cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוחות הרפאים של רואנוק
עלילה
אנשי המושבה בהנהגת אננאיס דייר וג'ורג' האו יוצאים למאבק ברוחות הרפאים. הם מגלים כי רוחות הרפאים רגישות למים ולכן הן כלואות באי. אלינור דייר מספרת לבעלה כי על פי החזיונות שראתה בזמן הריונה הרוחות מעוניינות בבתם התינוקת וירג'יניה דייר. הרוחות מצליחות להרוג רבים מגברי המושבה והנותרים יחד עם הנשים והילדים מתבצרים מאחורי תעלות מים.
אננאיס דייר יוצא להזעיק עזרה אצל ידידו ראש השבט האינדיאני מאנטיאו שמסרב תחילה להושיט עזרה בשל התקפה שביצעו כמה מאנשי המושבה על אנשי השבט, אולם לבסוף הוא מגלה לאננאיס על מערה בתוך היער ושניהם יוצאים אליה. במערה מגלה אננאיס כתובת המסבירה את הדרך כיצד להעלים את רוחות הרפאים.
שרידי המתיישבים בונים רפסודה כדי ללכוד את רוחות הרפאים ומשתמשים בוירג'ניה כפתיון. הפעולה מצליחה והרוחות נעלמות אך גם המתיישבים נהרגים מלבד וירג'ניה. למחרת באים מאנטיאו ואנשיו ושורפים את המוצב. הם מגלים את התינוקת ולוקחים אותה לכפרם.
רוזליה דה קסטרו
מריה רוזליה ריטה דה קסטרו (בגליסית: Rosalía de Castro; 24 בפברואר 1837 – 15 ביולי 1885) הייתה משוררת גליסיאנית, בולטת ומזוהה עם מולדתה גליסיה ותחיית השפה הגליסית.
קורות חייה
דה קסטרו נישאה למנואל מורגויה, היסטוריון ועיתונאי שהיה חבר בקבוצה הספרותית החשובה המכונה "האקדמיה הגליסית המלכותית" והוא שימש עורך ספריה של רוזליה. לזוג נולדו שבעה ילדים: אלכסנדרה (1859–1937), אאורה (1868–1942), התאומים גאלה (1871–1964) ואובידיו (1871–1900), אמארה (1873–1921), אדריאנו (1875–1876) וולנטינה (מתה בלידתה, 1877). רק שניים מילדיה של רוזליה נישאו, אאורה בשנת 1897 וגאלה בשנת 1922; אולם לא הותירו אחריהם ילדים, וכך, כיום אין צאצאים חיים של רוזליה דה קסטרו ובעלה. בנם אובידיו היה צייר מוכשר, אך נפטר בגיל 29.
קובץ השירה הראשון שלה פורסם בגליסית בשם "שירים גליסיאניים" ("Cantares gallegos"), ב-17 במאי 1863. תאריך זה, 17 במאי, מצוין בגליסיה מדי שנה, מאז 1963, כיום חג רשמי: "יום הספרות הגליסיאנית", ומנציח את הישגיה של רוזליה. מדי שנה מוקדש "יום הספרות" לסופר אחר אשר כתב בשפה הגליסית. אף יום הולדתה של רוזליה מצוין מדי שנה בבתי ספר בגליסיה.
חייה של רוזליה התאפיינו בעוני ובעצב, למרות זאת, הייתה לה תחושת מחויבות עזה לעניים ולחסרי ישע. היא התנגדה בתוקף לניצול לרעה של כוח השררה והגנה באופן נלהב על זכויות נשים. רוזליה סבלה מסרטן הרחם ומתה בעיר פדרון, במחוז לה קורוניה, ב-15 ביולי 1885.
היא קבורה בפנאון האישים הגליסי, במנזר סן דומינגוס דה בונבל, בסנטיאגו דה קומפוסטלה, ספרד.
מורשתה
רוזליה דה קסטרו היא היום אחת המשוררות הבולטות בתרבות הגליסית. כאשה משכילה מאוד, היה עליה לדעת לדבר ולכתוב בספרדית ובגליסית כשפת אם, אולם היא נקטה בצעד הנועז והבלתי שגרתי בכך שבחרה לכתוב את שיריה המוקדמים בשפה הגליסית. עמדתה המתריסה זכתה לזלזול בעיני רבים מן המעמד המשכיל אשר ראו בגליסית ניב נחות של השפה הספרדית המתאים "רק לאנאלפביתים ולגסי רוח". אולם עמדתה הנחרצת של רוזליה זיכתה אותה באהבתו ובהערצתו של הציבור הרחב במולדתה, אלה אשר גליסית הייתה השפה השגורה בפיהם בביתם ובחיי היום-יום. שמה של רוזליה דה קסטרו הונצח בבתי ספר בגליסיה, בספרד, ברוסיה ובאורוגוואי. על שמה נקראו ספריות, אגודות תרבות,  פרסים, פארקים, קבוצות פולקלור,   ומקהלות. שיריה הולחנו, שיר בוקר מסורתי גליסיאני מכיל במילים של אחד משיריה. קבוצת כדורסל מקצועי, פסלונים  ופסלים,    תיאטרון, מסעדות, יין לבן, מלון,   שטר כסף שהיה במחזור בעבר בספרד, בול דואר, מטוס איירבוס A340 של חברת איבריה ומטוס בואינג 737 של חברת נורוויג'ן אייר שאטל,  מטוס הצלה ימי, ורחובות רבים  כולם נושאים את שמה.
תרגומים בינלאומיים
ספרה "שירים גליסיאנים" תורגם לאנגלית בשנת 2013 וספרה "עלים חדשים" ראה אור באנגלית בספטמבר 2016. בשנת 2010 פורסם באנגלית אוסף שיריה מן השנים 1837–1885. בשנת 1991, אוניברסיטת מדינת ניו יורק פרסה אנתולוגיה אנגלית של שירי רוזליה דה קסטרו.
בשנת 2009 ראה אור תרגום יפני ראשון לשיריה. אנתולוגיה של שיריה בפורטוגזית ראתה אור בשנת 2008.
בשנת 2003 ראתה אור אנתולוגיה צרפתית של שירים גליסיאנים.
ג'ו צ'ילי
ג'וזף עמנואל צ'ילי (באנגלית: Joseph Emmanuel Chealey; נולד ב-1 בנובמבר 1995) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הרכז בהפועל גלבוע גליל.
קריירת מכללות
צ'ילי היה חלק ממחזור 2013 של התיכונים. לקראת עונתו הראשונה במכללות, הוא התחייב למכללת צ'ארלסטון. בתום העונה, ארל גרנט מונה למאמנו של צ'ילי, שמיד פיתח איתו מערכת יחסים חזקה. בעונתו השנייה, צ'ילי ניצח עם מכללתו רק 9 פעמים במהלך כל העונה. צ'ילי החמיץ את שנתו השלישית במכללות בעקבות קרע בגיד אכילס אותו קיבל באחד האימונים הראשונים. הוא העמיד ממוצעים של 17.2 נקודות ו-3.3 אסיסטים למשחק כשהוא נבחר לחמישיית העונה בליגה. בעונתו האחרונה, צ'ילי היה הקלעי השביעי בטיבו עם 18.0 נקודות בממוצע למשחק וחמישי באסיסטים עם 3.7 אסיסטים בממוצע. בתום העונה נבחר צ'ילי שוב לחמישיית העונה. צ'ילי קלע 32 נקודות במהלך הניצחון 76–83 בהארכה על אוניברסיטת נורת'איסטרן, והוביל את מכללות לטורניר ה-NCAA. צ'ילי נבחר לקבוצת הטורניר. במהלך ארבע עונותיו במכללה, צ'ילי העמיד ממוצעים של 14.2 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים ב-31.1 דקות למשחק.
קריירה מקצוענית
בשנת 2018, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, הצטרף צ'ילי לשארלוט הורנטס עבור ליגת הקיץ של ה-NBA. ב-27 ביולי 2018, הצטרף צ'ילי להורנטס עבור מחנה אימונים. ב-13 באוקטובר, חתם צ'ילי בהורנטס על חוזה דו כיווני בקבוצה, כך ששיחק במקביל בגרינסבורו סווארם מליגת הפיתוח של ה-NBA. הופעת הבכורה של צ'ילי בליגת ה-NBA הייתה ב-30 בינואר 2019, בה קלע 2 נקודות ומסר אסיסט בהפסד לבוסטון סלטיקס.
ב-6 באוגוסט 2019, האריך צ'ילי את חוזהו בהורנטס, אך כבר ב-13 באוקטובר הוא נחתך מהסגל. בתום העונה, צ'ילי חתם בגרינסבורו סווארם. ב-19 בדצמבר, צ'ילי העמיד 22 נקודות, 5 ריבאונדים, 5 אסיסטים, חטיפה וחסימה במהלך ההפסד לדלאוור בלו קואוטס. ב-28 בדצמבר, צ'ילי כמעט רשם טריפל דאבל עם 15 נקודות, 10 ריבאונדים, 8 אסיסטים ו-4 חטיפות נגד הראפטורס 905.
ב-21 בפברואר 2020, צ'ילי חתם על חוזה ל-10 ימים בהורנטס. בתום החוזה צ'ילי האריך את חוזהו ל-10 ימים נוספים.
ב-5 באוגוסט 2021, חתם צ'ילי בהפועל גלבוע גליל מהליגה הישראלית. כבר בנובמבר עבר לגרינסבורו סווארם.
באוגוסט 2022 הוא חתם ב"מ.ק.ס. דומברובה גורניצ'ה" הפולנית.
אנה סאבולצ'י
אנה סאבולצ'י (בהונגרית: Szabolcsi Anna; בודפשט, 24 ביולי 1953) בלשנית יהודייה-הונגרייה, פרופסורית באוניברסיטה, חברה באקדמיה ההונגרית למדעים.
קורות חייה
הורים היו: לאסלו סבולצ'י וגרטרוד אנה פישר. בין 1972 לבין 1976 הייתה סטודנטית בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE-BTK). בין 1976 לבים 1990 עבדה במכון לבלשנות של האקדמיה ההונגרית למדעים. היא הייתה ראש המחלקה לבלשנות כללית ושותף מדעי בכיר. בין 1990 לבין 1998 הייתה פרופסורית ב-UCLA (אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס). מאז 1998 היא פרופסורית באוניברסיטת ניו יורק. בשנת 2019 נבחרה לחברת כבוד של אקדמיה ההונגרית למדעים.
חייה הפרטיים
ב-1974 נישאה לבמאי הקולנוע לאסלו שאנטָה. נולדה להם בת, יוליה לילי (1994).
אוסווין גרוליג
אוסווין גרוליג (בגרמנית: Oswin Grolig; 6 בינואר 1894 – 18 באוגוסט 1944) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
גרוליג נולד ב-6 בינואר 1894 באלטונה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1913 התגייס גרוליג לצבא הגרמני הקיסרי, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף גרוליג לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1939 הועלה גרוליג לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד גדוד ברגימנט הפרשים ה-8.
מלחמת העולם השנייה
ב-1 בינואר 1941 הועלה גרוליג לדרגת אוברסט, וב-16 בפברואר 1942 מונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-1. ב-8 באוגוסט 1942 מונה גרוליג למפקד זמני של דיוויזיית הפאנצר ה-1, ופיקד עליה עד ה-21 באוקטובר. ב-16 במאי 1943 מונה גרוליג למדריך בבית הספר לשריון בקראמפניץ, וב-1 בנובמבר אותה שנה הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-10 בינואר 1944 מונה גרוליג למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-21, וב-6 במרץ מונה למפקד הקורפוס ה-78. ב-25 במאי הפך הקורפוס לקורפוס הפרשים ה-1, וב-1 ביוני מונה גרוליג למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-25. ב-18 באוגוסט 1944 נהרג גרוליג בתאונה, על יד העיר לודז'.
קוסייר (סוריה)
קוסייר (בערבית: القصير; תעתיק מדויק: אלקציר) היא עיר במערב סוריה הנמצאת במחוז חומס. העיר שוכנת כ-35 ק"מ מדרום לחומס באזור הררי, בגובה 540 מטר מעל פני הים, המשקיף על גבול סוריה-לבנון. מיקומה של העיר, על הדרך שבין הבירה דמשק לחוף הים התיכון ובסמוך לגבול סוריה-לבנון, מקנה לה חשיבות אסטרטגית.
היסטוריה
קוסייר היא העיר הקרובה ביותר לחומות העיר העתיקה קדש, הידועה בזכות קרב קדש שנערך בסמוך לה בשנת 1274 לפנה"ס. הגאוגרף המוסלמי יאקות אל-חמאווי ביקר בעיר בתחילת המאה ה-13, בתקופת שלטון השושלת האיובית, וציין כי בעיר קיים חאן גדול המוקף בגנים.
העיר בעת מלחמת האזרחים בסוריה
חלק מתושבי העיר השתתפו במלחמת האזרחים בסוריה והתקוממו נגד משטרו של בשאר אל-אסד. אל העיר נמלטו אף עריקים מצבא סוריה. בתקופה שבין פרוץ מלחמת האזרחים, באפריל 2011, לבין 13 בפברואר 2012, נהרגו בעיר למעלה מ-70 תושבים. מאז נובמבר 2011 נתונה העיר למצור של צבא סוריה. ב-13 בפברואר 2012 השתלטו כ-400 חיילים ואנשי מליציות התומכות בשלטון על בית החולים המרכזי בעיר ובניין העירייה. בניין העירייה הפך למטה כוחות הצבא בעיר. מאותה עת החלו צלפים יורים ברחובות וחיי העיר שותקו למעשה. ב-9 ביולי 2012 השתלטו כוחות צבא סוריה החופשית על בניין העירייה והרסו אותו במטרה למנוע בו שימוש עתידי למטרות צבאיות. החל מחודש יולי הייתה העיר בשליטה של כוחות צבא סוריה החופשית למעט בית החולים ומספר עמדות שליטה סביב העיר. ב-4 באפריל 2013 פתח צבא סוריה במתקפה בקוסייר במטרה להשתלט על העיר ועל הכפרים הסמוכים לה. הקרבות בעיר ובסביבותיה, שבהם השתתפו גם לוחמי חזבאללה, נמשכו למעלה מחודשיים, ובסופם השתלט צבא סוריה על העיר.
נתונים דמוגרפיים
בשנת 1970 חיו בקוסייר 9,240 תושבים. בהתאם לנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של סוריה בשנת 2004 היו בעיר 29,818 תושבים. בשנת 2011 העריך ה-BBC כי בעיר חיים כ-40 אלף תושבים. נכון לחודש מאי 2013 חיו בעיר כ-25,000 אזרחים.
מלחמות האזרחים בארגנטינה
ארגנטינה היוותה כר פעולה לסדרה של מלחמות אזרחים במהלך חלק גדול מהמאה ה-19, והן אלו שעיצבו את שיטת הממשל המקובלת בה עד היום.
תקופת מלחמות האזרחים משתרעת מ-1814 בעיצומה של מלחמת העצמאות של ארגנטינה עד 1880. בתחילת התקופה קמה המפלגה הפדרלית כחלופה לשיטה הריכוזית שעבר בירושה מהשלטון הקולוניאלי (תת ממלכת ריו דה לה פלטה) למדינה החדשה (הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה ולימים – ארגנטינה). ב-1880, עם ההגעה להסכמה כללית לגבי ליברליזם וכלכלה חופשית, הארגון הפדרלי של הממשל וקבלת חוקת 1853; הוחלט על הפיכתה של בואנוס איירס לאזור פדרלי נפרד.
בתקופות שונות השתתפו בעימותים כוחות חיצוניים מארצות שכנות וממעצמות אירופאיות שתמכו בדרך כלל במגמות הצנטרליסטיות לטובת אינטרסיהן המסחריים והאסטרטגיים.
מלחמות אזרחים והפיכות
בהיסטוריה המערבית מכנים "מלחמת אזרחים" עימות צבאי שנערך בתוך המדינה בין תושביה על רקע מחלוקות על אינטרסים ואידאולוגיה; לעיתים תוך מעורבות של גורמי חוץ.
במקרים רבים נוטלים חלק במלחמות האזרחים מיליציות אזרחיות לא סדירות, אם כי ההגדרה של כוחות כמיליציות השתנתה לאורך זמן וייצגה לא פעם את עמדת הדובר.
יחידות הפרשים הלא סדירות נקראו מונטונרס (montoneras).
הגבולות בין מלחמת אזרחים להפיכה אינם חד משמעיים. הפיכות הן עימותים קצרים – שעות או ימים – שקורים במקום מסוים – למשל עיר. מלחמות אזרחים מתרחשות בשטח נרחב ואורכים זמן רב יותר.
בשל המרחקים הגדולים יחסית בארגנטינה (יחסית לאירופה) המרחקים בין הערים גרמו לכך שתנועה צבאית מאחת לשנייה יכלה להימשך שבועות והעימותים יכלו להימשך שנים בשל כך. למשל – המלחמה בין הפרובינציה של סנטה פה לדירקטוריון נמשכה כ-5 שנים עם הפסקות רבות, והמערכה של לוואז'ה (Lavalle) נגד רוסאס (Rosas) נמשכה כמעט שלוש שנים ללא הפוגה.
ניתן להגדיר איפוא בתור "מלחמת אזרחים ארגנטינאית" – עימות שכלל תנועת כוחות מחוץ לערים או ביניהן. עם זאת, הפיכות שהתרחשו במהלך מלחמות אזרחים יכללו במסגרת ערך זה, אלא אם כן הן מנותקות מהן לחלוטין.
הסיבות למלחמות האזרחים בארגנטינה
בארגנטינה המונח קאודיז'וס (caudillos) מתייחס למפקדי הצבאות של הפרובינציות שנלחמו בדרך כלל בצנטרליסטים בממשלים בבואנוס איירס, אם כי לעיתים גם אלו נגד אלו. בדרך כלל הם עיטרו את עצמם בדרגות צבאיות כמו קולונל (coronel) או גנרל (general). הם הצטיינו בכריזמה שבזכותה התקבצו סביבם בין כמה מאות לכמה אלפי איש; והם נחשבים כמשתייכים לתנועה הפדרלית. בדרך כלל רואים בהם את הגורם העיקרי למלחמות האזרחים.
המחלוקות סביבן פרצו מלחמות אזרחים היו מרכזיותה של בואנוס איירס, ליברליזם כלכלי מול שמרנות כלכלית, פתיחות כלכלית מול פרוטקציוניזם והמוסד החוקתי שיטפל בכל אלו.
היו גם עימותים סביב התערבות של פרובינציה אחת בענייני זולתה, התנתקותם של מספר מחוזות (distritos) מפרובינציה קיימת כדי ליצור אחת חדשה, ולבסוף – עקב מחלוקות שהובילו למלחמות פנימיות בתוך פרובינציות.
אירועים מקדימים
כבר בסוף המאה ה-18 אירעו מספר התקוממויות בתוך הפרובינציות שבתת ממלכת ריו דה לה פלטה נגד המושל (חוחוי) או נגד הדחת המושל (סן חואן). העימות החמור ביותר היה הניסיון הראשון להקים חונטה בינואר 1809, אך היא דוכאה במהירות על ידי המשנה למלך סנטיאגו דה ליניארס (Santiago de Liniers) במחיר של מספר הרוגים ופצועים.
בשנים הראשונות לאחר מהפכת מאי 1810 אירעו מספר תקריות מוגבלות בהיקפן לנוכח המלחמה במלוכנים ושהסתיימו ללא שפיכות דמים.
האירוע החמור ביותר היה "מרד הצמות" (Motín de las Trenzas) של גדוד הפטריקים (Regimiento de Patricios) שנדרש להסיר חלק מהעיטורים שאפיינו אותו, פרץ מרד, ומנהיגיו הוצאו להורג.
לאלה יש לצרף התקוממות בסן חואן בראשות פרנסיסקו לפרידה (Francisco Laprida), ואת ההפיכה בה הודח הטריאומווירט הראשון והוחלף בשני; אך כל אלו היו מרידות מקומיות שלא ניתן לקטלג אותן כמלחמות אזרחים.
העימות של ארטיגס עם הדירקטורים
הקאודיז'ו חוסה ארטיגס (José Artigas, לימים הגיבור הלאומי של אורוגוואי) מהבנדה אוריינטל, השתתף במצור הראשון של המורדים על מונטווידאו שבידי המלוכנים, אך משהוא הוסר בלחץ איומי הפלישה של הפורטוגלים מברזיל – הוא סירב להשלים עמו, ויזם את פינויה של הבנדה אוריינטל מתומכיו (Éxodo oriental). בשנה לאחר מכן, משחודש המצור, פרצו עימותים בינו לבין המפקדים שנשלחו מבואנוס איירס.
העימותים הוחרפו כאשר הטריאומווירט השני כינס את האספה בשנת 1813 שאליה נשלחו הנציגים מהבנדה אוריינטל עם הנחיה לדרוש הכרזה רשמית על עצמאות מספרד ולהקים מדינה פדרלית שתבטיח אוטונומיה רבה יותר לבנדה אוריינטל וליתר הפרובינציות. האספה שנשלטה על ידי נציגי לשכת לאוטארו (Logia Lautaro) בראשות קרלוס מריה דה אלוואר (Carlos María de Alvear) דחתה דרישה זו.
ב-20 בינואר 1814, ארטיגס נטש את המצור יחד עם אנשיו, וכך החלו מלחמות האזרחים של ארגנטינה. זמן מה לאחר מכן הצטרפה אנטרה ריוס וזכתה באוטונומיה לאחר קרב אל אספיניז'ו (El Espinillo) ב-22 בפברואר 1814, הקרב הראשון בין הפדרליים לאוניטריסטים. בעקבות כך גם מיסיונס וקוריינטס הצטרפו לפדרליים.
לאחר מכן עבר המאבק לבנדה אוריינטל, ולאחר שורת קרבות שבראשיתן ידם של האינטריסטים הייתה על העליונה, הפדרליים הצליחו להשתלט עליה לבסוף בתחילת 1815.
במרץ 1815 פרץ מרד פדרלי בסנטה פה בראשות בעל האחוזה פרנסיסקו קנדיוטי (Francisco Candioti). הדירקטור אלוואר שלח בתגובה כוח צבאי בראשות איגנסיו אלווארס תומאס (Ignacio Álvarez Thomas), אך גם הוא התמרד, הגיע להסכם עם הפדרליים, הדיח את האלוואר מתפקידו כדירקטור. במקומו נבחר חוסה רונדו (José Rondeau) שפיקד אז על צבא הצפון ב[אלטו פרו], וכך אלווארס תומאס עצמו התמנה לממלא מקומו. במקביל, האספה התפזרה, ואת מקומה תפס קונגרס טוקומן.
אלווארס תומאס, בניגוד להצהרותיו ומעשיו קודם לכן, פלש לסנטה פה באמצע 1815 וכפה עליה את מרותו.
הפדרליזם בפרובינציות הפנימיות
הצטרפותה של קורדובה לפדרליים התבצעה ללא שפיכות דמים: די היה באזהרה מארטיגס כדי שב-29 במרץ 1815 המושל פרנסיסקו אורטיס דה אוקמפו (Francisco Ortiz de Ocampo) יתפטר, ובמקומו התמנה חוסה חוויאר דיאס (José Javier Díaz) הפדרלי. הוא כרת ברית עם ארטיגס, אך לא ניתק את קשריו עם השלטון המרכזי ודאג לשלוח נציגים לקונגרס טוקומן. הקבילדו של לה ריוחה שהיה אז בתחום שיפוטה של קורדובה, לא הכיר במושל החדש דיאס ונשאר נאמן לדירקטוריון.
סלטה זכתה באוטונומיה לאחר שהקולונל מרטין מיגל דה גואמס (Martín Miguel de Güemes) מנהיג יחידות הגאוצ'וס המקומיות שהגנו על גבול הצפון מפני פלישות המלוכנים מאלטו פרו – נבחר כמושל על ידי הקבילדו המקומי ב-6 במאי 1815, השתלט על מחסני הנשק של צבא הצפון, ואף מנע מעבר תגבורת לרונדו מחשש שהיא נועדה להדיחו.
רונדו, לאחר תבוסתו המוחצת בקרב סיפה סיפה (Sipe Sipe) ששם קץ לניסיונות לכבוש את אלטו פרו, נכנס לסלטה והכריז על גואמס כבוגד. גואמס הטיל מצור על כוחותיו ואילץ את רונדו לחתום על הסכם בו הוא מכיר בו כמושל וכמפקד גבול הצפון. בעקבות התבוסה באלטו פרו וההסכם עם גואמס – רונדו הודח בהמשך מתפקידו כדירקטור, והוחלף כמפקד צבא הצפון על ידי מנואל בלגראנו.
לגואמס לא היה כל שיתוף פעולה עם ארטיגס, והוא שיתף פעולה עם הצבא הלאומי במלחמה נגד המלוכנים; בניגוד למצב בבנדה אוריינטל בו בואנוס איירס שיתפה פעולה עם הפורטוגלים שפלשו לשם מברזיל.
לשני אלו (ארטיגס וגואמס) יש להוסיף את שתי המהפכות הפדרליות בסנטיאגו דל אסטרו בהנהגת הקולונל חואן פרנסיסקו בורחס (Juan Francisco Borges) ששאף לנתק את הפרובינציה שלו מתלותה בטוקומן והתמנה למושל ב-4 בספטמבר 1815, אך הובס ונלכד 4 ימים לאחר מכן, נמלט והוביל התקוממות נוספת ב-10 בדצמבר 1816, ניסה לכרות ברית עם ארטיגס, אך שוב הובס והוצא להורג ב-1 בינואר 1817.
הפדרליים תפסו את השלטון בקורדובה ללא שפיכות דמים, אך הדחת לוותה בעימות חמוש: חואן פבלו בולנס (Juan Pablo Bulnes) מפקד המיליציות בעיר התקומם נגד המושל הפדרלי דיאס והאשים אותו בשיתוף פעולה עם הדירקטוריון בבואנוס איירס, ואילץ אותו להתפטר. הדירקטוריון מינה מושל חדש שיהיה נאמן לו (לדירקטוריון ולא לבולנס), והתקוממות נוספת של בולנס ב-26 בינואר 1817 דוכאה על ידי השלטון המרכזי.
אי היציבות בפרובינציה נמשכה עוד זמן מה עד שדוכאה לחלוטין, ולה ריוחה הנאמנה לשלטון המרכזי חזרה לפעול כחלק מקורדובה לאחר שהתנתקה ממנה בעבר בעקבות התמנותו של דיאס הפדרליסט למושל.
ליגת הקהילות החופשיות
בתחילת 1816 התקוממו המיליציות העירוניות והכפריות בסנטה פה ובחרו במריאנו ורה (Mariano Vera) כמושל. הדירקטור אלווארס תומאס פתח בתגובה בפלישה, אך מפקד הכוח הגיע להסכם עם ורה ונסוג, וכתוצאה מכך הדירקטור התפטר והוחלף על ידי חואן מרטין דה פואירדון (Juan Martín de Pueyrredón) שדרש מסנטה פה לציית להוראותיו. הדרישה נדחתה, והפרובינציות של הליטורל לא יוצגו בקונגרס טוקומן ובהכרזת העצמאות של ארגנטינה.
פואירדון יזם פלישה רביעית לסנטה פה, והשתלט על העיר למשך 25 ימים בטרם הכוח גורש. במהלך 1817 נשמר סטטוס קוו: סנטה פה המשיכה בדרכה הבדלנית, אך לא נרשמו מעשי איבה חדשים.
בבנדה אוריינטל ארטיגס הקים ממשל דמוקרטי ו"חברתי" שכלל רפורמות סוציאליות וחלוקת האדמות והרכוש של המלוכנים שנמלטו משם, והישות שבהנהגתו נקראה ליגת הקהילות החופשיות (Liga de los pueblos libres) או הליגה הפדרלית.
ברם, במחצית 1816, בתואנה של הסגת גבול של גאוצ'וס לדרום ברזיל, מלך פורטוגל פלש לבנדה אוריינטל. פואירדון לא נחלץ לעזרתה, ואף הגיע להסכם עם מפקד הכוח הפולש. באמצע 1817 הפורטוגלים כבשו את מונטווידאו, וארטיגס המשיך להילחם בהם במהלך שלוש השנים הבאות.
ב-1818 היו יוזמות התקפיות חדשות של הדירקטוריון שהובילה למלחמה השנייה של הדירקטוריון נגד כוחותיו של ארטיגס באנטרה ריוס, והדירקטוריון הובס בה.
בינתיים, למרבה התסבוכת, קוריינטס נכבשה על ידי כוחות המקורבים לארטיגס עקב חילוקי דעות במחנה הפדרלי; ואילו ורה, מושל הפדרלי של סנטה פה, הודח על ידי תומכים של ארטיגס ביולי 1818, אך הם לא הצליחו לייצב את השלטון ולבסוף תפס אותו הקולונל אסטניסלאו לופס (Estanislao López) מפקד המיליציות הכפריות שכבש את העיר והכריז על עצמו מושל ב-23 ביולי 1818, ומאוחר יותר קיבל גושפנקה רשמית ונבחר על ידי הקבילדו העירוני תוך שהוא נהנה מתמיכה רחבה.
לקראת סוף 1818 פואירדון שלח כוח בן 5,000 איש בפיקוד חואן רמון בלקרסה (Juan Ramón Balcarce) שכבש את בירת הפרובינציה אך לאחר מכן נסוג. במקביל, צבא הצפון בפיקוד הקולונל בוסטוס ניסה לכתר את לופס – מושל הפרובינציה, אך נכשל. בהמשך בלקרסה נסוג מרוסריו (אף היא בפרובינציה של סנטה פה) וכנקמה הצית אותה.
קרב ספדה והסכם פילאר
ביוני 1819 הקונגרס בחר כדירקטור בגנרל חוסה רונדו (José Rondeau) שביקש עזרה מהפורטוגלים במלחמתו נגד הפדרליים. בנוסף הוא הורה לסן מרטין לשוב עם צבאו מצ'ילה – שם הוא התכונן לפלוש לפרו – כדי להילחם בסנטה פה, אך סן מרטין סירב. גם צבא הצפון בפיקודו של פרנסיסקו פרננדס דה לה קרוס (Francisco Fernández de la Cruz) סירב ליטול חלק במלחמת האזרחים והתקומם בארקיטו (Arequito) שבסנטה פה ב-8 בינואר 1820. התקוממות זו מסמלת את סיום מעורבותו של הצבא במלחמת האזרחים.
זמן מה לאחר מכן, חואן באוטיסטה בוסטוס (Juan Bautista Bustos), סגנו של דה לה קרוס, נבחר כמושל קורדובה.
מעט לפני כן, ב-11 בנובמבר 1819, מושל טוקומן הודח והוחלף בידי הגנרל ברנאבה אראוס (Bernabé Aráoz). במקביל להתקוממות בארקיטו, פרצה בסן חואן התקוממות של צבא האנדים שגרם לכאוס פוליטי שהוביל להתפרקותה של הפרובינציה של קוז'ו (Cuyo).
בסוף ינואר 1820, פרנסיסקו רמירס (אנטרה ריוס) ואסטניסלאו לופס (סנטה פה) הפדרליים פלשו לפרובינציה של בואנוס איירס והביס את רונדו בקרב ספדה (Cepeda), ובעקבות כך קונגרס טוקומן (ששכן אז בבואנוס איירס) התפזר ורונדו התפטר.
במקום רונדו נבחר מנואל דה סרטאה (Manuel de Sarratea) בתור מושל הפרובינציה והפרובינציות נותרו ללא הנהגה ראשית. סרטאה חתם עם הפדרליים על הסכם פילאר (Tratado del Pilar) שהכיר בניצחונם וגיבש עקרונות לרפובליקה פדרלית, סיום שיתוף הפעולה של בואנוס איירס עם הפורטוגלים, חימושן של הפרובינציות, הקמת קונגרס חדש וחוקה חדשה וכו'.
הגנרל בלקרסה הדיח את סרטאה מתפקידו כמושל בואנוס איירס בהפיכה אנטי פדרלית, אך לופס ורמירס – מנהיגי הפדרליים – הדיחו אותו מיד לאחר מכן.
ארטיגס לא קיבל את הסכם פילאר שהותיר אותו בצד, הוא האשים את רמירס בבגידה, פתח במלחמה נגדו ואף נחל מספר ניצחונות, אך לבסוף הובס, גלה לפרגוואי ופרש מהפוליטיקה. ב-29 בספטמבר 1820 רמירס יסד את הרפובליקה של אנטרה ריוס מתוך שאיפה להקים פדרציה של פרובינציות.
מלחמות חדשות בליטורל
לופס מצידו פלש שוב מסנטה פה לבואנוס איירס והביס את המושל הגנרל סולר (Soler) שהתייצב מולו, בקרב קניידה דה לה קרוס (Cañada de la Cruz) ב-28 ביוני 1820.
לופס התפטר בעקבות התבוסה ובמקומו התמנה מנואל דורגו (Manuel Dorrego) שניצח בהתחלה את לופס בסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס ובפאבון (Pavón), אך לאחר שמפקדי המיליציות הכפריות של בואנוס איירס – מרטין רודריגס (Martín Rodríguez) וחואן מנואל דה רוסאס (Juan Manuel de Rosas) – נטשו אותו הוא הובס סופית בקרב עקוב מדם בגמונל (Gamonal).
מאוחר יותר, רודריגס בתמיכתו של רוסס (שני מנהיגי המיליציות הכפריות שנטשו את דורגו) נבחר למושל, ואף סיכל ניסיון הפיכה נגדו.
בינתיים, הגנרל הצ'ילאני חוסה מיגל קררה (José Miguel Carrera) שהתלווה ללופס מסנטה פה בקרבות נגד בואנוס איירס, חבר למספר ראשי שבטים אינדיאנים במטרה לבזוז יישובים מהפרובינציה וכך לממן את חזרתו לצ'ילה לשם הדחת הדירקטור או'היגינס. בתגובה יצא רודריגס למסע "נקמה" נגד שבטים אינדיאנים לא קשורים לנ"ל בדרום הפרובינציה, צעד שגרר פעולות תגמול דומות מצידם. רק לאחר כל שפיכות הדמים ומעשי ההרס האלו רודריגס מושל בואנוס איירס ולופס מושל סנטה פה חתמו על הסכם בנגאס (Benegas) בתיווך בוסטוס – מושל קורדובה – לגבי כינוס קונגרס בקורדובה, ותשלום פיצויים לסנטה פה.
כעת רמירס – מושל אנטרה ריוס – פנה לתקוף את בואנוס איירס לאחר שמצא עצמו נדחק הצידה, והביס פעמיים את גרגוריו אראוס דה למדריד (Gregorio Aráoz de Lamadrid); אלא שכעת לופס מסנטה פה התקיף והביס אותו ואילץ אותו לנוס לקורדובה.
תוך כדי כך קררה הצ'ילאני פלש לקורדובה והביס את המושל בוסטוס, משם פלש לסן לואיס, ולאחר מכן חזר לקורדובה ובעזרת שרידי צבאו של ראמירס תקף שוב את בוסטוס אך נכשל.
ראמירס ניסה לחזור לאנטרה ריוס דרך צ'אקו שבצפון, אך הובס שם וחוסל במהלך מנוסתו.
קררה הצ'ילאני ניסה לחזור לצ'ילה ולשם כך פלש לסן לואיס ומשם עבר למנדוסה, אך הובס בידי חוסה אלבינו גיטרס (José Albino Gutiérrez) והוצא להורג ב-4 בספטמבר 1821.
רגיעה והתייצבות בליטורל
ב-23 בספטמבר 1821, הקולונל מנסיז'ה (Mansilla) הדיח את יורשו של רמירס באנטרה ריוס שגלה לפרגוואי, ונסיונותיו להוביל להפיכת נגד נכשלו. בעקבות כך השלטון באנטרה ריוס התייצב למשך השנים הבאות.
קוריינטס השיבה לעצמה את העצמאות הפנימית שנגזלה ממנה במהלך העימותים הפנימיים בין הפדרליים.
ב-22 בינואר 1823 נחתם הסכם הארבעה (Tratado del Cuadrilátero) בין בואנוס איירס, סנטה פה, אנטרה ריוס וקוריינטס בעקבות חיסולו של רמירס מאנטרה ריוס ובו הן סיכמו על שיתוף פעולה כנגד איומים חיצוניים מצד ספרד או פורטוגל, שיט חופשי בנהרות, וניטרולו של קונגרס קורדובה – צעד שכוון נגד בוסטוס, מושל קורדובה, כל זה בלחצו של ברנדינו ריבדביה (Bernardino Rivadavia) מבואנוס איירס.
גם סנטה פה שסבלה יותר מכולם ממלחמת האזרחים – נהנתה מעשור של שקט.
כאוס בקוז'ו ובלה-ריוחה
מריאנו מנדיסבל (Mariano Mendizábal), קצין בצבא האנדים שפרש זמנית והתיישב בסן חואן, הוביל שם להפיכה פנימית שהולידה כאוס כללי. אחד מגדודי צבא האנדים שחזר למנדוסה הוביל להתפטרות המושל, ובסן לואיס הקבילדו הדיח את המושל והחליפו באחר, צעד שייצב אותה למשך רוב העשור.
בלה ריוחה, עם היוודע על פיזור הדירקטוריון, פרנסיסקו אורטיס דה קמפו (Mariano Mendizábal) – מושל קורדובה לשעבר – תפס את השלטון וגירש את מתחריו. שבוע לאחר מכן פלש לשם דל קורו (Del Corro) שעשה דרכו לסלטה לסייע לגואמס ואשר הדיח אותו וכבש את לה ריוחה; אך גורש זמן קצר לאחר מכן בידי פקונדו קירוגה (Facundo Quiroga). הוא עדיין ניסה להמשיך בדרכו לסלטה, אך הובס שוב בטוקומן בידי המושל אראוס (Aráoz).
לתפקיד מושל לה-ריוחה עלה ניקולס דאווילה (Nicolás Dávila) למשך שנתיים, אך בשל עימותים פנימיים הודח בידי פקונדו קירוגה שגירש קודם לכן את דל קורו, וכעת נבחר כמושל, התפטר, והמשיך למשול בתוקף תפקידו כמפקד הכוח הצבאי במקום.
בקורדובה נכשלה ניסיון הפיכה של לימים הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz) נגד בוסטוס.
הרפובליקה של טוקומן והתפרקותה
מעט לאחר ההפיכה שבעזרתה הפך למושל טוקומן, ברנבה אראוס (Bernabé Aráoz) הכריז על הרפובליקה של טוקומן ואף פרסם חוקה. צעד זה לא התקבל על דעתם של תושבי סנטיאגו דל אסטרו שהייתה אז חלק מטוקומן, הקבילדו שלה בחר בקולונל חואן פליפה איברה (Juan Felipe Ibarra) למושל ב-31 במרץ 1820, והתנתק מטוקומן. לקח לאראוס, מושל טוקומן, 8 חודשים להתכונן ולפלוש לסנטיאגו דל אסטרו, אך הוא הובס בקלות בידי איברה.
איברה סייע לצבא הצפון בפיקוד הקולונל אלחנדרו הרדיה (Alejandro Heredia) להתקדם לסלטה ובכך קנה את תמיכתו של גואמס שתכנו לפלוש בעזרתם לאלטו פרו. אראוס הטוקומני שהשתלט על מחסני הנשק קודם לכן סירב להעבירם לידי גואמס, ובתגובה גואמס והרדיה תקפו אותו, הצליחו לכבוש את קטמרקה, אך ניגפו בסופו של דבר ב-3 באפריל 1821.
או אז גילה גואמס שהמעמדות המבוססים בסלטה שמאסו בנטל המלחמה נגד המלוכנים ניצלו את העדרו כדי להדיחו, אך הוא שב והחזיר לעצמו את השלטון ללא קרב.
אראוס הצליח לכבוש חזרה את קטמרקה, וב-5 ביוני 1821 הכיר באוטונומיה של סנטיאגו דל אסטרו.
ב-25 בפברואר 1821 גם קטמרקה הכריזה על התנתקותה מטוקומן, ולאחר תקופה של חוסר יציבות שלטונית – התבסס הפדרל אאוסביו גרגוריו רוסו (Eusebio Gregorio Ruzo), וחלק ממתנגדיו נותרו בטוקומן תחת חסותו של אראוס.
מותו של גואמס והאנרכיה בטוקומן
ימים מעטים לאחר שטוקומן הכירה באוטונומיה של סנטיאגו דל אסטרו – המלוכנים מאלטו פרו הצליחו לכבוש את סלטה ולגרום למותו של גואמס; אך גורשו שבועות מספר לאחר מכן, והמפלגה ששימשה כאופוזיציה לגואמס היא זו שעלתה לשלטון בפרובינציה וכמושל התמנה חוסה אנטוניו פרננדס קורנחו (José Antonio Fernández Cornejo).
ב-22 בספטמבר 1821, חברי מפלגתו של גואמס הדיחו את קורנחו בהפיכה עקובה מדם, ומינו במקומו את הגנרל חוסה איגנסיו גוריטי (José Ignacio Gorriti). הוא חלק את השלטון עם האופוזיציה ומינה לתפקידים בכירים גם את יריביו, מה שלא מנע ניסיון הפיכה כושל נגדו בדצמבר 1821.
בטוקומן, אראוס הודח ב-28 באוגוסט 1821 בידי קצינים בפיקוד אברהם גונסלס (Abraham González) שהתמנה למושל בתמיכת הקבילדו, אך הודח ב-8 בינואר 1822 בידי מפקד המיליציות העירוניות חאווייר לופס (Javier López). הפרובינציה נפלה קורבן לסדרת הפיכות, קרבות ומעשי ביזה; תוך היווצרות פילוג בין 2 מחנות: של לופס ושל אראוס, כשכל אחד נחוש בדעתו לחסל את זולתו.
אחר שלטון של כשנה, הודח אראוס ולופס הצליח לגרשו לסלטה ב-5 באוגוסט 1823; שם הוא המשיך לתכנן את חזרתו, אך המושל חואן אנטוניו אלווארס דה ארנאלס (Juan Antonio Álvarez de Arenales) עצר אותו, שלח אותו לטוקומן, ושם הוא חוסל ביריה ב-24 במרץ 1824, והשלטון בטוקומן התייצב למשך כשנתיים.
קונגרס בואנוס איירס ובעיות ראשונות בפרובינציות הפנימיות
ב-1824 התכנס בבואנוס איירס הקונגרס תחת השפעתה הדומיננטית. תפקידו היה לפרסם חוקה, אך התקוממות בראשות חואן אנטוניו לבאז'חה (Juan Antonio Lavalleja)ומנואל אוריבה (Manuel Oribe) שהתחילה בליטורל כלפי ברזיל ששלטה אז בבנדה אוריינטל – הובילה לפרוץ מלחמת ארגנטינה–ברזיל, וחייבה הקמת צבא לאומי. לשם כך נוצר התפקיד של נשיא ארגנטינה שאליו נבחר נציג המפלגה האוניטרית – ברנדינו ריוודוויה, ושבנוסף לניהול המלחמה – לא היסס להתערב בענייניהם הפנימיים של הפרובינציות.
הוא פיזר את הממשל של הפרובינציה של בואנוס איירס ואיבד כך את תמיכת בעלי החוות. כמו כן גילה סובלנות דתית תוך העמקת הפיקוח על הכנסייה הקתולית, מה שהצטייר בעיני השמרנים באזורי הפנים ככפירה.
הבעיות הראשונות החלו בסן חואן שם המושל סלוודור מריה דל קריל (Salvador María del Carril) ניסה לחקות את הרפורמות של ריוודוויה. הוא הודח בהפיכה שהונהגה על ידי אנשי דת ביולי 1825 וברח למנדוסה. שם הוא זכה לתמיכתו של חואן דה דיוס קורראס (Juan de Dios Correas) האוניטריסט שעלה בעצמו לשלטון בהפיכה בהנהגת חואן לוואז'ה (Juan Lavalle – קצין בצבא ולימים מושל בואנוס איירס). כוח צבאי שנשלח ממנדוסה בפיקוד הקולונל חוסה פליקס אלדאו (José Félix Aldao) השיב בסן חואן את השלטון לידי האוניטריסטים.
בקטמרקה פרץ עימות צבאי בין שניים ששאפו לתפוס בה את השלטון: מנואל אנטוניו גיטרס (Manuel Antonio Gutiérrez) ומרקוס אנטוניו פיגרואה (Marcos Antonio Figueroa). הושגה פשרה בחסות הקצין פקונדו קירוגה (Facundo Quiroga) מלה ריוחה לפיה גיטרס נבחר למושל ביולי 1825, והוא ניצל זאת לביסוס האוניטרים ונישול הפדרליים.
תחילתה של מלחמת אזרחים
בתחילת 1826 הגיע לקטמרקה הקולונל גרגוריו אראוס דה למדריד (Gregorio Aráoz de Lamadrid) שנלחם בעבר מטעם בואנוס איירס נגד רמירס מאנטרה ריוס, כדי לגייס כוח למלחמה נגד ברזיל בבנדה אוריינטל. המושל גיטרס שכנע אותו לפנות לטוקומן, שם למדריד הדיח את המושל חאווייר לופס (Javier López). בקטמרקה, גיטרס עצמו הודח בידי יריבו פיגרואה ופקונדו קירוגה מלה ריוחה. גיטרס פנה ללמדריד בבקשת סיוע, והוא שב לקטמרקה והדיח את פיגרואה באוגוסט 1826.
פקונדו קירוגה היה בעל מכרות באזור, בשעה שהנשיא ריוודוויה ניהל חברה מתחרה ודאג לתת לה זכויות יתר; בנוסף הוא התנגד למגמות האנטי-קלריקליות של ריוודוויה שלמדריד יצג אותו למעשה, ולכוונת הקונגרס להנחיל בכוח את החוקה האוניטריסטית של 1826.
למדריד וצבאו מומנו על ידי ריוודוויה כדי שיחסל את התנגדות המנהיגים הפדרליים בצפון. בעקבות הדחת גיטרס בידי קירוגה ומינויו של יריבו פיגרואה – למדריד פנה לקטמרקה והובס בידי קירוגה בקרב אל טלה (El Tala) בצפונה ב-27 באוקטובר 1826.
קירוגה שב מקטמרקה ללה ריוחה, במנדוסה הפדרליים תפסו את השלטון, ואז קירוגה פלש לסן חואן ומינה מקורב שלו כמושל.
המערכה השנייה של קירוגה
למדריד שנמלט לטוקומן לאחר תבוסתו, וכדי להתנקם בפדרליים שלח את פרנסיסקו בדויה (Francisco Bedoya) לפלוש לסנטיאגו דל אסטרו. המושל איברה הניח לו לכבוש את העיר, ואז הטיל עליו מצור, ואילץ אותו לסגת.
בינתיים בקטמרקה גיטרס שב לשלוט. זמן מה לאחר מכן מושל סלטה – ארנאלס – הודח בידי הקולונל פרנסיסקו גוריטי (Francisco Gorriti) ונמלט לבוליביה.
למדריד פלש בעצמו לסנטיאגו דל אסטרו (לאחר ששלוחו בדויה נכשל שם), הדיח את איברה, אך נאלץ אף הוא לצאת מהפרובינציה, ואיברה שב מלווה בקירוגה.
כעת הפדרליים שלטו בקטמרקה פלשו לטוקומן. קירוגה הביס בשנית את למדריד בקרב רינקון דה וז'אדארס (Rincón de Valladares) ב-6 ביולי 1827. למדריד ברח לבוליביה, וקירוגה הטיל על טוקומן תשלום פיצויים כבדים. לאחר שיצא מהפרובינציה, התמנה כמושל ניקולאס לגונה (Nicolás Laguna) הפדרלי.
לקראת סוף 1827 כל הפרובינציות היו בידי הפדרליים למעט סלטה. בבואנוס איירס, לאחר התפטרות ריוודוויה מנשיאות ארגנטינה – משל על הפרובינציה מנואל דורגו (Manuel Dorrego) הפדרליסט, שהחליף את לס אראס (Las Heras) שהיה מקורב לריוודוויה.
ההפיכה של לוואז'ה וכשלונה
חרף המערכה היבשתית המוצלחת במהלך מלחמת ארגנטינה–ברזיל, המצור הימי הוביל להסכם שלום בתנאים לא אופטימליים מבחינת ארגנטינה, ועלה לנשיא ריוודוויה בכסאו ולקונגרס של בואנוס איירס בפיזורו.
מנואל דורגו הפדרליסט היה הדמות הבולטת בתקופה שלאחר ריוודוויה: הוא ביצר את מעמדה של הפרובינציה של בואנוס איירס כפרובינציה אוטונומיסטית במקום את מעמדה של בואנוס איירס העיר כבירה; והמושלים האחרים נתנו לו לנהל את הצבא במלחמות החיצוניות ואת יחסי החוץ של הפרובינציות.
במקום הקונגרס שהתפזר התכנסה בסנטה פה הוועד הלאומי (Convención Nacional) בשביל להניח את הבסיס החוקתי למדינה.
בשל המצוקה הכספית ובלחץ האנגלים שהיו מעוניינים בסיום הלחימה, דורגו חתם על הסכם עם ברזיל לפיו בבנדה אוריינטל תקום מדינה עצמאית – הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי. הקצינים בצבא זעמו על ההחלטה והחליטו להדיח את דורגו: הגנרל חואן לוואז'ה (Juan Lavalle) הגיע עם מחצית הצבא לבואנוס איירס, וב-1 בדצמבר 1828 הדיח את דורגו, והתמנה למושל על ידי שותפיו.
דורגו נמלט לדרום הפרובינציה, שם היה יכול להיעזר במיליציות הכפריות של הקולונל הפדרלי חואן מנואל דה רוסס (Juan Manuel de Rosas). לוואז'ה הביס אותם בקרב נווארו (Navarro) וחיסל את דורגו; ורוסס עם שארית כוחותיו עבר לסנטה פה, והמושל אסטניסלאו לופס (Estanislao López) העמיד עצמו בראש הכוח במטרה להדיח את לוואז'ה.
בלב הפרובינציה של בואנוס איירס התקבצו מונטונרות פדרליות שהתעמתו עם הקולונלים של לוואז'ה, שמצידו תמך בפלישה של הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz) לקורדובה ופלש לסנטה פה שם לופס יחד עם רוסס הביסו אותו בקרב גשר מרקס (Puente de Márquez) ב-26 באפריל 1829.
רוסס הטיל מצור על לוואז'ה בתוך העיר בואנוס איירס, במשא ומתן ביניהם סוכם על עריכת בחירות אך הן הוכשלו על ידי האוניטרים והמצור חודש. הפעם נחתם הסכם שלפיו הגנרל חואן חוסה ויאמונטה (Juan José Viamonte) הפדרלי נבחר ביוני 1829 כמושל, וב-8 בדצמבר רוסס נבחר כמושל תוך שהוא מקבל רשות לנקוט "בכל האמצעים הנדרשים" עד לכינוס קונגרס חדש.
כך החל "עידן רוסס" בהיסטוריה של ארגנטינה.
הפלישה של הגנרל פס לקורדובה
לאחר חיסולו של דורגו – המושל הפדרלי של הפרובינציה של בואנוס איירס – בידי מפקדי הצבא, הגנרל חוסה מריה פס (José María Paz) פלש לפרובינציה של קורדובה – שם משל בוסטוס – בראש כוח בן כ-1,000 איש. פס ובוסטוס כבר נפגשו בעבר בהתקוממות ארקיטו (Arequito) נגד מעורבות צבא הצפון במלחמת האזרחים בסנטה פה, ודרכיהם נפרדו לאחר מכן.
בוסטוס נטש את העיר והתבצר לא הרחק משם למרגלות ההרים, הזעיק סיוע מקירוגה, וכדי למשוך זמן – מינה את פס כמושל זמני. פס הקדימו והביס אותו בקרב סן רוקה (San Roque) ב-22 באפריל 1829, וכינס את תומכיו שבחרו בו כמושל, אף על פי שהמפקדים בצפון ובמערב הפרובינציה לא הכירו בו.
פס יצר קשר עם המושלים חאווייר לופס (Javier López) מטוקומן שהגיע לקורדובה עם כוח גדול ועם חוסה איגנסיו גוריטי (José Ignacio Gorriti) מסלטה שניצל את היעדרו של קירוגה כדי לכבוש את העיר קטמרקה.
בוסטוס נמלט ללה ריוחה, ושב כעבור חודש כסגנו של קירוגה. קירוגה עצמו הגיע למערב הפרובינציה של קורדובה כדי לגייס כוח נוסף ממנדוסה בפיקוד הגנרל אלדאו (Aldao) שהפר ברית קודמת שלו עם פס.
פס פנה מקורדובה דרומה, קירוגה השתלט על העיר, אך נטש אותה כדי להימנע מפגיעה באוכלוסייה בה בקרב הממשמש ובא, שפרץ בלה טבלדה (La Tablada) ב-22 ביוני 1829, והסתיים בניצחונו החד משמעי של פס. קירוגה ניסה להפתיעו ולתקוף אותו שוב למחרת, אך שוב ניגף.
קירוגה שב ללה ריוחה ונפרע ממי שתמך בפלישה של גוריטי מסלטה.
פס שב והשתלט על העיר קורדובה, ושלח את צבאו לטהר את הפרובינציה מבלי לבחול באמצעים.
בפרובינציות הסמוכות – סן לואיס ומנדוסה – היו ניסיונות הפיכה של האוניטרים שנכשלו.
קירוגה וסגנו אלדאו ניסו שוב את כוחם, אך הובסו ב-25 בפברואר 1830 בקרב אונקטיוו (Oncativo): קירוגה נמלט לבואנוס איירס ואלדאו נתפס.
ליגת הפנים וההסכם הפדרלי
לאחר מפלתו הסופית של קירוגה הפדרלי, פס שלח את כוחותיו לפרובינציות שסייעו לו: את חוסה וידלה קסטיז'ו (José Videla Castillo) שלח למנדוסה והוא התמנה למושל, ובאופן דומה הטיל את מרותו על קטמרקה, סן חואן, סן לואיס וסנטיאגו דל אסטרו; לעיתים תוך פגיעה חסרת אבחנה באוכלוסייה המקומית.
לאחר מכן הוא כינס את המושלים וחתם על הסכם כללי בשם "ליגת הפנים" (Liga del Interior), ומאוחר יותר הם פרסמו מחדש את החוקה הארגנטינאית מ-1826 ומינו את פס למפקד על צבאי (Jefe Supremo Militar).
מנגד, ארבע הפרובינציות הפדרליות – בואנוס איירס, סנטה פה, אנטרה ריוס וקוריינטס – חתמו על ההסכם הפדרלי (Pacto Federal), ובכך הכריזו מלחמה נגד ליגת הפנים.
ניצחון פדרלי
הגנרל קירוגה שהוכה קודם לכן בידי הגנרל פס, חזר למערכה בראשות כוח של 450 עבריינים שרוסס שחרר מבתי הכלא, והתקדם אף הוא לדרום קורדובה מכיוון בואנוס איירס.
ב-5 בפברואר 1831 נחלו הפדרליים ניצחון ראשון בקרב פריילה מוארטו (Fraile Muerto) בפרובינציה של קורדובה. חלק גדול מחיילי ליגת הפנים בקרב ההוא היו פדרליים שגויסו בכוח, וכעת לאחר התבוסה הצטרפו לצבאו של קירוגה שהמשיך לסן לואיס ומשם למנדוסה, והביס את המושל וידלה קסטיז'ו בקרב רודאו דה צ'אקון (Rodeo de Chacón) ב-22 במרץ 1831.
כך קירוגה השיב את כל הפרובינציות של קוז'ו לידי הפדרליים במישרין (בעצמו) או בעקיפין (עידוד התקוממויות מקומיות).
הגנרל פס ניסה לתמרן לקרב אחד גדול בין שני המחנות מתוך הנחה שבו יהיה לו יתרון, אך הוא נלכד ללא קרב בידי כוחותיו של לופס והובל לסנטה פה.
למדריד קיבל את הפיקוד על הצבא של ליגת הפנים והורה על נסיגה לכיוון טוקומן שם מינה את מושל סלטה – הגנרל אלווארדו – כמפקד על צבאי (Supremo Jefe Militar) במקום פס, אלא שאלווארדו היה טרוד בעצמו במאבק עם הפדרליים ולא היה יכול לסייע ללמדריד.
ב-4 בנובמבר 1831 הביס קירוגה את למדריד בקרב סיודדלה (טוקומן), ולמדריד וקציניו נמלטו לבוליביה.
בפברואר 1832 נפלה גם סלטה לידי הפדרליים לאחר הקרב בסריז'וס (Cerrillos), ולאחר שלופס מינה את אחד מתומכיו למושל קורדובה, ואחר כמושל אנטרה ריוס – ובכך סייע להתייצבותה; כל הפרובינציות נשלטו לראשונה בידי הפדרליים.
כישלון החוקה הפדרלית
ניצחונם המוחלט של הפדרליים הייתה הזדמנות היסטורית לעצב את דמותה של ארגנטינה בהתאם להשקפתם, ולפרסם חוקה בכפוף להסכמה בין הפרובינציות.
מוקדי הכוח הפדרליים היו: בסנטה פה התכנסה הוועדה הייצוגית (La Comisión Representativa) של נציגי כל הפרובינציות וחתמו על ההסכם הפדרלי, אולם רוסס שרצה לשמור על מעמדה הבכיר של בואנוס איירס ניצל את היריבות בין קירוגה ולופס כדי לסכסך בין הנציגים, הוביל לפיזור הוועדה, והגוף הלאומי היחיד שהמשיך לפעול היה משלחת יחסי החוץ בממשל של בואנוס איירס.
מהפכת הרסטאורדורים
בלקרסה ניצל את היעדרותו של רוסס כדי לדחוק את רגלי תומכיו ולהציב במקומם פדרליים מתונים יותר. בתגובה הם הטילו מצור על בלקרסה בתוך בואנוס איירס, בשעה שאשתו של רוסס התסיסה את המעמדות העניים, והקימה את הארגון שלהם ואת הזרוע החמושה שלה – המסורקה (La Mazorca).
רוב הצבא הצטרף למהפכת הרסטאורדורים (La Revolución de los Restauradores, משיבי הסדר הקודם על כנו), וב-28 באוקטובר 1833 תומכיו של רוסס הביסו את מתנגדיו.
ב-4 בנובמבר 1833 בלקרסה התפטר מתפקידו כמושל, ובמקומו התמנה הגנרל חואן חוסה ויאמונטה (Juan José Viamonte), ותחתיו המסורקה תקפה את תומכי המושל הקודם. המפלגה הפדרלית גילתה חוסר סובלנות כלפי כל התנגדות לרוסס וראתה בכך בגידה, ורבים מהם נמלטו למונטווידאו וחברו לאוניטרים בהתנגדותם לרוסס.
ויאמונטה התפטר ב-1834, ובמקומו נבחר זמנית מנואל ויסנטה מסה (Manuel Vicente Maza).
מהפכה ודיכויה בקורדובה
פקונדו קירוגה שאיבד את השפעתו על הנעשה בקורדובה, עבר לצד מתנגדיו של מושלי קורדובה – האחים ריינפה (José Vicente Reynafé 1831–1833, José Antonio Reynafé 1833–1835), אך המתנגדים נכשלו בניסיון ההפיכה בספטמבר 1832.
מעט לאחר המערכה במדבר נגד האינדיאנים ב-1833, ניסיון הפיכה נוסף של קצינים בכירים מקומיים נכשל בשל תגובתם המהירה של האחים בעזרת הכוחות הצבאיים הנאמנים להם, והם חיסלו את ראשי מתנגדיהם.
זמן קצר לאחר מותו של קירוגה התגלה קשר בסנטיאגו.
האחרים ריינפה המשיכו למשול בקורדובה, אך היחסים בינם לקירוגה התערערו באשר היה ברור להם שהוא עומד מאחורי המזימות נגדם, והם חיפשו הזדמנות מתאימה להיפרע ממנו.
מלחמה בצפון: האוטונומיה של חוחוי
גם בסלטה היו ניסיונות להדיח את המושל פבלו לטורה (Pablo Latorre): בסוף 1832 הוא נאלץ לברוח אך שב כעבור שבוע לתפקידו, ובאוגוסט 1833 הוא סיכל ניסיון הפיכה של אחד מתומכיו לשעבר שנאלץ למצוא מקלט בטוקומן אצל המושל אלחנדרו הרדיה (Alejandro Heredia) שדחה בקשה להסגירו.
באמצע 1834, הרדיה מושל טוקומן התערב בנעשה בקטמרקה ותמך בהפיכתו של מנואל נווארו (Manuel Navarro) למושל.
ניסיון הפיכה בטוקומן נגד הרדיה נכשל, המורדים נמלטו לסלטה, ולטורה מושל סלטה ניצל זאת כדי לנקום בהרדיה על החסות שהעניק למורדים נגדו וארגן פלישה שלהם לטוקומן, אך גם היא נכשלה והם נמלטו לבוליביה. הרדיה קידם את כוחותיו לכיוון סלטה בדרישה שלטורה יתפטר ושסלטה תפצה את טוקומן על נזקי הפלישה, לטורה פנה למושל בואנוס איירס בבקשה שיתווך ביניהם, אך התשובה בוששה לבוא.
בנובמבר 1834, ראשי חוחוי שהייתה אז חלק מסלטה – הובילו דרישה להפוך לפרובינציה עצמאית בקבילדו פתוח, תוך שהם מנצלים את המתיחות הגואה בגבול בין סלטה וטוקומן; ובחרו בסגן מושל סלטה הממונה על חוחוי – חוסה מריה פסיו (José María Fascio) – בתור מושל. הרדיה דרש מלטורה להכיר בחוחוי כפרובינציה תוך שהוא שולח את צבאו להילחם בסלטה.
לטורה עזב את העיר סלטה והודח בהיעדרו, אך הצבא נותר נאמן לו. חוחוי ניצלה את המצב ופלשה לסלטה, ובקרב קסטנייארס (Castañares) ב-13 בדצמבר 1833, אחד ממפקדי חוחוי שהעמיד פנים כעובר לצידו של לטורה – לכד אותו וקצינים בכירים נוספים, וגרם לכוחותיו שנותרו ללא פיקוד לנטוש את הקרב ולהתפזר.
קבוצה של אוניטריים הדיחה את לטורה השבוי, ובחרה במקומו בחוסה אנטוניו פרננדס קורנחו (José Antonio Fernández Cornejo) שהכיר באוטונומיה של חוחוי. פסיו שב לחוחוי, ולטורה חוסל בתא המעצר זמן קצר לאחר מכן.
לטורה, טרם מותו, ביקש ממושל בואנוס איירס להתערב. הוא שלח את קירוגה שהגיע לסנטיאגו דל אסטרו לאחר שלטורה חוסל, ומשם סייע להרדיה מושל טוקומן להציב נאמנים לו בעמדות מפתח בחוחוי ובסלטה.
מותו ומורשתו של קירוגה
בשובו מסנטיאגו דל אסטרו בעקבות הסכסוך בין סלטה לטוקומן וחוחוי ומעט לאחר שהגיעה לפרובינציה של קורדובה, הגנרל קירוגה נרצח בהזמנת האחים ריינפה ב-16 בפברואר 1835. הם ניסו להטיל את האחריות לרצח על איברה מושל סנטיאגו דל אסטרו, אך מהר מאוד יצאה האמת אל האור.
הידיעה על הרצח הכתה גלים ברחבי המדינה. רוסס, מושל בואנוס איירס, דרש וקיבל סמכויות בלתי מוגבלות.
מעט לאחר מכן תמה כהונתו של חוסה ויסנטה ריינפה מושל קורדובה ובמקומו נבחר פדרו נולסקו רודריגס (Pedro Nolasco Rodríguez) שהיה שותף לתכנון חיסולו של קירוגה, אך הוא התפטר כעבר זמו קצר. יורשו סיקסטו קסנובה (Sixto Casanova) עצר את האחראי לביצוע הרצח ואת האחים ריינפה. ב-17 בנובמבר 1835, מנואל לופס (Manuel López) – אחד ממפקדי הצבא בפרובינציה – נכנס לבירת הפרובינציה, הוביל לבחירת כמושל, ושלח את האחרים ריינפה לבואנוס איירס שם הם נשפטו והוצאו להורג.
בפרובינציות של קוז'ו שהיו תחת השפעתו של קירוגה קודם לחיסולו, פרצו סכסוכים בשל העדר דמות דומיננטית: גם פנימיים – מאבקים על ההנהגה, וגם חיצוניים – בינן לבין עצמן. רוסס מבואנוס איירס ניצל את החלל שנוצר כדי לקדם את נווארו בנאווידס (Nazario Benavídez) שמשל על סן חואן במשך כ-20 שנה (1836–1855), כשמנגד – בלה ריוחה עלה לשלטון תומאס בריסואלה (Tomás Brizuela) המתנגד לו.
ההגמוניה של הרדיה בצפון
באמצע 1835, חוויאר לופס (Javier López) שמשל על טוקומן במהלך רוב שנות ה-20, פלש לסלטה יחד עם קרוב משפחתו אנחל באיגוף מצפון; אך עם שובם לטוקומן חוסלו בהוראת מושל טוקומן (ובמהלך רוב שנות ה-30) – אלחנדרו הרדיה (Alejandro Heredia) – שהבין שהם מהווים איום גם עליו; ולאחר שנפטר מהם פלש לקטמרקה שאותה האשים בשיתוף פעולה עם משפחת לופס, הביס את הצבא בפיקוד פליפה פיגרואה (Felipe Figueroa), ובמקום מנואל נווארו (Manuel Navarro) נבחר למושל פרננדו ויז'פנייה (Fernando Villafañe) – עושה דברו של הרדיה – שנאלץ להסכים עם העברת חלק גדול מקטמרקה לטוקומן, וכך הרדיה הפך ל"פרוטקטור של פרובינציות הצפון", ובתחילת 1836 הוא קיבל את הפיקוד על צבא הצפון במלחמה נגד הקונפדרציה פרו-בוליביה (1836–1839).
מלחמת האזרחים באורוגוואי
הבנדה אוריינטל הפכה בעקבות מלחמת ארגנטינה–ברזיל למדינה עצמאית – אורוגוואי, אך לא מבודדת מהקונפליקטים הפנימיים בארגנטינה.
הגנרל חואן אנטוניו לבאז'חה (Juan Antonio Lavalleja), מגיבורי המרד נגד הכיבוש הברזילאי שהוביל למלחמה הנ"ל, הוחלף בגנרל פרוקטואוסו ריברה בנובמבר 1830. אי הסדר והשחיתות הובילו לארבעה ניסיונות להדיחו בידי לבאז'חה, אך כולם נכשלו.
ב-1835 נבחר כנשיא הגנרל מנואל אוריבה (Manuel Oribe) מאוהדיו של לבאז'חה. הוא ניסה לקדם ממשל מסודר, אך התעמת עם הגורמים המושחתים שהותיר קודמו.
ביולי 1836, משניסה להדיח את ריברה מתפקידו כמפקד הצבא – תפקיד שהעניק לעצמו עם סיום כהונתו – ולמנות את אחיו איגנסיו אוריבה (Ignacio Oribe), ריברה מרד בו. הוא הצליח להשתלט על חלק מהמדינה, אך הובס על ידי איגנסיו אוריבה ולבאז'חה בקרב קרפינטריה (Carpintería) ב-19 בספטמבר 1836, ונמלט לברזיל. שנה מאוחר יותר ריברה יחזור בתמיכת קאודיז'וס מריו נגרו ואוניטריסטים ארגנטינאים ויביס את לבאז'חה בקרב פלמר (Palmar) ב-15 ביוני 1838.
הסגר הימי הצרפתי והשלכותיו
לואי פיליפ הראשון החליט להפוך את צרפת לאימפריה ימית, ותקף ארצות שהצטיירו בעיניו כחלשות בתואנות שונות; ביניהן ארגנטינה: הוא דרש מרוסס תנאי סחר דומים לאלו מהן נהנתה אנגליה, ומשסירב – הצי הצרפתי הטיל סגר על ריו דה לה פלטה בסוף 1837, והסכים להסירו עבור פרובינציות שלא יצייתו לרוסס.
ביוני 1838 הגיע לבואנוס איירס דומינגו קוז'ן (Domingo Cullen) מסנטה פה וניסה להוביל לפשרה או לחלופין לשיתוף פעולה בין סנטה פה לצרפת נגד רוסס.
מותו של מושל סנטה פה אסטניסלאו לופס טרף את הקלפים, קוזן מיהר לסנטה פה ושם נבחר למושל, אך רוסס ופסקואל אצ'אגואה (Pascual Echagüe) לא הכירו בו בתואנה שהוא ספרדי.
מבואנוס איירס יצא הקולונל חואן פבלו לופס (Juan Pablo López) – אחיו של אסטניסלאו לופס המנוח – וב-2 באוקטובר 1838 הביס את תומכיו של קוז'ן והתמנה בעצמו למושל.
באוקטובר 1838 הצי הצרפתי השתלט בכוח על האי מרטין גרסיה אך רוסס עמד בסירובו.
כעת הצרפתים דרשו מאוריבה, נשיא אורוגוואי, סיוע בסגר על ארגנטינה; אך הוא שמר על נייטרליות, ובתגובה הסגר הורחב גם לנמל מונטווידאו. אוריבה שנמצא בין הפטיש (הסגר הצרפתי) והסדן (ריברה שהביס את לבאז'חה) – התפטר ב-21 באוקטובר 1838, ועבר לבואנוס איירס, שם רוסס קיבל אותו כאילו הוא עדיין הנשיא.
ריברה תפס את השלטון באורוגוואי – בהתחלה בכוח, וב-1 במרץ 1839 בבחירות; הכריז מלחמה על רוסס, וכרת ברית עם ברזיל.