cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי מיאנמר–תאילנד
מלחמת בורמה–סיאם (1765–1767)
באותה תקופה נוצר קיפאון חדש. בורמה סיפחה את חוף טנאסרים התחתון, אך שוב לא הצליחה לחסל את סיאם כמארגנת מרד בארצות הגבול המזרחיות והדרומיות שלה. בשנים שלאחר מכן, הסינביושין היה עסוק באיום הסיני ולא חידש את המלחמה עם סיאם עד 1775 - רק לאחר שלאן נא התמרדה שוב בתמיכה סיאמית. ההנהגה הסיאמית שלאחר איותטאיה הוכיחה את עצמה כמסוגלת; הם הדפו את שתי הפלישות הבאות (1775–1776 ו-1785–1786) וסיפחו את לן נא תוך כדי הלחימה.
מלחמת בורמה–סיאם (1785–1786)
בודוופאיה מבורמה המשיך במסעותיו השאפתניים להרחבת שלטונותיו. מלחמת בורמה-סיאם (1785–1786) כונתה על ידי סיאם "מלחמת תשעת הצבאות" מכיוון שהבורמזים הגיעו עם תשעה צבאות. הצבאות גלשו ללאן נא וצפון סיאם, ובכל זאת מושל למפנג הצליח להדוף חלקית את הבורמזים, בהמתנה לכוחות מבנגקוק. עם כיבוש פיטסאנולוק, ראמה הראשון עצמו הוביל צבא לצפון.
בדרום חיכה בודוופאיה במעבר של שלוש הפגודות. ארמון החזית הוביל את כוחותיו לדרום, כאשר מתקפת נגד הבורמזים התבצעה מרנאונג דרך נאקון סי טמרט וקרבות התרחשו בקנצ'נבורי. הבורמזים תקפו גם את תאלנג (פוקט), שם מת באותה העת מושל העיר. צ'אן, אשת המושל, ואחותה מוק אספו אנשים כדי להגן על תאלנג נגד הבורמזים. היום, צ'אן ומוק נערצות כשתי הגיבורות נגד פלישות הבורמזים. הבורמזים המשיכו ללכוד את סונגלה. כששמעו את החדשות נמלטו מושלי פתטונג. עם זאת, נזיר בשם פראה מאה עודד את האזרחים להפעיל את נשקם נגד הבורמזים. פרה מאה הועלה מאוחר יותר לאצולה על ידי ראמה הראשון.
היחסים במהלך המאה ה-19
במהלך המאה ה-19 הפכה בורמה למושבה של האימפריה הבריטית. זה מנע את המלחמות סיאמיות-בורמזיות.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1942 שלחה תאילנד את צבא הפיאפ לכבוש את מדינת שאן ומדינת קייה בורמה. המטרה העיקרית של מפקד הצבא הייתה להשיג אופיום. יחסים דיפלומטיים הוקמו בשנת 1948. שתי המדינות חברות באסיאן.
היחסים במהלך המאה ה-21
לאחרונה הבהיר ראש הממשלה אבהיסיט וג'ג'יווה כי הדיאלוג המעודד שינוי פוליטי הוא בעדיפות גבוהה לתאילנד, אך לא באמצעות סנקציות כלכליות. הוא גם הבהיר כי יפעל לשחזור מקדשים שנפגעו בעקבות הציקלון נארגיס. עם זאת, התעוררו מתחים ביחס למנהיגת האופוזיציה העצורה אונג סן סו צ'י, כאשר תאילנד קראה לשחרורה. היא שוחררה בשנת 2010.
שטחים במחלוקת
נכון לשנת 2020, ריבונות על שלושה איים בים אנדמן נותרה במחלוקת. ההסכם הקיים, שנחתם בפברואר 1982, לא קבע את מעמדם של אי גינגה (קו לם), קו חאם וקו קי נוק בפתח נהר קראבורי (נהר פקחאן). המשא ומתן שלאחר מכן בשנים 1985, 1989 ו-1990 לא התקדם. שני הצדדים הגדירו את האיים כ"ארץ הפקר". מתחים מתמשכים באזור גרמו לעימותים קלים בשנים 1998, 2003 ו-2013.
עימותי גבול עם בורמה
העימותים בגבול בורמה בשנת 2010 היו סדרה של התכתשויות מתמשכות בין כוחות הצבא המיאנמרי (טטמדאו) לבין יחידות של הצבא הדמוקרטי של קארן הבודהיסטית (DKBA). העימותים פרצו לאורך הגבול עם תאילנד זמן קצר לאחר הבחירות הכלליות ב-7 בנובמבר 2010. על פי הערכות 10,000 פליטים ברחו לתאילנד השכנה הסמוכה כדי להימלט מהסכסוך האלים. קיים חשש כי עקב חוסר שביעות רצון מהבחירות, וספקולציות להונאת בחירות, שהסכסוך עלול להסלים למלחמת אזרחים.
היסטוריה פוליטית
בשנת 2018 קיבל הגנרל הבכיר מין האנג האינג את הדרגה הראשונה של צלב האבירים הגדול של מסדר הפיל הלבן, לאחר שהיה מועמד על ידי המלך מאה וג'יראלונגקורן.
ועד הרבנים לענייני צדקה
ועד הרבנים לענייני צדקה בארץ הקודש (בקיצור: ועד הרבנים) הוא ארגון צדקה ישראלי חרדי ארצי התומך במשפחות חרדיות במצוקה. בעבר איגד הארגון עשרות רבני ערים וקופות עירוניות שהיו כפופות לו. כיום הוקמו עשרות קופות צדקה עצמאיות וכוחו של הארגון נחלש. מחזור הפעילות של הוועד בשנת 2010 היה כ-49 מיליון ש"ח. לדברי הארגון, ראשיו אינם משתכרים מקופתו.
בבדיקת עומק שנערכה בארגון ב־2016 על ידי רשם העמותות נמצאו ממצאים קשים שהובילו להמלצה על פירוק העמותה ולפתיחת חקירת משטרה ורשות המיסים על פעילותה, לאחר שעוד קודם נשלל ממנה אישור 'ניהול תקין'. לאחר בדיקה הוחזר לעמותה אישור 'ניהול תקין' ולשנת 2022 לעמותה יש אישור בתוקף.
ראשי הארגון
הארגון נוסד בשנת ה'תשנ"ב (1992) על ידי הרב שלמה זלמן אוירבך והרב יוסף שלום אלישיב והם שימשו יחד בנשיאות הארגון עד לפטירת הרב אוירבך.
יושב ראש הארגון הוא הרב עזריאל אוירבך (בנו של הרב שלמה זלמן אוירבך, וחתנו של הרב אלישיב). מנכ"ל הוועד היה חיים יוסף גפנר. בשנת תש"ע החליפו משה מינצברג.
דפוסי פעולה
הארגון עורך מגבית כללית קבועה בכמה מועדים קבועים: לפני חג הפסח (קמחא דפסחא), לפני שבועות ("סגולת רבי חיים פאלאג'י"), לפני ראש השנה ויום הכיפורים ("לזכות בדין"), לפני סוכות, לפני חנוכה ולפני פורים (מתנות לאביונים).
בנוסף למגביות הקבועות נערכות מגביות חד-פעמיות, בדרך כלל אלו מגביות לאלמנות ויתומים טריים. הארגון מפרסם את שמם ולעיתים גם תמונות, בהסכמתם. כאשר מדובר בחולה נזקק או בחתן וכלה נצרכים, המדיניות היא לא לפרסם את שמם.
נזקק הרוצה ליהנות מסיועו של ארגון צריך לפנות תחילה לרב מוכר על ידי הארגון כדי שיאשר את עובדת היותו נזקק. לאחר מכן עליו להעביר להנהלת הארגון דו"חות של הוצאות והכנסות וכדומה.
כמו גופים דומים, אנשי הארגון מתחייבים לקיים תפילות במקומות קדושים עבור המתחייבים לתרום סכום מסוים. מקומות אלה כוללים את הכותל המערבי, קבר הרשב"י, קבר רחל, מערת המכפלה בחברון, קבר אסתר ומרדכי בהמדאן, קבר הגר"א בווילנה ועוד.
בשנת 2012 עמדו הוצאות הפרסום והמשרד של הארגון על כ-10 מיליון ש"ח, כ-20 אחוז מהיקף מחזור הפעילות בשנה זו.
תוכנית הערבים
במטרה למנוע את עוגמת הנפש הכרוכה בחשיפה לציבור במגביות הנערכות בעקבות פטירת אחד מהורי המשפחה, השיק הארגון בשנת 2008 תוכנית בשם "כל ישראל ערבים" (על שם מאמר חז"ל כל ישראל ערבים זה לזה), במקביל לתוכנית דומה של "קופת העיר בני ברק". תוכנית זו היא מעין ביטוח חיים הדדי, שבמסגרתו כל שותף שמת זכאית משפחתו לגבייה כללית מכל חברי הקרן לאיסוף סכום קבוע לכל ילד שהשאיר אחריו, עבור ההוצאות הכספיות הנלוות לחתונתו. כל 12,500 משפחות נרשמות כ'יחידה'. כאשר מת אחד מהזוגות הרשומים מתבצעת העברה בנקאית אוטומטית מכל שאר החברים באותה יחידה, על פי שני עקרונות: א) עבור כל יתום נאספים 50,000 דולר, שהוא מקבל לקראת נישואיו. ב) חשבון חברי הקרן אינו מתחייב בחודש אחד ביותר מ-16$, סכום שנקבע בהמשך כ-64 ש"ח, וכאשר יש צורך בסכום נוסף הוא נגבה בחודש הבא.
הבטחתי ונושעתי
בשנת 2008 ובשנת 2009 פרסם הארגון שני ספרים בשם "הבטחתי ונושעתי", ובהם סיפורים של אנשים שנתקלו בבעיות שונות ונושעו לאחר שהבטיחו לתרום לארגון. כדי ליצור אמינות צורף לכל סיפור מספר טלפון של בעל המעשה. הספרים חולקו חינם בריכוזים החרדיים בעשרות אלפי עותקים.
תסמונת הנעילה
תסמונת הנעילה (נקראת גם תסמונת נעול-בפנים), או - Locked-in syndrome, היא תסמונת בה קיימת פגיעה באספקת הדם לאזור במוח הנקרא פונס (pons) המצוי בגזע המוח. תסמונת זו דומה לקומה ואף קרויה לעיתים גם פסאודו-קומה, היות שהחולים בה משותקים לחלוטין. אולם, בשונה מקומה, חולים אלו נמצאים בהכרה מלאה ויכולים להניע את עיניהם על פי פקודה. תסמונת זו קרויה גם "תסמונת מונטה-כריסטו" על שם התיאור המפורט בסיפור הרוזן ממונטה כריסטו, בה לוקה נאורטיה דה וילפור בתסמונת זו, כאשר הוא מוצג כמשותק בכל חלקי גופו ומתקשר עם הסביבה באמצעות עיניו בלבד. תיאורי מקרה מפורסמים של תסמונת זו מצביעים על החשיבות שבאפיון מצב זה לעומת מצב של קומה.
פרזנטציה קלינית
תסמונת הנעילה מאופיינת בקוואדריפלגיה (שיתוק של כל ארבעת הגפיים) וחוסר יכולת לדבר, אולם עם הכרה וקוגניציה שמורות. ניתן לתקשר באמצעות מצמוץ או תנועות עיניים בלבד, שלרוב אינן נפגעות בתסמונת זו.
סיבות
בשונה ממצב ווגטטיבי, שבו החלקים הגבוהים של המוח פגועים, בתסמונת זו אין פגיעה בתפקודים גבוהים של המוח אלא רק באזורים נמוכים במוח ובגזע המוח. סיבות למצב זה יכולות להיות-
פתופיזיולוגיה
האזור האחראי על ההכרה בגזע המוח - תצורה רשתית, נמצא אנטומית מעל רמת האמצע של הפונס. פגיעה מתחת לרמה זו, כגון פגיעת ראש, גידול, אנצפליטיס, דימום או חסימה כאמור לעיל, תביא לפגיעה במסלולים נוירונליים יורדים ולגרום לשיתוק מוטורי מלא ואילמות, אולם עם הכרה שמורה. ה- EEG של חולים אלו הוא תקין, ויש לבקש מהם להרים את המבט למעלה, לפתוח את העיניים ולהזיזן כדי לאבחן את רמת ההכרה.
פרוגנוזה
הפרוגנוזה משתנה בהתאם לפגיעה ולסיבה שהביאה לפגיעה עצמה. תמותה, כתוצאה מדלקת ריאות, מתרחשת בקירוב אצל כ- 70% מן החולים שהסיבה למצבם הייתה סיבה ווסקולרית (למשל, שבץ) ואצל 40% מן החולים שהסיבה למצבם לא הייתה ווסקולרית.
טיפול
לא קיים טיפול סטנדרטי למצב זה, אולם קיימים ניסיונות לשפר את יכולת התקשור של החולה עם הסביבה באמצעים טכנולוגיים שונים המתרגמים את תנועות העיניים לתקשורת מובנת. לכך למשל, חוקרים ממכון וויצמן פיתחו מכשיר אשר פועל על ביצוע פעולות של רחרוח מהאף.
שמ"ר
נחום-מאיר שַייקֶביץ' (ביידיש: נחום-מאיר שײַקעוויטש; 18 בדצמבר 1849 ניאסוויז' – 25 בנובמבר 1905, ניו יורק), הידוע גם בשם העט שמ"ר (מבוטא "שוֹמר"), היה סופר מחזאי יידי שחי ברוסיה ובשנותיו האחרונות בארצות הברית. בצעירותו כתב גם בעברית.
חייו
מנעוריו בלט בכישרונו לספר סיפורים. את תחילת דרכו הספרותית עשה על ידי פרסום סיפורים קצרים בעברית בדפי כתב העת "המליץ". לתקופה ניהל עסקים בווילנה, ובמסגרת עבודתו נסע רבות. חלק מהשנים חי בעיר פינסק, שם נמנה עם קבוצת משכילים יהודים אוטודידקטיים המוכרת כקבוצת פינסק, אשר הפיצה את רוח התרבות היהודית החילונית בקרב יהודי מזרח אירופה. באותן השנים כתב בעברית וביידיש.
בהגיעו פעם לבוקרשט התוודע שם ללהקות תיאטרון יהודיות, והחליט להיות מחזאי בשפת היידיש. הוא הגשים את משאלתו כשהתיישב בהמשך בעיר אודסה, שם עסק לא רק בכתיבת מחזות אלא גם בניהול תיאטרון יהודי. להצלחה גדולה במיוחד זכה עיבודו ביידיש לקומדיה של גוגול "רביזור" (1883).
לאחר סגירת התיאטראות היהודיים ברוסיה ב-14 בספטמבר 1883 היגר לניו יורק, ארצות הברית, בשנת 1888; יש אומרים שבעיקר בעקבות ביקורתו הקשה של שלום עליכם על ספריו. בניו יורק הוציא לאור שני שבועונים: "דער מענשענפרוינד" ו"דער יידישער פוק".
הערכת יצירתו והשפעתה
שמ"ר משך את אש הביקורת הקטלנית של שלום עליכם, שביטא אותה במסה "משפט שמ"ר" (יידיש: "שמר'ס משפּט"), שפורסמה בברדיצ'ב בשנת 1888. במסה זו ביקש שלום עליכם כי הספרות ביידיש לא תסתפק בכתיבה כזו שייצג שמ"ר, אלא תעמוד בסטנדרטים אמנותיים גבוהים יותר. שמ"ר למד סנגוריה על עצמו בפמפלט "יהי אור", שבו הגן על שאיפתו לספק צורכיהם הרוחניים של כל שכבות העם, גם של אלו שאינם מבינים את הספרות ה"גבוהה". ביקורת קטלנית זו של הסופר הנודע פגעה במוניטין הספרותי של שמ"ר.
תרומה להערכה מחדש של השפעתו חלה כאשר בשנת 1940 פרסם המשורר והסופר אברהם רייזן מאמר בעיתון הניו-יורקי היידי "פֿאָרװערטס" לרגל 35 שנה למותו של שמ"ר, שבו האיר גם את צדדיה החיוביים של תרומתו של שמ"ר לתרבות היידית.
כותבי זיכרונות כרחל פייגנברג ומנשה הלפרן כתבו על השפעת הקריאה ביצירותיו של שמ"ר על הקוראים. הם מתארים כיצד הרומנים המושכים של שמ"ר תרמו להיווצרות קהל קוראים לספרות היידיש וכיצד הם תרמו להחדרת אידיאל האהבה הרומנטית לחברה היהודית. וכך כתב עליו הלפרן:
לאחרונה נחקרה יצירתו על ידי מתן חרמוני, ופורסמו אחדים ממחזותיו בכתב העת "דווקא" לתרבות יידיש.
תחנת כוח הידרואלקטרית
תחנת כוח הידרואלקטרית היא תחנת כוח המייצרת חשמל באמצעות זרימת מים. אנרגיה המיוצרת בתחנת כוח כזו היא אנרגיה מתחדשת, ולאחר סיום בניית תחנת כוח זו, ייצור החשמל נעשה כמעט ללא תוצרי לוואי כגון גזי חממה או פסולת המשתחררים לאוויר.
עקרון פעולה
בתחנת כוח הידרואלקטרית, לרוב נופלים מים מפתח סכר או ממפל מים טבעי, ומסובבים טורבינה. מהטורבינה עובר הספק מכני סיבובי לגנרטור, והגנרטור ממיר את ההספק המכני הסיבובי להספק חשמלי ומשם לעמודי החשמל. אנרגיה זו מהווה אנרגיה מתחדשת, והיא השיטה הנפוצה ביותר בעולם לייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת.
בעולם
תחנת הכוח ההידרואלקטרית הראשונה הוקמה באנגליה בשנת 1870. החל משנת 2007 תחנת הכוח הגדולה ביותר בעולם היא התחנה ההידרואלקטרית בסכר שלושת הערוצים שבסין, ומשנת 2012 היא מייצרת 22.5 גיגה-ואט.
בישראל
בישראל מספר תחנות הידרואלקטריות קטנות, המייצרות חלק זניח מתוך סך החשמל הכללי המיוצר במדינה.
בספרו של בנימין זאב הרצל, אלטנוילנד, העלה לראשונה רעיון תעלת הימים, לתחנה כזו, שתנצל את הפרש הגבהים בין ים המלח ל. מאז הרעיון נידון שוב ושוב, במספר וריאציות. מנחם בגין, כראש ממשלה, הקים צוות תכנון לתעלה. אולם התכנון לא הושלם ולא יושם.
תחנת הכוח הראשונה שסיפקה חשמל לארץ ישראל ולעבר הירדן הייתה תחנה הידרואלקטרית - התחנה בנהריים הוקמה על ידי פנחס רוטנברג ונחנכה בשנת 1932, ניצלה את מי הנהרות ירדן וירמוך להפקת 18 מגה-ואט חשמל. התחנה הושבתה במלחמת העצמאות, ולא חידשה מאז את פעילותה.
בעת תכנון המוביל הארצי תוכנן שילוב יחידת ייצור חשמל שתנצל את הפרשי הגובה של זרימת מי הירדן (התכנון המקורי) ומי הכנרת (בתכנון הסופי) למאגר אשכול בבקעת בית נטופה. תוכנית זו לא מומשה עד היום. ניצול זרימת המים מהמאגרים לצורך יצור חשמל נעשית במתקן בכפר יהושע המופעל על ידי מקורות, וישנן תוכניות להקמת מתקנים בהספק דומה במספר מקומות נוספים על ידי מקורות.
תחנת הכוח ההידרואלקטרית הראשונה בתחומי מדינת ישראל הוקמה על ידי קיבוץ הגושרים בשנת 1982 ביוזמתם, תכנונם וביצועם של שניים מחברי הקיבוץ, צביקה חבלין ומיקי שמחאי. הפרויקט מתבסס על קו המים הקיים, המוליך מים מנחל הדן לשטחים חקלאיים, תוך ניצול הפרש גובה של כ-50 מטר בין נקודת תפיסת המים לבין שדות הקיבוץ, לצורך הפקת חשמל. החשמל המופק מהתחנה משמש עד היום את הקיבוץ. הטורבינה מייצרת כ-180–210 קילו-ואט לשעה, ששקולים לכמיליון קילו-ואט לשנה. לאחר סיום הפרויקט זכה צביקה חבלין בפרס יו"ר הכנסת "על יוזמתו הברוכה לחיסכון באנרגיה בסללו דרכים חדשות בניצול מי נהרות לייצור חשמל ולהשקיה חקלאית תוך שמירה על מקורות המים ועל איכות הסביבה".
בשנת 1992 הקימה חברת מצד עתרת – המאגדת את קיבוץ כפר הנשיא עם מספר אנשי עסקים – תחנת כוח הידרואלקטרית קטנה בנהר הירדן סמוך למצד עתרת, כשני ק"מ ורבע מדרום לגשר בנות יעקב. לתחנה הספק של כ-2.6 מגהוואט. בישראל מספר תחנות כוח הידרואלקטריות בהספק קטן יותר: בעמק החולה (מפעל המים חצבאני-דן, הספק של 2.2 מגה-ואט), מתקן מקורות בכפר יהושע (0.95 מגה-ואט), ובעין הנצי"ב (4 מתקנים בהספק של 0.96 מגה-ואט). החשמל המיוצר על ידי מפעלים אלו משמש לצריכה מקומית, וחלקו נמכר לחברת החשמל או מסופק לצרכנים גדולים דרך רשת ההולכה של חברת החשמל. סך הייצור הכללי באמצעות תחנות אלו (כ־6.7 מגה-ואט) הוא זניח בהשוואה ליכולת הייצור הארצית (כ־13,000 מגה-ואט, נכון לשנת 2013).
יתרונות וחסרונות
יתרונות: חסרונות: כל אלה גורמים למריבות רבות בין החברות שמייצרות את הסכר לבין ארגוני טבע.
מנדרין (דג)
מנדרין (שם נוסף: שפריר מקושט, שם מדעי: Synchiropus splendidus) הוא דג קטן בעל צבעים עזים ממשפחת השפריריים.
תיאור
בדומה לשאר הדגים ממשפחת השפריריים המנדרין הוא דג קטן, אורכו המרבי כ-6 ס"מ. גופו כמעט גלילי, עטוף בעור דק מכוסה בריר שמשמש כמחסום פיזי מצוין מפני פרזיטים ודוחה בצורה אפקטיבית טורפים פוטנציאלים. למנדרין ראש קצר ושתי עיניים גדולות ובולטות, פיו קטן וניתן למתיחה קדימה. בתוך הפה מספר שורות של שיניים קטנות. בדומה לשאר הדגים במשפחה זימיו של המנדרין נראים כשני חורים קטנים ולשני סנפירי הגב יש קרניים רכות. המנדרין הוא הדג הצבעוני ביותר במשפחת השפריריים ולכן הוא זוכה לפופולריות רבה. המנדרין הוא אחד משני מינים שידוע כי צבעם הכחול נובע מתאי פיגמנט ולא מננו-מבנים, השני הוא ה-Synchiropus picturatus. הדו-צורתיות הזוויגית באה לידי ביטוי במין זה בגודל הקרן הראשונה של סנפיר הגב שארוכה פי 2 אצל הזכרים. למרות איטיותם והעובדה שהם יחסית נפוצים בתחום מחייתם, דגי המנדרין לא נצפים לעיתים קרובות. תורמים לכך גודלם הקטן והעובדה שהם אינם יוצאים לחפש מזון מחוץ לאזור מחייתם.
שמות נוספים
המנדרין קיבל את שמו בזכות צבעיו העזים המזכירים את לבושו של המנדרין מהעידן של סין הקיסרית. הוא מוכר גם, באופן מטעה, כגובי מנדריני מכיוון שהוא דומה לדגי קברנון או לקרנון. שמות נוספים בהם הוא מכונה הם "מנדרין ירוק", "דג קשקוש", "מנדרין מפוספס", ו"דג פסיכדלי". בשם "מנדרין פסיכדלי" מכונה גם המין הקרוב Synchiropus picturatus.
הדג Siniperca chuatsi הידוע גם כאוקונוס סיני נקרא גם הוא מנדרין.
אזור מחיה
המנדרין חי באוקיינוס השקט באזור שבין אוסטרליה לאיי ריוקיו. דגי המנדרין שוכנים בתוך שוניות אלמוגים המספקות להם הגנה. הם מעדיפים לחיות בשוניות הקרובות לחופים.
תזונה
המנדרין ניזון מסרטנאים וחסרי חוליות קטנים שחיים בין הסלעים בשוניות האלמוגים.
הסתגלות לחיים באקווריום
אף על פי שהוא פופולרי מאוד בקרב מגדלי דגי נוי, המנדרין נחשב לדג קשה מאוד לגידול בגלל הרגלי האכילה שלו. חלק מהדגים לא מתרגלים לחיים בתוך האקווריום והם מסרבים לאכול דבר מלבד שטצדאים ושטרגליים חיים (כמו בטבע). למרות זאת, הדגים שכן מסתגלים לאוכל באקווריום נחשבים לעמידים מאוד בפני מחלת הנקודות הלבנות.
המנדרין אגרסיבי מאוד ועלול להילחם בזכרים אחרים עד המוות.
נונאטאקי צ'רץ'
נונאטאקי צ'רץ' (באנגלית: Church Nunataks) הם שורה של נונאטאקים קטנים בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
שורת הנונאטאקים נמצאת 2 קילומטרים צפונית מזרחית להר סמת'רסט ו-52 קילומטרים דרומית מערבית להר סטור האנאקן.
גילוי הנונאטאקים
הנונאטאקים מופו בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו בשנת 1957 על ידי מטוס משלחת החקר הלאומית האוסטרלית לאנטארקטיקה.
מקור השם
שמם של הנונאטאקים ניתן להם על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
הנונאטאקים נקראים על שמו של ס. וו. צ'רץ' (S.W. Church) שהיה קצין רדיו בתחנת וילקס בשנת 1961.
Cities XL
Cities XL הוא משחק בניית ערים למחשב האישי אשר פותח על ידי Monte Cristo. המשחק מאפשר לשחקנים לשחק ביחד על פני כוכב עצום, ולעבוד ביחד בסחר משאבים או הקמת מבנים מיוחדים על מנת לרצות את צורכיהם של התושבים.
המשחק תוכנן לצאת ברבעון הראשון של 2009 אך לבסוף יצא ב-8 באוקטובר. ב-8 במרץ 2010 נסגר השירות מרובים משתתפים והמשחק נהיה לשחקן יחיד בלבד. חברת Focus Home Interactive רכשה את הזיכיון ביוני 2010 ושחררה את Cities XL 2011 ב- 14 באוקטובר 2010.
משחק מרובה משתתפים
Cities XL מאפשר לשחקן את האפשרות לשחק בעולם וירטואלי מתמשך אשר ידוע בשם "כוכב" אשר דורש דמי מנוי חודשיים. כחבר ב"כוכב", שחקנים יכולים לבנות את הערים שלהם בעולם וירטואלי המאוכלס בידי מנויים אחרים, לסחור במשאבים כמו חשמל ואוכל עם משתמשים אחרים, לעבוד ביחד לבניית פרויקטי בנייה מיוחדים כמו מגדל אייפל או פסל החירות, ולבקר ערים אחרות כאווטאר וגם ליצור אירועים.
תוכנית בניין עירונית
המשחק דורש משחקן לייעד את שטחו לשלושה סוגים של בניינים: מגורים, מסחר ותעשייה, שכל אחד מהם יכול להיות צפיפות שונה. בנוסף מבניי המגורים מחולקים לארבעה מעמדות כלכליים: פועל(Unskilled Worker), עובד משכיל(Skilled Worker), מנהל( Executives), אליטה(Elite). לפני ייעוד השטח יש לבחור את המעמד הכלכלי שיתגורר באזור. על מנת ליצור אתרי בנייה, השחקנים מסמנים אזור במפה לפי בחירתם ובאזור מיד מופיעים אתרי בנייה וכבישים. המבנים ייבנו לפי הדרישה. השחקן גם יכול ליצור אתרי בנייה בודדים.
תחבורה
Cities XL מאפשר לשחקנים לבנות מערכת תחבורה עירונית הכוללת: כבישים, גשרים, מנהרות. בנוסף מערכות אחרות שהיו מתוכננות למשחק היו רכבת תחתית, מעבורת ורכבות. בדצמבר 2009 יצא תוסף שמאפשר גם הקמת מערכת אוטובוסים.
שולה קשת (חוקרת ספרות)
שולה קשת (לבית פישר) (באנגלית: Shula Keshet) (נולדה ב-26 בינואר 1940) היא חוקרת ספרות עברית, פרופסור בגמלאות לספרות ותרבות ישראל במכללת סמינר הקיבוצים, שספרות המחקר שכתבה עוסקת בספרות העברית מראשית ימיה.
ביוגרפיה
קשת נולדה בתל אביב. לאחר מלחמת העצמאות, כשעברה משפחתה לבני ברק, השלימה את לימודיה בתיכון אהל שם ברמת גן. בגיל צעיר הצטרפה לתנועת הנוער העובד והלומד, התגייסה לנח"ל ושירתה במסגרת של״ת כמדריכה בתנועתה, סניף בת גלים. לאחר השירות הצבאי הצטרפה עם חבריה לקיבוץ בית גוברין, ולאחר נישואיה השתקעה בקיבוץ גבעת ברנר (1960).
כתיבתה
בכתיבתה קשת מתייחסת לאופן בו מיתוסים שונים נבנים בכתיבה העברית על ציר זמן השואב מהעבר, לרבות זה המקראי, ומתכתב עמו.
בספרה "נקודת הבראשית: גלגולו של מיתוס ביתניה בספרות העברית" - העוסק בראשית הרומן הקיבוצי מתוך התייחסות לקורותיה של ביתניה כפי שהוא מתגלם בכינון הסיפור על ראשוני חלוצי השומר הצעיר, שישבו בביתניה־עילית, ובדיאלוג שניהלו מגוון יוצרים, בהם נתן אגמון ויהושוע סובול, עם הסיפור ההיסטורי של קורותיהם.
הספר, "אמרי-נא אחותי את - גלגולו של סיפור חוזר בתרבות ישראל", מציע קריאה השבה ומוצאת תבניות סיפוריות דומות על ציר זמן שתחילתו בספרות המקראית וסופו בספרות עברית בת ימנו.
הספר "אבשלומי - קריאות אינטרטקסטואליות בספרות העברית המודרנית" - מציג את האופן שבו הספרות העברית המודרנית מנהלת דיאלוג עם המקרא בשיח אובדן וקורבן, מתוך התייחסות לנהי על מותו של אבשלום המקראי.
אלי קוט
אלי טיבינה קוט (בהולנדית: Elly Tibina Koot; נולדה ב-1943) היא דוגמנית הולנדית. מיס הולנד ומיס אירופה לשנת 1964.
ביוגרפיה
קוט נולדה ברוטרדם בזמן שאמה ביקרה קרובי משפחה וגדלה באמסטרדם על הבלומנמארקט, היא הבכורה מבין ארבעה ילדים. היא התגלתה על ידי צלם האופנה הנס דוקרס (Hans Dukkers).
ב-1964 נבחרה למיס הולנד אך היא לא לקחה חלק בתחרות מיס עולם עקב התנגדותו של בן זוגה.
בתחרות מיס אירופה 1964 היא זכתה במקום הראשון.
היא הופיעה בפרסומת של מותג הטיפוח "rexona" ובמהלך הצילומים הכירה את בעלה לעתיד הצלם פרנק ברנדט, לו נישאה ב-1966.
היא עבדה בעיקר כדוגמנית צילום אך הופיעה גם בתצוגות אופנה של מספר מעצבים וביניהם פרנק גוברס (Frank Govers).
במהלך שנות השבעים היא הייתה שופטת במספר תחרויות יופי בהולנד וביניהן "מיס אמסטרדם 1973".
ב-1976 נולדה בתה.
גלוסטר גלדיאטור
הגלוסטר גלדיאטור (באנגלית: Gloster Gladiator או: Gloster SS.37) היה מטוס קרב דו-כנפי בריטי. הגלדיאטור החל לשרת בחיל האוויר המלכותי, בחיל הים המלכותי (בגרסת הסי גלדיאטור) ובמספר חילות אוויר של מדינות נוספות בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. הוא היה מטוס הקרב הדו-כנפי האחרון בשירות חיל האוויר המלכותי ונחשב כמיושן לעומת מטוסי הקרב החד-כנפיים אפילו בזמן כניסתו לשירות. לעיתים קרובות התמודד הגלדיאטור כנגד יריבים עדיפים ממנו בשלביה הראשונים של מלחמת העולם השנייה והוא הוכיח עצמו בקרב.
הגלדיאטור שירת כמעט בכל זירות המלחמה ובמספר גדול של חילות אוויר, חלקם לצד מדינות הציר. חיל האוויר המלכותי השתמש בגלדיאטור בחזיתות צרפת, נורווגיה, יוון, בהגנה על מלטה ובמלחמה האנגלו-עיראקית הקצרה (גם בשירות העיראקים). מדינות אחרות בהן שירת הגלדיאטור כוללות את סין (החל מ-1938) במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, את פינלנד (בסיוע מתנדבים שוודים) במהלך מלחמת החורף כנגד ברית המועצות ואת נורווגיה, יוון ובלגיה בזמן ההתנגדות לפלישת גרמניה הנאצית לשטחן.
אלוף ההפלות הבכיר ביותר בגלדיאטור היה הדרום אפריקני מרמדוק "פאט" פאטל (Marmaduke Pattle) עם 15 מטוסים איטלקיים מושמדים.
תכנון ופיתוח
הגלדיאטור פותח ממטוס הגלוסטר גאונטלט (Gloster Gauntlet) כפרויקט פרטי של חברת גלוסטר כדי להתאים לדרישות משרד האוויר הבריטי למטוס קרב שיגיע למהירות של 400 קמ"ש, בעל חימוש של ארבעה מקלעים ושיותקן בו מנוע מסוג רולס-רויס גוסהוק (Rolls-Royce Goshawk) שהיה בשימוש בכל המטוסים שהתחרו על המכרז. המנוע סבל מקשיי תפעול ומחוסר אמינות ובגלוסטר הוחלט להתאים את הגאונטלט לדרישות. בגרסה החדשה שסומנה SS.37 הורד מספר הסמוכות שבין הכנף העליונה לתחתונה, מזוג לסמוכה בודדת בכל צד, ובכך הופחת הגרר המופעל על המטוס. בנוסף, כן הנסע שולב בתושבת המרכזית של גוף המטוס באמצעות זיזים.
ה-SS.37 הראשון ערך את טיסת הבכורה שלו ב-12 בספטמבר 1934 עם מנוע מסוג בריסטול מרקיורי (Bristol Mercury) סימן VIS בעל 530 כ"ס, ששודרג במהרה למנוע חזק יותר שנתן למטוס מהירות של 390 קמ"ש בעודו נושא את ארבעת המקלעים הנדרשים (שני מקלעי ויקרס מסונכרנים עם סיבוב המדחף במקביל לגוף המטוס ושני מקלעי לואיס מתחת לכנף הנמוכה). ב-3 באפריל 1935 החל חיל האוויר המלכותי בהערכה מבצעית של המטוס, בזמן שבגלוסטר עבדו על גרסה משופרת של המנוע, מרקיורי סימן IX בעל 830 כ"ס ועל תא טייס סגור לחלוטין.
לאחר שלושה חודשים הועברה ההזמנה הראשונה של 23 יחידות והמטוס קיבל את השם "גלוסטר גלדיאטור", כאשר 180 יחידות נוספות הוזמנו בספטמבר. הגרסה הראשונה, סימן I, ירדה מפס הייצור ביולי 1936 והגלדיאטורים הראשונים נמסרו ב-22 בפברואר 1937, לטייסת מס' 72 של חיל האוויר המלכותי. לאחר בניית 71 יחידות הוחלפו כל המקלעים לבראונינג.
גלדיאטור סימן II הגיע בעקבותיו כאשר ההבדלים העיקריים ביניהם היו מנוע מדגם מרקיורי חזק מעט יותר ומדחף תוצרת פיירי (Fairey), בעל עילרוד נשלט ובן שלושה להבים ממתכת לעומת זוג להבי העץ שהיו בגרסה הראשונה. הסי גלדיאטור (Sea Gladiator) היה פיתוח של גלדיאטור סימן II עבור הזרוע האווירית של חיל הים המלכותי וצויד בוו עצירה עבור נחיתה על נושאת מטוסים, בנקודות חיבור לשיגור ממעוט, בשלדה מחוזקת ובעיצוב שונה למעטפת שאיפשרה נשיאת רפסודת הצלה מגומי מתחת לגוף המטוס. מתוך ה-98 שנבנו או הוסבו כסי גלדיאטור, 54 עדיין היו בשירות כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939.
הגלדיאטור היה מטוס הקרב הדו-כנפי האחרון בשירות חיל האוויר המלכותי והראשון שצויד בתא טייס סגור. הייתה לו מהירות מקסימלית של 414 קמ"ש אך כבר עם כניסתו לשירות האפילו עליו המטוסים החד-כנפיים כמו ההוקר הוריקן והסופרמארין ספיטפייר של חיל האוויר המלכותי והמסרשמיט Bf 109 של הלופטוואפה.
היסטוריה מבצעית
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוחלף הגלדיאטור כמטוס קו ראשון על ידי ההוריקן והספיטפייר, אך שתי טייסות גלדיאטור השתתפו במערכה על צרפת ובנורווגיה. עם זאת, שירת הגלדיאטור בזירות לחימה רבות באזורים מרוחקים יותר של האימפריה הבריטית בשנות המלחמה הראשונות. מטוס הקרב הדו-כנפי הקלאסי היה אחד מענפי הייצוא הגדולים המוצלחים של בריטניה בשנים שלפני המלחמה ושירת במדינות רבות. הוא הופעל בהצלחה יחסית בשירות פינלנד כנגד מטוסי הקרב הסובייטיים במהלך מלחמת החורף, אך סבל מנחיתות כשפעל נגד מטוסי קרב גרמניים בזירות אחרות. טייסות הגלדיאטור שהופעלו בצרפת סבלו מאבדות כבדות ולא היוו יריב ראוי למטוסים הגרמניים החד-כנפיים. הסי גלדיאטור תפקד בצורה מוצלחת יותר מכיוון שאיטיותו הפכה אותו מתאים לפעולה מעל גבי נושאות מטוסים ועם פחות סיכוי להתמודד כנגד מטוסי קרב מודרניים ממנו. בזירת צפון אפריקה כנגד מטוסי הקרב האיטלקיים פעל הגלדיאטור בצורה סבירה.
סין
באוקטובר 1937 הזמינה הממשלה הסינית המרכזית 36 מטוסי גלדיאטור סימן I, אשר נשלחו בארגזים דרך הונג קונג לגואנגג'ואו בשני משלוחים. המטוסים הורכבו עד לפברואר 1938 וטיסת הבכורה המבצעית בוצעה ב-24 בפברואר, כאשר שני מטוסי קרב מדגם מיצובישי A5M של הצי הקיסרי היפני הופלו בקרב אוויר מעל אזור ננקינג, במחיר שני מטוסי גלדיאטור שאבדו. מטוסי גלדיאטור סיניים השיגו ניצחונות נוספים על מטוסי קרב יפניים בין השנים 1938–1940 במהלך מלחמת סין–יפן השנייה והיו בשימוש נרחב על ידי הסינים בטייסות ה-17, ה-28 וה-29 של הקבוצה האווירית ה-3. הגלדיאטור נחשב על ידי הטייסים הסינים כמטוס קרב מצוין לסוגו כאשר היה איטי רק במעט בהשוואה ליריבו העיקרי באותה תקופה, המיצובישי A5M, ובעל עליונות בהבטים האחרים כמו יכולת הפניה והתמרון. הופעתו בזירה של ה-A6M זירו ועליונותו המכרעת, הביאה לסיום שירותו של הגלדיאטור בסין. הטייסים האמריקאים ממוצא סיני, סון-שואי "באפאלו" וונג (John "Buffalo" Wong) וארתור צ'ין (Arthur Chin) הפכו לאלוף ההפלות בגלדיאטור ואלוף ההפלות האמריקאי הראשון, בהתאמה. הם היו חלק מהקבוצה המקורית בת 15 טייסים סינים-אמריקאים מתנדבים שנלחמו בפלישה היפנית לסין.
פינלנד
במהלך מלחמת החורף, השיגו הפינים 30 מטוסי גלדיאטור סימן II מבריטניה: עשרה מטוסים שניתנו במתנה ו-20 שנרכשו על ידי חיל האוויר הפיני, נשלחו בין ה-18 בינואר ל-16 בפברואר 1940. הגלדיאטור שירת בחיל האוויר הפיני עד 1945 אך סבלו מנחיתות רבה מול מטוסים סובייטיים מודרניים יותר במלחמת ההמשך, כתוצאה מכך שימש הגלדיאטור בעיקר לתפקידי סיור מ-1941 והלאה. במלחמת החורף הפילו טייסי גלדיאטור 45 מטוסים ובמלחמת ההמשך הופל מטוס אויב אחד. תריסר מטוסי גלדיאטור אבדו ושני טייסי גלדיאטור פיניים הפכו לאלופי הפלות.
בנוסף לשירותו של הגלדיאטור בחיל האוויר הפיני, היה גם חיל האוויר של המתנדבים השוודים, שקיבל אחריות להגנתה האווירית של צפון פינלנד בשלב האחרון של מלחמת החורף, מצויד בגלדיאטור (סומן על ידי השוודים כ-J8 עבור סימן I, ו-J8A עבור סימן II). הרגימנט האווירי F 19 הגיע ללפלנד הפינית ב-10 בינואר 1940 ונשאר שם עד תום המלחמה. ברגימנט שירתו תריסר גלדיאטורים סימן II (שניים אבדו בלחימה), חמישה מפציצי צלילה מדגם הוקר הארט, מטוס קישור מדגם ראאב-קאצנסטיין RK-26 (Raab-Katzenstein RK-26) ומטוס תובלה מדגם יונקרס F 13. מטוסי הגלדיאטור, שסומנו בצבעי חיל האוויר הפיני, הפילו שמונה מטוסי אויב בקרבות אוויר והשמידו ארבעה נוספים על הקרקע.
נורווגיה
בזמן המערכה בנורווגיה היה הגלדיאטור בשימוש על ידי הבריטים וגם על ידי הנורווגים, כאשר גף מטוסי הקרב (Jagevingen) שלהם נלחם ביומה הראשון של הפלישה הגרמנית לנורווגיה. מאוחר יותר סיפקו מטוסי גלדיאטור בריטיים חיפוי אווירי לתגבורות בעלות הברית שנשלחו לסייע לממשלה הנורווגית.
Jagevingen
טייסי הגלדיאטור הנורווגיים של ה-Jagevingen חנו בשדה התעופה בפרבר פורנבו (Fornebu) שליד אוסלו. ב-9 באפריל 1940, יום הפלישה לנורווגיה, שבעת הגלדיאטור השמישים הצליחו להפיל חמישה מטוסים גרמניים: שני מטוסי קרב מדגם מסרשמיט Bf 110, שני מפציצים בינוניים מדגם היינקל He 111 ומטוס תובלה נושא צנחנים מדגם יונקרס Ju 52. גלדיאטור אחד הופל בקרב אוויר ושניים נוספים הושמדו על הקרקע בזמן שהתחמשו ותדלקו מחדש בפורנבו. המטוסים הנותרים קיבלו פקודה להתרחק מהבסיס ונחתו על אגמים קפואים סביב אוסלו, ננטשו על ידי טייסיהם ונהרסו בידי אזרחים שחיפשו "מזכרות".
טייסת מס' 263
הגלדיאטור שירת בטייסת מס' 263 של חיל האוויר המלכותי במהלך המערכה בת החודשיים בנורווגיה. הטייסת הגיעה לנורווגיה על גבי נושאת המטוסים אה"מ גלוריוס ב-24 באפריל ופעלה בתחילה ממסלול נחיתה מאולתר שהוכשר על ידי מתנדבים נורווגיים על גבי אגם קפוא במחוז אופלנד (Oppland) בדרום נורווגיה. לאחר פחות משבוע, הפכו כלל המטוסים לבלתי שמישים והטייסת פונתה לבריטניה.
לאחר הצטיידות מחדש, הטייסת שבה לפעול ב-21 במאי, כשהפעם מוקמה בצפון נורווגיה ופעלה מבסיס ברדופוס (Bardufoss) הסמוך לנרוויק. טייסת מס' 263 תוגברה על ידי מטוסי ההוקר הוריקן של טייסת מס' 46, שלאחר פעילות של מספר ימים ממסלול מאולתר עברה גם היא לברדופוס ב-27 במאי. משימת הטייסות הייתה להגן על ספינות הצי המלכותי ולקיים עליונות אווירית מעל אזור נרוויק. הפעילות הייתה קצרה אך אינטנסיבית, כאשר ב-2 ביוני, בתגובה לפלישת הגרמנים לצרפת הורתה ממשלת בריטניה על הכנות לפינוי נורווגיה.
עד לפינוי, הטייסת ביצעה 249 גיחות והפילה 26 מטוסי אויב. עשרת מטוסי הגלדיאטור ששרדו נחתו על סיפונה של הגלוריוס ב-7 ביוני. במהלך הפלגתן של הגלוריוס ומשחתות הליווי שלה בחזרה לבריטניה הן יורטו על ידי סיירות המערכה של הקריגסמרינה, השרנהורסט והגנייזנאו. נושאת המטוסים טובעה ועליה מטוסים של ארבע טייסות שונות. טייסת מס' 263 איבדה בקרב הימי את מפקדה ותשעה טייסים נוספים.
הקרב על בריטניה
טייסת מס' 247 פעלה מדבון שבדרום-מערב אנגליה בזמן הקרב על בריטניה. אף על פי שלא בוצעו גיחות קרביות במהלך שיא הקרב, הצליח גלדיאטור אחד ליירט מפציץ היינקל He 111 באוקטובר 1940 אך נכשל בהפלתו. טייסת מס' 239 שטסה במשימות של שיתוף פעולה עם הצי, וטייסת מס' 804 של זרוע האוויר של הצי המלכותי (שהפעילה מטוסי סי גלדיאטור), פעלו גם הן בזמן הקרב על בריטניה.
הים התיכון והמזרח התיכון
בזירות הים התיכון והמזרח התיכון בשנים 1940–1941, שירת הגלדיאטור בארבעה חילות אוויר של בעלות הברית: חיל האוויר המלכותי, חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, חיל האוויר הדרום-אפריקאי וחיל האוויר המלכותי היווני. לגלדיאטור הייתה הצלחה יחסית כנגד חיל האוויר המלכותי האיטלקי (הרג'ה אירונאוטיקה) שהיה מצויד בעיקר במטוסים הדו-כנפיים מהדגמים פיאט CR.32 ופיאט CR 42, וכנגד מפציצי הלופטוואפה. הם סבלו אבדות כבדות יותר בקרבות כנגד המטוסים החד-כנפיים פיאט G.50 ומאקי C.200. אלוף ההפלות הדרום אפריקני (ששירת בחיל האוויר המלכותי) מרמדוק "פאט" פאטל הפיל 15 מטוסים איטלקיים במערכות צפון אפריקה ויוון כטייס גלדיאטור, מה שהפך אותו לאלוף ההפלות הבריטי הבכיר ביותר במטוס דו-כנפי במלחמת העולם השנייה.
המלחמה האנגלו-עיראקית ב-1941 הייתה ייחודית בכך שהשתתפו בה מטוסי גלדיאטור משני צדי המתרס כמטוס הקרב העיקרי של חילות האוויר העיראקי והבריטי. הגלדיאטור השתתף גם במערכה בסוריה ובלבנון כנגד צרפת של וישי.
מלטה
אחת המערכות הידועות בהן השתתף הגלדיאטור היה בזמן המצור על מלטה ב-1940. כוח מטוסי הקרב שהגן על מלטה היה מורכב, במשך עשרה ימים, ממספר קטן של מטוסי גלדיאטור, מה שהוביל למיתוס לפיו הגנתה האווירית של מלטה התקיימה בזכות שלושה מטוסי סי גלדיאטור שנקראו תקווה, אמונה וצדקה (Faith, Hope and Charity). למעשה ניתנו השמות למטוסים רק לאחר סיום הקרב ומספר גדול יותר של מטוסים היה בשימוש, אף על פי שלא תמיד באותו הזמן, ואחרים שימשו כמקור לחלקי חילוף.
משלוח של 18 מטוסי סי גלדיאטור מטייסת מס' 802 של הזרוע האווירית של הצי המלכותי הגיע (בארגזים) למלטה בתחילת 1940 על גבי נושאת המטוסים אה"מ גלוריוס. שלושה נשלחו לקחת חלק במערכה בנורווגיה ושלושה נוספים נשלחו למצריים. באפריל הוחלט שמלטה זקוקה להגנת מטוסי קרב והוקם גף מטוסי קרב שפעל מבסיס חאל פאר, כאשר כוח האדם הורכב מטייסי חיל האוויר המלכותי וזרוע האוויר של הצי המלכותי. מספר מטוסי סי גלדיאטור הורכב ונערכו טיסות ניסוי. עד יוני, התרסקו שני מטוסים ושניים נוספים הורכבו. צדקה הופל ב-29 ביולי 1940 בעת ניסיון ליירט מפציצי סבויה מרקטי SM.79 בליווי תשעה מטוסי פיאט CR 42. תקווה הושמד בהפצצה אווירית בעודו על הקרקע במאי 1941. אמונה שרד את המלחמה. גורלם של לפחות חמישה מטוסים נוספים שפעלו ממלטה לא תועד היטב כגורלם של שלושת המטוסים הנ"ל.
צפון אפריקה
בתחילת המערכה בצפון אפריקה התמודד הגלדיאטור בעיקר כנגד הפיאט CR 42. לכאורה, המטוס האיטלקי הדו-כנפי היה מהיר מהגלדיאטור ובעל יכולת תמרון טובה יותר, אך הגלדיאטור היה מצויד במכשיר קשר, שהיווה יתרון טקטי חשוב בביצוע תקיפות מתואמות עם מספר גדול של מטוסים. כמו כן, בגובה נמוך היו ביצועיו של הגלדיאטור טובים יותר ויכולת התמרון האופקית שלו האפילה על זו של יריבו האיטלקי.
טייסת הגלדיאטור הראשונה (מס' 33) של חיל האוויר המלכותי הגיעה למצרים במרץ 1938 ועד לפרוץ המלחמה הגיעו שתי טייסות נוספות. לגלדיאטור היו הצלחות כנגד המטוסים האיטלקיים: טייסת מס' 33 הפילה 38 מטוסים בקרבות אוויר ועוד 20 על הקרקע בששת השבועות הראשונים ללחימה. אירוע בולט התרחש ב-6 באוגוסט, כאשר שלושה-עשר מטוסי גלדיאטור יירטו 27 מטוסי C.R 42, הפילו תשעה מהם ואיבדו רק שני מטוסים. מוקד הלחימה במזרח הים התיכון הועבר ליוון וטייסות הגלדיאטור הועברו לשם. כשחודשו הקרבות בצפון אפריקה כבר הוחלף הגלדיאטור בהוריקן.
מזרח אפריקה
ביוני 1940, היו בשירות חיל האוויר האיטלקי המלכותי במזרח אפריקה בין 200 ל-300 מטוסים שמישים. אף על פי שחלקם נחשבו מיושנים, הרי שלעומת הבריטים היו לאיטלקים כמה מהמטוסים הטובים ביותר בזירה זו. מטוס הקרב האיכותי ביותר ברשות האיטלקים היה הפיאט C.R. 42, כאשר ביחד עם מפציצי הסבויה-מרקטי S.M 79 ו-S.M 81 היוו איום משמעותי על הכוחות הבריטים במזרח אפריקה. מולם יכלו הבריטים להעמיד בתחילת המערכה כמאה מטוסים ששימשו בעיקר למטרות קישור והפצצה. שישה מטוסי גלדיאטור היו מוצבים בפורט סודאן ותחת אחריותם היו בין השאר תפקידי הגנה אווירית לאזור הים האדום, פורט סודאן וח'רטום. באוגוסט תוגברו מטוסי הקרב בסודאן על ידי תשעה גלדיאטורים מטייסת מס' 1 של חיל האוויר הדרום-אפריקאי שהגיעו לח'רטום בסוף יולי 1940. תשעה גלדיאטורים נוספים מהטייסת טסו ממצרים לקניה.
אף על פי שבתחילה נהנו האיטלקים מעליונות אווירית הודות לכמות ואיכות המטוסים, ולטייסים מאומנים ובעלי ניסיון קרבי ממלחמת האזרחים בספרד ומהמלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, הם סבלו ממחסור בדלק, תחמושת וחלקי חילוף. העובדה שהאיטלקים במזרח אפריקה היו למעשה מנותקים מאיטליה הביאה לכך שהעדר תגבורות למילוי האבדות שנגרמו בקרבות שחקו את כוחות חיל האוויר האיטלקי עד שבהדרגה איבד את שליטתו באוויר.
ההפלה האחרונה במערכה במזרח אפריקה הייתה ב-24 באוקטובר 1941. גלדיאטור מטייסת מס' 3 של חיל האוויר הדרום-אפריקאי הפיל את אחד משני הפיאט C.R 42 האחרונים ששרדו באזור גונדר.
יוון
לאחר שפלשה איטליה לאלבניה ב-7 באפריל 1939, גבר המתח בינה לבין יוון. יום לאחר שנדחה אולטימטום איטלקי פרצה ב-28 באוקטובר 1940 מלחמת איטליה–יוון.
בריטניה שלחה עזרה באמצעות טייסת מס' 80, שחלקים ממנה הגיעו לטריקלה ב-19 בנובמבר. עוד באותו היום נערכה גיחת הבכורה של הטייסת והפתיעה מבנה של מטוסי C.R 42 ו-G.50 מעל קוריצה שבאלבניה, כאשר ארבעה מטוסים איטלקיים הופלו. ב-27 בנובמבר תקפו שבעה מטוסי גלדיאטור שלושה C.R 42 והפילו את מפקד טייסת מס' 364. ב-28 בנובמבר הופל גם מפקד טייסת מס' 365 האיטלקית בקרב אווירי בו הופלו שבעה מטוסים, ארבעה מהם בריטיים. ב-3 בדצמבר תוגברו הבריטים במטוסי גלדיאטור של טייסת מס' 112. למחרת, קרב אווירי בין 20 מטוסי גלדיאטור לעשרה C.R 42 הסתיים באיבוד חמישה מטוסים, מהם שניים איטלקיים. לאחר הפסקה של שבועיים חזרה טייסת מס' 80 לפעילות ב-19 בדצמבר 1940. ב-21 בדצמבר עשרה מטוסי גלדיאטור יירטו 15 מטוסי C.R 42 כאשר שני מטוסים מכל צד הופלו. מספר ימים לאחר מכן יורטו מספר מבני מפציצים איטלקיים והפלות נוספות הושגו.
טייסת מס' 112 הועברה בשלמותה לפרבר אלוסינה (Eleusina) שליד אתונה בסוף ינואר 1941, ובסוף פברואר קיבלה את מטוסי הגלדיאטור של טייסת מס' 80, לאחר שהאחרונה עברה הסבה למטוסי הוקר הוריקן. ב-5 באפריל פלשו הגרמנים ליוון ועד מהרה השיגו עליונות אווירית. מטוסי הגלדיאטור סייעו בחיפוי על נסיגתם של בעלות הברית, לפני שטסו לכרתים במהלך השבוע האחרון של אפריל. בכרתים השיגה טייסת מס' 112 מס' הפלות של מטוסים גרמניים דו-מנועיים לפני שפונו למצרים במהלך הקרב על כרתים.
שני הגלדיאטורים הראשונים של חיל האוויר המלכותי היווני היו רכישה פרטית של איש עסקים מקומי ב-1938 וניתנו במתנה, אך לא נעשה בהם שימוש מבצעי. במהלך הפלישה האיטלקית היו טייסות מטוסי הקרב היווניות תחת לחץ כבד, ובין המטוסים הנוספים שהגיעו אליהם היו גלדיאטורים שהשתייכו לחיל האוויר המלכותי בעבר. ב-2 בדצמבר 1940 הוטסו שישה גלדיאטורים של טייסת מס' 112 ממצרים ונמסרו ליוונים, בעוד הטייסים הבריטיים הוחזרו במטוס בומביי. למטוסים אלה נוספו עוד שישה מטייסת מס' 80 ואחד נוסף מטייסת מס' 112. לטייסת שקיבלה אותם, Mira 21, היו באותה עת גם מטוסי PZL P.24 והם חולקו בין טייסות אחרות בזמן ש-Mira 21 הצטיידה מחדש. ב-23 בדצמבר הפכה הטייסת למבצעית ובין 8 בינואר ל-2 באפריל 1941 הפילה שמונה מטוסים. רוב מטוסי הטייסת הושמדו על הקרקע בתקיפות אוויריות של הלופטוואפה ב-19 וב-20 באפריל.
עיראק
מאז 1932, עת קיבלה עיראק את עצמאותה מבריטניה, אומן וצויד חיל האוויר המלכותי העיראקי על ידי הבריטים. כתוצאה מכך הייתה דומיננטיות של מטוסים תוצרת בריטניה במצאי העיראקי, בצירוף מטוסים תוצרת איטליה וארצות הברית. ב-1941, הורכבה טייסת מטוסי הקרב העיראקית היחידה, מס' 4, מתשעה מטוסי גלדיאטור שחנו בכירכוכ והועברו לאחר תפיסת השלטון על ידי רשיד עאלי אל-כילאני לבסיס חיל האוויר ראשיד שליד בגדאד.
לאחר מתקפת המנע של חיל האוויר המלכותי מבסיס חבניה על הכוחות שצרו עליו, לקחו מטוסי הגלדיאטור העיראקיים חלק בהתקפות צליפה על הבסיס ב-2 במאי 1941 ופגעו במספר מטוסים על הקרקע. מרבית המטוסים העיראקיים הושמדו באוויר או על הקרקע במהלך הימים הבאים.
לפני תחילת הקרבות בעיראק, היו בבית הספר לטיסה של חיל האוויר המלכותי בחבניה שלושה מטוסי גלדיאטור ישנים ששימשו כאמצעי תחבורה פרטי עבור קציני הבסיס. כשגברה המתיחות באזור הגיעו ב-19 באפריל שישה מטוסי גלדיאטור בטיסה ממצרים. כשפרצו הקרבות הם השתתפו בגיחות רבות כנגד מטרות אוויר וקרקע כאשר הם פועלים ממגרש הפולו של הבסיס. כוח הגלדיאטורים בעיראק תוגבר ב-11 במאי בחמישה מטוסים נוספים מטייסת מס' 94 שהגיעו מאסמאעיליה שליד תעלת סואץ. תגבורת אחרונה של ארבעה גלדיאטורים מטייסת מס' 94 הגיעה לחבניה ב-17 במאי.
מיד לאחר שהדיח את המלך פייסל השני, פנה ראש הממשלה העיראקי רשיד עאלי אל-כילאני לגרמניה ואיטליה בבקשה לסיוע כנגד ההתקפה הבריטית הצפויה. בתגובה הרכיבו הגרמנים כוח משימה של הלופטוואפה, שמטוסיו נצבעו בצבעי חיל האוויר העיראקי, שנקרא Fliegerführer Irak (פיקוד הטיסה של עיראק). כוח המשימה החל לפעול ב-14 במאי ממוסול לפני שהוכרע כתוצאה ממחסור באספקה, תגבורות, דלק איכותי והתקפות אגרסיביות של חיל האוויר המלכותי. קרב אוויר שנערך מעל ראשיד בין שני מטוסי גלדיאטור לשני מטוסי מסרשמיט Bf 110 הסתיים בהפלתם המהירה של המטוסים הגרמניים. עד לסיום הקרבות בעיראק איבדו הגרמנים 14 מטוסי מסרשמיט Bf 110 וחמישה היינקל He 111.
האיטלקים שלחו לעזרת העיראקים תריסר C.R 42 ב-23 במאי ואיבדו אחד בקרב אוויר עם גלדיאטור ב-29 במאי מעל חאן נוקוטה (Khan Nuquta).
העיראקים הוסיפו להשתמש בגלדיאטור במשימות תקיפה קרקעית עד 1949 כנגד הכורדים.
סוריה ואיראן
לאחר סיום הקרבות בעיראק החליטו הבריטים לפלוש לסוריה וללבנון שהיו תחת שלטון צרפת של וישי. הצרפתים תמכו במרד העיראקי, שיתפו פעולה עם הגרמנים והאיטלקים ומטוסי הלופטוואפה תדלקו בבסיסים צרפתיים בסוריה בדרכם להפצצת כוחות בריטיים בעיראק. בזמן המערכה בת החודש (יוני-יולי 1941), נערכו קרבות קשים ביבשה ובאוויר עד לכניעת הצרפתים ב-12 ביולי 1941.
גף X (Flight X) הורכב מגלדיאטורים שנאספו מטייסות שונות שהוסבו לשימוש במטוסים אחרים. הגף פעל מעמאן מ-7 ביוני במשימות של פטרולים מעל הכוחות שהתקדמו בסוריה, והפיל ארבעה מטוסים צרפתיים מדגם דבואטין D.520. הגף איבד גלדיאטור אחד בקרבות אוויר וגלדיאטור נוסף ניזוק.
הגף פורק בחבניה ב-30 ביולי, וארבעה ממטוסיו הועברו לטייסת חדשה, מס' 261, שהשתתפה בפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן ב-25 באוגוסט 1941.
גף X הוקם מחדש ב-16 ביולי 1942 באבאדאן ופורק סופית ב-30 באוקטובר באותה שנה. מטוסיו הועברו ברובם לחיל האוויר העיראקי שנבנה מחדש על ידי הבריטים.
21 מטוסי גלדיאטור שנאספו מיחידות שונות ששירתו במזרח התיכון הוצעו על ידי ראש מטה חיל האוויר המלכותי באמצע 1941 כתגבורת עבור הגנתה של סינגפור כנגד האיום היפני הגובר. ההצעה נדחתה ומאוחר יותר נשלחו לסינגפור תגבורות של מטוסי הוקר הוריקן.
לאחר שיצאו משירות כמטוסי קרב השתלבו הגלדיאטורים של חיל האוויר המלכותי ביחידות לא קרביות, כגון ביצוע מדידות מטאורולוגיות, וחלקם אף שירת עד 1946.
פלשתינה ארץ-ישראל
טייסת מספר 33 של חיל האוויר המלכותי מצוידת במטוסי גלדיאטור הועברה לשדה התעופה בלוד לאחר פתיחתו בשנת 1938.
מדינות נוספות
מטוסי גלדיאטור בלגיים ספגו אבדות כבדות במהלך הפלישה הגרמנית ב-1940 כאשר כל 15 המטוסים אבדו. מנגד, הם גרמו נזק לשני מפציצים בלבד.
חיל האוויר האירי רכש ארבעה מטוסי גלדיאטור ב-9 במרץ 1938. ב-29 בדצמבר 1940 הוזנקו שני גלדיאטורים מבלדונל (Baldonnel) לעבר יונקרס Ju 88 גרמני שהיה בטיסת צילום מעל דבלין, אך נכשלו ביצירת מגע. אף על פי שהגלדיאטורים האיריים לא הצליחו ליירט מטוסים שחדרו לשטחם, הם הפילו בלוני נ"מ שהשתחררו מכבליהם ונסחפו מבריטניה לכיוון אירלנד.
ברית המועצות עשתה שימוש בגלדיאטורים ליטאיים ולטביים לאחר שפלשה למדינות הבלטיות ביולי 1940. הלופטוואפה בתורו השתמש בגלדיאטורים שנתפסו מהרוסים בזמן מבצע ברברוסה וככל הנראה גם מהנורווגים לאחר המערכה בנורווגיה, בתור מטוסי אימון לגוררי דאונים בין 1942 ל-1943 ויצאו משימוש בסוף אותה שנה, כתוצאה ממחסור בחלקי חילוף.
מטוסי הגלדיאטור של פורטוגל הועברו מתפקידם כמטוסי קו ראשון בסוף 1943, ושימשו כמטוסי אימון מתקדם עד 1953.
גרסאות
SS.37 גלדיאטור סימן I גלדיאטור סימן II סי גלדיאטור גרסת ביניים (Sea Gladiator Interim) סי גלדיאטור (Sea Gladiator)
שירות
הגלדיאטור שירת במדינות הבאות:
יחסי אוסטרליה–ניז'ר
יחסי אוסטרליה–ניז'ר הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין הרפובליקה של ניז'ר.
סקירה כללית
אוסטרליה העלתה אזהרת מסע בנוגע לניז'ר והמליצה לא לבקר ברוב חלקיה של המדינה עקב: "התקפות טרור קשות ומסוכנות, נא לא לבקר במדינה כולה מלבד אזור ניאמיי ודרום ניז'ר! בבירה ניאמיי ובדרום ניז'ר ניתן לבקר רק מסיבות תכופות אך צריך להיזהר במיוחד מרמות פשע ואלימות גבוהות במיוחד."
בין שתי המדינות לא מתקיימים דיאלוגים דיפלומטיים מיוחדים.
גי דבור
גי־ארנסט דבור (בצרפתית: Guy-Ernest Debord; 28 בדצמבר 1931 – 30 בנובמבר 1994), שהיה ידוע גם בשם גי לואי דבור (Guy Louis Debord), היה תאורטיקן צרפתי מרקסיסטי, מהפכן, פילוסוף, יצרן סרטים, חבר בקולקטיב ה"אינטרנציונל הלטריסטי", מייסד "הסיעה הלטריסטית", וממקימי "האינטרנציונל הסיטואציוניסטי". היה חבר זמנית ב־Socialisme ou Barbarie.
קורות חייו
גי דבור נולד בפריז ב־1931. אביו היה רוקח ונפטר ממחלה בצעירותו של דבור. אימו שלחה אותו לחיות עם סבתו בווילת המשפחה באיטליה. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נדד עם אמו מעיירה לעיירה. כתוצאה מכך, את לימודי התיכון שלו עשה בקאן, שם התפתח עניינו בקולנוע ובוונדליזם. כבחור צעיר, דבור התנגד באופן אקטיבי למלחמת צרפת באלג'יריה והצטרף להפגנות נגדה בפריז. דבור למד משפטים באוניברסיטת פריז, אבל עזב מוקדם ולא סיים את לימודיו. לאחר מכן החל לפתח קריירה בכתיבה.
מעורבותו עם הלטריסטים
דבור הצטרף ל"אינטרנציונל הלטריסטי" כשהיה בן 19. מנהיג הלטריזם היה איזידור איזו, ובעקבות פילוג שנוצר בקולקטיב הוחלט על הדחתו. הקרע קידם כמה סיעות, שאת אחת הנהיג דבור. בשנות ה־60 עמד דבר דבור בראש האינטרציונל הסיטואציוניסטי, שהשפיע על מאורעות 1968, שבמהלכם השתתף בהשתלטות על הסורבון. יש המחשיבים את ספרו חברת הראווה (1967) גורם מזרז להתקוממויות.
כפן שחור-פנים
כפן שחור-פנים (שם מדעי: Platalea minor) הוא מין מהסוג כפן. תפוצתו היא המוגבלת ביותר מבין כל מיני הכפנים, והוא מין הכפן היחיד שנחשב כיום כמצוי בסכנת הכחדה.
העוף בעל גודל ממוצע-קטן 76 ס"מ, הפנים והרגליים שחורות בעוד ששאר הגוף לבן. בעונת הרבייה גדלה פלומה צהבהבה באזורי הצוואר והראש.
המין מוגבל לאזורי החופים של מזרח אסיה והיה פעם נפוץ בכל אזור תפוצתו. כיום הוא מוגבל לכמה איים סלעיים מול חופה המערבי של קוריאה הצפונית ולשלושה אזורים בהם הוא חורף: בהונג קונג, טאיוואן ווייטנאם, ובכמה מקומות נוספים בהם הם נצפו בעת הנדידה.
במפקד שנערך בשנים 1988–1990 בקרב האוכלוסייה בכל אתרי החורף הידועים, מנתה האוכלוסייה העולמית כ-300 פרטים. בשנות ה-90 התאוששה האוכלוסייה בצורה ניכרת, ובמפקד שנערך ב-2003 נמנו כ-1000 פרטים. בתחילת 2005 הוערך כי התפוצה היא כ-900–1500 פרטים.
כיום, המין מוגן למדי בקוריאה הצפונית והאיים עליהם הוא מקנן הוכרזו אזור מוגן והכניסה אליו מוגבלת. עדיין קיימים איומים אחדים, בייחוד באזור בהם העוף חורף. באתרי החורף בטאיוון יש ביקוש רב לקרקע עבור תעשייה, בעוד שאלה בווייטנאם מוסבים לגידול חסילונים, על אף ששטחים אלה מצויים בשמורה ולכן כפופים לכללים שנקבעו באמנת רמסר (אמונה העוסקת בשימור אזורי הביצות). בהונג קונג מפריעים דייגים ואוספי צדפים לעופות כשהללו ניזונים בזמן שפל. בנוסף, זיהום כנראה יהפוך לבעיה משמעותית בשל ההתפשטות הנמשכת של האוכלוסייה האנושית במזרח הרחוק.
ונרה 8
ונרה 8 (רוסית: Венера-8) הייתה גשושית בתוכנית ונרה הסובייטית, תוכנית שהוקמה לצורך חקר כוכב הלכת נוגה הידוע בכינויו וונוס (בלטינית Venus). הגשושיות של ונרה פותחו על ידי ברית המועצות בין השנים 1961-1964 במטרה לאסוף מידע חדש שלא התגלה עד כה על כוכב הלכת נוגה. כחלק מהתוכנית שוגרו 16 גשושיות אל כוכב הלכת נוגה, 8 מתוכן נחתו בהצלחה והעבירו מידע על פני השטח של הכוכב, 3 מתוכן העבירו בהצלחה מידע הנוגע לאטמוספירה של הכוכב. גשושיות ונרה היו המכונות הראשונות שהצליחו לחדור לאטמוספירה של כוכב אחר, לנחות על אדמת כוכב אחר, להחזיר תמונות של פני השטח ולבצע מיפוי מכ"ם של הכוכב ועל כן התוכנית נחשבת כהצלחה. כל הגשושיות תוכננו במשרד תכנון לאבוצ'קין ברשות גאורגי בבקין (עד לשנת 1970).
מהלך הנחיתה
הנחיתה בוצעב -22 ביולי 1975. הירידה אל פני הקרקע החלה עם ההתנתקות של הנחתת כאשר המהירות ההתחלתית היא 41,696 קמ"ש. כאשר הנחתת התייצבה, הבלימה האווירודינמית האטה את המהירות ל־900 קמ"ש. בזמן זה על הנחתת לעמוד בעומס של g 350. אחרי שהנחתת עברה את קו הגובה 70 ק"מ, גובה בו מצויים העננים, הופעלה הטלמטריה והוחל בשידור הנתונים לכדור הארץ. במקביל מד הגובה החל גם כן לעבוד והמצנח נפרש. בשלב הסופי המצנח הראשי נותק. הנחיתה הייתה בצד המואר של הנוגה במקום שניתן לראותה מכדור הארץ, מה שאִפשר לתקשר אִתה. הנחיתה מוגדרת בסופו של דבר כנחיתה מוצלחת ללא תקלות או פגמים במהלכה. לאחר הנחיתה העברת הנתונים בוצע במשך כ-50 דקות.
ממצאים
במהלך השהות של ונרה 8 בחלל ובעיבור מידע שהוחזר למרכז התקשורת התגלו ממצאים רבים. ראשית, התגלה כי ההרכב הכימי של קרקע הכוכב (כוכב נוגה) באתר הנחיתה דומה לזה של כדור הארץ, ונמצאו יסודות רדיואקטיביים שונים באותו היחס שבו הם מצויים בסלעים געשיים רבים בכדור הארץ. שנית, התגלה גם כי בתקופות גאולוגיות קדומות יותר נוגה היה כנראה חם יותר והחומר שבו התרכך וזרם בו, וכי בזמן זה היסודות הכבדים נמשכו כלפי המרכז (הגרעין) בשעה שהקלים עם היסודות הרדיואקטיביים עלו אל פני השטח מקרום הכוכב. צפיפות הקרקע באתר הנחיתה היא 1.5 גרם/סמ"ק. החומר שממנו עשויה הקרקע במקום הנחיתה דומה מאוד לסלעי הגרניט הארציים ומכאן הסיקו כי הקרקע היא כנראה פריכה ומפוררת.
נוסף לאלו התגלה כי האטמוספירה מכילה אחוזים של הגזים חנקן וחמצן כך שהרוב הוא גז החנקן ואחוז קטן מאוד הוא גז החמצן - חנקן: 97% חמצן: פחות מ-1%, וגם כי אדי המים שהתגלו שם נמצאו בריכוז נמוך של פחות מ-1%, ואף התגלה כי בקרבה לעננים מצויה אמוניה בריכוז של % 0.1 – % 0.01. פחות מ־2% מאור השמש חודר דרך מעטה העננים מגיע לכוכב ופוגע בקרקע ומפוזר לכל עבר ומרכך כל צל או ניגוד גוונים.
דברים אלו התגלו כתוצאה מהעובדה שונרה 8 נחתה בצד המואר בניגוד לונרה 7 שנחתה בצד החשוך. לפי נתוניהן של שתי החלליות נקבע כי לא קיים הבדל בולט בין היום ללילה, הקרקע לא מתקררת. בלילה הארוך אפקט החממה של האטמוספירה מונע את בריחת החום, והטמפרטורה שנמדדה במקום הנחיתה הגיעה ל־475 מעלות והלחץ האטמוספירי ל־90 אטמוספירות. בגובה 48 ק"מ מהירות הרוח היא 176 קמ"ש וסמוך לקרקע 6.4 קמ"ש, וערכים אלה אישרו תצפיות מכדור הארץ אשר הניחו כי האטמוספירה נעה בכיוון תנועתה סביב עצמה והתגלה גם כי הרוח נעה מהצד החשוך לצד המואר.
יוסי ינאי
יוסף (יוסי) ינאי (נולד ב-20 באוגוסט 1944) הוא נוירוביולוג, מייסד ומנהל המעבדה על שם רוס לחקר מומי לידה נוירו-התנהגותיים ופרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. הוא ידוע כחלק מקבוצת מדענים שפיתחו בשנות ה-70 את שטח המחקר החדש טרטולוגיה התנהגותית המבוסס על טרטולוגיה, תורת מומי הלידה. מאוחר יותר פעל לקדם את שטח המחקר לחקר מנגנונים ולריפוי באמצעות ספרו טרטולוגיה נוירו-התנהגותית (Neurobehavioral teratology) והיה לחלוץ בתיקון מומי לידה נוירו-התנהגותיים במודל חיות.
ביוגרפיה
יוסף ינאי נולד ברחובות. הוריו עלו כחלוצים מפולין. למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל ולאחריו שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים. עם שחרורו ב-1964, החל לימודיו באוניברסיטה העברית, חקלאות בפקולטה לחקלאות ברחובות וגנטיקה במחלקה לגנטיקה בירושלים. את התואר הראשון קיבל ב-1967. בשנת 1968 החל לימודיו במכון לגנטיקה התנהגותית באוניברסיטת קולורדו בבולדר קולורדו, ארצות הברית (Institute for Behavioral Genetics and Dept. of Biology Univ. of Colorado, Boulder, Colorado). קיבל את התואר השני ב-1970 ואת תואר הדוקטור ב-1971. בין השנים 1971–1978 נמנה עם הסגל האקדמי כמרצה וחוקר באוניברסיטאות קונטיקט, פרדו ובית ספר לרפואה בשיקגו.
הוא שב לישראל ב-1978 והתמנה לחבר סגל בדרגת מרצה במחלקה לאנטומיה ואמבריולוגיה (נוירוביולוגיה רפואית) בבית ספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה בירושלים. שם הגיע לדרגת פרופסור מן המניין. היה חבר במכון למחקר על שם הרי ס. טרומן למען קידום השלום שבאוניברסיטה העברית. במקביל, כיהן בשנים 1991–2020 כפרופסור נלווה במחלקה לפרמקולוגיה וביולוגיה של הסרטן בבית הספר לרפואה באוניברסיטת דיוק שבצפון קרולינה. בשנות כהונתו בישראל, שימש גם בתקופות שונות כמרצה וחוקר אורח באוניברסיטת קונטיקט ובבית הספר לרפואה בשיקגו.