cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מונו (תוכנה)
פיתוחים עתידיים
עם השקת Windows Vista הושקה גם .NET Framework 3 המכילה שיפורים ושינויים רבים ומשמעותיים לעומת .NET Framework 2. מפתחים רבים חוששים שפרויקט מונו שעדיין לא התאים את עצמו לגרסה 2 של .NET לא יצליח לעמוד בקצב הפיתוח של מיקרוסופט ולהתאים את עצמו לגרסה 3.
אל ג'ם
אל ג'ם (בערבית: قصر الجمّ, בצרפתית: El Djem) היא עיירה במחוז מהדיה בתוניסיה. העיר החלה את דרכה ב- 46 לפנה"ס כיישוב רומאי שנקרא בלטינית טיסדרוס (Thysdrus) וניתן למצוא בה עד היום עתיקות רומיות מהמרשימות ביותר באפריקה.
היסטוריה
העיר נבנתה, בדומה לערים רומאיות אחרות בתוניסיה, על התיישבות פונית קדומה יותר. האקלים ששרר באזור זה היה פחות צחיח מכפי שהוא כיום ואיפשר לטיסדרטס לשגשג. במאה ה-2 הפכה העיר למקור מרכזי לייצור וייצוא של שמן זית בפרובינקיה אפריקה. בעיר זו ישב בהמשך בישוף נוצרי וכיום יושב בעיר בישוף קתולי.
בתחילת המאה ה-3 נבנה האמפיתיאטרון באל ג'ם. באותה עת התחרתה העיר עם האדרומטום (העיר סוסה של ימינו) על מעמד העיר הרומית השנייה בחשיבותה בצפון אפריקה אחרי קרתגו. פריצתו של מרד בעיר בשנת 238 והתאבדותו של גורדיאנוס הראשון בוילה הרומית שלו בסמוך לקרתגו, הובילו להתקפה מצד כוחות רומיים שהיו נאמנים לקיסר מקסימינוס שהרסה את העיר, שלא הצליחה להתאושש מאז.
בשנת 699, בעת הכיבוש הערבי את צפון אפריקה, חנתה המצביאה הברברית קהינה עם כוחותיה בעיר במהלך המרד הברברי במוסלמים.
האמפיתיאטרון של אל ג'ם
האמפיתיאטרון באל ג'ם הוקם בעיר בידי הקיסר הרומאי גורדיאנוס השלישי בשנת 238 כאשר שימש עדיין כפרומגיסטראט, מיד לפני שהיה לקיסר. מאז 1979 מוכרז האמפיתיאטרון כאתר מורשת עולמית.
השוק העתיק
חולות נודדים שימרו את עיר השוק של טיסדרוס ואת פרבר הווילות הרומיות שהקיף אותו. פסיפסים רבים מהתקופה הרומאית נמצאו ופורסמו. יחד עם זאת לא נעשו הרבה עבודות ארכאולוגיות באזור.
אנטון זיידל
אנטון זיידל (בהונגרית: Seidl Antal; באנגלית: Anton Seidl; 7 במאי 1850 – 28 במרץ 1898) היה מנצח הונגרי.
ביוגרפיה
זיידל נולד בבודפשט והחל ללמוד בקונסרבטוריון של לייפציג באוקטובר 1870. הוא למד שם עד 1872 ואז הוזמן לביירוית כאחד המעתיקים של ריכרד וגנר. שם, סייע ביצירת ההעתק הראשון המתוקן של "טבעת הניבלונגים". כמי שהשתקע כל כולו ברוח הווגנרית, זיידל השתתף בפסטיבל ביירוית הראשון בשנת 1876.
בשנת 1883 יצא זיידל עם נוימן לברמן, אולם כעבור שנתיים התמנה למחליפו של ליאופולד דאמרוש כמנצח האופרה הגרמנית בניו יורק. בהפלגה מגרמניה לארצות הברית התיידד עם הצ'לן והמנצח הצעיר ויקטור הרברט, שנסע עם אשתו, הזמרת תרזה פרסטר, להצטרף למטרופוליטן אופרה בניו יורק, בהזמנתם של וולטר דאמרוש ושל זיידל עצמו. הידידות נמשכה גם בהגיעם לאמריקה, וזיידל היה למורו ומדריכו של הרברט. בשנת 1891 התמנה למנצח בפילהרמונית של ניו יורק, תפקיד שבו נשאר עד מותו בשנת 1898.
המרכז לטניס בישראל - ירושלים
המרכז לטניס בישראל - ירושלים, הוא אחד מ-14 המרכזים ברחבי הארץ של המרכז לטניס בישראל. המרכז ממוקם בקרית הספורט מלחה, בסמוך לאצטדיון טדי ולפיס ארנה ירושלים.
היסטוריה
הקמת המרכז החלה ב-1979 במימון המרכז לטניס בישראל, בעזרת הקהילה היהודית בדרום אפריקה, ועיריית ירושלים. המרכז נחנך ביולי 1981 ונקרא על שמם של ג'ויס ובן אייזנברג, התורמים הגדולים ביותר של המרכז לטניס בישראל.
קיים סיפור פיקנטי מאחורי הקמת המרכז, כפי שסיפר איאן פרומן, אחד מששת המייסדים של המרכז לטניס בישראל. המייסדים הציעו לראש עיריית ירושלים, טדי קולק, להקים מרכז טניס בעיר. קולק הוזמן למרכז לטניס בישראל - רמת השרון כדי להתרשם ממרכז טניס, צפה בהופעת ראווה של הילדים משחקים וקיבל הסברים על הפעילות. בסיום שאל קולק אם יש עוד מרכז טניס בסביבה שאפשר להתרשם ממנו ונאמר לו שהמרכז הקרוב הוא המרכז לטניס בישראל - יפו. הוא ביקש לנסוע לשם, כשהגיע נכנס ישירות לשירותים וכשיצא אמר לסובבים אותו: "אני אעזור לכם להקים מרכז טניס בירושלים". לשאלה מה שכנע אותו, הוא ענה שכחלק מההכנות לביקור שלו ברמת השרון, המרכז היה מצוחצח ונקי, אבל הוא רצה לראות מרכזי טניס אחרים בספונטניות כדי לוודא שהאיכות נשמרת בכולם והכי חשוב היה לו לראות את השירותים. "ברגע שהשירותים היו מצוחצחים גם ביפו", אמר קולק, "אז ידעתי שיש לי עסק עם אנשים רציניים והסכמתי להקמת המרכז בירושלים".
על מנת לאפשר הקמת תחנה לקו הרכבת הירוק של הרכבת הקלה ולתוואי הרכבת עצמו, שעתיד לעבור במקום, נהרסו חמישה מגרשי טניס במרכז הספורט במלחה. עם זאת, בין השאר מתקציב הרכבת הקלה, מרכז הטניס ישודרג. החידושים יכללו הקמה של שישה מגרשי טניס חדשים ומקורים במקום המגרשים הישנים שנהרסו, וכן שידרוג של מגרש הטניס המרכזי.
הפעילות במרכז
במרכז 20 מגרשים מוארים, מתוכם אחד מקורה, אצטדיון ל-2,000 צופים, קיר אימון, חדר כושר, חדר מאמנים והרצאות, מזנון וחנות ספורט. המרכז מפעיל תוכניות טניס רבות לכל הגילאים: תוכנית לגני ילדים, תוכנית פיתוח מוטורי (גילאים 4-6), תוכנית מיני טניס (6-8), תוכניות טניס לגילאי 8-18, תוכנית תחרותית וחוגי טניס למבוגרים.
המרכז מפעיל תוכניות למען הקהילה: שני פרויקטים של דו קיום בגני הילדים בשעות הבוקר (גן יהודי וגן ערבי מגיעים למרכז ועוברים יחד אימון של יכולת תנועה לגיל הרך), תוכנית דו קיום לילדים אחר הצהרים, פעילות לילדים ממשפחות יוצאי אתיופיה בשיתוף מתנ"ס גנים בקרית מנחם ומשרד הקליטה, תוכניות של ילדים ונוער חרדי בסיכון ותוכנית לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
תחרויות במרכז ובוגרים מפורסמים
המרכז אירח במהלך השנים תחרויות רבות כגון טורניר אייזנברג הבינלאומי עם פרסים על סך 50,000 דולר, אליפויות ישראל לבוגרים ולנוער, תחרויות במסגרת משחקי המכביה, תחרויות ארציות, אזוריות ופנימיות ואליפויות של המרכז לטניס בישראל. אירוע השיא של המרכז היה בשנת 1984 כאשר נבחרת ישראל אירחה את נבחרת פולין במסגרת גביע דייוויס וגברה עליה 0:5. בשנת 1987 התקיים באותו אצטדיון מפגש ראווה בין עמוס מנסדורף לאגדת הטניס, ג'ימי קונורס.
בדצמבר 2018 חזר מרכז הטניס לארח את אליפות ישראל בטניס לאחר שנים רבות שלא התקיימה בה.
ג'אווה
ג'אווה (בשפת הג'אווה: ꦗꦮ; באינדונזית: Jawa), או יאווה, הוא אי באינדונזיה. זהו האי המאוכלס ביותר בעולם, ומהאזורים הצפופים ביותר על פני כדור הארץ. שטחו של האי 132,187 קמ"ר, ובשנת 2020 חיו בו כ-151 מיליון בני אדם. נתונים אלו משקפים צפיפות של כ-1,120 איש לקמ"ר. האי ג'אווה הוא האי ה-13 בשטחו בעולם והרביעי בשטחו בארכיפלג המלאי.
גאוגרפיה
בצפון-מערב האי נמצאת בירת אינדונזיה, ג'קרטה.
באי קיימים הרי געש, בחלקם פעילים, כמו הר קלוד, הר מראפי, הר ראונג והר ברומו
טבע
הפאונה באי כוללת מיני בעלי חיים טרופיים, חלקם נדירים ואנדמיים, כגון: הבנטנג, חזיר ורוקוזי, איילון ג'אווני, אייל טימור, מונטיאק מצוי, קופים כמו גיבונים, לוטונג ג'אווה ולוריס איטי מקומי וכן עופות כמו הטווס הירוק, ארגוס גדול, קלאו קרנפי ועופות דורסים כמו עיט נצי של ג'אווה. מפורסם בין החיות הנדירות הוא קרנף ג'אווה שכמעט נכחד העולם וכיום מצויים ממנו בטבע פחות מ-50 פרטים. בעבר היה נפוץ גם טיגריס ג'אווה, אך הוא נכחד מהעולם.
היסטוריה
בשנת 1892 נמצאו באי שרידים של "אדם ג'אווה" מלפני 1.7 מיליוני שנים. באתר גונונג פדאנג נמצאו שרידים של פעילות אנושית מלפני כ-9500 שנים. לפי עדויות עתיקות מסין, כבר במאה הראשונה לפני הספירה באי הייתה קיימת ממלכה.
סוחרים הודים הגיעו לאי ב לספירה. הסוחרים הביאו איתם לאי את ההינדואיזם ואת שיטת הקאסטות. במשך כ-1,000 שנים היו רוב תושבי האי הינדים. כאשר הגיע האסלאם לאזור, במאה ה-16, החליטה הקאסטה השלטת לברוח אל האי באלי ולהתיישב בו. התושבים שנשארו בג'אווה קיבלו עליהם את דת האסלאם.
מהתקופה ההינדית נשארו באי העיר יוגיאקרטה שהייתה הבירה הקדומה של האי ומרכז תרבותי חשוב. ניתן לראות שרידים לתרבות ההינדית ברחבי העיר בדמות הצגות התיאטרון, המוזיקה המקומית (כלי הקשה, חלילי חזרן וכלי מיתר הנקראים "גמלאן"), ושרידים ארכאולוגיים עתיקים כמו הבורובודור, שהוא מעין אוסף של מקדשים וסטופות המוקפים באזור מיוער.
בסוף מאי 2006 פקדה את האי רעידת אדמה בעוצמה 6.2 בסולם ריכטר. הרעידה גרמה למותם של יותר מ-5,000 בני אדם. ב-17 ביולי 2006 הכה בחופיו הדרומיים של האי צונאמי בגובה של כ-2 מטרים, בעקבות רעידת אדמה של 7.5 בסולם ריכטר, שהתרחשה בלב ים. באסון נהרגו בין 700 ל-1,000 בני אדם וכ-45,000 בני אדם איבדו את בתיהם.
שמורת אלוני בית קשת
שמורת אלוני בית קשת היא שמורת טבע מוצעת של עצי אלון התבור המשתרעת על פני שטח של 5,054 דונם במורדות המזרחיים של הרי נצרת. ממערב מצפון ומדרום לקיבוץ בית קשת. זהו יער פארק - יער פתוח המאפשר צמחייה של צמחים עשבוניים חד שנתיים המביא לפריחה רבה בחורף ובאביב.
קיבוץ בית קשת שעל שמו נקרא היער, היה היישוב הראשון שנוסד על ידי הפלמ"ח בשנת 1944. מקור שמו של היישוב, וכך גם שמו של היער הוא בתנ"ך, בתחילת קינת דוד: הקשת הוא כלי נשק המסמל את יכולתם של מתיישבי הקיבוץ לעמוד ולהילחם מול אויביהם.
היסטוריה
בשנת 1864, הנרי בייקר טריסטראם, חוקר טבע אנגלי, ביקר בארץ ישראל וציין את התרשמותו מיער עצי אלון התבור הפתוח ובו מרווחים גדולים בין העצים, המאפשרים צמיחה של עשבים חד-שנתיים, שראה ביציאתו מנצרת לטבריה. הראשון מסוגו שראה בארץ, עם מיני פרחים רבים ושיחים ננסיים.
בין השנים 1913-1901 טופח היער על ידי אליהו קראוזה שהיה אגרונום וניהל את חוות סג'רה. גזמיו שימשו לתעשיית הפחם. אולם בתקופת מלחמת העולם הראשונה כרתו נציגי השלטון העות'מאני חלקים נכבדים מהיער לשם בניית מסילות והסקת רכבות אספקה לחזית הדרומית.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, שוקם היער על ידי חברי הקיבוץ ויערני קק"ל.
שטח השמורה
השמורה מקיפה את קיבוץ בית קשת משלושה כיוונים. בכניסה לקיבוץ נמצא השער המזרחי של דרך נוף יער בית קשת החוצה את השמורה. בשטח השמורה נמצאים גם תל גובל ובית היערן. חלקה הדרומי של השמורה נמצא צפונית-מערבית לבית הספר החקלאי כדורי ומגיע עד לקרבת בית הספר. בתחום השמורה זורם "נחל השבעה" ויובלו נחל "אזנות".
שוד ימי
שוד ימי, או פיראטיות, הוא שוד או פשע אלים אחר המתבצעים בלב הים, ולעיתים על חופיו.
לפי הערכות, נכון לשנת 2008 הפיראטים גורמים נזקים כספיים של בין 13 ל-16 מיליארד דולר לכלכלת העולם מדי שנה. תקיפות הפיראטים מתרחשות בעיקר באזורי מצר מלאקה, חופי סומליה ומפרץ גינאה.
העת העתיקה
השוד הימי היה בעיה קשה בתקופת האימפריה הרומית. ההיסטוריון היווני פלוטרכוס מספר על חומרת הבעיה בתיאורו את מצב הרפובליקה במאה ה־1 לפנה"ס:
שודדי הים החזיקו בנמלים ועמדות תצפית מבוצרות. השירות הצבאי על אניות המלך במלחמות מיתרידטס סיפק קברניטים מוכשרים, ספנים מובחרים וספינות מהירות. הצטיינותם ב"מלאכה" הגיעה לשיאה, כשהחזיקו בלמעלה מ־1,000 אניות. את התרנים היו מצפים בזהב ואת כפות המשוטים בכסף. לאורך החופים היו עורכים משתאות עם מוזיקה רועשת, "כמתגאים ומתהדרים בפשעיהם". כ־400 ערים נכבשו על ידם, שהוכרחו לשלם להם כופר.
השודדים חטפו בדרך־כלל אנשים חשובים או עשירים, כשהחטיפות כללו גם התעללויות פיזיות ונפשיות. גם שרי־צבא נחטפו ובהם גם יוליוס קיסר בעצמו, לפני הפיכתו לשליט האימפריה. קיסר שוחרר לאחר 38 ימים בשבי, תמורת תשלום כופר נפש.
אבל הבעיה לא נגעה לאליטה בלבד, אלא השפיעה ישירות על הכלכלה של הים התיכון: המחסור במזון ברומא והחשש לרעב כבד, הביאו לפעולות חירום ומינויו של פומפיוס למפקד המלחמה בפיראטים. לרשותו הועמדו 500 אניות ו־120 אלף חיילים רגליים. לאחר שלושה חודשים חוסלו ציי הפיראטים, כאשר את הנכנעים יישב פומפיוס עם משפחותיהם בערים וכפרים שנחרבו או ננטשו בזמן המלחמה. בתהלוכת הניצחון ברומא, נישאו כתובות שהודיעו את שמות העמים שהוכנעו ובהם "כל הפיראטים שביבשה ובים", כאשר "מאניות הפיראטים נתפסו שמונה מאות שודדים ". מנהיגי הפיראטים השבויים הובלו בתהלוכה, שציינה את פתרונה, הזמני, של בעיית השוד הימי.
העת החדשה
בימי הביניים הצטרפו שוכני צפון אפריקה וצפון אירופה לשוד הימי. הפיראטים הצפון אפריקאים המשיכו בפעילותם עד למאה ה־19.
באמצע המאה ה־18 ניסתה בריטניה לדכא את השוד הימי על ידי החרמת הפיראטים וחקיקת חוקים נוקשים. היא החלה בבניית צי אוניות ענק ושכרה קפטנים כדי להשמידם. פעולה זו הייתה קרש קפיצה לכינון האימפריה הבריטית.
ניתן לסווג את הפיראטים באותה תקופה לשתי קבוצות:
בפועל, שני סוגי שודדי הים ביצעו פשעים באזורים בהם לא היה להם אישור סמכותי. אולם שודדי הים בעלי רישיון נחשבו לאנשים "טובים", בעלי מטרה, ונרדפו פחות על ידי הממשל. כך למשל פעל פרנסיס דרייק (1542–1596) תחת חסות המלכה אליזבת הראשונה נגד ספינות ספרדיות, ועל כך זכה בתואר אבירות. פיראטים מפורסמים נוספים הם שחור הזקן, שנהרג בקרב עם אוניית הצי המלכותי הבריטי ב־1718, וקפטן ויליאם קיד, שנשכר בידי ויליאם השלישי כדי לתפוס פיראטים, אך הפך בעצמו לפיראט. ישנם הטוענים עד היום שזוהי עלילה בלבד, טענה שהשמיע קיד עצמו בעת הוצאתו להורג בתלייה.
בתקופת האינקווזיציה בספרד היהודים היו חלק משודדי הים ונקמו בספרדים בתקיפותיהם נגד הצי הספרדי.
חיי הפיראט
הפיראטים היו שודדים שחיו בספינה בה היה קפטן ששימש כמפקד הספינה. הקפטן נבחר והוחלף על פי הצבעה דמוקרטית בספינה. לרוב, הקפטן היה דמות שעוררה פחד והערצה בקרב אנשיו והם האמינו כי הוא יוביל אותם לטוב ולעושר. רוב הפיראטים היו עניים והגיעו מהשכבות החלשות בחברה, רובם מתו בגיל צעיר.
בוקאנירים
הבוקאנירים עסקו בחיתוך בשר אותו גנבו ממטעי הספרדיים באזור ההיספניולה, ובייבושו בטכניקה אינדיאנית של שבט אראוואק, מדי פעם הם פלשו לספינות ובזזו אותן. בעקבות השמדת הבקר והצאן על ידי הספרדים, הבוקיאנרים נדחקו לעיסוק בשוד ימי באופן קבוע.
הבוקאנירים היו בני לאומים שונים שהתאגדו לשם שוד הספינות הספרדיות, שהעבירו את העושר שנגזל בדרום ומרכז אמריקה לספרד. אחד הבסיסים הנודעים של שודדי הים הקאריבים היה באי התוכים, מקום ששימש כדגם עבור הספר אי המטמון.
ווקוו
הווקוו (Wokou) היו שודדי ים ממזרח אסיה, שפעלו במשך כ־300 שנים, והחלו להופיע לאחר קרב המאג'אפהיטים (Majapahit) במהלכו נסוג מונגול יואן (Mongol Yuan) עקב בגידה של אחד מבני בריתו. הפיראטים החזקים ביותר באסיה בתקופה זו היו פירטים סינים. זינג אי (Zheng Yi) ואשתו סו זינג אי (Zheng Yi Sao), "מלכת הפירטים" אשר פעלו בתקופת שושלת צ'ינג, היו ידועים כמאיימים במיוחד. כאשר מת בעלה המשיכה סו זינג אי לשלוט על ספינותיו. סו הצליחה לכופף את הממשלה לטובתה ובעקבות כך הגדילה את עושרה. לבסוף, הממשלה העניקה לה חנינה בתמורה לכך שתפסיק לעסוק במקצוע.
שודדי הים הברברים
שודדי ים ברברים פעלו בים התיכון (בעיקר במרוקו ובאלג'יריה) כנגד ספינות נוצריות. נגדם לחמו ספינות פיראטיות נוצריות, בעיקר תחת אבירי מסדר סנט ג'ון, שפעלו באי מלטה.
העימות החל ממניעים דתיים, אך משנחלשה האימפריה העות'מאנית השוד הימי התבצע בעיקר עבור רווח אישי של הפיראטים.
באותה תקופה, ארצות הברית הפכה למדינה עצמאית בעקבות הסכם פריז. ומכיוון שכבר לא הייתה תחת הגנת בריטניה החלו הברברים לתקוף את ספינותיה. בתקופת הנשיא ג'פרסון, הוחלט לשלם לשודדי ים אלו חמישית מהסכום המסוכם של שני מיליון דולר. בתגובה לתשלום החלקי, צר יוסוף קרמנלי (הפאשא של טריפוליטניה־לוב) על הקונסוליה האמריקנית. ארצות הברית ראתה בצעד זה הכרזת למלחמה והגבילה את צי יוסוף לאזור הנמל בלבד.
שודדות ים
אף על פי ששוד ימי תמיד היה בעיקר עיסוק של גברים, יש טיעונים שהיו מספר נשים שעשו לעצמן שם בתור שודדות ים, הקיום של חלק גדול מהן מוטל בספק היות שהן מופיעות בתיעוד אחד או שניים, שלעיתים נכתבו שנים רבות אחרי מותן. נשים בתחום חוו אפליה גדולה, גם ביכולתן להתקבל לשורות השודדים, וגם בענישה מוגברת, מכיוון שעיסוק של נשים בפשיעה נתפש ברבות המקרים לדבר מזעזע במיוחד.
אמונה תפלה של יורדי ים בכלל, ושודדי ים בפרט, היא שאישה בספינה מביאה מזל רע. משום כך, רבות מהפיראטיות הידועות התחזו לגברים, לפחות בשלבים ההתחלתיים של פעילותן. היו אף כאלה שכלל לא זיהו את עצמן כנשים, למשל במקרים של אן בוני ושותפתה מרי ריד במאה ה־18, ושרלוט דה ברי במאה ה־17.
שודדות ים מפורסמות אחרות הן צ'ינג שי, שודדת ים סינית מהמאה ה־18, שהתחילה דרכה כזונה, נישאה לשודד ים, וירשה את תפקידו לאחר שמת. בשיאה, פקדה על צי של יותר מ־1,500 ספינות ו־80,000 מלחים; רייצ'ל וול האמריקאית, מסוף המאה ה־18, שהוצאה להורג במסצ'וסטס (האישה האחרונה שהוצאה שם להורג); סיידי העיזה (Sadie the Goat), אמריקאית שפעלה במאה ה־19, שהייתה ידועה גם כ"מלכת החופים", אשר שמה יצא לפניה בגלל אכזריותה ודרכיה האלימות; ז'אן דה קליסון, או "הלביאה מברטאן", שפעלה במאה ה־14, התחילה את פעילותה הימית לאחר שבמסגרת מלחמות אנגליה־צרפת, בעלה הוצא להורג כבוגד, והיא רצתה לנקום במלוכה הצרפתית. היא קנתה שלוש ספינות עמן סיירה בתעלת למאנש, וערפה את ראשי כל האצילים הצרפתיים שתפסה. בניגוד לשודדות אחרות, דה קליסון הצליחה לפרוש בשקט, ואפילו נישאה בשנית לאציל אנגלי.
במאה ה-21
גם בימינו קיימים פיראטים. הם נמצאים באזורים נידחים יחסית כמו אזור מזרח אסיה, אליהם הרשויות מתקשות להגיע. בתחילת המאה ה־21 החל שוד ימי לחופי סומליה באזור קרן אפריקה ומפרץ עדן בעקבות קריסת השלטון המרכזי במדינה במהלך מלחמת האזרחים בסומליה. מספר רב של אוניות מסוגים שונים הותקפו בידי סירות מהירות של סומאלים חמושים בנשק קל וטילי נ"ט, וחלקם אף נפלו בידיהם.
בחוק העונשין הישראלי (סעיף 169) העושה מעשה של שוד ים או הקשור לשוד ים או כיוצא בו, דינו - מאסר עשרים שנים.
בתרבות המודרנית
בימינו, אומץ על ידי הקולנוע הדגל של "רוג'ר העליז", דגל הגולגולת עם שתי העצמות בצורת X, בהדפס שחור לבן או אדום לבן. רוג'ר (Roger) הוא ביטוי גס המתאר מערכת יחסים בלתי הולמת עם אישה, בו החלו להשתמש משנת 1711. בפועל, שודדי הים לא תמיד הפליגו עם דגל ובמקרים שבהם היה להם דגל, הוא לא היה מחויב להיות בצבע שחור לבן עם גולגולת. לעומתם, סוחרים רבים הרימו את דגל האות W, המסמל מחלה בספינה, כדי להרתיע שודדי ים (בניגוד לדגל האות Q אשר מסמל ספינה בריאה).
בשנת 2013 יצא לאקרנים סרטו של הבמאי פול גרינגראס, קפטן פיליפס המתאר את סיפור חטיפתה של הספינה האמריקאית, מרסק אלבאמה, על ידי פירטים סומאליים בשנת 2009.
בדת הפרודית כת מפלצת הספגטי המעופפת, יש לאלמנט הפיראט נוכחות משמעותית. בין היתר, נטען בה כי יש קשר בין הירידה במספר הפיראטים, לבין התחממות גלובלית, וכן בגדי הפיראט המסורתיים נחשבים ללבוש הדתי ההולם.
טריביטש
טריביטש הוא שם פרטי ושם משפחה הנגזרים משמה הגרמני והיידי של העיר טשביץ'.
אולריך החמישי, רוזן וירטמברג
אולריך החמישי, רוזן וירטמברג המכונה "der Vielgeliebte" (האהוב ביותר) (1413 – 1 בספטמבר 1480), רוזן וירטמברג.
ביוגרפיה
אולריך נולד ב-1413, והיה בנם הצעיר של אברהרד הרביעי, רוזן וירטמברג והנרייטה מממפלגארד. לאחר מותו המוקדם של אביו, אמו, יחד עם המועצה של וירטמברג, לקחה על עצמה את האפוטרופסות על אולריך ואחיו הגדול לודוויג הראשון. לודוויג הגיע לבגרות ב-1426 ולקח את השלטון בידיו, עד שאחיו אולריך ב-1433 התקבל לשלטון משותף. לאחר כמה שנים של ממשלה משותפת אולריך התחתן עם מרגרט מקלווה והעביר את חלוקת הרוזנות. החלוקה אושרה ב-23 באפריל 1441. אולריך קיבל את החלקים המזרחיים והצפוניים עם הבירה בשטוטגרט. לודוויג קיבל את האזור המערבי והדרומי עם הבירה באוראך, כמו גם השטחים באלזס. החלוקה שהוגבלה במקור לארבע שנים נעשתה קבועה ב-25 בינואר 1442 על ידי הסכם נירטינגן.
בשנת 1444 תמך אולריך בבית הבסבורג תחת המלך פרידריך השלישי במלחמת ציריך הישנה במאבק נגד הקונפדרציה השווייצרית הישנה. יחד עם בני בריתו שכללו את המארקגראף אלברכט אכילס מברנדנבורג, הארכיבישוף של מיינץ דיטריך שנק מארבאך וכן יאקוב, מרקיז באדן-באדן הם היוו את הליבה של ברית מרגנטהיימר שהתקדמה יותר ויותר נגד הערים הקיסריות. מתחים אלו מצאו את שיאם בפיוד בין המרקיז אלברכט לעיירה הקיסרית נירנברג ב-1449. יריבו העיקרי של הרוזן אולריך תחת הערים הקיסריות הייתה אסלינגן, אשר הפחיתה את ההכנסה של רוזנות וירטמברג בכך שהעלתה את חובותיו בבירור. עם זאת, אולריך לא הצליח לזכות ביתרון מכריע למרות ניצחונות מרובים נגד אסלינגן ועיירות קיסריות אחרות.
ב-1450 זכה אולריך, לאחר מות אחיו לודוויג הראשון, באפוטרופסות על אחייניו, הרוזנים העתידיים של וירטמברג-אוראך לודוויג השני ואברהרד החמישי. עד מהרה זה הוביל למריבה עם פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ, שטען גם הוא לטענה לאפוטרופסות. לודוויג השני כבר מת ב-1457. אחוזות אוראך עברו לידי הרוזן אברהרד החמישי ב-1459.
בשנת 1458 הרס אולריך את טירת וידרן. זה הגביר את המתיחות בינו לבין פרידריך. שני גושי ברית התפתחו באימפריה הגרמנית. אולריך הצטרף לקבוצתם של פרידריך השלישי, שהוכתר לקיסר ב-1452, ושל המרקיז אלברכט אכילס מברנדנבורג. מתנגדיהם העיקריים היו אחיו של הקיסר אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה, פרידריך מפפאלץ ולואי התשיעי מבוואריה. בשנת 1460 התרחשו המפגשים הצבאיים הראשונים בין שתי הקבוצות. לאחר שביתת נשק קצרה, הכריז פרידריך השלישי פעם נוספת על מלחמה קיסרית נגד בוואריה בשנה שלאחר מכן. יחד עם אלברכט אכילס, אולריך קיבל על עצמו את המנהיגות של הכוחות הקיסריים נגד בוואריה. בפיוד הדיוצאני של מיינץ בשנים 1461 עד 1463, שפרץ זמן קצר לאחר מכן, הוא תמך בארכיבישוף אדולף השני מנסאו נגד קודמו המודח דיתר פון איסנבורג ופרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ. לאחר עימותים, ב-30 ביוני 1462 התרחש קרב ליד סקנהיים, ואולריך ובני בריתו הובסו. הם נלקחו בשבי על ידי כוחות פפאלץ. רק ב-27 באפריל 1463 הצליח אולריך לחזור לשטוטגרט לאחר תשלום כופר.
בשנת 1473 חתמו אולריך ואברהרד החמישי על חוזה שהיה אמור להסדיר את הירושה המשותפת ולשאוף לאיחוד מחודש של שני חלקי רוזנות וירטמברג. אולריך קיבל מאוחר יותר יחד עם אברהרד החמישי גם תמיכה נגד בנו, אברהרד השישי, שבאמצעותו ניכרה גם ההשפעה של אברהרד החמישי בחלק הרוזנות של שטוטגרט.
משפחתו
הוא היה נשוי שלוש פעמים: ראשית, הוא התחתן בשטוטגרט ב-29 בינואר 1441 עם מרגרט מקלווה, בתם של הדוכס אדולף הראשון, דוכס קלווה ומארי מבורגונדי. הייתה להם בת אחת:
לאחר מכן הוא התחתן בשטוטגרט ב-8 בפברואר 1445 עם אליזבת מבוואריה-לנדסהוט, בתם של היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה ומרגרטה מאוסטריה. נולדו להם חמישה ילדים:
לאחר מכן הוא התחתן בשטוטגרט ב-11 בנובמבר 1453 עם מרגריטה מסבויה, בתם של אמדאו השמיני, דוכס סבויה ומארי מבורגונדי, דוכסית סבויה. נולדו להם שלוש בנות:
היו לו גם ילדים לא חוקיים רבים.
כריס קורנל
כריס קורנל (נולד בשם כריסטופר ג'ון בויל; Christopher John Boyle; 20 ביולי 1964 – 18 במאי 2017) היה מוזיקאי אמריקאי בסגנון גראנג' ומטאל ממוצא יהודי. ידוע בעיקר כסולנה של להקת סאונדגארדן. הוא נחשב לאחת הדמויות האיקוניות של הגראנג' האמריקאי בזכות פעילותו בסאונדגארדן ובהרכבים נוספים. במאי 2017 התאבד בתלייה בבית מלון בדטרויט.
חיים אישיים
בהיותו נער סבל מדיכאון חמור, ולעיתים נדירות היה יוצא מביתו. הוא היה מעביר את זמנו בבית בנגינה על תופים וגיטרה. בגיל 13 קורנל נחשף לסמים ולאלכוהול, בהם השתמש באופן תדיר בשנות נעוריו. לפני שהפך למוזיקאי עבד כשף במסעדה.
קורנל היה נשוי לסוזן סילבר, הסוכנת של הלהקות אליס אין צ'יינס וסאונדגארדן, ממנה יש לו בת אחת (ליליאן ג'ין, נולדה ביוני 2000). הם התגרשו ב-2004 ובאותה שנה נישא לוויקי קראיאניס, ממנה יש לו בת נוספת (טוני, נולדה בספטמבר 2004) ובן (כריסטופר, נולד בדצמבר 2005).
ב-18 במאי 2017, בגיל 52, התאבד קורנל בתלייה בבית מלון בדטרויט לאחר הופעה בעיר. כמחווה לזכרו, החשיכה עיריית סיאטל את מחט החלל ובאצטדיון הבייסבול בעיר הוקדשה לזכרו דקת דומייה.
סאונדגארדן
עיקר פרסומו של קורנל הוא כסולנה של אחת מהלהקות המובילות בסצנת הגראנג' של סיאטל בשנות ה-90, סאונדגארדן, שפעלה בשנים 1997-1984.
הלהקה הוקמה ב-1984 על ידי קורנל, קים ת'איל והירו ימאמוטו. במקור ניגן קורנל בתופים בנוסף לשירה, אך במהרה צירפו אליהם את המתופף סקוט סנדקוויסט וקורנל התרכז בשירה בלבד. לאחר שנה וחצי הוחלף סנדקוויסט במאט קמרון. שני שירים שהוקלטו על ידי הלהקה יצאו בשנת 1986 כחלק מאלבום אוסף עם להקות שונות, ואלבום ה-EP הראשון יצא ב-1987. אלבום הבכורה המלא, "אולטרה-מגה אוקיי" (Ultramega OK), יצא שנה לאחר מכן בלייבל העצמאי STT. האלבום היה מועמד לפרס אמי בקטגוריית אלבום המטאל הטוב ביותר של השנה.
בסוף שנת 1994, לאחר שסיימה הלהקה סיבוב הופעות, התברר כי קורנל אימץ יתר על המידה את מיתרי הקול שלו, והלהקה נאלצה לבטל מספר הופעות כדי להימנע מנזק בלתי הפיך למיתרים. בזמן זה השתתף ביצירת אלבום של הזמר אליס קופר, The Last Temptation. הלהקה התפרקה לבסוף בשנת 1997, לאחר שהוציאה חמישה אלבומי אולפן וזכתה בשני פרסי גראמי.
לאחר מכן, בשנת 2010 הלהקה התאחדה מחדש והוציאה את האלבום King Animal ב-2012. בהמשך התחילה לעבוד על אלבום נוסף, תהליך שנקטע עקב התאבדותו של כריס.
טמפל אוף דה דוג
במקביל לחברותו בלהקת סאונדגארדן, השתתף קורנל בפרויקט עם המוזיקאים שלימים הקימו את להקת פרל ג'אם. הפרויקט נקרא "טמפל אוף דה דוג", והם הוציאו אלבום הנושא את אותו שם ב-1991, בו רוב השירים נכתבו על ידי קורנל. האלבום נעשה כמחווה לזכרו של חבר משותף, אנדרו ווד, שמת עקב מנת יתר של סמים, ווד היה בעבר שותפו לדירה של קורנל. האלבום זכה להצלחה רבה בארצות הברית, בעיקר השירים Say Hello 2 Heaven, ו-Hunger Strike אותם כתב והלחין קורנל.
אודיוסלייב
בשנת 2001 חבר קורנל לטום מורלו, טים קומרפורד ובראד ווילק, מלהקת רייג' אגיינסט דה מאשין, והם הקימו את להקת אודיוסלייב, שזכתה להצלחה גדולה בארצות הברית, הן מבחינת הביקורות והן מבחינה מסחרית.
הלהקה התמודדה עם קשיים בתחילת דרכה ואף התפרקה בטרם הוציאה את האלבום הראשון, וקורנל סבל באותה תקופה מהתמכרות לאלכוהול. הלהקה הצליחה להתגבר על הקשיים והוציאה שלושה אלבומי אולפן. קורנל היה הכותב העיקרי של השירים, אך הקרדיט ניתן לכל חברי הלהקה.
קריירת סולו
לאחר שהתפרקה סאונדגארדן, הוציא בספטמבר 1999 אלבום סולו בשם "Euphoria Morning", שזכה לביקורות טובות, אך לא להצלחה מסחרית גדולה. השיר "Can't Change Me" מתוך האלבום היה מועמד לפרס גראמי. השיר "Sunshower" (שיר בונוס בגרסה היפנית של האלבום) היה חלק מפסקול הסרט "Great Expectations" ועיבוד של השיר "Mission" היה חלק מפסקול הסרט משימה בלתי אפשרית 2. כן כולל האלבום שיר מחווה למוזיקאי ג'ף באקלי שנפטר ב-1997, בשם "Wave Goodbye". קורנל הצהיר שבכתיבת האלבום הושפע רבות מבאקלי ומסגנונו. בשנת 2000 יצא לסיבוב הופעות לקידום המכירות של האלבום. ב-14 באוגוסט 2015 הוציאה הלהקה את האלבום מחדש בדיסק ובוויניל, והפעם תחת הכותרת "Euphoria Mourning". קורנל הצהיר שכך התכוון לקרוא לאלבום מלכתחילה.
במקביל לחברותו בלהקת אודיוסלייב, השתתף בפרויקטים נוספים: מספר שירים בפסקול הסרט "סינגלס", שניסה להתחקות אחר סצנת הגראנג' בסיאטל, ושיר הנושא של סרט ג'יימס בונד ה-21 בסדרה, "קזינו רויאל" (2006), "You Know My Name".
דיסקוגרפיה
טמפל אוף דה דוג
סולו
רשת טריאנגולציה
בקרטוגרפיה, רשת טריאנגולציה היא רשת של נקודות, מדודות במדויק, הפרושות בשטח קרקעי ומסייעות לאתר בו נקודות בשיטת הטריאנגולציה. הנקודות, אותן ממקמים בדיוק של סנטימטרים, מסומנות בשטח באופן בולט ועמיד, כך שלא יהרסו באקראי. בארצות גדולות נהוג ליצור סרטים של משולשי טריאנגולציה, המקיפים את השטח, ומאפשרים ליצור בתוכו נקודות טריאנגולציה משניות. בשטחה של מדינת ישראל מצויות מאות אלפי נקודות בקרה כאלה. בעת האחרונה הוחל במעבר למדידה באמצעות תחנות GPS קרקעיות, שיחליפו את רשת הטריאנגולציה.
כל נקודה ברשת הטריאנגולציה נקראת נקודת טריאנגולציה. ביצירת הרשת, ממקמים את הנקודות כך שמכל אחת מהן ניתן יהיה לראות לפחות שתי נקודות נוספות, כך שמודדים יוכלו לקבל את מיקומם המדויק במדידת מרחקם לשלוש הנקודות.
רשת הטריאנגולציה בישראל
רשת הטריאנגולציה בישראל משמשת לצורכי מיפוי והיא מחלקת את מדינת ישראל למשולשים בגדלים שונים שמהווים את בסיס המיפוי במדינת ישראל. משפט הסינוסים מאפשר לחשב את היחס בין האורכים של כל שני קטעים ברשת. בנוסף לכך ישנם שלושה בסיסים מדודים היטב, באורך של 3 קילומטרים, שמיקומם הוא בצמח, באורים ובבאר אורה. שני הבסיסים הראשונים נקבעו על ידי המנדט הבריטי בשנות העשרים של המאה העשרים והבסיס בבאר אורה נקבע על ידי המרכז למיפוי ישראל בשנות החמישים של המאה העשרים.
מדינת ישראל מחולקת למשולשים בגדלים שונים: לכל בסיס מהדרגה הראשונה לנקודות הבסיס שלו חושבו נ.צ. מדויקים, אזימוט מדויק ונקודות גובה מדויקות, ומכל נקודת בסיס ניתן לחשב כל נקודה אחרת.
כיום עובר המרכז למיפוי ישראל לתחנות GPS קרקעיות. ברשות המרכז נמצאות כבר כמה וכמה תחנות (מידע ניתן למצוא באתר המרכז למיפוי ישראל) בפריסה ארצית אשר אותן מנטר ובודק המרכז באופן קבוע.
JMC Yuhu
JMC Yuhu (בסינית: 江铃域虎) הוא טנדר מתוצרת יצרנית הרכב Jiangling Motors (שם מלא: "Jiangling Motors Corporation Limited") הסינית, אשר מיוצר משנת 2012 ועד היום. ייצור הדגם החל לאחר הפסקת ייצור של דגם "לנד ווינד X6".
העיצוב החיצוני של דגם JMC Yuhu היה משותף ל-Ford Ranger (T6) (שמיוצר על ידי פורד) ול"Mazda BT-50"  (שמיוצר על ידי יצרנית הרכב היפנית מאזדה) אך נבנה על פלטפורמה עצמאית של היצרן הסיני Jiangling Motors.
בשנת 2015 הציגה היצרנית "Jiangling Motors" את דגם הקונספט "JMC Yuhu" בתערוכת הרכב הבינלאומית בשאנגחאי.
דגמי "JMC Yuhu" מיוצאים לאוסטרליה משנת 2016 בגרסה החדשנית תחת השם "JMC Vigus".
מטה ומפעלי היצרן Jiangling Motors ממוקמים במחוז ג'יאנגשי, במזרח סין, בעיר נאנצ'אנג.
מכאן והלאה
מכאן והלאה (במקור: Hereafter) הוא סרט דרמה-פנטזיה אמריקאי משנת 2010 בבימויו של קלינט איסטווד, על פי תסריט מאת פיטר מורגן, בכיכובו של מאט דיימון ואשר הופק על ידי סטיבן ספילברג. צילומי הסרט החלו באוקטובר 2009, נמשכו עד פברואר 2010 והתקיימו בלונדון, סן פרנסיסקו, פריז והוואי. הסרט הוקרן לראשונה בספטמבר 2010, במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. ברחבי צפון אמריקה הסרט הופץ החל מה-22 באוקטובר 2010.
הסרט מגולל שלושה סיפורים מקבילים על שלושה אנשים אשר מושפעים ממקרי מוות בדרכים דומות - לכל שלושת האנשים יש בעיות של תקשורת עם המתים:
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות שליליות באופן כללי ולציון 46% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 210 ביקורות.
מפרץ קייסי (אנטארקטיקה)
מפרץ קייסי (באנגלית: Casey Bay) הוא מפרץ גדול בארץ אנדבי שבאנטארקטיקה.
המפרץ ממוקם בין לשון היבשה טאנג וכיפת הקרח דינגל שבחוף ארץ אנדרבי.
גילוי המפרץ
המפרץ התגלה ממטוס של משלחת החקר האוסטרלית הלאומית לאנטארקטיקה בשנת 1956.
מקור השם
שמו של המפרץ ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
המפרץ נקרא על שמו של ריצ'רד קייסי, ברון קייסי (לימים לורד קייסי),שר החוץ של אוסטרליה בין השנים 1960–1951.
לקריאה נוספת
• Ute Christina Herzfeld, Atlas of Antarctica: Topographic Maps from Geostatistical Analysis of Satellite Radar Altimeter Data, PP 78 - 79
טשביץ'
טשביץ' (בצ'כית: Třebíč, ; בגרמנית: Trebitsch; ביידיש: טרייביטש), עיר במוראביה, הנמצאת כיום בשטחו של אזור ויסוצ'ינה בצ'כיה. העיר ממוקמת 35 קילומטר מדרום-מזרח לייהלבה, ו־65 קילומטרים מערבית לברנו, בירת מוראביה.
אוכלוסיית טשביץ' (כפי שהעיר נקראת כיום) מנתה בשנת 2009 קרוב ל-40,000 תושבים, והעיר נחשבת לשלישית בחשיבותה באזור מוראביה. גובהה 392–503 מטר מעל פני הים.
היסטוריה
ב-1101 הוקם מנזר בנדיטיני בסמוך לאחת מנקודות החצייה של נהר ה"ייהלבה", בעקבותיו הוקם שוק מסחרי שמשך אליו סוחרים רבים ובהם יהודים. בתקופה זו החלו להתפתח המנזר והעיירה טשביץ', ומאוחר יותר היישוב היהודי בה.
הקהילה היהודית
בטשביץ' התקיימה קהילה יהודית ממוסדת כבר ממחציתה השנייה של המאה ה-15, וידוע על יהודים שהתגוררו בה כבר בשנת 1338.
במהלך המאה ה-16 ניתנה הוראה לגרש את היהודים מטשביץ', אך לבסוף היא לא בוצעה, והשלטון המקומי היה סובלני כלפי היהודים. בעבר היהודים היו מעורבים במגוון פעילויות כלכליות כגון הלוואות ואומנויות שונות, אך החל מהמאה ה-17 היהודים חדלו מהעיסוק בהלוואות.
באמצע המאה ה-19 מנתה האוכלוסייה היהודית בטשביץ' כ-1,700 נפשות, כרבע מכלל תושבי העיר. בשנות ה-30 התדלדלה הקהילה היהודית ואוכלוסייתה מנתה רק כ-300 תושבים. הקהילה התקיימה עד מלחמת העולם השנייה, וכל התושבים היהודים גורשו מביתם במהלך השואה. לאחר המלחמה נעשה ניסיון לחדשה, הניסיון כשל והתושבים נקלטו בקהילת העיר ברנו. כיום אין תושבים יהודים בטשביץ'.
בטשביץ' התקיימה ישיבתו של רבי חיים יוסף פולק, מתלמידי החתם סופר. בישיבה זו למד בין השאר ההיסטוריון וחוקר התלמוד אייזיק הירש וייס.
רבני הקהילה
חלק מרבני קהילת טשביץ' במשך הדורות התפרסמו, ושמותיהם השתמרו, בהם:
פסנתר אלקטרוני
פסנתר אלקטרוני הוא כלי נגינה אלקטרוני, שבנוי כך שיוכל לדמות קול של פסנתר, ולעיתים גם של צ'מבלו או עוגב. בשפה העברית הוא תכופות מכונה בטעות "פסנתר חשמלי", אך זהו כלי נגינה אחר.
רוב הפסנתרים האלקטרוניים המודרניים הם "touch sensitive", כלומר עוצמת הצליל משתנה בהתאם לעוצמת המגע.
רוב הפסנתרים האלקטרוניים יוצרו ומיוצרים באיטליה, ובנוסף ישנם מספר דגמים המיוצרים ביפן. יוצאי הדופן הם מספר דגמים שיוצרו על ידי חברת RMI בארצות הברית.
יצרניות בולטות של פסנתרים אלקטרוניים הן ימאהה ורולנד.
הסטואה של אטאלוס
הסטואה של אטאלוס נחשבת לסטואה המרשימה ביותר מבין חמשת הסטואיי שבאגורה האתונאית. הסטואה נבנתה על ידי המלך אטאלוס השני מפרגמון אשר מלך בין השנים 159 לפנה"ס ל-138 לפנה"ס. המבנה נהרס במאה השלישית אך שוקם במלואו במאה ה-20 כ"מוזיאון האגורה של אתונה". כמאפיינת את התקופה ההלניסטית ביוון, הסטואה של אטאלוס גדולה יותר ומקושטת יותר מהסטואיי האחרות שנבנו באתונה בתקופה הקלאסית. ממדי הסטואה הם 20 על 115 מטרים והיא כוללת שתי קומות ושתי אכסדרות בכל קומה. עמודי הסטואה בנויים לפי סדרים קלאסיים שונים: בקומה התחתונה העמודים החזיתיים הם דורים והעמודים הפנימיים הם איונים, ובקומה העליונה העמודים החזיתיים הם איונים ולעמודים הפנימיים כותרות בסגנון פרגמוני. לאורך כל קומה בסטואה נמצאים 21 חדרים למטרות שונות ועם חלונות אוורור לצדה האחורי.
הסטואה נבנתה עבור האתונאים כמתנה מפרגמון. מחווה זו חקוקה בארכיטרב של המבנה. המבנה היה בשימוש עד שנת 267 לספירה עת נהרס במתקפה של ההרולים (שבט גרמאני עתיק). הריסות הסטואה הפכו לחלק מחומה שנבנתה בעיר, מה שהקל על זיהויה ושיקומה בעידן המודרני. בין השנים 1952–1956 שוקמה הסטואה על ידי המכון האמריקאי ללימודים קלאסיים במימון ג'ון רוקפלר ובסיוע ממשלת יוון שהפכה אותה למוזיאון. למבנה זה חשיבות עצומה בלימודים של תולדות האדריכלות הקלאסית משום שהוא שוחזר במלואו עד לפרטי פרטים כפי שהיה בעת העתיקה.
You Want It Darker (שיר)
"You Want It Darker" (מילולית: אַתָּה רוֹצֶה זֹאת אפל יותר) הוא שיר (סינגל) של המשורר והמוזיקאי הקנדי לאונרד כהן. השיר יצא לאור ב-21 באוקטובר 2016.
You Want It Darker הוא שיר הנושא מתוך האלבום של כהן הנושא את אותו השם. שיר זה זיכה את האמן בפרס גראמי עבור ביצוע שיר הרוק הטוב ביותר. בשיר משלב כהן חלקים מתפילת החזן ביום הכיפורים.
תיאור השיר
זהו אחד משיריו האחרונים של כהן מהאלבום שהתפרסם שבועות ספורים לפני מותו. במילות שיר זה מטיח כהן אמיתות בפני האל, לצד ציטוטים והפניות למקורות ביהדות (מוטיב הקיים גם בשירים אחרים של כהן).
בשיר You Want It Darker מארח כהן את החזן ומקהלת בית הכנסת של ילדותו, בית הכנסת שער השמיים שבעיר מונטריאול. שיתוף פעולה מוזיקלי זה, שבמרכזו המלה "הנני" ולצדה מילות תפילת הקדיש, היה הדרך בה בחר כהן להיפרד מן העולם.
בחירתו של כהן לשלב בשיר את מקהלת בית הכנסת ואת צלרמאייר, מהווה גם היא הוכחה נוספת לאהבה הרבה שגילה כהן לדת היהודית, כמו גם בולטת כמעשה חריג במונחים מוזיקליים. לאורך הקריירה שלו הקפיד כהן ללהק זמרות לקולות רקע, ואילו כאן הייתה זו אחת הפעמים הבודדות בהן ביכר מקהלת בית כנסת כל-גברית על פני שירת נשים. מאוחר יותר ציווה כהן כי צלרמאייר יערוך את טקס הלוויה שלו.
הופעות במדיה אחרת
בשיר נעשה שימוש בקדימון של משחק הווידאו Assassin's Creed Origins בשנת 2017, וכמו כן בסיום הפרק השלישי של העונה השלישית של תוכנית הטלוויזיה "מיליארדים" ועוד.
מיצג
במלאת שנה לפטירתו של כהן, עלה בלובי מוזיאון העם היהודי - בבית התפוצות מיצג המבוסס על השיר.
המיצג מורכב מקטעים מתוך סרט דוקומנטרי שיצרה הטלוויזיה הקנדית בשנת 1964, ומצילום של דמויות מרכזיות בתרבות והאמנות הישראלית: אתי אנקרי, יואב קוטנר, מלך זילברשלג ועוד, שמאזינות לשיר, כשברקע קולו של לאונרד כהן.
הרדן
הרדן הוא שם משפחה.
פחד גבהים
פחד גבהים (על פי האקדמיה ללשון העברית: בַּעַת גבהים; בלועזית: Acrophobia, אקרופוביה) הוא פחד קיצוני או פוביה של גבהים, במיוחד כאשר אדם נמצא במקום לא גבוה במיוחד. פחד גבהים שייך לקטגוריה של פוביות ספציפיות, הנקראות אי נוחות בחלל ובתנועה, שמשתפות גם גורמים דומים וגם אפשרויות לטיפול.
רוב האנשים חווים פחד טבעי או חשש לנפילה כשהם נחשפים לגבהים. מצד שני, ישנם אנשים שיש להם חשש קטן או חוסר פחד מחשיפה לגובה. אנשים בעלי חוסר פחד לגבהים הם בעלי יתרון עבור טיולים או טיפוסים בשטח הררי וגם בעבודות מסוימות. למשל, עבודות תחזוקה בעמודי חשמל גבוהים, טורבינות רוח וכדומה.
אנשים עם פחד גבהים יכולים לחוות התקף פאניקה במקומות גבוהים. לכ-2-5% מכלל האוכלוסייה העולמית יש פחד גבהים, ומספר הנשים הוא כפליים ממספר הגברים. מונחים מיוונית ἄκρον, ákron, מתכוונים ל"פסגה, שיא, קצה" ואילו φόβος, phóbos, מתכוונים ל"פחד".
גורמים
באופן מסורתי, פחד גבהים התייחס, כמו פוביות אחרות, להתניה או לחוויה טראומטית. מחקרים חדשים הטילו ספק בהסבר זה; חשש לנפילה, יחד עם חשש מרעשים חזקים, הוא אחד החששות הנפוצים ביותר או "לא אסוציאטיביים". התאוריה החדשה יותר מראה כי פחד גבהים הוא עיבוד שהתפתח בעולם שבו נפילות מהוות סכנה משמעותית. מידת הפחד משתנה והמונח "פוביה" שמור לאלו שבשיאו של הקצה. חוקרים טענו שחשש לגבהים הוא אינסטינקט שנמצא אצל יונקים רבים, כולל חיות בית ובני אדם. ניסויים באמצעות צוקים חזותיים הראו תינוקות ופעוטות אנושיים, כמו גם בעלי חיים אחרים בגילאים שונים, מסרבים להתעלות על רצפת זכוכית עם נוף של כמה מטרים של שטח נופל לכאורה מתחתיהם. פחד גבהים קיצוני יכול להפריע לפעילויות של חיי היומיום, כגון עמידה על סולם או כיסא, או אפילו עלייה במעלה מדרגות.
גורם אפשרי נוסף הוא חוסר תפקוד בשמירה על האיזון. במקרה זה החרדה היא חלק משני בפחד. מערכת האיזון האנושי משלבת פרופורוצפטיבית, שיווי המשקל ורמזים חזותיים בקרבת מקום מחשבים את המיקום ואת התנועה. כשהגובה עולה, רמזים חזותיים לנסיגה והאיזון יורדים אפילו אצל אנשים רגילים. עם זאת, רוב האנשים מגיבים על ידי הסתמכות על ענפים שנותנים ביטחון למערכת שיווי המשקל.
פחד גבהים, לעומת זאת, ממשיך להסתמך על אותות חזותיים אם בגלל תפקוד שיווי משקל לקוי או אסטרטגיה שגויה. תנועה בגובה דורשת עיבוד חזותי יותר נורמלי. הקליפה החזותית הופכת לעומס יתר וכתוצאה מכך בלבול. כמה תומכי ההשקפה האלטרנטיבית מזהירים כי ייתכן שלא מומלץ לעודד אנשים הפוחדים מהגובה לחשוף את עצמם לגובה מבלי לפתור תחילה את הנושאים המשפיעים על שיווי המשקל. המחקר נערך במספר מרפאות.
בלבול עם סחרחורת
"ורטיגו" משמש לעיתים קרובות (בצורה שגויה) לתיאור פחד מגבהים, אך זה יותר נכון כשבתחושת ספינינג המתרחשת כאשר בפועל אחד לא מסתובב. זה יכול להיות מופעל על ידי מבט למטה ממקום גבוה, על ידי מבט ישר למעלה במקום גבוה או אובייקט גבוה, או אפילו על ידי צפייה במשהו (לדוגמה: מכונית או ציפור) שעובר במהירות גבוהה, אך זה לא מתאר סחרחורת בלבד. סחרחורת אמיתית יכולה להיות מופעלת על ידי כמעט כל סוג של תנועה (למשל, עמידה, ישיבה, הליכה) או שינוי בפרספקטיבה חזותית (למשל, הליכה למעלה או למטה במדרגות, צפייה מחלון של מכונית או רכבת נוסעות). "גובה ורטיגו" נקרא כאשר תחושה של סחרחורות מופעלת על ידי גבהים.
טיפול
היו מספר מחקרים בשימוש בטיפול במציאות מדומה לפחד גבהים.
סוגים שונים של תרופות משמשים לטיפול בפוביות כמו פחד מגבהים, כולל תרופות נוגדות חרדה מסורתיות כגון בנזודיאזפינים ואפשרויות חדשות יותר כמו תרופות נוגדות דיכאון וחוסמי בטא.
פרוגנוזה
כמה טיפולים להורדת רמת הרגישות מייצרים שיפורים לטווח הקצר של הסימפטומים. הצלחה בטיפול לטווח ארוך הייתה קשה להגדרה.
אפידמיולוגיה
צורה קשורה, קלה יותר של פחד מופעלות חזותית או חרדה הנקראת אי סבילות גובה חזותי. עד שליש מהאנשים עשויים לחוות רמה מסוימת של חוסר סובלנות בגובה חזותי.
חברה ותרבות
בסרטו של אלפרד היצ'קוק "ורטיגו", ג'ון "סקוטי" פרגוסון, המגולם בידי ג'יימס סטיוארט, נאלץ להתפטר מעבודתו במשטרה לאחר תקרית שגורמת לו לפתח אקרופוביה וסחרחורת. המילה "סחרחורת" מוזכרת בסרט רק פעם אחת, בעוד שהמושג "אקרופוביה" מוזכר מספר פעמים. בשלב מוקדם של הסרט, פרגוסון מתעלף תוך טיפוס על סולם. ישנן הפניות רבות ברחבי הסרט מחשש לגבהים נופלים.
מושבת עונשין
מושבת עונשין הוא כינוי של מקום רחוק אליו שלחו נידונים למאסר כדי לרצות את עונשם. הייתה זו בדרך כלל קולוניה מרוחקת של מדינה אירופאית, שהאסירים שימשו בה כוח עבודה זול כדי לסייע ביישוב הארץ, והורחקו מקרבת אזרחים הגונים במדינותיהם שלהם. כך לדוגמה יבשת אוסטרליה, שהייתה דומיניון בריטי, שמשה שנים רבות כמושבת עונשין לאסירים מהאיים הבריטים.
צרפת
מושבות העונשין הידועות של צרפת היו בקולוניות הבאות:
בריטניה
מערכת המשפט הבריטית נהגה לשלוח עבריינים לגלות באוסטרליה ובטסמניה הסמוכה, ובשנים הראשונות לגילוי אמריקה גם שלחה אסירים למושבות עונשין בצפון אמריקה.
ישראל
עם הקמת מדינת ישראל היה נוהג לשלוח עבריינים לגלות באילת. העיר הדרומית הייתה מנותקת מיתר חבלי הארץ ופרנסי היישוב התקשו לשלוח את אזרחי המדינה הצעירה אל כותלי הכלא, לאחר הסבל שעברו חלק מהם במחנות הריכוז ואי הרצון להושיבם שוב מאחורי הסורגים.
שופטים לעיתים התירו למורשעים לבצע עבודות שירות באילת גם אם אינם תושבי העיר, אך עקב פניית העירייה לנשיאת בית המשפט העליון פורסמה הנחיה לשופטים להימנע מכך.
רוסיה
מערכת המשפט הרוסית נוהגת לשלוח אסירים ועבריינים מסוכנים למושבות תיקון. בשנת 2004 היו 760 מוסדות כאלה. בשנת 2012 דיווח שירות בתי הסוהר הפדרלי הרוסי כי 585,000 אסירים מרצים עונשים במושבות התיקון, יותר מ-260,000 האסירים שהוחזקו במתקני מאסר סגורים. ב וב, אחת ממושבות העונשין הידועות היה כלא שליסלבורג על האי שליסלבורג.
סודות מדינה (סרט)
סודות מדינה (באנגלית: Official Secrets) הוא סרט דוקו-דרמה ומותחן פוליטי בריטי-אמריקאי משנת 2019, המבוסס על חייה של חושפת השחיתויות קתרין גאן שהדליפה לתקשורת תזכיר שמפרט כי ארצות הברית עקבה אחר דיפלומטים ממדינות שהיו אמורות להצביע על החלטה של האו"ם על הפלישה לעיראק. את הסרט ביים גאווין הוד, בעוד גאן גולמה על ידי קירה נייטלי. בסרט מככבים גם מאט סמית', מת'יו גוד, אדם בכרי, אינדירה ורמה וראלף פיינס.
הסרט הוקרן לראשונה בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים של סאנדנס ב-28 בינואר 2019 והוא שוחרר בארצות הברית ב-30 באוגוסט 2019, על ידי IFC Films, ובבריטניה ב-18 באוקטובר 2019, על ידי Entertainment One. הוא הוקרן בישראל במרץ 2020.
תקציר עלילת הסרט
סיפורה האמיתי של עובדת GCHQ, קתרין גאן, שהדליפה תזכיר סודי שחשף פעולות ריגול בלתי חוקיות שבוצעו על ידי ארצות הברית של אמריקה, שבאמצעות הסוכנות לביטחון לאומי חיפשה מידע אודות דיפלומטים של האו"ם על מנת לסחוט אותם בהצבעה על החלטה ביחס לפלישה לעיראק בשנת 2003.
הפקה
הפרויקט היה בפיתוח מינואר 2016, כאשר האריסון פורד, אנתוני הופקינס, פול בטני, נטלי דורמר ומרטין פרימן נשקלו לקחת חלק בסרט, כאשר תחילת הצילומים יועדה לחודש מאי. טהר רחים וג'יליאן אנדרסון לוהקו במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין 2016. עם זאת עד יוני 2017, הצילומים טרם החלו ואנדרסון הצהירה שהיא לא שמעה דבר על הפרויקט מאז שהועלה.
כבר בינואר 2018, הפרויקט פותח מחדש, כאשר גאווין הוד נשכר לביים במקום ג'סטין צ'אדוויק, וקירה נייטלי ומאט סמית' לוהקו בפברואר, כאשר השחקנים הראשונים שלוהקו בעבר כבר לא היו מעורבים בסרט. בחודש מרץ, ראלף פיינס ומתיו גוד הצטרפו לצוות השחקנים, כאשר הצילומים החלו ב-12 במרץ 2018 ביורקשייר. הצילומים נערכו בכפר בוסטון ספא ב-14 במרץ. אינדירה ורמה, קונלת' היל וטמזין גרג הצטרפו להפקה למחרת. הצילומים עברו למנצ'סטר ב-19 במרץ, ששימשה כלונדון בסרט. הצילומים נערכו באפריל 2018 באולם סנט ג'ורג' בליברפול.
שחרור
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל סאנדנס ב-28 בינואר 2019. זמן קצר לאחר מכן, סרטי IFC רכשו את זכויות ההפצה האמריקאיות לסרט. הוא שוחרר בארצות הברית ב-30 באוגוסט 2019. ובבריטניה ב-18 באוקטובר 2019. בישראל הסרט שוחרר להקרנות מסחריות במרץ 2020.
ביקורת
באתר הביקורות Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג של 82% על סמך 107 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.81 / 10.
במאמר על הסרט ועל קתרין גאן, כתב סם חוסייני כי "בעקבות הכתבה הזו מההתחלה, אני מוצא שהסרט הזה הוא, לפי אמות מידה הוליוודיות, תיאור מדויק להפליא של מה שקרה עד היום - 'עד היום' מכיוון שהסיפור הרחב עדיין לא ממש נגמר".
לודוויג הראשון, רוזן וירטמברג-אוראך
לודוויג הראשון, רוזן וירטמברג-אוראך (לפני 31 באוקטובר 1412 – 23/24 בספטמבר 1450), רוזן וירטמברג מ-1419 עד 1450.
ביוגרפיה
לודוויג נולד לפני 31 באוקטובר 1412, והיה בנם של אברהרד הרביעי, רוזן וירטמברג והנרייטה מממפלגארד. לאחר מותו של אביו הרוזן אברהרד הרביעי, הוא ואחיו אולריך החמישי הועמדו תחת אפוטרופוס מ-1419 עד 1426. מלבד אמו הנרייטה ממונבליאר, האפוטרופסות הזו בוצעה על ידי פקידים, מה שנקרא Regentschaftsrat (מועצת השלטון).
לאחר התבגרותו, לודוויג שלט בווירטמברג מאז 1426. הוא שלט לראשונה לבדו ומאוחר יותר, החל מ-1433, יחד עם אחיו אולריך החמישי לודוויג היה נשוי למכטהילד מפפאלץ. החתונה נחגגה ב-21 באוקטובר 1436 בשטוטגרט. לאחר חתונתו של אולריך עם מרגרטה מקלווה, שני האחים הסכימו על חלוקת וירטמברג. זה הוגבל תחילה לארבע שנים, אך נעשה קבוע על ידי הסכם נירטינגן, שנחתם ב-23 בינואר 1442.
לודוויג קיבל את החלק של אוראך עם השטחים בדרום ובמערב המחוז, כולל השטחים באלזס. לאחר מותה של הנרייטה ממונבליאר בשנת 1444, לודוויג השיג גם את מונבליאר. לודוויג שיפץ את אוראך למעונו ויישם מדיניות אקטיבית לחיזוק המנזרים בתחום הכוח שלו.
הוא ניסה ליישר קו עם וירטמברג יותר עם שושלות ויטלסבאך והבסבורג. לדוגמה הוא תמך באלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה במאבקו נגד הקונפדרציה השווייצרית הישנה.
הוא מת בשנת 1450 כתוצאה מדבר הבלוטות.
משפחתו
ללודוויג הראשון ומכטהילד מפפאלץ נולדו הילדים הבאים:
ברנארד ויליאמס
סר ברנארד ארתור אוון ויליאמס (באנגלית: Bernard Arthur Owen Williams; 21 בספטמבר 1929 – 10 ביוני 2003) היה פילוסוף בריטי שעסק בפילוסופיה של המוסר, ויש האומרים שהיה החשוב בתקופתו.
משך למעלה מעשור שימש כמופקד הקתדרה לפילוסופיה על-שם נייטברידג', הקתדרה היוקרתית ביותר לפילוסופיה של אוניברסיטת קיימברידג', וכן כיהן כרקטור של קינגס קולג' בקיימברידג' קרוב לעשור, טרם נתמנה למחזיק הקתדרה לפילוסופיה על-שם דויטש באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. שמו של ויליאמס יצא ברחבי העולם בזכות נסיונותיו להשיב את מחקר הפילוסופיה של המוסר ליסודותיו: להיסטוריה ולתרבות, לפוליטיקה ולפסיכולוגיה, ויותר מכל, ליוונים. היו שתיארוהו כ-"פילוסוף אנליטי עם נשמה של הומניסט," אך הוא בתורו ראה עצמו סינתזיסט, בשואבו רעיונות מתחומים שדומה כי חדלו זה כבר לתקשר ביניהם כהלכה. הוא דחה את הרדוקציוניזם המדעי והאבולוציוני, ואף נשמע מכנה את הרדוקציוניסטים "אלה שבאמת איני מחבב" משום שאינם יצירתיים מן הבחינה המוסרית, כך טען. לדידו, הייתה המורכבות רבת-משמעות, בלתי ניתנת לצמצום ובעלת יופי בל יתואר.
ויליאמס אף נודע כאחד מתומכיהן הגדולים של הנשים באקדמיה, בראותו בנשים את האפשרות לסינתזה בין ההיגיון, לבין הרגש, שלתחושתו חמק מעיניה הביקורתיות של הפילוסופיה האנליטית. הפילוסופית האמריקאית מרתה נוסבאום אמרה עליו כי היה "קרוב ככל האפשר להיות פמיניסט, עד כמה שאדם רב-עוצמה בדורו מסוגל היה להיות."
ביוגרפיה
בעודו שוהה בחופשה בניו יורק, הוא פגש ברעייתו לעתיד, שירלי בריטיין-קתלין, בתם של מדען המדינה והפילוסוף ג'ורג' קתלין והסופרת ורה בריטיין, שלמדה אז באוניברסיטת קולומביה. בגיל 22, משזכה במלגה יוקרתית ב-"קולג' כל הנשמות" באוקספורד, שבו ויליאמס ושירלי לאנגליה, לא לפני שהייתה לה פרשיית אהבים עם האצן רוג'ר באניסטר, והשניים נישאו בשנת 1955. שירלי ויליאמס, כפי שנודעה מאז ברבים, הצליחה להיבחר לפרלמנט בריטי מטעם מפלגת הלייבור, ומאוחר יותר אף חצתה את הקווים כאחת מ-"כנופיית הארבעה" ונמנתה על מייסדי ה-SDP, מפלגת מרכז. כעבור שנים, היא זכתה לתואר אצולה, והייתה לברונית ויליאמס מקרוסבי. עד היום היא נמנית עם אושיות מפלגת הליברל-דמוקרטים.
כדי להתאים את עצמו לשאיפותיה הפוליטיות של אשתו, עזב ויליאמס את אוקספורד ומצא תחילה משרה ב-"קולג'-יוניברסיטי" הלונדוני ולאחר מכן בקולג' בדפורד, בעוד אשתו הועסקה כעיתונאית בעבור ה-Financial Times. במשך שבע-עשרה שנה, התגוררו בני-הזוג בבית גדול בקנסינגטון, יחד עם הסוכן הספרותי הילרי רובינשטיין ורעייתו. במרוצת תקופה זו, שמאוחר יותר ויליאמס יתארה כאחת מהמאושרות בחייו, נולדה לזוג בת, רבקה, אך התפתחות הקריירה הפוליטית של אשתו גרמה לריחוק מה בין בני הזוג, והפער בין השקפותיהם האישיות - ויליאמס היה אתאיסט חזק ואילו אשתו קתולית אדוקה, דבר שהטיל מגבלות על מערכת היחסים ביניהם, העלה אותם על שרטון כאשר נתגלתה פרשיית אהבים שניהל ויליאמס עם פטרישה לואו סקינר, אשת ההיסטוריון קוונטין סקינר. נישואי בני-הזוג ויליאמס הסתיימו בשנת 1974, והוא נשא את פטרישה סקינר לאשה, ובמרוצת השנים אף נולדו להם שני בנים.
ויליאמס נתמנה למחזיק הקתדרה לפילוסופיה של המוסר על-שם נייטברידג' בקיימברידג' בשנת 1967, אחר-כך כיהן כרקטור של קינגס קולג' בקיימברידג' בין השנים 1979 ל-1987, ובשנה זו עבר לאוניברסיטת בקליפורניה שבברקלי כדי לכהן במשרה שהוצעה לו, הקתדרה לפילוסופיה על-שם דויטש, בה כיהן עד לשנת 2000.
בשנת 1987, צוטט ויליאמס בעיתונות כמי שסיפר לעיתונאי כיצד אך בקושי הצליח לשאת בנטל רכישת בית במרכז העיר לונדון, עם משכורתו האקדמית. הצהרה פומבית זו על משכורותיהם הנמוכות של האקדמאים באוניברסיטאות בריטניה יצרה את הרושם כאילו נסיעתו לברקלי הייתה חלק מתהליך "בריחת המוחות" לאמריקה, כפי שהתקשורת הבריטית מיהרה לתייג את התופעה, ולכך אכן הייתה כוונתו באמירת הדברים. בנובמבר 2002, הוא הביע חרטה בשיחה עם כתב הגרדיאן על כך שעזיבתו זכתה לתהודה ציבורית רבה כל כך: "שוכנעתי שישנה בעיה אמיתית עם התנאים האקדמיים ושאם עזיבתי תיוחצן כראוי הדבר יביא נושא זה אל ראש סדר היום הציבורי. ואכן, כך היה, לפחות במידת מה, אך גם דבק בי רושם של טרחן, וכאשר חזרתי אחרי שלוש שנים הדבר נתפש כאבסורד. שבתי מסיבות אישיות - ניהול משק-הבית אינו קל שם, יותר משהנחתי טרם נסיעתי."
בשנת 1990, בתום תקופת הוראה בברקלי שארכה שלוש שנים, החל ויליאמס לעבוד במקביל הן בברקלי והן באוקספורד, בה החזיק בקתדרה על-שם וייט לפילוסופיה של המוסר. הוא שב לאוקספורד לימי פרישתו בשנת 2000, עד לפטירתו במהלך שהייתו ברומא לרגל חופשה, בשנת 2003.
במקביל לחייו האקדמיים, היה ויליאמס חבר ויושב-הראש של מספר ועדות ממלכתיות וממשלתיות בבריטניה. בשנות השבעים של המאה העשרים, הוא כיהן כיושב-ראש הוועדה להטלת צנזורה על סרטים, שפרסמה בשנת 1979 דו"ח, ובו נכתב: "בהינתן מידת התכנים המיניים הבוטים שבאמצעי התקשורת וההאשמות הרווחות על השפעותיהם, נדהמנו לגלות כי ניתן לעבור על תיק אחר תיק של עבירות מין ורצח מבלי להיחשף לכל רמז קל-שבקלים להימצאות פורנוגרפיה ברקע-הדברים." דו"ח הוועדה הושפע עמוקות מהמחשבה הליברלית של ג'ון סטיוארט מיל, פילוסוף אותו העריך ויליאמס מאוד, הוא אף עשה שימוש בעקרון החירות של מיל לפיתוח מה שכינה "תנאי הפגיעה", דהיינו, "אל לו למעשה להיאסר בידי החוק אלא אם ניתן להראות שפגע במישהו." ויליאמס הסיק שלא ניתן להראות כי הפורנוגרפיה פוגענית וכי "מיקומה של הפורנוגרפיה בין מגוון ההשפעות על החברה איננו חשוב במיוחד ... לחשוב אחרת זה להוציא את בעיית הפורנוגרפיה אל מחוץ לפרופורציות בהשוואה לבעיות רבות אחרת שחברתנו נאלצת להתמודד עימן כיום". הוועדה קבעה שכל עוד ילדים אינם נחשפים אליה, אין לפגוע בחירות הבוגרים לקרוא ולצפות בתכנים פורנוגרפיים ככל שימצאו לנכון. ממשלתה הראשונה של מרגרט תאצ'ר שמה סוף לסדר-היום הליברלי ביחס למין, ואף כמעט שהביאה לקיצה את הקריירה ה-"פוליטית" של ויליאמס; במשך קרוב ל-15 שנה הוא לא זכה שוב להצעה כלשהי לעמוד בראשות ועדה ציבורית.
ויליאמס התפרסם אף על שום היותו בן-שיח נוקב בפולמוסים. גילברט רייל, פרופסור איש אוקספורד, נשמע אומר עליו כי "הוא מבין מה אתה הולך להגיד טוב משאתה מבין זאת בעצמך, חוזה את כל טיעוני הנגד האפשריים לדבריך, את כל המענים האפשריים להתנגדויות אלה וכל זאת בטרם הספיקותַ בכלל להשלים את המשפט."
ויליאמס זכה בתואר אבירות בשנת 1999 ונעשה חבר באקדמיה הבריטית וחבר זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. הוא ישב במועצת-המנהלים של בית-האופרה הלאומי של אנגליה ואף כתב את המאמר על "אופרה" בעבור "מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים".
ברנארד ויליאמס נפטר ב-10 ביוני 2003, בעודו שוהה בחופשה ברומא. הוא סבל ממיאלומה נפוצה, סוג של סרטן הדם. הוא הותיר אישה, פטרישה, שני בניהם ובת מנישואיו הראשונים.
חיבוריו
ספריו ומאמריו הרבים של ויליאמס עוסקים בחקר הגותו של רנה דקארט והפילוסופיה היוונית, כמו גם בהתקפות מורכבות על התועלתנות ועל הקאנטיאניזם.