cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיטר וודוורד
ביוגרפיה
וודוורד נולד בלונדון, בנם של השחקנית ונישה מרי קולט ושל השחקן אדוארד וודוורד. אחיו טים וודוורד ואחותו שרה וודוורד אף הם שחקנים. הוא למד ב-" Haileybury and Imperial Service College" ואחר כך באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA). אחרי סיום לימודיו הצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית, וכיכב בהפקות רבות בהן "אגדת חורף", "קומדיה של טעויות" ו"חלום ליל קיץ". בנוסף שיחק וודוורד במגוון רחב של תפקידים בקולנוע ובטלוויזיה כולל בתפקיד קפטן סטוסל בסרט הקולנוע "The Brylcreem Boys".
עיסוקו של וודוורד באימוני לחימה הביא אותו לחקור בנושא כלי נשק היסטוריים וטכניקות לחימה. ובהמשך הוביל אותו ליצירה, כתיבה והגשה של סדרת תוכניות דוקומנטריות בערוץ ההיסטוריה בשם "Conquest", על כלי נשק, אימונים וטכניקות לחימה לאורך ההיסטוריה. הסדרה רצה מ-2002 ועד 2005, והיא משודרת מדי פעם בשידורים חוזרים.
בסוף שנות התשעים הקים וודוורד יחד עם אביו את חברת ההפקה "Tripal Productions", עבורה כתב והפיק את סרט הקולנוע הראשון שלו "בית אנג'לו", שביים ג'ים גודרד בשנת 1997, וכיכב בו אביו בתפקיד "אנג'לו". עוד כתב וודוורד את התסריט ל"לסגור מעגל" שביים ריצ'רד אטנבורו.
בספין-אוף "קרוסייד" של "בבילון 5" שיחק וודוורד בתפקיד הטכנומג גיילן. בפרק "The Long Road" הופיע לצד אביו, אדוארד וודוורד, שגילם את אלווין,
לוקיוס אורונקוליוס קוטה
לוקיוס אורונקוליוס קוטה (לטינית: Lucius Aurunculeius Cotta; נפטר ב-54 לפנה"ס) היה חייל ומפקד תחת פיקודו של יוליוס קיסר הידוע בעיקר בעקבות תפקידו במאבק נגד אמביוריקס בקרב אטואטוקה, כחלק ממלחמת גאליה. המעט שידוע לנו על קוטה נשאב בעיקר מהספר החמישי של קיסר אודות מלחמת גאליה, שמסביר את מעשיו של קוטה במהלך העימות.
אזכורו המוקדם ביותר, 57 לפנה"ס
קוטה מוזכר לראשונה בשנת 57 לפנה"ס, במהלך מתקפה של הגאלים על ביבראקטה, עיר שהייתה בשליטה של שבט האיידואים. במקרה זה מינה קיסר את קוטה ואת קווינטוס פדיוס (Quintus Pedius) למפקדי חיל הפרשים.
בשנת 55 לפנה"ס, במהלך הפלישה הראשונה של קיסר לאי הבריטי, קיבל קוטה יחד עם קווינטוס טיטוריוס סבינוס את הפיקוד על הצבא שנותר בגאליה. שני הלגאטוסים נשלחו לאזורים של שבטי המוריני והמנאפי. ב-54, לאחר שהביסו את שבט המנאפי, יצאו להקים מחנה לקראת החורף בפקודתו של קיסר, באזור האבורונים.
יחסי דרום אפריקה–סן מרינו
יחסי דרום אפריקה–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
היסטוריה
ב-1 באפריל 2017, שגרירות דרום אפריקה באיטליה, שהוסמכה לסן מרינו, יוצגה בטקס מינוי קפטני המחוז של סן מרינו על ידי המזכירה הראשונה: גב' מופו אוליפנט, אוליפנט הגיעה לאירוע משום שזו הפעם הראשונה ששתי נשים נבחרות לכהן בתפקיד זה, וזו פעם נדירה בכלל שאישה נבחרת להיות ראש מדינה.
גם שר החוץ המלטזי ושר התרבות הצ'כי השתתפו באירוע.
בשולי האירוע התקיימה פגישה עם שר התרבות וההשכלה, החינוך, המחקר, המידע, החדשנות הטכנולוגית והספורט הסן מרינזי, מארקו פודצ'צ'י, בה התקיימו דיונים על תחומים ונושאים בהם ניתן להגביר את שיתופי הפעולה בין סן מרינו לבין דרום אפריקה. שני המנהיגים הצהירו כי שיתוף הפעולה יוגבר בהמשך.
יחסים כלכליים
בשנת 2015 ייצאה סן מרינו לדרום אפריקה סחורה בשווי 607 אלף דולר אמריקאי, הסחורה כללה בעיקר ציוד רפואי, לאחר שנה זו אין נתונים על הסחר בין שתי המדינות. בשנת 2014 ייצאה דרום אפריקה לסן מרינו סחורה בשווי 550 אלף דולר אמריקאי, הסחורה הייתה צמר כבשים בלבד, לאחר שנה זו אין נתונים על הסחר שבין שתי המדינות.
אורטגה (ראפר)
יהונתן יהודאי (נולד ב-4 במרץ 1985 בהרצליה), ידוע גם בשם הבמה אורטגה (לעיתים כ-OTG וגם כ-OT CRACK) הוא זמר וראפר ישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 2003 החל את דרכו בתעשיית המוזיקה הישראלית, בהרכב IMF, והופיע איתו בתוכנית "עסק שחור". בוגר ומרצה במכללת מנשר לאמנות כאשר זכה בתחרות הפריסטייל (מבוססת אלתורי ראפ) - מוטומיוזיק, הוציא לאור את השיר הראשון שלו "פאף 2003". בתיכון שר את שיר הסיום ביחד עם דן שגב ואסף לוקסמבורג, לאחר מכן חבר להרכב ההיפ הופ הקולקטיבי "פי. אר. טרופרז", בו היו חברים גם איתי לוקץ', נועה פארן, קלין ופלד. בהנהגת גדי חינקיס הוציא לאור ההרכב אלבום אחד, "מתוך הזוהמה". מאוחר יותר שיתף ההרכב פעולה עם להקת הדג נחש באלבומם "בעזרת הג'אם" בשיר "להביא את המכה" שמכר למעלה מ-20,000 עותקים וזיכה את אורטגה וחברי ההרכב באלבום זהב על ההשתתפות בו. לאחר התפרקות ההרכב חבר אורטגה אל הראפר פלד, והם החלו לעבוד על אלבום בכורה ולהופיע בבמות שונות, במקביל באותה שנה הפיק אורטגה ערב מחווה מוצלח ללהקת הראפ שב"ק ס' עליה גדל, בסוף הערב עלו חברי שב"ק ס' על הבמה והתאחדו באופן מפתיע ומרגש לביצוע השיר "אסאסנים" לאחר 8 שנות הפסקת פעילות. מאוחר יותר באותו קיץ כאשר התאחדו חברי שבק ס' באופן רשמי באמפי פארק רעננה הוזמנו פלד ואורטגה לחמם ולפתוח את המופע המדובר. ב-2007 הוציא לאור הצמד את אלבומם "ממשיכים לבעוט" בלייבל היי פייבר. בעקבות הצלחתו הצטרף לסיבוב ההופעות של הלהקה סוליקו בארצות הברית כחימום ללהקת הבלקן ביט בוקס. לאחר החזרה לישראל, בתחילת 2008 לוהק אורטגה לתוכנית הנוער "רעש" בערוץ המוזיקה 24 בתור מנחה פינת ההיפ הופ למשך שתי עונות של התוכנית. במהלך העבודה המשותפת על האלבום השני של הצמד פלד ואורטגה, החליטו השניים לפנות לדרכים שונות, ורק בשנת 2010 יצא אלבומם השני "משלוח מיוחד" להורדה באינטרנט. ב-2012 סיים את לימודיו במחלקת הכתיבה במנשר לאמנות.
כאמן סולו הוציא לאור אורטגה חמישה מיקסטייפים, ארבעה אלבומים ומיני-אלבום אחד. בשנת 2009 פרסם את המיקסטייפ "אורטגה המיטב־2003-2009", שכלל שירים ישנים בהם השתתף. בסוף שנת 2009 הוציא לאור את המיקסטייפ "04:47", בהפקת בורגור (אסף בורגור - BORGORE) שהיה הפרויקט העצמאי הראשון שלו, במופע השקה גדוש במועדון ברזילי, ושיתף פעולה עם שירי מימון בשיר לפרויקט בינלאומי. בסיום 2010 הוציא מיקסטייפ נוסף "OTG MIXTAPE 2010". בשנת 2011 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, "סנדוויץ' פועלים". השיר מתוך "סנדוויץ' פועלים", "תירגע חבר" בו הוא מארח את קוואמי נכתב לעיתונאי ואיש המוזיקה יוני שרוני.
באותה שנה יזם אורטגה את הקמת תחנת הרדיו האינטרנטית מאדמאן אף.אם שמוקדשת למוזיקה שחורה ומוזיקת שוליים, במסגרת שיתוף פעולה עם מוסד ההיפ-הופ המקומי הוותיק מאד מאן בבעלות צ'ולו. התחנה הייתה פעילה עד שנת 2013 ושימשה בית לאמנים וותיקים וחדשים להשמיע את קולם.
בשנת 2011 שיתף פעולה עם סקאזי בשלושה שירים באלבומו - MY WAY שזכה להפצה בינלאומית בקהילת המוזיקה האלקטרונית. בנוסף השתתף בסיבוב הופעות שני בארצות הברית לקהילה היהודית בלוס אנג'לס בשיתוף ראפרים מקומיים.
בשנת 2012 הציג ביחד עם שי 360 וטונה את ההרכב "שאטגאנז" (ש'.א'.ט' - ראשי תיבות של חברי ההרכב) בפרויקט "סוף עונת החרוזים" (בהפקת טונה) שמבוסס על סימפולי שירים ישראלים לעיבודי ראפ מודרני.
בשנת 2013 הוציא אורטגה מיקסטייפ נוסף בשם "קראקספקטיבה" בו הוא מארח את די ג'יי ג'ובי. רוב האלבום מורכב משירי רמיקס שעשה לאמנים שונים בסצנה כגון אקסום, שבק ס', לוקץ' וכו'. במיקסטייפ זה אורטגה מארח את אמן ההיפ הופ פישי הגדול, הראפר לוקץ', ונוספים.
בשנת 2013 הוציא את השיר "רק לעלות רמיקס" יחד עם קפה שחור חזק, סולג'י וראף שעבר את רף המיליון צפיות ביוטיוב.
בשנת 2014 חבר אורטגה חזרה לפלד, כהן את מושון ואקסום חברי הרכב הקבינט לשיר בשם "ק.ב.י.נ.ט" ומופע משותף שסימל את האיחוד של ההרכב לקראת פרויקט משותף.
בשנת 2015 הוציא את אלבומו השני "החיים על פי אורטגה" בלייבל היי פייבר הפקות.
ובשנת 2016 הוציא את אלבומו השלישי "החיים על פי אורטגה חלק ב" בלייבל היי פייבר הפקות.
בשנת 2020 הוציא את המיני-אלבום "ג'וני בידוד". את האלבום הקליט אורטגה במהלך סגר בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
בחודש דצמבר של שנת 2020 הוציא את אלבומו הרביעי "זהב שחור" שבו שיתף פעולה עם אמנים שונים כגון טונה, כהן, שירה גבריאלוב, עמית שגיא, אופירי.
במהלך הקריירה שיתף פעולה והופיע אורטגה עם אמנים והרכבים רבים כגון הדג נחש, גיא מר, סולג'י, פלד, קוואמי, אקסום, לוקץ', סקאזי, שירי מימון, כהן@מושון, סגול 59, שי 360 ונוספים.
דיסקוגרפיה
{{שני טורים|
מיני-אלבומים
}}
מרכז רפואי העמק
מרכז רפואי העמק (בעבר נקרא בית חולים העמק-עפולה) הוא בית חולים הממוקם בין גבעת המורה לעפולה. בית החולים החל לפעול תחת אחריות קופת חולים כללית בשנת 1924 ונחנך במיקומו הנוכחי ב-20 במרץ 1930. מרכז רפואי העמק מספק מגוון רחב של שירותים, חדרי ניתוח משוכללים, יחידות טיפול נמרץ, מכונים ומעבדות. מרכז רפואי העמק משרת אוכלוסייה של כ-500 אלף נפש מן הערים, היישובים והכפרים בצפון מזרח הארץ. המרכז הרפואי העמק מסונף לפקולטה לרפואה של הטכניון.
בית החולים ובית היולדות במעין חרוד
עבור חברי "הקבוצה הגדולה" של גדוד העבודה, שהקימה את עין חרוד ואת תל יוסף הוקם ליד מעיין חרוד אוהל קטן שנקרא אמבולטוריה, לצורך טיפול רפואי. בהמשך הוקמו שני אוהלים גדולים שבכל אחד מהם היו 16 מיטות. בהמשך הועברו החולים לצריף עץ שהכיל 22 מיטות. טופלו בו בעיקר חולי מלריה ומנהלו היה ד"ר בן-ציון הירשוביץ. ביולי 1923, על רקע הקרע בין אנשי גדוד העבודה בתל יוסף לאנשי הסתדרות העובדים בעין חרוד, הוחלט על העברת בית החולים לאחריות קופת החולים הכללית ובכך הוא הפך לבית החולים הראשון של קופת החולים. בנובמבר 1923, החל משה סורוקה לעבוד כיד ימינו של הירשקוביץ בניהול אדמיניסטרטיבי של בית החולים. בראשית 1924, עבר בית החולים באופן רשמי לבעלות קופת חולים. בשלב זה הורחב בית החולים ל-32 מיטות והגיניקולוג דוד הוגו כהן שעלה מגרמניה הקים בו בית יולדות.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 עבד בבית החולים הפסיכיאטר יוסף פרגר עקב ריבוי מקרי ההתאבדות בין החלוצים.
פניית קופת חולים לתנועה הציונית בבקשה לסייע בבניית בית חולים נענתה בשלילה מהעדר משאבים ובגלל אי הרצון של קופת חולים להיכנס לתחומה של הדסה. כדי להתמודד עם הבעיה פנו אליעזר פרלסון, הירשוביץ ומשה סורוקה במכתב להנרייטה סולד והצליחו להביא אותה לתמוך ברעיון הקמת בית החולים. תמיכתה של סולד הביאה את הדסה, הג'וינט והסתדרות הרופאים העבריים באמריקה להקציב לבנייה 5,000 לא"י ואת קרן היסוד להקציב 3,000 לא"י, תרומת הקהילה היהודית בשאנגחאי. באוגוסט 1926 נחתם הסכם בין קופת חולים וההנהלה הציונית על הקמת בית החולים תוך שלוש שנים.
משום שבית החולים המקורי היה ממוקם באזור מרוחק מנתיב הרכבת ומשום שלא היה נגיש, עקב חוסר בדרכי גישה סלולות אליו, הוחלט להעבירו לאזור עפולה. עפולה שימשה כמרכז האזורי, הכילה תחנת רכבת, דרכי גישה סלולות, והייתה ממוקמת בחצי הדרך בין שני גושי ההתיישבות העיקריים באותה העת - נהלל ועין חרוד.
בית החולים בעפולה
ההכנות לבנייה החלו בשנת 1927 וטקס הנחת אבן פינה לבניין החדש התקיים ב-11 באוגוסט 1927.
הבניין הראשון של בית החולים במיקומו החדש למרגלות גבעת המורה, ששמו "בית ברוולד" (על שם האדריכל שתכנן אותו, אלכסנדר ברוולד), ובנין המשק שנלווה אליו מאחור ומשמש גם למחלקות פנימית ג' וכו נחנך בטקס חגיגי ב-29 באפריל 1930. הבניינים תוכננו כך שבכל חדר המיועד לחולים יהיה חלון מערבי לאוורור. ליד בית החולים הוקמו שבעה צריפים לשיכון עובדי בית החולים.
בין השנים 1933–1936 הורחבו המחלקות העיקריות של בית החולים - המחלקה הפנימית, המחלקה הכירורגית, מחלקת הנשים, מחלקת היולדות ומחלקת הילדים.
בשנת 1934 הושלמה בניית אזור מגורי סגל בית החולים אשר ממוקמים בסמיכות לבית החולים. בין השנים 1934–1941 ניהל את בית החולים הד"ר מקס לבקוביץ. בתחילת שנות הארבעים ניהל את בית החולים הד"ר פטר פליישמן. בשנת 1958 התאגדו הרשויות המקומיות סביבות בית החולים לסייע בהקמת קומה נוספת עבור מחלקה כירורגית.
בשנת 1961 הוקמה מחלקת אא"ג על ידי ד"ר יעקב שדה.
בשנת 1967 היו בבית החולים כ-300 מיטות. לקראת מלחמת ששת הימים פונו רוב האזרחים מבית החולים ונפתחו בו 285 מיטות נוספות. במהלך המלחמה טופלו בבית החולים פצועים מיהודה ושומרון, בהם 15 שבויים ירדניים. בסוף 1967 הוקמו בבית החולים מרפאות חוץ.
בשנת 1978 הוקמה מחלקת עור ומין על ידי הד"ר פלה צוקרמן, אשר ניהלה את המחלקה עד שנת 2000
מרכז רפואי העמק בשנות ה-2000
כמרכז רפואי המשרת אוכלוסייה של כחצי מיליון תושבים מסביבתו, עפולה, מגדל העמק, המועצה האזורית עמק יזרעאל, המועצה האזורית הגלבוע, המועצה האזורית הגליל התחתון, מועצה אזורית עמק המעיינות, אום אל-פחם, יישובי צפון בקעת הירדן וכפרי המיעוטים באזור, הוא מכיל 25 מחלקות ובהן 537 מיטות אשפוז. אגפיו המרכזיים הם כירורגיה, רפואה פנימית, נשים ויולדות ואגף ילדים.
בין מחלקותיו ניתן למנות מכונים בתחומי הקרדיולוגיה, נשים ויולדות, אורתופדיה ושיקום, רפואת ילדים, גנטיקה, אונקולוגיה, המטולוגיה, דיאליזה, התפתחות הילד, גסטרואנטרולוגיה, אנדוקרינולוגיה, רפואה גרעינית ורנטגן.
בשנת 2003 מונתה ד"ר אורנה בלונדהיים למנהלת המרכז הרפואי והייתה בכך לאישה הראשונה המכהנת כמנהלת בית חולים כללי בישראל.
בשנת 2013, לראשונה בארץ, החלו לבצע במרכז רפואי העמק ניתוח קיסרי בגישה הנקראת "עור לעור".
בשנת 2019 מונה ד"ר זיו רוזנבוים, מומחה בנוירוכירורגיה ובמנהל רפואי, למנהל המרכז הרפואי העמק. בראשית שנת 2022 התגלע סכסוך עבודה בין ד"ר רוזנבוים להנהלת 'כללית'. הסכסוך נדון בבית הדין לעבודה בנצרת.
הינו בריסקה
הינו בריסקה (באנגלית Hino Briska) הוא טנדר אשר יוצר על ידי יצרנית הרכב הינו מוטורס היפנית משנת 1961–1968 בגרסאות 900 סמ"ק ו- 1,300 סמ"ק.
היסטוריה
חברת הינו מוטורס הוקמה בשנת 1910 והתמקדה בייצור מנועי דיזל ורכבים כבדים. בשנת 1953 החלה החברה לייצר רכבים פרטיים, תחילה בהרכבת דגמי רנו הצרפתית. באפריל 1961 הציגה רכב עצמאי קונטסה 900. החברה קיימה הסכם שיתוף עם מפעל קייזר-אילין תעשיות בע"מ, בחיפה שהרכיב את הקונטסה 900, קונטסה 1300, וטנדרים מסוג הינו בריסקה : "בריסקה 900" ו"בריסקה 1300". מי שעמד מאחורי ההסכם היה התעשיין אפרים אילין שהרכיב בישראל משנת 1961 את הלארק תוצרת סטודיבייקר.
שועייב (נביא באסלאם)
שועייב (בערבית: شعيب) הוא נביא קדום בדת האסלאם, תושב מדין. יש המזהים אותו עם יתרו.
שועייב מוזכר בקוראן 11 פעמים. לפי הטקסט הקוראני, שלח אללה את שועייב כנביא לעמו (מדין). אנשי מדין היו אנשי מסחר וחקלאות, שנהגו להונות ולרמות. שועייב נזף בהם על נוהגם הפסול והורה להם לחדול ממעשיהם אלה, אך הם לא שעו לאזהרותיו. בנוסף, אנשי מדין היו עובדי אלילים ונקראו "אצחאב אל-אַיְכַּה" (עץ בעל ענפים משתרגים), ושועייב הזהיר אותם גם בעניין הזה: שיחדלו מן עבודת האלילים ויעבדו רק את אללה.
שועייב הוא אחד הנביאים הערבים שמוזכרים בשמם בקוראן (יחד עם צאלח, הוד, איסמאעיל ומוחמד). על שועייב נאמר כי היה "המטיף הרהוט ביותר בקרב הנביאים", כיוון שקיבל את ההשראה האלוהית ואת מסר הנבואה בשפתו שלו.
ליגת העל הבלארוסית בכדורגל
ליגת העל של אליפות בלארוס בכדורגל (בבלארוסית: Вышэйшая ліга чэмпіянату Беларусі па футболе) היא ליגת הכדורגל הבכירה בבלארוס. הליגה הוקמה בשנת 1992 עם עצמאותה של בלארוס מברית המועצות. הליגה מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הבלארוסית וממומנת על ידי בלארוסבנק ומטעמי חסות נקראת בשם "בלארוסבנק - ליגת העל" (Беларусбанк — Вышэйшая ліга).
הקבוצה שזכתה ברוב האליפויות בעשור הראשון של הליגה היא דינמו מינסק שזכתה 5 פעמים ברציפות ו-7 אליפויות בסך הכל, אך הקבוצה שזכתה במירב האליפויות היא באטה בוריסוב שזכתה ב-14 אליפויות, 13 מהם רצופות (בשנים 2006-2019).
הליגה נפתחת מדי עונה בחודש אפריל ומסתיימת בחודש נובמבר, והחל מעונת 2016 משחקות בה 16 קבוצות. בתום כל עונה הקבוצה האחרונה בטבלה יורדת לליגה הבלארוסית הראשונה ובמקומה עולה הקבוצה שסיימה ראשונה בטבלת הליגה הבלארוסית הראשונה. כמו כן נערך פלייאוף בשיטת בית וחוץ בין הקבוצה שמסיימת שנייה בליגה הבלארוסית הראשונה לבין המסיימת 11 (לפני אחרונה) בליגת העל. המנצחת בפלייאוף משחקת בעונה הבאה בליגת העל והמפסידה בליגה הבלארוסית הראשונה.
נותן החסות העיקרי של הליגה הוא הבנק הגדול בבלארוס: בלארוסבנק.
אליפות בלארוס הסובייטית (1922–1991)
האליפות התקיימה בתחילה כתחרות לא רשמית החל מ-1922. ב-1926 התקיימה האליפות כחלק מה"ספרטקיאדה" הבלארוסית ברפובליקה הסובייטית הבלארוסית, והתקיימה שוב תחרות ב-1928 ו-1933. האליפות התקיימה על בסיס נבחרות ערים, מה שהיה מקובל אז ברפובליקה לקיים, ב-2 מהתחרויות זכתה נבחרת מינסק, ב-2 זכתה גומל ובאחת זכתה בוברויסק.
החל מ-1934 התקיימה תחרות אליפות שנתית רשמית של אזור בלארוס באופן תדיר, ואף התקיימה ליגה שנייה בין 1966 ועד 1991. האליפות נחשבה לרמה החובבנית והייתה שלישית בהירככיית הליגות של ברית המועצות הסובייטית. מעליה הייתה ליגת המשנה הסובייטית ממנה היו מעפילות הקבוצות מכל ברית המועצות הסובייטית לליגה הבכירה, ליגת העל הסובייטית. היחידה שהצליחה להעפיל את שתי הליגות ולשחק בליגת העל הייתה דינמו מינסק, שהישג השיא שלה היה זכייה באליפות הליגה ב-1982, והיא סיימה עוד 3 פעמים במקום השלישי.
ליגת העל הבלארוסית (החל מ-1992)
הליגה הבלארוסית אורגנה בשנת 1992 כשהמשתתפות הראשונות היו דינמו מינסק, ועוד חמישה מועדונים בלארוסים שהתמודדו עד אז בליגות הנמוכות בברית המועצות ועשר קבוצות נוספות שהתמודדו באליפות בלארוס הסובייטית בכדורגל, שהיוותה חלק ממערך הליגות הטריטוריאליות של הליגה הסובייטית השנייה.
עם היווצרות הליגה הוחלט שהליגה תעבור לשחק בפורמט אירופי ועל כן עונת הבכורה הייתה קצרה, כאשר 16 הקבוצות שיחקו ביניהן עד לאמצע הקיץ, בעקבות המהלך הוחלט כי אף קבוצה לא תרד ליגה בסיכום העונה ורק קבוצה אחת תורשה להעפיל מליגת המשנה הבלארוסית, כך עונת 1992/1993 נפתחה עם 17 קבוצות, אך עונה לאחר מכן הליגה קוצצה שוב ל-16 קבוצות.
בעונת 1995 הוחלט כי הפורמט האירופי אינו מתאים לבלארוס בשל תנאי מזג האוויר הקשים, כך החל מעונת 1996 הליגה משוחקת רק בחודשי הקיץ, האביב והסתיו, החל ממרץ ועד נובמבר.
בשנותיה הראשונות נשלטה הליגה על ידי דינמו מינסק שזכתה בחמש האליפויות הראשונות ברצף (בשנים 1992, 1993, 1994, 1995), אך בעשור הבא, שבע קבוצות שונות זכו באליפות בלארוס: סלאביה מוזיר (1996, 2000), דינמו מינסק (1997, 2004), דניפר מוהילב (1998), באטה בוריסוב (1999, 2002), בלשינה בוברויסק (2001), הומל (2003) ושחטיור סליהורסק (2005). מאז 2006 באטה בוריסוב שולטת בליגה וזכתה ב-15 אליפויות רצופות בשנים 2006–2018) והייתה הקבוצה הבלארוסית הראשונה בהיסטוריה להעפיל לשלב הבתים בליגת האלופות (בעונת 2008) וב (בעונת 2009), הישג שהיא הגיעה אליו מספר פעמים בשנים הבאות.
יחסי מלזיה–פיג'י
סקירה כללית
בשנת 1971, ראש ממשלת פיג'י הראשון, רטו סר קמיססה מארה, ביקר במלזיה. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1977. בשנת 1984, הוקמה שגרירות מלזיה בסובה ובשנת 1988, הוקמה שגרירות פיג'י בקואלה לומפור.
יחסים כלכליים
מלזיה ופיג'י מקיימות שיתוף פעולה בתחום המסחר והכלכלה.
בשנת 2014, שווי הסחורה שיוצאה מפיג'י למלזיה הגיעה לסך 4.36 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר נפט, שמנים ומים. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה ממלזיה לפיג'י הגיעה לסך 115 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה שמן סויה, מרגרינה, מחשבים, אוניות נוסעים ונפט מזוקק.
משל הכרם
משל הכרם הוא משל שנושא הנביא ישעיהו לעם ישראל ב. הנמשל מפורש ב, הנביא ממשיל את עם יהודה לכרם שהכזיב והעלה פירות באושים, ועתיד לתת על כך את הדין.
יחסי מלזיה–פיג'י
יחסים כלכליים
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מפיג'י למלזיה הגיעה לסך 6.66 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר שמן קוקוס, מטוסים, מסוקים ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה ממלזיה לפיג'י הגיעה לסך 55.1 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה מזגנים, מחשבים, שמן סויה, שמן בצל, אלומיניום ועוד.
משל הכרם
תוכן המשל
הנביא ממשיל את אלוהים לכורם המטפל במסירות בכרם שנטע, ואת עם ישראל לכרם, שלמרות הטיפול המסור מניב פירות באושים.
הטיפול בכרם והאכזבה מהתוצאות (פסוקים א'-ב'):
כאן ניכרת הבנה עמוקה של הנביא בחיי האיכרים ובעבודה החקלאית, והוא מתאר אותה בדייקנות: לפני נטיעת הכרם יש לחפור באדמה כדי להוציא את האבנים הקשות ("ויעזקהו") ולפנות אותן החוצה ("ויסקלהו"). לאחר ההכנות נטע בכרם "שורק" - גפן מזן משובח, ולהשלמת המלאכה בנה בכרם מגדל לשומריו וחצב בו יקב לעשיית יין.
למרות ההשקעה הגדולה, במקום להצמיח ענבים, הצמיח הכרם באושים (ענבים סרוחות ונפסדות).
בקשה למשפט בין האיכר ובין כרמו (פסוקים ג'-ד'):
כגודל ההשקעה בטיפוח הכרם, כך גודל ההשקעה בהריסתו. האיכר מסיר את גדר הקוצים ("הסר משוכתו") ואת חומת האבן ("פרץ גדרו") ומפקיר את הכרם למרמס ולמרעה בהמות. לצד הפעולות האקטיביות נוקט בעל הכרם דרכי מניעה, כדי לא לאפשר שיקום בעתיד, הוא לא מניח לאנשים אחרים לזמור ולעדור בכרם ומקלל אותו כעין קללת דוד על הרי הגלבוע:. אפשר שכבר בפסוק זה הנמשל צץ ועולה, כי היחיד שיכול לצוות על העבים מהמטיר מטר הוא אלוהים.
בפסוק ז' החותם את הנבואה חושף הנביא את הנמשל:
סארלואי
היסטוריה
על פי הסכמי ניימכן שנחתמו ב-1678–1679, עברה דוכסות לורן לידיה של צרפת. ב-1680 הורה לואי הארבעה עשר לבנות מבצר להגנת הגבול המזרחי החדש על גדות הנהר סאר. מבצר זה נקרא סארלואי (Sarre-Louis). המהנדס הצבאי המפורסם סבסטיאן דה וובאן בנה את העיר שתוכננה על ידי המושל הראשון שלה טומס דה שוסיי (Thomas de Choisy). ב-1683 ביקר לואי הארבעה עשר במבצר והעניק לו את סמלו. על הסמל מופיעים השמש העולה ושלושה פלר דה ליס. המוטו שעל הסמל הוא "Dissipat Atque Fovet" (היא (השמש) מפזרת (את העננים) ומחממת (את הארץ)). ב-1697, על פי הסכם רייסווייק, רוב חלקיה של דוכסות לורן השיגו שוב את עצמאותם, אך סארלואי וסביבתה נותרו כמובלעת צרפתית. במהלך המהפכה הצרפתית שונה שמה של העיר לסאר ליברה (Sarre-Libre), אך שמה המקורי הושב לה ב-1810. על פי חוזה פריז (1815) עברו סארלואי וכל השטח שנודע מאוחר יותר כחבל הסאר, לשליטתה של פרוסיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה כבשו כוחות צרפתים את סארלואי. חבל הסאר הפך להיות מדינת חסות של חבר הלאומים למשך 15 שנים. ב-1933 הציפו רבים מחברי המפלגה הנאצית את חבל הסאר, מאחר שהיה זה החלק היחידי של גרמניה שנותר מחוץ לשליטת הרייך השלישי. כתוצאה מכך, קבוצות אנטי-נאציות הובילו מערכה לדרישה שהחבל יישאר תחת שליטת חבר הלאומים כל עוד אדולף היטלר שולט בגרמניה. יחד עם זאת, רגשות אנטי-צרפתיים היו מושרשים בסאר זה מכבר, ומעטים היו בגלוי בעד צרפת. ב-13 בינואר 1935, עם חלוף 15 השנים, נערך משאל עם בחבל ו-90% מהמצביעים הביעו את רצונם להסתפח לגרמניה.
בין השנים 1936–1946 סארלואי נקראה סארלאוטרן (Saarlautern, לאוטרן היא סיומת מקובלת למקומות יישוב בגרמניה), מתוך ניסיון של הנאצים לתת לשם העיר צליל גרמני.
לאחר מלחמת העולם השנייה נכבש החבל שוב על ידי צרפת. במשאל עם שנערך ב-1955 הצביעו רוב התושבים בעד איחוד עם גרמניה המערבית וב-1 בינואר 1957 נעשה החבל למדינה העשירית שלה.
ב-1980 חגגה סארלואי 300 שנים לייסודה.
הביצורים
גם כיום, שולט המבצר על המבנה המשושה של העיר. בנוסף למבנים שנבנו על ידי וובאן, נותרו כמה חלקים של הבנייה שנעשתה במאה ה-19, כאשר הפרוסים קיבלו את השליטה על העיר. לאחר 1887 כמה חלקים של המבצר נפגעו, אך כמה מהם, כמו עמדות הירי, הקסרקטינים, הביצורים בצורת משולש והאנדרטה לזכרו של מישל נה שהיה מרשל צרפת, נותרו בשלמותם.
כלכלה ותשתיות
סארלואי ידועה במפעלי הפלדה והברזל שלידה ובמכרות שלה. כיום, חברת פורד היא המעסיק הגדול בעיר, והמפעל של החברה מייצר את המכוניות פורד פוקוס ופורד קוגה.
הנמל של סארלואי הוא השמיני בגודלו מבין הנמלים הפנימיים של גרמניה. העיר שוכנת במרחק של 20 דקות נסיעה מהגבול עם צרפת ו-45 דקות נסיעה מלוקסמבורג, בירת לוקסמבורג.
המחלקה הגרמנית
המחלקה הגרמנית היא יחידה של הפלמ"ח שהוקמה בתקופת מאתיים ימי החרדה על מנת להעמיד כוח גרילה שיסייע לבריטים במקרה של ניסיון פלישה גרמני לארץ ישראל, ולהוציא לפועל, במסגרת התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש, פעולות גרילה נגד הכובש.
מפקד המחלקה היה שמעון קוך (לימים שמעון אבידן מפקד חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות), יליד גרמניה שעלה ארצה בשנת 1934 בגיל 22. אנשי המחלקה נבחרו מבין עולי מרכז אירופה חניכי התרבות הגרמנית אשר שלטו בשפה הגרמנית כשפת אם.
המחלקה נועדה לפעול פעולות גרילה תוך התחזות לאנשי צבא גרמניים. מחנה האימונים של המחלקה ביער משמר העמק היה כדוגמת מחנה צבא נאצי לכל דבר ועניין. השילוט, הדגלים והקישוטים במחנה היו בשפה הגרמנית, בסגנון הזהה לזה המקובל במחנה צבא גרמני. אנשי המחלקה לבשו מדי צבא גרמניים וענדו דרגות צבא גרמני. האימונים, תרגילי הסדר, שפת הפקודות, העגה ואף שירי החיילים היו בשפה הגרמנית ובאופן כמקובל בצבא הגרמני. הנשק והתחמושת היו נשק שלל גרמני.
מדריכי המחלקה היו אנשי פלמ"ח אך הצטרפו אליהם גם סמל וקצינים בריטיים. אנשי המחלקה התאמנו בהפעלת כלי נשק, בטקטיקות קרב, בסיירות, בקרב מגע ובשימוש במכשירי קשר.
לאחר תקופת האימונים הראשונה הופיע במחנה סרן בריטי שבחן את המחלקה והתרשם מרמת "הגרמניות" הגבוהה שלה. מטרת בואו הייתה לגייס אנשים מן המחלקה ליחידה צבאית בריטית במצרים שכונתה קבוצת החקירה המיוחדת SIG שהורכבה מחיילים יהודים מארץ ישראל, ילידי גרמניה, לביצוע של משימות הדומות לאלו של המחלקה, במסגרת הצבא הבריטי. אנשי המחלקה לא נטו לעזוב את המסגרת הייחודית של הפלמ"ח ולהצטרף לצבא הבריטי, ורק שלושה מהם הסכימו להצטרף ליחידתו של הסרן הבריטי בשובו למצרים. בקיץ 1942, עם התקרבות הצבא הגרמני לאל־עלמיין, נלקחו שניים מאנשי המחלקה: שמעון קוך, מפקד המחלקה, ואלברט זס לשמש כמדובבים במחנה של שבויים גרמניים.
הגבהה
ביהדות, הגבהה היא נוהג הנעשית כחלק מקריאת התורה ובמהלכה מרימים לגובה את ספר התורה בעודו פתוח, על מנת שכל הציבור יוכל לראות את מקום הקריאה.
מקור
המנהג מוזכר לראשונה במסכת סופרים:. בתלמוד הנוהג הוזכר כ"גולל ספר תורה", בהתייחס למנהג המקורי בו המגביה היה גם הגולל.
המחלקה הגרמנית
עם ניצחון הבריטים בקרב אל־עלמיין השני ב־3 בנובמבר 1942, חלפה סכנת כיבוש ארץ ישראל והסתיים היעוד המקורי של המחלקה לפעולות גרילה בארץ, אם תכבש. המחלקה המשיכה להתקיים לאחר מכן, כאשר מעת לעת פשטו בה שמועות על פעולות העומדות להתבצע על ידה בחזיתות השונות שלא נתממשו. בקיץ 1944 כמעט והתממשה תוכנית לשלוח חלק מאנשי המחלקה לפעולה ביוגוסלביה במסגרת כוחות הגרילה של טיטו. אנשי המחלקה החלו להתאמן לקראת ביצוע התוכנית, אך זו בוטלה בסוף על ידי הבריטים, הן משום שהסתייגו ממשלוח יחידה עברית שלמה לפעולה, והן משום התקדמותו המהירה של הצבא האדום בבלקן. רעיון אחר שנגנז באותה עת מטעמים דומים היה לשלוח את המחלקה להילחם בפולין. עם זאת דן לנר איש המחלקה, ולימים מפקד אוגדה בצה"ל, נבחר על ידי הבריטים להיות בין צנחני היישוב ופעל בהצלחה בקרב הפרטיזנים ביוגוסלביה.
כאשר נתברר סופית כי הצבא הבריטי איננו מעוניין בעזרתה של המחלקה באחת החזיתות, פורקה המחלקה ואנשיה פוזרו כלוחמים רגילים ביחידות הפלמ"ח השונות.
הגבהה
זמן ההגבהה
בנוסח הספרדים, נוסח רומניא ונוסח פרובאנס, נוהגים להגביה את הספר לפני קריאת התורה, וכן נוהגים במיעוט מקהילות נוסח ספרד (למשל בצפת); בקהילות נוסח אשכנז ורובם של קהילות נוסח ספרד בסיומה. במנהג האיטלקי, במחזורים הישנים מופיע הגבהה לאחר קריאת התורה, אבל ממחזור שד"ל ואילך מופיע לפני קריאת התורה, וכן נוהגים היום. ערוך השולחן מציין, כי בזמן התלמוד ההגבהה הייתה לפני הקריאה.
דרך ההגבהה
המגביה את הספר מרימו כשהוא פתוח, בספר אשכנזי הוא צריך להיות פתוח ברוחב של לפחות שלוש עמודות, ובאופן שתחתית הספר תהיה בערך בגובה כתפיו, כך שיראה לכל אנשי מקום התפילה. יש הסוברים שעל המגביה להזיז את גופו על ציר (של כ-90 מעלות) לימינו ולשמאלו, כדי שרוב האנשים במקום התפילה יוכלו לראות את הכתוב, ולא רק האנשים שמאחוריו, על מנהג זה כתב הרב אליעזר מלמד בפניני הלכה: "ישנם מגביהים שטועים ומסתובבים מעט לימין ומעט לשמאל, ורבים מהקהל העומדים לצד ארון הקודש אינם יכולים לראות את הכתב. וצריך המגביה להקפיד שכל המתפללים יוכלו לראות את אותיות התורה, והטוב הוא שהמגביה יסתובב סיבוב שלם במתינות, וכך הכל יוכלו לראות את אותיות התורה."
נהוג כי מכבדים אדם חשוב בהגבהה, מה שאין כן בגלילה, שבה נהוג לכבד אדם פשוט או ילד, וערוך השולחן תמה על כך מפני שבתלמוד כתוב כי עיקר השכר הוא על הגלילה.. ומטעם זה נהוג בכמה מקהלות החסידים שאחר ההגבה אין המגביה מתיישב עם ספר התורה אלא חוזר ומניחו על התיבה וגוללו ורק אחר כך שב המגביה ונוטל את הספר ויושב. כך שלמעשה ״הגולל״ אינו גולל את הספר אלא רק מניח את החגורה, המעיל וכו׳ שנחשבים מלאכות משניות בלבד לגלילה.
ישנו הבדל בצורת ההגבהה בין ספר תורה אשכנזי למזרחי. הספרדים כולם יש להם עצי חיים. רק מנהג המזרח וארץ ישראל מניחים בקופסה. בעוד שבאשכנזי המגביה מחזיק את עצי החיים בתחתית הספר ומרימו כשהכתב ניצב לנגד עיניו, כך שהקהל שמאחוריו רואה את הכתב, בספר תורה ספרדי שמושם בתיבת עץ, המגביה צריך לאחוז בדפנות התיבה, כאשר אחורי התיבה מופנה לעבר פניו, והכתב מופנה לקהל שעומד כנגדו. בשמחת תורה אצל האשכנזים נוהגים להגביה את ספר התורה בשיכול ידיים (בהצלבה) ופתיחתן תוך כדי הגבהה, כך שספר תורה מוגבה עם פניו למול הקהל.
בנוסח איטליה נוהגים ששנים מגביהים את הספר באמצעות שרביט. אצל יהודי תימן, נוהגים להגביה את הקלף מתוך התיק. למנהג יהודי גאורגיה (גרוזיה), נוהגים להגביה את הספר תורה משמאל לימין. דהיינו נגד כיוון השעון.
אצל האשכנזים לאחר ההגבהה המגביה מתיישב על הספסל שלאחוריו, ומתבצעת גלילת הספר בידי מתפלל נוסף, ואילו אצל הספרדים המגביה מניח אותו על התיבה, כדי להתחיל בקריאה.
שירות חובה במשטרה
שירות חובה במשטרה (בראשי תיבות שח"מ, נקראים בסלנג גם "שח"מיסטים") הוא מסלול שירות בצה"ל שבמסגרתו משרתים המגויסים את שירות החובה שלהם במשטרת ישראל. הסדר זה נקבע ב-1995 בתיקון לחוק שירות ביטחון, כהוראת שעה שהוארכה מספר פעמים, ותוקפה פג ב-31 בדצמבר 2018. הגברים המתקבלים למשטרה הם בעלי פרופיל 64 ומטה או בעלי ת"ש גבוה ונשים מכל פרופיל בעלות קב"א 44 ומעלה. 75% משוטרי החובה הן נשים.
השיבוץ לשירות חובה במשטרת ישראל נקבע על פי צה"ל ויחידת מיטב.
המסלולים בשח"מ
השירות במערך המנהלי מביא לשורותיו חיילים שעקב מגבלות רפואיות משובצים לעבודת משרד, לרוב מדובר במוקדנים במוקד 100, משל"ט, שיגור ואף במרד"מ (מרכז הדיווח המבצעי). בנוסף ישנם שמשובצים במטה הארצי של המשטרה, במטות השונים של המחוזות בתפקידי מנהלה, באגף המודיעין של המשטרה, במערכי הזיהוי הפלילי, באגף הרווחה ובתפקידים מנהליים נוספים. ההכשרה שעוברים שוטרי החובה המנהליים היא קורס שוראים בן שבועיים או קורס מוקד 100 בן חודש וחצי לערך במכללה הלאומית לשוטרים.
הדרגות בשח"מ מקבילות לאלו של צה"ל: משך השירות בשח"מ זהה למשך השירות בצה"ל: שנתיים ושמונה חודשים לגברים, שנתיים לנשים. בשנת 2006 גבר שיבוץ חיילים בשירות המשטרה, זאת עקב עודף כוח-אדם בצה"ל, ומחסור הולך ומתגבר בכוח-אדם במשטרה. השכר אותו מקבלים שוטרי השח"ם הוא זהה לשכר אותו מקבלים בצה"ל. לאחר ההכשרה, שוטרי החובה משתבצים במשמרות בוקר, ערב או לילה כמו שוטרי הקבע. באפשרות שוטרי חובה המשרתים רחוק מביתם ללון בבית השוטר בתל אביב. בסיום שירות החובה שלהם, שוטרי החובה יכולים להתגייס לשירות קבע במשטרה מבלי לעבור את הליך המיון הסטנדרטי.
איינרו (מחוז)
מחוז איינרו (בטטום: Ainaru) הוא אחד מתוך 13 המחוזות של מזרח טימור, המחוז ממוקם בחלק הדרום המערבי של המדינה. האוכלוסייה במחוז מונה 52,476 אנשים שחיים על שטח של 797 קמ"ר. בירת המחוז היא העיר איינרו, עיירה הררית קטנה. המחוז זהה בגודלו למחוז שהיה קרוי באותו השם בתקופת הכיבוש הפורטוגזי במזרח טימור למעט שינוי קטן שחל בשנת 2003.
שירות חובה במשטרה
ביקורת
בדו"ח מבקר המשרד לביטחון פנים, יצחק שגב, לשנת 2007 נמתחה ביקורת כלפי החיילים המשרתים במסגרת השח"מ, ונאמר כי "רוב המתגייסים שצה"ל מפנה לשירות במשטרה אינם מתאימים לתפקיד, ומחלישים את המשטרה". המבקר הסביר את תפקודם הלקוי של מרבית המשרתים בשח"מ בגילם הצעיר, חוסר בגרותם הנפשית וחוסר ניסיונם של אלו. פעמים רבות שוטרי החובה נופלים כעול על כתפיהם של השוטרים הוותיקים ומונעים אף מהם לבצע את תפקידם על הצד הטוב ביותר. יחד עם ממצאים אלו גם צוין שכרבע משוטרי החובה מבצעים את תפקידם למופת.
בשנת 2010 המליצה ועדה שהוקמה במשרד הביטחון לבחינת שירות חיילים מחוץ לצה"ל לבטל את ההסדר בהדרגה, אך הממשלה לא קיבלה המלצות אלה. במקביל, גם ועדת החוץ והביטחון, שנדרשה לאשר את הארכת הוראת השעה, הביעה את אי שביעות רצונה ממנו, ומאז 2009 האריכה אותה בחודשים ספורים בלבד בכל פעם. בדצמבר 2011 החליטה הוועדה שלא להאריך את הוראת השעה פעם נוספת, ובכך לא לאפשר גיוס חיילים נוספים למשטרה, ואולם לאחר דיונים נוספים הוחלט, כעבור חודשיים, להאריכה עד סוף 2015. בפברואר 2016 אושרה בכנסת הצעת חוק המאריכה את אפשרות הצבת חיילים בחלק מיחידות המשטרה עד 31 בדצמבר 2018.
איינרו (מחוז)
המחוז גובל במחוזות אילאו בכיוון צפון, מנופני מדרום, קובה-לימה מדרום מערב, בובונרו ממערב, וארמרה מצפון המערב.
באיינרו יש שפע גדול של נהרות ושטחים פורים לחקלאות. יש לו אזור של חוף, בים טימור, וגם אזורים הרריים, כולל הנקודה הגבוהה ביותר במזרח טימור, ההר רמלו הידוע גם בשם טטמיילו, הנמצא בסמוך לגבול עם ארמרה. מבחינה היסטורית, המחוז שימש כמעוז מרכזי וחשוב להתנגדות לכיבוש האינדונזי במזרח טימור.
נוסף לשפות הרשמיות של המדינה (טטום ופורטוגזית), מספר גדול של תושבי איינרו מדברים בשפה מליו-פולינזיים. התושבים כוללים קתולים, פרוטסטנטים, ואף מעט מוסלמים.
גזרות
המחוז מחולק ל-4 גזרות מרכזיות והן:
איבאנבה (מחוז משנה)
מחוז משנה איבאנבה (בבלארוסית: Іванаўскі раён) הוא אחד מ-16 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז ברסט בבלארוס. מרכזו המנהלי הוא איבאנבה.
ציור
ציור הוא תחום באמנות המתאר את היצירה באופן גרפי על גבי משטח בעזרת צבע, היוצר קווים וכתמים. בעזרת טכניקות שונות, הצייר יכול ליצור אשליה של אור, תנועה, נפח ועומק; באמצעות הציור יכול האמן לבטא רגשות, דעות והשקפת עולם.
כללי
הציור נחשב לאחת מצורות האמנות הקלאסיות, עם תיעוד לאורך אלפי שנים של תרבות אנושית. בחלוקה קטגורית הנפוצה בימינו, ציור מצוי תחת אמנות פלסטית, בכפיפה אחת עם הדפס, פיסול, תבליט ועוד. בתפישה הציבורית כיום ציור נחשב לעיתים רבות כסמל לאמנות, אף על פי שלאורך השנים נתפש תפקידו של הצייר לעיתים כבעל מלאכה, מורה ואף איש דת.
בכל מחוזות התרבות האנושית קיים תיעוד של עבודות ציור, בסגנונות שונים שנובעים מסביבתו של כל אמן, השפעות דתיות וחברתיות וחומרים זמינים. הסגנונות התפתחו לאורך השנים כתוצר לוואי של כיבוש על ידי תרבויות שונות, התפתחות אזורי מחיה, שינויים דתיים (יוצא דופן בהקשר זה הוא האיקונוקלאזם, איסור פיסול וציור כלשהו, באזור טורקיה בימי הביניים) והתפתחויות טכנולוגיות של הצבע, כלי העבודה, ויכולות השימור של העבודות המוגמרות.
הציור כחיקוי מציאות
התפיסה המערבית כאילו תפקידו האסתטי של הציור הוא בחיקוי של המציאות ("מימזיס") הייתה קיימת כבר בציור היווני של התקופה הקלאסית וההלניסטית (בידי ציירים כמו אפלס וזאוקסיס), והחלה להופיע מחדש בתקופת הרנסאנס באיטליה. בחיבור "על הציור" ("Della Pittua", 1435), שנכתב בידי לאונה בטיסטה אלברטי, טען המחבר כי תפקידו של הצייר הוא "לרשום באמצעות קווים ולצייר בצבעים על גבי משטח כל גוף נתון באופן כזה, שממרחק קבוע ומעמדה קבועה מראש של הקרן המרכזית, ייראה מה שהוא מייצג - כתבליט, וידמה בדיוק לאותם הגופים המיוצגים".
היינריך ולפלין, תיאר את מהותו של הציור כעוסק באופן ראייה חזותי. לעומת הרישום, שגבולותיו הברורים סמלו עבורו את חוש המישוש. "הקפת גבולה של דמות בקו שווה וקבוע", טען ולפלין, "יש בה משהו מן האחיזה ביד גופנית. פעולה שהעין עושתה, משולה לפעולתה של יד שמהלכת וממששת לאורך הגוף". בניגוד לכך, משווה ולפלין את פעולת הציור ואת התיאור הציורי לפעולת העין והוא אף מכוון אל הראייה. בכך יוצר האמן מעין "תמונת ראייה".
תרבויות נוספות
במקביל התפתח הציור במקומות ותרבויות אחרות. ביפן הציור מתמקד ביופיו של הטבע וכן תאורי מלחמות ודיוקנאות של שליטים ומלכים. היפנים שילבו פעמים רבות כתיב או שיר כחלק מהקומפוזיציה. בדרום אמריקה הציור אינו מנסה להיות דומה למציאות מסוימת. הוא יותר מתמקד בסמלים וצורות גאומטריות המתארים אלים, את עונות השנה ושאר סמלים הקשורים לעולם המושגים של השבטים האינדיאנים.
התפתחות הציור
ברומא וביוון העתיקה הופיעו לראשונה ציורים שנתנו אשליה תלת-ממדית. מטרתם המוצהרת הייתה פיתוח של תמונה ריאליסטית ונעימה לעין, כחיקוי המציאות. אולם, לאחר חורבן האימפריה הרומית ועליית הנצרות מחד, וההשתלטות האסלאם בים התיכון מאידך - חזר הציור להיות דו-ממדי, שמטרתו העיקרית היא לבאר ולהדגים עקרונות דתיים.
בימי הביניים התפתחה באירופה אמנות גותית, מתוך תקופות אמנותיות מוקדמות יותר כגון התקופה הקרולינגית. הציור היה סימבולי, ומטרתו הייתה לפאר את הכנסייה, ולתאר בצורה מוסכמת ומבוססת עקרונות דתיים, על פי עיקרון שנקרא היום "הכתיבה הקדושה". כתוצאה מהגבלה של האמנות לצורתה הפיזית של הכנסייה פותחו ציורים המתאימים לגומחות ארכיטקטוניות, ובנוסף נוצרה אמנות הוויטראז', וויטראז'ים רבים עִטרו חלונות של כנסיות. הנושאים בחלונות אלו היו מגוונים, וכללו תמונות מהנצרות בדומה לקירות, אך גם ייצוגים של חגים חקלאיים הרלוונטיים לעליה לרגל או למתן מעשר לכנסייה.
בפרס, הודו וטורקיה באותה תקופה הציור הוגבל מטעמי דת לאמנות העיטור והאיור של מבנים. התקופה הזו בתרבות המזרח הייתה ייחודית, ונקראת כיום במחקר התקופה איקונוקלאזם.
בתחילת תקופת הרנסאנס, סגנון הציור באירופה הפך ריאליסטי וטבעי יותר. אמנים רבים הפכו את הטבע לנושא ציוריהם ואף הירבו לפתח תאוריות על תפקיד הטבע. התפקיד של הכנסייה הצטמצם מעט, ונראו שוב דמויות מהמיתולוגיות המערביות טרם הנצרות. כפועל יוצא של החזרה לעבר, הוחזרו כללי הפרופורציה שרווחו ביוון העתיקה, וגוף האדם שב להיות נושא מרכזי באמנות. הציירים של תקופת הרנסאנס, כמו ציירי יוון, נהגו להציג את גוף האדם כמושלם.
באמנות המזרח, בתזמון שונה מזה של תרבות המערב, נוצרה תרבות ציור שונה, בה שלטו בציור קווים ברורים. הציורים היו צבעוניים למדי וענו על כללים אסתטיים מדויקים, שכללו צבעוניות וקומפוזיציה מוגדרת מראש. הסינים ציירו נוף עוד לפני המערב, אך החלל נפרש לגובה ולא לעומק. את הציור הסיני והיפני אפיינו משיחות מכחול מועטות.
בתקופת הבארוק שבאה לאחר הרנסאנס, מטרת הציור חזרה לעודד את האנשים לאמונה ולדבקות בכנסייה. ציירים רבים ציירו מאורעות מכתבי הקודש. אופי הציור בתקופה זו היה דרמטי ביותר: הציורים היו מלאי תנועה, התרחשות ורגש; היה שימוש מאסיבי בצבעים עזים ומשחקים רבים של אור וצל על מנת ליצור אשליה של עומק, וכן להבליט את הדמויות המרכזיות.
במאה ה-18 סגנון זה פינה את מקומו לטובת סגנון מעודן יותר, שהציג את חיי המותרות של האצולה באירופה - זהו סגנון הרוקוקו. בתקופה זו הציורים היו בהירים ועדינים ביותר, שהציגו דמויות אלגנטיות, ללא התנועות המפותלות והשבירות הצורניות שאפיינו את הבארוק.
במאה ה-19 אירעה פריחה נוספת באמנות הציור, עם לידתו של הציור המודרני, שכלל זרמים רבים. הזרם הבולט ביותר באותה תקופה, שפופולרי עד היום, הוא האימפרסיוניזם.
בנוסף, הציור התפתח טכנולוגית בצורה משמעותית לאורך אלף השנים האחרונות, בצבעים הזמינים ובמצע הנפוץ: מעבודה קשה ותובענית בצבעי פרסקו, עירוב של צבען מינרלי עם גיר פעיל וסיד על גבי קירות אבן, התפתחו ציורים על בסיס בד מתוח על מסגרת שצוירו באמצעים נוחים יותר כגון טמפרת ביצים; לאחר הרנסאנס הומצא השימוש בצבעי שמן על בסיס שמנים צמחיים שונים, שהפכו את התהליך של הציור ליותר מדויק וזול; שימוש בצבעי מים התפתח תוך שילוב צבענים בשרף עצים (גומי ערבי בעיקר) ויצר אפשרות נוחה לציור על בדים ונייר; ובתחילת המאה ה-20 פותחו צבעי האקריליק, בהם הצבענים עורבבו בתוצר לוואי של זיקוק נפט (חומצה אקרילית וממנה רזין אקרילי), ויצרה צבעים במחיר וזמינות שווים לכל נפש. כך, מעבודה שהייתה חלקם של אמנים בודדים, דרשה שנים של התמחות ועבודה ועלתה הון עתק, כיום ציור הוא במקרים רבים תחביב להמונים.
טמפרה
באופן מסורתי הציור בטמפרה נעשה על גבי לוחות עץ או על גבי נייר. הצייר מערבב את הפיגמנטים עם חלמון הביצה ומים, ומניח אותם על משטח הציור בעזרת מכחולים רכים. בשל זמן הייבוש המהיר של הצבע נהוג לעבוד בשכבות צבע דקות המונחות זו על גבה של זו. עם ייבושן, מקבל הציור מרקם שטוח ואחיד, אך בעל גוון דהוי של הפיגמנטים. על כן נהוג להשתמש בורנית (וורניש) כדי להעמיק את הגוונים.
פרסקו
פרסקו, (בעברית: תמשיח) הוא טכניקת ציור קיר. הציור נעשה ישירות על גבי שכבת טיח סיד לח. השם "פרסקו" מגיע מהביטוי האיטלקי "a fresco", שפירושו הוא "טרי" או "באופן טרי". בשונה מטכניקות ציור אחרות, בהן הצבע והמצע עליו הוא מצויר מהווים שכבות נפרדות, בטכניקה זו הצבע מתיבש ביחד עם הטיח והופך לחלק אינטגרלי ממנו ומן הקיר.
אמנים שמיומנותם לא הספיקה לציור פרסקאות היו משתמשים בטכניקת הסקו או בטכניקת "מצו פרסקו" ("חצי פרסקו"). בטכניקות אלו האמן מצייר בפיגמנטים מעורבים בחלב סיד על הקיר היבש. בדומה לטכניקת הפרסקו, בעת התייבשות הצבע נוצר אותו קרום של קלציום קרבונט המגן על הצבע, אך בניגוד לטכניקת הפרסקו שכבת הצבע מהווה שכבה נפרדת מהקיר ועל כן פחות עמידה.
צבעי שמן
על פי מקורות מתקופת הרנסאנס, ובייחוד על פי ג'ורג'ו וזארי, מקורה של טכניקת הציור בצבע השמן הוא בצפון אירופה במהלך המאה ה-15. אמני הרנסאנס הצפוני, ובייחוד יאן ואן אייק, נחשבים כחלוצי השימוש בצבע על בסיס שמן לציור.
צבע השמן מיוצר על ידי ערבוב פיגמנטים עם מדיום על בסיס שמן. בדרך כלל נהוג להשתמש בשמן זרעי פשתן למטרה זו. כדי לדלל את הצבע משתמש הצייר בספירט או טרפנטין, אמצעי היכול גם לזרז את זמן הייבוש של צבעי השמן. העבודה בטכניקה זו נעשית בהדרגה ובשכבות צבע המונחות זו על גבה של זו. היכולת ליצור שכבה נוספת על גבי שכבת ציור קודמת מתאפשרת על ידי ריכוז גבוה יותר של שמן בצבע. אמצעי זה שומר באופן יחסי על שכבות הצבע מפני היווצרותם של סדקים בשכבות תחתונות של הציור, סדקים העלולים לגרום לקילוף הצבע ולהרס הציור.
השימוש בשמן מאפשר לצייר שהות זמן ארוכה עד לייבושו ועל כן הוא הפך למדיום מועדף על ציירים רבים, המנצלים זמן זה לשם יצירה ותיקון של פרטים ביצירה. בדרך כלל חולפים כשישה חודשים עד שציור בצבעי שמן יבש מספיק כדי שיהיה אפשר למרוח אותו בשכבת ורנית (ורניש). אולם, מומחי אמנות טוענים כי איחוי מוחלט של הציור יכול להסתיים כעבור כ-60 עד 80 שנה. מאפיין נוסף של צבע השמן היא נטייתו לקבל גוון צהבהב במהלך השנים, בהתאם לסוג השמן שנבחר לתערובת הצבע.
פסטל
ציור בפסטל הוא אחד מהציורים המוקדמים ביותר הידועים לאדם. השימוש במשחה מעורבת בצבען היה ככל הנראה כלי השימוש בציורי המערות, והתגלגל מאוחר יותר למגוון של שימושים תרבותיים ואמנותיים. הפסטל כפי שאנו מכירים אותו הוא גליל הבנוי מצבען וחומר מעבה, נוקשה למחצה, שניתן לאחוז בו ביד ללא שיתפרק, ולמרוח אותו על משטח מחוספס מאידך. צורה זו התפתחה עוד בימי הביניים והייתה בשימוש בציורים ידועים כבר ברנסאנס. הרכב הפסטל אז היה נוקשה יותר מזה המוכר לנו כיום.
הפסטל התפתח עם השנים, וכיום ניתן לחלקו לשלול קטגוריות השונות זו מזו באופן הציור: גירי פסטל, שהם הפסטל המקורי - יבש, נוקשה ובעל שליטה מרבית; פסטל רך, בו יש מידה פחותה של חומר מעבה ומידה רבה של פיגמנט, כמו גם מרככים כגון גומי ערבי; ופסטל שמן, תוצר של סוף המאה ה-19, בו הפסטל מכיל שמן לא מתייבש ומאפשר עבודה אקספרסיבית יותר, בשכבות בולטות וללא אבק.
הפסטל נמרח על משטח הציור באופן השונה ממכחול: לרוב הקווים מדויקים יותר, ומאפשרים טכניקות רישום מגוונות. עם זאת, באמצעות ממיסים שונים ניתן להשתמש בצבעי פסטל באופן דומה לצבעי מים או שמן.
צבע מים
אמנים בתקופה זו השתמשו בצבעי מים כאמצעי נוח לאמנות מדויקת, יחסית לצבעי טמפרה שהיו נפוצים אז. בצפון אירופה, אמנים כמו אלברכט דירר התמחו בצבעי מים ליצירת אמנות גבוהה. במרוצת השנים, צבעי השמן החליפו את צבעי המים כמדיום המועדף לעבודת חיקוי מציאות דקדקנית, וצבעי המים הפכו למדיום משני יותר.
במאה ה-19 וה-20 בלטו צבעי המים כאמצעי ציור עממי, הודות לנוחות השימוש ומיעוט חומרי העזר והמדללים הנדרשים. בנוסף נוצר להם בידול סגנוני מצבעי השמן, האקריליק והגואש, על ידי שימוש בשקיפויות אבסטרקטיות שהתאימו לעבודה בהם ("רטוב על רטוב") שהיו קשות להשגה במדיומים אחרים.
גואש
צבע מים אטום. בדרך כלל צבעי המים נספגים חלקית בנייר, אך צבעי הגואש מתייבשים כשכבת צבע על הנייר. צבעים אלו משתמשים בכמות גדולה של צבען וחומר מעבה, ובעלי מצב צבירה נוזלי וצמיג בדומה לצבעי שמן.
צבעי הגואש היו התחליף המועדף לצבעי שמן במשך מאות שנים, היות שניתן לדללם במים בלבד והם מתייבשים במהירות, ומאפשרים לעבוד עם שכבות רבות. עד היום, צבעי גואש פופולריים כצבעי לימוד והיכרות לאמנים המשתמשים לראשונה במכחול, הודות לנוחות השימוש הרבה והאפשרות לתקן טעויות בקלות.
עם זאת, צבעי גואש בעלי מספר מגרעות: הם מתייבשים לגוון בהיר משמעותית מזה שהונח רטוב (תופעת לוואי של צבען הגיר המוסף אליהם), ורגישים מאוד ללחות. כמו בצבעי מים, התזת נוזלים על הציור תגרום להמסתו מחדש ואף מחיקתו. מגרעות אלו גרמו לירידת קרנם של צבעי הגואש עם המצאת האקריליק, וכיום הם בשימוש פחות תכוף באמנות גבוהה, ומשמשים בעיקר לסקיצות צבעוניות ועבודות יד ותחביב. מספר אמנים עכשוויים משתמשים בגואש כמדיום עיקרי, כגון אלכס רוס.
צבעי גואש נחשבים כצבעים הידידותיים ביותר לילדים, וקיימים יצרנים רבים המייצרים צבעי גואש למטרה זו בלבד, עם שימוש בצבענים לא רעילים וצמיגות מופחתת. בפלח שוק זה, האפשרות למחוק את הציורים במטלית לחה משווק כיתרון, המגן על קירות ההורים מנזק.
רישום
שיטת ציור אשר התפתחה מציור סקיצות, כהכנה לציור בצבע. רישומים מבוצעים בעיקר בעפרונות או בדיו על דף נייר. מטרת הרישום היא לקלוט את הצורה של האובייקט המצויר, תוך שימוש רב בקווים במקום בכתמים. הצללות ומשחקי אור וצל מועברים לדף באמצעות עיבוי או ריבוי של הקווים, בעוד החלקים החשופים של הדף מייצגים את האור (או לחלופין את הצל, תלוי בגוון העפרון וגוון הדף).
בימי הביניים רישומים היו אמצעי תכנון גרידא טרם ביצוע יצירת אמנות מורכבת, כדי להתוות את הקווים הכלליים ולבסס את הרעיון, ורובם לא נחשבו ליצירות אמנות בפני עצמם ולא שרדו. אך כבר ברנסאנס אמנים כמו לאונרדו דה וינצ'י השתמשו ברישום כאמצעי אמנות גבוהה בפני עצמו, בשרטוטים לימודיים ותאורטיים. גם במזרח הרחוק אמנות הרישום התפתחה כחלק טבעי של הקליגרפיה ועבודה בחרט ודיו, עם סגנון ייחודי ושילוב עם משטחי צבע אחידים.
אף על פי שרישום קלאסי בוצע בצבע בודד, כיום ציורים רבים משתמשים בערבוב של טכניקות שונות, כגון ציורים בעפרון אקוורל שעשויים לשלב שיטות מצבעי מים ורישום בציור ללא מעבר מדיום. רישומים בעפרונות צבעוניים הרחיבו את שיטת הרישום לכלול משחקים של גוון, קומפוזיציה צבעונית ועוד.
אקריליק
ציור בצבע אטום שמורכב מפיגמנט המושקע בתחליב פולימר אקרילי. צבעי אקריליק מסיסים במים בעודם רטובים ומשמשים חלופה לצבעי השמן והגואש. בעלי אפקט דומה לשני מדיומים אלו (תלוי בכמות המים) ומתייבשים מהר מאוד.
שימושם החל במאה ה-20, עם התקדמות של תזקיקי הנפט ופיתוח החומצה האקרילית בייצור מסחרי. עם הצגתם לשוק כצבעי אמנים, הם זכו לפופולריות מיידית והפכו לצבע הפופולרי ביותר לעבודות יד ואמנות, נוגסים משמעותית בנתח השוק של צבעי הגואש. צבעי האקריליק כיום מאפשרים לאמנים לצייר בסגנונות של צבעי שמן (עם מדיום ג'ל העשוי רזין אקרילי), צבעי מים (דילול יתר) ועוד, ולהגיע לרמה גדולה יותר של דיוק בגוון ושליטה במשיחות המכחול.
צבעי אקריליק לרוב מגיעים בשפופרות או בצנצנות, בדומה לצבעי שמן. חברות מסוימות מוכרות מותגים של צבעים לאמנים בגרסאות אקריליק ושמן, תוך שימוש באותה הפצה ונקודת מכירה, עם הבדלים בודדים באריזה עצמה.
איור ממוחשב
נעשה באמצעות מחשב או מעובד בעזרתו. מחליף במקרים רבים את שימושי האיור המסורתי, בעיקר באינטרנט, בעיתונים ובמגזינים, בטלוויזיה, על אריזות מוצרי צריכה ועוד. האיור הממוחשב יכול להתווסף לאיור שנעשה באמצעים מסורתיים, לאחר שנסרק והפך לקובץ ספרתי.
קיימות תוכנות רבות המסייעות בידי האמן ליצור איור ממוחשב, בין אם וקטורי (המורכב מקווים ועקומות) ובין אם רסטרי (המורכב מאוסף פיקסלים בגוונים שונים). תוכנות מוכרות כיום (2007) הן פוטושופ, פיינטשופ פרו, פיינטר ועוד. באמצעות תוכנות אלו יכול האמן ליצור אפקטים של מרבית הצבעים שנמנו מעלה, ולשלבם באופן שלא ניתן לעשות באמצעים מסורתיים. התוצאה תהיה תמיד קובץ, ואיכותה תמיד תרד בהדפסה.
נייר
נייר הוא אחד מהמשטחים המוקדמים ביותר לציור וכתיבה, והיה בשימוש למטרות אלו כבר בעת העתיקה. כיום, מיוצרים סוגים רבים של נייר לאמנים למטרות שונות. רוב סוגי הנייר לאמנים הוא ברמת תקן "Archival", כלומר נייר שמובטח להשתמר בתנאי מוזיאון ללא הצהבה והתפוררות. נייר לרוב נמדד על פי פרמטרים של עמידות, מרקם, חומציות, משקל ליריעת גיליון (גודל תקני 100 על 70 ס"מ), גוון ועוד. לא כל סוג נייר מתאים לכל סוג צבע: כך למשל ניירות דקים, הרגישים יותר ללחות, עשויים להתעוות ולהיקרע מעבודה בצבעי מים.
קנבס
קנבס הוא שם כללי ליריעת בד ארוגה בשתי-וערב, לרוב בעלת מרקם מחוספס. מקור השם האנגלי Canvas היא מקנאביס, צמח שממנו (בין השאר) הפיקו סיבים עמידים לחבלים ואריגים חזקים במיוחד. בדי הקנבס מתוחים על מסגרת עץ החלו מחליפים את לוחות העץ במשטח לציור במאה ה-15 (הציור המוקדם ביותר ששרד עד היום תוארך ל־1410). במאה ה-16 הם הפכו למשטח המועדף על אמנים המציירים בצבעי שמן וטמפרה. מבין מובילי השינוי בלט אנדראה מנטניה (Andrea Mantegna) הוונציאני, שהוביל את האסכולה המקומית לציור על קנבס במקום הלוחות, משתמש בבדי המפרשים הזמינים במקום.
לוח
לוחות עץ שטוחים היו אמצעי פופולרי לציור החל מהעת העתיקה, בתקופת ימי הביניים ועד הרנסאנס. הלוחות היו גמישים יחסית, נגישים וזולים, היו קלים למשלוח ולהתקנה. ציורים על לוחות מהמאה ה-2 שרדו (אם כי לא תמיד היטב) עד היום, מציגים צבעים בולטים. מרבית הציורים מתקופת האימפריה הרומית שרדו על גבי לוחות שנשמרו במקום יבש (כמו למשל מצרים). מרבית העבודות צוירו בטמפרה.
לוחות העץ ירדו מגדולתם במאה ה-16, בעקבות שתי תנועות באמנות: המעבר מאמנות דתית לאמנות חילונית, והתפתחותו של קנבס כמשטח ציור. הכנתו של לוח עץ לציור הייתה תהליך ארוך ומפרך, כפי שתועד בספרו "ספר האמן" (Il libro dell' arte) של צ'נינו צ'ניני (Cennino Cennini) מ-1390. לוח עץ היה נחתך לרוחבו של גזע עץ (נתח עגול, בשונה מאוד מקורות ארוכות הנחתכות לאורכו של גזע). אזי הלוח היה נחתך לצורה המתאימה ומכוסה בשכבה של דבק חיות ובד פשתן דק. לאחר מכן היו מורחים מספר שכבות של ג'סו על הלוח ונותנים לו להתייבש. רק אז ניתן היה להתחיל לעבוד על הלוח. גם כיום תהליך הכנת לוח לציור ארוך יחסית, אם כי מספר שלבים הוסרו ממנו והחיתוך והשיוף הפכו מכניים.
אבן
ציורים על אבן נחלקים לשניים: האחד הוא ליטוגרפיה, בו מריחת צבע על לוח אבן שטוח משמשת להדפס תשליל של התמונה (שימוש בצבע הידרופובי), והאחר הוא ציורי קיר. ציורים כגון אלו של הקפלה הסיסטינית בוצעו באופן שונה מציורי לוח שהיו נפוצים בקתדרלות וכנסיות אחרות. האבן הייתה מלאה שקערוריות, ומרבית השטחים כוסו ראשית בחומר מבודד על מנת למנוע ספיגה של הצבע באבן במרוצת הזמן. טכניקות שונות הותאמו במיוחד לציור על קירות אבן, כגון פרסקו, בו חומר הציור פיתח עם התייבשותו ציפוי גיר שקוף שהגן עליו מפגעי הזמן. ציור זה היה לרוב בקנה מידה גדול מזה של ציורי לוח, ועל כן היה מצויר מראש במשך ימים ואף שנים, חלק אחר חלק, החל משרטוט פחם, צביעה מהירת ייבוש ועוד.
מכחול
מכחול הוא כלי בעל ידית, שבקצה אלומת סיבים בודדת. אורך ועובי הסיבים, כמו גם גמישותם ומידת הספיגה שלהם, משפיעים על איכות וייעוד המכחול. הסיבים יכולים להיות גזומים בזווית שטוחה, חדה או מעוגלת; צרורים זה לצד זה, פרושים למניפה או מרוכזים לחוד מדויק. הסיבים למכחולי אמנים היו בעבר עשויים פרווה (למשל מכחולי צובל, העשויים פרוות חמוס סיבירי) וכיום לרוב עשויים מסיבים סינתטיים שונים. הכלי הראשון במעלה לאמנים, ומאפשר מגוון רחב יותר של אפקטים באמנות מכל כלי אחר. מיועד לצבעים נוזליים בלבד.
מברשת
מברשת אמנים היא כלי בעל ידית, שבקצה מכל שטוח וממנו בוקעות אלומות של סיבים, המסודרות באורך שווה (מברשת שטוחה) או בזווית משתנה (מברשת זוויתית). מיועד למריחה רחבה של צבע או ורנית על משטח, לרוב על מנת לכסותו באופן אחיד. ניתן להשתמש במברשת ליצירת אפקטים מגוונים שקשה יותר ליצור במכחול. עם זאת, היא נחשבת ככלי פחות מדויק ורבגוני מהמכחול. מיועדת לצבעים נוזליים בלבד.
מרית
מרית ציירים (שפכטל) היא כלי בעל ידית נוחה ולהב שטוח ורחב, לעיתים בעל קצה מעוגל ולעיתים קטום. באמצעותה יכול האמן למרוח את הצבע על הבד במרקמים בולטים (יצירת אפקט אימפסטו) ולמלא בקלות ובמהירות שטחים גדולים. עבודה עם מרית ציירים אינה מדויקת ומשמשת לרוב כאמצעי אקספרסיבי. פרט להיותה כלי ציור, המרית משמשת להוצאת צבעים ומריחתם על הפלטה, למריחה אחידה של ג'סו על הבד ועוד. מיועדת לצבעים נוזליים או מוצקים למחצה.
תרסיס
תרסיס, או מברשת אוויר (Airbrush) הוא כלי בעל ידית אחיזה ופיית התזה, דרכה ניתן לרסס את הצבע המורחף על משטח. ניתן לשלוט על רדיוס הרסס, כמות הצבע בו ועוד. באמצעות מברשת אוויר ניתן לצייר על משטחים לא סטנדרטיים כגון קירות ובניינים, ואפקט הריסוס מאפשר ערבוב מאוד עדין של הצבע ויצירת שכבת ציור דקיקה ונטולת משיחות מכחול. גרסה גסה יותר של מברשת האוויר היא בקבוקי תרסיס צבע, המשמשת לרוב לייצור גרפיטי, אך גם ציורים מורכבים יותר.
עפרון
עפרון הוא כלי ציור בסיסי, המורכב ממוט צבען נוקשה (אך ניתן למריחה וסימון) המצופה במעטה נוקשה ונוח לאחיזה. בעפרונות רישום רבים המדיום הוא גרפיט, אך קיימים סוגים רבים של עפרונות פסטל בהם המדיום הוא ערבוב של גומי ערבי וצבען, עפרונות פחם ואף עפרונות המורכבים מצבעי שמן וצבעי מים (עפרונות אקוורל). לרוב ציורים בעפרונות יהיו מדויקים, נשענים יותר על קו מאשר כתם, ובנויים על הצללות וקווי מתאר. עם זאת ניתן ליצור בעפרונות מגוון סגנונות ציור, כולל כתמי כמו בצבעי מים.