cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
WorldPride
"WorldPride" ירושלים 2006
לבסוף, בעקבות מלחמת לבנון השנייה והתנגדות עזה של חרדים שיצאו להפגנות אלימות שכללו יידוי אבנים וחפצים שונים, הבערת מיכלי אשפה, זריקת בקבוקי תבערה והתעמתות פיזית עם כוחות משטרה, בוטל מצעד הגאווה כליל ונערכה עצרת גאווה באצטדיון גבעת רם. למרות ביטול המצעד, התקיימו בעיר אירועים אחרים בהם פסטיבל סרטים, תערוכות ואירועים נגד אלימות.
"WorldPride" לונדון 2012
עם זאת, אירועי "WorldPride" בלונדון "הוקטנו" באופן משמעותי בפגישת סוכנויות חירום ב-27 ביוני 2012, תשעה ימים לפני שהאירוע היה אמור להתקיים ולאחר שהפסטיבל התקיים כשבועיים. מארגני הגאווה בלונדון לא הצליחו להשיג את הכספים הדרושים לקבלנים בתחומי המפתח בעבודה, והם הודיעו כי חלק מהפעילויות מנותקות או מבוטלות. לונדון אוונינג סטנדרט דיווח כי ארבעה קבלנים מאירוע הגאווה של השנה הקודמת היו חייבים 65,000 ליש"ט בחובות שלא שולמו, אם כי "Pride London" הכחיש זאת. כתוצאה מכך, כל הבידור והבמות הופחתו, ובקשות הרישיון למסיבות רחוב נסוגו. במקום זאת, תוכניות האירוע כללו טיול גאווה, ועצרת בכיכר טרפלגר. ברחבי הממלכה המאוחדת ובלונדון נשמעה ביקורת קשה על "Pride London", על המחדלים והתכנון הלקוי של מה שהיה אמור אירוע גדול לקהילה הגאה לא רק במדינה אלא בכל רחבי העולם.
"WorldPride" טורונטו 2014
בוועידה ה-28 של "InterPride" באוקטובר 2009 גברה הצעתה של טורונטו בשותפות עם סוכנות התיירות בעיר על זו של סטוקהולם לאירוח אירועי הגאווה העולמיים הרביעיים בין ה-20 ביוני ל-29 ביוני 2014 בכנס השנתי אשר נערך בסיינט פיטרסבורג, פלורידה, ארצות הברית. האירועים בטורונטו היו לגדולים ולמוצלחים ביותר עד כה ונמשכו 9 ימים, החל מ-20 עד ל-29 ביוני. סיסמת האירועים הייתה "קום!" אשר התחילו בטקס פתיחה בכיכר נייתן פיליפס שכלל הופעה חיה של אמנים בהם מליסה אתרידג', סטיב גרנד וטום רובינסון, חלוקת פרסים, וכנס בינלאומי בנושא זכויות אדם נערך בהשתתפות יוהנה סיגורדרדוטיר, ראש ממשלת איסלנד שהייתה ללסבית המוצהרת הראשונה בראשות ממשלה כלשהי בעולם, פרנק מוגישה, פעיל זכויות להט"ב אוגנדי, 2,400 משתתפים ו-195 מנחים מרחבי העולם.
כמו כן נערכו אירועי פרסים וגאלה גאים, פעיליות חברתיות לחגיגת יום העצמאות הקנדי והאמריקאי ותערוכה לציון השנה ה-45 למהומות סטונוול. 3 מצעדי גאווה נערכו כחלק מהאירועי הגאווה: מצעד הטרנס, מצעד הדייקיות ומצעד הגאווה העולמי. השניים הראשונים היו אירועים פוליטיים ומחאתיים בעוד שהאחרון היה חגיגה גדולה בה לקחו חלק 12,000 משתתפים ו-280 משאיות. המצעד ערך חמש שעות והפך למצעד הארוך ביותר בתולדות העיר.
ברחובות העיר נערכו גם מופעי רחוב חינמיים שכללו הופעות של מלכי ומלכות דראג ומופעי מוזיקה של קארלי ריי ג'פסן וקיי די לאנג. לפני האירועים העריכו כי יגיעו לטורונטו כמיליון בני אדם והם יתרמו 136 מיליון דולר קנדי לכלכלת העיר. בפועל, הגיעו לאירועי הגאווה קרוב לשני מיליון בני אדם, ותרמו לכלכלת העיר כ-791 מיליון דולר קנדי.
"WorldPride" מדריד 2017
באוקטובר 2012 הצביעו חברות "InterPride" בכנס השנתי בבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית, שמדריד, בירת ספרד תארח אירועי הגאווה העולמיים לשנת 2017. מועמדויות נוספות לאירוח האירועים היו ברלין וסידני אך מדריד ניצחה פה אחד בהצבעה של יותר מ-80 משלחות ברחבי העולם. ציון "WorldPride" שולב עם קיומי "Europride" ה-24 שהתארחו בפעם השנייה בבירת ספרד (מאז 2007) בין ה-23 ביוני עד ה-2 ביולי. סיסמת האירועים הייתה "מי שאתה אוהב, מדריד אוהבת אותך!" והמנונה היה "A quién leffici?" של להקת "Fangoria" הספרדית. "WorldPride" עלה במקביל ליום השנה ה-40 להפגנה הראשונה בספרד לתמיכה בזכויותיהם של אנשי קהילת הלהט"ב - שהתקיימה בברצלונה בשנת 1977, וציון יום השנה ה-25 להקמת ארגון הלהט"ב "FELGTB".
טקס פתיחת האירועים התקיים בתיאטרון קלדרון ביום שישי ה-23 ביוני. כמה ימים לאחר מכן, ביום שני, 26 ביוני, נחנכה באוניברסיטה האוטונומית במדריד פסגת מדריד, הוועידה הבינלאומית לזכויות אדם. מספר אירועי תרבות התקיימו בימים שלאחר מכן, כולל ההפגנה המסורתית ב-1 ביולי אשר נערכה במסלול של כ-2 קילומטרים לצד 52 משאיות. טקס הסגירה של "WorldPride" התקיים ב-2 ביולי בפוארטה דה אלקלה אשר במהלכו, הוכרז על קיום האירועים לעיר ניו יורק, ארצות הברית בשנת 2019. בסיום ציון האירועים, נחשף כי מעל 3.5 מיליון איש השתתפו אשר תרמו כ-200 מיליון אירו לכלכלת העיר מדריד.
"WorldPride" ניו יורק 2019
בוועידה ה-34 של "InterPride" באוקטובר 2015 הוחלט שאירועי הגאווה העולמיים השישיים יתארחו בעיר ניו יורק בארצות הברית תחת הכותרת "Stonewall 50 – WorldPride NYC 2019" לציון 50 שנה לקיום מהומות סטונוול, הידועות כהתקוממותה של הקהילה הגאה נגד התעמרותה של משטרת ניו יורק לאורך שנים בבר ה-"סטונוול אין", אחד מאירועי המפתח החשובים ביותר בהיסטוריה של מאבקה לזכויות להט"ב בארצות הברית ובעולם כולו אשר אירעו ב-28 ביוני 1969 ולזכרם מצוין יוני כ-"חודש הגאווה" מדי שנה ובו מתקיימים מצעדי הגאווה בעולם.
ציון אירועי "WorldPride" בעיר נרשמו כאירוע הלהט"ב הגדול בכול הזמנים עם מעל חמישה מיליון משתתפים בסוף שבוע הגאווה במנהטן בלבד, כולל כארבעה מיליון נוכחים במצעד עצמו. המצעד בן שתים-עשרה שעות כלל 150,000 משתתפים רשומים מראש מקרב 695 קבוצות שונות.
"WorldPride" קופנהגן - מאלמה 2021
לראשונה בהיסטוריה, בוועידה ה-35 של "InterPride" הוחלט כי שתי ערים, בשתי מדינות שונות במרחק נסיעה של 23 דקות יארחו את אירועי הגאווה העולמיים - קופנהגן, בירת דנמרק ומאלמה, שוודיה אשר מחוברות בגשר ארסונד שעובר מעל מצר ארסונד החוצץ בין שתי המדינות. ציון האירועים ישולבו עם "EuroGames" - אירוע ספורט להט"ב. "WorldPride" יעלה בקנה אחד עם ציון שבעים שנה מאז הניתוח לשינוי מין הראשון בעולם בדנמרק בשנת 1951, וחמישים שנה לאחר שנוסד הפרק הדני בחזית השחרור הגאה בשנת 1971.
מארי, נסיכת דנמרק הוגדרה כנותנת החסות לקיום האירועים מה שהפך אותה לבת המלוכה הראשונה אי פעם המוגדרת כנותנת חסות פעילה עבור אירוע להט"ב גדול.
"WorldPride" סידני 2023
"InterPride", באספתו הכללית השנתית יחד עם כ-300 ארגוני נציגים שהתקיימה באתונה, יוון, בחר בסידני בירת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה לארח את ציוני "WorldPride" לשנת 2023. הפעם הראשונה שאירועי "WorldPride" יתקיימו בחצי כדור הארץ הדרומי או באזור אסיה פסיפיק. סידני קיבלה 60% לבחירת ציוני האירועים מהקולות וזכתה מול שאר המתמודדים בהצעות בהן מונטריאול, קנדה עם 36% מהקולות ויוסטון, טקסס עם 3%.
ציון "WorldPride" לשנת 2023 יעלה בקנה אחד עם יום השנה ה-50 לשבוע הגאווה האוסטרלי הראשון, יום השנה ה-45 להיווסדותו של המרדי גרא הראשון של סידני וציון 5 שנים להחלתם של נישואים חד מיניים באוסטרליה. על פי מסמך ההצעה המטרה המוצהרת של "WorldPride" בסידני 2023 היא לחגוג את מגוון התרבות והזהות באזור אסיה פסיפיק, תוך הארת אור על הפרות זכויות אדם נרחבות של קהילת הלהט"ב.
ציון האירועים יתקיימו בין 16 בפברואר ל-4 במרץ במהלך עונת קיץ של אוסטרליה ויכללו מרכז ועידת זכויות אדם ובריאות של קהילת הלהט"ב בת שלושה ימים שתתמקד בחוויות אנשי הקהילה בנושאים בהן: אלימות, עינויים, התעללות, אפליה ורדיפה באזור אסיה פסיפיק ובאופן רחב יותר.
"WorldPride" גאושיונג 2025
יותר מ-300 ארגונים חברים ברחבי העולם השתתפו בתהליך ההצבעה, סדנאות, ישיבות מליאה, ישיבות אזוריות ודירקטוריון במהלך האירוע הווירטואלי בן 8 הימים עבור בחירת אזור קיומם של אירועי "WorldPride" לשנת 2025, אשר נבחרו על ידי "InterPride" בגאושיונג, טאיוואן בפעם הראשונה במדינה במזרח אסיה בעודה ניצחה את המתחרה השנייה אשר הייתה לוושינגטון הבירה, ארצות הברית.
פרדריק דסמון
ביוגרפיה
בשנת 1856 חזר דסמון לצרפת והפך לכומר בכנסייה הרפורמית בצרפת שנוסדה מתוך הקלוויניזם. הוא שימש ככומר במספר קהילות בשנים 1856 עד 1881.
בשנת 1877 נכנס דסמון לפוליטיקה. מהלך זה גרם לו לבעיות עקב תפקידו בכנסייה הרפורמית והוא הותקף בשל כך מתוך מפלגתו הרפובליקנית בצרפת. הרפובליקנים של אותה תקופה האמינו בהפרדת הכנסייה והמדינה, ודסמון לא היה יוצא מן הכלל. היו שביקרו אותו, וטענו כי בהיותו איש דת הוא אינו מסוגל להיות אובייקטיבי לגבי המצב. דסמון שירת בפרלמנט ובסנאט.
פעילותו בבניה החופשית
דזמון הצטרף ללשכת 'L'Echo. תחת "המזרח הגדול של צרפת" (Le Grand Orient de France). הוא מוכר בעיקר כמייסד, של מה שנודע מאוחר יותר, כבנייה החופשית הליברלית או הבנייה הלטינית. הבנייה הליברלית הסירה במידה רבה את ההתייחסויות ל"אדריכל הגדול של היקום" (GATU). דסמון האמין, כפי שצוין בנאום שנשא, כי הבנייה החופשית היא מקום לדיון מדעי ולא מקום לדיון בדוגמה. הוא האמין כי בבנייה החופשית, ממש כמו בממשלה, יש צורך בהפרדה בין הדת והמדינה.
אף על פי שלרוב נזקפת לחובתו של דסמנס יצירת אחד הקרעים הגדולים בלשכה הגדולה של אנגליה לבטול ההכרה במזרח הגדול של צרפת, הרעיון של בנייה ליברלית כבר התפשט לתחומים גדולים אחרים, לרבות הלשכה הגדולה של הונגריה והלשכה הגדולה של בואנוס איירס.
נשיא המועצה הגדולה
פרדריק דסמונס נבחר לנשיא המועצה הגדולה של המזרח הגדול של צרפת חמש פעמים:
מורשת
ביום פטירתו, ב-4 בינואר 1910 נערך טקס הלוויה בראשות סגן הנשיא הראשון של המועצה הדתית בגרנד אוריינט דה פראנס. בין ה-7 ל-9 בינואר נערך טקס קבורתו בהשתתפות קהל אזרחים רב ברחבת תחנת ליון (גאר דה ליון). על דלת קברו מוצב סמל הבנייה החופשית. בשנת 1943 הוקם לזכרו, בכניסה לעיר הולדתו בריניון, פסל ברונזה. לאחר המלחמה הוא הוחלף בלוח הנצחה.
בכל שנה, ב־9 בדצמבר, יום השנה לחקיקת "חוק 1905" על הפרדת הדת מהמדינה, עמותת Maison Frédéric Desmons (AMFD), בשותפות עם ליגת החינוך, מעלה על נס אישיות אשר פעלה למען חופש המצפון והחילוניות.
סויוז TM-20
במהלך עגינה בתחנת החלל מיר כשלה מערכת אוטומטית ותמרון נעשה ידנית. הצוות ביחד עם צוות סויוז TM-19 התחיל בביצוע מחקרים לפי התוכנית. באותה שעה בתחנת החלל היו 5 אנשים. ב-4 בנובמבר חללית "סויוז TM-19" התנתקה מתחנת החלל וצוותה ביחד עם אולף מרבולד חזר לכדור הארץ. ולרי פוליאקוב שהגיע עם חללית "סויוז TM-18" בינואר 1994 המשיך שהייתו בחלל.
רוב המחקרים היו קשורים לחקר חוסר כבידה. אולף מרבולד ביצע תוכנית שהוכנה על ידי סוכנות החלל האירופית וכללה כ-30 ניסויים. ניסוי בתורת החומרים נכשל עקב בעיה בציוד. אולף מרבולד ביצע כל יום בדיקות דם ובדיקות שתן. לראשונה בוצע ועידת וידאו.
מצבה הטכני של פאנלים סולארים של תחנת החלל היה ירוד. במשך חודש בתחנה פעלו 6 אנשים ובעקבות כך גדלה צריכת החשמל.ב-11 באוקטובר עקב קצר במערכת החשמל החלו בעיות באספקת החשמל. התקלה תוקנה ב-15 באוקטובר. בעקבות תקלה זו היה צורך לאבד מחדש תוכנית מדעית. לאחר החלפת חלקי מצבר פגומים עבודה תקינה של תחנת החלל חודשה.
לתחנת החלל הגיעו חלליות אספקה פרוגרס M-25 ו"פרוגרס M-26".
ב-6 בפברואר 1995 לתחנת החלל התקרבה מעבורת STS-63. בוצעו שיחות רדיו בין הצוותים ומעבורת התקרבה לתחנת החלל למרחק של 11 מ' בלבד. תמרונן זה היה הכנה לעגינה של מעבורת החלל במהלך משימה אחרת.
ב-16 במרץ 1995 לתחנת החלל התחברה חללית סויוז TM-21. בכך צוות תחנת החלל גדל ל-6 אנשים. ב-22 במרץ "סויוז TM-20" התנתקה מתחנת החלל כאשר על סיפונה אלכסנדר ויקטורנקו, ילנה קונדקובה וולרי פוליאקוב. הנחיתה עברה ללא בעיות וחללית נחתה בצפון קזחסטן. ולרי פוליאקוב חזר לכדור הארץ לאחר 437 ימים בחלל.
Age of Empires II: The Age of Kings
Age of Empires II: The Age of Kings, המכונה לעיתים Age of Kings, הוא משחק מחשב מסוגת אסטרטגיה בזמן אמת, שעלילתו מתרחשת בימי הביניים. המשחק הופץ בשנת 1999, והוא השני בסדרת Age of Empires. המשחק פותח על ידי חברת Ensemble Studios והופץ על ידי חברת מיקרוסופט, בעקבות ההצלחה של קודמו בסדרה, Age of Empires.
הצלחת המשחק גררה אחריה פיתוח של חבילת הרחבה למשחק בשם "Age of Empires II: The Conquerors", שיצאה בשנת 2000, ולמשחק המשיכה להתפתח קהילת מעריצים ושחקנים שחלקם מפרסמים מפות מותאמות אישית, מודים, עזרים ועוד. 13 שנים לאחר יציאת המשחק, יצאה בחנות משחקי המחשב המקוונת סטים גרסה מיוחדת של המשחק בהבחנה גבוהה וגרפיקה משופרת שנקראה Age of Empires II: HD Edition, בה נכללו הגרסה המקורית, ההרחבה ומספר שינויים במשחקיות. למשחק המחודש יצאה הרחבה בשם " The Forgotten Empires" ("האימפריות הנשכחות"), וב־5 בנובמבר 2015 הוציאה חברת מיקרוסופט את ההרחבה השנייה – "The African Kingdoms" ("הממלכות האפריקניות"). ב־2016 הוציאה מיקרוסופט את ההרחבה השלישית – "The Rise Of The Rajas" ("עלייתם של הראג'ות"). ב 14.11.2019 יצאה גרסה מחודשת של המשחק בגרפיקת 4K בשם Age of Empires 2 Definitive Edition.
מהלך המשחק
המשחק מתבסס על הקמת אימפריה כאשר להקמתה עומדים לשחקן אמצעים כגון מתן פקודות לאזרחי האימפריה כדי לבנות מבנים ולהשיג משאבים חיוניים, יצירת כוחות צבא וכוחות הגנתיים, ובסופו של דבר מלחמה ביריב וכיבוש האימפריה שלו.
השחקן יכול לשפר ולשדרג את התרבות והטכנולוגיה שלו באמצעות מעבר בין ארבעת העידנים השונים במשחק:
מעבר בין כל עידן פותח בפני השחקן אפשרות לבנות מבנים חדשים שלא היו זמינים קודם, לייצר יחידות צבא ולרכוש טכנולוגיות חדשות איתם ניתן לקדם את יכולות האימפריה.
משאבים
במשחק ארבעה סוגי משאבים:
מצבי משחק
במשחק קיימות חמש מערכות לשחקן יחיד (Campaigns), כאשר כל מערכה מספרת סיפור היסטורי אחר (אם כי יש לא מעט אי דיוקים קלים).
בחבילת ההרחבה "Age of Empires II: The Conquerors" נוספו 4 מערכות חדשות: כל אחת מהמערכות, פרט ל Battle of the Conquerors, מחולקת ל־6 מפות (Scenarios) בעלות המשכיות (זאת אומרת שהמפות נפתחות לשחקן בהדרגה עם התקדמות השחקן) שלכל אחת מהם יש מטרה שונה שיש להשיג אותה כדי לנצח במשחק. כמו כן בחלק מהמערכות ניתן לשחק בגיבור שעל שמו נקראת המערכה כ"חייל" בצבא של השחקן, ולגיבור הזה יש כמה תכונות מיוחדות שמבדילות אותו משאר החיילים (למשל: חיים שמתחדשים לאט לאט, התקפה משופרת יותר ועוד)
בחבילת ההרחבה "Age of Empires II: The Forgotten" נוספו 7 מערכות חדשות:
בחבילת ההרחבה "Age of Empires II: The African Kingdoms" נוספו 4 מערכות חדשות:
בנוסף לכך השחקן יכול לשחק כנגד המחשב במספר מצבי משחק בהם השחקן שולט בתנאי המשחק. שלושת מצבי המשחק שהגיעו עם משחק הבסיס הם:
תרבויות
בתחילת המשחק, על השחקן לבחור אחת מ־13 תרבויות קיימות. לכל תרבות יתרונות וחסרונות שונים המתארים את הרקע ההיסטורי שלה, תכונות משלה, קטעי קול בשפה משלה, יחידות מיוחדות משלה, ויחידות מסוימות שאין באפשרותה לייצר. לעיתים קרובות היחידות המיוחדות לתרבות מחפות על חסרונן של היחידות החסרות.
כל תרבות שמה דגש על סוגי חיילים שמאפיינים רק אותה (ולפעמים גם שיטות משחק), לדוגמה:
המשחק כולל את התרבויות הבאות:
בחבילת ההרחבה "the conquerors" נוספו התרבויות: בחבילת ההרחבה "the forggoten" נוספו התרבויות:
בחבילת ההרחבה "african kingdoms" נוספו התרבויות:
בחבילת ההרחבה "Rise of the Rajas":
במשחק המחודש "Age of empires 2 Definitive Edition" בחבילת הרחבה בשם "Lords of the West":
במשחק המחודש "Age of empires 2 Definitive Edition" בחבילת הרחבה בשם "Dawn of the dukes":
במשחק המחודש "Age of empires 2 Definitive Edition" בחבילת הרחבה בשם "Dynesties of india":
באופן כללי ניתן לחלק את התרבויות לארבעה סוגים: מערב אירופה (בריטים, קלטים, צרפתים, ויקינגים, ספרדים), מזרח אירופה והמזרח התיכון (ביזנטים, גותים, פרסים, ערבים, טאוטונים, טורקים והונים), המזרח הרחוק (סינים, יפנים, מונגולים וקוריאנים) ובחבילת ההרחבה: "העולם החדש" (אצטקים ומאיה). כאשר ההבדל בין 4 הקבוצות הללו, הוא בעיצוב ייחודי למבנים בכל אחת מהקבוצות. למשל, מרכז העיר (Town Center) האנגלי יראה אותו דבר כמו מקבילו הצרפתי, אבל לא כמו אותו מבנה בגרסה ביזנטית או סינית.
יחידות במשחק
ישנן מספר יחידות אנושיות שאיתן אפשר לבנות את האימפריה והן:
קשתים
נבנים במטווח קשתים (Archers Range). קיימים ארבעה סוגים שונים של חיילים מסוג זה:
פרשים
נבנים באורווה (Stable). יחידות אלה מורכבות לרוב משני ענפים טכנולוגיים:
כלי מצור
נבנים בבית מלאכה לכלי מצור (Siege Workshop) ופגיעים מאוד.
כוחות ימיים
נבנים בנמל (Dock).
מבנים
ישנם מגוון מבנים במשחק, אשר כל אחד חיוני בדרכו:
עידנים
ככל שהשחקן מתקדם וצובר משאבים, הוא מסוגל לעלות לעידן הבא. בכל עידן נפתחות אפשרויות, יחידות ובניינים חדשים. כל עידן מפותח יותר מקודמו:
שיפורים על פני Age of Empires הקודם
שיפורים רבים נעשו בגרפיקה ובבינה המלאכותית, נוספו יחידות ובניינים ועוד שיפורים רבים אחרים:
קווינטוס אורליוס סימכוס
קווינטוס אורליוס סימכוס (בלטינית: Quintus Aurelius Symmachus, 340–402 לספירה) היה מדינאי, נואם ואיש ספר רומאי. הוא נודע גם בשם אוסביוס (Eusebius). בתקופתו, הנצרות הייתה אחת מהדתות הרשמיות ברומא, וסימכוס היה בין הפגאנים שנותרו בתקופה בה רוב האצולה של רומא המירה את דתה וקיבלה את הנצרות, קצת לפני שהנצרות הפכה לדת היחידה ברומא לפי הצו של תאודוסיוס הראשון ב-27 בפברואר 380, שלא הניע את סימכוס להמיר את דתו לנצרות.
הקריירה הפוליטית שלו בתור מושל ופרוקונסול, יחד עם פעילותו בסנאט, הייתה פעילה, ארוכה, ובסך הכל מוצלחת. פעילותו כנואם הייתה פוליטית, והמחישה בצורה טובה את חשיבות תפקידו במתווך בין הסנאט הרומאי והחצר האימפריאלית. אף על פי שהיה בין הפגאנים שנותרו בתקופה שבה רוב האצולה הייתה נוצרית, הפגאניות שלו שיחקה תפקיד קטן בעיצוב הקריירה שלו, ולעיתים נתמך ותמך בנוצרים מכל מעמד. סימכוס מת בשיא יוקרתו, ולאחר שהשלים את מחויבותו האחרונה בתור יושב ראש הסנאט (princeps senatus).
חייו
קווינטוס אורליוס סימכוס נולד בשנת 340 לספירה למשפחת סימכוס, משפחת אצולה רומית, והיה בנו של האריסטוקרט הבולט לוקיוס אורליוס אוויאנוס סימכוס (Lucius Aurelius Avianus Symmachus).
ידוע כי משפחת סימכוס הייתה אחת מהמשפחות החשובות ביותר בעיר רומא בין המאות הרביעית עד השישית לספירה. מתוך המחקר של שם משפחתם עולה כי שורשיה של משפחת סימכוס של המאה הרביעית באחת המשפחות הרבות שהתעשרו באפריקה במהלך המאות השנייה עד השלישית, וכנראה אבותיהם הגיעו מאיטליה לאזור אפריקה בתקופת הרפובליקה והשתקעו בה.
ניתן להניח כי עקב מעמדו סימכוס קיבל את החינוך הטוב ביותר האפשרי, וסביר להניח כי סימכוס למד על פי תוכנית הלימודים הסטנדרטית לבני האליטה, עם דגש חזק על מחברים קלאסיים, ובכתביו הוא נטה להפנות למחברים הקאנוניים כגון קיקרו, ורגיליוס ועוד.
המכתב האחרון של סימכוס ששרד הוא משנת 402, השנה בה יצא לשליחותו האחרונה למילאנו מטעם הסנאט. חלש מעייפות המסע וקשיי מזג האוויר, סביר כי הוא מת זמן קצר לאחר שובו הביתה. זכרו הונצח על ידי בנו ממיוס בפסל שעמד באולם המשכן המשפחתי בגבעת קאיליוס (Caelian hill). הכתובת בבסיס הפסל משבחת אותו בתור "הטוב שבאבות" (patri optimo) ובתור "הרהוט שבנואמים" (oratori disertissimo).
קריירה
בתאריך מסוים לפני שנת 365, סימכוס החל בקריירה סנאטורית אזרחית והחזיק בתפקידים הנחוצים של קוואיסטור (Quaestor) ופראיטור (Praetor). עד המאה הרביעית המאוחרת מדובר בתפקידים בעלי אופי מכובד יותר מאשר מעשי, שהאחריות העיקרית שלהם הייתה בארגון ותרומות למימון המשחקים הציבוריים והבידור ברומא. התפקיד של קוואיסטור גם נתן למחזיק בו את הזכות לשבת בסנאט של רומא לכל חייו, ולכן היה תפקיד מפתח למי שרצה בקריירה ציבורית.
לסימכוס הייתה קריירה דומה לזו של אביו: מושל מחוזות לוקאניה- ברוטיום (Lucania- Bruttium) בגיל 25 (שנת 365); פרוקונסול של אפריקה בגיל 33 (שנת 373); ולבסוף מושל העיר רומא בגיל 44 (שנת 384). למרות זאת, כל הכהונות שלו בתפקידים האלו מסתכמות בפחות משלוש שנים לאורך חייו הבוגרים. בנוסף לתפקידים האלו סימכוס מונה לקונסול בשנת 391, אמנם תפקיד נטול כוח, אבל בעל יוקרה רבה בעיקר בשל נדירותו.
שנת 368 הייתה נקודת מפנה בחייו של סימכוס, כאשר מונה לשגריר הסנאט ברומא המתווך בינו לבין החצר האימפריאלית, בתקופת שלטונו של ולנטיניאנוס הראשון (Valentinianus I). בתקופה הזו הוא ביסס את המוניטין שלו כנואם, וגם לראשונה פעל כמתווך בין הסנאט לבין חצר השליט, תפקיד בו יפעל ברמות שונות של הצלחה לאורך הקריירה שלו. בתור בנו הבכור של אביו, ונכדו של סבו מצד אימו, ובתור המחזיק בשם המשפחה, היה מצופה מקווינטוס אורליוס סימכוס להשתוות להישגים של קודמיו, ולהתחרות על תפקידים שיגבירו את היוקרה והעושר של המשפחה.
מזבח הניצחון
הפעולה הפוליטית שעיצבה בצורה המשמעותית ביותר את תפיסת סימכוס במחקר כפגאני אדוק הייתה בהקשר של החזרת מזבח הניצחון (Altar of Victory) בסנאט. המזבח עמד לצד פסל הניצחון מאז זמנו של אוגוסטוס בבית הסנאט החדש, כדי להנציח את ניצחונו על אנטוניוס וקלאופטרה. העברת הצו של תאודוסיוס בשנת 380 הביאה לסוף הסובלנות הדתית שהייתה קיימת מאז מותו של הקיסר יוליאנוס, והוציאה מחוץ לחוק את הדתות שאינן הדת הנוצרית. בשנת 382 גרטיאנוס לקח את הצו צעד אחד קדימה ונקט בעמדה אגרסיבית יותר כלפי הדתות המסורתיות של רומא, והורה על הסרת מזבח הניצחון מבית הסנאט הרומי, כמו גם החרמת הנכסים וההכנסות של הבתולות הווסטליות וכהונות נוספות; אלו מימנו את הטקסים ועזרו בתחזוקת המקדשים. בשנה הזו סימכוס נסע לחצר מילאנו בראש משלחת סנאטורית שפנתה לקיסר בבקשה להחזיר את מזבח הניצחון ואת הכספים והנכסים שהוחרמו. עם זאת, גרטיאנוס לא היה מוכן לשמוע את פניית המשלחת, ובסופו של דבר סימכוס נאלץ לחזור עם משלחתו חזרה לרומא לאחר שנכשל במשימה. מזבח הניצחון נותר בעיה עבור האליטה הרומית במהלך סוף המאה הרביעית, והמיקוד של הסנאט היה בעיקר בניסיונות לשמר תמיכה מדינית בדתות הציבוריות המסורתיות.
סיפור מזבח הניצחון התרחש בתקופה בה הפגאניות הייתה כבר בשלבי דעיכה מתקדמים והנצרות עלתה בתור הדת המרכזית. מזבח הניצחון לא היווה רק סמל פגאני מול הנצרות, אלא היה גם סמל חשוב עבור הסנאט, שהציג את החוזק והחשיבות של הסנאט. כלל הקריירה של סימכוס די מטושטשת לעומת הסיפור של מזבח הניצחון, שבגללו ובגלל הפרופגנדה של הבישוף של מילאנו אמברוסיוס (Ambrose), שהיה אחד מהמתנגדים המרכזיים להחזרת מזבח הניצחון לבית הסנאט, סימכוס נתפס בתור הדובר הבולט של הסנאטורים הפגאנים שסופם להיכחד.
מושל העיר רומא
באביב של שנת 384, סימכוס מונה למושל העיר רומא, המינוי הגבוה ביותר שאליו יכול היה להגיע סנאטור. משוער כי המינוי של סימכוס, שהיה במהלך שלטונו של ולנטיניאנוס השני לאחר מותו של גרטיאנוס, נועד כדי להשיג את תמיכת האליטה הרומאית בקיסר החדש. מקומו לא היה מובטח בשל החיכוכים בין אימו, הקיסרית ג'סטינה (Justina), והבישוף אמברוסיוס, ולכן עלתה ההשערה כי המינוי של סימכוס הייתה במטרה לחזק את מעמדו של ולנטיניאנוס השני כשליט החדש. כך שלמרות החיכוך עם החצר האימפריאלית בנושא מזבח הניצחון, סימכוס מונה לתפקיד חשוב ומרכזי ביותר. כהונתו בתפקיד החלה בתנאים הטובים ביותר: בתור המושל החדש הוא היה יכול לסמוך על תמיכת החצר של המושל הפראיטוריאני, שהיה חברו הטוב ווטיאוס אגוריוס פראיטקסטטוס (Vettius Agorius Praetextatus). עם זאת, כהונתו באופן כללי הייתה קשה. חוסר שיתופי פעולה והתקפות מצד יריביו, וכשלונו בהשבת מזבח הניצחון, כמו גם מותו של חברו גרמו לסימכוס לוותר על תפקידו פחות משנה לאחר שהתחיל. בשל גילו, הקריירה פוליטית, וייחוסו המשפחתי, סימכוס היה מועמד מושלם למושל העיר רומא. אמנם עבור 11 שנים בין המינוי שלו לפרוקונסול של אפריקה ועד מינויו בתור מושל העיר, אך לא מדובר בדבר יוצא דופן בקריירה אריסטוקרטית באימפריה הרומית המאוחרת.
בזמנו של סימכוס התפקיד המרכזי של מושל העיר עדיין היה משפטי. המושל לא היה רק ראש האדמיניסטרציה, אלא הוא גם בעל סמכות שיפוטית בנושאים אזרחיים ובנושאים פליליים. במיוחד באזור העיר רומא, מושל העיר היה השופט היחיד במצבים ונושאים בהם היו מעורבים אישים ברמה גבוהה, כמו סנאטורים למשל. לעומת זאת, האחריות האדמיניסטרטיבית של מושל העיר הייתה מוגבלת יותר מסמכות השיפוט שלו, בעיקר משום שהאזור הגאוגרפי תחת ניהול המושל היה קטן יותר מזה של סמכותו השיפוטית ורק כללה את רומא ונמליה (אוסטיה ופורטוס). אחת מהזכויות האדמיניסטרטיביות החשובות ביותר של המושל הייתה הפיקוח על כלל הגילדות של העיר. ללא עזרת הגילדות הרבות שלה, רומא לא יכלה לתפקד, ולכן לא מפתיע כי בזמן כהונתו סימכוס נתן תשומת לב גבוהה לבעיות הגילדות ותיפקד כמתווך בינן לבין השליט.
המינויים של סימכוס וחברו על ידי ולנטיניאנוס השני פורשו בתור סימן של תחיית המפלגה הפגאנית, ושל המתח שהיה בינם לבין אשתו של ולנטיניאנוס הראשון, הקיסרית ג'סטינה והבישוף אמברוסיוס. עם זאת, הבחירה בסימכוס וחברו נראית מבוססת פחות על הנאמנות הדתית שלהם ויותר על שיקוליהם והטבע הפוליטי שלהם. נראה כי סימכוס קיבל על עצמו את התפקיד עם מעט ציפייה לפעילות פורה ובעלת השפעה לאחר תקופה ארוכה של עשר שנים מחוץ לזירה הפוליטית. עם זאת, בסוף השנה הוא היה מוכן ורצה לוותר על תפקידו, והביע את רגשותיו בבירור בכתבי "Relationes" כי למותו של חברו היה חלק בקבלת ההחלטה שלו.
תקופת הביניים
בתקופה מיד לאחר הוויתור המפתיע על תפקידו כמושל, סימכוס שמר על פרופיל נמוך. הבריאות המעורערת של אשתו גרמה לו ולמשפחתו לעזוב את העיר רומא ולעבור לאחד מנכסיהם קרוב לים. בדומה למשפחות אחרות במעמדן, למשפחת סימכוס היו מספר וילות באזור החוף. עם זאת, סימכוס לא היה מבודד לחלוטין והוא קיבל מידע על החדשות האחרונות וההתפתחויות בעיר מחברו ניקומאכוס פלאביאנוס. סימכוס היה נחוש לסיים את בידודו על ידי תפיסת כל הזדמנות שהגיעה אליו לפתח ולשפר את יחסיו עם החצר האימפריאלית. עד סוף שנת 386 סימכוס היה מוכן לחזור לחצר ולהשתתף בחגיגות לכבוד תואר הקונסול השלישי של ולנטיניאנוס השני.
בחזרה לפוליטיקה
שנה לאחר החגיגה עבור ולנטיניאנוס השני, סימכוס חזר שוב לחצר בינואר 388. אבל המצב הפוליטי השתנה מאוד בשנה שעברה מאז ביקורו האחרון, והיה שליט חדש. מגנוס מקסימוס (Magnus Maximus) ניצל את חולשתו של ולנטיניאנוס, ופלש יחסית בקלות דרך מעברי האלפים לתוך איטליה ותפס את השלטון בכוח הזרוע. אירועים אלה השפיעו קשות על הקריירה של סימכוס, ולראשונה קשריו בחצר פגעו בו יותר מאשר עזרו לו.
בתקופת השלטון של מקסימוס סימכוס הביע שבח לשליט, דבר שגרם לו לצרות רבות לאחר שתאודוסיוס (Theodosius) עלה לשלטון, בתור אחיינו של ולנטיניאנוס הראשון, והחלה תקופת השיקום. סימכוס היה מודאג ובצדק- בתקופה שלאחר תבוסת מקסימוס הוא הפך למנודה חברתית והיה יותר חשוף ופגיע להתקפות מצד עמיתיו בחצר. השנה שעברה ממותו של מקסימוס (28 באוגוסט 388) עד ביקורו של תאודוסיוס ברומא (ינואר- ספטמבר, 389), הייתה שנה קשה עבור סימכוס. הקשיים החלו זמן קצר לאחר תבוסת מקסימוס, כאשר אחד מנכסיו באוסטיה נכבש על ידי הצבא. המצב הזה הביא אותו להבנה כי הוא חייב להסתגל למצב החדש, וללא עיכוב החל לנסות ולשפר את יחסיו בחצר של תאודוסיוס.
למרות ניסיונותיו הדיפלומטיים, יחד עם התנצלות רשמית על השבח עבור מקסימוס, סימכוס עבר תקופה קשה בשנה שעברה לאחר תבוסת מקסימוס. עם זאת, הודות לעבודה הסבלנית של חבריו בחצר, המצב השתפר עם מינויו לקונסול בשנת 391. במינוי זה לא היה כוח אמיתי, אבל הוא היה בעל יוקרה רבה, וניתן להניח כי סימכוס שמח על כך שהשווה את הקריירה שלו לזו של אביו, שמת בתור קונסול. התפקיד הזה הביא את סימכוס לשיא הקריירה שלו.
סוף הקריירה
בעשור האחרון של חייו סימכוס היה שקוע בפוליטיקה, ענייני משפחה, ובתחזוק החברויות החיוניות עבור השפעה בעולם הרומי המאוחר. מרכז הפעילויות הפוליטיות של סימכוס נותרו בעיר רומא, והשפעתו הייתה חזקה במיוחד בתחומי האימפריה המערבית.
בתור מי שנחשב כנואם הטוב ביותר של זמנו, סימכוס היה המתווך האידיאלי במשא ומתן המתמיד בין הסנאט לחצר האימפריאלית. עמדה זו, יצרה הזדמנויות לקשר קרוב עם החצר, ולקידום טובת משפחתו והקריירות הפוליטיות של חתנו ושל יורשו. ההזדמנות הטובה ביותר של סימכוס הגיעה בתקופת המלחמה הגילדוניאנית (Gildonic War) בשנת 398. לאחר שיקום הקריירה של חתנו פלאביאנוס הבן, ופתרון הקונפליקט עם גילדו (Gildo), סימכוס נהנה מתקופה של שקט יחסי בו השקיע את מיטב מאמציו בהכנת המשחקים (Editio Quaestoria) של בנו ממיוס בשנת 401, שסימנו את תחילת הקריירה שלו. המשחקים האלו היוו הזדמנות לזכות בתמיכה ציבורית ובלגיטימציה לתפקיד ציבורי, ובאמצעותם חבר צעיר של האליטה הרומית החל להתקדם בסולם התפקידים הפוליטיים החשובים (cursus honorum). בנו כבר עבר את המשחקים האלו בשנת 393, אבל נראה שסימכוס הרגיש מחויב להתעלות עליהם, בעקבות המידע על כמות המאמץ וההוצאות שלו על המשחקים של שנת 401. הפעולה הרשמית האחרונה הידועה של סימכוס הייתה במסעו כשליח הסנאט לחצר האימפריאלית במילאנו בשנת 402, וסיבת השליחות הזו אינה ידועה. מהשליחות הזו והלאה אין ממנו עוד מכתבים, ולכן ההנחה היא כי סימכוס מת לאחר השליחות.
Orationes
השלב הראשון בקריירה של סימכוס, לפני שהשיג את משרת מושל העיר רומא בשנת 384, מתועד היטב על ידי אוסף נאומיו, "Orationes" (נאומים בלטינית). אף על פי שלא ניתן לקבוע בביטחון את התאריכים של הנאומים ששרדו, סביר כי נכתבו ובוצעו במהלך שלטונו של גרטיאנוס, לאחר שסימכוס התפרסם מעט בזכות שבחיו לכבוד השליט ובנו.
כדי להשיג תמיכה ופופולריות, סימכוס וידא כי כל חבריו בסנאט ובחצר היו מודעים לנאומיו, והיו להם עותקים מהם. בעקבות כך, הוא החליט לפרסם אוסף של נאומים, עבור תפוצה רחבה יותר. מאמציו נשאו פרי, ובשנת 379, רק פרוקונסול בדימוס, הוא נבחר להקריא לסנאט מכתב אימפריאלי המכריז על הניצחונות כנגד הברברים, כבוד שבדרך היה שמור למושל העיר.
Relationes
אף על פי שהייתה קצרה, כהונתו בתור מושל העיר רומא מתועדת היטב באוסף "Relationes", מכתביו של סימכוס לשליט במהלך החודשים בהם היה בתפקיד, 49 במספר. האוסף נקרא במונח הטכני "Relationes", ואחד מפירושי המילה "Relatio" מתייחס לדיווח רשמי. באימפריה המאוחרת, המילה הפכה למונח טכני בשימוש עבור דיווח מפורט המיועד לשליט או לשופט, ולכן אוסף המכתבים של סימכוס נקרא בשם הזה.
האוסף הזה של סימכוס הוא בין המסמכים היחידים מסוגם ששרדו, והם בעלי חשיבות גדולה להבנת הרטוריקה שלו. המכתבים הללו גם מספקים מידע רב ערך על האחריות האדמיניסטרטיבית והחוקית של מושל העיר. בנוסף, התפרסמותו של סימכוס כנואם הטוב ביותר של זמנו מבוסס בעיקר על נאומו המפורסם בנוגע למזבח הניצחון, שנכתב בצורת מכתב המיועד לחצר האימפריאלית במילאנו. בנוסף, המכתב השלישי (Relatio 3) באוסף, שנוגע גם הוא למזבח הניצחון, נחשב בתור ההישג הרטורי הגדול ביותר של סימכוס. הוא נכתב בקיץ 384, תחילת כהונתו של סימכוס בתור מושל העיר רומא, ונשלח לחצר ולנטיניאנוס במילאנו, בבקשה למתינות וסובלנות :
"עבור מה מתאים יותר להגן על מוסדות אבותינו, וזכויות וייעוד מדינתנו, אם לא עבור התהילה של הזמנים האלו, שהיא גדולה יותר כאשר מבינים שכנראה לא נעשה דבר המנוגד למנהג אבותינו? לכן אנו דורשים את שחזור התנאי של ענייני הדת שהועיל זמן כה רב למדינה... המזבח הזה משמר את ההרמוניה של כולם, המזבח הזה פונה לאמונה הטובה של כל אחד, ושום דבר לא נותן יותר סמכות לצווים שלנו מאשר השלמות של מסדרנו המוציא צו כאילו היה תחת הסנקציה של שבועה... לכן, אנו מבקשים שלום, עבור אלי אבותינו ומדינתנו. כל הפולחנים צריכים להיחשב כאחד. אנו מתבוננים על אותם כוכבים, השמיים הם משותפים, אותו עולם מקיף אותנו. כיצד זה משנה באיזו צורה כל אחד מחפש את האמת? אנו לא יכלים להשיג סוד אדיר שכזה על ידי דרך אחת... כעת אנו מציעים תפילות, לא סכסוך... החוק של אבותינו כיבד את הבתולות הווסטליות וכהני האלים במחיה מתונה ופריבילגיות צודקות... מי ייתן והשומרים שאינם נראים של כל כת ימצאו חן בעיני הוד מעלתכם, ומי ייתן שכפי שבזמנים העתיקים סייעו לאבותיכם, יגנו עליכם ויהיו נערצים על ידינו... "
המכתב נשלח מתוך רצון של סימכוס לשמור על יוקרתו האישית, אבל גם מתוך רצון להגן על עצמאות הסנאט הרומי נגד התערבות החצר האימפריאלית. במכתב סימכוס נותר מתון, כפי שניתן לראות בבקשה לחזור לסטטוס קוו, ובפנייה לשליט הנוצרי ולחצרו הוא נמנע מלאתגר את העליונות הנוצרית על ידי בקשה לסובלנות, ומדגיש כי בתור דובר הסנאט ואנשי רומא עתירתו אינה פוליטית. אמברוסיוס, שהשיג עותק של המכתב, כתב פנייה נגד סימכוס, שבסופו של דבר הביאה להנצחת המוניטין של סימכוס בתור נואם מכובד, אבל גם בתור פגאני קנאי. הנכונות של סימכוס לפעול כשליח הסנאט בנוגע למחלוקת על מזבח הניצחון, וחיבור המכתב השלישי, השיגו לו מוניטין של שומר מסורת ומנהיג פעיל מבחינה פוליטית של צד שיכול להיחשב בתור "המפלגה הפגאנית".
Epistulae
מכתביו האישיים של סימכוס מכסים את כל זמן הקריירה שלו. הם מתחילים עם מכתב עבור ניקומאכוס פלאביאנוס בזמן שסימכוס היה בתפקיד מושל לוקאניה- ברוטיום ופלאביאנוס היה המושל של סיציליה (364-65 לספירה), ונגמרים עם קבוצת מכתבים שנכתבו בעקבות חזרתו של סימכוס מהשליחות האחרונה שלו לחצר האימפריאלית במילאנו (402 לספירה).
חוץ מהמכתב השלישי של Relationes, אוסף מכתביו האישיים הוא היצירה הנחקרת והידועה ביותר של סימכוס. מכתביו האישיים נשמרו היטב- תשעה ספרים של Epistulae שרדו כמעט בשלמותם, ולהם מצטרף ספר עשירי הכולל שני מכתבים בלבד. לא קיים סידור כרונולוגי בכל ספר, אלא המכתבים מחולקים לפי הנמענים, לפחות בשבעת הספרים הראשונים, ובספרים השמיני והתשיעי המכתבים יותר מפוזרים ולעיתים קרובות הנמען הוא אנונימי. שבעת הספרים הראשונים גם יכולים להיות מיוחסים לתקופה ספציפית בקריירה של סימכוס. נראה כי סימכוס החל לסדר את אוסף מכתביו כבר בימי חייו, ובנו, ממיוס, סידר ופרסם את מכתביו לאחר מותו.
סימכוס שמר גם את העותקים של המכתבים שכתב בעצמו, ולא רק את התשובות של הנמענים אליהם נשלחו המכתבים. חלקית בשל פחד מגניבה וחוסר המהימנות של נושאי המכתבים, אבל חלקית גם כיוון שהיה מודע לערכם הספרותי. המחשבה על פרסום מכתביו לא הייתה זרה לסימכוס, ונראה כי הצעות בנושא עלו על ידי לפחות אחד מאלו איתם התכתב. מכתב שנכתב בשנת 395 לפרוטאדיוס (Protadius), אריסטוקרט גאלי בעל עניין רב בהיסטוריה וספרות, מצביע כי הוא גינה את העובדה שמכתביו של סימכוס "הופקדו בידי נייר מתכלה"(4.34). מההערות האלו ניתן לראות כי פרוטאדיוס עודד את סימכוס לפרסם את מכתביו. הספר השני בולט במיוחד באוסף המכתבים, ובבחינה של מכתבי סימכוס לפלאביאנוס (Flavianus) למשל, ניתן לראות דיוקן מעניין לא רק של הקריירה שלו, שהיא בעלת הקבלה מעניינת לזו של סימכוס, אלא גם של תחביביו ותחומי העניין שלו, ובצורה מסוימת גם של אופיו. כך מכתביו של סימכוס תורמים להכרה עמוקה יותר של סימכוס עצמו וגם של אלו איתם התכתב.
מבחינת מטרת המכתבים, ניתן לראות בבירור שתי מטרות יסודיות- מכתבים בין חברים ושמירה על קשרים, או מכתבי המלצה על חברים, קרובי משפחה ומכרים. חלקית בשל בעיות של חשאיות, המכתבים לא שימשו כאמצעי להעברת והחלפת מידע. למעשה, מספר מכתבים מראים כי מידע חשוב ורגיש הועבר לשליחים עם נאמנות מוכחת שמסרו אותו בעל פה, כדי שהמכתב יישאר קצר ויראה בלתי מזיק. ההתכתבויות המתמשכות עליהן סימכוס עבד היוו חלק חשוב בכוח הפוליטי שלו, ועזרו לו להתקדם בקריירה שלו ולהישאר רלוונטי, גם אחרי מכשולים וקשיים שיכלו להרוס לחלוטין את הקריירה הציבורית והפוליטית שלו.
בשנת 394 ניקומאכוס פלאביאנוס התאבד, והשנים העוקבות מההתאבדות ועד מותו (המשוער) של סימכוס עצמו בשנת 402 נראות כפעילות ביותר מבחינת ההתכתבויות של סימכוס. הוא שמר על התכתבות קבועה עם בעלי התפקידים החשובים ביותר בממשל של האימפריה המערבית והמשיך בהצלחה את פעילותו הפוליטית עד מותו.
ברונשטיין
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אווז ניו זילנד
אווז ניו זילנד (שם מדעי: Cnemiornis) הוא סוג של אווז נכחד ממשפחת הברווזיים אשר חי בניו זילנד בין סוף הפליסטוקן להולוקן. הוא קרובו של אווז כף ברן, אשר חי כיום בדרום אוסטרליה וטסמניה. בסוג היו 2 מינים, אשר התגלו אחד על האי הצפוני ואחד על האי הדרומי. אווז זה הוגדר על ידי החוקר המפורסם ריצ'רד אוון ב-1866.
אווז גדול זה הגיע לגובה של 1 מטר ולמשקל 18 ק"ג. ככלל הנראה עקב משקלו הוא היה חסר יכולת לעופף והיה דומה במראהו והתנהגותו לברנטה הוואית. הוא ניזון מעשבים ברמות והשטחים הפתוחים לצידם של עופות המואה הענקיים.
האווז נכחד בזמן בו הגיעו ראשוני הפולינזים לניו זילנד ודחקו אותו ממקום חיותו לאזורים נידחים בהרים. עקב ציד, מחלות וטריפת ביצים ואפרוחים על ידי חולדות פולינזיות וכלבים מיובאים נכחדו שני המינים הרבה לפני הגעת האדם הלבן לניו זילנד.
איתן רביבו
איתן רביבו (נולד ב-22 בינואר 1961) הוא כדורגלן עבר ישראלי. ששיחק בעמדת החלוץ והמגן השמאלי.
קריירה
רביבו החל את דרכו במחלקת הנוער של הפועל אשדוד ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1978, עם הופעת בכורה בגיל 17 מול הפועל טירת כרמל. הקבוצה שיחקה בליגה הארצית ובעונת 1978–1979 ירד עימה לליגה א' דרום. בתחילת עונת 1981–1982 הצטרף להפועל כפר סבא מהליגה הלאומית ובסוף העונה חגג עימה את אליפות הליגה כחלוץ מוביל. בעונה שלאחר מכן שחק רביבו עם קבוצתו במסגרת האינטרטוטו ובסיום העונה ירד עם כפר סבא לליגה הארצית ולאחר עונה אחת בארצית חזרו ללאומית. רביבו המשיך בכפר סבא עד לסוף עונת 1988–1989, אז ביקש להשתחרר ונענה בחיוב. בשתי העונות האחרונות בכפר סבא שיחק רביבו לסירוגין גם בתפקיד המגן השמאלי.
תארים כשחקן
ליגת העל '''גביע אלוף האלופים
חיים אישיים
אחיו הצעיר אורן רביבו גדל ושיחק בעירוני אשדוד והשניים שיתפו פעולה בזמן שאיתן שיחק בעירוני. שני בניו לירן ואור שיחקו במ.ס. אשדוד עד גיל נוער. כיום איתן רביבו הוא מנהל אגף בעיריית אשדוד.
תרנגולאים
תרנגולאים (שם מדעי: Galliformes) היא סדרת עופות כבדי-גוף ניזוני קרקע, שגודלם נע מגודלו של שׂליו ועד לזה של תרנגול הודו. בשל טעמו הטוב של בשר התרנגולאים הם משמשים כעופות ציד ורבים מהם בויתו במשך אלפי שנים, חלקם מגודלים כיום בחקלאות תעשייתית עבור תעשיית הבשר.
השם המדעי "Galliformes" נובע מהמילה הלטינית "gallus" המתארת תרנגול או שכווי.
תפוצת התרנגולאים כלל עולמית ובכל אחת מהיבשות הגדולות ישנם כמה מ-290 מיני התרנגולאים השונים. באיים תפוצת התרנגולאים מוגבלת והם נמצאים רק באיים שאליהם הובאו בידי בני אדם.
מאפיינים
כנפיהם קצרות ומעוגלות והם מעופפים חלשים. רגליהם חזקות, כאשר האצבע האחורית קיימת ובדרך-כלל גבוהה מחברותיה. הטפרים חזקים וקהים והמקור חזק וקמור. הלסת העליונה מכסה ועוברת על-פני התחתונה. הם חיים, על פי רוב, בחורש או ביער. הם אוכלי כול, ומלקטים את מזונם - מן החי ומן הצומח - מעל-פני הקרקע. חלקם ישנים על עצים לשם הגנה. התרנגולאים מתאפיינים בדו צורתיות זוויגית. מספר הביצים רב. האפרוחים - עוזבי-קן. בדרך כלל, רק הנקבה דוגרת ומטפלת. תפוצתם כל-עולמית, ובעיקר דרום-מזרח אסיה.
הגדול בתרנגולאים הוא תרנגול הודו מבוית (שהוא תת-מין של תרנגול הודו מצוי) שיכול לשקול עד 40 ק"ג לפעמים ובטבע הוא מגיע למשקל 14 ק"ג. הקטן ביותר הוא שליו סיני (Coturnix chinensis) ששוקל 40 גרם.
למיני הסדרה הזו ערך כלכלי רב לאדם. רבים מהם מבויתים לשם בשר, או ביצים. רבים מהם גם עופות-נוי מן המצויים ביותר בגני-חיות.
משפחת השכוויים הפכה לתת-המשפחה שכווים, תחת פסיוניים.
ז'אן-דה-דייה סו
מרשל-גנרל ז'אן-דה-דייה סו, הדוכס הראשון מדלמטיה (בצרפתית: Jean-de-Dieu Soult; 29 במרץ 1769 – 26 בנובמבר 1851) היה מרשל צרפת, המרשל הכללי של צרפת וראש ממשלת צרפת.
תחילת חייו
סו נולד בכפר סן-אמן-לה-בסטי (Saint-Amans-la-Bastide), במחוז טארן, לאביו ז'אן, נוטריון במקצועו, ובריז'ט. הוא נקרא על שמו של יוחנן של האלוהים - קדוש נוצרי מהמאה ה-16.
אביו נפטר ב-1785, וז'אן-דה-דייה בן ה-15 נאלץ כדי להתפרנס להתגייס לצבא כחייל בחיל הרגלים.
שירותו הצבאי
בשורות הצבא ז'אן-דה-דייה המשכיל התקדם במהירות, וב-1794 כבר היה בתפקיד adjutant-general (עוזר-גנרל, תפקיד אדמיניסטרטיבי בכיר) בדרגת chef de brigade (מקבילה לקולונל).
לאחר קרב פלרי ב-1794, בו הצטיין בקור רוחו, קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
לאחר מכן שירת בגרמניה למשך חמש שנים, תחת פיקודם של ז'ורדאן, מורו, קלבר, לפבר.
ב-1799 קודם למפקד דיוויזיה, תוך פקודה לצעוד לעבר שווייץ. במסע לשווייץ הפגין סו את יכולותיו הצבאיות, ובכך החל פרסומו הצבאי. הוא שירת תחת פיקודו של אנדרה מסנה במהלך המערכה הצבאית בשווייץ, כשהוא משמש כעוזרו הראשי בהגנת העיר ג'נובה. ב-13 באפריל 1800 הוא נפל בשבי, ושוחרר רק אחרי קרב מרנגו.
ב-1802 מונה לאחד ממפקדי המשמר הקיסרי, ולאחר מכן מפקד מחנה בולון שם החל להיווצר הגרנד ארמה. ב-1804 מונה על ידי נפוליאון כאחד ממרשלי הצבא, ופיקד על הכוח המרכזי בקרב אוסטרליץ, קרב ינה-אאורשטדט וקרבות רבים נוספים.
לאחר שוך הקרבות, וחתימת חוזה טילזיט, הוענק לו על ידי נפוליאון התואר דוכס דלמטיה. אך סו חש כי הוא היה ראוי לתואר דוכס אוסטרליץ, תואר אותו שמר נפוליאון לעצמו.
בגרמניה ודרום צרפת
לאחר שובו לצרפת מונה למפקד הקורפוס הרביעי של הגרנד ארמה, תחת פיקודו השתתף הקורפוס בקרב ליצן וקרב באוצן. לאחר מכן נשלח לארגן מחדש את הכוחות הצרפתיים בדרום צרפת לאחר התבוסה בויטוריה. תפקידו זה הסתיים בקרב טולוז, שם הובס בידי הדוכס מוולינגטון, אם כי הצליח לפגוע קשות בצבא הבריטי ולסגת עם כוחותיו.
החלפת המחנות
עם גירושו של נפוליאון, הפך סו בין-לילה לתומך במשפחת המלוכה, ומונה לשר הצבא. עם שובו של נפוליאון מאלבה שוב החליף את עורו והפך לתומך נפוליאון. השתתף בקרב ווטרלו, אך לטענת היסטוריונים, היה לאחד מהסיבות לכישלון הקרב. יחסיו הרעים עם מישל נה, המפקד הבכיר הנוסף של הכוחות וחוסר יכולת ניהולית טובה שלו, גרמו למספר טעויות קריטיות במהלך הקרב.
לאחר שלטון נפוליאון
בתקופת הרסטורציה גלה סו, אך ב-1819 הוא נקרא לשוב לצרפת וב-1820 מונה למרשל צרפת בשנית. לאחר מהפכת יולי 1830 תמך בלואי פיליפ, שכאות תודה העניק לו את התואר "מרשל כללי של צרפת", תואר שהוענק קודם לכן רק לשלשה (ביניהם מוריס דה סאקס). הוא מונה לשר המלחמה, תפקיד בו כיהן עד 1834, ולראש הממשלה מ-1832 עד 1834. ב-1838 מונה כנציג צרפת לטקס הכתרת המלכה ויקטוריה. שם, מסופר, פגש את אויבו המושבע ומי שנלחם מולו פעמים רבות, הדוכס מוולינגטון. הדוכס תפסו בזרועו ואמר "תפסתי אותך, סוף סוף!" ("!have you at last").
הוא חזר לתפקיד ראש הממשלה ב-1840, והחזיק בו (עם הפסקות קצרות) עד 1847.
ב-1848, כאשר לואי פיליפ הודח מכסאו, הפך הגנרל המזדקן שוב לרפובליקן.
הוא מת בטירתו, סו-ברג (Soult-Berg) בסמוך לעיר הולדתו, ב-26 בנובמבר 1851.
חייו הפרטיים
באפריל 1796, נשא לאישה את ג'והנה לואיז אליזבת' ברג, מזולינגן. לזוג נולדו שלושה ילדים, בן ושתי בנות.
רובן גייגו
בשנים 2011 ועד 2014 שימש כחבר בבית הנבחרים המדינתי של אריזונה, בו שימש החל מ-2012 כסגן מנהיג סיעת המיעוט בבית הנבחרים.
ביוגרפיה
גייגו נולד בשיקגו, לאב ממוצא מקסיקני ולאם קולומביאנית. כשהיה ילד, נטש אביו את משפחתם, ואמו נאלצה לגדלו יחד עם שלוש אחיותיו לבדה. משפחתו עברה לאוורגרין פארק בפרוורי שיקגו, שם למד בתיכון הקהילתי של אוורגרין פארק. את לימודיו לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים עשה באוניברסיטת הרווארד, ולאחר מכן, התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית. לאחר שקיבל הכשרת חיל רגלים, נשלח גייגו ללחימה בעיראק, לצד הגדוד הרגלי השלישי והגדוד הימי ה-25 של צבא ארצות הברית. בין השנים 2005–2006 נספו כ-46 נחתים מגדודים אלו, ביניהם חברו הטוב של גייגו. חזונו לעזור לחיילים הלומי קרב הניע את גייגו בראשיתה של הקריירה הפוליטית שלו.
בשנת 2009 נבחר לסגן יושב ראש המפלגה הדמוקרטית באריזונה, ובנובמבר 2010 התמודד לתפקיד חבר בבית הנבחרים של המדינה מטעם המחוז ה-16, הוא נבחר ונכנס לתפקיד ב-10 בינואר 2011.
הצעתו הראשונה שעברה בבית הנבחרים של אריזונה העניקה תמיכה בשכר לימוד ליוצאי צבא הגרים במדינה. גייגו נמנה בין המתנגדים לחוק התמיכה באכיפת החוק וביטחון שכונותינו. במרוצת השנים הקים גייגו קבוצה אזרחית שקידמה את הדחתו של השריף של מחוז מריקופה ג'ו ארפאיו. גייגו ציין לרעה את מדיניות ההגירה של ארפאיו ואת שימושו בכספי הציבור למען חקירת אזרחותו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
ב-27 בפברואר 2014 הכריז גייגו כי בכוונתו להתמודד לבית הנבחרים האמריקני מטעם מחוז הקונגרס השביעי של אריזונה. במרץ, על אף שיכל להמשיך לכהן כחבר בבית הנבחרים של אריזונה, התפטר גייגו מתפקידו. גייגו זכה בבחירות המקדימות לבית הנבחרים של המפלגה הדמוקרטית והביס ארבעה יריבים. ב-3 בינואר 2015 נשבע לתפקידו בבית הנבחרים. הוא נבחר לתפקיד שלוש פעמים נוספות מטעם המחוז השביעי, ב-2016, 2018 ו-2020. בבחירות 2022, בעקבות מספור מחדש לאחר מפקד האוכלוסין של 2020, שונה מספר המחוז והוא נבחר כחבר בית הנבחרים האמריקאי מטעם מחוז הקונגרס השלישי של אריזונה.
בקונגרס ה-118 הוא משמש כחבר וועדת הכוחות המזוינים של ארצות הברית וועדת משאבי הטבע.
לקראת בחירות 2024, הודיע כי בכוונתו להתמודד בבחירות לסנאט האמריקאי, על המשבצת של הסנטורית המכהנת קירסטן סינמה, לאחר שסינמה הודיעה כי היא עוזבת את המפלגה הדמוקרטית ותמשיך לשמש כסנטורית חופשית.
חיים אישיים
גייגו נישאה ב-2010 לקייט גייגו (וידלנד) המכהנת מ-2019 כראש עיריית פיניקס. הם התגרשו ב-2017 ולהם ילד אחד.
הבוגאטירים (רוגבי)
מועדון הרוגבי "הבוגאטירים" (ברוסית: Регби́йный клуб «Богатыри»; עד 2020 נקראה "קובאן" קרסנודאר, Регби́йный клуб «Куба́нь»; עד 2012 נקרא "דרום", Юг) הוא מועדון רוגבי מהעיר קרסנודר. נוסד בשנת 1996 ומתמודד באליפות רוסיה ברוגבי ובאליפות רוסיה ברוגבי שביעיות. נחשב לאחד ממועדוני הרוגבי הגדולים ברוסיה.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה ביוזמת איש העסקים אנטולי קיסליוב ושחקן הרוגבי פיודור מוסאטוב, ב-1996. הקבוצה הוקמה על בסיס בית הספר לספורט מספר 82 בקרסנודאר ובתוך זמן קצר הפכה לקבוצה המעוטרת ביותר בתחום רוגבי שביעיות.
הקבוצה נטלה חלק באליפות רוסיה ברוגבי שביעיות בעונת 2004 וסיימה במקום השלישי.
המיליארדר אולג דריפסקה היה נותן החסות של קובאן ומקור המימון העיקרי משנת 2015, שעזר לשלם חוב של 60 מיליון רובל, רכש ציוד אימונים לקבוצת הרוגבי וארגן רשת בתי ספר עם מחלקות רוגבי במחוז קרסנודר. עם זאת, בעיצומה של עונת 2019 אמר דריפסקה כי הוא לא יממן את קובאן יותר וממשלת מחוז קרסנודאר סירבה גם להקצות כספים לתחזוקת המועדון. בעקבות הפחתה חדה במימון, המועדון איבד למעשה את האצטדיון ואת חדרי הכושר שלו, בעוד השחקנים והמאמן פיליפ ורוהיקו יצאו לשביתה וסירבו להשתתף באחד המשחקים באליפות רוסיה.
בשנת 2020 המועדון אורגן מחדש תחת השם "הבוגאטירים" ועבר להתמודד באליפות רוסיה ברוגבי שביעיות.
מתכת חמה (דפוס)
מתכת חמה הוא כינוי לעידן וטכנולוגיות בדפוס הבלט, שהתאפיין בכך שפעולת יציקת הגופנים נעשית כחלק מפעולת הסדר.
טכנולוגיית המתכת החמה החלה בעשורים האחרונים של המאה ה-19, והוחלפה בהדרגה, החל ב-1950 על ידי שיטות סדר והדפסה אופטיות.
רקע
במאה ה-15 החלה מהפכת הדפוס, שהתבססה על דפוס גוטנברג. לדפוס היו השפעות והשלכות מרחיקות לכת על העולם והתרבות.
השיטה מבוססת על יציקת מספר גדול של אותיות מנתך עופרת, סידורן לפי כתב היד, והדפסה בעזרתן על נייר. יציקת והכנת האותיות נעשתה בתחילה בבתי הדפוס עצמם, ועברה בהמשך לבתי יציקת אותיות.
במאה ה-19 נעשו ניסיונות רבים למכן את הסדר, החל ב-1820, וביתר שאת מאז שנות ה-60 של המאה. רובם המכריע של ניסיונות אלו היה מבוסס על חיקוי פעולת הסדר הידני, כאשר האותיות מוחזקות ב"מחסנית", משוחררות ממנה לפי הסדר הנכון בעזרת מקלדת, ומסתדרות בשורה. הומצאו כ-100 מכונות שונות כאלו, שרובן המכריע מעולם לא זכו לשימוש, ומהמעטות שכן זכו לשימוש, מספר לא רב של מכונות נבנו.
מתכת חמה
מכונת לינוטייפ החליפה הן את הסדר, והן את בית היציקה: במקום לסדר את האותיות, המכונה מסדרת "מטריצות", או אמהות דפוס, בעזרתן היא יוצקת שורה מוכנה להדפסה. פעולת הסידור הידנית הוחלפה בהקלדה, וקצב הסידור הוכפל בערך פי שש, לפי ההערכה המקובלת. בנוסף לשיפור בפריון העבודה, שימוש במכונה פטר את בתי הדפוס מהצורך להחזיק מלאים עצומים של אותיות עופרת שנשחקות וזקוקות להחלפה וריענון תמידיים, והבטיח שכל עבודת דפוס תיעשה בעזרת אותיות חדשות וחדות. בתום עבודת הדפסה, השורות מותכות לשימוש חוזר. החזקת מלאי נתך עופרת פשוטה, זולה, וחסכונית במקום לאין ערוך מהחזקת מלאי מספיק של אותיות דפוס ממוינות, המאוכסנות במגרות מתאימות לסידור.
השיטה החדשה התפשטה במהירות, בעיקר לסידור עיתונים, בהם פעולת הסדר הייתה למעשה הגורם המגביל: בעיתונים הגדולים ביותר עמלו יותר ממאה סדרים על סידור עיתון יומי של לא יותר משמונה עמודים. כמעט כל העיתונים בעולם, ובוודאי כל הגדולים השתמשו במכונה. עיתון הניו יורק טיימס סודר בעזרת לינוטייפ עד 1978, ועיתונים עבריים המשיכו להשתמש במכונה עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. גרוטאת מכונה כזו מוצבת בחזית בית העיתונאים על שם סוקולוב בתל אביב.
עד 1920 הופיעו מכונות סדר נוספות שהתבססו על יציקה - חלקן יצקו שורה שלמה, כמו הלינוטייפ, ואחרות שסידרו ויצקו אותיות בודדות. אחת מהן, מונוטייפ, עברה את מבחן הזמן.
ארבע מכונות "מתכת חמה" זכו לתפוצה נרחבת, ומתוארות להלן. אלו הן לינוטייפ (ואינטרטייפ, מכונה "תואמת לינוטייפ", ומספר תואמים נוספים), מונוטייפ, "לדלו", ו"אלרוד" (Elrod) (שאינה מכונת סדר).
"המתכת החמה" מצריכה, מלבד מכונות היציקה, גם מערכת תומכת למחזור ה"חומר" בסיום עבודת דפוס, ויציקתו למטילים מתאימים להזנה לכוריהן. מספר יצרנים מילאו את החלל הזה, במערכות ברמות תחכום שונות.
כורים
כל מכונות הסדר והיציקה בשיטת "מתכת חמה" מכילות כור ובו הנתך, ומערכת שמזריקה אותו לתבנית ברגע המתאים.
במכונות הראשונות הכורים הופעלו בגז, ואפילו בקרוסין במקומות בהם לא הייתה אספקת גז זמינה. בעשורים הראשונים של המאה העשרים החליפו אותם כורים המופעלים בחשמל. שמירה על טמפרטורה נכונה חשובה, ומהווה אתגר הנדסי. נתך קר מדי (או "לא מספיק חם") לא ממלא את התבנית, ובפרט את המטריצה באופן מושלם, ומייצר אות פגומה. נתך חם מדי דורש זמן קרור ארוך ומגביל את קצב העבודה. בדרך כלל בכור מספר גופי חימום, שאחד מהם מווסת את הטמפרטורה של הפיה דרכה מוזרק הנתך לתבנית, ואחרים מבקרים גוף הכור. בכור בנויה משאבה פשוטה - בוכנה נדחפת מלמעלה אל מבנה גלילי בגוף הכור, ומזריקה את הנתך דרך צוואר לפיה, שמזריקה אותו לתבנית היציקה. בתום הפעולה הבוכנה מורמת, ונתך חדש ממלא את החלל הגלילי, בהכנה למחזור הפעולה הבא.
בכור כמה עשרות קילוגרמים של נתך - בלינוטייפ כ-20 ק"ג . במשך העבודה נצרך נתך, ועופרת חדשה מוזנת לכור, בדרך כלל באופן רצוף, כך השכור נשמר מלא.
לינוטיים ואינטרטייפ
הדגם הראשון של לינוטייפ הופיע ב-1886. פיתוח המכונה נמשך, וב-1892 הציגה החברה את הדגם "לינוטייפ 1". כל הדגמים הבאים פועלים באותו עקרון פעולה, ומכלוליהם השונים דומים או זהים למכלולים של דגם 1.
המכונה משתמשת במחסנית שמכילה 90 "ערוצים", כשבכל ערוץ כ-20 מטריצות של אות מסוימת. לעומת השיטה הקודמת, בה נחוץ להחזיק מספיק אותיות להדפסת מספר עמודים בספר או בעיתון, בלינוטייפ מספיקות מספר מטריצות הנחוצות להדפסת שורה אחת: אחרי יציקת כל שורה, המטריצות מוחזרות לערוצים המתאימים במחסנית ליציקת השורות הבאות.
מספר הערוצים במחסנית מגביל את מספר האותיות השונות בהן ניתן להשתמש בעבודת הדפסה אחת. כדי להשתמש באותיות אחרות או גודל שונה, יש להחליף מחסנית. כדי להתגבר על המגבלה, הציגה החברה כמה שכלולים: מכונות בהן ניתן להתקין שתיים או ארבע מחסניות, ביניהן ניתן להחליף במהירות, ומכונות עם "מחסנית עזר" בת 34 ערוצים, להגדלת מספר האותיות השונות ל-123.
מכונות אלו יוצקות שורה שלמה להדפסה, כשהשורות היצוקות מהוות את גוף הטקסט של טור או עמוד, אך מוגבלות בגודל האותיות שהן יכולות לצקת, ודרושים פתרונות אחרים לכותרות.
בתחום העיתונות מכונת הלינוטייפ השיגה שליטה מוחלטת, ובנוסף הייתה הפתרון המוביל בסידור והדפסת טקסטים, כמו חוברות הדרכה, עלונים, ושימושים נוספים בהם לא נדרשת שליטה טיפוגרפית מדויקת.
ב-1936 פעלו ברחבי העולם כ-75,000 מכונות לינוטייפ, וכמה עשרות אלפי מכונות אינטרטייפ, ויותר מ-100,000 מכונות יוצרו עד תום הייצור ב-1972 (בגוש המזרחי הייצור נמשך לפחות עד 1974). בישראל הופעלו בסוף שנו השישים של המאה העשרים יותר מ-250 מכונות כאלו. אלפי גופנים שונים ביותר מ-100 אלפביתים היו זמינים - רובם מחברת לינוטייפ, אך גם של יצרני מטריצות אחרים, ובפרט חברת אינטרטייפ. המכונה מתאימה בשינוי זעיר להדפסה באלפביתים הנכתבים מימין לשמאל, כמו עברית וערבית - צורת האות מוטבעת במטריצה הפוכה, כשראשה למטה ורגליה למעלה, והמגש שאוסף את השורות המודפסות נהפך בכיוונו.
בשנות ה-30 של המאה הוצג שכלול נוסף, המבוסס על שיתוף פעולה בין חברת מרגנתהאלר, יצרנית הלינוטייפ, וחברת טלטייפ, יצרנית טלפרינטרים מובילה, בשם TTS. בשיטת עבודה זו, מכונת הלינוטייפ מופעלת על ידי סרט נייר מנוקב במקום המקלדת (שעדיין זמינה לשימוש).