cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עובדיה קמחי
קורות חיים
בשנת 1911 חזר לארץ ישראל והתיישב בירושלים כדי לעסוק בבנקאות. בשנים 1911–1914 שימש כמזכיר הכללי של הבנק העות'מאני בירושלים, ובמקביל הרבה לכתוב מאמרים פובליציסטים לעיתון החרות הירושלמי. הוא גם נהג לנאום מעל במות שונות בירושלים ונודע כנואם מוכשר. כמה ממאמריו עוררו פולמוס. כך למשל ב-1913 פרסם סדרה של ארבעה מאמרים ב'החרות' על הצורך "ביצירת תעשייה בארץ ישראל", וטען כי תעשייה, ולא חקלאות, היא הדרך הנכונה לפיתוח ארץ ישראל. הוא הסכים שלעבודת האדמה הייתה תרומה חשובה לחידוש החיים הלאומיים בארץ ישראל, אך טען כי רק תעשייה מפותחת תוכל למלא את צרכיו הכלכליים של היישוב. עמדתו זאת הייתה בניגוד לשיח הרווח באותה עת שהעמיד את החקלאות ועבודת האדמה כראשונה בחשיבותה, ומספר מאמרי ביקורת פורסמו בעיתונים כמו העולם כנגד טענותיו. מאמרים אחרים שלו קראו להתגייסות רבה יותר לציונות המעשית, נגד ההתפרדות בין הספרדים והאשכנזים ולהקמת קהילה מאוחדת בירושלים שתתבסס על דמי חבר.
בשנת 1922 ייסד את כתב העת "מנורה" (Menorah), ירחון בצרפתית העוסק ביהדות ובענייני השעה של העם היהודי, בהשתתפות יהודים ולא-יהודים, שיצא לאור במשך שבע השנים הבאות. בין הכותבים לכתב העת נודעו החשובים בסופרים ובמשוררים היהודים בצרפת. כתב העת הופץ גם מחוץ לצרפת עצמה, לקהילות צפון אפריקה והמזרח התיכון, שבהן צרפתית תפסה את מקומה כשפת הקריאה העיקרית.
בדצמבר 1931 נקבע שקמחי יערוך את בטאון ההתאחדות העולמית של הספרדים וביולי 1932 הוא ייסד עם הרב נסים עובדיה את כתב העת של ההתאחדות הספרדית Le Judaïsme séphardi, שיצא לאור בקביעות עד מלחמת העולם השנייה. כתב העת שימש במה עבור ההתאחדות להפצת רעיונותיה, אך גם במה חשובה למחקרים ומאמרי הגות או ספרות בקשר לקהילות הספרדיות בעולם. עם הכותבים לכתב העת נמנו זאב ז'בוטינסקי, מנחם אוסישקין, משה דוד גאון, דוד ילין, אברהם אלמליח ואחרים.
בעת מלחמת העולם השנייה איבד קמחי את ספרייתו וביתו, אך הצליח להינצל כשנמלט לטולוז לפני שנתפס בידי המשטרה הצרפתית של משטר וישי. בעת שהותו בטולוז עסק בתרגום יצירות ספרותיות עבריות לצרפתית והפצתן בקרב הנוער היהודי. כמו כן ערך בשנה האחרונה של המלחמה ביטאון בשם "לה רנסאנס" (התחיה) עבור המחתרת היהודית בצרפת. לאחר המלחמה חזר לפריז, והמשיך להוציא את עיתון התחיה. בשנת 1950 חידש את הוצאת Le Judaïsme séphardi בפריז ולאחר מכן עבר ללונדון, שם המשיך בפעילות עיתונאית וספרותית. משנת 1951 הוא כיהן כמזכ"ל הפדרציה הספרדית העולמית.
עבודתו הספרותית
לאורך חייו עסק בתרגום, שירה, ביקורת ספרות, מחקר וספרות יפה. אחד מתרגומיו הראשונים היה תרגום לצרפתית של רומאן בשם "המצילה" מאת איתמר בן-אב"י בשנת 1931. תרגום נוסף שהוציא לאור הוא אנתולוגיה של שירי חיים נחמן ביאליק בתרגום לצרפתית (1933). בשנותיו בטולוז בזמן מלחמת העולם השנייה עבד על תרגום לצרפתית ועיבודו לשירה של ספר איוב, והוציאו לאור בשנת 1942. בשנת 1951 פרסם תרגום של אגדות נבחרות מהתלמוד והמדרש לצרפתית. לאורך חייו הוא עסק גם בשימור של רומאנסות ספרדיות והשתתף במספר פרויקטים להעלתם על כתב. בנוסף הוא השלים מילון לאדינו גדול אך לא הספיק לפרסמו בחייו. לאחר פטירתו, חבריו ומכריו הוציאו לאור ספר אחר שהוא שחיבר ולא הספיק לפרסם - תרגום לצרפתית של סיפורים נבחרים מהתלמוד. ספר נוסף שלא עלה בידו לפרסם ונותר בכתב יד הוא תרגום לעברית של גדולי משוררי צרפת במאה ה-19, בהם ויקטור הוגו, אלפרד דה ויניי, שארל בודלר. בנוסף לספריו פרסם קמחי במהלך חייו מאות מאמרים מעל דפי העיתונים וכתבי העת השונים שערך או תרם להם בקביעות - בהם מחקרים רבים על שירה, היסטוריה וספרות.
מנעוריו הרבה לחבר שירה עברית וגם פרסמה מעל במות שונות. שיריו הראשונים פורסמו בשנת 1929 בכתב העת "מזרח ומערב". הוא המשיך לחבר שירה עברית במהלך חייו - שירה לאומית, אישית, אתית, עלילתית ועוד. בשנת 1966 יצא לאור ספר השירה העברי הראשון שלו - "חברון בילדותי: חברון לפני חורבנה". שיריו עוסקים בזכרונות ילדותו מחברון בתקופה העות'מאנית, אישיה, רבניה, שופטיה והחיים הקהילתיים בה אותם זכר באהבה רבה.
היתומים של מיקי
היתומים של מיקי (באנגלית: Mickey's Orphans) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1931 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי סרטי קולומביה. הסרט מתרחש בתקופת חג המולד ומככבים בו מיקי מאוס, מיני מאוס ופלוטו, שקולטים לביתם קבוצת חתלתולים מעוללי נזקים ושובבים. הוא בוים על ידי ברט גילט וכולל דיבוב של וולט דיסני כמיקי ומרסלייט גארנר כמיני. זהו הסרט ה-36 בסדרת "מיקי מאוס" שיצא לאקרנים וה-12 באותה השנה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-5 בשנת 1932, השנה הראשונה של הפרס. הוא הפסיד לסרט אחר של דיסני, "פרחים ועצים", הסרט הראשון של דיסני עם צבע.
עלילה
בלילה מושלג, דמות עם ברדס נושאת סל מכוסה חולפת על פני כנסייה. מזמור חג המולד "לילה שקט, לילה קדוש" נשמע מתוך הכנסייה. הדמות מתקרבת לביתו של מיקי מאוס ומציצה בחלון: מיני מנגנת "לילה שקט, לילה קדוש" על עוגב, מיקי מקשט את עץ חג המולד, ופלוטו ישן בשלווה ליד הקמין. לאחר מכן הדמות משאירה את הסל על מפתן דלתו של מיקי, מצלצלת בפעמון והולכת.
פלוטו נושא את הסל פנימה ומגלה שהוא עמוס בגורי חתולים, כנראה יתומים. מיקי ומיני מוקסמים מהם בהתחלה, אבל החתלתולים מתגלים במהרה כמטרד. עם זאת, מיקי ומיני נחושים לתת לגורים תחושה טובה. מיקי עוזב לרגע את החדר ועד מהרה חוזר לבוש כסנטה קלאוס עם שק מלא צעצועים. החתלתולים במהרה חוטפים את תכולת השק, שרובם אמצעים שונים להשחתה כמו מסורים, פטישים וצעצועי כלי נשק. החתלתולים יוצאים לעבודה והורסים את הפסנתר ושאר הרהיטים. לבסוף מיקי ומיני חושפים את עץ חג המולד שלהם, אבל החתלתולים מסירים את כל הקישוטים והעלווה.
ביקורת
ב-19 בדצמבר 1931, כתב העת "Motion Picture News" פרסם: "מיני ומיקי מוצאים סלסלה על מפתן הדלת בערב חג המולד. החוצה קופצים אינספור מיקים קטנטנים, שממשיכים לפרק את הרהיטים באופן מסודר ושגרתי, לצלילי נעימה רגילה של רהיטים מונפשים. כאשר מיקי ומיני חושפים את עץ חג המולד, העוללים המונפשים מפשיטים אותו ללא אובדן זמן. הצעירים יקבלו התענגות אמיתית מסרט זה, והמבוגרים יקבלו קצת הנאה". הוא מתייחס באופן שגוי לחתלתולים כגרסאות קטנות יותר של מיקי.
ב-20 בדצמבר 1931, גם עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" שיבח את הסרט על אווירת חג המולד שבו ועל היכולת להצחיק את הקהל הצעיר ועם זאת לגרום למבוגרים הנאה.
מה בוער
מה בוער, בהגשתו של רזי ברקאי, הייתה תוכנית אקטואליה יומית ששודרה בתחנת הרדיו גלי צה"ל משנת 1995. בינואר 2022, לאחר 27 שנות הגשה, הודיע ברקאי על פרישתו מגלי צה"ל, וכחודש וחצי לאחר שפרש שודרה התכנית האחרונה, בהגשת טלי ליפקין שחק.
היסטוריה
מה בוער, היא תוכנית האקטואליה המרכזית של התחנה ומאלה שמאזינים לה ביותר. היא משודרת בשעות הבוקר ועוסקת במתן פרשנות לרוב האירועים המרכזיים של היום ובעריכת ראיונות עם האישים הקשורים בהם.
ב-1995, עבר ברקאי להגיש את התוכנית.
בתחילת 2017, צורפו לתוכנית כמה מראיינים שהגישו את התוכנית לצדו של ברקאי, ובהמשך בוטלה ההגשה המשותפת.
מתחילת 2019, קוצרה התוכנית משעתיים לשעה אחת, מהשעה 09:00-10:00. התוכנית משודרת בימים א'-ד', ובימים אלה העורכת היא נורית קנטי. באירועים מיוחדים הגיש ברקאי בשידור משותף את תוכניתו עם רינו צרור. בימי חמישי מוגשת בשעות אלו התכנית "מרציאנו-סגל", בהגשת קרן מרציאנו ואודי סגל.
תכנים
עם מושאי הסיקור הבולטים של התוכנית נמנים, בין היתר, הראיון האחרון של ראש הממשלה יצחק רבין (שבו השיב "אני לא פוחד" לשאלתו של ברקאי בנוגע לאיומים על חייו), הריאיון הראשון עם לאה רבין בבוקר שלאחר רצח רבין, וכן הרגע שבו נשמע לראשונה קולה של המתלוננת א', גיבורת פרשת הנשיא משה קצב. כמו כן זכור הריאיון עם ראש הממשלה דאז, אהוד ברק, שהפסיק את הריאיון וניתק את השיחה לאחר סדרת שאלות נוקבות.
אות הפתיחה
אות הפתיחה של התוכנית היא קטע מתוך השיר "Too Young To Die" המבוצע על ידי להקת ג'מירוקוואי.
פרסים
התוכנית זכתה בפרס מפקד גלי צה"ל לשנת 2009.
הרברט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
לאופולד טרפר
לאופולד טרפר (Leopold Trepper; 23 בפברואר 1904 – 19 בינואר 1982) היה יהודי-פולני שעמד בראש רשת ריגול של המודיעין הסובייטי במערב אירופה, בשנים 1938–1942. רשת ריגול זו כונתה על ידי גרמניה הנאצית בשם "התזמורת האדומה".
ילדותו ונעוריו
לאופולד טרפר נולד ב-23 בפברואר 1904 בנובי טארג (Nowy Targ), עיירה בדרום פולין (אז בתחום האימפריה האוסטרו-הונגרית), למשפחה יהודית קשת יום. מחשש לפרעות עברה המשפחה לווינה, אך לאחר שנתיים חזרה לנובי טארג. אביו, שהיה סוכן, נפטר מהתקף לב ב-1917, כאשר טרפר היה בן 12, והשאיר אחריו אישה ועשרה ילדים. טרפר, שנחשב במשפחתו לעילוי, נשלח ללימודי תיכון בלבוב למרות מצבה הכלכלי הקשה של משפחתו. בילדותו התלבט רבות לגבי יחסו ליהדות, אך מותו של אביו ואכזבתו מהגישה הפסיבית היהודית של "הכול מן האלוהים" הכריעה את הכף ומאז פנה לכיוון אקטיבי והצטרף בשנת 1918 לתנועת "השומר הצעיר". הוא סיים את לימודי התיכון ועבר לקרקוב כדי ללמוד ספרות והיסטוריה אך לא סיים את לימודיו בשל מצבו הכלכלי הקשה.
פעיל פוליטי
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1924 והחל בעבודת ייבוש ביצות באזור חדרה, אך עד מהרה נטש עבודה זו ובראשית 1925 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פ.ק.פ), ובהמשך אף עמד בראש הסניף המפלגתי בחיפה. במסגרת המפלגה הקומוניסטית הכיר את ליאו גרוספוגל, שרייבר וליובה ברוידא (Люба Брауде) לה נישא בהמשך. בנוסף היה ממקימי "קבוצת איחוד" ששאבה את השראתה מהקומוניזם ושאפה לאחד את הפועלים היהודים והערבים, כאשר עיקרי מצעה היו:
טרפר נעצר פעמים רבות ובשנת 1929 גורש מהארץ בעוון פעילותיו הקומוניסטיות ונסע לצרפת. הוא תיאר זאת:.
ליובה הצטרפה אליו כשנה לאחר מכן. הוא המשיך להיות פעיל במפלגה הקומוניסטית הצרפתית ובהמשך הפך לעורך של העיתון הקומוניסטי היידי "דער מארגן" (הבוקר).
ב-3 באפריל 1931 נולד ללאופולד ולליובה בן ראשון בשם מישל. מחשש לרדיפה ומאסר בעקבות פעילותו במפלגה עזב טרפר באמצע 1932 למוסקבה. הוא למד שם באוניברסיטת פרודובסקי הקומוניסטית. לובה ומישל הצטרפו אליו בראשית 1933. לאחר שסיים את לימודיו, שעסקו בין השאר בעיתונאות, צורף טרפר למערכת היומון "דער עמעס" ("אמת") שהיה מהדורתו היידית של "פראבדה". בשנת 1936 נולד לטרפר בן שני בשם אדגר.
מרגל בשירות הסובייטים
בשנת 1937 גויס טרפר לשירותי הביון הסובייטים תחת ארגון גה-אר-או. תפקידו הראשון היה לחקור את פרשת הריגול "פאנטומאס" שהתגלתה בצרפת. הוא טיהר את המפלגה הקומוניסטית הצרפתית מחשד של מתן מחסה למלשין ואף חשף את הבוגד האמיתי. בדצמבר 1938 נשלח לבלגיה במסווה של איש עסקים קנדי בשם אדם מיקלר (Adam Mickler), כדי להקים שם רשת ריגול שמאוחר יותר קיבלה מהגרמנים את הכינוי "התזמורת האדומה". טרפר קיבל רשות ממפעיליו הסובייטים לגייס באופן עצמאי את חברי הרשת. הוא הגיע לבריסל, שם יצר קשר עם חברו מימי הפ.ק.פ. - ליאו גרוספוגל, שהפך ליד ימינו בניהול רשת הכיסוי שהקימו; עסק בייצור מעילי גשם בשם "The Foreign Excellent Trench-Coat". בימי השיא שלה מנתה הרשת כ-290 חברים (66 מהם - יהודים). לרשת היו סניפים במדינות סקנדינביה, דנמרק ובלגיה ובנוסף היו לה קשרים ברחבי אירופה ואף יפן.
לפי ההנחיות שקיבל ממפעיליו הסובייטים אסף טרפר מידע אודות הצבא הגרמני. בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב באוגוסט 1939 הגיעו הנחיות ממוסקבה להפסיק את כל פעולות הריגול נגד הגרמנים ולהפנותן לצרפת ובריטניה כדי לא לסכן את היחסים עם גרמניה. למרות זאת פעילויות רשת הריגול לא הופסקו לחלוטין אלא נשמרו בפרופיל נמוך, מה שתרם אחר כך ליכולת להשיג מידע על הגרמנים במהירות יחסית.
לאחר פלישת הצבא הגרמני לבלגיה, ב-10 במאי 1940, נאלץ טרפר לשנות את סיפור הכיסוי שלו, משום שהבלגים חשדו שהוא גרמני והתכוונו לעצור אותו. הוא החל להציג עצמו כאיש עסקים צרפתי בשם ז'אן ז'ילבר (Jean Gilbert). הוא עבר לפריז ושם ביחד עם ליאו גרוספוגל והלל כץ הקים חברה מסחרית בשם "סימקס" (Simex) בפריז ואת "סימקסקו" (Simxco) בבריסל ובעזרתן יצר קשרים חזקים עם גרמניה. את גיוס ההון להקמת החברה גייסו מחברים בלגים שהוכנסו כשותפים ושלא ידעו על המטרה האמיתית שלשמה הוקמה החברה. החברה שימשה לא רק ככיסוי לפעילות הריגול של הרשת, אלא גם כמקור למימונה. רשת הריגול של טרפר הייתה בין הראשונות שקיבלה מידע מהימן אודות ההכנות הגרמניות לפלישה לברית המועצות. להתרעותיה החוזרות ונשנות הצטרפו התרעות הרבות שהתקבלו במוסקבה מרשתות הריגול השונות אך ללא הועיל. ב-22 ביוני 1941, ערב יום הפלישה העביר טרפר דרך הנספח הסובייטי בווישי מברק בעל דחיפות עליונה לשידור מיידי למוסקבה המתריע על פתיחת המתקפה הגרמנית על רוסיה למחרת, אך הממונים עליו במוסקבה עדיין לא האמינו לו וטענו כי זו "פרובוקציה בריטית". "התזמורת האדומה" המשיכה לספק לברית המועצות מודיעין רב מתוך האימפריה הנאצית וסייעה רבות למאמץ המלחמתי בהדיפת הפלישה הנאצית מאדמת רוסיה.
נפילת הרשת
אנשי ה"אבווהר" הגרמנים היו האחראים על גילוי רשתות הריגול שנשתלו ופעלו ברחבי האימפריה הנאצית. בסוף 1941 הם גילו כי משדר אותו כינו "פ.ט. איקס", שלקיומו היו מודעים זה מכבר, הגביר את תדירות שידורו. לאחר כמה בדיקות צמצמו את מיקומו של המשדר לבריסל ותפיסתו הפכה להיות בחשיבות עליונה. בליל 12 בדצמבר 1941 אסרו הגרמנים כמה פעילים של רשת הריגול ומלבד המשדר נחשפה גם מעבדת זיוף מתוחכמת מאוד. הפשיטה הנחיתה מהלומה חזקה על הרשת הבלגית ואילצה אותה להשבית את פעילותה ולהתארגן מחדש. שני המשדרים האחרים נדמו לעת עתה ואת הפיקוד עליה תפס אדם בשם קונסטאנטין ייפרמוב (Константин Ефремов) שהיה עד אז מהנדס צבאי בצבא הרוסי בדרגת קפיטן.
לאחר זמן מה משהרגישו שהסכנה חלפה, חזרה הרשת לשדר מידע רב למוסקבה. הגרמנים, שהיו נחושים להשתיק את התשדורות אחת ולתמיד, הצליחו לעלות על משדר נוסף ולאחר שגילו את מיקומו יצאו למבצע בלילה של 30 ביוני 1942 ואסרו את המשדר עם השדרן שלו, ובנוסף כמה תשדורות חשובות. אחת מהתשדורות הכילה כתובת של משת"פ גרמני בדרג בכיר מאוד בחיל האוויר והוא נאסר זמן קצר לאחר מכן. הגרמנים המשיכו במצוד אחר הרשת וב-30 ביולי 1942 אסרו את ייפרמוב והעבירו אותו לצדם. צעד זה החל להניע את קריסת הרשת בבריסל. בזה אחר זה פותו אנשי קשר וסוכנים ליפול למלכודות של הגרמנים כאשר חלקם נשברים בחקירות ואף לעיתים עוברים לפעול תחת אנשי הביון הנגדי הנאצי, ובכך מאיצים עוד יותר את נפילת הרשת. לבסוף עלו הגרמנים גם על חברת "סימקסקו" ואסרו את עובדיה. הרשת בבריסל הייתה גמורה.
ב-24 בנובמבר 1942 נתפס טרפר על ידי הביון הנגדי הנאצי בצרפת כאשר הגיע לטיפול אצל רופא שיניים. טרפר הוחזק במשך כחודשיים וחצי במפקדת הגסטפו בצרפת ונעשו ניסיונות רבים כדי להעבירו לצד השני ולהשתמש בו כבסוכן כפול. מעדות של טרפר עצמו ואף לפי ספרו של ז'יל פרו, הוא עשה עצמו כמשתף פעולה עם שוביו, ובמקביל הצליח להבריח בחשאי דו"ח המפרט את פרטי לכידתו ונפילת רשת הריגול למוסקבה. טרפר מספר בריאיון עם העיתונאי גדעון אלון במוסף "הארץ" משנת 1975: "הקימו עבורי בית מעצר מיוחד בבית שירות הביטחון הצרפתי. על דלת החדר קבעו שלט: "אסיר מיוחד - הכניסה אסורה". הגרמנים, שהאמינו כי שיתוף הפעולה של טרפר כן ואמיתי, העבירו אותו למתקן כליאה בעל רמת שמירה נמוכה יותר. אחרי כשישה חדשים, ב-13 בספטמבר 1943 ניצל טרפר הזדמנות ביציאה שגרתית לבית המרקחת בליווי שומר יחיד ונמלט. הוא איתר את ג'ורג'י ושניהם ירדו למסתור כאשר במקביל יצר קשר טרפר עם מוסקבה כדי לעדכן אותם בנעשה.
טרפר חש שהגסטפו שבעקבותיו ועל כן נפרד לבסוף מג'ורג'י כדי לא לסכן אותה יותר מדי והמשיך בבריחתו לבדו. הוא יצר קשר עם המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ומצא מסתור קבע בו הגסטפו לא הצליח לשים עליו יד. הוא עדיין היה חלש מהתלאות שעבר במנוסתו ואף קשריו היו רופפים; מוסקבה חשדה בו כי בעקבות מאסרו הוא עובד בשביל הגסטפו ורשת הביון שלו כבר לא הייתה קיימת. אך למרות זאת, החל להשתקם במחבואו ולהמשיך לעשות ככל יכולתו בעזרת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ואחת מתנועות המרי המחתרתיות הצרפתיות איתן הצליח ליצור קשר.
לאחר המלחמה
באוקטובר 1944, חודשיים אחרי שחרור פריז, הגיעה משלחת צבאית סובייטית לצרפת. טרפר יצר עימם קשר וב-6 בינואר 1945 המריא חזרה למוסקבה במטוסו האישי של סטלין. אחרי נחיתתו נידון טרפר לחמש עשרה שנות מאסר בטענה כי שיתף פעולה עם הגסטפו כדי להציל את עורו, והוא נכלא בלוביאנקה כמו חלק מסוכניו שנשארו בחיים.
בשנת 1955, אחרי שסטלין מת והצמרת הסובייטית עברה תהפוכות, שוחרר טרפר וחזר אל אשתו ליובה ואל שני ילדיו. גזר דינו בוטל על ידי בית המשפט הסובייטי העליון על היותו "נטול כל בסיס" והוא קיבל תעודה רשמית שטיהרה את שמו. טרפר המשיך לחיות בוורשה תחת השם "לייב דומב". הוא הפך לנשיא "האיגוד התרבותי היהודי" בפולין וניהל הוצאה לאור של ספרות יהודית. ב-11 בנובמבר 1965 הוזמן לנאום באושוויץ בטקס לרגל 20 שנה לשחרור המחנה.
בשנת 1972 זכה טרפר בתביעת דיבה שהגיש נגד ז'אן רושה, ראש הריגול הנגדי הצרפתי, לאחר שזה האשימו בשיתוף פעולה עם הנאצים.
לאחר מלחמת ששת הימים גברה האנטישמיות בפולין, וטרפר החליט לנסות לעלות שוב לישראל. בתחילה סירבה ממשלת פולין לאפשר לו לעזוב את תחומי המדינה, אך מחאות בינלאומיות גרמו לה לאפשר למספר יהודים לעלות לישראל. בשנת 1974 הוא התיישב בירושלים, ובשנת 1975 פרסם את הספר האוטוביוגרפי שלו "התזמורת האדומה שלי" (די רױטע קאַפּעליע). הספר תורגם לאנגלית, צרפתית, רוסית ועברית.
לאופולד טרפר נפטר בירושלים ב-19 בינואר 1982.
פוגרומי אודסה
אודסה היא עיר נמל על חוף הים השחור ואוכלוסייתה האתנית כללה יוונים, יהודים, רוסים, אוקראינים ובני לאומים נוספים.
פרעות מוקדמות - הפוגרומים הראשונים
בשנת 1821 ושוב בשנת 1859 הותקפו יהודי העיר בידי המון נוצרי אורתודוקסי יווני בעקבות מתח בין שתי הקהילות המשמעותיות בעיר. יש חוקרים הטוענים שהייתה קיימת גם יריבות כלכלית בנוסף לעוינות הדתית. בשנת 1821 (ה'תקפ"א) הקהילה היוונית, צאצאי מייסדי העיר, תמכו בהפיכה ביוון שלחמה באותה תקופה על עצמאותה. באיסטנבול (קונסטנינופול) פרצו פרעות בידי המוסלמים נגד הנוצרים היוונים. פטריארך הכנסייה נתלה ביום הפסחא, ויוונים רבים נרצחו בטבח קונסטנטינופול של 1821. יהודי אודסה והיהודים בכלל הואשמו בתמיכה ונאמנות לשלטון הטורקי עות'מאני כחלק מעוינותם כביכול לנצרות ופולחן הפסח הכולל כביכול פגיעה בנוצרים, ובכלל זה הואשמו ברצח הפטריארך. 14 יהודים נהרגו ובתי עסק ניזוקו יחד עם רכוש פרטי רב.
בעקבות מלחמת קרים שהסתיימה בשנת 1856, השתנו תנאי המסחר ונתיביו, וסוחרים יוונים רבים ששלטו עד אז ביצוא הדגן מהנמל ירדו מנכסיהם, וסוחרים יהודים החליפו אותם. הצאר אלכסנדר השני שעלה לשלטון בשנת 1855 התיר ליהודים לגור מחוץ לתחום המושב ושחרר אותם מחטיפות הילדים לצבא, יחד עם חיובם ללמוד רוסית וניסיונות לבולל אותם כנאמנים לממלכתו. בתגובה, ועם החרפת המשבר הכלכלי, העוינות ליהודים הלכה וגברה, ובמהלך הפסחא בשנת 1859 הושמעה עלילת דם בכנסייה היוונית, ושוב הותקפה האוכלוסייה היהודית באשמת פולחן הכולל רצח נוצרים. העיתונות המקומית כינתה זאת קטטה בלבד וטענה שמקורה במלחים יוונים שיכורים שהגיעו לנמל אחרי מסע ימי ארוך. אין מידע לגבי מספר הנפגעים והיקף המהומות.
פרעות תרל"א הפוגרום בשנת 1871
הפרעות באודסה בשנת תרל"א - 1871 הן הראשונות שקיבלו את הכינוי פוגרום - שמשמעותו ברוסית השמדה. ההתקפה החלה לאחר שמועה שיהודים השחיתו את הכנסייה היוונית או את בית הקברות היווני בחג הפסח. התקפה זו נערכה כנראה בחסות השלטון המקומי ואולי גם בחסות השלטון המרכזי. הפרעות ביהודים תועדו בשנים-עשר ציורים בידי הצייר ואסילי וכרינוב. נהרגו שישה יהודים, עשרים ואחד נפצעו ויותר מאלף עסקים ובתי יהודים ניזוקו. בעקבות מתקפה זו משכילים רבים וביניהם יהודה לייב פינסקר ופרץ סמולנסקין שינו את דעתם ועברו מתמיכה בהתבוללות ואזרחות כלל-עולמית בלא הזדהות לאומית, לתמיכה בציונות.
נטען שהפוגרום היה בחסות השלטון הרוסי המקומי בעיר ובעידודו, בחשדם שהיהודים אינם נאמנים לרוסיה. באחת התמונות שצוירו, נראה מושל העיר על מרפסת ארמונו וכן פרש צבאי וקהל אזרחים לבושים חגיגית הצופים כולם מהצד ביוונים התוקפים סוחרים יהודים ומשליכים את חפציהם וכובעיהם לכל עבר. בהתבוננות מחודשת בתמונות בידי החוקר רוברט וינברג הוא מסיק שהשוטרים היו עסוקים דווקא בפיזור המהומות והגנה על האוכלוסייה היהודית.
עם השנים הפך הדיווח על פוגרום זה, מהאשמת השלטונות בהשתתפות או בעידוד המהומות והטבח, להקטנת חלקם של היוונים עצמם, וטענות לגבי השתתפות רוסים ואוקראינים רבים בהתקפה.
לאחר הפרעות, החל גל הגירה ועזיבת יהודים לערים וארצות אחרות ובראשם לארצות הברית ולארץ ישראל. גל זה התגבר במיוחד לאחר רצח הצר ופרעות שנערכו בדרום רוסיה בשנת 1882 אך לא הגיעו לאודסה. עם זאת, בשנים שלאחר מכן גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר, בעיקר בעקבות חוקי מאי 1882 שאסרו מגורי יהודים בכפרים.
פרעות אודסה תרמ"ו - הפוגרום בשנת 1886
בשנת 1881 (תרמ"א) בעקבות רצח הצאר אלכסנדר השני, תפיסת יהודים שהיו מעורבים ברצח ובראשם חסיה הלפמן, וכן נאום אנטי יהודי של יורשו, בנו אלכסנדר השלישי ומינוי שר פנים עוין ליהודים, ניקוליי איגנטייב, פרצו מהומות ותקיפת יהודים בכל רחבי דרום הממלכה, אך אלו לא הגיעו לאודסה. הפרעות כונו סופות בנגב. מתוך למעלה ממאה (יש הסופרים אף יותר מ-250) מקרים של מהומות בערים השונות, נרצחו לפחות חמישים יהודים במהלך ארבעה ימים באפריל ושלושה ימים במאי. בדצמבר אותה שנה היו פרעות מאורגנות יחד עם חיילים בעיר ורשה. המתח באזור לא שכח. במאי 1882 נחקקו חוקים נגד יהודים בידי שר הפנים שאסרו עליהם מגורים בכפר, הפקיעו את חוקיות שטרות החכירה שבידיהם, ואסרו עליהם את המסחר ביום ראשון, היום בו הגיעו האיכרים לשוק. בקייב היה פוגרום בשנת 1885, ובשנת 1886 הגיעו המהומות לאודסה, אך אין מידע לגבי התקפה זו. בעקבות נפילת הגוש הקומוניסטי נמצא תיעוד מקורי במסמכי השלטונות של אודסה לגבי פוגרום זה ופרעות נוספות שנערכו ביהודים. ייתכן שהיה קשר בין הפרעות הללו למשפט מתוקשר במהלך השנה הקודמת, בו הואשם איש שסייע ליהודים להתחמק מן השירות הצבאי.
פרעות המאות השחורות - פוגרום 1905
בעקבות מהפכת 1905, שבה נאלץ הצאר ניקולאי השני להעניק זכויות אזרחיות ופוליטיות לעם (מניפסט הצאר), התנקמו אנשי הריאקציה ביהודים וערכו פוגרומים בערים ועיירות רבות, לרוב בעידוד הממשל, במה שכונה בשם פרעות המאות השחורות.
הפוגרום באודסה ב-1905 (ב'–ו' בחשוון ה'תרס"ו) היה החמור ביותר בהיסטוריה של אודסה וברחבי האימפריה הרוסית כולה. המשטרה דיווחה כי לפחות 400 יהודים ו-100 לא יהודים, נהרגו בפוגרום וכ-300 איש, רובם יהודים, נפצעו. יותר מ-1,600 בתי יהודים, דירות וחנויות ניזוקו. נתונים רשמיים אלו המעיטו ללא ספק בהיקף האמיתי של הנזק, ומקורות אחרים העידו על מספרים גבוהים משמעותית של הרוגים ופצועים. למשל, העיתון היהודי Voskhod דיווח כי יותר מ-800 יהודים נהרגו וכאלף נפצעו. לא הייתה עיר אחרת באימפריה הרוסית באותה העת שבה נראו רמות הרס ואלימות כה גבוהות.
מאז 1871, נטען שהפוגרומים בוצעו לעיתים קרובות תוך שתיקה, בתמיכה או בעידוד מצד רשויות הצאר. במהלך הפוגרום של 1905 נמצאה עדות המורה על כך שהצבא תמך בהמון הפורע באופן פעיל, ושאנשי השלטון אף היו בין הפורעים. הבולשביק אוזיפ פיטניצקי היה עד ראייה ותיאר זאת כך:עד נוסף הוא הסופר היידי מנשה הלפרן שהגיע לאודסה בזמן הפוגרום כדי לחלץ את אשתו ובנו, ונחלץ בעצמו מניסיון של נהג העגלה בה נסע להטותו לכיוון הפורעים. הוא פגש שם את חברו, הסופר יהודה שטיינברג. הלפרן תיאר את מה שהוא ושטיינברג ראו כך :
ריצה יחפה
ריצה יחפה, המכונה גם ריצה טבעית, היא פעולת ריצה עם כפות רגליים יחפות.
בתקופה המודרנית, עם ההתפתחות הנרחבת של נעלי הספורט לסוגיהן, ריצה יחפה הפכה לפחות נפוצה ברוב חלקי העולם. עם זאת, עדיין היא נהוגה בחלקים של אפריקה ואמריקה הלטינית. על אף הירידה החדה בדורות האחרונים בריצה היחפה, בחלק מהמדינות המערביות פעילות הריצה היחפה גדלה בפופולריות שלה במהלך המאה ה-20 בשל תפיסה מסוימת בציבור על יתרונות בריאותיים בריצה כזו. על אף התפיסה הזאת, לא קיים קונצנזוס ברור בעולם המדעי לגבי הסיכונים או היתרונות של הריצה היחפה. בעוד הנעלה עשויה לספק הגנה מפני חתכים, חבורות ומזג האוויר, תומכי הריצה היחפה טוענים כי היא מפחיתה את הסיכון לפציעות ממושכות (בעיקר פציעות מתח חוזרות), שנגרמות עקב עקב בולט בנעלי ריצה מרופדות.
היסטוריה
במשך רוב ההיסטוריה האנושית, הריצה בוצעה ברגליים יחפות או בנעליים בעלות סוליות דקות כגון מוקסין. נוהג זה נמשך היום בקניה ובקרב אנשי שבט טאראהומרה בצפון מקסיקו.
היסטוריונים מודרניים מאמינים כי הרצים של יוון העתיקה רצו יחפים. על פי האגדה, פידיפידס, רץ המרתון הראשון, רץ מאתונה לספרטה תוך פחות מ-36 שעות. לאחר קרב מרתון - קרב בין צבא אתונה היווני לבין האימפריה האחמנית הפרסית, נאמר שהוא רץ ישר משדה הקרב לאתונה כדי להודיע לאתונאים על הניצחון היווני על פרס.
ב-1960 זכה אבבה ביקילה מאתיופיה במרתון האולימפי ברומא כאשר הוא יחף, וזאת לאחר שגילה כי לחברת אדידס, ספקית הנעליים האולימפית, לא נותרו נעליים במידה שלו. כאשר הוא ניסה נעליים במידות אחרות, הוא סבל מכאבים, ולכן החליט פשוט לרוץ יחף, ובשל כך החל להתאמן בריצה יחפה לפני האולימפיאדה. ביקילה המשיך להגן על תוארו כאלוף האולימפי גם ארבע שנים מאוחר יותר באולימפיאדת טוקיו, כאשר הוא נועל נעליים וקובע שיא עולמי חדש.
ברוס טולו הבריטי התחרה במרוצים רבים בשנות ה-60 בעודו יחף, וזכה במדליית זהב בריצת 5,000 מטר של המשחקים האירופאים ב-1962.
בשנות ה-70, שיבנת סינג, אחד הרצים הגדולים ביותר של הודו למרחקים ארוכים, היה ידוע תמיד כרץ יחף, כאשר רק רצועת סרט קשורה לרגליו.
במהלך שנות ה-80, האצנית הדרום אפריקאית, זולה באד, נודעה בזכות סגנון הריצה היחף שלה, גם באימונים ותחרויות. היא הייתה שיאנית עולם בריצת 2000 מטר (1984), בריצת 5000 מטר (1985) ופעמיים ברציפות אלופת העולם בריצות שדה (1985 ו-1986). כמו כן התחרתה באולימפיאדת לוס אנג'לס ב-1984.
Assassin's Creed Odyssey
Assassin's Creed Odyssey (בתרגום חופשי לעברית: אמונת המתנקש: אודיסאה) הוא משחק תפקידים מסוגת משחק הרפתקאות-פעולה שפותח על ידי יוביסופט קוויבק ומופץ על ידי חברת יוביסופט. משחק זה הוא האחד עשר בסדרה בעלת אותו שם ונחשב להמשך עבור המשחק הקודם בסדרה - "Assassin's Creed Origins". המשחק יצא לשוק ב-5 באוקטובר 2018 לפלייסטיישן 4, Xbox One ולמחשב אישי.
ריצה יחפה
היסטוריה
האצנית הקנית טגלה לורופה החלה לרוץ יחפה עוד מגיל 7, כל יום לאורך 10 ק"מ מביתה אל בית הספר וחזרה. כמו כן היא שיחקה היטב בתחרויות ריצה בבית ספרה. ב-1988 זכתה במירוץ ריצת שדה יחף. היא הוסיפה להתחרות, יחפה ועם נעליים, בכמה תחרויות בינלאומיות, מרתונים וחצי מרתונים. היא ניצחה בתחרות משחקי הרצון הטוב בריצת מעל 10,000 מטרים, כאשר היא יחפה. היא הייתה לאישה האפריקאית הראשונה שזכתה במרתון ניו יורק בשנת 1994. היא זכתה שוב בתואר בשנת 1998.
Assassin's Creed Odyssey
עלילת המשחק
עלילת המשחק מתרחשת בשנת 431 לפני הספירה, ארבע מאות שנה לפני אירועי המשחק הקודם, והוא מתאר את ההיסטוריה הבדיונית הסודית של המלחמה הפלופונסית שהתרחשה ביוון העתיקה. השחקן מגלם את דמותו של שכיר חרב או שכירת חרב ומסוגל להילחם גם עבור אתונה וגם עבור הליגה האטית-דלית או את הליגה הפלופונסית בראשות ספרטה. כמו במשחקים קודמים בסדרה, המשחק מציג נרטיב מקביל המתרחש בעידן המודרני אשר לוקח חלק גדול במשחק הזה, ומגולל את המשך קורותיה של המתנקשת ליילה חסן, שהופיעה לראשונה במשחק הקודם, אשר הפעם מוצאת את הספר של הסופר הרודוטוס, אבי ההיסטוריה, אשר מספר על שכיר חרב ספרטני שהחזיק בתקופתו ב "פיסת עדן", החנית של ליאונידס.
ריצה יחפה
היסטוריה
בתחילת המאה ה-21, סגנון הריצה היחפה צבר תאוצה מועטה אך משמעותית בקרב קהילת האצנים. מארגני מרתון ניו יורק בשנת 2010 ראו עלייה במספר הרצים היחידים שהשתתפו באירוע כאשר הם יחפים. נוהג זה ראה גל של פופולריות לאחר פרסום ספרו של כריסטופר מקדוגל משנת 2009, "נולדנו לרוץ", שבו הוא קורא לקדם את הנוהג של הריצה היחפה.
בנובמבר 2009 הוקמה בארצות הברית "אגודת הרצים היחפים", כמועדון לאומי לרצים ללא נעליים. לאחר שנה, בנובמבר 2010, הארגון טען שהוא מונה כ-1,345 חברים, והוא כמעט והכפיל את עצמו מאז הקמתו, שאז מנה כ-680 חברים.
ב-1 באפריל 2012, האצנית הצעירה ריי היים יצאה לריצת 3,000 קילומטר מבוסטון, מסצ'וסטס כאשר היא יחפה, היים סיימה את המסלול ב-14 בנובמבר במנהטן ביץ', קליפורניה.
Assassin's Creed Odyssey
עלילת המשחק
בהווה, ליילה חסן מוצאת את החנית של ליאונידס ושואבת מתוכה את הדנ"א של שני אנשים שכירי חרב, האחים קסנדרה ואלכסיוס. עם עזרתם של מתנקשים, ליילה בוחרת באחד מן האחים ("Misthios") ומפעילה את האנימוס שלה כדי למצוא את המיקום של פיסת עדן, המטה של הרמס.
ריצה יחפה
היסטוריה
ב-23 ביוני 2012, רוברט נולס, מהעיר בריזבן באוסטרליה, קבע שני שיאי גינס עולמיים: עבור האצן היחף המהיר ביותר לריצת 100 קילומטר, ועבור האצן היחף שרץ את המרחק הארוך ביותר תוך 24 שעות. הוא רשם 166.444 קילומטר, או 416 הקפות על המסלול הבינלאומי בספורטפארק בלקטאון בסידני, כאשר הוא יחף.
רצים נוספים הידועים בסגנון ריצה יחפה הם: ריק רובר, קן בוב סקסטון, טוד ביירס, ניקו סורינגס ועוד.
Assassin's Creed Odyssey
עלילת המשחק
שכירת החרב מתחילה כילדה ספרטנית צעירה בשם קסנדרה, אשר גודלה על ידי הוריה, ניקולאוס ומריני, וירשה את חניתו של המלך ליאונידס ממריני כצאצא של ליאונידס. עם זאת, יום אחד, אחיה התינוק של קסנדרה נזרק מן ההר בשל נבואת האורקל אשר לפיה תינוק זה יגרום לעלייתה או לחורבנה של ספרטה. קסנדרה ניסתה לעצור זאת ונזרקה גם היא מן ההר על ידי אביה, ניקולאוס עצמו. קסנדרה לא מתה ונמלטה לאי קפלוניה, ניצלה על ידי זר בשם מרקוס, ושם היא גדלה ועבדה בעבודות מזדמנות עד שהמלחמה הפלופונסית התחילה.
ריצה יחפה
ריצה יחפה מבחינה מדעית ורפואית
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20, התפתח דיון נרחב בקרב הקהילה המדעית והרפואית על היתרונות והחסרונות של הריצה היחפה. זאת עקב העובדה שהחלה התעניינות מתחדשת במדינות מערביות בריצת ג'וגינג, ונעלי ריצה מודרניות פותחו ושווקו לצורך הטרנד החדש.
Assassin's Creed Odyssey
עלילת המשחק
בתחילת המלחמה קסנדרה נמצאת באי קפלוניה, שלא מושפע מהמלחמה כיוון שהוא קטן ושולי. הבריון המקומי של האי, הציקלופ (קרוי כך כיוון שאיבד את אחת מעינו) משליט הרס באי וקסנדרה עוצרת אותו, ומצילה ימאי מנוסה בשם ברנבס, שעונה על ידי הציקלופ לאחר שהעליב אותו בטעות. כאות תודה, ברנבס הופך את קסנדרה לקפטן הספינה שלו, ששמה האדרסטיה (The Adrestia) וקסנדרה סוף סוף יכולה לעזוב את קפלוניה.
ריצה יחפה
ריצה יחפה מבחינה מדעית ורפואית
החל מהשנים הללו, נעלי ריצה הואשמו בכך שהם גורמים שכיחות מוגברת של פציעות בזמן הריצה, ורצים רבים העדיפו לרוץ כשהם יחפים. עם זאת, הצהירה האגודה הרפואית הפודיאטרית האמריקאית כי אין מספיק ראיות לתמוך בטענות שהנעליים הם אלה שגורמים לפציעות, והמליצו שלפני שאדם מחליט לרוץ ריצה יחפה, מוטב להתייעץ עם רופא פודיאטור לפני כן. כמו כן, איגוד הסוכרת האמריקאי דחק בחולי סוכרת ובאנשים עם תחושה מופחתת ברגליהם לא לרוץ יחפים, בשל הסבירות הגוברת של פציעות ברגליים כתוצאה מכך. מחקר התומך בהמלצות הללו הראה סימנים לנזקים מוקדמים בעצמות בקרב רצים שהתחילו לרוץ יחפים.
Assassin's Creed Odyssey
עלילת המשחק
אדם עשיר בשם אלפינור ניגש אל קסנדרה, ושוכר את שירותיה בתור שכירת חרב כדי שתתנקש בחייו של "הזאב של ספרטה". קסנדרה יוצאת למגריס, שם נמצא הזאב ופוגשת במפקד ספרטני בשם סטנטור, בנו המאומץ של הזאב. קסנדרה מגלה כי הזאב הוא ניקולאוס אביה, ולאחר שהיא עוזרת לספרטנים לכבוש את מגריס היא מחליטה להתעמת איתו. ניקולאוס מודה שהוא מתחרט על מה שעשה, אבל אומר להגנתו שעשה זאת לטובתה של ספרטה. השחקן צריך לבחור אם להרוג את ניקולאוס או לרחם עליו. בשיחתם, ניקולאוס מספר לקסנדרה כי הוא למעשה אביה החורג וכי מריני, אימה של קסנדרה, נמצאת בסכנה.
ריצה יחפה
ריצה יחפה מבחינה מדעית ורפואית
מחקרים אחרים הסיקו תוצאות אחרות: מבנה הרגל האנושית בנויה כך שהרגל התחתונה יעילה מאוד בקליטת זעזועים, והנחיתה הופכת את האנרגיה של הנפילה לתנועה קדימה, דרך פעולת קפיצת הקשת הטבעית של כף הרגל. מדענים החוקרים תנועות רגליים של רצים הבחינו בהבדלים בולטים בין רצים עם נעליים לבין רצים יחפים. כף הרגל של רץ עם נעליים בדרך כלל נוחתת על עקב הנעל בזמן הריצה, בעוד שרגלו של רץ יחף נוחתת עם צעד קפיצי יותר באמצע כף הרגל, או על כרית כף הרגל. בנוסף, בקרב הרצים היחפים, משך זמן היות הרגל על הקרקע קצר יותר, ומספר הצעדים גבוה יותר. כאשר התבוננו החוקרים בפעילות מערכת השרירים, הם זיהו פעילות מוגברת יותר של שרירי השוקיים בזמן שהם רצים יחפים. נחיתה על החלק הקדמי של כף הרגל, משך זמן קצר יותר על הקרקע, מספר צעדים גבוה יותר במשך הריצה, והפעלת שרירים מוגברת יותר, הם טכניקות להפחתת הלחץ של זעזועים גדולים וחוזרים. טכניקות אלו מונעות כאבים, וכן מונעות פגיעות והשפעות קשות על כפות הרגליים.
Assassin's Creed Odyssey
עלילת המשחק
קסנדרה חוזרת לאלפינור ומתעמתת איתו. הוא מגלה לה שהוא ידע שניקולאוס היה אביה החורג ורצה להרוג את ניקלאוס כדי להצית מלחמה. לאחר מכן הוא מציע לקסנדרה עבודה נוספת, להתנקש בחייה של מריני, אך קסנדרה מסרבת ואלפינור בורח. קסנדרה מגיעה לדלפי כדי לשאול את הפיתיה (אורקל) היכן נמצאת מריני, שם קסנדרה פוגשת את הרודוטוס, אשר מזהה את החנית של ליאונידס שקסנדרה נושאת איתה. בפגישה עם הפיתיה, היא מזהירה את קסנדרה מה"כת של קוסמוס", אשר מנסה להרוג את קסנדרה ואת משפחתה. קסנדרה ממשיכה לחקור את הכת על ידי התנקשות באלפינור ושימוש בבגדי הכת שלו כדי להתגנב למקדש של הכת. קסנדרה מגלה שהכת היא זו שמנהלת את המלחמה בין ספרטה ואתונה מאחורי הקלעים, ומתכננת לנצל את המלחמה כדי להשתלט על כל יוון. במהלך הפגישה של כל חברי הכת (אשר פניהם מכוסים במסכות), מגיע לפגישה דימוס, שמתגלה כאלכסיוס - אחיה הקטן של קסנדרה אשר היא חשבה שמת. קסנדרה מגלה כי דימוס עבר שטיפת מוח על ידי חברי הכת, והוא משמש להם כלוחם שעושה כרצונם, בעוד שהוא מאמין שהוא מנהיגם. דימוס חושף בפני חברי הכת שאלפינור נרצח, והורג את אחד מחברי הכת בהתקף זעם. קסנדרה מנצלת את המצב ובורחת מהמקום.
ריצה יחפה
ריצה יחפה מבחינה מדעית ורפואית
"אנשים שאינם נועלים נעליים כאשר הם רצים - הנחיתה שלהם על הרגל שונה להפליא", אמר דניאל ליברמן, פרופסור לביולוגיה אבולוציונית אנושית באוניברסיטת הרווארד ואחד המחברים של מאמר המופיע בכתב העת המדעי Nature בנושא זה. "על ידי הנחיתה על אמצע או על החלק הקדמי של כף הרגל, לרצים יחפים אין כמעט השפעה על כף הרגל בזמן ההתנגשות עם הקרקע. כמובן שהרבה פחות מזו של רוב הרצים עם הנעליים".
Assassin's Creed Odyssey
עלילת המשחק
קסנדרה ממשיכה במסעה בכל רחבי יוון כדי לגלות את זהותם של כל חברי הכת ולהרוג אותם, וגם כדי למצוא את אמא שלה. היא מפליגה לאתונה, שם היא פוגשת בפריקלס - פוליטיקאי מקומי ומנהיג אתונה, ובאספסיה, אהובתו. פריקלס מבקש את עזרתה של קסנדרה במשימות שונות ברחבי אתונה, ותוך כדי משימות אלו היא פוגשת גם את סוקרטס ואלקיביאדס. בתמורה לעזרתה של קסנדרה, אספסיה נותנת לה שמות של שלושה אנשים שייתכן שפגשו את מיריני במהלך מסעה.
ריצה יחפה
ריצה יחפה מבחינה מדעית ורפואית
עם זאת, מחקרים אחרים הצביעו על תגובות אחרות של רצים יחפים. כך, מחקר משנת 2012 השווה בין רצים עם נעליים לבין רצים יחפים, תוך התמקדות ב-38 רצים של שבט דאסנאך בקניה, שנהגו לרוץ יחפים. התיעוד מצא שרוב הרצים, כולל אלו היחפים העדיפו נחיתה על העקבים, ולא על החלק הקדמי יותר של כף הרגל. נכון להיום, עורכי שני המחקרים משווים את הנתונים שלהם אחד עם השני, אך ליברמן מציין שמחקרו, שהתמקד באנשי קלנג'ין שבקניה, מצא גם הוא רצים יחפים שהעדיפו לנחות על העקבים. כמו כן הוסיף כי אנשי שבט דאסנאך היו בעיקרם "רועים עזים, שכמעט ואינם רצים כלל, שלא כמו אנשי הקלנג'ין, שלהם נעשו הרבה מחקרים ורישומים בעולם".
Assassin's Creed Odyssey
עלילת המשחק
קסנדרה מגיעה לפגוש את אנת'וסה - חברה טובה של מריני בעברה. אנת'וסה היא המנהיגה של ההת'רה, שהן קבוצת נשים שנמצאות במעמד החברתי הגבוה במחוז קורינת'. בעבור מידע על מריני, קסנדרה עוזרת לאנת'וסה להיפטר מ"המונגר", שליט העולם התחתון בקורינת' שמתגלה גם כחבר בכת. המונגר משליט טרור ואיום על קורינת' ובמהלך הפעולות כנגדו קסנדרה פוגשת ומתיידדת עם בראסידאס, לוחם בכיר בצבא הספרטני שגם הוא מעוניין במותו של המונגר. קסנדרה יכולה לבחור האם להרוג את המונגר בפומבי, כפי שאנת'וסה רוצה, או להרוג אותו בחשאי, כפי שבראסידאס שרוצה.
קסנדרה מפליגה לאי הפיראטים כאוס - שם היא פוגשת את קסניה, פיראטית שהפליגה עם אמא שלה בעבר. קסניה דורשת מקסנדרה תשלום בעבור מידע, ועל כן (אם לשחקן אין מספיק כסף כדי לשלם לה) קסנדרה מבצעת משימות שונות ברחבי איי הפיראטים.
לאחר שפגשה את שלושת האנשים שהכירו את אמא שלה, קסנדרה חוזרת כדי לקבל מידע נוסף מאספסיה באתונה. בו בזמן מכה באתונה מגפה קשה וקטלנית שהורגת רבים, וגם פריקלס חלה בה. קסנדרה עוזרת להיפוקרטס לטהר את גופות המתים ולאחר מכן מגיע לפגוש את אספסיה. קסנדרה מגלה שפיבי (חברתה מקפלוניה) שעובדת בעבור אספסיה נרצחה על ידי הכת, ודימוס מגיע גם הוא לאתונה והורג את פריקלס. קליאון - יריבו הפוליטי של פריקלס מנצל את המצב ועולה לשלטון באתונה, ולכן קסנדרה מבריחה את אספסיה מאתונה והשתיים מפליגות לנאקסוס, האי שבו מריני נמצאת ומנהיגה.
קסנדרה ומריני חוזרות לספרטה ומתעמתות עם המלכים, שם קסנדרה יכולה לבחור את מי מהמלכים להאשים בבגידה. אם קסנדרה בחרה בפסוניאס, והשיגה הוכחה לבגידתו, הוא יגורש מספרטה וקסנדרה תוכל להתנקש בו. אחרת, קסנדרה תגורש מספרטה באשמת בגידה, אך תוכל להרוג את פסוניאס כדי לחזור.
לאחר שהפכה לאזרחית ספרטנית שוב, קסנדרה יוצאת למלחמה בפילוס יחד עם המצביא ברסידאס, אותו הכירה במהלך משימות בעלילה. בקרב בפילוס קסנדרה פוגשת בדימוס והשניים מתחילים להילחם קסנדרה כמעט מנצחת את דימוס אך נפצעת, נלכדת ומובלת לאתונה, שם היא מנהלת שיחה עם דימוס ומנסה לשכנע אותו שהוא צעצוע של הכת. היא מגלה שלאחר מות פריקלס, יריבו הפוליטי קליאון, גם חבר בכת, תפס את השלטון ומתכנן להטיל מצור על ערים סמוכות. קסנדרה בורחת מהכלא ועוזרת לסוקרטס ולשאר אנשי הרוח באתונה להפחית מהתמיכה בקליאון בעיר. בעזרת מחזה הומוריסטי של אריסתופאנס ובעזרת נאומו של סוקרטס, קליאון מאבד את תמיכת הציבור ובורח בורח למקדוניה שם הוא מקווה להשיג ניצחון צבאי כנגד הספרטנים כדי להוכיח את עצמו מחדש, קסנדרה יוצאת אחריו ונפגשת שוב עם ברסידיס. השניים מתכננים להרוג את קליאון אך במהלך הקרב בין הצבא הספרטני לאתונאי במקדוניה, דימוס פולש למקום והורג את ברסידיס. קסנדרה ודימוס מתעמתים פעם נוספת אך קליאון יורה בטעות חץ בגבו של דימוס, למרות שניסה לפגוע בקסנדרה. דימוס נפצע ומתמוטט וקסנדרה רודפת אחרי קליאון, היא מביסה אותו בקלות ומטביעה אותו למוות בחופי מקדוניה, כנקמה על מות פריקלס.
קסנדרה חוזרת לספרטה, היא ומיריני חוזרות למקום שבו הכל התחיל – ההר שממנו נזרקו קסנדרה ואלכסיוס (דימוס) בילדותם. אלכסיוס נמצא על ההר וזועם על כך שקליאון ניסה להרוג אותו. קסנדרה משכנעת אותו שהכת מסוכנת ולא נחוצה לו. מכאן יש לשחקן בחירה האם להרוג או לנסות להציל את אלכסיוס. בהתאם לבחירות השחקן לאורך המשחק לבחירתו כאן השחקן יכול להשיג מספר סופים אפשריים. אם השחקן יבחר להרוג אותו, אלכסיוס וקסנדרה יתעמתו ולאחר מכן קסנדרה תצליח לדקור את אלכסיוס בנקודה קריטית והוא ימות, אך אם ימות - ייתכן כי מריני תהיה שבורת לב ותעזוב את השחקן, וזאת בהתאם לבחירות השחקן לאורך המשחק. אם השחקן יבחר לנסות להציל את אלכסיוס, קסנדרה תצליח לגרום לו לחזור למוטב באמצעות החנית של סביהם – ליאונידס. זהו הסוף הטוב של המשחק, אולם קיים סוף שאלכסיוס יהרוג בו את מריני, בהתאם לבחירותיו של השחקן לאורך העלילה. לאחר הסוף הטוב בו קסנדרה חוזרת עם אלכסיוס לביתם שבספרטה, היכן שהיא, אלכסיוס, מיריני, ניקולאוס וסטנטור חוזרים לחיות את חייהם כמו משפחה שמחה ואוהבת. קסנדרה נפגשת עם ברנבאס והשניים ממשיכים במסעותיהם, כאשר השחקן מקבל את בני משפחתה של קסנדרה כדמויות שניתן לצרף לספינה שלו ושל ברנבס.
מכאן השחקן ממשיך וקסנדרה יוצאת למסע לצוד ולהרוג את כל החברים בכת. לאחר שהיא מצליחה בכך, קסנדרה סוף סוף מגלה את הזהות האמיתית של מנהיג הכת, והיא חוזרת להיכל של הכת בדלפי.
כשהמלחמה נמנעה והכת כמעט נהרסה, קסנדרה הולכת למפגש הסודי של הכת מתחת למקדש של דלפי כדי להרוס את פירמידת העדן שהכת השתמשה בה כדי להשפיע על הפוליטיקה היוונית. קסנדרה נוגעת בפירמידה ומקבלת חזיונות של סכסוכים עתידיים בין הטמפלרים והמתנקשים. לפני שקסנדרה הורסת את הפירמידה, אספאסיה מגיעה לשם ומגלה לקסנדרה כי היא הייתה המנהיגה של הכת. אספסיה אומרת שאמנם היא הנהיגה את הכת, אך הפירמידה שטפה את מוחם של חבריה וגרמה למעשים הקיצוניים שלהם, והיא מודה לקסנדרה שהיא הרגה את חברי הכת. לשחקן יש את האפשרות של להרוג את אספסיה, לרחם עליה או לנשק אותה. אם השחקן לא בחר להרוג את אספסיה, הוא קסנדרה תעזוב אותה בכל מקרה. לבסוף, קסנדרה אוספת את כל "פיסות העדן" כדי לאטום אטלנטיס, ומפעילה הקלטה ממבשרת מהציוויליזציה הראשונה, אלת'יה, שאומרת לקסנדרה ולליילה כי הטכנולוגיה והפריטים של הציוויליזציה הראשונה לא מיועדים לבני האדם ויש להשמידם על מנת שבני האדם יגיעו לפוטנציאל האמיתי שלהם. פיתגורס מעביר בחוסר רצון את "המטה של הרמס" אל קסנדרה, ומת מיד לאחר מכן. בהמשך, קסנדרה ממשיכה את הרפתקאותיה.
בחלק האחרון של המשחק, קסנדרה יוצאת למסע כדי לנעול את השערים של אטלנטיס, על פי בקשת אביה פיתגורס. לשם כך היא צריכה להשיג ארבעה חפצים מיוחדים, ולהביס את ארבעת השומרים שלהם, המינאטור, מדוזה, הציקלופ והספינקס.
בהווה, ליילה משתמשת בנתונים מן האנימוס כדי להגיע לאטלנטיס ומפעילה אותה. בזמן שחבריה המתנקשים בודקים את הנתונים על אטלנטיס, ליילה מוצאת את קסנדרה במערה, אשר נשארה בחיים כל הזמן הזה בזכות "המטה של הרמס". קסנדרה מזהירה את ליילה כי העולם זקוק לאיזון בין הסדר לכאוס, מסדר הטמפלרים והמתנקשים, הצד המנצח יחליט על גורל העולם. קסנדרה גם מסבירה כי לפי הנבואה, ליילה היא זאת שתביא איזון לסדר ולכאוס, קסנדרה נותנת לה את המטה, ומתה מיד לאחר מכן.
הרחבות למשחק
"מורשת הלהב הראשון" הוא חבילת הרחבה עבור המשחק אשר יצאה ב-4 בדצמבר 2018. זוהי ההרחבה הראשונה מתוך שתי חבילות הרחבה עבור המשחק לצד ההרחבה השנייה, "גורלה של אטלנטיס".
מורשת הלהב הראשון (Legacy of the first blade)
כל פרק יצא בערך כשישה שבועות זה מזה מ-4 בדצמבר ואילך.
ההרחבה מציגה לשחקן את האדם הראשון אי פעם שהשתמש בלהבים הנסתרים, הנשק האייקוני של המתנקשים וחושפת בהרחבה את ההיסטוריה שהובילה בסופו של דבר להקמתם של המתנקשים (Assassins).
לאורך שני הפרקים הראשונים, קסנדרה מגלה מסדר חדש שמנסה להשמיד אותה ולהשתלט על כל העולם, "מסדר העתיקים" מאמינים כי קסנדרה היא הגורם להשמדת התוכניות שלהם ולכן הם מחליטים שעליה למות. קסנדרה פוגשת אדם בשם דאריוס ואת בנו נטאקס. דאריוס משתמש בלהב הנחבא ומלמד את קסנדרה להשתמש בצללים ובשיטות התגנבות כדי לחסל את אויביה. בסוף הפרק השני קסנדרה ובן זוגה, נטאקס, יולדים בן ושמו אלפידיוס. לאחר שקסנדרה הרגה את כל היריבים שלה, או לפחות כך היא מאמינה, היא מחליטה לחיות חיים נורמליים ופשוטים ביחד עם בן זוגה וילדם ובכך להיפטר מחיי שכירת החרב. "מסדר העתיקים" צופים בקסנדרה ומחליטים שעליהם להרוג אותה אחת ולתמיד, ולהשתמש בילד שלה ובבן זוגה כדי לפגוע בה. בתחילת הפרק השלישי, נטאקס מת על ידי "מסדר העתיקים" ואלפידיוס נחטף על ידיהם. קסנדרה חוזרת לחיי שכירת החרב כדי להציל את התינוק שלה ולנקום את מותו של נטאקס, ביחד עם עזרתו של דאריוס שמתאבל על בנו נטאקס. קסנדרה ודאריוס פוגשים את מנהיג "מסדר העתיקים", אמורגס, ידידו הוותיק של דאריוס, ביחד הם הורגים אותו. לאחר מותו של אמורגס קסנדרה מוצאת את התינוק שלה, אלפידיוס. בסוף הפרק השלישי, דאריוס מתכנן לקחת איתו את אלפידיוס למקום בטוח יותר, רחוק מיוון, קסנדרה מסכימה ונפרדת מאלפידיוס. לקראת הסוף רואים את דאריוס שט בסירה עם אלפידיוס ומגיע איתו למצרים, בהמשך מתגלה כי הצאצאים של קסנדרה הם מתנקשים/הנחבאים מהמשחק הקודם בסדרה, שהשתמשו בלהב בנחבא. בתמונה האחרונה רואים את איה מהמשחק הקודם בסדרה מבצעת את "קפיצת האמונה" במצרים, בעצם איה היא צאצא של קסנדרה.
גורלה של אטלנטיס (The Fate of Atlantis)
בדומה לקודמתה, גם חבילת הרחבה זו מחולקת לשלושה חלקים:
בפרק הראשון להרחבה, קסנדרה מקבלת מסר מאלית'יה - ישות מהציוויליזציה הראשונה שמכנה אותה השומרת (The Keeper). באותו הזמן ליילה מגלה בהווה שהיא זו שאמורה לפתוח את שערי אטלנטיס, ולשם כך עליה לחזור לזכרונה של קסנדרה כדי ללמוד על אטלנטיס ועל הדרך לפתוח אותה. קסנדרה למעשה גם היא חווה סימולציה שמכניסה אותה לעולמם של האיסו, שמתגלים כאלים בפנתאון היווני.
משחקיות
מפתחי המשחק הבהירו שב-Odessey, הם התמקדו ביצירת המשחק כמשחק תפקידים מוחלט, לאחר שבפיתוח המשחק הקודם נלקחו אלמנטים מסוימים מסוגת משחקי התפקידים. לשחקן ישנה האפשרות לבחור אפשרות דיאלוג מתוך ארבעה משפטים קיימים, ולבחור בחירות שונות שישפיעו על העלילה של המשחק, כאשר נוספה גם מערכת המאפשרת ליצור מערכות יחסים מגוונות עם דמויות שונות במהלך המשחק, החל מקשרים רומנטיים ועד ליחסי שנאה. בנוסף, לשחקן ניתנה האפשרות לבחור באיזה מגדר ברצונו לשחק - כשכיר חרב בשם אלכסיוס, או שכירת חרב בשם קסנדרה, כאשר אפשרות זו קוסמטית בלבד ועלילת המשחק זהה בכל אופן. נוסף על כן, מערכת השיט מ-"Black Flag ומ-"Rogue" חוזרת והשחקן יוכל לנוע בין אזורים שונים דרך הים, להילחם בקרבות ימיים, ואף לגייס קצינים שמשפרים את כוחה של הספינה. כמו כן, המשחק מאפשר להשתתף בקרבות ענק המכילים 300 חיילים. בשל סדר העלילה הכרונולוגי, הואיל והמשחק מתרחש 400 שנה לפני הקמת אחוות המתנקשים, השחקן לא יוכל להשתמש בלהבים הנסתרים המפורסמים של הסדרה, וכאן הכלי העיקרי בו השחקן ישתמש במהלך העלילה על מנת להתנקש במטרותיו יהיה החנית של ליאונידס הראשון, לוחם ספרטני אגדי, אשר על פי העלילה הוא סבו של הגיבור או הגיבורה הראשיים.
יציאה לשוק
לפני ההופעה הרשמית של המשחק ב-E3 2018, שם המשחק - Assedin's Creed Odyssey - הודלף במאי 2018 לאחר שהאתר הצרפתי "Jeuxvideo" פרסם תמונה של מחזיק מפתחות בצורת קסדה עם השם Assassin's Creed Odyssey על העטיפה. חברת "יוביסופט" הודיעה רשמית על Assassin's Creed Odyssey ועל הופעתה הרשמית בתערוכת הבידור האלקטרוני E3 2018 זמן קצר לאחר מכן. יום לפני מסיבת העיתונאים של Ubisoft E3, צילומי מסך של המשחק הודלפו על ידי אתר המשחקים "Gematsu". המשחק יצא ב-5 באוקטובר 2018 ל-Windows, פלייסטיישן 4, Xbox One X ו-Xbox live.
נבחרת ישראל בשחייה צורנית
נבחרת ישראל בשחייה צורנית היא נבחרת לאומית המייצגת את מדינת ישראל בתחרויות בינלאומיות בשחייה צורנית ברחבי העולם.
נבחרת ישראל בעלת מדליית ארד באליפת אירופה (בודפשט 2021) בתרגיל חופשי, ומדליית זהב בתרגיל הדואט הקצר בגביע העולם (קנדה 2023)
מאמנות
הנבחרת מתאמנת בהדרכתן של לריסה קונין, ולריה אפרלבה, סבטלנה בלכר ואנה טרס מספרד.
2016
באליפות אירופה שנערכה בלונדון, הממלכה המאוחדת במאי 2016 סיימה נבחרת ישראל פעמיים במקום תשיעי, בתרגיל החופשי (75.7333 נקודות) ובתרגיל הטכני (70.7897 נקודות).
2017
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 סיימה נבחרת ישראל במקום 21 בתרגיל הטכני (72.3289 נקודות) ובמקום 22 בתרגיל החופשי (73.0667 נקודות) ולא עלתה לשלב הגמר.
2019: מקום שישי באליפות עולם
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 סיימה נבחרת ישראל (טלי אוסטרובסקי, שלי בובריצקי, עדן בלכר, אמילי גרין, מאיה דורף, אלינה כלמסקי, גל ליטמן, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא ויעל פולקה) במקום שישי בתרגיל ה-Highlight (83.7000 נקודות), במקום שביעי בתרגיל הקומבינציה (83.7667 נקודות) ופעמיים במקום 12 בתרגיל הטכני (82.5039 נקודות) והחופשי (83.2667 נקודות).
2021: מדליית ארד באליפות אירופה
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט במאי 2021 זכתה נבחרת ישראל (שלי בובריצקי, עדן בלכר, נוי גזלה, מאיה דורף, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא, פולינה פריקזצ'יקובה, קתרין קונין והמחליפה נטע רוביצ'ק) במדליית ארד בתרגיל החופשי בתוצאה של 86.8000 נקודות, אחרי אוקראינה (95.0667 נקודות) וספרד (91.2333 נקודות), הישג השיא של הנבחרת בכל הזמנים. בתרגיל הטכני סיימה הנבחרת במקום חמישי בתוצאה של 82.7741 נקודות.
2022: מקום חמישי באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט קיבלה הנבחרת של 10 השחייניות על התרגיל ניקוד של 85.9667, וסיימה במיקום הכי גבוה אי פעם של הנבחרת הישראלית במסגרת גמר הקומבו. המאמנות הן אנה טרס ולריסה קונין.
2023: מדליית זהב בתרגיל הדואט הקצר בגביע העולם
בתחרות גביע עולם שהתקיימה במרץ בקנדה זכו שלי בובריצקי ואריאל נשיא בזהב, לאחר שהציגו תרגיל עם רמת הקושי הגבוהה ביותר בתחרות וצברו 233.4292 נקודות, והמאמנות הן סבטה בלכר ואנה טרס.
מילאן מילוטינוביץ'
מילאן מילוטינוביץ' (בסרבית: Милан Милутиновић; 19 בנובמבר 1942 – 2 ביולי 2023) היה נשיא סרביה במסגרת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה בשנים 1997–2002. קודם לכן שימש כמנהל הספרייה הלאומית של סרביה (1983–1988), כשגריר יוגוסלביה ביוון (1992–1995), וכשר החוץ של יוגוסלביה (1995–1998).
שגריר ושר חוץ של יוגוסלביה
בעת שסיים את כהונתו כשגריר הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ביוון היה מילוטינוביץ' השגריר היחיד של יוגוסלביה במדינה מערבית, זאת עקב אמברגו שהטיל האו"ם בחודש מאי 1992. בנסיבות אלה לא ניתן היה למנות שגריר במקומו, ומילוטינוביץ' שב לבלגרד והתמנה בשנת 1995 לשר החוץ. בחודש נובמבר 1995 היה מילוטינוביץ' אחד ממנהלי המשא ומתן שהסתיים בהסכם דייטון, ואף היה אחראי לחתימת מספר הסכמים בין הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לקרואטיה שנועדו להביא לנורמליזציה של היחסים בין המדינות, האויבות לשעבר.
נשיא סרביה במסגרת יוגוסלביה
מילוטינוביץ' שימש כנשיא סרביה בין ה-29 בדצמבר 1997 ל-29 בדצמבר 2002, כאשר סרביה הייתה חלק מהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
הפיכתו של נשיא סרביה לשעבר סלובודן מילושביץ' לנשיא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ביולי 1997, חיזקה את השלטון הפדרלי על חשבון הממשל הסרבי, כך שמידת ההשפעה הפוליטית של מילוטינוביץ' הייתה מועטה. עם זאת, כאשר ארגון נאט"ו כפה ניהול מגעים בין יוגוסלביה לחבל קוסובו המורד, היה זה מילוטינוביץ', תחת הנחיות מילושביץ', שהועמד בראש צוות המשא ומתן מטעם יוגוסלביה. כישלון המשא ומתן והמשך פעולות האיבה הובילו בסופו של דבר להפצצת נאט"ו את יוגוסלביה במבצע כוח מאוחד.
הכישלון בקוסובו והנזק שחוללה הפצצת כוחות נאט"ו הביאו לסילוק מילושביץ' ומפלגתו מן השלטון בספטמבר 2000, ולהיחלשות כוחם בכל הרמות - פדרלית, לאומית (בסרביה) ומקומית. מצב זה הותיר את מילוטינוביץ', שנתפש כמקורב למילושביץ', מעוט תמיכה פוליטית ודל השפעה כנשיא סרביה. כך, במשך כשנתיים, ביצע מילוטינוביץ' את המזער המתבקש מתפקידו עד לתום תקופת שלטונו בדצמבר 2002.
בסוף שנת 2000 נערכו בבלגרד הפגנות סוערות בדרישה לרפורמות דמוקרטיות. מילוטינוביץ' נמנע מלהורות על דיכוי אלים של ההפגנות כפי שהיה נהוג בעבר, וכך הקל על תהליך הליברליזציה של הדמוקרטיה בסרביה.
מילוטינוביץ' לא ניסה להתמודד על כהונה נוספת כנשיא. הבחירות לנשיא סרביה שנערכו בסוף שנת 2002 לא עמדו בדרישות החוקתיות, המחייבות השתתפות של לפחות 50% מבעלי זכות הבחירה, ולפיכך הוחלף מילוטינוביץ' בנשיאת האספה הלאומית נטשה מיצ'יץ', אשר הפכה גם לנשיאה-בפועל של סרביה.
אישומים בפשעי מלחמה וזיכוי
בשנת 2003, לאחר תום כהונתו כנשיא, הסגיר עצמו לידי בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר, הפועל מטעם האומות המאוחדות בהאג, שם עמד לדין על פשעי מלחמה. הוא הואשם בפשעי מלחמה ועמד לדין יחד עם ניקולה סיינקוביץ (ראש ממשלת סרביה לשעבר) ודרגוייב אוידניץ (שר ההגנה לשעבר של יוגוסלביה).
כנגד מילוטינוביץ' הוצגו ארבעה אישומים: גירוש, רצח העולה כדי פשע נגד האנושות, רצח הנוגד חוקי מלחמה וכן "מעשים לא אנושיים אחרים" שבוצעו בעת מלחמת קוסובו. בין השאר הואשם באחריות לטבח המוני בשורה של יישובים, בשנת 1999.
על פי כתב האישום מילוטינוביץ' הואשם בנשיאת אחריות אישית לפשעים, כנשיא סרביה. בתוקף תפקידו היה חבר במועצת הביטחון העליונה של יוגוסלביה שהייתה ממונה על הצבא היוגוסלבי. למילוטינוביץ' הייתה אף הסמכות לפיזור הפרלמנט הסרבי. על פי כתב האישום, בעת המלחמה, סמכויותיו דה יורה הורחבו לאלה השייכות בעתות שלום לפרלמנט, כולל הפיקוד על המשטרה, שהייתה כפופה לצבא באותה עת. צוות ההגנה של מילוטינוביץ' וכן מומחים במשפט חוקתי דחו בתוקף טענות אלה. לטענתם סרביה לא הייתה מדינה עצמאית, והמשיכה להוות חלק מהפדרציה היוגוסלבית בראשות סלובודן מילושביץ', ששלט בכוחות המזוינים במדינה. עוד טענו פרקליטיו כי מועצת הביטחון העליונה של יוגוסלביה לא שלטה בכוחות המזוינים של יוגוסלביה, בין להלכה ובין למעשה.
ב-26 בפברואר 2009 מצא אותו בית הדין לא אשם בכל האישומים עליהם הועמד לדין. בית הדין מצא כי למילוטינוביץ' לא הייתה שליטה ישירה על צבא הרפובליקה היוגוסלבית וכי סלובודן מילושביץ' הוא שנושא באחריות למעשי הצבא.
טום שטארקה
טום פטר שטארקה (בגרמנית: Tom Peter Starke; נולד ב-18 במרץ 1981 בפרייטאל שבגרמניה המזרחית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער בבאיירן מינכן.