cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם לבנת
בארץ ישראל
בונדי הכיר אישית אלפים מעובדי חברותיו. הוא נודע בליווי אישי שלו לאנשים שהכיר ולאנשים זרים לו שהיו במצוקה. יחס מיוחד היה לו לדרוזים, לצ'רקסים, למשפחות לוחמי צד"ל ולעולים חדשים. הוא שיקם בחברותיו אסירים והמשיך להעסיקם לאחר שחרורם.
חיים נסים
ביוגרפיה
באוקטובר 2018 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לראש היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית בלהב 433. בנוסף על תפקידו כמפקד יאחב״ל, משמש כסגן ר׳ להב.
אברהם לבנת
בארץ ישראל
חברת "אברהם לבנת בע"מ" אשר הייתה בבעלותו ובבעלות בניו מחזיקה במניות בחברת תעבורה, אי.די.בי החזקות, סאמפל השקעות וכרמן ניהול.
לבנת היה נשוי עד לפטירתו לרחלה לבית רזניק. שלושת בניהם – זאב, צביקה ושי – ממשיכים להוביל את החברות שהקים.
עבד אל-ח'אלק א-סאמראי
עבד אל-ח'אלק א-סאמראי (בערבית: عبد الخالق السامرائي, תעתיק מדויק: עבד אלח'אלק אלסאמראא'י; נולד בשנת 1935) היה פוליטיקאי עיראקי בן העיר סאמַרא, מבכירי הנהגת מפלגת הבעת' העיראקית, שהיה ממקורביו של סדאם חוסיין עד שזה הפך לנשיא. אחרי שנים של פעילות בשורות המפלגה הואשם א-סאמראי בסוף שנות ה-70 במעורבות בקשירת קשר להתנקשות בסדאם חוסיין, הועמד לדין, ולבסוף הוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-8 באוגוסט 1979.
חייו המוקדמים
א-סאמראי (שמו המלא: עבד אל-ח'אלק אבראהים ח'ליל א-סאמראי) נולד בשנת 1935 למשפחה מהמעמד הבינוני שהתגוררה באזור המצודה של העיר סאמרא, בגדה המערבית של נהר החידקל. לאחר שהשלים את לימודיו היסודיים בעיר הולדתו, נשלח א-סאמראי על-ידי הוריו להשלים את לימודיו התיכוניים בבגדאד והמשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת בגדאד. בהמשך למד בקורס הכשרה למורים ועם השלמת לימודיו בשנת 1959 התמנה למורה בבית ספר יסודי.
פעילותו במפלגת הבעת'
אחד הרעיונות החשובים ביותר שביקש א-סאמראי לקדם בתוך שורות מפלגת הבעת' היה הקמתה של חזית לאומית מתקדמת בהנהגה של מפלגת הבעת' העיראקית. הוא הדגיש את הצורך בכך שההנהגה תתנהל על בסיס אמנה לאומית שתכלול התייחסות לסוגיות פוליטיות, כלכליות, חברתיות ותרבותיות ושעמוד השדרה שלה יהיה מורכב ממנהיגות כלל-עיראקית ולא משורות המפלגה או ממועצת הפיקוד המהפכנית. מי שהיה אחד התומכים והאוהדים הבולטים של רעיונותיו של א-סאמראי היה ראש מנהלת הביטחון הכללי של עיראק, נאזם גזאר. אולם בתקופה זו עדיין הובילו את הנהגת המפלגה אל-בכר וסדאם, ששאפו להקים חזית לאומית למראית עין בלבד וראו במפלגת הבעת' ובשאר הכוחות הפוליטיים הכפופים לה, כוח מניע ותו לא. אמנה לאומית ברוח זו אכן הוכרזה על-ידי הנשיא אחמד חסן אל-בכר, שהיה גם מזכ"ל מפלגת הבעת', ועל-ידי עזיז מוחמד, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית העיראקית, אך נדמה שמטרתה הייתה בעיקרה ניכוס הרעיון שהעלה סאמראי ומניעת מימושו על פי דרכו.
האשמתו בבגידה והוצאתו להורג
ב-1973 הואשם נאזם גזאר כי היה מעורב במזימה להתנקש בחייהם של הנשיא אל-בכּר ושל סגנו, סדאם חוסיין. האירוע שבגינו הואשמו א-סאמראי וגזאר בקשירת הקשר היה קבלת הפנים למטוסו של הנשיא אל-בכר, ששב מביקור רשמי בבולגריה. המטוס עוכב מספר שעות בשדה התעופה של סופיה על-ידי כוחות הביטחון הבולגריים בטענה שעם נחיתתו בבגדאד מתוכנן נגדו ניסיון הפיכה. עקב העיכוב, שבו מקבלי הפנים שהמתינו לנשיא לבתיהם, אך אנשי מנהלת הביטחון הכללי הבחינו בכך שא-סאמראי ומוחמד פאדל, חבר בהנהגה האזורית של מפלגת הבעת' ומקורב אחר לסדאם, נותרו יחד אחרונים באולם שדה התעופה וההנחה הייתה שהם אלה העומדים מאחורי ניסיון ההפיכה המדובר. א-סאמראי נעצר במקום ולמרות שלא היו כל הוכחות למעורבותו במזימה ולמגעים שלו עם גזאר בעניין זה, נשפט על-ידי סדאם חוסיין שטען כי פגישה אקראית עם גזאר בביתו של אל-סמאראי היא ראיה מספקת למעורבותו של האחרון בתוכנית ההפיכה.
סדאם שפט את א-סאמראי במשפט מהיר, שמשקיפים רבים מתארים אותו כמשפט מבוים שבו היה נראה כי סדאם רק ניצל את סיפור הקנוניה של גזאר כתירוץ להוציא לפועל תוכנית שתכנן זמן רב לפני כן, והורה לגזור עליו עונש מוות. א-סאמראי הובא לתא התלייה בכלא אבו גרייב וניצב על הגרדום, אך ברגע האחרון לפני ההוצאה להורג, נתקבלה פקודה לשחרר את א-סאמראי מן הגרדום והוא הועבר למרתף כליאה בבידוד שבו שהה מאז אותו יום. המתקת גזר דינו של א-סאמראי לא נבעה מרחמים, מהערכה לעמדותיו ולפועלו של א-סאמראי או למעמדו במפלגה, אלא בעקבות לחץ כבד שהפעילו שותפים רבים שלו מרחבי העולם הערבי על הנהגה העיראקית להימנע מלהוציאו להורג, בשל תרומתו למפלגת הבעת' ולמאבק הפלסטיני. מי שהפעילו את מרב הלחצים היו מנהיגים פלסטינים ומנהיג הדרוזים בלבנון, כמאל ג'ונבלאט, שכיהן באותה עת כיו"ר החזית הערבית לתמיכה במאבק הפלסטיני, ושא-סאמראי היה סגנו. שנים ספורות לאחר מכן התברר כי עונשו של א-סאמראי לא הומתק אלא רק כי ביצועו נדחה.
עם תפיסתו של סדאם את השלטון בשנת 1979, נערך באולם אל-ח'וּלְד בבירה בגדאד אירוע הטיהורים המפורסם שבו נקראו רבים מבכירי המפלגה שתוארו כבוגדים לצאת מן האולם ושעות ספורות לאחר מכן הוצאו להורג מבלי שהועמדו למשפט במוסדות המפלגה או למשפט רשמי. באירוע זה הוזכר גם שמו א-סאמראי כאחד מן ה"בוגדים" שלקחו חלק במזימתו של גזאר. בתשובה לשאלה ששאל אחד מחברי המפלגה הנוכחים באולם (שהתברר לימים כעלי חסן אל-מג'יד, בן דודו של סדאם) על גורלו של א-סאמראי ועל הצורך להוציאו בהקדם להורג פן יתרחשו ניסיונות הפיכה דומים בעתיד, השיב סדאם כי הוא אחראי לכך שא-סאמראי לא הוצא להורג עד אותה עת ואמר כי "מעתה לא נגלה כלפיו עוד רחמים" וכי הוא נשבע כי א-סאמראי "לא יזכה לראות עוד את השמש זורחת". ב-8 באוגוסט 1979 הוצא א-סאמראי להורג על-ידי כיתת יורים, שבועות ספורים לאחר שתפס סדאם חוסיין את כס הנשיאות.
ערעור מאוחר על הסיבות להוצאתו להורג
סלאח עומר אל-עלי, שהיה חבר במועצת הפיקוד המהפכנית ולימים שגריר עיראק בשוודיה, שנכח באירוע הטיהורים באולם אל-ח'ולד שבו הבטיח סדאם כי א-סאמראי יוּצא להורג, אמר בראיון לעיתונאי הלבנוני ע'סאן שרבל את הדברים הבאים: "גם אילו הייתם שואלים את אויביה המרים ביותר של מפלגת הבעת' על עבד אל-ח'אלק א-סאמראי, היו להם רק דברי שבח לומר עליו. הוא היה אדם תמים, נקי-כפיים, מסור, ישר וסגפני. סדאם חוסיין הרג אותו כי בעצם התנהגותו הציגה מודל הפוך. הוא היה חבר בהנהגת הלאומית והאזורית של המפלגה, חבר במועצת הפיקוד המהפכנית ואחראי על משרד התרבות הלאומי של המפלגה. הוא פשוט ייצג את המודל ההפוך מהמודל של סדאם חוסיין, שלקה באובססיית שלטון, שכל מאוויו היו לשימור מראית עין של ראוותנות ושל פריעת כל המנהגים והמסורות. סדאם עקב אחר העלייה בפופולריות של א-סאמראי בתוך המפלגה ומחוצה לה ונוכחותו הפכה עבורו למקור למבוכה ולאי-נוחות כאשר פורסמה ההחלטה על מינוי חברי ההנהגה האזורית של המפלגה לתפקידי שרים, מינה סדאם את א-סאמראי לתיק העבודה והרווחה אך האחרון סירב והעדיף להמשיך בשירותו למפלגה ולעם [...] התירוץ שעשו בו שימוש כדי להתנכל לו היה כדלקמן: כשתוכננה הקנוניה של נאזם גזאר, ראש מנהלת הביטחון הכללי, בשנת 1973, שלבסוף נכשלה, הציע גזאר באחת מתשדורות הקשר כי תתקיים פגישה בביתו של עבד אל-ח'אלק א-סאמראי לשם תכנון העניין. גזאר בחר את ביתו של א-סאמראי כיוון שהוא לא היה צד בדבר. סדאם בחר במתכוון לפרש את העניין כאילו הוא הוכחה לכך שא-סאמראי היה חלק מהקנוניה של גזאר ולכן השליך אותו לכלא והוציא נגדו גזר דין מוות".
ההיסטוריון עבד אל-והאבּ אל-כּיאלי, טען חודשים ספורים לאחר האירועים שהובילו להוצאתו להורג של א-סאמראי כי הנהגת הבעת' העיראקית ידעה היטב כי לא-סאמראי לא היה כל קשר למזימה של גזאר, וכי סביר שקשירתו עם המזימה נבעה מן המחלוקות האידאולוגיות שהיו לו עם אל-בכר וסדאם על אופן ניהול המפלגה והמדינה ועל אופייה הרצוי של ההנהגה העיראקית.
יצחק בולסלבסקי
יצחק בולסלבסקי (באנגלית Isaac Boleslavsky; באוקראינית: Исаак Ефремович Болеславский; 9 ביוני 1919 – 15 בפברואר 1977) היה רב-אמן שחמט יהודי-אוקראיני. בשיאו היה בעל מד כושר של 2560. ב-1936 זכה בולסלבסקי במקום השלישי באליפות הנוער של ברית המועצות שהתקיימה בלנינגרד. ב-1938, בגיל 19, זכה באליפות אוקראינה. ב-1945 הוא השתתף באליפות ברית המועצות וזכה במקום השני.
יחד עם עמיתים בשנות השלושים הוא פיתח טכניקות בהגנה הודית של המלך. קיים נוסח של ההגנה הסיציליאנית על שמו, "הנוסח הבולסלבסקי".
שיא הקריירה שלו היה בשנת 1950 כאשר הוא הגיע לגמר תחרות המועמדים להתמודדות מול מיכאל בוטביניק על תואר אלוף העולם. בשנת 1952 הוא היה חבר נבחרת ברית המועצות שזכתה באולימפיאדת השחמט בשנת 1952.
ב-1946 נולדה לו בת, טטיאנה, שיותר מאוחר נישאה לדוד ברונשטיין.
לבן: יצחק בולסלבסקי  שחור:      מוסקבה 1956
בולסלבסקי יודע שאחיזה חזקה במרכז הלוח כמעט תמיד מבטיחה התקפה מוצלחת באגף המלך. הוא מתכנן לנעוץ פרש ב-ד5, כך שלא תהיה לשחור לסלקו משם. כדי להצליח לעשות זאת הלבן צריך להיפטר משני כלים ששומרים על ערוגה זו, רץ ופרש. את הרץ הוא מפתה על ידי הקרבת רגלי ואת הפרש על ידי ריתוק זמני ולאחר מכן החלפתו. מרגע שהפרש הלבן הגיע ל-ד5 מגיעות הזדמנויות טקטיות ונראה כי ההתקפה באגף המלך מתנהלת מאליה.
טרקוויניה טרקוויני
טרקוויניה טארקוויני (באיטלקית: Tarquinia Tarquini; 1882 – 25 בפברואר 1976) הייתה זמרת סופרן דרמטי ואשתו של המלחין ריקרדו זנדונאי.
בלפסט (סרט)
בלפסט (באנגלית: Belfast) הוא סרט דרמת התבגרות בריטי משנת 2021, שנכתב ובוים על ידי קנת בראנה. מככבים בו ג'ודי דנץ', קטרינה באלף, ג'יימי דורנן, קירן היינדס וג'וד היל.
טרקוויניה טרקוויני
ביוגרפיה
טרקוויני נולדה בקולה די ואל ד'אלזה. היא למדה זמרה בקונסרבטוריון של מילאנו ובשיעורים פרטיים בפירנצה. היא הופיעה לראשונה על במה ב-1905 ובשנתיים הבאות הופיעה בבתי אופרה ברחבי איטליה.
בלפסט (סרט)
הסרט, שבראנה תיאר בתור "הסרט האישי ביותר שלי", מתמקד בילדותו בתוך המהומה של בלפסט, צפון אירלנד של שנות השישים של המאה ה-20. ומתרחש בחודשים האחרונים של שנת 1969, אחרי הנחיתה על הירח. הסרט מצולם בשחור-לבן ובצבע לסירוגין ולכל אורכו נשמעים בו שירים של ואן מוריסון - גם הוא יליד בלפסט.
טרקוויניה טרקוויני
ביוגרפיה
בין השנים 1908–1911 הופיעה טרקוויני באופרות באוסטריה, איטליה ופורטוגל. בין התפקידים שביצעה היו צ'ו-צ'ו סן במאדאם בטרפליי, מדלנה דה קוניי ב"אנדראה שנייה" של אומברטו ג'ורדאנו, מימי בלה בוהם ומאנון במאנון מאת ז'יל מאסנה. שבחים מיוחדים קצרה על הצגת התפקיד הראשי ב"סלומה" של ריכרד שטראוס, וכרקדנית טובה, התבלטה בהיותה אחת מזמרות האופרה הראשונות שביצעה את "ריקוד שבעת הצעיפים"  בעצמה; ביצוע זה הכה בהלם כמה מבקרי מוזיקה שמרנים.
ב-14 באוקטובר 1911 הופיעה טרקוויני בתפקיד הראשי ב"קונצ'יטה" של זנדונאי בתאטרו דאל ורמה במילאנו. הופעתה נחלה הצלחה מוחצת והיא המשיכה להופיע בתפקיד זה עוד כמה פעמים, לרבות בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון (1912), בתיאטרון קוֹרְט בסן פרנסיסקו (1912), בפילרמוניק אודיטוריום בהוליווד (1912), בתיאטרון פוקס בפורטלנד, אורגון (1912), בבית האופרה המטרופוליטנית בפילדלפיה (1912), בגראנד אופרה של שיקגו (1913), במטרופוליטן אופרה בניו יורק (1913) ובתיאטרון סן קרלו בנאפולי (1913).
בלפסט (סרט)
הסרט קיבל 7 מועמדויות בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-79; לפרס גלובוס הזהב לסרט הדרמה הטוב ביותר, לבימוי הטוב ביותר, לתסריט הטוב ביותר, לשיר המקורי הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (באלף), ופעמיים לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (דורנן & היינדס). בנוסף, הסרט זכה ל-7 מועמדויות בטקס פרסי האוסקר ה-94; פרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס האוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, פרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, פרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, פרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר, פרס האוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר ופרס האוסקר למיקס סאונד הטוב ביותר.
טרקוויניה טרקוויני
ביוגרפיה
טרקוויני המשיכה בפעילותה כזמרת עד לפרישתה מן הבמה בשנת 1917, עם נישואיה לזנדונאי. היא נחלה הצלחה משמעותית בקובנט גארדן בכרמן של ביזה ב-1912 ומלבד "קונצ'יטה", היה זה תפקידה ב"סלומה" שקיבל את מירב תשומת הלב. לאחר נישואיה, חיה רוב חייה עם בעלה במילאנו. היא מתה בעיר זו בגיל 93. קולה לא הוקלט מעולם.
בלפסט (סרט)
הפקה
ביולי 2020 הכריז קנת בראנה כי יכתוב ויביים את הסרט. בספטמבר 2020, ג'ודי דנץ', קטרינה באלף, ג'יימי דורנן, קירן היינדס וג'וד היל הצטרפו לצוות השחקנים של הסרט. הצילומים העיקריים החלו בספטמבר 2020 ונערכו בתחילה בלונדון ובסביבתה, לפני שעברו לבלפסט, שבצפון אירלנד. ההפקה הושלמה עד אוקטובר 2020.
הפצה
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בספטמבר 2021 ויצא לאקרנים ב-12 בנובמבר 2021 בהפצת Focus Features בארצות הברית ועל ידי Universal Pictures ברחבי העולם.
שירים שהוקלטו על ידי מלאני מרטינז
מלאני מרטינז היא זמרת, שחקנית, במאית ופזמונאית אמריקאית. מרטינז מוכרת בזכות ריאליטי השירה "The Voice", ונבחרה לצוות המתמודדים של המנטור אדם לוין. בשנת 2014, הוציאה את המיני-אלבום המצליח Dollhouse, מתוכו יצאו השירים "Dollhouse" ו-"Carousel", שזכו להצלחה. בשנת 2015, הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Cry Baby. אלבום הבכורה הפך לאחד מאלבומי הבכורה הבודדים בהיסטוריה שכל שיריו קיבלו תארים על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
בין היתר, הוציאה להיטים כמו "Pity Party", "Soap", "Sippy Cup" ו-"Gingerbread Man". בשנת 2019, הוציאה את אלבום האולפן השני שלה, K-12. מתוך האלבום, יצא הסינגל המצליח "Lunchbox Friends", אשר צבר למעלה מ-35 מיליון השמעות בספוטיפיי. כמו כן, הוציאה את השיר "Piggyback", שכתבה לבדה.
מטה גרטלנד
מטה גרטלנד (בנורווגית: Mette Grøtteland; נולדה ב-1969) היא קפטן בחיל האוויר המלכותי הנורווגי והאשה הראשונה בנורווגיה שהפכה לטייסת קרבית.
ביוגרפיה
גרטלנד נולדה בסנדס ב-1969, וב-1991 התגייסה לחיל האוויר המלכותי הנורווגי. היא עברה הכשרה בארצות הברית, חזרה לנורווגיה ב-3 במרץ 1992 והפכה לטייסת הקרב הראשונה בהיסטוריה הנורווגית. היא שובצה בתחילה בטייסת 332 והטיסה מטוסי נורת'רופ F-5 וג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון. בתחילת 1993 היא הועברה לטייסת 331. בשנת 2006 עברה הסבה מקצועית והחלה להטיס מסוקים והועברה לטייסת המסוקים 330. היא אחת משלוש טייסות המסוקים היחידות בנורווגיה.
טימברלנד (חברה)
טימברלנד (באנגלית: The Timberland Company) היא יצרנית וקמעונאית אופנה אמריקאית, המתמקדת בהנעלה. בשנת 2007, טימברלנד צוינה כחברת ההעסקה הטובה ה-78 במספר בארצות הברית, ברשימת התוכנית. לטענת החברה, היא תומכת באחריות תאגידית. היא מציעה חבילות על מוצריה, הזמינות לעובדיה ולקוחותיה.
מטה חברת טימברלנד ממוקם בדרום-מזרח מדינת ניו המפשייר, והיא פועלת גם ממשרדים אחרים ברחבי העולם. בישראל המותג נמצא בבעלות קבוצת סקאל, המפעילה 21 סניפים שלו ברחבי הארץ.
היסטוריה
מייסד החברה טימברלנד, נתן שוורץ, החל את קריירת ההנעלה שלו כתופר מתלמד בבוסטון בשנת 1918. בשנת 1952 קנה מחצית מנכסי חברת ההנעלה "Abington Shoe Company" שבדרום בוסטון. שלוש שנים מאוחר יותר קנה את יתר הנכסים והכניס את בניו, סידני והרמן, לעסק.
בשנת 1973, שם המותג "טימברלנד" הוצג עבור מגפי עור עמידים למים, הראשונים מסוגם, אשר יוצרו על ידי החברה. הואיל ודגם המגפיים הצליח וגרף פופולריות רבה, שם החברה שונה באופן רשמי ל"חברת טימברלנד".
בשנות השמונים החברה החלה את התרחבותה בשוק הבינלאומי. תחילה הגיעה לאיטליה, וזכתה להצלחה הודות לקבוצות נוער במילאנו שלבשו והשיקו את מוצרי החברה. ולאחר מכן עברה למדינות נוספות. בשנות התשעים הוסיפה החברה למוצריה, בין היתר, שעון יד, תרמיל גב והלבשת ילדים. בשנת 2011 התמזגה החברה עם קונצרן הענק VF Corporation.
בריגדת פלוס אולטרה
בריגדת פלוס אולטרה (בספרדית: Brigada Plus Ultra) או הבריגדה הרב-לאומית פלוס אולטרה (Brigada Multinacional Plus Ultra, או בראשי תיבות: BMNPU) הייתה בריגדה משותפת של ספרד, הרפובליקה הדומיניקנית, אל סלוודור, הונדורס וניקרגואה אשר לחמה במלחמת עיראק לצד כוחות נאט"ו.
היסטוריה
הבריגדה הוקמה ביולי 2003, במטרה לאחד חיילים ממדינות דוברות ספרדית. ספרד עצמה תרמה כ-1,300 חיילים לבריגדה. הבריגדה קיבלה את השם "פלוס אולטרה" (עוד מעבר) - המוטו הלאומי של ספרד. שאר המדינות, הרפובליקה הדומיניקנית, אל סלוודור, הונדורס וניקרגואה שלחו יחד 1,200 חיילים. היחידות קיבלו נשק מיוחד מצבא ארצות הברית, ועברו אימון קצר בגרמניה לפני שנשלחו לחזית בעיראק. כמפקד הבריגדה מונה הגנרל הספרדי אלפרדו קרדונה, והיא נכללה במסגרת הדיוויזיה הרב-לאומית מרכז-דרום.
כאשר הגיעו הכוחות הספרדיים והמרכז אמריקאיים לעיראק, הם החליפו את כוחות חיל הנחתים של ארצות הברית שנשלחו לאזורים בעייתיים יותר בעיראק. הכוחות הספרדיים הוצבו באל-קאדסיה, והמרכז-אמריקאיים בנג'ף. בדצמבר הוחלפו החיילים הספרדים והמרכז-אמריקאיים בחיילים רעננים (שכונו בריגדת פלוס אולטרה 2). באותה העת הועבר הפיקוד על הבריגדה לידי פולוגנציו קול בוכר. חיילי הבריגדה לא השתתפו בקרב אמיתי, ונלחמו בעיקר נגד טרוריסטים מקומיים. ההיתקלות המשמעותית היחידה שלהם הייתה ליד נג'ף בתחילת אפריל 2004, כאשר חיילים מרכז-אמריקאיים הותקפו בידי מורדים עיראקיים. האירוע הסתיים במותו של חייל סלוודורי אחד, ושל 19 מורדים עיראקים.
ב-2004 נערכו בחירות בספרד, וחוסה לואיס רודריגס ספאטרו נבחר כראש ממשלת ספרד. אחת מהבטחות הבחירות שלו הייתה להוציא את הכוחות הספרדיים מעיראק. ב-18 באפריל הוא הורה להתחיל בנסיגה. ב-21 באפריל העביר הגנרל בוכר את הפיקוד על הבריגדה לידי הגנרל חוסה מנואל מוניוז, אשר קבע כי כל הכוחות הספרדיים יתפנו מעיראק עד 29 באפריל. ב-26 באפריל התפנו מרבית החיילים מהארץ לכוויית, ולמחרת עזבו שאר החיילים. מיד עם צאתם של הספרדים מהעמדות, השתלטו עליהם נחתים אמריקניים כדי למנוע מטרוריסטים לתפוס אותן. הספרדים התפנו מכוויית בהדרגה, והאחרון שבהם הגיע לספרד ב-14 ביולי. הנסיגה מעיראק זכתה לתמיכה נרחבת בציבור הספרדי, אולם גרמה למשבר דיפלומטי ביחסי ארצות הברית–ספרד.
בעקבות נסיגת הספרדים, הודיעה גם ניקרגואה שהיא מסיגה את חייליה משיקולים כלכליים. בעקבותיה פינו גם הונדורס והרפובליקה הדומיניקנית. אל סלוודור צמצמה אמנם את חייליה בעיראק, אולם הותירה בארץ 200 חיילים עד 2009.
בתי הקברות לחללי אויב
בתי הקברות לחללי אויב הם שני אתרי קבורה, הנמצאים בחזקתו ובאחריותו של צה"ל. הם משמשים לקבורת גופות של חיילי אויב מצבאות סדירים ושל מבצעי פעולות טרור אשר נהרגו בקרבות עם חיילי צה"ל.
היסטוריה
אתר הקבורה הראשון מבין השניים הוקם ליד גשר אדם בבקעת הירדן בשלהי שנות ה-70. נקברו בו גופות של מחבלים מן השטחים ומסתננים שחדרו מירדן ונהרגו על ידי צה"ל. בין השאר נקברו בו המחבלים שביצעו את פיגוע כביש החוף במרץ 1978.
אתר הקבורה השני הוקם ליד גשר בנות יעקב שבגליל העליון. בו נקברו גופות לוחמי אויב שנהרגו בקרבות עם צה"ל ברצועת הביטחון בלבנון.
בשנת 2000 הועתק האתר בצפון ישראל לתחומי מחנה צה"ל בעמיעד. אתר זה הוא שטח מגודר ומסומן בשלט. אדמתו חשופה ואין נעשות בו עבודות גינון סדירות. הקברים בו אינם מסומנים במצבות קבע אלא בשלטים. שם נקברו בין היתר גופות של אנשי חזבאללה שנהרגו במלחמת לבנון השנייה. הטיפול בגופות חללי האויב וקבורתן נתון בידי אגף כוח האדם בצה"ל והרבנות הצבאית הראשית. הוא נעשה בהתאם להוראותיה של פקודת מטכ"ל בנושא זה. הקבורה היא ארעית, מתוך הנחה כי גופותיהם של חללי האויב יוחזרו לארצותיהם בעתיד. הקבורה נעשית ללא טקס, בארון עם מספר סידורי, לאחר תיעוד כל פרט הקשור לזיהוי הגופה.
אתר הקבורה בצפון ישראל הוזכר בתקשורת פעמים אחדות על רקע עסקאות חילופין שנערכו במהלך השנים בין ישראל לבין חזבאללה. במהלכן הוציאה ישראל מקבריהן שם גופות של אנשי הארגון והשיבה לו אותן בתמורה להשבת חטופים וחללים ישראלים מלבנון.
ב-2017, לאחר הפסקה של מספר שנים, חזרה ישראל לקבור מחבלים מיהודה ושומרון בבית הקברות ליד גשר אדם.
קרלוס אוגוסטו
קרלוס אוגוסטו זופולאטו נבס (בפורטוגזית: Carlos Augusto Zopolato Neves; נולד ב-7 בינואר 1999 בקמפינאס שבסאו פאולו, ברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת מונצה מהסרייה א'.
קריירת מועדונים
קרלוס גדל במחלקת הנוער של קורינתיאנס. הוא ערך 34 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הברזילאית, בהן הבקיע שער אחד.
ספירולינה
ספירולינה היא אצה כחולית מיקרוסקופית חד-תאית השייכת למערכת הכחוליות (Cyanobacteria), המשמשת מקור תזונתי לבני אדם, לדגים ולחיות משק. ספירולינה עשירה בחלבונים, חומצות אמינו, ויטמינים ומינרלים רבים. הספירולינה גדלה הן במים מתוקים והן במים מלוחים. צורתה, המזכירה סליל היא שהקנתה לה את שמה. הספירולינה נפוצה באפריקה, אסיה ובמרכז אמריקה. כיום מייצרים מהאצה תוספי מזון.
תיאור
ספירולינה שימשה כמקור מזון לאצטקים ולתרבויות אחרות במרכז אמריקה עד המאה ה-16, וזכתה לפרסום לאחר שנאס"א וסוכנות החלל האירופאית השתמשו בה כמזון עבור אסטרונאוטים בחלל בשנות ה-80. הספירולינה בעלת שרידות גבוהה, וסוגים מסוימים שלה שורדים גם אחרי שהתייבשו על סלעים שחומם מגיע עד 70 מעלות צלזיוס.
תהליך הפקת הספירולינה
תהליך ההפקה כולל קציר מוקדם של ספירולינה שמתחיל עם עלות השחר, במטרה להגיע לרמת חלבון מקסימלית. קיימים שני סוגי ייצור:
היסטוריה
במהלך השנים 1964 ו-1965, שהה הבוטנאי ז'אן לאונרד באזור אגם צ'אד עם משלחת מחקר בלגית, והגיע למסקנה כי עוגה בשם dihe הנצרכת על ידי שבט מקומי עשויה מספירולינה, והחל לחקור את ההרכב הכימי של האצה. במקביל קיבל לאונרד הצעה מחברת Sosa-Texcoco בע"מ לחקור שגשוג מדאיג של אצות במתקן הייצור שלהם לנתרן הידרוקסידי ליד אגם טקסקוקו (Texcoco) במקסיקו. באגם זה קצרו האצטקים את הספירולינה שהייתה עבורם מקור מזון עד המאה ה-16. האצטקים יבשו ומכרו אותה בצורת עוגות dihe.
בעקבות ההזמנה מחברת סוסה טוקסקוקו נערך מחקר מעמיק ראשון מסוגו על דרישות הצמיחה והפיזיולוגיה של הספירולינה. בעקבות זאת הוקם בתחילת שנות ה-70 מפעל הייצור הראשון של ספירולינה בקנה מידה גדול, המנוהל על ידי חברת Sosa Texcoco.
מחקרים
על פי המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית, אין מספיק ראיות מדעיות להמליץ על תוספת ספירולינה לכל מצב אנושי, ויש צורך במחקרים נוספים כדי לברר האם צריכת ספירולינה מניבה יתרונות כלשהם. נטען גם כי הספירולינה מסייעת לשליטה בגלוקוז בקרב חולי סוכרת, אך רשות המזון האירופית דחתה את הטענות הללו בשנת 2013. ספירולינה נחקרת גם כתוסף תזונתי פוטנציאלי לילדים החולים ב-HIV.
גביע הזהב 2019
משתתפות
ארבעת הנבחרות מיבשת CONCACAF אשר העפילו למונדיאל 2018 ושתי הנוספות שהשתתפו בשלב האחרון של מוקדמות מונדיאל 2018 העפילו לטורניר בצורה אוטומטית, בנוסף 34 הנבחרות אשר לא העפילו חולקו לארבעה דרגים, ששת הראשונות העפילו לטורניר גביע הזהב ובנוסף לליגה העליונה של CONCACAF שארבעת הבאות בדירוג העפילו לטורניר גביע הזהב ובנוסף לליגה השנייה של CONCACAF.
גזלק אז'אקסיו
גָזֵלֵק אָזַ'אקְסְיוֹ (צרפתית: Gazélec Football Club Ajaccio) היא קבוצת כדורגל מהעיר אז'אקסיו אשר משחקת בליגה הצרפתית החמישית בחשיבותה.
הקבוצה נוסדה בשנת 1910, והגיעה לתודעה לראשונה בטורניר הגביע הצרפתי, בו הגיעה לשלב חצי הגמר. ב-15 במאי 2015 העפילה גזלק אז'אקסיו לראשונה לליגת העל הצרפתית. זו הייתה ההעפלה השנייה ברציפות של המועדון, והרביעית ב-5 עונות. בתום עונת, לאחר עונה אחת בליגת העל הצרפתית, נשרה גזלק אז'אקסיו בחזרה לליגת המשנה ושיחקה שם מספר עונות.
ביוני 2021 בעקבות בעיות פיננסיות נשרה הקבוצה לליגה הצרפתית החמישית (ליגת חובבים).
נטע זגגי
נטע זגגי (24 בינואר 1947 – 3 בספטמבר 2017) הייתה פרופסור מן המניין בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
הייתה נשואה לגדי זגגי ולהם שלושה ילדים.
מחקריה
במוקד מחקריה של נטע זגגי עומדות הקומדיה היוונית ה"עתיקה" (אריסטופאנס), הקומדיה ההלניסטית היוונית המכונה "חדשה" (מנאנדרוס - 344/3-292/1 לפנה"ס - ומחברי קומדיות אחרים), ועיבודיה הרומיים המאוחרים (על ידי פלאוטוס – 205-184 לפנה"ס לערך - טרנטיוס – זמן כתיבתו בסביבות 166-160 לפנה"ס - ומחזאים רומים נוספים). כמו כן, עסקה נטע זגגי בתחומי מחקר רחבים ומגוונים: השירה ההלניסטית, ובכלל זה השירה הבוקולית (שירת-רועים) של תאוקריטוס ואפיגרמות האהבה באנתולוגיה היוונית המציגות מגוון עשיר של מטפורות ארוטיות המתארות את ייסורי האוהב, ייסורי הנפש עצמה בנפרד מהאוהב, וייסוריו של ארוס האל עצמו כקורבן לתשוקותיו. כמו כן, עסקה זגגי בחוק וחברה ביוון ורומא בראי הספרות הקלאסית, בספרות האהבה היוונית והרומית, בשירה הלירית היוונית העתיקה ובתחומי עניין נוספים, כגון סוגת מחזה הסטירים, שאין מרבים לטפל בה.
הקומדיה היוונית והרומית
בספרה "מסורת ומקוריות אצל פלאוטוס: עיונים במוטיבים של אהבה בקומדיה של פלאוטוס" (Tradition and Originality in Plautus: Studies of the Amatory Motifs in Plautine Comedy ) המבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, הפריכה זגגי את התאוריה הרווחת של המלומד אדוארד פרנקל בדבר מקוריותו של פלאוטוס בעיצוב השוואות מיתולוגיות מוקצנות לצורך הגזמה קומית.
במסגרת מחקרה בחנה נטע זגגי את המקורות הספרותיים היווניים השונים (הקומדיה לסוגיה, הטרגדיה, האפיגרמה ההלניסטית והנובלות) - במנעד רחב מאוד – למן הומרוס ועד למחברי הנובלות המאוחרים. בחינה זו התבססה על השוואות מיתולוגיות (שבחלקן חמקו מעיני פרנקל) מבחינה תחבירית, צורנית, עיצובן הלשוני ומיקומן הדרמטי בעלילה.
בעקבות בחינה זו, הציעה זגגי הערכה מחודשת של הטיעונים והמסקנות של פרנקל, שעיקרה הבלטת תלותו של פלאוטוס במקורותיו היווניים. אולם, אף שמבחינה תוכנית גרסה זגגי שפלאוטוס שואב את השראתו ממסורות יווניות, הבליטה את מקוריותו בשני תחומים: האחד, באופן שבו הוא הופך את המונולוגים, שהופיעו במשקל היאמבי במחזות היווניים, לשירי אהבה מוזיקליים (במשקלים שונים) בעיבודיו הלטיניים למחזות אלה. והשני, באופן שבו מציג פלאוטוס מוטיבים של אהבה באמצעות טרמינולוגיה משפטית כאמצעי קומי מובהק. היבט מקורי זה של השיח המשפטי של פלאוטוס, זכה להרחבה בכמה ממאמריה.
בספרה "הקומדיה של מנאנדר: מוסכמה, גיוון ומקוריות" (The Comedy of Menander: Convention, Variation & Originality ) העבירה נטע זגגי את מוקד מחקרה מהבימה הרומית למקורות היווניים. בעיניה, יוצר המחזאי היווני מרחב מיוחד שבו נפגשים הקומדיה וחיי היומיום. את עקרונותיו האומנותיים העיקריים זיהתה זגגי כ"ריבוי קולות" – (polyphony) שזירה של נושאים, מוטיבים, קווי עלילה מגוונים באופיים, חסכנות במילים – יכולת מרשימה לתיאור משוכלל ומפורט, ועם זאת תמציתי, של דמויותיו וחוויותיהם, אינטראקציה בין-אישית – נטייתו של המחזאי לפיתוח יחסים אישיים בין דמויותיו והשימוש באינטראקציה ישירה בין הדמויות הפועלות לפתרון הסיבוכים שבפניהם הן עומדות. אמצעי אומנותי נוסף, אותו מבליטה זגגי, הוא העמדתם זה בצד זה של שתי נקודות מבט דרמטיות: האחת המשקפת את התנהגות הדמויות באופן טבעי וריאלי, על פי המוסכמות החברתיות בנות-הזמן, והשנייה – המכילה מימד מיתולוגי כביכול, המשולב במהלכם הריאלי של האירועים. ניתן להניח שאמצעי זה קנה את לבם של הצופים המתוחכמים יותר, אלה שגדלו באווירה של ספקנות כלפי הערכים הדתיים המסורתיים.
סוגת מחזה הסאטירים – המחזה "איכנאוטי" לסופוקלס
במחקרה
מצביעה נטע זגגי על קשר מהותי בין המחזה "איכנאוטי" לסופוקלס לבין מסורת הקומדיה העתיקה, קשר שסופוקלס מיטיב לנצלו לצרכיו. מחקר השוואתי דומה לגבי חלקים אחרים של מורשת מחזה-הסאטירים עשוי לסייע לביסוסה של ההנחה בדבר העדר קו מפריד ברור בשימוש במוטיבים, באפיון דמויות, במצבים ובמבעים דרמטיים בין הסוגה של הקומדיה לבין זה של המחזה הסאטירי, דהיינו, בין שני סוגי הדרמה שה"יסוד המצחיק" הוא מטרתם המשותפת. עד כמה עמוקה ומושרשת הייתה החפיפה הנושאית בין הדרמה הקומית והסאטירית, ניתן ללמוד מעצם העובדה, שיצירות של משוררי הקומדיה העתיקה והתיכונה הופיעו בחלקן תחת הכותרת Satyroi, כאילו מדובר במחזות-סאטירים "נורמטיביים". עולמו הפיוטי של "איכנאוטי", סאטירי וקומי בעת ובעונה אחת, מדגים היטב את פירותיה הברוכים של חפיפה סימביוטית זו.
בעברית
1. כנזירה חמת שיער, שירים, הוצאת עקד, 1967
2. יוון הקלאסית: הדרמה האתונאית, יחידה 7, האוניברסיטה הפתוחה, 1979
באנגלית
2. The Comedy of Menander: Convention, Variation & Originality (Duckworth, London, 1994; Indiana University Press, 1995).
ביקורות ספרים
בנוסף על מאמרים אלה חיברה נטע זגגי שורה של ביקורות ספרים מדעיים בתחום הלימודים הקלאסיים, באנגלית ובעברית.
חג ציבורי
חג ציבורי הוא חג שנקבע על פי חוק, אשר אוסר על עבודה במגזר הפרטי והציבורי במדינה באותם הימים במהלך השנה.
מדינות ריבוניות נוהגות לקיים חגים על סמך אירועים בעלי חשיבות להיסטוריה שלהם, כגון חגים לאומיים. לדוגמה, באוסטרליה חוגגים את יום אוסטרליה.
החגים הציבוריים משתנים ממדינה למדינה, ועשויים להשתנות משנה לשנה. נפאל היא המדינה עם המספר הרב ביותר של חגים ציבוריים לאורך השנה (36 ימים לאורך השנה מוגדרים בנפאל כחגים ציבוריים), אף על פי כן, בנפאל יש שישה ימי עבודה בשבוע. הודו מדורגת במקום השני עם 21 ימים המוקדשים לחגים ציבוריים, בעוד שקולומביה והפיליפינים נמצאים במקום השלישי כאשר בכל אחת מהן יש 18 ימים המוקדשים לחגים ציבוריים.
החגים הציבוריים מוקדשים בדרך כלל לחגיגת אירוע היסטורי משמעותי, או חגיגה דתית כמו חג הדיוואלי אשר נחוג בנפאל ובהודו.
מיסה מצושימה
מיסה מצושימה (ביפנית: 松島美紗; נולדה ב-1991) היא קפטן בחיל האוויר היפני והטייסת הקרבית הראשונה ביפן.
ביוגרפיה
מצושימה נולדה ב-1991 בעיר יוקוהמה. בהשראת הסרט "אהבה בשחקים", היא החליטה שהיא רוצה להיות טייסת קרבית. היא החלה ללמוד טיסה באקדמיה להגנה לאומית של יפן במרץ 2014. ב-2016 היא קיבלה את רישיון הטיס שלה. היא שימשה בתחילה כטייסת תובלה והצלה, אולם זמן קצר לאחר מכן החלה לעבור אימונים כטייסת קרבית לאחר שמסלול זה נפתח בפני נשים. ב-23 באוגוסט 2018 היא הוסמכה כטייסת הקרבית הראשונה בתולדות יפן. היא משובצת בטייסת הקרב הטקטית ה-305 של הכנף האווירית החמישית ומטיסה מטוס מיצובישי F-15J.
אריה רמות-שיפמן
אריה רמות-שיפמן (נולד ב-1948 ברמת גן) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שימש כסגן מתאם פעולות הממשלה בשטחים, ולאחר שיחרורו משירות צבאי כמנכ"ל המשרד לביטחון פנים.
שירות צבאי
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1967 התנדב לסיירת שקד. בסיירת עבר רמות-שיפמן מסלול הכשרה כלוחם וקורס סיור. בהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר אותם סיים בהצטיינות. עם סיום הקורס שב לסיירת ושימש כמפקד צוות. שיפמן שימש כמפקד פלוגה בסיירת. בשנת 1970 לחם רמות-שיפמן בראש פלוגתו במבצע ויקטוריה, בו צלחו לוחמי הסיירת את תעלת סואץ וביצעו פשיטה על מוצבי הצבא המצרי שבגדה המערבית של התעלה. בהמשך שימש כקצין אג"ם של הסיירת. לאחר מלחמת יום הכיפורים שימש רמות-שיפמן כקצין המבצעים של פיקוד הדרום. לאחר מכן בשנת 1975 מונה למפקד סיירת שקד. בהמשך פיקד על חטיבה 27. בעת מלחמת לבנון הראשונה, והוא כבר אל"ם, שימש עוזרו של רמ"ח מבצעים במטה הכללי, אורי שגיא. ב-1987 הועלה לדרגת תת-אלוף ושימש ראש המנהל האזרחי ברצועת עזה.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש רמות-שיפמן כמנכ"ל המשרד לביטחון פנים, תחת השר שלמה בן עמי. לאחר מכן כיהן כסמנכ"ל למינהל בארגון נתיב ולאחר מכן כמנכ"ל נתיבי הגז הטבעי לישראל.
ג'ימי וינבלט
ג'ימי וַיְנְבְּלַט (נולד ב-1943 באלכסנדריה מצרים) הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 2010 מונה לתפקיד נשיא המכללה האקדמית ספיר. באוקטובר 2013 הודיע על התפטרותו מתפקיד זה.
אודות
וינבלט הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה, תואר שני ותואר דוקטור בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. כיהן משנת 1977 כמרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בין תפקידיו כיהן כראש המחלקה לכלכלה (1987–1989), דיקן הפקולטה למדעי הרוח והחברה (1995–2002). בשנת 2002 נבחר לתפקיד רקטור האוניברסיטה וכיהן בו עד שנת 2010 (שתי קדנציות).
מחקריו עוסקים במסחר בינלאומי, כלכלת פשיעה, מקרו-כלכלה יישומית ואספקטים כלכלים של סוגיות חברתיות (כגון שכר מינימום, ארגונים ללא מטרות רווח).
חיים אישיים
וינבלט נשוי ואב לשלושה, מתגורר בעומר.
מנגוסטין
מנגוסטין או מנגוסטין סגול (שם מדעי: Garcinia mangostana) הוא עץ פרי קטן ועגול שגדל באזורים טרופיים. צידו החיצוני מזכיר בצבעו חציל, וחלקו הפנימי, שהוא החלק היחיד הניתן לאכילה, הוא לבן וצורתו דומה לשום. טעמו של הפרי מתוק-חמצמץ, והוא מכיל כמות גדולה של ויטמין C, ולכן מייצרים ממנו תמצית של ויטמין זה. מקורו ביערות הגשם בדרום-מזרח אסיה.
המנגוסטין הסגול שייך למשפחת עצי המנגוסטין שבהם יש מיני מנגוסטין שונים כמו מנגוסטין כפתור (G. prainiana).
בגרות של האקסוקרפ (הקליפה) ושל החלק האכיל
בשלב הצעיר של פרי המנגוסטין, שלא דורש הפריה ליצירת הפרי, הקליפה בצבע ירוק בהיר, ובאזורים מוצלים בצבע לבן, גודל הפרי בקוטר של 6-8 ס"מ. פרי המנגוסטין נותר קשה עד שמבשיל בפתאומיות וקליפתו הופכת לסגולה.
איש הציפורים מאלקטרז (סרט)
איש הציפורים מאלקטרז (באנגלית: Birdman of Alcatraz) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1962 בבימויו של ג'ון פרנקנהיימר, עם ברט לנקסטר בתפקיד הראשי.
תקציר העלילה
שנת 1912, רכבת מובילה אסירים לבית הכלא הפדרלי לוונסוורת' בקנזס. ברכבת נמצא רוברט סטראוד (ברט לנקסטר) המרצה מאסר ממושך על רצח שביצע באלסקה. חום גבוה שורר בקרון וסטראוד שובר חלון. בהגיעם לבית הכלא מורה המנהל הרווי שומייקר (קרל מלדן) להעבירו לתא בידוד.
בחדר האוכל מסתכסך סטראוד עם אחד השומרים ודוקר אותו למוות. הוא נידון לעונש מוות. אימו, אליזבת סטראוד פונה לדרגים הגבוהים ביותר בוושינגטון די. סי. ונפגשת עם אשתו של הנשיא וודרו וילסון שלבסוף ממיר את עונש המוות במאסר עולם.
יום אחד בעודו הולך בגשם שוטף בחצר כלא הוא מבחין בדרור קטן, חומל עליו ומטפל בו. הוא יצר קשר טוב עם הסוהר שלו רנסום (רוברט ברנדון) שעוזר לו בפרטים שונים. לבסוף הוא מקבל אישור ממנהל הכלא להחזיק את הציפור. שכנו הקרוב, פיטו גומז (טלי סוואלס) מקבל גם כן אישור להחזיק קנריות אך מוסר לו אותן לטיפול. תוך זמן קצר מתמלא תאו של סטראוד בכלובי ציפורים. הוא גם מקבל כתבי עת על ציפורים וכאשר מתפשטת בהן מחלה ורובן מתות, הוא מצליח לרקוח להן תרופה. הוא מפרסם את ממצאיו ומחקריו בעיתוני צפרות ומתפרסם.
יום אחד מבקרת אותו בכלא אלמנה חובבת ציפורים בשם סטלה ג'ונסון (בטי פילד) היא מתרשמת ממנו ולא אכפת לה שהוא אסיר שפוט למאסר עולם. היא מציעה לו שותפות בעסק לתרופות לציפורים והוא מסכים. בינתיים נחקק חוק של הממשל הפדרלי שאוסר על אסירים להחזיק חיות מחמד בתאיהם. סטלה ואליזבת מעוררות את דעת הציבור וסטראוד מורשה באופן חריג להמשיך בפעילותו.
אליזבת לא סובלת את סטלה ודורשת מסטראוד להינתק ממנה. כשהוא מסרב היא מנתקת את הקשר איתו. סטראוד מציע לסטלה נישואים כדי שבתור נשוי לא יעבירו אותו למדינה אחרת. הנישואים שלהם נערכים בטקס אזרחי בכלא. זה לא עוזר לסטראוד והוא מועבר לכלא אלקטרז שם הוא לא יכול להמשיך בפעילות עם הציפורים. הוא מבקש מסטלה להפסיק לבוא אליו ולבנות את חייה מחדש ומתחיל לכתוב ספר על מדיניות הכליאה אך השלטונות אוסרים עליו לפרסמו.
ב-1946 פורץ מרד אסירים בכלא וסטראוד לא מצטרף ומעביר לבסוף את כלי הנשק למנהל שומייקר.
לבסוף, בשנת 1959 מועבר סטראוד לכלא נוח יותר בספרינגפילד (מיזורי). על הרציף בסן פרנסיסקו הוא נפגש עם הסופר גאדיס (אדמונד או'בראיין), מודה לו והם מתחבקים. כל בקשותיו לשחרור על תנאי נדחות. הוא מת שנה לאחר הפקת הסרט.
פרסים
ברט לנקסטר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
כמו כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, שחור-לבן.
לאסו
לָאסוֹ (בעברית: פַּלְצוּר) היא לולאת חבל המשמשת כאמצעי ריסון הנזרק לעברה מטרה ומתהדק עליה. הלאסו משמש בוקרים (קאובויים) בתרבות האמריקאית במשך שנים. ללאסו יש גם פירוש נוסף, זהו פועל שמשמעותו הטלת לולאת חבל לעבר חפץ.
שוקן
Schocken
עיר הגחלת
תקציר עלילה
העלילה מתרחשת עשרות שנים לאחר שואה גרעינית, בעיר התת-קרקעית "עיר הגחלת", שנבנתה על ידי "הבונים" (the Builders). בוני העיר השאירו הוראות בתוך קופסה, שאמורה להיפתח כעבור 200 שנים לאחר המעבר לעיר. הקופסה ניתנת לראש העיר, וכל ראש עיר אמור להעבירה ליורשה, אולם כאשר נותרו 47 שנים לפתיחת הקופסה מת במפתיע ראש העיר, ולא העביר את סוד הקופסה ליורשו.
בחלוף 200 השנים נפתחת הקופסה, הנמצאת בארון בבית צאצאי ראש העיר השביעי, והם אינם מבחינים בכך.
תושבי העיר חיים בתוך מערה תת-קרקעית בה בנויים בתיהם. מעל ראשם מנורות המאירות את העיר ואת חממותיה. העיר מקבלת את האנרגיה מגנרטור גדול. בשל תקלות רבות בגנרטור מתחילות הפסקות חשמל בעיר, המתארכות מפעם לפעם. מזונם של תושבי העיר - קופסאות שימורים המוחזקות במחסנים גדולים, הולך ואוזל.
לינה חוזרת לביתה ומצאת את סבתה מחפשת בארון הבגדים ומוצאת את הקופסה. בתוך הקופסה מגלה לינה חלקי מפה, ומבקשת את עזרתו של דון לפענח את המפה. לינה ודון מגלים כי המפה היא מפתח ליציאה מן העיר. במהלך חיפושיהם הם מגלים כי ראש העיר יודע על המחסור במזון ומחביא מזון רב לעצמו. ראש העיר מצווה לכלוא אותם, והם בורחים, ומגלים כי בעבר הוריהם ניסו לברוח מן העיר - בריחה במסגרתה טבע אביה של לינה.
לינה ודון מפענחים את מיקומה של היציאה מן העיר, ויחד עם פופי, אחותה הקטנה של לינה, מצליחים להפעיל את מערכת הסירות שמובילה אל היציאה ורואים לראשונה את השמים. הם מצליחים לשלוח הודעה חזרה אל העיר עם הנחיות לתושבי העיר כיצד לצאת ממנה.
הפקת הסרט
באוקטובר 2004 רכשו טום הנקס וגארי גוצמן את הזכויות להפיכת הספר לסרט (וכן את הזכויות להפקת סרט המשך). צילומי הסרט החלו בקיץ 2007 הסתיימו בחודש אוקטובר באותה שנה. צילומי העיר צולמו בתוך המספנה של הארלנד ווולף בבלפסט שבאירלנד.
בוריס גודונוב (אופרה)
בוריס גודונוב (ברוסית: Борис Годунов) היא אופרה מאת מודסט מוסורגסקי. האופרה הולחנה על ידי מוסורגסקי בין השנים 1868–1873 בסנקט פטרבורג שברוסיה. היצירה היא האופרה היחידה שמוסורגסקי השלים את כתיבתה ונחשבת לאחת מיצירות המופת שלו.
האופרה מתארת את שלטונו של הצאר הרוסי בוריס גודונוב ששלט בין השנים 1598- 1606, ומתארת את התקופה שבין עלייתו לשלטון ועד פטירתו.
הליברית, בשפה הרוסית, נכתבה על ידי מוסורגסקי עצמו, והיא מבוססת על המחזה הדרמטי "בוריס גודונוב" מאת אלכסנדר פושקין, וכן, בגרסת האופרה משנת 1872, על ספרו של ניקולאי קרמזין "ההיסטוריה של המדינה הרוסית".
מוסורגסקי הלחין לאופרה זו שתי גרסאות - הראשונה משנת 1869 לא הופקה על ידי האופרה הקיסרית, ולכן כתב מוסורגסקי גרסה אחרת בשנת 1872, אשר הוצגה לראשונה בסנקט פטרבורג בשנת 1874.
האופרה בוריס גודונוב היא האופרה הרוסית המוצגת ביותר על ידי בתי אופרה ברחבי העולם, והיא האופרה הרוסית שזכתה להקלטות הרבות ביותר.
רקע היסטורי
גודונוב נולד למשפחת אצולה בעלת אחוזה בגודל בינוני. עם הנהגת משטר אופריצ'נינה על ידי איוואן הרביעי הוא הצטרף לשורותיו. גודונוב נשא לאישה את מריה סקורטובה-בלסקי, בתו של מליוטה סקורטוב שהיה מהמקורבים לאיוואן הרביעי, והתקדם בחצר הצאר. בשנת 1580 בחר איוואן הרביעי את אחותו של גודונוב, אירינה להיות אשתו של בנו פיודור. גודונוב קודם לדרגת בויארין - הדרגה הגבוה באצולה רוסית. הוא נכח באירוע שבמהלכו הרג איוואן הרביעי את בנו איוואן, אך התערבותו לא עצרה את הצאר מהריגת בנו.
הוא התמנה כעוצר של הצאר פיודור הראשון, שלא היה מתאים לניהול המדינה ולכן מינה לו אביו חמישה עוצרים. גודונוב היה דומיננטי מאוד ותוך שנה גירש את כל שותפיו, והשתלט מעשית על כס המלוכה (1585). לאיוואן הרביעי היה בן נוסף - דמיטרי. גודונוב שלח אותו עם אמו לגלות, ולאחר זמן מה הוא נהרג. על אף שלא ידוע מי היה האחראי לרצח, יש שתלו את האשמה בגודונוב לאור המניע הברור שלו.
בשנת 1598 מת פיודור, וכס השלטון עבר לאשתו אירינה (שהייתה אחות של גודונוב) אך לאחר 9 ימים היא התנזרה. ב-17 בפברואר 1598 נבחר גודונוב להיות צאר באופן חוקי בהחלטת זמסקי סובור. בכך פסק שלטון שושלת רוריק ברוסיה.
בשנת 1601 החורף היה מוקדם וקר במיוחד, וגם האביב היה גשום מאוד. גם בשנת 1602 התנאים אקלימיים היו קשים. כתוצאה מכך החל רעב ברוסיה ומחירי הלחם נסקו לפי 100. רק במוסקבה נפטרו מרעב מעל 100 אלף איש. לאור המצב הקשה החלו להתפשט שמועות שהנסיך דמיטרי לא נהרג ולכן בוריס גודונוב צאר לא חוקי. כמו כן, בהתאם לשמועות, האירועים האקלימיים הקשים הם למעשה עונש מאלוהים על כך שבכס המדינה יושב צאר לא חוקי. בשנת 1604 התפשטו השמועות שהנסיך דמיטרי חי אצל הקוזאקים ובכוונתו לחזור לשלטון. ב-16 באוקטובר 1604 צבאו של דמיטרי הכוזב הראשון החל לנוע לכיוון מוסקבה בתמיכת הפולנים והקוזאקים. הדבר היה למעשה תחילת מלחמת רוסיה-פולין (1605 - 1618) שבתחילתה מלך פולין השתמש בצבאות פרטיים לקידום מטרותיו. בקרב שהתרחש בינואר 1605 כוחות של גודונוב ניצחו אך לא ידעו לנצל את ההצלחה ולהביס את הנסיך הכוזב באופן סופי.
ב-13 באפריל 1605 מת בוריס, ובנו הצעיר פיודור השני, החל בכהונתו הקצרה.
היסטוריית הלחנה
בסוף שנת 1868 זנח מוסורגסקי שני ניסיונות כושלים לכתוב אופרות: האופרה הטראגית סלמבו המבוסס על האופרה יהודית מאת אלכסנדר סרוב, והאופרה ז'ניטבה (נישואין) המבוסס על אופרה מאת אלכסנדר דארגומיז'סקי.
בסתיו 1868 ולדימיר ניקולסקי, מרצה להיסטוריה של רוסיה ולשפה הרוסית, הציע למוסורגסקי לכתוב אופרה המבוססת על הדרמה "בוריס גודנוב" מאת פושקין. מחזה זה נכתב בשנת 1825 ופורסם בשנת 1831 אולם הצנזורה של השלטון הרוסי אסרה על הצגתו עד שנת 1866 - 30 שנה לאחר מותו של פושקין, כאשר העלאת המחזה הותרה רק לאחר שחלקים מהמחזה הוצאו ממנו. אחד הקשיים שעמדו בפני מוסורגסקי היה האיסור משנת 1837 להציג את הצארים הרוסים באופרה - איסור שתוקן בשנת 1872 כך שיחול על שושלת רומנוב בלבד.
הגרסה המקורית של האופרה
כאשר לודמילה שסטקובה, אחותו של מיכאיל גלינקה שמעה על תוכניתו של מוסורגסקי, היא העניקה לו במתנה את כתבי פושקין, ובעקבות מתנה זו, באוקטובר 1868 החל מוסורגסקי לכתוב את הליברית של האופרה, תוך שהוא משמר את מבנה העלילה של פושקין, ולעיתים משתמש בשורות שלמות מתוך המחזה.
מוסורגסקי סיים את כתיבת הליברית בתוך תשעה חודשים (ב-18 ביולי 1869) וסיים את תווי האופרה חמישה חודשים לאחר מכן (ב-15 בדצמבר 1869). בשנת 1870 הועברה האופרה לידי הצנזור המדינתי לאישורו. במקביל הועברה האופרה לוועדת התיאטראות הקיסרית לאישור הוועדה על מנת שניתן יהיה להציגה. הוועדה דחתה את האופרה ב-10 בפברואר 1871 ברוב של שישה קולות נגד אחד, בנימוק שחסר באופרה תפקיד ראשי של קול נשי. הוועדה דרשה כי מוסורגסקי יוסיף לאופרה סצנה ובה תפקיד מרכזי לאישה, ואם יעשה כן תאושר האופרה.
באותה שנה הועלה המחזה של פושקין לראשונה על הבמה (כאשר 18 מתוך 24 סצנות המחזה אושרו על ידי הצנזורה, ומהן הוצגו 16 סצנות). ההצגה הועלתה בתיאטרון מריאינסקי, שלוש שנים לפני הצגת האופרה באותו תיאטרון. לימים יעשה שימוש חוזר בתפאורות מעשה ידי מטבי שישקוב.
הגרסה המתוקנת של האופרה
בשנת 1871 הרחיב מוסורגסקי את האופרה, וזאת אף מעבר לנדרש על ידי הוועדה (שדרשה הוספת סצנה אחת). מוסורגסקי הוסיף שלוש סצנות (שתי סצנות סנדומייז', וסצנת קרומי), הוציא את סצנת "קתרדלת וסילי", וכתב מחדש את סצנת ארמון טרם. במסגרת שינויים אלה נוספה סצנה במסגרתה תפקיד נשי מרכזי (מרינה מנישק), וכן נוספו תפקידי נשים נוספים (המארחת בפונדק, פיודור - יורש העצר, והאומנת), וכן הורחב תפקיד הטנור (הצאר המתחזה). על מנת לכתוב תפקידים אלה עשה מוסורגסקי שימוש בספרו של קרמזין "ההיסטוריה של המדינה הרוסית". גרסה זו של הליברית הושלמה ב-14 בדצמבר 1871, ותווי המוזיקה הושלמו ב-23 ביוני 1872. האופרה הוגשה לאישור וועדת התיאטרון הקיסרית בסתיו 1872. הוועדה דחתה את האופרה ב-29 באוקטובר 1872 (או, לפי הביוגרף קלבוקורסי, ב-6 במאי 1872). יצוין כי ישנם ביוגרפים הטוענים כי הוועדה לא דחתה את האופרה. חבריו של מוסורגסקי החליטו להעלות שלוש סצנות מתוך האופרה בהפקה עצמאית בתיאטרון מריאינסקי (סצנת הפונדק ושתי סצנות סנדומירז') ב-5 בפברואר 1873, והפקה זו זכתה להצלחה רבה. בעקבות הצלחת העלאת האופרה המקוצרת, פורסמו תווי האופרה לפסנתר בינואר 1874.
הופעת הבכורה
האופרה הועלתה בשלמותה לראשונה ב-22 באוקטובר 1873. הבכורה, בתיאטרון מריאינסקי, זכתה להצלחה רבה. כל הכרטיסים נמכרו, ומסורוגסקי עלה 20 פעמים לבמה למחיאות הכפיים של הקהל. בכורה זו הציגה גרסה מקוצרת של האופרה, בלא כל הסצנות, בשל אורכה של האופרה. הופעות מאוחרות יותר קוצרו עוד יותר, וסצנת קרומי הוצאה (ככל הנראה בשל דרישת הצנזורה).
האופרה הועלתה 21 פעמים בתקופת חיי מוסורגסקי, ו-5 פעמים לאחר מותו בשנת 1881. ב-1882 הוצאה האופרה מהרפרטואר של תיאטרון מריאינסקי.
ב-16 בדצמבר 1888 הועלתה האופרה לראשונה במוסקבה, על במת תיאטרון הבולשוי.
האופרה שבה ועלתה על במת תיאטרון מריאינסקי ב-9 בנובמבר 1904 בגרסתו המחודשת של ניקולאי רימסקי קורסקוב.
ב-18 בינואר 1927 הועלתה גרסה מחודשת של האופרה בתיאטרון בולשוי שבמוסקבה, בעקבות שינויים שעשה באופרה מיכאל איפוליטוב-איוואנוב.
ב-16 בפברואר 1928 הועלתה על במת תיאטרון מריאינסקי, לראשונה, בבכורה עולמית, הגרסה המקורית של האופרה משנת 1869.
ב-4 בנובמבר 1959 הועלתה לראשונה גרסתו המחודשת של דמיטרי שוסטקוביץ' משנת 1940 בתיאטרון מריאינסקי.
האופרה ברחבי העולם
האופרה הוצגה לראשונה מחוץ לרוסיה ב-19 במאי 1908 בבית האופרה של פריז (גרסת רימסקי קורסקוב) בהפקת סרגיי דיאגילב.
ב-19 במרץ 1913 הועלתה האופרה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בגרסת רימסקי קורסקוב. הפקה זו הייתה מבוססת על ההפקה של סרגיי דיאגילב בפריז.
האופרה הועלתה לראשונה בבריטניה ב-24 ביוני 1913, בתיאטרון המלכותי שברחוב דרורי ליין בלונדון.
ב-30 בספטמבר 1935 הועלתה לראשונה מחוץ לרוסיה, גרסת 1869, בתיאטרון סאנדלרס וולס, בלונדון. גרסה זו של האופרה תורגמה לאנגלית.
תקציר עלילה
עלילת האופרה מתרחשת בין השנים 1598–1605.
חלק 1/הפרולוג
בראשית הסצנה רואים המון בחצר מנזר נובודוויצ'י, אליו הגיע העוצר בוריס גודונוב, והוא מסתגר בו. ניקיטיץ', מפקד המשטרה, מורה להמון לכרוע ברך, ודורש מהם לקרוא לבוריס לקבל על עצמו את כס הצאר. המקהלה שרה "מדוע עזבתנו, אבינו?". הם אינם יודעים למי הם שרים ומדוע, ובמהרה מתחילים להתווכח, עד ששבים השוטרים עם אלות, ומחזירים אותם לקרוא לבוריס לשוב ולשלוט.
אנדרי שצ'לקלוב, מזכיר הדומה, יוצא מהמנזר ומודיע כי בוריס עדיין מסרב לקבל על עצמו את השלטון, ומבקש מההמון להתפלל שישנה את דעתו. תהלוכה של נזירים מגיעה, שרה המנון תפילה "תהילה לך, בורא עולם", ונכנסת אל המנזר. ההמון מתווכח על זהות הצאר, והשוטרים מורים להם לעזוב את המקום ולהגיע למחרת לקרמלין במוסקבה.
חלק 2 / מערכה 1
פימן הנזיר כותב את דברי ימי רוסיה. עוזרו, הנזיר המתלמד גריגורי מתעורר מחלום נבואי, בו הוא רואה את פימן עולה לראש מגדל גבוה, ונופל ממנו לתהילות אנשי מוסקבה. פימן מציע לגריגורי להתפלל ולצום. גריגורי מביע צער על כך שהוא לקח על עצמו את נדרי הנזירות. פימן מתאר את שלטונו הצאר איוואן הרביעי כתקופה טובה, ומדבר טובות גם על בנו פיודור הראשון, ולעומתם קורא לבוריס גודנוב "רוצח מלכים".
[גרסת 1869 המקורית: פימן מתארים בפרטים את הרצחו של דימטרי איוואנוביץ' שהוא ראה במו עיניו.]
גריגורי מגלה כי הוא דומה במראהו לצארביץ' (יורש העצר) שנרצח, ומחליט להתחזות לו ולטעון לזכותו לכתר, וכך בוריס גודונוב יענש על מעשיו, ולא ימלט ממשפטם של העם והאל.
[גרסת 1872 המחודשת: בעלת הפונדק שרה שיר על הברווז שהכינה.]
הנוודים וארלאם ומיסייל, הלבושים כנזירים נכנסים לפונדק ומתחננים לנדבה. גריגורי מגיע עימם לבוש כנווד. וארלאם שותה יין שר "כך היה בעיר קאזאן" - על המצור של קאזאן על ידי איוואן הרביעי בשנת 1552. הנזירים משתכרים וגריגורי מבקש מהפונדקית הדרכה כיצד להגיע אל הגבול עם ליטא.
שוטר נכנס ומחפש אחר הנזיר הכופר גריגורי אשר ברח ממנזר צ'ודוב. השוטר חושד בווארלאם, אולם הוא אינו יודע לקרוא את הכתוב בצו המאסר. גריגורי מתנדב לקרוא את הצו ומשנה את התיאור המופיע בו כך שהוא מתאר את וארלאם. השוטרים אוסרים את וארלאם הטוען לחפותו, וקורא את הצו בעצמו - שהפעם התיאור מתאים לגריגורי. גריגורי נמלט בקפיצה מחלון הפונדק, והשוטרים יוצאים בעקבותיו.
חלק 3 / מערכה 2
קסניה, בתו של הצאר, אוחזת את דיוקנו של הנסיך איוואן, ארוסה, אשר נפטר, ומתאבלת על מותו בשיר "היכן אתה, ארוסי?".
הנסיך פיודור השני לומד מפה של רוסיה.
המטפלת מבטיחה לקסניה שעם הזמן היא תשכח את ארוסה.
[1872: המטפלת, יחד עם פיודור מנסים לעודד את רוחה עם שירי ילדים ובהם "הגמד כרת עצים" ו"שיר על דא ועל הא".]
בוריס גודונוב נכנס אל החדר, מנחם את קסניה, ושולח אותה לחדרה עם המטפלת. פיודור מציג לבוריס את המפה של רוסיה שהכין, ובוריס שולח את פיודור ללימודיו ושר "אני השליט העליון".
[1872: המטפלות בחוץ מתעטשות, ובוריס שולח את פיודור על מנת לבדוק את הסיבה להתעטשויות.]
הבויאר המשרת מכריז על בואו של הנסיך שויסקי.
[1872: פיודור נכנס אל החדר ושר "על התוכי הקטן שישב".]
הנסיך שויסקי נכנס אל החדר, ובוריס מאשים אותו בקשירת קשר. הנסיך מספר כי מתחזה טוען לכתר הופיע בליטא. בוריס מבקש לדעת את זהותו, ומורה לפיודור לעזוב את החדר, ולשויסקי לסגור את הגבול. שויסקי מתאר את הרצחו של הנסיך "באוגליץ', בקתדרלה", ומציין כי גופתו של הנסיך אינה נרקבת (דבר המעיד על קדושתו). בוריס מרגיש רגשות אשמה כבדים, ובעקבות כך שולח את שויסקי החוצה.
[1872: שומעים את פעמוני השעון המכני]
בוריס הוזה ורואה את הנסיך המת, וקורא לו "העלם, העלם ילד! לא אני הרוצח... אלא רצון העם!" ומתחנן לסליחת האל.
מערכה 3 ("המערכה הפולנית") (גרסת 1872 בלבד)
משרתותיה של מרינה מנישק שרות שיר נוגה "על גדות הוויסלה הכחולה" על מנת לשעשע אותה בזמן שהמשרתת מסרקת אותה. מרינה אומרת שהיא מעדיפה שירים על גבורה ואבירות, ומשחררת את המשרתות. היא שרה על שעמומה, ועל רצונה בהרפתקאות, כוח ותהילה. הנזיר הישועי רנגוני נכנס לחדר, ומספר לה על מצבה הקשה של הכנסייה הקתולית ודורש ממנה, כי כאשר היא תהפוך לצאריצה היא תמיר את דתם של תושבי מוסקבה הכופרים מהכנסייה הרוסית הפרבוסלבית לכנסייה הקתולית. רנגוני דורש ממנה כי תציית לכנסייה ותעשה הכל על מנת להגיע לשלטון ברוסיה - גם אם עליה לוותר על בתוליה. מרינה דורשת כי רנגוני יעזוב את החדר, ורנגוני מזהיר אותה מכוחות הגיהנום ודורש את צייתנותה.
הטוען לכתר חולם על אהובתו מרינה. רנגוני הנזיר מוצא אותו, ואומר לו כי מרינה רוצה לדבר עמו על אהבתו אליו. המתחזה מחליט ליפול לרגליה של מרינה ולהתחנן כי תהיה אשתו וצאריצה. הוא מבקש מרנגוני כי יוביל אותו למרינה, אולם רנגוני דורש כי יקבל את מרותו כאב דתי. אצילים פולנים מתקרבים, ורנגוני מורה למתחזה להתחבא. האצילים רוקדים את ריקוד הפולונז, ומרינה רוקדת עם כמה אצילים. האצילים שרים כי יכבשו את כס הצאר במוסקבה, ויביסו את צבאו של בוריס. לאחר צאת האצילים יוצא הטוען לכתר ממחבואו. הוא מקלל את רנגוני ומחליט לצאת ולכבוש את מוסקבה. מרינה מופיעה והוא מתוודה על אהבתו לה. היא אומרת כי תוכל להשיב לו אהבה רק אם יהיה צאר, וקוראת לו פחדן. הטוען לכתר מכריז כי יצא למחרת בראש צבא לכבוש את כס הצאר, ואז היא מתוודה על אהבתה והם שרים את הדואט "צארביץ', אני מתחננת אליך".
מערכה 4 / חלק 4
ההמון עומד בחזית כנסיית ואסילי הקדוש בכיכר האדומה. שוטרים מגיעים על מנת להשתלט על ההמון. אצילים יוצאים מהכנסייה ומבשרים כי הדיאקון הכריז על אנאתמה (החרם או הנידוי) על גריגורי אוטרפייב (הטוען לכתר) במהלך המיסה. הקהל שר כי הצארייביץ' מתקרב עם צבאו לקרומני, והוא בדרכו לתפוס את כס הצאר שנלקח ממנו על ידי גודונוב.
השוטה הקדוש (היורודיבי) נכנס, שאחריו רודפים ילדים שגנבו לו את הקופקה שקיבל כתרומה. הוא שר "הירח עף, החתול בוכה". בוריס גודונוב ומשפחתו יוצאים מהכנסייה ומחלקים נדבות. ההמון קורא "אב נדיב... תן לנו לחם!", והם מגורשים על ידי השוטרים. השוטה נותר בכיכר ובוריס שואל מדוע הוא בוכה. השוטה מספר כי גנבו לו את הקופקה, ומבקש כי בוריס יוציא להורג את הילדים, כשם שרצח את הצארייביץ'. הנסיך שויסקי רוצה לאוסרו, אולם בוריס מבקש את ברכתו. השוטה מסרב, ומכריז כי מרים אם ישו לא מרשה לו להתפלל עבור הורדוס (רוצח הילדים). השוטה שר קינה על עתיד רוסיה "זרמו, זרמו הדמעות המרות".
מתנהל מושב של הדומה. הבויארים מקשיבים לצו הצאר בו הצאר מבקש מהבויארים להעניש את הטוען לכתר. הביוארים מתווכחים, ומחליטים להצביע על הוצאתו להורג של הטוען לכתר. הנסיך שויסקי מגיע ומספר להם כי בוריס גודונוב רואה את רוחו של הצארייביץ' וקורא "לך מכאן ילד". הבויארים חושבים שזו השמצה שקרית, אלא הצאר נכנס וממשיך בצעקותיו. הבויארים נבהלים, ואז בוריס גודונוב רואה אותם. הנסיך מספר לו כי אדם זקן מבקש לדבר עמו. הנזיר פימן נכנס ומספר על אדם עיוור ששמע את קולו של הצארייביץ' בחלומו, ובחלום אמר לו הצאר ללכת לאוגליץ' ולהתפלל על קברו. כאשר העיוור עושה זאת קורה נס והוא חוזר לראות. סיפור זה גורם למותו של בוריס גודונוב מרוב רגשות אשמה, הוא שולח שיביאו אליו את בנו פיודור והוא שר לוו "להתראות בן, אני מת".