cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סביבה היסטורית סקוטלנד
היסטוריה
הסביבה ההיסטורית סקוטלנד היא גוף ציבורי שאינו מחלקתי בעל מעמד של גוף ללא מטרות רווח, המנוהל על ידי חבר נאמנים שממונה על ידי הממשלה הסקוטית. הגוף מיישם את "מקומנו בזמן", אסטרטגיית הסביבה ההיסטורית של סקוטלנד ואחראי על מבנים ומונומנטים בטיפול המדינה, כמו גם אוספים לאומיים של כתבי יד, רישומים ותצלומים. מעבר לאוספים אלה, הסביבה ההיסטורית סקוטלנד מספקת מימון והכוונה לעבודות שימור וחינוך ברחבי סקוטלנד.
Canmore הוא מאגר מקוון שמתוחזק על ידי הסביבה ההיסטורית סקוטלנד מאז 2015. בעבר היא הוחזקה על ידי הוועדה המלכותית למונומנטים עתיקים והיסטוריים של סקוטלנד.
לואי דרקייה דה פלפואה
לואי דָרְקְיֶיה דה פֶּלֶפּוּאָה (בצרפתית: Louis Darquier de Pellepoix; 19 בדצמבר 1897, קאור - 29 באוגוסט 1980, ליד מאלגה שבספרד) היה ראש הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים תחת משטר וישי בצרפת בין השנים 1944-1942.
ביוגרפיה
דה פלפואה לחם במלחמת העולם הראשונה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 היה חבר בכמה התארגנויות פוליטיות שדגלו באידאולוגיה פשיסטית ואנטישמית. ב-6 בפברואר 1934 נפצע במהלך הפגנות סוערות של תנועות הימין בצרפת, דבר שהוסיף למעמדו הציבורי. בתקופה זו החל שיתוף הפעולה שלו עם ארגונים אנטישמיים בגרמניה.
דה פלפואה ביטא בפומבי את דעותיו הקיצוניות. בין השאר אמר ב-1937: "מוטל עלינו, עם כל הדחיפות שבדבר, לפתור את הבעיה היהודית, בין אם על ידי גירוש או טבח". דו"ח בריטי משנת 1942 כינה אותו אחד האנטישמים הגרועים ביותר בצרפת. ב-1938 הציע דה פלפואה, שכיהן כחבר מועצת פריז, כי ייקבע לכל יהודי צרפת מעמד של זרים ויוטלו עליהם הגבלות חמורות בתחומי התרבות והכלכלה.
באוקטובר 1978 אמר בריאיון לעיתון הצרפתי "ל'אקספרס" כי תאי הגזים באושוויץ לא שימשו כדי להרוג בני אדם, אלא רק כאמצעי לחיטוי נגד כינים, וכי הטענות על ההרג בשיטה זו היו שקרים שהומצאו על ידי היהודים. הראיון עורר סערה ודיון ציבורי רחב בצרפת.
דה פלפואה מת ב-1980, במאלגה שבספרד.
קורפוס האוויר הראשון (לופטוואפה)
קורפוס האוויר הראשון (בגרמנית: I. Fliegerkorps) היה אחד מהקורפוסים האוויריים של הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-11 באוקטובר 1939 בקלן מדיוויזיית האוויר הראשונה. הקורפוס נודע גם כ- Luftwaffenkommando Don בין 26 באוגוסט 1942 עד 17 בפברואר 1943. הקורפוס הפך לדיוויזיית האוויר ה-18 ב-4 באפריל 1945.
בכור יעקב יעבץ
ביוגרפיה
נולד לזינבול ולרבי חיים משה יעבץ, מצאצאי הרב ברזילי יעבץ. למד בישיבת בית יעקב רבי באזמיר אצל הרב חיים פאלאג'י, שמזכיר אותו כאחד מגדולי תלמידיו ומכנה אותו. בישיבה למד יחד ומול הרב אברהם פאלאג'י, והעיד על עצמו כי לא יצא מבית המדרש מיום ראשון ועד שבת. אביו החזיק אותו "בגופו ובממונו" היה עמיתו בתורה של הרב חיים בנימין פונטרימולי, המביא דברי תורה בשמו. החבי"ף מינהו לרב מלמד בישיבה, שם העמיד תלמידים הרבה, והעידו עליו כי אהבם כאהבתו את בניו. גיסו היה ברוך יעבץ. בנו, חיים משה נפטר בצעירותו עוד בחיי אביו, שהספידו. הרב יעקב מעיד כי לא היו לו הרבה ספרים לפניו בעת כתיבת חיבורו.
מיקי גנור
מיכאל (מיקי) טוביה גנור (נולד ב-30 בינואר 1951) הוא איש עסקים ישראלי, לשעבר מפקד ספינת טילים בחיל הים. בתחילה הודה במתן שוחד והפך לעד מדינה בפרשת הצוללות, אך לאחר מכן חזר בו מעדותו.
ביוגרפיה
גנור הוא בוגר בית הספר לקציני-ים עכו (1969). עם סיום לימודיו התגייס לחיל הים וסיים קורס חובלים. שירת בשייטת ספינות הטילים והגיע לדרגת רב-סרן כמפקד סטי"לים (אח"י חנית ואח"י קשת). בספטמבר 1981 השתתף במבצע הולנדי מעופף, לחילוצה של ספינת הטילים אח"י געש מדגם סער 3 של חיל הים, לאחר החפה לא-רצויה בחוף הסעודי. במבצע זה שירת גנור על אח"י חנית (סער 3), שנמנתה עם הכוחות המחלצים.
בשנת 2009 החליף את ישעיהו ברקת, כנציג של התאגיד הגרמני "טיסנקרופ" בישראל. התאגיד מספק צוללות מסדרת דולפין AIP וספינות טילים. עד לאחרונה עורך הדין שייצג אותו היה דוד שמרון, שנחקר גם הוא במשטרה.
בספטמבר 2011 מינתה ממשלת קפריסין את גנור לקונסול של כבוד מטעמה בישראל. גנור היה קונסול הכבוד הראשון מטעם קפריסין.
גנור היה חבר בוועד המנהל ובחבר הנאמנים של המרכז האקדמי רופין.
פרשת הצוללות
ביולי 2017 נעצר ונחקר בחשד למתן שוחד בפרשת הצוללות. ב-20 ביולי חתם על הסכם עד מדינה. בהסכם נקבע כי גנור יועמד לדין ויורשע בגין עבירות מס, ירצה עונש מאסר לתקופה של 12 חודשים, וישלם קנס בסך 10 מיליון ש"ח, ובמקביל ישתף פעולה עם המדינה וימסור כל הידוע לו על עבירות שבוצעו בפרשה בעקבות זאת בוטל מעמדו כקונסול כבוד.
ב-19 במרץ 2019 הודיע גנור לחוקריו בלהב 433 כי הוא חוזר בו מהסכם עד מדינה וכי לא נתן שוחד לאיש. גנור טען כי הופעלו עליו לחצים להפוך לעד מדינה. בעקבות זאת נעצר בחשד לשיבוש הליכי חקירה. ב-7 במאי 2019 הודיעה הפרקליטות על ביטול הסכם עד המדינה עם גנור, ובדצמבר 2019 הודיעה על כוונתה להעמידו לדין, בכפוף לשימוע, בעבירות של הצעת שוחד, מתן שוחד, הלבנת הון, עבירות מס ועבירות על חוק המפלגות. באפריל 2021 הוגש נגדו כתב אישום.
חיים אישיים
מנישואיו לאילנה יש לגנור ארבעה ילדים. מהזוגיות שלו עם עורכת הדין אשלי אשכנזי יש לו שני ילדים.
קיארה אלגריה הודס
קיארה אלגריה הודס (באנגלית: Quiara Alegría Hudes; נולדה בשנת 1977, פילדלפיה) היא מחזאית ומשוררת אמריקאית.
ביוגרפיה
קיארה אלגריה הודס נולדה בשנת 1977 לאב ממוצא יהודי ואם מפוארטו ריקו. כבר בגיל צעיר היא החלה להלחין ולכתוב סיפורים.
היא למדה באוניברסיטת ייל וסיימה עם תואר ראשון בהלחנה. בהמשך היא למדה כתיבת מחזות באוניברסיטת בראון וסיימה אותו עם תואר נוסף.
המחזה Elliot, a Soldier's Fugue שהיה ראשון בטרילוגיה הוצג לראשונה בשנת 2006. הוא הגיע לגמר של פרס פוליצר. בשנת 2012 הודס סיימה את המחזה "כף מלאה במים" שהיה שני בטרילוגיה על אליוט. על מחזה זה הודס זכתה בפרס פוליצר. הפרמיירה של המחזה השלישי בטרילוגיה The Happiest Song Plays Last הייתה בשנת 2013.
בשנת 2021 כתבה את התסריט לסרט המוזיקלי "שכונה על הגובה" של הבמאי ג'ון מ. צ'ו.
אוניסבורו דגוצ'י
אוֹנִיסַבּוּרוֹ דֶגוּצִ'י (ביפנית: בהיראגאנה; でぐち おにさぶろう בקאנג'י; 出口王仁三郎, נהגה; דֶגוּצִ'י אוֹנִיסַבּוּרוֹ. באספרנטו: Onisaburo Deguĉi 1948-1871) היה מנהיגה השני של התנועה הדתית אומוטו, אספרנטיסט, אמן ומשורר. התפרסם במערב בעיקר בשל אימוץ רעיון השפה הבינלאומית אספרנטו ובשל השפעתו על התפתחות אמנות הלחימה אייקידו.
ביוגרפיה
דגוצ'י נולד בשנת 1871 בקיוטו שביפן, למשפחת חקלאים קטנה בשם קִיסַאבּוּרוֹ אוּאֵדָה (上田 喜三郎).
מגיל צעיר הוא הוכר כמוכשר מאוד, ולאורך כל חייו היה כריזמטי ועסק במגוון סוגים של מיסטיקה. בשנת 1898 ייסד יחד עם נאו דגוצ'י את דת האומוטו, ולימים נישא לבתה סוּמִיקוֹ.
בשנת 1919 הצטרף לתנועתו מוריהיי אואשיבה, מייסד האייקידו. הלה הושפע מאוד מדמותו ומרעיונותיו של דגוצ'י, ובעקבות זאת שינה את האופי של האייקידו.
בשנת 1923 למד דגוצ'י את השפה הבינלאומית אספרנטו, וכלל את השימוש בה ואת הפצתה כחלק מהעקרונות של אומוטו.
בין 1925 ל־1933 החזיקה הדת מיסיון בפריז. משם יצאו מיסיונרים לכל רחבי אירופה והפיצו את תורתם, לפיה אוניסבורו דגוצ'י הוא המשיח שיאחד את כל העולם.
הוא עסק רבות בהפצת רעיונות של שלום ואחווה עולמיים.
דגוצ'י עסק רבות גם באמנות (בעיקר בפיסול כלי חרס), וכתב אלפי שירים. הוא דיבר רבות על הקשר שבין האמנות לדת.
אוניסבורו דגוצ'י מת ב-19 בינואר 1948.
פרויקט ניקה
היסטוריה
פרויקט ניקה החל ב-1944 כאשר מחלקת המלחמה דרשה מערכת הגנה אווירית חדשה על מנת להילחם במטוסי סילון חדשים, שכן מערכות קיימות מבוססות תותחים הוכיחו במידה רבה שאינן מסוגלות להתמודד עם המהירויות והגבהים שבהם פעלו מטוסי הסילון. שתי הצעות התקבלו, מעבדות בל הציעו את פרויקט ניקה בעוד שג'נרל אלקטריק הציעו מערכת בעלת טווח ארוך יותר, מונחת מסלול התנגשות בשם ארוכת טווח, מסלול התנגשות בשם פרויקט טמפר (Thumper) שבסופו של דבר סיפק את טיל ה-BOMARC.
ההצעה של מעבדות בל נדרשה להתמודד עם מפציצים שטסים ב-800 קמ"ש או יותר, בגבהים של עד 60,000 רגל (20,000 מטר). במהירויות האלה, אפילו רקטה על-קולית כבר לא מהירה מספיק כדי להיות פשוט מכוונת למטרה. הטיל חייב "להוביל" את המטרה כדי להבטיח שהמטרה תיפגע לפני שיגמר לטיל הדלק. המשמעות היא שלא ניתן לעקוב אחר הטיל והמטרה באמצעות מכ"ם בודד, מה שמגדיל את מורכבות המערכת.
הטיל עצמו שנבנה על ידי דאגלס היה טיל דו-שלבי באמצעות רקטת האצה עם מנוע דלק מוצק לשלב הראשון, ודלק נוזלי לשלב השני. הטיל היה יכול להגיע למהירות מרבית של 1,600 קמ"ש, לגובה של 70,000 רגל (21 ק"מ) והיו לו טווח של 40 ק"מ. הטיל הכיל מטען יוצא דופן של שלושה חלקים, עם מטעני נפץ בשלוש נקודות לאורך הטיל כדי להבטיח פגיעה קטלנית. הטווח המוגבל של הטיל נתפס בעיני המבקרים כפגם חמור, מכיוון שלעיתים קרובות פירוש הדבר היה שהטיל היה צריך להיות ממוקם קרוב מאוד לאזור שהוא מגן עליו.
לאחר מחלוקות בין הצבא לחיל האוויר, הוקצו לחיל האוויר המערכות ארוכות במהלך 1948. הם מיזגו את המחקר לטווח ארוך שלהם עם פרויקט טמפר, בזמן שהצבא המשיך לפתח את ניקה. במהלך 1950 הקים הצבא את פיקוד הנ"מ של הצבא (ARAACOM) על מנת להפעיל סוללות של תותחים וטילים נגד מטוסים. ARAACOM שונה לשם לפיקוד ההגנה האווירית של צבא ארצות הברית (USARADCOM) במהלך 1957. הוא אימץ ראשי תיבות פשוטים יותר, ARADCOM, בשנת 1961.
ניקה אייאקס
לכל אתר שיגור היו שלושה חלקים, מרוחקים אחד מהשני לפחות בכקילומטר. חלק אחד של כשישה דונ הכיל את מערכות המכ"ם IFC (Integrated Fire Control) לאיתור מטרות נכנסות ולכוון את הטילים (מעקב טילים), יחד עם מערכות המחשוב לתכנן ולכוון את היירוט. החלק השני בסביבות ארבעים דונם, כלל 1–3 מחסניות טילים תת-קרקעיים שכל אחד שירת קבוצה של ארבעה מכלולי שיגור וכללו אזור בטיחות. באתר השיגור היו צוות של 109 קצינים שניהלו את האתר ברציפות. משגר אחד היה בכוננות של 15 דקות, שניים בכוננות של 30 דקות ואחד בכוננות של שעתיים. החלק השלישי היה השטח האדמיניסטרטיבי, שבדרך כלל היה משותף עם ה-IFC והכיל את מטה הסוללה, מגורים, חדר האוכל, אזור מנוחה וכלי רכב. התצורה בפועל של אתרי ניקה הייתה שונה בהתאם לגאוגרפיה. במידת האפשר הוצבו האתרים על בסיסים צבאיים קיימים.
במהלך תחילת עד אמצע שנות ה-60 שודרגו סוללות ניקה אייאקס למערכת ניקה הרקולס. לטילים החדשים היה טווח גדול יותר וכוח הרס גדול יותר, כך שכמחצית מכמות הסוללות סיפקו את אותה יכולת הגנתית. סוללות הצבא הרגילות שודרגו למערכת הרקולס או הוצאו משימוש. יחידות המשמר הלאומי של הצבא המשיכו להשתמש במערכת אייאקס עד 1964, אז גם הן שדרגו להרקולס. בסופו של דבר, יחידות הצבא הסדיר הוחלפו במשמר הלאומי כאמצעי חיסכון, שכן יחידות המשמר יכלו לחזור לבתיהם כשהם לא בתפקיד.
ב-22 במאי 1958 התפוצץ טיל ניקה אייאקס בסוללה בעקבות תאונה בלאונרדו, ניו ג'רזי. כתוצאה מכך נהרגו 6 חיילים ו-4 אזרחים.
ניקה הרקולס
עוד כאשר ניקה אייאקס היה בשלב הבדיקות, החלה כבר העבודה על ניקה B, אשר נקרא בהמשך ניקה הרקולס. הטיל היה משופר מבחינת מהירות, טווח ודיוק, ויכל ליירט טילים בליסטיים. להרקולס היה טווח של כ-160 ק"מ, מהירות מרבית העולה על-4,800 קמ"ש וגובה מרבי של כ-150,000 רגל (30 ק"מ). מבחינת הנעה הוא היה מבוסס מנוע דלק מוצק. בתחום האלקטרוניקה, הוחלפו כמה שפופרות ריק ברכיבים אמינים יותר.
הייתה אפשרות להרכיב על הטיל גם ראש נפץ גרעיני על מנת לשפר את ההסתברות להרוג. לראש הנפץ הגרעיני W-31 היו ארבע גרסאות בעוצמות של 2, 10, 20 ו-30 קילוטון. גרסת ה-20 קילוטון שימשה במערכת הרקולס. באתרים בארצות הברית הטיל נשא כמעט אך ורק ראש נפץ גרעיני. אתרים במדינות זרות היו בדרך כלל שילוב של ראשי נפץ בעוצמה גבוהה וראשי נפץ גרעיניים. גם בקרת האש של מערכת ניקה שופרה עם ההרקולס וכללה מצב קרקע-קרקע שנבדק בהצלחה באלסקה. שינוי המצב הושג על ידי שינוי מתג בודד בראש הנפץ מ"מתג בטוח" ל"מקרקע לאוויר" או "מקרקע לקרקע".
ניקה הרקולס נפרס החל מיוני 1958, באמצעות 393 מערכות קרקע של הרקולס. עד 1960 היו 88 סוללות הרקולס ו-174 סוללות אייאקס, שהגנו על 23 אזורים ב-30 מדינות. שיא הפריסה היה ב-1963 עם 134 סוללות הרקולס לא כולל סוללות הרקולס של צבא ארצות הברית שנפרסו בגרמניה, יוון, גרינלנד, איטליה, קוריאה, אוקינאווה, טייוואן וטורקיה.
ניקה זאוס
בהמשך הפיתוח נוצר ניקה הרקולס משופר ולאחר מכן ניקה זאוס A וניקה זאוס B. הזאוס היה מיועד כנגד טילים בליסטיים בין-יבשתיים (ICBMs).
ניקה-X
ניקה-X הייתה מערכת מוצעת של צבא ארצות הברית נגד טילים בליסטיים (ABM) שנועדה להגן על ערים גדולות בארצות הברית מפני התקפות ICBM של ברית המועצות. השם התייחס לבסיס הניסוי שלו, הוא נועד להיות מוחלף בשם מתאים יותר עם כניסת המערכת לייצור, אך הדבר מעולם לא קרה. הרעיון המקורי של ניקה-X הוחלף במערכת הגנה מוגבלת הרבה יותר המכונה פרויקט Sentinel שהשתמשה בחלק מאותו ציוד.
ניקה-X היה אמור להיות המענה לכישלון של מערכת נקיה זאוס הקודמת. זאוס תוכנן להתמודד עם כמה עשרות ICBMs סובייטיים בשנות ה-50, ותכונה זו תהיה חסרת תועלת במידה רבה באמצע שנות ה-60, כאשר הוא יאלץ להתמודד מול מאות טילי ICBM. על פי חישובים למתקפה של ארבעה טילי ICBMs בלבד יהיה סיכוי של 90% לפגוע בבסיס זאוס, שכן המכ"מים שלהם יכולים לעקוב רק אחר כמה ראשי נפץ בו-זמנית. גרוע מכך, התוקף יכול להשתמש במחזירי מכ"ם או פיצוצים גרעיניים בגובה רב כדי להסוות את ראשי הנפץ עד שהם יהיו קרובים מדי לתקיפה, מה שהופך את הסבירות להצלחה של מתקפה של ראש נפץ בודד לגבוהה.
ניקה-X עוצב במטרה לתת מענה לחששות הללו על ידי ביסוס מערכת ההגנה על טיל מהיר מאוד וקצר טווח המכונה ספרינט. ניקה-X השתמש גם במערכת מכ"ם חדשה שיכולה לעקוב אחר מאות מטרות בו-זמנית, ולאפשר שיגור של ספרינטים רבים. הדבר דרש שיגור של עשרות טילי אויב במטרה להעמיס על המערכת. בפיתוח ניקה-X נשקל לשמור על טיל זאוס לטווח ארוך יותר, ומאוחר יותר פותחה גרסת טווח מורחב הידועה בשם ספרטן LIM-49. הוא מילא תפקיד משני במערכת ניקה-X, המיועדת בעיקר לשימוש באזורים שאינם מוגנים בספרינט.
ניקה-X דרש לפחות טיל יירוט אחד כדי לתקוף כל ראש נפץ נכנס. ככל שצי הטילים של ברית המועצות גדלו, העלות של יישום ניקה-X גדלה גם כן. מספר מחקרים שבוצעו בין השנים 1965 ו-1967 בחנו מגוון תרחישים בחיפוש אחר אפשרויות בעלות נמוכה יותר. עלו מספר רעיונות, ביניהם הרעיון I-67 שבו הוצע לבנות הגנה קלת משקל נגד התקפות מוגבלות מאוד. כאשר הסינים פוצצו את פצצת המימן הראשונה שלהם ב-1967, I-67 הועלה כהגנה מפני מתקפה סינית, ומערכת זו הפכה ל-Sentinel באוקטובר. הפיתוח של ניקה-X, בצורתו המקורית, הסתיים.
ג'וזף אוקוין
ג'וזף "ג'ואי" פיטר אוקוין (באנגלית: Joseph "Joey" Peter Aucoin) הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית, בתפקידו האחרון שירת כמפקד הצי השביעי.
פרויקט ניקה
יציאה משירות
משנת 1962 בוצעו כמה עבודות בקנה מידה קטן לשימוש בניקה זאוס כנשק נגד לוויינים שבשנת 1966 הפרויקט בוטל לטובת תוכנית437 מבוססת תור. בסופו של דבר, אף אחד מהפיתוחים לא ייכנס לשירות. עם זאת, מערכת ניקה זאוס אכן הפגינה יכולת נגד טילים בליסטיים במהלך שנות ה-60 המוקדמות.
ג'וזף אוקוין
ביוגרפיה
אוקוין סיים ב-1980 תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית בה למד במסגרת תוכנית הכשרת קצונת המילואים של צי ארצות הברית. התגייס לצי, עבר קורס טיס, הוכשר כמפעיל מערכות (RIO) במטוסי F-14 טומקט ועבר הכשרה לטיסה קרבית ב"טופ גאן".
פרויקט ניקה
יציאה משירות
ניקה הרקולס נכלל בדיונים של סאל"ט בתור טיל נגד טילים. בעקבות האמנה שנחתמה במהלך 1972, והפחתה נוספת בתקציב, כמעט כל אתרי ניקה בארצות הברית הושבתו עד אפריל 1974. חלק מהיחידות נשארו פעילות עד לשלב מאוחר יותר של אותו עשור בתפקיד הגנה אווירית חופית.
ג'וזף אוקוין
ביוגרפיה
שירת בטייסת הקרב 33 על סיפון נושאת המטוסים "אמריקה (CV-66)", שירת כמדריך טיסה בטייסת ההדרכה 101, שירת בטייסת הקרב 84 על סיפון נושאת המטוסים "נימיץ (CVN-68)" ובטייסת 41 על סיפון נושאת המטוסים "תאודור רוזוולט (CVN-71)". שימש קצין מבצעים של כנף 8 בנושאת המטוסים "תיאודור רוזוולט (CVN-71)". כאיש צוות אוויר השתתף במלחמת המפרץ.
פיקד על טייסת 41 על סיפון נושאות המטוסים רוזוולט ו"ג'ון פ. קנדי (CV-67)". כמפקד הטייסת הוביל אותה במהלך "מבצע כוח מאוחד" לתקיפת כוחות הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה במהלך מלחמת קוסובו. על פועלו ואומץ לבו עוטר בכוכב הכסף. במלחמת עיראק לחם כסגן מפקד כנף. במאי 2003 מונה למפקד כנף 5 הקדמית שנשלחה ליפן על סיפון נושאת המטוסים "קיטי הוק (CV 63)".
בספטמבר 2009 מונה למפקד קבוצת התקיפה השלישית בראשות נושאת המטוסים "ג'ון סטניס (CVN-74)" ושירת בתפקיד עד מאי 2011.
בספטמבר 2015 מונה למפקד הצי השביעי של ארצות הברית. בעקבות שורה של תאונות מבצעיות בצי, בהם התנגשות המשחתת פיצג'רלד באוניית מכולות בה נהרגו 7 מלחים והתנגשות המשחתת ג'ון ס. מקיין במכלית נפט, תקרית בה נהרגו 10 מלחים, הודח אוקוין ב-23 באוגוסט 2017 מתפקידו, חודש לפני מועד פרישתו המתוכנן.
במהלך שירותו צבר למעלה מ-4,700 שעות טיסה ו-1,300 נחיתות על נושאות מטוסים.
פקונדו קולידיו
פקונדו קולידיו (בספרדית: Facundo Colidio; נולד ב-4 בינואר 2000 ברפאלה, שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת החלוץ בריבר פלייט.
קריירת מועדונים
קולידיו נולד ברפאלה, שבארגנטינה, וגדל במחלקת הנוער של בוקה ג'וניורס, עד שב-20 בספטמבר 2017 עבר למחלקת הנוער של אינטר מילאנו מהסרייה א'.
ב-13 באוגוסט 2019 הושאל קולידיו לסנט טרוידן מליגת העל הבלגית. ב-25 בספטמבר ערך קולידיו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס בפתיחת ההארכה בניצחון 0–2 על לוון במסגרת הגביע הבלגי. ב-25 באוקטובר ערך קולידיו את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הבלגית, כשנכנס כמחליף בדקה ה-77 בהפסד 0–4 לקורטרייק במסגרת המחזור העשירי.
ב-23 ביולי 2023 חתם בריבר פלייט עד לסוף שנת 2025.
קריירה בינלאומית
קולידיו לקח חלק עם נבחרת ארגנטינה עד גיל 20 במסגרת אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 2019, בו הגיעה נבחרתו עד למשחק הגמר והפסידה לנבחרת אקוודור עד גיל 20. קולידיו ערך שלוש הופעות בטורניר.
הרוזן דה רושאמבו
מרשל ז'אן-בטיסט דונאטיאן דה וימר, הרוזן דה רושאמבו (בצרפתית: Jean-Baptiste Donatien de Vimeur, comte de Rochambeau; 1 ביולי 1725 בוונדום, ממלכת צרפת – 30 במאי 1807 בטור-לה-רוקטה, הקיסרות הראשונה) הידוע יותר בכינוי "הרוזן דה רושאמבו", היה אציל ומצביא צרפתי אשר התפרסם בעיקר כמפקד חיל המשלוח הצרפתי אשר נשלח לסייע לשלוש עשרה המושבות במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
תחילת דרכו
רושאמבו נולד ב-1 ביולי 1725, למשפחת אצולה בעיר ונדום שהשתייכה אז לממלכת צרפת. הוא התחנך במכללה הישועית בבלואה, ובשנת 1742 התגייס לחיל הפרשים של הצבא המלכותי הצרפתי. הוא שרת בהצטיינות במלחמת הירושה האוסטרית, והשתתף בקרבות בבוהמיה, בוואריה וחבל הריין. בשנת 1747 כבר החזיק בדרגת קולונל.
בשנת 1748 השתתף במצור על מאסטריכט, ובשנת 1749 מונה למושל של ונדום. עם פרוץ מלחמת שבע השנים הועלה לדרגת בריגדיר-גנרל. בשנת 1756 השתתף במצור על מנורקה, בשנת 1758 הוא לחם בקרב על קרפלד בגרמניה, וספג כמה פצעים בקרב קלוסטר קמפן. על שירותיו המסורים הוא זכה לקצבה מאת לואי השישה עשר, מלך צרפת, ואף הורשה לבקר מספר פעמים בארמון ורסאי. בניגוד למרבית האריסטוקרטים בצרפת של אז, רושאמבו היה מודאג מאוד ממצב המשטר בצרפת, והעדיף לחיות חיים פשוטים באחוזתו שבוונדום.
מלחמת העצמאות של ארצות הברית
בשנת 1780 רושאמבו הועלה לדרגת לוטננט גנרל, וקיבל פיקוד על כוח מיוחד שזכה לשם הקוד "משלחת פארטיקולייר". תפקידה של המשלחת היה לסייע לצבא הקונטיננטלי שנלחם באימפריה הבריטית על השליטה בשלוש עשרה המושבות. הכוח הגיע לאמריקה ב-11 ביולי וכלל בתחילה 5,500 חיילים. כוח נוסף של 2,500 חיילים היה אמור להצטרף אליו בהמשך, אולם הוא לא הצליח להימלט מההסגר הבריטי על צפון אמריקה.
רושאמבו ישב בחיבוק ידיים במשך קרוב לשנה, וביולי 1781 הוא עזב את רוד איילנד וצעד על פני קונטיקט כדי להצטרף אל כוחותיו של ג'ורג' וושינגטון על נהר הדסון. ב-22 במאי הוא נפגש עם וושינגטון. הוא לא ידע אנגלית, והרוזן השוודי אקסל פון פרסון הצעיר שימש כמתורגמן עבורו. הם החליטו לתקוף את הצבא הבריטי בעיר ניו יורק, שמנה כ-10,000 חיילים בפיקודו של המפקד הבריטי העליון, הגנרל הנרי קלינטון. אולם ב-14 באוגוסט הגיע לוושינגטון מידע מהמרגל ג'יימס ארמיסטד שכוח ימי צרפתי גדול, בפיקודו של האדמירל דה גראס, נמצא בדרכו למפרץ צ'ספיק שבווירג'יניה ושהבריטים בונים ביצורים ביורקטאון.
וושינגטון ורושאמבו הבינו מיד את גודל ההזדמנות שנקרתה להם. אם יצליח הצי הצרפתי לנתק את הקשר של יורקטאון עם הצי הבריטי, ניתן יהיה להטיל מצור על העיר ולכבוש אותה. בעיר היו 9,000 חיילים בריטים בפיקודו של צ'ארלס קורנווליס, הכוח של רושאמבו ושל וושינגטון ביחד כלל כמעט 17,000 חיילים. ב-5 בספטמבר נערך קרב צ'ספיק שבסופו הביס דה גראס את הצי הבריטי. ב-28 בספטמבר פתח הכוח האמריקני-צרפתי בהתקפה ומצור על יורקטאון, וב-17 באוקטובר כבר ביקשו חייליו המותשים של קורנווליס להיכנע. ב-19 באוקטובר נחתמו מסמכי הכניעה הרשמיים. כ-7,000 חיילים בריטים נשבו - כרבע מכמות החיילים הבריטים שהוצבה ביבשת אמריקה. כאות תודה על תרומתו לניצחון, העניקו האמריקנים לרושאמבו שני תותחים שנלקחו שלל מהבריטים. רושאמבו לקח עמו את התותחים לביתו בצרפת, אולם הם הוחרמו לו בשנת 1792.
הכוח של רושאמבו העביר את החורף בווירג'יניה, ובשנה שלאחר מכן הם נעו צפונה לכיוון ניו אינגלנד. וושינגטון ניסה לעניין אותו בהצעות למתקפה משולבת על ניו יורק סיטי, צ'ארלסטון או קנדה, אך רושאמבו דחה את ההצעות. רושאמבו שקל פלישה לקריביים, ולקראת סוף שנת 1782 הפליג מבוסטון אל פורט-או-פרנס כדי להתכונן לפלישה זו, שהייתה אמורה לצאת לפועל בשנה הבאה. עם זאת, בינתיים נחתם חוזה פריז שסיים את המלחמה, והפלישה לא יצאה לפועל מעולם. באפריל הוא נקרא לשוב לצרפת, והוא הגיע לברסט ביוני 1783.
אחריתו
עם שובו, רושאמבו התקבל בכבוד בידי לואי השישה עשר, מלך צרפת, ומונה על ידו למושל מחוז פיקרדי. ב-28 בדצמבר 1791 הוא וניקולס לוקנר היו שני הגנרלים האחרונים שלהם העניק המלך את התואר "מרשל צרפת". הוא תמך במהפכה הצרפתית בראשית דרכה, וכך הצליח לשמור על תפקידו בצבא על אף שהיה בן לאצולה הישנה והשנואה. עם פרוץ מלחמות המהפכה הצרפתית, נקרא שוב לחזית, ובתחילת שנת 1792 מונה למפקד "ארמיית הצפון" למשך זמן קצר, אולם במאי הודח במסגרת טיהור נוסף שנערך במפקדים מקרב האצולה.
שועל קטן-אוזן
שועל קטן-אוזן (שם מדעי: Atelocynus microtis) הוא מין יחיד בסוג Atelocynus, השייך למשפחת הכלביים. זהו מין ייחודי האנדמי לאזור אגן הניקוז של נהר האמזונאס.
השועל קטן האוזן חי ביערות הגשם הגדולים של אגן האמזונאס במדינות ברזיל, פרו, אקוודור וקולומביה, ונחשב לחיה חמקמקה שנמנעת מחברת בני האדם, ולכן אין הרבה מידע עליה. עם זאת, ידוע שעיקר פעילותו מתרחשת בלילה, ושהוא ניזון מחרקים, יונקים קטנים, דגים, צפרדעים, נחשים ופירות בר.
ניביו חשופים כאשר פיו סגור. פרוותו קצרה ונוקשה, וצבעה חום או שחור, עם נגיעות עמומות של אדום וחום באזור הבטן. כמו כן, יש לו פס ארוך כהה לאורך הגב והזנב. אורכו הממוצע הוא 72–100 ס"מ וזנבו 25–35 ס"מ. משקלו 9 עד 10 ק"ג.
צ'ו
ראו גם
}}
טבח חוג'אלי
טבח חוג'אלי הוא טבח שהתרחש בעיירה חוג'אלי, בחבל הבדלני נגורנו קרבאך בתאריכים 25–26 בפברואר 1992. אירוע זה הוא חלק ממלחמת נגורנו קרבאך.
בטבח נהרגו לפחות 161 טורקים מסחתים אזרחי אזרבייג'ן. זהות מבצעי הטבח איננה ברורה עד היום: הארמנים טוענים כי האזרים רצחו את המסחתים, בעוד האזרים טוענים כי הארמנים עשו זאת. חלק מהחוקרים אף סוברים כי גדוד של הצבא האדום שישב סמוך לעיירה הוא האשם בטבח.
רקע
מלחמת נגורנו קרבאך החלה בפברואר 1988 כמלחמה מקומית, בין מיליציות ארמניות לכוחות הביטחון האזרים. התפרקותה של ברית המועצות והעצמאות להן זכו ארמניה ואזרבייג'ן החריפו את המחלוקת על החבל, שמרבית תושביו ארמנים אך הוא נכלל בשטחה של אזרבייג'ן.
בינואר 1990 נערך טבח נגד הארמנים בבאקו בירת אזרבייג'ן. במהלך הטבח נרצחו כ-90 בני אדם ממוצא ארמני, ונשים רבות נאנסו. הטבח בארמנים החיים באזרבייג'ן החריף את הסכסוך הארמני-אזרי, אשר התלקח לאורכו של הגבול בין המדינות, ובנגורנו קרבאך.
בסתיו 1991 הטיל צבא אזרבייג'ן מצור על העיר הארמנית סטפנקרט, בירת נגורנו קרבאך והעיר הגדולה ביותר בחבל. המצור נמשך 120 ימים, במהלכם הופצצה העיר במרגמות, ארטילריה, וטילי גראד, וצלפים ירו בעוברי אורח. בשיא ההפצצות נורו על סטפנקרט כ-400 טילי גראד מדי יום. בנוסף לכך, ביצעו האזרים מספר מעשי טבח מחרידים בכפרים שונים ברחבי החבל הבדלני.
עד ראשית 1992 לא התערב צבא ארמניה בלחימה בנגורנו קרבאך, כי היה עסוק בהגנה על גבולות ארמניה מפני פלישת אזרבייג'ן אליה. ניצחון צבא ארמניה בלחימה והחשש כי הארמנים תושבי נגורנו קרבאך ייטבחו במקרה שיובסו, הביאו את הרפובליקה הארמנית לפלוש לחבל. זאת על אף לחצן של ארצות הברית ורוסיה, שהתנגדו לכך. הארמנים פנו תחילה לכיבוש חוג'אלי, עיירה אזרית ממנה הופצצה סטפנקרט ובה היה נמל התעופה היחיד בחבל.
הטבח
צבא ארמניה החל להפציץ את חוג'אלי ב-22 בפברואר 1992, והורה לאזרחים לצאת ממרכז העיירה עם דגלים לבנים על מנת שלא ייפגעו במהלך הכיבוש הקרקעי. קבוצה של טורקים מסחתים שניסתה להימלט מהעיירה תוך הנפת דגלים לבנים, נורתה למוות בירי מטווח קצר, בלילה שבין ה-25 ל-26 בפברואר 1992. למחרת נכנסו גדודים של צבא ארמניה לעיר ותיעדו את תוצאות הטבח.
העיתונאים היחידים שנכחו בחזית, ביניהם גם צלם הווידאו היחיד שתיעד את המראות, האשימו את האזרים בטבח.
אייאז מוטליבוב, נשיא אזרבייג'ן באותה העת, האשים את "החזית העממית האזרית" בביצוע הטבח, וטען בראיון שנערך עמו כחודש וחצי לאחר הטבח כי מטרת הטבח הייתה לעורר חוסר יציבות שלטונית על מנת להפילו מהשלטון.
התקשורת הפרו-אזרית שהייתה רחוקה מזירת הקרב האשימה את הארמנים; לפי משמר זכויות האדם הארמנים הם שביצעו את הטבח, ובטבח נהרגו יותר מ-200 איש. לטענת ממשלת אזרבייג'ן נהרגו בטבח 613 אזרחים, מהם 63 ילדים.
פט פרדי'ז דרופ
פט פרדי'ז דרופ (באנגלית: Fat Freddy's Drop) היא להקה מניו זילנד. סגנון המוזיקלי של הלהקה הוא שילוב של רגאיי, דאב, ג'אז, רית'ם אנד בלוז וטכנו. הלהקה נוצרה בסוף שנות ה-90 על ידי מספר מוזיקאים מלהקות שונות מוולינגטון, ניו זילנד. חברי הלהקה המשיכו להופיע בהרכבים המקוריים עד שפט פרדי'ז דרופ הפכה למרכז הפעילות שלהם.
חברי הלהקה
בלהקה 7 חברים:
חברי הלהקה בעבר:
אלבומים
פט פרדי'ז דרופ הוציאו 4 אלבומי אולפן ו-4 אלבומי הופעה חיה.
לסלי וורד
לסלי מתיו וורד (באנגלית: Leslie Matthew Ward; 21 בנובמבר 1851 – 15 במאי 1922) היה אמן פורטרטים וקריקטוריסט בריטי, שצייר במשך ארבעה עשורים 1,325 דיוקנאות שפורסמו באופן קבוע בכתב העת ואניטי פייר, תחת הכינוי "ספיי" ( SPY ). הפורטרטים יוצרו בצבעי מים והפכו לכרומוליטוגרפים לפרסום במגזין. אלה בדרך כלל שוכפלו על נייר טוב יותר ונמכרו כהדפסים.
רקע כללי
וורד היה אחד משמונת ילדיהם של האמנים אדוארד מתיו וורד והנרייטה וורד. הוריו נשאו שם משפחה זהה גם לפני נישואיהם, אך לא היו קרובי משפחה. שניהם היו ציירי היסטוריה ידועים, אמו הגיעה ממשפחה של ציירים וחרטים, ביניהם אביה, צייר המיניאטורות ג'ורג' רפאל וורד, וסבה, צייר החיות המהולל ג'יימס וורד. היא הייתה האחיינית והאחיינית רבא של צייר הדיוקן ג'ון ג'קסון (אמן) והצייר ג'ורג' מורלנד.
לשני הוריו היו אולפנים בבתיהם בסלאו ובקנזינגטון בלונדון, שם הם אירחו באופן קבוע את האליטה האמנותית והספרותית של לונדון. אביו של לסלי וורד אירח את צ'ארלס דיקנס ואורחים בולטים אחרים.
אף על פי שמעולם לא העניקו לבנם הכשרה רשמית, הם וחבריהם האמנים עודדו את לסלי וורד הצעיר, לצייר ולפסל.
לסלי וורד התחיל לצייר בעודו באיטון קולג', כשהוא משתמש בבני כיתתו ובמנהל בית הספר כדוגמנים. בשנת 1867 הוצג פסל של אחיו באקדמיה המלכותית בלונדון. בבית הספר הוא היה תלמיד ממוצע, ואחרי שעזב את איטון בשנת 1869 אביו עודד אותו להתאמן כאדריכל. לסלי וורד פחד לומר לאביו שהוא רוצה להיות אמן והוא בילה שנה אומללה במשרדו של האדריכל סידני סמירקה, שהיה חבר משפחה. האמן ויליאם פאוול פירת' שוחח עם אביו בשמו, ולאחר ויכוח ממושך הוא הסכים לתמוך באימוני בנו כאמן. וורד נכנס לבתי הספר המלכותי באקדמיה בשנת 1871. בשנת 1873 שלח חלק מעבודותיו לתומאס גיבסון באולס, ארבע שנים לאחר שנוסד המגזין Vanity Fair. עבודותיו אלה הובילו לכך שהוא נשכר להחליף את קרלו פלגריני, שעזב את המגזין באופן זמני. לסלי וורד הציע לבאולס להשתמש בשם העת "SPY", כלומר "מתבונן בסתר". חתימת "המרגל" של וורד הייתה דומה לחתימה- Ape המסוגנן של פלגריני.
"וניטי פייר"
לסלי וורד צייר 1,325 ציורים ל"וניטי פייר "בין 1873 ל -1911, שרבים מהם תיארו את אישיותם של המצוירים. דיוקנאותיו של המלכות, האצולה והנשים, היו מוצגות בצורה אוהדת יותר.
דיוקנאותיו המוקדמים, כמעט תמיד היו באורך מלא, ובעלי מרכיב של קריקטורה חזק יותר. בדרך כלל עיוות את פרופורציות הגוף, כאשר הראש ופלג הגוף העליון גדולים מאוד ונתמכים בחלקים התחתונים שהוצגו הרבה יותר קטנים. כאמור, מאוחר יותר, הסגנון שלו התפתח לפחות קריקטוריסטי ויותר דיוקן אמיתי, תוך שימוש בפרופורציות גוף מציאותיות. כאמור, הוא עבר מקריקטורה למה שכינה "דיוקנאות אופייניים", כפי שכתב באוטוביוגרפיה שלו "ארבעים שנות מרגל", שפורסמה בשנת 1915.
וורד עבד בשיטתיות, לעיתים קרובות מהזיכרון, לאחר שהתבונן ב"קורבנותיו" במרוצים, בבתי המשפט, בכנסייה, בתיאטרון בהרצאות באוניברסיטה או בלובי של בתי הפרלמנט. לפעמים הם הגיעו לסטודיו שלו כדי לדגמן גלימות או מדים. קריקטוריסט, האמין וורד, נולד ולא נוצר. הוא ציין, "זיכרון טוב, עין חדה לפרטים, ותודעה להעריך ולתפוס את כל האווירה והמוזרות של הדמות הם חיוניים." קריקטורה, הוא ציין, לעולם לא צריכה להיות תלויה בפגם פיזי, וגם לא צריך לכפות אותו. "אם הייתי יכול לסכם את האומנות של יצירת קרירטורה במשפט, הייתי אומר: שהקריקטורה צריכה להיות סוג מסוים של קומיקס אבל בנגיעה חביבה, ותמיד נטולת וולגריות."
בראיון שנתן 1897 עורך 'וניטי פייר' לפרנק בנפילד ממגזין קאסל, סיפר כי וורד קיבל סכום של בין 300 ל -400 פאונד עבור כל דיוקן. לסלי וורד היה האמן המפורסם ביותר ב- Vanity Fair. אכן, כל הז'אנר נוטה להיקרא על שמו, ולרוב מכנים את הקריקטורות "קריקטורות ריגול". הוא עבד ב- Vanity Fair למעלה מארבעים שנה והפיק יותר ממחצית מ -2387 הקריקטורות שפורסמו.
שנים מאוחרות
לסלי וורד השתייך למועדונים חברתיים שונים בלונדון של סוף המאה ה-19 תחילת המאה ה-20. שם הוא צייר רבים מ"קורבנותיו".
בשנת 1899, שנים אחרי שאביה סירב לתת לו רשות להתחתן עם ביתו, נישא לסלי וורד לאשת החברה ג'ודית מרי טופאם-ווטני, בתו היחידה של מייג'ור ריצ'רד טופם. הייתה להם בת אחת, סידני.
הקריקטורה האחרונה של וורד ל"וניטי פייר " הופיעה ביוני 1911 שכן החל לתרום את דיוקנאותיו האופייניים "לוולד מייפייר". הוא השלים את הכנסותיו בציור דיוקנאות. בשנת 1918 הוא קיבל תואר אבירות. וורד ניבא כי "כאשר ההיסטוריה של התקופה הוויקטוריאנית תיכתב בפרספקטיבה אמיתית, המראה והתיעוד הנאמן ביותר של גברים מייצגים ורוח תקופתם ימצא במגזין "וניטי פייר".
לאחר התמוטטות עצבים נפטר וורד לפתע מאי ספיקת לב בביתו בכיכר דורסט 4, מרילבון, לונדון ב־15 במאי 1922.
הוא נקבר ב -18 במאי בבית הקברות קנסל גרין בלונדון.
חרארד רווה
חרארד קורנליס ססיל דה ואן הט רווה (בהולנדית: Gerard Kornelis Cecil de van het Reve; 14 בדצמבר 1923 – 8 באפריל 2006) היה סופר הולנדי. נולד באמסטרדם שבהולנד. הוא התחיל לכתוב תחת שם העט סימון חרארד ססיל דה ואן הט רווה ואימץ את השם הקצר יותר חרארד רווה [ˈɣeːrɑrt ˈreːvə] ב-1973.
יחד עם וילם פרדריק הרמנס והארי מוליש הוא נחשב כאחד מ"שלושת הגדולים" (De Grote Drie) של הספרות ההולנדית שלאחר מלחמת העולם השנייה.
סמל שיתוף
סמל שיתוף הוא צלמית המשמשת בממשק משתמש גרפי של יישומים ברשת האינטרנט, שמטרתה לסמל פעולה של שיתוף מידע כלשהו, למשל קישור או תוכן, מהאתר למקורות חיצוניים.
סמל השיתוף הפתוח
בשנת 2008 נוצר סמל השיתוף הפתוח על ידי חברת Shareaholic. צלמית זו, שנקראת גם "Shareaholic Icon", מהווה למעשה כפתור שניתן להטמעה באתרי אינטרנט, יישומים ודפדפנים.
סמל השיתוף הפתוח מאפשר למשתמשים לשתף תכנים עם מעגלים נוספים של אנשים, ומאידך עוזר למפרסמים ולעסקים באינטרנט לאמוד את אפקטיביות התוכן שהם יוצרים.
ShareThis
סמל זה נוצר בשנת 2006. ShareThis הוא למעשה כפתור אשר מתפקד כיישומון לרשתות חברתיות מקוונות.
ניתן למצוא בבלוגים רבים שימוש בכפתור ה-ShareThis בזכות פיתוח תוסף עבור Blogger, TypePad ו-Wordpress.
אליפות ברזיל בכדורגל 1985
אליפות ברזיל בכדורגל 1985  הייתה הפעם ה-29 בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. המשחקים החלו ב-26 בינואר 1985 והסתיימו ב-31 ביולי 1985.
בתחרות השתתפו 44 קבוצות. התחרות נערכה במספר שלבים:
במהלך שלבי הבתים של האליפות עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במהלך שלבי הגמר, במידה ומפגש כפול לא נתן הכרעה, הקבוצה עם הישג טוב יותר בשלב הקודם העפילה להמשך התחרות.
קוריטיבה זכתה באליפות. זו הייתה הזכייה הראשונה בתולדות המועדון.
שלבי הגמר
משתתפי משחק הגמר העפילו לגביע ליברטדורס
שחקנים מצטיינים
אדמר, שחקנה של גוארני כבש 20 שערים וזכה בתואר מלך השערים של האליפות.
מריניו, שחקנה של באנגו זכה בפרס "כדור הזהב" לכדורגלן העונה.
חצרמותית
חצרמותית (בתעתיק מדויק: חַצְ'רַמַוְּתּיתּ, קרובה יותר להגייה "חדרמותית" בעברית; בערבית: حضرموتية "חַצְ'רַמַוְּתִיַה") הייתה השפה העתיקה ביותר, והמזרחית מבין ארבע השפות הידועות בקבוצת שפות דרום-ערב העתיקות במשפחה השמית. היא שימשה באזור חצרמוות וגם באזור שסביב הבירה החצ'רמותית שבווה, כיום נפת שבווה בתימן. החצ'רמותים שלטו במסחר בלבונה באמצעות תחנת המסחר החשובה שלהם סוּמְהוּרַם (בחצ'רמותית "ס1מהרם"), כיום האתר הארכאולוגי ח'וּר רוּרִי בנפת זפאר (טֻ'פָאר), שבעומאן.
מקור השם חצ'רמות לא הובהר. המקום זוהה עם "חֲצַרְמָוֶת" המקראי (בעברית), וגם בערבית נהוג לפרשו בדומה: חַצַ'ר ("הגיע") + "מוות". מנגד, ההיסטוריון כמאל סליבי טען כי הבסיס הוא השם "חצ'רם" 𐩢𐩳𐩧𐩣, משורש ח-צ'-ר "ירוק".
כתב
כמעט כל העדויות בשפה החצ'רמותית מגיעות מכתובות שנכתבו בכתב הדרום-ערבי העתיק המונומנטלי (אותיות רישיות), המורכב מ-29 אותיות שמקורן בכתב הפרוטו-סינאי.
פונולוגיה
הפונמות המשוחזרות בשפה היו זהות בעיקרן לאלה של שבאית (ראו שם). מאפיינים ייחודיים של חצ'רמותית משמרים אלמנטים מפרוטו-שמית, במיוחד בכתובות מוואדי חצ'רמוות. כך, העיצור השורק [s3] מפרוטו-שמית נשמר כך, בעוד שהוא הפך לבין-שיני [ṯ] ביתר שפות דרום-ערב העתיקות. למשל, המילה "שלוש" היא [שלס] (בתעתיק השמי s2ls3) בחצ'רמותית, לעומת [שלתֿ'] (s2lṯ) בשבאית. מצד שני, יש גם מקרים שבהם מוצאים תֿ' [ṯ] במילים שצורתן הקדומה נכתבת בסָמֶך [s3], למשל בחצ'רמותית המילה "כְּתב" היא [מתֿ'נאד] mṯnad, לעומת [מסנד] ms3nd ביתר שפות דרום-ערב העתיקות.
במהלך חייה של השפה כנראה הופיעו שינויים פונטיים מסוימים, ככל שניתן להסיק משינויים בכתיב, בהשוואת כתובות מתקופות שונות: מהאות עין [ˤ] לאות אלף [ˀ], מהאות ט'ית' [ẓ] לאות צאד [ṣ], מהאות ת'או [ṯ] לאות סמך [s3].
כמו בשפות שמיות אחרות, לעיתים נוּן [n] עוברת הידמות מלאה לעיצור הבא אחריה. לדוגמה, ברבים של המילה "נפש" [נפס1] nfs1 הנוּן נטמעת בפֶא שאחריה, וכך המילה "נְפשוֹת" במקום [אנפס1] ʾnfs1 נכתבת [אפס1] ʾfs1.
מורפולוגיה
כינויי הגוף השלישי בחצ'רמותית מתחילים באות סאת [s1].
יש בשפה סופיות נקבה המסתיימות באות תֿ'אוּ [ṯ] או באות סמך [s3].
היסטוריה
הממצאים הקדומים ביותר של כתב דרום-ערבי עתיק היו חרסים שנמצאו ברַייבּוּן (כיום ואדי דַװְעַן), הבירה הישנה של חצ'רמוות, ותוארכו באמצעות תיארוך פחמן-14 למאה ה-12 לפני הספירה. על כן חצ'רמותית היא שפת דרום-ערב העתיקה ביותר. לאחר כיבוש ממלכת חצ'רמות במאה ה-4 לספירה על ידי חמיירים, כחלק מהרחבת ממלכת שבא, שבאית הפכה לשפה הרשמית באזור, ומאז פסקו הכתובות בחצ'רמותית. ייתכן שהיעלמות הכתובות החצ'רמותיות, שברובן היו כתובות הקדשה לאלים המקומיים, מוסברת בכך שהחמיירים הביאו איתם את המונותאיזם, ועל כן לא ידוע אם חצ'רמותית אכן מתה בזמן זה או שמא רק פסקה לשמש כשפת הכתובות.
מנהיגות אפקטיבית
מנהיגות הוא תהליך של השפעת חבר קבוצה יחיד על יתר חבריה, לעבר השגת מטרות קבוצתיות ספציפיות, ללא כפייה.
ישנן מספר גישות מסורתיות לחקר מנהיגות אפקטיבית:
גישת התכונות
בבסיס הגישה מספר הנחות: תכונות מפתח שנמצאו קשורות למנהיגות אפקטיבית: אינטליגנציה, אנרגיה, ביטחון עצמי, דומיננטיות, גמישות, מוטיבציה להנהיג, יציבות רגשית, יושר והגינות, כמו גם צורך בהישגיות.
הגישה ההתנהגותית
בתגובה לביקורת על גישת התכונות, הגישה ההתנהגותית (Behavior Approach) מנסה לזהות הבדלים התנהגותיים בין מנהיג אפקטיבי ללא אפקטיבי.
הגישה המצבית/ גישת התלות
על פי גישה זו, תכונות והתנהגות המנהיג גוררות אפקטיביות כתלות במשתנים מצביים. הגישה תומכת בחלק גדול מההנחות של גישת התכונות, אולם מוסיפה את הטענה כי יש תלות בין תכונות המנהל לבין הסיטואציה בה הוא מתפקד. תיאורית התלות (Fiedler 1967) טוענת שאפקטיביות המנהל נובעת מאינטראקציה של שני גורמים: סגנון ההנהלה ושליטה מצבית. בבסיס הגישה ההנחה כי אפקטיביות המנהיג נמדדת לפי סולם מדידה של תכונות הנקרא LPC. ציון ה-LPC נקבע כך: מבקשים מהמנהיג לחשוב על כל העובדים עימם עבד בעבר ובהווה. עליו לבחור את האדם עמו הסתדר הכי פחות, ולדרג אותו על סקאלה של הפכים (חברותי- לא חברותי, יעיל- לא יעיל ועוד). התוצאה המתקבלת היא סכום כל הסקאלות שנמצאות במדד זה. מנהיג שהוא סבלני יקבל ציון LPC גבוה, מנהיג שהוא ביקורתי וחם מזג יקבל ציון LPC נמוך. הפירוש שניתן לציון LPC המתקבל השתנה כמה פעמים במשך השנים. האינטרפרטציה המעודכנת ביותר של פידלר (1974) מציינת כי ה- LPC הוא ציון שמשקף את היררכיית המניעים של המנהיג. מנהיג בעל LPC גבוה הוא מנהיג שמייחס חשיבות לקשרים קרובים ובין-אישיים עם העובדים ועם אנשים אחרים. הוא יפעל בצורה מתחשבת ותומכת. השאפתנות והרצון לעמוד ביעדים הם שניים בחשיבות עבורו והוא ינסה להשיג את המטרות רק לאחר שהצליח להשיג יחסי עבודה טובים עם עמיתיו ועם הכפופים לו (מוכוונות אנשים). לעומתו, מנהל בעל LPC נמוך מונע הרצון להשיג את היעדים שלו, והוא יתנהג בצורה מוכוונת משימה. הוא ינסה להשיג יחסי עבודה טובים רק אם הקבוצה מתפקדת באופן תקין ואם אין משימות אחרות הדורשות טיפול. מנהל מוכוון מטרה יהיה בעל LPC נמוך, ומנהל מכוון עובדים יהיה בעל LPC גבוה.
לסוגי עובדים שונים מתאימים סוגי מנהלים שונים.
היחס בין התוצאה של ה- LPC לבין האפקטיביות נקבעת לפי משתנים מצביים מורכבים. על פי פידלר (1964) משתנים מצביים אלו הנמדדים ברמת השליטה שיש למנהיג על הכפופים לו. ישנם שלושה אלמנטים של המצב הנלקחים בחשבון, לפיהם תיקבע אפקטיביות ההנהלה: פרנץ' ורבן (French & Reven, 1959) הרחיבו את המודל הנ"ל והוסיפו מקורות כוח שמשפיעים על אפקטיביות הניהול (משתנים מצביים נוספים). הם טענו כי הגורמים הבאים משפיעים על עמדת הכוח של המנהיג: הגורמים הבאים קשורים לכוח האישי של המנהיג: אלו הם המשתנים המעורבים בקשר בין התנהגות המנהיג לבין ההשפעה על ביצועי הכפיפים.
גישת היעדים
גישת היעדים פותחה על מנת להסביר כיצד התנהגות של מנהיגים משפיעה על שביעות רצון, המוטיבציה והביצוע של הכפופים להם. התאוריה פותחה בידי Evans (1970) ו-House (1971).
בבסיס הגישה עומדת ההנחה כי תפקידו של המנהל להדריך את עובדיו למציאת הדרך הטובה ביותר להשגת מטרותיהם ומטרות הארגון. על המנהל לפעול בצורות שונות של ניהול כתלות באופי הדרישות וכתלות במצב. תאוריה זו (path-goal theory) מגדירה מספר סגנונות ניהול: התאוריה מניחה שהמנהלים מסוגלים לשנות סגנון הנהלה בהתאם למצב הקיים. כמו כן, קיימים שני משתנים: הסביבה ותכונות הכפופים, אשר ממתנים את מערכת היחסים של התנהגות-תוצאה. לפי תאוריה זו הניהול הוא אפקטיבי כאשר המנהל מגדיר מטרות, מתווה את הדרך, מסיר מכשולים ומספק תמיכה לכפופים לו. בניגוד לתיאורית התלות של (Fiedler contingency model), תיאורית היעדים מדגישה כי ארבע ההתנהגויות הן רציפות, ושמנהיגים מסוגלים לאמץ כל אחד מהסוגים כתלות במצב הקיים. גישה זו היא מעין שילוב של הגישה המצבית (התנהגות כתלות בסיטואציה) וכן של מנהיגות עסקית, של יחסי גומלין בין המנהיג למונהג.
גישות עכשוויות לחקר מנהיגות
לפי התאוריות העכשוויות, המנהיג מעין "מעצב" את הכפופים לו. המודלים עוסקים בעיקר בדרך של המנהיג להניע את המונהגים לשיתוף פעולה עם המנהיג לעבר מטרה משותפת מתוך שיקולי כדאיות/מוטיבציה על מנת להגיע לרמת הביצוע הנדרשת.
מנהיגות סמכותית, מנהיגות דמוקרטית, מנהיגות משתפת, מנהיגות עסקית (טרנזקציונאלית), מנהיגות מעצבת (טרנספורמטיבית), מנהיגות מתמירה, מנהיגות מתגמלת, אי מנהיגות.
כל אחד מסגנונות מנהיגות אלו יכול להיות מוגדר במקביל גם כמנהיגות אפקטיבית.
ההבדל בין ניהול למנהיגות
במהלך השנים, המונח הפילוסופי "ניהול" היה שם נרדף למנהיגות, כאשר השתמשו בו בהקשר ארגוני. ההבדל בין מנהיגות לניהול בוסס לראשונה בידי Burns (1978), במסגרת הבחנה שנועדה לשקף את ההבדלים הקיימים בין שני סגנונות מנהיגות: מנהיגות עסקית (שמאופיינת בהליכים, נהלים, תגמולים לפי ביצוע, וניהול לפי חריגים) מול מנהיגות מעצבת (שמתאפיינת בכריזמה, יחסי אנוש, יצירתיות).
תפקידו של המנהיג:
למרות ההבדלים הללו, גם המנהיג וגם המנהל משפיעים על המונהגים על מנת להשיג יעדים, ולכן מנהל מוצלח ומנהיג מוצלח יהיו שניהם "מנהיגים אפקטיביים".
כביש 864
כביש 864, המכונה גם "כביש ראמה-פקיעין", הוא כביש אורך אזורי בגליל העליון המקשר בין צומת ראמה בכביש 85 לבין צומת חוסן בכביש 89. אורכו של הכביש הוא 13.8 ק"מ.
תוואי הכביש, במיוחד חלקו הדרומי העולה מבקעת בית הכרם למרומי הגליל העליון, הררי ומפותל. ב-5 הקילומטרים הראשונים שלו, הכביש עולה 400 מטרים בגובה. הכביש מפותל וצר ברובו, ועובר דרך מספר כפרים דרוזים.
ארבאט (נפה)
נפת ארבאט (ברוסית: район Арбат) היא נפה במחוז המרכזי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה הוא 2.11 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 36,308 תושבים (2020).
משרדים חשובים ממוקמים בשטחה: משרד ההגנה של רוסיה, משרד החוץ של רוסיה, המשרד לפיתוח כלכלי של רוסיה והרחובות הראשיים הם ארבאט, רחוב ארבאט החדש, טבעת הגנים, ווזדויז'נקה.
היסטוריה
לדברי ההיסטוריונים, טטרים שהו בארבאט במהלך ביקוריהם במוסקבה. לראשונה נרשם שם זה בכרוניקה של מוסקבה בסוף המאה ה-15. מאוחר יותר הייתה ארבט הנוכחית למקום בו גרו בעיקר פקידי ארמון, בעלי מלאכה וקשתים. הזיכרון לכך נשמר בשמות הנתיבים הסמוכים אליו וגם כיום זהו האזור היוקרתי בעיר.
הרמן רקנאגל
גנרל הרמן רקנאגל (בגרמנית: Hermann Recknagel; 18 ביולי 1892 – 23 בינואר 1945) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונהרג לקראת סוף המלחמה.
קריירה מוקדמת
רקנאגל נולד ב-18 ביולי 1892 בהופגייסמאר, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית. בשנת 1913 התגייס רקנאגל לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הרגלים ה-83 (נסיכות הבוחר מהסן ה-3 - פון ויטיך), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף רקנאגל לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1926 הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 באוגוסט 1934 הועלה לדרגת מיור. ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-54, וב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
מלחמת העולם השנייה
ב-26 באוגוסט 1939, זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, מונה רקנאגל למפקד הרגימנט ה-54 שעליו פיקד במהלך הפלישה לפולין כחלק מהדיוויזיה ה-18. ב-1 בפברואר 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ובמאי 1940 הוביל את הרגימנט שלו במערכה במערב. על כיבוש העיר דנקרק על ידי הרגימנט שלו, הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-5 באוגוסט 1940.
בקיץ 1941 לחם רקנאגל עם הרגימנט ה-54 במהלך מבצע ברברוסה, וב-15 ביולי 1941 נפצע רקנאגל ליד ויניצה שבאוקראינה. לאחר שהות בבית החולים והתאוששות, רקנאגל מונה למפקד הדיוויזיה ה-111 ב-1 בינואר 1942, וב-1 במאי 1942 הועלה לדרגת גנרל-מיור. ב-1 ביוני 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, ובין ה-15 ל-31 באוגוסט 1943 פיקד, תחת פיקוד הארמייה השישית, על קבוצת הקורפוס רקנאגל, שכותרה על ים אזוב מצפון לטגנרוג, אך לאחר מכן הצליחה להשתחרר מהכיתור; על כך קיבל רקנאגל את תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים ב-6 בנובמבר 1943. ב-1 בספטמבר 1943 חזר לפקד על הדיוויזיה ה-111, וב-30 באוקטובר 1943 הוא הועבר לזמן קצר לעתודת המילואים. ב-15 בנובמבר 1943 מונה לתפקידי מטה בפיקוד העליון של הצבא (OKH), שבראשו עמד עד ה-25 בפברואר 1944. במרץ 1944 החל רקנאגל לארגן מחדש את הקורפוס ה-42, וב-1 ביולי 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-23 באוקטובר 1944 הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים על מחויבותו לנסיגה בבלקן.
לאחר מכן, הקורפוס שלו - עם דיוויזיות הרגלים ה-72, ה-88, ה-291 וה-342 - היה מעורב בחורף 1944/45 כחלק מהארמייה ה-17 וקבוצת ארמיות A בלחימה הגנתית נגד הצבא האדום. הקןרפוס כותר בינואר 1945 בעיקול ויסלה במזרח פולין כאשר קבוצת הארמיות קרסה בקרבות עזים עם חיילי הצבא הסובייטי ופרטיזנים פולנים ונכשלה בניסיון לשקם את הקשר עם החזית הגרמנית, שבינתיים נדחקה רחוק מערבה, כ"כיס נודד". הקורפוס הושמד ברובו עד ה-23 בינואר. רקנאגל עצמו נורה על ידי פרטיזנים ב-23 בינואר 1945 בין פיוטרקוב לטומאשוב מזובייצקי.
קייפרס פוניי
'''קייפרס ס. פוּנֵיי הבן (באנגלית: Capers C. Funnye Jr.'''; נולד ב-1952) הוא רב קונסרבטיבי אפרו-אמריקאי, מנהיגה הרוחני של "הקהילה האתיופית-עברית בית-שלום בני-זקן" (Beth Shalom B’nai Zaken Ethiopian Hebrew Congregation) בשיקגו, עמית מחקר בכיר במכון לחקר היהדות והחברה בסן פרנסיסקו, החבר האפרו-אמריקאי הראשון והיחיד במועצת הרבנים של שיקגו וחבר הקונגרס היהודי האמריקאי במערב התיכון. פוניי הוא בן-דודתה של מישל אובמה (אמו היא אחות-סבהּ).
תולדות חייו
פוניי נולד בדרום קרוליינה וגדל בדרום שיקגו. כמו רוב בני קהילתו פוניי הוא, כלשונו, "יהודי מבחירה". הוא התגייר ב-1972 לאחר שגדל כנוצרי מתודיסטי, בקהילה ששימרה מנהגים ותרבות אפריקאיים.
התקרבותו ליהדות החלה כאשר למד באוניברסיטה וחש, בין היתר על בסיס תעמולת הפנתרים השחורים שהנצרות אינה דת טבעית לאפריקאים, אלא דת שנכפתה עליהם על ידי האדם הלבן. בחיפושיו אחר דת מתאימה יותר הכיר את הרב רוברט דווין מקבוצת בני ישראל העבריים השחורים, שהטיף כי אפרו-אמריקאים הם צאצאי העבריים המקראיים. דווין, שלא היה מוסמך לרבנות, גייר את פוניי. בהמשך למד פוניי את יסודות היהדות באופן מסודר והחליט לאמץ צו הלכתי מחמיר יחסית. ב-1985 החליט לעבור גיור רשמי, שהתקבל על ידי בית הדין של היהדות הקונסרבטיבית בארצות הברית. לאחר מכן הוסמך לרבנות על ידי בית דין זה. ב-1997 התקבל למועצת הרבנים של שיקגו.
פוניי מלמד עברית ויהדות בשיקגו והוא חבר הוועדה האורבנית של יהודי שיקגו, הנלחמת בעוני, גזענות ואנטישמיות. כמו כן מארגן פוניי מפגשים בין מוסלמים ויהודים אפרו-אמריקאים לקידום הבנה הדדית. פוניי פעיל בארגוני סיוע לקהילות ביתא ישראל ויהודי האיגבו וכן בוועד לשחרור יונתן פולארד. במסגרת פעילויותו בקהילה פעל לא אחת יחד עם מישל אובמה.
אליזבת נולטניוס
אליזבת נולטניוס (בגרמנית: Elisabeth Noltenius נולדה: 24 בינואר 1888 – 22 בפברואר 1964) הייתה ציירת גרמנייה.
ביוגרפיה
נולטניוס נולד ב-24 בינואר 1888 בברמן שבגרמניה. תחילה למדה תחריט אצל הנס אם אנדה ופיסול אצל קלרה וסטהוף. בשנת 1911 נסעה למינכן כדי ללמוד באקדמיה לנשים (Damenakademie). לאחר מותם של אחיה, אחותה, אביה וארוסה במהלך מלחמת העולם הראשונה, חזרה לברמן כדי לפרנס את עצמה ואת אמה. במשך זמן מה היה לה סטודיו בעיר מיינבורג הסמוכה. היא ציירה בעיקר נופים, טבע דומם ודיוקנאות. בשנים שבין מלחמות העולם נסעה נולטניוס לצרפת (בפרט לפריז), להונגריה, לאיטליה, לנורווגיה ולספרד כדי לצייר.
הסטודיו של נולטניוס בברמן ומרבית היצירות שהיו בו נהרסו בהפצצה על העיר ב-1944. לאחר המלחמה היא בנתה סטודיו חדש במיינבורג בשנת 1949.
נולטניוס מתה ב-22 בפברואר 1964 בברמן. יצירותיה מוצגות במוזיאון פוק בברמן ובמוזיאון לאמנות בברמן.
איי ג'יי באקלי
ביוגרפיה
באקלי נולד ב-9 בפברואר 1977 בדבלין, אירלנד. הוא היגר בגיל שש עם משפחתו לווייט רוק, קולומביה הבריטית, קנדה.
בשנות העשרה שלו, הוא החל את קריירת המשחק שלו בסדרת הטלוויזיה האודיסיאה ואחריה ביצע תפקידי אורח בתיקים באפילה ומילניום.
באקלי למד בסנט תומאס מור קולג' בברנבי, ליד ונקובר, קנדה.
קריירה
באקלי הופיע בסרט המדע הבדיוני משנת 1998, Disturbing Behavior, לצד השחקנית קייטי הולמס. ב-2001 שיחק בסרט האינדי Extreme Days סרט קומדיה-דרמה-רומנטי. בשנת 2005, לבאקלי הוצע התפקיד של אדם רוס בדרמת הפשע המצליחה CSI: ניו יורק. הוא היה אמור להיות תפקיד בתפקיד קצרחוזר, אבל עד סוף העונה השלישית של התוכנית ב-2007, הוצע לו חוזה לחמש שנים. לפני שקיבל את התפקיד של אדם רוס, באקלי הופיע כדמות אחרת ב-CSI המקורית בפרק משנת 2004.
כמדבב נתן את קולו בין השאר לדמויות בסרטים תזיזו ת'רגליים, הדינוזאור הטוב ובסדרות צבי הנינג'ה ווולברין והאקס-מן.
באקלי מככב בתור סוני קווין בסדרה אריות הים, סדרת טלוויזיה דרמה צבאית אמריקאית שהוצגה לראשונה ב-CBS במשך ארבע עונות ועברה ל- Paramount + לעונות החמישית והשישית.
חיים אישיים
באקלי הציע נישואין לחברתו מזה שנתיים, אביגיל אוצ'ה ב-31 בדצמבר 2012 בזמן חופשה בהוואי. ב-3 בספטמבר 2013 הודיע באקלי שהם מצפים לתינוקת. בני הזוג קיבלו את פני בתם ב-19 בינואר 2014. ב-24 באוקטובר 2014 בהיותו בניו זילנד, באקלי שבר את זרועו ורגלו בזמן שברח במהלך "אירוע הפחדה".
רכז (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פיג'ו P4
פיג'ו P4 (צרפתית: Peugeot P4) הוא רכב שטח קל 4x4, אשר יוצר על ידי חברת פיג'ו הצרפתית בין השנים 1981–1988. הדגם נבנה ברישיון חברת מרצדס על בסיס דגם "Mercedes-Benz G-Class". המנוע נלקח מ-פיג'ו 504 ותיבת ההילוכים מ-פיג'ו 604. הדגם מופעל על ידי נהג אחד, וניתן לצרף 4 אנשי צוות או לחלופין 750 ק"ג של מטען.
ה-P4 שירת את צבא צרפת, ממנו היו בשנת 1981 בשירות כ-15,000 כלי רכב. גרסה אזרחית לא הצליחה מפאת המחיר הגבוה ויחס כח/משקל לקוי.
קיבולת מכל הדלק היא כ-75 ליטר + ג'ריקן רזרבי של 20 ליטר אשר איפשר טווח של 650–800 ק"מ. הדגם מתמודד בהצלחה עם מדרונות בשיפוע של 70%, ותעלות ומכשולים אנכיים של 0.50-0.60 מטר.
מערבולת קוונטית
מערבולת קוונטית מייצגת זרימת שטף מכומתת של גודל פיזיקלי כלשהו. תכופות מערבולות קוונטיות הן ליקוי ""טופולוגי"" המתרחש בנוזל על ומוליכי-על. קיומם של מערבולות קוונטיות ניבא לראשונה על ידי לארס אוסנג'ר בשנת 1949 בקשר עם נוזל על של הליום-4. אוסנג'ר הסביר כי זו היא תוצאה ישירה של קיום פרמטר סדר (ראה פרמטר הסדר) של נוזל על, כפונקציית גל מרחבית, אוסנג'ר ציין כי מערבולות קוונטיות מתארות את זרימתם של נוזלי - על ושכיח לשער כי ההתרגשות שלהם אחראית למעברים פאזיים של נוזלי על. רעיונות אלו היו נחוצים לפיתוח ההבנה של פרמטר הסדר ומעברים פאזיים של נוזלי על, הם אף פותחו על ידי ריצ'רד פיינמן ב-1955, יתרה מזאת, הועילו ויושמו לתיאור דיאגרמת השלבים המגנטיים של מוליכי-על מסוג II מאת אלכסיי אלכסייביץ 'אבריקוסוב ( על שמו נקרא מערבולת אבריקסוב, ישנו פירוט נוסף עליה בהמשך). בשנת 1935 פרץ פריץ לונדון יצירה קרובה מאוד בנושא כימות שטף מגנטי במוליכי-על. ניתן להחשיב את השטף של לונדון כמערבולת קוונטית. מערבולות קוונטיות נצפות בניסוי במוליכי-על מסוג II (מערבולת אבריקוסוב), הליום נוזלי וגזים אטומיים [5] (ראו עיבוי בוז-איינשטיין), כמו גם בשדות פוטון (מערבולת אופטית) ובנוזל-על אקסיטון-פולריטון.
בנוזל על, מערבולת קוונטית "נושאת" תנופה זוויתית מכוונת מכופלת, ובכך מאפשרת לסובב הנוזלים להסתובב; במוליך-על, המערבולת נושאת שטף מגנטי כמותי.
המונח "מערבולת קוונטית" משמש גם במחקר על מעט בעיות גוף. תחת תאוריית דה ברוגלי - בוהם (בה מכניקת הקוונטים היא תאוריה "דטרמיניסטית"), ניתן להפיק "שדה מהירות" מפונקציית הגלים. בהקשר זה מערבולות קוונטיות הן אפסים בפונקציית הגלים, שסביבם יש לשדה המהירות הזה צורה סולנואית, דומה לזו של המערבולת הלא-מוגדרת על זרמים פוטנציאליים של דינמיקת נוזלים מסורתית.
מערבולות נוספות
מערבולת אבריקסוב היא מערבולות קוונטית, שנחזתה תאורטית על ידי אבריקסוב ב-1957, נצפתה לראשונה במוליכי על מסוג II, והיא פלקסון (שטף אלקטרומגנטי קוונטי), [2] מערבולות אבריקוסוב מתרחשות בתורת המוליכות העל של גינצבורג – לנדאו (ראו תורת לנדאו), ויש להם אף פירוש במסגרת מתמטית ישירה כמערבולות בצרורות קו מורכבים על סעפת רימנית.
מערבולות ספונטניות
מערבולות קוונטיות יכולות להיווצר באמצעות מנגנון קיבל-צורק אשר מייצג את הדינמיקה הלא מאוזנת, ואת הפגמים הטופולוגיים (כגון מערבולות) העלולים להתהוות במעבר שלב (כמעבר פאזה) בקצב סופי.
הדיוויזיה ה-111 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-111 (בגרמנית: 111. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.