cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוחנן סימון
ביוגרפיה
אשתו הראשונה הייתה שרה כץ, ילידת סלובאקיה, חברת גן-שמואל, ונולדו להם שתי בנות. אשתו השנייה הייתה האופנאית פיני לייטרסדורף. היא הייתה תופרת-צמרת, תפרה תלבושות לתיאטרון ועיצבה בגדים עבור משכית. בהשפעתה ובעזרת מכריה בחוץ-לארץ יצאו סימון ולייטרסדורף למסע ממושך באירופה ובאמריקה הלטינית (מאמצע שנת 1953 עד קיץ 1955).
בשנת 2001 התקיימה במוזיאון תל אביב תערוכה רטרוספקטיבית של יצירותיו שנקראה תערוכה "דיוקן כפול". האוצרת הייתה טלי תמיר שכתבה ספר-קטלוג מחקרי מעמיק ומקיף על תולדות חייו ויצירתו של האמן.
התגייסות פוליטית: צייר כרזות (1937 -1953)
חודשים מעטים בלבד לאחר שסימון התקבל לשנת-ניסיון לקיבוץ גן-שמואל, גייסו אותו תנועת "השומר הצעיר", "ארגון הציירים והפסלים של הקיבוץ הארצי" והמפלגה "הליגה הסוציאליסטית" לצייר כרזות פוליטיות למענן, בשל כישוריו הגרפיים המעולים וניסיונו הרב שצבר בעיתונות בצרפת.
הכרזות היו תעמולתיות במובהק. סימון עיצב כרזות לוועידות ומועצות של "השומר הצעיר", לבחירות לוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים, לאירועים שונים אחרים כמו, ציון 25 שנים למהפכת אוקטובר (1943), כרזות אחד במאי, כרזה נגד הפצצה האטומית עבור ועדת השלום הישראלית ועוד.
צייר המשפחות וההווי החברתי בקיבוץ
סימון התפרסם במראות הקיבוץ שתיאר בציוריו; ציוריו ביטאו את החיים וההווי החברתי בקיבוץ כאידיאליים וכמאושרים. אלה היו ציורים שביקשו להציג את השלמות והיופי שבחיי הקיבוץ השיתופיים, והדמויות המתוארות בהם גדולות-ממדים ומקרינות בריאות, עוצמה, אופטימיות והרמוניה עם הטבע. בייחוד ידועים ציורי הסצנות המשפחתיות מעשי ידיו: הורים וילדים באירועים ציבוריים בקיבוץ, אב מניף את ילדו במעין מחוות הגשת מנחה לאלים, רגע אינטימי בין אם לילדיה.
"התקופה החומה": אדמה ועבודה (1939 -1945)
לאחר תקופת הסתגלות לחיי-קיבוץ שבה סימון כמעט לא צייר, הוא חזר לצייר. בהתחלה, צייר בסגנון פוסט-אימפרסיוניסטי עם ניחוח צרפתי מובהק. בהמשך, עבודתו בשדות ובפרדס הצמיחו בו סגנון ייחודי, שהתאפיין בצבעוניות מונוכרומטית של גוני אדמה ותיאור עשיר ומונומנטלי של עבודת-האדמה; העובדים - חברי הקיבוץ - מופיעים בציוריו בתקופה זו כדמויות חסרות-פנים, גופניות מאוד, שקועות לגמרי בעבודתם. בכך, סימון הדגיש את העבודה כערך חברתי קולקטיבי מקודש, שבו דגלה התנועה הקיבוצית כולה.
רישומים
סימון עסק באופן אינטנסיבי ברישום ורכש מיומנות גבוהה כרשם. הוא היה ביסודו אמן של קו. הייתה לו שליטה וירטואוזית בקו, שהיה משועבד לגמרי לרצונו ולצרכיו השונים.
הרישום לבש צורות שונות במהלך חייו: בשנות ה-40 היה למדיום הרישום מעמד כמעט עצמאי בעבודתו ולעיתים התפתחו הרישומים ליצירות העומדות בפני עצמן. הרישומים משנים אלה חושפים תהליך אינטנסיבי של חיפוש אחר נקודת איזון לקומפוזיציות מורכבות, המבקשות לארגן קבוצה גדולה של דמויות סביב מוטיב אחד, לדוגמה הדגל.
בראשית שנות ה-50 שלט ברישומיו של סימון הקו הגרפי-איורי, שחשף את יכולתו הנרטיבית לספר סיפור שלם באיור אחד קטן. בהמשך, שימש הרישום את סימון כאמצעי טכני לתכנון ולהגדלה של ציורי-הקיר רחבי-המידות שביצע באותה תקופה.
בשנות ה-60 וה-70 הצטמצם תפקידו של הרישום למעמד של כלי-הכנה, המסמן את מיקומם של הצורות והצבעים במרחב הציור.
בהשפעת שלושת מוריו יצא סימון בשנים 1954–1955 למסעו הגדול למדינות אמריקה הלטינית; המסע הטביע חותם בל ימחה על דרכו באמנות-הציור ואפשר היה להבחין בראשיתו של סגנון חדש בהשפעת האמנות המופשטת הנפוצה בברזיל.
ציורי קיר (1934 -1943)
סימון נחשף לאמנות ציורי הקיר בזמן ביקורו בניו יורק. הוא חקר את אמנות ציורי הקיר בעת ביקורו באיטליה. סימון סבר שיש לאמנות זו עתיד בארץ ישראל והחל לעסוק בה עם שובו לארץ, ואולם, ניסיונותיו הראשונים לא צלחו: הצבעים התפוררו על הקירות בשל תנאי האקלים השונים (ולכן, לימים, ציורי הקיר הראשונים שלו לא נשתמרו). לאחר ניסיונות מרובים והכנסת שיפורים בטכניקה (כמו שימוש בחומרי צבע המצויים בארץ ישראל והמתאימים לאקלימה), ציורי קיר אלה נשתמרו (אחדים מהם אבדו עקב עבודות בנייה ושיפוצים של המבנים בהם ועליהם צוירו).
סימון צייר ציורי קיר הן בארץ ישראל והן מחוצה לה, ובהם:
בארץ:
ברחבי העולם:
אוניות צים:
ציור-הקיר "נוער בקיבוץ"
בזמן מסעו במרכז ודרום אמריקה, צייר סימון כמה ציורי-קיר במבנים יהודיים. עד שנת 2001, שרד מציורים אלה רק אחד – "נוער בקיבוץ" – שצויר על קיר בבית-ספר "התחייה" בסאו פאולו שבברזיל. לאוצרת תערוכת 2001 במוזיאון תל אביב, טלי תמיר, נודע ממורה בבית הספר שהמקום נמכר לחרדים אשר מתכוונים להרוס את הקיר. בעקבות זאת יצא לפועל מבצע הצלה שבמסגרתו פורק הקיר עם הציור והובל לארץ. הקיר הורכב בחדר האוכל של קיבוץ גן שמואל, ואמן שחזור מברזיל עמל על שחזור הציור. טקס חנוכת הציור נערך בחדר האוכל ב-29 ביולי 2006.
איורים לילדים ולמבוגרים
סימון הצטיין באיורים לילדים אשר צייר בשנת עבודתו בעיתון "על המשמר לילדים" (1952); הוא עשה כן כשליח מטעם תנועת הקיבוץ הארצי, בהיותו חבר פעיל ב"ארגון הציירים והפסלים של הקיבוץ הארצי" שחייב את חבריו להתנדב לשנת-שירות בתנועה. הוא התגלה כמאייר נפלא בעל יכולת גבוהה בעיצוב סצנות קומיות והעשיר את הסיפורים לילדים באיורים מעניינים בסגנונות שונים שתאמו את העלילות המגוונות של הסיפורים.
סימון נהג לאייר את כל מכתביו לבנותיו ולידידיו, ולצד הטקסט הכתוב צייר את הנופים שראה ואת המעשים שעשה, ולפעמים, הוסיף את הדיוקן שלו כדמות קומית. כך, נהג בשינויים המתחייבים, בספר הסיפורים הברזילאים שלו, שכתב ואיתר במסעותיו באמריקה הלטינית בשנים 1954 – 1955.
סימון היה גם קריקטוריסט מחונן, וצייר קריקטורות רבות ומשעשעות מחיי הקיבוץ, שהתפרסמו בעיקר בעלון-הקיבוץ.
מגילות "איורים מחייכים" של מנהיגי התנועה
בסוף שנת 2010 הופיע אספן אנונימי ומסר לידיו של יובל דניאלי, האוצר של ארכיון השומר הצעיר יד יערי בגבעת חביבה 5 מגילות שהיו ברשותו עם איורים, מהן 4 עם איורים לילדים; איגרת האיורים החמישית, המעניינת והנדירה מסוגה, נועדה למבוגרים; סימון צייר אותה בזמן ישיבה מתוחה וסוערת שהתקיימה בקיבוץ משמר העמק שבה נידונה השאלה אם על תנועת הקיבוץ הארצי להקים מפלגה פוליטית עצמאית. המגילה בצורה של גליל-נייר באורך של 3.80 מטר כללה 38 איורים על ריבועים שצלע כל אחת מהן 10 ס"מ, שהציגו רגעים מאותה ישיבה גורלית, בסגנון הומוריסטי-היתולי. יובל דניאלי מתאר את המגילה כך:
נופי הנגב
בשנת 1953 השתתף סימון בהאדרת המיתוס הציוני של הנגב, כאשר יצר ציורי-קיר לתערוכת "כיבוש השממה" בירושלים. בהתחלה, סימון ראה בנגב אתר של טיולי נוער בכובעי טמבל, במכנסיים קצרים ובסנדלים, אך בהדרגה הפך הנגב בציוריו למרחב נופי שטוח, שחולותיו בגוונים שונים של צבע חום, מהווה מצע להפשטה ציורית. בכל זאת, עדיין הופיעו בציורי-הנגב שלו סצינות של מדידה, סלילה והנחת צינורות-מים, שסימון מצא בהן עניין בגלל הדינמיות שבמפגש בין אדם, טבע ובנייה.
אל הציור המופשט והסוריאליזם
כשהצטרף סימון למייסדי "אופקים חדשים" הוא היה עדיין חבר-קיבוץ ונחשב לצייר סוציאליסטי מהשורה הראשונה. מעשה זה נתפס על ידי ציירי התנועה של הקיבוץ הארצי כמעין בגידה, חציית-קווים אדומים והפניית-עורף לריאליזם הסוציאליסטי; שהרי "אופקים חדשים" דגלה בציור מופשט אסתטי וב"אמנות לשם אמנות". סימון לא ראה סתירה בין היותו צייר-חצר של התנועה הקיבוצית לבין הצטרפותו ל"אופקים חדשים" אלא, המשכיות שמשוחררת מהסגנון הבוטה של הריאליזם הסובייטי מבית מדרשו של ז'דאנוב, האידאולוג הקנאי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
כך, בשנות ה-50 עדיין סימון המשיך לצייר ציורים תימאטיים על סף המופשט, שהתבטא (למשל) בצמחים משונים ומפותלים כלפי מעלה הנצמדים לדמויות רזות ומוארכות שצייר. היו שכינו את סגנונו זה כ"מופשט ווגטטיבי". אולם, כשעזב סימון את הקיבוץ, הוא אכן היפנה בפועל עורף לריאליזם הסוציאליסטי והפך להיות צייר עירוני שחזר להתנסויות האמנותיות המודרניות שחווה בשנות חייו הבוהמיות בפריז. חרף ההפשטה בציוריו, הם היו די ברורים ומובנים, צבעוניים ואופטימיים.
מהציור המופשט הווגטטיבי אל עבר הציור הסוריאליסטי המרחק לא היה רב אצלו. בשנתיים האחרונות לחייו, המוטיבים הצמחיים הפכו לא-מציאותיים ועטו מימד סוריאליסטי, אירוטי וניכרה בציוריו השפעתו של הצייר הספרדי ז'ואן מירו.
השתתפות בתערוכות
השתתפות בתערוכות קבוצתיות חשובות מבחינה ההיסטוריה של האמנות הישראלית
תערוכות יחיד:
לקריאה נוספת
ספר מאת האמן
ספרים ומאמרים על האמן
הבית של גלוריה
הבית של גלוריה (באנגלית: Gloria's House) היא סדרת הנפשה קומית אוסטרלית-גרמנית. הסדרה נוצרה על ידי לינדה קרטיס וג'ואן בואג, הופקה על ידי ניל רובינסון, והולחנה על ידי פיטר דאסנט. חברות ההפקה של הסדרה הן Energee Entertainment, RTV Family ו-Entertainment AG.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר גלוריה, ילדה ג'ינג'ית ומצחיקה בת תשע שחיה עם משפחתה בבית מבולגן עם המצאות מוזרות. בכל פרק, גלוריה יחד עם משפחתה ושכניה עוברת הרפתקה מצחיקה, ובסיום הפרק מספרת עליה לביל, החתול שלה, ומסיקה מסקנות.
דמויות ומדבבים בעברית
בימוי הדיבוב העברי נעשה על ידי שרון כהן והדס מוזס, והופק על ידי נטע בן צבי. בנוסף דיבבו בתור מדבבים אורחים אלברט כהן, דני שגב, נטלי פיק, יורם יוספסברג, יעל עמית, לני כהן, מורן סופר ונורית כהן.
יחסי בולגריה–ערב הסעודית
יחסי בולגריה–ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים בין בולגריה לערב הסעודית.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-20 במרץ 1964. באפריל 2022 שרת החוץ הבולגרית תאודורה גנצ'ובסקה נפגשה עם שר הכלכלה והתכנון של ממלכת ערב הסעודית פייסל בן פאדל אל-איברהים, שהיה בסיור במזרח אירופה. במהלך פגישתם דנו שני השרים במלחמה באוקראינה, וכן בהמשך התקפות החות'ים על שטחה של ערב הסעודית, והסכימו כי יש לפתור את כל הסכסוכים בדרכי שלום בדרך של משא ומתן.
רוי מור
רוֹי סְטִיוּאָרְט מוּר (באנגלית: Roy Stewart Moore; נולד ב-11 בפברואר 1947) הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שופט לשעבר בבית המשפט העליון של מדינת אלבמה. הוא גם מייסד ונשיא הקרן למשפט מוסרי. מור היה מועמדה של המפלגה הרפובליקנית בבחירות המיוחדות לסנאט ארצות הברית מטעם אלבמה 2017 שנערכו על מנת למלא את מקומו של הסנאטור ג'ף סשנס.
עקב ערעור שלא צלח, התפטר מור באפריל 2017 מבית המשפט העליון באלבמה, והודיע ​​כי יתמודד למושב הריק של מדינתו בסנאט של ארצות הברית, אשר פונה על ידי ג'ף סשנס, לאחר שאישר הסנאט את מינוי לתובע הכללי של ארצות הברית. בבחירות המקדימות ניצח מור את הסנאטור לותר סטרנג', מחליפו של סשנס בסנאט.
מור נחשב לחסיד הימין הרדיקלי בארצות הברית. הוא משך את תשומת הלב הארצית ועורר מחלוקות וסערות רבות עקב תפיסותיו הגזעניות, ההומופוביות, הטרנספוביות, האנטישמיות והאסלאמופוביות, אמונתו כי על הנצרות לעמוד במרכז סדר היום וקשרי העבר שלו לארגוני עליונות לבנה ונאו-קונפדרציה. מור היה קול מוביל בתנועה אשר קידמה את הטענה הכוזבת כי הנשיא לשעבר ברק אובמה לא נולד בארצות הברית.
זעמן אמריקאי מזרחי
תיאור
נחש זה נפוץ ממזרח להרי הרוקי, לרוב בארצות הברית, אך גם בדרום קנדה ובמקסיקו, גוואטמלה ובליז. לרוב הוא מגיע לאורך 50 עד 152 סנטימטרים, כשהגודל משתנה בין התת-מינים השונים. הפרט הגדול ביותר הגיע לאורך 185.4 סנטימטרים. צבע קשקשי הנחש לרוב שחור או חום כהה עם גוונים צהובים, חומים ואף ירוקים על הצד או הבטן. הצעירים נולדים בהירים יחסית אך מתכהים במהירות עם התבגרותם. לנחש זה ראש מוארך עם עיניים שחורות גדולות והוא בעל ראייה טובה.
הנחש חי לרוב בסביבות לחות וביערות והוא פעיל במשך היום. נחש זה מסוגל לנוע במהירות הן על הקרקע והן על עצים והוא רודף אחרי טרף כמו יונקים קטנים, עופות, צפרדעים וזוחלים אחרים כמו לטאות, זעמניים אחרים ואף נחשים ארסיים. הצעירים ניזונים בעיקר מחרקים ועכבישים.
קונסטנטין קוזנצוב
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחת סוחרים אמידה שהייתה בעלת עסק מסחר שמרכזו באסטרחן. הוא התחנך בבית, שם למד לנגן בפסנתר ובחליל. התעניינותו בציור נוצרה בהשראת הזמן שבו בילה בכפר, ועבודותיו הראשונות היו בחיקוי של איוואן שישקין.
זעמן אמריקאי מזרחי
תיאור
נחש זה אינו ארסי, והוא משתמש בשרירי גופו כדי למחוץ את טרפו או למחוץ אותו על הקרקע וטרף קטן הוא נוטה לבלוע בחיים. הנחש בעל חושים טובים והוא מתרומם כדי לחוש את סביבתו ולגלות סכנות.
קונסטנטין קוזנצוב
ביוגרפיה
בסביבות 1892, הוא נכנס לאקדמיה לאמנות בסראטוב. שם פגש את ויקטור בוריסוב-מוסטוב ובשנת 1895 ליווה אותו לפריז, שם עבדו שניהם באולפנים של פרננד קורמה. בשנת 1899, הוא חזר הביתה כדי להתחתן, ואז חזר והתיישב בפריז בשנת 1900. באותה תקופה הוא הפך לעוזרו של פרדיננד הומבר. אשתו, אלכסנדרה, למדה באקדמיה ז'וליאן.
באותה שנה, הוא החל לערוך נסיעות תכופות לבריטני ונורמנדי, שם הפיק למעלה מ-150 ציורי חוף, ונקשר לבית הספר ברביזון (שבה פגש לראשונה בסראטוב);[2] צייר לעיתים קרובות עם ז'אן פסקה, שהיה גם מהגר רוסי.
הוא המשיך להציג במוסקבה ובסנט פטרסבורג, ומשנת 1905 היה חבר ב"איגוד האמנים במוסקבה". בשנת 1909, הוא עיצב תפאורה להפקה של האופרה-קומיק, אך מעולם לא נעשה בהם שימוש.
לאחר 1927, הוא מעולם לא עזב את פריז; עבד לאורך הסיין בקיץ ובסטודיו שלו בשאר ימות השנה. במהלך תקופה זו, הסגנון שלו החל לעזוב את האימפרסיוניזם, עם פלטה צבעים כהה יותר וניגודים חדים יותר. בשנות ה-30 פנה ליצירת איורים; במיוחד עבור מהדורה מיוחדת, ממוספרת בשפה הצרפתית של ספר מאת ניקולאי גוגול. איוריו לכמה יצירות של פושקין מעולם לא פורסמו.
לאחר מותו של בנו הבכור ב-1933, בריאותו החלה להתדרדר והוא נפטר שלוש שנים לאחר מכן.
מורשת האמן
יצירותיו של קוזנצוב נמצאות באוספים מוזיאונים רבים, כולל גלריית טרטיאקוב הממלכתית והמוזיאון הרוסי, ומחוצה לה, במוזיאון ד'אורסה ובמוזיאון הקרנבל בפריז, בפונט-אוון ובמוזיאון העירוני של האג.
לאחר מותו של האמן נערכו בפריז תערוכות רטרוספקטיביות של עבודותיו בשנים 1937, 1964, 1965 ו-1966.
בשנת 2021 נערכה התערוכה בקנה מידה גדול של עבודותיו של קונסטנטין קוזנצוב ברוסיה בגלריה טרטיאקוב.
18 באוקטובר
18 באוקטובר הוא היום ה-291 בשנה (292 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה, נשארו עוד 74 ימים.
עיטור לנין
עיטור לנין (ברוסית: орден Ленина) היה העיטור הגבוה ביותר בברית המועצות. העיטור נוסד בשנת 1930. העיטור קרוי על שמו של המנהיג הראשון של ברית המועצות - ולדימיר איליץ' לנין. העיטור הוענק לאזרחים על שירות יוצא דופן למדינה ולחיילים על הפגנת אומץ לב יוצא מגדר הרגיל. בסך הכול עד לפירוקה של ברית המועצות הוענקו 431,418 עיטורי לנין.
עד לשנת 1934 בה הונהג תואר גיבור ברית המועצות היה זה העיטור הגבוה במדינה. מקבלי תואר גיבור ברית המועצות, קיבלו עם "כוכב הזהב" גם את עיטור לנין. כמו כן קיבלו עיטור זה גם מקבלי התואר "גיבור העמל הסוציאליסטי" (המקביל האזרחי ל"גיבור ברית המועצות").
בדומה לעיטורים סובייטים רבים, הוא הוענק לא רק לאנשים אלא גם לערים, ארגונים, מפעלים, מוסדות ציבור, יחידות צבאיות ועיתונים.
היסטוריה
מחשבות על יסוד עיטור חדש החלו עוד בשנת 1926. בשנה זו הוצע לתת לבעלי ארבעה עיטורי הדגל האדום עיטור נוסף והוא יהיה העיטור הגבוה במדינה. בתחילת 1930 הדיונים התחדשו ובאביב הוצע תיאור העיטור. ב-6 באפריל 1930 הוחלט על סדר הענקת העיטור.
הענקות
עיטור לנין הוענק לראשונה ב-23 במאי 1930 לעיתון "קומסומולסקאיה פראבדה", עיתון של הקומסומול. האות השני הוענק למפעל לייצור נורות. רק הענקה השלישית בוצע לבן אדם - הבל ינוקידזה, מדינאי סובייטי (כעבור כמה שנים, ב-1937, הוא הוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים). כבר בשנת 1936 העיטור הוענק בפעם השנייה - לטייס ואלרי צ'קאלוב. בשנת 1939 בעל שלוש הענקות היה טייס ולדימיר קוקינאקי. בשנת 1935 העיטור הוענק לילדה בת 11 - אוספת כותנה מטג'יקיסטן. הענקת העיטור לאזרחים זרים בוצע לראשונה בשנת 1931.
בשנים 1944–1957 היה נהוג להעניק את העיטור לקצינים לאחר 25 שנות שירות.
לברנטי בריה היה בעל 5 הענקות, אך הוצא להורג באשמת בגידה.
דן ילון
דן ילון גרסטנפלד (18 באוקטובר 1944 – 10 באוקטובר 1973) היה רופא וחייל בעל צל"ש הרמטכ"ל שנהרג במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
ילון נולד ליהודית ואריה-רפאל גרסטנפלד, ניצולי השואה ילידי רומניה. בשנת 1944, בבוקרשט בעת שההורים עשו את דרכם לארץ ישראל. הוא למד בבית הספר היסודי "המתמיד" ברמת-גן ואחרי-כן למד בתיכון החקלאי בכפר הירוק והצטרף עם חבריו לכיתה לגרעין נח"ל.
ילון גויס לצה"ל בספטמבר 1962 ושירת בתחילה בנח"ל בקיבוץ נחל עוז. בשנת 1963 השתתף בקורס חובשים והוצב בחיל האוויר שם שירת כחובש תעופתי. במרץ 1965 השתחרר משירות סדיר והחל ללמוד רפואה באוניברסיטת בולוניה, שם למד שלוש שנים. לאחר מכן המשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב אותם סיים בשנת 1971. את ההתמחות ברפואת ילדים עשה בבית חולים הלל יפה בחדרה. עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא "שימוש בהזנה תוך-ורידית במחלקות ילדים בבתי חולים".
כשפרצה מלחמת ששת הימים חזר ילון לישראל מאיטליה ולחם בקרבות ברמת הגולן כחובש תעופתי. לאחר מלחמת ששת הימים סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת תל אביב. לאחר שסיים את לימודיו עבר קורס קצינים.
ב-10 באוקטובר 1973 שירת ילון כרופא בבית החולים שדה ברמת הגולן, באזור אל-על. כאשר החלה הפגזה כבדה על נקודת פינוי במסוקים, החיילים התפזרו כדי לתפוס מחסה. למרות אזהרות המפקדים, שלא לקום בשל מטח היריות הכבד חזרו ילון, וסגן יצחק דל אח חדר ניתוח בבית חולים לטפל בפצועים. סא"ל צבי חירות, שנפצע צעק לעברם, "חברה תשכבו מהר, אין לכם ניסיון בהפגזות, אתם תיפגעו". השניים נהרגו מאש האויב שנורתה לכיוונם.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות הצבאי קריית שאול. הוא השאיר אחריו אישה, שתי בנות, אם, אחות תאומה - נילי ואחות תמר.
חיים אישיים
בשנת 1970 נישא לדורינה. בשנת 1972 נולדה בתם הבכורה דנה. בתם קרין נולדה בשנת 1974, חצי שנה לאחר נפילתו.
הנצחה
במרכז הרפואי הלל יפה הוקמה ספרייה על שמו. בני משפחתו תרמו לספרייה את כל ספרי הלימוד של בנם וביטאונים מקצועיים בנושא רפואה.
היינץ יוסט
היינץ יוסט (בגרמנית: Heinz Jost 9 ביולי 1904 - 12 בנובמבר 1964) היה מפקד אס אס גרמני בתקופת גרמניה הנאצית. הוא היה מעורב בריגול כאיש אס דה של משרד VI (מודיעין זר) במשרד הראשי לביטחון הרייך. יוסט היה אחראי לרצח העם במזרח אירופה כמפקד איינזצגרופה A ממרץ-ספטמבר 1942.
קריירה נאצית
יוסט הצטרף למפלגה הנאצית ב-2 בפברואר 1928 מספר חבר 75,946. הוא מילא תפקידים עבור המפלגה בדרום הסה. בשנת 1930 השתקע כעורך דין עצמאי בלורש (Lorsch), הסה. במרץ 1933, לאחר שהנאצים עלו לשלטון, היה יוסט מנהל המשטרה בוורמס ולאחר מכן מנהל המשטרה של גיסן. אז הכיר את ורנר בסט, שהכניס אותו לסוכנות הביון והביטחון הנאצית הראשית, האס דה. ב-25 ביולי 1934 יוסט החל קריירה במשרה מלאה באס דה. מספר החבר שלו באס אס היה 36,243. במאי 1936 יוסט הועלה בדרגה במשרד הראשי של האסד דה לתפקיד ראש מחלקה III 2 (שירותי מודיעין זרים). בשנת 1938 יוסט עמד בראש איינזצגרופה דרזדן שלאחר מכן כבשה את בוהמיה ומוראביה. באוגוסט 1939 הטיל ריינהרד היידריך על יוסט להשיג מדים פולניים שנדרשו להתקפת הדגל הכוזב על התחנה בגלייביץ.
כאשר הוקם המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) בספטמבר 1939, מונה יוסט לראש מחלקה VI, מחלקת מודיעין זר (Ausland-SD). אחת המטרות העיקריות של המחלקה הייתה לנטרל שירותי מודיעין זרים שעשויים לנסות לפעול בגרמניה. הוא שירת גם כקצין אס אס בפלישה הגרמנית לפולין ב-1939.
פיקוד על איינזצגרופה
הקריירה של יוסט סבלה מהקשר שלו עם ורנר בסט, שהיה יריבו של היידריך. בסט הפסיד במאבק כוחות עם היידריך שהפך לאחד האנשים החזקים בגרמניה הנאצית. במרץ 1942 יוסט פוטר מתפקידו כמפקד מחלקת מודיעין זר. את מקומו תפס בריגדפירר ולטר שלנברג, סגנו של היידריך. היידריך הטיל על שלנברג לבנות תיק להדחת יוסט. לדברי שלנברג, יוסט היה חסר מיומנות ביורוקרטית ודחף. "חוסר היעילות הכללי של מחלקה זו וכישלונו של הבריגדפירר היינץ יוסט בתפקידו כמפקד, כישלונו לשלוט בפקודיו ולנהל את ענייני המחלקה, היה ידוע. שלנברג תיאר את יוסט כאדם שחוק, עייף, עצלן חסר יוזמה או רצון לעבוד, שהיה פעיל לכל היותר שלוש או ארבע שעות ביום. בשעות אלו הוא קרא כמה דיווחים, אותם העביר לרוב ללא הערכה או ביקורת והתיר למספר מצומצם של יחידים [יועצים] שהמתינו לא פעם שבועות לראיון, להביא בפניו עניינים שונים. בגלל חוסר יכולתו לומר "לא", אומר שלנברג, הכפופים לו עבדו ללא הכוונה, משכפלים את עבודתם ללא צורך." יוסט נשלח לפקד על איינזצגרופה A, שמפקדה הקודם פרנץ ולטר שטאלקר נהרג בקרב עם פרטיזנים. איינזצגרופה A פעלה במדינות הבלטיות ובבלארוס. יוסט הפך למפקד משטרת הביטחון וה- (Befehlshaber der Sicherheitspolizei und des SD או BdS) בנציבות הרייך אוסטלנד, ומפקדתו הייתה בריגה. יוסט כיהן בתפקיד זה עד ספטמבר 1942. לדברי יוסט, תפקיד זה נשא אחריות מהותית: "במהלך פעילותי כמפקד איינזצגרופה A, הייתי גם מפקד משטרת הביטחון והאס דה באוסטלנד. המטה של איינזצגרופה A היה ממוקם בקראסנוגווארדייסק (Krasnogvardeisk), והמפקדה של המפקד העליון של משטרת הביטחון והאס דה באוסטלנד הייתה בריגה. תפקידיו של מפקד משטרת הביטחון והאס דה היו זהים לאלו של מפקד איינזצגרופה, ותפקידיו של מפקד משטרת הביטחון והאס דה היו זהות לאלו של ראש זונדרקומנדו או איינזצקומנדו, בהתאמה." כשהשטח שבתחום שיפוטו היה בשליטת הצבא, יוסט כמפקד איינזצגרופה A שיתף פעולה עם פיקוד הצבא. כשהשטח עבר לניהול אזרחי, יוסט, כמפקד משטרת הביטחון והאס דה, קיבל את פקודותיו ממפקד האס אס והמשטרה פרידריך יקלן. בשני המקרים יוסט היה אחראי לכל הפעולות שבוצעו בשטחו.
לאחר שפיקד על האיינזצגרופן A, הצליח יוסט להשיג תפקיד בממשל הכיבוש בשטחים המזרחיים, שניהל אלפרד רוזנברג, שם שימש כקצין קישור בין רוזנברג למפקד הוורמאכט בדרום רוסיה, אוואלד פון קלייסט. במשפטו טען יוסט כי החזיק בתפקיד זה עד מאי 1944, כאשר כתוצאה מאיבה מצד היינריך הימלר, הוא נאלץ להתגייס לוואפן אס אס בדרגת סגן משנה. הימלר החליט בינואר 1945, שיוסט יפרוש מהאס אס עם פנסיה.
משפט והרשעה
באפריל 1945 נעצר יוסט בגרדלגן (Gardelegen) שבסקסוניה-אנהלט, והואשם על ידי הצבא האמריקני ברציחות שביצעה איינזצגרופה A.
במשפט האיינזצגרופן ה-9 מתוך 12 הידועים כמשפטי נירנברג הנוספים, ניסה יוסט להתחמק מאחריות לפשעים אלה, בטענה שהרציחות (או לפחות חלקן) התרחשו לפני שנכנס לפיקוד של היחידה: "הפרקליטות מאשימה את הנאשם באחריות למעשי הרצח הללו. הפריט עצמו אינו נושא את התאריך המדויק של התרחשותו, אך התאריך האחרון שנחשף במסמך כולו הוא 26 במרץ. לפיכך, הוצאתם להורג של 1,272 האנשים המוזכרים בו לא הייתה יכולה להתרחש בתאריך שלאחר ה-26 במרץ. הנאשם העיד כי שהה בסמולנסק כאשר ב-24 או 25 במרץ קיבל את פקודותיו לקחת לידיו את הפיקוד על איינזצגרופה A וכי לא הגיע לריגה, מפקדת האיינזצגרופה, אלא ב-28 וב-29 במרץ."
הגנה זו נדחתה על ידי בית הדין:
יוסט העיד כי במאי 1942 קיבל הוראה מהיידריך למסור יהודים מתחת לגיל 16 ומעל 32 לחיסול, הכניס את הפקודה לכספת וסירב להעבירה. בית הדין מצא שהראיות סותרות את טענתו. על פי דו"ח מצב איינזצגרופן מספר 193, מיום 17 באפריל 1942, הייתה הוצאה להורג בקובנה ב-7 באפריל 1942, של 22 אנשים "ביניהם 14 יהודים שהפיצו תעמולה קומוניסטית". הנאשם נשאל על דוכן העדים; "האם אתה רואה לנכון, מבחינה צבאית, לירות בארבעה עשר אנשים, או רק באדם אחד לצורך העניין, בגלל שהוא מפיץ תעמולה קומוניסטית?" והוא השיב:
הסנגור אמר כי הקורבנות היו שקועים בתעמולה קומוניסטית "עד הרגע האחרון". אבל אין שום דבר במשפט הבינלאומי שמצדיק מימוש גזר דין מוות על דעה פוליטית או תעמולה. (שם)
בית הדין מצא כי ב-15 ביוני 1942 כתב אחד מפקודיו של יוסט למשרד הראשי לביטחון הרייך וביקש משלוח של משאיות גז ששימשו את האיינזצגרופן לרצח באמצעות חנק בפחמן חד-חמצני וצינורות גז עבור שלוש משאיות גז. יוסט הכחיש שידע על מכתב זה אך הודה שלכפוף המדובר היה סמכות להזמין ציוד.
גזר דינו נבדק על ידי פאנל בראשות דייוויד פק. בדצמבר 1951 שוחרר יוסט מכלא לנדסברג לאחר שהומתק עונשו לעשר שנים וקוצר. לאחר מכן עבד בדיסלדורף כסוכן נדל"ן. הוא מת בשנת 1964 בבנסהיים.
דלמוניקו'ס
דלמוניקו'ס (באנגלית: Delmonico's) היא מסעדה היסטורית במנהטן תחתית שבעיר ניו יורק. משפחת דלמוניקו הפעילה אותה במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 ואחרי-כן פתחו אותה מחדש מסעדנים אחרים תחת שם זהה. היא הייתה אחת המסעדות הראשונות בארצות הברית ונחשבת למסעדת העילית האמריקאית הראשונה.
דלמוניקו'ס נפתחה לראשונה בחנות מגדנאות ברחוב ויליאם 23 במנהטן ב-1827. היא נרשמה כמסעדה ב-1830. שלא כמו פונדקים שפעלו באותה עת, דלמוניקו'ס איפשרה ללקוחותיה להזמין מגוון מנות מהתפריט (אה לה קארט) בניגוד למסעדות אחרות שהיו מוגבלות בתפריטן והגישו ארוחות קבועות (טייבל ד'הוט). דלמוניקו'ס גם הייתה המסעדה הראשונה בארצות הברית שהיה לה תפריט יין נפרד.
אחרי שמשפחת דלמוניקו סגרה את מסעדת דלמוניקו'ס האחרונה שלה ב-1923, המסעדן אוסקר טוצ'י (Oscar Tucci) פתח מחדש את דלמוניקו'ס ב-1929 ברחוב סאות' ויליאם 2 במנהטן, שפעלה עד לשנת 1977. מסעדות דלמוניקו'ס אחרות פעלו בשנים 1981–1992 והחל מ-1998 ועד להווה.
מקורות
המסעדה נפתחה בידי האחים ג'ון ופיטר דלמוניקו, שהגיעו מטיצ'ינו, שווייץ. ב-1831, הצטרף אליהם אחיינם, לורנצו דלמוניקו, שלבסוף היה אחראי על רשימת היין של המסעדה ועל תפריטה. כשהבניין ברחוב ויליאם נפתח באוגוסט 1837, אחרי השריפה הגדולה בניו יורק (ב-16–17 בדצמבר 1835), נאמר לניו יורקים שעמודי הכניסה יובאו מהריסות העיר פומפיי.
התרחבות וסגירה
החל משנות החמישים של המאה ה-19, המסעדה אירחה את הכינוס השנתי של "חברת ניו אינגלנד של ניו יורק" (New England Society of New York), בה נאמו דוברים חשובים רבים. ב-1860, הכינה דלמוניקו'ס את ארוחת הערב של הנשף הגדול שאירח את אדוארד נסיך ווילס באקדמיה למוזיקה בעיר ניו יורק ברחוב East 14th Street. ארוחת הערב התקיימה בחדר שהוכן במיוחד לשם כך; התפריט היה בצרפתית והpièce montée (מבנה יפה המוכן מממתקים המשמש לקישוט ומעוצב לקראת סעודות חגיגיות) ייצג את המלכה ויקטוריה, והנסיך אלברט. אונית SS Great Eastern וFlora's Vase. הניו יורק טיימס דיווח: "אנחנו יכולים לאמר בכנות שמעולם לא ראינו ארוחת ערב שהייתה טובה וזוהרת כל-כך."
ב-1852, שכרה המסעדה את שירותיו של צ'ארלס רנהופר, שנחשב לאחד מגדולי השפים של זמנו.
ב-1919, אדוארד ל.ס. רובינס רכש את דלמוניקו'ס. מסעדת הדגל עברה לשדרה החמישית והמסעדה ברחוב 44 נסגרה ב-1923 כתוצאה משינוי בהרגלי הסעודה מחמת חוק היובש. דלמוניקו'ס החדשה נבנתה לפי דגם המסעדה המקורית.
זמן קצר לאחר סגירת מסעדת דלמוניקו'ס האחרונה, קמו לה מספר מחקים שכינו עצמם מסעדות "דלמוניקו'ס". משפחת דלמוניקו ניסתה להשיג זכויות חוקיות על השם, אולם בית המשפט קבע שעם סגירת הסניף האחרון עבר השם לרשות הציבור.
התחיה מחדש
ב-1929, אוסקר טוצ'י (Oscar Tucci) פתח את "דלמוניקו'ס" תחת השם "אוסקר'ס דלמוניקו'ס" (Oscar's Delmonico's) במיקום הקודם של דלמוניקו'ס ברחוב סאות' ויליאם 2 (שנרשם לפעמים כרחוב ביבר 56) בניו יורק. מסעדתו של טוצ'י אימצה את תפריטיה ומתכוניה המקוריים של המסעדה המקורית, וקנתה לה שם משל עצמה, המשיכה למשוך פוליטיקאים בכירים וידוענים. היא נשארה פתוחה ברציפות עד לסגירתה ב-1977.
ב-1981, נפתחה דלמוניקו'ס החדשה באותו מקום בידי אד הובר, והיא פעלה עד 1992.
הבניין היה ריק עד 1998, כשקבוצת בייס (Bice Group) רכשה את הנכס ופתחה מחדש את דלמוניקו'ס, עם ז'אן פייטרו בראנצ'י (Gian Pietro Branchi) כשף. ב-1999, נמכרה המסעדה לשותפות Ocinomled, שהמשיכה להפעיל את דלמוניקו'ס באתרה ברחוב סאות' ויליאם.
המסעדה נסגרה בשנת 2020, עקב סגרי מגפת הקורונה, ואמורה להיפתח מחדש בספטמבר 2023.
סניפים נוספים
דלמוניקו'ס בניו אורלינס, לואיזיאנה, נפתחה ב-1895, ונרכשה בידי אמריל לגאסי ב-1997. לגאסי ריהט מחדש את המסעדה ופתח אותה מחדש כאמריל'ס דלמוניקו (Emeril’s Delmonico).
תבשילים מפורסמים
אולם היא הכי ידועה בשל "סטייק דלמוניקו" שלה (Delmonico steak). נאמר שביצים בנוסח בנדיקט מקורן בדלמוניקו'ס, אם כי ישנן גרסאות שונות למקור המאכל.
שמו של המאכל אלסקה אפויה נטבע אף הוא בדלמוניקו'ס.
לקוחות ידועים
דלמוניקו'ס מוזכרת בסרט "Meet Me in St. Louis" (1944), סיפורה של משפחה מהמעמד הבינוני בסנט לואיס בראשית המאה העשרים.
בית סעוד
בית סעוד (בערבית: آل سعود, תעתיק מדויק: אָאל סעוד) הוא בית המלוכה השולט בערב הסעודית, ועל שמו נקראת הממלכה. הוא נקרא על שם אבי השושלת, סעוד אבן מוחמד אבן מוקרין, בן שבט ענזייה מהנג'ד. זהו אחד מבתי המלוכה העשירים בתבל. תולדותיו עומדות בסימן ניסיון לאחד פוליטית את חצי האי ערב ולהפיץ זרם קיצוני ופוריטאני של האסלאם, הווהאביזם. ראש בית סעוד הנוכחי הוא סלמאן, מלך ערב הסעודית.
בית סעוד הוא במידה רבה התגלמותה של ערב הסעודית. בניו שומרים לעצמם את כל עמדות הכוח וההכרעה בממלכה: הם מכהנים כשרים, גנרלים, מושלים מקומיים וכמנהלי חברות ממשלתיות. זאת אף על פי שאף מנהיג סעודי אינו נהנה מהשפעה מכרעת כדוגמת אבן סעוד, מייסד הממלכה. בה בעת, בעשורים האחרונים עולות שכבות חדשות של אנשי עסקים ובעלי מקצועות חופשיים, והסמכות הפוליטית מתבזרת.
היסטוריה
בעשורים הבאים ידע בית סעוד עליות ומורדות, אך באופן כללי לא הצליח לשחזר את הישגיו מהמאה ה-18. מסביבות 1865 חלה דעיכה הדרגתית, ושלטונו של בית המלוכה לא חרג מאזור דרעייה-ריאד. בשלהי המאה ה-19 הצליחו בני בית רשיד משבט שמר להביס את בית סעוד בראשות השליט הסעודי עבד א-רחמן אבן פייצל, לסלק את בניו מבירתם המסורתית ריאד ולהגלותם לכווית.
בנו הצעיר של עבד א-רחמן, עבד אל עזיז הידוע בתור "אבן סעוד" (שלט 1902–1953), חידש המאבק וכבש את ריאד ב-1902. תוך שהוא מנצל את הלהט הווהאבי, את קריסת האימפריה העות'מאנית ותמיכת בריטניה, הצליח אבן סעוד לכבוש את אזורי הנג'ד והחג'אז וכן חלקים מתימן ומחוף המפרץ הפרסי והקים את סולטנות נג'ד. ב-1932 הכריז על כינונה של ממלכת ערב הסעודית, המדינה הגדולה בחצי האי ערב.
לאחר מותו של אבן סעוד עלה בנו, סעוד (שלט 1953–1964) אלא שזה הודח ב-1964 בעקבות מחלתו וסכסוכיו עם אחיו החורג, פייצל, אשר הומלך תחתיו. פייצל נרצח בשנת 1975 על ידי בן-משפחה לוקה בנפשו. במקומו עלה אחיו למחצה המלך ח'אלד (יליד 1912). הלה מת ב-1982 ובמקומו הומלך פהד (יליד 1921). שבץ מוחי שעבר בשנת 1996 העביר את השלטון בפועל בממלכה לידיו של אח חורג אחר, עבדאללה, מלך ערב הסעודית (יליד 1923) שהומלך ב־2005. עבדאללה נפטר ב-23 בינואר 2015 ואת מקומו ירש ראש בית סעוד הנוכחי, סלמאן, מלך ערב הסעודית. ניתן להצביע לפיכך על כלל, לפיו המלוכה עוברת בין בניו של אבן סעוד לפי גילם. החוקה הסעודית קובעת כי השלטון במדינה נתון בידי בניו ונכדיו של אבן סעוד.
בשנת 2020 הוערך כי משפחת בית סעוד היא המשפחת המלוכה העשירה ביותר בעולם, והונה הוערך בכ־1.4 טריליון דולר. עקב עושרה הרב היו ידועים בני האצולה הבכירים של בית סעוד באורך חיים בזבזני וראוותני. בשנת 2015 הפך מוחמד בן סלמאן ליורש העצר ולשליט בפועל והוא החל בפעולות שמטרתן הפחתת ההון המוזרם לבני משפחתו.
לקריאה נוספת
זאב פון וייזל, אסד ביי, אללה הוא אכבר, הוצאת קמין, 2022
אלון בן זקן
תיאור הקריירה
בן זקן החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי אשדוד, ולאחר מכן במחלקת הנוער של מכבי תל אביב ושיחק בבוגרים בעיקר בתור "נער פוסטר" עד לעונת 1992/93 בה קיבל דקות משחק ראשונות בתוך סדרת חצי גמר האליפות מול הפועל גליל עליון בעקבות פציעתו של הרכז הקבוע, גיא גודס. בהמשך שיחק במכבי תל אביב עד לעונת 1995/96 ולאחר מכן עבר למכבי אשדוד ושיחק בה מספר קדנציות בליגה הארצית ובליגה הלאומית. בין היתר שיחק עונה אחת בא.ס. רמת השרון.
בן זקן הוא ממארגני "קבוצת הוותיקים של מכבי תל אביב" ומשתתף באופן קבוע במשחקיה. מאז עונת 2004/05 שימש בן זקן מנהל מקצועי בקבוצת מכבי בנות אשדוד. ובתחילת עונת 2010/11 החל לשמש כמנכ"ל קבוצת הגברים של מכבי אשדוד. בתחילת עונת 2014/15 עזב את מכבי אשדוד והחל לשמש כמנהל מקצועי של מחלקת הנוער במכבי תל אביב.
בן זקן נשוי ומתגורר ברמת השרון אב לשניים בן ובת. לומד לתואר ראשון ב.
נחום שליט
נחום שליט (1 בספטמבר 1936 – 10 בדצמבר 2015) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
ביוגרפיה
נחום שליט נולד בתל אביב. סיים בשנת 1960 את בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי".
תפקידו הראשון בקולנוע היה ב-1964, בסרט "הבו בנות לאילת" בבימוי נתן אקסלרוד וליאו פילר. הופיע גם בסרטים "חכם גמליאל", ו"קוני למל בתל אביב" בבימוי יואל זילברג, "סלומוניקו" בבימוי אלפרד שטיינהרדט, "חגיגה בסנוקר" בבימוי בועז דוידזון ו"נערת הפרברים" בבימוי ג'ורג' עובדיה. ב-1997 השתתף בסרט "נקמה יהודית".
היה חבר בוועד המנהל של איגוד אמני ישראל (אמ"י).
שליט היה נשוי בשנות השבעים לזמרת מירי אלוני. שליט נפטר מדום לב בגיל 79. ונטמן בחלקת האמנים בבית העלמין ירקון. הוא הותיר אחריו אשה, בן ובת.
כחמש שנים אחרי פטירתו, בנו יוסי השתתף בעונה השלישית של תוכנית הריאליטי "נינג'ה ישראל" והגיע למקום ה-20 בגמר.
הנצחה
במסגרת המיזם של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי תרבות תושבי העיר, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב יהודה הלוי 113.
עיטור הדגל האדום
עיטור הדגל האדום (ברוסית: Орден Красного Знамени) היה עיטור צבאי של ברית המועצות. העיטור נוסד ב-1918 כעיטור של הרפובליקה הסובייטית הרוסית, והיה העיטור הראשון של הצבא האדום. העיטור הוענק לחיילי הצבא האדום על אומץ יוצא מגדר הרגיל בשדה הקרב. גם יחידות שלמות היו זכאיות לעיטור זה. בשנת 1924 הוגדר העיטור כעיטור כללי לכל ברית המועצות (עד אז למעשה לכל רפובליקה סובייטית הייתה גרסה משלה של עיטור זה). עיטור הדגל האדום הוגדר כעיטור הקרבי הגבוה ביותר בברית המועצות עד לשנת 1943, אז נוסד עיטור גבוה יותר - עיטור הניצחון.
העיטור עשוי מכסף עם ציפוי זהב. על הדגל מופיע הכיתוב: "פועלי כל העולם, התאחדו!".
מעמדו של עיטור זה נשחק בשנים 1945–1958, כאשר הוא הוענק לא על הישגים בקרב, אלא גם על 20 ו-30 שנות שירות ללא דופי בצבא, במשטרה ובק.ג.ב. של ברית המועצות. לאחר שנת 1958 העיטור שוב חזר להיות מוענק רק על הישגים בשדה הקרב.
M35
M35 (מ-Messier 35, או NGC 2168) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים תאומים הנמצא במרחק של כ-2,800 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-200 כוכבים.
היסטוריה
לצביר דרגת בהירות נראית 5.3 וקל לאתרו באמצעות משקפת, או אפילו ללא ציוד עזר בתנאי תצפית מיטביים, כשתיים ורבע מעלות מצפון-מערב לכוכב η בתאומים. בעוד שבעין הוא נראה ככתם מעורפל וחלש, במשקפת איכותית ניתן להבחין בכוכבים החברים בו, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 7.5, ובאמצעות טלסקופ חובבים ניתן להבחין ביותר מ-120 כוכבים בעלי דרגת בהירות מתחת ל-13. באמצעות טלסקופ איכותי ניתן לצפות בצביר הפתוח NGC 2158 שנמצא כ-15 דקות קשת מדרום-מערב ל-M35. זהו צביר עמום ורחוק בהרבה, בהירותו היא מדרגה 8.6 ומרחקו מוערך בכ-16,000 שנות אור.
מאפייני הצביר
קוטרו של M35 הוא כ-24 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-2,800 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-28 דקות קשת, בערך כגודלו של הירח המלא. הצביר מכיל לפחות 200 כוכבים כאשר הצפיפות במרכזו מגיעה לכ-6 כוכבים בפרסק מעוקב. לפי גיל כוכביו גילו מוערך בכ-100 מיליוני שנים והוא כולל מספר כוכבים שיצאו מהסדרה הראשית ונמצאים בתהליך הפיכה לענקים. לעומתו, NGC 2158 זקן בהרבה וגילו מוערך בכמיליארד שנים.
לוצ'ו גטיקה
לוצ'ו גטיקה, (Lucho Gatica) בשמו בלידה לואיס אנריקה גטיקה סילבה (בספרדית: Luis Enrique Gatica Silva; 11 באוגוסט 1928 – 13 בנובמבר 2018) היה זמר צ'יליאני של שירי בולרו ושחקן קולנוע שפעל בצ'ילה, במקסיקו ואחר כך בארצות הברית. נמנה עם "זמרי הקסם" - crooners, ובקולו הטנור הקטיפתי והחם הפיח רוח חדשה בביצוע שירי הבולרו. לכן כונה "מלך הבולרו".(el rey del bolero). הקליט בחייו כ-90 תקליטים השפיע על זמרים דוברי ספרדית שבאו אחריו, לרבות חוליו איגלסיאס. עם להיטיו נמנים Contigo en la Distancia La BarcaBésame mucho, Las Muchachas de la Plaza España, Señor Amorו-Sinceridad''. עד שנת 1966 מכר 22 מיליון תקליטים.
ילדותו ושנות לימודיו
החל משנת 1945 המשיך גטיקה את לימודיו בסנטיאגו במכון אלונסו דה ארסייה, גם כן של האחים המריסטים, שבו למד, בין השאר, לצידו של אנדריאס סלדיבר, לימים פוליטיקאי ידוע. ב-1946 נרשם לבית הספר המקצועי מס.2 בסנטיאגו על מנת ללמוד טכנאות שיניים. גם בסנטיאגו נעזר באחיו ארטורו, שהציג אותו בפני ראול מאטאס, מנחה תוכנית בשם "יריד המאוויים" ב"רדיו מינריה". לוצ'ו בן ה-18 שר במסגרת תוכנית זו את השיר "Tú, dónde estás" ("את, היכן שאת נמצאת").
פריצת הקריירה האמנותית 1946–1953
ב-1949 מאטאס הפיק את אלבומו הראשון, שבו שר עם אחיו ארטורו ובליווי דואו ריי-סילבה. האחים הקליטו ארבעה שירים בתקליט של 78 סיבובים לדקה עבור השלוחה הצ'ילנית של חברת "אודיאון" (EMI של ימינו):El martirio, Tú que vas vendiendo flores La partidaו-"Tilín tolón". אחרי שב-31 ביולי 1951 השיג בעידוד אחיו את ההסמכה כטכנאי שיניים, החליט לוותר על מקצוע זה ולהתמסר לקריירה המוזיקלית בלבד. בהתחלה שר בעיקר שירי עם צ'יליאנים. באותה תקופה תמונת צמד האחים גטיקה פורסמה על עטיפת המגזין "אקרן", כשהם לבושים בתלבושות עממיות של איכרי האזור, הידועים כ"הואסוס". גטיקה התמקד אחר כך במוזיקה קלה, לרבות שירי הבולרו שתפסו בשנות ה-1950 את מקום הטנגו. הקהל הצ'יליאני העריץ באותן השנים את אולגה גיו הקובנית, את לאו מריני הארגנטינאי ואת אלווירה ריוס ממקסיקו ואחרים. פופולרית הייתה גם המוזיקה של קסווייר קוגא ותזמורות, שאחד מחבריה היה בובי קאפו מפוארטו ריקו. אלו נמנו עם האמנים שהשפיעו על גטיקה הצעיר.
בשנת 1951 הכיר גטיקה אישית בסנטיאגו את אולגה גיו והקליט עם התזמורת של דון רוי. התקליט שלו עם הלהיט "Piel Canela" על לחן של בובי קאפו, הראשון שהקליט עם ההרכב "סונורה מטנסרה", נחל הצלחה גדולה בכל דרום אמריקה. האלבום שלו משנת 1951,Me Importas Tú (אכפת לי ממך) היה גם הוא ללהיט גדול ברחבי אמריקה הלטינית ופתח לו דלתות רבות. ב-1952 בא אחר כך אלבום מוצלח נוסף בשם Contigo en la Distancia (איתך במרחק) ואחר כך En nosotros. ביצועו הרגיש בשנת 1953 לשיר "בסמה מוצ'ו (Bésame mucho) של קונסואלו ולאסקס המקסיקנית תרם רבות להפצת השיר בעולם. באותה שנה הפיק גטיקה שני אלבומים נוספים - Las Muchachas de la Plaza España (הבחורות בככר אספניה) ו-"Sinceridad" (כנות) עם הלהיט בעל אותו השם. גטיקה היה אחראי בהמשך לעוד להיטים רבים -כארבעים במספרם - שסבבו בכל אמריקה הלטינית, בספרד ובפורטוגל: El Reloj (השעון), La Barca (הסירה), Novia mia ו-No me platiques (כלתי). להיטים אלו זיכו את גטיקה ב"תקליטי זהב" רבים.
שנים של הצלחה בינלאומית 2000-1953
בשנת 1954 החל גטיקה סיור עולמי כשהתחנה הראשונה הייתה ארגנטינה. בארץ זו שר בליווי התזמורת של רוברטו אינגלס ועורר היסטריה המונית. התנפלויות המעריצות בארגנטינה, אורוגוואי וברזיל הצריכו חיזוק השמירה סביבו. בלונדון הופיע שוב עם תזמורתו של אינגלס, בתוכנית רדיו של BBC. כמו כן הקליט ב-Parlaphone Records להיטים כמו "בסאמה מוצ'ו". ב-1955 המשיך בסיור הופעות מנצח בקובה ומקסיקו. בין היתר, שר גטיקה במשך מספר שבועות בפני אולם מלא בתיאטרון בלנקיטה בהוואנה, והופיע גם במועדון הלילה המפורסם "טרופיקנה". בשנת 1956 התחיל סיור נוסף בחו"ל שהביא אותו לוונצואלה. ב-1957 התיישב במקסיקו, ארץ שתפסה מקום חשוב בחייו. שם התפרסם בשירים " No me platiques Más" (אל תדברי אלי שוב), "Tú me acostumbraste" (הרגלת אותי) ו-"Voy a apagar la luz" (אני מכבה את האור) (1959). ב-1958 הוציא לאור תקליט ראשון מסוג ארוכי נגן.
ב-1956 שירי גטיקה הוקלטו בצפון אמריקה באלבומים ארוכי-נגן, בהתחלה ב-Capitol Records (בסדרות 'Capitol of the World'). תוך 14 חודשים חברת קפיטול הוציאה לאור 3 אלבומים כאלה. השלישי נקרא El Gran Gatica (גטיקה הגדול) ובו שירים כמו Somos,Sabrá Dios, ו-Si Me Comprendieras. ''אחד מבין שלושת האלבומים שהוציא גטיקה ב-1958 בפורמט 78 סיבובים לדקה היה קומפילציה של להיטיו הגדולים. השלישי נקרא Envenenados (מורעלים). כמו כן הקליט שיר שנקרא Encadenados (כבולים בשרשרת).
במקסיקו התחתן הזמר לראשונה ב-21 במאי 1960 עם השחקנית הפורטוריקנית מריה דל פילאר קורדרו מרקדו, שנודעה בשם מפיטה קורטס (Mapita Cortés), שהייתה מפורסמת במקסיקו ובאי הולדתה וחיה אז במקסיקו. מנישואים אלו שנמשכו 18 שנים, נולדו לזוג 5 ילדים, לרבות לואיס אנטוניו גטיקה קרודרו, בנם הבכור (יליד 1961), לימים שחקן טלנובלות וכוכב רוק בשנות ה-1980, והבן הקטן, אלפרדו (אלפי) גטיקה קורדרו, לימים מפיק מוזיקלי. אחרי הגירושים בשנת 1981, עבר גטיקה לגור בארצות הברית. שם נשא לאישה את הדוגמנית האמריקאית דייאן ליין שמידט, אותה הכיר בשנות ה-1980 המוקדמות. מנישואים שניים אלה, שנמשכו שש שנים, נולדה לו בת שישית, לוסיאנה. אחרי הגירושים השניים בשנת 1986 התחתן גטיקה עם לזלי, הצעירה ממנו בכ-20 שנה, ומנישואים אלו נולדה בת נוספת בשם לילי גטיקה. בסך הכל היה גטיקה נשוי שלוש פעמים ונולדו לו שבעה ילדים.
החל משנת 1961 התחיל גטיקה לסבול מהפרעות ראשונות במיתרי הקול, שהחמירו מאוחר יותר וגרמו לצמצום הקלטותיו. אחת ההקלטות האחרונות, ב-1963, הייתה Recuerdos de Amor (זיכרונות אהבה).
שנות ה-2000
נפטר ב-13 בנובמבר 2018.
פרסים ואותות הוקרה
אחד האחיינים שלו הוא המפיק המוזיקלי הומברטו גטיקה.
דיסקוגרפיה (מבחר)
תקליטים מסכמים:
סרטים
גטיקה השתתף בסדרת סרטים שרובם צולמו במקסיקו בשנות ה-1950–1960
פנחס הכהן רבין
הרב פנחס הכהן רבין (מכונה רבי פנחס 'הגדול'; סיוון ה'תקמ"ח, 1788 - כ"ט באייר ה'תרי"ח, 13 במאי 1858) היה הדיין והרב הראשי של יהדות בוכרה, וכל חבל טורקסטן, טג'קיסטן ואוזבקיסטן.
ביוגרפיה
נולד בבוכרה, בחודש סיוון ה'תקמ"ח, לרב יצחק הכהן, אביו היה מורה צדק בבגדאד ובא לבוכרה לשמש שם רב ומו"צ. בגיל 8 הכניסו אביו לישיבתו של רבי יוסף מאמאן "המערבי", והוא היה אחד מן התלמידים הראשונים שפקדו את ישיבתו.
לאחר פטירת רבו, הרב יוסף המערבי בכ"ג בכסלו ה'תקפ"ג (1822) מונה הוא לרבה של בוכרה על פי צוואת רבו, והוא בן שלושים-וחמש שנים. במשך השנים ניהל חלופות מכתבים עם משה מונטיפיורי.
כינויו
נחשב לבעל מופת ואודות הכינוי שהוצמד לשמו "רבי פנחס הגדול" מסופר במסורת העדה, שהאמיר - שליטה של בוכארה, היה מוסלמי קנאי. על פי דיני האסלאם אסור למוסלמי לשתות יין ומשקאות חריפים, ואף ליהודים נאסר למכור יין למוסלמים. הגיעו שמועות שהיהודים הפרו את הצו ומכרו למוסלמים יין, והשופט העליון הזמין את נשיא היהודים רבי פנחס והתרה בו שמעשים כאלו לא ישנו. לימים נתפסו מוסלמים שיכורים, ולאחר חקירה ודרישה התברר שקנו את המשקה מיהודים, מששמע על כך האמיר הוא זימן אליו את הרב ודרש ממנו למצוא את מוכרי היין ולהסגירם למלכות, רבי פנחס שחשש מן העונש הקשה הצפוי להם, סירב, והאמיר שנפגע גזר להפילו ממרומי המגדל הגבוה בעיר שגובהו 38 מטר, נפילה שכמוה כגזר דין מוות. אולם רבי פנחס קיבל עליו את הדין בגבורה. אנשי הקהילה הכריזו צום ותפילה להעביר את רוע הגזירה. במועד גזר הדין הופל הרב מהמגדל, אך התרחש נס והוא לא נפגע כלל, ולתדהמת הצופים קם מיד ועמד על רגליו. האמיר שארמונו היה במקום סמוך צפה באירוע, ובראותו את הנס נתמלא ביראה, והכיר את ערכו של הרב, ומיד ציווה להביאו אל ארמונו ונתן לו מתנות, והורה שמכאן ולהבא יש לנהוג כבוד ביהודים. מאז כונה רבי פנחס בפי הכל רבי פנחס "הגדול".
עוד סיבה לכינויו היא ייחוסו. לאביו, הרב יצחק מבגדאד, הייתה מסורת ואילן יוחסין שהגיע עד עזרא הסופר, ומשום שהיה כהן גדול מיוחס קראו לו רבי פנחס "הגדול" ולחבירו רבי פנחס "הקטן".
ספרים שהדפיס
הרב פנחס דאג להדפיס ספרים לטובת הציבור, בין הספרים שיצאו לאור על פי בקשתו:
משפחתו
בנו הרב יצחק חיים הכהן רבין, שימש כדיין וראש ישיבה. רבה של בוכרה וגלילותיה משנת ה'תרכ"ו ועד לפטירתו בג' בסיוון ה'תרנ"ו. נישא ליוכבד, נכדתו של הרב מאמאן, רבו של אביו, ובין צאצאיהם:
רנה גריאו
רנה גריאו (צרפתית: René Gruau: 4 בפברואר 1909 - 31 במרץ 2004) היה מאייר אופנה שהייתה לו השפעה מתמשכת על תעשיית האופנה. בגלל הכישורים והיצירתיות המיוחדים שלו, הוא תרם לשינוי בתעשיית האופנה כולה באמצעות הפצת איוריו שייצגו את העיצובים הפופולריים שכבר יצרו מעצבים בתעשייה. השפעתו ניכרת עוד בשנות האלפיים על דרך הצגת האופנה ופרסומה. גריאו הפך לאחד האמנים המוכרים והאהובים ביותר במהלך שנות ה -40 וה -50 שעבד עם פמינה, מארי קלייר, ומבחר מגזינים מפורסמים. יצירות האמנות של גריאו זוכות להוקרה ולשבחים בינלאומיים בכמה ממוזיאוני האמנות היוקרתיים ביותר בפריז ובאיטליה, כולל הלובר בפריז.
חיים אישיים
גריאו נולד בשם הרוזן רנטו דל קמינאטה ברימיני, באיטליה, ב -4 בפברואר 1909. הוא היה בנו של רוזן איטלקי אך במקום ללכת בעקבות אביו ולאמץ קריירה צבאית, תשוקתו והנטייה שלו לאמנות הובילו אותו לכיוון האמנויות. כשאמו של רנה, מריה גריאו, אריסטוקרטית צרפתייה, ואביו נפרדו כשהיה בן שלוש, הוא עבר איתה לפריז. לאחר מכן קיבל גריאו את שם המשפחה של אמו, שהוא השם שבו הוא התפרסם, בניגוד לשם המשפחה של אביו ולקשר האצילי שלו.
בגיל ארבע עשרה החל גריאו לתמוך באמו על ידי מכירת רישומים לכתב העת האופנתי "מילאנו לידל". הוא קיבל השראה ליצור ולהמחיש אופנה על ידי יחסיו הקרובים עם אמו האלגנטית. הוא הפגין כישרון ציור לאורך חלק ניכר מחייו ועבד כמאייר במגזיני אופנה כמו פמינה, מארי קלייר ווג בפריז בשנות העשרה ובתחילת שנות העשרים לחייו. גריאו התקשה למצוא עבודה במהלך מלחמת העולם השנייה ובסופו של דבר מצא מעט עבודה עבור מעצבים קטנים או לא מבוססים כמו כריסטיאן דיור לפני שהפך לפופולרי בתקופה זו. הוא פעל ככל יכולתו ותרם להסתרת פליטים יהודים.
קריירה
כישרונו האמנותי של גריאו באיור אופנה זיכה אותו בפרסום בגיל 14 ועד שהגיע לגיל 18 הוא התפרסם בארצות הברית, איטליה וצרפת. במהלך חייו עבד גריאו במגזינים רבים ביניהם אל, ווג, הארפר'ס בזאר, פלייר, מאדאם פיגארו. גריאו נשכר על ידי מעצבים גדולים כמו פייר בלמיין, כריסטיאן דיור, ז'אק פאת', אלזה שיאפרלי, אליזבת ארדן ואחרים. הוא נתן חיים לבגדי המעצבים והרחיב את הפופולריות שלהם בעזרת האיורים הכובשים שלו.
גריאו, שכרזותיו הושפעו לעיתים קרובות מרישומים יפניים קלאסיים ומרישומי חיי הלילה של טולוז-לאוטרק, היה אולי ידוע בעיקר בזכות יצירת הפרסום של הבושם של מיס דיור והשפתון של רוז' בייזר. לדברי אלן ריידינג מהניו יורק טיימס, "בכל מה שעשה, הוא עורר את הזוהר והסגנון של עולם האופנה".
גריאו עבר לארצות הברית בשנת 1948 כדי לעבוד במגזינים ווג והרפר בז'אר. הוא נשאר שם במשך שנתיים, ולאחר מכן יצא לעבוד כמאייר היחיד של המגזין פלייר. היו לו מספר תערוכות במוזיאון התלבושות בפריז בשנת 1989 ובמוזיאון דה לה פובליסיטי בשנת 1999. המוזאון בעיר הולדתו של גריאו, רימיני, איטליה, מחזיק אוסף קבוע שלו. יצירותיו של גריאו נמצאות באוספים הקבועים של מוסדות אמנות רבים, כולל הלובר בפריז.
מסעות הפרסום שלו עבור מולן רוז' ולידו דה פריז השתמשו באסתטיקה נוסטלגית, שהעצימה את הציור המסורתי של אמנות טולוז-לאוטרק, בונאר והאמנים הפריזאים שלפני המאה העשרים. הוא המשיך לעבוד בפרסום בעיצוב כרזות קולנוע. המפורסמת ביותר הייתה של "לה דולצ'ה ויטה" של פליני בשנת 1959 ועבד על קמפיינים כמו שעוני דיור, אייר פראנס, מרטיני ואומגה.
ז'אן-בטיסט קארפו
ז'אן-בטיסט קארפו (בצרפתית: Jean-Baptiste Carpeaux; 1827, ואלנסיין – 1875, קורבבואה, צרפת) היה פסל וצייר צרפתי שפעל בזמן הקיסרות השנייה תחת נפוליאון השלישי.
החל את לימודי האמנות אצל פרנסואה ריד, בגיל 17 החל את לימודיו בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ובשנת 1854 בגיל 27 זכה בפרס רומא, עבר לרומא לשבע שנים, למד באקדמיית צרפת ברומא ולמד את עבודותיהם של אמני הרנסאנס: מיכלאנג'לו, דונטלו, ואנדריאה דל ורוקיו, פיתח רגישות לתנועה וספונטניות ורכש את  יסודות אמנות הבארוק.
בשנת 1853 הציג בסלון הפריזאי (התערוכה הרשמית של בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות),
בין תלמידיו: הפסל: אמה-ז'ול דאלו והצייר ז'אן לואי פוריין.
מצוות לא תעשה
מצוות לא תעשה או לאווים הן מצוות התורה שבהן נוסח הציווי המקראי הוא שלילי, כמו: "לא תרצח", "לא תגנוב" וכדומה. זאת לעומת המצוות המנוסחות כציווי חיובי, המכונות "מצוות עשה". על פי המסורת, מתוך תרי"ג (613) המצוות, 365 (שס"ה) הן מצוות לא תעשה, כמספר הימים בשנה השמשית. על פי ההלכה, רבות ממצות הלא-תעשה קשורות בעונשים של מלקות או מיתת בית דין למי שעובר עליהן.
רקע
תרי"ג מצוות התורה מתחלקות לשני סוגים, האחד צווי לעשות את המצוּוה לעשות, והשני צווי להימנע מלעשות את המצוּוה שלא לעשות. מוני המצוות (הרמב"ם, הסמ"ג ודומיהם) חילקו על פי המקובל בידינו את המצוות לשני סוגים אלו, כשרמ"ח צווים שייכים לסוג הראשון ונקראים מצוות עשה, ושס"ה צווים משתייכים לסוג השני ונקראים מצוות לא תעשה. מצוות רבות כלולות בשתי הקטגוריות, למשל, האיסור על חמץ בפסח כולל שני לאוין של "לא ייראה" ו"לא יימצא", ועשה של "תשביתו שאור מבתיכם".
דוגמאות למצוות לא תעשה:
לאו רגיל
רוב מצוות הלא תעשה, בשונה ממצוות עשה, גוררות אחריהן בדרך כלל בנוסף לתמורה השמימית של שכר ועונש, גם עונש גשמי של מלקות, קיימים מספר מקרים שבהן לא לוקים על הלאו הרגיל בגלל שמצטרף אליו עונש אחר המפורש בתורה, אחד מארבע מיתות בית דין או חיוב תשלומין. כמו כן חיוב כרת לדעה אחת בגמרא פוטר מעונש מלקות ולדעה השנייה לא כיוון שאינו בידי אדם.
לאו הניתק לעשה
לאו הניתק לעשה הוא מצוות לא תעשה שלאחר שעברו עליה, נצטוו במצוות עשה שיכולה לתקן את הלאו (למשל החזרת רכוש שגזל), במקרה כזה לא לוקים על מצוות הלא תעשה, כיוון שיכול לתקנה.
לאו שאין בו מעשה
לאו שאין בו מעשה הוא לאו שעשייתו אינה כרוכה במעשה פיזי, ולא לוקים גם עליו, כיוון שעונש מלקות נלמד מלאו של חסימת שור, ושם יש מעשה, ממילא כל שאין בו מעשה לא לוקים עליו. אפילו דיבור אינו נחשב מעשה לעניין זה, מלבד שלושה מקומות שחכמים דרשו שנחשב מעשה. דוגמה ללאו כזה הוא מקרה בו אדם נשבע שיעשה מעשה מסוים תוך זמן קצוב, ולא קיים את שבועתו. במקרה כזה הוא עובר (לפי כמה דעות) על הלאו של "לא יחל דברו", אך הוא לא לוקה עליו כיוון שהפרת הלאו לא הייתה כרוכה בעשיית מעשה.
לאו הניתן לאזהרת מיתת בית דין
לאו הניתן לאזהרת מיתת בית דין הוא לאו שיש בו אזהרה על עונש אחר של מיתת בית דין, ואפילו שלא נהרג בפועל. ודינו שנוי במחלוקת, לדעת רבי ישמעאל לוקים אף על לאו זה, ודעת רבי עקיבא שאין לוקים עליו. וטעמו של רבי עקיבא הוא שהרי כבר נלמד ממנו דבר אחר (האזהרה), ואי אפשר ללמוד שתי הלכות מפסוק אחד. דוגמה ללאו כזה היא הלאו של חילול שבת. הלאו שנאמר בתורה על חילול שבת נועד לצורך ענישה במיתת בית דין במקרה של הפרת האיסור, ולכן לא לוקים על הלאו הזה, גם במקרה שלא שייך ליישם את עונש המיתה, כגון במקרה שלא התרו באדם שמעשהו מחייב מיתה, או בזמן הזה, שאין עונש מיתה בבית דין.
העונש
כאמור, בדרך כלל העונש על מצוות לא תעשה הוא מלקות. המקור לכך הוא, מדרשת חז"ל, שהיא על פי הכלל סמוכין, האומר כי כאשר פרשה נסמכת לחברתה ללא סיבה ניכרת, יש להניח כי בסמיכתה מלמדת התורה הלכה מסוימת. פרשת מלקות, נסמכת בתורה לפסוק לא תחסום שור בדישו, שהיא אחת מהמצוות לא תעשה.
מכאן לומדים חז"ל, כי העונש על העבירה של "לא תחסום שור בדישו" הוא מלקות, ומכיוון שמצינו שהעונש על מצוות לא תעשה היא מלקות, יש להניח שבכל מצוות לא תעשה העונש שווה, אם הם מאותה סוגה של מצוות "לא תחסום שור בדישו". לכן, העונש הוא רק על לאו שיש בה מעשה ולא על לאו שאין בו מעשה, כמו מצוות לא תחסום שהיא מעשה - לא לחסום את פיו של בעל חיים בעת דישת תבואה, אלא להניח לו לאכול מהזרעים, כמו כן כמו שמצוות לא תחסום היא לאו רגיל ולא לאו הניתק לעשה, לכן אין עונש מלקות על לאו הניתק לעשה.
אלכסנדר בולייביץ'
קריירת מועדונים
בולייביץ' גדל במחלקת הנוער של זטה. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל המונטנגרית, וערך במדיה 43 הופעות ליגה, בהן הבקיע שמונה שערים.
בחודש ינואר 2014 חתם בולייביץ' בפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית. הוא שיחק במשך רוב תקופתו במועדון בקבוצת המילואים של המועדון. ב-21 בספטמבר 2014 ערך בולייביץ' את הופעתו היחידה בקבוצה הראשונה של המועדון, כשהחליף את לוסיאנו נארסינג בדקה ה-87 בניצחון 4-0 על קמבור במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת 2014/2015.
ב-9 באוגוסט 2016 חתם בולייביץ' בספורטקרינג בוורן מליגת העל הבלגית. הוא ערך 98 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-21 ביוני 2019 חתם בולייביץ' בסטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית. הוא ערך בסך הכל 35 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים. ב-29 בינואר 2021 הושאל בולייביץ' עד לתום עונת לאויפן מליגת העל הבלגית, במדיה ערך שבע הופעות ליגה. בתום תקופת ההשאלה חזר לסטנדרד לייז'.
ב-26 בינואר 2023 חתם בהפועל תל אביב מליגת העל.
היי רולר
היי רולר (באנגלית High Roller) הוא גלגל ענק, המצוי בסטריפ של לאס וגאס, פרדייס, נבדה, ארצות הברית, המתנשא לגובה של 167.6 מטרים, ובעל קוטר של 158.5 מטרים. הוא נפתח לקהל הרחב ב־31 במרץ 2014 והיה לגלגל הענק הגבוה בעולם (עד אוקטובר 2021, עם פתיחתו של עין דובאי), כשהוא עוקף בכ-2.7 מטרים את קודמו בתואר וסגנו דהיום, הסינגפור פלייר, שהחזיק בשיא מאז שנת 2008.
האתר מופעל על ידי חברת Caesars Entertainment, ונמצא בבעלותה.
מקור השם
באנגלית, High Roller הוא משחק מילים שמשמעותו הן מגלל גבוה, והן בזבן/מהמר על סכומי כסף גבוהים, כיאה למיקומו.
עיצוב
הגלגל מסתובב על צמד מיסבי גלגלת מעוצבים בהתאמה אישית, שמסת כל אחד מהם היא 8,800 קילוגרם. לכל מיסב יש קוטר חיצוני של 2.3 מטרים, קדח פנימי של 1.6 מטרים, ורוחב של 0.63 מטרים.
השפה החיצונית כוללת 28 חלקים, אורך כל אחד מהם 17 מטרים, שהוחזק זמנית בזמן הבנייה על ידי זוג של תומכות רדיאליות באורך 84 מטרים, לפני שהן מאובטחות לצמיתות באמצעות ארבעה כבלים.