cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גנגנם סטייל
הופעות בתקשורת ובאירועים ציבוריים
עם עליית הפופולריות של השיר, ציטטו אותו גם אנשי עסקים ומנהיגים פוליטיים. ב-23 באוקטובר, למשל, נפגש סיי במטה האומות המאוחדות בניו יורק עם מזכ"ל האו"ם באן קי-מון, שאמר כי לשיר יש "כוח להביא שלום עולמי". במהלך הפגישה באן קי-מון הדגים את צעדי הריקוד של השיר, ואמר כי.
השפעה
הקליפ של השיר הפך לסרטון ויראלי ונחשב לתופעת אינטרנט. האלי סקוף מהפינגטון פוסט ציטטה את התיאור הרשמי של הקליפ ב-YouTube שמצהיר כי השיר מאופיין ב"קצב ממכר ביותר", והוסיפה כי תיאור זה אינו תלוש מהמציאות, בהתחשב ב"אובבסיה הזו שפיתחנו כלפי השיר".
ב-16 באוגוסט 2012, בהופעה במנילה, בירת הפיליפינים, ביצעה הזמרת נלי פורטדו גרסת כיסוי לשיר.
ז'ו-מין פארק מסוכנות הידיעות רויטרס כתב כי. בעקבות השיר עלה מספר התיירים המבקרים ברובע גנגנם בסיאול, ו"ארגון התיירות של קוריאה", שהוא גוף ממשלתי הפועל תחת משרד התיירות הקוריאני, השיק בעקבות כך "סיור של יום אחד בגנגנם" שבו חווים המטיילים את חיי הפאר של הרובע.
ב-7 בספטמבר פרסם התאגיד הרב-לאומי סמסונג, שבסיסו בקוריאה הדרומית, כי סיי יהיה אחד מהפרזנטורים שיקדמו את סדרת המקררים מסוג Zipel של החברה. בהמשך החודש יצאה פרסומת בכיכובם של סיי ושל זמר הקיי-פופ לי סיונג-ג'י, רוקדים לרקע צלילי השיר "גנגנם סטייל" כשלמולם מקרר חכם.
ב-3 בספטמבר פרסם סוכן הכישרונות סקוטר בראון, שגילה את ג'סטין ביבר ב-YouTube, הודעה על כך שהוא וסיי החליטו לשתף פעולה מקצועית, ובכך הפך סיי ל"אמן הקוריאני הראשון שחותם על חוזה הקלטות גדול בארצות הברית" (בחברת ההקלטות Schoolboy Records של בראון).
ממשלת קוריאה הצפונית העלתה סרטון בשם "I'm Yushin style!" ("יש לי סגנון יושין!") לאתר הממשלתי Uriminzokkiri, כפרודיה על פאק גון-הייה, המועמדת לנשיאות קוריאה הדרומית מטעם המפלגה השמרנית, המפלגה שבשלטון. הסרטון מציג את תמונתה המעובדת ב-Photoshop, שבה נדמה כי היא רוקדת את ריקוד ה"גנגנם סטייל", ולועג לה על היותה תומכת מסורה בשיטת הממשל "יושין" האוטוקרטית, שהגה אביה פאק צ'ונג-הי.
סרטוני תגובה ופרודיה
מאז פורסם השיר, עלו לרשת סרטוני תגובה רבים ופרודיות לשיר. חלק מסרטונים אלו זכו לתהודה ולהתייחסות תקשורתית בינלאומית. דוגמאות לסרטוני פרודיה על "גנגנם סטייל" הם סרטונים שהעלו קודי סימפסון, ויקטוריה דאפילד, הזמר הקוריאני סיאונגרי, האחים פיין, האתר Barely Political (פרודיה על "גנגנם סטייל" ועל קים ג'ונג-איל), קבוצת CollegeHumor (פרודיה על "גנגנם סטייל" ועל המועמד לנשיאות ארצות הברית מיט רומני), אוניברסיטת אורגון (בקליפ המציג את הקמע שלה, "ברווז אורגון"), קבוצת Critiques4Geeks, The Annoying Orange ועוד. בישראל הועלו הפרודיות המצליחות "Jewish Style" ("סגנון יהודי") של קבוצת Agent K Media ו"גמבה סטייל" של האתר שרוטונים בכיכובו של יובל בינדר, עם הופעת אורח של משה פרסטר. ב-21 בנובמבר הועלה ל-YouTube הקליפ "אלקין סטייל" בחשבון הרשמי של חבר הכנסת זאב אלקין, כחלק מתעמולת הבחירות של אלקין לקראת הפריימריז במפלגת הליכוד. הקליפ מציג את דמויותיהם של חברי הכנסת אנשי השמאל אחמד טיבי, חנין זועבי ושלי יחימוביץ' ושל יריב אופנהיימר, דורית ביניש, אהוד אולמרט וציפי לבני, שקוראות שלא להצביע לאלקין בשל שורה של הצעות חוק שקידם. בפרק הראשון של העונה הרביעית בסדרה האמריקאית המצליחה "פיניאס ופרב", פיניאס, פרב, איזבלה ובנות הצופים רוקדים את ריקוד ה"גנגנם סטייל", בעוד פיניאס לבוש כמו סיי ופרב לבוש כיו-ג'ה סאק.
במהלך תקופה של שבועיים עד ל-8 באוגוסט 2012 עלו לאתר YouTube כמעט 1,000 סרטונים שבכותרת שלהם מופיעה המילה "Gangnam" ("גנגנם") או המילה "Style" ("סטייל") .
בניתוח של 78 סרטוני תגובה עם יותר מ-5,000 צפיות ב-2013 נמצא שמרבית הסרטונים נטו "למחוק" את המשמעות המקורית של הווידאו עם הפוקוס על אורח החיים של מעמד הביניים, פנאי ובידור לעומת 68 סרטוני תגובה שפורסמו במדינות מזרח התיכון שהתרכזו בסאטירה פוליטית-חברתית.
ריקודי "פלאש מוב"
בערים שונות ברחבי העולם אורגנו ריקודי פלאש מוב המוניים לצלילי השיר "גנגנם סטייל". אירוע שכזה התקיים ב-18 באוגוסט בפסדינה שבקליפורניה, בחסות רשת Mnet Media הדרום-קוריאנית. לפי רשת Australian Broadcasting Corporation האוסטרלית, נערכו ריקודי פלאש מוב לצלילי השיר גם בסידני, אוסטרליה.
ב-12 בספטמבר התמלאה כיכר טיימס שבניו יורק בקהל שרקד לצלילי השיר "גנגנם סטייל", במהלך תוכנית הבוקר של רשת ABC, "בוקר טוב אמריקה". חמישה ימים לאחר מכן השתתף סיי באירוע פלאש מוב שארגן ערוץ הבידור האמריקאי Extra בלוס אנג'לס.
בתוכנית האקטואליה הארגנטינאית Antes del Mediodía סוקר ב-3 באוגוסט ריקוד פלאש מוב של "גנגנם סטייל" שנערך אל מול האובליסק של בואנוס איירס. כמו כן, אורגנו ריקודי "פלאש מוב" רבים אחרים על ידי מעריצים שהתארגנו באינטרנט.
מיקומים במצעדים
בשבוע של 28 ביולי 2012 נכנס השיר למצעד 100 שירי הקיי-פופ המצליחים ביותר של מגזין בילבורד האמריקאי, ודורג בו במקום השישי. שבוע לאחר מכן הגיע השיר למקום הראשון במצעד, ונשאר במקום זה במשך חמישה שבועות רצופים. השיר אף הגיע למקום הראשון במצעד הקליפים לשירים ב-YouTube, של מגזין בילבורד. ב-21 באוגוסט 2012 הגיע למקום הראשון במצעד הקליפים ב-iTunes, ועקף את "As Long as You Love Me" של ג'סטין ביבר ואת "Wide Awake" של קייטי פרי; הייתה זו הפעם הראשונה שקליפ של אמן דרום-קוריאני מגיע למקום הראשון בדירוג זה. בקוריאה הדרומית זכה השיר להצלחה מיידית, הורד ב-745,000 הורדות בתשלום בשבוע הראשון לאחר הוצאתו והוא שוהה במקום הראשון במצעד גאון הקוריאני במשך חמישה השבועות שחלפו מאז הוצאתו. נכון ל-23 באוגוסט, השיר הורד ב-2,545,837 הורדות בתשלום בקוריאה הדרומית בלבד. גם בפינלנד הגיע השיר למקום הראשון במצעד ההורדות.
בשבוע שמסתיים ב-8 בספטמבר 2012, נכנס השיר למצעד ההורדות של בילבורד, במקום ה-74, עם 23,000 הורדות, ושבועיים לאחר מכן הגיע למקום ה-25 עם 61,000 הורדות. בשבוע שמסתיים ב-29 בספטמבר הגיע השיר למקום הרביעי במצעד, עם 188,000 הורדות. בגיליון שייצא ב-22 בספטמבר נכנס השיר למצעד 100 השירים המצליחים ביותר של מגזין בילבורד (Billboard Hot 100), שבו דורג במקום ה-64; בהיכנסו למצעד זה היה לשיר הקיי-פופ השני בסך הכול שמדורג במצעד, לאחר השיר "Nobody" של להקת Wonder Girls מ-2009. באותו שבוע "גנגנם סטייל" אף דורג לראשונה במצעד שירי הפופ של בילבורד, במקום ה-28. נכון ל-11 באוקטובר 2012 הורד השיר במיליון הורדות בתשלום בארצות הברית. בשבוע השני שלו במצעד 100 השירים המצליחים של בילבורד, הגיע השיר למקום ה-11 במצעד. בשבוע השלישי שלו במצעד, הגיע עד למקום השני, אחד לפני "One More Night" של מארון 5, והיה לשיר הקיי-פופ הראשון אי פעם שמגיע לעשירייה הראשונה במצעד.
בישראל דורג השיר במקום הרביעי במצעד הבינלאומי השנתי של ynet וגלגלצ לשנת 2012.
משטח קטלן
בגאומטריה, משטח קטלן, על שם אז'ן שרל קטלן, הוא משטח ישרים שכל ישריו מקבילים למישור קבוע. המשוואה הוקטורית של משוח קטלן היא מאפיין של משטחי קטלן הוא המכפלה המעורבת: [L(u), L' (u), L" (u)] = 0. משוואה פרמטרית של משטחי קטלן הוא:
אם במשטח קטלן, כל הישרים נחתכים בקטע מסוים, אז המשטח נקרא קונואיד. קטלן הוכיח שהמשטח הבורגי והמישור הם המשטחי ישרים היחידים שהם בעלי שטח מינימלי.
ברנדט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אקדמות (כתב עת)
אקדמות הוא כתב עת למחשבה יהודית שיצא לאור בשנים 1996–2015 ושב לצאת לאור בשנת 2019. כתב העת יצא לאור כפעמיים בשנה על ידי בית מורשה בירושלים. העורכים הראשונים היו עמיחי ברהולץ ודוד ענקי. החל משנת 2008 החליפה חיותה דויטש את עמיחי ברהולץ.
כתב העת נוסד במטרה לחבר את היצירה התורנית הקלאסית והיצירה האקדמית, תוך שימוש במתודות ובתובנות מודרניות, ולעיתים אף פוסט-מודרניות.
בין הכותבים היו (רשימה חלקית, לפי א"ב): פרופ׳ אריה אדרעי, הרב דוד ביגמן, פרופ' חנוך בן פזי, פרופ' בנימין בראון, הרב פרופ' יהודה ברנדס, פרופ' אליעזר דון יחיא, פרופ' דוד הנשקה, ד"ר משה הלינגר, הרבנית ד"ר מיכל טיקוצ'ינסקי, פרופ' אשר כהן, ד"ר ברוך כהנא, הרב ד"ר בנימין לאו, ד"ר יעל לוין, פרופ' שלום רוזנברג, פרופ' אבינועם רוזנק, פרופ' תמר רוס, הרב יובל שרלו.
כתב העת יצא ברציפות במשך קרוב לשני עשורים, כאשר ברוב שנותיו יצאו שני גיליונות בשנה. אחרי גיליון כז יצא כתב העת לפגרה של שנה וחצי, ולאחריה יצאו עוד שלושה גיליונות עד שבגיליון ל הודיע כתב העת על סגירתו. באביב 2019 הודיע 'בית מורשה' על חידוש פרסום כתב העת, ופרסם עוד גיליון אחד, בעריכתה של הדס אחיטוב. אולם לא ברור האם ימשיך כתב העת לראות אור.
גרמניה הצעירה
השם "גרמניה הצעירה" הופיע לראשונה ברומן "אירופה הצעירה" (1833) מאת היינריך לאובה, אך לעיקר פרסומו זכה השם לאחר שתיאודור וינבארג פתח את חיבורו "מסעות אסתטיים" במילים: "לך, גרמניה הצעירה, אני מקדיש את דברי אלה, לא לישנה".
רעיונותיו של חוג ספרותי זה איחדו משוררים, הוגי דעות ועיתונאים, כולם הביעו ביצירותיהם התנגדות לתנועת ההתבוננות והפרטיקולריזם הפנימי של הרומנטיקה הגרמנית. הם התנערו מהתנועה הרומנטית, שנחשבה א-פוליטית, וחסרה את האקטיביזם שתאפשר לה לדרוש את פריחת האינטליגנציה הגרמנית. בהתלהבותה ולוחמנותה הניחה התנועה את הזרעים לגרמניה שאחרי שלטונו של הרודן מטרניך, המאוחדת והמשוחררת מבחינה לאומית ופוליטית. על פי הדוגמה הגרמנית אף צמחו תנועות ליברליות צעירות בארצות נוספות שנטלו ממנה את שמה: "איטליה הצעירה", "וינה הצעירה", "אירלנד הצעירה" ועוד.
בחודש דצמבר 1835 הוציא הבונדסטאג צו בפרנקפורט המורה להחרים את כל כתבי אישי הקבוצה, "ובמיוחד ה. היינה", בכל מדינות האיחוד הגרמני. בנימוק הרשמי לחרם נטען בין היתר כי באמצעות ספרות יפה ניסתה "גרמניה הצעירה" לתקוף באופן החצוף ביותר את הדת הנוצרית, להטיל דופי בתנאים הקיימים ולהרוס את כל המשמעת וחיי המוסר (Sittlichkeit). המניע הסופי לחרם הייתה ככל הנראה הביקורת ההרסנית שפרסם מבקר הספרות המשפיע, וולפגנג מנצל, על "וואלי הספקנית" של קארל גוצקוב. מנצל דרש שהרומן יוכר בזאת כחיבור פורנוגרפי המסכן את החברה והמהווה חילול הקודש. בעקבות זאת פרסם היינריך היינה, שמעולם לא הרגיש שייך לגרמניה הצעירה, את חיבורו "מנצל המלשין", בו הוא תוקף אותו בחריפות רבה.
בהחלטת הבונדסטאג אמנם כונתה גרמניה הצעירה "אסכולה ספרותית" שאליה משתייכים "היינריך היינה, קרל גוצקוב, היינריך לאובה, תיאודור מונדט ולודולף וינבארג", אולם אסכולה או קבוצה כזו כלל לא היו קיימות; החיבור בין יוצרים אלו היה רופף בלבד, ומה שאיחד ביניהם הייתה המחויבות לעקרונות הליברליזם, הקריאות לחופש הדיבור, מאבק על זכויות האדם ונגד כפייה דתית. על פי תיאודור מונדט הושמט שמו של לודוויג ברנה מהרשימה עקב חיפזון יתר. עם זאת, בהיסטוריה של הספרות נחשבים שישה סופרים אלה לליבת התנועה. בהקשרים רחבים יותר שויכו לתנועה גם יוצרים כאדולף גלאסברנר (Glassbrenner), גוסטב קינה (Kühne) ומקס ולדאו (Waldau). גאורג ביכנר מוזכר אף הוא פעמים רבות כמי שמשתייך למה שכונה "גרמניה הצעירה", אך במכתב למשפחתו מינואר 1836 הוא הרחיק את עצמו מגרמניה הצעירה. יחד עם זאת ניתן להבחין במאפיינים משותפים בין שאר המחברים לביכנר, בעיקר במחאתם על מדיניות הריאקציה והרסטורציה של מטרניך.
בין המו"לים הרדיקליים שהוציאו לאור את כתבי סופרי התנועה היה זכריאס לוונטאל (1884-1810).
איטליה הגדולה
איטליה הגדולה (באיטלקית: Grande Italia) או "איטליה הקיסרית" היה מיזם שאפתני פרי יוזמתו של הפשיזם האיטלקי שמטרתו ליצור אימפריה איטלקית שתתרחב מעבר לשטחים הכלולים בתביעה המקורית של איטליה אירדנטה (קורסיקה, ניס, דלמטיה, מלטה), ותכלול טריטוריות נוספות באגן הים התיכון בהן יש אוכלוסיות של מהגרים או של קולוניאליסטים איטלקים, או שהן בתחומי ההשפעה האיטלקית, דוגמת אלבניה, מונטנגרו, צפון תוניסיה וצפון לוב. המטרה הייתה להקים מדינה איטלקית שבה החלקים שאינם איטלקים יוטמעו במדינה ותקודם קולוניזציה איטלקית. ההתפשטות לשטחים אלו הייתה אמורה לתת לאיטליה סיכוי להחזיר לעצמה את השליטה בים התיכון, שאבדה לה מאז נפילת האימפריה הרומית.
האימפריה האיטלקית הייתה ניסיון כושל להקמת "איטליה הגדולה". מאז, לא ניסתה איטליה לחדש את רעיון איטליה הגדולה.
היסטוריה
לאחר שהתמנה למושל האיים הדודקאנסיים ב-1936 החל המנהיג הפשיסטי צ'זארה מריה דה וקי (Cesare Maria De Vecchi) לקדם במסגרת המפלגה הפשיסטית של מוסוליני את הרעיון של "איטליה הקיסרית"(באיטלקית: "Italia Imperiale"), שכמו האימפריה הרומית, התפשטה מחוץ לאירופה וכללה את צפון אפריקה (החוף הרביעי או באיטלקית "Quarta Sponda" – השם שנתן מוסוליני ללוב בתקופה שהייתה תחת שלטון איטליה)
דה וקי חלם על איטליה קיסרית שתכלול לא רק את כל השטחים באירופה שהאירדנטיסטים האיטלקים תבעו (ניס, סבוי, טיצ'ינו, ונציה ג'וליה, דלמטיה, קורפו, מלטה וקורסיקה) ושהיו בהם אוכולוסיות של איטלקים מזה מאות בשנים, אלא גם את השטחים בצפון אפריקה (לוב ותוניסיה), בהם יצרו מהגרים איטלקים "קולוניות" בשלהי המאה ה-19.
לאחר 1936 ובמהלך מלחמת העולם השנייה נכללו במיזם גם האיים הדודקאנסיים היווניים (כולל האיים היוניים זקינתוס, איתקה וכו') והמשטר הפשיסטי החל לקדם תהליך של איטליזציה של איים יוונים אלו.
הצעות של דה וקי התקבלו על ידי מוסוליני בחלקן ב-1940, כשאיטליה הצטרפה למלחמת העולם השנייה, אך זכו להתנגדות (ולספקנות) מצדו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
ב-1942 עם הכיבוש האיטלקי של קורסיקה ותוניסיה, היו כל השטחים עליהם חלם דה וקי במסגרת "איטליה הגדולה" בידי איטליה, למעט מלטה, אבל המיזם לא יצא פוליטית לפועל משום שהמלחמה החלה לנטות כנגד מדינות הציר.
שלב ראשון: האיים הדודקאנסיים
דה וקי ישם את השלב הראשון לקראת "איטליה הקיסרית" (או "איטליה הגדולה") כאשר ב-1936, בהיותו מושל האיים הדודקאנסיים, הוא חייב להשתמש בשפה האיטלקית במנהל של האיים, ויצר קולוניה של 7,000 איטלקים באי רודוס ובאיים שסביבו. ב-1940 הוא מונה למועצה הפשיסטית העליונה ובמסגרתה הציע, מאוחר יותר, במהלך הכיבוש האיטלקי של יוון, את סיפוח האיים הדודקאנסיים והיוניים לממלכת איטליה יחד עם האי כיוס, שהיה שייך במהלך ההיסטוריה לרפובליקה של ג'נובה.
שלב שני: החוף הרביעי
איטלו באלבו, מנהיג פשיסטי נוסף, קידם באורח פעיל את פיתוח הקהילות האיטלקיות באזור החוף של לוב, לאחר שחבל ארץ זה נרגע עם סיומה של מלחמת גרילה ערבית. באלבו כינה את טריפוליטניה וקירנאיקה "קוורטה ספונדה" (Quarta Sponda – כלומר החוף הרביעי) של איטליה בהתייחס לשלושת החופים האחרים של איטליה: החוף המערבי, החוף המזרחי והחוף האדריאטי.
אחת מהמטרות המקוריות של איטליה בכיבוש לוב אכן הייתה להקל על מצוקת עודף האוכלוסייה והאבטלה שבאה בעקבותיה באמצעות הגירת תושבים למושבה המתפתחת. לאחר שהושג הביטחון עודדה ממשלתו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה "קולוניזציה דמוגרפית". המיזם שהחל בו איטלו באלבו, מושל לוב, הביא את 20,000 המתיישבים הראשונים ללוב בשיירה בודדת באוקטובר 1938. מתיישבים נוספים הגיעו ב-1939, ובהגיע 1940 כבר היו בלוב כ-110,000 איטלקים, שהיוו כ-12% מכלל האוכלוסייה.
התוכניות חזו מושבה איטלקית בת כחצי מיליון איטלקים לקראת 1960, כך שהאיטלקים יהוו אז כשני שלישים מהאוכלוסייה. האדמה הטובה ביותר בלוב הוקצתה למתיישבים לצורך עיבוד חקלאי, בעיקר עבור מטעי זיתים. ההתיישבות נוהלה על ידי חברה ממשלתית, "החברה לקולוניזציה של לוב", שנטלה על עצמה את ביצוע השבחת הקרקע ובניית כפרים לדוגמה והציעה הלוואות נוחות ואשראי למתיישבים בהם תמכה.
שלב שלישי: מערב הבלקנים
באביב 1941 הצליח מוסוליני – בעזרת הוורמאכט – להביס בסופו של דבר את יוון ולכבוש את אזור החוף של יוגוסלביה.
הגנרל ויטריו אמברוסיו, מפקד צבא איטליה במהלך כיבוש דלמטיה היוגוסלבית, יצר שטח כיבוש צבאי מליובליאנה עד צפון מונטנגרו שבהמשך היה עתיד להיחשב כגבול העתידי של "איטליה הגדולה" בצפון מערב חבל הבלקן. בגבולות מדרום היו כלולים ממלכת מונטנגרו הפשיסטית, אלבניה הגדולה ונסיכות פינדוס באפירוס.
דה וקי קידם גם את הכללת קורפו (ובה קהילה משמעותית של ילידי קורפו ממוצא איטלקי), האיים היוניים ואת הקבוצה הדרומית של האיים האגאיים (שפעם היו בשלטון הרפובליקה של ונציה), על מנת ליצור "קשת" שהשתרעה מהאיים הדודקאנסיים ואת האי כיוס (שהיה במהלך ההיסטוריה בשלטון הרפובליקה של ג'נובה).
במיזם זה של דה וקי, מערב הבלקן, מדרום סלובניה עד כמריה (השם שהאלבנים מכנים את אזור אפירוס ביוון), היה אמור להיות איטלקי, בדומה למיזם הנאצי הגדול הרבה יותר של גרמניה הגדולה במזרח אירופה שנועדה לספק מרחב מחיה לעם הגרמני.
מיזם שמעולם לא התממש
ב-1940 הגה דה וקי את רעיון "איטליה הקיסרית" המשתרעת באירופה מניס ועד השטחים בדלמטיה שסופחו לאיטליה בשם "Governatorato di Dalmazia" (ממשל דלמטיה) וייתכן שגם את אלבניה הגדולה (ראו מפה), האיים היוניים, נסיכות פינדוס באפירוס (צפון יוון), האיים הדודקאנסיים, והחוף הצפוני של אפריקה מתוניסיה ללוב (אזור פזאן בלוב היה עתיד להיות במעמד של מושבה של האימפריה).
דרומית לחוף הרביעי חלמו כמה מנהיגים פשיסטיים על אימפריה איטלקית שתתחיל בפזאן שהייתה כבר בשליטה איטלקית ותכלול את מצרים ואת סודאן ותגיע עד מזרח אפריקה האיטלקית.
ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה הביא לקיצם של מיזמים אלו, וכך בא גם הסוף לשאיפות ההתפשטות הפשיסטיות ליצירת אימפריה.
איטלקים באזורים של "איטליה הגדולה"
בנוכחות קהילות איטלקיות משמעותיות בטריטוריות שמחוץ לממלכת איטליה נעשה שימוש להצדקת המיזם "איטליה הגדולה".
בראשית שנות ה-40 היו האוכלוסיות האיטלקיות הבאות בשטחים אותם חמדו דה וקי והפשיסטים במהלך מלחמת העולם השנייה.
גידול בעלי חיים
גידול בעלי חיים היא פעילות אנושית של השגחה ודאגה לצורכיהם ורווחתם של בעלי חיים, בדרך כלל בתנאי שבי ולא בטבע. חלק מהגידולים משמשים למטרות תעשייתית, וכן למחקר, נוי ולוויה. בנוסף מגדלים בעלי חיים כדי לשמור עליהם, ולהשיבם לטבע.
ביות בעלי חיים
אחת מתופעות הלוואי של גידול בעלי-חיים הוא ביותם. מספר גדול של זני בעלי-חיים, בעיקר כאלה המשמשים בחקלאות, השתנה בתהליך של "ברירה מבוקרת" במשך עשרות אלפי שנים, והתוצאה היא זנים שלא יצליחו לשרוד בטבע ללא הגנת האדם המגדל אותם, כגון פרות, כבשים וזנים מסוימים של כלבים.
צ'ארלס דרווין התייחס לתהליך הברירה המבוקרת בספרו "מוצא המינים", שם הציג לראשונה את תורת האבולוציה. הפרק הראשון בספר עוסק בברירה מבוקרת, וממנה הוא מסיק לגבי הברירה שלא תחת הנחיית האדם, העיקרון שכינה "הברירה הטבעית".
גידול בעלי חיים לחקלאות
בעלי-חיים רבים משמשים בחקלאות, כמקור למזון וחומרי גלם או (בעיקר בעבר) ככוח-עזר לחקלאי והם מגודלים בחוות חקלאיות או במכלאות ולעיתים אף בבתים פרטיים. חיות אלה מכונות חיות משק ורובם עברו ביות, אם כי יש יוצאים מהכלל (למשל זברות ופילים מאולפים). גידול חקלאי של בעלי-חיים הוא אחד העיסוקים העתיקים ביותר בתרבות האנושית.
בעלי-החיים המשמשים בחקלאות כוללים, בין השאר:
גידול בעלי חיים לשימוש צבאי
בעבר גודלו בעלי חיים למטרות צבאיות, תוך שימוש בכוחם כדי לבצע דברים שלאדם קשה לבצעם, לרוב לצורך משא של נשק או רכיבה ולרוב חיות אלה עוברים אילוף ממושך לשימוש זה. במקרים נדירים יותר בעלי החיים עצמם שימשו ללחימה. הבולטים שבין חיות אלה הם סוסים וכלבים, הפועלים עד היום למטרות משטרה וצבא. בעבר גם השתמשו בפילים, חזירים, יונים ואף בעטלפים ובחולדות.
בתוכנית היונקים הימיים של צי ארצות הברית משתמשים בבעלי חיים ימיים למטרות צבאיות, לרוב בשימוש של דולפינים ושל אריות ים.
גידול בעלי חיים למחמד
מספר בעלי חיים מגודלים כחיות מחמד, שמטרתם להרשים את בעליהם ולעיתים גם לשמש כחיות קרובות המלוות דרך קבע את בעליהם והם מגודלים בבתים פרטיים לרוב. חיות אלה קטנות יחסית והם הקלות לגידול מבין כל החיות. ישנם חיות מחמד רווחות רבות שחלקם בויתו לחלוטין, כמו כלבים, וחתולים וכן כמה אוגרים, שרקן, ארנבון מצוי, קנרית, יונת הבית ועוד. חיות אחרות מגודלות מבלי להפוך למבויתות כמו דגי נוי שונים, תוכיים, זוחלים כמו איגואנה ונחשים וכמה פרוקי רגליים כמו טרנטולות וטוואי המשי. במספר מקרים מגודלים חיות מחמד שהם חיות בר מסוכנות למחמד, אם כי הדבר לרוב אינו חוקי, מאחר שחיות בר אלה אינם מותאמות לחיים בבתים ולעיתים קרובות נלקחו מהטבע לשם כך.
גידול בעלי חיים לבידור
בעלי חיים מגודלים גם למטרות בידור (שאיננו מחמד), לרוב לספורט אתגרי או בידורי (למשל למרוץ כלבים, סוסים, גמלים ויונים) וכן לשמש בקרקסים. במקרים רבים בעלי החיים עברו ברירה מלאכותית, עם גזעים מותאמים לאותם ביצועים.
ישנם סוגי בידור אלימים יותר כמו כמו ציד לספורט, בו מגדלים חיות כמו פסיוניים או דגים למען שחרורם כדי לצוד אותם ו"ספורט דמים", בו משסים כלבים, שוורים או תרנגולים זה בזה וכן קרבות גלדיאטורים בזירות נגד חיות בר ואף כשימוש בהם להוצאה להורג. במקרים רבים החיות גם כלל לא עברו גידול אחראי, אלא רק נשמרו בכלובים למען הבידור ובמקרים רבים נהרגו או נפצעו קשה לאחר מכן, נוסף על העובדה שפגעו באנשים ובחיות אחרות. כיום רבים ממשחקים אלה אינם חוקיים.
גידול בעלי חיים לבידור יכול להתקיים גם בגני חיות ואקווריומים ציבוריים וכן בדולפינריום. לעיתים ישנם הופעות של מספר חיות שאולפו לשם כך או סתם מתנהגים באופן משעשע למבקרים ולעיתים רק למען הצגתם בתצוגות.
שאלות מוסריות בגידול בעלי חיים
בשיח הפילוסופי קיימת בשנים האחרונות מודעות הולכת וגדלה למושג סוגנות – אפליה על סמך מין ביולוגי – המאפשר את תמיכת הציבור בניצול בעלי חיים, כפי שהעבדות התאפשרה על ידי גזענות. מונח זה נמצא בשימוש בעיקר על ידי תומכי זכויות בעלי חיים, הרואים בהחזקתם של בעלי החיים בעיה מוסרית, שכן זכותם לחיות ללא כליאה, עיוות גנטי, הפרדת משפחות, הרג ועוד. לתפיסה זו גם מישור מעשי הבא לידי ביטוי בהחרמת מוצרים מתעשיית הבשר, הביצים, החלב והניסויים בבעלי חיים לצורכי טיפוח.
N-1
N-1 הוא משגר לוויינים וחלליות אדיר ממדים שפותח בברית המועצות, שנועד לשגר קוסמונאוטים לירח. עקב בעיות מימון, מורכבות רבה, ניהול לקוי והעדר יכולת לבצע מספר מספיק של ניסויים ובדיקות, הסתיימו כל ארבעת שיגורי הניסיון בכישלון. מיזם בניית המשגר והתוכנית המאוישת של ברית המועצות לחקר הירח בוטלו רשמית בשנת 1976.
אישים מרכזיים הקשורים במיזם הירח
ולנטין גלושקו עסק בפיתוח מנועים רקטיים המונעים בדלק היפרגולי (הניצת מעצמו), אשר קורוליוב התנגד להם עקב רעילותם הרבה והסכנה הטמונה בהם במקרה של דליפת דלק או מחמצן. למרות השפעתו הפוליטית הרבה של גלושקו, נבחרו מנועים קונבנציונליים מבחינת הדלק (מבוססים על קרוסין וחמצן נוזלי) פרי פיתוחו של מיכאיל יאנגל.
היסטוריית הפיתוח של N-1
בשנת 1959 הוחל בתכנון משגר כבד, תחת ניהולו של סרגיי קורוליוב, ראש ה־OKB-1. המשגר נועד לשיגור תחנות חלל גדולות, ומאוחר יותר התווספו דרישות להנחת אדם על הירח, ואף למשימה מאוישת למאדים, תוך שימוש בשלב עליון המונע במנועים גרעיניים.
במרץ 1961 נערכה פגישה של המתכננים הראשיים (קורוליוב, יאנגל, גלושקו, צ'לומיי, לאבוצ'קין ואחרים) בקוסמודרום בייקונור, בה נידונה תוכנית המשגר N-1. קורוליוב קיבל מימון ראשוני לעבודה על המשגר לשנים 1961–1963. ועדה מטעם הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות הכינה דין וחשבון בקשר למיזם המשגר N-1 וקבעה כי יש לבצע ניסוי ראשון במשגר בשנת 1965.
ספריית מסגד אל-אקצא
ספריית מסגד אל-אקצא (בערבית: مكتبة المسجد الاقصى) היא ספרייה ציבורית הנמצאת במסגד אל-אקצא. אוסף הספרייה כולל ספרים, כתבי יד, תצלומים ועוד.
N-1
בלוק D
בלוק D היה שלבו החמישי של N-1. הוא כלל את LK - רכב נחיתה מאויש שנועד לנחות על הירח, וכן גרסה של החללית סויוז הנקרא סויוז 7K-LOK, לצוות, שכללה תא חזרה לכדור הארץ. המנוע שלו היה RD-58.
ספריית מסגד אל-אקצא
תולדות הספרייה
ספריית מסגד אל-אקצא נמצאת במתחם מסגד אל-אקצא, בין המסגד אלקבלי והמוזיאון האסלאמי (ממערב למסגד אלקבלי). המבנה היה מוכר גם בשם מסגד אלנסאא. הספרייה נפתחה בשנת 1922, והייתה מוכרת בשם "דאר כותב אלמסגד אל-אלקצא" (בית הספרים של מסגד אל-אקצא). אוסף הספרייה החל באיסוף וריכוז כתבי יד מארון בית התפילה של כיפת הסלע ומארונות תפילה נוספים בירושלים.
אוסף הספרייה
בספריית מסגד אל-אקצא ישנם חומרים מסוגים שונים:
מחלקות הספרייה
לספרייה שלוש מחלקות:
N-1
בעיות בתוכנית N-1
גודלו העצום של המשגר ומשקלו, הקשו על השינוע ממתקני היצור לאתר ההרכבה והשיגור בקוסמודרום בייקונור. לכן, לאחר הרכבתם, הועמסו השלבים על רכבות בדרכם לקזחסטן. כתוצאה מהרעידות של הרכבת, הפירוק וההרכבה, לא התגלו פגמים שונים כמו צינורות שהתעקמו או נקרעו, אטימות לוואקום שנפרצו וכיוצא בזה.
ספריית מסגד אל-אקצא
ספריית אלח'תניה
ספרייה זו היא הספרייה הוותיקה ביותר, והיא קרויה על שמו של השיח' אלח'ותני מהמאה השמינית אשר התגורר בחדר בו שוכנת הספרייה כעת.
N-1
בעיות בתוכנית N-1
כישלונות בטיסות הניסוי (נערכו ארבע טיסות ניסוי מתוך 12 מתוכננות, וראו להלן) הביאו לבסוף לפיטוריו של מנהל ה־OKB-1 וסילי מישין והחלפתו בידי ולנטין גלושקו בשנת 1974. שנתיים מאוחר יותר בוטל המשך הפיתוח של המשגר, שנועד להציב במסלול לווייני נמוך סביב כדור הארץ תחנת חלל, בדומה לתחנת החלל האמריקנית סקיילאב.
ספריית מסגד אל-אקצא
ספריית אלח'תניה
ספרייה זו כוללת ספרי לימוד שרעים בנוסף לספרי לימוד לשפה וספרות ערבית. אוסף ספריית אלח'תניה כולל : פיקה (משפט אסלאמי), אוסף חדית', מדע ופרשנות הקוראן, הנסים והתאג'וויד, ביוגרפיה של הנביא וקורות חייהם של חבריו, הלכה, המחשבה האסלאמית, סופיות, התרבות האסלאמית וחלקיה, שפה, שירה וספרות ערבית, חומר הקשור לעניין הפלסטיני, ביבליוגרפיה של חכמי האסלאם, כתבי עת אסלאמיים וכלכלה אסלאמית.
N-1
ניסויי הטיסה
ארבעה שיגורי ניסיון נערכו למשגר N-1. כולם הסתיימו בכישלון, שנבע מסיבות שונות בכל שיגור.
ספריית מסגד אל-אקצא
ספריית אלח'תניה
==== מחלקת ילדים ונוער ==== מחלקת הילדים והנוער נפתחה בתחילת שנת 2016 במטרה לעודד את הקריאה והלימוד הלא פורמלי. הספרייה מיועדת לילדים ובני נוער מגיל שנה עד 15. הספרייה נמצאת בצד הדרומי במסגד אל-אקצא, מקום מסגד אלנסאא' לשעבר.
N-1
ניסויי הטיסה
שיגורים נוספים לא התקיימו, אף על פי ששני משגרים היו מוכנים לניסוי.
ספריית מסגד אל-אקצא
ספריית אלח'תניה
האוסף כולל 9,000 פריטים: סדרות מדעיות, אטלסים, ספרי תרבות וספרות ילדים בשפה הערבית והאנגלית, ספרי תמונות לפעוטות, משחקי מדע ותרבות. פעילויות מחלקת הילדים והנוער כוללות:
N-1
ביטול פרויקט הירח
עם הנחיתה המאוישת הראשונה על הירח, של החללית אפולו 11 האמריקנית, והניצחון המוראלי החשוב של ארצות הברית במרוץ לחלל, ירדה המוטיבציה של הדרג הפוליטי בברית המועצות להמשיך ולממן את מיזם הירח, שמחירו הלך וגדל. עם כל כישלון בשיגור, ועם התארכות המיזם לשנים שלאחר סיום מבצע אפולו, התמיכה הפוליטית בו ירדה עוד יותר, עד שהבשילה ההחלטה לבטל לחלוטין את תוכנית הנחתת הקוסמונאוטים על הירח בשנת 1976.
ספריית מסגד אל-אקצא
שירותי הספרייה
מחלקת כתבי יד מאפשרת לחוקרים שירותים שונים:
N-1
שרידי המשגר
לאחר ביטול מיזם הירח על ידי הדרג הפוליטי (ובלחצו של ולנטין גלושקו), יצאה הנחיה להשמיד את החומרה הקשורה במשגר. שני משגרים היו מוכנים לניסוי טיסה, והם פורקו לגרוטאות. במשך שנים ניתן היה לראות באזור הקוסמודרום חלקים של N-1 המשמשים כמחסנים, סככות, ואף שוקת לחזירים. אחת הסיבות לפירוק המשגרים הייתה הרצון להימנע מהודאה פומבית בקיום תוכנית מאוישת לטיסה לירח, והמיזם כולו היה מסווג עד שנת 1991. בשנת 1989 החלו להופיע בתוכניות טלוויזיה בברית המועצות תצלומים ראשונים של שרידי המשגרים. וסילי מישין התראיין לתוכנית טלוויזיה בריטית על תוכנית החלל הסובייטית, ולראשונה שרטט לעיני המצלמות שרטוט סכמטי של המשגר N-1.
ספריית מסגד אל-אקצא
שירותי הספרייה
שירותי מחלקת הילדים:
דונכוירכה
דונכוירכה או דון כורכי (בגאלית סקוטית: Donncoirce או Donn Corci ; נפטר בשנת 791) היה מלך דאל ריאטה החל משנת 781 או 782 לערך ועד פטירתו.
דונכוירכה מוזכר ב"דברי ימי אלסטר" בתיאור שנת 791 המקבילה לשנת 792 ובה מצוינת כהונתו כמלך דאל ריאטה ופטירתו באותה שנה.
דונכוירכה אינו מוזכר ב"פלאן מייניסטרך" או ב"דואן אלבאנאך".
אלאן אור אנדרסון הציע כי משמעות שמו "דגנים חומים" ומדובר בכינוי.
דאויט בראון סבור כי מלכותו החלה לאחר מותו של פרגוס מק אכדאך היינו בשנת 781 או 782.
אופ"ק
אופ"ק – ארגון המדינות המייצאות נפט (באנגלית: OPEC - Organization of the Petroleum Exporting Countries) הוא ארגון המדינות המייצאות נפט אשר מטרתו הוא להוות קרטל המורכב מהמדינות אלג'יריה, איראן, עיראק, כווית, לוב, ניגריה, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות, ונצואלה, אנגולה, גבון, גינאה המשוונית והרפובליקה של קונגו; משנת 1965 המטה הבינלאומי שלו ממוקם בווינה, אוסטריה. מטרת הארגון היא לקבוע עם חברות הנפט את קצב הפקת הנפט, מחיריו וזיכיונות עתידיים.
כוונת הארגון היא לווסת את קצב הפקת הנפט באמצעות שיתוף פעולה בין המדינות המייצאות אותו, ובכך לשלוט במחירו, בעיקר על ידי קביעת מכסות הפקה לכל אחת מהמדינות החברות.
המדינות החברות באופ"ק מחזיקות בכ-75% מעתודות הנפט של העולם. הן מפיקות שליש מהנפט המופק בעולם ומהוות כחצי מייצוא הנפט העולמי. הודות לאופ"ק, המדינות החברות מקבלות יותר כסף תמורת הנפט שהן מייצאות. בשנת 2004, 11 החברות באופ"ק הכניסו כ-338 מיליארד דולר מייצוא נפט, עלייה של 42% משנת 2003.
מועצת שרי הנפט של המדינות החברות באופ"ק, הגוף המרכזי בארגון, מתכנסת אחת לשישה חודשים ומחליטה, בין היתר, על מכסות התפוקה לכל מדינה חברה.
בדצמבר 2018, לאחר שתפוקת הנפט הגלובלית הגיעה לשיא ועודף ההיצע גרם לירידה במחירי הנפט בעולם, החליטו המדינות החברות באופ"ק ומדינות יצרניות נפט נוספות לבצע קיצוץ יזום בתפוקת חביות הנפט בחודשים שלאחר מכן. הקיצוץ אמור לעמוד על 800 אלף חביות ליום במדינות שחברות בקרטל ו-400 אלף חביות ליום במדינות שאינן חברות בו, ביניהן רוסיה. בסך הכל מדובר על קיצוץ של כ-1.2 מיליון חביות נפט ליום. ההודעה עצמה הביאה לעלייה של 4% במחיר הנפט, עוד לפני שהקיצוץ עצמו קרה בפועל.
היסטוריה
הארגון הוקם ב-14 בספטמבר 1960 בוועידה בבגדאד על ידי ערב הסעודית, איראן, עיראק, כווית וונצואלה, במטרה להוות קרטל שמטרתו היא להסכים על כמות הנפט אותה המדינות החברות בארגון מייצאות ועל מחירו.
עד מלחמת יום הכיפורים היה אופ"ק ארגון חסר השפעה ממשית. במלחמת יום הכיפורים הכריזו המדינות הערביות (שהן הרוב באופ"ק) על חרם הנפט שגרם לעלייה דרמטית במחירו. אופ"ק שמר על כוחו הרב עד אמצע שנות השמונים של המאה העשרים כאשר הוא מעלה ומוריד את מחירי הנפט כרצון החברות בו. מחירה של חבית נפט עלה ממחיר של 3 דולר, ערב המלחמה, בשנת 1973, ל-30 דולר בשנת 1980.
מדינות חברות
המדינות החברות כיום בארגון אופ"ק:
גשר בנות יעקב
גשר בנות יעקב הוא אחד הגשרים המובילים מהגולן אל הגליל. הגשר מוצב מעל נהר הירדן כחמישה עשר קילומטרים צפונית לכנרת וכעשרה קילומטרים מזרחית לראש פינה על כביש 91, בגובה של כשבעים מטר מעל פני הים.
תולדותיו
באתר הארכאולוגי גשר בנות יעקב נמצאו ממצאים פרהיסטוריים חשובים שגילם 780,000 שנים, השייכים לתרבות האשלית של התקופה הפלאוליתית התחתונה. נתגלו שם שרידיו של פיל ישר-חט שנטבח בידי האדם הקדמון וריכוזים מובחנים של חומרים שרופים המוכיחים כי כבר אז ידע האדם לשלוט באש. האתר נחקר על ידי נעמה גורן-ענבר מהאוניברסיטה העברית.
במקום הייתה מעברה ששימשה באלף הראשון לפני הספירה כחלק מ"דרך הים" שחיברה בין מצרים וסוריה.
המקום שימש זירה לקרבות בין הצלבנים למוסלמים בתקופת מסעי הצלב. ב-1178 הקימו הטמפלרים את מבצר "שַסְטֶלֶה" כקילומטר דרומית לגשר. ב-1179 כבש צלאח א דין את המבצר והרג את כל יושביו. הגשר הראשון הידוע לנו נבנה בתקופה הממלוכית, כחלק מהרחבת דרך הדואר שהקים הסולטן ביברס, והמשיך לתפקד לאורך כל התקופה העות'מאנית. לגשר הייתה מיסעה דו-שיפועית האופיינית לגשרים הממלוכים (ראו לדוגמה גשר יבנה) וחאן בצידו המערבי. באפריל 1799 הגיעו למקום חייליו של נפוליאון אשר ביקשו למנוע חדירת חילות טורקיים מאזור סוריה במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל.
ב-1918 הגיעו אל הגשר הכוחות המזוינים של בריטניה בדרכם צפונה, לקראת כיבוש ארץ ישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-25 בספטמבר פוצץ הגשר על ידי כוחות האימפריה העות'מאנית הנסוגים, אך נבנה מחדש. בשנת 1933 נבנה הגשר מחדש על ידי החוכרים של אגם החולה במסגרת העבודות לייבוש הביצות סביב החולה.
הגשר היווה את אחד מ-12 נקודות הכניסה הרשמיות לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי ושלטונות המנדט הקימו תחנת משטרה ליד הגשר. עם זאת, עיקר הבקורת על הנכנסים הייתה בראש פינה, דבר שהקל על המבריחים. במהלך המרד הערבי הגדול נסגרה תחנת הגבול בלילה מטעמי ביטחון. בנובמבר 1938 נסגרה תחנת הגבול כליל ונפתחה מחדש בשנת 1940.
ב"ליל הגשרים" שבין 16 ביוני ו-17 ביוני 1946 פוצץ הגשר בידי לוחמי הגדוד השלישי של הפלמ"ח. תוך יומיים הקימו חיילי חיל המהנדסים גשר ביילי במקום והמעבר במקום חודש.
ב-11 בינואר 1948, למחרת ההתקפה על כפר סאלד, שבוצעה על ידי ערבים שעברו את גשר בנות יעקב מכיוון סוריה, פוצץ גשר הביילי על ידי ההגנה וניזוק. בעקבות זאת הרס חיל המהנדסים של הצבא הבריטי את הגשר והקים במקומו גשר חלופי, שפורק לאחר מספר ימים.
במהלך מלחמת העצמאות נערכו קרבות קשים באזור הגשר. הסורים הצליחו לכבוש את הגשר ולהשתלט עליו, ואף לכבוש את המושבה משמר הירדן הסמוכה לגשר, ב-11 ביוני 1948, והחזיקו בשטח עד מבצע ברוש שנועד להשמיד את ראש הגשר הסורי באזור משמר הירדן.
במלחמת ששת הימים הגיע אל הגשר גדוד 32, מחטיבה מרחבית 3, בפיקוד משה בן דרור (מוריס) אשר יצא מראש פינה מזרחה, חצה בגשר בנות יעקב ופעל באזור דרום רמת הגולן. לאחר המלחמה, הקים שם חיל ההנדסה הישראלי גשר ביילי, המצוי במקום עד היום ומשמש כגשר חירום חלופי.
במלחמת יום הכיפורים הגיעו כוחות סוריים בודדים עד לבית המכס העליון, סמוך לגשר. ביום ראשון, 7 באוקטובר 1973, בשעת בוקר מוקדמת, ניתנה הוראה להכין את גשרי הירדן לפיצוץ במקרה שהצבא הסורי ינסה לחצותם. גשר בנות יעקב היה מוכן לפיצוץ כבר בשמונה בבוקר. לאחר כמה שעות ניתנה הוראה לפרק את חומרי הנפץ.
עד 2007 היו קיימים שני גשרי ביילי במקום, האחד נועד לתנועת רכב ממזרח למערב והשני לתנועה ממערב למזרח. בשנה זו נפתח במקום גשר קבע מבטון לשני הכיוונים, ואחד משני גשרי הביילי נותר על מקומו לשעת חירום.
ביוני 2009 נחסם גשר הביילי הישן משני צידיו עקב סכנה בטיחותית, לאחר מכן שופץ הגשר, ונותר על כנו חסום. הגשר מיועד לשמש את צורכי צה"ל בזמן חירום.
מקור השם
לפי י. סטפנסקי מקור השם אינו ברור וככל הנראה מדובר במסורות מקומיות ומוקדמות לתקופה הצלבנית שקישרו את האזור לפועלו של יעקב אבינו. לפי צבי אילן בספרו ארץ חמדה: נזירות מנזר יעקב הקדוש בצפת, שנקרא על שם הבישוף של ירושלים באותה התקופה, נתמכו במאה ה-12 בכספי המעבר בגשר, ששמו בלטינית: Pontus Jacobis Filiarum.
הצלבנים הם שהחלו לקרוא למקום בשם הלטיני Vadum Jacob (ואדום יעקב – "מעבר יעקב"). שם זה מקורו בטעות גאוגרפית, אחת מני רבות שטעו הצלבנים. הצלבנים סברו שזהו מעבר יבוק, המקום בו חצה יעקב את הירדן, בדרכו למפגש עם אחיו עשו. גם המסורת המוסלמית מקשרת בין מקום זה לבין חייו של יעקב, אם כי לחלק אחר מהם. שמו הערבי של המקום מחדת אל אחזן ("מעבר הצער") נגזר מהאמונה כי במקום זה נודע ליעקב על מכירת בנו האהוב יוסף.
במאה ה-12 התקיים בצפת מנזר נוצרי בשם מנזר יעקב הקדוש. הנזירות במקום חיו מכספי תרומות ונדבה ועיקר הכנסתן באה להן מכספים שגבו האבירים הטמפלרים מהעוברים במעבר הירדן. על שם נוהג זה כונה המקום על שם הנזירות של יעקב הקדוש, שהיה הבישוף של ירושלים באותה התקופה. תרגום השם לעברית הוא יעקב הקדוש. על שם הבנות (או האחיות) של יעקב (הקדוש) נקרא המקום עד ימינו – בלטינית – Pontus Jacobis Filiarum.
זאב וילנאי מציג מספר מסורות על הקשר בין בנות יעקב לבין הגשר:
יחסי איי מרשל–טאיוואן
יחסי איי מרשל–טאיוואן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת איי מרשל לבין הרפובליקה הסינית.
היסטוריה
איי מרשל היא אחת מהמדינות המעטות בעולם שמכירות ברפובליקה הסינית ומנהלות עמה יחסים דיפלומטיים רשמיים.
לאחר היבחרותו של נשיא איי מרשל ה-4, ליטוקוואה טומאינג ניבאו עיתונים רבים כי איי מרשל תסיר את תמיכתה מטאיוואן ותעביר אותה אל הרפובליקה העממית של סין, למרות זאת, המשיך הנשיא טומאינג בקו חם ואוהב כלפי הרפובליקה הסינית ואף ביקרה באיים סגנית נשיא הרפובליקה הסינית - אנט לו, מספר ימים לאחר שנבחר ב-29 בינואר 2008.
רבקה גלשטיין-לייפציג
רבקה גלשטיין-לייפציג (נולדה ב-19 ביולי 1960 בחיפה) היא סופרת לילדים ומשוררת.
ביוגרפיה
רבקה גדלה בהדר הכרמל והיא מתגוררת בחיפה. היא בוגרת בית הספר הריאלי במגמת המזרחנות. בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה בחוגים לספרות השוואתית ועברית, והיא בעלת תעודת הוראה. למדה שנה ספרנות, וקיבלה תואר שני בחוג לספרות השוואתית. עבדה במגוון תחומים: מוכרת ספרים, מורה לספרות, ספרנית ומזכירה. עובדת בעיריית חיפה, בבית יד לבנים. מלמדת סדנאות כתיבה לילדים בקריית שמונה ונצרת במסגרת פרויקט "סיפור נולד" ולמבוגרים במסגרת חוג פרטי, "נוצה וקסת". פרסמה שירים בכתבי העת הליקון, שבו, גג, ובכתבי עת לילדים "כולנו" ו"פילון". מאמרי ביקורת שלה פורסמו במעגלי קריאה של אוניברסיטת חיפה ובספרות ילדים ונוער של משרד החינוך.
גלשטיין היא חברת אגודת הסופרים העבריים מזה שנים רבות. הייתה יו"ר הסניף המקומי של אגודת הסופרים חיפה, בשנים 2002-2005 בין כהונתו של צביקה שטרנפלד לבין כהונתה של רחל אשרוב. ארגנה ערבי ספרות רבים ביניהם גם בקניון קסטרא בתקופת שבוע הספר. ביצעה את פרויקט "שירה לבתי ספר", הפיקה וערכה את כרך ז' של הקובץ הספרותי "צפון".
גלשטיין זכתה ארבע פעמים במענק מטעם קרן תרבות חיפה. הייתה בעצמה חברה ושופטת במשך מספר שנים, בוועדת המלגות של קרן תרבות חיפה, ביחד עם עמי יסעור, ופרופסור אדיר כהן. נמנתה על קבוצת יוצרים שטיפח האגף לתרבות בעיריית חיפה, בהנהלת רבקה ביאליק בשנים 1989-1990. חברה בארגון הסופרים לילדים ולנוער.
גלשטיין זכתה בפרס ליס מילר לסיפורת מטעם אוניברסיטת חיפה ב-1993..
גלשטיין נשואה ואם לשלושה.
על ספריה
הספר זה לא אבא שלי מתאר ילדה המתביישת באביה, על רקע ניגוד רב הקיים בין שכונת הדר הכרמל לבין שכונת כרמל מרכזי. בספר ילדה של היקום בולט טון מינורי האופייני לכתיבתה. ניתן למצוא בו רגישות הניכרת גם בספרי הילדים שלה, במיוחד בשניים האחרונים. ניכר רגש משפחתי, בולטת בשירים העדפת התמקדות במעגלים קרובים על פני חיטוט עצמי. יש בו כמה שירים המתכתבים עם סרטים מפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ושירים בהשפעת היוגה. העיר חיפה עולה בשני שירים של זיכרון ילדות בירידה במדרגות מהדר הכרמל לעיר התחתית ויסודות הווידוי, וכך גם החשיפה והנגיעה בכאב.
מטר (כוכב)
מָטָר (מערבית: سعد المطر "סַעְד אַל-מַטָר" - מזלו של הגשם), נקרא גם η בפגסוס, הוא הכוכב החמישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים פגסוס עם בהירות נראית מדרגה 2.95 והוא נמצא במרחק של כ-214 שנות אור ממערכת השמש.
מאפיינים
מטר הוא ככל הנראה מערכת מרובת כוכבים שבה כוכב כפול ספקטרוסקופי, מטר Aa ומטר Ab, המקיפים זה את זה, ובמרחק של כ-93 שניות קשת מהם נמצא זוג כוכבים נוסף עמום בהרבה, מטר B ומטר C, שעל פי ההיסט שלהם נמצאים באותו המרחק כמו הזוג מטר A, כך שנראה שהם מקיפים ביחד את מטר A במרחק של לפחות עשירית שנת אור (כ-6,000 יחידות אסטרונומיות) ובזמן הקפה של לפחות 170,000 שנים.
מאפייני מטר Aa ומטר Ab
בני הזוג מטר Aa ומטר Ab מורכבים מענק צהוב מסוג ספקטרלי G2 II-III שלו בהירות מדרגה 3.03, ומכוכב הסדרה הראשית לבן-צהבהב מסוג ספקטרלי F5 V עם בהירות מדרגה 5.8. לענק מסה של כ-3.2 מסות שמש, רדיוס של כ-21 רדיוסי שמש, טמפרטורה של כ-5,100 קלווין ועוצמת הארה של פי 226 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ובערך פי 260 בצירוף הקרינה בתחום התת-אדום. לבן הזוג מסה של כשתי מסות שמש, רדיוס של כ-2.2 רדיוסי שמש, טמפרטורה של כ-7,800 קלווין ועוצמת הארה גבוהה פי 18 מזו של השמש. בני הזוג מקיפים זה את זה במסלול מעט אליפטי כך שהמרחק ביניהם נע בין 2.5 יחידות אסטרונומיות ל-3.4 יחידות אסטרונומיות וזמן ההקפה הוא שנתיים ו-87 ימים.
מאפייני מטר B ומטר C
מטר B ומטר C הם שני כוכבים צהובים מסוג ספקטרלי G5, אם הם אכן באותו המרחק כמו הזוג מטר A אז הם ככל הנראה כוכבי הסדרה הראשית. המרחק הזוויתי בין שניהם הוא כחמישית שניית קשת, כך שהמרחק ביניהם, בהנחה שהם אכן באותו המרחק כמו מטר A, הוא לפחות 13 יחידות אסטרונומיות והם מקיפים זה את זה בזמן של לפחות 34 שנים. מסותיהם ורדיוסיהם אינם ידועים, אך בהנחה שהם אכן כוכבי הסדרה הראשית, המסה והרדיוס של שניהם צריכים להיות בטווח של 90%-95% מהמסה והרדיוס של השמש.
פרדריק פול
פרדריק פול (באנגלית: Frederik George Pohl; 26 בנובמבר 1919 - 2 בספטמבר 2013) היה סופר ועורך מדע בדיוני אמריקני. בין השנים 1959 עד 1969, ערך פול את המגזין Galaxy, ומגזין האחות שלו – If, וזכה בפרס הוגו עבור If במשך שלוש שנים רצופות. כתיבתו שלו גם זיכתה אותו בשלושה פרסי הוגו, ופרסי נבולה מרובים. פול הוא בר הסמכא של האנציקלופדיה בריטניקה לנושא הקיסר הרומי טיבריוס. ב-1993 היה הסופר ה-12 שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
קורות חיים וכתיבה
את ילדותו המוקדמות בילה פול במקומות רבים. אביו החזיק במשרות רבות ושונות, ומשפחתו התגוררה במקומות כמו טקסס, קליפורניה, ניו מקסיקו, ואזור תעלת פנמה. כשהיה פול בן שבע, השתקעה משפחתו בברוקלין. הוא למד בתיכון ברוקלין טק היוקרתי, והתחבר עם אייזק אסימוב הצעיר, שהתגורר גם הוא בברוקלין. פול עזב את בית הספר בגיל 14, כדי למצוא עבודה בתקופת השפל הגדול.
ב-1936 הצטרף פול למפלגה הקומוניסטית, אך ותיקי המפלגה סילקו אותו, במחשבה שהאופי האסקפיסטי של המדע הבדיוני עלול להשחית את מוחות הנוער. בדומה לאסימוב וסופרי מדע בדיוני אחרים, היה גם פול חבר ב"קבוצת העתידנים" של ניו יורק.
בין השנים 1939 ל-1943 שימש פול כעורך של שני מגזיני סיפורים, "Astonishing Stories", ו"Super Science Stories".
פול נישא מספר פעמים. אשתו הראשונה, לזלי פרי, הייתה גם היא חברה ב"קבוצת העתידנים". ב-1948 נישא לג'ודית מריל, דמות חשובה בעולם המדע הבדיוני, ולשניים נולדה בת. עד מותו היה פול נשוי לעורכת המדע הבדיוני והאקדמאית אליזבת' אן האל.
הוא היה חבר ושותף לסיריל מ. קורנבלות', איתו כתב מספר סיפורים וספרים, ביניהם סאטירה דיסטופית אודות עולם הנשלט על ידי סוכנויות פרסום, סוחרי החלל (לאחר מותו של קורנבלות', פול כתב ספר המשך, בשם "מלחמות הסוחרים").
כמה מסיפוריו הקצרים נודעו בשל ההשקפה הסאטירית שלהם על תרבות הצריכה והפרסום בשנות ה-50 וה-60: "The Wizard of Pung's Corner", בו חומרה צבאית ראוותנית ומורכבת יתר על המידה מתגלה כחסרת תועלת מול חוואים עם רובי ציד; ו-"The Tunnel Under the World", בו קהילה שלמה מוחזקת בשבי על ידי חוקרי פרסום.
באמצע שנות ה-70, אסף פול ספרים וערך אותם עבור הוצאת Bantam, שפורסמו תחת הכותרת "Frederik Pohl Selections"; הידועים ביותר היו Dhalgren של סמואל ר. דלייני, ו-The Female Man של ג'ואנה ראס. במקביל, התפרסם מחדש פול בתקופה זו כסופר בזכות עצמו, עם ספרים כמו קיבורג, וסדרת היצ'י. הוא זכה בפרסי נבולה עוקבים עבור הספרים "קיבורג" בשנת 1976, ו"שער", הספר הראשון בסדרת היצ'י, בשנת 1977. "שער" גם זכה בפרס הוגו בשנת 1978. שניים מסיפוריו זיכו אותו בפרסי הוגו - "The Meeting" (עם קורנבלות'), שהגיע לתיקו ב-1973, ו-"Fermi and Frost" שזכה ב-1986. אחד מספריו המאוחרים הראויים לציון הוא ג'ם, משנת 1980. פול המשיך בכתיבה, ופרסם את הסיפור "Generations", בספטמבר 2005. ב-2008, הוציא פול ספר חדש, אותו החל ארתור סי. קלארק, בשם "The Last Theorem".
עבודתו כללה לא רק מדע בדיוני, אלא גם כתבות לפלייבוי, ו"Family Circle".
קויסאנים
קְהוֹיְסַנִים הוא מונח הכולל את כל העמים הילידים באפריקה הדרומית שאינם דוברים אחת משפות הבנטו, המשלב בין בני הקוי קוי לבני הסאן.
הסאן נקראו בעבר בושמנים, (מאפריקאנס Boesmans מהולנדית: Boschjesmens); והקוי קוי היו ידועים בעבר כ. משערים שזה מונח אונומטופאי הולנדי המתייחס לעיצורים המצוצים הנפוצים בשפות הקוי קוי. אולם אין עדות לאטימולוגיה זו. השפה של שני העמים מקובצת תחת שפות קויסאן.
הסאן נחשבים בדרך כלל כציידים-לקטים במדבר קלהארי ובאזורים של בוטסואנה, נמיביה, אנגולה, זמביה, זימבבואה, לסוטו וצפון דרום אפריקה. המילה סאן (sān) היא משפת הקוי קוי ומתייחסת פשוט ללקטי מזון ("אלה שמרימים דברים מהאדמה") שאין בבעלותם משק חי. ככזה, הוא שימש בהתייחסות לכל אוכלוסיות הציידים-לקטים של אזור דרום אפריקה שקהילות דוברות הקוי קוי באו איתן במגע, והיה במידה רבה מונח המתייחס לאורח חיים, נבדל מאורח חיים של רועי צאן ובקר או חקלאים, ולא למוצא אתני מסוים. אמנם ישנן קוסמולוגיות ושפות נלוות הקשורות לאורח חיים זה, אך המונח במקור כלכלי ולא תרבותי או אתני.
קוי קוי הוא מציין אתני. הוא מתייחס למספר אוכלוסיות הדוברות שפות קרובות ונחשבות לקהילות הרועים ההיסטוריות באזור הכף הדרום אפריקאי, ועד לנמיביה, שם אוכלוסיות הקוי קוי של אנשי ודמארה הן המוצא האתני הנפוץ ביותר.
אומות הקוי קוי והסאן מקובצות תחת המונח הבודד קויסאנים כמייצגות את אוכלוסיית הילידים של אפריקה הדרומית לפני ש המשוערת הגיעה לאזור לפני בערך בין 1,500 ל-2,000 שנים.
עמים קויסאנים רבים הם צאצאים ישירים של התפזרות מוקדמת מאוד של בני אדם מודרניים מבחינה אנטומית לדרום אפריקה לפני 150,000 שנה. השפות שלהם מראות דמיון טיפולוגי מעורפל, מוגבל במידה רבה לשכיחות של עיצורים מצוצים. הן אינן נגזרות באופן מאומת מפרוטו-שפה משותפת, אך כיום הן מפוצלות לפחות לשלוש משפחות שפות נפרדות ובלתי קשורות (Khoe-Kwadi, ǃUi-Taa ו-Kxaa). הועלתה השערה כי הקוי קוי עשויים לייצג הגעה של אנשים מ לדרום אפריקה, שאולי נעקרו ממקומם כתוצאה מהגירת הבנטו.
המונח קויסאנים המורכב משמות שתי האוכלוסיות הוא מוסכמה אנתרופולוגית מודרנית בשימוש מאז תחילת עד אמצע המאה ה-20. הוא נטבע על ידי לאונרד שולצה (Leonhard Schulze) בשנות העשרים של המאה ה-20 וזכה לפופולריות על ידי האנתרופולוג היהודי הבריטי. הוא נכנס לשימוש רחב יותר משנות ה-60 בהתבסס על הצעתו של ג'וזף גרינברג לסיווגה של משפחת שפות קויסאן.
במהלך התקופה הקולוניאלית/אפרטהייד אנשים דוברי אפריקאנס עם מוצא חלקי של קויסאנים קובצו באופן היסטורי גם כשחורים של הכף (Cap Blacks, אפריקאנס: Kaap Swartes) או שחורים של מערב הכף (Western Cape Blacks, אפריקאנס: Wes-Kaap Swartes) כדי להבדיל אותם באופן לא מדויק מהעמים דוברי הבנטו, האוכלוסייה האפריקאית הילידית האחרת של דרום אפריקה שגם בה היה מוצא משמעותי של קויסאנים.
המונח קויסאנים (אוית במקור כ-Khoisan, אבל גם כ-KhoiSan ,Khoi-San ו-Khoe-San) התקבל גם בשימוש בדרום אפריקה ככינוי עצמי לאחר סיום האפרטהייד בסוף שנות ה-90. מתחילת העשור השני של המאה ה-21 קיימת תנועת "פעיל קויסאן" (Khoisan activist), הדורשת הכרה וזכויות קרקע מהממשלה והמיעוט הלבן המחזיק בחלקים נרחבים מהקרקע הפרטית של המדינה.
מקור
הוצע כי אבותיהם של הקויסאנים המודרניים התפשטו לאפריקה הדרומית (ממזרח או ממרכז אפריקה) לפני 150,000 שנה, אולי עוד לפני 260,000 שנים, כך שעד תחילת ה"" בתקופה המזוהה כ- (MIS 5) לפני 130,000 שנה, היו שני אשכולות אוכלוסייה קדמונית באפריקה, נושאי בדרום אפריקה האבות הקדמונים של הקויסאנים ונושאים של  במרכז/מזרח אפריקה אבותיהם הקדמונים של כל השאר. קבוצה זו הולידה את אוכלוסיית הסאן של ציידים-לקטים. קרובי משפחתם החיים הקרובים ביותר הם בני ההדזה מצפון-מרכז טנזניה; ופיגמים בני מבוטי ממזרח קונגו. גל הגירה מאוחר בהרבה, סביב או לפני תחילת של ספירת הנוצרים, היה המקור לבני הקוי קוי, שהיו רועי צאן. קבוצה זו נשאה DNA מקבוצות אירו-אסייתיות כמו גם מכמה קבוצות ניאנדרטלים.
בשל התפשטותן והתפצלותן המוקדמות, משערים שהאוכלוסיות שמקורן קויסאני ייצגו את "האוכלוסייה האנושית הגדולה ביותר" במהלך רוב ציר הזמן של בני אדם מודרניים מבחינה אנטומית, מההתפצלות המוקדמת שלהן לפני 150,000 שנים ועד לתושבי אירואסיה האחרונים לפני 70,000 שנים. הם היו נפוצים הרבה יותר מאשר היום, התפוצה המודרנית שלהם היא תוצאה של הכחדתם במהלך. הם היו מפוזרים ברוב חלקי דרום ודרום-מזרח אפריקה. הייתה גם הגירה חזרה משמעותית של נושאי L0 לכיוון מזרח אפריקה בין 120,000 ל-75,000 שנים. ריטו ואחרים (2013) משערים כי ייתכן שלחץ מהגירה חזרה כזו אף תרם לפיזור אוכלוסיות מזרח אפריקה אל מחוץ לאפריקה לפני 70,000 שנים בערך.
סבהאטין אלי
סבהאטין אלי (בטורקית: Sabahattin Ali) (25 בפברואר 1907 – 2 באפריל 1948) סופר, משורר ועיתונאי טורקי.
ביוגרפיה
סבהאטין אלי נולד בעיירה איירידרה (Eğridere) שבצפון תראקיה (כיום ארדינו - Ардино, דרום בולגריה), בן לסלהאטין אלי ביי (Selahattin Ali Bey), סרן בחיל הרגלים. בשל מעבריו התכופים של האב ממקום שירות אחד למשנהו השלים סבהאטין אלי את השכלתו העממית בבתי ספר יסודיים שונים באיסטנבול, צ'נקלה ואדרמיט. לאחר עקירתה לאדרמיט ידעה משפחתו ימים קשים מאוד, שכן האזור היה נתון לכיבוש יווני, ולפיכך נמנעה מאביו הגמלאי קצבת הפרישה החודשית. עם סיום לימודיו היסודיים בשנת 1921 התקבל סבהאטין אלי כמילגאי בבית הספר להכשרת מורים בחינוך היסודי שבבליקסיר (Balıkesir), ולמד שם 5 שנים. שנה לאחר מכן הוסמך בסמינר למורים באיסטנבול. עם תום לימודיו הועסק כשנה בהוראה בבית ספר יסודי ביוזגט (Yozgat), ולאחר שעמד בהצלחה במבחן שערך משרד החינוך, נשלח לגרמניה ולמד בברלין ובפוטסדאם בשנים 1928-1930. עם שובו למולדתו שימש כמורה לגרמנית בחטיבות ביניים באיידין (Aydın) ובקוניה.
בשנת 1940 פרסם סבהטין אלי את הרומן "השטן שבקרבנו". יצירתו זו עוררה אי-נחת רבה בקרב חוגים לאומניים בשל הביקורת שנמתחה בו על אורח חייהם והתנהלותם של טורקים גזענים, בימים שרגשות אתנוצנטריים גאו בארצו בהשפעת הנאציזם. כתגובה לספר פרסם הסופר הלאומני ניהאל אטסיז (Nihal Atsız) בכתב עת שהיה בבעלותו, ואשר שימש בו כעורך ראשי, מאמר רווי השמצות בשם "השטנים שבקרבנו", שהאשים את הסופר בקומוניזם ובבגידה. סבהאטין אלי תבע את אטסיז בגין הוצאת לשון הרע, ואף שחווה במהלך המשפט קשיים רבים, הוא זכה בו לבסוף, ועל אטסיז נגזרו ארבעה חודשי מאסר. ואולם ההשלכות לא בוששו לבוא, וזמן קצר לאחר מכן פוטר הסופר ממשרתו במשרד החינוך בתואנה שהוא דוגל בהשקפות שמאלניות. בשנת 1945 נסע לאיסטנבול והחל לעבוד שם כעיתונאי. סבהאטין אלי היה בעל טור בעיתונים "טורקיה" (La Turquie) ו-"עולם חדש" (Yeni Dünya), ואולם עקב השחתתם של מכבשי הדפוס של עיתונים אלה ואחרים במאורעות טאן, שהתחוללו ב-4 בדצמבר 1945 - בין היתר בעקבות מאמרי הסתה שהופיעו בעיתוני מפלגת העם הרפובליקאית - הוא נותר מחוסר עבודה.
בשנים 1947-1946 הוציאו לאור סבהאטין אלי והסופרים אזיז נסין (Aziz Nesin) וריפאת אילגאז (Rıfat Ilgaz) שבועונים סטיריים כדוגמת "מרקו פאשה” (Marko Paşa) ו"מלום פאשה" (Malum Paşa). עיתונים אלה נאלצו להתמודד עם התנכלויות מטעם השלטון החד-מפלגתי, ונסגרו לבסוף באמתלה שהמילה "פאשה" שבשמם נועדה לשים ללעג ולקלס את "המנהיג הלאומי" – הוא מוסטפא איסמט אינני. כמו כן הוחל בהליך משפטי נגד הכותבים ומאמריהם. סבהאטין אלי ריצה שלושה חודשי מאסר בשל דברים שפרסם בשבועונים הללו, ושקע בדכדוך נפש עקב דיכויו. במאמר בכתב העת "עלי בבא", שכותרתו "מה קשה היה הדבר, מסתבר", הסביר סבהטין אלי את הסיטואציה שנקלע אליה: "האם הכרחי היה כי בקשתנו לחיות בלי לגנוב ובלי לגזול, בלי להותיר רעבים את המעניקים לנו את לחמנו, ובלי להותיר עירומים את המלבישים אותנו, תהיה כה קשה, כה סבוכה, ואף כה מסוכנת?"
בשנת 1948 נתבע אלי פעם נוספת ונשפט לשלושה חודשי מאסר, שריצה בכלא פאשקפיסי (Paşakapısı) שבאיסטנבול. לאחר שחרורו החלה תקופה קשה חדשה בחייו; לא עלה בידו להתפרנס ככותב, והוא נותר מחוסר עבודה. בקשתו להנפיק דרכון סורבה, ולפיכך נמנעה ממנו האפשרות לצאת אל מחוץ לגבולות ארצו. משלא הסתייע בידו לעזוב את מולדתו בדרכים חוקיות החליט להימלט לבולגריה. ב-2 באפריל 1948, בעת שחצה את הגבול, נרצח סבהאטין אלי בנסיבות עלומות בידי מבריח בשם אלי ארטקין (Ali Ertekin). סבורים כי הרוצח ביצע את מעשהו תמורת בצע כסף. ארטקין הודה במעשה הרצח, ונטען לגביו כי היה חבר מפלגת העם הרפובליקאית והשתייך לשירות הביטחון הלאומי הטורקי. הוא נשפט ל-4 שנות מאסר, אך השתחרר בזכות חנינה שהוענקה לו כעבור שבועות אחדים. נסיבות מותו של אלי עדיין לוטות בערפל.
ב-31 במרץ 2007 נערך בעיירת הולדתו של סבהאטין אלי כנס לציון 100 שנים להולדתו. על באי הכנס נמנו נשיא אגודת הסופרים הבולגרית, סופרים, משוררים וחובבי ספר טורקים ובולגרים מהבירה סופיה ומערים שונות בבולגריה, וכן בתו של הסופר, פיליז אלי. הואיל ומכלול יצירותיו נלמדות בכל בתי הספר בבולגריה מאז שנות ה-50, סבהאטין אלי הוא סופר מוכר מאוד במדינה זו.
פועלו הספרותי
את דרכו הספרותית החל סבהאטין אלי בכתיבת שירים. שירים ראשונים אלה, אשר נכתבו במשקל הברתי ונשאו חותם עממי ברור, התפרסמו לראשונה בכתב העת "המפל", שיצא לאור בבליקסיר, בעריכתו של חוקר הספרות, הבלשן והמשורר אורהאן שאיק גוקיאיי (Orhan Şaik Gökyay) (1926). בשנים 1928–1926 פרסם אלי גם בכתבי העת "חדוות הידע" (Servet-i Fünun), "השמש" (Güneş), "החיים" (Hayat), "הלפיד" (Meşale) ואחרים. בתוך כך החל לשלוח ידו בכתיבת סיפורים קצרים, והראשון שבהם, "סיפורו של יער", התפרסם ב-30 בספטמבר 1930 בכתב העת לספרות "הירח המצויר" (Resimli Ay).
את הסיפור נושא האופי החברתי הציג לקוראים המשורר והמחזאי הנודע נזים היקמט בזו הלשון:
לאחר ששוחרר מהכלא לרגל יישום חוק החנינה עורר סבהאטין אלי עניין עם סיפוריו "התעלה" (Kanal), "הסנוניות" (Kırlangıçlar), "הרוכל" (Pazarcı), "עגלת השוורים" (Kağnı) ואחרים. סיפורים אלה התפרסמו בשנים 1934–1936, בפרט בכתב העת "הקיום". סבהאטין אלי היה מחלוצי סגנון הריאליזם הסוציאליסטי בטורקיה, ובהתייחסותו לתושבי אנטוליה העניק מימד חדש לספרות. הוא העלה על הכתב את מצוקותיו של האדם הנרמס ואת ניצולו, ומתח ביקורת חריפה על יחסם המזלזל של האינטלקטואלים והעירוניים כלפי אוכלוסייה זו. ספרו "יוסוף מקויוג'ק" (Kuyucaklı Yusuf), שראה אור בשנת 1937, נמנה עם הרומנים המקוריים והמוצלחים ביותר של הספרות הריאליסטית הטורקית.