cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טלי אלון
יצירתה
בשנת 2014 יצא לאור ספר בשם "מעבר לעצמי - למען הזולת, למען החברה" מאת משה גרומב המציג את סיפורם של 73 אנשים התורמים לזולת ולחברה מתוך אמונה ומחויבות פנימית. אחד הפרקים מתוך הספר הוקדש לתרומתה של אלון לזולת. בהמשך השנה החלה אלון לכתוב טור אישי באתר האינטרנט לאימהות "אמא של".
בתחילת שנת 2015 החלה לפרסם את שיריה בעמוד הפייסבוק האישי שלה ובמקביל הציגה תערוכה הנקראת "מאחורי המילים אל מול המצלמה" המשלבת את שיריה בטרם ירידתם לדפוס עם צילומים מרהיבים של גיא דרי, בן 14 מקיבוץ גרופית. התערוכה החלה בקיבוץ ונדדה למרכז הבריאות האזורי. בהמשך השנה סיימה אלון את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוני 2015 השתתפה אלון במיזם "משוררי ישראל מקריאים משיריהם" במסגרתו מקליטים המשוררים בהקראה שניים משיריהם. חלק מהשירים שובצו בתוכניות "קול ישראל" השונות וכלל השירים נאספים לפסקול אחד למען שימור התרבות והמורשת של ישראל.
ביולי 2015 הוצגה תערוכת השירים "מאחורי המילים אל מול המצלמה" בלובי שדה התעופה של אילת. באוקטובר נדדה התערוכה אל אוניברסיטת בן-גוריון באילת.
בנובמבר 2015 שודר ברדיו המקומי של אילת - רדיו קול הים האדום השיר "כוכבים בשמיים", שכתבה טלי והולחן ובוצע על ידי שגיא נווה, זמר מקומי.
בנובמבר 2017 יזמה יחד עם עו"ד אפי פדידה - תחרות ארצית לעידוד יצירה נשית בתחומי הצילום והשירה הכתובה.
ספריה
ספרי שירה ספרי ילדים
אחת מתוך אחת
אחת מתוך אחת היא עמותה רשומה, שהחלה את דרכה כמיזם בפייסבוק על ידי גל שרגיל ושלומית הברון, ומטרתה הראשונית הייתה להעניק מקום למתן עדות לכל נפגע/ת תקיפה מינית כמו - הטרדה מינית, מעשה מגונה, גילוי עריות ואונס. באפריל 2015 נרשם המיזם כעמותה, וביוני 2019 הודיע על סיום פעילותו.
העמותה פעלה להעלאת המודעות לאלימות מינית בישראל.
נכון לשנת 2018, צוות העמותה מנה את גל שרגיל, שלומית הברון, סיוון רוקי רימון, יעל שרר ואת מיכל סיטון.
הרקע להקמת העמותה
"אחת מתוך אחת" הוקם ביוני 2013, בעקבות מספר מקרים שנגעו להטרדה או אלימות מינית כלפי נשים: הקמת תא העיתונאיות ופרשת עמנואל רוזן וכן פרסום לפיו שופט אמר במהלך דיון כי "יש בנות שנהנות מאונס", והתגובות לפרסום זה, ביניהן פרסום של העיתונאית אריאנה מלמד לגבי פגיעה מינית שחוותה, מאמר שנכתב על ידי העיתונאית שרון שפורר אשר קרא לנשים "לצאת מהארון" ולספר על ההטרדות אשר הן עוברות בחייהן ומספר פרסומים מצד נשים שחלקו את סיפוריהן אודות אלימות מינית שהן חוו. "אחת מתוך אחת" הוקם בתחילה על מנת לרכז את הסיפורים הללו, ובהמשך פעילותו התרחבה מעבר לכותלי האינטרנט.
אודות העמותה
מטרות "אחת מתוך אחת", לפי אתר העמותה, היו ארבע: בדף הפייסבוק של "אחת מתוך אחת" פורסמו למעלה מ-2,000 עדויות ויש לו למעלה מ-37,000 עוקבים. לדברי שרגיל, ממקימות העמותה, אין מדרג של חומרה בעדויות שבאתר; יכולה להיות הערה ברחוב שאולי תיחשב להטרדה מינית קלה ועד גילוי עריות והם יפורסמו זה לצד זה.
על מנת לסייע למיזם להמשיך ולפעול, ואף להסתעף לאפיקים נוספים, יצא המיזם בחודש מאי 2014 בקמפיין מימון המונים אשר עמד ביעדיו.
פעילויות העמותה
העמותה נתנה במה לפרסום עדויות על הטרדה מינית, תקיפה מינית ואונס בישראל.
פרויקט הצלבת שמות מי שדווח עליהם כאנסים או כפוגעים מינית פורסם באוקטובר 2014. שמות אנשים שדווחו על ידי הפונות כתוקפים מינית נשמרו במאגר ממוחשב ומוצפן. המטרה: במקרה שבו מהצלבת המידע יעלו דיווחים שאותו האדם תקף יותר מאישה אחת או גבר אחד, המדווחים יקבלו מידע על ההצלבה בלבד, ללא פרטים נוספים. זאת במטרה לחזק את הסבירות שתלונה במשטרה על אותו האדם אכן תבשיל לכדי כתב אישום. למדווחות אסור היה להיפגש או לדבר זו עם זו, כדי שהדבר לא יחשב כתיאום עדויות.
לשם העלאת מודעות, יזמה "אחת מתוך אחת" באפריל 2015 כנס במכללה האקדמית תל אביב-יפו אודות הגשת תלונה על עבירות מין בערוצים שונים: במשטרה, בנציבות שירות המדינה ובצה"ל. שופטת בית המשפט העליון בדימוס דליה דורנר העבירה בו את ההרצאה המרכזית.
פרויקט גברים שותפים, בשיתוף עם אסל"י (ארגון סרט לבן ישראל), ארגון של גברים הפועלים למיגור תופעת האלימות נגד נשים, נועד להעלות מודעות בקרב גברים ונערים ביחס לאלימות מינית כנגד נשים והציע להם כלים לעזור ולמנוע או לעצור את התופעה.
הליכים משפטיים שקשורים בפעילויות העמותה
בשנת 2013 פרסם פרופ' אמיר חצרוני מאוניברסיטת אריאל פוסט לפיו הפרסומים בדף "אחת מתוך אחת" משקפים "כושר המצאה אמנותי" וכן השווה את הפרסומים בדף ל"ספרי מדע בדיוני ופנטזיה" ובעקבות כך הוגשה נגדו תלונה לוועדת המשמעת של האוניברסיטה. בדיון בבית הדין לעבודה, שנערך בעקבות פיטוריו מהאוניברסיטה, ציינו באי כוח האוניברסיטה כי דבריו, שנוסחו בשפה בוטה, ביחס לנשים המפרסמות בדף "אחת מתוך אחת" היו אחת מעילות פיטוריו.
בשנת 2015 פנתה יו"ר העמותה, גל שרגיל, בשם מתלוננות אנונימיות, להנהלת האוניברסיטה העברית בטענה כי 11 מרצים שם הטרידו מינית או אף אנסו סטודנטיות. העמותה סירבה למסור מידע למשטרה אודות שמות המתלוננות האנונימיות או אודות פרטי המרצים המדוברים ולכן לא נערכה חקירה מעבר לבדיקה משטרתית ראשונית. האוניברסיטה הגיבה כי "יש קלות בלתי נסבלת של הטלת האשמות ללא ראיות וללא יכולת לבדוק את אמיתות הדברים. כך למעשה מטילים דופי בכלל המרצים באוניברסיטה".
הפסקת פעילות העמותה
ב-29 ביולי 2019, הודיע דף הפייסבוק של העמותה כי החליטו לסיים פעולתן. בהודעה נכתב בין היתר: "עם תום השנה השישית לפעילותינו, לנוכח עידן metoo והקפיצה האדירה במודעות הגענו למסקנה שאנו נדרשות להתקדם הלאה. במהלך השנים פעלנו בהתנדבות מלאה במשך שעות, ימים ולילות וניסינו כמיטב יכולתנו להעלות מודעות, לפעול למען נפגעות ונפגעים ולהשמיע קול אותנטי שיקדם שיח אחר. אנו מקוות שהצלחנו אך בשלב זה אנו מרגישות כי פנינו למקומות אחרים ולכן לא נוסיף לפעול יחד תחת הכובע של עמותת 'אחת מתוך אחת'".
עוד ציינו בהודעה כי עד סיום פעולתו נתן הדף והפרויקט במה לעדותם של למעלה מ-2500 נשים וגברים, וכי בכוונתן לשמר את העמוד ואת העדויות בו כארכיון, אך לא להזין אליו עדויות חדשות. עוד ציינו בכוונתן לנסות ולפעול ל'העברת' ארכיון הפוגעים שהתהווה לארגון פמיניסטי אחר במטרה שימשיך להפעילו.
אבל השיטים
אָבֵל הַשִּׁטִּים (באשורית: abil-šiṭṭi ) היא עיר קדומה בעבר הירדן, הנזכרת בספר במדבר, בכתובות תגלת-פלאסר השלישי ובמקורות קלאסיים.
אזכורים במקרא
זאת תחנתם האחרונה של בני ישראל בנדודיהם במדבר. משם שלח יהושע בן נון את המרגלים:.
על פי הכתוב במקרא חנו בני ישראל לפני כניסתם לארץ בין שני המקומות:.
השיטים נזכרת גם בספר מיכה. הפסוק בספר מיכה, מוסב אל הפועל המופיע בתחילת הפסוק "עַמִּי, זְכָר נָא". יש הסוברים כי הנביא קורא לזכור את קורות בני ישראל בשיטים שהיא תחנתם האחרונה של בני ישראל במסעם במדבר, ועד הגלגל, שהיא תחנתם הראשונה בכניסה לארץ בעבר הירדן. לדעת אחרים מקומות אלה מסמלים מעבר חיי נדודים במדבר להתיישבות קבע בארץ ישראל. יש הטוענים כי השיטים הנזכרת בספר מיכה יש בה רמז לחטא בעל פעור שהתרחש בשיטים. לדעת שמואל ורגון יש לראות בהיגד "מִן הַשִּׁטִּים, עַד הַגִּלְגָּל", מריזם אשר כוונתו לשלמות ההיקף בו חנו בני ישראל למרות הקרבה בין שני המקומות.
אזכורים חוץ־מקראיים
העיר נזכרת בספרי שנות תגלת־פלאסר השלישי כ־a-bi-il-šiṭ-ṭi יחד עם הגלעד, והם מתוארים "על גבול בית עומרי".
לדעת יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים, אבל (Άβίλη) היא אבל השיטים, הנזכרת בספר במדבר. בן מתתיהו כותב כי המרחק ממנה אל הירדן הוא, והיא מלאה בעצי תמר.
זיהוי המקום
הנרי בייקר טריסטראם מזהה את אבל השיטים עם תל כפרין. לדעת שמואל אחיטוב יש לזהות את אבל השיטים גם עם תל כפרין, או עם תל אל-חמאם בקרבתו; בשני המקומות הייתה קיימת התיישבות בתקופה כנענית ובתקופה ישראלית.
סלסה (מוזיקה)
סלסה (Salsa) היא סגנון מוזיקה לטינית שהתפתח בשנות ה-60 של המאה ה-20, בניו יורק, על-בסיס סגנונות קודמים שהגיעו לשם מקובה: ממבו, סון קובני וצ'ה צ'ה צ'ה, עם השפעות מקולומביה ופוארטו ריקו. כיום זה סגנון פופולרי, המנוגן על ידי מוזיקאים בכול העולם. קיימים גם מועדוני ריקוד לצלילי סלסה.
מוזיקת הסלסה מתאפיינת בכלי נגינה המנגנים תבניות אופייניות במקצב 8/8: כלי הקשה - טימבלס (מערכת תופים לטינית), קונגס או תופי קונגה, בונגוס או תופי בונגו, קלאווה, מאראקס וגווירו. פסנתר שמנגנן מונטונו - תבנית שחוזרת על עצמה, ומבוססת בדרך כלל על ארבעה אקורדים מז'וריים, וכלי נשיפה בדומה לג'אז שמנגנים את רוב המלודיה והמעברים. סימן הזיהוי של כל סגנונות הסלסה הוא תבנית הבאס - שמנגן על פעימות 2.5, 4, 6.5 ו-8 בניגוד לרוב הסגנונות המודרניים בהם הוא מנגן על 1 ו-5. תבנית הקלאווה האופיינית לסלסה כוללת 5 נקישות בכל תיבה, בפעימות 2,3,5,6.5,8. אליהם מצטרפת בדרך כלל שירה בספרדית שהיא השפה העיקרית של הסגנון. למוזיקה נלווה לעיתים קרובות ריקוד הסלסה, במספר סגנונות - ראו סלסה (ריקוד).
מוזיקאים לעיתים קרובות מבדילים בין סלסה לסוגים אחרים של מוזיקה לפי הקצב שלה.
מקורות הסלסה
הסלסה התפתחה מסגנונות קודמים שמקורם בקובה: סון קובני, ממבו וצ'ה צ'ה צ'ה. עד ה-50 של המאה ה-20 נחשבה קובה בירת הבילויים של העולם המערבי ושל ארצות הברית, ומוזיקאים רבים התפרנסו מנגינה לקהל המבלים שהגיע ממקומות רבים. עם המהפכה הקובנית נותק הקשר בין קובה לארצות הברית ומדינות המערב, ואמנים רבים מקובה, וכן מוזיקאים רבים מפוארטו ריקו הגיעו להארלם הספרדית בניו יורק שהפכה מרכז למוזיקה לטינית. בתקופה זו גם פרח מועדון הפלדיום במנהטן בו ניגנו אמנים לטיניים בולטים. בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 התפתחה שם מוזיקת הסלסה.
מקור המונח סלסה: במקור משמעו רוטב. השימוש במונח בהקשר של המוזיקה מקורו כנראה בשנת 1955 עם הקמת הלהקה Conjucto Los Salseros, ובשנת 1962 עם יציאת השיר Salsa y Bembe של ג'ימי סבאטר.
ההיסטוריה של הסלסה
האמנים הבולטים שהשפיעו על סגנון הסלסה בניו יורק בשנות ה-60 של המאה ה-20: סליה קרוז, ריי בארטו, טיטו פואנטה, הקטור לאבו, ג'ו קובה, ווילי קולון, לארי הרלו, בובי ולנטין, אדי פאלמיירי וג'וני פאצ'קו. בשנת 1964 הוקמה בניו יורק חברת התקליטים פאניה, והיא הוציאה תקליטים של אמנים אלו ואחרים ובכך הפיצה את המוזיקה בעולם. בשנת 1968 חברת התקליטים גם הקימה להקה ששילבה את האמנים ביחד בשם Fania All Stars, שגם הוציאה תקליט משלה באותו שם ב-1971. כל הכרטיסים להופעות הלהקה נמכרו מראש, כולל הופעה שנערכה באצטדיון היאנקי בניו יורק ב-1973 בפני 50,000 צופים. בשנת 1978 חברת התקליטים הוציאה תקליט מהופעה חיה שנערכה במדיסון סקוור גרדן בניו יורק.
במקביל קמו הרכבים ולהקות שניגנו מוזיקת סלסה בפוארטו ריקו, סנטיאגו דה קאלי בקולומביה, הרפובליקה הדומיניקנית ומקומות רבים בארצות הברית בעולם. במקביל אך במנותק, התפתח בקובה סגנון מוזיקלי קרוב לסלסה בשם טימבה, והפך לסגנון המוביל בקובה. בשנות ה-80 התפתחה בהשפעת מוזיקת הפופ והפופ הלטיני מוזיקת הסלסה הרומנטית. בשנות ה-2000 התפתחה בניו יורק הסלסה הקשה (סלסה דורה), כמגמה נגדית, שנועדה להחזיר את המקצב לצורה המקורית שלו של שנות ה-70. סגנון נוסף שהתפתח הוא סלסטון, המשלב בין סלסה לרגאטון. במקביל התפתח בקובה סגנון קובטון, המשלב בין טימבה לרגאטון. כיום פועלים מגוון הרכבי סלסה בכל הסגנונות.
בין האמנים הבולטים הנוספים שהשפיעו על הסגנון בכל שנותיו: פרנקי רוויז (פוארטו ריקו/ניו יורק), אל גראן קומבו דה פוארטו ריקו, לה סונורה קרוסלס (קולומביה), גרופו ניצ'ה (קולומביה), מארק אנתוני (זמר) ועוד.
סגנונות הסלסה
לסלסה יש שלושה תת-סגנונות בולטים: הסגנון הקלסי, סלסה רומנטית וסלסה דורה (סלסה קשה).
הסגנון הקלסי (Salsa Vieja) מושפע ישירות ממוזיקת הממבו והסון, מזוהה עם ההרכבים שניגנו בניו יורק בשנות ה-60 וה-70, רובם הקליטו בחברת התקליטים פאניה וחלקם הופיעו במועדון הפלדיום. בסגנון זה ניתן לשמוע לרוב את כל כלי ההקשה של הסגנון: טימבלס (מערכת תופים לטינית), קונגס או תופי קונגה, בונגוס או תופי בונגו, קלאווה, מאראקס, גווירו וקאמפאנה. הבאס מנגנן תבנית קבועה והפסנתר מנגנן מונטונו שמבוסס לרוב על ארבעה אקורדים מז'וריים בשילוב מעברים, בחלק מהמקרים המוזיקה מובלת על ידי כלי נשיפה והזמרים למעשה מלווים בדומה לכלי נגינה, במקרים אחרים על ידי מרימבה שהצליל שלה דומה לקסילופון.
הסלסה הרומנטית (Salsa Romántica) הוא סגנון סלסה שהתפתח ב-שנות ה-80 בהשפעת מוזיקת הפופ והפופ הלטיני. בסגנון זה הזמר או הזמרים מובילים את השיר. המקצב רך יותר, וחלק מכלי ההקשה ש"מקשיחים" את הקצב כמו קלאווה לא נשמעים, ולעומת זאת המלודיה מורכבת יותר, וכוללת שילוב של אקורדים מז'וריים ואקורדים מינוריים, מה שמעניק למוזיקה צליל רומנטי יותר ולעיתים עצוב יחסית לסגנונות סלסה אחרים. הפסנתר לעיתים קרובות מלווה ומשלים את המלודיה ולא מנגן מונטונו. חלק גדול מהאמנים המזוהים עם סגנון זה הם מפוארטו ריקו, בין הבולטים: פרנקי רוויז, ג'רי ריוורה, גילברטו סנטה רוסה, טוני ווגה, אל גראן קומבו דה פוארטו ריקו, לה אינדיה, מאלו רוויז וכיום הבולט ביותר בסגנון זה הוא ללא ספק הזמר מארק אנתוני.
קיימות גם גרסאות כיסוי (קאברים) - עיבודים בקצב הסלסה של שירים שהוקלטו במקור במקצב אחר כגון פופ או רוק. כמו כן קיימים רמיקסים בקצב הסלסה שהופקו על ידי תקליטנים מתוך שירים שהוקלטו במקצבים אחרים, לרוב פופ או רגאטון. בחלק גדול מהמקרים, גרסאות אלו הופקו תוך הוספת תבנית קבועה של באס, קאמפאנה ולעיתים קלאווה כפי שנהוגה בסלסה, על השירה המקורית והכלים המלודיים, ולכן משויכות לסלסה דורה.
סלסה בישראל
בישראל פעלו ופועלות מספר להקות המנגנות מוזיקת סלסה: אטרף, סלסה גרוב עם פרלה מלקוס, ג'רוזלם סלסה באנד עם לילה מלקוס, וולאקאטה!, קימבומבו, אלגריה וכיום Latin Power Productions של פרננדו קנופף. כמו כן, בישראל קיימת סצנה מפותחת של מועדונים בהם רוקדים לצלילי מוזיקת סלסה, ומתקיימים מספר פסטיבלים בשנה, רובם באילת המוקדשים לנושא.
לוחמת גז במלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה הייתה לוחמת גז מרכיב משמעותי וחשוב. השימוש בלוחמה כימית במלחמה זו התחיל מהרכבה של כימיקלים שיצרו גזים שאינם ממיתים כגון גז מדמיע. בהמשך נעשה שימוש גם בגזים חזקים יותר כגון כלור, פוסגן וגז חרדל, המסוגלים להרוג אדם. השימוש הנרחב בנשק כימי במלחמת העולם הראשונה, נעשה הן על ידי מדינות ההסכמה והן על ידי מדינות המרכז. הייתה זו המלחמה הראשונה בהיסטוריה שבה נעשה שימוש בגז כנשק. יכולת ההרג שלו נמצאה מוגבלת ביותר ובשלבים המאוחרים של המלחמה היעילות שלו התפוגגה כיוון שפותחו אמצעי הגנה יעילים יותר כנגדו. בסיכומו של דבר, כ-4 אחוזים מהחיילים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה מתו כתוצאה משאיפת גז.
אמנת האג משנת 1899 ואמנת האג משנת 1907 אסרו שימוש מלחמתי בגז רעיל, ועל כן השימוש בגז במלחמה נחשב פשע מלחמה.
גז מדמיע
באוגוסט 1914 החל הצבא הצרפתי להשתמש בגז מדמיע לחימוש רימוני יד. הכמות הקטנה של הגז שהוכנסה לרימונים הורגשה אך בקושי על ידי החיילים הגרמנים. באוקטובר 1914 השתמשו הכוחות הגרמנים בפגזים המכילים גז מדמיע כנגד כוחות בריטים. הריכוז הקטן של הגז אף הוא בקושי הורגש. ב-31 בינואר 1915 ירו חיילים גרמנים המוצבים נהר ראוקה (כיום בפולין) 18,000 פגזי ארטילריה המכילים גז מדמיע על חיילים רוסים. הטמפרטורה הנמוכה באזור זה גרמה לכימיקלים לקפוא במקום להתאדות ובכך הכשילה את ההתקפה הגרמנית.
כלור
הגז הממית הראשון שהשתמשו בו הגרמנים היה כלור. גז כלור הוא גז הגורם גירוי חזק שיכול לפגוע בעיניים באף, בגרון, בלשון ואף לגרום למוות. הגז פותח על ידי מספר חברות תעשייתיות מתחום הכימיה יחד עם הכימאי זוכה פרס נובל לכימיה פריץ הבר. הגרמנים השתמשו בגז זה במספר קרבות בחזית המזרחית וכן בחזית המערבית כנגד החיילים הצרפתים, הקנדים, הבריטים והרוסים. כך למשל הגרמנים השתמשו בגז ב-22 באפריל 1915 כנגד החטיבה הקנדית הראשונה, וב-5 במאי 1915 כנד כוחות בריטיים. באחד הקרבות הצבא הרוסי ספג יותר מ-9,000 נפגעים מתוכם 1,000 הרוגים כתוצאה מחשיפה לגז. כתוצאה מכך החל הענף הארטילרי בצבא הרוסי לחקור שימוש בנשק זה בתוך פגזים.
כתוצאה מהשימוש הגרמני בגז הגיבו הבריטים בפיתוח יכולות לוחמה באמצעות גז משל עצמם. השימוש הראשון של גז בידי הבריטים היה בקרב לוס שהתרחש ב-25 בספטמבר 1915. התוצאות היו הרות אסון. בשימוש בנשק כימי צריך להביא בחשבון את כיוון הרוח וזו לעיתים איננה צפויה. במקרה זה, הרוח נשבה דווקא לכיוון הכוחות הבריטים וגרמה להם לאבדות.
פוסגן
החסרונות של גז הכלור היו צפויים להיפתר עם הכנסתם לשימוש של גזים חדשים למאמץ המלחמתי. גז פוסגן הוצג על ידי קבוצה של כימאים צרפתים בראשותו של ויקטור גריניאר והשימוש בו נעשה לראשונה על ידי הצרפתים ב-1915. פוסגן היה קשה יותר לזיהוי ובכך היה נשק יעיל יותר. הגז היה גם רעיל יותר מכלור והשפיע לאורך זמן ארוך יותר - הקורבנות היו חסרי יכולת תפקוד לכ-24 שעות. לעיתים פוסגן היה מעורבב עם כמות זהה של כלור. המתקפה הגרמנית הראשונה שבה השתמשו בתערובת של פוסגן וכלור התבצעה כנגד כוחות בריטים בבלגיה ב-19 בדצמבר 1915, בסמוך לאיפר. 88 טון של גז שוחררו וגרמו ל-1,069 נפגעים ו-69 הרוגים. כ-36 אלף טון פוסגן יוצרו במהלך המלחמה מתוך 190 אלף טון של נשק כימי. אף על פי שפוסגן לא נודע לשמצה כמו גז חרדל הוא הרג כ-85% מתוך 100 אלף ההרוגים כתוצאה מנשק כימי במלחמת העולם הראשונה.
גז חרדל
הגז שעליו דווח בהרחבה רבה והיה הגז היעיל מכולם במהלך המלחמה היה גז חרדל. הראשונים שהשתמשו בו היו הגרמנים ביולי 1917. הגרמנים סימנו את פגזי גז החרדל בצהוב ואילו בירוק את פגזי הכלור והפוסגן. גז חרדל אינו יעיל להריגה במידה רבה (אם כי בריכוז גבוה הוא יכול להרוג) אבל הוא יכול לפגוע ולשתק את האויב. גז חרדל כבד מן האוויר ולכן הוא מצטבר קרוב לאדמה. כאשר הוא מעורבב באדמה הוא נשאר פעיל למספר ימים, שבועות ואפילו חודשים. גז החרדל פגע בעור הקורבנות וגרם לשלפוחיות. בנוסף, הוא גרם לתחושת צריבה בעיניים ולהקאות. הגז יצר דימומים פנימיים וחיצוניים וקורבנותיו סבלו מכאבים קשים. פצועים קשה סבלו לעיתים עד 5 שבועות מהחשיפה לגז ובסופם מתו.
כניסת ארצות הברית למלחמה אפשרה למדינות ההסכמה להגדיל את יצור גז החרדל כך שזו תגבר משמעותית על הייצור של הגרמנים.
מערכות חימוש והגנה מפני הגז
בתחילה, שימוש מסיבי בגז התבצע על ידי שחרור הגז ממכלים עם כיוון הרוח כך שהוא ינשב לכיוון האויב. היתרון של שיטה זו היה בפשטותה. החסרון היה בכך שהצבא היה נתון לחסדי הרוח. להעברת גז באמצעות פגזי ארטילריה היה יתרון שבא לענות על החסרון במכלי גז. פגזי גז היו בלתי תלויים בכיוון הרוח והגדילו את טווח הפגיעה - כל מי שהיה בטווח הפגזים היה תחת סכנה.
במהלך המלחמה נוצר צורך להתמודד אל מול האיום החדש. אחד מאמצעי ההגנה החדשים שהוצגו במלחמה היה מסכת גז (מסכת אב"כ). המסכה לעיתים הייתה למעשה שק המונח על הראש בעת מתקפה כימית, כך שהבד ממנו היה עשוי השק היה חסין מפני גזים שונים, ובכך הגן על החיילים. הגזים הרעילים יכלו לפגוע גם בבעלי החיים ששימשו לצורכי המלחמה דוגמת סוסים וכלבים, ולכן פותחו גם עבורם מסכות גז.
סיום המלחמה ואחריה
לקראת סיום המלחמה איבד הנשק הכימי רבות מיעילותו שכן ברשות הכוחות היו אמצעי הגנה מתאימים. בשנים שלאחר המלחמה נעשה שימוש בגז כנשק במספר אירועים בהם לצד האחד היה יתרון בציוד על הצד השני. לדוגמה, בשנת 1920, במהלך מרד טמבוב, עשה הצבא האדום שימוש בנשק כימי.
בשטחי שדות הקרב לשעבר של החזית המערבית נותרו קבורים בקרקע מיליונים רבים של נפלי פגזי ארטילריה (קציר ברזל) וביניהם פגזי גז רבים. מספרם הרב מקשה על סילוקם והשמדתם, תהליך שיארך עוד שנים רבות, והם מהווים סיכון בריאותי חמור. המוני פגזי גז הוטלו לים לאחר המלחמה ומהווים אף הם סיכון בריאותי רב.
גטצ'ינה
גָּטצ'ינה (ברוסית: Га́тчина, בפינית: Hatsina) היא עיר במחוז לנינגרד, ברוסיה, המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז המוניציפלי של גטצ'ינה. העיר נחשבת לעיר הגדולה והמאוכלסת ביותר במחוז לנינגרד וממוקמת בחלקו הדרום-מערבי של המחוז; אוכלוסיית העיר מונה 95,623 תושבים (נכון לשנת 2016). שוכנת במרחק 42 קילומטרים ממרכז העיר סנקט פטרבורג.
גטצ'ינה נמצאת בתוככי שמורת-מוזיאון גטצ'ינה ונמצאת ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו בשל היותה חלק מהמרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים. גטצ'ינה מהווה למרכז התרבותי, המדעי והתעשייתי של מחוז לנינגרד וישנן תוכניות אף להפוך את העיר לבירת מחוז לנינגרד ולהפוך אותה למרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז עד שנת 2021.
היסטוריה
העיר גטצ'ינה הוקמה מתוך כפר ששכן על אדמות העיר בעבר בשם חוטצ'ינו והייתה חלק ממחלוקות טריטוריאליות בין שוודיה לרוסיה. אוזכרה לראשונה בשנת 1500 ככפר הטצ'ינו ואוזכרה שוב ככפר הוטזינו מרישומי השוודים מהשנים 1618–1623. במהלך מלחמת הצפון, הכפר נכבש באוגוסט 1702 על ידי רוסיה והחל להיקרא גטצ'ינה.
בשנת 1765 יקטרינה הגדולה העניקה את הכפר כשי למאהב שלה הרוזן גריגורי אורלוב. בקיץ 1766 החלה בנייתו של ארמון גטצ'ינה הגדול, על פי פרויקט של האדריכל האיטלקי אנטוניו רינאלדי. לאחר מותו של אורלוב ב-1783 הכפר עבר לידי הנסיך הגדול פאבל פטרוביץ' ולאדריכל ראשי מונה וינצ'נצו ברנה שקידם בניית גנים ופארקים רבים וב-1795 בוצע שיפוץ בארמון. בנובמבר 1769 גטצ'ינה הפכה לעיר.
בשנת 1853 נחנכה מסילת ברזל בעיר וב-1881 הופיעו פנסי רחוב חשמליים בעיר. בשנת 1910 נחנך שדה תעופה צבאי בגטצ'ינה ולצדו בית ספר לטיס הראשון מסוגו באימפריה הרוסית.
ב-1 במרץ 1917 גדוד האוויר המערבי פתח במרד שהביא לפירוק המינהל הקיסרי והוחלף בוועדה אזורית. באוקטובר אותה שנה העיר עברה לשליטת ועדת מהפכנים צבאית, על רקע מלחמת האזרחים ברוסיה והיוותה מוקד קרבות בין צבאו של יודניץ לצבא האדום. ב-1923 העיר שינתה שמה לטרוצק על שם לב טרוצקי. ב-1929 שינתה את שמה לקראסנוגווארדייסק וב-13 בספטמבר 1941 נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ושמה שונה ללינדמאנשטט (Lindemannstadt) על שמו של מפקד הארמייה ה-18 של הוורמאכט, גאורג לינדמאן. ב-23 בינואר 1944, לאחר ששוחררה העיר מידי הנאצים, הוחזר לה שמה היסטורי "גטצ'ינה".
לאחר מלחמת העולם השנייה גטצ'ינה שוקמה הופיעו שיכונים חדשים, נחנכו מפעלי תעשייה ומכון לפיזיקה גרעינית.
עד ל-2010 גטצ'ינה החזיקה במעמד כיישוב היסטורי. ב-2015 הוענק לה תואר "עיר תהילה צבאית" בשל שחרורה מעול הכיבוש הנאצי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-2017 מושל מחוז לנינגרד, אלכסנדר דרוזדנקו, הודיע על תוכניות ממשלת המחוז להעברת המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז מהעיר סנקט פטרבורג אל העיר גטצ'ינה ולהעברת משרדי ממשלת המחוז אל גטצ'ינה. בספטמבר 2020 אלכסנדר דרוזדנקו שב הודיע החל משנת 2021 גטצ'ינה תהפוך לבירת מחוז לנינגרד ומשרדי הממשלה יעברו אליה.
ערים תאומות
לגטצ'ינה חמש ערים תאומות:
בסאם אבו שריף
בסאם אבו שריף (ערבית: بسام أبو شريف; נולד 1946) הוא מנהיג פלסטיני, שימש כיועץ בכיר ליאסר ערפאת. בעבר היה חבר בארגון החזית העממית לשחרור פלסטין ודוברו של הארגון. נפצע קשה בניסיון התנקשות שביצעה בו מדינת ישראל בשנת 1972.
ביוגרפיה
בסאם אבו שריף נולד בירושלים למשפחת אבו שריף. לאחר לידתו עברה משפחתו לאמירות עבר הירדן, שם עבד אביו מאז 1943. הוא סיים את לימודיו בתיכון בבירת ירדן עמאן ואז נסע לביירות, ללמוד באוניברסיטה האמריקנית בגיל 17, וסיים את לימודיו בשנת 1967. במהלך לימודיו הצטרף לשורות תנועת הלאומיים הערבים של ג'ורג' חבש. הוא סירב להצעה לכתוב עבודת דוקטורט בקנדה. אחר כך קיבל הצעה מקרן עבדול חמד שמאן לעבוד כמנהל אזורי בבנק הערבי.
לאחר מלחמת ששת הימים וכיבוש הגדה המערבית, מזרח ירושלים ורצועת עזה, אבו שריף, יחד עם ג'ורג' חבש וודיע חדאד, היו מעורבים בהקמת החזית העממית לשחרור פלסטין ויחד נבחרו כחברים במטה המדיני של הארגון. אבו שריף עבד בעיתון "אל-הדף" עם ע'סאן כנפאני והפך לעוזרו. לאחר שכנפאני נרצח על ידי ישראל ב-8 ביולי 1972, מונה לעורך הראשי של העיתון.
ניסיון ההתנקשות של המוסד
המוסד הישראלי ניצל את תשוקתו לספרים וב-25 ביולי 1972, ששלח לו את ספר זכרונותיו של צ'ה גווארה בו הסתיר חומרי הנפץ. אבו שריף קיבל אותו לאחר שנבדק באמצעות מכשירי משרד התקשורת הלבנוני וכביכול נחתם על ידי שר התקשורת הלבנוני. הספר התפוצץ בידיו של אבו שריף בזמן שעמד במשרדו העיתון "אל-הדף". הוא נפצע קשה, איבד ארבע אצבעות, איבד עין וחלק גדול משמיעתו, בנוסף לפציעות אחרות.
פעילותו הפוליטית
לאחר שהתאושש מפצעיו המשיך בעבודתו כעורך הראשי של "אל-הדף" ודובר החזית העממית לשחרור פלסטין. הוא נבחר כקצין קשרי חוץ של איחוד הסופרים והעיתונאים הפלסטינים, וקיבל מספר מדליות על כתביו על שלום המבוסס על צדק. אלה כוללים את עיטור מסדר וייטנאם בהאנוי, עיטור מסדר נוצת הזהב הגרמני ועיטור לנין במוסקבה. הוא השתתף בכל המאבקים שניהלו הפלסטינים מאז 1967 ונבחר כחבר המועצה הלאומית הפלסטינית החל מ-1973. במהלך הפלישה הישראלית ללבנון במלחמת לבנון הראשונה, מונה אבו שריף לדובר הכוחות המשותפים הלבנונים-פלסטינים, שהתמודדו עם המצור על ביירות.
הוא עזב את ביירות יחד עם כל המנהיגים והלוחמים הפלסטינים והוצב בדמשק. בגלל המחלוקת הפוליטית שלו עם הנהגת החזית העממית לשחרור פלסטין בנוגע לתפיסה האסטרטגית העתידית, הוא הגיש את התפטרותו ועזב לאלג'יריה. לאחר מכן הצטרף ליאסר ערפאת בתוניס ומונה כיועצו המיוחד. אבו שריף מילא תפקיד פוליטי בהנהגה הפלסטינית משנת 1987 ועד שיחות אוסלו, בהן לא השתתף, אף שהיה אחד האדריכלים של ועידת מדריד שהתקיימה שנתיים קודם, לאחר שפרסם את המסמך המפורסם שלו, "מסמך אבו שריף", שהציע לראשונה את פתרון שתי המדינות למועצה הלאומית הפלסטינית. שעל על בסיסו, עודכנה תוכניתו המדינית של אש"ף, שאפשרה ליאסר ערפאת להציג את יוזמת השלום שלו בפני העצרת הכללית של האומות המאוחדות בז'נבה ב-14 בדצמבר 1988.
"מסמך אבו שריף"
"מסמך אבו שריף" הייתה תוכנית מדינית שפרסם אבו שריף ביוני 1988 והייתה שינוי תקדמי בעמדת ההנהגה הפלסטינית, שלראשונה אמרה שהיא מוכנה להכיר בישראל בגבולות 1967 ולא רק בגבולות תוכנית החלוקה משנת 1947, על פי החלטה 181. ושהיא נכונה להשתתף בוועידה בינלאומית לשלום. עיקרי המסמך היו:
לאחר פרסום המסמך עסק אבו שריף בקידום היוזמה לשלום. באוקטובר 1988, השתתף בתשדיר בחירות של הרשימה המתקדמת לשלום, בו הביע תמיכה במשא ומתן לשלום בין ישראל לפלסטינים, אך יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת פסל את התשדיר. בדצמבר 1988 השתתף במפגש בפראג בהשתתפות נציגים מישראל, אש"ף, חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ומדינות ערב. בו דנו במתכונת לוועידת שלום בינלאומית. את ישראל ייצגו במפגש באופן לא רשמי חבר הכנסת לשעבר מרדכי בר-און, פרופסור אבישי מרגלית, חבר הכנסת תופיק טובי ואחרים. בפברואר 1989 השתתף בכינוס ישראלי-פלסטיני בארמון השלום בעיר האג שבהולנד ונאם את נאום הפתיחה, ואחריו נאם מאיר פעיל. בספטמבר 1989 הצהיר שהוא מוכן לבוא לישראל לשיחות שלום, אך הצעתו נדחתה. ביוני 1990, בכינוס שנערך בקנדה, אמר אבו שריף בשם אש"ף, שהוא מגנה את הטרור.
לאחר הסכם אוסלו
בסאם אבו שריף המשיך בעבודתו כיועצו של הנשיא יאסר ערפאת, למרות חוסר שביעות רצונו מהשיחות ומהסכמי אוסלו. לאחר מותו של ערפאת, פוטר אבו שריף מתפקידו בהחלטה של ​​מחמוד עבאס, כחלק מגל כללי של פיטורי כל אלה שתמכו במנהיג המנוח יאסר ערפאת. באוגוסט 2007, אמר כי ישראל הרעילה את יו"ר הרשות ערפאת, בחומר שהורס את כדוריות הדם האדומות, וכי נשיא צרפת לשעבר, ז'אק שיראק, יודע כי ערפאת מת מהרעלה, ועליו להודיע על כך בפומבי.
מרקו ביזוט
מרקו ביזוט (בהולנדית: Marco Bizot; נולד ב-10 במרץ 1991 בהורן שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ברסט מליגת העל הצרפתית ובנבחרת הולנד.
אייאקס
ביזוט גדל במחלקת הנוער של אייאקס מליגת העל ההולנדית. בשנת 2011 חתם ביזוט על חוזה מקצועי במועדון, והושאל לקמבור מליגת המשנה ההולנדית לעונת, בה ערך 17 הופעות ליגה.
ראסינג גנק
ב-22 ביוני 2014 עבר ביזוט לראסינג גנק מליגת העל הבלגית. הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 54 הופעות ליגה.
א.ז. אלקמאר
ב-10 במאי 2017 חתם ביזוט על חוזה בא.ז. אלקמאר מליגת העל ההולנדית, כמחליפו של טים קרול אשר חזר לניוקאסל יונייטד לאחר תקופת השאלה. ביזוט שיחק במועדון במשך ארבע עונות, בהן ערך 125 הופעות ליגה.
ברסט
ב-4 באוגוסט 2021 חתם ביזוט על חוזה לארבע עונות בברסט מליגת העל הצרפתית. ב-7 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד אולימפיק ליון במסגרת המחזור הראשון בליגה.
קריירה בינלאומית
ב-11 בנובמבר 2020 ערך ביזוט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ספרד במשחק ידידות. הוא היה חלק מסגל נבחרת הולנד בטורניר יורו 2020, אך לא שיחק בו.
עבסאן אל-כבירה
עבסאן אל-כבירה (בערבית: عبسان الكبيرة – עבסאן הגדולה, או "עבסאן אל-כביר" (عبسان الكبير), נקראה בעבר גם עבסאן אל-ע'רביה (عبسان الغربية) – כלומר "עבסאן המערבית") היא עיר בשטח הרשות הפלסטינית, בדרום רצועת עזה בנפת ח'אן יונס.
אוכלוסיית עבסאן אל-כבירה הייתה 19,000 תושבים בשנת 2006. לפי הערכת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של הרשות הפלסטינית בשנת 2016 חיו בעיר 23,914 תושבים. במקור הייתה יישוב בדואי. בעיר מוכרות חמולות כמו א-שוואף, א-דע'מה, מסאביח, אבו יוסף, אבו מוסטפא, אבו טייר, אבו דקה (או דגה), אבו טבש, אבו דראז, אבו מוטלק, אבו סובחה ואבו עאמר. החקלאות מהווה מקור עיקרי להכנסה. קיימים גם ענפי תעשייה קטנה בתחום הלבנים, הכלים החקלאיים וייצור שמן זית.
מיקום
עבסאן אל-כבירה שוכנת במרכז נווה מדבר, בגובה 77 מ' מעל פני הים, 3–4 ק"מ מזרחית-דרומית מן העיר ח'אן יונס, 20 ק"מ מדרום לעיר עזה ו-10 ק"מ ממזרח לחוף הים התיכון.
מקור השם
משמעות שמו של היישוב היא עלומה, והוא נקרא "אל-כבירה" (הגדולה) כדי להבדילו מהכפר השכן – עבסאן א-סע'ירה (הקטנה), הנמצא צפונית-מזרחית ממנה.
בתקופה הרומית והביזנטית
במקום התקיים יישוב (עם מצודה) בתקופה הרומית והביזנטית. הכפר הערבי נבנה מעל השרידים הקדומים. בבתים נמצאים עמודי שיש, שברי עמודים ובסיסים, אבני בנייה עתיקות של המצודה העתיקה, שתי רצפות פסיפס. רבים מהבתים נבנו מאבני חורבת שוק מזי (Sycamazon).
בתקופה העות'מאנית
שם היישוב עבסאן מוזכר בשנת 1596 ברשימות המיסים (דפתר) כחלק מהנאחיה של עזה, הליווה עזה בסנג'ק עזה. אז הוא מנה 28 משקי בית (כ-150 תושבים), כולם של מוסלמים, ששילמו את מיסיהם באמצעות חיטה, שעורה, ירקות, פירות, עזים, כוורות דבורים, וכו'. בשנת 1886 עבסאן אל-כבירה תוארה ככפר קטן ומשגשג, בנוי מאבן. נחפרו במקום ארבה רצפות שיש עתיקות.
בימי מלחמת העולם הראשונה במהלך שנת 1917 חנו בעבסאן חיילים מאוסטרליה וניו זילנד שהשתתפו במסע הצבאי הבריטי לכיבוש ארץ ישראל מידי הטורקים. במאי 1917 הוארך צינור שהוביל מים מתחנת משאבה מאל עריש עד לעבסאן אל-כבירה לצורכי המאהלים הבריטיים במקום.
בתקופת המנדט הבריטי
מפקד האוכלוסין בשנת 1922 (באותה תקופה עבסאן כללה את שני היישובים: אל-כבירה וא-סע'ירה או אל-ג'דידה) הצביע על אוכלוסייה בת 695 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד משנת 1931 נספרו 1,144 תושבים ב-186 בתים. בשנת 1945 היו שני היישובים עבסאן עדיין מאוחדים ומנו 2,230 תושבים, כולם ערבים, עם שטח 16,084 דונם. מתוך השטח הנ"ל 15,616 שימשו לגידול דגן ו-92 דונם למטעים וקרקע בנויה.
במלחמת העצמאות
ב-22–23 בדצמבר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, בתחילת מבצע חורב, פשט כוח ישראלי על עבסאן ועל משלט 86 במטרת הטעיה מכוון אל הענף המערבי של הצבא המצרי. לכוח הישראלי היו אבדות כבדות בגלל אי יכולת לקבל תגבורות עקב תנאי מזג האוויר.
חלק מ"רצועת עזה"
החל משנת 1948 קשרה עבסאן את גורלה בזה של "רצועת עזה" שבשנים 1948–1967 נשלטה על ידי מצרים ובשנים 1967–1994 נמצאה בשליטה המלאה של ישראל.
אחרי מלחמת העצמאות של ישראל כשבעקבות הסכם שביתת הנשק בין ישראל למצרים הגיעו הצוותים לשרטט את הקו בשטח, הסתבר כי תוואי הגבול שנקבע חצה באזור את כפרי עבסאן והפריד בין בתי הכפר ובין אדמותיו. משום כך בפברואר 1950 לפי בקשת מצרים הגיעו המשלחות הישראלית והמצרית לכלל הסכמה על תיקון הקו כך שהכפר עבסאן יועבר בשלמותו לשליטת מצרים. בתמורה הועבר לישראל שטח בצפון רצועת עזה. תחת השלטון המצרי הוקמה בעבסאן אל-כבירה מועצה מקומית. בשנות ה-1950 נכנסו מהאזור לשטח ישראל "מסתננים" פלסטינים למטרות פיגועים ושוד. במסגרת פעולות התגמול, ב-30 באוגוסט 1955 פעל כוח משוריין ישראלי נגד פדאיון בח'אן יונס. בפעולה זו הופגזו עמדות צבאיות גם על יד עבסאן אל-כבירה. מאוחר יותר, ב-3 בנובמבר 1956 במסגרת מבצע קדש רצועת עזה כולל עבסאן נכבשה זמנית (עד תחילת 1957) על ידי צה"ל.
ביוני 1967 נכבש היישוב יחד עם כל רצועת עזה על ידי ישראל בימי מלחמת ששת הימים. החל משנת 1994 בהתאם להסכמי אוסלו בין ישראל לאש"ף הפך היישוב לחלק מהרשות הלאומית הפלסטינית. בשנת 2005 אחרי פינוי הכוחות בצבאיים של ישראל מכל שטחי רצועת עזה התנהלו במקום מאבקי כוח בין הארגונים הפלסטינים פת"ח וחמאס. החל משנת 2006 השלטון ברצועת עזה עבר באמצעות בחירות לידי הארגון האסלאמיסטי חמאס שלא ויתר עליו עד ימינו. בעקבות מעורבות חמאס וארגונים פלסטינים נוספים בפיגועים נגד ישראל ובמתקפות טילים על שטח ישראל התחוללו באזור עימותים צבאיים. במבצע עופרת יצוקה (בדצמבר 2008 – ינואר 2009) כוחות ישראלים ביצעו סריקות קרקעיות ותקיפות אוויריות ממוקדות גם באזור עבסאן אל-כביר. בעת מבצע עמוד ענן בנובמבר 2012 ומבצע צוק איתן ביולי–אוגוסט 2014 עבר היישוב הפגזות אוויריות. בימי המבצע עמוד ענן באזור עבסאן נתגלו מנהרות "התקפיות" שחפרו אנשי חמאס אל שטח ישראל, כולל אל הקיבוץ ממול, נירים.
דמוגרפיה
לפי הערכת הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של הרשות הפלסטינית, בשנת 2016 חיו בעיר 23,914 תושבים. 75% מהתושבים הם ממוצא בדואי והשאר פליטים. בשנת 1922 מפקד אוכלוסין ביישוב מנה 605 תושבים, מתוכם 427 נשים ו-268 גברים, כולם מוסלמים. ב-1931 נספרו 1,144 תושבים ב-186 בתים. היחס נשים-גברים היה הפעם מאוזן: 591:553. בשנת 1945 חיו בעבסאן 2,230 תושבים ובשנת 1967 4,740.
ב-1972 חיו בעבסאן אל-כבירה כ-3,700 נפש ובעבסאן א-זע'ירה כ-1,500 נפש.
בריאות
בעיר פועלים בתי החולים אלג'יראי ("אלג'זאיר") ובית החולים הצבאי "אל-כראמה", כמו כן מרפאות של משרד הבריאות הפלסטיני, קליניקת אבו תמא, המרכז UHCC.
נונאטאקי אפאלאצ'יה
נונאטאקי אפלאצ'יה או נונאטאקי אפלצ'יה (באנגלית: Appalachia Nunataks) הם קבוצה של נונאטאקים בחלקה המערבי של רמת אלגר, בחלקו הצפוני של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהם של הנונאטאקים 600 מטרים מעל פני הים.
הנונאטאקים ממוקמים 5.62 קילומטרים דרומית-מערבית מנונאטאקי ליובימץ; 9 קילומטרים דרומית-מערבית מפסגת קוז'וך ; ו-9.65 קילומטרים מצפון לרכס אטאנסוב.
הנונאטאקים מתנשאים מעל שדה השלג ניקולס.
גילוי ומיפוי הנונאטאקים
הנונאטאקים מופו על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי בין השנים 1973–1977.
מקור השם
שמם של הנונאטאקים ניתן להם על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הנונאטאק נקרא על שם היצירה "אפאלאצ'יה" מאת המלחין האנגלי פרדריק דיליוס; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
השם ניתן להם בעת מתן שמו של קרחון דיליוס הסמוך הנקרא על שמו של פרדריק דיליוס.
אבן אל-בוואב
אבן אל-בַּוואבּ פיתח את סוג הכתב הנקרא אל-ח'ט אל-מנסוב, כתיבה קליגרפית אִסלאמית שנודעה בדיוקה וביחסי הפרופורציה המושלמים שלה.
ביוגרפיה
אבן אל-בַּוואבּ נולד למשפחה ענייה. אביו היה ככל הנראה שוער (זו משמעות שם משפחתו). הוא למד משפט מוסלמי, ומסופר עליו כי ידע את כל הקוראן בעל פה.
את אמנות הקליגרפיה למד מתלמידיו של אבן מוקלה. אבן אל-בַּוואבּ יצר 64 העתקים של הקוראן בכתב ידו, ואחד מעותקים אלה מצוי כיום במסגד לאללי שבאיסטנבול (כתב היד הוענק למסגד במתנה על ידי הסולטאן סלים הראשון).
ג'ון גרונוסקי
ג'ון אוסטין גרונוסקי הבן (באנגלית: .John Austin Gronouski Jr; 26 באוקטובר 1919 – 7 בינואר 1996) היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1963–1965 ולאחר מכן ועד 1968 כשגריר ארצות הברית בפולין.
ביוגרפיה
ג'ון גרונוסקי נולד בדנבאר, ויסקונסין להורים ממוצא אירי ופולני, מרי (לבית ריילי) וג'ון אוסטין גרונוסקי האב. ב-1942 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. במלחמת העולם השנייה הוא התגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית, שם הוא שירת כנווט והשתחרר באוקטובר 1945. בינואר 1948 נשא גרונוסקי לאישה האת מרי לואיז מץ. לזוג נולדו שתי בנות.
ב-1947 הוא סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת ויסקונסין וב-1955 הוא סיים שם לימודי תואר דוקטור. ב-1952 הוא התמודד בבחירות לסנאט של ארצות הברית מול ג'וזף מקארתי, שניצח בבחירות. ב-1959 הצטרף גרונוסקי למחלקת ההכנסות של ויסקונסין ומונה כמנהל של ועדת סקר ההכנסות. ב-1960 מונה גרונוסקי כנציב המיסוי של מדינת ויסקונסין.
גרונוסקי היה מתומכיו של ג'ון פיצג'רלד קנדי במסע הבחירות שלו לנשיאות. ב-1963 הוא מונה כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, וכך היה לאמריקאי הראשון ממוצא פולני שכיהן כחבר בקבינט של ארצות הברית. כמנהל הכללי של הדואר הוא קידם את שיטת המיקוד בן חמש הספרות ופעל לשים קץ לאפליה הגזעית כנגד עובדי הדואר. לאחר עזיבתו את הקבינט ב-2 בנובמבר 1965 מינה אותו הנשיא לינדון ג'ונסון כשגריר ארצות הברית בפולין.
ג'ון גרונוסקי נפטר בגרין ביי ב-7 בינואר 1996. הוא נטמן בבית הקברות הקתולי שבעיר.
התאבדות של טייס
התאבדות של טייס הוא אירוע שבו טייס גורם או מנסה לגרום להתרסקות מטוס, ובכך להתאבד, לעיתים אגב הריגת נוסעים במטוס או אנשים על הקרקע. במקרים אחדים של חקירת אסון תעופה הגיעו החוקרים למסקנה שהאסון נבע מהתאבדותו של הטייס, ובמקרה של טיסה עם נוסעים הובילה גם למותם של הנוסעים. כאשר הטייס לא הותיר מכתב התאבדות, החוקרים קובעים שזו הייתה התאבדות על סמך ממצאים שבידיהם, ובפרט נתוני הקופסאות השחורות שבמטוס שהתרסק, וכן מידע על חייו של הטייס שעשוי לסייע בביסוס השערה זו.
ניסיון התאבדות שסוכל על ידי אנשי צוות אחרים התרחש בטיסה 350 של ג'פאן איירליינס. במהלך הגישה לנחיתה בנמל התעופה טוקיו האנדה, הפעיל קברניט המטוס את מערכת היפוך דחף בעודו באוויר, מה שגרם להאטת מהירות המטוס. טייס המשנה ומהנדס הטיסה ניסו לרסן אותו; למרות מאמציהם המטוס התרסק לים 300 מטר לפני תחילת מסלול הנחיתה. מבין 174 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו 24 נוסעים.
התאבדותו של הטייס בדרך של ריסוק המטוס מובילה למותו ולמות נוסעי המטוס, אך במקרה של פיגועי 11 בספטמבר הייתה זו מטרה משנית, והמטרה העיקרית (של מי שהשתלט על תא הטייס והפך לטייס בפועל) הייתה לפגוע במבנים שעל הקרקע שבהם התנגש המטוס. למניעת מקרים כאלה נקבעו נהלים לטיפול בסטייה חריגה של מטוס נוסעים מנתיבו, ובכלל זה הזנקת מטוסי קרב לעבר מטוס הנוסעים. במלחמת העולם השנייה הפעילה יפן טייסי קמיקזה - טייסים מתאבדים שנשלחו להתנגש עם מטוסיהם עמוסי הדלק באוניות אמריקאיות על מנת לפגוע בהן.
למניעת התאבדות של טייס במטוס נוסעים קובעים כללי רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית שבמקרה שאחד משני הטייסים יוצא מתא הטייס, חייב איש צוות אוויר אחר להחליפו, עד לחזרתו לתא הטייס. בתחילה כלל זה אינו נדרש באירופה, אך בעקבות מסקנות החוקרים, לפיהן טייס המשנה בטיסה 9525 של ג'רמנווינגס ניצל את שהייתו לבד בתא הטייס כדי לרסק את המטוס, הודיעו חברות תעופה אירופיות אחדות על כוונתן לאמץ את הנוהל האמריקאי. וב-27 במרץ 2015 פרסמה הסוכנות האירופית לבטיחות תעופה (EASA) המלצה לנוהל דומה.
בקולנוע
בסיפור הפותח את הסרט "סיפורים פרועים" נוסעיו של מטוס נוסעים מגלים בהדרגה שלכל אחד מהם יש בעברו קשר עם אדם בשם גבריאל פסטרנק, וכל אחד מהם העניק לפסטרנק חוויה שלילית. הדיילת מגלה לנוסעים שאין זו מקריות: פסטרנק הוא הדייל הראשי בטיסה זו, והוא השתלט על תא הטייס ומוביל את המטוס להתרסקות.
יחסי יוון–מיקרונזיה
יחסי יוון–מיקרונזיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה.
סקירה כללית
בין הרפובליקה ההלנית לבין המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים חמים ובמסגרתם מתקיימים שיתופי פעולה בעיקר בארגונים בינלאומיים דוגמת האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה כוננו ב-30 באפריל 1996.
אזרחים יוונים המעוניינים להיכנס ולשהות במיקרונזיה אינם נדרשים להצטיידות באשרת כניסה מראש על מנת לעשות כן. אזרחים מיקרונזים המעוניינים להיכנס ולשהות ביוון גם הם אינם נדרשים באשרת כניסה מראש על מנת לעשות כן.
משרד הקבינט (בריטניה)
היסטוריה
המחלקה הוקמה בדצמבר 1916 מהמזכירות של ועדת ההגנה האימפריאלית תחת סר מוריס האנקי, מזכיר הממשלה הראשון.
באופן מסורתי, החלק החשוב ביותר בתפקידו של משרד הקבינט היה הקלת קבלת החלטות קולקטיבית על ידי הקבינט, באמצעות הפעלת ועדות ברמת הקבינט ותמיכה בהן. זה עדיין תפקידו העיקרי, אבל מאז קליטת חלק מהתפקידים של מחלקת שירות המדינה ב-1981 משרד הקבינט גם סייע להבטיח שמגוון רחב של סדרי עדיפויות שרים יועברו קדימה ברחבי וויטהול.
הוא מכיל גם יחידות שונות שאינן מסתדרות היטב במחלקות אחרות. לדוגמה:
המדור ההיסטורי נוסד בשנת 1906 כחלק מהוועדה להגנה אימפריאלית ועוסק בהיסטוריה רשמית.
ועדת המודיעין המשותפת נוסדה בשנת 1936 והועברה למחלקה בשנת 1957. היא עוסקת בהערכות מודיעין ובניהול ארגוני המודיעין הלאומיים של בריטניה.
הסניף הטקסי נוסד בשנת 1937 והועבר למחלקה בשנת 1981. הוא עסק במקור בכל תפקידי המדינה הטקסיים, אך כיום הוא מטפל בהצטיינות ובמינויים.
בעידן המודרני משרד הקבינט לוקח על עצמו פעמים רבות אחריות על תחומי מדיניות שהם בראש סדר העדיפויות של ממשלת אותה תקופה. היחידות המנהלות את התחומים הללו נודדות אל משרד הממשלה ומחוצה לה ככל שסדרי העדיפויות (והממשלות) משתנים.
כשאנו המתים מתעוררים
כשאנו המתים מתעוררים (בנורווגית: Når vi døde vågner) הוא המחזה האחרון שכתב המחזאי הנורווגי הנריק איבסן. הוא ראה אור בדצמבר 1899, איבסן כתב את המחזה בין פברואר לנובמבר של אותה שנה. הצגת הבכורה התקיימה בתיאטרון היימרקט, לונדון, יום או שניים לפני פרסומו.
תקציר העלילה
המערכה מתרחשת במעיין מרפא השוכן לחוף הים. הפסל פרופסור ארנולד רובק ואשתו מאיה סיימו לאכול את ארוחת בוקר וכעת הם קוראים עיתונים ושותים שמפניה. הם מתפעלים מהשלווה השורה על מעיין המרפא. הם משוחחים בניחותא, וארנולד רומז על חוסר שביעות רצונו מהחיים. מאיה גם רומזת על אכזבתה. ארנולד הבטיח לקחת אותה לפסגת הר גבוה כדי לצפות בתפארת העולם, אולם הם אף פעם לא עשו כן.
מנהל מעיין המרפא עובר לידם עם כמה מאורחיו ושואל לשלומם של רובק ומאיה. בזמן המפגש שלהם, אישה מסתורית לבושה בלבן חולפת, מלווה בנזירה לבושת שחורים. ארנולד נמשך אליה מסיבה מסוימת. המנהל אינו יודע עליה הרבה ומנסה להסתלק מהמקום לפני שסקוויר אולפהיים יבחין בו. הוא אינו מצליח בכך, מכיוון שאולפהיים ניגש אליו ומבקש ממנו להכין לו את סל האוכל והברנדי הרגיל שלו. הוא מבחין בזוג רובק, מציג את עצמו בפניהם ולועג לתוכניתם לערוך הפלגה בחוף ובאיים, עומד על כך שהמים מטונפים. הוא עוצר במעיין המרפא, בדרכו להרים לצוד דובים, ומנסה לשכנע את הזוג להצטרף אליו, מכיוון ש"שם המקום נקי מאנשים."
מאיה נענית להצעתו של אולפהיים לצפות בכלביו אוכלים ארוחת בוקר ומשאירה את ארנולד לבדו עם האישה המסתורית. במהרה הוא נוכח לדעת שזוהי אירנה, שהייתה בעבר הדוגמנית שלו. אירנה נוהגת להתייחס אל עצמה כמי ש"מתה". במהלך שיחתם, היא מסבירה שלדגמן עבור ארנולד היה מעשה הדומה ל"רצח עצמי", בו הוא שבה את נשמתה והכניס אותה לתוך יצירת המופת שלו, פסל לו קרא "תחיית המתים". הוא מתוודה שהוא לא שב לאיתנו מאז שעבד עם אירנה. אף על פי ש"תחיית המתים" הביאה לו תהילה רבה ושפע עבודות אחרות, הוא חש בעצמו מת כפי שאירנה חשה.
אירנה רומזת במסתוריות לכך שהיא הרגה את כל מאהביה מאז שהיא הפסיקה לדגמן עבור ארנולד. היא טוענת שתמיד יש ברשותה סכין, וגם מתוודה שרצחה כל ילד שהולידה, לפעמים כשהם היו עוד ברחם. כשאירנה שואלת להיכן ארנולד מתכוון ללכת אחרי שהותו במעיין המרפא, היא פוטרת את רעיון השיט ומבקשת ממנו לפגוש אותה בהרים הגבוהים. מאיה שבה עם אולפהיים ושואלת את ארנולד אם הם יוכלו לוותר על השיט ולהצטרף לאולפהיים במסע הציד שלו בהרים. ארנולד משיב לה שהיא חופשייה לעשות כן ואומר שהוא חושב ללכת באותה הדרך בעצמו.
המערכה השנייה מתרחשת באתר נופש בהרים. מאיה פוגשת את ארנולד ליד פלג נחל. היא העבירה את הבוקר עם אולפהיים. הזוג ממשיך את שיחתו על אומללותו של ארנולד והוא מתוודה שהוא התעייף ממאיה. הוא מעוניין לחיות עם אירנה מכיוון שבידה המפתח למנעול התיבה שבתוכו שוכבים חזונותיו האמנותיות. היחסים ביניהם מעולם לא היו מיניים, מכיוון שארנולד חש שהדבר עלול להרוס את "תחיית המתים" שלו. מאיה פגועה אבל מתעקשת שארנולד יעשה כחפצו. היא אפילו מציעה ששלושתם יוכלו להתגורר יחדיו אם היא לא תמצא מקום חדש להתגורר בו.
משק צוריאל
משק צוריאל הוא מותג ישראלי בבעלות החברה המרכזית לייצור משקאות קלים. מחלבת משק צוריאל פעלה עד 2019 למרגלות הר תבור שבגליל התחתון. המחלבה ייצרה מוצרי חלב, ובדגש על מוצרים מחלב עיזים.
כשאנו המתים מתעוררים
תקציר העלילה
אירנה נכנסת ומיה מפצירה בארנולד לשוחח עימה. הזוג משליך עלי פרחים לנחל ונזכרת ברגשנות בשותפותם משכבר הימים. בשלב מסוים, ארנולד מתייחס ל"אפיזודה", ואירנה שולפת את הסכין שלה, מוכנה לנעוץ אותו בגבו. כשהוא מסתובב, היא מסתירה את הסכין. ארנולד מבקש מאירנה לשוב ולחיות איתו, בהסבירו שהיא יכולה לעורר את דמיונו האמנותי פעם נוספת. היא עומדת על כך שאין באפשרותה להחיות את שותפותם כבעבר, אולם הם מסכימים להעמיד פנים שהם יכולים לעשות זאת. מאיה שבה עם אולפהיים, בדרכם לציד. היא מאושרת ומסבירה שהיא חשה כאילו היא סוף סוף התעוררה לחיים. היא שרה שיר קטן לעצמה:
המערכה השלישית והאחרונה מתרחשת בהרים הטרשיים, עם נתיבים צרים ובקתת ציד רעועה. אולפהיים מנסה לנצל את מאיה מינית, היא מסרבת לכך והם מתווכחים. מיה דורשת שהוא ייקח אותה למטה לבית ההבראה. אולפהיים מצביע על כך שהשביל יהיה יותר מדי קשה למעבר עבורה וככל הנראה היא תיהרג. ארנולד ואירנה מטפסים בשביל מבית ההבראה. אולפהיים מופתע מכך שהם פילסו את הדרך בעצמם, מאחר שהשביל קשה מאוד. הוא מזהיר אותם שהסערה ממשמשת ובאה. מאחר שהוא יכול לעזור רק לאדם אחד כל פעם, הוא מסכים לקחת את מאיה במורד השביל, ומאיץ באירנה וארנולד למצוא מקלט בבקתה עד שהוא ישוב עם עזרה.
משק צוריאל
היסטוריה
משק צוריאל הוקם בשנת 1951 בשדה אילן שבגליל התחתון. המשק החקלאי של משפחת צוריאל התמחה בגידול פרות לחלב. במשך השנים מכרה משפחת צוריאל את תוצרת החלב שלה לתנובה.
כשאנו המתים מתעוררים
תקציר העלילה
אירנה מבועתת מרעיון ההצלה. היא משוכנעת שהנזירה תכניס אותה לבית חולים לחולי נפש. היא שולפת שוב את הסכין כדי להתאבד. ארנולד מפציר בה שלא תעשה זאת. אירנה מתוודה על כך שהיא כמעט רצחה אותו קודם לכן, אולם היא נמנעה מכך מכיוון נוכחה לדעת שהוא כבר היה מת. היא מסבירה שהאהבה ששייכת לחייהם הארציים, מתה אצל שניהם. אולם, ארנולד מצביע על כך ששניהם עדיין חופשיים, ומתעקש על כך ש"
משק צוריאל
היסטוריה
בשנת 1987, החלו הבנים של המשק, הדור השני, לחפש דרכים נוספות לנצל את עודפי החלב שהיה להם, ואז החליטו להתחיל לייצר מוצרי חלב בעצמם.
על מנת ללמוד כיצד מכינים גבינות איכותיות, נסע אחד הבנים, אשר צוריאל, לשווייץ. לאחר ששב אל הגליל, חיפש גם השראה מקומית, אותה מצא אצל הבדואים - גבינת הלאבנה. לאחר שצבר ניסיון החל לייצר גבינת לאבנה והתחיל לשווק אותה.
כשאנו המתים מתעוררים
נושאים וסגנון
המחזה ספוג בתשוקה חזקה לחיים, אולם צורת השגתה נותרת בעייתית, מביאה למסקנתו האירונית של המחזה (שהיא, דרך אגב, מזכירה את אחת משתי המחזות הפיוטיים הגדולים של איבסן, "ברנד" ואחת מעבודות הפרוזה האחרונות שלו, "אלוף הבונים"). ישנם הטוענים שהמחזה מבוסס על יחסיהם של אוגוסט רודן וקמיל קלודל.
משק צוריאל
היסטוריה
עם השנים החלו במשק צוריאל לייצר מגוון גבינות, כגון גבינות מלוחות (גבינה צפתית, גבינה בולגרית, וגבינת פטה עיזים), יוגורטים, גבינות לאפייה, ועוד. תחילה היו עיקר המוצרים עשויים מחלב בקר, אך בהמשך החלה משק צוריאל לייצר גם מוצרי חלב סויה ומוצרי חלב עיזים. משק צוריאל הייתה החלוצה בתחום מוצרי חלב הסויה, עם מוצרים כמו טופו וטופוטי (ממרח על בסיס סויה בסגנון שמנת).
בשנת 2007 נרכשה המחלבה על ידי "טרה", הנשלטת בידי החברה המרכזית לייצור משקאות קלים.
כשאנו המתים מתעוררים
היסטוריה
במקור איבסן קרא לספר "יום תחיית המתים", על שם פסלו של ארנולד רובק. הוא זה עתה שב מנורווגיה, אחרי עשרים ושבע שנים של שהות בחו"ל, ונרגש לשוב במולדתו. גם הזוג רובק נסע לטיול בחו"ל לזמן מה. אף על פי שהוא לא מזהה שום מקום ספציפי במחזה, איבסן מיקם את שתי המערכות האחרונות בהרדנגרבידה.
איבסן חכך בדעתו לגבי שמות המשפחה של גיבוריו, התחבט בין סטבו לרמבו. בטיוטה הראשונה, השם שהופיע בדפים הראשונים היה סטובק, עד שלבסוף הוא בחר ברובק. אף על פי שסקוויר אולפהיים קורא פעמיים למשרת הציד שלו בשם לארס, הרי שלארס אינו כלול בדמויות המשתתפות במחזה. למנהל המלון יש בתחילה שם, ברגר, ובמקור, הוא מפקח. חלק ממיתתו האמנותית של רובק היא מה שהוא מחשיב כ"כמו סרט נע/פס יצור" בפיסול פורטרטים. זוהי התייחסות נוספת לחייו של איבסן, מכיוון שהוא החשיב הרבה ממחזותיו המאוחרים ל"מחזות פורטרט"
משק צוריאל
היסטוריה
המחלבה הייתה תחת כשרות בד"ץ אגודת ישראל ובאמצע 2017 עברה להכשר הרב ווסטהיים.
כשאנו המתים מתעוררים
היסטוריה
("אלוף הבונים", "איולף הקטן", "יון גבריאל בורקמן"), שפשוט ממחזרות את המסר העיקרי שלו. יתר על כן, רובק מאפיין את עבודתו המוקדמת עם אירנה כסוג של "שירה", כשמשתמע מכך שעבודותיו המאוחרות, החשובות פחות, הן פרוזה. איבסן חש דומה לכך, ייחל לכך שהוא היה ממשיך לכתוב שירה אחרי פר גינט.
משק צוריאל
היסטוריה
בחודש פברואר 2019 החלה חברת טרה בסגירת המחלבה, אם כי שמרה את השימוש במותג והמשך היצור של מוצרי מותג זה עבר למחלבה הראשית של טרה.
כשאנו המתים מתעוררים
היסטוריה
הסצנה האחרונה הייתה בתחילה שונה במידה רבה ומרוסנת יותר מזו שנכתבה לבסוף במחזה המוגמר. במקור אולפהיים מביא בקבוק שמפניה למעלה ההר, וכל ארבע הדמויות שותות לחיי החופש. כשאולפהיים ומאיה יורדים, אירנה אומרת לרובק ש: "התעוררתי משנת החיים העמוקה" אחרי שנעלמו מבעד לערפל בדרכם לפסגת ההר, המפולת מפסיקה. הנזירה מגיעה, מסתכלת על אירנה והשמש זורחת גבוה מעל העננים.
שימו לב אל הנשמה
תוכן ומבנה הפיוט
מחבר הפיוט מעורר את האדם להתבונן בכך שהנשמה המחיה אותו היא ממקור אלוהי עליון, שירדה לעולם הזה לתפקיד מסוים. ומשכך - יש להקפיד על "מילוי צרכיה" כיאה למהותה, ולמלא את ייעודה בירידתה לעולם. הוא עומד על כך שבכל לילה נשמת האדם עולה לעולם העליון להיות נידונה על מעשיה ביום החולף ולפיכך על האדם לשים לב איך היא תתגלה - אם כ"שפחה נחרפת" מלוכלכת בעוונות, או כ"כלה מקושטת" מעוטרת במצוות.
הוא רומז גם לגאולה שתבא לעתיד לבא - באמרו שמי ש"יחיה העניה" - כלומר: ימלא את צורכי נשמתו כראוי, "יזכה לאור הבוקר" - הרומז לגאולה. הפיוט מסתיים בייחול לביאת הגאולה במהרה - "נזכה ובשנה הזאת בשמחות תחת רגזות בוקר תשמע קולי".
בשיר הרמזים רבים. שם המחבר רמוז באקרוסטיכון. חלק מהבתים (המסתיימים כולם במילה "בוקר") מסתיימים בציטוט מפסוקים המותאמים לבית, כגון "בוקר תשמע קולי בוקר" ו"ויהי ערב ויהי בוקר".
הפזמון הוא "אוֹדֶה לָאֵל לֵבָב חוֹקֵר בְּרָן-יַחַד כּוֹכְבֵי בֹקֶר".
השימוש בפיוט
הפיוט זכה ללחנים ולביצועים רבים, מסורתיים וחדשים. בין היתר הוא מושר בכמה קהילות חסידיות וכן אצל יהודי ארצות האסלאם כחלק משירת הבקשות.
השיר קורא ליקיצה, ובהתאם לכך מושר בקהילות אחדות בשעת תיקון חצות, ולעיתים לפני תפילת שחרית.
הלחן של חסידי ויז'ניץ לניגון (המושר בסיום הטיש לפנות בוקר) הושר בתנועות הנוער הציוניות ובקיבוצים עם המילים "בוקר בא לעבודה".
טארט פלמבה
טארט פלמבה (Tarte flambée; באלמאנית ובאלזאסית: Flammekueche) הוא מאפה טארט אלזסי ודרום-גרמני. המאפה עשוי בצק לחם שעוביו דק וצורתו מלבן (הצורה המסורתית) או מעגל בדומה לפיצה, עליו נהוג למרוח גבינה לבנה (או גבינה רכה טרייה) או קרם פרש, ומעליה מפזרים בדרך כלל פרוסות בצל דקיקות ולארדונים (פסים או קוביות קטנות של שומן מבשר חזיר). על אף שמו, בדרך כלל לא מכינים את המאפה בשיטת הבישול פלמבה, אלא אופים אותו בתנור אפייה.
רקע
הטארט פלמבה הוא מעדן מסורתי של האיכרים האלזסים, ובפרט של אלו השוכנים בצפון מחוז הריין התחתון, הנחשב כערש ההיסטורי של הטארט, למרות שמקורו המדויק לא ידוע בוודאות. הטארט פלמבה זכה לעדנה במאה ה-19 בבתי-חווה טיפוסיים גדולים אופייניים לאזור. בשנות ה-50 של המאה ה-20, פרץ הטארט לתודעת הציבור העירוני, אז החלו להגיש את המנה במסעדות.
טארט פלמבה מסורתי מורכב מבצק לחם דק מכוסה בתערובת גבינה לבנה וקרם פרש, מתובל במלח, פלפל ושמן קנולה, ומעוטר בבייקון ובצל. בשל כך התפתח המאפה כמעדן איכרים, מהלך הכנת המנה נעשה שימוש במוצרי חווה, שעמדו לרשותם של רוב האיכרים, והיא נאפתה על אותה האבן שבתנור-העצים בה השתמשו באותה התקופה לאפיית לחם. בדרך כלל אפו את הטארט בעת הכנת הלחם השבועית, כאשר התנור היה מגיע למקסימום המעלות שלו (400 מעלות צלזיוס), הגחלים שהיו מפוזרים בצדדיו גרמו ללהבות האחרונות לשלהב או 'ללקק' את קצוות הטארט פלמבה, ומכאן שמו (פלמבה=שלהוב).
גרסאות שונות
למנה קיימות וריאציות שונות:
ג'ימי באפט
ג'ימי בופט (באנגלית: Jimmy Buffett; נולד ב-25 בדצמבר 1946) הוא מוזיקאי, זמר רוק, פופ, כותב שירים, סופר ושחקן קולנוע אמריקאי.
ביוגרפיה
בופט נולד בחג המולד של 1946 בפסקגולה שבמיסיסיפי למרי לוריין ולג'יימס דלייני באפט ג'וניור. הוא בילה את ילדותו במוביל באלבמה ובהמשך עבר לפיירהופ.