cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאבק האינווסטיטורה
רקע פוליטי ואידאולוגי
המלכים והשליטים החילוניים באירופה, אף שהיו נוצרים אדוקים, לא תמיד היו מוכנים לקבל את מרותה של הכנסייה, ובייחוד את מרות האפיפיור. הדבר בלט במיוחד בכל הנוגע למינוי בכירים בכנסייה. קיסרי האימפריה הרומית הקדושה דרשו להיות מעורבים בבחירת האפיפיור, ולאחר עימותים שונים שנערכו סביב נושא זה, נקבע בוועידה שהתכנסה בארמון הלטראנו ברומא בשנת 1059 שהקיסר לא יהיה מעורב בבחירת האפיפיור. המחלוקת סביב בחירת הבישופים הייתה מורכבת יותר. בוועידת לטראנו נקבע גם כי הבישופים ימונו על ידי הכנסייה ולא על ידי השליט החילוני באזור הדיוקסיה שלהם, אך יישום חוק זה היה קשה ובעייתי.
במאה השנים שקדמו למאבק האינווסטיטורה התחזקה השליטה של השליטים החילוניים על הכנסיות בשטחם. מלכים ואצילים שונים תרמו שטחים וקרקעות למנזרים וכנסיות, אך דרשו, בתמורה, להיות מעורבים במתנהל בכנסייה ובעיקר במינויים של בכיריה. תופעות של סימוניה ונפוטיזם שרווחו בכנסייה באותה התקופה הקלו על שליטת השליטים בכנסייה. הבישופים ואנשי הכנסייה הבכירים האחרים שמונו על ידי השליטים החילוניים ראו עצמם בדרך כלל כחלק מן האצולה המקומית והיו נאמנים לשליט שמינה אותם. שליטת השליט החילוני בכנסייה סייעה לו לבצר את שלטונו ולמנות את מקורביו למשרות כנסייתיות בכירות, שהכנסה והשפעה רבה בצידן, ומאידך גיסא פגעה במעמד הכנסייה ובשליטתו של האפיפיור בה.
דרך מינוי הבישופים ומשמעותה
הביטוי הממשי ביותר של שליטת שליטי אירופה בכנסייה היה בתפקידם בטקס ההסמכה של הבישופים. על פי הנוהג הקנוני, שהתפתח בהדרגה, בהליך המינוי של בישוף צריכים היו להיות ארבעה שלבים: ראשית, הבישוף נבחר על ידי הכמרים באזור שבו הוא עתיד לכהן; לאחר מכן מבוצע הטקס העיקרי, במסגרתו הארכיבישוף האחראי, או שני בישופים מאותה הפרובינציה מושחים את המועמד, ולאחר מכן מבצעים את האינווסטיטורה: הענקת מטה, המסמל מנהיגות, וטבעת, המסמלת שררה לבישוף החדש; בשלב השלישי העם הריע לבישוף החדש ובכך ביטא את הסכמתו למינוי; ובשלב הרביעי המלך או השליט באותו אזור אישר את הבחירה והעניק לבישוף את ההטבות החומריות הנלוות למעמדו החדש.
הענקת המטה והטבעת היא חלק חשוב ומהותי מטקס המינוי, שכן האינווסטיטורה ביטאה יחסים פאודליים. בכל מינוי של וסאל בימי הביניים ביצע האדון טקס אינווסטיטורה ובו העניק חפץ סמלי לוסאל החדש, ובכך ביטא את כפיפותו של הוסאל כלפיו. המעניק בטקס האינווסטיטורה הוא זה שמכוחו מתמנה בעל התפקיד לתפקידו ולכן הוא אדונו. העובדה שהמטה והטבעת הוענקו לבישוף על ידי המלך ולא על ידי הכנסייה הייתה אמירה שפירושה: הבישוף חייב בנאמנות בראש ובראשונה למלך ורק לאחר מכן לכנסייה.
הרפורמה הגרגוריאנית
בשנת 1073 מונה הקרדינל הילדברנד לאפיפיור ונקרא מאז גרגוריוס השביעי, הוא שאף לבצר את עצמאות הכנסייה ואת שליטתו של האפיפיור בה, ובשל כך הוביל שורה של רפורמות בכנסייה. גרגוריוס נלחם בתופעות של שחיתות בכנסייה כמו סימוניה, נפוטיזם וניקולאיזם. הוא דרש נאמנות ממלכי אירופה, אלא שאלו לא ששו להישבע לו אמונים, וויליאם הכובש למשל, סירב לו.
את עיקרי דרישותיו ניסח גרגוריוס בתכתיב האפיפיורי משנת 1075 ובו קבע שבסמכות האפיפיור למנות ולהדיח בישופים או להעבירם מדיוקסיה לדיוקסיה והוא אף יכול להדיח קיסרים. התכתיב האפיפיורי עורר תרעומת בקרב בישופים רבים וכן אצל השליטים החילוניים. היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה באותה עת, לא יכול היה להשלים עם תכתיב זה, ובייחוד עם הסעיף שמתיר לאפיפיור להדיח קיסרים. זאת למרות, שהיינריך, שעלה לשלטון בגיל 6 והיה עוד צעיר מאוד באותה העת ועוד לא קיבל את ההכתרה האימפריאלית ולפיכך לא היה בסמכות האפיפיור להדיחו.
גרגוריוס יכול היה להרשות לעצמו להיכנס לעימות עם הקיסר בשל כיבושי הנורמנים בשנים שלפני כן בדרום איטליה, שהיוו כוח צבאי אופציונלי אלטרנטיבי לקיסר ובשל חולשת הקיסרות לאחר תקופת שלטון ארוכה של עוצרים, עד שהיינריך הגיע לבגרות. לאחר פרסום התכתיב האפיפיורי, היה זה רק עניין של זמן עד שייווצר חיכוך בין הקיסר לאפיפיור.
המאבק במילאנו
בעיר מילאנו התפתחה בעשרות השנים שלפני מאבק האינווסטיטורה תנועה שנקראה תנועת הפאטאריני שדרשה לנקות את הכנסייה משחיתות, ומתחה ביקורת על הארכיבישוף בעיר, גוידו. אנשיה זכו לתמיכה רחבה בקרב פשוטי העם, ושלחו משלחת לרומא כדי שהקוריה תסייע להם לכונן מחדש את הממסד הדתי בעירם. תנועת הפאטאריני גדלה וכוחה התעצם בצפון איטליה, תוך שהיא זוכה לתמיכה מצד הגורמים הרפורמיסטים בכנסייה.
המאבקים בעיר לא שככו, בשנת 1075 נרצח מנהיג תנועת הפאטאריני, ארלמבלד, במהלך מהומות בעיר, ורבים מתומכי התנועה גורשו מהעיר. היינריך ראה בכך הזדמנות ומינה לעיר בישוף חדש, תאדאלד, בלא להתחשב בדעתו של האפיפיור גרגוריוס השביעי, שתמך באטו, בישוף העיר מטעם הפאטאריני. הייתה זו יריית הפתיחה למאבק האינווסטיטורה גדול הממדים.
החרמות ההדדיים וההליכה לקנוסה
בעקבות התערבותו של היינריך בבישופות מילאנו, שלח אליו האפיפיור צו תקיף ובו דרישה להתנתק מיועציו שהוחרמו על ידי אלכסנדר השני. בנוסף, גרגוריוס איים על היינריך שאם לא יפסיק את הפרת החוק הקנוני, הרי שהאפיפיור ידיח אותו. כדי להמחיש לו את כוונותיו השתמש גרגוריוס בתקדים המקראי של שאול המלך שאיבד את כתרו מכיוון שעבר על רצון האל.
היינריך, שב-1075 זכה לניצחון גדול על הסקסונים הרגיש בטוח בכוחו, וב- 24 בינואר 1076 כינס ועידה כנסייתית בוורמס בה השתתפו אנשי כנסייה רבים מגרמניה ואיטליה שהתנגדו לרפורמה הגרגוריאנית. לאחר הישיבה נשלח לאפיפיור מסמך, עליו היו חתומים יותר מ-20 אנשי כנסייה בכירים לרבות ארכיבישוף אחד (ממיינץ) ובישופים רבים, ובו דרישה מהאפיפיור להתפטר. הבישופים, בהשפעת הקיסר, האשימו את האפיפיור בעליה בלתי חוקית לשלטון (מכיוון שהם לא הכירו בהחלטות ועידת לטראנו ודרשו מעורבות של הקיסר במינוי האפיפיור), בפגיעה בסמכות הבישופים ובניהול חיי קרבה עם אישה (מדובר כנראה במטילדה רוזנת טוסקנה, שתמכה באפיפיור וברפורמה. לא נמצא יסוד ליחסים רומנטיים בין השניים). בעקבות האשמות אלו הכריזו אנשי הכנסייה שהם לא רואים את עצמם מחויבים יותר למרותו של גרגוריוס, ושהוא לא יכול לכהן יותר בתפקיד האפיפיור.
שבועות אחדים לאחר מכן כינס גרגוריוס ועידה כנסייתית והטיל חרם זמני על הקיסר. בנוסף, הכריז האפיפיור שהוסאלים של היינריך לא מחויבים יותר בנאמנות כלפיו והדיח אותו מכיסאו. גרגוריוס, ביודעו שהוא מבצע צעד חסר תקדים כתב מכתב שמיועד לפטרוס הקדוש ובו הסביר מניעיו בהטלת החרם. הטיעון העיקרי של האפיפיור הוא שהקיסר נהג בחוסר כבוד כלפי הכנסייה הקדושה, ולכן הוא לא ראוי לכבוד בעצמו. מבחינה חוקית הייתה הטלת החרם בעייתית, אמנם לפי התכתיב האפיפיורי האפיפיור יכול היה להדיח קיסרים, שכן הם הוכתרו בידי האפיפיור, אך היינריך לא הוכתר עדיין בהכתרה האימפריאלית. גם בכירי הכנסייה שהיו חתומים על המכתב מוועידת וורמס הותקפו על ידי האפיפיור - הוא נתן להם שהות עד ל-1 באוגוסט לחזור בהם, ולא, הם יודחו מתפקידם.
בעקבות החרם האפיפיורי ערך היינריך מעמד מלכותי מפואר ובו הדיח את האפיפיור מתפקידו, דבר שלא היה בסמכותו. הוא טען שאת כתרו הוא לא קיבל מהאפיפיור, אלא מהאל ישירות ולכן לאפיפיור אין סמכות לגביו. עלייתו של גרגוריוס לכס האפיפיור תואר כמסע של מרמה והמלך דרש מן האפיפיור לפנות את כיסאו.
בניגוד לקיסרים אחרים שהדיחו אפיפיורים (כמו היינריך השלישי למשל) ביצע היינריך הרביעי מהלך זה בפזיזות. לא היה לו כוח צבאי ברומא באותה עת שיכול היה לאכוף את הדחת האפיפיור והוא לא הכין את דעת הקהל למהלך כה דרמטי. ההפתעה וההתרעמות על מעשהו של הקיסר הביא למרד נגדו, בו נטלו חלק אצילים שונים בקיסרות שהתנגדו לו. האופוזיציה לשלטונו של היינריך עשתה יד אחת עם הסקסונים ששבו למרוד כנגד הקיסר. שליחי האפיפיור חיזקו את מעמד האופוזיציה בקיסרות הרומית הקדושה והיה חשש ממשי שהיינריך יאבד את שלטונו.
בסוף שנת 1076 הזמינו הסקסונים והאצילים שהתנגדו להיינריך את האפיפיור לגרמניה, כדי שישמש בורר בסכסוך בינם לבין הקיסר. גרגוריוס נענה להזמנה ויצא למסע לכיוון גרמניה. היינריך הבין שבואו של האפיפיור לגרמניה יכול לגרום לו לאבד את שלטונו וניסה להגיע להידברות עם האפיפיור. גרגוריוס דחה כל בקשה למשא ומתן עם הקיסר, אך בשל תלאות החורף עצר לחנייה זמנית בקנוסה, טירה בצפון איטליה שהייתה בבעלות מטילדה, דוכסית טוקסנה.
בשלב זה בחר היינריך ללכת לקנוסה תוך שהוא משפיל את עצמו כדי לזכות במחילת האפיפיור וביטול החרם, כך שיוסר האיום מעל שלטונו. הוא הגיע לקנוסה לבוש סחבות, כחוזר בתשובה, וחיכה מחוץ למבצר עד שהאפיפיור הואיל לפגוש אותו ב-25 בינואר 1077 ולהסיר מעליו את החרם. בפגישת האפיפיור והקיסר בקנוסה לא נדונה שאלת האינווסטיטורה כלל, פגישה זו הייתה בבחינת הפוגה זמנית במאבק בין האפיפיור לקיסר שעתיד להתחדש ביתר שאת. אולם המעשה של ההליכה לקנוסה הפך לסמל של כניעת הממסד החילוני ללא תנאי בפני הממסד הדתי.
התחדשות המאבק וכיבוש רומא
ההליכה לקנוסה אמנם הייתה השפלה של הקיסר אל מול האפיפיור, אך היא גם יצרה סדקים במחנה המתנגד להיינריך. האצילים הגרמנים זעמו על מחילתו של האפיפיור לקיסר, שנעשתה בלא תיאום איתם, ובחרו לעצמם מלך חדש, רודולף משווביה, גיסו של היינריך. הסוגיה שעמדה על הפרק היא האם בסמכות הנסיכים לבחור את הקיסר, או שמא יש לשמור על העיקרון השושלתי. דבר זה הביא להתחדשות המאבקים בגרמניה, אך הפעם בלא תמיכתו המפורשת של האפיפיור. בשנת 1080 התקיימה במהלך חג הפסחא ועידה כנסייתית ברומא. היינריך הרביעי ורודולף משווביה ניצלו שניהם את ההזדמנות ושלחו נציגים אל האפיפיור כדי לשכנע אותו לתמוך בהם. האפיפיור נדרש עתה להתערב שוב באופן ישיר בסכסוך והוא בחר שוב להתייצב כנגד היינריך. במהלך הוועידה הכריז האפיפיור על הכתרתו של רודולף כמלך גרמניה ועל החרמתו החוזרת של היינריך. דבר זה הביא באופן טבעי להתחדשות המאבק בין האפיפיור לקיסר.
היינריך, בתגובה, הכריז שוב על הדחתו של גרגוריוס ב-13 במאי 1080 והכתיר במקומו את ארכיבישוף רוונה לשעבר, האנטי-אפיפיור קלמנס השלישי. בתמיכתו של קלמנס, פלש היינריך לאיטליה ולאחר מאבק בן 4 שנים הגיע לרומא. גרגוריוס הזמין את הנורמנים לבוא לעזרתו, אך הללו, לאחר שהוכנסו לעיר רומא, בזזו ונטשו את העיר כשהם לוקחים איתם את גרגוריוס עצמו כפליט. היינריך הצליח להיכנס לרומא, להכתיר את קלמנס השלישי לאפיפיור באופן פורמלי ולזכות מידיו בהכתרה האימפריאלית. גרגוריוס נפטר שנה מאוחר יותר ב-25 במאי 1085 כשהוא מובס ומוקף קרדינלים בודדים בלבד. בשלב זה היה נראה שהמלוכה ניצחה את האפיפיורות, אך למעשה, הכוח של האפיפיור לאחר תקופת כהונתו של גרגוריוס השביעי היה גדול יותר מאשר לפניה. זאת מפני שגרגוריוס הוכיח את היותו גורם ראשון במעלה בפוליטיקה האירופאית והצהיר באופן חד משמעי על היומרות שלו להיות הסמכות העליונה באירופה הנוצרית. דבר זה בא לידי ביטוי כמה שנים מאוחר יותר, בהכרזתו של אורבנוס השני על מסע הצלב הראשון, בה הוכח כי בכוחו של האפיפיור להיות סמכות "על לאומית" שיכולה לארגן מסע צבאי כלל נוצרי בהיקף גדול.
המאבק בין פסקל השני להיינריך החמישי
בשנת 1099 מינה היינריך הרביעי את בנו היינריך החמישי כאימפרטור שותף כדי להקל את העברת השלטון לאחר מותו. בשנת 1105 ביצע היינריך החמישי, בתמיכת האפיפיור פסקליס השני הפיכה כנגד אביו והחל למשול באופן עצמאי. שנה מאוחר יותר נפטר היינריך הרביעי והיינריך החמישי ביקש עתה מפסקל להכתיר אותו בהכתרה האימפריאלית. פסקל התנה את ההכתרה בהסכמה של הקיסר כי האינווסטיטורה תהייה בסמכותו הבלעדית של האפיפיור. היינריך החמישי סירב לדרישה זו, ושוב התלהט הסכסוך בין האפיפיור למלך.
כעבור חודשיים בהם בילה במעצר מכובד של היינריך, נשבר האפיפיור והתיר לקיסר להמשיך לבצע את האינווסטיטורה במטה וטבעת. הוא גם הצהיר שהיינריך לעולם לא יוחרם על כך שלקח אותו בשבי. לאחר הסכמה זו שוחרר האפיפיור, אך אולץ לבצע את ההכתרה האימפריאלית ב-13 באפריל. לאחר ההכתרה היינריך עזב את רומא.
קונקורדט וורמס וסיום מאבק האינווסטיטורה בגרמניה
ההחלטות הובילו להתחדשות המאבק בין הקיסר לכנסייה. הקיסר הכריז על הדחתו של פסקל ומינה במקומו את האנטי-אפיפיור גרגוריוס השמיני, אך המאבק לא הגיע לידי הכרעה. התסיסה כנגד היינריך החמישי גברה והלכה והוא חיפש הזדמנות כדי להגיע להסכם עם האפיפיור. כאשר נפטר פסקל השני ומונה במקומו קליקסטוס השני בשנת 1119 מיהר הקיסר להכיר בו כאפיפיור החוקי ולנהל איתו משא ומתן. הדיונים היו ממושכים ונמשכו שלוש שנים. התוצר של משא ומתן זה הוא קונקורדט וורמס (על שם העיר בה הוא נחתם). גם לאחר שהוכרז הסכם, לא הצליחו שני הצדדים למצוא נוסח מוסכם ששניהם יחתמו עליו, וההסכם יצא בשתי הצהרות נפרדות, אחת של הקיסר ואחת של האפיפיור, כאשר בכל אחת מהן מצהיר הדובר על התחייבויותיו כלפי הצד השני.
הקיסר וויתר על האינווסטיטורה במטה וטבעת והסכים להשאיר בידי אנשי הכנסייה את הרכוש וההטבות להן זכו במשך השנים מן האצולה והמלכות, הוא גם הצהיר שיעמוד לימין הכנסייה בכל פעם שתזדקק להגנה, ושישמור על זכויות הכנסייה בשטחים הכפופים לו. האפיפיור הסכים שמינוי בישופים בשטח הכפוף לקיסר יערך בתיאום איתו ושתהיה לו סמכות להיות בורר בסכסוכים הקשורים לנושא זה. כמו כן האפיפיור הצהיר שהוא יתמוך בקיסר ויטפל בתלונות שלו כנגד אנשי כנסייה.
לאחר חתימת קונקורדט וורמס הסתיים למעשה מאבק האינווסטיטורה בניצחון האפיפיורות. הקיסר הסכים באופן רשמי, לראשונה, שהאינווסטיטורה היא פריבילגיה כנסייתית וכן הסכים להשאיר בידי הכנסייה רכוש ופריבילגיות אחרות שצברה עם השנים. סמכותו הבלתי מעורערת של האפיפיור בממסד הכנסייתי ועליונותו על כל שליט אחר באירופה הפכה לעובדה קיימת. אמנם מלכים רבי עצמה, כמו פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה למשל, עוד נכנסו למאבקים כנגד הקוריה הרומאית, גם סביב נושא מינוי הבישופים, אך מאבקים אלו הסתיימו תמיד בניצחון כנסייתי. עד לתקופת אפיפיורות אביניון במאה ה-14 סמכותה של הכנסייה באירופה הנוצרית נותרה ללא עוררין. דבר זה בא לידי ביטוי באפיפיורים חזקים כמו אינוצנטיוס השלישי, במסעי צלב רבים, ובמאבקים חוצי גבולות במינות.
מאבק האינווסטיטורה באנגליה ובצרפת
עיקר המאבקים סביב האינווסטיטורה התרחשו בקיסרות הרומית הקדושה, אולם גם בצרפת ובאנגליה היה מאבק סביב האינווסטיטורה וסמכות הכנסייה לעומת סמכות האצולה והמלך. בשנת 1098 הצליח איש הכנסייה הצרפתי איב משרטר ליצור הסכם בין האפיפיור למלך צרפת שהסדיר את נושא האינווסטיטורה. בבסיס ההסכם עמדה הבחנה ברורה בין תפקידיו הרוחניים של איש הכנסייה (בישוף או אב מנזר) לבין תפקידיו הכלכליים והפוליטיים. נקבע שבכל הקשור לתחום הרוחני הוא כפוף לממסד הכנסייתי בלבד, אך בתחום הכלכלי והפוליטי הריבון עליו הוא המלך. בהתאם להבחנה זו הוסכם שהאינווסטיטורה של הבישופים תעשה על ידי האפיפיור או נציגיו אך הבישוף יצטרך לאחר מכן גם להישבע אמונים למלך. ההסכם היה מקובל על שני הצדדים בצרפת ובעקבותיו נחתם הסכם דומה עם מלך אנגליה כעבור שנים אחדות.
באנגליה, למרות ההסכם עדיין המשיכו המלכים להתערב במינוי אנשי הכנסייה, והאפיפיורים העדיפו פעמים רבות להתעלם מבעיות אלו. דבר זה נבע מריחוקה ובידודה הגאוגרפי של אנגליה, ובשל כך מהקושי לפקח עליה באופן הדוק, כפי שניתן לעשות ביבשת. אין זה פלא, לפיכך, שמאבקים משמעותיים בין אנשי הכנסייה לבין המלך התרחשו באנגליה במאה שלאחר פרוץ הרפורמה הגרגוריאנית. פרשה ידועה ומשמעותית היא המאבק בין תומאס בקט, הארכיבישוף מקנטרברי, לבין הנרי השני מלך אנגליה. הפרשה אמנם לא נסובה סביב נושא האינווסטיטורה אלא דווקא סביב סמכות השיפוט של אנשי כנסייה, אך היא הייתה דוגמה לכיפופי ידיים הדדיים בין הכנסייה לבין המלך, שהסתיימו, בסופו של דבר, בניצחונה של הכנסייה.
281 לוקרישה
281 לוקרישה (בשמו הרשמי: 281 Lucretia) הוא אסטרואיד בחגורת האסטרואידים שהתגלה ב-31 באוקטובר 1888 על ידי האסטרונום האוסטרי יוהאן פאליזה ממצפה הכוכבים בווינה. האסטרואיד נקרא על שמה של האסטרונומית הגרמנייה-אנגלייה קרוליין לוקרציה הרשל אשר הייתה אחת מהאסטרונומיות הראשונות שזכו להכרה בפני עצמן עבור עבודתן.
ככל האסטרואידים בחגורה, מסלולו נמצא בין מאדים לצדק. זמן ההקפה שלו הוא 1,182.08 ימים (3.24 שנים) וקוטרו הממוצע 11.76 ק"מ. הוא נע במהירות ממוצעת של 20.13602966 קמ"ש בזווית 5,30786º.
סוזאנה ריס-פאסר
סוזאנה ריס-פאסר (בגרמנית: Susanne Riess-Passer; נולדה ב-3 בינואר 1961) היא פוליטיקאית אוסטרית מטעם מפלגת החופש האוסטרית (FPÖ). ריס-פאסר עזבה את תחום הפוליטיקה בשנת 2003.
ביוגרפיה
בממשלתו הראשונה של הקנצלר וולפגנג שיסל ממפלגת העם האוסטרית, שהוקמה בשנת 2000, מונתה ריס-פאסר לסגנית הקנצלר והשרה לשירותים ציבוריים וספורט, וייצגה את מפלגתה בקואליציה עם מפלגת העם האוסטרית. מפלגת החירות סיימה במקום השני בבחירות 1999, כך שמנהיגה, ירג היידר, היה אמור להיות קנצלר בכל קואליציה עם מפלגת העם שהייתה שלישית. עם זאת, היידר נסוג לטובת שיסל כדי לשכך ביקורת ממדינות זרות ודעת הקהל הבינלאומית. למרות שזה היה אמור להציב אותו בתפקיד סגן קנצלר, הוא הבין שהוא שנוי במחלוקת מכדי שיהיה לו תפקיד כלשהו בממשלה. לפיכך התפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה לטובת ריס-פאסר, ששימשה כיו"ר מנהלת של מפלגת החופש מאז 1996.
לאחר מינויה ליו"ר ומנהיגת מפלגת החופש כיורשתו של ירג היידר, במהלך הקמת ממשלתו הראשונה של שיסל בשנת 2000, נודעה ריס-פאסר בשל נאמנותה הגבוהה להיידר, מה שזיכה אותה בכינוי "קוברה מלכותית". מההתחלה, הוגי-דעות רבים ראו בה "שליטה בובה", כשהכוח נמצא למעשה בידי היידר.
בעקבות חילוקי דעות קשים עם חונכה הפוליטית לשעבר היידר בקיץ 2002 שיצרו קרע במפלגה (במה שנודע בשם "קניטלפלד פוטש") היא התפטרה מכל תפקידיה. התפטרותה מתפקיד סגנית הקנצלר, יחד עם התפטרותם של שר האוצר קרל היינץ גראסר ודובר מפלגת החופש בפרלמנט, פטר וסטנטאלר, הביאה לנפילת הקואליציה ולהקדמת הבחירות. לאחר הבחירות שהתקיימו בנובמבר 2002 היא נשארה סגנית הקנצלר באופן זמני עד שהקואליציה בין מפלגת העם ומפלגת החופש התחדשה בתחילת 2003, ומאז לא הייתה מעורבת בפוליטיקה.
כביש 672
כביש 672 הוא כביש אורך אזורי בצפון ישראל.
מסלול
הכביש, באורך של כ-42.5 ק"מ, מחבר את מרכז מטרופולין חיפה בצפון עם רמות מנשה בדרום, לאורך גב הר הכרמל. הוא עובר לכל אורך הרכס, תוך שהוא משרת את יישובי ואדי מילק, כפרי הכרמל – עספיא ודלית אל-כרמל, פארק הכרמל, אותו הוא חוצה; אוניברסיטת חיפה בהר טללים ודניה, אחוזת שמואל וכרמל מרכזי, כאשר בתחומי חיפה הוא מחליף את שמו – משדרות אבא חושי לרחוב חורב ולשדרות מוריה. בצומת שדרות הנשיא ודרך הים, הידוע גם כ"מרכז הכרמל", פונה הכביש בחדות מערבה וגולש לאורך דרך הים במורד ההר, עד למפגשו עם שדרות ההגנה – כביש 4, לחוף הים התיכון.
בחלקו הגדול הבין-עירוני כביש 672 ידוע כדרך נופית, וככזה גם מסומן במפות. כקילומטר וחצי דרומית לאוניברסיטה יוצאת ממנו דרך נופית נוספת, כביש 7212, היורדת מזרחה לכיוון נשר. כבישים משניים אחרים שמתחברים אליו הם כבישי יקנעם עילית, כביש 6953 למשמר העמק ומסלולים קטנים בפארק הכרמל.
חלקו של הכביש בין שכונת אחוזה ועספיא נסלל בשנת 1941, כחלק מקו ההגנה של הצבא הבריטי על רכס הכרמל במלחמת העולם השנייה.
נפתלי אלטר
נפתלי אלטר (נכתב לעיתים: אלתר; נולד ב-3 ביוני 1947) הוא מלחין, פזמונאי, מפיק, שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי.
ביוגרפיה
נפתלי אלטר נולד ב-1947 בתל אביב. בסוף שנות ה-60 היה שותף להרכב המוזיקלי "המתקוממים", שבו ניגן באורגן. משנות ה-70 החל להלחין שירים. ב-1973 הפיק את סרטו של אסי דיין "הזמנה לרצח", כתב איתו את התסריט, והלחין את פסקול הסרט.
בשנות ה-70 וה-80 הפיק וכתב תסריטים ומוזיקה לסרטים נוספים של אסי דיין, בהם "חגיגה לעיניים" (1975), "יופי של צרות" (1976), "מלך ליום אחד" (1980) ו"בחינת בגרות" (1983). ב-1976 כתב יחד עם דיין את התסריט לסרטו "גבעת חלפון אינה עונה", הלחין את שיר הנושא של הסרט ואת השיר "תן לשים ת'ראש על דיונה", וגם שיחק בו בתפקיד קטן (ש.ג. הבסיס, שאינו מאשר למר חסון להיכנס). ב-1992 הלחין את פסקול סרטו של דיין "החיים על פי אגפא", שבו נכללו גם לחניו לשירים "דניאלה" ו"במקום הזה" שכתב דיין. על סרט זה זכה אלטר בפרס אופיר למלחין הטוב ביותר.
אלטר הלחין את המוזיקה גם למספר סרטים של טל רון - "פוטו רומן" (1987) ו"יוסל'ה, איך זה קרה?" (1989), ואת "סופו של מילטון לוי" (1981) של ניסים דיין.
ב-1985 ביים סרט עצמאי, "אירית עירית", ושר את שיר הנושא שלו. הסרט עוסק בחברותן המיוחדת של אשתו דאז אירית אלטר עם עירית רזילי, אשתו לשעבר של ידידו הטוב אושיק לוי. ב-1986 ביים את הסרט "כח משיכה", שעבורו הלחין דני רובס את המוזיקה. באותה השנה ביים את הסרט "השגעון הגדול" בכיכובם של ספי ריבלין ואריק לביא.
אלטר הלחין את השיר עוד חוזר הניגון למילים של נתן אלתרמן, שביצעה במקור נירה גל וזכה לגרסת כיסוי ידועה בביצועו של ברי סחרוף. זמרים נוספים ששרו שירים בלחנו של אלטר הם יעל לוי ("גשם הקשב לנשים"), חנן גולדבלט, נורית גלרון ומזי כהן.
בשנות ה-2000 עמד אלטר בראש קרן הקולנוע הישראלי ובמחלקות ההפקות המקוריות של טלעד. מכהן כחבר ההנהלה הציבורית של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
בשנים 2004–2008 שימש אלטר כמנהל מחלקת הדרמה של זכיינית השידור רשת. כמו כן ניהל את מחלקת הדרמה של הוט.
אלטר שיחק בעונה השנייה והשלישית של הסדרה "שטיסל", בתור איזי קאופמן, בעל גלריה אשר מגלה את כישרונו של עקיבא שטיסל ומציע לו לפתח את כישרון הציור שלו.
ב-2011 יצא אלבומו הראשון, "נסיעה".
חיים אישיים
אלטר היה נשוי לשחקנית אירית אלטר (אשתו לשעבר ואם בתו של עלי מוהר), ולהם בן ובת. בנו אורי אלטר בהיותו ילד שיחק בסרט "השגעון הגדול" משנת 1986, לצד אשתו, אירית אלטר וספי ריבלין, וכן בסרט מעבר לים משנת 1991, שזכה להצלחה רבה, אורי משחק בסרט את חיים בתפקיד ראשי לצד אריה מוסקונה ודפנה רכטר. לימים אורי אלטר הפך לאחד ממייסדי חברת ההיי-טק סייברה. בתו, רוני אלטר, היא זמרת, שהייתה חברה בהרכב מטרופולין. בשנת 2010 יצא אלבום הבכורה שלה, "כיס אוויר", שכולל דואט עם אביה, "הבכי" (את השיר הוא הלחין למילים של נתן אלתרמן, ושר במקור אושיק לוי). אלטר הלחין עבור האלבום גם את השיר "נגועה", למילים של עלי מוהר.
נאוקוגרד
נַאוּקוֹגְרַד (ברוסית: наукоград, "עיר מדע") הוא מעמד מיוחד אשר ניתן ברוסיה לישויות עירוניות אחדות שיש להן, על פי ההגדרה בחוק, "פוטנציאל מדעי וטכנולוגי גבוה ומערך תעשייתי מדעי-טכנולוגי שבזכותו העיר מתקיימת".
ערים שרוב האוכלוסייה שלהן עסקה במדע ובטכנולוגיה עילית הוקמו ברובן בתקופת ברית המועצות. "נאוקוגרד" כמונח לציון ערים עם ריכוז גבוה של מתקני מחקר ופיתוח ברוסיה הוכנס לשימוש בשנת 1991 עם התארגנות התנועה החברתית האיגוד לפיתוח הנאוקוגרדים של רוסיה (Союз развития наукоградов России).
חלק מהערים נבנו במיוחד למטרה זו וחלק התפתחו כך במשך השנים. בכמה ערים גדולות או לידן הוקמו שכונות של אקדמאים, המכונות "אַקַדִמְגוׂרוׂדוׂק" (Академгородок) שניתן להן מעמד אוטונומי של נאוקוגרד, בהן נובוסיבירסק, אירקוטסק, קרסנוירסק וטומסק.
לאחר התפרקות ברית המועצות באוגוסט 1991 והקמת הפדרציה הרוסית התדרדר מצבן הכלכלי של חלק מערים אלו עקב ירידה בתקציבים שקיבלו למחקר וייצור. כדי לפתור בעיה זו נוצרו שותפויות של חברות זרות עם המכונים בערי מדע אלו. החברות הזרות עזרו למתקנים לערוך הסבה ולהתמקד בצרכים אזרחיים. בין ערים אילו ניתן למנות את זלנוגרד ואת אובנינסק.
תת-חבורה טהורה
בתורת החבורות, תת-חבורה טהורה (באנגלית: Pure subgroup) של חבורה אבלית A היא תת-חבורה B המקיימת את התנאי לכל n טבעי. זוהי הכללה של מושג המחובר הישר (כל מחובר ישר הוא טהור), שהציע היינץ פרופר ב-1923.
תת-חבורה טהורה של תת-חבורה טהורה היא טהורה. כל תת-חבורה חליקה היא טהורה. תת-חבורת הפיתול של חבורה אבלית היא טהורה. אם המנה A/B חסרת פיתול אז B תת-חבורה טהורה. תת-חבורה של חבורה חליקה היא טהורה אם ורק אם היא חליקה. בחבורה חסרת פיתול, החיתוך של תת-חבורות טהורות הוא טהור, ולכן כל תת-חבורה מוכלת בתת-חבורה טהורה מינימלית (זוהי פעולת סגור בסריג תת-החבורות). כל מחובר ישר הוא טהור. האיחוד על פני שרשרת של תת-חבורות טהורות הוא טהור; תכונה זו מאפשרת להפעיל את הלמה של צורן ולקבל במצבים מתאימים תת-חבורות טהורות מקסימליות.
איי קיימן במשחקים האולימפיים
הישגיהם של הספורטאים מאיי קיימן היו נמוכים למדי לאורך השנים. להישג השיא הגיעה האצנית סידוני מאת'רסיל, שהעפילה לשלב הגמר בריצת 200 מטר באולימפיאדת בייג'ינג (2008), וסיימה במקום השמיני. באולימפיאדת לונדון (2012) העפיל קימאר היימן לשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר, אך ויתר על ההשתתפות בשל פציעה.
הקורפוס העשירי (ארצות הברית)
הקורפוס ה-10 (אנגלית: X Corps) היה קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם השנייה ובמהלך מלחמת קוריאה.
מלחמת העולם השנייה
במאי 1942 הוקם הקורפוס ה-10 בשרמן, טקסס, ולאחר אימונים במשך כשנתיים נשלח הקורפוס לזירת האוקיינוס השקט, שם לחם כחלק מהארמייה השישית במהלך המערכה בגינאה החדשה, קרב לייטה והמערכה בדרום הפיליפינים, ובשנת 1946 הושבת הקורפוס.
מלחמת קוריאה
עם פרוץ מלחמת קוריאה נשלח הקורפוס לחצי האי קוריאה שם השתתף בקרב אינצ'ון ובקרב מאגר צ'וסין, ולאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים עד לסיום המלחמה בשנת 1953.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נותר הקורפוס כיחידת מילואים בארצות הברית, וב-31 במרץ 1968 פורק הקורפוס.
פול גרינגראס
ביוגרפיה
בשנת 1989 ביים פול את הסרט הראשון שלו, "תחיית המתים". בין הסרטים המפורסמים שלו ניתן למצוא את "בלאדי סאנדיי", "זהות במלכודת" ו"זהות אבודה" מסדרת סרטי ג'ייסון בורן ואת "טיסה 93" עליו זכה בפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר.
ב-2013 יצא לאקרנים סרטו "קפטן פיליפס" בכיכובו של טום הנקס, המספר את סיפורו של קפטן ריצרד פיליפס שספינתו נחטפה על ידי פירטים סומאליים.
בשנת 2016 ביים את הסרט "ג'ייסון בורן" בכיכובו של מאט דיימון, הלא הוא הסרט החמישי בסדרת הסרטים של בורן, והוא המשך ישיר לסרט "זהות אבודה".
בשנת 2020 ביים וכתב את סרט המערבון "חדשות העולם הגדול" (News of the World) שמבוסס על ספר באותו השם משנת 2016. בסרט מככבים טום הנקס והשחקנית הגרמנייה הלנה צנגל בת ה-11.
בשנת 2022 הוא היה מפיק, במאי ותסריטאי של סרט "22 ביולי".
מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית נפתח לקהל בשנת 1975, ובו מוצגות תערוכות מתחלפות של אמנות בת-זמננו ויצירות מהאוסף. המוזיאון ממוקם בלב הקריה החדשה של העיר המאגדת את בניין העירייה, בית המשפט, בית יד לבנים ומשתרעת בין הרחובות בן-גוריון והבנים. המוזיאון שוכן במבנה בטון חשוף שהוכרז כמבנה לשימור (בתכנון: רכטר-זרחי-פרי). החל מ-2014 עומדת בראשו ד"ר איה לוריא המשמשת כאוצרת ראשית ומנהלת המוזיאון.
מדי שנה מוצגות במוזיאון הרצליה עשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות בשלושה מחזורים של תערוכות.
הקמת המוזיאון בבית יד לבנים
באמצע שנות השישים החליטה עיריית הרצליה להקים בית יד לבנים בעיר. משה דה שליט, מנהל "חברת פיתוח הרצליה בע"מ", פנה לאדריכל ותושב העיר יעקב רכטר (לימים חתן פרס ישראל לאדריכלות), לתכנן תוכניות עבור הבניין המיועד. רכטר נענה להצעה והציע לדה שליט פרוגרמה תרבותית חילונית שתעניק לבניין אופי ציבורי, מעבר להיותו מצבת זיכרון. מכאן הוחלט לשלב ולאחד בין מוזיאון הרצליה לאתר הנצחה של "יד לבנים".
התוכניות להקמת המבנה המשותף של "יד לבנים" ומוזיאון הרצליה החלו ב-1965 והסתיימו ב-1970, המתחם החל להיבנות בתחילת שנות השבעים ונפתח לקהל ב-1975. חדר ההנצחה תוכנן כמרכזו של המבנה ומוקם בכניסה אליו. זהו חדר התייחדות אינטימי, מקור אור עילי טבעי מאיר את החלל, קירות הבטון חשופים ושמות הנופלים כתובים על לוחות זכוכית הצמודים להם; גובהו 4.5 מ' – זהו החלל הגבוה במתחם. לצידו של חדר ההנצחה תכנן רכטר אולם קטן לתערוכות ואירועים. כמו כן נבנה אמפיתיאטרון פתוח המונה 250 מקומות. אל הכניסה למתחם הוביל שביל ארוך מבטון ועליו תבליט מאת האמן תושב העיר שלמה אלירז. התבליט בנוי מצורות מופשטות ומציטטות, בהן ציטוטים מהתנ"ך ומ"מגש הכסף" של אלתרמן. לאחר המטמורפוזה שעבר המבנה בשנת 2000, נסגר ונחתם המעבר בין אזור "יד-לבנים" לשאר חללי התצוגה של המוזיאון ואילו למוזיאון עצמו הוקמה כניסה נפרדת, מעברו השני של הבניין.
מתנניים
המִתְנָנִיִּים (שם מדעי: Thymelaeaceae) הם משפחת צמחים המונה כ-40 סוגים, בהם כ-500 מינים שונים הנפוצים בעיקר באוסטרליה, באפריקה הדרומית, באזור הים התיכון ובערבות אסיה. רובם עצים ושיחים בעלי עלים מסורגים.
מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
הקמת המוזיאון בבית יד לבנים
בגיליון דצמבר 1976 כתב העת האיטלקי לאדריכלות L'Architectura הקדיש מספר מאמרים לפרויקטים של משרד האדריכלים רכטר-זרחי-פרי, ובהם "מרכז הנצחה ותרבות בעיר קטנה", כשנה לאחר פתיחת המוזיאון במשכנו החדש. אדריכלות הפנים של חללי התצוגה ושל בית יד לבנים תוכננו בשנות ה-70 על ידי האדריכל ארטור גולדרייך ורעייתו אדריכלית הפנים תמר דה שליט.
מתנניים
הפרחים הם לרוב דו-זוויגיים ובעלי 5-4 עלי גביע (ולעיתים רחוקות גם 6), ובמינים בהם חסרים עלי כותרת מצויים קשקשים. מספר האבקנים בהם הוא כמספר עלי-הגביע, כפול ממנו או שקיימים רק שניים. לשחלה מגורה אחת.
הפרי הוא אגוזית, ענבה או בית גלעין, אך לעיתים רחוקות הפרי הוא הלקט.
מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
המשך הבנייה והרחבת המוזיאון
רכטר בנה קיר בטון חשוף לאורך אולם התצוגה הראשי של המוזיאון באופן שמהווה המשך לחדר ההנצחה שמאחוריו, אולם הקיר לא התאים לתליית תמונות. לפני הקיר עמדה במת עץ שעליה התקיימו אירועים שונים. עם כניסתה של דליה לוין לתפקידה כמנהלת המוזיאון בשנת 93'. הבטון החשוף כוסה בגבס; השינויים במבנה במהלך עבודתה התאפיינו בסגירת חללים ואיטום חלונות לטובת מערכי הקרנות של עבודות וידאו.
מתנניים
סוגים, מינים ושימושיהם
במשפחת המתנניים נמנים צמחי-רעל וצמחים סיביים שלהם שימושים בתעשיות הרפואה והנייר.
מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
המשך הבנייה והרחבת המוזיאון
המוזיאון מתאפיין ברצף אולמות המתארגנים סביב מהלך מעגלי. הוא כולל אולם תצוגה ייחודי המוכתר במערך של חלונות עיליים המחופים על ידי קשתות בגובה 7 מ', אורך 20 מ' ורוחב 15 מ'. בין האולמות יש חיבורים בצורת חרכים ארוכים וצרים, מהם ניתן לראות את החצר הפנימית, שמהווה כיום את מרכזו של המוזיאון (בעבר עמד במרכז המוזיאון חדר ההנצחה).
מתנניים
סוגים, מינים ושימושיהם
בסוג דפנה (Daphne) קיימים כ-50 מינים המצויים באירופה ובאסיה, שהם צמחי-רעל ששימשו בעבר לרפואה ומשמשים כיום כצמחי-נוי. ממינים מסוימים נהוג להכין נייר.
מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
המשך הבנייה והרחבת המוזיאון
הכניסה החדשה מוליכה אל קיר בטון ארוך וחשוף, ברוחב של 20 מטר ובגובה של 4 מטר. קיר הבטון מוביל לשני פתחים שווים בגודלם: הימני מוביל לאולם התצוגה, האולם המרכזי של המבנה המקורי. אם ממשיכים ישר לאורך קיר הבטון ויורדים במדרגות, מגיעים לאולם הגדול של המוזיאון. חלק גדול מהאמנות המוצגת בו היא מיצבים. האגף החדש כולל מרכז למידה ויצירה לנוער ולמבוגרים (מוז"ה) וחללי שירות ציבוריים. בשטחי התצוגה שנוספו נכללים חדר הרצאות ומתחם תצוגה פתוח בו מוצג באופן קבוע פסלו של האמן הספרדי סנטייגו סיירה.
מתנניים
סוגים, מינים ושימושיהם
בארץ ישראל נפוץ המתנן השעיר, והוא מאפיין את נוף הארץ. הגבעול והענפים הם סיביים וניתן להפיק מהם סיבים חזקים המשמשים לייצור חבלים.
מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
גן הפסלים של המוזיאון
גן הפסלים הוקם בתקופתו של יואב דגון כמנהל המוזיאון. ביוני-אוגוסט 1989 פורסמה מודעה בעיתונות, בעקבותיה הגישו 80 אמנים הצעות לפיסלי חוץ. חבר שופטים בחר 16 מהם. האמנים הנבחרים הציבו את פסליהם על רחבת הדשא ועל השטח המרוצף בסמוך למבנה המוזיאון. האמנים הם: ענת בן, בן-צבי אנוש, מרים גמבורד, יצחק גרינבאום, דוד גרשטיין, יעקב דורצ'ין, ז'אק ז'אנו, שושי טייכר יקותיאל, עמי לוי, אירית מוזן, אבי מרציאנו, רבקה פוטשבוצקי, לי רמון, ישראל רבינוביץ, פיליפ רנצר, ולנטין שור.
בשנת 2014 לאחר תערוכת יחיד שנייה שנערכה ליצירתו במוזיאון, הוצב הפסל "נשיאה" של האמן צבי לחמן בכניסה לבית יד לבנים.
בשנת 2016 הוצב בכניסה למוזיאון פסלו של יעקב דורצ'ין "באר אטומה עם מעטפת ברזל וצריח".
אוסף המוזיאון
ראשיתו של אוסף מוזיאון הרצליה באוסף הציורים שנתרם ברובו על ידי תושב העיר אויגן דה-וילה בראשית שנות ה־60. אלו הוצגו במשכנו הראשון של המוזיאון בדירה ברחוב בר-אילן 15, הרצליה. בשנת 1975 נחנך מבנה "בית יד-לבנים" בשילוב המוזיאון לאמנות. במוזיאון הוצגו במהלך השנים יצירות עתיקות מאוסף דה-וילה, תערוכות אמנות מתחלפות וממצאים ארכאולוגיים מאתר אפולוניה שבעיר. אופיו של אוסף המוזיאון התגבש בהדרגה והתמקד באמנות פלסטית. כיום (2017) מונה האוסף למעלה מאלף יצירות והוא מורכב ממספר אוספי משנה.
בתקופת כהונתו של יואב דגון כמנהל המוזיאון הושם דגש מיוחד על תחום הפיסול באבן וחימר. מצאי הפיסול של האוסף כולל למעלה ממאתיים פסלים אשר נאספו במהלך השנים. בתקופתו נתרם עיזבונו של הצייר אוזיאש הופשטטר למוזיאון הרצליה. האוצרת והאספנית דבורה שוקן, שפעלה רבות במוזיאון הרצליה באותן שנים, הביאה לתרומתן של יצירות רבות של האמן ברנרד ראדר כמופקדת עזבונו.
דליה לוין אשר ניהלה את המוזיאון עד שנת 2013, מיקדה את העיסוק באמנות עכשווית ובמדיה חדשה כצילום ומיצבי וידאו, אולם בד בבד הרחיבה את האוסף מתרומת אוספי אמנות שהתקבלו מפרופ' מיכאל אדלר ומיעקב אלקוב. פרט לכך, נתרמו לאוסף יצירות אמנים מתערוכות שהוצגו במוזיאון במרוצת השנים.
ד"ר איה לוריא, מנהלת המוזיאון מאז שנת 2014 מרחיבה את האוסף בהתמדה ורואה בתצוגת האוסף ומחקרו נדבך חשוב בפעילות המוזיאון – ביטוי לערכיו התרבותיים, החינוכיים, המוסריים וההיסטוריים. כמו גם כאמצעי ביטוי משמעותי להידוק הקשר בין האמנות לקהל המבקרים.
"אוסף אלקוב" כולל 43 יצירות של אמנים יהודים: מארק שאגאל, אורי לסר, מקס ליברמן, רפאל סוייר, אמנים ישראלים כראובן רובין ומרדכי ארדון, ומספר עבודות מרכזיות של כמה מחשובי האמנים האמריקנים של שלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 כמו מרסדן הארטלי, ג'ורג' לקס, מילטון אייברי, וו.ת. ריצ'רדס.
"אוסף פרופ' מיכאל אדלר" - מתאפיין בנטייה לאמנות קונספטואלית מינימליסטית משנות השבעים בתוכם: יהושע נוישטיין, נחום טבת, פנחס כהן-גן, בני אפרת ואחרים. האוסף גם כולל יצירות של אמני אופקים חדשים כזריצקי, סטימצקי ואריה ארוך.
"אוסף יונה פישר" – האוסף התקבל למוזיאון בשנת 2015. יונה פישר הוא אחד האוצרים המשפיעים בתולדות האמנות והמוזיאולוגיה בארץ. האוסף מבטא את חשיבות עשייתו של האוצר המתפרשת על פני שישה עשורים ואת טעמו האנין באיסוף יצירות אמנות. האוסף כולל עבודות של אביבה אורי, מנשה קדישמן ועוד.
יצירות האוסף מוצגות בתערוכות מתחלפות ומושאלות למוזיאונים בארץ ובעולם.
בתחילת אפריל 2020 בעקבות משבר הקורונה והסגר שהוטל על תושבי ישראל העלה המוזיאון לרשת סיור וירטואלי ללא עלות של 6 תערוכות המוצגות בו.
מוז"ה
מוז"ה, אגף החינוך וההדרכה של המוזיאון, מתפקד כמקום להתנסות חזותית. המקום מדריך מדי שנה עשרות אלפי ילדים ובני נוער מגילאי 3.5 עד 18, מהרצליה וסביבתה. הילדים מבקרים בתערוכות המוזיאון ומשתתפים במגוון סדנאות ותוכניות העשרה ויצירה. בנוסף לכך, מוז"ה מפעילה קורסים, קייטנות וכיתות אמן המיועדות לילדים, נוער ומבוגרים.
פעילויות נוספות
אירועי הפנינג יצירתי "מוזיאון על הדשא" ו "פיקניק אמנות" נערכים כמוזיאון פתוח ללא תשלום ואליהם מתלווים הדרכות ופעילויות יצירה בתוך המוזיאון ומחוצה לו. הפעילות מיועדות למשפחות וקהל רב גילאי. "מוזיאון על הדשא" מתקיים בסוכות, בפסח ובחג פורים שבו מסתיימת העדלאידע העירונית הגדולה בגן הפסלים של המוזיאון. "פיקניק אמנות" נערך מדי קיץ (יולי אוגוסט) בשיתוף עם מחלקת התרבות העירונית ומרכז אגד"ה. במוזיאון מתקיימים פעילות ילדים, שיחי גלריה מפגשים עם אמנים ואוצרים, ערבי עיון, הרצאות, הקרנות ואירועים נוספים בנושאים שונים הרלוונטיים לתצוגות.
מר משה פדלון, ראש העירייה, מכהן כיו"ר מועצת המנהלים של החברה לאמנות ולתרבות הרצליה שבמסגרתה פועל המוזיאון ומר שבתי שביט מכהן כיו"ר עמותת הידידים למען המוזיאון.
מנהלי המוזיאון
אויגן דה וילה
יואב דגון
בתקופתו כמנהל ואוצר ראשי של המוזיאון (1993-1981), מיצב את מעמדו של מוזיאון הרצליה בתחום האמנות הישראלית והתמקד בפיסול מקומי. הוא יצא מתוך גישה היסטורית, הרואה את התפתחות הפיסול בארץ למן ראשיתה ועד ימיו. בתקופתו הציג פסלים מדור המייסדים, דור הביניים ופסלים בני תקופתו. בצד זה הוא הקים את גן הפסלים של המוזיאון. דגון גם יזם פעילויות של ימי עיון, הרצאות על תולדות הציור הישראלי, סדנאות לתלמידי בית ספר, פגישות עם סופרים וסמינרים בנושאי תקשורת ואקטואליה. פרט לפיסול, דגון הציג במוזיאון תריסר תערוכות של קרמיקה ותערוכות ציור רבות.
דליה לוין
לוין בתקופתה כמנהלת ואוצרת ראשית של המוזיאון (2014-1993) שאפה למצב אותו כמוזיאון פלורליסטי מבלי לנטות לכיוון הצגתה של אמנות משדה מסוים. עם זאת הרבתה להעניק חשיפה ראשונה לאמנים ישראלים צעירים והציגה אמנים מחו"ל, בדגש על תצוגת וידאו ארט ומיצבים. ביקורות האמנות אבחנו שתחת ניהולה, הפכה לוין את מוזיאון הרצליה למוזיאון מתקדם וחדשני. בתקופתה אצרו חיים דְעוּאֵל לוּסְקי, משה ניניו ואחרים סדרות של תערוכות בנושאים מגוונים. בתקופתה הודות לתרומתו הנדיבה של מר יעקב אלקוב ז"ל, הכפיל מוזיאון הרצליה את שטחו (בתכנון רכטר אדריכלים), נבנו לו אגפי תצוגה חדשים והתווסף לו אגף החינוך - מוז"ה.
איה לוריא
ד"ר איה לוריא, אוצרת והיסטוריונית של אמנות, משמשת בתפקיד המנהלת והאוצרת הראשית של המוזיאון מאז שנת 2014. את תפיסתה המוזיאולוגית תיארה בריאיון לכתב העת "פלטפורמה":
הורטקור
מספר פורומים ברשת האפלה מוקדשים לדיון, ולשיתוף תמונות וסרטונים של פורנוגרפיה זאת. למשל, בשנת 2013 ידוע לשמצה ביותר ברשת האפלה היה הפורום "Hurt 2 The Core", בניהולו של עבריין המין מת׳יו דייוויד גרהם, שנודע כ"מלך ההורטקור" ו"אחד ממפיצי פורנוגרפיית הילדים וההורטקור הגדולים ביותר בעולם".
בשנת 2018, מת׳יו פלדר הורשע ב-137 אישומים בבריטניה, ביניהם בהפצה והחזקה של פורנוגרפיה זאת. בפברואר 2018 הוא נכלא ל-32 לשנים, ומאוחר יותר הפחית בית המשפט את תקופת המאסר שלו ל-25 שנים. כאשר הוסברו לו לראשונה החשדות שמיוחסים לו אמר, "נשמע כמו גיליון הרשעות מהגיהנום".
כוננות עם שחר
כוננות עם שחר (באנגלית: Zero Dark Thirty) הוא סרט קולנוע אמריקאי בבימויה של קתרין ביגלו, שיצא לאקרנים בשנת 2012. הסרט מתאר את המאמץ המודיעיני האמריקאי במרדף אחר אוסאמה בן לאדן עד לחיסולו במבצע חנית נפטון. הסרט עורר מחלוקת בארצות הברית בשל יחסו לכאורה לחקירות בעינויים.
עלילת הסרט
שנתיים לאחר מכן, במתקן סודי באפגניסטן, חוקר דן (ג'ייסון קלארק), סוכן ה-CIA, את עאמר, בלדר של ארגון אל-קאעידה. דן משתמש בטכניקות של עינויים והשפלות, להן עדה עמיתתו מאיה (ג'סיקה צ'סטיין). החקירה לא מצליחה לספק די מידע כדי למנוע פיגוע נוסף של אל-קאעידה, שהתרחש במאי 2004 בעיר ח'ובאר בערב הסעודית. מאיה מציעה לנקוט גישה חדשה בחקירה, הם משטים בעאמר, שמנותק מהעולם החיצון, וטוענים שבזמן החקירה הסגיר מידע שסייע לחשוף את חברי החוליה ובכך מנע את הפיגוע, אך הוא לא זוכר זאת מאחר שאיבד את הכרתו ואת זיכרונו לזמן קצר. העציר נשבר וחושף שורה של חברי אל-קאעידה, בהם מי שידוע לו בכינוי "אבו אחמד אל-כוויתי", כמי שהעביר מסרים מבן לאדן. זוהי ה"מחט בערמת שחת" שדרכה מצפה מאיה לאתר את מנהיג אל-קאעידה. שורה של חקירות בעינויים של עצירים נוספים מעלה את האפשרות כי אבו אחמד הוא ככל הנראה מהאנשים המקורבים ביותר לבן לאדן. הסברה מתחזקת כאשר אבו פרג' אל-ליבי (יואב לוי), בכיר באל-קאעידה שנלכד בפקיסטן ונחקר בעינויים אף הוא נמצא במתקן מעצר סודי באפגניסטן, מנסה להסתיר את הקשר בין אבו אחמד לבן לאדן.
מאיה ממשיכה לחקור בכיוון זה, כשברקע מתרחשים הפיגועים בלונדון וחילופי השלטון בארצות הברית המביאים להפסקת היכולת להשתמש בעינויים על מנת לנסות ולחשוף מידע מנחקרים. היא ניצלת מהמתקפה על מלון מריוט באסלאמאבאד, ועמיתיה נהרגים כשסוכן כפול של אל-קאעידה מפוצץ עצמו בבסיס צ'פמן באפגניסטן.
החקירה כמעט ונזנחת לאחר עדות שאבו אחמד נהרג ב-2001, אך בעקבות מידע נוסף שנשלף מהארכיון על ידי אנליסטית זוטרה, מעיון חוזר בטיפ שהועבר על ידי גורמי מודיעין ממרוקו, משתכנעת מאיה כי מי שנהרג אינו אבו אחמד אלא אחיו הגדול, ואילו אבו אחמד עצמו, ששם משפחתו האמיתי הוא סעיד, עדיין פעיל. דן מצליח בעזרת קשריו לאתר את מספרי הטלפון של משפחת סעיד, מה שמביא לאיתורו בפקיסטן. לאחר מעקב ממושך בפיקודו של לארי (אדגר רמירס) אחר אבו אחמד, הוא מוביל אותם לבית במתחם מבוצר בסמוך לעיר אבוטאבאד. תצפיות על הבית מובילות למסקנה שבמתחם מסתתר גבר נוסף, שייתכן והוא אוסאמה בן לאדן. ג'ורג' (מארק סטרונג), הממונה על המלחמה בבכירי אל-קאעידה ומאיה, מצליחים לאחר מאמץ ממושך, לשכנע את ראש ה-CIA ליאון פאנטה (ג'יימס גנדולפיני) להוציא לפועל מבצע בו יחדרו לוחמים למתחם ויבדקו אם אכן בן לאדן שוהה בו.
המבצע מוטל על יחידת אריות הים של הצי האמריקאי, היחידה פושטת על המתחם כשהיא מובלת במסוקי UH-60 בלק הוק חדישים וסודיים בעלי טכנולוגיית חמקנות. בפשיטה על הבית נהרגים אבו אחמד ובן לאדן ונתפסים חומרי מודיעין רבים. גופתו של בן לאדן נלקחת לבסיס הקדמי באפגניסטן בו עקבה מאיה אחר המבצע והיא מאשרת את זיהויו.
בסצנת הסיום, מאיה עולה למטוס מטען צבאי ריק שהגיע לאסוף רק אותה, היא לא משיבה כאשר איש צוות האוויר שואל אותה לאן היא רוצה לטוס, וכשדלת המטוס נסגרת היא ממררת בבכי.
הפקת הסרט
הרעיון לסרט על המרדף אחר אוסאמה בן לאדן, נרקם אצל יוצרי הסרט קתרין ביגלו ומארק בול עוד לפני איתורו. הם השלימו תסריט על קרב טורה בורה, והתכוונו להתחיל בצילומים כשבן לאדן חוסל במאי 2011; לאחר האירוע הם החלו לעבוד על התסריט מהתחלה.
שמו הראשוני של הסרט היה "Killing Bin Ladden" ("להרוג את בן לאדן") אך לבסוף נבחר השם "Zero Dark Thirty", מונח צבאי שמשמעותו חצי שעה לאחר חצות, השעה בה נחתו כוחות יחידת אריות הים בבית המסתור של בן לאדן. במאית הסרט ציינה שהשם מייצג גם את האפלה והחשאיות שהסוו את משימת המודיעין ארוכת השנים שמתאר הסרט. בתרגום לעברית נבחר השם "כוננות עם שחר", מושג צבאי המתייחס דווקא למועד הזריחה.
פסקול הסרט נוצר על ידי אלכסנדר דספלה ובוצע על ידי התזמורת הסימפונית של לונדון.
האשמות בתעמולה פוליטית ובקבלת מידע סודי מהבית הלבן
יוצרי הסרט ומנכ"ל סרטי סוני (חברת האם של סרטי קולומביה), הואשמו שהוא מיועד לשמש ככלי בתעמולת הבחירות במרוץ לנשיאות ארצות הברית ב-2012, מועד הפצתו המקורי שתוכנן לנובמבר 2012, ימים ספורים לפני הבחירות עצמן, נדחה בעקבות לחץ פומבי לדצמבר ולהקרנה מסחרית רחבה רק בינואר 2013.
בנושא המידע המפורט שהיה ליוצרי הסרט על הפשיטה ואיסוף המודיעין, פתחה מחלקת ההגנה של ארצות הברית בחקירה האם ליוצרי הסרט הודלפו חומרי מודיעין סודיים באשר למרדף אחר בן לאדן. ארגון Judicial Watch השיג מסמכים מתוקף חוק חופש המידע בארצות הברית, מהם עולה כי ליוצרי הסרט הוענקה גישה למתקני ה-CIA בהם נערכו חלק מהאימונים הטקטיים לקראת הפשיטה על המתחם בו שהה בן לאדן, שבול פגש לפחות בשני מקרים אנשי מפתח בבית הלבן באשר לסרט ושנמסר להם על ידי מחלקת ההגנה שמות מתכנני ומפקדי המבצע מטעם צוות שש של יחידת אריות הים.
יחס לעינויים ותפקידם במלחמה בטרור
מוטיב העינויים תופס מקום מרכזי בסרט. במהלכו מספר סצנות ארוכות ומשמעותיות בהן נחקרים בעינויים חברי אל-קאעידה. בסצנה הראשונה נראה כי הגיבורה סולדת מהעינויים, היא משתפת פעולה בעל כורחה כשהיא מביאה את המים אותם שופך החוקר על פניו המכוסות במגבת של העציר (טכניקת העינוי במים); בהמשך היא עדה להשפלת העציר, הפשטתו מולה, ענידת קולר של כלב על צווארו והולכתו כחיה ברחבי החדר, חניקתו, הכאתו, תלייתו בחבלים, השמעת מוזיקה רועשת, מניעת שינה, מזון ושתייה ולבסוף הכנסתו לקופסה אטומה. במהלך עבודתה היא צופה בשורה של חקירות בעינויים של עצירים שחושפים פרטים על אבו אחמד, ואת חקירתו של אבו פרג' אל-ליבי היא כבר מנהלת בעצמה, תוך שימוש במכות ועינוי מים. התייחסות ישירה לנושא בין הגיבורים, מגיעה לאחר סצנת החקירה האלימה של אבו פרג'. דן מספר למאיה שהוא עובר תפקיד לעבודת מטה בוושינגטון לאחר שכבר ראה יותר מדי עצירים עירומים. הוא מציע לה לבוא איתו, אך היא משיבה שמוושינגטון לא תמצא את אבו אחמד; דן מזהיר אותה מפני המשך עינויי העצירים, משום שהמשטר משתנה והיא לא רוצה להיות זו שתיתפס כמחזיקה ברצועת הקולר כשוועדת החקירה תגיע. בסצנת מפתח בסרט צופה הגיבורה יחד עם עמיתיה, בראיון מפורסם מ-16 בנובמבר 2008, עם הנשיא הנבחר ברק אובמה בתוכנית 60 דקות (הפעם היחידה בה הוא מופיע בסרט), בו הוא ציין שאמריקה אינה משתמשת בעינויים ושהוא יוודא שלא תשתמש בעינויים, על מנת להחזיר את מעמדה המוסרי בעיני אומות העולם.
ביגלו והתסריטאי מארק בול, הואשמו בכך שהסרט מטפח את הנרטיב לפיו השימוש בעינויים בחקירות, תרם לאיתורו של בן לאדן ולמלחמה בטרור. שלושה מבכירי חברי הסנאט של ארצות הברית, דיאן פיינסטיין (יושבת ראש הוועדה לענייני מודיעין), קארל לוין (יו"ר ועדת הכוחות המזוינים) וג'ון מקיין (מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ב-2008), פנו למייקל מורל, המנהל בפועל של ה-CIA, בדרישה לדעת האם יוצרי הסרט הוטעו על ידי הארגון להאמין שהעינויים תרמו למאמץ המודיעיני. מורל השיב כי הסרט לא משקף באופן מציאותי את העובדות, אך אכן חלק מהמידע הושג מעצורים תחת חקירות קשות.
במכתב גלוי לקתרין ביגלו שפורסם בגארדיאן, השוותה נעמי וולף את ביגלו ללני ריפנשטאהל וציינה שכמו ריפנשטאהל, ביגלו היא אמנית גדולה, אך תיזכר לדראון עולם כיד ימינו של המענה.
בין התגובות לסרט היו גם קריאות להחרמתו. השחקנים אדוארד אסנר ומרטין שין תמכו בחבר האקדמיה האמריקאית לקולנוע שקרא לעמיתיו לא להצביע לסרט באף קטגוריה לפרס אוסקר. דן פרומקין כתב בהפינגטון פוסט שהסרט הוא מתועב, גם אם ביגלו ובול לא התכוונו לכך; הוא קרא לקהל לא ללכת לסרט, ולא לעודד עשיית סרטים שלכל הפחות מציגים יחס אמביוולנטי לעינויים ובמקרה הגרוע תומכים בהם.
לעומתם טענה מנולה דרגיס, מבקרת הקולנוע של הניו יורק טיימס, שבניית סצנות העינויים בסרט דווקא מצביעה על חוסר התועלת בהשגת מידע אמין בחקירות בעינויים; כך לדוגמה סצנת הטבח בפיגוע הטרור בח'ובאר, שבאה מיד לאחר גוויעתן של יללות העציר שהושם בקופסה, מצביעה מבחינה קולנועית על כך שהעינויים לא מצילים חיים. ג'ו מורגנסטרן מהוול סטריט ג'ורנל ציין שהסרט לא מתנצל על עינויים באותה מידה שלא מגנה אותם. מייקל מור אף הוא יצא להגנת הסרט, לדבריו הסרט משניא את העינויים על הצופים וגורם להם להזדהות דווקא עם המעונים.
שורה של משפטנים, עיתונאים, כותבים ואנשי ציבור נוספים, בהם עורך הדין אלן דרשוביץ והמחזאי והתסריטאי טוני קושנר, פרסמו מכתב גלוי ובו יצאו נגד המתקפות על יוצרי הסרט, והשוו בין דרישותיהם של חברי הסנאט מקיין, לוין ופיינשטיין לדרך פעולתו של הסנאטור ג'וזף מקארתי בשנות ה-50 של המאה ה-20.
חוזה רודריגז, בכיר לשעבר ב-CIA ששימש ראש השירות החשאי הלאומי בארגון, התייחס למספר אי דיוקים בסרט אשר למדיניות העינויים. לטענתו, הסרט מקשר באופן מטעה בין עינויים להצלחה מודיעינית, ולאופן בו ארצות הברית התנהגה עם אויביה במלחמה בטרור. רודריגז, שפיתח וארגן את תוכנית ה-CIA לשימוש בחקירה הלוחצת ("enhanced interrogation program"), טוען כי טועים המבקרים שמאמינים כי תיאור החקירות בסרט הוא מדויק ושהוא משלה בכך שהביא לתוצאות; לדבריו התוכנית פעלה היטב והוא אינו רואה בה כעינויים. הוא ציין כי בשנים 2002 עד 2007 בהן ניהל את התוכנית, לא ספגו עצירים מכות, לא ניתלו בשלשלאות מהתקרה ולא הושמו עליהם קולרי כלבים, שיטת העינוי במים הופעלה על שלושה טרוריסטים בלבד ובאופן מבוקר בניגוד למוצג בסרט, והופסקה כבר ב-2003.
ביגלו עצמה טענה כי השימוש בעינויים ראוי לגינוי, היא ציינה שלא הייתה להם אג'נדה ביצירת הסרט, והם לא התכוונו לעורר מחלוקת. בטור שפרסמה בלוס אנג'לס טיימס ציינה שקודם כל היא תומכת בזכותו של כל אזרח אמריקאי ליצור אמנות ולהביע את עמדתו המוסרית ללא התערבות או הטרדה של השלטון בהתאם לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, היא הוסיפה שהיא פציפיסטית מזה שנים ותומכת בהתנגדות לשימוש בעינויים, ציינה שתיאור המציאות אינו תמיכה בה, שבתחילת המצוד אחר בן לאדן נעשה שימוש בעינויים והם היו חלק מהסיפור שלא ניתן להתעלם ממנו. התסריטאי מארק בול ציין שהוא גאה בסרט שיצרו.
ביקורת קולנוע
הסרט זכה לשבחים מצד מרבית מבקרי הקולנוע המשפיעים, פיטר טרוורס מהרולינג סטון ציין שביגלו ובול התעלו על עבודתם מהסרט "מטען הכאב" עליו זכו בפרס האוסקר. הוא שיבח את הווירטואוזיות של ביגלו בבניית המתח מבלי לחטוא לאמת, ואת בול ביכולתו להציג את הצד האנושי בסיפור המעשה. את הופעתה של צ'סטיין ציין כמופלאה, כשגילומה את מאיה מותיר רושם עז שחודר כל כך עמוק עד שהצופים חשים בקצות עצביה. ג'ו מורגנסטרן מבקר הקולנוע של הוול סטריט ג'ורנל, שיבח את הסרט, שעל אף שסוף העלילה שלו ידוע מראש, הוא מצליח לבנות מתח לכל אורכו; הוא ציין שהסרט הוא עבודה של קולנוענית שמוכנה ומצליחה להתעמת עם ספקטרום מלא של עמימות מוסרית. דייוויד דנבי מהניו יורקר כתב שהמעלה העיקרית של הסרט היא שהוא מקדיש תשומת לב רבה לאופן בו החיים מתנהלים באמת, הוא משלב אכזריות ואנושיות באופן פרדוקסלי ומטריד אך עדיין מספק כיצירת אמנות. אואן גלייברמן מאנטרטיינמנט ויקלי שיבח את ביגלו על סרט מוקפד ומחשמל ובימוי מדויק שבונה מתח באופן שכמעט ושולט בקצב פעימות הלב של הצופה.
הפצה והכנסות
מועד יציאתו של הסרט נדחה כאמור משיקולים פוליטיים. סרטי סוני החליטו שהוא יופץ באופן מסחרי בסוף 2012, על מנת לאפשר לסרט להתמודד בטקס פרסי אוסקר לאותה שנה, אך שההפצה תעשה באופן מוגבל, משום שבתקופת החגים יהיה עליו להתמודד מול סרטים פופולריים שנעשו בתקציבים גדולים כמו "ההוביט: מסע בלתי צפוי" ו"עלובי החיים". ההקרנה החלה בחמישה בתי קולנוע בערים ניו יורק ולוס אנג'לס מתוך ציפייה שתעורר באזז תקשורתי, בתחילת 2013 הורחבה ל-60 בתי קולנוע וב-11 בינואר 2013 הסרט יצא להפצה רחבה בכ-3,000 בתי קולנוע ברחבי ארצות הברית. ביום הראשון להקרנתו כבש את צמרת הסרטים המכניסים, עם הכנסות של 9.6 מיליון דולר ובתום הסופשבוע חצה את רף ה-30 מיליון דולר. סך הכל הניב הסרט הכנסות של 132.8 מיליון דולר ברחבי העולם.
בחירות ארציות
בחירות ארציות הן שיטת בחירה אשר ביסודה עומד הרעיון שהמדינה כולה מהווה אזור הצבעה אחד. בשונה מהשיטה האזורית, על פי שיטה זו מהווה המדינה מחוז בחירה אחד, כאשר בדרך כלל חלוקת המושבים בפרלמנט מתבצעת באופן יחסי לקולות הבוחרים. שיטה זו היא השיטה הנהוגה בישראל.
שיטת הבחירות בישראל
כיום השיטה בישראל היא יחסית-ארצית. כל רשימה המתמודדת בבחירות זכאית למספר מושבים על פי חלקה היחסי בחלוקת הקולות ובתנאי שעברה את אחוז החסימה, העומד כיום על 3.25% מכלל הקולות הכשרים. מנקודת מבט של חלוקה אזורית, ישראל בשיטת הבחירות שלה מהווה אזור אחד. נציגי המפלגות ואופן קביעת דירוגם במפלגה נקבעים על ידי המפלגה עצמה. חלקם על ידי ראש המפלגה וחלקם על ידי בחירות במרכז המפלגה אשר בוחר את דירוג המועמדים. בשל שיטה זו ישנו ריכוז עוצמה פוליטית בידי נבחרי העם ולא בידי הציבור, הדבר יוצר עדיפות לפוליטיקה לאומית על פני אינטרסים מקומיים.
ג'וליו נטה
חייו
עבודתו בפוליטכניקו הובילה לשיפורים של עבודתו המוקדמת יותר של ציגלר, ולפיתוח זרז ציגלר-נטה. הוא זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1963 יחד עם ציגלר, על עבודתם בתחום הפולימרים הכבדים.
נטה לקה במחלת פרקינסון ב-1956. עד שנת 1963 התדרדר מצבו במידה כזו, שבנו נאלץ לסייע לו במהלך טקס קבלת הפרס בסטוקהולם, ועמית נתן במקומו את הרצאת נובל המסורתית. נטה נפטר ב-2 במאי 1979, ונקבר בבית הקברות בברגמו.
איי הבתולה הבריטיים במשחקים האולימפיים
איי הבתולה הבריטיים משתתפים במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984). האיים הם טריטוריה בריטית, אך בריטניה אפשרה את הקמתו של ועד אולימפי עצמאי, בדומה למושבות ולטריטוריות אחרות בריבונותה.
הישגיהם של הספורטאים מאיי הבתולה הבריטיים נמוכים למדי. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) העפילה האצנית טאהישה האריגן לשלב רבע הגמר בריצת 100 מטר משוכות. היא השיגה את התוצאה ה-16 בטיבה, אך לא העפילה לחצי הגמר, מאחר שסיימה במקום החמישי במקצה שלה.
פורד מאבריק (2021)
פורד מאבריק (באנגלית: Ford Maverick) היא מכונית קומפקטית במרכב טנדר בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי פורד משנת 2021. היא הוצגה ביוני 2021. המאבריק הוא הטנדר הקטן ביותר של פורד, והוא משווק בשוק האמריקאי בלבד. כשבוע לאחר הצגתו קיבלה פורד כ-36,000 הזמנות למאבריק. באוגוסט 2021 בוצעו למעלה מ-100,000 הזמנות לטנדר.
היסטוריה
בינואר 2019 הכריזה פורד על כוונתה להשיק טנדר המבוסס על פלטפורמת פורד C2 המשמש את פורד פוקוס. שמה של הפורד מאבריק מגיע עוד משנות השבעים עם מכונית קומפקטית בשם פורד מאבריק שיוצרה בין השנים 1969–1977.
מפרט טכני
המאבריק משווקת עם שתי יחידות הנעה.
זנדאיה
זנדאיה מארי סטורמר קולמן (באנגלית: Zendaya Maree Stoermer Coleman; נולדה ב-1 בספטמבר 1996), המוכרת בשמה הפרטי זנדאיה, היא שחקנית ,זמרת, דוגמנית ורקדנית אמריקאית. ידועה בשל תפקידיה בסדרות "שייק" ו"קייסי אנדרקאבר" של ערוץ דיסני, כיכובה בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "אופוריה", והשתתפותה בסרטי ספיידרמן בשנים 2017, 2019 ו-2021.
ביוגרפיה
דגמנה עבור חברות האופנה "Macy's" ,"Mervyns" ו-"Old Navy", והופיעה במספר פרסומות. בגיל 10 שיחקה בתוכנית הילדים "ביפ בופ", בה ביצעה גרסת כיסוי לשיר "Hot N' Cold" של קייטי פרי.