cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גנרל-אדמירל
ממלכת פורטוגל
בשנת 1892 הונהגה מחדש דרגת אלמירנטה-גנרל, כדרגה-טקסית גרידא של מלך פורטוגל בתפקידו החוקתי של המפקד העליון של הצי. בנוסף, כמפקד העליון של הצבא, החזיק המלך גם את דרגת המרשל-גנרל. מנואל השני, מלך פורטוגל היה האחרון שהחזיק בדרגה זו.
ממלכת שוודיה
גנרל-אדמירל הוא דרגת האדמירל הגבוהה ביותר שקיימת בצי השוודי, ואשר נוצרה על ידי קרל האחד עשר, מלך שוודיה בשם האדמירל-גנרל. גוסטב השלישי חידש את הדרגה בשנת 1780, ובאותה שנה הוציא הנחיות לאדמירל-גנרל, אשר היה אחראי מטעם המלך במועצת הצי.
רשימת האדמירלים שקיבלו דרגה זו בצי השוודי:
בית הקברות ברחובות
בית הקברות ברחובות ממוקם ברחוב יהודה גורדסקי ברחובות ומשתרע על שטח של כ־140 דונם. זהו קומפלקס של 5 חלקות בתי קברות – הראשונה שבהן היא בית עלמין תר"ן המייסדים, שנוסד בשנת 1891 (תרנ"א).
היסטוריה
בחודש מאי 1891, מעט יותר משנה לאחר הקמתה של רחובות, נהרג יעקב קרלינסקי – צעיר איכריה של המושבה, שהתנחל בה באופן עצמאי (כלומר לא על ידי אגודת "מנוחה ונחלה") – בתאונת רכיבה. הרעיון לקבור את הנפטר בנחלתו נפסל בשל התנגדותו של ד"ר מזיא, שטען שהמקום קרוב מדי למושבה. אליהו זאב לוין אפשטיין, ממייסדי "מנוחה ונחלה" ומנהל המושבה, תרם חלקה בת 5 דונמים בקצה המרוחק של המושבה, על גבעת חול, להקמת בית עלמין.
במאה ה-20 התרחב בית העלמין והוקמו בו חלקות נוספות. כיום, בית העלמין של רחובות בנוי על 4 חלקות עיקריות:
סמטת קמרגרסקי
סמטת קמרגרסקי (ברוסית: Камергерский переулок) הוא רחוב קצר במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה בטברסקוי ראיון.
דון הרצפלד
דון הרצפלד (באנגלית: Don Herzfeldt; נולד ב-1 באוגוסט 1976) הוא במאי, תסריטאי ויוצר סרטים עצמאיים אמריקאי.
הרצפלד מוכר בעבודות המציגות דמויות מקל המצוירות ברישומי יד, תסריטים מאופייני הומור שחור, קומדיה טרגית וסוריאליזם. סרטיו הם אבסורדים ונעים בין סרטים פילוסופיים עם תמות אקזיסטנציאליסטיות לסרטי קומדיית סלפסטיק. סרטיו World of Tomorrow ו־Rejected היו מועמדים היו מועמדים פעמיים לפרס האקדמיה עבור סרט האנימציה הקצר הטוב ביותר.
שחרור כחול
שחרור כחול או כרטיס כחול היה סוג של שחרור צבאי מנהלי שהונפק להומוסקסואלים ואפרו-אמריקאים על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית החל מ-1916.
חברי השירות שהחזיקו בו היו נתונים לאפליה בחייהם האזרחיים. הם נמנעו מהיתרונות של חוק ההתאמה מחדש של המשרתים 1944 (חוק ) של המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית, והתקשו למצוא עבודה כי המעסיקים היו מודעים לקונוטציות השליליות של שחרור כחול. בעקבות ביקורת חריפה בעיתונות, במיוחד בעיתונות השחורה, בשל האחוז הגבוה של האפרו-אמריקאים שקיבלו שחרורים כחולים - ובקונגרס האמריקאי, השחרור הכחול הופסק ב-1947, והוחלף בשני סיווגים חדשים: כללי ולא רצוי.
קשר להומוסקסואליות
לכוחות המזוינים של ארצות הברית הייתה מדיניות ארוכת שנים, בהתאם לחוקים ולרגשות הרווחים של התקופה, לפיה חברי שירות שנמצאו הומוסקסואלים או שעוסקים בהתנהגות הומוסקסואלית היו עומדים לדין צבאי בגין מעשי סדום, כלואים ומשוחררים מהצבא. עם זאת, עם התגייסות הכוחות בעקבות כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, לא היה אפשר לכנס מועצות צבאיות של קצינים, ולכן מספר מפקדים החלו להוציא שחרורים מנהליים במקום. מספר גלים של רפורמה שהתייחסו לטיפול בהומוסקסואלים בצבא הביאו להנחיית מדיניות משנת 1944 שקראה להכניס הומוסקסואלים לבתי חולים צבאיים, להיבדק על ידי פסיכיאטרים, ולהשתחרר על פי תקנה 360–615, סעיף 8 כ-"לא כשירים לשירות". לא ידוע בדיוק כמה חברי שירות הומוסקסואלים ולסביות קיבלו שחרורים כחולים במסגרת תקנה זו, אך בשנת 1946 העריך הצבא כי הוא הוציא בין 49,000 ל-68,000 שחרורים כחולים, כאשר בין 4,000 ל-5,000 מהם הונפקו להומוסקסואלים. פרק הזמן המכוסה בהערכות אלו אינו ברור.
הפסיכיאטרים האחראים על יצירת ויישום נוהלי מיון להרחקת הומוסקסואלים משירות צבאי תמכו בתחילה במתן שחרורים כחולים לאנשי שירות הומוסקסואלים. עם זאת, כאשר נודע להם על הקשיים שעמם מתמודדים בעלי הכרטיס הכחול בחייהם האזרחיים, הם הפצירו בצבא להפסיק את הנוהל. ויליאם סי. מנינגר, ששימש כמנהל חטיבת יועצי הפסיכיאטריה של המנתח הכללי של צבא ארצות הברית בין השנים 1944 ל-1946, ניסה לשכנע את הצבא להוציא שחרורים מכובדים לחברי שירות הומוסקסואלים שלא ביצעו פשעים כלשהם במהלך שירות הצבאי שלהם.
בכתבה שפורסמה בניו יורק טיימס ב-1944, נכתב כי מטרת השחרורים הכחולים המנהליים, "שחרורים שאינם מכובדים אך מבוססים על הרגלים או תכונות של הפרט שהופכות את המשך השירות שלו לבלתי רצוי", היא הצורך להחזיר חיילים לחייהם האזרחיים במהירות האפשרית: "להחזיר את החייל הלא-נכה לחיים הכלכליים של המדינה עם כמה שפחות עיכוב ובירור, ולעזור לו לפתור את הבעיות האישיות שלו כמו אבטלה, הזדמנויות לימודיות או כספים".
אפליה
הקונגרס של ארצות הברית הביע דאגה לגבי שימוש לרעה אפשרי בשחרור הכחול, כשהחל לעבוד על חוק ב-1944. בדיונים על פרטי החקיקה, הלגיון האמריקאי התעקש על הוראה ספציפית למתן הטבות לחיילים משוחררים בכל נסיבות שאינן מכובדות. הלגיון האמין שמספר רב של חיילים משוחררים קיבלו שחרורים כחולים ואחרים פחות מכובדים מסיבות שנחשבו בלתי סבירות או טריוויאליות. בעדות בפני הסנאט של ארצות הברית, אדמירל המשנה, רנדל ג'ייקובס, התנגד נחרצות להוראה זו בטענה שהיא תערער את המורל ותסיר כל תמריץ לשמור על רקורד שירות טוב. הסנאטור בנט שאמפ קלארק, מגיש הצעת החוק, דחה את חששותיו, וכינה אותם "כמה מההתנגדויות המטופשות וקצרות הראייה שאפשר להעלות". קלארק המשיך ואמר:
החוק גם קבע לוועדות לבדיקת שחרורים לבחון ערעורים על כל שחרור שאינו מכובד. משנת 1945 ועד תחילת 1947, מועצות המנהלים הללו השתדרגו באופן שגרתי לשחרורים מכובדים של חברי שירות הומוסקסואלים שלא ביצעו שום מעשים מיניים ידועים במהלך שירותם הצבאי. כשליש מכל השחרורים הכחולים שנבדקו שודרגו למכובדות.
ביקורת בעיתונות השחורה
קבוצת מיעוט נוספת שהוציאה שחרורים כחולים באופן לא פרופורציונלי היו אפרו-אמריקאים: מתוך 48,603 שחרורים כחולים שהונפקו על ידי הצבא בין 1 בדצמבר 1941 ל-30 ביוני 1945, 10,806 מהם הונפקו לאפרו-אמריקאים, או 22.23% מכלל האפרו-אמריקאים ששירתו בצבא בזמן זה, בעוד הממוצע היה 6.5%.
באוקטובר 1945, העיתון האפרו-אמריקאי, Pittsburgh Courier כינה את השחרור הכחול "מכשיר אכזרי שאסור להפעיל נגד החייל האמריקאי", ונזף בצבא על כך שהוא "מאפשר לקצינים בעלי דעות קדומות להשתמש זה כאמצעי להעניש חיילים כושים שאינם אוהבים תנאים בלתי נסבלים במיוחד".
העיתון ציין במפורש את האפליה העומדת בפני שחרורים כחולים הומוסקסואלים, באומרו: "'אומללים' של האומה ... נטרפים על ידי השחרור הכחול", ודרש לדעת "מדוע הצבא בוחר להעניש את ה-'אומללים' הללו שנראים זקוקים ביותר להטבות הצבא ולהזדמנות להפוך לאזרחים טובים יותר תחת ההטבות החינוכיות של מגילת הזכויות של GI".
כמו כן, העיתון הדפיס הנחיות כיצד לערער על שחרור כחול, והזהיר את הקוראים מפני קבלת כרטיס כחול מחוץ לשירות בשל ההשפעה השלילית שתהיה לו על חייהם.
בנוסף ל-Pittsburgh Courier, קבוצות ומוסדות נוספים שדחו את השימוש העונשי בשחרורים הכחולים כללו את הלגיון האמריקאי, NAACP, AFL–CIO , ו-Veterans Benevolent Association. בסנאט האמריקאי, יושב ראש ועדת המשוחררים של הסנאט, הסנטור אדווין ג'ונסון, קרא את מאמר המערכת של ה-Pittsburgh Courie לפרוטוקול הדיון. בנאום שנשא ב-29 באוקטובר 1945, הוא ציין כי אדם בעל שחרור כחול לא הורשע, ובכל זאת הופרד מיידית מהצבא מבלי שהיה מסוגל להגן על עצמו, באומרו: "לא צריך להיות אזור דמדומים בין חפות לאשמה. שחרורים כחולים יהוו כאב ראש לקונגרס מעתה ואילך."
דו"ח בית הנבחרים על השחרורים הכחולים
בתגובה לדיווחים על יחס שונה ליוצאי שחרור כחול, מינה בית הנבחרים של ארצות הברית, ועדה מיוחדת לבדיקת נוהלי מנהל המשוחררים מהצבא. הוועדה, בראשות הפוליטיקאי האמריקאי קארל טי. דורהאם, הוציא את הדו"ח שלו שנקרא באופן רשמי "חקירות של מאמץ המלחמה הלאומי" (במקור: "Investigations of the National War Effort"), הידוע בכינויו "השחרורים הכחולים" (במקור: "Blue Discharges"), ב-30 בינואר 1946. הוועדה הביעה את פליאתה מכך שכל מי שיש קיבל שחרור כחול יסתכן בסטיגמה נוספת על ידי ביטוי נגד האפליה:
בבחינת תיאורי מקרה של יוצאי שחרור כחול, מצאה הוועדה כי "ההליך מתאים לפיטורים על רקע דעות קדומות ואנטגוניזם". כמו כן, הוועדה מצאה כי ההשפעות של שחרור כחול "שונות מעט מאלה של שחרור חסר כבוד ... המשוחרר מתקשה לקבל או לשמור על עבודה. מתעורר נגדו חשד מצד החברה, על אחת כמה וכמה על כך שהוא נושא אווירה של מסתורין." בדו"ח נכתב כי "שום דבר לא יכול להוכיח בצורה ברורה יותר את האופי החריג והלא הגיוני והבלתי הגיוני של השחרור הכחול מאשר מדיניות זו של המחלקה לענייני חיילים משוחררים". הוועדה כינתה את מערכת ההתמודדות עם משוחררי שחרור כחול "משחק לחיצה בין מחלקת המלחמה להנהלת הוותיקים", ולקחה על עצמה את הסוכנות על נטילת "הזכות להפריד בין הכבשים לעיזים, [ו]לתת פסקי דין מוסריים על ההיסטוריה של כל חייל".
לרפורמה במערכת השחרורים המליצה הוועדה:
עוד המליצה הוועדה לשנות את שיטת השחרור לארבעה סיווגים: מכובד ובלתי מכובד, ללא שינוי בהגדרותיהם; "בתנאים מכובדים" להחליף את השחרור הכחול; ובכלל, לכסות שחרור בגין התנהגות בלתי הולמת.
לאחר מכן
למרות הדו"ח של הוועדה, ה-VA המשיך להפלות את השחרורים הכחולים ההומוסקסואלים, וחידשה את ההנחיה שלה משנת 1945 ב-1946 ושוב ב-1949. אמנם השחרורים הכחולים הופסקו ב-1 ביולי 1947, והוחלפו ב-2 שחרורים חדשים: כלליות ובלתי רצויות. שחרור כללי נחשב בתנאים מכובדים, להבדיל מ-"שחרור מכובד", ושחרור בלתי רצוי היה בתנאים שאינם מכובדים, נבדל מ-"שחרור בכבוד". במקביל, הצבא שינה את התקנות שלו כדי להבטיח שחברי שירות הומוסקסואלים ולסביות לא יהיו זכאים לשחרור כללי. אלו שנמצאו אשמים בהתנהגות הומוסקסואלית עדיין קיבלו שחרורים חסרי כבוד, בעוד אלו שזוהו כהומוסקסואלים אך לא ביצעו מעשים הומוסקסואלים כלשהם, קיבלו שחרורים לא רצויים. עד שנות ה-70 של המאה ה-20, חבר שירות שלא ביצע שום מעשים הומוסקסואלים היה נוטה לקבל שחרור כללי, בעוד שאלו שנמצאו עוסקים ביחסי מין הומוסקסואליים נטו לקבל שחרורים לא רצויים. חברי שירות הומוסקסואלים המשיכו לקבל אחוז לא פרופורציונלי מההפרשות הבלתי רצויות שהונפקו. זה היה הסטטוס קוו עד שהוחלפה ב-1993 במדיניות "אל תשאל, אל תספר".
הוצע כי בערי נמל עם אוכלוסיית הומוסקסואלים, כגון סן פרנסיסקו, שיקגו וניו יורק הן בחלקן תוצאה של השחרור הכחול. התיאוריה טוענת שיוצאי הומוסקסואלים רבים עם שחרורים כחולים מאזורים עירוניים או כפריים קטנים יותר, שחשו שהם אינם מסוגלים לחזור לקהילות הבית שלהם בגלל הבושה הקשורה בשחרוריהם, עברו לאזורים גדולים יותר עם תרבות להט"ב מבוססות או פשוט נשארו בעיר.
המנון (סרט)
המנון הוא סרט קצר משנת 2008 שצולם כפרויקט הגמר של אלעד קידן בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים.
"המנון" הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל קאן 2008 במסגרת סרטי הסטודנטים (ה-Cinéfondation) – והיה לסרט הישראלי הראשון שזכה בפרס הגדול.
תקציר העלילה
אמנון יוצא ערב שבת לקנות חלב במכולת השכונתית. החלב שהוא קונה החמיץ ועד כניסת השבת הוא מתגלגל לסדרת פגישות שבסופן נס קטן.
אפשר לתאר את הסרט כאפוס מינימליסטי המתאר את מסעו הסיזיפי של רווק מזדקן ברחוב יהודה הנשיא בירושלים, היוצא מביתו במטרה לקנות חלב לערב שבת, אולם תוכניותיו סוטות מן המסלול.
הסרט שואב השראה מהקולנוע האמנותי האיראני של שנות התשעים ובפרט מסרטיהם של מוחסן מחמלבף ועבאס קיארוסטאמי. כמו כן, מכיל הסרט מחווה לסרט התיעודי 'בירושלים' (1963) של דוד פרלוב.
הסרט נוגע בנושאים כגון בדידות, אקראיות, קרבה בין זרים, בריענון המבט על המציאות האפרורית ובאופן שבו בני אדם מלקטים חוויות מהמציאות לכדי סיפור שיעניק להם משמעות.
הפקה
הסרט הופק על ידי בית הספר סם שפיגל, בתמיכת קרן רבינוביץ' לאמנויות-ת"א, וקרן סנונית-הרשות השנייה. הפסקול מכיל את יצירותיהם של אלבינוני, אלבניז, וגנר, וברליוז.
פרסים ופסטיבלים נוספים
בשנת 2008 זכה 'המנון' בפרס הראשון במסגרת סרטי הסטודנטים של פסטיבל קאן. בחבר השופטים ישבו הבמאים הו סיו סיין, אוליביה אסאייס, וסוזן ביר. הסרט המשיך וזכה בפרסים ראשונים בשבעה פסטיבלים נוספים, ובהם פרס של האיגוד העולמי של בתי הספר לקולנוע CILECT, ופרס בתחרות הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, תל אביב. הסרט השתתף ביותר מ-40 פסטיבלים ברחבי העולם. 'המנון' נבחר במקום הראשון במשאל '20 הסרטים המובילים' של בית הספר סם שפיגל לכבוד 20 שנים לייסוד בית הספר. הסרט נרכש והוקרן ברשת ARTE הצרפתית וברשת ARD הגרמנית.
בעקבות 'המנון' הוזמן קידן לשפוט בתחרויות סרטים קצרים ברחבי העולם, ולאחר מכן צילם את סרטו העלילתי הארוך הראשון 'היורד למעלה' (2015), שהוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל קאן.
פארק הטבע הלאומי אזוב-סיבאש
פארק הטבע הלאומי אזוב-סיבאש (באוקראינית: Азово-Сиваський національний природний парк) הוא פארק לאומי באוקראינה, הממוקם באי בייריוצ'י שבים אזוב הצפון מערבי. הפארק נוצר כדי להגן על סביבת החוף הייחודית של ים אזוב הצפון-מערבי. הפארק חשוב במיוחד כתחנה בנתיב הנדידה של עופות נודדים, עם למעלה ממיליון ציפורים המבקרות מדי שנה. הוא ממוקם במחוז משנה הניצ'סק במחוז חרסון. הפארק הוקם ב־25 בפברואר 1993 ושטחו 525.8 קמ"ר.
טופוגרפיה
ישנם שני אזורים נפרדים בפארק:
אקלים ואזור אקולוגי
הפארק נמצא באזור הערבה הפונטית – הכספית.
ייעוד האקלים הרשמי באזור אזוב-סיבאש הוא "אקלים יבשתי לח – תת-סוג קיץ חם" (סיווג האקלים לפי שיטת קפן), עם הפרשי טמפרטורה עונתיים גדולים וקיץ חם. המשקעים שם הם מהנמוכים ביותר באוקראינה, עם ממוצע של 260 מ"מ לשנה.
חי וצומח
בסיבאש יש סביבה של ערבות יבשות, עם קרקעות דלות וצמחייה מליחה. האיים במפרץ נותרו מבודדים יחסית ומציגים בתי גידול ערבים דרומיים מייצגים יותר. אזוב הוא מקום מנוחה חשוב עבור ציפורים נודדות. החלק המרכזי של סיבאש בפארק הוא אזור ביצות רמסר ויש לו חשיבות בינלאומית. האתר הוא גם חלק מאזור חשוב של ציפורים ומגוון ביולוגי (IBA) שמופיע על ידי Birdlife International.
באיים המוגנים של מרכז סיוואש – צ'וריוק וקויוק-טוק, שנפגעו פחות מהשפעה אנתרופוגנית, נשמרו פיטוצנוזים של ערבות אמיתיות.
בעלי חיים
מפרץ זה יקר ערך במיוחד עבור עופות ביצה בחורף. למעלה ממיליון עופות (סנוניות, ברווזים, ברבורים, טדורנים, אנפתיים ועוד) רשומים באשכולות עונתיים במהלך השנה; כולל מינים נדירים, פגיעים בסכנה הרשומים בספר של אוקראינה האדום, כגון חופמי אלכסנדרי, תמירון מצוי, שלצדף החוף, צחראש לבן, שחף פאלאס ועיטם לבן-זנב. בקרבת מקום בערבות Prysyvashshya יש את החובה הגדולה, חובה קטנה, עגור חן ועגור אפור, זרון תכול, זרון השדות, עיט זהוב, עיט צפרדעים, בז ציידים, בז נודד, הבז האדום. בסך הכל 30 מינים של עופות נרשמו בפארק. מתוכם עיטם לבן זנב נכללים ברשימה האדומה האירופית. יותר מ-1% מהברנטה אדומת-חזה ואווזים אפורים יכולים לחיות בארצות. בסך הכל נרשמו בפארק 197 מינים של עופות.
עשבים בערבות תרמו להיווצרות אוכלוסיות גדולות של בעלי חיים שהתאקלמו. עבודות ההתאקלמות החלו בשנת 1928. המספר המקסימלי של איילים אצילים (830 ראשים) נצפו שם בשנת 1992, יחמור אירופי (1,425 ראשים) בשנת 1991, מופלון (987 ראשים) 1992, פרא (37 ראשים) 1994, פסיון מצוי שמספרו מגיע מעת לעת לכמה מאות. בנוסף, האי בייריוצ'י יצר תנאים נוחים למיני ארנבות, שועלים ושועל רקון מצוי מאוקלם. מספר החיות הללו, בהתחשב במצב האפידמיולוגי המתוח באזור, צריך להיות מוסדר כל הזמן.
בסך הכל ישנם יותר מ-5,000 מינים של בעלי חיים בתוך הפארק, כולל 250 מינים של בעלי חוליות. הדו-חיים כוללים לעיתים קרובות את הקרפדה הירוקה ואת צפרדע רידיבונדוס, בין הזוחלים ישנם לטאות חול רבות, נחש מים אירופי ונחש מים משובץ. מתוך 26 שנרשמו במימיי פארק של מיני דגים בעלי ערך המסחרי הן פלינדר אירופי והדג Scophthalmus maeoticus, גובי משויש, גובי גמד קווקזי, חדקן רוסי וחדקן אירופי שהתאקלם לאחרונה לים אזוב.
הפארק מגן גם על מינים רבים של בעלי חיים המופיעים בספר האדום של אוקראינה: ירבואה נהדרת, חמוס ערבות, דולפין אזוב, שבלולים בעלי ארבעה פסים וצהובים, קורונלה, "ויפרה רנארדי", כמו גם שני מינים של פוליפים הידרואידים, אחד מינים של גזזת, 5 מיני סרטנים: pennicornis empusa ,plyamystokrylyy Cryptocheilus rubellus ,Stizus fasciatus ו-leucomigus.
בסך הכל 250 מינים של חולייתנים חיים בשטח הפארק הלאומי אזוב-סיבאש, 48 מהם רשומים בספר האדום של אוקראינה.
שימוש ציבורי
כגן לאומי, אזוב-סיבאש מחולק לארבעה אזורים ספציפיים לשימוש, המספק אזור מוגן (38,970 דונם במרכז סיבש), אזור בילוי מוסדר (618 דונם), אזור בילוי מקומי (93 דונם), ואזור כלכלי (12,473 דונם).
לאיוש סמושי
ילדותו ונערותו
הלאיוש סאמושי נולד במשפחה יהודית של חקלאים-חוכרי קרקעות. את ילדותו בילה בבית היהודי אורתודוקסי של סבו, ולאחר מכן נרשם לישיבה. את שנות הלימודים בילה בנאג'ווארד. הוא רצה ללמוד מוזיקה, אבל הוריו התנגדו, אז למד את יסודות המוזיקה מחזן היהודי בנאג'ווארד. בעיר היו אז חיי תרבות תוססים, הן מבחינה ספרותית והן מבחינה מוזיקלית. כך, בשנות חייו הראשונות, הייתה לסאמושי הזדמנות לקבל תובנה על עולם המוזיקה והתרבות. הוא ניסה כבר אז לכתוב שירים די בהצלחה, ומאוחר יותר כתב ביקורות מוזיקה לעיתון המקומי "יומן נאג'ווארד" (Nagyváradi Napló).
קריירת שירה
,לאחר מלחמת העולם הראשונה עברו הוריו לבודפשט, לביתו של חזן יהודי מפורסם שהיה חברו של אביו. סמושי למד שירה ומוזיקה באופן פרטי, כדי להשלים את השנים שהחמיץ בתחום זה. הוא עבד גם עבור כמה מורים מפורסמים לזמרה, הקשיב לתלמידים, אבל חווה אותו הדבר כמו אצלו: מורים לזמרה לא יכלו לעזור בכמה וכמה פגמים שהיו בקול תלמידיהם. הוא הגיע לזמרת לילי להמן (זמרת יצירות וגנר מפורסמת), שהחשיבה אותו לאמן אינדיבידואלי גדול. ממנה למד את יסודות האמנות. בשנות ה-20 של המאה ה-20, נפתחה לפניו ההזדמנות להשתתף בקונצרטים של המנצחים הגדולים ביותר בברלין, לרבות הזמרים המצטיינים של התקופה: ברונו ולטר, וילהלם פורטוונגלר, אריך קלייבר, אוטו קלמפרר, זיגריד אונייגין (Sigrid Onégin), מריה איבוגין (Maria Ivogün), פ. שור (Sherr) וכן זיגפריד אוקס (Siegfried Ochs) מנצח האורטוריות המפורסם. שם גובשו סופית הסטנדרטים האמנותיים שלו. היה לסמושי קול טנור יפהפה, שירתו התאפיינה בכוח הבעה עמוק, אבל הוא לא הצליח לפתור את בעיית הקול שלו, לדעתו, שהיו חסרות משמעות לדעת המומחים באותה התקופה, אך בכל זאת הפריעו לו. לאחר ברלין ניסה סמושי גם בפריז לפתור את בעיתו אצל הבריטון הפולני יאן דה רשקה והטנור הקנדי רודולף פלאמונדון (Rodolphe Plamondon), זמרים שהיו בעלי שם עולמי, אבל גם הם לא הבינו את הבעיה שלו.
התחלת ההוראה
הבעיה של סמושי עם השירה הייתה, לדעתו, שירה גרונית קלה, שלדברי המורים שלו לא ניתן היה לתקן, אבל עודדו אותו שגם כך יש לו קול נאה מאוד. עם זאת, קביעה זו לא סיפקה את צרכיו הפנימיים-נפשיים של סמושי. הוא הבין שפדגוגיית שירה המבוססת על אסתטיקה בלבד אינה מועילה להשגת המטרה. נודע לו שיש מכון במינכן, "המכון ללימודי חינוך" (Institut für Stimm-und Sprach-heilkunde), בראשותו של מקס נאדולצני (Max Nadoleczny) השווייצרי. שם טופלו ונרפאו זמרים, שחקנים עם "בעיות פיתוח קול פונקציונליות". סמושי קיבל אישור לאשפוז וגם ללימוד. לאחר מספר חודשים הופקד שם על הטיפול במקרים קלים יותר, וקולם של החולים הסתדר בפיקוח רפואי. בתום סיום עבודתו במכון, חזר הביתה לבודפשט, השעה את תוכניות השירה שלו והחל ללמד. בתחילה פנו אליו זמרים עם בעיות חמורות ולכן הוכר גם כמורה לחינוך מיוחד. מאוחר יותר אמרו שהוא עושה פלאים עם קולות הזמרים ועם מקרים של מטופלים שדווחו על ידי רופאי אף אוזן גרון. במהלך ההוראה, גם בעיית הקול שלו עצמו נפתרה באופן בלתי צפוי. בשנת 1939 הוזמן לתת הרצאה במפגש המדעי השמיני של "האגודה ההונגרית לפונטיקה". כותרת ההרצאה הייתה: "אימוני הפדגוגיה הקולית". בינתיים, הוא התוודע לזיגמונד פרויד, שכן התעניין מאוד ברקע הנפשי של הדיבור ושל השירה. הוא עצמו עבר תהליך פזיכואנליזה רב-שנתית והשיג תובנה עמוקה יותר לגבי התהליכים הפסיכולוגיים העמוקים של השירה.
סמושי קיים קונצרטים ביתיים מדי שנה עם תלמידיו המתקדמים, החל מהמחצית השנייה של שנות ה-30. כל כך הרבה אנשים התעניינו בקונצרטים, שזו הייתה משימה רצינית להכיל את הקהל. המבצעים בקונצרט הגדול הראשון שלו היו: לאסלו צ'באי וטרי ויידה. סמושי קיבל חוזה מבית האופרה של ציריך ולאחר מכן מהמטרופוליטן אופרה של ניו יורק. הזמרת טרי ויידה הייתה שותפה שלו לעבודה עד 1944. לאחר המלחמה היא הפכה למורה לשירה בפראג.
הזמרת אולגה שיק (במקור שיין) התחילה לבקר אצל סאמושי ב-1936, ולאחר המלחמה המשיכו לשתף פעולה. מאוחר יותר סמושי מסר לה את הוראת השיטה שלו בבודפשט.
סמושי תכנן ליצור אנסמבל של תלמידיו כדי להראות כיצד הוא רואה בעיני רוחו שירה מודרנית עם קולות מאומנים באותה צורה ומידה. הקונצרט כבר לא יכול היה להתקיים מכיוון שהנאצים כבשו את הונגריה במרץ 1944 (מבצע מרגרטה). בינואר 1945 משפחתו שהייתה ממוטטת פיזית ורוחנית, אך באורח פלא, כולם ניצלו בשואה (אשתו וארבעת ילדיו). סמושי היה אחר כך מורה לשירה בפילהרמונית של בוקרשט במשך שנה. הוא מאוד רצה לחזור הביתה להונגריה, אבל הומלץ לו (מסיבה בלתי ברורה) על ידי משרד החינוך בבודפשט להישאר בחו"ל.
קריירה באיטליה
לסאמושי הייתה כמיהה ישנה לחקור את פדגוגיית השירה האיטלקית וכך באביב 1946 נסע לרומא עם חלק ממשפחתו (שני בניו הגדולים נשארו בהונגריה). הם נאלצו להתמודד עם קשיים רבים בדרך ולבסוף הגיעו בסתיו. כיוון שיצאו ללא אמצעים כלכליים, הם חיו במחנה פליטים בצ'ינצ'יטה במשך השבוע הראשון. רעייתו (שהייתה תופרת בבודפשט) צברה עד מהרה מוניטין רב וטוב וקיבלה עבודות רבות. אז סמושי, בעזרת חבר איטלקי, הצליח לשכור סטודיו בשכונת פראטי, רובע המוזיקה של רומא. מייד לאחר הפתיחה הגיע לסטודיו חוג של זמרים איטלקים שאיתם הצליח להגיע לתוצאות מהר יותר מזמרים ממרכז אירופה, כי הייתה להם זיקה גדולה יותר למוזיקה. כמה חודשים לאחר מכן התחיל לארגן גם שם קונצרטים ביתיים. עד מהרה הבחינה גם העיתונות האיטלקית במורה לזמרה ההונגרי.
בשנת 1949 השתנה המצב הפוליטי בעולם והתחילה המלחמה הקרה. לסמושי הוצע לעבוד בהוראה במוסד מוזיקלי יוקרתי איטלקי, אבל אחד התנאים היה לוותר על אזרחותו ההונגרית ולקבל אזרחות איטלקית. מאחר ששניים מבניו וכן נכדיו נשארו בבודפשט, הוא סירב לתנאים וחזר הביתה עם אשתו, בנו ובתו.
חזרה לבודפשט
בסתיו 1949 חזר לבודפשט. זמן קצר לאחר מכן, הזמין אותו זולטאן ואשארהיי למקהלת "האנסמבל לאמנות הונווד" (Honvéd Együttes) כמורה לזמרה. חברי המקהלה הורשו על ידו לשיר רק אחרי אימון ופיתוח קול אינטנסיבי של תשעה חודשים. לאחר הקונצרט הראשון של האנסמבל כתב העיתון "העם החופשי" (Szabad Nép) ב-24 בנובמבר 1950, "אנו יכולים לקבוע שמקהלת הגברים המצוינת שלנו, כמו מקהלת האנסמבל האמנותי של הונווד, מעולם לא הייתה בנפח או באחידות צליל כזו." עם זאת, המבקרים לא הזכירו את שמו של לאיוש סמושי שהיה אחראי לתוצאה הזו. זמן קצר לאחר מכן פוטר "בגלל אי-התאמה מקצועית". ההתעלמות ממנו, המתקפות על עבודתו גרמו לו לתסכול, אז הוא החליט לנסוע למדינה שבה יתקבל בברכה. בחירתו נפלה על אוסטריה. אף על פי שלאיוש סמושי ומשפחתו עזבו את הונגריה, הוא הבטיח שיצירתו ושיטתו תשרוד ותתפתח עוד בהונגריה, הן בתיאוריה והן בפועל (הפקדת שיטתו בידי אולגה שיק, כאמור).
פריחה נוספת
המשפחה הגיעה לווינה בספטמבר 1957, כשסמושי היה בן 63. שם פגש את ד"ר אימרה וינצה, שהפקיד אותו על הטיפול בקולותיהם של שני שחקנים בבורגתיאטר של וינה. כתוצאה מהישגיו, ד"ר הנס סיטנר, נשיא האקדמיה למוזיקה של וינה, נתן לו מישרת הוראה. עם זאת, ככלל באקדמיה, הוא היה צריך להקדים את קבלת המשרה במבחן הוראה. סמושי ביקש שבהתחשב בעובדה שהוא לא מלמד בדרך הרגילה, יתנו לו כמה תלמידים שהוא ילמד בחינם ויציג את התוצאה כעבור שלושה חודשים. בחלוף הזמן המבוקש, והצלחת תלמידיו, הוא מונה לפרופסור באקדמיה למוזיקה של וינה. לאחר פרישתו לגמלאות היו לו תלמידים פרטיים. מתלמידיו המתקדמים הקים אנסמבל קאמרי בשם Collegium Canticorum. הוא ארגן עם הלהקה הזו סיורים מקומיים באוסטריה וגם בינלאומיים. בנוסף להופעות, ארגן קורסי קיץ בתמיכת משרד החינוך האוסטרי.
מקומות עבודתו
1928 - מינכן - Institut für Stimm- und Sprachheilkunde - אשפוז, פונטר
1930 - בודפשט - אולפן סמושי - מנהל אולפן, מורה לפיתוח קול, מורה לשירה.
1945 - בוקרשט - פילהרמונית - מורה לזמרה
1946 - רומא - סטודיו סמושי - מנהל אולפן, מורה לזמר
1949 - אנסמבל האומנות ההונגרי הונווד - מנצח מקהלה, מורה לזמרה
1952 - קונסרבטוריון בלה ברטוק למוזיקה - מורה לזמרה
1957 - וינה - Institut für Stimm- und Sprachheilkunde - פונטר, מורה לשירה
1958 - Hochschule für Musik und darstellende Kunst - ראש החוג לשירה
Collegium Canticorum - מייסד, מנהל
1967 - עד מותו הוראה פרטית
עבודותיו
1917 - יומן נאג'ווארד - ביקורות מוזיקה
1928 - לקסיקון מוזיקלי - הפקת קול
1932 - כתב העת תרבות המוזיקה. מאמרים
1935 - תפקוד נכון של איברי הקול - מחקר
1934 - רפואה. כתב עת - הפרעות פסיכיאטריות של איברי הקול
1939 - דרך השירה החופשית
1946 - Psicoanalisi - La via al libero canto
1953 - יסודות פיזיולוגיים של המתודולוגיה של יצירת צליל אמנותית
1975 - Naturwissenschaft und Künstlerische Technik am Beispiel der Gesangskunst (לא גמור)
שו צ'ונג
שוּ צ'וֹנג (בסינית: 许忠, בפין-יין: Zhong Xu, תעתיק תקני: שו ג'ונג; נולד ב-13 בנובמבר 1968) הוא מנצח ופסנתרן סיני.
ביוגרפיה
שו צ'ונג נחשב לגדולי הפסנתרנים והמנצחים של סין, הוא המנהל האמנותי של התזמורת הפילהרמונית של שאנגחאי ותחרות הפסנתר הבינלאומית בעיר זו. שו הוא גם מנצח אורח ראשי של תזמורת רשות השידור הקוריאנית והמנצח הראשי של תזמורת הקונסרבטוריון הלאומי של איטליה.
משנת 1988 ואילך זכה שו בפרסים רבים בתחרויות פסנתר בינלאומיות יוקרתיות וביניהן בתחרות העשירית ע"ש צ'ייקובסקי. לצד הופעותיו כפסנתרן וכמנצח עם תזמורות סיניות, פיתח קריירת ניצוח ברחבי אירופה, צפון אמריקה ודרומה ודרום-מזרח אסיה.
הוא ניצח על הקאמרטה הישראלית ירושלים, תזמורת פריז, התזמורת הלאומית של צרפת, תזמורת ליל, תזמורת צ'ייקובסקי של רדיו מוסקבה, תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה, התזמורת הסימפונית של ונקובר, התזמורת הסימפונית של יוסטון, התזמורת הסימפונית של רומא והתזמורת הפילהרמונית הסינית.
בין המוזיקאים הנודעים שעמם פעל נמנים: פאול בדורה-סקודה, לזר ברגמן, מקסים ונגרוב, סרג'ו קומיסיונה, פיליפ אנטרמון, ז'אן ברנר פומיה, ז'או קלוד קסדסי, נמה ירווי, מאריס יאנסונס, ארטו נורנס, יורמה פאנולה, הירוקו נקמורה וז'יאן וונג.
בשנת 2013 נבחר להיות המנהל המוזיקלי והמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית חיפה וסיים את תפקידו בתזמורת באוגוסט 2019. זאת הפעם הראשונה שבה מוזיקאי סיני משמש בתור מנהל מוזיקלי של תזמורת בישראל.
פייר רוק
גנרל של דיוויזיה פייר אוגיסט רוק (בצרפתית: Pierre Auguste Roques; 28 בדצמבר 1856 – 26 בפברואר 1920) היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
תחילת דרכו
רוק נולד ב-28 בדצמבר 1856 במחוז ארו שבקיסרות הצרפתית השנייה, למשפחה בעלת אמצעים מועטים. האינטליגנציה הערה שלו זיכתה אותו במענק, שאפשר לו להירשם לאקול פוליטקניק בשנת 1877. בשנת 1879 הוא התגייס לצבא צרפת כקצין הנדסה, ושרת בקולוניות שונות של האימפריה הצרפתית, ותכנן מבנים כמו מסילות רכבת כבישים וגשרים בטונקין, אלג'יריה ומדגסקר. בשנת 1906 הוא הועלה לדרגת גנרל של בריגדה. רוק היה מאבות חיל האוויר הצרפתי, והוא המציא מילים רבות עבור חיל האוויר, וחלקן עדיין בשימוש בצרפתית כיום.
ב-9 באפריל 1912 הוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה השביעית, והוא פיקד עליה עד 18 באוגוסט 1913.
מלחמת העולם הראשונה
ב-18 באוגוסט 1913 הוא קיבל פיקוד על הקורפוס ה-12, והוא פיקד עליו גם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914. ב-5 בינואר 1915 קיבל פיקוד על הארמייה הראשונה. הוא פיקד על הארמייה עד 25 במרץ 1916, עת ידידו משכבר הימים ז'וזף ז'ופר המליץ למנותו כשר המלחמה במקום ז'וזף גליאני שפרש מסיבות בריאותיות. ב-13 בדצמבר של אותה שנה, הקים אריסטיד בריאן ממשלה חדשה, הדיח את ז'ופר, והחליף את רוק בהוברט ליאוטיי.
רוק הועבר לפקד על הארמייה הרביעית, והוא פיקד עליה עד 23 במרץ 1917. לאחר מכן מונה לתפקיד המפקח הכללי של העבודות והארגון בצבא צרפת. הוא פרש מהצבא ב-1919 בדרגת גנרל של דיוויזיה.
אחריתו
לאחר המלחמה חי רוק בעיר סן-קלוד. הוא מת ב-26 בפברואר 1920 והוא בן 63 שנים. הוא נקבר בתחילה בעיר הולדתו, אולם בהמשך הועברה גופתו אל האינווליד בפריז.
פייר איילנד (סרט)
פייר איילנד (באנגלית: Fire Island) הוא סרט קומדיה רומנטית להט"בי-אמריקאי משנת 2022 בבימויו של אנדרו אהן, שנכתב על ידו ובכיכובם של ג'ואל קים בוסטר , בואן יאנג, קונרד ריקאמורה ומרגרט צ'ו. הסרט מבוסס על הספר גאווה ודעה קדומה של ג'יין אוסטן. הסרט, בהפצתו של סרצ'לייט פיקצ'רס , יצא ב-3 ביוני 2022 בהולו.
הפקה
רשת הזרמת הטלוויזיה באינטרנט, קוויבי, הכריזה על פיתוח סדרה קומית בשם Trip בספטמבר 2019, בכיכובו של ג'ואל קים בוסטר. ב-11 במרץ 2020, נודע כי Jax Media אמור להפיק את הסדרה. ביון יאנג לוהק לסדרה ב-15 באפריל 2020. בוסטר ויאנג היו אמורים לשחק גרסאות בדיוניות של עצמם. הבמאי סטפן דאן, צורף לביים את הסדרה. עם סגירת השירות בסוף 2020, הפרויקט כולו היה בסכנה.
סרצ'לייט פיקצ'רס הודיעה על רכישת התסריט של בוסטר ב-30 ביוני 2021, להפקה כסרט עלילתי בשם מחדש Fire Island. הבמאי אנדרו אהן החליף את סטפן דאן כבמאי. בחודש שלאחר מכן, נודע כי מרגרט צ'ו תופיע בסרט. באוגוסט 2021, נודע כי קונרד ריקאמורה, ג'יימס סקאלי, מאט רוג'רס , תומאס מאטוס, טוריאן מילר, ניק אדמס , זיין פיליפס, מייקל גראספה, איידן וורטון, פיטר סמית' ובראדלי גיבסון הצטרפו לצוות השחקנים. שלב הצילומים התקיים מ-12 באוגוסט 2021 עד לספטמבר 2021, וצולם במנהטן, ברוקלין, ופייר איילנד. התסריט הסופי שילב נושאים הומוריסטיים שיוצרי הסרט חלקו זה מכבר כחברים.
ביקורות ותגובות
באתר האינטרנט האמריקאי, Rotten Tomatoes, 95% מ-91 ביקורות של מבקרים היא חיוביות, עם דירוג ממוצע של 7.30/10. ב-Metacritic, הסרט זכה לציון ממוצע משוקלל של 72 מתוך 100 על סמך ביקורות של 32 מבקרים.
אוניברסיטת אקסטר
אוניברסיטת אקסטר (באנגלית: University of Exeter, Exon) היא אוניברסיטה ציבורית שמרכזה בעיר אקסטר בדבון, דרום-מערב אנגליה. האוניברסיטה נוסדה בשנת 1955, על בסיס קולג'ים שנוסדו כבר בראשית המאה ה-20. האוניברסיטה מדורגת בדירוגים שונים במקומות 7–29 בממלכה המאוחדת. בשנת 2013 בחר בה הסאנדיי טיימס ל"אוניברסיטת השנה". לאוניברסיטה שלושה קמפוסים, סטרתהאם (Streatham) וסנט לוקס (St Luke's) באקסטר וטרמו (Tremough) בקורנוול. המרכז המנהלי של האוניברסיטה ממוקם בקמפוס סטרתהאם, שהוא הקמפוס הגדול ביותר. האוניברסיטה חברה באיגוד של אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי, חברה בקבוצת ראסל, חברה בברית GW4 וחברה במכון אלן טיורינג בלונדון.
היסטוריה
לאוניברסיטה קדמו הקולג' המלכותי לזכר הנסיך אלברט (Royal Albert Memorial College), שנוסד בשנת 1900 על בסיס בתי ספר גבוהים לאמנות ולמדעים שנוסדו ב-1855 וב-1863 בהתאמה. בשנת 1922 שונה שמו של הקולג' לקולג' האוניברסיטאי של דרום-מערב אנגליה (University College of the South West of England) ובוגריו יכלו לקבל תואר אקדמי מאוניברסיטת לונדון. באותה שנה נתרמה למוסד אחוזת סטרתהאם רחבת הידיים והמפוארת. אבן הפינה לבניין האוניברסיטאי הראשון שהוקם באחוזה במיוחד הונחה על ידי הנסיך אדוארד, לימים המלך אדוארד השמיני. בשנת 1955 העניקה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת את האישור הרשמי להפיכת הקולג' לאוניברסיטה.
ב-18 באוקטובר 1854 נוסד ליד קתדרלת אקסטר קולג' הכשרה כנסייתי שנודע כקולג' סנט לוקס (כיוון שנוסד ביום הקדוש לוקאס). ב-1978 מוזג עם האוניברסיטה כבית ספר לחינוך.
ארמדיל ארגנטינאי
ארמדיל ארגנטינאי (שם מדעי: Zaedyus pichiy), ידוע גם בשם "פיצ'י" הוא זן של ארמדיל שחי בארגנטינה.
אוניברסיטת אקסטר
היסטוריה
בשנת 2000 נוסד בשיתוף אוניברסיטת פלימות, שירות הבריאות הלאומי ובית החולים של אקסטר בית ספר לרפואה שמרכזו בקמפוס סנט לוקס.
ארמדיל ארגנטינאי
מאפיינים
הארמדיל הארגנטינאי הוא קטן יחסית לארמדילים אחרים, ומגיע לאורך של 27 סנטימטר עם זנב של 11 סנטימטר. הם שוקלים בין 700 ל-1500 גרם והזכרים גדולים במעט מהנקבות. כמו רוב הארמדילים גם לארמדיל הארגנטינאי יש שריון. השריון של הארמדיל מורכב מאוסטאודרמים, ומחולק על ידי שש "חגורות" שריון. בנוסף יש חתיכת שריון גדולה על פלג הגוף הקדמי ושריון משולש שמגן על הראש, ושריון על הזנב. הבטן מכוסה פרווה שנעשית עבה בחורף. האזניים שלהם קצרות והעיניים קטנות ושחורות. הם חיים רק בדרום ארגנטינה. כמו שאר הארמדילים הם ניזונים מפרוקי-רגליים, בעיקר נמלים וטרמיטים. הפיצ'ים נוהגם להתבודד והם פעילי יום. בלילות הם ישנים במחילות שהם חופרים באמצעות הטפרים שלהם. המחילות בנויות בצורת כיפה, כשמעבר באורך מספר מטרים מוביל לחלל שינה. בחורף הם חופרים מחילות לעומקים גדולים יותר (עד 1.75 מטר בקרקע) כדי להתחמם. הם מחליפים מחילות לעיתים קרובות, וחופרים אחת חדשה כל כמה שבועות. הם מסוגלים להשמיע מספר קולות, כמו גרגור, נהמות או צווחות.
אוניברסיטת אקסטר
היסטוריה
קמפוס טרמו בקורנוול כולל את בית הספר למכרות, גאולוגיה מעשית והנדסה אזרחית.
גרנד-אדמירל
גרנד-אדמירל היא דרגה ימית היסטורית, והייתה הדרגה הגבוהה ביותר בציים האירופיים שהשתמשו בה. הדרגה ידועה בעיקר בעקבות השימוש שלה בגרמניה כגרוס-אדמירל. דרגות מקבילות בציים אחרים: אדמירל הצי (בריטניה) ואדמירל צי (ארצות הברית).
צרפת
במהלך הרסטורציה הוקמה בצרפת דרגת גרנד-אדמירל כתואר כבוד, והיא הייתה שוות ערך לדרגת מרשל צרפת בצבא הצרפתי.
גרמניה
בצי הקיסרי הגרמני, ובהמשך בקריגסמרינה, הייתה דרגת גרוס-אדמירל (Großadmiral) מקבילה לדרגת אדמירל הצי הבריטית (Admiral of the Fleet) או דרגת אדמירל צי (Fleet Admiral) בארצות הברית. הדרגה הייתה שווה לדרגת חמישה כוכבים (OF-10) בנאט"ו. כמו הגנרל-פלדמרשלים של הצבא, היו מורשים בעלי הדרגה לשאת שרביט.
הדרגה הוקמה בשנת 1901 ובוטלה בשנת 1945, לאחר ששמונה אנשים קיבלו אותה. הדרגה שהייתה זוטרה לדרגת גרוס-אדמירל הייתה דרגת גנרל-אדמירל.
מלחמת העולם הראשונה
לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה, קיבלו את דרגת הגרוס-אדמירל בצי הקיסרי הגרמני האדמירלים הבאים:
מלחמת העולם השנייה
עד לשנת 1939 לא קיבל אף קצין את הדרגה הזו, ולאחר מכן קיבלו אותה שני מפקדי הקריגסמרינה:
איטליה
דרגת הגרנד-אמרג'ליו (באיטלקית: grand' ammiraglio) נוצרה על ידי בניטו מוסוליני בשנת 1924, ונוצרה בעיקר על מנת לכבד את פאולו תאון די רוול, שהיה ראש הצי המלכותי האיטלקי במלחמת העולם הראשונה. רוול היה היחיד שקיבל את הדגה, שהייתה זה שווה למרשל איטליה בצבא ולמרשל חיל האוויר.
ג'יין טיילור
ג'יין אלן טיילור (אנגלית: Jean Ellen Taylor; נולדה ב-17 בספטמבר 1944) היא מתמטיקאית אמריקאית, פרופסור אמריטה באוניברסיטת ראטגרס ומרצה אורחת במכון למתמטיקה באוניברסיטת ניו יורק.
ביוגרפיה
טיילור נולדה בסאן מטאו, קליפורניה. אביה היה עורך דין ואמה הייתה מורה לספורט. היא למדה בקולג' לנשים מאונט הוליאוק, ובשנת 1966 היא סיימה בהצטיינות יתרה, ראשונה בכיתה שלה. טיילור חזרה לקליפורניה והתחילה ללמוד כימיה באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה. לאחר שקיבלה תואר שני בכימיה, עברה תחת הנחיתו של ס. ס. צ'ן ללמוד מתמטיקה. לאור המהומות הפוליטיות בברקלי בסוף שנות השישים עברה טיילור לאוניברסיטת וורוויק שם סיימה תואר שני במתמטיקה. בסתיו 1970 עברה טיילור לאוניברסיטת פרינסטון שם ב-1973 סיימה דוקטורט במתמטיקה תחת הנחייתו של פרדריק אלמגרן. לאחר קבלת הדוקטורט הצטרפה לאוניברסיטת ראטגרס בניו גרזי בתור פרופסור משנה והתקדמה בסולם הדרגות עד להיותה פרופסור מן המניין. בשנת 2002 פרשה מהלימוד וקיבלה את התואר לפרופסור אמריטוס. בין השנים 1999-2001 כיהנה כיושבת הראש של האגודה לנשים במתמטיקה. טיילור נישאה שלוש פעמים למתמטיקאי ג'ון גוקנהיימר, למתמטיקאי פרדריק אלמגרן ואיתו יש לה ילדה ואז לאיש הפיננסים ויליאם גולדן שהביא איתו לנישואים שני ילדים.
תארים ופרסים
טיילור זכתה במענק המחקר של הקרן על שם אלפרד פ סלואן. טיילור היא חברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, האגודה האמריקאית לקידום המדע, האגודה לנשים במתמטיקה, והאגודה האמריקאית למתמטיקה. בשנת 2001, היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מקולג' מאונט הוליאוק.
בד"ץ קהילות
בד"צ קהילות הוא מערך כשרות פרטי חרדי הפועל בישראל מראשית העשור השני של המאה ה-21.
רקע והתנהלות
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 (תש"ע), החליטה קבוצת רבנים הפעילים בתחום הכשרות להקים גוף כשרות חרדי שיתחשב בפסקים ובמנהגי כל הקהילות החרדיות כך שיהיה מקובל על כלל הקהילות החרדיות. למרות שמועצת הרבנים העליונה של גוף הכשרות מנתה נכון ל-2019 רק רבנים אשכנזים, פסק הרב שמעון בעדני חבר מועצת חכמי התורה של תנועת ש"ס שגם בני עדות המזרח ההולכים לאור פסיקותיו של הבית יוסף יכולים לסמוך על ההשגחה.
ליוזמה הצטרפו מספר רבנים, שחלקם שימשו בעברם בתחום הכשרות:
בשלב ראשון העניק הבד"ץ כשרות אך ורק על שחיטת עופות ובקר. רק כעבור שנתיים של התבססות וגיוס מומחים נוספים, הוקמו אגפים נוספים ובד"צ קהילות החל להעניק כשרות למפעלים ועסקי מזון שונים ברחבי מדינת ישראל, כמו כן מעניק בד"צ קהילות את כשרותו על מוצרים רבים המיוצרים בחו"ל.
לגוף הכשרות החדש, אתגרים מול גופי כשרות אחרים, ותיקים או מקומיים. כך למשל בשנת 2019 לאחר פטירת רב העיר בני ברק הרב משה יהודא ליב לנדא שגוף הכשרות שבראשו עמד נהנה ממונופול מוחלט על רוב האולמות ועסקי המזון בעיר, ביקשו כמה אולמות לעבור לכשרות 'קהילות', דבר שעורר סערה רבה. בסופו של דבר ובהוראתו של הרב חיים קניבסקי נדחה המהלך.
שמואל סורנגה
רבי שמואל סורנגה חי במאה ה-18 בסלוניקי ואחר כך בירושלים. ידוע על שם חיבורו פרשת הכסף על הרמב"ם והכסף משנה בהלכות עבודה זרה.
ביוגרפיה
רבי שמואל סורנגה נחשב לאחד מחשובי חכמי ירושלים. בשנת ה'תקי"ח (1758) הוא כיהן כראש "ישיבת אברהם מיוחס".
פרשת הכסף
ספרו פרשת הכסף העוסק בהלכות עבודה זרה שכתב הרמב"ם, ובדברי נושא כליו הכסף משנה (שחיבר רבי יוסף קארו) יצא לאור בשנת ה'תקי"ח, 1758 בסלוניקי.
אקוטוטיאנט
במתמטיקה, אקוטוטיאנט הוא מספר טבעי n שלא ניתן לבטא אותו כהפרש בין מספר טבעי m לבין כמות המספרים הקטנים מ-m שזרים ל-m.
הגדרה
בניסוח פורמלי יותר: מספר טבעי כלשהו n הוא מספר אקוטוטאינטי אם ורק אם למשוואה, כאשר \varphi מייצג את פונקציית אוילר, אין פתרון מעל המספרים הטבעיים.
ולכן הגדרה נוספת היא: מספר טבעי כלשהו n הוא מספר אקוטוטאינטי אם ורק אם הוא אינו קוטוטיאנט של אף מספר טבעי.
תחילתה של סדרת המספרים האקוטוטיאנטים היא:
10, 26, 34, 50, 52, 58, 86, 100, 116, 122, 130, 134, 146, 154, 170, 172, 186, 202, 206, 218, 222, 232, 244, 260, 266, 268, 274, 290, 292, 298, 310, 326, 340, 344, 346, 362, 366, 372, 386, 394, 404, 412, 436, 466, 470, 474, 482, 490,...
זוגיות המספרים האקוטוטיאנטים
משוער כי כל המספרים האקוטוטיאנטים הם זוגיים. ההשערה מתבססת על השערת גולדבך: אם ניתן לייצג את המספר הזוגי n כסכום של שני ראשוניים שונים p ו-q, אזי
לפי השערת גולדבך, כל מספר זוגי גדול מ-6 הוא סכום של שני מספרים ראשוניים נפרדים, כך שככל הנראה, אף מספר אי-זוגי שגדול מ-5 אינו אקוטוטיאנט. שאר המספרים האי-זוגיים אינם אקוטוטיאנטים כי: ו.
עבור מספרים זוגיים, ניתן להראות כי
לפיכך, כל המספרים הזוגיים n שעבורם מתקיים: (כש n = p + q מספרים ראשוניים כלשהם) הם קוטוטיאנטים.
שכיחות האקוטיאנטים
ארדש (1913-1996) ו-שרפינסקי (1882-1969) חקרו האם קיימים אינסוף מספרים אקוטוטיאנטים. לבסוף הוכח על ידי Browkin and Schinzel (1995) כי אכן קיימים אינסוף מספרים אקוטוטיאנטים, השניים הראו כי כל אחד מהאיברים בסדרה האינסופית הוא מספר אקוטוטיאנטי. מאז התגלו סדרות אינסופיות נוספות, מצורה דומה, שגם עבורן כל איבריהן הם מספרים אקוטוטיאנטים.
חבית פשיטת רגל
חבית פשיטת הרגל היא סמל חזותי, שהחל להופיע במאה העשרים, המשמש בסרטים מצוירים וצורות מדיה אחרות. הוא אינו מיועד להיות מציאותי, והוא מורכב מתלבושת העשויה רק מחבית עץ שמוחזקת על ידי כתפות, ומעידה כי האדם הלובש אותה במצב גרוע כל כך שהוא לא יכול להרשות לעצמו אפילו בגדים. זה היה ייצוג נפוץ של פשיטת רגל, מופיע בקטעי אנימציה רבים, סרטים מצוירים, קומדיות, וסוגי מדיה אחרים.
היסטוריה
"משלם המיסים", דמות מצוירת שיצר וויל ג'ונסטון ופורסמה לראשונה בעיתון ה-New York World-Telegram בשנת 1933 והמשיכה להתפרסם באופן קבוע לאחר מכן, הוצגה כשהיא לובשת חבית בתור בגדים. לאחר מכן העתיקו קריקטוריסטים אחרים את הרעיון. לא נקבע אם ג'ונסטון אכן יצר את הסמל. . הקריקטוריסט הקנדי ג'ון קולינס, קריקטוריסט מערכת העיתון "מונטריאול גאזט" (Montreal Gazette) בשנים 1939–1982, נהג להשתמש בדמות "Uno Who" בקריקטורות שלו. Uno Who הוצג כמעט תמיד כשהוא לבוש בחבית פשיטת רגל, ומאותה סיבה בדיוק (מיסים גבוהים) של דמות משלם המיסים של ג'ונסטון.
בהמשך, חבית פשיטת הרגל שימשה גם במשמעויות אחרות. למשל במהדורת ינואר 1989 של מגזין Esquire שהציגה את רובין גיבנס על השער כשהיא לבושה בחבית בצורה מפתה במקצת, מראה את המחשוף שלה מכוסה חלקית על ידי החבית ואמרה כי היא מכוונת להיות ענייה או לסיים בתור מיליונרית. החבית שימשה גם בפרסומת של וונדיס 1999 וונדיס, המתייחסת לבועת הדוט-קום, שבה איל הון מחברת דוט קום נותר חסר כל, כשהוא לבוש רק בחבית, אך עדיין יכול להרשות לעצמו המבורגר מוזל של וונדי. עם זאת, מייסד וונדיס דייב תומאס (מתוך רצון לא לראות אותו מסיר את החבית כדי לשלם) מציע לשלם עבור ארוחת האיש.
עם זאת, השימוש בחבית כביגוד להשפעה קומית היה קיים עוד לפני כן; הדמות חסרת האונים המצטמצמת עד כדי לבישת חבית כאות לצניעות מכיוון שבגדיו נגנבו או בנסיבות משעשעות אחרות. בקומדיה של ג'ורג' את'רג (George Etherege) משנת 1664 "הנקמה הקומית" או "אהבה בגיגית" (The Comical Revenge or, Love in a Tub) כללה דמות הלובשת חבית. הסרט Tol'able David מ-1921 כולל סצנה עם דמות הלבושה בחבית. ברצועת הקומיקס Moon Mullins הדמות הראשית, מון, מוצגת מדי פעם כשהיא לובשת חבית לאחר הפסד במשחק קלפים. פרק של הדרדסים משנת 1987 השתמש בחבית כדי להמחיש חבות. מהנבל גרגמל נלקחים כל חפציו כדי להחזיר חוב, רק כדי שהנושה יאמר לו "אני אחזור בשביל החבית!".
בספר קפטן תחתונים הראשון, החבית משמשת כדי לרמוז שהדמות למעשה עירומה.
גלימת שיכור
חבית פשיטת הרגל דומה לגלימת שיכור, עונש שהיה בשימוש מתקופת ימי הביניים כסוג של קלון להענשת שיכורים ועבריינים אחרים.
תיאורים של גלימת השיכור בדרך כלל מציגים חבית עם חור שנחתך בחלקו העליון כדי להכניס את הראש ושני חורים קטנים שנחתכים בצדדים כדי שהזרועות (או רק הידיים) יעברו דרכם. בשונה מחבית פשיטת הרגל, שמוצגת כמעט תמיד עם החלק העליון כשהוא מגיע עד בית השחי, הזרועות חופשיות מעליו, והחבית מונחת על ידי שתי רצועות העוברות מעל הכתפיים.
מיוחד (סדרת טלוויזיה)
מיוחד (באנגלית: Special) היא סדרת טלוויזיה קומית להט"בית-אמריקאית מבית נטפליקס.
תקציר הסדרה
מיוחד הוא
ליהוק
לצד הודעת ההזמנה על הסדרה, אושר כי ראיין או'קונל, ג'סיקה הכט, פונאם פאטל, מארלה מינדל, אוגוסטוס פריו ופטריק פביאן יככבו בסדרה.
הפצה
ב-25 במרץ 2019, נטפליקס פרסמה את הטריילר הרשמי הראשון לסדרה. העונה הראשונה, המורכבת מ-8 פרקים, יצאה בנטפליקס ב-12 באפריל 2019.
ביקורת
העונה הראשונה קיבלה ביקורות חיוביות עם הפצתה. על מצבר הביקורות ב-Rotten Tomatoes, הסדרה מחזיקה בדירוג של 95% עם דירוג ממוצע של 7.29 / 10 שמבוסס על 22 ביקורות. הקונצנזוס הביקורתי באתר נכתב,. ב-Metacritic, הממוצע המשוקלל הוא 66 מתוך 100, שמבוסס על 9 מבקרים, ומציין. המגזין האמריקאי Variety העניק לתוכנית ביקורת חיובית שכינתה את הדמות הראשית. מדריך הטלוויזיה העניק לתוכנית ביקורת מעורבת ואמר כי:.
Rager Teenager!
(בעברית: נער זועם!) הוא סינגל של הזמר והפזמונאי האוסטרלי טרוי סיון, מתוך המיני-אלבום החמישי שלו, In a Dream. השיר יצא לאור ב-5 באוגוסט 2020 על ידי חברות התקליטים EMI אוסטרליה, יוניברסל מיוזיק אוסטרליה וקפיטול רקורדס, בתור הסינגל השלישי מהמיני-אלבום.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ בבימוי עצמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של טרוי סיון ב-5 באוגוסט 2020.
הדת הבהאית ומדע
קיים קשר הדוק בין דת ומדע בדת הבהאית. העיקרון הרביעי של בהאא אללה הוא שיש אחידות בין דת ומדע. כלומר, הדת והמדע הם למעשה שני פנים של הדרך של האדם להבין את הטבע. לכן, מכיוון ששניהם מנסים להסביר את אותו העולם, שניהם למעשה אותו הדבר רק מנקודות מבט שונות ודגשים שונים. לכן, על פי הדת הבהאית, לא אמורות להיות סתירות משמעותיות בין דת למדע, וכל ויכוח בין דת ומדע ניתן ליישב על ידי הגעה לעמק השווה. הדת הבהאית התפתחה החל מאמצע המאה ה-19. עבד אל-בהאא, היה מנהיג הדת הבהאית עד שנת 1921. הוא אחד ההוגים המשמעותיים ביותר של הדת הבהאית. בין היתר, הוא התייחס רבות לקשר בין דת ומדע.
במאה ה-19 באירופה המהפכה המדעית השנייה הייתה בשיאה. תיאוריות מדעיות חדשות כמו התרמודינמיקה, חשמל, הטבלה המחזורית ועוד החלו לצבור תאוצה. בנוסף, החל מהמהפכה הצרפתית, החל תהליך של חילון המדע. לא היה עוד ניסיון ליישב את התיאוריות המדעיות עם התפיסה הדתית, אלא המדע החל לצעוד בדרך חדשה ועצמאית שלא תלויה באמונה הדתית. בדת הבהאית בהתאם, המדע מוכר כיישות עצמאית מהדת, ויש הגות רבה על הקשר בין הדת הבהאית, או דתות שהדת הבהאית מכירה בהן כנכונות (כמו הנצרות והאסלאם), לבין המדע החילוני. נקודת המוצא של הדת הבהאית היא שיש הרמוניה בין הדת והמדע.
הרמוניה בין דת ומדע
אחד העקרונות הבסיסיים של האמונה הבהאית הוא שיש הרמוניה בין דת ומדע. כלומר, אין סתירות של ממש בין הדת לבין המדע. על פי עבד אל-בהא, דת ומדע הם שניים מהכוחות המשמעותיים ביותר בחיי האדם. "אנו יכולים לחשוב על מדע ככנף אחת ודת ככנף השנייה; ציפור צריכה את שתי הכנפיים בשביל לעוף, רק כנף אחת היא חסרת תועלת. כל דת שסותרת את המדע או מתנגדת לו היא בורות – כי בורות זה ההפך מידע." כלומר, אנו רואים את המשמעות האדירה שהדת הבהאית נותנת למדע.
"מתמטיקאים, אסטרונומים וכימאים באופן עקבי מפריכים ודוחים את המסקנות של הקדמונים; שום דבר לא קבוע ושום דבר הוא לא סופי; הכל משתנה באופן רציף כי ההיגיון האנושי מתקדם על ידי דרכים חדשות לחקירה ומגיע לתובנות חדשות בכל יום. לכן, הרבה ממה שמקובל היום כנכון, ידחה ויופרך על ידי מדעני העתיד." על כן, הדת והמדע מותאמים לבני האדם ונועדו להשתנות על פי מאפייני החברה האנושית, הבנתה את הסביבה וצורת החשיבה של האדם בחברה. לכן, גם אם קיימות סתירות בין הדת והמדע, הן זמניות ומושתתות על חוסר ההבנה שלנו את הדת או את המדע.
התפיסה המקובלת בימיינו היא שהמדע צריך להוביל את האדם לכדי תובנות חדשות ותחומים חדשים, בעוד שהדת צריכה להיות מסוגלת לתת הכוונה מוסרית ואתית באותם אזורים לא מוכרים. לדוגמה תחום של ניסויים גנטיים או ניסויים על עוברים.
אבולוציה
דוגמה לניסיון להשיג הרמוניה בין הדת הבהאית והמדע היא תורת האבולוציה. תורת האבולוציה התבסס לראשונה בשנת 1859 עם פרסום "מקור המינים" של דרווין. אבל עד שנת 1925 התבססו שתי עמדות קוטביות של תמיכה באבולוציה לעומת תמכיה ביצירה האלוהית. עבד אל-בהאא טען שהאדם לא נוצר מהטבע, כי לאדם יש תודעה ולאף ייצור בטבע אין תודעה. לכן, לא ייתכן שייצור עם תודעה ייווצר על ידי משהו חסר תודעה. על כן, חייב להיות יצור בעל תודעה שיצר את האדם וזהו אלוהים. כיום, רבים מנסים לגשר בין הטקסטים הקדושים של הבהאים לבין תורת האבולוציה. לדוגמה, במאמר של מהניאן ופריברג הם מנסים ליישב את הסתירה על ידי הסתכלות על התפתחות האדם מעובר ולהמשיל את תיאור זה של עבד אל-בהאא להתפתחות האבולוציונית. אבל, עבד אל בהא מתייחס להמשלה זו בעצמו תוך שהוא קובע "ייתכן שהיו שינויים של האדם לאורך הזמן, לדוגמה ייתכן שבעבר האדם הלך על ארבע או שהיה לו זנב". אבל, הוא שולל לחלוטין אופציה שהאדם התפתח מחיות אחרות או התפתח מאותו אב קדמון. עבד אל בהא למעשה ניסה לגשר בין התאוריה המדעית לבין הדת. הוא עשה זאת על ידי הכרה ביכולת של המין האנושי להשתנות לאורך זמן והסביר שעלינו להבין את סיפור גן העדן כסמל ולא פשוטו כמשמעו. כלומר, הוא מצד אחד טען שתאוריית האבולוציה לא נכונה במלואה, אך טען שגם הסיפור התנכי לא נכון במלואו – כלומר הוא ניסה להגיע לעמק השווה בשניהם.
ההוגים המודרניים של הדת הבהאית, וגם ההוצאה הרשמית של הדת הבהאית, עדיין מנסים לגשר בין תורת האבולוציה לסיפורי הבריאה של הדתות, שהדת הבהאית רואה כנכונות. יתרה מכך, מכיוון שבתקופתו של עבד אל בהא תורת האבולוציה טרם הייתה קונצנזוס במדע, הוא ניסה לגרוע ממנה ולגרוע מסיפורי הבריאה על מנת להגיע לעמק השווה. כיום, המגמה השתנתה כאשר ההוגים המודרניים לא מנסים עוד לגרוע מתורת האבולוציה, אלא לפרש אותה בעיניים דתיות על ידי שמת דגש על אלמנטים כמו "מהות האדם". כלומר, עדיין מנסים להגיע לעמק השווה בין הדת והמדע אבל בדרך אחרת.
תאוריית המפץ הגדול
יש מספר סימנים שמעידים על קשר בין הכתבים הבהאים לתאוריית המפץ הגדול. עבד אל בהא טען שלכל דבר יש מקור אחד ובפרט לכל החומר בעולם יש מקור אחד. הוא טען שהיקום היה קיים לפני החומר, וימשיך להתקיים גם לאחריו. אך, החומר עצמו הגיע מתוך מקור אחד שיצר אותו. אפשר לפרש זאת שהמקור של כל החומר שעבד אל בהא מדבר עליו, הוא המפץ הגדול.
עבד אל-בהאא מת בשנת 1921 ותאוריית המפץ הגדול נהגתה לראשונה רק בשנת 1922 עם פרסום מאמרו של פרידמן. גם אז, התאוריה, על אף שמבחינה חישובית התקבלה על ידי קומץ מדענים (לאחר שכנוע רב), נשארה נכונה מתמטית בלבד ולא ייחסו לה חשיבות או דרך להסביר את העולם. אפילו פרידמן ואיינשטיין לא קיבלו את התאוריה כהסבר של התנהגות העולם האמיתי – איינשטיין אף חשב תחילה שלפרידמן יש טעות חשוב במאמר שפרסם. בשנות השלושים, בעקבות מספר תגליות, התאוריה החלה לרקום עור וגידים אך גם אז קבלה ביקורת רבה על היותה תאוריה שהושפעה מתפיסות דתיות ולא מדעיות. זאת מכיוון שהתאוריה הגיע בעקבות ויכוח בין המדע והדת על השאלה האם העולם נוצר ומשתנה, או שמא העולם סטטי, וגם מכיוון שאחד מהוגי התאוריה היה קתולי מאמין. הגישה המדעית גרסה שהעולם סטטי ולא נוצר בנקודות זמן אחת.
עבד אל-בהאא תמך בתאוריה הדתית שגורסת שהעולם דינמי, יחד עם הכנסייה הקתולית. אבל, בניגוד לדעת הכנסייה, עבד אל בהא הסכים שיש חוקי טבע ברורים ואחידים, שגם השינוי שחל בעולם כפוף אליהם. לכן, על אף שעבד אל בהא לא הסכים באופן מלא עם דעת המדענים, הוא ניסה לגשר על כך. הוא טען שהעולם היה קיים מאז ומעולם, ורק החומר נוצר בנקודה זמן ספציפית. בנוסף, הוא הכיר בחוקי הפיזיקה. על כן, כמו ביחס לתורת האבולוציה, עבד אל בהא ניסה להגיע לעמק השווה בין הדעה הדתית לבין הדעה המדעית וכך הגיע לתמוך ברעיונות הדומים לתאוריית המפץ הגדול. לכן כיום, אין סתירות מהותיות בין תאוריית המפץ הגדול לבין הדת הבהאית וזה לא מעסיק רבות את ההוגים הבהאים של היום.
מבנה החומר והכוח הטמון בו
עבד אל-בהאא תמך בקיום חוקי פיזיקה שמסבירים את סדר החומר בעולם. כאשר עבד אל בהא מתאר את החומר, הוא שם דגש על השימוש במונחים מדעים כמו אטומים, גופים שמימים וכדומה. הוא מסביר שכל החומר בעולם בנוי מאטומים, והתפרקות הקשרים בין האטומים גורמת לגוף להפסיק מלהתקיים, ולמוות. כלומר, הוא מנסה להסביר את קיום הנשמה והמוות על ידי הקשרים בין האטומים. הוא גם הכיר בקיום של חלקיקים נוספים שלא ניתן לראותם. בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, מודה לאלוהים על כך שהוא שם דגש על כל אטום קטן בשביל שהעולם יהיה מושלם. הוא אף מרחיב וטוען שיש הרבה דברים "מוזרים ומדהימים" שקיימים בעולם אבל הם נסתרים מהתבונה האנושית. הם מסוגלים לשנות את כל האטמוספירה בכדור הארץ והם יכולים להיות קטלניים. כלומר, שיש בעולם הרבה מעבר למה שידוע לנו, אך הכוח הטמון בחוקי הטבע יכול להיות קטלני והרסני כלפי האנושות. לכן, הוא מכיר ומנסה גם כן להשתמש במונחים פיזיקליים ולהראות את הקשר בין הדת הבהאית והמדע. אבל, בהאא אללה גם מזהיר מפני הכח והיכולת ליצירת כלי נשק מתקדמים שטמון בחשיפת חוקי הטבע. לכן, אנו רואים שיש לדת הבהאית הסכמה מלאה עם המדע על מבנה החומר.
מולאדה
מולאדה (בבמברית: Moolaadé באנגלית: Magical protection) הוא סרט דרמה משנת 2004, שנכתב ובוים על ידי הבמאי הסנגלי עוסמן סמבן. הסרט עוסק בביקורת נגד מילת נשים באפריקה כמנהג שבמהלכו מבוצע חיתוך או כריתה של חלק מאיבר המין הנשי, מנהג זה נפוץ במדינות אפריקאיות ומוסלמיות.
תקציר העלילה
העלילה מתרחשת בכפר מקומי בבורקינה פאסו. הכפר מייצג את כפריה המסורתיים של אפריקה ונופיה הבתוליים והירוקים, אשר נותרו חסינים מהשפעות חיצוניות של העולם המודרני.