cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האימפריה הביזנטית
שושלת קומננוס ושושלת אנגלוס
הקיסר איסאאקיוס הראשון יסד את שושלת קומננוס. הקיסר אלכסיוס הראשון החל את תור הזהב והעוצמה האחרון בתולדותיה של האימפריה הביזנטית. עוד בראשית שלטונו הנחיל תבוסה ניצחת לנורמנים בראשותו של רובר גיסקאר אשר פלשו לאפירוס (צפון יוון של ימינו), ומאוחר יותר הדף את התקפות הטורקים והפצ'נגים על קונסטנטינופול ואף הביס את הסלג'וקים, אויביה העיקריים של הקיסרות הביזנטית באותה עת, בעזרתם של הצלבנים מן המערב. ברם, המחיר שנאלצה לשלם ביזנטיון תמורת עזרתה של ונציה בהדיפת פלישת הנורמנים היה הרה-אסון; כל נמלי הקיסרות נפתחו בפני סוחרי ונציה, דבר אשר גרם נזק בל ישוער לסחר הים הביזנטי, והעצים את השנאה הרוחשת בין היוונים ללטינים.
בימי בנו של אלכסיוס, יוחנן השני, המשיכה ביזנטיון במגמות ההתפשטות וההתעצמות, והתקפות סלג'וקיות וסרביות נבלמו. בימי שלטונו של מנואל הראשון הופנה מירב מרצו של הקיסר אל המערב, וההתעניינות במתרחש באיטליה גברה. לא פלא שכך, שכן עוד מאז ימיו של אלכסיוס נעשו הנורמנים אשר בדרום איטליה וסיציליה כוח הולך וגדל. אולם כשפלשו צבאות ביזנטיון בפעם האחרונה בתולדותיה לאדמת איטליה, מיד התאחדו כנגדה ממלכות אותה ארץ: לצד הנורמנים אותם תקף מנואל, עמדו גם קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרידריך ברברוסה, האפיפיור אלכסנדר השלישי והוונציאנים. לאחר כישלון פלישה זו, נחל מנואל תבוסה גם במזרח, כשניסה בפעם האחרונה בתולדות האימפריה להשיב לה את שטחי אסיה הקטנה מידי הסלג'וקים.
הקיסר האחרון משושלת קומננוס המפוארת, אנדרוניקוס הראשון קומננוס, הודח מכסאו ונרצח בשנת 1185, ואת מקומו תפסו הקיסרים לבית אנגלוס, שהמשיך להוביל את הידרדרותה של הקיסרות. בפחות מעשרים שנה שלטו ארבעת קיסרי בית אנגלוס, עד להגעת צבא מסע הצלב הרביעי.
האימפריה הלטינית
מסע הצלב הרביעי סימן את תחילת קיצה של הקיסרות. במקור, תוכנן המסע על מנת לכבוש את מצרים ואז את ירושלים, אולם אלכסיוס הרביעי, בנו של הקיסר הביזנטי המודח, שכנע את הצלבנים לעבור בארצו ולהעניק לו את השלטון בה בתמורה לבצע כסף, איחוד הכנסיות של המזרח והמערב והצטרפות האימפריה הביזנטית למסע הצלב. ב-12 באפריל 1204, לאחר חודשים של מצור, נפלה קונסטנטינופול בידי הכובשים מן המערב. שלושה ימים נמשכו מעשי הביזה והאונס בעיר הכבושה, ובסופם חולקה הקיסרות בין כובשיה: ונציה קיבלה את מרבית השטח, ורבים מן הצלבנים גזרו לעצמם נסיכויות וממלכות משטחי האימפריה. על חורבותיה של הקיסרות הביזנטית ההרוסה הוקמה האימפריה הלטינית, גרסה מערבית לביזנטיון, עם שליטים קתולים לא דוברי יוונית. עם הקמת האימפריה, נמחה השריד האחרון לתרבות הרומית מעל פני האדמה. עם זאת, קיסרים ביזנטיים עוד המשיכו לשלוט בשלוש מדינות יווניות בתחומי האימפריה הביזנטית לשעבר: באימפריה של טרפזונטס שלטו צאצאי השושלת הקומננית עד לכיבוש הטורקי באמצע המאה ה-15; בצפון יוון הוקמה עריצות אפירוס על ידי רודן ממזר מבני שושלת אנגלוס; והחשוב מכל, באסיה הקטנה הוקמה קיסרות ניקאה על ידי קרוב משפחה של שושלת אנגלוס שהוכתר לקיסר הרומאים בידי הפטריארך של קונסטנטינופול.
השושלת הפלאיאולוגית וחורבן האימפריה
האימפריה הלטינית התקיימה במשך 60 שנה, עד לכיבושה על ידי קיסרות ניקאה והשבת האימפריה הביזנטית לתחייה בשנת 1261. האדם אשר עשה זאת היה מיכאל השמיני פלאולוגוס, מצביא מוכשר, קיסר ניקיאה, אשר לימים נהפך לקיסר ביזנטיון בעזרתם של בני ג'נובה, אשר ששו תמיד להאדיר את כוחם של אויבי ונציה. בהקמתה מחדש של האימפריה הביזנטית לא היה שינוי פוליטי של ממש שכן השושלת הפלאולוגית ששלטה בניקאה המשיכה ושלטה באימפריה המחודשת. כך גם באשר למצבה של האימפריה שהיה ונותר בכי רע. צבאה היה חלש, כלכלתה מרוששת ובירתה סבלה עדיין מההרס שהוסב לה במסע הצלב הרביעי.
מיכאל השמיני פלאולוגוס פתח בתנופת בנייה בקונסטנטינופול, אך מאמציו להרחיב את האימפריה במקום לשמר את שטחיה, צלחו לזמן מוגבל בלבד. גם ניסיונו לפייס את המערב על ידי הכפפת הכנסייה האורתודוקסית לרומא לא הביא מזור לתחלואי המדינה, ואף עורר כעס בקרב תושביה. האימפריה שקעה במלחמת אזרחים ושטחיה באירופה נכבשו על ידי בולגרים וסרבים. למחרת רעידת האדמה בגליפולי ב-1354, השיגו העות'מאנים דריסת רגל ראשונה בתראקיה, וב-1390 כבש הסולטאן העות'מאני באיזיט הראשון את אחרון מעוזיה של האימפריה באסיה הקטנה. העות'מאנים המשיכו וכבשו את הבלקן ושאריות האימפריה שהפכה למדינה וסאלית של הראשונים הוקפו בטריטוריה עות'מאנית מכל עבר.
לאחר מצור בן חודשיים לערך (המצור התחיל ב-2 באפריל 1453) שערך מהמט השני "הכובש", ביום ג' בשבוע, ה-29 במאי 1453 הסתערות עות'מאנית של כ-80 אלף לוחמים כבשה את קונסטנטינופול עליה הגנו פחות מ-7,000 לוחמים בפיקודו של ג'יאובני יוסטיניאני לונגו, ומוטטה את השריד האחרון למורשתה האדירה של האימפריה הרומית. גם הקיסר קונסטנטינוס ה-XI נספה כנראה בקרב. אחד מסממני הניצחון היה הסבתה של כנסיית איה סופיה למסגד.
ב-15 באוגוסט 1461 נפלה גם האימפריה של טרפזונטס, בה שלטו עד יומה האחרון קיסרים מבית קומננוס. כפי שלעיתים קרובות מזוהה הקמת ביזנטיון עם ראשיתם של ימי הביניים, כן יש הרואים בקיצה את סופם. איוון השלישי דוכס מוסקבה, שנכדו איוואן הרביעי (האיום) היה לצאר הראשון, תבע לעצמו את תפקיד הפטרון של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית, ולפיכך ראתה עצמה רוסיה הצארית ולאחריה האימפריה הרוסית כממשיכות דרכה של האימפריה הביזנטית עד להתמוטטותה והשלטת הקומוניזם ברוסיה.
דת
האמונה הנוצרית תפסה מקום מרכזי בתודעה הביזנטית. ענייני אמונה נעשו עניין מרכזי בשביל השלטון הקיסרי מאז התיר קונסטנטינוס את הנצרות באדיקט של מילאנו, 313. שנה אחרי שהעביר את בירתו לקונסטנטינופול, ב-325, כינס בעיר סמוכה, ניקיאה, ועידה כנסייתית כדי לגבש תפיסה תאולוגית מוסכמת בכל האימפריה. על הפרק עמדה אז מינות המכונה המינות האריאנית. במאה הבאות הקיסרים כינסו עוד ועידות כאלה כדי לדון בדוגמה הכנסייתית ובכפירות שונות, כגון המינות המונופיזיטית, המינות הנסטוריאנית. מאחורי הוויכוחים התאולוגיים הסתתרו גם אינטרסים פוליטיים של הנציגים השונים של ההירארכיה הכנסייתית והמחוזות שייצגה, ובראשם חמש הדיוקסיות הראשיות: קונסטנטינופול, רומא, אנטיוכיה, קיסריה (אחר כך ירושלים) ואלכסנדריה. הבישוף של המערב הוא האפיפיור היושב ברומא, גילה עצמאות הולכת וגוברת ככל שהתרחקה מאיטליה מרות קיסרית. תהליך זה הוביל בסופו של דבר להתרחקות של הכנסייה במערב, הכנסייה הקתולית, מזו שבמזרח, הכנסייה המזרחית או האורתודוקסית. שבע הועידות הכנסייתיות הראשונות מוכרות גם על ידי הכנסייה הקתולית. הנתק המכריע בין שתי הכנסיות התחולל במאה ה-11. ביזת קונסטנטינופול במסע הצלב הרביעי ב-1204 הותירה באזרחי האימפריה איבה עמוקה לנוצרים במערב. על רקע האיום העות'מאני על קונסטנטינופול במאה ה-14 וה-15 נפגשו נציגי הכנסיות בפרארה ובפירנצה שבאיטליה בניסיון לאחד את הכנסיות מחדש. המאמץ הזה לא הועיל בסופו של דבר לקונסטנטינופול, ובטל עם הכיבוש העות'מאני של העיר.
היבט חשוב של חיי האמונה בביזנטיון הייתה התנועה המנזרית. ראשיתה של זו במצרים במאה השלישית לספירה והיא התפשטה משם דרך ארץ-ישראל למחוזות הביזנטיים ובמקביל – למערב.
המינות המונופיזיטית
במאה ה-5 לספירה החלה נפוצה בקיסרות הביזנטית ובכל רחבי העולם הנוצרי המינות המונופיזיטית. המינות המונופיזיטית הייתה השקפה דתית באשר לטבעו של ישו שחוללה מאבקי דת קשים באימפריה הביזנטית. המינות המונופיזיטית זכתה לתפוצה רבה במצרים, סוריה, ארמניה ואף בקונסטנטינופול עצמה. את רעיון המונופיזיטיזם הפיץ הכומר הביזנטי אוטיכס, והוא זכה בתחילה לתמיכתם של הקיסר תאודוסיוס השני והפטריארכים של אלכסנדריה ואנטיוכיה, אשר כינסו ועידה אקומנית באפסוס ובה הודיעו על תמיכתם במונופיזיטיזם. ברם, הקיסר הביזנטי מת בתאונה כעבור מספר חודשים, והקיסר החדש, מרקיאנוס, כינס בשנת 451 את ועידת כלקדון, אשר גינתה את אוטיכס ותורתו, והוציאה אותו ואת הפטריארכים אשר תמכו בו אל מחוץ לשורות הכנסייה, במטרה לפייס את האפיפיור לאו הראשון אשר התנגד בתוקף למינות המונופיזיטית. הגדרת המונופיזיטיזם כמינות על ידי הכנסייה בסיוע קיסרי ביזנטיון, עוררה מרירות רבה בקרב האוכלוסיות המונופיזיטיות במצרים וסוריה, הפרובינקיות החשובות של האימפריה, וסייעה לנפילתם 200 שנה מאוחר יותר בידי הערבים.
המחלוקת האיקונוקלאסטית
במהלך המאה ה-8 התחולל בקיסרות מאבק דתי הנקרא בשם המחלוקת האיקונוקלאסטית או מלחמת האיקונין. המחלוקת נסבה על פולחן ציורים ותמונות של ישו, מרים, אם ישו, וקדושים נוצרים שונים, להם התנגדו בתוקף חוגים שונים באימפריה, שכן ראו בהם עבירה על הדיבר "לא תעשה לך כל פסל וכל תמונה (שמות כ' פסוק ג')" ולפיכך עבודת אלילים. הקיסר הראשון שאסר על פולחן האיקונין היה לאון השלישי (726). בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס החמישי החריף ביותר המאבק בין תומכי פולחן האיקונין למתנגדיו, ובשנת 765 החלו אף רדיפות כנגד תומכי האיקונין.
ב-787, ביוזמת הקיסרית אירנה, הוחזר פולחן תמונות הקדושים לחוק, והוועידה הכנסייתית השנייה בניקיאה ב-787 החליטה כי ניתן לכבד איקונין, אם כי לא לסגוד להם. בתקופת שלטונם של לאון החמישי, מיכאל השני ותאופילוס התעוררה שוב המלחמה באיקונין, אולם הקיסרית תאודורה, אשתו של תיאופילוס, דיכאה תנועה זו באופן סופי בשנת 843, וסיימה את המאבק בניצחונם המוחלט של חסידי האיקונין.
תרבות
שלושה מרכיבים עיקריים עיצבו את התרבות הביזנטית: הצבא, השלטון והמסורת הרומאית; התרבות והשפה היוונית; והדת הנוצרית. שלושת מרכיבים אלה היו עמודי התווך עליהם עמדה האימפריה הביזנטית, ובלטו במיוחד בתרבותה. משך זמן רב נהגו היסטוריונים לראות בתרבות הביזנטית הידרדרות מן התרבויות העתיקות של הרומאים והיוונים, כחלק מן הראייה של ימי הביניים כ"תקופת החושך", תפיסה שאינה נפוצה כיום.
אמנות
האמנות הביזנטית מדגימה בצורה הטובה מכל את שלושת עמודיה של התרבות הביזנטית, בהיות סגנונה שאוב רבות מן התרבויות היוונית והרומית ונושא עיסוקה הראשי הוא יותר מכל הנושא הדתי. בכל כנסייה ביזנטית המכבדת את עצמה מצויה תמיד כמות גדולה של פסיפסים מהסגנון הביזנטי, הנפוצים כל כך באמנות הביזנטית, המתארים את ישו, אמו מרים והקדושים הנוצרים. בתחום הפיסול, התבטא הפיסול הביזנטי בעיקר כתבליטים על גבי סרקופגים נוצריים. סוגה נוספת היא אמנות זעירה, שבה עיצבו תיבות של שרידי קדושה או חפצים יקרי ערך אחרים, עשויים לעיתים קרובות משנהבים מגולפים ומעוטרים.
אדריכלות
האדריכלות הביזנטית שואבת גם היא את מקורותיה מן האדריכלות הרומית. בסגנון הביזנטי נבנו בעיקר כנסיות ומנזרים, אשר חלקם הפכו למסגדים בתקופה העות'מאנית וכך השתמרו עד היום. מן הישגיה של האדריכלות הביזנטית הוא גילויה של טכניקה חדשה לבניית כיפה מעל שדה ריבועי, טכנולוגיה שלא הייתה ידועה לרומאים. בין המבנים הידועים של האדריכלות הביזנטית ניתן למנות את המאוזוליאום של גאלא פלקידיה ואת בזיליקת סן ויטאלה ברוונה, את מנזר סנטה קתרינה בסיני, את כנסיית הקבר בירושלים ואת איה סופיה, הכנסייה (כיום מסגד ומוזיאון) העצומה בקונסטנטינופול הידועה בעולם כולו.
משפט
ככלל, המשיך המשפט הביזנטי להתקיים ואף להתפשט גם לאחר נפילתה של האימפריה; המשיכו להשתמש בו הקהילות הנוצריות באימפריה העות'מאנית, ואף הערבים במצרים הושפעו ממנו, כמו גם השלטון העות'מאני באופן חלקי. לחוקים הביזנטיים נודעה חשיבות עצומה בארצות הבלקן כגון רומניה, בולגריה, סרביה ויוון, אשר כל מערכת החוקים שלהם התבססה עליהם. כמו כן נודעה לחוק הביזנטי השפעה רבה ברוסיה, ארמניה וגאורגיה. אולם מכל אלה, הותיר המשפט הביזנטי את רישומו הרב ביותר על מדינות איטליה, שכן החוק הביזנטי המשיך להתקיים בארץ זו גם לאחר נסיגת השלטון הביזנטי הממשי עליה לאורך זמן רב. ככלל, נראה כי החוקים אשר חוקקו יוסטיניאנוס, בסיליוס הראשון ודומיהם המשיכו להוות את הבסיס לכל מערכות המשפט באזור הים השחור ואיטליה, והשפיעו על המשפט במערב עוד שנים רבות.
יהודים באימפריה הביזנטית
לא פלא אם כן, שעם כיבוש ארץ ישראל בידי הפרסים בתקופת שלטונו של פוקאס קיבלו היהודים בברכה את הכובשים החדשים, להם ציפו שנים כה רבות בתקווה להשתחרר מעולה של ביזנטיון, ואף הוקמו גדודים יהודים אשר סייעו לפרסים במלחמתם. הגדיל ואמר רבי שמעון בר יוחאי כבר מאות שנים לפני כן: "אם ראית סוס פרסי קשור בארץ ישראל - צפה לרגליו של המשיח". ברם, התקוות שתלו היהודים בפרסים נכזבו: עם כיבוש ירושלים גמלו להם אלה בהגלייתם לפרס. אחרי מעשה בגידה זה התפייסו היהודים עם השלטון הביזנטי ואף ניתנה להם חנינה מטעם הקיסר הרקליוס. אולם שוב התהפכו היוצרות: בכובשו את ארץ ישראל מידי הפרסים הפר הרקליוס את הבטחתו וערך ביהודים פרעות אשר לא נראו כמותן זה מאות בשנים. אולם שוב נמצאה ליהודים הישועה, בדמות הכובש הערבי, אשר השתלט על שטחי ביזנטיון בסוריה, ארץ ישראל ומצרים, בהם נרדפו היהודים קשות בידי שכניהם הנוצרים.
בתקופת השושלת הסורית, אמנם הטיל לאון השלישי מייסד השושלת גזרות נוספות על היהודים, אולם מצבם השתפר לאין ערוך בשאר תקופת שלטונה של השושלת, וכן בזמנה של השושלת האמורית, שנאמר על מייסדה מיכאל השני שהוא "פטר את היהודים מכל מס ועשאם בני חורין, מפני שהיה מחבבם וגומל להם חסדים ומכבדם מכל שאר בני האדם". עם עלייתו של בסיליוס הראשון לשלטון החלו שוב רדיפות היהודים, ואלו חזרו ופסקו לכל אורך שלטון השושלת המקדונית. עם מסעות הצלב, בימי שלטונו של אלכסיוס קומננוס, באה הזדהות מסוימת של היוונים הביזנטים עם העם היהודי, הזדהות שבאה מתוך שנאה משותפת לאויב הצלבני. בימים אלו קמה בביזנטיון תנועה משיחית אשר עוררה התלהבות רבה בקרב היהודים, אך זו דעכה סופית עם הטבח שערכו הצלבנים ביהודים בשנת 1099. בימי האימפריה הלטינית, סבלו היהודים מרדיפות ואפליות מצידם של השליטים הלטיניים, אך אלה נפסקו עם כיבושה המחודש של האימפריה בידי היוונים. תקופת השקט והסובלנות הדתית כלפי היהודים בביזנטיון, שהחלה עם חיסול האימפריה הלטינית, נמשכה עד שעתה האחרונה.
S-4 (צוללת אמריקאית)
צוללת S-4 הייתה צוללת של צי ארצות הברית. בשנת 1927, היא הוטבעה בתאונה על ידי נגיחה של משחתת משמר החופים של ארצות הברית תוך אובדן כל אנשי הצוות, אך הועלתה והוחזרה לשירות עד שסיימה ב-1936.
בנייה
הנחת השדרית ותחילת הבנייה ב-4 בדצמבר 1917 על ידי המספנת הצי של פורטסמות ב-פורטסמות', ניו המפשייר, ו-קיטרי, מיין. היא הושקה ב-27 באוגוסט 1919, על ידי גברת הרברט ס. הווארד, והחלה בשירות פעיל ב-19 בנובמבר 1919.
שירות ראשון
לאחר ניסויי קבלה, ביקור בהוואנה, קובה בין ה-14 ל-19 בינואר 1920, ובעקבותיו פעולות לאורך חופי מפרץ מקסיקו וניו אינגלנד יצאו S-4. מניו לונדון, קונטיקט ב-18 בנובמבר כדי לפגוש את ניו המפשייר עם היחידה שהוקצתה לה - קבוצת הצוללות 12 ו-18. שתי הקבוצות עמדו לצאת לדרך להפלגה היסטורית. שבאותה תקופה הייתה אמורה להיות השייט הארוך ביותר של צוללות אמריקאיות. הוקצו לשייטת הצוללות השלישית בצי האסיאתי ארצות הברית. בקאוויט שבהפיליפינים, הם הפליגו דרך תעלת פנמה ו-פרל הארבור והגיעו לקאוויט ב-1 בדצמבר 1921.
S-4 פעלה מתוך תחנת הצי בקאוויט, עם ביקורים מדי פעם בנמלי סין, עד סוף 1924, אז הוקצו הצוללות לחוף המערבי של ארצות הברית. ביציאה מקאוויט ב-29 באוקטובר, הם הגיעו למארה איילנד, קליפורניה ב-30 בדצמבר.
כשהיא התבססה באי מארה ב-1925, היא פעלה לאורך החוף המערבי של ארצות הברית עד 1926, בעיקר בסן פרנסיסקו, סן פדרו, וסן דייגו, קליפורניה. הצוללת עזבה את מאר איילנד ב-10 בפברואר 1927 והפליגה אל אזור תעלת פנמה, שם פעלה במרץ-אפריל, ולאחר מכן המשיכה לניו לונדון, קונטיקט, והגיעה ב-3 במאי. בשארית השנה היא פעלה מול חופי ניו אינגלנד.
פגיעה בעליה מצלילה
ב-17 בדצמבר 1927, בזמן שעלתה מצלילה מעל המייל הנמדד מחוץ לקייפ קוד, מסצ'וסטס, היא נפגעה בטעות על ידי המשחתת משמר החופים של ארצות הברית USS Paulding בסיור נגד מבריחי משקאות. ושקעה לעומק 17 פאתום.
מפקד המשחתת, עצר והוריד סירות הצלה. אך מצא רק כמות קטנה של בועות דלק ואוויר. פעולות חילוץ והצלה החלו בראשות סגן האדמירל פרנק ברומבי, אל"ם ארנסט ג'יי קינג, סגן הנרי הארטלי, וסא"ל אדוארד אלסברג. מאמצי החילוץ סוכלו על ידי מזג אוויר קשה.
מאמץ מיוחד נעשה כדי לחלץ את ששת הצוללנים שנלכדו בחדר הטורפדו הקדמי. הם החליפו סדרה של אותות עם כוח החילוץ, באמצעות הקשה על גוף הצוללת. כשהלכודים השתמשו בחמצן האחרון שהיה הזמין בצוללת, הם שלחו הודעה, "האם יש תקווה?" התגובה, שחיבר קפטן קינג הייתה: "יש תקווה. כל מה שאפשר נעשה.
החילוץ סוכל על ידי מזג האוויר. כוח החילוץ לא הצליח לחלץ וכל 40 האנשים שהיו בצוללת אבדו. במהלך מבצע החילוץ, חברו של התותחן הראשי תומאס אידי הציל, תוך סיכון חייו, צולל עמית, פרד מיכלס, שהסתבך מתחת למים בעת שניסה לחבר צינור אוויר ל-S-4. על גבורתו הוענקה לאידי מדליית הכבוד.
S-4 הועלתה לפני הים ב-17 במרץ 1928, על ידי מאמץ הנצלה בפיקודו של קפטן קינג. כמה מצוללני ההנצלה, כולל אידי וחתן מדליית הכבוד הקודם פרנק וו. קרילי, קיבלו את צלב הצי של ארצות הברית, על פעולותיהם במהלך החילוץ. זוכה מדליית כבוד נוספת, רב-נגד ג'ורג' קרגן, קיבל את צלב הצי על שירותו כמפקד הגוררת USS Sagamore במהלך ניסיון החילוץ. הצוללת נגררה למספנת הצי של בוסטון, לצורך הספנה וטיפול ב-19 במרץ 1928.
בחזרה לשירות
הצוללת הופעלה מחדש ב-16 באוקטובר 1928, לאחר תיקונים והסבה לכלי ניסוי לצורך ניסוי חילוץ צוללות. היא שירתה בקי ווסט, פלורידה בתחילת 1929–1930, ובצפון מזרח ארצות הברית בשאר השנים הללו. ב-1931 היא פעלה שוב בניו לונדון עד שיצאה משם ב-3 בינואר 1932 לפרל הארבור. בהפלגה דרך תעלת פנמה היא הגיעה לפרל הארבור ב-29 באוגוסט. ב-7 באפריל 1933, S-4 הוצא משימוש והונח. ב-15 בינואר 1936 היא נמחקה מרישום כלי השיט של הצי. והוטבעה בלב ים ב-15 במאי 1936.
אלן גורדון קנינגהם
קורות חייו
קנינגהם נולד בדבלין, הממלכה המאוחדת (כיום בירת אירלנד), והתחנך בקולג' צ'לטנהם ובאקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ', בטרם קיבל דרגת קצונה בצבא הבריטי בשנת 1906. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בארטילריה הרכובה, וזכה בעיטור הצלב הצבאי בשנת 1915 וכן בעיטור "אות השירות המצוין" בשנת 1918. במשך שנתיים לאחר תום המלחמה שירת בהאחזויות הבריטיות במזרח הרחוק.
בשנת 1937 קנינגהם הפך למפקד הדיוויזיה הראשונה של הארטילריה המלכותית, ובשנת 1938 מונה למפקד דיוויזיית הנ"מ ה-5. בינואר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-66, וביוני אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה ה-9 (היילנד). באוגוסט אותה שנה הפכה הדיוויזיה שבפיקודו לדיוויזיה ה-51, לאחר שהדיוויזיה המקורית הושמדה במהלך המערכה על צרפת.
באוקטובר 1940 קיבל קנינגהם את הפיקוד על האגף הדרומי של הכוחות הבריטים במערכה במזרח אפריקה, שהיה מורכב בעיקרו מחיילים דרום אפריקאים וחיילים אחרים ממושבות אפריקה. הוא הוביל את המערכה בסומליה ומשם המשיך לכיבושה של אדיס אבבה מן האיטלקים. המערכה החלה בכיבוש הנמלים קיסמאיו ומוגדישו על הים האדום. האיטלקים נסוגו לפנים הארץ. ב־6 באפריל 1941 נכנסו כוחותיו של קנינגהם לאדיס אבבה. שישה שבועות לאחר מכן, ב־20 במאי, בשיתוף עם כוחותיו של ויליאם פלאט הביאה המתקפה לכניעתו של הצבא האיטלקי בפיקודו של הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה על פסגת ההר אמבה אלגי.
המערכה המזרח אפריקנית הייתה פעולה מהירה שתוצאתה הייתה לקיחת 50,000 שבויים איטלקים במחיר של חמש מאות אבדות מאנשי קנינגהם. הצלחת המבצע הובילה להצבתו של קנינגהם בפיקוד על הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בצפון אפריקה. משימתו המידית הייתה להוביל את כוחותיו של הגנרל קלוד אוקינלק בהסתערותם על כוחותיו של רומל במדבר הלובי, במבצע צלבן. המערכה החלה ב-18 בנובמבר 1941, אך אבדות מוקדמות הובילו את קנינגהם להמליץ על השעייתה. המלצה זו לא התקבלה על דעתם של הממונים על קנינגהם, אשר הדיחו אותו מתפקידו. במהלך שארית המלחמה שירת באקדמיה הבריטית לפיקוד ומטה, וכן בצפון אירלנד. בשנת 1941 הוכתר בתואר אבירות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בתחילת נובמבר 1945 קיבל קנינגהם, אשר הועלה לדרגת גנרל בשנת 1945, את משרת הנציב העליון על ארץ ישראל והוא הגיע לירושלים ב-21 בנובמבר 1945. לימים סיפר כי כשקיבל את התפקיד פנה לראש ממשלת בריטניה קלמנט אטלי בשאלה מה ההנחיות המדיניות שלפיהן עליו לנהוג וקיבל את התשובה: "הו, פשוט צא ומשול בארץ". וכך, כשהוא מצויד בהוראות מעורפלות, שירת קנינגהם במשרה זו בין 1945 ו־1948, עד להכרזתה של מדינת ישראל. בין השאר, אישר בחתימת ידו את הוצאתם להורג של דב גרונר, יחיאל דרזנר, אליעזר קשאני ומרדכי אלקחי. בראשית כהונתו סבר קנינגהם כי את בעיית הסכסוך היהודי ערבי בארץ ישראל יש לפתור על ידי צמצום העלייה היהודית לארץ ישראל, אך במהלך כהונתו כנציב הפך לתומך בתוכנית החלוקה של הארץ. עוזרו של קנינגהם היה ארנסט סטפורד, שמילא את תפקיד עוזר הנציב העליון עוד משנת 1931.
החלטה אחת של קנינגהם שינתה כפי הנראה את המצב בירושלים במלחמת העצמאות. בניגוד לדרישת הצבא הבריטי החליט קנינגהם שלא לפנות את ירושלים כבר בסוף ינואר 1948. הצבא הבריטי דרש לפנות את ירושלים ולהעביר את מרכז השלטון המנדטורי לחיפה עד תום המנדט, וקנינגהם איים בהתפטרות אם לונדון תאלצו לעשות כן. האיום עשה את שלו, ובירת המנדט הבריטי נותרה בירושלים עד ליומו האחרון בארץ ישראל.
לאחר מכן שירת כמפקד הארטילריה המלכותית עד שנת 1954.
אלן קנינגהם מת במחוז קנט באנגליה בשנת 1983 והוא בן 95 שנים.
מגדל וטקין
מגדל וטקין (באנגלית: Watkin's Tower) היה מיזם שאפתני להקמת מגדל שבכת ברזל בלונדון, שנועד להתחרות בגובהו במגדל אייפל הצרפתי.
בניית המגדל נועדה ליצור מוקד משיכה תיירותי בגובה 358 מטר (1,175 רגל) בוומבלי פארק מצפון ללונדון.
החברה שהוקמה במיוחד לשם הקמת המגדל, בידי יזם הרכבת הבריטי אדוארד וטקין, שיווקה אותו תחת השם "המגדל הגדול של לונדון" ("Great Tower of London") שם שנועד לפרוט על רגשות פטריוטיים אנגליים, ולהזכיר את עובדת היותו של המגדל מועמד להדחת מגדל אייפל הצרפתי מתואר המבנה הגבוה ביותר בעולם באותה תקופה.
המגדל לא הושלם מעולם. הבנייה החלה ב-1891 והמגדל התנוסס לגובה 47 מטרים כשנפתח הפארק שהוקם סביבו למבקרים. ב-1894 הודתה החברה כי כשלה בגיוס המשאבים הכלכליים הדרושים לצורך הקמת הבניין והפרויקט ננטש. שלד הברזל שכבר הוקם עמד במשך שנים בפאתי לונדון, עזוב ומחליד, עד שפוצץ בשנת 1907.
י"ח באייר
משמעותו של היום ביהדות הגליל הקדומה
י"ח באייר מופיע בשני הקשרים מיתיים בקרב יהדות הגליל במאות הראשונות לספירה: צום יהושע ורעידת אדמה. מקורות היסטוריים שונים מזכירים הקשרים אלו, לעיתים בנפרד ולעיתים במשולב.
מגדל וטקין
על השטח שעליו היה המגדל נבנה מגרש הכדורגל הלאומי של אנגליה, אצטדיון ומבלי.
י"ח באייר
צום יהושע
קיימות עדות מהמאה ה-5 לצום בי"ח באייר. במאה ה-7 כבר קיימות עדויות ברורות לקשר בין התאריך י"ח באייר וצום לזכר יהושע בן נון.לדוגמה:
רעידת אדמה
התאריך, י"ח באייר, הוזכר החל ממחצית האלף הראשון בהקשר של רעידת אדמה, בעבר, בהווה או בעתיד. לדוגמה:
כבר מהמאה ה-2 קיימת עדות לקשר בין מות יהושע לבין רעידת אדמה, בלא קשר ישיר לתאריך י"ח באייר. בהמשך יש עדות גם לקשר בין שלושת הגורמים: התאריך, מות יהושע ורעידת אדמה:
ככל הנראה שהמקור לקשר בין רעידת האדמה לבין התאריך הוא ברעידת אדמה שהתרחשה בשנת 363 בי"ח באייר. זהו גם התאריך, לפי מקורות שונים, של חורבנו של בית המקדש של יוליאנוס בתאריך זה, וכן של בנייתו. על פי המקורות, בית המקדש נחרב בעת בנייתו על ידי רעידת אדמה. לדוגמה:
בניית בתי המקדש
לאור הסבירות שבניית בית המקדש של יוליאנוס החלה בי"ח באייר, הועלתה ההשערה כי גם בתי המקדש הראשונים, שנבנו בחודש אייר, התחילו להיבנות בתאריך זה.
אמילי סאז'י-ברבה
אמילי סאז'י ליניאן (בספרדית-קטלאנית: Emili Sagi Liñán, לעיתים נקרא בשם "אמיליו" (Emilio); 15 במרץ 1900, בוליבר שבארגנטינה – 25 במאי 1951, ברצלונה שבספרד) היה כדורגלן קטלאני שנודע בכינוי סאז'י-ברבה (Sagi-Barba), על שם אביו, אמיליו סאז'י ברבה, שהיה זמר בריטון. סאז'י, שתופקד בעמדת הקיצוני השמאלי, שיחק במשך כל הקריירה שלו בברצלונה, תחילה בין 1916 לבין 1919 ולאחר מכן בין 1921 לבין 1932.
ביוגרפיה
סאז'י נולד ב-15 במרץ 1900 בבוליבר שבארגנטינה, בזמן שהוריו, קטלאנים, היו בעיר בשל עבודתם. אביו, אמיליו סאז'י ברבה, היה זמר בריטון פופולרי באותם ימים. כשהיה בן 3 שבה המשפחה לקטלוניה. הוא למד בבתי הספר קונדל ובונאנובה בברצלונה, שם החל לשחק כדורגל, בעיקר עם חבריו לספסל הלימודים ז'וזפ סמיטייר וסלבדור דאלי. כשהיה בן 15 הצטרף לקבוצת הנוער של ברצלונה, ובמהלך עונת 1916/1917, כשהיה בן 17, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת.
סאז'י שיחק בעמדת הקיצוני השמאלי והוא נודע בזכות יכולותיו בבעיטות עונשין ובבעיטות קרן. בעונת 1918/1919 היה שותף עם ברצלונה לזכייה ראשונה בקריירה שלו באליפות קטלוניה. בתום העונה, בקיץ 1919 החליט לפרוש ממשחק על מנת להתמקד בנישואיו הטריים ובלימודים בטראסה. ב-1921 שב לברצלונה והתקבל בזרועות פתוחות. מיד כששב עזר לברצלונה לזכות פעם נוספת באליפות קטלוניה, ובסוף העונה זכה עם הקבוצה בגביע הספרדי, כשהוא פותח במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה את ריאל אוניון 5-1. סאז'י זכה עם ברצלונה 3 פעמים נוספות בגביע הספרדי, כשהוא פותח בכל משחקי הגמר בהם ניצחה קבוצתו. הזכייה הרביעית בגביע הייתה ב-1928, אז פגשה ברצלונה את ריאל סוסיאדד. בתחילה, סאז'י לא שותף בגמר הראשון, שהסתיים בתיקו 1-1. התקיים משחק חוזר, בו סאז'י כן פתח בהרכב, אך גם הוא הסתיים בתיקו ולכן התקיים משחק חוזר נוסף, בו ניצחה ברצלונה 1–3 וזכתה בתואר. כמו כן היה שותף, בסך הכול, ב-10 זכיות באליפות קטלוניה.
ב-1929 נערכה המהדורה הראשונה של הליגה הספרדית. ברצלונה זכתה באליפות, כשסאז'י פותח ב-4 מחזורים במהלך העונה. בשתי העונות הבאות של הליגה הספרדית גדל חלקו במשחקי הקבוצה, והוא השתתף ב-21 משחקים בעונות אלה. הוא הבקיע שני שערים בלבד בליגה הספרדית, הראשון ב-1 במרץ 1931, השער היחיד בניצחון על ראסינג סנטנדר, והשני ב-10 בינואר 1932, במשחק בו ניצחה ברצלונה את דפורטיבו אלאבס 6-0. בסוף עונת 1932/1933 פרש סופית מכדורגל. בסך הכול הופיע במדי ברצלונה ב-434 משחקים, רשמיים ולא רשמיים, בהם הבקיע 138 שערים. שנות ה-20 של המאה ה-20 נחשבות כ"דור זהב" בהיסטוריה של ברצלונה. בתקופה זו שיתף פעולה עם שחקנים בולטים כגון פאולינו אלקנטרה, ז'וזפ סמיטייר, ריקרדו זאמורה, פליקס ססומגה, פרנססק ויניאלס ופרנץ פלאטקו.
Anaconda
Anaconda (בעברית: אנקונדה) הוא שיר של הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז'. השיר יצא לאור ב-4 באוגוסט 2014 כסינגל השני מאלבום האולפן השלישי של מינאז', The Pinkprint. השיר היה צפוי לצאת לאור ב-28 ביולי, אך הוצאתו נדחתה. ב-1 באוגוסט, שלושה ימים לפני הוצאתו, דלף השיר לאינטרנט באיכות נמוכה, ומספר שעות לאחר מכן באיכות גבוהה, השיר הגיע למקום השני במצעד הסינגלים של ארצות הברית בילבורד הוט 100, והיה לסינגל המצליח ביותר של מינאז' במצעד זה.
רקע
השיר הוקלט במקור על ידי הראפרית מיסי אליוט בשנת 2012, אך מסיבות לא ידועות החליטה הראפרית לא להוציא את השיר, והוא הוקלט מחדש על ידי מינאז', עטיפת הסינגל פורסמה ב-24 ביולי והפכה לתופעה ויראלית. השיר כולל סמפול של השיר "Baby Got Back" של Sir Mix-a-Lot. השיר הפך את מינאז' לראפרית הראשונה לה שני סינגלים בפסגת מצעד המכירות של ה-iTunes כאשר הגיע השיר למקום הראשון במצעד זה, והשיר "Bang Bang" למקום השני.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר פורסם בערוץ היוטיוב של מינאז' ב-20 באוגוסט 2014. הקליפ שבר את השיא של Vevo, בקטגוריה "שיא הצפיות ל-24 השעות הראשונות" עם 19.6 מיליון צפיות, כאשר השיא הקודם היה של השיר Wrecking Ball של מיילי סיירוס, שצבר 19.3 מיליון צפיות ב-24 השעות הראשונות לפרסומו.
ב-17 במאי 2015, נשבר שיא זה על ידי טיילור סוויפט עם השיר "Bad Blood" שהגיע ל-20.1 מיליון צפיות ביומו הראשון, נכון לנובמבר 2022, הקליפ לשיר צבר למעלה ממיליארד צפיות ביוטיוב.
כובדה לקבל את פרס החלוציות על שם מייקל ג'קס הון בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2022, לאחר נאומה הזמרת ביצעה את מיטב להיטיה הגדולים ביניהם; "Roman's Revenge", "Monster", "Beez in the Trap", "Chun-Li", "Moment 4 Life", "Super Bass", "Anaconda", ו-"Super Freaky Girl". מגזין "בילבורד" סקר את מופעי טקס המוזיקה ודירג את הופעתה של מינאז' במקום הראשון.
זנון, קיסר האימפריה הביזנטית
זנון (ביוונית: Ζήνων, בלטינית: Flavius Zeno Augustus; 425 – 9 באפריל 491) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 475–474 ושוב ב-476–491.
זנון נולד במחוז איסאוריה ההררי באנטוליה ושמו המקורי היה טרסיקודיסה (Tarasicodissa) והיה ידוע בכינוי "זנון האיסאורי". הוא שלט באימפריה הביזנטית במשך כ-16 שנה, החל משנת 474 ועד לשנת 491 (עם הפסקה של כ-20 חודשים בהם תפס את השלטון בסיליסקוס). תקופת שלטונו התאפיינה בריבוי מרידות ומחלוקת דתית אך היו לו הישגים בתחום מדיניות החוץ. בזמן שלטונו (476) נפלה האימפריה הרומית המערבית.
עלייתו לשלטון
זנון (שנקרא Tarasicodissa במקור) היה מפקד בצבא הביזנטי באזור מולדתו איסאוריה עד שקודם על ידי לאון הראשון כדי לשמש משקל נגד למפקד הבכיר אספאר ממוצא אלאני-גותי שצבר השפעה רבה.
הוא הוביל לגיונות צבא במסעות מלחמה במזרח ומול הגותים בבלקן ובשנת 466 או 467 נישא לבתו של הקיסר לאון הראשון - אריאדנה ושינה את שמו לשם היווני זנון כדי להתקבל בחוגי השלטון.
ב-469 מונה לקונסול ומפקד כל הצבא. כאשר מת לאון הראשון ב-474, הוכתר בנם בן ה-7 של זנון ואריאדנה, לאון השני לקיסר. הילד לא האריך ימים ומת לפני תום שנת 474 קצת אחרי שמינה את זנון לקיסר משותף.
תקופת שלטונו
זנון הצליח להשיג הסכם שלום עם הוונדלים באפריקה, אך נתקל בתככי חצר מצד ורינה, אלמנתו של לאון הראשון, אחיה בסיליסקוס ומפקדי צבא שבגדו בו, והוא ברח מהבירה קונסטנטינופול לאיסאוריה, שם צרו עליו מפקדי צבא המורדים. הוא הצליח לשמור על מעמדו וגייסותיו ועל האוצר הקיסרי אבל בסיליסקוס הכתיר את עצמו לקיסר, ושלח כוחות לרדוף אחרי זנון. בשנת 476 הצליח זנון לנצל את חוסר הפופולריות של בסיליסקוס וסכסוכים בקרב המורדים שהדיחו אותו ולכבוש מחדש את קונסנטינופול. הוא הוציא להורג את בסיליסקוס והכתיר את עצמו מחדש לקיסר.
גם בהמשך שלטונו זנון התמודד עם מרידות תכופות בראשם הגנרל האיסאורי אילוס ואלמנתו של לאון הראשון ורינה, מרקיאנוס בעלה של לאונטיה בתו השנייה של לאון הראשון ותאודוריק סטראבו האוסטרוגותי.
במקביל התמודד עם מרידות רבות מצד השבטים האוסטרוגותים בתראקיה ובבלקן.
הוא הצליח לדכא את המרידות הפנימיות ולהיפטר מיריביו הרבים ולהסיר את האיום האוסטרוגותי על המזרח על ידי מינויו של מנהיגם תאודוריק הגדול למלך איטליה במקום אודואקר בשנת 489.
הוא דיכא מרד של השומרונים בשכם ובקיסריה וסילק אותם מהר גריזים.
במהלך שלטונו התחזקה המחלוקת הדתית עם הכת המונופיזיטית בנצרות שהאמינה שלישו היה טבע אחד אנושי ואלוהי (monophysis) והייתה חזקה במיוחד בסוריה ובמצרים.
הוא נפטר בשנת 491 ממחלה בלי להשאיר יורשים (בנו השני שנקרא גם זנון, נפטר בחצר המלוכה לפני מותו). במותו הוא לא היה מאוד פופולרי והיה נראה לעם כ"לא רומאי". לכן אשתו אריאדנה בחרה להינשא למפקד המשמר הקיסרי אנסטסיוס אשר היה פופולרי, שהוכתר לקיסר כיורשו של זנון.
המרוץ לדראג של רו פול
המרוץ לדראג של רו פול (באנגלית: RuPaul's Drag Race) היא תוכנית מציאות אמריקאית בהפקת World of Wonder ששודרה בארצות הברית במקור בערוץ הטלוויזיה לוגו. החל מהעונה התשיעית היא שודרה בערוץ VH1, והחל מהעונה ה-13 גם בשירות הזרמת המדיה פרמאונט+. בעונה ה-15 התוכנית עברה ל-MTV. התוכנית מציגה את חיפושו של רופול אחר "כוכבת הדראג הבאה של אמריקה". רופול הוא המנחה, המנטור ובדראג, השופטת הראשית. המתחרות מקבלות משימות מאתגרות שונות בכל שבוע, ונשפטות על ידי פאנל שופטים, הכולל את רופול, מישל ויסאז', רוס מת'יוס וקרסון קרסלי, וכן שופט/ת נוסף/ת משורה ארוכה של שופטים אורחים, המעבירים ביקורת על התקדמותן של המתמודדות לאורך התחרות. השם של התוכנית הוא משחק מילים של מרוץ דראג (מרוץ מכוניות) ודראג קווין, ולוגו התוכנית, שיר הפתיחה ("Race") והצוות המסייע ("Pit Stop", רחבת הטיפול ברכב) משלבים אלמנטים מתחום המרוצים.
נכון ל-2023, לתוכנית צולמו 15 עונות. בנוסף, תחת המותג יש כמה תוכניות ספין אוף: העיקריות הן "רופול: הכול בחוץ" המלווה כל עונה, המרוץ לדראג: אולסטארס הנמצאת בעונתה השביעית, אוניברסיטת הדראג של רו פול ("RuPaul's Drag U"), המרוץ לדראג של רופול: VIP, ותוכנית ספיישל לחג המולד; תחרויות מקבילות בארצות אחרות בהנחיית רופול – המרוץ לדראג של רו פול: בריטניה והמרוץ לדראג של רו פול: אוקיאניה ("Down Under"); וכן תחרויות עם שופטים מקומיים – המרוץ לדראג של קנדה, המרוץ לדראג של ספרד, כמו גם בהולנד, בתאילנד, בצ'ילה, בספרד, באיטליה, בצרפת ובפיליפינים.
התוכנית הראשית היא בין התוכניות הנצפות ביותר של ערוץ לוגו, והיא משודרת ברחבי העולם, לרבות באוסטרליה, קנדה, הממלכה המאוחדת וישראל. נכון ל-2021, התוכנית זכתה ב-25 פרסי אמי בקטגוריות שונות. בשנת 2016 הוענק לרופול פרס אמי בקטגוריית הנחיית תוכנית המציאות הטובה ביותר, והתוכנית עצמה זכתה בפרס אמי לתוכנית המציאות הטובה ביותר ובפרס התקשורת של GLAAD. התוכנית הייתה מועמדת לארבעה פרסי בחירת מבקרי הטלוויזיה ולפרס אמי לאומנויות יצירתיות.
פורמט
מתחרות פוטנציאליות מתבקשות להגיש קלטת אודישן על מנת להשתתף בתוכנית. כל המתמודדות חייבות להיות בנות 21 לפחות בעת הגשת מועמדותן. בקשות מתקבלות ממתמודדות מכל נטייה מינית, זהות מינית וזהות מגדרית שהן; רוב המתמודדות הן גברים הומוסקסואלים סיסג'נדרים, אך מתחרים גם א.נשים ללא מגדר ו/או טרנסג'נדרים.
רופול משמש כמנחה, מנטור, ובדראג, כשופטת הראשית בתוכנית. המגזין USA Today מסביר: "למלכת הדראג רופול המילה האחרונה בשיפוט ובהדחות, בעוד רופול האיש ינחה את המתמודדות בכל משימה". התוכנית עושה שימוש בהליך של ניפוי על מנת לצמצם את מספר מלכות הדראג המתמודדות (מספר המתמודדות ההתחלתי הגבוה ביותר היה 16) עד אשר נותרות 3 או 4 מתמודדות בלבד בפרק הגמר. הזוכה נבחרת בפרק האחרון של העונה. הפרקים כוללים, לרוב, מבנה קבוע:
במהלך העונות השונות היו מספר חריגות לפורמט זה, לרבות פרקים שבהם הייתה הדחה כפולה, לא הייתה הדחה כלל, או לא היה מיני-אתגר, וכן מקרים שבהם מתחרות נפסלו או פרשו מהתוכנית.
מיני-אתגר
במיני-אתגר, המתחרות מתבקשות לבצע משימה עם הגבלת זמן. יש מספר אתגרים קבועים שחוזרים על עצמם מעונה לעונה, כמו האתגר בפרק הראשון של כל עונה שבו המתחרות מצולמות עם טוויסט מיוחד (למשל להצטלם בלבוש דראג מתחת למים, לקפוץ מטרמפולינה וכדומה). אתגר נוסף שמתקיים ברוב עונות הסדרה הוא אתגר "הקריאה", שבו, המתחרות צוחקות זו על זו באופן הומוריסטי ולעיתים שחור. הזוכה במיני-אתגר מקבלת עדיפות מסיומת באתגר המרכזי (כמו שיבוץ קבוצות או חלוקת משימות).
אתגר מרכזי
באתגר המרכזי, המתמודדות מתבקשות להראות מגוון כישורים. ביניהם, עיצוב וייצור תלבושות, לפעמים בשילוב חומרים לא קונבנציונליים, משחק, הומור, שירה, ריקוד ועוד. אתגרים מסוימים הפכו למסורת, כגון ה-Snatch Game שבו המתמודדות מחקות ידוענים, ואתגר המייקאובר שבו המתמודדות לוקחות תחת חסותן קבוצת אנשים שהם לא מלכות דראג, כגון קרובי משפחתם, אנשי הפקת התוכנית, או יוטיוברים, והופכות אותםן לדמויות דראג.
הזוכה של האתגר המרכזי גם מקבלת פרס מיוחד. בעבר, הזוכות באתגר זכו בפרסים הכוללים בגדי מעצבים מותאמים אישית, חופשות, הפלגות, ופריטים קוסמטיים יוקרתיים. לאחר הכרזת הזוכה במשימה והמתמודדות הבטוחות, רופול מכריז על שתי המתמודדות בתחתית שיבצעו הופעת ליפ סינק על מנת לקבוע מי תישאר בתחרות ומי תודח.
פאנל השופטים
למעט תוכנית הגמר של כל עונה, אל שלושת השופטים הקבועים מצטרפים שופטים-אורחים ידוענים מדי שבוע. השופטים האורחים כללו את אדם למברט, אוליביה ניוטון-ג'ון, איב, אריאנה גרנדה, ג'ון ווטרס, ג'יג'י חדיד, דמי לובאטו, דן סאבאג', ליידי גאגא, מישל ויליאמס, ניל פטריק האריס, פאולה עבדול, פמלה אנדרסון, קלואי קרדשיאן, קנדיס קיין, קתי גריפין, רבקה רומיין, רוז מק'גוון, קשה ועוד.
"רופול: הכול בחוץ"
"רופול: הכול בחוץ" היא סדרה נלווית אשר משודרת מיד לאחר הסדרה הראשית. ב"רופול: הכול בחוץ", רואים את המלכות שממתינות מאחורי הבמה לאחר ביקורת השופטים משוחחות ביניהן. לפעמים יש גם קטעי בונוס מחדר העבודה או מהמסלול. הסדרה החלה החל מהעונה השנייה של "המרוץ לדראג של רו פול".
מוזיקה
פרקי התוכנית מלווים במוזיקה, שחלק ניכר ממנה נלקח מתוך הדיסקוגרפיה של רופול, בין השאר מתוך האלבומים הבאים:
תוכניות-בת
לתוכנית "המרוץ לדראג של רו פול" יצא ספין אוף בשם המרוץ לדראג: אולסטארס, בה מתחרות שהופיעו בעונות קודמות של "המרוץ לדראג של רו פול", שבות להתחרות על מנת להיכנס אל "היכל התהילה" של "המרוץ לדראג".
גרסאות בינלאומיות
בבריטניה ובאוקיאניה ("Down Under", עם מלכות מאוסטרליה ומניו זילנד) מתקיימות גרסאות מקומיות בהנחיית רופול עצמו. גם בתאילנד, בקנדה, בהולנד, בצ'ילה, בספרד, באיטליה, בצרפת ובפיליפינים הופקו גרסאות מקומיות של "המרוץ לדראג", אך בהנחיית מלכות דראג ושופטים מקומיים.
ביקורות ותגובות
"המרוץ לדראג של רו פול" ספגה ביקורת על העדפה, לכאורה, של מלכות דראג "זוהרות" (Glamorous) על פני מלכות קומיות או קאמפיות. לדוגמה, באתר האינטרנט Popbytes פורסמו האשמות כלפי "המרוץ" שבמספר הזדמנויות, מתמודדות מסוימות בתחרות לא הודחו רק בשביל לשמור על הדרמה. עם זאת, ארגון Common Sense Media טוען כי התוכנית "משלבת את הדרמה של עיצוב אופנה של פרויקט מסלול עם ההתרגשות של הטופ מודל הבאה על מנת ליצור הצצה מבדרת אל תוך עולם אומנות הדראג. יש הרבה הגזמה בתוכנית, אבל במקום להציג אומני דראג כמי שיש לצחוק עליהם או לזלזל בהם, התוכנית מתמקדת גם בעבודה הקשה ובכישרון הדרוש למופע דראג". אנטרטיינמנט ויקלי ציין את הדחתה של פנדורה בוקס, הקומיקאית חביבת הקהל מהעונה השנייה, כאחד מהאירועים השנויים ביותר במחלוקת של הסדרה.
במרץ 2014, "המרוץ" עורר סערה ציבורית בשל השימוש במונח הטרנספובי "She-male" באחד מהמיני-אתגרים של העונה השישית. לוגו הסירה מאז את הפרק מכל הפלטפורמות שבו שודר, והתייחסה לכל הטענות בדבר טרנספוביה בכך שהביטוי הוסר מכל הפרקים הבאים בתוכנית.
על מלחמה תרמו-גרעינית
על מלחמה תרמו-גרעינית (באנגלית: On Thermonuclear War) הוא ספר משנת 1960 מאת היהודי אמריקאי, אסטרטג צבאי במכון ראנד ולימים מייסד מכון הדסון. בספר מתאר קהאן את תאוריית המלחמה בעידן הנשק התרמו-גרעיני והשפעתה על מאזן הכוחות הבינלאומי.
שם הספר
שם הספר נוצר בהשראת הכרך הקלאסי "על המלחמה", מאת קרל פון קלאוזביץ.
יציאה לאור
כאשר יצא לאור הספר היה פופולרי משני צידי מסך הברזל. הספר נמכר אז ב-30,000 עותקים.
תוכן הספר
מטרתו המוצהרת של קאהן בכתיבת הספר הייתה "להימנע מאסון ולהגיש עוד זמן, מבלי לציין מה יש לעשות בזמן הזה".
הספר בין היתר עוסק בחוסר האמינות של השימוש בהרתעה תרמו-גרעינית בלבד ומסבר כיצד מדינה יכולה "לנצח" במלחמה גרעינית.
הספר בין היתר מפרט את אסטרטגיית הלוחמה הגרעינית לגבי נשק יום הדין. קהאן מראה בספר כיצד נשק יום הדין מגביל את עקרון השמדה הדדית מובטחת באסטרטגיה הגרעינית שפיתח המדען האמריקאי-אוסטרי-יהודי ג'ון פון נוימן.
דעות על הספר
הוברט ה. האמפרי אמר על הספר "רעיונות חדשים, במיוחד אלו הסותרים הנחות נוכחיות, תמיד כואבים למוח האנושי לשאת. הספר 'על המלחמה התרמו-גרעינית' מלא ברעיונות כאלה".
קהילות אוטונומיות של אנדורה
מבחינה אדמיניסטרטיבית אנדורה מחולקת ל-7 מחוזות - "קהילות אוטונומיות" (parròquia, פאריש). חלק מהמחוזות מחולק למספר נפות.
כלי אבן
כלי אבן פרהיסטוריים
בתקופה הפרהיסטורית השתמשו הרבה באבנים, בעיקר באבני צור.
למרות העובדה שתרבויות המסתמכות על כלי אבן מתקיימות עד היום הזה, מרבית כלי האבן מקושרים עם תרבויות פרה-היסטוריות שחדלו מלהתקיים. כלי אבן עשויים להיווצר מסוגים שונים של אבן, ונחלקים לשתי קבוצות עיקריות: קבוצת האבנים השבביות וקבוצת האבנים הכתושות.
הקבוצה הראשונה לרוב הורכבה מהאבנים הקשות ביותר שניתן למצוא באופן טבעי באזור, כגון אבני צור, כלקדון ואובסידיאן, אם כי ניתן לפעמים למצוא גם אבנים לא-מקומיות, כתוצאה ממסחר וייבוא. אחת הדרכים המקובלות ליצירת כלי אבן מסוג זה היא בתהליך הרדקציה הליטית. תהליך שבו, דרך הטחת חפצים באבן והורדת הציפוי מגרעין הסלע, מובאת האבן לכדי חידוד. טכניקה יותר מתוחכמת של רדקציה משתמשת בשני סוגים של פטישים, גס ודק, זה אחר זה, במטרה ליצור כלי יותר חד ומדויק. מרבית החברות הקדם-מתכתיות נהגו להשתמש בזן זה של כלי אבן, עקב קלות הכנתו ונשיאותו.
קבוצת האבנים הכתושות אופיינה, בין השאר, בסוג הסלעים שהיוו חומרי גלם לשיטה: אבנים כאבני הבזלת ומיני הריוליט. אבנים אלו לא הותאמו לתהליך הרדקציה הליטית. כלים מסוג זה הוכיחו שימושיים בתהליכי שחיקת צמחים. עיבודם היה תהליך ארוך של שחיקה כנגד כלים אחרים, תהליך שכלל שימוש במים.
סוג נוסף של אבנים שיכולות להחשב כממצא ארכאולוגי הן האבנים שנתבקעו עקב חימום מכוון בידי האדם.
כלי אבן מתקופת בית שני
בתקופת בית שני נהגו היהודים בניגוד למקובל בתרבויות אחרות הרבה לאחר תום תקופת האבן שלהן, לעשות שימוש נרחב בכלי אבן. כלי האבן, שעובדו מקירטון, נתגלו בעשרות חפירות וסקרים ארכאולוגיים, בעיקר בקונטקסטים של התקופה הרומית הקדומה – שלהי תקופת הבית השני. ייחודם של כלים אלו נעוץ בכך שעל פי ההלכה, כלים עשויים מאבן אינם מקבלים טומאה:. ולכן שימשו זמן רב יותר מכלי חרס שאותם שברו כשנטמאו.
ממקורות אחרים, ניתן ללמוד שנעשה שימוש בכלי אבן לצורכי טהרה שונים גם במציאות היומיומית. כך, למשל, היו נוהגים לטהר מים שנטמאו על ידי הכנסתם לתוך כלי אבן, והטבלתם במי מקווה: בית שמאי אומרין: "מטבילין את הכול מלפני השבת", בית הלל אומרין: "כלים מלפני השבת, ואדם בשבת". ושווים שמשיקין את המים בכלי אבן לטהרן.
סיפור המובא בבשורה על-פי יוחנן שבברית החדשה מזכיר שימוש בכלים גדולים לאגירת מים העשויים מאבן, אשר שימשו את צורכי הטהרה של היהודים: "ושם שישה כדי אבן ערוכים, כמנהג היהודים לטהרתם, שתים או שלש בתים יכיל כל אחד". מקורות אלו מעידים על נוהג של שימוש בכלי אבן לצרכים הקשורים להקפדה על דיני טהרה.
המחקר הארכאולוגי של כלי האבן מתקופת הבית השני זכה לתנופה עם גילוי מספר רב של כלי אבן בחפירות הנרחבות שנערכו בירושלים לאחר מלחמת ששת הימים – בחפירותיו של פרופ' נחמן אביגד ברובע היהודי, בחפירות של פרופ' בנימין מזר מדרום להר הבית, ובחפירותיו של יגאל שילה בעיר דוד. ד"ר יצחק מגן, מעוזריו של בנימין מזר בחפירות הר הבית, היה הראשון שחקר בהרחבה את סוגי כלי האבן ודרכי ייצורם. בשנת תשל"ו, פרסם מגן מחקר ראשוני שעסק בנושא כלי האבן מתקופת הבית השני, ובו הציע השערות בנוגע לשיטות הייצור של כלים אלו על סמך בדיקה של שיטות הייצור של כלי אבן בבית מלאכה מסורתי בן-זמננו בבית לחם. בשנת 2002, פרסם מגן ספר שהוא המעודכן והמקיף יותר בתחום, ובו מפת תפוצה של כלי אבן המכילה 87 אתרים ברחבי הארץ. העבודה המקיפה ביותר שנעשתה עד כה על הטיפולוגיה של כלי האבן היא של ג'יין קהיל, אשר פורסמה בדין וחשבון על כלי האבן שנתגלו בחפירות של יגאל שילה בעיר דוד. בתי מלאכה נוספי לייצור כלי אבן מתקופה זו נמצאו בחפירות ארכאולוגיות בכפר ריינה ובנוף הגליל שבגליל התחתון.
מספר טיפוסים של כלי אבן מוכרים מהממצא הארכאולוגי. הכלים הנפוצים ביותר הם ספלים שפניהם החיצוניים עוצבו בקרצוף ידני, ושהחלק הפנימי נחרט בקרצוף ידני או באמצעות מחרטה קטנה. כלים אלו מאופיינים במראה חיצוני גס, תוצאה של קרצוף ידני באזמל. בעבר, יש שהציעו שכלים אלו שימשו ככלי מדידה, ועל אף שסברה זו נדחתה על ידי מרבית החוקרים, כלים מטיפוס זה עדיין מכונים בספרות המחקר "ספלי מדידה". הרבה מהכלים מטיפוס זה מתייחדים בידיות מרובעות המנוקבות באמצען – לחלקם שתי ידיות, ולחלקם רק ידית אחת. בין הכלים מטיפוס זה יש כלים בעלי פיה בשפתם (ששימשה כנראה למזיגת נוזלים), ויש הנעדרים פיה. טיפוס מיוחד של כלי אבן, המכונה בספרות המחקר "קלל", הוא כלי מסיבי דמוי גביע שעוצב על מחרטה גדולה מגוש אבן אחד שלם. קוטרו של הקלל המצוי הוא כשלשים ס"מ, וגובהו עשוי להגיע עד מטר אחד. בשל צורתו וממדיו הגדולים, יש להניח שהקלל שימש לצורכי אגירת מזון או נוזלים. בין הטיפוסים האחרים של כלי אבן המוכרים מהממצא הארכאולוגי, יש למנות: קערות שטוחות ועמוקות, קעריות, צלחות, גביעים, ואגנות. כלים אלו נוצרו באמצעות מחרטה קטנה, באופן ידני, או בשילוב של שתי השיטות.
כלי אבן הופיעו לראשונה במחצית השנייה של המאה הראשונה לפנה"ס, והמשיכו להיות בשימוש נרחב עד למרד בר כוכבא. בעוד שבתחומי פלשתינה פרימה נתגלו רק מעט כלי אבן השייכים לפרק זמן שלאחר מרד בר כוכבא, נמצאו בחפירות ארכאולוגיות בעיר ציפורי כלי אבן שתוארכו עד לתקופה הרומית המאוחרת במאה הרביעית לספירה. ממצא זה מתיישב עם עדותו של האמורא עולא, בן המאה השלישית, המספר על כך שבזמנו עדיין היו "ה"חברים" מטהרים בגליל", כנראה באמצעות אפר הפרה האדומה שנשמר בידי כהנים תושבי הגליל.
כלי אבן אמנותיים מודרניים
כיום כלי האבן פחות פופולריים מבעבר.
Panhard & Levassor Dynamic
Panhard & Levassor Dynamic היא מכונית סלון מתוצרת יצרן כלי הרכב הטקטים הקלים, והצבאיים Panhard הצרפתי, אשר יוצר בין השנים 1936–1940. בין השנים 1936 ל-1940, יוצרו 2,742 יחידות מהדגם.
היסטוריה של הונגריה: המהפכה והמונרכיה הדואלית
שנת 1848, היא שנת אביב העמים, הביאה את המהפכה אף להונגריה. בהנהגתו של הרפורמיסט לאיוש קושוט ניסו המהפכנים להקים מדינה בעלת שלטון עצמי, אך מבלי לפרוק את מסגרת בית הבסבורג. גם הסדר זה לא היה לרוחם של בני הבסבורג, ובמלחמה שפרצה לחמו ההונגרים נגד האוסטרים, אך גם נגד המיעוטים הלאומיים בארצם הם, אשר דרשו אף הם את חירותם הלאומית.
לאחר שדיכא הקיסר פרנץ יוזף את המהפכה בארצו הוא פנה לדכא את המרידה ההונגרית. בשורה של קרבות, שבהם נעזרה אוסטריה בצבאו של הצאר ניקולאי הראשון, שפלש להונגריה מן המזרח, דוכא המרד ביד רמה. קושוט נמלט לטורקיה ושלושה עשר ממנהיגי המרידה, ביניהם ראש הממשלה הראשון של הונגריה, לאיוש בתיאני, הוצאו להורג. הונגריה פוצלה לחמישה מחוזות במדינה האוסטרית, בהם משל בחוזק יד ממשל צבאי אוסטרי.
תבוסותיהם של האוסטרים במלחמה באיטליה הביאו את הקיסר פרנץ יוזף להכיר בכך שחוזקה של האימפריה תלוי ביחסה למיעוטיה, ובראשם ההונגרים, וכי אם יימשך המצב של אי שקט פנימי, תתמוטט האימפריה תחת הלחצים מבפנים ומבחוץ. לאחר משא ומתן ארוך, הגיעו ההונגרים ובית הבסבורג לפשרה, אשר כוננה ממלכה דואלית, שבה ניתנה להונגרים אוטונומיה מוחלטת כמעט לנהל את ענייניהם, תוך השארת ענייני החוץ, הצבא והכלכלה בידי בית הבסבורג. פשרה זו, שכונתה בגרמנית "Ausgleich" ובהונגרית "Kiegyezés", הביאה להקמת "האימפריה האוסטרו-הונגרית" בשנת 1867.
התקופה שלאחר מכן הייתה תקופת פריחה ושגשוג מדיני וכלכלי ברחבי הונגריה. הממשלה ההונגרית, בהנהגת קלמן טיסה, ולאחר מכן בנו אישטוון טיסה, הייתה בעלת השפעה גוברת והולכת בניהול ענייני האימפריה, ויכלה אף לדכא את המיעוטים בשטחה היא. הממלכה התפתחה, עברה תהליכי דמוקרטיזציה וליברליזציה (תוך מתן שוויון זכויות אזרחי ליהודים), ואף הוקמה מפלגה סוציאל-דמוקרטית. ברקע הדברים עמדה תמיד שאלת המיעוטים הלאומיים באימפריה, שאלה שעם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (אשר ברקע פריצתה המאבק הלאומי בבלקן), הפכה לשאלה החשובה ביותר שעל סדר היום ההונגרי, והיא שהביאה להתפוררות הממלכה לאחר המלחמה.
רקע היסטורי
האבסולוטיזם של בית הבסבורג ניסה להחניק את דרישות החופש והעצמאות של ההונגרים, מאז נפלה הונגריה בידי בית הבסבורג בשנת 1686. אירופה כולה הייתה במאה ה-19 שדה מאבק בין שמרנים וליברלים. הדבר נכון במיוחד לאימפריית הבסבורג, אשר הייתה נתונה תחת השפעתו המחניקה של הנסיך מטרניך, אשר בשיטות של צנזורה, משטרה חשאית ומאסרים של מתנגדיו, ניסה להשאיר על כנם את המשטרים האבסולוטים באירופה, כאילו לא הייתה המהפכה הצרפתית מעולם.
הנטיות הליברליות החלו רווחות בקרב ההונגרים עוד בתחילת המאה ה-19, כאשר אנשים כאישטוון סצ'ני החלו קוראים לרפורמות תחיקתיות. שנות ה-40 של המאה ה-19 ראו את עלייתו של המנהיג הליברלי הרדיקלי לאיוש קושוט. קושוט דרש את ביטול הצמיתות, ביטול זכויות היתר של האצולה, והפרדה בין אוסטריה והונגריה. על רקע מצע רדיקלי זה הייתה השעה כשרה לעימות מזוין. כאשר ב-24 בפברואר 1848 הדיחו ההמונים את מלך צרפת, והכריזו על הקמת הרפובליקה השנייה, היה זה הניצוץ שהדליק את התבערה בכל אירופה, ובמיוחד בווינה ובבודפשט.
המרידה ההונגרית
בחודש מרץ 1848 הגיעה רוח המרד הן לווינה והן להונגריה. ב-3 במרץ 1848 נשא קושוט נאום שבו דרש ממשלה פרלמנטרית להונגריה, וממשלה חוקתית ליתר אוסטריה. הוא פנה לבית הבסבורג ו"לארכידוכס האהוב שלנו פרנץ יוזף" (אז בן 17 שנים ויורשו המיועד של הקיסר פרדיננד), להחזיר את התהילה העתיקה של שושלת הבסבורג, בכך שיתנו תוקף לתקוותיהם של העמים החופשיים בקיסרות. ב-14 במרץ גירש המון זועם ברחובות וינה את מטרניך לגלות בלונדון. יום לאחר מכן, ב-15 במרץ, פרצו המהומות בהונגריה. בחזית המוזיאון הלאומי של הונגריה התקבץ המון של אלפים, בפניו ניצב המשורר שנדור פטפי שהקריא את השיר הלאומי ואת "12 הנקודות", במסגרתן דרשו ההונגרים חופש מן הצנזורה, ממשלה לאומית, שוויון זכויות אזרחי ודתי, שחרור אסירים פוליטיים, איחוד עם טרנסילבניה תחת שלטון הונגרי וזכויות חוקיות על האדמה לאיכרים ההונגרים.
קושוט החל בארגון משאביה של הארץ, על פי החוקה החדשה ייסד מטבע הונגרי נפרד, והשתמש בכל האמצעים שברשותו על מנת לעורר תודעה לאומית הונגרית. קושוט ייסד עיתון חדש, אשר נשא את שמו, ושטרי הכסף החדשים נשאו את חתימתו באופן בולט, כך שבתודעת האנשים היה קושוט מקושר עם המשטר החדש יותר מן הנשיא, או מן ה"פלטין" (בעל המשרה הרמה ביותר מטעם המשטר ההבסבורגי בהונגריה).
תחילת הלוחמה
הקבוצות האתניות בהונגריה חששו מהשתלטות המדיארים על המדינה. חששם היה מוצדק, שכן מנהיגי המרידה ההונגרית, על אף שהיו חרדים לזכויותיהם הם, לא אבו להעניקן למיעוטים בתוך מדינתם - הסלובקים, הרומנים, הסרבים, והגרמנים האתניים.
האוסטרים ניצלו מצב זה, ושיסו בהונגריה את צבאו של המצביא הקרואטי יוסיף ילאצ'יץ'. ילאצ'יץ' השתלט על קרואטיה עוד בחודש מרץ, ובאפריל הודיע על ניתוק קשריו עם הונגריה.
אל מול הסכנה נשא קושוט נאום ב-11 ביולי ובו דרש מן האומה להתחמש אל מול הסכנות, ולהקים צבא בן מאתיים אלף חיילים. הוא נענה בהתלהבות פרועה. כאשר צבאו של ילאצ'יץ' צעד לעבר פשט בשליחות בית הבסבורג, עבר קושוט מעיר לעיר, כשהוא מלהיב את האנשים למלחמה. לאחר התפטרותו של בתיאני, מונה קושוט לראש מועצת הביטחון ההונגרית, והפך במידה רבה לשליטה בפועל של הונגריה.
קושוט היה לשליט הונגריה ללא כל ניסיון צבאי. הוא נכשל בניהול המלחמה, ולא הצליח לשלוט במפקדי הצבאות, במיוחד במצביא ההונגרי ארתור גרגאי, שסירב להישמע לרצונו. במהלך החורף הבא נאבק קושוט בגורמים מבית ומחוץ כאשר המאבק הצבאי הפך לגלוי, החל המאבק בתחילה לנטות כנגד ההונגרים. בסוף השנה נכבשה פשט על ידי האוסטרים, אשר סירבו לניסיונות גישור של נציג ארצות הברית, והממשלה וקושוט עברו לעיר דברצן. בשלב זה התפטר הקיסר פרדיננד לטובתו של פרנץ יוזף הצעיר, אשר החל את כהונתו בכך שהכריז על ביטול מחויבות הכתר לתיקוני אפריל 1848, והוצאת קושוט וממשלתו אל מחוץ לחוק. אך ניצחונותיו של גרגאי הביאו לבסוף, ב-14 באפריל 1849 לשחרורה של הונגריה מהכיבוש האוסטרי, ולהצהרה על עצמאותה. צעד זה נעשה בניגוד מוחלט לדעותיהם של השמרנים, ושל אנשי הצבא ובראשם גרגאי. לעימותים פנימיים אלה חלק נכבד בנפילתו של קושוט לבסוף. המדינה העצמאית החדשה הפכה לרפובליקה, וקושוט הכריז על עצמו כנשיאה.
תבוסה ודיכוי
בשל התבוסה ההבסבורגית נאלצו האוסטרים לקרוא לעזרתם את הצבא הרוסי, בהנהגת הצאר ניקולאי הראשון. פניות ההונגרים לעזרה ממעצמות המערב לא נענו, ושלושה ימים לאחר התבוסה בקרב ליד העיר טמשוואר, ב-9 באוגוסט 1849, התפטר קושוט לטובתו של גרגאי, על מנת שהגנרל הפופולרי יושיע את האומה. גרגאי נאלץ להיכנע לרוסים. האוסטרים חסו על חייו של גרגאי, אך הוציאו להורג שלושה עשר ממנהיגי המהפכה הלאומית ההונגרית, ובראשם בתיאני.
לאחר התבוסה ההונגרית באה תקופה של דיכוי קשוח וחסר רחמים. נאסרו אסיפות פומביות, והפגנת כל סממן לאומי הונגרי. הגרמנית הוכרזה לשפה הרשמית. הונגריה הפכה לחמישה מחוזות בלתי נפרדים מאוסטריה, ללא כל צורה של שלטון עצמי. ייתכן שנחמה פורתא מצאו ההונגרים בכך שכלפי המיעוטים האתניים שתמכו בבית הבסבורג בשעת המרד ההונגרי, לא מצאו האוסטרים מקום להקל בצעדים אלו, ואף הם דוכאו ביד קשה.
הפשרה של 1867
לאחר מפלת 1849, קם להונגרים מנהיג נבון ומתון. היה זה פרנץ דיאק. דיאק, אחד ממנהיגי 1849 ששרדו, התנגד לאלימות אף בעוד המרד בעיצומו. לאחר דיכוי המרד הוביל דיאק את התנגדותו הפסיבית של העם ההונגרי, וטען כי מבחינה חוקית אין לביטולן החד-צדדי של הרפורמות מ-1848 כל תוקף, שכן היה על הפרלמנט ההונגרי לבטלן, ואין די בהכרזת הקיסר לשם כך.
בשנים אלו התערער מאוד מצבו של בית הבסבורג. תבוסותיו במלחמה באיטליה (1859), וכנגד פרוסיה (1866), הביאו להכרת מנהיגי אוסטריה כי יהיה עליהם לפתור את בעיות המיעוטים בשטחם הם, אם ברצונם להחזיק מעמד. בשנים 1860 ו-1861 הציע הקיסר פרנץ יוזף להונגרים תוכנית של אוטונומיה מוגבלת, אך אלה, בהנהגתו של דיאק, דחו את התוכנית, ודרשו את החזרת החוקה של 1848.