cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף אלרון
הרפורמה בעבירות ההמתה
במקרה נוסף, קבע השופט אלרון כי בנסיבות שבהן ירה אדם לעבר הנרצח מספר פעמים, "כאשר מימינו ומשמאלו .. עומדים חוגגים נוספים, ובסמוך לו שאדי אשר נפצע בפועל מהירי – אין כל ספק כי היה מודע לכך שהוא יוצר במעשיו סכנה ממשית לחייהם של אחרים", התקיימה בעניינו הנסיבה המחמירה של "יצירת סכנה ממשית לחייו של אדם אחר נוסף על הקורבן", ועל כן יש להרשיעו בעבירת הרצח בנסיבות מחמירות.
כמו כן התייחס השופט אלרון לאופן הייחודי שבו יש להחיל את העבירה החדשה שנקבעה בחוק, של המתה בנסיבות של אחריות מופחתת, באופן רטרוספקטיבי, וקבע כי עבירה זו עשויה לחול במקרה שאדם התקשה מאוד לשלוט בעצמו והמית את הקורבן כתוצאה מהתגרות תכופה מצידו – ולא רק במקרה שפעל מתוך סערת רוח, אובדן עשתונות ואובדן שליטה עצמית, כפי שנקבע עובר לחקיקת תיקון 137 לחוק העונשין. בעניין אחר, קבע השופט אלרון כי יש לבטל את הרשעתו של אדם, שקדמה לתיקון, בעבירת הריגה בגין דריסת שוטר למוות והפקרתו, ותחת זאת להרשיעו בעבירת "המתה בקלות דעת" – אך להותיר את העונש שנגזר עליו על כנו. זאת, שכן "אין חובה להפחית את העונש, אלא יש לבחון את העונש על העבירה ה'חדשה' לפי נסיבות העניין".
במסגרת עיצוב מדיניות הענישה לאור הרפורמה בעבירות ההמתה, השופט אלרון קבע כי הרפורמה מחייבת החמרה בענישה בגין רצח המבוצע ביסוד נפשי של אדישות, ונימק: "קביעת המחוקק כי המתה באדישות נכללת תחת עבירת הרצח 'הבסיסית', לצד מעשה המתה בכוונה, מלמדת על שינוי מהותי, ערכי ונורמטיבי ביחס אליה. בכך, המחוקק ביקש להוביל החמרה בענישה המתבטאת הן בעונש המרבי הן בתיוגו של העבריין כרוצח."
משפט מנהלי וחוקתי
פסיקותיו של השופט אלרון בתחום המשפט המנהלי והחוקתי מבטאות ריסון שיפוטי וזהירות בהתערבות בשיקול הדעת המנהלי וביחסים שבין הרשות המחוקקת והרשות המבצעת. זאת, תוך שהביע מספר פעמים את דעתו כי "את השימוש בעילת הסבירות יש להותיר כמוצא אחרון, במקרים שבהם פועלת הרשות בחוסר סבירות קיצוני – ובפרט כאשר קיים חשש לפגיעה בזכויות אדם כתוצאה מהחלטותיה", וכי אין להידרש לסבירות שיקול דעת רשויות המנהל כלל במקרה שנמצא כי הן פעלו בחוסר סמכות.
"דומה כי המנדט הנתון לבית משפט זה לבחון את ה'צידוק' להחלטות חברי הכנסת מוגבל למדי – אם בכלל. זאת, שכן יש התוהים מדוע ראוי לבכר את דעתם של שופטי בית משפט זה באשר לצידוק לחקיקת חוק-יסוד על פני דעתם של חברי הכנסת. קושי זה מקבל משנה תוקף לאור החסר החוקתי והחוקי במסגרתו אנו עדיין פועלים. מחד גיסא, אין בחוקי היסוד של המדינה קביעה באשר לאופן שבו הכנסת רשאית להפעיל את סמכויותיה לחוקק חוקי-יסוד. מאידך גיסא, דוקטרינת ה'שימוש לרעה' מעוגנת רק בפסיקת בית משפט זה. לכאורה, דוקטרינה זו מקנה סמכויות נרחבות לבית המשפט, באופן שיש בו כדי להביא להתערבות בשיקול דעת חברי הכנסת אף כאשר אין בהחלטותיהם כדי לערער את ערכי היסוד של שיטת המשטר. בהיעדר נורמה מפורשת המגבילה את סמכויות הכנסת לחוקק חוקי-יסוד, או קובעת כיצד יש להפעילן – הרי שבהמשך פיתוחה של דוקטרינת ה'שימוש לרעה' במסגרת ההלכה הפסוקה יש משום היפוך היוצרות: בית המשפט הוא שמתווה את גבולות סמכות החקיקה, במקום שהמחוקק יתווה את גבולות סמכות השיפוט. לגישתי, הכרעה כה חשובה צריכה להתקבל על ידי הציבור ונציגיו הנבחרים, תוך ראייה כוללת באשר לתפקידו ומקומו של בית משפט זה להעביר ביקורת שיפוטית על חוקי היסוד".
השופט אלרון מקפיד להדגיש בפסיקותיו כי "בית המשפט הבוחן החלטה מינהלית אינו מחליף את שיקול דעתה של הרשות המינהלית, אשר מופקדת על קבלת ההחלטה בשיקול דעתו שלו, ואינו מתערב בהחלטה אף אם ניתן היה לקבל החלטה טובה יותר". לשיטתו, "תפקידו של בית המשפט מתמצה בבחינת סבירות ההחלטה והליך קבלתה, באופן הבוחן האם נפלו פגמים המצדיקים את ביטולה". בהתאם, השופט אלרון הדגיש את שיקול הדעת הרחב המסור לרשויות התביעה בהחלטה על פתיחה בחקירה פלילית כמו בהחלטה אם להעמיד אדם לדין.
באחד מפסקי הדין שלו כתב:"'במקרים רבים אין צורך להידרש לדיון מורכב באשר לשאלת היקף הביקורת השיפוטית שיש להפעיל על החלטות הרשות המבצעת והרשות המחוקקת – ודי להקפיד כי בית משפט זה לא יידרש לסוגיות אשר לא בשלה העת להכריע בהן. כך, יימנע בית המשפט מהפעלת ביקורת שיפוטית כאשר הדבר אינו הכרחי, באופן שיבטיח כי הצעותיו ועמדותיו של בית המשפט לא יכבלו את עצמאותן של הרשויות האחרות בהליך קבלת החלטתן. הדבר נחוץ במיוחד במקרים שבהם מתנהלת בפני בית המשפט 'עתירה מתגלגלת' אשר במסגרתה מקבלת המדינה את טענות העותרים באופן חלקי ומציעה מיוזמתה מתווה לתיקון דרכיה. במקרים אלו, עצם מעמדו של בית משפט זה אשר מלווה את הצדדים עד להטמעת המתווה המתוקן שנוי במחלוקת, בין היתר בשל מעורבותו בהליך קבלת ההחלטות של רשויות המדינה. בעייתיות זו מחריפה לטעמי עת מכריע בית המשפט בלב הסוגיה שבמחלוקת לאחר שהוצע בפניו מתווה כללי לתיקון דרכי המדינה, ובטרם יושם המתווה בפועל ופרטיו לא נקבעו – שהרי יש בכך כדי לקבוע סוף פסוק בטרם השלימה המדינה את הליך קבלת ההחלטות. ... המחלוקת שלפנינו מבטאת התנגשות מהותית בין הרשות המחוקקת לרשות המבצעת – אשר לכתחילה, מוטב כי תיושב ללא התערבותו של בית משפט זה. ... לדידי, הסדרת מערכת היחסים בין הרשות המחוקקת למבצעת, ראוי שתתבצע על ידי שתי רשויות אלה; ואילו התערבותו של בית משפט זה במערכת היחסים ביניהן, ראוי שתיעשה במשורה וכמוצא אחרון'."
השופט אלרון דחה בדעת רוב דרישה לפרסום זהותם של מבצעי חפירות ארכאולוגיות שבוצעו באזור יהודה ושומרון, שביקשו ששמם לא יפורסם, בין היתר לאחר שאימץ את עמדת משרד החוץ שלפיה פרסום המידע עלול להוביל לפגיעה ביחסי החוץ של ישראל. במסגרת עתירה נגד מדיניות משרד החוץ לאפשר את ביקורם במוזיאון יד ושם של אישים שונים שעל פי הנטען השתתפו בביצוע פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה, דחה השופט אלרון את העתירה, תוך שהדגיש כי ישנם שיקולים שונים העשויים לתמוך במדיניות זו. זאת, בפרט מאחר ש"הקמתו של מוסד יד ושם נועדה לא רק 'להניח מצבת-עד' לשואת העם היהודי, אלא ביקשה להעביר בנוסף לקח חינוכי 'למען העתיד'", בין היתר באמצעות תיעוד ויזואלי אשר "ממחיש למבקר את הממדים העצומים של החורבן וההרס שזרעה האידאולוגיה הנאצית, ואת הזוועות שביצעו ידי אדם תחת משטר גזעני ופשיסטי".
במקרה אחר הוא קבע כי החלטת משרד הבריאות האוסרת על ביצוע לידות בית ב"מרכזי לידה טבעית", סבירה ומידתית, תוך שציין שאף שיש טעם בעמדת העותרות באשר ליתרונות הגלומים בלידה מחוץ לכותלי בית החולים, הרי ש"בהפעילו ביקורת שיפוטית על החלטת הרשות, בית המשפט אינו נדרש להכריע מי מבין העמדות נכונה או ראויה יותר בעיניו; עליו לבחון האם החלטתה של הרשות התקבלה על סמך שיקולים ענייניים ומקצועיים והאם היא מצויה במתחם הסבירות". עמדתו זו נדחתה בדיון נוסף ברוב של חמישה שופטים נגד שניים. אלרון גם סירב בדעת הרוב להתערב בשיקול מנהל השירותים הווטרינריים באיזון בין צער בעלי חיים לבריאות הציבור.
במספר מקרים אחרים השופט אלרון נמנע מלהתערב בשיקול דעתן של רשויות התכנון, וציין כי בית המשפט "ייטה שלא להתערב בהחלטותיהם של גופי התכנון אלא אם הוכח קיומו של פגם משפטי בהליך קבלת ההחלטות, או שההחלטה לוקה בחוסר סבירות קיצוני".
לצד גישה זו, המעניקה לרשויות המדינה שיקול דעת נרחב יחסית להפעיל את סמכויותיהן, מדגיש השופט אלרון בפסיקותיו את החובה החלה עליהן לשמור על זכויותיהן של כלל קבוצות האוכלוסייה.
בבקשה לרשות ערעור על הרשעתם של מקבצי נדבות בעבירה של פשיטת יד בכותל, שנקבעה בתקנות, קבע השופט אלרון כי ניתן לתקוף את חוקיות התקנות במסגרת הליך פלילי. הוא אף סבר, בדעת מיעוט, כי העבירה נקבעה בחוסר סמכות והציע לבטל את הרשעתם – או לכל הפחות להפחית בעונשם – תוך שביקר את השימוש בדין הפלילי בכדי למנוע קיבוץ נדבות בכותל.
במקרה נוסף, הדגיש השופט אלרון כי על ראשי עיר לפעול בגבולות הסמכות שהותוו על ידי מועצת העיר באמצעות חוקי עזר עירוני; וזאת ביתר שאת כאשר הם פועלים באופן העלול לפגוע בזכויות הפרט – ובכלל זה בזכות לחופש הביטוי.
בעניין אחר, הדגיש השופט אלרון את הערכים החברתיים המצדיקים את הרחבתו של בית אבות שהיה בסכנת סגירה במקרקעין סמוכים בפטור ממכרז. אלרון סבר, בדעת מיעוט, כי יש לאמוד את שווי הזכויות שהוענקו לבית האבות במקרקעין ללא מכרז בהתאם לזכויות שהוענקו בפועל, שהגבילו את השימוש בהם לטובת בית אבות בלבד, ולא בהתאם לשווי התאורטי של המקרקעין ללא כל הגבלה ביחס לשימוש בהם. זאת, בין היתר מאחר שאם לא כן, רכישת המקרקעין עלולה שלא להיות כדאית עבור בית האבות, והדבר יוביל לסגירתו – בניגוד למטרה שלשמה ניתן הפטור מלכתחילה.
בעתירה שהופנתה כלפי שימוש באמצעים לפיזור הפגנות של הציבור החרדי, תוך טענות לפגיעה בקטינים ועוברי אורח שאין להם כל נגיעה להפרות הסדר, הסכים השופט אלרון כי משנאותה המדינה לקבוע קווים מנחים לאופן השימוש באמצעים אלו, על מנת לצמצם את פוטנציאל הנזק הגלום בהם, יש להורות על מחיקתה. אולם, השופט אלרון נקט בגישה שלפיה "ככל שירבו בעתיד המקרים שבהם תיגרמנה פגיעות לא מידתיות בעוברי אורח ובמפגינים, לא מן הנמנע כי יהיה בכך כדי ללמד, כי הוראות הנוהל העדכניות אינן מספקות מענה להבניית שיקול הדעת של כוחות המשטרה, באשר לשימוש באמצעים לפיזור הפגנות בשטחים בנויים".
בעתירה שהוגשה נגד מינויו של אריה דרעי לשר בממשלת ישראל השלושים ושבע סבר השופט אלרון, כיתר עשרת עמיתיו, שנדרשת ביקורת שיפוטית על הליך מינויו של דרעי, משום שנפל פגם בהתנהלותו של נתניהו בעת הרכבת הממשלה, אך ציין בדעת יחיד שהצעד הנדרש אינו פסילת המינוי, אלא מתן הוראה לראש הממשלה שיפנה, תוך 30 יום, אל יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת, על מנת שיקבע אם יש קלון בהרשעתו האחרונה של דרעי. הוא הוסיף כי לאחר שתתקבל קביעה זו, ניתן יהא לדון ולהכריע בחוקיות מינויו של דרעי, ככל שיידרש.
משפט אזרחי
בהתייחס לתביעות בנזיקין על רשלנות הרשויות בביצוע תפקידי רישוי ופיקוח, הסתייג מהעמדה שיש לצמצם את היקף אחריות המדינה בנזיקין, בין היתר מאחר שהדבר עשוי להותיר את הפרט הנפגע בשל התרשלות רשויות המדינה בפני שוקת שבורה:
בערעור על פסק דין שהטיל אחריות על מגן דוד אדום חלק על השופט יצחק עמית שטען שהרף שנדרש ממגן דוד אדום נראה גבוה מדי, וכתב "ספק אם ישנה מחלוקת באשר לציפייה לקבל ממד"א את המענה המקצועי ביותר".
בפסק דין בערעור אזרחי קבע השופט אלרון כי הרצאות בעל-פה עשויות, באופן עקרוני, להיחשב יצירה המקנה לבעליה זכויות יוצרים.
השופט אלרון הוא אחד השופטים שדנו בשינוי הלכת ידידיה, 50 שנים לאחר כינונה. הלכה זו קבעה כי פושט רגל המקבל פיצוי בגין אובדן כושר השתכרות במסגרת תביעה בגין נזקי גוף – הפיצוי ייוותר כולו בידיו. השופט אלרון הסכים עם דעת הרוב כי יש לנושיו של פושט הרגל זכות לקבל חלק מפירות התביעה של פושט הרגל בגין אובדן כושר השתכרות – שהרי אלמלא היה ניזוק, היו נפרעים מחובותיו כלפיהם בין היתר באמצעות קבלת חלק ניכר מהכנסותיו. אולם, הוא סבר בדעת יחיד כי אין לאפשר לנאמן לנהל את התביעה בשם הניזוק פושט הרגל על מנת שלא לפגוע בזכויותיו לפרטיות ולאוטונומיה. לדבריו: "'יהיו אלה ביש מזל, חוסר אחריות או חוסר כישורים שהובילו את פושט הרגל למצבו – אין בכך כדי להצדיק את הפשטתו מזכויותיו לפרטיות ולאוטונומיה באופן גורף'." כחלק מגישתו הכללית, המדגישה את חשיבות זכות הגישה לערכאות של בעלי דין, קבע השופט אלרון כי במקרה שהסכם בוררות בין צדדים אינו ישים, מאחר שאחד מתנאי הסכם הבוררות לא קוים, אין בכך בהכרח כדי לחסום את הדרך מפני בירור מחלוקות הצדדים בפני בית משפט. במקרה אחר, קבע השופט אלרון כי במקרים מסוימים, תקום עילת השבה בגין עשיית עושר ביחס להטבה שנתקבלה במסגרת משא ומתן לכריתת חוזה, שלא הבשיל לחוזה מחייב. זאת, תוך שקבע, לראשונה, כי במקרים מסוימים תצמח זכות השבה מתוקף דיני עשיית עושר, גם אם מקבל ההטבה פעל בתום לב ולא דבק רבב במעשיו. זאת גם כאשר המזכה הניח בטעות מצב דברים מסוים, ובהתבסס על הנחתו זו העביר לזוכה תשלום או נכס, או השקיע השקעה ברכוש זולתו – ובלבד שמדובר בטעות חמורה ויסודית, שאילו לא התרחשה היה נשמט הבסיס לרצונו של המזכה לפעול כפי שפעל; ובתנאי שקיים קשר סיבתי בין הטעות לבין התשלום או הפעולה המיטיבה.
תיקים מרכזיים בעת כהונתו כשופט בבית המשפט המחוזי בחיפה
אלרון ישב בראש הרכב השופטים שדן בתיק השוטרים הנוקמים מנהריה.
בנוסף דן בתיקים ביטחוניים, בהם תיקו של אמיר מח'ול ואחר של אליאס ג'ריס, וכמו כן, בתיק עבירות שוחד והלבנת הון חמורות ורחבות היקף של מי ששימש בתפקיד בכיר בחברת החשמל, אשר כהן. תפ (חי') 4039/05 מד"י נ' אשר כהן.
אדווה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מגדלנה זיבילה מסקסוניה-וייסנפלס
מגדלנה זיבילה מסקסוניה-וייסנפלס (בגרמנית: Magdalena Sibylla von Sachsen-Weißenfels; 2 בספטמבר 1648 – 7 בינואר 1681), הייתה אשתו של פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג וסבתא רבתא של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
ביוגרפיה
מגדלנה זיבילה נולדה ב-2 בספטמבר 1648 בהאלה שהשתייכה לארכיבישופות מגדבורג, לאוגוסט, דוכס סקסוניה-וייסנפלס ולמריה אנה ממקלנבורג-שוורין, בתם של אדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין ואנה מריה מפריזיה המזרחית.
ב-14 בנובמבר 1669 התחתנה מגדלנה זיבילה עם פרידריך, נסיך סקסוניה-גותה, ממנו היו לה 8 ילדים. לאחר מותו של חמיה ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה בשנת 1675, שלטו בעלה פרידריך ואחיו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת האחים; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד. ב-7 בינואר 1681 מתה מגדלנה זיבילה, והיא בת 32 שנים.
נכדתה של מגדלנה זיבילה - אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, הייתה אמו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
משפחתה
ב-14 בנובמבר 1669 התחתנה מגדלנה זיבילה עם פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ממנו היו לה 8 ילדים:
לאסלו מרקוש
לאסלו מרקוש (בהונגרית: Márkus László; בודפשט, 10 ביוני 1927 – בודפשט, 30 בדצמבר 1985) היה שחקן יהודי-הונגרי עטור פרסים, מן הבולטים בהונגריה זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל), זוכה שלוש פעמים בפרס מארי יאסאי (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה לאמנות הבמה), זוכה בפרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול.
משפחתו
לאסלו מרקוש נולד במשפחה יהודית כבנם של אנדרה מרקוש (1900) - שהיה הצעיר במשפחת בנקאים עשירה בבודפשט, מנהל החברה של "מסחר העצים סילבניה" ושל מרגיט פליישמן (1902–1993) - בת למשפחת סוחרים יהודית מברטיסלאבה. ההורים נישאו ב-18 במרץ 1926 בבודפשט. סבו וסבתו מצד אביו היו אדן מרקוש וסרנה שוורצנברג וסבו וסבתו מצד אמו היו שמעון פליישמן ורוזה שפיגל.
קריירה
אנדרה מרקוש התגורר עם אשתו ובנו תחילה בשדרת אנדראשי, אחר כך ברחוב יוז'ף קטונה בדירה בורגנית גדולה. בנוסף למשרתים, היה למשפחה גם מה שנקרא "פראולין" (Fräulein) כלומר "עלמה" שהייתה בעצם אומנת, שממנה למד לאסלו מרקוש את השפה הגרמנית. הוריו התגרשו ב-1938 לאחר 12 שנות נישואים.
כבר מאז בית הספר היסודי ישב מרקוש לעיתים קרובות בקולנוע במקום ללכת לבית הספר ולא היה תלמיד טוב. בין השנים 1934–1945 למד בכמה מוסדות שונים. הוא התחיל את בית הספר התיכון בגיל 10 (אז היו 8 כיתות תיכון משולב) בבית הספר התיכון ברז'ני דניאל. לאחר שנה אחת הורחק ונשלח לבית הספר התיכון הרפורמי הרוזן אישטוואן טיסה בקאפושוואר. חווית התיאטרון הראשונה שלו הייתה תיאטרון הילדים של הדוד לאקנר, שם הגיש מועמדות להיות שחקן, אבל בקושי יכול היה לדבר בגלל פחד במה. בתקופת השואה, על פי הצהרתו, הוא ואמו נלקחו לשפת הדנובה שתים עשרה פעמים להוצאתם להורג על ידי בריוני מפלגת צלב החץ בשל מוצאם היהודי, אך למרבה המזל הם תמיד ניצלו. בתום המלחמה עבר לגור עם אביו בעיר סגד, כדי לסיים שם תיכון. לבסוף, מורים פרטיים בשכר טוב בחנו אותו על חומר הבגרות של כיתות יא' ו-יב'. בשנת 1945 הפך לתלמידו הפרטי של ארפאד להוטאי בסגד. ב-22 בדצמבר של אותה שנה הופיע לראשונה על הבמה במחזה של, לאיוש זילאהי "השעה השתים עשרה" בתיאטרון הלאומי בסגד. מאוחר יותר גילם את ארזן במחזה "הברבור" של פרנץ מולנר ואת התליין ב"ידיד השטן".
בשנת 1946 נישאה אמו לגדעון פראטר, המנצח של בית האופרה של בודפשט, שלאסלו מרקוש אהב כאביו. מאוחר יותר, דרך קשריו, הוא עזר מאוד לבנו החורג להתקבל לאוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. בין השנים 1947 לבין 1951, הוא היה סטודנט באוניברסיטה זו, שם ארפאד להוטאי היה ראש כיתתו. הופעת בחינת הגמר שלו הוכרזה ליוני 1951. הוא היה אמור לגלם את מר ז'ורדיין במחזה של מולייר גם הוא באצילים בבימויו של טמאש מאיור, אבל כמה ימים לפני ההופעה הוא ואביו גורשו על ידי המשטרה לכפר אוקאן שבמחוז בקש. במשך עשרה ימים קצר סלק סוכר בשדות בחברת אריסטוקרטים משכילים ואינטלקטואלים בורגנים. בהתערבותו של טמאש מאיור הורשו לחזור לבירה. הוא השיג את תואר המשחק שלו ב-1951. לאחר מכן גויס לצבא, אך כיוון שפתאום פיתח תסמינים של מחלה הוא לא נדרש להשלים את החלקים הקשים יותר של השירות. השחקנית אווה הוטי המליצה עליו למנהל תיאטרון צ'וקונאי בדברצן, שם החל לשחק ב-1 בנובמבר 1951. בשנת 1956 זכה לראשונה בפרס מארי יאסאי על תפקידו קלאודיוס בהמלט. ב-23 באוקטובר 1956 הוא היה אמור לשחק בחזרה הראשית במשרתם של שני אדונים של המחזאי האיטלקי קרלו גולדוני. אולם האולם נותר ריק בשל פרוץ המרד ההונגרי.
משנת 1957 ועד מותו היה חבר בתיאטרון מדאץ' בבודפשט. אמו של לאסלו מרקוש הייתה היחידה איתה נשאר במערכת יחסים עמוקה, שתובלה בוויכוחים בלתי פוסקים. הם גרו בדירות נפרדות, אך קרובים זה לזו. בסתיו 1975 הופיעו לראשונה תסמיני מחלתו: לוקמיה. הוא עבר ניתוח ב-1982, לאחר מכן עזב את הבמה לשנה וחצי, עבר טיפולים, שלאחריהם ככל הנראה החלים והופיע שוב. ב-1983 קיבל את פרס קושוט, ושנה לאחר מכן יצא לאור ספר הראיונות של מרתה הרנגוזו שנערכו עמו. הוא מת בחדר ההלבשה שלו ב-30 בדצמבר 1985 לאחר החזרה על תוכנית הטלוויזיה של ערב השנה החדשה.
לפי מקורות מסוימים הוא היה הומוסקסואל, אך קרוב לוודאי סבל עוד מילדותו מהפרעה של א-מיניות שהשפיע גם על חייו הפרטיים ועל הקריירה שלו.
ווקלוז
שמו של ווקלוז בא לו מהשם הלטיני שהעניקו לו הרומים: 'וואליס קלאוסה' שפירושו העמק הסגור.
קניון האמירויות
קניון האמירויות (בערבית: مول الإمارات) הוא קניון שנמצא בדובאי שבאיחוד האמירויות הערביות. הקניון נפתח בספטמבר 2005.
הקניון מכיל מספר קומות שהם יש כ-630 חנויות קמעונאיות, כ-7900 מקומות חניה, מעל 100 מסעדות ובתי קפה ואף כ-80 חנויות יוקרה, מלבד אלו בשטח הקניון יש גם את תיאטרון והאמנויות הקהילתי של דובאי שמכיל כ-500 מקומות ישיבה.
בנובמבר 2005 הוא זכה בתואר הקניון החדש המוביל בעולם בטקס פרסי הנסיעות העולמיים שהתקיים בלונדון. בשנת 2017, בחר עיתון העסקים האמריקאי, פורבס בקניון האמירויות כאחד מחמשת הקניונים המובילים בדובאי.
בשטח הפארק קיים פארק השלג המקורה הגדול בעולם "סקי דובאי" וכן מרכז בילוי למשפחות שכולל אולם עם כ-180 מכונות משחק, שולחנות ביליארד וכן כ-12 מסלולי באולינג.
הפרויקט הושק באוקטובר 2003 והקמתו עלתה כ-800 מיליון דירהם, סוג האדריכלות במתחם בן שלוש הקומות משלבת מספר אלמנטים בסגנון ערבי וים תיכוני.
הקניון נפתח לעסקים ב־28 בספטמבר 2005 עם טקס חניכה רשמית חודש לאחר הפתיחה.
עדווה
עדווה (באמהרית: ዓድዋ) היא עיירת שוק בצפון אתיופיה, הידועה בעיקר הודות לקרב עדווה שהתרחש בה ושהיה הקרב האחרון והמכריע של המלחמה האיטלקית אתיופית הראשונה שנסתיים בניצחון אתיופי מוחץ, ובכך הייתה אתיופיה היחידה באפריקה (יחד עם ליבריה שבהשפעה אמריקאית) ששמרה על עצמאותה בתקופת המירוץ לאפריקה.
העיירה ממוקמת במחוז תיגראי בנפת תיגראי המרכזית (מאכלאווי זון) ומשמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של הנפה. רובם המכריע של תושבי העיירה הם תגרים.
עדווה מכילה כמה כנסיות שנבנו על ידי מושלי המחוז בעבר, כמו כן בקרבתה ממוקם מנזר אבא גרימה שנוסד במאה ה-6 על ידי אחד מתשעת הקדושים, והכפר פרמונה שהיה בסיס המיסיונרים הישועים מהמאה ה-16 שמטרתם הייתה הכנסת הכנסייה האורתודוקסית האתיופית לקתוליות.
היסטוריה
ריצ'רד פאנקהארסט סבור שהשם עדווה ניגזר מצמד המילים בתיגרינית "עדי" ו"ווה/וואה" שפירושו "המקום/הכפר של וואה/ווה". ה"אווה" היא קבוצה אתנית המוזכרת במונומנטום אדוליטנום. פרנסיסקו אלווראז רשם שמשלחת דיפלומטית, פורטוגזית, עברה דרך עדווה באוגוסט 1520 שאותה הוא מכנה "בית הקדוש מיכאל".
העיר השיגה חשיבות רק עם כינונה של גונדר כבירת אתיופיה בשנת 1635, וזאת מפני ששכנה על הדרך שבין גונדר והים האדום כפי שהעיר ג'יימס ברוס.
ריווי חמצן בדם
ריווי חמצן בדם (באנגלית: Oxygen saturation, ובקיצור: סטורציה) הוא מדד לרמת חמצון הדם הנמדד באחוזים.
יחס
רמת הריווי מוגדרת על ידי הנוסחה:
רמת ריווי החמצן בדם נותנת ביטוי ליכולת הריאות לחמצן את הדם והאם אספקת החמצן לשאר הגוף תקינה. אצל אדם רוויון החמצן התקין הוא 95%–100%. בגבהים של מעל 1,600 מטר רמת ריווי תקינה היא כ-92%. ריווי מתחת ל-90% מוגדר כהיפוקסמיה. מתחת למדד זה, החולה יתקשה לנשום ועלול להופיע גוון כחלחל בקצות האצבעות ככל שרמת הריווי נמוכה. ריווי מתחת ל-80% מהווה סכנה בריאותית ויכול להוביל לעילפון ואף לנמק באיברים מסוימים אם הוא מתמשך.
מדידת רמת ריווי החמצן מאפשרת לאבחן את יכולת הריאות לחמצן את הדם וכן מספקת מדד של רמת החמצן שהאדם שואף.
אופן המדידה
ניתן למדוד את רמת החמצן בשתי דרכים:
אבחנה וטיפול
התמיכה ושיפור רמת הריווי בדם נעשית על ידי מסיכת חמצן בריכוז גבוה.
חלסטים
חלסטים (ברוסית: Хлысты) היו בני כת שפרשו מהנצרות האורתודוקסית באימפריה הרוסית ופעלו בין המאה ה-17 לתחילת או מחצית המאה ה-20.
החלסטים (קראו לעצמם גם בני האלוהים או אנשי האלוהים) התפרסמו במנהג הסיגוף העצמי באמצעות שבטים וחבלים. מייסד הזרם היה עריק מצבא הצאר בשם דנילה פיליפוביץ' (Данила Филиппович) מקוסטרומה, שהגדיר עצמו כ"האל שחזר פעם שנייה". הוא שלל את ספרי הקודש והערצת הקדושים חוץ מאשר את פולחן מריה יולדת האל (תיאוטוקוס).
לשם הכת יש מספר פירושים אפשריים, ייתכן שהשם הגיע מהמילה הרוסית לשוט ( "хлестать") על שם הסיגוף העצמי של בני הכת וייתכן שזה שיבוש מכוון של המילה כריסטו (ישו).
דנילה פיליפוביץ' הכריז ש"ילד" את איבן סוסלוב, ה"ישו" שלו, ועוד 12 שליחים. הנשים של הכת נקראו "יולדות אל" (Богородица). לחסידי הכת יכלו להיות מספר רעיות "רוחניות" ו"אחיות" בוגורודיצות. הכת הוצאה מחוץ לחוק על ידי פיוטר הגדול.
החלסטים התארגנו בקבוצות הקרויות "ספינות" שכללו בין 20 ל-100 גברים.
למרות העובדה שהכת הוצאה מחוץ לחוק, ומספר התאים של חברי הקבוצה התמעט, נותרו בתחילת השלטון הסובייטי תאים פעילים במקומות הרחוקים יחסית ממרכז השלטון ובהם טמבוב, סמרה, אורנבורג, צפון הקווקז ואף באוקראינה.
האמונה והריטואל
החלסטים דגלו בצמחונות, פרישות וסיגוף באמצעות שבטים וחבלים במטרה לחקות את מה שעבר על ישו בדרכו אל הצליבה. היה להם ריטואל הקרוי ראדנייה (радения) שהוביל אותם לאקסטזה ולעיתים הסתיים באורגיה.
על פי אמונת החלסטים בין השמיים ובין הארץ יש תנועה ותקשורת מתמדת. הכוחות בשמיים הם:
ישו נחשב למכובד מכולם, כי הוא יכול ללבוש דמות בשר ודם בכל זמן ובכל מצב ויכול לבחור לו כל גוף שהוא חפץ בו.
לחלסטים יש נוסח חדש של לוחות הברית ואלה המצוות:
את המצוות האלה "חשף" איבן סוסלוב והן מחליפות את עיקרי אמונת הכנסייה הנוצרית.
Close to Seven
Close to Seven (בעברית: קרובה לשבע) הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת-יוצרת הגרמנייה סנדרה. האלבום יצא לאור ב-17 בפברואר 1992, על ידי חברת התקליטים וירג'ין רקורדס. מתוך האלבום יצאו שני סינגלים: "Don't Be Aggressive", ו-"I Need Love".
האלבום הגיע למקום השביעי במצעד האלבומים שבגרמניה.
רקע וקידום
בינואר 1992, הוציאה סנדרה את הסינגל הראשון מתוך האלבום "Don't Be Aggressive". השיר הפך ללהיט בינלאומי, תוך שהגיע למקום השביעי במצעד של נורווגיה, ולמקום השמיני במצעד שבפינלנד. בנוסף לכך, יצא לו וידאו קליפ נלווה שנועד לעזור לו בקידום.
לאחר מכן, יצא השיר "I Need Love", כסינגל השני מתוך האלבום. השיר זכה להצלחה מתונה מאוד במדינות אירופה, אך לא הצליח לשחזר את הצלחת הסינגלים הקודמים של סנדרה. בעקבות ההצלחה של "Don't Be Aggressive", הוחלט כי היא תוציא אלבום להיטים נוסף בשם, בו נכללו 18 הלהיטים הגדולים ביותר שלה.
הצלחה מסחרית
בשבוע צאתו הצליח האלבום להגיע אל המקום ה-13 במצעד האלבומים שבשווייץ, תוך שהצליח לשהות שם במשך כמה שבועות, אך לא הצליח לקבל תואר כלשהו. בשוודיה, הצליח האלבום להגיע אל המקום ה-27 במצעד האלבומים של המדינה, ובכך עקף את מיקום השיא של אלבומה הקודם Paintings in Yellow, שהגיע למקום ה-30. בנוסף לכך, זכה האלבום להצלחה נאה באירופה, כאשר הגיע במצעד האלבומים של היבשת למקום ה-24.
בגרמניה זכה האלבום להצלחה רבה כאשר הגיע אל המקום השביעי במצעד האלבומים של המדינה. באוסטריה הגיע אל המקום ה-26 במצעד האלבומים של המדינה, תוך שבצרפת זכה להצלחה רבה כאשר הגיע אל המקום ה-18 במצעד האלבומים של המדינה, אך לא קיבל תואר כלשהו.
המפלגה המאוחדת
המפלגה המאוחדת (בערבית حزب الاتحاد בתעתיק: חיזב אל-איתיחאד) הייתה מפלגת ימין שמרנית בשנות ה-30 של המאה ה-20 במצרים, אשר שלטה בממשלה המצרית בחלק מתקופת ממלכת מצרים.
רקע
עמדות:
מרכוס פייזר
דארנל מרכוס לאמאר פייזר (באנגלית: Darnell Marcus Lamar Fizer; נולד ב-10 באוגוסט 1978 בדטרויט, מישיגן, ארצות הברית) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד ומתנשא לגובה של 2.03 מטרים.
קריירה
בצעירותו שיחק פייזר באוניברסיטת המדינה של איווה ולאחר שלוש שנים נבחר בשנת 2000 במקום הרביעי בדראפט ה-NBA על ידי השיקגו בולס, בה נלחם על מקומו בחמישייה עם אלטון ברנד, עונת 2001-2002 הייתה עונת השיא שלו, בה הגיע לממוצעים של 12.3 נקודות למשחק ו-5.6 ריבאונדים למשחק. לאחר 4 שנים בשיקגו בולס חתם פייזר כשחקן חופשי במילווקי באקס. לאחר עונה מאכזבת בבאקס הוא חתם באוסטין טורוס מה-NBDL, בה זכה בתואר ה-MVP של אותה עונה (2005-2006). במרץ 2006 חתם פייזר בסיאטל לחוזה של 10 ימים, ולאחר שלא שיחק אף משחק חתם בניו אורלינס עד סוף העונה. בעונת 2006-2007 שיחק פייזר במורסיה הספרדית בה התבלט עם ממוצעים של 18.9 נקודות ו-6.8 ריבאונדים למשחק. עם תום העונה בספרד חתם פייזר באקיבו קאפיטאנס מהליגה הפורטוריקנית.
בחודש דצמבר 2010 חזר פייזר לישראל וחתם בקבוצת מכבי אשדוד מליגת העל, אך כעבור שישה ימים שוחרר מהקבוצה, בנימוק שלא עבר את הבדיקות הרפואיות.
כפר דבורה
כפר דבורה היה יישוב יהודי בתקופת התלמוד במעלה נחל גילבון שברמת הגולן. באתר כפר דבורה התקיים הכפר הסורי דאבּוריה, הנטוש כיום. בטרם מלחמת ששת הימים, היה הכפר מיושב בידי בדואים בני שבט נערנה, אשר עשו שימוש משני באבני היישוב היהודי העתיק לצורכי בנייה. הכפר שוכן כיום צפונית-מערבית ליישוב קדמת צבי.
היסטוריה
בכפר נמצאו שרידים ארכאולוגיים המעידים על יישוב משגשג בתקופת המשנה והתלמוד, בהם גם שרידים של בתי בד להפקת שמן זית, שהיה כנראה הענף הכלכלי החשוב של הכפר ותרם לעושרו.
אחד הממצאים החשובים שנמצאו בכפר הוא משקוף ייחודי המעוטר בשני עופות דורסים אשר אוחזים זר במקוריהם, ועליו הכתובת:
.
הכתובת מתייחסת לרבי אליעזר הקפר, תנא בדור החמישי, שפעל בקצרין וסביבותיה. המשקוף נמצא כיום במוזיאון עתיקות הגולן בקצרין. אבן משקוף נוספת נמצאה משובצת בקירות אחד הבתים. אורכה כמטר והיא מעוטרת בדמות עיט המחזיק זר במקורו ולצדו שני דגים. ייתכן כי משקוף זה עיטר את בית הכנסת בכפר. אף אבן משקוף זו לא מצויה עוד בכפר, והקיר בו הייתה משובצת התמוטט, נכון לדצמבר 2017.
ג'וש אריה
ג'וש אריה (באנגלית: Josh Arieh; נולד ב-26 בספטמבר 1974) הוא שחקן פוקר יהודי-אמריקאי אשר זכה בשישה צמידי אליפות העולם בפוקר.
קורות חיים
ב-2004 סיים במקום השיא שלו באירוע המרכזי של אליפות העולם בפוקר כשסיים במקום השלישי, וזכה בפרס של 2.5 מיליון דולר. שנה לאחר מכן זכה בצמיד השני שלו, בטורניר אומהה הולדם ובפרס של 381.6 אלף דולר.
ב-2021 זכה אריה בתואר שחקן השנה של אליפות העולם בפוקר בזכות זכייה ב-2 צמידים, באומהה הולדם ואומהה הולדם Hi-Lo, סיום במקום 411 בטורניר המרכזי ומקום 6 באליפות שחקני הפוקר, יחד עם עוד 7 סיומות בכסף בטורנירים אחרים.
ב-2023 זכה בשני צמידים נוספים, כשניצח את טורניר אליפות ה-Limit הולדם וכחודש לאחר מכן בטורניר בעלות כניסה של 25 אלף דולר.
נכון ליולי 2023, אריה זכה בסך של כ-12.2 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-8.8 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
חיים אישיים
אריה מאורס לרבקה (רייצ'ל) ביוקנן, ואב לשתי בנות מנישואים קודמים.
ב-2021 הצטרף לניהול האתר PokerStake, המאפשר לשחקני פוקר למכור ולרכוש אחוזים מתוך שחקנים אחרים בטורנירים שונים.
סיפורו של הנזיר
סיפורו של הנזיר (באנגלית: The Monk's Tale) הוא אחד מסיפורי קנטרברי שכתב ג'פרי צ'וסר בשלהי המאה ה-14.
הסיפור מגיע מיד לאחר הסיפור על מליבאוס, סמוך לסוף המסע, קרוב לעיר רוצ'סטר. למעשה אין זה סיפור אלא סדרת דרשות היסטוריות קצרות על דמויות היסטוריות שהמוטו המשותף להם הוא:
הנזיר מקדים עוד ומתנצל שהאירועים אינם מסודרים על פי סדרם ההיסטורי אלא על פי הסדר בו עלו ברוחו.
הלכות פסוקות
הלכות פסוקות הוא חיבור הלכתי מתקופת הגאונים, והוא החיבור הראשון לאחר התלמוד שניתן לראותו כ"ספר הלכות". כבר בתקופה קדומה הוא יוחס לרב יהודאי גאון, ראש ישיבת סורא (757–761), אך יש המסתייגים מייחוס זה ומאחרים אותו לתלמידו רב נטרונאי בר חביבאי נשיא.
כתלמוד הבבלי הספר נכתב במקורו חציו בעברית וחציו בארמית בבלית, והוא מסודר על פי נושאים העוקבים, על פי רוב, אחר סדר התלמוד הבבלי. ספר זה עוסק בהלכות שנוהגות לאחר חורבן בית המקדש בחוץ לארץ. דרכו היא קיצור הסוגיות התלמודיות ולעיתים עריכתן מחדש, בתוספת מסורות פרשניות ופסיקתיות קדומות.
הספר היה נפוץ מאוד בתקופת הגאונים, ואף חוברו לו קיצורים ותרגומים לעברית ולערבית. במהלך ימי הביניים הלכה והידלדלה תפוצתו, ככל הנראה בעקבות הפופולריות הרבה של הספר הלכות גדולות שחובר בעקבותיו. הספר נודע לראשונה בעת החדשה מתוך כתב יד של תרגום לעברית שנמצא בספריית הבודליאנה שבאוקספורד והודפס בשנות ה-80 של המאה ה-19, ונודע בשם "הלכות ראו" (על שם הפסוק הפותח את החיבור, "ראו כי ה' נתן לכם (את) השבת"). רק לאחר זמן פורסם כתב יד של החיבור המקורי (כתב יד ששון 263), שנשמר בתימן ויצא לאור בשנת תשי"א, אולם גם הוא אינו שלם.
פזארו אה אורבינו (נפה)
נפת פזארו אה אורבינו (באיטלקית: Provincia di Pesaro e Urbino) היא נפה במזרחו של מחוז מארקה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 2,892 קמ"ר, ובשנת 2001 התגוררו בה 351,216 נפש. בירתה של הנפה בעיר פזארו.
הנפה גובלת בנפת רימיני ובנפת פורלי-צ'זנה במחוז אמיליה-רומאניה בצפון, בנפת אנקונה במחוז מארקה בדרום-מערב, בפרוג'ה במחוז אומבריה בדרום, בנפת ארצו במחוז טוסקנה בדרום ובים האדריאטי במזרח.
הנפה כוללת 59 קומונות, אחרי שבשנת 2016 חלק מהשטח הועבר לנפה שכנה.
Rough
ב-Allmusic קיבל האלבום דירוג של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול.
רקע
אלבום זה היה האלבום הראשון שטרנר הוציאה אחריי פירוק הצמד עם בעלה לשעבר איק וטינה טרנר. זהו גם האלבום הראשון שלה שאיק לא היה מעורב בו. למרות שהשניים התגרשו טרנר עדיין התעקשה שתהיה לה את הזכות החוקית להשתמש בשם "טרנר" כשם במה.
מבחינה מוזיקלית האלבום הוא אלבום בלוז ודיסקו עם השפעות של רוק. באופן כללי הכוון המוזיקלי אליו שאפה טרנר ללכת הוא לפופ ו-R&B בשילוב של מוזיקת רוק, בניגוד לאלבום הבכורה שלה ששאף לכיוון הקאנטרי. השיר הראשון מהאלבום נכתב במקור על ידי ג'ורג'ו מורודר זמן רב קודם לכן עם פיט בלוט. בנוסף האלבום גם כולל מספר גרסאות כיסוי ביניהם לשיר "The Bitch Is Back" של אלטון ג'ון והשיר "Fire Down Below" של בט מידלר.
סינגלים
מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים: "Viva La Money", "Root Toot, Undisputable Rock & Roller", "Sometimes When We Touch", גרסת כיסוי לשירו של דן היל ו-"Night Time Is the Right Time", גרסת כיסוי לשירו של נפי בראון אך גרסת כיסוי זו לא זכתה להצלחה כאשר לא דורגה באף מצעד.
גם האלבום עצמו לא זכה להצלחה כאשר לא קיבל שום מעמד באף מדינה. האלבום תוכנן לצאת מחדש בתחילת שנות ה-90 על ידי EMI אך מסיבות לא ידועות דבר זה לא יצא לפועל.
החקלאות בישראל
החקלאות בישראל מייצגת 2.5% מהתמ"ג הכולל, ו-3.6% ביצוא. החקלאים בישראל מהווים רק 3.7% מכוח העבודה הכללי.
בישראל ישנם שלושה סוגים ייחודיים של יישובים חקלאיים: הקיבוץ, המושב והמושבה אשר פותחו בידי יהודים שעלו לארץ והחלו במפעל החלוצי.
בשנת 2015 נאמד ערך התפוקה החקלאית בישראל בכ-29.5 מיליארד ש"ח.
נכון ל-2020, החקלאות בישראל מספקת חלק ניכר מהביקוש לירקות ופירות, חלב ומוצריו, בשר עוף, וביצים במדינת ישראל, בעוד תחומים אחרים כמו גידול חיטה ללחם ומאפים, דגי מאכל, מספוא למאכל בעלי חיים ובשר בקר, נסמכים בשיעורים גבוהים מאוד על יבוא.
סקירה היסטורית
התפתחותה של החקלאות המודרנית בארץ ישראל קשורה באופן הדוק לתנועה הציונית ולהגירה היהודית לארץ ישראל בסוף המאה ה-19. במהלך אותה תקופה נרכשו קרקעות רבות בארץ ישראל על ידי הברון רוטשילד ובהמשך על ידי יהדות העולם. בכל רחבי העולם שלשלו יהודים מטבעות לתוך "הקופסאות הכחולות" של קק"ל עבור רכישת קרקעות בארץ ישראל שנקנו בידי החלוצים שעלו לארץ. הסביבה הטבעית בארץ ישראל במהלך השלטון העות'מאני הייתה קשה, בניגוד לקרקע הפורייה ברוסיה אליה היו רגילים העולים, קרקעות אלו היו לרוב צחיחות למחצה. הגליל היה ביצתי, הרי יהודה היו סלעיים, ואזור הנגב בדרום הארץ היה מדברי. בנוסף, רוב העולים לא היו בעלי ניסיון קודם בחקלאות. התנאים התברואתיים היו עלובים גם הם. באותה העת מחלת המלריה הייתה נפוצה ביותר, וכך גם מחלות הטיפוס והכולרה. החלוצים פעלו רבות לפינוי שדות טרשים, בניית טרסות, ניקוז ביצות, ייעור מחודש, עצירת סחף קרקעות, ופעילויות נוספות אשר נועדו להפוך את הקרקע לפוריה.
במדינת ישראל הצעירה של אמצע המאה ה-20, החקלאות הייתה מזוהה עם ההתיישבות. בנוסף לצורך להאכיל את האוכלוסייה שהכפילה ושילשה את מספרה תוך שנים אחדות, החקלאות היוותה פתרון לצורך לחזק את גבולות הארץ, שהותוו מחדש בסיומה של מלחמת העצמאות, וליישב אזורי ספר. כתוצאה מכך, פיתוח החקלאות היווה מטרה ראשונית במעלה. בקרב מוסדות השלטון, העיסוק בחקלאות הפך לערך בפני עצמו, והחקלאים נהנו ממעמד חברתי ופוליטי ראשון במעלה. המשאבים הציבוריים, שהופנו לצורך הקמת יישובים, הכנת תשתיות, פיתוח מפעלי מים והשקיה, והקמת מערך מחקר והדרכה, היו בשיעורים חסרי תקדים יחסית למקורות של המשק באותן שנים. כך, הוכפלו שטחי העיבוד תוך שנים בודדות, מספר המועסקים הוכפל תוך עשר שנים, ומלאי ההון והתפוקה הוכפלו תוך חמש שנים.
המחסור במים היווה מאז ומתמיד בעיה רצינית במדינה. גשם יורד בישראל רק בין ספטמבר לאפריל, ומתחלק בצורה לא שווה בכל רחבי הארץ, מ-70 סנטימטרים (28 אינץ') בצפון, ועד 2 סנטימטרים בלבד (פחות מ-1 אינץ') בדרום. מקורות המים המתחדשים הם כ-5.6 מיליארד רגל מעוקב (160,000,000 m3) לשנה, ו-75% מהם משמשים לחקלאות. מסיבות אלו, רוב מקורות המים המתוקים של ישראל כבר השתלבו במוביל הארצי, המשמש לוויסות אספקת המים בארץ ומאפשר ניצול יעיל של מקורות המים והעברתם מהצפון הגשום אל המרכז והדרום הדלים במים.
חשיבותה של החקלאות במשק הישראלי פחתה לאורך השנים. בעיקר עקב מיצוי פוטנציאל הגידול בשטחי הקרקע המעובדים, אך גם בעקבות העובדה שהחקלאות הצליחה לספק את מרבית צורכי המזון של המדינה. בסוף שנות השבעים, עם המהפך הפוליטי ועליית ממשלות הימין, חל פיחות חד במעמדן של ההתיישבות והחקלאות, שבא לידי ביטוי פומבי בנאומי הבחירות של מנחם בגין. המדיניות הכלכלית הקטינה באופן חד את התמיכות בחקלאות ואת התכנון המרכזי של הענף, וכתוצאה מכך חל שינוי מגמה בהכנסות החקלאים, שהחלו לרדת בהדרגה ואף נהיו פחות יציבות משנה לשנה.
נתונים מספריים
כמו במדינות רבות, גם בישראל משקלה של החקלאות בכלכלה ירד במיוחד במהלך שני העשורים האחרונים, מ-2.7% מן התל"ג בשנת 1991 ל-1.7% בשנת 2011. לעומת זאת קיימת עלייה מרשימה בפריון ובתפוקה החקלאית. עלייה זו גבוהה בהשוואה לכל סקטור יצרני אחר במדינה במהלך אותה תקופה, ואף בהשוואה למדינות רבות בעולם, במיוחד בשנים 1999–2006 שבהן התייעל השימוש בכוח אדם ונרשמה עלייה בייצור.
סוגי משקים
רוב החקלאות של ישראל מבוססת על עקרונות של שיתוף פעולה שהתפתחו במדינה בתחילת המאה העשרים. שתי צורות ייחודיות של יישובים חקלאיים הם: הקיבוץ, קהילה קולקטיבית שבה אמצעי הייצור הם בבעלות משותפת של כל אחד מהחברים בקהילה; והמושב, כפר חקלאי שבו כל משפחה מחזיקה בית משלה ושטח קרקעי המעובד על ידה, כאשר הרכישה והשיווק מתבצעים בשיתוף פעולה. שתי הקהילות סיפקו אמצעים לא רק במטרה להגשים את חלומם של החלוצים להקים קהילות המבוססות על ערכים של שוויון חברתי וסוציאלי, שיתוף פעולה ועזרה הדדית, אלא גם כדי למקסם את התפוקה החקלאית ולייעל את דרך הייצור וההפצה.
גידולים
מיני הפירות והירקות המגודלים בארץ כוללים מיני הדרים, אבוקדו, קיווי, גויאבה ומנגו, ענבים מכרמים הממוקמים על מישור החוף של הים התיכון, עגבניות, מלפפונים, פלפלים וקישואים הגדלים בכל רחבי הארץ, מלונים הגדלים בחודשי חורף בעמקים. פירות סובטרופיים בארץ כוללים בננות ותמרים, ואילו בגבעות הצפוניות גדלים תפוחים, אגסים ודובדבנים. כמו כן, כרמי ענבים בישראל מצויים בכל רחבי הארץ, ותעשיית היין במדינה, הכוללת יינות מיקבים ותיקים, יקבים מסחריים גדולים וקטנים ויקבי בוטיק מייצאת כיום לכל רחבי העולם.
בסוף המאה ה-20 ענף הכותנה היווה את רוב החקלאות הצמחית בארץ. כיום הענף הצטמק, אך מאידך הוא השתכלל, הן בזנים והן במיכון. בשנת 1997, סיבי כותנה בשווי של 107 מיליון דולר גדלו בישראל כשרובם נמכרו מראש על סמך חיזוי עתידי של השוק. היבול גדל על 28,570 דונם של קרקע, כאשר בכולם ההשקיה הייתה מבוססת על מערכות השקיה מטפטפות, פרי פיתוח ישראלי.
בעלי חיים
ענף החלב מהווה חלק אינטגראלי מן הכלכלה המקומית והוא ענף המזון הגדול ביותר בישראל במונחים כספיים. הענף מהווה כ-10% מסך ערך התפוקה החקלאית בישראל.
למרות תנאי מזג האוויר והמחסור במרחבים בארץ, תעשיית החלב בישראל היא מובילה עולמית במיקסום התפוקה המיוצרת מפרה אחת. תנובת החלב של פרות בישראל היא הגבוהה ביותר ביחס לכל בעל חיים אחר בעולם, עם ממוצע של 10,208 קילוגרמים (כ-10,000 ליטרים) של חלב מפרה אחת בשנת 2009, על פי נתונים שפורסמו בשנת 2011 על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בהשוואה לתפוקת הפרות בארצות הברית (9,331 קילוגרמים לפרה), יפן (7,497), האיחוד האירופי (6,139) ואוסטרליה (5,601). בשנת 2011 התנובה הממוצעת לפרה עמדה על 10,677 ק"ג לשנה, ובשנת 2014 עמדה על 12,083 ק"ג חלב לשנה מפרה אחת. הישג זה הוא פרי מאמץ מתמשך של מגדלי הבקר בטיפול וטיפוח עקבי של הבקר ובהקפדה על בריאותו מן הצד האחד, יחד עם השקעה רבה במחקר אינטנסיבי ומתקדם של ענף הבקר, בהקמת ספר העדר הממוחשב, בפיתוח שיטות הזנה ממוחשבות ובפיתוח טכנולוגיות חליבה מתקדמות ביותר.
בשנת 2010 הסך הכולל של החלב שיוצר במדינה עמד על 1,304 מיליון ליטר חלב, וב-2012 כ-1,410 מיליון ליטר חלב.
דיג וחקלאות ימית
מאז ומעולם היה הדיג גורם כלכלי חשוב בארץ ישראל. עם הקמת המדינה חלה פריצה משמעותית בתחום הדיג בארץ. הוקמו קואופרטיבים לדיג על ידי דייגים מעוזבי הקיבוצים. חברת "נחשון" ההסתדרותית חידשה את פעולתה, שיפצה ספינות מודממות ורכשה ספינות חדשות. מחלקת הדיג שהוקמה במשרד החקלאות רכשה ספינות מכמורת בהולנד, דנמרק ואנגליה ובשנת 1954 כבר פעלו בחופי הארץ 28 ספינות עבור הקיבוצים שדות ים, מעגן מיכאל, נווה ים וסער, המושבים מכמורת ודור וכמה קואופרטיבים.
דיג מסחרי במזרח הים התיכון היה בעבר המקור העיקרי לדיג בארץ ישראל, אך הוא ירד באופן משמעותי עקב הידלדלות מאגרי דגים, וכיום האספקה של דגים טריים בישראל תלויה כמעט לחלוטין בחקלאות ימית. דגים מהכנרת כוללים אמנון הגליל, קרפיון כסוף, קרפיון העשב, ברמונדי, קיפון בורי, בורי אפור ועוד. דיג במים מתוקים מתבצע בכנרת בכמויות קטנות יותר. עם זאת, מנתוני אגף הדיג עולה כי בעשור הראשון של המאה ה-21, ובייחוד בשנים 2007–2008 ירדה כמות הדגים בעלי הערך המסחרי בכנרת, בעיקר זו של האמנון בעשרות אחוזים מדי שנה. כך, בשנת 2008 נידוגו בכנרת 224 טונות בלבד לעומת 2,163 טונות בשנת 1998, שהיא ירידה של כ-90%. להערכת רוב אנשי המקצוע הירידה נגרמת בשל הקורמורנים – עופות בר נודדים – שניזונים ממנה. כיום טכנולוגיה חלוצית נמצאת בשימוש לגידול דגים באגמים מלאכותיים במדבר הנגב. מדענים ממרכז בנג'יס לחקלאות מים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב גילו שהמים המעט מלוחים במדבר יכולים לשמש לחקלאות שדה, חקלאות ימית ולשילוב של שניהם. מחקר זה הוביל לגידול דגים, שרימפס וסרטנים בנגב.
ישראל, הענייה במים מתוקים-שפירים, הייתה אחת המדינות הראשונות בחלק זה של העולם שהחלה לנצל מי ים לגידול מיני דגים ויצורים ימיים אחרים בעלי ערך חקלאי-כלכלי. תחילת החקלאות הימית בישראל הייתה כבר בתקופת היישוב בשנות עשרים של המאה העשרים שהתפתחה מדיג לגידול דגים במים מתוקים בבריכות ומכלים ביבשה, לא באגמים. בשנת 1970, במסגרת "החברה לחקר ימים ואגמים בע"מ" (חיא"ל), הוקם באילת "מרכז לאומי לחקלאות ימית" (מלח"י). המרכז עוסק בפיתוח טכנולוגיית חקלאות ימית בבריכות ביבשה. שם, מנוצלים מי הים לגידול זני דגים ואצות, צדפות, סרטנים וקיפודי ים.
פירות וירקות
יותר מארבעים סוגים של פירות גדלים בישראל. ומלבד ההדרים, הם כוללים גם:
אבוקדו, בננות, תפוחים, דובדבנים, שזיפים, נקטרינות, אפרסקים, משמש, שקד, פקאן, ענבי מאכל וענבי יין, תמרים, מיני קקטוסים, אפרסמונים שסקים ורימונים. ישראל היא היצרנית המובילה של השסק לאחר יפן.
בשנת 1973, שני מדענים ישראלים, חיים רבינוביץ ונחום קידר מן הפקולטה למדעי החקלאות של האוניברסיטה העברית, פיתחו מגוון זנים מיוחדים של עגבניות המבשילות בקצב איטי יותר מאשר עגבניות רגילות באקלים חם. צוות החוקרים הצליח, באמצעות הכלאות עם זני מאכל מקובלים, לטפח זנים בעלי חיי מדף הארוכים ביותר בעולם, המאפשרים לקטוף את הפרי בעודו בשל ועשיר בטעם. הפרי נשאר מוצק וטרי במשך שבועיים-שלושה, ללא כל צורך בקירור.
גילוי זה שינה את פני כלכלת החקלאות הישראלית, וזרעי העגבניות מהזנים שפותחו בישראל הם מענפי הייצוא החשובים של החקלאות בישראל. כמות העגבניות למאכל המיוצרת בשנה בארץ מגיעה ליותר מ-140,000 טונה, וכמות העגבניות לתעשייה היא כפולה מכך. חלק ניכר מהגידול נעשה בחממות, מזני מכלוא שפותחו בישראל. מלבד זאת, הייתה לפיתוח הזן השפעה עולמית בכך שאפשר ייצור בקנה מידה גדול יותר מאשר בעבר מבלי לחשוש מקלקול וריקבון. בעבר, חקלאים נאלצו להשליך כ-40 אחוזים מתוצרתם.
פרחים
עד לפני כ-30 שנה חקלאות הפרחים בישראל התמקדה רק בשוק המקומי, והגידולים השתרעו על שטחים קטנים יחסית של כמה עשרות דונם. בעקבות מחקרים שנעשו, הפך גידול הפרחים לענף היצוא הראשון של מוצרי חקלאות טריים בישראל. כיום ישראל מייצרת כמויות עצומות של פרחים ליצוא. יצוא הפרחים בשנת 2000 עלה על 50 מיליון דולרים. הגידולים הנפוצים ביותר הם מינים שונים של פרחי שעווה, ואחריהם ורדים, אשר גדלים על 214 דונם של קרקע. מלבד זאת בולטים הציפורן, הגרברה והגיפסופילה, בנוסף לפרחים המועדפים במערב כמו חבצלות, ורדים, וצבעונים. עובדות אלו הופכות את ישראל לשחקנית מרכזית בתעשיית הפרחים העולמית, ובמיוחד כספקית של פרחים אירופיים מסורתיים בחודשי החורף, וכיום נחשבת ישראל ליצואנית הפרחים השלישית בגודלה בעולם.
תערוכות חקלאות
תערוכת אגרומשוב ("Agro mashov") היא תערוכה בין-לאומית שנתית לחקלאות, המתקיימת באקספו תל אביב. התערוכה מתקיימת משנת 1991, ומוצגים בה תוצרת חקלאית, טרקטורים, כלים חקלאיים, זרעים, השקיה, חממות ועוד.
תערוכת אגרו ישראל היא התערוכה הגדולה ביותר המתקיימת בצפון, בעין חרוד, במקביל לתערוכה נערך כנס ובו מוצגים מחקרי השנה האחרונה בתחום החקלאות.
תמיכה ממשלתית ייחודית בחקלאות
במדינת ישראל קיימת תמיכה ממשלתית ייחודית בחקלאות, הבאה לידי ביטוי במגוון דרכים: מכסי מגן מיוחדים – במיוחד בענפי הלול והרפת, היתר לתאם מחירים בין החקלאים השונים (כלומר, היעדר איסור על קרטל) בניגוד לתחומים אחרים במשק, מניעת תחרות בענף הלול – באמצעות הקצאת מכסות לבעלי לולים, סובסידיה, מחירי מים מופחתים, השתתפות ממשלתית בביטוח מפני נזקי טבע, והקלות במיסוי.
לצד אלו קיים משרד ממשלתי מיוחד: משרד החקלאות, ורמ"י וקק"ל נוקטות מדיניות של החכרת קרקעות רבות בתנאי שישמשו עבור חקלאות בלבד.
טענות בעד ונגד תמיכה ממשלתית ייחודית בחקלאות
בין התומכים בתמיכה ייחודית לבין המתנגדים, שורר ויכוח אם החקלאות בישראל תורמת מבחינה סביבתית, או שנזקיה עולים על התועלת. ביחס לטענות שמצדיקות תמיכה ייחודית בחקלאות מכיוון שהחדשנות הישראלית בתחום תורמת לישראל גם מבחינה כלכלית וגם מבחינה בין-לאומית – המתנגדים משיבים שאותם תחומים המתאפיינים בחדשנות טכנולוגית ייחודית עומדים בזכות עצמם, ואינם זקוקים לתמיכה ממשלתית.
החקלאות בישראל מול משבר האקלים
ישראל שייכת לאזור האקלים הים-תיכוני, המתרכז סביב אגן הים התיכון (למעט מצרים וחלק מלוב). ככל שמדרימים בישראל, לכיוון הרצועה המדברית, פוחתים הגשמים, הטמפרטורה עולה והלחות היחסית פוחתת.
החקלאות, הנפגעת משינויי האקלים, אף היא עצמה "תורמת" לפליטת גזי חממה (מֶתַאן), הובלת תוצרת וחומרי גלם מיובאים אל משקי החקלאות והובלת תוצרת חקלאית אל הצרכן, ויצירת פסולת מסוגים שונים כמו פלסטיק, גם אם מדובר באחוזים בודדים יחסית למדינות אחרות בעולם (פחות מ-3%).
ההשלכות העיקריות על החקלאות
בשנים האחרונות קיימת עלייה של מקרי קיצון, אשר גורמים לנזקים עצומים: היעדר מספיק מנות קור למטעים נשירים (דבר המשפיע על ירידה משמעותית בהיקף התוצרת ובאיכותה), ימים רצופים רבים ללא גשם בחורף, תנודות בכמויות היבולים, השפעה על מחירי התוצרת, מחסור בתוצרת טרייה, נטישת קרקעות.
השלכות אלו פוגעות גם במדינות אחרות ולכן אי אפשר להסתמך על יבוא תוצרת חקלאית.
ביטוי נוסף לכך שמשבר האקלים כבר כאן הוא עליית הצורך בפיצוי החקלאים (המבטחים את גידוליהם) ועקב כך עליית הפרמיות.
היערכות משרד החקלאות
בעולם מתקיימים מחקרים שונים סביב צפי לפגיעה בגידולי מפתח (חיטה, אורז, תירס, סויה), התגברות מזיקים ומחלות ומחקרים בגידולים אינטנסיביים, שמשרד החקלאות נעזר בהם.
כמו כן התבצע בישראל מיפוי של רגישות לשינויי אקלים בחקלאות. המיפוי עסק בגידולי חיטה, עגבניות בבתי צמיחה, מטעים נשירים וסובטרופיים וכותנה, רפת לחלב, בקר לבשר, ודבורים. המיפוי התבצע בעזרת ראיונות מבוססי שאלון, ומפגשים משולבים של מדריכים, מגדלים וחוקרים, שבהם ניסו לקבל תשובות לגבי סף פיזיולוגי ביחס לאירוע האקלימי לגבי ענפים שונים, אילו גידולים רגישים יותר ואילו פחות, תקופת הגידול, אזור הגידול (יש גידולים מסורתיים לכל אזור, שבעבר התאימו לאקלים ושבעתיד יצטרכו לבחון היכן מתאים יותר לגדלם), עיתוי החשיפה בשלב גידול מסוים (למשל חנטה) משך החשיפה והנזק וכן אמצעי הסתגלות קיימים או המצויים בפיתוח ועלותם. מחקר זה הוא מחקר מקדים הבא לאתר ולמפות מדדים שונים.
פתרונות הסתגלות לשינוי האקלים
קיים שיתוף פעולה הדוק של משרד החקלאות עם השירות המטאורולוגי שהוציא לפועל מיזם "מדדים אקלימיים משמעותיים לחקלאות" (מאמ"ל), ניתוח מגמות אקלימיות בנתונים היסטוריים שנמדדו מאז 1950 וחיזוי שינויים צפויים ל-30 השנים הבאות שמתבסס על תחנות מטאורולוגיות הפרושות בישראל למיפוי מגמות טמפרטורה ומשקעים.
מהממצאים שכבר קיימים עולה כי רפת חלב, מטעים וחלק מגידולי הירקות רגישים לטמפרטורה הגבוהה מ-34 מעלות (בערכים מוחלטים) בתקופות שונות בשנה. בשלושת העשורים האחרונים קצב ההתחממות הֶחריף והצפי הוא שעד שנת 2050 יעלה מספר הימים שבהם סף הטמפרטורה מעל 34 מעלות ילך ויעלה (29 עד 35 ימים). מגמה זו תצריך שינוי בצורת הגידול: זנים מותאמים, בקרת אקלים (מבני רשתות, צינון בעזרת מים ועוד) או מעבר לאזור גידול קר יותר, השקעות כלכליות ("ללא חרטה", החל מ-45:04) שתיתנה מענה בכל מצב של שינוי ותנודה אקלימיים.
דרכים להפחתת פליטות ממערכי מזון
שיפור היעילות בהפקת התוצרת – לקבל יותר מכל יחידת ייצור
רנדום האוס
רנדום האוס (באנגלית: Random House) הוא בית ההוצאה לאור הגדול בעולם בשפה האנגלית. בשנת 2013 מוזג עם הוצאת פינגווין הבריטית ופועל תחת השם "פינגווין רנדום האוס".
היסטוריה
החברה נוסדה בניו יורק ב-1927 על בסיס בית ההוצאה לאור "Modern Library" שנרכש שנתיים לפני כן על ידי בנט סרף (Bennett Cerf), כריסטופר קומבס (Christopher Coombes) ודונלד קלופפר (Donald Klopfer).
משנת 1947 מפיקה ההוצאה מילונים וספרי עיון, בהם המילון החשוב "Random House Dictionary of the English Language" (מילון רנדום האוס לשפה האנגלית). בשנת 1960 רכשה רנדום האוס את הוצאת קְנוֹפּף (Knopf) ושנה לאחר מכן את הוצאת פנתאון (Pantheon), הדבר הקנה לה זכויות הפצה על ספרות קלאסית אותה הוציאה בין השאר בסדרת "Everyman's Library", ששיווקה ספרות קלאסית בכריכה רכה ובמחיר שווה לכל נפש.
בשנת 1965 נרכשה ההוצאה על ידי תאגיד האלקטרוניקה "RCA". ב-1980 נמכרה החברה לרשת המדיה ניוהאוס וב-1998 רכשה אותה ענקית חברת ההוצאה לאור הגרמנית ברטלסמן.
בשנת 2000, הייתה אחת מהוצאות הספרים הראשונות שהודיעו על ייסוד סדרה שהספרים הרואים בה אור יהיו דיגיטליים בלבד, תחת המותג שהקימה "AtRandom", ועד 2008 כבר היו לה כבר יותר מ-8,000 ספרים הזמינים בפורמט אלקטרוני.
בשנת 2006 הודיעה כי בכוונתה להגדיל את כמות הנייר הממוחזר בהדפסת ספריה ל-30% עד 2010. החברה, הרוכשת 110 אלף טונות של נייר כדי להדפיס ספרים כל שנה, העריכה כי מאמץ זה ישתווה להצלת 550 אלף עצים בשנה והורדה של 8,000 מכוניות מהכבישים בארצות הברית, עקב הקטנת כמות גזי החממה.
ביולי 2013 השלימו ברטלסמן והמוציאה לאור הבריטית פירסון את מיזוגם של הוצאת פינגווין ורנדום האוס, שניים מבתי ההוצאה לאור הגדולים בעולם. לאחר המיזוג 53% מהשליטה בבית ההוצאה לאור החדש נתונים בידי החברה הגרמנית ואילו 47% יהיו בשליטתה של החברה הבריטית. השלמת המיזוג יצרה בית הוצאה לאור בינלאומי שפועל בבריטניה, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, קנדה, הודו, ספרד ומדינות אמריקה הלטינית. השולט בכ-30% משוק הספרים העולמי.
ספרי ההוצאה
החברה מוציאה לאור ספרים מכל הסוגות, ספרי-שמע, וכותרי וידאו ו-DVD לקהל הרחב.
רנדום האוס מוציאה לאור את ספרי הארי פוטר בארצות הברית, את ספרי דוקטור סוס, את מדריכי הטיולים פודור'ס ועוד. היא מפיצה גם את ספרי נשיונל ג'יאוגרפיק, את מגזין הספרות הנחשב "The New York Review of Books" ועוד.
בשנת 2005 שילמה למיליארדר וורן באפט מקדמה של 7 מיליון דולר עבור הזכויות לביוגרפיה שלו.
בשנת 2007 שילמה לטוני בלייר, ראש ממשלת בריטניה לשעבר, מקדמה של 9 מיליון דולר עבור האוטוביוגרפיה שלו.
בשנת 2007 הוציאה רנדום האוס את הספר "Dinosaurs: The Most Complete, Up-to-Date Encyclopedia for Dinosaur Lovers of All Ages", אנציקלופדיית דינוזאורים מאת הפלאונטולוג ד"ר תומאס ר. הולץ הבן.
בשנת 2017 חתמה על חוזה עם ברק ומישל אובמה להוצאת ספריהם, על פי הערכות בעולם המו"לות, ההוצאה שילמה לבני הזוג 60 מיליון דולר תמורת פרסום ספריהם. עד מרץ 2019, נמכרה האוטוביוגרפיה של מישל אובמה ביותר מ–10 מיליון עותקים. הספר הוגדר כספר הזיכרונות המצליח בכל הזמנים לאחר שנמכר ב–720 אלף עותקים ביום אחד.
אייכמן בירושלים
אייכמן בירושלים: דו"ח על הבנאליות של הרוע (באנגלית: Eichmann in Jerusalem: A Report on the Banality of Evil) הוא חיבור מאת הפילוסופית היהודיה-גרמניה חנה ארנדט משנת 1963. החיבור נולדה מתוך יוזמה של ארנדט, שנמלטה מגרמניה עם עלייתו של אדולף היטלר לשלטון לסקר את משפט אייכמן עבור מגזין הניו יורקר. מהדורה מתוקנת ומורחבת של החיבור יצאה לאור ב-1964. בחיבור זה ארנדט טבעה את הביטוי המפורסם הבנאליות של הרוע. הביטוי מתייחס בחלקו להתנהגותו של אייכמן במשפט, שלא הפגין אשמה על מעשיו ולא שנאה כלפי מי ששפטו אותו, וטען שהוא לא נשא באחריות כי הוא פשוט "עשה את עבודתו".
אייכמן והבנאליות של הרוע
בהסתמך על עדותו של אייכמן ועל העדויות ההיסטוריות אודות פשעי הנאצים שהיו זמינות בתקופת כדיבת החיבור, ארנדט תיארה את אייכמן דרך מספר נקודות עיקריות:
ארנדט מסכמת את אפיון אישיותו של אייכמן: היא סבורה ששהחשד שאייכמן אינו מפלצתי כפי שנוח היה לדמיין סיכן את יוזמת המשפט, שכן קשה לשאת את הדברים בהתחשב בסבל המפלצתי שהוא ודומיו גרמו למיליוני בני אדם. אף שמה שנראה בעיני ארנדט כ"ליצנות" גרועה לא זכה לתשומת לב לאורך המשפט, היא עומדת על הסתירות המרובות בדבריו לאורך המשפט.
התזה של ארנדט עומדת כנגד שתי גישות מקובלות לתיאור פשעי השואה. ארנדט מתנגדת בתוקף לתפיסה הרווחת שהפושעים הנאצים היו פסיכופתים לחלוטין, מפלצות לא אנושיות, השונים במהותם מאנשים "רגילים", ולכן מבררת מושג של רוע "בנאלי" שאינו רוע מוחלט. בנוסף לכך, ארנדט גם מתנגדת למסקנתם של רבים שמצבי קיצון, כמו בשואה, יכולים לגרום אפילו לאנשים השגרתיים ביותר לבצע פשעים איומים עם התמריצים המתאימים, אך ארנדט לא הסכימה בתוקף עם הפרשנות הזו, שכן אייכמן עקב מרצונו אחר "עקרון הפיהרר". ארנדט מתעקשת שהבחירה המוסרית נשארת גם תחת טוטליטריות, ושלבחירה זו יש השלכות פוליטיות גם כאשר הבוחר חסר אונים פוליטית:
כאלטרנטיבה ל"בנאליות של הרוע" ולציות עיוור, ארנדט מזכירה בכמה נקודת את הצלת יהודי דנמרק:
החוקיות והלגיטימיות של המשפט
מעבר לדיון שלה באייכמן עצמו, ארנדט דנה בכמה היבטים בעייתיים ביחס להתנהלות המשפט: ארנדט סיימה את הספר בנוסח משלה לההצדקת הוצאתו להורג של אייכמן: