cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'אן-פול בלמונדו
ז'אן-פול בֶּלמוֹנדוֹ (בצרפתית:  Jean-Paul Belmondo; 9 באפריל 1933 – 6 בספטמבר 2021) היה שחקן קולנוע ותיאטרון ומפיק קולנוע ותיאטרון צרפתי.
ביוגרפיה
בלמונדו נולד בפריז. בצעירותו לא הצטיין בלימודים, אך היה מוכשר באיגרוף ובכדורגל.
תיאטרון
בלמונדו החל את דרכו בתיאטרון וב-1950 גילם דמות במחזה "היפהפייה הנרדמת", והופיע בבתי-חולים בפריז. במשך שישה חודשים ניסה ריימון ז'ירו לעזור לו והכין אותו למבחני הקונסרבטוריון העליון של האמנות הדרמטית בפריז. הוא נכשל בבחינה והתקבל רק כצופה חופשי ב-1951. ב-1952, ניסה להתקבל בשנית, נכשל בבחינות, והתקבל רק באוקטובר 1952. בתקופת הלימודים פגש שחקנים, שאחר-כך עבד עמם. בבחינות המעשיות לא זכה לאהדת המורים, אך זכה לאהדה רבה מהצופים. בלמונדו הופיע בתיאטרונים רבים במקביל ללימודי התיאטרון (כמו תיאטרון האטלייה ב-1953).
קולנוע
סרטו הראשון ב-1956, "החברים מיום א'" יצא למסך רק ב-1967. לכן, שב לתיאטרון ושיחק מחזות מאת ברנרד שאו, פיידו ועוד. תפקידו הראשון והקטן בקולנוע, בסרט "היי יפה ושתקי" סרטו של הבמאי מרסל קרנה ב-1958. לאחר מכן מצא עצמו בלמונדו לצדו של בורביל בסרט אחר באותה שנה, בבימוי מארק אלגרה. הסרט ספג ביקורת צוננת מהמבקר ז'אן-לוק גודאר, ב"מחברות הקולנוע", אך בלמונדו זכה למחמאות גדולות. גודאר הזמין אותו לשחק בסרט קצר "שרלוט וג'ול שלה". קלוד שברול ביים אותו בסרטו "סיבוב כפול" ובלמונדו החשיב את תפקידו בסרט זה יותר מאלה שבאו לאחר מכן.
פריצת הדרך הקולנועית שלו הייתה ב-1960, בסרטו של ז'אן-לוק גודאר, עד כלות הנשימה, הפך אותו סופית לדמות מובילה בגל החדש בקולנוע הצרפתי. החל מסרט זה, זוהה בלמונדו עם דמות זאת שהושפעה משחקנים כדוגמת ג'יימס דין, בוגארט, ואחרים. בהמשך השתתף בסרטיו של ז'אן-פייר מלוויל. סרטיו הצליחו במידה זהה לסרטי לואי דה פינס ואלן דלון. סרטיו מכרו 130 מיליון כרטיסים.
בין הבמאים ידועי השם, שעבד עמם, אלן רנה, הנרי ורנוי, פרנסואה טריפו, קלוד סוטה, ז'ראר אורי, קלוד ללוש הצרפתים, וגם עם במאים מחוץ לצרפת, כמו ויטוריו דה סיקה.
סרטים רבים שבהם שיחק, הפכו לקלסיקה של הקולנוע הצרפתי, כמו המקצוען, בורסלינו, פיירו המשוגע, המוח ועוד.
עד אמצע שנות ה-80 גילם דמויות נועזות, הרפתקניות וציניות. עד 1986, היה לאחד מכוכבי העל הצרפתיים. בשנת 1995 הוא השתתף בסרט עלובי החיים לצד מישל בוז'נה. הסרט זכה במספר פרסי גלובוס הזהב.
למרות בעיות רפואיות קשות, חזר לקולנוע ב-2009, ושיחק בסרט "אדם וכלבו". כשהזדקן מצא את מקומו גם בכמה תפקידי במה בתיאטרון.
פרסים והוקרה
בלמונדו זכה במבחר פרסים והוקרה, בהם:
חיים אישיים
בלמונדו התגורר בפריז, היו לו 4 בנות זוג והיה אב ל-4 ילדים. ב-2001 עבר שבץ, אך המשיך בפעילותו בקולנוע. נפטר ב-6.9.2021
משה טמיר
משה טמיר (1924 – 13 בנובמבר 2004) היה צייר ומורה לאמנות ישראלי.
ביוגרפיה
טמיר התבלט בכישרונו, וזכה כבר בשנתו השנייה בפרס "הרמן שטרוק". את הפרס העניק לו מנהל בית הספר, האמן מרדכי ארדון. בין השניים התפתחה חברות אמיצה שנשמרה עד פטירתו של ארדון.
כשהיה על סף סיום לימודיו פרצה מלחמת העצמאות. טמיר גויס לפלמ"ח והשתתף בקרות על הגנת ירושלים. באחת מההפוגות בלחימה נטל שק של פחמי עץ וצייר ציור קיר גדול של חיילי פלמ"ח, שזכה לציון בעיתונות של אותה תקופה.
בין השנים 1955–1960 ו-1961–1963 שהה בפריז, צרפת. עם שובו לישראל, בשנת 1963, התמנה לתפקיד המפקח על לימודי האמנות במשרד החינוך. במסגרת תפקיד זה פיתח סמינרים להוראה ויזם את "שבוע האמנות" בבתי הספר. הוא החזיק בתפקיד זה עד 1988.
יצירתו המוקדמת של טמיר, מסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, הכילה דימויים הקשורים למלחמת העצמאות. ציורים אלו, כגון "אמנון הפצוע" (1948), הכילו דימויים של חיילים וקורבנות, ואופיינו בסגנון ציור אקספרסיבי ובשילוב בין הפשטה לריאליזם. בשנות ה-50 החל טמיר לעשות שימוש באימפסט כבד בציוריו, שהפכו לדקורטיביים. על הנושאים שהופיעו בעבודותיו נמנים דימויים של חיות וציפורים, לצד תיאורים מיסטיים וארכיטיפים.
בשנת 1968, נתלו במשכן נשיאי ישראל, שלושה שטיחים בנושאי מנורת המקדש ("אור"), ירושלים ולוחות-הברית, שנארגו על ידי אמן שטיחי הקיר ג'ורג' גולדשטיין, לפי ציוריו של משה טמיר.
יוסף טוב עלם
הרב יוֹסֵף (ב"ר שמואל) טוּב עֶלֶם (בר"ת: ריט"ע; מכונה לעיתים הגדול; שם משפחתו הוא תרגום מצרפתית: Bon fils; סביבות 980 – 1050 בערך) היה פוסק ופייטן צרפתי בולט, שחי ופעל בתחילת המאה ה-11. על פי חתימתו באחד מפיוטיו, גר בעיר לימוז'.
חייו
לא ידוע רבות על אודות הביוגרפיה שלו, אך נודע כי מוצאו מנרבונה שבפרובאנס וכי חי בלימוז', ולפי המובא בספר "שיבולי הלקט", היה בר פלוגתא של רבי אליהו הזקן בעניין ה"קרובות".
יצירתו
רוב חיבוריו אבדו, אך היה לו פירוש על המקרא ועל התלמוד הבבלי, ופירושו לתלמוד מצוטט לעיתים בפירושי ראשונים שונים על התלמוד, ביניהם בפירוש רש"י לתלמוד. כמה מתשובותיו נשתמרו אצל חכמי אשכנז. עסק בהעתקה, עריכה ופרסום של ספרי חכמים שקדמו לו, ביניהם "הלכות גדולות", "קובץ תשובות הגאונים" ו"סדר תנאים ואמוראים". על פי ספר יוחסין השלם, חיבר גם את סדר עולם זוטא. חיבר גם סדר "תיקון שטרות" העוסק בנוסח השטרות השונים.
ספרו של הרב יוסף טוב עלם על המקרא שאבד מצוטט בספר "מנחת שי".
בג"ץ בית סוריק נגד ממשלת ישראל
בג"ץ 2056/04 בית סוריכּ הוגש ב-26 בפברואר 2004 על ידי מועצת תושבי בית סוריכּ (לקמן, "העותרים") נגד ממשלת ישראל ומפקד כוחות הצבא בגדה המערבית (לקמן, "המשיבים"), בנוגע לגדר ההפרדה. פסק הדין נכתב על ידי הנשיא אהרון ברק, אליו הצטרפו המשנה לנשיא אליהו מצא והשופט מישאל חשין. העתירה תקפה את חוקיות צווי תפיסת הקרקע הנוגעים לקרקעות הכפרים בית סוריכ, בידו, אל-קובייבה, קטנה, בית ענאן, בית ליקיא, בית איג'זא ובית דוקו. נפסק ש-30 מתוך 40 ק"מ של תוואי גדר ההפרדה שנידונו במסגרת העתירה אינם חוקיים, ועל כן על המדינה להציג תוואי חלופי.
רקע: היסטוריה של גדר ההפרדה
קטע גדר ההפרדה המדובר באורך כ-60 קילומטרים. הוא מתחיל ביישוב מכבים ובכפר בית סירא (מערב התוואי), דרך היישוב הר אדר והכפרים בית סוריק ובידו. הוא נגמר בגבעת זאב ובכפר בית דקו (מזרח התוואי). גדר זו מהווה מחסום הפרדה, ומטרתה הרשמית היא למנוע מעבר לא מאושר של פלסטינים לשטחי אוכלוסייה ישראלית, ובפרט מעבר של מחבלים פלסטינים. גדר ההפרדה נבנתה ועודנה נבנית מאז שנת 2002, כשהיא עוברת בעיקר לאורכו של הקו הירוק.
הרעיון התחיל להתפתח בעקבות גדר ביטחונית שנבנתה סביב עזה לאחר הסכם קהיר, שבמסגרתו בוצעה העברת שטחים נרחבת לרשות הפלסטינית. הרעיון התחזק בעקבות כישלונה של ועידת קמפ-דייוויד ביישוב הסכסוך הישראלי פלסטיני, וכמו כן בעקבות עלייה חדה בשכיחות פיגועי הטרור לאחר מכן. לאור מספרם הגבוה של הנרצחים הישראלים  בפיגועי הטרור, נוצר לחץ ציבורי רב  על הממשלה לפעול למען הקמת הגדר, על מנת למנוע את מותם של אזרחים ישראלים נוספים. בסופו של דבר הוחלט על הקמתה.
אמנם הגדר אכן סייעה בהפחתה משמעותית של פעולות הטרור וכן בהפחתת הגנבות מיישובים. עם זאת, ישנן טענות רבות נגד הגדר והנזקים להם היא גורמת.
טענות העותרים
העותרים טענו כי תוואי הגדר פוגע בהם בצורה קשה וכבדה מנשוא. הגדר תפריד ביניהם לבין שטחיהם החקלאיים, ותהפוך את הגישה אליהם קשה עד בלתי אפשרית. בנוסף, תיחסם הגישה לבארות במקום, דבר שימנע השקיית עדרים ושימוש במים לחקלאות. טענת העותרים הייתה שהמשפחות הפלסטיניות בבית סוריכ נשענות בעיקר על פרנסה מחקלאות, וזאת תיפגע אנושות בגלל תוואי הגדר המתוכנן. גדר ההפרדה תפגע בגישת הכפרים לערים מרכזיות כגון רמאללה, תפגע בגישה לשירותי בריאות במזרח ירושלים ותגביל את התרחבותם.
הטענות המשפטיות של העותרים הן שתוואי הגדר סותרת הן את הדין הישראלי הפנימי והן את הדין הבינלאומי. גדר ההפרדה משנה את גבולות יהודה ושומרון מבלי הסמכה מפורשת בחוק. בכך היא מספחת שטחים למדינת ישראל, דבר העומד כנגד הדין הבינלאומי. הקמת הגדר לא באה לשרת את האנשים בשטח הכבוש או את המשטר השולט בשטח הכבוש. בנוסף, אין צורך ביטחוני בהקמת תוואי הגדר כפי שתוכנן, ולכן אין הצדקה משפטית להקמת הגדר. יתר על כן, לטענת העותרים הצווים לא הובאו לידיעתם, והם לא שותפו כדין בגיבוש תוואי גדר ההפרדה.
העותרים טענו כי נפגעו זכויות בסיס רבות שלהם: זכות הקניין שלהם נפגעת בגלל תפיסת האדמות ובמניעת הגישה לאדמותיהם. כן נפגעת זכותם לחופש התנועה. פרנסתם וחופש העיסוק שלהם נפגעים: לא רק  הקשיים לעבד את האדמות, אלא גם קושי לסחור בתוצרתם. הגדר פוגעת בהזדמנויות החינוך של ילדי הכפרים, ומשבשת את חיי המשפחה והקהילה במקום. חופש הדת נפגע בכך שנמנעת גישה למקומות קדושים, וערכי טבע ונוף נפגעים כתוצאה מגדר ההפרדה.
טענות המשיבים
לטענת המשיבים, קביעת תוואי הגדר נקבע בצורה השומרת על  איזון בין שיקול הפגיעה בחיי התושבים המקומיים לבין הרצון לשמור על חיי אזרחי ישראל, תושביה והחיילים הפועלים לאורך הגדר: הגדר היא בעלת חשיבות לאומית עליונה; הגדר תמנע ממחבלים להיכנס לשטח ארץ ישראל ולפגע; ועל הפרק עומדים חיי אדם של אזרחי ישראל ושל תושביה, הנפגעים מפיגועי הטרור של הטרוריסטים החודרים לשטחי ישראל. לטענת המשיבים, מאזור זה יצאו מספר פיגועי טרור בירושלים. מטרות הקמת הגדר היא למנוע מניעת מעבר בלתי מבוקר של תושבי האזור לישראל ולהתנחלויות, וכן למנוע הברחת כלי נשק ואמצעי לחימה ולמנוע הסתננות פלסטינים, שעלולה להוביל להקמת תאי טרור בישראל ולהצטרפות לתאים קיימים. וכן לטענתם, הגדר חייבת להיות מוקמת בתוך תחומי יהודה ושומרון כדי שיתקיים זמן התרעה, בו יוכלו הכוחות הישראליים לפעול עוד לפני כניסת המחבל לשטח ישראל.
בנוסף, המשיבים טוענים כי הוצאת צווי התפיסה התנהלה כדין ושלא תמיד התושבים המקומיים ניצלו את זכותם לטיעון שניתנה להם.
טיעוניהם המשפטיים היו כי היכולת לתפוס את השטחים לשם בניית המכשול נובעת מזכותה הטבעית של מדינת ישראל להגן על עצמה מפני איומים המצויים מחוץ לגבולותיה. בנוסף, עוצמת הפגיעה אינה גבוהה כפי שהעותרים טענו. כל הכפרים מחוברים לרשתות מים, ועל כן אין בפגיעה בבארות כדי למנוע אספקת מים עבור הצרכים החקלאיים והאחרים. בכל אחד מהכפרים מצויה מרפאה אחת, ובכפר בידו מצויה מרפאה מרכזית. וכן הובטח שגם צורכי החינוך של האוכלוסייה המקומית יילקחו בחשבון.
פסק הדין
פסק הדין, שנקבע ב-30.6.2004 בהצבעה פה אחד, קובע ש-30 מתוך 40 ק"מ של תוואי גדר ההפרדה שנידונו במסגרת העתירה אינם חוקיים, ועל כן על המדינה להציג תוואי חלופי. נדחתה העתירה נגד מקטע הגדר המתחיל בין מכבים לבית סוריכ ונגמר מצפון-מזרח ליישוב מבוא חורון. כל שאר העתירות התקבלו, ועל המשיבים (ממשלת ישראל ומפקד כוחות הצבא בגדה המערבית) הוטל לבחון מחדש את תוואי הגדר.
שמואל אהרון שזורי
הרב שמואל אהרון שזורי (ובר) (י"א בסיוון תרמ"ה, 25 במאי 1885 - י"ט בשבט תש"מ, 6 בפברואר 1980) היה המזכיר הראשון של הרבנות הראשית לישראל ועורך כתב העת התורני "קול תורה". יקיר ירושלים.
תולדות חייו
שזורי נולד בירושלים לרב בן ציון ושרה ובר, בן למשפחת רבנים מפורסמת שעל ראשיה נמנים הרב ברוך תאומים-פרנקל, רבי שמואל שמלקה הורוביץ, רבי יואל סירקיש, המגלה עמוקות ועוד. אבי אביו היה רבי מרדכי אליעזר ובר, תלמידו המובהק של האדמו"ר רבי חיים הלברשטאם מצאנז. בשנת תרס"ד (1904) נישא לעלקה שרה בת הרב משה ישראל ברינשטיין, מצאצאי אבות החסידות בפולין רבי דוד מלעלוב ורבי יעקב יצחק רבינוביץ ("היהודי הקדוש" מפשיסחה), ומצד אמה מצאצאי רבי אהרן הגדול מקרלין.
את תורתו קנה שזורי בישיבת אור חדש, אשר יסדו תלמידיו של רבי ישראל מסלנט בחצר שטרויס שבשכונת מוסררה. בראשות הישיבה עמד הרב יונה ראם שממנו קנה את דרך הלימוד הישיבתית שהייתה מקובלת בישיבות שבליטא ואף הספיד אותו לאחר פטירתו.
היה במשך שנים רבות מזכירו האישי ואיש אמונו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
משעמד על דעתו דבק בהתבטלות מוחלטת באדמו"רי לעלוב בירושלים והיה איש אמונם. לאחר פטירת האדמו"ר רבי שמעון נתן נטע בידרמן, דבק הרב שזורי בבנו רבי משה מרדכי מלעלוב.
מעמדו של שזורי בין החסידים ביסס את מעמדו של רבי משה מרדכי כממשיך השושלת, לאחר ששזורי הטיל את כל כובד משקלו ויוקרתו האישית ועמד לצדו בקיבוץ העדה והנהגתה.
בשנת 2019 הוציאו לאור נכדי הרב שזורי את הביוגרפיה "אשישות: מאת הגאון החסיד רבי שמואל אהרן וועבר זצ"ל", אולם השמיטו בה כל זכר לקשריו עם הרב קוק, שמו העברי ופעילותו ברבנות הראשית הראשית לישראל.
פעילות ציבורית
הופעתו-האריסטוקרטית, פיקחותו והשפות הרבות ששלט בהן, הביאו אותו לשמש בתקופה המנדטורית בתפקידים קונסולריים בנציגויות הזרות בארץ. את מעמדו זה ניצל לטובת בני היישוב היהודי בארץ.
בין השנים תרע"ה-תרע"ט (1915–1919) שימש כמזכיר ומנהל כולל גליציה בירושלים. השתתף בפעילות צבורית בין מייסדי הסתדרות "ירושלים", ונבחר כציר לאספת-הנבחרים הראשונה.
בשנות תרע"ט-תרפ"א (1919-1921) היה מזכיר הרבנות המקומית בירושלים.
בעת יסודה של הרבנות הראשית לישראל על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בשנת תרפ"א (1921), עמד שזורי לימינו והיה לאחד ממעצבי דמותה של הרבנות. הוא שימש כמזכירה הראשון במשך שנים ארוכות, מאז יסודה ועד שנת תש"ה (1945). כחלק מתפקידו ברבנות, הופקדה בידו גם ההחלטה למי תמליץ הרבנות הראשית להעניק בקשה לסרטיפיקט לארץ.
משנת תש"ה ואילך שימש כמזכיר ראשי של בית הדין הרבני הגדול.
פעילות ספרותית-תורנית
בשנים תרע"א-תרע"ה (1911–1915) הוציא את העיתון "מוריה" והשתתף בו כחבר המערכת.
פרסם מאמרים בעיתונים בעברית ובגרמנית בשאלות דתיות-ציבוריות, חידושי תורה בכתבי עת תורניים. בשנים תר"ץ-תרצ"ה (1930–1935) ערך והוציא את הירחון התורני "קול תורה", שנודע בתקופתו כבימה מרכזית לפרסום חידושיהם של חכמי התורה. במפעלו זה כלל גם את יצירתו שלו – חיבורו "אשישות" על סוגיות התלמוד.
היה גם העורך של עיתון הרבנות הראשית 'קול יעקב'.
בשנת תש"פ (2019) יצא לאור ספרו "אשישות" העוסק בחידושים על הש"ס, יישוב קושיות הגרע"א בגיליון הש"ס, תשובות גדולי הדורות שנמענו עבורו, עובדות אודותיו ועוד. הספר נערך על ידי נכדו הרב אברהם מרדכי רוטבלט.
לאחר קום המדינה בתשרי תש"ט החליף את שמו לשם עברי - שזורי.
זכה לאות יקיר ירושלים לשנת תשל"ד - 1974.
בתו פרידא גיטל נישאה בשנת תרפ"ט ליהודה זונדל הגר, מי שכיהן אחר כך כאדמו"ר מסאווראן. נכדו (חתן חתנו) הוא הרב שמואל אלעזר היילפרין.
אליפות וימבלדון 1892
אליפות וימבלדון 1892 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-27 ביוני והסתיימה ב-7 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרות זוגות גברים. בשנה זו הוחלט לקיים כול התחרויות במקביל. החלטה זו בתוקף גם כיום.
תחרות הגברים
התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-2 בתים. מנצח של השלב הראשון היה מקבל זכות להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1889 על התואר. לתחרות מתמודדים נרשמו 25 טניסאים. בנוסף לטניסאים בריטיים בתחרות השתתף טניסאי מאוסטרליה ואוליבר קמפבל (אלוף ארצות הברית בשנים 1890-1892). בגמר מתמודדים ניצח יהושע פים. הוא נפגש בגמר עם וילפריד בדלי (כמו בשנת 1891) והפסיד לו ב-4 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 7 טניסאיות. כמו בשנה שעברה במשחק הסיום נפגשו לוטי דוד ובלאנש בינגלי (היליארד) לוטי דוד ניצחה ב-2 מערכות.
תחרות הזוגות
בתחרות הזוגות השתתפו 5 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד אחים בדלי, מנצחי אליפות וימבלדון 1891. הזוג הבריטי שכלל הארי ברלו וארנסט ליואיס ניצח בתחרות מתמודדים ובמשחק על האליפות הם ניצחו ב-4 מערכות את אלופי השנה שעברה.
יחסי איראן–בלגיה
יחסי איראן–בלגיה הם היחסים הדיפלומטיים בין בלגיה לאיראן.
תקופת מוזאפר אלדין שאה
בסוף המאה ה-9, בלגיה ביקשה להשיג חומרי גלם לתעשיות שלה, ובשל כך חיפשה אדמות עשירות בחומרי גלם באפריקה ובאסיה. באפריקה שלטה בלגיה בקונגו הבלגית, ובאסיה הגיעה גם לאיראן. הפעולה הראשונה של הבלגים הייתה שליחת מספר רב של יועצים לאיראן כדי שיוכלו לארגן את ענייניה הפנימיים של איראן ולספק את התנאים ליחסים מסחריים נאותים. קבוצת היועצים הראשונה הורכבה משלושה פקידים בלגים שהגיעו לטהראן ב-15 במרץ 1898, ומשימתם הייתה לארגן את מנהגי דרום איראן ולמגר שחיתות נרחבת במערכת המנהלית של איראן ולהכשיר משאבי אנוש מיומנים ומומחים. ההצלחה המרשימה של 3 האנשים הללו גרמה לכך שמירזה עלי אמין שלחח מברק לבלגיה וביקש יועצים נוספים. ממשלת איראן השתמשה ביועצים בלגים לא רק בענייני מכס, אלא גם בלחימה נגד הבעיות בפיתוח הדואר, כמו גם ברפורמה בקרקעות ובלחימה נגד מורדים מקומיים. בראש כל חברי המועצה הבלגיים עמד ז'אק ז'וזף מורנרד. חוקת איראן, שהיא החוקה הראשונה באיראן, נוסחה וחוברה במהלך תקופה זו על ידי התאמת חוקת בלגיה. המשמעת והניקיון של הבלגים גרמו לאיבה של כמה נסיכים קג'ארים. כמו כן, השיבוש של הרוסים והבריטים, כמו גם הסכמת סנט פטרבורג, גרמו לשיבוש ולכישלון מוחלט של הרפורמות הבלגיות. לבסוף, עם התרחשותה של המהפכה החוקתית, הבלגים, שלא ראו את התנאים נוחים להמשך נוכחותם באיראן, עזבו את איראן.
מהחוקה ועד מלחמת העולם השנייה
עם שיפור הביטחון באיראן והשלום היחסי, הצליח מורנרד לחזור לאיראן בשנת 1913 עם קצינים חדשים על ידי החזרת אמון האיראנים. אנשים אלה, שהגיעו לאיראן עם משפחותיהם, כללו אוכלוסייה של כמה מאות אנשים. אבל עם תחילת מלחמת העולם הראשונה וכיבוש איראן על ידי הרוסים במהלך מלחמה זו, חזרו הסוכנים שפעלו באזורים הצפוניים של איראן לבלגיה. מעתה ואילך, נוכחותם של הבלגים מעולם לא הייתה מרובת כמו בעבר ופעילותם הוגבלה למכס ולסניפי הדואר. למרות שהבלגים היו בלחץ של מתחרים חדשים בתוך איראן, שכללו אמריקאים העובדים בארגון האוצר והפיננסים, כמו גם שוודים שעבדו בז'נדרמריה האיראנית, עד תחילת מלחמת העולם השנייה, הם תמיד ניסו לשפר ולחדש את מצב המכס והדואר של איראן.
התקופה הפהלווית השנייה
עם עליית מוחמד רזה פהלווי לשלטון, היחסים הבילטרליים עברו מסלול שקט יותר והיחסים הבילטרליים התמקדו בעיקר בהעברת טכנולוגיה.
ממשלת הרפובליקה האסלאמית
בין האירועים החשובים בתקופה זו היא הפתיחה המחודשת של לשכת המסחר והתעשייה של איראן ובלגיה בשנת 1986 בטהרן.
מחלוקות
אחת המחלוקות שהתגלעו ביחסים בין שתי המדינות היא סוגיית מאות חפצים היסטוריים שנגנבו מאיראן לבלגיה. בשנת 1966, אישה ממוצא צרפתי בשם וולף קאריוס, שהפכה לאשתו של איראני וקיבלה דרכון איראני, גילתה 349 חפצים היסטוריים מבית הקברות העתיק של חורווין (221 חפצי חרס ו-128 חפצי ברונזה) שתוארכו לתחילת המילניום הראשון, והוציאה אותם בהדרגה מאיראן.
בשנת 1981, ממשלת איראן, שידעה על הנושא הזה, החלה להגיש תלונה לבתי המשפט בבלגיה, ושנה לאחר מכן, בית משפט בבלגיה הורה על תפיסת החפצים הללו, אך בהתעקשותו של וולף מלקי, בית המשפט הבלגי דחה את פרסום ההחלטה עד לאיסוף, תיעוד נוסף נדחה וחפצים אלו הונחו בהשאלה במוזיאון הזינקונטנר עד לפרסום החלטת בית המשפט. תלונתה של ממשלת איראן נכשלה פעמים רבות במהלך השנים, אך לבסוף, בית המשפט בליאז' פסק לטובת ממשלת איראן והחפצים הוחזרו לאיראן ב-4 בינואר 2013. מסעוד סולטניפאר, ראש ארגון המורשת התרבותית, אומנות היד והתיירות של איראן דאזבהיותו נוכח בנמל התעופה הבין-לאומי האימאם חומייני, הוא פיקח באופן אישי על משימת העברת החפצים הללו, שנארזו ב-13 קופסאות והיו אמורים להימסר למוזיאון הלאומי של איראן.
משחק החיים (טלנובלה)
משחק החיים היא טלנובלה דרמטית-קומית יומית, אשר הופקה על ידי דרסט הפקות ושודרה החל מ-18 בפברואר 2003 ועד לסיומה ב-12 באוגוסט 2003 במשך 120 פרקים בחברת HOT. בשנת 2007 שודרה הסדרה בשידור חוזר בערוץ 10 ובהמשך בערוץ HOT בידור ישראלי.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר עולם התיאטרון דרך התיאטרון המשפחתי, "תיאטרון הכוכב", והדמויות הפועלות בו: מנהלים, במאים, שחקנים, אנשי הפקה והסובבים אותם. מסופר בה סיפורם של ירון שר (גיא אריאלי), אדם אלמוני המתגלה כשחקן וזמר מוכשר, ושל ליה ברגר (לירון וייסמן), במאית תיאטרון מתחילה, על רקע סודות רבים מהעבר, המונעים מהם לפתח את מערכת היחסים ביניהם, ופיתוח ההצגה העתידית "רומיאו ויוליה". בה בעת מוצג סיפור אהבתם של קובי גבע (נירו לוי) בעלה של ליה, שחקן מוצלח, לבין ריקי בן-חיים (יעל שרוני) אחותה למחצה של ליה, אישה עגונה, שמנהלים רומן מתמשך, שהפך מחטא לאהבה. אליהם מצטרפים המשולש הרומנטי המסובך בין הוריה של ליה, מנהל התיאטרון שאול ברגר (דן תורן), ומנהלת יחסי הציבור נירה ברגר (איילת מרגלית) ובת-זוגו לשעבר של שאול ואמו של ירון, מיכל שר (חגית דסברג); סיפורם של ארז חסון שתמיד מרגיש כישלון עם עצמו (רון שחר) וענבר גלילי שהדבר הכי חשוב לה נלקח ממנה (עמנואל הורי); וסיפורה של רותם פריד (נירית קופל), אשר מתחזה לדמות גברית בשם רם מימון, במטרה להתקבל להצגה, ונכנסת במפתיע לחייהם של הזוג זיו מדמוני (אולי שטרנברג) ושירן חסון (אפרת בוימולד). אל סיפורים אלו מצטרפות דמויותיהם של הנוכל אודי גבע (מתי סרי), אמה של מישל-סוניה שחורי (מרים גבריאלי) והשחקנית יעל קליין (מיכל טראוריג).
הצלחת הסדרה
"משחק החיים" זכתה להצלחה ולאחוזי צפייה גבוהים. שני הפרקים האחרונים הוקרנו באירוע שקיימה ההפקה, שאליו הגיעו אלפי מעריצים. פרק הסיום זכה לרייטינג גבוה מלחדשות ביום שבו התרחשו שני פיגועי טרור. בשנת 2005 אוזכר סיפור הליהוק של הסדרה בטלנובלה "טלנובלה בע"מ", בה סופר סיפור החלפתה של השחקנית הראשית, בעוד שב"משחק החיים" הוחלפה בקי גריפין, אשר הייתה אמורה לשחק את ליה ברגר, בלירון וייסמן.
באלו
באלו (באנגלית: Baloo) הוא דמות בדיונית של דוב המופיעה בספרו של רודיארד קיפלינג - "ספר הג'ונגל" וכן בספר ההמשך "ספר הג'ונגל השני". מקור שמו של באלו הוא במילה ההינדית ל"דוב" (भालू).
ביוגרפיה
באלו הוא דוב שפתני (או בסרטים מסוימים דוב חום ואף דוב שחור אסייתי) שגר בג'ונגלים של הודו ומלמד את הזאבים מהו חוק הג'ונגל. לאחר שמוגלי גדל על ידי הזאבים הוא ובגירה הופכים לחבריו הטובים ובאלו מלמד את מוגלי על חוקי הג'ונגל.
הופעות נוספות
הופעתו הראשונה של באלו בגרסת אנימציה הייתה בגרסת האנימציה "הרפתקאות מוגלי" משנת 1967.
באלו הופיע באותה שנה בעיבוד האנימציה של דיסני לספר בדיבובו של פיל האריס ובשנת 2003 בסרט ההמשך בדיבובו של ג'ון גודמן, וכן בסדרת האנימה היפנית "מסיפורי ספר הג'ונגל" ובסדרות הנפשה של דיסני כמו: "עולם סחרחר" בתפקיד טייס (בדיבוב אד גילברט), "גורי הג'ונגל" (בדיבוב א.ג. דיילי), ו"בית העכבר".
בסרט של דיסני הוא שר שיר בשם "The Bare Necessities" ("הצרכים הפשוטים", אך נשמע גם כמו "צורכי הדוב") בו הוא מציג למוגלי את הפילוסופיה שלו: לחיות בפשטות, ליהנות ממה שיש, לא לבזבז זמן בחיפושים אחר מה שלא קיים, לא לטרוח ולא לעבוד קשה.
במחזמר "ספר הג'ונגל" בישראל בשנת 1996 את באלו שיחק טוביה צפיר, ובגרסאות מאוחרות יותר של המחזמר גילם אותו צחי נוי.
באלו מופיע בסרט הלייב אקשן בבימויו של ג'ון פאברו, הוא מדובב על ידי ביל מארי. באלו ומוגלי נפגשים לראשונה כאשר באלו מציל את חייו של מוגלי לפני שהוא נאכל על ידי קא הפיתון. לאחר מכן מנצל באלו את מוגלי כדי להשיג דבש, אליו הוא אינו יכול להגיע. בין באלו למוגלי נוצרת חברות שנאלצת להתפרק לאחר שבאלו מבין כי שירחן מנסה להרוג את מוגלי. באלו שב להציל את מוגלי בעזרתו של בגירה מידיו של המלך לואי אשר חוטף את מוגלי. באלו גם עוזר למוגלי להביס את שירחן בקרב האחרון בסרט.
מרצדס-בנץ EQV
מרצדס-בנץ EQV (באנגלית: Mercedes-Benz EQV) היא מכונית חשמלית במרכב מיניוואן בעלת שמונה או שבעה מקומות, שמיוצרת על ידי מרצדס-בנץ משנת 2019. היא הוצגה בתערוכת הרכב של פרנקפורט בספטמבר 2019. בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה במרץ 2019 הציגה את דגם הקונספט המקדים.
ה-EQV היא השנייה במשפחת מרצדס-בנץ EQ.
עיצוב
העיצוב החיצוני למעט הפגושים נשאר זהה למרצדס -בנץ V-קלאס, בפנים מכונית מרצדס עיצבה אותה בעיצוב של דגמי ה-EQ, אך הפעם במקום מסך מגע המחבר את המולטימדיה והלוח מחוונים תחת מסגרת אחת, לוח המחוונים הפעם אינו דיגיטלי וישנו רק מסך מגע אחד בקוטר 10 אינץ'.
מפרט טכני
מרצדס משווקת את ה-EQV עם מערכת הנעה אחת.
ברתולומאיוס מקונסטנטינופול
הפטריארך ברתולומאיוס (ביוונית Βαρθολομαίος, בטורקית Bartholomeos; נולד 29 בפברואר 1940 בגקצ'אדה, טורקיה) הוא "פטריארך קונסטנטינופול, רומא החדשה והפטריארך האקומני" ("הראשון בין שווים") של הקומוניון האורתודוקסי-מזרחי מאז שנת 1991.
תולדות חייו
ברתולומאיוס נולד בשם דמטריוס ארכונתוניס (Δημήτριος Αρχοντώνης) בכפר זייטינלי/איוס תאודורוס (Zeytinli; Άγιος Θεόδωρος) באי גקצ'אדה שבצפון הים האגאי. הוא התחנך באי מולדתו ובהמשך באיסטנבול, שם למד תאולוגיה בסמינר התאולוגי הקדוש "כלקיס" (Iερά Θεολογική Σχολή της Χάλκης). הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1961, ומונה לדיאקון בשם ברתולומאיוס. הוא שירת בצבא טורקיה בשנים 1961–1963. לאחר מכן המשיך ברתולומאיוס בלימודיו האקדמאים במכון המזרחי האפיפיורי (Pontificio istituto orientale) ברומא, במכון האקומני בבוסה (Institut œcuménique de Bossey) ליד ז'נבה שבשווייץ ובאוניברסיטת מינכן. עבודת הדוקטורט שלו עסקה במשפט קאנוני, והוא התמנה לאחר מכן למרצה באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ברומא. ב-1968 שב ברתולמאיוס לאיסטנבול, ושנה לאחר מכן מונה בידי הפטריארך אתינגורס לכומר. ב-1972 מונה למנהל המשרד הפטריארכלי שהוקם בידי הפטריארך דמטריוס. ב-1973 מונה ברתולמאיוס לארכיבישוף המטרופוליטני של "פילדלפיה" (Φιλαδέλφεια; כיום אלאשהיר (Alaşehir) בטורקיה), וב-1990 היה לארכיבישוף המטרופוליטני של כלקדון (Χαλκηδών; כיום קדיקוי (Kadıköy) שבאיסטנבול).
ב-22 באוקטובר 1991 נבחר ברתולמאיוס לכהן כפטריארך קונסטנטינופול, והחל בתפקידו ב-2 בנובמבר 1991. בין השנים 1974 ו-1991 היה ברתולומאיוס חבר של קבע בסינוד הקדוש והשתתף בסינודים רבים אחרים. הוא נכח במיסת הבחירה של האפיפיור פרנציסקוס ברומא במרץ 2013, והשניים נועדו שוב בישראל בעת ביקור האפיפיור פרנציסקוס בישראל במאי 2014.
ברתולומאיוס דובר יוונית, טורקית, לטינית, צרפתית, אנגלית, איטלקית וגרמנית.
כפטריארך האקומני
בתפקידו כפטריארך האקומני מתמקד ברתולומאיוס ביחסים פנים-אורתודוקסיים, פנים-נוצריים ובין-דתיים. הוא פעיל במיוחד במישור הבינלאומי, ושם דגש על בנייתן מחדש של הכנסיות האורתודוקסיות בארצות מזרח אירופה, לאחר שנות הדיכוי הקומוניסטי. הוא ממשיך בחיזוק הקשרים עם הנצרות המערבית, ויזם דו-שיח עם יהודים, מוסלמים ועם בני עדות נוצריות אחרות. ברתולומאיוס נודע גם בפעילותו למען איכות הסביבה, לדוגמה בהצהרה המשותפת לו ולאפיפיור פרנציסקוס, אשר פורסמה בירושלים ב-25 במאי 2014, ואשר הקדישה סעיף שלם לנושא פעולותיו אלה הקנו לו את הכינוי "הפטריארך הירוק", ובשנת 2002 זכה בפרס סופי לאיכות הסביבה. ברתולומאיוס מרבה לעסוק גם בנושא הצרת חופש הפולחן הנוצרי בטורקיה, בין היתר סגירתו של הסמינר התאולוגי הקדוש "כלקיס" מאז שנת 1971, אותה ייחס למדינה העמוקה.
בינואר 2019 העניק מעמד אוטוקפלי (עצמאי) לכנסייה האורתודוקסית האוקראינית ושיחרר אותה מכפיפותה לפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, בניגוד לדעת רוסיה ולאיומים מצידו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
אלמוג בהר
אלמוג בֶּהַר (נולד ב-10 בנובמבר 1978) הוא משורר, סופר ומבקר ספרות ישראלי, חתן פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תש"ע (2010-2009).
ביוגרפיה
בהר נולד בנתניה למשפחה ממוצא בגדאדי-עיראקי, איסטנבולי-ספניולי וייקי וגדל ברעננה.
בשנת 2005 זכה במקום הראשון בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ" עם סיפורו "אַנַא מִן אַלְ-יַהוּד". בעקבות הזכייה החל לפרסם שירים וסיפורים קצרים במספר כתבי עת, בהם "הליקון", "עיתון 77", "הכיוון מזרח" ו"קשת החדשה", בתחילה בשמות העט אלמוג ב. וב. אלמוג. עוד פרסם במוספי הספרות של העיתונים ידיעות אחרונות, מקור ראשון, מעריב והארץ, שם גם פרסם ביקורות ספרות.
ספר שיריו הראשון של בהר "צמאון בארות" ראה אור בפברואר 2008 (הקובץ זכה בציון לשבח בפסטיבל במטולה 2008 ובפרס רמת-גן לשירת ביכורים לשנת 2011). לאחריו הוציא קובץ סיפורים קצרים בשם "אנא מן אל-יהוד" בדצמבר 2008 (הספר היה בין 12 המועמדים לפרס ספיר 2010) וספר שירה שני "חוט מושך מן הלשון" בנובמבר 2009 (הספר זכה בפרס ברנשטיין לשירה לשנת 2010). בנוסף פורסמה מסה פרי עטו בשם "חלומות באספניה" בשנת 2007. בשנת 2010 פרסם רומן ראשון בשם "צ'חלה וחזקל" (הספר היה בין 12 המועמדים לפרס ספיר 2011). תרגום לערבית של רומן זה ראה אור בתחילת 2016 במצרים, בהוצאת "אל-כותוב ח'אן" ובתרגום נאאל אלטוח'י. ספר שיריו השלישי, "שירים לאסירי בתי-הסוהר", ראה אור ב-2016 בהוצאת אינדיבוק (הספר זכה בציון לשבח בפרס קוגל חולון, וזיכה את מחברו בפרס דוליצקי לשירה עברית באוניברסיטה העברית). בסוף 2016 החל לפרסם מבחרי שירה ופרוזה להורדה חופשית באתרו: "משוררים מתים כותבים טוב ממני" (מבחר שירים, דצמבר 2016); "ספר בגדאד" (מבחר שירים וסיפורים, ינואר 2017), "לדרוש את התורה" (מבחר שירים, יוני 2017).
בהר הוא בעל תואר ראשון בפילוסופיה ותואר שני בספרות עברית באוניברסיטה העברית. התזה שכתב הייתה על זהות ומגדר בשירתה של אמירה הס. את עבודת הדוקטורט כתב חוג לספרות באוניברסיטת תל אביב, על כותבי פיוט במאה ה-20 בקהילות היהודיות בעולם הערבי, המוסלמי והעות'מאני, והשפעות של מסורות הפיוט, המקאמה ושירת החול בספרות המזרחית החדשה. הוא מתגורר בירושלים. לימד בבית ספר התיכון "קדמה" בירושלים, הנחה סדנאות פיוט במסגרת קהילות שרות, וכן לימד במכללת עלמא, מכללת ספיר, מכללת דוד ילין, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת קורנל והאוניברסיטה העברית.
בהר היה מן הפעילים המרכזיים בריצת תנועת "הפנתרים השחורים החדשים" לבחירות לעיריית ירושלים בשנת 2008, וככל הנראה אחד ממנסחי מניפסט התנועה. כמו כן היה בין מנסחי מכתב "רוח ג'דידה", היה פעיל בתנועת "המעברה" הירושלמית, שנאבקה למען דיור ציבורי וכנגד פינויים מבתים מאז 2011, וכן היה פעיל ב"מזרחית משותפת".
בהר הוא מן היוצרים הבולטים בשירה העברית הצעירה, ובגל החדש של השירה המזרחית הצעירה, השירה האמונית הצעירה, השיבה אל השירה הצורנית, השירה החברתית והפוליטית והתחדשות השירה הירושלמית.
לדברי חבר השופטים בפרס ראש הממשלה על-שם לוי אשכול לסופרים עבריים לשנת תש"ע: "אלמוג בהר הוא משורר וסופר צעיר, מעניין ונועז, שקולו המקורי והמבטיח התבלט בספרות העברית למן ראשית פרסומו. ביצירתו שובר בהר מוסכמות לשוניות, מנער מהן קיבעונות חברתיים ופוליטיים, מחדד את מגוון הזהויות הישראליות, על לשונותיהן המחוקות, ומשיב להן את ערכן וכבודן. בתפיסתו את השלם הישראלי כמושתת על ריבוי, יוצר בהר סדר אמנותי ותרבותי חדש".
החל משנת 2014 ד"ר בהר הוא עמית מחקר באקדמיה ע"ש פולונסקי במכון ון ליר בירושלים. ד"ר בהר זכה במלגה לפוסט-דוקטורט כדי לקדם את מחקרו בנושא "בין עברית לערבית בספרות היהודים בעולם הערבי של המאה ה-20".
הסיפור "אנא מן אל-יהוד"
סיפור קצר העוסק בצעיר ישראלי יהודי ממוצא עיראקי המתחיל לדבר במבטא הערבי של סבו, ובמגפה המתחוללת עקב כך, במסגרתה יהודים בארץ חוזרים לדבר במבטאים ישנים.
הסיפור תורגם לערבית ופורסם באחד מכתבי-העת התרבותיים הוותיקים ביותר במצרים "אל-הילאל" ככתבה ראשית, מה שעורר הדים רבים במדינה. הסיפור עובד לסרט קצר בשם "אנא מן אל-יהוד" על ידי הבמאים אהרון שם-טוב וניב חכלילי בשנת 2017.
בנוסף, זכה הסיפור במקום הראשון בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ" לשנת 2005. חלקים מתוך דברי השופטים בתחרות: "היפוך הזהות משמש בסיפור "אנא מן אל-יהוד" נקודת פתיחה מסקרנת לעיסוק מקורי בסוגיית הזהות התרבותית של "המזרחים" בישראל, ובעצם בזהות התרבותית של הישראלים בכלל. עושר הכתיבה ואיכותה, נימה קלילה של הומור ותפניות בלתי צפויות מבהירים שזה אכן סיפור, ולא מאמר מחאה בתחפושת. ככל שמתקדמת הקריאה מתברר, כי אף שזה סיפור "מקומי" מאוד, יש בו מסר כלל-אנושי שיכול להתאים לחברת מהגרים באשר היא".
המסה "חלומות באספניה"
מסה אשר ראתה אור בקובץ "תהודות זהות: הדור השלישי כותב מזרחית". לדברי אלי הירש: "זוהי רשימה אוטוביוגרפית חריפה ומורכבת שמשולב בה טיעון פוליטי ותרבותי רחב יריעה. ראשית המעשה במות סבו של בהר, דובר ספניולית ממוצא סטמבולי, שמשפחתו היגרה בראשית המאה העשרים לגרמניה. בגרמניה הצטרף הסב לתנועת "החלוץ", הכיר שם את רעיתו, ונמלט עימה בסוף שנות השלושים לדנמרק. לאחר מלחמת השחרור עלו שניהם ארצה, וחינכו את צאצאיהם להיות ישראלים גאים. מות הסב הכה בנכדו, ובהר מוכה הצער קישר את האובדן לשפותיו הרבות של הסב שלא היו לשפותיו שלו, בעיקר לספניולית. לאחר מכן, בתהליך מורכב, הוא הבין שלא כל מה שנדמה לו שאבד אכן אבד, שהספניולית עדיין חיה, ולאובדן נוסף מימד של התגלות. אלא שלהתגלות נוסף גם מימד חריף של התפכחות – התפכחות מהזרם המרכזי של התרבות הישראלית, שבשמו של צופן ציוני ואשכנזי וחילוני עודד את בהר להתנכר לעבר התרבותי של משפחתו, שמלבד ספניולית ודנית וגרמנית אפשר למצוא בו גם יהודית בגדאדית, כלומר ערבית. וכך התחיל תהליך החזרה בתשובה של בהר... בהר החליט לחזור למקורותיו המוכחשים, כלומר למזרחיותו ולדתיותו, אלא שלמקורות המוכחשים האלה הוא חוזר בלי להתנתק ממקורותיו האחרים, בין השאר מהצדדים המערביים והחילוניים של ישראליותו".
קובץ השירים "צמאון בארות"
קובץ של כתשעים שירים אשר נכתבו בשנים 2000–2006 וכולל בעיקר שירים משפחתיים, שירים הקשורים בירושלים ושירים הקשורים בזהות המזרחית-יהודית.
לדברי השופטים בפסטיבל מטולה 2008: "אלמוג בהר מקבל ציון לשבח עבור ספר ביכוריו, צמאון בארות. בהר הוא משורר בראשית דרכו וכבר הוא מקיים שיח פנימי עמוק ושיח חיצוני רחב עם השירה על גווניה ודורותיה. רוחב היריעה אינו פוגם בסגנונו, שהינו הדוק ומלוטש: המבע סוחף, ישיר ולא מתחכם. היקף הנושאים של הספר ומידת ההעמקה בהם מלמדים שלפנינו ניצב מחפש דרך אמיתי הנודד בעולמות שונים אחר תשובות מורכבות לשאלות מגוונות בנושאי רוח, זהות, משפחה, יצירה, ארספואטיקה, זמן, היסטוריה ועוד. הספר מקיים דיאלוג אינטנסיבי, אך זורם עם טקסטים וצורות ממקורות מגוונים –יהודיים, בודהיסטיים, שירה עכשווית – עברית ולועזית, טקסטים פופולריים (כגון, בוב דילן) ועוד. הפוטנציאל הגלום בשפע של בהר מבשר על עתיד שירי פורה ואיכותי".
קובץ הסיפורים "אנא מן אל-יהוד"
קובץ של כארבעים סיפורים קצרים הכתובים במגוון סגנונות ועוסקים בנושאים שונים. בקובץ נמצא הסיפור הקצר "אנא מן אל-יהוד", המופיע בערבית, ומחזור סיפורים המורכב משורות משירים של אמירה הס.
קובץ השירים "חוט מושך מן הלשון"
ספר שיריו השני של בהר, הכולל למעלה משמונים שירים אשר נכתבו בשנים 1996 - 2008. גם בו כתב בהר מספר שירים משפחתיים העוסקים בזהות, לצד שירי אהבה ושירים העוסקים בתאולוגיה ובמיסטיקה. "שני שירי פריחה" מתוך הספר הולחנו בידי ההרכב הירושלמי "אקוט" במסגרת האי.פי "שירי קטמונים" (2015).
ספר זה זיכה את בהר בפרס ברנשטיין לספרי שירה עבריים מקוריים. מתוך נימוקי מתן הפרס: "בהר כותב במאה העשרים-ואחת פיוט פוסט-מודרני שעיקרו שירה תאולוגית על סיפה של הדת, שיונקת מן החסידות ושחוזרת ושואלת איך תבוא הגאולה. אבך שירתו שואלת גם יותר מכך – היא שואלת האם השירה יכולה להביא את הגאולה. ניתן לראותו כפייטן שכותב עבור טקסים ופולחנים של הקהילה שבתוכה הוא חי".
הרומן "צ'חלה וחזקל"
הרומן שנכתב בתוך הפרספקטיבה המזרחית ועוסק בזהות היהודית-ערבית של דמויותיו, על שני חלקי זהותם הכביכול סותרים, אך בוחר להציע אותם כמשלימים זה את זה, יהודי וערבי ולא יהודי או ערבי. הספר נכלל ברשימה הארוכה של המועמדים לפרס ספיר לשנת 2012.
עריכה
תרגומים:
אירוויזיון הילדים 2012
תחרות הזמר אירוויזיון הילדים לשנת 2012 היא תחרות השירים לילדים העשירית במספר של רשת השידור "אירוויזיון" מטעם איגוד השידור האירופי. התחרות נערכה ב-1 בדצמבר 2012 בהיכל המוזיקה היינקן באמסטרדם שבהולנד. המדינה הזוכה הייתה אוקראינה, בפעם הראשונה בתולדות התחרות. בתחרות זו השתתפו שלוש מדינות חדשות: ישראל, אלבניה ואזרבייג'ן.
המשלחת הישראלית
את ישראל יצגה בתחרות להקת kids.il. הלהקה הוקמה במיוחד לקראת התחרות, וחבריה הם ליבי פנקר, עדי מסילתי, טלי סורוקין, דניאל פרוז'נסקי, עדי ביטי (שעזבה את הלהקה לאחר התחרות והוחלפה בבר צמח) ועדאל קורשוב, שנבחרו באודישן. חבר השופטים כלל, לצד מוזיקאים, גם נציגים של רשות השידור, משרד החינוך ומועצת התלמידים הארצית. השיר הישראלי, תנו למוזיקה לנצח, נכתב והולחן בידי הילדים עצמם, עם אוהד חיטמן.
מבצעים חוזרים בתחרות
החל מאירוויזיון הילדים 2011 הותר לזמרים שהשתתפו בעבר בתחרות לחזור ולהשתתף בתחרות כמיצגי מדינתם או מדינות אחרות בשל בקשות מהמשלחת הרוסית.
מוסרי הניקוד
בשנה זו לראשונה החליטו על הוספת חבר מושבעים המורכב ממשתתפי עבר באירוויזיון הילדים בשל העובדה ששאר השופטים במדינות הם מבוגרים.
דב ניסמן
דב ניסמן (נולד ב-22 ביולי 1954) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף באולימפיאדת מונטריאול במדי נבחרת ישראל. בעל שתי מדליות מהמכביה ושתי מדליות מכינוס הפועל. נוסף לכך, הוא אלוף העולם לוותיקים (65–69) בעל 6 מדליות זהב מאליפות העולם למאסטרס (2019), הישג שיא של שחיית הוותיקים בישראל.
ביוגרפיה
דב ניסמן גדל בקיבוץ עין דור והתאמן בקבוצת השחייה של הפועל העמקים ואחר כך בקבוצת הפועל עמק יזרעאל, בהדרכתם של המאמנים אהרון בונה ונח רם.
אלוף ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1972 זכה ניסמן ב-4 מדליות אישיות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:25.8 דקות, לפני רון קרמן ממכבי חיפה (2:31.1 דקות) וסמי הירשהורן מהפועל טבעון (2:32.9 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 5:10.4 דקות, לפני חברו לקבוצה עדי פרג (5:14.3 דקות) וסמי הירשהורן (5:15.2 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:09.7 דקות, אחרי יואב יעקובי מהפועל תל אביב (1:05.2 דקות) ולפני אייל פרנק מהפועל כפר בלום (1:10.0 דקות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04.0 דקות, אחרי עדי פרג (1:03.2 דקות) ולפני טל גרייבר ממכבי חיפה (1:07.2 דקות). שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל במשחים ארוכים שנערכה בכפר בלום הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 18:44.1 דקות, לפני עדי פרג (18:45.1 דקות) ורון קרמן (19:01.6 דקות).
1973
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בשנת 1973 זכה ניסמן ב-4 מדליות אישיות, 1 זהב ו-3 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:07.2 דקות, לפני רון קרמן (5:24.7 דקות) ועמוס קונפורטי מברית מכבים עתיד (5:36.1 דקות) ומדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:36.2 דקות, אחרי דן ברנר (4:35.0 דקות) ולפני דן פיק (4:38.5 דקות), שניהם ממכבי חיפה, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:05.1 דקות, אחרי עדי פרג (1:03.0 דקות) ולפני ילון יצחקי (1:07.8 דקות), שלושתם מקבוצת הפועל העמקים ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:07.8 דקות, אחרי יואב יעקובי (1:06.1 דקות) ולפני אייל פרנק (1:08.2 דקות).
1974
בתחרות מבחן למשחקי אסיה שנערכה בבריכת מכון וינגייט בסוף יולי 1974 קבע ניסמן במשחה ל-200 מטר גב שיא ישראלי חדש של 2:20.6 דקות, שיפור לשיאו של יואב יעקובי (2:22.1 דקות). שבוע לאחר מכן, הוא שיפר את שיאו במשחה ל-200 מטר גב והעמידו על 2:20.4 דקות.
אובר מאגה
קוטוקו אובר מאגה (בצרפתית: Coutoucou Hubert Maga; 10 באוגוסט 1916 - 8 במאי 2000) היה נשיאה הראשון של דהומיי (כיום בנין). כיהן בין עצמאותה של המדינה ב-1960 עד 1963 ובין 1970 ל-1972.
תולדות חייו
נולד בפאראקו אשר בצפון מושבת דהומיי הצרפתית. ב-1947 נבחר למועצה הטריטוריאלית של דהומיי כחבר (ולאחר מכן מנהיג) מפלגת "התנועה הדמוקרטית של דהומיי" (Mouvement Démocratique Dahoméen). ב-1951 נבחר לחבר האספה הלאומית בצרפת, במסגרת זו כיהן פרק זמן קצר כשר העבודה בממשלת צרפת. ב-1959 היה למנהיג העצרת הדמוקרטית של דהומיי (Rassemblement Démocratique du Dahome), קואליציית המפלגות הלאומיות במדינה. בבחירות שנערכו ב-22 במאי 1959 נבחר מאגה לפרמייר (ראש הממשלה) של הטריטוריה האוטונומית. עם קבלת העצמאות ב-1 באוגוסט 1960 היה לנשיאה הראשון של הרפובליקה של דהומיי ואיחד את מפלגתו עם מפלגת האופוזיציה, מפלגת האיחוד של דהומיי (Parti Dahoméen de l'Unité).
דב ניסמן
כינוס הפועל ה-10
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-10 שנערכו באוניברסיטת תל אביב במאי 1975 זכה ניסמן בשתי מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש של 2:17.1 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי 3:47.9 דקות.
אובר מאגה
תולדות חייו
בקיץ 1963 התעוררה מחאה ציבורית נגד שלטונו, והחלו התנגשויות אלימות בין מתנגדיו לתומכיו, ברובם אנשי הצפון, שעוררו חשש מהידרדרות למלחמת אזרחים על רקע אתני. הרמטכ"ל כריסטוף סוגלו הפיל את שלטונו של מאגה בהפיכה צבאית ב-28 באוקטובר 1963. תחילה שיתף סוגלו את מאגה ואת יריביו ז'וסטן אהומדגבה-טומטן (Justin Ahomadegbé-Tomêtin ) וסורו-מגאן אפיתי (Sourou-Migan Apithy ) במוסדות השלטון הזמני, אך כעבור זמן קצר התפטר מאגה ונשלח למעצר בית, וב-1965 יצא לגלות בטוגו ובהמשך בפריז.
ב-7 במאי 1970 חזר על מנת לכהן בטריומווירט (שלישית הנהגה) לצד אהומדגבה-טומטן ואפיתי, יריביו משכבר. לאחר שנתיים הדיח מתייה קרקו (Mathieu Kérékou )את השלישייה בהפיכה צבאית וחבריה נכלאו. מאגה שוחרר ב-1981.
דב ניסמן
כינוס הפועל ה-10
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בספטמבר 1975 זכה ניסמן ב-5 מדליות זהב אישיות, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.9 דקות, לפני רון קרמן (1:06.0 דקות) ואלון אקר מהפועל בית קמה (1:09.9 דקות), במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:20.6 דקות, לפני אלון אקר (2:29.2 דקות) וארז פרידלנדר מקישון (2:32.4 דקות), במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:17.5 דקות, לפני מייק גרינשפן מהפועל גבעת חיים (2:17.5 דקות) ואלון אקר (2:20.6 דקות), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:16.8 דקות, לפני רון קרמן (2:21.7 דקות) וישי ורדי מהפועל בית קמה (2:25.4 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:52.0 דקות, לפני רון קרמן (5:07.3 דקות) וישי ורדי (5:12.6 דקות).
1976
בתחרות שחייה שנערכה בלונג ביץ' שבקליפורניה במרץ 1976 קבע ניסמן שני שיאים ישראלים חדשים, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:15.6 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:49.75 דקות.
אובר מאגה
תולדות חייו
ב-9 במרץ 1990 הקים קריקו את "המועצה העליונה לרפובליקה" (Haut Conseil pour la République), כחלק מצעדי הדמוקרטיזציה במדינה. הוא הזמין את מאגה לכהן במועצה לצד בכירי עבר. בהמשך כיהן מאגה גם כחבר בית המשפט לחוקה.
נפטר בקוטונו הבירה ונקבר בעיר הולדתו. עם מותו הוכרזו שבעה ימי אבל לאומי.
דב ניסמן
1976
לפני המשחקים האולימפיים קבע ניסמן במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:04.20 דקות, במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 2:19.20 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש נוסף של 4:44.90 דקות.
אובר מאגה
תולדות חייו
בית החולים האוניברסיטאי המרכזי בקוטונו קרוי על שמו.
דב ניסמן
אולימפיאדת מונטריאול
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים ניסמן במקום ה-27 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4.47.13 דקות.
אובר מאגה
יחסיו עם מדינת ישראל
בספטמבר 1961 ביקר נשיא מאגה בישראל ובמהלך הביקור נחתמה ברית ידידות בין המדינות. בדצמבר 1961 הגיש שגריר דהומיי בישראל את כתב האמנתו. בהמשך ביקרו בישראל בכירים בשלטונות דאהומיי, בהם שר הביטחון, הרמטכ"ל ושר החוץ, שהביע בעת ביקורו תמיכה בעמדה הישראלית בסכסוך הישראלי ערבי. בספטמבר 1963 קיים נשיא דאהומיי ביקור שני בישראל.
דב ניסמן
אולימפיאדת מונטריאול
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר אותה שנה זכה ניסמן ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:05.3 דקות, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:25.3 דקות, לפני אלון אקר שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 16 (2:25.8 דקות) ואבי כרמל מברית מכבים עתיד (2:28.9 דקות) ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:19.3 דקות.
המכביה ה-10
בתחרויות השחייה של המכביה העשירית שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1977 זכה ניסמן בשתי מדליות, במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם רון קרמן, אמיר גניאל וניר שמיר בשיא ישראלי חדש של 8:05.79 דקות ובמדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:45.07 דקות (17 מאיות השנייה איטי משיאו הישראלי).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף חודש ספטמבר אותה שנה זכה ניסמן ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש של 2:15.06 דקות, לפני רון קרמן (2:16.63 דקות) ויורם כוכבי ממכבי תל אביב (2:18.54 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:49.89 דקות, לפני יורם כוכבי (4:52.68 דקות) ואלון אקר (5:03.96 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:01.12 דקות, אחרי מייק גרינשפן (59.36 שניות) ולפני אלון אקר (1:01.14 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:12.97 דקות, אחרי אלון אקר (2:11.93 דקות) ולפני מייק גרינשפן (2:13.60 דקות).
1978
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי 1978 זכה ניסמן במדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.88 שניות, אחרי מייק גרינשפן (59.59 שניות) ולפני יורם כוכבי (1:00.64 דקות).
חייו האישיים
ניסמן קיבל מלגת לימודים בארצות הברית ושם פגש את רעייתו, שמשפחתה מניו יורק. הם חזרו לישראל וחיפשו עבודה בתחום ההנדסה, אבל לא מצאו וחזרו לקליבלנד, שם ייסדו עסק משותף לתיקון מדפסות מחשב.
בשנת 2013 שב ניסמן לישראל והחל להשתתף באליפויות ישראל לוותיקים.
באליפות העולם בשחייה לוותיקים שנערכה בקוריאה הדרומית ב-2019 זכה ניסמן ב-6 מדליות זהב, הישג שיא של שחיית הוותיקים בישראל.
מטמון מטבעות
מטמון עשוי למנות ממטבעות ספורים ועד לאוסף גדול של אלפים ואף עשרות אלפי מטבעות. על-פי רוב נטמנו במטמון מטבעות בעלי ערך גבוה (מטבעות כסף וזהב). מטמון מטבעות שנחשף בידי ארכאולוגים מצביע על כך שבעליו לא שרדו כדי לחזור ולהוציא אותו ממקום המחבוא.
למטמון מטבעות המתגלה בחפירה יש ערך כרונולוגי רב, המסייע בתיארוך השכבה בה נמצא המטמון. המטבע המתוארך לתקופה המאוחרת ביותר מבין המטבעות שנמצאו במטמון, הוא הקרוב ביותר לשנת ההטמנה של המטמון.
ג'וש הארטנט
ביוגרפיה
הארטנט נולד בסיינט פול, מינסוטה, בנם של דניאל תומאס הארטנט וונדי אן (לבית קרונסטדט), הוא גדל לצד אביו, קבלן בניין, ואמו החורגת, מולי, אמנית. יש לו שלושה אחים למחצה: ג'סיקה, ג'ייק וג'ו. הארטנט גדל כקתולי.
קריירה
בגיל 19 עבר הארנט ללוס אנג'לס. זמן קצר לאחר מעברו, הוא תפס תאוצה בלתי סבירה, ולוהק לאחד התפקידים הראשיים בדרמה קצרת הימים אך עטורת השבחים "Cracker" ברשת ABC. למרות שהסדרה בוטלה לאחר שישה עשר פרקים, הארטנט בנה לעצמו שם. לאחר מכן החל להתמקד בעבודת קולנוע עלילתי. הוא הופיע בהצגות קטנות ובפרסומות טלוויזיה לפני שלוהק לסרט העלילתי הראשון שלו, כשגילם את בנה הצעיר של ג'יימי לי קרטיס בסרט "ליל המסכות: 20 שנה אחרי"; אשר יצא לאקרנים ב-5 באוגוסט 1998 וזכה להצלחה בקופות.
בשנת 1999, ביצע את הפריצה הקולנועית שלו בסרט הדרמה "חמש ילדות יפות" שביימה סופיה קופולה. באותה שנה הוא השתתף בקליפ של להקת אייר לשיר "Playground Love", והופיע ברשימת "21 כוכבים חתיכים מתחת ל-21" של מגזין "טין פיפל". הוא החל לפתח קריירה קולנועית מצליחה והופיע בסרטים ההווליוודים: "סיוט בחדר המורים", "בלאק הוק דאון", "להרוג את המזל" ו"פרל הארבור". בשנת 2002, כיכב בסרט "או", עיבוד למחזה של ויליאם שייקספיר, "אותלו". בשנת 2003, ארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים" הכריז על הארטנט כ"הצמחוני הסקסי של השנה".
בשנת 2006, שיחק בסרט הנאו נואר "הדליה השחורה" שביים בריאן דה פלמה על פי רומן באותו שם מאת הסופר ג'יימס אלרוי; בסרט, משחק הארטנט בלש שחוקר את מותה (האמיתי) של אליזבת שורט. הארטנט לוהק לתפקיד חמש שנים קודם לכן. בשנת 2007, הופיע בסרט "שובו של אלוף" לצידו של סמואל ל. ג'קסון. בשנת
2008, הוא השתתף והפיק את הסרט "אוגוסט", ש תמקד בשני אחים המנהלים חברה מצליחה בתחום האינטרנט בתקופת הירידה בערכי המניות שאירעה חודש לפני הפיגוע במגדלי התאומים ב-11 בספטמבר 2001.
בשנת 2009, הפיק את הקליפ של הראפר קיד קאדי לשיר "Pursuit of Happiness". ב-2010 הוא שיחק בסרט "בונראקו" לצידה של דמי מור, וב-2011, הופיע בקומדיה הרומנטית "תקוע בין תחנות".
בשנים 2014–2016 הוא גילם במשך שלוש עונות את דמותו של אית'ן צ'נדלר בסדרה הדרמה והאימה "פני דרדפול" ברשת שואוטיים.
בשנת 2017 הצטלם לסרטו של ג'יימס פרנקו "The Long Home", אך נכון ל-2022 תאריך יציאתו טרם נקבע. עוד ב-2017, שיחק בדרמת המלחמה "הקצין העות'מאני" ("The Ottoman Lieutenant") אשר מדברת על אידיאליסטית אמריקאית לבין שוטר טורקי במלחמת העולם הראשונה.
חייו האישיים
מאז 2012, הארטנט נמצא במערכת יחסים עם השחקנית האנגלייה טמסין אגרטון. יש להם שלושה ילדים. בנובמבר 2021 השניים נישאו.
הארטנט צמחוני מגיל 12.
מלילה הלנר-אשד
מלילה הלנר-אשד (נולדה ב-1958 בירושלים) היא חוקרת קבלה, עמיתת מחקר בכירה במכון שלום הרטמן. מורה מן החוץ באוניברסיטה העברית בירושלים ובמכון שכטר.
הלנר-אשד היא תלמידתו של חוקר הקבלה יהודה ליבס. את עבודת הגמר שלה, העוסקת בתורת רבי דוד בן זמרה הגישה באוניברסיטה העברית בשנת תשמ"ז. את עבודת הדוקטורט, העוסקת בשפת החוויה המיסטית בספר הזוהר, הגישה בשנת תשס"א. בשנת 2005 יצא לאור ספרה "ונהר יוצא מעדן: על שפת החוויה המיסטית בזוהר", בהוצאת עלמא ועם עובד. הספר מבוסס על עבודת הדוקטורט והוא תורגם לאנגלית ויצא לאור בהוצאת אוניברסיטת סטנפורד בשנת 2009.
ב-2017 ראה אור ספרה "מבקשי הפנים: מסודות האדרא רבא שבספר הזוהר" העוסק באדרא רבא.
במכון הרטמן מרכזת הלנר-אשד את תוכנית "משכילות" לקידום דוקטורנטיות וכן תוכנית המפגישה תלמידים מבתי מדרש לרבנים בצפון אמריקה בשנת לימוד בישראל.
קישורים חיצוניים
מכתביה
על כתביה
אדם
אדם או אדם נבון (שם מדעי: Homo sapiens, בלטינית: "הומו" – אדם, "סָפִּיֶינס" – חושב או תבוני) על פי ההגדרה המדעית, הוא מין של יונק במשפחת ההומינידיים, והמין היחיד שנותר כיום בתת-השבט הומינינים. כל בני-האדם בני-ימינו, וכן בני אדם בעבר אשר היו זהים מבחינה אנטומית לבני אדם בני-ימינו, מסווגים לתת-מין אדם נבון מודרני (Homo sapiens sapiens). סיווג זה נועד להבדילם ממינים נכחדים קרובים אך שונים באנטומיה שלהם, כמו האדם הניאנדרטלי, שמסווג כתת-מין נפרד בתוך המין "אדם נבון" או כמין נפרד בסוג אדם (Homo). האדם הנבון המודרני נחשב לתת-המין היחיד ששרד עד ימינו מבין תת-המינים של הומו ספיינס, מבין הסוג הומו ומבין תת-השבט הומינינים.
האדם ייחודי בעולם החי במוחו הגדול (יחסית לגודל גופו) יותר מכל בעלי החיים: גדול פי שלושה בערך אפילו ממוחות קופי האדם הקרובים אליו ביותר, שימפנזה וגורילה. האדם נבדל מהם גם בהליכתו הזקופה על שתי רגליו האחוריות, בהתאמת זרועותיו ואצבעות ידיו לשימוש משוכלל בכלים, וביכולת הדיבור שלו. הוא מאכלס מגוון עשיר של בתי גידול יבשתיים, יותר מכל בעל חיים אחר, ומשנה את בתי הגידול שלו כך שיתאימו לצרכיו ולמחייתו, ובכך נחשב למין מהנדס סביבה. הוא מתאפיין בתודעה ובהכרה מפותחות, ביכולתו המתקדמת להמציא ולהשתמש באומנות, בטכנולוגיה, במדע, בסמלים מופשטים דוגמת אלו המשמשים בשפה ובכתב, ברעיונות, בדמיונות, באידאולוגיות ובמוסדות חברתיים מורכבים. לאדם יש גם את היכולת לרפלקציה עצמית, דהיינו יכולת התבוננות פנימית וניתוח עצמי. האדם נפוץ כיום בכל יבשות כדור הארץ, והוא חי דרך קבע בכולן למעט באנטארקטיקה.
בני אדם מודרניים התפתחו לראשונה ביבשת אפריקה לפני כ-200 אלף שנה, ולאחר מכן החלו להתפשט בהדרגה לשאר יבשות העולם הישן, ולאחר מכן גם לאמריקה, תוך החלפה והטמעה של אוכלוסיות אדם קדומות יותר שחיו במזרח התיכון, באירופה ובאסיה. לאורך מרבית הפרהיסטוריה הם חיו כציידים-לקטים, ורק לפני כעשרת אלפי שנים החלו לביית צמחים ובעלי חיים בהיקף נרחב לצורך חקלאות. לפני כחמשת אלפי שנים לכל היותר פיתחו לראשונה כתב, והחלו לתעד את ההיסטוריה שלהם. במאות השנים האחרונות, אפשרו המהפכה התעשייתית וחידושי המדע גידול מהיר באוכלוסיית האנושות, והיא מונה כיום כ-8 מיליארד נפש.
אטימולוגיה
המילה אדם משמשת הן לתיאור פרט יחיד מהמין מכל גיל וזוויג, והן לתיאור המין כולו או התרבות האנושית כולה.
בעברית, המילה אדם לתיאור בן המין האנושי היא גם שמו של אדם הראשון במקרא. לפי סיפור הבריאה השני בספר בראשית (ב, ד ואילך), השם נגזר מהשורש "אדמה", לציין את בריאת האדם מ. כיום המילה "אדם" ככינוי כללי משמשת בדרך-כלל לגברים ולנשים באותה מידה. לעיתים קרובות מתייחסים גם במונח בני אדם לגברים ולנשים כאחת, לנשים בלבד מתייחסים במונח "בנות אדם", ולעיתים רחוקות במונח "בנות חוה" על שמה של חוה המקראית.
האדם מכונה גם "אנוש", "אנושי" או "בן אנוש", בדומה לשמו של אנוש, נכדו של אדם הראשון על פי המקרא. כלל בני-האדם נקראים לעיתים האֱנוֹשׁוּת או המין האנושי. שם התואר "אנושי" לעיתים מציין שייכות ביולוגית למין האדם או לסוג האדם, ותכונות אנושיות הן תכונות הנחשבות כמאפיינות או מייחדות בני אדם בהקשרים שונים, למשל מוסריות ואמפתיה בהשוואה לבעלי-חיים, מודעות עצמית בהשוואה למחשבים, או הזדקנות ומוות בהשוואה לאלים ומלאכים. מילה נוספת היא איש. צורת הריבוי שלה, אנשים, נמצאת בשימוש נרחב במובן של בני אדם כלליים – לא רק זכרים. "א. נשים" היא תחליף לא רשמי בכתבים שמקפידים על ניסוח נייטרלי מבחינה מגדרית.
המילה הלטינית לאדם היא Homo (הוֹמוֹ), והיא משמשת בביולוגיה כשם המדעי של סוג האדם. כמו כן נגזרו ממנה המונח "הומניזם" והמילה האנגלית Human אשר משמשת גם כשם עצם שפירושו "בן אנוש" וגם כשם תואר שפירושו "אנושי".
השם המדעי של האדם, Homo sapiens (הוֹמוֹ סָפִּיֶינס), ניתן בשנת 1758 על ידי חוקר הטבע השוודי קארולוס ליניאוס במסגרת פועלו להגדרת הטקסונומיה של עולם החי. השם תואם לשיטת השם המדעי הכפול של לינאוס, שבו המילה הראשונה מתארת את הסוג והשנייה את המין. שם הסוג, Homo, נלקח מהמילה הלטינית ל"אדם", ושם המין, sapiens, פירושו "תבוני", "נבון" או "חושב". בהמשך נגזרו מהשורש Homo גם השמות המדעיים של קבוצות ביולוגיות המכילות את האדם והמינים הקרובים לו ביותר, כמו משפחת האדם "הומינידיים" ותת-שבט "הומינינים".