cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אתנוגרפיה פמיניסטית
התפתחות היסטורית של אתנוגרפיה פמיניסטית
המחקר האתנוגרפי הפמיניסטי החל להתפתח בתקופת הגל השני של הפמיניזם בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, כתחום חדש באנתרופולוגיה, כביקורת על הדרת נשים משדה המחקר בדיסציפלינה או הצגתן בדרכים רדוקציוניות. האתנוגרפיה הפמיניסטית היא חלק מהאתגר שמציב הפמיניזם למחקר הפוזיטיביסטי המבוסס על הגדרות לוגיות, אובייקטיביות, וקריטריונים מוגדרים מראש למדידה. הפמיניסטיות דגלו בניתוח מחקרי מפורט, גמיש וסובייקטיבי כמתאים לייצוג חוויות חיים של נשים בחברה פטריארכאלית. בימיה הראשונים, האתנוגרפיה הפמיניסטית התמקדה בנשים – התבצעה על ידי נשים, למענן ואודותיהן. היא עסקה במתן קול לנשים המודרות לשוליים שחוויות חייהן הוצגו והובנו לעיתים נדירות. האתנוגרפיות הפמיניסטיות באקדמיה ראו עצמן כמעניקות קול למושתקות. הן העלו ספקות לגבי הנחות מקובלות במדעי החברה ביחס לגברים ונשים, נשיות וגבריות. הן טענו שמדובר בהבניה חברתית. תפקיד האתנוגרפיה היה לגלות איך ההבניה נוצרה בהקשרים חברתיים שונים, ומתוך גישה ביקורתית לדרכי הבנית זהויות מגדריות ויחסים בין מגדריים.
עם התפתחות לימודי גבריות בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, המחקר האתנוגרפי הפמיניסטי עסק גם בגברים ובגבריות. במקרים רבים העיסוק בנושא זה היה בהקשר של יחסי כוח והבנתם באמצעות מחקר על בעלי הכוח. עם התפתחות הגישה הפוסט מודרנית, הוטלו ספקות לגבי ההנחות הקודמות לכיוון של נרטיב של דקונסטרוקציה וייצוג. הגישה השתנתה מחתירה לחשיפת החוויות האותנטיות המגדריות כפי שהובנו באופן חומרי וכלכלי בחברה, לגישה השמה דגש על השונות, הייצוג והתחום הסימבולי.
האתנוגרפיה הפמיניסטית ספגה ביקורת בשנות ה-80 בעיקר מנשים שחורות שטענו שנשים לבנות לא יכולות לייצג קולות מושתקים של נשים שחורות ללא הנחות גזעניות. הטלת ספק נוספת הובעה על ידי הסוציולוגית ג'ודית סטייסי במאמרה ב-1988 בו ערערה על אפשרות קיומה של אתנוגרפיה פמיניסטית. היא טענה ששיתוף וחברות בין חוקרים ומשתתפים במחקר עלולים להגביר את הנזק הנחווה על ידי משתתפי המחקר החושפים את חייהם בפני החוקר, יותר מאשר במחקרים המבוססים פחות על יחסים. הנחקרים עשויים לחשוף מידע אישי שיצטערו בהמשך על חשיפתו. החוקר שולט בדרך בה הדברים יוצגו. המשתתפים עלולים לחוש מנוצלים, נבגדים ונזנחים, כאשר החוקר מסיים את מחקרו ומתנתק מהם.
חוקרים גברים פוסטמודרניים גם העלו ספקות לגבי ההנחות האתנוגרפיות בשנות ה-80 וטענו שאתנוגרפיה בכלל היא תמיד הבניה. המסמכים והטקסטים הכתובים על ידי האתנוגרף מעצבים את המציאות יותר מאשר מציגים את העולם החברתי. החוקר בוחר איך להתבונן בסביבה החברתית ואיך לכתוב את הדו"ח האתנוגרפי. לטענתם, כתיבה אתנוגרפית לא יכולה לטעון לחשיפת האמת, לכן מבחינה אתית רצוי שתהיה מרובת קולות- משמיעה קולות רבים, ונמנעת מניסיונות לאחד ביניהם בהסברים. ביקורת פוסט מודרנית מסוג זה משרתת סגנונות חדשניים של כתיבה, כולל שירה, צילום, יומנים ומכתבים, המתנזרים מכתיבה ליניארית. ביקורת האתנוגרפיה הפמיניסטית הקדימה את הביקורת הפוסט מודרנית, ויש ביניהן דמיון בדרישות האתיות ובדרישות לרפלקסיביות של החוקר. קיימות דעות שונות לגבי דרכי ההתמודדות. חלק תומכים בכך שמחקרים פמיניסטיים ופוסט מודרניים צריכים לשלב אתנוגרפיה אתית שמתחשבת בשונות (מעמד, גאוגרפיה, אתניות, דת) של נשים וגברים. הפמיניסטיות יכולות לעשות דקונסטרוקציה של צורות שיח דומיננטיות על מנת לחשוף הנחות חבויות. המשתתפים והחוקרים יכולים לנתח במשותף את התכנים בעזרת נקודות מבט מרובות. מנגד, אחרים חוששים שכתיבה כזו פחות נגישה לקוראים וההתנגדות להתמקדות הקודמת בקולות אותנטיים של נשים עלולה למנוע מהן את הסוכנות ( agency) לה זכו בייצוג הקונבנציונלי של הכתיבה.
השינויים באתנוגרפיה הפמיניסטית קשורים בהתפתחויות באפיסטמולוגיה (תאוריות של ידע). דיונים על אפיסטמולוגיה פמיניסטית התקיימו במקביל לוויכוחים על אתנוגרפיה, כך שאי אפשר לנתק ביניהם. התהליך והתוצר של אתנוגרפיה מושפע מהאפיסטמולוגיה של האנשים בשדה, בעיקר החוקרים.
האתנוגרפיה הפמיניסטית ממשיכה להתפתח, בכיוון של אתנוגרפיה רפלקסיבית, מודעת ליחסי הכוח, מכירה במגוון ובשונות, בייצוג ובהבניה הקיימים במחקר. יש הכרה בכך שהדיווחים הכתובים חלקיים, אך בעלי ערך בחשיפת הדרכים המסובכות בהן גברים ונשים נותנים משמעות לחייהם בתוך המגדר. האתנוגרפיות הפמיניסטיות מנסות להתעלות מעבר לדיכוטומיות של קורבנות או סוכנות, בהכרה שבחירה ואילוצים שזורים זה בזה בחיי נשים.
כתיבה אתנוגרפית, ספרות וכתיבה נשית
הטקסט האתנוגרפי מתאפיין בתיאור גדוש, הבניה של מציאות והצבעה על דרכי פעולה. כתיבה אתנוגרפית על פי מרטין המרסלי (Hammersley Martin) ופול אטקינסון (Atkinson Paul) היא תהליך יצירתי של הבנית מציאות באמצעות טקסט. האתנוגרף נעזר בתאוריה ספרותית, ברטוריקה, בבלשנות ובתחומים קרובים אחרים. בכתיבה האיכותנית מיטשטשים הגבולות בין סגנון מדעי לסגנון ספרותי. הכתיבה האיכותנית מאמצת יסודות ספרותיים בשל האופי הנרטיבי של המחקר האיכותני ובשל השתחררותו מכבלי האובייקטיביות, כפי שהובנה על ידי המחקר הפוזיטיביסטי. הגבולות בין סוגות כתיבה ובין תחומי הדעת מטושטשים. בעולם פוסט מודרני, המציאות רבת פנים ומדומיינת, אינה מושגת, נבנית ומשתנה, וגם התערבות להבנתה משנה אותה. ויליאם ג'. טיירני ( Tierney William G.) טוען, שנדרשים אמצעים ספרותיים לייצוגה של מציאות חמקמקה כזאת. הכתיבה האתנוגרפית המקובלת כמדעית רוויה בנרטיבים, בשירה, דרמה וכוללת רכיבים בדיוניים. על פי איריגארי (Irigaray, 1985) הדיבור השירי הוא נשי. זהו דיבור מיסטי, מרובה משמעויות, לא קוהרנטי וסובייקטיבי, הנתון לזרימה מתמדת. בניגוד לכך, הדיבור הגברי הוא לוגי, חותר לבהירות וקוהרנטיות. המציאות רב קולית, והכתיבה צריכה לבטא את הקולות ולהבחין בין גוונים, להציג את ריבוי הרבדים של המצב ואת עמימותו. ייצוג אתנוגרפי הוא מעבר מטקסטים סמכותיים וחד קוליים למגוון של צורות וסוגים. אלה משקפים סדר יום שונה, פוסט מודרני, פמיניסטי, ביקורתי, שבו המחקר מתורגם לצורות של ייצוג וידע. יש התייחסות לטקסט כפרשנות של מציאות חברתית.
האנתרופולוגית, מוצפי- האלר, במחקרה האתנוגרפי פמיניסטי מנסה לפתח מסגרת של חשיבה ושל כתיבה שתיצור ידע שונה של המציאות המתוארת, וגם לפתח דרך חדשה ליצירת ידע כזה, לפתח מודל כתיבה ומחקר מורכב, לא סגור, לא זכרי. היא השתמשה במגוון שיטות כתיבה וייצוג המאפשרות תיעוד מרובד, רב פנים, לא סגור. היא יצרה שילוב היברידי של סיפורים ופרשנויות שלה וסיפורים ופרשנויות של סובייקט המחקר, לצד כתיבה על תאוריות, שיטת המחקר, ניתוח, פרשנות ומסקנות.
איילין שוואלטר (1986) טוענת שבכתיבה נשית מתקיים שיח של שני קולות: הקול האחד הוא הקול המצופה מן הכותבת לאור נורמות חברתיות שעוצבו על ידי גברים, ככותבים מבקרים ומוציאים לאור. הקול השני הוא קול נשי אותנטי שדוכא והושתק. אורלי לובין מרחיבה על כך שהסופרת כבולה למוסכמות הכתיבה הגברית והדימויים הנשיים שהיא מספקת המגבילים אותה, ואין לה מקור מחוץ לתרבות הגברית כדי לכונן את עצמה כסובייקט. הסובייקט הוא מה שהשפה, מה ששדות השיח מאפשרים לו להיות. ההתקיימות בשדות השיח, בתרבות, קודמת לשפה, לתקשורת ולספרות. אין נשיות מבלי שהיא קיימת בשפה/ בספרות. ה"אני" מתקיים בשדות השיח, בתרבות, כפי שהוא מתכונן דרך הטקסטים.
אתנוגרפיה פמיניסטית ישראלית
בתחילת תהליך התמסדותה של הדיסציפלינה האנתרופולוגית בישראל, ובניסיונות החוזרים לשלב אותה בממסד האקדמי של המדינה, נעדרו ממנה הנשים. אך משנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך השתלבו הנשים בהדרגה, גם כמותית וגם בתרומתן האיכותית, בשורות האנתרופולוגים המובילים באוניברסיטאות ובמכללות.
פנינה מוצפי-האלר
בקופסאות הבטון: נשים מזרחיות בפריפריה הישראלית, (2012)
האנתרופולוגית, פנינה מוצפי-האלר, שגדלה בילדותה במגדל העמק, כתבה אתנוגרפיה פמיניסטית שמביאה את סיפוריהן של חמש נשים מזרחיות בנות ירוחם המתמודדות, עם חוויית החיים בפריפריה. דרך התיעוד המחקרי של חייהן ושל מאבקיהן, מוצפי- האלר מבקשת לנפץ את מערך הדימויים המנמיך, הסטריאוטיפי בשיח הציבורי והאקדמי על עולמן של נשים החיות בשוליים של החברה הישראלית. הן מתגלות באופן מורכב, מסקרנות, מצחיקות ומעוררות כבוד ודומות יותר לאלה שהפכו אותן לאחרות.
מוצפי-האלר ערכה במשך ארבע שנים מחקר שטח אינטנסיבי שכלל ראיונות רבים בנוסף לראיונות של חמש הנשים, השתתפות באירועים, בטקסים, בשיעורים, בטיולים, בפעילות התנדבותית ובפעילות יום-יומית רבה אשר מתועדת בפירוט רב. היא בחרה להתמקד בנשים שאפשרו לה להדגים מסלולים שונים של התמודדות עם המציאות של החיים בשוליים: הישרדות בתוך עולם עבודה לא יציב ולא מתגמל, התחזקות על ידי חזרה בתשובה, מרד, הצלחה מקומית מוגבלת מלהטטת, וניעות חברתית. בכל סיפור יש ביטוי להגדרת יחסן של הנשים לגוף הנשי, לבית כמרחב של ביטחון ומשמעות, לעבודה בבית ובחוץ ולמרחבים של משפחה וקהילה.
במושג "קופסאות הבטון", היא מתייחסת למציאות של הדרה רב ממדית: מגדרית, אתנית ומעמדית. המסגרת במציאות חיי הנשים בפריפריה מגבילה וחוסמת, להבדיל מהשיח הפמיניסטי על תקרת זכוכית החוסמת התקדמותן של נשים.
בספר יש תיאור מפגשים ושיחות (לא ראיונות), כתיבה ופרשנויות הדדיות. בתוך הסיפורים יש ניתוח חברתי סוציולוגי. בפרק המסקנות יש דיון במשמעות מערך הסיפורים בקשר ליחסי מגדר, ליחסי מרכז ושוליים ולמנגנון הייצור והשכפול של מיקומים חברתיים.
מוצפי- האלר מצטטת בספר בהרחבה את הנשים המהוות סובייקטיות של המחקר. היא שיתפה אותן וביקשה להציב אותן בעמדה של ניתוח ופרשנות ולא רק כמקור של ידע אתנוגרפי שרק היא תנתח ותפרש. יחד עם זאת, היא מודעת לכוחה כמארגנת ומעצבת הספר והמסר שלו. היא מפרשת, אך גם נסוגה כדי להרהר בגבולות הפרשנות שלה, והיא מתארת תהליכים אלו. אין סיכומים סמכותיים. היא נעה בין המיקומים השונים בתהליך המחקר והכתיבה. נמצאת בפנים ובחוץ, מדברת בכמה קולות וכותבת בכמה מישורים.
תמר אלאור
"משכילות ובורות: מעולמן של נשים חרדיות" (1992)
האנתרופולוגית תמר אלאור ערכה את מחקרה האתנוגרפי על קשר בין ידע ומגדר בקרב נשים חרדיות, כחילונית שנכנסת לעולמן של נשים חרדיות, נשות חסידות גור. היא מתארת את הקושי להיכנס לקהילה. המחקר כלל ביקורים, השתתפות באירועים, דיאלוג מתמשך, מעמיק ורב קולי עם נשים בקהילה, חומר רב רבדים ומעמיק.
אלאור כותבת בפירוט על היחסים המיוחדים שהתפתחו בינה לבין המיידעת העיקרית שלה במחקר, בין קרבה אישית ומרחק תרבותי חברתי. זהו סוג של מפגש בין שתי קהילות, שאלאור רואה בו יחד עם מגבלות היכולת להבין את האחרים, גם את האפשרות להבין דווקא את הדומים.
היא בחרה להתמקד בתהליכים חברתיים שאינם מעמידים את הפרט במרכז, מתוך התנגדות שבשלה בה לחשיפה מכוונת של מישורים פרטיים כמו יחסי אישה ובעלה או אישה וגופה. היא בחרה לחקור למידה של נשים בוגרות הלומדות שיעורי תורה ודינים. חיי היום יום שלהן שלובים בספר. היא מפרשת את חינוך הנשים כמיועד לייצר דור חדש של נשים תמות ובורות, לחנך אותן לבורות. הן מקבלות את דין עולם הגברים, אך יש להן אוריינות מספקת כדי להיות מודעות למצבן, ולמצוא בו משמעות. הן למדו להתחנך לבורות, כדי לשרוד כמשכילות.
בספרה כלולים בנוסף לסיפורי הנשים והפרשנות, גם היסטוריה של קהילת חסידות גור, כתיבה על עבודת האנתרופולוג והתפתחות האנתרופולוגיה. היא מסבירה את הקושי להפוך טקסטים מדוברים לכתובים, והצורך להשתמש בחומר הכתוב, באתנוגרפיה, בניתוח הסוציולוגי של הלקחים מהמפגש בין התרבויות על יחסים בין חילונים ודתיים במדינה.
"בפסח הבא: נשים ואוריינות בציונות הדתית" (1998)
אלאור חקרה אוריינות נשים בציונות הדתית במדרשה לבנות באוניברסיטת בר-אילן. בספר היא כותבת על המרחב המחקרי ושיטות העבודה במשך חמש שנות תצפית. בספר, שש ביוגרפיות אורייניות של הלומדות וניתוחן כולל דיאלוגים של לימוד תורה וכינון זהות. חומר המחקר סובב סביב שלושה צירי זהות מרכזיים: אמהות, לאומיות ודתיות, כפי שאלאור אבחנה לאחר קריאה חוזרת באתנוגרפיה. אלאור משלבת קטעים ספרותיים ועיוניים. פרק עיוני, בין אנתרופולוגיה לאוריינות, מוקדש לקשר בין נושא המחקר והדיסציפלינה. אלאור עושה שימוש בשפה ספרותית יותר מאשר עובדתית בתיאור חי של מסגרת, אווירה ואירועים. היא מציגה את עמדתה האישית המבקשת לחזק את כוחן וקולן המתריס של רבות מתלמידות המדרשה שנחקרה, נגד הממסד הרבני.
אלאור מתארת תופעה מתפשטת של לימודי יהדות בקרב נשים דתיות המבקשות לרכוש ידע תורני בצורה מרוכזת ומעמיקה. הן מבקשות לרכוש לעצמן נגישות למקורות עצמם ולידע האצור בהם, ולא ללמוד מכלי שני באמצעות דפי מקורות וחלקי דברים, אשר לוקטו ונערכו בדרך כלל כדי לשרת מסר חינוכי. בספר מבטאות הנשים במילים שונות את אי שביעות רצונן מחסימת דרכן בעולם הידע התורני, המשמעותי להן במיוחד לאור אמונתן ואורח חייהן כנשים דתיות, בזמן שעולם הידע הכללי כן פתוח בפניהן לרכישת ידע. לפי פרשנותה של אלאור, התהליך המתרחב יביא למהפכה פמיניסטית אוריינית הדרגתית. מהפכה זו תביא להתפתחותה של קהילה דתית יותר משום שיותר נשים לומדות תורה, מאמינות ומקיימות מצוות, אך גם תקדם פמיניזם בקהילה הדתית למען זכות הנשים להשתתפות מלאה בחייה של הקהילה.
צ'ארלס קווארד
צ'ארלס ג'וזף קווארד (באנגלית: Charles Joseph Coward; 1905 – 1976), המכונה "הרוזן מאושוויץ", היה חייל בריטי שנפל בשבי הגרמנים במלחמת העולם השנייה אשר הציל יהודים מאושוויץ.
בשבי ובבריחות
צ'ארלס קווארד נולד באנגליה בשנת 1905. התגייס לצבא הבריטי ב-16 ביוני 1937. בשנת 1940 כשהיה רב-סמל פלוגתי ביחידת תותחנים השתתף קווארד עם יחידתו במערכה על צרפת. ב-25 במאי 1940 נפל בשבי הגרמנים ליד קאלה. קווארד עבר מספר מחנות שבויים וניסה לברוח מספר פעמים, אך נתפס בכל פעם. לבסוף הוכנס על ידי הגרמנים לכלא בגרמניה. בכלא התוודע אל יצחק פרסקי, שבוי יהודי מארץ ישראל ממתנדבי היישוב בחיל החפרים. פרסקי, אביו של שמעון פרס מי שיהיה לימים נשיא מדינת ישראל, נשבה על ידי הגרמנים ביוון באפריל 1941. גם ליצחק פרסקי היה עבר של בריחות מן השבי. לאחר שנשבה והיה בדרך למחנה השבויים, קפץ מהרכבת והסתתר במשך תקופה ארוכה בהרים, נזירים יוונים שחיו במנזרים הררים נתנו לו מדי פעם מעט מזון, אך לבסוף, בעקבות הלשנה, נתפס על ידי הגרמנים. לאחר שנתפס, ברח יצחק שוב מן השבי ונתפס בשנית.
ההיכרות ביניהם הביאה לבריחה משותפת מן הכלא. שניהם חפרו מנהרה ונמלטו מן הכלא, גנבו בגדים אזרחיים והתחזו לכפריים גרמנים. יצחק פרסקי ששלט בשפה הגרמנית אמר לחברו להעמיד פני אילם כדי שמבטאו האנגלי לא יסגיר אותו. הם עלו לרכבת במטרה להגיע לגבול שווייץ, אך שוטרים גרמנים עצרו אותם. קווארד ניסה לדבר והשוטרים גילו כי הם שבויים נמלטים. שניהם נחבשו בצינוק ולאחר מכן נשלחו למחנה שבויים בפולין E715 ליד העיירה אושוויינצ'ים, שהיה חלק ממחנה מוֹנוֹבִיץ. מחנה מונוביץ היה אחד המחנות בקומפלקס המחנות של אושוויץ ופעל כמחנה עבודת כפייה עבור מפעל "בונה" (Buna) של חברת אי גה פארבן. בעבודת הכפייה הועסקו כ-10,000 אסירים יהודים ובמחנה השבויים הוחזקו בין 1,200 ל-1,400 שבויים בריטים.
הודות לשליטתו בשפה הגרמנית נתמנה קווארד לנציג השבויים מטעם הצלב האדום. בתוקף תפקידו הוא הורשה לנוע בחופשיות יחסית במחנה ובעיירות הסמוכות לו. עד מהרה נודע לצ'ארלס קווארד דבר קיומו של מחנה ההשמדה אושוויץ - בירקנאו הסמוך, ונתברר לו כי מתנהלת בו השמדה המונית של יהודים. הוא צפה בהגעתן של רכבות עמוסות ביהודים למחנה ההשמדה, ובסלקציה שבוצעה לשם הפרדתם של היהודים לעבודת פרך או להובלה לתאי הגז בבירקנאו.
הצלת יהודים
הזוועות שנגלו לעיניו הניעו את צ'ארלס קווארד לנקוט יוזמה ולפעול להצלת יהודים. קווארד, שנעזר במספר שבויים וביניהם יצחק פרסקי, יצר שיטה של קניית גוויות של אסירים יהודים שנספו בבירקנאו, בתמורה למצרכים של הצלב האדום שסיפק לשומרים הנאצים. את הגוויות הניח בצד הדרך למשרפות וחילץ מתוך הצועדים מספר שווה של אסירים יהודים, וכך הבטיח כי יישמר מניין האסירים ולא ייוודע חסרונם של האסירים שחולצו.
קווארד הבריח למחנה המוות מזון ומצרכים עבור האסירים ואף סיפק להם דינמיט כדי לפוצץ את המשרפות ותאי הגז. קווארד הצליח גם לשלוח לבריטניה מסרים מוצפנים במכתביו מן השבי, בהם העביר פרטים על מצבם של שבויי המלחמה הבריטים. באחת הפעמים שיחד קווארד קאפו שעזר לו לחדור למחנה המוות בבגדי אסיר על מנת לחפש בו רופא צבאי בריטי בשם ד"ר קרל שפרבר שנשבה מצוללת שטובעה, אשר בשל היותו יהודי הופרד מיתר השבויים. בחדירתו למחנה נוכח קווארד בתנאים האיומים בהם הוחזקו האסירים. תנאים אשר לימים יעיד עליהם במשפטי נירנברג. לאחר שעבר את הלילה הנורא באחד מצריפי האסירים חזר קווארד למחנה השבויים, מבלי שהצליח למצוא את הרופא בין אלפי האסירים.
בדצמבר 1944, כאשר כוחות הצבא האדום התקרבו לאושוויץ, הועבר קווארד עם יתר השבויים למחנה השבויים סטלאג B-IIV בלאמסדורף בדרום מערב פולין, ובינואר 1945 הוצעדו השבויים לבוואריה שם שוחררו על ידי כוחות בעלות הברית.
לאחר המלחמה
לאחר שחרורו שב צ'ארלס קווארד ללונדון והחל לעבוד במפעל לייצור רהיטים. שמו של קווארד נתפרסם אז כמי שהצליח להציל כ-400 אסירים יהודים מבירקנאו. קווארד הופיע כעד מטעם התביעה במשפטי נירנברג. בעדותו תיאר את התנאים ששררו במחנה מונוביץ, את היחס לשבויי המלחמה ואת מצבם האיום של האסירים היהודים ועל מיקומם של תאי הגז.
בשנת 1947 הגיע קווארד לביקור בארץ ישראל. יצחק פרסקי, חברו לשבי ביקש באותה עת משלטונות המנדט הבריטי לקבל רישיון לייבא עצים לארץ, אך נענה בסירוב. מששמע קווארד על כך הוא פנה לגורמים ממשלתיים בבריטניה וכעבור ימים אחדים זומן יצחק פרסקי למשרדי הממשל בירושלים שם נמסר לו כי ניתנה הוראה להעניק לו רישיון של יבואן.
בשנת 1953 הופיע קווארד כעד בתביעתו של נורברט וולהיים Norbert Wollheim בה תבע וולהיים, אסיר יהודי משוחרר ממחנה מונוביץ שהועסק בעבודת כפייה בחברת אי גה פארבן, פיצויים מן החברה על העסקתו בתנאי עבדות. בית המשפט בפרנקפורט קיבל את תביעתו וחייב את החברה בתשלום פיצויים לוולהיים, דבר שהיווה תקדים לתביעות של אלפי עובדי כפייה אחרים שזכו אף הם בפיצויים.
בשנת 1960 שידר ה-בי בי סי פרק בתוכנית "אלה הם חייך" אודות צ'ארלס קווארד ובהשתתפותו.
בשנת 1965 היה צ'ארלס קווארד לאזרח הבריטי הראשון שזכה לתואר חסיד אומות העולם מטעם מוסד יד ושם.
הספר
בשנת 1954 ראה אור בלונדון ספר המתאר את עלילותיו של צ'ארלס קווארד בשבי, שנקרא "הסיסמה היא גבורה" (The Password is Courage). מחבר הספר נקרא בשם ג'ון קסטל, שהיה שם עט לשני סופרים רונלד פיין וג'ון גארוד, אשר רשמו את מעשיו של קווארד כפי שתיאר אותם בפניהם בפיו. הספר זכה להצלחה גדולה ובמרוצת השנים הודפס במהדורות רבות. הספר ראה אור בעברית בשנת 1963. מכיוון שהספר מכיל את סיפורו של קווארד כפי שסיפר אותו למחברים, בחרה ההוצאה לציין את שמו של קווארד בעטיפת הספר כמחברו.
הסרט
בשנת 1962 יצא להקרנה סרט הקולנוע הבריטי המתבסס על הספר. הסרט נקרא גם הוא בשם "הסיסמה היא גבורה" את תפקידו של צ'ארלס קווארד מילא בסרט השחקן הבריטי דירק בוגארד (Dirk Bogarde), מי שהיה אז אחד מכוכבי הקולנוע הבריטים הפופולריים ביותר. בסרט הופיע בהופעת קמע קצרה צ'ארלס קווארד עצמו, והוא גם שימש כיועץ טכני בזמן הפקת הסרט. הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בארץ בשנת 1963.
ביקורו במדינת ישראל
בבית סוקולוב בתל אביב נערכה מסיבה לכבודו של צ'ארלס קווארד בנוכחות השר יוסף אלמוגי, שהיה אף הוא שבוי מחיילי היישוב שנפלו בשבי הגרמנים ופגש את קווארד בשבי. אלמוגי ציין בדברי ברכתו לאורח כי אם 1,500 שבויי היישוב הצליחו לשמור בארבע שנות השבי על צלם האדם, הרי שיש לזקוף זאת לא במעט לזכות עמידתם ועזרתם של השבויים הבריטים. הוא ציין את עמידתם של השבויים הבריטים בלחץ הבלתי פוסק של התעמולה האנטישמית הגרמנית. במסיבה השתתף פסח בורשטיין יושב ראש ארגון אסירי הנאצים שציין כי חלק מחומר הנפץ לפיצוץ המשרפות באושוויץ סופק על ידי צ'ארלס קווארד באוגוסט 1944. באותו יום ערך יוסף אלמוגי סעודת צהרים לכבוד קווארד במלון דן בהשתתפות נציגי השגרירות הבריטית ורבים ממשוחררי השבי.
בהמשך התארח צ'ארלס קווארד בקיבוץ לוחמי הגטאות ונתקבל על ידי נשיא המדינה יצחק בן-צבי.
קווארד הופגש עם תלמידי הכיתות הגבוהות באחד מבתי הספר התיכוניים בתל אביב. במהלך הפגישה בחר שלא לתאר את עלילותיו בשבי, אלא דיבר על ענייני חינוך והתנהגות. התלמידים שאלו אותו על האנטישמיות בבריטניה ועל יחסו לגרמניה. אחד התלמידים שאל אותו על יחסו לגרמנים וקווארד השיב: "אני שונא את הגרמנים עד היום בגלל הזוועות שביצעו ביהודים. עבור שום סכום שבעולם ובשום פנים ואופן לא אוכל לסלוח להם".
בשל עבודתו במפעל לרהיטים בלונדון אירחה אותו המזכירות הארצית של פועלי העץ בבניין הוועד הפועל של ההסתדרות בתל אביב.
יושב ראש מוסד יד ושם ד"ר אריה לאון קובובי ערך בביתו ארוחה לכבוד צ'ארלס קווארד בהשתתפותם בין היתר של השר בכור-שלום שטרית, משה שרת יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית והיועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר. ביקורו של צ'ארלס קווארד זכה אף לסיקור באחת מתוכניות הערב של קול ישראל, אמצעי התקשורת היחיד בישראל באותה תקופה.
ב-11 בנובמבר 1962 הגיע ביקורו של צ'ארלס קווארד לשיאו כאשר זכה להיפגש עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בראשית דצמבר שב צ'ארלס קווארד ללונדון.
הוויכוח לאחר פטירתו
צ'ארלס קווארד נפטר בשנת 1976. לאחר מותו החלו להישמע ספקות באשר לגודל פועלו בהצלת יהודים. הקושי נבע מכך שלא נותרו ניצולים להעיד על הצלתם בידיו של קווארד, ייתכן שחלקם נתפסו והומתו, ואחרים נתפזרו לארצות שונות. דעת המערערים על פעולות ההצלה שלו היא כי הציל מספר יהודים אך לא מאות. לעומת זאת, נמצאו במדינת ישראל עדי ראייה למעשיו של קווארד והם יצחק פרסקי, יוסף אלמוגי ופסח בורשטיין. בבריטניה נמצא להם עד ראייה והוא נורברט וולהיים שאף השתתף בתוכנית "אלה הם חייך" אודות קווארד ששודרה ב-BBC. גם העובדה כי מוסד יד ושם בודק היטב את הראיות והעדויות בטרם יעניק את התואר חסיד אומות העולם, מאששת את העובדה כי צ'ארלס קווארד היה אכן מצילם של יהודים רבים. ההיסטוריון מרטין גילברט הוא בין אלה המאמינים בפעולות ההצלה של קווארד. במאמר שפרסם בעיתון הגארדיאן בשנת 2006 הוא תיאר את צ'ארלס קווארד כגיבור שהציל לפחות 400 יהודים.
פייסל עזאיזה
פייסל עזאיזה (בערבית: فيصل عزايزة; תעתיק מדויק: פיצל עזאיזה; נולד ב-7 באפריל 1957) הוא פרופסור לעבודה סוציאלית, המכהן כנשיא מכללת סכנין. כיהן בעבר כדקאן הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות באוניברסיטת חיפה, וממלא מקום ראש הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה. עבודתו מתמקדת בתחום הרווחה והבריאות במגזר הערבי בישראל ושוויון מול המגזר היהודי.
ביוגרפיה
עזאיזה נולד וגדל בדבורייה שבישראל. ב-1981 סיים תואר ראשון בהצטיינות בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1984 סיים תואר שני בהצטיינות בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית. שימש עוזר הוראה ומורה באוניברסיטה העברית ומורה באוניברסיטת אל-קודס. ב-1992 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, עבודת הדוקטורט עסקה בדפוסי הנקה ותכנון משפחה בקרב נשים כפריות מוסלמיות בישראל ונעשתה בהנחיית יונה רוזנפלד וחוה פלטי. את הפוסט-דוקטורט עשה בבית הספר לכלכלה של לונדון. בשובו לישראל שימש מרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית וב-1993 מונה למרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת חיפה. ב-1998 מונה למרצה בכיר עם קביעות, ב-2007 לפרופסור חבר וב-2011 לפרופסור מן המניין. בשנים 2006 עד 2009 עמד בראש התוכנית לתואר שני בעבודה סוציאלית ובשנים 2009 עד 2014 עמד בראש בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה.
משנת 2002 מכהן כחבר במועצה להשכלה גבוהה. ב-2010 מונה לחבר בוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת), ב-2014 מונה לסגן יו"ר, והיה בכך לערבי הראשון בתפקיד זה. לאחר התפטרותו של מנואל טרכטנברג ב-2015 מונה לממלא מקומו.
בשנת 2016 נבחר לתפקיד דיקן הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות באוניברסיטת חיפה. בשנת 2021 משמש פרופ' פייסל עזאיזה כנשיא מכללת סכנין.
עזאיזה נשוי ואב לארבעה. רעייתו מפקחת במשרד החינוך ודוקטור להוראת מדעים.
דלקת מפרקים פסוריאטית
דלקת מפרקים פסוריאטית (באנגלית: Psoriatic arthritis ) היא דלקת פרקים דלקתית לטווח הארוך המופיעה אצל אנשים הנגועים במחלה האוטואימונית פסוריאזיס. התכונה הקלאסית של דלקת מפרקים פסוריאטית היא נפיחות של אצבעות כפות אצבעות הרגליים במראה דמוי נקניק.
גירוי חיצוני על העור
סימנים נפוצים יהיו נפיחות או נוקשות במפרק אחד או יותר נפוץ בדלקת מפרקים פסוריאטית. דלקת מפרקים פסוריאטית היא דלקתית, והמפרקים המושפעים הם בדרך כלל אדומים או חמים למגע. ב-70% מהמקרים קיימים דלקות מפרקים א-סימטרית, המוגדרת כדלקת הפוגעת בשניים עד ארבעה מפרקים. עם זאת, ב -15% מהמקרים, דלקת המפרקים היא סימטרית. המפרקים של היד שמעורבים בפסוריאזיס הם האינטפלפלנגאלית הפרוקסימלית (PIP), האינטפלפלנגאליה הדיסטלית (DIP), המטאקארפופלנגאליה (MCP) ומפרק כף היד. מעורבות המפרקים הבין-בלנגאליים הדיסטליים (DIP) היא תכונה אופיינית והיא קיימת ב 15% מהמקרים.
בנוסף להשפעה על מפרקי הידיים ומפרקי כף היד, דלקת מפרקים פסוריאטית עשויה להשפיע על האצבעות, הציפורניים והעור. עלולה להופיע נפיחות דמוי נקניק באצבעות או בהונות, המכונה דקטיליטיס. פסוריאזיס עלולה לגרום גם לשינויים בציפורניים, כמו גרב או הפרדה ממיטת הציפורניים, אונקוליזה, היפר-קרטוזיס מתחת לציפורניים וקווי אופקי. פסוריאזיס מציגה באופן קלאסי נגעי עור קשקשיים, הנראים לרוב על פני משטחי extensor כמו הקרקפת, שסע לידה וטבור.
כאבים
בדלקת מפרקים פסוריאטית, כאב יכול להופיע באזור העצה (הגב התחתון, מעל עצם הזנב), כתוצאה מסקרואליטיס או ספונדיליטיס, שנמצא ב־40% מהמקרים. כאב יכול להופיע בכפות הרגליים והקרסוליים ובסביבתה, ובמיוחד דלקת עור, דלקת בגיד האכילס (במקום בו הוא חודר לעצם) או planti fasciitis בכף כף הרגל.
יחד עם הכאב והדלקת המפורטים לעיל, יש תשישות קיצונית שאינה חולפת במנוחה מספקת. התשישות עשויה להימשך ימים או שבועות ללא הפחתה. דלקת מפרקים פסוריאטית עשויה להישאר קלה או עלולה להתקדם למחלת מפרקים הרסנית יותר. תקופות של מחלה פעילה, או התלקחויות, בדרך כלל יחלפו עם תקופות של הפוגה. בצורות חמורות, דלקת מפרקים פסוריאטית עשויה להתקדם לדלקת מפרקים אשר בצילום הרנטגן מעניק מראה "עיפרון בגביע".
מכיוון שדלקת ממושכת עלולה להוביל לנזק במפרקים, מומלץ לבצע אבחון וטיפול מוקדם להאט או למנוע נזק במפרקים.
סיבות
הסיבות המדויקות טרם ידועות, אך מספר קשרים גנטיים זוהו במחקר שנערך בנושא גנום על פסוריאזיס ודלקת מפרקים פסוריאטית כולל HLA-B27. להלן גורמים שונים למחלת הפרקים:
אבחון
אין בדיקה מוחלטת לאבחון דלקת מפרקים פסוריאטית. תסמינים של דלקת מפרקים פסוריאטית עשויים להידמות מאוד למחלות אחרות, כולל דלקת מפרקים שגרונית. ריאומטולוג (רופא המתמחה במחלות אוטואימוניות) עשוי להשתמש בבדיקות גופניות, היסטוריית בריאות, בדיקות דם וצילומי רנטגן כדי לאבחן במדויק דלקת מפרקים פסוריאטית.
גורמים התורמים לאבחון של דלקת מפרקים פסוריאטית כוללים את הדברים הבאים: פסוריאזיס בחולה, או היסטוריה משפחתית של פסוריאזיס או דלקת מפרקים פסוריאטית. תוצאת בדיקה שלילית עבור גורם ראומטואידי, גורם דם הקשור לדלקת מפרקים שגרונית. תסמיני דלקת מפרקים במפרקים הבין-בלנגאליים הדיסטליים של היד (המפרקים הקרובים ביותר לקצות האצבעות). זה לא אופייני לדלקת מפרקים שגרונית. קרע או נקישה של ציפורניים או ציפורני אצבעות הרגליים (אונקוליזה), הקשורה לפסוריאזיס ודלקת מפרקים פסוריאטית. תמונות רדיולוגיות המדגימות שינויים במפרקים ניווניים. תסמינים אחרים האופייניים יותר לדלקת מפרקים פסוריאטית מאשר צורות אחרות של דלקת פרקים כוללים דלקת עורית (דלקת בגיד אכילס (בחלק האחורי של העקב)) או בפסקיה הצמחית (בחלק התחתון של כפות הרגליים), ודקטיליטיס (נפיחות דמוית נקניק של האצבעות או אצבעות הרגליים).
אבחנה דיפרנציאלית
מספר מצבים יכולים לחקות את המצגת הקלינית של דלקת מפרקים פסוריאטית, כולל דלקת מפרקים שגרונית, דלקת מפרקים ניוונית, דלקת מפרקים תגובתית, דלקת מפרקים גאונית, דלקת מפרקים מערכתית ודלקת מפרקים של המעי הדלקתית. בניגוד לדלקת מפרקים פסוריאטית, דלקת מפרקים שגרונית נוטה להשפיע על המפרקים הפרוקסימליים (למשל, המפרקים המטקארפופלנגאליים), כוללת מספר רב יותר של מפרקים בהשוואה לדלקת מפרקים פסוריאטית, ולהשפיע עליהם באופן סימטרי. מעורבות מפרקי עמוד השדרה מעידה יותר על דלקת מפרקים פסוריאטית מאשר דלקת מפרקים שגרונית. דלקת מפרקים ניוונית חולקת מאפיינים קליניים מסוימים עם דלקת מפרקים פסוריאטית כמו נטייה להשפיע על מפרקים מרוחקים מרובים בתבנית א-סימטרית. שלא כמו דלקת מפרקים פסוריאטית, דלקת מפרקים ניוונית אינה כרוכה בדרך כלל בדלקת במפרק הסקרוליאק. דלקת מפרקים פסוריאטית משפיעה לעיתים על מפרק אחד בלבד ולעיתים מבולבלת בגלל שיגדון או פסאודוגאוט כאשר זה קורה.
סיווג
ישנם חמישה סוגים עיקריים של דלקת מפרקים פסוריאטית:
טיפולים
התהליך הבסיסי בדלקת מפרקים פסוריאטית הוא דלקת; לפיכך, טיפולים מכוונים להפחתה ובקרה של דלקת. במקרים חמורים יותר של דלקת מפרקים פסוריאטית ניתן לטפל בתרופות NSAID בלבד; עם זאת, קיימת מגמה לשימוש מוקדם יותר בתרופות אנטי-ראומטיות המשנות מחלות או בתגובות ביולוגיות לתגובה למניעת הרס מפרקים בלתי הפיך.
תרופות נוגדות דלקת לא סטרואידיות
בדרך כלל התרופות שנקבעו לראשונה לדלקת מפרקים פסוריאטית הן NSAIDs כמו איבופרופן ונפרוקסן, ואחריהן NSAIDs חזקים יותר כמו דיקלופנק, אינדומתאצין, ואטודולאק. NSAIDs עלולים לגרות את הקיבה והמעי, ושימוש לטווח הארוך יכול להוביל לדימום במערכת העיכול. קוקסיבס (מעכבי COX-2) למשל Celecoxib או Etoricoxib קשורים להפחתה סטטיסטית משמעותית של 50 עד 66% בסיכון כיב במערכת העיכול וסיבוכים מדממים בהשוואה ל- NSAIDs המסורתיים, אך יש עלייה בשיעור אירועים קרדיווסקולריים כמו אוטם שריר הלב או התקף לב ושבץ מוחי. שני מעכבי COX-2 וגם NSAIDS שאינם סלקטיביים גורמים לתופעות לוואי אפשריות הכוללות נזק לכליות.
תרופות אנטי-ראומטיות המשנות מחלות
אלה משמשים במקרים סימפטומטיים מתמשכים ללא החמרה. במקום להפחית רק את הכאב והדלקת, סוג זה של תרופות מסייע להגביל את כמות הנזק המפרקי המתרחש בדלקת מפרקים פסוריאטית. רוב ה-DMARDs פועלים באטיות ועשויים לקחת שבועות ואף חודשים עד להופעתם המלאה. בדרך כלל נקבעים תרופות כמו methotrexate או leflunomide; DMARDS אחרים המשמשים לטיפול בדלקת מפרקים פסוריאטית כוללים ציקלוספורין, אזתיופרין וסולפסלאזין. על פי סקירת Cochrane שפורסמה לאחרונה, methotrexate במינון נמוך היה יעיל מעט יותר מאשר פלצבו. תרופות נגד דיכאון יכולות גם להפחית את תסמיני עור הפסוריאזיס אך יכולות לגרום לבעיות בכבד ובכליות ולסיכון מוגבר לזיהום רציני.
משנים לתגובה ביולוגית
סוג הטיפול האחרון העדכני נקרא שינוי תגובה ביולוגית או שפותחה ביולוגיה בטכנולוגיית DNA רקומביננטית. תרופות ביולוגיות נגזרות מתאים חיים המתורבתים במעבדה. שלא כמו DMARDS מסורתיים המשפיעים על מערכת החיסון כולה, ביולוגיות מכוונות לחלקים ספציפיים של מערכת החיסון. הם ניתנים על ידי זריקה או עירוי תוך ורידי (IV).
ביולוגיה עשויה להעלות את הסיכון לזיהומים קלים וחמורים. לעיתים רחוקות יותר הם עשויים להיות קשורים להפרעות במערכת העצבים, הפרעות בדם או סוגים מסוימים של סרטן.
4 מעכבי פוספודיאסטרז
זה ניתן בצורת טבליות ונלקח דרך הפה. תופעות לוואי כוללות כאבי ראש, כאבי גב, בחילה, שלשול, עייפות, נזופרינגיטיס ודלקות בדרכי הנשימה העליונות, כמו גם דיכאון וירידה במשקל.
רשם כפטנט בשנת 2014 ויוצר על ידי Celgene, לא קיים בשוק המקביל הגנרי הנוכחי.
טיפולים אחרים
בסקירה נמצא הוכחות מהותיות לתועלת של טיפול בלייזר ברמה נמוכה והגיע למסקנה שניתן לשקול אותו להקלה על כאב וקשיחות RA הקשורה.
רטינואיד ארטינט יעיל הן לדלקות מפרקים והן לנגעי עור. פוטוכותרפיה עם מטוקסית פסורלן ואור אולטרה סגול גל ארוך (PUVA) משמשים לנגעי עור קשים. רופאים עשויים להשתמש בזריקות מפרקים עם סטרואידים במקרים בהם מפרק אחד נפגע קשה. בדלקת מפרקים פסוריאטית ניתן לבצע מטופלים עם פגיעה קשה במפרקים בניתוח אורתופדי לתיקון הרס המפרקים, בדרך כלל בעזרת החלפת מפרק. הניתוח יעיל להקלת כאבים, לתיקון עיוות המפרקים ולחיזוק התועלת והחוזק של המפרק.
אפידמיולוגיה
שבעים אחוז מהאנשים המפתחים דלקת מפרקים פסוריאטית מראים תחילה סימני פסוריאזיס על העור, 15 אחוז מפתחים פסוריאזיס בעור באותו זמן, ו-15 אחוזים מפתחים פסוריאזיס בעור בעקבות הופעת דלקת מפרקים פסוריאטית.
דלקת מפרקים פסוריאטית יכולה להתפתח אצל אנשים הסובלים מחומרת דרגה כלשהי של מחלת עור פסוריאטית, הנעה בין קלה לחמורה מאוד.
דלקת מפרקים פסוריאטית נוטה להופיע כעשר שנים לאחר הסימנים הראשונים לפסוריאזיס. אצל רוב האנשים מדובר בגילאי 30 עד 55, אך המחלה יכולה גם לפגוע בילדים. הופעת תסמיני דלקת מפרקים פסוריאטית לפני סימפטומים של פסוריאזיס בעור שכיחה יותר בקרב ילדים בהשוואה למבוגרים.
יותר מ־80% מהמטופלים הסובלים מדלקת פרקים פסוריאטית סובלים מפצעים בציפורניים פסוריאטיות המאופיינות על ידי נקבוביות ציפורניים, הפרדת הציפורן ממיטת הציפורן הבסיסית, רכסים וסדקים, או באופן קיצוני יותר אובדן הציפורן עצמה (אונקוליזה).
דלקת האנטיזיטיס נצפתה אצל 30 עד 50% מהמטופלים וכי היא כרוכה בדרך כלל בפלסיה הצמחית ובגיד אכילס, אך היא עלולה לגרום לכאבים סביב הפטלה, סמל האליאק, אפיקונדילים והכנסות Supraspinatus.
גברים ונשים מושפעים באותה מידה ממצב זה. בדומה לפסוריאזיס, דלקת מפרקים פסוריאטית שכיחה יותר בקרב אנשים לבנים מאשר אנשים אפריקאים או אסייתים.
האג'י גיראי הראשון
האג'י גיראי הראשון (בטטרית של קרים: I Hacı Geray או Melek Hacı Geray האג'י גיראי המלאך", באותיות ערביות: ۱خاجى كراى,  בטורקית: I. Hacı Giray,  נולד אולי ב-1396 - מת ב- 1466) היה ח'אן טטרי, המייסד והמנהיג הראשון של החאנות קרים ("קירים יורטו") בשנים 1456- 1426 ובשנים 1466-1456, מייסד השושלת גיראי מקרים. כונה גם האג'י דוולט גיראי או דוולט האג'י גיראי, כמו כן "א-סולטאן האג'י גיראי אבן גיאת' א-דין".
התחלות הטטרים של קרים
בשנת 1238 פלשו המונגולים בראשות באטו ח'אן וזרעו הרס בחצי האי קרים. בהמשך נכללה קרים באימפריה המונגולית מיסודו של באטו ח'אן, שאימצה בהמשך צביון טורקי-טטרי ונקראה בשמות שונים: ה"אולוס של ג'וצ'ה", הח'אנות קפצ'ק או ו בפי הרוסים, "אורדת הזהב". בירת אימפריה זו הייתה בסראי הישנה (סראי-וולגה או סראי-באטו) ואחר כך בסראי החדשה (או סראי בֶּרֶקֶה). בצומת המאות ה-15-14 קרים עצמה הייתה ל"אולוס", במובן של "פרובינקיה" באורדת הזהב, בראשות ממלא מקום של מלך ועיר הבירה שלה הייתה "קרים הישנה" (אסקי קירים, כיום סטארי קרים). אחד הבנים של הח'אן ג'וצ'ה, טקה טימור (Töke Timur) פיקד על טומן שהשתתף בכיבוש קרים, שהושלם עם כיבושה של העיר סודאק שעל החוף הדרום-מזרחי. צאצאיו של טקה טימור אימצו יחד עם כלל תושבי אורדת הזהב את דת האסלאם בימי הח'אן אוזבק במחצית הראשונה של המאה ה-14. עד למאה ה-14 כמה התלכדויות של שבטים טטרים - שירין, בארין, ארגין, קפצ'ק ואחרים נהגו באופן מחזורי לנדוד עם עדריהם ושהות איתם בחורפים בחצי האי קרים הידוע באקלימו הנוח.
מוצאו של האג'י גיראי
מקורותיו של האג'י גיראי אינם ברורים.
היווצרות הישות המדינית הטטרית בקרים
במחצית הראשונה של המאה ה-15 שבטים טטרים, ביניהם שירין, בארין, הונגוראט, מנסור ואחרים, שהיגרו מערבה לאורך חוף הים השחור ובקרים, סייעו למנהיגים כמו דוולט ברדי ואולוג מוחמד בנסיונותיהם לשלוט על חלקים ממה שהייתה פעם אורדת הזהב המאוחדת. חלקם עברו מנוודות מלאה ואורח חיים של התיישבות חצי-קבועה בערבות דרום רוסיה ודרום אוקראינה, שנודעו אז כ"דשט-אי-קפצ'ק". והתחילו לקראת שלהי המאה ה-14 והתחלת המאה ה-15 למרוד בח'אנים מסראי. דוולט ברדי, דוד של האג'י גיראי, וכמוהו נצר לשושלת של ג'ינגיס חאן, גורש מסראי והתיישב בסביבות שנת 1426 בחצי האי קרים. הוא היה טוען קבוע לכתר אורדת הזהב ובימיו ועדיין אחרי מותו קרים נותר מבחינה פורמלית בחסות אורדת הזהב. והפכה לעצמאית בשנות ה-1430-1440, ובאופן סופי, ככל הנראה, בשנת 1449, תחת מנהיגותו של האג'י גיראי.
ילדותו וצעירותו של האג'י גיראי
אחיין של דוולט ברדי, האג'י גיראי, נולד והתחנך כולל באימונים צבאיים בטראקאי, שהייתה בזמנו בירת הדוכסות הגדולה של ליטא ושבה מצא מקלט אביו, ג'יאת'-א-דין ח'אן. לפי מסורת מקומית, האב, ג'ית'אדין, נמסר בנעוריו על ידי הסב, טאש טימור, לחניכות אצל אחד מאנשי השבט גיראי, בשם דוולט גלדי. הילד של גיאת'-א-דין, קיבל את השם האג'י גיראי, לכבוד אותו מנטור של אביו שממש בשעת לידתו חזר מעלייה לרגל למכה - האג' - ונקרא אז האג' דוולט גלדי גיראי. כאמור לעיל, דמויות טטריות רבות מצאו באותה תקופה מקלט בליטא החצי-פאגאנית, ביניהן החאן המודח טוכטמיש ושלשה-עשר בניו, דוולט ברדי עצמו, אולוג מוחמד, ואף מרזה טקייה, מראשי השבט שירין.
עלייתו של האג'י גיראי לשלטון והקמת הח'אנות העצמאית של קרים - 1449
האג'י גיראי הופיע בזירה של קרים, כמנהיג של הטטרים המקומיים, - "טטרים של פרקופ"-, לפי מקורות שונים, בסביבות שנת 1420, 1428 או 1434. דמותו מוזכרת כמשתתף, בתמיכת ליטא, במאבקים הפנימיים לשלטון באורדת הזהב ובקרים עצמה. ככל הנראה נאבק אף בדודו דוולט ברדי. בסביבות 1428 בעזרתו של ויטאוטאס הגדול, הגיע לקרים בראש 16,000 לוחמים נוגאי. בשלב מסוים נאלץ להימלט לדוכסות הגדולה, בלידא,בה היה לאורחו ובן חסותו של הדוכס הגדול החדש, זיגימאנטס קיישטוטאיטיס (זיגמונט קיישטוטוביץ') (1440-1432). תעודה ראשונה המזכירה את שמו באה משנת 1443 ומתייחסת למלחמתו נגד מגיני המושבה הג'נובזית בקאפה. בערך בשנת 1440, כעדות הכרוניקה של מאצ'יי סטריקובסקי האריסטוקרטיה הטטרית מקרים - ראשי השבטים פרקופ, בארין, ארגין ושירין, ובמיוחד ראש שבט שירין, טקינה מרזה, היריב המסורתי של צאצאי האמיר ידיגה (אדיגו או ידיקו) פנו לדוכס הגדול קזימיר יגיילו (1492-1440), ובקשו ממנו לתמוך בהעלאתו של האג'י גיראי לשלטון בקרים. ואכן חזר האג'י גיראי לקרים בליווי תגבורות ליטאיות בפיקוד המרשל רדזיוויל. לפי מומחים, המטבעות הראשונים שהנפיק האג'י גיראי - מטבעות כסף "סיקה" (sikke) הוצאו לאור לא לפני שנת 1441. מקורות ג'נובזים אחרי 1441 מציינים הימצאותו של האג'י גיראי בראש מדינה עצמאית של הטטרים המקומיים, שלא הכירה יותר בסוזרניות הח'אן סעיד אחמד מסראי.
יש מחשיבים את שנת 1449 כשנת הקמת הח'אנות מקרים העצמאית מפני שזו שנת הכרזתו של האג'י גיראי הראשון כ"אולוג ח'אן" , הוא ייסד שושלת חדשה שהנהיגה את קרים למעמה מ-300 שנה, עד שנת 1783, אם כי כמעט רוב הזמן בחסות האימפריה העות'מאנית. לח'אן האג'י גיראי מייחסים גם את הנהגת סמל המדינה החדשה:"טרק טמגה" (taraq tamğa) בעל שלוש השיניים, ה"טרידנט" או ה"מסרק" של בית גיראי, שנמצא על החותם הרשמי שלו ונראה כנגזר מה"מאזניים" שעל דגל אורדת הזהב.
בירתו הראשונה הייתה המרכז המסורתי אסקי קירים (קרים הישנה), שנודעה גם תחת השם סולהט. לפי מקורות אחדים בסביבות שנת 1449 ולפי דיפלומה מלכותית - יארליק, שהוציא ב-8 במרץ 1453, העביר גיראי את בירתו הרשמית (orda-i muazzam saray) ובנה ארמונו בכפר סאלאצ'יק (Salaçıq), כיום סטארוסיליה, במרחק קילומטרים אחדים צפון מן העיר בחצ'יסראי של היום, בעמק המצוי מערבה מהצוקים שעליהם ניצב המבצר קירק ייר (Kırk Yer) או צ'ופוט קאלה ("מבצר היהודים"). לא רחוק דרומה מקירק ייר, על גדת הנחל צ'ורוקסו, הקים האג'י גיראי הראשון את העיר בחצ'יסראי - "הארמון שבגנים". יש סבורים כי העברת הבירה מקרים הישנה לקירק ייר נועדה לשחרר את האג'י גיראי מההשפעה הרבה מדי של שבט שירין שנחלתו נמצאה באזור המזרחי. מאוחר יותר, אחד מצאצאיו, סהיב גיראי הראשון, יעביר את הבירה לבחצ'יסראי.
בהתחלתה, הח'אנות של קרים בהנהגת האג'י גיראי הראשון כללה את הערבות מצפון לחוף של הים השחור והים אזוב, ה"דשט אי קפצ'ק", לרבות החלק התחתי של נהר הדנייפר, וחלק גדול מקרים, פרט לערי הנמל, החוף הדרומי ואזור בדרום-מערב, שנשלטו עדיין על ידי הג'נובזים ועל ידי המדינה הביזנטית של תאודור ממנגופ, ופרט לחצי האי טאמאן. הח'אנות הונהגה על ידי הח'אן בתאום עם ארבעה "קאראץ' ביי", הבאים של ארבעה שבטים ראשיים - שירין, בארין, ארגין וקפצ'ק שעמדו בראש הדיוואן, לפי המסורות הקדומות של הח'אנים המונגולים וממרכז אסיה.
הברית עם ליטא ופולין. המלחמות עם אורדת הזהב
הזירה הפוליטית הבינלאומית שבה פעל האג'י גיראי נשלטה במערב על ידי ממלכת פולין המאוחדת עם הדוכסות הגדולה של ליטא, בצפון - על ידי הדוכסות הגדולה של מוסקבה, במזרח על ידי אורדת הזהב, או מה שנשאר ממנה, ובדרום - על ידי האימפריה העות'מאנית שנמצאה בתנופה. מתוקף תפקידו, הרגיש האג'י גיראי זכאי לטעון לכתר של אורדת הזהב, כולל לזה של ריבון הנסיכויות הרוסיות. אורדת הזהב, לעומת זאת, לא הכירה במעמדו. באותה תקופה, למעשה, אורדת הזהב התפצלה לשלוש ח'אנויות: של קרים, של קאזאן וזו של סראי או "האורדה הגדולה". רוב השנים בן ברית של "הרפובליקה הפולנית-ליטאית", האג'י גיראי פעל ב בחסות יחסית של מדינה זו. בהחלטותיו בנוגע לשלום או מלחמה, למשל היה חייב לעדכן את המנהיגים הפולנים-ליטאים. הוא תרם לצמצום האיום שהיוותה אורדת הזהב בשביל אזורי הגבול המזרחיים של הממלכה היאגילונית. לכן בעיני ההיסטוריוגרפים הפולנים מן המאות ה-15-16, האג'י גיראי מוצג כשומר בסף של הגבולות האוקראינים של הממלכה וכבן ברית נאמן של המלכים בקרקוב.
באביב 1442, כפי שמעידים מקורות ג'נובזים, ניצח האג'י גיראי את כוחות יריבו, הח'אן מסראי, סעיד אחמד הראשון, ובעזרת הדוכס הגדול קזימיר, איתו כרת ברית רשמית ב-1445, עד לאוגוסט 1449 הצליח להרחיב את שלטונו על כל חצי האי קרים (כולל קרץ', טאמאן, קאבארדה, קפצ'ק, והענקת חסות לקאפה) ועל אזורים נוספים מסביב. הצטרפו אליו שני שבטים טטרים חדשים, כולל הקירים טואמנים בפיקודו של הביי אימינבק בק משבט שירין.
מצד שני, הצטרך להיות מעורב במלחמות האזרחים בפולין וליטא עצמן. הוא סייע לקזימיר הרביעי, שעלה על כס פולין בשנת 1447, במלחמתו נגד הטוען לכתר מיכאיל בולסלב, בנו של זיגימאנטס קייסטוטאיטיס, שנהנה מתמיכת הח'אן סעיד אחמד הראשון. האג'י גיראי הגיש למלך קזימיר שירותים צבאיים תמורת תגמול שנתי של 10,000 פלורינים.לעומת זאת כשהתגמול התעכב לבוא, אנשיו היו עלולים לצאת למסעי שוד בחבלי פודוליה ורוטניה.
בשנים 1448 ו-1449 תקפו הטטרים מהאורדה הגדולה את פולין וליטא, ובתגובה, פלש המלך קזימיר בשנת 1450 לתוך השטחים שבשליטת הח'אן סעיד אחמד. בשנים הבאות, ב-1452, מורדים נגד המלך בליטא כרתו ברית עם סעיד אחמד. אולם הניצחונות הגדולים של האג'י גיראי בקרב עם הח'אנים של האורדה הגדולה בשנים 1455-1453 וב-1465 זירזו את התפוררות האורדה והכינו את השטח לתבוסת האורדה על ידי בנו, מנגלי גיראי הראשון בשנת 1502. כאשר ב-1453 וב-1455 יצא סעיד אחמד חאן מסראי למסעות שוד וביזה בממלכה הפולנית, במיוחד בפודוליה, האג'י גיראי הפתיע אותו בדרך הבייתה והביס אותו על יד הנהר דנייפר. סעיד אחמד ברח לקייב אל בני בריתו מקרב האצילים הליטאים ובראשם הדוכס סימיון אולקלוביץ'. אחרי סירוב ראשוני, הלה נאלץ להסכים להסגיר את סעיד אחמד למלך קזימיר שכלא אותו בקובנה. בניו של סעיד אחמד מצו מקלט במולדובה של שטפן הגדול, שהחליט שלא להסגירם.
הסכסוכים הראשונים עם הג'נובזים
מרכז הג'נובזים בקרים נמצא בעיר הנמל קאפה (פאודוסיה של היום). היא שילמה בעבר מס קבוע לח'אנים של אורדת הזהב. אחרי הקמת הישות הנפרדת של הטטרים בקרים, יחסי הג'נובזים איתם היו מתוחים. בקיץ 1433, הנסיך הביזנטי אלקסיוס של מנגופ, מנהיג ה"נסיכות הקרימאית של תאודור", שהיה אז בן ברית של גיראי, השתלט על נמל צ'מבלו (באלאקלווה). כתגובה, הסנאט של ג'נובה והבנק סן ג'ורג'ו שלחו לאזור צי מלחמה של 20 גלרות תחת פיקודו של האדמירל קארלו לומלינו. המפקד הג'נובזי, בראש 6000 לוחמיו, הצליח ב-4 ביוני 1434 לכבוש בחזרה את צ'מבלו מהיוונים. אחרי שהרסו את הנמל היווני היחיד, קאלאמיטה, הג'נובזים יצאו ממרכזם, קאפה, נגד בירת הטטרים אסיק קירים (סולגאט). ביולי, האג'י גיראי, עם 15,000 חיילים, הפתיע אותם מתוך יער וניצח אותם. בהמשך הטיל האג'י גיראי מצור על קאפה וכפה בסופו של דבר ב-13 ביולי 1434 על המושבה הג'נובזית, הסכם שבו היא הכירה בסוזרניות שלו והסכימה לשלם כופר גדול תמורת בני הערובה והשבויים. עם זאת, באותו שלב, מעמדו של האג'י גיראי בקרים לא היה יציב, והוא לא היה מקובל על כל ראשי השבטים הטטרים. כשלא עלה בידו להחזיק בהגמוניה החצי האי נאלץ להימלט לליטא. ידוע שבשנת 1442 הטטרים תקפו שוב את קאפה, שדדו אותה וגרמו לעיר ולמגיניה אבדות כבדות.
סכסוכים חדשים עם הג'נובזים. היחסים עם העות'מאנים. המרד של היידר
. בשנת 1454 כרת האג'י גיראי ברית עם הטורקים העות'מאנים שזה עתה כבשו את קונסטנטינופול. ביולי 1456 הופיע מול הנמל של קאפה צי טורקי של 56 בירמות ובאותלו זמן ביבשה הגיעו לקרבת המקום 6,000 טטרים בראשותו של האג'י גיראי. ההנהלה הג'נובזית נכנעה והסכימה להעלולת באופן משמעותי את מס השנתי שהעיר הייתה צריכה לשלם לסולטאן העות'מאני ולח'אן הטטרי. מפני שלא היה לו צי משלו, הסתפק האג'י גיראי עם הכרה מצד תושבי קאפה של מעמדו ההגמוני ועם השגת שליטה על דרכי המסחר המובילות לקאפה, לקרץ' ולאינקרמן. גבולות הח'אנות התפשטו בשנים האלה גם אל גזלבה (Gözleve) (ייבפאטוריה של היום), לטאנה או אזאק קאלסי (אזוב של היום), עמוק יותר אל ערבות דזט-אי-קפצ'ק ואף לאזור קובאן. בתקופתו בנו הטטרים בחלק התחתי של הנהר הדנייפר את המבצרים קזקרמן וג'נקרמן.
אמנם ב-1456 הודח הח'אן זמנית על ידי בנו, היידר, בתמיכה ג'נובזית, ונאלץ לצאת שוב לגלות. אך הפעם שב לשלטון כעבור זמן קצר ובהמשך שיפר את יחסיו עם המושבות של ג'נובה.
בשנים 1464-1465 שלח האפיפיור, פיוס השני, ובעקבותיו פאולוס השני את לודוביקו מבולוניה כנונטיוס אל הח'אן גיראי על מנת לשכנעו, לשווא, להצטרף למסע צלב נגד הסולטאן העות'מאני מהמט השני.
היחסים עם מוסקבה
ב-1461 הבטיח האג'י גיראי לתמוך בתביעות הטריטוריאליות של המלך קזימיר הרביעי בווליקי נובגורוד, מה שהביא אותו בסכסוך עם הדוכס (קניאז) הגדול של מוסקבה, וסילי העיוור. לעומת זאת, בימי שלטונו של איוואן השלישי, בקיץ 1465 ניצחונו של האג'י גיראי על סעיד אחמד חאן, עזר (ככל הנראה ללא קיומה של הסכמה), למאמץ המלחמתי הרוסי להגן על מוסקבה מפני איום הח'אן מסראי.
לפי הכרוניקה הרוסית "ווזנזנסקה", ה'אג'י גיראי יצא להגנת המוסקבאים, כשהח'אן קוצ'וק מוחמד מסראי התפקיף לאזורים הרוסיים שעל גדות דון. על יד הדון הוא הביס גם את בנו של קוצ'וק מוחמד, אחמד ח'אן
סוף חייו
האג'י גיראי הראשון מת בשנת 1466 והובא לקבורה במאוזוליאום (Dürbe דירבה) שבנייתו בסאלאצ'יק הושלמה בשנת 1501. לפי הכרוניקן הטורקי אנקרלי חכים יחיה, ייתכן כי הורעל, אולי כנקמה על תמיכתו במלך הפולני קזימיר במלחמה נגד אחמד ח'אן, המנהיג החדש של האורדה הגדולה. הוא עורר גם את קנאתם של ראשי השבטים המקומיים.
אחרי מות האג'י גיראי, יורשו היה אחד מבניו, נורדוולט ח'אן. אולם קרים נכבשה לזמן קצר על ידי צבאות של האורדה הגדולה והיה זירה למלחמת ירושה בין בניו, בעיקר בין נור דוולט ובין מנגלי גיראי.
בכרוניקה בת זמנו, של יאן דלוגוש נכתב כי האג'י גיראי היה איש בעל ערכים אנושיים ומנהיג שכלכל היטב את ממלכתו (humanus civilisque et bene agendi cupidus). הוא נשאר פופולרי גם בזכרונו הקולקטיבי של עמו שכינה אותו "המלאך" - Melek. בחייו גילה סובלנות כלפי דתות אחרות, התפלל בפני האיקונין של מרים הקדושה במנזר-מערה אוספנסקי (מנזר עליית מרים) בקירק ייר, על יד בחצ'יסראי ואף תרם תרומה לקפלת המנזר . הח'אן ארח לא פעם אצילים פולנים וליטאים, ותחת שלטונו, הסוחרים הפולנים בדרך לקאפה נהנו מהגנה מיוחדת.
צאצאיו
לפי הכרוניקה של ג'נבי, היו לו 12 בנים. לעומת זאת, לפי אבולגאזי היו לו 8 בלבד:
לפי הכרוניקות הרוסיות, נודלו לו חמישה בנים:
קישורים חיצוניים
București, Editura științifică și politică, 1983 Annual of Medieval Studies at CEU, XI (2005), pp. 191-206 גם המהדורה משנת 1880, פרק 8 - ch VIII Crimean Tatars
בכנס הבינלאומי "קרים:עבר והווה " - "The Crimea: Past and Present", Kiev, 12-13 Mai 1994.Turkish Yearbook, vol.XXI
ואיה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קבוצת XT
'''אקס.טי. הולדינגס בע"מ (באנגלית: XT Holdings; לשעבר: "עופר הולדינגס גרופ") הידועה כ"קבוצת XT'''" היא חברה פרטית ישראלית, שנוסדה בנובמבר 2007 ועוסקת בהשקעות והחזקת חברות. לחברה משרדים בפארק מת"ם שבחיפה, ובתל אביב. יושב ראש דירקטוריון החברה והמנכ"ל שלה הוא איש העסקים אודי אנג'ל.
בעלי השליטה בחברה הם אנשי העסקים אודי אנג'ל ועידן עופר אשר כל אחד מהם מחזיק בכ-50% ממניות החברה.
היסטוריה
ב-27 במרץ 2018 מכרה החברה כ-2.25% (מלוא החזקותיה) ממניות החברה לישראל.
אוטובוס תלמידים
אוטובוס תלמידים (באנגלית: School Bus) הוא אוטובוס המשמש להסעת תלמידים. אוטובוס התלמידים הראשון הוצג בשנת 1827 בתור עגלה רתומה לסוס, על ידי ג'ורג' שילביר עבור האקדמיה לבנות, בבית ספר קוקר, בצפון מזרח לונדון, והוא נועד להסיע 25 ילדים.
ברחבי העולם משתמשים באמצעים שונים להסעת תלמידים כמו אוטובוסים ומיניבוסים, חלקם מופעלים על ידי חברות פרטיות וחלקם מופעלים על ידי חברות תחבורה ציבורית. בארצות הברית וקנדה לעומת זאת, לאוטובוס תלמידים מראה ייחודי ושונה לגמרי מזה של אוטובוס רגיל, וכולל מאפיינים ממשלתיים המעוגנים בחוק, כגון צביעת האוטובוס בצהוב, חגורות בטיחות ועוד, הם נרכשים ומופעלים על ידי מוסדות החינוך ומיוצרים אך ורק למטרה זו.
בארצות הברית וקנדה
בצפון אמריקה מייצרים אוטובוסים בארבעה סוגים שונים. כל האוטובוסים בצפון אמריקה הם עם קומה אחת.
סוג A ("פראק ואן") - האוטובוסים הקטנים ביותר. הם גם מכונות "אוטובוסים קצרים".
סוג C ("רגיל")
סוג D ("מעבר")
בישראל
בישראל נעשה שימוש באוטובוסים של החברות הפרטיות, של המועצות האזוריות וכן של חברות התחבורה הציבורית, גם להסעת תלמידים. בניגוד לארצות הברית וקנדה, לא נעשה שימוש בישראל באוטובוס שיוצר במיוחד למטרה זאת.
בטיחות
לרוב אוטובוסי התלמידים אמצעי בטיחות רבים.
בארצות הברית האוטובוס צבוע בצבע צהוב, המכונה "School bus yellow", כדי שיבלוט גם בחושך, קיימים על האוטובוס אורות אזהרה רבים, כשהנהג עוצר ומוריד ילדים הוא מוריד גם זרוע מכנית שמטרתה לסמן לתנועה לעצור (כלומר מותר לאוטובוס לחסום לחלוטין את הנתיב שבו הוא חונה כדי להוריד או להעלות תלמידים), בנוסף לדלת הכניסה קיימת דלת אחורית שמשמשת כיציאת חירום, בכל אוטובוס קיימות מצלמות שמטרתם לדעת מה קרה אם הייתה תאונה.
בישראל תקנות בטיחות פחות מחמירות. עם זאת, התלמידים עולים ויורדים מהדלת הקדמית בלבד. בכל האוטובוסים הבינעירוניים/תיירותיים והמיניבוסים קיימים אורות מהבהבים מקדימה ומאחור כאשר הנהג פותח את הדלת הקדמית, על מנת לסמן שהאוטובוס אוסף או מוריד תלמידים. באוטובוסים הבין עירוניים, אשר מהווים את האוטובוס העיקרי להסעת תלמידים, מותקנות חגורות בטיחות. כמו כן, האוטובוסים של המועצות האזוריות, אשר משמשים אך ורק להסעת תלמידים, צבועים בצהוב.
עדיפות תנועה
עד אמצע 1940, ברוב המדינות בארצות הברית לא היו חוקי תעבורה שמחייבים את הנהגים לעצור כשהאוטובסים מעלים או מורידים ילדים.
עמנואל אונגרו
עמנואל אונגרו (בצרפתית: Emanuel Ungaro; 13 בפברואר 1933 – 21 בדצמבר 2019) היה מעצב אופנה צרפתי, שייסד את בית האופנה הנושא את שמו "עמנואל אונגרו" בשנת 1965.
ביוגרפיה
אביו האיטלקי של אונגרו, התגורר בפרנקבילה פונטנה שבנפת ברינדיזי, והגיע לצרפת כשנמלט מאימת הדיקטטורה הפשיסטית באיטליה. אונגרו האב, חייט במקצועו, העניק לבנו עוד בצעירותו את מכונת התפירה הראשונה שלו.
בגיל 22 הגיע אונגרו לפריז, וכעבור שלוש שנים החל לעבוד כמעצב אופנה עבור בית האופנה בלנסיאגה, שם עבד שלוש שנים. לאחר מכן עבד כמה שנים אצל המעצב אנדרה קורוז', וב-1965 פתח אונגרו בפריז, בית אופנה משלו.
הוא השיק את קולקציית בגדי הגברים הראשונה שלו בשנת 1973, ועשר שנים לאחר מכן את הבושם הראשון שלו "דיווה". בשמים אחרים שלו: סנסו (1987) ואונגרו (1991).
ב-1997 הקים בשותפות עם בולגארי ופראגאמו את עמנואל אונגרו פרפומ'ס, חברה זו הפיקה את הבשמים "Fleur de Diva" (1997); "Desnuda" (2001) ו"Apparition" (2004).
בשנת 2005 פרש אונגרו מבית האופנה שלו ומכר את המותג ליזם האינטרנט אסים עבדוללה תמורת 84 מיליון דולר.
יחסי מקסיקו–שווייץ
יחסי מקסיקו–שווייץ הם היחסים הדו-צדדיים בין מקסיקו לבין שווייץ. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי ובאו"ם.
היסטוריה
קשר רשמי בין מקסיקו לשווייץ הוקם בשנת 1827. באותה שנה פתחה שווייץ משרד דיפלומטי במקסיקו סיטי. בשנת 1832 חתמו שתי המדינות על חוזה של "ידידות ומסחר" ומקסיקו פתחה משרד דיפלומטי בבזל. בשנת 1945 שתי המדינות כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים, ובשנת 1946 פתחה מקסיקו משרד דיפלומטי בברן. בשנת 1958 שתי המדינות שדרגו את משלחותיהן הדיפלומטיות לשגרירויות.
שווייץ שומרת על פרופיל בינלאומי ברמה גבוהה מפני שהיא מארחת כמה סוכנויות של האו"ם וארגונים בינלאומיים אחרים בז'נבה. מדי שנה מתקיים בדאבוס הפורום הכלכלי העולמי ובכירים מקסיקנים ברמה גבוהה, כולל הנשיא המקסיקני נוסעים לשווייץ להיפגש עם פוליטיקאים שווייצרים ואנשי עסקים.