cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גת גבעת חיים
היסטוריה
הנאפי (השק"ם הבריטי) פרסם מכרז גדול לייצור עשרה מיליון בקבוקי סירופ ממותק. גת ניגשה למכרז ובינואר 1943 התבשרה על זכייה בנתח של 775,000 בקבוקים בסכום של 55,000 לירה ארץ ישראלית. במקביל התקבלה הזמנה גדולה לייצור תרכיזי הדרים עבור רשות ההזנה באנגליה. חודשים ספורים לאחר מכן הגיעה ההזמנה הראשונה מהצבא הבריטי - 600 טון ריבה.
עם סיומה של מלחמת העולם השנייה עזב הצבא הבריטי את ארץ ישראל וכך נעלם מקור ההכנסה העיקרי של החברה. בשנתיים הבאות חידש המפעל את פניו ופנה לעיבוד מוצרים חקלאיים נוספים בהיקף רחב. בשנת 1947 פיתחה החברה מערכת סחיטה מכנית שהחליפה את הסחיטה הידנית. בשנת 1952, בעקבות הפילוג בתנועה הקיבוצית התפלג הקיבוץ לשני קיבוצים, גבעת חיים מאוחד וגבעת חיים איחוד, אך מפעל "גת גבעת חיים" המשיך להיות בבעלות משותפת של שני הקיבוצים.
ב-1957 החלה החברה בייצור גרעיני תירס מתוקים בקופסאות שימורים. שנה לאחר מכן נרשם סימן המסחר "Jaffa Champion". מגוון המוצרים של חברת גת כולל כעת את כל סוגי הירקות והפירות הניתנים לעיבוד תעשייתי, וקו מוצרים של משקאות קלים ("הדרן"), ממותקים ומוגזים כאחד.
בשנת 1959 נחנך מפעל הפיצוחים וב-1962 הוקמה המחלקה לייצור ירקות ותרכיזי מיץ קפואים. עשור לאחר מכן, ב-1972, זכתה החברה בפרס היצואן המצטיין לשנת 1971.
ב-1976 הוקם מפעל פלסטיק לקופסאות לתרכיזים קפואים במשקל 6 אונקיות. ב-1977 הומצא המותג "פריגת". בשנת 1982 הוקם קו למילוי אספטי של תרכיזים בשקים ובשנת 1987 קו למילוי אספטי של מיצים בקרטוניות. הסכם זיכיון במותג "פריגת" נחתם עם החברה המרכזית לייצור משקאות קלים בשנת 1992, בין סוגי המשקאות הייחודיים של פריגת הם מיץ ענביי מרלו, מיץ ענבים מוסקט ומיץ מנדרינות.
שנה לאחר מכן החל פעילות במותג "פריגת" ברומניה. ב-1995 הוקם באשקלון פס ייצור של מחלקת הסחוטים במפעל "מבשלות בירה ישראל", שבשליטת החברה המרכזית לייצור משקאות קלים. בשנים שלאחר מכן נכנסה חברת "מבשלות בירה ישראל" לשותפות במפעל "גת גבעת חיים", ובשנת 2003 אוחדו החברות לחברה אחת המייצרת באשקלון משקאות קלים ובירה. באותה שנה חתמה החברה על הסכם זיכיון למיתוג משותף (Co-Branding) עם חברת אושן ספריי, ובמסגרתו מיוצר נקטר חמוציות במפעל "מבשלות בירה ישראל", ומופץ בבקבוקים שעליהם המיתוג של אושן ספריי ופריגת גם יחד. בשנת 2007 רכשה החברה המרכזית לייצור משקאות קלים את יתרת האחוזים מן ההסכם הראשון ועמדה על 51 אחוזים מהמניות ובשאר האחוזים החזיקו הקיבוצים באופן שווה, בנוסף בהסכם זה היה סעיף בו החברה המרכזית יכולה בבוא העת לפי צרכיה ורצונותיה לרכוש את יתרת האחוזים המוחזקים על ידי הקיבוצים. בשנת 2018 מימשה החברה המרכזית את סעיף זה ורכשה את יתרת האחוזים בשווי של 200 מיליון שקלים ובכך מפעל פריגת אינו מוחזק יותר בידי הקיבוצים.
מוצרי החברה משווקים בישראל ומיוצאים גם למדינות העולם, בטיסות של חברת התעופה אל על מוגשים מיצים וסוגי שתייה קלה אחרים של פריגת. החל מהקמתו של ערוץ 2 בשנות התשעים, פריגת הרבתה לפרסם בערוץ.
המותג פריגת
פריגת כיום פעילה בשווקים המקומיים וברחבי העולם, ולה רשת הפצה ענפה בלמעלה מ-50 מדינות, להן מוכרת החברה מוצרים, חומרי גלם, טכנולוגיות וידע בעולמות השיווק.
בתיה קריסטל
בתיה קריסטל (נולדה ב-25 בדצמבר 1951) היא רופאה ישראלית, מנהלת מחלקת נפרולוגיה ומנהלת המחקר במרכז הרפואי לגליל, סגנית הדיקן לנושא מחקר קליני בפקולטה לרפואה בגליל של אוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
קריסטל נולדה ברומניה ועלתה לארץ בילדותה, סיימה את הפקולטה לרפואה בטכניון בהצטיינות וכרופאה חוקרת הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטאות אחרות בארצות הברית, היא עוסקת במחקר בשטח טרשת עורקים ואת ההשפעות המיטיבות של מתן טיפולים אנטי-חימצוניים. היא פרסמה כ-70 מאמרים בעיתונות הרפואית-מדעית העולמית ומנחה סטודנטים לתארים מתקדמים בנושאי מחקר בתחום הנפרולוגיה. היא זכתה להכרה מקצועית נרחבת על עבודתה הקלינית והמדעית. ב-2010 נבחרה על ידי הארגון הנפרולוגי הבינלאומי לאחת משמונה הנשים המובילות בעולם בתחום הנפרולוגיה.
קריסטל נשואה ואם לשלוש בנות, מתגוררת בקיבוץ עברון.
רוברט אראמאיו
רוברט (רוב) אראמאיו (באנגלית: Robert Aramayo; נולד ב-6 בנובמבר 1992) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
הוא למד במכללת ויק ב-2011 וזכה בפרס בבית הספר ג'וליארד בניו יורק. בלימודיו שיחק את דמותו של אלכס מתפוז מכני מאת אנתוני ברג'ס. על תפקידו זכה לשחק בסרט האמריקאי-איטלקי "Lost in Florence" מ-2017.
הוא הופיע בסדרה "משחקי הכס" בעונה השישית, בתפקיד נד סטארק הצעיר, המופיע בפלאשבק. באותה שנה הופיע בסדרה "Harley and the Davidsons" בתור ויליאם הרלי, ממקימי חברת הרלי-דייווידסון. הוא הופיע גם בסרט מאותה שנה, "יצורים ליליים", של טום פורד, ובשנה שאחריה בסרט "Lost in Florence", בתור סאל.
ב-2018 שיחק במיני-סדרה "Lewis and Clark" של רשת הטלוויזיה האמריקאית HBO. הוא הופיע גם בסרטה של מלאני לורן "הכי רחוק שאפשר" ובסרט "The Standoff at Sparrow Creek" מ-2018, בסרט הפשע "Stray Dolls" מ-2019 ובקומדיה "Eternal Beauty" מאותה שנה. אותה שנה הופיע בעונה השנייה של הסדרה "מיינד האנטר" של שירות הזרמת המדיה נטפליקס.
בשנת 2020 שיחק בסרט האימה "אנטבלום" את דניאל ובסרט באימה "האיש הריק" גילם את גארט. בשנת 2021 שיחק בסדרה "מאחורי עיניה" בפלטורמה של נטפליקס בתור רוב. בנוסף, לוהק לגלם תפקידים בסרט "קינגס מן: ההתחלה" ובסדרה "שר הטבעות".
ג'ורג' מרפי
ג'ורג' לויד מרפי (באנגלית: George Lloyd Murphy; 4 ביולי 1902 – 3 במאי 1992) היה פוליטיקאי ואיש קולנוע אמריקאי. בשנים 1965–1971 היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה. טרם היבחרו לסנאט, השתתף במחזות זמר ובסרטי קולנוע.
ביוגרפיה
בתעשיית הקולנוע, מרפי נודע כזמר-רקדן והופיע במחזות זמר גדולים עם תקציב גדול כמו מנגינת ברודוויי ב-1937 וב-1940 ובמחזמר "בבית שלך ושלי" (For Me and My Gal) ב-1942. את הופעת הבכורה שלו בקולנוע רשם זמן קצר לאחר שתם עידן הסרטים האילמים ב-1930, ונתיבתו המקצועית כזמר-רקדן נמשכה עד שפרש ממשחק ב-1952, בגיל 50. במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף באירועי בידור עבור חיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית. ב-1951 הוענק לו פרס אוסקר לשם כבוד, אם כי מעולם לא הועמד לטקס פרסי האוסקר בקטגוריה תחרותית. בשנים 1944–1946 היה נשיא גילדת שחקני המסך. כמו כן, מרפי היה סגן נשיא "דסילו הפקות" וזה של תאגיד הטכניקולור. בשנים 1953, 1957 ו-1961 היה מנהל הבידור במערך ההשבעות הנשיאותיות.
מרפי נכנס לפוליטיקה של ארצות הברית ב-1953 כשהצטרף להנהגת המפלגה הרפובליקנית בקליפורניה, לאחר שניהל גם את אירועי הבידור בהשבעתם של הנשיא דווייט אייזנהאואר וסגנו ריצ'רד ניקסון. ב-1964 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית, לאחר שגבר על פייר סלינגר, לשעבר מזכיר העיתונות של הבית הלבן בממשל ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון, שמונה מספר חודשים קודם לכן לסנאט כדי למלא את מקומו של קלייר אנג'ל שנפטר זה עתה. מרפי הושבע לתפקידו יומיים אחרי ניצחונו בבחירות, כשסלינגר התפטר מהסנאט כדי לאפשר יתרון מבחינת ותק. מרפי מונה אז על ידי מושל קליפורניה הדמוקרטי פאט בראון לכהונה בת יומיים במקומו של סלינגר.
מרפי הצביע בעד חוק זכויות ההצבעה משנת 1965, כמו גם בעד אישור מינויו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית ובעד חוק זכויות האזרח משנת 1968. ב-1970 התמודד מרפי בבחירות חוזרות לתקופת כהונה שנייה. הוא ניצב בפני המועמד הדמוקרטי ג'ון טוני, חבר בית הנבחרים בנו של אלוף האיגרוף במשקל כבד ג'ין טוני. הניתוח של מרפי והתמיכה האיתנה שלו במלחמת וייטנאם המתמשכת פעלו נגדו, כמו גם הדיווחים כי המשיך לקבל שכר מטכניקולור לאחר כניסתו לתפקיד. מסע הבחירות של טוני לסנאט הניב פירות ובנובמבר 1970 נבחר לסנאט האמריקאי.
אחרי פרישתו מהזירה הפוליטית עבר לפאלם ביץ' שבפלורידה, שם התגורר עד למותו ב-1992 לאחר מאבק במחלת הלוקמיה. מעברו של מרפי מתעשיית הקולנוע לפוליטיקה סללה את הדרך למספר פוליטיקאים מקליפורניה שעשו דרך דומה, בהם רונלד רייגן וארנולד שוורצנגר.
אלינור גלנוויל
אלינור גלנוויל (באנגלית: Eleanor Glanville; 1654 – 1709) הייתה אנטומולוגית וחוקרת טבע אנגלית שהתמחתה בחקר פרפרים ועשים. היא ירשה נכסים משפחתיים ברחבי סאמרסט ונישאה פעמיים (התאלמנה פעם אחת). היו לה שבעה ילדים, ארבעה מהם שרדו לבגרות.
לאחר שנפרדה מבעלה השני בסוף שנות 1690, גלנוויל חזרה לתשוקה המוקדמת שלה לאיסוף פרפרים והתבססה בין חובבי החרקים הראשונים. היא התכתבה עם אנטומולוגים אחרים בני זמנה כמו ג'יימס פטיבר וג'ון ריי. גלנוויל שלחה דגימות מרובות של פרפרים שטרם היו ידועים למדע לפטיבר, ותרמה לקטלוג החרקים הבריטי שלו Gazophylacium naturae et artis. הניסויים שלה בגידול פרפרים הביאו לתיאורים המפורטים המוקדמים ביותר של גידול פרפרים. היא ידועה בעיקר על גילוי הפרפר כתמית הורוניקה, הידוע בשם האנגלי "גלנוויל משובץ" (Glanville fritillary) הפרפר הבריטי המקומי היחיד הקרוי על שם חוקר טבע בריטי. שלוש מדגימות החרקים של גלנוויל קיימות עד היום באוסף סלואן של מוזיאון הטבע.
לקראת סוף חייה של גלנוויל, בעלה ביצע מספר ניסיונות להשיג את עושרה באמצעות הפחדה והפצת שמועות. היא התנגדה לכך בכך שהורישה את מרבית ההון שלה לדודנה, הנרי גודריק, ואת שאר הנכסים חילקה בירושתה בין ילדיה. אולם בנה הבכור ערער על הצוואה לאחר מותה, וטען כי די בעיסוקיה האנטומולוגיים של אמו ובהתנהגותה האקסצנטרית די בכדי להכריז על צוואתה כפסולה על רקע אי שפיות. הצוואה בוטלה בשנת 1712.
ראשית חייה ומשפחתה
נולדה בשם אלינור גודריק (Eleanor Goodricke) בשנת 1654 למייג'ור ויליאם גודריק ואלינור פוינז (לבית דייוויס). לבתם השנייה, הצעירה מאלינור, קראו מרי. ויליאם לחם בסקוטלנד לטובת צבאו של אוליבר קרומוול בשנים 1650–1651, ולאחר מכן זכה לחנינה מלכותית על מעשיו בשיקום של 1660. אלינור פוינז ירשה מספר נכסים מהוריה, כולל אחוזות בטיקנהאם ופארק באקוול, יחד עם נכסים אחרים בסאמרסט, ויליאם היה בעלה השני. משפחת גודריק התגוררה באחוזת טיקנהאם.
עם מות אביה ב-1666 (אמה נפטרה תשע שנים קודם לכן), ירשה אלינור גודריק את אחוזות המשפחה של אמה. היא המשיכה להתגורר באחוזת טיקנהאם. ב-1676 היא נישאה לאמן בלינקולנשייר בשם אדמונד אשפילד, ונולד להם בן בשם פורסט אדמונד, ואחריו שתי בנות תאומות (שרק אחת מהן, מרי, שרדה את הלידה). אשפילד נפטר בשנת 1679.
בשנת 1685, אלינור נישאה לריצ'רד גלנוויל, שהיה בעל נכסים באלמסט, סומרשם ואופטון. נולדו להם עוד ארבעה ילדים, שניים מהם מתו בעודם בינקות. בן ובת שרדו. ריצ'רד התברר כאלים, כאשר באחת הפעמים הצמיד לאלינור אקדח טעון לחזה ואיים לירות, ועד 1698 בני הזוג נפרדו.
עבודה אנטומולוגית
אלינור גלנוויל התעניינה באיסוף פרפרים בצעירותה, אך היא החלה לפתח עיסוק רציני יותר בכך לאחר שנישואיה עם ריצ'רד התפרקו. היא גייסה את עזרת משרתיה באיסוף חרקים, ושילמה היטב עבור דגימות כל עוד הן נשמרו בקפידה בהתאם להוראותיה ונמסרו במצב מצוין. היא התכתבה עם אספני חרקים נוספים בני דורה, ביניהם: ג'ון ריי, אדם באדל, ג'וזף דנדרידג' וויליאם ורנון, והתיידדה מאוד עם האנטומולוג ג'יימס פטיבר. כשפגש את גלנוויל בלונדון ב-1703, ורנון התרשם מאוד מהאוסף שלה ושיבח אותו כ-"אוסף הפרפרים האצילי ביותר, אנגלים, שבייש את כולנו".
בנוסף, גלנוויל גידלה עשים ופרפרים משלה בביתה. היא השיגה זחלים בעזרתן של נערות מתלמדות, היצאו החוצה והכו גדרות חיות ושיחים וטפסו את החרקים הנופלים עם סדין. היא גידלה את המינים לבנין מעורק ו-Fabriciana adippe (ממשפחת הנימפיתיים) ותיאורה של שלבי מחזור חייהם המוקדמים נותר אחד מההתייחסויות המפורטות והמוקדמות ביותר להתנסויות של גידול פרפרים.
בשנת 1702, גלנוויל תפסה מין חדש של פרפר בלינקולנשייר. המין נקרא תחילה "משובץ לינקולנשייר" (Lincolnshire fritillary) כאשר הוצג לראשונה בספרו של פטיבר, Gazophylacium. מאוחר יותר שמו באנגליה ובעולם ישונה ל-"משובץ גלנוויל", עשרות שנים לאחר מותה של גלנוויל, ותגליתה המאוירת תעזור לקארולוס ליניאוס לתאר את הפרפר ולהעניק לו את שמו המדעי, כאשר יתאר את מיני הפרפרים ב-1758. זהו הפרפר הבריטי המקומי היחיד הקרוי על שם חוקר טבע בריטי.
מוות ומורשת
גלנוויל המשיכה להיתקל בבעיות עם ריצ'רד לאחר פרידתם, מכיוון שהוא חיפש דרך לקבל הונה והנכסים שלה לעצמו ולאהובתו החדשה. ריצ'רד החל להפיץ שמועות שגלנוויל איבדה את שפיותה, וניסה לאלץ את ילדיה לתמוך בטענותיו באמצעות תצהירים כתובים ואף ארגן תוכניות לחטוף את אחד מבניה של גלנוויל כדי לאלץ אותו לחתום על הירושה שלו. כדי לסכל את מזימותיו של ריצ'רד, גלנוויל הפקידה את נכסיה בידי נאמנים וחלקה את עיקר עושרה לדודנה, הנרי גודריק, עם ירושות קטנות יותר שנותרו לארבעת ילדיה. היא מתה בטיקנהאם בחודשים הראשונים של 1709, עם נכסים בשווי של עד 7,000 ליש"ט (שווה ערך ל-1,011,470 ליש"ט בשנת 2021).
אף על פי שגלנוויל נאבקה לשמר את אוספי החרקים שלה מאקריות ומעובש מתמשכים במהלך חייה,  שלוש מהדגימות שלה - שני מיני עשים ופרפר, שהוענקו במקור לפטיבר - קיימות עד היום באוסף סלואן של מוזיאון הטבע. שניים ממכתביה לפטיבר התגלו מחדש בארכיון המוזיאון במהלך שנות ה-60.
באוניברסיטת לינקולן, מרכז אלינור גלנוויל פועל כמחלקה המרכזית להגוונה והכלה ברחבי הקמפוס. הרומן ההיסטורי של פיונה מאונטיין, "גברת הפרפרים" (2010) מתרכז סביב שחזור בדיוני של סיפור חייה של גלנוויל.
ג'ון לאנדי
ג'ון מייקל לאנדי (באנגלית: John Michael Landy; 12 באפריל 1930 – 24 בפברואר 2022) היה אצן ופוליטיקאי אוסטרלי. היה לאתלט השני בהיסטוריה שרץ מהר יותר מארבע דקות למייל ושיאן עולם בריצת 1500 מטר ובריצת מייל. בין השנים 2001–2006 כיהן כמושל מדינת ויקטוריה שבאוסטרליה.
קריירה אתלטית
במהלך שנות לימודיו בבית הספר, נהנה לאנדי לעקוב אחרי מרוצים שנערכו באזור. במהלך שנות לימודיו בקולג' הפך לרץ מקצועי, עד שהצטרף למועדון האתלטיקה האוסטרלי בשנת 1949.
בנעוריו אהב ספורט, אך נהג לרוץ רק כתמיכה לאימוניו בפוטבול אוסטרלי. רק בגיל 21, בשנת 1951, תוך כדי לימודי חקלאות, התחיל להתנסות בריצה תחרותית. מאמנו היה פרסי צ'רוטי, ובתוך שנה שיפר לאנדי את תוצאותיו מ-4:43 דקות בריצת מייל ל-4:17 דקות, ונטש את הפוטבול על מנת להתמקד בריצה. צ'רוטי אמר על חניכו: "כרץ, הבחור הזה פשוט נפלא. יש לו אומץ ורצון להצטיין, כמעט מבלי להראות מאמץ, בוודאי שלא סבל".
1952
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים במקום 35 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:57.0 דקות. אך במשחקים האולימפיים רכש את שיטת האינטרוולים מהרץ אמיל זאטופק, ובה השתמש מאז. כשחזר לאוסטרליה חל שיפור ניכר בתוצאותיו, וכבר בדצמבר אותה שנה קבע בריצת מייל שיא אישי של 4:02.1 דקות. שיא זה גרם גם לקצר בינו לבין מאמנו צ'רוטי, כשהמאמן טען שלאנדי לא השקיע מספיק עבור הנבחרת.
שיאן עולם בריצת 1500 מטר ובריצת מייל
בתחרות שנערכה בטורקו, פינלנד ב-21 ביוני 1954 הוא קבע בריצת מייל שיא עולם חדש של 3:58.0 דקות, שיפור לשיא בן החודש וחצי של רוג'ר בניסטר מאנגליה (3:59.4 דקות) ובכך היה לאדם השני שרץ ריצה זו בפחות מ-4 דקות. שיאו זה החזיק מעמד 3 שנים וחודש ונשבר על ידי דרק איבוטסון מארצות הברית (3:57.2 דקות). תוך כדי הריצה קבע בריצת 1500 מטר שיא עולם חדש של 3:41.8 דקות, שיפור לשיא בן השבועיים של ווס סנטי מארצות הברית (3:42.8 דקות). שיא זה החזיק מעמד כשנה וחודש ונשבר על ידי שנדור יארוש מהונגריה (3:40.8 דקות).
סגן חבר העמים בריטי
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה ב-7 באוגוסט 1954 זכה במדלית כסף בריצת מייל, לאחר שירד מ-4 דקות בפעם השנייה בקריירה שלו בתוצאה של 3:59.6 דקות, אחרי רוג'ר בניסטר מאנגליה שקבע שיא משחקים חדש של 3:58.8 דקות ולפני ריץ' פרגוסון מקנדה (4:04.6 דקות).
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:42.0 דקות, אחרי רון דלייני מאירלנד (3:41.2 דקות) וקלאוס ריכצנהיים מגרמניה (3:42.0 דקות).
לימים סיפר כי לא חשב שניתן לרוץ מייל בפחות מארבע דקות, ומטרתו הייתה רק לשפר את שיא העולם של גונדר האג משוודיה.
נפטר ב-24 בפברואר 2022.
דויד דה חאה
אתלטיקו מדריד
דה חאה גדל בנוער של אתלטיקו מדריד. הקריירה המקצועית שלו החלה באתלטיקו מדריד ב', קבוצת המילואים של המועדון, בליגה השלישית. לזכותו 35 הופעות במדי הקבוצה.
למשך תקופה היה דה חאה השוער השלישי של הקבוצה הבכירה של אתלטיקו מדריד. כשהשוער הראשון סרחיו אסנחו נעדר למשחק נבחרת והשוער השני נפצע, זכה דה חאה בהזדמנות ראשונה, אך קבוצתו הפסידה 2:0 לפורטו במסגרת הליגה האירופית. שלושה ימים לאחר מכן ערך דה חאה את הופעת הליגה הראשונה שלו, טרם מלאו לו 19 שנים, במשחק בית נגד ריאל סרגוסה. במשחק זה הכשיל בדקה ה-19 שחקן יריב ברחבה וגרם לפנדל, אך עצר את הבעיטה וקבוצתו ניצחה 2:1.
מנצ'סטר יונייטד
לקראת סוף מאי 2011, הודיע מאמנה של מנצ'סטר יונייטד אלכס פרגוסון שקבוצתו קרובה להחתים את דה חאה לשורות המועדון. העסקה נחתמה סופית בסוף יוני 2011, כאשר דה חאה חתם על חוזה לחמש שנים, יחד עם אשלי יאנג ופיל ג'ונס. סכום העברת השחקן נקבע ל-17 מיליון ליש"ט, הסכום השני הגבוה ביותר ששולם עבור שוער בתולדות הכדורגל העולמי והגבוה ביותר בתולדות הפרמייר ליג באותה תקופה. הוא זכה באליפות בעונת 2012/13 תחת אלכס פרגוסון אבל בעונה לאחר מכן הוא היה חלק מעונה רעה של הקבוצה שסיימה במקום ה7 תחת דייוויד מויס שפוטר לקראת סוף עונת 2013/14. בעונת 2015/16 היה חלק מזכייתה של יונייטד בגביע האנגלי, אבל הקבוצה נכשלה להעפיל לליגת האלופות ושיחקה בעונת 2016/17 בליגה האירופית בה היא זכתה, לאחר ניצחון 0–2 במשחק הגמר מול אייאקס. במהלך העונה זכה דה חאה למנוחה במשחקיה של יונייטד באירופה, וגם במשחק הגמר נותר על הספסל, כאשר סרחיו רומרו פותח במקומו בשער הקבוצה.
היכולת הטובה של דה חאה בפרמייר ליג זיכתה אותו ארבע פעמים במקום בנבחרת העונה.
ב-26 במאי 2021, במשחק הגמר של הליגה האירופית בו שיחקה מנצ'סטר יונייטד נגד ויאריאל, החמיץ דה חאה את הפנדל האחרון של קבוצתו בהפסד 10–11 בדו-קרב פנדלים לאחר שהמשחק הסתיים בתיקו 1–1, בהחמצה זו העניק השוער לויאריאל הספרדית תואר אירופי ראשון אי פעם.
בעונת 2022/2023 זכה בכפפת הזהב בפרמייר ליג בפעם השנייה בקריירה.
בנבחרת
ב-2007 היה דה חאה חלק מנבחרת ספרד שזכתה באליפות אירופה עד גיל 17 ובמקום השני באליפות העולם לאותה שכבת גיל.
לקראת מונדיאל 2010 שנערך בדרום אפריקה נכלל דה חאה בסגל 30 השחקנים הראשוני שפרסם המאמן ויסנטה דל בוסקה, אך בסופו של דבר הוא נופה. בקיץ 2013 זכה עם ספרד הצעירה באליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה בישראל, כאשר הוא פתח בכל שבעת המשחקים, ספג רק שני שערים וגם הדף בעיטת עונשין במהלך הטורניר.
ביורו 2016 הוא תפס את מקומו של איקר קסיאס הוותיק בשער, ועד יורו 2020 היה השוער הבכיר של נבחרת ספרד.
חיים אישיים
דה חאה נשוי לזמרת ולשחקנית הספרדייה אדורנה, אדורנה ייצגה בין השאר את ספרד באירוויזיון 2015.
בינואר 2012 אובחן כי דה חאה סובל מקוצר ראייה, אם כי לא נראה כי הדבר השפיע על הקריירה המקצועית שלו.
דה חאה סיפר בעבר שהוא מעריץ של סגנון המוזיקה, הבי מטאל וAvenged Sevenfold היא אחת הלהקות האהובות עליו.
מל דלוזיאן
מלין דלוזיאן (בארמנית: Մելինե Դալուզյան; נולד ב-20 באפריל 1988 בלנינקאן, ארמניה הסובייטית) הוא מרים משקולות ארמני טרנסג'נדר. כשעדיין היה מזוהה כאישה, הוא ייצג את ארמניה בתחרויות נשים, ואף הוענק לו תואר "כבוד מאסטר הספורט" של ארמניה ב-2006.
ביוגרפיה
דלוזיאן התחיל אימון משקולות בשנת 2002 בהדרכתו של ארטשס נרסיסיאן. דלוזיאן זכה באליפות ארמניה שבע פעמים, בתחרויות הנערכות בירוואן הבירה. ב-2005 ו-2006, הוא זכה באליפות אירופה לנוער פעמיים.
דלוזיאן זכה במדליית ארד באליפות העולם להרמת משקולות של נשים 2006. זו הייתה המדליה הראשונה לארמנית באליפות העולם (נאזיק אבדליאן הייתה הראשונה לזכות בזהב, ב-2009). בשנה הבאה, דלוזיאן זכה במדליית זהב באליפות אירופה להרמת משקולות 2007, הזכייה הראשונה של ארמנית באליפות. הוא חזר על הצלחה זו באליפות אירופה של 2008. דלוזיאן היה אמור להתחרות באולימפיאדת הקיץ בבייג'ינג, אבל סבל דלקת חריפה בלבלב שבועיים לפני האולימפיאדה, ונאלץ לפרוש מהתחרות. החליפה אותו הריפסימה חורשודיאן.
בשנת 2010, דלוזיאן זכה במדליית כסף באליפות אירופה להרמת משקולות ובארד באליפות העולם. הוא סוף סוף הגיע לבכורה האולימפית שלו באולימפיאדת לונדון 2012, אך לא נרשמה לו תוצאה בתחרות זו.
מגדר
ב-2015 הסטטוס של דלוזיאן בפייסבוק שונה "נשוי". עוקביו הבינו שהכוונה היא לבת זוגו מזה מספר שנים, לילית. ההודעה גרמה לתרעומת ציבורית בארמניה, כשהידיעה הצטרפה לשמועות שצפו לגבי מגדרו של דלוזיאן, שאף כונה "קסטר סמניה של הרמת משקולות" (אשר הושעתה מתחרות כאתלטית לאחר שנקבעה כאינטרסקס בבדיקה רפואית, מקרה אשר גרר שינויים בכללי הספורט), וגרמו לטענות שהוא עבר הליכים לשינוי מין, והצביעו על שינויים בהופעתה, כולל זקן. בבדיקות במסגרת התחרויות של דלוזיאן, לא היו מעולם תוצאות בלתי תקינות. דלוזיאן הכחיש אז את כל הטענות, כולל אלו הסובבים את נישואיו. ההתקפות נגד דלוזיאן בתקשורת החלו עוד לפני כן, כשרק הביע תמיכה בזכויות להט"ב ברשתות החברתיות.
מאז, עבר להתגורר באמסטרדם, הולנד, ויצא כטרנס. על התקופה מאז החלו השמועות והסקנדים הציבוריים, אמר דלוזיאן, "אנשים להטב"בים בארמניה הם נטולים כל זכויות... נאלצתי לעזוב ב-2016 אחרי שנה שלמה בה לא הצלחתי למצוא עבודה בתחום שלי. כאן בהולנד, לא פגשתי בשום צורה של אפליה, רק תמיכה בכל דבר."
בארמניה, הומוסקסואליות היא חוקית מאז 2003, אך עם זאת, אין הגנה בחוק לזכויות להט"ב. על פי דו"ח שיצא בשנת 2017 מארגון זכויות הלהט"ב הארמני Pink Armenia, כמעט 90% מהאוכלוסייה בארמניה מחזיקה בדעות שליליות לגבי להט"ב, ואנשים להטב"בים עוזבים את מולדתם במספרים גדולים כדי לחיות חיים פתוחים במקומות אחרים.
דלוזיאן מספר שמאז ילדותו ידע שאינו ילדה, אך הסביבה ניסתה לאלץ אותו לתוך זהות זו. המורה הייתה מכריחה אותו לכתוב במחברת "תלמידת בית ספר" והוא היה משנה ל"תלמיד", ונענש.
קרן הקולנוע ההולנדי נתן מענק של 60 אלף יורו ליוצרי הסרטים אינה שקאיאן ופאול כהן לעשות סרט תיעודי על סיפורה של מל (ין). סרט נוסף על דלוזיאן הוא סרטו של גאג'יק גהזארה, "הקשיבו לי: סיפורים שמעבר לשנאה" אשר יצא ב-2017.
El Dorado (אלבום של שאקירה)
בשעות הבוקר של ה-26 במאי 2017, הועלו לערוצה של שאקירה כל השירים מן האלבום, ובנוסף לכך, עלה האלבום לספוטיפיי, ולאייטונס. ב-27 ביוני 2017, הודיעה שאקירה דרך הטוויטר כי סיבוב ההופעות השישי שלה עתיד להתחיל כבר ב-3 ביוני 2018, וששמו יישא את שם האלבום, "El Dorado World Tour". סיבוב ההופעות יכלול כ-54 מופעים ברחבי העולם, בעיקר ברחבי אירופה, ואמריקה הצפונית. כל השירים באלבום נכתבו והופקו על ידי שאקירה ועוזרה לואיס פרננדו אוצ'ואה, עם עזרה של כותבים ומפיקים אחרים.
בטקס פרסי גראמי ה-60 זכה האלבום בקטגוריית "אלבום הפופ הלטיני של השנה". עבור שאקירה הייתה זאת הזכייה השנייה בקטגוריה לאחר שזכתה בשנת 2000 בפרס עם אלבומה MTV Unplugged. שאקירה היא הזמרת הראשונה שזוכה בפרס פעמיים. בנוסף, הועמד האלבום בטקס פרסי גראמי הלטיני ה-18, בקטגוריות "אלבום הפופ העכשווי-ווקאלי הטוב ביותר", ו-"אלבום השנה". האלבום זכה בקטגוריה הראשונה.
רקע והפקה
שאקירה החלה לעבוד על האלבום עוד בתחילת שנת 2016, עד אמצע שנת 2017. שאקירה חשפה תמונות שונות בחשבון האינסטגרם שלה, אשר הציגו אותה מנגנת בכלים שלא נהגה לנגן בהם בדרך כלל, ואותה כותבת את שירי האלבום.
ב-11 במאי 2017, הודיעה שאקירה כי האלבום החדש יקרא בשם: "El Dorado" (אל דוראדו), ובפרק הזמן שבו הקליטה את האלבום פרסמה הזמרת חלקים מעטיפת האלבום עד שב-12 במאי 2017, חשפה את עטיפת האלבום המלאה. האלבום יצא לאור ב-26 במאי 2017. בנוסף, בתאריך זה הועלו לערוצה של הזמרת כל שירי האלבום.
יציאה וקידום
האלבום יצא לאור ב-26 במאי 2017. לפני שיצא האלבום, הוציאה הזמרת שני סינגלים אשר נועדו לקדמו, ולאחר מכן יצאו שני סינגלים נוספים שסגרו אותו. האלבום כלל בתוכו שלושה דואטים אותם כתבה, הלחינה והפיקה שאקירה בעצמה, עבור קרלוס ויוס, פרינס רויס, ובלאק אם.
סיבוב הופעות
לאחר שהוציאה מן האלבום ארבעה סינגלים, ושלושה דואטים, הכריזה הזמרת ברשתות החברתיות כי היא עומדת לצאת לסיבוב ההופעות השישי שלה שיקרא על שמו של האלבום, "El Dorado World Tour". סיבוב ההופעות התחיל ב-3 ביוני 2018, ויסתיים ב-6 בספטמבר 2018. בסיבוב ההופעות יתקיימו כ-21 מופעים בצפון אמריקה, 20 מופעים באירופה, ומספר מופעים בדרום אמריקה. נכון ל-10 ביולי 2018, סיבוב ההופעות יכלול כ-54 מופעים. סיבוב ההופעות הזה הוא סיבוב ההופעות השלישי בגודלו בכל הקריירה של הזמרת. סיבוב ההופעות החל בגרמניה ועתיד להסתיים בקולומביה.
ביקורות
סטיבן תומאס ארלוויין מ-AllMusic, אמר כי: "שאקירה נהגה ליצור את אלבומיה עם המון מחשבה, ואכפתיות, אבל זה נמוג בעשור האחרון. אולי זה סימן לאמביציה אמנותית פחותה, אבל היא מייעלת את האלבומים שלה בכך שהם גמישים, הדוקים ודו-לשוניים, דבר אשר נותן לאלבום תחושה חיובית." אלן ראייב מ-ABC News, אמרה כי אל דוראדו - "מוציא את שאקירה כמבצעת וכותבת טובה, ושיריו מציגים את העדינות שבכתיבת שיריה".
סי הוקינס מדה נשיונל הפנה כלפי האלבום ביקורת חיובית, וציין כי אל דוראדו הוא - "אלבום קיצי למעריציה של שאקירה", והדגיש כי: "האלבום מביא איתו שירים קיצביים וקיציים, וכי האלבום לא נועד לטבלאות המצעדים אלא לכיף".
ג'ואן וולאס מהלטין טיימס מתח על האלבום ביקורת מעורבת וטען כי האלבום הזה שונה מאוד מ-Pies Descalzos ו-Laundry Service, שבעיניו נחשבים לשניים מן אלבומיה הטובים ביותר של שאקירה. בנוסף לכך, הוא ציין והוסיף כי שיתופי הפעולה באלבום די מאולצים.
הצלחה מסחרית
בשבוע הראשון לצאתו, נמכר האלבום בכלמעלה מ-29,000 עותקים בארצות הברית, ובכך הצליח להגיע אל המקום ה-15 במצעד הבילבורד 200. האלבום היה לאלבום השישי הנמכר ביותר באותו השבוע בארצות הברית. בשבוע הראשון לצאתו, נכנס האלבום אל המקום ה-2 במצעד האלבומים הלטיניים, ובעקבות כך נשבר הרצף של הזמרת במצעד, כאשר היה לאלבום הראשון שלא הצליח להיכנס בשבוע הראשון לצמרת המצעד, מאז אלבומה השלישי Pies Descalzos, שיצא בשנת 1995.
בנוסף לכך, בשבוע הראשון לצאתו נכנס האלבום אל המקום הראשון במצעד אלבומי הפופ הלטיניים, דבר אשר הפך את שאקירה לאחד מן האמנים הבודדים בהיסטוריה שעשו זאת, כאשר אלבום זה היה לשביעי שלה ברצף שנכנס לצמרת המצעד. בכך גם מחזיקה שאקירה בשיא של הכי הרבה אלבומים במקום הראשון של המצעד בקרב נשים. לאחר מכן, בשבוע השלישי, הצליח האלבום להעפיל אל צמרת מצעד האלבומים הלטיניים, ובכך הפך לשישי של שאקירה שעשה זאת. האלבום שבר שיא בכך שהיה לאלבום הלטיני הנמכר ביותר בשבוע הראשון מאז, Hoy Mas Fuerte של ג'ררדו אורטיז. האלבום הוא האלבום הלטיני הנמכר ביותר במחצית הראשונה של 2017 בארצות הברית, עם מכירות של למעלה מ-600,000 עותקים, דבר אשר הופך אותו לאחד מהאלבומים הלטיניים הנמכרים ביותר בכל הזמנים במדינה.
במקסיקו ובברזיל, זכה האלבום למעמד של פלטינה כפולה על סך מכירות כולל של כ-160,000 עותקים. בספרד, פולין, וצרפת, זכה האלבום למעמד זהב, ובפרו, ארגנטינה וקולומביה למעמד פלטינה. בארצות הברית זכה האלבום למעמד של יהלום לטיני על סך מכירות של כ-600,000 עותקים. נכון לאוקטובר 2018, מכירותיו בעולם מסתכמות בכ-4.2 מיליון עותקים.
נתוני מכירות
האלבום הצליח למכור למעלה מ-60,000 עותקים בקולומביה, ולמעלה מ-600,000 עותקים בארצות הברית.
אולימפיודורוס מתבאי
אולימפּיודורוֹס מתבאי (ביוונית: Ὀλυμπιόδωρος ὁ Θηβαῖος; נולד לפני שנת 380, ומת לאחר שנת 425) היה מדינאי, שכתב חיבור היסטורי על האימפריה הרומית המערבית.
הוא נולד בתבאי שבמצרים, וחיבר היסטוריה (בשם Ἱστορικοὶ Λόγοι, "ספרי היסטוריה") ב-22 ספרים של האימפריה הרומית המערבית תחת שלטונו של הקיסר הונוריוס, העוסקת בתקופה שבין שנת 407 ועד אוקטובר 425. היא מתחילה בערך בזמן שבו מסתיים חיבורו ההיסטורי של אונאפיוס. החיבור המקורי אבד, אך תמצות שלו ניתן על ידי הפטריארך פוטיוס ב"ביבליותקה" שלו (קודקס 80), הכוללת 46 קטעים מתוך החיבור.
פוטיוס מספר כי אולימפיודורוס התייחס לעצמו כאל "פוייטס" (ποιητής), שפירושו משורר, אם כי בעבר זה גם הובן כאינדיקציה לכך שהוא אולי היה אלכימאי. הוא החשיב את אולימפיודורוס כ"פגני", ללא ספק בשל החינוך הקלאסי שלו.
בשנת 412 לערך, נשלח אולימפיודורוס על ידי הקיסר הונוריוס בשליחות דיפלומטית אל ההונים בים השחור. בין הקטעים בתקציר של פוטיוס, ישנו גם תיעוד שליחותו אל ההונים: "המחבר מספר שהוא עצמו נשלח למשימה אליהם ואל דונאטוס, ומספק תיאור טרגי של נדודיו וסכנותיו ליד הים". בשנת 415 ביקר באתונה.
לאחר מותו של הונוריוס (בשנת 423), עבר אולימפיודורוס לביזנטיון, לחצרו של הקיסר הביזנטי תאודוסיוס השני, לו הקדיש את חיבורו. מתוך קטעים מחיבורו, ניתן להסיק שהוא התגורר באופן זמני באתונה, נסע לחלקים הנידחים של מצרים העליונה בין הבלמים הברברים, ושהוא ביקר ברומא לקראת סוף הקריירה שלו. על האפשרות ששהה ברומא ניתן ללמוד מתוך הקטעים שנשתמרו מחיבורו, בהם יש מידע על אנשי החברה הגבוהה ברומא, הכולל נתונים על הכנסותיהם של הסנאטורים העשירים (פרגמנט 44).
חיבורו ההיסטורי שימש את זוסימוס ואת סוזומנוס וכנראה את פילוסטורגיוס. היירוקלס מאלכסנדריה הקדיש לו את חיבורו על השגחה וגורל.
מישיק קזאריאן
מישיק איירזאטוביץ' קזאריאן (ברוסית: Мишик Айразатович Казарян; 28 בפברואר 1948 – 7 באפריל 2020) היה פיזיקאי רוסי-ארמני המתמחה בפיזיקה בלייזר ואופטיקה, זוכה פרס ברית המועצות בתחום המדע והטכנולוגיה, חבר באקדמיה הלאומית הארמנית למדעים, חבר האקדמיה למדעי ההנדסה של פרוחורוב. קזריאן היה יוצר לייזר הדופק המואר ביותר החוזר על עצמו באזור הגלוי של הספקטרום.
ביוגרפיה
אביו של קזריאן, איירזאט ג. קזאריאן גבריאלוביץ', היה רופא שעבד במכון הרפואי של ירוואן. אמו, סריק ואנוני, הייתה רופאה ומיילדת-גינקולוגית בבית החולים ליולדות מרקריאן בירוואן.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו קשורים ליצירת לייזרים חזקים הניתנים להתאמה, חקר המנגנונים הפיזיים הבסיסיים האחראיים ליישום אפקט התלת-ממד, בניית מערכות ומכשירי טלוויזיה צבעוניים אקוסטיים, רפואה בלייזר, חקר המנגנונים של האצת לייזר של מיקרו-חלקיקים, מחקרים על תופעות הנגרמות על ידי אור בפיזור אור דינאמי מרובה ומצבי מים נסחפים באופן חשמלי בתמיסות מימיות, פיתוח גישות חדשות לבעיית הפרדת איזוטופ לייזר, פיתוח פתרונות חדשים לבעיית האלטרנטיבה ואנרגיית מימן, פיתוח חומרים מורכבים חדשים עם תאורה ארוכה וסינתזה של ננו-חומרים חדשים.
קזאריאן היה אחד המדענים המובילים שעבדו בתחום הפיזיקה של לייזר גז ומערכות אופטיות אקטיביות. הוא פרסם מספר דו"חות בכתבי עת מדעיים מובילים ובאנציקלופדיות, רשת פטנטים בינלאומיים, כתב 11 ספרים ו-9 אוספים של מאמרים נבחרים בכתבי עת בינלאומיים שונים. הוא פרסם יותר מ-500 מאמרים מדעיים. הוא ידוע כמי שחיבר שיטה חדשה של לייזרים באדי מתכת מלהיבים. הוא פיתח לייזרים יעילים ביותר הזמינים כיום ברוסיה באופן מסחרי.
על עבודתו בפיזיקה של לייזרים ומערכות אופטיות, זכה קזאריאן יחד עם חברי צוותו בפרס המדינה של ברית המועצות בתחום המדע והטכנולוגיה לשנת 1980.
קזאריאן יחד עם פרוכורוב, גוליאייב וטרוטנייב פיתחו היבטים רבים בפיזיקת הלייזר המודרנית ויישומיה.
בשנת 2003 נבחר לחבר מן המניין באקדמיה למדעי ההנדסה על שם פרוכורוב ובשנת 2008 התקבל כחבר זר באקדמיה הלאומית למדעים של ארמניה.
מישיק קזאריאן היה מפקח על פרויקטים בינלאומיים רבים של ISTC ו-CRDF. הוא היה המזכיר המדעי של המועצה המדעית לאורות, חבר ועדות תוכניות וארגון, יו"ר מדורים בכנסים ארציים ובינלאומיים רבים.
קזאריאן הרצה על פיזיקה של לייזרים ויישומיהם במרכזי מחקר ואוניברסיטאות רבות ברוסיה ובמדינות רבות אחרות.
בהנהגתו הוכנו מספר מומחים העובדים ברוסיה ובמדינות חבר העמים ומחוצה לה.
נוסף לכך, קזאריאן היה חבר במערכת של כתבי העת המדעיים הבינלאומיים "לייזרים בהנדסה", "אנרגיה חלופית ואקולוגיה", חבר במועצה של החברה הפיזית האירו-אסייתית, וב"קרן הלאומית למדע וטכנולוגיות מתקדמות" בארמניה.
קזאריאן זכה במדליית AIBerg (2013) ובמדליית סמיונוב.
משפחתו
לקזריאן נולדו שני ילדים, בת שהיא גניקולוגית ובן שהוא מנתח.
מותו
קזאריאן מת ב-7 באפריל 2020 במוסקבה עקב סיבוכים של COVID-19, עשרה ימים לאחר שאשתו מתה גם היא מהמחלה.
קולגייט-פלמוליב
קולגייט לפני האיחוד
בשנת 1806 פתח יצרן הנרות והסבונים ויליאם קולגייט מפעל לייצור סבון בניו יורק בשם William Colgate & Company. החברה מכרה סבונים קשיחים במשקלים קבועים. עם מותו של קולגייט האב ב-1857 שונה שם החברה ל-"Colgate & Company", תחת ניהולו של בנו סמואל קולגייט. ב-1872 הציגה החברה את "זר קשמיר" (Cashmere Bouquet), סבון תמרוקים מבושם. שנה מאוחר יותר הציגה החברה את משחת השניים הראשונה שנמכרה בצנצנת. ב-1896 מכרה את משחת השיניים הראשונה בשפופרת בשם "Colgate Ribbon Dental Cream". באותה שנה פתחה החברה גם את מעבדת המחקר והפיתוח שלה.
ב-1890 שינתה אוניברסיטת מדיסון שבהמילטון מדינת ניו יורק את שמה ל"אוניברסיטת קולגייט" כהוקרה לתרומה משמעותית שקיבלה מהמשפחה. ב-1908 התמנה ג'יימס בורמן קולגייט, נכדו של המייסד, ליו"ר חבר הנאמנים של האוניברסיטה.
פלמוליב לפני האיחוד
חברת "B.J. Johnson" ממילווקי ייצרה החל מ-1898 סבון רך, מבוסס על שמן זית ושמן דקלים תחת המותג "פלמוליב" (הלחם של פאלם=דקלים ואוליב=זית). במפנה המאה העשרים היה סבון פלמוליב הסבון הרך הנמכר ביותר בעולם. המותג פלמוליב שימש בין היתר למימון תזמורת נגנים ולתוכניות רדיו שנקראו על שמה (ראו להלן).
בשנת 1928 נרכשה החברה על ידי חברת יצרני סבון ממיזורי בשם Peet Brothers שיצרו את חברת Peet-Palmolive, בהמשך נרכשה גם חברת קולגייט ובשנת 1953 שונה שם החברה המאוחדת מ-Colgate-Palmolive-Peet לקולגייט-פלמוליב.
לאחר האיחוד
המתחרה הגדולה ביותר של קולגייט-פלמוליב היא פרוקטר אנד גמבל (P&G) ומירוץ החדשנות בין החברות היווה מנוע צמיחה והתקדמות הדדי בשווקיהן לאחר מלחמת העולם השנייה. כך הכנסת אבקת הכביסה לשימוש על ידי P&G גרם לנטישת לקוחות מקולגייט-פלמוליב אל מתחרתה בנישה של סבוני הכביסה. הכנסת פלואוריד למשחת השיניים על ידי P&G בשנות החמישים עוררה גם את קולגייט לחדש בתחום זה, שהיה לפני כן נחלתה הבלעדית כמעט.
ג'ורג' הנרי לש (George Henry Lesch), מנכ"ל החברה ונשיאה בין 1960 ל-1971 תרם להפיכתה לחברה מודרנית עם מתקני ייצור חדשניים ומותגים רב-לאומיים. תחת ניהולו הגיעה החברה לשיאי מכירות.
בתרבות ובחברה
בין 1927 ל-1931 מימנה פלמוליב את תוכנית הרדיו "שעת פלמוליב" ששודרה ב-NBC. התוכנית כללה קונצרט חי של מוזיקת ג'אז וקטעי מוזיקה קלאסית כולל קטעי אופרה. בין השנים 1934 ל-1937 מימנה פלמוליב את תוכנית הרדיו "Palmolive Beauty Box Theater" ששידרה קטעי אופרטה.
בראשית ימי הטלוויזיה התחרו קולגייט-פלמוליב ומתחרתה, פרוקטר אנד גמבל, על שידור פרסומות בתוכניות הבוקר והצהריים שיועדו לעקרות הבית. עקב הפרסום הגלוי והסמוי של סבונים וחומרי ניקוי בתוכניות אלה זכו התוכניות לכינוי "אופרת סבון".
בין השנים 1950–1955 מימנה קולגייט את תוכנית הבידור המובילה ברשת הטלוויזיה NBC, "שעת הקומדיה של קולגייט".
אשר ביטנסקי
אשר ביטנסקי (נולד ב-7 בנובמבר 1952) הוא מפיק מוזיקה ישראלי, מלחין, מנהל אישי, אמרגן, עוסק במו"לות ובניהול זכויות יוצרים ומחלוצי תחום עיצוב צליל בישראל.
ביטנסקי נשוי למירי, אב לשלושה וחי בתל אביב.
ילדות, נעורים וראשית הקריירה
גדל בתל אביב. בתיכון ניגן בלהקת גרסאות כיסוי ללהיטי הרוק של התקופה. בגיל 16 וחצי ניגן בלהקת חובבים של עיריית תל אביב, שם הכיר את הזמרת נתנאלה. בעקבות ההיכרות הפך לאמרגנה ומנהלה.
בתקופת התיכון והצבא פעל כ-"אמרגן של להקות קצב ואמנים", ומכר הופעות שלהם לבתי ספר תיכוניים. בין האמנים עימם עבד היו אריק איינשטיין, "השניצלים" של דני סנדרסון וגם יצחק קלפטר, לו שימש גם מנהל אישי. ב-1972 הציע לו דני סנדרסון להיות האמרגן הראשון של להקתו החדשה "כוורת". ביטנסקי חיבר בין קלפטר לסנדרסון והביא ללהקת כוורת את יוני רכטר וגם פסנתר חשמלי, כלי נדיר באותה תקופה, לצורך החזרות. ביטנסקי ארגן ללהקה מקומות לחזרות ופעל רבות למציאת מפיקים שיצטרפו להשקעה ולפיתוח הלהקה. באמצע 1973 פנה ביטנסקי לחברת "הגר" של אריק איינשטיין וצבי שיסל לניהול משותף של הלהקה, ואלו הסכימו, אך התוכנית התבטלה עקב מעברו של שיסל ללוס אנג'לס. שיסל הפנה את ביטנסקי למפיק העל של התקופה – אברהם דשא (פשנל). בסופו של דבר ביטנסקי לא המשיך עם כוורת והקים משרד הפקות עצמאי.
ניהול אמנים והפקת מוזיקה ומופעים
ב-1974 הקים את "מור הפקות", חברת ניהול אמנים והפקות, ושירותי הגברה ותאורה. ביטנסקי שיתף פעולה עם אמנון צבן מ"זהר הפקות" בהפקות מופעים של אמנים ישראלים ואמני חו"ל כדוגמת דורי בן זאב, מתי כספי, אריק איינשטיין במופע "אנשים אוהבים לשיר", הצגת "זה מסתובב" של יוסף מונדי, אמן הבלוז בי. בי. קינג, אשף האורגן ג'ימי סמית ואחרים. ביטנסקי המשיך לעבוד עם נתנאלה לאחר שירותה הצבאי בלהקת חיל האוויר. ב-1974 הוא הפיק לה ולמתי כספי מופע משותף בשם "חצי חצי" והוביל אותה בדרך לאלבומה הראשון שיצא ב-1976. לאחריו יצא "אל ארצי", שהוקדש בעיקר לשירי ארץ ישראל הישנה והטובה. בסוף 1974 ותחילת 1975 עסק ביטנסקי בהפקת מוזיקה ישראלית אלטרנטיבית. הוא הפיק את האלבום "ארבע-עשרה אוקטבות" של יוני רכטר ואבנר קנר וארגן את הופעותיהם.
ב-1975 הפיקו "מור זהר" ביחד עם מיכאל תפוח את המופע של להקת תמוז וייבאו מופעים מחו"ל, בהם של אמן הבלוז ממפיס סלים, וטים הרדין, הפיק את שלישיית קצה השדה עם גיא יפה, צבי בומס וראובן גבירץ שאף הופיעו יחד עם טים הרדין.
יחד עם שאול גרוסברג, אמנון צבן ויהודה זילברמן הפיק ביטנסקי מופעי מוזיקת רוק במועדון "בית ליסין" בתל אביב, בו ניגנו מיטב להקות הרוק ונגני הרוק של התקופה. "מועדון הרוק הישראלי" בבית ליסין היה הבמה המקצועית הראשונה עבור אמנים כברי סחרוף ורמי פורטיס ("חלום קוסמי"), נטי וייסמן, וכן עבור הפקות כ"14 אוקטבות" ולהקת תמוז בהפקתו האמנותית של לואי להב.
ב-1976 ארגן הופעות בקיבוצים ללהקת גן עדן, וגם הפיק לראשונה הקלטות אולפן של גרי אקשטיין: "היה לי טוב" ו"יש לנו זמן". בשנה זו הקים חברה לשירותי דיסקו בשם "דיסקונַע לכל מאורע", במסגרתה שימש כמנהל של התקליטנים (די ג'יי) אלי ישראלי, שוש עטרי, קובי מידן, משה מורד ויהודית בן יעקב. בין התקליטנים שעבדו בשירותו היו גם יאיר ניצני, דורי בן זאב, יזהר אשדות, דני בסן ואחרים.
ב-1978 הצטרף אל ביטנסקי עופר פסנזון, לימים שותפו, שותפות שנמשכה עד שנת 2004. ביטנסקי החל לנהל את נורית גלרון. הוא ארגן לה הופעות ראשונות (עם יעל גרמן ב"בית-הובן" בתל אביב ובחדרי אוכל של קיבוצים ברחבי הארץ) והוביל אותה לחוזה הקלטה בחברת "ישראדיסק". ב-1978 הפיק עם צביקה כגן את אלבומה הראשון של גלרון, "נורית גלרון". באלבום נכלל גם לחן של ביטנסקי למילים של לאה גולדברג "מה יהיה בסופנו", שנה לאחר מכן הופיע אלבום בהופעה חיה בהוצאת חברת פונוקול. ב-1981 יצא אלבומה "שירים באמצע הלילה", שכולו שירי נתן זך, ובו לחן של ביטנסקי לשיר "פזמון חוזר". ב-1982 הפיק ביטנסקי עם נחום היימן את אלבומה של גלרון "אני ראיתי יופי". ב-1980 גילה עופר נברו, מפיק בחברת "מור הפקות", את להקת "הקליק". בהמשך יצא אלבומם הראשון "אמא אני לא רוצה להיגמל". שנתיים לאחר מכן היה ביטנסקי בין מפיקי אלבומה השני של "הקליק" – "עולם צפוף".
ב-1981 סיים ביטנסקי הפקה שנמשכה שלוש שנים: האלבום בציר טוב, משירי יונה וולך שהלחינו ושרו אילן וירצברג ושמעון גלבץ. ביטנסקי הפיק לווירצברג את אלבומו "משני צידי הכדור" ב-1985 (יחד עם ליליאן שוץ) וב-1990 את האלבום "מה שנשאר".
לאורך תקופה זו הביאו ביטנסקי ופסנזון שורה של אמנים מחו"ל: ג'ו קוקר, נינה האגן, אל דימיולה, צ'יק קוריאה, ג'ק ברוס, דיוויין, סוזאן וגה, Level 42 ואחרים.
ב-1988 יצא לאור בהפקה משותפת של ביטנסקי עם "האוזן השלישית" אלבום הבכורה של הרכב האתנו-ג'אז "אנסמבל מזרח מערב" של המוזיקאי ישראל בורוכוב. ב-1996 היה ביטנסקי שותף להוצאת "Mediterranean Crossroads", אלבומה של להקת הג'אז-פיוז'ן הישראלית "אסטה".
אחינועם ניני - NOA
בשנת 1990 היו ביטנסקי ועופר פסנזון למנהליה האישיים של אחינועם ניני, אותה ליוו לאורך הקריירה הישראלית והבינלאומית שלה כ-NOA. ב-1991 הפיק את אלבומה הראשון "הופעה חיה" עם גיל דור. מאז היה אחראי להפקת רבים מאלבומיה הישראליים והבינלאומיים, ביניהם "NOA" בהפקת פט מתיני, "Calling" בהפקת רופרט היין, שניהם בחברת התקליטים "גפן", "Blue Touches Blue" עם המפיק האנגלי מייק הדג'ס ו-"Now" בהפקת יועד נבו. בשנת 2005 פרש ביטנסקי מניהול פעיל של אחינועם ניני והמשיך כמנהל זכויות יוצרים.
יהודית רביץ
ב-1997 חברה יהודית רביץ לביטנסקי ופסנזון. בהפקתם נולד אלבומה של רביץ "געגוע", בהפקה המוזיקלית של יובל שפריר ורן שם טוב. שנה לאחר מכן יצא האלבום המתעד את הופעתה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, בעיבודו ובניצוחו של אילן מוכיח.
לייבלה
לצד פעילותו של הלייבל מתקיימת פעילותה של חברת ההוצאה לאור מור פאבלישינג ב.פ.ל בע"מ, העוסקת בקידום יצירותיהם של יוצרים ישראליים, בין היתר קידמה את יצירותיהם של אחינועם ניני, יהודית רביץ, איזבו ואחרים בישראל ומחוצה לה.
על האמנים שביטנסקי ניהל וקידם בישראל ומחוצה לה בשנות האלפיים נמנים זוהר פרסקו, הבנות נחמה שאלבומן היה הנמכר ביותר בישראל בשנת 2007, אבישי כהן (בסיסט) ויעל נעים. בין האמנים שביטנסקי שותף לקידומם היום נמנים אילן מוכיח, ערן ויץ, יועד נבו, ענת פורט, דניאל סלומון, הילה כהן אלעזר, עומר קפלן, מיקה הרי, טובה גרטנר, סבינה, רעואל דניר, עדינה אבן זוהר, דין דין אביב, אהר'לה קמינסקי, עמוס עבר הדני, חנן יובל, צליל דנין, דנה עדיני, ערפדי הראגטיים, John Hensley Densmor.
יצירה אישית
ב-1979 הוציא ביטנסקי לאור תקליט שדרים שכלל 3 שירים שכתב והלחין: "אני שלך ואת שלו" בעיבוד ונגינה של גרי אקשטיין ומשה לוי, "יש לי את הסיטואציה" (מילים עם עלי מוהר, לחן עם רמי לוין), ו"היי האני" שהוקלט בתחילת 1978. 13 שנה לאחר מכן שב ביטנסקי לשיר "היי האני" והוציא את השיר שוב בצירוף שני רמיקסים שלו בהפקתו המוזיקלית של יזהר אשדות.
בשנת 1992, לרגל יום הולדתו ה-50 של ג'ימי הנדריקס, הקליט ביטנסקי גרסה עברית בביצועו לשיר "לאורך מגדל השמירה", שירו של בוב דילן המוכר בביצועו של הנדריקס. הנוסח העברי הוא של מאיר אריאל, עם מישל עמר בתופים, מוטי דיכנה בבס, ועל הגיטרה שלמה מזרחי.
באוגוסט 2013 יצא לדרך פרויקט אישי חדש של ביטנסקי בשם "פרויקט החיוך - אשר ביטנסקי אוסף סינגלים", בו מוציא ביטנסקי לאוויר העולם שירים שהלחין בביצועי אמנים שונים. שיר הבכורה של הפרויקט היה "את חייכת", לחן של ביטנסקי למילים של נתן זך, בביצוע דנה עדיני ובהפקתו המוזיקלית של יועד נבו. השיר לווה בווידאו-קליפ בבימוי עידו איז'ק.
בשנת 2015 הצטרף ביטנסקי לצוות היוצרים של "Sama Sama" כמנטור של תחום המוזיקה ומערכות האודיו בפרויקט שהיה הפקה משותפת של סירק דה סוליי וקבוצת סמה סמה הישראלית.
בספטמבר 2015 יצא לאור השיר ״חיוכה המסוים״, לחן של ביטנסקי וערן ויץ, שהפיק מוזיקלית את השיר לצד יובל שפריר. מילות השיר נכתבו על ידי חיים גורי. השיר נכלל באלבומו השמיני של גידי גוב שנקרא ״אם היינו״.
שיתוף הפעולה האמנותי עם הילה כהן אלעזר הוליד מספר שירים משותפים בביצועה: "לילה טנא מלא" שהלחין אשר ביטנסקי למילותיה של לאה גולדברג, "כל יום" שאת מילותיו כתב אשר ביטנסקי ללחן של הילה כהן אלעזר, שניהם מופיעים באלבום "כל יום" של הילה כהן אלעזר שיצא ב-2019. באלבומה "את חרותי" שיצא ב-2022 נכללים שני שירים שהלחין אשר ביטנסקי יחד עם מוטי דיכנה והילה כהן אלעזר למילותיה של הילה: "שיר שמח" ו"אף פעם לא תדע", וכן מופיע באלבום "שיר ללא מילים" שהולחן על ידי אשר ביטנסקי, הילה כהן אלעזר ויועד נבו. באלבום כלול גם דואט של הילה כהן אלעזר ואשר ביטנסקי לשיר שהלחין ביטנסקי למילותיה של לאה גולדברג עבור אלבומה הראשון של הזמרת שהפיק ביטנסקי ב-1978, נורית גלרון, "מה יהיה בסופנו".
עיצוב צליל
בשנת 1976 החל לעסוק בתחום הסאונד למופעים. הוא ייבא ציוד ייעודי עבור המופעים שהפיק ותפעל אותו בעצמו. את רזי המקצוע למד מטומי פרידמן, מייסד אולפני טריטון, ומטכנאי סאונד שהגיעו לארץ עם האמנים שייבא להופעות.
בהמשך תכנן מערכות הגברה עבור מיטב התיאטראות ואולפני ההקלטה בישראל, בהם היכל התרבות ת"א, תיאטרון הבימה, תיאטרון הקאמרי, הסינרמה ועוד. בין עבודותיו: עיצוב צליל באופרה "פידליו" בביצוע האופרה של ברלין בניצוח דניאל בארנבוים, עיצוב צליל באופרה "אופנים" עם לוצ'אנו בריו בבית האופרה בסטיליה בפריז ובבנייני האומה בירושלים, עיצוב צליל באופרה "כרמן" עם Julia Migenes בבריכת הסולטן בירושלים, עיצוב צליל באופרה " בוריס גודונוב (אופרה)" בבריכת הסולטן עם בית האופרה ויילקי מורשה, עיצוב צליל משך שש שנים בפסטיבל "נרווי" באיטליה, עיצוב צליל באופרה "לה טרוויאטה" בבריכת הסולטן יחד עם טומי פרדימן, ביצוע סאונד ותאורה במופע של להקת "דייר סטרייטס" בפארק הירקון תל אביב ב-1985 ועוד. אחד ממיזמי הדגל של ביטנסקי היה הזמנתה של עיריית וינה ב-1996 לבצע עיצוב צליל בהפקת האופרה "חליל הקסם" לרגל חגיגות 1,000 שנה לאוסטריה, הפקה שהועלתה גם בערים כגון ברן, ברמן, שטוטגרט, ציריך ועוד. בשנת 1988 עיצב צליל בתערוכת ה-40 למדינה, "מיצג של מדינה בצלילים - צלילים שמאפיינים 40 שנות מדינה", בגני התערוכה תל אביב. במהלך דצמבר 2011 ובשנת 2012 ניהל ביטנסקי את עיצוב הצליל בכל הקונצרטים של הפילהרמונית הישראלית לרגל חגיגות ה-75 שנה של הפילהרמונית.
בשנת 2005 הוזמן ביטנסקי להצטרף לשורות חברת ווייבס אודיו הישראלית, המייצרת כלי תוכנה דיגיטליים לשיפור צליל. הוא היה שותף לזכייה של וייבס אודיו בפרס גראמי הטכני האמריקני בשנת 2011.
בשנת 1989 הקים את המחלקה לעיצוב צליל בתיאטרון, בחוג לתיאטרון שבפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב. ביטנסקי ניהל את תוכנית הלימודים והעביר מספר קורסים במסגרתו.
רוטרי ישראל
רוֹטָרִי ישראל הוא חלק מארגון רוטרי הבינלאומי (Rotary International ). המוגדר כארגון "א-פוליטי, של אנשי עסקים ומקצוע, פעילים ויזמים חברתיים הפועלים בקהילה". הארגון העולמי נוסד בארצות הברית בשנת 1905 וכיום מונה כ-1,200,000 חברי מועדון, המכונים "רוטריונים" (באנגלית: Rotarians), מקרב 32,000 מועדונים ב־200 מדינות שונות.
נכון לשנת 2020, בישראל ישנם כ-1,500 חברי רוטרי הפועלים ב-61 מועדונים ברחבי הארץ. המועדון האחרון, הוקם בשנת 2017 במועצה המקומית שלומי.
כפי שמגדירים עצמם, "במסגרת הפעילות המקצועית, חברי הרוטרי וותיקים מסייעים בליווי עסקי, מייעצים ומדריכים גופים ועסקים תוך טיפוח שיתופי פעולה עם לשכות המסחר, רשויות מקומיות וגופים עסקיים במגוון רחב של נושאים... חברי רוטרי מטפחים קשרים חברתיים ומקצועיים, פועלים למען הקהילה המקומית ומקדמים פרויקטים הומניטאריים בעולם".
לארגון קיימת עמותה-בת, עמותת רוטרי ישראל, אשר פועלת לצד הארגון ואמונה על טיפול בכספי הארגון ורכושו.
לאחר קום המדינה
מועדוני רוטרי בעולם מאורגנים ב"אזורים". בדרך כלל החלוקה היא לפי מספר המועדונים. יש מדינות שבהן מספר "אזורים". מועדוני ארץ ישראל היו בזמנו חלק מאזור 83 (אחר כך אזור 199), שכלל גם את מצרים, קפריסין, לבנון ועבר הירדן (כפי שמדינה זו נקראה באותה עת). נציגים ממדינות שונות השתתפו בוועידות בארץ ישראל, ונציגי המועדונים מא"י היו אורחי הוועידות האזוריות אצל השכנים.
הקמת מדינת ישראל ניתקה את חמישה עשר מועדוני הרוטרי מהאזור שלהם ובשל היותה של ישראל מדינה מוקפת בשכנים עוינים, נוצר קושי בשיוך האזור. בביקורו של הנשיא העולמי בישראל בשנת 1953, הוא הבטיח לשקול הקמת אזור עצמאי אם יוקמו עוד שלושה מועדונים. המועדונים הוקמו וישראל הוכרה כאזור עצמאי מספר 249, שכיום הוא אזור 2490.
כיום
ברוטרי ישראל חברים, נציגי ציבור, שופטים, רופאים, מנהלים בכירים, אנשי חינוך והוראה ובעלי עסקים עצמאיים, ביניהם השמות המוכרים הבאים:
קרן גרידינגר
עמותה שהוקמה בשנת 1967 על ידי מועדון רוטרי תל אביב-יפו, מועדון רוטרי חיפה ונציגי המשפחה, לזכרו של מייסד מועדון תל אביב -יפו משה גרדינגר. לאחר פטירתו של קלמן קני גרידינגר הוחלט כי הקרן תנציח גם את קני גרידינגר.
הנהלת הקרן מונה 13 חברים, מהם 3 נציגי משפחה, נגיד רוטרי המשמש כיו"ר העמותה, נגיד לשעבר הקודם למכהן, הנגיד המיועד, נציג מועדון חיפה, נציג מועדון תל אביב יפו ועוד 3 חברי רוטרי - בנקאי, משפטן ודירקטור ברוטרי הבינלאומי.
מאז 1976 מעניקה הקרן מלגות לימודים לסטודנטים מחו"ל שמתארחים להשתלמות באחת מהאוניברסיטאות בארץ, אותה מממנים אזורי רוטרי שונים בעולם.
קרן צלטנר
קרן צלטנר למחקר נוסדה בשנת 1977 להנצחת זכרו של נגיד לשעבר פרופ' זאב צלטנר, מבכירי המשפטנים בישראל, נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב יפו ומרצה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
יער פאול האריס לשלום
יער בהר כנען שנטעו חברי רוטרי ישראל בשיתוף קק"ל, אשר נושא את שמו של מייסד רוטרי, עו"ד פול האריס.
חילופי נוער
לרוטרי תוכניות לחילופי נוער ותוכניות מנהיגות, במסגרתה אלפי צעירים בעולם זוכים לסיור לימודי בארץ אחרת.
מיזם HyperLife
בשנת 2018 הארגון קידם מיזם למימון המונים למטרת מיגור האלצהיימר באמצעות טיפול בתאי לחץ, אולם הדבר לא הניב פרי.
כיכרות רוטרי
מועדוני רוטרי מציינים את נוכחותם ברחבי הארץ על ידי הקמת כיכרות, גנים ורחובות על שם רוטרי.
הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית הסינית
הפוליטביורו או הלשכה הפוליטית של המפלגה הקומוניסטית הסינית, שנודעה בשם הלשכה המרכזית לפני 1927, הוא הגוף שמקבל החלטות במסגרת המפלגה הקומוניסטית הסינית (המק"ס). נכון לשנת 2021, קבוצה זו כוללת 25 בכירים המפקחים על המפלגה. בניגוד לפוליטביורו של מפלגות קומוניסטיות אחרות, מוקד הכוח בפוליטביורו הסיני מתרכז בוועדה הקבועה של הפוליטביורו, קבוצה קטנה יותר של חברי הלשכה הפוליטית.
הפוליטביורו נבחר באופן סמלי על ידי הוועד המרכזי של המפלגה. אולם בפועל, בכירי הפוליטיקה העילית הסינית מאמינים שהפוליטביורו הוא גוף שמנציח את עצמו, כאשר חברים חדשים הן בפוליטביורו והן בוועדה הקבועה שלו נבחרו באמצעות סדרת דיונים על ידי חברי הפוליטביורו הנוכחי וחברי הוועד הפועל של הפוליטביורו לשעבר. חברי הפוליטביורו הנוכחי ולשעבר עורכים סדרת סקרי קש לא פורמליים כדי לקבוע את רמת התמיכה של הקבוצה בכל חברות מועמדת חדשה בפוליטביורו. תהליך הבחירה בפוליטביורו החדש מתחיל בפגישה בדלתיים סגורות של הוועדה הקבועה של הפוליטביורו לפני התכנסות הקונגרס הלאומי של המפלגה.
עיקר כוחו של הפוליטביורו טמון בכך שחבריו מחזיקים בדרך כלל בתפקידים במשרות מדינה ברפובליקה העממית של סין ועם השליטה במינויי כוח אדם שיש לפוליטביורו ולמזכירות. בנוסף, חלק מחברי הפוליטביורו מחזיקים בתפקידים מחוזיים בעלי השפעה חזקה. לא ברור כיצד פועל הפוליטביורו באופן פנימי, אך נראה שהרכב הפוליטביורו המלא נפגש פעם בחודש והוועדה הקבועה נפגשת מדי שבוע. ההערכה היא, שנוהג תדירות המפגשים הוא הרבה יותר נדיר מאשר נוהג פגישות הפוליטביורו הסובייטית לשעבר. נראה כי סדר היום של הישיבות נשלט על ידי המזכיר הכללי וההחלטות מתקבלות בהסכמה ולא בהצבעה ברוב.
הלשכה הפוליטית הושתתה על ידי מזכירות המפלגה הקומוניסטית הסינית בראשית שנות השמונים של המאה ה-20 תחת הו יאבנג, אך צמחה מחדש ככוח דומיננטי לאחר הדחתו של הו ב-1987.
הרכב ובחירה
מאז שנות התשעים של המאה ה-20, חברי הפוליטביורו מילאו במקביל תפקידים במנגנון המפלגתי, בתפקידי מדינה וכראשי סניפים אזוריים של המפלגה. בנוסף, החברים המשרתים במגזר הצבאי והביטחוני הוגבלו ל-3 תפקידים מתוך 21, וזאת בניגוד לשנות השמונים, כאשר לרוב החברים היה רקע צבאי. בשנת 2017, לקראת הלשכה הפוליטית של הוועד המרכזי ה-19, מלבד ראשי ארבע ההיררכיות המוסדיות העיקריות - המק"ס, הקונגרס העממי הלאומי, מועצת המדינה והוועדה לייעוץ פוליטי, היו שישה חברים שכל אחד מהם מילא תפקידים במפלגה. הממשלה הלאומית, הממשלות האזוריות ושלוש מהצבא.
הגיל הממוצע של חברי הפוליטביורו בשנת 2017 היה 62, שהיה דומה לגילאים בעשורים החולפים. לפני כן, תחת הובלתו של דנג שיאופינג המפלגה עודדה בכוונה תחלופה של חבריה, על ידי הטלת מגבלות כהונה וגיל פרישה.
באוקטובר 2017, בישיבת המליאה הראשונה של הוועד המרכזי ה-19 של המק"ס, הוחלט כי כל חברי הלשכה הפוליטית יגישו מצג שנתי בכתב בפני הוועד המרכזי והמזכיר הכללי. במרץ 2018 כל חברי הוועדה הקבועה וחברי הלשכה הפוליטית ערכו את המצגת בכתב לראשונה בפני הוועד המרכזי והמזכיר הכללי שי ג'ינפינג. ב-2021 הפוליטביורו אישר לראשונה למשפחות בסין להביא ילד שלישי למשפחה לאחר הקלות על הגבלת הילודה שכבר ניתנו בעשור שקודם לכן.
מצנם
מצנם, הנקרא גם מקלה, או טוסטר (מאנגלית: Toaster), הוא מכשיר חשמלי ביתי המשמש לקליית פרוסות לחם והפיכתן לקלי. המקלה מכיל חריץ או שניים, המותאמים בגודלם לפרוסת לחם. הפרוסה מוכנסת אל החריץ, ומחוממת לפרק זמן קצוב באמצעות גופי חימום הנמצאים בתוך המקלה. באמצעות תרמוסטט, הניתן לכיול על ידי המשתמש, מופסקת פעילותו של המקלה כאשר הקלי מוכן - והפעולה מלווה בדרך כלל ב"הקפצת" הקלי אל מחוץ למתקן.