cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים
הגעת הנ"מ הסובייטי וסיום מלחמת ההתשה
תפנית נוספת בעליונות האווירית בין ישראל למדינות ערב התרחשה באמצע שנת 1973, כאשר המצרים והסורים הצטיידו בטיל נ"מ סובייטי מסוג חדש, SA-6. טיל זה היה הפיתוח האחרון של הסובייטים, הוא היה מונחה מכ"ם ויועד לטווחים בינוניים של עד 20 ק"מ מגובה נמוך לבינוני. יתרון נוסף שלו על הטילים הוותיקים יותר, היה שהמשגר נבנה על רכב זחלי שאיפשר פריסה מהירה שלו, ודילוג מהיר יותר של הסוללות ממקום למקום (אלמנט חשוב לכוחות שרוצים להתחמק ממתקפה). בנוסף, כיוון שטיל זה היה חדיש ביותר, לא היו ברשות ארצות הברית אמצעי נגד יעילים כנגדו.
חידוש נוסף בו הצטיידו יחידות החי"ר של מצרים וסוריה היה טיל כתף מונחה חום חדיש מסוג SA-7 "סטרלה", כאשר מטרת טילים מסוג זה להגן על כוחות הקרקע המתקדמים בשטח מפני תקיפה אווירית.
שינוי הגישה האסטרטגית
במלחמת ששת הימים, כאשר המטוס היה הכלי המאיים ביותר, פנו מטוסי חיל האוויר להשמדת שדות התעופה ומטוסיהן של מדינות ערב. הניסיון שנצבר במהלך מלחמת ההתשה הצביע על שינוי במגמה זו, כשטילי הנ"מ החלו להיות הגורם האווירי העיקרי של צבאות ערב. אי לכך היה על קובעי האסטרטגיה בחיל האוויר הישראלי לערוך שינויים במחשבתם ולהתאים עצמם לאיום החדש. מתארי תקיפה חדשים נבנו ובחיל האוויר הוכנו תוכניות מגירה לתקיפת מערכי הנ"מ המצרים והסורים, אך במקביל לא נזנחה אסטרטגיית ההפצצה של שדות התעופה, ויתרה מכך, היה לה עדיין משקל גדול יותר מאשר לחיסול הנ"מ.
חיל האוויר הניח שבעת מלחמה יינתנו לו 48 שעות להשמדת מערך הנ"מ של האויב, אך בפועל לא זכה לכך, משום שנאלץ להתערב בלחימה הקרקעית מוקדם הרבה יותר ממה שתכננו מפקדיו.
סדר הכוחות ערב פרוץ המלחמה
ערב המלחמה, באוקטובר 1973 היו מרבית מטוסי חיל האוויר מתוצרת אמריקאית ומקצתם מתוצרת צרפתית. מטוסי הקו הראשון היו מטוסי הפנטום שהיו בעלי מעטפת ביצועים רחבה, בעלי יכולת נשיאת חימוש רב ומגוון (עד 7 טון) וטווח גדול. בחיל האוויר היו 4 טייסות פנטום ובהן 125 מטוסים. מטוסי היירוט העיקריים היו המיראז' 3 (2 טייסות) והנשר (2 טייסות), ומטוס התקיפה העיקרי היה הסקייהוק (5 טייסות) שהוא מטוס תת-קולי חד-מושבי.
מטוסי החיל היו פרוסים בשמונה בסיסי טיסה:
ערב המלחמה
ימים ספורים לפני פרוץ המלחמה, בעקבות העלאת הכוננות, החליט מפקד חיל האוויר בני פלד לגייס כ-1,500 אנשי מילואים. גיוס זה כלל את כל אנשי צוותי האוויר ומספר מסוים של צוותי קרקע (אנשי חימוש, מכונאים וטכנאים).
בחיל האוויר נהגו תוכניות שונות בהן צריך לנקוט במקרה של עימות עם מדינות ערב. אחת התוכניות הייתה למכה מקדימה: מתקפה אווירית מסיבית על מתקנים חשובים ואסטרטגיים של האויב ובהם שדות תעופה, סוללות נ"מ ומפקדות.
מבצעי "תגר" ו"דוגמן 5" להשמדת סוללות הטילים
איום טילי הנ"מ הסובייטים היווה בעיה קשה. חיל האוויר הכין תוכניות מגירה לפגיעה בסוללות הטילים המצריות ("תגר") והסוריות ("דוגמן 5"). לפי תוכניות אלו, ייצא חיל האוויר במטסים גדולים לאחת החזיתות ולאחר השמדת כל סוללות הטילים, יעבור לחזית האחרת. בפועל, ההפתעה של מלחמת יום הכיפורים יצרה מספר בעיות:
מבצע דוגמן 5 נועד להשמיד את סוללות הטילים הסוריות, כדי לאפשר לחיל האוויר לסייע לחילות היבשה בבלימת הצבא הסורי ברמת הגולן. מרגע ביטול "תגר" היו רק מספר שעות לצוותי הקרקע לחמש ולתדלק מחדש את המטוסים כדי שעוד לפני הצהריים יהיו המטוסים מוכנים לבצע את דוגמן. כפי שצוין לא נערכו גיחות צילום ברמת הגולן מה-5 לחודש ולא היה מידע עדכני על מיקומן של סוללות טילי הנ"מ. חלק מהסוללות הסוריות היו נייחות, אך תותחי הנ"מ שליוו את כוחות הקרקע וסוללות הSA-6 היו ניידים ואלו זזו מהמקומות שהיו בהם יומיים קודם (למרות שזזו רק בין 6 ל-7 באוקטובר, כך שהיה צריך לצלם ביום ראשון בבוקר כדי לזהות את התזוזה).
מטוסי החיל המריאו למטס הראשון לאחר עיון חפוז בפקודת המבצע ומפות הניווט וללא תצ"אות מעודכנות. בדרך אל היעד הופלו שני פנטומים וארבעה הופלו בדרך חזרה. לעומת זאת הושמדה רק סוללה אחת מתוך 25 סוללות ועוד אחת נפגעה. שני אנשי צוות אוויר נהרגו (קיבלו את עיטור המופת על פעולתם) ו-9 נפלו בשבי הסורי.
כישלונו החמור של מבצע דוגמן גרם לכך שחיל האוויר לא יצא למתקפה כוללת על מערכי הנ"מ הערביים עד לשבוע האחרון של המלחמה, אלא כרסם את הנ"מ שבקצות האמ"ט והשמיד מערכי טילים מבודדים. הפגיעה העיקרית בסוללות הטילים התרחשה רק לאחר תחילת צליחת תעלת סואץ במבצעי מפצח שהביאו להשמדתם המלאה, וכן על ידי כוחות החי"ר והשריון שפגעו בחלק מסוללות הטילים.
למרות כישלון "דוגמן" וביטול "תגר", המשיך חיל האוויר באופן שיטתי לפגוע במערכי הנ"מ של מצרים וסוריה עד לסוף המלחמה. היו תקיפות בחלק הצפוני של התעלה באזור פורט סעיד, באזור קנטרה, במובלעת הסורית, באזור הצליחה הישראלית ועוד. בסך הכל לאורך כל המלחמה הושמדו על ידי חיל האוויר 52 סוללות נ"מ בשתי החזיתות ועוד 12 על ידי כוחות הקרקע המתקדמים. בסך הכל אבדו 17 ממטוסי חיל האוויר במלחמה נגד הנ"מ, מתוכם 6 במבצע "דוגמן" ו-6 במבצע "מפצח 22" לתקיפת סוללות הטילים בגזרת קנטרה ב-18 באוקטובר.
יעפי קלע לתקיפת הגשרים בתעלה
מהיום השני למלחמה ועד לשלביה המתקדמים, בהם צה"ל כבר אחז בראש גשר בגדה המערבית של תעלת סואץ, ניהל חיל האוויר רצף של מתקפות להשמדת הגשרים שהצבא המצרי בנה על תעלת סואץ.
כיוון שכל אזור תעלת סואץ הוגדר כאמ"ט, לא יכלו מטוסי החיל לתקוף בקלות את הגשרים ביעף חתף, שהיה צורה התקיפה המדויקת ביותר, אך ביצועו היה חושף את מטוס התקיפה לפגיעת טילי ופגזי הנ"מ המצריים. למרות זאת, בוצעו מספר תקיפות בשיטת החתף, שהביאו לתוצאות מיידיות. רוב התקיפות בוצעו בלילה וביום ביעפי קלע לעבר הגשרים. בטכניקה זו המטוס התוקף מתקרב בגובה נמוך למרחק של כמה קילומטרים מהמטרה, כאשר בנקודה ידועה מראש הוא נוסק, ומשליך את הפצצות שממשיכות לעוף בצורה בליסטית לעבר המטרה. לאחר השלכת הפצצות פונה המטוס חזרה, וכך נמנע מעימות עם אמצעי הנ"מ. שיטה זו פחות מדויקת, אך חיל האוויר נתן לה עדיפות כדי לצמצם אבדות.
בסופו של דבר הצליחו מטוסי חיל האוויר במשימתם, ועל פי דיווחו של הרמטכ"ל המצרי סעד א-שאזלי נפגעו גשרים רבים ומרביתם לא היו כשירים לצליחה במשך שעות. בכך הואטה הצליחה המצרית אל תוך סיני. עם זאת, המצרים שהכירו את יכולותיו של חיל האוויר, הצטיידו בגשרים מפרקיים, שבהם ניתן היה להחליף חלקים שנפגעו (בניגוד למשל לגשר הגלילים הצה"לי). הקרב בין חיל האוויר הישראלי ליחידות התחזוקה של צבא מצרים על שלמות הגשרים, לא הסתיים עד לסיום הלחימה בכיתור הארמייה השלישית.
תקיפות עומק במצרים במהלך המלחמה
לכל אורך המלחמה נתקפו שדות תעופה מרכזיים ששימשו את מטוסי הקרב המצריים.
ב-14 באוקטובר ניסה חיל האוויר לבצע תקיפת עומק על שדות תעופה חשובים בעומק מצרים, אך התקיפה השתבשה בחלקה והפכה לקרב אווירי.
לאורך כל המלחמה נתקפו מפקדות, מרכזי תקשורת ומתקני מודיעין בעומק מצרים, כולל השמדת מרכז התקשורת הקווית ליד בנהא.
תקיפות העומק ותקיפות שדות התעופה גרמו לחיל האוויר המצרי לרכז את מרבית טיסותיו להגנת הנכסים האסטרטגיים בארצו (88% מסה"כ הגיחות), במקום לתקוף את הכוחות הישראליים בשטחי הקרבות.
סיוע בבלימת הכוחות הסוריים ובמתקפת הנגד ברמת הגולן 6–11 באוקטובר
ביום המלחמה הראשון ביצע חיל האוויר 32 גיחות ברמת הגולן, גם בשל קוצרו של היום וגם בשל מצב הכוננות השגוי.
ביום המחרת, 7 באוקטובר, השתתף חיל האוויר בצורה מסיבית ביותר וסייע להחזיק את הקו בדרום רמת הגולן. חיל האוויר עסק בהשמדת כוחות קרקעיים, שיירות ורכבים על צירי התנועה ובמקומות ההתכנסות.
ב-8 באוקטובר היו אמורות להתחולל, לפי החלטת המטה הכללי, שתי מתקפות הנגד הגדולות של צה"ל בשתי החזיתות. בעוד שחיל האוויר נקרא לסייע בחזית הדרומית באופן מצומצם, בחזית הצפונית היה לו תפקיד חשוב. תפקידו של חיל האוויר היה להקדים את התקדמות השריון והחי"ר בתקיפה מסיבית של הכוחות הקרקעיים הסורים. מעל 100 גיחות נעשו באותו היום על הכוחות הסוריים שהתחילו לסגת לאחור עקב הלחץ הכבד של חיל האוויר וחטיבות שריון המילואים.
תקיפת בניין המטכ"ל הסורי
לאחר שהסורים שיגרו רקטות סובייטיות מסוג פרוג-7 לעבר בסיס חיל האוויר רמת דוד ומגדל העמק, ובעקבות כישלון מבצע דוגמן 5 יומיים קודם לכן, הסכימו בממשלה לבצע תקיפות בסוריה בעלות אופי חמור יותר מאשר פגיעה סטנדרטית בשדות התעופה ומתקנים צבאיים. בצהריים של יום שלישי, 9 באוקטובר המריאו המטוסים לעבר דמשק כאשר מטרותיהם הם בניין המטכ"ל הסורי ובניין מפקדת חיל האוויר הסורי.
עננים כיסו את רוב שמי העיר ונדמה היה כי אין פרצה והמבצע כמעט בוטל בשיאו. לבסוף נמצאה פרצה בעננים ומטוסי הפנטום הנמיכו טוס אל עבר מטרותיהם. 7 מטוסים צללו והשליכו 35 טון פצצות, בניין המטכ"ל ספג נזק חמור בקומותיו העליונות ומטה חיל האוויר נפגע גם הוא אם כי פחות בחומרה. מטוס אחד נפל בהתקפה זו.
תקיפות עומק בסוריה
נתקפו שדות תעופה מרכזיים ששימשו את מטוסי הקרב הסוריים.
נתקפו והושמדו מתקני דלק אסטרטגיים, לדוגמה ב-תקיפת מתקני הדלק בצפון סוריה.
תקיפות במובלעת הסורית
חיל האוויר השתתף בתקיפות על חי"ר ושריון באזור זה וסייע לכוחות היבשה להחזיק בשטח גם מול התקפות הנגד החוזרות ונשנות של צבא סוריה, בסיוע הכוחות העיראקים והירדנים.
קרבות אוויר
מטוסי חיל האוויר סיכלו רבים מניסיונות התקיפה של מטוסי האויב שכוונו לכוחות הקרקע ולמתקנים צבאיים שונים.
בקרבות אוויר שהתפתחו בסיני ובשטח מצרים וסוריה, הגיעו הפלות חיל האוויר הישראלי ל-277 מטוסים ומסוקים. לחיל האוויר הופלו 5 מטוסים בקרבות אלו.
פעילות מסוקי חיל האוויר
בשנות השבעים המוקדמות לא היו ברשות חיל האוויר מסוקי קרב, לכן לא פעלו מסוקי החיל כציידי טנקים, כפי שהם מזוהים היום, אלא בעיקר במשימות תובלה. משימות מסוקי חיל האוויר במלחמה נחלקו ל-5 תפקידים עיקריים:
חילוץ והצלה – התפקיד החשוב ביותר בו עסקו מסוקי חיל האוויר במלחמה. במלחמת יום הכיפורים עקב המרחק של החזיתות (בעיקר חזית סיני), הייתה נדרשת אפשרות להוביל פצועים באופן המהיר ביותר לבתי החולים במרכז ישראל כדי להציל את חייהם. המסוקים היוו את עמוד השדרה העיקרי של משימות אלה יחד עם מטוסי ההרקולס. במסוק האנפה נכנסו עד 4 אלונקות וביסעור 18. בנוסף המסוקים לא עסקו רק בחילוץ נפגעים אלא גם בחילוץ של חיילים ממקומות בעייתיים אליהם נקלעו, בהם היה חשש לנפילתם בשבי. במהלך המלחמה הוסקו לבתי החולים 2,995 פצועים על ידי מסוקי חיל האוויר.
הסקה מבצעית של כוחות חי"ר – במהלך המלחמה התרחשו מבצעים מוסקים בעורף האויב שללא המסוקים לא הייתה אפשרות לבצעם. המפורסם מכולם היה מבצע קינוח לכיבוש החרמון, בו הונחתו 300 צנחנים בחרמון הסורי. אך מבצעים שונים נערכו לכל אורך המלחמה בהם מבצע פונטיאק - הנחתת כוח תותחנים בג'בל עתקה מערבית לתעלת סואץ, ומבצע דוידקה - הנחתת כוח צנחנים בקטייפה, 250 ק"מ בעומק סוריה.
תובלת ציוד – מסוקי חיל האוויר הצניחו אספקה לכוחות הנלחמים, הובילו דו"חות מודיעין וצילומי אוויר ושימשו כשרות "דואר מהיר" מהחזיתות למפקדות.
לוחמה אלקטרונית – בדומה לתפקידם של מטוסי הסטרטוקרוזר, שימשו גם חלק ממסוקי החיל בפעולות שיבוש מכ"ם של האויב, פעולות אלו נועדו לסייע לתקיפות חיל האוויר על ידי שיתוק או פגיעה במכשירי הגילוי של הכוחות הנגדיים.
הובלת מפקדים – המסוקים טסו שעות רבות כדי להביא את חוליות הפיקוד לחזיתות עוד ב-6 באוקטובר. בנוסף, המלחמה שאיימה בתחילתה מאוד על ישראל גרמה לכך שבכירים רבים רצו להגיע לחזיתות ולהתרשם ממהלך הקרבות, שהיו מקור עניין עצום עבור אנשי צבא ותיקים.
טייסת "כנף"
חיל האוויר הישראלי סבל ערב מלחמת יום הכיפורים ממחסור במטוסי סיור קלים. עקב כך עם פרוץ הקרבות נחכרה על ידי צה"ל טייסת אזרחית קלה שכללה 11 מטוסים. מטוסים אלו העבירו במשך המלחמה אח"מים ומפקדים מחזית לחזית וכמו כן העבירו דו"חות מודיעין מהמפקדות לחזיתות.
המטוסים הגיעו לחיל האוויר מחברת "כנף", עשרה מהם היו מסוג איילנדר ואחד צ'יפטיין. המטוסים הוטסו בעיקר על ידי טייסים יוצאי חיל האוויר שרובם גויסו למילואים במלחמה. למרות המחסור בכוח האדם הצליחה הטייסת להפעיל את מטוסיה והשתלטה במהלך המלחמה על כ-70 אחוזים מטיסות הטייסות הקלות. הסיבה לנתח הגדול לו זכו המטוסים האזרחיים הייתה נעוצה בכך שהם היו גדולים יותר ממטוסי הטייסת הקלה של חיל האוויר ויכלו לשאת יותר מטען.
מטוסים ללא טייס
בחיל האוויר פעלה החל מ-1970 טייסת שהפעילה מטוסים ללא טייס. מטוסים אלה פעלו באמצעות האצה רקטית ולא היו מתוחכמים כל כך. המל"טים שימשו כמטוסי צילום וכפיתיונות למשיכת טילי נ"מ. היות שמפעיל הנ"מ (בנשק נ"מ מונחה מכ"ם) יושב בקרון בקרה ואינו רואה את המטוס אלא רק את חתימת המכ"ם שלו, יכול הפיתיון הטס בפרופיל טיסה של מטוס קרב למשוך טילים וכך להוריד מיכולת הסוללות לשגר טילים על מטוסים מאוישים.
הנ"מ במלחמה
מערך הנ"מ השתייך מאז קום המדינה לחיל התותחנים משום שהיה מורכב מתותחי נ"מ בלבד. סוללות טילי ההוק, שנקלטו מארצות הברית ב-1965, דרשו הפעלה קרובה יותר לחיל האוויר ולתורות הלחימה שלו, זאת מפני שיכולותיהם יכלו להוות סיכון גם למטוסים ישראליים, אם לא התבצע תיאום מושלם בין המערכות. אי לכך, בעיצומה של מלחמת ההתשה, בה מטוסי חיל האוויר הישראלי הופיעו באופן תדיר על מסכי המכ"ם של מפעילי ההוק, עברו סוללות ההוק ושאר יחידות תותחני הנ"מ תחת פיקוד חיל האוויר.
הגם שישראל דגלה בעיקר בהפעלתם של מטוסי קרב כאמצעי לבלימת והשמדת כלי הטיס של האויב, היא לא זנחה לגמרי את כוחות הנ"מ שלה. בתקופה בה הייתה צריכה ישראל להתמודד עם הגנה על הגבולות הארוכים שלה ביותר מאז ומעולם, נדרשו כוחות הנ"מ להגן על מתקנים חשובים, במידה וכלי טיס עוינים היו מתקרבים ומטוסי חיל האוויר לא הספיקו להגיע לאזור.
מבחינת תורת הפעלת הכוחות, מערך הנ"מ היה הכוח השולי של חיל האוויר הישראלי. הוא לא נועד לתת מענה ראשוני לכול מתקפה, אלא רק לתרחישים מצומצמים ונקודתיים. בשונה ממדינות ערב, ישראל לא פרסה את כוחות הנ"מ של לכול אורך החזיתות, אלא רק סביב מתקנים חשובים כמו שדות תעופה, תחנות התרעה, או בסיסים שונים.
סוגי האמל"ח ומקומם באסטרטגיה ההגנתית
תותחי נ"מ: יחידות תותחי הנ"מ שהוצבו במקומו רגישים (כגון מתקני נפט, התרעה, מודיעין ובסיסים) נועדו להפיל כלי טיס שכבר חדרו לשטח ישראל, ובדר"כ גם ביצעו את מתקפתם. מבחינה זו נקראו התותחים "נשק מעניש", כלומר כזה שאמור לפגוע במטוס שכבר הפציץ.
באוקטובר 1973 ישראל החזיקה ב-7 סוללות הוק, ובנוסף להם הוחזקו לא מעט תותחי נ"מ באזורים אסטרטגיים בסיני וברמת הגולן. התותחים הגנו בעיקר על מתקנים שונים שהיו מרוחקים ממרכז הארץ וקרובים לחזיתות כגון: בסיסי חיל האוויר ברפידים, אופיר (שארם א-שייח') ורמת דוד, כמו גם על מתקנים אסטרטגיים כגון שדה הנפט באבו רודס. הם הגנו גם על מוצבי פיקוד כמו "דבלה" (אום חשיבה) או הר כנען, ומתחמים אוגדתיים כמו "טסה", "בלוזה" ו"נפח".
כוחות הנ"מ נחלו הצלחה גדולה במהלך המלחמה והפילו 177 כלי טיס בימי המלחמה, רובם המכריע באמצעות תותחים.
טעויות מרכזיות
הטעויות שאפפו את הפעלת החיל בשלושים השעות הראשונות של המלחמה העיקו על טייסי החיל ומפקדיו ואף פגעו במורל ובפעילות לכל אורך המערכה. בספרו "30 שעות באוקטובר" מונה שמואל גורדון את שתי הטעויות העיקריות של חיל האוויר בפתיחת המלחמה: שינוי המשימה בבוקר 6 באוקטובר, וביטול מבצע תגר לטובת דוגמן.
לקחים ושיפורים מרכזיים
תחקור ושיפור - לאחר המלחמה נעשו בחיל האוויר מאמצים גדולים כדי להבין את הטעויות שנעשו, ולמנוע את הישנותן. בחיל האוויר התמקדו רבות ברענון ועדכון תורות הלחימה, מתוך הבנה כי תוכניות מרובעות וקשיחות נוטות להישבר, וצריך לתכנן בצורה גמישה יותר.
יצירת נוהלים ברורים - חיל האוויר פנה להבהיר את שיטת הפעלתו בפני מקבלי ההחלטות ובפני שאר זרועות צה"ל ומפקדיו. הרצון היה למנוע מצב עתידי בו יטולטל הכוח האווירי מזירה לזירה, או ממתאר אחד לאחר, כפי שקרה בימים הראשונים ללחימה (נוהל שהיה מקובל גם לפני המלחמה אך לא יושם).
עליית חשיבות מערך ההגנ"א של האויב - בחיל האוויר הבינו כי תקיפת שדות תעופה ומטוסי קרב נחוצה אמנם, אך האויב הערבי של המטוסים הישראליים הוא לא המטוס כי אם הטיל הסובייטי. הטקטיקות החדשות לתקיפות טילים באו לידי ביטוי בהצלחה במלחמת לבנון הראשונה בעת חיסול סוללות הטילים הסוריות בבקעת הלבנון במבצע ערצב 19 בראשית המלחמה.
אבדות חיל האוויר במלחמה
מעל לרבע מכוחו המוטס של החיל נפגע במלחמה. כ-102 מטוסים מתוך 383 מטוסי הקרב של החיל אבדו, בהם 32 פנטומים, 53 סקייהוקים, אחד עשר מיראז'ים ושישה מסוקי סער. אבדו גם 7 כלי טיס נוספים. בנוסף למטוסים שאבדו, רבים אחרים ניזוקו ונזקקו לתיקונים רציניים במהלך המלחמה ולאחריה. בתחילת המלחמה היו ברשות חיל האוויר רק 301 מטוסים כשירים, ומדי יום ירדה הכמות בכ-5 בממוצע, כך שברוב ימי המלחמה, או לפחות עד להפעלת הרכבת האווירית האמריקנית, פעל חיל האוויר עם פחות מ-300 מטוסי קרב כשירים. לעיתים אף התקרב מספר המטוסים לקו האדום שהציב מפקד החיל בני פלד - 220 מטוסים.
53 אנשי צוות אוויר נהרגו ויחד עם אנשי הקרקע (ממערך הנ"מ ומתומכי הלחימה) נהרגו במהלך המלחמה 91 חיילים, 44 נפלו בשבי ו-53 חולצו על ידי כוחות הקרקע והמסוקים. עד היום מוגדרים מספר מאנשי צוותות האוויר שנהרגו במלחמה כחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע.
קרתאלה
הקרתאלה הוא הר געש השוכן בקומורו שבאוקיינוס ההודי. הר קרתאלה מתנשא לגובה 2,361 מטרים, והוא מרכיב את רוב שטחו של האי גרנד קומורו, האי הגדול ביותר בארכיפלג קומורו. הארכיפלג ממוקם במצר מוזמביק כ-300 קילומטר מזרחית לחופי אפריקה, צפון מערבית למדגסקר.
בילעין חביבתי
בילעין חביבתי הוא סרט תיעודי של שי כרמלי פולק אשר יצא לאקרנים בשנת 2006 ומתאר את מאבקם של אנשי הכפר בילעין נגד בניית גדר ההפרדה על אדמותיהם. הגדר מחלקת את אדמות בילעין לשניים, ומותירה כ-1,647 מתוך סך של כ-4,085 דונמים מאדמות הכפר (40%, שכוללות את רוב השטחים החקלאיים שלו) מצידה הישראלי של הגדר. הסרט מביא גם את נקודת המבט של פעילי השמאל הישראלים והאנרכיסטים המסייעים לתושבי הכפר ומתמקד במיוחד בשני אנשים: ווג'יה בורנט ומוחמד.
לפי הסרט, ווג'יה, אב ל-10 ילדים, הוא איכר כבן 50 שבבעלותו כבשים ומטע זיתים, המאבד את רוב אדמותיו בגלל הגדר ומשתתף בהפגנות נגדה. בתחילת האינתיפאדה נפגע בנו, ראני, מכדור של צלף בעמוד השדרה שלו ומאז הוא משותק ברגליו וגר בבית. מאז הפציעה נאסר על ווג'יה להיכנס לתחומי ישראל. בהמשך הסרט ראני מארגן הפגנת נכים נגד הגדר. מוחמד הוא חבר בוועדה העממית של הכפר, ומתאם חלק מהפעילות הלא אלימה כנגד הגדר.
צה"ל אסר על תושבי הכפר להיכנס לתחומי הקו הירוק ביום בו נערכה הקרנת הבכורה של הסרט בפסטיבל הקולנוע בירושלים ב-2006, אולם עקב לחץ ציבורי הותרה לבסוף כניסתם של 22 מהם, פרט לווג'יה, אשר לא הורשה להיכנס.
הסרט זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי בפסטיבל הקולנוע בירושלים וגם זכה בציון לשבח בפסטיבל רוטרדאם, בתחרות של אמנסטי (Films That Matter).
מרט פרחומובסקי
מָרָט פַּרחוֹמוֹבסקי (נולד ב-2 באפריל 1980) הוא יוצר קולנוע ותיאטרון, יזם בתחום התרבות ועיתונאי ישראלי.
קורות חייו
פרחומובסקי נולד באודסה שבברית המועצות (אוקראינה). בשנת 1990 עלה לישראל עם משפחתו. בעל תואר ראשון בהצטיינות בתסריטאות ובימוי מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ובעל תואר שני בהצטיינות בבימוי תיאטרון מהחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
קולנוע
בשנת 2005 היה עוזר במאי ראשון בסרטו של מנחם גולן "ימים של אהבה" והופיע בסרט בתפקיד פסנתרן.
מאז שנת 2005 הוא יוצר יחד עם אביטל בקרמן את פרויקט הניו מדיה הדוקומנטרי "מאגר העדויות של הקולנוע הישראלי", שמספר את סיפורו של הקולנוע הישראלי דרך מאות שעות של ראיונות מצולמים עם אנשי מפתח בתולדותיו. הפרויקט נתמך על ידי קרן הקולנוע הישראלי, מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, סינמטק ירושלים - ארכיון ישראלי לסרטים וסינמטק תל אביב. בשנת 2011 זכה יחד עם בקרמן בפרס אמנות הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט על יצירת הפרויקט. באפריל 2015 הושק אתר האינטרנט של הפרויקט.
בשנת 2009 נערכה הקרנת בכורה לסרט הקצר "פעור הפה של חנוך לוין", שכתב וביים במסגרת אירועי העשור למותו של חנוך לוין בסינמטק תל אביב. בסרט משתתפים השחקנים מוסקו אלקלעי, גבי עמרני, יוסף כרמון, מרינה שויף ורוית רמר.
בשנת 2010 הקים יחד עם המפיק אלעד פלג את קרן הקולנוע האלטרנטיבית קולנוע פרינג' לתמיכה בקולנוע עצמאי דל תקציב. תמיכת הקרן התבצעה באמצעות חבילות של שרותי הפקה ומזומן, שמושקעות בהפקות. הסרט הראשון בתמיכת הקרן, "סרט עם קתרין דנב" בבימויו של עמרי יבין, יצא למסכים במאי 2015. המושג "קולנוע פרינג'", שהוצע על ידי אביטל בקרמן, הפך במהלך השנים לכינוי המקובל בישראל לסרטים עצמאיים דלי תקציב.
באוקטובר 2011 ייסד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה את הפרינג'ידר, מסגרת המוקדשת לקולנוע עצמאי ואלטרנטיבי ישראלי, שהקרנותיה התקיימו בחלל של מועדון ההופעות "הביט". ביולי 2014, לאחר שתי מהדורות בחיפה, התקיימה מהדורתו השלישית של הפרינג'ידר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2017 שימש כמנהל כללי ואמנותי שותף של פסטיבל אוטופיה לקולנוע פנטסטי, לצד מייסד הפסטיבל אורי אביב, לאחר שהפסטיבל נקלע למשבר בעקבות הפסקת תמיכה ציבורית ממשרד התרבות והספורט. הוביל את תהליך השיקום וההבראה של אוטופיה, שבעקבותיו הודיע משרד התרבות והספורט על חידוש תמיכתו בפסטיבל באוגוסט 2018.
בשנים 2018–2019 שימש כמנהל התוכן בצוות ההקמה של הפלטפורמה הדיגיטלית הציבורית עבור הקולנוע הישראלי במסגרת סינמטק ירושלים - ארכיון ישראלי לסרטים. במסגרת זו הוביל את פיתוח חזון הפרויקט, אפיון הפלטפורמה ועיצובה בהנחיית יועצים מגופי תוכן עולמיים מובילים, ביניהם נטפליקס ומכון הקולנוע הבריטי. הפלטפורמה הושקה באוגוסט 2020.
באוקטובר 2019 החלה ההפקה של "תל אביב", סרטו הראשון באורך מלא, בהשתתפותם של יותם גוטל, מיטל נר, גל אמיתי, ענת עצמון, נעמה פרייס, אוהד שחר, ניר שטראוס ואחרים. הסרט הוקרן בבכורה בתחרות הישראלית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בספטמבר 2021, וזכה בפרס סרט הביכורים.
תיאטרון
ביוני 2010 ביים בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב את ההצגה "מלכת אמבטיה 1970.2010", חידוש לקברט הסאטירי המיתולוגי של חנוך לוין.
באפריל 2011 ביים בתיאטרון יידישפיל את המונודרמה "סטמפניו - פנטזיה לאהבה ולכינור", עיבוד מוזיקלי של הכנר אלכסנדר פובולוצקי לרומן של שלום עליכם בכיכובה של הלנה ירלובה. ההצגה הוזמנה לייצג את ישראל בפסטיבל תספיס הבינלאומי למונודרמות בקיל שבגרמניה.
באוקטובר 2011 יצר את המופע "פלישתו השנייה של נפוליאון", תיאטרון מסע סאטירי, שהשתתף בתחרות המרכזית של פסטיבל עכו לתיאטרון אחר. המופע נוצר בשיתוף בית הספר לאמנות המשחק של סופי מוסקוביץ', ובהשתתפות בוגריו ותלמידיו.
במאי 2012 יצר את המופע "תיאטרון" במסגרת פסטיבל א-ז'אנר בתיאטרון תמונע, והשתתף בו, לצד מבקר התיאטרון צבי גורן.
במרץ 2014 ביים בתיאטרון תמונע את ההצגה "אפשר לעשות עם זה משהו", לפי מחזהו של עודד ליפשיץ, יצירה פיוטית על זוגיות צעירה בעיר הגדולה. בהצגה השתתפו דן שפירא, מוריה בשארי ליפשיץ, נטע בר רפאל ולאון מורוז.
באוקטובר 2014 יצר בתיאטרון תמונע, יחד עם שמרית מלול, את העבודה הנסיונית "1948", ע"פ ספרו של ההיסטוריון בני מוריס, וגם השתתף בה לצדו של גד קינר. המופע עסק בניסיון לפענח את פשר ההדחקה של אירועי מלחמת העצמאות, והשפעתה על החברה הישראלית.
בספטמבר 2015 העלה באולם נחמני את "הנסיכה האמריקאית (חוזרת)", עיבוד עכשווי למחזה הקלאסי של נסים אלוני, בהשתתפותם של אוהד שחר ובני אלדר.
בינואר 2017 העלה בתיאטרון תמונע את ההצגה "הגולם חי!", קלאסיקה יהודית מאת ה. לייוויק בעיבוד עכשווי, והשתתף בה לצדם של רודיה קוזלובסקי, גד קינר, יעל ניברון ויובל מסקין.
בדצמבר 2018 העלה בתיאטרון הקאמרי קריאה מבוימת של "האם יש מקקים בישראל?", בכורה עולמית למחזה האחרון והגנוז של נסים אלוני, לפי עיבוד שיצר יחד עם דורי פרנס. בהפקה השתתפו דן שפירא, רועי אסף, דנה מיינרט, עזרא דגן, גד קינר, ערן שראל, רות אסרסאי, שירי לוטן, דודו גולן, אבי טרמין, אוהד שחר, רודיה קוזלובסקי, בר פלד ורבקה מיכאלי.
בינואר 2019 מונה למנהל האמנותי של פרס קיפוד הזהב. במסגרת זו יזם והוביל רפורמה מקיפה לקידום תחום תיאטרון הפרינג', שבמסגרתה הוקמה האקדמיה לתיאטרון עצמאי ולפרינג' ונוסד פסטיבל "קיפוד הזהב", שמציג את מיטב הצגות הפרינג' של השנה לקהל הרחב לצד מפגשים עם יוצרים ואירועים מיוחדים. במהלך משבר הקורונה במרץ 2020 יזם והוביל במסגרת תפקידו הקמה של פלטפורמת VOD עבור התיאטרון העצמאי, עם עשרות הצגות הזמינות לצפייה ללא תשלום.
באפריל 2019 ביים בפסטיבל תיאטרונטו את "הסלון של סבתא ורדה", הצגת היחיד של ענת עצמון, שנכתבה על ידי המחזאי דודי אוחנה. ההצגה עוסקת בניצולת שואה בת 95, שמספרת את סיפור חייה לצוות של יד ושם, בעודה מסתירה סוד גדול.
במאי 2021 ביים הפקה עצמאית בימתית מלאה של "האם יש מקקים בישראל?" מאת נסים אלוני בבכורה עולמית, אותה הפיק יחד עם שירי לוטן. ההצגה עלתה בהבימה, התיאטרון שבו נגנזה ההפקה המקורית של אלוני 35 שנה לפני כן. בהצגה השתתפו דן שפירא, רועי אסף, נעמה פרייס, אברהם הורוביץ, גד קינר, ערן שראל, נועה ירקוני, שירי לוטן, דודו גולן, אמיתי קדר, אוהד שחר, דני ברוסובני, בר פלד ואדית אסטרוק. בהצגה שולבו שירים של יוני רכטר, שנכתבו עבור ההפקה המקורית הגנוזה של אלוני ושוחזרו על ידו עבור ההפקה החדשה. ההצגה הייתה מועמדת ל-6 פרסי קיפוד הזהב לתיאטרון עצמאי, כולל הצגת השנה, מחזה (נסים אלוני) ושחקני משנה (אברום הורוביץ, ערן שראל, גד קינר קיסינגר) וזכתה בפרס עיצוב תלבושות (רוני בורשטין).
עתונות, ספרים והוראה
בשנת 2000 הקים את אתר האינטרנט "תרבות" והתחיל לפרסם במסגרתו ביקורות תיאטרון. בשנת 2007 התחיל לפרסם את ביקורותיו גם במקומון "ידיעות תל אביב" של רשת ידיעות תקשורת. ביוני 2009 עבר לתפקיד מבקר וכתב התיאטרון של השבועון "Time Out תל אביב". באפריל 2014 עבר לתפקיד מבקר התיאטרון של אתר האינטרנט עכבר העיר. באפריל 2017 פרש מכתיבת ביקורת תיאטרון, כדי להתמקד ביצירה.
בשנת 2012 היה שותף לעריכת הספר "אברהם הפנר - ספר התסריטים" בהוצאת הספרים כתר, יחד עם עליזה ציגלר, רנן שור, איתן גרין ומאיה הפנר.
בנובמבר 2013 יצא לאור במוסקבה ספרו "תעשיית הקולנוע בישראל - מבנה ומאפיינים" בהוצאת מרכז הקולנוע Pioner. הספר הושק בפתיחת פסטיבל הקולנוע הישראלי במוסקבה ב-13 בנובמבר, במעמד שגרירת ישראל ברוסיה.
בינואר 2019 יצא לאור ספרו "מבוא לאהבה: הסרטים של משה מזרחי" בהוצאת ליריקה, בעריכתה של עליזה ציגלר. הספר כולל שיחות עם במאי הקולנוע זוכה האוסקר משה מזרחי ולצדן ניתוח של סגנונו ויצירותיו. הספר נכתב ביוזמתה של הבמאית מיכל בת-אדם, אלמנתו של מזרחי.
לא שם זין
לא שם זין הוא ספרו רב-המכר של דן בן אמוץ שיצא בשנת 1973. הספר עובד לסרט בבימויו של שמואל אימברמן שיצא לאקרנים בשנת 1987. עלילת הסרט שונה במעט מעלילת הספר.
הספר
הספר מבקר באופן מסוים את המצב בעת מלחמת ההתשה בו הייתה תחושה של רגיעה בעוד בגבול התחוללה מלחמה עם הזוועות הנלוות לה. מצב זה השתנה עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-1973 מספר חודשים לאחר צאת הספר.
הספר והסרט זכו להצלחה גדולה בעת יציאתם. בסרט צפו תוך שלושה חודשים כ-450 אלף צופים, והוא היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
שירים מתוך האלבום "לילה לא שקט" של שלמה ארצי ליוו מספר סצנות בסרט.
עלילת הסרט
עיקר עלילת הסרט היא סיפור אהבה שמתחיל בין צעירים לפני גיוס לצה"ל, רפי (איקה זוהר) ונירה (ענת וקסמן), ומסתבך בעקבות פציעתו של רפי במהלך שירותו. רפי, בחור מלא שמחת חיים שהתנדב בצנחנים, שובר את מוֹתנוֹ בתקרית ירי עם מחבלים, והופך למשותק ברגליו, נאלץ ללמוד מחדש כיצד לבצע פעולות גופניות פשוטות כמו ישיבה ועשיית צרכים ונאלץ להתרגל לתדמית החדשה של גופו. הדבר שמציק לו ביותר הוא אי הידיעה לגבי יכולתו המינית. רפי לא יודע אם הוא הפך לאימפוטנט והוא אינו מקבל הדרכה לתפקוד מיני במצב נכותו.
רפי מתרחק מנירה ומסלק אותה מחייו בשל הבושה בתדמית גופו החדשה וחושב שהיא רוצה אותו מתוך רחמים אליו. הוא נמלא חששות, נכנס לדיכאון, שוקל להתאבד. גם משפחתו נכנסת לסחרור. אבי המשפחה (שמואל שילה) מנסה להתאבד ואחיו של רפי, אלי (שמואל וילוז'ני) מציל את האב. ידידו החדש והנכה של רפי, אמנון, מנסה לשדל אותו לבדוק את תפקודו המיני עם זונה, אך רפי מסרב. לאחר שחברו הטוב יגאל נהרג בפיגוע, רפי מחליט להתחיל להשתקם ולהשלים עם תדמית גופו.
בסופו של דבר, רפי משלים עם נכותו, חוזר אל אהובתו, נירה, ומגלה יחד איתה שכושרו המיני לא אבד.
קישורים חיצוניים
ביקורות על הסרט
דומיניק פרסל
דומיניק הוקון מירטוודט פרסל (באנגלית: Dominic Haakon Myrtvedt Purcell; נולד ב-17 בפברואר 1970) הוא שחקן אוסטרלי יליד בריטניה. ידוע בשל תפקידיו בסדרות "נמלטים" בתור לינקולן בורוז ובתפקידו בהפלאש ואגדות המחר בתור גל חום.
פלפל צ'ומה
פלפל צ'ומה היא תערובת תבלינים חריפה המשמשת כבסיס למאכלים, או בפני עצמה לתיבול מנות שונות במטבח הטריפוליטאי. מקורה של התערובת בטריפולי, אולם היא נפוצה גם בשאר המטבחים הצפון אפריקאיים, ומשמשת כתיבול עבור מנות טריפוליטאיות שונות: מאכלי דגים שונים כגון החריימה, כבסיס לשקשוקה וכתיבול לבשר.
דומיניק פרסל
ביוגרפיה
פרסל נולד בוואלאסי, במרזיסייד שבאנגליה. המבוגר מבין חמשת אחיו. כשהיה בן שנתיים, עברה משפחתו לסידני שבאוסטרליה, שם גדל עם שני הוריו בפרברים. פרסל למד בתיכון בלקסלאנד. אביו, ששירת בצי הנורווגי, עבד בתור מתקין מערכות אוורור, ומאוחר יותר נפרד מהמשפחה. שמו האמצעי של פרסל, הוקון, ושם משפחתו השני, מירטוודט, שניהם נורווגים.
פלפל צ'ומה
התערובת מורכבת מפפריקה טריפוליטאית מתוקה או חריפה, שום כתוש ומעט מים. יש הנוהגים להוסיף לתערובת חומרים אחרים כגון קימל טחון, מיץ לימון, שמן ומלח. תהליך הכנתה כולל כתישת התבלינים עם השום והוספת נוזלים: שמן, מים או מיץ לימון.
דומיניק פרסל
ביוגרפיה
לאחר שפרש מלימודי התיכון, הועסק פרסל כגנן. אף על פי שמעולם לא חשב להיות שחקן, והודה שחשב כי "אנשים שבעסקי האמנות - שחקנים, רקדני בלט, מוזיקאים, כל דבר - הם מוזרים", החליט לנסות "את המשחק הזה" כדחף. הוא הגיש בקשה והתקבל לאקדמיה המערבית האוסטרלית לאמנות ההופעה, ולמד לצד שחקנים מוכרים, כמו יו ג'קמן.
פלפל צ'ומה
מקור שמה של התערובת הוא הלחם: פפריקה (פלפל) ושום (פלפל ושום -> פלפלצ'ומה).
דומיניק פרסל
קריירה
לאחר שהיגר לארצות הברית הופיע פרסל לראשונה בטלוויזיה האמריקאית כשחקן הראשי ב"ג'ון דו" בשנת 2002. הוא קיבל את התפקיד פורץ-הדרך הראשון שלו כששחק את דרייק בסרט "בלייד טריניטי".
מ-2005 עד 2009 הופיע פרסל בסדרת הטלוויזיה המצליחה "נמלטים" ברשת פוקס כלינקולן בורוז. ב-2017 הסדרה חודשה והוא שב לגלם את תפקידו. בנוסף, בשנת 2004 הופיע בתפקיד אורח בפרק 7 בעונה 1 של הסדרה "האוס". ב-2007 כיכב פרסל בסרט האימה "המחסל".
בשנת 2013 כיכב בסרט "תקיפה בוול סטריט", ובסרט "שוטר פצוע" לצד סטיבן דורף. שנה לאחר מכן שיחק בדרמת ההיאבקות "איש נלחם" ובסרט "Vikingdom" כאריק הנלחם ב"תור" שהגיע מוואלאלה.
בשנת 2014 שיחק במספר פרקים של הסדרה טלוויזיה "הפלאש" בתפקיד מיק רורי/גל חום לצד וונטוורת' מילר. במהלך שנת 2016 חזר לגלם את הדמות הזו בסדרת הספין-אוף "אגדות המחר" בה הוא מככב.
בשנת 2015 שיחק במותחן "מבודדים" לצד מרי אבג'רופולוס, ובסרט הפשע הקנדי "מבוי סתום" לצד דני גלובר וסטיבן לאנג.
בשנת 2021 שיחק בסרט הפעולה הבריטי-גרמני "שמיים אדומים כדם" של נטפליקס לצד גרהם מקטביש.
חיים אישיים
בשנים 1998–2008 היה נשוי לרבקה ויליאמסון. להם יש ארבעה ילדים. בשנת 2000 זכה בהגרלת הגרין קארד, ועבר להתגורר עמם בלגונה ביץ' שבקליפורניה.
בשנים 2011–2014 היה בזוגיות עם השחקנית האמריקאית אנ'לין מק'קורד.
רסאן ח'טיב
רסאן ח'טיב (בערבית: غسان الخطيب, תעתיק מדויק: ע'סאן אל-ח'טיב) הוא פוליטיקאי פלסטיני. נולד בשכם וחבר במפלגת העם הפלסטינית. אל-חטיב נשוי ואב לשלושה ילדים. הוא היה גם חבר במשלחת השלום בועידת מדריד בשנת 1991 והשתתף במשא ומתן בוושינגטון בין השנים 1991 ל-1993. בשנת 2002 מונה לשר העבודה ברשות הפלסטינית ולאחר מכן לשר לתכנון ופיתוח מינהלי בין השנים 2005–2006.
ח'טיב הוא מרצה ללימודי ערבית עכשווית ולימודים בינלאומיים באוניברסיטת ביר זית. הוא כיהן בתפקיד מנהל מרכז התקשורת הממשלתי בין השנים 2009–2012, שר העבודה הפלסטיני 2002–2004, ושר התכנון 2004–2006. ח'טיב היה סגן נשיא למען הקהילה בקהילה בשנים 2006–2009 וסגן נשיא לקידום בשנים 2012–2016 באוניברסיטת ביר-זית. אל-חטיב הוא בעל תואר דוקטור בפוליטיקה של המזרח התיכון מאוניברסיטת דורהאם.
יחסי גרמניה–סן מרינו
יחסי גרמניה-סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו. היחסים בין השתיים כוננו ב-1 באוקטובר 1995.
שגרירות גרמניה ברומא שבאיטליה אמונה גם על סן מרינו ולגרמניה קונסוליית כבוד במילאנו, האמונה על סן מרינו בלבד. לסן מרינו אין שגרירות בגרמניה והשגרירות בבריסל שבבלגיה אמונה גם על גרמניה, אך יש לה קונסוליית כבוד בגרמניה, בעיר מינכן.
סן מרינו, בניגוד לגרמניה, לא חברה באיחוד האירופי ולא באזור הכלכלי האירופי. עם זאת, סן מרינו וגרמניה משתמשות שתיהן באירו כהילך החוקי במדינתן, ושתיהן חברות באיחוד המכס של האזור האירופי.
יחסים כלכליים
סן מרינו ייצאה לגרמניה בשנת 2012 סחורות בשווי 7.5 מיליון אירו וייבאה ממנה סחורות בשווי 31.5 מיליון אירו. בין גרמניה לסן מרינו נחתם הסכם מניעת כפל מס בשנת 2011. לא דרושה ויזה כדי לעבור בין שתי המדינות.
וסקה
וֶסְקָה (בספרדית: Huesca, ; באראגונית: Uesca; בקטלאנית: Osca) היא עיר בצפון ספרד, בעמק האברו, לא הרחק מהרי הפירנאים. היא הבירה של מחוז באותו שם בקהילה האוטונומית אראגון. אוכלוסיית העיר מונה כ-53,305 נפשות, נכון ל-2022.
בווסקה יש קתדרלה שבנה במאה ה-13 חיימה הראשון על חורבות מסגד מוסלמי.
היסטוריה
בעיר היה יישוב רומאי בשם "Osca". לאחר התמוטטותה של האימפריה הרומית המערבית עברה העיר ידיים רבות, עד שנפלה לידיהם של המוסלמים במהלך המאה ה-8 לספירה. בימי הביניים הייתה וסקה עיר ספר בין הממלכות המוסלמיות לממלכות הנוצריות בחצי האי האיברי. המוסלמים ששלטו בה ביצרוה היטב ורק ב-1096 היא נכבשה  מחדש מידי המוסלמים על ידי פדרו הראשון מלך אראגון.
תחת השלטון הנוצרי הפכה העיר למקום מושבם של מלכי אראגון. מאוחר יותר העיר שקעה.
בעת החדשה העיר היוותה את אחת מהחזיתות הסוערות של מלחמת האזרחים הספרדית.
קארולוס ליניאוס
קארוֹלוּס ליניאוּס (בלטינית: Carolus Linnæus) או בשמו השוודי קארל פון לינה (בשוודית: Carl von Linné, ; 23 במאי 1707 – 10 בינואר 1778), היה בוטנאי, רופא וזואולוג שוודי; מייסד שיטת המיון המדעית המודרנית לעולם החי ואחד מאבות חקר האקולוגיה. רבים מכתביו נכתבו בלטינית ומשום כך כתב את שמו בלטיניזציה כ-Carolus Linnæus.
חייו
ב-1732 מימנה האקדמיה המקומית למדעים את שליחתו למסע מדעי ללפלנד, שם הוא התנסה בקשיים ותלאות בעברו על פני שטחים דלילי אוכלוסייה. בשובו כתב את Florula Lapponica, העבודה הראשונה שמיינה את עולם החי לפי מין.
ב-1735 עבר לגור בהולנד, למשך שנים אחדות. הוא סיים שם את התואר האקדמי היחיד שלו, אך חשוב מכך, הוא פגש שם את פטרונו יאן פרדריק גרונוביוס, והראה לו טיוטה ראשונה של עבודתו החשובה ביותר, ה-Systema Naturae, שפורסמה בהולנד ב-1735 בגרסה בת 11 עמודים. המהדורה העשירית, שיצאה ב-1758, כבר כללה 4,400 מיני חיות ו-7,700 מיני צמחים. החידוש והיחוד שבה, היה מתן שמות קצרים ומדויקים לכל מין, במסגרת דו-שמית של שם כללי ושם פרטי. ליניאוס היה בעל כישרון בלתי-מצוי להגדרות קצרות ומדויקות אלה, שהבחינו בין פרט אחד למשנהו. קודם לליניאוס, לא הייתה שיטת מיון מוסכמת, ובוטניקאים וזואולוגים שונים קראו בשמות שונים לאותו בעל-חיים או צמח. לעיתים היו שמות אלה ארוכים, ציוריים ובלתי-מדעיים בעליל. בזכותו בעיקר של ליניאוס נפוצה שיטת קריאת שם מדעי, אחיד ובלתי משתנה לכל פריט, לא הוא המציא את השיטה הדו-שמית, אך היה הראשון שעשה בה שימוש עקבי ומקיף, והראשון שקיבע אותה כתקן מקובל.
השמות שבחר ליניאוס היו הגיוניים בעיניו ונבחרו משום שתמצתו את מהות המינים. בני אדם היו האדם הנבון (Homo Sapiens) משום שבינתם היא המבחינה אותם. יונקים (mammals) נקראו כך על שום שהם מניקים את ולדיהם.
ליניאוס שב לאופסלה וב-1739 נישא לשרה מוראה, בתו של רופא. תחילה עסק ברפואה וכעבור זמן קצר היה לפרופסור לרפואה באוניברסיטת אופסלה. אך למעשה למד בעצמו והורה לתלמידיו בוטניקה, ובמהרה החליף את משרתו לפרופסור לבוטניקה. הוא ארגן משלחות לאיסוף דגימות, שיצאו לחלקים שונים של העולם, ופיקח על חקירת הצמחים ובעלי החיים שהביאו ממסעותיהן. כמו כן הרחיב את תחום מחקרו וקטלג גם מינרלים.
אף שתאוריית האבולוציה עוד לא הייתה קיימת, ולא הייתה עתידה לעלות אלא מאה שנים אחריו, הרי שהיה בעבודתו של ליניאוס סטייה מהנתיב שהיה מקובל על הכנסייה, בכך שסיווג את בני האדם ככל חיה אחרת, במסגרת משפחת הפרימטים. במכתב ליוהאן גאורג גמלין הגרמני מ-1747 הוא כותב שמבחינה מדעית היה עליו "לקרוא לאדם קוף ולהפך", אך לא עשה כן משום מורא הסמכות הדתית.
טקסונומיה
הטקסונומיה הלינאית מחלקת את עולם החי באופן היררכי על פי תכונות חיצוניות של האורגניזמים החיים. החלוקה מבוססת על שש דרגות: כל ממלכה מתחלקת למספר מערכות, בכל מערכה מספר מחלקות, וכן הלאה.
ליניאוס טען שמיון צמחים צריך להתבסס ברובו על ההבדלים באיברי הרבייה שלהם. שיטה זו הייתה חדשנית בזמנה והקנתה לו פרסום רב. הנומנקלטורה (מתן השמות) על פי ליניאוס נעשית באמצעות המערכת הדו-שמית. כל יצור מקבל שם בעל שתי מילים - הראשונה לתיאור הסוג (לדוגמה: "כלנית") והשנייה למין הספציפי ("מצויה"). אלו על פי רוב ה"שמות המדעיים" של המינים עד היום.
הדרגות ההיררכיות של ליניאוס עדיין משמשות את המדע בן זמננו אך אופי המיון השתנה ונוספו לו דרגות שונות - משפחה, תת-סדרה, על-מחלקה וכדומה. ליניאוס התייחס אך ורק לסימני היכר חיצוניים של האורגניזם, בעוד שכיום במיון יצורים חיים דגש רב ניתן לקריטריונים אחרים (קרבה גנטית וארגון האיברים הפנימיים). החלוקה ההיררכית של ליניאוס התבססה על תכונות משותפות. שנים רבות לאחר מכן, הוכח באמצעות השוואת DNA שמינים שקובצו על ידיו בגלל תכונות משותפות, אכן היו קרובים.
מיון בני אדם
ליניאוס היה מייסד שיטת המיון המדעית המודרנית לעולם החי. בתוקף תחומי עניינו ועיסוקו עסק גם בסיווג המין האנושי. תחילה חילק ליניאוס את האנושות לארבעה גזעים לפי יבשות: אמריקנוס, אסיאטיקוס, אפריקנוס וארופיאנוס, ולאחר מכן הוסיף לחלוקה הגאוגרפית גם מאפיינים של צבע עור. חלוקה זו לא הייתה היררכית בתחילה, כלומר לא ייחסה חשיבות יתרה לאחד ממיני האדם, אולם מאוחר יותר היא כן ייחסה תכונות אופי וכישורים לבני גזעים שונים, למשל רשלנות ואדישות אצל האפריקאים, נטייה לכעס אצל האמריקנים ואצילות וכושר המצאה לאירופאים. עם ייחוס תכונות אופי וכישורים אלו לגזעים הפכה חלוקה זו להיררכית ונעשה בה שימוש להצדקת העבדות והקולוניאליזם, אם כי טקסונומיה זו לא חוללה תופעות אלו, אשר קדמו לשיטתו של ליניאוס מאות בשנים.
בשנת 1763 שכלל ליניאוס בחיבורו Amoenitates academicae את חלוקתו והוסיף לארבעת הגזעים שכבר סיווג שלושה נוספים: האדם "דמוי האדם" (Homo anthropomorpha) שכלל יצורים מיתולוגיים, כגון הסטיר וההידרה, שבקיומם האמין וטען שהם קרובי משפחה של האדם; את "האדם הפראי" (Homo ferus), ילדי הפרא שגודלו בטבע בידי בעלי חיים ללא כל קשר לבני אדם; וכן את "האדם המפלצתי" (Homo monstrosous) בו נכללו, למשל, "הענק הפטגוני" ו"הגמד האלפיני".
לאחר מותו
ב-1783, חמש שנים לאחר מות ליניאוס, מת בנו ששמו היה גם קרל ליניאוס, והאוסף הגדול של האב, כולל דגימות וכתבים רבים, נמכר לבוטנאי האנגלי ג'יימס אדוארד סמית. שליחו של סמית רכש את האוסף ב-1,000 גינאות ושלח אותו לאנגליה בספינה. מסופר כי משנודע הדבר למלך שוודיה, ציווה לרדוף אחרי הספינה ולהחזיר את האוצר. אך הספינה הבריטית כבר הספיקה להתרחק מחופה של שוודיה, והאוסף הגיע ללונדון ב-1784 ושמור מאז על ידי החברה הלינאית של לונדון.
עונת 2002/2003 בפרמייר ליג
עונת 2002/2003 הייתה העונה ה-11 של פרמייר ליג שהיא הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-17 באוגוסט 2002 והסתיימה ב-11 במאי 2003.
הליגה הבכירה כללה 20 קבוצות. מנצ'סטר סיטי, וסט ברומיץ' אלביון ובירמינגהאם סיטי היו הקבוצות שעלו מפוטבול ליג.
עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון הפרש שערים דורגה במקום גבוה יותר.
מנצ'סטר יונייטד זכתה באליפות בפעם ה-15 בתולדות המועדון. זאת בפעם השמינית ב-11 עונות.
בסוף העונה לפוטבול ליג ירדו וסטהאם יונייטד, וסט ברומיץ' אלביון וסנדרלנד. במקומן לליגה הבכירה עלו פורטסמות', לסטר סיטי ווולברהמפטון וונדררס.
כדורגלנים מצטיינים
רוד ואן ניסטלרוי ממנצ'סטר יונייטד כבש 25 שערים וזכה בתואר מלך השערים. זאת בפעם השנייה בקריירה.
תיירי הנרי מארסנל זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית.
תיירי הנרי מארסנל זכה בפרס כדורגלן השנה שהוענק על ידי התאחדות שחקני הכדורגל.
אירפאן קהבצ'י
אירפאן קהבצ'י (בטורקית: İrfan Kahveci; נולד ב-15 ביולי 1995) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הקשר בפנרבחצ'ה.
קריירת מועדונים
קהבצ'י התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גנצ'לבירלי. בעונת הושאל להאסטפה מהליגה השלישית עד לסיום העונה, במדיה כבש 4 שערים ב-34 משחקים. ב-29 באוגוסט 2014, קהבצ'י ערך את הופעת הבכורה שלו בגנצ'לבירלי בתיקו 1-1 נגד ריזספור. ב-9 בנובמבר, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד קסימפשה.
ב-26 בדצמבר 2016, קהבצ'י חתם לארבע וחצי שנים באיסטנבול בשאקשהיר. ב-2 בדצמבר 2020, קהבצ'י הבקיע שלושער בהפסד 3–4 לר.ב. לייפציג במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-31 בינואר 2021, קהבצ'י חתם בפנרבחצ'ה לארבע וחצי שנים תמורת 7 מיליון אירו.
קריירה בינלאומית
ב-31 באוגוסט 2016, קהבצ'י זומן לראשונה לסגל נבחרת טורקיה לקראת משחק ידידות נגד. ב-23 במרץ 2018, קהבצ'י ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד. ב-20 ביוני 2021, קהבצ'י הבקיע בהפסד 1–3 ל במסגרת יורו 2020.
מסע הצלב התשיעי
מסע הצלב התשיעי היה מסע צלב שלפעמים נחשב כחלק ממסע הצלב השמיני, נערך בשנים 1272-1271. הוא נחשב למסע הצלב הגדול האחרון לארץ הקודש.
לאחר כישלונו של לואי התשיעי מלך צרפת לכבוש את תוניס במסע הצלב השמיני, אדוארד הראשון מלך אנגליה הפליג לעכו במה שנקרא כמסע הצלב התשיעי. מסע הצלב נכשל בעיקר בגלל המורל הירוד בקרב הצלבנים, ובגלל כוחם העולה של הסולטאן ביברס והממלוכים במצרים. התבוסה בישרה את סופם הבלתי נמנע של המעוזים האחרונים של הצלבנים לחופי הים התיכון.
רקע
לאחר ניצחון הממלוכים על המונגולים בקרב עין ג'אלות בשנת 1260, הסולטאן הממלוכי קוטוז נרצח, ואת מקומו ירש ביברס. ביברס המשיך לתקוף את הצלבנים באפולוניה, בעתלית, בחיפה, בצפת, ביפו, באשקלון ובקיסריה. כשהערים הצלבניות נופלות בזו אחר זו, פנו הנוצרים לאירופה בבקשה שזו תעזור להם, אך העזרה הגיעה באיטיות.
בשנת 1268 כבש ביברס את אנטיוכיה, ובכך למעשה השמיד את נסיכות אנטיוכיה, ואיים על רוזנות טריפולי מצפון לו.
בשנת 1270 חנה לואי התשיעי עם צבאו בתוניס, כחלק ממסע הצלב השמיני, שם נפטר מדיזנטריה. אדוארד הראשון מלך אנגליה הפליג לתוניס כדי להמשיך את מסע הצלב, אך הגיע באיחור ולא יכל לתרום ללחימה. במקום זאת הוא פנה עם צבאו לארץ הקודש כדי לעזור לבוהמון השישי, נסיך אנטיוכיה ורוזן טריפולי, כנגד האיום של הממלוכים על טריפולי ועל ממלכת ירושלים.
קרבות הצלבנים בארץ הקודש
אדוארד, ביחד עם אחיו של לואי התשיעי שארל הראשון, התקדמו עם כוחותיהם לעבר עכו, בירתה של ממלכת ירושלים. צבאותיהם הגיעו לעכו ב-1271, בדיוק כאשר צבאו של ביברס צר על טריפולי, המעוז האחרון של רוזנות טריפולי שאכלסה עשרות אלפי פליטים נוצרים. כוחות הצלבנים של אדוארד ושארל תקפו את הקווים האחוריים של צבאו של ביברס והצליחו לשבור את המצור.
כשהגיע אדוארד לעכו ב-9 במאי 1271 שלח מיד משלחת לשליט המונגולי אבאקה. התוכנית של אדוארד הייתה להיעזר במונגולים על מנת לתקוף את ביברס. בראש המשלחת עמדו רג'ינלד ראסל, גודפרי ולס וג'ון פרקר. אבאקה נענה בחיוב לבקשה של אדוארד במכתב שתאריכו 4 בספטמבר 1271. ההיסטוריונים רונסימן וגרוסה (Runciman and Grousset) מצטטים מתוך הכרוניקה הימי-ביניימית הכתובה צרפתית Estoire d'Eracles ("ההיסטוריה של הרקליוס"), שהיא המשך הכרוניקה הלטינית מן המאה ה-12 מאת ההיסטוריון ויליאם מצור:
באמצע חודש אוקטובר 1271 הגיעו הכוחות המונגולים שאדוארד ביקש את עזרתם לסוריה, והחריבו יישובים מחלב דרומה. אבאקה, שהיה עסוק בשל עימותים אחרים בטורקסטן, היה מסוגל לשגר רק כוח בן 10,000 פרשים מונגולים בפיקודו של סמאגר מצבא הכיבוש של אנטוליה הסלג'וקית, בתוספת כוחות עזר סלג'וקים, אך הם גרמו לבריחה המונית של האוכלוסייה המוסלמית (שזכרה עדיין את המערכות הקודמות של קיטבוקה) דרומה עד קהיר.
כשביברס יזם התקפת נגד ממצרים ב-12 בנובמבר, כבר נסוגו המונגולים מעבר לפרת, עקב חוסר יכולתם להתמודד עם כל הצבא הממלוכי.
בינתיים גברו חששותיו של ביברס מהתקפה משולבת על מצרים מהים ומהיבשה. הוא ציווה על בניית צי, ובמקום לתקוף את הכוח הצלבני ישירות הוא ניסה לפלוש לקפריסין על מנת לבודד את הכוח הצלבני של אדוארד בארץ הקודש. בתום קרב ימי הושמד ציו של ביברס וכוחותיו נאלצו לסגת.
בעקבות ניצחונו, הבין אדוארד כי הוא חייב לפתור את הסכסוך בין המדינות הנוצריות כדי שיוכל להמשיך במאבק. הוא שימש כמתווך בין איג השלישי מקפריסין לבין אביריו ממשפחת איבלין. לאחר מכן החל במשא ומתן עם ביברס על הפסקת אש למשך אחת עשרה שנים, כשבמהלך המשא ומתן ניסה מתנקש מטעם ביברס לרצוח את אדוארד כשהוא מתחזה לנוצרי. אדוארד ושומריו תפסו את המתנקש והרגו אותו, ומיד לאחר מכן תכנן אדוארד התקפה על ירושלים. ידיעות על מות אביו של אדוארד, המלך הנרי השלישי גרמו לביטול המתקפה, והסכם הפסקת אש נחתם עם ביברס על מנת שאדוארד יוכל לחזור לאנגליה שם הוכתר מלך אנגליה בשנת 1272.
סוף דבר
ב-1 במאי 1274 כינס האפיפיור גרגוריוס העשירי את מועצת הכנסייה השנייה של ליון, שבה הכריז על מסע צלב חדש, ועל גיוס אמצעים למימונו בצורת מיסים שיוטלו על כל המאמינים ברחבי אירופה (18 במאי של אותה שנה). הוא קיבל הבטחה מקיסר האימפריה הביזנטית כי יעשה ככל שביכולתו לסייע להצלחת משימה זו. ב-1275, פיליפ השלישי מלך צרפת, ודודו, שארל הראשון, הכריזו על השתתפותם במסע הצלב. אך כל אלה היו לשווא בגלל מותו של גרגוריוס העשירי בינואר 1276.
בינתיים צצו מחלוקות חדשות בין המדינות הצלבניות ושארל הראשון ניצל סכסוך בין איג השלישי, הטמפלרים, ומדינת ונציה כדי להשתלט על אחרוני המדינות הנוצריות שנותרו בארץ הקודש. לאחר שקנה ממריה מאנטיוכיה את תביעתה על ממלכת ירושלים, תקף שארל את איג השלישי, וכתוצאה מכך פרצה מלחמת אזרחים בשארית הממלכה.
למרות שמלחמת האזרחים בקרב שורות הצלבנים הייתה מתישה והרסנית, היא נתנה לשארל את ההזדמנות לפקד לבד על המשך מסע הצלב. אך תקוותו של שארל נופצה, כשוונציה הציעה להכריז מסע צלב על קונסטנטינופול, לאחר שמיכאל השמיני ייסד מחדש את האימפריה הביזנטית וסילק משם את הוונציאנים. למרות סירובו של גרגוריוס העשירי למסע צלב נגד קונסטנטינופול, ב-1281 האפיפיור מרטינוס הרביעי נתן את ברכתו. כיבוש ממלכת סיציליה על ידי שארל גרם להתקוממות סיציליאנית ב-31 במרץ 1282, שעודדה על ידי מיכאל השמיני. ממלכה זאת נחשבה בעיניו כקרש קפיצה לשאיפותיו במזרח התיכון וההתקוממות הובילה לסוף שלטונו בסיציליה. זו הייתה המשלחת הצבאית האחרונה שיצאה נגד האימפריה הביזנטית או נגד המוסלמים בארץ הקודש.
בתשע השנים הנותרות של הפסקת האש הממלוכים דרשו יותר ויותר מחוות מצד הנוצרים, ובו בזמן רדפו צליינים בניגוד להסכם הפסקת האש. בשנת 1289, גייס הסולטאן קלאון צבא גדול וכבש את שארית רוזנות טריפולי לאחר קרב עקוב מדם. כיבוש טריפולי הביא לשיא של התנגדות נוצרית שבה קלאון איבד את בנו הבכור. הוא המתין במשך שנתיים כדי לצבור מחדש את כוחו.
מרינה
מרינה (בעברית: מעגנה) היא מעגן ובו מקומות עגינה ושירותי חוף עבור יאכטות וסירות. היא נבדלת מנמל בכך שהיא איננה מיועדת לשימושם של כלי שיט גדולים לנוסעים או למטען.
עגינה במרינה
מרינות ממוקמות לחופי ימים או אגמים או לחופי נחלים ונהרות המקושרים אל אחד מאלה.
מרינה עשויה להתקיים במשולב עם נמל או בנפרד מכל מתקן חוף אחר.
כלי השיט במרינה עוגנים בצד רציפים ובצד מזחים צפים המחוברים בכבלים אל היבשה ואל עמודי עיגון במים. הם עשויים גם לעגון לצד מצופים שאינם מקושרים ליבשה, שהתנועה בינה לבינם נעשית באמצעות סירות. גם מסיבה זו העגינה לצד מצופים היא זולה יותר אך פחות נוחה.
מרינה עשויה להיות בבעלות של רשות מקומית או בבעלות פרטית (כמו יזמים או מועדוני יאכטות) וכן להיות משולבת במסגרת עסק פרטי אחר.
שירותים במרינה
שירותי חוף המצויים לרוב במרינה הם שירותי תדלוק, תיקונים ורחיצה, ספקי חלפים וציוד, מחסנים ובתי אוכל וכן מגרשי חניה למכוניות ולנגררים המובילים סירות. במרינה עשויות להימצא גם רמפות המיועדות להכנסת סירות למים ולהוצאתן מהם ואף מנופים ניידים המיועדים למטרה זו וכן שירותי אחסנה לסירות על החוף (לעיתים במתקנים המאפשרים אחסנת מספר סירות זו מעל זו). שירותים מסוימים ניתנים לבעלי סירות ויאכטות על בסיס של שכירות. כלי שיט המבקרים במרינה עשויים לרכוש שירותים אלו לפי מחירון.
במרינה תמצא לרוב נקודת משמר חופים לצורך שיטור כללי, שמירה, פעילות מכס ובקרת הגירה, כולל רישום כניסה של תושבי חוץ למדינה דרך המרינה.
מרינות בישראל
המרינות בישראל מצפון לדרום:
לי דן
לי דן (נולדה ב־13 באוגוסט 1979) היא מתורגמנית לשפת הסימנים הישראלית, המופיעה בשידורי טלוויזיה רבים כשהיא מתרגמת את הנאמר לשפת הסימנים הישראלית.
ביוגרפיה
דן נולדה וגדלה בקיבוץ דן. בצה"ל שירתה כמורה חיילת בבית הספר "אורט גאולה" ובארגון "שמע" לחירשים וכבדי שמיעה.
לדן שמיעה תקינה, והיא פועלת כמתורגמנית לשפת הסימנים בשידורי טלוויזיה רבים: "רק בישראל" (שם שולבה גם בתוכן התוכנית בתור גאג), "ארץ נהדרת", שידורי חדשות, ועוד. בנוסף, פועלת דן כמתורגמנית בהצגות חיות (לדוגמה: "ילדים חורגים לאלוהים", תיאטרון באר שבע).
מלבד עיסוקיה כמתורגמנית, מתנדבת דן בעזרה לחירשים בתחומים שונים, כמו בתקשורת עם הרשויות, ומתרגמת בסיטואציות שונות, כמו בבתי משפט, בתי חולים ובאירועים. את טקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בכיכר רבין תרגמה דן עד להחלת כתוביות סמויות בשידורי הטלוויזיה בישראל, ותרגמה גם את טקס הזיכרון ליצחק רבין.
דן הופיעה בסרט הדוקומנטרי "האישה מהבועה" שביימה נטע לוי, שתיעד את חייה ושודר בערוץ yes דוקו. הסרט ליווה אותה גם בהכנות לחתונתה עם גלעד דקל. היא הופיעה בהצגה "על אביסו זה לא" (הוצגה בישראל, בניו יורק ובצרפת) ובהצגה "שפת ההם". בשתי ההצגות התקיימה הצגה בשפת הסימנים, ללא תרגום נלווה.
בשנת 2019 תרגמה לשפת הסימנים את האירוויזיון שנערך בישראל; האירוויזיון הראשון שהונגש לחירשים על מסך שלם. לאחר מכן תרגמה דן באותו אופן את תוצאות הבחירות לכנסת העשרים ושתיים והבחירות לכנסת העשרים ושלוש, לצד מתורגמנים נוספים.