cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היאחזות נח"ל
ההחלטה על הקמת הנח"ל
ראש הממשלה בן-גוריון ניאות להסכים לבקשת ראשי תנועות הנוער החלוציות וכך ב-16 באוגוסט 1948, כשבוע לאחר בקשתם, הסכים שלא לפורר את הגרעינים וליצור עבורם מסגרות מיוחדות, שאינן קשורות לחטיבה צבאית מוגדרת, ולאפשר המשך אימונים במסגרת "נוער חלוצי לוחם" - נח"ל. במכתבו זה העניק ראש הממשלה למסגרת החדשה את שמה. ב־12 בספטמבר 1948 פרסם הרמטכ"ל יעקב דורי פקודה שהוקדשה למבנה הגדנ"ע וכלל בה פרק שנגע בהקמת הנח"ל בתוכו. החניכים התאמנו במחנה 80, אושר לנציגי תנועות הנוער לבקר את חניכיהם במחנה, סוכם עם היישובים על שהיית הנח"לאים בהם ונקבעו כללים לאימון הנח"לאים ועבודתם, כללי משמעת ופעילות חברתית. הנח"ל החל משתלב כחיל לוחם במבצעים צבאיים שונים והוקם אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון כדי לקשר בין תנועות הנוער לבין הצבא ובין הנח"ל לתנועת ההתיישבות. בהקמת הנח"ל עמד לנגד עיני המפקדים ניסיון הפלמ"ח, שהיה מבוסס על תנועות הנוער החלוציות, שילוב עבודה ואימונים ועל רוח ההתנדבות.
תחילתו של רעיון
אחר מלחמת העצמאות היה בידי מדינת ישראל שטח גדול שלא יושב קודם המלחמה ביהודים, כדוגמת הנגב והערבה, והיה צורך בהקמת עובדות בשטח על מנת לקבע בהם את רבונותה של ישראל עליהם, דבר שבלט באזורים המפורזים, בלטרון, הכנרת והחולה. מערכת הביטחון התייחסה ליישובי הספר כ"חגורת הביטחון של המדינה" וגרעיני ההתיישבות האזרחיים לא הספיקו לשם כך. הצורך הביטחוני הביא להקמת יישובים בידי חיילים, עוד בזמן שירותם. החיילים שיועדו להקמת היישובים הצבאיים היו חיילים בודדים, שלא התגייסו במסגרת גרעינים התיישבותיים, וחיילי נח"ל בשנת שירותם השנייה, בעלי ניסיון וותק בתחום ההתיישבות. משה נצר, מפקד חיל הנח"ל, תמך ברעיון והמסגרת שנוצרה כונתה היאחזות. צה"ל והמחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית הם שקבעו את מיקום הקמת ההיאחזויות העתידיות. הסוכנות מונתה על תקציבים ומדריכי חקלאות וחברה שיגויסו ואילו חטיבת הנח"ל העמידה את כוח האדם והיא שהייתה אחראית על קיומה של ההיאחזות בחיי היום יום. סגן הרמטכ"ל, מרדכי מקלף, קבע את העניין בפקודה ונתן תוקף למסגרת החדשה.
המוסדות המעורבים
בנוסף לתפקיד ההיאחזות בקידום ההתיישבות במדינת ישראל, הפכה זו למקום ההכשרה העיקרי להתיישבות עבור חיילי הנח"ל במשך כל המסלול הצבאי אותו עברו. ההיאחזות, כפי שיצר אותה הנח"ל, הייתה יצירה חשובה אך עם זאת סבוכת בעיות וחילוקי דעות, שהיו מנת חלקם של מקבלי ההחלטות השונים.
היאחזויות ראשונות על המפה
חיילים בודדים בלבד הקימו במסגרת הנח"ל את שלוש היאחזויות הנח"ל הראשונות: ב-27 ביולי 1950 הוקם ה"פיילוט" הוא קיבוץ ניר אליהו. ב־25 ביולי 1951 הוקמה "נחלאים א" מול העיר עזה (לימים תקרא "נחל עוז") ב־13 באוגוסט 1951 הוקמו "נחלאים ב", היא גונן, ו"נחלאים ג" היא יטבתה.
על עוצמת התפקיד הביטחוני-התיישבותי החשוב שנסכו ההיאחזויות הראשונות במדינה אמר יצחק רבין: החיילים הבודדים ששירתו בהיאחזויות אלו הוחלפו בהמשך בידי גרעיני תנועות הנוער. אזרחים החלו מופיעים בהיאחזויות ימים ספורים לאחר הקמתן, כתמיכה מצד היישוב. הקשר של ההיאחזות אל מפקדת הגדוד נעשה באמצעות ישיבות שבועיות. לא פעם התעוררו ניגודים בין צורכי המשק לצורכי הצבא ובעיות מסוג זה הובאו לדיון ב"וועדה לתיאום המפעלים החקלאיים של פיקוד הנח"ל".
עד 1954 הוצבו בחיל הנח"ל אלפי חיילים "בודדים" שהקימו היאחזויות או שקיבלו בהן את ההכשרה החקלאית לה נדרשו לפי חוק והחלה מגמה הרואה בהיאחזויות כמכשיר ממלכתי לביצוע ההתיישבות הביטחונית הלאומית באזורים מיוחדים.
במקביל להקמת ההיאחזויות הוקמו בידי נח"לאים בשירות חובה, בתמיכת הסוכנות היהודית, שלושה יישובים אזרחיים: שעלבים (בידי גרעיני תנועת 'עזרא'), קיבוץ כפר עזה (על ידי גרעיני עולים ממצרים וטנג'יר) ומושב ניצני עוז (על ידי גרעין מושבי מכפר ויתקין). עוד טרם הוחלט רשמית על הקמת ההיאחזויות ב־1951, הקימו גרעיני הנח"ל במהלך 1950-1949 את היישובים תל קציר והאון, את ראש הנקרה, את צור מעון שבנגב, ואת קיבוץ צאלים. משלב זה ואילך מקיים הנח"ל התיישבות ביטחונית דואלית על ידי היאחזויות צבאיות ויישובים אזרחיים.
שיטה זו שירתה משימות יישוב לאומיות, בשטחים בהם האוכלוסייה היהודית דלילה ואשר נחשבו ליעד התיישבות מועדף (בעיקר בנגב, בגליל ובערבה, ואחרי מלחמת ששת הימים בשטחים שעברו לידי ישראל במהלך המלחמה). הניסיון הראשון ליישב חיילים בנקודת קבע נעשה בקיבוץ ניר אליהו: ב-27 ביולי 1950 עלו לקרקע חברי קבוצת "אל ניר" (איחוד של כמה גרעיני עולים מטורקיה, מרומניה ומפולין שעברו הכשרה בקיבוצים: גלעד, עין חרוד, כפר גלעדי ואשדות יעקב) והקימו קיבוץ מול מובלעת קלקיליה ועל מנת ליצור רצף התיישבות עברי בין המושבה דאז כפר סבא לקיבוץ רמת הכובש, ובסמוך למכללת בית ברל. הצלחת ה"פיילוט" בניר אליהו הביאה לאימוץ שיטה זו, כשבאופן רשמי נחשבת "נחלאים א'" (כיום קיבוץ נח"ל עוז) להיאחזות הנח"ל הראשונה, מול עזה ובה נמצא עד היום מוזיאון הנח"ל.
החיים בהיאחזות
האחריות על ההיאחזויות הוטלה הן על אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון והן על פיקוד הנח"ל וכבר בראשית הדרך הקימו הגופים ועדה משותפת שקבעה תפקידים ונוהלי עבודה בהיאחזויות. בנוסף נקבע כי על הוועדה יוטלו תפקידים כדוגמת ביקורים בהיאחזויות ותיאומי תוכניות הפעולה של המשק. צורת העבודה שקבעה הוועדה נותרה בתוקף במהלך השנים והיא הייתה הגוף המנהל את החיים השוטפים בהיאחזויות הנח"ל. כל המדריכים האזרחיים בהיאחזות היו חברי המשק וכך גם באשר לרוב המפקדים הצבאיים בה והסוגיה העיקרית שעמדה על הפרק בחפיפה בין בעלי התפקידים בהיאחזות הייתה בעניין הסמכות. אחת השאלות שנשאלו פעמים רבות בעניין זה עסקה בסוגיה היכן עובר הגבול בין בעיות משקיות לצבאיות, ולצורך העניין, למשל, האם עבודה חקלאית מבטלת חופשה צבאית? ההליך שנקבע הגדיר כי בידי מפקד ההיאחזות יינתנו סמכויות בעלות היקף חריג והוא שיהיה בעל המילה והפוסק הסופי בשאלות פנימיות של היישוב. על מנת ליצור תקנון מסוים גובש קובץ של פקודות קבע להיאחזויות, תקנון המגדיר היטב את סמכויות הצוות האזרחי והצבאי. לכל היאחזות נשלח מטעם התנועה ההתיישבותית הקשורה אליה, מדריך משקי ומדריך חברתי. המדריך המשקי דאג לקידום הענפים הייצרניים במקום וחלק של ההכשרה שנקראה פעם "החקלאית", כי עיקר הפעילות הייצרנית נסבה מסביב לחקלאות. המשאבים הייצרניים נמסרו להיאחזות על ידי הסוכנות היהודית או ההסתדרות הציונית העולמית (להיאחזויות מעבר לקוי 67) - טרקטור, רכב אזרחי ("הטנדר"), כלי עבודה והקצאת אדמות לעיבוד. המדריך החברתי היה אמון על ועדות ההיאחזות, ימי עיון, גיבוש חברתי של בני הגרעינים וכדומה. בין ההוראות בקובץ הייתה ההנחיה שקבעה כי הוראות הצוות האזרחי משולות לפקודה צבאית ובנוסף נקבעו נהלים לדיונים משותפים, פגישות שבועיות של כלל הצוות בהיאחזות ומפגשים חייליים. על מנת לספק הכשרה חברתית-התיישבותית הוחלט לשתף את חברי הגרעין בניהול היישוב, לצד מעמדו כמתקן צבאי, כאשר מידת העצמאות שהוענקה לחיילים תלויה הייתה באופיו של המפקד. לצד כל אלו נקבעו ונבחרו בהיאחזויות ועדות תרבותיות וחברתיות שונות ומזכירות היאחזות שריכזה את הפעילות האזרחית הכוללת בה ונוצר הווי חברתי שהיה לשם דבר.
היאחזויות הנח"ל עד מלחמת ששת הימים
הגל הראשון של הקמת ההיאחזויות היה, בשנים 52–1950. הגל השני החל בינואר 1953 עם הקמתה של עין גדי, ובמשך פחות משנה עלו על הקרקע שמונה היאחזויות חדשות. באותה שנה הוקמו היאחזויות גם בגליל התחתון, במבצע "יהוד הגליל". הגליל, שהיה דל מיישובים ותושבים יהודיים, היה לאחר מיעדי ההתיישבות של המדינה ומידי כמה שנים הוקמו בו היאחזויות חדשות, במטרה ליישב מובלעת זו או אחרת. חבל לכיש היה אף הוא יעד להתיישבות ביטחונית. ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, הגה רעיון של התיישבות אזורית, במסגרתה יוקמו כעשרים יישובים, אוטונומיים אך קשורים זה לזה באופן מערכתי. חבל לכיש, שהיה בלתי מיושב ושימש כפירצה עבור מסתננים מירדן, נבחר כאזור ההתיישבות והוקמו בו שישה עשר יישובים בין השנים 55–1954, מהם כמה היאחזויות נח"ל שמוקמו ממש בסמוך לגבול הירדני. הסכמי שביתת הנשק ממלחמת העצמאות קבעו כי אזור ניצנה וגבול רצועת עזה יהיו מפורזים מכוחות צבא. ב־1955 השתלט צבא מצרים על השטח המפורז של ניצנה, גברו פעולות האיבה באזור ובישראל נתקבלה החלטה להקים יישובים בשטח זה. על הקרקע באזור המפורז של ניצנה עלו חמש היאחזויות חדשות. גם כיבוש חצי האי סיני ורצועת עזה במלחמת סיני הביאו לתוכניות יישוב חדשות. בסיני הוקמו היאחזויות נח"ל וכך גם ברצועת עזה עצמה. לאחר הנסיגה ב-1956 מחצי האי סיני, פונו ההיאחזויות שהוקמו בסיני וברצועת עזה.
החל מ־1961 הקים הנח"ל היאחזויות במסגרת תוכנית ההתיישבות של הקרן הקיימת לישראל והקרן היא שהייתה אחראית מעתה להקמת היאחזויות. מינהל פיתוח הקרקע בקק"ל הגה ב־1963 את תוכנית "מצודות הספר", תוכנית הקמת יישובים קטנים, מעין מצודות, לאורך הגבולות ואזורי הספר. התוכנית אושרה ועד 1966 הוקמו שש היאחזויות נח"ל חדשות, במימון הקק"ל ובטיפולה.
מ־1949 ועד מלחמת ששת הימים ביוני 1967 הקים הנח"ל שלושים וחמש היאחזויות חדשות, לצד שיקום ותגבור יישובים אזרחיים.
היאחזויות הנח"ל לאחר מלחמת ששת הימים
בסוף מלחמת ששת הימים התווספו לישראל שטחים נרחבים בחצי האי סיני, רצועת עזה, בקעת הירדן, בגדה המערבית וברמת הגולן. התוכנית הראשונה להתיישבות, שהוקמה על ידי המחלקה להתיישבות לאחר המלחמה, התייחסה רק ליישובים בתוך הקו הירוק. על פי תוכנית זאת תוכנן ליישב את השטחים בתחומי ארץ ישראל המנדטורית שהיו מוחזקים עד למלחמה בידי הסורים, ובאוגוסט 1967 תוכנן להקים שתי היאחזויות נח"ל באזור זה: שניר באזור מצודות אוסישקין ו"מטה עוז" מדרום לגדות. אולם עוד לפני טקס ההקמה המתוכנן לסוף ספטמבר 1967 שונתה המדיניות והוחל בהקמת האחזויות בשטחים שנכבשו במלחמה. התוכנית להקים את היאחזות "מטה עוז", שנתקלה בקושי העדר קרקע ראויה לעיבוד, בוטלה והגרעינים שיועדו למקום נשלחו ליישב את קו שביתת הנשק החדש עם סוריה ברמת הגולן.
בתוכניתה ה-22 של להקת הנח"ל נכלל שירה של נעמי שמר "בהיאחזות הנח"ל בסיני" שתיאר את חיי הרוגע בהיאחזות. השיר עובד כקליפ שצולם לטלוויזיה. סולנית השיר היא מירי אלוני והשתתפו בו חברי האחזויות נח"ל ים ונח"ל סיני.
בשנות ה-70 הוחלט להציב בראש סדר העדיפויות הלאומי יישוב אזוריים דלים באוכלוסייה יהודית ורבים מהיישובים החלו את דרכם כהיאחזויות נח"ל שהכשירו את הקרקע לשלב האזרוח וביסוס מעמדו של היישוב החדש. בניית היישובים הייתה באחריות של משרד השיכון, שבנה את המבנים והכשיר את השטח. המשרד תיאם את פעולותיו עם צה"ל, הקרן הקיימת לישראל, ההסתדרות הציונית והתנועות המיישבות. ההתיישבות שלאחר מלחמת ששת הימים הייתה התיישבות מכוונת שהצביעה על מגמותיה של מדינת ישראל ביחס לגבולותיה הביטחוניים.
ביהודה ושומרון הוקמו האחזיות רבות, כדוגמת תקוע, ולאחר מכן גם אוזרחו. בבקעת הירדן נהנו היאחזויות הנח"ל מאדמה פורייה שהניבה חקלאות משובחת ואיפשרה לבסס את חוזקם של היישובים ולתרום לאיזרוחן המזורז. ההיאחזויות בבקעת הירדן מוקמו עקב סיבות אסטרטגיות של נוכחות ישראלית בשטח ועל מנת לשמור קו הגבול החדש בין ישראל וירדן לאחר מלחמת ששת הימים, שהשתרע מעמק בית שאן ועד עין גדי. ברמת הגולן הוקמו במהירות יישובים אזרחיים לצד היאחזויות נח"ל ומאחזים צבאיים. רוב היאחזויות הנח"ל אוזרחו לימים והפכו לנקודות פורחות ברמה. ברצועת עזה הוקמו היאחזויות, כדוגמת נצרים, מורג וכפר דרום, שהיו בבחינת מחנה צבאי אך תפקדו כיישוב נח"ל לכל דבר, אם בגידול ירק או בפיתוחים חקלאיים שונים. בסיני הוקמו יישובים מעטים ובודדים, שהיו פזורים לאורך חופיו של חצי האי.
תנועת ההתיישבות והיאחזויות הנח"ל
תנועת ההתיישבות תמכה בהיאחזויות הנח"ל, אך לרוב העדיפה לחזק את יישובי הספר שלה על פני שליחת חבריה אל ההיאחזויות הצבאיות. הנח"ל, שהעלה להיאחזויות רק מעט חיילים, שאינם מגרעיני תנועות הנוער, ציפה שבתוך שנה-שנתיים תעבור ההיאחזות התאזרחות והמסגרת החיילית תוחלף על ידי גרעיני תנועות הנוער. ב־1953 החלו קיצוצים בתקציב משרד הביטחון ועימם מגמה לקיצוץ בתקציבי ההיאחזויות. עמדת הצבא בעניין זה הייתה כי יש לאזרח או לבטל את ההיאחזויות וכך פנה צה"ל למפקדת הנח"ל ודרש להקטין את ההיאחזויות בגליל ההררי ולאזרח אותן במהירות. בהמשך הפכה הפקודה לכללית, כשצה"ל דורש פינוי של מספר היאחזויות, צמצום כוחות בחלקן ואיזרוח מרביתן. למרות כך, ב־1955 עלו על הקרקע היאחזויות לכיש, אמציה ונחושה בחבל לכיש, על מנת ליישב את האזור שמול גבול ירדן. שלהי 1955 ושנת 1956 הביאו עימן היאחזויות נוספות מול מצרים ועזה. כל אותן היאחזויות, פרט לכרם שלום שברבות הימים הפכה ליישוב קבע, פורקו לאחר מבצע קדש, ב־1956, מחוסר כוח אדם ותקציבים.
אזרוח ההיאחזויות
הרעיון שעמד בבסיס ההיאחזויות קבע כי לאחר שנוצרו התנאים הכלכליים להבטחת קיומו הקבוע של יישוב אזרחי במקומה של ההיאחזות תאוזרח ההיאחזות כיישוב אזרחי. צעד ראשון בדרך לאזרוח היה ההחלטה כי ההיאחזות מוכנה לאזרוח. עם קבלת ההחלטה, החל החיפוש אחר זרם התיישבותי שייקח את היישוב תחת אחריותו וכאן נכנסו לתמונה גורמים התיישבותיים כדוגמת מחלקת ההתיישבות של הסוכנות והמרכז החקלאי. ישנן היאחזויות שעם הקמתן ידוע היה כי יהפכו לאזרחיות וגורמים אלו היו מעורים מלכתחילה בחיי המשק. לאחר שנמצא כוח האדם להחלפת החיילים בהיאחזות נקבע מועד האזרוח של היישוב. אותן היאחזויות שלא נמצאו עבורן תקציב או זמינות גרעינים סופן היה להתפרק ולהיעזב, ללא הקמת יישוב קבע במקום.
ראשית הדרך
בשנים הראשונות לאחר קום מדינת ישראל הייתה ההתיישבות המתוכננת למוקד עשייה לאומית. לאחר מלחמת העצמאות נמצאו בידי ישראל שטחים נרחבים ללא אוכלוסייה יהודית, והמדינה ראתה בהרחבת שטח ההתיישבות היהודי כלי לביסוס ריבונותה על שטחיה. ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, ראה בחיילי צה"ל ככוח המסוגל להקים יישובים ולהחזיקם ובכך להביא לתמורה הן ביישוב היהודי והן בפיתוחה של חקלאות הארץ. בעשור הראשון למדינת ישראל שיעור היאחזויות הנח"ל בקרב היישובים החדשים שקמו היה מזערי, אך חשיבותו הייתה דווקא בשימור האתוס ההתיישבותי כחלק ממערכת הביטחון ומרכיבי העוצמה של היישוב היהודי בישראל, יותר מאשר במעשה ההתיישבותי עצמו.
ההיאחזויות האחרונות
בשנת 2001 נסגרה היאחזות נח"ל משכיות שבצפון בקעת הירדן. משכיות הייתה להיאחזות הנח"ל האחרונה, ועם סגירת ההיאחזות הוסבו מתקניה לבסיס צבאי. על המגמה החדשה סיפרו קצינים בכירים באגף כוח אדם בצה"ל כי המסלול ההתיישבותי של הנח"ל איבד בשנות האלפיים מזהרו ואין כיום מספיק בני נוער שמתעניינים במסלול ועל כן לא ניתן לקיימו יותר.
בשנת 2003 הוקמה היאחזות הנח"ל עירון, שאוישה בידי גרעיני תנועת הנוער העובד והלומד ותנועת הצופים. כעבור כחמש שנים, בשנת 2005, כאשר הסתיים תפקידה כבסיס צבאי, אוזרחה ההיאחזות על ידי כ-45 משפחות מטעם תנועת אור.
רשימת היאחזויות הנח"ל
(על פי סדר הא"ב)
לאחר מלחמת ששת הימים
(על פי סדר הא"ב)
קברדינית
קברדינית (באדיגית: Къэбэртайбзэ "קברתאיבזה", בקברדינית: Къэбэрдейбзэ "קברדיבזה") המכונה גם צ'רקסית מזרחית היא ניב השפה הצ'רקסית המדובר בעיקר ברפובליקת קברדינו-בלקריה שברוסיה, משתייכת תחת הגדרה זאת למשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות.
השפה מדוברת על ידי 520,000 תושבים ברוסיה, חלק גדול מזה ברפובליקת קברדינו-בלקריה, וכן ישנם גם דוברים החיים בטורקיה.
הגיית השפה וכתיבתה
לקברדינית כ-48 עיצורים פונמיים, דבר ההופך אותה לבעלת הכי מעט עיצורים בקבוצת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות. השפה איבדה עיצורים רבים שהיו קיימים בפרוטו-צ'רקסית לעומת השפה האדיגית ששמרה את רובם. העיצורים /ʃʷʼ ʂ ʐ ʂʷ ʐʷ/ שהיו בפרוטו-צ'רקסית וקיימים באדיגית הפכו בקברדינית ל-/f v fʼ ɕ ʑ/. לשפה, כאדיגית, יש מעט תנועות פונמיות.
סדר רב עמרם גאון
סדר רב עמרם גאון הוא סידור תפילה שנערך על ידי רב עמרם גאון בן המאה התשיעית והוא אחד מסדרי התפילה היהודיים הקדומים ביותר.
מקורו של הסידור ותפוצתו
הסידור נערך על ידי רב עמרם גאון שחי בבבל במאה התשיעית, לבקשתה של אחת מקהילות יהדות ספרד, ככל הנראה קהילת ברצלונה, אשר ביקשה מרב עמרם שישלח לה סידור תפילה שלם. שנת יצירתו היא 872 לספירה הנוצרית. הסידור שימש את המרכז היהודי החדש שהתפתח באותה תקופה בספרד אשר באותה העת היה עוד בראשיתו ונזקק להדרכתם של הגאונים בענייני הלכה בכלל ובענייני הלכות ונוסח התפילה בפרט. קדם לו רב נטרונאי גאון ששיגר מספר תשובות הנוגעות לדיני תפילה לקהילות ספרד ובפרט ידועה תשובתו המפורסמת לקהילת אליסאנה המכילה את סדר מאה ברכות.
מספרד אליה נשלח הסידור בראשונה הוא התפשט ליתר הקהילות היהודיות באירופה באותה תקופה והיה בעל השפעה מכרעת על התפתחותם של מנהגי התפילה בעם ישראל. רבים מן הראשונים הדנים בתפילה מצטטים ממנו רבות, וכבר הרי"ף והרמב"ם השתמשו רבות בסידורו בקביעת הנוסח וההלכות. מובאות שלמות ממנו מצויות בסידור רש"י ובמחזור ויטרי ולמעשה דרכם השפיע סדר רב עמרם על התפילה גם בקרב יהדות צרפת ולאחר מכן יהדות אשכנז. רבנו תם מגדולי בעלי התוספות כותב כי: בתקופה מאוחרת יותר, השתמש גם רבי דוד אבודרהם בפירושו המפורסם על הסידור והוא מרבה לצטטו.
טופס מן הסידור הגיע גם לארץ ישראל או למצרים.
מבנה הסידור ואופיו
הסידור ערוך לפי סדר התפילות וסדר מועדי השנה. ראשית מובאות התפילות לכל יום ולימות החול, החל מברכות השחר, סדר תפילת שחרית, הלכות סעודה (בעיקר נטילת ידיים וברכת המזון), סדר תפילת מנחה ותפילת ערבית וקריאת שמע שעל המיטה וסדר התפילות לימים שני וחמישי בהם מוצאים ספר תורה. לאחר מכן מובאות התפילות לשבתות ולמועדים, ראשית מובאות התפילות לשבתות, ראשי חודשים (ובכללן ברכת הלבנה) ותעניות, ולאחר מכן התפילות למועדי השנה כפי סדרם הכרונולוגי החל מחנוכה, פורים, פסח (כולל הגדה של פסח), שבועות, תשעה באב, ראש השנה, יום הכיפורים וסוכות. לאחר מכן מובאות תפילות הקשורות ברובן במעגל החיים (הלכות עירובין, ברית מילה, נישואין, ברכות פרטיות ועניינים הנוגעים לפטירה). סדר זה מהווה מודל למבנה של מרבית הסידורים עד ימינו.
הסידור, כפי שמשתקף מכתבי היד המצויים בידינו, מכיל הן את נוסחי התפילות עצמן והן הלכות ומנהגים הקשורים עמהן. מקורם של קטעי ההלכה הוא מן התלמוד וכן מפסקי גאונים.
שינויי הנוסח ועריכתו של הסידור
סדר רב עמרם גאון הגיע לידינו ממספר כתבי יד השונים זה מזה במידה ניכרת, בעיקר בנוסח התפילה אך גם בתכנים המצויים בהם. מכאן ניתן להסיק כי הסדר כפי שמצוי בידינו אינו זה שיצא מתחת ידיו של רב עמרם גאון עצמו אלא חלו בו שינויי העתקות שונים. בפרט שינו המעתיקים את נוסח התפילה לנוסח אשר היה מקובל במקום בו חיו. כך למשל מצוי כתב יד של סדר רב עמרם גאון בו נוסח התפילה הוא נוסח הספרדים, כתב יד אחר הוא בנוסח צרפת.
ככל הנראה גם הקטעים ההלכתיים אינם בדיוק כפי שיצאו מתחת ידו של רב עמרם שכן בסידור מצויים פסקים של רב עמרם בהם הוא נזכר בגוף שלישי וכן פסקים מגאונים שפעלו אחריו. ההשערה המקובלת במחקר היא שלאחר ששלח רב עמרם את סידורו לספרד המשיכו לערוך אותו ולהוסיף עליו תוספות שונות.
מהדורות
קיימות מספר מהדורות של הסידור. הראשונה היא מהדורת ר' נחמן נתן קורנל שיצאה בשנת ה'תרכ"ה (1865).
מהדורה שנייה, מבוססת על כמה כתבי יד יצאה על ידי ר' אריה ליב פרומקין בשנת ה'תרע"ב (1912). מהדורה זו מודפסת יחד עם סידור בנוסח אשכנז ועם הערות על ההלכות ועל ענייני נוסח.
מהדורה רביעית בשם "גרש ירחים" יצאה בבני ברק על ידי הרב גרשום הרפנס בשנת 1984. בשונה ממהדורתו של גולדשמיט, הרפנס מציג נוסח אחד שהוא להשערתו הנוסח המקורי של רב עמרם גאון, ומשום כך השמיט רבות מההוספות שלא היו כלולות בסדר רב עמרם המקורי כמו דברי גאונים מאוחרים לרב עמרם שדבריהם מופיעים בכתבי היד של הסידור.
מהדורה חמישית החלה לצאת על ידי מכון ירושלים בעריכת הרב יצחק עקיבא סץ בשנת תש"ע. מהדורה זו מבוססת על מהדורת פרומקין.
לאונידס קלנינש
לאונידס קלנינש (בלטבית: Leonīds Kalniņš; נולד ב-13 בפברואר 1957) הוא לוטננט גנרל לטבי המשמש כמפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים הלאומיים של לטביה.
ביוגרפיה
קלנינש התגייס לצבא האדום ולמד בבית הספר להגנה מוטסת בווילנה. לאחר מכן למד באקדמיה הצבאית חרקוב עד 1990. לאחר נפילת ברית המועצות עקר ללטביה והתגייס לצבא לטביה. הוא מונה לראש מועצת התכנון המבצעי של מפקדת המשמר הלאומי הלטבי, וב-2006 מונה לסגן מפקד הכוח הלטבי בעיראק. בין השנים 2010–2013 למד במכללת ההגנה הבלטית באסטוניה ובמכללת הפיקוד והמטה הכללי של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת' שבקנזס.
ב-27 בינואר 2017 מונה למפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל).
קרול קיין
קרוליין לורי "קרול" קיין (באנגלית: Carolyn Laurie "Carol" Kane; נולדה ב-18 ביוני 1952) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודייה-אמריקאית, זוכת שני פרסי אמי. התפרסמה בסרטים "רחוב הסטר" (עליו הייתה מועמדת לפרס האוסקר), "הרומן שלי עם אנני", "אחר צהריים של פורענות".
ביוגרפיה
קיין נולדה בקליבלנד שבארצות הברית, להורים אמריקאים-יהודים ממוצא רוסי. היא גדלה בניו יורק סיטי. בתם של ג'וי, נגנית ג'אז, רקדנית ופסנתרנית, ומייקל קיין שעבד כאדריכל עבור הבנק העולמי. הוריה התגרשו כשהייתה בת 12. למדה בבית ספר המקצועי לילדים שבניו יורק והופיעה לראשונה בתיאטרון בגיל 14. היא החלה את הקריירה שלה בתחילת שנות ה-70 בסרטים "ידע הבשרים", "דמויות נואשות" ו"הפרט האחרון" בכיכובו של ג'ק ניקולסון.
התפרסמה ב-1975 כשהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בתור המהגרת היהודייה גיטל שמגיעה לניו יורק בדרמה "רחוב הסטר", וכן שיחקה בדרמת הפשע של סידני לומט "אחר צהריים של פורענות" בתור הכספרית ג'ני "הסנאי". היא הופיעה בסרטו הנודע של וודי אלן "הרומן שלי עם אנני" בתפקיד אליסון פורצ'ניק, אשתו הראשונה של הקומיקאי היהודי האובססיבי אלווי סינגר.
בשנות ה-80 זכתה בשני פרסי אמי והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בתפקיד משנה בקומדיית המצבים "טקסי" כ-סימקה, אשתו של לטקה גראבאס (אנדי קאופמן). היא התפרסמה באותו עשור גם בסרטי הפנטזיה "הנסיכה הקסומה" - בתור ואלרי אשתו של המכשף מקס בעל הנס (בילי קריסטל), ו"מארח השדים" - בתור רוח חג המולד של ההווה.
ב-1991 שיחקה בסרט "החיים על פי משפחת אדמס" בתפקיד הסבתא של משפחת אדמס. ב-1996 הופיעה בסרטו השני של סטיב בושמי כבמאי "הפאב של השכונה", בתור מלצרית הבר המפחידה קוני. ב-2004 שיחקה בסרט הקומי "וידוייה של נערה מתבגרת". ב-2005 שיחקה בקומדיית הפעולה "גבר מי שמטפלת" בתפקיד הלגה המטפלת הרומנייה של משפחת פלאמר. התפרסמה לאחרונה בתפקידי משנה קטנים בקומדיות "מת לחגוג" ו"אקסית במצור".
בשנת 2015 החלה לשחק בתפקיד משני בסדרת הטלוויזיה הקומית "קימי שמידט הבלתי שבירה" שנוצרה על ידי טינה פיי ומשודרת בנטפליקס במשך 3 עונות.
נורמנדי
נורמנדי (או נורמנדיה; בצרפתית: Normandie) הוא אזור בצפון צרפת. חשיבותו של אזור זה בעבר הייתה עצומה, כאשר דוכסות נורמנדיה שלטה לתקופת מה על חלקים נרחבים מאירופה והוציאה מתוכה מנהיגים נורמנים כמו ויליאם הכובש.
חבל נורמנדי חולק בשנות החמישים לשני חבלים, נורמנדי עילית ונורמנדי תחתית, שחולקו לשישה מחוזות. חלוקה זו התקיימה עד שב-1 בינואר 2016 אוחד החבל מחדש. הבירה והעיר הגדולה ביותר בנורמנדי היא רואן (Rouen), בה מתגוררים 114,000 תושבים. העיר שוכנת לגדות נהר הסן (Seine), אשר לגדותיו שוכנת גם פריז. ערים נוספות הן שרבור (Cherbourg), קן (Caen; אין להתבלבל עם העיר קאן, Cannes, שבדרום צרפת) ולה הבר (Le Havre), עיר הידועה בקו המעבורת הוותיק שלה לבריטניה.
איי התעלה נחשבים מבחינה תרבותית והיסטורית לחלק מנורמנדי, ובצרפתית הם נקראים "האיים האנגלו-נורמניים" (Les Iles Anglo-Normandes).
היסטוריה
"הפיף של נורמנדי" נוצר בראשונה עבור המנהיג הוויקינגי רולו. לאחר שכשל בכיבוש פריז בשנת 911 הוא נשבע כווסאל למלך פרנקיה המערבית, קרל הקירח. בתמורה לנאמנותו העניק לו המלך את אזור נורמנדי, שנכבש על ידי רולו ובעלי בריתו הוויקינגים. השם "נורמנדי" בא ממוצאו הוויקינגי של רולו (נורסמן, אנשי הצפון, או Normanni בלטינית).
צאצאיו של רולו ושל אנשיו אימצו את השפה הגאלו-רומאנית של האזור והתערו בחברה המקומית. כך הם הפכו לנורמנים, ערבוב של דוברי נורמנית ממוצא סקנדינבי, גאלו-נורדי, אורקדי, אנגלו-דני, וכן תושבים פרנקים וגאלים.
צאצאו של רולו, ויליאם דוכס נורמנדי (ויליאם הכובש), הפך למלך אנגליה ב-1066 לאחר הכיבוש הנורמני, ששיאו היה בקרב הייסטינגס, אך עדיין שמר את השלטון בדוכסות נורמנדי לו ולצאצאיו. ב-1204, במהלך שלטונו של המלך ג'ון, כבשה צרפת תחת שלטונו של פיליפ השני את נורמנדי, בעוד שאיי התעלה נשארו בשליטת אנגליה. ב-1259 מלך אנגליה הנרי השלישי הכיר בתביעות הצרפתית לנורמנדי היבשתית, אולם יורשו נלחם לעיתים קרובות על מנת להחזיר את האזור לשלטון אנגלי.
נורמנדי הצרפתית נכבשה על ידי האנגלים במהלך מלחמת מאה השנים מספר פעמים, עד שחזרה סופית לשלטון צרפתי בשנת 1468. לאחר המלחמה חזר השגשוג לאזור עד למלחמות הדת, אז ערים רבות בנורמנדי הצטרפו לרפורמציה ופרצו קרבות רבים ברחבי החבל. במהלך המהפכה הצרפתית נורמנדי תמכה ברעיון הרפובליקה והתנגדה ליעקובינים.
ב-1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, הכוחות הבריטיים, הקנדיים והאמריקאיים, כהכנה לפלישה במערב אירופה, ערכו את הפשיטה על דייפ, שתוצאותיה היו הרסניות. מאוחר יותר נפתחה בנורמנדי המערכה המוצלחת יותר של פלישה לאירופה הנאצית שנקראה "הפלישה לנורמנדי". ערים רבות באזור כמו קן, שרבור וקרנטן סבלו מקרבות עזים ונהרסו כמעט לגמרי.
איי התעלה
אף על פי שהבריטים ויתרו על תביעותיהם לנורמנדי היבשתית ולשטחים צרפתיים אחרים ב-1801, השליט האנגלי עדיין שומר על התואר "דוכס נורמנדי" באיי התעלה. האיים נחשבים כיום ל"נסיכויות כתר בריטיות" ואינם שייכים לבריטניה. לכן הרמת הכוסית הרשמית באיים אינה "המלכה", כמו בבריטניה, אלא "המלכה, הדוכסית שלנו".
ארכיטקטורה
מבחינה ארכיטקטונית, הקתדרלות, המנזרים והטירות של נורמנדי מאפיינות את הדוכסות הישנה בדומה לאדריכלות הנורמנית באנגליה לאחר הכיבוש הנורמני ב-1066.
אדריכלות מקומית בנורמנדי עילית כוללת בעיקר מבנים העשויים בחלקם מעץ המזכירים מבנים אנגליים יומיומיים מאותה התקופה. מבנים אורבניים עתיקים רבים נהרסו במהלך הקרבות של מלחמת העולם השנייה באזור. הערים נבנו מחדש בסגנונות הבנייה של שנות החמישים והשישים. לה הבר, שנבנתה מחדש לאחר המלחמה, קיבלה מעמד של אתר מורשת עולמית ב-2005.
האדריכלות בנורמנדי תחתית, וכן באיי התעלה, ניצלה את הגרניט השכיח באזור. הדוגמה הטובה והמרהיבה ביותר לבנייה מגרניט היא מון סן מישל.
ספרות
עם הסופרים הצרפתים החשובים שיצאו מנורמנדי נמנים פייר קורניי, מדליין דה סקודרי, גוסטב פלובר, גי דה מופסאן, אנדרה ברטון, מוריס לאבלאן, אוקטב מירבו ועוד.
ציור
החל משנות השישים של המאה ה-19 ציירים שעבדו בטבע, מחוץ לסטודיו (בעיקר מזרם האימפרסיוניזם), נמשכו לנורמנדי בעיקר בשל קלות ההגעה אליה ברכבת מפריז. קלוד מונה רכש בית בעל גנים מרהיבים בכפר ז'יברני, שם הוא צייר חלק מציוריו המפורסמים ביותר. הבית כיום הוא אחת מהאטרקציות התיירותיות הפופולריות ביותר בנורמנדי. גם החופים היפים של האזור משכו אליהם ציירים רבים.
בין האמנים החשובים שנולדו באזור: ניקולא פוסן, מרסל דושאן, אז'ן בודן ועוד.
דת
לנורמנדי אין קדוש מגן רשמי, אם כי באופן לא-רשמי מוזכר בדרך כלל מיכאל הקדוש בתפקיד הזה.
אוכל ושתייה
נורמנדי מפורסמת באזורי הכפר הנרחבים שלה בהם יש שטחים נרחבים למרעה בשביל בקר וכן מטעים בהם מגדלים בעיקר תפוחים. מוצרי החלב של האזור מפורסמים בכל העולם; אחת הגבינות הפופולריות ביותר מהאזור היא הקממבר. החמאה הנורמנדית נחשבת לטובה ביותר וכן השמנת הנורמנדית, שתיהן משמשות רבות בבישול המקומי. בחבל יש דגים ופירות ים מאיכות מעולה, והצדפות שנשלות באזורי החופים נחשבות למטעמים ברחבי צרפת. נורמנדי היא האזור החשוב ביותר בצרפת לגידול וייצוא צדפות.
בנורמנדי כמעט ולא מיוצר יין שכן המשקה המסורתי בה הוא הסיידר. ברנדי התפוחים, שהסוג המפורסם ביותר שלו הוא קלבדוס, גם הוא פופולרי ביותר. מסורת נורמנדית שעדיין נהוגה באזור היא "הפסקה נורמנדית", הפסקה בין מנות הארוחה שנועדה לשתיית כוסית קלבדוס.
התפוחים הרבים באזור משמשים גם בבישול המקומי, כמו ברטבים לצדפות או בתוך מאפים. אחת המנות הקלאסיות של האזור היא הפלאן הנורמנדי. במטבח הנורמנדי הבשרים הפופולריים ביותר הם ברווז, עוף, אווז או ארנב.
מנורמנדי יצא הטבח המפורסם בן המאה ה-14, גיום טירה, שהיה טבחם של המלכים שארל החמישי ושארל השישי וכתב את ספר הבישול הצרפתי הראשון.
סמלים
הגרסה ההיסטורית שכללה שלושה נמרים (הידועים בשפה הנורמנית כ"שלושת החתולים") משמשת היום מספר ארגונים ופרטים, במיוחד אלו התומכים באיחוד נורמנדי עם איי התעלה.
אוכלוסייה
בינואר 2006 אוכלוסיית נורמנדי הוערכה ב-3,260,000 תושבים החיים בצפיפות של 109 תושבים לקמ"ר, מעט פחות מהצפיפות הממוצעת בצרפת. רואן היא העיר החשובה והמאוכלסת ביותר באזור, המשמשת כבירת החבל כולו ובעבר כעיר הבירה של חבל נורמנדי עילית. בעיר מתגוררים כיום כ-114,000 תושבים (518,316 כולל הפרברים). ערים גדולות וחשובות אחרות הן קן (370,851 תושבים כולל הפרברים), השימשה כעיר הבירה של נורמנדי תחתית, לה הבר (296,773) ושרבור (117,855).
קליסטו (מיתולוגיה)
במיתולוגיה היוונית, קליסטו (ביוונית: Καλλιστώ) היא נימפה של האלה ארטמיס. על שמה קרויה קבוצת הכוכבים "הדובה הגדולה".
רקע
קליסטו הייתה נימפה ידועה ביופייה, והייתה בת לוויה של ארטמיס, אלת הציד, שדרשה מהנימפות לנדור כי ישמרו על בתוליהן.
זאוס מסר את הרך הנולד לנימפה מאיה, שגידלה אותו במערתה. לימים הפך ארקאס לאבי בני ארקאדיה. את קאליסטו וגם את בנה, ארקאס, בדמות דוב, העלה אל השמים. אלו הן, כך מספרת האגדה, הדובה הגדולה וההדובה הקטנה - שני מערכי כוכבים הסובבים את כוכב הצפון.
לפי גרסת הספר השני של מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס, קליסטו ההריונית גורשה מחברתה של מגינתה ארטמיס וילדה את ארקאס. הרה, שידועה כאלה הנוטרת טינה, ואינה שוכחת לעולם את בגידותיו של בעלה, ניצלה את ההזדמנות והפכה את קליסטו לדובה.
ארקאס גדל להיות צייד מוכשר ואמיץ, והיה חביב ביותר על זאוס.
יום אחד, בעת ששוטט ביער, ראתה קליסטו את בנה ארקאס. ההתרגשות גאתה בה, והיא החלה לרוץ לקראתו במהירות, תוך שהיא שוכחת כי היא עוטה דמות דובה. ארקאס נבהל וירה בדובה, כשהוא פוצע אותה אנושות. זאוס, מלך האלים, שקליסטו הייתה אהובתו וארקאס היה אחד מבניו האהובים, לא היה יכול לשאת את הכאב הטרגי שבפגיעה בשני יקיריו. לכן הפך גם את ארקאס לדובה, והעלה את שניהם לשמים. שם הם נמצאים עד היום, תמיד יירָאו ותמיד יישארו ביחד.
הרה, שכעסה עד מאוד על הכבוד שנעשה ליריבתה, שכנעה את פוסידון לאסור על הדובות לרדת אל האוקיינוס ככל שאר הכוכבים. מכל שאר המזלות רק הן אינן שוקעות לעולם מתחת לאופק.
All Falls Down (שיר של קניה וסט)
All Falls Down הוא שיר של אמן ההיפ הופ האמריקאי, קניה וסט. השיר יצא לאור בתור הסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה של וסט, The College Dropout. השיר, שהופק על ידי וסט עצמו, הגיע בשיאו למקום ה-10 במצעד הסינגלים בבריטניה, ולמקום ה-7 בארצות הברית. הסינגל הועמד לפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע הראפ/שירה הטוב ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-47. All Falls Down הגיע למעמד זהב בארצות הברית כשמכר למעלה מ-500,000 עותקים.
רקע
השיר מכיל אינטרפולציה משירה של לורין היל, "Mystery of Iniquity", שאותו מבצעת הזמרת סלינה ג'ונסון. וסט ניסה להשיג אישור משפטי על מנת לקבל אישור לסמפל את ההקלטה, אך בשל סיבוכים שונים נדחה. לאחר מכן קרא וסט לג'ונסון שתשיר ותחדש את החלקים הרלוונטיים מתוך שירה של היל. לירית, All Falls Down בוחן את המודעות העצמית וחוסר הביטחון בחברה, במיוחד לקהילה השחורה, וכיצד מאפיינים אלה קשורים לחומרנות.
הקליפ לשיר צולם בנמל תעופה בקליפורניה, והוא עוקב אחרי קניה שמלווה את חברתו לשדה התעופה כדי לתפוס את הטיסה שלה.
Without Warning
האלבום הגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד הבילבורד 200, עם 53,000 יחידות שקולות לאלבום, מתוכן 11,000 מכירות טהורות, והתקבל היטב על ידי מבקרי המוזיקה. מתוך האלבום יצא הסינגל המוביל "Ric Flair Drip" לרדיו קצבי עכשווי. השיר הגיע בשיאו למקום ה-13 במצעד הבילבורד הוט 100.
דחיית איבר
דחיית איבר או דחיית השתל הוא מצב בו הגוף דוחה איבר שאמור להיות מושתל בו, לרוב תתבצע הדחייה בחצי השנה הקרובה להשתלה.
רקע
מערכת החיסון של הגוף היא מעין מחסום בין ההשתלה להצלחתה. מטרת מערכת החיסון היא להגן על הגוף ולהילחם בגורמים זרים. מנגנון זה של מערכת החיסון מכוון גם לדחות איברים, אשר מסומנים על ידיה כאויבים לגוף. הבנתו של מנגנון מערכת החיסון חשוב בסיוע למטפלים כיצד להגן על גוף המושתל כדי למנוע, לדחות או לחסום דחיית שתל.
אימונוביולוגיה של דחייה
האנטיגנים מגיבים לדחייה בעדינות ומשנים רקמות רכות אשר קוראות לאנטיגנים מתאימים, הם מתאימים את הגנים התואמים. אנטיגנים תואמים נמצאים ביותר מ-40 מקומות, אבל התגובה של מקומות האלו להשתלה מתורם זר, מגיבים מהר כי הם מגלים במהירות סיבוך במקום שלהם. בבני אדם זה נקרא: אנטיגנים לויקוציטיים אנושיים (באנגלית: HLA).
מנגנונים של דחייה
התגובות החיסוניות לאיבר מושתל מערבות דחייה תאית (של לימפוציטים) והומאראלית (של נוגדנים). גם סוגי תא אחרים מעורבים, תא לימפוציט T מעורב במרכזה של הדחייה. תגובות הדחייה מערבות גרימת רגישות בדרגה מסוימת לא משפיעה במיוחד ומשפיעה באופן מרכזי.
דחייה תאית חמורה
כאשר לימפוציטים מקבלים הוראה לתקוף את האיבר של התורם, הם נכנסים למצב שהאנטיגנים תוקפים את התא.
דחייה חמורה של נוגדנים
כאשר שתל נדחה הוא מפסיק לתפקד כראוי או בכלל. הדחייה של הנוגדנים מציגה גם דחייה נגד השתל שקורה בדרך כלל אחרי ההשתלה מיידית או במהלך השבוע.
דחייה כרונית
לפעמים באה כמה חודשים או שנים לאחר ההשתלה. היא מוצגת כליפת על האיבר המושתל ואיבר מושתל (מצולק) מאוד כתוצאה מהליפת.
קישורים חיצוניים
Transplantation
אוליבר לוקר-למפסון
אוליבר סטילינגפליט לוקר-למפסון (באנגלית: Oliver Stillingfleet Locker-Lampson; 25 בספטמבר 1880 - 8 באוקטובר 1954) היה מפקד ימי בריטי במלחמת העולם הראשונה וחבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה השמרנית. על אף שנאתו היוקדת לקומוניזם, שהובילה אותו לחוגי ימין קיצוני-פשיסטי ערב עליית היטלר לשלטון בגרמניה, הפך ללוחם נחרץ נגד הנאציזם והאנטישמיות ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה ובמהלכה וסייע ליהודים ונרדפים אחרים, בהם זיגמונד פרויד, אלברט איינשטיין והיילה סלאסי, קיסר אתיופיה.
עד מלחמת העולם הראשונה
נולד בבלגרביה שבלונדון. אביו היה המשורר פרדריק לוקר-למפסון ואבי-סבו היה ויליאם לוקר, קומודור בציו של הוריישו נלסון. התחנך באיטון קולג' ובטריניטי קולג' (קיימברידג'). בעת לימודיו ערך את כתב העת גרנטה יחד עם אדווין מונטגיו. לאחר לימודיו השתלם בעריכת דין באינר טמפל, קיבל הסמכה ב-1907 אך לא עסק במקצוע ועבד כעיתונאי.
ב-1910 נבחר לפרלמנט כשמרן-יוניוניסט וכיהן בבית עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה, על אף ששירת בשירות פעיל.
מלחמת העולם הראשונה
בדצמבר 1914 התנדב לשירות בצי הבריטי בדרגת לוטננט-קומנדר ובמינוי של הלורד הראשון של האדמירליות, וינסטון צ'רצ'יל כאחראי על הקמת יחידת שיריוניות יבשתית עבור שירות האוויר של הצי המלכותי. היחידה שלו (Royal Naval Air Service's Armoured Car Division, No. 15 Squadron) הוצבה בצרפת ובבלגיה ב-1915. בסוף אותה שנה הועבר לפקד על שלוש יחידות משוריינות שנשלחו לחזית מורמנסק, על מנת לסייע לצבא האימפריה הרוסית כ"חיל המשלוח המשוריין" (Armoured Car Expeditionary Force (ACEF) או "הדיוויזיה הרוסית המשוריינת" (Russian Armoured Car Division). היחידה לחמה גם בגליציה, רומניה ובקווקז.
באותה עת הפך לוקר-למפסון למעורב בפוליטיקה ובציבוריות הרוסית, השתתף במאמצי השלטון נגד הכוחות המהפכניים וכתב דיווחים סוערים אודות מהפכת פברואר 1917. לאחר מהפכת אוקטובר נסוג חיל המשלוח המשוריין מרוסיה, כאשר חלק מאנשיו עברו ללחום בחזית פרס וטורקיה. לוקר-למפסון עצמו עבר לתפקיד נציג משרד המודיעין לענייני רוסיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה
ב-1919 יצא כעוזרו של שר החוץ הבריטי, אוסטן צ'מברלין (תפקיד אותו מילא עד 1921) לועידת השלום בפריז.
לוקר-למפסון הפך להיות אחד הדוברים המרכזיים נגד הבולשביזם ונגד השפעה אפשרית שלו על העולם בכלל ובריטניה בפרט (כולל על פעילות קומוניסטית במושבות בריטניה כמו הודו הבריטית) בשנות ה-20 הנהיג הפגנות נגד קומוניסטים, חלקם בשיתוף גורמים פשיסטיים (כגון אנשיו של רותה לינטון-אורמן). ב-1930 ייסד מיליציה בשם "החולצות הכחולות" בדומה ל"חולצות השחורות" של בניטו מוסוליני באיטליה שחרתה על דגלה מאבק ב"אדומים". המיליציה צדה את עינו של האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג שנפגש בלונדון עם לוקר-למפסון, בתיווכו של איש המודיעין הבריטי (ולימים מפקד פרויקט אולטרה), פרדריק ויליאם וינטרבותאם. אולם, הפגישה עם האידאולוגיה הנאצית זעזעה את לוקר-למפסון, שהפך מאז למתנגד נחרץ לפשיזם ולנאציזם.
כבר ביולי 1933 העלה לוקר-למפסון הצעת חוק פרטית להקניית אזרחות בריטית ליהודים נרדפים מגרמניה והקניית זכות שיבה לארץ ישראל ליהודים שאזרחותם נשללה מהם עקב גזעם בכל מקום בעולם, שלא הצליח להפוך לחוק. בספטמבר אותה שנה הציע מקלט לאלברט איינשטיין. בהמשך הגיש סיוע לנרדפים נוספים, בהם זיגמונד פרויד והיילה סלאסי. ב-1934 העלה הצעת חוק פרטית נוספת, שאף היא לא הצליחה להפוך לחוק, האוסרת על לבישת מדים פוליטיים ברשות הרבים. הצעה שכוונה נגד איגוד הפשיסטים הבריטי של אוסוואלד מוסלי. הצעה דומה הפכה לחוק ב-1936 ("חוק הסדר הציבורי (1936)" - Public Order Act).
ב-1935 ייסד לוקר-למפסון את "Focus", ארגון על-מפלגתי שהתנגד למדיניות הפיוס וההכלה של בריטניה כלפי גרמניה הנאצית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת במשמר המולדת ותמך בווינסטון צ'רצ'יל. ב-1945 פרש מפעילות פוליטית.
משפחתו
אחוזתו של לוקר-למפסון הייתה במערב סאסקס. הוא נישא פעמיים. לאשתו הראשונה, ביאנקה ג'קלין פאגט (Bianca Jacqueline Paget) נישא ב-1923 והיה נשוי לה עד מותה ב-1929. ב-1935 התחתן עם ברברה גודאל (Barbara Goodall) ונולדו להם שני בנים, ג'ונתן וסטיבן.
משוואת קליין-גורדון
משוואת קליין-גורדון היא משוואה דיפרנציאלית חלקית המשמשת לתיאור של חלקיק קוונטי יחסותי חסר ספין, ובכך היא מעין הכללה יחסותית של משוואת שרדינגר.
חצי נזק
חצי נזק הוא מונח במשפט העברי שמשמעותו מחצית השווי של רכוש שניזוק. {{פירושונים|
ראו גם
}}
משוואת קליין-גורדון
היסטוריה
יש לציין כי קליין וגורדון לא היו הראשונים שפיתחו את המשוואה הקרויה על שמם. ארווין שרדינגר השתעשע במשוואה דומה כבר בשנת 1925, אך זנח אותה כאשר לא הצליח לשחזר בעזרתה את ספקטרום האנרגיה של אטום המימן. גם פיזיקאים נוספים (ולדימיר פוק, לואי דה ברויי ועוד) עסקו במשוואה או פיתחו אותה באופן בלתי תלוי.
משוואת קליין-גורדון סובלת ממספר בעיות (ראו להלן) אשר גרמו לפיזיקאים לזנוח אותה לטובת משוואת דיראק. החל מאמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 זכתה המשוואה להתעניינות מחודשת עם פיתוח תורת השדות הקוונטית ועם גילוי חלקיקים בעלי ספין 0. כיום השימוש במשוואה נעשה במסגרת של תורת השדות.
משוואת קליין-גורדון עבור חלקיק חופשי
במערכת היחידות בה \hbar=c=1, המשוואה מקבלת את הצורה:
מקובל גם לכתוב את המשוואה בעזרת אופרטור הד'אלמברטיאן \Box^2 כ- , או בכתיבה יחסותית .
את המשוואה ניתן לקבל מתוך הלגרנז'יאן.
פתרון המשוואה
הפתרון הכללי של המשוואה עבור חלקיק חופשי הוא סופרפוזיציה של גלים מן הצורה, כאשר \vec k ו-\ \omega מקיימים. ניתן לקבל זאת על ידי הפרדת משתנים - נפריד ונקבל את המשוואה. נעביר אגפים ונקבל. כעת, נסמן את אגף שמאל ב ואת אגף ימין ב. נשים לב שייתכן ש\omega וk הם מדומים ולכן לא פגענו בכלליות הפתרון. נתמקד באגף שמאל, הזמני - נקבל ונקבל אקספוננט מדומה, באגף ימין, נקבל. פתרון משוואה זו ניתן על ידי הפרדת משתנים נוספת, אך זו משוואה מוכרת ופתרונה הוא.
משוואת קליין-גורדון עבור חלקיק לא חופשי
משוואת קליין-גורדון עבור חלקיק בעל מטען \ q הנע בהשפעת פוטנציאל חשמלי \ \phi, פוטנציאל וקטורי \vec A, מתקבלת באופן דומה למשוואת קליין-גורדון עבור חלקיק חופשי, מתוך יחס הדיספרסיה:
אם בנוסף פועל על החלקיק פוטנציאל סקלרי \ V הוא מתווסף לאיבר.
אטום המימן/פוטנציאל קולון
ניתן לפתור את משוואת קליין גורדון עבור 'אטום דמוי מימן'. במקרה זה הפוטנציאל הסקלרי הוא פוטנציאל קולון (כאשר e הוא מטען האלקטרון ו-Z הוא מספר הפרוטונים בגרעין) והפוטנציאל הווקטורי מתאפס. רמות האנרגיה המתקבלות הן:
כאשר הוא קבוע המבנה העדין ו- (\ l המספר הקוונטי של התנע הזוויתי ו-\ n' מספר קוונטי רדיאלי (שלם, אי שלילי)). את הביטוי הנ"ל ניתן לפתח לטור ב-\alpha^2 ולקבל:
עם \ n= n'+l+1. האיבר מסדר אפס הוא אנרגיית המנוחה, האיבר מסדר ראשון מתאים לספקטרום האנרגיה של אטום המימן, אך האיבר מסדר שני לא מתאר נכון את המבנה הדק של אטום המימן.
משוואת קליין-גורדון עם מקור ופונקציית גרין
את משוואת קליין-גורדון עם מקור ניתן לכתוב כ:
היא פונקציית גרין של המשוואה (כלומר פתרון המשוואה עבור ).
בעייתיות משוואת קליין-גורדון
למשוואת קליין-גורדון מספר בעיות אשר מונעות את השימוש בה כהכללה יחסותית פשוטה של משוואת שרדינגר.
הבעיה הראשונה היא שלא ניתן לתאר בעזרת המשוואה חלקיקים בעלי ספין. בשל עובדה זו כשל הניסיון להשתמש במשוואה על מנת לתאר את תנועת האלקטרון (חלקיק בעל ספין 1/2) באטום המימן (לשם כך יש להשתמש במשוואת דיראק). מכאן שמשוואת קליין-גורדון מוגבלת ביחס למשוואת שרדינגר. בעזרת משוואת שרדינגר ניתן (ברמת העיקרון) לתאר חלקיקים בעלי ספין כל שהוא (כל עוד הוא אינו יחסותי) בעוד שמשוואת קליין-גורדון מוגבלת לחלקיקים בעלי ספין 0.
הבעיה השנייה, והמהותית יותר, היא בעיית האנרגיות וההסתברויות השליליות.
ניתן להראות כי עבור משוואת קליין-גורדון לא קיימת צפיפות הסתברות חיובית נשמרת (כלומר מקיימת משוואת רציפות), זאת בניגוד למשוואת שרדינגר בה מהווה צפיפות הסתברות כזו. לכן לא ניתן ליחס משמעות הסתברותית לפתרונות משוואת קליין-גורדון. בנוסף קיימים למשוואה פתרונות לא פיזיקליים בעלי אנרגיה שלילית. עבור חלקיק חופשי ניתן להתעלם מפתרונות אלו, אך בהינתן אינטראקציה החלקיק יוכל לעבור גם לפתרונות בעלי אנרגיה שלילית. במקרה זה אין רמת יסוד (אין חסם תחתון לאנרגיה) והמערכת אינה יציבה, חלקיק יכול "ליפול" עוד ועוד מרמה לרמה ולפלוט כמות אינסופית של אנרגיה.
מסיבות אלו לא ניתן להשתמש במשוואת קליין-גורדון על מנת לתאר חלקיק יחיד, אך ניתן להשתמש בה במסגרת של תורת שדות קוונטית בה מספר החלקיקים לא קבוע, ואף יכולים להיות אנטי-חלקיקים בעזרתם ניתן להסביר את ההסתברויות והאנרגיות השליליות. במסגרת תורת השדות משוואת קליין-גורדון היא משוואה עבור אופרטור השדה הקוונטי היוצר או הורס חלקיקים.
לקריאה נוספת
H. Feshbach and F. Villars, Elementary Relativistic Wave Mechanics of Spin 0 and Spin 1/2 Particles, Rev. Mod. Phys. 30, 24 (1958) H. Kragh, Equation with the many fathers. The Klein–Gordon equation in 1926, Am. J. Phys 52 1024 (1984) בנוסף ניתן לקרוא משוואת קליין-גורדון גם בספרים רבים העוסקים בתורת קוונטים מתקדמת או בתורת שדות, כגון:
טננבאום
טננבאום (Tannenbaum), טננבום או טננבוים הוא שם משפחה יהודי אשכנזי שמקורו בגרמנית ומשמעו עץ אשוח.
אריזה
אריזה היא טכנולוגיה לעטיפה והגנה על מוצרים, עצמים או חומרים, לצורך הפצה, אחסנה, מכירה ושימוש. סימון אריזות הוא כל מסר כתוב, אלקטרוני או גרפי המצוי על האריזה או על תווית הצמודה לאריזה.
המושג אריזה מתאר גם מערכת מתואמת של הכנת מוצרים למשלוח, לאחסון, למכירה ולשימוש. האריזה מכילה את המוצר, מגנה עליו, משמרת אותו, מקלה על משלוח המוצר, מכילה מידע על המוצר ומקדמת את מכירת המוצר שבתוכה.
מטרות אריזה וסימון אריזות
לאריזה ולסימון אריזות מספר מטרות:
סוגי אריזות
ניתן לסווג אריזות בדרכים שונות. על פי הנמען של המוצר: קיימות אריזות סיטונאיות המשמשות למשלוח, לחלוקה, או לאחסנה של מוצר או מספר רב של אריזות קטנות יותר. מנגד קיימת אריזת צרכן, שהיא אריזת מוצר המיועדת לצרכן הבודד על פי טיב המוצר הנארז: אריזות של אמצעי רפואה, אריזות מוצרים כימיים בתפזורת, אריזת תרופות ללא צורך במרשם רופא, אריזת מוצרי מזון לקמעונאי, אריזת מוצרים צבאיים, וכדומה.
שירות ביטחון המדינה (אפגניסטן)
שירות ביטחון המדינה (בפאשטו: خدمات امنیت دولتی) — היה הגוף הממשלתי לענייני ביטחון ברפובליקה הדמוקרטית של אפגניסטן. בשנים 1978-1979 נקרא מחלקת ההגנה על האינטרסים של אפגניסטן והארגון לסיכול ריגול.
במאי 1986, שם הארגון שונה למשרד לביטחון המדינה. לעיתים קרובות הארגון מתואר בכינוי שירות ביטחון המדינה של הרפובליקה הדמוקרטית של אפגניסטן, שהיה קיים משנת 1978 ועד 1992 וכונה בראשי התיבות חאד.
היסטוריה
השירות החשאי האפגני שהוקם ב-6 בינואר 1980. הוקם על ידי הק.ג.ב. "..כדי להגן על החירויות הדמוקרטיות, העצמאות הלאומית, הריבונות, האינטרסים של המהפכה, העם ואת המדינה, כמו גם לנטרל קנוניות של האויבים של אפגניסטן". השירות החשאי נוצר והופעל בסיוע משמעותי של הק.ג.ב הסובייטי. תפקידו היה פעילות מודיעין, ריגול וסיכול חתרנות, דיכוי פעילות חתרנית של מתנגדים לשלטון, מחתרות, כנופיות וארגוני טרור.
הגוף המשיך להתקיים עם שינויי שם שונים עד הפלישה האמריקאית לאפגניסטן כשהוחלף במינהל הביטחון הלאומי.
440-449 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 449 - 440 לפנה"ס
קרן וולפסון (זאב וולפסון)
הקרן תומכת בפרויקטים הקשורים לחינוך יהודי בישראל, בארצות הברית, בצרפת ובמדינות אחרות. אחד הפרויקטים הבולטים שלה הוא פעילות אברכים בקרב האוכלוסייה החילונית בישראל. התקציב השנתי של הקרן הוא בסדר גודל של עשרות מיליוני דולרים בשנה.
הקרן תומכת בעשרות כוללים הנמצאים ברובם בערים חילוניות. האברכים הנתמכים נדרשים לגור עם משפחתם בעיר, ללמוד במשך היום בכולל ובערב ללמוד עם חילוניים ומסורתיים. הקרן תומכת גם בפרויקטים בקרב יוצאי חבר המדינות. נציגותה המרכזית של הקרן בארץ נמצאת בירושלים.
לאחר פטירתו של זאב וולפסון עומדים בראשה כיום בניו ממשיכי דרכו.
יו"ר הקרן בישראל הוא הרב אברהם יצחק גרינבוים, ראש ישיבת נהורא.
קישורים חיצוניים
זאב וואלפסאן
דייוויד גפן
דייוויד לורנס גפן (באנגלית: David Lawrence Geffen; נולד ב-21 בפברואר 1943) הוא איש עסקים ונדבן אמריקאי יהודי, מפיק תקליטים, סרטים והצגות במה. ייסד את חברת "גפן רקורדס" וביחד עם סטיבן ספילברג וג'פרי קצנברג יסד את דרימוורקס. על שמו נקרא בית הספר לרפואה של אוניברסיטת UCLA. גפן הוא אחד מעשירי תבל לפי רשימת הירחון פורבס והונו מוערך ב-8.2 מיליארד דולר אמריקני.
ביוגרפיה
גפן נולד ברובע ברוקלין למשפחה יהודית מזרח-אירופאית. הוריו נפגשו בארץ ישראל בימי המנדט הבריטי והיגרו יחד לארצות הברית. גפן למד באוניברסיטת טקסס באוסטין, אך לא סיים את לימודיו.
ב-1971 הקים גפן את אסילום רקורדס (Asylum Records) והחתים אומנים כגון האיגלס, ג'וני מיטשל, בוב דילן ולינדה רונסטאדט. ב-1972 נרכשה אסילום על ידי וורנר מיוזיק גרופ (אז חטיבה של האחים וורנר) תמורת 7 מיליון דולר. גפן המשיך לנהל את אסילום עד 1975, אז עבר להיות סגן יושב ראש אולפני הסרטים של האחים וורנר.
בשנת 1980 הקים גפן את חברת התקליטים גפן רקורדס, והפיק תקליטים לאמנים שונים, בהם שר, נירוונה, אירוסמית', פיטר גבריאל, Guns N' Roses, ניל יאנג וג'וני מיטשל. החברה נמכרה ל-MCA ב-1990 תמורת 550 מיליון דולר במניות MCA, שהיו 12% ממניות החברה וגפן נעשה בעל המניות הגדול ביותר ב-MCA.
גפן הקים את חברת ההפקות גפן פילם, אשר הפיקה בין השאר את הסרטים חנות קטנה ומטריפה וביטלג'וס.
גפן קבע שיא למכירת תמונה כאשר מכר את "ציור מספר 5, 1948" של ג'קסון פולוק תמורת 140 מיליון דולר לדייוויד מרטינז ב-2006. השיא נשבר בשנת 2011 כאשר משפחת המלוכה של קטר רכשה את אחת היצירות בסדרת "שחקני הקלפים" של פול סזאן תמורת סכום של 250 מיליון דולר.
גפן הוא הומוסקסואל מוצהר, ובמאי 2007 פרסם מגזין "אאוט", הפונה ללהט"ב והגדול ביותר בתפוצתו בארצות הברית לקהל זה, כתבת שער תחת הכותרת "ההומואים והלסביות בעלי הכוח הרב ביותר באמריקה", ושם דורג גפן במקום הראשון.
באותה השנה תרם גפן 200 מיליון דולר לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. זו היא התרומה הבודדת הגדולה ביותר לאוניברסיטת קליפורניה והתרומה הגדולה ביותר לבית ספר לרפואה כלשהו בארצות הברית.
עלי באבא וארבעים השודדים
הסיפור עוסק בעלי באבא, חוטב עצים עני אשר מגלה את מערת ארבעים השודדים הסודית ומצליח להיכנס אליה עם הסיסמה "שומשום היפתח". השודדים מגלים זאת ומנסים להרוג את עלי באבא, אך לצערם הרב שפחתו הנאמנה מסכלת את מזימתם. בתמורה, הוא מחתן אותה עם בנו ומצליח לשמור על סוד המערה והאוצר הסודי.
רקע היסטורי על הספר והסיפור
סיפורי אלף לילה ולילה הם אוסף של סיפורי עם ערביים שמקורם בפרס, הודו, סין ובעמי ערב השונים. הסברה הרווחת כי האוסף הראשון של סיפורי אלף לילה ולילה נכתב במאות ה-8–9. אוסף סיפורי אלף לילה ולילה תורגמו לראשונה מערבית על ידי המתרגם הצרפתי, אנטואן גלן, שקרא ל-12 כרכיו בשם, Les Mille et une nuits, contes arabes traduits en français – "אלף לילה ולילה – סיפורי ערב מתורגמים לצרפתית". זהו התרגום הראשון מערבית של אוסף הסיפורים והוא פורסם בין השנים 1704–1717. גלן היה אוריינטליסט צרפתי שחי במאה ה-18 והודה כי הסיפור "עלי באבא וארבעים השודדים", כמו גם הסיפור על "אלאדין ומנורת הקסמים", לא הופיעו בטקסט הערבי המקורי וכי הוא שמע אותם ממספר סיפורים חלאבי בשם חנא דיאב (בערבית: حنا دياب). בתאריך ה-27 במאי 1709, הכניס גלן לראשונה ליומנו את הפתיחה של הסיפור "עלי באבא וארבעים השודדים" ששמע מדיאב, אף יש חוקרים הטוענים כי תרגומו של גלן היה חסר לעומת המקור.
תרגום נוסף שזכה לפרסום רב הוא תרגומו של סר ריצ'רד פרנסיס ברטון (Richard Francis Burton), "ספר אלף לילה ולילה" - The Book of the Thousand Nights and a Night, עבודת תרגום שהוגדרה כספרות ילדים ויצאה לאור בשנים 1885–1887. ברטון הוציא את הספר בעשרה כרכים ולאחר ההצלחה הרבה שלהם הוציא אוסף נוסף בן שישה כרכים שנקרא The Supplemental Nights to the Thousand Nights and a Night – "הלילות הנוספים לאלף לילה ולילה". עוד לפני הפרסום המלא, ברטון הואשם על ידי מבקרים רבים מלונדון שבחר לתרגם ספרות זו ללא צנזורה, מרובה בתיאורים ארוטיים ואף פורנוגרפיים, דבר שלא היה אופייני כלל לתקופה הוויקטוריאנית בה חי. ברטון בחר להוסיף בתרגומו הערות שוליים שסיפקו לקורא המערבי נקודת מבט חדשה על המיניות במזרח. הערות השוליים של ברטון כללו ניתוח אנתרופולוגי אישי שלו את המזרח, תיאורים של מנהגים מיניים כגון אכזריות, מעשי סדום, סריסות, יחסי מין בין גזעים שונים של אנשים ומילת נשים. ההתמקדות של ברטון במיניות הערבית המזוהמת גרמו לקורא המערבי לתחושת אי נוחות מפני שהיה רגיל לקרוא סיפורים טהורים ממיניות על המזרח. התרגום המיני האלים של ברטון שיבש את תפיסת התרבות האנגלית והמערבית את המזרח ולכן מותג כפורנוגרפי. ראשית, ברטון הצליח לפרסם מהדורה מוגבלת לחבריו הקרובים ולמזמינים מראש בלבד, מהדורה שעקפה את חוקי הצנזורה הקשים באנגליה. לבסוף, למרות שתרגומו הארוטי והפורנוגרפי נתקל בקשיים רבים, הוא הצליח לצאת לאור וזכה לפרסום מלא כמוזכר לעיל. הפרסום הוצדק בטענה כי עבודתו של ברטון תוכל לסייע לאימפריאליזם האנגלי במזרח. עבודת התרגום של ברטון פתחה אשנב לחברה המוסלמית, לכן המערב תפס את עבודת התרגום כמועילה וחשובה בנוגע להתמודדות עם אותה חברה, במיוחד במצרים שהבריטים הגיעו אליה בשנת 1882. ברטון עצמו הודה כי עבודתו מספקת מידע חשוב על החברה המוסלמית, ויכולה ללמד את המערב כיצד להתמודד עם החברה המוסלמית. פרסום הספר סיפק תמיכה נוספת לתפיסה האוריינטליסטית, הטוענת כי בארצות ערב ובמזרח קיים היעדר מוסר תרבותי.
בעברית, התרגום הראשון לספר "אלף לילה ולילה" יצא לאור בין השנים 1947–1971 ב-32 כרכים שונים על ידי יוסף יואל ריבלין, מזרחן ישראלי וחבר האקדמיה ללשון העברית. ריבלין תרגם את הספר מהמקור בערבית, אותו מקור ששימש את גלן לתרגומו בצרפתית. ישנה גרסה עברית נוספת של ד"ר חנה עמית-כוכבי שיצאה לאור בין השנים 2008–2010 ונקראה "לילות ערב". על עבודת התרגום קיבלה עמית-כוכבי את פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת לשנת 2010.
הסיפור
באחת מערי ח'וראסאן (בערבית: خراسان) שבפרס, חיו שני אחים, עלי באבא וקאסם. לאחר שאביהם מת, התחלקו השניים שווה בשווה בירושה הדלה שהשאיר להם. קאסם נשא אישה שירשה אחוזות, גנים, כרמים, חנויות וחפצים יקרי ערך, בעוד שעלי באבא נשא אישה ענייה כמותו וכדי לכלכל את ביתו נאלץ לעבוד כחוטב עצים.
יום אחד, בעת שעלי באבא שהה ביער וכמעט סיים לחטוב את עציו לאותו היום, ראה מרחוק כנופיה גדולה המונה 40 גברים רכובים על סוסים בדרכם לכיוונו. מהחשש פן יפגעו בו, טיפס עלי באבא על עץ גבוה וצפה על הכנופיה. להפתעתו, גילה שאותם 40 גברים היו שודדים שעל סוסיהם שקי סחורות יקרות, ומנהיגם פילס את דרכו לכיוון סלע החוסם מערה. באותה מערה נמצא אוצר חבוי, חסום בסלע קסום הנפתח רק בהישמע המילים "שומשום, היפתח! (افتح يا سمسم!)". לאחר שיצאו השודדים מהמערה, ציווה מפקדם על הסלע "שומשום, היסגר! (اخرس يا سمسم!)" והשודדים הסתלקו מהמקום במהרה. עלי באבא ירד מן העץ והחליט לבחון בעצמו את המערה, לאחר שהשתמש בסיסמה, נכנס פנימה ולהפתעתו גילה מערה רחבת ידיים ומוארת היטב. הוא לקח לעצמו כמה שקי זהב שחמוריו יכלו לסחוב, סגר אחריו את המערה ושם דרכו חזרה לביתו.