cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיים שקד
ביוגרפיה
נפטר בכפר סבא ב-29 בדצמבר 2018. היה נשוי, אב לבן ולבת וסב. נקבר בבית העלמין האזרחי "מנוחה נכונה כפר סבא".
דברים (יונה וולך)
דברים הוא כותר ספר שיריה של המשוררת יונה וולך, אשר ראה אור בהוצאת עכשיו בשנת 1966. "דברים" היה אחד מהסמנים של עידן יצירה חדש בשירה העברית במדינת ישראל; עידן אשר מקורותיו נשאבו, הן מהמורשת היהודית לדורותיה ומאירועי הקמת המדינה וכינונה של החברה הישראלית לאחריה, והן מרוח הספרות, ההגות והמוזיקה החדשה שנוצרה מאז שנות השישים במערב.
השירים, שכמה מהם הולחנו, והביטויים שטבעה בהם וולך, התקבלו ומצוטטים בתרבות העברית וישראלית.
אבנים משתפלות לנהר
השיר מובעת חוויה ארוטית המולבשת בתודעה על הנוף, או הטבע, כלומר האהבה והמיניות בין בני אדם מציפות את התודעה, והמשוררת-החווה משליכה אותן על הנוף; שהיא מעשה פואטי שכיח. אולם, המעברים החדים בין השורות והמשפטים הקטועים, כגון "אֶל נְעָרִים / יְרֹקֶת נְחֹשֶׁת", מוסר את ההקשר התודעתי העל-ארוטי, בו זמני. ייתכן שהאמירה הפואטית העיקרית היא חוויית שתי הזוויות המונחות בו זמנית במלל השירי.
דורמיציון עין טורקיז סביבותיך
בשיר, שנסוב לכאורה על כנסיית דורמיציון בירושלים, מוסרת וולך מבחר רשמים מזרם החוויות אשר פקדו אותה בהזכרה באתר, או אף כאשר בקרה בו. וולך מתארת חוויות רוחניות אשר מחוץ לדת ממוסדת כלשהי, הִזכרות היסטורית הקשורה לדוד המלך, ומעין הכרה בקדושת האתר, הן בהיותו בית תפילה והן כחלק מהמקום הארצישראלי. השיר פותח במילים:
זכריה בן יהודה אגמאתי
זכריה בן יהודה הלוי אגמאתי היה רב מרוקאי בתקופת הראשונים, במאה ה-12. התגורר באגמאת וכונה על שמה. שמו נודע בעיקר בזכות חיבורו "ספר הנר" שהתגלה במאה ה-20. לפי עדות המחבר, הספר חובר בין שנת ד'תתקמ"ט (1189) לשנת ד'תתק"נ (1190), אולם נראה שבשנים אלה הכוונה להשלמת חלקו הראשון של הספר בלבד. רבי זכריה מצוטט גם בכתב יד מתקופת הראשונים על הרמב"ם מדע וזמנים, שנמצא באוניברסיטת קולומביה (m286).
ספר הנר
רבי זכריה חיבר ספר ליקוטים מגאונים ומראשונים שקדמו לו, בהם רב האי גאון, רב ניסים גאון, רב עמרם גאון, רבנו חננאל, רש"י, רבי יצחק אבן גיאת, הר"י מיגש, הרמב"ם ורבי ברוך הספרדי. חלק מהפירושים השתמרו בזכותו. רבי זכריה כתב בעצמו מעט פירושי מילים והערות קצרות ולעיתים אף הכריע בין שיטות שונות. הספר מחובר על פי סדר הלכות רב אלפס שהיה אז עיקר הלימוד בצפון אפריקה בזמנו (במקום התלמוד). חלק מהפירושים נכתבו בערבית.
"ספר הנר" נכתב כעדות המחבר לכל הלכות הרי"ף, אך רובו אבד. ישנם שני כתבי יד השמורים בספרייה הבריטית (לשעבר ספריית המוזיאון הבריטי): האחד מכיל את החיבור על מסכתות ברכות, שבת, עירובין, והשני את מסכתות בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא. קטע קטן מן החיבור למסכת ברכות השתמר גם בקטע גניזה. לפי רשימת הספרים מהגניזה הקהירית מתברר שרבי זכריה חיבר את ספרו גם על סדר מועד וסדר נשים.
בהקדמת הספר כתב המחבר: "נר ערכתי לכל הלכות רבתי... אתחיל להיטיב ולערוך נר ראשון", על שם זה ניתן לו שמו על ידי המדפיסים בזמננו "ספר הנר".
כמו כן קיים בספרייה הבריטית כתב יד של מסכת מועד קטן, שהודפס בשנת תשכ"ו בהוצאת נ' זק"ש בתוך "קובץ מפרשים למסכת מועד קטן" ויוחס לרבי זכריה, אך ד"ר עזרא שבט פקפק בקביעה זו והעדיף לייחסו לרב יהודה אלמדארי.
הוצאות לאור
ספרו על מסכת ברכות יצא לאור בשנת תשי"ח על ידי הרב מאיר דוד בן-שם ממכון תורה שלמה. ספריו על שלוש הבבות הופיעו בלונדון במהדורת פקסימיליה בשנת תשכ"א על ידי יעקב לוין. כמו כן, חלק מכתביו התפרסמו בשנתון בר-אילן ו' וז'. בשנת תשמ"ח יצא בירושלים ספרו על שלשה פרקים ראשונים של בבא בתרא בשם "שיטה מקובצת הנר" על ידי הרב יקותיאל כהן. בשנת תשס"א יצא ספרו על בבא קמא בעריכת הלל מן. בשנת תשס"ג יצא ספרו על בבא מציעא בעריכת יששכר קלמן ברגמן. בשנת תשס"ה יצאו ספריו על שלוש הבבות ב"קובצי מפרשים" בהוצאת "תפארת התורה" (וינגרטן). בשנת תש"ע יצא ספרו על מסכת שבת בידי ש' אידנסון. בשנת תשע"ב יצא ספרו על בבא מציעא בהוצאת אוצר הפוסקים. בשנת תשע"ו יצא לאור ספרו על מסכת עירובין על פי כתב יד הספרייה הבריטית על ידי הרב שלום קליין בהוצאת המכון התורני אור עציון.
ה-100 (סדרת ספרים)
ה-100 (באנגלית: The 100) היא סדרת ספרי מדע בדיוני שנכתבה על ידי הסופרת האמריקאית קאס מורגן. הראשון מבין ארבעת הספרים שיצאו עד היום ונקרא "ה-100" יצא ב-3 בספטמבר 2013, השני שנקרא "יום 21" (Day 21) יצא לאור ב-25 בספטמבר 2014, השלישי בשם "שיבה הביתה" (Homecoming) יצא לאור ב-26 בפברואר 2015 והספר הרביעי והאחרון בסדרה עד כה אשר יצא לאור ב-6 בדצמבר 2016, נקרא "מרד" (Rebellion).
כל הספרים יצאו לאור על ידי חברת "little, brown books for young readers".
לפני הפרסום של הספר הראשון, מפיק הטלוויזיה ג'ייסון רוטנברג התעניין בעיבוד הסיפור למסך. עיבוד סדרת הטלוויזיה בעלת אותו השם הוצג לראשונה ב-19 במרץ 2014 ברשת CW, בכיכובם של אלייזה טיילור ובוב מורלי בתפקיד קלארק גריפין ובלאמי בלייק, עם זאת, סדרת הטלוויזיה מבוססת באופן די חופשי ולא מדויק על הספר.
ה-100
הסדרה מתרחשת שלושה דורות לאחר אפוקליפסה תרמו-גרעינית, בה השורדים הידועים היחידים של המין האנושי חיים במושבת חלל המורכבת מלוויינים שהתחברו ביחד למסלול סביב כדור הארץ ונשלטת על ידי מנהיג המושבה, שעומד בראש המועצה המחוקקת. כמות המשאבים כל כך מצומצמת שהעונש על כל פשע, לא משנה כמה קטן - הוא מוות מידי, אלא אם כן העבריין בן פחות מ-18 שנים.
העלילה מתחילה ועוקבת אחרי קלארק גריפין, סטודנטית לרפואה לשעבר, שנעצרה על פשע שביצעו הוריה: ניהול ניסויים לא חוקיים על ילדים, תחת האיום של יועץ מנהיג המושבה המושחת רודס. קלארק מגלה את הסוד לוולס ג'אהא, החבר הכי טוב שלה והבן של מנהיג המושבה. על אף שנשבע לקלארק שלא יגלה את הסוד לאף אחד, וולס מספר לאביו, בתקווה שהוא יציל את משפחת גריפין מרודס. התוכנית שלו נכשלת, משפחת גריפין נעצרת, ומערכת היחסים שלו עם קלארק מתפרקת. שנתיים לאחר מכן, המושבה מחליטה לשלוח 100 מהנערים העצורים שלה כדי לבדוק אם כדור הארץ ניתן ליישוב (לאחר שעברו שנים רבות מהאפוקליפסה וההנחה היא כי הנשורת הגרעינית הרעילה שהייתה נעלמה, וכבר איננה מונעת התיישבות בני אדם). בין ה-100 נמצאים קלארק, וולס, אוקטביה בלייק, אחיה הגדול בלאמי בלייק, וחברה של קלארק, ת'ליה.
הקבוצה מתרסקת במקום כלשהו בחוף המזרחי של ארצות הברית לשעבר. כשהם מגיעים, ה-100 נאבקים לשרוד בעולם שונה מאוד מכדור הארץ שהיה בעבר. קלארק מטפלת בפצועים, ובלאמי מפתח בהדרגתיות עניין רומנטי כלפיה. מתגלה שאוקטביה התמכרה לסמים בעת שהותה בבית הכלא. כמה ימים לאחר מכן, מישהו מעלה את המחנה באש, וגורם למותה של ת'ליה. כשהשורדים חוקרים, הם מגלים חווה לא רחוקה מהמקום, שמובילה אותם אל ההבנה שהם לא לבד על כדור הארץ.
ה-100- יום 21
21 יום לאחר שנחתו על כדור הארץ, 100 הנבחרים ממשיכים להתמודד עם עוד ועוד התקפות מאויב לא ידוע. אוקטביה נעדרת מאז השריפה. וולס מנסה לשמור על המורל, בזמן שבלאמי מנסה למצוא את אחותו. ה-100 מוצאים ילדה ילידת כדור הארץ, סשה וולגרוב, ומחזיקים בה כבת ערובה. סשה אומרת להם שהם נחתו במדינת וירג'יניה לשעבר, ושיש אנשים מהמושבה שהגיעו לפני ה-100. בלאמי מאמין שהאנשים של סשה הם אלה שאחראים להיעלמותה של אוקטביה ודורש מסשה לגלות לו את מיקומם. וולס וסשה מתקרבים, וסשה עוזרת לוולס למצוא אוכל למתיישבים ששרדו.
בחלל, האנשים במושבה נאבקים להיכנס לחלליות הנחיתה עקב התקלקלות מערכות לתמיכת החיים של תחנת החלל; חבריהם של וולס וקלארק, גלאס ולוק, הם בין האנשים הנואשים להגיע לכדור הארץ. אולם, הם מוצאים את עצמם נתונים לרחמיו של יועץ מנהיג המושבה רודס, שמוכן להרוג בשביל להגיע לאחת מחלליות הנחיתה.
סשה מובילה את קלארק ובלאמי אל מושבה מתחת להריסות של הר ווד'ר, לאחר שמקס ואנשיו הצילו אותם מקבוצת בוגדים. הבוגדים הללו הם האחראיים להתקפות על ה-100. מקס ואנשיו מבטיחים שהם ימשיכו לעזור ל-100, ויספקו תמיכה נוספת לאחר ששאר המושבה תגיע. בהמשך, הם רואים את חלליות הנחיתה נופלות מהשמים.
וולס מבין שיש משהו שמוכר לו בבלאמי ואוקטביה: בסופו של דבר, הוא מגלה שאימם הייתה מלינדה בלייק, האישה שאביו אהב לפני שנשא לאישה את אימו של וולס, מה שעזר לו לקריירה שלו. התגלית הזאת מובילה את וולס ובלאמי להבין שהם אחים-למחצה.
ה-100- שיבה הביתה
אחרי שחלליות הנחיתה התרסקו, קלארק, וולס ובלאמי מובילים צוות חילוץ אל אתר ההתרסקות, כך שוולס וקלארק יפגשו שוב את גלאס ולוק. קלארק תוהה אם כדאי לה לעזוב את המחנה כדי למצוא את הוריה. מנהיג המושבה, שעדיין בתרדמת, נשאר לכוד במושבה מעל כדור הארץ. יועץ מנהיג המושבה רודס משתלט על הקהילה בכדור הארץ, ומתכנן להכריח את לוק לירות בבלאמי, כאזהרה לכל מי שחושב על לאתגר אותו.
עם עזרתה של סשה - וולס וקלארק בורחים עם בלאמי הפצוע. בנוסף, גלאס ולוק נמלטים מהמחנה כדי לברוח מיועץ מנהיג המושבה רודס. אחד מאנשיו של רודס הורג את סשה כשהיא מנסה להשיג עוד משאבים. רודס מתכנן לתקוף את הר ווד'ר כדי לתפוס את בלאמי, וולס וקלארק. בזמן שאנשי הר ווד'ר מתכוננים להתקפתו של רודס, חלק מהמתיישבים מורדים ומצטרפים אליהם נגד רודס. קלארק, וולס ובלאמי נתפסים בתחילת הקרב, אבל קבוצה של ילידי כדור הארץ מביסים ותופסים את רודס לפני שהוא יכול להוציא את בלאמי להורג. מאוחר יותר, עוד מתיישבים מחלליות נחיתה מגיעים, ואחד מהמגיעים מיידע את וולס שאביו היה עדיין בתרדמת, כשרק שעות חמצן אחדות נותרו כשספינת הנחיתה שלהם עזבה.
לפני ההלויה של סשה, קלארק פוגשת מחדש את הוריה בהר ווד'ר. היא מתפייסת עם וולס אבל ממשיכה את מערכת היחסים הקודמת שלהם מפני שהיא כבר בקשר רומנטי עם בלאמי.
ה-100- מרד
בלאמי מתחיל להראות סימנים של מה שקלארק חושבת שהיא פרנויה, כשהוא נהיה אובססיבי לגבי פרטים קטנים ביער. אולם, קבוצה של אנשים שקוראים לעצמם ה"מגינים" פולשים למחנה שלהם וחוטפים כמה מהתושבים, כולל וולס, גלאס ואוקטביה. כשקלארק ובלאמי מארגנים קבוצת חילוץ כדי להביס את האויב החדש שלהם, מערכת היחסים שלהם עומדת למבחן האולטימטיבי כשבלאמי לא חושב שקלארק סומכת עליו מספיק.
בסופו של דבר, צוות החילוץ והשבויים מצליחים להביס את המגינים בעבודת צוות, ולאחר מכן קלארק ובלאמי משלימים. עם ברכת הוריה של קלארק, בלאמי מבקש ממנה להתחתן איתו.
ביקורות
"Publishers Weekly" הגיב כי "הכישרון של מורגן לדרמה שהיה ב-100 עלול להרגיש כפוי, אבל קל להימשך אליו".
בנוסף, "Booklist" הגיבו ש"ה-100 סדרה אפלה ומרתק", המשלבת מדע בדיוני, רומנטיקה, וצדדים אפלים של דמויות בקו עלילה סוחף ברובו."
"kirkus reviews" הגיבו שהספר "יום 21" הוא "בקצב מהיר יותר" מהספר הקודם.
סדרת הטלוויזיה
באוקטובר 2019 אושר שרוטנברג פיתח לסדרת 100 סדרת המשך בשם פריקוול (prequel) של The CW. נמסר כי הוזמן פרק ראשון, שישודר כפרק בעונה השביעית והאחרונה של ה-100. סדרת הפריקוול אמורה להציג את האירועים 97 שנים לפני הסדרה המקורית, החל באפוקליפסה הגרעינית שמחק כמעט את כל החיים על פני כדור הארץ.
הקו האדום (ספר)
הקו האדום (באנגלית: The Thin Red Line) הוא רומן מאת ג'יימס ג'ונס, אשר היה חייל בחיל הרגלים האמריקני בזמן מלחמת העולם השנייה. ג'ונס שירת ברגימנט החי"ר ה-27 באוגדה ה-25, לחם ואף נפצע בקרב גוודלקנל. הספר, שראה אור ב-1962, עוסק בפלוגה בצבא האמריקני בקרב גוודלקנל. הספר תורגם לעברית בידי מרים קראוס בשנת 2001. שם הספר נגזר מן הביטוי "הקו האדום הדק", שמקורו בקרב בלקלווה שנערך במהלך מלחמת קרים בשנת 1854. פעולתם של חיילים סקוטים אדומי מדים, עליהם פיקד קולין קמבל תוארה על ידי עיתונאי כ"פס אדום דק שבקצהו קו של פלדה" ("thin red streak tipped with a line of steel") ולאחר מכן תוארה בפואמה מאת רודיארד קיפלינג, "Tommy", כ"קו אדום דק של גיבורים" ( "the thin red line of 'eroes").
עלילה
הרומן מספר את סיפורה של פלוגה ג' שבחיל הרגלים האמריקני החל מהגעתה לחוף האי גוודלקנל בנובמבר 1942 ועבור בנתיב הקרבות של הפלוגה. הספר מציג את המתח בין מפקד הפלוגה, קפטן ג'יימס שטיין, למפקד הגדוד, שאינו מכיר במצוקות הלוחמים שבשטח, ומתאר את מוראות המלחמה.
עיבוד לקולנוע
בשנת 1998 עובד הספר לקולנוע על ידי טרנס מאליק. הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר.
נדב גדג'
נדב גדג' (נולד ב-2 בנובמבר 1998) הוא זמר ושחקן ישראלי, זוכה העונה השנייה של תוכנית המציאות "הכוכב הבא", ונציג ישראל באירוויזיון 2015, בו סיים במקום התשיעי.
ביוגרפיה
גדג' נולד בפריז. כשהיה בן 3 עלתה משפחתו לישראל והתמקמה במושב נווה ימין. כשהגיע לגיל 13 התגרשו הוריו, ושנה מאוחר יותר עבר יחד עם אמו ואחיו להתגורר בנתניה. הוא למד בבית הספר היסודי רימלט ולמד בתיכון אורט ליבוביץ' בנתניה במגמת משאבי אנוש, ושר כסולן בלהקת "צעירי השרון", הלהקה הייצוגית של העיר נתניה.
גדג' התגייס לצה"ל בנובמבר 2016 ושובץ ללהקה צבאית של חיל החינוך.
הכוכב הבא והייצוג באירוויזיון
ב-21 במאי 2015 ביצע את "Golden Boy" בחצי הגמר השני של תחרות האירוויזיון. בתום ההצבעה, העלה את ישראל לגמר התחרות. ב-23 במאי 2015 התמודד בגמר התחרות והגיע למקום ה-9 מתוך 27 מדינות, עם 97 נקודות.
ב-18 במאי 2019 ביצע חלק מ"Golden Boy" במופע הפתיחה של גמר אירוויזיון 2019 בתל אביב.
לאחר האירוויזיון ואלבום הבכורה
באוגוסט 2015 צילם את הקליפ לשיר "Summer Together" השיר נכתב והולחן על ידי דורון מדלי. הקליפ מומן על ידי אירועי סאמר לאב של חברת קוקה-קולה. ובאותו חודש הוציא את הסינגל השלישי שלו "Good Vibes", שנכתב והולחן על ידי רובי פאייר וגדג' עצמו והופק ועובד מוזיקלית על ידי ינון יהל. השיר הגיע למקום הראשון במצעד העברי של מדיה פורסט. בנובמבר 2015 הוציא נדב את השיר "Jump", שהולחן על ידו ועל ידי רובי פאייר. במרץ 2016 הוציא נדב את הבלדה "Make you mine". בהמשך אותה שנה יצא אלבום הבכורה שלו, שנקרא על שמו.
אלבום שני
בדצמבר 2017 הוציא את הסינגל "אולי נדבר", הראשון של גדג' בשפה העברית, אותו גם הלחין יחד עם קיי בן סלמון.
ב-19 באוגוסט 2018 הוציא את הסינגל "מה את אומרת", השני מתוך אלבומו השני.
ביולי 2019 הוציא את הסינגל "38 מעלות". שיר זה אשר יופיע באלבומו השני, משמש גם כשיר הנושא מתוך הסרט "פול גז" בבימוי של קובי מחט, בו משתתף גדג' גם כשחקן.
בנובמבר 2019 הוציא סינגל רביעי מתוך אלבומו השני, "לרקוד".
קריירת משחק
החל את קריירת המשחק לראשונה ב-2019 כאשר הצטרף לקאסט העונה השלישית של סדרת הנוער "כדברא", בתפקיד עדי גאון. באותה שנה שיחק בסרטו של קובי מחט "פול גז" בתפקיד דידי.
ב-2021 שיחק בתפקיד אורח בסדרה היורשת.
מלכים ג
"מלכים ג" הוא רומן תנ"כי מאת הסופרת יוכי ברנדס שנכתב בשנת 2008. הרומן מספק תיאור חלופי לתקופת שלטונם של שאול, ישוי (איש בושת), דוד ושלמה מנקודת ראותן של הנשים שנותרו משושלתו של שאול המלך וחיו בארמון המלך בירושלים.
תאורים חלופיים
בספרה, יוכי ברנדס, מספרת על מותו של גוליית מידי דוד המלך. על פיה, הקרב המפורסם לא היה הירואי כפי שנצטייר במקרא ולמיכל בת שאול הגיעו שמועות כי לא היה זה דוד שהרג את גולית אלא אלחנן בן יערי, חברו ובן שבטו של דוד. מיכל מתלבטת בנושא, ובעזרת סופרי צללים שמינתה, המעבירים לדורות הבאים את סיפורי התנ"ך, היא מכניסה פסוק בספרי הממלכה ("וַיַּךְ אֶלְחָנָן בֶּן יַעְרֵי אֹרְגִים בֵּית הַלַּחְמִי אֵת גָּלְיָת הַגִּתִּי וְעֵץ חֲנִיתוֹ כִּמְנוֹר אֹרְגִים"), מה שמשאיר בידי הקוראים בתנ"ך או בספרה לנחש את האמת על הקרב המפורסם.
שלמה המלך מצטייר כמלך נהנתן, שאינו "החכם באדם" כפי שסופרי המלך מעידים עליו, אלא אדם המכור להנאות החיים ומיזמי בנייה מנקרי עיניים התובעים משאבי אנוש וטבע שהממלכה ובייחוד שבטי ישראל כורעים תחת נטל מימונם.
את צחוקה המפורסם של מיכל למראה דוד המלך מפזז בירושלים, היא מפרשת כתעמולה של דוד המלך כנגד בית המלוכה של שאול, כאשר למעשה היא קבלה כנגדו על היחס שהיא ומשפחתה קיבלו מידיו, ועל הזיכרון הקצר של העם לימים הטובים של ממלכת שאול.
ברנדס טוענת שהאונס של תמר על ידי אמנון שמתואר בתנ"ך לא באמת התרחש, והוא רק חלק ממזימה נרחבת של בת שבע, אם שלמה בעזרת סבה אחיתופל שנועדה להמליך את שלמה כיורשו של דוד, למרות שלא היה הבן הבכור.
בנוסף, היא מציירת את חגי ישראל המתוארים בתורה כחגים שהם רק מסורת של שבט יהודה ושלכל שבט משבטי ישראל ישנה מסורת חגים משלו, כמו החג שייסד ירבעם בן נבט שבספר מופיע בתור חג שקיים מדורי דורות, וכעת מנסה שבט יהודה לכפות על העם את מסורתו הפרטית. בטענה זו מעלה ברנדס שאלה כנגד אמיתות התורה כספר כלל ישראלי או כספר מסורת יהודאי בלבד.
אביב אלדמע
אביב אַלדֶמַע (נולד ב-10 במרץ 1964) הוא מעצב פסקול ישראלי, מבכירי מעצבי הפסקול לטלוויזיה ולקולנוע בארץ. זוכה 4 פרסי אופיר, 7 פרסי פורום היוצרים הדוקומנטריים ו-2 פרסי האקדמיה לטלוויזיה לעיצוב הפסקול הטוב ביותר. בין עבודותיו הבולטות ניתן למצוא את ואלס עם באשיר, שבעה, כנס העתידנים, מישהו לרוץ איתו, אביבה אהובתי, טרילוגיה על אהבה והנערים.
ביוגרפיה
לאלדמע יש שלושה אחים: ירון, לירית ורינת. ירון אלדמע הוא מוזיקאי ומנהל אולפן ההקלטות של הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה.
אלדמע הוא בוגר תיכון תלמה ילין, במגמת אומנות פלסטית, מחזור 1982.
אלדמע נשוי ואב ל-3 בנות.
קריירה
אלדמע הוא אוטודידקט ללא הכשרה פורמלית בתחום. לאורך הקריירה שלו הוא עבד עם מיטב יוצרי הקולנוע בארץ; בין הבמאים שמרבים לשתף איתו פעולה ניתן למנות את ארי פולמן, מיכל אביעד, יאיר קדר, נדב לפיד, טל גרניט ושרון מימון, שמי זרחין, דינה צבי-ריקליס, ירון שני ורבים אחרים.
בין השנים 1991 ל-1999 היה אלדמע אחד הבעלים של אולפני קיו-טון בתל אביב. שם ערך ועיצב פסקולים לפרסומות, פרומואים, תוכניות טלוויזיה (בין השאר כל פרקי החמישייה הקאמרית), סרטים דוקומנטריים וסרטי קולנוע.
מאז 1999 עובד באולפני דיבי בתל אביב.
אלדמע כתב בעברו ב"דבר אחר", המוסף הסאטירי של עיתון "דבר".
פרסים ומועמדויות
בין השנים 2001–2019, אלדמע היה מועמד 26 פעמים לפרס אופיר לפסקול הטוב ביותר, מתוכן זכה 4 פעמים. 10 פעמים הוא היה מועמד לפרס עבור שני סרטים במקביל ולמעשה התמודד גם נגד עצמו.
בספטמבר 2016, אלדמע והעורך אריק להב ליבוביץ קיבלו ביחד עם היוצרים את פרס הסרט הטוב ביותר של האמי הדוקומנטרי עבור הסרט "ירד הלילה".
באותן השנים זכה פעמיים בפרס האקדמיה לטלוויזיה ו-7 פעמים בפרס פורום היוצרים הדוקומנטריים, עבור הפסקול הטוב ביותר.
קישורים חיצוניים
ראיונות
על החובות
מקור
על החובות נכתב באוקטובר–נובמבר 44 לפנה"ס, בארבעה שבועות, בשנת חייו האחרונה של קיקרו, כשזה היה בן 62. קיקרו היה בעת זו פעיל בפוליטיקה וניסה לעצור את הכוחות המהפכניים מלהשתלט על הרפובליקה הרומית. למרות מאמציו, המערכת הרפובליקנית כשלה גם לאחר רצח יוליוס קיסר, וקיקרו עצמו נרצח או התאבד זמן קצר לאחר מכן.
החיבור נכתב בצורה של מכתב לבנו, שנשא אותו שם, בן אשר למד פילוסופיה באתונה. לפי אופן כתיבתו, סביר להניח כי קיקרו כתב כשהוא מראש מכוון לקהל רחב יותר. החיבור פורסם לאחר מותו של קיקרו.
על החובות אופיין כניסיון להגדיר את האידיאלים של התנהגות הציבור. החיבור מבקר את הדיקטטור יוליוס קיסר ואת מוסד הדיקטטורה באופן עקרוני.
תוכן
למרות שקיקרו היה מושפע מהאסכולות האקדמית, הפריפטטית, והסטואית של הפילוסופיה היוונית, עבודה זו מראה בעיקר את השפעתו של הפילוסוף הסטואי פנאטיוס. החיבור דן בשאלות "מהו מכובד?" (הספר הראשון מבין השלושה), "מהו רצוי, או לטובתו של האדם?" (הספר השני מבין השלושה), ומה לעשות כאשר המכובד והרצוי מתנגשים (הספר השלישי). קיקרו אומר שהמכובד והרצוי זהים, ורק לכאורה הם בקונפליקט. לפי מייקל גרנט, "קיקרו עצמו חשב חיבור לצוואתו הרוחנית וליצירת המופת שלו."
קיקרו טוען כי היעדר זכויות פוליטיות משחית את המידות המוסריות. קיקרו דן בחוק הטבע שלטענתו חל גם על בני האדם והאלים כאחד. קיקרו הפציר בבנו מרקוס לעקוב אחר הטבע והתבונה, כמו גם הפוליטיקה, והזהיר מפני עונג ועצלות. קיקרו מסתמך על אנקדוטות הרבה יותר מאשר בעבודות אחרות שלו, והמאמר נכתב בצורה יותר נינוחה ובסגנון פורמלי פחות מאשר כתביו האחרים, אולי עקב כך שכתב חיבור זה במהירות. כמו הסאטירות של יובנאל, על החובות מתייחס לעיתים קרובות לאקטואליה.
מורשת
מורשתו של החיבור עמוקה. חיבור זה אמנם אינו נוצרי, אך אמברוזיוס הקדוש הכריז כבר ב-390 שלגיטימי עבור הכנסייה להשתמש בחיבור זה (יחד עם כל שאר כתביהם של קיקרו והפילוסוף הרומי סנקה). חיבור זה הפך לסמכות מוסרית בימי הביניים. אבות הכנסייה, אוגוסטינוס הקדוש, הירונימוס ותומאס אקווינאס, הכירו חיבור זה. להמחשת חשיבותו, כ-700 עותקים בכתב יד נמצאו בספריות שונות עוד לפני המצאת הדפוס. רק מספרו של מומחה הדקדוק הלטיני פריסקיאן  נותרו יותר עותקים בכתב יד (כ-900 עותקים עליהם ידוע). בעקבות המצאת הדפוס, על החובות היה הספר השלישי שהודפס אחרי התנ"ך של גוטנברג וספר הדקדוק "Ars Minor" של אאליוס דונאטוס, שהיה הספר המודפס הראשון.
פטררקה, אבי ההומניזם ומנהיג התחייה של הלימודים הקלאסיים, העלה על נס את קיקרו. כמה מיצירותיו בנויות על פי התפיסה של על החובות. ההומניסט הקתולי ארסמוס פרסם מהדורה של על החובות בפריז ב-1501. ההתלהבות מחיבור מוסרי זה התבטאה ביצירות רבות. ההומניסט הגרמני  פיליפ מלנכתון הכניס את החיבור לבתי ספר לותרנים הומניסטיים.
כיכר יוזף פילסודסקי
כיכר יוזף פילסודסקי היא מהכיכרות הגדולות בעיר ורשה, בירת פולין.
תולדות הכיכר
הכיכר ממוקמת במרכזה של ורשה, בסמיכות לגן הסקסוני ולגלריה הלאומית של פולין (Zachęta). ממחצית המאה השבע עשרה ועד 1944 - עת נהרס על ידי הגרמנים - ניצב בשולי הכיכר ובינה לבין הגן הארמון הסקסוני, מקום משכנם של שניים ממלכי פולין ולאחר מכן מושב המטה הכללי של צבאה. מאז 1925 ניצב בשולי הכיכר קבר החייל האלמוני של פולין, שמוקם בתוך שדרת העמודים של הארמון הסקסוני - השריד היחיד שנותר ממנו לאחר שנהרס.
בשנים 1912 עד 1926 ניצבה במרכז הכיכר קתדרלת אלכסנדר נבסקי האורתודוקסית, אשר נהרסה כמו רבות אחרות כמותה בפולין על ידי שלטונות הרפובליקה הפולנית השנייה.
הכיכר שימשה עם השנים כאתר לאירועים ציבוריים שונים, לרבות קבלות פנים רשמיות לאורחים ומצעדים צבאיים שנערכו בה מאז המאה התשע עשרה. במהלך ביקורו ההיסטורי בפולין ב-1979 ערך האפיפיור יוחנן פאולוס השני מיסה בכיכר, שבה נכחו למעלה מ-100 אלף איש. בשנת 2006 קיים בכיכר מיסה גם האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר במהלך ביקור בפולין.
שמות הכיכר
שמה של הכיכר השתנה פעמים רבות במהלך שנות קיומה. במקור היא נקראה בשם הכיכר הסקסונית. בשנת 1928 הוסב שמה לכיכר יוזף פילסודסקי, מנהיג ורודן הרפובליקה הפולנית השנייה. בשנות הכיבוש של ורשה על ידי הגרמנים (1939-1944) נקראה הכיכר על שמו של אדולף היטלר. מ-1946 היא נקראה כיכר הניצחון לכבוד ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. לימים הוחזר לה השם כיכר פילסודסקי.
ז'וסטן גודאר
ז'וסטן גודאר (בצרפתית: Justin Godart; 26 בנובמבר 1871, ליון – 1956, פריז) היה עורך דין, פוליטיקאי, ראש עיריית ליון, שר בממשלת צרפת וחסיד אומות העולם מצרפת.
קורות חיים
בשנת 1899 קיבל גודאר תואר דוקטור במשפטים. בשנת 1904 החל את הקריירה הפוליטית שלו כשנבחר לתפקיד סגן ראש העירייה בליון תחת ז'אן-ויקטור אוגניו (Jean-Victor Augagneur). משנת 1914 היה סגן נשיא האספה הלאומית של צרפת. הוא היה תת-שר המלחמה, ארגן את שירותי הבריאות בצבא צרפת בתקופת מלחמת העולם הראשונה ופעל לשיקום נכי המלחמה ונפגעיה. הוא היה ממייסדיהן של אגודות רבות, בהן האגודה לזכויות האדם בצרפת, ובשנת 1918 ייסד את האגודה הצרפתית למלחמה בסרטן. הוא היה ממקימיו ומפעיליו הראשונים של ארגון העבודה הבינלאומי. בשנת 1920 השתתף בקונגרס הנשים בז'נבה והביע תמיכה בזכות בחירה לנשים.
בשנת 1926 נבחר גודאר לתפקיד סנאטור בסנאט הצרפתי מטעם מחוז רון. הוא היה שר העבודה בקואליציית השמאל בשנת 1924 תחת נשיאותו של אדואר אריו (Édouard Herriot) ושר הבריאות בשנת 1932, תחת נשיאותו של אריו.
לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, היה בין 80 הצירים שהצביעו נגד שינוי החוקה ומתן סמכויות נרחבות לפטן.
גודאר נמלט עם אשתו לואיז וילדיהם לפומייר (Pommiers) שבמחוז רון.
עם שחרור צרפת בספטמבר 1944 מונאה גודאר לראש עיריית ליון. לאחר פרישתו היה גודאר פעיל ובעל תפקידים בארגוני רווחה רבים. בין היתר היה פעיל להגנת מהגרים, נשיא ארגון העבודה הבינלאומי, פעיל בצבא הישע ופעיל בשורת נושאים חברתיים נוספים.
ציונות והצלת יהודים
גודאר היה מתומכי הציונות, נשיא אגודת "צרפת-פלסטין" שנוסדה בדצמבר 1925 ונשיא כבוד של הסניף הצרפתי של הקרן הקיימת לישראל. בין השאר הוא היה פעיל למען התיישבות יהודית בסוריה שהייתה נתונה תחת מנדט צרפתי. לאחר מאורעות תרפ"ט הוא הגיע בראש משלחת צרפתית לביקור בארץ ישראל. בדרכו חזרה לצרפת, דרך מצרים, אמר שבמקומות שבהם יהודים וערבים עבדו יחד הגנו פועלים ערבים על היהודים. כן ציין שבארץ ישראל יש מקום לכולם ושאין להפריד בין היהודים לערבים. בתגובה לפרסום הספר הלבן של פאספילד ביקר גודאר את בריטניה בחריפות וטען שיש להעביר את נסיגת בריטניה ממחויבותיה בפני בית הדין הבינלאומי בהאג. גודאר גם התנגד לתוכנית ליישב את יהודי אירופה במדגסקר. ביוני 1940 נתמנה לנשיא אוז"ה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, גודאר ואשתו היו מעורבים בפעילות הרזיסטאנס ופעלו רבות להצלת יהודים מגירוש. גודאר יצר קשר אישי עם פקידי משטר וישי כדי להביא לשחרורם של כספים של הקק"ל, כספים בהם נעשה שימוש לשם הצלת יהודים. כאשר גדל הסיכון ולא התאפשר שימוש בחשבונות בנקים לצורך העברת הכספים ששימוש להצלת יהודים, לקח גודאר את הכספים וקבר אותם בחצר ביתו בפומייר.
בשנת 1951 שב גודאר וביקר בישראל.
בשנת 2003 הוכר גודאר על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
אפריין סאנצ'ס
אפריין אליאס סאנצ'ס קסימירו (בספרדית: Efraín Elías Sánchez Casimiro, היה מוכר גם בכינויו "אל קיימן" (El Caiman); 26 בפברואר 1926 – 16 בינואר 2020) היה שוער ומאמן כדורגל קולומביאני ונחשב לאחד השחקנים הגדולים ביותר בהיסטוריה של קולומביה.
קריירה
אפריין סאנצ'ס החל את הקריירה בקבוצת מיונאריוס ב-1943. אז עוד עדיין לא הייתה ליגה מקצוענית והיה משחק בליגה החובבנית של מחוז אטלאנטיקו. כשהיה מגיע לאימונים של מיונאריוס, היה בעיקר עוזר להחזיר את הכדורים. "כאשר השוערים היו יוצאים החוצה לנוח, הייתי מנצל את הצ'אנס כדי להיכנס לשער וכל השחקנים הגדולים של אותה תקופה, בעטו לכיווני", אמר סאנצ'ס.
הוא קיבל זימון להגיע לאונסה קלדס בשנה שאחרי, אבל דווקא לאחר שהראה יכולת טובה, נפצע ב-1945 בצורה קשה, הושבת ל-8 חודשים ואף חשב לפרוש מכדורגל. לבסוף חזר ב-1946 ושיחק בקבוצת לה פורטונה ומשם זומן לנבחרת קולומביה שהתכוננה למשחקים המרכז-אמריקאים והקריביים. כעבור שנה, ב-1947, זומן לאליפות דרום אמריקה באקוודור ובזכות יכולותיו הטובות, הוחתם על ידי הקבוצה הארגנטינאית, סן לורנסו והיה לשחקן הקולומביאני השני בסך הכל שעוזב את המדינה אחרי רוברטו מלנדס. את הבכורה ככדורגלן בליגה מקצוענית ערך ב-25 באפריל 1948 במדי סן לורנסו מול חימנסיה לה פלאטה.
לאחר הקמת הליגה המקצוענית בקולומביה, חזר סאנצ'ס לקולומביה והצטרף לאמריקה קאלי, שם ערך את הבכורה שלו ב-25 בספטמבר 1949. בשנים שאחרי הוא שיחק בדפורטיבו קאלי, ג'וניור ברנקייה ואינדפנדיינטה סנטה פה, וכן באינדפנדיינטה מדיין במדיה היה שותף לזכייתה באליפויות בשנים 1955 ו-1957. באותה שנה זומן גם לאליפות דרום אמריקה שנערכה בלימה וכן שיחק במוקדמות המונדיאל שנערך ב-1958 בשוודיה. ב-1958 שוב עזב את קולומביה והצטרף לאטלס מהליגה המקסיקנית, שם שיחק שנתיים.
סאנצ'ס חזר ב-1960 לאינדפנדיינטה מדיין ושנה מאוחר יותר זומן על ידי אדולפו פדרנרה, מאמן הנבחרת, לשחק במוקדמות מונדיאל 1962 מול פרו. הקולומביאנים ניצחו במפגש הכפול והעפילו לראשונה בתולדותיהם לגביע העולמי שנערך בצ'ילה, שם פגשו את אורוגוואי והפסידו 1–2, סיימו בתיקו 4-4 מול אחת הפייבוריטיות לזכייה, נבחרת ברית המועצות אך לבסוף הובסו מול יוגוסלביה 5-0 והודחו.
בעקבות פציעה בברך בשנת 1963 פרש סאנצ'ס ממשחק פעיל ועבר לאימון אינדפנדיינטה מדיין עד לסוף השנה. בינואר 1964 מונה למאמן הנבחרת עד גיל 20 בצוותא עם אנטוניו חוליו דה לה הוז, שם השיגו את המקום השני בסודאמריקנו. מיד אחר כך, מונה כמאמן-שחקן של קבוצת מיונאריוס והוליך אותה לזכייה באליפות קולומביה ב-1964, שהייתה גם האליפות הרביעית ברציפות של המועדון. באותה שנה פרש סופית ממשחק פעיל. סאנצ'ס מונה שוב למאמן הנבחרת הצעירה ב-1974 ושנה אחר כך קיבל לידיו את אימון הנבחרת הבוגרת, שסיימה כסגנית בטורניר קופה אמריקה 1975. סאנצ'ס אימן גם את דפורטס קינדיו ואסטודיאנטס מרידה, לפני שפרש מאימון בשנת 1987 כשאימן את ג'וניור ברנקייה.
נפטר ב-16 בינואר 2020.
אינס דה לה פרסאנז'
אינס מארי לטיסיה אגלאנטין דה סנייאר דה לה פרסאנז' (בצרפתית: Inès Marie Lætitia Églantine Isabelle de Seignard de la Fressange; נולדה ב-11 באוגוסט 1957), היא דוגמנית,
מעצבת אופנה ובשמים צרפתיה.
ביוגרפיה
דה לה פרסאנז' נולדה בגאסן, ואר, צרפת, בתם של אנדרה דה סנייאר דה לה פרסאנז' (נולד ב-1932) (מרקיז), סוכן מניות צרפתי, וססיליה סאנצ'ס סירס, דוגמנית ארגנטינאית. היא גדלה בסמוך לטחנת קמח מהמאה ה-18 מחוץ לפריז עם שלושת אחיה. סבתה הייתה מאדאם סימון ז'קינו, יורשת משפחת הבנקאות לאזאר.
בשנות השמונים היא הייתה הדוגמנית הראשונה שחתמה על חוזה דוגמנות בלעדי עם בית האופנה העילית, שאנל, לה עיצב קרל לגרפלד, והיא נהפכה למוזה שלו. אולם, ב-1989, לגרפלד ודה פרסאנז' נקלעו לריב ועזבו את החברה. ייתכן שהוויכוח היה, לפחות בחלקו, בשל החלטתה להשאיל את דמותה למריאן, סמלה של הרפובליקה הצרפתית. נמסר שלגרפלד גינה את החלטתה, באומרו שמריאן היא התגלמות של "כל מה שמשעמם, בורגני, ופרובינציאלי" ושהוא לא ילביש מונומנטים היסטוריים.
בשנות התשעים היא נישאה ללואיג'י ד'אורזו.
(נפטר ב-23 במרץ 2006), מנהל רכבת איטלקי, שממנו יש לה שתי בנות.
נכון לשנת 2009, דה לה פרסאנז' אינה מדגמנת עוד לעיתים קרובות. כיום היא אשת עסקים שבבעלותה רשת של בוטיקים לבגדים, מעצבת אופנה ויועצת לז'אן-פול גוטייה. היא הציגה בגד של גוטייה עבור קולקציית אביב/קיץ 2009 בשבוע האופנה העילית בפריז והלכה על המסלול במהלך האירוע בגיל 51.
אסטרוציטומה
אסטרוציטומה (אנגלית: Astrocytoma) הוא סוג של סרטן במוח. מקורם של גידולים מסוג זה הוא בסוג מסוים של תאי גליה (תאים בצורת כוכב המצויים במוח הגדול שנקראים האסטרוציטים). סוג זה של סרטן בדרך כלל לא מתפשט מחוץ למוח ומחוץ לחוט השדרה, ובדרך כלל לא משפיע על איברים אחרים. האסטרוציטומות הן הגליומות הנפוצות ביותר, ויכולות להופיע ברוב חלקי המוח, ולעיתים רחוקות אף בחוט השדרה.
אנשים יכולים לפתח אסטרוציטומות בכל גיל. אסטרוציטומות מדרגה נמוכה נפוצות יותר אצל ילדים ומבוגרים צעירים, ואילו אסטרוציטומות בדרגה גבוהה נפוצות יותר במבוגרים יותר. אסטרוציטומות בתוך בסיס המוח שכיחים יותר אצל אנשים צעירים ומהווים בערך 75% של גידולים נוירואפיתליים.
פתופיזיולוגיה
תופעות הלוואי של הגידול משתנות בהתאם לאזור בו הוא ממוקם. הגידול משפיע על הרקמות בכך שהוא דוחס אותם ופולש אליהם. הוא עלול לגרום לפגיעה ברקמות בגלל לחץ על כלי דם שגורם להיפוקסיה, בשל תחרות על חומרי מזון וכן שחרור חומרים מזיקים כגון רדיקלים חופשיים, שינוי מאזן אלקטרוליטים ופגיעה בנוירוטרנסמיטורים וכן שחרור חומרים מתווכים כמו ציטוקינים, המשבשים את פעילות המוח. תופעות לוואי משניות יכולות להיות לחץ תוך-גולגולתי: התפתחות הגידול גורמת להעלאת הלחץ בגולגולת, שיכולה לגרום לאפילפסיה.
אבחון
האבחון מתבצע בבדיקת טומוגרפיה ממוחשבת (CT) או בדיקת דימות תהודה מגנטית (MRI) באמצעותם מבררים את מיקום הגידול, גודלו והרכבו. אם נמצא גידול בבדיקות הדימות, יש לבצע ביופסיה שמטרתה לקבוע את סוג הגידול בבדיקה היסטולוגית. את הביופסיה ניתן לבצע לפני הניתוח או במהלכו. סיווג הגידול היא שיטת סיוג המסייעת לרופא לקבוע את חומרת האסטרוציטומה ולהחליט על הטיפול הטוב ביותר. הסיווג מתבסס על אופן חלוקת תאי הגידול, קצב חלוקתם, ואפשרות גדילתם של צינורות דם חדשים.
סיווגים (דירוגים) (Grading)
ישנן מספר מערכות הערכה (סיווג) בשימוש עבור סיווג של הגידול של מערכת העצבים המרכזית. שיטת הדירוג של ארגון הבריאות העולמי (WHO) משמשת בדרך כלל עבור דירוג אסטרוציטומה. השיטה נקבעה בשנת 1993 במטרה למנוע בלבול באבחנות, ועל פיה נקבעו ארבע דרגות סיווג. הסיווגים נעים בין 1 ל-4: סיווג 1 הוא הפחות אגרסיבי, וסיווג 4 מסמל את סוג הגידול האגרסיבי ביותר.
על-פי נתוני ארגון הבריאות העולמי, גידולים בעלי הסיווג הציון הנמוך ביותר (סיווג I) מהווים רק 2% מהגידולים; גידולים מסיווג II מהווים 8%, וגידולים מסיווג III מהווים 20%. מרבית הגידולים אסטרוציטומה (הם מסיווג IV) שהוא הנפוץ ביותר מבין סוגי סרטן מערכת העצבים, וסוג הסרטן השני השכיח ביותר במוח לאחר גרורות במוח. למרות שכיחות נמוכה של גידולים אלה לעומת סוגי סרטן אחרים, אחוזי התמותה גבוהים (בסיווגים III & IV) בעיקר עקב גילוי מאוחר של הגידול בהיעדר סימפטומים.
פרוגנוזה
הפרוגנוזה של המחלה תלויה בסוג הגידול, באזור בו הוא נמצא, בשאלה האם ניתן להסיר לחלוטין את הגידול באופן כירורגי, בגיל המטופל, עד כמה הגידול משפיע על התפקוד היום יומי של החולה (כגון: חשיבה, זיכרון, תנועתיות), שינויים גנטיים בגידול עצמו והאם הגידול מגיב לטיפולים כימותרפיים והקרנות.
אסטרוציטומה דרגה 1 ניתנת בדרך כלל להסרה במלואה, ובעלת סיכויי החלמה טובים מאוד, אם כי, חלק מהגידולים מסוג זה יכולים לחזור. סיכויי ההחלמה מאסטרוציטומה דרגה 2 גם הם טובים, למרות שבדרך כלל לא ניתן להסיר את הגידול לחלוטין במקרים של אסטרוציטומה דרגה 2. מעל 40% מאלו שאובחנו עם סוג זה של אסטרוציטומה שורדים 10 שנים או יותר לאחר האבחנה. לעיתים עלולים גידולים מדרגה נמוכה להפוך לדרגה גבוהה בקרב מבוגרים. על פי מחקרים, מעל 25% מהחולים באסטרוציטומה דרגה 3 שורדים 5 שנים ויותר לאחר האבחנה. במקרים של אסטרוציטומה דרגה 4 (גליובלסטומה מולטיפורמה, GBM) הפרוגנוזה גרועה מאוד. רוב המטופלים שורדים פחות משנה. כ-6% שורדים לאחר חמש שנים מהאבחנה.
לוקרישה מוט
לוקרישיה מוט (3 בינואר 1793, ננטקט, מסצ'וסטס, ארצות הברית – 11 בנובמבר 1880, צ'לטנהאם, פנסילבניה, ארצות הברית) הייתה קווייקרית אמריקאית, פעילה למען זכויות הנשים וביטול העבדות ורפורמטורית חברתית. מוט הרצתה בפני קהלים שונים על ביטול העבדות והייתה אחת הנשים שלקחו חלק בניסוח הצהרת ההמלצות שהובאה לדיון ואישור במהלך ועידת סנקה פולס ב-1848.
היכולות הרטוריות של לוקרישיה מוט הפכו אותה לדוברת מרכזית של התנועה לביטול העבדות, תנועת הנשים ותנועת הרפורמה. לאחר ביטול העבדות, היא פעלה למען זכות ההצבעה לשחורים.
ילדות וחינוך
לוקרשיה קופין נולדה בננטקט מסצ'וסטס, ב-3 בינואר 1793 למשפחת בנקאים מבוססת. הילדה השנייה מתוך שמונת הילדים של אנה פולג'ר ותומאס הארון. בגיל 13 היא נשלחה ללמוד במכינה ב- Dutchess County במדינת ניו יורק אשר נוהלה על ידי קווייקרים. לאחר לימודיה היא השתלבה במכינה כמורה. בעת עבודתה כמורה, גילתה שהקולגות הגברים קיבלו שכר גבוה באופן משמעותי משכרן של המורות. אירוע זה היה מהראשונים שגיבשו את מודעותה בנוגע לזכויות נשים. ב־1811 היא נישאה לג'יימס מוט שהיה מורה גם הוא. המשפחה של לוקרשיה קופין עברה לפילדלפיה והיא בעלה ומורים וקיווקרים נוספים הצטרפו אליהם. בשנת 1815 נפטר אביה של לוקרשיה והותיר את אמה עם חובות כבדים. גם משפחת מוט סבלה ממצוקה כלכלית. אנה קופין, חזרה לעבוד שוב כזבנית, לוקרישיה לימדה וג'יימס מוט התחיל לעבוד כשותף בעסקי האריגה עם דודו ובהמשך הוא סחר בכותנה. אך, בגלל התנגדותו להעסקת עבדים הוא עבר לסחור בצמר.
אמונה דתית
הבסיס לכל פעילותה של מוט למען זכויות נשים וביטול העבדות הייתה אמונתה הנוצרית הקוויקרית. כבר בגיל 27, היא הוסמכה כמטיפה ובשנות העשרים של המאה ה-19 מוט נסעה לקהילות שונות והרצתה על דת ורפורמות חברתיות. התאולוגיה של מוט הושפעה מהאונטריאניזם (אמונה באל אחד ולא בשילוש הקדוש) והיא הייתה חלק מקבוצה של ליברלים דתיים שהקימו את Free Religious Association ב-1867. מוט האמינה שגברים ונשים שווים בפני האל ולכולם, ללא קשר למין, גזע או אמונה דתית, יש אור פנימי. האור הפנימי הוא בעת ובעונה התגלות של הטבע הפנימי הרוחני האמיתי של כל אדם ונוכחות של האלהות בנפשו של האדם.
מוט ביחד עם קבוצת מנהיגים קווייקרים אחרים הקימו את מכללת סוורת'מור שדגלה בחינוך שוויוני ללא הפרדה גזעית על בסיס התפיסה הקוויקרית.
מאמצים מוקדמים לביטול העבודות
כמו קווייקרים רבים, מוט החשיבה את העבדות כרוע. היא קווייקרים נוספים סירבו להשתמש בסחורות שנוצרו על בסיס ניצול עבדים. בשנת 1821, מוט הוכרה כדרשנית קווייקרית (Quaker minister) על בסיס כישורי הנאום שלה והייתה האישה היחידה שדיברה באסיפות בפילדלפיה. בתמיכת בעלה, היא נסעה לעיתים קרובות ודרשה בקהילות השונות על עיקרי האמונה הקוויקירית. בדרשות היא תייחסה גם לחרם על מוצרים שיוצרו על ידי עבדים וחיזקה את ההתנגדות הדתית לעבדות. בשנת 1833, היא הקימה בעזרת ג'יימס מוט את האגודה אמריקאית לביטול העבדות. היא שילבה את המאבקים בהם האמינה והקימה את Philadelphia Female Anti-Slavery Society בשיתוף עם עוד נשים שחורות ולבנות. מהקמתו הארגון פעל נגד עבדות, גזענות ושוביזם. מוט פיתחה קשרים הדוקים עם הקהילה השחורה בפילדלפיה והטיפה גם בכנסיות של קהילות אפרו-אמריקאיות. למרות הרדיפות על ידי התומכים בעבדות ובעיות בריאותיות, מוט המשיכה בפעילותה לסיום העבודות, סייע לעבדים נמלטים ועסקה בפעילות צדקה. מוט ופעילות נוספות ארגנו ירידים להעלאת המודעות וגיוסו תרומות לתנועה.
המעורבות של נשים בתנועה לביטול העבדות לא הייתה מקובלת חברתית. גברים פעילים בתנועה התנגדו להופעות של נשים במרחב הציבורי ובייחוד לנשיאת נאומים. באספה הכללית של Congregational church (זרם בכנסייה הפרוטסטנטית), הוחלט כי ייצא מכתב מהכמרים המזהיר נשים כי הרצאה מול קהל מנוגדת להוראה של פאולוס שנשים נדרשות לשמור על שקט בכנסייה.(1 טימותי 2:12) קבוצה אחרת של גברים התנגדה לכך שנשים ירצו מול קהל מעורב וכינו זאת "הפקרות". ההתנגדות נבעה, בין היתר, מפופולריות הגואה שרה ואנג'לינה גרימקה ונשים נוספות שהיו רטוריקניות מעולות שגייסו תמיכה בתנועה לביטול העבדות.
הכנס הבינלאומי לביטול העבדות
ביוני 1840, מוט השתתפה בכנס הבינלאומי לביטול העבדות בלונדון, אנגליה. אף על פי שמוט הייתה אחת מתוך ששת הנציגים במשלחת, לפני שהוועידה החלה, הנציגים הגברים ערכו הצבעה בנושא השתתפות נשים בכנס. הנשים נדרשו לשבת באזור מופרד באולם. מנהיגים גברים של התנועה לביטול העבדות התנגדו שמאבק לזכויות נשים יהיה מקושר למאבק לסיום העבדות ברחבי העולם. הם חששו מהסטת הדיון למאבק על זכויות נשים ובחרו לקבל את הנורמות החברתיות של התקופה. מספר גברים אמריקאים (וונדל פיליפס, נתנאל פיבודי רוג'רס, פרופ' ויליאם אדם וצ'ארלס לנוקס רמונד (Charles Lenox Remond)) שהשתתפו בכנס, מחו על הדרת הנשים וישבו איתם באזור הוקצה לנשים לאות מחאה. אליזבת קיידי סטנטון ובעלה הנרי סטנטון השתתפו בכנס בזמן בירח הדבש שלהם ומאז סטנטון ומוט הפכו לחברות ובעלות ברית.
ב־1850, לאחר שנחקק חוק העבד הנמלט, משפחת מוט פתחה את ביתה לעבדים נמלטים והם היו חלק ממסילת הרכבת המחתרתית. הסיוע לעבדים נמלטים הגביר את המחויבות של מוט לפציפיזם.
מפלגת החירות
שמה של לוקרשיה מוט הלך לפנייה כנואמת, פעילה למען זכויות עבדים ונשים. בכינוס השני של מפלגת החרות שהייתה מורכבת מפעילים של התנועה לביטול העבדות, הועלה שמה כמועמדת לתפקיד סגנית נשיא ארצות הברית. בהצבעה שנערכה בזמן הוועידה, מוט קיבלה 5 קולות מתוך 84 והייתה המועמדת התשיעית של המפלגה.
ועידת סנקה פולס
שמונה שנים לאחר פגישתן הראשונה, אליזבת קיידי סטנטון ומוט נפגשו בזמן שהאחרונה הגיע לבקר את אחותה, מרתה קופין רייט, בווטרלו, ניו יורק. סטנטון גרה באותו הזמן בסנקה פולס. במהלך פגישה חברתית החליטו מוט, מרי אן מקלינטוק, מרתה קופין רייט, אליזבת קיידי סטנטון וג'יין האנט שהגיע הזמן לדון בפומבי בזכויות החברתיות, האזרחיות והדתיות של נשים. סטנטון לקח את המשימה לכתוב את המסמך בו ידונו במהלך הוועידה. היא ביססה את הצהרת ההמלצות על הכרזת העצמאות של ארצות הברית. המסמך כלל 18 הצהרות ו- 11 החלטות הדורשות הכרה של נשים כחברות שוות בחברה. סטנטון הוסיפה סעיף בו את דרישה לזכות הצבעה לנשים. אפילו מוט, חשבה שסעיף זה רדיקלי.
במהלך שני ימי הוועידה, 19-20 ביולי 1848, לוקרישה וג'יימס מוט לקחו חלק פעיל בדיונים. מוט פתחה את היום שני בנאום וג'יימס מוט היה יושב ראש מושב הבוקר של היום השני משום שעדיין לא היה מקובל שנשים ישמשו כיושבת ראש בכינוסים בהם השתתפו גברים ונשים. מתוך 300 המשתתפים, 100 חתמו על הצהרת ההמלצות ומוט, הייתה אחת מהן.
Discourse on Woman
בסתיו 1849 הגיע לפילדלפיה הסופר והמבקר ריצ'רד הנרי דנה, האב (Richard Henry Dana, Sr) והרצה על זכויות נשים. על בסיס התנ"ך וטקסטים קלאסיים הוא ביטל הרעיון של שוויון זכויות לנשים וטען שהוא מגוחך ואף מסוכן לחברה. מוט הקשיבה להרצאתו של דנה בצער רב וביקשה להגיב לדבריו. שבועיים מאוחר יותר היא הרצתה לפני אולם מלא וענתה לדנה לכל אחד מטיעוניו. ההרצאה של מוט, Discourse on Woman, הודפסה והופצה בקבוצות מקומיות שפעלו למען זכויות נשים.
האגודה האמריקאית לשוויון זכויות
במאי 1866 בכינוס ה-11 של National Woman’s Rights Convention הוקמה האגודה האמריקאית לשוויון זכויות. האגודה הוקמה על ידי מוט, סטנטון וסוזן ב. אנתוני, מתוך מטרה להבטיח את שוויון הזכויות, בייחוד את זכות הבחירה, לכל אזרח ארצות הברית ללא הבדל גזע, צבע או מין. האיגוד בחר במוט כנשיאתו הראשונה. ב-1869 האגודה שלחה מכתב לקונגרס והציעה להסיר את המילה "גבר" מההצעה לתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית. הקמפיין למען זכות ההצבעה לגברים שחורים צבר תאוצה והחל לגרום לפילוג בתוך האגודה. סטנטון ואנתוני טענו כי יש לתת לנשים לבנות משכילות זכות הצבעה לפני שנותנים לגברים שחורים. ב-1868 מוט התפטרה מתפקיד נשיאת האגודה האמריקאית לשוויון זכויות בעקבות חילוקי הדעות בין הפעילים למען זכות ההצבעה לגברים שחורים לפעילות למען זכות הצבעה לנשים. מוט גם ניסתה לפשר בין שני ארגוני הנשים שהוקמו בעקבות הפילוג האידאולוגי בתנועה למען זכות הבחירה: האגודה הלאומית למען זכות הבחירה לנשים (NWSA -The National Woman Suffrage Association) שהוקמה על ידי אנתוני, סטנטון ואחרות ו"האגודה האמריקנית לזכות הבחירה לנשים" (The American Woman Suffrage Association) שהוקמה על ידי ג'וליה וורד האו, לוסי סטון ואחרות. מוט האמינה בזכות הצבעה אוניברסלית ובחרה להפסיק להיות מעורבת בפעילות זו.
חיים אישיים
ללוקרישיה וג'יימס מוט נולדו שישה ילדים. הילד שני, תומאס מוט, נפטר בגיל שנתיים. מות בנה העמיק את רוחניותה. ב-1857 משפחת מוט עברה מפילדלפיה לצ'לטנהאם, פנסילבניה לחווה רחבת ידיים. מוט התגוררה בחווה עד יום מותה. גם בית החווה היה מקום מפלט לעבדים נמלטים. בגיל 85 היא דיברה לפני קהל בפעם האחרונה, ביום השנה ה-30 לוועידת סנקה פולס.
לוקרישיה מוט נפטרה ב-11 בנובמבר 1880 מדלקת ריאות בביתה, מוקפת בילדיה ונכדיה. היא נקברה בבית הקברות הקוויקרי בצפון פילדלפיה.
סמוליאן (מחוז)
מחוז (אובלסט) סמוליאן (בבולגרית: Област Смолян) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה השוכן במרכז דרומה של בולגריה, על רכז הרי הרודופי, גובל ביוון ובירתו היא העיר סמוליאן.
היסטוריה
התיישבות מאורגנת של שבטים תראקים בשטח מחוז סמוליאן, מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת. באזור נמצאו שרידי יישובים מבוצרים מהמאה ה-4 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית ובשלהי המאה ה-4, לאחר הפיצול באימפריה עבר לחזקת האימפריה הביזנטית. במהלך המאה ה-6 היגרו לאזור שבטים סלאבים ופרוטו בולגארים, שהיוו בהמשך את הגרעין ליסוד האימפריה הבולגרית הראשונה.
בשטח מחוז סמוליאן מצויים שרידים רבים מתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה. במחצית השנייה של המאה ה-14 נכבש האזור בידי צבא האימפריה העות'מאנית ונותר בחזקת העות'מאנית כ-500 שנים. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש האזור על ידי צבא האימפריה הרוסית, אך מתוקף סיכומי קונגרס ברלין נכלל בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית. לאחר מלחמת בולגריה–סרביה (1885) נמסר חבל רומליה המזרחית לבולגריה, אך חלקים ממחוז סמוליאן המודרני ובכלל זה עיר הבירה הושארו בידי העות'מאנים.
באוקטובר 1912, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשו כל שטחי המחוז בידי צבא ממלכת בולגריה ומאז נותרו בחזקת הבולגרים. במהלך שנות ה-80 נאלצו אלפי תושבים ממוצא טורקי להגר מהמחוז לטורקיה, בשל רדיפתם בידי משטרו של טודור ז'יווקוב.
כלכלה
כלכלת המחוז נסמכת על תיירות, כרייה, עיבוד עץ, ייצור חלקי מכונות, חקלאות וגידול צאן, חזירים ובקר לתעשיות החלב והבשר. הגידולים העיקריים הם תפוחי אדמה, שיפון ושעורה. במזרח המחוז מצויים מכרות אבץ.
ג'ימי עבדו
קריירת מועדונים
עבדו נולד במרטיג שבצרפת להורים שהיגרו מקומורו. הוא התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של מועדון הכדורגל המקומי ושיחק בכל קבוצות הגיל של המועדון, עד שבגיל 18 הצטרף לקבוצה הבוגרת.
ב-25 ביולי 2003 חתם בסדאן מהליגה הצרפתית השנייה. ב-6 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד גרנובל. בעונת הפך לשחקן הרכב בקבוצה וב-12 בנובמבר 2004 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד מונפלייה. במהלך עונת נפצע ונעדר מרוב משחקי הקבוצה. ב-18 בנובמבר 2006 חזר למגרשים בהפסד 1-0 לאולימפיק ליון, בו גם כבש שער עצמי.
בקיץ חתם בפלימות' ארגייל מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-25 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-2 לבארנסלי. ב-1 בדצמבר 2007 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0-3 נגד סקונת'ורפ יונייטד.
ב-3 ביולי 2008 חתם במילוול מהפוטבול ליג הראשונה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 4-3 לאולדהאם אתלטיק. ב-11 באוקטובר 2008 עבדו הבקיע את השער הראשון שלו במילוול, בניצחון 1-3 נגד טרנמיר רוברס. שבוע לאחר מכן, הורחק בניצחון 0-1 נגד הרפורד יונייטד. ב-14 במאי 2009 הבקיע בחצי גמר פלייאוף העלייה לפוטבול ליג נגד לידס יונייטד. בתחילת עונת האריך את חוזהו בקבוצה עד שנת. בעונת נבחר לכדורגלן העונה של המועדון על ידי האוהדים.
מחול מטורף
מחול מטורף הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ביולי 1989 ומאוחר יותר נכלל באלבום אוסף "תחנות בזמן". השיר נכתב על ידי מירי פיגנבוים, הולחן על ידי רמי קלינשטיין ועובד על ידי לואי להב ומשה לוי.
השיר נכתב עבור סיבוב ההופעות של ריטה לאחר צאת אלבומה "ימי התום", הוקלט בהופעה חיה ומלווה בוידאו קליפ.
בשנת 2023, נועה קירל ביצעה בפסטיגל 2023 את השיר.
פטרוס הקדוש בכלא (רמברנדט)
פטרוס הקדוש בכלא, הוא ציור שמן על לוח עץ מעשה ידי הצייר רמברנדט ואן ריין משנת 1631. היצירה מוצגת במוזיאון ישראל בירושלים.
היסטוריה ורקע
היצירה מתארת את פטרוס, הראשון מבין שנים-עשר השליחים של ישו. על פי מעשי השליחים, חייליו של אגריפס הראשון כלאו אותו בבית האסורים בירושלים:
מאוחר יותר, מלאך אלוהים אפוף הילת אור הבריח אותו משם וכך איפשר לו לסעוד את סעודת הפסח עם חבריו.
רמברנדט עשה שימוש לעיתים קרובות במודל המתואר בציור זה, בין היתר בציור ירמיהו מבכה את חורבן ירושלים המוצג ברייקסמוזיאום, בו הדמות מוצגת בתנוחה דומה. בשנת 2015, לרגל חגיגות 50 שנה למוזיאון ישראל, הובא הציור לירושלים ושני הציורים הוצגו זה לצד זה.
הציור נתרם למוזיאון ישראל על ידי ג'ודי ומייקל שטיינהרדט.
תיאור היצירה
פטרוס השליח נראה בתאו בכלא בירושלים בעקבות מעצרו. הוא מוצג כאדם זקן ומזוקן, עם פנים חרושות קמטים. אור רך בצבעים חמים ממקור עלום מאיר אותו, ומשאיר חלקים גדולים מהציור בערפל מוחלט. המאפיינים האיקונוגרפים של פטרוס מוצגים בבירור: שני מפתחות מתכת גדולים, המסמלים את המפתחות למלכות השמיים שהוענקה לו על ידי ישו, מה שמחדד את האירוניה במצבו, כאסור בכלא מעשה ידי אדם על פני האדמה. הוא כורע על ברכיו, ידיו המסוקסות (ידיים של מישהו שהיה פעם דייג) שלובות בתפילה, אך גם בעצב ובייאוש עמוק. הוא לא יכול לדעת שמלאך אלוהים, שאולי מיוצג בידי מקור האור העלום, יופיע בקרוב ויביא לבריחתו המופלאה. אנושיותו הפשוטה של פטרוס מודגשת, ועדיין הזוהר המקיף את פניו בהילה מציין את קדושתו. פרשנות שונה זו לנושא המוכר מדגימה את גאונותו של רמברנדט בתיאורם של מצבי רוח באמצעות משחקי אור וצל (קיארוסקורו).
לא זמן למות
לא זמן למות (באנגלית: No Time to Die, תרגום מילולי: "אין זמן למות", או "זמן רע למות" או "לא זמן למות" (במובן של 'אין זה הזמן למות') ) הוא סרט ריגול הרפתקאות בריטי-אמריקאי, הסרט ה-25 בסדרת סרטי "ג'יימס בונד" שהופק על ידי Eon Productions עבור מטרו גולדווין מאייר. זו הופעתו החמישית והאחרונה של דניאל קרייג כסוכן ה-MI6 הבדיוני ג'יימס בונד. על בימוי הסרט אחראי קארי ג'וג'י פוקונאגה על פי תסריט של פוקונאגה, סקוט ז' ברנס, פיבי וולר-ברידג', מתוך סיפור שפותח על ידי ניל פרוויס ורוברט וייד. לצדו של קרייג, חוזרים לאה סדו, ג'פרי רייט, רייף פיינס, בן ווישו, נעמי האריס, כריסטוף וולץ ורורי קיניר לתפקידיהם הקודמים בהתאמה בעוד אנה דה ארמס, לשאנה לינץ', בילי מנגוסן, דייוויד דנציק ודאלי בנסאלה מצטרפים אליהם ואילו ראמי מאלק מצטרף כנבל הראשי.
בסרט זה, ג'יימס בונד עוזב את השירות הפעיל בשירות הביון הבריטי זמן-מה לאחר לכידתו של ארנסט סטאברו בלופלד, ונהנה מחיים שלווים בג'מייקה. אלא ששלוותו קצרת המועד מופרת עם הגעתו של חברו הוותיק פליקס לייטר מה-CIA, שמבקש את עזרתו במשימה חדשה: למצוא מדען שנחטף. בונד מגלה שזו משימה בוגדנית בהרבה מהצפוי, בנתיב שמוביל אותו למאבק עם נבל מסתורי חמוש בטכנולוגיה חדשה ומסוכנת.
הסרט מבוסס באופן רופף על הרומן "בשירות הוד מלכותה" מאת איאן פלמינג, ובנוסף עורך מספר מחוות לסרט בעל אותו שם מ-1969 בכיכובו של ג'ורג' לזנבי כג'יימס בונד.
הסרט תוכנן לצאת לאקרנים באפריל 2020, אך בעקבות התפרצות נגיף הקורונה נדחה תחילה לנובמבר 2020, ולאחר מכן לאפריל. בסופו של דבר, הבכורה העולמית של הסרט נערכה ב-28 בספטמבר 2021 באלברט הול בלונדון. יומיים לאחר מכן, הסרט יצא לאקרנים רשמית הן בישראל והן בבריטניה ב-30 בספטמבר 2021, בעוד הסרט יצא לאקרנים רשמית בארצות הברית וברחבי העולם ב-8 באוקטובר 2021. זהו סרט הבונד הראשון שיצא הן בפורמט איימקס והן בתלת מימד ואיימקס 3D. הסרט הכניס 774 מיליון דולר בכל העולם והפך לסרט הרווחי ביותר של שנת 2021.
עלילת הסרט
מדלן סוואן הילדה, עדה לרצח אמה בידי טרוריסט במסכה בשם לוציפר סאפין, שבו היא יורה כנקמה ושוברת למחצה את מסכתו, כשהיא מגלה את פניו המצולקות. כשהיא מנסה להיפטר מגופו, הוא מתעורר והיא בורחת לאגם קפוא סמוך ונופלת מתחת לקרח. סאפין יורה לתוך האגם כדי להרגה ואף על פי שכמעט הרגה אותו, הוא בוחר לחלץ אותה מהאגם.
חמש שנים מאוחר יותר, מדען של MI6 בשם ולדו אוברוצ'וב נחטף ממעבדה של MI6 בידי פרימו ואנשיו אך לא לפני שסאפין יוצר עמו קשר לגבי המידע שהוא מחזיק. אוברוצ'ב פיתח את פרויקט הרקלס, נשק ביולוגי המכיל ננו-בוטים המתפשטים כנגיף במגע ומקודדים לחוטי DNA ספציפיים כך שהם מסוכנים רק אם מתוכנתים לקוד הגנטי של הפרט הספציפי. בונד פרש לג'מייקה, שם לאחר שנים בהיותו מחוץ לשירות, פונה אליו פליקס לייטר, שמלווה בסוכן CIA מטעם מחלקת המדינה בשם לוגן אש. הם מבקשים ממנו עזרה לתור אחר אוברוצ'וב, אך בונד מסרב. באותו לילה, בונד מתחקה אחר נעמי, שהחליפה אותו בתור סוכנת 007 החדשה, ממנה הוא לומד על הננו-בוטים. הוא יוצר קשר עם M ומעליב אותו קשות, מכיוון שפרויקט הננו-בוט הוזמן על ידי M בעצמו. בונד מקבל לאחר מכן את בקשתו של לייטר לעזרה.
בונד, לייטר ואש טסים להוואנה, ונפגשים עם פלומה, סוכנת CIA שזה עתה סיימה אימוניה ובעלת בריתו של לייטר. בונד ופלומה חודרים לפגישה של ארגון ספקטר במטרה למצוא את אוברוצ'וב אך נכנסים למלכודת. בלופלד, מעל לרמקולים בעזרת עינו הביונית של פרימו, פוקד להרוג את בונד באמצעות הננו-בוטים. עם זאת, החברים בספקטר מוצאים אותם במקום וחושפים שאוברוצ'וב תכנן מחדש את הננו-בוטים כדי להשמיד את ספקטר, אך חסים על חייו של בונד. בונד והמדען נפגשים עם פליקס ואש על סירה. עם זאת, אש מסתובב לעברם ויורה בלייטר, בורח עם אוברוצ'וב מאחר שהוא עובד עבור סאפין. חלק מהסירה מתפוצץ והורג את לייטר למרות מאמציו של בונד להצילו. בונד עצמו נמלט בקושי רב.
בונד נפגש עם M, שדוחה אותו ואת עזרתו. הוא פונה ל־Q ומאניפני, שעוזרים לו לאתר את בלופלד הכלוא ולתת לו הזדמנות לדבר איתו. בלונדון, סאפין מבקר את מדלן וסוחט אותה כדי להדביק אותה בנגיף. הואיל ומדלן הייתה האדם היחיד במגע עם בלופלד מאז נכלא, הוא מורה לה להדביק את בלופלד ולהרוג אותו תוך כדי כך. בונד פוגש את מדלן בתא, שם הוא נוגע בה ביד ומדביק את עצמו ללא ידיעה. מדלן המבוהלת עוזבת מוקדם לפני שהיא מצליחה להגיע לבלופלד. במהלך חקירתו על ידי בונד, בלופלד מגלה כי הוא עמד מאחורי המארב במטרה חמש שנים קודם לכן, אותו ביים כדי לגרום לג'יימס לחשוב שמדלן בגדה בו. בונד כועס ותוקף את בלופלד, מדביק אותו בננו-בוטים והורג אותו תוך כדי כך. Q מסיק כי בונד עצמו נדבק על ידי מדלן.
בונד עוקב אחר מדלן עד לבית ילדותה בנורווגיה. שם הוא לומד שלמדלן יש בת בת חמש, מתילד, שלטענתה אינה שלו. מדלן מתוודה בפניו מיהו סאפין ומגלה כי בילדותו נרצחו הוריו על ידי מר ווייט וכי פניו הצטלקו לאורך שנות חייו כתוצאה מגז עצבים שוייט שחרר עליו. זה גרם לו לנקום במר ווייט על ידי הריגת אשתו, אמה של מדלן, ועכשיו הצליח להפיל את ספקטר, משום שהארגון הורה לרצוח את משפחתו והשיג את נקמתו. באמצעות נעמי, בונד לומד כי סאפין בדרך לביתה של מדלן, כך שהשלושה בורחים בג'יפ ונרדפים לכפר. בונד מצליח לנטרל את סוכניו של סאפין, כולל אש, אך סאפין מצליח ללכוד את מדלן ומתילד.