cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קפיטליזם קשוב
הבסיס המחקרי והרעיוני למודל הקפיטליזם הקשוב
ארבעת מרכיבי המודל מתבססים על ידע קיים בתחומי המנהיגות והניהול, ונבנים על מחקר ענף בתחומי ייעוד, ניהול מחזיקי עניין, מנהיגות ותרבות ארגונית.
גטאות בשואה
התנהלות וחיי יומיום
החוקים שהוטלו בגטו כללו גם איסור על קיום מנהגים ומצוות דתיות; לדוגמה, בגטו קרקוב נסגרו לשימוש כל בתי הכנסת, ובגטו ורשה נאסרה התפילה בציבור. אולם רבים התעקשו לקיים מצוות, כגון שמירת כשרות ואפיית מצות בפסח, ובמודע שילמו על כך בחייהם.
קפיטליזם קשוב
הבסיס המחקרי והרעיוני למודל הקפיטליזם הקשוב
בנוסף, במחקר שערך פרופ' סיסודיה, במסגרתו נבחנו ביצועים של חברות על פני 15 שנה, נמצא כי חברות המתנהלות לפי עקרונות מודל הקפיטליזם הקשוב מציגות תשואת יתר ביחס לשוק.
גטאות בשואה
גטו פתוח
גטו יכול היה להיות סגור או פתוח. גטו סגור היה מוקף גדר או חומה, נשמר על ידי כוחות גרמניים ופולניים ותושביו לא הורשו לצאת מתחומיו. לעומת זאת, גטו פתוח הוקף בדרך כלל בגדר, אבל השמירה עליו הייתה פחות קפדנית ואף ניתן היה לצאת ממנו לעבודה, עם הצגת תעודות.
קפיטליזם קשוב
הבסיס המחקרי והרעיוני למודל הקפיטליזם הקשוב
מעבר ליצירת העושר הכלכלי, חברות אלו יוצרות צורות שונות של עושר חברתי: עובדים מועצמים והנהנים ממשמעות בעבודתם, לקוחות נאמנים ונותני אמון, ספקים חדשניים ורווחיים, קהילות משגשגות עם בריאות סביבתית ועוד.
ההבדל בין גישת הקפיטליזם הקשוב לבין אחריות חברתית תאגידית
בבסיס הגישה של אחריות חברתית תאגידית וקיימות עומד הרעיון של "Doing well by Doing good" וערכן נובע בשל ניהול סיכונים והזדמנויות שהן מספקות.
גטאות בשואה
גטו פתוח
גטו פתוח, היה למעשה שכונה שגרו בה אך ורק יהודים, והם יכלו לנוע בתחומה ללא כל הגבלות. גם גרמנים ופולנים רשאים היו להיכנס לתוכה. יהודים שרצו לעזוב את הגטו הפתוח, נזקקו לרישיונות מיוחדים.
קפיטליזם קשוב
ההבדל בין גישת הקפיטליזם הקשוב לבין אחריות חברתית תאגידית
עם זאת, אחריות חברתית תאגידית וקיימות במרבית המקרים מנוהלות בעסקים שעדיין פועלים בפרדיגמה המקובלת והנפוצה של העדפת בעלי מניות (Shareholder Supremacy).
גישת הקפיטליזם הקשוב לעומת זאת מציגה שינוי עמוק בבסיס החשיבה על תפקידם של עסקים בעולם, הנוגע בשורש קיומם (Reason for Being), שכן עסקים קשובים מתנהלים מנקודת מוצא של "Purpose beyond Profit". בהתאם, לכל עסק יש סיבה מוגדרת לקיומו מעבר לעשיית הרווחים, שהיא לטובת מחזיקי העניין שלו. קפיטליזם קשוב הוא למעשה פרדיגמה חדשה הגורסת כי "עשיית טוב היא תכליתו של כל עסק בעולם".
גטאות בשואה
גטו פתוח
גטאות פתוחים כאלה היו קיימים כמעט בכל הערים של חבל ורתגאו, בשנים 1940 - 1942, עד לחיסולם והעברת האוכלוסייה היהודית ללודז'. גם גטו לודז' היה פתוח עד ל-30 באפריל 1940.
קפיטליזם קשוב
ההבדל בין גישת הקפיטליזם הקשוב לבין אחריות חברתית תאגידית
בנוסף, אחריות חברתית תאגידית מתנהלת בהתאם לאמות מידה וקריטריונים ברורים לפיהן חברה מדורגת כאחראית או לא. לעומת זאת, ערכו של קפיטליזם קשוב נובע דווקא מפרמטרים לא-מוחשיים שאינם מדידים. שהרי, לדוגמה, לא ניתן למדוד 'אהבה' או 'אנושיות' שבהתנהלות העסקית הקשובה, אך נמצא שכשאלמנטים אלו נוכחים הם עושים את ההבדל.
גטאות בשואה
גטו פתוח
היהודים בגטאות הפתוחים היו פחות תלויים בהקצבות המזון של השלטונות, מאחר שהיו במגע עם יתר האוכלוסייה.
התקוממות ומרידות
בחלק מהגטאות צמחו תנועות התנגדות מחתרתיות, בעיקר מיסודם של פעילי תנועות הנוער הציוניות. תנועות הנוער המשיכו בכך את פעילותן הרבה והערה מלפני המלחמה. בשבועות הראשונים של כיבוש פולין נמלטו רבים מהיהודים אל ברית המועצות, אולם רבים ממנהיגי תנועות הנוער, ובהם מרדכי אנילביץ', צביה לובטקין וטוסיה אלטמן, חזרו אל פולין הכבושה, אל חניכיהם, ועמדו לאחר מכן בראש ההתקוממות והמרד בגטאות. חברי תנועות הנוער יצאו ובאו אל הגטאות בדרכים לא חוקיות שונות, הם העבירו מידע בין הגטאות השונים, פרסמו עיתונות מחתרת והשתתפו בפעילות תרבותית שהקלה במעט על תושבי הגטאות. עמדתם של מנהיגי כלפי ה"יודנראט" הייתה בדרך כלל ביקורתית ושוללת, במיוחד כלפי מה שנתפס כמדיניות ההעדפה של היודנראט והפגיעה במגזרים החברתיים החלשים מבחינה כלכלית בגטו.
קפיטליזם קשוב
ההבדל בין גישת הקפיטליזם הקשוב לבין אחריות חברתית תאגידית
ביקורת נוספת המופיעה בהקשר לגישת האחריות החברתית התאגידית, נובעת ממקרים בהם חברות הוצגו כאחראיות, אך בדיעבד הסתבר כי פנים הארגון התנהל בנורמות מסואבות. הדבר קורה בארגונים בהם אין הלימה בין ערכים המוצהרים כלפי חוץ לבין הערכים בפועל.
לעומת זאת, אחד מהמאפיינים הבולטים של חברות הקפיטליזם הקשוב הוא הגישה האסטרטגית שהן נוקטות לטיפוח של תרבות ארגונית, והחשיבות העליונה שהן נותנות להנחלת ערכים והטמעת נורמות התנהגות התומכות בכוכב הצפון (ייעוד) לאורו פועל העסק.
גטאות בשואה
התקוממות ומרידות
ארגון המרד הגדול והפעיל בקרב תנועת ההתקוממות בגטאות היה הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) שפעל בגטו ורשה וגטאות נוספים. פעילות מחתרת הארגון היהודי הלוחם בלטה בעיקר בגטו ורשה, שם הובילה פעילות הארגון בראשותו של מרדכי אנילביץ' לפרוץ מרד גטו ורשה באפריל 1943.
קפיטליזם קשוב
ההבדל בין גישת הקפיטליזם הקשוב לבין אחריות חברתית תאגידית
אלו הן חברות שבדרך כלל הופכות לשם דבר בשל התרבות הארגונית יוצאת הדופן שלהן כדוגמת החברות קונטיינר סטור Southwest Airlines ו-Nordstrom. לא בכדי הן אהודות במיוחד על ידי הציבור, וממוקמות גבוה בדירוגי המעסיק הנחשק. אלו חברות אותנטיות, והתדמית המוקרנת כלפי חוץ תואמת את הנעשה בפנים.
גטאות בשואה
גטאות
מרבית הגטאות היו קטנים בגודל אוכלוסייתם והכילו כמה מאות תושבים. בלקסיקון הגטאות של יד ושם מתועדים 1124 גטאות המפוזרים על פני המדינות הבאות (בהתאם לגבולות אירופה ב-1939):
פולין
כ-600 גטאות, ביניהם:
קפיטליזם קשוב
ההבדל בין קפיטליזם קשוב ל'יצירת ערך משותף'
'יצירת ערך משותף' הוצגה במאמרם של פרופ' מייקל פורטר (Michael E. Porter) ומארק קריימר (Mark R. Kramer) ומציגה גישה אסטרטגית הלוקחת את האחריות החברתית התאגידית לשלב הבא, ומנחה את העסק לחפש את החדשנות שלו בתחומים המשיאים ערך חברתי וכלכלי גם יחד.
עסקים קשובים פועלים ליצירת 'ערך משותף' - רווחים עם ערך חברתי, אך הם מתנהלים בנוסף עם סט של 'ערכים משותפים' שהם חולקים עם מחזיקי העניין שלהם, ולא רק עם 'ערך משותף' של השאת ערך חברתי - בד בבד עם השאת רווח כלכלי.
ערך משותף ממוקד בהיבטים תפעוליים ופרגמטיים של התנהלות עסקית, אך חסרים בו אותם היבטים לא מוחשיים הנותנים לקפיטליזם הקשוב את כוחו.
גטאות בשואה
אוקראינה
כ-130 גטאות, ביניהם:
בלארוס
כ-80 גטאות, ביניהם:
ליטא
כ-56 גטאות, ביניהם:
קפיטליזם קשוב
ההבדל בין קפיטליזם קשוב ל'יצירת ערך משותף'
כשתיים מהגישות המתקדמות בעולם בכל הקשור להשקה של עסקים / חברה, ארגון קפיטליזם קשוב (Conscious Capitalism Inc) והיוזמה לערך משותף משתפים ביניהם פעולה ותומכים זה בזה בחתירה למען המטרה המשותפת להפוך את עולם העסקים לטוב יותר.
גטאות בשואה
לטביה
11 גטאות, ביניהם:
רוסיה
כ-40 גטאות (ביניהם גם הגטאות בצפון הקווקז), ביניהם: גטו סמולנסק וגטו נלצ'יק
צ'כיה
גטו טרזיינשטט
גבריאל זאב מרגליות
הרב גבריאל זאב מרגליות (כונה רֶבּ וֶעלְוְול; שם המשפחה נהגה: מרגוֹליס; כ"ז בחשון תר"ח, 6 בנובמבר 1847, וילנה - י"א באלול תרצ"ה, 9 בספטמבר 1935, ניו יורק) היה רב ליטאי-אמריקאי, רבה של בוסטון, ראב"ד "עדת ישראל" בניו יורק, ונשיא כנסת הרבנים האורתודוקסית בארצות הברית ובקנדה.
ביוגרפיה
נולד בווילנה לרב המקובל יחיאל יצחק (נפטר תרנ"ג) ולבונא חיה (נפטרה תרנ"א). למד בישיבת וולוז'ין, ובשנת תרכ"ט (1869) נסמך לרבנות על ידי הרב יעקב בריט והנצי"ב מוולוז'ין. נישא לרבקה מייטא בתו של רבי מנחם נחום קפלן, "רבי נחומקה מהורודנה". ב-1872 התמנה לשמש כרבה של דוברובה, הסמוכה למוהילב שבאימפריה הרוסית, ואחריה בעיירה יאשינובקה. בשנת 1879, לאחר פטירת חמיו, התמנה כמו"צ בהורודנה, משרה בה שימש 27 שנים. ב-1881 נפטרה אשתו הראשונה, ומאוחר יותר הוא נישא בשנית. ב-1899 השתתף בקונגרס הציוני העולמי השלישי בבזל, אך בהמשך שינה את טעמו וסבר שהציונות והשאיפה לשינוי ורפורמה דתית כרוכים זו בזו, ולכן הפך למתנגד חריף לציונות. הוא חבר לרב אליהו עקיבא רבינוביץ, עורך "הפלס" בניסיון לארגן ועידה רבנית גדולה נגד התנועה הציונית, ניסיון שלא צלח.
ב-1907 היגר לארצות הברית. בארצות הברית שימש בתחילה כרב הראשי של בוסטון (1907-1910), ולאחר מכן עבר, בשל מחלוקת על כשרות, לניו יורק, וכיהן מ-1912 כראב"ד "עדת ישראל" בניו יורק, ונשיא כנסת הרבנים האורתודוקסית בארצות הברית ובקנדה. ועמד גם בראש כולל אמריקה. הוא נודע בגישתו הבלתי מתפשרת בענייני הלכה והיה מעורב בפולמוסים בענייני כשרות.
נפטר בי' באלול תרצ"ה, 8 בספטמבר 1935, בניו יורק כ"זקן הרבנים בארצות הברית".
ספריו
גולת הכותרת של פעילותו הספרותית-תורנית היו חמשה חומשי תורה עם פירושו "תורת גבריאל" והערותיו בשם "נחל גבים", אותם שלח להדפסה בירושלים כדי לתמוך כלכלית במשפחות עניות שראשיהן עסקו בהדפסת הספר. מלבד ספריו העוסקים בפרשנות לתורה ולהגדה של פסח, ובדרוש, הוא כתב גם תשובות הלכתיות, חלקן נדפסו בתוך ספרו "חרוזי מרגליות" ואחרות משוקעות בספרי השו"ת של בני דורו, הוא עסק בשאלות שמשקפות את האקטואליה הדתית של יהדות ארצות הברית בתקופתו, למשל: האם בהיעדר ברירה אחרת יש להורות לאנשים לקבוע בפתח ביתם מזוזה שהודפסה על נייר ואינה כשרה לפי ההלכה, כדי שלמצער, לא תשתכח מצוות המזוזה במקומות בהם לא היה ניתן להשיג מזוזות כשרות, או שמחירן היקר הרתיע את הציבור מלקנותן. וכן בהיתר גיור במצב של התבוללות.
גדעון בוהק
גדעון בוהק (נולד בשנת 1961) הוא חוקר של מיסטיקה יהודית ומאגיה יהודית בעת העתיקה ובימי הביניים וכן ושל ספרות יהודית מתקופת בית שני, פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
גדעון בוהק למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בין השנים 1984–1987. לאחר מכן, השלים דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1994. בין השנים 1994–1998 שימש כעמית פוסט-דוקטורט באוניברסיטת מישיגן והחל משנת 1997 הוא מרצה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2007 התמנה בוהק לפרופסור חבר וב-2013 מונה לפרופסור מן המניין. במהלך השנים באוניברסיטת תל אביב שימש כראש התוכנית ללימודי דתות וכראש החוג ללימודי התרבות העברית. הוא מרצה גם בחוג לפילוסופיה יהודית וגם בחוג למדעי הדתות.
תחומי מחקר
מחקריו של בוהק עוסקים במאגיה ומאגיה יהודית, קבלה מעשית, מיסטיקה יהודית, גניזת קהיר, ספרות ההיכלות, תולדות ישו וספרות יהודית מתקופת הבית השני.
הנרדף
הנרדף (באנגלית: The Running Man) הוא סרט פעולה ומדע בדיוני אמריקאי משנת 1987, המבוסס באופן רופף על רומן של ריצ'רד בקמן (שם העט של סטיבן קינג) משנת 1982 באותו השם. את הסרט ביים פול מייקל גלייזר ומככבים בו ארנולד שוורצנגר, מריה קונצ'יטה אלונזו, ריצ'רד דוסון, ג'סי ונטורה, יפת קוטו וג'ים בראון.
עלילת הסרט מתרחשת באמריקה הדיסטופית של שנת 2017 העתידנית, והיא עוסקת בתוכנית טלוויזיה בשם "הנרדף", בה המתמודדים הם כביכול עבריינים שהורשעו בפלילים, וכעת חייבים לברוח מהמוות בידי רוצחים מקצועיים לעיני המצלמות.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 2017 בארצות הברית, בעתיד דיסטופי שלאחר קריסת הכלכלה העולמית, בעקבות מחסור במזון ומחסור בנפט. עקב כך חלקים מסוימים בארצות הברית נשלטים כעת על ידי כנופיות ובחלקים אחרים התפתחה חברה טוטליטרית.
בן ריצ'רדס (ארנולד שוורצנגר) הוא שוטר אשר הופלל בטבח אזרחים אותו סירב לבצע, ובוצע בפועל על ידי השוטרים שהיו עמו. ריצ'רדס נשלח לכלא, אך מצליח לברוח ממנו בפעולה מתוכננת יחד עם אסירים נוספים. ריצ'רדס, עתה אסיר נמלט, מעורר את התעניינותו של ריצ'רד דוסון, מנחה התוכנית "הנרדף", בה ניתנת לעבריינים מורשעים ההזדמנות לברוח אל החופש, אך הם צריכים לחמוק מה"ציידים" (באנגלית: Stalkers) - מחסלים מאומנים וחסרי רחמים שרודפים אחריהם בשידור חי ומנסים לחסל אותם להנאת הצופים צמאי הדם. דוסון מחליט להפוך את ריצ'רדס למשתתף בתוכנית, ולשם כך מפעיל את קשריו עם רשויות המדינה, דואג ללכידת ריצ'רדס ולהבאתו אליו, וגורם לו להסכים להשתתף בתוכנית על ידי הבטחה כוזבת לחסוך את ההשתתפות מחבריו של ריצ'רדס.
ריצ'רדס מסכים והופך למשתתף בתוכנית יחד עם חבריו, והללו נלחמים על חייהם נגד ה"ציידים" מטעם התוכנית. הצלחתם להישאר בחיים ולהרוג את הציידים, מאפשרת להם לסייע למחתרת המנסה להפיל את השלטון.
ביקורות ותגובות
הסרט זכה לביקורות מעורבות. אתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes העניק לו ציון של 63% על סמך 32 מבקרים, עם ציון ממוצע של 5.5 מתוך 10.
בסוף השבוע הראשון לצאתו לאקרנים, הסרט הוקרן ב-1,692 בתי קולנוע שונים והכניס $8,117,465. בסך הכול הסרט נחשב להצלחה מסחרית בקופות, עם סך הכנסות בארצות הברית של $38,122,105.
לוסי פאנץ'
לוסי פאנץ' (באנגלית: Lucy Punch; נולדה ב-30 בדצמבר 1977) היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אנגלייה. בקולנוע השתתפה בסרטים "שוטרים לוהטים", "מורה רעה", "כשתפגשי זר גבוה ומסתורי" ו"אל תוך היער".
ביוגרפיה
פאנץ' נולדה בלונדון. היא למדה בבתי ספר פרטיים גודולפין, ואחר כך בבית הספר לאטימר. מ-1993 ועד 1997 הופיעה עם התיאטרון הלאומי לנוער. היא למדה קורס בקולג' האוניברסיטאי של לונדון אבל עזבה את הלימודים כדי להיות שחקנית. מאז 2006 מתגוררת פאנץ' בווסט הוליווד בלוס אנג'לס.
הופעת הבכורה של פאנץ' הייתה ב-1998 בפרק בסדרה "ההרפתקאות החדשות של רובין הוד". בטלוויזיה שיחקה בתפקיד בתה הנאיבית של אליסון סטדמן בסדרה הקומית קצרת הימים "שיאכלו עוגות" בכיכובן של פרנץ' וסונדרס. היא כיכבה בתפקיד שחקנית כדורגל בתוכנית הטלוויזיה לילדים "Renford Rejects", והופיעה בתפקיד מליסה טאונסנד בפרק בסדרה הבלשית "רציחות במידסומר".
בשנת 2000 הופיעה פאנץ' לראשונה על במת התיאטרון בתפקיד איליין בעיבוד של טרי ג'ונסון לווסט אנד של סרט הקולנוע "הבוגר". עוד בתיאטרון שיחקה בתיאטרון רויאל קורט ובתיאטרון בוש, שניהם בלונדון.
ב-2004 שיחקה פאנץ' בתפקיד פקידת הקבלה איליין דנהם בסדרת הטלוויזיה "דוק מרטין". היא הופיעה ב-11 פרקים ראשונים בתוכנית הטלוויזיה "הכיתה". ב-2006 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של מונקו על תפקידה בסרט.
ב-2010 כיכבה פאנץ' בסרטו של וודי אלן "כשתפגשי זר גבוה ומסתורי". באוגוסט 2010 הופיעה בדרמה קומית משטרתית "Vexed" בערוץ BBC Two לצדו של טובי סטיבנס. ב-2010 שיחקה פאנץ' בסרט "מורה רעה" לצדה של קמרון דיאז, וגילמה את דמות המורה איימי סקווירל.
בשנת 2014 שיחקה בדרמה הקומית "מצחיקה שכזאת" של הבמאי פיטר בוגדנוביץ', לצד ג'ניפר אניסטון, אוון וילסון וקתרין האן.
חיים אישיים
ביולי 2015 ילדה פאנץ' את בנה הבכור, רקס.
מאסאקי ואטאי
מאסאקי ואטאי (ביפנית: 渡井 理己; נולד ב-18 ביולי 1999 בפוג'ינומיה שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת בואבישטה מליגת העל הפורטוגלית.
קריירת מועדונים
ואטאי החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת טוקושימה וורטיס במסגרת ליגת העל היפנית וליגת המשנה היפנית.
ב-14 ביולי 2022 הושאל ואטאי למשך עונה אחת לבואבישטה מליגת העל הפורטוגלית. ב-21 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-0 לקאזה פיה א.ק. במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת. ב-30 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד ויזלה במסגרת המחזור ה-11 בליגה. הוא ערך 15 הופעות ליגה במועדון במהלך העונה, בהן הבקיע שער אחד. ב-8 ביולי 2023 הושאל לבואבישטה לעונה נוספת.
ז'אן הראשון, דוכס אלנסון
ז'אן הראשון, דוכס אלנסון, הידוע בשם החכם (1385 – 25 באוקטובר 1415), היה אציל צרפתי, שנהרג בקרב אז'נקור.
ביוגרפיה
ז'אן נולד בשאטו ד'אסאי ב-1385, והיה בנם של פייר השני, רוזן אלנסון ומארי דה שאמיילאר. בשנת 1404, הוא ירש את אביו כרוזן אלנסון ופרשה. הוא מונה לדוכס אלנסון ב-1414.
הוא פיקד על הדיוויזיה השנייה של הצבא הצרפתי בקרב אז'נקור. כשהאנגלים פרצו את קווי הדיוויזיה הראשונה, הוא הוביל מתקפת נגד. יש המייחסים לו את הריגת אדוארד, דוכס יורק, פציעת המפרי, דוכס גלוסטר, וחיתוך קישוט מכתר הנרי החמישי, מלך אנגליה. הוא הוכרע על ידי שומר הראש של המלך הנרי ונהרג לפני שהספיק להיכנע.
משפחתו
ב-1396 הוא נישא למארי מברטאן (1391 – 1446), בתו של ז'אן הרביעי, דוכס ברטאן. נולדו להם חמישה ילדים:
היו לו גם שני ילדים לא חוקיים:
שארל השלישי, רוזן אלנסון
שארל השלישי, רוזן אלנסון (1337 – 5 ביולי 1375) היה אציל צרפתי מבית ולואה הקפטינגי. הוא היה רוזן אלנסון ופרשה מ-1346 עד 1361, אז הפך לנזיר, והארכיבישוף של ליון מ-1365 ועד מותו.
קריירה חילונית
שארל השלישי, נסיך הדם של צרפת, נולד בשנת 1337. נצר לבית ולואה הקפטינגי, והיה הבכור מבין חמשת ילדיהם של שארל השני, רוזן אלנסון ומריה דה לה סרדה. אביו היה אחיו של המלך פיליפ השישי. הרוזנת מריה, במקור נסיכה ספרדית, גידלה את ילדיה באדיקות רבה. שארל השני נהרג ב-26 באוגוסט 1346 בקרב קרסי במהלך מלחמת מאה השנים של צרפת נגד האנגלים. שארל הצעיר, אז בן תשע בלבד, ירש את אביו שנפל כרוזן אלנסון ופרשה. בגלל שהיה קטין, מריה הייתה זו ששלטה כעוצרת ברוזנויות אלנסון ופרשה.
הנחלות של שארל נפלו מספר פעמים לידי האנגלים, אשר גרמו לנזקים חמורים. גם הלהקות החמושות של שארל השני, מלך נווארה, ששלט במחוז אברו השכן, בזזו את אדמותיו של הרוזן הצעיר. פרשה נפלשה לאחר קרב פואטייה ב-1356. בן דודו של שארל, ז'אן השני, מלך צרפת נלכד בקרב; על מנת להבטיח את שחרורו של המלך, אחיו הצעיר של שארל, פייר, נשלח לאנגליה כבן ערובה.
קריירה דתית
בשנת 1361 ויתר שארל על נחלותיו והפך לנזיר דומיניקני, ובחר ב-Couvent des Jacobins de la rue Saint-Jacques בפריז. פיליפ, הבכור מבין אחיו הצעירים של שארל, הפך לבישוף בובואה בשנת 1356, ולכן אמם קיבלה אישור מהמלך ז'אן השני לחלק את המחוזות בין האחים הנותרים, פייר ורובר. פייר קיבל את אלנסון, בעוד שפרשה הוקצתה לרובר.
ב-13 ביולי 1365, מונה שארל לארכיבישוף של ליון בהתעקשותו של בן משפחתו המלך שארל החמישי. מועצת הקתדרלה הייתה כל כך נחושה לשמור על זכותה לבחור את הארכיבישוף ללא תלות במלך או באפיפיור, עד שנדרשו להם שלושה סבבי הצבעה כדי להסכים על שארל. עד שנת 1366, שארל התנשא על חוג חוקרים, כולל ניקולס דה מסריו.
שארל היה בין הפרלטים הלוחמים יותר, כמו ארכיבישופים אחרים של ליון שמקורם במשפחות שולטות. הוא לא היסס להשתמש בהשפעתו בחצר המלוכה כדי לשמור על זכויותיו, גם אם הדבר היה כרוך בשימוש באלימות. למרות שכל שאר הארכיבישופים של ליון טבעו מטבע אנונימי בלעדי, לשארל הוטבעו מטבעות עם שמו (או ליתר דיוק ה-K הראשונית) עליהם. הוא עשה זאת בכך שזייף בחוצפה את הכסף עם שם המלך.
קורצ'ה
קורצ'ה (באלבנית: Korçë או Korça, באיטלקית: Corizza, בארומנית: Curceaua או Cоrceaо, בבולגרית: Корча או Горица, בטורקית: Görice, ביוונית: Κορυτσά, במקדונית: Горица) היא עיר בדרום-מזרח אלבניה, בירת מחוז קורצ'ה. בשנת 2001 התגוררו בה כ-59 אלף תושבים, והיא הייתה העיר השביעית בגודלה במדינה.
היסטוריה
באזור העיר התגלו ממצאים ארכאולוגיים משלהי תקופת האבן החדשה, המעידים על נוכחות אנושית קבועה במקום מסביבות האלף הרביעי לפנה"ס. באזור הכפר קמניצה (Kamenica), כ-10 ק"מ דרומית לקורצ'ה, התגלו אתרי קבורה מהמאה ה-13 לפנה"ס ועד המאה השישית לפנה"ס. בהמשך, היה האזור בתפר שבין איליריה לבין מוקדון.
עיר בשם קוביצה מוזכרת במסמכים מ-1280, אך העדויות הראשונות לקיומה של העיר הנוכחית הן משלהי המאה ה-15. ב-1440 נכבש האזור בידי האימפריה העות'מאנית. הסולטאן מהמט השני החליט לתגמל את אחד מנאמניו, איליאז הוג'ה, שהיה ממפקדי צבאו בעת כיבוש קונסטנטינופול (1453). הוא נתן לו את התואר ביי, והעניק לו את הסנג'ק של מנסטיר, שכלל גם את אזור קורצ'ה. הוג'ה הקים את העיר, שנקראה אז גריצה Görice. התפתחותה של העיר הואצה לאחר כיבושה של העיר הוולאכית הסמוכה מוסקופולה בידי עלי פאשה ב-1788. חרף התאסלמותם של מרבית האלבנים בתקופת השלטון העות'מאנית, נותר בקורצ'ה קהילה יוונית-אורתודוקסית גדולה.
ב-1724 הוקם בעיר בית הספר הראשון, והלימודים בו היו בשפה היוונית. ב-1887 נפתח בעיר בית הספר הראשון באלבניה כולה שהלימודים בו היו בשפה האלבנית, וב-1891 נפתח בית הספר הראשון באלבניה לבנות.
לפי חוזה סן סטפנו מ-1878, הייתה אמורה קורצ'ה לעבור מהעות'מאנים לידי הבולגרים, אך החוזה בוטל עוד באותה שנה בקונגרס ברלין. ב-28 בנובמבר 1912 הכריזה אלבניה על עצמאותה, אך קורצ'ה נכבשה בידי יוון כבר ב-6 בדצמבר, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה. יוון שאפה לחזק את שליטתה באזורים שבהם הייתה אוכלוסייה יוונית-אורתודוקסית וראתה באזור חלק מהאימפריה היוונית ההיסטורית. ב-1914] כוננו היוונים בדרומה של אלבניה את הרפובליקה האוטונומית של צפון אפירוס, וקורצ'ה הייתה לחלק ממנה. ב-1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, השתלט כוח צרפתי-איטלקי על הרפובליקה האוטונומית. האזור חולק ביניהן, וקורצ'ה הייתה נתונה לשליטה צרפתית עד קביעת גבולותיה הסופיים של אלבניה ב-1920.
ב-1971 נפתחה בעיר אוניברסיטת פאן נולי. בתחילה כללה האוניברסיטה פקולטה לחקלאות בלבד, ובהמשך נפתחו גם פקולטות להוראה ולמנהל עסקים (1992), סיעוד (1994) ושלוחה בפוגרדץ ללימודי תיירות (2009).
כלכלה
במהלך המאה ה-20 התבססה קורצ'ה כמרכז תעשייתי, בעיקר לתעשיית הטקסטיל. באזורים החקלאיים שמסביב לעיר שדות חיטה וקני סוכר, ובקורצ'ה עצמה פועלות תעשיות נלוות - קמח, סוכר, וכן מותג בירה, בירה קורצ'ה. תעשייה נוספת מבוססת על כריית ליגניט.
תרבות
בקורצ'ה פועלים מספר מוזיאונים: המוזיאון הלאומי לאמנות ימי הביניים, המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה, המוזיאון הלאומי לחינוך (השוכן בבית בו פעל בית הספר הראשון באלבניה) ומוזיאון בראטקו לאמנות המזרח.
מועדון הכדורגל סקנדרבאו קורצ'ה משחק בליגת העל האלבנית. הוא זכה באליפות אחת, ב-1933.
לקורצ'ה עיר תאומה אחת, סלוניקי.
שאובינה
שַאוּבִּיהנֶה אַם לֶהמינר פּלַאץ (בגרמנית: Schaubühne am Lehniner Platz) הוא תיאטרון ידוע בשכונת וילמרסדורף בברלין, השוכן כמעט במרכזה של שדרת קורפירסטנדאם.
שאובינה הוא גלגולו של מה שהיה "קולנוע אוניברסום" (Kino Universum), שאותו עיצב אריך מנדלסון בשנת 1926; היה זה ככל הנראה בית הקולנוע המודרני הראשון שנבנה בעולם, בניגוד לסגנונות המורי, המצרי ובארוק שמשלו בכיפה. מנדלסון כתב טקסט קצר על הקולנוע שלו, והכריז: "לא צריך ארמונות בארוק בשביל באסטר קיטון". הקולנוע השפיע מאוד על סגנון העיצוב סטרים ליין של בתי הקולנוע בשנות השלושים. היה זה מרכזו של תכנון נרחב יותר שמנדלסון עשה עבור קומפלקס המבנים WOGA.
הבניין החל לשמש כתיאטרון החל משלהי שנות השבעים, ועבר שיפוץ פנימי יסודי. מאז 2005, תומאס אוסטרמייר (Ostermeier) ויֶנס הילייה (Jens Hillje) תכננו אותו בסגנון מודרני למדי - במקום שהמסורת עדיין שלטה - בתיאטרונו לשעבר של פיטר שטיין.
המשרד לתרבות והכוונה אסלאמית
המשרד לתרבות והכוונה אסלאמית (בפרסית: وزارت فرهنگ و ارشاد اسلامی) הוא המשרד לענייני תרבות ברפובליקה האסלאמית של איראן. המשרד ממונה על הגבלת הגישה למדיה אשר אינה מאושרת על ידי המשטר בטהראן.
השר הממונה כיום על המשרד הוא מוחמד מהדי אסמאעילי.
מטרות המשרד
פעילות המשרד מעוגנת בחוק האיראני. מטרותיו הן:
הפיגוע ביהוד (1953)
הפיגוע ביהוד היה פיגוע טרור שביצעו חברי חוליית פדאיון פלסטינית ב-12 באוקטובר 1953, בבית במועצה המקומית יהוד. שלושה מבני משפחת קאניאס, האם סוזאן (בת 39) ושני ילדיה שושנה (בת 3) ובני (בן שנה), נרצחו בפיגוע ובנה הבכור נפצע באורח קל. בעקבות הפיגוע בוצעה פעולת קיביה.
הפיגוע
בשעות הערב של יום שני, 12 באוקטובר 1953, חדרה חוליית פדאיון פלסטינית מהגדה המערבית והגיעה ליהוד. באותו זמן ישנו בבית משפחת קאניאס שבקצה רחוב 16 שבעיר, אם המשפחה, שבעת ילדיה וסבתם. אב המשפחה לא שהה באותו זמן בבית, משום שעבד במפעל בנגב וחזר לביתו רק פעם בשבוע. כל הנוכחים בבית לנו באותו החדר. בשעה 1:30 בלילה קרבו המחבלים לבית, והשליכו רימון יד לחדר השינה דרך החלון.
אם המשפחה, סוזאן קאניאס, ושניים מילדיה, בנימין בן השנה וחצי ושושנה בת הארבע, ישנו במרכז החדר. שני הילדים נהרגו מיד, וסוזאן, שנפצעה באורח אנוש וידה נקטעה, מתה מפצעיה בבית החולים. הסבתא וחמשת הילדים האחרים ישנו על מיטה וספה בצד החדר ולא נפגעו, משום שרסיסי הרימון התפזרו לטווח קצר. רק הבן הבכור, שישן סמוך לחלון, נפצע באורח קל.
סמוך לשעה 2 בלילה, נפתחה אש על רכב שנסע בכביש בין לוד לחיפה. הנהג הגביר את מהירותו והצליח להימלט. מאוחר יותר נמצאו על המכונית חמישה קליעים, והנהג דיווח על האירוע למשטרת פתח תקווה. סבורים כי האלמונים שפתחו באש על המכונית הם חברי החוליה שביצעה את הפיגוע ביהוד כמחצית השעה קודם לכן.
עקבות המחבלים הובילו לסביבות הכפר רנתיס, כחמישה קילומטרים צפונית לכפר קיביה. לפי ההיסטוריון בני מוריס, "התקיפה חזרה על דפוס שנשתגר" מאז חודש מאי אותה השנה.
בעקבות הפיגוע
מפקד הלגיון הירדני, ג'ון באגוט גלאב, חשש מפני פעולת תגמול ישראלית ולכן הציע שגששים ישראלים יעקבו על כלבי גישוש אחר מבצעי הפיגוע בתוך שטח ירדן. הייתה זו הפעם הראשונה שירדן הציעה הצעה שכזאת. אלא שהגשש וכלבו אבדו את העקבות והריח במרחק לא רב מהגבול, סמוך למשטרת רנתיס. בעקבות זאת, הבטיח גלאב שירדן "תעשה כל שביכולתה להעמיד לדין את האשמים, אם הם מצויים בשטח ירדן". ב-14 באוקטובר גינתה ועדת שביתת הנשק ישראל־ירדן את הרצח המשולש, ובאופן יוצא דופן, הצביע הפעם נציג ירדן בוועדה בעד החלטת הגינוי.
אולם כבר בבוקר 13 באוקטובר החליטו ראש הממשלה דוד בן-גוריון (שהיה בתקופה זו בחופשה), הרמטכ"ל מרדכי מקלף, ראש אג"ם משה דיין וממלא מקום שר הביטחון פנחס לבון, לבצע פעולת תגמול קשה בתגובה לפיגוע. הכפר קיביה נבחר כיעד לפעולה. פעולת קיביה לא הובאה לאישור הממשלה, ושר החוץ וממלא מקום ראש הממשלה, משה שרת, לא הוכנס בסוד המבצע.
במהלך פעולת קיביה פוצצו כ-45 בתים ונהרגו כ-60 אזרחים מתושבי הכפר, רובם נשים וילדים. לצה"ל לא היו נפגעים.
יחסי דרום אפריקה–הולנד
יחסי דרום אפריקה–הולנד הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין רפובליקת דרום אפריקה להולנד. שתי המדינות חולקות קשרים היסטוריים ומנהלות מערכת יחסים ארוכת שנים, בין השאר בגלל מושבת הכף ההולנדית, הדמיון הלשוני בין הולנדית לאפריקאנס והתמיכה הנחרצת של הולנד במאבק נגד האפרטהייד.
קולוניזציה הולנדית
בשנת 1652, החליטה חברת הודו המזרחית ההולנדית להקים מושבה בשם כף התקווה הטובה (בקייפטאון של היום) שתשמש כבסיס למסחר הולנדי עם אסיה, במיוחד עם המושבה אינדונזיה. כמה שנים לאחר הגעתם של ההולנדים בכף, החלו מלחמות הולנד–חויכו בשנת 1659 ונמשכו עד 1677. לאחר המלחמות החלו ההולנדים להתרחב פנימה. זמן קצר לאחר מכן, החקלאים ההולנדים (המכונים בורים – Bores) החלו להגיע לאזור כף והפכו לאבות אבותם של האפריקנרים.
בשנת 1795 הפכה מושבת הכף ההולנדית למושבה בריטית לאחר שבריטניה פלשה למושבה. לאחר שצרפת סיפחה את הולנד, לקחו הבריטים את מושבת קייפ. בשנת 1802, החזירו הבריטים את מושבת הכף להולנדים לאחר חתימת חוזה אמיין. אולם בשנת 1806, במהלך המלחמות הנפוליאניות, כבשה בריטניה את המושבה מחדש והיא נותרה מושבה בריטית. בשנת 1814 ממשלת הולנד מסרה רשמית את הריבונות על הכף לבריטים, בתנאי האמנה האנגלו–הולנדית.
יחסים במהלך האפרטהייד
בשנת 1931 בעקבות קבלת חוק וסטמינסטר בפרלמנט הבריטי, הפכה דרום אפריקה לאומה עצמאית. בשנת 1938 הולנד ודרום אפריקה כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים. במהלך מלחמת העולם השנייה (1939-1945) לחמו שתי המדינות כחלק מבעלות הברית.
בשנת 1948 הקימה ממשלת דרום אפריקה, באותה עת חלק קטן מהאוכלוסייה, מערכת של הפרדה גזעית קפדנית אותה כינתה אפרטהייד (נפרדות), מערכת שהתחילה להתגבש לראשונה בדרום אפריקה תחת האימפריה ההולנדית בסוף המאה ה-18. בתחילה, ממשלת הולנד הייתה נייטרלית כלפי ממשלת האפרטהייד בדרום אפריקה. דרום אפריקה הייתה אחת מקומץ המדינות באו"ם שתמכו בעמדה ההולנדית לגבי דה-קולוניזציה של אינדונזיה ושל גינאה החדשה ההולנדית, שלבעיות אופי "מקומי" ולאו"ם אין זכות להתערב בהן. בשנת 1949, במהלך ביקורו של ראש ממשלת דרום אפריקה דניאל פרנסואה מאלאן בהולנד, מלכת הולנד יוליאנה וילהלמינה אמרה כי "לעולם לא תדרוך רגלה במדינתו, כל עוד האפרטהייד ישלוט". למרות זאת בשנת 1959 נמנע הנציג ההולנדי באו"ם מלהצביע על החלטה נגד האפרטהייד, בטענה כי האפרטהייד היא "נושא פנימי" של דרום אפריקה.
בשנת 1960 בעקבות טבח שארפוויל (בו שוטרי דרום אפריקה ירו והרגו 69 בני אדם) היחסים בין הולנד לדרום אפריקה הפכו למתוחים. בשנת 1961, הולנד הייתה המדינה המערבית היחידה שהצביעה בעד החלטה נגד האפרטהייד באו"ם. עד מהרה תנועות הולנדיות נגד האפרטהייד החלו לערוך הפגנות ולקבל חתימות למחאה גד ממשלת דרום אפריקה בהולנד. אירועים נוספים בדרום אפריקה הביאו את ממשלת הולנד לנקוט בצעדים דרסטיים יותר כמו למשל לבקש שכל החברות ההולנדיות יפסיקו לסחור עם דרום אפריקה (עם זאת, של המשיכה לפעול בדרום אפריקה). בשנת 1983 הטילה ממשלת הולנד דרישות ויזה לאזרחי דרום אפריקה המבקרים בהולנד.
ביוני 1990 ביקר נלסון מנדלה בהולנד. ובאוקטובר 1990 ביקר נשיא דרום אפריקה בהולנד. חקיקת האפרטהייד בוטלה באמצע 1991 וב-27 באפריל 1994 קיימה דרום אפריקה את הבחירות הדמוקרטיות לחלוטין הראשונות ומנדלה נבחר לנשיא.
יחסים עכשוויים
בספטמבר 1996 ביקרה מלכת הולנד ביאטריקס ביקור רשמי בדרום אפריקה ונפגשה עם הנשיא מנדלה. בשנת 1999 ערך הנשיא מנדלה ביקור רשמי בהולנד. שתי המדינות מקיימות יחסים לבביים ועובדות יחד בארגונים בינלאומיים וחתמו על הסכמים דו-צדדיים רבים בשיתוף פעולה פוליטי, כלכלי, תרבותי וחברתי. ישנן טיסות ישירות בין שתי המדינות דרך KLM.
מאובנים לאומיים בארצות הברית
לרוב מדינות ארצות הברית יש מאובנים המסמלים את המדינה. רק לשבע מתוכן אין מאובן לאומי - ארקנסו, הוואי, אינדיאנה, איווה, מינסוטה, ניו המפשייר ורוד איילנד . עם זאת כמה ממדינות אלה מציינות דינוזאור לאומי (לארקנסו) או אבן לאומית כתחליף לכך. בחלק מהמדינות המאובן יכול להיות של דינוזאור לאומי בנוסף על היותו מאובן לאומי, כמו הסטגוזאורוס של קולורדו.
המאובנים הלאומיים התווספו לכל מדינה, רובם החל משנת 1980 ומעטים קצת לפני כן, כאשר רבים מאובנים אלה התאבנו באותה מדינה ובה התגלו וזכו לפרסום. מאובנים בעלי ממצא יחיד או תצורות בהם נמצאו מאובנים של מינים שונים לא זוכים לרוב להיות מאובנים לאומיים, אלא בעיקר מין אחד בעל כמה ממצאים במדינה.
הצהרתו של רנדולף קרטר
הַצְהָרָתוֹ שֶׁל רַנְדּוֹלְף קַרְטֶר (באנגלית: The Statement Of Randolph Carter) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.פ. לאבקרפט אשר נכתב ב-1919 ופורסם לראשונה במגזין "המשוטט" ב-1920. עלילתו מסופרת כעדות מפיו של רנדולף קרטר, מלומד אשר איבד את דעתו לאחר חוויה טראומתית בה היה מעורב, במהלכה הוא וחברו הטוב הארלי וארן ערכו את מחקריהם האפלים אודות תורת הנסתר, המוות, והעל-טבעי בבית הקברות, בטרם זוועה בלתי ניתנת לתיאור פרצה מתוך האדמה והמיטה עליהם את גורלם המר.
עלילה
הסיפור נפתח כעדות מפיו של רנדולף קרטר, אשר נעצר בידי המשטרה לאחר שנמצא משוטט לבדו באדמת ביצה בשעת בוקר מוקדמת כשהוא אחוז טירוף ואינו מגיב לסביבתו. חוקריו מתשאלים אותו לפשר גורלו של חברו הטוב, הארלי וארן, שבחברתו נראה צועד לכיוון בית הקברות המקומי בליל אמש כשבידיהם עששיות חשמליות ואתי חפירה, אולם קרטר טוען להגנתו שזוועות שטבען אינו ידוע הפילו ענן שחור על מחשבתו, ומציע לשחזר את האירועים היחידים שהוא עדיין זוכר.
לדבריו, וארן והוא הכירו איש את רעהו זמן-מה לפני כן, וחברותם סבבה את עניינם המשותף בתורת הנסתר והעל-טבעי. וארן נטה לשקוע לעיתים תכופות בלימודיו המשונים, והחזיק בבעלותו אוסף נרחב של ספרים נדירים אודות נושאים אסורים שנשכחו זה מכבר, בהם נטה קרטר לקרוא ולעיין, לפחות באלו שנכתבו בשפות בהן שלט. רבים מהם נכתבו בערבית, אולם כרך מסוים אותו נשא וארן בכיסיו באותו הלילה בו הגיעו שניהם לבית הקברות נכתב בתווים זרים בהם לא נתקל קרטר מעולם, וכאשר שאל לפשרו סירב חברו להרחיב אודותיו, למעט שנשלח אליו מהודו כחודש לפני כן.
קרטר טוען כי לא ידע דבר אודות מטרה ברורה או תכלית כלשהי שלשמן הגיעו לבית הקברות העתיק תחת מעטה החשכה, למעט שהדבר היה קשור לספר האסור אותו הביא וארן עמו, ולתיאוריה שהגה כי גופות מסוימות אינן נרקבות לעולם, אלא נותרות שלמות בארונות המתים שלהן במשך אלפי שנים.
בנקודה זו פונה וארן אל קרטר ומשוחח עמו ארוכות, מפציר בו שלא לבוא בעקבותיו אל תוך בטן האדמה,. הוא מבטיח, עם זאת, לעדכן אותו בכל המתרחש, בעזרת חוט טלפון ארוך אותו הביא עמו.
השניים פורסים את החוט ולוחצים ידיים בפעם האחרונה, בטרם מתיישב קרטר לצדה של אחת המצבות וצופה בחברו יורד אל תוך הבור החשוך. אור העששית שלו דועך כמעט מיד, ככל הנראה בשל פנייה חדה בגרם המדרגות הצר. בדממה הארוכה שנותרה לאחר עזיבתו נתקף קרטר בחרדות ומתחיל לדמיין כי הצללים האורבים בחשכה נעים במעין טקס משונה מסביבו, כאשר לפתע נשמע קול מתוך הטלפון,. קרטר הנדהם אינו מצליח להגיב אולם קולו של וארן ממשיך להישמע מבעד לשפופרת,. הלה מרים לבסוף את הטלפון ושואל בהתרגשות לפשר הדבר, אולם לחישותיו של חברו הופכות במהרה לצרחות אימים,. לבסוף נהפכות הפצרותיו הצעקניות לכדי בכי שמסתיים במילים,.
קרטר המשותק מרים את השפופרת פעם נוספת על מנת לשאול בפחד תהומי לשלומו של וארן, אולם אינו מקבל כל מענה. רק לאחר כמה שניות נשמע רעש התקתוק של השפופרת מצדו השני של הטלפון, כאשר לפתע פורץ מתוכו קול חלקלק, מרוחק ולא אנושי, אשר מפלח את אוויר הלילה בזמן שקרטר צופה בבעתה בצללים המתגבשים לנגד עיניו לדמויות מחרידות הרוקדות תחת אור הירח,.
עדות
בדומה לרבים מסיפוריו, וכיאה למנהגו, כתב לאבקרפט את העלילה בתור עדות בגוף ראשון מפיו של רנדולף קרטר, הדמות הראשית, המתארת את חווייותיה בפני חוקריה, לאחר שנעצרה בידי המשטרה בשעת בוקר מוקדמת כאשר שוטטה אחוזת טירוף באדמת ביצות נידחת. בניגוד ליצירות אחרות, עם זאת, בהן מגולל המספר את דבריו בפני קהל יעד לא מוגדר, או במילים אחרות, בפני כלל קוראי הסיפור באשר הם, נפתח הסיפור הנוכחי באמירה המופנית בפרט כלפי חוקרי המשטרה,, ומכאן נגזר גם שמו של הסיפור, קרי הצהרה רשמית או כזו הנעשית בפני גורמים רשמיים.
נקודה נוספת להשוואה היא זו שעדויות רבות הפותחות את סיפוריו של לאבקרפט מתארות חוויות טראומתיות אשר הובילו לטירוף ולאיבוד הדעת. על אף שקרטר אכן חווה ניסיון קשה מהסוג הזה לקראת סוף העלילה, תיאור מצבו מתמקד בעיקר בחוסר יכולתו לשחזר את האירועים המדויקים שחווה, ובפערים גדולים בזיכרונו שנגרמו, לטענתו, בשל דבר אפל שבשמו הוא אינו מסוגל לנקוב.
דמויות
שתי הדמויות המרכזיות בסיפור, זו של רנדולף קרטר וזו של הארלי וארן, חוזרות להופיע מספר פעמים נוספות לאורך יצירותיו של לאבקרפט, על אף שזו הפעם הראשונה בה הן מוזכרות. דמותו של קרטר מביעה כמה מתכונות האופי של לאבקרפט עצמו ואף מזוהה, כאמור, בתור האלטר אגו שלו, והיא מופיעה שוב בסיפורים זה שאין לנקוב בשמו, משימת החלום של קאדאת' האבודה , מפתח הכסף , המקרה של צ'ארלס דקסטר וארד ודרך שערי מפתח הכסף. דמותו של וארן, מנגד, מזוהה עם חברו הקרוב של לאבקרפט,, ומופיעה רק בשניים מאותם סיפורים שהוזכרו לעיל, קרי מפתח הכסף ודרך שערי מפתח הכסף. מבחינה כרונולוגית מתרחשת עלילת הסיפור לאחר זו של משימת החלום אך קודם לזו של זה שאין לנקוב בשמו, למרות שהיא נכתבה ב-1919 ופורסמה כשנה לאחר מכן, מספר שנים לפני כל שאר היצירות, אשר ראו אור רק במחציתן של שנות ה-20 של המאה ה-20.
ספרים
רנדולף קרטר מתאר את חברו, הארלי וארן, בתור מלומד בעל ספרייה גדולה המלאה בספרים נדירים העוסקים בנושאים אסורים, שאת חלקם קרא. כמו כן הוא מזכיר ספר מסוים אותו מביא עמו וארן למסעם לבית הקברות, שאודות טבעו הוא מסרב להרחיב, למעט כך שהלה קיבל אותו כחודש קודם לכן, ושהגיע מהודו. מספר השערות הציעו כי הספר המדובר הוא לא אחר מאשר הנקרונומיקון, גרימואר בדיוני פרי המצאתו של לאבקרפט אשר שמו הוזכר מפורשות לראשונה בסיפורו העיר חסרת השם מ-1921, אולם תיאורו את שפת הכתוב בו בתור שולל, ככל הנראה, את אפשרות זו, מאחר שהנקרונומיקון נכתב במקור בערבית ותורגם בהמשך רק לאנגלית, לטינית ויוונית.
קבורה
משיכתו העזה של לאבקרפט לנושא המוות באה לידי ביטוי ברבים מסיפוריו, ופעמים רבות באמצעות תיאורים מצמררים אודות בתי קברות. הסיפור הנוכחי, שבשיא עלילתו תולשות שתי הדמויות המרכזיות שבו לוח אבן כבד מעל פיו של בור שבתחתיתו נמצא אולם קבורה תת-קרקעי, מזכיר באופיו שלושה סיפורים נוספים: הרברט וסט – מחיה המתים, בו אחת הדמויות הראשיות היא של ממציא מטורף שמפעל חייו טמון בהשבת המתים חזרה לחיים, כלב השמירה, המתאר את מסעותיהם של שני שודדי קברים המחפשים אחר אוצרות מעוותים עבור מוזיאון מיוחד שבנו כדי לפאר את המוות, והקבר, העוסק באדם צעיר המפתח אובססיה ארוכת שנים כלפי מאוזוליאום עתיק.
ביקורת
הסופר כינה את הסיפור בתור  על אף שלצורך כתיבתו השתמש לאבקרפט ברטוריקה מוגזמת. מבקר הספרות כינה את הסיפור בתור מעשיית אימה אשר הושפעה רבות מאדגר אלן פו.
מהדורות
הסיפור פורסם לראשונה במגזין "המשוטט" במאי 1920. לאחר מכן הודפס בשנית ופורסם בעשרות מהדורות שונות, וכמו כן תורגם לחמש שפות: צרפתית, הולנדית, פורטוגזית, גרמנית, ואיטלקית.
הבז ואיש השלג
הבז ואיש השלג (באנגלית: The Falcon and the Snowman) הוא סרט ריגול שראה אור בשנת 1985 ומבוסס על סיפורם האמיתי של כריסטופר בויס ואנדרו דולטון לי, שני צעירים אמריקאים שמכרו סודות ממערכת תקשורת לווינית של ה-CIA לשגרירות ברית המועצות במקסיקו סיטי. הסרט בוים על ידי ג'ון שלזינגר ומככבים בו טימותי האטון ושון פן הצעירים. את הפסקול כתבו מוזיקאי הג'אז פט מתיני ולייל מייס, השיר המלווה את כותרות הסיום הוא "This Is Not America" בביצוע דייוויד בואי. את התסריט עיבד סטיבן זליאן (Steven Zaillian) לפי ספרו של רוברט לינדזי "The Falcon and the Snowman: A True Story of Friendship and Espionage".
עלילה
עלילת הסרט מגוללת במקביל את סיפוריהם של חברי הילדות כריסטופר בויס (בגילומו של טימותי האטון) ושל אנדרו דולטון לי (בגילומו של שון פן) במהלך מספר חודשים בשנים 1974–1975. בויס, סטודנט מצטיין, נשר מלימודיו ומתפקידו כשרת בכנסייה וחוזר לבית הוריו העשירים בקליפורניה ולחבר ילדותו לי. לי, בן טובים אף הוא, הוא סוחר סמים המבריח קוקאין מעבר לגבול מקסיקו.
במגמה להעלות את בנו על דרך הישר ולהרחיק אותו מהשפעתו הרעה של לי, מסדר אביו של בויס, סוכן FBI לשעבר, לבנו עבודה בחברה מסחרית בשם RTX הפועלת בתחום הלוויינים, כפקח במרכז לקליטת תשדורות של לוויין ריגול של ה-CIA, אשר חג במסלול מעל ברית המועצות וסין ומספק מידע לתחנות קרקע באוסטרליה ובבריטניה. במהלך עבודתו נתקל בויס באקראי במידע לפיו ה-CIA מעורב בפוליטיקה של אוסטרליה, כולל בפרשת הדחתו של ראש ממשלת אוסטרליה גוף ויטלם. מאוכזב מהתערבות מדינתו בעניינים של מדינה דמוקרטית בעלת ברית, מחליט בויס לפגוע ב-CIA על ידי העברת מידע סודי לברית המועצות.
בויס נפגש עם לי ויחדיו הם מתכננים להעביר מידע לשגרירות ברית המועצות במקסיקו סיטי עבור כסף. לי משמש כבלדר ומסתיר את זהותו של בויס, תוך שהוא נותן למפעיליו הסובייטים להאמין שמדובר באפרו-אמריקאי. בתחילה קיים אמון בין הסובייטים ללי, אך עד מהרה הם מגלים עצבנות, קובלים על כך שהמידע חסר ערך ודורשים מידע איכותי יותר ובכללו מידע טכני ומידע על אנשי מפתח ב-CIA. במקביל, לי מתחיל לסחור לא רק בקוקאין אלא גם בהרואין ואף מתמכר לסם. בויס, שחש שלי מסכן את המשך הפעולה, מבקש ליצור קשר ישיר עם הסובייטים ואף מגיע לפגישה עמם במקסיקו. במהלך הסרט יוצר בויס קשר רומנטי עם צעירה בשם לנה (המגולמת על ידי לורי סינגר), אך אינו מצליח להתמיד במערכת היחסים עקב עצבנותו ההולכת וגוברת בשל עיסוקו בריגול.
כינויו של בויס, "הבז", נובע מתחביבו, ציד באמצעות בז, הוא חותם על הודעותיו לסובייטים בכינוי "פלקון" (בז). כינויו של לי, "איש השלג", נובע מעיסוקו בקוקאין, אבקה לבנה כשלג.
בסיום הסרט, לאחר שבויס החליט לנטוש את ההרפתקה, להתפטר מעבודתו ולחזור ללימודים, מגיע לי ללא תיאום עם בויס לשגרירות הסובייטית במקסיקו סיטי, בתקווה להשיג סכום כסף לרכישת סמים שנזקק להם. בהתקרבו לשגרירות נעצר לי על ידי המשטרה המקומית שחשדה בו כי הוא זומם פעולת טרור. כשנעצר נתגלו ברשותו צילומי מסמכים סודיים. המקסיקנים הזעיקו את סוכני ה-FBI ולי התוודה בפניהם ואף הסגיר את חברו בויס, שנעצר מיד בלוס אנג'לס. בחקירתו מסר בויס הודאה מלאה על מעשיו.
באחת האמירות הנוקבות בסרט אומר בויס לגבי הסובייטים: "הם מושחתים בדיוק כמונו, מה חשבתי לעצמי". הסרט מסתיים עם השלכתם לכלא של בויס ולי.
מוזיקה
המוזיקה המקורית, פרי עטם של מוזיקאי הג'אז-פיוז'ן פט מתיני ולייל מייס, מבוצעת על ידי Pat Metheny Group (מתיני בגיטרה, מייס בקלידים, סטיב רודבי בגיטרה בס ופול ורטיקו בתופים) ותזמורת מיתרים. הקטע הידוע ביותר מתוך הפסקול הוא השיר החותם את הסרט, "This Is Not America" בביצוע דייוויד בואי ו-Pat Metheny Group. השיר הגיע למקום ה-14 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-32 בבילבורד הוט 100.
השרפה בהרי ירושלים (2021)
השרפה בהרי ירושלים הייתה שרפת יער נרחבת שהתרחשה בהרי ירושלים בין 15 באוגוסט לבין 19 באוגוסט 2021. השרפה פרצה במספר מוקדים באזור המושב בית מאיר שבמועצה אזורית מטה יהודה ובהמשך התפשטה לצובה, עין נקובא, עין ראפה וגבעת יערים. שרפה זו נחשבת לנרחבת ביותר בהרי ירושלים ביחס לשרפות שתועדו בשנים קודמות. על פי מסקנות חקירת רשות הכבאות מדובר בהצתה מכוונת.
נשרפו עד 11,000 דונם מיערות האזור.
רקע
שריפות יער הן תופעה נפוצה בהרי ירושלים. בשנים 1987–2009 התרחשו בהרי ירושלים כ-4,000 אירועי שרפה, אם כי מרבית השרפות היו בשטח קטן מ-100 דונם. לפי הערכה, שרפה גדולה (נזק ל-6,000 דונם לפחות) מתרחשת אחת ל-12 שנים בממוצע, ושרפה של 1,500 דונם מתרחשת אחת לארבע שנים בממוצע.
צמחייה שהצטברה ביערות הרי ירושלים בשנים שקדמו לשרפה התייבשה בגלי חום של אביב וקיץ 2021 והפכה לדליקה ביותר. בשבוע שקדם לפרוץ השרפה פרצו שרפות גדולות בכל רחבי אגן הים התיכון.
16 באוגוסט
בבוקר 16 באוגוסט הורשו התושבים לחזור לבתיהם, אך בצהרים התפשטה שוב השרפה למוקדים חדשים: בנחל צובה, בהר איתן, באזור המושבים שורש ושואבה ובסמוך לבית חולים איתנים. תושבי שואבה פונו. לדברי נציב כבאות והצלה דדי שמחי האש בערה ביום זה בכמאה מוקדים שונים.
עקב השרפה נחסמו היציאות במחלף שורש שבכביש 1, בנוסף לכביש 395 שנחסם בין צומת אשתאול לצומת כסלון ולכביש 3955.
נציב כבאות והצלה, רב-טפסר דדי שמחי, הורה על גיוס כללי במערך הכיבוי בכל רחבי הארץ, והמשטרה החלה להיערך לפינוי אפשרי של בית החולים הדסה עין כרם בירושלים. בלילה פונה חניון בית החולים.
ישראל פנתה למספר מדינות, בהן יוון, קפריסין, איטליה וצרפת בבקשה לסיוע בכיבוי השרפה.
17 באוגוסט
ביום שלישי הושגה שליטה מלאה על מוקדי האש העיקריים וכבר לא היה יותר צורך בסיוע בין־לאומי.
ארבעה צוותי כיבוי מהרשות הפלסטינית נשלחו על מנת לסייע בכיבוי השרפה. מטוס "שמשון" (C-130J סופר-הרקולס) של חיל האוויר הישראלי הופעל באופן ניסיוני לראשונה במשימת כיבוי אווירי והטיל 16 טונות של חומרים מעכבי בעירה. כמות ששקולה לכמות שמכילים שישה מטוסי כיבוי שישראל מתפעלת.
18–19 באוגוסט
במשך מספר ימים שלאחר השריפה עדיין התלקחו מוקדי אש קטנים, ב-19 באוגוסט, סמוך לשעה 14:00, אף הוזנקו מטוסי כיבוי עקב התלקחות על יד גבעת יערים.
וכן באותו ערב לאחר שהושגה שליטה על ההתלקחות, התחדשה האש שוב הפעם באזור הר איתן. ביום זה הופעלו באזור 12 צוותי כיבוי וארבעה מטוסי כיבוי.
צוותי קק"ל המשיכו לכבות שרפות נקודתיות.
בעקבות השריפה
ב-30 באוגוסט 2021, הממשלה אישרה הקצאה של למעלה מ-60 מיליון ש"ח לשיקום נזקי השריפה באזור ירושלים . באוקטובר 2021 בדיון בוועדת ביטחון הפנים בכנסת העריך רב-טפסר דדי שמחי, נציב כבאות והצלה את עלות מבצע הכיבוי של השריפה הגדולה בהרי ירושלים ב-34 מיליון. והתלונן כי האוצר החליט לשפות את הכבאות וההצלה רק על 16 מיליון. עוד טען רב-טפסר שמחי, שיש לממן את מניעת שריפות שעולה הרבה פחות מכיבוי שריפות. לדבריו העלות הראשונית במניעה היא 400 מיליון, ובנוסף נדרשים לתחזוקה 70 מיליון לשנה.
לורן מקפדיין
לורן מקפדיין (באנגלית: Lorne MacFadyen; נולד ב-27 במאי 1990) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה סקוטי.
ביוגרפיה
מקפדיין נולד ב-27 במאי 1990 באי סקאי, האי הגדול והצפוני ביותר מבין האיים ההברידיים הפנימיים הצפוניים בסקוטלנד. לאחר שסיים את לימודיו בקונסבטוריון המלכותי בסקוטלנד בשנת 2015, עבר ללונדון ולגלאזגו לסירוגין כדי להתמקד בקריירת המשחק.
תיאטרון
מקפדיין החל את הקריירה בתיאטרון. בין היתר שיחק במחזה "The Country Wife". ובמחזה "תרגיל בחמש אצבעות" של המחזאי פיטר שאפר. בשנת 2019 שיחק במחזה "פיטר גינט" עיבוד מודרני למחזה "פר גינט" מאת הנריק איבסן.
קולנוע וטלוויזיה
בשנת 2011 שיחק בסרט הקצר "A Cuillin Risin" שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד בסרט הקולנוע "חלקם של מלאכים", של הבמאי קן לואץ'. באותה שנה שיחק בסרט הקצר "One Night in Sutherland Hill" ובתפקיד קטן בסרט הקולנוע "Electric Man". בשנת 2013 שיחק בסרט הקולנוע "RSJ" ובסרט הקצר "Foxy and Marina".
בשנת 2014 הופיע בסדרת הטלוויזיה "Shetland" ובסרט הקצר "Letter From An Old Boy". בשנת 2016 הופיע בתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "West Skerra Light".
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הבריטית, "המישור". בשנת 2017 גילם את בובי במיני סדרת הטלוויזיה הבריטית "טינה ובובי". באותה שנה שיחק בסדרת הטלוויזיה "Grantchester".
בשנת 2018 שיחק בסרט הקולנוע "נוכחות זרה" ובסרט הקולנוע "מלחמתו של רוברט דה ברוס".
בשנת 2020 שיחק בפרק במיני סדרה "המשחרר: מבצע אוולאנש".
בשנת 2021 שיחק לצד "אדם ג'יימס" בסדרת הטלוויזיה "חקירה במצולות", בתפקיד לוטננט מתיו דאוארד, מומחה למיפוי סונאר. באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "מבצע קציצה" ולוהק לתפקיד במיני-סדרת הטלוויזיה פיסטול.
בית הקברות של מדינת טקסס
בית הקברות של מדינת טקסס (באנגלית: Texas State Cemetery) הוא בית קברות שמשתרע על שטח של 22 אקרים (89 דונם) ממזרח למרכז העיר אוסטין, בירת מדינת טקסס שבארצות הברית. מלכתחילה היה זה מקום קבורתו של אדוארד ברלסון, גנרל שהשתתף במהפכה הטקסנית וסגן נשיא רפובליקת טקסס. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוא הורחב כבית קברות של הקונפדרציה. מאוחר יותר הוא הורחב שוב כדי לכלול קברים ואנדרטאות של טקסנים בולטים ובנות זוגם.
המקום משמש אטרקציה תיירותית ומקובל לכנותו כ"ארלינגטון של טקסס" בשל המוניטין של אלו שנטמנו בו וקרבתו לקפיטול מדינת טקסס.
בית הקברות מחולק לשני אגפים. הקטן מביניהם מכיל כ-900 קברים של אישים טקסנים בולטים, בעוד שהגדול יותר מכיל יותר מ-2,000 קברים של ותיקי הקונפדרציה ואלמנותיהם. בשטח בית הקברות יש מקום לכ-7,500 קברים, והוא נמצא במחצית התפוסה שלו, לאחר שנכללו בו חלקות קבר שנבחרו על ידי אישים הזכאים להיקבר בו.
הזכאים להיקבר
הקווים המנחים לזכאות להיקבר בבית הקברות של מדינת טקסס הותוו לראשונה ב-1953, וכיום הם קבועים בחוק המדינה. נכון להיום, כל האישים הקבורים בבית הקברות צריכים לענות על לפחות אחד מהקריטריונים הבאים:
היסטוריה
לאחר מותו של אדוארד ברלסון ב-1851 הסדיר בית המחוקקים של טקסס את קבורתו על חלקת אדמה שקודם לכן הייתה בבעלותו של אנדרו ג'קסון המילטון. ב-1854, הקים בית המחוקקים אנדרטה על קברו של ברלסון בעלות של 1,000 דולר, ורכש את הקרקע מסביב. עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית לא זכה האתר להתייחסות מיוחדת, כאשר אז נקברו בו קציני צבא הקונפדרציה מטקסס שנהרגו בקרבות. בשנים 1864 ו-1866 נרכשו חלקות אדמה נוספות לקבורתם של וותיקי המלחמה. שטח של אקר אחד (4,000 מטרים) הוקדש לקבורתם של ותיקי צבא האיחוד, אשר כולם למעט אחד הועברו מאוחר יותר לבית הקברות הלאומי פורט סם יוסטון שבסן אנטוניו. ותיק צבא האיחוד היחידי שנותר קבור בבית הקברות הוא אנטוניו בריונס, שקברו הושאר שם לבקשת משפחתו. הוא קבור לבדו בפינה הצפון-מערבית של בית הקברות.
בשל העובדה ש"בית אנשי הקונפדרציה של טקסס" (Texas Confederate Men's Home) ו"בית נשות הקונפדרציה של טקסס" (Confederate Women's Home) שוכנים באוסטין, יותר מאלפיים ותיקי הקונפדרציה ונשותיהם נקברו בבית הקברות של המדינה, רובם לאחר 1889. קבורת ותיק הקונפדרציה האחרון שנטמן בבית הקברות התקיימה ב-1944, ואחרונת אלמנות ותיקי הקונפדרציה נטמנה בו ב-1963.
ב-1932 לא היה בית הקברות ידוע במיוחד בציבור ולא היו אליו דרכי גישה. היה כביש עפר שעבר דרך חלקות בית הקברות שקישר אותו למה שהיה קרוי אז "כביש ערוץ הבצל". הדרך שמרה על הסטטוס שלה ככביש כאשר הביא ההיסטוריון לואיס קמפ לידיעת מחלקת הכבישים של טקסס שהכביש שעובר דרך בית הקברות צריך להיסלל. הכביש, שקרוי באופן רשמי הכביש המדינתי 165, מוקדש לקמפ, ובמשך זמן מה היה ידוע כ"כביש לו קמפ". קמפ גם היה הכוח המניע מאחורי קבורתם מחדש של רבים מהאישים הבולטים מראשית ימי טקסס לרגל שנת המאה להקמתה שחלה ב-1936.
ב-1986 הוסף בית הקברות למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, אך בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוא סבל מהזנחה כתוצאה מוונדליזם ודעיכה, והביקור בו לא היה בטוח. ב-1994, לאחר שהבחין במצבו של בית הקברות, יזם סגן המושל בוב בולוק מיזם של שלוש שנים שבו הוקם מרכז מבקרים ובוצעו עבודות חידוש של בית הקברות. ב-1997 התקיים טקס הקדשה מחדש ופתיחה מחדש של בית הקברות.
ועדת בית הקברות, שבה שלושה חברים מפקחת הפעלת בית הקברות. אחד החברים ממונה על ידי המושל, השני על ידי יושב ראש בית המחוקקים, והשלישי על ידי סגן המושל. בנוסף, פועל לידם היסטוריון בכיר.
נשיא ארצות הברית ומושל טקסס לשעבר, ג'ורג' ווקר בוש, הודיע בעבר על כוונתו להיקבר בבית הקברות. עם זאת, באוגוסט 2018 הודיע בוש שהוא ורעייתו לורה בוש ייקברו בבוא יומם במרכז הנשיאותי ע"ש ג'ורג' ווקר בוש.
האוקטגון (ניו יורק)
האוקטגון (באנגלית: The Octagon) הוא מבנה מתומן רב-קומות השוכן באי רוזוולט שבניו יורק. המבנה נבנה לראשונה ב-1834 ובמקור המבנה נפתח כבית חולים פסיכיאטרי ב-1841. הארכיטקט שעיצב את המבנה הוא אלכסנדר ג'קסון דייוויס. מבנה זה הוא השריד האחרון של בית החולים.
לאחר שהמבנה שרד שתי שרפות, הוא כמעט נהרס אך הוא עבר שיקום ושיפוץ. כיום, האוקטגון משמש כבניין מגורים.
היסטוריה
לאחר שהעיתונאית נלי בליי חשפה התעללות בבית החולים הפסיכיאטרי, החשיפה שימשה לה השראה לכתיבת הספר "עשרה ימים בבית המשוגעים" ב-1887.
ב -16 במרץ 1972 האוקטגון נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
האוקטגון קיבל פרס הכולל זיכויי מס ממדינת ניו יורק לאחר שעבר שיפוץ בנייה ירוקה. בשנת 2006 נבנה בית מגורים על הבניין בצורתו המקורית מ-1841. המבנה עומד כיום בתקן האמריקאי לבנייה ירוקה LEED החל משנת 2008.
עונת 1984/1985 בליגה הארצית
עונת 1984/1985 בליגה הארצית הייתה העונה התשיעית של הליגה הארצית כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הליגה כללה 16 קבוצות. את העונה סיימה בני יהודה תל אביב במקום הראשון והעפילה לעונת 1985/1986 בליגה לאומית לצד מכבי שעריים והפועל ירושלים שסיימו אחריה בהתאמה. עלייתה של הפועל ירושלים נקבעה במחזור האחרון לאחר שניצחה במחזור הסיום בקרב ראש בראש את הפועל רמת השרון באצטדיון ימק"א בתוצאה 0-1. להפועל ירושלים היה מספיק תיקו ואילו רמת השרון הייתה זקוקה לניצחון.
הפועל אשקלון, הפועל ראשון לציון והפועל קריית שמונה ירדו לליגה השלישית.
מיכאיל גרובמן
מיכאיל יקובלביץ' גרובמן (ברוסית: Михаил Яковлевич Гробман; נולד ב-1939) הוא צייר ומשורר ישראלי, יליד ברית המועצות.
קורות חיים
גרובמן נולד במוסקבה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 היה חבר פעיל בתנועת ה"אוונגארד השני" בברית המועצות. בשנת 1967 התקבל כחבר חבר באגודת הציירים של מוסקבה.
בשנת 1971 גרובמן עלה לישראל והתיישב בירושלים. בשנת 1975 יסד בירושלים את קבוצת "לויתן", ביחד עם אברהם אופק ושמואל אקרמן וכתב עת בעריכתו לויתן (בשפה הרוסית). החל מ-1983 חי ועובד בתל אביב.
בשנת 2001 הוא זכה בפרס דיזנגוף.
בנו הוא האדריכל יעקב יאשה גרובמן ובתו היא מפיקת הסרטים לטי גרובמן.
תקופתו בברית המועצות
בשנות ה-60 היה גרובמן היה חלק מרכזי בבוהמה התוססת של תנועת האוונגרד הרוסי השני, מונח אשר הוא טבע בעצמו. התנועה התנגדה לאמנות הריאליזם הסוציאליסטי בשירות השלטון. גרובמן ספג את השראתו מזרם האוונגרד הרוסי הראשון משנות ה-20, אליו נחשף לראשונה בשנות ה-50 במרתפי הספריות והמשיך לחקור אותו ולגלות דרך אוספים פרטיים. גרובמן העריץ במיוחד את האמן קזימיר מלביץ' שטען כי ביצירתו יכול האדם להפוך לאל, ובאמצעות כל מעשי ידיו שואף האדם להגיע אל פסגות המחשבה, בתקווה להשיג את השלמות.
בעבודתו של גרובמן נראו שלושה יסודות בולטים: חזרה לפרימיטיביות, סמל, ואות. בעבודותיו ניתן היה לראות ריבוי דימויים סמליים רוחניים; מהקבלה, מהיהדות, מהמיתולוגיה ודימויים פרי דמיונו של האמן. חלק משמעותי בעיצוב זהותו האמנותית היה השתתפותו במשלחת מחקר לאזור בגבול שבין טג'יקיסטן לאפגניסטן בשנת 1963. במהלך שהותו במשלחת שלח לאשתו אירה מכתבים שעל גבי מעטפותיהם צייר יצורים דמיוניים שונים, מהם כאלה שסימלו את הרוע ואת המוות כמו, "דרקון" ו"מלך נחש".
בשנת 1964, מופיע לראשונה ביצירתו של גרובמן הלווייתן. הלוויתן הוא דמות סימבולית עשירה במשמעויות, המופיעה מעת לעת ביצירתו של גרובמן. גרובמן רואה בלווייתן "סמל השמים, האדמה, המים, הים והרוח, התנועה והכיוון, סמל גם לעם. סמל דואלי של בעל חיים ואבן".