cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התעללות
סוגי התעללות
ההגדרה של שלושת הסעיפים האחרונים כ"התעללות" משתנה בהתאם לתפיסתם של גופים שונים את המעשים. ארגוני זכויות אדם יראו גילויי אלימות של כוחות כיבוש באוכלוסייה כבושה, או של שוטרים בעצירים, כהתעללות, ואילו הצד האחר יראה בהפעלת אלימות פעולה לגיטימית שנועדה למנוע התפרעויות או אכיפת חוק.
לא-מודע קולקטיבי
לא־מודע קולקטיבי (לעיתים תת־מודע קולקטיבי ולפי האקדמיה ללשון: לא־מודע קיבוצי) הוא מונח שטבע הפסיכולוג קרל יונג לציון הרובד הלא־מודע המשותף, כביכול, לכל בני האדם. רעיונותיו של יונג בנושא משלבים יסודות מיסטיים ברורים. בשל כך יש חילוקי דעות, האם יש לראות בהם פסבדו־מדע, תורה מיסטית או רעיון מדעי.
בניגוד לזיגמונד פרויד, שטען כי הלא־מודע כולל רק תכנים וזכרונות שהיו נגישים לאדם והודחקו על ידיו באופן אקטיבי, יונג סבר כי הלא־מודע כולל בנוסף לתפיסה של פרויד, גם תכנים נפשיים שמעולם לא הגיעו לסף התודעה של האדם, והם לאו בהכרח נתפסים כשליליים. הלא-מודע הקולקטיבי של יונג כולל ארכיטיפים, שהם צורות או סמלים הקיימים אצל כל בני האדם בכל התרבויות. ארכיטיפים אלו הם אבני היסוד של הלא־מודע הקולקטיבי. בין הארכיטיפים שסיווג יונג נמצאים האב, האם, הילד, אלוהים, לידה מחדש, מוות, צל, פרסונה ועוד. על פי יונג, ככל שאישיותו של האדם הולכת ומתפתחת, התכנים של הלא־מודע הולכים ומתגלים למודע ומעשירים את חייו של האדם.
מקור הלא־מודע הקולקטיבי
לדעת יונג, הלא־מודע הקולקטיבי הוא המבנה בעל ההשפעה הרבה ביותר על האישיות, הוא כולל את כל אוצר החוויות שהצטברו במשך דורי דורות של קיום הגזע האנושי, ונשארו כעקבות זיכרון במוח האדם. עקבות זיכרון אלה מהעבר הקדום עוברים בתורשה, והם מושרשים באדם כנטיות מולדות להגיב או להתנהג בצורה מסוימת, בהתאם לתרבות ולמורשת שבהן נולד. יונג סבר שכשם שתכונות גופניות מועברות בתורשה, כך מבנים מסוימים במוח האדם מועברים בתורשה, ומבנים אלו מהווים תנאי מוקדם, להכוונת מחשבות, דימויים ודרכי התמודדות בחוויות החיים. כך ניתן לומר, למשל, שחוויות הקשורות לראית השמש כמקור לחיים וצמיחה יצרו אצל האדם ארכיטיפ של ישות עליונה, וחוויות שהיו קשורות לכוחות טבע עצומים כמו פעילות וולקנית, רעידות אדמה ונחשולי מים יצרו באנושות ארכיטיפ של אנרגיה. יונג הביא כהוכחה לתפיסתו את תכונת האימהות, לפיה נשים מתוכנתות להתנהגות אימהית טיפוסית כלפי ילדיהן כמו הנקה והענקת חום, מבלי שלמדו זאת. דוגמה נוספת שהוא מביא היא הדימויים השוים בכל הדתות הנמצאות, בכל קצוי העולם, לגבי כח מאגי אוניברסלי שהכל סובב עליו.
ארכיטיפים
הארכיטיפים של יונג דומים ל"צורות" (אידוס) או ה"אוניברסלים" של אפלטון, בהיותם מהות על־אנושית שמקורה אינו בעולם החושים, הקיימת באופן נפרד מהעולם וניתנת לידיעה ישירה באמצעות המחשבה. בשונה מאפלטון, שגרס כי ניתן להתקרב לעולם הצורות רק באמצעות מדיטציה, הגות והתעלות, סבר יונג כי הארכיטיפים מופיעים באופן ספונטני במחשבה בתקופות של משבר, ומהווים דלת שבעדה ניתן לצפות באמת על־אנושית. יונג סבר, למשל, כי המיתולוגיה מבוססת על סיפורים על ארכיטיפים ומהווה מאגר של אמיתות מופלאות הנסתרות עמוק בנשמתו של כל אדם.
פרופ' יצחק לוין מדגיש כי הארכיטיפים אינם תכנים מוגמרים וברורים אלא נטיות כלליות שתקבלנה משמעות ייחודית וקונקרטית בהתאם לאדם, חוויותיו, תרבותו ותפיסת עולמו. כך למשל ארכיטיפ של הישות העליונה יכול להתבטא בתרבות אחת כפולחנו של אל השמש ובתרבות אחרת בתפיסה מונותאיסטית וברעיונות עמוקים ומורכבים. דוגמה נוספת הוא נותן לארכטיפ של אנרגיה שאצל ילד יכול לבוא לידי ביטוי בצורה של משחק בהדלקת אש, אצל מבוגר בזיקוקי די נור ואצל מדען במאמץ לגרום לפיצוץ אטומי.
קו הינדנבורג
קו הינדנבורג (או קו זיגפריד) היה קו ביצורים גרמני במלחמת העולם הראשונה, שנבנה בחורף 1916–1917 בחזית המערבית, מאראס עד לאפו, ליד סואסון על האן,אשר היווה בעיה קשה לכוחות מדינות ההסכמה,שנחלו פעם אחר פעם כישלון בהבקעתו. ב־1916 נחלה המתקפה הגרמנית בקרב ורדן כישלון יקר. המתקפה האנגלו־צרפתית ב אילצה קרב הגנה על הגרמנים והותירה את הצבאות המערביים מותשים. בחזית המזרחית גרמה מתקפת ברוסילוב הרוסית לאבדות גדולות בקרב הצבא האוסטרו-הונגרי ברוסיה ואילצה את הגרמנים להשתלט על חזית נוספת. הכרזת המלחמה של רומניה הטילה לחץ נוסף על הצבא הגרמני ועל כלכלת המלחמה. בניית קו הינדנבורג בצרפת החלה על ידי הגרמנים בספטמבר 1916, כדי לסגת מחזית הסום, וכדי להתמודד עם העלייה הצפויה בכוחן של התקפות אנגלו־צרפתיות ב־1917.
עמדת ההגנה הקצרה יותר, שמאחורי נויון, נבנתה כדי לחסוך בכוח אדם, להכיל פריצת דרך של בעלות הברית ולגרום לנסיגה גרמנית מכוונת לעמדות מוכנות. על ידי השמדת התשתית והריסת מבנים אזרחיים במקום לפני נסיגה, יכלו הגרמנים לגרור את ההכנות ההתקפיות של צרפת ובריטניה, על ידי כך שהכריחו אותם להתקדם לשממה. צבאות הבריטים והצרפתים יזדקקו לשמונה שבועות כדי לבנות מחדש כבישים, גשרים ורכבות באזור הנטוש לפני שיוכלו לתקוף מחדש. חזית מערבית קצרה יותר יכולה להתקיים עם פחות חיילים ולהכיל את הלקחים של מאבק הגנה על הסום, את חשיבות פיזור הכוחות, עמדות שיפוע לאחור, הגנה לעומק והסוואה, אפשר לצמצם את מספר חיילי חיל הרגלים הגרמני. בעוד הצבא הגרמני התאושש מן ההפסדים של 1916, מוגן על ידי קו הינדנבורג עמדות הגנה דומות בשאר החזית החלו להיבנות. מס' הדוויזיות הגרמניות בחזית המערבית היה 133 ב־25 בינואר 1917, צמצמו את המחסור בכוח האדם הגרמני, אך לא די בהרהור על מתקפה. תפוקה גדולה יותר של חומרי נפץ, תחמושת ונשק על ידי התעשייה הגרמנית כדי לספק את האמצעים כדי להילחם בחומרים של מדינות ההסכמה Materialschlacht (קרב של ציוד) ניסו בתוכנית הינדנבורג של אוגוסט 1916. הייצור לא גדל מספיק בחורף, עם רק 60 אחוזים ממה שתוכנן להתקיים עד קיץ 1917. היוזמה הגרמנית, פרידנסאנגבוט (יוזמת השלום) בדצמבר 1916, נדחתה על ידי ההנהגה וחוק שירות עזר בדצמבר 1916, שנועדה לגייס את הכלכלה האזרחית.
הנסיגה לקו הינדנבורג התקיימה במסגרת מבצע "אלבריך ביוונג" (מבצע אלבריך או תמרון אלבריך) מפברואר־מרץ 1917, לאחר נסיגות מקומיות על הסום, שנכפו על הארמייה הגרמנית הראשונה בינואר ובפברואר, על ידי התקפות בריטיות בעמק אנקרה. חדשות ההריסות ומצבם הצפוי של אזרחים צרפתים שהושארו מאחור, היו מהלומות קשות ליוקרה הגרמנית במדינות נייטרליות. העבודה הועברה דרומה בפברואר 1917, מלה פרא עד לרתל ועל עמדות קדימה בחזית האן, אשר הגרמנים ידעו שהם היו אמורים להיות מותקפים על ידי הצבאות הצרפתים. חטיבות ששוחררו על ידי מבצע אלבריך ותגבורות אחרות, הגדילו את מספר הדיוויזיות בחזית האן עד 38 בתחילת אפריל. קו הינדנבורג הותקף מספר פעמים בשנת 1917, בעיקר בסן קנטן, בולקור, האן וקמברה והובקע רק בספטמבר 1918, במהלך מתקפת מאה הימים.
רקע
באוגוסט 1916 היו הצבאות הגרמניים על הסום נתונים ללחץ רב. חיל המילואים 11 היה "מרוסק" בהגנה על פוזייר. עשר חטיבות טריות הובאו אל חזית הסום ודיוויזה נוספת הוכנסה לקו מול הבריטים. התנועה מאחורי החזית הגרמנית נעשתה קשה על ידי הפצצה מתמדת של הארטילריה האנגלו־צרפתית, שהוסיפה למחסור בציוד על ידי עיכוב משלוחים ברכבת והפסקת תחזוקת כבישים. הרס, לכידה, נזק, בלאי ותחמושת פגומה גרמו ל־1,068 תותחי שדה ו־371 מתוך 820 אקדחים כבדים שיצאו מכלל פעולה עד סוף אוגוסט. המצב הארטילרי השתפר רק לאט־לאט על ידי תוכניתו של הגנרל מקס פון גאלוויץ, כדי למקד את הפיקוד על הארטילריה שנותרה לירי נגד סוללות ולהשתמש בתגבורות מטוסים כדי להגדיל את כמות הירי הארטילרי שנצפה, שבסופו של דבר הגבירה את הדיוק והיעילות של ההפצצות הגרמניות. הצבא השני גווע ברעב באמצע שנות אוגוסט, כדי להחליף דיוויזיות מותשות בצבא הראשון ותוכניות למתקפת־נגד ננטשו מחוסר כוחות. מצב החירום ברוסיה שנגרם על ידי המתקפה של ברוסילוב, כניסת רומניה למלחמה והתקפת הנגד הצרפתית בוורדן כבר הרסה את הצבא הגרמני.
אסטרטגיה גרמנית ל־1917
גנרל אריך פון פאלקנהיין, ראש המטה הכללי הגרמני, פוטר ב־29 באוגוסט 1916, והוחלף על ידי פילדמרשל פאול פון הינדנבורג. הפיקוד העליון החדש הורה על סיום המתקפות בוורדן ועל משלוח חיילים משם לרומניה ולחזית הסום. ב־5 בספטמבר התבקשו מפקדי הארמיות המערביות, לפגוש את הינדנבורג בקמבריי, ב־8 בספטמבר. למפקדי החזית המערבית נאמר כי אין עתודות למבצעי התקפי, למעט אלה המתוכננים לרומניה. סגן מפקד כוחות הפיקוד, גנרל גאורג פוקס, המליץ ​​על הקמת קו הגנה מאראס למערב לאון, כדי לקצר את החזית ב־40 ק"מ ולשחרר עשר דיוויזיות, אשר עם חיילים אחרים יוכלו לשמש למתקפה באלזס או לורן. לודנדורף יד ימינו של הינדנבורג מתח ביקורת על הנוהג של החזקת הקרקע ללא קשר לערכו הטקטי ודגל בעמדת עמדות קדמיות עם מינימום של חיילים והשתלטות של עמדות אבודות על ידי התקפות־נגד, נוהל שכבר נכפת על הצבא הגרמני את הסום.
ב־15 בספטמבר הוטל על הגנרלפלדמרשל, הנסיך רופרכט, מפקד קבוצת הארמיות רופרכט, להכין קו הגנה אחורי, וב־23 בספטמבר החל לפעול על הקו החדש של קו הינדנבורג. ב־21 בספטמבר, לאחר קרב פלירס־קורסלט (15–22 בספטמבר), הורה הינדנבורג, כי חזית הסום תהיה בעלת עדיפות במערב לחיילים ולאספקה. בסוף קרב מורו (25–28 בספטמבר) לא היה לרופרכט כל עתודות בחזית הסום. במהלך חודש ספטמבר שלחו הגרמנים עוד 13 דיוויזיות חדשות למגזר הבריטי ולקחו חיילים בכל מקום שבו ניתן היה למצוא אותם. הופעתו הראשונה של הטנק של, התבוסה בקרב תייפל (26–28 בספטמבר) ומספר הנפגעים (ספטמבר היה החודש היקר ביותר של הקרב על הצבאות הגרמניים) היו מכות קשות למוראל הגרמני. ב־7 באוקטובר ציפה רופרכט התקפה בריטית מצפון לנהר אנקרה באמצע אוקטובר, והחרדה מהמצב בוורדן גדלה אף היא, וב־19 באוקטובר הושעה שיגור תגבורות מוורדן לסום. תבוסות שנגרמו על ידי הארמייה העשירית הצרפתית (10–21 באוקטובר) הובילו לפיטור הרמטכ"ל השני של הצבא, ברונסארט פון שלנדורף.
הינדנבורג ולודנדורף דרשו שינויים בתעשייה הגרמנית כדי להשלים את השינויים באסטרטגיה שלהם. עובדים גרמנים היו כפופים לחוק שירות עזר (Hilfsdienstgesetz), שחשף את כל הגרמנים בגילאי 16–50 לשירות חובה, מנובמבר 1916. התוכנית החדשה נועדה לשלש את תפוקת התותחים ותותחים של מקלעים והכפלה של תחמושת ופצצות מרגמה. הרחבת הצבא ותפוקת חומרי המלחמה גרמה להגברת התחרות על כוח האדם בין הצבא לתעשייה.
אסטרטגיה אנגלית־צרפתית ל־1917
הצבא הגרמני היה רחוק מתבוסה, אך ב־1916 נאלץ לסגת בסום ובורדן, וכך גם הצבא האוסטרו־הונגרי בדרום רוסיה. בוועידת שאנטי, בנובמבר 1916, הסכימו בעלות־הברית לפתוח במתקפה כללית נוספת. התרומה האנגלו־צרפתית הייתה חידוש של הסום עם כוחות הרבה יותר גדולים, והרחבת ההתקפה צפונה לאראס ודרום לאויז, ובעקבותיה התקפה צרפתית בין סויסון וריימס. הבריטים היו אמורים לתקוף את המרחב שהשתרע בין באפאום ל"וימי רידג" עם שני צבאות וצרפתים עם שלושה צבאות מן הסום אל נויון. ההתקפות היו אמורות להתבצע בחזיתות הרחבות ביותר ולהתקדם מספיק כדי לאיים על עמדות הארטילריה הגרמנית. כאשר המרשל ג'וזף ז'ופר הוחלף על ידי גנרל רוברט ניבל, "אסטרטגיית שנטילי" השתנתה. מדיניות של פריצת דרך וקרב מכריע שיושג בתוך 24–48 שעות ולהוביל ל"הרס מוחלט של כוחות אויב פעיל על ידי תמרון קרב" הוחזר. התקפות מתמשכות במאבק שיטתי הופלו והוחלפו דחפי פרץ מתמשכים, כדי לשלול מן הגרמנים את הזמן לחזק את הגנותיהם. כמות גדולה של אש ארטילרית כבדה עד 8 ק"מ לתוך קווי האויב, עד הקצה האחורי של ההגנות הגרמניות. התקדמות החי"ר הייתה אמורה להגיע עד לארטילריה הכבדה הגרמנית בהתקפה אחת ולאחר מכן להרחיב את הפריצה בהתקפות לרוחב. עתודה אסטרטגית תעבור דרך הפער ותהרוס את הרזרבות הגרמניות. ההתקפות הצרפתיות המקוריות בין הסום לאויז צומצמו, והמתקפה המשנית בין סויסון וריימס התחזקו והפכו למתקפה העיקרית. ההתקפה של ניבל תוכננה להתחיל עם התקפה בריטית על באפאום בתחילת אפריל 1917, כדי לסייע למתקפות הצרפתיות העיקריות שבוע לאחר מכן על ידי החזקת חיילים גרמנים בחזית אראס והסטת עתודות מהאייסן.
הכנות גרמניות בחזית המערבית
מטוס סיור גרמני סקר את כל החזית המערבית בחורף 1916–1917 כדי לחפש סימנים של הכנות התקפיות אנגלו־צרפתיות. עיצובו של זיגפרידסטלונג (עמדת זיגפריד, שנודעה מאוחר יותר על ידי כוחות בעלות־הברית כקו הינדנבורג), נערך על ידי קולונל קרמר, מהנדס מהמפקדה העליונה וגנרל לאוטר, המפקח הכללי של הארטילריה. הבנייה אורגנה על ידי רופרכט וקוהל; כאשר התוכניות היו מוכנות, הקו נחלק למגזרים ולקצינים מהמטכ"ל, התותחנים והמהנדסים מונו לפקח על הבנייה, שצפויה להימשך חמישה חודשים. ההגנות נבנו על ידי חברות בנייה גרמניות, שהביאו פועלים מיומנים לבנייה של עמדות בטון מזוין, ואילו 12,000 גרמנים 3,000 עובדים בלגים ו־50,000 שבויי מלחמה רוסים בעיקר חפרו את התעלות. רכבת, שהביאה 1,250 מטענים של חנויות הנדסה, אם כי תקופת הבנייה מאוקטובר 1916 עד מרץ 1917 פירושה שרק שמונה רכבות ביום נוספו לתנועה רגילה.
שיטת ההגנה הגרמנית
הנוהג של הגנה נוקשה על שוחות קדמיות, ללא קשר לנפגעים, בוטל, לטובת הגנה ניידת על השטחים המבוצרים שנבנו במהלך הסתיו והחורף של 1916–1917. Allgemeines über Stellungsbau (עקרונות ביצור השדה) פורסם בינואר 1917, שבו ניתנו הוראות לבניית מערכי הגנה לעומק, על פי עקרונות העומק והמסווה על ידי פיזור והסוואה. שוחות נועדו בעיקר לאירוח, למזבלות של אספקה ​​ופתיון ולא כקו ירי. חפירות עמוקות בקו הקדמי הוחלפו על ידי הרבה יותר קטנות ורדודות של מבצרים קטנים.
הכנות למתקפה האנגלו־צרפתית
התוכניות הבריטיות והצרפתיות ל־1917 הוסכמו בוועידה של בעלות הברית בשאנטילי בין ה־15 ל־16 בנובמבר 1916. פעולות קיימות היו אמורות להימשך בחורף, כוחות חדשים שהגיעו ליחידות קדמיות היו אמורים להתאמן ובאביב חזית ההתקפה הייתה אמורה להתרחב, מן הסום אל אראס ואל האויז. חזית ההתקפה הייתה אמורה להיות כ־80 ק"מ, עם שתי התקפות פתע צרפתיות ליד ריימס ובאלזס, כדי להסיח את הגרמנים מהמתקפה העיקרית, כדי לנצל את חוסר הארגון הגרמני וחוסר בעתודות. בעלות הברית ציפו שיהיו להן 168 דיוויזיות נגד 129 דיוויזיות גרמניות, על ההתקפות המתואמות. כמו כן הוסכם על מבצע בריטי בפלנדרס, שיחל כמה שבועות לאחר שההתקפות העיקריות ימשיכו דרומה. הרמטכ"ל הצרפתי ג'ופר הוחלף על ידי ניבל ב־13 בדצמבר, שהציעה אסטרטגיה שאפתנית הרבה יותר, שבה נשמרה התוכנית לחידוש ההתקפות האנגלו־צרפתיות משני צדי שדה הקרב של סום ב־1916, אך ההתקפה על האיין הוסבה לפריצת דרך מוחצת, ואחריה יגיעו עתודות אסטרטגיות של 27 דיוויזיות, להילחם במאבק "המכריע" שיוביל לניצול הניצחון על ידי כל הצבאות הבריטיים והצרפתים.
התוכנית הגרמנית
במהלך החורף בוצעו פעולות הטעיה גרמניות, וסימנים למתקפה דרך שווייץ הסיטו את תשומת הלב הצרפתית בסוף 1916. הבריטים היו תפוסים על ידי דיווחים על חיילים ותותחים כבדים שנסעו לפלנדרס ומספר גדל והולך של דיווחים של סוכנים על תנועות חיילים מליל, טורקינג וקורטרי. עד ינואר 1917 לקחו הבריטים ברצינות אפשרות שהגרמנים יתקיפו בהתקפה מוגבלת לעבר נמלי הערוץ והפכו את פלנדרס לנושא רוב טיסות הסיור ארוכות הטווח שלהם. רופרכט, מפקד קבוצת ארמיות הצפון בחזית המערבית, היה אחראי לתכנון ההרס של התשתית בתוך המרחב של נויון והנסיגה לתפקידי הגנה חדשים לאורך קו הינדנבורג. הגרמנים הכינו לוח זמנים בן 35 ימים; התשתיות ומבנים נהרסו מ־9 בפברואר עד ה־15 במרץ.
עצים היו צריכים להיכרת, בארות היו צריכים להיזדהם והאוכלוסייה האזרחית תהיה לעזוב את האזור. רופרכט התנגד למדיניות זו מטעמים מוסריים ומעשיים, שהחורבן יהיה אסון תעמולה, יספק מחסה לאויב, חומר לתקן את הנזק לכבישים ולערער את המורל והמשמעת של החיילים הגרמנים המעורבים בהרס. המבנים של כמה כפרים היו מחוץ לתוכנית ו־10,000-15,000 אזרחים צרפתים נשארו מאחור בהם, בעוד 150,000 אזרחים בעלי גוף חזק היו פונו לעבוד בשאר צרפת הכבושה ובלגיה.
נסיגה גרמנית בסום
עמדות ההגנה של הצבא הגרמני על הסום אחרי נובמבר 1916 היו במצב גרוע, החילות היו מותשים, והתקשורת דיווחה על עייפות ומורל נמוך, מה שהשאיר את הפיקוד הגרמני בספק אם הצבא יכול לעמוד בחידוש הקרב. ההגנות הגרמניות על אנקרה החלו להתמוטט תחת מתקפה בריטית בינואר 1917, מה שגרם לרופרכט לדחוק ב־28 בינואר, כי תחילת הנסיגה לקו הינדנבורג צריכה להתחיל. לודנדורף דחה את ההצעה למחרת, אך ההתקפות הבריטיות על הארמייה הראשונה גרמו לרופרכט בליל ה־22 בפברואר להורות על נסיגה ראשונית של כ־6.4 ק"מ בין אסארט ללטרנסלוי. ב־24 בפברואר נסוגו הגרמנים.
תמרון אלבריך
ב־4 בפברואר, ההוראה ניתנה כדי להתחיל את תמרון אלבריך, עם 9 בפברואר להיות יום התמרון הראשון ו־16 מרץ יום הצעידה הראשון. הדוויזיות הקדמיות, שנשחקו על ידי התקפות בריטיות, נסוגו מאחורי קו הינדנבורג. ב־17 במרץ נסוגו הכוחות הגרמניים בקצה הצפוני של "חוף הבפאום" במהירות, שכן לא היו קווי ביניים. ב־19 במרץ בוייר וברקורלה פונו. הנסיגה היישר לקו הינדנבורג, הייתה בכל העמדות הגרמניות בצפון צרפת למעט בבהנין סור קויול, סנט מרטין סור קויול והחלק המערבי של נואוויל ויטאסה. הגנות גרמניות ננטשו מצפון לאנקרה.
ב־17 במרץ החלו הנסיגות מצפון לאבר וב־18 במרץ החלו הכוחות הגרמניים האחת להתרחק מקו החזית הישן. סיוסון הייתה נטושה, כבישים המובילים לנויון הוצפו, וגשרים של רכבות פוצצו.
התקפת־נגד גדולה הותחלה בחזית הצרפתית ב־22 במרץ, אשר אילצה את חיל הפרשים הצרפתי לחזור אל מאחורי תעלת קרוזאט עם נפגעים רבים, אך החלה מוקדם מדי כדי לארוב לכוח גדול שכלל ארטילריה, כפי שהיה מיועד.
כפרים הסמוכים לקו הינדנבורג דרומית לקיאנט היו הגרמנים צריכים להחזיק זמן רב מהצפוי, בשל הצורך להשלים את התוספות להגנות שנבנו כדי לתקן פגמים בעמדה המקורית. הכפרים סורל הינכורט וסנפירים אבדו ב־30 במרץ. כפרים הצפוניים לקו אבדו ב־2 באפריל, וממפר נפל ב־5 באפריל.
התקדמות אנגלו־צרפתית
בתחילת מרץ ניתנו הוראות מפקדי הגייסות הארמיים של הצבא הבריטי, ליחידות מתקדמות לשמור על קשר אם הגרמנים ייסוגו, עם כוחות גדולים יותר שיבואו ויחפרו מאחוריהם באדמה ניתנת להגנה, כדי שהיחידות המתקדמות יוכלו לסגת בחזרה אם יותקפו. הסימן הראשון של נסיגה גרמנית נראתה ב־14 במרץ, כאשר נראו שריפות בסנט פייר ואסט ווד. מאוחר יותר באותו היום נכנסו הבריטים לסאייזל, וב־16 במרץ רוב היער נכבש על ידי כוחות בריטים. הארמיות הרביעית והחמישית של בריטניה ארגנו כוחות ונשק של חיל פרשים, גדודים של חיל־רגלים ורכבי־אופניים וסוללות ארטילריה, לכמה מהן היו מכוניות משוריינות. ב־15 במרץ נצטווה לצוות הצרפתי של צבא צרפת, לעקוב אחרי הנסיגה גרמנית. ב־18 במרץ נסוגו הארמיות הגרמניות, ה־1, ה־2 וה־7. חדשות על הנסיגה הגרמנית הראשונה הובילו את מפקד הקבוצה הצבאית, הגנרל פרנצ'ט ד'אספרי, לדון בניסיון להפתיע את הגרמנים ולכפות עליהם לסגת בטרם עת. ההצעה נדחתה, והצרפתים החלו להתכונן להתקפה מוגבלת ב־17 במרץ, כאשר הגרמנים הלכו.
ב־17 במרץ נפגשו הייג ומפקדי הצבא הבריטי ודנו בהשפעת הנסיגה הגרמנית. תקדימים של נסיגה גרמנית לעמדה מוכנה ואחריה התקפת־נגד, שהתרחשה ב־1914, צוינו, וכי עתודות המשוחררות על ידי הנסיגה, יספקו לגרמנים הזדמנות לתקוף את האגפים של אזור הנסיגה. ניבל כבר החליטה להשתמש בחיילים הצרפתים ששוחררו בחזית כדי לחזק את הקו בשמפניה. ההכנות הבריטיות לתקיפה באראס היו אמורות להתקדם, אך עם אפשרות של התקפה גרמנית אפשרית בפלנדרס וההכנות להתקפה על רכס מסינס היו אמורות להימשך. המרדף אחר הצבא הגרמני היה אמור להיעשות באזור הארמייה הרביעית עם יחידות מתקדמות המכוסות על ידי חיל הפרשים ורוכבי האופניים המחוברים לכל גייסות וחטיבת הפרשים החמישית. כוחות גדולים יותר לא היו אמורים לנוע מזרחה לקו מקאנאל דו־נור אל הסום מדרום לפרון, עד שיתקנו דרכים, גשרים ומסילות ברזל. הגבול של הארמייה הרביעית ושל הארמייה הצרפתית השלישית היה מדרום לנזל, דרך אופרוי לסנט קוונטין. באזור הארמייה החמישית מבאפומה לצפון, היה צורך להתקדם לקדמת קו הינדנבורג בזמן כדי לנהל פעולות תומכות למתקפה של הארמייה השלישית, שתתקיים באראס בתחילת אפריל. כל טורי הפרשים, הרגלים, הארטילריה והמהנדסים התארגנו להתקדם בחזית כל דיוויזיה.
לאחר ה־18 במרץ הוטל על הארמייה החמישית לחפור באופן זמני מבנקור לבאפאום, אצ'י־לה־גרנד ואבליינזויל, והיחידות המתקדמות, שהיו גדולות די הצורך לעמוד בטורים ניידים, לחיזוקן של קבוצות החטיבה. כמה מן העמודים התקדמו באומץ, ואחרים נחפרו זמנית כאמצעי זהירות.
ההתקדמות הבריטית באזור הארמייה הרביעית הגיעה במהירות לסום בין ה־17 ל־20 במרץ, עם רדיפה מתמשכת של חיל החלוץ ושל הגוף הראשי הנע בין גבולות של התנגדות עד לנהר סום וקאנאל דו־נורד, מדרום־מזרחית לפרון, ואז עצר בזמן שבנו גשר בנהר אליו הם הגיעו, עם עדיפות של גשרים קלים עבור חיל הרגלים הראשון, וגשרים עבור עגלות וארטילרית שדה ולאחר מכן גשרים כבדים עבור כלי תחבורה וארטילריה כבדה. גשר על התעלה ליד פרון נבנה בליל 15 במרץ. חיל הרגלים של רויאל וורוויקס חצו באותו הערב ולאחר מכן הועברו על הנהר מעבר רפסודות.
לאחר הפסקה קצרה, עד 26 במרץ, כבש כוח וורד את רויזל בחברת חיל הרגלים, שתי טייסות פרשים ושתי מכוניות משוריינות; חיל הפרשים הקנדי לקח את אקואנקורט. הפרשים התקדמו שוב ב־27 במרץ ולקחו את וילרס פוקון, סולקורט וגוינקור. ניסיון למרדף מהיר יותר על ידי פרשים ורכבים צרפתיים ב־22 במרץ נכשל, כאשר הם נאלצו לחזור על תעלת קרוזאט על ידי התקפת נגד גרמנית, עם נפגעים רבים. ב־28 במרץ הועברה שורת ההתנגדות הבריטית לפנים לקו ז'רמן־קאולאנקורט־ברנס־מרקואקס־ליירמונט־נורלו־אקונקור־ברטינקורט, בעוד המאחזים של חיל־פרשים, רוכבי אופניים וכמה חי"ר נעצרו ברובם. בגבול הצבא עם הצרפתים החטיבה ה־32 שמרה על שתי חטיבות בתור ואחת במילואים. בכל חטיבה בקו היו שתי פלוגות חי"ר במאחזים שהוחזקו בידי מחלקות המגובות על ידי הגדודים שלהן והארטילריה הסמוכה מספיק כדי לכסות את המאחזים.
ב־1 באפריל היו הבריטים והצבא הצרפתי מוכנים לפעולה, נגד כפרי מאחזים שעדיין היו כבושים בידי הגרמנים ממערב לקו הינדנבורג. הארמייה הצרפתית השלישי התכוננה לתקוף בסנט קוונטין ב־10 באפריל, אשר עבורו החלה ההפצצה הראשונית ב־4 באפריל. הארמייה הבריטית הרביעית התכוננה לתמוך בהתקפה בארטילריה ובהתקפות חי"ר שכאלה, בעוד שתקשורת עודכנה. מידע מן המסמכים והאסירים שנתפסו חשף את הפרטים של מבצע אלבריך וכי מאחזים היו צריכים להיות מוחזקים זמן רב מהמתוכנן, כדי לאפשר לעבודה להמשיך בקו הינדנבורג שם הוא נבנה מחדש מדרום לקיאנט. למרות התנגדות גרמנית מוגברת נואוויל בורג'ונאל, רויאולקורט, סורל לה גרנד, היודיקור, סנפירים, דסרט ווד, ס. אמילי, ורמונד סור אומיגן, ונדלס, גנכורט, הרבכורט, פפה ופייזרס נלכדו בין 28 במרץ 1 אפריל. התקפות מכוונות נקבעו בתחילת אפריל כדי לקחת את הולנון ווד, סאווי, הולנון, סלנסי ופרנסיילי סלינסי. תקיפת־נגד גרמנית ב־3 באפריל על ידי קבוצת סער, להחזרת סוללת תותחים גרמנית מחולנון ווד, עלתה בקנה אחד עם ניסיון בריטי לעשות את אותו הדבר וכשלה. הארמייה הצרפתית השלישית כבשה את אפיין דה דאלון ב־3 באפריל, וב־4 באפריל כבשו הבריטים את מץ קוטור בסופת שלג. רונסוי, באסה בולון ולמפייר נתפסו לאחר קרב בית לבית, אך התקפה על לה ורגוייה נכשלה. הכפרים שעדיין הוחזקו בידי הגרמנים נמצאו במצב הגנה הרבה יותר טוב וסביבם הרבה יותר חוטי תיל.
תוצאות
הצלחתה של הנסיגה הגרמנית לקו הינדנבורג הוסברה ככישלון של בעלות הברית לצפות את הנסיגה ולא להיות מסוגלת ברצינות לעכב אותה. השקפה אחרת היא שהאנגלים־צרפתים לא רדפו אחרי אויב שבור, אלא צבא שעשה נסיגה מכוונת לאחר חודשים של הכנה, ששמרו על כוחות תמרון ותקיפה נגדית.
במקרה של נסיגה מאורגנת תיאר הייג מעקב זהיר על ידי יחידות מתקדמות, מול כוח עיקרי הנע מעת לעת מעמדת התגוננות לעמדת התגוננות, ומספק תמיד בסיס איתן שבו יוכלו היחידות המתקדמות לסגת. התנהגותם של הרדיפה האנגלו־צרפתי התאימה למודל זה. הגנרל פרנצ'ט ד'אספרי הציע התקפה נמהרת לניבל, שנדחתה לטובת חיזוק החזית הצרפתית הראשית באייזנה. ארטילריה כבדה בריטית הועברה צפונה מן הארמייה החמישית בינואר, מוכנה למתקפה באראס, והיא הוחלפה חלקית על ידי יחידות בלתי מנוסות מבריטניה. חטיבות של הארמייה הרביעית הועברו דרומה, כדי להשתלט על עמדות צרפתיות לשעבר.
ביץ' הגיע למסקנה כי עדויות של כוונות גרמניות נאספו על ידי סיורי אוויר, דיווחי ריגול ותחקירים של פליטים ושבויי מלחמה שנמלטו, אך אמצעי הטעיה גרמניים, גרמו למידע שנלקח מסיור אווירי לסירוגין במהלך מזג האוויר הלא טוב של החורף, נראים בלתי ניתנים לתיאור. בסוף דצמבר 1916 הובילו דיווחים של עדים לסיור אווירי בריטי וצרפתי ובאמצע ינואר 1917 הגיעו המודיעין הבריטי למסקנה שקו חדש נבנה מאראס עד לאון. בפברואר היה קו זה קרוב לסיומו, וב־25 בפברואר, הנסיגות המקומיות בחזית החמישית של החזית וחקירות האסירים, הובילו את האנגלו־צרפתים לחזות נסיגה גרמנית הדרגתית לקו החדש. כאשר הסיורים הבריטיים, שהבחינו במאחזים גרמניים, מצאו אותם פנויים, החלו בעלות־הברית להתקדם בזהירות, בהאטה עקב הרס גרמני של תשתיות התובלה ושל מצב התחבורה הגרוע שמאחורי הקווים שלהם, שנגרמו עקב קשיים הולכים וגדלים ברכבות. לגרמנים היה יתרון של חזרה על כבישים טובים להגנה מוכנה, מוגנת על ידי יחידות סף. הצבאות הגרמניים ביצעו נסיגה יעילה, אם כי ההרס שהתלווה למבצע אלבריך גרם לאי־משמעת ניכרת.
סיריל פולס, היסטוריון רשמי בריטי, מתח ביקורת על הצבא הבריטי ועל הכישלונות שהציג במהלך הנסיגה הגרמנית לקו הינדנבורג, שכתב כי הדיוויזיות היו "מבולבלות וחסרות ישע", עד שרכשו ניסיון בצורת הלוחמה החדשה. מפקד הדיוויזיה ה־8, האלוף ויליאם הנקר, כתב ב־2 באפריל, כי נדרשו שלושה שבועות לחטיבתו כדי להתמחות בטכניקות לוחמה פתוחה. הקשר בין מהנדסי החטיבה לבין הארטילריה היה גרוע, ויחידות מתקדמות לא ידעו את חשיבות הדיווח על מצב הכבישים.
פולס דחה את הטענות שהשיטות הבריטיות היו צפויות, וציין כי ההתקפות בוצעו עם שחר, צהריים, אחר הצהריים ובלילה. פצצות נורו לפני כמה מתקפות. ההתקפות נעשו בעקיפין. כמו כן התרחשו פעולות משולבות של חיל הרגלים, חיל הפרשים, רוכבי האופניים, המשוריינים והמטוסים.
מזג האוויר היה גם חמור במיוחד, עם שלג בתחילת אפריל, אשר לו היה פחות השפעה על הגרמנים. כוחות בעלות הברית במרדף סבלו מחשיפה לקור וממחסור באספקה, אך הגדילו את המורל בגלל, מצב בריאותי טוב יותר והם התאימו את עצמם ללחימה פתוחה. אך לארטילריה הבריטית היה בקרוב מחסור של 3,500 סוסים וכמה סוללות ארטילריה כבדות. אורכו של החזית המערבית צומצם ב־40 ק"מ, שדרשו 13 דיוויזיות גרמניות פחות. ההתקפה האביבית של בעלות־הברית נעצרה. פריצת הדרך הצרפתית העיקרית על אייזנה (המתקפה של ניבל), אילצה את הגרמנים לסגת לקו הינדנבורג קו הגנה מאחורי קו החזית הקיים על האיין. התקפות־נגד גרמניות נעשו יקרות יותר במהלך הקרב. לאחר ארבעה ימים נלקחו 20,000 אסירים בידי הצבאות הצרפתיים. 238,000 נהרגו או נפצעו קשות בצבאות הגרמניים מול החזית הצרפתית והבלגית בין אפריל ליולי. רוב האבדות הגרמניות נגרמו במהלך המתקפה של ניבל, והן היו גדולות יותר מכל התקפות של אנטנטה, לעומת 274,000 נפגעים צרפתים באותה תקופה.
הצבאות הצרפתיים איבדו 96,125 נפגעים עד 25 באפריל והוכו גם על ידי התמוטטות השירותים הרפואיים בחזית האיין. כ־60,000 נפגעים נותרו קרוב לשדה הקרב במשך מספר ימים; ההפסדים הגרמנים נאמדו בכ־83,000 באותה תקופה. גל המרידות פרץ בצבאות צרפתים, שבסופו של דבר השפיעו על 54 דיוויזיות. בין 16 באפריל ל־15 במאי המרידות היו מבודדות אך התפשטו, עם 46 תקריות שנרשמו ב־31 במאי. בין 1.6 ל־6 ביוני התגברה ההתנגדות האלימה, שישה אנשים נהרגו על ידי מורדים, שאיימו על הקרבנות של הצבאות הצרפתים, הסדר חזר לאט לאט בסוף יוני. האסטרטגיה הצרפתית של פריצת הדרך והמאבק המכריע נכשלה בצורה הרסנית ובשאר 1917, הצבאות הצרפתים נקטו באסטרטגיה של "ריפוי והגנה". קרבות מתמשכים ושיטתיים הוחלפו במתקפות מוגבלות ואחריהן איחוד. תוכנית התחמשות מסיבית החלה לייצר מטוסים, תותחים כבדים, טנקים וכימיקלים, שהיו מטרות דומות לתוכנית הינדנבורג.
החלקים של החזית המערבית, שם נבנו מחדש ההגנות הגרמניות על העקרונות החדשים, או שהתרחשו באופן טבעי מאפיינים דומים לעקרונות החדשים, כגון "צ'מין דה־דאם", עמדו מול ההתקפות הצרפתיות־בריטיות של מתקפת ניבל באפריל 1917, העלות בנפגעים הייתה גבוהה. שיעור האבדות הגרמניות בהתגוננות זו פחת, אם כי הדבר ניכר גם בשיעור ההפסד של התוקפים, שהיו מאורגנים בצורה טובה יותר ושיטות יעילות יותר, שהתאפשרו כתוצאה מהזרמת הציוד לחזית המערבית.
אבדות
הדיוק של נתונים סטטיסטיים על נפגעים במלחמה הגדולה הוא שנוי במחלוקת. נתוני הנפגעים הזמינים מתייחסים לסכומי החזית המערבית כפי שמוצג במשבר העולמי של וינסטון צ'רצ'יל ולא מתייחסים ישירות לנסיגה הגרמנית לקו הינדנבורג (ז או להפסדים אשר ייחשבו "בזבוז נורמלי", המתרחשים תוצאה של קיומו של החזית המערבית, ולא של פעולות צבאיות מסוימות. סך כל ההפסדים הבריטיים מינואר עד מרץ 1917 בצרפת היו כ־67,217, ההפסדים הצרפתיים היו 108,000 והפסדים גרמנים היו 65,381.
שבירת קו הינדנבורג
לקראת סוף המלחמה ב־1918 הצליחו כוחות מדינות ההסכמה לחדור ולשבור את קו הינדנבורג במהלך מתקפת מאה הימים בסוף ספטמבר 1918.
זה קרה בברוקלין
זה קרה בברוקלין (באנגלית: It Happened in Brooklyn; בהקרנתו הראשונה בארץ נקרא "הכול נשאר בברוקלין") הוא סרט מוזיקלי שיצא לאקרנים בשנת 1947, הסרט בוים בידי ריצ'רד וורף. הסרט שצולם בשחור-לבן מציג את אנדרה פרווין הצעיר מנגן בפסנתר, אך אינו נותן לו את הקרדיט על כך.
הוועדה המיוחדת לעובדים זרים
הוועדה המיוחדת לעובדים זרים היא ועדה בכנסת אשר הוקמה על מנת לבחון את סוגיית העובדים הזרים בישראל. הוועדה הוקמה לראשונה על פי החלטת הכנסת ה-14, בפברואר 1998, כוועדה מיוחדת לשנה אחת. תוקף כהונתה הוארך עד סוף כהונתה של הכנסת ה-14. עם תחילת עבודת הכנסת ה-15, הוקמה הוועדה שוב וזאת נוכח ממדי העסקת העובדים הזרים בישראל, והבעיות הנובעות ממחסור בכוח-אדם ובשל הסגר המתמשך על הרשות הפלסטינית. בנוסף גדלה מאוד תשומת הלב הציבורית לתופעה זו.
לאחר שפעלה במשך 6 כנסות, בכנסת העשרים הוחלט שלא להקים מחדש את הוועדה, ובמקומה הוקמה הוועדה המיוחדת ליישום הנגשת המידע הממשלתי ועקרונות שקיפותו לציבור. הוועדה הוקמה מחדש בכהונת הכנסת ה-24 והוחלט למנות ליו"ר הוועדה את חברת הכנסת, אבתיסאם מראענה.
הגדרת עובד זר
עובד זר או מהגר עבודה הוא אדם העובר למדינה אחרת, שאינו אזרח או תושב בה, על מנת למצוא פרנסה. לעיתים מדובר בהגירה שבסופה התאזרחות במדינה האחרת, ולעיתים זו הגירה למספר שנים מוגבל, לשם שיפור מצבו הכלכלי של העובד ושל משפחתו בארץ המוצא. בישראל הפכו העובדים הזרים לגורם משמעותי החל מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
מרבית המדינות במערב מספקות אשרות שהיה חוקיות וזמניות למספר מוגבל של מהגרי עבודה בהתאם לצורכיהן, על מנת למלא מחסור בכוח עבודה במגזרי תעסוקה אשר אינם אטרקטיביים עבור אזרחיה המקומיים, בעיקר בשל השכר הנמוך אך גם בשל רתיעה תרבותית מעבודות מסוימות. בנוסף לכך, אחוז ניכר מכלל מהגרי העבודה במרבית ערי המערב שוהים ועובדים בהן ללא אשרות חוקיות. מדינות שונות נוקטות בגישות שונות כלפי מהגרי העבודה חסרי אשרות חוקיות (המתועדים והבלתי-מתועדים) אשר חיים במרחב הריבוני שלהן: החל ממדיניות – מוצהרת בלבד או מעשית - של גירוש (למשל בספרד ובישראל), וכלה בשיתוף פעולה עם מהגרי העבודה, ארגוניהם ומנהיגיהם על מנת לשפר את תנאי חייהם כפי שנעשה בהולנד ובשוודיה.
אשרות חוקיות לעובדים זרים
עובד זר מוגדר בחוק עובדים זרים כ"עובד שאינו אזרח ישראל, או תושב בה". הגדרה זו מורכבת משני יסודות: היותו של האדם "זר", והיותו "עובד" – כלומר אדם המבצע עבודה כלשהי בישראל, להבדיל מאדם המבקר בארץ שלא למטרת עבודה. עובד זר זקוק להיתר עבודה ואשרת עבודה מתאימה המוטבעת בדרכונו. מדובר בשני סוגי אישורים, שההליכים לקבלתם הם ארוכים ומורכבים משמעותית מהליך להנפקת אשרת תייר. מבקר עסקי צפוי לגירוש מישראל אם ביצע עבודה כלשהי בישראל בלא שניתן היתר להעסקתו ובלא שהוא מחזיק באשרת עבודה מסוג ב-1, אף אם הוא נכנס לישראל באשרת תייר תקפה.
מדינת ישראל החלה להעניק אשרות שהייה ועבודה למהגרים זרים החל משנת 1989, על מנת שישמשו כוח עבודה משני שיחליף את העובדים הפלסטינים שעבדו לפני והפסיקו לעבוד עקב הסגרים שהוטלו באופן תכוף בעקבות האינתיפאדה. לאור מדיניות חדשה של הממשלה, בעקבות הסכמי אוסלו, הוחרפו ההגבלות על כניסתם של פלסטינים לתחומי הקו הירוק, ובמקומם החלו להגיע מהגרי עבודה מארצות שונות, בעיקר: רומניה, תאילנד, סין, מערב אפריקה, דרום אמריקה והפיליפינים. מהגרי עבודה אלו החלו להוות כוח עבודה עיקרי בבינוי, חקלאות, משק בית וסיעוד.
מספר אשרות שהייה והעסקה הניתנות למהגרי עבודה באופן רשמי על ידי המדינה משתנה משנה לשנה, בהתאם לצורכי המדינה. אשרות אלה תקפות לתקופה מוגבלת, והן ניתנו בהתאם לחוק הכניסה לישראל, התשי"ב-1952 וחוק שירות התעסוקה – סעיף 35א. על פי חוק הכניסה לישראל, שר הפנים הוא בעל הסמכות למתן אשרות כניסה ורישיונות שהייה לעובדים. על פי חוק שירות התעסוקה, עובדים זרים – כפי שמהגרי העבודה מוגדרים בחוק – מחויבים גם בהיתר מטעם שירות התעסוקה במשרד העבודה. על כן, ההיתרים ניתנו, עד להקמתה של מנהלת ההגירה, על ידי שתי ועדות בשירות התעסוקה אשר כללו נציגים של משרד הפנים, החקלאות, הבינוי והשיכון ותמ"ס וכן משקיף מטעם התאחדות הקבלנים והבונים, תנועת המושבים או התאחדות התעשיינים. תוקף ההיתרים כפוף לאישור של מינהל האוכלוסין במשרד הפנים והם ניתנים למעסיק ולא לעובד עצמו.
קשה לאמוד במדויק את מספר מהגרי העבודה בישראל, בעיקר מכיוון שלא כולם מתועדים ומאושרים כחוק. בשנת 1990 שהו בישראל כ-16,000 מהגרי עבודה כאשר 25% מהם לא חוקיים. בשנת 1996 מספרם נאמד בכ-65,000 מהגרי עבודה כאשר 45% מהם לא חוקיים. על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסוף שנת 2000 שהו בישראל 240,000 מהגרי עבודה. בסוף שנת 2001 שהו בישראל 240,000 (מתוכם 150,000 שהו יותר משנה), כאשר בסוף שנת 2002 הייתה שנת השיא: 250,000 מהגרי עבודה כאשר רובם לא חוקיים. בסוף שנת 2003 ניכרה מגמת ירידה ומספרם עומד על כ-189,000 (104,000 מתוכם לא חוקיים). על פי הנתונים שפרסם בנק ישראל, ברבעון השלישי של 2004 שהו בישראל כ-238 אלף. ההסבר לקפיצה במספר מהגרי עבודה ניתנת להסבר במתודולוגיה שונה מזו של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. בסוף שנת 2006 שהו בארץ 102,000 עובדים זרים חוקיים ו-84 אלף לא חוקיים. כך עולה מנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, עוד עולה מנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שבסוף שנת 2001 הגיע מספר הזרים הלא-חוקיים לשיא של 139 אלף, לאחר שבשנים 1995–2000 נכנסו למעלה מ-95% מהעובדים הזרים לישראל באמצעות אשרת תייר. עד שנת 2005 ירד מספרם של העובדים הלא-חוקיים ל-80 אלף, ואילו בשנת 2006 עלה מספרם ב-5% ל-84 אלף.
מהגרי עבודה בלתי מתועדים
אחוז ניכר מכלל מהגרי העבודה בישראל שוהים בה ללא היתרים. רובם נכנסו לארץ באשרת תייר, וממשיכים לשהות ולעבוד בה גם לאחר פקיעת תוקפה. כמו כן, קיימות גם קבוצות קטנות יותר של מהגרי עבודה שנשארו בארץ לצורך עבודה, גם לאחר שפג תוקף ההיתר החוקי שלהם. רק מיעוט קטן מקרב מהגרי העבודה בישראל הגיעו לארץ ללא כל אשרה (היתר עבודה או אשרת תייר), על ידי פריצת הגבולות. קשה להעריך את מספר מהגרי העבודה אשר שוהים בארץ ללא אשרות חוקיות, אך על פי ההערכות השונות, שהיו מעודכנות עד להקמת מנהלת ההגירה, שהו בישראל בין 60,000 ובין 200,000. חלקם הגדול של מהגרי העבודה אשר שהו בארץ ללא אשרה היו, ככל הנראה, אפריקאים.
חוק "עובדים זרים" משנת 1991 (תיקון בשנת 1995) מגדיר את הקנסות למעסיקים של 'עובדים זרים' ללא היתר, ואת צו גירושם של המהגרים עצמם. עד שנת 2002 מהגרים אלה אותרו על ידי המשטרה והמחלקה לאכיפת חוקי עבודה של משרד העבודה והרווחה, וצווי הגירוש הוצאו על ידי משרד הפנים. ב-23 ביולי 2002 הוגש לאישור הממשלה דו"ח מטעם 'הוועדה הבין-משרדית בנושא עובדים זרים' שהמליץ על הקמת רשות הגירה שתרכז את מתן אישורי הכניסה לעובדים, תיירים וסטודנטים. בין ההמלצות של הוועדה נאמר כי רצוי להקטין את מכסת האשרות החוקיות, וכן לגרש עד שנת 2005 מאה אלף מהגרי עבודה השוהים בישראל ללא אשרות. חודש לאחר מכן, הכריז ראש הממשלה אריאל שרון על יעד של גירוש 50,000 מהגרים בלתי-מתועדים עד סוף שנת 2003. לטובת המשימה הוקמה 'מנהלת ההגירה', והוקצה עבורה כוח מיוחד של 400 שוטרים ממשטרת ישראל, וכן תקציב של 200 מיליון שקל. מאז הקמת מנהלת ההגירה ב-2003 מספר מהגרי העבודה הבלתי-מתועדים פחת באופן משמעותי. עד נובמבר 2005 גורשו או עזבו מרצונם כ-145,000 מהגרים, על פי נתוני מנהלת ההגירה בסוף שנת 2006 שהו בארץ 102 אלף עובדים זרים חוקיים ו-84 אלף לא חוקיים. כך עולה מנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
מנהלת ההגירה
ב-18 באוגוסט 2002 הודיע ראש הממשלה אריאל שרון כי תוקם מנהלת ההגירה אשר תהווה בסיס להקמת רשות הגירה. המנהלת תאגד בתוכה שלושה גופים עיקריים העוסקים בנושא האכיפה של חוקי הכניסה והעסקה בישראל: משרד העבודה והרווחה, משרד הפנים ומשטרת ישראל. משימתה של המנהלת הוא צמצום מספר השוהים הבלתי חוקיים. משימת המנהלת תכוון מודיעין ותטפל בכל העבירות הפוגעות בעובד החוקי והלא חוקי בתחומים: הפלילים, בחוקי העבודה ובחוק הכניסה לישראל, וכן בעבירות חמורות כמרמה הונאה וזיוף.
מסיל"ה - מרכז סיוע לעובדים הזרים
בתל אביב-יפו חיים כ-30,000 עובדים זרים. בין העובדים הזרים לבין הממסד קיים יחס של חשדנות, הגורם להסתייגות של הקהילה הזרה מהממסד. העובדים הזרים מקבלים שירותי בריאות, רווחה וחינוך חלקיים בלבד וסובלים ממצוקה חברתית וכלכלית ומבעיות דיור קשות. רבים מילדי העובדים סובלים מעזובה, מהזנחה ומחסכים ארוכי טווח קשים, האופייניים לאוכלוסייה חלשה ומודרת. רובם של העובדים הזרים השתקעו בשכונות הדרומיות של העיר ושינו לחלוטין את המרקם החברתי והאורבני של אזורים שלמים.
לנוכח תמונת המצב הזו פועלת מסיל"ה מתוקף הנחות היסוד הבאות: עיריית תל אביב-יפו החליטה שלא לעמוד עוד מנגד ולאטום אוזניה בפני מצוקת העובדים הזרים והאוכלוסייה הוותיקה הבאה עמה במגע ולכן, ביולי 1999, הוחלט על הקמת מסיל"ה - מרכז סיוע ומידע לקהילה הזרה.
משרד התמ"ת
יחידת הסמך לעובדים זרים במשרד התעשייה המסחר והתעסוקה פועלת מכוח חוק עובדים זרים (העסקה שלא כדין והבטחת תנאים הוגנים) התשנ"א, 1991. היחידה עוסקת במתן היתרי העסקה למעבידים המבקשים להעסיק עובדים זרים ואחראית על אכיפת הוראות חוק עובדים זרים וחוקי העבודה השונים החלים על המעביד.<BR> היתרי העסקה ניתנים בהתאם למכסת ההקצאות לכל ענף, הנקבעות על ידי הממשלה ועל פי הקריטריונים שנקבעו לכל ענף וענף: סיעוד, בניין, תעשייה, שירותים ומלונאות.
האכיפה נעשית על ידי מפקחי האגף לאכיפת חוקי עבודה המבצעים ביקורות יזומות באתרי העבודה או על סמך תלונות המוגשות על ידי אזרחים באמצעות טלמסר ועל סמך תלונות העובדים הזרים.<BR> אם נמצא שבוצעה עבירה לכאורה מוטלים על המעביד קנסות מנהליים או מוגשות נגדו תביעות פליליות לבתי הדין לעבודה.
ועדת השרים בנושא עובדים זרים בישראל
הממשלה מסמיכה את ועדות השרים לעסוק ולהחליט בנושאים שונים, ובכך לייעל את עבודתה. החלטת ועדת שרים מקבלת תוקף של החלטת ממשלה אם כעבור שבועיים מיום הפצתה לשרים, לא בחר אף שר להגיש עליה ערר. הממשלה רשאית להקים ועדה בכל תחום שהיא מוצאת לנכון. עם זאת, ישנן מספר ועדות שקיומן מחויב על פי חוק. בכל ועדה חברים מספר שרים ואחד מהם מוגדר כיושב ראש הוועדה. סמכויותיו בישיבות דומות לאלו של ראש הממשלה בישיבות הממשלה והוא זה שקובע את מועד התכנסות הוועדה ואת הנושאים שעל סדר יומה.
ועדת השרים בנושא עובדים זרים בישראל פועלת מאז אוגוסט 1996 בהרכבים שונים, כששר התעשייה, המסחר והתעסוקה, שר העבודה והרווחה או שר הפנים עומד בראש הוועדה.
עבד עאבדי
עבד עאבדי (בערבית: عبد عابدي, נולד בפברואר 1942 בחיפה) הוא פסל וצייר ערבי ישראלי.
ביוגרפיה
עאבדי נולד בשכונת ואדי סאליב שבחיפה. דוד אמו הוא עבד אל-רחמן אל-חאג', שהיה ראש עיריית חיפה משנת 1920 ועד יוני 1927. במלחמת העצמאות עזבו אמו הוא ואחיותיו את העיר והפליגו מעכו ללבנון. תחילה התיישבו במחנה הפליטים מיה מיה שליד צידון בלבנון, ואחר כך במחנה הפליטים אל-ירמוכ שבדמשק. בשנת 1952 שב לישראל להתאחד עם אביו במסגרת איחוד משפחות.
בארץ הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ושם למד מאמני הריאליזם החברתי שהיו קשורים למפלגה. ב-1962 התקבל לאגודת הציירים והפסלים בחיפה, והיה לאמן הערבי הראשון שנמנה עם חברי האגודה. הוא קיבל מלגה ממק"י שבזכותה נסע בשנות ה-60 ללמוד באקדמיה לאמנות בדרזדן שבגרמניה במשך שבע שנים, שם עשה תואר שני, והתמחה בה בגרפיקה ובציורי קיר ובאמנות במרחב. בהונגריה פגש בסטודנטית הונגריה, ג'ודית, לה נישא. לזוג שלושה ילדים.
עם שובו מגרמניה בשנות השבעים החל לשמש כמאייר ומבקר אמנות בעיתונות הערבית בישראל, בין השאר ב-"אל אתיחאד" ו"אל-ג'אדיד". עאבדי אייר ספרים של מיטב הכותבים הערבים ישראל, בהם אנטון שמאס, סמיח אל קאסם, אמיל חביבי וסלמאן נאטור.
הוא התבלט כאמן דפוס במשך 20 שנה בעיקר בזכות רישומיו והדפסי האבן שבהם התמחה.
הוא לימד במכללה הערבית לחינוך בחיפה. הוא מפעיל סטודיו וגלריה לאמנות בשדרות הציונות, בשכונת ואדי ניסנאס שבחיפה המציגה את עבודותיו לצד תערוכות של אמנים או תלמידים שלו. כמו כן הוא מנהל את עמותת "ערבל" לקידום אמנות. בשלוש השנים האחרונות הוא אוצר שותף בפסטיבל החג של החגים המתקיים בוואדי ניסנאס.
עאבדי היה לערבי הראשון שהתקבל כחבר באגודת הציירים והפסלים והערבי הראשון שזכה בפרס שר המדע, התרבות והספורט לאמנות פלסטית לשנת 2008. כמו כן זכה בפרס הרמן שטרוק להדפס. עבד עאבדי הוענק תואר יקיר העיר חיפה על ידי ראש העיר יונה יהב ב-2010. עאבדי הוא גם אחד ממקבלי תואר "מגן הנגיד לסובלנות", שניתן לגופים ולאישים המסמלים את הסובלנות הבינעדתית בארץ.
שדרות סן ז'רמן
בולבאר סן-ז'רמן (בצרפתית: Boulevard Saint-Germain) היא שדרה מרכזית בגדה השמאלית של פריז, מדרום לנהר הסן. הרחוב, שאורכו 3,150 מטרים ורוחבו הממוצע הוא 30 מטרים, מתעקל בצורת קשת החל מאזור מכון העולם הערבי וגשר סולי במזרח (מול איל סן לואי), דרך אזור הרובע הלטיני ורובע סן ז'רמן דה פרה, ועד לגשר הקונקורד במערב (אשר מתחבר לכיכר הקונקורד שבגדה הימנית). בולבאר סן ז'רמן חוצה את הרבעים (arrondissements) החמישי, השישי והשביעי של העיר, ובמרכזו נחצה על ידי שדרות סן מישל, העוברות מכיוון צפון דרומה.
היסטוריה
מקור שמם של שדרות סן ז'רמן הוא במנזר הישן סן ז'רמן דה פרה, שניצב באזור בימי הביניים, וכיום נותרה ממנו רק כנסייתו. השדרות חוצות גם את אזור פובורג סן ז'רמן, המצוי בשטח שממערב למנזר, שהיה בעבר מחוץ לחומות פריז העתיקה (בצרפתית Faubourg, פַּרְבָר). בתי המידות של אזור פובורג סן ז'רמן זכו לאזכורים שונים ביצירתו הנודעת של מרסל פרוסט, "בעקבות הזמן האבוד".
במאה ה-17 הפך אזור סן-ז'רמן לרובע המרכזי והאופנתי ביותר בעיר, וסביבו נבנו בתי מידות של בני האצולה (בצרפתית: hôtels particuliers). שמו הטוב של האזור נותר על כנו עד המאה ה-19, כאשר שכונות הבורגנות הגבוהה שנבנו בגדה הימנית ערערו על מעמדו האריסטוקרטי הישן של הבולבאר, ושדרות סנט אונורה או שדרות שאנז אליזה הפכו למקום האופנתי והנחשב ביותר. החל משנות השלושים של המאה ה-20 נקשר שמם של השדרות לחיי הלילה של פריז, לבתי קפה ולאזור מגורי סטודנטים שלמדו במוסדות ההשכלה הגבוהה שברובע הלטיני. לאורך הרחוב ממוקמים כמה מבתי הקפה המפורסמים ביותר של העיר, בינם בולטים במיוחד קפה "קפה לה דה מאגו", "קפה דה פלור" ו"בראסרי ליפ" (brasserie Lipp), שיוצרים יחדיו את "משולש הזהב" מול כנסיית סן ז'רמן דה פרה. בין כותלי בתי הקפה נהגו להתארח אנשי רוח, ידוענים ומדינאים מפורסמים, ובהם צמחה והתנהלה התנועה האקזיסטנציאליסטית, בהנהגתם של ז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר.
סלילת השדרה הייתה אחד מהמפעלים בהם עסק באופן אישי הברון אוסמן, במסגרת תוכנית השיפוצים הגדולה שערך בעיר בתקופת הקיסרות השנייה. בעת סלילת השדרה נהרסו ובותקו מבנים ישנים רבים, בינם גם כמה מבתי המידות המפורסמים של רובע פובורג סן ז'רמן.
חלק מאירועי מאי 1968 התרחשו בשדרות סן ז'רמן, בעיקר מול הסורבון, שם הוקמו בריקדות.
טל שוחט
טל שוחט (נולדה ב-2 ביוני 1974) היא אמנית ישראלית, העוסקת בציור, צילום ווידאו. עבודותיה הוצגו בתערוכות במוזיאון ישראל, במוזיאון תל אביב ובמוזיאונים וגלריות נוספים בישראל ובעולם. חיה ועובדת בתל אביב.
עבודתה
שוחט היא בוגרת המדרשה לאמנות 1995 – 1999. בתחילת דרכה האמנותית עסקה שוחט בציור ובהמשך דרכה פנתה לצילום. שוחט יוצרת תצלומים מבוימים בהם הדמויות, המיקום, הצבעים, הרקע והקומפוזיציה מדומיינים, תיאטרליים ומומצאים. צילומיה מאופיינים בקפדנות רבה, בצבעוניות עשירה, בדיוק, דרמטיות באלגנטיות מאופקת, ועם זאת מביעים עולם פנימי, אישי, חושפני ונועז.
שוחט מציגה בעבודותיה את עמדותיה בנושאי זהות, נשיות, מזרחיות, בית, משפחה, קהילה וסביבה. צילומיה הדרמטיים מורכבים מדימויים ואובייקטים רוויי סימבוליות וניגודים, המאתגרים ומערערים את ההבחנה שבין הטבעי והמלאכותי ובין המציאותי והמומצא. בעבודותיה מערבבת שוחט בין מרחבים שונים ומנתקת מהם את תחושת הזמן והמקום, תוך תנועה בין האישי לקולקטיבי.
שוחט מעמידה, מעצבת ומביימת את מרחב הצילום, הדמויות והאובייקטים, בסצנות נועזות ואמיצות המאופיינות בערכים אסתטיים מוקפדים ושכלתניים. היא בוחרת בכלים טכניים וצורניים כדי להערים על היסודות הטבעיים של הדימוי ומציגה מערך של קודים מוסווים, של אסתטיקה ויופי הנוגעים בשקריות ומלאכותיות יתר. כל אלה חוזרים ומופיעים בעקביות, כדי להנכיח תפיסת מציאות מאולצת. האסתטיקה של שוחט היא אסתטיקה של הפרזה, של הגזמה, אקסטרווגנטיות ועודפות, השואבים מן המלנכוליה.
לצילומי העצים המזוהים אתה, פנתה שוחט לאחר שביימה וצילמה סידורי פרחים באגרטלים. דימוי העץ אשר חוזר בעבודותיה על רקע טפטים צבעוניים, מנותק מסביבתו האורגנית, חסר הקשר. תאורת הסטודיו בה היא משתמשת, יוצרת ערבוב בין פנים לחוץ, ומטשטשת את ההפרדה בין הסביבה הטבעית להוויה אחרת, בדויה וזרה. טל מוחקת את העומק, דוחפת את הדימויים קדימה ומבטלת את אשליית תלת הממד, העצים של שוחט מנותקים ומופקעים מהנוף המוכר והטבעי
שלולית
שלולית היא מקווה מים המכיל מים במשך עונת הגשמים.
טל שוחט
עבודתה
בדים שונים נפרשים כרקע לעצים, ואינם מאפשרים הטלת צל, והתאורה מאפשרת יצירת חדות מרבית של העץ בחלקיו הרחוקים והקרובים. טל הופכת את הדימוי הקנוני של העץ הטעון והפוליטי, המעורר אסוציאציות הקשורות לשלום ולמלחמות, לשייכות ולמקום, לדימוי פנטסטי. הוא אמנם צומח מן האדמה ברוב העבודות, ובכל זאת מנותק מן המציאות. טל מודעת ל"ניסיון מגלומני", כדבריה, לפעול בטבע הנשגב, שהכל כבר מצוי בו, לנכס אותו לעצמה ולהפוך אותו לתפאורה הפרטית שלה, אך זהו האתגר אליו היא נמשכת ואותו היא מציבה בפני עצמה.
שלולית
מקור מי השלולית הוא נגר עילי בעקבות ירידת גשמים באגן הניקוז הנקווה בשלוליות. לעיתים נוצרות השלוליות כתוצאה מעליית מפלס מי התהום בעקבות גשמים באגן הניקוז. התכונה המייחדת את השלולית משאר מקווי המים המתוקים היא ארעיותה של השלולית: היא מכילה מים במשך ימים או שבועות ספורים ולכל היותר חודשים אחדים, ומתייבשת עם התקרב או במהלך הקיץ. משך קיומה של השלולית תלוי בכמות מי הגשמים מצד אחד, ומצד שני בקצב חלחול המים לקרקע והתאדותם.
טל שוחט
עבודתה
בסדרת עבודות נוספת מביימת שוחט את עצמה ואת משפחתה בהעמדות ובתפאורות, כניצבים בסרטים בתוך המרחב הביתי ומחוצה לו. דרך המצלמה היא בוחנת את הסביבה, ואת עצמה. באופן טבעי היא החלה לצלם את הוריה, אשר התגלו לה כדוגמנים מודחקים, אשר התאהבו בצילום והתמסרו למצלמה באופן טוטלי, משמח ובלתי צפוי, כך אמרה במפגש עם תלמידי תיכון בבאר שבע. בקטלוג התערוכה "לפעמים קר בבוקר" (גלריה רוזנפלד, תל אביב) בתצלום משנת 1997, מציגה שוחט את משפחתה עצומת עיניים, מלבד עיניה שלה המישירות מבט למצלמה. כך מציגה את עצמה כמי שמביטה ומתבוננת, רואה הכל ומצלמת, באופן ממשי ומטאפורי כאחת. טל מביימת ומצלמת בני משפחה בהם את אמה, ובוחנת את יחסיהן בצילומים שונים. שוחט מביימת את אמה בשלל מצבים תוך העמדות נועזות, חידתיות ומרתקות, כשהאם לבושה בגד- ים, או בעירום בתחתונים שחורים בלבד, שדיה הגדולים במרכז הצילום, והיא מביטה בשוויון נפש בצופים ללא בושה או מבוכה.
בכתב העת מארב מתארת קציעה אלון את שוחט ועבודתה: תצלומיה של שוחט הקשורים בנשיות ובמזרחית, הם פועל יוצא של חקירה נוקבת, בלתי מתפשרת של נשיות מזרחית. טל צלמה את עצמה ואת ואימה שוכבות זו בהיפוך לזו על מזרן המכוסה שמיכה לבנה, הבת מחזיקה תפוח ירוק ומתבוננת בו, "חוה" צעירה ועכשווית המותירה את "חוה" הקודמת מאחור. זו סצנת פיתוי אפופת חידות כאשר האם ובתה שוכבות על מזרן המונח על רצפה קרה בחדר או במחסן, בתפאורה קשה, קרה, בתנאי דלות ומחסור.
שלולית
סוגים
בריכות סלע - אופייניות לאזורים הרריים. נוצרות מעל סלעים.
טל שוחט
עבודתה
עוד כותבת אלון "בצילומים אחרים מציגה שוחט נשים עירומות שוכבות על ספסל, פעם בחדר חשוף וקר ופעם תחת שטיח פרסי המעוטר עיטור מסתלסל הגולש אל גוף המצולמת. הנשים מוקפות בערבסקות, מוצבות על ספסל כבטקס זבח, ויופיין אוריינטלי. בעבודות אלה טל חוקרת את הסטריאוטיפים המלווים את המושג "אשה מזרחית". מצד אחד נבדק מוצג הסטריאוטיפ של הנשים המזרחית ה"פרחות", לא-משכילות, זמינות מינית, המבלות את זמנן בניקיונות ובבישולים אינסופיים במטבח. מן הצד האחר, מנהלת שוחט דיאלוג חזותי עם מסורת אוריינטליסטית, של תולדות האמנות: העירום המזרחי בבית המרחץ הטורקי, ודימויי הפילגש יקרת הגוף, האודליסק, הנושאת מטעני פיתוי ויופי. אל מולן צילמה שוחט את הגוף המכוסה של תלמידות הסמינר הדתי "בית יעקב", כהנגדה לעירום, לפתיינות האוריינטליסטית והדכאנית".
שלולית
סוגים
סוג הקרקעית של השלולית משפיע על מידת איבוד המים בחלחול ועל הרכב החומרים המומסים במים.
טל שוחט
עבודתה
במיצב הווידאו "ימים אחרים", כמו גם בעבודות נוספות העוסקות בהגירה, פליטות וארעיות, מתייחסת שוחט לטראומת העלייה המזרחית בשנות ה-50, ונוגעת בשאלות של זהות, זמן ומקום. עבודת הווידאו צולמה בין שרידי מעברת אגרובנק ומחנה צבא בריטי בחולות חדרה. הדמויות, שיצרה שוחט מתעתעות בצופה בתלבושותיהן השונות בעודן נעות כבתהלוכה פגאנית לרקע נוף בתולי, המופרע לפרקים על–ידי רעשי היומיום. תהלוכה זו מלֻווה במוזיקה מקורית, מכלי נגינה מן המזרח, מתערבת במרחב ויוצרת שאלות של זמן ומקום. עיסוקה החוזר של שוחט בהוריה, מגיב למנהגו של אביה, לביים את בני המשפחה בסצנות אידיליות–בדיוניות, שאותן תיעד במצלמת ה-8 מ"מ שלו.
שוחט, זוכת פרס שרת התרבות וספורט לשנת 2016, הציגה תערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה, ועבודותיה נמצאות באוספים מוזיאליים ופרטיים במוזיאונים בארץ ובעולם, בין השאר במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, במוזיאון לאמנות עכשווית בלוס אנג'לס, במוזיאון ג' ל' מגנס, ברקלי, קליפורניה, במוזיאון ישראל, באוסף דורון סבג, באוסף חברת ORS תל אביב, באוסף IDB ועוד.
שלולית
היווצרות
שלוליות נוצרות עם רדת הגשמים בכל מקום שבו מצויות בקרקע שקערוריות, טבעיות או מעשה ידי אדם. להיווצרותן יש כמה גורמים:
בעונת החורף יורדות כמויות גדולות של משקעים בפרק זמן קצר יחסית, ובמקומות רבים אין הקרקע מסוגלת עוד לקלוט את כמות המים הרבה ולפיכך ניקוות שלוליות במקומות הנמוכים. לאורך שפלת החוף בארץ מצויים ריכוזים של קרקע כבדה הקרויה נזאז. קרקע זו מונעת את חלחול מי הגשמים ותורמת אף היא להיקוות המים על פניה. כשפוסקים הגשמים והקיץ מגיע, מתייבשות השלוליות בהדרגה, בשל התאדות מימיהן וחלחולם.
היעלמות השלוליות
בעבר היו השלוליות נפוצות באזורי הארץ השונים, אך בעקבות ריבוי האוכלוסייה ופיתוח החקלאות והתעשייה בישראל נפגע בית גידול זה. הסיבות העיקריות לפגיעה הן, ניקוז ביצות, בנייה המואצת וזיהום הסביבה למשל על ידי ריסוס מקווי מים בחומרי הדברה כפתרון תברואתי לבעיית היתושים. מספר שלוליות החורף הולך ופוחת עד כדי סכנת הכחדה של נוף מים זה, על מאכלסיו הייחודיים. במידה ורוצים לשמור על השלוליות יש להכריז על הפיכת השלוליות העיקריות בארץ לשמורות טבע.
התנאים בשלולית
השלולית היא בית גידול זמני בעל תנאים מיוחדים:
התאמות לחיים בשלולית
השלולית היא בית גידול זמני וכאשר היא נוצרת, מופיעים היצורים בתוכה בצורה של התפרצות מהירה. בזמן קצר מתפתחת בשלולית ביומסה גדולה של יצורים, בעיקר אצות זעירות ובעלי חיים חסרי חוליות. חלק מהיצורים בלעדיים לבית גידול זה, ואחרים הם יצורים מזדמנים, החיים בדרך כלל במקווי מים קבועים.
השלוליות עשירות ביצורים רבים, שרובם בעלי כושר סבילות גבוה לשינויים בטמפרטורת המים, בכמות החמצן המומסת בהם ובחומציותם. כל אלה נתונים לתנודות רבות וקיצוניות במימיה הרדודים של השלולית. בשלוליות מתקיימים סרטנים ירודים, כגון דפניות, סרטני תריס וסרטני בוץ. כמו כן נפוצים במי השלולית זחלי יתושים, שפיריות ובריומנים, וכן זחלים ובוגרים של חיפושיות מים שונות. שלולית היא גם בית גידול לראשנים של דו-חיים כמו הצפרדעים, הקרפדות והטריטונים.
לבעלי החיים המאכלסים את השלולית יש התאמות מיוחדות להישרדות בעונת היובש ולהשלמת מחזור החיים בעונת הלחות הקצרה:
שלוליות בישראל
שלוליות החורף הן נופי מים אופייניים לאזור ארץ ישראל. באזורים של צפון הארץ ומרכזה, העשירים יחסית במשקעים, השלוליות רבות ומשך קיומן ארוך (עד שמונה חודשים בשנה). ככל שמדרימים מספרן פוחת ומשך קיומן מתקצר.
בריכות החורף הגדולות בישראל הן שריד לביצות הגדולות שהשתרעו באזור החוף בישראל.
מערכת הקואורדינטות המשוונית
מערכת הקואורדינטות המשוונית היא מערכת הקואורדינטות השמימית הנפוצה ביותר לשימוש באסטרונומיה.
המערכת משמשת לתיאור מיקום גופים על כיפת השמים הכדורית כפי שתיראה לצופה היפותטי שיעמוד במרכז כדור הארץ, במקומו (כלומר, כדור הארץ לא יסתיר לו את השמים). זאת בניגוד למערכת הקואורדינטות ההוריזונטאלית שמתארת את מיקום הגופים על כיפת השמים שנראית לצופה אנושי מסוים הממוקם על קרום כדור הארץ. כדי שהמערכת תתאר את מיקומם הממשי של גופים בחלל, נהוג להוסיף פרמטר שיציין את המרחק שלהם מכדור הארץ.
במערכת זו מצוינים על כיפת השמים קווי אורך ורוחב המקבילים לקווי האורך והרוחב של כדור הארץ. במונחים של מערכות קואורדינטות שמימיות ניתן שקו המשווה של המערכת הוא קו המשווה השמימי שנוצר מהיטלו של קו המשווה של כדור הארץ על כיפת השמים. קו האורך 0 של המערכת מונח על נקודת שוויון האביב ומזרחית לו ערכי קווי האורך מקבלים ערכים חיוביים.
בגלל נקיפת ציר כדור הארץ מתרחשת נדידת נקודת שוויון האביב, דבר שגורם לשינוי מתמיד בערכים הניתנים במערכת זו. לכן יש לציין יחד עם נתוני המיקום גם את הזמן בו הם נמדדו. זמן זה נקרא "תקופת היחוס".
הקואורדינטות
הקואורדינטות של מערכת זו הן קואורדינטות כדוריות, שמרכזן בכדור הארץ. אם נסמן, \vec{r} - וקטור העתק במערכת הקואורדנטית המשוונית, אז ערכי הקואורדינטות של \vec{r} יהיו:
יחידות מקובלות
היחידות בהן מקובל להשתמש כאשר מציינים מיקום במערכת הקואורדינטות המשוונית הן:
מאקליפטי למשווני
sin δ = sin ε sin λ cos β + cos ε sin β
cos α cos δ = cos λ cos β