cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליאו קופר
קורות חיים
בשנת 1981 יצא בהוצאת אוניברסיטת ייל ו"פינגווין" ספרו "ג'נוסייד: השימוש הפוליטי שלו במאה ה-20" (Genocide: Its Political Use in the 20th Century), אשר נחשבת לעבודתו המובילה, בה הוא מביא תיאור מחקרי של פשעי ג'נוסייד שהתרחשו במאה העשרים. עבודתו זכתה לשבחים רבים; הפרופסור מייקל בנטון כתב ב"The Times Literary Supplement" כי "לו היה פרס נובל לשלום לסוציולוגים, היה קופר מקבל אותו".
קופר היה מהמייסדים של המרכז לחקר השואה ורצח-עם בירושלים בשנת 1979.
היה נשוי להילדה קופר, סוציולוגית ואנתרופולוגית, ואב לג'ני קופר, עורכת דין המתמחה בזכויות אדם, ומארי קופר, פסלת. לזכרו הוקמה "קרן ליאו קופר".
עמיקם לוי
ביוגרפיה
לוי הוא בוגר בית צבי, בעברו למד משחק מול מצלמה אצל רות דייכס, ובהמשך עבר לימודי משחק באוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1982 השתתף לוי בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "מישל עזרא ספרא ובניו". בשנת 1990 השתתף בסרט הקולנוע "שורו".
בשנת 2012 שב לגלם בסדרה "עניין של זמן" המחודשת את דמותו של המורה מנשה גבאי. בשנת 2019 שיחק בסדרה "מתיר עגונות". בשנת 2020 שיחק בסדרות "נבסו" ו"חזרות".
סרקומה על שם יואינג
הגידול סווג על ידי ג'יימס יואינג בשנת 1920. השכיחות היא 1 למיליון בארצות הברית. הגידול שכיח יותר בקרב בנים (1.6 מקרים על כל 1 בקרב בנות), והוא מופיע בדרך כלל בילדות או במבוגרים צעירים, כשהשיא הוא בגילאי 10-20 והוא מהווה כ-2% מגידולי סרטן בקרב ילדים.
הגידול יכול להופיע בכל מקום בגוף, אך שכיח יותר באגן ובעצמות הגפיים הפרוקסימליות.
סימנים וסימפטומים
המיקום השכיח של סרקומה ע"ש יואינג הוא בעצמות הארוכות ובאגן, בייחוד באזורי פלטות הגדילה. הוא שכיח יותר בקרב גברים ביחס של 1.6:1, ובדרך כלל מופיע בשנות הילדות או הבגרות המוקדמת, כשהשיא הוא בגילאי 10-20. הדיאפיזה (גוף העצם) של הירך היא המקום הנפוץ ביותר, כשלאחריה הטיביה וההומרוס. גרורות מופיעות בקרב 30% מהחולים בעת האבחנה.
התסמין השכיח הוא כאב בעצמות. תיתכן נפיחות במקרה והגידול ממוקם באזור חיצוני יחסית. תסמינים נפוצים שכיחים הם חומים, אנמיה, לויקוציטוזיס, שקיעת דם מוחשת ותסמינים דלקתיים נפוצים אחרים.
אבנקית
אֶבֶנְקִית (Эвэды̄ турэ̄н) היא שפת האבנקים, והגדולה שבשפות הטונגוסיות הצפוניות, ומדברים בה כ־30,000 איש ברוסיה, בסין ובמונגוליה. ברוסיה מרוכזים 30,000 אבנקים בין יניסיי עד האי סחלין. בסין חיים רוב 34,000 האבנקים במונגוליה הפנימית ובשינג'יאנג, מהם 19,000 דוברי אבנקית (וכ־3,000 מדברים רק בה). במונגוליה חיים עוד כ־1,000 דוברים.
אוצר המלים שלה וצורני הנטייה שלה שונים מאוד מאלה של הטורקית ושל המונגולית, אליהן היא בדרך-כלל מקושרת. ההשפעה של הרוסית חזקה מאוד, מכיוון שמרבית דוברי האבנקית הם גם דוברי רוסית (75.2% דיברו גם רוסית ב־1979 ו־92.7% ב־2002).
לאבנקית שלושה ניבים עיקריים - הצפוני, הדרומי והמזרחי - וההבדלים ביניהם נרחבים למדי. ברוסיה האבנקית נכתבת בעזרת גרסת האלפבית הקירילי, ואילו בסין היא נכתבת תוך שימוש בכתב המונגולי.
הגיית השפה וכתיבתה
בסין נכתבת האבנקית בעזרת הכתב המונגולי. ברוסיה נכתבה האבנקית משנת 1931 בעזרת גרסת האלפבית הלטיני והחל משנת 1937 משמש לשם כך גרסת האלפבית הקירילי המבוססת על הכתב הרוסי.
האלפבית מבוסס הלטינית, רוסיה, 1931–1937:
האלפבית מבוסס הקירילית, רוסיה, 1937 ואילך:
הסכסוך הקפריסאי
הסכסוך הקפריסאי (ביוונית: Κυπριακό ζήτημα; בטורקית: Kıbrıs Sorunu), הידוע גם כסכסוך הטורקי-קפריסאי, הוא סכסוך רב שנים אשר החל כמאבק עדתי בין קפריסאים יוונים לבין קפריסאים מוסלמים ממוצא טורקי במהלך השלטון הבריטי והתפתח ללוחמה של ממש באמצע המאה העשרים. משנת 1955 ועד 1959 הכריזו הבריטים על מצב חירום באי בעקבות פעילות צבאית של המחתרת היוונית-נוצרית אאוקה מחד, ושל חמושים מוסלמים ממוצא טורקי בתמיכת טורקיה, מאידך; כמו כן הצטרפה למאבק האלים גם המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד הקומוניסטית (AKEL) כצד נוסף בעימות. הסכסוך שכוון בעיקר לקבלת עצמאות מבריטניה היה גם בעל אופי בין-עדתי עוצמתי, ואף שדוכא בהצלחה בידי כוחות בריטיים הביא לעצמאות קפריסין בשנת 1960.
בפועל נשמרת חלוקת קפריסין מאז 1974 - הרפובליקה הקפריסאית שולטת בחלק הדרומי של האי, ואילו הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין מכסה 37% משטח האי; חלק קטן מהאי מהווה מובלעת בשליטה בריטית צבאית. ה"המדינה הפדרטיבית הטורקית של צפון קפריסין" הוכרזה בצפון האי כבר משנת 1975, גם אז ללא הכרה אלא על ידי טורקיה. בשנת 1983 הכריזה צפון קפריסין על עצמאותה, והוכרה על ידי טורקיה ואזרבייג'ן. כמעט כל מדינות העולם והארגונים הבינלאומיים, בכלל זה האו"ם, רואים ברפובליקת קפריסין, שנשלטת היום בידי קפריסאים-יוונים, את הריבון החוקי בכל שטח האי קפריסין. טורקיה שמכירה ברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין תומכת בה כלכלית, דיפלומטית וצבאית, ואף עודדה אזרחים טורקים להתיישב בה. במקביל, טורקיה אינה מכירה באופן רשמי ברפובליקת קפריסין.
רקע
במהלך מלחמת העצמאות היוונית (1821-1832), העם היווני נאבק לקבלת עצמאות מהאימפריה העות'מאנית ששלטה אז ביוון. מספר יוונים-קפריסאים מרדו בשלטון, ובתגובה השליטים העות'מאניים ניסו לשמר את שליטתם על ידי שימוש באמצעים דרקוניים של דיכוי. 486 מורדים יווניים-קפריסאים הוצאו להורג ב -9 ביולי 1821, בעוון של קשירת קשר עם המורדים היוונים. ארבעה בישופים, ואזרחים בולטים רבים אחרים, נערפו בכיכר המרכזית של ניקוסיה, בעוד הארכיבישוף קיפריאנוס נתלה. פעולות אלו גרמו למשך התקופה הקצרה שלאחר מכן להתגברות הרצון הקפריסאי-יווני להפוך לחלק מיוון, הידוע בשם "אנוסיס" ("איחוד"). קפריסאים רבים דרשו שוב את סיפוח האי ליוון, לאחר שזו הפכה עצמאית ב-1830, אך קפריסין נותרה חלק מהאימפריה העות'מאנית.
השליטה העות'מאנית על קפריסין הסתיימה בשנת 1878, אז הועברה לידי בריטניה. העות'מאנים, שהובסו במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877-1878), ביקשו את תמיכתה של בריטניה בקונגרס ברלין. בתמורה הם חתמו איתה על הסכם סודי, שנודע לאחר מכן כחוזה קפריסין, שבו העבירה טורקיה את קפריסין לשליטה אדמיניסטרטיבית בריטית, למרות שהריבונות על האי עדיין הייתה בידי האימפריה. רק בתקופת מלחמת העולם הראשונה, לאחר שבריטניה הכריזה מלחמה כנגד האימפריה העות'מאנית, סופח האי חד צדדית בידי בריטניה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה, ועל פי הנחיות הסכם לוזאן, טורקיה ויתרה על כל תביעותיה בקפריסין, והכירה בשלטונה של בריטניה באי. תחת שלטון בריטי, האי החל ליהנות מתקופה של עליה בחופש הביטוי, מה שתרם עוד לפיתוח הרעיון היווני-קפריסאי של ה'אנוסיס'. בשנת 1925, בעקבות פירוקה של האימפריה העותמאנית, קפריסין הייתה למעשה מושבה בריטית.
מצב החירום בקפריסין (1955-59)
משנת 1955 עד 1959 הבריטים הכריזו על מצב חירום באי בעקבות פעילות צבאית של מחתרת יוונית נוצרית אאוקה (ארגון) (EOKA) במנהיגותו של גאורגיוס גריבס מחד ושל חמושים מוסלמים ממוצא טורקי בתמיכת טורקיה מאידך; כמו כן הצטרפה למאבק האלים גם המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד הקומוניסטית (AKEL) כצד נוסף בעימות. הסכסוך שכוון בעיקר לקבלת עצמאות מבריטניה היה גם בעל אופי בין-עדתי עוצמתי, ואף שדוכא בהצלחה בידי כוחות בריטיים הביא לעצמאות קפריסין בשנת 1960.
כריסטמאס הדמים (1963-64)
בשנת 1963 פרצו פרעות עדתיות אלימות בין קפריסאים יוונים לבין קפריסאים ממוצא טורקי ברחבי כל האי. הפרעות נמשכו חמישה ימים ב20-24 בדצמבר וגבו חיי אדם רבים. החל מ-23 בדצמבר הפרעות קיבלו אופי חמוש, עם השתתפות כוחות פרה-מיליטריים משני הצדדים - היווני קפריסאי והטורקי קפריסאי. בין ה-21 בדצמבר 1963 לאוגוסט 1964 נהרגו לפי אומדנים רשמיים 364 קפריסאים טורקים ו-174 קפריסאים יוונים. בנוסף, כ-25,000 קפריסאים טורקים גורשו וברחו מתוך 104 כפרים, ואילו 1,200 קפריסאים ממוצא ארמני נאלצו -500 קפריסאים יוונים נאלצו לעזוב בתיהם גם כן. סכסוכים פנימיים שהפכו ללחימה חמושה בין שתי הקהילות, גרמו, בשנת 1964, לשליחת כוחות או"ם לאי למטרת שמירה על השלום.
קרבות בטיליריה (1964)
לאחר חודשים של פרעות ברחבי קפריסין, באוגוסט 1964 חלה הידרדרות נוספת בין הצדדים. ב-6 באוגוסט כוחות ההגנה הלאומיים של קפריסין החלו מצור על אזור כוחינה (טיליריה) בצפון האי - מובלעת של קפריסאים מוסלמים עם נוכחות מיליציות פרו-טורקיות. לכוחות הצרים הצטרפו שתי אניות הצי הקפריסאי. טורקיה התערבה בלחימה ב-8 באוגוסט ושלחה את חיל הים ואת חיל האוויר שלה להפציץ את עמדות הצבא הקפריסאי ואת שתי ספינות הצי הקפריסאי, כאשר בסיום הקרב אחת הספינות הקפריסאיות הוטבעה ומטוס טורקי אחד הופל. בהמשך חיל האוויר הטורקי הפציץ גם את הכפרים של קפריסאים יוונים באזור. הלחימה פסקה ב-10 באוגוסט, כאשר בסיומה כוחות קפריסאים טורקים השתלטו על יותר ממחצית המובלעת, אך לא הצליחו לכבוש אותה במלואה.
עלייה במתיחות (1971-74)
ב-1971 שוב הקים גריבס כוח מעין צבאי קפריסאי-יווני אשר נטל לעצמו את השם EOKA-B, בתגובה לכך שנשיא קפריסין, הארכיבישוף מקאריוס השלישי, נטש, לדעתו של גריבס, את רעיון האיחוד עם יוון. הכוח שהוגדר כארגון טרור, הן על ידי טורקיה ובריטניה והן על ידי מקאריוס עצמו, נתמך בידי ממשלת הגנרלים היוונית. לאחר מותו של גריבס בינואר 1974 הגבירה החונטה הצבאית היוונית את שליטתה בארגון, ובעידודה, ב-15 ביולי 1974, תפס הארגון את השלטון במסגרת הפיכה צבאית. התגובה הטורקית לא איחרה להגיע, וממשלתו של בולנט אג'וויט הורתה לצבא הטורקי לפלוש אל האי.
פלישת טורקיה לקפריסין (1974)
הסכסוך הבין-עדתי בין קפריסאים יוונים לטורקים הגיע לשיא בשנת 1974, אז מנהיג הקפריסאים היוונים הצהיר על כוונתו להתאחד עם מדינת יוון, מה שהביא לתגובה טורקית צבאית חריפה שפלשה אל האי תחת תירוץ של הגנה על המיעוט המוסלמי, וכבשה את חציו הצפוני של האי קפריסין - מלחמה שהיו בה כאלפיים הרוגים.
הקמת קפריסין הצפונית (1975)
הסכסוך עלה מדרגה במורכבותו הפוליטית עם הקמת ישות פוליטית בידי קפריסאים טורקים בתמיכת טורקיה. ה"המדינה הפדרטיבית הטורקית של צפון קפריסין" הוקמה בצפון האי כבר משנת 1975, גם אז ללא הכרה אלא על ידי טורקיה. בשנת 1983, צפון קפריסין הצהירה עצמאות, וקיבלה הכרה מידי טורקיה ואזרבייג'ן.
תהליך השלום הקפריסאי
ניסיונות בינלאומיים ליישוב הסכסוך הקפריסאי החלו כבר בשנת 1964, עם שליחת כוחות או"ם לאי למטרת שמירה על השלום.
מאז הכיבוש הטורקי של 1974 נעשו ניסיונות רבים להגיע לאיחוד האי, חלוקת האי בהסדר או לפתרון קבע אחר, אך ללא הצלחה בתהליך שלום זה, שידע עליות ומורדות. שורה של שיחות שלום ותוכניות שלום נערכו במהלך השנים אך כולם נחלו כישלון:
חילופי אכלוסין
בתום המלחמה של 1974 האי למעשה חולק לשניים - החצי הדרומי בעל אכלוסיה נוצרית דוברת יוונית והחצי הצפוני, הכבוש בידי צבא טורקיה, עם אכלוסיה מוסלמית דוברת טורקית. כמעט כל המוסלמים נאלצו לעזוב את החצי הדרומי של האי, וכך גם כמעט כל הנוצרים שעזבו את החצי הצפוני, בתהליך של חילוף אכלוסיה. 200 אלף קפריסאים-יוונים שהתגוררו בצפון האי נמלטו או גורשו אל דרום האי, שעדיין נשלט בידי הממשלה הקפריסאית-יוונית, ובמקביל נמלטו או גורשו 60 אלף קפריסאים-טורקים לצפונו. ההפרדה בין הקהילות הפכה לכמעט מלאה, למעט שני כפרים הנמצאים בשטח המפורז בין חלקי האי.
בשנת 2010 קבעו שופטי בית הדין האירופי לזכויות אדם קבעו כי פליטים קפריסאים-יוונים לא יוכלו לשוב לבתיהם, ועליהם להסתפק בפיצוי שהוצע להם על ידי השלטון הטורקי.
עצמאות של קפריסאים טורקים
כמעט כל מדינות העולם והארגונים הבינלאומיים, בכלל זה האו"ם, רואים ברפובליקת קפריסין, שנשלטת היום בידי קפריסאים-יוונים, את הריבון החוקי בכל שטח האי קפריסין. טורקיה שמכירה ב"רפובליקה הטורקית של צפון קפריסין"' תומכת בה כלכלית, דיפלומטית וצבאית, ואף עודדה אזרחים טורקים להתיישב בה. במקביל, טורקיה אינה מכירה באופן רשמי ברפובליקת קפריסין.
אל-ג'דידה
אל-גַ'דִידִה (בערבית: الجديدة; בצרפתית: El Jadida) היא עיר נמל השוכנת על החוף האטלנטי של מרוקו, במחוז אל-ג'דידה. בעיר מתגוררים כ-144,440 איש (נכון ל-2004). העיר אינה בנויה בסגנון מורי, כמו שאר ערי האזור, אלא בסגנון פורטוגלי.
אל ג'דידה שנודעה בשם מזאגאן (פורטוגזית Mazagão) הוקמה בידי הפורטוגזים בשנת 1502. היא ננטשה בשנת 1769 ורבים מתושביה פונו לברזיל, שם בנו התיישבות חדשה בשם מזאגאן החדשה (כיום באמאפה). לאחר נסיגת הפורטוגזים, נכבשה העיר בידי הסולטאן מוחמד בן עבדאללה.
בשנת 2004 נרשמה העיר הפורטוגזית במזאגאן כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
כלכלת העיר מתתבססת בעיקר על ייצוא שעועית, שקדים, תירס, חומוס, צמר, עורות, שעווה וביצים. העיר מייבאת כותנה, סוכר, תה ואורז. נוכחותם של נמלים ומפעלים בקרבת העיר, גורמים לזיהום חופיה.
היסטוריה
הפורטוגזים התיישבו במזאגאן ב-1502, לאחר שהשתלטו על האזור ב-1486. בתחילה ניצב באתר מגדל יחיד שכונה אל-בריג'ה (el-Brija), ורק ב-1514, לאחר מספר שנים בהן התגוררו במבנים זמניים, החליטו הפורטוגזים להקים מצודה במקום. המצודה תוכננה בידי האחים פרנסישקו ודיוגו דה ארודה (de Arruda) שבנו ביצורים נוספים ברחבי מרוקו. ב-1541 ולאחר שהפורטוגזים איבדו את השליטה באגאדיר שבדרום הארץ, הורחבה המצודה, והעיר עברה תהליך מהיר של עיור. במקום הוקמו מספר מבני דת, ובסוף המאה ה-16 ניצבו בה ארבע כנסיות ומספר קפלות. ב-1769 עזבו הפורטוגזים את העיר שהייתה למעוזם האחרון במרוקו. לפי הסכם השלום שחתמו הפורטוגזים עם הסולטאן מוחמד בן עבדאללה, נאסר עליהם להוציא רכוש מהעיר. תחת זאת הם מיקשו את חומות העיר, ופוצצו אותן עם הגעת המרוקאים. הפיצוצים גרמו לאבדות כבדות ולהרס חלק מהביצורים, והעיר נותרה בשיממונה. היא נודעה בשם "ההרוסה" (al-Mahdouma) עד שהסולטאן מולאי עבד רחמאן הורה לקומם את הריסותיה ב-1832. חלקיה ההרוסים של החומה שוקמו, במקום הוקם מסגד, ושמה הפורטוגזי של העיר נאסר לשימוש. תחת זאת כונתה העיר בשם "אל-ג'דידה", היינו "החדשה".
על אף זאת, לא נפגע חופש הפולחן בעיר, הכנסיות נותרו על כנן, ויהודים שהגיעו לעיר הקימו בה בתי כנסת. במחצית השנייה של המאה ה-19 הגיעו לעיר סוחרים אירופים, מיסיונרים ושגרירים אשר העניקו לה ניחוח קוסמופוליטי. חלקם של היהודים בקרב מתיישבים אלה היה חשוב במיוחד. הם התיישבו ברחבי עיר המבוצרת והפכוה הלכה למעשה לרובע יהודי (מלאח). באותה עת נודעה העיר בפי הצרפתים בשם "לה דוביל מרוקן" (Le Deauville Marocain - "דוביל המרוקאית"), על שמה של עיר הקיט הצרפתית דוביל בנורמנדי שבצרפת. הצרפתים השיבו לעיר את השם "מזאגאן" בשנת 1912, והיא שבה והייתה ל"אל-ג'דידה" לאחר עצמאות מרוקו ב-1956. הקהילה היהודית בעיר שגשגה עד עליית יהודי מרוקו לישראל, למעט אירוע אחד של פרעות שהתרחש בפברואר 1955.
העיר ואתריה
בעת העתיקה נקראה העיר "רוסיביס", שם המכיל תחילית "רוס", שבאה מהמילה הפיניקית ללשון יבשה "ראש".
העיר שוכנת על חופה המזרחי של לשון יבשה הנשלחת אל האוקיינוס האטלנטי, כ-90 ק"מ דרומית-מערבית לקזבלנקה. המצודה שצורתה כשל כוכב שלו ארבעה קצוות, משתרעת לאורך 300 מטרים ורוחבה 250 מטרים. היא תוכננה באופן שיעניק מענה לארטילריה שהתפתחה בראשית המאה ה-16, וחומותיה בעובי של עשרה מטרים ובגובה ממוצע של שמונה מטרים. לאורך החומות עובר נתיב סיור ברוחב של שני מטרים. לעיר יש כיום ארבעה מגדלי שמירה בארבעה קצותיה - מגדל המלאך במזרח, מגדל סבסטיאן הקדוש בצפון, מגדל אנטוניוס הקדוש במערב ומגדל רוח הקודש בדרום. המגדל החמישי - מגדל המושל - ניצב בעבר בכניסה הראשית הקודמת של העיר בחומה הדרומי, אך הוא נהרס בפיצוץ ב-1769 ולא שוקם.
למצודה היו במקור שלושה שערים - "שער הים" קבוע בחומה המזרחית ופונה אל הנמל, "שער השור" בחומה הצפון-מערבית, והשער הראשי הקודם הנמצא בצידה הדרומי של העיר ופונה כיום לחפיר מים הצמוד לחומה הדרומית. בעבר היה שער זה נגיש באמצעות גשר הרמה. החפיר הקיף את העיר מכל צדדיה, רוחבו היה 20 מטרים, עומקו כשלושה מטרים, ומי ים מילאו אותו. בעת השלטון הצרפתי נסתם החפיר באדמה ובמרכזה של החומה המערבית נפתח שער חדש המשמש כיום כשער הכניסה העיקרי של העיר. בין שער זה לשער הים נמתח רחובה הראשי של העיר המבוצרת - רח' מוחמד אשמי בבאי (Rue Mohammed Achemi Babaï), ובעבר רואה דה קריירה (Rua da Carreira).
בתוך העיר מספר מבנים חשובים, וביניהם:
אופטר סטר רידר
אופטר סטר רידר (באנגלית: Optare StarRider) הוא מיניבוס מתוצרת יצרנית האוטובוסים הבריטית Optare, חברה בת של חברת ייצור הרכבים הכבדים ההודית Ashok Leyland , אשר יוצר בין השנים 1987–1994 בבריטניה.
דגם "אופטר סטר רידר" נבנה על פי פלטפורמת מרצדס בנץ מסוג "Mercedes-Benz T2 811D", כולל מנוע הדיזל שהורכב בדגמי אופטר סטר רידר שהיה מתוצרת מרצדס בנץ.
שיבא
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Journal of Peace Research
Journal of Peace Research הוא כתב עת אקדמי אשר מפרסם מאמרים וביקורות ספרים בנושאים של לימודי שלום, ניהול סכסוכים וביטחון בינלאומי. כתב העת נוסד בשנת 1964 על ידי יוהאן גלטונג ומאז שנת 1998 מתפרסם אחת לחודשיים. המערכת של כתב העת נמצאת במכון הבינלאומי לחקר השלום באוסלו והוא יוצא לאור בהוצאת SAGE Publications.
עורך כתב העת בשנים 1983–2010 היה הפרופסור נילס פטר גלדיטץ (Nils Petter Gleditsch); בשנים 2010–2017 היה זה הנריק אורדל (Henrik Urdal); ומאז שנת 2017 עורכו של כתב העת הוא גודרון אסטבי (Gudrun Østby).
הנרי פרסי (הוטספור)
סר הנרי פרסי, המכונה "הרתחן" (או "חם המזג") (באנגלית: Henry Percy, Sir Harry Hotspur ולעיתים Hotspur סתם; 20 במאי 1364 – 21 ביולי 1403), היה אביר הבירית, מראשי המרד של בית פרסי נגד הנרי הרביעי, מלך אנגליה. דמות ראשית במחזה "הנרי הרביעי, חלק ראשון", מאת ויליאם שייקספיר.
ביוגרפיה
בנו הבכור של הנרי פרסי, הרוזן הראשון מנורת'מברלנד. הוכתר כאביר על ידי אדוארד השלישי, מלך אנגליה יחד עם המלכים-לעתיד ריצ'רד השני והנרי הרביעי. ב-1384 או 1385 מונה למפקד-המגן של אזור הגבול המזרחי עם סקוטלנד (warden of the east march) והתלווה לריצ'רד השני במסע-מלחמה שניהל בסקוטלנד. עקב נחישותו ומהירותו בקרב כונה על ידי יריביו הסקוטים "Haatspore" כלומר חם-המזג או הרתחן. שנה לאחר מכן יצא בפקודת המלך לצרפת, על מנת לחזק את המשמר על קאלה והוביל התקפות על פיקרדי. בין אוגוסט לאוקטובר 1387 פיקד על כוח ימי שנועד לפרוץ את המצור על ברסט. כהוקרה על פעולות צבאיות אלו הוענק לו ב-1388 תואר אביר הבירית. באותה שנה יצא לדכא מרד סקוטי בראשות ג'יימס דאגלאס, נפל בשבי אך נפדה עד מהרה.
ביולי 1393 נשלח בשליחות דיפלומטית לממלכת קפריסין ולאחר מכן מונה למושל בורדו, סגנו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר מושל דוכסות אקיטן. ב-1395 שב לאנגליה ויצא עם המלך ריצ'רד למלחמה באירלנד. ב-1396 שב לקאלה.
על אף קרבתה לחוגי המלך, החליטה משפחת פרסי לתמוך בתביעתו לכתר של הנרי בולינגברוק ולפנות נגד ריצ'רד. עם שובו של בולינגברוק לאנגליה מגלותו בצרפת ב-1399 הצטרפו אליו הוטספור ואביו עם אנשיהם בדונקסטר וצעדו עמו ללונדון, על מנת להדיח את המלך מכסאו. בולינגברוק הוכתר כמלך הנרי הרביעי וגמל למשפחת פרסי בנדיבות. הוטספור עצמו מונה לשריף עליון (High Sheriff) של מחוז פלינטשייר, למעשה נציג הכתר בצפון-מזרח ויילס, זאת בנוסף לסמכויותיו בגבול מזרח סקוטלנד. בתפקידו נקרא לדכא את המרד הוולשי בהובלת אווין גלינדור. במרץ 1402 מינה אותו המלך ללוטננט של צפון ויילס על מנת לטפל במרד. בספטמבר אותה שנה נחלו הוא ואביו ניצחון הן על המורדים והן על הסקוטים שהצטרפו אליהם ושבו את מנהיגם, ארצ'יבלד דאגלאס.
המרד בהנרי הרביעי
על אף קרבתם למלך בראשית דרכו, תמיכתם בו לקראת הכתרתו והכיבודים שקיבלו בראשית מלכותו, מצאו עצמם בני פרסי במספר מחלוקות עם הכתר. הנרי לא שילם להם די, לדעתם, על משרת מגני הגבול הסקוטי; הוא חיזק ברית עם בית דנבאר הסקוטי, למורת רוחם ובפרט דרש שישוחררו השבויים הסקוטים שנשבו במהלך דיכוי המרד; המלך קידם את בנו, הנסיך הנרי והעניק לו סמכויות צבאיות בצפון ויילס, תוך דחיקתו של הוטספור מהפיקוד ולא הצליח (או לא ניסה מספיק) לפדות את אדמונד מורטימר, רוזן מורטימר ה-5, גיסו של הוטספור (אחי-אשתו) מהשבי הוולשי.
בקיץ 1403 הרימו בני פרסי את נס המרד ויצאו נגד המלך, אותו הגדירו כטירן. בראש המרד ניצבו תומאס פרסי, רוזן ווסטר, דודו של הוטספור ו"נסיך ויילס", אווין גלינדור. הוטספור החליט לצאת לקרב גלוי בשרוסברי עוד בטרם הגיע אביו עם צבאו מן הצפון. קרב שרוסברי התחולל ב-21 ביולי בין צבא המלך, שכלל כ-14,000 חיילים לצבא המורדים, שכלל 10,000. בפעם הראשונה בהיסטוריה ניצבו על אדמת אנגליה אלה מול אלה קשתים חמושים בקשת ארוכה. מספר האבדות היה גדול, ובהם הנרי פרסי (הוטספור) עצמו, אשר לפי חלק מהמקורות נפגע מחץ כאשר הרים את מגן-הפנים של קסדתו על מנת לסקור את שדה הקרב. בראותם שמנהיגם נפגע, נפוצו אנשיו המורדים וכוחות המלך ניצחו. שייקספיר הנציח את האגדה לפיה נוצח הוטספור כביכול בקרב יחיד דרמטי שהתחולל באמצע סערת המלחמה מול הנסיך הנרי (לימים המלך הנרי החמישי). שייקספיר גם הפך את שני הגברים לבני אותו גיל, אף שבמציאות היה הוטספור מבוגר מיורש העצר ב-23 שנים.
על מנת לשכנע את המון העם שהמרד תם ושהוטספור מת (בניגוד לשמועות עקשניות לפיהן נותר בחיים) ועל מנת להרתיע מפני מרידות נוספות, ציווה המלך לשלוח את ראשו של הוטספור ליורק, שם הוקע מעל אחד משערי העיר, בעוד שאר חלקי גופתו המבותרת נשלחו ללונדון, ניוקאסל, בריסטול וצ'סטר לפני שנשלחו לאלמנתו לקבורה. הוא נקבר לבסוף בקתדרלת יורק בנובמבר 1403.
משפחתו
הוטספור נישא לאליזבת' מורטימר, בתם של אדמונד מורטימר, הרוזן השלישי ממרץ' ואשתו פיליפה (שהייתה בתו של ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס, בנו השלישי של אדוארד השישי, מלך אנגליה). בנם, הנרי פרסי, הרוזן השני מנורת'מברלנד (1393–1455) נהרג במלחמות השושנים. בתם, אליזבת' (1395–1436), נישאה לג'ון קליפורד ולאחר מותו נישאה לראלף נוויל (אחת מצאצאיותיה הייתה ג'יין סימור, אשתו השלישית של הנרי השמיני).
אלמנתו נישאה שנית ב-1406 ללורד קמויס.
דמותו בתרבות
דמותו הונצחה כדמות ראשית במחזהו של ויליאם שייקספיר, "הנרי הרביעי, חלק ראשון", שהציב אותו מול יורש העצר, הנסיך האל, תוך שינוי הנתונים ההיסטוריים, הוטספור היה למעשה 23 שנים מבוגר מיורש העצר והוא לא נהרג מידיו בקרב.
שמו מונצח בשמו של מועדון הכדורגל טוטנהאם הוטספר.
הרולד מקמייקל
ביוגרפיה
סר הרולד מקמייקל נולד בשנת 1882 בדרבישייר שבבריטניה. לאחר שעמד בבחינות הכניסה לשירות המדינה החל בשירותו בסודאן האנגלו-מצרית. בהמשך שירת בחבל הנילוס הכחול, עד 1915. בשנה זו התמנה למפקח בכיר בפרוביניצית ח'רטום, ומשם התקדם במעלה הדרגות של שירות המדינה. ב-1933 נתמנה למושל טנגניקה (כיום החלק העיקרי של טנזניה).
בתחילת מרץ 1938 נתמנה מקמייקל למושל עליון על ארץ ישראל. היה זה בתקופת המרד הערבי הגדול ומתחילת כהונתו מקמייקל הסתובב תחת משמר כבד, במונחים של אותם ימים.
לאור עברו הקולוניאלי בסודאן, האמין מקמייקל כי עתיד בריטניה קשור בברית עם העולם הערבי. את העניין היהודי לא הכיר, והיהודים נראו לו כנטע זר ומפריע במזרח התיכון. בהשקפתו זו הפך מקמייקל להיות לנציב העליון העוין ביותר כלפי היישוב היהודי מבין הנציבים העליונים, במיוחד התבטא הדבר בפרשת הוצאתו להורג של שלמה בן-יוסף, כשלא נעתר לבקשות הסוכנות היהודית וזאב ז'בוטינסקי לחוס על חייו. בהשפעתו אישר מפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל את עונש המוות שהטיל עליו בית הדין הצבאי ובן יוסף הוצא להורג ב-9 ביוני 1938. תחת שלטונו רצח קצין המשטרה הבריטית ג'פרי מורטון את אברהם שטרן (יאיר), מפקד הלח"י, לאחר שנתגלה מקום מחבואו ב-12 בפברואר 1942, דבר שהיה בגדר הוצאה להורג ללא משפט.
בדצמבר 1941 הושמה בהסגר בנמל איסטנבול אוניית המעפילים "סטרומה". האונייה, ועליה 769 מעפילים, פליטים רומנים הנמלטים משואת יהודי רומניה, נשלחה אל חופי הים השחור, לאחר שבמשך עשרה שבועות נעשו מאמצים לאפשר את הגעתה אל הארץ, ועליית הפליטים שעליה, אך השלטונות הבריטים לא איפשרו כניסת העולים, אף אם יקוזז מספר העולים ממכסת הסרטיפיקטים. לאחר עשרה שבועות בהסגר, בפברואר 1942 נשלחה האונייה ללב ים. בהיותה בלב ים טובעה האונייה, כפי הנראה בטעות, על ידי צוללת רוסית, ו-768 מנוסעיה ירדו למצולות. בעקבות פרשה זו פרסמו המחתרות את הכרוז הבא, הנושא את תמונתו של מקמייקל, בנוסח כרוזי ה"מבוקש" שפורסמו באשר ללוחמי המחתרות עצמם: <CENTER> "רצח! סיר הארולד מק מייכל, הידוע כנציב העליון לפלסטינה (א"י),<BR>מבוקש עבור רצח 800 פליטים יהודים במימי הים השחור באוניה "סטרומה". </CENTER> ב-8 באוגוסט 1944 ניסו אנשי הלח"י להתנקש בחייו, אך נכשלו בכך. עשרה לוחמים בפיקודו של יהושע כהן ארבו לו על הכביש הראשי ביציאה מירושלים, בסיבוב חד ליד הכפר ליפתא, כשהם מוסווים למודדי כבישים. בהגיע מכוניתו של הנציב, ומלפניה ומאחוריה מכוניות משטרה ובהן שוטרים חמושים, זרקו אנשי הלח"י בקבוק מולוטוב לכביש, שיצר חומת אש שעצרה את השיירה, ופתחו לעברה באש מקלעים. נהגו של הנציב הצליח למלט את המכונית לשטח ראות מת מעבר לצלע ההר וחיי הנציב נצלו, אך אשתו נפצעה. לאחר ניסיון ההתנקשות, פורסמו גינויים מפי הוועד הלאומי והסוכנות היהודית זמן קצר לאחר מכן הוצב מקמייקל במלאיה (כיום מלזיה) ובשנת 1946 שירת שנה אחת במלטה. מקמייקל נפטר בקנט, בריטניה.
דוד בן-גוריון אמר עליו: על אף שנחשב בהיסטוריוגרפיה הציונית לאחד הנציבים העוינים ביותר ליישוב היהודי, ממצאים ארכיוניים שנמצאו בהמשך הראו שלקראת סוף כהונתו הוא מיתן את היחס כלפי היישוב היהודי ותמך בהקמה של מדינה יהודית בארץ ישראל בתוואי השטח של מישור החוף והעמקים הצפוניים. בנוסף לכך מדיניותו הפרו-ערבית נועדה לרצות את היסודות הערביים המתונים בארץ (האופוזיציה) בעוד שאת המופתי הגולה, אמין אל חוסייני, הוא תיעב והתנגד בכל תוקף להחזרתו לגבולות הארץ.
התזמורת הפילהרמונית הסלובקית
התזמורת הפילהרמונית הסלובקית (סלובקית: Slovenská filharmónia) היא התזמורת הסימפונית הראשונה במעלה בסלובקיה.
מר דידס
מר דידס הוא סרט קומדיה רומנטית בכיכובם של השחקנים אדם סנדלר ווינונה ריידר. הסרט הוא עיבוד מחדש לעלילת הסרט מר דידס הולך העירה מ-1936 בכיכובו של גרי קופר.
תקציר העלילה
לונגפולו דידס (אדם סנדלר) הוא צעיר כפרי תמים הזוכה בירושת ענק של 40 מיליארד דולר, המקנה לו שליטה על אימפריית תקשורת. בעקבות הירושה הוא נקלע לסבך של תככים ומזימות הנרקמות סביבו במטרה להשתלט על הונו החדש. בייב באנט (וינונה ריידר) היא עיתונאית עירונית מתוחכמת המתחזה לנערה כפרית על מנת לרכוש את אמונו של דידס ולכתוב רכילות עליו לעיתון. דידס מתאהב בבייב ונאלץ להתמודד עם המזימות סביבו על מנת להציל את ההון והעסקים שירש.
מיסטיקה
מיסטיקה היא תורת הנסתר - תחום החורג מהמדע ונוגע לכישוף ולחוויות רוחניות.
המילה מיסטיקה נגזרת מהמילה היוונית μυστικός, "מיסטיקוס", שמשמעותה סגירה או הסתרה. המיסטיקה קשורה לאופנים שונים של סגירה, שכן המיסטיקה עוסקת בדברים כמוסים העוברים בלחישה, וסגירת החושים, שכן עניינה של המיסטיקה הוא בדברים שאינם נתפסים בידי חמשת החושים האנושיים.
מיסטיקה ומדע
המיסטיקה מתרחקת מהמדע שהתעסקותו היא במדידה וכימות בעולם הפיזי. יש ולפעמים תאוריות מיסטיות מנבאות ניבויים גם לגבי תופעות שבעולם החומר, אך תקפותם של ניבויים אלו אינה עומדת בדרך כלל במבחן מדעי, ובמקרים שבהם הועמדו במבחן כזה, הם הופרכו או היו דו משמעיים.
מיסטיקה בדתות ואמונות
בדרך כלל אין משתמשים במונח "מיסטיקה" כדי לתאר אמונות דתיות נפוצות, אלא מסייגים אותו לשימוש רק בהתייחסות למרכיביהן הכמוסים והקשורים לחוויה הדתית הפנימית, להבדיל מגילוייה החיצוניים.
הקבלה ביהדות והסוּפיוּת באסלאם הן דוגמאות לזרמים מיסטיים שנוצרו בדתות ותיקות. לפי ההגדרה שלעיל, דתות המזרח קרובות מאוד למיסטיקה, וגם בנצרות קמו לה נציגים כמו אוגוסטינוס.
מיסטיקה במאה העשרים ואחת
לקראת סוף המאה העשרים ניכרה במדינות המערב פריחה ניכרת של העיסוק במיסטיקה לצורותיה השונות, והלכו והתרבו אלה הרואים במיסטיקה מדריך לחיים, כחלק מתרבות העידן החדש. מנגד עומדים רבים הרואים במיסטיקה סוג של אמונה תפלה. הרבה פילוסופיות חדשות מתעוררות להן עקב חיפושים שונים אחר משמעות החיים, נסיעות מרובות בעולם אשר מאופיין כיום ככפר גלובלי עוזרות למידע חווייתי והתנסותי בדתות ואמונות שונות אשר מתפתחות כל הזמן.
והאקן דאדריאן
והאקן נוראייר דאדריאן (בארמנית: Վահագն Նորայր Տատրյան; בעברית מופיע שמו לפעמים בכתיב ואחן דאדריאן; 26 במאי 1926 – 2 באוגוסט 2019) היה היסטוריון וסוציולוג ארמני-אמריקאי, יליד טורקיה, מומחה עולמי לרצח העם הארמני, פרופסור לסוציולוגיה ששימש כמנהל המחקר במכון זוריאן לחקר רצח העם הארמני.
ביוגרפיה
והאקן דאדריאן נולד בשנת 1926 באיסטנבול כבן לאקופ דאדריאן ולמיירני לבית טר-קרפטיאן (דר- -גרבדיאן). רבים מבני משפחתו נספו ברצח העם נגד הארמנים בימי מלחמת העולם הראשונה. הוא היגר בשנת 1947 לארצות הברית, בה התאזרח בשנת 1961. הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת הומבולדט בברלין, בהמשך עבר ללמוד היסטוריה באוניברסיטת וינה ומשפט בינלאומי באוניברסיטת ציריך. הוא סיים דוקטורט בסוציולוגיה באוניברסיטת שיקגו.
דאדריאן קיבל תואר דוקטור של כבוד מהאקדמיה למדעים של ארמניה, ובשנת 1998 הפך לחבר באקדמיה. הוא קיבל מנשיא ארמניה את מדליית חורנאצי, הפרס הגבוה ביותר בארמניה לחוקר תרבות.
בשנת 1991 הוא הודח מאוניברסיטת המדינה של ניו יורק בג'ינזאו (State University of New York at Geneseo) לאחר שסטודנטית התלוננה על שהטריד אותה מינית.
נפטר ב-2 באוגוסט 2019.
Щ
שְצַ'ה/שטה היא אות באלפבית הקירילי המייצגת ברוסית עיצור מכתשי-חכי, חוכך, אטום ארוך /ɕː/ (מעין ש מחונככת), ובעבר ייצגה את הצליל /ɕʨ/. באוקראינית היא מייצגת את הצליל /ʃʧ/ או את הצליל /ɕʨ/, ובבולגרית את הצליל /ʃt/.
צורת האות התבססה על האות הגלגוליתית שְטַה, ובתחילה הייתה ליגטורה של האותיות Ш ו־Т.
בבלשנות, התעתיק המקובלת של אות זו הוא šč, על יסוד הכתיב וההגייה המקוריים של האות (ולא כפי ההגייה הרוסית המקובלת כיום). התעתיק המקובל לעברית של האות הוא שצ', גם הוא על יסוד ההגייה המקורית. הדבר נכון גם לגבי אנגלית ולגבי גרמנית בהן מתעתקים את האות כ־Shch וכ־Schtsch (כלומר, Sch הנהגה כ־/ʃ/ ולאחריו tsch הנהגה כ־/ʧ/), בהתאמה.
אופן תיעתוק האות לגרמנית יצר את הבדיחה לפיה הצארית יקטרינה הגדולה, שהייתה ממוצא גרמני, הצליחה לבצע 8 טעויות כתיב במילה בת שתי אותיות - המרק הרוסי העממי שצ'י (רוסית: Щи), שמתועתק לגרמנית בעזרת 8 אותיות כ־Schtschi. בגרמניה המזרחית נהוג היה לתעתק את האות כ־Stsch בהתבסס על כך ש־s לפני t נהגית כ־/ʃ/ ולא כ־/s/ ממילא, ולכן אין צורך ב־Sch.
צום מיצים
צום מיצים או דיאטת מיצים היא סוג של דיאטה לניקוי רעלים (תהליך שמיוחסת לו הסגולה לטיהור הגוף מרעלים) שעל פיו יש לצרוך רק מיצי פירות וירקות בתקופת הצום.
בגלל הצורה הנוזלית, המזון מתעכל במהירות והתהליך דורש אנרגיה מועטה יחסית. לעיתים צום מיצים משווק יחד עם תוספי תזונה או במסגרת תרפיה רחבה יותר. למרות הפופולריות של השיטה, אין עדויות מדעיות לכך שצום מיצים משיג תוצאות כלשהן. לא בתחום הירידה במשקל, ולא למטרות רפואיות אחרות. בטווח הקצר, אמנם קיימת ירידה במשקל בשל ההגבלה הקלורית הקיצונית, אך עם החזרה לתזונה רגילה ישנה נטייה לעלייה במשקל.
סיבות לצום
התומכים בצום מיצים מאמינים כי הוא גורם להפחתת כמות האנרגיה הנדרשת לעיכול ולכן לגוף יש יותר אנרגיה לסלק רעלים. מכיוון שהרעלים נמצאים במגוון איברים שונים בגוף, דיאטות מיצים שונות מכוונות כלפי אזורים שונים בגוף. לדוגמה, רבים מהמטופלים בצום מיצים מאמינים כי ההימנעות מאוכל מוצק מאפשרת לגוף להשתקם ולרפא את עצמו מנזק ועייפות הנגרמים מהלחץ המתמיד של העיכול. לעומת זאת, צום של מים בלבד, יגרום לגוף לשרוף מאגרי סוכרים וגליקוגן ויסתפק בפחות אינסולין, דבר שייתן ללבלב מנוחה. צומות אחרים מכוונים כלפי הכבד, הכליות, מערכת השתן, כיס המרה, המוח, מערכת החיסון. עם זאת, אין ראיות מדעיות לאף אחת מטענות אלו.
שיטות
בגלל שמיץ טהור מכיל מעט מאוד סיבים, לעיתים נעשה שימוש בחוקן או חומר משתן טבעי כדי לגרום לסילוק יעיל של הפסולת מהמעיים. שיטה נוספת היא הוספת פסיליום למיץ. הפסיליום אינו נספג בגוף אבל סופח כמויות גדולות של מים, כך שהוא יוצר את הנפח הדרוש לפעילות מעיים תקינה.
סוגי מיצים
חלק מהפירות והירקות המשמשים למיצים הם:
תופעות לוואי
בביצוע צום מיצים יש להקפיד לשמור על איזון תקין של ויטמינים ושאר חומרי תזונה. אמנם, אין תופעות לוואי ידועות המיוחסות לצום מיצים אך יש מצבים רפואיים, כמו סוכרת, שעלולים להחמיר עקב שתיית מיצים מסוימים. כמות גדולה של מיצים מירקות ופירות חומציים במיוחד כגון עגבניות ופירות הדר עלולים להפר את רמת ה-PH בגוף.
ביקורת
בשל כמות נמוכה של נתרן ברוב הפירות והירקות, עלול להיווצר מצב של היפונטרמיה. היפונטרמיה גורמת לבחילות, הקאות, כאב ראש, בלבול, עייפות, אובדן תיאבון, חוסר מנוחה, חולשה בשרירים, התכווצויות, פרכוסים ובמקרים חמורים אף חוסר הכרה וכניסה למצב של תרדמת.
הממסד המדעי טוען כי אין כל הוכחה כי צום המיצים ודיאטות דה-טוקסיפיקציה אכן מצליחות להשפיע על רמת הרעלים בגוף. לדעתם, הטיפול אמנם בלתי מזיק אך לכן גם מהווה בזבוז משאבים ומוליך אנשים שולל. לטענתם, סביר להניח כי ההרגשה הטובה שלא פעם נלווית לצום המיצים מגיעה רק מההפסקה של צריכת חומרים מזיקים ומאפקט פלצבו ולא כתוצאה חיובית של המיצים. על פי ד"ר קתרין קולינס, דיאטנית ראשית בבית הספר לרפואה סנט ג'ורג' בלונדון, "מושג הדה-טוקסיפיקציה (de-tox) הוא המצאה שיווקית בלבד... הרעיון כי למפולת של ויטמינים, מינרלים וחומרים משתנים הנצרכים בתקופה של 2–7 ימים יכול להיות אפקט לטווח ארוך על הגוף, הוא גם כן מיתוס שיווקי".
ספרטק-ולדיקווקז
מועדון הכדורגל ספרטק-ולדיקווקז (ברוסית: Футбольный клуб Спартак-Владикавказ) היה מועדון כדורגל רוסי מקצועני מהעיר ולדיקווקז שבצפון אוסטיה.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה ביולי 2019 בתמיכת ממשלת צפון אוסטיה, כאלטרנטיבה לקבוצת אלניה ולדיקווקז והחלה להתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית, השלישית בחשיבותה בכדורגל הרוסי ובגביע הרוסי.
במאי 2020 פורסם כי הקבוצה תפורק לאחר שמאמנה הראשי פוטר, זאת בעקבות הכישלון בעונת 2019/2020 כשסיימה במקום האחרון באליפות דרום של ליגת הכדורגל המקצוענית ועובדת קיומו של מועדון מצליח יותר בעיר.
אזדרכת הודית
אזדרכת הודית (שם מדעי: Azadirachta indica; ידוע גם כעץ הנים) הוא עץ ממשפחת האזדרכתיים. מוצאו מהודו ובורמה, גדל באזורים טרופיים וטרופיים למחצה.
מאפיינים
זהו עץ מהיר צמיחה, המתנשא לגובה של 15-20 מטר, ולעיתים נדירות אף ל-35-40 מטרים. האזדרכת הוא ירוק עד, אם כי תחת תנאי עקה חמורה של מחסור במזון ומים) העץ עלול להשליך את רוב או כל העלווה. נוף העץ הוא רחב, הצמרת עגולה או סגלגלה, ומגיעה לקוטר של 15-20 מטרים.
גזע העץ הוא נמוך יחסית וישר, ויכול להגיע להיקף של 1.5-3.5 מטרים. קליפת העץ קשה, מחוספסת או סדוקה, צבעו לבן-אפרפר עד לחום-אדמדם. שכבת העץ שמתחת לקליפה היא לבנה-אפרפרה ומרכז העץ הוא אדום, אך כאשר הוא נחשף לאוויר הופך לחום-אדמדם.
העלים מנוצים באורך 20-40 סנטימטר. העלעלים בעלי צבע ירוק-ירוק כהה (שמספרם מגיע עד ל-31), הם באורך 3-8 ס"ב לערך. העלים העונתיים לרוב אינם נמצאים. עוקץ העלה הוא קצר; העלווה היא בצבע אדמדם-סגלגל. צורת העלים בוגרים היא פחות או יותר אסימטרית, ושוליהם משוננים פרט לבסיס אשר יהיה לרוב טריזי.
הפרחים (לבנים וריחניים) מאורגנים בין הענף לגזע בצורת אשכולות, המגיעים לאורך 25 ס"מ. הפריחה המסתעפת עד שלוש דרגות, נושאת 150-250 פרחים. הפרח מגיע לאורך של 5-6 מילימטרים, ו-8-11 מילימטרים ברוחב. העץ מצמיח במקביל פרחים מושלמים (הרמפרודיטים, נושאים איברים זכרים ונקביים) ופרחים זכריים (פריחה אנדרודיואיצית).
הפרי הוא חד גרעיני בצורת זית, אשר צורתו משתנה מסגלגל מוארך עד לעגלגל וכאשר הוא בשל, הוא מגיע ל-1.4-2.8x1.0-1.5 סנטימטרים. קליפת הפרי דקה, והציפה בעלת טעם מתוק-מר בצבע לבן-צהבהב ומרקמה סיבי. הציפה בעובי 0.3-0.5 סנטימטרים. הקליפה הפנימית לבנה וקשה ומכילה לרוב זרע יחיד אם כי לעיתים נדירות עד שלושה זרעים מוארכים בעלי קליפת זרע חומה, מהם ניתן להפיק את שמן הנים.
ויליבאלד פון לנגרמן אונד ארלנקאמף
גנרל ויליבאלד פון לנגרמן אונד ארלנקאמף (בגרמנית: Willibald von Langermann und Erlencamp; 29 במרץ 1890 – 3 באוקטובר 1942) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון לנגרמן נולד ב-29 במרץ 1890 בקרלסרוהה, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-5 (פרייהר פון מנטויפל). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר פון לנגרמן לרגימנט הדרגונים במילואים ה-7, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה. ב-25 בפברואר 1915 הועלה לדרגת אובר לויטננט, ובאוגוסט 1916 הוא מונה לקצין מטה בקורפוס המילואים ה-10. זמן קצר לאחר מכן הוא מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-22, וב-18 ביוני 1917 הועלה לדרגת ריטמייסטר. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון לנגרמן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1927 מונה פון לנגרמן למפקד פלוגה 1 ברגימנט הפרשים ה-13 (הפרוסי), ובסתיו 1930 מונה למדריך בבית הספר לפרשים בהנובר. ב-1 בנובמבר 1930 הועלה לדרגת מיור, וב-1 במאי 1934 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט. בקיץ 1935 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-4 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת אוברסט. ב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקח הכללי על יחידות הפרשים והיחידות הממונעות בOKH.
מלחמת העולם השנייה
ב-23 באוקטובר 1939 מונה פון לנגרמן למפקד הדיוויזיה ה-410 ששהתה בהמבורג, וב-1 במרץ 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-29 במאי 1940 במהלך המערכה על צרפת מונה פון לנגרמן למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-29, ולחם עימה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט, ובשלב השני כחלק מהקורפוס הממונע ה-39 במסגרת קבוצת הפאנצר גודריאן, ועל פעולותיו בקרבות הוא קיבל ב-15 באוגוסט 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-8 בספטמבר 1940 מונה פון לנגרמן למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-4, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה. במהלך הקרב על מוסקבה לחם פון לנגרמן עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וספג אבדות כבדות במהלך הקרב על טולה.
ב-7 בינואר 1942 מונה פון לנגרמן למפקד הקורפוס הממונע ה-24, שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה, וב-15 בינואר הועלה לדרגת גנרל לויטננט. ב-17 בפברואר 1942 קיבל פון לנגרמן תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון. ב-21 ביוני 1942 הוסב הקורפוס הממונע ה-24 לקורפוס פאנצר, והוכפף לארמיית הפאנצר הרביעית. במהלך מתקפת הקיץ הגרמנית לחם הקורפוס בקרב על וורונז', ולאחר מכן השתתף כחלק מהארמייה השישית בקרבות באזור סטלינגרד.
ב-3 באוקטובר 1942 נהרג פון לנגרמן בשעת סיור בחזית מרימון יד שהושלך לעברו.
רחל טלשיר
רחל טלשיר (נולדה ב-1957) היא סופרת ועתונאית ישראלית וכלת פרס פראט לשנת 2011.
ביוגרפיה
רחל טלשיר נולדה בשיכון דרום בבאר שבע, להורים ניצולי שואה. אריה, אביה, היה מזכיר מועצת פועלי באר שבע וקיזי לגט, אמה, הייתה עקרת בית ותופרת. לרחל שני אחים גדולים ממנה: אבי ועמוס טלשיר (סופר, שחקן ופרסומאי). רחל נקראה על שם סבתה שנספתה בשואה.
טלשיר גדלה באותה שכונה ובית בבאר שבע עד גיל 18. בילדותה הייתה כתבת צעירה ב"דבר לילדים". בצבא שירתה בתחילה בירחון "במחנה נח"ל" ואחר-כך בגלי צה"ל. בהיותה בת עשרים נפטרה אמהּ.
אחרי הצבא למדה טלשיר מדעי ההתנהגות לתואר ראשון, בתום הלימודים טיילה בעולם ועבדה במכירת סלמון ופוסטרים ובקטיף ברחבי אירופה. כששבה לישראל עבדה בעיתון "רחוב ראשי". אחר כך עברה לעיתון "הארץ", אותו עזבה ושבה אליו מספר פעמים. במהלך השנים עשתה תואר שני בספרות.
אהבה משחררת
קורותיה המדומיינים של אמא של טלשיר במלחמת העולם השנייה. הרומן מגולל את סיפורן של שלוש נערות כפריות – ליקי, בלה וגולדה - במחנות הריכוז ברחבי אירופה.
הבעל, המאהב והמלך
אסופת סיפורים שכתבה טלשיר מאז היותה בת 19. הדמויות בספורים לכודות כולן בין שני זמנים ובין שני סיפורים וכול אחת מהן מנסה לשזור בין עבר להווה, בין רצוי ומצוי, בין מציאות ודמיון.
פגישה בקצה הערב
ספורה של מירקה, אישה בת שמונים וחמש, שמתגוררת בקיבוץ בדרום הארץ ומחכה לאורח שזהותו אינה ידועה. לאורך הספר ותוך כדי הציפייה היא משחזרת את קורות חייה שמתחילים בלודז' בתחילת המאה העשרים ומסתיימים בקיבוץ בדרום הארץ בסופה.
הלה רופאייזן-שיפר
הֶלָה (בת שבע) רוּפְאייזֶן-שיפֶּר (Hella Rufeisen-Schuepper; 7 ביוני 1921 – 23 באפריל 2017) הייתה קשרית של הארגון היהודי הלוחם בגטו ורשה ובגטו קרקוב בתקופת מלחמת העולם השנייה, ואחת מבין ששת משיאי המשואות בטקס הדלקת שש המשואות הממלכתי ב"יד ושם" בשנת 2003. הייתה בין 25 לוחמי מרד גטו ורשה שהוענק להם בשנת 2011 אות הוקרה מטעם מדינת ישראל.
העידה במשפט אייכמן בירושלים, וכתבה את הספר האוטוביוגרפי "פרידה ממילא 18: סיפורה של קשרית".
ילדות ונעורים
נולדה בעיר קרקוב שבפולין, בתם של שמחה לבית רוזנברג ופנחס שיפר, שוחט וחזן. לאחר שהוריה נישאו, נסע אביה ללמוד בברלין. אמה נפטרה בגיל 35, לאחר לידת הילד החמישי, וילדיה התפזרו לבתי יתומים וישיבות.
שיפר בת העשר עברה לגור בבית סבתה. בבית הספר קיבלה חינוך פולני ולמדה גם מנהגים נוצריים ותפילות, שלימים עזרו לה בתפקידיה במחתרת. בנעוריה הצטרפה לארגון פ.וו.ק, ארגון פטריוטי פולני של נשים לאימון צבאי. גילויי אנטישמיות מצד המפקדות גרמו לה לעזוב את הארגון, והיא הצטרפה לתנועת הנוער החלוצית עקיבא. בעקבות התנגדות משפחתה לפעילותה בתנועה עזבה את ביתה בגיל 17.
תקופת מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסתה לברוח מזרחה, אך חזרה לקרקוב, בה המשיכו חברי התנועה את פעילותם החינוכית והתרבותית באופן חשאי. מספר פעמים הצליחה לסייע לבני משפחתה למצוא מקומות מסתור בכפרים סמוכים, והעבירה ציוד ומצרכים נדרשים לקרקוב. מראה החיצוני, שלא היה יהודי במובהק, סייע לה בכך. שינוי הזהות לא היה לה קל: "אני נוסעת כפולנייה וכאילו "זורקת מעצמי" את זהותי היהודית, את העול הקולקטיבי של עמי". בהמשך, הצטרפה לפלוגה של המחתרת בוורשה, ובמרץ 1941, עם הקמת הגטו בקרקוב, יצאה לגטו ורשה, כשהיא מצוידת בתעודה מזויפת. שם התחדשה פעילותו של קן תנועת עקיבא, שחבר לתנועות נוער חלוציות אחרות.
בתחילת ינואר 1943, במהלך משימת קישור מחוץ לגטו ורשה, נעצרה ונערך בה חיפוש בו הצליחה להשמיד ראיות ליהדותה, ולהיפטר מהכסף שהיה עליה להעביר. היא ברחה מבית המעצר, ובמרדף נפצעה ברגלה והוחזרה לגטו. שבוע לאחר פרוץ המרד נשלחה לבונקר הפיקוד ברחוב מילא 18. ב-8 במאי 1943 שלח אותה מפקד הארגון היהודי הלוחם, מרדכי אנילביץ, לצד הארי, במשימת קישור לסגנו יצחק צוקרמן בניסיון להקים קשר עם המחתרות הפולניות להשגת נשק לטובת המרד. לבסוף, קבוצה של תריסר לוחמים והיא בתוכם יצאו מהגטו דרך תעלות הביוב ונפלו למארב של המשטרה הפולנית. התנהל מרדף ובמהלכו הצליחה לברוח ולהעביר את המסר ליצחק צוקרמן. ב-11 במאי קיבלה עם חבריה את הידיעה על נפילתו של הבונקר במילא 18 ועל מות המורדים שם; ואז להרגשתה: "פתאום איבדו החיים כל טעם: לשם מה להמשיך להילחם? צעירים כה רבים נספו, מיליוני יהודים נרצחים בדרכים שונות, מורעלים בגז. המוות הוא המוצא הטוב והקל ביותר. שיבוא כבר המוות!".
עלייה לארץ ישראל
אחרי המלחמה שהתה במחנות עקורים אחדים בגרמניה, ואחר כך הגיעה למחנה פליטים בבלגיה בו ארגנה קבוצה של צעירים עולים במסגרת עלייה ב'. היא הגיעה לישראל בראש השנה בשנת 1945 והתיישבה בקיבוץ בית יהושע, בו חיו פעילי תנועת עקיבא. לימים סיפרה:
בבית יהושע הכירה את אריה רופאייזן (אחיו של האח דניאל) והם נישאו. בשנת 1949 עזבו את בית יהושע והיו מראשוני המושב בוסתן הגליל שם נולדו להם שלושה בנים. בשנת 1961 זומנה להעיד במשפטו של אדולף אייכמן בירושלים על פעולות התנועה במהלך המלחמה ועל תפקידה כקשרית. עדותה עוררה רושם רב, ובמאמר שכתבה שולמית אלוני בעקבות עדותה ציינה את התרשמותה מגבורתה, כי המשיכה את פועלה מתוך הכרה עמוקה לכך שהיא חלק מכלל שחייב להילחם על קיומו. לאורך השנים סיפרה את סיפורם של לוחמי מרד גטו ורשה ופעילות חברי תנועת עקיבא, העידה, הרצתה ויצאה למסעות לפולין.
בשנת 1990 ראה אור ספרה האוטוביוגרפי "פרידה ממילא 18: סיפורה של קשרית".
בשנת 2003 נמנתה עם ששת מדליקי המשואות בטקס הממלכתי ביד ושם.
בשנת 2007 הדליקה משואה במכון משואה בתל יצחק.
נפטרה בערב יום השואה ה'תשע"ז ב-23 באפריל 2017.
חיים פישל אפשטיין
הרב חיים פישל אפשטיין (ביידיש: עפשטיין; כ"א אייר תרל"ד, 1874 - כ' תמוז תש"ב, 1942) היה רב, פוסק, ומחבר תורני. כיהן כרבם של ליבוי, וסייני (שבפולין) והיה הרב הראשי של מדינת אסטוניה. מאוחר יותר היגר לארצות הברית וכיהן שם כרבן של כמה ערים, וחבר אגודת הרבנים. לאורך עשרות שנים פעל במסגרת התנועה הציונית. מחבר שו"ת תשובה שלמה. אחיינו הוא הרב שלמה דוד כהנא.
ביוגרפיה
נולד בעיר טבריג שבמחוז קובנה בליטא. אביו רבי דוד שלמה היה 'מלמד', מצאצאי הרב יחזקאל לנדא, הנודע ביהודה. רוב ילדותו למד תורה אצל אבי אביו - הרב צבי אפשטיין, ואבי-אימו הרב דוד שרשבסקי, דיין ומורה צדק בטבריג. בגיל 16 החל ללמוד בישיבת וולוז'ין, ראש הישיבה, הרב נפתלי צבי יהודה ברלין העריך את כישוריו וכינה אותו "הצעיר הגדול מטבריג". באותה שנה גם פרסם את ספרו הראשון - חינוך לנער. אפשטיין למד שם כשנתיים עד לסגירת הישיבה בידי השלטונות, אז חזר לעיר הולדתו, ונסמך לרבנות בידי הרב אלכסנדר משה לפידות והרב גרשון מנדל זיוו, רבה של טבריג.
לאחר קבלת הסמיכה החל ללמוד שפות ומדעים.
בשנת תרנ"ה (1895) נשא לאישה את ביתו של הרב ברוך נתנאל נייוידל, דיין בטבריג, ושנה לאחר חתונתו נסע ללמוד ב'כולל אברכים' בקובנה, שם למד באופן מעשי לקראת קבלת תפקיד רבני ראשון. אז נסמך להוראה בשנית בידי הרב משה דנישבסקי הרב שלמה כהן מווילנה ורבי שמעון דוד, רבה של שדליץ.
בשנת תרנ"ז (1897) התמנה לרבה של הרוזובה שבמחוז מינסק. תמיכתו בתנועת חובבי ציון ובתנועה הציונית הייתה למורת רוחם של גורמים אנטי-ציוניים, וקנאי אחד אף הלשין לשלטונות שהוא מורד ואינו נאמן לשלטון, דבר שהביא לחקירתו ולהחרמת ספריו. בשבתו שם נודע באזור כרב בקיא ודיין מומחה.
בשנת תרס"ז (1907) מונה לרבה של העיר סייני, בעודו בן 34 בלבד. בשנת 1913 מכן מונה כחבר אגודת הרבנים בפולין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ובתקופה שאחריה
בשנת תרע"ד (1914) פרסם את ספרו הראשון שו"ת תשובה שלמה. ספרו התאפיין בניתוח עמוק ויסודי של המקורות, ולא בפלפול ומשא מתן ארוך וסבוך, וזכה לשבחים. הפרסום עורר הדים, וקהילת 'מחזיקי הדת' בלונדון ביקשה ממנו לבוא לכהן כרבה. הוא נעתר להצעה, אבל פרוץ מלחמת העולם הראשונה וסגירת הגבולות מנעה מהתוכנית לצאת לפועל. במקומו מונה הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ברח לאסטוניה ומונה לרבה של העיר דורפאט, אליה התנקזו פליטי מלחמה רבים ממזרח אירופה. בתום המלחמה הוכרזה אסטוניה כמדינה עצמאית, והרב אפשטיין מונה לרבה הראשי ('הרב הכולל') של המדינה, והאוניברסיטה במדינה הכתירה אותו בתואר ד"ר.
בשנת תר"פ (1920) עלה הרב אברהם יצחק קוק לארץ ישראל ושוב נתבקש הרב אפשטיין על ידי קהילת 'מחזיקי הדת' בלונדון לבוא לכהן כרבה. הוא נעתר לבקשה, אולם בדרכו לשם עבר בעיר ליבוי שבפולין, שם הפצירו בו יושבי המקום לכהן כרבם והוא נעתר לבקשתם.
בשנת תרפ"א (1921) השתתף בכינוס אגודת ישראל וניסה להעביר החלטה שהאגודה תתמוך בתוכנית קרן היסוד, אולם רבנים ציוניים אחרים כדוגמת הרב מאיר שמחה מדווינסק נעדרו מן ההצבעה והאגודה החליטה להתנגד לתוכנית. הרב אפשטיין הודיע בעקבות כך שהוא לא מבטל את דעתו לדעת הרוב "היות שההחלטה נתקבלה ברוב קטן וגם זה בהשפעה בלתי הגונה מבחוץ, והיות וההחלט היא נגד מצוות יישוב ארץ ישראל, שלדעת הרבה פוסקים היא מצווה מן התורה גם בזמן הזה, לכן לא יבטלו רבני ה'מיעוט' את דעתם מפני דעת ה'רוב' וגם להבא ימשיכו בפעולותיהם לטובת 'קרן היסוד' ובנין הארץ".
באמריקה
בשנת תרפ"ג (1923) היגר לאמריקה, ומיד התקבל כרב ופוסק מרכזי. בשבתו שם התמודד עם בעיות חדשות רבות, ובהם מעמד החשמל בהלכה, הפריה חוץ גופית, גיור בני זוג של יהודים מתבוללים, ותשובותיו בנושאים אלו מקובצות בספרו תשובה שלמה חלק ב'. נשא ונתן עם הרב יוסף אליהו הנקין בנוגע למעמד ההלכתי של נישואים אזרחיים, ועמד על דעתו שאין להם תוקף הלכתי והם אינם מצריכים גט.
לאורך שנותיו ברבנות נשא דרשות רבות, אותן קיבץ ופרסם בספר 'מדרש החיים'.
עם הגיעו לאמריקה בשנת תרפ"ג מונה לרבה של העיר בייון שבניו ג'רזי. לאחר שנה בתפקיד קיבל משרה רבנית בקליבלנד. בשנת תרפ"ד המליץ הרב אברהם יצחק קוק ליהודי קהילות סנט לואיס למנותו לרבם, אולם בשלב זה הוא סירב להצעה. בשנת תרפ"ו מונה לרבה של "אגודת הקהילות" בסינסינטי, אותה עזב במהרה, לדבריו בשל "שנאה חסרת היגיון והפוליטיקה האגואיסטית", ובשל פגיעה בפרנסתם של השוחטים שנעשתה בקהילה וכן בשל פרצות חמורות בכשרות בעיר שנבצר ממנו לתקן. ובשנת תרפ"ח מונה לרב קהילת "בית שלום" שבברוקלין. בשנת תר"ץ פנו אליו קהילות סנט לואיס בשנית, ואז הוא נעתר לבקשתם. משלב זה כיהן במשך שתים עשרה שנים כאב"ד והרב הראשי בסנט לואיס, בתפקיד שאיגד תחתיו קהילות יהודיות רבות.
בשנותיו בארצות הברית לקח חלק בפעילות המזרחי בעיר פיטסבורג, וגם נעשה חבר ופעיל באגודת הרבנים.
בשנת 1930 חתם על כרוז הקורא לתרום לקרן היסוד ומעודד את פעילותו, לצד הרב חיים הירשנזון.
בשנת 1935 התארח אצלו ז'בוטינסקי לסעודת ליל שבת, ולפי התיאור של בנו, בנימין (ביניש) אפשטיין, בין השתים נוצרה קרבה מיוחדת.
בשנת תרצ"ז הוזמן על ידי הוועד הלאומי לעלות לארץ ולכהן כחבר מועצת הרבנות הראשית, אולם בהיותו שקוע בתפקידו הרבני בסנט לואיז הוא סירב להצעה.
בשנת תש"א הוציא לאור את הכרך השני של השו"ת שלו תשובה שלמה.
בשנת תש"ב נפטר במפתיע, בגיל 68. מודעה המבכה את פטירתו פורסמה על ידי אגודת הרבנים בכתב העת הפרדס, ובה נכתב "האסון הגדול אשר קרה לנו ולכל בית ישראל במות חברנו הגדול נודע ביהודה בשערים המצוינים בהלכה, הרב הגאון הגדול פאר ישורון כו' כש"ת מו"ה חיים פישל עפשטיין". גם הרב יקותיאל יהודה גרינוולד העריך אותו, וכינה אותו תדיר "הגאון האדיר ר' חיים פישל אפשטיין שליט"א" והרבה לדון בפסקיו ההלכתיים. הרב אהרון קוטלר העריך אותו, וסופר בשמו שאמר "תדע לך שאם הייתה שאלה חמורה בהלכה באירופא, שהייתה נוגעת גם למדינת אמריקא, היינו שולחים השאלה להגאון ר' חיים פישל עפשטיין זצ"ל, הגאב"ד דסט' לואיס".
הנצחה
לאחר מותו, בשנת תש"ג הקימו יהודי סנט לואיס לזכרו את ישיבת רבי חיים פישל אפשטיין, מוסד בסגנון דתי לאומי, שבו מתחנכים מאות תלמידים ותלמידות.
Sight & Sound
Sight & Sound (בתרגום מילולי מאנגלית לעברית: מראה וקול) הוא ירחון קולנוע בריטי שיוצא לאור על ידי מכון הסרטים הבריטי (ה-BFI). אחד מסימני ההיכר של המגזין הוא משאל שנערך אחת לעשור בקרב מבקרי קולנוע, מפיצי סרטים וחוקרי קולנוע לדירוג הסרטים הטובים ביותר בתולדות הקולנוע.
היסטוריה
המגזין יצא לראשונה בשנת 1932 כעלון חדשות מטעם "המכון הבריטי לחינוך מבוגרים" (BIAE). במסגרת עלון זה קודמה היוזמה להקמת מכון הסרטים הבריטי שנוסד ב-1933. כעבור שנה וחצי נמסרה מלאכת הוצאתו לאור למכון הסרטים הבריטי, שמפרסם אותו מאז ואילך.
Sight & Sound פורסם אחת לרבעון עד לראשית שנות ה-90, מלבד בתחילת שנות ה-50 אז יצא כירחון. ב-1991 אוחד המגזין עם ה-Monthly Film Bulletin, פרסום נוסף של המכון, והחל לצאת אחת לחודש. המגזין נערך בידי גאווין לאמברט בשנים 1949–1955 ובידי פנלופי האוסטון בשנים 1956–1990. לאחר איחודם של העיתונים עבר לערוך אותו פיליפ דוד, ומ-1997 עורך אותו ניק ג'יימס.
כתב העת מכיל סקירה של הנעשה בעולם הקולנוע ומאמרים תאורטיים בתחום. בהמשך לנעשה ב-Monthly Film Bulletin נסקרים הסרטים שיצאו בבריטניה באותו חודש, ובהם גם סרטים שיצאו בתפוצה מוגבלת וסרטים אמנותיים. הסקירה כוללת רשימת שחקנים מלאה ורשימת הקרדיטים לצוות ההפקה.
רשימת הסרטים הטובים ביותר בתולדות הקולנוע
אחת לעשור החל מ-1952 עורך המגזין משאל בקרב מבקרי קולנוע, מפיצי סרטים וחוקרי קולנוע לצורך הרכבת רשימת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים. הרשימה נחשבת לאחת מרשימות הסרטים החשובות מסוגה. בהתייחסו למשאל תיאר אותו מבקר הסרטים רוג'ר איברט כ"ללא כל עוררין המכובד ביותר מבין משאלי הסרטים הגדולים – היחיד שרוב אנשי תעשיית הקולנוע הרציניים מתייחסים אליו ברצינות". כל נשאל מציין את עשרת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים בעיניו (אין חשיבות לסדר), והדירוג הכולל מתבצע על פי מספר הקולות שקיבל כל סרט. משנת 1992 נערך במקביל משאל זהה בקרב במאי קולנוע מרחבי העולם.
אף על פי שחלו לאורך השנים שינויים מועטים בעשיריה הראשונה, רשימת הסרטים שהוזכרו על ידי לפחות נשאל אחד היא מגוונת למדי. כך למשל במשאל שנערך בשנת 2012 צוינו 2045 סרטים שונים על ידי 846 נשאלים.
הזוכה הראשון בתואר הסרט הטוב ביותר בכל הזמנים היה גונבי האופניים של הבמאי האיטלקי ויטוריו דה סיקה. בחמשת המשאלים העוקבים (1962–2002) זכה בתואר האזרח קיין של אורסון ולס, ובמשאל האחרון שנערך ב-2012 החליף אותו הסרט ורטיגו של אלפרד היצ'קוק. הסרט היחיד שהופיע בכל אחד משבעת המשאלים שנערכו עד 2012 הוא חוקי המשחק של ז'אן רנואר.
{|width="100%" align="center"|
1962
{|width="100%" align="center"|
פסטיבל הקולנוע בקאן
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בקאן (בצרפתית: le Festival international du film de Cannes) או פסטיבל קאן (le Festival de Cannes) הוא פסטיבל קולנוע יוקרתי שנערך בעיר הנופש קאן שבדרום צרפת. הפסטיבל, הסגור לקהל הרחב, מקבל תשומת לב גדולה מהתקשורת, ועקב כך פוקדים אותו כוכבי קולנוע רבים. מפיקים רבים משיקים בו את סרטיהם החדשים, ומנסים למכור אותם למפיצים מכל העולם.