cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרשה בלקברן
ביוגרפיה
בשנת 2002 נבחרה לנציגת המחוז השביעי של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית, הכולל חלקים מנאשוויל ופרברים של ממפיס. היא הושבעה לתפקיד בינואר 2003 ומאז נבחרה עוד שבע פעמים לתקופות כהונה נוספות. היא חברה בוועדת האנרגיה והמסחר. מתחילת כהונתה היא משמשת כסגנית מצליף הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים. בעמדותיה היא אחת מחברי הקונגרס השמרניים ביותר. לאחר היבחרו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית מונתה לסגנית ראש צוות המעבר שלו לבית הלבן.
באוקטובר 2017, אחרי שמושל טנסי הפופולרי ביל האסלם סירב להתמודד למושבו של בוב קורקר בסנאט לאחר הודעתו של האחרון כי בכוונתו לפרוש מהפוליטיקה, בלבקרן הכריזה על התמודדותה לסנאט בבחירות לסנאט של ארצות הברית 2018. בהכרזתה אמרה כי הרפובליקנים בבית הנבחרים מאסו ברפובליקנים היושבים בסנאט שלטענתה מתנהגים כמו דמוקרטיים בסוגיות חשובות, בהן חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. היא תיארה עצמה כ"שמרנית הארד-קור רשמית" והתגאתה בכינוי "משוגעת קיצונית" שהודבק לה בידי ליברלים. בלקברן דחתה את אפשרויות לפשרנות ושיתוף פעולה בין-מפלגתי באומרה "אין פשרות, אין התנצלויות", והצהירה שהיא נושאת אקדח בארנק. ב-2 באוגוסט 2018 זכתה במועמדות מפלגתה לסנאט עם כ-84% מקולות הבוחרים.
במסע הבחירות ניצבה בפני פיל ברדסן, לשעבר מושל טנסי וראש עיריית נאשוויל, כמועמד המפלגה הדמוקרטית. בוב קורקר חלק שבחים לברדסן וטען שהיה "ראש עיר, מושל ואיש עסקים טוב מאוד" והזכיר את שיתוף הפעולה ביניהם, אך הביע הסתייגות מיכולתו לגבור על בלקברן שכן טנסי היא מדינות אדומה והודיע על תמיכתו בבלקברן ושיתרום למסע הבחירות שלה. זמן קצר לאחר דבריו של קורקר הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על תמיכתו בבלקברן ועמו גם סגן הנשיא מייק פנס. במהלך מסע הבחירות הודיעה הזמרת המפורסמת טיילור סוויפט על תמיכתה בברדסן וחוללה סערה זוטא שהתבטאה במתיחת ביקורת בידי הנשיא טראמפ על סוויפט וכן בידי מייק האקבי שרכש לה זלזול. בנובמבר 2018 ניצחה בלקברן את ברדסן, בין היתר הודות לדיונים על אישור מינויו של ברט קוואנו לבית המשפט העליון של ארצות הברית אשר העניקו למסע הבחירות שלה מומנטום.
בלקברן חברה בוועדת המסחר, המדע והתחבורה, בוועדת הכוחות המזוינים, בוועדת המשפט ובוועדה לענייני חיילים משוחררים.
הדיוויזיה התשיעית (סוריה)
הדיוויזיה המשוריינת התשיעית של הצבא הסורי היא דיוויזיית שריון סורית אשר לחמה במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת המפרץ ומשתתפת כיום במלחמת האזרחים בסוריה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה בשנת 1970, ונקראה במקור דיוויזיית חיל הרגלים התשיעית, אם כי על פי הרכבה היא הייתה למעשה דיוויזיית שריון. ב-1973 השתתפה הדיוויזיה במלחמת יום הכיפורים ובמתקפה על רמת הגולן בתחילת המלחמה. הדיוויזיה תקפה את מרכז הרמה, לצד הדיוויזיה ה-5 שתקפה את הגזרה הדרומית והדיוויזיה ה-7 שתקפה את הצפון. תחת פיקוד הדיוויזיה היו בדרג הראשון החטיבה הממוכנת ה-52 (עם 41 טנקים) בחלק הצפוני של הגזרה והחטיבה הממוכנת ה-33 (עם 41 טנקים) בחלקה הדרומי של הגזרה. מאחורי חטיבות הדרג הראשון היו שתי חטיבות דרג שני; החטיבה המשורינת ה-43 (עם 95 טנקים) והחטיבה המשוריינת ה-51 (עם 95 טנקים), שסופחה לדיוויזיה. על הדיוויזיה פיקד במהלך המלחמה חסן טורקמאני. במהלך מלחמת המפרץ הדיוויזיה הוצבה כחלק מהעתודה הצפונית של הפיקוד הערבי המאוחד, והשתתפה במעט קרבות.
מלחמת האזרחים בסוריה
הדיוויזיה נלחמת כיום במלחמת האזרחים בסוריה במסגרת הכוחות הנאמנים למשטר בשאר אל-אסד. היא השתתפה בקרבות בנפת אידליב בין 2012–2013, במתקפה בדרום סוריה בין פברואר למרץ 2015, ובמתקפת דרעא ו א-סווידא ביוני של אותה שנה.
בין נובמבר 2017 לינואר 2018 לקחו יחידות הדיוויזיה חלק בקרבות בפאתי דמשק (קרב חרסטה) ובמהלך אוגוסט 2021 השתתפו במתקפת דרעא, שהובילה לכיבושים נרחבים ממזרח ומערב לעיר דרעא לטובת כוחות השלטון הסורי.
ג'ונגל (סרט, 2012)
ג'ונגל (ברוסית: Джу́нгли) הוא סרט קומדיה רוסי מאת אלכסנדר וויטינסקי שיצא לאקרנים ב-29 בנובמבר 2012 בכיכובם של הזמרת ורה ברז'נייבה והקומיקאי סרגיי סבטלאקוב.
סרגיי ומרינה חווים משבר ביחסים. כדי להשלים הם יוצאים למסע אקזוטי. המריבות מובילות לכך שהם מוצאים עצמם על אי לא מיושב שאבד באוקיינוס אבל המריבות ביניהם נמשכות. במקום להילחם ביחד להישרדות, סרגיי ומרינה ממשיכים למיין את הדברים שהם שונאים אחד בשנייה, עוברים בהדרגה לאיבה אמיתית. עד מהרה מסתבר שהאי מאוכלס בשבט של ילידים רעבים.
הסרט הכניס 370,752,130 אל מול תקציב הפקה של 280 מיליון רובל וזכה לביקורות מעורבות. הסרט הופץ גם באוקראינה וזכה להצלחה מסחרית. חברת Lizard Cinema Trade הייתה אחראית על הפצת DVD והבלו-ריי.
עלילה
האדריכל סרגיי גושצ'ין ממהר למצגת שעליו להציג בפני משקיעים זרים במשרד האדריכלים שהוא עובד בו, אך בדרך הוא נתקל בספורטאית מרינה סוקולובה ומתאהב בה. שלוש שנים לאחר מכן נוצר משבר במשפחת גושצ'ין בגלל העובדה שסרגיי מתעכב כל הזמן בעבודתו במשרד האדריכלים במוסקבה סיטי. סרגיי מציע לצאת לחופשה ולטוס לאיים הטרופיים. מרינה מסכימה.
בבוקר סרגיי מצליח לתקן את הסירה, אך מרינה שורפת אותה בזעם. בני זוג מוצאים את עצמם במצב חסר סיכוי.
לאחר זמן מה הם נתפסים על ידי פראים, שמתכוננים להקריב אותם: סרגיי - לאלוהי המים, מרינה - לאלוהי האש. סרגיי משוחרר ואחרי שהוא גנב סכין מאחד הפראים, ממהר לעזור לאשתו. סרגיי תוקע סכין במוט שאליו נקשרה מרינה ואומר לה לחתוך את החבלים. מרינה לא מגיבה ואז סרגיי מבקש ממנה סליחה ומבטיח שהוא ישתפר, אבל מרינה זורקת את הסכין ואומרת: "אתה אפילו לא יכול לנצח גדוד!" ואז בהתקף אדרנלין סרגיי שולף את העמוד ורץ לחוף. שם הוא משחרר את מרינה והם מפליגים משם על סירה מאולתרת.
הם נפגשים בשדה התעופה: הוריה של מרינה, ליובוב אלכסייבנה ו-ויקטור סטפנוביץ' וחברו של סרגיי וולודיה. וולודיה אומר לסרגיי שהבוס מקדם אותו לתפקיד האדריכל הראשי, אך סרגיי מסרב כדי להקדיש יותר זמן לאשתו.
זלמן לביוש
קורות חיים
לביוש נולד בעיירה שאודינה (Šiaudinė) על יד יורבורג שבליטא, אז בשליטה רוסית (כיום ברפובליקה הליטאית השנייה), כבנם של גיטל-מַטלֶה ומרדכי-מאיר, בעל חנות מכולת ואביזרי חקלאות. בילדותו למד ב"חדר", בין השנים 1915–1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, למד בבית ספר עממי גרמני, ולאחר מכן בגימנסיות עבריות ברוסיין ובמריאמפולה ובפקולטה למשפטים באוניברסיטת קובנה.
בשנת 1928 הצטרף לסטודיו הדרמטי העברי בקובנה, בהדרכת מיכאל גור, ובין השנים 1928–1933 לקח חלק בהצגותיו: "תעלולי סקפן" ו"שלשלת הזהב" של י. ל. פרץ ו"מגדל עוז" של רמח"ל. במקביל להופעותיו על הבמה עבד כעיתונאי בעיתונים ביידיש וכעורך לילה בעיתונים "אידישע שטימע" ו"דאָס ווארָט".
בשנת 1935 עלה לארץ, עם סרטיפיקט שקיבל בהזמנת הבמאי משה הלוי, שאותו הכיר בעת שהתיאטרון ביקר בקובנה ב-1934. בתל אביב פגש את מי שתהיה לרעייתו, יהודית פיינברג (ילידת 1914), גם היא שחקנית ב"האהל". הוא השתתף בהפקות ובתפקידים שונים, תחילה ב"להקת הקומדי הארץ-ישראלית" עד לשנת 1936, לאחר מכן בתיאטרון "המטאטא", בין השנים 1943–1947 בתיאטרון "אהל", ומשנת 1950 ואילך שיחק בתיאטרון הקאמרי. בשנים 1947–1950 השתלם באולפן השחקנים בניו יורק ולמד קורס בימוי באוניברסיטת ייל בארצות הברית. כמו כן, השתתף בהפקות בתיאטרון באר שבע, תיאטרון חיפה, גיורא גודיק ובתיאטרון השניים.
לביוש ביים הצגות על במות שונות, בהן בסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה בניו יורק, באופרה הישראלית ("סילוה נסיכת הצ'רדש") ובתיאטרון הקאמרי ("יונו והטווס", "באנברי", "הסרוב", "סיפור גן החיות").
לביוש השתתף בסרטי הקולנוע "דני ועליזה" (1953), "אבן על כל מיל" (1954), "גבעה 24 אינה עונה" (1955), "משפחת שמחון" (1964) ו"מזימות בירושלים" (1976, קופרודוקציה בינלאומית בבימויו של פיטר קולינסון).
בשנת תש"ך-1960 זכה בפרס לאמנות התיאטרון של עיריית תל אביב (שבשעתו נקרא פרס רמח"ל) עבור משחקו ב"הלילה ה-12" של שייקספיר. בשנת 1962 זכה בפרס מועדון מילוא, עבור גילום דמותו של גלילאו גליליי במחזה "חיי גליליאו" לברטולט ברכט.
אשתו יהודית נפטרה בסוף שנת 1971. לביוש נפטר באביב 1988, בגיל 80. נקבר בבית העלמין קריית שאול לצד אשתו. הותיר בת, אבישג תורן.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לבית שנבנה על מקום מגוריו ברחוב השופטים 2.
נימפית הרגלה
נִימְפִית הָרְגֵלָה (שם מדעי: Hypolimnas misippus) הוא מין פרפר ממשפחת הנימפיתיים. מין זה ידוע בתכונות הפולימורפיזם (הופעה במספר צורות) והחקיינות שלו. הזכרים שחורים עם כתמים לבנים בולטים בעלי שוליים כחולים. לנקבות יש מספר הופעות הכוללות צורות הדומות לזכר בעוד שאחרות דומות מאוד לפרפרים הרעילים דנאית הדורה ודנאית מלכותית.
נימפית הרגלה היא פרפר נדיר בישראל ומקום המדינה נצפו פרטים בודדים. אופייה החקייני של הנקבה מקשה גם הוא על הזיהוי בנוסף להיותו פרפר מזדמן ונדיר בישראל.
תפוצה
המין נפוץ ברחבי אפריקה, אסיה, ואוסטרליה. ביבשת אמריקה, הם נמצאים באיי הודו המערבית, עם אוכלוסיות שהתרבו עד מרכז וצפון אמריקה.
תיאור
הכנפיים העליונות של הזכר כהות בצבע חום-שחור קטיפתי. לכנף הקדמית יש כתם אליפטי לבן רחב בין ורידים 3 ו-7. קיים גם כתם קטן יותר בקצה הכנף. כתמים אלו נחצים על ידי ורידים שחורים ותחומים במעטפת כחולה-סגלגלה הנראית רק בזוויות מסוימות. לכנף האחורית כתם לבן גדול יותר אך הוורידים החוצים אותו צהבהבים ואינם בולטים כמו בכנף הקדמית. ישנן כמה נקודות לבנות בפינה התחתונה של הכנף העליונה והשוליים התחתונות של הכנף בשחור ולבן.
הצד התחתון של הכנף הקדמית: בסיס הכנפיים התחתון הוא בצבע ערמוני בהיר, מרכז הכנף בצבע חום אפרפר בהיר; המשך הכנף בצבע חום זהוב; הבסיס של גבול הכנף מנוקד נקודות לבנות קטנות: התא בכנף שחור-חום כהה חום עם שלושה כתמים לבנים; כתם לבן צר, רוחבי, קצר מאוד, בפינת התא; כתם דיסקתי לבן רחב מאוד, מעט אליפטי, מקביל לאזור הנתחם בין וריד 2 לוריד 3; כתם לבן נוסף מתחת לפינה כמו בחלק העליון של הכנף, אך לא מוקף בכחול; על הגבול השחור שבסוף הכנף שתי שורות של כתמים לבנים בצורת קשתות.
נקבה - פולימורפיה
צורה ראשונה: הצד העליון בצבע חום-כתום עשיר. כנף קדמית: פינת הכנף וגבולה העליון בצבע שחור, מהגבול עד הגבול התחתון עובר החלק השחור במהין אלכסון מעוגל עד הפינה התחתונה של הכנף; במרכז הפינה השחורה יש כתם לבן; רצועה של כתמים לבנים מוארכים גדולים חוצה את החלק השחור, סדרה של שלושה או ארבע נקודות לבנות קטנות נמצאת על החלק השחור הקרוב יותר לבסיס הכנף. בנוסף, שתי שורות של קשתות לבנות דקות המופרדות ביניהן בקו שחור דק.
כנף אחורית: כתם עגול רוחבי בחלק העליון של הכנף, שולי הכנף הם פס שחור עבה, אותו חוצות שתי סדרות רוחביות של קשתות לבנות קטנות. שיערות דקיקות בכנפיים קדמיות והאחוריות הן לבנות ושחורות לסירוגין. החלק התחתון בצבע צהוב חיוור, החלק האמצעי של הכנף הקדמית בצבע חום-כתום עמוק יותר; הכתמים דומים לחלק העליון אך נבדלים באופן הבא: כנף קדמית: שלושה כתמים לבנים לאורך השוליים הקדמיים של התא, השחור באזור פינת הכנף בצד הרצועה הגדולה של הכתמים הלבנים מוחלפת בזהב. כנף אחורית: כתם שחור בבסיס וריד 8, כתם נוסף בבסיס של רווח 5, וסדרה רוחבית של כתמים לבנים קטנים בחלק השחור בנוסף לכתמים כמו בחלק העליון.
צורה שנייה: דומה לצורה הראשונה, אבל אמצע הכנף האחורית בצד העליון ובצד התחתון הוא לבן, מופע זה מכונה אליציפוס.
צורה שלישית: דומה לצורה הראשונה, אבל על הכנף הקדמית קבוצת הכתמים המוארכים הגדולה היא בצבע צהבהב והחלק האמצעי בקצה הכנף השחור הוא צהבהב.
מחזור החיים
החוקר טסט מור תיאר את הזחל כגלילי, שחור עם קו שחור כהה לאורך גבו עם פסים חומים חיוורים לרוחבו; מתחתיו בצבע חום-זית כהה; רגליים וראש אדומים לבנים; ראש מצויד בשני קוצים עבים שחורים ארוכים; שאר המקטעים מלבד המקטע האנאלי עם עשרה קוצים מסועפים, מלוכלכים למראית עין, בצבע לבן שקוף וממוקמים אורכית בשורות, המקטע האנאלי עם שני קוצים דומים.
הגולם תלוי, קצר ועבה. בצבע חום בהיר, ללא כתמים מתכתיים, ססגוני ובעל כתמים בצבע חום עצי, במיוחד לכיוון הראש והזנב.
חקיינות
נקבות נימפית הרגלה מחקות במראה את הדנאית ההדורה שגודלה דומה - פרפר רעיל שניזון מהצמח הרעיל פתילת המדבר. הצבעים הבולטים של הדנאית ההדורה מציגים את טבעה המסוכן למאכל לטורפים בסביבה, כך שנקבת נימפית הרגלה שולחת את אותו אות, אף שהיא עצמה אינה רעילה.
כדי לסייע להתנהגות זו, הנקבות גם נוטות לפעמים להתעופף עם פרפרי נימפית הדורה. ישנם הבדלים זעירים מאוד במראה של שני הפרפרים.
חנוכייה ציבורית
חנוכייה ציבורית היא חנוכייה המוצגת לציבור באופן פומבי במהלך חג החנוכה. חנוכייה ציבורית מוצגת בציבור כדי לחגוג את החג ולפרסם את נס פך השמן. הדלקת נרות החנוכה הציבורית מלווה בדרך כלל על ידי אירוע ציבורי באחד הלילות של חנוכה בהשתתפות אנשים רבים ולרוב גם אישים באים להדליק נרות חנוכה.
במהלך חג החנוכה בישראל, ניתן לראות חנוכיות ציבוריות רבות המוצגות לראווה ביישובים היהודים בארץ. בדרך כלל, רוב החנוכיות הציבוריות במדינת ישראל נמצאות בבתי כנסת, בתי חב"ד, מרכזים מסחריים ומקומות הומי אדם. כמו כן, החנוכיות הציבוריות מודלקות בטקס חגיגי עם אישי ציבור.
הראשון שהחל לפעול על מנת שיוצגו חנוכיות ציבוריות רבות ככל האפשר הוא רבי מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מלובביץ'. עד היום פועלים אלפי שלוחי חב"ד בנושא זה, בכל רחבי העולם.
בהלכה
רבים מפוסקי ההלכה סבורים שאין לברך את ברכות ההדלקה במקומות ציבוריים, שכן חז"ל תיקנו להדליק רק בפתחי הבתים, או בחלונות הפונים לרשות הרבים, לדעתם ברכה במקום זה נחשב כברכה לבטלה, אולם יש פוסקים המתירים לברך במקומות אלו לדעתם עיקר תקנת חז"ל הוא לפרסם את הנס ולכן אין הבדל אם מדליק בפתחי הבתים או ברחוב.
היסטוריה
הרעיון של הדלקת חנוכייה ציבורית נועד כדי לפרסם את הנס של חנוכה לכמה שיותר אנשים. הראשון שפעל להדלקת חנוכיות ציבוריות הוא הרב מנחם מנדל שניאורסון. בשנת 1974 הודיע הרבי מלובביץ' על קמפיין להעלאת המודעות לחג החנוכה ונס פך השמן ועודד את חסידיו להדליק חנוכיות בציבור.
בשנת 1974, בהמשך הקמפיין המודעות לחג החנוכה של הרבי מלובביץ', הדליק הרב אברהם שם טוב חנוכייה למרגלות הפעמון בהיכל העצמאות בארצות הברית. בשנה שלאחר מכן, בשנת 1975, האמרגן ביל גרהם הדליק את החנוכייה של בית חב"ד בסן פרנסיסקו במסגרת הקמפיין של הרבי מלובביץ'.
מאבקים משפטיים בארצות הברית
בכל שנה מאז 1982 הציבה עיריית פיטסבורג חנוכייה לצד עץ חג מולד, בסמוך לבית העירייה, שנמצא בבניין המשותף לעיר ולמחוז אלגני. בתצוגה נפרדת על מדרגות הבניין הוצבה גם תצוגת חג מולד עם סמלים המייצגים את לידת ישו. בדצמבר 1986 עתרו האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות ושבעה תושבים מפיטסבורג נגד המחוז והעירייה בדרישה שתופסק הצגת הסמלים הדתיים, בהתאם לאיסור על מיסוד וקידום דת על ידי המדינה בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית. בית המשפט המחוזי דחה את העתירה, אך בית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים הפך את ההחלטה והורה למשיבים להסיר את החנוכייה ואת כל סמלי חג המולד. המחוז, העיר וחב"ד עתרו לבית המשפט העליון של ארצות הברית נגד ההחלטה.
בפסיקה מורכבת של בית המשפט העליון, שנמסרה ב-1989, ארבעה שופטים קבעו שכל המוצגים (עצי חג המולד, החנוכייה ותצוגת הלידה של ישו) הם חוקתיים; שלושה שופטים קבעו שכל התצוגות אינן חוקתיות; ושני שופטים קבעו שהצבת החנוכייה ועץ חג המולד זה לצד זה היא חוקתית, אך תצוגת הלידה של ישו אינה חוקתית ויש להסירה. התוצאה, אם כן, הייתה שהצבת החנוכייה בתנאים המסוימים של המקרה היא חוקתית (6 מול 3) בעוד תצוגת הלידה של ישו אינה חוקתית (5 מול 4).
שני השופטים שקבעו שתצוגת הלידה של ישו אינה חוקתית ואילו הצבת החנוכייה היא חוקתית נימקו את החלטתם באופן מעט שונה זה מזה. השופט הארי בלקמן, שכתב את החלטת הרוב, הסביר שגם עצי חג מולד וגם חנוכיות הפכו בחברה בת זמננו לסמלים חילוניים, בעוד שתצוגת הלידה של ישו מעבירה ללא ספק מסרים דתיים. השופטת סנדרה דיי או'קונור הסכימה עם בלקמן שעצי חג המולד הם כיום סמלים חילוניים, אך לגבי החנוכייה היא קבעה כי "על אף שייתכן שיש לחנוכה פנים חילוניים מסוימים, זהו חג דתי בעיקרו, והחנוכייה היא סמלו הדתי המרכזי ומוקד הפולחן בו". עם זאת, היא קבעה שבהצגת החנוכייה לצד עצי חג המולד, ובהוספת כיתוב המצדיע לערך החירות, העבירה העיר מסר של פלורליזם וחופש האמונה, כך שהצופה הסביר לא יכול לפרש את התצוגה בכללה כתמיכה ביהדות או בנצרות ואי-תמיכה באמונות אחרות.
החלטת בית המשפט השאירה בידי בתי משפט נמוכים יותר מרחב לשיקול דעת, ובמספר מקרים אסור בתי המשפט על הצגת חנוכיות במרחבים ששייכים למדינה. כך למשל, ב-1991 קיבל בית המשפט בברלינגטון שבוורמונט את העמדה שיש לאסור על חב"ד להציג חנוכייה בפארק העירוני בימי חנוכה. נציגי חב"ד קיבלו רישיון מהעיר להציג חנוכייה בפארק עד 1986, אך ב-1988 עתרו מספר גורמים כנגד הרישיון, ביניהם רב בית הכנסת הרפורמי הר סיני בעיר. מספר ארגונים יהודיים, ביניהם הוועד היהודי-האמריקאי, תמכו בהחלטה והתנגדו לניסיון של אנשי חב"ד להציג סמלים דתיים במרחב הציבורי.
ארצות הברית
חנוכיות ציבוריות שימשו כתאורה בשנת 1974 בוושינגטון די. סי. ביוזמתו של הרב מנחם מנדל שניאורסון. חגיגת המנורה הציבורית הבולטת ביותר מתרחשת בבירת ארצות הברית, וושינגטון, והיא ידועה בתור החנוכייה הלאומית של ארצות הברית. בשנת 2013 חב"ד תכננה 15,000 אירועי תאורה על ידי חנוכיות ציבוריות בקהילות היהודיות ברחבי העולם.
החנוכייה הלאומית של ארצות הברית
בשנת 1979 נחנכה החנוכייה הלאומית של ארצות הברית על ידי הנשיא ג'ימי קרטר (אז החנוכייה עדיין לא נקראה 'החנוכייה הלאומית של ארצות הברית'), ומאז אישי ציבור בארצות הברית מדליקים בה נרות מדי חנוכה. הנשיא קרטר נכח בהדלקת הנרות בפעם הראשונה, ומחליפו בתפקיד רונלד רייגן הכריז עליה כ"החנוכייה הלאומית של ארצות הברית". בשנת 2009 החנוכייה הודלקה על ידי ראש סגל הבית הלבן רם עמנואל ועוד אישים אחרים. בשנת 2011 הדליק את החנוכייה ראש משרד הניהול והתקציב ג'ק לו.
ניו יורק סיטי
בניו יורק נמצאת החנוכייה הגדולה בעולם. החנוכייה נמצאת בשדרה החמישית, מנהטן ליד הסנטרל פארק. החנוכייה היא 32 מטרים והיא נמדדת ב-40,000 ליברה. החנוכייה הזאת היא עבודתו של יעקב אגם. בגלל הגובה הרב של החנוכייה, החברה קוד אדיסון מסייעת בהדלקת המנורות של החנוכייה.
הפרלמנט הבריטי
בכל שנה, בית הנבחרים הבריטי מזמין חנוכייה גדולה המוצגת לציבור לביתו של יושב ראש בית הנבחרים הבריטי. החנוכייה המשמשת כיום את בית הנבחרים הבריטי הוזמנה על ידי יו"ר הפרלמנט הבריטי לשעבר, מייקל מרטין.
כיכר טרפלגר
החל משנת 2007 מארגנת תנועת חב"ד טקס חנוכה והצגת חנוכייה ציבורית גדולה בכיכר טרפלגר. החגיגה בכיכר ממומנת על ידי ועד שליחי הקהילות, בית חב"ד וראש עיריית לונדון.
קפריסין
בכל שנה מוצגת חנוכייה בבירת קפריסין, ניקוסיה. ניקוסיה היא אחת מערי הבירה הראשונות שהוצבו בהם חנוכיות ציבוריות למען הקהילה היהודית בקפריסין.
קנדה
חנוכייה ציבורית מוצבת מדי חנוכה בבניין עיריית טורונטו, וכמו כן מוצבות גם חנוכיות ציבוריות בכיכרות טורונטו.
שיירות האור
אופציה נוספת לפרסום הנס היא העמדת חנוכיה חשמלית על גג הרכב. מאות ואלפי רכבי חב"ד מסתובבים ברחבי הארץ במהלך החנוכה ומביאים את אור החנוכיה לכל מקום. בכל אזור מתקיימת שיירה מיוחדת של עשרות רכבים הנושאים חנוכיות.
אליפות אירופה בכדורסל 1975
אליפות אירופה בכדורסל 1975, או בקיצור יורובאסקט 1975 הייתה האליפות היבשתית ה-19 המאורגנת על ידי פיב"א. התחרות התקיימה ביוגוסלביה אשר אירחה את הטורניר בפעם השנייה, בין ה-7 ביוני ל-15 ביוני. באליפות התחרו 12 נבחרות, והזוכה הייתה מארחת הטורניר, נבחרת יוגוסלביה.
סגל הנבחרת
מאמן - אברהם חמו
Ё
יוֹ היא אות באלפבית הקירילי אשר משמשת בשפות רוסית, בלארוסית, רוסינית ומונגולית, בכולם היא מהווה כאות השביעית בסדר האלפבית (פרט לרוסינית בה היא מהווה כאות התשיעית). זוהי האות היחידה באלפבית הרוסי אשר אינה מהווה חלק מהאלפבית הקירילי הבסיסי. אות זו מהווה גם כאות חיצונית לשפת הדונגאן ובעבר שימשה גם בשפה האוקראינית.
צורת האות היא כשל Е עם אומלאוט.
אינטורקה
אינטורקה (בליטאית: Inturkė. לעיתים אנטורקה, Anturkė; ביידיש ובספרות העברית: אינטוריק) הוא כפר קטן במחוז משנה מולייטי שבמחוז אוטנה במזרח ליטא.
כקילומטר מזרחית לעיירה, מעבר לאגם, הייתה לפני מלחמת העולם השנייה עיירה בשם רייטרודה. שתי העיירות התנהלו כיחידה אחת עם בית ספר וכנסייה משותפים.
יהודי אינטוריק
לפני מלחמת העולם הראשונה חיו באינטוריק עשרות בודדות של משפחות יהודיות ובסך הכל כ-250 נפשות. בעיירה היה בית מדרש אחד ופעלה בה ישיבה קטנה. ב-1919 כילתה שרפה את רוב בתי היהודים בעיירה, השרפה בצירוף העובדה שהעיירה נותקה מווילנה עם יצירת ליטא המרכזית ב-1920 הביאו להגירת יהודי העיירה לארצות הברית ולדרום אפריקה ולדלדול האוכלוסייה היהודית. בתקופה זו לא היו בעיירה בית ספר וחדר והילדים למדו במולייטי (מאליאט) הסמוכה, או בווילקומיר וקובנה. עד מלחמת העולם השנייה הצטמצם היישוב היהודי במקום לכדי 26 משפחות. רב העיירה עד 1925 היה הרב שלמה זלמן טוביה מרקוביץ בנו של ר' משה מרקוביץ מחבר "שם הגדולים השלישי", אך לאחר שעבר לכהן כרבה של אנטלייפט לא מונה רב חדש ובני הקהילה הפנו את שאלותיהם לרב יצחק אריה ביליצקי, רבה של מאליאט.
יחסי לוב–שווייץ
יחסי לוב–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת לוב לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין מדינת לוב לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת לוב לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים קרירים. שווייץ נוהגת לספק סיוע הומניטרי רחב לפליטים הלובים המפוזרים בכל רחבי המדינה, עקב היותה מדינה משוסעת ורעועה ביטחונית.
שווייץ הכירה במדינה הלובית החדשה שנוסדה מעט לאחר הכרזת העצמאות שלה בשנת 1951. כשנים עשר אזרחים שווייצרים גרו בלוב בשנות החמישים של המאה העשרים. המספר גדל באופן משמעותי לאחר שחברות נפט שונות החלו בפעילותן בלוב, רוב השווייצרים שהגיעו ללוב בגל ההגירה הזה היו גאולוגים, מדענים, ונציגי האומות המאוחדות. החל מ-1962 ועד שנת 1965, האינטרסים של שווייץ בלוב יוצגו על ידי השגרירות השווייצרית בתוניסיה, בשנת 1965 שווייץ פתחה קונסוליה בטריפולי, ששודרג מעמדה לשגרירות בשנת 1968.
בשנת 2008 עד שנת 2010 התקיים סכסוך מתוקשר בין לוב לבין שווייץ בו שווייץ הפעילה סנקציות על לוב של מועמר קדאפי.
שווייץ מכירה במועצת המעבר הלאומית כשליטה הלגיטימית בלוב.
מרקורי-אטלס 7
מרקורי-אטלס 7 (או MA-7) הייתה משימת החלל המאוישת הרביעית של ארצות הברית במסגרת תוכנית מרקורי. האסטרונאוט סקוט קרפנטר שוגר בחללית אורורה 7 ב-24 במאי 1962, והפך לאדם השישי ששוגר לחלל, והאמריקאי הרביעי בחלל. החללית שוגרה באמצעות  משגר אטלס LV-3B לטיסה שנמשכה 3 הקפות וארכה 4 שעות, 56 דקות ו-5 שניות.
צוות
טייס:  סקוט קרפנטר
טייס גיבוי: וולטר שירה
במקור דיק סלייטון היה אמור לטוס, כאשר שירה היה הגיבוי. אולם התגלתה אצל סלייטון הפרעת קצב בלב במהלך אימון תחת תאוצות כוח כבידה בצנטריפוגה והוא הוסר מרשימת האסטרונאוטים היכולים לטוס. סלייטון בחר את השם דלתא 7 לטיסה, כיוון שזו הייתה הטיסה הרביעית המאוישת של ארצות הברית, ודלתא היא האות הרביעית באלפבית היווני, שמציינת בהנדסה גם סימון של שינוי (כגון שינוי מהירות). לאחר שהוחלט שסלייטון לא יכול לטוס, הוחלט לתת את הטיסה לקרפנטר, שהיה טייס הגיבוי של מרקורי-אטלס 6, התאמן לצידו של ג'ון גלן ונחשב לאסטרונאוט הכי מוכן לטיסה. קרפנטר בחר בשם אורורה 7, כדי לציין את המרחב, הזוהר הצפוני והשמיים וכן את האור של השחר, לציון שחר של עידן חדש. בנוסף, קרפנטר גדל בילדותו במפגש הרחובות אורורה ו-7 בבולדר קולורדו.
ההכנות למשימה
חללית מרקורי מס' 18 נמסרה לקייפ קנוורל, פלורידה ב-15 בנובמבר 1961. במהלך העבודה על החללית, הוחלף הפריסקופ וכן הוכנסו שינויים למנוע מהמצנח המגן לפעול לפני שניתנת פקודה. בנוסף, לאור השאלות על הטמפרטורה בתוך החללית, הותקן מתקן שאוסף נתוני טמפרטורה מ-28 נקודות בחללית ומקליט אותן.
משגר האטלס מס' 107D נבנה במפעל קונבאייר בסן דייגו, קליפורניה. המשגר יצא מהמפעל ב-25 בפברואר 1962, והגיע לקייפ קנוורל ב-8 במרץ 1962. במשגר זה בוצע שינוי להקטין את זמן ההאצה מ-131.1 ל-130.1 שניות לאחר שיגור, כדי לתאים יותר טוב לחלון השיגור. ההתאמות של הטמפרטורה והתיקונים במצנח, כמו גם תרגיל אימון בו השתתפו הספינות והמטוסים העוקבים אחר החללית, עיכבו את השיגור עד מאי.
רשת של תחנות קרקע וספינות הרכיבו את מערך התקשורת שהיה אמור להיות בקשר רציף עם האסטרונאוט. איש הקשר העיקרי מול הטייס נקרא CAPCOM ובחלק מהתחנות היה מצוות האסטרונאוטים. לדוגמה גאס גריסום היה הCAPCOM בתחנת קייפ קנוורל. אלן שפרד היה הCAPCOM של התחנה בקליפורניה
ניסויים מדעיים
עיקר המשימה של טיסת קרפנטר, אשר אמורה להיות 5 שעות, היה בניסויים מדעיים. תוכנית הניסויים כללה שחרור של בלון, אשר יישאר קשור לחללית. הבלון מורכז מחמישה חלקים בצבעים שונים: אלומיניום לא צבוע, צהוב, כתום, לבן וציפוי מיוחד שנראה לבן באור יום וכחול בלילה. באמצעות תצפית אנושית וצילום הניסוי נועד לבחון את השפעות החלל על החזר האור. על הבלון היה גם מד מעוות כדי למדוד את השפעות הגרר האטמוספירי. ניסויים נוספים כללו מעקב אחר התנהגות נוזלים בחוסר כבידה, צילומי כדור הארץ ומזג אוויר ממצלמה ידנית, וניסיון (שלא הצליח) לראות נור שנורה מהקרקע.
שיגור
יום השיגור נקבע ל-24 במאי 1962. קרפנטר התעורר ב־1:15, ונכנס לחללית ב־4:46. בניגוד למרקורי אטלס 6, לא היו בעיות עם נעילת הדלת. שיגור התבצע ב־7:45 (שעון פלורידה).
ביצועי משגר האטלס היו מדויקים כל כך עד כי אורורה 7 הגיעה כמעט בדיוק לפרמטרי המסלול המתוכננים של המשימה.
במהלך הטיסה
בטיסת האורורה היה מזון מוצק פריטים בפעם הראשונה - מזון מוקפא בצורת קוביות בתוך שקית פלסטיק, במקום מחית הנלחצת מתוך צינור. כתוצאה מכך, פירורים החלו לצוף בתוך התא. במקור ציפו את האוכל בחומר שהיה אמור למנוע את ההתפוררות, אולם ייתכן שהם התרסקו בטעות לפני השיגור, והציפוי נשבר. קרפנטר היה מודאג שפירורים אולי ישאבו למערכת האוורור. בנוסף, חטיף שוקולד שקיבל נמס לאור הטמפרטורות הגבוהות שהיו בתוך החללית. בסיום ההקפה השנייה, קרפנטר הודיע כי האוכל נמצא במצב מבורדק והוא מעדיף להימנע מלגעת בזה עד סוף הטיסה, מלבד נטילת טבליית קְסִילוֹז.
בכל זריחה של ההקפה, קרפנטר שם לב לתופעת ה"גחלליות". לדעתו החלקיקים היו דומים באופיים לפתיתי שלג והיו מגוונים בצורה ובמשקל. הם גם לא נראו לו מאירים. אף על פי שהם טסו במהירויות שונות, ההתנהגות לא הייתה זהה להתנהגות החלקיקים שהיו בבלון עם הקונפטי
קרפנטר היה מעוניין לפתור את תעלומת ה"גחליליות" שהופיעו בטיסה הקודמת. במהלך ההקפה השלישית והאחרונה, קרפנטר פגע בידו כנגד הקיר הפנימי של הטיסה, המכה יצרה פרץ של חלקיקים זוהרים מחוץ לחללית - חלקיקי קרח ששוחררו מפני החללית החיצוניים. לקראת סוף הטיסה, גילה קרפנטר כי כאשר הוא מכה בידו על דפנות החללית, הוא משחרר יותר "גחלליות". בתחילה חשבו כי אלו חלקיקים מהצבע המסמן את החללית או מהחומר דוחה הכרישים (בצבע ירוק) אולם בדיקות נוספות הראו כי חומרים אלו לא מנדפים חלקיקים בחוסר כבידה. לאחר מכן חשבו כי הגחליליות נבעו מאדים ממערכת בקרת תנאי הסביבה, שהפכו לשלג כאשר נחשפו לחלל הפתוח, או אולי שאריות פסולת מהשיגור שנשארו על הדופן החיצוני של החללית והחלו להשתחרר.
כמו גלן, קרפמנטר הקיף את כדור הארץ שלוש פעמים. ביצועי החללית היו כנדרש וכל יעדי המשימה העיקרית הושגו. התקלה היחידה הייתה במד האופק שהסיט את הכוון המשימה ב-20 מעלות. השפעת המדיד תוקנה ידנית על ידי האסטרונאוט במהלך תמרוני הכוון ידניים. כמו כן הטמפרטורה בתוך התא ובתוך חליפת החלל הייתה גבוהה אך נסבלת. עד למעבר האחרון מעל תחנת הוואי, קרפמנטר ניצל כ-60% מהדלק במיכלים האוטומטי והידני, ולדעת מנהל המשימה קראנץ, המשימה התקדמה כנדרש. הוא הורה לירות את המנועים האחורים ולהתקדם לתמרון כניסה למסלול. סה"כ משך השהות בחוסר כבידה היה 4 שעות, 39 דקות ו-32 שניות.
נחיתה
קרפנטר הודה כי היה עסוק בחקר נושא הגחלליות והתחיל את בדיקות הכניסה למסלול באיחור. כאשר הוא ניסה להכניס את החללית להכוון הנכון הוא גילה כי המערכת האוטומטית לא יכולה להחזיק בהכוון הנדרש של 34 מעלות עלרוד ו0 מעלות גלגול. כאשר הוא ניסה לגלות מה מקור התקלה, הוא צבר פיגור נוסף בהכנות לנחיתה. במעבר למערכת ידנית הוא שכח לכבות את המערכת האוטומטית. כתוצאה מכך, במשך 10 דקות, שתי המערכות עבדו יחדיו ודלק בוזבז.
במעבר מעל קליפורניה, אלן שפרד הזכיר לו להדליק את המנועים. שגיאת מערכת הבקרה והאיחור של 3 שניות בהדלקת המנועים, גרמה לסטייה במיקום הנחיתה של החללית, והוא פספס את אתר הנחיתה המיועד ב-400 ק"מ. לאחר כמה שעות של חיפוש קדחתני, קרפנטר אותר מצפון מזרח לפוארטו ריקו, ונאסף על ידי נושאת המטוסים אינטרפיד. מלבד תשישות קלה, הוא היה במצב רוח טוב והבדיקות הרפואיות היו טובות.
גבינות ארטיזניות
גבינות ארטיזניות הן גבינות המיוצרות בעבודת יד ובשיטות מסורתית במחלבות בוטיק קטנות. גבינות אלה עוברות על-פי רוב תהליך הבחלה קפדניים כדי להביא אותן למצב צריכה מיטבי. טעמן בדרך כלל עשיר ומורכב יותר מגבינות בייצור המוני אשר הבחלתן קצרה או שאינן עוברות תהליך הבחלה כלל.
להבחלה חלק חשוב בתהליך ייצור גבינות. בתקופת ההבחלה הנמשכת שבועות ואף חודשים, נמצאת הגבינה בתנאים מבוקרים של טמפרטורה, לחות ואוורור, המאפשרים לחיידקים שבה ולתהליכים הביו-כימיים תנאי סביבה מיטביים להתפתחות. בשלב זה נקבעים בגבינה מאפייני הטעם, הארומה והמרקם.
סוג אחד של גבינות ארטיזניות מכונה "גבינות משק". גבינות אלה מיוצרות מחלב מעדרי היצרן עצמו. ניתן להכין גבינות ארטיזניות גם על ידי ערבוב חלב ממספר משקים, אולם ההגדרה המחמירה יותר של "גבינת משק" מחייבת שהחלב והגבינות ייוצרו באותו המשק.
תהליך
מאפייני הגבינה ובכללם כמות השומן, הטעם ואף הצבע הם פונקציה של החלב ממנו יוצרה. מאפייני החלב ותכונותיו מושפעים ממשתנים רבים כגון סוג הגזע, עונת השנה והתזונה, מחזורי ההמלטה וההנקה והזמן מחליבה ועד ייצור הגבינה. יצרני גבינה תעשייתיים מעוניינים לקבל מוצר גבינה סטנדרטי ללא תלות במשתנים אלה ולכן מעבירים את החלב תהליך סטנדרטיזציה.
גבינות ארטיזניות וגבינות מסורתיות אינן עוברות תהליכי סטנדרטיזציה ולכן הן שונות בטעמן ואף בצבען בהתאם לעונות השנה.
גבינות משק מיוחדות בכך שהן מיוצרות מחלב מלא כשהוא במצב חם כפי שהוא נחלב ולא נדרש להובילו בקירור. כתוצאה מכך, ניחוחות החלב המועברים לגבינה מאפיינים את הטרואר הספציפי, ואת תנאי המחיה והתזונה של אותו עדר מסוים.
הגירה
המושג הגירה מתייחס לכל מעבר של בני אדם אם מרצון, בחירה, אידאולוגיה או חיפוש אחר הזדמנויות חדשות או אם מחוסר רצון ובחירה כמו בזמן מלחמה, רעב, אסון טבע או סחר בבני אדם.
ידועים מקרים רבים של הגירה המונית במהלך ההיסטוריה. הגירה זו שונה מהגירה של בודדים או של קבוצות קטנות, וכן מהגירה עונתית המתרחשת באופן קבוע בקהילות חקלאיות.
בתולדות האנושות נודעה להגירה השפעה עצומה מבחינה דמוגרפית ואתנית, כלכלית, חברתית ותרבותית. ב-400 השנים האחרונות השתנו הרכבי האוכלוסייה ביבשות אמריקה, אוסטרליה, צפון אסיה ובכמה חלקים באפריקה, הם אוכלסו בעיקר בידי אירופאים שסייעו להתרחבות משקי הארצות, להגדלת השוק הפנימי ולגידול מהיר של הייצור. אך בצד תמורות אלו, הגירה מסיבית עלולה לגרום לחוסר במשאבים ולחבלי קליטה קשים, לאינפלציה ולאבטלה.
קליטת הגירה יכולה לסייע חלקית בעת קיטון בכוח העבודה, אך גם לעורר התנגדות של האוכלוסיה המקומית.
הגירה פנימית
כאשר יחיד או קבוצת אנשים מעתיקים את מקום מגוריהם מאזור לאזור באותה ארץ, זו "הגירה פנימית". דוגמאות לכך הן:
הגירה בין מדינות
מעבר של אזרחים בין מדינות לצורך התיישבות בהן, לתקופה זמנית או לצמיתות. זהו השימוש הנפוץ במילה "הגירה" בשפה יומיומית.
הגירה בין־יבשתית
מבדילים בין הגירה "פנים־יבשתית" לבין הגירה "בין־יבשתית".
מהגרי עבודה
מבחינים בין הגירה לצמיתות לבין הגירה ארעית או חוזרת כאשר המהגר שוהה בארץ היעד לתקופה מוגבלת בלבד ובתום תקופת העסקתו חוזר לארץ מולדתו.
מבקשי מקלט
מהגרים המגיעים למדינה קולטת בשל אסון טבע, מלחמה וכדומה. אלו מכונים גם בשם פליטים.
הגורמים להגירה
בניתוח המניעים המשפיעים על ההגירה ניכר ההבדל בין גורמי "דחיפה" - נסיבות המביאות את האדם לעזוב את ארצו, לבין גורמי "משיכה" - המביאים לבחירה בארץ היעד דווקא, כגון תנאים נוחים יותר בארץ היעד או אף סיבות אידאולוגיות.
ההגירה (שאינה הגירה כפויה) נובעת מן הרצון לשפר את איכות החיים או למנוע פגיעה בה. הגורמים לכך הם על פי רוב כלכליים או שהם קשורים בתחומים אחרים, כגון מצב ביטחוני. זאת, על רקע של רעב המוני ובצורת, חוסר במשאבים בעקבות ניצול יתר וכו'. בין המניעים שאינם כלכליים בעיקרם ניתן לראות לחץ ודיכוי דתי, לאומי, פוליטי וחברתי. ההגירה של בני עמים רבים מאירופה הכבושה בידי הנאצים היא דוגמה לכך.
בעשורים הבאים צופים הגירת אקלים של מאות מיליוני בני אדם.
מאפייני המהגרים
הנטייה להגר מושפעת ממספר מאפיינים מרכזיים של הפרט / משק הבית :
מגבלות ההגירה בין מדינות
לא תמיד ניתן לבצע הגירה באופן חופשי בין מדינות. ישנן הגבלות וחוקים שונים אשר נועדו לווסת ו\או למנוע ממהגרים להיכנס לארצות מסוימות. ישנן ארצות המגבילות את מכסת המהגרים לתוכן, אם על ידי הגבלות חוקיות כמו החזקת אישורי תעסוקה ומחייה בתחומן (כמו גרין קארד בארצות הברית) ואם על ידי מניעה ממהגרי עבודה להגיע לשטחן או להישאר בו מעבר מתקופה מסוימת.
מדינות מעניקות אשרות הגירה שונות, לעיתים לאחר בדיקת מסמכים שונים של המעוניין להגר, הנוגעים להשכלה, הכנסה, פשיעה וכו'. על-מנת ללמוד בדנמרק יש להמציא אישורים מהבנק המעידים ומוכיחים כי יש באפשרותו של הסטודנט לקיים עצמו ולממן את הוצאות הלימודים והמחיה השנתיים ללא הסתמכות על אפשרות לעבוד בדנמרק, מסמכים אלו יש להנפיק באופן שנתי.
יש מדינות המחליטות לחלק ויזות לצורכי הגירה לתחומן, על ידי הגשת בקשות וביצוע הגרלה בין כל המבקשים להגר לתחומן (כמו הגרלת הגרין קארד בארצות הברית).
ישנן מדינות המעודדות הגירה לתחומן (וזאת בתנאי שיפקידו בבנק במדינת היעד סכומי כסף גבוהים מסוימים, מה שיעיד על איתנותם הכלכלית, כפי שנהוג למשל בקנדה לגבי חלק מהמהגרים בקטגוריה של משקיעים) אם כתוצאה ממחסור בכוח עבודה במקצועות מסוימים (כמו מהנדסים ואנשי היי טק) בשטחן, מכירת אזרחות ודרכונים לצורך העשרת המטבע המקומי, ואם בגלל מדיניות לעידוד הגירה לתחומן (כמו עידוד יהודים לעלות ארצה).
השפעת ההגירה על החברה
בתחום החברתי והתרבותי, יוצרת ההגירה מפגשי תרבויות ומקרבת אורחי חיים שונים. לעיתים, תהליך זה מפרה את החברה והתרבות ובמקביל יוצר מתיחויות מרובות ומביא אף לתוצאה של אפליה. המהגר לעיתים קרובות נאלץ להינתק, ולו במקצת, מערכי תרבות, לשון ואורח חייו במדינת המקור.
אם קבוצת המהגרים שווה מבחינה סוציו-אקונומית לאזרחי המדינה, לרוב קלים ההבדלים לגישור. אולם אם קיימים הבדלים משמעותיים מבחינה מעמדית הם עלולים להפוך לאובייקטים של ניצול. אם המצב הסוציו-אקונומי של האוכלוסייה המהגרת טוב יותר מאשר בקרב האוכלוסייה המקומית, האוכלוסייה המהגרת עלולה לטפח יחס התנשאות כלפי האוכלוסייה הוותיקה במדינה.
בתחום איכות החיים, יש מחקרים המראים כי רמת האושר (happiness - Subjective Well-Being) של מהגרים נמוכה מזו של ילידי המקום גם כאשר רמתם הסוציו אקונומית זהה ושאר המשתנים זהים.
תמ"א 1
תוכנית המתאר הארצית האחודה (תמ"א 1 או תמ"א אחת) מאחדת את מרבית תוכניות המתאר הארציות, לתוכנית אחת. התוכנית הוכנה על פי החלטת ממשלת ישראל מיום 18 במרץ 2012, ובהוראת המועצה הארצית לתכנון ולבנייה. תמ"א 1 נערכה בידי המתכנן מוטי קפלן וצוותי עבודה במנהל התכנון במשרד האוצר, ומומחים נוספים מקרב משרדי הממשלה, רשות מקרקעי ישראל, רשויות המים, הגז, ארגון הגג של הגופים הירוקים ומרכז המועצות האזוריות. התוכנית התקבלה פה אחד בישיבת המועצה הארצית לתכנון ולבנייה ב-4 ביוני 2019 והועברה לאישור הממשלה. התוכנית אושרה בישיבת הממשלה ב-12 בינואר 2020.
היסטוריה
שורשיה של תמ"א 1 נמצאים בחוק התכנון והבנייה (1965 ה'תשכ"ה) הקובע כי "תוכנית המתאר הארצית, תקבע את שטח התכנון של המדינה כולה". עם זאת, מאפשר החוק תכנון "חלקים חלקים לפי שטחים או עניינים שונים".
תוכנית האב הראשונה, תוכנית שרון משנת 1951 התייחסה לכל שטח המדינה ולכל נושאי התכנון, אך כל הבאות אחריה, היו סקטוריאליות: דרכים, שמורות טבע, יערות, נחלים, אנרגיה וכו'. לכל נושא תוכנית בפני עצמה.
החלטת הממשלה
תוכניות המתאר הארציות הנושאיות עוסקות בהסדרה ותיאום של כלל נושאי התכנון המרחביים - בינוי ופיתוח, דרכים ואנרגיה, שטחים פתוחים ועוד. עם השנים הלך והצטבר מספר רב של תוכניות, עד לכדי כ-50 תוכניות מתאר ארציות נושאיות, חלקן תקפות, חלקן בהליכי תכנון ואישור, ועימן עוד כמה מאות תוכניות מתאר חלקיות המהוות להן שינוי. מצב זה יצר חוסר בהירות וכפילויות רבות. שפתן המורכבת של התוכניות השונות הקשתה על הבנתן. הן ירדו לפרטים רבים שאינם שייכים לרובד התכנון הארצי, ונעדרה מהן תפיסה כוללת - שהיא תפקידה המרכזי של תוכנית מתאר ארצית.
על רקע הדברים הללו קבעה ממשלת ישראל כי: "לאור ריבוי תוכניות המתאר הארציות (מעל ל-250) ומידת הפירוט בהן, שכבת התכנון הארצי נעדרת בהירות ושקיפות, כוללת סתירות פנימיות, קשה להתמצאות, משמשת כר נרחב לדיונים משפטיים, וגורמת לקושי באישור תוכניות מפורטות למגורים, לתעסוקה, לתשתיות". על-כן הורתה הממשלה כי תוכניות המתאר הארציות הנושאיות יאוחדו ויכונסו למסגרת תכנונית אחת: "להביא לאישור המועצה הארצית הוראה להכנת תוכנית מתאר ארצית אחת, אשר תפשט ותאחד תוכניות מתאר ארציות רבות (למעט תמ"א 35) ותשמש כלי עיקרי, פשוט ובהיר, לשמירת שטחים ורצועות לטובת שימושים ציבוריים עתידיים, כגון: שטחים פתוחים, דרכים ומסילות, מתקנים, קווי תשתיות ארציים ועוד. כמו כן, תמ"א 1 תימנע ככל הניתן מהטלת מגבלות על שטחים ומרקמים לפיתוח עירוני..." (החלטה מס' 4434 מיום 18 במרץ 2012).
מבנה התוכנית
תמ"א 1 כינסה את תוכניות המתאר הארציות הסקטוריאליות למבנה סדור אחד, מארג שלם שיש בו שני חלקים (שתי קומות):
תמ"א אחת בנויה בשני חלקים, בהם הקריאה רציפה - כללי החלק הראשון חלים במלואם על כל אחד מפרקי החלק השני. זאת על ידי התאמתם לנסיבות הייחודיות של כל פרק, פירושם וניסוחם בהתאם לנושא, לעניין ולזמן.
תמ"א אחת כוללת (עד כה) עשרה נושאים המופיעים כפרקים נפרדים בחלק השני: מים, תחנות כוח קטנות, מתקנים פוטו-וולטאיים, גז טבעי, גפ"מ, פסולת, דרכים, מסילות ברזל, שטחים מוגנים (שמורות טבע, גנים לאומיים, יערות), נחלים, חופים (ים תיכון).
תכולת התמ"א
תמ"א אחת כוללת שתי חטיבות: חטיבת תשתיות וחטיבת שטחים פתוחים.
בחטיבת שטחים פתוחים שתי קבוצות:
תמ"א אחת מחליפה ולמעשה מבטלת את תוכניות המתאר הארציות הבאות:
עקרונות כלליים החלים על כל פרקי התוכנית
תמ"א אחת מדברת בשפת כללים ועקרונות. עקרונות התוכנית (מופיעים בראש החלק הראשון) חלים ותקפים לכל פרקי התמ"א, וזה לשונן:
ביקורת
לאורך שנות הכנת התוכנית, נשמעו דברי ביקורת על אופן עריכתה. העיקריים בהם, על החירות שנטלו לעצמם עורכי התוכנית לקבוע שינויים - לעיתים מרחיקי לכת - בהוראות ובתשריטי התוכניות הוותיקות, בעוד שעל פי החלטת הממשלה דובר על האחדה, הבהרה ופישוט של התוכניות הללו, ללא פגיעה בתכניהן. בקרב הגופים הירוקים, עלו חששות באשר לפגיעה צפויה במעמדם של השטחים הפתוחים המוגנים בתוכניות המתאר לשמורות טבע וגנים לאומיים, וליער וייעור.
ביקורת הושמעה על ידי "אדם טבע ודין", על כך שתמ"א אחת מפחיתה את ההגנה על חופי הים. נושא זה הגיע עד בג"ץ, שקבע כי יש להכין מסמך מפורט שבו יפורטו שטחי החופים שזכו להגנה תכנונית בתמ"א אחת. בסופו של דבר יושרו ההדורים והתוכנית הוסכמה והתקבלה פה אחד על ידי כלל חברי המועצה הארצית.
האף (סיפור)
"האף" הוא סיפור סאטירי מאת ניקולאי גוגול, שהתפרסם לראשונה בשנת 1836, בעת שהותו של גוגול בסנקט פטרבורג. בתרגומו הראשון לעברית על ידי יצחק שנהר, נקרא הסיפור: "החוטם". נילי מירסקי פרסמה בשנת 1992 את הסיפור בשם "האף", שנכלל בספר: "סיפורים פטרבורגים"; אוסף סיפורים של גוגול שתורגמו מחדש על ידה. הסיפור מופיע בספר לצדו של סיפור ידוע אחר של גוגול: "האדרת".
האף עוסק בעלילה מטא ריאליסטית בדיונית, שארעה לפקיד קובאליוב בדרגה בינונית בשרות הציבורי הרוסי בסנקט פטרבורג. קובאליוב התעורר בוקר אחד ומצא לתדהמתו שאפו נעלם מפניו. במהלך הסיפור, הוא פוגש באפו מטייל ברחובות העיר, כשהוא לבוש בגדי שרד הדורים משלו, משמע, דרגתו גבוהה מדרגת קובאליוב. "האף" נחשב בעיני מבקרים רבים כיצירה ששמה ללעג את החשיבות היתירה שמקדישה החברה הרוסית לתוארי מעמד בירוקרטיים, וחושפת מעט מן השחיתות שפשתה בקרבם.
עלילה
הסיפור פותח בסצנת ארוחת הבוקר בביתו של הספר, איוואן יאקובלביץ' ואשתו. הספר מוצא לתדהמתו של אפו של המאיור, קובאליוב, אותו הוא מגלח מדי יום, בתוך הלחם שאפתה אשתו. הוא מאמין שהוא עצמו כרת מבלי משים את האף מפניו של הפקיד המכובד, והוא ממהר להיפטר מהאף ומשליך אותו לנהר. לדאבון לבו, צפה במעשהו שוטר הרובע.
כאן עוברת התמונה להתעוררותו של האססור-הקולגי קובאליוב במיטתו, כשהוא מגלה לזוועתו שאפו נעלם מפניו. המאיור, שמקפיד מאוד על לבושו והופעתו, כמו גם על תארו המכובד, מזדרז לצאת מביתו בכיסוי פנים כדי לחפש את אפו, ואכן הוא מגלה אותו לתדהמתו מתפלל בכנסייה בבגדי שרד מהודרים, המעידים למעשה שדרגתו של האף גבוהה מזו של המאיור. האף מתכחש לזהותו, והמאיור ממהר לנקוט בצעדים שעשויים להחזיר את האף המורד לפניו, שהרי הוא פקיד מכובד בעל מעמד שעומד גם להשתדך בקרוב לאיזו גבירה בעלת הון, ואסור לאיש מקהל מכריו לדעת שאפו ברח ממנו.
"יש לציין שקובאליוב היה אדם נוח להיעלב במידה מופלגת, עשוי היה לסלוח על כל מה שנאמר עליו עצמו, אך בשום פנים לא מחל על כבוד תוארו או דרגתו" מבהיר המספר את נקודת החולשה של המאיור רודף הכבוד.
בביתו, מתעמר המאיור האומלל והמתוסכל במשרתו, חובט ומגדף אותו. בינתיים פשט הסיפור המופלא על המאיור ברחבי העיר, ואף זכה לתוספות ולעניין רב, בהיות הבריות נוטות לאחרונה להתפעלות מהמופלא והיוצא דופן.
בסופו של דבר, החזיר שוטר הרובע את האף למאיור הנלעג, ואכן לאחר מספר ניסיונות לא מוצלחים להצמיד את האף לפניו, הוא התעורר בוקר אחד כשאפו חזר למקומו. "מקרים שכאלה קורים בעולם" מסיים גוגול את סיפורו המוזר, "לעיתים רחוקות - אבל קורים".
על הסיפור
הסוגה הספרותית שבה נכתב הסיפור היא ריאליזם קסום, הידוע גם כריאליזם פנטסטי או ריאליזם מאגי; אלמנטים קסומים מופיעים בסביבה טבעית וריאליסטית.
הריאליזם הקסום הוא סגנון כתיבה המשלב בין שני ז'אנרים: ריאליזם ופנטזיה. בניגוד לריאליזם, בה הכתיבה מחקה את המציאות, ולפנטזיה, בה הכתיבה מתארת את הבלתי מתקבל על הדעת, בריאליזם הקסום החלק העל-טבעי או הפנטסטי מתקבל בסיפור כדבר הטבעי ביותר.
המושג ריאליזם קסום הוא נרחב ויכול להתאים לסיפורים רבים ושונים. פרופסור מתיו סטרצ'ר הגדיר ריאליזם קסום כ"מה שמתרחש כאשר לתוך רקע ריאליסטי ומפורט היטב חודר משהו מוזר מדי כדי להאמין לו".
או בלשונו של עמוס עוז: הלשון בכמה סיפורים פטרבורגיים של גוגול היא "לשון משרדית דקדקנית שחולפים בה לפעמים הבזקים של אובססיה ושל טירוף".
הסיפור, אומר עוז, אינו צועד בדרך המלך של סיפור קוהרנטי, אלא כאילו מכניס את הקורא מדי פעם לסוגריים. הספר שמוצא לזוועתו בתחילה הסיפור את אפו של המאיור קובאליוב הנכבד בתוך הלחם שאפתה אשתו - הוא חסר שם משפחה, טורח המספר לציין, ואף סוטה לצדדים ומתחיל לתאר מעין מרדף אחר השם האבוד של הספר, ורק אז חוזר לאירוע הדרמטי. כך עושה המספר לאורך הסיפור כולו, וצובע אותו בגוונים אנרכיסטיים.
לאורך הסיפור כולו קיימת תחושה של מכובדות מרופטת ומזויפת, שאינה ראויה לשמה. אשתו של הספר היא "גברת כבודה למדי" שצועקת ומקללת בגסות רוח, הוא עצמו עוטה "ארשת של חשיבות" ולובש פראק על כותנתו המלוכלכת, על אף שבגדיו מלוכלכים וידיו מסריחות. גם שאר הדמויות מציגות שילוב של מהוגנות מנומסת המכסה על צביעות ונוכלות, או כפי שמתבטא בבוטות מפקח המשטרה: "רבים המאיורים למיניהם שאפילו מצב תחתוניהם אינו מניח את הדעת כלל, והם עצמם מתרוצצים בכל מיני מקומות מגונים". בנוסף, הם מתעמרים בפחותים ומתחנפים בצורה דוחה אל אלו שמעליהם, הם צבועים ומתחסדים וכולם חמדניים, נוטלי שוחד ורודפי בצע.
עיוותי הגיון גרוטסקים, בירוקרטיה נלעגת, מעמדות חסרי שחר, אכזריות גסה ושיממון שוררים בסיפור כולו, טוען עוז, ודוחה בתוקף את הפירושים האלגוריים שמייחסים פרשנים שונים לאף. דרך הסיפור מעבירה היטב את המסר, ואין צורך לחפש סמלים שלא קיימים.
"האף" הוא פשוט השתעשעות בסגנון האי-גיון, שמציגה לראווה את הקסם המיוחד של יצירת אמנות קומית מזוטות.
מסכם משה עזוז את הרפתקאותיו של האף הסורר: בסיפור זה "מתלכדים היסודות הפנטסטיים והקומיים לכדי אמירה חברתית נוקבת ומשעשעת כאחד; הרדיפה אחר כבוד ותארים, האופורטוניזם והרמת האף על בני המעמדות הנמוכים, מתגלמים, בסופו של דבר, בהורדת אותו האף שמתנשא על בעליו".
ישראל חיים פרידמן
רבי ישראל חיים פרידמן (ה'תרי"ב, 1852 - כ"ד בסיוון ה'תרפ"ב, יוני 1922) היה רב חסידי, כיהן כרבה של הקהילה היהודית בראחוב. מחבר הספר "ליקוטי מהרי"ח" על נוסחאות התפילה ומנהגיה.
ביוגרפיה
בסביבות שנת ה'תרמ"ח (1888 לערך) התמנה לרבה של קהילת יהודי רחיב שבאזור קרפטורוס, אז, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה בצ'כוסלובקיה (כיום באוקראינה).
ספרו
הספר הפך לפופולרי ביותר, וזכה למהדורות רבות. במהדורתו השנייה, בשנת תרצ"ב, לאחר פטירת המחבר, מופיעים גם הסכמותיהם של רבי מרדכי ליב וינקלר, אב"ד מאד, ורבי יוסף חיים זוננפלד.
בשנת תשע"ג יצא לאור הספר במהדורה חדשה ומוערת, בשילוב הערות מרבנים שונים, בהם רבי יהודה הורוביץ מדז'יקוב.
בחלק הראשון מקיף הרב פרידמן את סדר היום ההלכתי והתנהגות האדם מקומו בבוקר עד לכתו לישון בלילה, כולל בירור נוסחאות ומנהגי התפילה בימות החול. חלק ב' מוקדש לבירור מנהגי שבת וראש חודש, וחלק ג' בהנהגות והלכות החגים והמועדים, וכן ענייני שמחה ונישואין.
בספרו מרבה הרב פרידמן להביא ממנהגי האדמו"רים וצדיקי החסידות שפעלו בתקופתו ובדורות שלפניו. לעיתים הוא חולק על מנהגם אך בצורה מכבדת. כך לדוגמה הוא כותב על המנהג החסידי של איחור התפילה:
משפחתו
בנו הרב שלמה זלמן פרידמן (חתנו של הרב שמואל זלמן ויינברגר) מילא את מקומו בראחוב ולאחר השואה רב באוז'הורוד, בסאטו מארה ובלוגאנו, בעל "זבחי שלמה". חתנו הרב מנחם מנדל הורביץ הקים את בית המדרש "ראחוב" בבני ברק.
בתו מינדל נישאה לרב בנימין זאב ליכטנשטיין, אב בית דין בבקליאן ומאג'רוש, בסוף ימיו רב בביסטריץ. נספה בשואה.
בתו אסתר נישאה לרבי איתמר לייפר, האדמו"ר מבישטינא. אדמו"רי שושלת בישטינא הם צאצאיו.
בתו מרים פעסיל נישאה לרב אברהם ישכר בער איזקסון, רבה של פוליען ריסקווה ופעיל ציוני.
בין נכדיו היו: הרב ישראל חיים מנשה פרידמן (בן בנו יעקב צבי) היה אב בית הדין של חסידות סאטמר בוויליאמסבורג, הרב יחיאל יהודה איזקסון רב שכונת אחוזה בחיפה, הרב יעקב צבי קויפמן דיין במרגיטה ומחבר הספר "ליקוטי מהרי"ק" (נספה בשואה) והרב צבי יונתן שטרן ראש ישיבה בזענטא.
רויטל לוי-חברוני
רויטל לוי-חברוני היא רופאה ישראלית, מומחית ברפואת ילדים ובמנהל רפואי המכהנת כמנהלת המרכז הרפואי יוספטל.
ביוגרפיה
לוי-חברוני נולדה וגדלה בירושלים. ב-1983 התיישבה עם בני גרעין "אפיקים" של בני עקיבא בירוחם. היא סיימה לימודי רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, את הסטאז' והתמחות ברפואת ילדים עשתה בבית החולים סורוקה. היא שימשה במשך שמונה שנים מנהלת מרפאת ירוחם של שירותי בריאות כללית, לאחר מכן שימשה במשך חמש שנים רכזת רפואת ילדים של מחוז ירושלים. בתפקידה הבא שימשה סגנית המנהלת הרפואית של שירותי בריאות כללית במחוז ירושלים. ב-2015 מונתה לסגנית מנהל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
בדצמבר 2019 מונתה למנהלת המרכז הרפואי יוספטל.
היא בעלת תואר שני (MHA) בניהול מערכות בריאות מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובוגרת המחזור הראשון של תוכנית ענב"ר של משרד הבריאות המכשירה עתודה ניהולית ברפואה. היא משרתת במילואים בהתנדבות כמודיעת נפגעים ויושבת ראש שותפות 2000 בין ירוחם ומיאמי. ב-2010 נבחרה למועצת העיר ירוחם מטעם רשימת הליכוד בראשותו של מוטי אביסרור.
שפטיה בן אמיתי
רב שפטיה בן אמיתי (או רבנא שפטיה בן אמיתי) היה מחכמי היהודים בקהילת אוריה (באיטלקית: Oria, בספרות הרבנית: אוֹיְרִי), במחוז פוליה שבדרום איטליה. חי ופעל במאה התשיעית ונפטר בתשרי שנת ד'תרמ"ז - ספטמבר 886. רב שפטיה פעל כפייטן וכרופא. מסופר עליו כי ריפא את בתו של בסיליוס הראשון (קיסר האימפריה הביזנטית), ובכך הצליח לבטל גזירתו על קהילות יהודיות שונות בתפוצות. בנו היה הפייטן הגדול רבי אמיתי בן שפטיה.
משפחתו
רבי שפטיה הוא חלק ממשפחת אחימעץ האיטלקית, שקורותיה מסופרים במגילת אחימעץ. על פי המגילה, אחיו היו ר' חננאל בן אמיתי וכן אלעזר בן אמיתי. בנו של רבי שפטיה הוא הפייטן האיטלקי אמיתי, מגדולי פייטני איטליה. בנוסף, הייתה לו בת בשם כסיאה שנישאה לחסדיה בן אחיו חננאל.
רפואת בתו של בסיליוס הראשון
במגילת אחימעץ מסופר כי המלך שלח לו איגרת שיבוא אל קונסטנטינופול לרפא את בתו החולה, וכן עשה. תמורת עבודתו ביקש מהקיסר לבטל גזירתו מעל יהודי איטליה, ועל כל פנים מאזור מגוריו אוריה שבדרום איטליה, הקיסר נענה לבקשתו, והגזרות בוטלו בחמש ערים במחוז אפוליה.
פטירתו
לפי מגילת אחימעץ, רב שפטיה נפטר אחרי תקיעת שופר, זמן קצר אחרי בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, בשנת ד'תרמ"ז במניין השנים בלוח העברי.
פפירוס
פּפּירוס (מיוונית: πάπυρος; בלטינית: Papyrus) הוא סוג קדום של נייר שיוצר מצמח הגומא, הנודע גם כצמח הפפירוס. השימוש הידוע הראשון בנייר פפירוס נעשה במצרים העתיקה, עוד בימי השושלת הראשונה של מצרים ואולי אף לפני-כן. נעשה שימוש בפפירוס בכל אזור המזרח התיכון, כמו גם ביבשת אירופה ובדרום-מערב אסיה.
ייצור ושימוש
גליונות פפירוס יוצרו מגזע הגומא. ראשית מסירים את הקליפה החיצונית, ולאחר-מכן פורסים את תוכן הגזע לרצועות דקות באורך 40 ס"מ בערך. מניחים את הרצועות זו לצד זו על משטח קשה, כששוליהן חופפים קמעה, ואז מניחים שכבה שנייה בזווית של 90 מעלות לראשונה. ייתכן כי לפני-כן נטבלו הרצועות במים עד להתחלת רקב, אולם הדבר אינו ודאי. בעודן לחות, שתי השכבות נלחצות זו לזו עד שהן הופכות לגיליון יחיד, וגיליון זה מיובש בלחץ. לאחר הייבוש לוטש הגיליון בעזרת חפץ מעוגל כלשהו (אולי אבן).
במקור השימוש בפפירוס היה ליצירת מגילות, אולם בהמשך גילו היוונים כיצד לכרוך גליונות לספרים.
באקלים יבש כמו זה של מצרים, הפפירוס יציב, ונשמר בצורה טובה יחסית. אולם אחסון בתנאי לחות מוביל לרקב המשמיד את הגליונות. פפירוסים מיובאים, שהיו נפוצים בעבר ביוון ובאיטליה, התקלקלו עד שלא ניתן לשחזרם, אולם במצרים עדיין מתגלים מדי פעם גליונות פפירוס חדשים בחפירות ארכאולוגיות.
אחד הפפירוסים החשובים שנמצאו במצרים הוא פפירוס אברס, מסמך עתיק המכיל רשימה של 867 מיני צמחים, בעיקר צמחים אשר מיוחסות להם סגולות רפואיות. לימוד הפפירוסים מהווה את מקור הידע העיקרי ללימוד החיים במצרים עתיקה. כך למשל אוסף של פפירוסי הכישוף היווניים מהווה בסיס ללימודי מצרים מהמאה ה-2 לפנה"ס ועד למאה ה-5.
במצרים נמשך השימוש בפפירוס עד למאה ה-8 לערך, ואז הוחלף בידי הנייר, שהיה זול יותר; הנייר הגיע למצרים בידי הערבים. עוד לפני-כן שימש הקלף כתחליף לפפירוס באזורים מסוימים במצרים. השימוש המאוחר ביותר הידוע הוא לפסק-דין של האפיפיור משנת 1057, ומסמך ערבי משנת 1087. באימפריה הביזנטית נעשה שימוש בפפירוס עד למאה ה-12, אולם לא שרדו פפירוסים מתקופה זו.
דבר הבלוטות
דבר הבלוטות (באנגלית: Bubonic plague), הידוע גם בכינוי המוות השחור, הוא אחד משלוש התת-צורות של דבר השכיחות באדם. דבר מתחלק לשלושה סוגים בהתאם לצורת ההידבקות: דבר הבלוטות, דבר ריאתי (פנאומוני), דבר ספטי  (דם). דבר הבלוטות הוא תוצאה של חדירה דרך העור של חיידק Yersinia pestis המועבר לרוב על ידי פרעושים המתקיימים כטפילים על החולדות שמסוגלים לקפוץ על בני אדם או חשיפה לנוזלי הגוף של חייה נגועה שמתה. מחלת דבר הבלוטות היא אחת המחלות המסוכנות ביותר שמביאה לתמותה ב- 30%-90% מקרים כאשר אינה מטופלת, וגם בעת מתן טיפול מתאים התמותה עומדת על 10%.
תסמינים
התסמין הידוע ביותר של דבר הבלוטות נגרם כתוצאה ממגע חיידקי בקשרי הלימפה שנראה כבליטות תת-עוריות כואבות המכונות גם בועות או "בובונים". דבר הבלוטות מתחיל להתפתח עם חדירתו של חיידק מתחת לעור (בדרך כלל החדירה מתבצעת דרך עקיצה של פרעוש מחולדה או במקרי מגפה ההתפשטות עוברת גם דרך פרעושים שעוברים מאדם חולה).
תקופה אינקובטיבית של החיידק בדרך כלל כ-5-6 ימים, ובמקרים נדירים של מערכת חיסון עמידה עד 12 יום. לאחר שהועברו דרך עקיצת פרעוש נגוע, חיידקי Yersinia pestis מתמקמים בקשרי לימפה מודלקים, שם הם מתחילים להתרבות. הבועות ("בובונים") האופייניות לדבר הבלוטות מופיעות בדרך כלל בבתי השחי, באזור הירך העליון, במפשעה ובאזור הצוואר. '''תסמינים נוספים: '''
תסמינים נוספים כוללים נשימה כבדה, הקאות מתמשכות של דם, גפיים כואבות, שיעול וכאבים קיצוניים הנגרמים כתוצאה מריקבון או פירוק העור בזמן שהאדם עדיין חי. תסמינים נוספים כוללים עייפות קיצונית, בעיות במערכת העיכול, עדשים (נקודות שחורות המפוזרות בגוף), הזיות, תרדמת ומוות. צורות אחרות של המחלה כוללות דבר ספטי וריאתי שבו החיידק מתרבה בדם ובריאות בהתאמה.