cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליאור שילת
פעילות ציבורית
שילת שם דגש על נושא האנרגיות המתחדשות ובתקופת כהונתו חל גידול משמעותי בחיבור מתקנים של אנרגיות מתחדשות לרשת החשמל. במקביל תמך בקידום השימוש באנרגיה גרעינית לייצור חשמל בישראל. הוא הוביל את המשא ומתן בין ישראל למצרים ולאיחוד האירופי על הסכם הגז המשולש שנחתם בקהיר ביוני 2022, והיה יושב ראש ועדת ההיגוי להסכם השגשוג (״חשמל תמורת מים״) בין ישראל, ירדן ואיחוד האמירויות.
בספטמבר 2022 החליף את אודי אדירי בראש צוות המשא ומתן לשיחות בין ישראל לבין לבנון לקביעת גבול המים הכלכליים ביניהן. במסגרת זו הוביל את המשלחת הישראלית לטקס החתימה על ההסכם בנקורה. כמהלך משלים להסכם עם לבנון ניהל את המשא ומתן עם חברות טוטאל הצרפתית ואני האיטלקית כדי להבטיח את קבלת חלקה של ישראל בשדה הגז שנמצא משני עברי הגבול הכלכלי.
בינואר 2023, לאחר השבעת הממשלה ה-37, סיים את תפקידו במשרד האנרגיה, ובמקומו מונה לתפקיד קובי בליטשטיין.
כללי הזכאות של פיפ"א
כללי הזכאות של פיפ"א הם אוסף החוקים הקובעים האם שחקן כדורגל כשיר לייצג מדינה מסוימת בתחרויות בינלאומיות ובמשחקי ידידות. במאה ה-20 פיפ"א אפשרה לשחקן לייצג כל נבחרת לאומית, כל עוד השחקן החזיק באזרחות של אותה מדינה. בשנת 2004, בתגובה למגמה ההולכת וגוברת להתאזרחות של שחקנים זרים, שינתה פיפ"א את החוקים כך שעל השחקן להיות בעל זיקה למדינה שברצונו לייצג. כחלק מכללים אלו, פיפ"א יכולה לבטל תוצאות משחקים בינלאומיים הכוללים שחקנים שאינם כשירים, ועשתה זאת בעבר.
ב-2004 נכנסה לתקופה פסיקה חדשה הקובעת ששחקן יכול לייצג מדינה אחת בתחרויות בינלאומיות בגיל נוער ואחרת בבוגרים, באם הבקשה נעשית לפני גיל 21. הראשון שעשה זאת היה אנטאר יחיא ששיחק בנבחרת צרפת עד גיל 18 ועבר לייצג את נבחרת אלג'יריה.
באותה השנה, ובעקבות אזרוח של שחקנים ברזילאים בקטר וטוגו, הוחלט בקונגרס פיפ"א להקשות על שחקנים לעבור בין נבחרות על ידי הוספה של סעיף זיקה למדינה שקובע שלפחות אחד ההורים או הסבים של השחקן נולד במדינה אליה הוא מעוניין לעבור, או שהשחקן יהיה תושב לפחות שנתיים באותה המדינה. לפי כללים אלו, הזכאות לפי מוצא מוגבלת לחלוטין למוצא ביולוגי, ואינם מתחשבים באימוץ כזכאות לייצוג מדינה.
ב-2007 התראיין ספ בלאטר ל-BBC ואמר שאם לא ימנעו את אזרוח השחקנים הברזילאים באירופה, אסיה ואפריקה, אז אליפות העולם ב-2014 או 2018 תהיה עם 16 קבוצות בעלות רוב של שחקנים ברזילאים. במאי 2008 הוחלט בקונגרס פיפ"א לשנות את שנות התושבות של השחקנים משנתיים ל-5 שנים ולקבוע שיספרו מגיל 18 ואילך.
ענישה
באוגוסט 2011 הדיחה פיפ"א את נבחרת סוריה ממוקדמות מונדיאל 2014 לאחר ששיתפה את ג'ורג' מוראד במשחק נגד נבחרת טג'יקיסטן. מוראד שותף בעבר במשחק של נבחרת שוודיה ושיחק במדי סוריה ללא אישור של פיפ"א.
במשחקים הפסיפים ב-2015 שיתפה נבחרת ניו זילנד את דקלן ויין הדרום אפריקאי. נבחרת ונואטו התלוננה שויין בן 20 ולא ייתכן שגר בניו זילנד 5 שנים מגיל 18 כמו שקובע החוק, וקונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה קיבלה את התלונה והדיחה את ניו זילנד.
במוקדמות מונדיאל 2018 שיתפה נבחרת בוליביה את נלסון דייוויד קבררה יליד פרגוואי ב-2 משחקים אשר אותם פיפ"א פסלה והעניקה ניצחון טכני בתוצאה 0–3 לנבחרות היריבות.
מספר קוונטי זוויתי
במכניקת הקוונטים, מספר קוונטי זוויתי (azimuthal quantum number), הידוע גם כמספר קוונטי אורביטלי, מסומן ב-\ell, הוא השני מתוך 4 מספרים קוונטיים אלקטרוניים המתארים אלקטרון באטום. מספר זה קובע עבור אורביטל אטומי את התנע הזוויתי המרחבי שלו ומתאר את צורת המסלול (אורביטל) או תת-הקליפה האלקטרונית.
היסטוריה
המספר הקוונטי הזוויתי נלקח ממודל האטום של בוהר והוצג על ידי ארנולד זומרפלד. מודל בוהר נגזר מניתוח ספקטרוסקופי של האטום בשילוב עם המודל הפלנטרי של רתרפורד. הרמת הקוונטית הנמוכה ביותר נמצאה בעלת תנע זוויתי של אפס. אורביטלים עם תנע זוויתי 0 נחשבו כמטענים מתנדנדים בממד אחד ולכן תוארו כ"אורביטלי מטוטלת". בשלושה ממדים האורביטלים הופכים לכדוריים ואינם מכילים צמתים (nodes) - כמו חבל המתנדנד בדילוגים על פני מעגל גדול.
פיתוח מתמטי
משוואת הגלים של שרדינגר ניתנת לפירוק ל-3 משוואות אשר פתרונן (חלקים שונים של פונקציית הגל המהווה וקטור עצמי של ההמילטוניאן) מוביל ל-3 המספרים הקוונטיים האלקטרוניים הראשונים:
המספר הקוונטי הזוויתי נובע מתוך החלק הפולרי של פונקציית הגל, P(\theta) (בהקשר זה, מושגי הזווית המרחבית והאזימוט מובנים יותר כאשר עוברים למערכת קואורדינטות כדוריות).
הערכים העצמיים של אופרטור התנע הזוויתי של האלקטרון באטום, L, ניתנים על ידי המשוואה הבאה:
כאשר,\hbar הוא קבוע פלאנק המצומצם ו-\Psi היא פונקציית הגל של האלקטרון. ערכי \ell משתנים במרווחים שלמים בטווח:, כאשר, n הוא המספר הקוונטי היסודי המגדיר את רמת האנרגיה.
בכימיה ובספקטרוסקופיה מקובל לסמן כל סוג אורביטל אטומי באות לטינית בהתאם למספר הקוונטי הזוויתי המתאים:
סוגי האורביטלים נבדלים אחד מהשני בצורתם ובשכיחותם בכל רמת אנרגיה:
פונקציות הגל של האורביטלים הן בעלות צורה של הרמוניה כדורית ולכן מתוארות על ידי פולינומי לז'נדר. האורביטלים השונים המתייחסים לערכי \ell שונים נקראים תת-קליפות אלקטרוניות ומגדירות אכלוס אלקטרונים מקסימלי בצורה הבאה: האותיות לאחר f ממשיכות בסדר אלפביתי פרט ל-j והאותיות שכבר נעשה בהן שימוש. בפועל, 4 האותיות s, p, d, f מספיקות על מנת לתאר באופן מלא את כל האטומים שהתגלו עד 2017 המסודרים בטבלה המחזורית.
. ישנן מספר מנמוניקות לסדר זה: כל אחת מרמות התנע הזוויתי השונות יכולה לאכלס 2 (2\ell+1) אלקטרונים. הדבר נובע מהמספר הקוונטי השלישי, המספר הקוונטי המגנטי, m_\ell, אשר משתנה בין -\ell ל-\ell במרווחים שלמים ומגדיר 2\ell+1 מצבים קוונטים אפשריים המבטאים אורביטלים נפרדים ומובחנים. כל אחד מאורביטלים אלו, בעל השלשה הקוונטית:, יכול להכיל עד 2 אלקטרונים עם ספינים הפוכים (המוגדרים על ידי המספר הקוונטי הרביעי, מספר קוונטי ספיני שניוני, m_s) ולכן בסה"כ כל תת-קליפה אלקטרונית, \ell, יכולה להכיל עד 2 (2\ell+1) אלקטרונים.
עבור מספר קוונטי יסודי נתון, n, ערכי \ell משתנים במרווחים שלמים בטווח: ולכן הרמה הראשונה  המכילה תת-קליפת s (\ell = 0) בלבד יכולה להכיל עד 2 אלקטרונים, הרמה השנייה  המכילה תתי קליפות s (\ell = 0) ו- p (\ell = 1) יכולה להכיל עד 8 אלקטרונים, הרמה השלישית  המכילה את תתי הקליפות s (\ell = 0), p (\ell = 1) ו-d (\ell = 2) יכולה להכיל עד 18 אלקטרונים וכן הלאה. באופן כללי רמת אנרגיה מסדר n יכולה להכיל עד 2n^2 אלקטרונים.
המספר הקוונטי הזוויתי משפיע על מספר הצמתים (nodes) בפונקציית הגל הרדיאלית. הצמתים מתוארות כנקודות האמצע בין אמפליטודות השיא והשפל של גל אלקטרומגנטי. נקודות אלו לא זזות ולכן נמצאות כל הזמן במנוחה. נקודות אלו נוצרות כתוצאה מכך שסכום הגלים העוברים דרכן תמיד מתאפס.
בהתאם לערך המספר הקוונטי היסודי, n, מקבלים את הרשימה הבאה. אורכי המיתרים המפורטים הם עבור אטום מימן:
Burning Bridges (שיר של פינק פלויד)
הלחנה ושירה
השיר מורכב ממנגינת אורגן שכתב ריצ'רד רייט, כאשר דייוויד גילמור ורייט שרים את המילים שנכתבו על ידי רוג'ר ווטרס כדואט.
הופעות חיות
השיר בוצע בהופעה חיה על ידי מייסון בשנת 2022, עם להקתו Nick Mason's Saucerful of Secrets.
פיליפ טאן
פיליפ טאן (באנגלית: Philip Tan; נולד ב-1978) הוא סופר וקומיקסאי הידוע בעיקר בזכות עבודתו על ספון, אקס-מן ואיירון מן.
ביוגרפיה
טאן סיים את לימודי התואר הראשון באדריכלות באוניברסיטת סנטו תומאס.
בשנת 2011 טאן היה האמן בהוקמן, שהיה חלק מההשקה המחודשת של חברת DC קומיקס, 52 החדשים.
בשנת 2016 פיליפ טאן עבד על הסדרה החדשה של יחידת המתאבדים יחד עם ג'ים לי.
ביבליוגרפיה
Batman and Robin #4-6 (עם גרנט מוריסון, DC Comics, 2009)
טקס פרסי אוסקר ה-72
טקס פרסי אוסקר ה-72 (באנגלית: 72nd Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1999 נערך בשריין אודיטוריום שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-26 במרץ 2000. השחקן בילי קריסטל הנחה את הטקס בפעם השביעית שלו.
סרט הדרמה "אמריקן ביוטי" היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר וזכה בחמישה: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והצילום הטוב ביותר. כמו כן בלט סרט המדע הבדיוני "מטריקס", אשר זכה בארבעה פרסי אוסקר.
במהלך הטקס הוענקו פרס אוסקר לשם כבוד לאנדז'יי ויידה, ופרס לזכר לוורן בייטי.
סרטים עם מספר זכיות ומועמדויות
width="20px"|
נקודת גנייס
נקודת גנייס (באנגלית: Gneiss Point) היא לשון יבשה סלעית, בחוף סקוט, לחוף ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הנקודה ממוקמת 4 קילומטרים צפונית לנקודת מארבל; ו-9.65 קילומטרים צפונית לכף ברנאקי.
שיא גובהה של הכף 12 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הנקודה
הנקודה התגלתה ומופתה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבריטית (משלחת טרה נובה), אשר חקרה את אנטארקטיה בין השנים 1910–1913, בפיקודו של רוברט פלקון סקוט.
לקריאה נוספת
• P.J. FORSYTH, N. MORTIMER & I.M. TURNBULL, Plutonic Rocks from the Cape Roberts Hinterland: Wilson Piedmont Glacier, Southern Victoria Land, Antarctica, Terra Antartica 2002, 9(2), 57-72
• Davis, J., & Nichols, R. (1968), The Quantity of Melt Water in the Marble Point–Gneiss Point Area McMurdo Sound, Antarctica, Journal of Glaciology, 7(50), 313-320. doi:10.3189/S0022143000031075
אלכסיי מורוזוב (כדורגלן, 1966)
אלכסיי סלאבייביץ' מורוזוב (ברוסית: Алексе́й Сла́виевич Моро́зов; נולד ב-3 בינואר 1966, אובנינסק, מחוז קלוגה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא כדורגלן סובייטי-רוסי, המשחק כמגן וקשר.
ביוגרפיה
הוא התחיל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת המילואים של מועדון דינמו מוסקבה, דינמו-2 מוסקבה.
הוא שיחק במדי המועדון הבכיר של וורונז' פאקל ובמועדון טקסטילשצ'יק קמישין, המועדון מראמנסקויה "סאטורן", ובמועדון לוקומוטיב (מהעיר ניז'ני נובגורוד).
בכל הקבוצות שיחק עם אחיו התאום אולג מורוזוב. בוורונז ' שיחקו שתיהם בעמדות של קשרים קיצוניים - אלכסיי משמאל, אולג מימין. לאחר מכן, שניהם שיחקו באגף הימני של ההגנה. הוא היה השחקן הראשון באליפות רוסיה בכדורגל להופיע ב-50 משחקים.
מאז 2002 הוא מאמן בבית הספר לספורט לילדים ונוער במועדון קוונט אובנינסק. בשנת 2009 ומאז 2012 היה המאמן הראשי של מועדון ילדותו קוונט אובנינסק, כשזו השתתפה באליפות החובבנית של רוסיה (ליגה III).
ג'אנלוקה סקמאקה
ג'אנלוקה סקמאקה (באיטלקית: Gianluca Scamacca; נולד ב-1 בינואר 1999) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת החלוץ באטאלנטה ובנבחרת איטליה.
קריירת מועדונים
סקמאקה גדל באקדמיית הנוער של רומא, והצטרף לפ.ס.וו איינדהובן בינואר 2015. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת המשנה ההולנדית כשחקן יונג פ.ס.וו. ב-22 בינואר 2016, בגיל 17, בניצחון 1–2 על פנלו.
ססואולו
ב-29 באוקטובר, בגיל 18, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בהפסד 1–3 לנאפולי. את שער הבכורה במועדון הוא כבש בעונת 2021/2022 ב-17 באוקטובר בתיקו 2-2 נגד קבוצתו לשעבר גנואה. בעונת 2021/2022 שבר שיא כיבושים אישי כשכבש 16 שערי ליגה עבור ססואולו.
השאלות
בינואר 2018 הושאל סקמאקה לקרמונזה מהסרייה ב'. הוא כבש את שערו הראשון ב-14 באפריל 2018, במשחק הליגה נגד פלרמו.
ב-31 באוגוסט 2018 הושאל לזוולה מליגת העל ההולנדית.
ב-13 ביולי 2019 הושאל לאסקולי מהסרייה ב'.
ב-2 באוקטובר 2020 הושאל לעונה אחת לגנואה מהסרייה א'. הוא ערך את הופעת הבכורה וגם כבש את שערו הראשון במועדון ב-4 בנובמבר, בהפסד 1–2 לטורינו. בסך הכל כבש שמונה שערי ליגה בתקופתו בקבוצה.
וסטהאם יונייטד
ב-26 ביולי 2022 חתם לחמש שנים בווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג, תמורת 30 מיליון אירו, לא כולל בונוסים.
ב-7 באוגוסט 2022 ערך הופעת בכורה בפרמייר ליג, בהפסד 0–2 למנצ’סטר סיטי. הוא כבש שער בכורה בקבוצה ב-18 באוגוסט בליגה האזורית, בניצחון 0–3 על ויבורג. ב-1 באוקטובר כבש שער בכורה בפרמייר ליג, בניצחון 0–2 על וולברהמפטון וונדררס.
אטאלנטה
ב-7 באוגוסט 2023 חתם סקאמקה לחמש שנים באטלנטה מהסרייה א' האיטלקית תמורת 25 מיליון אירו, כולל בונוסים.
קריירת נבחרות
סקמאקה היה שותף לנבחרת איטליה עד גיל 17 בשלוש אליפויות אירופה.
ב-25 במאי 2018 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה בכדורגל עד גיל 21 במשחק ידידות בהפסד 3–2 לפורטוגל.
עם נבחרת איטליה עד גיל 19 הוא השתתף באליפות אירופה 2018, וכבש שני שערים בטורניר, כולל אחד בהפסד 4–3 בגמר מול פורטוגל לאחר הארכה. בשנה שלאחר מכן הוא השתתף במונדיאל U-20.
הוא הבקיע את שערו הראשון עבור נבחרת איטליה עד גיל 21 ב-6 בספטמבר 2019, במשחק ידידות בניצחון 4–0 מול מולדובה.
מרג'רי שארפ
קלרה מרג'רי מליטה שארפ (25 בינואר 1905 - 14 במרץ 1991) הייתה סופרת אנגלייה שכתבה 25 רומנים למבוגרים, 14 רומנים לילדים, ארבעה מחזות, שני סיפורי תעלומות וסיפורים קצרים רבים. עבודתה הידועה ביותר היא סדרת המצילים על עכברה גיבורה בשם מיס ביאנקה ובן זוגה ברנרד; הסדרה עובדה מאוחר יותר לסרט המצויר הרפתקאות ברנרד וביאנקה (1977) - וסרט המשך, ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה (1990) בהפקת אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
קורות חייה
שארפ נולדה במחוז סולסברי במחוז וילטשייר, אנגליה. היא בילתה חלק מילדותה במלטה, תקופה שמאוחר יותר שימשה כרקע לרומן שלה "השמש במזל עקרב" (The Sun in Scorpio). ב-1914 חזרה לבריטניה ולמדה בבית הספר התיכון סטרטהאם. היא למדה צרפתית במכללת בדפורד, אוניברסיטת לונדון. לאחר מכן היא למדה במשך שנה אמנות בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר. תוך כדי לימודיה הצטרפה לצוות הדיבייטינג לנשים של האוניברסיטה הבריטית והייתה חברה בצוות הראשון שהתחרה בארצות הברית.
מגזין פאנץ' החל לפרסם את סיפוריה כשהייתה בת 21. היא המשיכה וכתבה עבור מספר מגזינים אמריקאים ובריטים, כולל הרפרס בזאר, Ladies' Home Journal ו-Good Housekeeping. את הרומן הראשון שלה, Rhododendron Pie, כתבה תוך חודש אחד והוא פורסם ב-1930.
ב-1938 היא נישאה למהנדס אווירונאוטיקה מייג'ור ג'פרי קאסל. במהלך מלחמת העולם השנייה עבדה שלוש שנים כמרצה לחינוך בצבא; במהלך תקופה זו היא כתבה את הרומן קלוני בראון (Cluny Brown) ועבדה על Britannia Mews, שתיאר את הפצצת לונדון.
ב-1959 היא פרסמה את "המצילים", ולמרות שנכתב עבור קהל מבוגר הוא הפך לפופולרי עצום בקרב ילדים. שארפ כתבה עוד שמונה ספרים בסדרה, שאוירו על ידי אריק בלגוולד וגארת' וויליאמס, שאייר גם קלאסיקות ילדים אחרות כמו הרשת של שרלוט וסטיוארט קטינא של א"ב וייט. בשנת 1977 הפיצה חברת דיסני את סרט האנימציה העלילתי הרפתקאות ברנרד וביאנקה, שזכה לשבחי הביקורת ולהצלחה כלכלית, ואחריו סרט המשך, ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה, בשנת 1990.
ביל מוראן
ויליאם פרנסיס "ביל" מוראן (באנגלית: William Francis "Bill" Moran) הוא אדמירל בדימוס בצי ארצות הברית, בתפקידו האחרון שירת כסגן ראש המבצעים הימיים.
מרג'רי שארפ
קורות חייה
שארפ מתה באלדבורג, סאפוק ב-14 במרץ 1991. ב-2008 כל ספריה למבוגרים פרט ל"עין האהבה" אזלו, אך ב-2016 יצאו מהדורות קינדל של עשרה מהרומנים שלה.
ביל מוראן
ביוגרפיה
מוראן נולד במדינת ניו יורק, למד בתיכון ואלי סנטרל במונטגומרי שבמחוז אורנג'. ב-1981 סיים את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית והצטרף לצי.
הוכשר כטייס מטוס הסיור P-3 אוריון ושירת בטייסת הסיור 44 במיין ובטייסת הסיור 45 בפלורידה. פיקד על טייסת הסיור 46 במדינת וושינגטון ועל כנף הסיור 2 בהוואי. לאורך שירותו הוצב בבסיסי חיל הים ונאט"ו בסיציליה שבאיטליה, ברוטה שבספרד, באיים האזוריים, בקפלאוויק שבאיסלנד, במיסוואה שביפן, בדייגו גרסיה, בעומאן ובבחריין. תקופה ממושכת שימש מדריך טיסה.
בתפקידי מטה שימש קצין בטיחות ועוזר קצין אחזקה של כנף 11 בג'קסונוויל, מילא תפקידים באגף כוח האדם של הצי, שימש עוזר מפקד צי האוקיינוס השקט ועוזר ראש המבצעים הימים, בשנים 2008–2010 שירת כמפקד להק הסיור של הצי. בפברואר 2012 מונה לראש ענף לוחמה אווירית במטה הצי.
מוראן בעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה צבאית ממכללת המלחמה של הצי.
הבלדה על חדווה ושלומיק
רקע
השיר נכתב על ידי יהונתן גפן והולחן על ידי יאיר רוזנבלום. הסדרה שמבוססת על ספרו של אהרן מגד, "חדוה ואני", עסקה בחדווה (יעל אביב) ושלומיק (מנחם זילברמן) שעזבו את הקיבוץ אל העיר הגדולה. מילות השיר עוסקות אף הן במשבר העזיבה ובהתמודדות עם התרבות והמנהגים הלא מוכרים. הביצוע הקולי של השיר פתח את כל אחד מפרקי הסדרה כרקע לכתוביות שחקני ויוצרי הסדרה.
בשנת 2016 ביצעה מארינה מקסימיליאן גרסת כיסוי לשיר, כחלק מציון 48 שנים לשידור הציבורי בישראל. שנה לאחר מכן שודר השיר ביום השידורים האחרון של הערוץ הראשון של רשות השידור.
קרונוזאורוס
קְרוֹנוזאורוס (שם מדעי: Kronosaurus; מילולית: "הלטאה של קרונוס") הוא סוג של פלזיוזאור גדול ממשפחת הפליוזאוריים אשר מאובניו נמצאו בקווינסלנד שבאוסטרליה ובקולומביה ותוארכו ללפני 120-100 מיליון שנה מהיום, בתור הקרטיקון.
מאפיניים
יצור ימי זה היה טורף-על בתקופתו והוא שוטט לאורך הימים בחיפוש מזון, אותו לכד עם לסתותיו החזקות.
הוא נחשב לאחד הזוחלים הימיים הגדולים שחיו אי-פעם. אורכו מוערך בין 9 ל-10.5 מטר ומשקלו למעל 11 טונות. עם זאת הוא היה קטן יותר מהפליוזאורוס של תור היורה. אורך שיניו הגדולות ביותר מגיעות ל-30 ס"מ והם עוצבו לתפיסה ושיסוע של טרף אפשרי בעוצמה. ליצור היה גוף חביתי וסנפירים גדולים איתם יכל לנוע במהירות.
בתרבות
זוחל ימי זה מופיע בסרט Sea Rex 3D ובסדרה פלאווורלד וכן במשחקי המחשב Jurassic World Evolution 2, עולם היורה: המשחק ופארק היורה 3: בניית פארק.
תהיה בריא מוריס מגי
"תהיה בריא מוריס מגי" הוא ספר ילדים שנכתב על ידי פיליפ ס' סטד ואויר על ידי בת זוגו ארין א' סטד הסיפור פורסם לראשונה ב-25 במאי 2010 על ידי הוצאת האור. הספר זכה לשבחים רבים ובין היתר הוכתר להיות הספר הנבחר של הספריות הציבוריות של ניו יורק. הודות לסיפור זכו בני הזוג בשורה של פרסים וביניהם זכתה ארין במדליית קולדקוט.
על הכותב ועל המאיירת
מחבר הספר פיליפ ס׳ סטד והמאיירת ארין ס' סטד, גרים באסם משופץ בן 100 שנה, מול תחנת "אמטרק" באן הארבור, מישיגן, יחד עם כלבם. ארין ופיליפ נפגשו בשיעור אמנות, בבית הספר התיכון בדירבורן, מישיגן. הם נישאו בספטמבר 2005 ועברו לעיר ניו יורק, שם פיליפ עבד ב וארין עבדה בחנות ספרים שנקראת, כעוזרת למנהל האחראי על העיצוב. לאחר החזרה לאן ארבור, הם שיתפו פעולה ביצירת הספר "תהיה בריא מוריס מגי".
רקע ופרסום
ארין התייאשה מעבודתה כמאיירת והחליטה להפסיק לאייר ולצייר במשך שלוש שנים. פיליפ, בעלה, מצא איור של פיל שציירה והחליט לכתוב סיפור במיוחד בשבילה, סיפור שיתאים לציור. פיליפ לקח את ארין עם ניל פורטר (מי שהפך להיות ברבות הימים העורך של הסיפור) לארוחת ערב, ובה הם ביקשו ממנה לאייר את הסיפור. סיפור זה היה הראשון שארין איירה, ותהליך האיור הכולל נמשך שנה שלמה. הזוג עבד יחדיו כדי לחפש ולמצוא היכן ניתן להחליף חלקים מילוליים בחלקים מאוירים. ליוצרי הספר היו ציפיות נמוכות מן הספר עקב אופיו השקט, ולכן בהדפסה הראשונית של הסיפור', ב-2010, הודפסו רק אלפים בודדים של עותקים.אך להפתעתם המכירות הלכו ופרחו, ואלה הובילו להדפסת מאות אלפי עותקים. הספר תורגם לשפות שונות וביניהן צרפתית, ספרדית, יפנית, עברית ורוסית, וזכויותיו נמכרו ב־17 מדינות שונות.
תקציר העלילה
מוריס מגי הוא אדם דייקן, וכל יום שלו נראה כיום הקודם לו: הוא קם מן המיטה, לובש את מדי העבודה ועולה על אוטובוס מספר 5, שיוצא בשעה 6:00 בבוקר, כדי להגיע לעבודתו כשומר גן החיות. מוריס תמיד מפנה זמן ביומו כדי להיות עם חבריו הטובים ותמיד דואג שיקבלו את מה שהם זקוקים לו. הוא משחק שח - מט עם הפיל (שחושב וחושב לפני כל מהלך שלו), מתחרה בריצה נגד הצב (שאף פעם לא מפסיד), יושב בשקט עם הפינגווין (הביישן מאוד), משאיל ממחטה לקרנף (שֶׁאפו תמיד דולף) ולעת ערב קורא סיפורים לינשוף (שפוחד מן החושך). יום אחד שומר גן החיות המסור, מוריס מגי, מתעורר עם צינון נוראי ונאלץ להישאר בביתו. החיות חשות בחסרונו של חברן הנאמן ותוהות היכן הוא. בדאגה רבה הן מחליטות שעליהן לנסוע אל ביתו ולהנעים את זמנו. החיות משמחות את מוריס, ואת שגרת יומן ושגרת יומו הקבועה הן מבצעות בביתו – הפיל משחק שח - מט עם מוריס, הצב משחק מחבואים עם מוריס מפני שהוא עייף מכדי לרוץ, הפינגווין יושב על המיטה ומחמם את כפות רגליו, וכאשר מוריס מתעטש, הקרנף מביא לו ממחטה במהירות.
ביקורת ופרשנות
בר חיון, כתב בעיתון הארץ, כתב במאמר ביקורת על הסיפור שהעלילה פשוטה למדי, כמעט דלה, גם בהשוואה לרוב הספרות המיועדת לבני ארבע, אך זהו סיפור שטומן בחובו כמה מתנות נהדרות, חלקן מפתיעות. הוא מוצא בסיפור מספר רבדים: ״ראשית, העובדה שחבריו של מוריס הם בעלי חיים מעמידה כבר בהתחלה מצב בלתי מאוזן״, ״אין באמת ציפייה שהם יעניקו לו משהו קונקרטי בתמורה, וכך מצטיירת תמונה של חברות חסרת תנאי.״ הוא מוסיף כי: ״הרושם הזה מועצם עוד יותר מתוקף מיקומם של בעלי החיים בגן החיות״, ״מפני שאף אחד אינו מצפה שהחיות ייצאו ממנו כאחרוני המבקרים ויתפסו אוטובוס כדי לסעוד את חברם החולה״. לדעתו של בר חיון, סטד ממחיש כי למרות שערבות הדדית היא תנאי לחברות אמת, היא לעולם אינה דבר מובן מאליו. וכבר כאן הסיפור הקטן והדל לכאורה מצליח להשיג הרבה מאוד.
רובד נוסף אליו מתייחס בר חיון הוא אופן עיצוב הדמויות: ״החיות מתגלות כטיפוסים מובחנים, כאילו היו בני אנוש, ובשום אופן אינן מתמצות לכדי מכלול הסטריאוטיפים המזוהה אתן – הינשוף, למשל, פוחד מהחושך; והצב, למרות אטיותו, חייב לנצח בכל תחרות ריצה.״ ובקשר לדמותו של מוריס בר חיון כותב: ״מוריס הוא מעין זקן-ילד, שעל אף גילו ושפת גופו האטית והשפופה בכל זאת ישן עם דובי וחולק תשוקה למשחק, ובשל כך, בין השאר, יצליח לעורר הזדהות בקרב הקוראים הצעירים״.
ד״ר נירה לוין מתייחסת בכתבת ביקורת על הספר באתר הביקורות הספרותיות ״דףדף״ לצד נוסף של הסיפור: לדעתה, ״"תהיה בריא מוריס מגי" הוא סיפור על חברוּת אמת, סיפור על בדידות שסופו אופטימי: מוריס מגי הוא איש בודד, בודד מאוד: הוא גר לבדו בבית קטן התקוע בין שני בתי קומות. במטבחו יש ספל אחד וקערית אחת וקומקום אחד, וכשהוא מכין לעצמו ארוחת הבוקר – קערית הסוכר היא בת שיחו. באגרטל רק פרח אחד, ועל הקיר תמונה אחת שנראה בה פינגווין אחד. אפילו היצורים הנקרים בדרכו הם לבדם: ציפור אחת, עכברון אחד. גם בגן החיות נראים רק בעלי חיים בודדים – פיל אחד, קרנף, צב, ינשוף...
הסיפור הקטן מראה איך החיבה השוררת בין מוריס לבין כל אחד מבעלי החיים הופכת את הבודדים לחבורה, שחבריה קרובים זה לזה, נוגעים זה בזה, מפגינים חיבה זה כלפי זה ופועלים יחד״.
איורי הסיפור
האיורים של הסיפור מכילים פרטים נסתרים שעוזרים להעניק אופי לכל דמות ודמות בסיפור הן מבחינת מבחר הצבעים שבו השתמשה ארין והן בקווים העדינים שיצרה. האיורים המפורטים עוזרים לנסוך עדינות גם בחיות הגדולות והכבדות כמו הפיל וגם להאניש ם. ארין יצרה את איורי הסיפור באמצעות טכניקת עץ ועפרונות – הֶדפסי עץ שעליהם ארין הוסיפה קווים עדינים ביותר באמצעות עיפרון, וכן השתמשה בפלטת צבעים יחד עם צהוב ואדום שיצרו ניגודיות.
עיצוב הדמויות עצמן גם כן מכיל פרטים קטנים שיוצרים את קסם העדינות של הסיפור. ביניהם הצורה שבה מוריס והפינגווין יושבים ועומדים כשקרסוליהם מופנים פנימה. את הקסם הזה ניתן לראות גם בסופו של הסיפור כאשר החיות עומדות מסביב מוריס לקראת השינה – רגלו השמאלית של מוריס נמצאת על האף של הקרנף, וידו השמאלית על החדק של הפיל – מדובר בנגיעות עדינות, קטנות ופשוטות שמכילות אנושיות ורגישות. אלה יוצרים את תחושת החיבה לדמויות בסיפור ואת ההזדהות איתן.
בתוך האיורים העדינים מסתתרת גם עלילת משנה המתבטאת בסיפורו של הבלון האדום שמלווה את העלילה המרכזית מן ההתחלה ועד הסוף. בתחילת הסיפור ניתן לראות את הבלון מחלון הבניין השכן של מוריס. לאחר מכן הוא נראה באוטובוס אחוז, כנראה, על ידי דמות הנוסעת אל גן החיות. בהמשך, הבלון משוטט באוויר ונתפס על ידי הפינגווין שמביא אותו אל ביתו של מוריס כאשר נסע לשם עם חבריו. בסצנת הסיום של הסיפור, כאשר כל החברים לנים אצל מוריס, ניתן לראות את הבלון מרחף מחוץ לביתו לאור הירח. מסע הבלון מתגלה כמעגל סגור שבא לבטא נתינה לאחר וקבלה בתמורה. נוסף על כן, הוא מבטא גם את עיקרון האהבה ההדדית, אהבה שעוברת בין אחד לאחר ואף פעם לא נפסקת.
המבקרת של מגזין הספר הורן קיטי כינתה את האיורים של הסיפור כמצוירים היטב ומשלימים את הטקסט העדין. ארין זכתה בשנת 2011 במדליית קולדקוט על האיורים שלה ויו״ר הוועדה, ג׳ודי צוקרמן, שיבחה את הספר ואף אמרה: ״אפיון חביב ואקספרסיבי באיורי חילוף שניתנו בגוונים עמומים מייחדים את ספר התמונות הנצחי הזה״.
ביקורות ומוסר השכל
הסיפור קיבל ביקורות טובות מ־ ומ־ שכינו אותו "הספר הטוב ביותר של השנה" ואף ״הניו יורק טיימס״ הגדיר אותו כאחד מספרי הילדים המאוירים הטובים ביותר לשנת 2010. שבחים אלה היו הודות לאיורי העץ המיוחדים של הסיפור ולמסר החשוב שמעביר – תמיכה ועזרה לחברים.
בסיפור מוצגים ערכי החברות, הנתינה ההדדית, העזרה ההדדית והתמיכה ההדדית. בסיפור ערך החברות מוצג כחברות בין שומר גן החיות, מוריס מגי, לבין חיות הגן. אפשר לראות איך מוריס קם כל בוקר בחריצות לגן החיות ומקדיש זמן ואהבה לכל אחת מחיות הגן (כמו קריאת סיפורים לינשוף). כאשר מוריס מתעורר חולה, ערך ההדדיות בא לידי ביטוי – כל חיות הגן, להן מוריס מקדיש הרבה מזמנו, דואגות לו ובאות לבקר אותו. החיות נוסעות לביתו של מוריס כדי לארח לו חברה ולא להשאיר אותו לבד, כפי שהוא לא משאיר אותן לבד.
לפי פרשנותה של ד"ר נירה לוין, ניתן ללמוד מן הסיפור גם על בדידות והתחושה הקשה שהיא משרה, שמסתיימת בצורה אופטימית. הבדידות מתבטאת בחייו של מוריס אשר חי בגפו וכן נוכח העובדה כי כל פריט בביתו הוא פריט בודד מסוגו. גם בגן החיות נראים בעלי החיים בודדים. הסיפור מבטא איך חיבה (במקרה הזה בין מוריס והחיות) מחברת בין כל אחת מהחיות והופכת אותן לחבורה. בחבורה זו כל אחד קרוב לאחר וכל אחד דואג, תומך ומפגין חיבה לזולת. בחבורה זו תמיד נשארים תמיד ביחד, לטוב ולרע ולא משאירים אף אחד מאחור.
עיבוד הסיפור
בשנת 2015 הועלה הספר לבמת התיאטרון בתיאטרון הקרון בירושלים. עיבוד הספר להצגה התבצע על ידי מעין רזניק ואיילת גולן.
פרס ריקרדו זאמורה
פרס הזאמורה (בספרדית: Trofeo Ricardo Zamora) הוא פרס שנתי המוענק על ידי עיתון הספורט הספרדי מארקה לשוער בעל יחס הספיגה הנמוך ביותר במשך העונה בלה ליגה (מספר השערים שספג מחולק במספר המשחקים בהם השתתף). פרס זאמורה נוסף מוענק באותו אופן גם לשוער המצטיין בליגה הספרדית השנייה.
הפרס נוסד בשנת 1958 ונקרא על שמו של ריקרדו זאמורה, שוערה של נבחרת ספרד בשנות ה-20 וה-30 ששיחק בין היתר במועדונים: אספניול, ברצלונה וריאל מדריד.
כשנוסד הפרס, על מנת לזכות בו היה צריך השוער המנצח להשתתף ב-15 משחקי ליגה לפחות במהלך העונה. בשנת 1964 הועלה הרף ל-22 הופעות, ובשנת 1983 הועלה הרף ל-28 הופעות, ונוסף הכלל כי הופעה מינימלית היא הופעה של 60 דקות במשחק.
טבלת זכיות
לאחרונה פורסמה רשימת השוערים שהיו זוכים בפרס לפני שנת 1958 בה הוא נוסד. בעונות אלו המספר המינימלי של הופעות עבור שוער היה: עבור ליגה עם 10 קבוצות – 14 הופעות, עבור ליגה עם 12 קבוצות – 17 הופעות ועבור ליגה עם 14 קבוצות – 20 הופעות.
שחקנים פעילים מודגשים*
טונגה במשחקים האולימפיים לנוער
טונגה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער מטונגה לא זכה במדליה אולימפית לנוער והשתתפותה במשחקים היא בעיקר סמלית.
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של טונגה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שני ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט. המשלחת לא הגיעה להישגים וסיימה במקומות האחרונים בענפי הטאקוונדו והרמת משקולות. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה טונגה עד כה. המשלחת מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים. גם משלחת זו לא הגיעה להישגים וסיימה במקומות האחרונים בענפי ההרמת משקולות, הקשתות והשחייה.
בין הסדינים
בין הסדינים (באנגלית: Between the Sheets) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי. מורכב מ־30 מ"ל רום לבן, 30 מ"ל קוניאק, 30 מ"ל טריפל סק, ו-20 מ"ל מיץ לימון. שמו של הקוקטייל הוא בעל קונוטציה אירוטית והוא גם מוכר בשם "תפילתה של בתולה" (Maiden's Prayer), בעל קונוטציה מינית אף הוא.
היסטוריה
מקורו של הקוקטייל אינו ידוע בוודאות. לרוב מייחסים את המצאתו לברמן פריזאי הנרי מקאולה (Harry MacElhon), בשנות ה-30 של המאה ה-20. הקוקטייל נוצר כווריאציה של קוקטייל הסיידקאר.
אלכסיי מורוזוב (שחקן קולנוע)
אלכסיי ולנטינוביץ' מורוזוב (נולד ב-16 בנובמבר 1979) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי, יוצר סרטים.
בין הסדינים
היסטוריה
קיימת גם גרסה אחרת, לפיה הקוקטייל הופיע עוד ב-1921 בבית בושת בצרפת והוא שימש באפריטיף בקרב הזונות.
אלכסיי מורוזוב (שחקן קולנוע)
ביוגרפיה
במהלך שיתוף הפעולה שלו עם תיאטרון הדרמה מאלי, הוא מילא כמה תפקידים בולטים בהצגות מקומיות. מאז 2001 הוא הופיע בסרטי קולנוע וטלוויזיה. בין התפקידים המשמעותיים היו הסופר וסילי אקסיונוב (בסרט כונה ווקסון) בסרט העלילתי "תשוקה מסתורית" (בהפקת הערוץ הראשון, 2016) המבוסס על הרומן באותו שם מאת וסילי אקסיונוב; המדריך הפוליטי קלוצ'קוב בסרט העלילתי עשרים ושמונה אנשי פנפילוב (2016); קפטן הק.ג.ב. סטרז'בסקי בסרטו של הבמאי והשחקן האנגלי ראלף פיינס "העורב הלבן" (2018); המוזיקאי מיכאיל בסדרה "נאדז'דה" (בהפקת Start.ru, 2020); הנציב פרושין בסרט "קפלת המלאך" (2008).
בשנת 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו כבמאי כשביים את הסרט הקצר "אתר נופש" על פי הרומן מאת אריך מריה רמרק "שלושה חברים". הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל סתיו אמור בספטמבר 2019. עבודת הבימוי הבאה הייתה הסרט בן 4 הפרקים "ימים שמשיים" (2020), בו שיחק מורוזוב עצמו בתפקיד הראשי.
מיקרונזיה במשחקים האולימפיים לנוער
מיקרונזיה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער מיקרונזי לא זכה במדליה אולימפית לנוער והשתתפותה במשחקים היא בעיקר סמלית.
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של מיקרונזיה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט. המשלחת לא הגיעה להישגים וסיימה במקומות האחרונים בענפי האתלטיקה והשחייה. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה מיקרונזיה עד כה. המשלחת מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים. גם משלחת זו לא הגיעה להישגים וסיימה במקומות האחרונים בענפי האתלטיקה, ההרמת משקולות והשחייה.
12 הנועזים
12 הנועזים (באנגלית: The Dirty Dozen) הוא סרט דרמה ופעולה משנת 1967 בכיכובם של לי מרווין, צ'ארלס ברונסון, ארנסט בורגניין, ג'ורג' קנדי, דונלד סאת'רלנד, טלי סוואלס, ג'ון קסאווטס, ריצ'רד ג'אקל, רוברט ראיין וג'ים בראון המבוסס על ספר באותו שם מאת אירווין מ. נתנסון.
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת מספר חודשים בטרם פלישת בעלות הברית לנורמנדי. מייג'ור ג'ון רייזמן (לי מרווין), קצין ה-OSS, מגייס חבורה של 12 חיילים בצבא ארצות הברית שנידונו למוות או למאסר ממושך למשימת פשיטה נועזת. על הכוח בפיקודו הוטל לצנוח לצרפת הכבושה ולהסתנן בחשאי לטירה שבה מתקיים משחק מלחמה בנוכחות קצינים בכירים בוורמאכט ולהרוג כמה שיותר מהם, במטרה לפגוע בשליטת הצבא הגרמני על נורמנדי. בתמורה יזכו האסירים בחנינה.
בתחילת הסרט, מייג'ור ג'ון רייזמן סוקר את 12 האסירים כאשר הסמל בוארן (ריצ'רד ג'אקל) מקריא את עונשם, כדלהלן:
בתחילת שלב האימון מתבקשים חברי הקבוצה לבנות את מחנה המגורים שלהם מהחומרים בסביבה ומחומרי בניין שסיפק הצבא. לאחר תקופת אימון ראשונית נשלחת המחלקה לאימון צניחה בבסיס צבאי בפיקודו של קולונל בריד (רוברט ראיין). בתקופת שהותם שם מסתכסכים חברי המחלקה, ורייזמן בראשם, עם מפקדת המחנה ולכן הם נקראים לבירור בפניו של גנרל וורדן (ארנסט בורגניין) וסגנו בריגדיר גנרל דנטון (רוברט וובר) ולאחר דין ודברים מחליט וורדן שכדי שהמחלקה לא תפורק והמשימה לא תבוטל על המחלקה להוכיח את יכולותיה בתרגיל בו עליה להשתלט על מפקדתו של קולונל בריד. רייזמן ומחלקתו משתמשים בתחבולות שונות ובסופו של דבר מצליחים בתרגיל ומקבלים אישור מגנרל וורדן לצאת למשימה.
רייזמן, בוארן וחיילי המחלקה מוטסים לצרפת וצונחים בקרבת הטירה. במהלך הצניחה נהרג חימנז (טריני לופז) ושאר החיילים מקיפים את הטירה ונערכים להתקפה עליה. תוכנית ההתקפה משתבשת כשמאגוט (טלי סוואלס) משתגע, תוקף ורוצח את אחת מאורחות המלון ומתחיל לירות לכל עבר ובלית ברירה יורה בו ג'פרסון למוות. על פי תרגולת מתכנסים הקצינים הגרמנים הבכירים במרתף הטירה וחיילי המשמר נערכים להגן עליהם. אנשי המחלקה מפלסים דרכם בתוך הטירה ונועלים את דלתות המקלט כדי למנוע את בריחתם של הקצינים. לאחר מכן הם שופכים דלק וזורקים רימונים לפתחי האוורור של המקלט וגורמים לפיצוצו ולהריגת השוהים בו. במהלך הקרבות בטירה ובדרך ההמלטות ממנה נהרגים עוד 8 מחיילי המחלקה ובחיים נותרים רק רייזמן, בוארן וולדיסלואו (צ'ארלס ברונסון) שזוכה למחילה על פשעו. שאר חברי המחלקה זוכים גם הם למחילה ומוגדרים כחיילים שנהרגו בעת שירותם הצבאי.
גרגור פון בוכמן
גרגור פון בוכמן ( בגרמנית: Gregor von Bochmann ; 20 במאי / 1 ביוני 1850 – 12 בפברואר 1930) היה צייר ושרטט גרמני-בלטי. למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף ואז התיישב בדיסלדורף.
בוכמן היה פופולרי במהלך חייו בזכות השתתפותו הקבועה בתערוכות וביצירותיו המוקדמות המרהיבות. לאחר מותו ב־1930 וב־1951 ארגנו לו תערוכות זיכרון, אך לאחר מכן - מלבד הנוכחות הבלתי פוסקת של תמונותיו בסחר האמנות הבינלאומי, ההתעניינות בו מועטה, אך התחדשה בראשית המאה ה-21 נערכו תערוכות בדיסלדורף ובאסטוניה.
ביוגרפיה
גרגור פון בוכמן בילה את ילדותו באזורים הכפריים באסטוניה, שנשלטה אז על ידי רוסיה. יחד עם אביו, הוא נסע לעיתים קרובות ליבשה ושיפר את כישורי התצפית שלו בשלב מוקדם. בין השנים 1862 עד 1868 הוא למד בגימנסיה ברוואל (טאלין), שם המורה לציור תיאודור אלברט ספרינגל, שלמד בעצמו בדרזדן ודיסלדורף, הכיר בכישרונו האמנותי יוצא הדופן. בשנת 1868 הוא דאג לו למלגה ללימודים באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
לאחר מעבר מהיר בכיתת הבסיס באקדמיה, הוא למד בשיעור הנוף של אוסוולד אכנבאך במשך שישה חודשים בשנת 1869, [2] עד שעזב את האקדמיה. כבר בשנת 1871 ייסד בוכמן סטודיו משלו בדיסלדורף ובעקבות זאת ביצע כמה מסעות לימוד להולנד, בלגיה ואסטוניה, שסיפקו לו את המוטיבים לציוריו.
ב-22 באוגוסט 1877 הוא התחתן עם אמילי פואנסגן, בתו של יוליוס פואנסגן (1814–1880) ממשפחה תעשיינים ידועה בדיסלדורף. נולד להם בן אחד, הפסל גרגור פון בוכמן הצעיר.
בשלב מוקדם הוא השתתף בתערוכות אמנות חשובות (דיסלדורף, מינכן, וינה, דרזדן, ברלין, תערוכה עולמית בפריז בשנת 1878) וקיבל פרסים רבים. בנוסף למספר מדליות בתערוכות, קיבל מינוי לאקדמיה לאמנויות בברלין בשנת 1893. ב־13 ביולי 1899 הוא התקבל לאצולה הפרוסית כאשר הקיסר וילהלם השני. בוכמן אישר את תואר האצולה שלו.
בוכמן היה חבר הנהלה באיגוד האמנים הגרמני.
יצירה
עבודותיו העיקריות של בוכמן, שהיה גם שרטט וצייר בצבעי מים, כוללות: "השוק האסטוני" (בסביבות 1870), "הקוצרים" (אחרי 1870), "יום ראשון בכנסייה באסטוניה" (1874 ), "אסיף תפוחי אדמה באסטוניה" (1876), "מספנה בדרום הולנד" (1878), "שוק הדגים ברוואל" (1886), " נטוש" (1904), "האוניות מגיעות" (1907), "דייגי המולים" (1918). כותב עליו היינץ פיטרס, בפתיחת תערוכת הזיכרון בדיסלדורף 1951:
"ישנם בעיקר שני מוטיבים שעוברים כחוט השני דרך עבודתו של בוכמן: החיים הפופולריים של מולדתו האסטונית והמולת הדייגים בחוף הולנד. בוכמן מנסה שוב ושוב לעצב נושאים אלה בווריאציות אמנותיות, לפיה אהבתו חלה באותה מידה על הנוף כמו על הדמויות, שלעולם לא הופכות לאביזרים.
בזהירות רבה ועם המברשות המשובחות ביותר, מתוסף לעיתים פרט המודגש יתר על המידה להרכב המיושם היטב. על לוח הצבעים שלו יש לו ניואנסים צבעוניים מוכנים, המעניקים לדמויות פלסטיות ונופיו את עומק השמיים ואת המרחב המואר. בטיפול באור בוכמן הקדיש תשומת לב רבה, ומצב הרוח המיועד מושג באמצעות טיפול מבריק במשחק האור והצל, בניגוד לאימפרסיוניסטים, הממיסים את הצל הכהה בצבע.
בראשית דרכו בוכמן אהב ערכת צבעים חזקה, שלא פחות מכך זיכתה אותו במוניטין של 'שליטה ישנה'. בהתפתחות של כמעט שישה עשורים היצירה שלו מראה בבירור את השחרור מציור דקדקני מוקפד לתפיסת דימוי נדיבה יותר וצביעה...צבעי המים לבדם יספיקו כדי להציב אותו, בשורה הראשונה של בית הספר בדיסלדורף ולכבד אותו. "
המכונית הנשיאותית (ארצות הברית)
המכונית הנשיאותית (באנגלית: United States presidential state car), המכונה "החיה" (The Beast), "קאדילק 1" (Cadillac One), או "המכונית הראשונה" (First Car) ושם הקוד שלה הוא "המרכבה" (Stagecoach), היא רכב השרד של נשיא ארצות הברית.
הדגם הנוכחי של המכונית הנשיאותית הוא רכב ייחודי מתוצרת חברת קאדילק, המבוסס על שלדת משאית בינונית והוא נבנה על פי סטנדרטים שקבע השירות החשאי של ארצות הברית. הרכב מצויד באמצעים רבים ומתקדמים להגנה, התקפה והצלת חיים שמטרתם הגנה על נשיא ארצות הברית בעת נסיעתו במכונית. כאשר נוסע הנשיא ברכב הוא מנותק מהעולם החיצון, אך בהישג ידו מצויים אמצעי תקשורת מודרניים. הרכב הנוכחי נושא לוחית רישוי של וושינגטון די. סי.
המכוניות הנשיאותיות מפורקות ומושמדות בסיועם של אנשי השירות החשאי לאחר צאתן מן השירות, וזאת כדי למנוע את חשיפת סודות המיגון שלהן.
הדגם הנוכחי
תהליך ניסוחם של חוזי העבודה לייצור הדגם החדש של המכונית הנשיאותית החלו ב-2013. על פי רשומות ממשלתיות, זכתה ג'נרל מוטורס בחוזה לייצור שלוש מכוניות. בתצלומים של מודל 2017 נראה שהדגם החדש הוא בעל סבכת גריל ופנסים ראשיים זהים לאלו של דגמי קאדילק. מחירה של כל אחת מהמכוניות הנשיאותיות החדשות מוערך בכ-1 - 1.5 מיליון דולר ונכון לינואר 2016 שולם לג'נרל מוטורס סכום של 15,800,765 דולר עבור עבודת הייצור של הדגם החדש. הדגם החדש של המכונית הנשיאותית אמור היה להיכנס לשימוש לראשונה לכבוד טקס ההשבעה של הנשיא דונלד טראמפ ב-20 בינואר 2017. לאחר שאבטיפוס של הדגם החדש נראה בנסיעה על כבישים כשהוא בהסוואה צבאית, אישרה חברת קאדילק לפוקס ניוז ש"השלמנו את משימתנו והעברנו את הרכב ללקוח". לשאלת הערוץ, אישר השירות החשאי שהתוכנית להחלפת המכונית הנשיאותית "עומדת בלוח הזמנים" והיא אמורה להיכנס לשירות בסוף קיץ 2018. גארי גסטלו מפוקס ניוז הביע את דעתו שדגם זה נראה דומה לדגם קאדילק CT6.
המכוניות הראשונות - טאפט ווילסון
לאחר המצאת המכונית בשנות התשעים של המאה ה-19, לא נסע אף אחד מנשיאי ארצות הברית במכונית עד אשר הנשיא ויליאם מקינלי נסע נסיעה קצרה במכונית שהונעה במנוע קיטור של חברת Stanley Motor Carriage Company ב-13 בינואר 1901. באותן שנים נהגו אנשי השירות החשאי ללכת ברגל בעקבות הכרכרה הרתומה לסוס של הנשיא, אך עם עליית השימוש במכוניות, רכש השירות החשאי ב-1907 מכונית קיטור מתוצרת White Motor Company כדי שיוכלו ללוות את הכרכרה הרתומה לסוס של הנשיא תאודור רוזוולט. הנשיא עצמו סירב להתנייד ברכב זה עקב "תדמיתו כרוכב סוסים מחוספס". הנשיא ויליאם הווארד טאפט הכניס שינויים לבית הלבן, הסב את האורוות שבמעון הנשיאותי למוסך ורכש צי של ארבע מכוניות: שתי מכוניות מפוארות מתוצרת Pierce-Arrow, מכונית חשמלית מתוצרת Baker Motor Vehicle Company ומכונית קיטור וייט מודל M של White Motor Company משנת 1911 בעלות של 4,000 דולר. הנשיא טאפט הפך לחובב של מכוניות קיטור כאשר הוא גילה שהוא הצליח להתחמק מצלמי העיתונות באמצעות "פרץ קיטור מתוזמן היטב".
הנשיא וודרו וילסון כה חיבב את שלוש מכוניות הפירס ארו (Pierce-Arrow) שנרכשו לשימושו עד שהחליט, עם סיום כהונתו ב-1921, לרכוש מהממשל אחת מהן בסכום של 3,000 דולר. וורן הרדינג היה הנשיא הראשון שהגיע לטקס ההשבעה שלו במכונית והראשון מבין הנשיאים שהחזיק ברישיון נהיגה.
הסאנשיין ספיישל - רוזוולט
ב-1936 דאג פרנקלין דלאנו רוזוולט לרכישתה של מכונית מדגם פורד פאטון קופה וצייד אותה במערכת שליטה ידנית לדוושות, וזאת בניגוד להנחיות השירות החשאי שאסרו על ישיבתו של הנשיא ליד ההגה. בדצמבר 1939 קיבל רוזוולט מכונית לינקולן קבריולה עם מנוע V12 שנקראה סאנשיין ספיישל. מכונית זו הייתה למכונית הידועה ביותר של הנשיא, הראשונה שנבנתה על פי מפרטים של השירות החשאי והראשונה שנחכרה ולא נקנתה. היא יוצרה על גבי מרכב של מכונית לינקולן מסדרה K, מרווח הסרנים שלה היה 4,100 מ"מ, היו בה מקומות ישיבה ל-10 נוסעים, דלתותיה הקדמיות נפתחו אחורנית, המתלים שלה היו עמידים בעומס כבד והיא צוידה בשני גלגלים חלופיים ובדרגשים צדדיים שעליהם יכלו לעמוד סוכני השירות החשאי. במהלך שירותה עברה מכונית זו שתי סדרות של שינויים ושיפורים. ב-1941 הונמך הגג שלה ב-76 מ"מ משיקולים אסתטיים. ב-1942, לאחר המתקפה על פרל הארבור, הוספו לה לוחות שריון, חלונות מזכוכית משוריינת בעובי של 25 מ"מ, פנימיות צמיגים עם מעטפת מתכת נגד תקרים, משדר/מקלט, סירנה, אורות אזהרה אדומים והותקן בה תא לאחסון תת-מקלעים. לאחר סדרת השיפוצים השנייה הגיע משקלה של המכונית הנשיאותית ל-4,200 ק"ג ואורכה גדל ב-1.8 מטרים.
המעבר למכוניות לינקולן - טרומן ואייזנהאואר
ב-1950, בתקופת נשיאותו של הארי טרומן, נפוצה האגדה האורבנית שהנשיא נטר טינה לחברת ג'נרל מוטורס בשל העובדה שהם לא התירו לו להשתמש במכוניותיהם במהלך מסע הבחירות לנשיאות של 1948. כך או כך, הוא בחר במכונית לינקולן כמכונית הנשיאותית. הבית הלבן חכר עשר מכוניות לינקולן קוסמופוליטן. גגות המכוניות הוגבהו כדי שיותאמו לכובעים הגבוהים שהיה מקובל לחבוש באותה תקופה והן נצבעו בצבע שחור. תשע מהמכוניות הללו היו בעלות גוף סגור והעשירית, שיועדה לנשיא עצמו, הייתה פתוחה וצוידה בלוחות שריון. אורכה של מכונית זו היה 6.1 מטרים, רוחבה 2 מטרים ומשקלה הגיע ל-2,900 ק"ג, 770 ק"ג יותר ממכוניות רגילות מסדרת הקוסמופוליטן. כל עשר המכוניות הללו הונעו במנוע V8 בהספק של 152 כוחות סוס והיו מצוידות בתיבות הילוכים Hydramatic כבדות. ב-1954 קיבל הנשיא דווייט אייזנהאואר מכונית קוסמופוליטן פתוחה שהותאם לה גג מזכוכית אקרילית שנודע בשם "גג הבועה" (Bubble-top). רכב זה המשיך לשמש כמכונית הנשיאותית עד 1965.
ה-X-100 - קנדי וג'ונסון
ב-1961 קיבל הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי מכונית לינקולן קונטיננטל מותאמת בצבע כחול כהה שעלותה הייתה 200,000 דולר. מכונית זו קיבלה מהשירות החשאי את שם הקוד X-100 והייתה המכונית הנשיאותית המתוחכמת ביותר עד לאותה עת. אבזור המכונית כלל מערכת חימום ומיזוג אוויר חזקה, שני טלפונים אלחוטיים, מטפה לכיבוי אש, ערכת עזרה ראשונה וסירנה. מאפייניה החיצוניים של המכונית שופרו, הותקנו דרגשי עמידה נשלפים וידיות אחיזה עבור סוכני השירות החשאי ואורות אדומים מהבהבים שוקעו לתוך פגוש המכונית. מאפיינים מיוחדים של ה-X-100 היו שלושה מערכים של גגות נפתחים (גג סטנדרטי, גג העשוי ממתכת קלה וגג מפלסטיק שקוף) ומנגנון הידראולי שהגביה את המושב האחורי ב-28 ס"מ. כל המאפיינים הללו הוספו למכונית כדי להקל על הציבור לצפות בנשיא. לרוע המזל תרמו מאפיינים אלו להצלחת ההתנקשות בנשיא קנדי. לאחר הרצח, עוצבה המכונית מחדש בעלות משוערת של כ-500,000 דולר. המכונית נצבעה בשחור, הותקן בה ציוד תקשורת משופר, מנוע חזק יותר וצמיגים חסיני תקר העשויים מגומי המצופה באלומיניום. מכל הדלק שלה מוגן כנגד התפוצצות באמצעות מילויו בקצף נקבובי שתפקידו למזער את היקף שפיכת הדלק במקרה של ניקוב המיכל. תא הנוסעים מוגן בשריון במשקל של 730 ק"ג ושלושת הגגות הנפתחים הוחלפו בגג זכוכית קבוע שעלותו הגיעה ליותר מ-125,000 דולר. גג הזכוכית היה עשוי מ-13 חלקים שונים של זכוכית משוריינת שעוביים נע בין 25 מ"מ ל-46 מ"מ ובאותה עת הוא היה המוצר הגדול ביותר עד אז שהיה עשוי מחומר זה. ב-1967 בוצעו התאמות נוספות ב-X-100 ושודרגה בה מערכת מיזוג האוויר, הותקן בה חלון אחורי הניתן לפתיחה ובוצעה הגדלה של חלקה האחורי. אף על פי שמכוניות נשיאותיות נוספות נכנסו לשירות, ה-X-100 המשיכה לשמש בהזדמנויות שונות את הנשיאים לינדון ג'ונסון, ריצ'רד ניקסון, ג'רלד פורד וג'ימי קרטר, עד שהיא הוצאה מהשירות בראשית 1977. המכונית מוצגת במוזיאון הנרי פורד בדירבורן, מישיגן.
שנות השבעים, השמונים והתשעים
ב-1974 התקבלה לשירות בבית הלבן מכונית מותאמת מדגם לינקולן קונטיננטל משנת ייצור 1972 באורך של 6.7 מטרים ומשקל של 5,900 ק"ג. מכונית זו, שבה היו שישה מקומות ישיבה, נחכרה מחברת פורד תמורת תשלום של 5,000 דולר לשנה והיא הייתה מצוידת במנוע V8 בנפח של 7.5 ליטרים שהספקו 214 כוחות סוס. המכונית הייתה מצוידת במערכת מיקרופונים חיצוניים כדי שנוסעי הרכב יוכלו לשמוע את הנעשה בחוץ, בדפנות ממוגנות, בחלונות מזכוכית משוריינת ובמקום לאחסון תת-מקלעים. במכונית זו נסע הנשיא פורד בעת ניסיון ההתנקשות השני בו ב-22 בספטמבר 1975 ובה הועבר הנשיא רונלד רייגן לבית החולים לאחר ניסיון ההתנקשות בו ב-1981
המכונית הנשיאותית הבאה הייתה קדילאק פליטווד משנת ייצור 1983 והיא נכנסה לשירות ב-30 בינואר 1984. היא הייתה ארוכה מהמכוניות הרגילות מדגם זה ב-43 ס"מ וגבוהה מהן ב-7.6 ס"מ. כדי לשאת את המשקל שהוסף לה עקב המיגון הותקנו בה צמיגים גדולים יותר, בלמים חזקים יותר ומערכת ייצוב אוטומטית.
ב-1989 הוכנסה לשירות מכונית לינקולן טאון קאר מותאמת שאורכה היה 6.7 מטרים וגובהה 1.5 מטרים.
הנשיא ביל קלינטון השתמש במכונית קדילאק פליטווד משנת ייצור 1993. מכונית זו מוצגת במרכז הנשיאותי ע"ש קלינטון בליטל רוק, ארקנסו כשדלתותיה סגורות. אוצרת המוזיאון, כריסטין מאו ציינה שהם יכולים "לאבק את החלק החיצוני של המכונית, אך אם הם צריכים להיכנס לתוכה, עליהם לפנות למשרד האזורי של השירות החשאי".
המעבר למכוניות בהזמנה מיוחדת - ג'ורג' ווקר בוש
ב-2001, עם השבעתו של ג'ורג' ווקר בוש לתקופת כהונתו הראשונה, לא היה כבר במלאי של חברת קדילאק מכונית שתוכל לעבור תהליך של הסבה כמכונית נשיאותית. יותר מכך, לוחות השריון הנוספים והאביזרים שהוספו למכונית על ידי השירות החשאי, גרמו למכוניות הנשיאותיות הקודמות עומסים מעבר ליכולותיהן וכתוצאה מכך התקצרו חייהם של מערכות התמסורת והבלמים. המכונית הנשיאותית של הנשיא בוש עוצבה במקום זאת במלואה על ידי זרוע המחקר והפיתוח של ג'נרל מוטורס בדטרויט כדי לענות על הדרישות של השירות החשאי. ההשערה היא שמכוניתו של בוש הייתה מדגם קדילאק דה-וויל שלמעשה התבסס על מרכב של מכוניות Sport utility vehicle של ג'נרל מוטורס כמו שברולט סברבן, GMC יוקון וקדילאק אסקלייד. מכונית זו צוידה בדלתות משוריינות בעובי 13 ס"מ ובזכוכית משוריינת שעקב עובייה היא חוסמת חלקים של הספקטרום הנראה. בין המרכיבים המשוערים של המכונית נמנים תא נוסעים עם אספקת אוויר נפרדת, צמיגים חסיני תקר ומנוע בנפח 7.44 ליטרים. אביזרים שדבר קיומם אושר הם מחליף תקליטורים ל-10 תקליטורים, שולחן עבודה מתקפל ומושבים אחוריים מתכוונים עם מנגנון עיסוי וכריות גמישות. משקלה המשוער של מכונית נשיאותית זו היה 6.4 טון וכינויה היה "החיה" (The Beast), כינוי שהמשיך גם לתקופת נשיאותו של ברק אובמה. בנסיעותיו מחוץ לוושינגטון או מחוץ לארצות הברית השתמש בוש באחת משתי המכוניות המשוריינות, שהוטסו ליעדי נסיעותיו על ידי מטוסי C-5 גלקסי או בואינג C-17 גלובמאסטר III, אחת לשימוש ואחת לגיבוי. בביקורו של בוש ברומא ב-2007 התרחשה תקלה למשך 5 דקות באחת ממכוניותיו ולאחר הגעתו של הנשיא ליעד הוא הועבר למכונית הגיבוי. לעיתים עשה בוש שימוש בכלי רכב שהיו זמינים כבר ביעד נסיעתו, כמו מאגר כלי הרכב של השגרירות האמריקאית המקומית או בכלי רכב צבאיים, במקום להטיס את המכונית הנשיאותית לארץ היעד.
ב-2005 חשף ממשל בוש את קיומו של זוג מכוניות נשיאותיות חדשות המבוססות על מכונית קדילאק DTS, קדילאק DTS המכונית הנשיאותית של המדינה. באופן דומה לקודמותיהן ולאלה שבאו אחריהן, מכוניות אלו נבנו על מרכב של משאית ובוצעו בהן התאמות כמו הרכבת שריון בעובי 15 ס"מ, צמיגים חסיני תקר וזכוכית משוריינת עבה במיוחד. אף על פי שעם השבעתו ב-2009 של הנשיא אובמה הוכנסו לשירות מכוניות נשיאותיות חדשות, אלה משנת 2005 עדיין משמשות לגיבוי לצי הרכב החדש. נשיא ארצות הברית לא נוסע בשום אופן במכונית שלא נמנית עם צי הרכב הממשלתי האמריקאי בעת סיוריו מעבר לים.
תקופת נשיאות אובמה
המכונית הנשיאותית ששירתה בתקופת נשיאותו של ברק אובמה נכנסה לשירות ב-20 בינואר 2009 ומשימתה הראשונה הייתה הסעתו של הנשיא במורד שדרת פנסילבניה אל מצעד ההשבעה שלו. מכונית זו, מתוצרת קדילאק, לא הייתה בנויה על בסיס שום דגם רגיל של החברה, אף על פי שהורכבו עליה סבכת גריל בעלת מרקם כפול וסמל קדילאק בגודל של צלחת שמאפיינים את העיצוב של דגמי קדילאק CTS וקדילאק אסקלייד. הפנסים הקדמיים והאחוריים זהים לדגמים אחרים של קדילאק. אנטון גודווין מבלוג הרכב של אתר CNET ציין שההשערה היא שהמכונית הנשיאותית מבוססת על מרכב של GMC TopKick. אם נכון הדבר, העריך גודווין שהמכונית צוידה במנוע בנזין Vortec V8 בנפח 8.1 ליטר או במנוע דיזל V8 Duramax טורבו בנפח 6.6 ליטר. המגזין Autoweek שיער שהמכונית הנשיאותית מונעת במנוע בנזין. אף על פי שאין מידע על כך, ההשערה היא שמשקלה של המכונית הנשיאותית היה גבוה הרבה יותר מזה של קודמתה בשל העובדה שהיא צוידה בצמיגי Goodyear המשמשים בדרך כלל למשאיות בינוניות. ההשערות בנוגע למשקל המכונית נעות בין 6.8 טון לבין 9.1 טון. בכל אופן, משקל זה מאט מאוד את מהירותה של המכונית שיכולה להגיע למהירות מרבית של 97 קמ"ש וצריכת הדלק שלה נע בין 29 ל-64 ליטרים ל-100 ק"מ. ההערכות בנוגע לעלותה של המכונית הנשיאותית נעות בין 300,000 דולר, לבין 1.5 מיליון דולר. המכונית הנשיאותית מתוחזקת על ידי השירות החשאי.
על גבי דלתות המכונית הנשיאותית לא ניתן היה להבחין בחורי מנעול. האופן בו דלתות הנוסעים שלה נפתחו הוא סוד הידוע רק לשירות החשאי. היא צוידה בחלונות מזכוכית משוריינת בעובי של 130 מ"מ, בצמיגים חסיני תקר (Run-flat tire) והחלל הפנימי שלה אטום ב-100% כהגנה על יושביה מפני מתקפה כימית. המכונית צוידה ברקטות נגד טנקים, באמצעי לראיית לילה, בתותח לגז מדמיע, במכלי חמצן פנימיים, במכל דלק משוריין שחללו הפנימי ממולא בחומר מוקצף למניעת התפוצצות, ברובי שוטגאן ואספקת דם מסוג הדם של הנשיא. המכונית מסוגלת גם לירות רימוני עשן כאמצעי נגד לנשק נגד טנקים. עובי דלתות המכונית הוא 20 ס"מ. על פי דוברת ג'נרל מוטורס, ג'ואן ק. קרל "הרכב הנשיאותי נבנה על פי מפרטים מדויקים ומיוחדים, הוא עובר תהליכי פיתוח ובדיקה קיצוניים ומשלב בתוכו היבטים עילאיים רבים של מכוניות קאדילק ה'רגילות', כמו חתימת העיצוב, עיצוב פנים בעבודת יד ועוד".
ברשת CNN נערך ריאיון עם ג'ו פנק, לשעבר סוכן השירות החשאי ונהג המכונית הנשיאותית של ביל קלינטון במשך חלק מתקופת נשיאותו. פנק תיאר את הניגודיות של הרכב. בעוד הנשיא מבודד מהעולם החיצון באמצעות שריון וזכוכית משוריינת, הוא יכול להפעיל בקצות אצבעותיו אמצעי תקשורת מהסוג המעולה ביותר, כולל טלפונים ניידים, מכשירים בתקשורת לוויין וגישה בלתי מוגבלת לאינטרנט.
ב-2013 הותקנו על המכונית הנשיאותית לוחיות רישוי של העיר וושינגטון, שכמו כל לוחיות הרישוי של רכבי העיר נושאות את הכיתוב "מיסוי ללא ייצוג" (באנגלית: TAXATION WITHOUT REPRESENTATION) בהתייחס למעמדו המיוחד של מחוז קולומביה שבו שוכנת העיר, שאינו שולח נציגים לקונגרס של ארצות הברית.
השיירה הנשיאותית
נסיעותיהן של שיירות הרכב הנשיאותיות הן מבצעים מורכבים. בתקופת נשיאותו של ג'ורג' ווקר בוש מנתה השיירה הנשיאותית עד 12 כלי רכב. בתקופת נשיאותו של ברק אובמה מנתה השיירה בין 30 ל-45 כלי רכב.
השיירה הנשיאותית כוללת כלי רכב רבים בנוסף למכונית הנשיאותית: רכבי משטרה המובילים את השיירה ומפנים את צירי התנועה, כלי רכב להסעת סוכני השירות החשאי, רכב ללוחמה אלקטרונית, כלי רכב להסעת צוותו של הנשיא, צוות לתקיפת נגד, רכב לצוות טיפול בחומרים מסוכנים וצוות תקשורת של הבית הלבן. לשיירה מצטרפים גם כלי רכב של צוותי העיתונות, אמבולנס, רכב כיבוי אש וכלי רכב נוספים.
מקלינטוק!
הסרט הופק על ידי חברת ההפקה העצמאית של ג'ון וויין "Batjac Productions". בשנת 1991 הוא הפך לנחלת הכלל מפני שזכויותיו לא חודשו.
העלילה היא סביב האיש העשיר מקלינטוק ויחסיו המעורערים עם אשתו שנגמרים בכניעתה לרצונו.
תקציר העלילה
בתם היחידה רבקה "בקי" (סטפני פאוורס) סיימה את לימודיה ועומדת לחזור אליו למורת רוחה של קתרין שרוצה שבקי תעבור לבירת הטריטוריה המכובדת יותר.
שני צעירים מחזרים אחרי בקי - דוולין וורן ומט דגלס הצעיר (ג'רי ון דייק) שאביו הוא מהמתנגדים לשלטונו של מקלינטוק במקום.
המושל (רוברט לוברי) בא לשפוט את ראשי השבט שחרגו מגבולות השמורה שלהם ומקלינטוק מספק לאינדיאנים בחשאי רובים וחומר נפץ. הם מפוצצים את קירות בית המעצר, משחררים את המנהיגים וחולפים על פני אנשי המקום שחוגגים את הרביעי ביולי בתחרות רודאו.
מקינטוק שואל את אשתו מדוע עזבה אותו והיא אומרת שראתה כתמי אודם על לחיו. היא בורחת ממנו והוא רודף אחריה כששמלתה נקרעת וכל התושבים משועשעים מכך. לבסוף הוא תופס אותה, משכיב אותה על ברכיו וחובט בישבנה ולבסוף הוא מסכים לגירושין אך לאחר שקתרין מתקררת היא חוזרת אליו ומבטיחה להתנהג כראוי.