cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' סנטיאנה
הגותו
סנטיאנה היה מראשוני התומכים באפיפנומנליזם, אך גם העריץ את המטריאליזם הקלאסי של דמוקריטוס ולוקרציוס (מתוך שלושת ההוגים שעליהם כתב בספרו שלושה משוררים פילוסופיים, הוא מחבב ביותר את לוקרציוס). סנטיאנה העריך מאוד את שפינוזה, אך מבלי לאמץ את הרציונליזם והפנתאיזם שלו. עמדותיו המטריאליסטיות המהולות בספקנות לא עלו בקנה אחד עם העולם הספרדי של זמנו. רק בעידן שלאחר פרנקו החל לזכות בהכרה ובתרגומים לספרדית.
סנטיאנה כתב רומן אחד: הפוריטן האחרון (The Last Puritan) – רומן חניכה, העוסק בהתפתחותו הנפשית של הגיבור. כמו כן כתב אוטוביוגרפיה בשם אנשים ומקומות. יצירות אלה מכילות רבות מדעותיו ומאמרות השפר שלו. סנטיאנה כתב ספרים ומאמרים במגוון נושאים, לרבות הגיגים על אודות טבע האדם, מוסר, והשפעת הדת על התרבות והפסיכולוגיה החברתית, בסגנון שנון ומלא הומור. לעומת כתביו בפילוסופיה ממוסדת, הנחשבים קשים לקריאה, חיבוריו האחרים נקראים בקלות, ומצוטטים תכופות. הוא כתב שירים ומספר מחזות, והשאיר התכתבויות ענפות, אשר התפרסמו ברובן לאחר שנת 2000.
מִזגו, שיפוטו והדעות הקדומות שלו עלולים להיחשב בימינו כמיושנים - סנטיאנה הוא במידה רבה פלטוניסט קסטליאני: אריסטוקרט אליטיסט קר, שילוב מוזר בין שמרן ים-תיכוני (ברוח פול ואלרי) ובין אנגלוסקסי אירוני ומרוחק. בדומה לאלכסיס דה טוקוויל, סנטיאנה התבונן בתרבות האמריקנית מנקודת מבט חיצונית. כמו ראלף וולדו אמרסון, סנטיאנה כתב פילוסופיה בסגנון ספרותי.
למרות האתאיזם שלו, סנטיאנה לא היה קיצוני בהתנגדותו לדת, שלא כראסל, שגרס כי הדת היא מזיקה, בנוסף להיותה שקרית. עמדותיו אודות דת מפורטות בספריו Reason in Religion, The Idea of Christ in the Gospels וכן Interpretations of Poetry and Religion. הוא הגדיר עצמו כ"אתאיסט קתולי", ובילה את שנות חייו האחרונות במנזר ברומא, בטיפולן המסור של אחיות ממוצא אירי.
סנטיאנה זכור בעיקר בזכות פתגמיו ואמרותיו, שרבים מהם כה התפרסמו עד שהפכו לקלישאות. הגותו הצליחה פחות בקרב הציבור הרחב, אך הוא השפיע על עמיתיו, כגון ראסל, שהודה כי סנטיאנה לבדו גרם לו לדחות את האתיקה של ג'ורג' אדוארד מור, או המשורר וולאס סטיבנס (Wallace Stevens). הסוציולוג הקנדי-יהודי-אמריקאי ארווינג גופמן, בספרו הידוע "הצגת העצמי בחיי היום-יום" (1959) ציטט את סנטיאנה כמקור השפעה עיקרי.
ביבליוגרפיה
The Santayana Edition:
The balance of this edition is published by the MIT Press.
Other works:
גירוי
גירוי (לטינית: Stimulus, ברבים Stimuli) הוא כל שינוי שניתן לחִישה או לזיהוי בסביבה הפיזיולוגית של האורגניזם.
רוב הגירויים באים מהסביבה, אך יש גם גירויים אשר מופיעים בתוך האורגניזם. כלומר, מקורם של הגירויים יכול להיות חיצוני או פנימי.
היבטים פסיכולוגיים וקוגניטיביים
בפסיכולוגיה, גירוי הוא כל כוח אשר ממריץ את האורגניזם, או חלק ממנו, לפעול. לגירויים שונים יש השפעות שונות. לדוגמה, לגירוי חזותי יש יכולת גבוהה יותר למשוך את הקשב של האדם בהשוואה לגירוי שמיעתי.
הייצוג של הגירויים הרלוונטיים בסביבתו של האדם הוא השלב הראשון בתהליכי השליטה הקוגניטיביים של התפקודים הניהוליים.
על פי הביהביוריזם, גירוי הוא חלק במערכת הגומלין של גירוי - תגובה, בתאוריות הלמידה השונות. במסגרת התניה קלאסית, גירוי בלתי מותנה הוא כל גירוי המעורר את התנהגות הרפלקס באופן טבעי ללא צורך בתהליך למידה. לעומתו גירוי מותנה הוא גירוי שנקשר לגירוי הבלתי מותנה באופן אסוציאטיבי, כך שבכוחותיו לעורר תגובה מותנה. התגובה המותנה לגירוי המותנה היא תגובה נלמדת.
זמן תגובה הוא מושג המתייחס למהירות שבה נצפה שינוי התנהגותי בעקבות הופעתו של גירוי כלשהו.
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים
קולטני החישה קולטים באופן מתמיד את אנרגיות הגירוי התואמות שלהם ומספקים כמויות עצומות של מידע אודות הסביבה. גירויים בולטים וגירוים רלוונטיים להתנהגות מעוררים תאי עצב דופמינרגים בקליפת המוח הקדם-מצחית, אשר מעלים את רמת המוליך העצבי דופמין באזור זה.
היכולת של איבר או אורגניזם להגיב לגירויים הבאים מבחוץ נקראת "רגישות". כשגירוי מופעל על קולטן, הרכיב הקולט מעבד אותו לאותות, בתהליך שנקרא "התמרה", והתוצאה ידועה בשם "רפלקס". כל אחד מחמשת החושים של האדם מתאים עצמו לגירוי ייחודי ונפרד.
איברים או חלקים בתוך האורגניזם, יכולים לעורר איברים וחלקים אחרים שנמצאים בתוכו. למשל, גירוי עצבי הוא התגובה שמתעוררת כששני תאי עצב מעבירים מידע ביניהם. במצב האיזון המתרחש בטבע (הומאוסטזיס), גירוי הוא לרוב המרכיב הראשון שלוקח חלק; בביולוגיה, הגירוי הוא 'סוכן' שפועל על רקמות (כשריר, עצב) פעולה (- סטימוּלציה) שגורמת לצורה זו או אחרת של פעילות בתא.
מובנים נוספים
הפירוש המילולי של המילה "סטימולוס" הוא דרבן או מקל מחודד אשר ממריץ בהמת-עבודה לפעולה. באופן מטפורי, משמש המונח גם לתיאור חוויה שמניעה פעילות קוגניטיבית, רגשית, מינית, או חברתית, ללא קשר לאפקט העצבי-הגופני.
Sugar (שיר של פלו ריידה)
Sugar הוא שיר של הראפר האמריקאי פלו ריידה, בהשתתפות הזמרת האמריקאית וינטר גורדון. פזמון השיר נלקח מהשיר "Blue" של להקת המוזיקה האלקטרונית האיטלקית אייפל 65. השיר יצא לאור כסינגל הרשמי השלישי מהאלבום השני של פלו ריידה במרץ 2009 כהורדה דיגיטלית.
בעקבות הצלחת השיר בארצות הברית, השיר יצא לאור ב-25 במאי 2009 בבריטניה.
לה דולצ'ה ויטה
לה דולצ'ה ויטה (באיטלקית: La Dolce Vita, "החיים המתוקים") הוא סרט זוכה פרס דקל הזהב משנת 1960 בבימויו של פדריקו פליני. הוא נחשב לסרט שעומד בתווך בין הקריירה הנאו-ריאליסטית של פליני וסרטי האמנות המאוחרים שלו.
הסרט הושפע מפרשת וילמה מונטסי, פרשת מין, סמים ורצח שהסעירה את איטליה בשנות החמישים, שבה נתגלו אנשי החברה הגבוהה של רומא כרודפי הנאות חיים מבלי להתחשב במחיר האנושי.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתרחשת ברומא של שנות החמישים. העיתונאי מרצ'לו (מרצ'לו מסטרויאני) מכסה את הצד הסנסציוני של החדשות: כוכבי קולנוע, חזיונות דתיים והאצולה הדקדנטית. הסרט מציג שבעה ימים ולילות בחייו של כתב.
מרצ'לו חי עם אמה (איבון פרנה), אישה שאוהבת אותו ומעוניינת בנישואים מסורתיים, אולם היא רכושנית ומפגינה הבנה מעטה למסעו הבלתי מפורש אחר ערכים ומשמעות בחיים. הוא נפגש עם אישה אחרת (אנוק איימה) כמאהבתו היפהפייה, התשושה והעשירה; סילביה ראנק, כוכבת קולנוע אמריקאית (אניטה אקברג). מרצ'לו אף נפגש למשך זמן מה עם נערה לא מפונקת ומקסימה העובדת במסעדה שבצד החוף.
סטיינר (אלן קאני) שלו משפחה אוהבת והצלחה, סובל אף הוא מאותה אנומליה שבה לכוד מרצ'לו. מאוחר יותר בסרט, מרצ'לו שב לדירתו של סטיינר: סטיינר ירה בשני ילדיו והתאבד. ביטוי קיצוני של ייאושו; חוסר יכולתו של האדם המופתי הזה לאהוב מספיק, דוחף את מרצ'לו מעבר לקצה. במקום לנוע מן העיתונות לתחום גבוה יותר של הכתיבה, שאליו הוא שואף, הוא מוכר עצמו ונעשה איש יחסי ציבור, נער מסיבות דקדנטי ושתוי, כעת בתוך הסביבה שהוא ראה בעבר כמתבונן מן החוץ. בסיום, הוא נסחף באוקיינוס של קלות ראש וגועל עצמי, בלי כל רעיון ממשי כיצד למצוא את עצמו שוב.
נושאים ומוטיב
בסצנת הסיום של הסרט נפגשים שוב מרצ'לו והנערה מהמסעדה על החוף, מופרדים פיזית על ידי הגאות ומופרדים נפשית על ידי כך שהוא נעשה ציני והיא נותרת בתמימותה.
ההפקה
הסרט לא צולם בוויה ונטו שבו לכאורה מתרחשים חלקים מהעלילה, אלא נוצר באופן קפדני באולפני צ'ינצ'יטה.
ב"חבורת האצילים" שבה נוכח מרצ'לו בטירה מחוץ לרומא, חלק מדמויות המשרתים והמלצרים (כמו גם חלק מן האורחים) גולמו על ידי אצילים אמיתיים.
פליני גרע מהסרט סצנה עיקרית, שבה מתנהלת מערכת יחסים בין מרצ'לו לסופרת המזדקנת במגדל, שאותה גילמה לואיז ריינר, שחקנית זוכת פרס האוסקר משנות השלושים. לאחר קשיים רבים שבהם הוא נתקל עם ריינר, נטש פליני את הסצנה, דבר שלו הגיבה השחקנית בזעם, בהתלוננה שהיא "קלקלה בגד יקר מפז, על מנת להתלבש כדי לשחק דמות שלעולם לא תתקיים".
הסצנה המפורסמת במזרקת טרווי, צולמה במרץ, תקופה שבה הלילות עדיין קרירים. לפי פדריקו פליני (בריאיון עם קוסטנזו קוסטנטיני) עמדה אניטה אקברג במים הקרים בשמלתה במשך שעות ללא כל בעיה. מרצ'לו מסטרויאני היה צריך ללבוש חליפת צלילה מתחת לבגדיו. עדיין קופא, הוא הערה לחיכו בקבוק שלם של וודקה, כך שהיה שתוי לחלוטין בזמן צילום הסצנה.
פרסים והכרה
הניו יורק טיימס תיאר את "לה דולצ'ה ויטה" כ"אחד הסרטים האירופיים הנצפים והמהוללים ביותר של שנות השישים". הוא היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר, מתוכם זכה על עיצוב התלבושות עבור סרט שחור-לבן. "לה דולצ'ה ויטה" זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן של 1960, בפרס פיפרשי בפסטיבל אקפולקו של 1960, ובפרס המבקרים בניו יורק עבור הסרט הזר הטוב ביותר של השנה ב-1961.
לה דולצ'ה ויטה נבחר כסרט השישי בטיבו בכל הזמנים על ידי האנטרטיינמנט ויקלי.
Backbeat
Backbeat הוא סרט קולנוע בריטי שיצא לאקרנים בשנת 1994, ומגולל את סיפורה של להקת הביטלס בימיה הראשונים, בעיקר בהופעותיה בעיר המבורג, גרמניה, בשנים 1960–1961. הסרט מתמקד בסיפור מערכת היחסים בין סטיוארט סאטקליף לבין ג'ון לנון, וכן ביחסיו עם חברתו הגרמניה אסטריד קירשהר. הסרט מבוסס על הספר "The Real Life Story Behind Backbeat - Stuart Sutcliffe: The Lost Beatle" (בעברית: "הסיפור האמיתי מאחורי Backbeat - סטיוארט סאטקליף: החיפושית האבודה").
לאחר יציאת הסרט הביע פול מקרטני את התנגדותו לאופן בו הוצגו בו חברי הלהקה, וטען כי דמותו בסרט לא מבטאת את ה"רוקנרוליות" שלו. הוא אף הדגיש כי בניגוד למתואר בסרט, ג'ון לנון מעולם לא ביצע בהופעות של הביטלס את השיר "Long Tall Sally" (המזוהה עם תרבות הרוקנרול), והביע את מורת רוחו על כך שהסרט מקבע בקרב ציבור הצופים סיפור שקרי על הביטלס.
הפסקול
פסקול הסרט לא כולל שירים שנכתבו על ידי חברי הביטלס עצמם, אלא את השירים להם ביצעו חברי הביטלס גרסאות כיסוי כאשר הופיעו בהמבורג. הפסקול הוקלט על ידי מוזיקאים אמריקאים מוכרים, כולם חברים בלהקות רוק מפורסמות:
השחקנים
איאן הארט שיחק את דמותו של לנון גם בסרט "The Hours and Times", שיצא לאקרנים 3 שנים מוקדם יותר. גם גארי בייקוול וסקוט ויליאמס שיחקו את דמויותיהם של מקרטני ושל בסט בסרטי טלוויזיה שונים.
יחסי אלג'יריה–הממלכה המאוחדת
יחסי אלג'יריה–הממלכה המאוחדת הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין הַמַמְלָכָה הַמְאֻחֶדֶת שֶׁל בְּרִיטַנְיָה הַגְּדוֹלָה וצפון אירלנד.
רקע כללי
בשנת 1962 קיבלה אלג'יריה את עצמאותה מצרפת לאחר מלחמה קשה, וזמן קצר לאחר מכן כוננה עימה בריטניה יחסים דיפלומטיים. בין המדינות קיים שיתוף פעולה במגוון רחב של תחומים, כולל קידום עסקי, אנרגיה, תרבות, תיירות וביטחון.
נציגויות דיפלומטיות
בריטניה מחזיקה באלג'יריה שגרירות באלג'יר בלבד. מאידך, אלג'יריה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון בלבד.
סמואל יאנג
סמואל בולדווין מרקס יאנג (באנגלית: Samuel Baldwin Marks Young; 9 בינואר 1840 – 1 בספטמבר 1924) היה איש צבא אמריקאי, גנרל בצבא ארצות הברית, נשיא מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית בין 1902–1903, וראש מטה צבא ארצות הברית הראשון, בשנים 1903–1904.
ביוגרפיה
סמואל בולדווין מרקס יאנג נולד בפיטסבורג, פנסילבניה, ב-9 בינואר 1840. הוא למד בקולג' ג'פרסון ואז התגייס כטוראי מתנדב ברגימנט חיל הרגלים ה-12 של פנסילבניה בשנת 1861. עד מהרה הוא מונה לקפטן רגימנט חיל הפרשים הרביעי של פנסילבניה. בשנת 1861 הוא התחתן עם מרגרט מקפדן. בסופה של מלחמת האזרחים האמריקנית, יאנג היה בדרגת בריגדיר גנרל. בשנת 1866 החל דרכו הצבאית מחדש לא כמתנדב אלא כחייל סדיר. יאנג נלחם עם רגימנט הפרשים השמיני במלחמות נגד שבטי האינדיאנים בדרום מערב ארצות הברית (דוגמת האפאצ'י) בין השנים 1866 ל-1879. בתקופה זו הוא הועלה מדרגת מייג'ור סדיר לקולונל.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד, יאנג היה בריגדיר גנרל ולאחר מכן גנרל חיל המתנדבים. הוא פיקד על חיל המתנדבים במהלך המערכה בקובה בשנת 1898. לאחר המלחמה הוא הוביל חיל המתנדבים במהלך מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים בשנים 1899–1901 ואז שימש כמושל הזמני נשל מחוז לוזון (צפון הפיליפינים). בשנת 1900 מונה יאנג למייג'ור גנרל. בשנת 1902 כיהן יאנג כנשיא הראשון של מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית. בשנת 1903 הועלה לדרגת לוטננט גנרל. הוא היה ראש מטה צבא ארצות הברית הראשון מן ה-15 באוגוסט 1903 עד 8 בינואר 1904, תפקיד שבמסגרתו החליף את נלסון מיילס, "הגנרל המפקד" האחרון. באותה תקופה פיקח על יישום תפיסת המטכ"ל בנוגע לארגון הצבא. הוא פרש משירות פעיל בשנת 1904 ויצא לגמלאות.
יאנג נפטר בהלנה, מונטנה, ב-1 בדצמבר 1924.
ראובני פרידן
ראובני פרידן (באנגלית: Reuveni Pridan) הוא משרד פרסום ישראלי, שהוקם בינואר 1986 על ידי משה ראובני ואודי פרידן. החברה נמצאת בבעלות של תאגיד התקשורת והפרסום הבינלאומי. יושבי הראש של המשרד הם אודי פרידן ומשה ראובני, והמנכ"לים הם הם זיו קורן וניב חורש.
השנים הראשונות
בנובמבר 1993 נבחרו ראובני פרידן להשיק את ערוץ 2 בישראל, ויצר את קמפיין "איפה כולם? כולם ב-2".
ראובני פרידן אחראים לקמפיינים כמו: "המעיל של קסטרו" בכיכובם של יעל אבקסיס וליאור מילר ובבימויה של נירית ירון, קמפיין 'השיירה' של מי עדן והשקת המותג "תפוזינה" של חברת יפאורה-תבורי בכיכובה של הלן הידינג ההולנדית.
בין 1993 ל-1995 ראובני פרידן זכו שלוש שנים ברציפות בפרסי 'קמפיין השנה' בתחרות קקטוס הזהב, עבור המהלכים הפרסומיים לקסטרו, תפוזינה וקידום. עקב צמיחת החברה נוספו לקוחות חדשים כמו: 012, ישראכרט, טרה, אלעל ו-orange.
ב-1999 המשרד זכה בפרס 'קמפיין השנה' בתחרות קקטוס הזהב עבור קמפיין 'לבן ולעניין' של טרה, ב-2001 עבור קמפיין '012 סתם כי בא לי לדבר' וב-2002 עבור קמפיין לחברת orange.
ב-2002 רכשו ראובני ופרידן את פרסום 'רבן גולני', שהתמזג לתוך המשרד יחד עם לקוח הדגל שלו שטראוס.
קריאיטיב אפקטיבי
ראובני פרידן זכו בפרסי 'קמפיין השנה' בתחרות האפי (effie), המודדת אפקטיביות של מהלכים פרסומיים: ב-2007 עבור orange day של חברת אורנג', ב-2010 עבור 'להעביר את דביר' של מזרחי טפחות וב-2011 עבור 'מהפכת הסקפטיות' של חברת התרופות MSD. ראובני פרידן אף זכו במספר רב של פרסי effie platinum על בניית מותגים לאורך זמן: ב-2005 עבור orange, ב-2006 עבור מסטיק must, ב-2010 עבור מזרחי טפחות וב-2016 עבור הילדים של קסטרו וקרולינה למקה.
אל החברה הצטרפו לקוחות נוספים, כגון: AIG ,HOT, שברולט, קאדילק, חצי חינם, תדיראן ודלק מנטה. המשרד צמח משמעותית וב-2016 דורג במקום הרביעי בדירוג יפעת, ע"פ היקף התקציבים. בין השנים 2012 ו-2016 ראובני פרידן ממוקם בשלישייה הפותחת של משרדי הפרסום, ע"פ דירוג agency of the year של גלובס.
ב-2016, לכבוד 30 שנות פעילות הוציאו לאור את הספר "30 שנה של תשוקה" המסכם את פעילותם.
פוקוס דיגיטלי
ב-2010 החליטו בראובני פרידן לנהל את הדיגיטל של הלקוחות בתוך המשרד, ולא באמצעות חברות-בת חיצוניות כפי שהיה נהוג בתקופה זו במשרדי פרסום. כל מחלקות המשרד עברו הכשרה רחבה והפכו לדיגיטליות, שלצידן הוקמו מחלקות מתמחות: סטודיו דיגיטל, מדיה, תוכן וניהול רשתות חברתיות. ב-2012 החל שיתוף פעולה ייחודי עם גוגל ישראל, שמסגרתו הוקמה מחלקת google בתוך ראובני פרידן, ולא בחברת המדיה כנהוג. ב-2015 מונה גיא קמחי כ-CDIO (מנהל דיגיטל ראשי) של ראובני פרידן.
באוקטובר 2020 הקים משרד הפרסום ראובני פרידן סוכנות דיגיטל עצמאית בשם ARLO.
פוליטיקה של הממלכה המאוחדת
הפוליטיקה של הממלכה המאוחדת מתנהלת במסגרת דמוקרטיה ייצוגית פרלמנטרית בה הממונה העיקרי הוא ראש ממשלה. היא נחשבת גם למונרכיה חוקתית, אם כי לבית המלוכה תפקיד ייצוגי בעקרו. השלטון הוא שלטון רב-מפלגתי, הכולל אצילה חלקית של סמכויות בסקוטלנד, ויילס, ולעיתים גם בצפון אירלנד.
הסמכות המבצעת היא הממשלה. הסמכות החקיקתית נמצאת בידי הממשלה ובידי שני חדרי הפרלמנט - בית הנבחרים ובית הלורדים. המערכת המשפטית פועלת באופן עצמאי מהסמכות המבצעת ומהסמכות התחיקתית. שיטת ממשל זו נקראת גם שיטת הממשל של וסטמינסטר והיא אומצה גם במדינות אחרות, כגון קנדה, הודו, אוסטרליה, ניו זילנד, סינגפור, מלזיה וג'מייקה, מדינות אשר היו חלק מן האימפריה הבריטית, ובמידה רבה גם בישראל.
לממלכה המאוחדת אין חוקה כתובה ומסודרת, אלא מוסכמות חוקתיות שרובן בלתי כתובות, ונתגבשו במשך השנים.
מונרכיה
ראש המדינה התאורטי, לכאורה בעל הסמכות הביצועית, השיפוטית והחקיקתית הוא המונרך הבריטי - כיום המלך צ'ארלס השלישי. בפועל, הריבונות בשטח הממלכה המאוחדת אינה נופלת בידי המונרך מאז מגילת הזכויות האנגלית של 1689, אשר יסדה את הריבונות הפרלמנטרית. עם זאת, המונרך עדיין מוכר כריבון.
למונרך הבריטי יכולות היפותטיות רבות, כמו הזכות לבחור בכל אזרח בריטי לראשות הממשלה, או הזכות לפזר את הפרלמנט לפי ראות עיניו. עם זאת, בהתאם למוסכמות החוקתיות, ראש הממשלה הוא מנהיג המפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים, והפרלמנט יפוזר לפי ראות עיניו. למונרך עדיין שמורה הזכות למנוע אישור מלכותי לכל הצעת חוק, אם כי בזמנים המודרניים הדבר אינו מתבצע, מחשש למשבר חוקתי. האחרונה שהשתמשה בזכות זו הייתה המלכה אן, בשנת 1708.
הסמכות המבצעת
הממשלה, שמבחינה רשמית שמה הוא "ממשלת הוד מלכותו/מלכותה", היא המוציאה לפועל את הסמכות הביצועית בממלכה המאוחדת, כביכול בשמו של המונרך. המונרך ממנה את ראש הממשלה לפי קווים מנחים מוסכמים כי על ראש הממשלה להיות חבר בבית הנבחרים אשר לו הסיכויים הטובים ביותר להרכיב ממשלה בתמיכת הבית. בפועל, זה אומר שיהיה עליו להיות מנהיג המפלגה אשר לה שמורים רוב המושבים בבית. ראש הממשלה ממנה את שאר השרים המרכיבים את הממשלה ומשמשים כראשי המשרדים הממשלתיים השונים. בדרך כלל כעשרים מהשרים המבוגרים בממשלה מרכיבים את הקבינט המדיני. בסך הכל, כ-100 שרים מרכיבים את הממשלה של הממלכה המאוחדת. לפי מוסכמה פרלמנטרית, כל השרים בממשלה הם חברי פרלמנט או לורדים בבית הלורדים.
הסמכות החקיקתית
הפרלמנט הוא מרכז המערכת הפוליטית של הממלכה המאוחדת, והגוף המחוקק העליון. למדינה שני בתי מחוקקים - בית הנבחרים (או "בית פשוטי העם"), ובית הלורדים.
בית הנבחרים
הממלכה המאוחדת מחולקת למחוזי בחירות פרלמנטריות, פחות או יותר שווים מבחינת אוכלוסין, כשכל מחוז כזה זכאי לנציג אחד בבית הנבחרים, הנבחר בבחירות בשיטת הרוב הפשוט. ישנם 646 נציגים בבית הנבחרים. בזמנים המודרניים, כמעט כל ראש ממשלה ומנהיג אופוזיציה נבחר מבית הנבחרים, ולא מבית הלורדים.
בית הלורדים
בעבר, בית הלורדים היה לבית מחוקקים אריסטוקרטי אשר השותפות בו הייתה מורשת. בעקבות רפורמה חלקית, הפך בית הלורדים לתמהיל של חברים מורשים, בישופים של הכנסייה האנגליקנית (המוכרים כ"לורדים רוחניים"), וחברים נבחרים.
כיום, תפקידו העיקרי של הבית הוא לבחון את החוקים שגובשו בבית הנבחרים, ובסמכותו להציע תיקונים או להכריז על וטו משהה זמני לתקופה של 12 חודשים. בנוסף, הוא מתפקד כבית דין לערעורים, לפחות עד שנת 2008.
אצילת סמכויות
בנוסף לבית הנבחרים של הממלכה המאוחדת, לסקוטלנד יש כעת פרלמנט משלה. לוויילס ולצפון אירלנד יש אסיפות לאומיות. חלק מחברי הגופים המואצלים נבחרים בסוג של ייצוג יחסי של ציבור הבוחרים. אף על פי של"ממשלות" המואצלות יכולת תחיקתית מסוימת, אין להן את אותה מידת הסמכות של פרלמנט הממלכה המאוחדת. כמערכות ממשל מואצלות, אין להם זכות קיום חוקתית, וסמכויותיהם יכולות להיות מורחבות או מצומצמות באמצעות חוק של פרלמנט הממלכה. מסיבה זו, עדיין ניתן לומר כי לממלכה המאוחדת ממשל מאוחד, זאת בשונה ממערכת פדרלית בה לתת-פרלמנטים ולאסיפות לאומיות זכויות המעוגנות בחוקה.
המפלגות הגדולות
משום ניהול הבחירות לבית הנבחרים בשיטת הרוב הפשוט, ישנן רק שלוש מפלגות פוליטיות גדולות בממלכה: המפלגה השמרנית, מפלגת הדמוקרטים הליברליים ומפלגת העבודה הבריטית.
חברות באיחוד האירופאי
ערך מורחב – פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי
הממלכה המאוחדת הייתה חברה באיחוד האירופי משנת 1973 עד לשנת 2020.
לואיז, נסיכת אורליאן (1869–1952)
לואיז, נסיכת אורליאן (בצרפתית: Louise Victoire Marie Amélie Sophie d'Orléans; 19 ביולי 1869 – 4 בפברואר 1952) הייתה נסיכה צרפתייה מבית אורליאן וחברת משפחת המלוכה של בוואריה.
ביוגרפיה
לואיז נולדה בטדינגטון, אנגליה ב-19 ביולי 1869, לנסיך פרדיננד, דוכס אלנסון ולסופיה שרלוטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה, ואחות של הקיסרית אליזבת מאוסטריה ("סיסי"), והמלכה מריה משתי הסיציליות. בשנת 1897 ביקרה אמה בבזאר דה לה שריטה - אירוע צדקה שארגנה האצולה הצרפתית בפריז מדי שנה, ונספתה שם במהלך שרפה גדולה שפרצה במקום. לאורך כל חייה לואיז נשארה קרובה מאוד לבת דודתה, מריה ולריה, ארכידוכסית אוסטריה.
ב-15 באפריל 1891 התחתנה לואיז בארמון נימפנבורג, מינכן עם בן דודה, אלפונס, נסיך בוואריה, בנם של אדלברט, נסיך בוואריה ואמליה פיליפינה, נסיכת ספרד, ממנו נולדו לה שני ילדים. בשנת 1933 מת בעלה, וב-4 בפברואר 1952 מתה לואיז בעיר מינכן.
משפחתה
ב-15 באפריל 1891 התחתנה לואיז עם בן דודה, אלפונס, נסיך בוואריה, ממנו נולדו לה שני ילדים:
קשיות רוקוול
שיטת רוקוול היא שיטה לבדיקות קשיות. זו השיטה המקובלת ביותר בתעשייה בגלל קלות ביצועה. השיטה מבוססת על חדירה של חודרן קשה בתוך החומר ומדידת עומק החדירה.
סקאלות לבדיקות קשיות בשיטת רוקוול
קיימות מספר סקאלות לבדיקות הנ"ל על בסיס קומבינציה "חודרן–עומס". יש שלושה סוגים של חודרנים: העומסים המקובלים: 60 ק"ג, 100 ק"ג ו-150 ק"ג. ערך של קשיות רוקוול הוא הפרש בעומק החדירה בין העומס המקסימלי לחדירה בעומס פרלימינרי של 10 ק"ג.
הסקאלות העיקריות של קשיות רוקוול''' '''
נוסחאות לחישוב קשיות רוקוול
קשיות לפי סקאלה HRC מחשבים לפי נוסחה הבאה:
לסקאלה C מחולקת ל-100. הפרש H - h הוא הפרש בעומק החדירה לאחר הורדת העומס העקרי לבין חדירה בעומס הפרלימינרי.
קשיות לפי סקאלה HRB מחשבים לפי נוסחה הבאה:
סקאלה B מחולקת ל-130 ויש לה אותו איפוס כמו לסקאלת C.
תקנים
Part 1: Test Method (Scales A, B, C, D, E, F, G, H, K, N, T)
ריבייר-פילוט
ריבייר-פילוט (בצרפתית: Rivière-Pilote) היא עיירה וקומונה במחוז שמעבר לים של מרטיניק של צרפת.
העיירה ממוקמת בקצה הדרומי של מרטיניק באזור שהוא פופולרי בקרב בעלי יאכטות. ריבייר-פילוט שוכנת בפנים האי על גדות נהר גרנד פילוט (Grande Pilote) שמנקז את האזור ההררי של שמורת טבע אזורית. מבני העיירה הם בעיקר בין קומה אחת או שתיים ופועלים בה כמה חנויות, בתי קפה ובארים.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיירה, נכון לשנת 2020, מונה 11,675 תושבים. בעבר, אוכלוסיית העיירה מנתה מעל 12,000 תושבים ואף מעל 13,000 תושבים, אך בשנים האחרונות היא נמצאת במגמת ירידה.
איש הקש (2006)
איש הקש (באנגלית: The Wicker Man) הוא סרט מתח משנת 2006, אשר בוים ונכתב על ידי ניל לביוט. הסרט הוא חידוש של הסרט הבריטי בעל אותו השם משנת 1973. בסרט מככבים ניקולס קייג' ואלן בורסטין. העלילה דומה מאוד לסרט של 1973, אך ישנם כמה שינויים.
ערערה בנגב
עַרְעַרַה בַּנֶּגֶב (בערבית: عرعرة) היא מועצה מקומית במחוז הדרום בישראל, מיקומה בבקעת ערד, 10 ק"מ מצפון מערב לדימונה. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996. כלל תושביה הם בדואים-מוסלמים.
מקור שמה היא בחורבת היישוב המקראי ערוער הסמוכה, והתוספת "בנגב" באה להבדילה מערערה שברכס אמיר.
היסטוריה
היישוב ערערה בנגב הוקם בשנת 1981 בעקבות הסכם השלום עם מצרים והצורך לפנות את תל מלחתה מהבדואים שהתגוררו בסביבתו כדי להעתיק אליו אחד משדות התעופה של צה"ל בסיני. שלא כמו בעיירות הבדואים הראשונות תל שבע ורהט, ראשוני ערערה בנגב שותפו בקביעת המבנה הפיזי של היישוב וניתנה להם קרקע חקלאית בתמורה לאדמות שפינו.
כיום היישוב מונה אוכלוסייה ערבית-מוסלמית בלבד ורוב התושבים בני השבטים: ערב אבו קורינאת, ערב אבו רביע וערב אבו ג'ועיד.
אוכלוסייה
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
תעסוקה
אבטלה היא אחת הבעיות הרציניות של המגזר הבדואי בכלל. זה קשור גם למסורת בדואית - לא נהוג שנשים עובדות, וגם לשינויים באורח החיים במגזר הבדואי בשנים האחרונות.
ישנן מספר אופציות תעסוקתיות באזור - אזורי תעשייה ברמת חובב, ערד, דימונה ובאר שבע. מעבר לכך ניתן לעבוד גם במפעלי ים המלח ובתחום השירות בעין בוקק.
השכלה ותנאים ביישוב
ביישוב ישנם מספר בתי ספר, סניפים של קופות חולים, מרכזי טיפת חלב וכו'.
תרבות
בינואר 2009 נחנך במקום המרכז לספרות ילדים ערבית בישראל, שהוקם על ידי מרכז ההדרכה לספריות בישראל. המרכז משתרע על שטח של 200 מ"ר במבנה מיוחד המשלב צורה של אוהל בתוך הבניין. במקום תפעל ספרייה, חדרי מחשבים ומולטימדיה, אולם תיאטרון ועוד.
תשתיות
עד 2009 הייתה בעיית ביוב ביישוב וגם בבסיס הצבאי נבטים הנמצא בסמוך. ביוזמת צה"ל תשתיות ביוב וטיהור במועצה האזורית שודרגו. חיל האוויר השקיע בשיפוץ המתקן המיושן וכעת הוא מתפקד טוב יותר.
La Voix du Nord
La Voix du Nord הוא אלבום דיסק כפול של מאלנה ארנמן שייצגה את שוודיה באירוויזיון 2009. הדיסק הראשון באלבום מכיל 11 שירי פופ בשילוב אופרות, ביניהם "La Voix" שאיתו הופיעה ארנמן בתחרות האירוויזיון. הדיסק השני באלבום מכיל 11 אריות ואופרות. האלבום שוחרר בשוודיה ב-1 ביולי 2009. הוא הגיע למקום הראשון במצעד השוודי וקיבל תואר אלבום זהב כבר בשבוע הראשון שלאחר יציאתו. הוא קיבל תואר אלבום פלטינה בספטמבר 2009.
יונדאי קופה
יונדאי טיבורון הידועה באירופה וישראל בשם יונדאי קופה (현대 쿠페) היא מכונית קופה ספורטיבית שיוצרה על ידי היצרנית הדרום קוריאנית יונדאי בין השנים 1996 ל-2008.
השם "טיבורון", וריאציה קלה של "טיבורון", המילה הספרדית לכריש, הוא השם שניתן לרכב בצפון אמריקה, באוסטרליה, בניו זילנד, בדרום אפריקה ובאוסטריה. זה היה ידוע בתור יונדאי קופה בכמה מהשווקים באירופה ובאינדונזיה. הוא סומן כטוסקני tuscani (투스카니) וטורבולנס turbulence (터뷸런스) בשוק הדרום קוריאני הביתי של יונדאי.
הדגם שוחרר בשני דורות (RC) לאורך חייו ובזמן הזה דורות אלו עברו מתיחת פנים תקופתית. מתיחות פנים אלו ניסו לעדכן את הדגם בשיפורי בטיחות שונים ושילוב של שינויים בעיצוב החיצוני והפנימי. ה-RD Tiburon (נקרא בישראל קופה דור ראשון).
היה בייצור במשך 5 שנים מ-1996 עד 2001. (בישראל נמכר בין השנים 1997 עד 1999).
ה-GK Tiburon נחשב לקופה דור שני הוצג בשנת 2002 (כדגם 2003) והייצור הסתיים בשנת 2008 לפני שהוחלף ביונדאי ולוסטר.
First generation (RD; 1996)
הדגם החל בייצור לראשונה בסוף 1996. דור זה מושפע מאלמנטים עיצוביים מהקונספט של "HCD-II Epoch" שהוצג לראשונה בתערוכת הרכב של דטרויט ב-1993. דגם זה היה זמין בכמה שווקים עם אפשרויות מנוע של 1.6 ליטר' או 1.8 ליטר'. בארצות הברית, הטיבורון הוצע לראשונה בשנת 1997 עם דגמי בסיס המשתמשים במנוע - 1.8 ליטר של יונדאי לנטרה ואילו דגם ה-FX היוקרתי קיבל מנוע 2.0 ליטר ארבעה צילינדרים. לישראל הגיע רק דגם ה-FX. ה-2.0 ליטר הפיק הספק של בגל הארכובה (בספר רכב מצוין  בגלגל התנופה). המשקל בסיס היה בסביבות 2,550 פאונד (1,150 ק"ג), המעניק לקופה RD יחס הספק למשקל טוב יותר מה-GK 2.0L החדש יותר (משנת 2003 ומעלה). מנוע ה-2.0 ליטר מגיע ל-96 קמ"ש בזמן של 8.3 שניות, ו-1/4 מייל בזמן של 16 שניות. בשנת 1998 הופסקה הגרסה עם מנוע ה-1.8 ליטר' החלש יותר, ושני הדגמים התחילו לקבל את מנוע ה-2.0 ליטר'. כל הגרסאות של ה-קופה שיוצרו בין השנים 1996 עד 2002 ידועות בשם "קופה RD".
המתלים של מקפרסון פותחו בשיתוף עם פורשה.
גרסאות מיוחדות של קופה באנגליה ה-F2 ו-F2 Evolution
כמו כן יוצרו גרסאות מיוחדות שונות, שהתמקדו בעיקר בשינויים ושיפורים קוסמטיים. בבריטניה, בעת כניסתה של יונדאי לאליפות העולם בראלי פורמולה 2 יונדאי שחררה את דגמי ה-"F2" ו-"F2 Evolution" ב-1998 וב-1999, בהתאמה.
דגם ה-אף 2 אבולושין שוחרר ביולי 1998. דגם האף-2, היה זמין רק בבריטניה.
ונמכרו ממנו כ-1,100 יחידות בסך הכל במהלך 1998 ו-1999. מה שהופך את דגם האף-2 לדגם מעט נדיר יותר מדגם האף-2 אבולושין שבא לאחר מכן. גרסה משופרת של המפרט הבריטי 2.0 SE, "F2" היה זמין בבחירה של שלושה צבעים; שחור (מוצק), כסף בהיר (מטאלי), או רייסינג כחול (מיקה). (צבע אחרון זה, כחול בוהק, היה ייחודי ל-"אף-2" אף אחד מדגמי יונדאי לא היו זמינים מעולם ב-כחול מרוצים (מיקה). השינויים ב-"אף-2" כללו חישוקי סגסוגת מסוג DTM מרובי חישורים בקוטר 16 אינץ' x 7.5J. גלגלים אלו היו מצוידים במכסים מרכזיים באפקט סיבי פחמן המשלבים בתוכם את הלוגו "אף-2".
לה דזיראד
האי לא דזיראד (בצרפתית: La Désirade) הוא אי בארכיפלג האנטילים הקטנים. שטח האי הוא חלק מעיר בעלת אותו שם שכוללת בשטחה גם את איי פטיט-טר.
לפי הארכאולוגים באי עדויות להתיישבות של אינדיאנים כבר במאה השלישית. לה דזיראד היא האדמה הראשונה שנראתה, 21 ימים לאחר שעזב את האיים הקנריים, על ידי כריסטופר קולומבוס וספניו במסעיהם השני ב-1493. ב-1648 האי עבר לחסותה של גוואדלופ לאחר כיבושם על ידי צרפת. במהלך המאה השבע עשרה באי הוקמה מושבת מצורעים במזרח האי, מושבה שנסגרה ב-1952.
אבימלך בן גדעון
אֲבִימֶלֶךְ בֶּן גִדְעוֹן היה מנהיג בתקופת השופטים. יש המונים אותו עם השופטים. הוא עלה למלוכה בשכם וסביבתה בתמיכת בעלי שכם - ראשי המשפחות הכנעניות החזקות בעיר, לאחר שטבח באחיו בני גדעון. ואולם, מלכותו הייתה בלתי יציבה וקצרת ימים - הוא נאלץ לדכא מרידות שפרצו כנגדו, ולבסוף נהרג במהלך מצור על מעוז המורדים בתבץ.
אבימלך היה אחד משבעים ואחד בניו של השופט גדעון בן יואש, ואמו, פילגש גדעון, הייתה כנענית משכם. אבימלך הציע את עצמו לבית אמו להיות שופט אחר מות אביו, בטענו שמוטב כי ימלוך עליהם אדם אחד ולא שבעים. תושבי שכם נאותו להצעה ונתנו לו 70 כסף מבית אלילם שישמש לשכירת רוצחים, ובלשון הכתוב "ריקים ופוחזים" על מנת שיהרגו את אחיו. לאחר מכן המליכו בני העיר את אבימלך באלון מוצב בקרבת שכם.
ביסוס שלטונו
כדי לבסס את שלטונו שחט אבימלך את 69 אחיו ליד אבן בעפרה אך אח אחד בשם יותם ניצל. יותם עלה להר גריזים ונשא את משל יותם, המתאר עצים שביקשו להמליך עליהם מלך, ולבסוף המליכו את האטד, שלא היו לו פירות אלא קוצים. מטרתו של יותם הייתה להתריע בפני בעלי שכם על המהלך השגוי בהמלכת אבימלך.
לאחר מכן החלו מרידות נגד אבימלך בתוך שכם בתואנה שהוא זר אשר הגיע מחוץ לעיר ובשל כך אינו ראוי למלוך עליה. בהתקוממות שבוצעה ניצח אבימלך את געל בן עבד מנהיג המורדים, בעזרתו של זבול - שר העיר שדיווח לאבימלך על המרד, יעץ לו ואף משך זמן עבורו כשראה שגעל מזהה אנשים על ראש ההר.
בסוף דיכוי המרד בשכם שרף אבימלך את מגדל שכם ובו 1,000 איש ואישה, וזרע את העיר שכם במלח.
זמן מלכותו
על פי המקרא זמן מלכותו היה 3 שנים.
מותו
במבט היסטורי, ניתן לראות בסיפור אבימלך ניסיון שנכשל לכונן מלוכה הממזגת אלמנטים כנעניים וישראליים בתקופת השופטים. ניסיון המלוכה הבא, שהצליח, היה רק בימי שאול המלך, אלא שאז בקשת המלוכה באה מקרב עם ישראל ואושרה על ידי הנביא.
הארייט שו ויבר
הארייט שו ויבר (באנגלית: Harriet Shaw Weaver; 1 בספטמבר 1876 - 14 באוקטובר 1961), פעילה פוליטית בריטית, פמיניסטית, עורכת ופטרוניתו של הסופר האירי ג'יימס ג'ויס.
חייה
ויבר נולדה בפרודשאם, צ'שייר ב-1876 לפרדריק, רופא, ולמארי רייט, יורשת עשירה. היא קיבלה חינוך פרטי בבית המשפחה. לאחר שהוריה סירבו לכך שתלמד באוניברסיטה, החליטה להתמקד בעבודה סוציאלית ונרשמה לקורס בבית הספר לכלכלה של לונדון שעסק בכלכלה של יחסים חברתיים. מאוחר יותר נעשתה פעילה בתחום של זכות בחירה לנשים, והצטרפה ל"איגוד החברתי והפוליטי של הנשים" ("Women's Social and Political Union").
ב-1913 חברה ויבר לדורה מרסדן, העורכת של כתב העת הפמיניסטי "The Freewoman" ("האישה החופשית"), שנסגר ב-1912, והשתיים הקימו את "The New Freewoman", שלמרות שמו היה ירחון ספרותי. בינואר 1914 הציע עזרא פאונד, שהיה הרוח החיה בכתב העת, לשנות את שמו להאגואיסט, וכך היה. וויבר מימנה את פעילות כתב העת, שמספר קוראיו היה מצומצם ביותר, ובאמצע 1914 החליפה את מרסדן בתפקיד העורכת.
פאונד, שבנוסף להיותו משורר פעל גם כמגלה כישרונות ספרותיים, שמע על ג'יימס ג'ויס והציע לו לכתוב מאמר בכתב העת. ג'ויס נענה, ובעידודה של ויבר החל לפרסם בהמשכים את הרומן דיוקן האמן כאיש צעיר. הרומן פורסם בשנים 1914-1915. מ-1916 החלה ויבר לממן את ג'ויס באופן סדיר, ושלחה לו סכומי כסף לא מבוטלים. לאחר הוצאת "דיוקן האמן" לאור, החל ג'ויס, שוב בעידודה הפעיל של וויבר, לכתוב את יוליסס. היא נתקלה בסירוב של בתי דפוס להדפיס פרקים מיוליסס, בתואנה שאינם ראויים לדפוס, ונאלצה לסגור את "האגואיסט" בדצמבר 1919. ב-1922 הוצא "יוליסס" לאור בפריז על ידי סילביה ביץ'. ב-1923 עשתה ויבר ניסיון לפרסמו בבריטניה ובארצות הברית, אך העותקים שהודפסו על ידה ונשלחו לשתי המדינות הושמדו על ידי שלטונות המכס.
ויבר הוסיפה לתמוך בג'ויס שנים רבות. הסכומים בהם מימנה את ג'ויס מוערכים בכ-23,000 לי"ש, סכום עתק באותן שנים. עם מותו ב-1941 מימנה את לווייתו, ואף שלחה סכום כסף לא מבוטל לאלמנתו נורה.
ב-1931 הצטרפה למפלגת הלייבור, וב-1938 למפלגה הקומוניסטית. היא מתה בביתה בסאפרון ולדן שבאסקס ב-1961, ובמותה תרמה את האוסף הספרותי שלה לספרייה הבריטית.
אמריך קלמן
ביוגרפיה
אמריך קלמן נולד בשם אימרה קופשטיין (Koppstein) בעיר שיופוק שלחוף אגם בלטון. בשנת 1892 עבר עם משפחתו לבודפשט. הוא למד בגימנסיה האוונגלית בעיר תחת שם המשפחה "קלמן". בשנת 1900 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת בודפשט ובמקביל נרשם לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם התיידד עם בלה בארטוק וזולטאן קודאי. בצעירותו למד נגינה בפסנתר והתעתד להיות פסנתרן, אבל מחלת פרקים מנעה ממנו זאת והוא החל לעסוק בהלחנה. לאחר שסיים לימודיו התקבל לעבודה כמבקר מוזיקלי בעיתון יומי. בשנת 1908 עבר לווינה ושם קנה לו שם עולמי עם האופרטות המפורסמות שלו "הרוזנת מריזה ", "נסיכת הצ'רדש" (לליברית של לאו שטיין), "נסיכת הקרקס" ו"הביידרה". ביחד עם פרנץ להאר הגיעה האופרטה הווינאית לשיאים. שניהם שילבו ביצירותיהם מחולות של ואלס וינאי וצ'רדש הונגרי.
למרות מוצאו היהודי, הוא היה אחד המלחינים האהובים על אדולף היטלר ואפילו הוצע לו לקבל את התואר ארי לשם כבוד, אולם קלמן דחה זאת. עם השתלטות הנאצים על אוסטריה נמלט קלמן לפריז ומשם היגר לארצות הברית. ב-1942 קיבל שם אזרחות.
הוא נפטר בפריז, ונקבר בבית הקברות המרכזי בווינה. הותיר אחריו את רעייתו, שתי בנות ובן.
סטפני ארנולד
בספטמבר 2015 הוציאה לאור את רב המכר "37 שניות" (Seconds 37) העוסק בחוויית המוות הקליני שלה.
קריירה
לאחר סיום הלימודים, ארנולד עבדה בחברת ההפקות "Higher Authority Productions" במיאמי, והפיקה סרטים תיעודיים יהודיים חינוכיים. היא הקימה חברת הפקות משל עצמה בשם "Fisch Food Productions", והייתה מייסדת שותפה של "Busby" רשת חברתית מקוונת הפועלת על פי עקרון של הזמנות בלבד.
במהלך קריירת ההפקות שלה עבדה עם שרה ג'סיקה פרקר, כריס נות' מארק אנת'וני, חוליו איגלסיאס ואחרים. בשנת 1995 קיבלה את פרס Premio Lo Nuestro על בימוי הסרט "Tu Amor".
לימים עברה סטפני לשמש בחבר המנהלים של קרן AFE ונבחרה ל"אחת מ-100 הנשים בעלות ההשראה של שיקגו" ומעבירה נאומים בכנסי רופאים, סטודנטים לרפואה, אוניברסיטאות, משרד ההגנה האמריקאי ועוד בפעילות שמטרתה לעודד מודעוּת ועזרה לזולת.
חוויית המוות הקליני
ארנולד חוותה גילויים במהלך ההריון לגבי כך שהיא עתידה למות במהלך הלידה ואף כתבה על כך טרם הלידה לרופאים, למשפחה, חברים, ברשתות חברתיות ועוד, התעקשה על בדיקות רפואיות מקיפות שוב ושוב אולם אלו לא העלו כל ממצאים ובסביבתה הקרובה, כולל בעלה ייחסו את התחושות שלה להיסטריה. עם זאת, הרופאה האנסתזיולוגית שלה במהלך הלידה שילבה אמצעים עודפים בשל חשש שלסטפני הייתה אינטואיציה נכונה לגבי מהלך האירועים בלידה, כמו מנות דת עודפות, אשר בסופו של דבר למעשה הצילו את חייה.
מאז החוויה שלה היא מעודדת אנשים לחשוף אינטואיציות שלהם ולא לחשוש לביקורת וליחס המזלזל של החברה ולראייה מביאה את המקרה שלה, שאילו לא הייתה מתעדת הכל לפני הלידה לא היו מאמינים לה לאחר מכן.
לטענתה מאז המוות הקליני היא מרגישה אירועים טרם התרחשותם באופן קבוע.
דייוויד יום
דייוויד יוּם (באנגלית: David Hume; 7 במאי 1711 – 25 באוגוסט 1776) היה פילוסוף והיסטוריון סקוטי. החקירה הפילוסופית המוכרת והמשפיעה ביותר של יום היא חקירתו את מושג הסיבתיות. לצד זאת, ביצע יום חקירות רבות שנחשבות בעלות חשיבות רבה, ובהן חקירותיו בנושא זהות אישית, העולם החיצון ומשמעותם של שיפוטים מוסריים ושיפוטים אסתטיים.
יום הוא הפילוסוף השלישי והאחרון ברצף של שלושה פילוסופים שנחשבים לאבותיו של הזרם האמפיריציסטי: לוק, ברקלי ויום עצמו. היו מי שטענו (כדוגמת האידיאליסטים הבריטים של תחילת המאה ה-20, ובהם תומאס היל גרין וברדלי ), כי יום, כפילוסוף האחרון ברצף, הביא את האמפיריציזם הבריטי של המאות ה-17 וה-18 אל קיצו, וכי המסקנות הספקניות של חקירותיו קעקעו את השאיפה להסביר את הידע האנושי כמבוסס על נתוני החושים בלבד.
יום היווה מקור השראה לפילוסופים רבים, בהם: עמנואל קאנט, שטען כי יום "העיר אותו מתרדמתו הדוגמטית", אדם סמית', שהיה ידידו הקרוב, וג'רמי בנת'ם. כתביו של יום, ובראשם "מסכת טבע האדם", זוכים לתפוצה נרחבת ולהשפעה רבה עד ימינו.
חייו
יום נולד בסמוך לברוויק, למשפחה מהאצולה הנמוכה של סקוטלנד. למד באוניברסיטת אדינבורו. בתחילה נטה לקריירה משפטית, אבל בסופו של דבר פיתח, לדבריו, "דחייה שאין להתגבר עליה לכל דבר חוץ מאשר הפילוסופיה וללמדנות כללית".
הוא למד תקופה מסוימת בעצמו בצרפת, שם השלים את ספרו "מסכת טבע האדם" בגיל 26. על אף שחוקרים רבים מחשיבים כיום את הספר כחיבור החשוב ביותר של יום, ואחד החיבורים החשובים בהיסטוריה של הפילוסופיה כולה, הספר לא זכה להצלחה גדולה בשעת פרסומו. יום התייחס בתחילה לתגובה הציבורית לפרסום ספרו באמרו שהוא נולד כ"נפל ממכונת הדפוס".
לאחר מספר שנים של עבודה בשירותם של כמה אישים פוליטיים וצבאיים שב יום ללימודיו. לאחר שהחליט כי הבעיה בספרו הקודם הייתה יותר סגנונית מאשר תוכנית, עיבד את החומר מחדש לקריאה פופולרית ב'מחקר בדבר בינת האדם'. גם ספר זה לא הצליח במיוחד, אך הצליח יותר מספרו הקודם.
יום לא הצליח להשיג חברות בקתדרה לפילוסופיה באדינבורו ובגלאזגו, כנראה בשל האשמות של אתאיזם, וכן בשל ההתנגדות של אחד ממבקריו הראשיים, תומאס ריד.
בנוסף למחקרים הפילוסופיים התפרסם יום בחוגים ספרותיים ככותב מאמרים וכהיסטוריון. יום זכה לראשונה בחייו להצלחה לאחר שפרסם סדרת ספרים היסטורית בשם "דברי ימי אנגליה". עם זאת, תשומת הלב לחיבוריו הפילוסופים גברה רק לאחר שנפטר, והתגברה במיוחד לאחר שעמנואל קאנט אמר כי יום העיר אותו מ"תרדמתו הדוגמטית" (בערך ב-1770).
ישנן שתי פרספקטיבות מרכזיות שדרכן מרבית הפרשנים מנתחים את הגותו של יום בתוך ההקשר הפוליטי של ימיו. מחד, ניתן לראות את יום כחלק מתנועת ההשכלה הסקוטית, ולראות בחקירותיו כהתקפה על התאולוגיה והדת. כך, יש הטוענים שאחת ממטרותיו המרכזיות של יום הייתה להוכיח כי אין באפשרותנו להשתמש במנגנונים ההיסקיים שמשמשים אותנו כדי להתנהל בעולם כדי ללמוד על דברים המצויים אל מעבר אליו, כמו אלוהים או חיים שאחרי המוות. מאידך, יש המפרשים את יום כאחד ממתנגדיה של תנועת ההשכלה. אלו טוענים כי חקירותיו של יום נועדו להוכיח כי הידע שלנו על העולם אינו מבוסס על תבונה, בהתאם לעמדתם של הוגי ההשכלה, כי אם על רגש.
תכליתה של החקירה הפילוסופית
יום תפס את השיטה הפילוסופית החדשה שאותה הציג ב'מסכת טבע האדם' כשיטה שמכילה בפילוסופיה את המתודה שהביאה להתקדמות חסרת תקדים במדעי הטבע בימיו - המתודה של ניסוי ותצפית. לדידו, הפילוסופיה עד לימיו לא הצליחה ליצור ידע מבוסס היטב ושמצוי מעבר לתחום המחלוקת מכיוון שלא השתמשה במתודה זו ומכיוון שלא הגדירה כיאות את תחום החקירה שבו אמורה לעסוק הפילוסופיה. אליבא דיום, החקירה הפילוסופית אמורה לעסוק במה שהוא כינה בשם 'טבע האדם', שאותו הוא הגדיר כקבוצת העקרונות היסודיים שלפיהם פועלת ההכרה האנושית. לפי יום, מכיוון שכל המדעים עוסקים במושאי ההכרה של האדם הרי שחקירת מנגנוני ההכרה שבאמצעותם אנו תופסים את המושאים הללו אמורה לספק את התשובות לשאלות היסודיות שהמסורת הפילוסופית שואלת אודותיהם. בהתאם לכך, החקירה של יום נפתחת בכמה חקירות פסיכולוגיות שבהן יום גוזר מתצפיות שהוא מבצע על ההכרה האנושית (על רוחו שלו) עקרונות כלליים שמסבירים מהו טיבן של מחשבותינו וכיצד מחשבה אחת מובילה לאחרת. בהמשך, יום משתמש באותם עקרונות כלליים בשביל להסביר את התגבשות האמונות המרכזיות שמשחקות תפקיד בתמונת העולם שלנו, דוגמת האמונה באחדותם של אובייקטים, בקשרים סיבתיים או בקיום העולם החיצון. העקרונות הכלליים, לפי יום, אינם ניתנים להסבר נוסף.
תלמידיו ופרשניו של יום זיהו מתח בין שתי מגמות מרכזיות שניכרות בגישה שלו לפילוסופיה, כפי שהיא באה לידי ביטוי גם בדיונים המטא-פילוסופיים, וגם בחקירות המופיעות ב'מסכת': המגמה הספקנית והמגמה הנטוריאליסטית. הנטוריאליזם של יום מתבטא בגישה שלפיה אם המנגנונים הפסיכולוגיים שלנו מכריעים לקבל אמונות מסוימות כאמיתיות, הרי הדבר מהווה טעם מספיק שמצדיק קבלה של אותן אמונות כעדיפות על פני אחרות. בהתאם לכך, גם השיטה הפילוסופית של יום זוכה לתיקוף מכוח העובדה שהטבע שלנו מכריע אותנו להעדיף אותה על פני עמדות פחות "מזוקקות" או פחות יציבות, שבהן החזקנו קודם לשעה שבה יום עימת אותנו עם הקשיים הנובעים מהן. מנגד, הספקנות של יום היא העמדה הגורסת כי מכיוון שהחקירה הפילוסופית מלמדת אותנו שאנו "כלואים" בתוך המנגנונים הפסיכולוגיים שלנו, ומכיוון שאותם מנגנונים אינם יכולים לתקף את עצמם, הרי שלעולם לא ניתן לתת טעמים מספיקים כדי להעדיף טענה אחת על פני אחרת. הספקנות של יום באה לידי ביטוי, בין היתר, במאמציו הרבים להצביע על סתירות שמנגנוני ההכרה שלנו מובילים אותנו אליהם, סתירות שחותרות תחת המעמד של הטענות שהמנגנונים הללו מתייחסים אליהן כתקפות, קרי: כלל האמונות שלנו.
התורה הקוגניטיבית של יום
יום חילק את כל התכנים המופיעים בהכרה האנושית לשני סוגים: "מושגים", שאותם הוא אפיין כתכנים המופיעים בעוצמה חלשה, ובמקומות אחרים פשוט כמחשבות, ו"רשמים", שאותם הוא אפיין כתכנים בעלי עוצמה חזקה ששאובים מן הניסיון, ולעיתים פשוט כתפיסות חושיות או רגשות. לדידו של יום, כדי שמושג מסוים יופיע ברוחנו הוא חייב להיות מועתק מרושם זהה לו שקודם לו בכל איכויותיו ("עקרון ההעתק"). כך לדוגמה, אין באפשרותנו לדעת מהו טעמו של אננס עד שאכלנו אננס וחווינו את הטעם כתפיסה חושית. יום סייג את העיקרון בכך שהכיר באפשרות לאגד יחדיו כמה מושגים פשוטים שנשאבו מן הניסיון למושג חדש שמעולם לא נתקלנו בו. לדוגמה, אנו יכולים לחבר ברוחנו מושג של סוס מסוים למושג של כנפיים, ולצייר ברוחנו את פגסוס, אף שמעולם לא נתקלנו בניסיון במושא שדומה לו. יום טען כי להוציא את האפשרות להרכיב מכמה מושגים המוכרים לנו מושג חדש, או לפרק מושג לחלקים קטנים יותר שמרכיבים אותו (לדוגמה: לפרק מושג של סוס לנקודות של צבע שמרכיבות אותו) אין ביכולתנו לבצע מניפולציות על המושגים שנמצאים ברוחנו. בפרט, יום הכחיש שאנו מסוגלים להשתמש בהפשטה כדי להציג במחשבותינו תכונות שאינן ניתנות להפרדה זו מזו בניסיון, דוגמת התפשטות וצבע או קיום והיות בעל תכונה מוחשת. כתוצאה מן המגבלות שיום השית על התכנים שיכולים להופיע בהכרה יום שלל עמדות פילוסופיות רבות לא רק כשגויות, אלא כחסרות פשר. לדידו, שיטות פילוסופיות המורות למושאים שאין באפשרותנו לחשוב אותם כהרכב של תכנים שהופיעו בניסיוננו, דוגמת עצם או אובייקט חיצון, הן שיטות שאף המחזיקים בהן אינם מסוגלים להעלות אותן על הדעת בבהירות.
על אף שיום שלל את האפשרות להשיג מושאים שאינם הרכב של תכנים שהופיעו בניסיון, הוא הכיר בכך שביכולתנו להרכיב מושגים חדשים לא רק על ידי איגודם ל"תמונה" יחידה שמופיעה בהכרתנו, אלא גם באמצעות יצירת קשרים אסוציאטיביים שקובעים את האופן שבו ההכרה תנוע ממושג אחד למושג אחר. בפרט, יום התייחס לכך שההכרה האנושית נוטה לנוע באופן טבעי בין מושגים של מושאים שמקיימים ביניהם קשרים של סמיכות בחלל, דומי וסיבתיות. הנטיות הללו, לפי יום, הן שעומדות בבסיס הייצוג של מושאים שאינם יכולים להופיע בניסיון, דוגמת חלל, זמן, סיבתיות ותכונת האחדות. כך לדוגמה, יום טען שאנו מסוגלים לייצג כוללים (מושגים המשמשים אותנו להורות לקבוצה גדולה של מושאים הכלולים תחת מילה יחידה, דוגמת "אדם", "כחול" או "הר") באמצעות מושג של פרט יחיד שאליו מורה השם הכולל, לצד נטייה של הדמיון לנוע מאותו מושג יחיד לכל מושג אחר שמצוי תחת השם הכולל.
בעיית הסיבתיות וביקורת האינדוקציה
יום נחשב לפילוסוף הראשון שהפך את שאלת הסיבתיות המודרנית לבעיה פילוסופית. יום כותב בשעה שבה תורת הסיבתיות האריסטוטלית כבר נזנחה על ידי מרבית העולם המלומד, וההתפתחויות המדעיות האחרונות, ובראשן הפיזיקה הניוטונית, מתקפות לכאורה את ההתבססות על "סיבות פועלות" כיסוד מוצק למדעים. מושא הוא סיבה פועלת של מושא כאשר אנחנו מאמינים שהימצאותו של הראשון מחוללת את קיומו של השני. לדוגמה, האש היא סיבת העשן - באשר תהיה אש, עשן יתלווה אליה. חלק מן הפילוסופים המודרניים, דוגמת דקארט, טענו כי המקור לאמונה שלנו בסיבתיות היא ההיכרות הבלתי מתווכת שלנו עם קשרים סיבתיים כתכונות של המושאים המקיימים ביניהם את היחס. לדוגמה, אנחנו משווים ברוחנו בין אש לעשן, ובדיוק כמות שאנו נוכחים מיד לדעת שהאש אדומה והעשן לא, אנו גם מגלים מיד ששני המושאים הללו מקיימים ביניהם קשר של סיבה ותולדה. לפי יום, אין ביכולתנו לדעת קשרים סיבתיים מעצם הסקירה של המושאים שביניהם הם מתקיימים. בהמשך לכך, יום טוען כי המקור לאמונה שלנו בקשרים סיבתיים היא הישנות תמידית של שני מושאים בניסיון. בכל פעם שראינו בעבר אש ראינו עשן מתלווה אליה, והדבר גרם לנו להאמין שבאשר תופיע אש בעתיד פעם נוספת, בהכרח יופיע עמה עשן.
האמנם העובדה ששני דברים בעולם תמיד הופיעו יחדיו מאפשר לנו להקיש על קשר הכרחי ביניהם שיוביל לכך שתמיד יופיעו יחדיו גם בעתיד? כאן נכנסת ביקורת האינדוקציה של יום. לדידו של יום, מאורעות מן העבר לא מאפשרים לנו לתקף היסקים לגבי העתיד, לא כל שכן היסקים על קשרים הכרחיים (שהיפוכם בלתי אפשרי). יום מבסס את הטיעון בהתבסס על עקרון ה"מזלג של יום", לפיו כל טענה בעולם מתבססת או על ניתוח לוגי-מושגי של המושאים עליהם היא מוסבת (מופת) או על ניסיון:
1. אם היסקים אינדוקטיביים מבוססים על ניתוח לוגי-מושגי משמעות הדבר היא שלא נוכל להעלות על דעתנו מצב שבו דברים שתמיד הופיעו יחדיו לא יופיעו יחדיו בעתיד. אבל אנחנו בהחלט מסוגלים להפריד במחשבה בין שני מושאים נבדלים, אפילו אם תמיד הופיעו יחדיו. מכיוון שתיתכן הפרדה הרי שהקשר בין השניים אינו הכרחי ("עקרון ההעלאה על הדעת"), ומקור הידיעה על אודותיו אינו ניתוח מושגי/לוגי.
2. כיצד ביכולתנו לבצע היסקים על בסיס הניסיון? לדידו של יום, היסקים אינדוקטיביים מן העבר על העתיד מבוססים על עיקרון בשם "עיקרון אחידות הטבע", לפיו הטבע מתמיד במהלכו ומקיים את אותם סדרים ואותם יחסים בין מושאים בכל זמן ובכל מקום. אך כיצד ניתן לבסס את עיקרון אחידות הטבע? לא ניתן לבסס אותו באופן לוגי מכיוון שניתן לדמיין שהטבע יסטה ממסלולו (למשל, השמש תפסיק לזרוח), ומכאן שטבע לא אחיד הוא אפשרי (ולכן לא יכול להיות תולדה של בחינה לוגית, שתמיד תוביל למסקנות הכרחיות). האם ניתן לבסס את עיקרון אחידות הטבע על הניסיון, קרי על העובדה שהטבע התמיד במהלכו עד לרגע זה ממש? ביסוס שכזה יחטא כמובן בהנחת המבוקש, אנו יכולים להסיק מן העבר אל העתיד רק באמצעות אינדוקציה, אינדוקציה נסמכת על עיקרון אחידות הטבע, ולכן לא ניתן לבסס את עיקרון אחידות הטבע על אינדוקציה מבלי להיקלע למעגליות.
בהמשך החקירה יום מעלה עוד הסתייגות סמנטית שנוגעת לידע שלנו לגבי יחסים סיבתיים - נדמה שיש לנו קושי של ממש לחשוב יחסים שכאלו. יום טען כי ההאמנה ביחסים סיבתיים היא ההאמנה לפיה שני מושאים נמצאים בקשרי סמיכות בחלל ובזמן, מופיעים תמיד יחדיו ומקיימים ביניהם קשר הכרחי. יש לתת את הדעת לכך שעצם העובדה ששני מושאים מופיעים תמיד יחדיו אינה שקולה לכך שקיים ביניהם קשר הכרחי, ואנו יכולים להאמין שהקשר מקרי וכי ההישנות התמידית היא תולדה של נסיבות (לדוגמה, אם בכל פעם שהייתה לי יום הולדת הכינו לי עוגת שוקולד, אך אני לא מאמין שהקשר בין יום ההולדת שלי והכנת עוגת שוקולד הוא אותו סוג של קשר שקיים בין אש ועשן). אך יום טוען שאנחנו לא מסוגלים לחשוב קשר הכרחי. מעולם לא חזינו בקשר שכזה בין שני מושאים, ומכאן אין אנו מסוגלים לגבש מושג שלו (ראו לעיל, עקרון ההעתק). אי לכך, מקורו של מושג הקשר ההכרחי שלנו אינו בתכונה שקיימת במושאים, אלא בתחושה פנימית שמתעוררת ברוח. כשאנו רואים שני דברים שתמיד מופיעים יחד בזה אחר זה, הפסיכולוגיה שלנו גורמת לנו לבצע (באופן בלתי מודע) היסק אינדוקטיבי ולהאמין שאם האחד יופיע, מיד יופיע אחריו האחר. כך, כאשר אנחנו רואים אבן שפוגעת בזכוכית, המחשבה שלנו מיד מובילה אותנו, בעל כורחנו, למחשבה על זכוכית שמתנפצת. הקשר החזק בין שתי המחשבות האלו בתוך הרוח שלנו מחולל בנו תחושה של הכרע (determinacy). אנו לא מבחינים בכך שמקורה של התחושה היא ברוח שלנו, ואנו משיתים אותה על המושאים, וחושבים שיש ביניהם קשרים הכרחיים, על אף שאנחנו לא מסוגלים לחשוב קשרים שכאלו אלא כתחושה המופיעה בתוך רוחנו.
לצד זאת יום נותן הגדרה נוספת לסיבתיות, לפיה סיבתיות מורכבת מיחסי סמיכות בחלל ובזמן ומהישנות תמידית בין מושאים. ההגדרה הזו, שמנתחת סיבתיות כתכונה של מושאי הניסיון בעולם ולא כתכונה של המושגים המייצגים אותם, אמורה להשלים את ההגדרה הראשונה. בהקשר זה, חשוב להדגיש שיום לא הכחיש שקיימים מושאים מסוימים שאכן תמיד מופיעים יחדיו. מה שיום הכחיש הוא את היכולת שלנו לתפוס את העובדה שבגינה ההישנות מתרחשת.
הביקורת של יום השפיעה בצורה עמוקה על הפילוסופיה עד לימינו, והוויכוח על טיבם וקיומם של קשרים סיבתיים עדיין ניטש בין זרמים פילוסופיים יריבים. בראשית המאה ה-20 פילוסופים רבים, דוגמת ברטראנד ראסל או הפוזיטיביסטים הלוגיים, דחו את הסיבתיות מכל וכל בהשפעתו של יום, וניסו ליצור מערכות פילוסופיות המתייחסות להישנות תמידית (קורלציה) בלבד.
עצם וזהות אישית
מימיו של אריסטו השתרשה בקרב פילוסופים רבים התפיסה לפיה אובייקט, דוגמת פרח, אבן, עץ או חיה, הוא למעשה אוסף של תכונות האחוזות במצע פשוט ובלתי מוחש (עצם) ותלויות בו לשם קיומן. יום טען כי פילוסופים המתבססים על תורת העצם הזו מתעלמים מכך שמכיוון שכל מחשבותינו מורכבות מתכנים שהופיעו בעבר בניסיון (עקרון ההעתק), הרי שאין ביכולתנו להשיג מצע בלתי מוחש שכזה. לדידו של יום, אובייקטים מתמצים באוסף האיכויות החושיות המרכיבות אותן. כך לדוגמה, תפוח אינו מצע שאחוזות בו התכונות "היות אדום", "היות עם מרקם X" ו"היות מתוק". תחת זאת, תפוח הוא פשוט הופעה של שלוש התכונות הללו יחדיו. הופעה חוזרת של התכונות הללו גורמת לנו לייחס להן קשרי סמיכות וסיבתיות (או תלות הדדית), קשרים שלכאורה הופכים את שלושתן לאובייקט יחיד שמשמר את זהותו אפילו תחת שינויים (לדוגמה, אנו מאמינים כי התפוח נותר אותו התפוח אפילו כשהגוון שלו דהה במקצת). לפי יום, המתח בין הנטייה הפסיכולוגית שלנו להאמין כי אובייקטים משמרים את זהותם בתהליכי שינוי, ובין הגילוי כי אובייקט, כהקבץ של תכונות, מאבד את זהותו כאשר אחת מאיכויותיו מתחלפת, היא זו שדחפה פילוסופים להמציא את מושג העצם, ולהתעלם מכך שאין ביכולתם לתת לו פשר של ממש.
החקירה של יום את מושג הזהות האישית שלנו מתרחשת ברקע לעניין רב שהתעורר בסוגיה בעקבות טענתו של לוק לפיה כאשר אנו נזכרים בתכנים שהופיעו ברוח שלנו בעבר אנו מגלים כי בזיכרון מופיע לצד כל תוכן מסוים (מחשבה או תפיסה) גם סובייקט התופס אותו. ההופעה של אותו הסובייקט היא שמאפשרת לנו לייחס את כל הזיכרונות לאותו הפרט, לעצמנו, ולהאמין כי אנו זהים למי שהיינו לפני 10 שנים או לפני חמש דקות. בניגוד ללוק, יום טען כי כאשר אנו מבצעים רפלקסיה על הזכרונות שלנו אנו לא מגלים בהם את קיומו של שום סובייקט תופס. כל מה שמתגלה לנו בתוך רוחנו הוא זרם בלתי פוסק של תפיסות, כשהאחת נוטלת את מקומה של האחרת. יום מדמה את הנפש לתיאטרון שבכל רגע מופיע בה דמות אחרת, שלאחר מכן מפנה את מקומה לדמות נוספת וחוזר חלילה. לאחר מכן יום מסתייג מן הדימוי וטוען כי הנפש אף אינה תיאטרון - אין שום "רקע" משותף שעליו מופיעים התכנים שברוח. תחת זאת, הנפש שלנו אינה אלא הקבץ (bundle) של תכנים שונים, שנטיות פסיכולוגיות שלנו גורמות לנו לייחס להן זהות. הנטיות הללו הן אותן הנטיות שלפי יום גורמות לנו לייחס זהות לאובייקטים חומריים, משמע הנטייה לייחס זהות לדברים הנמצאים בקשר סיבתי זה לזה (מחשבה אחת גוררת מחשבה אחרת) והנטייה לייחס זהות לדברים דומים (רצפי מחשבות בעבר דומים זה לזה בקשרי האסוציאציה הקובעים את תנועתם ובתוכניהם).
קיום העולם החיצון
יום זיהה מתח בין ההאמנה שלפיה מושאי ההכרה שלנו, דוגמת עצים, ציפורים ואבנים, קיימים באופן בלתי תלוי בנו, ובין העובדה שמעולם לא התנסינו בקיומו של אובייקט אלא כתפיסה שנטבעה בתוך רוחנו.