cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הסכם הסגרה
הסגרות לפדרציות של מדינות
בעיות פחותות עשויות לצוץ ביחס להגדרות שונות למעשי עבירה. לדוגמה, בארצות הברית, חציית גבולה של מדינה היא תנאי להעמדתו של האדם לדין בבית משפט פדרלי (אחרת, על פשע דוגמת רצח, יועמד החשוד לדין בבית המשפט של אותה מדינה בה פשע, זולת אם הרצח בוצע בנסיבות מסוימות כגון, רצח פקיד פדרלי). אותו תנאי של חציית גבול מדינה, אינו קיים בחוקיהן של מדינות רבות בעולם, מסיבות מובנות. הסכמי הסגרה, או תכתובות דיפלומטיות מאוחרות יותר, כוללות לעיתים קרובות את האמירה כי אותו קריטריון (של חציית גבול מדינה בפדרציה) לא יילקח בחשבון כאשר המדינה ממנה מבקשים את ההסגרה בוחנת האם העבירה בה חשוד המועמד להסגרה מהווה מעשה עבירה אף במדינה ממנה יש להסגיר את החשוד.
מתחים בינלאומיים
סירובה של מדינה להסגיר חשודים בפשע לידי מדינה אחרת עשוי להוביל למתח ביחסים שבין המדינות. לעיתים, המדינה שבקשתה סורבה תאשים את המדינה האחרת במניעים פוליטיים להחלטה. מצב דברים זה נעשה אף מסובך יותר כאשר המדינה ממנה מבקשים הסגרה היא מדינה דמוקרטית, שבה שלטון חוק. באופן מסורתי, במדינות כאלה, ההחלטה הסופית באשר לבקשות הסגרה מצויה בידי ראש המדינה (ראש ממשלה, נשיא, או תואר אחר). אולם, מדינות כאלה מתירות לאדם שאת הסגרתו מבקשים לפנות לסעדו של בית המשפט, יחד עם הזכות לפנות אף לערכאות ערעור. מצב דברים זה עשוי להאט במידה רבה את הליך ההסגרה. מצד שני, מצב זה עשוי להוביל למתח בלתי רצוי ביחסים בין המדינות, כאשר הציבור, הפוליטיקאים והעיתונאים במדינה המבקשת ידרשו מראשי המדינה להפעיל לחץ על ראשי המדינה המתבקשת להסגיר. בעוד שבמדינה המתבקשת, ראש המדינה הוא חסר סמכות להסגיר את האדם, בגלל עקרון הפרדת הרשויות. מצד שני, עיכובים מסוימים, או חוסר רצון של רשויות התביעה במדינה המתבקשת, לטעון בתוקף בפני בתי המשפט על הצורך להסגיר אדם, עשויים לנבוע מחוסר רצונם של ראשי המדינה להסגיר.
בגלל הבדלים בחוקים בין מדינות שונות, לא תמיד הסכמי ההסגרה קובעים אותם תנאים לצורך הסגרה. למשל, הסכם ההסגרה בין ממשלת ארצות הברית לבין ממשלת בריטניה קובע תנאים שונים לבקשות הסגרה, על פי החוקים בכל מדינה. תומכי ההסכם טוענים שהתנאים אמנם שונים, אך דומים, בעוד מתנגדי ההסכם טוענים לחוזר איזון.
הסגרה וחטיפה
נושאים של משפט בינלאומי ביחס להסגרה עוררו מחלוקת במקרים שבהם מדינה חטפה והוציאה אדם מתוך השטח הריבוני של מדינה אחרת, מבלי שבקשה רשות לכך קודם למעשה, או מבלי שבקשה את הסגרתו בצינורות המקובלים. חטיפות כאלה הן בדרך כלל בגדר עבירה במדינות שבהן הן מבוצעות ועומדות בניגוד לחוקים האוסרים מפורשות על מעשי חטיפה. רבים רואים בחטיפות אף מעשה המנוגד לחוק הבינלאומי – באופן מפורש לאיסור על מעצר אקראי. מספר קטן של מדינות עשו שימוש בחטיפה כדי לעקוף את הצורך בבקשות הסגרה רשמיות. בשתי הזדמנויות מפורסמות עשתה זאת אף ממשלת ישראל: בשנת 1960 נחטף אדולף אייכמן מתוך שטח ארגנטינה והובא למשפט במדינת ישראל. בשנת 1986 נחטף מרדכי ואנונו מתוך שטח איטליה, ואף הוא הובא לישראל והועמד בה לדין.
הסכמי הסגרה בישראל
המסגרת החוקית להסגרת אדם הנמצא בגבולות מדינת ישראל אל מדינה זרה הותווה בחוק ההסגרה, תשי"ד-1954 והתקנות שהותקנו מכוחו. החוק בישראל קובע את התנאים הבאים להסגרת אדם הנמצא בישראל, למדינה זרה:
החוק קובע כי בנסיבות אלה לא יוסגר אדם ממדינת ישראל למדינה זרה:
החוק בישראל אף קובע הסדרים לדיון בבקשות הסגרה ובערעור האדם שהסגרתו מתבקשת, על החלטת שר המשפטים.
הליכי ההסגרה בישראל הם ארוכים יחסית ולא נדיר שהמועמד להסגרה יחכה מעל שנה מבקשת ההסגרה עד ההסגרה בפועל. למרות זאת, במקרים רבים המועמדים להסגרה מוחזקים במעצר עד ההסגרה בגלל החשש מהמלטות "הטבוע בהליכי הסגרה" כדברי השופטת דורית ביניש.
מירי שליסל
מירי שליסל (נולדה ב-1963) היא אשת חינוך ציונית-דתית, לשעבר יושבת ראש המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך.
ביוגרפיה
מירי שליסל (לבית אדלר) נולדה בירושלים ולמדה בתיכון הדתי פלך. לאחר שירותה הצבאי כמש"קית הוראה, למדה לימודי תעודת הוראה במכללה לבנות בירושלים ולתארים ראשון, שני ולשלישי בהיסטוריה, מדרש ומקרא באוניברסיטה העברית. שליסל בוגרת מחזור ד' של בית ספר למנהיגות חינוכית".
שליסל לימדה בפלך (בית ספר), ניהלה את בית הספר במשך שנה ובשנת 1996 הקימה וניהלה את התיכון - מדרשת אור תורה סטון לבנות בירושלים. בהמשך ניהלה את תוכנית ההוראה לנשים עם הקמתה מטעם המכללה האקדמית הרצוג באלון שבות ולימדה בבית המדרש לנשים מגדל עוז. היא למדה ב"מכון מנדל למנהיגות חינוכית" ומשנת 2008 החלה לעבוד ביד הנדיב (קרן רוטשילד), כמנהלת תחום החינוך בקרן.
בשנת 2011 מונתה שליסל למפמ"רית תנ"ך בחינוך הדתי. בשנת 2015 פרשה שליסל מתפקיד המפמ"רית והתמנתה לתפקיד סמנכ"לית פדגוגית בעמותת "דעת - רשת לחינוך ולהכשרה מקצועית".
בשנת 2018 הודיע שר החינוך נפתלי בנט על מינויה של שליסל ליושבת ראש המזכירות הפדגוגית, המינוי אושר בישיבת ממשלה. בסוף דצמבר 2022 פרשה מתפקידה כיושבת ראש המזכירות הפדגוגית.
היא נשואה למשה שליסל ומתגוררת בירושלים. לזוג ארבעה ילדים.
הקמת מדרשת אור תורה סטון לבנות
בית הספר התיכון לבנות "אור תורה" המשויך לרשת אור תורה סטון בראשות הרב שלמה ריסקין, הוקם על ידי מירי שליסל בשנת 1996, כתיכון שחזונו "אליטיזם לא סלקטיבי", אשר בא לתת מענה ולהוביל למצוינות את כלל התלמידות, ללא העדפה לתלמידות מרקע חזק. שליסל ניהלה את בית הספר במשך תשע שנות פעילותו הראשונות עד להתבססותו.
פעילותה כמפמ"רית לתנ"ך
מינויה של מירי שליסל למפמ"רית תנ"ך בחינוך הדתי הוביל לסערה ולשורת מחאות. אחת הסערות התעוררה סביב אתר חומרי לימוד שהועלה בתחילת כהונתה של שליסל ושהכיל, לדעת מתנגדיה, חומרים המעודדים קריאת פשט "בגובה העיניים".
בין המובילים את ההתנגדות לכהונתה של שליסל כמפמ"רית היה הרב שלמה אבינר. היא זכתה לתמיכתם של הרב איתן אייזמן והרב ישעיהו הדרי, שגם כיהנו בוועדת המקצוע, ושל רבנים נוספים.
בשנות כהונתה חלו שינויים בתוכנית הלימודים בתנ"ך, תוך התאמתה למספר הריאלי של שעות ההוראה ומגוון האוכלוסיות הלומדות בחמ"ד. שונו פרקי הלימוד, התווספו פרקים הקשורים לשיבת ציון וניתנה בחירה רחבה למורים בהוראה ולמידה. שונו פרקי הלימוד, התווספו פרקים הקשורים לשיבת ציון וניתנה בחירה רחבה למורים בהוראה ולמידה. בצמוד לחידוש תוכנית הלימודים הוקם האתר ללמוד וללמד שיצר לראשונה סביבת תוכן למורי התנ"ך. התכנים כולם נכתבו על ידי מורי תנ"ך וצוות ההדרכה.
פעילותה כיו"ר המזכירות הפדגוגית
במסגרת עבודתה כיו"ר המזכירות הפדגוגית הייתה שותפה בעיצוב תפיסת הלמידה וקידמה תפיסה פדגוגית הרואה צורך במעבר ממיקוד בתוכניות הלימודים (המדגישות את התכנים הנלמדים בכל אחד מתחומי הדעת בנפרד) למיקוד בתוכניות למידה (המדגישות את הלומד ומכלול הלמידה שלו/שלה בכל תחומי הדעת ומעצימות את חשיבות מיומנויות הלמידה). תפיסה זו כוללת מעבר ללמידה סביב רעיונות גדולים, שילוב בין למידה דיספיצפלינרית ללמידה חוצת תחומים ודגש על פיתוח לומד עצמאי ושיתופי. במהלך 2022 הובילה את תהליך התחדשות הלמידה בלימודי המח"ר עליו הכריזה שרת החינוך ד"ר יפעת שאשא ביטון.
דיימון סימפסון
דיימון סימפסון (באנגלית: Diamon Simpson; נולד ב-8 בספטמבר 1987 במחוז לוס אנג'לס שבקליפורניה) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסנטר במכבי ראשון לציון. גובהו הוא 2.03.
סימפסון שיחק במכללת סנט מרי במשך 3 עונות, עד שנת 2009. שם העמיד בעונתו האחרונה ממוצעים של 13.8 נקודות, ו-10.4 כדורים חוזרים 1.9 חסימות ב-18.4 דקות משחק.
קריירה מקצוענית
לאחר שסיים את שלב המכללה, שיחק עונה אחת בליגת הפיתוח במדי "לוס אנג'לס דיפנדרס", בה רשם 15.5 נקודות ו-9.6 ריבאונדים בממוצע. את עונת 2010/11 פתח בליגה הפיליפינית במדי קבוצת "אלסקה אסס", את תוך זמן קצר עבר לליגה הטורקית ושיחק במדי קבוצת טורק טלקום עד סיום העונה.
בעונת 2011/12 שיחק בליגה האוסטרלית במדי קבוצת אדלייד ת'רטי סיקסרז. שם רשם 14.3 נקודות ו-8.6 ריבאונדים. לקראת סיום אותה עונה, חתם ביוסטון רוקטס, אך לא רשם דקות משחק בקבוצה. בליגת הקיץ 2012 בלאס וגאס רשם סימפסון במדי יוסטון 3.7 נקודות ו-2.7 כדורים חוזרים בממוצע.
לאחר מרדף של כל קבוצות ליגת ווינר אחרי סימפסון ללא הצלחה בגלל הסכומים הגבוהים שדרש נשאר ללא קבוצה.
בנובמבר 2013 חתם סימפסון בעירוני נס ציונה העולה הטרייה לליגת העל והשתכר 70 אלף דולר בעונה.
באוגוסט 2015 חתם סימפסון בעירוני נס ציונה.
ב-1 במרץ 2017 חתם סימפסון במכבי תל אביב, אך שוחרר ממנה כעבור חודש.
ב-22 בדצמבר 2018 חתם סימפסון במכבי ראשון לציון עד לסיום העונה.
ב-7 בינואר 2020 חתם סימפסון בעירוני נהריה עד לסיום העונה.
ב-29 בנובמבר 2021 חתם במכבי ראשון לציון עד לסיום העונה. זו תהיה הקדנציה השנייה שלו במועדון.
דויד שחורייאן
דויד או דוויט שחורייאן (בארמנית: Դաւիթ Սահարունի) שימש כספאראפט (ארמנית: սպարապետ) - מפקד צבאה הקדום של ארמניה, קורופאליטס (יוונית: κουροπαλάτης) - תואר גבוה בחצר הביזנטית, ואישקהאן (ארמנית: իշխան) - נסיך פיאודלי בארמניה הביזנטית של הרקליוס, כנראה בין השנים 635 עד 638.
משפחת שחורייאן הייתה משפחה אצילית רמת דרג בארמניה הביזנטית. דויד חבר לג'ון אטלריכוס, בנו הבלתי חוקי של הרקליוס, ובשיתוף ואראז-טירוס בגראתוני השני, שליטה של אוסרואנה (אז אוטונומיה ארמנית של האימפריה הסאסאנית) הם קשרו כנגד הקיסר הביזנטי הרקליוס. הקשר התגלה ונכשל. בגראתוני גורש לאי ליד חופי צפון אפריקה. שחורייאן הותקף על ידי מז'ז' גנוני (ארמנית: Մժեժ Գնունի), שהיה הספאראפט (מפקד הצבא הארמני) שקדם לשחורייאן. שחורייאן הצליח לחמוק והרג את גנוני, לאחר שהצליח לשכנע את אנשיו של גנוני לשתף עמו פעולה. לאחר ששחוריאן השיג תמיכה מן האצילים המקומיים, הרקליוס בחר לקדם אותו במקום לנקום בו, הכתיר אותו בתואר קורופאליטס ומינה אותו למפקד הצבא הארמני. שלוש שנים מאוחר יותר סר חינו של שחוריאן והוא הוחלף.
אלכס פריס
אלכסנדר פריס (באנגלית: Alexander Ferris; נולד ב-23 באפריל 1997 בוונקובר) הוא שחקן ומדבב קנדי.
קונטרבס
הקוֹנְטְרַבָּס (בעברית: בַּטְנוּן) הוא כלי נגינה, בעל המנעד הנמוך ביותר במשפחת כלי הקשת הכוללת גם את הצ'לו (שאורכו כמחצית מגודל הקונטרבס), הוויולה והכינור. בניגוד לשאר כלי הקשת המודרניים, הקונטרבס מכוון בקוורטות ולא בקווינטות ומיתריו הם מי־לה־רה־סול (מהנמוך לגבוה) בדומה לויולה דה גמבה – כלי קשת עתיק ממנו התפתח הקונטרבס. מסיבה זו ומסיבות מבניות, קיימת מחלוקת על שיוכו של הקונטרבס למשפחת הכינור או למשפחת הוויולה. התווים לקונטרבס נכתבים בדרך כלל במפתח פה בטרנספוזיציה של אוקטבה למטה כדי למנוע כתיבת קווי עזר רבים מתחת לחמשה.
מבנה הקונטרבס
הקונטרבס קיים בגדלים ומבנים שונים. קיימות שתי צורות עיקריות לגופו של הקונטרבס – כינור (violin) וויולה דה גמבה (viol de gamba), בנוסף קיימת צורת הבוזטו (busseto) – צורת נדירה המזכירה צורה של אגס. גבו של הקונטרבס יכול להיות מעוקל בדומה לגבו של הכינור או ישר בדומה לויולה דה גמבה. גודלו של הקונטרבס אינו קבוע והוא משתנה בהתאם לגובהו של הנגן וגודל ידיו. הגודל הסטנדרטי הוא 3/4 אשר גובהו הוא כ־180 ס"מ. גדלים נפוצים נוספים הם 4/4 ו־1/2 (הגדלים אינם בהשוואה לגודל מלא – גודל 1/2 אינו חצי מגודלו של 4/4).
הקונטרבס בנוי מכמה סוגי עצים עיקריים – אדר (הגב, הצדדים והצוואר), אשוחית (הבטן) והובנה (השחיף ותפס המיתרים). כיום משתמשים גם בעץ לבוד על מנת להפחית את עלות הקונטרבס.
מתחת לרגל השמאלית של הגשר, יש חלק הנקרא נשמה, ולו תפקיד מרכזי בכלי. הנשמה היא מקל עץ ישר הנמצא בין הבטן לגב הכלי, ולה כמה תפקידים, האחד הוא לשמור שבטן הכלי לא תשקע מהלחץ המופעל על הגשר, והשני הוא לקבוע את גוון הצליל. הנשמה קובעת את כל גוון הצליל של הכלי, וכל תזוזה קטנה של הנשמה תשנה את אופי הכלי.
הקשת
הצליל בקונטרבס מופק באמצעות קשת (העשויה משערות זנב סוס המתוחות על יתד העשויה עץ). לקונטרבס קיימים שני סוגי קשתות – קשת גרמנית, המוחזקת באחיזה תחתית, וקשת צרפתית, המוחזקת באחיזה עילית. לרוב מקל הקשת עשוי מעץ ברזיל (פרנאמבוקו) אך כיום משתמשים בחומרים נוספים כמו שיטה (Snakewood), פייברגלאס וסיבי פחמן זאת בשל עלותו של עץ הפרנאמבוקו.
הפרוג (החלק בו מחזיקים את הקשת) עשוי בדרך כלל מהובנה. הפרוג מעוטר באם הפנינה. ניתן להדק את שערות הקשת באמצעות בורג הנמצא בסמוך לפרוג.
על מנת להגדיל את האחיזה של הקשת במיתרים ולסייע בהרעדתם משתמשים בשרף המופק מעצי מחט. השרף בו משתמשים לקשת הקונטרבס רך ודביק יותר מהשרף של שאר כלי הקשת.
הוראת הנגינה בקשת נקראת "ארקו" (arco).
אופן הנגינה
נגן הקונטרבס עומד או יושב על כיסא גבוה ומחזיק את הקונטרבס במאונך, נוטה קלות לכיוון גופו. כשהנגן עומד, ה"נאט" אמור להיות בערך בגובה עיניו של הנגן. בתחתית הכלי ישנה "רגל" ובעזרתה משעינים את הקונטרבס על הרצפה. משום שלקונטרבס אין סריגים המסמנים את מיקום הצלילים (כמו בגיטרה),ישנן פוזיציות המאפשרות לנגן למצוא את מיקום הצלילים לאורך השחיף. בדרך כלל הפוזיציות משתמשות בשלוש אצבעות (המורה, האמה והזרת) כאשר המרחק בין האצבע המורה לזרת הוא טון. יד שמאל לוחצת על המיתרים בעזרת האצבעות, לכיוון הגוף בזמן שהאגודל מאחור, לא לוחץ. בדומה לצ'לו, בפוזיציות הגבוהות, הנגן משתמש בפוזיציית אגודל, זה כדי להגיע לחציו התחתון של השחיף. בפוזיציה זו משתמשים בדרך כלל באגודל, המורה האמה והקמיצה, ולעיתים רחוקות משתמשים גם בזרת.
טכניקה נפוצה בקונטרבס היא הפיציקטו – נגינה באמצעות פריטה על המיתרים תוך שימוש באצבעות.
מוזיקה קלאסית
הקונטרבס הוא חבר מן המניין בסקציית כלי הקשת בתזמורות סימפוניות וכן בהרכבים קאמרים. בדרך כלל בתזמורת, הקונטרבס מנגן את תפקיד הבס אשר לעיתים מוכפל על ידי הצ'לו. בתזמורת סימפונית יש בין ארבעה לשמונה נגנים אך בתזמורות גדולות יכולות למנות עשרה או שנים עשר נגנים. במהלך השנים נכתבו לקונטרבס תפקידים סולניים (בתוך סימפוניות למשל) ואף יצירות סולניות (קונצ'רטי). תפקידים תזמורתיים חשובים שנכתבו לקונטרבס הם הפרק הרביעי מתוך הסימפוניה התשיעית של בטהובן, אשר נפתחת באוניסון של הקונטרבסים והצ'לי, בנוסף, הקונטרבס מבצע את הנושא מתוך תנועה זו. תפקיד חשוב נוסף הוא הפיל מתוך קרנבל החיות מאת סן־סאנס. כמו כן ישנם תפקידי סולו ביצירות שונות מאת היידן, ברהמס, ריכרד שטראוס ועוד.
יתר על כן, נכתבו יצירות סולניות לקונטרבס כגון קונצ'רטי לקונטרבס על ידי מלחינים שונים כמו ג'ובאני בוטזיני, דומניקו דרגונטי וקארל דיטר פון דיטרדורף. יצירות אלו נחשבות קשות לביצוע מהבחינה הטכנית.
ג'אז
הקונטרבס הופיע לראשונה בג'אז בסביבות שנות ה־20 של המאה ה־20 כאשר החליף בהדרגה את הסוזפון והטובה, אשר סיפקו את קו הבס, בלהקות הג'אז של ניו אורלינס שהחלו להופיע במקומות סגורים. כאן לראשונה התפתח תפקידו של הבס בג'אז, הבס המהלך (Walking Bass) – קו בס מאולתר המבוסס על סולמות וארפז'ים המדגיש את ההרמוניה. בגלל עוצמתו הנמוכה של הקונטרבס ביחס לשאר הכלים בהרכבי הג'אז ובגלל חוסר בציוד הגברה המתאים להגברת צלילים נמוכים באותה תקופה, פותחה טכניקת הסלאפ (Slap) – משיכה והצלפה על המיתרים כנגד השחיף וכך נוצר צליל "הקשתי" שמבליט את הבס טוב יותר מאשר פריטה על המיתרים (פיציקטו).
הקונטרבס נעשה חלק בלתי נפרד מהרכבי הג'אז ובחטיבות הקצב בתזמורות ג'אז, והתפתח רבות במהלך השנים. נגנים רבים פיתחו את הכלי בסגנונות הג'אז השונים כמו ג'ימי בלנטון שניגן בתזמורתו של דיוק אלינגטון אשר פיתח את הקונטרבס בעידן הסווינג, כמו כן נגנים רבים תרמו לסגנון הביבופ כמו פול צ'יימברס, אוסקר פטיפורד ועוד, אשר השתמשו בנגינה בקשת בסולואים.
בשנות ה־50 של המאה ה־20,נעשו מגברי הבס זמינים וכך החלו להגביר את הקונטרבס ולהשתמש בצליל הטבעי שלו באמצעות פריטה. בשנות ה־70 החלו בסיסטים להשתמש בגיטרת הבס במקום בקונטרבס בסגנונות שונים כמו פיוז'ן וג'אז לטיני וכך הפכה גיטרת הבס לחלק אינטגרלי מהג'אז המודרני. עם זאת, הקונטרבס עדיין כלי הבס הנפוץ ביותר בג'אז וזאת בשל צלילו ה"חם" יותר שמתאים לסגנונות שונים בג'אז.
סגנונות נוספים
הקונטרבס נפוץ בסגנונות רבים כיום כמו בלוגראס וקאנטרי אשר טכניקת ה"סלאפ" עדיין נפוצה בהם כיום. בנוסף, הקונטרבס נפוץ גם במוזיקה לטינית ואפרו־קובנית וכן במוזיקה פופולרית, רוק אנד רול, בלוז ופולק.
נטלי זימון דייוויס
נטלי זימון דייוויס (באנגלית: Natalie Zemon Davis; נולדה ב-8 בנובמבר 1928) היא היסטוריונית יהודייה-אמריקאית, שתחומי מחקרה כוללים את צרפת בתקופת העת החדשה המוקדמת, מיקרו היסטוריה, יהדות ומגדר. זוכת פרס הולברג לשנת 2010.
משפחתה, ילדותה ונעוריה
נולדה בדטרויט שבמישיגן. אמה בת למשפחת רבנים מרוסיה. אבי סבה מצד אימה רכש אדמה מידי האוג'באווה והיה בעל חנות באלק רפיד שבמדינת מישיגן בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19. הוריה הם בני משפחת מהגרים, אימה הלן למפורט נולדה בברלינגטון ואביה בדטרויט. אביה, ז'וליאן זימון, היה סוחר טקסטיל בסיטונות ליצרני המכוניות של דטרויט, מקום מושבם של מפעלי המכוניות של הנרי פורד.
בוגרת בית הספר התיכון הפרטי לבנות קראנברוק קינגסווד סקול, שם למדו בנות המשפחות העשירות ביותר של דטרויט ובו ניתנה מכסה מוגבלת לתלמידים יהודים. בקינגסווד הייתה חברה בנבחרת ההוקי של בית הספר ונבחרה ליושב ראש מועצת תלמידים. היא למדה לטינית, צרפתית ועיקר עניינה היה בהיסטוריה. היא הושפעה ממשנתו החברתית של ראלף וולדו אמרסון ונרתעה מהבורגנות.
את לימודיה האקדמיים המשיכה במכללת סמית' ומכללת רדקליף, בימים שלאחר מלחמת העולם השנייה כשברקע הלהיב את האנשים חזון שיקומה של אירופה והשכנת שלום. היא התוודעה לסוציאליזם מרקסיסטי והצטרפה לקבוצות והתארגנויות מרקסיסטיות ודמוקרטיות.
הושפעה ממורתה דוקטור ליאונה גייבל שלימדה את הפילוסופיה של הרנסאנס והעבירה קורס בו השוותה בין המהפכה הרוסית, הצרפתית והאנגלית. דייוויס למדה על המהפכה הצרפתית דרך קריאה יום אחר יום בדיווחים בעיתון "Le Momiteur". את עבודת הסיום שלה עשתה על הפילוסוף הרדיקלי פיאטרו פומפונצי. היא קראה והעריצה את מרק בלוך והושפעה מג'מבטיסטה ויקו.
ראשית חייה האקדמיים
זימון דייוויס נישאה בשנתה השלישית בקולג', בשנת 1948 לצ'נדלר דייוויס, לימים מתמטיקאי וסופר מדע בדיוני. משפחתו הייתה קוויקרים מפנסילבניה ובני הכנסייה היוניטרית ממסצ'וסטס. החלה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת הרווארד בתחום ההיסטוריה של הרעיונות וסיימה אותו באוניברסיטת מישיגן בנושא ההיסטוריה החברתית בשנת 1959. ב-1952 יצאה לחצי שנת מחקר בארכיונים של ליון בצרפת וחיברה לראשונה דיוקן כמותי של הפרוטסטנטים בליון במאה ה-16. לפני יציאתה לליון חיברה, יחד עם קבוצת פעילים ממישיגן, עלון בשם "מבצע מחשבה", שבו תקפה את פעולותיה המנוגדות לחוקה של ועדת בית הנבחרים לענייני פעולות אנטי אמריקאיות בראשות הסנטור ג'וזף מקארתי. העלון פורסם בעילום שם, אך בעלה צ'ן חתם על הצ'קים לבעל בית הדפוס שהעביר את המידע לאפ. בי. איי.
בשובה מליון החרימו אנשי ה-FBI את הדרכונים האמריקנים שלה ושל בעלה. ב-1954 הוא פוטר ממשרתו באוניברסיטת מישיגן והוטל עליו חרם אקדמי ולאחר חקירות ומספר ערכאות משפטיות במשך שש שנים דחה לבסוף בית המשפט העליון את ערעורו והוא נידון לשישה חודשי מאסר בשנת 1960. בשנות החמישים נולדו שלושת ילדיהם. בשנת 1959 הגישה את הדיסרטציה שלה על "פרוטסטנטיות ופועלי הדפוס בליון". בשנות החמישים לימודי הרפורמציה נערכו בצורה כיתתית ומתוחמת, פרוטסטנטים חקרו פרוטסנטיות, קתולים חקרו את הקתוליות וכן הלאה. דייוויס יצרה בדוקטורט שלה הבחנה כיתתית לפי מקצוע ומעמד כלכלי כשלעיתים תכופות היריבים הכלכליים היו בעלי ברית דתיים. אם כי הפרוטסטנטים בליון היו משכילים יותר ועסקו במקצועות הטכנולוגיים יותר.
בשנות השישים קיבלה בעקבות פסיקת בית המשפט את דרכונה בחזרה ושבה לארכיונים של ליון ושל ז'נבה על מנת להעמיק בהיסטוריה עירונית ודתית. עברה עם בעלה לפרובידנס, שם לימד באוניברסיטת בראון וערך את הירחון למתמטיקה. ב-1962 הוצעה לצ'נדלר פרופסורה באוניברסיטת טורונטו וזימון דייוויס עברה עמו לשם והחלה ללמד בחוג לכלכלה פוליטית ומ-1968 בחוג להיסטוריה. היא מצאה בארכיונים של ז'נבה את התיאור הקדום ביותר של ארגון אומנים מתלמדים באירופה וב-1966 פרסמה מאמר בשם "איגוד מקצועי בצרפת במאה ה-16".
אנתרופולוגיה
בין השנים 1971 עד 1977 כיהנה כפרופסור בחוג להיסטוריה של אוניברסיטת ברקלי השוכנת בקליפורניה. במהלך כל שנות השבעים עסקה במחקר תרבותי ואנתרופולוגי. לצורך כך היא התעמקה באנתרופולוגיה ובחקר הפולקלור. היא קראה ספרי אנתרופולוגיה כמו "מדריך הפולקלור הצרפתי" של ארנולד ואן גאנפ שחקר חבורות נוער באירופה אשר ערכו חגיגות נישואין כשראשיהם עטויים במסכות.
חקר המגדר והיהדות
בשנות השבעים הרבתה זימון דייוויס לכתוב על מגדר. מאמרה "נשים בעיר ותמורה דתית" עסק בנשים שנהפכו לפרוטסטנטיות וסוגי האמונה והפולחן שלהן. במאמרה "נשים מושלות בכיפה" היא עוסקת בחילופי בגדים וזהויות בין הגברים לבין הנשים, שהתרחשו בחגיגות ובקרנבלים. היא פגשה את ג'יל קונוויי, שהייתה חלוצה בחקר ההיסטוריה של הנשים בארצות הברית. מ-1971 ארגנו השתיים את הקורס הראשון על ההיסטוריה של הנשים, שנערך בקנדה. הקורס אותו דייוויס מלמדת עד היום, כונה "החברה והמינים באירופה ובאמריקה של העת החדשה המוקדמת". לצורך החומר לקורס הן חיפשו בכל רחבי צפון אמריקה מקורות ראשוניים בספרים נדירים.
מ-1977 החלה זימון דייוויס ללמד כפרופסור באוניברסיטת פרינסטון. ביחד עם חבורת נשים מרצות יסדה שם תוכנית ללימודי נשים. היא חברה למארק כהן והחלה ללמד היסטוריה יהודית של העת החדשה המוקדמת. דייוויס בנתה את הקורס סביב תרבות, חברה ומגדר. היא הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה של רבי ליאון ממודינה, הוונציאני בן המאה ה-17, שמארק כהן תרגם מעברית. היא פרסמה את המאמר "מוניטין וסוד", בו היא מתחקה אחר מקורות הביוגרפיה היהודית טרם המאה ה-18.
מחקר ביוגרפי
בשנות השמונים כתבה את הספר "בדיון בארכיונים" ובו בדקה מאות מכתבים של בקשות חנינה במקרי רצח שהופנו למלכי צרפת במאה ה-16. בשנות התשעים הוציאה את ספרה "נשים בשוליים" המתחקה אחר חייהן של הנשים העירוניות במאה השבע עשרה, תוך התמקדות בשלוש דמויות שולים שפיתחו קריירה מצליחה הרחק מהזרם המרכזי של החברה. זימון דייוויס בחנה את חשיבות המגדר בחייהן ואת ההשלכות של עיסוקן והשתייכותן הדתית: הראשונה היא מארי גיאר דה ל'ארקנסיון שהיגרה מטור לקוויבק ויסדה שם מנזר. היא הותירה אחריה אוטוביוגרפיה ומאות מכתבים המתעדים את שליחותה המיסיונרית בקרב האינדיאנים. השנייה היא האמנית האנטומולוגית מריה סיבילה מריאן, שפעלה בנירנברג, פרנקפורט ואמסטרדם והשאירה מחקרים על חרקים שערכה באירופה ובסורינאם. השלישית היא הסוחרת היהודית גליקל מהמלין בת יהודה לייב יוצאת המבורג ומץ שכתבה אוטוביוגרפיה, שעל מנת לקוראה למדה זימון דייוויס יידיש. לצורך הספר נברה בספריות של הולנד, רוסיה, סורינאם, קוויבק וגרמניה.
שנות התשעים ואילך
בשנות התשעים עמדה דייוויס בראש מרכז שלבי האלם שבאוניברסיטת פרינסטון, לפניה בתפקיד כיהן לורנס סטון. בנוסף, היא הייתה מופקדת על הקתדרה להיסטוריה על שם הנרי צ'ארלס ליאה, באוניברסיטה.
זימון דייוויס היא פרופסור אמריטה להיסטוריה באוניברסיטת פרינסטון וכיום משמשת כפרופסור באוניברסיטת טורונטו שבקנדה.
נבחרה כחברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1979. בשנת 1987 כיהנה דייוויס כנשיאת האגודה ההיסטורית האמריקאית. נבחרה כחברת האקדמיה הבריטית בשנת 1995. באביב 2000 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מן האוניברסיטה העברית בירושלים. זכתה בפרס הולברג בשנת 2010.
צורת מחקריה, שובו של מרטן גר והשנים האחרונות
נושאי מחקרה העיקריים הם היסטוריה סוציאלית ותרבותית (ובזאת היא נוקטת בגישתה של אסכולת האנאל, אך בניגוד לאנאל שמתמקדת הן בהיסטוריה כפרית או אזורית, הרי שדייוויס עסקה יותר בהיסטוריה עירונית או דתית), במיוחד אלו שההיסטוריונים נטו לפסוח עליהם. דייוויס משתמשת במקורות רבים כמו מקורות תיעודיים, משפטיים, מחזות, עלונים, רישומי נוטריון, שומות מסים, ספרים ורשומות רווחה. היא חסידה של היסטוריה חוצת תחומים כמו אנתרופולוגיה, היסטוריה של האומנות, אתנוגרפיה ותאוריות ספרותיות.
שימשה כיועצת טכנית בסרט הצרפתי משנת 1982 Le retour de Martin Guerre הידוע כשובו של מרטין גר בכיכובו של ז'ראר דפארדיה. בשנת 1983 היא כתבה ספר הנושא אותו שם עם הפרשנות לסיפורו של מרטן גר, שהוא מקרה אמיתי המספר על אדם המתחזה לבן כפר הנעדר ממנו שנים רבות וזוכה בשל כך בחלקה חקלאית מכובדת ואישה יפה. הוא מצליח להוליך שולל כמעט את כולם כולל את השופט החוקר את הפרשה, עד שהתרמית מתגלה דרך מקרה לאחר מספר שנים. הסרט שימש השראה לגרסתו האמריקאית "סומרסבי", בכיכובם של ריצ'רד גיר וג'ודי פוסטר, עליו כתבה זימון דייוויס גם כן.
כיום (2006) דייוויס עובדת על ספר אודות היהודים של סורינאם, הנקרא באופן זמני "היסטוריות שזורות". על פי העיתון The Jewish Forward היו רוב היהודים בעלי עבדים ו"גם זכו לאוטונומיה ושמרו על המערכת החוקית והצבאית שלהם, שמשימתה העיקרית הייתה ללכוד עבדים נמלטים".
דייוויס היא מאמינה גדולה באפשרותן של "אמיתות" כפולות החיות זו בצד זו. היא מאמינה שהשימוש בבדיה עשוי להסביר את העבר טוב יותר מאשר הסתמכות על עובדות אמיתיות. בשל סיבה זו היא חשה כי יכולתו של סרט לספר גרסאות שונות של אותו הסיפור ולהציג נקודות מבט מרובות יכול להסביר את ההיסטוריה טוב יותר מאשר שיטות מסורתיות של ההיסטוריה. לפעמים, במהלך עבודתה מציגה דייוויס "ראיונות" שבהם היא עורכת דו-שיח דמיוני עם נושאי ספרה.
לודוויג הראשון, רוזן הסן
לודוויג הראשון, רוזן הסן (בגרמנית: Ludwig I. von Hessen; 6 בפברואר 1402 - 17 בינואר 1458), הקרוי "השלו" היה רוזן הסן בין השנים 1413–1458.
ביוגרפיה
בשנת 1413 מת אביו, ולודוויג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1425 פרץ עימות בין לודוויג לנסיכות הבוחר ממיינץ על תביעות לשלטון בהסן, ובמהלך מלחמת הסן-מיינץ שפרצה כתוצאה מכך, ספג הארכיבישוף קונרד השלישי ממיינץ תבוסה מכרעת בפולדה בשנת 1427. ב-17 בינואר 1458 מת לודוויג, ולאחר מותו רוזנות הסן חולקה בין בניו לודוויג שקיבל את הסן התחתית (הסן-קאסל), והיינריך שקיבל את הסן העילית (הסן-מרבורג).
משפחתו
ב-13 בספטמבר 1436 התחתן לודוויג עם אנה מסקסוניה, רוזנת הסן, בתם של פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה וקתרינה מבראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
סעדון
סעדון הוא אתר ביזנטי לא חפור שנמצא בנגב הצפוני, כ-8 ק"מ מדרום מערב לחלוצה וכ-4 ק"מ מצפון מזרח לרחובות בנגב (נ.צ. 1128/0485). שוכן בגדה הדרומית של נחל סעדון. השם סעדון הוא עיברות של השם הערבי של האתר ח'ירבת א-סעדי. אברהם נגב הציע לזהות את השם עם Soudanon שנזכר בפאפירוס 79 מניצנה, מקור השם לדעתו בשם הנבטי 'שעדו'.
תולדות המחקר
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 פקדו את האתר חוקרים אירופאים (פאלמר, מוסיל, קיטרייבר) שתיארו בקצרה מה שמצאו באתר. בשנת 1914, לפני מלחמת העולם הראשונה, סקרו את האתר האנגלים תומאס אדוארד לורנס וסר צ'ארלס וולי. הם הבחינו שהאתר אינו מוקף בחומה, ולכן סברו שהאתר הוא פרבר של העיר חלוצה. הם מצאו באתר באר ושני מאגרי מים, וקבעו שבאתר אין כנסיות. בשנים 1985-1984 נסקר האתר על ידי ריכב רובין ויוסף שרשבסקי.
תיאור האתר
האתר משתרע על שטח של כ-30 דונם. האתר נבנה כנראה לא על פי תכנון עירוני נוקשה. האתר כולל בתי מגורים צמודים זה לזה, עם חצרות שהכילו בורות מים. זוהו שתי כנסיות קטנות במזרח ובמערב, ואולי כנסייה גדולה בדרום האתר. בסמוך לאתר בנחל סעדון וביובלים המתנקזים אליו זוהו שרידים של מערכות חקלאיות, סכרים ובורות מים. לדעת רובין ושרשבסקי היישוב באתר התבסס על גידולי דגנים ועצי פרי, החוקרים זיהו גם מכלאות שלדעתם הכילו בעבר צאן וגמלים, זוהו גם שרידי כבשן סיד שלדעת החוקרים היווה חלק חשוב מכלכלת היישוב. הממצאים שנאספו בסקר מתוארכים לתקופה הביזנטית (מאות 7-4 לספירה), ולא נמצא ממצא נבטי. מכיוון שעדיין לא נערכה חפירה ארכאולוגית מסודרת באתר, לא ברור אם האתר הביזנטי הוקם על אתר נבטי קדום, כמו רוב האתרים האחרים בנגב. זהו היישוב הקטן ביותר מהיישובים הביזנטים בנגב.
מרצדס-בנץ 770
מרצדס-בנץ 770 (בגרמנית: Großer Mercedes; מילולית: מרצדס גדולה) הייתה מכונית סלון יוקרתית אשר יוצרה על ידי חברת מרצדס-בנץ בין השנים 1930–1943.
היסטוריה
מרצדס-בנץ 770 הייתה המכונית בייצור סדרתי הראשונה בעולם בעלת מנוע 8 צילינדרים, בנוסף הציגה חידושי טכנולוגיה כגון מערכת הצתה כפולה עם שני מצתים לכל צילינדר (הצתת מגנטו במתח גבוה והצתת סוללה), בוכנות אלומיניום, תיבת 5 הילוכים, סרן אחורי בטכנולוגיית דה-דיון (De Dion) - תצורה מתוחכמת למערכת מתלים, מסגרת שלדה גלילית ועוד.
מנוע המכונית היה 8 צילינדרים בנפח 7.7 ליטרים (7655 סמ"ק) אשר הפיק 150 כ"ס כאשר המהירות המרבית של המכונית הייתה כ-160 קילומטר לשעה.
ה-770 הייתה המכונית הגדולה והמפוארת ביותר של מרצדס-בנץ בשנים ההן והייתה ידועה גם כמכוניתו של נשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג, בכירים ברייך השלישי כדוגמת אדולף היטלר, הרמן גרינג, היינריך הימלר וריינהרד היידריך, ואישים בכירים בעולם דוגמת קיסר יפן הירוהיטו, האפיפיורים פיוס האחד עשר ופיוס השנים עשר ופארוק הראשון.
בתחילת המאה ה-21 נמצא עדיין מספר מועט של מכוניות שהוחזקו בעיקר על ידי אספנים, כאשר מחירן מגיע לכדי מיליוני אירו.
גאורגי פליורוב
גאורגי ניקולייביץ' פליורוב (ברוסית: Гео́ргий Никола́евич Флёров; 2 במרץ 1913 - 19 בנובמבר 1990) היה מדען גרעין יהודי סובייטי. אבי המאמץ הגרעיני הסובייטי, אחד מהאבות המייסדים של המכון המאוחד למחקר גרעיני בדובנה, חבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות. על שמו נקרא היסוד פלרוביום.
תולדות חייו
נולד בעיר רוסטוב על הדון לאב רוסי ולאם יהודיה. למד באוניברסיטה הטכנולוגית של לנינגרד (סנקט פטרבורג) והתמחה בפיזיקה גרעינית. מורו היה איגור קורצ'טוב, עמו חלק את גילוי העקרונות הבסיסיים של תגובת השרשרת של האורניום ואת עקרונות הפעולה של כור גרעיני. בשנת 1942 הבחין פליורוב כי מאמרים בכתבי עת מדעיים שהתייחסו לביקוע גרעיני מאת מדענים בארצות הברית, בריטניה וגרמניה הפסיקו להופיע. פליורוב הסיק נכונה כי הדבר אירע בשל הפיכת התחום לסוד מדינה. סיבת הדבר יכולה להיות אחת בלבד - פיתוח נשק גרעיני. פליורוב כתב לסטלין את תובנתו והפציר בו להתרכז בבניית "פצצת אורניום" בהקדם האפשרי, כעין תמונת-מראה למכתב איינשטיין-סילארד ששיגרו אלברט איינשטיין ולאו סילארד לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, אשר הניע את פרויקט מנהטן.
לאחר שהנ.ק.ו.ד. יירט מסמכים בריטיים שדנו בנושא הציב סטלין בראש המשימה את איגור קורצ'טוב. בפרויקט היו מעורבים גם אברם יופה, יולי חריטון, יעקב זלדוביץ' ולב ארצימוביץ'.
לאחר עבודה בפרויקט הגרעין, תחילה במסגרת הצבא האדום ולאחר מכן כחבר צוות המכון לאנרגיה אטומית ב"עיר האטום" ארזמאס-16 ובדובנה, פרש פליורוב ב-1960 וייסד בדובנה את המעבדה לחקר ריאקציות גרעיניות, כיום חלק מן המכון המאוחד למחקר גרעיני. במעבדה זו עסק פליורוב בעיקר בחקר יסודות על-כבדים וגילויים. הוא גילה והסביר את תופעת הדעיכה הרדיואקטיבית של גרעיני יסודות אלה ויצר שני יסודות חדשים, סיבורגיום (1974, במקביל לצוות של גלן תיאודור סיבורג מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי) ובוהריום (1976). פליורוב כיהן בראש המעבדה עד לפרישתו ב-1989, במקביל כיהן כיו"ר הוועדה המדעית של האקדמיה הרוסית למדעים.
ברנקו לוסטיג
ברנקו לוסטיג (באנגלית: Branko Lustig; 10 ביוני 1932 – 14 בנובמבר 2019) היה מפיק סרטים יהודי-קרואטי. לוסטיג היה יוצא קרואטיה היחידי אשר זכה בשני פרסי אוסקר.
שנותיו הראשונות
נולד באוסייק שבקרואטיה (באותה עת ממלכת יוגוסלביה) למשפחה יהודית קרואטית. אביו עבד כמלצר הראשי בקפה סנטראל, אוסייק, אמו הייתה עקרת בית. בניגוד להוריו, סבו וסבתו של לוסטיג משני הצדדים היו דתיים, והוא הלך עמם בקביעות לבית הכנסת.
בהיותו ילד, במהלך מלחמת העולם השנייה שהה במשך שנתיים באושוויץ וברגן-בלזן. רוב בני משפחתו נספו במחנות ההשמדה ברחבי אירופה, בכללם סבתו שנרצחה בתאי הגזים ואביו שנרצח בצ'אקובץ' ב-15 במרץ 1945. אמו של לוסטיג שרדה את השואה והתאחדה מחדש עמו אחרי המלחמה. ביום שחרורו שקל לוסטיג 66 ליברות (כ-30 ק"ג).
הקריירה הקולנועית
לוסטיג החל לעבוד בתעשיית הסרטים ב-1955 כעוזר במאי בידרן פילם (Jadran Film), חברת הפקה קולנועית שבסיסה בזאגרב. ב-1956 הוא עבד כמנהל יחידת הפקה של דרמת מלחמת העולם השנייה Don't Look Back, My Son (Ne okreći se sine), זוכת שלושה פרסי ארנה מוזהבים בפסטיבל הסרטים בפולה של 1956. בשנות השמונים עבד לוסטיג על המיני-סדרה "רוחות מלחמה" (1983) ועל המשכה "מלחמה וזיכרון" (1988), שתיהן התבססו על ספריו של הרמן ווק. הוא היגר לארצות הברית ב-1988.
לוסטיג זכה בפרס האוסקר הראשון שלו ב-1993 עבור הפקת הסרט "רשימת שינדלר", בו הופיע גם כשחקן בתפקיד קטן. הסרט מבוסס על הרומן פרי עטו של תומאס קנילי (שמבוסס על סיפור חייו של אוסקר שינדלר, תעשיין גרמני שהציל מאות יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה). ב-2015 תרם את פסלון האוסקר שקיבל עבור סרט זה ליד ושם.
הוא זכה בפרס האוסקר השני שלו ב-2001, עבור הפקת הדרמה האפית "גלדיאטור", המספרת על מאבקי כוח בקיסרות הרומית. סרטים הוליוודיים מרכזיים אחרים עליהם עבד לוסטיג כמפיק כוללים את "פיסמייקר" (1997), "חניבעל" (2001) ו"בלאק הוק דאון" (2001).
לוסטיג זכה בעיטור הדוכס טרפימיר (Order of Duke Trpimir), מידי הנשיא פרניו טוג'מן על מפעלו הקולנועי. ב-2008 הוא היה לקולנוען הראשון והשני מעולם האמנות (ביחד עם ולדימיר נאזור, שזכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת זאגרב).
ב-2008 סייע לוסטיג לייסד את חברת הפקת הסרטים העצמאית Six Point Films שמטרתה להפיק "סרטים עצמאיים משמעותיים ומעוררי מחשבה."
מוזיאון לוס אנג'לס לשואה העניק לברנקו לוסטיג תואר כבוד בשנה השנייה של ארוחת הערב השנתית שלו ב-8 בנובמבר 2009 במלון בוורלי הילס על מחויבותו ארוכת השנים לחינוך לזיכרון השואה.
נפטר בזאגרב ב-14 בנובמבר 2019.
טיטוס קורלציאן
טיטוס קורלציאן ׁ(ברומנית: Titus Corlăţean, נולד ב-11 בינואר 1968 במג'ידיה) הוא פוליטיקאי ודיפלומט רומני, שר החוץ של רומניה בשנים 2014-2012, כחבר בממשלת ויקטור פונטה. הוא חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומשפטן בהכשרתו. בינואר-מרץ 2007 כיהן כחבר בפרלמנט האירופי. בבחירות בשנת 2004 נבחר לבית הנבחרים הרומני מטעם המחוז בראשוב והחל משנת 2008 הוא סנטור מטעם אותו המחוז והיה יושב ראש הוועדה לענייני חוץ של הסנאט הרומני. במאי-אוגוסט 2012 כיהן כשר המשפטים בממשלת פונטה. אחרי התפטרות של אנדריי מארגה מונה לשר החוץ וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2014' כשהתפטר בעקבות אי הסדרים בהצבעת האזרחים הרומנים בחו"ל בסיבוב הראשון לבחירות לנשיאות רומניה.
ביוגרפיה
יליד מג'ידיה,(דוברוג'ה), למד עד 1994 בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוקרשט. ב-1995 סיים באותה פקולטה השתלמות בלימודי משפט בינלאומי ויחסים בינלאומיים. ב- 1995 השתלם בתחום הדיפלומטיה והיחסים הבינלאומיים במכון הבינלאומי של בית הספר הלאומי למנהל ENA בפריז, צרפת. החל משנת 2001 הוא דוקטורנט במשפטים באוניברסיטת בוקרשט. ביוני 2005 סיים קורסים של המכללה הלאומית להגנה של רומניה.
בשנים 2001-1994 קורלציאן עבד כדיפלומט במשרד החוץ הרומני, בין השאר כסגן השגריר של רומניה במועצת אירופה בשטרסבורג. . בשנים 2003-2001 הצטרף ללשכת ראש הממשלה דאז אדריאן נסטאסה קודם כיועץ למדיניות חוץ ואחרי 2003 כמזכיר מדינה לקשר עם התפוצה הרומנית. משנת 2002 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברומניה ושימש דובר של וועד הקואורדינציה שלה אחרי שנת 2004.
עבד כמדריך מחקר במכון הרומני ללימודים בינלאומיים (1994-1993), אחר כך כמדריך בקתדרה למשפט ציבורי (משפט בינלאומי ציבורי) (1995-1994), החל משנת 2012 מרצה באוניברסיטה הנוצרית על שם דימיטריה קנטמיר, בפקולטה למדעי המדינה, המקצוע "זכויות האדם", באוניברסיטה על שם "ניקולאיה טיטולסקו", בפקולטה למדעי חברה ומנהל, חוג למשפט בינלאומי ציבורי.
טיטוס קורלציאן הוא נשוי משנת 1994 למדלינה קורלציאן, מורה וקלינאית תקשורת ואב לילדה.
בלדד השוחי (מחבר)
בלדד השוחי הוא שם העט של כותב המדור "חוזר עם תשובה" ב"מוסף כלכליסט", וכתב בעבר את המדור "שאל בני ונענע" באתר האינטרנט "נענע".
מדוריו של בלדד עוסקים בעיקר בתשובות לשאלות מגוונות ואף מוזרות, שהופנו אליו בדואר אלקטרוני. השוחי עונה על השאלות תוך הסברים יחסים פשוטים ולעיתים בנימה הומוריסטית. בדרך כלל בלדד השוחי כותב תשובות ארוכות תוך הבאת סימוכין. עם זאת, במספר תשובות שסיפק לא הובאו די סימוכין, מה שגרם לכך שאצל חלק מהקוראים הוטל צל על אמינות הדברים ואז ענה "השוחי" בעצמו לשאלה שהופנתה אליו "מה המקורות לתשובותיו?".
המדור קיבל את ההשראה ממדורו של ססיל אדמס, והשוחי מונה מדור זה בין מקורותיו, יחד עם ויקיפדיה האנגלית והעברית, מילון הספקן, האתר סנופס ועוד.
הכינוי הוא על שם בלדד השוחי, אחד מרעי איוב. זהותו האמיתית של בלדד אינה ידועה. הועלו השערות שונות לגבי זהותו של השוחי, אך אף אחת מהן לא אומתה.
כתיבתו
פרסומו הראשון של בלדד השוחי היה מדור שאלות ותשובות באתר האינטרנט "נענע" בשם "שאל בני ונענע". שם המדור הוא משחק מילים המשלב משפט מתוך המערכון "הכה את המומחה" של הגשש החיוור עם שם האתר.
במדור התפרסמו החל מנובמבר 2003 במשך כשנתיים בערך 300 טורים. המדור אינו פעיל יותר, אך ניתן לגשת לכל השאלות והתשובות מן העבר. המדור היה ועודנו פופולרי בין קוראי "נענע" וקוראים אחרים. לאחר שהשוחי הפסיק לכתוב את המדור ועד נובמבר 2011, פעל באתר "נענע" מדור דומה באופיו בשם "דברים שיורמים יודעים", בעריכתו של יורם שורק.
בין ינואר 2010 ליולי 2016 הופיע במוסף כלכליסט מדור במתכונת דומה בשם "חוזר עם תשובה", שאותו חיבר בלדד השוחי, במדור פורסמו 327 טורים.
במרץ 2011 פרסם בלדד השוחי ספר חידות בשם "שקרן, שחמטאי ומטבע זהב" בהוצאת מפה.
קארל ואן וכטן
קארל ואן וכטן (באנגלית: Carl Van Vechten; 17 ביוני 1880 – 21 בדצמבר 1964) היה סופר וצלם אמריקני.
היה מהתומכים בפריחה התרבותית של האפרו-אמריקנים בשנות העשרים והשלושים, "הרנסאנס של הארלם", ובין היתר בעל זכויות היוצרים על יצירותיה של הסופרת גרטרוד שטיין.
קורות חיים
ואן וכטן נולד בסידר ראפידס שבאיווה, בן הזקונים של צ'ארלס ואדה ואן וכטן. הוא למד באוניברסיטת שיקגו וסיים את לימודיו שם ב-1903. ב-1906 עבר לגור בניו יורק, שם עבד כעוזרו של מבקר מוזיקה ב"ניו יורק טיימס". ב-1907 לקח ואן וכטן חופשה מהעבודה בעיתון כדי לטייל באירופה ולחקור שם את האופרה בעקבות אהבתו לסוגה האמנותית. בזמן טיולו, כשהיה באנגליה, הוא נישא לחברתו אנה סניידר (Anna Snyder), שהכיר זה מכבר, עוד בסידר ראפידס. הוא חזר ב-1909 לעבודתו ב"ניו יורק טיימס" והפך למבקר האמריקני הראשון של המחול המודרני, בזמן בו היו בעיר ניו יורק הופעות של איזדורה דאנקן, אנה פבלובה ולויי פולר (Loie Fuller). ב-1912 הוא ואשתו אנה סניידר התגרשו, וב-1914 הוא נישא לשחקנית הרוסייה פאניה מרינוף, ששיחקה בהצגות רבות בברודוויי ובנוסף - בשמונה סרטים אילמים. הנישואים נמשכו עד סוף חייו, גם כשכמעט ולא הגיב.
מספר ספרים הכוללים מאמרים מאת ואן וכטן אודות נושאים שונים, כמו מוזיקה וספרות, פורסמו בין השנים 1915–1920. בין השנים 1922 ו-1930 פרסמה הוצאת "Alfred A. Knopf" שבעה ספרים מאת ואן וכטן.
ואן וכטן התעניין בעבודותיהם של סופרים ואמנים שחורי עור, וכמו כן הכיר וקידם דמויות מפתח ב"רנסאנס של הארלם", ביניהם לנגסטון יוז, ריצ'רד רייט ווולאס תורמן. ספרו המצליח והשנוי במחלוקת "Nigger Heaven" (בתרגום חופשי: "גן עדן של כושים"), אשר פורסם ב-1926, מתאר את החיים בהארלם ואת היחסים בין האנשים בה. במרכז עלילת הספר ניצבים שני אנשים, ספרנית שקטה וסופר שאפתן, שמנסים לשמור על אהבתם בזמן שהגזענות מנסה למנוע מהם זאת.
בשנות ה-30 החל ואן וכטן לצלם צילומי דיוקן. במסגרת צילומים אלו, הוא צילם ידוענים רבים, ביניהם מארק שאגאל (תמונה), תומאס מאן (תמונה), מרלון ברנדו (תמונה), אורסון ולס (תמונה), נורמן מיילר (תמונה), סומרסט מוהם (תמונה), פרנסיס סקוט פיצג'רלד (תמונה), גור וידאל (תמונה), סידני לומט (תמונה), טרומן קפוטה (תמונה), לורנס אוליבייה (תמונה), אוולין וו (תמונה) ועוד רבים אחרים.
הוא פגש לראשונה את גרטרוד שטיין בפריז בשנת 1913. הם התכתבו לאחר מכן במשך כל שארית חייה של שטיין, ולפני מותה קבעה כי ואן וכטן יהיה בעל זכויות היוצרים על יצירותיה לאחר שתמות. לאחר מותה הוא עזר בין היתר להביא לדפוס את כתביה שלא פורסמו.
לאחר שנות ה-30 ואן וכטן פרסם מעט כתבים ספרותיים, אך הוא המשיך להחליף מכתבים עם רבים מחבריו להתכתבות.
אף על פי שהיה נשוי לשחקנית פאניה מרינוף עד סוף חייו, הוא היה הומוסקסואל. חלק מחיבוריו נשמרו לאחר מותו, ולאחר שנבחנו 25 שנה לאחר שמת, נמצאו בהם גזירי עיתונים וצילומים הקשורים להומוסקסואליות.
הוא מת בשנת 1964, בגיל 84, בעיר ניו יורק. ב-1968 פורסמה ביוגרפיה שלו, "Carl Van Vechten and the Irreverent Decades", מאת ברוס קלנר (Bruce Kellner).
כיום שמורים רוב כתביו בספריית בינק (Beinecke Library) שבאוניברסיטת ייל. ספריית הקונגרס רכשה בשנת 1966 אוסף של כ-1,400 צילומים שצילם.
מיגונית
מיגונית היא מרחב מוגן המוצב בשטחים ציבוריים (יישובים, פארקים, גני משחקים, תחנות אוטובוס ועוד) שמטרתו לספק מיגון מידי בפני התקפות של רקטות ופצמ"רים שזמן ההתרעה בפניהן הוא קצר מכדי לאפשר גישה למקלט. באופן זה המיגונית משמשת כחלק מההגנה האזרחית של העורף.
יש להיכנס אל המיגונית כאשר נשמעת אזעקת מלחמה, שהיא מערכת התרעה סדירה המזהירה את התושבים מפני סכנה קרובה של תקיפה אווירית (במטוסים, טילים או רקטות). המיגונית נועדה להגן מפני פגיעות ישירות של פצצות מרגמה וארטילריה רקטית.
על פי רוב המיגונית נבנית במידות קטנות יותר מאשר חדרי ביטחון תקניים וכתוצאה מכך משקלה קטן יותר. דבר זה מאפשר הובלה זולה יותר מאשר הובלת ממ"ד נייד. בנוסף למיגוניות שנבנו מלכתחילה למטרה זו, משמשים כמיגוניות גם צינורות בטון גדולים, שסמוך לפתחיהם מוצב קיר בטון.
מיגוניות רבות, שניצבות מזה שנים רבות באותו מקום, קושטו ועוטרו בציורים על ידי אמנים מקומיים.בעוטף עזה פועל מיזם עיטור המיגונית נועד לשוות להן מראה אסתטי ולקשט את הסביבה בה הן מוצבות, וכן להקל פסיכולוגית על ילדים ולהקטין את האפקט השלילי של נוכחות המיגוניות וירי הרקטות שמחייב אותן.
היסטוריה
בעקבות ירי הרקטות והפצמ"רים של ארגוני הטרור הפלסטיניים מרצועת עזה, שזמן ההתרעה להן הוא 15 שניות בלבד, פוזרו מיגוניות, בעשור הראשון של המאה ה-21, ברחבי שדרות ויישובי עוטף עזה, כמו גם לצד תחנות אוטובוסים, טרמפיאדות, מפעילים, מבני ציבור ותשתיות שונות במרחב. עם הרחבת טווח הירי של הרקטות הוצבו מיגוניות גם באשקלון, נתיבות, אופקים ועוד.
ביולי 2014, כאשר רקטות ששוגרו מרצועת עזה פגעו ביישובי הפזורה הבדואית בנגב, הגישו בדואים אחדים, יחד עם ארגוני זכויות אדם, עתירה לבג"ץ, בדרישה שיורה להציב מיגוניות ביישובי הפזורה, משום שהבנייה ביישובים אלה אינה מספקת כל הגנה לתושביהם. העתירה נדחתה, בנימוק שבהחלטה בעניין הקצאת המיגוניות לא נמצא פגם המצדיק את התערבות בג"ץ.
יוסף משה שכטר
הרב יוסף משה שכטר, (י"ט בחשוון ה'תרע"ח, 4 בנובמבר 1917, מישקולץ, הונגריה – כ"ט בחשוון ה'תשל"ז, 22 בנובמבר 1976, ירושלים, ישראל) היה רב הכותל הראשון לאחר שחרור העיר העתיקה החל מחודש אב ה'תשכ"ז (אוגוסט 1967).
ביוגרפיה
יוסף משה שכטר נולד בהונגריה בעיר מישקולץ לצבי שכטר (מצאצאי התוספות יום טוב) ולשיינדל בת נתן שוורץ. הוריו נפטרו במגפת כולירה, והוא גודל אצל דודו יעקב שכטר.
בצעירותו למד בישיבת חוסט, ישיבת גאלאנטה וישיבת פרשבורג, וקיבל סמיכה לרבנות מהרב עקיבא סופר, אב"ד ור"מ פרסבורג, מהרב גרינוולד מגאלאנטה ומהמהרי"ץ דושינסקי.
בשנת 1940 התחתן עם אסתר בת הרב אברהם חיים שאג - אישיות ציבורית מראשי תנועת המזרחי וח"כ בכנסת הראשונה. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
בין השנים 1940–1942 למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
שימש בתפקידים שונים במשרד הדתות, וכן בתפקיד ברבנות הצבאית.
היה הרב של קהילת "שירת ישראל", חבר הנהלת קריית "חתם סופר", חבר הנהלת הארגון הארצי למען השבת, וכן במועצת החברה קדישא גחש"א לקהילת ירושלים.
הופיע כנואם פעמים רבות מטעם עיריית ירושלים בבית-העם, וכן היה מרצה במקומות שונים בארץ.
בסוף סיון תשכ"ז (תחילת יולי 1967), הועבר הכותל המערבי מידי צה"ל לשלטונות האזרחיים ושכטר מונה לרב הכותל מטעם הרבנות הראשית לישראל על ידי הרבנים אונטרמן ונסים בהתאם לחוק השמירה על המקומות הקדושים, תשכ"ז-1967, שפורסם ברשומות מספר ימים קודם לכן. בתוקף תפקידו עיצב את כללי המקום במתכונת הנהוגה עד היום ויצק תוכן לתפקיד בשמשו ככתובת הלכתית למבקרי המקום וכדמות רבנית ייצוגית.
בכ"ט בחשוון ה'תשל"ז (22 בנובמבר 1976) נפטר ונטמן בבית הקברות הר הזיתים.
כרב הכותל
בתקופת כהונתו של הרב שכטר חלו במתחם הכותל בין היתר גם השינויים המבניים הבאים:
לקראת תשעה באב תשכ"ז התחיל חיל הנדסה בהתקנת פנסים וזרקורים להארת המקום כדי שאפשר יהיה לשהות בו גם בלילה, וכן נהרסו מבנים אשר נמצאו בסכנת התמוטטות. בתקופה זו התמנה האדריכל יוסף שנברגר לשמש יועץ שר הדתות לפיתוח רחבת הכותל. פרופסור בנימין מזר מונה לשמש כראש המשלחת הארכאולוגית לחפירות בכותל הדרומי ובכותל המערבי. כמו כן העמיקו את רחבת הכותל במטר וחצי וריצפו אותה באבנים.
באוגוסט 1968 הודיע הרב שכטר על החלטתו לאסור על צלמים המציעים לתיירים לצלם אותם ליד הכותל תמורת תשלום לפעול ברחבה התחתונה של הכותל המערבי, עקב תלונות תיירים על היותם מטרד.
סילו (פירושונים)
{{פירושונים|
אצטדיון סמי עופר
אצטדיון סמי עופר הוא אצטדיון כדורגל הממוקם במורדות הדרומיים של חיפה, בשכונת נאות פרס, בסמוך לפארק מת"ם, ומכיל 30,942 מקומות ישיבה. האצטדיון, אשר בנייתו הושלמה בשנת 2014, משמש כמגרשן הביתי של קבוצות מכבי חיפה והפועל חיפה. מלבד משחקי הקבוצות העירוניות של חיפה, מארח האצטדיון לעיתים גם משחקים בינלאומיים של נבחרת ישראל ומשחקים כגון שלבי חצי גמר וגמר גביע המדינה. האצטדיון נקרא על שם איש העסקים הישראלי סמי עופר שמימן כ-15% מעלות הקמתו.
היסטוריה
הוועדה המקומית חיפה אישרה את תוכנית אצטדיון בשנת 2006, הנחת אבן הפינה לבניית האצטדיון התקיימה בשנת 2009, והקמתו החלה כעבור שנה. על פי הסכם שנחתם בין השותפים להקמתו, התחייבה עיריית חיפה להשלים את בנייתו ברבעון הראשון של שנת 2013, אולם השלמת הפרויקט התעכבה. אצטדיון סמי עופר החליף את אצטדיון קריית אליעזר המיושן, שנבנה בשנת 1955. האצטדיון תוכנן בהתאם לדרישות אופ"א דרגה 4. בתוכנית המקורית האצטדיון נקרא "קריית הספורט חיפה" והוא אמור היה לכלול מגרשי אימונים, אולם רב תכליתי ובריכת שחייה לצד מרכז בילוי וקניות, אולם בסופו של דבר, נבנו האצטדיון ומתחם המסחר בלבד. בניגוד לאצטדיון קריית אליעזר, נבנה האצטדיון ללא מסלול אתלטיקה, דבר שאיפשר את הקמת היציעים קרוב לכר הדשא. גובה הגג המרבי במערב הוא 53.04 מטר מעל לפני הים ובמזרח 45.99 מטר.
האצטדיון הוקם בהשקעה של כחצי מיליארד ש"ח. ההקמה מומנה על ידי עיריית חיפה (103 מיליון ש"ח), הטוטו (135 מיליון ש"ח), חלק מההכנסות ממכירת הקרקעות באצטדיון קריית אליעזר (30 מיליון ש"ח) ותרומה של משפחת עופר (75 מיליון ש"ח).
ב-17 ביוני 2014 קיבל האצטדיון אישור סיום בניה רשמי (טופס 4).
חנוכת האצטדיון
מכבי חיפה חנכה את האצטדיון ב-15 בספטמבר 2014 בניצחון 4–2 במשחק ליגה מול בני סכנין לעיני כ-30,200 צופים. את השער הראשון של מכבי חיפה באצטדיון, שהיה גם שער הליגה הראשון שהובקע בו, הבקיע חן עזרא בתוספת הזמן של המחצית הראשונה.
ב-16 בנובמבר 2014 אירח האצטדיון לראשונה משחק של נבחרת ישראל, במסגרתו גברה הנבחרת על בוסניה והרצגובינה בתוצאה 3–0 במסגרת מוקדמות יורו 2016.
ב-20 במאי 2015 אירח האצטדיון לראשונה את משחק גמר גביע המדינה בכדורגל, בו ניצחה מכבי תל אביב את הפועל באר שבע 2-6. גמר גביע נוסף נערך באצטדיון ב-15 במאי 2019 ובו גברה בני יהודה על מכבי נתניה לאחר דו-קרב בעיטות עונשין מ-11 מטר.
ב-29 בספטמבר 2015 אירח האצטדיון לראשונה משחק בליגת האלופות, בו מכבי תל אביב הפסידה 0–2 לדינמו קייב.
ב-7 בפברואר 2022 הובקעו באצטדיון לראשונה 4 שערים על ידי שחקן אחד, כאשר עומר אצילי כבש בניצחון מכבי חיפה 6–0 על מועדון ספורט אשדוד.
בעונת 2022/2023 בליגת העל בכדורגל היה האצטדיון למבצרה הביתי של מכבי חיפה, שזכתה באליפות שלישית ברציפות, עם מאזן ביתי של 18 ניצחונות, תיקו אחד ואפס הפסדים בבית, תוך צבירת 52 נקודות מתוך 54 אפשריות.
הקמה ותכנון
הקמת האצטדיון בוצעה על ידי החברה הכלכלית לחיפה. תכנון האצטדיון בוצע על ידי משרד האדריכלים הבריטי KSS Group בשיתוף משרד האדריכלים הישראלי מנספלד-קהת. האצטדיון נבנה בהתאם לתקני UEFA ו-FIFA והוא מדורג בקטגוריה 4 בדירוג האצטדיונים של אופ"א. כר הדשא ממוקם במפלס מינוס 8.5 מטר ממפלס הכניסה, והמרחק בינו לבין המושבים מינימלי. היציעים הצפוני, המזרחי והדרומי מכילים למעלה מ-25,000 מקומות ישיבה, ואילו היציע המערבי בנוי משש קומות ובו 5,000 מקומות ישיבה, חדרי הלבשה, תאי עיתונאים, מועדוני הקבוצות ומועדוני הכסף, הזהב והיהלום וכן 36 תאי צפייה פרטיים.
גג האצטדיון בנוי מ-31 עמודי ענק בצורת האות V, במשקל 91 טון כל אחד. קונסטרוקציית הגג עשויה מפלדה במשקל של 2,750 טון. הגג המוזהב מקרה שטח של כ-27,000 מ"ר. זוהי קונסטרוקציית הגג הגדולה ביותר שנבנתה בישראל. לאורך הגג בנוי גשר (Cat walk) באורך של כ-400 מטר שעליו מורכבים כ-200 פנסים לתאורת הדשא. באצטדיון קיימת תשתית לשידורי משחקים בטכנולוגית תלת־ממד שטרם הופעלה בישראל לצד רמקולים של מערכת ההגברה בעוצמת שמע של 107 דציבל.
שטחו של כר הדשא בתחומי הקו הלבן הוא כ-7.14 דונם ומתחתיו קיימת מערכת השקיה וניקוז המחוברת אל מאגר מים לשימוש חוזר. קירוי הגג בהיקף של 360 מעלות יוצר באצטדיון מיקרו אקלים ייחודי שלא קיים מחוץ לו. על כר הדשא מותקנים חיישנים המשדרים ברציפות 24 שעות ביממה את נתוני האקלים: טמפרטורה, לחות, כמות אור ורוח ובהתאם לתנאי האקלים מופעלות מכונות לתאורת שמש מלאכותית.
האצטדיון נבנה מתוך תפיסת הפעלה של הגעת קהל באמצעות תחבורה ציבורית, כמקובל באצטדיונים מתקדמים בעולם. להחלטה תרמו מיקומו בסמוך למרכזית חוף הכרמל ותחנת הרכבת חוף הכרמל. בצמוד לאצטדיון הוקמו חניונים עם 1,550 מקומות חנייה עבור מנויים בתשלום. בנוסף, קיימים 6,500 מקומות חניה בשטחים עוטפי אצטדיון, במרחק הליכה קצר. בסמיכות לאצטדיון נבנתה תחנת מטרונית נוספת, אשר פעילה רק בשעות שבהם מתקיימים אירועים באצטדיון.
שטחי המסחר
הקומפלקס המסחרי בחזית המערבית של האצטדיון, הכולל 20,000 מ"ר של שטחי מסחר, בילוי ובידור, נמצא בבעלות החברה הכלכלית לחיפה. המתחם המסחרי יכלול בעתיד קומפלקס בתי הקולנוע בשטח של כ-10,000 מ"ר, בתוספת שטחי מסחר נוספים של כ-7,000 מ"ר, המיועדים למסחר, מסעדות, בתי קפה וברים. בתוך האצטדיון, הוקמו כ-3,000 מ"ר של שטחים להשכרה לקבוצות הכדורגל, לרבות לפעילויות משלימות. בשטח זה, נבדקת אפשרות להקמת מוזיאון ספורט, מועדוני כדורגל של מכבי חיפה והפועל חיפה ומרפאת ספורט.
טכנולוגיה
בין אמצעי הטכנולוגיה של האצטדיון החדש קיימת מערכת טלוויזיה במעגל סגור, המרכזת 220 מצלמות שמכסה את האצטדיון, בהן מצלמות 29 מגה פיקסל שיאפשרו זיהוי פנים של הקהל, כך שניתן יהיה לזהות צופים בעייתיים ולהרחיקם מהאצטדיון באופן מידי. לשם בטיחות הצופים, תתקיים באצטדיון הפרדת קהלים בין הקבוצה הביתית לקבוצה האורחת כבר משלב ההגעה לאצטדיון, דרך רכישת כרטיסים מופרדת והפרדה בין היציעים.
שני מסכי ענק הותקנו באצטדיון, כל אחד במשקל 12 טון ובגודל של כ-72 מ"ר, הגדולים מסוגם בישראל ומהראשונים שיחוברו למערכת ניהול משחק מאושרת על ידי UEFA. המערכת מיועדת להקרנת התוצאות, מהלכי המשחק, שמות השחקנים, שידורים חוזרים של שערים, נתונים סטטיסטיים וסרטוני תדמית ומידע של הקבוצות המשחקות.
תשתית האצטדיון ערוכה להטמעת מערכת "כרטיס חכם" ואפליקציות לרכישה באמצעות טלפונים ניידים (כגון Cash-free), שמשמשים במקום תשלום בכסף מזומן. ה"כרטיס החכם" והאפליקציות משמשים לרכישת כרטיסים ומנויים למשחקי כדורגל, אירועי ספורט ולמופעים שיערכו באצטדיון ולרכישה בחנויות המתחם, ובמזנונים שבאצטדיון.
יציעי האצטדיון
היציע המערבי מכיל 5,000 מקומות ישיבה ובנוי מ-6 קומות: בקומה הראשונה 4 חדרי הלבשה ל-4 קבוצות, חדרי שופטים ומאמנים, חדרי משקיפים וחדרי בדיקות סמים. חדרי ההלבשה של הקבוצות הביתיות מכבי חיפה והפועל חיפה כוללים גם חדרי סאונה, ג'קוזי ואמבטיות קרח; בקומה השנייה קיימים חדרי עבודה לעיתונאים ואולם לתדרוכים ומסיבות עיתונאים; בקומה השלישית והרביעית נמצאים מועדוני הכסף, הזהב, היהלום ומועדון הנשיאים לאירוח אח"מים; בקומה החמישית 36 תאי צפייה פרטיים לכ-360 איש בקומת ה-SKYBOXES; ובקומה השישית, מרכז פיקוד ותאי צילום ושידור. המושבים ביציע המערבי משודרגים ומאפשרים חוויית צפייה נוחה יותר מבשאר היציעים, כניסת VIP ואירוח באולמות ממוזגים רחבי ידיים בהם ניתן לערוך מחוץ לימי המשחק אירועים וכנסים יוקרתיים. ביציע זה קיימים שטחים להפעלת מטבחים עבור חברי המועדונים.
יתר היציעים: הצפוני, המזרחי והדרומי מכילים יחד 25,800 מקומות ישיבה. בנוסף, קיימים ביציעים אלה 18 מזנונים וקיוסקים הכוללים כ-130 מטר אורך דלפקים ומאות תאי שירותים.
לקראת חנוכת האצטדיון הוגדרו כללי התנהגות ביציעיו, ופרט לאלה המוגדרים בכל האצטדיונים בישראל, הוחלט כי בסמי עופר לא תותר עמידה בכל היציעים פרט לאלה המיועדים לכך על ידי הקבוצות ואסור יהיה לאכול בהם פיצוחים ולעשן.