cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוקדמות מונדיאל 1966 - אירופה
בית 9
פרשה על מנת להביע תמיכה בנבחרות מאפריקה שפרשו מהמוקדמות על רקע שריון מקום יחיד לאפריקה ולאסיה ביחד. ספרד ואירלנד סיימו עם מספר נקודות זהה, ולפיכך נערך ב-10 בנובמבר 1965 משחק פלייאוף במיקום נייטרלי, בו גברה ספרד על אירלנד בתוצאה 1–0, והעפילה למונדיאל.
היכל הספורט יובילייני
היכל הספורט יובילייני (ברוסית: Спортивный комплекс «Юбилейный») הוא מתחם ספורט לכדורסל והוקי קרח בסנקט פטרבורג, הממוקם בצד של פטרוגרד (בשדרות דוברוליובובה 18) סמוך לאצטדיון פטרובסקי ותחנת המטרו "ספורטיבנאיה".
ההיכל נבנה בשנת 1967 (בתחילה נקרא בשם היכל הספורט של האיגודים המקצועיים "יובילייני"), קיבל את שמו "יובילייני", במשמעות של יובל, לכבוד יום השנה ה-50 לשלטון הסובייטי. כיום משמש כהיכל הבית של מועדון ההוקי קרח דינמו סנקט פטרבורג, היכל חלופי של מועדון הכדורסל "זניט" וכמגרש הבית של מועדון ההוקי לנוער של "דינמו סנקט פטרבורג", מועדון סק"א-1946 ומועדון סק"א אריות הכסף.
מידע כללי
המבנה המרכזי הוא עגול וקוטרו 94 מטרים וגובהו 22 מטרים. המתחם מכיל את הארנה הגדולה והארנה הקטנה (כשהארנה הקטנה משמשת כזירת אימונים להחלקה על הקרח). המתחם נבנה על ידי המהנדס א. פ. מורוזוב ואדריכלים י. פי. מורוזוב, א. פ. סוסליקוב, א. ל. לבאנן, פ. נ. יאקובלב. עבור פרויקט זה, האדריכל זכו בפרס המדינה של ברית המועצות ב-1971. ההיכל מארחת תחרויות אתלטיקה, מופעי תיאטרון, קונצרטים ותערוכות.
במתחם פועל מגרש החלקה מקורה, הכולל אולמות החלקה על הקרח שפתוח לכלל הציבור, ומאפשר אירוח טורנירי החלקה המוניים,, כמו גם אירועי ספורט שונים וריקודים.
ב-6 באוקטובר 1991 נהרג במתחם המשורר ומלחין איגור טלקוב. ב-1992, בפתח ההיכל הוצב שלט זיכרון לזכרו.
ב-2007 הוחלפו המושבים, נבנתה מסעדה והותקן לוח תוצאות מודרני. ב-2008 הושלמה עבודת החלפת המושבים, למושבים רכים ונוחים וקיבולת ההיכל הוגדלה ל-7,012 צופים. שופץ טרקלין האח"מים ומרכז העיתונות שמאפשר לערוך מסיבות עיתונאים. במסדרונות הותקנו מסכי פלזמה, נוספה תאורה והתאפשר חיבור Wi-Fi לרשת האינטרנט במתחם.
במאי 2016, ההיכל אירח את אליפות העולם ה-80 בהוקי קרח.
קרב איי אולנד
קרב איי אולנד (בשוודית: Åland; האיים נקראים בפינית: Ahvenanmaa), שנקרא גם קרב גוטלנד (בשוודית: Gotland) הוא קרב ימי שנערך במימי הים הבלטי, במלחמת העולם הראשונה, ב־2 ביולי 1915. הקרב נערך ליד איי אולנד שהם כיום אוטונומיה בתחומי פינלנד, ומול חופי האי גוטלנד שבשוודיה. בקרב זה התנגשו ספינות של הצי הגרמני הקיסרי וצי האימפריה הרוסית, וכן צוללת בריטית. בהתנגשות זו, בה מלכתחילה היה להן יתרון כוח, ניצחו ציי מדינות ההסכמה עליהן נמנו הן רוסיה והן בריטניה.
רקע - הלוחמה בים הבלטי
בים הבלטי התכתשו בעיקר הצי הרוסי והצי הגרמני. הצי הגרמני היה גדול ומודרני יותר, אם כי בים הבלטי היה לרוסים לרוב יתרון מספרי מקומי. הבסיסים הגרמניים העיקריים שכנו אמנם לחוף הים הצפוני, אך אוניות מלחמה גרמניות היו יכולות להגיע בקלות לים הבלטי דרך תעלת קיל. בשל כך היה הצי הרוסי בעיקר בעמדת מגננה, והסתפק בהתקפת שיירות גרמניות לשוודיה. פעולות הציים השונים בים הבלטי הוגבלו משמעותית בשל פעולות מיקוש נרחבות שביצעו הצדדים השונים. פעולת מיקוש כזו היוותה רקע לקרב המתואר.
הכוחות היריבים ונסיבות הקרב
בראשון ליולי 1915, בערב שטרם הקרב, הסיירת הגרמנית 'אלבטרוס' (Albatross) זרעה מוקשים ליד איי אולנד שבצפון הים הבלטי. את פעולתה איבטחו הסיירת המשוריינת 'רון' (Roon), הסיירות הקלות 'אוגסבורג' (Augsburg) ו'ליבק' (Lübeck), המיושנת יותר, ושבע משחתות: S126, S131, S141, S142, S147, S149, G135. מפקד הכוח היה הקומודור יוהנס פון קארפף (von Karpf). עם סיום משימתו, פון קארפף הודיע על כך בשדר שנקלט ופוענח על ידי הרוסים.
הספינות הגרמניות יורטו בידי שייטת רוסית שהייתה בדרכה להפגיז את ממל, אך פנתה ממסלולה המקורי עקב הידיעות המודיעיניות אודות הימצאות הגרמנים. זו כללה את הסיירות המשוריינות 'אדמירל מקרוב' (Адмирал Макаров) ו'באיאן' (Баянь) ואת הסיירות הקלות 'אולג' (Олег) ו'בוגטיר' (Богаты́рь). במרחק מה מאחוריהן עשו דרכן גם הסיירת המשוריינת 'רוריק' (Рюрик) והמשחתת 'נוביק' (Новик). על כל אלה פיקד תת-אדמירל מיכאיל קורונטוביץ' בכירב (Бахирев). הכוח הרוסי קיווה לנצל את ההזדמנות שנקרתה לפניו להשמיד כוח גרמני נחות בעוצמתו.
ההתקלות
הרוסים עשו דרכם מדרום צפונה בעוד הגרמנים, שסיימו את הנחת המוקשים, פיצלו את כוחם, או שעמדו לעשות זאת. חלק אחד, ובו 'רון', 'ליבק' והמשחתות G135, S141 ו - S142, החל זה עתה עושה דרכו דרומה-מזרחה לליבאו (Libau, כיום לייפאיה שבלטביה). ארבע המשחתות האחרות החלו עושות דרכן דרומה-מערבה לריקסהפט (Rixhöft, כיום רוזווייה (Rozewie) בפולין), ויתר הספינות: 'אוגסבורג' ו'אלבטרוס', טרם פנו בטרם נראו הרוסים. ב-6:30 בבוקר 2 ביולי גילו הכוחות זה את זה מבעד לערפילים פזורים. חלק אחד מן הכוח המפוצל, ובו 'אלבטרוס', 'אוגסבורג' ושלוש משחתות, הוא שנתקל ראשון ברוסים, אך יתר הכוח הגרמני לא אחר להצטרף, וכמה דקות אחר כך החלו חילופי אש תותחים בין הצדדים.
תחילת הקרב
עם יצירת המגע בין הצדדים בררו הספינות השונות את מטרותיהן. 'באיאן' החלה לירות על S149 אשר הובילה את הטור שפניו לליבאו. 'אוגסבורג' ירתה על 'אדמירל מקרוב', שמצידה ירתה על 'רון'. 'רון' ו'באיאן', אשר כבר ירתה על S149, ירו זו בזו ממרחק. 'בוגטיר' ו'אולג' ירו על G135, ובהמשך החליפה 'אדמירל מקרוב' את 'אולג'. זו האחרונה פנתה לירות ב-S141. בדקות הראשונות לא היו לירי תוצאות, בין היתר בשל הערפילים.
המשך הקרב
בהמשך, לאחר כמה דקות של קרב, שני הצדדים שיפרו את דיוק כלי נשקם והושגו פגיעות ראשונות. G135 שיגרה שלוש פצצות טורפדו. הראשונה החטיאה את 'באיאן'. השנייה גרמה לשריפה, והשלישית פגעה ב'בוגאטיר' והרסה מחסן תחמושת. במקביל, 'רון' פגעה ב'באיאן' ובשל הפגיעה ניזוקו אחד מחדרי המנועים ואחד מחדרי הדוודים. 'אדמירל מקרוב' פגעה הן ב'רון' והן ב-G135. גם S141 שיגרה טורפדו אשר פגע ב'אדמירל מקרוב', וגרם להצפה זמנית בשני חדרי מנועים. משחתת זו, מצידה, ספגה פגיעה מ'אולג', אשר שיתקה את אחד ממנועיה ואת אחד מחדרי הדוודים. טורפדו ששיגרה לעברה 'אדמירל מקרוב' - החטיא.
הטורפדות ששיגרו הגרמנים שיבשו במידת מה את המערך הרוסי וטור המשחתות שהובל על ידי G135 ניצל זאת כדי לנסות ולחמוק דרומה. 'אוגסבורג' העלתה מסך עשן, וניסתה כך לסייע ל'אלבטרוס', הפגיעה מבין הסיירות, לחמוק מערבה, ואחר כך דרומה. 'רון' ו'ליבק' פנו אף הן דרומה. ארבע המשחתות האחרות התפצלו: שתיים פנו מערבה, והאחרות דרומה-מערבה. הגרמנים המשיכו בשיגור טורפדות: S141 ו-S142 שיגרו כל אחת טורפדו לכיוון 'אולג', ו-S142 שיגרה טורפדו נוסף לכיוון 'אדמירל מקרוב'. כולם החטיאו. 'באיאן', בעודה מתכתשת עם 'רון', פגעה ב'אוגסבורג' בתותחיה המשניים, ו'אולג' הוסיפה עוד שלוש פגיעות. 'אוגסבורג', בעודה מתמודדת עם שריפות שפרצו כתוצאה מפגיעות אלה, השיבה מלחמה ופגעה ב'אדמירל מקרוב'. בהמשך 'רון' פגעה ב'באיאן' עוד פעמיים. 'ליבק' החלה לירות ב'אדמירל מקרוב' - ללא תוצאות לעת עתה.
כיוון שהמערך הרוסי ממילא השתבש, בשעה 06:46 הורה מפקדו על פעולה עצמאית של הספינות. 'רון' הוסיפה ופגעה ב'באיאן' חמש פגיעות נוספות. גם S149 הורתה על פעולה עצמאית של המשחתות בטור שהובילה, ו'ליבק' קיבלה הוראה לסייע להן לחמוק. למעשה, בשלב זה מערכי הספינות היו משובשים והן היו מפוזרות באי סדר יחסי בתוך מעגל דמיוני שקוטרו כתשעה ק"מ. בעברו הצפון מערבי היו 'אלבטרוס' ו'אוגסבורג' החומקות דרומה. ממזרח להן 'באיאן' הפונה מזרחה ומעט דרומה, ו'אולג' ו'אדמירל מקרוב' הפונות דרומה. ממערב לאחרונה עשו גם S149 ו-S126 דרכן דרומה. מדרום להן עשו דרכן מזרחה, כלפי 'רוריק' הפונה צפונה-מזרחה, G135, S141 ו-S142. 'רון' פנתה דרומה-מערבה הישר אל מול 'רוריק'.
בהדרגה החלו הסיירות להתרכז בהתמודדות זו עם זו ופחות במטרות אחרות. 'רון' שיגרה טורפדו לעבר 'אדמירל מקרוב', וזה החטיא וסיכן את 'ליבק'.
ניצחון רוסי
בהמשך הקרב 'אלבטרוס' נפגעה קשות מן הירי ונאלצה לעלות על החוף של האי השוודי גוטלנד הסמוך, שם הוחזקה עד סוף המלחמה. בזמן שהגרמנים המשיכו לסגת, תחילה 'נוביק' ואחר כך 'רוריק', התכתשו, כל אחת בתורה, עם 'ליבק'. בעוד 'ליבק' מצליחה להתחמק, 'רון' ו'רוריק' פתחו בקרב ארטילרי מטווחים רחוקים, בו לא נפגע רצינית אף אחד מן הצדדים. הסיירות המשוריינות 'פרינץ אדלברט' (Prinz Adalbert) ו'פרינץ היינריך' (Prinz Heinrich) חשו לתגבר את הצד הגרמני, ו'פרינץ אדלברט' טורפדה בדרכה על ידי הצוללת הבריטית E9 מצפון לדנציג, ובקושי רב עשתה דרכה אל בסיסה.
אחרית דבר
למרות ניצחון רוסי לא-מכריע זה, לא וויתרו הגרמנים על היזמה, ובחודש הבא - אוגוסט - ניסו לחדור למפרץ ריגה, דבר שהוביל לקרב מפרץ ריגה.
קישורים חיצוניים
היסטוריה של הצי הרוסי במלחמת העולם הראשונה (ברוסית): היסטוריה של הצי הרוסי (באנגלית):
אלברטו אסקרי
אלברטו אסקרי (13 ביולי 1918 - 26 במאי 1955) היה נהג מרוצים איטלקי, שזכה פעמיים באליפות הפורמולה 1. הוא החל את דרכו במרוצי אופנועים ובהמשך עבר להתחרות במגוון מרוצי מכוניות.
שנים ראשונות
אלברטו אסקרי נולד במילאנו, בנו של אנטוניו אסקרי, נהג מרוצים שכיכב בשנות ה-20 בקבוצת אלפא רומיאו. שבועיים לפני יום הולדתו השביעי נהרג אביו בתאונה שהתרחשה במהלך הגרנד פרי הצרפתי. הוא החל להתחרות במרוצי אופנועים ובגיל 19 הוחתם כרוכב בקבוצת ביאנקי. בשנת 1940 התחרה, ביחד עם בן דודו, במרוץ המילה מילייה (Mille Miglia). השניים התחרו, כשהם נוהגים בדגם אאוטו אביו קוסטרוזיוני 815, רכב המרוצים הראשון שיוצר על ידי אנצו פרארי כעצמאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המוסך המשפחתי שהיה בהנהלת אלברטו, העניק שירות לרכבי הצבא האיטלקי. באותה תקופה הקים יחד עם שותפו, לואיג'י וילורסי, עסק לאספקת דלק לכוחות הצבא ששהו בצפון אפריקה. הצמד שרד התהפכות שאירעה בנמל טריפולי בעת שהובילו משלוח של משאיות. בשל העובדה שהעסק שהקים סיפק שירותים לצבא קיבל פטור מגיוס לצבא כלוחם.
קריירת מרוצים
לאחר סיום המלחמה החל אסקרי להשתתף בתחרויות כשהוא נוהג במזארטי 4CLT. בן זוגו לקבוצה היה שותפו העסקי, וילורסי. הצמד זכה להצלחה רבה במרוצים שנערכו בצפון איטליה ולאסקרי הודבק הכינוי "צ'יצ'ו" (באיטלקית: Ciccio), שמשמעותו "גוץ שמנמן". בשנת 1946 פורסמו תקנות הפורמולה 1, לקראת האליפות שתוכננה להפתח ארבע שנים מאוחר יותר. בתקופת המעבר עד להתחלת האליפות הרשמית השתתף וניצח במגוון תחרויות ברחבי אירופה. הוא ניצח את הגרנד פרי של סן רמו בשנת 1948, סיים שני במרוץ שנערך בסילברסטון, אנגליה וניצח את הגרנד פרי שנערך בבואנוס איירס בינואר 1949. בעקבות ההצלחה הוחתמו אסקרי ווילורסי בקבוצת פרארי. באותה שנה זכה בשלושה מרוצים נוספים.
אליפות הפורמולה 1 נפתחה בשנת 1950. אסקרי ערך את הופעת הבכורה באליפות בגרנד פרי מונקו, המרוץ השני בעונה, לצידם של וילורסי וריימונד סומר, צמד נהגי הקבוצה. את המרוץ סיים במקום השני, אחרי חואן מנואל פנג'יו. דגם הטיפו 125 של הקבוצה לא היה מספיק חזק בשביל להתמודד עם דגמי האלפא רומיאו ובמהלך העונה הוחלף בדגם ה-275 ולאחר מכן בדגם ה-375 בעל מנוע בנפח 4.5 ליטרים. הדגם החדש אפשר לאסקרי לנצח את הגרנד פרי שהתקיים בברצלונה, תחרות שלא הייתה חלק מסבב האליפות.
בעונת 1951 ניצח את גרנד פרי גרמניה שהתקיים במסלול הנורבורגרינג ואת הגרנד פרי האיטלקי. לקראת המרוץ האחרון בעונה דורג במקום השני בפער של 2 נקודות בלבד אחרי פנג'יו. אסקרי זינק למרוץ מהפול פוזישן, אך בחירת צמיגים לא נכונה אפשרה לפנג'יו לעקוף אותו, לנצח את המרוץ ולזכות באליפות. אלפא רומיאו, שזכתה באליפות בשנים הראשונות, פרשה מן האליפות לפני עונת 1952. אסקרי פרש ממרוץ האינדינאפוליס 500, בו היה הנהג האירופאי היחיד שלקח חלק. בהיעדר תחרות לא התקשה לנצח את ששת המרוצים האחרונים של העונה וזכה באליפות הראשונה עבורו ועבור הקבוצה. רצף הניצחונות נמשך עם שלושה ניצחונות בפתיחת עונת 1953. המשך העונה ניצח שני מרוצים נוספים וזכה באליפות השנייה ברציפות.
בעקבות ויכוח על גובה שכרו עזב את פרארי וחתם בקבוצת לנצ'יה. הקבוצה לא הצליחה להשלים את בניית הרכב בזמן לתחילת העונה. הקבוצה אישרה לאסקרי להתחרות בשני מרוצים עבור מזארטי ובגרנד פרי האיטלקי התחרה עבור פרארי. במהלך העונה התחרה וניצח במרוץ המילה מילייה (Mille Miglia), שלא היה חלק מאליפות הפורמולה. דגם הלנצ'יה D50 היה מוכן לבסוף למרוץ סיום העונה, שנערך בספרד.
עונת 1955 החלה בצורה טובה עבור אסקרי, שניצח את המרוצים בטורינו ונאפולי, מרוצים שלא נכללו בסבב האליפות. ב-22 במאי, במהלך גרנד פרי מונקו, נכנס לאחת הפניות במהירות גבוהה מידי. כתוצאה מכך, עבר את המחסומים ושקי החול שהוצבו בצידי המסלול וצלל עם רכבו לתוך הים. לאחר מספר שניות צף ועלה על פני המים. הוא הועלה לספינה כשהוא סובל משבר באף וחבלות קלות בלבד.
ארבעה ימים לאחר התאונה הלך לבקר את יוג'ין קסטלוטי במסלול המרוצים של מונזה בו בחן את דגם הפרארי מונזה 750 החדש לקראת מרוץ 1,000 הק"מ בו היו אמורים השניים לקחת חלק. אסקרי לא היה אמור לנהוג ברכב, אך החליט לבצע מספר הקפות. בהקפה השלישית החליקה המכונית והתהפכה פעמיים לפנים. תוך כדי ההתהפכות נזרק אסקרי מהרכב, כתוצאה מכך נפצע קשה ומת מפצעיו לאחר מספר דקות. נקבר בבית הקברות הגדול במילאנו.
הנצחה
בשנת 1998 בבריטניה הוקמה חברה Ascari Cars לייצור מכוניות ספורט. מכונית אסקארי A10 הגיע למהירות של מעל ל-300 קמ"ש.
מלכה רופא
מלכה רופא (10 באוקטובר 1915, אודסה, רוסיה – 4 באוקטובר 1996, קיבוץ מעוז חיים, ישראל) הייתה לוחמת ואלחוטאית בפלמ"ח ובפל"ים, גדעונית, ושליחת המוסד לעלייה ב' לעיראק ולאירופה, הקימה את תחנת האלחוט החשאית של המוסד לעלייה ב' בבגדאד, לשם יצאה במסווה של חייל בריטי. שירתה כמדריכת אלחוט. הייתה חברת קיבוץ מעוז חיים.
ילדות ונעורים
נולדה ב-10 באוקטובר 1915 באודסה ללאה ודוד רופא, תופרת וכובען במקצועם. בשנת 1922, בדרכה של המשפחה לארץ, חלתה בטיפוס. אביה טיפל בה במסירות עד שהחלימה, אך נדבק בעצמו במחלה ונפטר. עם הגעתם לארץ ישראל, התיישבו בתל אביב ונעזרו בקרובי משפחה. אמה התפרנסה מעבודות תפירה והיא ואחיה בילו את רוב זמנם אצל סבתם. בשנת 1932 נפטרה האם. האח נשלח לכפר הנוער מאיר שפיה וחי את חייו הבוגרים בקבוצת גבע. היא נדדה בין קרובים וידידים וקבעה את מקומה במשפחתו של איש הפלמ"ח יצחק חופי. הם היו הנכדים של אותם הסבים.
אלחוטאית בפלמ"ח
למדה בסמינר לוינסקי ובשנת 1935 נשלחה להכשרה בקיבוץ נען. כעבור שנה הגיעה לקבוצת חוגים ברעננה ועבדה בחינוך הגיל הרך. ב-1937 הצטרפה לקיבוץ מעוז חיים שבעמק בית שאן, עבדה במטבח והצטרפה לקבוצה מצומצמת של אתתים, מעבירי מסרים באופן חשאי. בשנת 1933 הצטרפה לארגון ההגנה ושירתה בתפקידי קישור. מדריכיה היו אליהו סחרוב ושמואל ליפוביץ. מקבוצת הקשר עברו חלק מהחברים לנודדת וחלק לתעשייה הצבאית, מדריכי תע"ש היו דוד ליבוביץ ושושנה ממרציק. בשנת 1942 גויסה על ידי מפקד הנפה, ישראל בן אליהו לקורס אלחוט, שנערך מטעם הסוכנות היהודית בחסות הבריטים, שהיו אחראים על הפיקוח והציוד. המקשר בין הסוכנות לבריטים היה משה דיין. במסגרת הקורס הוכשרו המשתתפים באלחוט מורס במטרה להקים תחנות מורס במחתרת, במקרה שגרמניה הנאצית תכבוש את ארץ ישראל. הקורס נמשך שלושה חודשים והתקיים בתל אביב. לאחר שסיימה את הקורס חזרה למעוז חיים ועבדה בתחנת האלחוט שהוקמה שם על ידי הבריטים יחד עם חנן שילוח, תחת פיקודו של אורי ברנר. זמן קצר לאחר מכן הוקמה במעוז חיים תחנת אלחוט של הרשת הארצית של ההגנה בפיקודה.
שליחה לבגדאד במסווה של קצין בריטי
בתחילת שנת 1943 יצאה לסמינר שליחים של הקיבוץ המאוחד בקיבוץ גבעת השלושה, שם הודיע לה יהודה ברגינסקי, חבר גבעת השלושה ואיש המוסד לעלייה ב', לה כי היא מועמדות לשליחות לעיראק, במטרה להקים בבגדאד תחנת אלחוט שתקיים קשר עם הארץ. באפריל 1943 יצאה לכיוון בגדאד במשאית צבאית בריטית כחלק משיירה, מחופשת לחייל בריטי. בידה פנקס תשלומים ותעודת חייל על השם: אליהו מזרחי. שותפה לנסיעה בתא המטען היה כלב זאב ענק שתפקידו היה להסיח את דעתם של השוטרים בנקודות הביקורת בדרך לבגדאד. היה זה רעיון של ישעיהו דיסטניק, קצין ביחידת הובלה בצבא הבריטי, שליווה אותה במסעה. בספרו על המחתרת בעיראק תיאר זאת יהודה אטלס: "כאשר, במהלך הדרך, לא הצליח לעקוף אחת מתחנות הביקורת, ושוטר צבאי ניסה להציץ אל תא המטען - היה ראשו הנוהם של הכלב גומל אותו מיד מן הסקרנות".
את הלילה הראשון במסווה של חייל בריטי עברה בקיבוץ בית הערבה. איש ממכריה לא זיהה אותה. לאחר מכן בילתה את רוב זמנה במשאית. בבוקר, כשהתקרבו לגבול עבר הירדן-עיראק, פרשה משאיתם מן השיירה והתקדמה לכיוון בגדאד. לאחר מספר שעות נסיעה ניסה דיסטניק לאתר את השליחים עזרא כדורי מקיבוץ מעוז חיים ושמריהו גוטמן מקיבוץ נען, ממקימי המחתרת הציונית בעיראק, איתם היו אמורים להיפגש, אך ללא הועיל. הם נאלצו לחנות במחנה צבאי הודי סמוך מבלי לעורר חשד. היא ישנה בתא המטען בעוד השניים האחרים ישנו משני צדי הרכב כדי לשמור עליה, כנראה מחשש כי יתגלה שבין המסתתרים נמצאת אישה. למחרת חברו לשליחים והיא הועברה לרכב הפרטי בו פגשה אישה רעולת פנים בשם שמחה כהן. היא פשטה את מדי החייל הבריטי והסוותה את עצמה כאישה רעולת פנים. בשהותה בבגדאד כונתה "רשל", כינוי אשר ניתן לה עוד ביחידת הגדעונים. היא התגוררה בבית משפחת סחייק, משפחה יהודית וציונית בעיר, שקיבלה אותה בחום. בחודשים הראשונים לוותה על ידי שמחה כהן. אחרי היא שהכירה מקרוב את התרבות המקומית, למדה ערבית והתלבשה בהתאם למנהגי המקום. כך צברה ביטחון עצמי ולא הייתה זקוקה עוד לליווי הצמוד.
לשליחותה בבגדאד היו שתי מטרות: הקמת תחנת אלחוט שתקיים קשר עם הארץ, שלא היה קיים עד אז, ועבודה בתנועה החלוצית להכנת היהודים בעיראק לעלייה לארץ. מעטים היו שותפי סוד למטרה הראשונה.
הקמת תחנת הקשר בבגדאד
בכל תקופת שהותה בבית משפחת סחייק לא הצליחה ליצור קשר עם הארץ באמצעות מכשיר הקשר. עם הזמן, נוכחותה עוררה את חשדם של השלטונות ושוטרים החלו להסתובב שוטרים באזור הבית. היה עליה להפסיק את ניסיונות יצירת הקשר מחשש שתתגלה. כשהחלו להתפשט ידיעות על מרגלת יהודייה עברה לגור בבית משפחה אחרת, משפחת בבאי. גם שם נכשלו הניסיונות ליצירת הקשר עם הארץ. בתום תשעה חודשים בבגדאד הצליחה במשימה. בספרו על המחתרת בעיראק כתב יהודה אטלס: "הוקם הגשר האלחוטי בין נהרות בבל לבין המוסד לעלייה ב' בתל אביב [...] באמצעות המכשיר ניתן היה לתאם ישירות את יציאתן והגעתן של קבוצות מעפילים, לקבוע את נקודות המפגש, ולדון על כל המתרחש ב"שורה" ובתנועה". לאחר שהחשדות בדבר "פולניה מוזרה המצויה בבגדאד", הוחלט להבריחה חזרה לארץ ישראל. תחילה ניסו להבריחה באוטובוס יחד עם חיילות פולניות כשהיא לבושה כחיילת, בהמשך חשבו להבריחה בתוך ארגז, אך הרעיון ירד מהפרק כשהחלו לבדוק בצורה קפדנית ארגזים בנקודות הביקורת. בסופו של דבר, השתמשה באישור עלייה של נערה בגדאדית, שהחליטה לא לעלות לארץ. אלבר שמש, שעבד עם פעילי העלייה הבלתי לגאלית והיה מקושר עם המשטרה, התחזה לבעלה וליווה אותה עד שדה התעופה בלוד.
הפעלת תחנת אלחוט באירופה
בארץ שירתה כמדריכת אלחוט. הדריכה צנחנים לפני יציאתם מעבר לים ואחרים שיצאו לשליחויות שונות. בנוסף, שידרה מתחנת האלחוט המרכזית בתל אביב שעמדה בקשר עם ארצות אירופה: תחילה לאיטליה ובהמשך ליוון ולצרפת. כאשר יצאו אניות מעפילים מארצות אלה השתתפה ביצירת הקשר עם האניות.
בפברואר 1946 נשלחה למרסיי שצרפת והפעילה את תחנת האלחוט עד אוגוסט 1946. היא חזרה לארץ באניית המעפילים "יגור" בפיקודו של משה מרק, שמונה על ידי שאול אביגור וימאי הפלי"ם, ישראל אורבוך. מכשיר הקשר באנייה לא היה מהסוג שמלכה הכירה. היא לא הצליחה להפעילו לכן פירקו את המכשיר והשליכו אותו לים על מנת לטשטש ראיות אם ייתפסו. כשעגנה האניה מול נמל חיפה גורשה לקפריסין. במחנה בקפריסין הפעילה בית תינוקות. לאחר מספר חודשים ברחה מהמחנה כשהיא מחופשת לאחות יחד עם איה פינקרפלד, גדעונית ואלחוטאית במוסד להעפלה, ובספינת מבריחים ערביים הגיעה לחוף נהריה. תקופה קצרה לאחר מכן נשלחה שוב לתחנת אלחוט בצרפת.
אחרי הקמת המדינה ופירוק הפלמ"ח מילאה תפקידים שונים בקיבוץ מעוז חיים, ביניהם בהנהלת חשבונות ובמטבח הילדים. לא נישאה ולא נולדו לה ילדים. הקדישה את חייה לפעילות ציבורית. שנים רבות עבדה בבית הקיבוץ המאוחד בתל אביב. אחיה, בני משפחתו ובני משפחתו של יצחק חופי הם שארי בשרה הקרובים. נפטרה ב-4 באוקטובר 1996 ונקברה בבית העלמין בקיבוץ מעוז חיים.
נובה ארנה
המתחם כולל מגרשי כדורגל, אולמות כדורסל, כדורעף, רוגבי, ג'ודו, סמבו וכדורגל חופים.
ג'ון מאייל
ג'ון מאייל (באנגלית: John Mayall; נולד ב-29 בנובמבר 1933) הוא מוזיקאי בלוז בריטי, זמר, נגן גיטרה חשמלית, פסנתר, תופים ומפוחית פה. ידוע בעיקר כמנהיג להקת John Mayall's Bluesbreakers בה ניגנו כנגנים צעירים אריק קלפטון, מיק טיילור (לפני שעבר ללהקת האבנים המתגלגלות), שלושת מייסדי להקת פליטווד מק (פיטר גרין, ג'ון מקווי ומיק פליטווד) ורבים אחרים שיצאו לאחר מכן לקריירות סולו או הפכו לנגנים מבוקשים. כישרונו באיתור כישרונות וטיפוחם זיכה אותו בכינוי "סנדק הבלוז הבריטי". מאייל פעיל לאורך חמישה עשורים והוציא תחת שמו למעלה מ-60 תקליטים.
תולדות חייו
נולד בכפר בצ'שייר, בריטניה לא רחוק ממנצ'סטר, אביו היה נגן ג'אז. כבר מגיל צעיר נמשך מאייל למוזיקת ג'אז ובלוז מאוסף התקליטים של אביו ובפרט לגיטריסטים אדי לאנג ולדבלי ונגני פסנתר בסגנון בוגי ווגי. בגיל 18 התגייס לחיל ההנדסה המלכותי ושירת שלוש שנים בקוריאה. בשנת 1962 חבר לאלכסיס קורנר וניגן עמו במועדון מרקי ובהיותו בן 31 (ב-1964) ייסד את להקתו, ה-John Mayall's Bluesbreakers, הלהקה ליוותה בין היתר אמני בלוז מארצות הברית בהופעותיהם בבריטניה, בהם ג'ון לי הוקר, טי-בון ווקר וסוני בוי וויליאמסון. באפריל 1965 פרש אריק קלפטון מלהקת היארדבירדס ומאייל צירף את הגיטריסט בן ה-20 ללהקתו. קלפטון פרש פחות משנה לאחר מכן, יחד עם נגן הבס של הלהקה, ג'ק ברוס, על מנת להקים את להקת קרים, אך לא לפני שהקליט את התקליט John Mayall's Bluesbreakers featuring Eric Clapton שהיה לרב-מכר ושאתר Allmusic הכתיר כ"תקליט הבלוז הבריטי הטוב ביותר". לאחר מכן ניגנו בגיטרה מובילה בהרכב, פיטר גרין (1966–1967; פרש עם נגני הלהקה ג'ון מקווי ומיק פליטווד ללהקת פליטווד מק) ומיק טיילור (1967–1969; פרש ללהקת האבנים המתגלגלות). אתר Allmusic מציין שנגנים צעירים ומוכשרים אלה האפילו על כישרונו הבינוני יחסית של מאייל עצמו, אך שהוא היה זה שגילה אותם והעניק להם תנאים ליצירה והקלטה.
ב-1982 קיבץ מחדש את ה-Bluesbreakers לסיבוב הופעות בו צולם הסרט התיעודי Blues Alive בהשתתפות ג'ון מקווי, מיק טיילור ועם אורחים כאלברט קינג, באדי גאי ואטה ג'יימס. ב-1984 הקים הרכב חדש וצעיר של ה-Bluesbreakers בלוס אנג'לס. במהלך השנים הופיעה הלהקה עם חברים רבים מן העבר של ה-Bluesbreakers ומוזיקאי בלוז אורחים בהם ג'ון לי הוקר, בילי גיבונס מלהקת זי זי טופ, בילי פרסטון, גארי מור וג'ף הילי. הופעה גדולה של ההרכב ביום הולדתו ה-70 של מאייל שהתקיימה בליברפול ב-2003 עם נגנים אורחים רבים מחבריו ובני טיפוחיו צולמה ונמכרה כצדקה עבור UNICEF.
ב-2001 יסד את חברת התקליטים שלו, Private Stash Records. בשנת 2005 העניקה לו אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית.
סטפן יגודז'ינסקי
סטפן יגודז'ינסקי היה פעיל במחתרת הפולנית וחסיד אומות העולם שהציל משפחה יהודית בשואה. יגודז'ינסקי התגורר בסטארי קורצ'ין ליד קרקוב בפלישת גרמניה הנאצית לפולין. הוא היה פעיל במחתרת הפולנית והיה מבוקש על ידי הגסטפו. יגודז'ינסקי הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם בירושלים בשנת 1986, על שהציל משפחה יהודית.
מעשה ההצלה
בסוף שנת 1942, באמצעות קשרים עם המחתרת, יגודז'ינסקי בא לעזרת משפחתו של ד"ר ברוניסלב טננוורצל, שגורשו לגטו מייחוב ליד קרקוב. מוקדם יותר שלח טננוורצל את בנם בן ה-14 למנזר נזירים ציסטרציאנים בכפר הסמוך מוגילה. הילד לא אהב את השהות במנזר וברח. חבר פולני שלח אותו להתארח במקום עם סטפן יגודז'ינסקי, שניהם בשמות בדויים. יחד הם הפכו לפעילים במחתרת. עד מהרה זהותו היהודית של הנער נודעה ולכן, תחת איום חדש הם עברו לקרקוב, משם הודות לקשריו של יגודז'ינסקי עמנואל הוברח להונגריה. הוא חי שם עד לשחרור בתחילת 1945. בינתיים, סטפן יגודז'ינסקי סייע לאמו ולאחותו של טננוורצל וסיפק להם ניירות מזויפים עם בריחתם מגטו מייחוב. אבי המשפחה נרצח במחנה פלאשוב.
בעשורים שלאחר מכן עמנואל טננוורצל נותר בקשר עם מושיעו בזמן המלחמה בעודו חי בארצות הברית. הודות למאמציו, ב-24 ביולי 1986 הכיר יד ושם בסטפן יגודז'ינסקי כחסיד אומות העולם.
אקדמיית הכדורעף ויאצ'סלב פלאטונוב
מתחם הספורט "אקדמיית הכדורעף ויאצ'סלב פלאטונוב" (ברוסית: Спортивный комплекс Академия волейбола Вячеслава Платонова) הוא מתחם ספורט הממוקם בחלקו המזרחי של האי קרסטובסקי בעיר סנקט פטרבורג ומשמש לאירוח משחקי כדורעף. משמש כמגרש הבית של מועדון הכדורעף זניט משנת 2017 וכהיכל הבית של מועדוני הכדורעף אבטומוביליסט, לנינגרדקה ודינמו מחוז לנינגרד.
מבנה האקדמיה המשמש בית ספר לכדורעף, נבנה בנובמבר 2005 ונקרא על שמו של מאמן הכדורעף ויאצ'סלב פלאטונוב. שטח המבנה מגיע ל-7,000 מ"ר ומכיל 1,500 מושבים. מאז הקמתו משמש כמגרש הבית של מועדון הכדורעף אבטומוביליסט סנקט פטרבורג, שגם מחזיקה בבעלות על המתחם.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 1991
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 1991 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
ריקה דיאלינה
ביוגרפיה
דיאלינה נולדה ב-8 באוגוסט 1931 בהרקליון, כרתים.
בשנת 1954 הוכתרה כמיס יוון, ונשלחה לייצג את ארצה בתחרות מיס תבל שנערכה לונג ביץ', קליפורניה. בתחילה נדחתה בקשתה לקבל ויזה לארצות הברית, עקב היותה בעלת קשרים קומוניסטיים כביכול, זאת עקב חשד שאיירה ספר אודות הקומוניזם, מזכיר המדינה של ארצות הברית דאז, ג'ון פוסטר דאלס, התערב במקרה, והיא קיבלה אישור כניסה זמני למדינה, היא הגיעה לארצות הברית ימים ספורים לפני התחרות, שם עלתה לשלב חמש עשרה המועמדות הסופיות, לאחר מכן היא נישארה שם באופן קבוע.
היא הופיעה כשחקנית במספר רב של סרטי קולנוע, בין היתר הייתה בתפקיד הראשי בסרט הקומדיה האיטלקי "I mostri" לצד ויטוריו גסמן.
בשנת 1964 שיחקה בסרט המדע הבדיוני "The Secret of Dr. Mabuse".
ב-1965 הופיעה בסרט ג'ולייטה של הרוחות.
בשנת 1982 הופיעה בקומדיה הרומנטית "מאהבי קיץ" לצד דריל האנה.
ב-2002 יצירת אמנות שיצרה הופיעה בגלריה בשדרת פארק.
בראיינט דאנסטון
בראיינט קווין דאנסטון ג'וניור (באנגלית: Bryant Kevin Dunston Jr.; נולד ב-28 במאי 1986 בדרום קנטקי, ארצות הברית) הוא כדורסלן אמריקאי-ארמני המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת אנאדולו אפס מליגת העל הטורקית והיורוליג.
ראשית הקריירה
דאנסטון נולד בקנטקי אך גדל ברובע קווינס בעיר ניו יורק. במכללות שיחק דאנסטון בנבחרת אוניברסיטת פורדהם שבניו יורק, כשהוא משחק בכל 120 משחקי הקבוצה בתקופתו שם ומסיים, לאחר ארבע שנים, כמוביל טבלאות הריבאונדים והחסימות של האוניברסיטה בכל הזמנים.
קריירה מקצוענית
לקראת העונה הבאה חתם דאנסטון בקבוצת הפועל חולון מהליגה הישראלית, בה שיחק עונה אחת. אחרי עונה מוצלחת במדים הצהובים-סגולים, בה נבחר לחמישיית העונה, היה על סף חתימה בברוקלין נטס מה-NBA, אך לבסוף עבר לפלקנסטרו וארזה. בווארזה שיחק עונה נוספת, עד שבעונת חתם באולימפיאקוס פיראוס מליגת העל היוונית, שבמדיה שיחק לראשונה ביורוליג. בעונתו הראשונה ביוון העמיד ממוצעים גבוהים של 10.3 נקודות, 5.3 ריבאונדים, 1.1 חטיפות ו-1.3 חסימות למשחק על פני 29 משחקים - הוביל את היורוליג בחסימות לאותה עונה. העונה הסתיימה בהפסד של היוונים לריאל מדריד בשלב ההצלבה (רבע הגמר). בסיום העונה זכה דאנסטון בפרס שחקן ההגנה של היורוליג לעונת.
בעונת המשיך דאנסטון את היכולת ההגנתית הגבוהה שלו, ואף זכה פעם נוספת בפרס שחקן ההגנה של העונה. בזירה המקומית זכתה אולימפיאקוס בעונה זו באליפות הליגה היוונית. בסיום עונה זו הסתיים חוזהו של דאנסטון בפיראוס, והוא עבר לשחק בקבוצת אנאדולו אפס מליגת העל הטורקית והיורוליג. בעונתו הראשונה בקבוצה זכה איתה בגביע הנשיאים, והעמיד ממוצעים של 7.9 נקודות, 5.0 ריבאונדים ו-1.1 חסימות למשחק על פני 24 משחקים ביורוליג.
בעונת זכה דאנסטון להצלחה אישית ביורוליג, כשנכלל בחמישיית העונה השנייה, ובליגה הטורקית, כשנבחר למשחק ה של הליגה.
קריירה בינלאומית
דאנסטון היה במגעים לקבלת דרכון סלובני, שלא הבשילו לבסוף לכדי אזרחות - על מנת לשחק בנבחרת סלובניה בכדורסל. ב-2016 קיבל דאנסטון אזרחות ארמנית, ושיחק עם נבחרת ארמניה באליפות אירופה בכדורסל לנבחרות קטנות במולדובה באותה שנה, כשהוא עוזר לה לזכות במדליית הזהב.
תארים
{{עמודות|מספר עמודות=2
תארים קבוצתיים
אולימפיאקוס:
נבחרת ארמניה: }}
הפארק הלאומי דוניאנה
הפארק הלאומי והטבעי דוניאנה (בספרדית: Parque nacional y natural de Doñana) הוא שמורת טבע בקהילה האוטונומית אנדלוסיה שבדרום ספרד, במחוזות (רוב שטחה), קדיס ו. הפארק משתרע על 543 קילומטרים רבועים, מתוכם 135 קילומטרים רבועים הם אזור מוגן. הפארק הוא אזור של ביצות, נחלים רדודים ודיונות חול באזור (Las marismas del Guadalquivir), הדלתה שבה זורם הנהר גואדלקיביר לאוקיינוס האטלנטי. הפארק הוקם כשמורת טבע בשנת 1969 כאשר הקרן העולמית לשימור חיות הבר הצטרפה לממשלת ספרד ורכשה קטע של ביצות כדי להגן עליהן. המערכת האקולוגית עמדה בסכנה מתמדת בשל ניקוז הביצות, השימוש במי נהרות להגברת הייצור החקלאי על ידי השקיית אדמות לאורך החוף, זיהום מים בשל כרייה במעלה הנהר והרחבת מתקני התיירות. הפארק קרוי על שם דוניה אנה דה סילבה אי מנדוסה (Doña Ana de Silva y Mendoza) אשתו של.
בפארק הלאומי דוניאנה יש מגוון ביולוגי מיוחד במינו באירופה, אם כי ישנם כמה קווי דמיון ל שבקאמארג, אזור הדלתה של הנהר רון בצרפת, שאיתו יש לפארק דוניאנה הסכם פארקים תאומים. בפארק מגוון גדול של מערכות אקולוגיות ומקלטים לחיות בר כולל אלפי עופות נודדים אירופיים ואפריקאים, יחמור אירופי, אייל אציל ספרדי, חזירי בר, גיריות מצויות, נמיות מצריות, ומינים בסכנת הכחדה כמו עיט ספרדי ושונר איברי.
שמורת הטבע דוניאנה כוללת גם את הפארק הלאומי דוניאנה, שהוקם בשנת 1969, וגם את הפארק הטבעי, שנוצר בשנת 1989 והורחב בשנת 1997, ויצר אזור חיץ של הגנה בניהול הממשלה האזורית. שני הפארקים, הלאומי והטבעי, סווגו מאז כנוף טבעי יחיד. בשל מיקומו האסטרטגי בין יבשות אירופה ואפריקה וסמיכותו למצר גיברלטר, המרחב הגדול של הביצות המלוחות של דוניאנה הוא אתר רבייה כמו גם נקודת מעבר לאלפי ציפורים אירופיות ואפריקניות (עופות מים ועופות יבשה), ומארח מינים רבים של עופות מים נודדים במהלך החורף, בדרך כלל עד 200,000 פרטים. למעלה מ-300 מיני ציפורים שונים עשויים להיראות שם מדי שנה. משום שהפארק נחשב לשמורת הטבע הגדולה ביותר באירופה, יש למספר מוסדות מדעיים שונים תחנות ניטור בתחומיו כדי להבטיח פיתוח הולם של אדמות סמוכות ושמירה על המינים המאוימים השוכנים בו. האזור הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו בשנת 1994. בשנת 2007 ביקרו בפארק 392,958 מבקרים.
במהלך המאות ה-19 וה-20 הסתובב באזור עדר גמלים שהתפראו. ייתכן שהם הגיעו במהלך הכיבוש המוסלמי של ספרד במאה ה-8, או שהם אולי ברחו מעדר שהביא המרקיז דה מולינה ה-12 (XII marqués de Molina) כבהמות משא בשנת 1829. בשנות החמישים נותרו רק שמונה פרטים, ואלה היו מאוימים על ידי ציידים בלתי חוקיים.
העת העתיקה
אף על פי שהטופוגרפיה של דוניאנה היא של אזור יבשתי חדש יחסית, בקנה המידה של לוח הזמנים הגאולוגי, נמצאו באזור שרידים של כלים נאוליתיים. נראה שלאזור הגיעו תרבויות עתיקות שונות כבר לפני 2,800 שנה, כולל הפיניקים, היוונים מהעיר ותושבי העיר טרטסוס הסמוכה, אבל ממצאים ארכאולוגיים המעידים על כך לא נמצאו. בשנת 1923 חיפש הארכאולוג הגרמני, בליווי הארכאולוגים אדולף למרר (Adolf Lammerer) ו את מיקומה של הבירה העתיקה של טרטסוס בדיונות של דוניאנה, אך לא מצא דבר מעניין. חפירות אלה בוצעו בסרו דל טריגו (Cerro del Trigo). ומומנו על ידי דוכס טריפה (duques de Tarifa), אז הבעלים של דוניאנה. אף על פי כן, בשנת 1978 מצא שולטן את ה"אסטלה של וייאמנריקה" (Estela de Villamanrique) בעיירה הסמוכה. סקרים נערכו בשנת 2007 בביצה המלוחה אינוחוס (Marisma de Hinojos) במחוז ולבה, במטרה לגלות עקבות של העיר המיתולוגית. ממצאים ראויים לציון כללו שרידי יישובים רומאיים, המתוארכים למאה השנייה עד המאה החמישית לספירה, שעסקו בעיקר בדיג ובהמלחת דגים או בהכנת גארום. (Las Marismas del Guadalquivir), אזור של שפלה של ביצות עשב ליד הגדה השמאלית של שפך הגואדלקיביר, היה אז אגם פנימי גדול המכונה לאקוס ליגוסטינוס בלטינית. האגם התמלא באטיות במשקעים שהורבדו והשתנה בהדרגה לביצות הנוכחיות.
ימי הביניים
בשנת 1262, לאחר שכבש את (נייבלה בספרדית) המוסלמית, הקים אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה את שמורת הציד המלכותית (Real Cazadero) ביער לאס רוסינאס (Las Rocinas), בין הנהרות ריו טינטו לגואדלקיביר, בין השאר בשל שפע הצבאים שם, כמו גם קפלה קטנה לקדושה אולליה, שנעלמה מאז, בארויו דה לה רוסינה (Arroyo de la Rocina).
בשנת 1297 העניק בנו, סנצ'ו הרביעי, מלך קסטיליה, לגוסמאן אל בואנו (Guzmán el Bueno) את הפייף של סנלוקר (Sanlúcar), המורכב מהשטח שנמצא מאחורי החוף המכונה "ארנס גורדס" (Arenas Gordas, "חולות שמנים") על הגדה השמאלית של שפך הגואדלקיביר, והוא נשאר בידי בית מדינה-סידוניה במשך יותר משש מאות שנים. שושלת האצולה הוקמה בשנת 1369, כאשר אנריקה השני, מלך קסטיליה העניק לחואן פרס דה גוסמאן הבעלים סנלוקר את מחוז נייבלה. בשנת 1493 העניקו המלכים הקתוליים חלק מאדמות הכפר אל רוסיו (El Rocío) של ימינו למזכיר המלכותי, שבנו מכר אותן מאוחר יותר לעיירה. בעבר הובאו למקום גרעיני רבייה של חזירי בר וצבאים, ומצד שני עודדו ציד זאבים להגנה על גידול בקר וסוסים.
התקופה המודרנית
לאחר 1854, עם פרסום השיח על האזור במסה בשם "Avifauna de Doñana: Catálogo de las aves observadas en algunas provincias andaluzas" ("אביפאונה של דוניאנה: קטלוג הציפורים שנצפו בכמה מחוזות אנדלוסיים"), מאת אנטוניו מצ'אדו אי נונס (Antonio Machado y Nunez), החל הציבור להעריך את ערכו האקולוגי עבור מינים רבים ושונים של חיות בר שנמצאו שם. כתוצאה מכך ביקרו בו חוקרי טבע וציידים בריטים ובהם אבל צ'פמן (Abel Chapman) וולטר ג'. באק (Walter J. Buck), ששניהם כתבו ספרים שהפנו תשומת לב של קהל רחב יותר באירופה על החשיבות האסטרטגית של דוניאנה עבור ציפורים נודדות העפות לאפריקה. מאוחר יותר, כאשר חוסה חואקין אלווארס דה טולדו אי קארו (José Joaquín Álvarez de Toledo y Caro; 1865–1915) הפך לדוכס ה-19 של מדינה-סידוניה, הוא ירש חובות גדולים ועל מנת לשלם אותם נאלץ למכור נכסים שונים, כולל קוטו דה דוניאנה, אותו מכר תמורת 750,000 פסטות, וניתק אותו סופית מהדוכסות.
כאשר ויליאם גארווי שעשה את הונו מייצור שרי קנה את דוניאנה מהדוכס בשנת 1901, האחוזה הייתה נטושה והייתה במצב של חורבה. גארווי החזיר את הארמון לתפארתו לשעבר, ועם מותו הוא עבר לאחיו ג'וזף ולאחייניתו מריה מדינה אי גארווי, שהייתה נשואה לדוכס מטריפה, מהנדס יער. בשנת 1934 היא עברה לאחות הדוכסית מטריפה, בלנקה מדינה אי גארווי, שהייתה נשואה למרקיז מבורגטו. בשנת 1942 מכר אותו המרקיז לחברה שהוקמה על ידי סלבדור נוגרה (Salvador Noguera), מנואל גונסלס (Manuel Gonzalez) והמרקיז של מריטו.
הקמת הפארק
איש העסקים הספרדי מאוריסיו גונסאלס-גורדון אי דייס (Mauricio González-Gordon y Díez), המרקיז מבוננסה (marqués de Bonanza), שמשפחתו החזיקה באחוזה גדולה בדוניאנה, התעניין במערכות האקולוגיות שלה ובחיי הציפורים שבה, והזמין אורניתולוגים מכל רחבי אירופה לבקר. בשנת 1952 ביקרו במקום האורניתולוגים הספרדים חוסה אנטוניו ואלוורדה (José Antonio Valverde) ופרנסיסקו ברניס (Francisco Bernis), כשגונסלאס-גורדון שימש כמדריך. ואלוורדה ומשפחת גונסאלס-גורדון חששו ששטחי הביצות, עם עושר חיות הבר המגוונות בהם, נמצאים תחת איום של התוכניות של ממשלת ספרד לנקז אותם עבור חקלאות ולנטיעת עצי אקליפטוס. מאוריסיו, יחד עם אביו, ביקש מברניס לנסות ולהשפיע על הדיקטטור הספרדי פרנסיסקו פרנקו לנטוש את התוכניות. השלישייה כתבה מזכר שהוגש לפרנקו עצמו על ידי מנואל, אביו של מאוריסיו. עד נובמבר 1953 סיים ברניס לכתוב דו"ח על מצבה של דוניאנה שהראה כי לאזור יש ערך אקולוגי יוצא דופן. הקבוצה חיפשה והשיגה תמיכה בינלאומית למטרותיה. המאמצים של גונסאלס-גורדון להניא את פרנקו חשפו אותו לסכנה כלשהי, אך ממשלת פרנקו נעתרה ותוכניות הניקוז בוטלו. ואלוורדה הוביל את המסע המדעי המאורגן הראשון לדוניאנה בשנת 1957, אליו הצטרפו חוקרי הטבע הבריטיים גאי מאונטפורט (Guy Mountfort), רוג'ר פיטרסון (Roger Peterson) וסר . קבוצה של אירופיים מומחים לשימור - בהם גאי מאונטפורט, מקס ניקולסון (Max Nicholson) ו - הוכיחו אז את חשיבותו המכריעה של האזור כתחנת ביניים עבור ציפורים הנודדות בין יבשת אירופה ואפריקה. בשנת 1959 מכרה משפחת גונסאלס חלק מאדמתה בדוניאנה לצורך פיתוח אתר הנופש . פעולה זו הדאיגה את אנשי השימור האירופיים, מה שהוביל מוסדות שונים ותורמים אנונימיים להציע לקנות חלק מהנכס. ואלוורדה, הופמן וניקולסון, בשותפות עם חברת שימור הטבע הבריטית (British Nature Conservancy), הקימו עמותה שארגנה מהלך בינלאומי לגיוס כספים להרחבת הפארק. הקמפיין גייס שני מיליון פרנקים שווייצרים לרכישת שטח אדמה של 70,000 דונם כתוספת לשטח שתרם גונסאלס-גורדון. לבסוף, בשנת 1963 קנו ממשלת ספרד והקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) חלק מהשטח ויצרו את שמורת דוניאנה הראשונה, ובשנת 1964 הם הקימו את התחנה הביולוגית של דוניאנה (Estación Biológica de Doñana) ואת (Consejo Superior de Investigaciones Científicas - CSIC) כדי לחקור את המגוון הביולוגי של דוניאנה ומערכות אקולוגיות ספרדיות אחרות.
בשנת 1969 חברה שוב הקרן העולמית לשימור חיות הבר לממשלת ספרד כדי לרכוש חלק נוסף בביצות הדלתה של הגואדלקיביר ולהקים את הפארק הלאומי דוניאנה. באותה שנה הוקם הפארק הלאומי דוניאנה על פי צו, שחלק משטחו היה בבעלות "משרד הכלכלה והתחרותיות" (Ministerio de Economía y Competitividad) וחלקו עדיין בידיים פרטיות. עשר שנים לאחר מכן הורחב האזור המוגן ונוצר מה שמכונה "קדם-פארק דוניאנה" (Preparque Doñana). בשנת 1980 הכיר אונסק"ו בפארק הלאומי דוניאנה כשמורת ביוספירה בשטח של 772,600 דונם. אזור הליבה של השמורה השתרע על 507,200 דונם בפארק הלאומי דוניאנה, וגודל אזור החיץ היה 542,500 דונם בפארק הטבעי של דוניאנה. גובה השמורה נע בין מפלס הים ל-40 מטרים מעל גובה פני הים. אונסק"ו ראה בדוניאנה אזור בעל חשיבות עולמית, בהתבסס על מגוון המערכות האקולוגיות שלו והמספר הנרחב של המינים השוכנים בו. בשנת 1982 הוא נכלל ברשימת השטחים של אמנת רמסר, ובשנת 1989 המירה את הקדם-פארק לפארק הטבע דוניאנה ( Parque natural de Doñana). בשנת 1994 הוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, מה שאפשר הקמת תוכניות לשימור וניהול האזור. מבחינה היסטורית, שטחי ביצות אלה מאוימים תמיד על ידי תוכניות להגדלת התפוקה החקלאית המקומית והרחבת התיירות. הקרן העולמית לשימור חיות הבר עדיין תומכת בדוניאנה, ונלחמת בהצעות לניקוז הביצות, לשאיבת מים להשקיה של אדמות חקלאיות לאורך החוף ולהרחבת מתקני התיירות.
בשנת 1998, התרחש אסון אסנלקויאר (Desastre de Aznalcóllar) כשסכר מגן נפרץ במכרה לוס פראילס (Los Frailes) שבבעלות בולידן-אפירסה (לשעבר אנדלוסה דה פיריטאס), חברת הבת הספרדית של חברת המכרות השוודית, ושחרר שיטפון של בוצה רעילה שנכנסה לנהר גודיאמאר (Guadiamar), מקור מים ראשי לפארק. בשנת 2000, לאחר האסון הסביבתי הגדול הזה, קידם משרד הסביבה הספרדי את התוכנית "דוניאנה 2005", שמטרתה התחדשות הביצות. בשנת 2006 הועברה האחריות לתחזוקת הפארק לממשלת אנדלוסיה על פי צו מלוכתי ב-9 ביוני. התפקידים והשירותים של הממשל לשמירת הטבע שהועברו לפיכך למדינה האנדלוסית הורחבו, והפארק הלאומי דוניאנה והפארק הטבעי אוחדו והפכו ל"אזור הטבעי של דוניאנה" (Espacio natural de Doñana), שטח יחיד המחולק לאזורים עם רמות שונות של הגנת הסביבה. בשנת 2008 יצר פארק זה ברית פארקים תאומים עם פארק הטבע האזורי קאמארג בדלתה של הנהר רון בדרום צרפת, איתו הוא חולק היבטים אנתרופולוגיים ואתנוגרפיים.
במהלך כהונתו החל ראש ממשלת ספרד פליפה גונסלס להשתמש בדוניאנה כמפלט בזמן חופשה, ויצר בכך תקדים ליורשיו. בשנת 2010 הופקעו על ידי המשרד לשעבר לאיכות הסביבה 92,000 דונם על קו החוף לצורך הגנה. ביולי 2012 אישר אונסק"ו את הרחבת שמורת הביוספרה של דוניאנה מ-772,600 דונם ליותר מ-2,550,000 דונם ואפשר עמידה בהנחיות "תוכנית האדם והביוספרה" (Man and Biosphere Program). אישור זה יצר אזור מעבר בו מיוצגים האינטרסים החברתיים-כלכליים של המועצות המקומיות השונות באזור דוניאנה. בשנת 2019, סגרה המשטרה עשרות בארות לא חוקיות שהופעלו בעיקר על ידי חקלאים שגידלו פירות סביב הפארק, ששאבו במשך שנים רבות מים ממפלס מי התהום של הפארק.
אקלים
האקלים בפארק דוניאנה מתון, ים תיכוני טיפוסי, המאופיין בקיץ יבש ובחורפים גשומים יחסית כתוצאה משינויים ב וברכס הסובטרופי של לחץ גבוה. הגשמים יורדים בעיקר בעונות הביניים, כלומר באביב ובסתיו. בסתיו במיוחד יכולים להיווצר גשמים עזים הנגרמים כתוצאה מהצטברות בקיץ של חום בגופי מים גדולים קרובים, והגעת גושי אוויר קרים מהקוטב. בחורף, לעומת זאת, אנטי-ציקלונים תרמיים עשויים להתרחש באופן מקומי. הטמפרטורות מתונות לאורך כל השנה, עם טמפרטורות מקסימליות המשתנות כ-17°C מעלות צלזיוס בין החורף לקיץ. המאפיין המשמעותי ביותר של האקלים הוא שלושה עד חמישה חודשים של מזג אוויר יבש בקיץ, כאשר הוא נשלט על ידי האנטי-ציקלון הסובטרופי.
צמחייה
מינים בולטים אחרים בפארק, מבין למעלה מ־875 המינים המקומיים במערכות האקולוגיות של דוניאנה הם: הרדוף, אלון, צמח גלגל קוצני, ידיד-חולות מצוי (Ammophila arenaria), אברש, אזוביון, חרחבינה חופית (Eryngium maritimum), קנה מצוי, ציפורן, גומא, שרך מצוי, לוטם מרווני, סמר (Juncaceae), בר-זית צר-עלים (Phillyrea angustifolia), חלבלוב הים (Euphorbia paralias), אלת המסטיק, גמאיים (Cyperaceae), דקלים, אורן, קיטיסוס רתמי (Cytisus scoparius), רוזמרין רפואי, ערער, אלגומין (Ulex), קורנית, חלבלוב ואוסנה.
צמחיית החולות הנודדים
המערכת האקולוגית של הדיונות הנודדות (המכונות גם טרנסדיונות), שנוצרות על ידי הרוח השוררת הדרומית-מערבית, כמעט ואינה קיימת במקומות אחרים בחצי האי האיברי. התנאים הקשים של מערכת אקולוגית זו ניכרים בהתאמות של כמה מיני צמחים לתנאיה המיוחדים: דיונות החול והאדמה אינן עקביות. קבורת הצמחייה ההדרגתית, במיוחד של עצים שצצים ואז מתים בשל התנועה האיטית של החול, היא אחת התופעות הידועות ביותר באזור החוף של הפארק.
בעלי חיים
בעלי חיים שתועדו בפארק כוללים 20 מינים של דגי מים מתוקים, 11 מיני דו-חיים, 23 מינים של זוחלים, 40 מינים של יונקים ו-360 מיני עופות שאינם ימיים, מתוכם 127 מתרבים בשטח הפארק.
דגים
דגים מקומיים כמו צלופחים חיים במימי דוניאנה, וכן מינים שהוחדרו אליה במשך השנים כמו הקרפיון, והגמבוזיה, או זאב הנהרות, הנחשב למין פולש המאיים על המערכות האקולוגיות המקומיות.
דו-חיים
דו-חיים המצויים בפארק דוניאנה כוללים את מיני הטריטונים: טריטון איברי, Triturus pygmaeus ו-Lissotriton boscai ; אילנית ים-תיכונית (Hyla meridionalis), מין הצפרדע: Pelophylax perezi, מיני הקרפדות: קרפדה מצויה, ו-Epidalea calamita ; מין החפרית Pelobates cultripes , מין העגולשון Alytes cisternasii , מין של צפרדע צבועה Discoglossus galganoi  ומין השקענית Pelodytes ibericus.
זוחלים
זוחלים המצויים בפארק דוניאנה כוללים את צבי היבשה: צב ביצות אירופי, צב ביצות ספרדי (Mauremys leprosa) וצב יבשה מצוי; מין הנחושית Blanus cinereus, מיני החומטיים: Chalcides bedriagai ו-Chalcides striatus ; מיני הלטאות: שממית החומות (Tarentola mauritanica), השנונית Acanthodactylus erythrurus , לטאה ספירית (Timon lepidus), Podarcis carbonelli , Podarcis vaucheri , Psammodromus manuelae ו-Psammodromus hispanicus ; מיני הנחשים: Hemorrhois hippocrepis , Zamenis scalaris , Coronella girondica , תלום-קשקשים מצוי, נחש כיפה, נחש מים מאורה, נחש מים אירופי, ו-Vipera latastei ; וצבי ים: צב ים חום וצב ים גלדי.
עופות
למעלה מ-300 (או אף 400 לפי ספירה אחת) מיני עופות נצפו בשטח הפארק, כולל עופות שתחום התפוצה שלהם מוגבל כמו עיט ספרדי, ברווז משויש, צחראש לבן, ו-אגמייה מצויצת (Fulica cristata). מיני עופות מים כוללים: מגלן חום, פורפיריה סגולה, צולל ביצות, כפן מצוי, נטה אדומת-ראש, לבנית קטנה, אנפית בקר, אנפת לילה מצויה, אנפית סוף ופלמינגו מצוי, בעוד שהאזורים סביב הביצות כוללים דוכיפת מצויה, כרווניים, דרור ספרדי, עפרונן גמדי (Alaudala rufescens) וקטה חדת-זנב. האתר מושך אליו בקיץ עופות נודדים רבים, שיכולים לכלול: אנפה ארגמנית, שחפית עבת-מקור, עפרונן קצר-אצבעות, (Calandrella brachydactyla), חיוויאי הנחשים, כחל מצוי, Iduna opaca, חרגולן זמירי, אנפית גמדית, עיט גמדי, מרומית לבנת לחי וחמרייה חלודת-זנב.
יונקים
בין 40 מיני היונקים שנצפו בשטח הפארק, כולל 12 מינים של עטלפים: אייל אציל, ארנבון מצוי, קיפוד אירופי, גחן מצוי, חתול בר, חזיר בר, שונר איברי, נמנמן אלונים (Eliomys quercinus), נמייה מצויה, חדף מצוי, לוטרה אירופית, יערון קטן, חמוס מבאיש, שועל מצוי, גירית מצויה, מין נברן השדות Microtus duodecimcostatus, מין נברן המים Arvicola sapidus וחולדה מצויה.
שונר איברי
השונר האיברי, שבית הגידול שלו מוגבל לחצי האי האיברי, הוא מין החתולים הגדולים המצוי בסכנת ההכחדה הגדולה ביותר. ירידות חדות בגודל האוכלוסיות עקב הפחתה דרסטית של מלאי הדגים שהם מקור המזון העיקרי שלו הובילה לכך שהוכרז כמין מוגן בשנת 1966. האוכלוסיות הקיימות היחידות של השונר האיברי נמצאות בפארקי הטבע: בפארק הלאומי סיירה דה אנדוחר, בשמורת הטבע סיירה דה קרדנייה ומונטורו, בפארק הלאומי דוניאנה וסביבתו; האוכלוסיות האחרות של פעם בחצי האי נחשבות נכחדות. בפורטוגל מאמצי התאוששות לשמר את בית הגידול הנותר שלו הביאו ליצירת.
סוסים
בדוניאנה ישנם שני גזעי סוס מקומיים: סוס הביצה (בספרדית: Caballo marismeño) וסוס רטוארטס (Caballo de las retuertas). האחרון הוא אחד הגזעים האירופיים העתיקים ביותר, המתוארכים אולי לשנת 1000 לפני הספירה, והיחיד שחי בטבע ומבודד מאוכלוסיות אחרות.
פעילות חשובה הקשורה לפארק היא "סאקה דה לאס איגאס" (La Saca de las Yeguas, מילולית: "כינוס הסוסות"), אירוע חיות משק הנוגע לסוסי הבר הילידים של ביצות המלח של דוניאנה. כל שנה ב-26 ביוני, לאחר חגיגת יוחנן המטביל, לוכדים בוקרים כמה מאות סוסות וסייחים חדשים מקרב סוסי הביצה, ולאחר שהם מקבלים את ברכת הכנסייה באל רוסיו מוסעים לאלמונטה, נבדקים רפואית, ונמכרים או ניתנים במתנה.
גמלים
במהלך המאות ה-19 וה-20 הסתובב באזור עדר גמלים שהתפראו. ייתכן שהם הובאו לחצי האי האיברי במהלך הכיבוש המוסלמי של ספרד במאה ה-8, או שהם ברחו מעדר שהובא מהאיים הקנריים בשנת 1829 על ידי המרקיז דה מולינה ה-12 (XII marqués de Molina) כחיות משא. בשנות החמישים של המאה ה-20 נותרו רק שמונה פרטים, ואלו היו מאוימים על ידי ציידים בלתי חוקיים. בתחילת שנות השישים היו רק שלושה, אך נוספים שוחררו לטבע לאחר ששימשו בצילומי הסרט לורנס איש ערב בשנת 1962.
בעיות איכות הסביבה
לאחר אסון סכר אסנלקוייאר ב-1998, גברה המודעות הציבורית לסיכונים הסביבתיים שאליהם נחשף האזור הכפרי. מחקרי השפעה שונים וקבוצות סביבתיות הזהירו שוב ושוב מפני בעיות המאיימות על הצמחייה, בעלי החיים, המים והקרקע באזור. אמנם לחץ העיור על המערכות האקולוגיות המקומיות מהווה מקור לדאגה לאורך כל השנים, אך אינו זה גורם הסיכון היחיד. אונסק"ו בדקה את מועמדותו של הפארק להיכלל ב"רשימת אתרי המורשת העולמית בסיכון" מספר פעמים, אך טרם הוסיפה אותו.
השפעות של התשתיות
היו מספר בעיות הקשורות לתשתיות ליד הפארק. פרויקט הקמת צינור נפט בין אקסטרמדורה לנמל ולבה ספג ביקורת מצד ארגונים סביבתיים, הטוענים כי הדבר יגדיל משמעותית את תנועת המכליות באזור ועקב כך את הסיכון הנלווה של זיהום נפט. חפירה תכופה של הנהר גואדלקיביר כדי לאפשר מעבר של ספינות לנמל סביליה הוכחה כגורמת להפרעות רציניות בביו-דינמיקה של שפך הנהר. האגודה להגנת הטבע (Associación de defensa de la naturaleza, בראשי תיבות Adena), הסניף הספרדי של ה-WWF, קישר בין מעבר של ספינות אלה לבין החדרת בעלי חיים חדשים למערכות האקולוגיות המקומיות, המתרחשת כאשר הן מזרימות מי נטל המכילים מינים זרים.
נמל ולבה, כמה קילומטרים מפארק הטבע, הוא אחד האיומים הסביבתיים הגדולים ביותר שלו. פרנסיסקו בלה (Francisco Bella), סנטור מטעם מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית וראש העיר לשעבר של העיירה אלמונטה ולבה, רואה זאת כאבסורד שפרויקט הצינור אושר בעוד שהממשלה הלאומית והממשלה האזורית של אנדלוסיה משקיעות באנרגיה מתחדשת. כראש עיריית אלמונטה, הוא ציין את הקשיים ביישום מדיניות המקדמת תעסוקה בסמוך לפארק: "... אנחנו יודעים כמעט הכול על הנמלה והשונר, אבל צריכים לדעת כיצד מתפתחת התעסוקה בדוניאנה". בהתאם לעמדת בלה בנוגע לצינור הנפט, אמר חינס מוראטה (Ginés Morata), ביולוג ונשיא לשעבר של "מועצת ההשתתפות של דוניאנה" (Consejo de Participación de Doñana), כי הפרויקט, שכולל מעבר של מאות מכליות נפט בשנה שתפרוקנה את מטענן ליד דוניאנה, יוביל לאפשרות מוגברת של דליפת נפט.
ניצול יתר של מקורות המים
בעיה סביבתית נוספת היא שאיבות מים להשקיה, רבות מהן בלתי חוקיות, שהוכפלו מאז סוף שנות השמונים כדי לשמור על גידולים עתירי מים כמו כותנה, אורז ולאחרונה תות שדה. אלו גדלים בחממות, עם שטח מוערך תחת פלסטיק בשטח שבין 45,000 ל-60,000 דונם באזור דוניאנה, ומייצרים למעלה מ-60% מתנובת תות השדה הספרדי. קידוח הבארות הבלתי חוקיות לשאוב מי השקיה מאקוויפרים תת-קרקעיים ככל הנראה הלך והתרחב, בעוד שדרישות המים של מתחמי מגורים סמוכים ושימוש בלתי הולם במקורות המים של הנהרות הסמוכים עשויים להשפיע גם על ההידרולוגיה של הפארק. סיכונים פוטנציאליים אחרים כוללים המלחת מי תהום כתוצאה משינויי אקלים; חדירת המים המלוחים מהאוקיינוס האטלנטי תסכן כמה מיני בעלי חיים. מצד שני, יכול להתרחש גם מדבור. כדי להקל על החקלאים אישרה המועצה המחוזית של ולבה (Diputación de Huelva) העברה ממערכת המים צ'נסה-פיידרס (Sistema hídrico Chanza-Piedras).
השפעת החקלאות
בשנת 2007 הזהירה הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) כי חוות התותים המקיפות את הפארק, שבהן גודלו 95% מהתותים בספרד, מאיימות לגרום נזק קטסטרופלי לפארק על ידי ריקון מי התהום שמסביב, בעיקר במקום בו היו מעורבים קידוחים בלתי חוקיים, וכן שהן מייצרות זיהום משמעותי של חומרי הדברה ופסולת פלסטיק שהצטברה בנחלים מקומיים; AFP דיווחה עוד כי ארגון ה-WWF קורא להחרים תותים מספרד, אך הדבר מנוגד לדבריו של דובר WWF ספרד, ואין זה אופייני ל-WWF לקרוא לחרמות גורפים.
אסון סכר אסנלקויאר
ב-25 באפריל 1998 נפרץ סכר המגן במכרה לוס פראילס (Los Frailes) שבבעלות בולידן-אפירסה (לשעבר אנדלוסה דה פיריטאס), חברת הבת הספרדית של חברת המכרות השוודית, ליד שבמחוז סביליה, ושחרר 4–5 מיליון מטרים מעוקבים של פסולת מכרה. הפסולת החומצית, שהכילה רמות מסוכנות של כמה מתכות כבדות, הגיעה במהירות לנהר אגריו הסמוך, וממנו לנהר, וזרמה כ-40 קילומטרים לאורך נתיבי מים אלה לפני שניתן היה לעצור אותה והגיעה עד לקדם-הפארק. פעולות הניקיון ארכו שלוש שנים, בעלות מוערכת של 240 מיליון אירו. אף על פי שהזרימה הואטה על ידי סכרי עפר והוסטה דרך הגואדלקיביר לים, הייתה הפגיעות של המערכות האקולוגיות של דוניאנה לאסונות סביבתיים כאלה מוחשית.
כדי להבטיח פיתוח בר-קיימא הן באזורים הכפריים והן במחוזות הסובבים, וכן כדי לנטרל איומים סביבתיים עתידיים, התכנסה ועדת מומחים בינלאומית בשנת 1992 כדי להציע פתרונות, והציעה את "תוכנית פיתוח בר-קיימא של דוניאנה וסביבתה" (Plan de Desarrollo Sostenible de Doñana y su Entorno), שתוארה בקצרה כ:
זו הפכה למעשה להצהרת המטרה של קרן דוניאנה 21 (Fundación Doñana 21), שנוצרה בשנת 1997 כשותפות בין המועצה השלטת של הממשלה האזורית של אנדלוסיה לבין הבנקים לחיסכון אל מונטה, סן פרננדו ואוניקאחה. התוכנית קבעה בין יעדיה קידום פעולות המועילות לסביבה הטבעית, תוך חיפוש שיתוף פעולה של גופים ממשלתיים לאומיים ואירופיים, והארגונים השונים בעלי עניין בפארק, כלכלי או אחר, לפיתוח בר קיימא של האזור (למשל, על ידי עידוד חקלאות אורגנית של אורז). מאז, נציגי סוכנויות המועצה, עסקים, איגודים מקצועיים וארגוני שימור כמו WWF הצטרפו לקרן ושיתפו פעולה כדי לעמוד ביעדיה.
צינור הגז
בשנת 2013 אושרה הקמת צינור גז בסביבת הפארק על ידי משרד החקלאות, המזון והסביבה הספרדי.
עלייה לרגל לאל רוסיו וסוגיות אקולוגיות
עיריית אלמונטה, ולפיכך גם הפארק, ממוקמת באזור שבו הופעות ציבוריות של להט דתי היו תכופות לאורך מאות שנים. האיברים הקדומים סגדו לאלוהי הטבע והמים, כמו בכת האלה של קיבלי. טקסי הפולחן של הכת, שדומים במובנים רבים לחגיגות הרוסיירס (Rocieras) הנוכחיות, אומצו במהירות על ידי הנוצרים הראשונים בארצות אלה כדי להיטמע בליטורגיה שלהם. הם בנו כאן בזיליקה קטנה, שכיום אינה קיימת, אך בעיקר לאחר כיבוש האזור מחדש בשנת 1262 התמסדו הסגידה למרים, אם ישו. בסביבות 1270–1284 שיחזר אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה את מנזר סנטה מריה מרוסינאס (Ermita de Santa María de las Rocinas), ובשנת 1337 הזכיר אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה לראשונה בכתובים את כת מרים, אם ישו באזור.
פסל הבתולה ב מתוארך ככל הנראה למאה ה-13, אם כי האיקונוגרפיה הנוכחית המייצגת את הבתולה כגבירה של החצר המלכותית אומצה בשלהי המאה ה-16, על פי אופנת התקופה. הפופולריות של פולחן וירחן דל רוסיו (Virgen del Rocío, "הבתולה מרוסיו") בעת המודרנית עוררה חשש מפני השפעת העלייה לרגל השנתית על הסביבה הטבעית של הפארק.