cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבן של אלוהים
תקציר העלילה
הם ממשיכים בנסיעה, נעצרים לשיחה נפש ומתפייסים. אברהם מדבר לראשונה עם כלתו ומברך אותה לקראת לידת בתה הרביעית וכעבור זמן קצר נפטר. הגופה מועברת ארצה ויהודה אומר קדיש.
חתול זהוב אפריקני
חתול זהוב אפריקני (שם מדעי: Caracal aurata) הוא מין של טורף ממשפחת החתוליים המצוי ביערות אפריקה שמדרום לסהרה. למרות השם וצבע הפרווה הוא אינו קרוב לחתולים הזהובים של דרום מזרח אסיה והודו אלא דווקא לקרקל, אשר כיום נחשב לקרובו לסוג.
ממדים
החתול הזהוב הוא טיפוס גדול בין החתולים הקטנים ושוקל כפליים מחתול בית. אורכו של חתול זה 61-101 ס"מ, גובהו 38-55 ס"מ ומשקלו 5-16 ק"ג. הזכרים גדולים מעט מהנקבות. לחתול זה פרווה זהובה שנתנה לו את שמו, שיכולה להיות גם בצבעים כהים יותר עד חום כהה והוא גם מנומר בכתמים שחורים. הזנב ארוך ומגיע לאורך 16-46 ס"מ. כמו לרוב החתולים יש לו ניבים חדים המותאמים להריגת הטרף וטפרים נשלפים בין הכפות. הוא בעל אוזניים ארוכות ועיניים זוהרות בחושך בצבע ירוק. כמו כן יש לו שפם ארוך העוזר לו למצוא את דרכו באפילה.
אקולוגיה
החתול הזהוב חי בטבע ביערות מערב אפריקה מסנגל במערב לקניה במזרח ומהרפובליקה המרכז-אפריקאית בצפון לאנגולה בדרום. הוא מצוי ביערות גשם טרופיים עד גובה 3,000 מ' והוא מעדיף בתי גידול הקרובים לנהר. הוא מצוי גם ביערות קטנים יותר כמו יער עננים או יערות במבוק אבל לא במישורים פתוחים.
החתול הוא צייד הניזון ממיני טרף קטנים כמו דוחיים, זוחלים כולל נחשים שונים, עופות, אבל בעיקר יונקים כמו שפניים, קופים צעירים, סנאיים ושאר מכרסמים, ואף עופרים של צביונים ואנטילופות או חזירי יערות צעירים ובאזורים מסוימים גם חיות בית קטנות. הוא תוקף את קורבנו מהמארב ונועץ בו את שיניו החדות בגרונו וכך הורגו. החתולים צדים את טרפם בעיקר בלילה.
כמו רוב החתולים הוא חי בבדידות משאר קרוביו ונפגש עם הנקבה רק לצורכי רבייה. היא ממליטה גור או שניים שמתבגרים תוך 6-7 שבועות. הם יכולים לחיות בשבי עד 18 שנה, אך לא ידוע מה המצב בטבע.
החתול ניצוד בטבע על ידי ציידים לשם פרוותו ובשרו וגם היערות שבהם הוא חי נכרתים ועל כן הם בסכנת הכחדה בטבע.
טנטרה
טנטרה היא השקפת עולם ודרך חיים שהתפתחה בהודו. בסנסקריט פירושה הוא "הרחבה". משמעות המונח הזה הוא: "אוסף של טכניקות משדות שונים המביאות להארה". המושג הזה מתייחס גם לתפיסת העולם הטנטרית, לפיה "הכול קשור בהכול". ריבוי הקשרים בין התופעות הסובבות אותנו ומערכת יחסי הגומלין ביניהם, יוצרים קשר מורכב בהרבה מהנראה לעין. ומתוך כך, "מרחיב" את גבולות הפרט אל מעבר לסביבתו המיידית. הטנטרה שמה דגש על הקשר בין הגוף לבין הנפש.
היסטוריה
הטנטרה צמחה בתת-היבשת ההודית. קיים קשר הדוק בין הטנטרה, היוגה והאיורוודה, אשר עושות שימוש בכלים וטכניקות משותפות. קיימת סברה הטוענת ששלושתן צמחו ממקור קדום ראשוני אחד.
הטנטרה השפיעה רבות על ההינדואיזם, והבודהיזם שצמח בצפון הודו, אך עם הזמן התפשטה ונפוצה בדרום-מזרח אסיה, הודו וטיבט וקיבלה פיתוחים מקומיים אשר לעיתים נושאים השפעות זן, טאואיזם ובודהיזם טיבטי.
החל מהמאה ה-6 התפתחה הטנטרה במסגרת ההינדואיזם. בתחילה הוא היה זרם סודי הידוע למתי מעט, אך עם הזמן הלך ונודע לציבור רחב יותר ויותר.
המימוש של הטנטרה עושה לעיתים שימוש ביוגה, ובמדיטציה. נוהגים לחלקה לשלושה חלקים: אדומה, לבנה, ושחורה, כאשר הטנטרה האדומה עוסקת במיניות, השחורה בטקסים שמטרתם לשנות את המציאות, והלבנה עוסקת במדיטציה, יוגה ובכל השאר. יש גם חלוקה פנימית שלה לטנטרה של צד ימין ושל צד שמאל. המקור ההודי דורש תהליכים איטיים וארוכים של הקדשה, התרחקות ממגבלות ארציות דרך ההתקרבות אל האלוהויות ושינוי פנימי.
הטנטרה האדומה מתייחסת למיניות כדרך נוספת להגיע להארה הן כאינדיבידואל והן תוך החפצה של בן/בת זוג, הטכניקות המיניות שבה, מאפשרות מיניות שונה מהמיניות המקובלת במערב. על פי תפיסת הטנטרים, קיימת באדם "אנרגיה מינית" (קונדליני) היכולה להשתנות בעוצמתה ולנוע דרך נתיבים שונים בגוף, אשר משמשים בדרך כלל לזרימת אנרגיית החיים.
היחשפות הטנטרה למערב, זכתה להתעניינות רבה ולהצלחה, אך עם זאת, עוררה התנגדות עקב חשיפה של התנהגות לא אתיות של מורים שונים ולעיתים עקב המסחור שלה והתאמתה לטעם המערבי. למרות זאת חלקים ממנה, כמו המדיטציה, והיוגה חדרו למערב, וכיום נפוצים ביותר בקרב אנשים הנוטים לזרם הרוחני.
נאו-טנטרה
נאו-טנטרה, נאוטנטרה (בסנסקריט: नव, נאווה 'חדשה') או מיניות טנטרית, היא הפרשנות השגויה המודרנית והמערבית של הטנטרה הקשורה לתנועות וכתות דתיות חדשות. זה כולל גם ניו אייג' וגם פרשנויות מערביות מודרניות למין טנטרי מסורתי הינדי ובודהיסטי. חלק מתומכיו מתייחסים לטקסטים ועקרונות עתיקים ומסורתיים ורבים אחרים משתמשים בטנטרה כביטוי תופס ל"מיניות מקודשת/מודעת", ועשויים לשלב פרקטיקות לא שגרתיות ושנויות במחלוקת. בנוסף, לא כל המרכיבים של שיטות הטנטרה ההודיות משמשים בניאוטנטרה, במיוחד ההסתמכות על גורו.
ככל שהעניין בטנטרה גדל במערב, התפיסה שלה חרגה מהמסורות הטנטריות. זה נתפס כ"כת של אקסטזה", המשלבת מיניות ורוחניות כדי לשנות את הגישה המערבית כלפי מין. מכאן שעבור קוראים מודרניים רבים טנטרה היא כיום שם נרדף ל"מין רוחני" או "מיניות מקודשת/מודעת", אמונה שיש להכיר במין כמעשה קדוש המסוגל להעלות את משתתפיו למישור רוחני גבוה יותר.
באוגוסט 2022 פורסמה העמדה הרשמית של ארגון המטפלים המיניים בישראל אשר קובע כי "טיפול המערב מגע או עירום של המטופל (וקל וחומר של המטפל) - חושף את המטופל/ת לסכנה לפגיעה במזיד או שלא במזיד..." ובכך מזהיר מפני התרגול בעירום ובמגע ומפני מטפלים המציעים אותו.
דוגמה לתרגול טנטרי זוגי: טקס "שיווה שאקטי" אחד מנקודות השיא של מפגש טנטרי בין גבר לאישה. במפגש עושים שימוש באנרגיות הקוטביות של הזכרי והנקבי, על מנת ליצור מעגל אנרגטי משותף, עירור האנרגיה המינית (קונדליני) והתמרתה לאנרגיית אהבה ("פתיחת הלב").
ביקורת
ביקורת נמתחה על סדנאות הנאו-טנטרה המתקיימות בישראל. נטען כי בסדנאות אלה לא תמיד מתקיימת השגחה מספיקה מצד המורים על התנהגות המשתתפים, מה שהופך את הסדנה המערבת עירום ומיניות למרחב פרוץ בו יכולות להתקיים פגיעות מיניות. כמו כן, דווח על על לחץ חברתי להשתתף בפעילויות מיניות שונות אשר הביאו משתתפים לקחת חלק בסיטואציות מיניות מבלי שרצו בכך.
רכבת הצ'ו צ'ו של היימליך
רכבת הצ'ו צ'ו של היימליך (באנגלית: Heimlich's Chew Chew Train) היא רכבת שעשוע איטית בארץ החרקים שבפארק השעשועים ההרפתקה הקליפורנית של דיסני באתר הנופש דיסנילנד שבקליפורניה.
תיאור המתקן
הרכבת בנויה בצורת דמותו של הזחל היימליך, המדבר במבטא גרמני. דמות זו, הלקוחה מהסרט "באג לייף" ידועה בכך שהיא נוהגת לאכול הכל, ובמהלך הנסיעה במתקן עוברת הרכבת דרך מזון בממדים מתאימים (כפי שהוא נראה לחרק) - כך עוברים המבקרים דרך פופ קורן ענקי, קרקרים ענקיים, גזר ואבטיח. היימליך מסביר למבקרים (באמצעות רמקולים המוסווים לאורך הנסיעה במתקן) מדוע הוא אוהב ממתקים ושונא ירקות.
המתקן משתמש גם בריחות, והמבקרים מריחים את הממתקים בעוברם לידם.
קישורים חיצוניים
A Bug's Land
פול מקרטני וכנפיים
פול מקרטני וכנפיים (באנגלית: Paul McCartney and Wings) הייתה להקת רוק בריטית שנוסדה באוגוסט 1971, לאחר התפרקותה של להקת הביטלס, בידי חבר הביטלס לשעבר פול מקרטני. הלהקה זכתה להצלחה במהלך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, למרות השינויים התכופים בהרכבה. הלהקה הופיעה ברחבי העולם, הוציאה 12 אלבומים, 23 סינגלים וזכתה ב-3 פרסי גראמי.
פעילות
באותה שנה ביצעה הלהקה את שיר הנושא של הסרט "חיה ותן למות" (Live and Let Die) מסדרת סרטי ג'יימס בונד; השיר היה מועמד לפרס אוסקר ולפרס גראמי אך לא זכה באף אחד מהם. מפיק השיר, ג'ורג' מרטין, זכה בפרס גראמי על ההפקה של פסקול הסרט. לשיר עצמו הוקלטה ב-1991 גרסת כיסוי מפורסמת על ידי להקת Guns N' Roses.
אלבומם המצליח ביותר, Band on the Run, יצא ב-1973 וזכה מיד לביקורות נלהבות. הטיפוס לראש הרשימה היה הדרגתי יותר אך הוא הגיע למקום הראשון בבריטניה ובארצות הברית. האלבום זכה בשני פרסי גראמי ב-1974: אלבום הפופ הטוב ביותר ללהקה עצמה ובקטגוריית ההפקה והסאונד למפיק ג'ף אמריק. פרס גראמי נוסף הוענק ללהקה בזכות השיר "Rockestra Theme" מתוך אלבומם "Back to the Egg" שיצא ב-1979.
את ההקלטות לאלבומם הבא, "Venus and Mars", החלו בלונדון, אך במהלכן עברה הלהקה לניו אורלינס. גם אלבום זה זכה להצלחה ובעקבותיו יצאו לסיבוב הופעות חובק עולם שהסתיים ב-1976. סיבוב הופעות עולמי נוסף שלהם נקטע בשנת 1980 ביפן, לאחר שמקרטני נעצר בשדה התעופה בטוקיו כשבהחזקתו מעל 200 גרם של מריחואנה. הוא הוחזק במעצר עשרה ימים וגורש לבריטניה; חברי הלהקה ביטלו את 11 ההופעות שהיו מתוכננות במדינה וחזרו לבריטניה לפניו.
הלהקה התפרקה באופן סופי באפריל 1981. מוקדם יותר באותה שנה עזבו חלק מהנגנים לטובת פרויקטים אחרים, ושוב נותרו שלושת החברים המקוריים בלבד. אולם, הירצחו של ג'ון לנון בדצמבר 1980 הותיר את חותמו על מקרטני והוא נמנע מהופעות, עד שהלהקה הכריזה על התפרקותה הסופית.
חברי הלהקה
רק שלושה חברים נשארו בלהקה לאורך כל שנות פעילותה: שאר חברי הלהקה:
איחוד
ביולי 2007 התאחדו שלושה מחברי הלהקה (דני ליין, דני סייוול ולורנס ג'ובר) לצורך הופעה בפסטיבל הביטלס בלאס וגאס. הם שרו, בין היתר, את השירים "Band on the Run", "Mull of Kintyre" ו"Go Now". לפי אחד מהדיווחים, ליין הודיע שהשלושה דנים במופע איחוד.
רופאים (ספר)
רופאים (באנגלית: Doctors) הוא ספר מאת אריך סגל, שיצא לאור בשנת 1988. סגל חקר את חיי הרופאים לפני כתיבת הספר, ואת ההשראה לכתיבת הספר הוא קיבל מהספר "נקמה עדינה" של צ'ארלס לבּרון. הספר מתמודד עם שאלות אתיות, ביניהן המתת חסד וניסויים בבעלי חיים. כמו כן עולות בספר סוגיות שונות כגון מעמד האישה, גזענות, מאבקיו הנפשיים של המתמחים, התמודדותם של נפגעי מלחמות ועוד.
תוכן הספר
הספר עוסק בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת הרווארד בשנת 1962, עם הבלטה של שתי דמויות ראשיות: ברני לווינגסטון ולורה קסטליאנו. ברני ולורה גדלו בשכנות ותמיד שאפו להיות רופאים. במהלך הספר הקורא מלווה את ברני ולורה בילדותם והתבגרותם עד לשלב בו הם מצאו את עצמם בפקולטה לרפואה של הרווארד עם שאר הסטודנטים לרפואה. בפקולטה לרפואה הם חווים אירועים וסוגיות שונות וכן פוגשים את שאר הדמויות שבספר שגם שואפים להיות רופאים: בנט לנדסמן, סת' לזרוס, האנק דוויר, מורי איסטמן, פיטר ויימן וגרטי אנדרסון. לאחר סיום הלימודים פונה כל אחת מהדמויות לתחום אחר ברפואה (רפואת ילדים, רפואה משפטית, פסיכיאטריה, ועוד). רופאים אחרים שמשאירים רושם על הקורא הם: לואיס קסטליאנו אביה של לורה, הולמס דיקן בית הספר לרפואה של הרווארד, אנדרו הימרמן, מרשל ג'פה ופול רודס. הספר יצא ב 2017 בהדפסה חדשה בהוצאת כתר הוצאה לאור.
עלילת הספר
העלילה מתחלקת לשני חלקים עיקריים: החלק הראשון סוקר בהרחבה את ילדותם והתבגרותם של לורה וברני בברוקלין של תחילת המאה העשרים ואת תקופת לימודיהם והתמחותם ברפואה. חלק זה משמש גם כסקירה כללית על תולדות המאה העשרים בארצות הברית. חלקו השני של הספר עוסק בעלילות השונות שחוו ברני ולורה לאחר שסיימו את לימודי הרפואה שלהם ופנו לעסוק במקצוע זה, כמו גם את עלילותיהם של חבריהם למחזור הלימודים.
בנק מרכנתיל דיסקונט
בנק מרכנתיל דיסקונט בע"מ הוא בנק מסחרי, השישי בגודלו בישראל. נכון ליוני 2022 הוא בבעלות מלאה של בנק דיסקונט. הבנק מציג עצמו במותג "מרכנתיל".
בנק מרכנתיל לארץ ישראל
בנק מרכנתיל לארץ ישראל (באנגלית במקור: Palestine Mercantile Bank) נוסד בחיפה ב-16 בספטמבר 1924, בהון רשום של 25,000 לירות מצריות (לי"מ) שהוגדל מאוחר יותר ל-100,000 לי"מ, על ידי הגיסים דוד סימבלר וסול כהן. בשנת 1944 נרכש על ידי בנק ארץ ישראל לדיסקונט וב-1953 רכש את הפעילות בארץ של בנק עותומן (מספר חודשים לפני כן שינה בנק מרכנתיל את שמו ל"בנק מרכנתיל לישראל").
בנק אנגלו-מצרים
באפריל 1918 נפתח בירושלים סניף של בנק אנגלו-מצרים ובהמשך הוקמו סניפים נוספים ביפו, בחיפה ובנצרת. בנק זה הובא לארץ על ידי הצבא הבריטי ושימש כלי להנהגת הלירה המצרית כהלך החוקי במקומו של הכסף הטורקי. הבנק שימש בנקאי רשמי של ממשלת פלשתינה-א"י.
בנק ברקליס
ב-1925 נרכשו מניות בנק אנגלו-מצרים על ידי קבוצת ברקליס הבינלאומית מבריטניה והוא מוזג עם הבנקים קולוניאל בנק ונשיונל בנק אוף סאות' אפריקה תחת השם ברקליס בנק D.C.O. בנק ברקליס ירש את מקומו של בנק אנגלו-מצרים כבנקאי ראשי ומ-1927 היה סוכן של "מועצת המטבע של פלשתינה (א"י)" (Palestine Currency Board), מועצה שהייתה כפופה למשרד המושבות הבריטי. סניפי הבנק היוו יעד לארגוני מחתרת ל"החרמת כספים". כזה היה שוד בנק ברקליס בחיפה בקיץ 1947.
בנק ברקליס-דיסקונט
ב-1971 נרכשו 50% ממניות הבנק מבנק ברקליס על ידי אי די בי חברה לאחזקות, שהייתה באותה עת חברת האם של בנק דיסקונט, ושם הבנק המאוחד נקבע ל"בנק ברקליס-דיסקונט".
הרכישה על ידי בנק דיסקונט
בפברואר 1993 הפסיקה קבוצת ברקליס את פעילותה הקמעונאית בישראל כחלק מהמדיניות הכלכלית של החברה, שכללה התנתקות מבנקאות קמעונאית בינלאומית. החזקותיה בבנק ברקליס-דיסקונט נרכשו על ידי בנק דיסקונט לישראל, שהפך לבעלים היחידי שלו. מהלך זה הוביל להסרת השם "ברקליס" משם הבנק ולשינוי שמו של הבנק לשם "בנק מרכנתיל דיסקונט".
בדצמבר 2019 מוזג מוניציפל בנק, שעסק במתן אשראי לרשויות מקומיות, לתוך בנק מרכנתיל דיסקונט, שרכש את מניותיו תמורת 692 מיליון ש"ח.
חיים שאול גריינימן
הרב חיים שאול גריינימן (א' בניסן תרפ"ו או ט"ו בטבת תרפ"ו, 16 במרץ 1926 – כ"א בניסן תשע"ה, 10 באפריל 2015) היה רב ופוסק הלכה ליטאי. נחשב לאחד מממשיכי דרכו של דודו, החזון איש, ומנהיגה של קהילה בולטת מחוג חזון איש. מחבר סדרת הספרים חדושים ובאורים.
ביוגרפיה
נולד בווילנה לרב שמואל גריינימן ולצביה, בתו של הרב שמריהו יוסף קרליץ, רבה של קוסובה, ואחותו של החזון איש - הרב אברהם ישעיהו קרליץ. יחד עמו נולד אח תאום, פנחס דוד. בברית המילה היה החזון איש הסנדק שלו, והרב ברוך דב ליבוביץ הסנדק של אחיו. שמו השני שאול הוא על שם אבי סבתו הרב שאול קצנלבוגן. רבו הראשון היה דודו, הרב יצחק קרליץ בקוסובה. בשנת תרצ"ה (1935) עלו בני המשפחה לארץ ישראל יחד עם סבתם אמו של החזון איש שעלה לארץ שנתיים קודם לכן, והתגורר בבני ברק, והוא שפנה למשה פרוש שסידר עבורם את אשרת העלייה.
זמן מה לאחר עלייתם ארצה, נסע אביו לארצות הברית לצורך פעילות ציבורית, שם סייע בביסוסה של מתיבתא תפארת ירושלים. בזמן היעדרותו בילו ילדיו חלק ניכר מזמנם בבית דודם החזון איש. למד בישיבת תפארת ציון שאביו היה נשיאה, ובישיבת לומז'ה, שבה למד כחברותא עם הרב שמואל רוזובסקי שגם הכין איתו את דרשת בר המצוה שלו. טקס בר המצווה שלו התקיים באולם הישיבה. לאחר מכן למד בישיבת חברון.
בשנת תש"ה (1945) נישא לחנה דבורה, בתו של הרב ישראל שלום לוריא (רוטמן), ר"מ ומשגיח בישיבת תורת חיים ומו"צ בעדה החרדית. מסדר הקידושין היה הרב איסר זלמן מלצר. לאחר נישואיו התגורר בשכונת כרם בירושלים כשמונה שנים ולמד בישיבת מיר. עמד בקשר עם הרב מבריסק, רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
ספרטק נלצ'יק
מועדון הכדורגל המקצועי ספרטק נלצ'יק (רוסית: Профессиональный футбольный клуб "Спартак" Нальчик) היא קבוצת כדורגל המשחקת כיום בליגה הרוסית השנייה וממוקמת בעיר נלצ'יק שברוסיה.
חיים שאול גריינימן
ביוגרפיה
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תשט"ו, עבר להתגורר בבני ברק בה נותרה אמו האלמנה.
ספרטק נלצ'יק
הקבוצה נקראה בעבר גם "אוטומוביליסט" (1969-1972) וכן "אלברוס" (1976).
הקבוצה מקבלת את מרבית תקציבה מממשלת קברדינו-בלקריה ותומכת במפלגת רוסיה המאוחדת, המפלגה הגדולה ברוסיה. הקבוצה נחשבת לבכירה מבין שני מועדוני הכדורגל הצ'רקסים המובילים ברוסיה (יחד עם דרוז'בה מייקופ).
חיים שאול גריינימן
הנהגת קהילתו
במשך השנים הפך למנהיג קהילה גדולה ההולכת בשיטת החזון איש. עם קהילה זו נמנו הרב יחזקאל ברטלר והרב יהודה בויאר. במשך שנים נמנה הרב גריינימן עם מתפללי בית הכנסת לדרמן, ובשנות ה-80 הקים בסמוך בית מדרש עצמאי. במשך תקופה ארוכה למד בימות השבוע במושב תפרח כדי שלא יוטרד מעול השואלים שבבני ברק.
ספרטק נלצ'יק
היסטוריה
מועדון הכדורגל ספרטק נלצ'יק הוקם בשנת 1935, ושיחק בליגה המחוזית "B Class" בסבב הליגות של ברית המועצות (הליגה השלישית בחשיבותה בברית המועצות). בשנת 1965 סיימה הקבוצה ראשונה בליגה זו ועלתה ל"A Class", שם שיחקה בין השנים 1966 ו-1970.
חיים שאול גריינימן
הנהגת קהילתו
הרב גריינימן נחשב ליועץ מומחה בענייני רפואה, והיה מצוי בקשר עם רופאים בישראל ובחו"ל. בין הנועצים בו היה אלימלך פירר. יעץ גם בענייני חינוך, נושאים כלכליים ועוד. נועצו בו גם פוליטיקאים, בהם אריה דרעי. על מקורביו נמנה גם הרב שלמה משה עמאר.
הרב גריינימן היה בעל השפעה על הקהילה החרדית בזכרון יעקב ובתפרח, ישיבת סלבודקה בבני ברק וישיבת זיכרון מיכאל בזכרון יעקב, ארגון "ערכים" וסמינר אור החיים בבני ברק לבנות מעדות המזרח ועוד. יזם את הקמת המתיבתות שהיו הבסיס של הישיבות הספרדיות שצמחו בעשורים האחרונים.
מאז פטירת החזון איש נטל חלק משמעותי בהנהגת הציבור הליטאי, כולל במערכות ציבוריות כמו גיוס נשים ובחירות. ועוד, כדרכו של החזון איש נמנע מלחתום על כרוזים ולהשתתף בכנסים ופעילותו התמקדה מאחורי הקלעים. לדברי הרב נתן זוכובסקי לפני כניסת אגודת ישראל לממשלת בגין, התייעץ שלמה לורנץ עם הרב גריינימן והוא השפיע על ההחלטה להתנגד לקבלת תפקידי סגני שרים. בבחירות לעיריית בני ברק שהתקיימו ב-1978 תמך בשמואל וינברג מתנועת פא"י לראשות העיר, וברשימתו של וינברג אף נמנה אחד ממקורבי הרב גריינימן, הרב יצחק כהן. ה"סטייפלער" והרב שך התנגדו בתוקף למהלך, הדבר פגע במעמדו הציבורי מחוץ לקהילתו. עם זאת, הוא המשיך בפעילות ציבורית, בין היתר במאבקים הציבוריים של חילולי קברים, ניתוחי מתים, פרסומי תועבה ופתרונות טכנולוגיים לשבת.
הנדבן יעקב הלפרין קבע בצוואתו כי קבוצת תלמידי חכמים יוסמכו לקבוע מה לעשות בהקדשותיו. לאחר פטירת הרב יעקב ישראל קניבסקי נותר הרב גריינימן היחיד מקבוצה זו, וממילא בעל הסמכות במוסדות ההקדש של הלפרין ובהם בית הקברות שומרי שבת. בשנת תשע"א הורה לפרק אוהל שבנו אלמונים מעל קברו של החזון איש.
נפטר בשביעי של פסח תשע"ה בביתו בבני ברק ונקבר בבית הקברות שומרי שבת. מסע ההלוויה, שבו השתתפו עשרות אלפי בני אדם, נערך יומיים לאחר פטירתו בשל החג והשבת שלמחרתו. בעקבות לקחי אסון רמיסת המלווים בהלווייתו של הרב שמואל הלוי וואזנר, שהתקיימה שבוע לפני כן, תוגברה האבטחה לאורך מסע הלוויה וצומצמה כניסת אנשים למתחם הקבורה.
משפחתו
אחד מאחיו הוא הרב מאיר גריינימן. אחותו אסתר נישאה לראש ישיבת מיר הרב בנימין ביינוש פינקל. גיסים נוספים שלו הם הרב אברהם יעקב זלזניק, הרב אברהם יעקב ויינר (מחבר ספרי "שארית יעקב"), הרב יוסף ליס והרב חיים אהרן טורצ'ין.
היה נשוי לרבנית חנה דבורה בת הרב ישראל שלום לוריא (תרפ"ה – תשע"ח, 2018).
לבני הזוג נולדו שנים-עשר בנים וארבע בנות. בנו השביעי הרב אברהם ישעיהו, מנהיג הקהילה בזכרון יעקב, נחשב לממשיך דרכו של אביו. בנים נוספים הם שמואל, חתנו של הרב מרדכי מן; הרב יוסף, ראש "כולל וילנה" שהיה חברותא של הסטייפלער לאורך שנים; הרב יעקב והרב אליהו, ר"מים בסניף ישיבת זיכרון מיכאל בבני ברק; בנו הגדול, הרב יצחק דוד, מחבר הספר 'השג יד'. בתו שרה נשואה לרב יוסף חיים בן-דב, ראש ישיבת "זיכרון מיכאל" בזכרון יעקב. בתו רחל נשואה לרב ישראל מנחם הירשפלד, ראש ישיבת "זיכרון מיכאל" (יחד עם גיסו הרב בן-דב) ובנו של פרופ' שלום הירשפלד ממכון ויצמן. בתו לאה נשואה לשמואל חיים חברוני, מחבר הספרים הליכות מרדכי ובנו של הרב מרדכי חברוני.
ספרטק נלצ'יק
היסטוריה
אחרי רה-ארגון הליגות בברית המועצות שיחקה הקבוצה בליגה הסובייטית השנייה (הליגה השלישית בחשיבותה בברית המועצות) (בשנים 1971, 1977, 1978, 1981-1989) ובליגה הסובייטית הראשונה (בשנים 1972-1976, 1979, 1980) כאשר היא עולה ויורדת בין שתי הליגות הללו.
ההישג הגדול ביותר של הקבוצה בליגה הסובייטית הראשונה היה הגעה למקום ה-14 בליגה זו (בעונות 1974 ו-1975).
בשנים 1990 ו-1991 הקבוצה שיחקה בליגה הרביעית בחשיבותה בברית המועצות.
ב-1992 לאחר התפרקותה של ברית המועצות והקמתה של רוסיה שיחקה הקבוצה בליגה הרוסית הראשונה (הליגה המשנית בחשיבותה ברוסיה) אך הורדה לליגה הרוסית השנייה בשנת 1993.
בשנת 1995 חזרה הקבוצה לליגה הרוסית הראשונה ובעקבות הופעותיה בשנת 2012 ירדה ממנה.
ספרטק נאלצ'יק עלתה לראשונה לליגת העל הרוסית אחרי שסיימה את עונת 2004/2005 במקום השני, העלייה המפתיעה של הקבוצה תפסה את המועדון עצמו לא מוכן למשחקים בליגת העל הרוסית. כחלק מההכנות החליפה הקבוצה את מרבית שחקני הסגל ולשם כך בחנה הקבוצה לא פחות מ-60 שחקנים. בנוסף, האצטדיון עבר שיפוץ נרחב כדי להתאימו לסטנדרטים הדרושים לליגת העל הרוסית. הקבוצה נחשבה למועמדת בטוחה לירידה אך המשיכה להפתיע ולקראת סוף הסיבוב הראשון אף הוליכה למספר מחזורים את הטבלה.
נאלצ'יק סיימה את העונה הראשונה שלה בליגת העל הרוסית במקום התשיעי המכובד. היא החלה את העונה השנייה לאחר שעברה שוב שינויים משמעותיים בסגל השחקנים שכלל מספר רב של כדורגלנים חדשים לרבות ולדימיר קיסנקוב וולנטין פילאטוב, הקבוצה נאבקה בתחתית אך לבסוף הצליחה להישאר בליגה וסיימה במקום ה-12.
בעונת 2009-2010 הקבוצה סיימה במקום ה-4 בליגה.
בעונת 2015/16 סיימה כאלופת הדרום בליגה הרוסית השנייה והעפילה לליגת המשנה הרוסית, אך נשרה חזרה לליגה הרוסית השנייה בסיום עונת 2016/2017.
דודו אלהרר
דוד (דודו) אלהרר (נולד ב-1 בינואר 1945) הוא שחקן, זמר, מוזיקאי, מלחין, פזמונאי, שדרן רדיו, מנחה טלוויזיה, סופר, מספר ומפיק מוזיקלי, בעל קריירה ארוכת שנים בתחום ההפקה. זוכה פרס תמוז (2007) של תעשיית המוזיקה הישראלית וזוכה פרס מפעל חיים על פועלו המוזיקלי.
ביוגרפיה
דודו אלהרר נולד בעיר קזבלנקה במרוקו ובשנת 1950 בגיל 5 עלה לישראל עם משפחתו. הוא למד בישיבת חב"ד ובבית ספר ממלכתי בבאר יעקב. אחרי שירות צבאי בגולני הופיע כזמר באילת במועדוני לילה לתיירים, שם פגש את דני ליטני והצטרף אליו להופעות באילת וברחבי הארץ. ליטני היה גם זה שהלחין שיר ראשון שאלהרר הקליט.
בעבר היו בבעלותו של אלהרר שלוש מסעדות בתל אביב. פתח בחיפה בית אוכל לשקשוקה. לאלהרר ארבעה ילדים וארבעה נכדים.
תיאטרון
אלהרר החל את דרכו בתחום המשחק בשנת 1968, בתיאטרון הקאמרי, שם שיחק בהצגות שונות, וביניהן בוסתן ספרדי, אלף לילה ולילה, הרפתקאה בקרקס, המטאור, הנסיכה והרועה ואנריקו. בשנת 2001 הועלה על בימת הבימה מחזה שעיבד בשם "אהבה בתענוגים". בשנת 1997 החל להעלות מופע בתיאטרון הבימה, שנקרא שירים וסיפורים. בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת העלה ברחבי הארץ מופע בשם: "דודו אלהרר מספר ושר". זהו ערב של סיפורים על הפולקלור הערבי, ספורי בדואים, סיפורי שוק, ירושלים וחוכמת חיים.
מוזיקה
בשנת 1970 הקליט את שירו הראשון, "מעין אחרית הימים" (מילים: יהודה עמיחי, לחן: דני ליטני), שהיה מחלוצי גל ביצוע שירי משוררים, באותה שנה היה גם הראשון שהקליט את "אגדת דשא" של מאיר אריאל ושלום חנוך. בשנת 1974 הופיע עם הגיטריסט יוסי פיאמנטה, בשילוב של רוק ומוזיקה מזרחית, וב-1975 הופיע עם שלמה בר ויחזקאל מזגאוקר בהרכב בשם "טל ומטר". מכאן ואילך התמקד אלהרר בעיקר בהפקה, והפיק, בין השאר את אלבומה הראשון של להקת "הברירה הטבעית" שבמרכזה עמד שלמה בר, את אלבומו הראשון (1978) של גידי גוב, הפיק את אלבום ספר שירי הילדים "הכבש השישה עשר", אותו העלה כרעיון לתקליט לאחר הספר, וחיבר בין היוצרים יונתן גפן ויוני רכטר, כאשר יצא האלבום הפך לאחד מתקליטי הילדים המוצלחים ביותר. אלהרר הפיק את אלבום הבכורה של יוני רכטר, את אלבום המופע של רכטר ויהודית רביץ ("באופן קבוע וחד פעמי"), את אלבומה של להקת צליל מכוון, את האלבום "יוסי בנאי" של יוסי בנאי, את המופע והאלבום מתתיהו ואלכסנדר, את המופע של שושנה דמארי מ-1988, שסימן את שובה לבמה אחרי שנים ארוכות, ואת המופע של הפזמונאית נעמי שמר (2000). מאלבומי הסולו שלו: איזה יום יפה (1976), הקוסקוס והסרפן (1982), בשקט (1994), נחיתת אונס (1998). בשנת 2007 זכה אלהרר בפרס תמוז של תעשיית המוזיקה הישראלית על פועלו.
ב- 1984 הפיק את התקליט "בוא שיר עברי" שנועד להעלות את קרנו של הזמר העברי ובעקבותיו שימש כחבר ועדת המוזיקה בקול ישראל במשך שלוש שנים, ובסוף שנות התשעים ביצע תפקיד דומה למען הזמר המזרחי בגל"ץ.
טלוויזיה, רדיו ועיתונות
פעילותו הטלוויזיונית הבולטת ביותר של אלהרר הייתה כאשר שימש אחד ממנחי תוכנית הילדים "טלפלא" בשנים 1975–1978. אלהרר הופיע בשנות השבעים והשמונים פעמים רבות הופעות מזדמנות בערבי זמר שהוקלטו לשידור טלוויזיוני.
אלהרר הגיש בשנים 1998–2008 את התוכנית "הפוגה" בגלי צה"ל, שכוונה "להכניס את המאזינים לאווירת שבת באמצעות קטעי מוזיקה, שירה, ותכנים רגועים המתאימים למשפחה כולה". עם הזמן לבשה התוכנית אופי פוליטי יותר, ובשנת 2008 בוטלה. בתוכנית האחרונה תקף אלהרר בחריפות את מפקד גלי צה"ל החדש, יצחק טוניק, על החלטתו זו, שהוצגה כחלק ממגמה לצמצם את מספר תוכניות האקטואליה בגלי צה"ל. אלהרר עתר לבג"ץ נגד ההחלטה וטען כי הפסקת שידורה של תוכניתו היה קשור בעמדותיו הפוליטיות ה"יהודיות-ציוניות", כהגדרתו, אך עתירתו נדחתה, כאשר השופטים אינם מוצאים פסול בשיקול דעתם או באופן פעולתם של מפקדי גלי צה"ל.
ב-26 בספטמבר 2019 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "חמישים" בהשתתפותו.
השקפותיו הפוליטיות
באוגוסט 2017 הודיע אלהרר על עזיבתו את הליכוד והתפקדותו למפלגת זהות בראשות משה פייגלין.
בראיון בשנת 2019 טען אלהרר כי "הייתי חביב הברנז'ה והנה אני נשכח... כשאתה אומר משהו שלא אוהבים לשמוע גודעים לך את מטה לחמך"
פעילות ציבורית
אלהרר פעל בהתנדבות בתחומים שונים למען הקהילה. היה חבר הנהלת "אנוש" למען נפגעי נפש וכיהן כיו"ר אגודת בית החולים לחולי נפש בבאר יעקב. סייע גם בתמיכה במשפחות שכולות, נפגעי סמים ואסירים. ב-1980 ייסד את עמותת לה"ב (למען האסיר בישראל) וארגן פעילויות חברתיות מגוונות לאסירים.
טיפול קוגניטיבי
טיפול קוגניטיבי או טיפול הכרני היא שיטת טיפול פסיכולוגי המבוססת על ההנחה שדפוסי חשיבה משפיעים על ההתנהגות, ושמקורן של הפרעות רגשיות הוא בדפוסי חשיבה מעוותים. הטיפול הקוגניטיבי מתמקד בזיהוי דפוסי החשיבה הלקויים והקניית דפוסים סתגלניים במקומם. הטיפול מתבסס הן על עקרונות מתחום הלמידה, והן על ניתוח לוגי ושכנוע מילולי-שכלתני. הטיפול הקוגניטיבי שונה מהטיפול ההתנהגותי בדגש שהוא שם על התהליכים הפנימיים של המטופל, ולא על ההתנהגות בלבד. בין מפתחי השיטה: אלברט אליס, אהרון בק, דונלד מיקנבאום ואלברט בנדורה.
היסטוריה
אבות השיטה נחשבים הפסיכיאטר אהרון בק והפסיכולוג אלברט אליס. אליס החל לפתח את שיטת "הטיפול הרציונלי" באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, בין השאר כתגובת נגד לפסיכואנליזה - שיטת הטיפול הפופולרית באותה תקופה - ובק החל לפתח את "הטיפול הקוגניטיבי" בשנות ה-60. הטיפול הפך במהרה לתחום מחקר מועדף על חוקרים, כאשר בהתחלה היה נהוג להשוות את יעילותו מול הטיפול ההתנהגותי, אך בשנות ה-80 ושנות ה-90 מוזגו שתי השיטות לטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי.
טיפול שכלתני-רגשי
שיטת טיפול זו, שפותחה על ידי אלברט אליס מניחה שרגשות שונים, ובפרט חרדות ודיכאון, אינם נובעים ישירות מאירועים מציאותיים, אלא מהפירוש שאנו נותנים להם. לדוגמה, העובדה שאדם בתהליך גירושין כשלעצמה לא גורמת לחרדה או לדיכאון, אלא הפרשנות שלו למצב, המביאה אותו לחשוב שהוא נכשל, שלא יוכל למצוא זוגיות חדשה בעתיד, ושהכישלון ייגרר לתחומי חיים אחרים. הטיפול חותר לשנות את תפיסת העולם של האדם ולהקנות לו אמונות ותפיסות רציונליות. הוא כולל ניתוח של ההצהרות המילוליות של האדם, כדי ללמוד מהן על אמונותיו הלא רציונליות, ושכנועו, בטיעונים הגיוניים, להחליפן באמונות רציונליות, שיאפשרו לו לשפר את תפקודו ואת הסתגלותו למציאות.
טיפול בעיוותי חשיבה
עיוותי חשיבה הם הטיות בחשיבה שגורמות לנו לפרש את המציאות בצורה שגויה. הפסיכיאטר אהרון בק זיהה ואפיין את ההטיות במהלך העבודה שלו עם מטופלים שסובלים מדיכאון. מאוחר יותר, יישם בק את הרעיון של עיוותי חשיבה להפרעות חרדה ולהפרעות נפשיות נוספות.
בק סיווג את המחשבות המוטעות לקטגוריות: חשיבה דיכוטומית - חשיבה שבה העולם נחלק לשחור ולבן ללא גוונים, וכך למשל כל אירוע מסווג להצלחה או כישלון. הכללת יתר - הפיכת אפיזודה אחת לחזות הכול והתעלמות משאר מצבי החיים. יחוס עצמי - יחוס אירוע לעצמי כאשר הוא מתרחש ללא הקשר אלי ויש לו חיים משל עצמו. הפשטה סלקטיבית - שליפת פרט מתוך מכלול שלם והתעלמות מכל היתר. התעלמות ממידע שסותר את המחשבות האוטומטיות, קפיצה למסקנות - הסקנת מסקנות לפני שנגמר שלב איסוף הידע, איבוד פרופורציות - הפיכת אירוע קשה לטרגדיה אסונית, וחשיבה רגשית - התייחסות לרגשות כאילו הן עובדות מוצקות.
במהלך הטיפול, המטופל לומד לזהות מחשבות לא-תפקודיות, לבחון אותן, ולהחליפן במחשבות רציונליות ומציאותיות יותר. הטיפול מוגבל בזמן ועיקר העבודה היא בין המפגשים - המטופל מתבקש לעשות "שיעורי בית" ולרשום מחשבות אוטומטיות שעולות בעקבות אירועים שונים בחייו ולנסות להחליפן ב"מחשבות מתוקנות", תפקודיות יותר. המטרה הסופית של הטיפול היא שהמטופל יהיה מסוגל "ליירט" את המחשבות האוטומטיות ולתקנן במהלך האירוע. בשיטה זו יש דו-שיח סוקראטי בין המטפל למטופל, המטפל פעיל בהבניית הטיפול ומדגיש גורמים מודעים, והדגש הוא כאן ועכשיו.
ישראל במשחקים האולימפיים
ישראל משתתפת באופן סדיר במשחקים האולימפיים החל משנת 1952 באולימפיאדת הלסינקי. לאחר שלא זכתה במדליה אולימפית בארבעת העשורים הראשונים, מאז שנות ה-90 הצליחה ישראל לזכות ב-13 מדליות במשחקים האולימפיים.
הישגי השיא של מדינת ישראל במשחקים האולימפיים הם זכייה ב-13 מדליות: הראשונה בהן היא מדליית הכסף היחידה של ישראל עד היום, שבה זכתה יעל ארד באולימפיאדת ברצלונה (1992) ובהמשך זכו ישראלים בשלוש מדליות זהב, הראשונה של גל פרידמן בגלישת רוח על גלשן מדגם "מיסטרל" באולימפיאדת אתונה (2004), השנייה של ארטיום דולגופיאט במדליית זהב בתרגיל הקרקע בהתעמלות מכשירים באולימפיאדת טוקיו (2020) והשלישית של לינוי אשרם בתחרות קרב רב אישי בהתעמלות אומנותית באולימפיאדת טוקיו (2020). מלבד זאת, זכתה ישראל ב-9 מדליות ארד נוספות על ידי אורן סמדג'ה, גל פרידמן, מיכאל קולגנוב, אריק זאבי, שחר צוברי, ירדן ג'רבי, אורי ששון, אבישג סמברג, וכן ארד אחד לנבחרת ישראל בג'ודו בתחרות קבוצתית מעורבת. גל פרידמן הוא הספורטאי היחיד שזכה בשתי מדליות אישיות, ואורי ששון הוא הספורטאי היחיד שזכה גם במדליה אישית וגם מדליה קבוצתית. כמו כן, נציגי המשלחת הישראלית הצליחו להגיע לשלבי גמר בתחרויות רבות לאורך השנים.
מתוך 13 המדליות, שש הן בענף הג'ודו, שלוש בענף השייט (גלישת רוח), שתיים בענף ההתעמלות, אחת בענף הטאקוונדו והמדליה הנוספת, בענף הקיאקים. שמונה מהמדליות הושגו על ידי גברים, ארבע על ידי נשים ואחת קבוצתית בנבחרת מעורבת.
ישראל השתתפה בכל אולימפיאדות הקיץ מאז 1952, מלבד החרמת אולימפיאדת מוסקבה בשנת 1980 יחד עם מדינות מערביות רבות בשל פלישת ברית המועצות לאפגניסטן. באולימפיאדת החורף החלה ישראל להשתתף באולימפיאדת לילהאמר (1994), כששלחה לאולימפיאדה זו נציג בודד, המחליק האמנותי על קרח מיכאל שמרקין, ומאז היא משתתפת בקביעות.
עד היום שלחה ישראל שני ספורטאים ערבים להתחרות באולימפיאדה: אדוארד מרון ורפעת טורק.
הקמת הוועד האולימפי הישראלי
כבר בשנת 1933 הוקם בארץ ישראל "הארגון האולימפי הארץ-ישראלי", ביוזמת ארגון "מכבי" ובראשותו עמד הקולונל פרדריק קיש. שנה לאחר מכן הוכר הארגון על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי כוועד הלאומי המייצג את פלשתינה המנדטורית. למעשה ייצג הארגון אך ורק את מרכז מכבי, ולא כלל את ארגוני הספורט האחרים ביישוב העברי (הפועל, בית"ר ואליצור) ואת הספורטאים הלא-יהודיים. ב-1936 הוזמן האיגוד על ידי יוזף גבלס להשתתף באולימפיאדת ברלין שהתקיימה בשנת 1936, אך החליט לדחות את ההזמנה בשל קיומה בגרמניה הנאצית, אשר אינה מאפשרת שוויון ליהודים ומכיוון שארצות הברית כבר החליטה להחרים (אף על פי שחזרה בה לאחר מכן).
לאחר הקמתה של מדינת ישראל במאי 1948, כחודשיים וחצי לפני תחילת אולימפיאדת לונדון ביולי אותה שנה, ביקש האיגוד להשתתף במשחקים, אך הוועד האולימפי הבינלאומי דחה את הבקשה בנימוק שפלסטינה הפסיקה להיות ישות קיימת עם סיום המנדט ולכן איננה רשאית להשתתף במשחקים.
בקשת ישראל להשתתף באולימפיאדת הלסינקי נדחתה תחילה, לכן מחו על כך הספורטאים היהודים, שהתכנסו לרגל המכביה השלישית, ב-1950.
רק בשנת 1951, שלוש שנים לאחר הקמת המדינה, הושג הסכם בין מרכזי הספורט שאיפשר את הקמת הוועד האולימפי בישראל שבו היה ייצוג שווה למכבי והפועל. בינואר 1952 הוכר הוועד החדש על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי והתאפשרה השתתפות משלחת ישראל באולימפיאדת הלסינקי.
אולימפיאדת לונדון (1948)
פרידה ליכטבלאו ורעיה ברונשטיין נבחרו לייצג את ישראל באולימפיאדת לונדון (1948), אך הוועד האולימפי הבינלאומי דחה את הבקשה בנימוק שפלשתינה הפסיקה להיות ישות קיימת עם סיום המנדט ולכן איננה רשאית להשתתף במשחקים. ההזמנה למשחקים האולימפיים הייתה מופנית לוועד האולימפי של פלשתינה, ועד שלאחר הכרזת מדינת ישראל הכריז על עצמו כוועד האולימפי של מדינת ישראל. בעקבות לחץ מדינות ערב, שאיימו בהחרמת המשחקים האולימפיים, ביטלו הבריטים את ההזמנה למשחקים והקונסול הבריטי בחיפה סירב לתת ויזות לחברי המשלחת.
אולימפיאדת הלסינקי (1952)
המשלחת הראשונה של מדינת ישראל לאולימפיאדה הייתה לאולימפיאדת הלסינקי בפינלנד. המשלחת כללה 26 ספורטאים, ובהם גם נבחרת הכדורסל שהיוותה מחצית מכלל הספורטאים. הספורטאי הבולט במשלחת היה הקופץ למים יואב רענן שסיים במקום התשיעי. האתלט דוד טבק ניצח במקצים המוקדמים בריצות 100 ו-200 מטר, הישג שאף אתלט ישראלי (גבר) לא חזר עליו.
אולימפיאדת מלבורן (1956)
בשנת 1956 התקיימה אולימפיאדת מלבורן באוסטרליה. המשחקים במלבורן החלו בנובמבר באותה שנה, שבועות ספורים לאחר פרוץ מלחמת סיני. המלחמה גררה את ביטול ההשתתפות של רוב הסגל האולימפי הישראלי, ובהם גם של נבחרות הכדורגל והכדורסל, ונשלחו 3 נציגים בלבד לייצוג סמלי - הקופץ למים יואב רענן, שהשתתף גם באולימפיאדת הלסינקי, השחיינית שושנה ריבנר, והקופץ לרוחק דוד קושניר. כמחאה על פלישת ישראל למצרים החליטו מצרים, עיראק ולבנון להחרים את אולימפיאדת מלבורן, וביטלו את השתתפותן כליל.
אולימפיאדת טוקיו (1964)
לאולימפיאדת טוקיו ב-1964 נשלחו עשרה ספורטאים ישראלים בלבד, לאחר שבעקבות הכישלון ברומא החליט הוועד האולימפי בישראל להציב לראשונה קריטריונים להשתתפות באולימפיאדה. מחצית מהספורטאים הישראלים היו מענף האתלטיקה והשאר בקליעה ושחייה.
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)
בשנת 1968, באולימפיאדת מקסיקו סיטי התרחשה נקודת מפנה לספורט הישראלי האולימפי. נבחרת ישראל בכדורגל, אשר מנתה 19 ספורטאים מכלל ה-31 שישראל שלחה לאותה אולימפיאדה, הצליחה להעפיל עד לשלב רבע הגמר בטורניר הכדורגל, שם שיחקה מול נבחרת בולגריה. בסיום הזמן החוקי הייתה התוצאה 1:1, ומאחר וטרם הוכנסו חוקי הפנדלים במקרה של שוויון, הוכרע לבסוף המשחק על ידי הגרלה. בשלבים המוקדמים ניצחה נבחרת ישראל את גאנה ואת אל סלוודור והפסידה לנבחרת הונגריה.
בנוסף, הצליח אברהם מלמד להעפיל לחצי הגמר בתחרות 100 מטר פרפר, ולסיים במקום הרביעי במקצה ובמקום ה-11 הכללי, הישג שיא לשחיין ישראלי עד אז.
אולימפיאדת מינכן (1972)
למחרת הרצח נערך טקס זיכרון באצטדיון האולימפי, ולאחריו חודשו התחרויות. המשלחת הישראלית עזבה את המשחקים האולימפיים וחזרה לישראל.
עד הטבח הספיקו 14 מ-15 ספורטאי המשלחת להשתתף בתחרויות. המתאבק מרק סלבין נרצח ביום שבו היה אמור להתחרות. ההישג הבולט היה של האתלטית אסתר שחמורוב. במוקדמות ריצת מאה מטר היא קבעה שיא ישראלי של 11.45 שניות, שנשבר רק ב-2018. היא העפילה עד לחצי הגמר, בו סיימה במקום החמישי, 4 אלפיות שנייה אחרי הרצה במקום הרביעי שעלתה לגמר. שחמורוב העפילה גם לחצי הגמר בריצת 100 מטר משוכות, אך פרשה ממנה בעקבות הטבח, בו נרצח מאמנה עמיצור שפירא.
באולימפיאדה זו השתתפה ישראל לראשונה בענפים שיט והיאבקות, וחזרה להשתתף בהרמת משקולות וסיוף אחרי הפסקה של 12 שנים.
אולימפיאדת מונטריאול (1976)
עשרים ושמונה ספורטאים ייצגו את ישראל באולימפיאדת מונטריאול בקנדה, 17 שחקני נבחרת הכדורגל, ואחד עשר ספורטאים בענפים אישיים, כמספר הנרצחים במינכן.
ההישג הבולט היה של אסתר רוט-שחמורוב שהפכה לישראלית הראשונה שהעפילה לגמר אולימפי, כאשר הצליחה להעפיל לגמר ב-100 מטרים משוכות, ולסיים בו במקום השישי, בתוצאה של 13.04 שניות. הישג נוסף שייך לאדוארד וייץ, שסיים במקום החמישי בענף הרמת המשקולות, ההישג הטוב ביותר של ישראל באולימפיאדות עד אז. המתאבק רמי מירון דורג באופן בלתי רשמי במקום השביעי.
נבחרת הכדורגל העפילה בשנית עד לשלב רבע הגמר, שם הפסידה לנבחרת ברזיל, והשוותה את הישגה מאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). בשלב המוקדם סיימה ישראל בתיקו את שלושת משחקיה נגד גואטמלה, מקסיקו וצרפת.
באולימפיאדה זו השתתפה ישראל לראשונה בענף הג'ודו, ובפעם השנייה בשיט, היאבקות והתעמלות.
אולימפיאדת מוסקבה (1980)
ישראל, בדומה למרבית המדינות המערביות ובלחץ של ארצות הברית, החרימה את האולימפיאדה במוסקבה בשל פלישת ברית המועצות לאפגניסטן כשבעה חודשים לפני תחילת המשחקים האולימפיים.
ב-7 בספטמבר אותה שנה הוענקו 24 "עיטורי מוסקבה" (עיטור כבוד ותעודת הוקרה) לספורטאים שהיו חברי הסגל האולימפי ונמנע מהם להשתתף במשחקים אלה בגלל אותו חרם.
חברי הסגל האולימפי
איגרוף: אדיב ניסנס, אתלטיקה: אסתר רוט-שחמורוב, ג'ודו: יונה מלניק, אדי קואז, הרמת משקולות: מאיר דלויה, התעמלות מכשירים: סיגל וינר, יעקב וישנייה, דב לופי, חץ וקשת: האוורד ליפשיץ, ירי ספורטיבי: אברהם גולדשטיין, ד"ר מיכאל גורביץ, שמואל ספורטה, אברהם צפניה, שחייה: אמיר גניאל, רון קרמן, ניר שמיר ושיט: שמשון ברוקמן, איתן פרידלנדר
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)
ישראל שלחה לאולימפיאדה בלוס אנג'לס את המשלחת הגדולה ביותר שלה עד סידני 2000, עם 33 ספורטאים ב-11 ענפים אישיים. ההישגים הבולטים היו של הג'ודוקא אדי קואז שדורג במקום השביעי, הקלע יצחק יונסי אשר סיים במקום השמיני ברובה אוויר בתוצאה של 582 נק', תוך שהוא שובר את שיאו הישראלי ב-10 נקודות. השייטים יואל סלע ואלדד אמיר בדגם הולנדי מעופף, ושמשון ברוקמן ואיתן פרידלנדר בדגם 470, סיימו גם כן במקום שמיני.
באולימפיאדה זו ייצג עמוס מנסדורף לראשונה את ישראל בענף הטניס, אשר היה ענף ראווה, ואבירם מזרחי היה הקיאקיסט הישראלי הראשון, כאשר סיים במקום הרביעי בחצי הגמר. כמו כן, השתתפו ספורטאים ישראלים לראשונה באיגרוף, התעמלות אמנותית וגלשני רוח.
אולימפיאדת סיאול (1988)
ישראל שלחה לאולימפיאדת סיאול בקוריאה הדרומית משלחת בת 19 ספורטאים בלבד, הקטנה ביותר מאז אולימפיאדת מינכן (1972).
שני השייטים יואל סלע ואלדד אמיר, שהתחרו בדגם ההולנדי המעופף, היו קרובים מאוד להשיג את המדליה הראשונה לישראל. הם לא השתתפו בשיוט השני מתוך שבעה בתחרות השיט משום שחל ביום הכיפורים, ובעקבות זאת קטנו סיכוייהם לזכות במדליה. לבסוף, סיימו סלע ואמיר במקום הרביעי, הישג שיא לנציג ישראלי במשחקים האולימפיים עד אז. לעומתם, השייטים והאחים רן ודן טורטן שהתחרו בדגם 470 השתתפו בשיוט ביום הכיפורים בניגוד להוראות ראשי המשלחת, ועל כך הורחקו מהמשלחת הישראלית במהלך האולימפיאדה. בגלל יום הכיפורים נאלץ המתאגרף יהודה בן חיים לפרוש מקרב שנקבע ליום זה. מתאגרף נוסף, יעקב שמואל, הגיע עד לשלב רבע הגמר. האולימפיאדה הזו היא היחידה שבה לא השתתפה ישראל בענף האתלטיקה.
אולימפיאדת ברצלונה (1992)
בשנת 1992, ארבעים שנה לאחר הצטרפותה של מדינת ישראל למשחקים האולימפיים, השיגו נציגיה מדליות ראשונות בתחרויות, והיוו אבן דרך חשובה בהתקדמותה של ישראל במשחקים.
באולימפיאדת ברצלונה זכתה יעל ארד להיות הישראלית הראשונה שזכתה במדליה כלשהי במשחקים האולימפיים, כאשר הצליחה לזכות במדליית הכסף בענף הג'ודו (עד 61 ק"ג). יום למחרת זכה נציג ישראלי נוסף, אורן סמדג'ה, במדליית ארד, גם הוא בענף הג'ודו (עד 71 ק"ג). מאז זכייתם של השניים במדליות, בכל אחת מהאולימפיאדות הבאות הצליחו נציגי ישראל לזכות לפחות במדליה אחת עד לאולימפיאדת לונדון 2012 שבה לא זכתה ישראל באף מדליה אך הצליחה להגיע לתחרויות גמר.
מלבד יעל ארד ואורן סמדג'ה הצליח דני קרסנוב להגיע לגמר בקפיצה במוט ולסיים במקום השמיני, ולהיות הגבר הישראלי הראשון אשר מגיע למעמד זה בענף האתלטיקה.
באולימפיאדה זו זכה השייט יואל סלע להיות הישראלי הראשון שהשתתף ב-4 אולימפיאדות. לולא החרמת אולימפיאדת מוסקבה בשנת 1980 על ידי ישראל, היה סלע עשוי להשתתף בחמש אולימפיאדות רצופות.
אולימפיאדת אטלנטה (1996)
בנוסף לפרידמן, העפיל דני קרסנוב לגמר בקפיצה במוט, וסיים במקום ה-11, תוך שהוא זוכה להיות הישראלי הראשון שמצליח להגיע לשני שלבי גמר ברציפות.
זוכי המדליות בברצלונה, אורן סמדג'ה ויעל ארד, השתתפו במשחקים האולימפיים באטלנטה, אך לא הצליחו לשחזר את הישגיהם. יעל ארד הפסידה בקרב על המדליה ודורגה במקום החמישי. באותו מקום דורג גם גוצ'ה ציציאשווילי בענף ההיאבקות בסגנון יווני-רומי.
אולימפיאדת סידני (2000)
בשנת 2000, שלחה ישראל לאולימפיאדת סידני את המשלחת האולימפית הגדולה עד אז שמנתה 40 ספורטאים.
את המדליה האולימפית הישראלית השיג חותר הקייק מיכאל קולגנוב ביום האחרון של המשחקים, כאשר זכה במדליית ארד ב-500 מטר קיאק יחיד. בנוסף, היה במרחק נגיעה ממדליה נוספת, כאשר סיים במקום הרביעי במקצה ה-1,000 מטרים.
בנוסף לקלגנוב, הצליחו ישראלים רבים להגיע להישגי-שיא אולימפיים לנציגים ישראלים, כאשר שני קדמי וענת פבריקנט היו גם כן במרחק נגיעה ממדליית ארד, אך סיימו במקום הרביעי בשיט מפרשיות מדגם 470. המתאבק יורי יבסייבצ'יק סיים גם כן במקום הרביעי, והקופץ לגובה קונסטנטין מטוסביץ' סיים במקום החמישי. אריק זאבי, אשר ארבע שנים מאוחר יותר זכה במדליית הארד, סיים במקום החמישי בענף הג'ודו.
הישג נוסף היה העפלתו של השחיין איתן אורבך לגמר אולימפי שני, הפעם ב-100 מטר גב, שם סיים במקום השמיני הכללי. בחצי הגמר קבע אורבך שיא ישראלי, עם תוצאה של 55.31 שניות.
שייט המיסטרל עמית ענבר השיג את המקום השביעי בתחרות, ואלכס אברבוך סיים במקום העשירי בקפיצה במוט.
אולימפיאדת אתונה (2004)
בשנת 2004, שלחה ישראל לאולימפיאדת אתונה 36 ספורטאים והתחרתה במספר שיא של ענפים, 14 במספר. לראשונה השתתפו ספורטאים ישראלים בטניס שולחן, טקוונדו ושחייה אמנותית.
במהלך האולימפיאדה הצליח נציג ישראלי לזכות לראשונה במדליית זהב. היה זה גולש המיסטרל גל פרידמן, מחזיק מדליית הארד מאולימפיאדת אטלנטה. פרידמן, אשר רק שנתיים קודם לכן זכה באליפות העולם באותו ענף, הצליח להאפיל על מתחריו לענף, לזכות במדליית הזהב האולימפית הראשונה של ישראל, והמנון התקווה הושמע בפעם הראשונה במשחקים האולימפיים.
בנוסף לפרידמן, אריק זאבי, אלוף אירופה 3 פעמים, זכה במדליית ארד בענף הג'ודו (עד 100 ק"ג), והביא לישראל מדליה שנייה באולימפיאדה באתונה.
תוצאה מכובדת נוספת הגיעה מכיוונו של הקופץ במוט אלכס אברבוך, שסיים שמיני בגמר עם תוצאה של 5.65 מטרים, אך הייתה זו אכזבה עבורו לאחר שבשנים שקדמו לאולימפיאדה זכה באליפות אירופה באותו ענף ואף הוכתר כסגן-אלוף העולם בשנת 2001.
אכזבה מרובה גם חווה אלוף העולם לשנת 2003 בהיאבקות בסגנון יווני-רומי, גוצ'ה ציציאשווילי, אשר הפסיד כבר בסיבוב השני של שלב הבתים.
רץ המרתון היילה סטאין סיים את המרוץ בעודו מבצע הקפה מיותרת של האצטדיון בהגיעו לקו הסיום. לאחר ערעור ראשי המשלחת הישראלית לוועד האולימפי אושר זמנו ומיקומו המקורי של סטאין, המקום ה-20.
אודי וקס, הג'ודוקא, היה מעורב בעל כרחו בתקרית דיפלומטית קטנה כאשר בסיבוב הראשון בו האיראני, אראש מירסמאלי, לא התייצב לקרב והפסיד הפסד טכני. האירני טען כי הוא פרש כהזדהות עם הסבל הפלסטיני, אך כנראה פרישתו באה לאחר לחצים מצד הממשל האיראני שגם הבטיח לו 115,000 דולר פיצוי כבונוס על המעשה. פסילתו של מירסמאלי הביאה את אודי לסיבוב השני בו הפסיד נגד עמר מרידייה מאלג'יריה.
אולימפיאדת בייג'ינג (2008)
לאולימפיאדת בייג'ינג שלחה ישראל משלחת בת 43 ספורטאים ב-10 ענפים, הגדולה ביותר בהיסטוריה האולימפית עד אז ושלישית בגודלה אחרי המשלחת לטוקיו ולריו.
הגולש שחר צוברי זכה במדליית הארד בתחרויות דגם הניל פרייד. זו הייתה המדליה השביעית של ישראל בחמש האולימפיאדות האחרונות, והשלישית בתחרות הגלשנים לגברים.
הישגים טובים, יחסית לציפיות, היו גם בענף השחייה, בו נרשמו 4 דירוגים בין 16 המקומות הראשונים (יותר מבכל אולימפיאדה קודמת), ונשברו 11 שיאים ישראליים ב-17 משחים. השחיין הבולט היה גל נבו שדורג במקום 11 ב-400 מטר מעורב אישי ובמקום 13 ב-200 מטר מעורב אישי. כמו כן הגיעו לחצי הגמר נמרוד שפירא בר אור שדורג במקום 12 ב-200 מטר חופשי, וגיא ברנע שסיים במקום 16 ב-100 מטר גב.
אף שההישגים באולימפיאדה זו לא נפלו מבאולימפיאדות קודמות, הייתה אכזבה מכשלונם של מספר ספורטאים שנחשבו כמועמדים למדליות, לדוגמת אריק זאבי, אלכס אברבוך ואנדי רם ויוני ארליך; והזכייה במדליה אחת מארד הייתה ירידה לעומת הזכייה ב-2 מדליות, ומתוכן אחת מזהב, באולימפיאדת אתונה.
אולימפיאדת לונדון (2012)
משלחת ישראל כללה 37 ספורטאים, והייתה הרביעית בגודלה בהיסטוריה. הענפים הבולטים במשלחת היו התעמלות (10 ספורטאים, מספר שיא לענף), שחייה ושיט (7 כל אחד).
האולימפיאדה נחשבה לבעלת ההישגים הנמוכים ביותר של המשלחת מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס. אחרי זכיות במדליות בחמש האולימפיאדות הקודמות, לא זכתה הפעם המשלחת הישראלית אף לא במדליה אחת. האכזבה הגדולה ביותר הייתה בענף השיט, כאשר לי קורזיץ שהייתה מועמדת בכירה למדליה, ירדה בשיוט האחרון מהמקום השני לשישי, ושאר השייטים סיימו מחוץ ל-10 הראשונים.
בג'ודו, אליס שלזינגר הייתה היחידה מבין חמישה ג'ודוקא שהגיעה לשלב רבע הגמר, אך הפסידה בשלב זה ליריבה שזכתה בהמשך במדליית הזהב, ולאחר מכן הפסידה בקרב נוסף וסיימה במקום השביעי. שני ג'ודוקא נוספים הודחו בשלב שמינית הגמר, לאחר שניצחו בקרב אחד, ושניים נוספים הפסידו בקרב הראשון, ביניהם אריק זאבי, בעל מדליית הארד באולימפיאדת אתונה (2004).
ההישגים הבולטים הושגו בענפי השחייה וההתעמלות. השחיין יעקב טומרקין עלה לגמר ב-200 מטר גב לגברים, בו סיים במקום השביעי, שמהווה את הישג השיא של שחיין ישראלי בכל האולימפיאדות. גל נבו דורג פעמיים במקום העשירי, במשחי 200 ו-400 מעורב לגברים. עמית עברי דורגה במקום ה-13 ב-200 מטר מעורב, והייתה השחיינית הישראלית הראשונה בהיסטוריה בחצי גמר.
המתעמל אלכס שטילוב עלה לשני גמרים. בגמר הקרב רב סיים במקום ה-12, הגבוה ביותר במקצוע זה. הוא עלה לגמר על מכשיר הקרקע בפעם השנייה ונחשב לבעל סיכוי למדליה, אך סיים רק במקום השישי.
בהתעמלות אמנותית, עלתה לגמר בתחרות היחידות נטע ריבקין, וסיימה במקום השביעי, הישג שיא למתעמלת ישראלית במקצוע זה. נבחרת ישראל עלתה לגמר בתחרות לקבוצות וסיימה שמינית.
הטניסאים אנדי רם ויוני ארליך, שכמו באתונה הגיעו עד שלב רבע הגמר, הפסידו במשחק צמוד לבוב ומייק בריאן שזכו בהמשך במדליית הזהב.
מישה זילברמן היה הספורטאי הראשון שייצג את ישראל בבדמינטון. לעומת זאת, נעדרו מרשימת הענפים במשלחת הישראלית סייף (לראשונה מאז 1988), קאנו/קיאק (לראשונה מאז 1992), וטאקוונדו (לאחר פעמיים רצופות), שהיו מיוצגים באולימפיאדה הקודמת.
אריק זאבי היה הספורטאי השלישי בהיסטוריה שהשתתף ב-4 אולימפיאדות, יחד עם יואל סלע וגיא סטריק. 6 ספורטאים השתתפו בפעם השלישית, 9 בפעם השנייה ו-21 בפעם הראשונה. ביחד איתם מגיע מספר הספורטאים הישראלים בכל האולימפיאדות ל-320.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
המשלחת הישראלית כללה 47 ספורטאים שהתחרו ב-17 ענפי ספורט שונים.
ירדן ג'רבי ואורי ששון זכו במדליות ארד בג'ודו. המדליה של ג'רבי הייתה המדליה השמינית של ישראל באולימפיאדות, ושל אורי ששון התשיעית. מדליות אלה העלו את מספר המדליות הישראליות בג'ודו ל-5.
אנסטסיה גלושקוב הייתה האישה הישראלית הראשונה בהיסטוריה שהשתתפה ב-4 אולימפיאדות, והרביעית בסך הכל, יחד עם אריק זאבי, יואל סלע וגיא סטריק. 4 ספורטאים השתתפו בפעם השלישית, 9 בפעם השנייה ו-33 בפעם הראשונה. אילנה קרטיש הייתה האישה הראשונה שמייצגת את ישראל בענף ההיאבקות, שני בלוך הייתה האישה הראשונה בענף האופניים ורון אטיאס היה הגבר הראשון שמייצג את ישראל בענף הטאקוונדו.
אולימפיאדת טוקיו (2020)
המשלחת הישראלית כללה 90 ספורטאים וספורטאיות שהתחרו ב-15 ענפי ספורט, והיא המשלחת הגדולה ביותר ששלחה ישראל מאז שהחלה להשתתף במשחקים האולימפיים.
זו הייתה האולימפיאדה המוצלחת ביותר של ישראל בתולדות המשחקים האולימפיים כאשר המשלחת הישראלית סיימה במקום ה-39 בטבלת המדליות עם ארבע מדליות; שתיים מזהב ושתיים מארד. ארטיום דולגופיאט זכה במדליית הזהב בתרגיל הקרקע, שהיא המדליה האולימפית הראשונה של ישראל בענף ההתעמלות, לינוי אשרם זכתה במדליית הזהב בקרב רב אישי, שהיא המדליה האולימפית הראשונה של ישראל בענף ההתעמלות האמנותית, ובכך הפכה לאשה הישראלית הראשונה המוכתרת כאלופה אולימפית. אבישג סמברג זכתה במדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 49 ק"ג, שהיא המדליה האולימפית הראשונה של ישראל בענף הטאקוונדו, ונבחרת ישראל בג'ודו זכתה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית המעורבת.
בענף השייט, הגולשים יואב כהן וקטי ספיצ'קוב סיימו במקום הרביעי והשישי בהתאמה בתחרויות דגם הניל פרייד RS:X. הג'ודוקא שירה ראשוני וברוך שמאילוב הפסידו בקרב על הארד וסיימו את התחרות במקום החמישי.
באתלטיקה קלה, חנה קנייזבה-מיננקו סיימה במקום השישי בגמר הקפיצה משולשת. לונה צ'מטאי במרתון נשים נלחמה על מקום בפודיום, אך נאלצה לעצור בקילומטר ה-38 עקב כאבים, וסיימה במקום ה-66. גם באופניים עומר שפירא הובילה לאורך רוב המרוץ, אך בקילומטרים האחרונים הדבוקה עקפה אותה, וסיימה במקום ה-24.
בשחייה, השחיינית אנסטסיה גורבנקו העפילה לגמר משחה 100 מטר גב אותו סיימה במקום השמיני, והייתה לאישה הישראלית הראשונה המעפילה לגמר במשחקים האולימפיים. מתן רודיטי הגיע למקום הרביעי בשחייה במים פתוחים, הישג שיא לשחייה הישראלית. נבחרת השליחים בשחייה המשולבת, גורבנקו, אנדראה מורז, גל כהן גרומי ואיתי גולדפדן העפילו לגמר השליחים במשחה 4X100 מטר מעורב אותו סיימו במקום השמיני. בהתעמלות אומנותית, ניקול זליקמן סיימה במקום השביעי בתחרות הקרב רב.
המשלחת השתתפה לראשונה בחמישה ענפי ספורט: בייסבול, גלישת גלים, קשתות, רכיבה ושחייה במים פתוחים.
משחקי החורף האולימפיים
ישראל החלה להשתתף במשחקי החורף האולימפיים (אולימפיאדת החורף) רק בשנת 1994 באולימפיאדת לילהאמר בנורווגיה. הנציג היחיד של ישראל באולימפיאדה זו היה מיכאל שמרקין שהגיע למקום ה-16 בתחרות הגברים בהחלקה אמנותית.
באולימפיאדת נאגנו ביפן ב-1998 הצטרפו לשמרקין, שדורג הפעם במקום ה-18, גם גלית חייט וסרגיי סחנובסקי, שהגיעו למקום ה-14 בריקוד על הקרח.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי ב-2002 התקדמו חייט וסחנובסקי עד למקום ה-6, המהווה הישג שיא לספורטאים ישראליים במשחקי החורף האולימפיים. אליהם הצטרפו גם נטליה גודינה ואלכסיי בלצקי, אשר סיימו במקום ה-19 באותה תחרות, ואולגה דנילובה בענף החלקה מהירה על קרח במסלול קצר שהישגה הבולט היה המקום ה-14 בתחרות למרחק 1500 מטר.
ניסיונם של מספר יהודים מארצות הברית וקנדה להקים נבחרת מזחלות (בובסלי) במטרה לייצג את מדינת ישראל באולימפיאדה זו נכשל.
באולימפיאדת ונקובר (2010) השתתפו שלושה ספורטאים, כולם בפעם השנייה. אלכסנדרה ורומן זרצקי הגיעו למקום ה-10 בריקוד על הקרח, ומיכאל רנזין דורג במקום 35 בסלאלום ו-55 בסלאלום ענק. המחליקה תמר כץ שהשיגה את הקריטריון הבינלאומי להשתתפות בתחרות הנשים לא נשלחה לאולימפיאדה על ידי הוועד האולימפי של ישראל מאחר שלא עמדה בדרישות הקריטריון הישראלי המחמיר יותר.
אולימפיאדת בייג'ינג (2022)
משלחת ישראל לאולימפיאדת בייג'ינג כללה שישה ספורטאים: שלושה בהחלקה אמנותית, אחד בהחלקה מהירה במסלול קצר ועוד שניים בסקי אלפיני, מתוכם להישג הגבוה ביותר הגיע ברני סזולוש בסקי אלפיני כשהגיע למקום השישי.