cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלבוס דמבלדור
הספר השישי
בסוף הספר יוצאים דמבלדור והארי למערה שבה נמצא ככל הנראה אחד ההורקרוקסים. אולם, בדרך למשרדו של דמבלדור שומע הארי מהמורה סיביל טרלוני כי סוורוס סנייפ היה זה ששמע את הנבואה שגרמה לוולדמורט לרדוף את הארי, ומתעמת על כך עם דמבלדור - שחוזר ומביע את אמונו הרב בסוורוס סנייפ. בזמן ששניהם במערה דמבלדור שותה שיקוי הנמצא בתוך הכלי שבו הוטמן ההורקרוקס; תוך כדי השתייה הוא מתחיל לצרוח, וככל הנראה סובל מכאב בלתי נסבל המחליש אותו. לאחר שסיים לשתות את השיקוי הוא מבקש מהארי שייתן לו מים, והארי מבין כי הדרך היחידה היא לקחת מים מהאגם שאותו חצו ובכך לעורר את חמתם של החיז"לים (גופות מכושפות) הנמצאים שם כאמצעי הגנה. החיז"לים מנסים להרוג את הארי, אך דמבלדור מצליח להתאושש בזכות המים ויוצר לאסו עשוי מאש הגורם להם להימלט. דמבלדור לוקח את הקמע של סלזאר סלית'רין שוולדמורט הפך להורקרוקס, וביחד עם הארי מצליח לשוב לעיירת הקוסמים הוגסמיד שליד הוגוורטס.
כשהוא מגיע להוגסמיד הוא נחרד לגלות מפיה של בעלת הפונדק "שלושת המטאטאים", מאדם רוזמרטה (שפעלה תחת קללת אימפריוס), כי האות האפל של וולדמורט ותומכיו הופיע מעל מגדל האסטרונומיה של הטירה, וביחד עם הארי הוא לוקח ממנה שני מטאטאים על מנת להגיע להוגוורטס במהירות. כשהם מגיעים לראש המגדל הוא מטיל קללה לנעילת גוף על הארי, שמסתתר מתחת לגלימת ההיעלמות שלו, אך דמבלדור משלם על כך מחיר יקר כיוון שדראקו מאלפוי מצליח לפרוק ממנו את שרביטו באותו זמן. אוכלי מוות אחדים מגיעים לראש המגדל ומנסים לשכנע את מאלפוי לרצוח את דמבלדור. מאלפוי אינו מצליח לבצע זאת, וסוורוס סנייפ שמגיע במהרה מבצע את הקללה הדרושה והורג את דמבלדור. לאחר מותו של דמבלדור מגלה הארי כי ההורקרוקס מזויף, וכי אדם שראשי התיבות של שמו הם ר.א.ב. גנב את התליון האמיתי.
הספר השביעי
רולינג מתארת את נעוריו של דמבלדור ואת מותו בפרקים אחדים בספר. מוצגים הוריו של דמבלדור, פרסיבל וקנדרה, ואחותו הקטנה אריאנה; אחיו, אברפורת', הוצג כבר בספרים הקודמים. הספר מגולל את ימיו של דמבלדור כבחור צעיר, את האירועים העומדים מאחורי דפוסי ההתנהגות שלו, ואת סיפור הידידות בין דמבלדור לבין גלרט גרינדלוולד שהפך לקוסם אפל.
האמת אודות מותו של דמבלדור נחשפת באמצעות זכרונותיו האחרונים של סנייפ, שחשף אותם בפני הארי פוטר. הארי מגלה כי דמבלדור ביצע שגיאה קשה כשענד טבעת מקוללת על ידו הימנית, בין אירועי הספר החמישי לאירועי הספר השישי. הטבעת כללה את "אבן האוב" של אוצרות המוות, ודמבלדור קיווה להשתמש בה על מנת להתנצל בפני אחותו והוריו. דמבלדור הזעיק את סוורוס סנייפ, אך הוא הודיע לו כי אין בנמצא תרופה שיכולה להועיל, וכי נותרה לו שנה אחת לכל היותר טרם שימות. לאחר ששמע זאת, סיפר דמבלדור לסנייפ שהוא יודע על תוכניתו של וולדמורט לשלוח את דראקו מאלפוי כדי שיתנקש בו. הוא מבקש מסנייפ להטיל עליו את הקללה ההורגת, כיוון שהדבר יהיה משפיל פחות וכדי לחזק את סיפור הכיסוי של סנייפ אצל אוכלי המוות; דמבלדור לא רצה לתת למאלפוי את האפשרות להרוג אותו, וציין כי נשמתו של הילד עדיין שלמה.
דמבלדור מופיע שוב לקראת סוף הספר, לאחר שהארי נפגע מהקללה ההורגת של וולדמורט ונכנס למצב של לימבו. הארי מנחם את דמבלדור, שהתוודה על כל טעויותיו. לאחר מכן מודיע דמבלדור להארי על האפשרויות שעדיין עומדות לרשותו; להמשיך "הלאה", או לחזור לגופו על מנת להתמודד עם וולדמורט בפעם האחרונה. לאחר שהארי חוזר ממצב הלימבו הוא מביס את וולדמורט, ומנהל שיחה קצרה עם הדיוקן של דמבלדור במשרד המנהל של הוגוורטס אודות גורלו של כל אחד מאוצרות המוות. באפילוג של הספר מתברר כי הארי קרא לבנו השני אלבוס סוורוס פוטר, לזכרם של דמבלדור וסנייפ.
מגלמים
ריצ'רד האריס גילם את דמותו של דמבלדור בסרט הראשון ובסרט השני, והיה אמור להמשיך גם בסרטים הבאים. האריס ציין כי בהתחלה הוא סירב להצעה לשחק בסרטים, כיוון שידע כי בריאותו מתדרדרת. אולם, הוא הסכים להצעה לאחר שנכדתו איימה עליו כי לא תדבר איתו יותר אם לא ישחק את דמבלדור. האריס היה מעוניין לגלם את דמבלדור גם בסרט השלישי (שיצא לאקרנים ב-2004), ואף על פי שאובחן כחולה בלימפומת הודג'קין (סוג של מחלת הסרטן) הוא ביקש מהמפיק דייוויד היימן לא ללהק לתפקיד שחקן אחר. אולם, תוכניתו לא יצאה לפועל כיוון שנפטר ב-25 באוקטובר 2002, 9 ימים לפני יציאתו לאקרנים של הסרט השני.
התפקיד הוצע לסר איאן מקלן, אך הוא סירב ונימק זאת בכך שכבר גילם את דמותו של גנדלף בסרטי שר הטבעות, ובכך שלדעתו אין זה ראוי להחליף את האריס לאחר שהשחקן המנוח מתח ביקורת על סגנון המשחק שלו. משפחתו של האריס תמכה בכך שחברו הקרוב פיטר או'טול יחליף אותו בתפקיד.
אולם, ארבעה חודשים לאחר מותו של האריס לוהק לתפקיד סר מייקל גמבון. הוא גילם את דמותו של דמבלדור בצורה שונה מזו של האריס, וחלק מהשורות נאמרו על ידו במבטא אירי, בנוסף לכך שהשלים את צילום הסצנות שלו בתוך שלושה שבועות. גמבון המשיך לשחק גם בשאר הסרטים.
בסדרת הסרטים "חיות הפלא", החל מ"חיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד", דמבלדור מגולם על ידי השחקן ג'וד לאו.
מראה חיצוני
דמבלדור מתואר בספרים כקוסם גבוה ורזה, בעל שיער כסוף ארוך שניתן לתחוב לתוך החגורה וזקן ארוך. עיניו של דמבלדור הן בצבע כחול. במהלך הלווייתה של אריאנה פרצה מריבה בין אלבוס לאחיו אברפורת', שהאשים אותו במות אחותם, פגע באגרופו באפו של אלבוס, שבר אותו ונתן לו את המראה העקום המתואר בספרים. דמבלדור מרכיב משקפיים בצורת חרמש. כמו כן, כשהיה צעיר יותר צבע שערו היה אדמוני. בספר הראשון הוא טען כי יש לו צלקת מעל ברכו השמאלית שצורתה דומה לזו של מפת הרכבת התחתית של לונדון. בדרך כלל הוא לובש גלימות קוסמים בצבע סגול ובמגוון צבעים ותבניות.
נפתלי הרץ אימבר
במצרים
בשנת 1885 נסע אימבר למצרים. בשני מאמרים שפרסם בעיתון "חבצלת", טען אימבר כי נסיבות נסיעתו למצרים היו כי התלווה לד"ר פול ורנייה הצרפתי, שאליו התוודע כאשר ביקר ביפו. אימבר התרשם מוורנייה עקב היותו דובר 12 שפות. בנוסף לוורנייה, הצטרף חברו ד"ר יוהנס לפסיוס. לדברי אימבר הוא התלווה לשניהם כדי לראות פירמידות. במהלך ביקורו במצרים חלה אימבר בגרענת קשה ואושפז בבית חולים למשך חודשיים. את רשמיו מביקורו במצרים כתב במאמר "מסע מצרים" ששלח משם לעיתון "חבצלת" באותה שנה. במהלך שהותו במצרים נודע לו על מותה של אליס אוליפנט (בתחילת ינואר 1886) מקדחת. נטען כי אימבר היה מאוהב באליס, הוא כתב שיר לזכרה, "בית עולמי", שהופיע בקובץ שיריו הראשון "ברקאי" ("ברקא" משמע כוכב הבוקר)), שהופיע בירושלים באותה שנה.
בספר נכלל גם השיר "תִּקְוָתֵינוּ" אותו הרחיב (מן הטיוטה שכתב ברומניה) ל-9 בתים במהלך ביקוריו במושבות וסיימו בשנת 1884. שני הבתים הראשונים מתוכו:
בעקבות פטירתה של אליס שב אימבר לארץ ואילו לורנס אוליפנט, שסבל מדיכאון רב בעקבות פטירתה, החליט לשוב לאנגליה. עקב עזיבתו של אוליפנט נותר אימבר ללא תמיכה כלכלית ועזב אף הוא את הארץ במרץ 1887 לאירופה. "תִּקְוָתֵינוּ" החל להתפרסם בארץ ישראל זמן קצר לאחר שעזב אימבר את הארץ.
בערוב ימיו
אימבר חזר לאירופה במרץ 1887, ולאחר נדודים בברלין, ובפריז המשיך לאפריקה והגיע עד בומביי שבהודו. מהודו הגיע ללונדון והתיישב בה. שם התיידד עם ישראל זנגוויל, סופר יהודי-אנגלי ידוע, ממייסדי התנועה הציונית באנגליה. זנגוויל לימד את אימבר אנגלית ולמד מפיו עברית. לאחר כחצי שנה תרגם זנגוויל את "התקווה" ואת "משמר הירדן" לאנגלית ואימבר כתב באופן קבוע שירים ומאמרים לעיתון ה"ג'ואיש סטנדרט" (שמו העברי "דגל ישורון"), עיתון חרדי באנגלית. בדגל ישורון פרסם בהמשכים בשנים 1888–1890 שלושים פרקים ראשונים מזכרונותיו. את הפרקים כתב, ככל הנראה, באנגלית. בנוסף פרסם גם שירים ביידיש בשבועון "השולמית". ב-23 בדצמבר 1888 נפטר לורנס אוליפנט באנגליה ואימבר נמנה עם המעטים שהשתתפו בהלווייתו. כמו כן, הוא הספיד אותו ב"ג'ואיש סטנדרט" וב"חבצלת".
לואיס, עורך ה"ג'ואיש סטנדרט", התפטר מתפקידו ועבר לארצות הברית. העורך החדש, שמונה לעיתון, הפסיק לפרסם מאמרים של אימבר ובשנת 1891 פסק העיתון מלהופיע.
בשנת 1892 עזב לארצות הברית, שם התגורר עד יום מותו. חייו באמריקה היו רצופים בסבל ומחסור. השופט מאיר סולצברגר מפילדלפיה העניק לו תמיכה חודשית למשך מספר שנים. כשישב בבוסטון ערך במשך זמן מה עיתון בשם "אריאל", שהיה מוקדש לקבלה, וכתב מחקרים באנגלית על הקבלה ועל התלמוד. כאשר הרגיש אימבר מחנק נפשי במקום שהותו החליט לצאת לטייל ברחבי ארצות הברית. בנדודיו חיבר שירים וכתב מאמרים בכתבי עת שונים בעברית, ביידיש ובאנגלית. במהלך נדודיו הגיע לעיר סנט לואיס ובה חלה ובזכות מאיר סולצברגר, שמימן לו רופא שטיפל בו, הבריא ממחלתו. לאחר מכן יצא באונייה להחלים באנגליה, שבה שהה זמן קצר ושב לניו יורק.
בשנת 1899 התחתן אימבר בדנוור, קולורדו עם רופאה גיורת בשם אמנדה קטי. אלה היו נישואיה השניים ושמה בתעודות מרגרט א' ליפייד. הנישואים החזיקו רק מספר חודשים שבמהלכם עזב אימבר את הבית מספר פעמים כיוון שבני משפחת אשתו לא חיבבו אותו, אולם רק בשנת 1906 התגרשו רשמית.
בשנת 1904 כתב ספר שירים בעברית, ברקאי השלישי, אותו הקדיש לקיסר יפן מוצוהיטו. הספר כלל שירי הלל ליפן על ניצחונה על רוסיה הצארית והאנטישמית במלחמת רוסיה–יפן.
את שנותיו האחרונות בילה בשכונת לואר איסט סייד בניו יורק, שבשכונותיה היהודיות היה ידוע בחידודים השנונים והעוקצניים שלו. בשנים אלה סבל ממחלת השגרון והמשיך לתת את עינו בכוס היין מתוך צער ומרירות. לואי ליפסקי, מראשי התנועה הציונית בארצות הברית העיד עליו:
אימבר נפטר ממחלת כליות, שנגרמה כתוצאה משתייה מופרזת, בעוני ובחוסר כל. בכתביו הותיר מעין "צוואה" שבה כתב, בין השאר:
הוא נטמן בבית העלמין הר ציון (Mt. Zion Cemetery) בקווינס שבניו יורק. בהלוויה השתתף קהל רב וכתבות ומאמרי מערכת עליו הופיעו במספר עיתונים בהם "הניו יורק טיימס", ה"ניו יורק אמריקן" וה"ג'ואיש כרוניקל".
קבורתו המחודשת בישראל
לפני מותו כתב שיר מיוחד בשם "השבעה", בו פנה אל עמו בדרישה:
בשיר זה הביע אימבר את רצונו להקבר בארץ ישראל. לאחר הקמת מדינת ישראל הוקם ועד ציבורי בראשות פרופסור יוסף קלוזנר בעניין העלאת עצמותיו של אימבר לארץ. הוועד נעזר בקבוצת ציונים בראשות משה מרגוליס בארצות הברית. בעניין פעל גם ג'ק (יצחק) צייקל - שנפתלי היה דודו. ג'ק אף נפגש עם הנשיא וויצמן שהבטיח לו כי "יהא ליבך סמוך ובטוח, יבוא יום ויעלו את עצמותיו." ארונו של נפתלי נשלח לארץ באונייה ״תל אביב״ וב-16 באפריל 1953 הגיע הארון לנמל חיפה. בשל חגיגות יום העצמאות, מסע ההלוויה יצא ב-23 באפריל מחיפה דרך זכרון יעקב להר המנוחות בירושלים. אימבר נטמן בחלקה השמורה לאבות הציונות וסופרי התחייה, סמוך לקברו של הסופר ישראל אפרויקין. מאוחר יותר נטמן יוסף קלוזנר לצידו. רק בסוף שנת 1955 הוקמה מצבה על קברו.
אלבוס דמבלדור
אישיות
לאורך כל הסדרה לא ייחס דמבלדור חשיבות כלשהי למושג "טוהר הדם", והאמין כי בחירותיו של אדם כלשהו הן אלה שמשקפות את טבעו האמיתי, ולא המוצא שלו. וולדמורט התייחס בבוז לתכונה זו של דמבלדור, ובסוף הספר הרביעי הוא אמר על כך "גיבור של פשוטי-העם, מגן הבוצדמים והמוגלגים". בניגוד לרוב הקוסמים בסדרה דמבלדור לא חשש לומר את שמו של וולדמורט, ובעימותים השונים ביניהם הוא קרא לו טום.
פעמים אחדות לאורך הסדרה ציינו דמויות שונות כי חולשתו הגדולה של דמבלדור היא אמונתו באנשים שלכאורה אסור היה לבטוח בהם, כגון סוורוס סנייפ, ואף מתווכחות על כך עמו. אולם, לקראת סוף הסדרה מתברר כי לדמבלדור היו סיבות שלא חשף לאמון שנתן בסנייפ, ופעל בצורה נכונה אף על פי שהדמויות השונות לא הבינו זאת. לפי רולינג "אף על פי שדמבלדור לא נראה פעיל במשך שישה ספרים, הוא למעשה דמות מקיאבלית. הוא משך בהרבה חוטים".
דמבלדור תואר כקוסם החזק והמבריק ביותר בסדרה, אך מנגד תואר גם כאדם אקסצנטרי; לדוגמה, בספר הראשון הוא אומר בסעודת פתיחת שנת הלימודים כי ברצונו לומר מילים אחדות, ולאחר הפסקה קצרה אומר "פטפוטים, בלבוש, קוקו, שפיץ". לעיתים קרובות הוא העיר הערות משעשעות, כולל בעימותים, היכולות לגרום לכעס ולחוסר ריכוז אצל יריביו ובכך להטות את הסיכויים לטובתו. הוא כמעט ואינו מביע חוסר סבלנות, ומדבר בנימוס רב גם לאויביו. תחביביו הבולטים הם כדורת ומוזיקה, אותה הוא כינה בספר הראשון "קסם גדול יותר מכל מה שאנחנו עושים כאן".
אולם, רולינג אמרה בראיון בשנת 2005 כי "מוח מבריק לא מגן עלייך מפני טעויות רגשיות, ואני חושבת שדמבלדור מדגים זאת בצורה טובה".
יכולות והישגים
דמבלדור הפגין יכולות קסם חזקות גם כשהיה צעיר. בתקופת לימודיו בהוגוורטס הוא היה ידוע כתלמיד המבריק ביותר שלמד שם, השיג ציונים גבוהים בבחינות השונות, זכה בפרסים רבים, ולדברי בוחנת בבחינות בגרות מטעם משרד הקסמים "עשה עם השרביט שלו דברים שלא ראיתי מימי". רולינג אמרה כי דמבלדור היה אוטודידקט, אף על פי ש"הייתה לו גישה למורים הטובים ביותר בהוגוורטס". דמבלדור מעולם לא הפגין סימנים של גאוותנות או יהירות, אך לאורך הסדרה היו פעמים אחדות שבהן הכיר בכך שהוא חכם באופן יוצא דופן ובעל כוחות קסם חזקים ביותר. בחלק מפגישותיו עם הארי במהלך הספר השישי הוא הודה כי עשה טעויות, והדגיש כי כיוון שהוא חכם יותר בהשוואה לקוסמים אחרים הטעויות שלו נוטות להיות יותר גדולות וקשות.
דמבלדור היה אחד הקוסמים המוכשרים בספרים בביצוע לחשים ללא אמירתם בקול, והיה ידוע בזכות עבודתו בתחום האלכימיה עם ניקולס פלאמל, שהיה היחיד שהצליח ליצור את אבן החכמים. הוא התפרסם גם בזכות גילוי 12 השימושים של דם דרקונים. צורת הפטרונוס של דמבלדור הייתה עוף חול, שהוא מוטיב ספרותי חשוב בספרים. דמבלדור פיתח שיטה לשליחת הודעות לאנשים אחרים באמצעות קסם הפטרונוס, ולימד את חברי מסדר עוף החול כיצד לבצע אותה.
נפתלי הרץ אימבר
קבורתו המחודשת בישראל
אחיו, שמריהו, הוא אביו של יחיאל - אביה של קריינית קול ישראל שמירה אימבר.
התקווה
אימבר, שהיה לפי דבריו ציוני, הציע את שירו "תקוותינו", על גילגולי נוסחיו כהמנון התנועה הציונית לתיאודור הרצל לקראת הקונגרס הציוני החמישי, אך נדחה על ידו.
בקונגרס הציוני השישי, שנידונה בו תוכנית אוגנדה, בשנת 1903, הושר "התקווה" בשירה אדירה, בגלל הפסוק: "עינו לציון צופיה" – שקיבל משמעות מיוחדת לאור המחלוקת בין תומכי התוכנית, לבין "ציוני ציון", שהתנגדו לתוכנית אוגנדה. גם בסיום הקונגרסים הבאים הושר התקווה, והחל מן הקונגרס הציוני האחד-עשר שרו אותו כהמנון ובעמידה.
שירו של אימבר "התקווה" הושר בקונגרסים הציונים והפך החל מן הקונגרס השמונה-עשר בשנת 1933 להמנון הרשמי של התנועה הציונית.
אף על פי שבפועל שימש "התקווה" כהמנונה של מדינת ישראל מיום הקמתה, מבחינה חוקית נקבעה "התקווה" כהמנון המדינה על ידי הכנסת רק ב-10 בנובמבר 2004, בתיקון ל"חוק הדגל והסמל", ששמו שונה ל"חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה".
יצירותיו שפורסמו
במהלך חייו אימבר פרסם עשרות שירים ומאמרים, שכללו שירי ציון, שירי ארץ ישראל ופרוזות. העיקריים שבהם היו:
מוצא 7 (סדרת טלוויזיה)
מוצא 7 (בערבית: مخرج 7) היא סדרת טלוויזיה קומדיה סעודית העוסקת בהתפתחות החיים בחברה הסעודית, והשינויים המתרחשים בחיים בכלל, בכיכובה של נאסר אל-קסאבי, שנכתבה על ידי חלף אל-חרבי וביים אוו אל שרקי.
הסדרה ספגה ביקורת מצופים בעולם הערבי, בטענה על כך שהיא מעודדת יחסים עם ישראל.
אלבוס דמבלדור
יכולות והישגים
בספרים השונים ניכר כי הנשק המועדף עליו הוא אש. במהלך הדו-קרב מול וולדמורט בספר החמישי הוא יוצר חבל עשוי מאש; הוא מפגין את יכולותיו הקסומות בפני טום רידל הצעיר, ועושה זאת באמצעות הצתת הארון של רידל; במערה שבה הוחבא התליון של סלית'רין הוא השתמש באש על מנת להדוף את החיז"לים, הרגישים לאור ולחום. כמו כן, בספר החמישי סיפר האגריד כי דמבלדור הצליח ליצור אש נצחית על מנת לתת אותה כמתנה לענקים, ולשכנעם לא להצטרף לוולדמורט. דמבלדור רמז להארי בספר הראשון כי הוא מסוגל להפוך את עצמו לבלתי נראה גם ללא גלימת היעלמות, "אני לא צריך גלימה כדי שלא יראו אותי" וככל הנראה מדובר בקסם הנגזה חזק.
רכוש
משרדו של דמבלדור בהוגוורטס הכיל חפצים קסומים רבים. בין החפצים הללו ניתן למנות את ההגיגית, שהיא קערת אבן שבה ניתן לשמור זיכרונות בצורה נוזלית ולצפות בהם בכל רגע נתון. הארי גילה את הכלי הזה בספר הרביעי, ובשאר הסדרה שימשה ההגיגית להצגת פלשבקים. בתחילת הספר הראשון השתמש דמבלדור במכשיר בצורת מצית כסוף הקרוי "מעמעם", שהומצא על ידי דמבלדור, והוא המסוגל לשאוב אור מגופי תאורה ולשחררו. בספר השביעי מסופר כי המעמעם הוא גם מתקן התבייתות, וכי הוא נוצר על ידי דמבלדור, שהוריש אותו בצוואתו לרון ויזלי.
דמבלדור הוא הבעלים והשליט של "שרביט הבכור" שהוא חפץ קסום רב עוצמה הידוע גם בכינויים "שרביט הגורל" ו"מטה המוות", וכאחד מאוצרות המוות. בניגוד לבעלים הקודמים של השרביט דמבלדור לא התפאר בכך שהוא מחזיק בו. יש לו חיית מחמד, עוף חול בשם "פוקס". בסוף הספר הרביעי מסופר כי שתיים מנוצות הזנב של פוקס משמשות ליבות קסם עבור השרביטים של הארי ושל וולדמורט.
משפחה
בראיונות שונים שנערכו עימה סיפרה רולינג כי דמבלדור נולד ביולי או באוגוסט 1881 לפרסיבל ולקנדרה דמבלדור. ישנן התייחסויות של אלבוס לאחיו הצעיר אברפורת' לאורך הסדרה, אך רק בספר השביעי מתברר כי הוא צעיר ממנו בשלוש שנים. בספר השביעי נכתב גם על אחותם הצעירה אריאנה, שבגיל 6 הותקפה באכזריות על ידי שלושה מוגלגים שראו אותה מבצעת קסמים. הם ניסו לגרום לה לבצע את הקסמים פעם נוספת, אך כיוון שהיא הייתה ילדה קטנה ולא מאומנת בקסמים היא נכשלה בכך. לא ברור מהספר מה היה אופי התקיפה, אך פרסיבל נדון למאסר עולם באזקבאן לאחר שנקם בהם. הטראומה הקשה שעברה גרמה לאריאנה לאבד לצמיתות את יכולתה לתפקד בחברה נורמלית ולבצע קסמים בצורה נורמלית. על מנת למנוע את אשפוזה בבית החולים על שם הקדוש מנגו ואת הפגיעה בחפים מפשע בגלל חוסר היכולת של אריאנה לשלוט בכוחותיה, החליטה קנדרה לעבור עם משפחתה למכתש גודריק, ולהסתיר את אריאנה בבית. השכנים של משפחת דמבלדור האמינו כי אריאנה היא סקיבית (ילד מחוסר כוחות קסם הנולד לקוסם ולמכשפה).
כשדמבלדור וחברו הטוב אלפיאס דודג' סיימו את לימודיהם בהוגוורטס הם תכננו לטייל ברחבי העולם. אולם, בערב הטיול נהרגה קנדרה על ידי בתה שלא הצליחה לשלוט בהתפרצות של כוחותיה. אלבוס הפך לראש המשפחה כיוון שאביו היה במאסר, ונאלץ לעבוד על מנת להרוויח את לחמו כיוון שהמשפחה לא הייתה עשירה. הוא נאלץ גם להישאר בביתו ביחד עם אריאנה בזמן שאחיו האמצעי אברפורת' למד בהוגוורטס. אברפורת' היה מודע לחוסר שביעות רצונו של אחיו הבכור, והציע לעזוב את הלימודים ולהקדיש את עצמו לטיפול באחותם. אולם, אלבוס דחה זאת וטען כי בתור ראש המשפחה מוטלת עליו חובה מוסרית לטפל בה.
עם הגעתו של גלרט גרינדלוולד למכתש גודריק הוא התחבר עם דמבלדור, והשניים חלמו לכונן משטר כלל-עולמי שבו הקוסמים ישלטו על המוגלגים "לטובת הכלל". הם הסכימו ביניהם לעבור למקום מגורים אחר על מנת להגשים את תוכניתם, אך אברפורת' התנגד לכך וטען כי בגלל מצבה הבריאותי לא ניתן להעביר את אריאנה למקום אחר. הוויכוח בין השלושה התלהט והפך לקרב קוסמים שהסתיים במותה בתאונה של אריאנה. דמבלדור מעולם לא גילה מי מביניהם ביצע את הקסם שגרם למות אריאנה. גרינדלוולד נמלט ממכתש גודריק, והחל לפעול לבד לקראת הגשמת תוכניתו. דמבלדור הרגיש כי אין לסמוך עליו כבעל סמכות, ומסיבה זו סירב באופן קבוע לכהן כשר הקסמים. הוא חזר להוגוורטס בסביבות 1940 והחל ללמד שינויי צורה וגם לכהן בראש בית גריפינדור. לפי "חיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד" דמבלדור התחיל ללמד בהוגוורטס התגוננות מפני כוחות האופל לפני 1910. בשנת 1956 החליף את ארמנדו דיפט כמנהל הוגוורטס.
לפי רולינג התוצאה של תקרית זו הייתה שצורת הבוגארט של דמבלדור היא גופתה של אריאנה. בספר הראשון הוא סיפר להארי כי משאלתו הגדולה ביותר (כפי שהיא מוצגת בראי של ינפתא) היא לקבל זוג גרביים, אך רק בספר השביעי מבין הארי כי הוא ודמבלדור רואים את משפחותיהם המאוחדות בראי, אף על פי שבצעירותו ראה דמבלדור אותו ואת גרינדלוולד ביחד.
בסרט חיות הפלא 2 מוזכר בן נוסף למשפחת דמבלדור ושמו אורליוס דמבלדור המוכר גם בשם קרידנס (ששימש בחיות הפלא 1 ו2 כנער מושפל ודחוי המחפש את משפחתו המקורית) באורליוס טמונה קללה הידועה בשם אובסקורס בסרט אומר גרינדלוולד לאורליוס כי הוא אחיו של אלבוס דמבלדור וכי ביחד יילחמו מול אלבוס. אם כי בסרט השלישי (הסודות של דמבלדור) מתגלה כי אורליוס הוא בנו האובד של אברפורת׳.
ביקורות
דמותו של דמבלדור הושוותה פעמים אחדות לארכיטיפ של איש זקן וחכם. הוא ממלא תפקיד דומה לזה של מרלין בספר The Sword in the Stone (טרנס וייט), בו מרלין לוקח תחת חסותו ילד ומלמד אותו קסמים בטירה. דמבלדור הושווה גם לגנדלף מספרי שר הטבעות של ג'.ר.ר. טולקין.
מאמרים ודיונים רבים בנושא הארי פוטר עסקו גם בדמבלדור, בשל היותו אחת הדמויות הראשיות בספרים. מותו בסוף הספר השישי נדון בהרחבה על ידי המעריצים ומבקרי הספרות. מעריצים אחדים אף הקימו אתר בשם DumbledoreIsNotDead.com ("דמבלדור לא מת") שבו נעשה ניסיון לראות את אירועי הספר השישי באופן אחר ולספק טיעונים שהדמות לא באמת מתה. אולם, ב-2 באוגוסט 2006 אישרה רולינג כי דמבלדור אכן מת בסוף הספר, והתנצלה בפני האתר על שנאלצה לומר זאת.
חשיפת נטייתו המינית של דמבלדור עוררה דיונים רבים בקרב המבקרים. ביל אוריילי מפוקס ניוז נשאל האם היה זה חלק מה"אג'נדה ההומוסוקסואלית" של האינדוקטרינציה של הילדים, וכינה את רולינג פרובוקטורית מפני שסיפרה לקוראים על כך שדמבלדור היה הומוסקסואל לאחר יציאתם לאור של הספרים, ואמר כי הבעיה האמיתית היא שרולינג לימדה "סובלנות" ו"שוויון בין הומוסקסואלים להטרוסקסואלים". זניט, שהיא סוכנות ידיעות המפיצה ידיעות הקשורות לכנסייה הקתולית, האשימה את רולינג בבגידה בקוראיה בכך שחשפה את הנטייה המינית של דמבלדור, וטענה כי רולינג היא האשה העשירה ביותר באנגליה בשל כך שבספרים שלה אין תעמולה פוליטית, חברתית או מוסרית.
איש הדת הנוצרי בריט קיוס אמר כי ההומוסקסואליות של דמבלדור "סייעה לנו להראות לאחרים מדוע אסור להכניס את הספרים הללו לכנסיות על מנת לתאר את הנצרות. מפני שהתברר כי דמבלדור הוא הומוסקסואל, אני מצליח להעביר את המסר שלי" וכי רולינג "החדירה ערכים הנוגדים את המסר התנ"כי". רוברטה קומבס, נשיאת הקואליציה הנוצרית של אמריקה (Christian Coalition of America), טענה כי "זה מאוד מאכזב שהסופרת הייתה צריכה להפוך את אחת הדמויות להומוסקסואלית" וכי "זו לא דוגמה טובה לילדים שלנו, שבאמת אוהבים את הספרים ואת הסרטים. זה מעודד הומוסקסואליות".
מליסה אנלי, מנהלת אתר המעריצים The Leaky Cauldron, אמרה בהודעה לאסושייטד פרס "זה שג'ו רולינג הפכה את אחת הדמויות להומוסקסואלית יהיה צעד נפלא בדרך לסובלנות כלפי ההומוסקסואליות... באמצעות כינויו של מישהו כה מכובד, כה מוכשר וכה נחמד, כמישהו שהוא גם הומוסקסואל, היא מחזקת את הרעיון שנטייה מינית של אדם לא אמורה לגרום לו להתבייש בעצמו". מארק האריס מהמגזין Entertainment Weekly אמר כי "לדעתי בחירתה להפוך את דמותו האהובה של המורה והמנטור להומוסקסואל, בעולם שבו מורים הומוסקסואלים נרדפים, לא נעשתה בטעות".
בביקורות אחדות שהושמעו נגד רולינג נטען כי נטייתו המינית של דמבלדור אינה חלק מהקאנון. בעל הטור אדוארד רותסטיין מהניו יורק טיימס טען כי "ככל הנראה גברת רולינג חושבת על דמבלדור כהומו", אך "אין כל סיבה מדוע אף אחד אחר צריך". מנגד, מייק תומאס מהעיתון אורלנדו סנטינל כי במבט לאחור ניתן היה להסיק שדמבלדור הוא הומוסקסואל, וכי עובדה זו מסבירה בצורה טובה את ההתנהגות ומערכת היחסים שלו עם גרינדלוולד.
בתרבות הפופולרית
דמותו של דמבלדור שימשה בסיס לפרודיות ומערכונים רבים. להלן דוגמאות אחדות:
נפתלי הרץ אימבר
יצירותיו שפורסמו
בשנת 1929 ריכז אחיו שמריהו אימבר חלק מכתביו.
יצירותיו תורגמו לאנגלית, ושירים בודדים תורגמו לצרפתית ולספרדית. מלבד יצירות בודדות לא זכה אימבר להכרה מיוחדת מצד אנשי הספרות והקהל הרחב.
פרס לורנס אוליבייה לבמאי הטוב ביותר במחזה
ב-1991 פוצלה קטגוריית הבמאי הטוב ביותר לשתיים "הבמאי הטוב ביותר במחזה" ו"הבמאי הטוב ביותר במחזמר". שני הפרסים בוטלו ב-1995, והפרס אוחד שוב לפרס עבור הבמאי הטוב ביותר.
כביש בין-מדינתי 70 (יוטה)
כביש בין-מדינתי 70 (סימון הכביש: I-70) הוא כביש ראשי בתוואי מערכת הכבישים הבין-מדינתיים בארצות הברית. הכביש נמשך לאורך ארצות הברית החל מיוטה וכלה במרילנד. ביוטה הכביש בכיוון מערב למזרח. אורכו ביוטה כ-373 קילומטרים, והוא נמתח לאורך החלק המרכזי של המדינה.
ריצ'פילד היא העיר הגדולה ביותר על הכביש ביוטה. העיר סמוכה לכביש המהיר, אשר אינו משרת או מתחבר לאזורים עירוניים במדינה. הכביש המהיר נבנה כחלק ממערכת של כבישים המחברים את קליפורניה לצפון מזרח ארצות הברית. I-70 היה הניסיון השני לחבר את אזור דרום קליפורניה לחוף המזרחי של ארצות הברית דרך מרכז יוטה, הניסיון הראשון לבנות ציר מחבר כזה היה הניסיון לבנות את הרכבת היבשתית, אך ניסיון זה כשל. חלקים מהמהלך הראשון שימשו כבסיס להנחתו של מחדש של התוואי לכביש 70.
שלא כמו רוב הכבישים המהירים, חלקו הרב של I-70 ביוטה לא נבנה במקביל או על גבי כביש קיים. חלקים של I-70 נבנו באזורים שבהם בעבר לא היו כבישים סלולים. היות שהכביש נסלל ככביש חדש לגמרי, ב-I-70 ביוטה יש תכונות רבות ויחודיות ככביש מהיר. לדוגמה, 177 ק"מ בין גרין ריבר וסלינה הם המרחק הארוך ביותר בכביש מהיר כלשהו ללא שירותי מכונית כגון דלק. הוא גם הכביש הארוך ביותר בארצות הברית שנבנה ככביש חדש לגמרי מאז סלילת הכביש לאלסקה. בניית הקטע ביוטה של כביש I-70 מוזכרת כאבן דרך חשובה בבניית כבישי המערכת המהירים בארצות הברית.
ברנדי
ייצור ברנדי ומקור שמו
ברנדי נולד ככל הנראה כדרך לצמצם נפח של יין על מנת לייעל את שילוחו. הוא החל להיות יותר ויותר נפוץ בחצי האי האיברי במאה ה-15, משם נשלחו יינות כמו פורט ותזקיקים אל האי הבריטי, בו, מפאת מזג האוויר, אין אפשרות לקיים תעשיית יין ולכן הוא תלוי בייבוא.
שמו מתבסס ככל הנראה על הביטוי ההולנדי "Brandewijn", יין שרוף, וזאת לאור העובדה שאת זיקוק היין עושים תחת כלי שמעבירים באש-דמרוה.
בספרות היהודית במזרח אירופה נהוג לחשוב שהמשקה הקרוי יין שרף (יי"ש) הוא ברנדי. עם זאת, ישנה סברה שמדובר באו-דה-וי שזיפים, תזקיק סליבוביץ' הפופולרי עד היום במזרח אירופה, או שזהו כינוי כללי לכל או-דה-וי ומשקה מזוקק באשר הוא, למשל וודקה.
הפקת הברנדי
הנוזל השקוף המופק בזיקוק הוא "או דה וי" (Eau de vie) - "מי החיים" (תרגום לצרפתית מהביטוי הלטיני, Aqua vitae). אחרי זיקוק, מועבר התזקיק לחביות עץ אלון בהן הוא מתיישן במשך תקופת זמן שיכולה להגיע לשנים רבות. החבית מעניקה לברנדי ארומות וצבע חום-זהוב. בשנים האחרונות נהוג להוסיף למשקאות ברנדי צעירים קרמל על מנת להעניק לו מתיקות וצבע עמוק יותר. על פי רוב, ברנדי רגיל מיוצר בחוזק 40%-45% אלכוהול, אולם יש מקרים שהחוזק מגיע אף ל-60%.
ברנדי עשוי להיות מזוקק מענבים, אולם גם או דה וי שמיושן בחביות ומיוצר מפירות אחרים כגון תפוחים, שזיפים, דובדבנים נקרא לעיתים ברנדי.
ברנדי שמקורו בחבל קוניאק שבמערב צרפת נקרא קוניאק והוא נחשב לברנדי היוקרתי ביותר בעולם. עוד סוגי ברנדי מפורסמים הם ארמניאק, ברנדי חרז וברנדי מהקווקז - מארמניה וגיאורגיה.
במהלך המאה ה-20 היה נהוג לשתות ברנדי וקוניאק בכוס סניפטר. כיום מדובר במנהג שהולך והופך למיושן, וביותר ויותר מסעדות וברים מגישים ברנדי וקוניאק בכוסות לואו-בול, בדומה לוויסקי למשל.
סימוני יישון ברנדי וקוניאק
גילו של ברנדי הוא משך הזמן בו שהה בחבית. הוא נחשב יוקרתי יותר ככל שהזמן בו שהה בחביות ארוך יותר. עם זאת, ברנדי אינו מתיישן לאחר שהועבר לבקבוקים.
הסימונים המקובלים על התוויות לגילו של ברנדי הם:
כשרות
על ברנדי המיוצר מיין חלים כל דיני הכשרות הנהוגים בכל יין, כולל דיני יין נסך; מרבית מותגי הברנדי הידועים מופקים מיין ואינם כשרים. ברנדי המופק ממקור אחר (כגון תפוחים, שזיפים ודובדבנים) נדרש לעמוד בדרישות כשרות מקלות יותר, כמו משקאות אחרים המופקים מאותם חומרי גלם.
אנדרטת חטיבת גולני בחרמון
אנדרטת חטיבת גולני בחרמון היא אנדרטה הנמצאת ברמת הגולן, בשולי הר החרמון, סמוך לחניון התחתון של אתר החרמון, ממזרח לכביש 98. האנדרטה מציינת את קרבות חטיבת גולני בחרמון במלחמת יום הכיפורים. באנדרטה מונצחים 82 לוחמי חטיבת גולני שנפלו בקרבות על החרמון במלחמת יום הכיפורים. האנדרטה נחנכה בתשרי תשל"ח, ארבע שנים אחרי המלחמה.
חטיבת גולני בחרמון במלחמת יום הכיפורים
מוצב החרמון נפל לידי הסורים ביום הראשון למלחמה, י' בתשרי תשל"ד (6.10.1973). כעבור יומיים, במסגרת הניסיון הישראלי הראשון לכיבוש החרמון במלחמת יום הכיפורים, תקפה חטיבת גולני את החרמון אך נבלמה על ידי הסורים.
רק לקראת סיום המלחמה, בליל 21.10.1973, תקף צה"ל בשנית, במסגרת מבצע קינוח: כוח צנחנים הגיע במסוקים למוצב החרמון הסורי וצר על הסורים ממזרח, כוח מחטיבת גולני עלה מכיוון מערב לאחר שמיעת תדריך מפקד החטיבה, אמיר דרורי: "הפסקת האש קרובה ויש לפעול במהירות. החרמון הוא העיניים של המדינה." לאחר שעות של לחימה כבש צה"ל את החרמון בצהרי כ"ו בתשרי תשל"ד, 22.10.1973. בקרב הראשון נפלו 25 לוחמי גולני, בקרב השני נפלו 4 צנחנים ו-55 לוחמי חטיבת גולני.
האנדרטה
האנדרטה נמצאת על גבעה קטנה של עפר וסלעים, למרגלות החרמון, בשטח בו לחמה החטיבה.
האנדרטה כוללת קיר זיכרון מעוגל, השוכן בלב רחבת חצץ שחור, שלפניו מעמד ללפיד יזכור. צידו האחד של הקיר הוא בטון חשוף ובו ציטוט מתוך המקאמה הידועה של חיים חפר "החרמון של גולני": "כאן הולכים לאט/ כאן יש אבנים שעליהן לא דורכים/ כאן מצבות מלחמה כואבות בין סלע ושיח". הצד השני של הקיר בנוי אבני גיר מקומיות שסותתו והותאמו זו לזו, ובמרכז חלקו הימני סמל צה"ל. בחלק השמאלי של הקיר, מעל למילה "יזכור" באותיות מתכת אדומות, לוח ארד הנושא את שמות הנופלים. בראש הלוח נכתב: "לזכר בנינו שנפלו בחרמון".
הקיר מבטא עוצמה וכוח, לצד מסרים של מוות ונצחיות הטמונים באבן. השמות הרקועים בנחושת ארד כאילו יהיו חקוקים בלב הזוכרים לנצח. האנדרטה משקיפה על נוף רמת הגולן, בו נלחמה היחידה.
ההנצחה ביוזמת משפחות הנופלים. בוצעה על ידי האדריכל גרשון קליינמן.
בקרבת האנדרטה ניצבת אנדרטה לחללי גדוד 17 של החטיבה בקרבות החרמון.
הסכם העברה
הסכם העברה ("טרנספר") היה הסכם שנחתם ב-25 באוגוסט 1933 בין השלטונות הנאציים לבין הסוכנות היהודית. מטרת ההסכם הייתה לאפשר ליהודי גרמניה למכור נכסי דלא ניידי, טובין ורכוש אחר, הנמצאים בבעלותם בשטחים שתחת שלטון גרמניה הנאצית, וזאת טרם יופקע בידי השלטונות, להעביר את תמורת המכירה לארץ ישראל בסחורות שנרכשו בגרמניה והפדיון ממכירתן בארץ ישיב לעולים מקרב יהודי גרמניה חלק מהונם ויקל על קליטתם.
מפגש אינטרסים
הסכם "העברה" נחתם בשנת 1933 כתוצאה ממפגש אינטרסים בין השלטון הנאצי, שהיה מעוניין ביציאתם של יהודים מגרמניה; המוסדות הציוניים, שרצו להגדיל את מספרם של היהודים בארץ ישראל; יהודים תושבי גרמניה, שרצו להציל חלק מרכושם לפני הפקעתו על ידי השלטונות; ושלטונות המנדט הבריטי, שהיו מעוניינים בהשקעות הון בפלשתינה-א"י וכביטוי לרצונם זה לא גרעו את רישיון העלייה שהוקצה לעולה בעל הון העולה על 1,000 לירות שטרלינג ממכסת הסרטיפיקטים שהקציבו לעלייה יהודית.
האינטרס של גרמניה הנאצית
בתקופה שבין עליית הנאצים לשלטון ב-1933 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה המדיניות האנטי-יהודית בגרמניה שדגלה בגרמניה "נקייה מיהודים" (Judenrein) ראתה בחיוב הגירת יהודים מגרמניה. מדיניות זו מצאה את ביטויה, בין השאר, בגישה האוהדת של לאופולד פון מילדנשטיין, מפקדה הראשון של המחלקה היהודית באס דה, שירות הביטחון של המפלגה הנאצית והאס אס. מילדנשטיין תמך בכוונות הציונות ליישב את היהודים בארץ ישראל, סייר בארץ בליווי קורט טוכלר, נציגה של הפדרציה הציונית של גרמניה ופרסם אודות סיורו סדרת כתבות אוהדות למפעל הציוני בעיתון הנאצי דר אנגריף, למד עברית ועל היהדות והתנגד לאנטישמיות הגסה של העיתון "דר שטירמר". בתקופה בה שירת כמנהל המחלקה היהודית החדשה (Judenreferent) באס דה החל מאוגוסט 1934 הנהיג מילדנשטיין מדיניות של עידוד האוכלוסייה היהודית להגר לארץ ישראל ואנשי האס אס אף הונחו לעודד את פעילותם של הציונים על פני המתבוללים והסוציאליסטים בתוך הקהילה היהודית.
ההסדר גם אפשר לנאצים להתמודד עם החרם הכלכלי שניסו יהודי ארצות הברית להטיל על סחר החוץ של גרמניה כתגובה לחרם הכלכלי שהנאצים הטילו על היהודים. החרם של יהדות אמריקה לא עצר את הסחר הבינלאומי של גרמניה הנאצית, אבל גרם לקשיים. הסדר ההעברה אפשר לנאצים לשכנע את יהודי ארצות הברית והנתונים להשפעתם להפסיקו, ובכך שיפר את מצבת יתרות מטבע החוץ הגרמני.
בנוסף, נהנו הגרמנים מחלקם בהסכם, באותה תקופה עדיין כיבדו בעלות על רכוש וההסכם אפשר לגרמנים לקבל רכוש רב במחירים הנמוכים משמעותית ממחיר השוק.
האינטרס של יהודי גרמניה
אחת המגבלות החמורות שהוטלו על יהודי גרמניה היה האיסור על הוצאת כספים. האיסור גרם למשפחות להסס לעזוב, בעת שהגירה עדיין התאפשרה, כי חששו מחיים ללא אמצעי קיום במקום מושבם החדש.
ההסכם אפשר ליהודים אזרחי ותושבי גרמניה ושטחים שסופחו אליה, שרצו להגר לארץ ישראל להציל חלק מרכושם. בנוסף, אפשר ההסכם לבעלי הון לקבל סרטיפיקט במעמד של "בעל הון העולה על 1,000 לירות שטרלינג".
האינטרס של המוסדות הציוניים
מטרת הסוכנות הייתה לעודד עלייתם של יהודי גרמניה לארץ ישראל באמצעות העברת הונם לארץ, בצורת סחורות יצוא גרמניות. הסכמי ההעברה נחתמו בין הבנק הגרמני הממלכתי לבין בנק אנגלו-פלשתינה ובנק יהודי בגרמניה. משנת 1935 פעלה ההעברה בפיקוח הסוכנות היהודית. מדיניות זו איפשרה את הקמת ההעברה ואת פעילותה. במסגרת ההעברה הגיע לארץ הון רב, דבר שתרם לקליטתם של עולי גרמניה, שעלו בעלייה החמישית. מקצת ההון הגיע כעמלה למוסדות הלאומיים, כך למשל מומן ב-1938 "מפעל הקישון" של מקורות מכספי "הסכם ההעברה".
האינטרס של שלטונות המנדט
שלטונות המנדט נהנו מן ההסכם בכמה מובנים:
ההסכמים
ההסכם הראשון מבין הסכמי ההעברה נחתם במאי 1933 בין חברת הנוטע לבין הגרמנים, הסכם זה היה פרי תיווכו של סם כהן, עסקן יהודי-גרמני ולכן נקרא "ההסכם של סם", בהסכם זכתה חברת הנוטע בזיכיון בלעדי על ביצוע העברות רכוש עד לסך מיליון מארק גרמני מגרמניה לארץ ישראל, כך שהכספים הופקדו לזכות חשבון חברת "הנוטע" בגרמניה, והיא דאגה לבצע רכישות ציוד ולשלוח אותן לארץ ישראל.
הסכם זה לא מומש היות שהמאבק על השליטה בכספי ההעברה נמשך, ולכן הופעלו לחצים על גד מכנס (מנהל הנוטע) ועל סם כהן להתפשר פעם נוספת.
ההסכם השלישי: אחרי משא ומתן בין חברת הנוטע להסתדרות הציונית סוכם שבנק אנגלו-פלשתינה יקים חברת נאמנות שתשמש כגוף מתווך בעסקות ההעברה, ואילו סם כהן כנציג חברת הנוטע יקבל אחוזים מהעסקאות שתבוצענה. ב-25 באוגוסט 1933, נחתם "הסכם בין מיניסטריון הכלכלה הממשלתי הגרמני לבין אנגלו פלשתינה בע"מ בדבר העברת סך 3 מיליונים מארק לארץ ישראל"
מהות ההסכם: ההסכם חל על "בני הגזע היהודי" (על פי הגדרות נירנברג) שהיו תושבי או אזרחי גרמניה, (כולל כאלו ששהו זמנית מחוץ לגבולות גרמניה אך לא ויתרו על רישום מקום מגורם בגרמניה) והיגרו לארץ ישראל.
בהסכם יש הבחנה בין יהודים המהגרים מגרמניה לארץ ישראל באופן מיידי לבין אלה המהגרים לאחר זמן מה.
המהגרים מיידית צריכים להגיש בקשה מתאימה, חלק מהכסף יועבר לגופי ההעברה והיתרה תופקד לזמן קצוב לזכות "חשבון מיוחד מספר 1" של בנק אגודת הטמפלרים שהתנהל ברייכסבנק. אלו שמתעתדים להגר בזמן כלשהו בעתיד יפקידו את כספם (מוגבל לסכום מקסימלי של 50 אלף מרק) לזכות חשבון מיוחד מספר 2 של בנק אגודת הטמפלרים המתנהל ברייכסבנק, עקרונית הפיקדון נותר מוקפא עד לעלייתו של המפקיד לארץ ישראל, אולם ניתן היה לרכוש בכספים אלו אדמות, וכן לבצע השקעות מוגדרות ומאושרות מראש, וזאת על מנת להבטיח מקורות הכנסה למהגרים לכשיהגרו.
משיכת הכספים בפועל: בנק אנגלו-פלשתינה יכול למשוך את כל הסכומים (בניכוי עמלות) המופקדים בחשבון 1 של בנק אגודת הטמפלרים המתנהל ברייכסבנק (כספם של המהגרים מיידית), ולרכוש בכספים אלו ציוד ומכונות המותרים לייצוא, או לשלם עבור סחורות גרמניות שהוזמנו על ידי סוחרים ויבואנים ישראליים. לכשיתרוקן חשבון 1, יוכל הבנק למשוך סכומים הנמצאים בחשבון 2.
תמורת הסכומים היה בנק אנגלו-פלשתינה צריך לפתוח בישראל חשבונות נאמנות מתאימים לזכות מפקידי הכספים, ולאפשר להם למשוך כספים אלו בלא"י.
רק אחרי שהוזמנו סחורות והועברו לארץ ישראל, היו העולים מקבלים חלק מכספם.
בשלב מאוחר יותר הוקמה חברת העברה, שהייתה בבעלותם המשותפת של בנק אנגלו-פלשתינה והסוכנות היהודית. העברה קיבלה בלעדיות הן על פעולת התיווך בין היבואנים בארץ ישראל ליצואנים הגרמנים, הן על הייבוא עצמו, הן על גביית כסף מהיבואנים בארץ בגין הסחורות שהזמינו והן על העברת התשלומים לעולים.
דרך הפעולה
בגרמניה פעלו שלוש חברות תיווך: חברת הנוטע (חברת בת של בני בנימין שהייתה, כאמור, החברה הראשונה שזכתה בזיכיון העברת הרכוש), חברת אנגלו-פלשתינה (שבזכות ההסכם הפכה מבנק קטן לבנק בינלאומי) וחברת העברה. מי מיהודי גרמניה שרצה לעלות לארץ ישראל היה צריך להפקיד בגרמניה את כספו (במארקים גרמניים) באחד מהגופים הפיננסיים האלו שהיו בפיקוח הסוכנות היהודית, במרקים אלו היו נרכשים מכונות, ציוד וסחורות על פי הזמנות שהתקבלו מחברות ומתווכים בארץ ישראל, הטובין היו נשלחים לישראל (חלק מהם נמכר הלאה על ידי מתווכים). היהודים הגרמנים היו מקבלים אישור הפקדה, כך שיכלו להוכיח שהם בעלי הון מספיק לצורך קבלת סרטיפיקט במעמד של "בעל הון", וכשהגיעו לארץ היו מקבלים כשני שלישים מהסכום המקורי שהפקידו.
Paltreu
סביב הסכמי ההעברה צמחו מספר חברות, הגדולה בהן חברת הייעוץ PALTREU (חבר נאמנים ארץ ישראל למתן עצות ליהודים גרמנים בע"מ), ראשי תיבות של Palaestina Treuhandstelle, שקמה במיוחד על מנת לייעץ ליהודים המעוניינים להגר איך להתמודד עם הבירוקרטיה שסביב להסכם.
מעורבותו של פייבל פולקס
בפברואר 1937 נפגשו בברלין פולקס, אייכמן, הרברט האגן והברון אוטו פון בודלשווינג. בפגישה זו הציע פולקס עסקה, שבמסגרתה ישולם לנאצים נתח מכספי הסכם ההעברה, והם מצדם יגבירו את זרם העולים לארץ לכדי 50,000 עולים בשנה ויתירו לכל עולה להוציא מגרמניה 1,000 לירות שטרלינג, כדי להשביע את רצון שלטונות המנדט כי העולים יהיו בעלי הון. בסיום הפגישה נתן פולקס לאייכמן והאגן רשימה של יהודים שהגרמנים סירבו לאשר את הגירתם והשניים הודיעו לו כי ישקלו את הצעתו ודרישותיו.
הרחבת ההסכם למדינות נוספות
עם הזמן הורחבה תחולת ההסכם גם למדינות נוספות, צ'כוסלובקיה, הונגריה והסכם דומה נחתם על ידי חברת "חליפין" בקשר לרכוש יהודי בפולין.
ההתנגדות להסכם
פעילות ההעברה עוררה מחלוקת ביישוב ובקרב יהדות התפוצות, הן בשל הצורך במגע עם שלטונות גרמניה הנאצית שהיו מוקצים בעיני אנשי היישוב, מגע שעורר שאלות מוסריות של שיתוף פעולה עם הצורר, וכן היות שההסכם שבר באופן מעשי את החרם שניסו יהודי ארצות הברית להטיל על רכישת תוצרת גרמנית, ההתנגדות התרכזה בעיקר בקרב חלק מהחוגים הרוויזיוניסטים (שיוצגו בעיקר על ידי אב"א אחימאיר), על מנת למתן את הביקורת רכש סם כהן חלק מהבעלות על העיתון דואר היום, ביטאון הרוויזיוניסטים, וכך היה בעל השפעה על הכתוב בעיתון. ב-16 ביוני 1933 פרסם "חזית העם" מאמר שהאשים כי כבודו, זכויותיו, ביטחונו ומעמדו בעולם של העם העברי "נמכרו להיטלר בעד בצע כסף ואתנן" והצהיר כי העם היהודי "יֵדע להגיב על הנבלה הזאת". העיתון הזכיר אישים שעסקו בהסכם ובהם גם את חיים ארלוזורוב, שכיהן כראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית והיה בין מנהלי המשא ומתן עם הגרמנים. בערבו של אותו יום נרצח ארלוזורוב כשטייל עם אשתו על חוף ימה של תל אביב. בקיץ אותה שנה, בזמן מערכת הבחירות לקונגרס הציוני ה-18, הכריז זאב ז'בוטינסקי כי "הסכם כזה הוא שפל, מחפיר וראוי לבוז".
כתוצאה מהמחלוקת החליט הקונגרס הציוני ה-19 ב-1935: 'כדי להמריץ את המשכת עליתם של יהודי גרמניה לארץ ישראל מטיל הקונגרס על ההנהלה לקבל תחת פיקוחה את כל פעולות העברה'. ימים אחדים לאחר מכן קיבלה מועצת הסוכנות היהודית החלטה דומה. העיתונות הרוויזיוניסטית תקפה בנובמבר 1935 את ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית כ"בני בריתו של היטלר...שרמסו ברגליהם הגסה את הכבוד היהודי".
שאלת המוסריות של הסכם ההעברה חזרה ועלתה בשנות ה-50, כאשר נחתם הסכם השילומים עם גרמניה.
במשך שנים רבות החשד העיקרי ברצח ארלוזורוב נפל על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, כיוון שהתנגדו בחריפות לפעילותו במשא ומתן עם הגרמנים בקשר להסכם ההעברה. במסקנות ועדת בכור, שמונתה לחקור את הרצח ב-1982, נכתב כי הוועדה לא מצאה מי היו רוצחי ארלוזורוב, אך קבעה פוזיטיבית ששני אנשי התנועה הרוויזיוניסטית שנחשדו ברצח, לא היו הרוצחים.
סיום הפעילות
פעולתן של חברות ההעברה נסתיימה ב-1939 מספר חודשים אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה, בגלל סגר כלכלי מוחלט שהוטל על גרמניה, וזאת לאחר שכ-50,000 יהודים ניצלו בזכות הסכם זה ועלו לארץ בעלייה החמישית.
חברות ההעברה העבירו לארץ ישראל כ-14 מיליון לירות שטרלינג, סכום אדיר במונחי אותה תקופה, כספים ששיקמו את כלכלת היישוב והיו המנוף ליציאה מהמשבר הכלכלי שפקד את הארץ בסוף שנות ה-20.
חשבונות רדומים
חלק מהיהודים שהעבירו את רכושם דרך חברות ההעברה לא הצליחו להציל את גופם, ונספו בשואה.הכספים שהעבירו קורבנות אלו לא חולקו ליורשיהם וגם לא נעשה מאמץ מצד חברת העברה לאתר יורשים אלו. אין מידע מוסמך על גורל הכספים שהועברו דרך הנוטע, חשבונות חברת העברה בשנות ה-40 הועברו לניהולו של הממונה הבריטי על נכסי אויב. בשלב ראשון הורה הממונה להקפיא את החשבונות, (איסור ביצוע כל פעולה ללא אישורו) ובשלב מאוחר יותר דרש להעביר אליו את הכספים. עם הקמת המדינה עברו הכספים לניהול "הממונה על רכוש האויב" וב-18 ביולי 1968 לידי האפוטרופוס הכללי.
רק בשנת 1985 החליט האפוטרופוס לפרק סופית את חברת העברה וניהול החשבונות אוחד עם 376 החשבונות שנוהלו בבנק לאומי כממשיך חברת אנגלו-פלשתינה, לעיתים חסר מידע על זהות בעלי החשבון, היות שרק בחלק מהחשבונות מופיע מספר השובר של חברת העברה.
ז'אן ז'וזף אמאבל אימבר
ראשית חייו
ז'אן אימבר נולד בסן נבור, שבהרי הווז', בצפון-מזרח צרפת. במהלך ילדותו לא קיבל חינוך וגדל להיות סוחר בעורות ארנבים. הוא הצטרף למשמר הלאומי של ליון בדרגת סרג'נט עם הקמתו ביולי 1789, וב-1 באפריל 1792 התגייס לגדוד ה-13 של מתנדבי הווז'. ב-11 באוגוסט אותה שנה הועלה לדרגת קפטן, ארבעה ימים אחר כך לדרגת לויטננט-קולונל וב-9 באפריל 1794 קודם לדרגת בריגדיר-גנרל.
פעילותו הייתה במערב צרפת נגד המלוכנים. ב-1795 פיקד על העיירה ויטרה שבחבל ברטאן. באותה שנה היה גם בלוואל, שם ניהל משא ומתן עם המלוכנים במהלך המצור על קיברון. במסגרת המשא ומתן הגיע לפגישה עם מנהיג המלוכנים, שהגיע עם ליווי של 50 איש כאבטחה. הגעתו לפגישה ללא אבטחה סימלה את ביטחונו, ואפשרה את קיום המשא ומתן בין הצדדים. המשא ומתן הוליד את הסכם לה מאבילה.
ב-1796 הוצב בצבא הריין-מוזל.
המשלחת לאירלנד
ב-1794, אחרי שירות בצבא החופים של ברסט, שירת בצבא הריין ומוזל. הוטל עליו להכין את המשלחת לאירלנד, וקיבל את הפיקוד על לגיון הנואר. הוא הפליג במשלחת למפרץ באנטרי ב-1796, ועסק בפעולות ימיות נגד הצי הבריטי. ההיתקלויות בבריטים ומזג האוויר הקשה אילץ את הצרפתים לשוב על עקבותיהם.
ב-1798 מונה לפקד על הכוחות הצרפתיים שסייעו למרד האירי. החיילים בפיקודו כללו בעיקר חיל רגלים קטן וארטילריה, אולם כשהגיע לחופי אירלנד המרד כבר דוכא על ידי הבריטים. למרות זאת, בעת הגעתו הצליח לרשום הצלחה בקרב קסטלבר, בטרם צעד לדבלין והכריז על הקמת רפובליקה אירית. עם זאת, הכוח הקטן בפיקודו הובס בקרב בלינאמוק על ידי הבריטים, והוא נלקח בשבי. הומבר וחייליו הוחזרו בעסקת שבויים.
אחרי המשלחת לאירלנד
אחרי חזרתו לצרפת, אימבר מונה לתפקידים בצבאות מיינץ והדנובה. לאחר מכן יצא לסן-דומינג, שבהאיטי של ימינו, שם פרץ מרד עבדים. אימבר הואשם בביזה, ונשלח בחזרה לצרפת באוקטובר 1802 בשל חשדות שהתחמק וקיים "יחסי קשר עם התושבים ועם שודדים". מורת רוחו מהיומרות האימפריאליות של נפוליאון הביאה לפיטוריו ב-1803.
לאחר המלחמה, המשיך להתגורר בניו אורלינס ועבד כמורה עד שנפטר ב-1823.
בישופות רגנסבורג
הנסיכות-בישופות של רגנסבורג (בגרמנית: Hochstift Regensburg; Fürstbistum Regensburg; Hochstift Regensburg) הייתה נסיכות כנסייתית קטנה של האימפריה הרומית הקדושה ששכנה ליד העיר הקיסרית החופשית רגנסבורג בבוואריה. הבישופות שודרגה לנסיכות רגנסבורג ב-1803 לאחר פירוק נסיכות הבוחר ממיינץ. אין לבלבל בין הנסיכות-בישופות של רגנסבורג לבין הדיוקסיה הרומית-קתולית של רגנסבורג, שהייתה גדולה בהרבה.
היסטוריה
הבישופות נוסדה בשנת 739 על ידי בוניפציוס הקדוש; היא הייתה כפופה במקור לארכיבישוף של זלצבורג. ב, הבישוף של רגנסבורג הפך לנסיך של האימפריה הרומית הקדושה עם מושב והצבעה בדיאט האימפריאלי. כמובלעת של דוכסות בוואריה, הנסיכות-בישופות לא הצליחה להתרחב טריטוריאלית ונשארה אחת המדינות הקטנות באימפריה.
במהלך החילון הגרמני של 1803, אוחדה הנסיכות-בישופות עם העיר הקיסרית החופשית רגנסבורג וטריטוריות אחרות כדי ליצור את נסיכות רגנסבורג. קרל תאודור אנטון מריה פון דלברג היה הנסיך-ארכיבישוף הראשון. בשנת 1810 הפכה הנסיכות לחלק מממלכת בוואריה, אם כי היא שמרה על מעמד ארכי-פיסקופלי. זאת בעקבות נפילת האימפריה הרומית הקדושה ב-1806 במהלך מלחמת הקואליציה השלישית.
הקונקורדט הבווארי של 1817 לאחר מותו של דלברג הכפיף את הארכיבישופות של רגנסבורג לדיוקסיה סופרגנית הכפופה לארכיבישוף של מינכן ופרייזינג.
טוני לימה
אנטוני "טוני" לימה סולה (בקטלאנית: Antoni "Toni" Lima Solá; נולד ב-22 בספטמבר 1970 בגאבה שבקטלוניה, ספרד) הוא כדורגלן עבר אנדורי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
לימה החל לשחק במחלקת הנוער של דאם. בעונת שיחק בריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד, ששיחקה בליגה הספרדית השלישית. בעונת שיחק באספניול מליגת העל הספרדית, בה ערך שתי הופעות ליגה. לאחר מכן שיחק במשך 3 עונות בפלמוס מהליגה הספרדית השנייה, וערך בה 100 הופעות בהן הבקיע 9 שערים. בשלוש העונות הבאות חזר לימה לשחק בליגה הספרדית השלישית. הוא החל לשחק בפולי אלמריה, ממנה עבר לריאל מורסיה, וחזר לפולי אלמריה. בעונת שיחק לראשונה מחוץ לספרד, באוניאו דה מדיירה מהליגה הפורטוגלית השנייה, בה ערך 7 הופעות ליגה. לאחר מכן חזר לשחק בספרד, כשחתם בהוספיטאלט מהליגה הספרדית השלישית. בעונת שיחק בגאבה, מועדון כדורגל מעיר הולדתו, ששיחק בליגה הספרדית הרביעית. בעונת שיחק יחד עם אחיו הצעיר, אילדפונס לימה, ביוניקוס מליגת העל היוונית. הוא ערך 3 הופעות במועדון, ובעונה הבאה חזר לגאבה, שבינתיים עלתה לליגה הספרדית השלישית, ושיחק בה במשך שתי עונות. בשנייה לקח חלק בחזרתה של הקבוצה לליגה הספרדית הרביעית. לקראת שתי העונות הבאות חזר לשחק בפלמוס, ששיחקה גם היא בליגה הספרדית הרביעית. לאחר מכן עבר לשחק באיביסה-אייביסה עד לפרישתו בגיל 38.
קריירה בינלאומית
לימה החל לשחק בנבחרת אנדורה בשנת 1997 והבקיע את שערו היחיד במדיה בשנת 2002. ב-10 ביוני 2009 ערך את משחקו האחרון בנבחרת, כששיחק במחצית הראשונה ולבש את סרט הקפטן בהפסד 6-0 לנבחרת אנגליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. במשך כל תקופתו בנבחרת אנדורה שיחק יחד עם אחיו הצעיר, אילדפונס לימה.
יקטרינה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה
יקטרינה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (ברוסית: Екатерина Павловна, 10 במאי 1788 - 9 בינואר 1819), הייתה בתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה ורעייתו של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג.
ביוגרפיה
בשנת 1808 החליט נפוליאון להתגרש מאשתו ז'וזפין דה בוארנה מכיוון שלא העמידה לו ילדים, וביקש להתחתן עם יקטרינה. משפחתה המזועזעת סירבו להצעה, ומיהרו לחתנה עם בן דודה גאורג, דוכס אולדנבורג. הזוג הצעיר התגורר בטבר, שם מונה גאורג למושל, ונולדו להם במהירות שני בנים. בשנת 1812 מת לפתע גאורג כתוצאה ממחלת הטיפוס, ויקטרינה בילתה את השנים הבאות עם אחיה. בשנת 1813 התלוותה יקטרינה לאלכסנדר בנסיעתו לבריטניה, שם נפגשו עם ג'ורג', נסיך ויילס, שהיה השליט בפועל בבריטניה, ובשנת 1815 התלוותה אליו במהלך קונגרס וינה. ליקטרינה לא הייתה השפעה פוליטית על אחיה, אולם היא קידמה את נישואי אחותה הצעירה אנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה עם וילם, נסיך אורנז'.
באנגליה פגשה יקטרינה את וילהלם, נסיך הכתר של וירטמברג, ומיד התאהבו השניים ממבט ראשון. עם זאת, וילהלם היה נשוי עם קרולינה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, ובשל כך ביקש בקשה להתגרש ממנה, בטענה כי הנישואים לא קוימו, ואכן בשנת 1816 התגרש וילהלם לאחר שקיבל היתר מהאפיפיור, וזמן קצר לאחר מכן התחתנה גרושתו עם פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה. ב-24 בינואר 1816 התחתנו וילהלם ויקטרינה בסנקט פטרבורג.
ב-30 באוקטובר 1816 נולדה בתם הבכורה מריה פרדריקה שרלוטה, נסיכת וירטמברג, ובדיוק באותו יום מת חמיה פרידריך הראשון, מלך וירטמברג, ובעלה הוכתר כוילהלם הראשון, מלך וירטמברג. יקטרינה פעלה בעבודות צדקה בממלכה, והקימה מוסדות רבים לטובת הציבור. היא תמכה בחינוך היסודי, ואף ארגנה קרן צדקה במהלך הרעב של 1816. בשנת 1818 היא ילדה עוד בת, סופיה, נסיכת וירטמברג, שלימים התחתנה עם וילם השלישי, מלך הולנד, והפכה למלכת הולנד.
ב-9 בינואר 1819, שישה חודשים לאחר לידת בת הזקונים שלה, מתה יקטרינה בשטוטגרט, כתוצאה מסיבוך של דלקת ריאות, והיא רק בת 30 שנים.
משפחתה
ב-3 באוגוסט 1809 התחתנה יקטרינה עם גאורג, דוכס אולדנבורג, ממנו נולדו לה שני בנים:
ב-24 בינואר 1816 התחתנה יקטרינה עם וילהלם הראשון, מלך וירטמברג. ממנו היו לה שתי בנות:
שעל
שַׁעַל הוא מושב של תנועת החרות הממוקם בצפון מערב רמת הגולן. המושב שוכן לרגלי תל שיבאן, בגובה של 775 מטרים מעל פני הים. שמו של המושב הוא ראשי תיבות של המילים: "שב עם לאדמתו". עד שנת 1967 שכן במקום הכפר הערבי פרחתא, שננטש מתושביו במהלך מלחמת ששת הימים.
הגרעין שהקים את המושב, התגבש כמחאה על גינוייה של ישראל באו"ם בשנת 1976. במשך מספר שנים ישב הגרעין במחנה צבאי במזרעת קונייטרה. ב- 1980 עבר היישוב למקומו הנוכחי.
כלכלת המושב מתבססת על גידולי שלחין (תפוחים, שזיפים, דובדבנים, ענבים לייצור יין) וכן על גידולי עדרי בקר וצאן ולול פיטום.
יהודה דרורי
יהודה דרורי (1936 – 2021) היה בכיר במשרד ראש הממשלה. שימש כמשנה למנכ"ל אשר היה הממונה על יישום הרפורמה במגזר הציבורי בהמשך להמלצות ועדת קוברסקי, דירקטור בבזק, בנק הפועלים, הפניקס, וכלל ביטוח.
ביוגרפיה
דרורי נולד בתל אביב, למד בקיבוץ גבע ובבית הספר החקלאי כדורי. שירת בצבא בגדוד 890. למד לתואר ראשון במדעי המדינה, ותואר שני ביחסים בינלאומיים ולימודי דוקטורט במדעים אסטרטגיים באוניברסיטת דרום קליפורניה USC.
דרורי החל לעבוד במשרד התקשורת 1973. ב-1974 עבר לאג"ת בצה"ל. בשנים 1988-1981 מילא מספר תפקידים במגזר הציבורי.
בשנות התשעים היה דירקטור בחברות המובילות במשק הישראלי: בזק, בנק הפועלים, הפניקס, כלל ביטוח. שימש יו"ר ועדת ההשקעות של קבוצת הפניקס אחזקות. בשנים 1990–1993 כיהן כדירקטור מטעם הציבור בחברת בזק.
כתב, ערך והפיץ את כתב העת הפרלמנטרי "קריאה ראשונה".
תרם מזמנו להקמתה וניהולה של עמותת בוגרי בית הספר כדורי והיה פעיל ציבורי למען שימור ים המלח.
היה מרצה ומנחה קבוצות בנושאי ממשל, ביטחון ופוליטיקה.
נפטר ב-2021.
טיפוס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הסוף (סדרת טלוויזיה)
הסוף (ערבית: النهاية; אל־ניהאיה) היא סדרת טלוויזיה מצרית, בכיכובם של יוסף אל־שריף ועמר עבדל ג'ליל, בבימויו של יאסר סאמי ונכתב על ידי עמר סמיר עאטף.
העלילה מתרחשת בעולם עתידני בשנת 2120 שבה מדינת ישראל כבר חדלה מלהתקיים.
הסדרה גונתה על ידי משרד החוץ בשל תוכן העלילה ובשל העובדה שבין ישראל למצרים ישנו הסכם שלום.
עלילת הסדרה
אירועי הסדרה מתרחשים בירושלים בשנה העתידית 2120, בעולם בו טכנולוגיה שולטת. העלילה סובבת סביב מהנדס שמנסה להתמודד עם השפעתה על העולם.
בסצנה בפרק הראשון של הסדרה מוצג מורה, המסביר לתלמידיו על "נפילת ישראל לאחר התפוררות ארצות הברית", ועל "מלחמת השחרור בירושלים" שכללה שימוש בנשק גרעיני, בה נלחמה ישראל נגד מדינה ערבית. המורה מסביר שהמלחמה "הסתיימה במהרה, וגרמה לחיסולה של מדינת ישראל תוך פחות ממאה שנה לאחר הקמתה, לבריחתם של מרבית היהודים בישראל ולחזרת היהודים" ל"מולדתם" – למדינות אירופה. אף ששם המדינה הערבית לא הוזכר, המבטא המצרי בין גיבורי הסדרה מעיד שמצרים היא השולטת על אדמות ארץ ישראל, והיא יצרה ערים וגורדי שחקים.
גיבור הסדרה הוא מהנדס בשם זיין (zein) שהמציא שיטה יעילה יותר לאחסון אנרגיה. גיבור הסרט נחטף בידי חברה מסתורית הרותמת את כישוריו לצרכיה.בזמן היעלמותו אישה בשם סבאח המאוהבת בו גונבת קובץ המכיל את התודעה שלו מחברת האנרגיה המקורית שעבד בה, ויוצרת רובוט הדומה לו בדיוק. הרובוט נפרד מאשתו של זיין, החושבת שבעלה האמיתי נפרד ממנה, והופך בהמשך לתוקפני ולמאיים על עתיד המין האנושי. עזיז, רובוט העוזר לבני האדם מנסה לעצור אותו, בסיוע כוחות הביטחון. במקביל זיין המקורי מנסה להבין את טיבו של המקום בו הוא מוחזק, ולאיזו מטרה הוא מנוצל, ומגלה מזימה בינלאומית בת מאות שנים. אנשי "כוחות הביטחון" בסדרה עובדים בשירותן של חברות גדולות השולטות בעולם, ומורכבים מטיפוסים אופורטוניסטים למדי.
הסדרה מכילה רעיונות מדע בדיוני קלסיים רבים, בהם "קובץ תודעה" המאפשר לשכפל בני אדם, רובוטים אנדרואידים הזהים חיצונית לבני האדם ולומדים באופן סטטיסטי, משחקי וידאו במציאות מדומה באמצעות חיישן המחובר לראש בסגנון "מראה שחורה", ועוד.
בסדרה, כדור הארץ מחולק לחברות או קבוצות מגורים המכונות קונגלומרטים, והמטבע הומר לקוביות אנרגיה מלאות בנקודות, המכונות "EC" (Energy Cubes)