cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גלית חוגי
קריירה
הופעתה הראשונה כסטנדאפיסטית הייתה במועדון ה"אוזןבר" בתל אביב במסגרת קבוצת "ערב הסטנדאפ של תום יער" שכללה קומיקאים שלא היו מוכרים עד אז לקהל הרחב. בהמשך היא המשיכה להופיע כחלק מן הקבוצה ומשהתפרקה הקבוצה הצטרפה לקבוצה "כל מה שמצחיק בעולם", מופע סטנדאפ ומערכונים בשיתוף ניב מג'ר, אריאל ויסמן, ירמי שיק בלום ועוד. בשנת 2013 יזמה והשתתפה בערב הסטנדאפ "המזרחי החדש בתחת שלי" בנושא המוצא המזרחי, יחד עם תם אהרון. ב-2016 החלה לכתוב לתוכנית "גב האומה" וזמן קצר לאחר מכן החלה להשתתף בפאנל התוכנית.
חוגי כתבה לסדרה "סימני שאלה" ששודרה בשנת 2011 בערוץ 2, לסדרה "גרעינים", לתוכנית "משתגידי" בערוץ ביפ, והשתתפה בפינת "המועדון" בתוכנית "היום שהיה" בהגשת גיא זוהר ובפינה בתוכנית "היום בלילה" בהגשת גורי אלפי.
מגישה את תוכנית הבוקר ברדיו תל אביב יחד עם גורי אלפי.
כתבה יחד עם נועה ארנברג את העיבוד הישראלי לסרט ״זרים מושלמים״ שביים ליאור אשכנזי.
באוקטובר 22׳ עלתה ב״יס״ הסדרה ״מי שמע על חווה ונאווה״ שיצרה עם נועה ארנברג בבימויו של גורי אלפי, בנובמבר של אותה שנה, שיחקה בסדרה "האחיין שלי בנץ" בתפקיד סירי, ובדצמבר 2022 החלה להשתתף באופן קבוע בתוכנית האירוח הסאטירית "מה שתגידו" של כאן 11.
איגור נטו
איגור אלכסנדרוביץ' נטו (ברוסית: Игорь Александрович Нетто; 9 בינואר 1930 – 30 במרץ 1999) היה כדורגלן סובייטי-רוסי ששיחק בעמדת הקשר, ונחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים הסובייטים בכל הזמנים. נטו החל את הקריירה שלו כמגן שמאלי, אך בשל יכולות הכדרור והטכניקה המרשימה שהפגין הוסט בהמשך לקישור.
ביוגרפיה
נטו החל את הקריירה שלו בקבוצת ספרטק מוסקבה ב-1949, ושיחק בה במשך כל הקריירה. הוא הבקיע 37 שערים ב-367 משחקי ליגה, וסייע לקבוצתו לזכות בחמש אליפויות של ליגת העל הסובייטית בשנים 1952, 1953, 1956, 1958 ו-1962, ובשלושה גביעי ברית המועצות. בעקבות היכולת המרשימה שהפגין במדי ספרטק, קיבל נטו את סרט הקפטן של נבחרת ברית המועצות ב-1954, ושימש בתפקיד עד לסיום הקריירה שלו.
נטו הוביל כקפטן את נבחרת ברית המועצות לזכייה במדליית הזהב בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת מלבורן ב-1956. כעבור שנתיים נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1958, אך בשל פציעה החמיץ את כל משחקי הטורניר, למעט המשחק השלישי בשלב הבתים מול נבחרת ברזיל. באליפות אירופה בכדורגל הראשונה שנערכה ב-1960, הוביל נטו את ברית המועצות לזכייה, לאחר ניצחון על נבחרת יוגוסלביה במשחק הגמר. במהלך הטורניר המוצלח הוא ניהל את משחקה של הנבחרת במרכז המגרש לצידו של יורי וובינוב. במונדיאל 1962 סייע נטו לנבחרתו להעפיל לרבע הגמר, שם הודחה על ידי נבחרת צ'ילה. במהלך משחק נגד אורוגוואי הפגין הגינות יוצאת דופן: איגור צ'יזלנקו הצליח להכניס את הכדור לשער, אך היה זה דרך חור ברשת החיצונית; נטו עדכן את שופט המשחק בכך על מנת שיפסול את השער.
ב-1966 פרש נטו ממשחק, ומאוחר יותר הפך למאמן הוקי קרח. ב-1967 החל לעבוד גם כמאמן כדורגל, ושימש כמאמנן של אומוניה ניקוסיה, שיניק ירוסלבל, נבחרת איראן, פאניוניוס ונפצ'י באקו. ב-1957 הוענק לו עיטור לנין על הישגיו בספורט.
אצטדיון קבוצת המילואים של ספרטק מוסקבה נושא את שמו.
סנדוק לעג'ב
סנדוק לעג'ב הוא אלבום הבכורה של הזמר הישראלי חיים אוליאל. את האלבום הוציאה לאור בשנת 2000 חברת התקליטים הד ארצי. הוא פורסם בפורמט תקליטור בלבד, וכולל שירים בשפה העברית והערבית.
שושי כחלון-כידור
שוש (שושי) כחלון-כידור (נולדה ב-4 באוגוסט 1965) היא ראש עיריית כפר יונה וסגן אלוף במילואים. שימשה מפקדת הגדוד הראשונה בצה"ל וסגנית מפקד "מגל".
ביוגרפיה
כחלון-כידור גדלה בשכונת מורשה ברמת השרון, במשפחה בת תשעה ילדים. התגייסה לצה"ל בשנת 1984. בין היתר, שימשה כמפקדת בסיס הטירוניות במחנה 80, מפקדת בית הספר לקצינות בבה"ד 12 וסגנית מפקד מערך בסיסי הטירונות הכלל צה"ליים (מגל).
עם קבלת ההחלטה על שילוב גברים ונשים בקורס הכשרה לקצונה, הייתה למפקדת הגדוד הראשונה בצה"ל בהכשרת הקצונה.
השתחררה מצה"ל בשנת 2009 בדרגת סגן-אלוף.
לכחלון-כידור תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וארץ ישראל מאוניברסיטת חיפה.
פוליטיקה מקומית
כחלון-כידור התמודדה לראשות המועצה המקומית כפר יונה בבחירות בשנת 2013. היא קיבלה כ-28% מהקולות והפסידה לראש המועצה הקודם, אפי דרעי. כיהנה בתפקיד ראש האופוזיציה במועצה.
בשנת 2018 התמודדה בשנית לראשות העיר כפר יונה וניצחה את דרעי, אשר כיהן בתפקיד ראש העיר במשך 41, שנים ברוב של כ-47% לעומת 36% שאותם קיבל דרעי.
כחלון-כידור נשואה למוטי כידור ואם לשתי בנות.
ארנה מזאי
ארנה מזאי (במקור עד 1875 גרינפלד, בהונגרית: Mezei Ernő; שאטוראליאויהיי, 1 במאי 1850 – בודפשט, 25 באוקטובר 1932) היה עיתונאי, חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט), חבר אגודת פטפי יהודי-הונגרי. אחיו הצעיר של עורך הדין מור מזאי.
ז'ורז' ויידה
בראשית דרכו רכש ידע בשפות שמיות ובלימודי האסלאם. ב-1935 כתב תיזה על הזנדיקים בתחילת התקופה העבאסית. ויידה לימד מחשבה יהודית במוסדות שונים והיה גם האחראי על כתבי היד היהודיים והערביים בספרייה הלאומית של צרפת. במהלך מלחמת העולם השנייה הסתתר בלה-שמבון סור-ליניון. בשנים 1960-1936 (עם הפסקה בימי הכיבוש הנאצי) לימד ויידה תנ"ך ותאולוגיה יהודית בבית המדרש הרבני של צרפת בפריז. ב-1946 כתב תיזה על יהודה בן ניסים אבן מלכה. ב-1954 מונה לחוקר ברמה גבוהה באקול פראטיק דה אוטז אטיד וב-1970 היה לראש הקתדרה לעברית וללימודי היהדות באוניברסיטה של פריז (III). וידה כתב מעל 21 ספרים, 284 מאמרים ומאות מאמרי ביקורת וערך ספרים רבים. הוא נפטר בפריז, בערב יום הכיפורים, 1981.
ארנה מזאי
קורות חיים
ארנה מזאי נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ גרינפלד בעל קרקעות ופקיד ושל אידה פרידליבר (1817–1892). הוא סיים את בתי הספר התיכוניים בעיר הולדתו ובקושיצה ולמד משפטים באוניברסיטת בודפשט (לימים אוניברסיטת אטווש לוראנד). בשנת 1871 הצטרף למערכת העיתון "אלנור" (Ellenőr – בהונגרית: "המפקח או המבקר") של המרכז-שמאל ככותב ראשי של מאמרי המערכת הפוליטיים. בשנת 1873 התפטר לאיוש צ'אבולסקי ממערכת העיתון וב-1 בינואר 1874 הקים את העיתון היומי "שמאל" וב-1 באפריל את המשכו: "הסכמה" (Egyetértés). באותה תקופה עבר גם ארנה מזאי לעיתונים אלה תחילה ככתב בכיר של העיתונים הללו ואחר כך כעורך הראשי של העיתונים במשך זמן רב. בשנת 1878 נבחר כמועמד של "מפלגת העצמאות" במחוז גיומה, שם הומלץ על ידי לאיוש קושוט בעצמו. בשנת 1881 נבחר לחבר פרלמנט (האספה הלאומית) במחוז הדרומי של מישקולץ. הוא התבלט בבית הנבחרים בזכות נאומיו לטובת צבא עצמאי וחינוך ציבורי כללי, ומאוחר יותר בנאומיו נגד ההסתה האנטישמית בקשר לעלילת טיסאסלר (עלילת דם בהונגריה). לאחר הפסקת ההופעה של העיתון "הסכמה" בשנת 1910, עבר למערכת של ה"פשטי הירלפ" (Pesti Hírlap).
ז'ורז' ויידה
מכתביו
ביבליוגרפיה של כתביו מצויה בדעת, חוב' 10 (תשמ"ג) עמ' 125–126 ;66-53
ארנה מזאי
קורות חיים
ארנה מזאי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
מליניב
מליניב (באוקראינית: Млинів; בפולנית: Młynów, מלינוב) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, על גדות נהר איקבה (Ikva), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ארנה מזאי
מאמריו
ב"הונגריה והעולם":
בפשטי נפלו:
מליניב
מלינוב מהווה מרכז של "ראיון מלניוב" שבשנים 1962-1995 כלל גם דמידיבקה וסביבתה וכיום מהווים ראיון עצמאי.
ארנה מזאי
מאמריו
ב"עיתוני הבירה"
מליניב
יהודי מליניב
בעיר היו קהילות של חסידות טריסק, חסידות קרלין וחסידות אליק. רבי אהרן פרלוב, ה"בית אהרן" מקרלין, נקבר בעיירה. בעשור הראשון המאה ה-20 נמצא קברו והאוהל והמצבה חודשו. כמו כן נקנה ונבנה בית הכנסת של חסידות קרלין בעיר.
ארנה מזאי
מאמריו
ב"זר":
מליניב
יהודי מליניב
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-600 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית ובית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ארנה מזאי
מאמריו
ב"הסכמה":
מליניב
יהודי מליניב
ב-24 ביוני 1941, זמן קצר לאחר תחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, החרמת רכוש ודברי ערך וחובת ביצוע עבודות כפייה. במהלך חודש יולי נרצחו בעיירה עשרות יהודים, ובהם רב הקהילה. בסתיו 1941 שולחו כחמישים יהודים מהעיירה לעבודה ברובנו, ונרצחו בה.
ב-22 במאי 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו מוקף גדר תיל, אליו הובאו מאות יהודים נוספים מיישובי הסביבה. בזמן פעילות הגטו התארגנה בו קבוצת מחתרת, בראשות אברהם בן ציון הולצקר, אשר אספה נשק וצידה, אך לא הספיקה לפעול.
ב-9 באוקטובר 1942 בוצעה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו כל יושביו בבורות ירי. לאחר מכן, ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד אחר יהודים שהסתתרו בעיירה ובסביבתה, ו-66 יהודים שאותרו נרצחו אף הם.
Volfied
Volfied (ביפנית: ヴォルフィード) הוא משחק ארקייד שעוצב על ידי פוקיו מיצוג'י, ושוחרר על ידי חברת טאיטו היפנית ב-1989. המשחק הוא המשך למשחק Qix, עם מאפיינים נוספים ונושא מדע בדיוני עתידי. בניגוד לגאומטריה הקווית של Qix, השחקן שולט בחללית קטנה שנקראת "מונטורוס" במקום בסטיקס, והאויבים הם חייזרים.
עלילה
המשחק מתרחש בגלקסיה אחרת. טייס חלל חוזר לעולם הבית שלו, וולפיד, רק כדי לגלות שהוא מותקף על ידי כוח חייזרי לא ידוע. מעטים מתושבי וולפיד שנותרו נמצאים במיקום תת-קרקעי של כדור הארץ ומאותתים לטייס לעזרתם. הטייס טס לוולפיד באמצעות כלי הנשק ההגנתיים של ספינתו על מנת לחסל את איום החייזרים ולהציל את תושביו.
משחקיות
המשחקיות הכוללת זהה לזה של Qix. עם זאת, האויב העיקרי אינו עוד אוסף של קווים, במקום זאת האויב, שהוא חייזר, משתנה בין רמות, ותמיד מלווה בחייזרים קטנים יותר. כאשר החללית של השחקן מצליחה לצבוע קטע מהרמה, הצד שבו האויב הראשי נלקח בתור "החוץ". כל אויב קטן יותר שמגיע ל"בפנים" נהרג, מה שמביא לבונוסים שונים ונקודות. על מנת להשלים שלב, השחקן חייב לצבוע לפחות 80% משטח השלב. (בניגוד ל-Qix, שצריך 70% מהרמה ו-Super Qix שדורש 75%). לכל שלב ב-Volfied יש רקע ואויבים ייחודיים. כאשר השחקן צובע לאזורים של השלב, גרפיקת האזור שנוקה מוחלף ברקע של השלב הבא. קופסאות אפורות מופיעות גם על המשטח המשחק - אלו נותנות לשחקן בונוסים אקראיים כאשר הן נאספות. בונוסים שונים יכולים להעניק לשחקן מהירות או אפילו ירי. אם השחקן מקיף את האויב הראשי בבת אחת, הוא מקבל בונוס מיוחד של מיליון נקודות ואם הוא יורה בו, אז הוא מקבל מאה אלף נקודות.
היסבים לפלטפורמות הביתיות
חברת I.T.L פיתחה יחד עם טאיטו, גרסה לקונסולת ה-PC Engine ב-1989. הגרסה יצאה ביפן בלבד.
שתי החברות גם פתחו גרסה לקונסולת הסגה מגה דרייב ב-1991. באמריקה הגרסה שווקה תחת השם "Ultimate Qix".
חברת Empire Interactive שחררה גרסאות לקומודור אמיגה, אטארי ST והמחשב האישי.
חברת Ving שחררה גרסה משלה למחשבי ה-FM Towns בשנת 1991, ביפן בלבד, אף שהטקסט במשחק הוא באנגלית.
גרסה לקונסולת הפלייסטיישן. שוחררה בשנת 2001. באמריקה הגרסה שוחררה תחת השם "Qix Neo".
Taito Legends, אוסף משחקים שכולל בתוכו את Volfied, שוחרר על ידי טאיטו ב-2005, לקונסולות פלייסטיישן 2, Xbox ול-Windows.
גרסת Java לטלפונים סלולריים, שוחררה באירופה על ידי טאיטו ב-2007.
הצלחות וביקורות
בישראל, גרסת ה-DOS זכתה להצלחה גדולה, מכיוון שיש לה משחקיות דומה מאוד למשחק ישראלי פופולרי מאוד משנת 1984, Xonix (שבעצמו שיבוט של Qix). המשחק בישראל אף קיבל את הכינוי "סוגר שטחים", שהיה גם הכינוי של Xonix. חיקויים ישראלים נוספים לקסוניקס, כמו כח צבר ו-Super Xonix שהיו פופולריים מאוד בישראל, תרמו גם הם את הפופולריות של המשחק בישראל.
300 (סרט)
300 הוא סרט פנטזיה היסטורית משנת 2006 בבימויו של זאק סניידר. הסרט הוא עיבוד לרומן הגרפי מאת פרנק מילר, אשר גם שימש כמפיק ויועץ. הסרט צולם ברובו בטכניקת מסך כחול על מנת להמחיש את התיאורים הגרפיים שבנובלה.
סיפורם של 300 לוחמי ספרטה ומלכם, המלך לאונידס בהדיפתם את צבא האימפריה הפרסית בקרב הידוע כקרב תרמופילאי, בשנת 480 לפנה"ס. הקרב עצמו הוביל לקרב פלטאיה, שנערך שנה לאחר מכן. את הסיפור מציג החייל הספרטני דיליוס על ידי קריינות.
הסרט שבר שיאים בקופות, עם הכנסות של למעלה מ-456 מיליון דולר, אם כי מבקרי הקולנוע היו חלוקים בדיעותיהם לגבי מראהו וסגנונו של הסרט - חלקם שיבחוהו כהישג קולנועי מרשים, וחלקם מתחו ביקורת על העדפת ויזואליות על-פני פיתוח הדמויות, כמו גם הצגתם של הפרסים כעם ברברי.
"300" זכה במועמדויות למספר פרסים, בהם זכה בשני פרסי סאטורן בקטגוריות הסרט והבימוי מתוך עשר מועמדויות.
עלילה
עלילת הסרט מוצגת כחלק מסיפור המלווה את תקופת חניכותו של לאונידס הצעיר, בקשיים יוצאי הדופן המאפיינים את חינוכם וחישולם של לוחמים ספרטנים. אל לאונידוס הבוגר, מלכה של ספרטה, פונים שליחיו של כסרכסס (הוא אחשוורוש ממגילת אסתר) ודורשים את כניעתו. לאונידס בוחר להרוג את השליחים על עצם דרישתם ומחליט לעצור את התקדמותו של כסרכסס לתוך יוון. הפוליטיקה הפנימית של ספרטה מונעת מלאונידס מלהפעיל את מלוא עוצמת צבאו והוא מחליט לצעוד לעימות בראש כוח מצומצם של 300 לוחמים. את לוחמיו מבקש לאונידס לבחור מבין הבוגרים שכבר הקימו משפחות והעמידו צאצאים שישאו את שמם בעתיד, רמז לעתיד הצפוי להם. בדרכם למצר היבשתי תרמופילאי פוגשים הספרטנים את הצבא האכדי המצטרף אליהם.
בהגיעם לצוקים הצרים של תרמופילאי (המכונים "השערים החמים"), לוחמי ספרטה מבחינים בצבא הפרסי המתקרב ובונים חומה לבלום את התקדמותם. גיבן ספרטני בשם אפיאלטס מבקש להצטרף לצבאו של לאונידס ומזהיר אותו מפני מעבר סודי שהפרסים ישתמשו בו לצורך איגוף וכיתור הלוחמים הספרטנים. לאונידס מסרב לצרפו משום שאינו יכול לאחוז כיאות במגן, מה שיצור חוליה חלשה במערך הטקטי.
הלוחמים הספרטנים נעזרים במבנה הטקטי, במישור הצר, ובמיומנותם בשימוש בכידונים ובחרבות כדי להדוף גל אחר גל של לוחמים פרסים אל מעבר לצוקים ומחזיקים מעמד בהתקפת חיל פרשים ללא כל אבדות. כסרכסס מתרשם לנוכח תעוזתם של הספרטנים, ומנסה לשחד את לאונידס בכסף וכוח תמורת כניעתו. לאונידס מסרב, באומרו כי יגרום "אפילו למלך-אל בעצמו לדמם".
במקביל לסיפורם של ה-300, מתאר הסרט את המאבקים הפנימיים בספרטה לאחר יציאת הלוחמים לדרכם, בעיקר בין המלכה, גורגו אשת לאונידס, לבין טרון רב ההשפעה. טרון סוחט מגורגו יחסי מין בתמורה לשיתוף הפעולה שלו, אך בסופו של דבר בוגד בה ומתאר את בעלה כחסר אחריות ואותה כמופקרת. בתגובה דוקרת אותו גורגו למוות ומטבעות זהב הנשמטות ממנו ועליהן דיוקנו של מלך פרס, חושפות את נאמנותו האמיתית.
משנודע לספרטנים על בגידתו של אפיאלטס, הם מחליטים להישאר ולהילחם עד מוות, נאמנים לחוקתם. לאונידס משחרר את האכדים ומורה לאחד מאנשיו, דיליוס, לסגת כדי לספר לעולם על 300 הספרטנים, כדי להבטיח את זכר עמידתם האמיצה מול צבאות פרס ולהשרות מרוחם לאלו שיבואו בעקבותיהם.
כוחות צבא פרסים מאגפים את הספרטנים דרך המעבר הסודי ומקיפים אותם במספרים גדולים מעמדות שולטות. הספרטנים ולאונידס בראשם מתנהלים כאילו הם עומדים להיכנע בפני כסרכסס שמגיע לזירה, אך בפועל מנצל לאונידס את ההזדמנות כדי להטיל כידון לכיוון מלך פרס ולפצוע אותו, לחשוף את היותו בן-תמותה ולא מלך-אל. הפרסים יורים את חציהם אל הספרטנים ובתוך זמן קצר הורגים את כולם.
המספר מתגלה כדיליוס, המתאר את סיפורם של ה-300 רגע לפני קרב פלטאיה בין צבאות יוון לצבאות פרס. הסיפור מפיח רוח קרב בלוחמים והסרט מסתיים עם תחילת הסתערותם על הפרסים.
הפקה וצילום
המפיק ג'יאני נונארי לא היה היחיד שתכנן סרט על קרב תרמופילאי - הבמאי מייקל מאן ("המוהיקני האחרון") תכנן סרט המבוסס על ספרו של סטיבן פרספילד, "שערי האש". נונארי גילה את הרומן הגרפי של פרנק מילר שהרשים אותו ובעקבותיו רכש את הזכויות לסרט. הבמאי זאק סניידר הצטרף לצוות הצילום ביוני 2004.
הסרט, בדומה ל"עיר החטאים" (רומן גרפי קודם של מילר), צולם סצנה אחר סצנה מדפי הרומן הגרפי, וכמו בקומיקס, גם כאן השתמשו בדמותו של דיליוס כקריין הסיפור. סניידר אף הוסיף עלילה משנית שבה המלכה גורגו מנסה לארגן תמיכה עבור בעלה, המלך לאונידס.
חודשיים של הכנות נדרשו ליצירת כלי הנשק המוצגים בסרט, כמו גם הכנת 600 תלבושות ואיפור מיוחד. הצילום נערך במונטריאול בעזרת טכניקה מיוחדת העושה שימוש במסך כחול. 1,500 אפקטים ממוחשבים נעשו לסרט, ושיטת צבעים מיוחדת פותחה כדי לשלוט ברמת הניגודיות בסצינות מסוימות.
תקציב והכנסות
הסרט נעשה בתקציב של 60 מיליון דולר וזכה להצלחה רבה בקופות, כאשר ביום הקרנתו בלבד הכניס מעל ל-28 מיליון דולר, וקרוב ל-71 מיליון בסוף השבוע הראשון להקרנתו. זו הייתה הפתיחה השלישית בגודלה לסרט בסיווג R, מיד אחרי "מטריקס רילודד" (91 מיליון דולר) ו"הפסיון של ישו" (83 מיליון דולר). נכון ל-2022, הכנסותיו הכוללות של הסרט נאמדות מעל ל-456 מיליון דולר.
אי דיוקים היסטוריים
פול קרטלדג', פרופסור להיסטוריה יוונית באוניברסיטת קיימברידג', ייעץ ליוצרי הסרט על הגיית שמות יווניים ואמר שהם "ניצלו היטב" את עבודתו שפורסמה על ספרטה. הוא שיבח את הסרט על הצגת "קוד הגבורה של הספרטנים" ו"תפקיד המפתח שמילאו נשים בגיבוי וחיזוק קוד הלחימה הגברי של כבוד הגבורה", אך הוא הביע הסתייגות מהחלוקה בין "המערב" (הטוב) לעומת "המזרח" (הרע)". קרטלדג' כתב שהוא נהנה מהסרט אך מצא את תיאורו של ליאונידס את האתונאים כ"אוהבי בנים" אירוני מאחר שהספרטנים עצמם שילבו מערך גברי מוסדי במערכת החינוך שלהם.
אפרים ליטל, עוזר פרופסור להיסטוריה הלניסטית באוניברסיטת טורונטו, אמר שיוצרי הסרט עשו אידיאליזציה סלקטיבית של החברה הספרטנית בצורה "בעייתית ומטרידה" והציגו את "מאה אומות הפרסים" כמפלצות ואת היוונים הלא-ספרטניים כחלשים. הוא הציע שהיקום המוסרי של הסרט היה נראה "מוזר ליוונים הקדמונים כמו שהוא נראה להיסטוריונים מודרניים." ויקטור דייוויס הנסון, בעל טור ב-National Review ופרופסור לשעבר להיסטוריה קלאסית באוניברסיטת קליפורניה סטייט בפרסאנו, כתב את ההקדמה למהדורה מחודשת של הרומן הגרפי משנת 2007 ואמר שהסרט הפגין זיקה ספציפית לחומר המקורי של הרודוטוס בכך שהוא תפס את אתוס הלחימה של ספרטה העתיקה כ"התנגשות של ציוויליזציות". הוא ציין שסימונידס, אייסכילוס והרודוטוס ראו בקרב תרמופילאה נגד "ריכוזיות מזרחית וצמיתות קולקטיבית", שהתנגד ל"רעיון האזרח החופשי של פוליס אוטונומית." הוא גם אמר שהסרט מתאר את הקרב באופן "סוריאליסטי" וכי הכוונה הייתה "לבדר ולזעזע תחילה, ולהוראה היה תפקיד משני."
רוברט מק'הנרי, העורך הראשי לשעבר של אנציקלופדיה בריטניקה ומחבר הספר How to Know, אמר כי הסרט "הוא סרט טיפשי כמעט שאין לתאר. תמונות סטילס מהסרט יכולות לשמש בקלות לקידום לחמניות פלדה, או AbMaster, או ThighMaster. מדובר ברומנטיזציה של ה'אידיאל' הספרטני, תהליך שהחל אפילו בימי קדם, קודמו על ידי הרומאים, ושרד לאורך זמן תוך שהוא פחות ופחות דומה לספרטה ההיסטורית בפועל."
ד"ר קווה פארוך, במאמר "The 300 Movie: Separating Fact from Fiction", ציין כי הסרט תיאר בצורה שגויה את "המלחמות היוונית-פרסיות במונחים בינארים: של 'אנחנו' הדמוקרטיים, הטובים והרציונליים מול הרודנים, המרושעים וחסרי ההיגיון, ה'פרסים' האחרים המעורפלים תמיד (אם לא האקזוטיים)." הוא הדגיש שלוש נקודות בנוגע לתרומת האימפריה האחמנית ליצירת דמוקרטיה וזכויות אדם: "מייסד האימפריה האחמנית, כורש הגדול, היה הקיסר הראשון בעולם שהכריז בגלוי והבטיח את קדושת זכויות האדם וחירות הפרט. ...כורש היה חסיד של תורתו של זרתוסטרה, מייסד אחת הדתות המונותאיסטיות העתיקות בעולם... כאשר כורש הביס את מלך בבל, נבונאיד, הוא הכריז רשמית על חירותם של היהודים מהשבי הבבלי שלהם. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה שמעצמה עולמית הבטיחה את קיומו של העם היהודי, הדת, המנהגים והתרבות". הוא ביטל את העבדות.
ביקורת איראנית
היו שפירשו את הצגתו של המלך קסרקסס כהומוסקסואל. מאז יציאתו, 300 משך גם מחלוקת על דרך הצגת הפרסים. פקידי ממשלת איראן גינו את הסרט. חלק מהסצנות בסרט מציגות יצורים דמויי שדים ויצורים בדיוניים אחרים כחלק מהצבא הפרסי, והתיאור הבדיוני של המלך הפרסי קסרקסס הראשון זכה לביקורת על הצגתו כדמות נשית משהו. מבקרים טענו שהוא נועד לעמוד בניגוד גמור לגבריות המתוארת של הצבא הספרטני. סטיבן רי טען שהפרסים של הסרט היו כלי לחתך אנכרוניסטי של סטריאוטיפים שאפתניים מערביים של תרבויות אסיה ואפריקה.
הצגת הסרט של פרסים עתיקים גרמה לתגובה חריפה במיוחד באיראן. האקדמיה האיראנית לאמנויות הגישה תלונה רשמית נגד הסרט לאונסק"ו וכינתה אותו מתקפה על זהותה ההיסטורית של איראן. הנציגות האיראנית לאו"ם מחתה על הסרט בהודעה לעיתונות ושגרירויות איראן מחו על הקרנתו בצרפת, תאילנד, טורקיה ובאוזבקיסטן. הסרט נאסר להקרנה באיראן כ"תעמולה אמריקאית פוגענית". הסרט עורר כעס נרחב באיראן. עיתונים באיראן הציגו כותרות כמו "הוליווד מכריזה מלחמה על האיראנים" ו"300 נגד 70 מיליון", המתייחס לגודל אוכלוסיית איראן. Ayende-No, עיתון איראני עצמאי, יצא בכותרת לפיה "הסרט מתאר את האיראנים כשדים, ללא תרבות, רגשות או אנושיות, שאינם חושבים על דבר מלבד לתקוף אומות אחרות ולהרוג אנשים." ארבעה חברי פרלמנט איראנים קראו מדינות מוסלמיות לאסור את הסרט, וקבוצה של יוצרי קולנוע איראניים הגישו מכתב מחאה לאונסק"ו בנוגע להטעיה של הסרט את ההיסטוריה והתרבות האיראנית. יועץ התרבות של נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד כינה את הסרט "ניסיון אמריקאי ללוחמה פסיכולוגית נגד איראן."
איקבנה
אִיקֶבָּנָה (קאנג'י: 生け花, רומאג'י: Ikebana, מילולית: "סידור פרחים" או "החיאת פרחים"), או קאדוֹ ׁ(קאנג'י: 華道, רומאג'י: kadō, מילולית: "דרך הפרח") היא אמנות סידור פרחים יפנית, אחת משלוש האמנויות הקלאסיות לצד טקס תה היפני (המכונה צ'ה-דוֹ, מילולית דרך התה) וטקס הערכת הקטורת (המכונה קוֹדוֹ, דרך הקטורת).
300 (סרט)
ביקורות
הסרט "300" התקבל בחמימות באתרי אינטרנט העוסקים בקומיקס ובמשחקי מחשב.
איקבנה
בניגוד לסידור פרחים מערבי, המשתמש במספר רב של פרחים והמתמקד ביופי של צבעים, איקבנה מבוססת על סידור הכולל ענפים ועלים עם כמות קטנה של פרחים, ומתמקדת ביופי ומשמעות של קווים. בנוסף, הכלי הוא אחד מיסודות הקומפוזיציה וקובע במידה רבה את סגנון האיקבנה.
איקבנה שואבת משתי הדתות העיקריות של יפן - שינטו ובודהיזם, ואחדים מעקרונות היסוד של שתי הדתות האלה - החיבור לטבע האופייני לשינטו ותרגול האמנות וחוויית היצירה כדרך להתפתחות רוחנית - עיצבו במידה רבה את עקרונותיה המנחים של איקבנה, אשר דורשת מהסידור לבטא את החיות והיופי הפנימי של הצמחים המרכיבים אותו, וגם מדגישה את חשיבות היוצר וחוויית היצירה שלו.
הסגנונות הקלאסיים של איקבנה מאופיינים בריבוי חוקים ומגבלות נוקשים. היצירה הקלאסית מורכבת ממספר קבוע מראש של מרכיבים, אשר לכל אחד מהם תפקיד מוגדר. צורת סידור המרכיבים והיחסים ביניהם יעבירו את המשמעות שהיוצר רצה להעביר דרך היצירה. הסגנונות המודרניים חופשיים יותר ובאים להעביר לצופה את היופי הטבעי של הצמחים.
מקורה של איקבנה, אמנות מסורתית בת יותר מ-600 שנים, בפולחן בודהיסטי, וסידור פרחים שימש בהתחלה (החל מהמאה ה-6) לקישוט המזבח או כמנחה להגשה לרוחות המתים. יותר מאוחר, סידור פרחים החל להתנתק מתפקידו הדתי, והפך לתחביב של בני אצולה. לקראת המאה ה-15, האמנות הפכה להיות פופולרית בקרב אנשים רגילים, והתחילו להתפתח בה חוקים וסגנונות. בתקופה זו קם גם בית הספר הראשון לאיקבנה, אִיקֵנוֹבוֹ, ובאמצע המאה ה-16 נקבעו חוקיו הנוקשים של הסגנון הקלאסי רִיקָה, המייצג נוף אידיאלי. במהלך הסגנון השתנתה האיקבנה בהתאם לתקופה והופיעו סגנונות ובתי ספר חדשים, ובמאה ה-19 הפכה איקבנה מאומנות של גברים בלבד לאמנות שגם נשים יכלו לעסוק בו. היום, קיימים אלפי בתי ספר לאיקבנה, ו-15 מיליון בני אדם ביפן לבדה עוסקים באמנות.
היסטוריה
המנהג של קישוט מזבח בפרחים החל עם חדירתו של בודהיזם ליפן בשנת 538 לערך. בתקופת הייאן, סידור פרחים באגרטל הפך לתחביב פופולרי בקרב בני האצולה, והוא מוזכר רבות במקורות ספרותיים של אותה תקופה. בתקופת קמקורה הופיעה ונכנסה לאופנה טוֹקוֹנוֹמָה - גומחה בחדר יפני, שכללה בדרך-כלל מגילה, סידור פרחים, נר וקטורת. ייתכן כי טוקונומה התפתחה מהמנהג לסדר פרחים בפינת החדר או ליד המיטה. בתקופת מורומאצ'י נערכו תחרויות בסידור פרחים, כאשר במאה ה-15, אחד האומנים הטובים היה סֵנקֵאי מאִיקֵנוֹבוֹ - זהו האזכור הראשון של איקנובו, בית-הספר הראשון לאיקבנה, ברישומים היסטוריים.
משמעות השם איקנובו (池坊) - "בקתה ליד האגם". זהו הכינוי לצריפים במתחם של בית המקדש הבודהיסטי רוֹקָקוּדוֹ שבקיוטו, וגם שם משפחת הכהנים הראשיים של המקדש. מקדש זה נחשב למקורה של איקבנה. המעבר מסידור פרחים לקראת חגים וטקסים לסגנון בעל חוקים הנקרא טָאטֵבָנָה התרחש לקראת סוף תקופת מורומאצ'י, והספר הראשון לאיקבנה נכתב בשנת 1486. לקראת סוף המאה ה-16, התפתח סגנון טָאטֵבַנַה הפשוט לסגנון רִיקָה, סגנון רשמי ונוקשה בעל מערכת חוקים מסובכת. במקביל אליו, היה פופולרי נָגֵירֵה, סגנון נטול חוקים מורכבים אשר מטרתו הייתה להציג את יופים הטבעי של הפרחים. בעוד שרִיקָה שימש לטקסים דתיים וממלכתיים, נָגֵירֵה שימש להנאתם של האנשים הפשוטים. תחת השפעתו של נגירה התפתח הסגנון הקלאסי שוֹקַה, אשר היה מסובך פחות מריקה - לעומת ריקה, הקובע 7 מרכיבי חובה של איקבנה (יַאקוּאֵדָה), יצירת שוקה התבססה על שני ענפי קבע בלבד. יותר מאוחר, התחיל שוקה להתבסס על שלושה ענפים המייצגים את השמיים, הארץ ובני האדם, דבר שהפך אותו לסמל האיקבנה והוליד לא מעט גרסאות בסגנון, היות שכל בית-ספר בחר לפרש שונה את משמעותו של כל ענף ומקומו. בתקופת מומויאמה, הושפעה איקבנה מהפאר שאפיין את האמנות של התקופה, והיצירות היו עשירות יותר בפרחים שונים, כולל פרחים מן המערב. בניגוד לסידור פרחים רגיל, נתפסה איקבנה כאומנות ובני מעמד הסמוראים שעסקו בה ראו בתרגול איקבנה דרך להארה רוחנית.
בתקופת מייג'י ובתקופת טאישו הייתה יפן נתונה להשפעה מערבית, והדבר השפיע גם על איקבנה. בעקבות הרצון של אמני איקבנה מסורתיים לשמור על האמנות מפני השפעות מודרניות, החל תהליך חילוק הסגנונות ריִקַה ושוֹקַה לגרסתם הקלאסית - שוֹפוּטַאי, ולגרסה המודרנית - שיִמפוּטַאי (החילוק הרשמי התרחש רק בסוף המאה ה-20). בתקופת מייג'י איקבנה נכנס כמקצוע חובה לבתי ספר לבנות, ובעקבות כך הפך לתחביב פופולרי מאוד בקרב הנשים היפניות. עידן זה גם התאפיין בריבוי בתי ספר חדשים, אשר כמה מהם - כגון בית הספר אוֹחָרַה, אשר מייסדו המציא את הסגנון מוֹריִבָנַה - תפסו מקום מרכזי לצד אִיקֵנוֹבוֹ. לאחר מלחמת העולם השנייה, עם גדילת ההשפעה המערבית ושינוי סגנון החיים ביפן, נולד הסגנון החופשי באיקבנה, אשר משתמש לא רק בצמחים חיים, אלא גם בצמחים מיובשים, פלסטיק ומתכת. גם מיקומה המסורתי של איקבנה בטוקונומה הלך ונעלם, והיום היא יכולה לשמש לכל מטרת קישוט. ביחד עם אספקטים אחרים של תרבות יפן, התפשטה איקבנה ברחבי העולם המערבי, והיום קיימים בתי ספר לאיקבנה ברוב מדינות המערב.
עקרונות מנחים
על אף השתנותה של איקבנה לאורך השנים וריבוי הסגנונות השונים שלה, מספר עקרונות מנחים מאפיינים את רוב הסגנונות הקיימים, ומייצגים את רוחה של איקבנה.
רִיקָה
רִיקָה זהו הסגנון הרשמי והמורכב ביותר של איקבנה, אשר מטרתו לבטא את היופי של הנוף הטבעי, והוא מתחלק לסגנון מסורתי, ריקה שוֹפוּטַאי, וסגנון מודרני, ריקה שִימפוּטַאי. יצירת ריקה שופוטאי מורכבת מתשעה מרכיבים, הנקראים יָאקוּאֵדַה או דוֹגוּ. בהתחלה, כללה יצירת ריקה 7 יאקואדה בלבד, אשר סימלו את המרכיבים השונים של הנוף האידיאלה: פסגה גבוהה ברקע, גבעה לידה, מפל הזורם על הגבעה, עיר העומדת למרגלות הגבעה, העמק שמאחורי הפסגה הגבוהה, הצד השמשי והצד המוצל של הנוף. לקראת סוף המאה ה-19, התווספו שני מרכיבים נוספים לסגנון, שמות היאקואדה השתנו ומשמעותם ותפקידם הפכו למופשטים יותר. למשל, המרכיב שִין הוא המרכיב הארוך ביותר (אורכו גדול פי אחד וחצי מאורך האגרטל), והוא הענף שקובע את מיקום שאר המרכיבים. נַאגַאשי זהו המרכיב שממוקם הכי נמוך אשר תפקידו לתת הרגשת תנועה ליצירה, ואילו מאֵאוֹקִי זהו המרכיב שמכוון קדימה ומאזן את היצירה. הסידור גם לוקח בחשבון את אופן הצמיחה של הצמחים - באסכולות מסוימות, מקובל לסדר את ענפי עצים ושיחים גבוה יותר מצמחים נמוכים. הגרסה המודרנית של ריקה, ריקה שִימפוּטָאי, שמה דגש על הקונטרסט בין המרכיבים שלה. במקום תשעה יאקואדה של ריקה הקלאסית, בריקה המודרנית שני מרכיבים בלבד - שוּ ויוֹ, אשר יוצרים קונטרסט אחד עם השני. יצירה אחד יכולה להכיל יותר מסט אחד של שו ויו.
שוֹקָה
גם סגנון זה מתחלק לגרסה קלאסית, שוקה שופוטאי, וגרסה מודרנית, שוקה שימפוטאי. יצירת שוקה שופוטאי כוללת שלוש יאקואדה, המכונים שִין, סוֹאֵה וחִיקָאֵה, או בשמם היפני, טֵן, צִ'י וגִ'ין, אשר מסמלים בהתאמה את השמים, הארץ ובני האדם. היחס בין אורכי הענפים האלה הוא 7:5:3, כאשר שין זהו הענף הארוך ביותר ואורכו פי שניים-שלושה מאורך האגרטל. בזמן הסידור, יש להתייחס לצד השמשי והצד המוצל שלו, כאשר סואה חייב להימצא בצד השמשי. בתי ספר שונים מייחסים משמעות שונה לענפי המשולש - בעוד שברוב בתי הספר הענף הארוך מייצג את השמיים, לפי בית הספר איקנובו הענף העומד במרכז היצירה, הוא זה שמייצג את האדם. כך, ניתן ליצור שוקה מסוג אחד של צמחים, כאשר מטרתו של האמן להדגיש את יופיו של הצמח הספציפי, או משניים או שלושה סוגים כדי להדגיש את יופי השילוב ביניהם.
שוקה שִימפוּטַאי זהו סגנון חופשי יותר, ומורכב משני מרכיבים בלבד, בדומה לריקה שימפוטאי - שוּ ויוֹ. הסגנון מייצג את היופי הבלתי מאוזן המלא בניגודים, לעומת שוקה הקלאסי המייצג את האיזון וההרמוניה שביופי הטבעי.
נָגֵירֵה
סגנון נָגֵירֵה דומה לסגנון השוקה, אך הוא פשוט יותר ואין בו מערכת חוקים נוקשה. משמעות המילה נגירה - "זרוק לתוך", ובסגנון זה לא נהוג להשתמש בטכניקות מורכבות כדי לקבע את מיקום וכיוון הענפים. בדומה לשוקה, גם בנגירה קיימים שלושת היָאקוּאֵדָה שין, סוֹאֵה וחִיקָאֵה, אך בניגוד לשוקה, לא מיוחסת להם משמעות פילוסופית ספציפית. נגירה התפתח מסגנון המכונה צָ'אבָנַה, אשר שימש לקישוט חדר תה, ובדומה לטקס תה עצמו, היה קיצוני בפשטותו. סגנון צ'אבנה קיים עד היום ולא השתנה במשך מאות שנים של קיומו.
בניגוד לסגנונות הקלאסיים, ענפי היצירה יכולים להתקופף נמוך יותר משפת האגרטל, ועל-פי מידת הנטייה של שין, הענף הארוך ביצירה, מחלקים את האיקבנה לזקופה (צ'וֹקוּטָאי), נוטה (שָאטָאי) ונשפכת (סוֹאִיטָאי). הפרחים מסודרים באגרטל צר בצורת גליל.
מוֹריִבָנַה
זהו סגנון חדש יחסית, אשר פותח בתחילת המאה ה-20. בניגוד לשאר הסגנונות, משתמש מוריבנה באגרטלים נמוכים ורחבים. משמעות המילה מוריבנה - "הערמת פרחים", ומטרת הסגנון להציג עושר של הצורות הטבעיות של פרחים וצמחים, אשר ניתן לראות אותו מכל הכיוונים. גם בסגנון זה מופיעים שלושת היאקואדה שין, סואה וטאי, ובדומה לנגירה, ניתן ליצור איקבנה זקופה, נוטה או נשפכת.
הסגנון החופשי (ג'וּקָה)
בניגוד לכל שאר סגנונות האיקבנה, אשר מטרתם להציג את היופי הטבעי של הפרחים, הסגנון החופשי שואף ליצור יופי דרך יצירתיות האמן, ללא הגבלה בחומרים או חוקי סידור כלשהם. בנוסף לצמחים אמתיים, בסגנון החופשי ניתן להשתמש בצמחים מיובשים, נייר, פלסטיק, או מתכת. כמו כן, ניתן לגזור את העלים והפרחים ולשנות את צורתם, דבר שאינו נהוג באיקבנה המסורתית יותר.
סגנונות אחרים
בנוסף לחמשת הסגנונות הגדולים המתוארים מעלה, קיימים סגנונות רבים שהתפתחו במהלך ההיסטוריה הארוכה של איקבנה בבתי הספר השונים. להלן דוגמאות לכמה מסגנונות כאלה.
שימוש נכון בצמחים
יצירת איקבנה מורכבת מכמות קטנה יחסית של צמחים, ועל-כן על האמן לבחור בקפידה את הצמחים בהם הוא ישתמש. לכל צמח אופי ומשמעות, המוגדרים במידה רבה על ידי השוּשוֹ שלו - כך במבוק, אשר לעולם אינו מתקפל, מסמל איתנות, האדמונית מסמלת עושר, ואילו החרצית, הפרח הקיסרי ביפן, מסמלת נצחיות וחיים ארוכים. יש להתאים את הפרח לאירוע - אותן החרציות משמשות בדרך-כלל לקישוט אירועי פרישה משירות ציבורי, או לאירוח אנשי ציבור חשובים.
מיקום הצמחים
בגלל חשיבות המיקום המדויק של הצמחים כביטוי הרעיון של היוצר ושימור היצירה במצב קבוע, קיימות טכניקות מיקום רבות באיקבנה. סגנונות רבים, כגון ריקה, שוקה ומוריבנה משתמשים בקֵנזָאן - מחזיק שטוח עם מחטים, אשר עליהם או ביניהם מולבשים גבעולי הצמחים. סגנונות אחרים, כגון הנגירה משתמשים במנגנונים פשוטים כדי להחזיק את הענפים בזווית הרצויה - לדוגמה, בעזרת קוֹמִי, מחזיק בצורת V שעשוי מענף מתפצל המוכנס לתוך האגרטל לפני הסידור, ניתן למנוע את תזוזת הצמחים בתוך האגרטל. מנגנון נוסף, קוּבַרִי, מורכב מענף מתפצל בצורת Y וענף נוסף העובר דרך אזור הפיצול, כך שבאמצע נוצר מרווח קטן יחסית. מנגנון זה משמש בעיקר את הסגנונות הקלאסיים, בהם הצמחים לא צריכים לגעת בקצה הכלי.
כדי להקנות לענפים את הזווית הרצויה, משתמשים בחוטי מתכת. או בטריז - חותכים את הענף, מקפלים אותו עד שנוצר סדק בקיפול, ולתוך הסדק מכניסים חתיכת עץ, שמחזיק את הענף המקופל במקום הנכון.
שימור הצמחים
לשם הארכת חייהם של צמחים באגרטל, נוקטים במספר צעדים בחיתוך בסיס הצמח - כגון חיתוך בתוך מים ושריפת קתוות, כדי שהפרח יספוג מים בעת החיתוך. בנוסף, ניתן להשתמש בכימיקלים המאריכים את חיי הצמח או בחומרים ביתיים, כגון מלח בישול.
בתי ספר
הוותיק והגדול מבין בתי הספר לאיקבנה הוא אִיקֵנוֹבוֹ, אשר נמצא במקדש רוֹקָקוּדוֹ בקיוטו. ההיסטוריה של בית הספר מונה יותר מ-500 שונה, ומכאן בא סֵנקֵי איקנובו, אחד מאמני האיקבנה הראשונים המוזכרים בכתב. שני בתי ספר גדולים נוספים הם בית הספר אוֹחַרַה, אשר מקימו, אוּנשִין אוֹחָרַה, המציא את הסגנון מוריבנה; וסֹגֵטסוּ, בית ספר שהוקם בשנת 1927 ועשה דגש על הסגנון החופשי ועל הזמינות והפצה של איקבנה. כל אחד משלושת בתי הספר הגדולים מונה יותר ממאה אלף מורים ויותר ממיליון תלמידים; מלבדם, קיימים ביפן לבדה יותר מ-3000 בתי ספר שונים, וכמות האנשים העוסקים באיקבנה ביפן עולה על 15 מיליון. חלק מבתי הספר או סניפיהם מאוחדים תחת הגג של ארגונים שונים, כגון הארגון הבינלאומי לאיקבנה, אשר הוקם בשנת 1956 ומונה היום למעלה מ-9000 חברים.
שייקה דן
ישעיהו "שייקה" דן (15 בנובמבר 1909 - 2 במרץ 1994) היה מצנחני היישוב שנשלחו לארצות אירופה, הכבושות בחלקן על ידי הנאצים, ובחלקן בנות ברית של גרמניה הנאצית; דן היה מהפעילים המרכזיים של תנועת הבריחה, וממייסדי "נתיב".
שנותיו המוקדמות
שייקה דן נולד כישעיהו טרכטנברג בעיירה ליפקאני שבבסרביה, אז חלק מן האימפריה הרוסית (מ-1918, ברומניה) לחיים ורבקה טרכטנברג. שייקה היה האח השלישי במספר מתוך 4 אחים ואחיות: הבכורה הייתה שפרה (טרכטנברג) ויצרבין, בעקבותיה נולד ניסן, אחריהם שייקה, ולבסוף דוב. כנער, היה חובב כדורגל ושיחק בקבוצת הכדורגל היהודית של ליפקאני. בהיותו נער פיתח תודעה ציונית, והצטרף לתנועת מכבי. במסגרת התנועה הצטרף להכשרה חלוצית, והפך במשך הזמן לפעיל ולמארגן בתנועה.
עלייתו לארץ
ב-1935 עלה לארץ ישראל. מכיוון שלא מצא מענה לשאיפתו לחיים חלוציים שיתופיים במסגרת 'מכבי', חזר לרומניה, ואחר נסע לצ'כוסלובקיה, ונטל חלק בארגון המכבי הצעיר. לאחר זמן קצר חזר לארץ, והתיישב בקיבוץ ניר חיים (לימים: ניר עם).
מלחמת העולם השנייה ואחריה
בשנת 1944, הוצנח שייקה דן יחד עם יצחק בן-אפרים לשטחי האויב ברומניה. תפקידם היה לסייע בחילוץ כמה טייסים בריטים ואמריקאים שנאלצו לצנוח ברומניה, ולהציל יהודים משם ולארגנם לעלייה לארץ ישראל. בתום מלחמת העולם השנייה המשיכו השניים ועסקו בשיקום התנועה הציונית ברומניה.
החל מינואר 1947 פעל שייקה דן גם בארגון העלאת יהודי בולגריה ארצה, ועם הקמת המדינה נשלח ליוגוסלביה לפעול להעלאת היהודים גם משם לארץ. במהלך פעילותו הוא נתפס על ידי המשטרה החשאית והובא לשיחה עם מפקדה, ובחקירתו אמר "אינני אויב לכם, באתי להשיב את היהודים למדינתם". באופן מפתיע, התייחס אליו הקצין הבכיר בכבוד ואף והציע לו עזרה בכל מה שיצטרך. בהמשך אכן נעזרה בו מדינת ישראל, בהבאת נשק חיוני רב בחשאי לארץ.
בשנות ה-50 היה דן ממייסדי לשכת הקשר ליהודי ברית המועצות ("נתיב"). מבסיסו בווינה הוא עסק במילוט יהודים ממדינות מזרח אירופה ארצה.
שייקה דן היה נציג ממשלת ישראל במשא ומתן עם שלטונות רומניה לגבי פדיון היהודים משם והיה נושא עמו משלוחי כסף מזומן לשם כך.
בראשון לציון ובתל אביב נקראו רחובות על שמו; כמו כן הוענק לו פרס יגאל אלון לשנת ה'תשנ"ג כהוקרה על פעילותו.
שפש
שפש (מוכרת גם בשם שַפּשוּ, או בשם שמש, מ ו-פ מתחלפות) היא אלת השמש במיתולוגיה הכנענית. בשל חשיבותה הרבה היא מכונה "מאור האלים". בתם של אל ואשרה, שעזרה לבעל לייבש את האדמה שהציף האל ים. ישובה בכנען היה בית שמש.
לפי המיתולוגיה הכנענית, בניגוד לנשמות בני האדם, היו האלים נכנסים לממלכתו של האל מות - "בית החופשית", ויוצאים ממנה באופן סדיר. שפש אלת השמש השוכנת בשמים במשך היום, מגיעה לעולם התחתון כל יום אחרי שקיעתה של השמש בערב. "קבר שפשו" הוא אחד מן הכינויים שמופיעים בלוחות אוגרית עבור עולם המתים. בדומה האל מות מכריז כי כוחו כה גדול, עד כי שפש צחורת השמים נעצרת בקנה לועו (בלילה).
בכתבי אוגרית היא מופיעה בעיקר כצופה וכמגיבה. בעלילות בעל וענת היא מתוארת כמי שמכריזה כי אל מצדד בים. בעקבות מותו של בעל היא עוזרת לענת לקבור את בעל, מבכה אותו, ומפסיקה להאיר, ובעקבות חלומו של אל אודות תחייתו של בעל, אל פונה לענת, ומבקש ממנה שתשכנע את השמש לחזור ולהאיר, והשמש מסכימה, אך מודיעה שהיא תמשיך לחפש את בעל. במלחמה בין מות לבעל, שבה מנסה מות לנשל את בעל ממלכותו, היא מתערבת ומאיימת עליו שאל יהפוך את כיסא מלכותו וישבור את שרביט ממשלתו, איום שמפסיק את הקרב.
במקרא פולחנה של השמש מוקע ודינו של אדם שעבד לה היה סקילה. בתנ"ך מתוארת עבודתה בהשתחוות לכיוון השמש למזרח. כמו כן מתוארת עבודה פולחנית הקשורה לסוסים ומרכבות שיוחדו לה. בפולחן משולב שלה ושל הבעל, מעל המזבחות לבעל היו צורות של שמשות הקרויות חמנים מלשון חמה. כפי שכתוב בספר דברי הימים ב', (פרק ל"ד ד') כמו כן, פולחנה היה קשור למרכבות שמש. בספר מלכים מסופר על המלך יאשיהו שביטל בין יתר הפולחנים את פולחן השמש: (מלכים ב' כ"ג י"א).
בשירה האוגריתית, שפש היא דמות נשית, אולם מהקבלתה לאלים הזכריים אוּתוּ-שַׁמַשׁ הבבלי (לפי קרבת השמות), ולהליוס היווני (בכתובות פיניקיות-יווניות), וכן מההתייחסות המקראית לשמש כזכר, ייתכן שחלק מהמסורות הכנעניות התייחסו לשמש כאל זכרי.
משולם ריקליס
משולם (זוסיה) ריקליס (2 בדצמבר 1923 – 25 בינואר 2019) היה איש עסקים ישראלי-אמריקני.
ביוגרפיה
ריקליס נולד באיסטנבול שבטורקיה להורים מיהדות רוסיה שהיו בדרכם לעלות לארץ ישראל. אביו, פנחס ריקליס, היה איש "השומר" ושימש כקצין בצבא טורקיה. משפחתו נמנית עם צאצאי הבעל שם טוב. ריקליס גדל בתל אביב ולמד בגימנסיה הרצליה. בשנת 1947 נסע ללמוד בארצות הברית יחד עם אשתו יהודית לבית שטרן ועם שני ילדיו. הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת המדינה של אוהיו, ובשנת 1950 סיים תואר ראשון. במהלך לימודיו לימד עברית ותלמוד בבית ספר במיניאפוליס. לאחר סיום לימודיו למד במשך שנה וחצי בבית הספר הגבוה למסחר. בשנת 1966 השלים באותה אוניברסיטה תואר שני במנהל עסקים. בראשית שנות ה-50 החל לעבוד כאנליסט בחברת ההשקעות Piper Jaffray. בשנות ה-50 של המאה ה-20 החל לעשות את הונו מרכישה והשתלטות על חברות אמריקניות רבות שנסחרו בבורסה לניירות ערך, ומכירתן לאחר השבחת ערכן. בעיתונות בישראל הזכירו בשנות ה-60 את הצלחתו, אך גם ציינו שנשאר בארצות הברית ולא הגיע להלחם במלחמת העצמאות.
ב-1974 מכר את החברה לשייט תענוגות, "קרניבל", לתד אריסון ב-16 מיליון דולר בלבד. בסוף שנות ה-60 שימש כיו"ר מועצת המנהלים של החברה האמריקנית "רפיד אמריקן". בשנת 1980 הקים את התאגיד "Riklis Family Corp", שבו עבדו למעלה מ-20,000 עובדים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 היה לאחד מהאנשים העשירים בארצות הברית ונכלל ברשימת 400 עשירי העולם של מגזין "פורבס". בשנות ה-90 של המאה ה-20 ירד ערך נכסיו, והוא שקע בחובות.
תרומות
ריקליס הגיע לבקר בישראל פעמים רבות ותרם כספים למוסדות שונים. בין השאר תרם לגימנסיה הרצליה ולאגף הנוער של הדסה על הר הצופים. אליעזר פרדקין, ידיד ותיק של ריקליס, שהיה מזכיר עיריית רמת גן גייס את ריקליס לתרום לפרויקטים ברמת גן. הוא תרם לבניית בית הצנחן ברמת גן ובהמשך ביקש להקים מרכז ספורט על שמו בעיר. קידום התכנית התעכב לזמן מה בגלל התנגדות בעריית תל אביב לדרישתו של ריקליס שהמרכז ייקרא על שמו בעוד תרומתו מכסה רק חלק קטן מעלות ההקמה. באוגוסט 1972 נחתם הסכם להקמת חברה שתקים את מרכז הספורט והסכם להקמת המרכז נחתם באוקטובר 1972.
ריקליס נודע כידיד קרוב של אריאל שרון. בשנת 1972 העניק ריקליס לשרון, אז מפקד פיקוד הדרום שזה עתה השתחרר מצה"ל, הלוואה לצורך רכישת חוות שקמים. בשנת 1983 עזר ריקליס לשרון, בעת שזה היה שר המסחר והתעשייה, לממן תביעת דיבה שהגיש שרון נגד המגזין האמריקאי "טיים".
ריקליס גם תרם לקמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית של ג'ורג' ווקר בוש ולמפלגה הרפובליקנית בארצות הברית.
חיים אישיים
בשנת 1993 הזוג התגרש. בשנת 2009 נישא בשלישית לטלי סיני (ממנה היה מבוגר ב-35 שנים), גרושתו של הזמר אריק סיני. בשנת 2010 חזר ריקליס להתגורר בישראל. הוא השתתף, לצד אשתו טלי, במספר פרקים של סדרת המציאות הישראלית "מעושרות". אחותו של ריקליס היא הציירת והפסלת אביבה נעמן.
ב-25 בינואר 2019 נפטר ריקליס בבית החולים איכילוב בתל אביב בגיל 95.
אמיל אבדרהלדן
אֵמִיל אַבְּדֶרְהַלְדֶן (בגרמנית: Emil Abderhalden; 9 במרץ 1877 – 5 באוגוסט 1950) היה ביוכימאי ופיזיולוג שווייצרי אשר עסק בחקר מטבוליזם ואנזימים. תאוריית "אנזימי המגן" שהגה, ועל בסיסה פיתח גם בדיקת דם להיריון, הופרכה.
ביוגרפיה
אבדרהלדן נולד באוברוצוויל שבקנטון סנט גאלן בשווייץ. השלים את חוק לימודיו ברפואה באוניברסיטת בזל, שם במהלך הלימודים הצטרף למועדון החתירה והיה ממייסדי מועדון הכדורגל פ.צ. בזל.
במלחמת העולם הראשונה הקים בית חולים לילדים וארגן את הוצאתם של ילדים בתת-תזונה לשווייץ. לאחר מכן, חידש את מחקרו בכימיה פיזיולוגית והחל לחקור מטבוליזם וכימיה של מזון.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר אבדרהלדן לשווייץ וקיבל משרה באוניברסיטת ציריך. הוא נפטר שם בגיל 73. כוכב הלכת הקטן 15262 אבדרהלדן נקרא על שמו.
עבודתו המדעית והמחלוקת סביבה
אבדרהלדן נודע בעבור בדיקת הדם להיריון שפיתח, תגובת אבדרהלדן, המבוססת על איתור של פרוטאזות, שרמתם, לפי התיאוריה של אבדרהלדן, עולה בזמן חשיפה לחלבון זר, ועל כן גם נקראו "אנזימי מגן". תבחין ההיריון התברר כלא אמין כבר מספר שנים לאחר פיתוחו, והתיאוריה שעליה התבסס, אף שקיבלה לכאורה תימוכין מחוקרים נוספים, הופרכה בניסיונות חוזרים לאוששה עד שנדחתה לחלוטין בשנות ה-90 של המאה ה-20.
הפסיכיאטר אוגוסט פאוזר משטוטגרט עשה שימוש בתבחין לאיתור אנזימי מגן שפיתח אבדרהלדן לאבחנה של סכיזופרניה (נקראה אז דמנציה פרקוקס) ולהבדילה מהפרעות נפשיות אחרות. יתרה מזאת, תוצאותיו עד מהרה שוחזרו על ידי חוקרים בגרמניה ובארצות הברית. ברם, למרות הפרסום העולמי של "בדיקת הדם לשיגעון", תוך שנים ספורות הופרכה "תגובת אבדרהלדן-פאוזר", ורק קומץ חוקרים פסיכיאטרים אמריקאים המשיכו להאמין בה.
עם זאת, המוניטין של אבדרהלדן המשיך לצמוח בגרמניה, שם הצליחו עמיתיו לשחזר לכאורה את תוצאותיו, בדרך כלל על ידי חזרה שוב ושוב על ניסויים עד שהצליחו והתעלמות מהתוצאות השליליות. מכיוון שאבדרהלדן נתפס כמייסד הביוכימיה המדעית בגרמניה, הטלת ספק בעבודתו הייתה עלולה לפגוע בקריירה של מטיל הספק, כפי שנוכח לדעת לאונור מיכאליס, כאשר דיווח על חוסר יכולתו לשחזר את טענותיו של אבדרהלדן לבדיקת ההיריון שלו. המוניטין של מיכאליס בגרמניה הוכתם עד כדי כך שנאלץ לעזוב את המדינה כדי להתחיל בקריירה יוצאת דופן של הצלחה מדעית בחו"ל.
בעבודתו של אבדרהלדן נעשה גם שימוש אידאולוגי לרעה. אוטמר פרייהר פון פרשוהר ויוזף מנגלה ניסו באמצעות ניסויים בבני אדם לפתח בדיקת דם להפרדה בין "ארים" ל"לא-ארים". בעוד אבדרהלדן עצמו לא השתתף בעבודה זו, ואף התבטא אתית נגד הרעיונות האיגניים הנאציים, עדויות מצביעות על כך שהוציא לפועל אידאולוגיה נאצית באקדמיה הגרמנית למדעני טבע לאופולדינה על ידי סילוק החברים היהודים והחלפתם בנאצים. אבדרהלדן מחק שמותיהם בעפרון, ונטען להגנתו ולהגנת האקדמיה שבמקרים רבים לא היו קיימות החלטות מפורשות והודעות רשמיות לגבי סילוק החברים היהודים.
לויס ובר
לויס ובר (באנגלית: Lois Weber; 13 ביוני 1879 – 13 בנובמבר 1939) הייתה תסריטאית, מפיקה, במאית ושחקנית תיאטרון וראינוע אמריקאית. ובר מזוהה כאחת מהבמאיות החשובות ביותר בקולנוע האמריקאי בכל הזמנים, בעיקר בעידן הסרט האילם. כאחת מהנשים הבודדות בתעשיית הסרטים האמריקאית, ובר הייתה חלוצה בהתפתחות ההיסטורית של הקולנוע. לאור היותה אחת הראשונות שהשתמשה בטכניקות של סאונד, מסך מפוצל ובימוי סרט עלילתי באורך מלא, לויס ובר תרמה רבות כאישה בהתפתחות הקולנוע.
ביוגרפיה
נולדה בשם פלורנס לויס ובר להורים נוצרים ממוצא הולנדי ממעמד הפועלים. בילדותה נחשבה כילדת פלא בתחום הנגינה בפסנתר. עזבה את בית הוריה בגיל צעיר והפכה לאקטיביסטית מיסיונרית בענייני דת. היא נאמה, שרה וניגנה באורגן כחלק מפעילויותיה המיסיונריות של הכנסייה שהייתה חברה בה. ב-1900 נטשה את הכנסייה וחזרה לגור עם הוריה והחלה ללמוד מוזיקה כסטודנטית. באפריל 1903 הופיעה בתפקיד הסופרן בשירה ובנגינה בפסנתר. היא הופיעה ברחבי ארצות הברית, אך תקרית מצערת שעירבה שבירה של אחד מקלידי הפסנתר באמצע אחת מהופעותיה, גרמה לוובר לאבד את האומץ להופיע בפומבי והובילה לפרישתה של ובר מעולם המוזיקה.
קריירה בתיאטרון
מתוסכלת ומהורהרת, מחליטה ובר לשקול את עצת דודה, ולנסות את מזלה בקריירת משחק. בשנת 1904 החליטה ובר להעתיק את מגוריה לעיר ניו יורק. במשך חמש שנים ובר הייתה שחקנית בתיאטרון רפרטוארי. היא השתתפה בקומדייה בשם "ZIG-ZAG" אך הגיעה למסקנה כי התיאטרון הרפרטוארי, אינו תואם את שאיפותיה כאמנית. ב-1904 הצטרפה ובר ללהקת דרכים ועד מהרה הפכה לפרימה דונה והגיבורה המלודרמטית של הלהקה. הביקורת לגבי הופעתה של ובר היו משבחות וציפו לה קריירה מבטיחה כשחקנית. מנהלה של הקבוצה היה פיליפס סמולי וזמן קצר לאחר היכרותם של השניים, ובר בת ה-25 וסמולי בן ה-38, החליטו להנשא ב-29 באפריל 1904, באילינוי שבשיקגו.
קריירה קולנועית
ובר ויתרה על קריירה בתור שחקנית דרכים, והתחילה בדרך חדשה עם ההפקה הראשונה שלה "Mum’s the Word. ההפקה הזו הייתה יריית הפתיחה ועד 1910 ובר יחד עם בעלה סמולי, לקחו חלק בהפקות שונות בהמון אולפנים קטנים שונים עד שהכו שורשים בחברת ההפקות Rex brand, שם חלוקת התפקידים של השניים הייתה ברורה - סמולי עמד בראשה כמנהל וובר הייתה אחראית על כתיבת תסריטים קצרים ובימויים.
בפברואר של שנת 1913, הוקמה חברת ההפקות "וראייטי",חלק מאולפני יוניברסל. החתמת ובר בחברה זו ביססה את מעמדה של ובר כאחת מיוצרות הקולנוע המשמעותיים של אותה התקופה והיווה חותמת עבור יצירותיה. דבר זה אפשר לוובר וסמולי סביבה נוחה יותר ובעלת יותר משאבים להפיק את הפרויקטים שלהם. ובר ניצלה את בימת הקולנוע בהעברת האידאולוגיות הפילוסופיות שלה לגבי צדק וקונפליקטים מוסריים- דבר זה הקנה לה מעמד של אוטר במרחב הקולנועי שלרוב הושווה לבמאי ד. וו. גריפית'. בשנת 1913, ובר יצרה את הסרט "Suspense". סרט זה העמיד את ובר במעמד חלוצי בכך שהשתמשה לראשונה בטכניקת המסך המפוצל בסרט זה. בשנת 1915 ובר יצרה 10 סרטים עלילתיים באורך מלא שתשעה מהם גם כתבה. סרטים אלו הקנו לה את המעמד כבמאית המרוויחה ביותר של אולפני יוניברסל.
לאורך השנים ובר וסמולי עברו בין חברות ההפקות השונות בהוליווד, עד שבשנת 1917 הקימו יחד חברת הפקות משלהם בשם "Lois Weber Productions" וכך השניים השיגו לעצמם שליטה רבה יותר בנוגע לתוכן אותו הם יוצרים. ובר התחילה להתרכז בסרטיה יותר בייצוג נשים, בעיקר מהמעמד הפועלים הבינוני, וניסתה להביא את סיפורן האינטימי והיומיומי של נשים אלו. בשנת 1922, כמות הסרטים אותם יוצרים ובר וסמולי הולך וקטן עקב התפוררות היחסים בין השניים עד גירושיהם.
4 שנים לאחר גירושיה מפיליפס סמולי, נישאה ובר בשנית לקפטן הארי גנץ. אף על פי שעבודתו של סמולי הלכה והתמעטה ובר המשיכה ליצור ולאורך העשור האחרון בחייה יצרה עוד חמישה סרטים באורך מלא. סרטה האחרון, "White Heat" משנת 1934, היה סרטה הראשון והיחיד בו השתמשה ובר בסאונד.
שנותיה המאוחרות ומותה
בשנת 1935 ובר וגנץ התגרשו. בנובמבר 1939, ובר הובהלה לבית החולים עקב דימום מדרכי העיכול.היא נפטרה שבועיים אחרי אשפוזה, בגיל 60. גורם המוות היה ככל הנראה מחלת קרוהן שלוותה את ובר במשך שנים רבות.
מלבד כמה פסקאות ואזכורים במגזינים בודדים, מותה של ובר כמעט ולא אוזכר. הלווייתה התקיימה ב-17 בנובמבר 1939, בבית הקברות בלוס אנג'לס. את ההלוויה מימנה הקולנוענית והעיתונאית פרנסיס מריון, גופתה נשרפה ומקום קבורת האפר לא ידוע.
מורשת
כאות הוקרה עבור תרומתה הרבה של ובר לתעשיית הקולנוע בראשית ימיה, ב-8 בפברואר 1960 הוענק לה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2017, הוענק לוובר אות כבוד על ידי פסטיבל הקולנוע בבאפלו.
פוסום זנב-מברשת
פוסום זנב-מברשת (שם מדעי: Trichosurus) הוא סוג של חית כיס ממשפחת הקוסקוסיים, החיים ביבשת אוסטרליה. מינים אלה הם פעילי לילה החיים בין העצים תוך שימוש בזנבם הארוך והעבה, והם אוכלי כל, הניזונים מעלי אקליפטוס, צוף, חרקים ומטרף קטן.
באזורים מסוימים הפוסומים הם מינים פולשים הפוגעים בחיים הטבעיים, בין השאר בניו זילנד.
מינים
בסוג 5 מינים:
ממנטו (סרט, 2000)
ממנטו (באנגלית: Memento) הוא מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 2000, שנכתב ובוים בידי כריסטופר נולאן על פי סיפור קצר בשם "ממנטו מורי" (בלטינית: זכור את המוות), שכתב אחיו ג'ונתן. בסרט מככבים גאי פירס, קארי-אן מוס, וג'ו פנטוליאנו.
גיבור הסרט הוא אדם בשם לאונרד הסובל מאמנזיה אנטרוגרדית, בעיית זיכרון המונעת ממנו לזכור אירועים חדשים. כתוצאה מכך הוא נאלץ לקעקע על גופו "קעקועי מידע" על חייו, להשתמש במצלמת פולרואיד לזיהוי אנשים ובפתקיות המכילות פרטי מידע נוספים. עלילת הסרט נעה בצורה לא כרונולוגית — הסרט מחולק למספר קטעים קצרים, ומוצג מהסוף להתחלה, קטע אחד מסתיים, ומיד לאחר מכן מוצג הקטע שקדם לו. כך נמצא הצופה במצב דומה לזה של גיבור הסרט, כשאין ברשותו מידע על התרחשויות קודמות (מבחינה כרונולוגית) והוא למעשה "נטול זיכרון".
הסרט נבחר לאחד מעשרת הסרטים בעלי העלילה הלא ליניארית הטובים ביותר של אתר הקולנוע "The Script Lab".
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל ונציה ה-57 ב־5 בספטמבר 2000 ויצא בארצות הברית ב-16 במרץ 2001. הוא זכה לשבחים על ידי המבקרים, ששיבחו את מבנה הנרטיב הלא-ליניארי והמוטיבים של זיכרון, תפיסה, צער, והונאה עצמית. הסרט הכניס 39.9 מיליון דולר אל מול תקציב צנוע של 4.5 מיליון דולר. ממנטו זכה לשבחים רבים, כולל מועמדויות לאוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ולעריכת הסרט הטובה ביותר. הסרט נחשב כיום לאחד מיצירותיו הטובות ביותר של נולאן ואחד הסרטים הטובים ביותר בשנות האלפיים. בשנת 2017 ספריית הקונגרס של ארצות הברית ראתה את הסרט כ"משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית" ובחרה אותו לשימור במרשם הקולנוע הלאומי.
רקע
הסרט מבוסס על הסיפור הקצר "Memento mori" מאת ג'ונתן נולאן, שפורסם במהדורת מרץ 2001 של מגזין Esquire. בסיפור, לאדם בשם ארל יש אמנזיה אנטרוגרדית. בשל חוסר יכולתו לזכור דברים יותר מכמה דקות, הוא משתמש בפתקים ובקעקועים כדי לעקוב אחר מידע חדש. ארל חייב את מצבו להתקפה נגדו ונגד אשתו מידי תוקף לא ידוע. אשתו נאנסה ונהרגה וארל סבל מפגיעות קשות בראשו וכתוצאה מכך נוצרה האמנזיה שלו. הסיפור קופץ בין שתי מסגרות זמן. מסגרת הזמן הראשונה מוצאת את ארל כלוא במוסד לחולי נפש בו הוא לומד על מה שקרה לו באמצעות פתקים כתובים שמשאיר לעצמו. מסגרת הזמן השנייה מוצאת את ארל במנוסה לאחר שהוא בורח מהמוסד. הוא לומד זאת באמצעות נרטיב מגוף שלישי. מטרתו של ארל לאחר שנמלט מהמוסד היא למצוא את האיש שרצח את אשתו ולנקום את מותה.
עלילת הסרט
הסרט מתחיל בצילום פולארויד של אדם מת. כשרצף העלילה נע אחורה, התצלום חוזר למצבו הלא מפותח ונכנס למצלמה לפני שהאיש נורה בראשו. לאחר מכן הסרט ממשיך ומתחלף בין קטעי שחור-לבן וקטעי צבע.
הקטעים בשחור-לבן מתחילים בכך שלאונרד שלבי, חוקר ביטוח לשעבר, נמצא בחדר מוטל ומשוחח עם מתקשר בלתי נראה ואלמוני. ללאונרד יש אמנזיה אנטרוגרדית והוא לא מצליח לאחסן זיכרונות אחרונים, תוצאה של התקפה של שני גברים. לאונרד מסביר שהוא הרג את התוקף שאנס וחנק את אשתו, אך הגבר השני הכה אותו ונמלט. המשטרה לא מקבלת שיש תוקף שני, אך לאונרד מאמין ששמו של התוקף הוא "ג'ון ג." או "ג'יימס ג.". לאונרד חוקר באמצעות פתקים, צילומי פולארויד וקעקועים. לאונרד נזכר באדם בשם סמי ג'נקיס, שהייתה לו אמנזיה אנטרוגרדית, מימי עבודתו בענף הביטוח. לאחר שבחן את חוסר יכולתו של סמי ללמוד משימות באמצעות חזרה עליהן, לאונרד האמין שמצבו במקרה הטוב פסיכולוגי (ואולי מזויף) ודחה את תביעת הביטוח שלו.
אשתו הטורדנית של סמי ביקשה שוב ושוב מסמי לתת את זריקות האינסולין לסוכרת שלה, בתקווה שהוא יזכור וימנע מעצמו לתת לה מנת יתר קטלנית. עם זאת, סמי המשיך במתן הזריקות ואשתו מתה.
רצפי הצבע מוצגים הפוך-כרונולוגית. בכרונולוגיה של הסיפור, לאונרד עושה על גופו קעקוע של לוחית הרישוי של ג'ון ג. כשהוא מוצא פתק בבגדיו הוא פוגש את נטלי, ברמנית שמתרעמת על לאונרד מכיוון שהוא לובש את הבגדים ונוהג במכוניתו של החבר שלה, ג'ימי גרנץ. לאחר שהבינה את מצבו של לאונרד, היא משתמשת בו בכדי לגרום ללאונרד להוציא אדם בשם דוֹד מחוץ לעיר ומציעה למצוא את לוחית הרישוי כטובה. בינתיים, לאונרד נפגש עם איש קשר, טדי, שעוזר לגרש את דוֹד, אך מזהיר מפני נטלי.
לאונרד מגלה שקודם לכן רשם הערה על תצלום הפולארויד של טדי והזהיר את עצמו שלא לסמוך עליו. נטלי מספקת ללאונרד את רישיון הנהיגה עבור ג'ון אדוארד גמל, שמו המלא של טדי. כשהוא מקבל אישוש למידע שלו על "ג'ון ג." ואזהרותיו, לאונרד מסיע את טדי לבניין נטוש, המוביל לפתח בור, שם הוא יורה בו למוות.
ברצף הסופי בשחור-לבן, בהנחיית קול אדם בטלפון, נפגש לאונרד עם טדי, שוטר סמוי, שמצא את "ג'ון ג" של ליאונרד, ג'ימי, ומכוון את לאונרד לבניין הנטוש. כשג'ימי מגיע, לאונרד חונק אותו אנושות ומצלם את הגופה בפולארויד. עם פיתוח התצלום, הקטע בשחור-לבן הופך לצבעוני. לאונרד מחליף בגדים עם ג'ימי ושומע אותו לוחש "סמי". מכיוון שלאונרד סיפר רק את סיפורו של סמי לאלה שפגש, לפתע הוא מפקפק בתפקידו של ג'ימי. טדי מגיע וטוען שג'ימי היה ג'ון ג., אבל כשלאונרד לא מפריע, טדי טוען שהוא עזר לו להרוג את התוקף האמיתי לפני שנה ומאז הוא משתמש בלאונרד. טדי מציין כי מכיוון שהשם "ג'ון ג." נפוץ, לאונרד ישכח באופן מחזורי ויתחיל שוב ואפילו לטדי עצמו יש שם "ג'ון ג.". יתר על כן, טדי טוען כי סיפורו של סמי הוא סיפורו של לאונרד עצמו, זיכרון שלאונרד הדחיק כדי להימלט מאשמה.