cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיין דיהן
קריירה
בשנת 2016 הצטלם לסרט "תרופות בריאות", אימה-מדע בדיוני בבימויו של גור ורבינסקי ובכיכובה של הדוגמנית הבריטית מיה גוט. הסרט אמור לצאת לאקרנים ב-17 בפברואר 2017.
בשנת 2016 שיחק בסרט המסתורין "תרופה לבריאות" בבימויו של גור ורבינסקי, וכמו כן דיבב את דמותו של ויקטור בסרט האנימציה "לרקוד". בשנת 2017 שיחק את התפקיד הראשי בסרט "ולריאן ועיר אלף הכוכבים" בבימויו של לוק בסון וגם שיחק בסרט הדרמה העצמאי "קדחת הצבעונים" לצדן של אליסיה ויקנדר וקארה דלווין.
חיים אישיים
דיהן נישא לשחקנית אנה ווד ב-30 ביוני 2012. השניים נמצאים בזוגיות מאז 2006, ואף הופיעו יחד בסרט "כרוניקה בזמן אמת" בשנת 2012. בתם הראשונה נולדה ב-2017, ובן שנולד בשנת 2020. המשפחה מתגוררת בויליאמסבורג, ברוקלין שבניו יורק.
איידה ברני
איידה ברני (באנגלית: ; 6 בנובמבר 1886 – 7 במרץ 1982) הייתה אסטרונומית אמריקאית שפיתחה שיטות חדשות שתרמו רבות בענף האסטרומטריה (ענף באסטרונומיה המשמש למדידתם של מרחקים בין גרמי השמיים השונים ומדידת שינויי מיקומם). שיטות אלה הגבירו את מהירותן ודיוקן של מדידות כוכבים ותרמו ליצירת מפות אשר מתארות את מסלולי הכוכבים. היא התפרסמה בעיקר במדידתם של כמאה וחמישים אלף כוכבים. על תגליותיה, זכתה בשנת 1952 ב לאסטרונומיה.
ביוגרפיה
ברני נולדה ב-6 בנובמבר 1886, בניו הייבן, קונטיקט שבארצות הברית. אביה היה סמואל אבן ברני (Samuel Eben Barney) שהיה פרופסור להנדסה אזרחית, ואמה הייתה איידה בושנל ברני (Ida Bushnell Barney). ברני אהבה צמחים והייתה צפרית נלהבת. היא אף הייתה נשיאת מועדון הצפרות של ניו הייבן (1956-1958). ב-1908 סיימה ברני תואר ראשון במכללת סמית', מסצ'וסטס, והחלה את לימודי הדוקטורט שלה במתמטיקה באוניברסיטת ייל, אותם סיימה בהצטיינות שלוש שנים לאחר מכן. לאחר שסיימה את לימודי הדוקטורט בשנת 1911, עבדה ברני כפרופסורית למתמטיקה ב למשך כשנה, כאשר לאחריה חזרה למכללת סמית', שם הייתה מנחה למתמטיקה. בשנת 1917, הועסקה ברני כפרופסורית למתמטיקה ב, שם נשארה במשך כשנתיים. בשנת 1920 חזרה למכללת סמית', שם פעלה כמרצה זוטרה עד לשנת 1921. בשנה זו פרשה ברני מהוראת המתמטיקה, כיוון שחשה מתוסכלת מניסיונה ללמד מתמטיקה תלמידים בעלי יכולת הבנה מועטה או חוסר עניין בתחום הנלמד. בשנת 1922 מונתה לתפקיד עוזרת מחקר באוניברסיטת ייל, מה שהיווה את תחילת דרכה בתחום האסטרונומיה. בתפקיד זה עסקה עד שנת 1949, בה קודמה לעמדת עמיתת מחקר, ובעמדה זו נשארה ברני עד פרישתה מהעולם האקדמי בשנת 1955.
פעילות מחקרית
תחילת דרכה בתחום האסטרונומיה הייתה רצופת מהמורות, שכן, הפרופסור אשר הנחה אותה ופיקח עליה, האמין שלנשים אין כל יכולת לתרום במחקר תאורטי, ובנוסף האמין שנשים העוסקות בתחום האסטרונומיה לא אמורות לפתח המצאות משמעותיות כלל. לכן, התחום היחיד בו יכלה ברני לחקור היה מעשי בלבד. ברני התייחסה לשנות המחקר שלה באסטרונומיה כאל השנים השמחות ביותר בחייה, אך רגזה על כך שמעמדה ושכרה היו נמוכים בהרבה מאלו של גבר עם יכולות וכישורים דומים.
בשנת 1922 הצטרפה ברני לצוות מצפה הכוכבים של אוניברסיטת ייל. באותה התקופה בה החלה לעסוק באסטרונומיה, חלה התקדמות מהירה מאוד בתחום המדידות האסטרונומיות, כיוון שאוניברסיטאות רבות החלו ליזום פרויקטים אדירים בתחום. פרויקטים אלה התאפשרו הודות לשני גורמים: מימון מוגבר והיכולת החדשנית להתקין מצלמות מיוחדות לטלסקופים. בהנחייתו של פרופסור פרנק שלזינגר, ברני החלה לעבוד על פרויקט מקיף שנעשה במטרה למדוד כוכבים על לוחות צילום ולקבוע את מיקומם.
הידע המתמטי הרב שרכשה במהלך לימודיה תרם לה מאוד בביצוע העבודה המייגעת והמפרכת של מדידת על לוחות צילום - עבודה שתרמה לדיוק רב יותר של מדידות אסטרונומיות. לאחר שמדידותיה הניבו תוצאות, היא השוותה את תוצאות מדידותיה עם אלו המופיעות בקטלוגים ישנים של כוכבים כדי לבחון תנועה עצמית של גרמי שמיים. עבודה מסוג זה נחשבה למפרכת, אך למרות זאת נאמר על ברני שהיא לבטח נהנתה מביצועה.
תרומתה לתחום כוללת גם מדידת תמונות שצולמו על ידי מצלמות המוצמדות לטלסקופים וביצוע חישובים מתמטיים הדרושים להמרת מיקומי הכוכבים לקואורדינטות שמיימיות. שלזינגר, מנחה של ברני, פיתח בשנת 1933 אמצעי מדידה חדש, התורם למהירות ולדיוק של מדידות במיקרוסקופ. לאחר פרישתו בשנת 1941, החלה ברני לנהל את הפרויקט באופן מלא, והייתה המחברת היחידה של הכרכים הנותרים. תחת ניהולה, הועברו המדידות של לוחות הצילום ל-IBM Watson Scientific Laboratory, שם הושלמו ושופרו באמצעות מכשיר אלקטרוני חדש. השימוש במכשיר זה, מכשיר מרכז-תמונות אוטומטי (Automatic Image-Centering Device), הביא לדיוק מרחבי רב יותר והפחית תשישות עינית (Eye fatigue). השיטות החדשניות שפיתחה ברני וכל גילוייה השונים תרמו רבות לידע האסטרונומי של האנושות, לדיוק ולמהירות של השיטות הנהוגות במחקרים בתחומים אלה. בנוסף, המספר הרב של חישוביה ומדידותיה עודנו תקף ומוערך מאוד, ובזכות דיוקו הרב ועושרו של קטלוג הספרים שיצרה, כרכיו עודם מהווים חלק מלימודי התנועה העצמית של כוכבים ומלימודי אסטרונומיה כלליים.
פרסים והוקרה
בנוסף, האסטרואיד Barney (5655) שהתגלה ב-29 בספטמבר 1973 ב-Palomar נקרא על שמה.
המזח
{{פירושונים|
ראו גם
}}
המטה הלאומי להגנה על ילדים ברשת
המטה הלאומי להגנה על ילדים ברשת – 105 הוא מערך משולב אזרחי- משטרתי ייחודי בישראל ומחוצה לה. המטה הלאומי משלב את מישור האכיפה החוקית עם המישור הטיפולי, החינוכי והמניעתי כדי לפעול נגד פגיעות בקטינים במרחב המקוון במטרה ליצור סביבה וירטואלית בטוחה יותר עבור ילדים ובני נוער. המטה הלאומי הוקם מתוקף שתי החלטות ממשלה (החלטה 1006 מיום 14 בינואר 2016 והחלטה 1972 מיום 27 בספטמבר 2016) שהדגישו את הצורך בהקמת גוף שיוביל "מאבק נחוש ואפקטיבי למניעת תופעות של אלימות ופשיעה ברשת האינטרנט, בדגש על אלימות ופשיעה נגד ילדים ובני נוער". את המטה הלאומי הקים המשרד לביטחון הפנים ושותפים בו משטרת ישראל, משרד החינוך, משרד הבריאות, משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים ומשרד המשפטים.
המטה הלאומי הושק לציבור ב-19 בנובמבר 2018 והוא כולל מטה מקצועי, מוקד לאומי – 105 ויחידת משטרה ייעודית למאבק בפשיעה נגד קטינים במרחב המקוון. יחידות המטה הלאומי פועלות במגוון אפיקים לצמצום תופעות האלימות והפשיעה ברשת, בין השאר באמצעות פעולות הסברה להעלאת המודעות לגלישה בטוחה, תוכניות מניעה והדרכה, פעולות אכיפה ושיטור להגברת ההרתעה נגד עבריינות רשת, הפעלת מתנדבים ליצירת סביבה וירטואלית בטוחה ותפעול מוקד ארצי לפניות ולדיווח מסביב לשעון.
את פעילות המטה מנחה ועדת היגוי בין-משרדית בראשות מנכ"ל המשרד לביטחון הפנים. בוועדה חברים בין השאר ראש אגף חקירות ומודיעין כנציג מפכ"ל משטרת ישראל ומנכ"לי משרדי הממשלה השותפים. ועדת ההיגוי מתווה את מדיניות המטה ונהליו וראש אגף חקירות ומודיעין אחראי פיקודית על כלל פעילות המטה הלאומי.
בשנת 2020 המטה עבר לסמכות המשרד לחיזוק וקידום קהילתי, אך שנה לאחר מכן הוחזר למשרד לביטחון הפנים.
יחידה 105 בלהב 433
היחידה המשטרתית 105 עוסקת באכיפת עבירות נגד קטינים ברשת באמצעות פעולות אכיפה יזומות, פעולות מניעה מצבית ושיטות שיטור וחקירה מגוונות. היחידה מורכבת ממפלג חקירות, ממפלג מודיעין ומהמוקד הלאומי 105 ומשרתים בה, בין השאר, מומחים לחקירות סייבר. היחידה כפופה ללהב 433.
מוקד 105
מוקד 105 זמין 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע ונותן מענה לכל טווח הפגיעות והאיומים הנשקפים לילדים ולבני נוער ברשת. את המוקד מאיישים שוטרים ונציגים מהמשרדים השותפים במטה הלאומי – כולם עברו הכשרה ייעודית לטיפול ולסיוע בפניות העוסקות בפגיעה בילדים ברשת ובמקרי פשיעה נגד ילדים ברשת. בזכותם משמש המוקד כתובת לאומית לפניות ולדיווחים מהציבור ולמתן מענה מקצועי. במישור הפלילי מטפל המוקד במגוון נושאים, בהם פגיעות מיניות לרבות פדופיליה ואינוס, הפצת תכנים בעלי אופי מיני, סחיטה, איומים, בריונות, במידת האפשר הסרת תמונות וסרטונים פוגעניים מהרשת ועוד. במישור האזרחי מטפל המוקד באירועים של ביוש, חרם ונידוי וכן בהשלכות החברתיות והנפשיות של פגיעות שעוברות את הרף הפלילי, למשל באמצעות עירוב צוות בית הספר שבו לומד הנפגע והרכבת תוכנית ליווי וטיפול לילד, לחבריו ולהוריו. המוקד מטפל גם באירועי מצוקה וחירום שעולה בהם חשש לחיי אדם.
זהו המוקד היחיד בעולם שמטפל במנעד כה רחב של פגיעות. מוקדים דומים במדינות אחרות ממוקדים בדרך כלל במענה לסוג אחד של פגיעות ולא מטפלים בפגיעות אחרות. בכל אירוע של פגיעה בילדים ובבני נוער ברשת ניתן לפנות 24/7 למוקד הלאומי בטלפון 105.
דסק השותפויות במוקד
בתוך מוקד 105 פועל דסק שותפויות ייחודי. את הדסק מאיישים עובדי המשרד לביטחון הפנים, מפקחות מהשירות הפסיכולוגי-ייעוצי ממשרד החינוך, עובדים סוציאליים מחוזיים לחוק הנוער ממשרד הרווחה ועובדי משרד הבריאות. בזכות העבודה המשולבת של השוטרים ועובדי הדסק במוקד יכול המטה הלאומי לתת מענה הוליסטי ומהיר לכל טווח הפגיעות בילדים ובבני נוער ברשת, בייחוד במקרים שדורשים תגובה משולבת של אכיפה וטיפול.
המטה המקצועי
המטה המקצועי משמש מוקד ידע מקצועי לאומי בנושא הגנה על ילדים ובני נוער במרחב המקוון. המטה המקצועי מוביל את הפעילות הלאומית למניעת פגיעה בילדים ונוער ברשת באמצעות מגוון אפיקי עשייה, לרבות: במטה המקצועי יושבים ביחד עובדים מהמשרדים השותפים. הם שותפים להתוויית מדיניות המטה הלאומי ומאפשרים פרספקטיבה רב-תחומית ובין-משרדית בעבודת המטה הלאומי. עוד הם מנהלים, מנחים ומלווים מקצועית את נציגי המשרדים היושבים בדסק השותפויות שבמוקד.
We Don't Talk Anymore
We Don't Talk Anymore (בעברית: אנחנו לא מדברים יותר) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר האמריקאי צ'ארלי פות', ביחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז, מתוך האלבום, Nine Track Mind. השיר יצא לאור ב-24 במאי 2016, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים של רומניה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי צ'ארלי פות', סלינה גומז ויעקב כשר והופק על ידי צ'ארלי פות'. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הפלטינה המרובעת, על מכירות של למעלה מארבעה מיליון עותקים במדינה, מה שהופך אותו לאחד מהשירים הנמכרים ביותר במדינה בשנת 2016.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-1.2 מיליארד השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-2 באוגוסט 2016, כמה חודשים לאחר צאתו כסינגל. הקליפ מחולק לשני מסכים שונים, בהם ניתן לראות מצד אחד את צ'ארלי פות' ומצד שני את בת זוגו כביכול, כשהם מנהלים את השגרה היומית שלהם, בלי שהם מדברים אחד עם השני.
נכון לנובמבר 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-2.8 מיליארד צפיות.
אדיפוס רקס (אופרה)
"אדיפוס רקס" נכתבה לקראת ראשיות התקופה הנאו-קלאסית של סטרווינסקי, ונחשבת לאחת היצירות המעולות ביותר מתקופה זו של המלחין. הוא שקל לכתוב את היצירה ביוונית עתיקה, אבל בסופו של דבר בחר בלטינית: במילותיו הוא "מדיום שלא מת אלא התאבן."
תולדות ביצוע
"אדיפוס רקס" מבוצעת לעיתים באולם קונצרטים כאורטוריה, בדומה לביצוע המקורי שלה בתיאטרון שרה ברנרד בפריז ב-30 במאי 1927 והבכורה האמריקאית שנה לאחר מכן, בביצוע התזמורת הסימפונית של בוסטון וקבוצת הגברים לשירת א'קאפלה (Glee club) של הרווארד.
היצירה הוצגה גם על במה כאופרה, לראשונה באופרה של וינה ב-23 בפברואר 1928. לאחר מכן העלתה אותה שלוש פעמים האופרה של סנטה פה ב-1960, 1961 ו-1962 בהשתתפות המלחין. בפברואר 1962 עלתה האופרה בוושינגטון הבירה, בביצוע אגודת האופרה של וושינגטון (כיום האופרה הלאומית של וושינגטון), בניצוח המלחין.
בשנת 1960 עלתה הפקה של קולין גרהאם בתיאטרון סדלר'ס ולס בלונדון, בבימוי מישל סן-דני ובניצוח קולין דייוויס עם תפאורה של אבד'אלקאדר פאראח. בתפקיד אדיפוס שר הטנור האוסטרלי רונלד דואד, עם השחקן מייקל הורדרן כקריין. אף כי הקריינות הייתה באנגלית, הלהקה נטשה את נוהל השירה הרגיל שלה באנגלית והשירה הייתה בלטינית המקורית. באותו ערב הוצגה גם האופרה טירת כחול הזקן של בארטוק.
מחוז ליש
מחוז ליש (באנגלית: County Laois, באירית: Contae Laoise) הוא מחוז באירלנד. המחוז ממוקם בפרובינציית לנסטר, ובירת המחוז היא העיר פורט ליש. המחוז הוקם על אדמות הממלכה הקלטית ההיסטורית לויגיס, שעל שמה הוא גם נקרא, והוא המחוז היבש ביותר באירלנד. בתקופת השלטון הבריטי באירלנד היה נקרא המחוז "מחוז המלכה" ובירתו נקראה "מריבורו" - שניהם על שמה של מרי הראשונה, מלכת אנגליה.
אדיפוס רקס (אופרה)
תולדות ביצוע
הפקה בניהול ג'ולי טיימור, בכיכובם של פיליפ לנגרידג', ג'סי נורמן, מין טאנאקה וברין טרפל עלתה בפסטיבל סאיטו קינן מאצומוטו ביפן בשנת 1992 וטיימור צילמה אותה לטלוויזיה. עוד גרסה מצולמת שרדה מ-1973, בניצוח ליאונרד ברנשטיין במהלך ההרצאה השישית והאחרונה שלו לקתדרת צ'ארלס אליוט נורטון באוניברסיטת הרווארד.
מחוז ליש
לפי מפקד משנת 2016, מתגוררים במחוז כ-84,732 תושבים, עלייה של כ-20% מאז המפקד של 2006 - גידול האוכלוסין הגבוה ביותר באירלנד. הרי סליבה בלום משתרעים על חלק עצום של החלק הצפון-מערבי של מחוז ליש, ובהם כ-480 ק"מ של שבילי הליכה. מבחינה היסטורית, יש למחוז עבר עתיק. מעגל אבן משומר מתקופת הברונזה במונמונרי וכמה מבצרים בקלופוק, מונלי ובעיקר בסקירק, מציעים נוף לעבר העתיק של המחוז. המחוז גובל במחוז קילקני מדרום, במחוז טיפררי מדרום מערב, במחוז אופאלי מצפון, במחוז קילדייר ממזרח ובמחוז קרלו מדרום מזרח.
אדיפוס רקס (אופרה)
מערכה I
הקריין מברך את הקהל, מסביר את טיב הדרמה שהוא עומד לראות, ומציג את התמונה: תבאי העתיקה סובלת ממגפה, ותושבי העיר מקוננים ברמה. אדיפוס, מלך תבאי ומי שהביס את הספינקס כשפתר את חידתה, מבטיח להציל את העיר. קראון, גיסו של אדיפוס, חוזר מן האורקל בדלפי ומדקלם את מילות האלים: תבאי נותנת מקלט לרוצחו של לאיוס, המלך הקודם. הרוצח הוא שהמיט את המגפה על העיר. אדיפוס מבטיח לגלות את הרוצח ולגרש אותו. הוא חוקר את תרסיאס, הידעוני, שמסרב תחילה לדבר. זועם על שתיקתו, מאשים אותו אדיפוס בכך שהוא-הוא הרוצח. לנוכח ההאשמה, פותח תרסיאס לבסוף בדברים ופוסק, שרוצח המלך הוא מלך. נבעת, מאשים אדיפוס את תרסיאס בעשיית יד אחת עם קראון, הנושא עיניו, כך הוא סבור, אל הכתר. תרועה מן המקהלה מבשרת את הופעת יוקסטה.
מערכה II
יוקסטה מרגיעה את הנצים את ומסבירה לכל הנוכחים, שהאורקלים משקרים תמיד. אורקל ניבא שלאיוס ימות ביד בנו, כשלמעשה רצחו אותו שודדים בצומת שלוש דרכים. ידיעה זו מפחידה את אדיפוס עוד יותר: הוא נזכר בזקן שהרג בצומת דרכים לפני בואו לתבאי. שליח מגיע: מלך קורינת פוליבוס, שאדיפוס חושב שהוא אביו, הלך לעולמו. אלא שעכשיו מתגלה, שפוליבוס היה רק אביו המאמץ של אדיפוס, שהיה למעשה אסופי. רועה ישיש מגיע: הוא זה שמצא את הילד אדיפוס בהרים. יוקסטה, שהאמת מתחוורת לה, נמלטת. לבסוף, השליח והרועה חושפים את האמת כפי שהיא: אדיפוס הוא בנם של לאיוס ויוקסטה, קוטל אביו, בעלה של אמו. אחוז פלצות, עוזב אדיפוס את המקום. השליח מודיע על מות יוקסטה: היא תלתה את עצמה בלשכתה. אדיפוס פורץ לחדרה ומנקר את עיניו בסיכה. הוא עוזב את תבאי לבלי שוב לקולות המקהלה, השופכת תחילה את חמתה ואחר אבלה על אובדן המלך האהוב.
נגזרת (אלגברה)
באלגברה, נגזרת פורמלית (או סתם נגזרת) היא פונקציה אדיטיבית מחוג R אל עצמו, המקיימת את חוק לייבניץ לנגזרת של המכפלה,. הנגזרת הרגילה, כמו גם נגזרות כיווניות, מהוות נגזרת פורמלית.
אם הגזירה היא מעל שדה, נהוג לדרוש בנוסף שתהווה העתקה ליניארית, דהיינו, בנוסף לדרישת האדיטיביות נדרשת גם ההומוגניות.
אם \ D_1,D_2 נגזרות של חוג R, אז גם סוגרי לי שלהן היא נגזרת. עובדה זו הופכת את אלגברת הנגזרות (שאבריה הם הנגזרות של R) לאלגברת לי, ומקשרת את תורת המבנה של חוגים כלליים (לרבות לא אסוציאטיביים) לתורת המבנה של אלגברות לי.
דוגמה לנגזרת פורמלית היא הפונקציה הגוזרת פולינומים לפי הכללים הרגילים של חשבון דיפרנציאלי, כלומר:. זוהי נגזרת פורמלית על חוג הפולינומים R = K[x] באשר K הוא שדה. הנגזרת הפורמלית של הפולינומים שימושית בתורת גלואה: פולינום אי-פריק הוא פולינום ספרבילי אם ורק אם הנגזרת שלו אינה מתאפסת.
תכונות בסיסיות
מחוק לייבניץ נובע, באינדוקציה, ש-.
תכונות רבות בהן ניחנה הנגזרת המוכרת בחוג פונקציות גזירות, נשמרות עבור נגזרות פורמליות. בין היתר, מתקיימות שתי התכונות הבסיסיות הבאות
נגזרת של אלגברות
יהי A חוג, עם נגזרת. איבר שהנגזרת שלו היא אפס נקרא סקלר. הנגזרת מגדירה את חוג הסקלרים, שהוא אכן תת-חוג עם יחידה של A (ואפילו סגור רציונלית: ההפכי של סקלר שהוא הפיך ב-A הוא בעצמו סקלר). התוצאה היא שאפשר לראות את A כאלגברה מעל חוג הסקלרים, והנגזרת מקיימת את החוק לכל סקלר \ \alpha.
נניח, אם כן, ש-A אלגברה קומוטטיבית מעל שדה K. מסמנים ב- את האלגברה של הנגזרות של A שכל אברי K הם סקלרים שלהן. זהו מודול מעל A, לפי הפעולה. חוג האופרטורים הדיפרנציאליים הוא תת-החוג \ \Delta(A) של הנוצר על ידי A ועל ידי הנגזרות ; בתור מודולים מעל \ \Delta(A), אפשר לפרק.
בניה זו מכלילה את הדוגמה החשובה של אלגברת וייל, שהיא.
גזירה אוניברסלית
כפי שגוזרים אלגברה קומוטטיבית A עם ערכים ב-A, אפשר לגזור את A עם ערכים בכל מודול M מעל A (נגזרת כזו היא פונקציה אדיטיבית המקיימת את האקסיומה ). גם אוסף הנגזרות האלה,, הוא מודול מעל A. מודול הדיפרנציאלים (האוניברסלי) הוא המודול \ \Omega הנוצר באופן חופשי על ידי הסמלים \ da לכל \ a\in A, מודולו היחסים לכל  ולכל \ a,b \in A. הפונקציה  המוגדרת לפי \ d(a) = da היא אכן גזירה; וכל גזירה עם מקדמים במודול M מתפצלת דרכה באופן יחיד. למעשה, לכל מודול M יש איזומורפיזם , ובפרט. מכאן ברורה החשיבות של בהבנת הנגזרות של A. במקרה שבו A הוא חוג הפונקציות על יריעה, מודול הדיפרנציאלים  משחק תפקיד יסודי בגישה האלגברית לגאומטריה דיפרנציאלית.
דורון אמיר
דורון אמיר (נולד ב-1975) הוא יזם טכנולוגיה עילית ישראלי בתחום התוכנה, הסייבר ואבטחת המידע, מייסד ומנהל CyTaka – אליפות העולם בסייבר למתכנתים. בנוסף, הוא עוסק בפעילויות חינוכיות שונות.
ראשית הקריירה: הדרכה, תכנות וייעוץ
לאחר שחרורו מצה"ל החל את דרכו כמדריך תוכנה ואבטחת מידע בחברת הדרכת המחשבים New Horizons . לאחר מכן עבד כמרצה לטכנולוגיית .NET בג'ון ברייס / מטריקס, בהמשך כמתכנת באמדוקס, ואז כמרצה בתחום התוכנה ומנהל תחום הייטק ומחשבים במכללת רמת־גן . באותה תקופה אף שימש כמרצה בטכניון והוענקה לו תעודת מרצה מוסמך מטעם היחידה ללימודי חוץ של הטכניון . בנוסף, עבד כמרצה בכיר במכללות למקצועות הסייבר, ביניהן See Security.
לאורך תקופה זו עסק אמיר במחקר עצמאי בתחום הסייבר (האקינג) ובאמצעות חברה שהקים ייעץ לגופים רבים בתחומי טכנולוגיית ואבטחת המידע, וביניהן חברות בתעשייה וארגוני ממשל וביטחון. במסגרת עבודתו, כתב תוכניות הכשרה לחוקרי סייבר עבור משטרת ישראל ומשרד הכלכלה. בשנת 2008 נסע ללונדון במסגרת תפקיד בפילת מדיה גלובל (כיום סינטק מדיה) לשם הכשרת צוותי תוכנה בינלאומיים העוסקים בתחום הצפנת שידורים.
קריירה עסקית ומיזמים בתחום הסייבר
בשנת 2015 היה אמיר בין המייסדים של חברת האחזקות הסינית TLV Ventures, שם שימש כמנהל טכנולוגיות ראשי (CTO) ועזר בקידום טכנולוגיות של חברות ישראליות בסין וטאיוואן. בשנת 2017 סיים את תפקידו לטובת הקמת מיזם סייבר בשם Plexivo (בעברית: פלקסיוו), אשר עסק בפיתוח רכיב חומרה הכולל יכולות סייבר בעזרת חיישנים, ובמקביל מערכת סימולציות מבוססת משחקי מחשב למטרות אימון אנשי סייבר (בסגנון סדרת משחקי המחשב GTA). המיזם זכה להתעניינות בתקשורת,, אך הוא הופסק ב־2019 עקב בעיות רגולציה בתחום הסייבר ההתקפי ומחלוקת פנימית. לאחר הפסקת המיזם עבר אמיר לעבודת מחקר בתחום פיתוח אלגוריתמים, לשיפור ביצועי מחשב על פלטפורמת מוצרי Nvidia, ולזיהוי קולי, בחברת בת של TLV Ventures.
CyTaka
בשנת 2021 ייסד אמיר את CyTaka (בעברית: סייטאקה), מיזם המציע למתכנתים ואנשי סייבר הזדמנויות להדגים ולשכלל את יכולותיהם בתחום הסייבר דרך פתרון אתגרים ביישומון ייעודי ובתחרויות ארציות ובינלאומיות. אמיר משמש כמנכ"ל CyTaka ונמנה עם הבעלים של חברת האם גלובוס מחקר ופיתוח, בעלת המותג CyTaka. במרץ 2022 פורסם כי החברה הצליחה לגייס 50 מיליון דולר דרך קבוצת משקיעים פרטית לפי שווי של חצי מיליארד דולר, למטרות התרחבות לשוק האירופי . מספר חודשים לאחר מכן חצה שווי החברה את מיליארד הדולרים.
תחרויות סייבר
אמיר יזם תחרויות של החברה גם ברחבי העולם, ביניהן אירוע קדם אליפות הסייבר העולמית במגדל בורג' ח'ליפה בדובאי באוגוסט 2021, תחרות סייבר בניו־יורק בנובמבר 2022, ואיליפות סייבר בבורג' ח'ליפה בינואר 2023.
פעילות חברתית
אמיר פועל לשיתוף פעולה של ישראלים עם העולם המוסלמי והערבי, בין השאר מתוך משרדי חברת גלובוס מחקר ופיתוח בדובאי.
הוא עסק בקירוב לבבות בין חרדים וחילונים והקים מיזמים להכשרה לתעסוקה עבור האוכלוסייה החרדית ולקידום תוכניות לטיפול בבעיית האבטלה. הוא פעל לקידום שוויון מגדרי על ידי עידוד תעסוקת נשים בהיי־טק. עד שנת 2007 עבד בשיתוף פעולה עם מנפאואר בראשית, קרן קמ"ח, צוות תוכניות תעסוקה לחרדים בג'וינט ישראל, וסניף המרכז החרדי להכשרה מקצועית במודיעין עילית.
אמיר הוא ידיד המערכת של קבוצת "אנשים ומחשבים" מאז 2003. הוא שפט בתחרויות רבות של הקבוצה, כולל תחרויות ההייטק הגדולות ביותר בישראל, IT Awards (החל מ־2003 ) ו־ Webi Awards (החל מ־2007 ), והיה יו"ר חבר השופטים בתחרות Mobi Awards (החל משנת 2011 ).
עמדותיו
בכנס Mobility 2013 ניסה אמיר לעודד מודעות לצורך בשמירת הפרטיות מצד חברות התקשורת.
אמיר התנגד להצעה שהשב"כ יאתר מפרי בידוד של מבודדי קורונה באמצעות איכון סלולרי . לאחר התפוצצות פרשת NSO טען אמיר שיש לנצל את העניין הציבורי לקידום מנגנוני רגולציה ופיקוח על חברות פרטיות שמפתחות ארסנל כלי נשק מתקדמים מעולם הסייבר, וטבע בהקשר זה את המונח "סיכול טכנולוגי".
בנושאי תקשורת וצרכנות, אמיר תומך ברגולציה שתכריח את חברות התקשורת להציג ללקוח מראש כיצד תיראה החשבונית החודשית לפני כל שינוי בחשבון, קרא ליצרניות המכשירים להוסיף אזהרות מספיקות מפני קרינה אלקטרומגנטית , עודד פיתוחים המשתמשים בטכנולוגיית קול לשם תקשורת בטווח קצר במקרים רגישים של מכשירים לבישים , וצידד בהטלת אחריות על חברות התקשורת לדאוג לאבטחת המידע של לקוחותיהן.
פרסים והוקרה
אמיר נבחר לאיש השנה של ישראל היום והופיע בשער המוסף המיוחד אשר צורף לעיתון ב-2 בינואר 2023.
חיים אישיים
אמיר נשוי ומתגורר ברעננה. לזוג שתי בנות.
אוטו בוסה
אוטו בוסה (בגרמנית: Otto Busse; 1901, סובטסק – 1980, גרמניה המערבית), היה מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.
קורות חיים
בוסה היה הצעיר מבין שבעה אחים. הוא היה צייר וצבע. בשנות השלושים הצטרף למפלגה הנאצית אך עזב אותה בשנת 1935 עקב מדיניותה האנטישמית. ביוני 1939 הצטרף שוב למפלגה בלחצו של הקרייסלייטר - פקיד המפלגה הנאצית באזור מגוריו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בין המשימות שהיה עליו לבצע כדי לארגן את כוח האדם שלו, נדרש בוסה למצוא דירות לעובדיו. באחת הדירות שבדק היו שתי צעירות דוברות גרמנית, ובוסה הציע להן עבודה בפקידות. מאוחר יותר גילה בוסה שצעירות אלה היו יהודיות - חייקה גרוסמן מביאליסטוק וחסיה בילצקי מגרודנו - ושהן היו ממנהיגות המחתרת היהודית בביאליסטוק.
בוסה הכליל מספר יהודים ברשימת העובדים שלו ובכך הציל אותם, לפחות לתקופה קצרה, מהגירושים למחנות הריכוז וההשמדה. הוא השיג עבור קבוצת המחתרת אקדחים, סיפק להם בגדים חמים ותרופות על חשבונו, השתתף בפגישת ראשי המחתרת והעמיד לרשותם את מכונת הכתיבה שלו, על מנת שיוכלו להדפיס עלוני מחתרת אנטי נאציים. היא אפשר לחברי המחתרת היהודית להשתמש בדירתו בתור מקום להסתרה זמנית של כלי נשק, לפני שאלה הועברו לפרטיזנים ביערות.
לאחר חיסול גטו ביאליסטוק בסוף 1943 נותרו בעיר שש קשריות: חסיה ביליצקי, חייקה גרוסמן, חברת השומר הצעיר, ממנהיגות המחתרת בביאליסטוק ברוניה קליבנסקי, חברת תנועת דרור, חברת ה"תא האנטי  פשיסטי בביאליסטוק", ליזה צ'פניק, חברת תנועת קומסומול בגרודנו, אניה רוד, קומוניסטית, חברת מחתרת אי"ל בגטו ביאליסטוק, ממייסדות הוועד האנטי פאשיסטי בגטו, ורבקה מדייסקה, חברת תנועת השומר הצעיר וארגון הפרטיזנים של גטו וילנה. בספרה, "אחת ממעטים", מציינת בילצקי תושבים גרמנים אשר סייעו לה ולקשריות האחרות בדרכן והיוו תא גרמני במחתרת. ביניהם בוסה. היא עבדה אצלו והוא הפך לאיש סוד ושותף משמעותי בפעילותה. "כמעט שנה תמימה, עד אוגוסט 1944, לא חדל האיש מלעזור. בשלב מסוים הוא כבר לא היה עוזר בלבד, אלא הפך שותף ויוזם" בנוסף לבוסה פעל עמן גם ארתור שאדה (Arthur Schade), קומוניסט גרמני אשר השתתף בפעילות המחתרת.
ביולי 1944, עקב התקדמות הצבא האדום ותחילת נסיגתו של הצבא הגרמני, נתבקשה בילצקי, יחד עם חברותיה הקשריות, לשרטט מפה של כל העמדות והבסיסים הגרמניים שבסביבת ביאליסטוק. בוסה סייע באיסוף נתוני השטח ובילצקי שרטטה מפה מדויקת של המערך. בוסה ביקש ממנה ומהפעילים הנוספים במחתרת להתגורר במשרד ובדירה שלו, כיוון שחשש שדווקא בימי המלחמה האחרונים יפגעו בהם הפולנים, וכך עשו. עם התקדמות החיילים הסובייטים, הצטרפו בילצקי וארתור שאדה אל הכוחות הפרטיזניים ביערות. הם העבירו את המפה למפקד היחידה של הפרטיזנים אשר העבירה למטה הצבא האדום. בזכות מפה זו כבשו הרוסים את ביאליסטוק ללא נפגעים.
בקיץ 1944, עם התקרבות הצבא האדום, נדרש בוסה לעזוב את ביאליסטוק ולעבור לגרמניה. הוא גויס לצבא הגרמני ונפל בשבי הסובייטי.
הכרה והנצחה
בשנת 1968 הכיר יד ושם באוטו בוסה בתור חסיד אומות העולם.
קלאוס מקלה
קלאוס מקלה (בפינית: Klaus Mäkelä; נולד ב-17 בינואר 1996) הוא מנצח וצ'לן פיני.
ביוגרפיה
קלאוס מקלה נולד בהלסינקי למשפחה של מוזיקאים, אביו הוא הצ'לן סמי מקלה, ואמו היא הפסנתרנית טארו מיאהנן-מקלה. סבו, טאפיו מיאהנן, הוא כנר וויולן, ואחותו הצעירה אלן מקלה היא רקדנית בבלט הלאומי הפיני.
מקלה למד ניצוח באקדמיית סיבליוס אצל יורמה פאנולה ונגינה בצ'לו אצל מרקו אילנן, טימו הנהינן והנו קיסקי. הוא החל להתעניין בניצוח בגיל 12, כששר במקהלה של האופרה הלאומית הפינית. הוא היה סולן עם תזמורות פיניות כמו התזמורת הסימפונית של לאהטי, התזמורת הסימפונית של קואופיו והסינפוניה של יובסקילה. הוא הופיע בפסטיבלי מוזיקה פינית כמו פסטיבל המוזיקה הקאמרית קוהמו ופסטיבל המוזיקה של נאנטלי.
מאז פברואר 2018 הוא המנהל האמנותי של פסטיבל המוזיקה בטורקו. במאי 2018 ניצח מקלה לראשונה על התזמורת הפילהרמונית של אוסלו. על בסיס הופעה זו, באוקטובר 2018, הודיעה התזמורת על מינויו למנצח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2020–2021, עם חוזה ראשוני של 3 עונות. במאי 2020 הודיעה התזמורת על הארכת החוזה הראשוני של מקלה עם התזמורת של אוסלו ל-4 עונות נוספות.
ביוני 2019 ניצח מקלה לראשונה על תזמורת פריז. ביוני 2020 הודיעה התזמורת על מינויו של מקלה למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל בעונת 2022–2023, עם חוזה ראשוני של 5 עונות. הכוונה המקורית הייתה שמקלה יחזיק בתפקיד היועץ המוזיקלי בשתי העונות הקודמות, מ-2020 עד 2022. עם זאת, מקלה נכנס לתפקיד המנהל המוזיקלי בספטמבר 2021, שנה אחת מוקדם מהתכנון המקורי.
בספטמבר 2020 ניצח לראשונה על תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית. ביוני 2022 הודיעה התזמורת על מינויו של מקלה כשותף אמנותי בין השנים 2022–2027, ולאחר מכן כמנצח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2027–2028, עם חוזה ראשוני של 5 שנים.
לואן ויירה
לואן גילרמה דה ז'סוס ויירה (בפורטוגזית: Luan Guilherme de Jesus Vieira; נולד ב-27 במרץ 1993 בסאו חוזה, ברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי, חלוץ במועדון סנטוס ונבחרת ברזיל. אלוף אולימפי לשנת 2016. נבחר לכדורגלן השנה בדרום אמריקה בשנת 2017.
קריירת מועדונים
לואן הוא בוגר בית הספר לכדורגל של גרמיו. באפריל 2014 הופיע בהופעת בכורה במשחק נגד אתלטיקו מיניירו בליגת העל הברזילאית בכדורגל. את שער הבכורה הבקיע במסגרת גביע ליברטדורס במשחק נגד אתלטיקו נסיונל. ב-2016 זכה עם הקבוצה בגביע הברזילאי. ב-2017 הפך לסגן מלך השערים של גביע ליברטדורס. באוגוסט אותה שנה ניהל מגעים עם ספרטק מוסקבה אך לבסוף המשא ומתן קרס והוא לא עבר בשל רצונו לזכות עם גרמיו בגביע ליברטדורס והוכתר לכדורגלן הטוב של הטורניר באותה עונה ולכדורגלן השנה בדרום אמריקה. בנובמבר 2018 נודע על מגעים שסוכנו ניהל עם זניט סנקט פטרבורג הרוסית, לקראת חלון ההעברות בחורף.
קריירה בנבחרת
במדי הנבחרת הצעירה של ברזיל הוא זכה במדליית זהב באולימפיאדת 2016.
סטטיסטיקה
נכון לנובמבר 2018:
תארים
קבוצתיים אישיים
מחוז לונגפורד
מחוז לונגפורד (באנגלית: County Longford, באירית: Contae an Longfoirt) הוא מחוז באירלנד. המחוז ממוקם בפרובינציית לנסטר, ובירת המחוז היא העיר לונגפורד, שהמחוז נקרא על שמה. לפי מפקד משנת 2016, מתגוררים במחוז כ-40,810 תושבים, כשפרט למחוז ליטרים, מחוז לונגפורד הוא הקטן ביותר באירלנד מבחינת אוכלוסייה. המחוז גובל במחוז ליטרים מצפון, במחוז קאוואן מצפון מזרח, במחוז וסטמית' ממזרח ומדרום ובמחוז רוסקומון ממערב. רובו של מחוז לונגפורד שוכן באגנו של נהר שאנון.
בן או'טול
בן או'טול (באנגלית: Ben O'Toole; נולד ב-10 ביולי 1991) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי.
ביוגרפיה
או'טול נולד בקיירנס וגדל בבריזבן אוסטרליה. הוא סיים תואר ראשון באקדמיה המערבית האוסטרלית לאמנויות הבמה ליד פרת'.
קריירה
הקריירה שלו החלה ב-2011 בתיאטרון ובתפקיד בסדרת האינטרנט Sintillate Studios, שבוטלה לאחר עונתה הראשונה. עם ביטול הסדרה הוא עבר לסידני ושיחק בתיאטרון בהפקות גדולות, וכן במספר סרטים קצרים.
בשנת 2014, הופיע לראשונה בקולנוע בסרט עקבות במים לצד ראסל קרואו. לאחר מכן שיחק בשלוש העונות הראשונות של סדרת הטלוויזיה Love Child" 2016", ובסרט הקולנוע עטור הפרסים, הסרבן, בבימויו של מל גיבסון.
או'טול עבר ללוס אנג'לס בתחילת 2016, בשנת 2017 שיחק בתפקיד הראשי הראשון שלו בקומדיה רומנטית Everybody loves Somebody, שהתקבלה בצורה חיובית מאוד על ידי המבקרים הסרט הוקרן בהצלחה רבה בבתי הקולנוע של מדינת המוצא שלו מקסיקו. בשנת 2018, הוא הופיע בתפקיד ראשי בסרט Nekrotronic, שהיה מועמד לאיפור הטוב ביותר בטקס פרסי AACTA ה-9.
מאז תחילת מגפת הקורונה, הוא הופיע יותר ויותר בהפקות אוסטרליות. בנוסף להצגות במספר סדרות טלוויזיה ובתפקיד הראשי בקומדיית האימה "Bloody Hell", שם הופיע גם כגיבור וגם כאלטר אגו שלו.
אלכסנדר פטרוביץ', דוכס אולדנבורג
אלכסנדר פטרוביץ', דוכס אולדנבורג (בגרמנית: Alexander von Oldenburg; 2 ביוני 1844 - 6 בספטמבר 1932) היה מחותנו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
ראשית חייו
אלכסנדר נולד ב-2 ביוני 1852 בסנקט פטרבורג, לפטר, דוכס אולדנבורג ולתרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן. המשפחה בילתה את חודשי החורף בפטרהוף ובקיץ עברו אל ביתם האחר, בקאמנואי-אוסטרוף, שם הייתה חווה לילדים, שבה הם גידלו ירקות וטיפחו בעלי חיים חקלאיים תחת פיקוחה של האומנת הרוסית שלהם.
אלכסנדר ואחיו גדלו מוקפים באמנות ובמוזיקה. הוא למד רוסית, גרמנית, אנגלית וצרפתית, ומלבד מקצועות הלימוד הרגילים, הילדים נאלצו לתרגל מוזיקה, ציור, ריקודים, רכיבה ונימוס בארמון.
ב-19 בינואר 1868 התחתן אלכסנדר עם אוגניה מקסימיליאנובנה, נסיכת לוכטנברג, בתם של מקסימיליאן, דוכס לוכטנברג ומריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה נולד לו בן אחד:
קריירה צבאית
כשני אחיו שירת אלכסנדר בצבא הרוסי הקיסרי, ובשנים 1876–1880 שימש כמפקד החטיבה ה-1 בדיוויזיית המשמר ה-1, עמה אף לחם במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). בשנים 1885–1889 הוא שימש כשלישו של הקיסר, כמפקד המשמר הקיסרי, וכחבר מועצת המדינה. בשנת 1886 הודח אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה, ואלכסנדר היה מועמדה של רוסיה להחליפו, אולם בשל רצונם של הבולגרים לא להיות כפופים לרוסים, מועמדותו לא התקבלה, ופרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה נבחר לתפקיד. בשנת 1889 ביקש אלכסנדר להתפטר מתפקידו, בשל הטון האנטי-גרמני החריף שהתגבר בשורות הצבא, ובשל רצונו לדאוג לענייניו בדוכסות הגדולה של אולדנבורג, אולם אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה סירב להתפטרותו, ורק העניק לו חופשה של אחד עשר חודשים.
פילנתרופיה
אלכסנדר היה אחד האנשים העשירים ברוסיה, בין השאר בזכות אשתו, שהייתה נכדתו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ובמשך תקופה אף היה השני בסדר הירושה של הדוכסות הגדולה של אולדנבורג, אחרי פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג וניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג. כמו אביו לפניו, אלכסנדר היה משכיל וחכם, וריכז את רוב זמנו ומרצו לעבודות נדבנות ברחבי רוסיה. הוא היה נשיא של כמה בתי ספר, כמו גם הנשיא של המכון לרפואה ניסויית בסנקט פטרבורג. אלכסנדר ואוגניה ייסדו את מכון אולדנבורג בפטרוגרד, שבו יותר מ-2,000 בנים ובנות קיבלו השכלה טכנית, עם לינה ואוכל חינם, על חשבון הדוכס והדוכסית. התרומות הנרחבות שלהם עזרו לממן ומצאו בתי ספר טכניים, בתי חולים, בתי יתומים, כמו גם מוסדות פילנתרופיים אחרים ברחבי רוסיה. מאחר שאלכסנדר היה רופא, הוא היה מעורב מאוד בניהול של בתי חולים אלה, ובתפקידו כראש מחלקת השירותים הרפואיים לצבא ולצי הרוסי, הזמין אלכסנדר מאות קצינים צרפתים ופצועים פצועים להישאר חופשי בסנטוריום שהקים בחצי האי קרים. הוא גם שיפר מאוד את ארגון החיילים הפצועים בחזית. פעולות הצדקה שלו ושל אשתו נודעו עד כדי כך, שעיתון הכריז ב-1914 כי משום שהקדישו את חייהם ואת החלק הגדול יותר של עושרם לפילנתרופיה, "אין כנראה שניים שאהובים כל כך כמו הדוכס והדוכסית אולדנבורג".
בעת שנכח בפתיחתו של המכון לרפואה ניסיונית כמיטיבו העיקרי בינואר 1907, נרצח פקיד ממשלתי בכיר, גנרל פון לאוניץ, לעיני אלכסנדר ואוגניה. הגנרל עמד במרחק צעדים ספורים מבעלה, כך שאוגניה, שהאמינה בתחילה כי אלכסנדר היה זה שנהרג, התעלפה מרוב חרדתה.
אחריתו
אלכסנדר היה רופא, וסייע בהקמה ובניהול פעיל של בתי החולים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, הקיסר ניקולאי השני מינה את אלכסנדר לקצין רפואה ראשי של הצבא והצי הרוסי. אף כי בחירתו בעמדה כה רפואית גבוהה הייתה יוצאת דופן בשל מעמדו, היה עוד תקדים בבית מלכותי אחר, לודוויג פרדיננד, נסיך בוואריה, ששימש באותה עת כמנתח כללי בצבא הגרמני. במהלך המהפכה הרוסית הסתתר אלכסנדר בתחילה בפינלנד, ולאחר מכן ברח לפריז, צרפת, וב-6 בספטמבר 1932 הוא מת באחוזתו בביאריץ.
אייל חומסקי
אייל חומסקי (נולד בשנת 1965) הוא פרסומאי ישראלי, שותף במשרד הפרסום "אדלר חומסקי ורשבסקי GREY ושות'".
ביוגרפיה
חומסקי נולד וגדל בירושלים למוניקה (לבית מילשטיין) ולצזר חיים חומסקי, ממייסדי תחום הייעוץ ארגוני בישראל, ומומחה ישראלי לשיווק ולהתרמה.
שירת בצה"ל בסיירת מטכ"ל, ובשנת 1983, בעת שהיה באימונים במסגרת השירות הצבאי, נפצע ואיבד את עינו. אחרי שחרורו מצה"ל נרשם ללימודי תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים ובהמשך גם סיים תואר שני במנהל עסקים עם התמחות בשיווק.
בשנת 1987 התמנה כעוזר תקציבאי במשרד הפרסום קשר-בראל, במקביל ללימודיו. שנה וחצי לאחר שהגיע למשרד החל לנהל ולהופיע בפרזנטציות למכרזים לבד. בהמשך הפך חומסקי לאחראי על כל התקציבאים במשרד ולאחר מכן לשותף.
ביולי 1996, הקים חומסקי עם ראובן אדלר את משרד הפרסום "אדלר-חומסקי". בשנת 1998 מונה למנכ"ל המשרד. באותה שנה רכשו את חברת הפרסום ורשבסקי פרייליך דובב IMC בע"מ שהייתה בבעלות שמואל ורשבסקי. נכון לשנת 2017, מדורג המשרד במקום השני בישראל בנתח הפרסום.
בשנת 2013 היה חומסקי חלק מקבוצת רכישה בראשות איש ההייטק אורי אלון, שרכשה את הפועל ירושלים. ביוני 2018 הודיע אלון על עזיבת הקבוצה, וחומסקי מונה כמנהל שותף בקבוצה.
חומסקי נשוי לתמי, מעצבת אופנה, ואב לשלושה.
שנדור בירו
שנדור בירו (בהונגרית: Bíró Sándor; 19 באוגוסט 1911 – 7 באוקטובר 1988) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בעמדת הבלם.
ביוגרפיה
ב-1933 עבר למ.ט.ק הונגריה שם שיחק לצד גיולה מאנדי המנוסה. הוא זכה עימה פעמיים בליגה ההונגרית ב-1936 ו-1937 ונבחר לשחקן השנה בהונגריה ב-1940, שנה שגם הייתה לאחרונה שלו במועדון זה. משם עבר ל-BKV אלור ואויפשט לפני שחזר שנית למ.ט.ק הונגריה לאחר תום מלחמת העולם השנייה. בניגוד לפעם הראשונה בירו וקבוצתו לא הצליחו לשחזר את אותה הצלחה ובעונתו האחרונה בקריירה חזר לקרולטי TVE וערך בסך 450 משחקי ליגה עד 1949.
במדים הלאומיים ערך בירו את הופעת הבכורה בנבחרת ההונגרית בניצחון 1–2 על גרמניה באוקטובר 1932. הוא ולאגוס קוראניי הפכו במהרה לצמד המגנים הבכירים בנבחרת, עד שהקריירה של קוראניי נקטעה עקב שבר ברגל. מאז בירו שיחק עם שותפים אחרים עד שזה חזר לשחק ב-1937. במונדיאל 1938 הגיע לגמר איתה בו הפסידו 4–2 לאיטליה. גם לאחר המלחמה חזר בירו לשחק עוד חמישה משחקים עד לפרישתו ממנה ב-1946 לאחר 54 משחקים בה.
מזראטי גראן-טוריסמו
המזראטי גראן-טוריסמו היא מכונית 2 דלתות (קופה) בעלת 2+2 מושבים מבית מזראטי האיטלקית. המכונית חולקת את אותה הפלטפורמה כמו המזראטי קוואטרופורטה V.
גראן-טוריסמו S
דגם ה-S כולל מנוע בנפח 4,691 סמ"ק בתצורת V8 בעל הספק מרבי של 434 כ"ס ב-7,000 סל"ד ומומנט מרבי של 50 קג"מ ב-4,750 סל"ד. המכונית מגיעה עם תיבת הילוכים רובוטית חצי אוטומטית בעלת 6 מהירויות. הדגם נחשף לראשונה בתערוכה בז'נבה בשנת 2008.
בשנת 2009 נחשפה הגראן-טוריסמו S האוטומטית המגיעה עם תיבת הילוכים ZF אוטומטית בעלת 6 מהירויות.
גראן-טוריסמו MC
זהו דגם ייצור מוגבל המבוסס על קונספט הגראן-טוריסמו MC. הדגם כלל 6 נקודות של חגורות בטיחות, מכל דלק בנפח 120 ליטר, בלמי דיסק מוגדלים ועוד תוספות. הרכב נחשף בצרפת והוצע למכירה עם תג מחיר של 135,000 אירו.
גראן-טוריסמו MC ספורט ליין
זוהי תוכנית שדרוג המבוססת על הגראן-טוריסמו MC. היא הוצעה בתחילה לדגמי הגראן-טוריסמו S, אך התרחבה לכלל דגמי הגראן-טוריסמו לאחר מכן. גראן-טוריסמו S עם חבילת שדרוג MC ספורט ליין נחשף לראשונה בתערוכת הרכב בבולוניה בשנת 2008.
גראן-טוריסמו MC סטראדל
בספטמבר 2010, מזראטי חשפה שהם הולכים להוציא דגם חדש לגראן-טוריסמו, ה-MC סטראדל (Stradale). הדגם הוא 2 מושבים בלבד, עוצמתי יותר (הספק מרבי של 444 כ"ס), קל יותר ובעל מבנה אווירו-דינמי טוב יותר מאשר הדגמים הקודמים, והכל עם אותה תצרוכת הדלק של הגראן-טוריסמו הבסיסי. השינויים ברכב הוסיפו לו 2 מ"מ נוספים באורך. זהו דגם הגראן-טוריסמו הראשון ששבר את מהירות ה-300 קמ"ש, עם מהירות מרבית של 301 קמ"ש.
גראן-טוריסמו ספורט
הדגם הזה מהווה את המחליף לגראן-טוריסמו S. הוא הוצג לראשונה בתערוכת הרכב בז'נבה בשנת 2012. השינויים העיקריים הם מנוע 4.7 ליטר משופר בעל הספק מרבי של 454 כ"ס, ספוילר קדמי בסגנון שונה, פנסים קדמיים חדשים, הגה ומושבים חדשים. 2 תיבות הילוכים יוצעו בדגם הספורט; תיבת הילוכים אוטומטית סטנדרטית בעלת 6 מהירויות ותיבת בעלת 6 מהירויות בעלת אופציית העברת הילוכים ידנית.
גראן-קבריו (2010-)
הגראן-קבריו הוא דגם בעל גג נפתח (קבריולה) של הגראן-טוריסמו S האוטומטית המצויד בגג קנבס. לגראן-קבריו תצורת מושבים 2+2 כמו של הגראן-טוריסמו, דבר ההופך אותה לדגם הקבריולה הראשון של מזראטי בעל 4 מושבים. הדגם נחשף לראשונה בפרנקפורט בשנת 2009, כאשר הייצור שלו התחיל בשנת 2010.
הגראן-קבריו מונעת עם אותו מנוע 4.7 ליטר בתצורת V8 שקיים בגראן-טוריסמו S האוטומטית.
גראן-קבריו ספורט
מזראטי חשפה בתערוכת הרכב בז'נבה בשנת 2011 גרסה חדשה לגראן-קבריו בעלת ביצועים ושליטה משודרגים. לגרסה הזו מנוע בנפח 4.7 ליטר בתצורת V8 בעלת הספק מרבי של 444 כ"ס ומומנט מרבי של 52 קג"מ. למכונית מוצמדת תיבת הילוכים ZF אוטומטית בעלת 6 מהירויות.
במשטרת דובאי
דגם "מזראטי גראן-טוריסמו" מופעל כ-ניידת משטרה במשטרת דובאי.
איחוד התשלומים האירופי
איחוד התשלומים האירופי (באנגלית: European Payments Union, בראשי תיבות: EPU) הוא ארגון שהוקם בשנת 1950 במטרה לסייע בהסדרת מאזני התשלומים בין מדינות אירופה, שהשתתפו בשעתו בתוכנית מרשל. האיחוד נועד להיות שיטה זמנית שתספק לאירופה מטבע בר-המרה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. איחוד התשלומים שימש מסלקה לזיכויים וחיובים של המדינות החברות וכן נתן אשראי לכל חברה שהיה לה גירעון במאזן התשלומים עם מדינה חברה אחרת. לכל מדינה חברה הייתה מכסה המבוססת על הסחר שלה עם המדינות החברות במשך שנת 1949, והיא הייתה יכולה לקבל אשראי אוטומטית בשווי של עד עשרים אחוזים מהמכסָה שלה במקרה של גירעון (מעבר לגירעון זה היה צורך לשלם בזהב או בדולר אמריקאי). האיחוד התפרק בסוף 1958, ובמקומו בא ההסכם המוניטרי האירופי.
רקע
בשנת 1949 הביעו האמריקאים את רצונם להקים איחוד תשלומים אירופי שיכלול את צרפת, איטליה, גרמניה, בריטניה, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג. הם היו מוכנים להקצות לאיחוד 350 מיליון דולר במסגרת תוכנית מרשל למטרה זו. על מנת שהתוכנית תמצא חן בעיני האירופים החליט פול הופמן, המנהל הבכיר של תוכנית מרשל, לבטל תוכניות אמריקאיות קודמות בנוגע ליצירת "ארצות הברית של אירופה", שהאמריקאים הבינו שהיו שאפתניות מדי, ושהמשא ומתן עליהן רק הרחיק את המדינות המועמדות. הבריטים סירבו לאינטגרציה עד שהבינו שסירובם יעלה להם ביוקר, ויפגע ברצונה הטוב של ארצות הברית לתת סיוע, ואילו הצרפתים שהתנגדו לכל דבר שהגרמנים כלולים בו סירבו גם כן, עד שהבינו שיתר המדינות מוכנות להתקדם בתוכנית בלעדיהם.
מטרת איחוד התשלומים האירופי
ביולי 1950 החליט הארגון לשיתוף פעולה כלכלי אירופי (באנגלית: OEEC, Organization for European Economic Co-operation) להחליף הסכמי תשלומים בילטרליים, שנחתמו עם סיום מלחמת העולם השנייה במטרה לחדש את הסחר הבינלאומי, בשיטה מולטילטראלית חדשה שתחייה את הכלכלה האירופית. בעקבות כך נוצר ב-19 בספטמבר 1950 "איחוד התשלומים האירופי" על ידי שמונה עשר המדינות החברות ב-OEEC: אוסטריה, בלגיה, דנמרק, צרפת, יוון, איסלנד, אירלנד, איטליה, לוקסמבורג, הולנד, נורווגיה, פורטוגל, שוודיה, שווייץ, טורקיה, בריטניה ומערב גרמניה.
הניסיון של אירופה עם ה-EPU נתן השראה למספר הצעות להסדר דומה לאחר נפילת חומת ברלין והתמוטטות האיחוד הסובייטי. הצעות שכאלה לא משאירות ספק שניסיונה של אירופה עם ה-EPU עדיין נזכר לטובה.
ה-EPU וארצות הברית
ה-EPU חיב את הקמתו, כמו מוסדות לשיתוף פעולה כלכליים אחרים שקמו לאחר המלחמה, לתוכנית מרשל. ארצות הברית ראתה בתוכנית מרשל כלי לטיפוח האינטגרציה האירופית, שבתמורה לסיוע דרשה להסיר מגבלות בסחר הפנים-אירופי, ותיאום של תוכניות להתאוששות לאומית, וגם הסכמה מצד המקבלות על כיצד הן ינצלו את הסיוע. הדרך שבה היה ניתן להשיג מטרות אלה הייתה דרך הארגון לשיתוף פעולה כלכלי אירופי (OEEC, שהתפתח ל-OECD המוכר לנו היום). למרות שארצות הברית השתתפה כחברה ב-OEEC, ה-EPU וה-OEEC היו במהותם מוסדות אירופים.
שיטת הפעולה של ה-EPU
את החובות המצטברים יכלו המדינות לממן תחילה באמצעות אשראי, אך בסופו של דבר הן היו חייבות להתקזז בדולרים ובזהב. כל מדינה קיבלה מכסה השווה ל-15% מסך הסחר שלה עם המדינות החברות במשך שנת 1949. במקרה שלמדינה היה חוב של עד 20% מהמכסה שלה, היא יכלה לשלם אותו באשראי. כאשר החוב חרג מ-20% מהמכסה, 20 אחוזים ממנו היו צריכים להיות משולמים בזהב. חובות של 40, 60 ו-80 אחוזים מהמכסה, שולמו ב-40, 60 או 80 אחוזים זהב או דולרים, אולם בנסיבות יוצאות דופן הוועדה המנהלת של ה-EPU העניקה אשראי נוסף. גם עודפים מצטברים יושבו באופן דומה, אך באחוזים שונים. כך הסחר הפך לרב צדדי והוא קיבל עידוד מהזמינות של האשראי מה-EPU.
יתרונות ה-EPU
מאחר שה-EPU כלל את כל המדינות שהשתתפו בתוכנית מרשל, היה קל יותר ליישם את הביטול המולטי-לטראלי של אי- איזונים בילטרליים מאשר בתקופה בה היו מגבלות גאוגרפיות. מאחר שה-EPU מומן מכספי הסיוע של תוכנית מרשל, הוא סיפק כמות משמעותית של אשראי לכיסוי גירעונות זמניים ולסיוע למדינות שנתקלות בקשיים במהלך תקופת המעבר. יחד עם זאת הונהגו מנגנונים שהבטיחו למדינות המלוות שהן יקבלו את כספן בחזרה. כאשר חברה כילתה את המכסה שלה, מועצת המנהלים של התוכנית, בה היו חברים מומחים עצמאיים שדיווחו למועצת ה-OEEC, התכנסה כדי לייעץ למועצה והמליצה על תיקונים. מועצת המנהלים גם יכלה לאשר אשראי נוסף בנסיבות מיוחדות, וכל עוד המדינה המקבלת אימצה את כל המלצות ותיקוני המועצה. מאחר שהתוכנית מומנה מכספי תוכנית מרשל, המדינות ידעו שעליהן להתייחס אליה ברצינות אם הן לא רוצות לאבד את ההטבות מארצות הברית.
האיחוד היה אטרקטיבי עבור מדינות בעלות עודפים משום שהאיחוד היה קשור לקוד הליברליזציה של ה-OEEC, שחייב את החברות לבטל צעדים מפלים נגד משתתפות אחרות. ההתחייבות הזו הועילה למדינות יציבות שהרגישו את כובד האפליה והיססו להרחיב את האשראי לשותפותיהן המולטילטראליות.
תרומת האיחוד לכלכלה האירופית
ה-EPU הקל את ההמרה של המטבעות האירופים על ידי קביעת שערי חליפין, שהעריכו כי הם משקפים את המצב הכלכלי בכל מדינה. האיחוד נהג כמסלקה בינלאומית, שסייעה בהסדרת החשבונות של כל מדינה אירופית עם החשבונות של שכנותיה. בפועל כל חברה ב-EPU השוותה בין המטבע שלה ליחידה שערכה נקבע בגרמים של זהב בהתבסס על ערך הזהב של הדולר- אותה "יחידת החישוב", וכמו כן קבעה שער חליפין אחד. הודות למערכת הזו, הבנקים הלאומיים המרכזיים גם כן הפכו את הכסף שלהן לזמין לשותפים שלהן, בעוד שהבנק להסדרי סליקה בינלאומיים בבזל תפעל את שיטת הסליקה הזו. בכל חודש ה-EPU חישב את נקודות הזכות או החובה של כל מדינה ביחס למדינות האחרות באיחוד.
על פי היסטוריונים של הכלכלה ה-EPU היה לאבן הפינה של ההתאוששות של מערב אירופה אחרי המלחמה. במנגנון ה-EPU היו שותפות, כאמור, המדינות החברות ב-OEEC, ודרכו הן היו יכולות ליישב את העודפים והגירעונות בתשלומיהן אחת עם השנייה על בסיס רב-צדדי, מבלי להזדקק להסכמים דו-צדדיים מגבילים. ישנה הסכמה בספרות כי יצירת ה-EPU ב-1950 בשילוב הליברליזציה בסחר בתוך אירופה דרך ה-OEEC הביאו להתאוששות ביחסי המסחר בקרב הכלכלות המערב אירופיות. הדבר גם תרם לפריחה הכלכלית של שנות החמישים והשישים של המאה העשרים, וסייע להנחת היסודות ליצירת השוק המשותף ב-1958.
בתקופה שאחרי המלחמה ה-EPU סייע להבטחת יציבות בשערי החליפין ולקדם סחר חופשי בקרב המדינות החברות. בסוף דרכו, איחוד התשלומים, שעודד את החזרה ליכולת המרת מטבעות מלאה באירופה, הגיע לקיצו ב-27 בדצמבר 1958- אחת הסיבות לכך הייתה החשש שיתחרה בקרן המטבע הבינלאומית (International Monetary Fund, IMF). הארגון הוחלף באותו היום בהסכם מוניטארי אירופי (European Monetary Agreement, EMA).
ליברליזציה בסחר
ב-1949 החליט ה- OEEC להנהיג ליברליזציה בסחר בין המדינות החברות בארגון כך שעד סוף השנה כל מדינה תסיר את המגבלות הכמותיות על חמישים אחוזים מהסחר שלה. ספציפית דובר על מוצרי מזון, חמרי גלם וסחורות מיוצרות. ככל שהמדינות הפגינו עמידה בליברליזציה כך עלה אחוז המסחר עליו הוסרו המכסות הכמותיות, עד שבסוף שנות החמישים הן הוסרו לחלוטין. את הצלחת הליברליזציה ניתן לייחס לקיום ה-EPU ולהסדרים המולטי-לטראליים שהנהיג.
כתוצאה ממדיניות זו, היקף עסקאות הסחר קפץ ותפס תאוצה מ-1951. את הקפיצות המשמעותיות בסחר עשו אוסטריה (עם קפיצה של 89.1% בין -1950 ל-1952) וגרמניה (עם קפיצה של 87.4% באותן השנים). בגרמניה דבר כזה לא היה מתאפשר אלמלא ה-EPU. עם ההסרה של מחצית מהמגבלות על המכסות של גרמניה ב-1949 צרכנים יכלו סוף סוף לרכוש סחורה מיובאת, כשהפיחות, היחסית קטן, בדויטשמארק ב-1949 לא הרתיע אותם. פריצת מלחמת קוריאה ב-1950 גרמה לחששות מפני תקיפה סובייטית על מערב אירופה. הדבר הוביל ל"קניות בהלה", שהביאו לעלייה בהיקף ההזמנות מהתעשייה הגרמנית, שעטתה מחדש את גלימת היצרנית האירופית המובילה. אך היה פער בין דרישת גרמניה לתשומה מיובאת (לחומרי גלם המיובאים לצורך הייצור) לבין ייצור הייצוא שלה. ומכיוון שהייצוא של גרמניה התחיל מנקודה נמוכה יותר מאשר הייבוא שלה, אפילו עם שני המרכיבים של מאזן סחר החוץ שהתחזקו מאוד, הגרעון בחשבון השוטף המשיך להתרחב.
כאשר החשבון השוטף של גרמניה צלל לגרעון, וכאשר גרמניה ניצלה את מכסת האשראי שלה ב-EPU, דנמרק, הולנד ואיטליה שהיו תלויות בייצוא הגרמני, חששו ממשבר אם גרמניה תחזור להטיל פיקוח על הייבוא. אם הדנים, ההולנדים והאיטלקים היו נאלצים לנקוט באותו האופן, רמת הסחר הפנים אירופי הייתה קורסת.
ה-EPU שיגר במהירות שליחים לגרמניה, שהסיקו כי הבעיות של גרמניה יכולות להיפתר מבלי לנקוט בפיקוח אם רק יתנו זמן לכלכלה. המועצה המנהלת של ה-EPU החליטה להעניק לגרמניה אשראי נוסף בהיקף של 120 מיליון דולר שהותנו בנקיטת צעדים שיביאו לאיזון החשבונות החיצוניים שלה. הרשויות בגרמניה הסכימו לשמור על שערי החליפין הקיימים, להימנע מהלוואות ממשלתיות, ולהעלות מיסים. ואכן, כעבור מספר חודשים החשבונות החיצוניים של גרמניה הגיעו לעודף. הגירעון בסחר באותה השנה ירד לשלושים מיליון דולר, מ-700 מיליון ב-1950. עד כדי כך שגרמניה יכולה הייתה להחזיר הלוואות של ה-EPU חמישה חודשים לפני המתוכנן.
את כל השיפורים הללו לא ניתן לייחס לגמרי למדיניות המקרו-כלכלית, גרמניה התקדמה יפה בעצמה כמו שחזו המומחים, אך ללא כספי ה-EPU גרמניה הייתה צריכה להטיל מגבלות חמורות על הייבוא, מה שהיה מוביל לכך שגם מדינות אחרות ינהגו בצורה דומה, או שהיה צורך לפחת את הדויטש מארק, דבר שגם כן היה משפיע באופן דומה על מדינות אחרות. ה-EPU הבטיח לחברות ולאזרחים כי לא יהיה פיחות, זה מנע את בהלת הקניות של מוצרים מיובאים והעלאת מחירם כתוצאה מכך, וגם שמר על יציבות בהשקעות. הלקוחות והספקים הזרים של גרמניה שדחו את ביצוע התשלומים שלהם, ואשר דרשו תשלום מראש על רכישותיה של גרמניה, חזרו למסלול הרגיל, ובכך הקלו את הלחץ על החשבונות הבינלאומיים של גרמניה.
הולנד, שסבלה ממשבר דומה, גם כתוצאה מהפיקוח והמגבלות המקרו-כלכליות שגרמניה נקטה, נשאה ונתנה על חבילת סיוע דומה. בתמורה להעלאת מכסת האשראי שלה הממשלה ההולנדית נקטה בשורה של צעדים כלכליים מגבילים. עד סוף 1951, עם התאוששות הכלכלה בגרמניה, גם הולנד הפכה למלווה קבועה ב-EPU.
פרץ הסחר האירופי חפף את כניסת ה-EPU לתפקיד. הסחר הפנים אירופי התרחב באופן נמרץ תחת ה-EPU, מ-10 מיליארד דולר ב-1950 ל-23 מיליארד דולר ב-1959. הייבוא מאמריקה הצפונית גדל בקצב איטי יותר, מ-4 מיליארד דולר ל-6 מיליארד. כל זה מראה שהאפקט הליבראלי של ה-EPU היה ניכר. למרות ההתרחבות האיטית, יחסית, של הסחר עם ארצות הברית, מאזן הדולרים של אירופה הכפיל עצמו בין סוף 1949 ל-1956. כאשר הדולר הפך לפחות נדיר היה פחות צורך להפלות את הסחר נגד ארצות הברית.
כבר בתחילת הדרך, בשנים 1950 ו-1951 היה ברור שה-EPU פועל טוב בפתירת בעיות התיאום אשר מנעו ממדינות אירופה להתקדם לעבר ליברליזציה בסחר. הגדילה המשמעותית בייצוא לא הייתה מתאפשרת בלעדיו. יחד עם זאת, המנגנון שאפשר להשיג כל זאת, ועדה על לאומית של טכנוקרטים של כלכלה שבמקום לדווח לממשלות הלאום דיווחו ל-OEEC, בישר על תחילת תפקיד האינטגרציה האזורית בהמשך צמיחת הכלכלה.
פירוק ה-EPU
המדינות ה"תורמות" הסכימו להצטרף ל-EPU משיקולים של הסדרת גירעונות עתידיים, ושל קבלת חלק מנכסי האיחוד במקרה שהיא תפרוש ממנו או במקרה שהוא יתפרק. משום שה- EPU רצה בחברותן, הוא היה מאוד נדיב עם מדינות אלה בתנאי ההתפרקות בהסכם הראשוני של הארגון, כדי להבטיח את הישארותן בו. יחד עם זאת הוא לא העיק מידי על המדינות הלוות עם תנאים קשים מדי, על מנת שלא להרתיע אותן מלהצטרף.
על פי תנאי ההתפרקות הראשוניים, הובטח למדינות התורמות שיקבלו מהאיחוד תשלום בזהב ודולרים, ואילו למדינות החייבות ניתנה האפשרות לשלם את חובן גם במטבעות הזרים שברשותן, במקום בדולרים, וניתנה להן גם האפשרות לפרוש את התשלומים לתקופה ארוכה. לניקוי החובות כמובן שסייע מענק על סך 350 מיליון דולרים מה-ECA (המנהל לשיתוף פעולה כלכלי, Economic Cooperation Agency). התנאים הראשוניים האלה כמעט ולא שונו עד דצמבר 1958 (שאז 12 החברות התקדמו כבר ליכולת המרת מטבע גבוהה יותר), כשה-EPU הוחלף ב-EMA.
חוברת
ראו גם
}}
מדרגות הנביאים
מדרגות הנביאים או מעלות הנביאים הן מערך מדרגות בשכונת הדר בעיר חיפה, ששמן נועד להנציח את מוסד הנבואה. מדרגות הנביאים סמוכות לרחוב הנביאים ולסמטת הנביאים.
העיר חיפה מוכרת בין היתר בזכות גרמי המדרגות הרבים שנבנו בה, כפתרון אדריכלי למיקום העיר בין ים להר. במערך מדרגות הנביאים כ-170 מדרגות, המתחילות ברחוב שיבת ציון (בין הבתים 18–20) ומסתיימות בבית אמיל תומא למול מגדל הנביאים שהוקם במקום בו עמד בעבר בית משפחת ח'ורי. במעלה המדרגות הוצב תבליט של ארגון ההגנה המנציח את הלוחמים בבית ח'ורי במהלך הקרב על חיפה. המבואה הראשונה נמצאת ברחוב התשעים ושלושה.
במערך המדרגות נמצא בית הכנסת הדרת קודש שהוקם כנראה על יסודות בית כנסת קדום יותר מהמאה ה-18, אשר הכיל בחצרו מקווה טהרה.
מוזיקה עיראקית
המוזיקה העיראקית (בערבית: موسيقى عراقية) היא מוזיקה הכוללת מספר רחב של מוזיקות מקבוצות אתניות וז'אנרים שונים. היא כוללת את המוזיקה של הערבים, האשורים, הכורדים והטורקמנים, לצד עמים משניים יותר. לצד המוזיקה המסורתית, במוזיקה העיראקית מתפתחים סגנונים עכשוויים יותר כגון פופ, רוק, ומוזיקת נשמה. עיראק ידועה כמקור של שלושה כלי מוזיקה מרכזיים בעולם המוזיקה הערבית, העוד, הסנטור העיראקי והרבאב, ומשם באו רבים מגדולי נגני העוד, כגון הנגן היהודי דאוד אל-כוויתי, אחמד מוח'תאר, מוניר באשיר ונסיר שמה.
מוזיקה עיראקית מסורתית
המוזיקה העיראקית המסורתית מחייבת דיון על הסביבה החברתית שבה נוצרה, כמו גם יחס לשירה העיראקית. הפואטיקה היא אמנות מרכזית בעיראק, והזמרה היא המרכזית והאהובה מכולן. בבגדאד, בין השנים 760–1260, המשוררים דחו את השימוש בתווים. המוזיקה מורכבת ממודוסים מלודיים, והיא נעה בצורה מדורגת עם פרקים חוזרים. השימוש בקצה התחתון של הטווח המלודי האופייני, כמו גם השימוש בדממה; לאחר מוזיקה קצבית, הזמר נע מעלה עד לטווח הגובה המוזיקלי הבא. ניתן להבחין בצורת קשתית, והשיר מסתיים בגובה המקורי.