cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאיוט
פאיוט דרומיים
המגע הראשון של אירופאים עם הפאיוט הדרומיים התרחש ב-1776 כאשר משלחת בראשות האבות הפרנציסקנים הספרדים פרנסיסקו אטנסיו דומינגס וסילבסטרה ולס דה אסקלנטה יצאה מסנטה פה שבניו מקסיקו במטרה להגיע למיסיונים הספרדיים בקליפורניה. במהלך מסעה של המשלחת, שלא הגיעה בסופו של דבר למטרתה, הם ציינו שלחלק מהאינדיאנים שפגשו מהפאיוט הדרומיים "היו זקנים עבותים ונראו יותר כמו ספרדים מאשר אינדיאנים". לפני מפגש זה נהגו ילידים מבני הנאוואחו והיוט לפשוט על יישובי הפאיוט על מנת לחטוף תושבים לעבדות. הגעתם של הספרדים ואחר-כך של האירופאים האחרים לשטחם גרמה להגברת הפשיטות של השבטים האחרים לשטחם של הפאיוט הדרומיים. ב-1851 השתלטו מורמונים על מקורות מים של הפאיוט, ויצרו בכך תלות של הפאיוט בהם. אבל נוכחות המתיישבים המורמונים גם הפסיקה את פשיטות סוחרי העבדים, והיחסים בין הפאיוט למורמונים היו בדרך כלל ידידותיים. המיסיונר המורמוני ג'ייקוב המבלין פעל בקרבם במטרה להבטיח רגיעה. ההתיישבות האירופאית הנרחבת ושיטות החקלאות (במיוחד עדרי הבקר הגדולים) היקשו על הפאיוט הדרומיים להמשיך באורח חייהם המסורתי, שכן הם הרחיקו את חיות הציד והקטינו את האפשרויות של הפאיוט לצוד, כמו גם ללקט מזונות מן הטבע.
בין מאי ליוני 1860 תקפו לוחמים של הפאיוט כמה מן הרוכבים של הפוני אקספרס בעיקר בנבדה. במהלך התקוממות של בני שבט הפאיוט הותקפו רוכבים ושבע תחנות שירות. בהיתקלויות נהרגו 16 מעובדי החברה ו-150 סוסים נגנבו.
נכון לתחילת המאה ה-21 קיימות קהילות של פאיוט דרומיים בנבדה בלאס וגאס, בפארמפ (Pahrump) ובמואפה (Moapa); ביוטה בסידר סיטי (Cedar City), בקנוש (Kanosh) בקושארם (Koosharem), בשיווויטס (Shivwits) ובאינידיאן פיקס (Indian Peaks); באריזונה בקאיבאב (Kaibab) ובווילואו ספרינגס (Willow Springs); ובקליפורניה בעמק המוות ובשמורות האינדיאנים: צ'מהואווי (Chemehuevi Indian Reservation) ושמורת האינדיאנים של נהר קולורדו (Colorado River Indian Reservation). יש שכוללים ברשימה גם את השמורה של קבוצת 29 עצי הדקל של האינדיאנים של המיסיון של קליפורניה הסמוכה לעיירה טוונטיניין פאלמס (Twentynine Palms) במחוזות סן ברנרדינו וריברסייד בקליפורניה.
מין מסוכן
מין מסוכן (באנגלית: Species) הוא סרט אימה-מדע בדיוני משנת 1995 שבוים על ידי רוג'ר דונלדסון. הסרט הוא על קבוצה של מדענים המנסים להתחקות וללכוד אחר חייזרית רוצחת המפתה זכרים אנושיים והורגת אותם.
לסרט נוצרו שני סרטי המשך; "מין מסוכן 2" ו"מין מסוכן 3" והמשך שאין לו קשר לסרטים הקודמים בשם "מין מסוכן: ההתעוררות".
תקציר העלילה
לאחר שמדענים מכדור הארץ שלחו מסר לחלל על מנת ליצור קשר עם תרבות מתקדמת, מגיע DNA חייזרי עם הוראות כיצד להפעילו.
התפתחות ה-DNA מתקדמת על ידי המדענים מעבר למצופה, דבר שגורם לעימותים בין החייזר דמוי האשה לבין בני האדם שבסביבה המשמשים ככלי רבייה להתפתחותו המהירה והלא צפויה.
דרך בן-צבי
דרך בן-צבי היא דרך ראשית בדרום תל אביב, המחברת בין שדרות ירושלים ביפו למחלף חולון בנתיבי איילון. הדרך, הקרויה על שמו של נשיאה השני של מדינת ישראל, יצחק בן-צבי, מהווה את ציר הרוחב הדרומי ביותר בתל אביב-יפו, במקביל לדרך קיבוץ גלויות.
גאוגרפיה
הדרך עוברת בתוואי ההיסטורי של הדרך מיפו אל ירושלים, אשר נסללה לראשונה כדרך לכירכרות בשנות השישים של המאה ה-19. בדרך זו השתמשו עולי הרגל לירושלים אשר הגיעו לארץ ישראל דרך נמל יפו. עד לסלילתו של כביש 1 בשנות ה-70 של המאה ה-20, שימשה, כחלק מכביש 44, כדרך הראשית לערים אלה. עד שניתן לה השם "בן צבי" היא כונתה דרך ירושלים.
תוואי הדרך מתחיל בכיכר עיריית יפו, בפינה של שדרות ירושלים ביפו, שהוא מוביל ישירות לרחוב עולי ציון שבו שוכן שוק הפשפשים. באזור זה של הרחוב מבני מגורים, שמתחלפים בהדרגה, ככל שנעים מזרחה, בתעשייה זעירה ומוסכים. פנייה מצומת הסמוך מאוד לשדרות ירושלים מובילה דרך רחוב יהודה הימית מתחת לגשר ישירות לנמל יפו. קטע הכביש לנמל דרך יהודה הימית ודרך בן צבי היה, עד לסגירת הנמל בשנת 1965, הכביש הראשי שהוביל לנמל יפו.
חלקה המרכזי של דרך בן צבי עובר באזור בו שכנה עד למלחמת העצמאות השכונה הערבית אבו כביר, שתושביה נטשו אותה במהלך המלחמה. לאורך הדרך ניתן למצוא לא מעט שרידים של בנייה ערבית ועות'מאנית עד היום, כגון בית אל-עזה ששימש במשך שנים רבות את מועדון קליעה כביר. בסוף שנות השישים הוקמה באזור שמדרום לדרך שכונת נווה עופר. בקצה המזרחי של השכונה, בסמוך לרחוב תל גיבורים המוביל לשכונה בשם זה בחולון, שוכן בית מעצר תל אביב.
מצפון לדרך מספר אתרים: בסמוך לבניין מספר 49, בגן אבו נבוט, נמצא סביל אבו נבוט, מבנה סביל בעל שלוש כיפות שנבנה ב-1815 על ידי מושל יפו דאז. מזרחית לו, בפינת רחוב הרצל שוכן המכון לרפואה משפטית. המכון ממוקם בבניין מספר 67, וסרט תיעודי שהופק ב-1998 ועסק בפעילות המכון אף נקרא "דרך בן צבי 67". מצפון למכון מצויים גן בוטני, גן זואולוגי, כנסיית פטרוס הקדוש ובית הספר לטבע.
חלקה המזרחי של דרך בן צבי מהווה את גבולה הדרומי של שכונת קריית שלום. מדרום לדרך בן צבי נמצא בניין פנורמה, מבנה מסחרי המאכלס בתי עסק, בתי מלאכה ומחסנים עם חניון פנימי רב קומתי, תחנת כיבוי אש וכן מגרשי האימון של מועדון הכדורגל מכבי תל אביב.
מחלף חולון בנתיבי איילון מהווה את הקצה המזרחי של דרך בן צבי, כמו גם את קצה תחום השיפוט של עיריית תל אביב-יפו. הכביש ממשיך לכיוון דרום-מזרח, ככביש 44, בשטח גלילי. המשכה המזרחי של הדרך כחלק מאותו כביש נקרא "דרך השבעה" על שם שבעת הנוטרים שנפלו (על שמם גם משמר השבעה) בסמוך לכפר יאזור ששכן בעבר על אותה הדרך (כיום שוכנת במקומה אזור).
ימת ואן
גאוגרפיה
שטחה של הימה, שהיא הגדולה במדינה, הוא 3,755 קמ"ר, והיא שוכנת בגובה של 1,648 מטרים מעל פני הים. אורכה המרבי 120 ק"מ ורוחבה 80 ק"מ. הימה ניזונה ממספר נחלים קטנים הזורמים מן ההרים המקיפים אותה, עומקה המרבי הוא 451 מטרים ועומקה הממוצע 171 מטרים.
הימה נעדרת ניקוז; היא נוצרה כאשר מוצאה נחסם בשלב כלשהו בתקופת הפליסטוקן על ידי לבה שזרמה מהר נמרוט לעבר מישור מוש שממערב לה. ימת ואן חשופה לשינויים קיצוניים במפלס מימיה. בסמוך לעיר טאטואן (Tatvan) על חופה המערבי של הימה, נצפה בשנת 1901 קו חוף גבוה באופן משמעותי ממפלסה של הימה באותה עת. מאידך, במשך שנות התשעים של המאה ה-20 עלה מפלס מימי הימה בשלושה מטרים לפחות, תוך שהוא גורם להצפת שטח חקלאי ניכר. לאחר תקופה של יציבות במפלס שבו מימי הימה ונסוגו, ונראה כי לאחרונה חודשה מגמת העלייה.
הימה שנשלטה בעבר על ידי הארמנים, הייתה אחת מ"שלוש הימות של ארמניה" (שתי האחרות היו ימת סוואן בארמניה וימת אורמיה באיראן). הארמנים בנו כנסיות ומנזרים רבים לאורך חופי הימה ועל חלק מהאיים שבה. המבנה שהשתמר באופן הטוב ביותר הוא כנסיית "הצלב הקדוש" מתחילת המאה ה-10 לספירה על האי אקדאמאר. אתר היסטורי חשוב נוסף הוא מצודת ואן (Van Kalesi) הניצבת סמוך לעיר ואן, על שרידי העיר טושפה, בירת ממלכת אוררטו.
הימה שוכנת במרכז אזור חקלאי והגידולים העיקריים הם פירות ודגנים. האזור ידוע בגזע חתולים ייחודי (בעל פרוות גוף לבנה וזנב וראש בצבע אחר) שמקורו בסביבת הימה והמכונה ואן טורקי (Van kedesi).
קו הרכבת המקשר את טורקיה ואיראן נבנה בשנת 1970 והוא "חוצה" את הימה באמצעות מעבורת בין הערים טאטואן וואן. פרויקט זה היה חלק ממסילת הברזל הטרנס-אסיאתית. לאורך הקו פועלות רכבות במסגרת "אקספרס ימת ואן" (Van Gölü Ekspresi) המגיע עד איסטנבול.
מאז 1995 לערך נפוצו עדויות על מפלצת באורך של כ-15 מטרים המתגוררת לכאורה במימי הימה, ואשר זכתה לכינוי "המפלצת של ימת ואן" (Van Canavarı). עוזר הוראה מאוניברסיטת ואן אסף למעלה מאלף עדויות בנושא וקיבץ אותן לספר.
סם טולידאנו
סם (שמואל) טולידאנו (בספרדית: Samuel Toledano, 15 באוגוסט 1929 טנג'יר - 22 ביולי 1996 מדריד) היה מנהיג קהילתי יהודי ספרדי, יליד מרוקו, ממנהיגי תחיית הקהילה היהודית בספרד בעידן המודרני, עורך דין ואיש עסקים. מצאצאי הרב דניאל טולידאנו, בן ליהודים מטולידו שחי במאה ה-16 בסלוניקי. סם טולידאנו היה מזכיר כללי, לאחר מכן יושב ראש, של הפדרציה של הקהילות היהודיות בספרד בין השנים 1982–1994.
קורות חיים
סם טולידאנו נולד בטנג'יר, אז מרוקו הספרדית, כבן לאיש העסקים משה טולידאנו, בעל חברה שעסקה בקשרי יבוא-יצוא עם ספרד הקונטיננטלית. הוא למד משפטים בפריז. בשנת 1959, כשטנג'ר עברה לשליטת מרוקו, היגרו טולידאנו ומשפחתו לספרד. אף על פי שנאלץ לנטוש מאחוריו נכסים רבים, הצליח תוך הסתמכות על קשרי המסחר ההדוקים עם פרטנרים במדינה הספרדית להקים מחדש את עסקיו במדריד כבעל חברה ליצור מכונות תפירה, ולאחר מכן בתחום מקלטי טלוויזיה וציוד אלקטרוני בענף התקשורת .
פעילותו הציבורית בראש יהודי ספרד
במהרה הפך טולידאנו אחד ממנהיגיה הבולטים ומדובריה המכובדים של יהדות ספרד המחודשת, ושמר על מעמד זה למשך 36 שנה. שמו עלה לכותרות בשנת 1967 כאשר בכהונתו כסגן יושב ראש הקהילה היהודית במדריד, יחד עם ראש הקהילה מקס מזין (שכיהן בהתפקיד זה בין השנים 1961-1970), פנה לשגריר ספרד בקהיר, אנחל סאגאס, ושכנע אותו ואת הממשל הספרדי להנפיק דרכונים לכ-1500 יהודים שנכלאו בבית הכלא אבו זאבאל ולשחררם ליציאה לספרד
.
לאחרי שועידת הוותיקן השנייה סללה את הדרך להיתר פולחן הדתות הלא קתוליות בספרד באמצעות החוק מ-19 ביוני 1967, ביקש טולידאנו מהממשלה הספרדית לתת הכרה מלאה ליהדות בספרד ולבטל את צו הגירוש שהוצא בהשראת האינקוויזיציה בשנת 1492. ואכן, ב-16 בדצמבר 1968, עדיין תחת שלטונו של הרודן פרנקו, קיבל טולידאנו מידי שר המשפטים הספרדי אנטוניו אוריול את הצהרת הממשלה הספרדית המבטלת רשמית את צו הגירוש שהוציאו המלכים הקתולים פרננדו ואיזבלה ב-31 במרץ 1492. כתוצאה מכך התקיים טקס חנוכת בית הכנסת הפומבי הראשון במדריד ברחוב באלמס 3. גם בשנים הבאות, ובמיוחד אחרי התחזקות המשטר הדמוקרטי בעידן שלאחר פרנקו, היה מעורב טולידאנו בצעדים לנורמליזציה של היחסים בין היהודים ובין העם הספרדי. בשנת 1987, כנציג הקהילה היהודית, חתם טולידאנו עם הממלכה הספרדית הסכם אנלוגי לזה שהתקיים בין ספרד ובין הכנסייה הקתולית.
ב-31 במרץ 1992 הוא נמנה עם המנהיגים היהודים מכל העולם שברכו את המלך חואן קרלוס הראשון בביקורו ההיסטורי בבית כנסת במדריד שביקש לסמל הרצון לפיוס עם העם היהודי לרגל מלאת 500 שנה לצו הגירוש שיזמו בזמנם זוג "המלכים הקתולים". ביוני 1992 נאם סם טולידאנו בשם "שבט" משפחות טולידאנו המפוזרות כיום ברחבי תבל, ויחד עם עוד 19 נציגים שלהן קיבל מפתח סמלי של העיר טולדו בטקס ציבורי היסטורי בפלאסה דה איונטמיינטו.
טולידאנו היה בין אלו שפעלו בהתמדה להשגת פיוס מלא בין שני הלאומים - יהודי וספרדי, ובהקשר זה, להגשמת הכרתה הרשמית של הממלכה הספרדית במדינת ישראל וכינון יחסים דיפלומטיים ברמת שגרירים בין שתי המדינות הים תיכוניות.
סם טולידאנו היה אחד ממיסדיה של האגודה לידידות יהודית-נוצרית והמרכז למחקרים יהודיים-נוצריים במדריד. כאיש עסקים היה חבר במועצת המנהלים ומנהל כספים של חברת הטלפוניה חוסאן במדריד. החל משנת 1961 שיחק טולידאנו תפקיד חשוב בבנייה, צעד אחר צעד, של הקשרים המסחריים בין ספרד ובין ישראל, פעולה שהחלה עוד בזמנים כשבין שתי המדינות התקיימו רק יחסים קונסולריים.
הוא נפטר מהתקף לב במדריד ב-22 ביולי 1996. היה נשוי פעמיים. השאיר אשה שנייה, נירה, ובן, מאוריסיו טולידאנו, שהמשיך דרכו כאיש עסקים ואיש ציבור, וכן שלושה נכדים. במאמר שכתב לזכרו בעיתון ABC, מיגל אנחל מורטינוס, אז שגריר ספרד בישראל, ציין את כישוריו האישיים והדיפלומטיים היוצאי דופן של טולידאנו שלא רק תרם לשיפור היחסים בין ספרד וישראל ולהשגת חופש הפולחן למיעוטים הדתיים בספרד, אלא גם סייע לדיפלומטיה הספרדית בחיזוק היחסים עם מדינות ערב מתונות, בעיקר עם מרוקו.
מורשתו
לזכרו הוקם ביוזמת בנו ואלמנתו פרס שמואל טולידאנו המוענק כל שנה על ידי מכון משגב מירושלים לחוקרים ומוסדות מחצי האי האיברי, מישראל ומארצות אחרות התורמים בפעילותם לחקר מורשתם של קהילות ישראל בספרד ובארצות הפזורה הספרדית, לחקר היחסים בין היהודים, הנוצרים והמוסלמים בספרד, וליחסי ספרד וישראל.
כתביו
("ספרד - המפגש מחדש", מאמר בצרפתית בספר "יהודי מרוקו", הוצאת הספרים דו סקריב, פריז, 1992.
מיניאטורה
מיניאטורה (בעברית מכונה מִזְעֶרֶת) היא ציור קטן, פסלון, תבנית מבנה או אות מקושטת בכתב יד, המהווה דגם מוקטן של המקור, ושומר על הפרופורציות (יחסי הגודל) המקוריים בקנה מידה. מיניאטורות משמשות לרוב לצורך המחשה חזותית כאשר לא ניתן להציג את המקור.
מקור המילה מהמילה הלטינית, Minium, שפרושה צבע אדום העשוי מכספית גופרתית, והחל מימי הביניים יצרו את הצבע מתחמוצת העופרת, וקראו באותו השם. הצבע האדום שימש לקישוט אותיות בספרים ובכתבים חשובים ולעיטור האותיות בציורים קטנים. ברבות השנים הורחב השימוש במילה מיניאטורה גם לתיאור תמונות או דיוקנאות קטנים, ולאחר מכן גם לפסלונים ולדגמים נוספים.
דגמים מיניאטוריים משמשים הן להמחשה ולימוד, והן לשעשוע וקישוט. מיניאטורות באדריכלות משמשות להמחשת המבנה. במשחקי תפקידים (כגון מבוכים ודרקונים) ומשחקי מלחמה משמשות המיניאטורות לדמות את הדמויות והכוחות ולהמחיש באופן ויזואלי את מראן ומקומן במפת הקרב. באמנות היפנית נפוץ השימוש במיניאטורות, בפסלונים, בתמונות זעירות ואף בעיצוב עצים ננסיים המוכרים בשם בונסאי.
צעצועים
מיניאטורות נפוצות מאוד בתור צעצועים לילדים. במיניאטורות שמשמשות כצעצועים לילדים בגילאים הצעירים יש פחות הקפדה על הפרטים לעומת יצירת צעצוע עמיד וקל לייצור המוני. צעצועים לגילאים בוגרים יותר ואף כאלה שנועדו לאספנות גם בידי מבוגרים הם מדויקים ואיכותיים יותר, אך יקרים יותר ופחות עמידים. מיניאטורות שמשמשות כצעצועים כוללות כלי רכב כגון מכוניות מרוץ, ציוד מכני הנדסי ורכבת חשמלית, טנקים, בעלי חיים ובמיוחד דינוזאורים, בובות פעולה ("Action figures") שמבוססות על גיבורי-על ודגמים להרכבה.
ספרים
ספרים מיניאטוריים הם ספרים מודפסים או כתבי יד בפורמט זעיר, הנפוצים בקרב אספנים ברחבי העולם. בשנת 1983 הוקמה באוהיו שבארצות הברית אגודת הספרים המיניאטוריים והגדירה כי ניתן לכנות ספר כמיניאטורי אם גובהו, רוחבו ועוביו אינם עולים על 3 אינץ'. הספרים המיניאטוריים ריתקו במשך מאות שנים אנשי דת, מדפיסים, מול"ים והשתמשו בהם בתקופות ובתרבויות שונות לצרכים שונים.
בחקירה פורנזית
נעשה שימוש במיניאטורות לצורך שחזור תלת־ממדי מוקטן של זירות עבירה כעזר להבנת האירועים שהתרחשו בהם. פרנסס גלסנר לי פיתחה את השימוש בדגמים מוקטנים לחקירת סיבות מוות בארצות הברית בתחילת המאה ה-20. בישראל אומצה השיטה על ידי מנשה שקמוני והוא הציג מיניאטורות כמוצגים משפטיים בפני בתי המשפט במשפטים פליליים.
משקאות חריפים
מיניאטורות של משקאות חריפים הן בקבוקים קטנים של משקאות אלכוהוליים, בדרך כלל בנפח 50 מיליליטר, וכוללות מנה אישית.
מיניאטורות אלה עשויות לשמש כמתנות, דוגמיות, או לקידום מכירות. בסקוטלנד ובצפון מזרח ארצות הברית הן ידועות לעיתים בשם "Nips", ובמקומות אחרים "בקבוקי מטוס". המיניאטורות מצויות לעיתים קרובות במקררי מיני בר בבתי מלון ובמטוסים, וכן נמכרות, לפעמים באריזות מתנה, ומאפשרות להשוות בין טעמי משקאות שונים, או בערכות מתנה עם כוס משקה תואמת.
איסוף בקבוקי מיניאטורות הוא תחביב וישנם מועדונים שזה עיסוקם.
בסרטים
פעמים רבות משתמשים במיניאטורות על מנת לדמות אפקטים מיוחדים בסרטים. לאחר שבונים את המיניאטורות לסרט, מצלמים אותם ולפעמים מפוצצים אותם. את הפיצוץ אפשר להעצים באמצעות אפטר אפקט. אנימציית סטופ מושן נעשית גם כן באמצעות מיניאטורות. סרטים שנעשו באמצעות מיניאטורות הם: "מלחמת הכוכבים", "היום השלישי", "וולאס וגרומיט", "פארק היורה" ועוד.
במוזיקה
במוזיקה אמנותית מהתקופה הרומנטית יצירה שאורכה קצר נכללת היום תחת ההגדרה "מיניאטורה". רבות הפעמים שמדובר בפסנתר. אחד האוספים המפורסמים הוא "שירים ללא מילים" של פליקס מנדלסון. דוגמאות נוספות הן פרלודים של שופן, אינטרמצי של ברהמס וקטעים ליריים של אדוורד גריג.
שרה הסטרין-לרנר
ביוגרפיה
הסטרין נולדה בוויניפג שבקנדה. הוריה, יוסף ומרים הסטרין, היו קשורים בפעילות הציונית של אזור מגוריהם. בשנות ילדותה אירחו בביתם רבים מבכירי תנועת העבודה שעסקו בשליחות בצפון אמריקה, בהם רחל ינאית בן-צבי, זלמן שזר ויהודה אבן שמואל. לאחר עלייתם לארץ ישראל, בשנת 1932, שימש אביה מזכיר המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית תחת ניהולו של ברל לוקר ומנהל המכון החקלאי. אחיה, שלמה, שימש לימים פרופסור לביוכימיה ובשנת 1957 זכה בפרס ישראל למדעים מדויקים.
מחקר והוראה
בארץ למדה הסטרין זואולוגיה ובלימודי הדוקטורט עסקה בפיזיולוגיה פתולוגית. היא נמנתה בין ראשוני הסגל האקדמי של המחלקה לפיזיולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1961 יצאה לשנת שבתון ועבדה עם פרופסור הוקין ב-אוניברסיטת מדיסון במדינת ויסקונסין בארצות הברית.
פרס ישראל
מחקרה המשותף עם בנימין שפירא בנושא ספיגת גלוקוז זיכה אותם בפרס ישראל למדעי הרפואה לשנת 1955.
פקארד פסיפיק
פקארד פסיפיק (באנגלית: Packard Pacific) היא מכונית קופה, 2 דלתות הרדטופ מתוצרת יצרנית מכוניות היוקרה האמריקאית פקארד (שם מלא: "Packard Motor Co") אשר יוצרה בשנת 1954.
סך הכול יוצרו 1,189 יחידות.
מחיר היחידה עמד על 3,827 דולר.
זלמן יצחק אנכי
תולדות חייו
זלמן יצחק אהרונסון נולד בעיירה לאדי שבפלך מינסק של רוסיה (רוסיה הלבנה). אביו אברהם אהרונסון היה רב של קרוצ'ה, ואמו בילה מרים, עקרת בית. משפחתו הייתה משפחת רבנים ידועה שהשתייכה לחסידות חב"ד. אהרונסון למד בישיבת טלז ובישיבת כנסת ישראל (סלובודקה) וכן בקיבוץ האברכים והרבנים "תומכי תורה" במינסק. לאחר מכן עבר לעיר הומל, שם החל להתעניין גם בלימודי חול והיה חבר בחוג סופרים ומשכילים שעמו נמנו יוסף חיים ברנר, אורי ניסן גנסין, הלל צייטלין ושמעון ביחובסקי. מהומל עבר ז"י אנכי לאודסה. בעיר זו היה פעיל בחוגים קומוניסטיים שהתנגדו למשטרו של הצאר ניקולאי השני, ואף נאסר לחמישה חודשים עקב פעילותו זו. לאחר שחרורו עבר אהרונסון לעיר וילנה, אך גם בה לא נשאר זמן רב; הוא החל במסעות ברחבי אירופה, ובשנים 1910-11 הגיע גם לארץ ישראל. בשנת 1913 הוא כותב לידידו שמואל ניגר ממקום מושבו בעיירה דובלן (Dubulti) שליד ריגה, על ההלם שאחז בו למשמע משפט בייליס. בתקופת מלחמת העולם הראשונה התגורר ז"י אנכי עם אשתו רחל, שהייתה מורה לספרות רוסית ומתמטיקה, בסימפרופול. בתם הבכורה אסתר נולדה לאחר סיום המלחמה. בשנת 1921 עבר הזוג להתגורר בבירה מוסקבה, שם עבד אהרונסון במשך כשנה בארכיון של הקומיסריון לענייני יהודים שהוקם על ידי השלטון הבולשביקי ויהודים קומוניסטים היו הפעילים המרכזיים בו. ב-1922 עזב את רוסיה, ולאחר שהות קצרה בברלין יצא לבדו לדרום אמריקה בעוד אשתו ובתו נסעו לארץ ישראל. בסיסו באמריקה הדרומית היה ארגנטינה, משם היה יוצא לסיבובי קריינות בערבי קריאה בקהילות היהודיות ברחבי היבשת. בשנת 1924 התאחד עם משפחתו בארץ ואז ניסו בני הזוג להתקבל לקיבוץ עין חרוד אולם נדחו מפאת גילם. הם התיישבו בתל אביב, שם עבד ז"י אנכי כפקיד בוועדת התרבות של ההסתדרות. לאחר שפוטר היה מובטל במשך שבע שנים והמשפחה חיה חיי מחסור, לבסוף קיבל עבודה במחלקת החינוך של עיריית תל אביב. בנוסף היה עובר בארץ ומקריא דברי ספרות ביידיש ובעברית. בתל אביב נולדה בת הזקונים שרה, שלימים נישאה לאהוביה מלכין. בתו הבכירה אסתר חייתה בקיבוץ רמת יוחנן והייתה נשואה למשה נצר.
ז"י אנכי נפטר בתל אביב באוקטובר 1947 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
סטאד דה ז'נב
הסטאד דה ז'נב (בצרפתית: Stade de Genève, תרגום חופשי אצטדיון ז'נבה) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר ז'נבה שבשווייץ. תכולתו של האצטדיון היא 30,084 מקומות ישיבה. בניית האצטדיון הושלמה בשנת 2003, לאחר פחות משלוש שנות עבודה. האצטדיון משמש כמגרשן הביתה של קבוצת סרבט ז'נבה מליגת העל השווייצרית ושל נבחרת שווייץ.
נקרא גם בשם Stade de la Praille.
אבו כישכ
היסטוריה
הכפר הוקם על ידי בני השבט הבדואי, ערב אבו כישכ, שהיגרו ממצרים או מצפון סיני לאזור השרון בשלהי המאה השמונה-עשרה. השבט החזיק בקרקעות ששטחן נאמד בכ-20,000 דונם בשרון, בואכה צפון מזרח תל אביב – מהאזור שלימים הוקמה בו הרצליה עד לאזור פתח תקווה ושכונת הדר יוסף בתל אביב. בני השבט חלשו על אגן נחל הירקון, לאחר שהביסו את שבטי הג'באראת וערב אל-ג'ראמנה. לבני המשפחה היו סכסוכים גם עם ערביי אומלבס וערביי חווארת ובמהלך העימותים האלה נהרג השיח' פארס אבו כישכ.
במאורעות תרפ"א (1921) תקפו אנשי אבו כישכ והכפריים באזור, ערביי יהודייה, פג'ה, ראס אל-עין ואחרים, את המושבות פתח תקווה וכפר סבא. לאחר כישלון המתקפה, ובעקבות תוצאות של ועדת חקירה שבדקה את האירועים, הוטל על תושבי אבו כישכ, ובראשם השייח', לשלם קנס כספי גדול של 700 לירות מצריות. השייח' המובס נאלץ למכור חלק ניכר מאדמותיו כדי לשלם את הקנס. חברת "הכשרת היישוב" נכנסה באמצעות נציגה, יהושע חנקין, למשא ומתן על רכישתם של כ-4,000 דונם מדרום לגוש הקרקעות של כפר מל"ל שנרכשו בשלב מוקדם יותר. הכשרת היישוב ביקשה לקנות את הקרקעות עבור קבוצה של יהודים מווילנה או קבוצה של יהודים מגליציה. בנובמבר 1924 ביטלו אנשי וילנה את הקנייה. חברת "משק", חברה כלכלית שהוקמה בפולין ב-1923 לשם רכישת קרקעות והתיישבות בארץ ישראל, הביעה נכונות להקים חוות נטיעה זעירות כדי למכור אותן ליהודי פולין או להחכירן לתושבי הארץ. ב-4 ביוני 1924 נחתם הסכם בדבר מכירתם של 4,197 דונם תמורת 3.5 לירות ארץ-ישראליות לדונם, אולם מתווך פרטי שייצג קבוצה של חסידי גור הציע לשייח' אבו כישכ שמונה לירות לדונם וקנה את הקרקע במקום חנקין. הקבוצה הציעה את הקרקע למכירה בפולין, אולם אז פרץ משבר כלכלי בארץ ישראל, הקרקעות לא נמכרו והקונים לא הצליחו לשלם את תמורת הקרקע לשייח' של אבו כישכ. בשלב זה התערב חנקין, הצליח להוריד את המחיר מול אבו כישכ ורכש את הקרקע. גם המושבות מגדיאל ורמתיים הוקמו על קרקעות שנקנו מאבו כישכ.
בשנת 1924 פנו לחברת 'הכשרת היישוב' שתי קבוצות שהיו מעוניינות ברכישת קרקע חקלאית בשרון. על פי סקר הכפרים 1945, שטחי אדמותיו היו 18,470 דונם טורקי, מתוכם 901 דונם בבעלות יהודית, והכפר מנה 1,900 נפשות.
בתקופת המרד הערבי הגדול נורו מהכפר יריות לעבר פתח תקווה ויישובי הסביבה, ואירעו מספר מקרי תקיפה על ידי אנשי הכפר.
אנשים מאבו כישכ היו מעורבים בפרשת הרצח בגן הוואי ב-10 באוגוסט 1947. קבוצה אחרת, בראשות סייף א-דין אבו כישכ, הייתה אחראית להתקפה על אוטובוס 2094 ב-30 בנובמבר 1947, אירוע הנחשב ליריית הפתיחה של מלחמת העצמאות. עם זאת, מנהיגי הכפר ראו במקרים אלה חריגים, והם שאפו לחיי שלום עם שכניהם היהודים. בדצמבר 1947 או בינואר 1948 נפגשו מנהיגי שייח' מוניס, אל-מסעודיה, ג'מאסין אל-ע'רבי, מוח'תארי ערב אבו כישכ ואג'ליל עם נציגי "ההגנה" בביתו של אברהם שפירא בפתח תקווה. הם הביעו תקוות לשלום, והתחייבו שלא לסייע לצבא ההצלה הערבי או למיליציות מקומיות.
אנשי "ההגנה" עמדו בהסכם, וחטיבת אלכסנדרוני, שלחמה באזור השרון, אכן נמנעה מלתקוף באזור הכפרים. ראשי הכפרים התבקשו על ידי הוועד הערבי העליון לפנות את בתיהם, והם סירבו. אולם בסוף מרץ 1948 חטף הלח"י חמישה ממנהיגי שייח' מוניס, ועקב כך איבדו תושבי הכפרים את האמון בהסכמים עם "ההגנה".
במהלך המלחמה תקף כוח של אצ"ל מאהל אחד של השבט וגירש את יושביו, וב-30 במרץ 1948 עזב השבט את השרון מתוך פחד מפני התקפה יהודית.
על עזיבת תושבי אבו כישכ סיפר לימים אליהו בנימיני, בנו של מייסד רמת השרון צבי בנימיני בשיחה עם יואב קרני:. (השייח) אבו כישכ לא רצה ללכת. אדרבא, הוא ואיכריו השאירו את רהיטיהם בחצר הענקית של הבנימינים. "הם הניחו שהם יחזרו כעבור כמה שבועות...". לטענת בנימיני, אבו כישכ ואיכריו קיבלו פקודה מן הוועד הערבי העליון לפנות את בתיהם, עד שחילות הפלישה הערביים יחזירו אותם לשם.
במקום שבו עמד הכפר נמצא היום מפעל תע"ש רמת השרון, וחלקים מן היישובים רמת השרון והוד השרון.
דרור (תנועה)
תנועת דרור הייתה תנועה ציונית סוציאליסטית שפעלה בגולה. התנועה דגלה בחינוך לערכים לאומיים וסוציאליסטיים, טיפוח תרבות יהודית, לימוד השפה העברית והגשמה עצמית חלוצית על פי עקרונות הציונות.
הקמת התנועה
ב-1917 פרשה סיעה בשם "עת לבנות" מההסתדרות הציונית הרוסית והקימה תנועה בשם "פדרציית דרור" שהתנגדה להלך הרוח של הנהגת העם היהודי סביב הצהרת בלפור, מתוך אמונה כי העצמאות הלאומית היהודית לא תושג על ידי מתן הכשר מצד אומות העולם אלא על ידי פעולה אקטיבית יהודית-ציונית של עלייה. בין 1917 ל-1922 חתרה "פדרציית דרור" לעצמאות בתוך ההסתדרות הציונית העולמית בלא הצלחה.
פעולתה במלחמת העולם השנייה
כשהחלה מלחמת העולם השנייה הצליחו מנהיגי התנועה למלט עצמם מבעוד מועד לצד המזרחי של פולין שהיה בשליטת ברית המועצות, אולם שם הם התכנסו והחליטו לחזור ולפעול בשטח הכבוש הגרמני של פולין, ולכן הסתננו חזרה לוורשה. תנועת דרור פעלה בגטאות, המשיכה לקיים חוות הכשרה, ופעילות חינוכית בכלל שמתוכה נודעה במיוחד הגימנסיה המחתרתית, גימנסיה דרור-החלוץ בגטו ורשה, שבה למדו כ-120 תלמידים (על שם גימנסיה זו קרויה רשת דרור בתי חינוך). כמו כן קיימו סמינר מדריכים שכלל מדריכים מכל רחבי פולין ונועד להכשיר אותם להמשכיותה של התנועה בגטאות השונים. אנשי תנועת דרור בפולין היו בין מקימי האי"ל – הארגון היהודי הלוחם והשתתפו במרד גטו ורשה ובפעילות מחתרתית בערים אחרות בפולין. בין הלוחמים במרד מתנועת דרור, נמנים יצחק צוקרמן שהיה סגן מפקד המרד וצביה לובטקין. על המרד בגטו ביאליסטוק פיקד מרדכי טננבאום והשתתפו בו גם טמה (תמרה) שניידרמן וברונקה ויניצקה (קליבנסקי).
לאחר מלחמת העולם השנייה
אחרי המלחמה המשיכה "דרור" לפעול כתנועת נוער ציונית סוציאליסטית בחו"ל, הקשורה ומחנכת לקיבוץ המאוחד. "דרור" הידקה את קשריה עם תנועת האחות הארץ ישראלית, "המחנות העולים". למשל, לאחר המלחמה שלחה תנועת "המחנות העולים" שליחים ל"דרור", יצחק צוקרמן השתתף עם הגעתו לארץ בדיוני מרכז המחנות העולים ועוד. בשנות החמישים התאחדו שתי התנועות תחת השם "דרור - המחנות העולים". בעקבות הקמת התנועה הקיבוצית המאוחדת, בשנת 1980 התאחדה תנועת דרור עם תנועת הבונים, החלישה את קשריה עם תנועת "המחנות העולים" ושינתה את שמה לתנועת הבונים דרור, שרקמה קשרים מתהדקים עם תנועת הנוער העובד והלומד. חברי התנועה שעלו לארץ הצטרפו ליישובי הקיבוץ המאוחד. במדינות המגרב פעלה התנועה במחתרת להעלאת יהודים לישראל, ולקחה חלק משמעותי בפרויקט עליית הנוער ממרוקו בשנות החמישים.
דרור-ישראל
בשנת 2006 הקימו חברי תנועת הבוגרים של הנוער העובד והלומד את תנועת דרור-ישראל על שמה ובמורשתה של תנועת דרור. חווקה פולמן-רבן, חניכת תנועת דרור ההיסטורית וחברה באי"ל בוורשה גרסה כי: בנאום בבית העלמין של לוחמי הגיטאות ביום השואה תשס"ו אמר פסח האוספטר, מזכ"ל דרור-ישראל:
קתרין ויניק
קתרין וויניק (באנגלית: Katheryn Winnick; נולדה ב-17 בדצמבר 1977) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה קנדית. ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של לאגרטה בסדרה "ויקינגים" של ערוץ ההיסטוריה.
היא גם גילמה תפקידים שונים בסרטים "שעשוע" (2008), בסדרת הטלוויזיה "בונז" (2010), בסרט "להציץ אל מוחו של צ'ארלס סוואן השלישי" (2012), ובסרט "אמנות הגניבה" (2013).
ביוגרפיה
נולדה בשם קטרינה אנה ויניצקה (Kateryna Anna Vinitska) באטוביקוק, אונטריו שבקנדה, למשפחה אוקראינית. היא דיברה אוקראינית שהייתה שפתה הראשונה, אנגלית היא התחילה לדבר בגיל שמונה. היא החלה הכשרה באמנויות לחימה בגיל שבע והשיגה את החגורה השחורה הראשונה שלה בגיל 13. בגיל 21, היא למדה בשלושה בתי ספר לאמנויות לחימה.
היא לימדה טאקוונדו והגנה עצמית לשחקנים בזמן שלמדה לתואר ראשון בקינסיולוגיה באוניברסיטת יורק.
קריירה
בשנת 2001 ביצעה את הופעתה הראשונה בקולנוע, בסרט האימה האמריקאי "סיכון ביולוגי", לצדה של ספראג גריידן. לאחר מכן, וויניק הופיעה בסרטים רבים, כולל "אין כמו בבית (2006)", "על אהבה וסמים אחרים" (2010) ו"קילרים" (2010). היא גם הופיעה בהופעות אורח באינספור תוכניות טלוויזיה, בעיקר "האוס", "האחו", "עצמות", "חוק וסדר", "חוק וסדר: כוונה פלילית", "CSI", "CSI: ניו יורק", "CSI: מיאמי", "מחשבות פליליות", הגליידס", "מבוקש" ו"ניקיטה". במסגרת תפקידה בסדרה בונז, גילמה את חנה ברלי, כתבת צבאית שהתפרסמה כמי שדיווחה על המלחמה באפגניסטן, שהייתה למושא אהבתו של סילי בות', הדמות הראשית בסדרה. בשנת 2009 וויניק כיכבה בסרט דרמה קומית בשם "נשמות קרות" בכיכובו של פול ג'יאמטי, אשר הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים סאנדנס 2009.
ב-2011, וויניק לוהקה לתפקיד אורח בסדרת הריגול של רשת CW "ניקיטה".
בשנת 2013, היא הצטרפה לסדרת הטלוויזיה של ערוץ ההיסטוריה "הוויקינגים", בתפקיד לגרטה, דמות אגדית מההיסטוריה הוויקינגית. ביולי 2017, וויניק הצהירה בחשבון הטוויטר שלה שהיא לוהקה לתפקיד בפרויקט שיוכרז עליו במהלך קומיק-קון, סן דייגו. מאוחר יותר התגלה כי היא תדבב את הדמות הראשית במצב הנאצים הזומבים של משחק המחשב "Call of Duty: World War 2".
בשנת 2019 החלה לככב בסדרת הפשע "המתנקשים" בנטפליקס. בשנת 2021 כיכבה בסרט "הצלף" לצד ליאם ניסן.
אסמאעיל ח'יר בכ
אסמאעיל ח'יר בכ היה מנהיג עלווי מהמאה ה-19.
ברוסקטה
ברוסקטה (באיטלקית: Bruschetta) היא מנת פתיחה במטבח האיטלקי המורכבת מלחם צלוי עליו מגורר שום ומעליו שמן זית ומלח. גרסאות שונות עשויות לכלול תוספת עגבניות, ירקות, שעועית, בשר נקניק או גבינה. באיטליה מכינים ברוסקטה לרוב באמצעות גריל מיוחד המכונה ברוסטולינה.
סוגים
מנה פופולרית היא ברוסקטה עם עגבניות; מחוץ לאיטליה נפוץ מתכון הכולל בזיליקום, עגבנייה טרייה, שום ובצל או מוצרלה. ברוסקטה מוגשת בדרך כלל כחטיף או מתאבן. בחלק מהמדינות, התוספת או הממרח מעל הלחם משווקת כברוסקטה.
במחוז אברוצו באיטליה מוגשת גרסה של ברוסקטה עם סלמי בשם ונטריצינה וממרח. המנה פותחה כדרך להצלת לחם שהחל להתייבש. בטוסקנה המנה נקראת פטונטה והיא מוגשת לרוב ללא תוספות, במיוחד בנובמבר, בכדי לטעום את השמן הראשון של העונה.
קורפוס כריסטי
קורפוס כריסטי (באנגלית: Corpus Christi) היא עיר נמל בדרום מדינת טקסס שבארצות הברית, 250 קילומטרים צפונית לגבול עם מקסיקו. העיר היא השמינית בגודלה במדינת טקסס. שטח העיר 1,192 קמ"ר. מספר תושביה נאמד בשנת 2012 ב-312,195. ובמטרופולין כ-469,134.
היסטוריה
בשנת 1839 הקים קולונל הנרי לורנס קיני במקום תחנת מסחר שמכרה ציוד לצבא ההפיכה המקסיקני. בחודש יולי 1845 הקימו הכוחות האמריקאים בפיקודו של גנרל זאכרי טיילור מחנה צבאי במסגרת בהכנה למלחמה עם מקסיקו, שבו הם נשארו עד חודש מרץ 1846. כשנה לאחר מכן, הוקם רשמית היישוב בשם קורפוס קריסטי ב-9 בספטמבר 1852.
ברוסקטה
אטימולוגיה
שם העצם ברוסקטה (ברבים: bruschette; ברוסקט) מגיע מהפועל בניב הרומנסקו, bruscare - "ברוסקייר", המקבילה למילה האיטלקית abbrustolire שפירושה 'לצלות', או 'לצלות על גחלים'. קיימים תיעודים עתיקים על קליית לחם והשרייתו בשמן זית טרי, על פי כותבת האוכל דבורה הרץ-סילי, "נוהג עתיק כנראה כרומא עצמה".
קורפוס כריסטי
היסטוריה
כיום נחשב נמל קורפוס כריסטי לחמישי בגודלו בארצות הברית. בעיר קיים נמל תעופה בינלאומי. כמו כן פועלת בה שלוחה של אוניברסיטת טקסס A&M המבוקשת.
אלביון (גוף טרנס נפטוני)
{{פירוש נוסף|אחר=אלביון הענק המיתולוגי המסמל את בריטניה מהמיתולוגיה של ויליאם בלייק (ירושלים: האצלתו של הענק אלביון)|ראו=אלביון {מיתולוגיה)}}
15760 אלביון (שם מלא:', ידוע גם בשם ',  ) הוא גוף טרנס-נפטוני המוגדר ככוכב לכת מינורי.
אלביון הוא הגוף הטרנס נפטוני הראשון שנתגלה  אחרי פלוטו וכארון. הוא התגלה בשנת 1992 על ידי האסטרונומים דייוויד ג'וויט וג'יין לו ממצפה הכוכבים מאונה קיאה בהוואי.
זהו גוף אופייני לחגורת קויפר והוא העניק את השם "קיובוואנו" (Cubewano) לסוג זה של גופים שהתגלו על שם הקידומת QB שמופיעה בתחילת הזיהוי.
שם הגוף
השם הייעודי הזמני שניתן לגוף היה. צירוף האותיות "QB1" מעיד על כך שזה היה האובייקט ה-27 שהתגלה במחצית השנייה של אוגוסט באותה שנה. המגלים הציעו תחילה את השם "סמיילי" עבור הגוף אולם השם לא התקבל. כיוון שיש כבר אסטרואיד 1613 סמיילי על שם האסטרונום האמריקאי צ'ארלס יו סמיילי.
נשאר בזיהוי הזמני שלו במשך 26 שנים, ובספרות התייחסו אליו לעיתים כQB1 (למרות שזה לא מדויק ללא הוספת השנה). בינואר 2018  הוענק לו שמו הרשמי - 15760 אלביון, על שם אלביון הענק המיתולוגי המסמל את בריטניה מהמיתולוגיה של ויליאם בלייק (ירושלים: האצלתו של הענק אלביון).
פלאנו
על פי מפקד אוכלוסין בארצות הברית משנת 2010, אוכלוסיית העיר מנתה 269,776 תושבים, מה שהפך אותה לעיר התשיעית בטקסס בגודלה מבחינת אוכלוסייה. (קורפוס כריסטי דורגה במקום ה-8 ולארדו במקום ה-10), ולעיר ה-70 בגודלה מבחינת אוכלוסייה בארצות הברית.
קריסה סלמינן
קריסה סלמינן (בפינית: Krisse Salminen; נולדה ב-27 בינואר 1977) היא קומיקאית ומנחת טלוויזיה פינית.
פלאנו
העיר זוכה לדירוג גבוה בסקרים: המקום הטוב ביותר לגור בו, בעלת ההכנסה הממוצעת הגבוהה, הבטוחה ביותר, ציוני בתי הספר הגבוהים ועוד.
היסטוריה
בתחילת שנות הארבעים של המאה ה-19 הגיעו מתיישבים לאזור שליד פלאנו הנוכחית. מתקנים כמו מנסרה, טחנת קמח וחנויות עזרו להביא במהרה עוד אנשים לאזור. באזור הוקמו שירותי דואר. אחרי שהמקומיים פסלו כמה שמות לעיירה (כולל מילרד פילמור, נשיאה ה-13 של ארצות הברית) המקומיים הציעו את השם Plano (מספרדית: שטוח) בגלל פני השטח באזור. השם אושר על ידי סניף הדואר. בשנת 1872, השלמת בניית מסילות 'רכבת יוסטון ומרכז טקסס' עזרה לאוכלוסיית העיר לגדול, העיירה הוכרזה רשמית כעיר בשנת 1873. אוכלוסיית העיר גדלה ביותר מ-500 עד 1874. בשנת 1881 אש שהשתוללה באזור מרכז העסקים בעיר הרסה את רוב הבניינים. העיר נבנתה מחדש והעסקים פרחו שוב במהלך שנות השמונים של המאה ה-19.
קריסה סלמינן
ביוגרפיה
באירוויזיון 2007 שימשה כמנחה אורחת.
פלאנו
היסטוריה
תחילה, אוכלוסיית פלאנו גדלה לאט ובשנת 1900 היו בעיר 1,304 תושבים, בשנת 1960 הגיעה אוכלוסיית העיר ל-3,695. עשר שנים לאחר מכן, אוכלוסיית העיר הגיעה ל-17,872. ובשנת 1980 האוכלוסייה כבר התפוצצה ל-72,000 תושבים. יצירת תעלות ביוב, בתי ספר והתפתחות רחובות שמרו על הקצב עם גדילת האוכלוסייה, שהתרחש בעיקר בגלל הטופוגרפיה השטוחה של פלאנו ותכנון יוזמות. בשנת 1981 מועצת העיר החלה לאמץ את סמל העיר שמבוסס על עיצוב שהוגש בתחרות הקהילתית המקומית לבחירת סמל לעיר על ידי תושב ותיק של פלאנו בשם ג'יימס ר. (ג'ים) וויינר, אמן מקצועי ומעצב גרפי.
קריסה סלמינן
ביוגרפיה
היא דיבבה את דמותה של פייפר בדיבוב הפיני לסרט רובוטס, את שלגיה בסרט "שרק השלישי" ואת ברבי ב"צעצוע של סיפור 3", היא גם דיבבה בסרט "סודות הקיסר" (Keisarin salaisuus), הסרט הפיני הראשון שיצא בהנפשה ממוחשבת.
ב-2012 זכתה בגרסה הפינית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים".
פלאנו
היסטוריה
במהלך שנות השמונים של המאה ה-20, תאגידים גדולים העבירו את המפקדה (מטה בסיסי) שלהם לפלאנו כולל J. C. Penney ו-פריטו-ליי, מה שעזר לעיר לגדול. בשנת 1990 אוכלוסיית העיר מנתה 128,713 תושבים, מספר שגימד את אוכלוסיית מקיני (בירת מחוז קולין). בשנת 1994 העיר קיבלה את פרס All-America City (פרס כבוד שנתי שניתן לערים שבהן אזרחים עובדים ביחד כדי להתמודד עם אתגרי הקהילה ולהשיג תוצאות גדולות). בשנת 2000 האוכלוסייה של פלאנו הגיעה ל-222,030 תושבים. פלאנו 'נעולה' על ידי עיריות אחרות ולא יכולה להתרחב מבחינת שטח, יש אזור אדמה קטן לא מפותח שנשאר בתוך גבולות העיר. אולם בשנת 2012 אזור אדמה גדול החל להתפתח, ההתפתחות כוללת דירות, מתקנים רפואיים, מסעדות, מסלול מרוצים, תחנת דלק ובית מלון.
קריסה סלמינן
ביוגרפיה
כשחקנית הופיעה במספר סרטים וסדרות טלוויזיה, היא זכתה מספר פעמים ב-"Telvis", פרס הטלוויזיה הפיני.
פלאנו
פארקים ובילוי
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, השטח הכולל של פלאנו הוא 185.5 קמ"ר. אף על פי שפלאנו נקראת על שם המישורים השטוחים באזור, בפארקים הרבים שבעיר נמצאים עצים גדולים בשפע. אחד מהם נמצא במזרח העיר, בפארק בוב וודראף ומוערך בגיל של מעל 500 שנים.
קריסה סלמינן
חיים אישיים
היא נשואה למפיק ירקו לואומן.
פלאנו
פארקים ובילוי
שתי שמורות עיקריות בעיר עם חלל פתוח, אחת, פארק בוב וודראף (1.3 קמ"ר) והשנייה, פארק אואק פוינט (3.2 קמ"ר) מחוברות על ידי מסלולי רכיבה של אופניים, מה שהופך את החלל הירוק לפארק אחד ירוק וגדול שגדול יותר מהסנטרל פארק שבניו יורק (3.4 קמ"ר). השטח הכולל של כל הפארקים בפלאנו כיום (2014) הוא 15.5 קמ"ר (קצת יותר גדול משטחה של העיר כפר סבא). כאשר תוכנית הפארקים של פלאנו תסתיים, שטח כל הפארקים בעיר יהיה 16.5 קמ"ר. תוכנית הפארקים של פלאנו
אקלים
פלאנו היא באזור אקלים סובטרופי גשום. הטמפרטורה הכי גבוהה שנמדדה בעיר הייתה בשנת 1936 כאשר נמדדו 48°C. בממוצע, החודש הקר ביותר הוא ינואר והחם ביותר הוא יולי. הטמפרטורה הכי קרה שנמדדה הייתה בשנת 1930 כאשר נמדדו 22 מעלות צלזיוס. ממוצע המשקעים המקסימלי מתרחש בחודש מאי.
מרכזי התעסוקה הגדולים
על סמך נתוני 2011, המעסיקים הגדולים ביותר בעיר היו:
כמעט 80% מהמבקרים בפלאנו מגיעים בענייני עסקים בעיקר בגלל הקרבה לעיר דאלאס  ובסיסי התאגידים הרבים שבעיר. בעיר יש גם מבנה עירוני המשמש כמרכז כנסים.
דמוגרפיה
בשנת 2000, פלאנו הייתה העיר עם ההכנסה הכספית הגבוהה ביותר בערים עם אוכלוסייה של 130,000 או יותר. פלאנו דורגה כעיר האמידה ביותר בארצות הברית עם אוכלוסייה של מעל 250,000 תושבים ועם שיעור העוני הנמוך ביותר עם רק 6.3%. השכנה מצפון לפלאנו, העיר פריסקו דורגה כעיר העשירה ביותר בארצות הברית עם אוכלוסייה של מתחת ל-250,000 עם שיעור עוני של 2.7%. בשנת 2007, פלאנו הייתה העיר הם ההכנסה החציונית הגבוהה ביותר עם אוכלוסייה העולה על 250,000 תושבים, עם הכנסה שנתית של 84,492 דולרים. נכון לשנת 2010, ההכנסה החציונית השנתית בפלאנו הייתה 103,913 דולרים. על פי נתוני הפשיעה מסטטיסטיקות שונות, בשנת 2006 היו בפלאנו 4 רציחות, שיעור הפשיעה הנמוך ביותר בכל ערי ארצות הברית עם אוכלוסייה של 250,000 תושבים או יותר.
העיר העדיפה בארצות הברית מבחינת עושר, מקום לגור בו, ולימודים
בשנים 2005, 2006 ו-2011 מגזין Money מאת CNN שם את העיר ברשימת "המקום הטוב ביותר להתגורר בו במערב ארצות הברית", בשנת 2006 פלאנו נבחרה למקום ה-11 ברשימה זו. בשנים 2010,2011 פלאנו נבחרה לעיר הבטוחה ביותר באמריקה על ידי מגזין פורבס. באופן עקבי ציוני הבחינות בבתי הספר בעיר הם מהגבוהים ביותר בטקסס. פלאנו דורגה כעיר העשירה ביותר בארצות הברית על ידי מגזין Money ובלשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית הכריזו על פלאנו כעיר העשירה ביותר בארצות הברית בשנת 2008 בהשוואה להכנסה החציונית של כל ערי ארצות הברית שאוכלוסייתם גדולה מ-250,000. בשנת 2013 דירג האתר AreaVibes את פלאנו בראש רשימת הערים  במדד "המקומות הטובים ביותר להתגורר בהם בארצות הברית" . בשנת 2016 היא הייתה במקום ה-13 באותו מדד.
אוצר מילדנהול
אוצר מילדנהול (באנגלית: The Mildenhall Treasure) הוא אוצר של כלי כסף מתקופה בה האימפריה הרומית שלטה באיים הבריטיים. האוצר התגלה באזור סאפוק בשנת 1942 וכיום מוצג במוזיאון הבריטי. האוצר נקבר ככל הנראה במאה הרביעית לספירה וכולל כלי כסף באיכות גבוהה ביותר, ובהם קערה שקוטרה 605 מ"מ ומשקלה 8,256 גרם. הקערה מתארת את בכחוס ואת השפעתו (והשפעת השתייה לשכרה) על אלים וגיבורים רומיים.
האוצר כולל כלי כסף המתארים את פאן, והמנאידות, קערה שעליה מתוארים קנטאורים וכן צלחות וכפיות כסף.
המלומדים סבורים שכלי הכסף נוצרו בצפון אפריקה ויובאו לבריטניה.
ג'יימס ספיידר
ג'יימס טוד ספיידר (באנגלית: James Todd Spader) נולד ב-7 בפברואר 1960 הוא שחקן אמריקאי. זוכה שלושה פרסי אמי על תפקידיו בסדרות "בוסטון ליגל" ו"הפרקליטים". כיום מככב בסדרה "הרשימה השחורה".
ביוגרפיה
ספיידר נולד בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית. הוריו היו זוג מורים, ג'ין וטוד ספיידר. ספיידר למד בשני בתי הספר בו לימדו הוריו, לא סיים את לימודיו ב"אקדמיית פיליפס", ובמקום זאת, נסע לניו יורק ללמוד ב"בית הספר למשחק על שם מייקל צ'כוב". לפני שהפך לשחקן במשרה מלאה, ספיידר למד ולימד יוגה.
קריירת משחק
ספיידר התחיל את דרכו בקולנוע ב-1981 בהופעת משנה בדרמה "אהבת בוסר".
הופיע בתפקיד ראשי לראשונה בדרמת הנעורים "צעירים וקשוחים" לצידו של רוברט דאוני ג'וניור (איתו גם שיחק בסרט "צעירים במלכודת").
התפרסם בפעם הראשונה בקומדיות "יפה בורוד", ו"אהבה בחלון הראווה". תפקידיו בסרטים "בייבי בום" ו-"וול סטריט" היו אלו שהעניקו לו את התפקיד הגדול הראשון בדרמה הקומית "סקס שקרים ווידאוטייפ" בה שיחק את גראהם דלטון שמצלם את הזוג מולאני ומתעד את חייהם. על תפקידו זכה ספיידר בפרס השחקן הטוב ביותר של פסטיבל קאן.
ב-1990 שיחק לצידה של סוזן סרנדון בדרמה הארוטית "כשגבר אוהב אשה".
ב-1994 התפרסם ספיידר בשובר הקופות הבדיוני "סטארגייט" בתור האגיפטולוג ד"ר דניאל ג'קסון היוצא עם משלחת של חיילים מיוחדים לחקור כוכב דמוי מצרים העתיקה, כמו כן שיחק לצידו של ג'ק ניקולסון בסרט אימה "זאב".
ב-1996 שיחק ספיידר את מפיק הסרטים ג`יימס באלארד שמעורב בתאונת דרכים בדרמת המתח של דייוויד קרוננברג "קראש".
ב-2000 גילם את סוכן ה-FBI המכור לסמים ג'ואל קמפבל, שעוקב אחר הרוצח הסדרתי דייוויד גריפין (קיאנו ריבס) בסרט "מעקב".
ב-2002 שיחק בקומדיה "המזכירה" בתור עורך הדין הסדיסט אדוארד גריי שמעסיק את המזכירה לי הולוויי (מגי ג'ילנהול).
בשנת 2013 גילם ספיידר את הפושע ריימונד רדינגטון ההופך לסייען עבור ה-FBI בסדרת דרמת הפשע "הרשימה השחורה", על הופעתו המרשימה בתוכנית הועמד ספיידר לפרס גלובוס הזהב בפעם השנייה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2015 גילם ספיידר באמצעות דיבוב ולכידת תנועה את דמותו של אולטרון, הנבל הראשי בסרט "הנוקמים: עידן אולטרון". תפקיד זה הגדיל את ההכרה הציבורית בו.
בוסטון ליגל
בשנת 2003 צירף אותו דייוויד אי קלי לשתי העונות האחרונות של סדרת הדרמה המשפטית "הפרקליטים", בסדרה שיחק את הפרקליט המפוקפק אלן שור וזכה בפרס אמי לשחקן הדרמה הטוב ביותר ב-2004.
חודשים ספורים לאחר סיום הסדרה עלתה לאוויר הדרמה "בוסטון ליגל" שהתחילה כסדרה בת של "הפרקליטים", הסדרה בה עורך הדין אלן שור היה הדמות הראשית שודרה בהצלחה במשך חמש עונות. ספיידר זכה על תפקידו בשני פרסי אמי לשחקן הדרמה הטוב ביותר ובמועמדות לפרס גלובוס הזהב.
חיים אישיים
לספיידר שני בנים מאשתו הראשונה ויקטוריה קיל אותה פגש בסדנת יוגה בה עבד. הזוג נישא ב-1987 והתגרש לאחר 14 שנים.
החל מ-2002 נמצא ספיידר במערכת יחסים עם השחקנית לסלי סטפנסון ולהם בן אחד, אשר נולד ב-2008.
מזמורים קנ"ב–קנ"ה
מזמורים קנ"ב–קנ"ה הם ארבעה מזמורים, שאינם כלולים בנוסח המסורה של ספר תהילים. הם היו ידועים רק מכתבי יד של התרגום הסורי של התנ"ך (הפשיטתא), בנוסף למזמור קנ"א שהשתמר גם בתרגום השבעים. לימים נתגלו חלק מהפרקים במגילת התהילים הגדולה של מגילות מדבר יהודה.
ברוב כתבי היד של הפשיטתא המזמורים מופיעים באמצע "ספר התקנות" של הבישוף הנסטוריאני אליה מאל-אנבאר. רק בשני כתבי יד המזמורים מופיעים בספר תהילים, אבל במיקום שונה: באחד (מוסול 1113) מופיעים בסוף הספר, וסדרם: קנ"א-קנ"ה. ובכתב יד השני (19dI) מופיע בראש הספר וסדרם קנ"א, קנ"ד, קנ"ה, קנ"ב, קנ"ג.
מזמורים אלו לא נכללו בספרו של אברהם כהנא, ככל הנראה מפני שהחשיב אותם לחיבורים נוצריים שלא חוברו בעברית ולא שייכים לקאנון העברי האבוד.
תהלים קנ"ד
רוב הטקסט של מזמור קנ"ד בעברית התגלה במגילת תהלים ממערה 11 בקומראן, (11QPsa) וקטע קטן במערה 4 בקומראן (4Q448).
תהלים קנ"ה
מזמור קנ"ה כתוב בסדר אלפביתי. הוא נשמר עד האות נ' במגילת תהלים ממערה 11 בקומראן, (11QPsa).
מפות קרן קיימת לישראל
מפות קרן קיימת לישראל הן מפות של ארץ ישראל שהוצאו על ידי הלשכה הראשית של קרן קיימת לישראל (הקק"ל) בירושלים. המפות נועדו לעבודה חינוכית והסברה בקרב הנוער בטרם הקמת מדינת ישראל. מפות אלה גם נושאות בתוכן מסרים פוליטיים וארגוניים: מפות הארץ במשחקי ילדים, מפות הארץ על בולי הקק"ל, מפות הקיר לבתי הספר שערך א.י. ברוור ולבסוף במפה הסמלית המפורסמת, המאוירת על גבי "הקופסה הכחולה". מפות אלה עוצבו בהתאם למדיניות הסברה של הקרן הקיימת.
מפת הקק"ל כמשחק ילדים
הרצון לחדש ולפרוץ לתחומים חדשים של הסברה הביאו אותם לפתח את נושא המשחקים לילדים. הרצון היה להשפיע בשתי קבוצות: ילדים בגיל הגן וכיתה א', ותלמידים בסוף בית הספר היסודי. לכל קבוצה ניסו לפתח משחקים מתאימים, שהדגש בהם הושם, על המסר האידאולוגי-חינוכי שאמור לשרת את מטרות הקרן הקיימת ולא רק את פעילות המשחק וההנאה.
להפקה מפוארת מסחרית ולתפוצה ברחבי הגולה זכה משחק שנוצר באותה העת, והידוע בשם: "אעברה נא בארץ" וכן בשם "מפת טיול בארץ ישראל". לא היה זה המשחק הראשון בעברית שהשתמש במפת הארץ כרקע להרפתקאות, אבל היה זה ניסיון מוסדי מרכזי להפוך אותו כמכשיר הסברה לילדים ונוער. את המשחק פיתח יחיאל הלפרין, ואת התקציב דאג נתן אגמון (ביסטריצקי) מנהל מחלקת התעמולה של הקק"ל בירושלים.
הפקת המשחק התבטאה בהוצאתו המפוארת, ובטיב מפת הארץ שצוירה עבורו. בסופו של דבר הפאר עמד למכשול בהפצת המשחק, עקב מחירו הגבוה וכן עקב בעיות מכס שהתעוררו. בחוזר פנימי, בעניין הפצה ראשונית של המשחק מתגלה חשיבות היוקרתיות והמאמץ שהושקע בפיתוח:.
הקק"ל ניסתה להפיץ את המשחק גם בקהילות היהודיות באירופה בשנות השלושים, אך נתקלה בקשיים עקב הצורך לשלם מכס רב על יבואן למדינות השונות. הצלחתה הקטנה יחסית של הקק"ל להפיץ ברבים את מפת המשחק, לא מנעה מיזמים פרטיים לחזור אל אמצעי חינוכי זה בשנים הבאות. משנות השלושים ואילך, מופיעים בארץ משחקים המשתמשים במפת הארץ כבסיס להרפתקאות, ומטמיעות אגב כך את האידאולוגיה הציונית בקרב הצעירים. אחד מהיזמים החשובים היה בנימין ברלוי שהרבה להוציא לאור משחקים ציוניים.
מסורת הוצאת משחקי המפה על ידי יזמים פרטיים, המשיכה להתקיים גם לאחר קום המדינה, ואף לאחר מלחמת ששת הימים הופיע משחק של טיול ב"ארץ ישראל השלמה", כשהטכניקה והרעיונות החינוכיים הבסיסיים, היו אותם רעיונות וטכניקות שהינחו את אנשי התעמולה של הקק"ל ארבעים שנה קודם לכן.
מפת הקיר של הקק"ל לבתי הספר
מפות קיר היו מאז המאה ה-19, אמצעי לימוד חשוב בשעורי גאוגרפיה בבתי הספר. בארץ בשנות העשרים, הביקוש למפה עברית מקורית הובעה פעמים רבות מפי מחנכים ואנשי מעשה עד אשר מצאה הד אצל נשיא הקרן הקיימת לישראל. גם הפעם נחלץ אוסישקין לעזרת החינוך העברי. וזמן קצר לאחר שעברה הלשכה הראשית של הקרן הקיימת מאירופה לירושלים, ולצידו כיהן יוליוס ברגר, כראש מחלקת התעמולה, החליטו להוציא לאור מפות של ארץ ישראל.
לצורך זה הם גייסו בסוף שנות העשרים את א.י. ברוור הגאוגרף החשוב ביותר שהיה באותם ימים בארץ. כמו כן הם התקשרו עם הוצאת הספרים "אומנות", שהעומדת בראשה גב' שושנה פרסיץ, התלהבה מהרעיון. כך נוצר קשר הדוק בין שלושת הגורמים האלה, שהניב מפות קיר מצד אחד, ומאותן גלופות הוכנו גם מפות הסברה לקרן הקיימת בהדפסות נוספות.
אברהם ברוור (1975-1884) בראשית שנות העשרים חזר לירושלים ופרסם בה את ספרו הנודע "הארץ" (1927), שהפך לספר יסוד רגיונלי של ארץ ישראל. המעבר מן השלטון העות'מאני לשלטון המנדטורי הבריטי פתח בפניו אפשרויות מחקר חדשות : הודות לתנאי הביטחון הטובים ניתנה לו היכולת לסייר בכל חלקי הארץ ולהיעזר במיפוי המדעי החדיש שנערך על ידי השלטונות הבריטיים. על סמך מקורות אלה הכין את המפה הכללית של הארץ, המשמשת עד היום יסוד לכל מפות הקיר של א“י. התפתחותו המדעית והכרטוגרפית של ברוור, וגיבוש תפיסת עולמו הציונית "נפגשו" בצרכיה של הקק"ל להוצאת מפות הסברה באותן שנים. לפיכך בסוף 1928 החל המשא ומתן בין ברוור ובין הלשכה הראשית.
מסגרת הגבולות הגאוגרפים של מפת ארץ ישראל שהציע ברוור, היו מקובלים על אוסישקין ואנשי הקק"ל. במסגרת זו הארץ תחומה במזרח על ידי קווי אורך 36 וחצי או 37, ובמערב על ידי קו החוף של הים התיכון, נהר הירדן עובר במרכז המפה. היינו, מערכת הניקוז של הירדן, ובעיקר שלושת האגמים (החולה, כנרת וים המלח) המהווים כתמים בולטים בצבעם הכחול במפה, ציינו לפיכך את מרכז הארץ. הגבול הדרומי של המפה המפורטת עבר מדרום לבאר-שבע, והקו הצפוני עבר מצפון לצידון. צורה זו של הצגת תחום הארץ, בגבולותיו המקראיות היה אופייני למפות שהופיעו לפני כינון המנדט הבריטי, וחלוקת המזרח התיכון, כגון במפות בספרי לימוד עבריים מוקדמים.
הפרדת עבר הירדן מתחום הבית הלאומי, וקביעת גבולות המנדט הבריטי, הביאה לעריכת מפות שונות, בהן מערכת הניקוז של הירדן הופיעה בקצה הימני (המזרחי) של המפה, ולא במרכזה, כגון במפה שהוציאה קרן הייסוד בשנת 1925. צורה זו של הצגת הארץ במפות לא תאמה את התפיסות הפוליטיות של אוסישקין, ולכן על מנת להסתייג מחלוקת הארץ, וקביעת גבולות המנדט, המשיכה הקק"ל בהוצאת מפות בהן מערכת הירדן עוברת לאורכן במרכז המפה. הייתה זו איפוא, הצהרה פוליטית באמצעים כרטוגרפיים, דרך נוספת לדה-לגיטימציה של השלטון המנדטורי, והתרסה כנגד התומכים בחלוקת הארץ. לפיכך, בחלק גדול "מהמפות המדעיות" שהפיקה הקק"ל באותן שנים, לא רק שתחומן רחב הרבה יותר מתחום ארץ ישראל המערבית, אלא כמה מגבולות המנדט הבריטי לא סומנו כלל.
הגישה לבחירה קרטוגרפית מנקודת המבט הציונית נעשתה על ידי עורך המפה א.י. ברוור. הוא מציין כי במפה יהיו חמישה צבעים: צבע אחד יהיה מוקדש "לקרקעות היהודיים ולעתיקותיהם (חרבות בתי הכנסת, ערי הכהונה בגליל, עתיקות ירושלים במפה מיוחדת של העיר ". כמו כן הדגיש ברוור שגם ייסמן בסימן מיוחד את "הישובים החקלאיים שלנו (מושבה, קבוצה, מושב, משק הכשרת פועלות ובית ספר חקלאי "
ברוור האמין איפוא, כי מאחר שזוהי מפה מדעית עברית, שהוצאה לצרכים חינוכיים ושימושים כלליים על ידי היישוב העברי ראוי כי הפרטים שיוכנסו אליה צריכים להתאים לקהל היעד ולאידאולוגיה של הקק"ל והמוציאים לאור. הגישה הכרטוגרפית שהציג ברוור, תאמה את מדיניותה ההסברתית של הקק"ל, שנבעה מתפיסת המרחב של ארץ ישראל, כפי שהוצהרה על ידי ראשיה.
עוד לפני שהופיעה לאור מפת הקיר הנידונה, הועברה בקשה על ידי הקרן הקיימת אל מחלקת החינוך של ההנהלה הציונית, על מנת שזו תאשר את השימוש במפה בתוך כותלי בתי הספר העבריים. פניה זו הגיעה לשולחנו של יוסף עזריהו (אוזרקובסקי, 1872-1945) שהיה איש העלייה השנייה, עזריהו היה המפקח על החינוך התיכוני ודמות מפתח בבניית תוכניות הלימודים לבתי הספר העבריים. עזריהו היה קרוב לנושא הגאוגרפיה, ובעל חוש התבוננות חד והגיב בצורה מקצועית לחלוטין גם על נושא הבחירה היישובית, בהתאמתה של המפה לצורכי בית הספר.
כך לדוגמה העיר כי אין לכתוב את שמות המושבות העבריות באותיות גדולות יותר מאלה של שמות יישובים ערביים מאותו סדר גודל של אוכלוסייה. עזריהו אינו מתעלם מהישוב הערבי, וכתב במפורש ללשכה הראשית, כי יש לסמן במפה את כל שמות הערים הערביות בארץ להוציא את ירושלים וחברון, וכמו כן יש לכתוב במפה את השמות הערביים של ההרים הנחלים וכדומה. עזריהו התנגד לתוכנית לסמן על גבי מפת הקיר הראשית את גבולות השבטים, וכן ציון שמם של שבטי ישראל. במקום זאת הציע להוסיף מפית קטנה של שבטי ישראל בשולי המפה. כן ביקש שהמפה לא תדגיש בצבע חזק את אדמות היהודים, כדי לא לטשטש את המידע האחר שמופיעה בה.
הוויכוחים על מהותה הכרטוגרפית של מפת הקיר ומשמעותה לחינוך העברי, לא היו סוף ייסוריה של מפה זו: בשלב מסוים הודיעה "הוצאת אומנות" לקק"ל, כי אין אפשרות להדפיס את המפה בארץ בגלל חוסרים טכנולוגיים של מחלקת המדידות המנדטורית. אבל לבסוף הצליחו להתגבר על הקשיים, ומפת הקיר של הקק"ל, בעריכתו של ברוור, הופיעה בשנת 1932. המפה המשיכה והופיעה בהדפסות נוספות, בגדלים אחדים ולצרכים שונים במהלך שנות המנדט, ושימשה כתשתית למפות קיר רבות נוספות שנעשו על בסיסה מפה זו.
מפת ישראל שעל גבי "הקופסה הכחולה"
"הקופסה הכחולה" לא הייתה רק כלי קיבול לאיסוף פרוטות, או פריט מרכזי בטקסים שפותחו בהשראת הקק"ל, אלא גם מכשיר חשוב להעברת מסר פוליטי. המסר הועבר בעזרת המפה שצוירה (ועדיין מצוירת על גביה) "מפת ארץ ישראל", שהיא מפה הטעונה במטענים של הסברה פוליטית ופרסומת ארגונית בה חזו מאות אלפי ילדים בחינוך העברי שהשתתפו בטקסים של הקק"ל.
עד סוף שנות העשרים, היו "הקופסאות הכחולות" בעלות מספר עיצובים. העיצוב השכיח היה של קופסת פח מלבנית, צבועה בצבע כחול בכל עבריה. על חזיתה הופיעו סמלים ציונים ויהודיים, כ"מגן דוד", או "גור אריה יהודה", וכתובת עם שמה של הקק"ל. באותם ימים, הייתה נטייה לעטר את שערי הביטאון של הקק"ל – "קרננו", במפות, וכן לעשות פוטומונטז'ים גרפיים מעניינים. בפעם הראשונה מוצאים את השילוב של מפת "ארץ ישראל" על גבי הקופסה, בשער של "קרננו", מחודש חשוון, תרפ"ט, נובמבר 1928. הגרפיקאי של אותה חוברת היה פסח עיר-שי, והוא יצר איור שברקע שלו הופיעה הקופסה הכחולה הקלאסית, ועל גביו מוטלת מפת ארץ ישראל: מהליטני ועד באר שבע ומהים ועד המדבר. בתחילת שנות השלושים, כשניגשו לעצב מחדש את הקופסה הכחולה הקלאסית, אימצו את הרעיון הנ"ל שהופיע ”בקרננו" והקופסה עם המפה מתחילה להופיעה בשנת 1934.
המפה של הארץ, הייתה מצוירת בצבע לבן, ללא גבולות, ובתחום שמשתרע מאזור באר שבע צפונה לתוך לבנון, ומזרחה למדבר. על גבי הרקע הלבן, מופיעה בצורה בולטת באמצע חזית הקופסה, מערכת נהר הירדן ושלושת האגמים (החולה, הכנרת וים המלח). הצבע הלבן אינו מסתיים בחזית הקופסה, אלא גולש ונמרח גם על צידה הימני. המפה שעל הקופסה, מציגה לפיכך, מרחב צבוע בלבן, ללא גבולות, שעוצמתו מוגברת על רקע הצבע הכחול של הים-התיכון. היה במפה זו ביטוי להשקפתו של אוסישקין לגבי תחומה של ארץ ישראל, והתנגדותו לקריעת "עבר הירדן המזרחי" ממנה.
אנשי הקק"ל האמינו כי המפה על הקופסה הכחולה, תחזק את דמותה החיובית, ותסביר את מעשיהם בארץ. באותה העת, במאבק הפנימי בתוך התנועה הציונית, סברו אנשי הקק"ל כי עדיף שידגישו בפרסומים השונים את "האדמות של הקק"ל", שתופרדנה בדרך כרטוגרפית (צבעים עזים) מאדמות שנגאלו על ידי יהודים אחרים – היינו הסקטור הפרטי.
שיטה זו של הדגשת אדמות הקק"ל בצבע חזק, הביאה לתפיסה מהירה יותר של העין את האלמנט הבולט. הבלטת אדמות הקק"ל, נעזרה בעובדה נוספת: אדמותיה היו מרוכזות בכמה גושים גדולים שהייתה בהם רציפות מרחבית בעיקר עמקי יזרעאל וזבולון.