cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השחתת אתר אינטרנט
השחתת אתרי ויקי
ניתן לכלול במסגרת הנושא גם השחתה של אתרי אינטרנט הפועלים בשיטת ויקי. אתרי ויקי למיניהם, וביניהם גם ויקיפדיה, הם אתרים הנבנים בשיטה שבה תוכן האתר נכתב ונערך על ידי כלל המשתמשים, ולכן, אתרים כאלו יהיו מועדים יותר להשחתות. כיוון שהעריכה באתרי ויקי זמינה לכלל המשתמשים, אין צורך בידע טכני מיוחד ובפרט לא בידע באבטחת מידע, משום שכשם שכל משתמש יכול להיכנס לדף מבוסס ויקי ולעורכו, כך גם ניתן להשחיתו באותה הקלות.
השחתה באתרי ויקי (נקראת גם ונדליזם) עשויה לכלול הוספה, מחיקה או שינוי של מידע בדף מסוים. השחתות עשויות לכלול הוספת שטויות והבלים (כולל גיבובי טקסט חסר משמעות בסגנון "כחמלגדעחיגשדכגטיגכע"), תוכן לא הגיוני או הומוריסטי, אך לעיתים גם תוכן קונספירטיבי, שמועות ופייק ניוז, לשון הרע והשמצות.
לאורך ההיסטוריה, אתרי ויקי, לרבות ויקיפדיה, נאבקים לשמור על האיזון בין חופש העריכה לבין שמירה על איכות התכנים ומהימנותם כדי למנוע ממשתמשים להכניס מידע שעשוי להיות בעל פוטנציאל אדיר להזיק לציבור או להטעותו. האתגר העומד בפני ויקיפדיה תואר על ידי העורך הראשי לשעבר של אנציקלופדיה בריטניקה, רוברט מק'הנרי, באופן הבא: "המשתמש המבקר בוויקיפדיה... נמצא באותה הסיטואציה בה נמצא מבקר בשירותים ציבוריים. הם עלולים להיות כל כך מסריחים כך שהוא יודע שעליו לנקוט משנה זהירות, או שהם נראים נקיים למדי, דבר המציג תחושת שווא של ביטחון. מה שהוא בוודאי לא יודע - זה מי השתמש בשירותים לפניו"
דרכים למניעת השחתה
באתרי ויקי ישנם מספר דרכים לטפל במשחיתים. חלק מאתרי הויקי נועלים את כל התוכן לעריכה מפני משתמשים אנונימיים ולכן דורשים הרשמה על מנת לערוך, אך משחיתים עקביים ונמרצים יתגברו על הבעיה ולא יהססו לפתוח משתמש במיוחד בשביל להזיק לאתר. הדבר נפוץ בעיקר באתרי ויקי "ייעודיים" לנושא מסוים (אתרי "FANDOM by Wikia" לדוגמה: מיזם המארח אתרים ייעודיים בנושאי קומיקס, ספרים, סרטים, משחקי מחשב וכיוצא בזה). באתרים כמו ויקיפדיה, שם זכות העריכה לכולם היא עקרונית, למשתמשים בעלי הרשאות ניהול ("מפעילי מערכת") יש אפשרות לנעול ערך "בעייתי" לתקופת זמן, כך שרק משתמשים רשומים, משתמשים מאומתים ובמקרים נדירים מפעילי מערכת בלבד יוכלו לערוך את הערך. עם זאת, ויקיפדיה האנגלית נעלה את האתר לעריכה על ידי אנונימיים בשנת 2005 עקב מקרים חוזרים ונשנים של הכנסת מידע שגוי הנוגע לרצח הנשיא קנדי.
אתרי ויקי מספקים מערכת ניהול גרסאות ודף שינויים אחרונים. בעזרת הכלים האלו יכול המשתמש לבדוק מתי הוכנסה ההשחתה, ולשחזר את התוכן לגרסה שקדמה להשחתה. יש אתרי ויקי בהם מציאת ההשחתות ושחזורן מתבצעת על ידי בוט שנוצר במיוחד עבור המטרה הזו. משתמשים בעלי הרשאות ניהוליות יכולים, בנוסף לכך, לאתר את המשתמש או כתובת ה-IP שביצעה את ההשחתה, ולנקוט בצעדים הרתעתיים או ענישתיים בהתאם לחומרת המקרה, ולמדיניות הטיפול בהשחתה באותו האתר.
קרחון יוניון
קרחון יוניון (באנגלית: Union Glacier; מילולית: קרחון האיחוד) הוא קרחון גדול ברכס הריטג', בהרי אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
הקרחון מובתר ביותר.
אל הקרחון זורמים מספר קרחונים יובליים המנקזים את מרכזו של רכס הריטג'.
קרחון יוניון מנקז את גבעות אדסון, שבמערב רכס הריטג'; וזורם מזרחה מגבעות אלה, בין רמת פיוניר, וגבעות אנטרפרייז.
תיירות
על הקרחון ממוקמים מחנה קרחון יוניון, ומסלול ההמראה קרחון יוניון.
כמו כן, מאז שנת 2010 מתקיים על הקרחון מרתון הקרח באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1961–1966.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
טורנטהורן
טורנטהורן (Torrenthorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 2,998 מטר מעל פני הים, מעל העיירה לויקרבאד ומדרום להר המג'ינגהורן (Majinghorn) בקנטון ואלה שבשווייץ.
שתי מעליות גונדולה ורכבל כיסאות עולים אל ההר מהעיירה לויקרבאד, עד גובה 2,610 מטר, שם ממוקם אתר הסקי טורנט בו ניתן לגלוש בחורף ב-17 מסלולי סקי באורך כולל של 50 קילומטרים. פעילויות ספורט ונופש מתקיימות באתר גם בחודשי הקיץ.
Mer av dig
Mer av dig (בעברית: עוד ממך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר השוודי תיאוז, אשר יצא לאור ב-11 בפברואר 2023. עם השיר התמודד בתחרות המלודיפסטיבלן 2023 והעפיל לגמר שיתקיים ב-11 במרץ 2023.
שולמית כצנלסון
שולמית כצנלסון (17 באוגוסט 1919 – 6 באוגוסט 1999) הייתה מחנכת ישראלית, מייסדת ומנהלת אולפן עקיבא, כלת פרס ישראל למפעל חיים בחינוך (1986) ומועמדת לפרס נובל לשלום.
ביוגרפיה
שולמית כצנלסון, בתם של בת שבע (אשת ציבור וחברת הכנסת) וראובן כצנלסון (ממניחי היסוד לרפואה הציבורית ולעבודה הסוציאלית בארץ), נולדה ב-1919 בז'נבה שבשווייץ, שם שהו הוריה באותה עת לצורך לימודיהם, ובהיותה בת שנתיים חזרו עמה ארצה והתיישבו בירושלים. אחיה הצעיר הוא שמואל תמיר, שר המשפטים לשעבר, ובין דודיה ודודותיה מצויים אברהם קצנלסון, מחותמי מגילת העצמאות, יוסף כצנלסון, ממנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית וממקימי האצ"ל, ורחל כצנלסון, אשת ציבור ואשתו של איש הציבור, הסופר וההיסטוריון נשיא המדינה זלמן שזר.
בסיום לימודיה בגימנסיה רחביה בירושלים למדה כצנלסון בבית הספר לעבודה סוציאלית ולמדה לימודי תואר שני בחינוך באוניברסיטת מישיגן ובמרכז הבינלאומי הקווייקרי שליד פילדלפיה. לאחר סיום לימודיה החלה בעבודה כמורה בכפר הנוער מאיר שפיה ומאוחר יותר בבית הספר היסודי "לדוגמה" בתל אביב. במהלך שנות ה-40 הייתה בין חברי האצ"ל.
בשנת 1951 הקימה כצנלסון את אחד האולפנים הראשונים בישראל, אולפן עקיבא בנהריה. היא עברה מאוחר יותר לנתניה והעבירה את האולפן לשם. האולפן קלט אליו עולים חדשים לצד תושבים ותיקים, תיירים שביקשו ללמוד עברית וערבים. לימוד השפה העברית לווה בשיעורי מורשת וידיעת הארץ, ולאחר מלחמת ששת הימים הוצע לצידה גם לימוד השפה הערבית. באולפן הוכשרו בשפה הערבית, בין היתר, מורות חיילות וצוערי המכללה לביטחון לאומי. בעקבות פועלה זה מונתה כצנלסון לוועדה הבין-דתית שבמסגרת משרד החינוך. כצנלסון עמדה בראש האולפן עד פרישתה לגמלאות עקב בריאות לקויה בשנת 1996.
כצנלסון הייתה לנציגת משרד החינוך והבונדס בכינוסים בינלאומיים וטיפחה באופן רשמי את הקשר עם קהילת המקויה ביפן. בשנת 1972 השתתפה בכינוס אונסק"ו, ובשנת 1996 הוזמנה לקונגרס האמריקאי. בעקבות פרישתה מניהול אולפן עקיבא ב-1996 המשיך אפרים לפיד, מתלמידי כיתתה הראשונה, בתפקיד זה.
פעילותה להחייאת והנחלת השפה העברית לצד טיפוח פלורליזם תרבותי ודו-קיום זכו להוקרה בקבלתה את פרס ישראל למפעל חיים בחינוך (1986), פרס יושב ראש הכנסת לאיכות חיים (1983), פרס התנועה למען ארץ ישראל טובה (1988), פרס מסדר "בני ברית" (1988) ותואר ידידת העיר נתניה (1985).
שולמית כצנלסון נפטרה בביתה בנתניה ונטמנה בבית הקברות סנהדריה שבירושלים.
ורנר מור ווייט
ורנר מור ווייט (באנגלית:Verner Moore White; 5 באוקטובר 1863 – 30 באוגוסט 1923) היה צייר נוף ודיוקן אמריקאי.
ביוגרפיה
ווייט נולד במחוז לוננבורג, וירג'יניה לתומאס ואליס ווייט. אביו, תומאס וורד ווייט, היה כומר פרסביטריאני במלחמת האזרחים האמריקאית, ומאוחר יותר כיהן כנשיא מכללת רידוויל לנשים ומכללת גרינסבורו לנשים בדרום קרוליינה.
ווייט למד בעזרת מורה פרטי ובגיל שבע עשרה נכנס לאוניברסיטה בקלארקסוויל, טנסי כדי ללמוד אמנות. ווייט סיים את לימודיו בשנת 1884 והפך אמן במשרה מלאה בפלורידה. היערות והביצות של צפון פלורידה ודרום ג'ורג'יה היו הנושא של רבות מיצירותיו המוקדמות של ווייט תוך שהוא פיתח את העניין והמיומנות שלו בציור נוף.
בשנת 1885 הפנה ווייט את תשומת ליבו לציור פורטרטים כשפתח סטודיו במובייל, אלבמה. בהיותו במובייל צייר דיוקנאות של כמה מהאנשים המשפיעים ביותר בדרום, כולל הדיוקן האחרון של ג'פרסון דייוויס, נשיא הקונפדרציה לשעבר.
בתו של ג'פרסון דייוויס, וויני דייוויס, למדה בגרמניה ובצרפת והמליצה לווייט לנסוע לאירופה כדי להמשיך ללמוד אמנות. בשנת 1887, ווייט קיבל את עצתה ועבר לאירופה כדי להמשיך בלימודי האמנות. הוא למד בפריז במשך ארבע שנים, ובילה שלוש שנים נוספות בנסיעות וציור בערים אירופיות אחרות, כולל בריסל, אנטוורפן, רוטרדם ועוד.
עבודתו של ווייט בטקסס
ווייט חזר לארצות הברית בשנת 1895 ובילה את תשע השנים הבאות בחיים ועבודה בטקסס. במשך כמה שנים נסע וצייר את דרכו בעיירות בעיקר בדרום מזרח טקסס ובדרום מערב לואיזיאנה. בתקופה זו דיווח ה"יוסטון פוסט" כי בהיותו בגלווסטון, הוא" השלים תמונה מצוינת בשמן המתארת את ויליאם ג'יי בריאן בצייד ברווזים והמבקרים שיבחו אותה כיצירת אמנות של ממש."
בשנת 1897, ווייט עבר לסן אנטוניו שם הקים סטודיו בפארק סן פדרו ומשך תשומת לב. אבות העיר סן אנטוניו העניקו לווייט את המשימה לציור על אלמו שהוענק לנשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי וגברת מקינלי במהלך ביקורם בעיר בשנת 1901. ווייט זכה להכרה ציבורית משמעותית בעקבות הציור. המקור של הציור נמסר לנשיא מקינלי, והליתוגרפיה של התמונה נתלתה במאות בתי ספר ציבוריים ברחבי טקסס. בהמשך צייר עותק של הציור שתלוי היום במוזיאון אלאמו.
בשנת 1902 הוענקה לווייט על ידי ועדת הירידים העולמית בטקסס משימה לצייר סדרה של שנים עשר ציורי שמן גדולים, שייצגו את משאבי הטבע והתעשיות של טקסס, כדי לקשט את ביתן טקסס בתערוכת הרכש של לואיזיאנה בשנת 1904 (הידועה גם בשם התערוכה העולמית של סנט לואיס). הסצנות כללו ייצוגים אמנותיים של שדות נפט, שדות חקלאיים, מטעי פקאן, מחצבות גרניט ועוד. רק אחד מציורי אלה קיים, האחרים כנראה נהרסו בשריפה בסטודיו שלו בסנט לואיס בשנת 1915. הפנורמה ששרדה- הנמל בגלווסטון נתרמה לספרייה הציבורית ביוסטון על ידי אלמנתו של ווייט, מרטי בוטון ווייט, לאחר מותו.
עבודתו של ווייט בסנט לואיס
ווייט עבר לסנט לואיס, מיזורי, עם אשתו החדשה, מרטי בוטון ווייט, בשנת 1904 כדי לאצור את ביתן טקסס בתערוכה העולמית. הפנורמות של ווייט ייצגו את טקסס בתערוכה, אבל נכללו גם יצירות של אמנים ידועים אחרים מטקסס, כמו אלה של אליזבת ניי, פומפאו קופיני ו"נפילת אלאמו" של רוברט ג'נקינס אנדרדונק. ווייט זכה לשבחים ביריד, כולל פרס ראשון על טבע דומם שכותרתו סל האפרסקים בפרדס האהבה בג'קסונוויל.
לאחר סגירת היריד, הוא החליט להישאר בסנט לואיס וקנה בית ליד מרכז הירידים בפרבר ריצ'מונד הייטס. ווייט בילה את שארית חייו בעיקר בסנט לואיס. הוא פתח סטודיו בעיר ועבד כאמן וכתב מיוחד לעיתון סנט לואיס גלוב.
ווייט צייר עבור נשיא ארצות הברית השלישי בשנת 1909 ציור שמן גדול של צי סירות הקיטור שהנשיא ויליאם הווארד טאפט ופמלייתו השתמשו בסיור בנהר מיסיסיפי מסנט לואיס לניו אורלינס. מאוחר יותר הוענק הציור לטאפט על ידי לשכת המסחר בסנט לואיס, וכעת הוא שוכן במוזיאון המרינרים בניופורט ניוז, וירג'יניה.
בתקופת סנט לואיס, ווייט המשיך לצייר סצינות ימיות וצייד, אך היה ידוע בעיקר בזכות תיאוריו של עצי פרי פורחים. עצי התפוח ליד ביתו בסנט לואיס הפכו לאחד המוטיבים החביבים עליו.
ציוריו של ווייט הופצו על ידי גלריות בסנט לואיס, שיקגו, ניו יורק ובוסטון, וקטלוגים מיוחדים הופקו למכירות בטקסס, שם הוא נשאר פופולרי.
ב־30 באוגוסט 1923 נפטר ורנר ווייט מהתקף לב בניו יורק, בעת שהשתתף בסעודה לכבודו.
קהילת יהודי סגד
קהילת היהודים בסגד התקיימה מימי הכיבוש העות'מאני ועד השואה. בסיום המלחמה עם טורקיה גורשו היהודים מסגד וחזרו אליה ב-1781. כמעט כל יהודי סגד היו נאולוגים, בשואה נשלחו רוב יהודי העיר לאושוויץ.
היסטוריה
יהודים ראשונים הגיעו לעיר עם הכיבוש העות'מאני וגורשו ממנה בסיומו. עד פרסום כתב הסובלנות ב-1781 הייתה לפרנסיה הזכות למנוע מיהודים לגור בה, בשל היותה עיר מלכותית חופשית. המשפחה היהודית הראשונה התיישבה בה באותה שנה. ב-1840 הגיעה אוכלוסיית היהודים בעיר ל-681 נפש. הרב הראשון של הקהילה נקרא הרב יחיאל (כיהן בשנים 1790-1789). מלבד זאת אין פרטים נוספים אודותיו כנראה. לאחריו שימשו בתפקיד הרב צבי הירש באק (1843-1790) הרב דניאל פיליץ, שהתמנה ב-1843 והודח ב-1847 בגלל תמיכתו בתיקונים בהלכה, ולאופולד לעף (1875-1850), ממנהיגי התנועה הנאולוגית בהונגריה. כקהילת מהגרים צעירה ואמידה, חסרת יסודות שמרניים, הייתה סגד כר נח לנאולוגים. במהלך הקרע ביהדות הונגריה עברה הקהילה להשתייך לארגון הנאולוגי הארצי. היא פרחה במיוחד תחתיו ותחת ובנו, הרב עמנואל לעף.
בית הכנסת הראשון בעיר נבנה ב-1803. ונהרס ב-1839 ב-1843 הוקם בית כנסת נוסף. לאחר זמן היה בית הכנסת קטן מלהכיל את אנשי הקהילה ונבנה בית כנסת חדש, בית הכנסת הגדול של סגד, אחד היפים ביותר בהונגריה ובאירופה כולה, והשני בגודלו במדינה. בית הכנסת נחנך בשנת 1907. ב-1920 מספר יהודי הקהילה הגיע ל-6,958. ב-1926 התמנה הרב ינו פרנקל כרב הראשי הרשמי של העיר, ואילו לעף נותר לצידו כמשרת כבוד.
בנוסף הייתה בעיר קבוצה קטנה של יהודים אורתודוקסים. היא מנתה כשלושים משפחות, ובשנים שלפני השואה שימש בה כשו"ב וכמו"צ הרב שמחה לנדאו, כשבהמשך מצטרף אליו גם הרב אברהם יונגרייז. הציבור האורתודוקסי היה קטן ולא יכל להתמסד לקהילה, ובעקבות כך לא יכל להתפלג והשתייך לקהילה הראשית. בנוסף ילדי האורתודוקסים למדו במוסדות הקהילה הניאולוגית. בשונה ממרבית הקהילות בהונגריה, בסגד התקיימו קשרים טובים בין הקבוצה האורתודוקסית לנאולוגית.
מוסדות הקהילה
ב-1787 נוסדה "חברה קדישא", במשך שנים רבות שכן בית העלמין בתוך העיר, וב-1868 קודש בית עלמין חדש מחוץ לעיר וכל הקברים הועתקו מבית העלמין העתיק לחדש, החברא קדישא אף הקימו בית חולים בעיר ב-1856 (בית החולים נהרס בשיטפון הגדול ב-1879). מוסדות נוספים של הקהילה היו בית אבות ובית יתומים. וכן "אגודת נשים", "אגודת צעירות", "חברת עניי עירנו", "הכנסת כלה", וחברה לטיפול בחולים.
ב-1820 נוסד בית ספר יסודי יהודי לבנים, וב-1851 נפתחו גם כיתות לבנות.
לאחר מינוי הרב ינו פרנקל לרב העיר הוא הקים ספרייה עבור הנוער והוציא עבורם ירחון בשם "ספרייה לנוער יהודי". הרמן באואר-מארקפי היה בין הפעילים הבולטים של הקהילה במהלך המאה ה-19.
גורל יהודי העיר בשואה
ב-1941 נמנו בעיר 4,161 יהודים, שהיו כ-3% מאוכלוסייתה. מרבית הגברים גויסו במלחמה לפלוגות "שירות העבודה" הצבאי, וחלק גדול מהם נספו בתנאים הקשים ששררו שם. לאחר הכיבוש הגרמני, ב-19 במרץ 1944, רוכזו בסגד כעשרת אלפים מיהודי הסביבה, בגטו שהיה סביב בית הכנסת הניאולוגי. ב-17 במאי גורשו חלקם לגטו באיה ומשם לאושוויץ, גירושים נוספים לאושוויץ יצאו מהגטו עצמו בחודש יוני. בטרנספורט האחרון שיצא לאושוויץ נותק בבודפשט אחד הקרונות, (שעליו היו 66 יהודים וביניהם אף רב הקהילה עמנואל לעף) ונועד להינצל באמצעות רכבת קסטנר בסך הכול הגיעו לאושוויץ כ-3,000 מיהודי סגד. שאר היהודים שנועדו אף הם להישלח לאושוויץ נשלחו למחנה שטרסהוף שבאוסטריה, כתוצאה מפעילותו של ישראל קסטנר. ומשם הועברו חלקם לטרזיינשטט וחלקם לברגן-בלזן.
כמחצית מיהודי העיר שרדו במחנות וחלקם חזרו לעיר, אליהם הצטרפו גם יהודים מיישובים קטנים בסביבה. ב-1946 היו בעיר 2,124 יהודים והרב ינו פרנקל חזר לכהן כרב של סגד. בספטמבר 1945 נפתח בית ספר יהודי ולמדו ובו 44 תלמידים. בית הכנסת, ובנייני הקהילה, שופצו בסיוע הג'וינט, והוקם מחדש המוסד ליתומים ונקלטו בו 400 ילדים יהודים שהוריהם נספו בשואה. ב-1949 עלה הרב פרנקל לישראל ובמקומו התמנה לרב ד"ר יוסף שינדלר. ב-1958 מנתה הקהילה כ-927 יהודים, בתחילת שנות התשעים נותרו בעיר כמה מאות יהודים בלבד.
זה"ב בגן
תוכנית "זה"ב בגן" היא תוכנית ארצית להתנדבות של גמלאים בגני ילדים בנושא בטיחות בדרכים. התוכנית מופעלת על ידי תנועת של"מ, החברה למתנ"סים ועמותת אור ירוק בשיתוף משרד החינוך. בשנת 2021, התוכנית עברה למסגרת "באים לטוב"- תוכנית המערך הלאומי להתנדבות אזרחים ותיקים של המשרד לשוויון חברתי. במסגרת התוכנית, מגיעים המתנדבים לגן, משתלבים בפעילות הגן ומובילים יוזמות בתחום בטיחות בדרכים. התוכנית פועלת משנת תשס"ה, ובשנת הלימודים תשע"ב לוקחים בה חלק כ-70 יישובים וכ-1500 מתנדבים.
הרעיון החינוכי
המתנדבים מהווים דמויות משמעותיות עבור הילדים ומשמשים מודל לחיקוי והערכה. המסרים שאותם הם מביאים בעקביות, בדרך חווייתית מסייעים להטמעה של דרכי התנהגות בדרך. הילדים משמשים כ"שגרירים" לנושא ומעבירים את המסרים להורים ולשאר בני המשפחה.
התכנים מבוססים על דמות הנקראת "ללה" - כל הכללים מתחילים בלה או בלה: לעצור, להביט לכל הכיוונים, להקשיב לקולות התנועה, לתת יד למבוגר, לחצות את הכביש, לשבת על כיסא בטיחות, לחגור חגורת בטיחות, לרדת לכיוון המדרכה, לחבוש קסדה, לשים מגנים, לשחק במקום מותר.
השיטה
התוכנית מזמנת מפגש משמעותי בין מתנדבים בקהילה, לבין ילדי הגן וצוות הגן. המתנדבים פועלים אחת לשבוע בגן ילדים קבוע, ומעבירים מפגש תוכן בנושא שנבחר על ידי המתנדב והצוות. בטיחות בדרכים הוא אחד הנושאים המרכזיים בתוכנית. הפעילות מתבצעת במליאה, בקבוצות או באופן פרטני, בהתאמה לצורכי גן הילדים ובתיאום עם הצוות החינוכי. המתנדבים משתלבים בגנים ממלכתיים, גנים ממלכתיים דתיים וגנים של החינוך המיוחד. התוכנית פועלת בכל המגזרים, מצפון ישראל ועד דרומה.
כל מתנדב שייך לקבוצת למידה של תוכנית "זה"ב בגן" הפועלת, לרוב, במתנ"ס. אחת לחודש. המתנדבים נפגשים ל'קמפוס', שבמסגרתו הם מקבלים ידע וכלים, המסייעים להם להצליח בתפקידם, מרכז התוכנית, הפועל גם הוא בהתנדבות.
מבנה התוכנית
התוכנית מחולקת ליישובים, כשבכל יישוב יש רכז יישובי מתנדב, האחראי על גיוס המתנדבים ביישוב, בשיתוף רכז המתנדבים במתנ"ס ורכז התוכנית. הרכזים היישוביים מחולקים לחמישה מחוזות, כשבכל מחוז מתקיימים מספר הכשרות בשנה, ששם הם רוכשים ידע ומקבלים חומרים בנושא זה"ב בגן. אחת לשנה, מתקיים כנס ארצי, שמוקדש ללמידת עמיתים, חלוקת תעודות והעשרה.
יהדות קיוסטנדיל
יהדות קיוסטנדיל היא קהילה יהודית שהתקיימה בעיר קיוסטנדיל שבבולגריה, מהמאה ה-16 ועד לאמצע המאה ה-20. בסוף שנות ה-20 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה כ-2,700 נפשות. ב-1943 הובילו בני הקהילה את המאבק להצלת יהודי בולגריה משילוח למחנות ההשמדה. מרבית יהודי קיוסטנדיל עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה.
ייסוד הקהילה
תיעוד לקהילה יהודית ספרדית מופיע בספרי שאלות ותשובות מראשית המאה ה-16. עדות כתובה לקהילה יהודית בעיר ממקורות חיצוניים, מצויה ברשימותיו של סוחר איטלקי שעבר דרך קיוסטנדיל ב-1559. מניחים שהקהילה נוסדה במהלך המאה ה-16 על ידי משפחות סוחרים שהגיעו מסלוניקי. בשלהי המאה ה-16 הוקם בית כנסת לקהילה והוא פעל עד אמצע המאה ה-19, עת הוקם חדש במקומו. ב-1989 ערך הארכאולוג הבולגרי אנדריי מלמד חפירות ארכאולוגיות מתחת למבנה בית הכנסת הישן. לדבריו, נתגלו במקום יסודותיהם של שני בתי כנסת האחד בן המאה ה-7 והשני בן המאה ה-3, עת נשלט האזור על ידי האימפריה הביזנטית. לדברי אנדריי מלמד, החפירה כוסתה מחוסר תקציב להמשך החפירות. הממצאים אשר לכאורה נתגלו מעולם לא נבדקו או תוקפו, וכאמור המחקר קובע את המאה ה-16 כמועד יסוד הקהילה.
התקופה העות'מאנית
ב-1717 נכבשה בלגרד בידי כוחות ממלכת הבסבורג והעות'מאנים נסוגו. העיר נותרה בידי האוסטרים במשך 22 שנים ובתקופה זו הורע מצבם של בני הקהילה היהודית. כמה מאות מיהודי העיר נמלטו במהלך הקרבות ולאחר הכיבוש, לשטחי בולגריה וכמה עשרות מהם התיישבו בעיר קיוסטנדיל והצטרפו לקהילה הספרדית. בתקופה זו היו יהודי העיר ברובם סוחרים, חלקם אמידים מאוד וחלשו על היבוא והיצוא מהאזור.
בשלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 ידעה קהילת קיוסטנדיל תקיפות ופרעות שכמעט והביאו לחורבה. בימי הסולטאנים סלים השלישי ומוסטפא הרביעי נדרדר המצב באזור בולגריה לכדי אנרכיה. הממשל המרכזי העות'מאני שכחותיו היו נתונים בעימותים צבאיים מול האוסטרים והרוסים איבד שליטה על המחוזות וכנופיות שודדים אלימות שכונו קרדז'אלי שלטו בדרכים ופשטו על ערים שונות למטרות שוד. בני הקהילות היהודיות האמידים בבולגריה היו מטרתם המועדפת וקהילת קיוסטנדיל העיקרית. תועדו מעשי שוד ורצח בבני הקהילה ורבים נטשו את העיר. במחצית הראשונה של המאה ה-19 חוסר הסדר באימפריה העות'מאנית הביא לניתוק הקשר בין המרכזים הרבניים באדירנה וסלוניקי לבין קהילת קיוסטנדיל ובעת הזו מתועדת הקמתו של בית דין רבני ראשון בעיר.
ב-1828 סייר בבולגריה הנוסע האנגלי וואלש, ביקר בעיר קיוסטנדיל ותיעד ברשימותיו את הקהילה היהודית המתגוררת בעיר. בתקופת מהמוט השני הושב סדר יחסי על כנו בבולגריה ולפי ספרי שאלות ותשובות למדים על פריחה מחודשת של קהילת קיוסטנדיל. ב-1863 נבנה בית הכנסת המרכזי בעיר. מבין רבניה הנודעים של הקהילה בין 1750 ל-1880, ניתן לציין את יעקב טיבה, דוד מדז'ר, שמואל קונפורטי ויצחק שמואל חָרבון.
לאחר עצמאות בולגריה
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית שהובילה לעצמאות בולגריה, גברו האירועים האנטישמיים במדינה. ב-1898 הואשמו יהודי קיוסטנדיל בשימוש בדמם של ילדים נוצרים. בעיר פרצו מהומות שכוונו כנגד בני הקהילה ורכושם. הממשל המרכזי בסופיה הורה למושל המחוז לדכא את המהומות ולמנוע פגיעה בבני הקהילה וכך אכן נעשה. המהומות דוכאו בכוח רב על ידי המשטרה המקומית. בראשית המאה ה-20 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה ומנתה 1,200 נפשות שהיוו כ-9% מכלל אוכלוסיית העיר. בהמשך הגיעו לעיר פליטים יהודים רבים ממלחמת הבלקן השנייה ובמפקד שנערך בבולגריה ב-1920 נמנו בקיוסטנדיל 2,671 יהודים. בקיוסטנדיל נולד הצייר מוריץ בנציונוב בוגר האקדמיה לאומנות בסופיה, וכן הצייר דוד משולם, שפעל בעיקר בישראל, זוכה פרס דיזנגוף לאמנות.
הפוליטיקה הפנימית
הקהילה הייתה מפולגת בעמדותיה לגבי התנועה הציונית ובקרב בניה ניכרה השפעתה של האגודה להשכלה עצמאית "דוברו באדאשטי" (עתיד טוב), אשר חינכה ברוח הקומוניזם. בבחירות שנערכו ב-1923 הצביעו כל 150 נציגי התנועה הציונית בפתק לבן כהצבעת מחאה וכפועל יוצא מכך 74 המצביעים הקומוניסטים הביאו לזכייה ברוב מוחלט. גם בבחירות ב-1929 זכו הקומוניסטים ברוב. המאבק השלטוני הארצי בבולגריה כנגד התנועות הקומוניסטיות שנחשבו חתרניות, בלווי המאבק הפנימי בתוך הקהילות השונות, הביא להחלשות מעמד הקומוניסטים בקהילת קיוסטנדיל. הקומוניסטים איבדו מכוחם המוחלט, אך בבחירות לוועד הקהילה שנערכו ב-1932 עדיין זכו הרשימות הלא ציוניות ברוב של 60% מהקולות לעומת 40% לציונים.
החינוך היהודי
עד לעצמאותה של בולגריה התבסס החינוך היהודי על בתי למידה שכונו מלדארי והוקמו בערים הגדולות ובכלל זה בקיוסטנדיל. המלדארי היו חלקם בבעלות פרטית של רבנים וחזנים וחלקם נסמכו על תשלומי ההורים ותרומות של סוחרים אמידים.
ב-1920 למדו במערכת החינוך היהודית 166 תלמידים, שהיוו 92% מכלל תלמידיה היהודים של העיר. ב-1925 למדו במערכת החינוך היהודית 106 תלמידים, כאשר הממשלה הבולגרית ועיריית קיוסטנדיל ממנות 10% מתקציבה. ב-1926 היו 118 תלמידים שלמדו ב-4 כיתות, 2 כיתות גן ילדים ו-2 כיתות בית ספר יסודי, (א'-ד') וב-1927 ירד מספר התלמידים ל-75.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה קהילת יהודי קיוסטנדיל 1,500 נפשות. על בני הקהילה הוחל החוק להגנת האומה ובהמשך נלקחו הגברים בגילאי 20–40 לעבודות כפייה. ראשי הקהילה בעיר מילאו חלק מרכזי בהצלת יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה, בכך שהתניעו את המאבק שהוביל לביטול צו הגירוש. ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לשאלות יהודיות הסכם בשם ממשלת בולגריה עם תיאודור דנקר נציג גרמניה הנאצית במסגרתו הסכימו הבולגרים לגרש 20,000 יהודים ל"שטחים הגרמניים במזרח". עו"ד מיכאל אבג'ייב הדליף את דבר ההסכם לברוך (בוקו) לזרוב, שהיה חברו הטוב וממנהיגי הקהילה בעיר. במקביל נפגשה בסופיה ליליאנה פניצה מזכירתו של אלכסנדר בלב עם עורך הדין נסים (בוקו) לוי, סגן יו"ר הקונסיסטוריה היהודית ופירטה בפניו את פרטי ההסכם. ב-25 בפברואר נפגש חיים רחמים בכר מראשי הקהילה עם ולדימיר קורטב ידידו, שהיה גם פעיל בארגון המהפכני המקדוני. קורטב ציין שידוע לו ולאנשיו על הגירוש וציין שהוא מיועד ל-10 במרץ. ב-1 במרץ 1943 החלו שוטרים בולגרים לבקר בבתי יהודים לבדיקת נתונים כגון כתובת, מוצא ומספר נפשות.
ב-25 במאי גורשו יהודי סופיה לערי השדה, קהילת קיוסטנדיל קלטה 2,800 מהמגורשים אשר שוכנו בבתי בני הקהילה ובמוסדות הציבור, עד לחזרתם לבתיהם באוקטובר.
בקיוסטנדיל נולד ופעל המשורר היהודי סימצ'ו איסאקוב (1919-1948) שכונה "משורר המאבק" ושירתו נגעה ברדיפתם של יהודי ארצו במהלך מלחמת העולם השנייה, במלחמתם של הפרטיזנים היהודים ובחורבנן של קהילות תארקיה ומקדוניה. בשירו "הרכבות" שהוקדש ליהודי תארקיה ומקדוניה כתב בין השאר:
.
לאחר מלחמת העולם השנייה
ב-1945 נמנו בקיוסטנדיל 1,400 יהודים. בקרב הקהילה התחדשה הפעילות הציונית. בקיוסטנדיל הוקם סניף של תנועת החלוץ הצעיר ששימש כסניף אזורי ומרכז כנסים לחברי הארגון בדופניצה, גורנה ג'ומאיה, נברקופ וסמוקוב. ביום הקמת מדינת ישראל התקיימו חגיגות רחוב המוניות של בני הקהילה שהסתיימו בעצרת עם בהשתתפות נציגי השלטון המקומי. בין 1948 – 1949 עלו מרבית יהודי העיר לישראל. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובקיוסטנדיל נמנו 234 יהודים. בראשית המאה ה-21 התגוררו בעיר 70 יהודים, וב-2022 נמנו בעיר 55 יהודים. בית הקברות היהודי בקיוסטנדיל פעל עד 1951 ונכון לאמצע העשור השני של המאה ה-21 עמד על תילו ונתון היה במצב תחזוקתי ירוד.
דונלד קסלר
דונלד קסלר (נולד ב-1940) הוא אסטרופיזיקאי אמריקאי ומדען נאס"א לשעבר וידוע בשל מחקריו בנושא פסולת חלל.
קריירה
קסלר עבד במסגרת מרכז החלל ג'ונסון ביוסטון שבטקסס, בפרויקט סביבתי אותו ניהלה נאס"א.
במסגרת עבודתו חקר את מה שידוע כיום כ"פסולת חלל". הנחת העבודה הייתה כי מדובר בכדור שלג: התנגשויות בין פסולת החלל הופכות להיות יותר ויותר סבירות ככל שצפיפות פסולת החלל מתגברת במסלול סביב כדור הארץ, וכי התנגשות פסולת יוצרת כמות גדולה יותר של פסולת נוספת, ובהמשך עשוי לגרום להתנגשויות נוספות. קסלר פרסם לראשונה את רעיונותיו ב-1978, במאמר אקדמי שכותרתו "תדר התנגשות של לוויינים מלאכותיים: יצירת חגורת פסולת".
נאס"א מינתה אותו לראש התוכנית לחקר הבעיה ויצירת הנחיות להאט את הצטברות פסולת החלל. קסלר פרש מנאס"א ב-1996. עם זאת, הוא ממשיך להיות פעיל בתחום ניטור פסולת החלל, הערכת הכמויות ודרכים לטיפול.
בשנת 2009, העביר מסמך לכנס הבינלאומי הראשון על הסרת פסולת מסלולית בארלינגטון, וירג'יניה, בחסות נאס"א ו-DARPA. בשנת 2011, הוא היה יועץ מרכזי ביצירת סרט IMAX החינוכי "Space Junk 3D" וכן שימש כיושב ראש המועצה הלאומית למחקר של ארצות הברית בנושא הפסולת של נאס"א. בשנת 2013 מסר הרצאה מיוחדת בטוקיו לסימפוזיון הבינלאומי השני בנושא פיתוח חלל ושימוש בר קיימא עבור האנושות, בחסות פורום החלל היפני. בשנת 2017 קסלר נאם בנאום המרכזי בכנס האירופאי השביעי על פסולת החלל.
שטרית
שטרית הוא שם משפחה ממקור מרוקאי ידוע בקרב יהודים ממוצא מרוקאי החיים בישראל, צרפת וקנדה. ההגיה המקורית במרוקאית היא: sh-t-ret. הכתיב הצרפתי הוא Chetrit והוא המקובל ביותר. למשפחה זו צאצאים רבים בהם שרי ממשלה אנשי תרבות ואנשי עסקים בארץ ובחו״ל. לשם המשפחה ייתכנו כמה מקורות: מהמילה הערבית שפירושה אמיץ, מהמילה זר או שמשמעותו חכם.
{{פירושונים|* אבישי שטרית – שחקן, מדבב ובובנאי ישראלי
ראו גם
}}
מרגים מווראי
מרגים מווראי (באלבנית: Mërgim Mavraj; נולד ב-9 ביוני 1986) הוא כדורגלן עבר אלבני ששיחק בעמדת המגן.
קריירת מועדונים
מווראי התחיל את הקריירה שלו במחלוקות נוער מקומיות, ובשנת עבר לזו של דרמשטאט. ב-18 במרץ 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בו הוא אף ספג את הכרטיס האדום הראשון שלו בקריירה לאחר שקיבל צהוב שני בדקה ה-51 של המשחק.
ב-1 באוגוסט 2007 חתם בבוכום תמורת 350 אלף אירו והצטרף לקבוצת המילואים של המועדון ששיחקה אז בליגה החמישית. ב-10 במאי 2008 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה ניצחון 1-3 נגד קרלסרוהה. שבוע לאחר מכן, הספיק לרשום עוד הופעה אחת בה גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 להנזה רוסטוק, כאשר בקבוצת המילואים הוא רשם 7 הופעות והבקיע שער אחד ועלה עם המועדון לליגה הרביעית בגרמניה. עונה לאחר מכן מעמדו בקבוצה הבוגרת השתפר והוא ערך 23 הופעות ועזר לקבוצתו להישאר בליגה הראשונה.
ב-23 בינואר 2011 חתם בגרויטר פירט תמורת 200 אלף אירו. 6 ימים לאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בתיקו 2-2 נגד אלמניה אאכן, כאשר הוא נכנס בדקה ה-90 של המשחק. ב-2 באוקטובר 2011 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בתיקו 2-2 נגד קרלסרוהה, בדקה ה-91 של המשחק. בסיום עונת העפיל עם המועדון לבונדסליגה. ב-7 באוגוסט 2012 קיבל את סרט הקפטן של המועדון. בסיום עונת שב עם המועדון לבונדסליגה השנייה.
ב-30 ביוני 2014 סיים את חוזהו בגרויטר פירט ושב לבונדסליגה וחתם בפ.צ. קלן ל-3 שנים.
קריירה בינלאומית
מווראי נולד בגרמניה ומכיוון שהוריו נולדו באלבניה הוא היה זכאי לשחק בנבחרת אלבניה. בשנת הוא זומן לסגל נבחרת הנוער של אלבניה, אך הוא סירב בתקווה לקבל את הזימון לזו של גרמניה. בפברואר זומן לסגל הנבחרת הצעירה של גרמניה. ב-21 בפברואר 2007 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד איטליה.
ב-3 במרץ 2010 זומן לסגל נבחרת אלבניה הפעם הוא ענה בחיוב לזימון, אך הוא לא הופיע לאימון הראשון של הנבחרת, וההתאחדות האלבנית החליטה לזרוק אותו מסגל הנבחרת ובנוסף הובהר לו שהוא לא יקבל זימון בעתיד לנבחרת. מצד הצוות המקצועי של נבחרת גרמניה הובהר לו שהוא צריך להוכיח את עצמו על מנת שיקבל את הזימון המיוחל, אך בעקבות הצלחתה של הנבחרת הגרמנית במונדיאל 2010 וירידה של בוכום לליגה השנייה חלום הנבחרת הגרמנית לא התגשם.
בעקבות יכולת טובה שהציג בגרויטר פירט, זומן לסגל הנבחרת האלבנית בפעם השלישית, הפעם מווראי נענה בחיוב ואף התייצב לאימונים לקראת משחקי הידידות נגד ו. ב-22 במאי 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 של הנבחרת נגד. ב-8 ביוני 2014 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-3 נגד. ב-14 בנובמבר 2014 הוא הבקיע את שערו השני בנבחרת בתיקו 1-1 נגד.
דגל המושל הכללי של קנדה
תיאור הדגל
הדגל הנוכחי אומץ בשנת 1981. במרכז הדגל מופיע הסמל המלכותי הקנדי - אריה שלראשו כתר האחוז בכפתו עלה עץ אדר (מייפל) אדום, על רקע כחול. עלה עץ האדר משמש כסמל לאומי של קנדה. האריה עומד על עטרה בצבעים הלאומיים הרשמיים של קנדה (אדום ולבן).
דגל זה שונה מהדגלים של המושלים הכלליים של יתר ממלכות חבר העמים הבריטי בכך שהדגל אינו כולל את שם הממלכה, ובכך שהדגל כולל סמלים וצבעים לאומיים. קודם לשנת 1981 כלל הדגל את שם הממלכה, בדומה ליתר דגלי המושלים הכלליים, ולא כלל את עלה עץ האדר או את העטרה.
שימושים
דגל זה מקבל עדיפות על הדגל הלאומי של קנדה אך פחות בחשיבותו מהדגל המלכותי של קנדה. כאשר מבקר המושל הכללי במגורי המשנה למושל של אחת הפרובינציות מקבל דגל המשנה למושל עדיפות על דגל זה, וכן במקרים בהם המשנה למושל משמש בתפקיד נציג המלוכה הקנדית מקבל דגל המשנה למושל עדיפות על דגל זה.
דגל המושל הכללי של קנדה מונף על מגורי המושל הרשמיים (אחוזת רידו ולה סיטדל) וכן על בניינים אחרים בהם מבקר המושל הכללי של קנדה. הדגל מונף על מכוניתו של המושל הכללי. בעת ביקורים בארצות אחרות, משתמש המושל הכללי של קנדה בדגל הלאומי הקנדי.
התפתחות הדגל
דגל המשנה למלך הראשון אומץ בשנת 1901. עיצובו של דגל זה היה דומה לעיצוב דגלי המשנים למלך ברחבי האימפריה הבריטית: יוניון ג'ק שבמרכזו סמל המדינה - במקרה זה סמל קנדה. הדגל שונה בשנת 1921 בהתאם לעדכונים שנעשו לסמל קנדה, ובשנת 1931 שונה הדגל בהתאם להצהרת בלפור משנת 1926 בו הפך המושל הכללי לנציג המלוכה הקנדית (במקום המלוכה הבריטית). הדגל משנת 1931 זהה בעיצובו ליתר דגלי המושלים הכלליים של ממלכות חבר העמים הבריטי.
בעת כהונתו של רומאו לבלן כמושל כללי בוצעו מספר שינויים בדגל - ובהם הוסרו טופריו והלשון של האריה (שנראה כאילו הוא מוציא לשון). השינויים בוצעו לבקשת המושל על מנת "להעניק לאריה מראה קנדי יותר". שינוי זה בוטל בשנת 2002.
עבדאללה השני, מלך ירדן
עבדאללה השני (בערבית: عبد الله الثاني بن الحسين; נולד ב-30 בינואר 1962) הוא המלך הנוכחי של הממלכה ההאשמית של ירדן. עבדאללה עלה לכס המלוכה ב-7 בפברואר 1999 לאחר מותו של אביו המלך חוסיין.
ביוגרפיה
המלך עבדאללה השני הוא בנו הבכור של חוסיין, מלך ירדן, ומונא, מלכת ירדן. אמו הייתה אנגלייה, בתו של קצין בריטי ששירת בירדן, אשר נולדה בשם אנטואנט (טוני) גארדינר. היא התאסלמה לקראת נישואיה ושינתה את שמה. אביו ירש את המלוכה בגיל 17, לאחר שסבו של עבדאללה, טלאל, מלך ירדן, נאלץ לפרוש מסיבות נפשיות.
בצעירותו התחנך עבדאללה בבריטניה, באקדמיה הצבאית הבריטית בסנדהרסט ובאוניברסיטת אוקספורד, הוא שירת במשך כשנה כקצין ברגימנט ההוסרים ה-18\13 של הצבא הבריטי. שירת כטייס בחיל האוויר המלכותי הירדני וכיהן כמפקד הכוחות המיוחדים של ירדן. במקביל למד יחסים בין-לאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון שבארצות הברית.
בינואר 1993 פגש עבדאללה את ראניה, ילידת כווית ממוצא פלסטיני, הם התארסו חודשיים לאחר מכן ונישאו ב-10 ביוני 1993.
לאחר מות אביו הוכתר כמלך ירדן ב-7 בפברואר 1999. אחיו של המלך חוסיין, הנסיך חסן, היה יורש העצר במשך רוב תקופת מלכותו של חוסיין, אך מעט לפני מותו החליט המלך להעביר את הכתר אל בנו. הסיבה להדחתו הייתה בין השאר רצונו של חוסיין להעביר את המלוכה לצאצאיו שלו.
עם עלייתו לשלטון הכריז על אשתו ראניה כמלכת ירדן, ללא הכרזתו היא הייתה זוכה לתואר נסיכה בת-זוג בלבד.
מדיניות חוץ
ב-2015 שיתף פעולה עם הליגה הערבית בהתקפות על הכוחות החות'ים בתימן.
מדיניות פנים
עם כניסתו לתפקיד שחרר עבדאללה אסירים אסלאמיסטים כדי להפשיר את היחסים עם תנועת "האחים המוסלמים", בין האסירים ששוחררו היה אבו מוסעב א-זרקאווי.
בראשית 2011 התקיימו הפגנות גדולות כנגד שלטונו, כחלק מגל המחאות בארצות ערב. כאשר הזרז המקומי בירדן היה אינפלציה במחירי המזון ושכר חודשי נמוך. בפברואר 2011 פיטר עבדאללה את ראש הממשלה סמיר ריפאעי ומינה במקומו את מערוף אל-בח'ית, במטרה לפייס את המפגינים. לאחר מכן דרש עבדאללה רפורמות מהממשלה החדשה. למרות מאמציו המחאות התרחשו, והפגנה משמעותית התרחשה ב-25 במרץ 2011. ההפגנות גלשו לעימות עם תומכי המלך ויידוי אבנים, עם הרוג אחד וכמאה פצועים. באוקטובר 2011 שוב פוזר הקבינט הממשלתי, ובמקום אל-בח'ית מונה עון אל-ח'סאונה.
ירדן השתתפה בפעולות אמריקניות כנגד ארגון "המדינה האיסלאמית". לאחר שהארגון שרף למוות טייס ירדני שנפל בשבי במהלך פעילות מבצעית בעיראק, ירדן אף חיזקה את השתתפותה בקואליציה.
באפריל 2021 הורה עבדאללה על מעצרם של אחיו למחצה, הנסיך חמזה בן חוסיין, ועשרים מקורבים נוספים, בחשד שתכנן ניסיון להפילו בהפיכה.
משפחה
נשוי לראניה, מלכת ירדן, ילידת כווית בת למשפחה ממוצא פלסטיני.
לזוג ארבעה צאצאים:
תחביבים
המלך עבדאללה התעניין בצניחה חופשית, מרוצי ראלי וצלילה. השתתף בסדרה "Jordan: The Royal Tour" של ערוץ דיסקברי בה הציג בפני הצופים אתרי תיירות בולטים בירדן, יחד עם המארח פיטר גרינברג. בתוכנית המלך ציין כי מאז כניסתו לתפקיד, נאסר עליו לצנוח. המלך עבדאללה הוא גם חובב אופנועים, וביולי 2010 ערך טיול בצפון קליפורניה על אופנוע הרלי-דייווידסון.
המלך הוא גם חובב גדול של סדרת המדע בדיוני "מסע בין כוכבים". בשנת 1996, כשהיה עדיין נסיך, השתתף עבדאללה בתפקיד אורח קצר ללא מלל בסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" בפרק ה-20 של העונה השנייה.
העניין הרב שלו בתעשיית הקולנוע השפיע גם על החלטתו להקים ב-20 בספטמבר 2006 את בית הספר לקולנוע "Red Sea Institute of Cinematic Arts" בעקבה, בשיתוף עם בית הספר לקולנוע "USC School of Cinematic Arts" של אוניברסיטת דרום קליפורניה. כאשר צוות ההפקה של הסרט "רובוטריקים 2: הנקמה" הודיע שבכוונתם לצלם חלק מהסרט בירדן, המלך עבדאללה הורה לספק 38 מסוקים צבאיים שיובילו את הציוד של צוות ההפקה אל פטרה.
ריצ'רד דיליין
ריצ'רד דיליין (באנגלית: Richard Dillane; נולד ב-1964) הוא שחקן אנגלי. הוא שיחק בתפקיד הסוכן הבריטי פיטר ניקולס בסרט המתח זוכה האוסקר וגלובוס הזהב "ארגו" של בן אפלק משנת 2012. עוד גילם את מרב, בעלה של מרגרט המפריז (בגילומה של אמילי ווטסון), בסרטו של ג'ים לואץ' "תפוזים ושמש".
דיליין גילם את ורנר פון בראון בדוקודרמה "Space Race" של ה-BBC. הוא שיחק בתפקיד נירון קיסר במחזה "פאולוס" מאת הווארד ברנטון בתיאטרון המלכותי הלאומי, והופיע בתפקיד סטיבן מטורין בעיבוד הרדיופוני של ה-BBC לרומנים אוברי-מטורין מאת פטריק או'בריאן. כמו כן גילם את דמותו של פיטר גווילם בשלושה עיבודים לרומנים מאת ג'ון לה קארה.
ביוגרפיה
דיליין גדל סמוך ללונדון יחד עם אחיו סטיבן דיליין, שגם הוא שחקן. הוא סיים תואר בפילוסופיה באוניברסיטת מנצ'סטר. הוא התגורר באוסטרליה במשך עשר שנים ועבד בפרת', סידני והובארט כשחקן ובמאי, לפני שחזר לבריטניה.
ב-1988 ביים דיליין את המחזה "טרטיף" מאת מולייר עבור להקת התיאטרון אולד ניק באוניברסיטת טסמניה בהובארט.
ב-2011 שיחק דיליין בתפקיד קרטר בפרק "Let's Kill Hitler" ובפרק "The Wedding of River Song" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". עוד בטלוויזיה הופיע בתפקיד המרגל ג'ון ריצ'רדסון בסדרת הריגול "ספוקס", בדמות נוכל אוסטרלי בשם גרהם פול בפרק בסדרה "הנוכלים", בתפקיד הצלם ואהוב לשעבר מיילס ברודי בסדרה "רגליים קרות", בתפקיד תאודור פלאט המכור לסמים בפרק הראשון של הסדרה "לואיס", ובדמות יועץ נישואים בסדרה "Men Behaving Badly". הוא הופיע בתפקיד קבוע בדמות המנתח שון אנדרסון בסדרה הרפואית "חדר מיון" ובדמות בראד קונור בסדרה זוכת הפרסים "Soldier Soldier" של רשת ITV.
ב-2015 שיחק דיליין בתפקיד צ'ארלס ברנדון, דוכס סאפוק הראשון בסדרת הטלוויזיה ההיסטורית של ה-BBC "וולף הול". ב-2016 הופיע בתפקיד פקד בילוש מייקל וייט בסדרה "עדות אילמת".
דיליין שיחק בתיאטרון הלאומי בלונדון ועם הלהקה השייקספירית המלכותית בסטרטפורד על האייבון. הוא גילם את המלט בפרת' שבאוסטרליה בהפקה בבימויו של ריי אומודיי. בשנת 2000 הופיע בתפקיד דוכס סאפוק בהפקה זוכת פרס אוליבייה של מייקל בויד של המחזות הנרי השישי, חלק ראשון, חלק שני וחלק שלישי בסטרטפורד, לונדון ומישיגן.
חיים אישיים
דיליין נשוי לשחקנית הבריטית ילידת סקוטלנד ג'ייני מקנה הידועה מתפקידה באופרת הסבון הבריטית הפופולרית "נשות הכדורגלנים". לבני הזוג שלושה בנים.
מיקי רוני
מיקי רוּני (באנגלית: Mickey Rooney; נולד כג'וזף יול הבן - Joseph Yule, Jr; 23 בספטמבר 1920 - 6 באפריל 2014) היה שחקן קולנוע אמריקאי שהופיע גם במופעי תיאטרון וטלוויזיה רבים, אחד השחקנים בעלי הקריירה הארוכה ביותר בהיסטוריה (מסד הנתונים IMDb מונה 324 סרטים עלילתיים והופעות טלוויזיה בהשתתפותו). במהלכה זכה בפרס אוסקר לשחקן הצעיר הטוב ביותר ופרס אוסקר למפעל חיים, פרס גלובוס הזהב, פרס אמי ועוד. זכור כמגלם הדמות "אנדי הארדי" וכחבר לצמד עם ג'ודי גרלנד.
עד גיל 18
רוני נולד בברוקלין כג'וזף יול, לזוג שחקני וודוויל בעת ששהו בברוקלין, ניו יורק, במהלך סיבוב הופעות. הוא נדד עם הוריו והשתתף במופע עוד לפני שמלאו לו שנתיים. לאחר מכן עבר עם אמו, נל, להתגורר בקליפורניה.
ב-1927 ענתה אמו למודעה שביקשה לבחון ילדים לתפקיד "מיקי מקגווייר", דמות בסדרת קומדיות קצרות. ג'וזף הצעיר קיבל את התפקיד והפך למיקי. הוא גילם את הדמות מ-1927 ועד 1936. עד גיל 16 הספיק להשתתף ב-78 סרטים קצרים אילמים.
בשנת 1937 הוחתם רוני על ידי אולפני MGM לתפקיד בסרט A Family Affair הוא גילם את הדמות של בנו השובב של שופט מחמיר (אותו גילם ליונל ברימור) בשם "אנדי הארדי". הוא היה כה מוצלח בתפקיד עד שהפך מזוהה עמו. הוא גילם את אנדי הארדי ב-18 סרטים עד שנת 1946 ובסרט נוסף מ-1958.
באותה שנה פגש רוני את ג'ודי גרלנד, שהייתה צעירה ממנו בשנתיים והופיע עמה בסרט Thoroughbreds Don't Cry במשחק, ריקוד ושירה. השניים הפכו לצמד מצליח והופיעו יחדיו בעשרות סרטים מוזיקליים, בתוכם שלושה סרטי אנדי הארדי, בהם גילמה גרלנד דמות בשם "בטסי בות'", צעירה המאוהבת באנדי. בשנת 1936 שיחק בסרט "לורד פונטלרוי הקטן" לצדו של פרדי ברת'ולומיו אתו שיחק גם בסרט "ספנים אמיצים" (1937).
ב-1938 מעט לפני מלאת לו 18 גילם רוני את תפקיד ווייטי מארש בסרט עיר הנערים, היה זה תפקידו הדרמטי הראשון. באותה שנה זכה בפרס אוסקר לשחקן הצעיר הטוב ביותר. ב- 1942 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "יאנקי באיטון". ב-1944 גילם את מייקל טיילור בסרט "נשיונל ולווט" לצדה של אליזבת טיילור הילדה.
תקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה
בשנים 1939–1941 היה רוני הכוכב הרווחי ביותר בהוליווד והופיע עם גרלנד ובלעדיה הן בקולנוע והן על הבמה.
בשנת 1944 התגייס לצבא ארצות הברית לשירות שנמשך 21 חודשים ברדיו הצבאי.
לאחר שחזר מהשירות לא הצליחה הקריירה שלו להמריא מחדש. הוא הופיע במספר סרטים, אך ללא ההצלחה שהורגל לה. בשנת 1948 כיכב בסרט "מילים ולחן" ("Words and Music"), בו גילם את דמותו של הפזמונאי לורנץ הארט. ב-1954 הפיק והופיע בתוכנית הטלוויזיה הראשונה שלו, The Mickey Rooney Show, שרצה ברשת NBC עד אמצע 1955 והופיע בסרט גשרי טוקו רי. בהמשך הופיע בעיקר בתפקידי משנה קומיים ובתפקיד עצמו בסרטים על תקופת הזוהר שלו. ב-1961 גילם את דמות השכן היפני של גיבורת ארוחת בוקר בטיפאני, באופן נלעג וסטריאוטיפי, שעורר זעם על הגזענות הגלומה בייצוג זה. ב-1963 שיחק בקומדיה "מטורף, מטורף, מטורף העולם" של סטנלי קריימר.
בהמשך הופיע במספר רב של תוכניות טלוויזיה לחג המולד ותוכניות בידור אחרות. בשנת 1981 גילם את דמותו של Bill Sackter בסרט הטלוויזיה Bill, על תפקיד זה זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי.
בשנת 1998 דיבב בסרט "בייב בעיר הגדולה" את דמותו של פאגלי.
רוני למעשה מעולם לא הפסיק לעבוד והמשיך להופיע בתפקידים קומיים צדדיים בעשרות סרטים, האחרון שבהם היה ב-2006 בסרט לילה מוטרף במוזיאון. כיוון שהיה שריד חי יחיד לדור גדולי הבידור של שנות ה-30 וה-40 הוא הרבה להתראיין ולהופיע בסרטים תיעודיים ותוכניות טלוויזיה בנושא. רוני היה נשוי לשמונה נשים והתמודד עם התמכרות לאלכוהול ולסמים. רוני הלך לעולמו ב-6 באפריל 2014.
מושנזון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אונגה (עיר)
אונגה (בהונגרית: Onga) היא עיירה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
הקהילה היהודית
יהודים התיישבו במקום במחצית הראשונה של המאה ה-19. במקום היו בית כנסת ובית עלמין שנהרסו.
בשנת 1930 נמנו בקהילת אונגה 62 יהודים.
בשנת 1941 גויסו צעירים יהודים מהכפר לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים ככוח עזר לצבא ההונגרי) ורובם נספו.
לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה באפריל 1944 הועברו יהודי אונגה לקושיצה בירת המחוז משם הובלו ב-15 במאי למחנה ההשמדה אושוויץ.
מוזיאון ברוקלין
מוזיאון ברוקלין (באנגלית: Brooklyn Museum) הוא מוזיאון הממוקם ברחוב איסטרן פארקוואי ברובע ברוקלין שבניו יורק, הוא המוזיאון לאמנות השני בגודלו בעיר, ואחד המוזיאונים הגדולים ביותר בארצות הברית.
היסטוריה
מוזיאון ברוקלין נפתח בשנת 1897. המבנה המקורי, שנבנה מפלדה המצופה לבנים (דבר חדשני באותה עת), תוכנן על ידי חברת האדריכלים מק'קים, מיד ווייט ונבנה על ידי חברת קרלין קונסטרקשן. בחזית המבנה הוצבו פסלים של הפסל דניאל צ'סטר פרנץ' (שבנה את אנדרטת לינקולן) הקרויים "ברוקלין" ו"מנהטן".
בשנת 1997 שינה המוזיאון את שמו ל"מוזיאון ברוקלין לאמנות" (Brooklyn Museum of Art) אולם ב-12 במרץ 2004 חזר לשמו המקורי.
תצוגות
למוזיאון אוסף הכולל למעלה מחצי מיליון יצירות אמנות המוצגות על פני שטחי תצוגה בגודל של 52,000 מ"ר. אוספי המוזיאון כוללים אמנות מצרית עתיקה, אמנות יוונית, רומית, ואמנות מודרנית. כחצי מיליון מבקרים מגיעים למוזיאון מדי שנה.
אנדריי וישינסקי
אנדריי ינוארביץ' וישינסקי (ברוסית: Андре́й Януа́рьевич Выши́нский; 10 בדצמבר (לפי הלוח הישן 28 בנובמבר) 1883, אודסה – 22 בנובמבר 1954 בניו יורק) היה שופט רוסי וסובייטי ומאוחר יותר דיפלומט. שירת כשר החוץ הסובייטי מ-1949 עד 1953.
ביוגרפיה
וישינסקי היה ממוצא פולני, דיבר מעט אנגלית וצרפתית משובחת.
הוא נעשה מנשביק ב-1903 ובשנת 1917 חתם על הפקודה לאסור את לנין לפי החלטת ממשלת המעבר הרוסית.
בשנת 1920 הצטרף לבולשביקים. בשנת 1928 הוא היה יושב ראש מושב מיוחד של בית משפט עליון במסגרת משפט שאחטי ובשנת 1930 במשפט מפלגת התעשייה. בשנת 1935 נעשה התובע הכללי של ברית המועצות, ההוגה המשפטי של הטיהורים הגדולים של סטלין. הוא נתן תוקף חוקי תאורטי לטיהורים תחת סעיפי אישום בבגידה. אחד העקרונות של התאוריה של וישינסקי היה שהחוק הפלילי הוא כלי שרת של מאבק המעמדות.
המונוגרפיה שלו שהצדיקה חקיקה זו, "תאוריה של הוכחות משפטיות במערכת הצדק הסובייטי", זיכתה אותו בפרס סטלין לשנת 1947.
וישינסקי היה התובע במשפטי הראווה העיקריים בתקופת הטיהורים הגדולים שכונו בשם "משפטי מוסקבה", ובתפקידו זה רמס את קורבנותיו חסרי ההגנה ברטוריקה שנונה ואכזרית. דווקא בעיניו של היטלר נשא חן תפקודו של וישינסקי כתובע והוא אמר על השופט הנאצי רולנד פרייזלר, מי שדן בפראות ובארסיות את מתנגדי המשטר ואת קושרי קשר העשרים ביולי, כי "הוא הווישינסקי שלנו".
ביוני 1940 נשלח וישינסקי לרפובליקה של לטביה כדי לפקח שם על הקמת משטר בובות ועל סיפוח המדינה לברית המועצות. מאוחר יותר, ב-1945, סייע לכונן משטר קומוניסטי שעלה לשלטון ברומניה.
וישינסקי היה אחראי להכנות הסובייטיות למשפטים של פושעי המלחמה הגדולים על ידי בית הדין הצבאי הבינלאומי (משפטי נירנברג) ב-1946.
בשנים 1939 עד 1944 כיהן כסגן ראש הממשלה, ב-1940 עד 1949 כסגן הקומיסר לענייני חוץ, ובשנים 1949 עד 1953 כשר החוץ. היה חבר האקדמיה הסובייטית למדעים משנת 1939 ונציג קבוע של ברית המועצות באומות המאוחדות.
וישינסקי מת בניו יורק. גופתו הועברה למוסקבה, שם נקבר בחומת הקרמלין.
כחלק מהדה-סטליניזציה בסוף שנות ה-50 משפחתו הפסיקה לקבל הטבות מהמשטר וספריו הפסיקו להיות חומר לימוד בנושא משפטי באוניברסיטאות.
גלעד אופיר (ברידג')
גלעד אופיר (נולד ב-21 בנובמבר 1983) הוא שחקן ברידג' בדרגת רב אמן בינלאומי, שכיהן בתפקיד יושב ראש ההתאגדות הישראלית לברידג'. היה שותף לזכייה הראשונה של נבחרת ישראל באליפות אירופה לצעירים, ועוסק בקידום שחקני ברידג' צעירים בישראל. החל משנת 2017 משמש רכז פיתוח צעירים של התאגדות הברידג' העולמית. אופיר מלמד ברידג' במשך יותר מעשר שנים וכתב ספרי ברידג'.
ביוגרפיה
גלעד אופיר נולד וגדל באשדוד. בגיל 10 למד ברידג' בכיתת מחוננים באשדוד במסגרת פרויקט לימוד בבתי הספר של ההתאגדות הישראלית לברידג'. מגיל צעיר הצטיין במשחק הברידג', והשתתף בנבחרות הצעירות של ישראל שזכו בהישגים. הוא סיים תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת באר שבע, תואר MBA במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב וסיים בהצטיינות לימודי משפטים במרכז האקדמי למשפט ועסקים רמת גן. במקצועו הוא עורך דין אבל עוסק בעיקר ביזמות בתחום הברידג'.
החל משנת 2009 הוא חבר בהנהלת ההתאגדות הישראלית לברידג'. החל משנת 2015 הוא יו"ר ההתאגדות. בשנים 2011 ו-2012 היה יועץ מקצועי ודובר של יו"ר הוועדה לענייני ביקורת המדינה בכנסת. בשנת 2014 היה משנה למנכ"ל בחברת מטרוליט. גלעד נשוי ומתגורר בתל אביב.
קריירת הברידג'
קריירת הברידג' של גלעד אופיר כוללת השתתפות בתחרויות, הוראת ברידג' במשך שנים רבות לכל הרמות מקורסי מתחילים ועד קורסי מורים לברידג'. בנוסף לכך הוא מילא תפקידים שונים בהנהלת ההתאגדות הישראלית לברידג'. אופיר פעיל במיוחד בפיתוח ברידג' לצעירים. הוא היה קפטן לא משחק של נבחרות הברידג' הצעירות של ישראל, והיום אחראי על פרויקט קידום צעירים בהתאגדות הברידג' העולמית.
כקפטן לא משחק הוביל את נבחרת ישראל הצעירה לזכייה באליפות העולם עד גיל 26 בפילדלפיה בשנת 2010.
שיגצ'יו איזומי
שיגצ'יו איזומי (ביפנית: 泉 重千代; מת ב-21 בפברואר 1986) היה יפני, שהוכתר כ"האדם החי המבוגר ביותר", לאחר מותו של ניווה קוואמוטו ב-16 בנובמבר 1976, גם הוא מיפן. המקרה שלו אומת בתחילה על ידי ספר השיאים של גינס, תחת הקטגוריה "הגבר הזקן ביותר אי פעם", אך גינס ביטלו מאוחר יותר את השיא ובספר השיאים העולמיים של גינס 2012 עבר השיא לכריסטיאן מורטנסן (מאז עבר אותו ג'ירואמון קימורה) והושמט אזכורו של איזומי.
ביוגרפיה
שיג'יאו היה בנם היחיד של תממינמוטו וצורוקמה איזומי. הוריו נפטרו כשהיה בן 6 חודשים, והוא אומץ על ידי סבו קצוצומי איזומי בפברואר 1866. ספר השיאים של גינס מצאו מסמך המעיד כי הוא היה בן 24 בשנת 1889, כאשר קיבל פטור משירות צבאי כדי לעבוד בשדות קני סוכר. איזומי שתה את משקה ה"שוצ'ו" (משקה אלכוהולי יפני המזוקק לעיתים קרובות משעורה או אורז), והמשיך לעשן בגיל 70. הוא פרש מחקלאות קנה סוכר בשנת 1970.
מוות וחוסר וודאות מעל גיל
לאחר אשפוז קצר, נפטר איזומי מדלקת ריאות ב-21 בפברואר 1986. הוא היה אחד משני אנשים בלבד (השנייה היא ז'אן לואיז קלמן) אשר גילם אומת מעל ל-120 שנה, אם כי מחקרים שלאחר מכן הפריכו את הטענה הזו. באפריל 1987, 14 חודשים לאחר מותו של איזומי, דיווחה המחלקה לאפידמיולוגיה במכון המטרופוליטן לגרונטולוגיה בטוקיו כי מחקרים שנערכו ברשומות הרישום המשפחתי של איזומי הצביעו על כך שהוא היה בן 105 במותו. בספר השיאים העולמי של גינס משנת 2011 נכתב כי תעודת הלידה שהוגשה כראיה, הייתה אולי שייכת למעשה לאחיו הגדול, שנפטר בגיל צעיר, והמשפחה אולי השתמשה מחדש בשם "שיג'יצ'יו" כשמו לאחר מות אחיו.
המקרה המאומת והבלתי מעורער של אריכות חיים גברית הוא ג'ירומון קימורה, גם הוא מיפן, שנפטר בגיל 116 שנים ו-54 ימים.
צ'אק נוריס
ביוגרפיה
נוריס נולד בעיירה ריאן, אוקלהומה שבארצות הברית למשפחה נוצרית אדוקה. הראשון משלושה בנים לאביו, ריי נוריס, נהג אוטובוס ומשאית, ולאימו ווילמה (לבית סקארברי). שמו הפרטי קרלוס הוא על-שם הכומר של אביו, קרלוס ברי.
כשנוריס היה בן 12, הוריו התגרשו והוא עבר לגור בקליפורניה עם אימו ואחיו. שם, הוא סיים תיכון ועד מהרה התחתן עם חברתו, דיאן הולצ'ק. לאחר הנישואין, ב-1958, התגייס נוריס לחיל האוויר של ארצות הברית כשוטר צבאי ונשלח לקוריאה הדרומית. בקוריאה נוריס קיבל את הכינוי "צ'אק" והחל באימוני הטאנג סו דו שלו. נוריס סיים את שירותו הצבאי באוגוסט 1962.
נוריס העיד בביוגרפיה שלו שיש לו חגורה שחורה בטאנג סו דו, טאי קוון דו, ושהוא המייסד של צ'אק קוק דו ("הדרך האוניברסלית"). נוריס התאמן גם כן בג'ודו, קראטה שיטוריו, וג'וג'יטסו ברזילאי. כמו כן, הוא גם המייסד של פדרציית אמנויות הלחימה המאוחדות (UFAF).
נקודת ציון חשובה נוספת אירעה ב-1964: בהדגמה בלונג ביץ' פגש נוריס את ברוס לי, שלימים התפרסם כאמן לחימה גדול. נוריס ולי צילמו ביחד קטע מהסרט של לי, שאגת הדרקון, שראה אור ב-1972. בסרט מופיע נוריס כלוחם קראטה עוצמתי שאת שירותיו שכר אדם עשיר במטרה לחסל את ברוס לי. נוריס הפסיד בסרט של לי, אך השניים סיפקו חוויה יוצאת דופן לצופים בקרב המיוחד.
אף שהשניים נחשבו בציבור לחברים - ההפך הוא הנכון, לפי הצהרותיהם של רבים (כולל נוריס עצמו), השניים לא היו חברים קרובים. לי השפיל את נוריס שוב ושוב במהלך חילופי עלבונות במסדרון המלון באליפות הקראטה של לונג ביץ' ב-1964. נוריס העליב את לי כשטען בפומבי שהוא לוחם טוב מלי. כשהדברים הגיעו ללי, הוא קרא תיגר על נוריס, ואיים להגיע לבית הספר של נוריס על מנת להילחם. מאוחר יותר, נוריס כתב מכתב התנצלות ללי, המכתב המקורי נמצא ברשותו של תלמידו של לי, דן אינסנטו. למרות הקונפליקטים בין נוריס ללי, השניים הצליחו ליצור תדמית ציבורית חברותית ולהשתתף ביצירת קרב קולנועי פנומנלי.
ב-1968, נוריס הפך לאלוף במשקל בינוני בקראטה (ללא-מגע), וב-1969 זכה בכתר קראטה משולש על מספר הניצחונות בטורנירים הגדול ביותר של השנה, ובפרס הלוחם של השנה של "מגזין החגורה השחורה".
קריירת משחק
ב-1972, הוא שיחק ביחד עם ברוס לי בסרט "שאגת הדרקון". הסרט היה להיט קופתי בהונג קונג ואף הפך את נוריס לכוכב קולנוע. ב-1974 מק'קווין דחף אותו ללמוד משחק באולפני MGM.
ב-1977, שיחק נוריס לראשונה בתפקיד מרכזי, בסרט "Breaker, Breaker!‎", ובהמשך הוציא את הסרטים: מתומן (1980), אגרוף של המקצוען (1981), זעם שקט ועוד.
ב-1984, נוריס כיכב בסרט "מבצע בעורף האויב" (מילולית: "נעדר בקרב"), הראשון בסדרת סרטים שהופקו על ידי הדודנים הישראלים - מנחם גולן ויורם גלובוס. בארבע השנים שלאחר מכן, נוריס הפך לכוכב בשמונה סרטים נוספים, ביניהם קוד שתיקה, מחץ הדלתא (בו הופיע בתפקיד לוחם קומנדו שהוא מעין "צבא של איש אחד") ועוד.
נוריס סירב לתפקידו של סנסיי קריסי (מאמן הקבוצה היריבה בסרט, שלא ייחס חשיבות יתרה לחוקי התחרות) בסרט "קראטה קיד" שיצא ב-1984, באומרו שלא רצה ששמו יזכיר אסוציאטיבית דמות רעה.
ב-1986 עלתה מיני-סדרת אנימציה בשם "Karate Kommandos" אותה יצר נוריס ואף כיכב בה.
ב-1993, החל נוריס בצילומי הסדרה ווקר, על עלילותיו של שריף ואמן לחימה במשטרת הטקסס ריינג'רס של טקסס. הסדרה שודרה במשך שמונה שנים ברשת הטלוויזיה CBS.
ב-2012 השתתף בסרט הפעולה "בלתי נשכחים 2" בתור בוקר.
חיים אישיים
בשנים 1958–1988 היה נשוי לדיאן הולצ'ק. ב-1963 נולד בנם הראשון. ב-1964 נולדה לו בת מרומן שהיה לו עם אשה אחרת. בנם השני שלו ושל אשתו נולד ב-1965. מאז 1998 הוא נשוי בשנית לדוגמנית העבר ג'ינה או'קלי, וב-2001, נולדו להם תאומים. לאו'קלי שני ילדים נוספים מנישואיה הראשונים.
נוריס הוא רפובליקני. ב-2016 הוא תמך בדונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית.