cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תרבות הקפה בישראל
היסטוריה
המתיישבים היהודים, שהקימו את יישוביהם החדשים לצד שכניהם הערבים, למדו את מנהגי האכילה והשתייה של המקומיים ואף אימצו חלק מהם. אולם מתוך מכלול העדויות מתקופת ראשית ההתיישבות הציונית בארץ ישראל, עולה שדווקא תרבות שתיית הקפה לא חדרה לעומק ההווי של אנשי העלייה הראשונה והשנייה, וגם לא בקרב אנשי השומר. רבים מהם המשיכו לדבוק אפילו עד שנות ה-40 בתרבות השתייה של ארץ הולדתם, קרי שתיית תה שבושל בסמובר רוסי או בקומקום פשוט.
בתי הקפה המוקדמים בישראל היו בסגנון אירופי בהשפעת הטמפלרים, הבריטים ואנשי העלייה שהגיעו ממדינות מזרח אירופה ומרכז אירופה. חלקם נקראו "בית קהוה" בפי המקומיים.
בית הקפה המשוער כבית הקפה הראשון בסגנון אירופי, שפעל על אדמת ארץ ישראל, היה 'קפה פרוס' במושבה הגרמנית בחיפה, שהיה בית קפה פינתי בבעלותה של משפחת פרוס הטמפלרית. שבמקומו, עוד לפני במלחמת העצמאות נבנתה עמדה מוסווית של ארגון ההגנה.
שנות ה-20
בירושלים היו בשנות ה-20: בתי הקפה ב"גן העיר", בית הקפה "סן רימו" בעזרת ישראל, "אולם רנסאנס" שנפתח ב-1921 בירושלים מול קולנוע "בין-לאומי", שכלל בית קפה ומסעדה. ב-1924 קפה "נורדאו" בזיכרון משה.
בתל אביב נפתח ב-1924 קפה "איזביצקי" ברחוב נחלת בנימין. ב-1925 נוסד קפה "גן העונג" ברחוב לילינבלום 15. ב-1926 נוסד קפה "גדנסקי" ברחוב הרצל 7.
שנות ה-30 וה-40: תקומתם של בתי הקפה הספרותיים
פריחתם הגדולה של בתי הקפה בארץ התרחשה בעקבות ההגירה ממזרח אירופה וממרכזה בתקופת העלייה החמישית, בעיקר החל משנת 1933 ואילך.
בסוף שנות ה-20 ובשנות ה-30 פעל 'קפה רצקי' ברחוב ביאליק 1 פינת רחוב אלנבי בתל אביב. תחילה קמה בשנת 1927 גלידרייה בשם "אצל צ. רצקי" ברחוב אלנבי 54, ב-1930 נפתחה "מסעדת רצקי" ברחוב אלנבי 37, שב-1931 נקראה כבר "קפה רצקי". בספר "קפה רצקי - קפה ספרותי בתל אביב", שהיה למעשה ספר האורחים של בית 'קפה רצקי' בשנים 1932–1935 מתנוססות חתימות ולעיתים שירים של באי בית הקפה: ביאליק, דיזנגוף, טשרניחובסקי, שלונסקי, אלתרמן, ראובן רובין ועוד. יום אחד העליב רצקי את אחד מגיבורי התרבות, ואלו מיד קמו ולא שבו. כך נסגר קפה רצקי. החשיבות של המבנה היא בסגנון הבנייה ובעובדה שהוא מעוגן בתצלומים היסטוריים ומהווה מעין שער לרחוב הקסום. גם הבניין בביאליק 1 יצא מרשימת השימור, ואולי ממתין לו גורל דומה".
בסמוך ל'קפה רצקי', נוסד בשנת 1932 'קפה ספיר' ברחוב ביאליק 2, וחוץ ממנו הוסיפו לקום עוד ועוד בתי קפה, דוגמת 'קפה סמדר', קפה 'שלג לבנון', 'קפה עטרה', 'קפה אררט', 'קפה כסית' ועוד, שהיו גם הם למקום מפגש פופולרי עבור אנשי הבוהמה התל אביבית של אותם הימים, ובפרט עבור חבורת יחדיו. גם אותו פקדו דרך קבע האמנים, השחקנים ואנשי הרוח התל אביביים של אותה התקופה.
בשנת 1933 נוסד קפה לנדוור, על ידי משה לנדוור שעלה ארצה מגרמניה בעקבות עליית הנאצים לשלטון. היה זה בית הקלייה הראשון בתל אביב, והוא התרחב עם השנים לרשת בתי קפה מצליחה.
בשנת 1941, נוסד מפעל הקפה 'אוא' (השם היה קריא יותר באנגלית: AWA) בדרך העצמאות בחיפה. המפעל הוקם על ידי אוטו ריינר ואהרון פלדהיים.
לאחר שעם עלייתו ארצה הקים עקיבא קפולסקי בשנת 1934 את קונדיטוריית קופולסקי ברחוב אלנבי בתל אביב, שב-1945 הפכה לרשת בתי הקפה הראשונה בישראל, שהגישה עוגות, מאפים וקפה, ומכרה זיכיונות לארבעה סניפים של קפולסקי באזור תל אביב ורמת גן. מסופר על כך שפולה בן-גוריון הייתה קונה שם עוגות שמרים ועל גולדה מאיר שהעדיפה עוגות יבשות.
שנות ה-50
במהלך שנות ה-50, שנות תקופת הצנע, הוכנו משקאות בטעם קפה על בסיס צמח העולש (ה"ציקוריה"). זאת, מכיוון שהממשלה הכניסה לפיקוח את ייבוא הקפה, מה שהוביל לשוק משגשג של הברחות. ה"ציקוריה", הפכה לאחד מסמלי תקופת הצנע, ושווקה גם כטבליות שנקראו 'ציקוריה ארומטיק' ונועדו גם לשיפור טעמו של הקפה הרגיל.
כמו כן, גם לאחר קום המדינה המשיכו מספר בתי קפה להוות מקום מפגש ליוצרים, והאינטראקציה שנוצרה בינם לבין עצמם ובינם לבין מעריציהם העסיקה את עמודי הרכילות של העיתונות (בעיקר את שבועון 'העולם הזה'). עם שחרורו של דור הצברים מהצה"ל וכניסתו למעגל הלימודים (באוניברסיטה העברית), היצירה והעבודה, החל לצמוח בארץ גרעין קטן של בוהמה צברית שתרם להתפתחות תרבות בתי הקפה בירושלים ובתל אביב (בין הבולטים אפשר למנות את דן בן אמוץ, חיים גורי, חיים חפר, יהודה עמיחי, האחים אהרן ומתי מגד, עמוס אילון, עמוס קינן, יענקל'ה אשמן, דידי מנוסי, פנחס אביבי, שמעון צבר, אורי אבנרי). הידועים מבין בתי הקפה שאוכלסו על ידי המשמרת הצעירה היו 'עטרה', 'ניצן', 'פינק', 'קבר השייח' ו'כנסיית הפעמונים' הירושלמיים ו'כסית', 'פינתי', 'רוול', 'תכלת' ו"תמר' התל אביביים.
בשנת 1957, נוסד "קפה פריז" ברחוב בלפור בהדר הכרמל שבחיפה, שהפך לבית קפה מצליח בעיר.
שנות ה-60
במחצית השנייה של שנות ה-50- ותחילת שנות ה-60, עם הפרידה ממשטר הצנע, החלה לחלחל תרבות הרוק'נרול האמריקאית, שהעמידה לדור החדש של הצברים אלטרנטיבות קוסמות אשר טלטלו את דור היישוב הישן. כינוי הגנאי שהודבק לנוער היה "דור האספרסו," על שם מכונת האספרסו החשמלית שהגיעה מאיטליה. מטבע לשון זה נולד בעקבות החשש מהשפעה אמריקנית מזיקה, ותייג את צעירי שנות השישים כבני דור סתמי וריקני, משועמם נהנתן ואובד דרך.
הקפה נמס של עלית קסם במיוחד לאוכלוסייה האשכנזית, אולם בקרב בני עדות המזרח נהוג היה לשתות בעיקר קפה שחור, שהאבקה שלו נקנתה בחנויות התבלינים הערביות. ב-1962 השיקה חברת "עלית" אבקת קפה שחור משלה שנקראה "קפה טורקי". בדומה לנס קפה גם הקפה הטורקי של "עלית" נעשה לנכס צאן ברזל בתרבות האוכל הישראלית. בצה"ל נודע הקפה השחור בכינויו "קפה בוץ".
בתי הקפה בפריפריה בישראל, שרובם נבנו בצריפים, פחונים או מבנים ארעיים אחרים, היו חלק מנוף השכונות האתניות שהתפתחו בעקבות גל העלייה ההמונית ושגשגו עד שלהי שנות השבעים. הם שימרו הרגל שהיה מקובל בארצות המוצא של העולים (בעיקר מדינות ערב), ותפקדו כמקום מפלט בקרב מובטלים וכמרכז חברתי גברי, שבו עובדי כפיים יכלו לנוח ולהירגע במהלך היום, לרכל ולהעלות זיכרונות נוסטלגיים.
שנות ה-70
המהפך הפוליטי ב-1977, ששחרר במידה מסוימת את הכלכלה הישראלית מכבלי הממסד, הביא לתפנית בתרבות הקפה בארץ. הסמן הימני היה באוגוסט 1979, חניכתו של בית קפה-מסעדה בשם 'אפרופו' בצד הבניין של היכל התרבות בתל אביב. את המקום פקדו "כל המי ומי": דוגמניות צמרת, ראשי ממשלה, אנשי עסקים וכו'. ההילה סביב 'אפרופו' סייעה להתרחבות ולהקמת רשת של עשרות סניפים ברחבי הארץ תחת המותג 'אפרופו'. בעקבות ההצלחה קמו לו חיקויים רבים, כגון 'שרי', 'אלכסנדר' ובעיקר 'קפולסקי', שהייתה אמנם רשת בתי הקפה הראשונה בארץ עוד לפני 'אפרופו', אך עד אז הייתה בית קפה מהדור הישן.
המודל המסחרי של 'אפרופו' הפך למודל של בית הקפה הישראלי החדש, קרי בית קפה-מסעדה בסגנון חדשני, שמתבסס על סוגים שונים של קפה, עוגות ומנות של סלטים, קישים ומרקים.
בשנת 1978 החלה לפעול בארץ רשת בתי הקפה "אפרופו". בניגוד למרבית בתי הקפה שפעלו בישראל באותה התקופה, שהיו משפחתיים יותר ואינטימיים, "אפרופו" הוקמה כרשת עם סניפים, מודל זכיינות, ותפריט שמציע סלטים, קישים ומרקים. בעקבותיה קמו רשתות נוספות, הבולטת ביניהן היא קפולסקי, שעד אותה תקופה היה עסק מהדור הישן.
שנות ה-80
בשנות ה-80 הפכו בתי הקפה בתל אביב למוקד התרבות היאפית. ישיבה בבית קפה הפכה לסמל סטטוס המקושר עם האליטה בחברה. באותן שנים גם שב לארץ קפה האספרסו, כאשר באוקטובר 1986, בצל הליברליזציה של המשק שהביא להיצע חדש וחסר תקדים של מוצרי חשמל מסוגים שונים, דווח על מוצר חדש - מכונות אספרסו ביתיות.
שנות ה-90
בראשית שנות ה-90 החלה ישראל להסתמן כמעצמת קפה. החל מאותה תקופה החלו לקום רשתות קפה בכל רחבי הארץ, ואיכות הקפה עלתה מדרגה וסוגים שונים של קפה נהיו יותר פופולריים בקרב הציבור הישראלי.
המאה ה-21
בשנת 2001 החלה רשת סטארבאקס לפעול בישראל. הרשת לא הצליחה כלכלית וסיימה את פעילותה בישראל תוך שנתיים.
בשנת 2010 רשת הנוחות ילו (של תחנות הדלק פז), החלה להתרחב אל עולם הקפה, כאשר סניפי הרשת הפרוסים ברחבי הארץ, החלו להציע כריכים, מאפים ומוצרים נוספים, בנוסף לקפה איטלקי.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21, נראתה גם עלייתן של מכונות האספרסו מבוססות הקפסולות, שהפכו למוצר נפוץ לשימוש ביתי ומשרדי, כשהמוביל מביניהם היה מותג נספרסו של נסטלה. תוך שנים בודדות, לאחר שב־2012 פג הפטנט על הקפסולות של נספרסו העולמית, השוק הפך לתחרותי בתחום קפסולות הקפה וחברות קפה רבות בישראל הבינו את הפוטנציאל הגלום בו והחלו לייצר. בין השחקניות המרכזיות בשוק בישראל זה ניתן למצוא את קפה עלית, קפה ילו (בתחנות הדלק של פז), קפה ג'ו, אספרסו מור ומותגים פרטיים אחרים.
שוק בתי הקפה בישראל
רוב בתי הקפה בישראל מזכירים את סגנון בתי הקפה שהיו פופולריים בווינה הבורגנית, שמהווים לא רק מקום לצריכת קפה, אלא גם נתפסים כמקום מפגש חברתי, מועדון חברתי, מסעדה חלבית קלה ולעיתים אף משמשים כמשרד או כמקום ממנו ניתן לעבוד.
תעריף הקפה בבתי הקפה
במהלך העשור השני של המאה ה-21, החלה מחאה ציבורית על יוקר המחיה, שכללה בין היתר מחאה על מחיר הקפה המופרז והרווחים המנופחים עליו בבתי הקפה. כתגובה למחאה הוקמו כמה בתי קפה חברתיים כמו קופיקס וקופיז, ששמו להם למטרה למכור קפה בלא יותר מ-5 שקלים. בתוך זמן קצר יחסית, רשתות קפה אלה שצברו קהל, העלו את המחיר ל-6 שקלים והמכירות שלהן צנחו עקב כך.
פלוויה יוליה הלנה
פלוויה יוליה הלנה (ביוונית: Φλαβία Ιουλία Ελένη), הידועה גם כהלנה הקדושה, הלנה מקונסטנטינופול והלנה אוגוסטה (248-330), הייתה קיסרית רומית, אשתו של הקיסר קונסטנטיוס כלורוס, ואמו של קונסטנטינוס הראשון, שהיה הקיסר הרומי הראשון שהתנצר ואימץ את הנצרות כדת המדינה. באחרית ימיה ביקרה הלנה בארץ ישראל, זיהתה, על פי המסורת הנוצרית, את האתרים שבהם פעל ישו והביאה לבנייתן של כנסיית הקבר בירושלים וכנסיית המולד בבית לחם. הלנה זכתה למעמד של קדושה.
מוצאה וחייה המוקדמים
הלנה הייתה ממוצא יווני. היא נולדה, כך נראה, באסיה הקטנה. ההיסטוריון בן המאה ה-6, פרוקופיוס גורס שנולדה בעיר דרפאנום (Drepanum). טענה זאת מקבלת חיזוק מכך שבנה של הלנה, קונסנטינוס הראשון, העניק לעיר את השם הלנופוליס (Helenopolis) לאחר מות אמו.
הלנה נולדה ככל הנראה למשפחה ממעמד נמוך. אמברוזיוס, ההגמון של מילאנו, הוגה דעות נוצרי חשוב שפעל בשלהי המאה הרביעית, כינה אותה "נערת אורוות".
במאה ה-12 טענו שני היסטוריונים אנגלים, ג'פרי ממונמות והנרי מהנטיגדון (Henry of Huntingdon), שהלנה הייתה נסיכה מבית מלוכה אנגלי, בתו של המלך קול (Cole). ברחבי אנגליה מוקדשות לה 135 כנסיות, אולם התיאוריה חסרה לחלוטין ביסוס היסטורי: קונסטנטינוס אכן היה לצד אביו בעת מותו ביורק, אך איש מהם לא היה באנגליה לתקופה ארוכה.
סביב שנת 270 נישאה לקונסטנטיוס כלורוס, שהיה אז מפקד גבוה בצבא. על פי חלק מן המקורות, השניים לא נישאו, אלא היא הייתה פילגשו. בנה קונסטנטינוס נולד ככל הנראה סביב 272.
שובה של הלנה לחיים הציבוריים והכתרתה לאוגוסטה
כאשר מת קונסטנסיוס כלורוס, בשנת 306, הכתיר הצבא את בנו קונסנטינוס לאוגוסטוס, והוא השיב את אמו לחצר המלוכה, לאחר 14 שנות גלות. בתשע השנים הבאות לחם קונסטנטינוס על תוארו, מול קיסרים ואוגוסטוסים נוספים. כאשר ניצח את יריביו והפך, בשנת 325, לשליט יחיד - מינה את הלנה, אמו, לקיסרית בכירה (אוגוסטה). על פי אוזביוס, זאת הייתה גם התקופה שבה קיבלה הלנה על עצמה את הדת הנוצרית.
עלייתה לרגל לירושלים וזיהוי המקומות הקדושים
בשנת 326, ייתכן שבעקבות אבלה על נכדה האהוב קריספוס, בנו הבכור של קונסטנטינוס, שהוצא להורג על ידי אביו, יצאה הלנה, בשליחות קונסטנטינוס בנה, לחפש שרידים נוצריים בירושלים וסביבותיה. על חורבות ירושלים בנה אדריאנוס, בשנות ה-30 של המאה השנייה לספירה, את העיר הרומית איליה קפיטולינה, ועל המקום המשוער של קבר ישו הוקם מקדש לאלה ונוס. הלנה הורתה להרוס את המקדש האלילי ולחפור תחתיו, ובהוראתה הוקמה במקום כנסיית הקבר.
על פי המסורת הנוצרית, זיהתה הלנה במקום את אתר הצליבה בגולגולתא ואת הקבר, ומצאה בקבר שלושה צלבים: הצלב האמיתי של ישו, והצלבים של שני הגנבים שנצלבו איתו. כדי לזהות מהו הצלב האמיתי, מספרת האגדה, נחלץ לעזרתה הבישוף של ירושלים, מקריוס. הוא ביקש מאישה שנטתה למות לגעת בכל אחד מהצלבים. כאשר נגעה בצלב השלישי, קמה האישה מחוליה, והלנה הכריזה כי זהו הצלב האמיתי.
בהמשך, זיהתה גם את המערה בבית לחם שבה נולד ישו, והביאה לבניית כנסיית המולד במקום.
במהלך השנה שבה שהתה בירושלים זיהתה הלנה אתרים קדושים רבים ודאגה שייבנו בהן כנסיות.
מבנים שמזוהים עם הלנה
במסעה של הלנה לירושלים החל התהליך להפיכתה של איליה קפיטולינה האלילית, שהייתה בראשית המאה הרביעית עיר די משנית, לאגיה ירוסלימה (Αγία Ιερουσαλήμ), עיר נוצרית מרכזית ומרכז לעלייה לרגל. מלבד כנסיית הקבר בירושלים, הייתה הלנה אחראית לבניית כנסיית המולד בבית לחם, וכנסיית אברהם באלוני ממרא. במורדות הר הזיתים זיהתה את מקום עליית נשמתו של ישו השמימה, שבו קמה כנסיית האלאונה (Eleona), אשר חרבה בזמן כיבוש ירושלים בידי הפרסים, בשנת 614.
מותה וקבורתה
הלנה מתה זמן קצר אחרי שובה מירושלים, ככל הנראה בשנת 330, בגיל 82. היא נקברה במאוזוליאום שקרוי על שמה, בפאתי רומא. ארון הקבורה שלה מוצג במוזיאון הוותיקן.
ההכרזה כקדושה
הלנה נחשבת על ידי מרבית הכנסיות כקדושה, והיום המוקדש לה משתנה בין כנסיות מזרמים שונים. בשל חיפושי ותגליותיה היא נחשבת לקדושה של תגליות חדשות. היא ידועה לפעמים כ"הלנה מקושטא" כדי להבדיל אותה מאחרות עם שמות דומים, והיא "אילונה" בהונגרית, ו"ליינה" במלטה. לפחות עשרים וחמש בארות קדושות קיימות כיום בממלכה המאוחדת המוקדשות לה. היא גם הפטרונית של אבינגדון וקולצ'סטר.
סיריל קיוזאק
סיריל ג'יימס קיוזאק (באנגלית: Cyril James Cusack; 26 בנובמבר 1910 - 7 באוקטובר 1993) היה שחקן אירי. בקריירה שנמשכה יותר משבעים שנה הופיע קיוזאק במספר רב של סרטים ותוכניות טלוויזיה.
ביוגרפיה
קיוזאק נולד בעיר דרבן שבנאטאל בדרום אפריקה. אמו, אליס ויולט (שם נעורים קול), הייתה שחקנית אנגלייה קוקנית, ואביו, ג'יימס וולטר קיוזאק היה פרש משטרה אירי בפרובינציית נאטאל שבדרום אפריקה. הוריו נפרדו כשהיה ילד, ואמו לקחה אותו איתה לאנגליה ואחר כך לאירלנד. אמו ובן זוגה, ברייפן או'רורק, הצטרפו ללהקת תיאטרון "O'Brien and Ireland Players". סיריל הקטן הופיע לראשונה על הבמה כשהיה בן שבע. קיוזאק למד בניוברידג' קולג' בעיר ניוברידג' שבמחוז קילדייר וביוניברסיטי קולג' דבלין (UCD). הוא לא סיים את לימודי התואר וב-1932 הצטרף לתיאטרון אבי. מאז ועד ל-1945 שיחק ביותר מ-60 הפקות, והצטיין במיוחד במחזות מאת שון או'קייסי. ב-1947 הקים קיוזאק להקת תיאטרון משלו שהציגה בדבלין, פריז וניו יורק.
ב-1963 הצטרף קיוזאק ללהקה השייקספירית המלכותית בלונדון והופיע איתם במשך מספר עונות. בשלב זה הייתה לו קריירה מצליחה גם בקולנוע. עוד ב-1963 זכה קיוזאק בפרס ג'ייקוב'ס על תפקידו בהפקה "Triptych" של רשת הטלוויזיה "Telefís Éireann" האירית. בשנת 1977 הוענק לו תואר כבוד מהאוניברסיטה הלאומית של אירלנד (NUI) וב-1980 קיבל תואר כבוד מאוניברסיטת דבלין.
קיוזאק ששלט היטב באנגלית ובאירית, שיחק ב-1977 בתפקיד ראשי בסרט השנוי במחלוקת "Poitín" בשפה האירית.
חיים אישיים
קיוזאק היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה השחקנית מרי מרגרט "מורין" קיילי, אתה התחתן ב-5 באפריל 1945. לבני הזוג היו שלוש בנות שינייד, סורקה, וניב, ושני בנים פול ופדרייג. ב-1979 התחתן קיוזאק עם מרי רוז קנינגהם, ונולדה להם בת אחת, קתרין.
באוקטובר 1991 נפטר קיוזאק בביתו בברלינגטון ליין שבצ'יזוויק, לונדון רבתי, מטרשת אמיוטרופית צידית (הידועה גם בכינוי מחלת לו גריג). הוא נפטר חודש לפני יום הולדתו ה-83. קריירת המשחק שלו נמשכה 75 שנה.
קיוזאק היה סבא של הפוליטיקאי האירי ריצ'רד בויד בארט ושל השחקן מקס איירונס.
חיים קורח
ביוגרפיה
נולד ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן למארי יוסף בן סאלם. למד אצל אביו מארי יוסף, אצל ראש אב בית דין מארי יוסף קארה, ואצל מארי אברהם ערשי. לאחר נישואיו עסק בלימוד תורה, בלימוד תינוקות של בית רבן, ובטוויית חוטי ציצית. התפלל ולימד בבית הכנסת ובית המדרש בית אלשייך, שם למדו לפניו התלמידים שלימים יהיו הרבנים הראשיים: הרב אהרן הכהן, הרב יחיא קאפח והרב יחיא יצחק הלוי.
בצעירותו מצבו הכלכלי היה קשה, אך עם הזמן השתפר. מתו לו 6 ילדים בצעירותם, חמישה בנים ובת, מאשתו הראשונה.
היה דואג בעצמו לצורכי השבת למשפחתו, וביום שישי היה נוטל את מקלו והולך לשוק לקנות ענפי ריחאן לכבוד השבת.
בשנים ה'תרס"ג-ה'תרס"ה (1904-1905) גלה לעיירה קריית אלקאבל בעקבות מרד האימאם יחיא בשלטון הטורקי, והמצור המכונה חוזת אלנפר. אחרי שובו לצנעא נחלש מהרעב, ועל כן עבר להתפלל בבית הכנסת בית אלכסאר, הקרובה לביתו.
נפטר בצנעא בתאריך כ' באלול ה'תרע"ד (1914).
תורתו ומידותיו
את תורתו למד אצל אביו מארי יוסף קורח, אצל ראש אב בית דין מארי יוסף קארה, ואצל מארי אברהם ערשי. מקום לימודו היה בבית הכנסת ובית המדרש בית אלשייך, שם למדו לפניו תלמידים רבים, וביניהם תלמידיו שלימים יהיו הרבנים הראשיים: מארי אהרן הכהן, מארי יחיא קאפח ומארי יחיא יצחק הלוי.
על הלימוד בבית מדרשו כתב נכדו מארי שלום קורח:
מארי חיים היה דמות חשובה ומוערכת בקהילה, אך לא נשא בתפקיד רשמי. היה נוח לבריות, ואהוב על ידי הציבור. הרבה בגמילות חסדים, בהכנסת כלה, בשמחת חתנים, בביקור חולים ובניחום אבלים. בדרשותיו היה מדבר בשבח מצוות הצדקה.
כך כתב עליו נכדו מארי שלום קורח:
מארי חיים לא נקט עמדה במחלוקת הגדולה בין הדרדעים לעיקשים. הוא לא האמין באגדה לפיה עזרא הסופר קילל את יהודי תימן. מסופר עליו שבכוח תפילותיו היה מרפא חולים שהרופאים לא הצליחו לרפא.
חיבוריו
חיבר חיבורים רבים, רובם ללא שם:
רדיו ירושלים
רדיו ירושלים היא תחנת רדיו אזורית של ירושלים והסביבה, שהוקמה ב-3 בספטמבר 1995.
רדיו ירושלים: 1995–2009
רדיו ירושלים הוקם ביזמת גרשון ירושלמי ב-1995, שכיהן כמנהלה בשנת 1999. התוכניות ברדיו שילבו בין: חדשות, ספורט, בידור ותוכניות מוזיקה מגוונות. בתקופה זו התחנה הפעילה מכללה לרדיו, קורס רדיו לנוער ולמבוגרים אותם ריכז מוטי פרנסיס.
ב-4 בפברואר 2007, נכנס לתוקף לוח שידורים חדש, ומאז התחנה חדלה לשדר תכנים בסינדיקציה. מדי שעה עגולה שידרה התחנה מבזק חדשות של חדשות עשר. אולפני התחנה מוקמו ב"מלון שלום" בשכונת בית וגן בירושלים.
עם השדרנים ששידרו בתחנה נמנו: שמירה אימבר, בונדי לוי, גד ליאור, ירון אילן, רינה מצליח, אליעזר לחנה, ניר פרידמן, אורי זוהר, מוטי פרנסיס, אלעד עמדי וכתבת החדשות של התחנה, טל דה-לנגה. בונדי לוי היה גם מנהל תוכניות בחלק מהתקופה.
באוגוסט 2009 הסתיימו שידורי התחנה.
רדיו ירושלים החדש: 2009 ואילך
ב-2008 ערכה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו מכרז להפעלת תחנת הרדיו האזורית בירושלים, בו זכתה קבוצת "רדיו הבירה" בראשות משה שלונסקי, ובספטמבר 2009 החלה התחנה בשידוריה.
התחנה משדרת מאולפן הקבע שלה בבית מרים ברחוב פייר קניג 32 בתלפיות.
לוח השידורים של התחנה בימי החול מורכב מתוכניות אקטואליה בהגשתם של עופר חדד, מאיה חסון, שלום אורן ומגישים נוספים, תוכניות מוזיקה ובידור בהגשת ירון אילן, מוטי פרנסיס ואלעד עמדי ותוכנית ספורט יומית בהגשת מאיה חסון, שלומי אהרוני ואחרים, ופאנליסטים מתחלפים כדוגמת מישל דיין וקובי מויאל. רדיו ירושלים משדר בכל שעה עגולה את מהדורת הרדיו של חדשות 12 (עד 2021 שידרה את חדשות ynet) ואת המהדורה המרכזית של ערוץ 12 בשמונה בערב.
ביום שישי משודרת תוכנית ספורט בשידור משותף עם רדיו תל אביב ותחנות הרדיו האזורי, "בדרך למגרש", בהגשת מאיה חסון ובהשתתפות הפרשנים איציק קורנפיין, מישל דיין ורמי מנדל. התוכנית "הפרלמנט הירושלמי" בהגשת שוקי בן עמי ובהשתתפות דודו קופרמן. התוכנית כוללת סיפורים ירושלמיים, נוסטלגיה, אקטואליה ועוד. תוכנית נוספת המוגשת בערבי שישי היא התוכנית "נוסטלגיה בשניים" בה מארח שוקי בן עמי אנשי ירושלים ואורחים נוספים. בנוסף, מדי חודש מקיימת התחנה תוכנית מיוחדת בהשתתפות ראש העיר ירושלים משה ליאון בה יכולים תושבי העיר לשאול את ראש העיר שאלות בענייני העיר.
התחנה משדרת תוכניות מיוחדות לאוכלוסייה הדתית והחרדית במוצאי שבת ותוכניות מיוחדות של תרבות ומוזיקה צרפתית ויוונית.
התחנה זכתה פעמיים בפרסים ארציים, כשהתוכנית "רצון חופשי" זכתה בפרס תוכנית האקטואליה הטובה ביותר בישראל של כנס אילת לעיתונות ושידורי צמי"ד ברדיו ירושלים זכו לפרס מיוחד של הרשות השנייה.
תדרים ואפיקים
התחנה משדרת בתדר 101FM בירושלים וסביבתה ובתדר 89.5FM בבית שמש והרי ירושלים ובתדר 89.5 נקלט במחוז המרכז. ב-HOT משדרת התחנה באפיק 309 בערוצי הרדיו וב-yes משדרת התחנה באפיק 71 בערוצי הרדיו. התחנה משדרת גם באתר האינטרנט שלה.
בנוסף לכך רדיו ירושלים משאירה את רוב הודעותיה באופן משותף באתר ירושלים נט ובעמוד הפייסבוק הרשמי של התחנה, אך חלקם עדיין מופיעים באתר המקורי שלהם.
צוות ובעלים
בראש רדיו ירושלים עומדים היו"ר משה שלונסקי והמנכ"לים המשותפים גדי קסטיאל ושלום אורן.
בעבר הייתה התחנה בבעלות ג'קי בן זקן.
EMule
eMule (נכתבת בעברית אימיול) היא תוכנת שיתוף קבצים המפותחת כתוכנה חופשית. תוכנה זו אשר פיתוחה החל במאי 2002 כאלטרנטיבה לתוכנה eDonkey2000, מסוגלת להתחבר לרשת ה-eDonkey, וכן לרשת ה-Kad. עקב הפופולריות הגוברת של התוכנה, הקוד שלה שימש ליצירת גרסה ללינוקס בשם xMule וכן גרסה מרובת פלטפורמות בשם aMule.
היסטוריה
הנדריק בריטקראוז הנודע בכינוי "מרקור" (Merkur), התחיל לפתח את אימיול ב-13 במאי 2002 לאחר שהתאכזב מהתוכנה eDonkey2000. לאורך הזמן הצטרפו אליו מפתחים נוספים וב-6 ביולי 2002 הופץ לראשונה קוד המקור של התוכנה בגרסה 0.02. אתר התוכנה החל לפעול ב-8 בדצמבר 2003.
מודים
בתור תוכנה חופשית, יש גרסאות מרובות של אימיול אשר מפותחות מחוץ לצוות הפיתוח של הגרסה הרשמית ושונות מהתוכנה המקורית. כל גרסה כזו נקראת גם "מוד". חלק מהתכונות אשר מוכנסות למודים על ידי המפתחים השונים מוצאות את דרכן גם לגרסה הרשמית.
מערכת הקרדיט
כאשר התוכנה מקבלת בקשה להורדת קובץ מסוים, ההורדה לא מתחילה מיידית. התוכנה מנהלת תור אשר אליו נכנסות כל הבקשות להורדה. על מנת לתגמל הדדית משתמשים אשר מעלים חלקי קובץ אחד לשני, התוכנה מנהלת מעקב אחרי הכמות שכל משתמש העלה, ובהתאם מתגמלת אותו בהתקדמות יותר מהירה בתור ההורדות. משתמש יכול להתקדם בתור עד פי 10 יותר מהר עקב העלאה מרובה. שיטת תגמול זו נקראת מערכת הקרדיט של אימיול. אבטחת מערכת הקרדיט נעשית על ידי התאמתות מאובטחת בין משתמשים וכן על ידי שמירת הנתונים על העלאה של משתמש מסוים על ידי אלו שהוא העלה אליהם, ולא על ידי המשתמש עצמו.
ממשק גרפי
אימיול בנויה בצורה של לשוניות. ניתן לשנות את מראה התוכנה בעזרת שימוש בסקינים. כמו כן, התוכנה תומכת בשינוי שפת הממשק הגרפי, ותרגום לעברית זמין להורדה בצורה אוטומטית על ידי התוכנה.
לודוויג פולדה
לודוויג אנטון סלומון פוּלדָה (גרמנית: Ludwig Anton Salomon Fulda; 15 ביולי 1862 בפרנקפורט אם מיין - 30 במרץ 1939 בברלין) היה מחזאי, משורר ומתרגם גרמני יהודי.
ביוגרפיה
פולדה נולד למשפחה יהודית שהתגוררה בפרנקפורט אם מיין מאז 1639 ושמה היה פולד עד 1852. הוא היה בנם של הסוחר קרל הרמן פולדה (1836–1917) ושל אשתו קלמנטין, לבית אופנהיימר (1839–1916), בתו של הסוחר וחבר מועצת העיר היהודי הראשון, שופט השלום, (1812–1869).
פולדה למד בבית הספר היהודי ומשנת 1874 בגימנסיה על שם גוטהולד אפרים לסינג. לאחר ניסיונותיו הראשונים בכתיבה כתלמיד בית ספר, החלה הקריירה שלו בעת שלמד גרמנית ופילוסופיה בהיידלברג. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטאות ברלין, לייפציג והיידלברג, קיבל את הדוקטורט שלו ב-1883. באותה שנה הועלתה ב הצגת הבכורה של הקומדיה הראשונה שלו, "הכֵּנִים". מ-1896 התגורר באופן קבוע בברלין.
בשנת 1893 התחתן עם השחקנית אידה טאומן. הנישואים הסתיימו בגירושים ב-1903. ב-1908 נישא להלנה הרמן.
פולדה כתב בעיקר שירים ומחזות ועסק גם בתרגום. הוא נאבק ללא לאות למען האינטרסים המקצועיים של סופרים. ב-1905 יצא נגד מעצרו של מקסים גורקי לאחר יום ראשון העקוב מדם בסנקט פטרבורג. בשנים 1906 ו-1913 ערך סיורי הרצאות בארצות הברית.
פולדה נסחף לגל ההתלהבות הלאומי בגרמניה בתחילת מלחמת העולם הראשונה. באוקטובר 1914 היה אחד ממנסחי מנשר התשעים ושלושה שנועד להגן על גרמניה מפני ההאשמות בביצוע פשעי מלחמה בבלגיה. במהלך המלחמה כתב הרבה שירי מלחמה והרצאות אודותיה. לאחר תום המלחמה גילה נאמנות לרפובליקת ויימאר ודגל בפיוס עם אלה שהתנגדו למלחמה.
לרגל יום הולדתו ה-70 בקיץ 1932, העניק לו נשיא גרמניה פול פון הינדנבורג את מדליית גתה לאמנות ולמדע. עיריית פרנקפורט העניקה לו אות כבוד כהוקרה על הישגיו כמחזאי ועל פעילותו. בעקבות זאת זכה באותות הוקרה נוספים מגופים שונים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, ניסה פולדה להגן על האקדמיה הפרוסית לאומנויות מפני הליכי ה"האחדה" וחתם ב-16 במרץ 1933 על הצהרת הנאמנות שנוסחה על ידי גוטפריד בן. ב-8 במאי 1933 גורש פולדה מסקצית השירה של האקדמיה הפרוסית לאמנויות בשל יהדותו ולאחר מכן נאסרו פרסום יצירותיו והצגת מחזותיו. משנת 1935 הוא שהה לעתים קרובות בצרפת ובאיטליה עם אשתו, במיוחד בווילת הקיץ שלו על אגם קארצה בדרום טירול שבאיטליה. בסוף 1937 ובתחילת 1938 שהה בניו הייבן עם בנו קארל הרמן פולדה, שהיגר לארצות הברית. הוא נאלץ לחזור לגרמניה. רבע מנכסיו הוחרמו בתחילת קיץ 1938. בספטמבר 1938 הוחרם דרכונו. לאחר ליל הבדולח בנובמבר 1938 הוא חויב לשלם את המס על רכוש יהודי. למרות תצהיר מבנו וערבות של חבר בניו יורק, סורבה בקשתו לקבל אשרת כניסה לארצות הברית בטענה שמכסת אשרות הכניסה אזלה. הוטל עליו מעצר בית והוא חויב להשתמש בשם הפרטי "ישראל". ב-28 במרץ 1939, יומיים לאחר שמשרד הכלכלה של הרייך דחה את בקשתו לפטור את טבעת הבורגתיאטר שהוענקה לו מהחובה למסור את כל דברי הערך של היהודים, הוא התאבד. הוא נפטר ב-30 במרץ בגיל 76 בברלין ונקבר בבית הקברות ביער דהלם בברלין. קברו מוגדר כיום כקבר כבוד של העיר ברלין. בשנת 2010 קבע האמן גונטר דמניג אבן נגף מול בניין המגורים האחרון שבו גר פולדה.
יצירתו
משנת 1888 עד 1932 לערך, פולדה היה אחד המחזאים שמחזותיהם הוצגו בתדירות הגבוהה ביותר בגרמניה. הוא כתב בסך הכל 50 מחזות, ובכללם 38 מחזות באורך מלא ו-12 מחזות של מערכה אחת. כמו כן יצר 29 תרגומי שירה ופרוזה.
יצירתו העיקרית של פולדה הייתה בתחום הקומדיות. תחילה הושפע מזוכה פרס נובל בספרות פאול הייזה. מאוחר יותר דבק בזרם הנטורליסטי, ומחזותיו מתקופה זו הם בעלי אופי סוציאלי ומעידים על יכולתו לנצל אפקטים בימתיים ועל הפנמה של בעיות החברה. הצלחתו הגדולה הייתה המחזה על אגדת "בגדי המלך החדשים", "Der Talisman" ("הקמיע") משנת 1892, בו ניכרת פנייה לנאו-רומנטיקה. ב-1893 מנע הקיסר וילהלם השני את הענקת לפולדה, כיוון  שהרגיש שהמחזה הוא  פרודיה על דמותו של מונרך אוטוקרטי.
פולדה כתב גם מסות וסיפורים קצרים.
אטלס רוחות
אטלס רוחות הוא אטלס המכיל מידע על מהירות הרוח וכיוון הרוח באזורים שונים. מידע זה כולל מפות, אך גם סדרות עתיות ונתוני שכיחות (סטטיסטיקה).
אטלס רוחות משמש בעת קבלת החלטה על מיקום מתאים לחוות רוח. הנתונים הנדרשים עוסקים במהירות הרוח בגבהים שבטווח 30–100 מטר במשך תקופה של 10–20 שנים.
אטלס רוחות ראשון, שפורסם ב-1989, הוא אטלס הרוחות האירופי (European Wind Atlas). רוסיה פרסמה אטלס רוחות בשנת 2000, ומצרים - בשנת 2006.
פאקו סרי
פאקו סרי (נולד ב-1 במאי 1956 בחוף השנהב) הוא מתופף ג'אז פיוז'ן ומוזיקת עולם. ידוע בעיקר בניגנה שלו עם ג'ו זאווינול ואדי לויס.
בנוסף יש לו גם להקה משלו, שניגנה באלבום הסולו הראשון שלו, Voyages, שיצא בשנת 2000.
מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית
מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (בהונגרית: Magyar Szocialista Munkáspárt; בקיצור: MSZMP) הייתה מפלגה מרקסיסטית-לניניסטית בהונגריה שהפעילה את השלטון באופן בלעדי כמפלגת מדינה בין נובמבר 1956 לבין אוקטובר 1989 במסגרת מערכת חד-מפלגתית בתמיכה ובפיקוח של ברית המועצות. במהלך חילופי המשטר בהונגריה, בשנת 1989 היא לא נעלמה לחלוטין, אלא עברה טרנספורמציה, ליתר דיוק התפצלה לשני חלקים: הנוקשים והדוגלים בקו המסורתי הקימו את "מפלגת הפועלים ההונגרית", ואילו אלה שתמכו בתהליך הדמוקרטיזציה הקימו את המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית. (MSZP), האחרון הוא גם היורש המשפטי של המפלגה.
הקמה
במהלך המרד ההונגרי של 1956 (בהונגריה נקראת המהפיכה של 1956) החל בפתאומיות ייסוד של מפלגות דמוקרטיות. ב-31 באוקטובר כמה מנהיגים לשעבר של מפלגת העובדים ההונגרית, מפלגת המדינה היחידה דאז, הכריזו על פירוקה והקימו מפלגה חדשה. באותו היום הוקמה ועדה להכנת הקונגרס המייסד בהשתתפות פרנץ דונאט, יאנוש קאדאר, שאנדור קופאצ'י, גזה לושונצי, ג'רג' לוקאץ', אימרה נאג' וזולטאן סאנטו.
ב-2 וב-3 בנובמבר 1956 גם קאדאר וגם פרנץ מיניך היו במוסקבה (למעשה ברחו). ההנהגה הסובייטית הפקידה לבסוף בידי יאנוש קאדאר את ניהול המדינה מתוך כמה מועמדים. לאחר תבוסת המרד, שמרה המפלגה שעמדה אז מאחורי ממשלת הפועלים והאיכרים המהפכנית ההונגרית את השם מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית. ב-26 בפברואר 1957 נבחר קאדאר ליושב ראש הוועד המרכזי של ה-MSZMP.
פעילות המפלגה
ה-MSZMP מילאה אותו תפקיד כמו מפלגות המדינה של מדינות סוציאליסטיות אחרות: הבטחת המונופול השלטוני של אליטה צרה באמצעות מבנה מפלגתי היררכי נרחב שהוקם גם במקומות העבודה והיה בעל השפעה משמעותית ברמה המקומית. למפלגה הייתה כוח בלעדי לבחור חברי פרלמנט וחברי ממשלה. היא שלטה במערכת המשפט, ולמנהיגיה הייתה המילה האחרונה בכל הרמות והתחומים של הפוליטיקה הלאומית והמקומית. בקצרה, ה-MSZMP היה הגוף הביצועי העליון של ההנחיות והמגמות האידאולוגיות שהוציאה המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות למדינה הכבושה ושנשלטה על ידי המשטר הסובייטי. עד 1989, כמפלגה הפוליטית החוקית היחידה במדינה, היא שלטה בניהול המדינה ובחקיקה, נאסרה הקמת מפלגות אחרות, התנגדות פוליטית דוכאה ונרדפת.
תפקידו של יאנוש קאדאר
ההיסטוריה של המפלגה שזורה בשמו של המנהיג מספר אחד שלה, יאנוש קאדאר. התקופה שסימנה אותו, כמו גם פעילותו האישית, נמצאים בעיבוד ונותרים באש הצולבת של מחלוקת. לאחר 1956, ה-MSZMP בראשותו של קאדאר השיגה חופש כלכלי פנימי גדול יותר בהשוואה לרוב המדינות הסוציאליסטיות (אך הרבה פחות מיוגוסלביה, בעקבות מסלול הניהול העצמי הסוציאליסטי, וכמובן לאין ערוך פחות ממדינות קפיטליסטיות מערביות), אך במקביל במדיניות החוץ שלו, הוא היה כפוף יותר לרצון הסובייטי.
קאדאר, שקבע את מדיניות המפלגה, פעל ברובו ב"עבדות" על פי הוראות הסובייטים, ביצע את הוראותיהם ללא התנגדות, אך הייתה לו גם מידה מסוימת של חופש תזוזה עצמאי. הוא השתמש בכך כדי לבודד את מתנגדי מפלגתו, לחנוק את השאיפות הדמוקרטיות של העם, ובמקביל להבטיח רמת חיים גבוהה יותר בהשוואה לשאר מדינות הגוש המזרחי.
המהפך של 1989
אפשר לדבר על המשטר החד-מפלגתי המקורי עד 1989, סופה של מדינת המפלגה, אם כי רק בתקופה האחרונה שלה, ככל שהתקרב שינוי המשטר, האירועים יצאו יותר ויותר משליטתה. במאי 1988, בוועידת המפלגה הלאומית של ה-MSZMP, קאדאר איבד את כוחו, קארוי גרוס שפרץ למעלה במפלגה והחוג שלו השאירו אותו מחוץ לוועדה המדינית והוא גם לא נבחר למזכיר הכללי של המפלגה. במקום זאת קיבל תפקיד של נשיא המפלגה, שלא היה כרוך בו עוד כוח ממשי. בבחירות החופשיות הראשונות לפרלמנט בשנת 1990, המפלגה החדשה (MSZP) שהוקמה נבחרה לפרלמנט החדש, זכתה ב-33 מושבים, והשיגה תוצאה של 8.5% מהקולות.
אלה שלא הצטרפו ל-MSZP באמצע דצמבר 1989 המשיכו את ה-הקונגרס ה-14, ודיולה טירמר נבחרה לנשיא המפלגה. שני פוליטיקאים מהמפלגה לשעבר, קארוי גרוס ויאנוש ברץ, הפכו גם הם חברים בוועד המרכזי. עם התוצאה של 3.68% בבחירות ה-MSZMP לא נכנסה לפרלמנט החדש.
קונגרסים
פורום קבלת ההחלטות הגבוה ביותר של המפלגה היה הקונגרס, שבו נבחרו המנהיגים הבכירים של המפלגה. בתחילה, הוא נערך כל 3, לאחר מכן 4, ולבסוף כל 5 שנים.
ג'בל מוסא (מרוקו)
גבל מוסא (בערבית: جبل موسى [הר משה]; בתמאזיגת: Adrar Musa) הוא הר בצפונה של מרוקו, והוא מתנשא לגובה של 845 מטר. ג'בל מוסא שוכן במרחק של קילומטר בודד מדרום לחופי מצר גיברלטר, סמוך לאי פרחיל, והוא נראה היטב מגיברלטר ומספרד בצידו האחר של מצר הים.
בעת העתיקה סימנו שני צוקים משני צדדיו של מצר גיברלטר את גבולו של העולם הידוע. שני הצוקים נודעו בכינוי עמודי הרקולס. בעוד שהצוק הצפוני בצידו האירופי של המצר מזוהה בדרך כלל עם צוק גיברלטר שבגיברלטר, על תואר הצוק הדרומי ביבשת אפריקה מתחרים ג'בל מוסא והר אצ'ו שבעיר הספרדית האוטונומית סאוטה.
המועצה הלאומית של אוסטריה
תפקידי המועצה
במועצה הלאומית מרוכזים למעשה כל כוחות החקיקה של אוסטריה; על מנת לאשר חוק כלשהו חייבת להיות הסכמה של המועצה. לאחר שהחוק מאושר על ידי המועצה הלאומית, הוא עובר לידי המועצה הפדרלית (הבית העליון של הפרלמנט) לאשרור. אם המועצה הפדרלית מאשרת את החוק, או פשוט לא עושה דבר בעניינו, הוא מתקבל. לעומת זאת, אם המועצה הפדרלית מטילה וטו על הצעת החוק, המועצה הלאומית יכולה לנסות להעביר את ההצעה מחדש. אם המועצה הפדרלית עדיין מתנגדת, עליה לקבל קוורום (מספר מינימלי של משתתפים בישיבה הדרוש לקבלת החלטות מחייבות) גבוה יותר מהרגיל על מנת לבטל סופית את ההצעה. במילים אחרות, למועצה הפדרלית אין שום כוח ממשי למנוע אימוץ של חוק, והאפשרות שלה לעשות זאת היא קלושה ביותר.
שלושת המקרים היוצאים מן הכלל שבהם המועצה הלאומית לא יכולה לקבוע חוק בלי הסכמה מלאה של המועצה הפדרלית הם: חוקים לשינוי החוקה של אוסטריה, חוקים להפחתת הזכויות של מדינות אוסטריה, וחוקים הקשורים למבנה הארגוני של הפרלמנט.
יוני ניר
קריירה קבוצתית
בעונת עבר לבני השרון. גם בעונה זו מיעט לשחק ושיחק רק כ-4 דקות בממוצע. בעונה שלאחר מכן עבר למכבי ראשון לציון. אף על פי שבראשון קיבל דקות משחק רבות יחסית לעונות הקודמות, לא הצליח לשמור על יציבות והגיע למספרי קליעה דו ספרתיים רק שלוש פעמים במהלך העונה. בעונת חתם במכבי גבעת שמואל. בגבעת שמואל קיבל דקות משחק רבות והיה אחד משני הישראלים המובילים של הקבוצה, יחד עם רועי ברקוביץ'. את העונה סיים עם ממוצעים של 7.5 נקודות, 5 כדורים חוזרים ואסיסט אחד למשחק, אך גבעת שמואל שסיימה את העונה עם 11 הפסדים רצופים ירדה לליגה הלאומית.
לקראת עונת חתם ניר במכבי חיפה. לאחר 5 משחקים בלבד בעונה זו, קרע ניר את הרצועה הצולבת, במשחק מול נתניה. בעקבות הפציעה סיים ניר את העונה.
לקראת עונת חתם ניר בעירוני אשקלון. לקראת עונת חתם ניר בהפועל תל אביב. בחודש דצמבר 2013 הצטרף לקבוצת מכבי אשדוד. בעונת שיחק בקבוצת מכבי קריית גת בעת ששיחקה בליגה הלאומית, והמשיך איתה שנה נוספת לאחר שעלתה לליגת העל. בעונת הצטרף להפועל רמת גן/גבעתיים.
בעונת 2019/20 עבר ניר לשחק במכבי עירוני רמת גן מהליגה הארצית בעקבות מאמן הקבוצה אורי קוקיה ששיחק עמו בהפועל רמת גן-גבעתיים. בסיום עונה זו העפיל עם הקבוצה לליגה הלאומית וחתם לעונה נוספת.
נבחרת לאומית
בשנת 2004, זומן ניר לסגל נבחרת הנוער של ישראל לקראת אליפות אירופה. באליפות עצמה הצטיין ניר ואף הוביל את הנבחרת בנקודות ובכדורים חוזרים. הוא הוביל את ישראל להעפלה לרבע הגמר לאחר ניצחונות בשלב הבתים על טורקיה וסרביה, נגדם קלע 16 ו-27 נקודות בהתאמה. בשנת 2005 זומן לנבחרת העתודה לקראת אליפות אירופה ואליפות העולם, אך לא בלט וקלע רק 7 נקודות בממוצע בשני הקמפיינים. בקיץ שלאחר מכן שוב זומן לסגל הנבחרת לקראת אליפות אירופה והפעם היה גורם משמעותי במיוחד בסגל. הוא קלע 14 נקודות והוריד 7.8 כדורים חוזרים, אך הנבחרת סיימה את האליפות ההחלשה בתולדותיה במקום ה-12.
בשנת 2007, זומן לראשונה לסגל הנבחרת האולימפית לקראת האוניברסיאדה, אך מיעט לקבל דקות וקלע רק 3.8 נקודות בממוצע. ב-2009, שוב זומן לנבחרת לקראת האוניברסיאדה, הפעם כשחקן מוביל. הוא קלע 7.4 נקודות והוריד 5 כדורים חוזרים בממוצע והוביל את הנבחרת למקום הרביעי בטורניר. בנוסף על כך הגיע עם הנבחרת למקום השני במשחקי המכביה השמונה-עשרה. עוד באותו הקיץ זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, אך נבחר לשמש כמחליף למקרה פציעה ולא לקח חלק באליפות אירופה 2009.
מוזיקה אינדונזית
המוזיקה של אינדונזיה מדגימה את הגיוון תרבותי, היצירתיות המוזיקלית המקומית, כמו גם את ההשפעות המוזיקליות הזרות אשר עיצבו את המוזיקה העכשווית באינדונזיה. אלפי האיים של הארכיפלג האינדונזי בעלי תרבות ייחודית, כתוצאה מהיסטוריה אומנותית ותרבותית. כל אלו מובילים ליצירת סוגים שונים של מוזיקה, שלעיתים מלווים בריקוד ותיאטרון. סוגי המוזיקה הרבים ממחישים את הגוונים של הרבים של האיים ובאמצעות כמה מאפיינים מרכזיים ניתן לתאר את אופייה של המוזיקה האינדונזית. המוזיקה על סוגיה השונים, היא באופן מובהק מוזיקה הנקשרת עם מזרח אסיה. זאת, למרות השפעת התרבות ההודית בארכיפלג, שרישומיה ניכרים עד היום. השפעה חזקה של מוזיקה הודית ומלאית, ניתן לראות זאת דרך הז'אנר המוזיקלי הפופולרי של דנגדוט (מפורט בהמשך).
סוג המוזיקה וכלי נגינה
המוזיקה באינדונזיה, שסולמותיה פנטטוניים (חמישה צלילים באוקטבה) ומשקליותה לרוב זוגית, קרובה יותר למוזיקה ביפן או בסין. למעשה, גיבוש הזהות המוזיקלית של אינדונזיה החלה עם התרבות של תקופת הברונזה שהגיעה לארכיפלג האינדונזי במאה השנייה לספירה. סוגי מוזיקה מסורתיים של שבטים שונים לעיתים השתמשו בכלי נגינה כמו תופים וגונגים. חלק מהם פיתחו כלי נגינה משוכללים וייחודיים, כגון כלי מיתר הקרוי ססנדו (Sasando) של האי רוטה, כלי האנגקלונג (Angklung) של הסונדאנזים, ותזמורת גמלאן של ג'אווה (Java) ובאלי, המורכבת מכלים מתוחכמים ומורכבים.
גמלאן (Gamelan)
הסוג הפופולרי והמפורסם ביותר של מוזיקת אינדונזיה הוא הגמלאן, שהוא הרכב של כלי הקשה הכוללים תופים, מטלופון, וגונגים יחד עם חלילי במבוק. הרכבים דומים נפוצים לאורך אינדונזיה ומלזיה, אך מקורו של גמלאן באיים ג'אווה, באלי ולומבוק. המנגינה המרכזית מתנגנת על כלי בשם מטלופון במרכז התזמורת, כאשר מאחורה גונגים מלווים את המוזיקה. ישנן שתי מערכות כוונון. כל גמלאן מכוון את עצמו, ואת המרווחים בין התווים שעל הסולם עליו משתנים ההרכבים. המטלופונים מונים ארבע אוקטבות, בעלות שמות שונים היוצרים צלילים שונים. האמונה היא כי הנשמה של הגמלאן שוכנת בגונג גדול, בשמו השני: גונג אגנג (ageng). גונגים אחרים מכוונים לכל תו של הסקאלה וכוללים צלילים בשמות שונים (קטוק [ketuk], קנונג [kenong] וקמפול [kempul]). החלק הקדמי של התזמורת מגוון, כולל כלי נגינה שונים בעלי צלילים עמוקים כגון, בונאנג (boning), סיטר (siter) וריבאב (Rebab). עם בואם של ההולנדים, פותחה מערכת בשם קפאטיהאן (kepatihan) כדי להקליט את המוזיקה. מוזיקה וריקוד באותה עת חולקו למספר סגנונות המאפיינים אזורים שונים, כאשר כל אזור התאפיין במיומנויות נגינה וריקוד משלו. השום הכולל של מוזיקת הגמלאן הוא "כראויתאן" (karawitan). בסוראקארתה ישנו קונסרבטוריום ה"כראויתאן" האינדונזי, (Konservatori Karawitan Indonesia) הקים מאז שנת 1953. אין "נצוח" ותזמור במוזיקת הגמלאן, התאום בנגינה הוא עניין של אימונים. סגנון גמלאן במזרח ג'אווה פחות ידוע מאשר בחלקים המרכזיים או המערביים של האי. הכלי הייחודי ביותר של האזור הוא תוף גאמיאק (gamyak) גדול מאוד. ישנו מיעוט של בני הג'אווה מהמזרח הידועים ביצירת מוזיקה חברתית לחתונות וחגיגות אחרות הנקראות גנדרונג, כמו גם אנגקלונג, שמנגנים בהם צעירים הלומדים לנגן על כלי הנגינה כבר מגיל צעיר במסגרות החינוך.
אחד המקומות שמוזיקת גמלאן מנוגנת בהם הוא חצר ארמון סולטאן יוגיאקארתה.
גמלאן בישראל
בירושלים פעיל הרכב מוזיקלי אינדונזי בשם "הגמלאן הירושלמי".
קצ'אפי (Kecapi)
הקצ'אפי הוא סוג של מוזיקה אינסטרומנטלית, מאוד פופולרי בחלקים של ג'אווה המערבית. מוזיקה זו כוללת שני כלים: זיטר (zither) וסולינג (Suling) אשר אלו מזכירים חלילי צד עשויים מבמבוק ומשמיעים צליל המזכיר שריקה צורמת.
אנגקלונג (Angklung)
האנגקלונג הוא כלי מוזיקלי מבמבוק שהומצא על ידי הסונדאנזים של מערב ג'אווה. הכלי עשוי צינורות במבוק ומחובר במסגרת. הצינורות מגולפים, כך שיש להם צליל מהדהד ייחודי המבטא רטט. כל אנגקלונג משמיע צליל יחיד, והמנגינה מתקבלת משילוב הצלילים של הנגנים השונים.
קולינטנג (kulintang)
הקולינטנג הוא כלי הקשה מברונזה ומעץ אשר הומצאה על ידי ילידי מזרח אינדונזיה וגם הפיליפינים. באינדונזיה הוא נקשר במיוחד עם אנשי המינאהסה ((Minahasa של צפון סולאווסי, אבל הכלי גם פופולרי באזורים אחרים כגון, מאלוקו ((Maluku וטימור (Timur).
ססנדו (Sasando)
ססנדו הוא כלי מיתר שמקורו בילידי האי רוטה ((Rote של מזרח האי נוסה תנגארה ((Nusa Tenggara. החלקים המרכיבים את הססנדו הם גליל במבוק מוקף במספר חוטים שבהם המיתרים נמתחים, מוקפים במאוורר דמוי שקית של פפירוס (סוג קדום של נייר שיוצר מצמח הגומא) מיובש או עלים של עצי דקל, המשמשים ליצור את האלמנט המהדהד של הכלי.
ז'אנרים
העולם המגוון של הז'אנרים במוזיקה אינדונזית הוא תוצאה של היצירה המוזיקלית של העם האינדונזי, וגם תוצאה של המפגשים התרבותיים המביאים איתם גם השפעות מוזיקליות זרות לתוך הארכיפלג. לצד הצורה הייחודית של הפקת מוזיקה, ז'אנרים שונים יכולים לבטא את המקור להשפעות הזרות; כגון ז'אנר הגמבוס (Gambus) והקצידה (Qasidah) שהושפעו ממוזיקה אסלאמית מזרח תיכונית, ז'אנר הקרונצ'ונג שהושפע מהשפעות פורטוגליות. בנוסף, ניתן לראות את ההשפעה הניכרת של המוזיקה ההינדית.
מוזיקה עממית
מוזיקת פופ פולק אינדונזית אזורית, משקפת את המגוון של התרבות האתניות האינדונזית, בעיקר דרך השימוש בשפות מקומיות ובשילוב של מוזיקה בסגנון מערבי עם כלי נגינה מערביים. המוזיקה העממית האינדונזית די מגוונת, והיום כוללת פופ, רוק, האוס, היפ הופ וז'אנרים אחרים, בהתאם לסוגי תרבויות אינדונזיות שונות. ישנם כמה סוגים של מוזיקת פופ "אתנית", שבדרך כלל מקובצים יחד כמו ה-Pop-Daerah (פופ אזורי). אלה כוללים לפחות שבעה תתי סוגי מוזיקה תחת הקטגוריה "פופ". פרט לשימוש במורשת של Lagu Daerah (שירים מסורתיים אזוריים) של כל תרבויות אזוריות, המוזיקאים עשויים גם ליצור כמה יצירות חדשות בשפת האם שלהם. מוזיקה בשפה הסונדנזית נפוצה ביותר. אחת האמניות המפורסמות בתחום זה היא נינינג מאידא. שיר מסורתי מפורסם Es Lilin שמשמעות שמו במאלאית "קרח שעוה", ומקורו סונדנזי, זכה לבצועים מאוחרים, גם של נינינג מאידא, בסונדנזית, וסיתי נורהאליזא חברה גרסה במאלאית, לשיר זה. בין השירים בסונדנזית ישנם גם שירי מחאה, 3 מהם נכתבו בזמן המחאות על מיזם מאגר המים שהציף את ג'אתיגדה באי ג'אווה.
טמבנג צ'יאנג'וראן סונדה (Tembang Cianjuran Sunda)
טמבנג סונדה (Tembang sunda) המכונה גם צ'יאנג'ורן (Cianjuran) היא צורה של שירה שהחלה בעידן הקולוניאלי של אינדונזיה. היא נודעה לראשונה כאומנות אריסטוקרטית גבוהה. אחד המלחינים הידועים בה היה R.A.A, שליט Cianjur בשנים 1834–1862. הכלים של מוזיקת הצ'יאנג'ורן הם הקצ'אפי וחליל במבוק. המילים בדרך כלל נאמרות באופן חופשי ללא הכנה מוקדמת, אבל גרסה מודרנית יותר ששמה פנמבין (Panambin), מתבססת בעיקר על תופים.
טפנולי אוגונג Tapanuli ogong
מדובר בסוג מסוים של ביצועים מוזיקליים מאזור טפאנולי של בטאק בצפון סומטרה. הטפנולי אוגונג הוא סוג של מוזיקה שמנגנים אותה באמצעות כלים שונים, ביניהם סוג של לאוטה (lute), חצוצרה וחליל.
ג'איפונגאן (Jaipongan)
ג'יפונגאן הוא סוג של מוזיקת ריקודים מורכבת מאוד, שמקורו בעם הסונדאנסי שבמערב ג'אווה. הקצב של מוזיקה זו עשוי להשתנות באופן אקראי, מה שהופך הריקוד קשה עבור רוב המאזינים. הכלים במוזיקה זו הם סונדאנזים בלבד, ללא כלים נוספים ממקומות אחרים. מוזיקה זו הומצאה על ידי אמנים כמו Gugum Gumbria לאחר שנאסרה ההאזנה של מוזיקת רוקנרול וז'אנרים מערביים אחרים בשנת 1960 בטענה כי הם הורסים את תמימות הילדים ואת החינוך המקומי.
גמבוס (Gambus)
הגמבוס, שהוא למעשה כלי שנקרא "עוד", מבטא סוג של גיטרה בצורת אגס. הגמבוס מבטא את המוזיקה של המזרח התיכון הנגזרת מהמוזיקה האסלאמית הווקאלית והאינסטרומנטלית. מוזיקה זו החלה להיות משולבת באזורים רבים של אינדונזיה במאה ה-16.
קרונצ'ונג (Keroncong)
הקרונצ'ונג החל להתפתח מאז הגעתם של הפורטוגזים, שהביאו עמם כלי נגינה אירופאים. בשנות ה-1900 לערך, מוזיקה זו נחשבה למוזיקה עירונית אך ברמה נמוכה, כיוון שהפורטוגזים המזוהים עימה נתפסו כבני מעמד נמוך. מצב זה השתנה בשנות 1930, כאשר תעשיית הקולנוע האינדונזי המתפתחת החלה לשלב בתוכה את מוזיקת הקרונצ'ונג. יתרה מכך, באמצע שנות 1940, נקשרה המוזיקה למאבק על עצמאותה של אינדונזיה, מה ששדרג את מעמדה. השיר המפורסם ביותר בסגנון קרונצ'ונג הוא Bengawan solo שנכתב בשנת 1940 על ידי Gesang Martohartono. השיר נכתב בשנה שקדמה לראשית הכיבוש היפני הקיסרי של הארכיפלג במלחמת העולם השנייה. השיר מדבר על נהר הסולו, הנהר הארוך ביותר של ג'אווה, וגם החשוב ביותר. השיר הפך לפופולרי מאוד בקרב אנשי הג'אווה, ולאחר מכן הפך לפופולרי מבחינה ארצית, כאשר שודר בתחנות הרדיו המקומיות. השיר גם הפך לפופולרי מאוד בקרב החיילים היפנים, וכשאלו חזרו ליפן בסוף המלחמה, ההקלטות החוזרות של השיר על ידי אמנים יפנים הפכו אותו לרב-מכר. במהלך השנים השיר בוצע מחדש פעמים רבות על ידי אומנים בולטים, בעיקר בתוך אסיה אבל גם מעבר לה. Gesang עצמו נשאר המעריץ הידוע ביותר של הסגנון, שעדיין נשאר פופולרי בקרב חלקים גדולים של האוכלוסייה, בעיקר בקרב הדור המבוגר. לאחר מלחמת העולם השנייה ובמהלך המהפכה הלאומית של אינדונזיה (1945–1949) וגם לאחר מכן, הקרונצ'ונג היה קשור לפטריוטיזם, שכן משוררים אינדונזים רבים ומשוררים פטריוטים השתמשו בקרונצ'ונג כז'אנר מרכזי של יצירותיהם. מי שהזכירה את הקרונצ'ונג באחד משיריה היא סיתי נורהליזא, זמרת מלזית מפורסמת.
דנגדוט (Dangdut)
דנגדוט הוא ז'אנר של מוזיקה פופולרית מסורתית של אינדונזיה, אשר נגזר ממוזיקה הודית, ערבית ומלאית. הוא מורכב ממוזיקה מלודית והרמונית עם קצב עיקרי, בדומה לקצב של גרסאות הדנגדוט הקלאסיות. ז'אנר זה היה במקור מוזיקת ריקודים אינדונזית, שהתפשטה ברחבי דרום מזרח אסיה, והפך לסגנון הפופ הדומיננטי ביותר באמצע שנות ה-1970. הדנגדוט מפורסם בזכות הקצב הפועם שלו, והמילים המוסריות הפונות לנוער. כך החלו כוכבי הדנגדוט להשתלט על סצנת הפופ המודרנית. הדנגדוט מבוצע במיוחד על ידי נשים, שלעיתים קרובות מבצעות גם ריקוד סמלי ומילים שובבות כדי לסחוף קהל גדול יותר. הדנגדוט מבוסס על הזמרים שמבצעים אותו, והכוכבים שביניהם מונים בין היתר את Rhoma Irama ואת Elvy Sukaesih, שהם למעשה המלך והמלכה של ז'אנר הדנגדוט.
צ'אמפורסארי (Campursari)
הצ'אמפורסארי, שמקור שמו במאלאית: Campur : "תערובת", Sari : "גלעין", סגנון פיוז'ן מוזיקלי המבוסס על מוזיקת ג'אווה מסורתית ועל ז'אנר הדנגדוט, שנפוץ בתרבות ג'אווה (בעיקר במרכז ומזרח ג'אווה). בנוסף, קיימת גם גרסה סונדנזית של צ'אמפורסארי, הנפוצה באזור Bandung שבמערב ג'אווה. האמן הגדול ביותר שלה הוא דידי קמפוט (Didi Kempot).
מוזיקה עכשווית
המוזיקה העכשווית של אינדונזיה מגוונת ותוססת על כל סוגיה. המוזיקאים האינדונזים היו פתוחים להשפעות זרות של ז'אנרים שונים לעולם, וניתן לראות זאת בשילובי המוזיקה השונים. הג'אז האמריקאי היה פופולרי מאוד באסיה. בנוסף, סגנונות כמו טנגו, רומבאס, בלוז וסגנונות של מוזיקת גיטרה מהוואי, הם סגנונות אותם חיקו האינדונזים. כתוצאה מכך, ז'אנרים שונים פותחו במסגרת המוזיקה האינדונזית: פופ אינדונזי, רוק, ג'אז, היפ-הופ. כיום תעשיית המוזיקה האינדונזית ניחנת בפופולריות הארצית שלה. בזכות תרבות משותפת ושפות מובנות בין אינדונזית למלאית, המוזיקה האינדונזית הפכה לפופולרית גם במדינות שכנות כמו מלזיה, סינגפור וברוניי. עם זאת, הפופולריות הרבה של מוזיקה אינדונזית במלזיה, איימה על תעשיית המוזיקה המלזית. כתוצאה מכך, בשנת 2008 תעשיית המוזיקה המלזית דרשה את ההגבלה של שירים באינדונזית בלבד על ידי הרדיו המלזי, זאת על מנת ליצור הטמעה חזקה יותר של המוזיקה המקומית וניתוק של המוזיקה האמריקאית. ההשפעות הן הדדיות. זמרת מלזית ידועה בשם זכתה לפופולריות עצומה באינדונזיה לפחות מאז שהופיעה בה לראשונה בשנת 1997, והדבר נכון גם מאז ועד היום.
מוזיקה קלאסית – תזמורת
המוזיקה הקלאסית המערבית הגיעה לאינדונזיה בעידן של הודו המזרחית ההולנדית כבר במאה ה-18, אך היא בוצעה רק בקרב קומץ אנשים, ביניהם בעלי מטעים הולנדים עשירים, וקצינים במועדונים חברתיים. רק במאה ה-19, תוכנן ונבנה אולם De Vchowwbury Van Batavia כאולם קונצרטים בעיר המרכזית ג'קרטה. המוזיקה הקלאסית הוגבלה לאזרחים מהמעמד הגבוה, העשיר והמשכיל, ומעולם לא חדרה לשאר האוכלוסייה בעידן הקולוניאלי של הודו המזרחית. סוג המוזיקה המערבית שחצתה את המכשול החברתי באותה תקופה הייתה מוזיקת הקרונצ'ונג, שהייתה מזוהה עם הפורטוגזים כמוזיקה ברמה נמוכה. קבוצת חובבים שנקראה "תזמורת הפילהרמונית של בטאביאשה" הוקמה בתקופה הקולוניאלית ההולנדית. היא הפכה לתזמורת ידועה כאשר תחנת שידור הרדיו "Nederlandsch" הוקמה בשנת 1912. כיום, התזמורת ידועה בתור התזמורת הסימפונית של ג'קרטה, אשר קיימת בעולם המוזיקלי של המדינה במשך יותר מ-100 שנים, באמצעות הפורמטים המשתנים שלה, המתאימים את עצמם לצרכים ולטרנדים העכשוויים. בשנות ה-1960 עד 1980 המוזיקה הקלאסית באינדונזיה שודרה בעיקר על ידי שירות הרדיו הלאומי של אינדונזיה (RRI) ועל ידי תחנת הטלוויזיה הלאומית של אינדונזיה TVRI דרך התוכניות שלהם. בעשור זה, התזמורת הקלאסית התפתחה בעיקר באוניברסיטאות כפעילות חוץ עבור סטודנטים, הכללה גם את המקהלה. בשנות ה-90 החלה התזמורת הסימפונית המקצועית להיבנות, בעיקר תזמורת טווילייט (Twilite) בהובלתו של אדי מ.ס. התזמורת נוסדה בשנת 1991, תחילה כהרכב שמנה 20 נגנים. ההרכב התפתח מאז עד לתזמורת סימפונית מלאה עם 70 נגנים ורפרטואר שנע בין בטהובן לביטלס. התזמורת מילאה תפקיד בקידום המוזיקה האינדונזית, במיוחד בשימור שירים לאומיים של מלחינים אינדונזים ושירים מסורתיים. התזמורת הפילהרמונית הוויקטוריאנית בשילוב עם התזמורת הפילהרמונית של טוויילייט, הקליטו את ההמנון הלאומי האינדונזי, Indonesia Raya, על ידי WR Supratman בהרכב התזמורת המקורית שלו על ידי ג'וס קלבר, בנוסף לשירים אינדים פופולריים אחרים באלבום. המלחינה האינדונזית הנחשבת לבולטת ומוכרת ביותר ברחבי העולם בז'אנר של המוזיקה הקלאסית העכשווית, היא אננדה סוקרלאן, ילידת 1968, עם יצירות תזמורתיות רבות קאמריות ואינסטרומנטליות. היצירות המפורסמות ביותר שלה הן סדרה של קטעים לפסנתר סולו, עם מוטיבים מוזיקליים המבוססים על מוזיקה עממית אינדונזית. בנוסף, אננדה כתבה יצירות עבור מוזיקאים רבים, בין היתר עבור מוזיקאים מהתזמורת הסימפונית של בוסטון, ועבודותיה מבוצעות היום ברחבי העולם. כיום, מוזיקה תזמורתית כבר אינה זרה לערים גדולות כמו ג'קרטה, בנדונג, יוגיאקרטה, סורבאיה, ומדאן, ואף יש להן קבוצות סימפוניה משלהן. בג'קרטה, למשל, יש תזמורת ששמה Nusantara, תזמורת טווילייט ותזמורת קאמרית.
פופ
מוזיקת הפופ האינדונזית כיום, הידועה בשם "פופ אינדונזיה", מושפעת במידה רבה ממגמות וסוגי מוזיקה מאמריקה, בריטניה, יפן וקוריאה4 למרות השפעות הרבות, החל מפופ אמריקאי, פופ בריטי, וגם פופ אסיאתי, תופעת הפופ האינדונזי אינו נגזר מהם לחלוטין; ניתן לראות שהוא בנוסף לאלו, גם מבטא את הרגשות וסגנונות החיים האינדונזיים העכשוויים. להקה בשם Koes Bersaudara שהוקמה בשלב מאוחר יותר, נחשבה לחלוצה של הפופ והרוקנרול האינדונזי בשנות ה-1960 וה-1970. השפעות המוזיקה האמריקנית והבריטית היו בולטות במוזיקה של Koes Bersaudara, כאשר הביטלס היו ידועים כבעלי ההשפעה העיקרית על הלהקה. בנוסף, ניתן למנות זמרי פופ ובלדה אינדונזית שונים ששרדו במשך עשרות שנים והפכו לאגדות מוזיקליות אינדונזיות, כמו איוואן פאלס וכריסי. אחד הזמרים האינדונזים המשפיעים ביותר בסצנת המוזיקה פופ, במיוחד במהלך תחילת 2000, היא אגנס מוניקה, אשר מאוחר יותר הפכה לידועה בשמה: Agnez Mo. כיום, להקות הפופ הפופולריות כוללות את פטרפאן, ראדג'ה, ג'יג'י, פאדי, דיווה 19, שילה ב-7, ד'אסיב ונידג'י, שכולן מטיילות בקביעות באינדונזיה, סינגפור ומלזיה ומופיעות ב-MTV Asia. ההשפעות הזרות האחרונות על מוזיקת הפופ האינדונזית הן הסגנון והז'אנר של J-Pop ו-K-pop. ישנן כמה להקות כמו J-Rocks אשר מחקות את סגנות ותרבות הפופ של יפן וקוריאה. דמות נוספת בין הזמרות ששרו "פופ אינדונזיה" היא ליליס סוריאני, שפעלה בשנים 1963 עד 2003. לפחות 500 שירים שלה נפוצו מאז 1982.
רוק
בדיוק כמו מוזיקת הפופ, גם סצנת הרוק האינדונזית הושפעה רבות מהפיתוח של מוזיקת רוק באמריקה. להקות הרוק האינדונזי המשפיעות ביותר היו בשיאן בשנות ה-70 וה-80. בסוף שנות ה-80 ועד אמצע שנות ה-90, זמרות רוק רומנטיות ידועות בשם "ליידי רוקרס" הפכו מפורסמות מאוד באינדונזיה. ביניהן היו ניקי אסטריה ואנגון שהתחילו את הקריירה שלהן כזמרות פופ-רוק באינדונזיה ואז עברו לצרפת ורדפו אחרי קריירה בינלאומית.
פיוז'ן ג'אז
חלק נכבד מהמוזיקאים והלהקות האינדונזיות חקרו את מוזיקת הג'אז. בין מוזיקאי הג'אז האינדונזים בולטים מאלייק וד'אסנטיאלס. קבוצות שונות באינדונזיה משלבות מוזיקה עכשווית בשילוב עם ג'אז פיוז'ן המבטא את מסורת המוזיקה האתנית המסורתית של עיר הולדתם. ניתן לראות כיצד הג'אז מתבטא גם במקרה של קרקטו ו-SambaSunda, להקות ממערב ג'אווה. הנגינה שלהן מתבצעת על ידי כלים שונים כמו הקצ'אפי המסורתי, ותזמורת גמלאן המבוצעת עם כלים כמו תוף, מקלדת וגיטרות. בנוסף, בג'קארטה ישנו פסטיבל ג'אז בינלאומי המתקיים מדי שנה.