cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שחבור חליפי
בקרת שחבור חליפי
מנגנון בחירת אתר השחבור בעת שחבור חליפי אינו ידוע לחלוטין. מחקרים רבים תומכים בכך שהבחירה נעשית בשילוב של מספר גורמים. אותות שחבור שונים, זיקת מרכיבי הספלייסוזום לרצף הקונצנזוס, אלמנטי ויסות (כגון מתילציה וזרחון), חלבונים קושרי RNA שונים והאינטראקציות ביניהם משפיעים על בחירת אתר חיתוך אחד על פני משנהו כתלות בתנאים פיזיולוגיים. ההסתברות לשחבור גבוהה יותר בהתאם ל'חוזק' של אתר השחבור והיחס בין כמות אתרי השחבור וכמות המולקולות קושרות ה-RNA (מולקולות RNA-binding) שעוברות איתו אינטראקציה, לדוגמה מולקולת U1 שמהווה חלק מהספלייסוזום. אתר שחבור מסווג כ"חזק" או "חלש" בהתאם לדמיון שלו למוטיב הקונצנזוס של השחבור. ישנם משתנים נוספים שיכולים להשפיע על ההסתברות לשחבור, ולגרום להעדפת שחבור באתר "חלש" יחסית. פקטורי RNA וחלבונים עלולים למסך על חוזקו של אתר מסוים ולהטות את ההסתברות לטובת שחבור באתר ה"חלש". שלבי הרכבת הספלייסוזום וזיהוי אלמנטי הקונצנזוס בשני קצוות האינטרון הם בין המוקדים החשובים ביותר לבקרה על השחבור. גורם בקרתי חשוב נוסף הוא מתילציה על גבי רצף ה-DNA שמשפיעה על בחירת האקסון במנגנון השחבור ועל הבקרה של התהליך כולו. באקסונים להם יש שחבור חליפי אחוז ה-GC גבוה מאוד ביחס לאקסונים אחרים. נוצרים בהם יותר אתרי CpG עליהם מתרחשת מתילציה. אחד הגורמים הידועים לכך הוא חלבון קושר DNA שנקרא CTCF. כאשר אתר הקישור שלו על ה-DNA אינו ממותל, CTCF נקשר לפני האקסון החליפי ויוצר מחסום שלא מאפשר תעתוק מהיר וגורם לשעתוק האקסון החליפי. כאשר האתר ממותל נמנע הקישור של CTCF השעתוק מתבצע מהר יותר וישנו דילוג על האקסון החליפי.
פגם בבקרה על תהליך השחבור מעורב בכ-15% מהמחלות הגנטיות, המחלות נגרמות עקב מוטציה שהורסת אתר שחבור פונקציונלי או יוצרת אתר חיתוך חדש. לדוגמה, שחבור לא נכון של אקסון 18 בגן BRCA1 ידועה כאחד הגורמים להתפתחות סרטן השד והשחלות.
שחבור דיפרנציאלי
שחבור דיפרנציאלי הוא מצב בו קיים שוני בטרנסקריפטים המתועתקים מאותו הגן או ביחס ביניהם במצבים שונים. השוני יכול להתבטא ברקמות שונות, שלבים התפתחותיים שונים, כתלות במין (מגדר), במצב בריאותי או בעקבות טיפול כלשהו. במינים שונים של Drosophila הוכח שיש שוני ברמת הביטוי של טרנסקריפטים שונים במגוון גנים ברקמות שונות, שלבים התפתחותיים שונים ובין מינים. שוני בריכוז של איזופורם (טרנסקריפט שעבר תרגום לחלבון) אשר מתורגם לחלבון מסוים, יכול להשפיע רבות על התהליכים המושפעים מפעילות החלבון. דוגמה לכך מגיעה מניסויים שנערכו על הגן APP. גן זה מבוטא בעיקר במוח וככל הנראה עוזר בכיוון הגירת תאי עצב. לגן לפחות שלושה איזופורמים מתועדים. במחלת האלצהיימר יש ירידה דרסטית בפעילות החלבון עמילואיד בטא שמתורגם מאחד האיזופורמים של APP (איזופורם APP695). בניסוי שנערך בעכברים נראה, כי בעליה בריכוז תוצר שחבור חליפי אחר, על חשבון APP695, גדל הסיכוי לפיתוח מחלות אלצהיימר. שינוי ביחסי טרנסקריפטים יכול להשפיע על תהליכים רבים בהם מוות תאי, חדירה לרקמות ויצירת גרורות בתהליך הסרטני.
קרב נומיסטרו
קרב נומיסטרו היה קרב שנערך בשנת 210 לפנה"ס במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין כוח קרתגי בפיקודו של חניבעל ברקה לבין כוח רומאי בפיקודו של מרקוס קלאודיוס מרקלוס. תוצאות הקרב נחשבות לרוב ללא חד-משמעיות ושנויות במחלוקת.
רקע
בשנת 210 לפנה"ס נבחרו מרקוס קלאודיוס מרקלוס ומרקוס ואלריוס לאיווינוס כקונסולים. אותו זמן הייתה המלחמה הפונית השנייה בשיאה. הרומאים ראו במרקלוס את המצביא המוכשר האחרון שנותר להם (מרקלוס כבש את סירקוסאי ולא הובס בידי חניבעל בנולה), ועל כן החזירו אותו במהירות מסיציליה שם שהה אותו זמן, ושלחו לשם את לאיוויניוס במקומו. מרקלוס כבש את סלאפיה, עיר בפוליה שמרדה ועברה לצדו של חניבעל, בעזרת הסיעה האוהדת לרומא בעיר, והרג את חיל המשמר הנומידי שבה. במקביל, הפרוקונסול גנאיוס פולביוס קנטומלוס נע באזור העיר הרדוניה שערקה לצד קרתגו לאחר קרב קאנאי, בתקווה להשיב אותה לברית עם רומא. הוא נהג בחוסר זהירות וחנה בעמדה לא נוחה. חניבעל ניצל זאת ותקף אותו במפתיע. בין 7,000 ל-8,000 חייליו רומאיים נהרגו והשאר נמלטו לסאמיניום. מרקלוס פתח מיד במרדף אחרי הכוח הנסוג של חניבעל, והשיג אותו באזור הכפר נומיסטרו (Numistro) בצפון מזרח לוקאניה.
הקרב
מרקלוס קבע את מחנהו במישור, בעוד חניבעל לכד נקודה אסטרטגית על גבעה. מרקלוס הצעיד את חייליו, שמנו בתחילת הקרב שני לגיונות, אל מול מחנהו של חניבעל, וחניבעל פרש מולו את חייליו שהיוו בעיקר מגויסים מהיספניה. כמו כן לטענת טיטוס ליוויוס השתתפו בקרב פילי קרב מהצד הקרתגי, אולם הדבר אינו מסתבר.
על הקרב עצמו ידוע מעט מאוד. ליוויוס מספר שהוא נמשך יום שלם בלי שאף צד מצליח לצבור יתרון על הצד השני. לקראת הלילה הצטרף לגיון רומאי נוסף לקרב וחניבעל הזרים גם הוא כוחות רעננים שהחליפו את החיילים המותשים. עם זאת, כאשר ירד הלילה חזרו שני הצדדים למחנותיהם בלי שאי מי יכל להכריז על ניצחון.
תוצאות
חניבעל לא היה להוט לקרב, והוא נע בעיקר בלילות. בסופו של דבר, מרקלוס חזר לרומא כדי לארגן את הקונסולאט של השנה הבאה ועל כן ויתר על המרדף. מרקלוס נאבק פעמיים בחניבעל במהלך השנה הבאה (209 לפנה"ס), ומת במארב שטמן לו חניבעל בשנה שלאחר מכן (208 לפנה"ס).
ז'אן ז'ירו
במהלך הקריירה שלו חילק את עבודותיו לשני ז'אנרים עיקריים תחת שני שמות עט - בשם "גיר" ("Gir") כתב קומיקס מערבונים שזכה להצלחה עצומה ברחבי העולם, ואילו בשם "מוביוס" ("Mœbius") פרסם קומיקס מדע בדיוני ופנטזיה שאופיין בסגנון אמנותי חדשני ויוצא מן הכלל אותו פיתח ז'ירו במשך השנים.
ז'ירו נחשב לאחד מהקומיקסאים המשפיעים בדורו ובהיסטוריה של הקומיקס הצרפתי-בלגי, וכונה על ידי רבים כאמן רצועות הקומיקס האירופאיות המשפיע ביותר מאז ארז'ה. היצירות המפורסמות ביותר שלו הן בין היתר "אוכמניות" (נוצרה יחד עם הסופר ז'אן מישל שרלייה), המציגה את אחד האנטי-גיבורים הראשונים בקומיקס המערבי. תחת שם העט "מוביוס" הוא יצר עשרות חוברות, רצועות וספרי קומיקס העוסקים במדע בדיוני ופנטזיה בסגנון ציור סוריאליסטי מאוד ואף מופשט, בהן עיני החתול, המחר הארוך וארזך. במהלך חייו שיתף פעולה עם אישיוּיוֹת תרבות מובילות, ביניהן גם הקולנוען אלחנדרו חודורובסקי, אשר עמו יצר את הגרסה המוקדמת לעיבוד הקולנועי של חולית והקומיקס "The Incal" שזכה לתשואות.
בנוסף לתרומתו הענפה לתעשיית הקומיקס העולמית, ז'ירו היה מעורב עד מאוד בתעשיית הקולנוע ובפרט תעשיית המדע הבדיוני והפנטזיה; הוא לקח חלק חשוב בסרטי מדע בדיוני רבים במשך שנות הקריירה שלו, בהם הנוסע השמיני, טרון והאלמנט החמישי.
ראשית חייו
ז'ירו נולד בנוז'אן-סור-מארן, צרפת, ב-8 במאי 1938, כבן יחיד לריימונד ז'ירו, סוכן ביטוח, ופולין וינצ'ון, שעבדה בסוכנות של בעלה. כאשר היה בן שלוש התגרשו הוריו והמשמורת עליו עברה בעיקר לסבתו וסבו שגידלו אותו בפרברי פריז. הקרע בין אמו לאביו יצר אצל ז'ירו הצעיר טראומה נפשית מתמשכת שלטענתו הובילה אותו לשימוש בשמות עט במקום שמו האמיתי. לאחר מלחמת העולם השנייה עבר ז'ירו להתגורר חלקית אצל אמו, בעוד שאת אביו לא ראה עד גיל 15.
ז'ירו, ילד מופנם וביישן, מצא נחמה לאחר מלחמת העולם באולם קולנוע קטן אשר פעל בפינת הרחוב בו התגוררה אמו, וסיפק לו בריחה מהאווירה העגומה ששררה בצרפת בזמן השיקום מהמלחמה. באולם הקטן הוקרנו לעיתים קרובות מערבונים אמריקאים, וז'ירו, שנהג לפקוד את המקום בכל זמן פנוי שמצא, פיתח תשוקה עזה לז'אנר, יחד עם חברו ושותפו לדרך ז'אן קלוד מז'יר.
לקראת גיל 10 החל ז'ירו לצייר קומיקס להנאתו בעת לימודיו בפנימיית סנט ניקולאס שבמערב פריז, רחוק מביתו הקודם. בפנימייה הוא נחשף למגזיני קומיקס בלגיים כמו טינטין וספירו. בשנת 1954, כאשר היה בן 16 בלבד, החל ז'ירו ללמוד בבית הספר לאמנויות יישומיות דופררה, שם יצר רצועות קומיקס מבדרות עבור חבריו. מוריו השמרנים של ז'ירו לא ראו בעין יפה את רצועות אלו. בזמן לימודיו במכללה הוא התיידד עם כמה אמנים צעירים שגם הם יהפכו בעתיד ליוצרי קומיקס מוערכים, וביניהם ז'אן קלוד מז'יר, אשר הכיר אותו עוד קודם לכן, ופט מלט. ידידותו עם מז'יר בלטה במיוחד, לא מעט בגלל התשוקה המשותפת שלהם למדע בדיוני, מערבונים והמערב הפרוע. ז'ירו פיתח עמו חברות לכל חייהם, ובמשך השנים כינה אותו "ההמשך של הרפתקאות החיים". בשנת 1956 עזב ז'ירו את בית הספר לאמנות בלי שסיים את לימודיו כדי לבקר את אמו במקסיקו, שם התחתנה בשנית עם מקומי. ז'ירו נשאר במקסיקו במשך 9 חודשים והתחיל את לימודיו מחדש רק כשחזר לצרפת.
המדבר המקסיקני, השמיים הכחולים והמישורים רחבי הידיים וה"אינסופיים", השאירו בז'ירו רושם עצום, שכן הוא הוקסם מהחוויה האמיתית של מה שנהג לראות בסרטי המערבונים. חוויותיו במדבר הותירו בו זיכרונות בל נשכחים, שהשפיעו על כמעט כל עבודה מאוחרת שלו. לאחר שובו לצרפת החל לעבוד כאמן קבוע במשרה מלאה עבור המו"ל הקתולי "Fleurus presse", יחד עם ידידו מז'יר.
קומיקס מערבונים
כבר בגיל 18 צייר ז'ירו את הקומיקס ההומוריסטי הראשון שלו, אשר היה מושפע עד מאוד מהקומיקס הפופולרי לאקי לוק. הקומיקס, שהיה באורך שני עמודים בלבד, נשא את השם "Frank et Jeremie" ופורסם במגזין המערבונים "המערב הרחוק" הצרפתי. הקומיקס הושפע מאוד מסרטי מערבונים ומהתרבות האמריקאית, ולכן זכה לשם "קומיקס מערבי", כינוי שילווה את סגנונו של ז'ירו בהמשך. הקומיקס היה לעבודה העצמאית הראשונה שביצע ז'ירו עבור תשלום. עורך המגזין, ז'אק דיומה, חשב שז'ירו הצעיר ניחן בכישרון לקומיקס הומוריסטי, אך לא לקומיקס ריאליסטי ורציני. לכן הוא הציע לז'ירו לאייר קומיקס בסגנון "פרנק וג'רמי" הצרפתי. עם זאת, ז'ירו בחר שלא להישמע לו, סירב להצעה, ועזב את העיתון.
הוצאת פלורוס (1956–1958)
בין השנים 1956–1958 ולאחר מכירת יצירותיו הראשונות, ז'ירו שימש כצייר הקבוע של הוצאת "פלורוס" הצרפתית, ובמקביל המשיך ליצור קומיקס מערבי ריאליסטי, בניגוד לעצתו של דיומה, לצד כמה רצועות וחוברות קומיקס בעלות אופי היסטורי צרפתי. בזמן עבודתו בהוצאה הוא אייר מספר פעמים עבור מגזינים מפורסמים, אך הפסיק כאשר ציורי הקומיקס העצמאיים שלו הביאו לו הכנסה סדירה ומספיקה. בין סיפורי המערבונים הריאליסטיים שלו ראויים לציון הסיפור "Le roi des bisons" ("מלך הבופאלו" - אף פורסם באנגלית ) ו-"Un géant chez lez Hurons" ("ענק עם ההורונים").
באותן שנים המשיך ז'ירו ללמוד במכללה לאמנות, אך ככל שעבר הזמן הוא התאכזב יותר ויותר מהאווירה, הקורסים והמשמעת האקדמית ששררו בה. משכורתו המספקת ועבודתו כמאייר בעל חופש יצירתי גבוה יחסית הובילו את ז'ירו לעזוב את לימודיו לצמיתות לאחר שנתיים בלבד. באותו הזמן נראתה לו ההחלטה הגיונית, אך בבוא הימים טען כי התחרט על כך שנטש את לימודיו.
ז'ילן כמנטור (1961–1962)
מעט לפני שגויס לצבא כדי לשרת בעיתון הצבאי בזמן הלחימה באלג'יריה, פגש לראשונה ז'ירו את המנטור שלו - אמן הקומיקס הבלגי ג'וזף ז'ילן. הפגישה הראשונה של השניים הייתה בנוכחותם של חבריו הוותיקים של ז'ירו - מז'יר ומלט. לאחר פגישתם הראשונה, הזמין ז'ילן את ז'ירו לבוא לראות כיצד הוא עובד. בשנת 1961, כשחזר ז'ירו מהשירות הצבאי, הוא לא רצה לחזור לביתו שבפרברי פריז, והרגיש כי הוא "צריך לעשות משהו אחר, אם אי פעם ירצה להתפתח". תוך זמן קצר הוא הוזמן על ידי ז'ילן להיות החניך שלו וללמוד ממנו שיטות וטכניקות ליצירת קומיקס. ההזמנה של ז'ילן הגיעה לאחר שראה את השיפור בעבודותיו של ז'ירו בזמן שהותו בצפון אפריקה, וראה את הפוטנציאל הגדול שבו.
ז'ילן היה אז אחד מאמני הקומיקס המובילים באירופה, והיה ידוע בנטייתו האדיבה לשמש ללא תשלום כמנטור לאמנים צעירים ושאפתנים, שהביעו פוטנציאל בעבודתם. הוא הרחיק לכת עד כדי כך שהתיר כניסה חופשית של אמנים צעירים לבית משפחתו כדי ללמוד ממנו ולצפות בעבודתו. אחד מן האמנים הצעירים הללו היה ז'ירו. מנהגו של ז'ילן לקבל תלמידים לביתו דמה לזה של אמן קומיקס מפורסם אחר בן גילו, ארז'ה. אלא שארז'ה ראה בלימוד האמנים הצעירים עסק רווחי, ואילו ז'ילן היה פותח את דלתו בחינם ובהתנדבות.
בסוף שנת 1962 ניתק הקשר בין ז'ירו למורהו. אף על פי כן, הוא מעולם לא שכח את הטכניקות והעקרונות שהמנטור סיפק לו, "הן אסתטית והן מקצועית". ז'ירו, שגדל ללא אב, התייחס לטיב היחסים עם ז'ילן בבוא השנים, וסיפר כי "[הוא] כאילו שאל אותי "האם אתה רוצה שאהיה אבא שלך?", ואם בדרך נס, קיבלתי אחד ולא פחות!" .
הוצאת האצ'ט (1962–1963)
לאחר תקופת החונכות אצל ז'ילן, פנו פעם נוספת ז'ירו וחברו מז'יר לעבודה משותפת, הפעם כדי לאייר את ספר העיון ההיסטורי של הוצאת האצ'ט, "L'histoire des civilisations". תחילה קיבל את העבודה מז'יר, והזמין את ז'ירו לעבוד איתו בשותפות. ז'ירו קיבל את ההצעה בחיוב, וחשב כי זוהי הזדמנות ללמוד מחברו את הטכניקות שלו. אף על פי שהעבודה על הספר הייתה קשה מאוד והשניים היו צריכים לצייר ציורי שמן על בסיס תמונות היסטוריות ולתאר באופן חזותי אירועים היסטוריים, הייתה זו העבודה המשתלמת ביותר שביצע ז'ירו עד אז. במסגרת עבודתו בהאצ'ט, גילה ז'ירו כי הוא ניחן בכישרון מיוחד לציור בגואש, צבעי מים ושמן. כישרון זה יתרום לו בהמשך כשישתמש בטכניקות אלו לאיור מגזין "אוכמניות".
בשנת 1963 המשימה בהאצ'ט נקטעה לאחר שהוזמן על ידי ז'אן מישל שרלייה לאייר את ספר המערבונים שלו "Fort Navajo", ובכך השאיר את העבודה למז'יר. ז'ירו לא חזר לעבוד על הכרך האחרון מתוך ארבעת הכרכים של הספר של האצ'ט משום שהיה עמוס מדי בעבודה על ספרו האחר, אך את הכישורים שהשיג בזמן העבודה לא נטש: בתקופה בה כתב עבור מגזין 'פילוט', ז'ירו יצר בגואש וצבעי שמן שתי עטיפות לתקליטי ויניל וכן צייר יצירות בצבעי גואש שהופיעו על כריכות שבעה ספרים מאת לואיס מאסטרסון. חלק גדול מיצירות האמנות שלו בתקופה זו נאסף בספר "Le tyreur solitaire" מ-1983. כמעט כל יצירותיו של ז'ירו באותן שנים צוירו בסגנון "מערבי", וניכרה בהם ההשפעה של סרטי המערבונים שנהג לצפות בהם בתור ילד.
מלבד החשיבות המקצועית שהיוותה הוצאת האצ'ט עבור ז'ירו, הייתה לה גם חשיבות אישית – בזמן עבודתו בהוצאה פגש בקלודין קונין, חוקרת מערכת בהוצאה ואשתו לעתיד. השניים שיתפו פעולה רבות, והיא אף ניהלה את עסקיו. בנוסף, היא כתבה את סיפור הפנטזיה הפמיניסטי "La tarte aux pommes" שיצא לאור בשנת 1976 ואוייר על ידי ז'ירו. לקונין הייתה השפעה גדולה על ז'ירו, והיא התבטאה אפילו בספר הקומיקס "אוכמניות" שיצר, שם מופיעה דמותה של צ'יוואווה פרל, אשר המראה שלה התבסס חלקית על המראה של קונין.
כתב העת פילוט (1963–1974)
באוקטובר 1963 יצרו ז'ירו והסופר ז'אן מישל שרלייה את הקומיקס "פורט נאוואחו" (Fort Navajo) עבור כתב העת "פילוט" שהיה בבעלות שרלייה, והופיע בגיליון 210. באותה תקופה הקשר בין ז'ירו לז'וזף ז'ילן, מורהו לשעבר, התהדק שוב, ובהתאם הסגנון האמנותי של כל אחד מהם הלך ודמה יותר ויותר לסגנון של השני. ציוריהם היו עד כדי כך דומים, שכשז'ירו ערק מצרפת לזמן מה, ז'ילן החליף אותו בציורי העיפרון.
"פורט נאוואחו" היה קומיקס מערבונים שעסק בניסיונם של שני מפקדים אמריקאים למנוע מלחמה עם האינדיאנים, לאחר שאלה חטפו ילד לבן מתוך שנאה לאירופאים. מכשהקומיקס החל להתפרסם התקבלו במערכת העיתון כמה וכמה מכתבים זועמים שהאשימו את ז'ירו ושרלייה בגנבה ספרותית, אך ז'ילן צפה זאת מראש ועודד את תלמידו לשעבר להמשיך לפרסם את הקומיקס בכל זאת, כדי לחזק את ביטחונו העצמי. הפעם הראשונה בה נאלץ ז'ילן להחליף את ז'ירו הייתה במהלך הפקת האוגדן השני של הקומיקס, שנקרא "רעם במערב". חוסר הניסיון והביטחון העצמי ובנוסף גם הלחץ שהפעילו לוחות הזמנים הצפופים שהציב המגזין הובילו את ז'ירו להתמוטטות עצבים קשה, וז'ילן מיהר להחליף אותו כדי לפרסם את הקומיקס בזמן. הפעם השנייה התרחשה בשנה שאחרי כן, במהלך הפקת הספר "המשימה למקסיקו", כאשר ז'ירו עזב במפתיע וללא הודעה מוקדמת לארצות הברית ומשם עבר למקסיקו. ז'ילן העצבני נותר שוב לצייר את סוף הקומיקס, ופעם נוספת הציל את עבודתו של ז'ירו.
בעוד שבספר "רעם במערב" לא ניתן היה להבחין בין ציוריו של ז'ירו לאלו של ז'ילן, בספר הבא "המשימה למקסיקו" כבר נראה הבדל בין הסגנונות של השניים. הדבר הצביע על פריצה בסגנון הציור של ז'ירו, פריצה שבסופו של דבר תוביל אותו לעלות על יכולותיו של מורהו. ז'ילן, מתרשם מיכולותיו הנדירות של תלמידו, כינה אותו לימים "רמבו של הקומיקס הצרפתי-בלגי".
אחת הדמויות בקומיקס "פורט נאוואחו" היה "סגן אוכמניות", דמות שתווי פניה התבססו על אלה של השחקן ז'אן-פול בלמונדו. הדמות פותחה ונוצרה בשנת 1963 על ידי שרלייה וז'ירו. תחילה הופיע "סגן אוכמניות" בסדרה כדמות משנית בלבד, אך בתוך כמה שנים מהופעתו הראשונה הפך "סגן אוכמניות" לדמות הראשית בקומיקס שעתיד להיקרא על שמו, "אוכמניות". הרפתקאותיו של הסגן אוגדו במרוצת השנים למספר רב של ספרים, והפכו ליצירתם המפורסמת ביותר של שרלייה וז'ירו באירופה.
בשנת 1967 נישא ז'ירו לקלודין קונין ולבני הזוג נולדו שני ילדים, הלן (ילידת 1970) וג'וליין (ילידת 1972). בתו הבכורה הלן ירשה ממנו את יכולות הגרפיקה, וביססה בהמשך חייה קריירה מפוארת בתחום האנימציה ובשנת 2014 זכתה לתואר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי, בדומה לאביה שזכה לו בשנת 1985. מלבד גידול הילדים, אשתו של ז'ירו, קלודין, ניהלה את עסקיו ואף ביצעה את הצביעה לחלק מספריו.
בתחילת יצירת הקומיקס של אוכמניות היו הציורים דומים מאוד בסגנונם לאלה של ז'ילן, הן בשרטוטים הריאליסטים והן בהשפעות המערביות, אך בהדרגה ז'ירו פיתח סגנון צלול יותר, ריאליסטי יותר ואפל יותר, המתאפיין בשימוש רב בצבע השחור. הסגנון החדש שפיתח הושפע רבות ממערבוני ספגטי שיצאו באותן השנים. בספר החמישי בסדרת פורט נאוואחו, "שביל הנאוואג'וס", קיבע ז'ירו את סגנונו והחל לצייר סצינות אלימות יותר וברוטליות יותר, שלא אפיינו את סגנונו המוקדם והקומי. במחאה החברתית שהתרחשה בצרפת במאי 1968 מצב האמנים היה רע מאוד, ולא היו להם קרנות פנסיה, ביטוח לאומי או משכורת יציבה. גם חוקי הצנזורה שהונהגו עד אז היו קשים ודיכאו את החופש האמנותי של האמנים. הצנזורה, כמו גם היחס לעובדים, השתנה לטובה רבות הודות ללחץ שהפעילו אמני קומיקס רבים על כתבי העת בהם פרסמו, וביניהם גם ז'ירו. הוא עצמו דרש מהמוציא לאור של 'פילוט' להקל את הצנזורה על חופש הביטוי האמנותי שהיה בעיתון ובסופו של דבר גם ניצח במאבק, כשיו"ר המערכת רנה גוסיני הסכים בלית ברירה לתנאים שהציב איגוד העובדים. על אף שמרד האמנים ברחבי המדינה הפך למעשה לנקודת המוצא של ה'אמנציפציה' של עולם הקומיקס הצרפתי, ז'ירו הודה כי הוא גם גרם להתדרדרות חדה ביחסיו החמים עד אז עם גוסיני, אשר לא השתקמו לחלוטין מאז.
אוכמניות (1974–1979)
הספר הראשון של "אוכמניות" נכתב על ידי שרלייה וצויר על ידי ז'ירו, ונשא את השם "Nez Cassé" (אף שבור). האמנות של ז'ירו בספר זה סימנה את תחילתו של סגנון חדש שפיתח בשם "מוביוס", אם כי את הספר הנ"ל, וגם הספרים הבאים בסדרה, נשאו את שם העט "גיר" ששימש את ז'ירו גם בתקופת פילוט. באותו הזמן עוד פרסמו שרלייה וז'ירו את "פורט נאוואחו" במגזין, במקביל ליצירת הקומיקס של אוכמניות. אך המצב לא נמשך זמן רב.
בשנת 1974 עזב ז'ירו את פילוט ואת הקומיקס של פורט נאוואחו בגלל סיבות שונות: הלחץ הרב שהציבה לו מערכת פילוט, התמלוגים המעטים שקיבל עבור יצירותיו ובעיקר מכיוון שרצה לחקור ולפתח את סגנונו האמנותי החדש שיצר, בשם "מוביוס". הוא ושרלייה המשיכו לכתוב את "אוכמניות" ולפרסם את ספריהם, אך בתדירות נמוכה יותר משום שז'ירו עבר להתגורר בארצות הברית. הסיבה שבגללה עבר ז'ירו לאמריקה הייתה הזמנתו של הקולנוען אלחנדרו חודורובסקי ליצור איתו את הגרפיקה לסרטיו בלוס אנג'לס לאחר שהתרשם מיכולותיו של ז'ירו. ז'ירו התלהב מההצעה, עבר לארצות הברית, ושימש כיועצו הגרפי של חודורובסקי בסרטי המערבונים שלו. בזמנים שבהם העבודה על הסרטים הופסקה, ז'ירו היה נלהב כל כך מהפרויקט שהוא האיץ את עבודתו על ספר אוכמניות החדש, "Angel Angel", והקדים את סיום העבודה המשוער בשבועות. בסוף שנת 1974 סיימו ז'ירו וחודורובסקי להפיק את הפרויקט עליו עבדו, והשניים נפרדו כל אחד לדרכו.
ז'ירו ניסה מספר פעמים לשכנע את שרלייה להכניס ל"אוכמניות" אלמנטים שהופיעו בסיפוריו של קסטנדה, אך שותפו השמרני, בן לדור קודם, לא ראה בעין יפה את האיורים הסוריאליסטים והמעברים ה'לא יציבים' שרצה ז'ירו לצייר. שרלייה לא הבין מה מנסה ז'ירו להשיג בתור "מוביוס", ולא הסכים לשתף פעולה - הוא התעקש להמשיך לכתוב בצורה הקבועה והקלאסית של הקומיקס. אף על פי כן, הוא מעולם לא ניסה לעצור את ז'ירו לכל הפחות, מכיוון שהבין כי אמן כמוהו זקוק מפעם לפעם ל"מקלחת נפשית". יתר על כן, שרלייה העריך מאוד את החידושים הגרפיים שז'ירו ניסה להעביר לקומיקס, ובייחוד בספר הבכורה "Nez Cassé", מה שהפך אותו בעיניו ל"אחד האמנים הגדולים בכל הזמנים במדיום הקומי".
גם ז'ירו נאלץ להודות בהמשך חייו כי היחסים עם שרלייה היו מתוחים, וכי שרלייה ראה בעבודותיו הצדדיות של ז'ירו זלזול ואף "בגידה", אם כי ציין כי הסופר תמיד שמר על "ראש פתוח" בהקשר הזה. עמדתו לכאורה של שרלייה השפיעה לרעה על בנו פיליפ, שחשב על ז'ירו כנוכל, מה שגרם ליחסים שלהם להתדרדר במהירות לאיבה גלויה, לאחר מות אביו של פיליפ.
סוף קריירת המערבונים (1979–2007)
בשנת 1979 המשיכו שרלייה וז'ירו לפרסם את "אוכמניות" כפרילנסרים, אך הם נתקלו בבעיה כשהוצאת הספרים דארגאוד, חברת האב של פילוט, הקשתה עליהם את הפרסום. בתגובה, הם החלו לפרסם באופן צדדי את קומיקס המערבונים ג'ים קוטלס כאמצעי להפעיל לחץ על דארגאוד. פעולתם לא עבדה, והשניים נאלצו לנטוש סופית את ההוצאה, שהיוותה עבורם 'בית' פרסומי במשך כל שנות הקריירה שלהם. שרלייה וז'ירו עברו מחוץ לפריז, שם עבדו על יצירות משותפות נוספות ופרסמו אותם בתדירות נמוכה ובאופן מקומי. בשנת 1989 נפטר שרלייה בבית חולים בפריז, בגיל 64 בלבד. לאחר מותו, לקח על עצמו ז'ירו לכתוב את העלילות לסדרה המתחדשת של "אוכמניות", בעוד שעל האיור הופקד לצידו כריסטיאן רוסי
מפטירתו של שרלייה כתב ואייר ז'ירו מספר ספרים נוספים של הסדרה המרכזית, כשהאחרון שבהם היה "אפאצ'ים", שיצא בשנת 2007, והפך לכותר האחרון שיצר ז'ירו עבור הוצאת דארגאוד. ספרי "אוכמניות" תורגמו לכ-19 שפות, כאשר התרגום הראשון לאנגלית הופיע בשנת 1977 על ידי המו"לים הבריטים אגמונט ומת'ואן, אף שפרסומו נקטע לאחר ארבעה כרכים בלבד. לאחר המוות של שרלייה נוהל מאבק משפטי על הזכויות על הסדרה, כשבסופו חזרו הזכויות להוצאת דארגאוד בסוף שנת 1993.
בעוד שז'ירו זכה לשבחים והערכה אוניברסלית על פרסום הסדרה בתור "מוביוס" (במיוחד בארצות הברית, בריטניה ויפן), תחת שם העט "גיר" (הספרים המוקדמים ביותר), אוכמניות נותרה מאז ומתמיד יצירתו המצליחה והמוכרת ביותר בצרפת מולדתו, וארצות אירופה נוספות. על אף ש"אוכמניות" הותירה לו כסף רב וזמן להתעסק בשכלול ביצועיו כמוביוס, ז'ירו הודה בשנת 1979 כי: "אם אוציא ספר בתור מוביוס, כ-10,000 אנשים יהיו מעוניינים בכך. אם אוציא ספר של אוכמניות כגיר, 100,000 אנשים יהיו מעוניינים [בצרפת]".
קומיקס מדע בדיוני ופנטזיה
בחזרה לתחילת קריירת הקומיקס של ז'ירו, השם הבדוי "Mœbius", בו השתמש ז'ירו בעיקר עבור סיפורי המדע הבדיוני והפנטזיה שלו, נולד כבר בשנת 1963, בזמן שעבד על הפרויקט של הוצאת האצ'ט. שם העט הומצא כדי לתת לו חופש לפרסם קומיקס אחר, כאשר דימה את עצמו ל"אלכוהוליסט הזקוק לאלכוהול שלו", בהקשר של ציור. בין השנים 1963 ל-1964 עבד ז'ירו במגזין סאטירי בשם חרה-קירי, שם פרסם רצועות קומיקס קומיות קצרות בשם החדש שלו "מוביוס" (שרבות מהן נאספו באוגדן "Mœbius ½" שיצא בהוצאת Epic). אף על פי שז'ירו נהנה מאוד מהחופש והאווירה האמנותית במגזין, הוא ויתר על עבודתו שם לטובת "פורט נאוואחו". העורך הראשי של המגזין, פרנסואה קבאנה, זעם על התפטרותו של ז'ירו, ולא הצליח להבין מדוע שאמן כמוהו יבזבז את כישרונו על "קומיקס מטורף". במשך כמעט שני עשורים ז'ירו לא השתמש כלל בשם הבדוי, מכיוון שאת הקומיקס שלו עם שרלייה הוא פרסם בשם "גיר". רק בשנות השבעים החל ז'ירו להשתמש בשם מוביוס, כאשר יצר ספרי מדע בדיוני צדדיים, בהם השתמש כדי לשכלל ולחדד את סגנונו האמנותי. בנוסף, בתקופה זו יצר ז'ירו מספר עטיפות לאלבומי מוזיקה שעליהם חתם כמוביוס, ואפיין אותם הסגנון הפנטסטי ומושפע ממדע בדיוני. חלק ניכר מאיורי העטיפות הללו הופיעו בספר האמנות הראשון של ז'ירו, שכותרתו "Mœbius", אשר פורסם בשנת 1980.
"הצל של הסאוואנה" (1974)
בשנת 1974 החיה ז'ירו לחלוטין בפעם הראשונה את השם "מוביוס" עם סיפור המדע הבדיוני הראשון שלו, בן 12 עמודים. הסיפור נקרא "Cauchemar Blanc" ("סיוט לבן") ונכתב בזמן שהפקתו של אלחנדרו חודורובסקי הייתה בהפסקה וז'ירו הנלהב שהה חסר מעש בארצות הברית. הסיפור פורסם בהמשך במגזין הצרפתי הצעיר שיקים ז'ירו באותה שנה, "L'Écho des savanes". הקומיקס, שצויר בשחור-לבן, עסק ברצח על רקע גזעני של מהגר ממוצא צפון-אפריקאי, והוא מהווה את אחד מהסיפורים המחאתיים והפוליטיים היחידים שכתב ז'ירו.
באותה תקופה ז'ירו הוקסם מסגנון המערבונים האמריקאי, ועל כן גם קוראיו התרגלו לקומיקס מערבי על הילידים באמריקה, עם סיפורים כמו "Wounded Knee" (מאנגלית: ברך פצועה) או "Discours du Chef Seattle" (מצרפתית: הנאום של השף סיאטל) שהיו סיפורים קצרים בסגנון מערבי והתפרסמו מאוד בצרפת בפרט וביבשת אירופה בכלל. לכן, קהל הקוראים האירופי הופתע כאשר ז'ירו פרץ לתעשיית הקומיקס כ"מוביוס" עם סיפורי מדע בדיוני ופנטזיה. בתור מוביוס הוא זכה לאהדה רבה יותר משהייתה לו כ"גיר" באותה התקופה, בעיקר מחוץ לצרפת. בקרוב נסיונותיו האמנותיים כמוביוס ישפיעו על עבודתו ב"אוכמניות", ולבסוף ז'ירו ייאמץ את השם גם עבור עבודותיו עם שרלייה.
באמצע אותה שנה פעל ז'ירו יחד עם אמנים נוספים שפרשו מעבודתם ב'פילוט' בעקבות המחאה החברתית ליצירת מגזין הקומיקס האלטרנטיבי הצרפתי הראשון, L'Écho des savanes ("הצל של הסוואנה"). במגזין זה עלה ז'ירו עם הרעיון לקומיקס המדע בדיוני המוכר הראשון שלו, "Le bandard fou" ("השד החרמן"), במהלך סיעור מוחות עם חברי המערכת. הקומיקס, שפורסם בשם "מוביוס", פורסם במגזין ובהמשך גם נאסף לכדי ספר בעל אותו שם שיצא בהוצאת העיתון. העלילה ההומוריסטית והסאטירית של הקומיקס עוקבת אחר סיפורו של גבר בעל תשוקה עזה למין המתגורר בכוכב הלכת סולדאי (Souldaï), ויוצא למסע בחלל כדי למצוא את הדרך לזקפה נצחית. הקומיקס רווי בדיחות גסות ופרובוקטיביות, מיניות מפורשת והומור שחור. עם זאת, הקומיקס היה חדשני מבחינת איוריו ועיצובו, כאשר ז'ירו, שזכה לחופש יצירתי יוצא דופן במגזין, השתמש בו כניסוי אמנותי. שלא כמו בקומיקס המערבונים שכתב עם שרלייה, במדע הבדיוני היה הדמיון שולט ולא הייתה כל מחויבות לאיורים ריאליסטיים. אדרבא, ז'ירו אייר את הקומיקס בתור "מוביוס" בצורה פורצת דרך, כשיד הדמיון שולטת בסגנון האמנותי. חידוש נוסף שהוצג בספר היה שהסיפור עצמו התרחש רק בעמודים הימניים בכל צמד דפים; העמודים השמאליים הוקדשו לפאנל של עמוד שלם, ובו מתואר אדם המבצע פעולה מגונה בידיו.
הקומיקס, יש שיאמרו בצדק, אכן הרים גבות בקרב המבקרים, שחלקם האשימו את ז'ירו באותה תקופה בפורנוגרפיה ואף בסטייה מינית. רק מבקר אחד באותו הזמן שם את הדברים בפרופורציות, כשאמר: "פורנו אולי, אבל יצירת אמנות, בוודאות!" .
מטאל אירלאן (1974–1982)
למעשה, המגזין הפך עד מהרה לכלי של האמנים להפעיל לחץ על "פילוט", ואף היה לו השפעה ישירה על ההוצאה. עם זאת, הוא לא שרד זמן רב בצורתו הנוכחית, והאמנים התפזרו. יוצאי עיתון פילוט ומנהל הכספים הקימו כתב עת נוסף, בעל נושא ממוקד יותר, בשם "מטאל אירלאן" ("Métal hurlant" - משמע "מתכת צורחת"). כתב העת עסק במדע בדיוני ופנטזיה וצרך עבודה כה רבה עד כי ז'ירו עזב באופן זמני את העבודה על "אוכמניות". המגזין הצליח די מהר, וגרסה מתורגמת שלו לאנגלית החלה לצאת כבר באפריל 1977, עם התרגום "Heavy Metal" ("מתכת כבדה"). הייתה זו הפעם הראשונה שעבודותיו של ז'ירו הגיעו לקהל הקוראים הצפון אמריקאי, שהיה מורגל לסגנון הריאליסטי של תעשיית הקומיקס האמריקאית ועל כן קיבל באהדה את סגנונו הייחודי של "מוביוס".
שתיים מסדרות הקומיקס המפורסמות ביותר של ז'ירו פרצו דרך במסגרת כתב העת - The Airtight Garage ו-Arzach. בשונה ממגזינים קודמים שכתב בהם ז'ירו כמו חרה-קירי ו-L'Écho des savanes, אשר למרות החדשנות הגרפית שהייתה בהם הם עדיין היו קשורים למודלים של קומיות וסאטירה חברתית, דווקא הקומיקס שפרסם במטאל אירלאן ביצע מהפכה של ממש בעולם הקומיקס הצרפתי-בלגי, כאשר ניסויי האמנות שביצע כ"מוביוס" הגיעו לידי ביטוי ביצירה.
ישנם כמה סיפורי קומיקס נוספים שז'ירו צייר מידית בצבע, ללא שלב הדיו המקדים. ביניהם בלטו הסיפורים הקצרים "L'Homme est-il bon?" ("האם האדם טוב?". הסיפור פורסם במקור בעיתון פילוט ולכן חלק מהתמלוגים הלכו אל המו"ל המקורי, מה שגרם לז'ירו לרתוח על המחשבה הבלתי נסבלת בעיניו שהוא "מעשיר" את חברת דארגאוד גם לאחר עזיבתו ), "Ballade The Ballade" ("הבלדה לבלדה". נכתב בהשראת השיר "Fleur" מאת המשורר הצרפתי ארתור רמבו ), "Ktulu" ו- "Citadelle aveugle" ("הטירה הלבנה", באופן יוצא דופן על הקומיקס הזה חתום "Gir").
בשנת 1978 פרסם ז'ירו יחד עם אלחנדרו חודורובסקי את אחד מסיפורי הקומיקס הפסיכולוגיים והמפחידים ביותר בקריירת הקומיקס שלו, "Les yeux du chat" ("עיני החתול"), בן 54 העמודים. הסיפור האפל, המטריד והסוריאליסטי עסק בנער עיוור המשוטט בעיר ריקה וחסרת קווי מתאר, אשר לצידו נשר המשמש לו חיית מחמד. הנשר מביא לבעליו עיניים שעקר מחתול רחוב, כדי שישמשו לו עיניים. אמנם הנער אסיר תודה, אך הוא לא מסתפק בכך והולך לחפש עיניי ילד. הרעיון לסיפור הגיע מישיבה שערך חודורובסקי עם חבריו ל'תנועת פאניק', קבוצה שהוקמה על מנת ליצור אמנות סוריאליסטית וכיאוטית כתגובה להפיכת הסוריאליזם למיינסטרים. חודורובסקי חידד את הרעיון וכתב ממנו תסריט, אותו שלח לידידו ז'ירו בשנת 1977 כדי שיעבד אותו לקומיקס. בתחילה, חודורובסקי תוסכל מכך שהקומיקס קצר מדי, ולכן ז'ירו הציע ליצור את הקומיקס בסגנון "לה בנדארד פו" - כלומר פאנל אחד בכל עמוד.
בהמלצתו של חודורובסקי, ז'ירו עידן את הפורמט ויצר בעמודים השמאליים קומיקס בפורמט המוכר שלו העוקב אחר מסעותיו של הנשר, בעוד שבעמודים הימניים מופיע הילד בפאנלים יחידים ממתין לשובו של הנשר. עבור הקומיקס ז'ירו השתמש בטכניקות רבות, וירד לפרטים עד מאוד. לכם כך, הוא השתמש בפעם הראשונה בשיטת סקרינטון.
"עיני חתול" נחשב ליצירת מופת בידיי מבקרים רבים, הן מבחינת תוכנו המילולי והן מבחינת איוריו, וזיכה את חודורובסקי בתואר "יוצר קומיקס". האמנות בקומיקס מזכירה מאוד תחריטי עץ מהמאה ה-19 שיצר גוסטב דורה, אשר ז'ירו נחשף אליהם עוד בילדותו המוקדמת כאשר הביט בהם בספריו של סבו. עם זאת, הייתה זו הפעם היחידה שבה ז'ירו ירד לפרטים קטנים כל כך בקומיקס.
הקומיקס, שהודפס על נייר צהוב להדגשת האמנות בשחור-לבן, פורסם במקור ב-5000 עותקים בלבד במהדורה מוגבלת, בתור מתנה מהמו"ל לז'ירו וחודורובסקי . רק לאחר שהחלו להימכר מהדורות פיראטיות של הספר בשנת 1981, החל המו"ל למכור את הספר בקנה מידה מסחרי. חדורובסקי אף תכנן שהספר יהווה רק אחד מתוך טרילוגיה שלמה, אך התכנית לא יצאה לפועל.
באופן מסוים "עיני החתול" סיימו שלב אמנותי בחייו של ז'ירו, וכפי שטבע המו"ל, אחת מהאנתולוגיות האחרונות של "עידן מטאל אירלאן" . למעשה, האנתולוגיה האחרונה שפרסם ז'ירו בתקופת "מטאל אירלאן" הייתה "מוביוס", אשר נוצרה בין 1980–1985, וחולקה ל-מספר כרכים כאשר שניים מהם, כרך מס' 4 "La Complainte de l'Homme Programme" וכרך מס' 5, "Le Désintégré Réintégré", הם למעשה ספרי אמנות בלבד . רבים מהסיפורים שפרסם באותה תקופה של אמצע שנות השמונים היו קודרים ואפלים, וחלקם הגדול נגמרים במוות והרס. הסיבה היא תחושת הפסימיות והדיכאון שחש ז'ירו באותו זמן לגבי המשך חייו . הבולט בסיפורים אפלים אלה הוא "הבלדה", סיפור קומיקס קודר וטרגי במיוחד, בו הרג ז'ירו את שתי דמויות הגיבורים.
בגיליון 58 של המגזין החל ז'ירו לפרסם את סדרת הקומיקס המפורסמת שלו, L'Incal, בשיתוף הפעולה השלישי שלו עם חודורובסקי. עם זאת, ז'ירו חש שעזב את פילוט כדי לקבל חופש אמנותי מוחלט לכתוב בו את סיפורי "מוביוס", אך גם ב'מטאל אירלאן' החופש היצירתי של ז'ירו הלך והצטמצם, והיה "מחניק כמו שהיה בעבר עם אוכמניות", כפי שהודה ז'ירו בשנת 1982 ואף הוסיף מבחינה פילוסופית, "ככל שתשתחרר יותר, כך אתה נהיה יותר חסר אונים!" . על כמה שהרגשה זו אחזה בז'ירו ניתן ללמוד מראיון שנתן למגזין ופורסם בגיליון 82 מאוחר יותר באותה שנה, בו אמר כי "אני אסיים את סדרת 'אוכמניות', אני אסיים את סדרת 'ג'ון דיפול' [עם חודורובסקי] ואז אני אפסיק עם הקומיקס!". ז'ירו לא מימש את כוונותיו לנטוש את הקומיקס. לעומת זאת הוא אכן פעל כדי להימלט מסצנת הקומיקס הפריזאית הקדחתנית של שנות השמונים, בכך שלקח את משפחתו ויצירותיו ועבר לעיירה השקטה פו למרגלות הפירנאים, שם עבד מהבית ותוך כך גידל את ילדיו (ראו: חייו האישיים).
בעזיבה זו את פריז עזב ז'ירו גם את המגזין, וכך תם עידן 'מטאל אירלאן'.
טהיטי (1983–1984)
בין השנים 1985–2001 יצר ז'ירו את סדרת הפנטזיה בת 6 הכרכים "Le Monde d'Edena", שהופיעה באנגלית בשם "The Aedena Cycle". הסיפורים הושפעו מאוד מתורתו של סופר המדע הבדיוני ז'אן פול אפל-גווי אשר הקים קומונה באי טהיטי. למעשה, ז'ירו ראה בו מדריך ומורה דרך, והוא ומשפחתו עברו לטהיטי כדי לחיות בקומונה שלו בשנת 1983. ז'ירו ומשפחתו נותרו שם עד שנת 1984, אז היגרו לארצות הברית שם הקים את הסטודיו שלו בקליפורניה.
בזמן שהותו של ז'ירו בקומונה יצרו הוא ואפל-גווי עצמו ספר קומיקס יחדיו, שנקרא "La nuit de l'étoile" והיה הביטוי האמנותי הבולט ביותר לשהותו של ז'ירו בטהיטי, לצד ספרי הציור שלו מאותה שנה, שנקראו "La memoire du futur" ו-"Venise celeste". אמן נוסף ששיתף עם ז'ירו ואפל-גווי פעולה בספר היה מארק באטי, איתו שמר ז'ירו על קשר גם לאחר שעזב את טהיטי ואף יצר איתו את הספר Altor בזמן מגוריו של ז'ירו בארצות הברית.
למרות החוויה העצומה של ז'ירו בקומונה, הוא החל להתאכזב מהצורה בה אפל-גווי ניהל את הקומונה שלו, ובנוסף התעוררו בין השניים מחלוקות לגבי הכיוון האמנותי שאליו צריך ז'ירו לפנות בשם הבדוי החדש. לפני שיחסיו עם אפל-גווי התפוצצו, ז'ירו נתקל בהצעת עבודה מאמריקה, והשתמש בה כ'תירוץ' לעזוב את הקומונה, בתזמון טוב שלא גבה ממנו מחיר אישי. בשנת 1984 עזבו ז'ירו ומשפחתו את טהיטי ועברו לקליפורניה. עם זאת, לשהותו של ז'ירו בקומונה היו השלכות מעשיות על חייו האישיים; הוא ויתר על אכילת בשר, עישון, קפה, אלכוהול ובאופן חלקי גם מסמים פסיכדליים וחומרים מרחיבי דעת אחרים. מלבד האחרונים, ז'ירו שמר על התנזרותו החדשה למשך כל מהלך חייו.
קריירת מארוול קומיקס (1984–1989)
לאחר שז'ירו ומשפחתו עברו מטהיטי לקליפורניה, אשתו באותה תקופה, קלודין, הקימה את הוצאת הספרים "Giraud Starwatcher Graphics" אשר התמקדה, בין היתר, בספריו של ז'ירו, והחלה לפעול כבר בשנת 1985. כך יצא במהדורה מוגבלת מאוד ספר האספנים האמנותי "La Cité de Feu" של ז'ירו, שהיה פרויקט אמנותי משותף שלו האמן ג'ף דארו. עם זאת, בשל חוסר היכרותה של קלודין עם תעשיית הספרים האמריקאית, ההוצאה כשלה והרווחים שלה היו נמוכים מאוד. בניסיון לתקן את המצב קלודין שכרה את זוג העורכים הצרפתים-אמריקאים ז'אן מארק ורנדי לופיצייר, אותם פגשה בקיץ 1985 בפסטיבל קומיק-קון, סן דייגו בתור העורכת הראשית של ההוצאה, והשניים הפכו גם לבעלי מניות בחברה.
כניסת הצמד לחברה הוכרז כהישג מזהיר, הן בעקבות העלייה החדה שהביאו לשווי החברה, והן בעקבות ניסיונם בתעשייה האמריקאית. השניים, שאהדו את עבודותיו של ז'ירו כ"מוביוס", פנו לעורך הראשי של חברת מארוול קומיקס, ארצ'י גודווין כדי שיפרסם את ספריו של ז'ירו אשר תורגמו כבר לאנגלית. גודווין שוכנע, והסכים לפרסם את מרבית עבודותיו של מוביוס שהופקו עד אז בקנה מידה גדול יחסית בארצות הברית - אולם ללא מהדורות הקומיקס הקצרות יותר שפורסמו ב'מטאל אירלאן'.
עבור פרסומיו במארוול, נבחר שם העט "מוביוס" לכל יצירותיו שפורסמו, הן המדע הבדיוני והפנטזיה והן ספרי ה"אוכמניות" המערביים שלו. מעתה ואילך יפרסם ז'ירו את כל עבודותיו בשם "מוביוס", בעיקר ביפן וארצות הברית אך גם בצרפת מולדתו, שם פורסמו ספרי "אוכמניות" בשם הבדוי הראשוני שלו, "גיר" (Gir).
למרות ההלם הראשוני מהמהירות שבה התנהלה תעשיית הקומיקס באמריקה, ז'ירו הראה מיומנות ושליטה רבה. בשנת 1989 זכתה הסדרה בפרס אייזנר היוקרתי, בקטגוריית הסדרה במהדורה מוגבלת הטובה ביותר. הקומיקס צלח את השוק האמריקאי במהירות ואמריקאים רבים החלו לבחון את עבודותיו של ז'ירו. בהשפעתו על השיח האמריקאי ניתן להבחין במותחן הקולנועי "כוננות מיידית" שיצא בשנת 1995. בסרט שני ספנים שיושבים בצוללת בה מתרחשת העלילה דנים בעניין איזה מאייר מארוול טוב יותר - ז'ירו (מכונה שם "מוביוס") או ג'ק קירבי. בסופו של הדיון הדמות הראשית אותו מגלם דנזל וושינגטון קובע כי קירבי הוא הטוב מבין השניים. מאוחר יותר, בשנת 2005, שוחח ז'ירו עם במאי הסרט, טוני סקוט, שסיפר לו כי הוא זה שכתב את הסצנה על בסיס ויכוחיו עם אחיו, מעריץ גדול של "מוביוס".
כחלק מהשתלבותו בתעשייה האמריקאית, התעמק ז'ירו בהיסטוריה והכרונולוגיה של ז'אנר גיבורי העל, ויצר ציורי אמנות ענקיים שהדגישו את המיתולוגיה של גיבורי העל, תוך שילוב דמויות של מארוול ושל DC קומיקס. תוך כך, התקרב ז'ירו גם לצד של DC. בתור אמן אירופאי שהתפרסם בזכות ספריו הזרים, הרשה לעצמו ז'ירו לעבוד עבור מארוול ועבור DC, שתי החברות הגדולות והיריבות המרות בתעשיית הקומיקס האמריקאית והעולמית. בסוף 1997 יצר ז'ירו אמנות עטיפה לשתי חוברות קומיקס של DC, הארדוור (כרך א', גיליון 49, מרץ 1997) וסטטיק  (כרך א', גיליון 45, מרץ 1997). זאת לאחר שיצר עטיפה מוקדמת יותר עבור הקומיקס של מארוול "מארוול טלס" (כרך 2, גיליון 253, ספטמבר 1991).
בשנת 1993 יצאו לקהל האמריקני קלפי אספנות של ז'ירו המציגים דמויות מכל היקום הרחב של "מוביוס", בעוד שקומיקס המערבונים שלו לא נכנס. את האיורים שעל הקלפים יצר ז'ירו במיוחד עבורם, מה שהפך אותם ליקרי ערך יותר.
אף על פי שז'ירו התגורר בארצות הברית במשך חמש שנים באמצעות אשרת שהות יוצאת מן הכלל תחת קטגוריית 0–1 (המאשרת את שהותו במדינה בעזרת הגדרתו כ"אמן בינלאומי" ו"בעל יכולת יוצאת דופן" ), הוא שמר על אורך חיים 'נודד' כאשר שב לצרפת מדי כמה חודשים (על מנת לשמור על ביתו בפריז), וגם שהה ביפן לתקופות ממושכות. תקופת מגוריו בארצות הברית היוותה השראה לספר האמנות "Made in LA", כשמו כן הוא עוסק בעיר לוס אנג'לס מנקודת מבטו של אזרח אירופאי. רבים מציורי האמנות שלו בתקופה זו נאספו בספר "Fusions", שתרגום אנגלי שלו פורסם על ידי הוצאת Epic.
בזמן עבודתו בארצות הברית זכה ס'ירו לשבחים ופרסים רבים, בהם פרס "Inkpot Ink" לשנת 1986, פרס אייזנר לשנת 1991 ושלושה פרסי הארווי בין השנים 1988–1991, כולם על פרסומיו בחברת מארוול קומיקס. במשך חמש שנים אלו, עד שעזב חזרה לצרפת ב-1989, סיגל לעצמו ז'ירו אנגלית משובחת למדי, לצד ידיעת השפה הצרפתית והשפה הספרדית, אותה סיגל לעצמו בזמן שהותו במקסיקו.
כמאייר וסופר
כפי שצוין כבר לעיל, ז'ירו בלט באיוריו עבור מגזינים, עיתונים, ספרים ואף הפקות מוזיקליות (הוא התמחה גם בנגינה בגיטרה ופסנתר, אם כי לא הצליח ליצור מוזיקה מקורית. זאת לעומת בנו, רפאל, שעשה קריירה מרשימה בעולם המוזיקה ). בנוסף, ז'ירו אייר פרסומות וסמלילים לבנקים ותאגידים גדולים ברחבי העולם. דוגמה ראשונית לפרסומת של ז'ירו התרחשה בשנת 1978, אז יצר ז'ירו כמה דפי קומיקס של "אוכמניות" עבור יצרנית הג'ינס הספרדית Lois Jeans & Jackets; במהלך חייו הופיעו ציוריו של ז'ירו כפרסומות לחברות שונות ורבות, בעיקר צרפתיות, על שלטי חוצות, כרזות, מודעות וכדומה.
כמאייר לספרים, ז'ירו צייר עבור ספרים רבים מסגנונות רבים, כמו ספר המדע הבדיוני המפורסם "Project Pendulum" מאת רוברט סילברברג, והמהדורה הצרפתית של האלכימאי מאת פאולו קואלו. בשנת 1995 אייר ז'ירו את המהדורה הצרפתית המחודשת לספרו "בלאדס" של הסופר בן ימי הביניים פרנסואה ויון. חלק ניכר מהאמנות הלא-קומית כלל שהופיע בספר זה, כמו גם בספרים נוספים, נאספו במשך השנים לכדי ספרי אמנות.
בשנים האחרונות לחייו המשיך לאייר ז'ירו לעיתונים ומגזינים, כשהתרומה היוצאת דופן ביותר שלו הופיעה בעיתון הבלגי "לה סואר", בגיליון יום חמישי, 6 במרץ 2008. כל כתבה שפורסמה בעיתון לוותה באיורים של "מוביוס", שנתנו נקודת מבט, לרוב קומית, שונה על אירועי היום בצמוד לכתבה עצמה. במקום לקחת תשלום עבור איוריו בגיליון זה, הסתפק ז'ירו בשני מאמרי מערכת של חצי עמוד, בהם כתב על עצמו ועל עבודתו, לצד איורים מקוריים שלו.
כסופר תחת שמות העט "ז'ירו", "גיר" ו-"מוביוס" הוא כתב מספר תסריטי קומיקס עבור אמנים אחרים, בהם גם ז'אק טרדי וקלוד אוקלייר. בין ספרי הקומיקס שכתב ואויירו על ידי אמנים אחרים נכללים "Les Maîtres du temps", "Internal Transfer", "Little Nemo: Adventures in Slumberland" ו-"Thru the Moebius Strip".
קריירה קולנועית
חברו הטוב של ז'ירו, ז'אן קלוד מז'יר, קבע כי החוויה הראשונה של השניים מעולם הקולנוע התרחשה באולם הקטן בפריז, בו צפו השניים לראשונה בסרט מערבונים מונפש בשנת 1957, וכי זה לא מפתיע מאוד בהתחשב בתשוקתם המשותפת לז'אנר. לאחר הטיול של ז'ירו במקסיקו, השניים חברו לצמד חברים נוסף ויחד הם תכננו ליצור סרט אנימציה משלהם. "ז'ירו, ביוקרתו החדשה שרכש במהלך טיולו במקסיקו, התחיל קריירה מקצועית ב-'Cœurs Valiants', ובמקביל התמודדנו שינינו יחד עם שני חברים נוספים עם פרויקט רציני: סרט מערבונים מצויר בהנהגתו של ז'ירו. הוא צייר את כל התפאורות והדמויות הראשיות. למרבה הצער והאכזבה, היינו צריכים לעצור את ההפקה אחרי 45 שניות של סרט בלבד!" אמר לימים.
חולית של חודורובסקי (1974)
ז'ירו לא עסק בקולנוע שוב עד שנת 1974, אז הוזמן על ידי ז'ירו לעזור לו בהפקת העיבוד הקולנועי לחולית מאת פרנק הרברט (הפקתו הנכשלת של חודורובסקי תועדה בסרט הצרפתי-אמריקאי חולית של חודורובסקי אשר יצא בשנת 2013 ). ז'ירו, אז דובר אנגלית רעועה ביותר, הודה מאוחר יותר כי ההזדמנות לגור פרק זמן לא ידוע בלוס אנג'לס מילאה אותו באימה, ובתחילה התמהמה עם ההצעה של חודורובסקי. היה זה דווקא חברו פיליפ דרויל (שעמו בין היתר הקים בהמשך אותה שנה את מגזין מטאל אירלאן) שהפציר בו לעבור לאמריקה. מאוחר יותר ז'ירו היה אסיר תודה על שדרויל דחף אותו לעבור, כאשר גילה שהוא מתענג על חווייתו ההוליוודית.
אף שההפקה ארכה תשעה חודשים מלאים, נוכחותו של ז'ירו לא הייתה נחוצה כל הזמן. הדבר איפשר לו לחזור לפרקי זמן ארוכים לצרפת, וכך הצליח להמשיך לעבוד במגזין L'Écho des savanes אותו אייר באותו זמן, אך יתרה מזאת הצליח לסיים מוקדם מן הצפוי את הספר "פני המלאך" בסדרת 'אוכמניות', מה שבא בתזמון טוב עם פרישתו ממערכת פילוט.
גרפיקה לסרטים הוליוודים
על אף שהפרויקט של חודורובסקי כשל, ניסיונו ליצור סרט מדע בדיוני מצולם באותה עת טמן השראה בליבם של יוצרי סרטים רבים. אחד מאותם יוצרים צעירים היה רידלי סקוט, אשר הושפע מההפקה של חודורובסקי וניסה את מזלו עם סרט מדע בדיוני חדש שכתב יחד עם דן או'בנון, הנוסע השמיני. סקוט גייס לשם כך כמעט את כל הצוות של חודורבסקי, כולל ז'ירו עבור הגרפיקה.
משום שבתקופה זו היה ז'ירו עמוס עד הגג בעבודות בצרפת, הוא השתתף רק במספר ימי הפקה של הסרט בארצות הברית. עם זאת, העיצוב שלו עבור לבוש הצוות של חללית ה"נוסטרומו", ובפרט חליפות החלל שלהם, נכנס לסרט הסופי כמעט ללא שינויים. הגרפיקה שסיפק ז'ירו לסרט הופיעה בסרט המלא. אמנם ז'ירו לא זכה לקרדיט בכתוביות הסיום של הסרט, אך כן הוכר תודה על ידי סקוט בסרט התיעודי Alien Quadrilogy שעקב אחר הפקת הסרט.
סקוט ציין בהמשך את ספר האמנות של ז'ירו "המחר הארוך" כהשפעה על סרטו הגדול השני, "בלייד ראנר", מ-1982. על כן, הוזמן ז'ירו ליצור חלק מהגרפיקה גם עבור "בלייד ראנר" וגם עבור סרטו המצליח השלישי של סקוט, "אגדה", מ-1985, כאשר בשני המקרים נאלץ לדחות את ההצעה בצער רב בשל מחויבויות קודמות בצרפת. הוא הצטער במיוחד על שלא עלה בידו לעבוד על "אגדה", לאחר שצפה בו והגדיר אותו "טוב מאוד". בשנת 2010 החרטה עדיין ליוותה אותו, כאשר הוא הזכיר זאת באופן מפורש בספרו "החד קרן".
בשנת 1981 יצא סרט האנימציה "רוק בחלל" (באנגלית: "Heavy Metal") בארצות הברית, שמבוסס על הקומיקס שפרסמו ז'ירו וחבריו למערכת "מטאל אירלאן" והופק על ידי איוואן ריטמן. בעשיית הסרט לא היו שותפים כלל אף אחד מארבעת המייסדים של המגזין, אך עם שחרור הסרט התבססה שמועה בארצות הברית כי ז'ירו היה אמון על יצירת הדמויות וחלק מהסצנות, זאת בניגוד לעובדה שז'ירו בכלל שהה בצרפת בזמן הפקת הסרט. בשנת 1982 התראיין ז'ירו והבהיר כי אין לו קשר ליצירת הסרט, אך הוסיף כי יוצרי הסרט קיבלו השראה מסדרת הקומיקס שלו "ארזך".
בשנת 1982 מעורבותו בעשיית הסרט הנוסע השמיני, גם אם מזערית, הובילה אותו לשני פרויקטים קולנועיים נוספים, כגרפיקאי וכסטוריבורדר. האחד היה סרט המדע הבדיוני האמריקאי מבית דיסני, טרון, אליו הגיע לאחר שבמאי הסרט סטיבן ליסברגר ביקש אותו מפורשות, זאת לאחר שגילה את עבודותיו במגזין "מטאל אירלאן". הפרויקט השני היה היצירה המשותפת והניסיונית של ז'ירו והבמאי רנה לאלו - סרט המדע הבדיוני הארוך והמונפש "Les Maîtres du temps" (שיצא באנגלית בשם "Time Masters") אשר בוסס על רומן בעל שם זהה מאת סטפן וול. הסרט הוצג כולו באנימציה ממוחשבת, והיה מוזר וזול מאוד. עם זאת, הוא נחשב לפורץ דרך בתחום האנימציה הממוחשבת, וזיכה אותו ואת לאלו בפרס לסרט הילדים הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים פאנפסטיבל באותה שנה. באותו סרט, ז'ירו היה אחראי גם על העיצוב הגרפי והעיבוד הקומי, כשחלק מאיורי היסטוריבורד שלו הופיעו מאוחר יותר בספר "making-of" שיצא בעקבות הסרט.
מלבד מעורבותו בתעשיית הסרטים בפועל, ז'ירו עסק ביצירת כרזות ופרסומות לסרטים רבים, רובם אירופאים. את רוב היצירות מהסוג הזה יצר בין 1980 ל-1982, אותן שנים בהן היה מעורב גם בהפקת סרטים דה פקטו. את שנים אלו, בהן היה שקוע עד צוואר בתעשיית הקולנוע האמריקאית, כונתה על ידי ז'ירו "התקופה ההוליוודית הראשונה", במיוחד מאז שהפרויקט הבא שאותו התחיל כרוך בסרט בו הוא היה. את התקופה הזו הוא תחם בין עבודתו הראשונית ב"הנוסע השמיני" לבין ההגירה שלו ושל משפחתו לטהיטי. בתקופה זו ז'ירו יזם, הפיק וכתב עבור סרטים שונים, זאת בניגוד לתקופות קודמות בהן שימש רק כגרפיקאי שכיר.
הקומונה בטהיטי ו-"Starwacher"
בזמן שהתגורר ז'ירו בקומונה של ז'אן פול אפל-גווי, הוא העלה, יחד עם אפל-גווי וחברתם לקומונה פאולה סלומון, רעיון לסרט מדע בדיוני מונפש שכותרתו "Starwatcher". השלושה פיתחו את הרעיון לכדי תסריט והציעו את תפקיד המפיק לחבר נוסף בקומונה, ארני וונג, שהכיר את ז'ירו עוד מהתקופה בה עבדו יחד על הסרט "טרון" (וונג גם היה בצוות האנימטורים בהפקת "רוק בחלל", ויצר את האנימציה לאחד הסיפורים בשם "Taarna", אשר בוסס על קומיקס של ז'ירו). וונג לא היה הראשון לקבל הצעה לתפקיד זה, מאחר שז'ירו פנה קודם לכן לחברת וולט דיסני בהצעה להפיק את הסרט. אמנם זאת סירבה משום שלא האמינה בכדאיות של ההשקעה. בשלב מסוים ז'ירו מאס בחיים בקומונה, וכאשר ההפקה הועברה לאולפן האנימציה של וונג בלוס אנג'לס השתמש בכך, בין היתר, בתור "תירוץ" להגירתו לקליפורניה.
למרבה האכזבה, פרויקט "Starwatcher" התפרק בסופו של דבר מכמה סיבות שונות, אך בעיקר מפאת חוסר מימון. אולם הניסיון הביא לשיתוף פעולה בין ז'ירו לגיאף דרוו, שיתוף פעולה שיתחזק בהמשך כשהשניים ייצרו יחד את הספר "עיר האש" משנת 1985. בנוסף, חלק מדפי האמנות והעיצוב שז'ירו יצר עבור הסרט הודפסו מחדש לאחר מכן, ונאספו בספר האמנות "Made in L.A".
התקופה ההוליוודית השנייה והשלישית
למרות הכישלון המוחץ של "Starwacher", ההפקה פתחה עבור ז'ירו דלת של הזדמנויות לשיתופי פעולה אפשריים, ומעברו לקליפורניה הוביל אותו למה שכינה "התקופה ההוליוודית השנייה" שלו. במקביל לקריירה שלו כקומיקסאי בארצות הברית, הוא קיבל הצעות עבודה כמעצב גרפי ואמן קונספט בסרטים רבים, בהם "שליטי היקום" (1987), "ווילו והנסיכה" (1988) ו"מצולות" (1989). בנוסף, הוא שימש כמעצב, סטוריבורדר ותסריטאי בסרט האנימה היפני של יוטאקה פוג'וקה, "ליטו נמו: הרפתקאות בסלומברלנד" משנת 1989. בעקבות ההשקעה הרבה שהייתה נחוצה בעשיית הסרט, ז'ירו עבר לגור ביפן למשך תקופה ממושכת.
אחרי שהתגורר ביפן למשך מספר חודשים, חזר סופית לגור בפריז, קרוב לבית ילדותו. חזרתו לצרפת סימנה את תחילתה של "התקופה ההוליוודית השלישית" של ז'ירו, על אף שלא היה בהוליווד או אפילו בארצות הברית באותו זמן. באותה תקופה הוא החל לעבוד באופן קבוע בחברת "האחים וורנר" ויצר אנימציה ועיצוב לדמויות שונות. הסרט המוכר ביותר בו עבד כאנימטור היה "Space Jam" מ-1996. הסרט התייחד בכך שהוא שילב תמונות חיות עם אנימציה, מה שיצר מצד אחד סרט ייחודי ומעניין אך מהצד השני עבודה קשה מאוד. עם זאת, הצלחתו של הסרט הובילה אותו להפקות אמריקאיות נוספות, זאת בזמן שהוא בכלל עובד מביתו שבצרפת. בשנת 1997 עבד כאמן קונספט באפוס המדע הבדיוני של לוק בסון "האלמנט החמישי", אשר היה בעל חשיבות אישית רבה עבור ז'ירו משום שפירושו היה לעבוד בצמוד לחברו הטוב ז'אן קלוד מז'יר. עבודתם המשותפת על הסרט היוותה עבור ז'ירו מעין השלמת מעגל לסרט הקולנוע שניסו ליצור בשנת 1957 יחד. בשנת 2005 יצא סרט תיעודי אודות הפרויקט, ובו ניכרה הידידות האיתנה בין השניים. באותו המזן, ביתו הבכורה של ז'ירו, הלן, עבדה על האנימציה גם כן, וזאת אף על פי שלא זכתה לקרדיט על כך. אף על פי כן, ז'ירו הצהיר בגאווה כי "היא שיתפה פעולה בצורה מסורה מאוד. היא התחילה עם שחר, וחזרה הביתה רק בערב, לאחר שכל הצוות כבר הפסיק לעבוד".
בשנת 2005 יצא לאקרנים הסרט הסרט הסיני "Thru the Moebius Strip", המבוסס על סיפור חייו של ז'ירו, אשר שימש גם כמעצב ומפיק שותף יחד עם ידידו הוותיק ארני וונג. בשנת 2012, שנת מותו, השתתף ז'ירו כאמן קונספט בסרט אנימציה משנת 2012 "Strange Frame", מה שהפך לעבודתו האחרונה בתחום הקולנוע.
עיבודים לסרטים
רבות מיצירותיו של ז'ירו עובדו למדיום הקולנועי, בשנת 2002 ערוץ הטלוויזיה המקובל France 2 יצר סדרה קצרה שכללה ארבעה-עשר פרקים מונפשים באורך של כארבע דקות, המבוססות על דמותו המכוננת של ז'ירו, אשר ביצע בסדרה גם את האנימציה, הכתיבה וההפקה. ביתו הצעירה נאוסיקה אף דיבבה כמה דמויות בשלושה מהפרקים יחד עם אביה.
בשנת 2004 עובדה סדרת הקומיקס המפורסמת של ז'ירו "אוכמניות" לטלוויזיה על ידי הבמאי יאן קונן, והסדרה המצולמת זכתה לשם "L'expérience secrète" כשמו של אחד מן הספרים. שני ניסיונות קודמים להביא את אוכמניות למסך הגדול בשנות השמונים נפלו; באחד מהניסיונות הוחתם השחקן מרטין קוב לגלם את סגן אוכמניות ואפילו, כפי שהתברר כעבור עשרות שנים, נסע לאירופה כדי לצלם כמה סצנות בתפקיד זה במטרה לגייס משקיעים פוטנציאליים. משוכנע שהפרויקט היה בר-קיימא, קוב התאכזב לגלות שהפרויקט קרס מפאת חוסר מימון.
בשנת 2010 ז'ירו עיבד בעצמו לאנימציה את הרומן הגרפי "La planète encore" ("הכוכב הדומם") - מה שזיכה אותו בפרס אייזנר בשנת 1991 לסרט האנימציה הקצר הטוב ביותר. "מוביוס הפקות" שימשה כחברת ההפקה, ואשתו השנייה של ז'ירו, איזבל, הייתה שותפה מרכזית ביצירה. ז'ירו אף היה אחד משני הבמאים של הסרט הקצר, והוא הוקרן בבכורה בתערוכת "Mœbius transe forme" בפריז.
שנות חייו המאוחרות
בסוף קיץ 1989 חזר ז'ירו לצרפת, באופן סופי כפי שיתברר בעתיד, אם כי בתחילה לא זו הייתה כוונתו. לפני כן משפחתו חזרה למדינה עוד לפניו, מכיוון שילדיו רצו להתחיל את לימודיהם במכללה קרוב לבית ילדותם, בפרוורי פריז. אשתו קלודין ליוותה אותם ויחד הם שיקמו את ביתם הישן והפריזאי. ז'ירו באותו הזמן שהה במדינות שונות, בעיקר ארצות הברית, צרפת ויפן, במסגרת עבודתו, ולא השקיע זמן מספיק באשתו וילדיו. אורך חייו הנדודי הוביל למשבר בנישואיו עם קלודין, ובסופו של דבר השניים עברו לחיות בנפרד עם שובו של ז'ירו לצרפת באופן תמידי. הפרידה בין השניים אמנם פגעה בילדיהם, אך היא הובילה את שניהם ל"חופש עצום" ו"כנות ללא דרישות או תסכול" על פי דבריו של ז'ירו.
בפברואר 1984 פגש לראשונה באיזבל צ'מפבל בכנס אמנות באיטליה, והחל לפתח איתה קשר ידידותי בשנת 1987. בשנת 1989, לאחר שנפרדו ז'ירו וקלודין, בנו צ'מפבל וז'ירו מערכת יחסים רומנטית זה עם זה, ולשניים נולד הבן רפאל. הזוג לא התחתן משום שחוקית ז'ירו היה עדיין נשוי לאשתו הראשונה, ורק בשנת 1994 התגרשו השניים באופן חוקי. נישואיהם הסתיימו ללא איבה או מרירות, בהסכמה של שני בני הזוג. על פי ז'ירו, "פשוט הבנו שאנחנו רוצים דברים שונים". קלודין זכתה לקרדיט על תרומותיה בספרי "אוכמניות" הרלוונטיים ואף רואיינה לסרט דוקומנטרי אודות הקומיקס משנת 1994. ז'ירו ואיזבל נישאו ב-13 במאי 1995, והביאו יחד את בתם השנייה, נאוסיקה. איזבל היוותה השראה עצומה על ז'ירו, ולאחר נישואיהם הגדיר את חייו לשני חלקים - החלק שלפני איזבל והחלק שאחרי איזבל. הוא אף תיאר אותה כ"מפתח לכל עיצוב גדול שלי". אחותה של איזבל (גיסתו של זירו), קלייר, הפכה לצבעית העיקרית של עבודותיו מנישואיהם ועד מותו בשנת 2012.
השינויים בחייו האישיים השפיעו גם על חייו העסקיים, כאשר חברת הקומיקס שלו ושל קלודין, "Giraud Starwatcher Graphics", פשטה את הרגל בעקבות המשבר ביחסיהם, במקביל למגמת ירידה תלולה ברכישת עבודותיו בארצות הברית. בשנת 1989 מכר ז'ירו את מניותיו בחברת 'Les Humanoïdes Associés' אשר הייתה המוציאה לאור העיקרית של "מטאל אירלאן", ובכך ניתק רשמית את קשרי בעלות שלו למגזין. בשנת 1990, יחד עם בת זוגו לשעבר קלודין, הוא הקים את העסק המשפחתי האמיתי הראשון שלו ללא השתתפות חיצונית, בשם Stardom, ודרכו החל לפרסם קומיקס בספטמבר אותה שנה. מלבד היותו של העסק הוצאה לאור, הוא שימש גם כגלריית אמנות עבור "מוביוס",אך גם עבור אמנים אורחים.
בשנת 1997 שונה שמו של העסק ל-"Moebius Production", כלומר "הפקת מוביוס" ולא הפקות, אף על פי שביצע מספר כאלה במסגרת העסק. בהמשך נטשה קלודין את החברה, בעיקר בשל נישואי ז'ירו-איזבל, ואשתו השנייה של ז'ירו לקחה פיקוד על הניהול וההפקה. עם זאת, הבעלות הייתה עדיין משותפת בין איזבל, ז'ירו וקלודין. גם לאחר מותו של ז'ירו המשיכה איזבל לנהל את העסק ולערוך תערוכות בגלריה, ובשנת 2017 הצטרפו לניהול גם אחותה קלייר וילדיה עם ז'ירו, רפאל ונאוסיקה.