cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיאט לאון
סיאט לאון (ספרדית: SEAT León) היא מכונית משפחתית קומפקטית המיוצרת על ידי יצרן הרכב הספרדי סיאט מאז 1998. הדור השלישי והעדכני של הלאון מבוסס על פלטפורמת MQB של קבוצת פולקסווגן, בה נעשה שימוש גם בסקודה אוקטביה, פולקסווגן גולף, אאודי A3 ודגמים נוספים.
דובאילנד
דובאילנד הוא מתחם בילוי, שנבנה בעיר דובאי שבאיחוד האמירויות הערביות. המתחם בבעלות חברת טטוור, השייכת לדובאי אחזקות.
באמצע 2013 חודשו העבודות להקמת דובאילנד.
נכון להיום ישנם כ-22 מתחמים בהקמה. בסיום העבודות, צפוי דובאילנד להיות אוסף פארקי השעשועים הגדול בעולם וגודלו יהיה כפול מגודל הדיסניוורלד שבאורלנדו, ארצות הברית. עם זאת, אף אחד מהפארקים ב"דובאילנד" לא יהיה גדול בעצמו מממלכת החיות של דיסני, שנכון למאי 2021 מחזיק בתואר פארק השעשועים הגדול בעולם.
היסטוריה
פרויקט "דובאילנד" נחשף לראשונה באוקטובר 2003, בהכרזה על הקמתו של הפרויקט פורסם כי דובאילנד ישתרע על שטח של כ-278 קילומטרים ויכיל כ-45 מתחמים ראשיים ועוד כ-200 מתחמים משניים. בחשיפה נודע כי ההשקעה בפרויקט מוערכת בכ-64.3 מיליארד דולרים, עם זאת בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של 2008 הוחלט באותה שנה להקפיא את הפרויקט ולהורידו מהפרק. רק באמצע 2013 חודשו העבודות להקמת דובאילנד. דובאילנד מחלוקת לשישה אזורים (עולמות): עולם אטרקציות והחוויות, עולם ספורט, עולם תיירות אקולוגית, עולם פנאי ונופש, עולם קמעונאות ובידור ועולם "מרכז העיר".
דרימוורקס הכריזה על תוכניותיה בינואר 2008 להקים פארק שעשועים במתחם דובאילנד. חודשיים לאחר מכן, במרץ 2008 הכריזה טטוור על כך שלסיקס פלאגס יש כוונה לבנות פארק שעשועים ומים של החברה במתחם שיקרא "סיקס פלאגס דובאילנד" אך בסופו של דבר התברר כי תוכנית זו לא תצא לפועל.
מאי 2008 הוכרז על תוכנית להקמת פארק שעשועים ראשון מסוגו שיעסוק בגיבורי מארוול ויכלול כ-17 אטרקציות ומעל 40 סניפי של חנויות מזון ומשקאות. עוד באותו החודש פורסם כי צפוי לקום במתחם לגולנד בגודל של כ-278,00 מ"ר ובעלות של כ-912 מיליון דולרים.
בשלב בו קבוצת דובאי נכסים השתלטה על חברת טטוור שאחראית על הפארק נודע כי החברות סיקס פלאגס ודרימוורקס איבדו עניין והחליטו לא להשקיע בפרויקט.
ב-2013 נפתח במתחם הדובאי מירקל גרדן שהוא גן הפרחים הגדול בעולם, דובאי מירקל גרדן משתרע על פני 780,000 מ"ר, והוא מכיל מעל 50 מיליון פרחים וכ-250 מיליון צמחים. הפרחים מופיעים בתצוגות שונות החל מערוגות פרחים ועד לקשתות בצורת לב וטירות מעוטרות.
סרטי באטמן
עיבודים קולנועיים המבוססים על באטמן הופיעו כבר בשנות ה-40. להלן רשימת סדרות הקולנוע והסרטים.
באטמן (1943)
סדרת קולנוע בת 15 פרקים (כ-15-27 דקות לפרק), ששודרו בקולנוע בהפרש של שבוע זה מזה, בין יולי לאוקטובר 1943. את באטמן גילם לואיס וילסון. במאי - למברט הילייר.
באטמן ורובין (1949)
סדרת קולנוע בת 15 פרקים (17-26 דקות לפרק), המהווה המשך לסדרת הקולנוע "באטמן" מ-1943, ושודרה החל ממאי 1949. את תפקידו של באטמן גילם רוברט לורי ואת רובין גילם ג'וני דאנקן. במאי - ספנסר גורדון בנט.
באטמן (1966)
בעקבות סדרת הטלוויזיה המצליחה של שנות ה-60 יצא סרט קולנוע בשנת 1966 שבו מככבים אדם וסט בתור באטמן וברט וורד בתור רובין. בניגוד לסרטים הבאים זה היה בתקופה שדמותו של באטמן הייתה יותר קאמפית ומיועדת לקהל הצעיר, ולכן הסרט הוא הומוריסטי ופארודי למחצה.
באטמן (1989)
ב-1989 יצא סרט קולנוע בבימויו של טים ברטון ובכיכובם של ג'ק ניקולסון כג'וקר ומייקל קיטון כבאטמן. בסרט זה באטמן מצויד בחליפה שהיא שריון גוף, מגוון רובי חבלים והבאטמוביל - מכונית ספורט משוריינת בעלת פטנטים רבים באמתחתה. הסרט לקח כיוון רציני ואפל בסגנון פילם נואר, שעוצב בהשראת הסיפורים והגישה הקדורנית-גותית של פרנק מילר. גות'אם סיטי היא עיר שורצת פשע, הנשלטת על ידי המאפיה של קרל גריסום, שמשחיתה אף את המשטרה. הכל מתחיל להשתנות כאשר איש-עטלף ענק מסתורי מתחיל להילחם בפשע ולהטיל את חיתתו על עברייני העיר. במקביל, ג'ק נאפייר מתכנן לבגוד בגריסום ולרשת אותו, בזמן שצלמת עיתונות מנסה לפענח את תעלומת איש-העטלף המסתורי ומתאהבת בברוס ויין המיליארדר. בסרט מתואר כיצד ג'ק נאפייר הופך לג'וקר, רוצח פסיכופת עם נטייה להומור שחור, אמנות וכימיה, אחרי שנפל למכל חומצה במפעל כימיקלים. הסרט מגולל את מאבקו של באטמן בג'וקר ובסופו זוכה להכרה כגיבור העיר.
באטמן חוזר (1992)
ב-1992 יצא סרט נוסף בבימויו של טים ברטון. מייקל קיטון שב לככב כבאטמן ולצידו כיכבו מישל פייפר כקאטוומן, דני דה ויטו כהפינגווין וכריסטופר ווקן כמקס שרק. סכום ההכנסות היה 266 מיליון דולר.
בסרט זה באטמן חוזר להגן על גות'אם, והפעם מפני "הפינגווין" אוסוולד קובלפוט - אדם מעוות שרוצה לקבל הכרה ולנקום בעשירי העיר שהשליכו אותו לביוב, ומקס שרק - איש עסקים חסר מוסר שמנצל את הפינגווין למטרותיו. בתווך על באטמן להתמודד גם עם קאטוומן, האלטר-אגו של סלינה קייל, מזכירתו המתוסכלת של שרק שמתאהבת בברוס ויין. הסרט מתרחש בחג המולד כאשר העיר מכוסה בשלג.
באטמן לנצח (1995)
בשנת 1995, אולפני האחים וורנר החליטו לשנות את סגנון הסרטים לאחר "באטמן חוזר", שיהיה מיועד יותר למשפחה. הוחלט להחליף את הבמאי טים ברטון בג'ואל שומאכר, שהציג עיצוב וגישה שונים לגמרי. גות'אם סיטי הפכה מעיר אפלה לעיר מלאת נורות ניאון והעלילה הייתה פחות רצינית ויותר קומית. ואל קילמר כיכב כבאטמן, כריס אודונל כרובין, ניקול קידמן שיחקה את הפסיכולוגית צ'ייס מרידיאן ואת הנבלים גילמו ג'ים קארי כאיש החידות וטומי לי ג'ונס כדו-פרצוף. הסרט הצליח בקופות אבל זכה לביקורות בין מעורבות לקשות בקרב המעריצים.
באטמן ורובין (1997)
ב-1997 יצא סרט נוסף בבימויו של שומאכר, בו ג'ורג' קלוני מככב בתור באטמן, כריס אודונל שב לתפקיד רובין, אלישה סילברסטון כבאטגירל ואת הנבלים גילמו ארנולד שוורצנגר כמיסטר פריז ואומה תורמן כפויזן אייבי. הסרט בקושי הצליח בקופות וזכה לביקורות חריפות מאוד. הרבה מעריצים כעסו שהסרט בעצם נועד כדי למכור מוצרים נלווים (במיוחד צעצועים) וגם שזה מערב את באטמן הקאמפי של שנות ה-60 והפסיק לקחת את עצמו ברצינות. בעקבות כישלון זה הוחלט להפיק סרט של באטמן שיתייחס בכבוד למיתוס בניגוד לשני הסרטים הקודמים. שנה לאחר מכן הודה ג'ואל שומאכר שהסרט הייתה טעות חמורה בעיניו והתנצל על הצורה בה הוא עשה את הסרט.
באטמן מתחיל (2005)
ב-2005 עלה לאקרנים סרט בבימויו של כריסטופר נולאן ובכיכובו של כריסטיאן בייל כבאטמן. הסרט היה למעשה אתחול מחודש לסרטי באטמן הקודמים בכך שהתחיל את העלילה מחדש: הסרט מספר כיצד ומדוע התחיל ברוס ויין את קריירת הלוחמה שלו בפשע וכיצד הגה את דמותו של באטמן, כולל הכשרתו בידי ראס-אל-גול. הסרט מבוסס על העלילה של המיני סדרה "באטמן: שנה ראשונה" בכתיבתו של פרנק מילר ובאיורו של אלכס רוס. הסרט זכה להצלחה רבה הן בקופות והן בביקורות בשל סגנונו השונה והאפל וכן בשל הפעלולים, כלי הנשק, כלי הרכב והאפקטים המרהיבים. בסרט זה החליפה של באטמן היא שריון קוולר והגלימה יכולה להפוך לדאון, בעוד שהבאטמוביל היא רכב שטח כבד שתוכנן במקור לצבא. למרות זאת מספר המעריצים התלוננו על ביצועו של כריסטיאן בייל בתור באטמן, שהסרט משתמש יותר מדי בריאליזם והנבלים לא היו מעניינים במיוחד שהדחליל אחד הנבלים הבולטים של באטמן היה נבל צדדי, שעוררה סערה בקרב המעריצים.
האביר האפל (2008)
ב-18 ביולי 2008 יצא סרט ההמשך של "באטמן מתחיל". כסרט המשך לסדרת הסרטים של נולאן, אשר מאתחלת את מיתוס באטמן, סרט זה משנה את כל עלילת סרט באטמן הראשון של טים ברטון, שבו נראה הג'וקר אשר פניו עוותו כתוצאה מנפילה לחומצה תוך כדי בריחה מבאטמן. הג'וקר מוצג ב"אביר האפל" כדמות יותר רצינית, רצחנית ופסיכופתית. עוד בסרט מוצג הארווי דנט שבהמשך הופך לדו-פרצוף, כדמות תמימה שעקבות הרס חצי מפניה במהלך הסרט הפכה למרירה וטרגית. הסרט הצליח יותר מקודמו, זכה להצלחה אדירה וביקורות נלהבות והפך לשובר קופות כבר בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
עלייתו של האביר האפל (2012)
זהו סרט המשך לסרט "האביר האפל" החותם את הטרילוגיה של כריסטופר נולאן. הסרט על לאקרנים בקיץ 2012. בסרט זה מככבים בנוסף לכריסטיאן בייל, מייקל קיין וגארי אולדמן גם טום הארדי כביין ואן האת'וויי כסלינה קייל. בסרט זה, שקיבל השראה מבאטמן: נפילתו של אביר, באטמן: האביר האפל חוזר ובאטמן: שטח הפקר, ברוס ויין פורש מתפקידו כבאטמן אך נאלץ לחזור כאשר ביין משליט טרור על גות'אם סיטי. הסרט זכה לביקורות מעורבות עם ציון לחיוב על עלילה מותחת ומשחק מעולה של השחקנים, אך מנגד על חורים בעלילה וסיום מאכזב לסאגת גיבור-על. גם סרט זה הפך לשובר קופות ונכון ל-2014 הוא סרט באטמן הרווחי ביותר בכל הזמנים.
היקום הקולנועי של DC
עד כה הופיע ביקום הקולנועי של DC באטמן בגילומו של בן אפלק. מייקל קיטון מסדרת סרטי באטמן של ברטון ושומאכר לוהק, בנוסף לאפלק, לתפקיד באטמן בסרט הפלאש. הסרט נדחה ל-23 ביוני 2023.
ג'וקר (2019)
דנטה פריירה-אולסון מופיע כברוס ויין בסרט ג'וקר משנת 2019, בבימויו של טוד פיליפס. העלילה מתרחשת בשנות ה-80 של המאה ה-20, אודות קומיקאי מתחיל בשם ארתור פלק שמתחיל לחיות את חיי בפשע של גותאם סיטי ולזרוע כאוס.
באטמן (2022)
ביולי 2015 פורסם תחילה כי בן אפלק יככב ומאט ריבס יביים סרט על דמותו של באטמן, כשאת התסריט יכתוב בשיתוף פעולה עם ג'ף ג'ונס. ברם בהמשך נודע שבן אפלק לא יגלם יותר את באטמן. ריבס מתעתד לסיים סרט על ברוס ויין הצעיר בסרט בלשי בסגנון נואר. ב-31 במאי 2019 כבר הוכרז רשמית על שמו של שחקן חדש שיגלם את באטמן: רוברט פטינסון.
ב-10 ביוני 2015 אושרה שמועה על הפקת סרט באטמן עם בן אפלק, שגם יהיה תסריטאי יחד עם ג'ף ג'ונס. ב-13 באפריל 2016 אושר רשמית בן אפלק כבמאי. תוכנן שאפלק ישמש במקביל כבמאי, מפיק ושחקן ראשי. עם זאת, ב-31 בינואר 2017 הוא הודיע כי יפנה את מקומו לבמאי אחר. ב-24 בפברואר 2017, האולפן שכר את מאט ריבס לתפקיד זה. ב-16 בספטמבר 2017, אמר אומברטו גונזלס מ-The Wrap במהלך שידור ב-Periscope, שלאולפן כבר יש תאריך התחלה משוער לתחילת צילומים. גם באוגוסט 2019 לא הופרכה השמועה כי הסרט יהפוך לסרט נפרד מסרטים קודמים של DC ויהיה סרט אתחול. ההפקה יצאה לדרך בינואר 2020, עם תאריך יציאה המתוכנן לאמצע 2022. ב-4 במרץ 2022 הסרט יצא לאקרנים.
Robin (ספין אוף)
ספין אוף על רובין תוכנן במקור עם כריס אודונל בתפקיד הראשי. הפרויקט הוקפא לאחר ביקורת שלילית.
Batman: Triumphant
במהלך צילומי הסרט "באטמן ורובין" התרשמו האחים וורנר מהביקורות, מה שהניע אותם לשכור מיד את ג'ואל שומאכר כדי לחזור ולהדגיש את אחריותו בבימוי הסרט השלישי. עם זאת, התסריטאי עקיבא גולדמן, שעבד על באטמן לנצח ובאטמן ורובין, סירב לכתוב את התסריט לסרט החמישי. בסוף 1996, האחים וורנר ושומאכר שכר את מארק פרוטוסביץ' כדי לכתוב את התסריט עבור "באטמן: ניצחון". מאוחר יותר הוכרז על מועד יציאתו של הסרט באמצע 1999.
Batman: DarKnight
למרות העניין של האחים וורנר ושומאכר לסרט "שנה ראשונה", לי שפירו וסטיבן וייז, החלו לכתוב תסריט בשם באטמן: האביר האפל באמצע שנת 1998. סרט חדש בשם באטמן: האביר האפל אמור היה לצאת בשנת 2000. בסיפור, ברוס ויין החליט לסיים את חייו בתור גיבור העל באטמן. דיק גרייסון, המכונה גם רובין, למד באוניברסיטה, שם פגש את ד"ר ג'ונתן קריין, שפיתח גז פחד מיוחד (אלמנט זה יופיע בהמשך בבאטמן מתחיל). כתוצאה מניסויים בקירק לנגסטרום, הוא יצר עטלף אנושי מעמיתו. תושבי העיר חשבו שהוא באטמן. באטמן נלחם בעטלף האנושי. קירק עצמו מנסה להילחם בתסמונת "העטלף האנושי" שלו, כשהוא משתוקק להתאחד עם אשתו ולהתנקם בקריין, בעוד קריין מפריע לאחראים לפיטוריו מחברת ארכמוס והאוניברסיטה כשהוא נתקל באמיתות לגבי עברו. האחים וורנר החליטו לא להתקדם עם הפרויקט "באטמן: האביר האפל" לטובת ניסיונות להפיק את "באטמן: שנה ראשונה" ו-"Batman Beyond".
Batman: Year One
סרט בשם Batman: Year One, מבוסס על ספר הקומיקס המפורסם של פרנק מילר משנת 1987, שצריך היה לצאת בשנת 2000. למרות התעניינות בשומאכר, דארן ארונופסקי נשכר לכתוב ולביים את התסריט יחד עם מילר עצמו. הסרט היה אמור לצאת בשנת 2000 והיה אמור להיות פריקוול לסרט באטמן מ-1989, שעלילתו תספר על מסעותיו של ברוס ויין ברחבי העולם לפני שחזר לגות'אם סיטי והפך לבאטמן.
Batman Beyond
עד ספטמבר 2000, האחים וורנר בעקבות ההצלחה של סדרת האנימציה "Batman Beyond" נשכרו יוצריה פול דיני ואלן ברנט לכתוב את התסריט לגרסת סרט באורך מלא. פותחו טיוטות לתסריט לסרט, אך עד מהרה האחים וורנר איבדו עניין. האולפנים התמקדו בפיתוח "שנה ראשונה", שתוכנן באותה תקופה להפוך לסרט אתחול שנועד להתניע את הזיכיון כולו.
Batman: The Fear
בזמן שעבדו על "שנה ראשונה", שמועות שונות נפוצו על הסרט החדש ברחבי התקשורת. כל המועמדים האפשריים והבלתי אפשריים נקראו לתפקיד באטמן, החל מקיאנו ריבס וכלה בבן אפלק, כשאהרון אקהרט נחשב לבחירה העיקרית לתפקיד ג'ים גורדון, האחים וורנר העדיפו אז את האחים ווצ'אוסקי, ושמועות על שחקן שיגלם את הג'וקר. ניקולסון עצמו העביר ראיונות לועגים והבטיח לחזור. זה הגיע לנקודה ששני פורטלי אינטרנט פופולריים הסכימו להחרים את כל החדשות על הסרט הקרוב.
באווירה כזו, תסריט בן 100 עמודים מאת רפאל איגלסיאס וטרי הייס לסרט "Batman: The Fear", שאחרי נטישת הפרויקט של "שנה ראשונה" במשך זמן מה נחשב למועמד העיקרי לעיבוד הסרט. גם אחרי שכריסטופר נולאן נכנס לפרויקט, מספר מקורות דיווחו בטעות שהוא יפיק את הסרט על בסיס "The Fear".
Batman vs. Superman
התוכניות הראשונות לסרט משותף של באטמן וסופרמן הופיעו בקיץ 2001, כאשר אנדרו קווין ווקר נשכר על ידי האחים וורנר ברוס כדי לכתוב את התסריט. עקיבא גולדסמן נשכר אחר כך לשכתב את התסריט של ווקר.
בסצנה הראשונה של הסרט "אני האגדה", שכתב עקיבא גולדסמן, הוצגה כרזה של הסרט שלא נעשה בו שימוש - לוגו סופרמן בתוך לוגו באטמן.
הוגו מפרובאנס
הוגו (880 - 10 באפריל 947), מלך איטליה בשנים 926-947.
הוגו היה רוזן ארל (משנת 898) ורוזן פרובאנס (משנת 911) ונודע בעיקר בשל דרכו רצופת הנישואים כדי להגיע לכס המלך. באותם ימים היה רודולף השני (מדוכסות בורגונדיה) מלך איטליה. הוגו נשא את אמו של המלך לאשה, אחר נשא את בתו של המלך ואחרי כן את אלמנתו של המלך. גם אחיו נישא לבת אחרת של המלך ואילו בנו נישא לבת נוספת של המלך.
הסוף (ספר)
הסוף: התרסה וחורבן בגרמניה של היטלר 1944-1945 הוא ספר מאת ההיסטוריון הבריטי, פרופסור סר איאן קרשו. הספר יצא לאור בשפה האנגלית בשנת 2011, תורגם לעברית על ידי כרמית גיא ויצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2012. הספר מתאר את עשרת החודשים האחרונים של החזית האירופאית בעת מלחמת העולם השנייה, החל מניסיון התנקשות הכושל של קלאוס שנק פון שטאופנברג בהיטלר בשנת 1944, ועד לכניעת גרמניה הנאצית "ללא תנאי" לבעלות הברית במאי 1945, ומנסה לענות לשאלה "...הרס עצמי שמקורו בהמשך הלחימה כמעט עד השמדה מוחלטת וכיבוש מלא בידי האויב הוא עניין נדיר ביותר. אך כך נהגו הגרמנים ב־1945. מדוע?..."
רקע
בשנת 1944 הייתה גרמניה מצויה בנסיגה בכל החזיתות. בחזית המערבית בעלות הברית נחתו בנורמנדי ב-6 ביוני. בחזית הרוסית איבד היטלר את רוב שטחי רוסיה, והצבא האדום עמד לפני הגבול הבינלאומי של שנת 1941 (תחילת מבצע ברברוסה). על רקע זה התחולל, ביום 20 ביולי 1944 קשר העשרים ביולי ובמהלכו ניסתה (ונכשלה) חבורת קצינים מהוורמאכט להפיל את המשטר הנאצי בגרמניה, ולהתנקש בחיי אדולף היטלר. לקראת 1945 כבשו הרוסים את מרבית מדינות מזרח-אירופה והבריטים והאמריקאיים שחררו את מערב אירופה. שני הצדדים נערכו לפלוש לגרמניה ממזרח וממערב. במרץ 1945 חצו בעלות הברית המערביות את הריינוס והחלו תופשים את ערי גרמניה הראשיות תוך הסתייעות בהפצצות אוויר ענקיות, לפני ובעת ההתקדמות. כך למשל, דרזדן, בירתו של חבל סקסוניה שבגרמניה, הופצצה על ידי חילות האוויר של ארצות הברית ובריטניה במשך שלושה ימים רצופים (13 - 15 בפברואר 1945), ו-85% מהעיר הוחרבו. האמריקנים הגיעו עד לאלבה, ושם נעצרו, כדי לא להפריע לרוסים להיכנס לברלין. במקביל, הרוסים פתחו במתקפה בינואר 45 - מפולין לעבר פרוסיה- תחת שרביטו של מרשל ז'וקוב. הם באו לגרמניה גם מהצד (צ'כוסלובקיה) ובסוף אפריל חדרו לברלין עצמה. בקרבות מזוינים ברחוב, פנים מול פנים, פרצו הרוסים לעבר נקודת היעד וב-2 במאי הניפו את הדגל האדום על בניין הרייכסטאג. ב-1 במאי הודיע הרדיו הגרמני על מותו של הפיהרר שהתאבד יום קודם לכן עם אשתו אווה בראון ביום חתונתם.
בחודשי "הסוף" הנהיגו ראשי הרייך השלישי מדיניות של טרור ואימה, שעד אז היו מנת חלקם של עמי אירופה הכבושים בלבד. הגרמנים נדרשו לעצור בגופם, עד הסוף המר, את הכוחות השועטים של בעלות הברית. קולות של מחאה והתנגדות דוכאו בלא רחם, והאומה כולה גויסה, מוּנעת מכוח האמונה שתבוסת הרייך השלישי משמעה סופה של גרמניה.
הכותב
פרופסור סר איאן קרשו נולד באולדהם שבאנגליה. ראשית הכשרתו כהיסטוריון התמקדה בימי הביניים, עת למד באוקספורד ובאוניברסיטת ליברפול, ואת תאריו בהיסטוריה מודרנית והיסטוריה של ימי הביניים קיבל מאוניברסיטת מנצ'סטר, כאשר פנה להיסטוריה גרמנית בשנות ה-70. כיהן כפרופסור אורח בשנים 1983-1984 באוניברסיטת רוהר בוכום, כיהן בשנים 1987-1989 כפרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת נוטינגהאם, מכהן משנת 1989 כפרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת שפילד. תלמידו הבולט של ההיסטוריון המערב גרמני מרטין ברושאט, שתפישותיו וניתוחיו השפיעו עליו רבות. על פועלו בחקר ההיסטוריה הגרמנית קיבל תואר אבירות בשנת 2002 מהמלכה אליזבת השנייה.
הספר
סיפור קריסתו של הרייך השלישי כבר תואר במגוון ספרים ויצירות כגון "נפילת ברלין - 1945" מאת אנטוני ביוור, ספרו של קרשו מתייחד בדגש שהוא שם על חיי האזרחים הפשוטים בגרמניה, ועיסוק מעמיק בהבנת היעילות המנגנון הגרמני עד השלבים הסופיים של המלחמה.
בראיון שנתן לעיתונאי עיתון הארץ אבנר שפירא: תיאר קרשו את הרקע לכתיבת הספר: "זו תקופה מכריעה בהיסטוריה של המאה ה–20, זו נקודת הזמן שבה המאה הסתובבה על צירה בגרמניה, המשטר הנאצי הופל בסופו של דבר, אחרי שנלחם עד הסוף המר והמיט חורבן ואובדן חיים בממדים אדירים: ייתכן שעשרה מיליון בני אדם נהרגו באירופה באותו פרק זמן (מתוך יותר מ–40 מיליון שנהרגו ביבשת לאורך כל המלחמה). הקרקע כבר הייתה מוכנה לאירופה חדשה, שתחולק למשך עשורים בין שתי מעצמות העל, ארצות הברית וברית המועצות. בספר ביקשתי לבחון כיצד ומדוע הייתה גרמניה מסוגלת להמשיך בלחימה זמן כה רב אפילו כאשר היה ברור שהמלחמה אבודה באופן בלתי נמנע. הופתעתי לגלות כי לא נעשה קודם לכן ניסיון כללי להשיב לשאלה זו על בסיס ניתוח של מבני השלטון ושל סוגי המנטליות שרווחו בגרמניה באותה העת".
קרשו מתאר את הכאוס המוחלט והשתוללות חסרת המעצורים של תהליכי חורבן ומוות ומולם - באופן מתריס - המשיכו לפעול כסדרם המנגנונים הפוליטיים והחברתיים של גרמניה הנאצית. מנגנונים אלו אחזו ברסן השלטון ודיכאו באכזריות את כל מי שלא הלך בתלם או הביע שמץ של התנגדות. מעל הכל ריחפה דרישת בעלות הברית לכניעה ללא תנאי ומולה סירובו המוחלט של היטלר לשקול דרישה זו. קרשו מנתח את אופייה הייחודי של הדיקטטורה הנאצית שלצידה לא התגלו אופציות שלטוניות שהיו יכולים לקרוא תיגר על הסדר הקיים, כך "משטר קרוע לגזרים המשיך לפעול עד אשר הצבא האדום ניצב בשער משרדי הקנצלר של הרייך".
קרשו מתעד את הקריסה ומערבולת הטירוף החל מהקשר של יולי 1944. בראיון הוא אומר: "הקשר הכושל הותיר אחריו מורשת גדושת רוע ושנאה. רק קצינים שהיו נאמנים למשטר באופן קיצוני הושארו בעמדות מפתח של הפיקוד הצבאי". הספר מתאר כיצד תגובת הנגד של המשטר הנאצי הביאה להקצנה בתוך הצבא הגרמני וקשירתו בעבותות בלתי ניתנים להתרה למוסדות המפלגה, כך הוכפפו יחידות צבאיות להיינריך הימלר, מפקד האס.אס שאף נטל את רסן הפיקוח האידאולוגי ופעל להטמיע את הדוגמה הנאצית לחיילים. בתוך החברה הגרמנית התעצמה פעילות התעמולה תחת ניצוחו של יוזף גבלס בין היתר במטרה לגייס את כל שאריות כוח האדם למאמץ המלחמתי.
משאבי המדינה הוכפפו לשירותו של שר החימוש, אלברט שפר, קרשו קובע כי: "שפאר היה באותה תקופה הדמות הכי חידתית וייתכן שגם הכי משמעותית מבין המנהיגים הנאצים שפעלו תחת היטלר. ללא המיומנות הארגונית והניהולית הבלתי מוטלת בספק שלו, ייצור החימוש היה נפסק כמעט בוודאות זמן רב קודם לכן והוורמכט לא היה מסוגל להמשיך בלחימה". רק במרץ 1945 הוא הודה לבסוף כי אין סיכוי להמשך הלחימה, וגם אז לא היה מסוגל לנתק מגע מהיטלר ולהיפרד ממנו באופן מוחלט.
המפלגה הנאצית הידקה את אחיזתה בכל ההיבטים של החיים תחת פיקוחו של מרטין בורמן, מבכירי המפלגה ומזכירו האישי של היטלר, כך, באוקטובר 1944, הוטלה על בורמן המשימה להגדיר את הנהלים הארגוניים והפוליטיים לצורך ייסודו של ה"פולקסשטורם", כוח צבאי שמגויסיו היו ילדים וקשישים והיה ארגון נפרד מהוורמאכט, על פי הוראתו אורגן הצבא בגדודים ופלוגות שהשתייכו לסניפי המפלגה הנאצית ביישובים ובנפות השונות. בספר קובע קרשו כי הפולקסשטורם, שנוסד בסתיו 1944 בפיקוחם של הימלר ובורמן, היה חסר ערך כיחידה צבאית. הגברים שאולצו להילחם במסגרת זו היו חסרי אימון וחסרי ציוד ובמקרים רבים, בלתי כשירים פיזית ללחימה. הפולקסשטורם היה ארגון גדול, ששימש את הנאצים ככלי נוסף לסידור, שליטה, שיטור וכלי למיליטריזציה של החברה הגרמנית באותם חודשים אחרונים. בניגוד ללוחמים מן השורה, היו מפקדי הפולקסשטורם נאצים פנטים שהיו מעורבים בפשעים כנגד האנושות, במצעדי המוות ופעולות טרור כנגד אזרחים גרמנים.
קרשו מתמודד עם טענות שהועלו בעבר במחקרים היסטוריים שהסבירו, כל אחת בדרכה, את הסיבות שהביאו את גרמניה להקיז את דמה עד הטיפה האחרונה במלחמה חסרת סיכוי. הראשונה, שרווחה שנים לא מעטות לאחר שהסתיימה המלחמה, ראתה בתביעה הנחרצת של בעלות הברית ל”כניעה ללא תנאי” את הסיבה לחוסר נכונותה של גרמניה להניח את נשקה, קרשו פורש משנה סדורה המצביעה על נכונותם של מפקדי הצבא הגרמני לנהל מלחמה עקובה מדם ולהקריב את חייהם של מאות אלפי צעירים גרמנים, רוסים, בריטים ואמריקאים, אף על פי שכמעט כולם הבינו לאן מובילה דרכו של הפיהרר קרשו טוען כי מפקדי צבא גרמנים רבים הזדהו עם האידאולוגיה הנאצית ועם מטרותיה של המפלגה. קרשו קובע שלתביעה לכניעה ללא תנאי היה מקום שולי, אם בכלל, בנכונותה של האליטה הצבאית להמשיך ולהילחם ואף קובע את כישלונה של האליטה הצבאית לסיים את ההרס וההרג.
קרשו גם דוחה טענות נוספות המציירות תמונה של אחדות גורל ומטרה שהמפלגה הנאצית הצליחה להטמיע בחברה הגרמנית, אחדות לאומית על־מעמדית של כל בני הגזע השותפים למשימה היסטורית גורלית. על פי התאוריה הזו שותפות גורל זו החזיקה מעמד עד הסוף, ונתנה לעם הגרמני את היכולת להמשיך ולהילחם נגד אויבים שמטרתם הייתה להרוס ולהשמיד את האומה. בספר מצוירת מציאות אחרת - מעוותת - הוא מתאר את האומה הגרמנית המחכה בכיליון עיניים לסיום הסבל הפועלת באוטומטיות מבלי יכולת להשפיע על מהלך האירועים.
לב חקק
קורות חיים
חקק נולד בעיראק בשנת 1944, ובשנת 1951 עלה לישראל עם משפחתו. המשפחה התגוררה מספר שנים במעברה ולאחר מכן עברה לגבעתיים.
חקק למד ספרות עברית, מדעי המדינה ומשפטים באוניברסיטה העברית וקיבל תואר ראשון במקצועות אלה. חקק למד תואר שני בספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, ובזמן לימודיו הוסמך כעורך דין.
לאחר תום לימודי התואר השני עבר לארצות הברית והחל בלימודי דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וכן הוסמך כעורך דין במדינה זו.
חקק לימד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ומ-1976 מלמד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (כשהוא מכהן כפרופסור מן המניין מאז שנת 1987).
עריכה
לב חקק, עורך "הדאר", רבעון ההסתדרות העברית באמריקה בעריכת לב חקק. כרך 82, גיליון מס' 1, ספטמבר 2002 – כרך 83, גיליון מס' 3, קיץ 2004..
לב חקק, עורך "הדור: השנתון העברי של אמריקה", משנת 2006.
לב חקק ערך עם שמואל כץ וזאב גרבר 'המשכיל בעת ההיא' ספר היובל למשה פלאי. הקיבוץ המאוחד, 2017.
מיכאל ארגוב
מיכאל ארגוב (זינגר) (1 בספטמבר 1920 – אפריל 1982) היה צייר, צלם ויוצר תבליטי-קיר אמנותיים, ישראלי יליד אוסטריה.
חייו
ארגוב נולד בווינה שבאוסטריה, בן למשפחת סוחרי תכשיטים אמידה וציונית. בהיותו בן תשע עברה המשפחה לברלין בעקבות העסק המשפחתי, ובשנת 1933 עלתה המשפחה לארץ-ישראל בעקבות עליית הנאציזם בגרמניה. המשפחה השתקעה בחיפה. ארגוב למד בבית הספר הריאלי בחיפה ומצא עניין בספורט וברישום. אחר-כך, רצה להיות חקלאי וללכת לקיבוץ עם חבריו לתנועת-הנוער "מחנות העולים", עבר בגיל 16 ללמוד בבית הספר החקלאי "כדורי". כשסיים את לימודיו הלך לקיבוץ אלונים במסגרת הגרעין של חמדיה, הצטרף לפלמ"ח, ואחר-כך הצטרף למקימי קיבוץ חמדיה ועבד בחקלאות. בשנת 1942 עזב את הקיבוץ בעקבות מחלה שמנעה ממנו לעסוק בעבודות הכרוכות במאמץ גופני. הוא חזר למשפחתו שבינתיים עברה לתל אביב, ופנה לציור. הוא למד ב"מכון אבני" שנחשב אז למרכז לימודי אמנות הטוב ביותר בתל אביב, שם פגש את יחזקאל שטרייכמן שלימד בסטודיו ושהשפיע עליו מאוד מבחינה אמנותית, בעיקר ברוח האמנות הצרפתית. לימים, התפטר שטרייכמן (יחד עם הצייר והמורה אביגדור סטימצקי) והקימו "סטודיה" משלהם בצפון תל אביב שלמדו בו כ־30 תלמידים בהם ארגוב, בלה ברעם, לאה ניקל, דני קרוון, דוד לן-בר, איצ'ה ממבוש ואחרים. ב"סטודיה" מתבלט ארגוב בתשוקתו לצייר באופן מקצועי ולא-שמרני. בשנת 1947 נסע ארגוב לפריס ללמוד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות במחלקה לאמנות מונומנטלית, והתמחה בה ברישום ובציור פרסקו (FRESCO). בשנת 1950 הוא סיים את לימודיו באקדמיה. השתתף בהקמת "ארגון הציירים והפסלים הישראליים בפריס" ונבחר לחבר בוועד המנהל של הארגון. בשנת 1948, עם הקמת מדינת ישראל ופרוץ מלחמת העצמאות הגיע ארצה עם קבוצת מתנדבים צרפתיים, שהוא השתתף באימוניהם בצרפת, שנשלחו להילחם בנגב. הוא עצמו קיבל מינוי של קצין מודיעין והוצב לחיל הים בחיפה. בספטמבר 1949 חוא השתחרר מצה"ל וחזר לפריס, בה הוא עסק בפעילות אמנותית מוצלחת; בשנת 1955 הוא הרגיש שהגיע הזמן להקים משפחה וחזר לישראל למצוא אשה. כעבור חצי שנה, הוא חזר לפריס לאחר שהתחתן עם גב' מיכאלה דיקובסקי, בתו של בן ציון דיקובסקי שהיה המנהל המסחרי של חברת החשמל מימיה הראשונים. לזוג הטרי נולדה שם בת. בשנת 1959, ארגוב ומשפחתו חזרו ארצה לתמיד. בשנת 1982 חש ארגוב בליבו ובריאותו התערערה. באפריל של אותה שנה, נותח ארגוב בליבו וכעבור שבוע, ביום העצמאות ה'תשמ"ב, נפטר. אחיו של ארגוב הוא פרופ' יוסף זינגר, נשיא הטכניון לשעבר.
ארגוב היה דודנו של איש התיאטרון והקולנוע והצייר הנאיבי יהושע ברנדשטטר.
יצירתו
ניתן לחלק את יצירתו על פי תקופות שכל אחת מהן ייחודית מבחינה סגנונית אבל נובעת מקודמתה:
דליה מנור, שאצרה כמה תערוכות רטרוספקטיביות על ארגוב, ערכה מחקר מקיף של חייו ויצירתו, ופרסמה אותו בספר. היא הצביעה על רציפות ואחדות רעיונית וצורנית ביצירתו בתוך מה שנראה לעיתים קרובות כתפניות, ניגודים וסתירות.
לפי מנור, התקופה הראשונה של יצירתו התאפיינה בציור של דוממים ודמויות נשים בקווי מתאר נקיים, בצמצום של החלל, ב"צורות מזרחיות" שטוחות ודקורטיביות, ובהשפעה של אמנים צרפתיים חשובים, בהם פיקאסו, בראק, אנרי מאטיס, ומודיליאני. בהמשך, ציוריו של ארגוב עוברים תהליך של הפשטה, והחל משנת 1958 הוא פונה לציורי נוף אשר הצבע הלבן שולט בהם; כך, צייר את האור הישראלי ולובן הגגות והים הבוהק שנשקף אליו בדירתו בתל אביב. בשנות ה-60 של המאה ה-20, ארגוב התנתק בהדרגה מהקשר עם הטבע. הציורים שלו נהיו לשדה התייחסות עצמאי עם משטחים טקסטואליים, עשויים בעיקר מקרטון גלי, פיברגלס ולוחות אלומיניום, עם תוספות של צבעים מותזים וזוהרים. בסוף העשור הזה, הסגנון השולט הוא המופשט הגאומטרי והתבליטי הצונן. בשנות ה-70, ארגוב התנסה בשימוש בחומרים חדשים בהם חול ואריגים, שמהם ייצר קולאז'ים. לקראת סוף העשור, הוא חזר לציור על בד כשהוא מחפש חידושים.
תבליטי-קיר אמנותיים
התפתחות אמנותו של ארגוב אל המופשט הגאומטרי, ניסיונו באמנות מונומנטלית מימי לימודו באקדמיה לאמנויות יפות ואמונתו בחשיבותה של האמנות במבנים ציבוריים, איפשרו לו לכוון את מירב מאמציו בשנות ה-70 ליצירת קירות אמנותיים, ואלו הם:
צילום
באמצע שנות ה-60 התרכז ארגוב בתחום הצילום. הוא רכש מצלמה ומכונת הגדלה והחל לעסוק בהתלהבות בצילומים של דיוקנאות, צילומי עירום נשי וצילומי חוץ. הוא פיתח, ערך והגדיל את צילומיו בעצמו במעבדתו. כצייר שעסק במופשט, שילב בצילומי העירום דימויים מופשטים. ב-1967 הוציא לאור ספר צילומים של נשים עירומות שכותרתו "עירומים בישראל".הוא גם ניסה לשלב ציור וצילום עירום יחדיו, והציג ב-1967 את עבודותיו אלה בתערוכה בגלריה קטנה בתל אביב. הביקורת לא החמיאה לו והוא הפסיק לעסוק בצילום. בשנת 2012, אצרה דליה מנור תערוכה רטרוספקטיבית של עבודות ציור ותצלומי עירום נשי, שלדברי אחד המבקרים נראו לו כ"פורנו רך".
סיאה צ'אל
סיאה צ'אל (בפרסית: سیاه چال, "הבור השחור") הוא צינוק בו היה כלוא מירזא חסין עלי נורי, לימים בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, למשך 4 חודשים, אוגוסט-דצמבר 1848 ובו חווה את ההתגלות האלוהית הראשונה שלו. בשנת 1868 נהרס הצינוק ונבנה מעליו תיאטרון לאומי מלכותי בשם Tekyeh Dowlat, تکیه دولت, ששימש גם כבית אופרה, על ידי השאה נאצר א-דין שאה קאג'אר. משנת 1954 ועד המהפכה האיראנית ב-1979 הוכרז המקום כנכס בהאי, לאחר מכן נהרס וכיום משמש המקום כבנק.
רקע
תנועת הבאבים בראשות הבאב, מירזא עלי מחמד, צמחה בפרס מתוך הזרם השיעי האסלאמי בראשית המאה ה-19, אולם אינה מוגדרת כזרם בתוכו. מירזא עלי ראה בעצמו "באב", שער, בין העולם לבין אמאם הדור, האמאם הנסתר. בהמשך התחיל לראות עצמו כמהדי, התגלות נבואית אלוהית, גילוי גשמי של רוח העולם והאמת המושלמת. הדת הבאבית כמו גם הדת הבהאית, הביאה לעולם ספר חדש שאינו מבטל את הקוראן או את הספרים האחרים, אלא מחדש אותם.
הבשורה אותה בישר הבאב הייתה גם כן חדשה שכן במרכזה עמד האדם ולא האל. בין קריאותיו, קרא לשוויון מלא לנשים כחלק משוויון מלא בין כל האנושות, ללא הבדל דת ומעמד. קריאתו לתיקון הייתה דתית כמו גם סוציאלית וחינוכית. את תכלית תורתו קיבץ בספר בשם באין, שנחשב קדוש, בו גם הקפיד לכתוב על הנביא שעתיד להתגלות אחריו. כתבים אלו, הקנו בחלוף השנים לבאב את התואר "מבשר הדת הבהאית", כינוי שהוענק לו על ידי הבהאים, מאחר שמייסד הדת, בהאא אללה נתפס כמהדי עליו דיבר הבאב.
הבאבים שהתקדמו ונפוצו בפרובינציות שמדרום לים הכספי, חוו לעיתים תכופות התנגשויות וגילויי אלימות מצד האוכלוסייה השיעית, התנגדות שהלכה והתגברה. במסגרת אחת ההתנגשויות הרגו הבאבים כמה ממתנגדיהם, והתבצרו במסגד שיח' טברסי באוקטובר 1848. במבצר הם הצליחו לתכנן מערכות שונות ובתוך כך להבריח חלק מהחיילים הפרסים שרדפו אותם. למרות כוח ההישרדות והנחישות להביס את מתנגדיהם, חלק גדול ממנהיגיהם נהרגו. תקופת ההתבצרות סימנה את הבאבים כגורם אלים שחותר תחת השלטון, דבר שהוביל לתעמולת הסתה ורדיפה עיקשת אחריהם, תוך הוצאה להורג של חשובי הקהילה וחברי קבוצת "אותיות הח"י". ביולי 1850 הוחלט על הוצאתו להורג של הבאב, בידי 750 חיילים ארמנים. הבאב יחד עם מספר תלמידים שביקשו למות עמו עמד בפני כיתת יורים, מוכן לפקודה, אלא שבאורח פלא הצליח לנוס ממטח הירי לעברם. מיד לאחר מכן הוא נתפס בתא בו היה כלוא קודם לכן, והוצא להורג.
אירועים מטלטלים אלו העמידו את הקהילה הבאבית בפני משבר אמיתי שכן הבאב לא מינה בצורה פורמלית יורש שימשיך את תורתו. התדיינות שנערכה מאוחר יותר בקרב הקהילה קבעה את היורש המתאים לתפקיד, מירזא יחיא, אחיו של מירזא חסין עלי נורי, חבר הדת הבאבית ובן למשפחת אצולה. מירזא יחיא השתייך לקבוצה באבית מילטנטית שהדגישה את החשיבות של מלחמת מצווה, כפי שהיה נהוג במסורת השיעית. ראש התנועה, מלא שיח' עלי תרשיזי, הידוע בכינויו עט'ים, קיבל דרשה מן הבאב בה קבע כי הבאב, הוא הקאאם, מוטיב הקשור בשיעה למלחמת מצווה, מה ששימש מבחינתם של כמה מחברי הקבוצה, הצדקה לפעולה חסרת רסן. באופן זה חתרה התנועה יחד עם 3 באבים קיצוניים למאבק עיקש שיביא לסילוק השאה, מאבק שהסתיים בניסיון התנקשות בו באוגוסט 1852. השאה, שנכנס לבהלה, החל לרדוף את הבאבים עד חורמה והחרים את רכושם. מאות נאסרו ורבים הוצאו להורג. באותן רדיפות נמלט מירזא יחיא והגיע לעיראק, בעוד אחיו, חסין עלי נורי, מסר עצמו לשלטונות על אף כי טען שלא הייתה לו כל נגיעה בדבר. (כפי שבא לידי ביטוי בכתביו של בהאא אללה). עלי נורי הובל לטהראן בשלשלאות ונכלא בשבי בסיאה צ'אל, הבור השחור, אפיזודה שנחשבת לאבן דרך ומסמלת את נקודת הפתיחה של הדת הבהאית.
השהות בשבי
בהאא אללה יחד עם 30 באבים נוספים נכלאו בטהראן, שם היה מושב המלך, בבור השחור שהיה ידוע לשמצה. הבור מתואר על פי בהאא אללה, כצינוק תת-קרקעי חשוך וצר, ששימש כמקווה מים. בכתביו מספר כי הם נעו במסדרון ארוך ואפל, ממנו ירדו שלוש קומות במדרגות תלולות. הצינוק היה אפוף חשיכה, ונכלאו בו עוד כ-150 אסירים, גנבים, מתנקשים ושודדי דרכים. המקום היה מצחין וקודר, ללא מוצא. האסירים שהו בתנאים קשים וחלקם אף היו מחוסרי בגדים או מצעים לשכב עליהם.
בכל יום היו השומרים יורדים לבור, תופסים אסיר אחד או יותר ומוצאים אותו להורג בסצינות אכזריות - מפציצים אותם מתוך פיות של תותחים, עורפים את ראשם עם גרזן, סוקלים אותם עם חרבות, ובדרכים מזוויעות נוספות. (כפי שבא לידי ביטוי בכתביו של בהאא אללה). בעוד השומרים המלכותיים לא הביעו מידה של אמפתיה, המוציאים להורג הפגינו חביבות כלפי הבאבים. בהאא אללה מספר כי אחד מהם אף הציע לו תה ואשכול ענבים.
על מנת לשמור על שפיות היה בהאא אללה מחלק את האסירים לשתי קבוצות ואלה היו שרים פזמוני הלל ושבח לאל. עוד הוא מוסיף כי בעת ששהו במקום, היו חושבים על מצבם של הבאבים ומעשיהם, ותהו כיצד יכלו קבוצת הבאבים בהנהגת מלא שיח' עלי תרשיזי לעשות מעשה נועז כמו ניסיון ההתנקשות בשאה וזאת בהתחשב באצילותם ובינתם הגדולה. (כפי שבא לידי ביטוי בכתביו של בהאא אללה). שהותו של בהאא אללה בבור השחור הערימה קשיים גם על בני משפחתו. בנו, עבאס אפנדי, ולימים עבד אלבהאא, הורשה לבקר לפרקים בבית הכלא. הוא מתאר את מראה אביו כבול בשלשלאות כמראה קורע לב שליווה אותו לשארית חייו. כמו כן ביתו בטהראן ושאר בני משפחתו הפכו למטרה להתנכלות ההמון.
ההתגלות האלוהית
בהיותו בכלא חווה חסין עלי נורי התגלות אלוהית. הוא מספר כי בעת שהיה שקוע בסבלו, שמע קול מופלא ומתוק מתנגן מעל ראשו. לפי עדותו הייתה זו התגלמות בתולת גן העדן, חוריה, אשר גילתה לו את סוד מהותו. "כשהפניתי את פני ראיתי עלמה - התגלמות זכר שם האלוהים – מרחפת באוויר מולי... בהצביעה אל ראשי, היא נשאה את דברה לכל שוכני שמים ויושבים ארץ לאמור: 'באלוהים! זה הוא אהובם הגדול ביותר של כל העולמות ואתם אינכם מכירים! זה הוא יופיו של האלוהים בקרבכם, וכוח שררתו ביניכם אילו רק יכולתם להבין. זה הוא הוד האלוהים ואוצרו, הוא הסיבה של האלוהים והוא פארו והדרו לכל מי שמצוי במלכויות ההתגלות והבריאה אילו הייתם מבחינים'". (מתוך חיבורו של בהאא אללה "פרשת ההיכל"). הוא מספר כי נשמתה של חוריה הביאה עמה שמחה, לחייה הבהירות ופניה זרחו עם ברק של אלוהים.
ההתגלות האלוהית למעשה שכנעה אותו שהוא הניצוץ האלוהי בעצמו, "טהור", ושמה אותו בשורה אחת עם גדולי הנביאים שחוו הארה אלוהית בחייהם - בודהה, משה, ישו ומוחמד, בזכות כך הפך מעוד אדם מאמין, לנושא הבשורה האלוהית.
בתולת גן העדן נהייתה מזוהה כסמל בהאי והצטיירה כהתגלות רוח הקודש, בכך מינף הסיפור את הצלחת הדת במערב.
היציאה מהשבי
משפחתו של בהאא אלהה הייתה בקשרים טובים עם המשלחת הדיפלומטית הרוסית, שכן אביו עבד בשירותיה, וזו הפעילה לחץ כבד על השאה להביא לשחרורו של בהאא אללה, זאת על אחת כמה וכמה שלא נמצאו כל ראיות נגדו. בעקבות כך שוחרר בהאא אללה מהחור השחור בצו ממשלתי לאחר 4 חודשים, בתנאי שיגורש לגלות. רכושו ונכסיו הוחרמו ממנו מיידית. הנציבות הרוסית הציעה לו חסות ומקלט בשטחי שלטונה אלא שבהאא אללה סירב להצעה ולבסוף גורש לבגדאד, שהייתה תחת השליטה של האימפריה העות'מאנית, בה שהה 10 שנים.
לקריאה נוספת
http://bahaiteachings.org/message-bahaullah-received-black-pit
http://bahaistories.blogspot.com/2010/03/prisoner-in-siyah-chal.html
http://reference.bahai.org/en/t/bic/SB/sb-3.html.utf8#gr5
כזבי בת צור
כָּזְבִּי בַת צוּר היא דמות המוזכרת בפרשת בלק ופרשת פינחס, שהייתה בת אחד מחמשת נשיאי מדין (לפי חז"ל מדובר בבלק שהפך למלך מואב ). כזבי זנתה עם נשיא שבט שמעון, זמרי בן סלוא, בזמן חניית בני ישראל בשיטים. בתגובה למעשה הרג פינחס את שניהם ברומח.
הרקע למעשה הזנות
לפי הכתוב בתורה, לאחר ארבעים שנות הנדודים במדבר הגיע עם ישראל לשיטים ,שם חנה. קודם לכן ניסה בלעם, שנשכר על ידי בלק בן ציפור מלך מואב, לקלל את ישראל אך ה' שם בפיו דברי ברכה. המדרש מביא כי כאשר בלעם ראה זאת, ייעץ לבלק להכשילם על ידי בנות מדין. בלק קיבל את העצה ושלחן. הן פיתו חלק מעם ישראל לזנות עמהן ושכנעום להשתחוות לבעל פעור.
מעשה הזנות
שיא החטא של העם מגולם בלקיחת זמרי בן סלוא נשיא שבט שמעון בריש גלי את כזבי בת צור והכנסתה לעין כל לאוהלו כדי לשכב עימה. בעת ההימשכות של ישראל אחר בנות מואב ומדיין וסגידתם לבעל פעור עקב כך, פורצת מגפה בעם.
על פי המדרש (ירושלמי סנהדרין פ"ט) תפס זמרי את כזבי המדינית בבלוריתה ובא לפני משה בשאלה: "בן עמרם (כביטוי לזלזול)! זו אסורה או מותרת? ואם תאמר אסורה, בת יתרו (צפורה, אשת משה) מי התירה לך?" זאת למרות שמשה היה מותר לו לשאת את צפורה, מאחר שלקחה לפני מתן תורה. אבל מאחר שזמרי לא בא כדי לשאול הלכה אלא להתריס בלבד, נעלמה ממשה ההלכה והוא לא ידע להסביר את מעשיו. הדבר גרם לתגובה קשה בעם: "געו כולם בבכיה, והיינו דכתיב והמה בוכים פתח אוהל מועד".
הריגת זמרי וכזבי
המקרא מתאר את הריגתם בקצרה:.
ויליאם מודי
ויליאם הנרי מודי (באנגלית: William Henry Moody; ) היה פוליטיקאי ושופט אמריקאי, שהחזיק במשרות בכל שלוש זרועות הממשל של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
קורות חייו
ויליאם מודי נולד בניוברי, מסצ'וסטס. הוא היה בנם של הנרי לורד מודי ושל מליסה אוגוסטה (לבית אמרסון) מודי. אביו החזיק בבעלותו כמה חוות וניהל אותן. ויליאם מודי למד בבתי הספר המקומיים בניוברי, בסיילם ובדנברס. ב-1872 הוא סיים את לימודיו באקדמיית פיליפס. ב-1876 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, שם הוא היה חבר באחוות פי בטא קפא. לאחר ארבעה חודשי לימודים בבית הספר הרווארד למשפטים, הוא החל להשתלם במשפטים במשרדו של ריצ'רד הנרי דאנה הבן וב-1878 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מסצ'וסטס.
חבר הקונגרס
מודי נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס וכיהן בו מ-1895 ועד 1902. הוא היה חבר בוועדת ההקצבות רבת העוצמה וכן בוועדת האזורים המבודדים, ועדת ההוצאות של מחלקת המשפטים והוועדה המשותפת לענייני הדואר. ב-1899 הוא היה מועמד להחליף את תומאס ב. ריד כיושב ראש בית הנבחרים, אך לתפקיד נבחר דייוויד ב. הנדרסון.
מזכיר הצי
בין השנים 1902–1904 כיהן מודי בממשלו של הנשיא תאודור רוזוולט כמזכיר הצי של ארצות הברית. הוא פיקח על הרחבת הצי שהתקיימה בתקופת נשיאותו של רוזוולט, כולל הגדלת מספר הספינות, וכן המאמץ להגדלת כוח האדם של הצי באמצעות שיפור דרכי הגיוס של מלחים ממדינות שלא שוכנות לחופי הים. מודי גם ניהל את המשא ומתן עם ממשלת קובה על חוזה החכירה המקורי שאפשר את הקמת והחזקת בסיס הצי במפרץ גואנטנמו.
התובע הכללי
לאחר תום כהונתו כמזכיר הצי, ועד 1906, כיהן מודי כתובע הכללי של ארצות הברית. בתפקידו זה הוא ניהל באופן פעיל את צעדי המדיניות של הנשיא רוזוולט להיטיב עם חברות "טובות" כמו תאגיד הפלדה U.S. Steel, ולהעמיד לדין חברות "רעות" כמו סטנדרד אויל.
לאחר שלא עלה בידו לשכנע את ויליאם הווארד טאפט להתמנות כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, מינה הנשיא רוזוולט את מודי למשרת שיפוט זו. מינויו אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-12 בדצמבר 1906 והוא נכנס לתפקידו ב-16 בדצמבר.
שופט בבית המשפט העליון
כהונתו של מודי בבית המשפט העליון הייתה קצרה יחסית, אך רצופת אירועים. הוא פרסם 67 חוות דעת וחמש חוות דעת מיעוט. חוות הדעת הבולטת ביותר שלו הייתה חוות דעת המיעוט ב"תיק חבות המעבידים" (Employers Liability Cases) ב-1908, שבו הוא החזיק בדעה שסמכות הקונגרס להסדיר את הסחר הבין-מדינתי כללה את היכולת לחוקק חוקים בנוגע ליחסי עובד-מעביד. בעוד שהוא בדרך כלל צידד בסמכות הממשלה הפדרלית, בחוות דעת שהוא פרסם בתיק כמו "טווינינג נגד ניו ג'רזי" משנת 1908, הוא החזיק בדעה שההגנה שמקנה התיקון החמישי כנגד הפללה עצמית, אינה קבילה במקרים שנדונים בבתי המשפט של המדינות. הוא גם היה זה שניסח את פסק הדין שהתקבל פה אחד במקרה המפורסם של "חברת הרכבות לואיוויל ונאשוויל נגד מוטלי", שהגביל את הסמכות השיפוטית הפדרלית למקרים בהם עילת התביעה מבוססת על החוק הפדרלי.
ב-1908 סבל מודי משיגרון קשה. המחלה השפיעה עליו עד כדי כך שהפעם האחרונה בה הוא ישב על כס השיפוט הייתה ב-7 במאי 1909, ולאחר מכן הוא פרש לתקופה קצרה לצורך החלמה, אך הוא מעולם לא שב לבית המשפט. באותה שנה הצטמצם מספר השופטים בבית המשפט העליון הן בשל בעיות בריאות של השופטים והן בשל הגעתם לגיל פרישה. הנשיא טאפט קבע אז שיא של חמישה מינויים בשנה אחת והוא האיץ במודי, שהיה אז צעיר השופטים, בן 55, לפרוש. לאחר שעלה בידו של הנשיא לשכנע את הקונגרס להעביר חוק מיוחד שיקנה למודי הטבות פרישה שבאופן רגיל הוענקו לשופטים שפרשו בגיל 70 או לאחר עשר שנות כהונה, פרש מודי מכס השיפוט ב-20 בנובמבר 1910.
מותו ומורשתו
ויליאם מודי נפטר בהייווריל, מסצ'וסטס ב-2 ביולי 1917. הוא מעולם לא נישא ולא היו לו ילדים. הוא נטמן בבית הקברות בייפילד שבג'ורג'טאון, מסצ'וסטס.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות בשנות ה-20 של המאה ה-20.
ב-2018 יצא לאקרנים סרט קולנוע על פרשת משפטה של ליזי בורדן. את דמותו של מודי בסרט גילם השחקן ג'יי הגיולי.
פסגת אוברטון
פסגת אוברטון (באנגלית: Overton Peak) היא פסגה בהרי דסקו בקצה הדרום מזרחי של האי רוטשילד, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 550 מטרים מעל פני הים; הפסגה היא ההר ה-5,015 בגובהו באנטארקטיקה.
מקור השם
הפסגה נקראת על שמו של רוברט ה. אוברטון (Robert H. Overton), שהיה קצין המבצעים באונייה שוברת הקרח של משמר החופים של ארצות הברית USCGC Westwind, במהלך מבצע דיפ פריז, בשנת 1971.
לקריאה נוספת
• J.L. SMELLIE, Lithostratigraphy of Miocene-Recent, alkaline volcanic fields in the Antarctic Peninsula and eastern Ellsworth Land, Antarctic Science 71 (3): 362-378 (1999)
הטיעון הקוסמולוגי
הטיעון הקוסמולוגי הוא טיעון להוכחת קיום האל. ידוע גם בשם טיעון הסיבה הראשונית. לטיעון שלוש גרסאות: הטיעון הסיבתי לקיום (in esse), הטיעון התלוי ועומד (in fieri) והטיעון על פי ההיתכנות.
גוטפריד לייבניץ, פילוסוף גרמני, העלה טיעון דומה ב"עקרון הסיבה המספקת" שלו משנת 1714: "אין בנמצא עובדה נכונה או קיימת, או הנחה נכונה, בלי שתהיה סיבה מספקת להיותה כך ולא אחרת, על אף שאיננו יכולים לדעת סיבות אלו ברוב המקרים." הוא תמצת את הטיעון הקוסמולוגי כך: "מדוע יש משהו במקום לא כלום? הסיבה המספיקה... נמצאת במהות אשר... היא ישות הכרחית שסיבת קיומה מוכלת בתוך עצמה."
הטיעון של תומאס אקווינאס אינו מבקש להוכיח דבר מעבר לעצם קיום האל, אך פילוסופים סכולסטיים ניסו להרחיבו כדי להוכיח לוגית תכונות כמו היותו כל יכול, היותו פשוט (כלומר, לא מורכב מחלקים בסיסיים יותר), ועוד. לא ניתן היה לדעתם להקיש דברים נוספים אודות האל באמצעות ההגיון אלא רק באמצעות התגלות אלוהית, כמו האמונה הנוצרית בשילוש הקדוש.
הטיעון
מבחינה לוגית, טיעון הסיבה הראשונית הוא בעל המבנה הבא:
מבחינה לוגית, הנחת ה"ציר" – זה שעליו בנויה כל ההוכחה, הוא שלקיום חייבת להיות סיבה (או מחולל, או גורם). כלומר, שהוא נוצר בנקודה כלשהי בזמן והסיבה להיווצרותו, האל או "הסיבה הראשונית", הייתה חייבת להיות קודמת לו וחיצונית לו. ויליאם ליין קרייג פיתח בעקבות תאוריית המפץ הגדול גרסה עדכנית יותר של ההוכחה הקוסמולוגית:
מכניקת הקוואנטים נחשבת בעיני כמה כהפרכה של תקפות ההנחה הראשונית בטיעון זה, בטענה שחלקיקים תת-אטומיים מסוימים עשויים להיווצר ואף להיעלם בעקבות תנודות ספונטניות באנרגיה בוואקום. אך מקרים כאלו אינם מפרים את חוק שימור האנרגיה ועל כן אינם משנים את העיקרון. יתר על כן, החלקיקים התת-אטומיים נוצרים תחת מערכת מאוד נוקשה של חוקי טבע, כך שלא נכון לטעון שהם נוצרים מאין.
ביקורת הטיעון
הטיעון הקוסמולוגי מבוסס על הנחת הציר שלכל אירוע חייבת להיות סיבה ושאלוהים הוא הסיבה הראשונית. ל"אלוהים" כאן לא מיוחסות תכונות כלשהן, לבד משמו והיותו "הסיבה הראשונית", כך שלמעשה אין כאן הוכחה או אף ניסיון להוכחה כי אכן קיימת אותה ישות המכונה "אלוהים" שלה התכונות המיוחסות לה בדרך כלל. ישנו דיון ער בשאלה האם הייקום התקיים מאז ומעולם או שהוא נוצר בנקודה כלשהי בזמן, כפי שטוענת תאוריית המפץ הגדול, אך ויכוח זה אינו נוגע למהות הטיעון הקוסמולוגי, אם כהפרכה ואם כהוכחה לנכונותו, במיוחד מאחר שלא ניתן לאשש או להפריך אחת משתי הטענות באופן ברור.
אם מקבלים את "עקרון הסיבה המספקת" של לייבניץ שלכל דבר יש סיבה כי אז הדבר הראשון חייב להיות:
רנה דקארט דבק בעקרון הראשון (causa sui), למרות הבעייתיות שבהעלאת טיעון כה אמורפי וגם בגלל בעיית הקדימות: אם דבר הוא סיבת עצמו, הדבר חייב להתקיים כדי שניתן יהיה לייחס לו את היותו סיבת עצמו - כלומר, סמטה ללא מוצא מבחינה לוגית. תומאס מאקווינס דבק בעקרון השני; ואילו חסידי הטיעון השלישי חייבים להקדים כאן את הטיעון האונטולוגי (ומכאן, יוצאים לפי שעה אל מחוץ לגבולות ההוכחה הקוסמולוגית).
ההפרכה הבסיסית ביותר של הטיעון הקוסמולוגי יכולה לבוא באמצעות דחיית "עקרון הסיבה המספקת" של לייבניץ. כלומר, טענה שאין הכרח שלכל דבר תהיה סיבה מספקת. ישנם כמה טיעונים שניתן להעלות בהקשר זה. אחד הוא טיעון לוגי הנוגע לניסיונו של לייבניץ להסביר דבר באמצעות אותו דבר עצמו. לדוגמה, אם חייבת להיות סיבה לקיומו של היקום וסיבה זו היא אלוהים, הרי שעל השאלה מהי הסיבה לקיום אלוהים יהיה לייבניץ חייב להשיב שאלוהים הוא סיבת עצמו או, בניסוח אחר, יש אל כי האל ישנו. אכן, מי שיתכחש לעקרון הסיבה המספקת יצטרך להפסיק להשתמש בשאלת ה"למה", מפני שזהו הבסיס לקיומה של שאלה זו.
אמנם הפרכה זו היא רק לפי הגרסה הישנה של הטענה הקוסמולוגית שבה לכל דבר קיים חייב להיות סיבה. אבל לפי גרסתו של ויליאם ליין קרייג להוכחה הקוסמולוגית שנובעת מההוכחה שהעולם אכן התחיל לא ניתן לקשר בין סיבת האל לסיבת העולם, משום שדווקא לכל מה שמתחיל חייב להיות סיבה אך דבר אשר לא התחיל אינו נזקק לסיבת קיום.
הטיעון הקוסמולוגי של קאלאם
הטיעון הקוסמולוגי של קאלאם (באנגלית: The Kalam cosmological argument), נכתב גם טיעון קאלאם וכן טיעון קלאם או טיעון קלם הוא גרסה נפוצה של הטיעון הקוסמולוגי שמטרתו להוכיח שלכל מה שמתחיל להתקיים (כלומר כל מה שאינו נצחי) יש סיבה.
הטיעון מורכב משלושה הנחות:
הטיעון נראה פשוט אך יש דיון בכל אחת מהנחותיו:
דיון בהנחה הראשונה של טיעון קאלאם
ווס מוריסטון (Wes Morriston) וגראהם אופי (Graham Oppy) ביקרו את האינטואיטיביות של הטיעון הראשון. גראהם אופי שאל, למה בכלל להניח שלכל מה שמתחיל להתקיים יש סיבה? ויליאם ליין קרייג (William Lane Craig) השיב:
מצד אחד, מעולם לא תועד, בשום גוף ידע, משהו שהתקיים בלי להיות נצחי או בלי להיות נוצר-סיבתית וכל טענה ש"נוצר" דבר כזה היא אבסורד (נכונות אינדוקטיבית); מצד שני, אם ההנחה הראשונה לא נכונה אז אפשר לטעון שכל דבר יכול להיווצר ללא סיבה ולא רק היקום, למשל, גם אופניים יכולים לפתאום להופיע סתם כך במרחב הפיזיקלי, בלי סיבה. הפיזיקאי האתאיסט שון קרול (Sean M. Carroll) טען שהטענה לא נכונה לגבי אופניים אך כן נכונה לגבי יקומים שלמים.
ג'ון לסלי מאקי (J. L. Mackie) ניסה לפנות לתזה התפישתנית של דייוויד יום לפיה מה שניתן לדמיין בנפש יכול להתקיים (ובגלל שניתן לדמיין משהו שמתחיל להתקיים בלי סיבה אז זה אפשרי), אך טיעונו הופרך מאת ברוס ריישנבאך (Bruce Reichenbach) וג'ם אנסקומב (G. E. M. Anscombe) שטענו לבעיות לוגיות עם התזה וכן קרייג עצמו טען:
ניתן להבין מדברי ווס מוריסטון שהיות ואין לנו ניסיון עם היווצרות יקומים או עם סביבות טרום-יקומיות באופן כללי, אז לא נכון לקבוע שיקומים לא באים לקיום ללא סיבה אבל הפנייה אל ניסיון שגויה במקרה זה כי לבני אדם אין טכנולוגיה לתעד היווצרות יקומים מבחוץ.
דיון בהנחה השנייה של טיעון קאלאם
קרייג טען לנכונות ההנחה מסיבות אלה:
ביקורת עלתה על טענתו של קרייג לכך שלא ייתכנו במציאות דברים אין סופיים אמיתיים (להבדיל מהגדרת אין סוף פרקטית כמו במתמטיקה) ואכן המדע לא גילה משהו אין סופי שקיים במציאות (מלבד אולי המציאות עצמה, קרי, המרחב הפיזיקלי עצמו).
דיון בהנחה השלישית של טיעון קאלאם
ישנה ביקורת לפיה אין הכרח שהסיבה היא דווקא אל אחד, אלא אולי שניים או יותר.
ישנה ביקורת נוספת לפיה המונח "אלוהים" משתנה במשמעותו לישות פיזיקלית או כמה ישויות פיזיקליות שיצרה או יצרו את היקום כמעין מתכנת-על היוצר תוכנת מחשב מאד מורכבת.
פושון
פוּשׁוּן (בסינית מפושטת: 抚顺; בסינית מסורתית: 撫順; בפין-יין: Fǔshùn) היא נציבות עירונית במזרח מחוז ליאונינג שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין. הנציבות גובלת גובלת בבירת המחוז שניאנג ממערב, מצפון, בנשי מדרום ומחוז ג'ילין ממזרח. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 1,861,372 תושבים בשטח כולל של 11,269 קילומטרים רבועים, מתוכם 1,322,098 בשטח האורבני. העיר הייתה חלק מרוסיה עד 1905, עברה ליפן וב-1945 עברה לרפובליקה העממית של סין. העיר ידועה במשאבי הטבע הרבים שבסביבתה ונקראת גם "בירת הפחם" בשל הכמות הענקית של יצור פחם בה.
הגיבור הראשי של הסרט המאהב נולד בעיר. העיר היא גם מקום הולדתה של טניסאית השולחן הסינית ואנג נאן.
פושון היא מרכז תיירותי בצפון-מזרח סין, בגלל ההרים והיערות המכסים 40% משטח העיר. הפארק-יער הלאומי "הושי" המרוחק 55 ק"מ ממרכז העיר מדורג על ידי ממשלת סין מבחינה תיירותית כ-"AAAA" (אזור משיכה תיירותי).
פסגת תומה
פסגת תומה או פסגת ת'ומה (באנגלית: Thuma Peak) היא פסגה שאינה מכוסה קרח בהרי דסקו בקצה הדרום מזרחי של האי רוטשילד, שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת 3 קילומטרים צפונית-מערבית לפסגת אוברטון.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
פיג'י במשחקים האולימפיים
פיג'י השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מלבורן (1956), עוד בהיותה מושבה בריטית, והיא המשיכה להשתתף במשחקים גם לאחר קבלת עצמאותה ב-1970. היא נעדרה מהמשחקים רק פעמיים: מאולימפיאדת טוקיו (1964) ומאולימפיאדת מוסקבה (1980), אותה החרימה, כמדינות רבות נוספות, בשל הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
הישגיהם של הספורטאים הפיג'יים היו בדרך כלל סמליים בלבד. השייט טוני פיליפ הגיע למקום העשירי באולימפיאדת ברצלונה (1992) (במפרשית מדגם לכנר) ובאולימפיאדת סידני (2000) (בדגם מיסטרל). באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוחזר למשחקים האולימפיים ענף הספורט הפופולרי בפיג'י, הרוגבי, לאחר היעדרות של 92 שנים, בפורמט של רוגבי שביעיות. נבחרת הרוגבי של פיג'י זכתה במדליית הזהב האולימפית הראשונה בתולדות המדינה, לאחר ניצחון 5-20 על נבחרת יפן בחצי הגמר וניצחון 7-43 על בריטניה במשחק הגמר. נבחרת הנשים השתתפה גם היא בטורניר, והודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת בריטניה.
פיג'י השתתפה לסירוגין גם בשלוש אולימפיאדות חורף מאז אולימפיאדת קלגרי (1988). בכל אחד מהמשחקים ייצג את פיג'י ספורטאי בודד, שלא הגיע להישגים משמעותיים.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
סילוקית
סילוקית הוא מסמך בנקאי אשר ניתן ללווה על ידי בנק מסחרי, בנק למשכנתאות או גוף מממן מורשה אחר בעת סילוק הלוואה.
בסילוקית מצוין: סכום ההלוואה, שיעור הריבית, סוג ההלוואה ולוח הסילוקין, הצמדה, סכום לסילוק, תאריך ההלוואה ותאריך מיועד לסיום. תאריך הנפקת הסילוקית הוא תאריך סילוק ההלוואה אלא אם צוין אחרת על ידי הגוף המלווה על גבי הסילוקית.
אלגוריתם גרצל
אלגוריתם גרצל הוא אלגוריתם עיבוד אותות ספרתי (DSP) המזהה מרכיבי תדר באות. האלגוריתם פורסם על ידי ד"ר ג'רלד גרצל ב-1958.
המדד להעדפת אלגוריתם הFFT יהיה כאשר M הוא מספר פסי התדר הנדרשים. במקרה שלנו M שווה לכל היותר 8 ועבור 777 דגימות האלגוריתם של גרצל כבר יותר יעיל. כמו כן FFT מחייב כמות דגימות שהיא בדיוק חזקה שלמה של 2 ואחסון של טבלאות ערכים של פונקציות הקוסינוס והסינוס הדרושות לחישוב, ובכך המימוש שלו מורכב יותר ודורש יותר שורות קוד.
אחד השימושים החשובים של אלגוריתם גרצל הוא זיהוי טונים בטלפוניה (DTMF), על ידי איתור מרכיבי התדר שמכיל האות.
פירוט האלגוריתם
צורת העבודה של האלגוריתם היא חישוב נוסחת נסיגה התלויה בערכי דגימות קודמות. המשוואה לחישוב הסדרה היא:
(s(n) = x(n)+2cos(2πω)s(n−1)−s(n−2
כאשר, ערכי הדגימות (s(-2) ,s(-1 שווים לאפס. עבור ערך ידוע של ω מדובר בחיבור אחד חיסור אחד והכפלה אחת. האלגוריתם מממש מסנן IIR מסדר שני כאשר במוצא אמורים להתקבל ערכי ה DFT של האות. צורת העבודה היא כדלהלן: התמרת Z של המשוואה תהיה: אם נעביר את התוצאה במסנן הבא:
בחזרה למישור הזמן נקבל:
או בעצם DFT מוכפל בגודל קבוע.
כדי לקבל רק את ה DFT במוצא נגדיר:
{(X(ω) = y(N − 1)e^{−2πiω(N − 1)} = (s(N − 1) – e^{−2πiω}s(N − 2))e^{−2πiω (N − 1
כאשר (y(N-1 הוא מוצא המסנן עבור N דגימות בשימוש עם הגדרת המסנן השני. מכיוון ש ω הוא התדר הדיגיטלי ביחידות של מחזורים הנדרשים למטרת דגימה אחת, אזי ωN הוא גודל שלם, k. נובע מכך שניתן לפשט את המשוואה ל:
(X(ω) = (s(N − 1) – e^{−2πiω}s(N − 2))e^{+2πiω} = e^{+ 2πiω}s(N − 1) − s(N − 2
אם נחשב את הערך המוחלט של המוצא נקבל:
(X(ω)X'(ω) = s(N − 2)² + s(N − 1)² − 2cos(2πω)s(N − 2)s(N − 1
ראשטריה סוויאמסווק סאנג
ראשטריה סוויאמסווק סאנג (תרגום: "ארגון פטריוטי לאומי", באנגלית: Rashtriya Swayamsevak Sangh או RSS) הוא ארגון צדקה, חינוך והתנדבות הינדי לאומי. הגדרתה העצמית של RSS מציינת שהתנועה מבוססת על אידאולוגיה של שירות עצמי למען המדינה ללא תנאי לתמורה עצמית.
RSS הוקמה ב 1925 כקבוצה חינוכית לאימון גברים הינדים לבניית אופי כדי לשמר ולחזק את החברה ההינדית, להוות משקל נגד מול הכיבוש הבריטי בהודו ולדכא מוקדי בדלנות מוסלמית קיצונית.