cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאן (חברה)
היסטוריה
שורשיה של חברת מאן מתחילים בשנת 1758 כאשר בית יציקה "סנט אנטוני" פתח מפעל בעיר אוברהאוזן. באותו זמן היה מפעל זה המפעל לייצור כלי הנדסה כבדה הראשון בחבל הרוהר. עם השנים החברה התמזגה עם חברות נוספות ובשנת 1840 הוקמה רשמית חברת MAN (ראשי תיבות של Maschinenfabrik Augsburg Nürnberg).
החברה הקימה את בית הדפוס הראשון לעיתונים בגרמניה עם טכנולוגיה חדשנית, מקרר "סיסטם לינדה" ומנוע דיזל בשנים 1893–1897.
בשנת 1924 הציגה מאן לראשונה משאית דיזל שלה בתערוכת רכב של ברלין.
בשנת 1929 נקנתה מאן על ידי חברת GHH.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מאן ייצרה מערכות לחימה עבור הורמאכט. עקב כך מפעלי החברה היוו יעד משמעותי להפצצות מטוסי בעלות הברית. החברה תכננה וייצרה את טנק הפנתר, טנק המערכה הבינוני של הוורמאכט החל מ-1942. הטנק נחשב למוצלח מבין הטנקים המקבילים של כלל הצבאות שלחמו במלחמה זו. על הפרויקט התמודדו מאן ומרצדס בנץ. על אף העדפתו של היטלר את הצעת מרצדס, קיבלה מאן את הפרויקט. זאת לאחר שהגישה הצעה משופרת, משהובאו לידיעתה מרכיבי הצעת מרצדס. כמו כן ייצרה מאן מנועי דיזל עבור ה U-Boats, צוללות הצבא הגרמני.
לאחר מלחמת העולם השנייה מאן GHH הייתה על סף הליך פירוק כאשר איבדה את לקוחותיה בכל רחבי העולם. בעלות הברית השתלטו על החברה על מנת לשקם את כלכלתה של גרמניה ההרוסה ופירקו את החברה למספר חברות. את מפעלי הפלדה של GHH העבירו לבעלות אחרת.
בשנת 1971 רכשה מאן את חברת באסינג הגרמנית, אשר הייתה אחת החברות המובילות בגרמניה לייצור אוטובוסים. מאז משתמשת בסמל האריה שלה על המשאיות והאוטובוסים שלה. בשנת 1986 התמזגו מאן ו-GHH לחברה אחת והקימו את מטה החברה במינכן.
מאן בישראל
לאחר מלחמת יום הכיפורים החליף מערך ההובלה של צה"ל את משאיות הליילנד ששימשו אותו עד אז במשאיות מאן בעלות משקל כולל של 19 טון. משאיות אלה היוו את עיקר כוח ההובלה של צה"ל עד אמצע שנות ה-90'.
חברת מאן הייתה בעשור הראשון של המאה ה-21 ספקית האוטובוסים הגדולה ביותר בישראל. במשך שנים רבות זיכיון היבוא של מאן הוחזק בידי "החברה המאוחדת למזרח הקרוב". ב-2011 היא נרכשה על ידי "קבוצת מכשירי תנועה".
בעשור הראשון של המאה ה-21, רוב חברות האוטובוסים בישראל השתמשו באוטובוסים של מאן: את שלדת האוטובוסים הן רוכשו ממאן, וכל שאר חלקי האוטובוס מורכבים במפעלי הארגז ומרכבים. כיום רק אגד ודן משתמשות באוטובוסים של מאן, ושאר החברות עברו לאוטבוסים של יצרנים ארופיים אחרים וכן לאוטבוסים מתוצרת סין.
דגמי אוטובוסי MAN הפועלים או שפעלו בחברות תחבורה ציבורית בישראל:
מאן היא ספקית משאיות מהמובילות באירופה, כולל בישראל. "מאן ישראל" מייבאת משאיות לסקטור האזרחי ולצה"ל.
תוך שיתוף פעולה עם חברת "הארגז", בנתה מאן את כלי הרכב ששימש למטרונית, מערך האוטובוסים המהיר המשרת את מטרופולין חיפה בתקופת דן בצפון. עקב העברת ההפעלה של המטרונית לחברת סופרבוס, אוטובוסים אלו יצאו מהשירות. אם כי הם מופעלים במספר קווים בתל אביב על ידי דן.
אירוויזיון 1974
תחרות האירוויזיון לשנת 1974, התחרות ה-19, נערכה ב-6 באפריל 1974 בברייטון, הממלכה המאוחדת. מנחת התחרות הייתה קייטי בויל והמנצחת הייתה הלהקה השוודית אבבא עם השיר "ווטרלו". שיר זה גם נבחר כשיר היובל באירוויזיון ונחשב לשיר המזוהה ביותר עם התחרות.
לוקסמבורג, שזכתה שנה קודם לכן, לא יכלה לקיים את התחרות שוב מפאת העלות הרבה (היא אירחה גם את אירוויזיון 1973). הממלכה המאוחדת נאותה לארח את התחרות.
למקום השני בתחרות הגיעה ג'יליולה צ'ינקווטי מאיטליה (אשר זכתה אף באירוויזיון 1964) עם השיר "Sì" ("כן"). זמרת מפורסמת נוספת שהשתתפה באירוויזיון זה היא הזמרת הבריטית-אוסטרלית אוליביה ניוטון-ג'ון עם השיר "Long Live Love".
ישראל באירוויזיון 1974
ישראל שלחה את להקת כוורת לייצג אותה, שהייתה אז בשיא הפופולריות שלה, עם השיר "נתתי לה חיי". לפי חוקי התחרות, רק לשישה אנשים מותר לעמוד על הבמה בזמן ההופעה, ולכן נאלץ יוני רכטר להיות המנצח של התזמורת. כוורת הגיעה בסופו של דבר למקום השביעי.
חסן שייח' מחמוד
חסן שייח' מחַמוד (בסומלית: Xasan Sheekh Maxamuud, בערבית: حسن شيخ محمود; נולד ב-29 בנובמבר 1955) הוא פוליטקיאי סומלי, המכהן כנשיא סומליה מאז 15 במאי 2022. שייח' מחמוד כיהן בעבר כנשיא סומליה גם בשנים 2012–2017. פעיל פוליטי וחברתי ואקדמאי, מחמוד שימש כפרופסור ודיקן באקדמיה. בנוסף הוא מייסד ויו"ר מפלגת השלום והפיתוח. בהכשרתו הוא איש חינוך ואיש עסקים.
ראשית חייו
שייח' מחמוד נולד בג'ללקסי, עיירה חקלאית קטנה במחוז הירן בסומליה, ב-1955, בימי שלטון המנדט האיטלקי. הוא בן לקבוצת אבגאל משבט הווייה. משפחתו השתייכה למעמד הביניים.
אחרי לימודים בבתי ספר העיר הולדתו, בשנת 1978 למד מחמוד שלוש שנים לימודי טכנולוגיה באוניברסיטה הלאומית הסומלית במוגדישו. בשנת 1986 הוא נסע להודו וסיים שם בשנת 1988 את התואר השני בחינוך טכני באוניברסיטת בהופל, בימינו אוניברסיטת ברכתוללה. אחר כך למד במכון הקיץ לבניית שלום של האוניברסיטה המנוניטית המזרחית בהריסונבורג, וירג'יניה, בארצות הברית. באוניברסיטה זו, השייכת לכנסייה המנוניטית והמקבלת גם בני דתות אחרות, סיים מחמוד שלושה קורסים אינטנסיביים לגישור, ריפוי טראומות ובניית אסטרטגיות למידה מעשית למבוגרים (designed learner centered training).
הקריירה בהוראה וייעוץ
בשובו לארצו, התקבל מחמוד לעבוד כמדריך ומאמן בתיכון הטכני לפולה, בדרום סומליה. אחר כך לימד החל משנת 1984 במכללה למורים טכניים שליד אוניברסיטת לפולה. בשנת 1986 התמנה לראש המכללה.
עם פריצת מלחמת האזרחים ההרסנית בשנות ה-90 המוקדמות, נשאר מחמוד במולדתו ופעל כיועץ וארגונים לא ממשלתיים, לארגונים של האו"ם, ובמיזמים של שלום ופיתוח. בשנים 1995-1993 הוא עבד כקצין חינוך של UNICEF במרכז ובדרום סומליה. בשנת 1999 נמנה עם מייסדי המכון הסומלי למנהל עסקים ולניהול SIMAD במוגדישו. המוסד הפך לאוניברסיטה ומחמוד שימש לה כדקאן עד שנת 2010.
הקריירה הפוליטית
מחמוד נכנס לפוליטיקה בשנת 2011 כשהקים את מפלגת הפיתוח השלום. באפריל 2011 חברי המפלגה בחרו בו בפה אחד ליושב ראש. באוגוסט 2012 הוא נבחר לפרלמנט הפדרלי המחודש של סומליה. לצד פעילותו האקדמית והאזרחית, עבד מחמוד גם כיזם עצמאי מצליח.
נשיא סומליה
ב-10 בספטמבר 2012 נבחר מחמוד על ידי הפרלמנט לתפקיד נשיא סומליה לאחר שנים של מלחמת אזרחים וממשלה זמנית. הוא זכה בסיבוב השני ב-190 קולות מול הנשיא בתפקיד, שריף שייח אחמד, שקיבל 79 קולות. בנאום ההשבעה שלו הודה לעם הסומלי ולפרלמנט הפדרלי של סומליה והביע תמיכה בהמשך תהליך השיקום של סומליה לאחר מלחמת האזרחים והביע נכונות להמשיך בשיתוף פעולה עם הקהילה הבינלאומית. יומיים אחרי השבעתו ניצל מחמוד מניסיון התנקשות נגדו שבוצע על ידי שלושה מחבלים מתאבדים מארגון א-שבאב. באותה עת הוא כינס מסיבת עיתונאים במקום מושבו, מלון "ג'זירה פאלאס" עם שר החוץ של קניה, סמסון אונגרי, שניצל גם הוא מפיגוע הטרור. בפיגוע מתו שניים מהמחבלים בפיצוץ, והשלישי נורה למוות. שלושה חיילים סומלים ושני חיילים של הכוח האפריקאי לשמירת השלום נהרגו. בינואר 2013 הממשלה הסומלית זכתה בהכרתן של ארצות הברית, לראשונה אחרי 1991. בספטמבר פמלייתו הותקפה שוב על ידי פעילי "א-שבאב" אך הנשיא ניצל גם מפיגוע זה. בעת כהונתו התנהלו בסומליה פעולות צבאיות כנגד פלגים אסלאמיסטים קיצוניים, ארגון א-שבאב ואחרים, שבהן השתתפו קניה, אתיופיה, כוחות האיחוד האפריקאי לשמירת השלום, הצבא הסומלי, וכוחות של ארצות הברית, צרפת וכו'. בשנת 2014 הוקם מחדש שירות הדואר הסומלי, והותקן הכספומט הראשון במוגדישו. ב-15 במאי 2022, חסן שייח' מחמוד נבחר שוב לנשיא סומליה בהצבעה מרתונית לנשיאות.
חיים אישיים
מחמוד נשוי ואב לילדים. הוא דובר סומלית ואנגלית.
דגל הדרוזים
דגל הדרוזים הוא סמלה של העדה הדרוזית ומייצג למעשה את האמונה והדת הדרוזית ואת בסיסה. ישנן שתי צורות שונות לדגל הדרוזים. האחת, דגל רגיל – והאחרת, דגל בצורת כוכב בעל חמישה קודקודים. בשתי הצורות באים לידי ביטוי חמישה צבעים: ירוק, אדום, צהוב, כחול, ולבן, כאשר לכל צבע משמעות מיוחדת ומרכזית החשובה לדרוזים.
הדגל, בצורתו הקונבנציונלית, שימש כדגל הישות האוטונומית מדינת ג'בל א-דרוז שהתקיימה בהר הדרוזים בין השנים 1921 ו-1936.
כל אחד מן הצבעים מסמל היבטים שונים על הדת הדרוזית:
משמעויות הצבעים בדגל על פי פרשנות אחרת:
כדוגמה, ניתן לציין שהשיח'ים הדרוזים לובשים כובע שצורתו כצורת תרבוש טורקי, אך צבעו – לבן במעטפת, ואדום בבסיסו העליון – צבעים שעל פי משמעותם מסמלים את הטוהר והאהבה שהן מידותיו העליונות של השיח'.
מורה להתעמלות: הסרט
מורה להתעמלות: הסרט (אנגלית: Gym Teacher: The Movie) הוא סרט של ניקלודיאון אשר שודר לראשונה ב-12 בספטמבר 2008. בסרט מככבים כריסטופר מלוני ונייתן קרס.
עלילה
דייב סטואי (כריסטופר מלוני) הוא מורה לספורט בחטיבת הביניים פי איי. דייב מבקש להציל את עצמו מכישלון ספורטיבי בעברו (החמצה מביכה של מדליית זהב באולימפיאדת סיאול) על ידי זכייה בפרס "מורה ההתעמלות של השנה".
בשביל לזכות בפרס צריכים תלמידיו לעבור תרגילי אתלטיקה בסיסיים. הבעיה מתחילה כאשר תלמיד חדש בשם רולנד וואפל (נייתן קרס) מצטרף לקבוצה. מאז מות אביו, מגוננת עליו אימו, ויני, באופן תמידי ומכריחה אותו לכבוש קסדה על ראשו, לכן גם כישוריו הספורטיביים אובדים. דייב עושה הכל כדי להעיף את רולנד מקבוצתו עד שהוא מגלה שאימו היא המורה לאנגלית שהוא התאהב בה. דייב מחליט לאמן את רולנד ולהסתיר את זה מאמא שלו, עד ששלי בראג (דייוויד אלן גריר) מתחרה נגד דייב בתפקיד מורה ההתעמלות, אומר לאמא של רולנד שבנה משתתף בתחרות והיא לא נותנת לו להשתתף. בסופו של דבר אמו של רולנד משתכנעת והיא מרשה לרולנד להשתתף. בסוף הסרט הקבוצה מנצחת בתחרות ודייב וויני חברים.
רוני מוראן
רוני מוראן (באנגלית: Ronnie Moran; 28 בפברואר 1934 – 22 במרץ 2017) היה קפטן ומאמן ליברפול, אשר שימש פעמיים כמאמן זמני (לאחר עזיבתם של קני דלגליש וגריים סונס בהתאמה). מוראן היה העובד בעל הוותק הרב ביותר במועדון כאשר פרש ב-1998.
קריירת משחק
מוראן נולד בקרוסבי, הסמוכה לליברפול, והחל את קריירת המשחק שלו בליברפול כחשמלאי מתמחה ושיחק בקבוצת דרג ג' של המועדון. תפקידו המקורי היה מגן שמאלי והוא חתם על חוזה מקצועני תחת המאמן דון ולש בינואר 1952 וערך את הופעת הבכורה שלו ב-22 בנובמבר 1952 בהפסד 2-3 לדרבי קאונטי, כאשר היה בן 18 בלבד.
מוראן ביסס את מקומו בהרכב בעונת 1955/1956. בתקופה זו דעכו האדומים בליגת המשנה באנגליה, אך מוראן הוכיח את כישוריו כמגן עקשן שכמעט ולא נכנע לשחקני כנף במהירות וכן היה מומחה לפנדלים. מוראן הראה את התמדתו הרבה כאשר החמיץ שישה משחקים בלבד בין 1955 ל-1959.
Dale Promo
Dale Promo (בעברית: יאללה פרומו) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נועה קירל והזמר הפוארטו ריקני מטרו דה סבאג'. את השיר הוציאה ב-27 במאי 2022 לאור חברת התקליטים Graph Pen, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. הוא הופק על ידי מפיק המוזיקה הישראל-הולנדי בועז ואן דה ביטס.
רוני מוראן
קריירת משחק
לקראת סוף [שנות ה-50 קיבל מוראן את תפקיד הקפטן של ליברפול. ב-1961/1962, לאחר תקופה ממושכת מחוץ להרכב, שותף מוראן ב-16 משחקים כאשר האדומים הצליחו לחזור לליגה הבכירה וכעבור שנתיים היה חלק מהרכב הקבוצה שזכתה באליפות הליגה, כשהחמיץ שבעה משחקים בלבד לאורך כל העונה.
Dale Promo
רקע וביקורות
את השיר חיבר מטרו דה סבאג'. זה לא שיתוף הפעולה הראשון בינו לבין אמן הישראלי, כשבעבר הוציא גרסה ספרדית עם אליעד נחום לשיר "אל תגלי".
רוני מוראן
קריירת משחק
מוראן החל לסבול מפציעות ואיבד את מקומו בהרכב לגרי בירן בניצחון בגמר גביע ההתאחדות של 1965 על לידס יונייטד. עם זאת, מוראן כן שותף בניצחון המפורסם באצטדיון אנפילד על אינטר מילאנו שלושה ימים לאחר מכן, לפני ששיחק במשחקו האחרון במדי ההרכב הראשון באצטדיון סן סירו, אז הפסידה ליברפול לאינטר והודחה בחצי גמר גביע האלופות.
Dale Promo
רקע וביקורות
אתר "Mako" ציין כי קולה של קירל בשיר נשמע ערוך באופן לא-טבעי, והמבטא שלה בספרדית לא טוב.
רוני מוראן
קריירת אימון
ב-1966 מוראן הוזמן על ידי ביל שאנקלי להצטרף לצוות האימון, אף על פי שהמשיך לשחק בקבוצת המילואים של ג'ו פייגן במשך שנתיים נוספות. מוראן פרש באופן רשמי ממשחק פעיל בעונת 1968/1969 והצטרף לצוות האימון במשרה מלאה. ב-1971 הפך מוראן למאמן קבוצת המילואים של המועדון וב-1972/1973 הדריך אותה לאליפות הליגה המרכזית.
Dale Promo
רקע וביקורות
ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, הצליח לצבור למעלה מ-589 אלף השמעות.
רוני מוראן
קריירת אימון
למוראן, שנודע בכינויו "באגסי", היה תפקיד משמעותי בסיפור הצלחתה של ליברפול בשנות ה-70 וה-80, עם הידע הרחב שלו ויכולתו להוציא את המיטב מהשחקנים. בתקופת השיא של המועדון שימש מוראן כעוזרם הנאמן של ביל שאנקלי, בוב פייזלי, ג'ו פייגן וקני דלגליש, ולאחר מכן גריים סונס ורוי אוונס. מוראן מעולם לא חיפש את אור הזרקורים ולא הציב את עצמו לפני חבריו או המועדון. הוא הפך לדמות מפורסמת על ספסל הקבוצה בשל קולו החזק שנשמע עד יציע הקופ באצטדיון אנפילד.
Dale Promo
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי פורסם ב-27 במאי 2022, יום צאת השיר. הוא בוים על ידי דורון סריי, ונכון לאוגוסט 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-3.3 מיליון צפיות.
רוני מוראן
קריירת אימון
כאשר דלגליש הודיע במפתיע על התפטרותו מתפקיד המאמן ב-1991 מונה מוראן כמאמן זמני, תפקיד שאייש במשך 10 משחקים בלבד. מוראן הדגיש את העובדה כי אינו מעוניין לקחת את התפקיד במשרה מלאה, ופינה את מקומו לגריים סונס שמונה כמחליפו של דלגליש. מוראן נשאר חלק מצוות האימון תחת סונס ולאחר מכן תחת חברו רוי אוונס, שהפך למאמן התשיעי תחתיו עבד רוני מוראן.
31 (מספר)
31 (במילים בלשון זכר: שלושים ואחד; בלשון נקבה: שלושים ואחת) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 30 ולפני 32.
רוני מוראן
קריירת אימון
מוראן הודיע על פרישתו מהכדורגל ב-1998. כמו בוב פייזלי, מילא מוראן כל תפקיד אפשרי במועדון, החל משחקן, דרך פיזיותרפיסט וכלה במאמן. בדומה לג'ו פייגן, זכור מוראן כמאמן נאמן למועדון, וכחבר מרכזי בצוות שהפך את ליברפול למועדון המצליח ביותר בתולדות הכדורגל האנגלי.
להציל את מארק וואטני
להציל את מארק וואטני (באנגלית: The Martian, בתרגום חופשי לעברית: איש המאדים) הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי שיצא לאקרנים ב-2015. הסרט, בבימויו של רידלי סקוט, מבוסס על הספר "לבד על מאדים" מאת אנדי ויר שפורסם ב-2011. בסרט מככב מאט דיימון בתור מארק וואטני, אסטרונאוט שננטש לבדו בכוכב הלכת מאדים.
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 2035. משימת Ares III למאדים נקלעת לסופת חול עזה על פני כוכב הלכת. חברי הצוות נאלצים לנטוש את עמיתם מארק וואטני, שהקשר עמו נותק, ולעזוב את הכוכב כשהם משוכנעים שמת.
וואטני חוזר להכרתו ומגלה שנפצע מרסיסים בבטנו שגם השביתו את משדר סימני החיים שלו. הוא מצליח להגיע למודול המגורים, אך הוא מאפשר תנאי מחיה לכחודש ימים בלבד. הוא לא מצליח ליצור קשר עם איש על מנת שיבואו לחלצו ומודע לכך שהמשלחת המתוכננת הבאה למאדים תגיע רק בעוד כ-4 שנים. הוא מחליט לנצל את כישוריו כמהנדס מכונות וכבוטנאי ולנסות לשרוד על אף כל הקשיים. על מנת לדאוג לאספקת מזון הוא מגדל תפוחי אדמה בתוך המגורים על מצע עפר שאסף ממאדים ובדישון מהפרשות חברי הצוות שנאספו בזמן שהותם. את המים משיג משרפת הידרזין עודף. הוא יוצר קשר עם כדור הארץ לאחר שמצליח לאתר ולהפעיל מחדש את החללית מארס פאת'פיינדר שנחתה על מאדים ב-1997 והרובר הנלווה שלה סוג'ורנר.
טיסה 293 של אמריקן איירליינס
טיסה 293 של אמריקן איירליינס הייתה טיסה שנחטפה ב-20 ביוני 1979 על ידי הלאומן הסרבי האנטי-קומוניסט ניקולה קוואג'ה. במהלך חטיפה קוואג'ה דרש וקיבל מטוס נוסעים נוסף, מתוך כוונה לרסק אותו לתוך מטה המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, אך הוא נכנע לפני שהצליח לבצע את זממו.
להציל את מארק וואטני
עלילה
אנשי נאס"א מתכננים יחד עם צוות מהמעבדה להנעה סילונית תוכנית חילוץ, אך היא נכשלת. ריץ' פרנל, מומחה לאסטרודינמיקה, מציע לעשות שימוש בחללית הרמס עמה חוזרים עמיתיו לצוות של וואטני לכדור הארץ על מנת לחלץ את חברם. הוא מציע את "תמרון פרנל" בו תעשה ההרמס שימוש בכדור הארץ כבמקלעת כבידתית במטרה לחזור למאדים, אך התוכנית לא מאושרת על ידי ראש נאס"א מחשש לסיכון שאר האסטרונאוטים. מנהל הטיסה של Ares III מעביר בחשאי את התוכנית לצוות ההרמס והם מחליטים להוציאה לפועל למרות הסכנה לחייהם, אף על פי שהדבר יאריך משמעותית את שהותם בחלל ואף על פי שהם מודעים לכך שנאס"א תשעה אותם מכל פעילות עתידית. סיוע לא צפוי מתקבל גם ממינהל החלל הסיני, שמקריב משימה סודית אליה התכונן במשך שנים על מנת שהמשגר שלה ישמש לשיגור אספקה ל"הרמס" בטרם תעזוב את סביבת כדור הארץ בדרכה בחזרה למאדים.
טיסה 293 של אמריקן איירליינס
רקע
ניקולה קוואג'ה היה אחד משישה סרבים שהורשעו בהפעלת מטען נפץ בבית הקונסול היוגוסלבי בשיקגו במאי 1979. לאחר ששוחר ממאסר בערבות, ב-20 ביוני 1979 קוואג'ה השתלט על מטוס טיסה 293 של אמריקן איירליינס מניו יורק לשיקגו (בואינג 727) זמן קצר לפני שהמטוס היה אמור לנחות בשיקגו כאשר איים לפוצץ את המטוס באמצעות פצצה תוצרת בית. קוואג'ה דרש לשחרר את סטויילקו קאיביץ', כומר אורתודוקסי סרבי אשר היה גם הוא שותף בהפעלת מטען נפץ בבית הקונסול, ועדיין ישב בכלא על כך. לאחר שהניח לנוסעים ולרוב חברי הצוות ללכת, קוואג'ה אילץ את יתר חברי הצוות לטוס בחזרה לניו יורק, שם הוא דרש וקיבל מטוס בואינג 707 אותו הוא בתחילה דרש להטיס ליוהנסבורג שבדרום אפריקה, אבל מאוחר יותר לאירלנד לאחר שלמד מעורך דינו כי לאירלנד אין הסכם הסגרה עם ארצות הברית. התכנון של קוואג'ה היה להשתלט על המטוס לפני שהוא ינחת באירלנד ולהטיס אותו לבלגרד, שם ירסק אותו על בניין המטה של המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית, אולם עורך דינו של קוואג'ה, אשר היה גם הוא על סיפון המטוס, דיבר עימו ושכנע אותו לא לעשות זאת. והוא נכנע בפני רשויות האכיפה האיריים, אשר הסגירו אותו בהמשך לאמריקנים. קוואג'ה נידון ל-67 שנים בכלא האמריקאי, אך בפועל שהה בכלא האמריקני רק 20 שנים. קוואג'ה נפטר מהתקף לב בביתו שבבלגרד בנובמבר 2008.
מאוחר יותר טען קוואג'ה בראיונות שונים בעיתונים סרבים שאוסאמה בן לאדן גנב את הרעיון שלו לרסק מטוסים על בניינים כאשר הוציא לפועל את פיגועי 11 בספטמבר.
להציל את מארק וואטני
הפקה
צילומי הסרט בוצעו במהלך שלושה וחצי חודשים באולפני קורדה בהונגריה, לצורך תפאורת נופי מאדים בוצעו צילומים בוואדי רם שבירדן בו אבני חול אדומות.
נאס"א סייעה ליוצרי הסרט בשיווקו ובייעוץ טכני על מנת לשוות לו אמינות. היא אישרה ליוצרי הסרט לעשות שימוש נרחב בלוגו שלה, הקרינה את הסרט לצוות תחנת החלל הבינלאומית וכן לצוות נבחר של אסטרונאוטים ומדענים במרכז החלל ג'ונסון ובמרכז החלל קנדי. באתרה התייחסה נאס"א לטכנולוגיות שהוצגו בסרט והשוותה אותן לטכנולוגיות הקיימות בהן עושה שימוש. סמוך ליציאת הסרט לאקרנים, הודיעה נאס"א כי נמצאו עדויות לקיום של מים זורמים על פני המאדים.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-11 בספטמבר 2015 במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות חיוביות מצד הצופים ומצד מבקרי הקולנוע. באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט דירוג "טריות" של 94% מכלל הצופים ומהמבקרים. אן הורנדיי מהוושינגטון פוסט העניקה לסרט 3.5 כוכבים מ-4 וציינה שהסרט מספק דוגמה מלהיבה ומרעננת כיצד מדע יכול להיות "מגניב". ג'ו מורגנשטרן מהוול סטריט ג'ורנל ציין שמה שכל כך מרגש בסרט הוא שבראש ובראשונה זהו סרט על מה זה להיות אנושי. הוא הוסיף שגם ידיעת קו העלילה הכללי לא תכין את הצופה למגוון ולמורכבות יוצאת הדופן של חגיגת המדע הבדיוני המוצגת בסרט.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי ומאט דיימון זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר ורידלי סקוט היה מועמד לפרס הבמאי הטוב ביותר. הסרט היה מועמד ל-7 פרסי אוסקר בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, השחקן הראשי הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר, הסאונד הטוב ביותר, עריכת הסאונד הטובה ביותר, העיצוב הטוב ביותר והאפקטים הטובים ביותר ולא זכה באף קטגוריה. כמו כן היה מועמד לשישה פרסי באפט"א בקטגוריות הבמאי, השחקן הראשי, הסאונד, עיצוב ההפקה, אפקטים חזותיים והעריכה הטובה ביותר, אך לא זכה באף קטגוריה.
ביקורת בישראל
בישראל ציינו מבקרי הקולנוע לשלילה את בחירת מפיצי הסרט המקומיים לתרגום שמו בצורה שנבחרה, כנראה ברמיזה לסרט קודם של דיימון, "להציל את טוראי ריאן".
הכנסות
בסוף השבוע הראשון להקרנתו הכניס הסרט כ-54 מיליון דולר ברחבי ארצות הברית ועוד כ-45 מיליון דולר ברחבי העולם. בכך היה לסרט עם ההכנסות הגבוהות ביותר לסוף השבוע הראשון להקרנה במהלך חודש אוקטובר לאחר הסרט כוח משיכה מ-2013. סך הכל הכניס הסרט כ-630 מיליון דולר ברחבי העולם.
מוטורולה זום
מוטורלה זום (באנגלית: Xoom) הוא מחשב לוח מבוסס אנדרואיד שהוצג על ידי חברת מוטורולה בשנת 2011 בתערוכת CES בלאס וגאס. הזום מכיל מעבד ARM כפול ליבה, מסך LCD בגודל 10.1 אינץ' וברזולוציה של 1,280 על 800 פיקסל, זיכרון RAM של ג'יגה-בייט וכונן לכרטיס SD לנפח של עד 32 ג'יגה-בייט. לזום יש שתי מצלמות, קדמית ואחורית, והוא מסוגל לצלם וידאו באיכות HD. הזום הוא בין המחשבים הראשונים שמריצים אנדרואיד בגרסת 3.0.
מאפיינים
גודלו של הזום הוא 25 על 16 סנטימטר, ומשקלו 730 גרם.
הזום מגיע עם שתי מצלמות: מצלמה קדמית לשיחות וידאו באיכות של 3 מגה פיקסל ומצלמה אחורית באיכות של 5 מגה-פיקסל. למצלמה האחורית יש גם זום אוטומטי של עד פי 8 ומבזק לד כפול.
מכירות
על פי הערכות אנליסטים של הבנק הגרמני, 100,000 מכשירי זום נמכרו במהלך ששת השבועות הראשונים להשקתו. על פי דו"ח החבר לרבעון הראשון של 2011, מעל 250,000 יחידות נשלחו לחנויות. החברה סירבה לפרט כמה יחידות נמכרו בפועל. על פי דו"ח החברה לרבעון השני של 2011, 440,000 יחידות של הזום נמכרו באותו רבעון.
קנטאור (שלב משגר)
הקנטאור (באנגלית: Centaur) הוא שלב רקטי שנבנה כדי להיות שלב עליון במשגר לוויינים וחלליות. הקנטאור משמש לשיגור מטענים למסלול גאוסטציונרי או למהירות קרובה למהירות מילוט מכדור הארץ במקרים של שיגור גשושיות אל טיסות בין-פלנטריות. הקנטאור היה שלב המשגר הראשון בעולם בעל אנרגיה גבוהה שפעל על חמצן נוזלי ומימן נוזלי. השלב מונע על ידי שני מנועי RL10.
ידיעות אחרונות
ידיעות אחרונות הוא עיתון היוצא לאור בישראל החל מ-11 בדצמבר 1939. משנות ה-70 הוא הנפוץ ביותר מבין העיתונים הנמכרים בישראל. עד חודש יולי 2010 היה גם הנפוץ ביותר בין כלל עיתוני ישראל, אז איבד את המקום הראשון לטובת החינמון "ישראל היום".
העיתון מעוצב בפורמט טבלואיד, עם תמונות צבע רבות וכותרות גדולות, המאפיין את ז'אנר העיתונות הפופולרית בעולם. כדי למשוך קהל קוראים גדול, הוא מאופיין בסגנון כתיבה קליל ותמציתי בעברית מדוברת ועוסק במגוון נושאים, מפוליטיקה וכלכלה עד בידור ורכילות.
היסטוריה
העיתון היה מראשוני העיתונים בבעלות פרטית. הוא נוסד בשנת 1939 על ידי גרשום קומרוב, ונרכש זמן קצר לאחר מכן על ידי יהודה מוזס. העורך האחראי היה נח מוזס, בנו של יהודה מוזס. העורך הראשי היה עזריאל קרליבך.
מאבק הישרדות
ב-15 בפברואר 1948 עזבה את העיתון קבוצה גדולה של עיתונאים בראשות העורך עזריאל קרליבך, ויצרה עיתון חדש בשם "ידיעות מעריב" (לימים "מעריב"), בין היתר במחאה על איסור מהמערכת לסקר פעילות של מפרסמים. אז, החל המאבק על תפוצה ויוקרה בין העיתונים. בעקבות הקמת המתחרה, נקלע "ידיעות אחרונות" למצוקה, ונאבק על קיומו. תפוצת "מעריב" הגיעה ל-25 אלף עותקים בממוצע ובמועדים מסוימים אף ל-33 אלף עותקים. תפוצת "ידיעות אחרונות" צנחה, וכדי להישאר בתודעת הציבור ובשוק, שילם יהודה מוזס לילדים שירוצו ברחובות ויקראו בקול "ידיעות אחרונות". מוזס לא היסס למכור קרקעות כדי לכסות את הפסדי העיתון שהלכו וגדלו. נח מוזס לקח על עצמו את מלאכת השיקום של העיתון ובנייתו מחדש והחל בה כשהוא מוציא עיתון עוד באותו היום בו עזבו אנשי ה"פוטש", בלעדיהם. בתחילה נראו הסיכויים להצלת העיתון מסגירה אפסיים. ב"מעריב" שבעריכת קרליבך התרכזו מיטב העיתונאים הבכירים של ארץ ישראל עוד מתקופת המנדט. הם היו מוכרים לקהל הקוראים עוד מהתקופה שכתבו ב"ידיעות אחרונות" וקודם לכן בעיתוני בוקר, רובם בעיתוני הימין הרוויזיוניסטי. "מעריב" דיבר אל לבה של האוכלוסייה שאפיינה את ארץ ישראל המנדטורית וראשית המדינה: יוצאי אירופה, אשכנזים, משכילים שהתגוררו בעיקר בערים הגדולות. לא היה שום סיכוי למצוא קבוצת כותבים ברמה שתתחרה ב"מעריב".
בעלי העיתון, בני משפחת מוזס, גייסו לעזרתם את ד"ר הרצל רוזנבלום, שנתמנה לעורך הראשי. רוזנבלום שימש כעורך "ידיעות אחרונות" במשך 38 שנים, וכתב את המאמרים הראשיים בעיתון מדי יום. העורך בפועל, אשר לימים נשא את התואר "מרכז מערכת", היה דב יודקובסקי, בן דוד רחוק של יהודה מוזס, ניצול השואה שהיה סטודנט באוניברסיטה העברית. הוא נקרא לסייע בשיקום העיתון ומילא, יחד עם נח מוזס, תפקיד מכריע בעיצוב דמותו ובהפיכתו ל"עיתון של המדינה". על מפעלו זה זכה בפרס ישראל לתקשורת.
עיתון של משכתבים
על אופיים של המשכתבים הללו כתב נחום ברנע, כיום כתב בכיר ב"ידיעות אחרונות", את הדברים הבאים בכתב העת "העין השביעית" (גיליון נובמבר 2006):
יודקובסקי לא היה הראשון שבנה עיתון המבוסס על שכתוב וסגנון אחיד. בעיתונות העולמית קדמו לו השבועון האמריקני TIME וחלק גדול מעיתונות ההמונים האנגלית פעלה כך ובראשם ה"דיילי מירור", שיודקובסקי למד ממנו רבות. בישראל חלוצי השיטה הזו היו אורי אבנרי ושלום כהן שרכשו את "העולם הזה" מאורי קיסרי והיקנו לו צביון חדש: צעיר, נועז, ובעיקר כתוב בשפה העברית של הדור הצעיר. העיתון כולו שוכתב (בידי כהן ואבנרי, ומאוחר יותר נמנו עם המשכתבים אורי סלע, שמואל מור, מקסים גילן, חיים הנגבי, אלי תבור ועוד). שמות הכתבים הופיעו בו לעיתים נדירות ביותר.
הבעיה העיקרית של יודקובסקי הייתה למצוא אנשים בעלי כישרון טבעי לכתיבה, עריכה ושכתוב. הוא זיהה אנשים כאלה בעודם צעירים ובלתי ידועים, משך אותם לעיתון והציבם בתפקידי מפתח. בין הגילויים הבולטים: דב עצמון, שהיה כתב חיפאי צעיר ומונה לעורך מדור הספורט, שהיה מדור חדשני בעיתונות של אותם ימים ומקדם מכירות בעל חשיבות רבה; בלה אלמוג, שמונתה לעורכת מוסף הנשים "זמנים מודרניים"; רם אורן, שהחל דרכו ב"ידיעות אחרונות" כטלפן ושימש שנים רבות כעורך המגזין היומי "24 שעות"; יורם וידן ששימש שנים סגן עורך של רם אורן; זיסי סתוי שבא מ"הבוקר" ומונה לעורך המדור לספרות; זאב גלילי (שבא מהעיתונים "חרות", "הבוקר" ו"שער") ומונה למשכתב ראשי בדסק החדשות (ומאוחר יותר לראש כתבים, מרכז מערכת וממלא מקום העורך); עורכים וכותבים אחרים שעבדו במהלך השנים ותרמו לעיצוב לשון העיתון: אורי סלע, המשורר דוד אבידן, משה טריואקס (לימים מו"ל בעל הוצאת מטר), עמנואל בר קדמא, שייקה לויט, אהרן וייס, אהרן בכר ועוד. בין אלה בלט משה ורדי (בנו של הרצל רוזנבלום) שהיה כתב העיתון בלונדון בתחילת שנות ה-60, הכיר מקרוב את דרכי העבודה בעיתונים הבריטיים וכששב ארצה הצטרף ישירות אל דסק החדשות. ורדי הוביל את דסק החדשות לצדו של יודקובסקי במהלך השנים בהן תפס העיתון תאוצה ועבר את "מעריב" (והיה לעורך העיתון ב-1989).
ה"דסק" כספינת דגל
ספינת הדגל של הסגנון החדש הייתה שולחן החדשות ("הדסק"). יודקובסקי הוביל מעמדת "מרכז המערכת" ארבעים שנה רצופות - מן היום שבו ירד מירושלים ובמשך כל השנים עד לעזיבתו ל"מעריב" ב-1989. שנים רבות היה לצדו (עד 1986) משה ורדי. המשכתבים שעבדו ב"דסק" במהלך השנים (בקביעות או לסירוגין) היו: שלמה שמגר, יזהר ארנון, אביעזר גולן, יצחק שרגיל, יוסף שביט, יורם וידן, זאב גלילי, צפוני שומרון, סמי גרינשפן, בני גבירצמן, דב עצמון, אורי פורת, אהרון בכר ועוד רבים.
כל ידיעה הורכבה ממקורות שונים (כתבי שטח, ידיעות בעיתוני הבוקר, שהקדימו בהופעתם בתקופה ש"ידיעות אחרונות" היה עיתון ערב, שידורי רדיו, סוכנויות הידיעות ועוד). לכל משכתב ניתנה משימה לבנות ידיעה מן המקורות השונים, וזו עברה מיד ליד כשכל עורך-משכתב משנה, מוסיף או מקצר, עד שהגיעה ליודקובסקי שהיה הפוסק האחרון וגם מכתיר הכותרות. במקרים של חילוקי דעות היה יודקובסקי נותן את הידיעה למזכירה התורנית ולפי תגובותיה החליט אם הידיעה מספיק ברורה.
תהליך דומה התנהל ביתר חלקי העיתון שכולם הגיעו לשולחנו של יודקובסקי ועברו את שבט ביקורתו. רק בשלב מאוחר, כשהעיתון התבסס, גייסו מוזס ויודקובסקי כותבים בעלי רמה שכתבו טורים בסגנון אישי שזכו לפופולריות רבה: עמוס קינן, בועז עברון, דידי מנוסי, זיוה יריב, סילבי קשת, דן בן אמוץ, הרב שמואל אבידור הכהן, הרב מנחם הכהן, ישראל אלדד, אליהו עמיקם ועוד.
טורים אלה הקנו ל"ידיעות אחרונות" דימוי של עיתון רציני הנותן ביטוי למגוון של דעות מימין ומשמאל, שגם אנשים בעלי השכלה וממעמד סוציו-אקונומי גבוה אינם צריכים להתבייש לקרוא בו.
במקביל נבנה בהדרגה צוות של כתבים ופרשנים שסיפקו לעיתון סקופים רבים: איתן הבר, שלמה נקדימון, אריה אבנרי, עמנואל אלנקוה, יחזקאל אדירם, דבורה נמיר, ישעיהו בן-פורת, אראל גינאי, וולף בליצר (בניו יורק), אדווין איתן ואלי ויזל (בפריז) בינה ברזל, צבי טל, יחזקאל המאירי, ניסים טאיטו. בהמשך גויסו אורלי אזולאי, משה רונן, מרדכי גילת, יואב קרני, נחום ברנע, סבר פלוצקר, נחמה דואק ושלמה אברמוביץ.
הדרך לפסגה
חלפו עוד שנים רבות עד ש"ידיעות אחרונות" התאושש מול יריבו "מעריב", שנשא משך יותר מ-20 שנה את הסיסמה "העיתון הנפוץ ביותר במדינה". בתחילת שנות החמישים נמכר חלק משמעותי מהשליטה בעיתון לאיש מפא"י צבי לבון ובהמשך עבר חלקו של לבון למפא"י. העיתון חזר לבעלות מלאה של משפחת מוזס בשנות השישים. הפער בין העיתונים הלך והצטמצם בהתמדה. בראשית שנות השישים היה עדיין הפער של אחד לשלושה – 60 אלף ל"ידיעות אחרונות" ו-180 אלף ל"מעריב". נקודת המפנה החלה במלחמת ששת הימים, שבמהלך תקופת ההמתנה שקדמה לה יזם נח מוזס רעיון שיווקי מוצלח: העיתונים חולקו חינם בין מאות אלפי המגויסים, וכך נחשפו לעיתון אנשים שלא הכירו אותו כלל. בראשית שנות השבעים התחילה התפוצה של שני העיתונים להשתוות. תפוצת "מעריב" הלכה וירדה ושל "ידיעות אחרונות" עלתה. בסוף שנות השמונים וראשית שנות התשעים ירדה תפוצת "מעריב" לפחות ממאה אלף עיתונים ביום, שליש מתפוצת "ידיעות אחרונות" באמצע השבוע.
ב-12 באפריל 1995 הכריזה רשות ההגבלים העסקיים על "ידיעות אחרונות" כמונופול, לאחר שתפוצתו עלתה על 50% מתפוצת העיתונים היומיים בעברית. הכרזה זו בוטלה בשנת 2010, בשל השינויים הגדולים בתפוצת העיתונים, בעקבות כניסתו לשוק של החינמון "ישראל היום".
המאבק ב"חדשות"
ב-4 במרץ 1984 קם ל"ידיעות אחרונות" מתחרה חדש, העיתון "חדשות" שהוקם על ידי עמוס שוקן. הייתה זו תחילתו של המאבק בין "ידיעות אחרונות" ל"חדשות".
"חדשות" כלל כותרת צבעונית גדולה ועמודי צבע, והשתמש בשפה חדשנית יותר ורשמית פחות. קהל היעד העיקרי שלו היה קוראי "ידיעות אחרונות", מצב שחייב את "ידיעות אחרונות" להיערך כדי לשמור על קוראיו וכוחו. משה ורדי, יחד עם נוני מוזס הובילו את המעבר של העיתון להדפסה בצבע. זאב גלילי מונה לראש הכתבים, גייס שורה של כתבים בתנאי פרילאנס מעיתונים אחרים, ופעל בדרכים נוספות כדי לשפר את יכולתו של העיתון להשיג סקופים.
צעדיו של "ידיעות אחרונות" עלו יפה, ו"חדשות" נסגר לאחר תשע שנות פעילות, שהסבו הפסדים כבדים לבעליו.
תחילתו של מאבק הירושה
בשלהי 1985, בעת ש"ידיעות אחרונות" היה נתון בעיצומו של המאבק ב"חדשות", ניחתה עליו מהלומה קשה. ב-6 באוקטובר 1985 נפצע נח מוזס פצעי מוות מפגיעת אוטובוס, כשניסה לחצות את הכביש מול המערכת. עם מותו הסתיימה תקופת הזהב של השותפות בין דב יודקובסקי לבין נח מוזס שנמשכה 37 שנים והביאה את העיתון להצלחתו הגדולה.
החלוקה הפורמלית בין מוזס ליודקובסקי הייתה שנח היה אחראי על ההנהלה וההפצה ויודקובסקי היה אחראי על המערכת. בפועל יודקובסקי היה מעורב גם בענייני הניהול ומוזס היה מעורב עמוקות בענייני המערכת. הוא השתתף מדי יום בישיבת המערכת היומית, תרם רעיונות, השיג קשרים בצמרת השלטון, גייס כישרונות, ויצר יחד עם אשתו פולה את האווירה המשפחתית שאפיינה את "ידיעות אחרונות".
כמה ימים לאחר מותו של מוזס כינס יודקובסקי את היורשים, שמעולם לא היו מעורבים בענייני העיתון, צאצאי ילדיו של המייסד יהודה מוזס. אלה היו: עודד מוזס בנו של אלכסנדר, מרים נופך-מוזס (אשת יצחק נופך-מוזס בנם של ראובן מוזס וחמדה נופך-מוזס) וזאב מוזס בנו של מאיר מוזס. בעלי המניות הגיעו להסכמה שבמסגרתה מונו עודד מוזס וארנון (נוני) מוזס, בנו של נח, למנכ"לים משותפים ויודקובסקי - לעורך. באותה תקופה מינה יודקובסקי את "פורום המערכת", שעם חבריו נמנו זאב גלילי, דב עצמון, צבי קסלר ואדם ברוך, שהתכנס בקביעות בביתו של יודקובסקי לקביעת דרכו של העיתון. צעד זה הביא לפרישת משה ורדי, במחאה על כך שלא מולאה ההבטחה שניתנה לו להתמנות למרכז המערכת במקומו של יודקובסקי. פרישתו של ורדי גרמה לזעזוע קשה בעיקר בדסק החדשות (הוא עמד בראש הדסק מאז לקה יודקובסקי בהתקף לב בתחילת שנות ה-80).
את המושכות תפס דב עצמון, לשעבר המייסד ועורך מוסף הספורט של "ידיעות אחרונות", שהיה העיתונאי בעל הניסיון המגוון ביותר בעיתון. לאחר תקופת ביניים נכנס לתפקיד סמי גרינשפן ואחריו עמוס רגב.
מיום מותו של נח מוזס ועד שעבר ל"מעריב" בשנת 1989, היה יודקובסקי טרוד במלחמת הירושה על העיתון. מולו התייצב ארנון (נוני) מוזס כשבאורח הדרגתי עברו בני המשפחה האחרים לצדו.
תקופת נוני מוזס
בשנת 1989 התפטר יודקובסקי מהעיתון ועבר ל"מעריב". הוא ניסה להעביר עמו עיתונאים בכירים, אך אלה בחרו להישאר בידיעות. לעורך העיתון נתמנה משה ורדי, בנו של הרצל רוזנבלום. ורדי כיהן כעורך "ידיעות אחרונות" לסירוגין עד לנובמבר 2004, אז פרש לגמלאות.
בשנת 1994 נפטרה אלמנתו של נח מוזס, פולה מוזס, ממחלת הסרטן. בירושתה השאירה את השליטה בעיתון לבנה, נוני מוזס, המנהל את העיתון עד היום. לאחיותיו ג'ודי שלום ניר-מוזס ותמי מוזס-בורוביץ' ניתן חלק בבעלות, אך הן אינן עוסקות בניהול השוטף. סביב ירושת העיתון התנהל קרב עתיר תככים, עד שלבסוף נדחקו החוצה בני המשפחה "המורדים" והעיתון נשאר בבעלותו של נוני מוזס. ג'ודי הפקידה את מניותיה בעיתון בידי אחיה נוני, והאחות הקטנה, תמי, לא התייאשה ובמשך ארבע שנים נוספות ניהלה מאבק עד שהחליטה גם היא לעזוב ומכרה את מניותיה לאיש העסקים אליעזר פישמן, בעל העיתון גלובס. עסקה זו מוערכת בכ-45–60 מיליון דולר. לאחר שפישמן פשט רגל עברו מניותיו לידי בנק הפועלים.
ב-2004 הורשע התאגיד, יחד עם רשת שוקן, עיתון "מעריב" ואחרים, בעבירה של פרסום מתן שירותי זנות.
לאחר פרישתו של ורדי, מונה לעורך ראשי איש הטלוויזיה רפי גינת. במחצית 2007 מונה שילה דה-בר לעורך הראשי של העיתון. בפברואר 2011 מונה רון ירון לעורך הראשי של העיתון, תפקיד שבו כיהן עד אוגוסט 2018 אז מונה לתפקיד נטע ליבנה, שכיהן בתפקיד עד יוני 2023. ב-7 ביוני 2023 פורסם שסיגל בוכריס-רגב, שכיהנה בתפקיד העורכת הראשית של רשת מקומוני "ידיעות תקשורת", מונתה לתפקיד העורכת הראשית.
ביולי 2012 פורסם כי קבוצת "ידיעות אחרונות" החליטה על צעדי התייעלות ופיטורים של עשרות עיתונאים ועורכים. כמו כן, כחלק ממהלך זה של קיצוץ העלויות, הופצו חלק מהמוספים רק למנויי העיתון. הנהלת הקבוצה החליטה לפטר כ-10 עיתונאים במערכת "ynet" וכ-10 במערכת "כלכליסט". בו בזמן, עיתונאים רבים בחרו להתנער מאגודת העיתונאים - שלטענתם יצגה אך עיתונאים מועטים - ועברו להתאגד בהסתדרות הכללית.
בשנת 2020 רכש העיתון מידי כונסי הנכסים מטעם בנק הפועלים, כ-34% מהמניות, שעברו לחזקת הבנק לאחר שאליעזר פישמן, שהחזיק בהן קודם לכן, לא עמד בהלוואה של 1.1 מיליארד ש"ח לבנק. הרוכשים שילמו לבנק 215 מיליון ש"ח על המניות. בסוף 2020, לאחר שכשלו נסיונותיהם לסכל את רכישת אחזקות הבנקים במניות ידיעות אחרונות, מכרו גם בני משפחת יודקובסקי את מניותיהם ויצאו סופית מן החברה.
בשנת 2021 התאחדו חטיבות החדשות של ynet וידיעות אחרונות. חטיבת החדשות המאוחדת תפעל בכפיפות לעורכי ידיעות אחרונות ו-ynet. המטרה של איחוד המערכות הייתה למנוע כפילויות של עובדים בתפקידים זהים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התפתחה תחרות עזה לעיתון מהחינמון "ישראל היום", וזו הובילה לביטול הכרזתו של "ידיעות אחרונות" כמונופול.
טענות על קשרי הון־שלטון
העיתונאי מיקי רוזנטל, שעבד בעיתון בשנות ה־90, אמר בכנס ב־2007 כי מעולם לא התערבו בעבודתו בעיתון משיקולים זרים, אך עם זאת הייתה רשימת אישים שאין לעסוק בהם, לדוגמה שר התקשורת, וזאת בשל פעילותו העסקית של נוני מוזס (שהחזיק בבעלות של כ־16% מחברת הטלוויזיה בכבלים HOT). נוהל דומה היה גם כלפי אישים אחרים שהיו קשורים לאינטרסים עסקיים של מוזס.
בתצהיר שהגיש משה ורדי, עורך העיתון בראשית העשור הראשון של המאה ה־21, במהלך תביעה של העיתונאי מירון רפופורט כנגד העיתון, נאמר כי רפפורט פוטר עקב הפרת משמעת שנגעה להוראה לנהוג באופן מתון עם ראש הממשלה, אריאל שרון.
ניר בכר, שכיהן כעורך מוסף בעיתון, טען בתצהיר שהגיש לבית המשפט כי העורך רפי גינת והמו"ל מוזס עיכבו תחקירים כנגד ראש הממשלה אריאל שרון ובנו עומרי בקיץ 2003, תחקירים שהובילו לבסוף להרשעתו של עומרי שרון בדין. מקרה דומה אירע לטענת בכר בפרסום כנגד איש העסקים מרטין שלאף בפרשת סיריל קרן. כמו כן, טען בכר כי גינת ומוזס יזמו תחקירים כנגד אישים שונים עימם היה למוזס עימות, כדוגמת דוידה לחמן-מסר, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, שפעלה כנגד בעלות צולבת (בעלות של גוף ביותר מכלי תקשורת אחד) בתקשורת הישראלית.
העיתונאי מוטי גילת התפטר מהעיתון בשנת 2007. לאחר שנכשל הליך גישור, הגיש תביעה נגד העיתון בדרישה לקבלת פיצויי פיטורים, מכיוון שלטענתו נאלץ להתפטר עקב פגיעה בתנאי העסקתו, ולאחר שראשי העיתון הצרו את צעדיו משיקולים אישיים. במסגרת התביעה האשים גילת את מוזס בכך שסירב לפרסם כתבות שחשפו עוולות שלטוניות או שחיתויות - או שביקש לקצרן ולהשמיט מהן חלק מהתכנים. לדברי גילת מדובר בחומרים שנגעו לפוליטיקאים עימם היה למוזס קשרים, כדוגמת אהוד אולמרט וחיים רמון. על פי גילת, מוזס התערב כדי למנוע את פרסום התחקיר על פרשת האי היווני, פרשה בה היו מעורבים אריאל שרון, אהוד אולמרט ודוד אפל. התחקיר פורסם לבסוף, אך בלחץ המו"ל והעורך משה ורדי, התחקיר פורסם בהדגשה מופחתת. כעבור כמה חודשים, בעקבות פרסום תחקירים אודות יושב ראש הכנסת, אברהם בורג, החליט מוזס על הפסקת פרסום הטור של גילת במוסף לשבת. לטענת גילת, הדבר נעשה על רקע הצעת חוק שנידונה אז בכנסת כנגד מונופול בעיתונות, הצעת חוק שהייתה צפויה לפגוע בעיתון. לטענת גילת, ב-2003 התערב מוזס בתחקיר כנגד דוד אפל שחשף את הנעשה מאחורי הקלעים של מרכז הליכוד, וקשרים בין אנשי פשע ואנשי שלטון. בהנחיית מוזס, התחקיר צומצם באופן מהותי, והושמטו ממנו חלקים שנגעו לקשר בין אפל לבין אריאל שרון, אהוד אולמרט, ורובי ריבלין. מוזס גם התערב להמעיט במקום שניתן לפרסום החוזה בין גלעד שרון ובין דוד אפל, שנגע לייעוץ שהיה אמור לתת גלעד שרון לאפל במהלך פרשת האי היווני. לטענת גילת, במהלך 2004 הודיע מוזס לגילת כי אינו מעוניין שיעסוק בנושאים הקשורים לאנשי שלטון. לטענת גילת, ב-2007 העיתון פרסם ידיעה שהייתה ידועה כשקרית בדבר כוונת המשטרה לחקור את מבקר המדינה בחשד להדלפת מידע, וזאת ככותרת ראשית, כחיסול חשבונות עם מבקר המדינה שהיה מעורב בחשיפת פרשיות בהן היה מעורב ראש הממשלה אהוד אולמרט. התביעה של גילת נסתיימה בפשרה וכל שהעלה כטענות נשארו בגדר טענות בלבד. עם התפטרותו עבר גילת לכתוב בחינמון "ישראל היום".
בינואר 2017 נחקר בעלי העיתון נוני מוזס במשטרת ישראל תחת אזהרה בחשד לניסיון לשחד את ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, במסגרת תיק 2000. על פי פרסומים, המשטרה תפסה הקלטות שנעשו ביוזמת נתניהו ובהן הציע מוזס כי "ידיעות אחרונות" ישנה לטובה את הסיקור של נתניהו ואף ימנה לעיתון כתבים לפי בחירת נתניהו, אם ידאג האחרון לפגוע בהצלחתו של ישראל היום, הפוגעת קשות ברווחי "ידיעות". המשטרה גבתה בעניין גם את עדותו של עורך העיתון, רון ירון. בסיום החקירה הוחלט להגיש כתב אישום נגד נוני מוזס בפרשה זו על כך שניסה לשחד לכאורה את ראש הממשלה, כחלק ממשפט נתניהו.
מעידות
במספר מקרים מעד ידיעות אחרונות בראיונות שערך עם מתחזים. בשנת 2000 הקדיש העיתון כתבת שער במוסף "7 ימים" לסיפורו של זמר מזרחי אלמוני שהציג עצמו כ"השרוף", לאחר שנכווה בכל חלקי גופו כתוצאה מפיצוץ של בלון גז בביתו. מספר ימים לאחר מכן התראיין חיים צינוביץ בתוכניתו של יאיר לפיד וחשף את ההתחזות בשידור חי.
ביולי 2013 פורסמה כתבה נרחבת במוסף "7 ימים" על "פאטמה וורדי, הסטנדאפיסטית הבדואית הראשונה". אולם לאחר מכן התברר שמדובר בבדרנית היהודייה, גילה צימרמן מרמת גן.
ב-2017 הגישה תנועת "אם תרצו" תביעת דיבה נגד העיתון "ידיעות אחרונות" והעיתונאית סימה קדמון, לאחר שבידיעה בעיתון ובטור של קדמון נכתב כי "אם תרצו" ודוברה, אהוד טנא, המציאו מכתב שנכתב כביכול בשם משפחות שכולות. ביוני 2020 חויבו "ידיעות אחרונות" וקדמון לפצות את "אם תרצו" ב-30 אלף ש"ח ואת טנא ב-70 אלף ש"ח, וכן לשלם לתובעים הוצאות משפט בסך 20 אלף ש"ח.
ימי חול
מוספים המצורפים לעיתון בימי החול:
ימי שישי
בימי שישי כולל ידיעות אחרונות את החלקים הבאים:
בתחילת 2006 החלו לצאת לאור בישראל חינמונים יומיים בתפוצה ארצית שהתחרו בעיתונים היומיים בתשלום. החינמון הבולט ביותר, "ישראל היום", שבבעלות שלדון אדלסון, הוקם באמצע 2007 ובאמצע 2009 הפך לשני בתפוצתו בישראל אחרי "ידיעות אחרונות" בימות החול. כעבור מספר חודשים החל ישראל היום לצאת לאור גם במהדורת סוף שבוע בימי שישי, לאחר שב-2010 הדביק ישראל היום את היומון ידיעות אחרונות בשיעור חשיפה של 35.2 אחוז, ב-2011 עלה שיעור חשיפתו ל-39.3 אחוז בקרב הקוראים בישראל בימי חול ונכון למחצית הראשונה של 2012, "ישראל היום" הוא העיתון הנפוץ בישראל. ב-2011 נעשה ניסיון של "ידיעות אחרונות" לחלק בתחנות רכבת ובאוניברסיטאות מהדורת חינם מקוצרת של העיתון שכללה חלק מדפי החדשות ואת מוסף הספורט היומי, אך העיתון חדל מכך לאחר תקופה קצרה.
קבוצת ידיעות אחרונות
העיתון הוא חלק מקבוצת "ידיעות אחרונות", המאוגדת מאז שנת 1952 כחברה פרטית בשם "ידיעות אחרונות בע"מ". הבעלות בחברה, נכון לינואר 2021 היא בידי ארנון מוזס, מרים נופך-מוזס וג'ודי שלום ניר מוזס. יו"ר דירקטוריון הקבוצה הוא ארנון מוזס, מנכ"ל הקבוצה הוא ציון פרץ וסמנכ"ל הקבוצה זה אלון גולדשטיין.
בנוסף לעיתון "ידיעות אחרונות" הקבוצה מפעילה עסקי תקשורת נוספים - אתר האינטרנט ynet, רשת המקומונים "ידיעות תקשורת", העיתון הכלכלי "כלכליסט" (שראה אור בפברואר 2008), השבועונים "לאשה", הירחון "מנטה" והאתר בשפה הרוסית "וסטי".
הקבוצה מפעילה גם הוצאת ספרים בשם "ידיעות ספרים", את אתר הלוחות WinWin, אתר פסקדין, אתר הנוער "פרוגי" ועוד. בבעלות חלקית של הקבוצה גם חברת בר שיווק והפצה, שמפיצה את העיתון.
בעבר כללה הקבוצה גם את שבועון הילדים "עולמו של דיסני", הירחון "עלמה", "ידיעות נגט" - דו-ירחון המיועד ליוצאי אתיופיה בישראל, העיתון בשפה הרוסית "וסטי", ושבועון "שער למתחיל" בעברית קלה עד בינונית.
בולין גראונד
בולין גראונד (באנגלית Boleyn Ground), הידוע כאפטון פארק, היה אצטדיון כדורגל בשכונת אפטון פארק במזרח לונדון. לפני סגירתו, הכיל האצטדיון 35,016 מקומות ישיבה. משנת 1904 ועד לשנת 2016 שימש האצטדיון בתור מגרשה הביתי של קבוצת וסטהאם יונייטד.
לקראת אולימפיאדת לונדון 2012 ובניית האצטדיון האולימפי, הודיעה הנהלת וסטהאם על תוכנית לעזיבת בולין גראונד ומעבר לאצטדיון האולימפי לאחר סיום האולימפיאדה. ב-22 במרץ 2013 זכתה וסטהאם במכרז לשימוש באצטדיון והודיעה באופן רשמי על מעבר בתחילת עונת 2016/17. המשחק הרשמי האחרון באצטדיון נערך ב-10 במאי 2016 במסגרת הפרמייר ליג בין וסטהאם למנצ'סטר יונייטד, ונגמר בתוצאה 3–2 לזכות וסטהאם. לאחר עזיבת הקבוצה האצטדיון נהרס לצורך בניית שטחי מגורים, פנאי ומסחר.
בתחילת עונת 2016/17 עזבה וסטהאם את האצטדיון לאחר יותר מ-110 שנים, ועברה לשחק באצטדיון האולימפי בעיר, אשר לפי התוכנית, עוצב מחדש והותאם לצורך קיום משחקי כדורגל.
קורות האמנות
בישראל יצא הספר במהדורות רבות במשך השנים.
כיום יוצא הספר במהדורה ה-16 ותורגם ל-30 שפות. בשנת 1996 נוסף לספר פרק בשם "ניצחון המודרניזם", אשר עסק בהתפתחות האמנות במחצית השנייה של המאה ה-20 ובאמנים כמו ג'קסון פולוק ופרנץ קליין.
פרס גנדלף
פרס גנדלף גרנד מאסטר (Gandalf Grand Master Award) נוצר על ידי הסופר לינווד קרטר וקבוצת סופרי פנטזיה נוספים, שקראו לעצמם "גילדת המכשפים ואנשי החרבות של אמריקה". הוא ניתן בין השנים 1974 ל-1981, כפרס למפעל חיים בכתיבת ספרות פנטסיה וכן במשך שנתיים בלבד, גם לספר הפנטסיה הטוב ביותר שיצא לאור בשנה הקודמת. הזוכים בפרס נבחרו על ידי משתתפי הפסטיבל הבינלאומי למדע בדיוני, חברי האגודה העולמית למדע בדיוני.
הפרס מכונה "פרס גנדלף" על שמו של גנדלף, דמות מתוך טרילוגיית שר הטבעות, כאשר הסיבה לבחירה בשמו של קוסם זה דווקא, נעוצה בעובדה שהראשון שקיבל את הפרס היה ג'ון רונלד רעואל טולקין, מחבר הספר "שר הטבעות".
מקבלי הפרס
בשנים 1978 ו-1979 ניתן הפרס גם עבור הספרים:
נחמיה
נְחֶמְיָה בֶּן-חֲכַלְיָה היה ממנהיגי היהודים בימי שיבת ציון שבתקופת בית שני. הוא חי במאה החמישית לפני הספירה. על פי מסורת חז"ל היה מחברי הכנסת הגדולה. פעולותיו מפורטות בספר נחמיה שנכתב ברובו על ידי נחמיה עצמו, בגוף ראשון. שימש שר המשקים של המלך הפרסי ארתחשסתא הראשון, תפקיד שעבורו נבחר אדם שבו נתן המלך אמון רב ומאוחר יותר (בשנת 445 או 444 לפנה"ס) אף מינה אותו המלך לתפקיד פחה האחראי על פחוות יהודה. משמעות שמו דומה למילה נחמה.
על פי המסורת נפטר נחמיה בט' בטבת.
ייחוסו
במקרא לא מפורש מאיזה שבט היה נחמיה, ושמו לא מוזכר בפירוש בשום ספר אחר בתנ"ך. יש מהפרשנים שאומרים שהוא נחמיה שמוזכר בפתח ספר היחס של העולים שבעליית זרובבל (עזרא ב). במספר מקומות במקרא הוא כונה "התרשתא", ובחז"ל הוא נדרש על שם שהותר לו לשתות יין נסך, לפי שהיה משקה את המלך (התר שתא = היתר שתייה).
דעה אחת עולה מהתלמוד, שם מופיעה דעה כי נחמיה בן חכליה הוא בעצם זרובבל בן שאלתיאל, מצאצאי מלכי יהודה. ניתן לחזק זיהוי זה בתיאורו של נחמיה את ירושלים כ"עיר קברות אבותיי" ביטוי שמתאים להנחה שנחמיה היה מצאצאי בית דוד ואבותיו המלכים היו קבורים שם, כך גם ניתן להבין את וידוי של נחמיה "אני ובית אבי חטאנו" כווידוי של נחמיה על חטאי מלכי יהודה שהוא מצאצאיהם. אומנם לכאורה דעה זו נסתרת מפשט המקרא שבו מתוארים נחמיה וזרובבל כשני אישים שונים; רבי יעקב עמדין הקשה על דברי התלמוד מפסוק מפורש שמנתק את נחמיה מזרובבל: "וכל ישראל בימי זרובבל ובימי נחמיה". קשיים אלו ניתנים ליישוב בשני אופנים: ייתכן שאין כוונת התלמוד לזהות מוחלטת בין נחמיה לזרובבל, אלא זהות אידאית שהתבטאה בתפקידם הזהה ומרכזיותם בהנהגת העם בתקופת שיבת ציון. כיוון נוסף הוא שלאחר שפעל תחת התואר 'זרובבל' שמייצג את העלייה מבבל, שונה שמו לנחמיה בן חכליה כמייצג תקופה שונה בעלת משמעות של נחמה ובניין בארץ.
בשיטה המייחסת את נחמיה לבית דוד הולכים מספר פרשנים, ביניהם האבן עזרא ואבן כספי, אומנם הם ניתקו במפורש בין זרובבל לנחמיה, בניגוד לדברי התלמוד.
מינויו לפחה
13 שנה אחרי עליית עזרא הסופר, עלה נחמיה לארץ ישראל בעקבות תיאור מצבה של ירושלים על ידי אחיו חנני, כפי שמספר נחמיה בספרו:
במשך שתים עשרה שנה כיהן נחמיה כפחה של פחוות יהודה – נציג המלך והשליט היחידי על ירושלים וסביבתה. מתוקף תפקידו היה אחראי על גביית מיסי המלך, ואף הייתה לו זכות לגבות מיסים לצרכיו כפחה, אם כי נחמיה לא מימש את זכותו זו ולא גבה מיסים מהעם משום רחמיו ומסירותו לעם. לרשותו הועמד גדוד חיילים והוענק לו רישיון מהמלך לבנות את חומות ירושלים. בנוסף הייתה לו סמכות לסלק מבית המקדש כוהנים לא ראויים.
לפי יוסף בן מתתיהו, לאחר מותו של נחמיה, אדם בשם בגוהי החליף אותו בתפקיד הפחה.
בניית ירושלים
כאשר שמעו השומרונים על כוונתו של נחמיה לביצור ירושלים הם ביקשו להשתתף במלאכה, אולם נחמיה לא הסכים לשתפם, ולכן הם ניסו להעליל עליו שבכוונתו למרוד במלך פרס, בכך קיוו שהשלטון יעצור את מלאכתו של נחמיה, אולם דבר זה לא עלה בידם. מתוקף סמכותו כפחה, נחמיה חילק את העבודה ל-42 קבוצות של משפחות, וכל אחת מהן הייתה אחראית על גזרה משלה. כל קבוצה הייתה מחולקת כך שחציה עסקו בבניה וחציה השני שמרו על אותה גזרה, ובכך הצליח נחמיה שכבר נודע לו מראש, למנוע את כוונתם של אויבי יהודה לערוך התנפלות מאורגנת על העיר ירושלים. כדי להבטיח את ההגנה על העיר ציווה נחמיה על כל הבונים להישאר ללון בעיר ולהשתמש בשופרות מיד בעת הצורך. נחמיה שימש דוגמה אישית בהיותו בכוננות מתמדת כך שגם הוא לא פשט את בגדיו אף לא בשעת השינה.
כאשר ראו השומרונים בראשות סנבלט החורני שהם אינם מצליחים לעצור את הבנייה, ניסו ליזום מלכודת לנחמיה כדי להורגו מחוץ לירושלים, אולם נחמיה על פי המסופר בספרו לא נפל למלכודת זו, אף על פי שניסו זאת מספר פעמים. בכ"ה באלול, לאחר 52 ימים מעת שהחלה העבודה, הושלמה בניית החומה, בה השתתפו כל שכבות העם.
בניית החומה העניקה לעיר ביטחון ויכולת עמידה מול אויבים וחיזקה את מעמדה של ירושלים כעיר הראשית ביהודה. בנוסף החומה סייעה לשמור על אופייה היהודי של ירושלים. שערי העיר נסגרו בכל ערב, ובשבת הוצבו בשערים שומרים שתפקידם היה למנוע מסוחרים נוכרים להיכנס. הממונה על השמירה היה חנניה, שהיה אחיו של נחמיה או מקורב לו.
לאחר בניית החומה פעל נחמיה להגדיל את האוכלוסייה היהודית של העיר שהייתה מעטה באותם ימים. נחמיה חייב עשירית מתושבי כל יישוב ביהודה לעלות לירושלים. תושבים אלו להם נוספו רבים שעלו מרצונם לירושלים בעקבות בניית החומות, הגדילו באופן משמעותי את אוכלוסייתה היהודית של ירושלים.
מחומה זו לא נשארו כמעט שרידים, למעט קטע קטן בחלק העליון של עיר דוד.
פעילות כלכלית וחברתית
במהלך תקופת הבנייה היה עליו להתמודד עם משבר ציבורי עקב המצב הכלכלי הקשה בו העם היה נתון בגלל מיסים גבוהים של השלטון הפרסי ושנות בצורת, שפגעו קשות ביבול. נחמיה שמע את תלונות העם וכעס על העשירים שניצלו את המצב לניצול העניים, במיוחד אותם עשירים שעקב תפקידם בבית המקדש היו פטורים מהמיסים הכבדים אותם היו חייבים כל השאר לשלם לשלטון הפרסי. נחמיה כינס את הציבור והוכיח את העשירים, והציע להם להחזיר את האדמות ולבטל את החובות של העניים וכדי לשמש דוגמה הוא היה הראשון שעשה כהצעתו והצהיר כי הוא ומקורביו מוותרים על חובות העניים. נחמיה הוציא מהעשירים הבטחה אולם לא הסתפק בכך ודרש מהם גם שבועה לקיים הבטחתם זו. נחמיה גם כפה על העשירים לשחרר עבדים יהודים שנמכרו לעבדות בגלל שלא הצליחו לשלם את חובותיהם.
בגלל המצב הכלכלי הקשה הפסיק העם לתת את מתנות הכהנים והלוים. כתוצאה מכך נאלצו הלויים והכהנים לצאת ולעבוד בשדותיהם. נחמיה דרש לתת את להם את המתנות ובכך חיזק את מעמדם ומנע מהם את הצורך לעזוב את ירושלים. בנוסף דאג נחמיה לפרנסת הלויים ונתן להם תפקידים של שוערים ושומרים בחצר המקדש ותפקיד השומרים על שמירת השבת.
כריתת האמנה
לקראת סוף ספר נחמיה (פרקים ח-י) מתואר מאורע בו נאסף העם לירושלים בא' בתשרי למעמד קריאת התורה על ידי עזרא הסופר. קריאה זו עוררה את העם לשוב בתשובה על שעזבו את קיום מצוות התורה. למחרת שב עזרא וקרא בספר התורה במעמד ראשי העם, הכהנים והלויים. לאחר מכן, נחוג חג הסוכות בפרסום רב ובשמחה רבה. בסיום חגיגות חג הסוכות, בכ"ד בתשרי, שב העם ומתכנס לעצרת תשובה בה נכרתת "אֲמָנָה" – טקס של חידוש הברית בין העם לאלוהיו, שבו התחייב העם, ונחמיה בראשו, בחתימה ובשבועה על האמנה שכללה התחייבות לשמור את מצוות התורה, לא לשאת נשים נוכריות, לא לקיים מסחר בשבת, לשמור על חוקי השמיטה, לדאוג לעבודה הסדירה בבית המקדש באמצעות תרומת שליש השקל בשנה והבאת קורבן עצים ולהביא את מתנות הכהונה והלוויה אל הלשכות המיועדות לכך בבית המקדש.
ישנה מחלוקת באשר לעיתוי מאורעות אלו, יש אומרים שמאורע זה אירע מייד עם סיום בניית החומה, בעת שנחמיה עלה לארץ מפרס (רלב"ג נחמיה ז, ד). ויש אומרים שהאמנה הייתה בעת 'עליית זרובבל' לאחר הצהרת כורש, והיא הובאה בספר נחמיה כחלק מציטוט 'ספר היחס' שעל פיו ביצע נחמיה את הטלת הגורל שיקבע מי מתוך קהל העולים לארץ יעתיק את מקום מגוריו לירושלים לאחר שחומתה נבנתה וכבר ניתן להתיישב בה בבטחה (רש"י נחמיה ז, ה-ו).
לפי חלק מהמפרשים, באמנה קבלו על עצמם היהודים גם את שמירת התורה שבעל פה. בתלמוד הירושלמי (שביעית ו, א) ישנה השוואה בין כריתת האמנה לברית שכרתו עם ישראל במעמד הר גריזים והר עיבל בעת כניסתם לארץ. משמעות האמנה הייתה הבהרה שכל יהודי משתתף בעבודת הקב"ה (בניגוד לתפיסת חלק מהעמים שרק עובדי המקדש משתתפים בה) וחיזוק "הגישה הבדלנית" (שדגלה בשמירה על טוהר העם היהודי "זרע קודש", וראתה בנישואי תערובת גם חטא חמור שעונשו גלות וגם סכנת התבוללות דתית ולאומית).
בסוף ימיו
לאחר שתים עשרה שנים בארץ נחמיה שב לבבל כפי שהבטיח למלך הפרסי, לשם המשך שירותו אצל מלך פרס. אולם אחר תקופה הוא שב לירושלים בשנת 431 לפנה"ס בליווי צבאי.
עם שובו גילה שהתגלו פרצות בחומות הדת שבוצרו על ידו שנים קודם לכן. הוא פעל בתקיפות רבה. סילק את טוביה העמוני שפלש לבית המקדש והורה לעם להביא למקדש את התרומות והמעשרות ששימשו לפרנסת הכוהנים והלויים שעבדו במקדש. עצר את המסחר בעיר בשבת ופעל נגד נישואי התערובת שנעשו בעת היעדרו ובכלל זה גירש את נכדו של הכוהן הגדול בשל נישואין אלה.
הקרן העולמית לשימור חיות הבר
הקרן העולמית לשימור חיות הבר (באנגלית: World Wildlife Fund, לרוב בקיצור WWF) היא קרן שהוקמה ב-11 בספטמבר 1961 באנגליה, במטרה לקדם את המאבק להגנה על הסביבה; בעיקר על חיות בר ובית גידולן.
הקרן דוגלת בגישה מדעית-עובדתית לגבי שימור, ומתמקדת בשישה נושאים בעלי חשיבות עולמית: יערות, אוקיינוסים וחופים, מים מתוקים, מינים בסכנת הכחדה ואיומי הזיהום הכימיקלי והשינויים באקלים. לכל אחד מהנושאים הקרן פיתחה מטרות מוגדרות היטב, ומפעילה למעלה מ-1,200 פרויקטים אזוריים ברחבי העולם בכל שנה.
היסטוריה
הסניף הראשון של הארגון נפתח ב-11 בספטמבר 1961, בעיר מורג'ס שבשווייץ. הקרן נוסדה על ידי סיר ג'וליאן הקסלי - יו"ר אונסק"ו הראשון ונכדו של הביולוג הנודע תומאס הקסלי ועל ידי מקס ניקולסון - בעל שלושים שנות ניסיון בקישור אינטלקטואלים פרוגרסיביים עם עסקים גדולים באמצעות צוות החשיבה לתכנון פוליטי וכלכלי שהקים.
הקרן, שנקראה במקור הקרן העולמית לשימור חיות הבר, נקראת כיום, על פי ההסבר באתרה הרשמי, הקרן העולמית לשימור הטבע "World Wide Fund For Nature"