cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סבארו
סבארו בישראל
בשנת 1994 קיבלה קבוצת קרדן ישראל בשותפת עם איש העסקים יוחאי פלג, את הזיכיון להקמת הרשת בישראל. הסניף הראשון נפתח בשנת 1995, בתוך התחנה המרכזית החדשה של תל אביב, תוך שנתיים פתחה הרשת 7 סניפים. בשנת 1998 פתחה את סניף הדגל שלה במרכז עזריאלי בתל אביב, והודיעה על תוכנית לפתיחת 5 סניפים חדשים עד סוף השנה.
בשנת 2000, הפעילה הרשת 18 מסעדות בישראל, אך חברת קרדן מכרה את חלקה בזיכיון, מאחר שלא הצליחה להגיע לרווחיות.
באוגוסט 2001 אירע בסניף סבארו בירושלים פיגוע התאבדות שגבה 16 הרוגים.
בשנת 2002 בעלי הזיכיון בישראל קיבלו גם את הזיכיון להקמת הרשת בהולנד, וביקשו לקבל את הזיכיון גם בסין ובאוקראינה.
בשנת 2004 הפעילה הרשת 20 מסעדות בישראל, רובם באמצעות זכייני משנה, והודיעה שתפתח עוד 20 מסעדות תוך שנתיים. בשנת 2005, נפתחה מסעדה בשרית של הרשת במרכז עזריאלי, ולאחר שהצליחה הודיעה הרשת שהיא פותחת בישראל רשת מסעדות בשריות. ב-2007 מכר בעל הזיכיון המקורי יוחאי פלג את חלקו ברשת לאיש העסקים דני ורנר.
בשנת 2005 פתחה הרשת סניף בקניון מלחה בירושלים, שאת הזיכיון שלו רכש חבר הכנסת לשעבר רפי אלול.
בתחילת 2010 פרץ סכסוך בין רשת סבארו העולמית לבין בעלי הזיכיון בישראל לאחר שלא שלמו לה דמי תמלוגים. בנוסף החלו עיכובים בתשלומים לספקים ומע"מ הטיל עיקול על חשבונות הרשת. באוגוסט 2010 השופטת ורדה אלשיך, מבית המשפט המחוזי בתל אביב, מינתה מפרק זמני לחברת טקדן, החברה הזכיינית, מאחר שלא פרעה חוב בסך של כ-750 אלף שקל לחברת טמפו משקאות. במסגרת הליכי הפירוק של הרשת נמכרה הפעילות שנותרה לרשת בישראל והיא החלה לפעול תחת שם חדש "איל פרסקו" ולא תחת זיכיון של רשת סבארו העולמית.
ישראל באירוויזיון 1976
בחירה פנימית
הוועדה ברשות השידור בחרה לשלוח את להקת שוקולד מנטה מסטיק לייצג את ישראל באירוויזיון 1976 עם השיר אמור שלום. השיר נבחר מתוך 3 שירים שהוגשו לוועדה.
באירוויזיון
שוקולד מנטה מסטיק הופיעה ה-4 בסדר ההופעה בערב התחרות, אחרי גרמניה ולפני לוקסמבורג. בתום ההצבעה זכה השיר ל -77 נקודות, והציב את ישראל במקום ה-6 מתוך 18 מדינות מתחרות. חבר השופטים הישראלי העניק את 12 הנקודות שלו לבריטניה. הדובר הישראלי, שחשף את תוצאות ההצבעה הישראלית בגמר, היה יצחק שמעוני.
תושב זר
תושב זר, או גּוֹלֶה (באנגלית: expatriate, לעיתים קרובות בקיצור expat), הוא אדם המתגורר מחוץ לארץ מולדתו. בדרך כלל מונח זה מתייחס לאנשי מקצוע ממדינה כלשהי המועסקים במדינה אחרת. בנוסף להם קיימים סוגים נוספים של תושבים זרים, בהם אמנים או גמלאים שבחרו להתגורר מחוץ לארץ מולדתם. מבחינה היסטורית, המונח התייחס גם לגולים שגורשו או הוגלו מארצם.
תושבים זרים רבים נוטים לבחור מקום מגורים בו קיימת קהילה של תושבים ממוצא דומה. כך, למשל, קיימות קהילות של יורדים בלונדון ובלוס אנג'לס.
אטימולוגיה
על פי מילון אוקספורד, expatriate הוא אדם המתגורר מחוץ למולדתו לזמן קצוב, או באופן זמני במשך פרק זמן לא ידוע. זאת בניגוד למהגר או מהגר עבודה, המבקשים לגור באופן קבוע במדינה אחרת.
בחוק הישראלי הוגדר "תושב ישראל" כאדם המתגורר במדינת ישראל ונעדר ממנה רק לתקופות קצרות. בשנת 2003 עודכנה ההגדרה, ותושב ישראל מוגדר כמי שמרכז חייו בישראל. הגדרה זו לוקחת בחשבון את מכלול קשריו המשפחתיים, הכלכליים והחברתיים, ובהם בין השאר: מקום ביתו הקבוע, מקום המגורים שלו ושל בני משפחתו, מקום עיסוקיו הרגילים ומקום העסקתו הקבוע, מקום האינטרסים הכלכליים הפעילים והמהותיים שלו, ומקום פעילותו בארגונים, איגודים ומוסדות שונים.
היסטוריה
בימי קדם דיפלומטים, סוחרים או מיסיונרים נהגו להגר למדינות אחרות לצורך עבודתם. ההגירה העולמית גברה במאה ה-19, בעזרת ספינות קיטור או רכבות.
להלן מספר דוגמאות של קהילות של תושבים זרים:
בשנות ה-30 של המאה ה-20 גורשו מדענים ואנשי רוח רבים מגרמניה הנאצית, לרוב עם משפחותיהם, בהם אלברט איינשטיין, אוסקר מריה גראף, וילי ברנדט ותומאס מאן. אלה הפכו לתושבים זרים במדינות אחרות.
התפתחות התעופה האזרחית משנות החמישים ואילך הגבירה את מגמות ההגירה. לדוגמה, במדינות רבות התפתחו קהילות של סטודנטים זרים, וחלקם בוחרים להישאר במדינה בה למדו. נושא הסטודנטים הזרים שימש למספר מחקרים אקדמיים.
קשה לאמוד את מספר התושבים הזרים בעולם, מכיוון שאין לכך הגדרה מדויקת. על פי חברת הייעוץ Finaccord היו בשנת 2017 כ-56.8 תושבים זרים בעולם. על פי האו"ם, בשנת 2019 היו בעולם כ-272 מיליון מהגרים, שהם 3.5 אחוזים מאוכלוסיית העולם.
עובדים זרים
מספר תאגידים רב-לאומיים נוהגים לשלוח עובדים למדינות זרות, לעבודה בסניפי החברה או בחברות בנות. עובדים אלה מיישמים את מדיניות התאגיד במדינה בה הם עובדים.
מחקר שנערך בשנת 2007 מצא כי עובדים אלה מעוניינים לרוב בתפקידים עם אחריות רחבה ואוטונומיה בסביבה בינלאומית, ומוצאים עניין בגישור על הבדלים בין-תרבותיים. עם זאת, שכרם של עובדים אלה גבוה יותר מזה של עובדים מקומיים, והתאגיד נדרש לשלם עבורם גם הוצאות נלוות כמו שירותי בריאות, דיור, שכר לימוד בבתי ספר ועלויות ההובלה של חפצי המשפחה.
בני זוג של תושבים זרים עשויים לחוות הלם תרבות, אובדן של הרשת החברתית הרגילה שלהם, שיבושים בקריירה וקשיי הסתגלות של הילדים בבית ספר חדש. אלו הן הסיבות העיקריות שבגללן תושבים זרים נוטים לחזור למולדתם.
מגמות בהגירה
להלן מספר מגמות שזוהו במאה ה-21 בהקשרי הגירה.
מחקרים אקדמיים
במאה ה-21 נערכו מחקרים רבים אודות תושבים זרים ומהגרי עבודה, ובשנת 2013 הושק כתב עת מדעי המוקדש לנושא זה. לדוגמה, מחקר משנת 2017 מיפה את כלל הגורמים המשפיעים על הצלחת המשימה של עובדים זרים, בהם יכולת תקשורת בין-תרבותית, תמיכה בין בני הזוג, רמת המוטיבציה, הזמן המוקצב למשימה, יכולות רגשיות, ניסיון בינלאומי קודם, שליטה בשפה, כישורים חברתיים, שליטה בהבדלים בין-תרבותיים ובתהליכים ארגוניים.
תושבים זרים בספרות ובאמנות
תושבים זרים רבים מתוארים בספרים, רומנים וסיפורים קצרים, שנכתבו לעיתים קרובות על ידי סופרים שבילו שנים במדינות זרות. להלן מספר יצירות ספרות וקולנוע בולטות.
הסופר האמריקאי הנרי ג'יימס היגר במאה ה-19 לאירופה, ורבים מהרומנים שלו עסקו במערכות יחסים בין העולם החדש לישן, בהם דיוקנה של גברת (1881). ג'וזף קונרד, יליד פולין, פרסם שורה של רומנים באנגלית המבוססים על חוויותיו במושבות רחוקות, בהן לב המאפליה (1899) ולורד ג'ים (1900). סופרים רבים נוספים פרסמו יצירות שבמרכזן תושבים זרים, בהם סומרסט מוהם, פורד מדוקס פורד, א. מ. פורסטר, ארנסט המינגוויי, גרהם גרין, פ. סקוט פיצג'רלד, ג'ורג' אורוול ואוולין וו.
עמוס ברנס
עמוס ברנס (1944 – 3 בספטמבר 2011) היה ישראלי שהורשע בשנת 1976 ברצח רחל הלר, נשפט למאסר עולם. לאחר שהתברר כי היו במשפטו עיוותי דין ועדויות שקר של חוקרי המשטרה, נקצב עונשו על ידי נשיא המדינה ל-12 שנות מאסר, ולאחר ניכוי שליש הוא שוחרר מהכלא בתום שמונה וחצי שנות מאסר. לאחר מאבק ארוך של ברנס לקיום משפט חוזר נקבע לו משפט חוזר ב-2002, אך עקב החלטת פרקליטות המדינה שלא להגיש כתב אישום חוזר, זוכה ברנס זיכוי אילם, ואף נפסקו לו פיצויים בסך 5 מיליון שקלים על מאסר שווא.
רקע
ב-24 באוקטובר 1974 נמצאה גופתה של רחל הלר, חיילת בת 19 מבת ים, בצד כביש "קיט ושיט", המחבר את קיסריה ואור עקיבא; בגדיה ותיקה נמצאו לאחר ימים אחדים מתחת למעביר מים באזור זכרון יעקב.
עמוס ברנס, שהכיר את הלר באופן שטחי מבית רוטנברג בחיפה, פנה מיוזמתו למשטרה, לטענתו כדי לסייע בחקירה. ברנס נחקר, ובמשך מספר חודשים לא יצרה עמו המשטרה קשר אלא חקרה חשודים אחרים. רק לאחר מספר חודשים, כשהוקם צוות חקירה מיוחד שלישי, בראשות סנ"ץ שאול מרכוס, זימנה המשטרה את ברנס לחקירה חוזרת. מאותו רגע, נחקר ברנס בחשד לרציחתה של הלר. ברנס נחקר תוך מניעת שינה, סטירות, וכן איימו עליו שהשב"כ יחסל אותו ויביים את התאבדותו, כביכול בשל "ייסורי מצפון", ולכן עמוס ברנס נאלץ להודות ברצח. הוא אף אולץ לשחזר את הרצח שכביכול ביצע.
שקרים בחקירה
הלחץ הציבורי שהופעל על המשטרה, הוביל להקמת צוות חקירה (שלישי), שחתר להשגת חשוד וכתב אישום מהיר. כבר בשלב בקשת הארכת המעצר, שיקרו השוטרים בפני בית המשפט, כאשר פקד יהודה אלבז העיד עדות שקר בשבועה כי ברנס היה חשוד בביצוע מעשים מגונים בשתי בחורות ובנער, וברנס טען בפניהם כי אינו זוכר את הפרטים.
לאחר ארבעה ימים ללא שינה ולאחר שקיבל סטירות במהלך חקירתו, הסכים ברנס לשחזר את הרצח. במהלך השחזור, ברנס קטע את השחזור המבוים באמצע. לדבריו הוא חשב שזו הצגה. אז הגיע סנ"ץ מרכוס, סטר לברנס, וזה הסכים להמשיך את השחזור. החוקרים טענו בבית המשפט כי מרכוס כלל לא היה נוכח בחקירה. השוטרים שנחקרו בבית-המשפט על האירוע, טענו שלא היו מצוות החקירה, אלא רק שמרו על החשוד. ברנס טען שחוקר בשם סימון אבוטבול כבל אותו באזיקים. ברנס התלונן בפני ד"ר בצלאל בלוך, רופא מהמכון לרפואה משפטית, על המכות שקיבל מהשוטרים. ד"ר בלוך טען שברנס כלל לא התלונן בפניו. אחרי קרוב לשבע שנים, נמלך ד"ר בלוך בדעתו, וביום 15 בפברואר 1981, הצהיר בפני עזרא גולדברג בכתב ואחר כך מסר על כך עדות במשטרה, שברנס אכן התלונן בפניו אז על מכות שקיבל מהחוקרים.
אף על פי שבית המשפט המחוזי ביקר את השוטרים מרכוס ואלבז על מתן עדות שקר (לגבי מרכוס מדובר בשקר במשפט-זוטא ולא בנוגע להשתתפות בחקירה), הוא החליט להרשיעו על סמך עדויותיהם של שאר השוטרים, ועל סמך הודאת החשוד. השופטים קבעו כי ברנס משקר "במצח נחושה" בנוגע לאלימות, ובקשר להימצאותו של סגן ניצב מרכוס בחקירתו. ארבעה מהחוקרים: שאול מרקוס, יהודה אלבז, יחיאל פיקהולץ ועדי בראונר הועמדו לדין בבית משפט השלום ונמצאו אשמים בטיוח ושקרים בחקירה. הארבעה ערערו לעליון ויצאו זכאים מחמת הספק.
הרשעה
בפסק דין של בית המשפט המחוזי בחיפה, שניתן ב-11 בינואר 1976 הורשע עמוס ברנס ברצח רחל הלר ונידון למאסר עולם. הוא טען במשפטו כי הודה משום שחוקרי המשטרה הפעילו עליו לחץ, וכי חשב שבבית המשפט יוכל להוכיח את חפותו. בקשתו לפסול את הודאתו נדחתה במסגרת משפט זוטא. במהלך משפט הזוטא, זומן מומחה פוליגרף משטרתי שהעיד על מצבו הגופני של ברנס. בתשובה לאחת משאלות ההגנה אמר המומחה שמבדיקת הפוליגרף של ברנס לא ניתן לקבוע אם דיבר אמת או שיקר.
טענות האליבי של ברנס נדחו על ידי בית המשפט מפני שהעדים ישראל קפקא ומקס בוחבוט, שהיו אמורים לאשר את טענות האליבי, כביכול, לא אישרו אותן.
ברנס ערער לבית המשפט העליון, ובפסק דינם של השופטים חיים כהן, יהודה כהן ואליהו מני (ע"פ 127/76), שניתן ב-6 ביולי 1976 הוחלט לדחות את הערעור, חרף פגמים שנמצאו בחקירה. ב-12 באוגוסט, דחה השופט שמעון אגרנט את בקשתו של ברנס לדיון נוסף. בקשתו למשפט חוזר, שהוגשה כעבור שנתיים, נדחתה על ידי השופט יואל זוסמן, בטענה שלא נמצאה ראיה חדשה המסייעת לברנס.
קציבת העונש
עזרא גולדברג, ניצב משנה בדימוס, שהיה מפקד מרחב מרכז ופרש מהמשטרה בספטמבר 1974, הגיע בשנת 1979 למסקנה כי לא ברנס הוא שרצח את הלר, זאת על סמך ההודאה שלא תאמה את הממצאים הפתולוגיים, והשחזור המבולבל שנקטע 46 פעמים, הוא סבר שהרוצח היה אנס סדרתי שפעל באותו אזור. דפוס הפעולה הדומה הוביל אותו למסקנה זו. הוא פנה לשופט חיים כהן, שהסיק מכך שטעה בפסק הדין. השופט כהן פנה לברנס, והציע לו לבקש חנינה. ברנס סירב, וטען שבקשת חנינה תהיה הודאה באשמה על רצח שלא ביצע. בעקבות לחץ תקשורתי, נפתחה חקירה נוספת, ולאחר שהוברר כי סגן ניצב מרכוס שיקר, הוא הועמד לדין והורשע במתן עדות שקר. אולם, גם לאחר הגשת ערעור, השופטים בביהמ"ש העליון לא השתכנעו כי הופעל לחץ פיזי על ברנס.
השופט חיים כהן פנה לנשיא המדינה, ושכנע אותו לקצוב את עונשו של ברנס. הנשיא קצב את עונשו ל-12 שנות מאסר ולאחר ניכוי שליש, שוחרר ברנס כעבור 8.5 שנים, ביוני 1983.
בקשה למשפט חוזר
ברנס לא הסתפק בשחרור, וכעבור שנה מיום שחרורו, הגיש בקשה למשפט חוזר. השופטת מרים בן-פורת דחתה במרץ 1985 את הבקשה בטענה שברנס לא הציג בפניה כל ראיה חדשה, והיא אף המליצה על טיפול פסיכולוגי: "המוצא ממצב נפשי זה הוא, לדעתי, בקבלת עזרה מתאימה של מומחה לדבר וחבל אם לא יבחר בדרך זו".
בשנת 1996 תוקן סעיף הבקשה למשפט חוזר בחוק בתי המשפט, ועקב כך פנה ברנס בשלישית לקיום משפט חוזר בעניינו. השופט שלמה לוין דחה את בקשתו של ברנס בטענה שאין ראיותיו מהוות עילה למשפט חוזר.
ברנס לא התייאש, ופנה אל הסניגוריה הציבורית. עו"ד דייוויד וינר, שהיה אז סגן הסניגור הציבורי הארצי, החליט שיש בסיס להגשת בקשה נוספת למשפט חוזר, ורתם את צוות הסניגוריה הציבורית למשימה.
ב-14 במרץ 2002 החליטה השופטת דליה דורנר (בפסק דין ) להורות על משפט חוזר לברנס (להחלטה הייתה גם השפעה על פתיחת משפטם החוזר של מורשעי כנופיית מע"צ). דורנר הצביעה על הפגמים החמורים שנפלו בהליך הרשעתו של ברנס, ואף שלא הייתה בטוחה בחפותו, קבעה כי הוא זכאי למשפט חוזר. כארבעה שבועות לאחר מתן פסק דין זה, נפטר השופט (בדימוס) חיים כהן. שיחת הטלפון האחרונה בחייו של כהן הייתה לשופטת דורנר. הוא טלפן אליה ממיטת חוליו כדי להודות לה בהתרגשות על כך שתיקנה את העוול "שאני עשיתי", כדבריו. ברנס היה מנושאי ארונו של כהן בהלווייתו.
ב-11 בדצמבר 2002 החליט בית המשפט לזכות את ברנס בזיכוי אילם, כלומר, ללא שמיעת הראיות, מבלי לקבוע אם הנאשם ביצע את המעשים המיוחסים לו או לא, וזאת לאחר שהתביעה הביעה רצונה שלא לנהל משפט וחזרה בה מכתב האישום.
ברנס תבע מהמדינה פיצוי על שנות הסבל שעבר בכלא והעינויים הרבים שעבר והובילו להפללתו, וב-4 באוגוסט 2010 פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב כי יפוצה על ידי המדינה בסכום של חמישה מיליוני שקלים על הנזק שנגרם לו בשלילת חירותו ואות הקין החברתי, אובדן כושר השתכרות והוצאות משפט.
עמוס ברנס נפטר ב-3 בספטמבר 2011. הוא הותיר אחריו בת ובן.
ב-2013 הקימה עיריית עכו אנדרטה לזכרו של ברנס במרכז העיר.
תושב זר
תושבים זרים בספרות ובאמנות
סרטים בנושא זה עוסקים לעיתים קרובות בהלם התרבותי שחווים תושבים זרים. בין הסרטים מסוג זה נמנים לפני הזריחה, האדם השלישי, הצעיף הצבעוני, אמריקאי בפריז, חידון בחרוזים, נוכלים עם סגנון, חצות בפריז, נינוצ'קה, לתפוס גנב, עד כלות הנשימה, עולמה של סוזי וונג, מלון מריגולד האקזוטי, המעבר להודו, שנה בצל הסכנה, אבודים בטוקיו, קזבלנקה, בוראט, לאכול, להתפלל, לאהוב, שכר האימה, ויקי כריסטינה ברצלונה, לוסי, המלך ואני, שבע שנים בטיבט והמלך האחרון של סקוטלנד.
בטלוויזיה נוצרו מספר תוכניות מציאות אודות תושבים זרים. כמו כן שודרו סדרות טלוויזיה שבמרכזן תושבים זרים, בהן היהלום שבכתר ואפיזודס.
הרפובליקה הסינית במשחקים האולימפיים
הרפובליקה הסינית השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) תחת שם זהה, אך בהמשך נדרשה להחליף את שמה. לאחר מלחמת האזרחים הסינית הוקמה על מרבית שטחה של סין הרפובליקה העממית של סין, ואילו הרפובליקה הסינית נותרה רק באי טאיוואן ובמספר איים קטנים בסביבתו. שתי המדינות הוזמנו לאולימפיאדת הלסינקי (1952). אבל הרפובליקה הסינית, שלא הכירה ברפובליקה העממית, החרימה בשל כך את המשחקים. החל מאולימפיאדת מלבורן (1956) הייתה זו הרפובליקה העממית שהחרימה את המשחקים, ואילו הרפובליקה הסינית נטלה בהן חלק. לקראת אולימפיאדת מונטריאול (1976) הודיעה ממשלת קנדה כי לא תתיר לרפובליקה הסינית להשתמש בשם זה במשחקים, וזו העדיפה שלא ליטול בהם חלק.
ב-1979 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי כי הרפובליקה הסינית לא תוכל עוד להתחרות בשמה, מאחר שהרפובליקה העממית של סין תהיה היחידה שרשאית להשתמש בשם "סין", וכי מעתה ואילך תתחרה הרפובליקה הסינית בשם "טאיפיי הסינית", על שם עיר בירתה, טאיפיי. עוד החליט הוועד האולימפי כי ספורטאים מהרפובליקה הסינית לא יוכלו עוד להתחרות תחת דגל הלאום, והם יתחרו תחת דגל הוועד האולימפי המקומי וכי במקרה של זכייה במדליית זהב לא ינוגן ההמנון הלאומי, אלא המנונו של הוועד האולימפי. בעקבות החלטה זו החליטה הרפובליקה הסינית להחרים גם את אולימפיאדת מוסקבה (1980).
בסופו של דבר נאלצה הרפובליקה הסינית לקבל את החלטת הוועד האולימפי הבינלאומי, והחל מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היא מתחרה בשם "טאיפיי הסינית". משחקים אלה היו גם הראשונים שבהם התחרו ספורטאים סינים וטאיוואנים זה לצד זה. בהמשך, אף השתתפה הרפובליקה הסינית באולימפיאדת בייג'ינג (2008) ובאולימפיאדת בייג'ינג שנערכו על אדמת הרפובליקה העממית.
הישגים ספורטיביים
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), זכה ספורטאי טאיוואני במדליה. הזוכה היה מרים המשקולות ון-יי טסאי במדליית ארד. במדליית הזהב זכה הסיני צ'ן וייצ'יאנג, ודגל הוועד האולימפי הטאיוואני הונף לצדו של הדגל הסיני בטקס חלוקת המדליות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה הרפובליקה הסינית בהישג הגבוה בתולדותיה בענף ספורט קבוצתי, כשנבחרת הבייסבול שלה זכתה במדליית כסף, לאחר הפסד במשחק הגמר לנבחרת קובה. באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה צ'ן ג'ינג במדליית כסף בטניס שולחן, הראשונה בענף זה. באולימפיאדת סידני (2000) זכו חמישה ספורטאים טאיוואנים במדליות אולימפיות: מרימת המשקולות לי פון-יינג זכתה במדליית כסף וקוו יי-האנג זכתה במדליית ארד, לוחמי הטאקוונדו צ'י שו-ג'ו והואנג צ'י-הסיונג זכו במדליות ארד, וטניסאית השולחן צ'ן ג'ינג זכתה במדליה אולימפית שנייה ברציפות, מדליית ארד.
אולימפיאדת אתונה (2004) הייתה האולימפיאדה המוצלחת בתולדות טאיוואן. שני לוחמי טאקוונדו, צ'ן שי-הסין וצ'ו מו-ין, זכו במדליות הזהב הראשונות (והיחידות עד כה) לזכותה של הרפובליקה הסינית. לוחמת טאקוונדו נוספת, הואנג צ'י-הסיונג, זכתה במדליית ארד. נבחרת הנשים בקשתות זכתה באותם משחקים במדליית כסף, ונבחרת הגברים במדליית ארד. חברת נבחרת הקשתות יואן שו-צ'י סיימה במקום הרביעי בטורניר היחידות. נבחרת הבייסבול סיימה במקום החמישי ונבחרת הסופטבול במקום השישי. שחקן טנסי שולחן צ'יינג פנג-לנג השתתף בתחרות זוגות בפעם השנייה, אך לא הצליח להגיע לשלבים הסופיים של התחרות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכו הטאיוואנים ב-4 מדליות: בהרמת משקולות צ'ן ויי-לינג זכתה במדליית זהב, ולו יינג-צ'י במדליית כסף. לוחמי הטאקוונדו סונג יו-צ'י וצ'ו מו-ין, שאיבד את תוארו, זכו במדליית ארד. מרימת המשקולות יאנג צ'ין-יי דורגה במקום הרביעי, ושתי לוחמות טאקוונדו, יאנג שו-צ'ון וסו לי-ון, דורגו במקום החמישי. נבחרות הבייסבול והסופטבול סיימו שתיהן במקום החמישי.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה מרימת המשקולות הסו שו-צ'ינג במדליית זהב, ולוחמת הטאקוונדו טסנג לי-צ'נג זכתה במדליית ארד. טניסאי השולחן צ'ואנג צ'י-יואן סיים במקום הרביעי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הסו שו-צ'ינג זכתה שוב במדליית זהב. מרימת משקולות נוספת, קואו הסינג-צ'ון זכתה במדליית ארד, וצ'ן ויי-לינג סיימה במקום השביעי. נבחרת הקשתיות זכתה אף היא במדליית ארד, ואחת מחברותיה, טאן יא-טינג, העפילה לשלב רבע הגמר. לוחמת הטאקוונדו ליאן צ'ן-לינג סיימה במקום החמישי. שחקן הבדמינטון צ'ואו טיין-צ'ן ושחקנית הטניס שולחן צ'ן אי-צ'ינג הודחו שניהם בשלב רבע הגמר, וכך גם האחיות צ'אן האו-צ'ינג וצ'אן יונג-ג'אן בטורניר טניס הזוגות לנשים.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
Fame (שיר)
Fame (בעברית: תהילה) הוא סינגל שבוצע על ידי איירין קארה ויצא לאור בשנת 1980. השיר שימש כשיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "תהילה" ושל סרט הנושא אותו שם. השיר יצא כסינגל הראשון מתוך הפסקול, Fame.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-1 במצעד הסינגלים הבריטי, וה-4 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע
איירין קארה גילמה את התפקיד של קוקו הרננדז בסרט תהילה וביצעה את שיר הנושא של הסרט. מילות השיר נכתבו על ידי דין פיצ'פורד והלחן על ידי מייקל גור. בשנת 1981 השיר זכה בפרס האוסקר על הופעתו כשיר הנושא בסרט תהילה. השיר היה גם לשיר הנושא של הסדרה תהילה ששודרה בין השנים 1982 ל-1987.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד בילבורד הוט 100 ולמקום הראשון בבריטניה. בבריטניה נמכרו מן הסינגל מעל מיליון עותקים.
Fame הגיע למקום הראשון גם במצעדים באירלנד, ניו זילנד והולנד ולמקום השלישי בשוודיה ואוסטרליה.
ג'יימי קינג
ביוגרפיה
קינג נולדה באומהה, נברסקה, שבארצות הברית, למשפחה נוצרית. הוריה הם רוברט וננסי קינג, מלכת יופי לשעבר. יש לה אחות גדולה בשם סנדי, אחות קטנה בשם בארי ואח קטן בשם רוברט (רובי). שמה הפרטי של קינג, בא משם דמותה של לינדזי וגנר, "ג'יימי סומרס", מהסדרה "האישה הביונית". הוריה של קינג התגרשו כאשר זו הייתה בת 15. היא למדה בבית הספר לדוגמנות של ננסי בונדס, ולאחר מכן נשרה מכיתה י' ב"תיכון ווסטסייד" ב-1995 כדי לקדם את קריירת הדוגמנות שלה בניו יורק. בשנים לאחר מכן, נרשמה קינג לתוכנית לימודים ביתיים מאוניברסיטת נברסקה – לינקולן.
קריירת דוגמנות ומשחק
קינג התגלתה בנובמבר 1993, כשהייתה בת 14, על ידי הסוכן מייקל פלוטי, אשר הזמין אותה לניו יורק כדי להתחיל קריירת דוגמנות באופן מקצועי. קינג בחרה לאמץ את כינוי ילדותה, ג'יימס, למשך קריירת הדוגמנות שלה, ויותר מאוחר, לתחילת קריירת המשחק שלה. קינג הצליחה בתור דוגמנית אופנה, ובגיל 15, הצטלמה למגזינים "ווג", "מדמואזל", "אלור" ו"שבע עשרה". ב-4 בפברואר 1996 הופיעה קינג על כתבת השער של מגזין "הניו יורק טיימס" והופיעה בתצוגת אופנה עבור "שאנל" וכריסטיאן דיור.
ב-1998 הנחתה יחד עם הדוגמנית-שחקנית, רבקה רומיין, את התוכנית "House of Style" מ-1998 עד 2000. השתתפה בקומדיה "מחכים לנצח", שיצא לאקרנים ב-2010.
בשנת 2009 השתתפה בווידאו-קליפ לשירם של להקת הרוק דה פריי "Never Say Never", בשנת 2012 בווידאו-קליפ לשיר Summertime Sadness של הזמרת לנה דל ריי ובשנת 2021 בקליפ לשירה של LP, "One Last Time".
חיים אישיים
במהלך דוגמנות העבודה הראשונה שלה, החלה קינג להשתמש בהרואין והייתה לה התמכרות לסם מגיל 14 עד 19, אז היא נסעה לשיקום ולגמילה. החבר שלה דאז, צלם האופנה בן ה-20 דייוויד סורנטי, נפטר מ"מחלת כליה שחשבה שקרתה בשל שימוש מוגזם בהרואין. " היא יצאה במשך זמן קצר עם זמר הקאנטרי קיד רוק כאשר הייתה בת 21.
בשנת 2014 היא חשפה את מאבקיה באנדומטריוזיס ובתסמונת השחלות הפוליציסטיות, שהובילו לאי פוריות. קינג ספגה חמש הפלות והריון חוץ רחמי לפני הולדת בנה הראשון.
בינואר 2005, בזמן שעבדה על סט הצילומים של "Fanboys", היא החלה לצאת עם במאי הסרט, קייל ניומן. תוך שלושה חודשים מיום היכרותם, עברו השניים להתגורר יחד. השניים התארסו באפריל 2007, והם נישאו ב-23 בנובמבר 2007. נולד להם בן, ג'יימס נייט ניומן ב-6 באוקטובר 2013. ב-16 ביולי 2015 נולד בנם השני של הזוג. טיילור סוויפט היא הסנדקית שלו.
מנדל ג'ון דינס
מנדל ג'ון דינֶס (Mendel Diness, 1827 – 1 בדצמבר 1900) היה הצלם המקצועי הראשון שקבע את מושבו בירושלים. יהודי מומר יליד אוקראינה.
ג'יימי קינג
חיים אישיים
במאי 2020 הגישה קינג בקשה לגירושין מניומן לאחר 13 שנות נישואין. כמו כן הגישה קינג צו מניעה זמני נגד ניומן.
מנדל ג'ון דינס
שנים ראשונות
דינס נולד כיהודי באודסה (למרות שבמתווה לאוטוביוגרפיה שכתב ב-1870 טען שנולד בקורנוול, אנגליה והגיע לאודסה רק בגיל 3, אין הדבר מסתבר). הוא למד לימודי עברית ותלמוד, ולאחר בר מצווה החל ללמוד את מקצוע השענות, במקביל ללימודי קודש. בין גיל 17 ל-19 למד בהיידלברג, שם נחשף לתנועת ההשכלה היהודית ודתיותו "נפגעה באופן חמור". בתגובה שלח אותו אביו ב-1848 לירושלים לצורך לימודים בבית מדרש, שיקרבו אותו לדת.
התנצרות
התקרבותו לנצרות, עוד בטרם התנצרותו בפועל, ובפרט העובדה שפתח את חנותו בשבת, עוררו סערה ביישוב היהודי. רב היישוב, ישעיהו ברדקי, הורה להפריד בין דינס לבין בנו ואשתו, שיינדל-דרייזה אמסל, בת לחסיד חב"ד מחברון, שכונו בעדה האשכנזית בירושלים "חטופים על ידי המשומד" והם נלקחו על ידי ההמון מביתו למקום מסתור. בהשתדלות הקונסול הבריטי ג'יימס פין ורעייתו אליזבת, נמצאה פשרה ואשתו של דינס עברה לגור בבית אביה תוך שמירת קשר עם דינס, לקול מחאת הציבור היהודי, שגייס לצדו את קונסולי אוסטריה ורוסיה (הרב ברדקי היה סוכן קונסולרי רוסי), שמחו על ההתערבות הבריטית בעניין. בשנת 1851 נתן דינס גט לאשתו ונשא תחתיה את סופי קיל, בת לרופא יהודי מומר. את הנישואין ערך האח ברקלי.
כיוון שאיבדו הן את השתייכותם הדתית-יהודית והן את חברת המיסיון האנגליקני, התגוררו בני הזוג בביתו של ברקלי ודינס שימש כמתורגמן הקונסוליה האמריקאית בירושלים. ב-1854 חזר ברקלי לארצות הברית, ומשפחת דינס נותרה שוב ללא פטרון.
עבודתו כצלם בירושלים
עקב חוסר יכולתו של דינס להתפרנס משענות, כיוון שאיבד את חנותו ולקוחותיו, הוא נזקק למקצוע חדש. הגברת אליזבת פין, אשת הקונסול הבריטי, התעניינה בצילום עוד מראשיתו, כאשר נחשפה אליו באמצעות המיסיונר הסקוטי ג'יימס גרהאם, מחלוצי הצילום, שביקר בירושלים והתאכסן בביתה. היא הציעה שגרהם ילמד את דינס צילום ואף מימנה בעבורו רכישת ציוד צילום, שנשלח במיוחד מלונדון. כך הפך דינס לעוזרו של גרהאם. לאחר שעזב גרהאם את ארץ ישראל, ב-1853, היה דינס לצלם המקצועי התושב הראשון בירושלים (בהמשך שנות ה-50 של המאה ה-19 הצטרפו אליו הבנקאי המומר מלוויל ברגהיים (Bergheim) והארמני יסאי גארבאדיאן (Garbadian), שפתח מאוחר יותר בית-ספר לצילום בירושלים).
לפי עדותה של אליזבת פין, דינס הציג לה ב-1860 שש תמונות סטריאוסקופיות שצולמו על הר הבית; אם כן, דינס הוא הצלם הראשון שצילם תמונות סטריאוסקופיות בארץ ישראל.
ב-1856, לאחר מלחמת קרים הגיע לירושלים הצלם האנגלי ג'יימס רוברטסון (Robertson). דינס סייר איתו בירושלים ולימד אותו את זוויות ושעות הצילום הטובות ביותר, לאחר שקיבל הבטחה שרוברטסון לא ימכור תמונות בירושלים. אולם, לפי תלונתו של דינס לגברת פין, רוברטסון לא עמד בדיבורו ואף יצר שותפות עם הבנקאי ברגהיים שדחקה את דינס מהשוק הקטן ממילא של מכירת צילומים בעיר.
פולמוס פיירוטי
ארמטה פיירוטי (Pierotti) היה קצין הנדסה בצבא ממלכת סרדיניה ונבחר על ידי הפאשא לשמש כיועץ אדריכלי, מודד וארכאולוג ומהנדס העיר ירושלים בין השנים 1854–1861. הוא התעניין בצילום והיה לקוח של דינס. בשנת 1864 התפרסם בבריטניה ספרו המפואר של פיירוטי Jerusalem Explored, שכלל איורים ותחריטים שהתבססו על צילומים. רוב הצילומים ככולם היו פרי עמלו של דינס, אך לא ניתן לו כל קרדיט על כך, והצילומים הוצגו כצילומיו של פיירוטי. לדברי פיירוטי, הזכויות בצילומים היו שלו כיוון שהוא היה זה שהזמין אותם ושילם בעבורם. יתרה מזו, עקב מעמדו המיוחד של פיירוטי, הוא איפשר לדינס חופש צילום חסר תקדים לצלם אירופאי על הר הבית.
כנגד פיירוטי, שהיה מסובך בסכסוכים נוספים, הוטחו מעל גבי דפי "הטיימס" הלונדוני האשמות בגנבה ספרותית. בתחילת הפרשה הכחיש שהצילומים הם משל דינס, אך גילוי חריטת ראשי התיבות M.J.D בשולי תצלום של עין רוגל הוכיחו חד-משמעית שהתמונות צולמו על ידי דינס.
חייו בארצות הברית
ב-1861 נאלץ דינס לעזוב את ירושלים ועבר לארצות הברית, לפי דו"ח הוועידה השנתית ה-13 של "חברת המיסיון הנוצרית האמריקאית" (American Christian Missionary Society), שהתקיימה בסינסינטי, אוהיו ב-22–24 באוקטובר 1861, בוועידה נאם האח מ"ג דניס, "יהודי מומר שלאחרונה עבד בצוותא עם האח ברקלי במיסיון בירושלים". עובדה זו מעגנת את תאריך הגעתו של דינס לארצות הברית. הוא נדד באוהיו כמטיף ומרצה. במשך זמן-מה פעל בבוסטון כמיסיונר בקרב היהודים שם.
בשנת 1874 נרשם בדייטון, אוהיו בשם הרוורנד מנדנהול דניס (Dennis) ודיווח שהוא יליד אנגליה. ב-1877 התמנה לכומר. אחרי 1878 חי דינס כמה שנים בריצ'מונד, קנטקי והמשיך לנדוד כמטיף בקנטקי, אוהיו ומיזורי מספר שנים. את העשור האחרון לחייו עשה בדייטון, ערירי, כאשר בנותיו חיות ולומדות בניו יורק ובוסטון ובניו במדינת וושינגטון שבמערב. דינס נפטר בפורט טאוסנד שבצפון-מזרח מדינת וושינגטון, שם ביקר לרגל נישואי בנו הצעיר.
גילוי מחודש
עד 1989 נחשבו צילומיו המקוריים של דינס לאבודים, פרט למספר צילומים באלבום שנשמר במוזיאון ישראל, החתומים בראשי בתיבות מ'ג'ד.
בסתיו 1989 רכש צלם צעיר בשם ג'ון ברנייר (Barnier) 134 תשלילי-זכוכית של צילומי ירושלים מאת צלם עלום בסיינט פול, מינסוטה. הוא העביר את החומר למוזיאון השמי (Semitic Museum) באוניברסיטת הרווארד, שם הם זוהו כתשלילי צילומיו של דינס. התברר שהתשלילים היו רכושו של ויליאם ד' פולנד, נכדהּ של מרי פולנד, בתו של מנדל ג'ון דינס. הלה לא ידע מה ערכם, ואף שניסה למוכרם קודם לכן, לא נמצאו רוכשים לתצלומים.
דישון מקראי
דישון מקראי (שם מדעי: Addax nasomaculatus) הוא מין יחיד בסוגו של בעל חיים ממשפחת הפריים ותת-משפחת הראמים. הדישון נחשב לאנטילופה בינונית בגודלה ומותאמת היטב לחיים במדבר. הוא בולט בקרניו הארוכות והמרשימות. כיום הדישון נתון בסכנת הכחדה חמורה.
הדישון בולט בקרניו המרשימות, המגיעות לאורך של למעלה מ-70 ס"מ ועד ל-110 ס"מ ובעלות 2–3 פיתולים בממוצע. הדישון הוא בעל חיים בגודל בינוני, אורכו נע בין 120 ל-130 ס"מ ומשקלו בין 60 ל-125 ק"ג. הזכר גדול מהנקבה. הוא מותאם ביותר לחיים בתנאי מדבר קיצוניים: אורח חייו הלילי ופרוותו הבהירה (בקיץ צבעה לבן, בחורף צבעה חום בהיר) מגינים עליו מפני קרינת השמש, פרסותיו העבות עוזרות לו ללכת על חולות, הוא ניזון ממגוון רב של צמחי מדבר ומסוגל להתקיים תקופות ארוכות ללא שתיית מים. הדישון הוא חיה חברתית, והוא חי בעדרים המונים בין 2 ל-20 פרטים. הרבייה נעשית במשך כל השנה וההיריון נמשך כ-9 חודשים.
תפוצתו של הדישון היא מדבר סהרה, מהסהרה המערבית ומאוריטניה עד מצרים וסודאן. בעבר התקיים גם בארץ ישראל: באזור ים המלח ניתן היה למצוא את הדישון עד סוף המאה ה-19. כיום ניתן למצוא דישונים בישראל בשמורת חי-בר יטבתה, בספארי ברמת גן, בגן החיות התנ"כי בירושלים, בגן הזואולוגי בבאר שבע, בגן הבוטני-זואולוגי בנהריה, בעמק התכלת בצפת ובפארק לכיש באשדוד. בחי-בר יטבתה בערבה ובספארי ברמת גן הוקמו גרעיני רבייה על מנת להציל את הדישון מהכחדה ולהשיבו בהדרגה לטבע.
תיאור
גובהו של הדישון הוא כמטר מהכתף ומשקלו. צבעו של הדישון בהיר ומשתנה כתלות בעונה. בקיץ צבע פרוותו לבן, אך בבית החזה, בצוואר ובראש הוא בעיקר חום עם כתם לבן על גשר האף ואחד נוסף סביב הפה. בקודקודו, ממש בין הקרניים, הפרווה סמיכה יותר וצבעה חום כהה. בחורף משתנה צבע הפרווה לחום בהיר-אפרפר עם כתמים לבנים, בעיקר אזור הבטן והרגליים.
הדישון מגלה דו-צורתיות זוויגית שבה הזכר גדול יותר מהנקבה וקרניו ארוכות יותר.
גם לזכר וגם לנקבה יש קרניים ארוכות ומפותלות, כאשר מספר הפיתולים נע בין שניים לשלושה. הקרן מכוסה רכסים טבעתיים בחלקים התחתונים והאמצעיים שלה. צבע הקרניים הוא חום-אפור. הקרניים עשויות להגיע עד לאורך של 80 ס"מ אצל הנקבה ואצל הזכר עד ל-, אם כי בדרך כלל אורכן כ-. קרניו של הזכר ארוכות ומרשימות יותר, שכן הן נועדו לצורכי חיזור וקביעת המעמד בעדר.
הפרסות רחבות במטרה לסייע לדישון ללכת בקרקע חולית ובפרט בחולות נודדים הנפוצים מאוד בתחום מחייתו.
הזנב קצר ודק, ומסתיים בציצת שיער שחורה.
ההיריון נמשך כ-260 יום ובסופו נולד בדרך כלל ולד אחד שיונק מהאם במשך 23–29 שבועות. אורך חייו של הדישון יכול להגיע ל-25 שנה בשבי ועד ל-19 שנים בטבע.
התנהגות ואקולוגיה
דישונים חיים במדבריות, שם הם ניזונים מעשבים ומעלי שיחים. הדישון אינו נזקק לשתייה כיוון שהוא מקבל את הנוזלים הדרושים לו ממזונו. הדישון פעיל בלילה ונח ביום. עדר דישונים כולל זכרים ונקבות ובו 2 עד 20 פריטים שמשוטטים בחיפוש אחר מזון.
הדישון הוא חיה חברתית עם ארגון חברתי חזק ומפותח. העדרים כוללים בדרך כלל בין 5 ל-20 פרטים, והוא מורכב גם מזכרים וגם מנקבות. המדרג החברתי בעדר ככל הנראה מבוסס על גיל, והעדר מונהג בידי הזכר המבוגר ביותר. עם זאת, ייתכן שגם לקרניים יש חשיבות בקביעת המדרג החברתי בעדר, בייחוד בין הזכרים. הזכרים הם טריטוריאליים ושומרים על הנקבות.
הדישונים נודדים בעיקר כדי לחפש מזון ומסוגלים לחוש בגשם ולנוע אליו כדי למצוא צמחייה. בקיץ הדישון נודד אל קרבת האזור הטרופי ואילו בחורף, כאשר יורד גשם, הוא נודד צפונה.
התנועה של הדישון איטית והוא מהווה טרף קל לבני אדם, אריות, נמרים, ברדלסים וזאבים טלואים. חתולי קרקל, צבועים וסרוואלים תוקפים בעיקר עגלים. הדישון איננו תוקפני אך יכול להסתער אם הוא מוטרד או מופרע.
התאמות לחיים במדבר
הדישונים מותאמים ביותר לחיים במדבר לרבות מדבריות עמוקים בעלי תנאים קיצוניים.
הדישון אינו נזקק לשתייה כמעט בכלל ומסוגל להתקיים ללא מים חופשיים פרקי זמן ארוכים ביותר, מאחר שהוא מקבל את הנוזלים הדרושים לו ממזונו ומהטל המתעבה על העלים. הועלתה סברה שלדישון יש בטנה או נאדית בקיבה שמאכסנת מים לתקופות בצורת ויובש. השתן שלהם מרוכז מאוד וריכוז המים בו דליל ביותר, וזאת על מנת לחסוך במים. גם גלליהם קטנים ויבשים מסיבה זו.
מאחר שהדישון חי במדבריות חמים ביותר בהם קרינת השמש ישירה וחזקה הוא פעיל בעיקר בלילה, ואילו ביום הוא מסתתר במקומות מוצלים (כגון מתחת לעצים ובתוך שיחים) וכן במחפורות שהוא חופר לעיתים בחול כהגנה מפני סופות חול והשמש הקופחת. כך מצליח הדישון להימנע מחימום יתר של גופו ולחסוך במים.
צבע הפרווה הלבן בהיר שלהם מחזיר קרינת חום רבה וממעט לבלוע חום. אורך השערות וצפיפות הפרווה עוזרים גם הם בוויסות הטמפרטורה והחום.
הפרסות רחבות במטרה לסייע לדישון ללכת בקרקע חולית ובפרט בחולות נודדים הנפוצים מאוד בתחום מחייתו.
תזונה
הדישון חי במדבר, כולל במדבריות בהם הצמחייה דלילה ביותר. אי לכך, הוא איננו בררן ואוכל כל צמח שהוא מוצא. הוא אוכל בעיקר עשב, עלי צמחים שונים וקטניות. הוא ניזון בעיקר מעשבים מהסוגים Aristida, Artemisia (לענה) ו-Citrullus, עשבים שמוריקים ונובטים אפילו בגשם הקל ביותר וזקוקים רק למידה מעטה של לחות כדי להתקיים.
רבייה
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שנתיים או שלוש שנים, והזכרים בגיל שלוש עד חמש שנים. הרבייה מתרחשת במשך כל השנה אך מגיעה לשיאה בעיקר בחורף ובתחילת האביב. בצפון מדבר סהרה שיא הרבייה הוא בחורף ובאביב, ואילו בדרום הסהרה, שיא הרבייה הוא בחודשים ספטמבר–אוקטובר ובחודשים ינואר עד אמצע אפריל.
כל התקף ייחום נמשך יום-יומיים, במחזורים שאורכם כ-33 ימים.
ההיריון נמשך 257–270 ימים (כ-9 חודשים). בזמן הלידה הנקבה שוכבת או עומדת, ובדרך כלל רק ולד אחד נולד. משקל הוולד (העגל שזה עתה נולד) כ-5 ק"ג. האם מניקה את העגל במשך 23–29 שבועות, ואז הוא נגמל.
ייחום לאחר לידה מתרחש יומיים-שלושה לאחר הלידה.
בית גידול ותפוצה
הדישון חי באזורים צחיחים, מדבריות, מדבריות למחצה, ערבות, מדבריות טרשים ומדבריות חולות נודדים. הם מסוגלים לחיות גם באזורים צחיחים ביותר, שבהם יורד פחות מ-100 מילימטר גשם בשנה. הם חיים גם במדבריות בהם יש עשב וכן צמחים סוקולנטים.
בעבר היה הדישון נפוץ בצפון אפריקה ובעיקר באזור הסהלו-סהרה של אפריקה, החל ממערב לעמק הנילוס ובכל הארצות שבהן נמצא מדבר סהרה, בהן צ'אד, מאוריטניה, ניז'ר, אלג'יריה, לוב, מצרים, סודאן ומערב הסהרה. הדישון נכחד כמעט מכל הארצות הללו והאוכלוסייה היחידה שהיא בת-קיימא נמצאת בשמורת טרמיט מאסיף (Termit Massif) בניז'ר. בעקבות המאמצים לשימור המין היו דיווחים על תצפיות של הדישון בארצות בהן נכחד בעבר.
בעבר היו דישונים גם בארץ ישראל. למרות זאת, אין כרגע תוכניות להשבתם לטבע בישראל.
איומים ושימור
הדישון נתון בסכנת הכחדה חמורה ונעלם מאזורים רבים בהם היה נפוץ בעבר. מתבצעים מאמצים לשמר את הדישון, בהם הקמת גרעיני רבייה בשמורות טבע וגני חיות. בישראל ידועים גרעיני הרבייה בחי-בר יטבתה והספארי ברמת גן.
הדישון היה נפוץ בתחילת המאה ה-19 אך החל מאמצע המאה ה-19 החלה ירידה תלולה באוכלוסיית הדישונים, כאשר הסיבות העיקריות לפיחות הדרסטי בכמות הדישונים הם ציד ואובדן בתי גידול. סיבות נוספות להרג דישונים הם דריסה בידי כלי רכב, השימוש בנשק חם שמקל על הציד, הקמת יישובי נוודים סביב מקורות מים שבהם מבקר הדישון בעונות היובש וכן בצורות שמקשות על האוכלוסייה הפגיעה בלאו הכי.
מאחר שהדישון נע לאט קל מאוד לצוד אותו. בשר הדישון ועורו הם בעלי ערך רב, ומעודדים ציד בלתי-חוקי שפוגע בדישון גם אחרי שהוכרז כמין מוגן ובסכנת הכחדה. ציד בלתי-חוקי הביא להכחדתו ממצרים בשנות ה-60 של המאה ה-20.
כיום יש בטבע כ-300 פרטים ורובם מרוכזים באזור טרמיט שבניז'ר, באזור בודלה במערב צ'אד ובאוקר שבמאוריטניה. הדישון הושב למרוקו ותוניסיה בתקווה לבנות שם אוכלוסיות חדשות ובנות-קיימא של דישונים.
מאחר שהדישון נתון בסכנת הכחדה חמורה, גני חיות ושמורות טבע התגייסו לשימורו והצלתו והקימו גריעיני רבייה במטרה להרבות דישונים רבים ולהשיב את רובם לטבע. כיום יש כ-600 פרטים בגני חיות ברחבי העולם, לרבות בישראל, אירופה, אפריקה, אמריקה הצפונית, יפן ואוסטרליה. גרעיני הרבייה הגדולים נמצאים בחי-בר יטבתה בישראל, בסברתה בלוב ובגן החיות גיזה במצרים. עוד כ-1,000 פרטים חיים באוספים פרטיים וחוות גידול בארצות הברית ובמזרח התיכון. הדישון הושב לטבע בשמורות הפארק הלאומי בו חמדה בתוניסיה, הפארק הלאומי סוס-מסה במרוקו, ונמצאים בתהליכי השבה לטבע בפארק הלאומי ג'ביל בתוניסיה וגרנד ארג אוריינטל ("ים החולות המזרחי הגדול") בסהרה.
הדישון הוכרז כמין מוגן במרוקו, תוניסיה ואלג'ריה ואילו במצרים ולוב ציד של כל האנטילופות (ובכללן הדישון) נאסר.
גנטיקה
לדישון 29 זוגות כרומוזומים. כל הכרומוזומים הם אקרוצנטריים למעט הזוג הראשון של האוטוזומים, שהם תת-מטאצנטריים. כרומוזום X הוא הגדול ביותר מבין הכרומוזומים האקרוצנטריים, וכרומוזום Y הוא בגודל בינוני. הזרוע הקצרה והזרוע הארוכה של האוטוזומים התת-מטאצנטריים מקבילות, בהתאמה, לכרומוזומים ה-27 והראשון בבקר ועיזים. במחקר שנעשה, דפוסי הרצועה של הכרומוזומים בדישון נמצאו דומים לשאר המינים בתת-משפחת הראמים.
מאובנים והיסטוריה
מאובנים של דישון התגלו במספר מקומות ומתוארכים לשנים 7000 לפני הספירה עד ל-4000 לפני הספירה. תמונה מקבר מצרי שמתוארכת ל-2500 לפני הספירה מראה שהמצרים הקדמונים בייתו חלקית את הדישון. הדישון חי במצרים אך נכחד ממנה בשנות ה-60 של המאה ה-20 עקב ציד בלתי-חוקי.
שם
הדישון הוגדר מדעית וסווג ב-1816 על ידי הזואולוג הצרפתי אנרי בלנוויל שנתן לו את השם Addax nasomaculatus. מקור שם הסוג Addax הוא ככל הנראה מערבית או שפה אפריקנית, שם מילה דומה שימשה לתאר חיה דמוית פרה עם קרניים עקומות. סברה אחרת היא שמדובר במילה שמקורה בלטינית. השם Addax שימש לתיאור הדישון כבר מ-1693. שם המין nasomaculatus מתייחס לכתם הלבן שיש לדישון על האף (naso = אף, macula = כתם, והסיומת atus- שהופכת את צירוף המילים ל"אף בעל כתם").
באנגלית ובשפות אחרות מכונה הדישון "אנטילופה לבנה" וכן "אנטילופת קרני בורג" ("screwhorn antelope").
השם העברי דישון מקורו בתנ"ך, בספר דברים:
הדישון הוא חיה כשרה לפי התורה, ונמנה עם שבע החיות (שאינן בהמות בית) מקבוצת היונקים שניתן לאכול לפי היהדות. עם זאת, לא ברור האם הדישון המוזכר במקרא הוא אמנם החיה המזוהה כיום כדישון.
הבדואים מכנים את הדישון בשם אל-בקר אל-וחשי (البقر الوحشي), שפירושו "פרת פרא", אך שם זה משמש גם לתיאור אנטילופות אחרות. כיום בערבית הדישון נקרא אבו עדס (أبو عدس). שם זה מקורו מאחד מתרגומי המקרא לערבית, שבו המילה 'דישון' מהפסוק דלעיל תורגמה כאבו עדס.
זיפרסידון
זיפרסידון (משווק תחת השמות המסחריים "גאודון" (Geodon) ו-"זלדוקס" (Zeldox) על ידי חברת פייזר (Pfizer)) הוא תרופה אנטיפסיכוטית לא טיפוסית (אטיפית). מבחינה כימית הוא נגזרת של בנזיסוקסזול.
זו התרופה החמישית מן הסוג הזה שאושרה לשימוש טיפולי בארצות הברית החל משנת 2001. ה-FDA אישרה אותו בהתוויות של סכיזופרניה, מאניה חריפה ובמצבים מעורבים של הפרעה דו־קוטבית. בצורה הניתנת להזרקה אושר לטיפול באי שקט חריף אצל חולי סכיזופרניה המתאימים לטיפול בזיפרסידון.
התרופה נמצאת בשימוש גם מחוץ להתוויות הרשמיות (off-label) בהפרעות פסיכוטיות שאינן חלק מסכיזופרניה, בטיפול אחזקתי- מונע בסכיזופרניה ובהפרעה הדו־קוטבית, לפעמים במצבי דיכאון, חרדה והפרעה טורדנית-כפייתית, תוקפנות, שטיון, הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, אוטיזם והפרעת דחק פוסט טראומתית.
כתרופה בדרך פומית זיפרסידון ניתן כמלח הידרוכלורידי. מספקים אותו בצורת קפסולות (כמוסות) של 20 ,40 ,60, ו-80 מ"ג. בהזרקה תוך-שרירית משתמשים במלח מסילט טריהידרט באבקה שעברה ליופיליזציה.
יש לו קרבה כימית מסוימת עם ריספרידון.
פרמקודינמיקה
זיפרסידון מתקשר אין ויטרו תוך זיקה (אפיניות) גבוהה אל הקולטנים הדופמינרגים D2 ו-D3, הקולטנים הסרוטונינרגים 5HT2A ,5HT1A, 5HT 2C, 5HT1D, וכן אל הקולטנים האדרנרגים α1. יש לו זיקה בינונית לקולטנים היסטמינרגים H1. זיפרסידון פועל כאגוניסט חלקי על 5HT1 וכאנטגוניסט על D2, 5HT1D ו- 5HT2A. יש לו גם פעולה של עיכוב השאיבה מחדש של הסרוטונין והנורדרנלין במרחב הסינפסטי. להבדיל מתכשירים אנטיפסיכוטיים אחרים, אין לזיפרסידון זיקה משמעותית לקולטנים mACh (כולינרגים מוסקרינים) ולכן אין לו תופעות לוואי אנטיכולינרגיות.
פרמקוקינטקיה
זיפרסידון פועל בצורתו המקורית, בעוד שהמטבוליטים שלו אינם פעילים. החומר עובר מטבוליזציה בעיקר בכבד. חשוב לציין שהספיגה המיטבית של התרופה מושגת אם היא ניתנת ביחד עם אוכל. הזמינות הביולוגית אחרי מתן פומי הוא כ-60%, כשהתכשיר נבלע בצמוד לאוכל. אם הוא ניתן בצום הזמינות הביולוגית יורדת למחצית. אחרי מתן בהזרקה הזמינות הביולוגית היא 100%. אחרי מנה אחת המוזרקת תוך שרירית, משיגים שיא בריכוז בנסיוב תוך פחות מ-60 דקות אחרי ההזרקה. ריכוזים יציבים של התרופה בפלסמה מושגים תוך 1–3 ימים. זמן מחצית החיים בפלסמה הוא 7 שעות.
מטבוליזציה
זיפרסידון עובר מטבוליזציה על ידי אלדהיד אוקסידז בכבד. דרך מטבולית פחות משמעותית נוצרת בהשפעת הציטוכרום P450 3A4 (CYP3A4). תרופות המחזקות (דוגמת קארבאמזפין) או מעכבות (דוגמת קטוקונזול) את CYP3A4 יכולים להפחית או, בהתאמה, להעלות את הרמות בדם של זיפרסידון.
פעילות
זיפרסידון נחשב לתכשיר אנטיפסיכוטי בעל "עוצמה בינונית" וזהו אחד מחסרונותיו. לא הוכחה ההשפעה המיטיבה לגבי תסמינים שליליים של סכיזופרניה.
מנגנון הפעולה האנטיפסיכוטית של התרופה קשור ככל הנראה לשילוב של הפעולה האנטגוניסטית על הקולטנים D2 במסלולים המזולימבים ועל הקולטנים 5HT2A בקליפת המוח המצחית. ההשפעה הטיפולית על התסמינים ה"חיוביים" של סכיזופרניה הוסברה על ידי האנטגוניזם ברמת הקולטנים D2, בעוד שההקלה המשוערת בתסמינים שליליים יוחסה לאנטגוניזם ברמת קולטני 5HT2A.
תופעות לוואי
לזיפרסידון יתרון לעומת תרופות אנטיפסיכוטיות אטיפיות אחרות כמו אולנזפין, קלוזאפין או ריספרידון בכך שמהווה סיכון נמוך לעלייה במשקל.
יש לו אפקט תלוי-מינון של התארכות קלה עד בינונית באינטרוול QT שבתרשים האלקטרוקרדיוגרם. אצל מטופלים הסובלים מדופק לב מואט, הפרעות קצב הלב ומחלות לב מסוימות נדרש ניטור אלקטרוקרדיוגרפי. במקרים בהם האינטרבל QT מתארך בצורה ניכרת נשקלת הפסקת הטיפול.
תופעות לוואי שכיחות יכולות להיות אקתיזיה, ישנוניות, בחילה, עצירות, הפרעות מסוימות במערכת העיכול, לפעמים - לחץ דם נמוך תנוחתי בקימה פתאומית משכיבה לעמידה, עליה ברמת הסוכר בדם.
קיימת אפשרות, בהסתברות נמוכה יותר מאשר אצל התרופות האנטיפסיכוטיות הטיפוסיות, לדיסקינזיה מאוחרת.
התוויות-נגד
מומלץ לא להשתמש בזיפרסידון במקרים של הארכה באינטרוול QT ברישום האלקטרוקרדיוגרם. במהלך הטיפול מומלץ לערוך בדיקות אלקטרוקרדיוגרם, אם כי בדיקה זו איננה תנאי הכרחי להתחלת הטיפול. בהתארכות של האינטרוול QT מעבר ל-500ms יש להפסיק את מתן התרופה.
היסטוריה
זיפרסידון סונתז לראשונה בשנת 1987 במעבדות המחקר המרכזיות של חברת פייזר בגרוטון, קונטיקט. ממציאיו היו פרנק רוברט בוש (Busch) (2018-1956) ושותפיו: רדן וורת' גרובין, הרי ראלף הווארד הבן וקייל רוברט לימן. השלב א בניסויים התחיל ב-1995. השם המסחרי הראשון של התרופה היה Zeldox. בשנת 1998 התכשיר אושר לשימוש בשוודיה. אחרי ש-FDA העלתה חששות לגבי תסמונת התארכות האינטרוול QT, נערכו ניסויים קליניים נוספים שתוצאותיהם נבחנו על ידי FDA. לבסוף התרופה אושרה על ידי FDA ב-5 בפברואר 2001.
אוטו פרנק
אוטו היינריך "פים" פרנק (בגרמנית: Otto Heinrich "Pim" Frank; 12 במאי 1889 – 19 באוגוסט 1980) היה איש עסקים יהודי-גרמני ואביהן של אנה פרנק ומרגוט פרנק. פרנק נלכד על ידי הנאצים במחבוא באמסטרדם, והועבר עם כל בני משפחתו למחנה ריכוז. הוא היה הניצול היחיד ששרד את השואה מבני המשפחה, ירש את כתב היד של יומנה של אנה פרנק, והקדיש את חייו לפרסום היומן והפיכתו לזיכרון עבור בני משפחתו שנרצחו ולקורבנות הרבים שנטבחו בשואה מבלי להשאיר עקבות.
עד מלחמת העולם השנייה
הוא נולד בעיר פרנקפורט שבגרמניה, בנם השני של מיכאל פרנק ואליס שטרן פרנק. שירת בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן עבד בבנק שבבעלות המשפחה עד לפשיטת הרגל של הבנק בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים. ב-12 במאי 1925 נשא לאשה את אדית הולנדר, בת למשפחת תעשיינים. בתם הבכורה מרגוט פרנק נולדה ב-16 בפברואר 1926, ואחריה נולדה אנה ב-12 ביוני 1929.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 החל פרנק לחפש מקלט מהגזירות והרדיפות נגד יהודים. באותה שנה עקרה המשפחה לעיר אאכן שם התגוררו הורי אדית פרנק. הוא החל את קשריו עם חברת המזון אופקטה, ויזם את הקמת סניף הולנד של החברה, במטרה לעקור עם המשפחה להולנד.
הגירה להולנד
באמסטרדם פתח אוטו פרנק סניף של חברת אופקטה, שעסקה בהפצה של פקטין לשימוש בתעשיית המזון. משרדי החברה נקבעו בבית הידוע כ"בית אנה פרנק". בשנת 1934 הגיעה אנה בלווית אמה ואחותה לאמסטרדם, והמשפחה השתכנה בבית מגורים בכיכר מרוודה (הולנדית: Merwedeplein) שבעיר. בשנת 1938 פתח אוטו פרנק חברה בשם פקטקון (Pectacon), שעסקה במכירה בסיטונאות של חומרים המשמשים בתעשיית השימורים, כגון תערובות תבלינים ומלחים. בחברה זו הועסק הרמן ואן פלס (Hermann van Pels), קצב גרמני-יהודי, אף הוא פליט, כמומחה ויועץ. בשנת 1939 הצטרפה סבתה של אנה, רוזה הולנדר, למשפחת פרנק, והתגוררה במחיצתם עד מותה בשנת 1942.
בשנת 1938 ניסה אוטו פרנק להשיג ויזה למשפחתו לארצות הברית, אך בקשתו נדחתה. בשנת 1940 ניסה לקבל ויזה למשפחתו לקובה, ובקשתו אושרה חלקית – רק הוויזה שלו אושרה, אך היא בוטלה עם פלישת גרמניה להולנד.
במחבוא
ביום 6 ביולי 1942 עברה משפחת פרנק למקום מחבואה. דירת המשפחה נותרה ריקה. המשפחה הותירה במכוון סימנים לבריחה חפוזה, חתול המחמד של המשפחה נותר בדירה, ואוטו פרנק הותיר מסמך המרמז כי המשפחה ברחה לשווייץ. מאחר שליהודים לא הותר להשתמש בתחבורה הציבורית נאלצו בני המשפחה ללכת אל המחבוא, כשהם לובשים שכבות מספר של פריטי לבוש, מחשש שיעוררו חשד וייעצרו אם ייראו הולכים עם מזוודות. המחבוא, (הולנדית: Achterhuis) שנודע כ"האגף הסודי" בתרגומים לאנגלית של יומנה של אנה פרנק, היה חלל בן 3 קומות שהכניסה אליו הייתה ממבואה בקומה העליונה של משרדי החברה. בקומה הראשונה של החלל היו 2 חדרים קטנים ובצמוד אליהם חדר אמבטיה ושירותים. בקומה השנייה היה חדר גדול ואליו צמוד חדר קטן, ממנו הוביל סולם לעליית הגג. הכניסה למחבוא הוסתרה, זמן מה לאחר כניסת המשפחה, בארון ספרים. אנשי הקשר של משפחת פרנק ואנשי שלומם היו אחדים מעובדיו של אוטו פרנק- ויקטור קוגלר, יוהנס קליימן, מיפ חיס ובעלה יאן ובפ ווסקאול. אנשים אלו היו הקשר היחיד של משפחת פרנק ותושבי המחבוא האחרים לעולם החיצון. הם סיפקו את צורכיהם, דאגו לשלומם והביאו להם חדשות מהולנד, אירופה והעולם. המשימה הקשה ביותר לסייענים הייתה אספקת מזון למחבוא והיושבים בו, תוך סיכון ממשי של חייהם אם ייתפסו בידי השלטונות.
מאסרו
בבוקר 4 באוגוסט 1944 בין עשר ועשר וחצי עצרה מכונית ליד בית 263 בפרינסנחראחט. ופרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר הגרמנית (גרמנית: Ordnungspolizei) שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום. בראש הכוח עמד נגד אס אס קרל זילברבאואר מהאס דה ואיתו עוד 3 קציני משטרה נוספים. משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק.
בראיון שנתן לעיתונות ההולנדית בשנת 1964 הודה זילברבאואר בחלקו במעצר אנה פרנק ומשפחתה. הוא טען כי שמו של המלשין שהסגיר את המסתתרים לגסטאפו אינו ידוע לו וכי מפקדו הישיר באותה תקופה התאבד עם כניעת גרמניה הנאצית. עם זאת הוא זכר היטב את אירוע המעצר לדבריו הוא שאל את אוטו פרנק כמה זמן הם שהו במחבוא, תשובתו של פרנק שהם התחבאו שם כשנתיים וחודש הדהימה אותו ואוטו פרנק הראה לו סימנים שנחרטו על קיר המחבוא ותיעדו את צמיחתה לגובה של אנה פרנק. זילברבאואר סיפר כי פנים אל פנים נראתה אנה פרנק מבוגרת ויפה יותר מהנראה בתמונותיה וציין כי בעת המעצר הוא אמר לאוטו פרנק "יש לך ילדה מקסימה". ביום 3 בספטמבר 1944 יצאה קבוצת דיירי המחבוא במשלוח האחרון מווסטרבורק לאושוויץ אליו הגיעה לאחר מסע של 3 ימים. באושוויץ נערכה סלקציה לאסירים במשלוח, מתוך 1,019 נשלחו 549 מיד להשמדה. קבוצת המסתתרים במחבוא שרדה את הסלקציה הראשונית אך נשות משפחת פרנק הופרדו מאבי המשפחה והקשר נותק. אוטו פרנק הועבר למחנה הגברים, שם שהה עד לשחרור המחנה על ידי הצבא האדום ביום 27 בינואר 1945. אוטו פרנק החל את מסעו חזרה להולנד והחל לחפש את בני משפחתו אך התברר לו כי אשתו ובנותיו נספו.
לאחר המלחמה
בשנת 1947 יצאה לאור הספר אודות יומנה של אנה פרנק. כשנתים לאחר מכן, ב-1949 הוציא לאור אוטו פרנק את הספר "סיפורים מן האגף הנסתר" שהכיל סיפורים קצרים שכתבה בתו אנה, במקביל לכתיבת יומנה. ביום 10 בנובמבר 1953 התחתן אוטו פרנק עם אשתו השנייה, ניצולת אושוויץ ותושבת אמסטרדם אלפרידה גרירינגר (1905–1998) והזוג עבר להתגורר בעיר בזל. ב-3 במאי 1957 הקימו אוטו פרנק ויוהנס קליימן את קרן אנה פרנק שמטרתה לאסוף כסף על מנת לרכוש את בית אנה פרנק ולשמרו. באוקטובר באותה שנה, בשל הלחץ הציבורי וחרם צרכנים, החליטה החברה אשר בבעלותה המבנה לתרום אותו לקרן. בכספי הקרן נרכש המבנה הסמוך על מנת להקים מבנה כניסה למוזיאון. יתר מבני גוש הבניינים נהרסו כמתוכנן. המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1960. כ-9,000 מבקרים ביקרו במוזיאון בשנת קיומו הראשונה, וכעבור עשור ביקרו במוזיאון כ-20,000 מבקרים מדי שנה. המבנה שופץ על מנת להתאימו למספר המבקרים ההולך וגדל בשנת 1970 ובשנית בשנת 1999.
פיל ספקטור
פִיל ספּקטוֹר (באנגלית: Phil Spector; נולד כהארווי פיליפ ספקטור; 26 בדצמבר 1939 – 16 בינואר 2021) היה פזמונאי, מוזיקאי, גיטריסט ומפיק מוזיקלי יהודי-אמריקאי.
ספקטור התפרסם בראשית שנות ה-60, והפך לאחד מהמפיקים המוזיקליים החשובים ביותר בהיסטוריה של מוזיקת הפופ. התרומה החשובה שלו ביותר בתחום ההפקה היא המצאת טכניקת ההקלטה היוצרת את "חומת הצליל". בין האמנים אותם הפיק ניתן למצוא את טינה טרנר, הביטלס (להם הפיק וערך את האלבום Let It Be) והראמונס.
ב-2009 הורשע ברצח מדרגה שנייה של השחקנית לנה קלארקסון ב-2003, ונגזר עליו מאסר עולם.
תחילת הדרך
ספקטור נולד למשפחה יהודית ברובע הברונקס שבניו יורק. בהיותו בן תשע התאבד אביו והמשפחה עברה בעקבות האסון ללוס אנג'לס. כבר בגיל 16 החל ספקטור לעסוק במוזיקה; תחילה החל ללמוד ולנגן בגיטרה, ולאחר מכן הקים את להקתו הראשונה "הטדי בירס" עמם שר את להיטו הראשון "להכיר אותו פירושו לאהוב אותו" בשנת 1958.
בלהקת "הטדי בירס" חברו לספקטור שלושה מחבריו ללימודים בבית הספר התיכון בו למד. לאחר שחסכו חברי הלהקה מספיק כסף לשכירת אולפן הקלטות למשך שעתיים, הצליחה הלהקה הצעירה להקליט את שירה הראשון, בהפקתו של ספקטור, דבר שהוביל את הלהקה לחברת התקליטים "ארה". שירם הראשון בחברת ההקלטות היה שיר שכתב ספקטור על אביו "להכיר אותו משמעו לאהוב אותו". השיר הפך ללהיט והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד לאחר שמכר למעלה ממיליון עותקים עד לסוף שנת 1958.
מפיק מוזיקלי
לאחר פירוק הלהקה, עבר ספקטור מתפקיד של חבר להקה וכותב שירים לעמדת המפיק. הוא החל לעבוד בחברת ההפקות של ג'רי ליבר ומייק סטולר בבניין בריל וכך למד להכיר את אולפן ההקלטות. באותה תקופה החל להפיק הקלטות לזמרים שונים, בין השאר לריי פטרסון, לו הפיק את "קורינה, קורינה" שהגיע למקום ה-9 בשנת 1961, וכן לקרטיס לי לו הפיק את "עיני מלאכית קטנה" שהגיע למקום ה-7 במצעדי הפזמונים. במקביל, כתב יחד עם ג'רי ליבר את להיטו של בן אי קינג "הארלם הספרדית", וכן פעל כנגן גיטרה בהקלטות והופעות שונות.
בסתיו 1961 הקים ספקטור בשיתוף סיל את חברת התקליטים "תקליטי פילס" (שם החברה מכיל את שילוב שמות מקימיה). בתקופה זו, הפיק ספקטור את שירי להקת "הקריסטלס". שני השירים הראשונים שהפיק ללהקה הפכו מיד ללהיטים והגיעו למקומות 20 ו- 13 במצעדי הפזמונים. במקביל המשיך להפיק לאמנים אחרים; בשנת 1962 הפיק את אלבומה של קוני פרנסיס "אהבה מיד שנייה" שהגיע למקום ה-7. באותה שנה הצליח ספקטור עם הלהיט שהפיק ל"קריסטלס" "הוא מורד" שהגיע לפסגת מצעדי הפזמונים, כמו כן סיל פרש משותפותו בחברת התקליטים, ו"תקליטי פילס" הייתה בניהולו הבלעדי. בתקופה זו, המשיך ספקטור להפיק מספר גדול של שירים, שחלקם הפכו ללהיטים. על אף ההצלחה, מיעטה "תקליטי פילס" להפיק אלבומים שלמים, אך הבולט שבהם הוא האלבום שהורכב משיריהם של מספר מבצעים שונים "מתנת חג מולד בשבילך" שיצא בשנת 1963 וזכה להצלחה עצומה. בין השאר, מוקם האלבום במקום המכובד 142 במצעד 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים ברשימת הדירוג של המגזין רולינג סטון. ספקטור העדיף הפקת סינגלים על פני הפקת אלבומים, היות שטען שאלבום הוא "שני להיטים ועשרה קטעים של זבל". האלבום "מתנת חג מולד בשבילך" הופק, רק לאחר שספקטור היה בטוח באופן מוחלט כי ביכולתו להפיק אלבום שיהפך להצלחה אדירה בחג המולד של אותה שנה. האלבום יצא יום לאחר ההתנקשות בנשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי, דבר שפגע בתחילה בקצב מכירותיו, אך עם הזמן הפך האלבום ללהיט והוא נמכר היטב בתקופת חג המולד עד היום.
חומת הצליל
כדי לייעל את מערך ההקלטות לאמנים השונים להם הפיק פזמונים, ארגן ספקטור קבוצת נגנים קבועה שפעלה תחת חסותו, והדריכה את האמנים ונגניהם קודם להקלטות. בין הנגנים הללו ניתן היה למצוא את ליאון ראסל, ג'ק ניטשה, הארי נילסון וכן סוני בונו. כמו כן, עבד ספקטור עם קבוצת פזמונאים, כך שפעמים אף קיבל קרדיט כשותף בכתיבת הפזמונים.