cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מעמד הר הזיתים
הכרזת חרמות פומביים
לקראת סיום הטקס הוכרז חרם על קראים, מתאסלמים ויהודים נוספים שסטו מהדרך הרבנית המקובלת על מארגני הטקס. בספר הקבלה, הראב"ד (חכם רבני ומתנגד לקראים שחי בספרד לאחר שהטקס כבר הפסיק להיות נהוג) מספר על מעמד זה בלשון ציורית: "הרבנין היו מוציאים ספר תורה ומחרימין שמות המינים בפניהם והם שותקים כמו כלבים אילמים". המעמד היה ניסיון לביסוס ולחיזוק סמכותה של היהדות הרבנית אל מול היהדות הקראית. אולם נראה שבסופו של דבר, עקב מעמדם הבכיר יותר של הקראים בירושלים, לא הצליחו הרבניים לקיים טקס זה בכל שנה כרצונם מאחר שהקראים הצליחו לערב את השלטונות לטובתם ולמנוע נוהג זה.
תולדות המעמד
ראיות קדומות על קיומה של עלייה לרגל ממוסדת להר הזיתים נמצאות בפיוטים של רבי פינחס ברבי יעקב הכהן, בן המאה ה-8. אולם, תיעוד מפורש של הההתכנסות הטקסית בהר הזיתים בהושענא רבה נזכר לראשונה בכתבי הפולמוס של רב סעדיה גאון ואהרן בן מאיר בעת פולמוס לוח השנה בראשית המאה ה-10. אז הוזכר בפיורש הנוהג להכריז על קביעות השנה הקרובה בהושענא רבה במעמד בהר הזיתים. מסורות שונות על המעמד, ועל השתתפותו של רב האי גאון בו, התגלגלו לאשכנז ונזכרות בספר חסידים.
היום הבין-לאומי לאנדרטאות ואתרים
היסטוריה
היום הבינלאומי לאנדרטאות ואתרים הוצע לראשונה על ידי הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים ב-18 באפריל 1982, ואושר על ידי האספה הכללית של אונסק"ו בשנת 1983.
מטרה
מטרת היום היא לעורר מודעות על המגוון של המורשת התרבותית, להבהיר את הפגיעות של האנדרטאות והאתרים התרבותיים ולהגביר את המאמצים למניעת הריסתם ולשימור הקיים.
פעילות
הפעילות בו כוללת בדרך כלל ביקורים במונומנטים היסטוריים ובאתרי מורשת, קיום כנסים ופורומים ופרסומים עיתונאיים שונים.
בכל שנה הוועדה בוחרת נושא מסוים שסביבו סובב היום. ב-2017, לדוגמה, הנושא היה "תיירות של קיימא".
עונת 1910 בסדרה השוודית
עונת 1910 בסדרה השוודית הייתה עונת הכדורגל הראשונה בשוודיה במסגרת ליגה (הטורניר שקדם לליגת העל השוודית), והיא הייתה ליגת הכדורגל המקצועני בשוודיה בשנת 1910. על כל ניצחון קיבלה הקבוצה המנצחת 2 נקודות, על תיקו נקודה אחת ובעבור הפסד 0 נקודות. המשחק בין ויקינגרנה ווסטמנלנד-נרקה מעולם לא שוחק. המנצחת הייתה ארגריטה, שזכתה בסדרה לאחר 14 מחזורים (7 בית ו-7 חוץ).
ארגריטה, כמו גם כל שאר המנצחות של הסדרה השוודית וליגת העל השוודית עד עונת 1930–1931 לא נחשבות כחלק מ"אלופות שוודיה", כיוון שהמושג "אלופת שוודיה" (svenska mästare) היה שמור למנצחת במפעל טורניר גביע שוודיה (1896-1925). על כן, המנצחת ארגריטה לא מוכרת כ"אלופת שוודיה" אלא כ"זוכת הסדרה" (Seriemästare).
המשחק הראשון של העונה, שהיה גם המשחק הראשון אי-פעם במסגרת ליגה מקצוענית בשוודיה התקיים ב-24 בספטמבר 1910 כאשר ארגריטה ניצחה את ויקינגרנה באצטדיונה הביתי ולהאלה שבגטבורג בתוצאה 13-0.
יחסי איראן–טורקמניסטן
יחסי איראן–טורקמניסטן הם יחסי החוץ בין איראן וטורקמניסטן. שתי המדינות חולקות גבול משותף של יותר מ-1000 ק"מ. מאז עצמאותה של טורקמניסטן מברית המועצות ב-1991, שתי המדינות נהנות מיחסים טובים ושיתפו פעולה בתחומי כלכלה, תחבורה, פיתוח תשתיות ואנרגיה. לשתי המדינות יש קשרים היסטוריים חזקים.
יחסי סחר
לאיראן יש את הנפח הגדול ביותר של חילופי סחר עם טורקמניסטן אחרי רוסיה. מסילת הרכבת טאג'אן-משהד-סרחס, צינור הגז קורפג'ה-קורט קואי במערב טורקמניסטן בשווי 139 מיליון דולר וסכר דוסטי ('ידידות' בפרסית) בדרום המדינה בשווי 167 מיליון דולר נבנו באמצעות מיזם משותף. קו העברת החשמל של Balkanabad-Aliabad ועוד כמה פרויקטים כמו תוכנית פיתוח תקשורת סיבים אופטיים, בניית בונקרים וחפצים אחרים ב-Merve ובית זיקוק בטורקמנבאשי, בניית מסופי גז נוזלי, כבישים מהירים הם מקרים של יחסים דו-צדדיים הולכים וגדלים. ב-2009 נבנו או נבנים כ-100 פרויקטים תעשייתיים בטורקמניסטן בסיוע איראני. מחזור הסחר השנתי ירד ל-1.2 מיליארד דולר ב-2009 מ-3.2 מיליארד דולר ב-2008, בעיקר בגלל ירידה במחיר הנפט והגז. היצוא של טורקמניסטן לאיראן גדל ב-42 אחוזים במהלך ינואר-ספטמבר 2007. היצוא העיקרי של טורקמניסטן לאיראן כלל גז טבעי, נפט ומוצרים פטרוכימיים, וכן טקסטיל. טורקמניסטן מכרה 8 מיליארד מטרים מעוקבים של גז לאיראן בשנת 2010 לעומת 5.8 Bcm בשנת 2005. טורקמניסטן מספקת בדרך כלל 5% מהביקוש לגז של איראן. שתי המדינות חנכו ב-2010 את צינור דאולטאבאד-סרחס-חנגירן כדי להעלות את אספקת הגז הטבעי לאיראן ל-20 מיליארד מ"ק בשנה.
ב-28 בנובמבר 2021, איראן, טורקמניסטן ואזרבייג'ן חתמו על עסקת החלפת גז בהיקף של עד 2 מיליארד מ"ק בשנה. טורקמניסטן תמכור 5–6 מיליון מטרים מעוקבים של גז ליום לאזרבייג'ן במסגרת ההסכם המשולש שנחתם בטורקמניסטן. איראן גם תמשוך את לקוחות צריכת הגז שלה בחמישה מחוזות במדינה מהזכות להעביר גז זה. איראן נועדה לפתור סכסוך מתמשך של חובות גז עם טורקמניסטן במרכז אסיה, שטענה בסוף 2017 כי איראן חייבת לה 1.8 מיליארד דולר בתשלומים עבור גז שנמסר לטהראן.
תחבורה
קו הרכבת קזחסטן-טורקמניסטן-איראן הוא חלק מהמסדרון הצפוני דרומי והוא קו רכבת באורך המחבר את קזחסטן וטורקמניסטן עם איראן והמפרץ הפרסי. הוא מקשר את אוזן בקזחסטן עם Bereket – Etrek בטורקמניסטן ומסתיים בגרגאן במחוז גולסטן באיראן. באיראן, מסילת הברזל תהיה מקושרת לרשת לאומית העושה את דרכה לנמלי המפרץ הפרסי.
פרויקט זה הוא חלק מהסכם אשגבאט, שהוא הסכם תחבורה מולטי-מודאלי שנחתם על ידי הודו, עומאן, איראן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן וקזחסטן, ליצירת מסדרון תחבורה ומעבר בינלאומי המקל על הובלת סחורות בין מרכז אסיה למפרץ הפרסי.
הפרויקט מוערך בעלות של 620 מיליון דולר אשר ממומן במשותף על ידי ממשלות קזחסטן, טורקמניסטן ואיראן. הפרויקט גם נועד ליצור מערכת תחבורה מולטי-מודאלית כדי לספק קישוריות חלקה באזור גם לנסיעות נוסעים. המסדרון הטרנס-לאומי צפון-דרום יעבור עד בקזחסטן,  בטורקמניסטן ו- באיראן.
העבודה בטורקמניסטן החלה בברקט בדצמבר 2007 ובקזחסטן ביולי 2009.
המקטע בין ברקט לבוז'אן בטורקמניסטן ממומן על ידי הבנק לפיתוח אסיה (ADB). מזכר הבנות נחתם בין ADB לבין ממשלת טורקמניסטן בפברואר 2010, עבור הלוואה של 350 מיליון דולר כקרן מיוחדת לסיוע טכני. הלוואת הפרויקט נועדה להתקנת ציוד איתות ותקשורת בקו הרכבת השוטף, רכש ציוד ומתקני תחזוקה, ייעוץ וניהול ופיקוח על הבנייה. הפרויקט קיבל גם הלוואה של 371.2 מיליון דולר מהבנק לפיתוח האסלאמי ביולי 2010.
במאי 2013, קטע של ברקט – אוזן מתוך ה- הושלם המסדרון הצפוני דרומי. בפברואר 2014, הושלם קטע ארוך בין ברקט לאטרק. בימים אלה נבנות תחנות רכבת לאורך המסילה החדשה.
העיר ברקט ("קזנדז'יק") היא צומת רכבת חשובה מבחינה אסטרטגית של המסילה הטרנס-כספית (הים הכספי, טורקמניסטן, אוזבקיסטן ומזרח קזחסטן) ומסילת הרכבת הטרנס-לאומית צפון-דרום. בעיר יש מחסן גדול לתיקון קטרים ותחנת רכבת מודרנית לנוסעים.
הבחירות הכלליות בגרינלנד 1995
הבחירות הכלליות נערכו בגרינלנד ב-4 במרץ 1995. סיומוט נותרה המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט, וזכתה ב-12 מתוך 31 המושבים.
2017 בקולנוע
בערך זה מופיעה סקירה של שנת 2017 בקולנוע, הכוללת סיכומי אירועים בולטים, טבלת שוברי קופות לשנה זו בעולם ובארץ, אנשי קולנוע שנפטרו ופרסים.
בעולם
להלן רשימת שוברי הקופות שיצאו ב-2017:
ישראל
מספרי הכרטיסים נמסרו ממפיצי הסרטים.
היינץ קוהוט
הַיינְץ קוהוּט  (3 במאי 1913 – 8 באוקטובר 1981) היה פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי פוסט-פרוידיאני יהודי אמריקאי ממוצא אוסטרי. ממייסדי זרם פסיכולוגיית העצמי בפסיכולוגיה.
קורות חיים
קוהוט נולד בווינה, אוסטריה, למשפחה יהודית חילונית. אביו, פליקס, היה פסנתרן מבריק. אימו, אלזה, הייתה בת 22 בהולדת בנה היחיד. גיוסו של האב למלחמת העולם הראשונה, והאופן שבו חזר ממנה, הפכו לקו שבר משמעותי בחייו של קוהוט. ב־1932, כשהיה בן 19, החל את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת וינה וב-1938 סיים את לימודיו וקיבל תואר דוקטור ברפואה.
ב-1939, לאחר הכיבוש הנאצי של ווינה, ברח קוהוט לאנגליה, שם שהה קרוב לשנה במחנה פליטים בקנט. ב-1940 קיבל אשרת הגירה לארצות הברית והתיישב בשיקגו, שם עבד תחילה בבית החולים סאות' שור. בשנת 1941 החל התמחות בנוירולוגיה בבית החולים בילינג המסונף לאוניברסיטת שיקגו, שם גר ועבד עד שנת 1948. ב-1945 קיבל קוהוט אזרחות אמריקאית. ב-1947 סיים את התמחותו בנוירולוגיה. בערך באותה תקופה אימץ זהות נוצרית, הצטרף לקהילה אוניטריאנית אוניברסליסטית והחל לפקוד את הכנסייה האוניטריאנית. ב-1949 סיים קוהוט התמחותו בפסיכיאטריה. הוא התאכזב מהעיסוק בנוירולוגיה, שמבחינתו לא היה מחובר מספיק לרגשות. קוהוט התקבל להכשרה פסיכואנליטית במכון שיקגו כבר ב-1946 וב-1947 התמנה למרצה בכיר לפסיכיאטריה באוניברסיטת שיקגו, משרה בה החזיק כמעט עד יום מותו.
ב-1948 נישא לאליזבת מייר, איתה חי עד סוף ימיו. ב-1950 נולד בנו תומאס אוגוסט (על שם אוגוסט אייכהורן, שהיה האנליטיקאי של קוהוט בווינה), ובאותה שנה גם הוסמך קוהוט כפסיכואנליטיקאי. ב-1953 הפך לאנליטיקאי מנחה, ולאחראי על תוכנית הלימודים במכון, שהייתה על טהרת הקלאסיקה הפרוידיאנית. כן לימד גם כפרופסור אורח באוניברסיטת סינסינטי. קוהוט הפך לחבר בכיר במכון הפסיכואנליטי בשיקגו. בתחילת דרכו היה לתומך נלהב בפסיכואנליזה המסורתית. הוא כיהן בשנים 1964–1965 כנשיא האיגוד הפסיכואנליטי האמריקאי, ובשנים 1965–1973 כסגן נשיא האיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי. כבר ב-1959 החל קוהוט לחשוב מעט אחרת מן הזרם המרכזי, אולם ניסה לנסח את רעיונותיו החדשים בשפה קלאסית, על מנת שלא לעורר אנטגוניזם. הרעיונות שפיתח לאורך חייו, עוררו, בשלב מסוים, כעס בקרב חלק מהאנליטיקאים הקלאסים, שטענו שהם אינם עונים להגדרה של אנליזה. פסיכולוגיית העצמי הוגדרה כזרם חדש רק באמצע שנות השבעים.
בשנת 1971 התגלה אצל קוהוט סרטן מסוג לימפומה, הוא אושפז לטיפול וחלה הידרדרות בבריאותו. ב-1979 עבר קוהוט ניתוח מעקפים. הוא לקה בזיהום ויראלי, ובדלקת ורידים מוגלתית עם חיידקי סטפילוקוקוס. במשך שנתיים התמודד עם לימפומה ומחלת לב. ב-1980 חלה החמרה במחלת הסרטן ובגיל 68, בשנת 1981, נפטר קוהוט עקב אי ספיקת לב בבית החולים בלינגס בשיקגו. הלווייתו התקיימה ב-31 באוקטובר 1981 בכנסייה האוניטריאנית הראשית של שיקגו. הוא השאיר אישה, אליזבת לבית מאייר ובן, תומאס אוגוסט קוהוט, תושב סינסינטי.
הפרעת אישיות נרקיסיסטית מנקודת מבט פרוידיאנית והיחס שלו למושג האמפתיה
רעיונותיו של קוהוט התפתחו בעקבות עבודתו עם מטופלים שלא התאימו להגדרת הנוירוזה של פרויד: הם לא סבלו מתסמינים ממוקדים, אלא מלקות כוללת ביחסם לעצמם ולזולתם, מה שמכונה הפרעת אישיות נרקיסיסטית.
היחס של פרויד למושג האמפתיה: במאמר משנת 1921 על פסיכולוגיה של קבוצה, כתב פרויד: כי אמפתיה היא "האמצעי שעל-ידיו מתאפשרת לנו נקיטת עמדה כלשהי כלפי חיי הנפש של הזולת". "בדרך החיקוי, מוליך נתיב מן ההזדהות אל האמפתיה, כלומר להבנת המנגנון שעל ידיו אנחנו בכלל יכולים לנקוט עמדה כלשהי כלפי חיי הנפש של הזולת". נראה כאילו פרויד לוקח כמובן מאליו כי אמפתיה הנה חלק מהותי בתפיסת חוויתו הפסיכולוגית של אדם אחר. המילה הגרמנית שפרויד השתמש בה einfuhlen פירושה להרגיש, או למצוא את דרכך אל תוך מצבו הנפשי של הזולת. פרויד מעולם לא שקל מהיכן מגיעה האמפתיה או כיצד היא מתפתחת, כיצד היא פועלת בחוויית המטפל או המטופל, האם ניתן להקנותה למתמחה במהלך הכשרתו לקראת היותו אנליטיקאי, והאם היא מרפאת. הוא רק ציין, שהיא מצויה בתהליך הטיפולי ושהיא מהותית. פרויד עסק יותר בפירושים ובתובנות, שבהם ראה את היסודות העיקריים בריפוי הפסיכואנליטי.
לפי פרויד, בראשית חייו, כל אנרגיית הליבידו של התינוק מכוונת כלפי עצמו, מצב אותו כינה נרקיסיזם ראשוני. במצב זה, התינוק חש אומניפוטנטיות, תחושה אשר נקטעת עקב אירועים של תסכול מחוסר היכולת לממש את הפנטזיה. בעקבות התיסכולים, התינוק מפנה את האנרגיה הליבידינלית שלו אל עבר אנשים בסביבתו, כך שהליבידו הנרקיסיסטי מותמר לליבידו כלפי אובייקט. כך, מתפתח קשר תלותי בין התינוק להוריו (או הדמויות המטפלות). אדם שלא הצליח לעבור את השלב הזה, ישקיע את כל אנרגיית הליבידו שלו בעצמו, במקום בזולת.
פרויד גם הגדיר נרקיסיזם משני כמצב שבו אדם נסוג מהקשר עם הוריו בחזרה למצב של השתקעות עצמית. מכיוון שמטופל פסיכוטי משקיע את רוב אנרגיית הליבידו שלו בעצמו, פרויד חשב שהוא לא יפתח יחסי העברה כלפי המטפל, ולכן טיפול פסיכואנליטי לא יועיל לו.
מטופלים עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית דומים למטופלים פסיכוטיים בכך ששניהם לא מסוגלים להפנות את הליבידו שלהם אל עבר אובייקט. עם זאת, מטופלים אלה מסוגלים לשתף פעולה בטיפול, גם אם באופן שטחי. לכן חלק מהפסיכואנליטיקאים הקלאסיים טיפלו בהפרעה זו על ידי תסכול מתמיד של המטופל, בתקווה שכך הוא יתפכח מן הפנטזיה הנרקיסיסטית. נטען כי בעזרת תסכול זה, יוכל המטופל להתקדם מעמדה ינקותית וראשונית אל עבר ראייה מציאותית יותר.
הפרעת אישיות נרקיסיסטית מנקודת המבט של קוהוט
קוהוט החל את דרכו כפסיכואנליטיקן פרוידיאני קלאסי. כמו כן, היו לו קשרים קרובים עם אנה פרויד והיינץ הרטמן, ממייסדי פסיכולוגיית האני. קוהוט אף היה דובר בולט של הפסיכואנליזה הקלאסית עד לעשר השנים האחרונות של חייו, בהן סטה מהזרם המרכזי של הפסיכואנליזה.
בעודו מחשיב עצמו כחלק מממשיכי פרויד, גילה קוהוט אי-שביעות רצון גוברת מהמסגרת של הפסיכואנליזה הקלאסית. בהדרגה, גיבש עמדות תאורטיות חדשות, שבאופן חלקי באו לידי ביטוי במאמר חשוב על אמפתיה ב-1959, ובמאמר פורץ דרך על נרקיסיזם ב-1966 ("צורות והתמרות של נרקיסיזם"). הביטוי השלם והאחוד ביותר לרעיונותיו המתגבשים הופיע ב-1971, בספרו "The analysis of the self". בספר הוצגו באופן שיטתי ההבדלים בין הגישה הקלאסית לנרקיסיזם לבין רעיונותיו החדשים לתופעה אישיותית זו. הוא מתאר אמפתיה כיכולת להבין את החוויה הסובייקטיבית של האחר. למשל, אפשר להתבונן מבחוץ על אדם גבוה, אולם רק כשנבין את החוויה הסובייקטיבית של האדם בנוגע לגובהו נוכל להיות אמפתיים אליו. נוכל למדוד את גלי הקול של מילים מסוימות שמישהו מבטא, אך רק באמצעות אינטרוספקציה ואמפתיה נוכל לדעת שהן נאמרו בכעס.
במוקד רעיונותיו, עמדה התפיסה כי המקור להתנהגות נרקיסיסטית הוא בתחושה של עצמי מפורק, לא רציף ונעדר חיוניות. לפיכך, מושג העצמי עמד בלב השיטה החדשה שייסד, אותה כינה פסיכולוגיית העצמי.
בשנת 1979 פרסם קוהוט את המאמר "שתי אנליזות של מר Z". בעזרת תיאור מקרה נקודתי, שאף קוהוט להמחיש את השוני שבטיפול באדם עם בעיה נרקיסיסטית בין שתי העמדות - הקלאסית ופסיכולוגיית העצמי. שנים לאחר מכן טען סטרוזייר, שכתב ביוגרפיה על קוהוט, כי המאמר הוא במידה רבה אוטוביוגרפי ומציג את סיפורו של קוהוט עצמו בהקשר לאנליזה שעבר אצל רות אייסלר (שהייתה פרוידיאנית).
במאמר, הוצג מר Z, גבר בשנות העשרים המוקדמות לחייו אשר גר עם אימו. מר Z פנה לטיפול אצל קוהוט כשהוא מתלונן על בעיות גופניות מעורפלות ועל קושי ביצירת קשר קבוע עם אישה. במאמר תואר מר Z כרגיש במיוחד לתשומת הלב של האנליטיקאי, אך כאדיש לניסיונות ההתערבות הטיפולית שלו. מכיוון שאביו של מר Z נעדר במהלך השנים המכריעות של חייו ואימו הייתה מעורבת באופן דומיננטי בחייו, קוהוט הסיק, כפסיכואנליטיקאי קלאסי, שמר Z לא התמודד עם המציאות של האב, גם כשזה חזר כשהיה בגיל חמש, וכתוצאה מכך נסוג לשלב הנרקיסיסטי בו חווה את עצמו כחלק בלתי נפרד מהאם. קוהוט השתמש בטכניקה הקלאסית של התעמתות עם הגנותיו של מר Z, ולאחר ארבע שנים של אנליזה, עזב מר Z את בית אימו, החל לפגוש נשים וויתר על התעקשותו לקבל יחס מיוחד.
מנקודת מבט פרוידיאנית, היה נראה כי הטיפול של מר Z הסתיים בהצלחה, שכן פרויד הגדיר את הנורמליות כיכולת לאהוב ולעבוד. אלא שכעבור חמש שנים, מר Z פנה לטיפול נוסף, בטענה כי קשרי האהבה שפיתח היו שטחיים והוא נעדר תחושת סיפוק מיני אמיתי. כמו כן, הוא ראה את עבודתו כמעמסה ולא מצא בה אתגר או סיפוק. הפסיכואנליזה הקלאסית יכלה להציע למר Z ראייה מציאותית יותר, אך היא לא יכלה להחליף את ההתרגשות שסיפקו לו פנטזיות הגדלות הנרקיסיסטיות.
במאמר, קרא קוהוט תיגר על תאוריית ההתפתחות של פרויד, שראתה סתירה בין אהבה עצמית לאהבת אחרים. הוא סבר כי דרושה מידה מסוימת של נרקיסיזם כדי לאפשר לאישיות הבריאה להבשיל ולהתייחס לזולת. לשיטתו, תאוריית הנרקיסיזם של פרויד התייחסה לפנטזיות הגדלות של מר Z, אך התעלמה מתחושות הדומיננטיות והשליטה של אימו בחייו. הפנטזיה, אם כך, הייתה תוצאה של חוסר היכולת שלו לספק את צרכיו כאדם נפרד מאימו.
לפי התאוריה של קוהוט, התינוק בחודשים הראשונים לחייו מצפה מהזולת לספק את המרכיבים הנחוצים להתפתחות העצמי. האחר הופך למה שקוהוט מכנה "זולתעצמי" (selfobject) אשר מספק לתינוק את שלושת המרכיבים הבסיסיים להם כל אדם זקוק:
התאוריה מניחה, שבתנאי התפתחות אופטימליים, ילמד האדם להפנים אל תוך עצמו את הפונקציות המווסתות שזולתעצמי מעניק לו. בסופו של דבר יהיה ביכולתו לספק לעצמו הערכה עצמית, מצפן והבנה פנימיים, אם כי תמיד תיוותר מידה של הזדקקות לזולת. אופן ההזדקקות לזולת לא יהיה ארכאי, אלא בשל ובוגר.
לתהליך זה קרא קוהוט הפנמה ממירה, ולטענתו, הדרך להשיגה היא על ידי חשיפה הדרגתית למציאות ולא דרך עימות עם המציאות, כמו שגורסות התאוריות הפרוידיאניות הקלאסיות. כך, הפנטזיות הילדותיות ישתנו בהדרגה לפנטזיות מציאותיות יותר. לטענתו, עימות המטופל עם המציאות יגרום להדחקת הפנטזיות, ובעקבותיה לפגיעה בחיוניות של המטופל. לדבריו, חלק מתהליך "החשיפה למציאות" מתרחש באמצעות האמפתיה של המטפל כלפי המטופל (מה שמעיד גם על קיומה של העברה).
לעומת זאת, בהתפתחות לא תקינה, כאשר הורה אינו אמפתי ולא קשוב לצורכי הילד, התינוק לא יכול להפנים לתוכו את האובייקטים הנחוצים, וכתוצאה מכך הופך למשאבה נרקיסיסטית הדורשת אחר שיספק את צרכיה ואינה יודעת שובע. כך, אדם בעל "עצמי" פגום, עשוי שלא לשאול את עצמו כשהוא מכיר אדם חדש, "מיהו האדם הזה, מה מיוחד בו, מה משותף לנו", אלא "מה אקבל ממנו, איך יעריך אותי, איך הוא ישפיע על הדימוי העצמי שלי". לכן הוא אינו מסוגל לבנות קשר בוגר ואמיתי, להכיר את הזולת ולהתייחס אליו, לטענת קוהוט.
לחלופין, באופן אחר של התפתחות לא תקינה, תיתכן הכחשה של הצורך באחר. רמיסת האחר יכולה להוות תסמין קיצוני להדחקת ההזדקקות אליו.
Accuracy International
Accuracy International היא חברת כלי נשק מהממלכה המאוחדת המתמחה בפיתוח וייצור רובי צלפים. החברה נוסדה ב-1978 על ידי הקלע האולימפי מלקולם קופר (זוכה מדליית זהב בקליעה אולימפית). רובי הצלפים של החברה נחשבים לאיכותיים, עמידים ומדויקים מאוד, רובם בעלי דיוק של 0.5 דקת קשת. המוצר המפורסם ביותר של החברה הוא סדרת רובי ארקטיק וורפר ונגזרותיהם, שמשרתים בצבאות רבים ברחבי העולם, כולל בצבא בריטניה.
יחסי סורינאם–קוריאה הדרומית
יחסי סורינאם–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת סורינאם לבין הרפובליקה של קוריאה.
סקירה כללית
בין רפובליקת סורינאם לבין הרפובליקה של קוריאה מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת סורינאם לבין הרפובליקה של קוריאה כוננו ב-28 בנובמבר 1975. בין שתי המדינות מתקיימים שיתופי פעולה כלכליים מועטים והתקיימו ביניהן ביקורים רמי דרג שהגבירו את הדיאלוג הפוליטי ביניהן.
מתתיהו שציגל
הרב מתתיהו זאב חיים (רב מַתֶּס) שְׁצִ'יגֶל (שְׁטְשִׁיגֶל') (ו' בטבת תרנ"ו, דצמבר 1895 - י"א באדר תש"ך, מרץ 1960) היה מייסד ומנהל ישיבת בית יוסף בבני ברק. גלגול מאוחר של הישיבה הזאת נקרא על שמו, ישיבת בית מתתיהו.
תולדותיו
נולד בעיירה אוסטרוב שבפלך לומז'ה בפולין (אז בשליטת האימפריה הרוסית) לצבי מיכאל שצ'יגל. בגיל 11 היגרו הוריו מפולין. הוא נותר לבדו ונכנס ללמוד בישיבת נובהרדוק והיה מתלמידיו של הרב יוסף יוזל הורוביץ, "הסבא מנובהרדוק". נישא למרים, בת הרב משה אליעזר הכהן באייער ממוטלה, ממקורבי החפץ חיים
מאז בחרותו נרתם להקמת ישיבת נובהרדוק. הוא נמנה עם מייסדי ומנהלי ישיבות "בית יוסף" בחארקוב, בזוויהל ובמזריץ'. כבר בשנות ה-20, עוד בטרם עלה ארצה, העלה את הרעיון להקמת ישיבה במושבה בני ברק שהוקמה באותה תקופה. הוא שוחח על כך עם הרב שמעון קאליש, האדמו"ר מסקרנביץ, שהיה רבו של מייסד בני ברק יצחק גרשטנקורן. האדמו"ר שלח מפולין מכתב לגרשטנקורן ובו הזכיר את הרב שצ'יגל ואת תוכניתו להקמת ישיבה בבני ברק וביקש את סיועו. אולם יישום התוכנית לא יצא אז אל הפועל ונדחה עד לעלייתו לארץ ישראל.
בקיץ תרצ"א (1931) עלה הרב שצ'יגל לארץ ישראל, יחד עם עמיתו הרב דוד בליאכר. אשתו ושלושת ילדיו של הרב שצ'יגל נותרו בפולין, והם עלו ארצה רק כעבור שלוש שנים וחצי, בחשוון תרצ"ה. שני הרבנים הקימו את הישיבה בבני ברק סמוך לבואם ארצה. בתקופה הראשונה שכנה הישיבה בבית הכנסת הגדול שבמרכז המושבה. כעבור זמן קצר שב הרב בליאכר לפולין והרב שצ'יגל המשיך לבדו בניהול הישיבה. את תפקיד ראש הישיבה מילא הרב שצ'יגל, אך ייעד אותו לרב יעקב ישראל קניבסקי, אותו הכיר מישיבת נובהרדוק.
מגוריו של החזון איש בבני ברק
כשעלה החזון איש לארץ ישראל, בט"ז תמוז תרצ"ג (1933), היה בדעתו להתגורר בפתח תקווה, בינתיים שהה באכסניה בתל אביב, רב מַתֶּס היה מן היחידים שהכירו את החזון איש, הוא מיהר לאכסנייתו והציע לו להשתכן בבני ברק, שהייתה אז מושבה צעירה בת פחות מעשור. החזון איש נענה להצעה והחל מחודש אב תרצ"ג התיישב בבני ברק, לאחר בואו הציע לו למסור שיעורים בישיבה שהקים, עד לבואו של גיסו הרב יעקב ישראל קניבסקי לשמש כראש ישיבה (גרסה שונה על כך נמצאת בספרו הגדול של בנימין בראון על החזון איש). אכן בחודשי החורף של שנת תרצ"ד הוא מסר שיעורים בישיבה, באותה שנה הונחה אבן הפינה לישיבה בגבעת רוקח, בסמיכות לביתו של החזון איש.
הרב שצ'יגל ארגן אשרות עלייה לרב קנייבסקי ולעוד מאה בחורי ישיבה. בתחילת חודש ניסן תרצ"ד עלה הרב קנייבסקי והתיישב בסמוך לישיבה. הרב שצ'יגל פינה לו את משרת ראש הישיבה, והוא עצמו שימש כמנהל רוחני ומסר שיחות מוסר לתלמידים.
נפטר בשנת תש"כ, ונקבר בבית הקברות שומרי שבת. כמה שנים לאחר פטירתו הופסקה פעילות הישיבה. בשנת תשמ"א (1981) הוקמה במבנה הישיבה ישיבת בית מתתיהו, הנושאת את שמו.
משפחתו ראתה בהבאת החזון איש לבני ברק עניין גדול וחרטה זאת על מצבתו.
משפחתו
שני גיסיו של הרב שצ'יגל - חתניו האחרים של הרב באייער - הם: הרב אברהם יצחק גרשונוביץ - אב"ד ז'אבינקה וראש ישיבת תפארת ציון, והרב חיים חלוונה יוז'וק - אביהם, בין השאר, של ד"ר דב ירדן והרב שמעון יוז'וק.
בנו, הרב מאיר שצ'יגל, הוא מחבר סדרת ספרי "שומר אמת" ור"מ בישיבת חמד לצעירים כיום בבני ברק. חתניו הם: הרב נחום לסמן - כיהן כראש ישיבות מגדיאל ותפרח (חותנו של הרב אליעזר יהודה פינקל), והרב משה אהרן רוזנטל - ראש כולל הרמ"א ומחבר סדרת ספרי "מטה אהרן" על מסכתות הש"ס.
מוזס קיפטנוי
מוזס קיפטנוי (נולד ב-1 באוקטובר 1970) הוא אתלט ורץ למרחקים בינוניים וארוכים קנייתי, שמתמחה בעיקר בריצת 3000 מטר מכשולים. בריצה זו דורג במקום הראשון בעולם בין השנים 1991 - 1995, וכן זכה באליפות העולם שלוש פעמים. קיפטנוי הוא גם הרץ הראשון בהיסטוריה שירד מתחת לשמונה דקות בענף זה.
קריירה
קיפטנוי נולד במחוז מאראקוות, קניה, ומשתייך לבני הקלנג׳ין. הוא פרץ לתודעה העולמית בשנת 1991, כאשר עד אז היה ספורטאי אלמוני יחסית. בשנה זו ניצח במספר תחרויות גראנד-פרי. בייחוד זכורה ריצתו במירוץ בציריך, בה נפל על המשטח בהקפה האחרונה, אך עדיין ניצח את המירוץ בקלות. קיפטנוי ידוע כספורטאי בעל ביטחון עצמי גבוה במיוחד, שגובל בשחצנות. הוא לא נעזר במאמן,  אלא אימן את עצמו והניע עצמו באמצעות אמונה עצמית חזקה.
כצפוי, זכה קיפטנוי בשנת 1991 באליפות העולם באתלטיקה 1991 בטוקיו בריצת 3,000 מטר מכשולים. עם זאת, בשנת 1992 לא היה חבר בנבחרת הקנייתית לאולימפיאדת ברצלונה, שכן נכשל, להפתעת רבים, במבחנים לנבחרת שנערכו בניירובי.
קיפטנוי התאושש במהרה מאכזבה זו ומעט אחרי האולימפיאדה קבע שיא עולמי בריצת 3,000 מטר של 7:28:96 בתחרות בקלן שבגרמניה. שלושה ימים לאחר מכן הוא שבר שיא עולמי נוסף, הפעם בריצת 3,000 מטר מכשולים, בתחרות בציריך וקבע אותו על 8:02:08. שנה לאחר מכן, ב-1993, הוא הגן בקלות על תואר אליפות העולם בריצת 3,000 מטר מכשולים בתחרות שנערכה בשטוטגרט, גרמניה.
בשנת 1996, באולימפיאדת אטלנטה, סיים שני בלבד במקצה ל-3,000 מטר מכשולים, לאחר שג׳וסף קטר (באנגלית:  Joseph Keter), רץ קנייתי נוסף, ניצח בתחרות זו. שנה לאחר מכן, לא הצליח קיפטנוי לזכות באליפות עולם רביעית ברציפות ב-3,000 מטר מכשולים, בתחרות שנערכה באתונה, אך זכה במדליית כסף. אלוף העולם לשנה זו היה וילסון בויט קיפקטר (באנגלית: Wilson Boit Kipketer), רץ נוסף מבני הקלנג׳ין.
קיפטנוי עדיין היה פעיל בשנת 2001 בכוונה לנסות להתחרות במשחקי חבר העמים ב-2002 (באנגלית: Commonwealth Games), אך לבסוף לא השתתף בתחרות זו. לאחר פרישתו היה קיפטנוי מאמן ריצה וכן כיהן כיו״ר מחוז מאראקוות באיגוד האתלטיקה של קניה.
זאת ועוד, הקים ארגון הצדקה Shoe4Africa, אשר תומך במשפחות אפריקאיות, בית ספר על שמו של קיפטנוי על מנת להנציח את הישגיו. בית הספר נפתח בשנת 2012 במחוז מאראקוות ומכיל 8 כיתות, בהן לומדים כ-320 תלמידים.
ניצן הורוביץ
ניצן הורוביץ (נולד ב-24 בפברואר 1965) הוא פוליטיקאי שכיהן כיושב ראש מפלגת מרצ, חבר כנסת מטעמה וכשר הבריאות ולפני כן היה עיתונאי, פרשן לעניינים בינלאומיים ויוצר דוקומנטרי.
הורוביץ כיהן כחבר הכנסת מטעם מרצ ארבע קדנציות (2009–2015, 2019–2021). בכנסות קודמות היה חבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת הפנים והגנת הסביבה, ובוועדת המדע והטכנולוגיה. במהלך הכנסת ה-18 כיהן כיושב ראש הוועדה לעובדים זרים. עמד בראש השדולה לשיתוף פעולה אזורי והשדולה לשוויון אזרחי ופלורליזם, וכיהן כיושב ראש עמית בשדולה הגאה ובשדולה הסביבתית-חברתית. ב-2013 התמודד על ראשות העיר תל אביב-יפו והפסיד, לאחר שקיבל קרוב ל-40% מהקולות. סיעת מרצ שהוביל זכתה ב-6 מנדטים והייתה לסיעה הגדולה במועצת העיר.
עד לכניסתו לפוליטיקה, היה הורוביץ כתב צבאי ולאחר מכן עורך חדשות החוץ בגלי צה"ל ובעיתונים "חדשות" ו"הארץ", שליח "הארץ" לפריז ולוושינגטון, וראש דסק חדשות החוץ בערוץ 10. בין פרישתו ב-2015 ועד לשובו לפוליטיקה, שידר הורוביץ ברדיו, שימש כפרשן וכתב טורי דעה. עורך דין בהכשרתו.
ראשית חייו
הורוביץ נולד בשנת 1965 בראשון לציון להוריו אלכסנדר ודליה, מהנדס ולבורנטית. בשנות נעוריו היה חניך ומדריך בתנועת הנוער הצופים. הוא בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. התמחה בפרקליטות מחוז תל אביב ואצל השופטת ברכה אופיר-תום בבית משפט השלום בתל אביב, בתחומי מיסוי ודיני ניירות ערך, ובשנת 1992 הוסמך לעורך דין.
שירות צבאי וקריירה עיתונאית
הורוביץ התגייס לצה"ל בשנת 1983 ושירת בגלי צה"ל ככתב צבאי. בתפקיד זה שהה תקופות ממושכות בלבנון, שם סיקר את פעילות צה"ל. לאחר מכן התמנה לעורך חדשות החוץ, ייסד את התוכנית "משהו עולמי" (מגזין גלי צה"ל לענייני חוץ), וערך יומני חדשות ("בוקר טוב ישראל") ומשדרים מיוחדים בתחנה הצבאית. שידר גם פינה יומית העוסקת בענייני חוץ במסגרת יומן הערב של התחנה. בפינה זו שם לעצמו מטרה להציג בפני ציבור המאזינים פינות של העולם מנקודות מבט אותן לא הרבו לסקר בתקשורת הישראלית.
משנת 2003 עד 2007 הגיש מדי שבוע את התוכנית "העולם הערב", מגזין גלי צה"ל לעניינים בינלאומיים. תוכנית זו זכתה פעמיים בפרס מפקד גלי צה"ל.
"חדשות" ו"הארץ"
בשנת 1987 החל לעבוד בעיתון "חדשות" כעורך חדשות החוץ, וייסד את מדור חדשות החוץ של העיתון בו התמקד בשינויים הסוחפים של תקופת ה"גלאסנוסט" בברית המועצות תחת הנהגתו של מיכאיל גורבצ'וב.
בשנת 1989 עבר לעיתון "הארץ", כעורך חדשות החוץ. בתפקיד זה הוביל סיקור אינטנסיבי של קץ המלחמה הקרה: התפרקות הגוש המזרחי, נפילת מסך הברזל וחומת ברלין והתפרקות ברית המועצות.
במהלך תקופת עבודתו בעיתון "הארץ", בזמן מלחמת המפרץ (1991) החל להופיע בשידורי הטלוויזיה של הערוץ הראשון ("ערב חדש", "הערב במפרץ" ועוד), וב-1992 היה שותף להקמת תוכנית החדשות "8 בערב", במסגרת שידורי הניסיון של ערוץ 2. הורוביץ ערך והגיש את התוכנית מספר פעמים בשבוע.ב-1993 יצא לפריז כשליח "הארץ" בצרפת והיה מופקד גם על סיקור האיחוד האירופי. בעת שליחותו באירופה מילא משימות עיתונאיות רבות, בהן: סיקור המפגשים במסגרת תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, מסע לסרייבו הנצורה, הסכם השלום בצפון אירלנד, שיגור משגר הלוויינים "אריאן 5" בגיאנה הצרפתית, ועוד. במשך מספר שנים כיהן בראשות אגודת הכתבים הזרים בפריז, ופרסם ראיונות רבים עם דמויות בולטות בפוליטיקה הצרפתית ובעולם הרוח והתרבות, כגון הקרדינל ז'אן-מארי לוסטיז'ה, האדריכל ז'אן נובל, הסופר אנרי טרויה, ועוד. בנוסף לכתיבתו ל-"הארץ", פרסם מאמרים בעיתונות הצרפתית, והופיע תדיר בתוכניות טלוויזיה ורדיו בצרפת.
בעת שהותו בצרפת ייסד יחד עם מספר עיתונאים אירופים את הארגון הבינלאומי "אינטרמדיה", לסיקור פעילות בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה (ICTR). במשך מספר שנים שימש כמזכ"ל הארגון.
ב-1998 התמנה לשליח "הארץ" בוושינגטון וסיקר בין היתר את ועידות השלום בוואי פלנטיישן, בשפרדסטאון, ובקמפ-דייוויד. הופיע רבות בתוכנית "News Hour" ברשת הטלוויזיה הציבורית PBS, וברשת הרדיו הציבורית NPR.
ב-2001 שב לישראל, והיה פרשן "הארץ" לענייני חוץ וכתב נוסע.
בטלוויזיה
ב-2002, עם תחילת שידורי החדשות בערוץ 10, הצטרף למערכת זו. הוא עבד כפרשן, כתב, מראיין וראש דסק חדשות החוץ, בחברת החדשות של הערוץ, "חדשות 10". בנוסף הגיש פינה בתוכנית "לונדון את קירשנבאום", שבה הביא ידיעות מן העולם. הוא יצר סרטים תיעודיים עבור ערוץ 10 במדינות שונות בעולם, כגון הסרט "הים לקח הכל" על אסון הצונאמי שהתרחש בסוף 2004 בדרום-מזרח אסיה, והסרט "המרדף – מסע בארץ העפיפונים" על המצוד הכושל אחר אוסאמה בן לאדן באפגניסטן.
במהלך 2008 שודרה בערוץ 10 סדרה דוקומנטרית בבימויו והגשתו "העולם הבא – ניצן הורוביץ מחפש את המחר", אותה צילם בעשר ארצות שונות. הסדרה הציגה תופעות מפתח בעולם של הדור הבא, שהשפעתן ניכרה מראשית המאה ה-21: מהפכת הפיתוח בסין על רקע האולימפיאדה, תנופת ההיי טק של הודו, המהפכה הסביבתית בערים, גלי ההגירה הגדולים, הזינוק בתוחלת החיים ועוד.
ב-2015, לאחר שהודיע על פסק זמן מהכנסת, הורוביץ חזר לפעילות תקשורתית ענפה – בטלוויזיה, בעיתונות הכתובה וברדיו. הוא החל לעבוד כפובליציסט בעיתון "הארץ" ובמגזין "ליברל". הוא השתתף באותה עת באופן קבוע בתוכנית "המטה המרכזי" בערוץ 10, ולאחר מותו של העיתונאי מוטי קירשנבאום, ב-25 בספטמבר 2015, הנחה באופן חד פעמי את התוכנית "לונדון את קירשנבאום" לזכרו של קירשנבאום, יחד עם העיתונאי נדב איל.
ב-2016 יצר וביים את הסרט הדוקומנטרי "רוח עז" על תופעת תנועות הבוגרים, הקומונות העירוניות וקיבוצי המחנכים בישראל. באפריל אותה שנה מונה לשליח חברת החדשות וערוץ 2 לארצות הברית, לסיקור מערכת הבחירות לנשיאות 2016. לאחר שובו לישראל, עבר לשמש כפרשן בחדשות 13. ב-2017 החל להגיש את התוכנית "מצד שני" בגלי צה"ל וב־2018 החל להגיש את התוכנית "איך עושים עיר טובה?" בכאן תרבות, של כאן – תאגיד השידור הישראלי.
הורוביץ הנחה את התוכנית "בין השורות – מסביב לעולם" בספטמבר 2017 ששודרה בחינוכית, והגיש את התוכניות השבועיות "משחק חוץ" ו"טחנת רוח" בערוץ הכנסת.
סיקור סביבתי וחברתי
הורוביץ הקדיש מקום בולט בפעילותו התקשורתית לנושאים סביבתיים, והיה אחד הדוברים הבולטים בסוגיית המשבר הסביבתי כתוצאה מההתחממות העולמית, ובנושאים של פיתוח בר קיימא וקיימות עירונית. לא אחת הדגיש בדיווחיו את הקשר בין נושאים סביבתיים וחברתיים, והרבה לסקר מקרים של הפרת זכויות אדם, תוך דגש על פעילותם של בתי דין פליליים בינלאומיים העוסקים בנושא. היה בעל טור קבוע ב"הזמן הוורוד", ירחון קהילת הלהט"ב בישראל, ובו התייחס פעמים רבות להיבטים הפוליטיים והחברתיים של הקהילה.
בשנת 2007 זכה בפרס פראט לתקשורת בנושאי סביבה. בנימוקי הבחירה נאמר:
פעילות ציבורית וחברתית
הורוביץ היה פעיל שנים רבות במסגרת התנועה הסביבתית והחברתית בישראל. הוא בוגר תוכנית העמיתים של "מרכז השל" לחשיבה ומנהיגות סביבתית, והיה חבר הנהלת הארגון. כמו כן היה חבר, עד לכניסתו לפוליטיקה, בהנהלות העמותות "תחבורה היום ומחר", האגודה לזכויות האזרח והוועד למלחמה באיידס.
ב-2009 הקים את תנועת "ישראל חופשית", במטרה לפעול נגד כפייה דתית, ולמען הפרדת דת ומדינה.
ביוני 2015, במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, נכלל הורוביץ בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
בתחום הבינלאומי הורוביץ עמד בראש המועצה הציבורית של האגודה הישראלית לפיתוח בינלאומי, וכן שימש עמית מחקר במכון "מיתווים" למדיניות חוץ אזורית.
חיים אישיים
הורוביץ מתגורר בתל אביב עם בן-זוגו, במאי התיאטרון והמחזאי עידו ריקלין. דובר עברית, אנגלית וצרפתית.
הורוביץ החזיק באזרחות פולנית, עליה נדרש לוותר עם בחירתו לכנסת. לפי תחקיר עכשיו 14 הורוביץ הגיש בקשה לביטול האזרחות עם היבחרו לכנסת בשנת 2009, כדרוש ב. למרות זאת הרשויות הפולניות לא ביטלו את אזרחות עד 2022.
קריירה פוליטית
עד לשנת 2008 לא היה הורוביץ חבר או פעיל במפלגה כלשהי, אך נהג להשתתף בהפגנות שמאל, במאבקים למען השלום, ובפעילות מגוונת בנושאים חברתיים עם דגש על זכויות אדם ואזרח. לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ב-2009 קיבל הצעה ממרצ להיות הנציג הראשון של התנועה החדשה ברשימה המשותפת עם מרצ ונענה לה. הוא פרש מערוץ 10 ושוריין במקום השלישי ברשימת התנועה. מונה ליו"ר המטה הירוק של הרשימה.
הכנסת ה-18
ב-24 בפברואר 2009 החל לכהן כחבר הכנסת מטעם הסיעה. חלק מפעילותו התבצעה בשדולות השונות שהוביל. בכנסת ה-18 הקים שדולה לשוויון אזרחי ופלורליזם, המאגדת 14 חברי כנסת ועשרות ארגונים הפועלים לחופש דת וחופש מדת, ואת השדולה למאבק בהומופוביה. עמד בראש שדולת התרבות, השדולה להצלת ים המלח, וכיהן כיו"ר עמית בשדולה הסביבתית-חברתית.
בכנסת ה-18 כיהן כיושב-ראש ועדה מיוחדת לבעיית העובדים הזרים, וכחבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה ובועדה משותפת לנושא סביבה ובריאות.
יזם עשרות הצעות חוק בעיקר בנושאים חברתיים, דת ומדינה, חינוך ותרבות, רפורמות סביבתיות והגנה על בעלי חיים. בין הצעות החוק הבולטות שלו: חופש בחירה בין נישואים אזרחיים לנישואים דתיים, הצעת חוק יסוד: חופש הביטוי וההתאגדות, הצעת חוק איסור אפליית תלמידים, הצעת חוק חובת לימודי ליבה בבתי הספר, הצעת חוק מים אפורים, הצעת החוק להגנת הסופרים והספרות בישראל, ועוד. הורוביץ הוביל את הפעילות בכנסת בסוגיות הקשורות לקהילת הלהט"ב, וארגן כנסים שנתיים בכנסת לפתיחת אירועי הגאווה בישראל. יחד עם חברת הכנסת נינו אבסדזה ייסד בכנסת במהלך היום הבינלאומי נגד הומופוביה במאי 2011 את השדולה למאבק בהומופוביה שעמד בראשה.
החל משנת 2012 הוביל ביחד עם מפלגתו את יוזמת "אוטובוס השבת של מרצ", בדרישה לקיום תחבורה ציבורית אפקטיבית ביום זה. לאחר שהצעה להקמת קווי תחבורה ציבורית בשבת בעיריית תל אביב, של חברת המועצה תמר זנדברג התקבלה על ידי עיריית תל אביב אך נדחתה על ידי משרד התחבורה, עתר הורוביץ לבג"ץ ביחד עם חברי מפלגתו.
הבחירות לראשות עיריית תל אביב-יפו
במאי 2013 הכריז הורוביץ על מועמדות לראשות עיריית תל אביב-יפו מטעם סיעת מרצ. בקמפיין שניהל שם דגש על שיפור החינוך הממלכתי בעיר, פיתוח התחבורה הציבורית, קידום דיור בר-השגה ובנייה ציבורית בקרקעות העירייה והמדינה לנוכח העלייה התלולה במחירי הדירות בעיר, ושיקום שכונות הדרום. כמו כן הדגיש את המאבק בשחיתות ואת הצורך בהחלפת ראש העיר המכהן, רון חולדאי, לאחר שלוש קדנציות מלאות ו-15 שנות כהונה. במהלך מסע הבחירות הציג הורוביץ מצע של עירוניות מתקדמת, קיימות מקומית, ותכנון עירוני חברתי, ופרסם תוכנית להפניית תקציבים להקמת מוסדות חינוך וחיזוק השירותים החברתיים. ברוח זו, אחת מסיסמאות הבחירות שלו הייתה "עיר של אנשים". סיסמה אחרת בה הרבה להשתמש במהלך הקמפיין הייתה "עיר צודקת".
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו באוקטובר 2013 זכה הורוביץ בכמעט 40% מהקולות לראשות העיר (כ-51,000 קולות), אך הפסיד ליריבו חולדאי שזכה ביותר מ-50% מהקולות. מועמד שלישי, אהרן מדואל, זכה בכ-8% מהקולות. הסיעה שהוביל הורוביץ הכפילה את כוחה ל-6 מנדטים - התוצאה הגבוהה ביותר של מרצ בעיר מאז ומתמיד. למרות הישגיו אלה, בחר הורוביץ להמשיך לכהן כח"כ. לדבריו, כדי שיוכל להשפיע על קידום רעיונותיו ודרכו, ובכך ויתר על חברותו במועצת העיר.
הכנסת ה-19
בכנסת ה-19 הקים את השדולה לשיתוף פעולה אזורי, המתמקדת בקידום יחסי כלכלה, תרבות וסביבה בין ישראל לשכנותיה, כחלק מהמאמץ לחיזוק התהליך המדיני ולביסוס השלום. הוא המשיך לכהן בראשות שלוש שדולות מרכזיות נוספות: השדולה הסביבתית-חברתית, השדולה לשוויון אזרחי ופלורליזם והשדולה הגאה.
כיהן כחבר בוועדת החוץ והביטחון בוועדת המדע והטכנולוגיה. בנוסף, כיו"ר אגודת הידידות הפרלמנטרית ישראל-פולין.
ביולי 2013 זכה באות הפרלמנטר המצטיין מטעם המכון הישראלי לדמוקרטיה.
ב-31 בדצמבר 2014 הודיע שלא יתמודד ברשימת מרצ בבחירות לכנסת העשרים.
יושב ראש מפלגת מרצ
עם פיזור הכנסת ה-21, הודיע הורוביץ ב-10 ביוני 2019 כי יתמודד על ראשות מפלגת מרצ מול תמר זנדברג וב-27 ביוני ניצח את זנדברג לאחר שזכה ב-54% מהקולות בבחירות שנערכו בקרב חברי ועידת מרצ. הוא הלהט"ב הראשון שנבחר לעמוד בראש מפלגה בישראל. הורוביץ הכריז כי בכוונתו לבסס את הזהות הסוציאל-דמוקרטית של מרצ, להגביר את המאבק להפרדת דת ומדינה, ולחזק את מעמדה של מרצ כמפלגת השמאל של ישראל הנשענת על שותפות יהודית-ערבית וחותרת לשלום על בסיס פתרון שתי המדינות.
הכנסת ה-22
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הודיע הורוביץ ב-25 ביולי, על ריצה משותפת עם ישראל דמוקרטית בראשות אהוד ברק והתנועה הירוקה אליה הצטרפה ח״כ סתיו שפיר. הרשימה החדשה נקראה "המחנה הדמוקרטי". הוחלט כי הורוביץ יעמוד בראש האיחוד, שפיר שנייה, וברק במקום העשירי. הרשימה זכתה בחמישה מנדטים.
בכנסת ה-22 כיהן הורוביץ כחבר בוועדת הכספים, והוביל את המו״מ הקואליציוני מול בני גנץ עד לפיזור הכנסת בעקבות כישלונה של רשימת "כחול לבן" להקים ממשלה.
הכנסת ה-23 וה-24
בבחירות לכנסת ה-23 חבר הורוביץ למפלגת העבודה בראשות עמיר פרץ, למפלגת גשר בראשות אורלי לוי אבקסיס ורץ יחד עימם לכנסת במסגרת רשימת העבודה גשר מרצ. הרשימה הדגישה סדר יום חברתי סוציאל-דמוקרטי וחתירה לפתרון מדיני, וזכתה בשבעה מנדטים. לאחר שהעבודה וגשר חברו לממשלת נתניהו, פוצלה הרשימה, ומרצ חזרה להיות סיעה עצמאית.
עם תחילת כהונתה של הכנסת ה-23 מונה הורוביץ ליו"ר הוועדה המיוחדת להיערכות מערכת החינוך (ועדה זמנית שהייתה במקום ועדת החינוך), והתמקד בגיבוש פתרונות למערכת החינוך בצל משבר הקורונה, להטמעת שיטות לימוד מתקדמות, קידום מעמד המורים, וחיזוק החינוך הבלתי-פורמלי.
הוא עומד בראש השדולה לפתרון שתי המדינות ובראש השדולה לקידום יחסי ישראל-אירופה, ומשמש יו"ר משותף בשדולת התרבות ובשדולה הגאה. כבר במושב הראשון של הכנסת ה-23, הצליח הורוביץ להעביר בקריאה טרומית את הצעת החוק שלו לאיסור טיפולי המרה, למרות התנגדות חריפה של המפלגות הדתיות, חלקים מהימין ומהרשימה המשותפת. במהלכה, היה חבר בוועדת חוץ וביטחון וועדת חוקה, חוק ומשפט.
שר הבריאות
בבחירות לכנסת העשרים וארבע קיבלה מפלגת מרצ בראשות הורוביץ כ-6 מנדטים ולאחר שחתמה על הסכמים קואליציוניים עם מפלגת יש עתיד נכנסה המפלגה לממשלת ישראל השלושים ושש והורוביץ מונה לשר הבריאות ה-31 ב-13 ביוני 2021. עם היכנסו לתפקיד, מינה את פרויקטור הקורונה נחמן אש לתפקיד מנכ"ל משרד הבריאות. מאוחר יותר מינה את סלמאן זרקא לתפקיד פרויקטור הקרונה.
ביוני 2021 הכריז הורוביץ כי יסיר משאלון תרומת הדם של מד"א את השאלה על קיום יחסי מין בין גברים, ובכך יתיר באופן גורף לגברים הומואים לתרום דם – ללא קשר למועד האחרון שבו קיימו יחסי מין; עד אז הותר להומואים לתרום דם רק אם התחייבו שלא קיימו יחסי מין עם גברים אחרים ב-12 החודשים שקדמו למועד התרומה, וזאת בניגוד לנשים וגברים הטרוסקסואלים שיכולים לתרום דם בכל עת אם הם עומדים ביתר הקריטריונים של מד"א.
נועם ענבר (הבילויים)
נועם ענבר (נולד ב-1978 בתל אביב) הוא מוזיקאי, זמר ואמן פרפורמנס, ממייסדי הלהקות הבילויים ואוי דיוויז'ן ומקהלת גיא בן הינום.
הבילויים
ב-1996 הקים ענבר את להקת הבילויים יחד עם הגיטריסט ימי ויסלר, חברו לתיכון עירוני ד' בתל אביב. השניים הלחינו וכתבו את כל שירי הלהקה, חלקם בנפרד וחלקם יחד, כאשר ענבר היה הזמר המוביל והבסיסט. הלהקה הוציאה שלושה אלבומים בין השנים 2003–2013 ("הבילויים" ב-2003, "שכול וכישלון" ב-2007 ו"הורה הסלמה!" ב-2013). למרות שהפסיקה את פעילותה אחרי אלבומה האחרון, הלהקה מעולם לא התפרקה באופן רשמי.
קולנוע, וידאו ותיאטרון
בין השנים 2007 ל-2016 שיתף ענבר פעולה עם הבמאי אבי מוגרבי בשלושה סרטים: "z32" (פסטיבל ונציה 2008), הנסוב סביב עדותו של חייל שנשלח לפעולת נקם, "פעם נכנסתי לגן" (פסטיבל רומא 2012), המספר את סיפורו של המורה עלי אל-אזהרי מהכפר ההרוס ספוריה ו-"בין גדרות" (פסטיבל ברלין 2016), המתעד סדנת תיאטרון שהתקיימה בשיתוף עם מבקשי מקלט מאריתראה וסודאן בעודם כלואים במתקן חולות שבנגב. ענבר הלחין את המוזיקה לסרטים והיה שותף לתהליך העבודה ולתסריט. שיתוף הפעולה עם מוגרבי הוליד גם את "The Details", מיצב סאונד-וידאו. העבודה הועלתה בבכורה בפסטיבל הקולנוע של ברלין ב-2012 ולאחר מכן ב"לילות לבנים" של העיר פריז ב-2013 ובפסטיבל הקולנוע הדוקומנטרי של לונדון (Open City Doc Fest) ב-2014.
ניצן הורוביץ
שר הבריאות
בעקבות אלימות באחד מבתי החולים, הודיע כי ידרוש להציב עמדות שיטור בתוך בתי החולים. בהמשך משרד האוצר אישר תקצוב הקמתן של עמדות שיטור ב-28 בתי חולים.
נועם ענבר (הבילויים)
קולנוע, וידאו ותיאטרון
ענבר שיתף פעולה בשתי יצירות לבמה עם המשורר והמחזאי יונתן לוי: "רפול והים" (2014), יצירה מונומנטלית למקהלה ולשחקן יחיד (מנשה נוי) המגוללת את סיפור מותו של רפאל איתן, ו"נפילים" (פסטיבל ישראל 2016), טרילוגיה ישראלית הסוקרת בלשון ובדימויים מיתיים שלושה עשורים בתרבות המקומית.
מקהלות, הרכבים נוספים ופרפורמנס
ב-2006 חבר ענבר למוזיקאים אסף תלמודי, אייל תלמודי, גרשון לייזרסון, ואביחי טוכמן והחמישה הקימו את הרכב הפוסט-כליזמר אוי דיוויז'ן. ענבר שימש כסולן ההרכב והלחין שירים לטקסטים ביידיש. ההרכב הוציא שני אלבומים בהשתתפותו של ענבר ("אוי דיוויזן" ו"האונטרנציונאל", 2008). הלהקה הופיעה בפסטיבלים באירופה, ארצות הברית וקנדה.
ניצן הורוביץ
שר הבריאות
במהלך השנה, הורוביץ קידם רפורמה בשינוי הנהלים לאישור הפלות מלאכותיות.
נועם ענבר (הבילויים)
מקהלות, הרכבים נוספים ופרפורמנס
ב-2012 העלה ענבר את מופע ״הרדמה״ במוזיאון ישראל. במופע זה העלה ענבר ביצועים לשירי ערש בעברית, ערבית, יידיש, פולנית, אנגלית וארמנית.
ניצן הורוביץ
שר הבריאות
ב-12 ביולי 2022 הודיע כי לא יתמודד לראשות מפלגת מרצ לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש. בבחירות המקדימות של מרצ לקראת הבחירות, נבחר למקום ה-7 ברשימת  מרצ לבחירות.
חקיקה
בין החוקים שנחקקו ביוזמת הורוביץ:
נועם ענבר (הבילויים)
מקהלות, הרכבים נוספים ופרפורמנס
ב-2014, במסגרת עונת התרבות ירושלים, העלה את "פסיכומיסטיקה!" יחד עם ההרכב GREEDYADAM אשר כולל גם את אדם שפלן ואריאל ערמוני. ב"פסיכומיסטיקה!" שילב ענבר בין פסיכדליה ליצירות מהחזנות הקלאסית, בעיקר מאת החזן פייר פינצ'יק. ב-2015 עיבד וביצע אתם את שיר הנושא לסרט "האיש שבקיר" של יבגני רומן.
באותה שנה ייסד ענבר (בתמיכת קולקטיב "מעמותה" ותיאטרון "הזירה הבין תחומית") את "מקהלת גיא בן הינום". המקהלה מפגישה זמרים מרקעים שונים. את המוזיקה למקהלה חיבר ענבר לטקסטים מאת משוררים כגון יונתן לוי, אהרן שבתאי ולואיס קרול. אחרי שנתיים של פעילות הפכה המקהלה לקולקטיב שיתופי המבצע מוזיקה שמלחינים חבריה.
ב-2017 נפתחה תערוכת היחיד של ענבר, "שרים בכיכר", במוזיאון תל אביב. התערוכה ארכה שישה חודשים ושילבה יצירות לזמרים ואירועים השתתפותיים. בפרויקט זה שיתף ענבר פעולה גם עם נטע ברזילי. באותה השנה, העלה ענבר את היצירה “רעם” לשישה מתופפים בבסיס לאמנות ותרבות.
ב-2018 ו-2019 יצירתו של ענבר למקהלה רבת משתתפים "עצום" עלתה בפסטיבל "מקודשת".
ב-2023 יצא אלבום הסולו הראשון שלו, "הפניקס". כל שירי האלבום נכתבו על ידי המשורר, המחזאי ואמן הספוקן וורד יונתן לוי והולחנו על ידי ענבר. האלבום כולל השפעות של מוזיקה שחורה.
אנטיוכוס הראשון
אנטיוכוס הראשון (סוֹטֶר) ("המושיע") (324 או 323 לפנה"ס – 262 או 261 לפנה"ס) מלך בממלכה הסלאוקית בין השנים 281 ל-261 לפנה"ס. הוא היה פרסי למחצה; אמו אפאמי הייתה אחת מהנסיכות המזרחיות ששידך אלכסנדר כרעיות לגנרלים שלו בשנת 324 לפנה"ס.
אנטיוכוס שלט בממלכה יחד עם אביו סלאוקוס הראשון (מייסד הממלכה הסלאוקית) מאז שנת 291 לפנה"ס. לאחר רצח אביו על ידי תלמי קראונוס בשנת 281 לפנה"ס, עמדה בפניו המשימה המורכבת של שמירת האימפריה בשלמותה; כמעט מיד לאחר שעלה לשלטון פרץ מרד בסוריה. הוא נאלץ להשכין שלום במהרה עם תלמי קראונוס, רוצח אביו, וויתר לו על מוקדון ושטחים נוספים באזור יוון. הוא גם לא הצליח להקטין את כוחם של שליטי אסיה הקטנה.
בשנת 278 לפנה"ס פרצו הגאלטים (כך קראו לגאלים באזור זה של העולם) לאסיה הקטנה, ונראה כי הניצחון שנחל אנטיוכוס מול פלישה זו הוא שהעניק לו את התואר "סוטר" ("המושיע" ביוונית).
בעת היפרדות בתי סלאוקוס ותלמי בשנת 301 לפנה"ס, נותרו שטחי ארץ ישראל שאלה פתוחה. הארץ הייתה תחת שלטון בית תלמי, אולם הסלאוקים המשיכו לטעון לבעלות. בשנת 275 לפנה"ס הובילה שאלה זו למלחמה הסורית הראשונה. המלחמה לא שנתה באופן מהותי את גבולות שתי הממלכות, למעט אולי שינויי בעלות על ערי גבול כמו דמשק ואזורי חוף באסיה הקטנה.
ב-262 לפנה"ס ניסה אנטיוכוס לעצור את כוחה הגדל של ממלכת פרגמון, שהתפתחה באסיה הקטנה, אולם הוא נחל תבוסה צבאית ליד סרדיס ומת עוד באותה שנה. לפני מותו הוא הוציא להורג את בנו סלאוקוס באשמת מרד. יורשו היה בנו השני, אנטיוכוס השני.
הממשלה הזמנית ביהודה
הממשלה הזמנית ביהודה הוא כינוי לישות מדינית, ששלטה במשך תקופה קצרה (66–68 לספירה) ביהודה, בזמן המרד הגדול של היהודים בשלטון הרומאי. היא הוקמה בשנת 66 על ידי כוחות המורדים של יהודה ממפלגות הפרושים והצדוקים, ושמה לה למטרה לשלוט במדינת יהודה. הממשלה פעלה עד למצור על בית המקדש השני בידי הקנאים בשנת 68, אז נטבחו רוב מנהיגיה במאבק בין המורדים, באירועים שקדמו למצור על ירושלים. יוסף בן גוריון היה מראשיה.
שם
השם "הממשלה זמנית ביהודה" הוא כינוי בלבד לישות זו ואין שם אחיד. כך למשל בחר יעקב נפתלי שמחוני, בתרגומו ל"מלחמת היהודים", לכנות את הישות הזאת "ממשלת החירות בירושלים", כמו גם "ממשלת־העם בירושלים" או "הממשלה הלאומית בירושלים".
התהוות
בעקבות תבוסת גאלוס בבית חורון בשנת 66 לספירה, אספת העם התכנסה בהדרכתו הרוחנית של שמעון בן גמליאל ובכך הוקמה ממשלת זמנית יהודית בירושלים. חנן בן חנן, הכהן הגדול, מונה לאחד מראשי הממשלה החדשה והחל בתגבור העיר, כאשר גם יהושע בן גמלא לוקח תפקיד מוביל. יוסף בן מתתיהו מונה למפקד בגליל ובגולן ואילו יוסף בן שמעון מונה למפקד יריחו. יוחנן האיסי מונה למפקד יפו, לוד וכל אזור טמנה. אלעזר בן חנניה מונה למפקד המשותף באדום יחד עם יהושע בן צפיא.
שיטת מטבע
לדברי ההיסטוריון הבריטי ססיל רוט, הממשלה החדשה החלה כמעט באופן מיידי להטביע מטבעות כסף שאף על פי שהם "לא היו מובחנים לא בתכנון ולא בביצוע", הייתה להם חשיבות סמלית במאבק לעצמאות, משום שהם היו נטולי שם, שנה וללא תמונת הקיסר הרומי, ומכיוון שהיו עשויים מכסף. מטבעות כסף היו פריבילגיה של מטבעות קיסריות; מטבעות הברונזה שהמחוזות הורשו לטבוע היו סמל לכניעת הפרובינציות לרומא. ישנה הסכמה מדעית רחבה לפיה מטבעות שהונפקו על ידי ממשלת יהודה במהלך המרד משתמשים בכתב עברי עתיק ובסמלים יהודיים הכוללים ניצני רימונים, לולבים, אתרוגים וביטויים הכוללים "שקל ישראל" ו"חרות ציון", כהצהרות פוליטיות שנועדו לגייס תמיכה בעצמאות.
פירוק
הממשלה הזמנית החלה לאבד מכוחה בשנת 68, כאשר סכסוכים בין המורדים הובילו להרג של מרבית חבריה. על פי יוסף בן מתתיהו, חנן בן חנן הסית את העם להתקומם נגד הקנאים ששלטו במקדש. כוחותיו של חנן צרו על הקנאים שהחזיקו בבית המקדש. כאשר יוחנן מגוש חלב הוביל את הקנאים להאמין שחנן יצר קשר עם המצביא הרומאי אספסיאנוס בבקשה לקבלת עזרה בהשתלטות מחדש על כל ירושלים, הקנאים המיואשים, ביקשו מהאדומים לסייע במניעת מסירת העיר לידי הרומאים. כשהגיעו האדומים, הקנאים פתחו בפניהם את שערי ירושלים והאדומים שחטו את כוחותיו של בן חנן והרגוהו.
לאחר ששחררו את הקנאים מבית המקדש, טבחו האדומים והקנאים בפשוטי העם. שרידי ממשלת המורדים זימנו את סיעת האיכרים בראשות שמעון בר גיורא לירושלים במטרה לעמוד בפני הקנאים המשתוללים. בעוד שבר גיורא הכריזמטי השתלט על חלק ניכר מהעיר, הוא לא ניסה להחזיר את השלטון, אלא שלט בעצמו. הלחימה המרה בין פלגי הקנאים לבר גיורא נמשכה עד למצור הרומי בשנת 70.
ולודרום
ולודרום היא זירה למרוצי אופני מסלול. עיקר השימוש בו נעשה לקביעת שיא השעה, מרוצי מדיסון, מרוצי קיירין, מרוצי ספרינט ומרוצי מרדף. וולודרום מודרני בנוי ממסלול אליפטי בעל שוליים משופעים ובו שתי פניות מעגליות של 180 מעלות ושתי ישורות. המעבר מן הישורת לפניה מוטה בזווית כלפי אמצע האליפסה. אורך המסלול נע בן 150 ל-500 מטרים. בוולודרום אולימפי, אורכה של הקפה הוא 250 מטרים. באופן מסורתי, כיוון התנועה הוא נגד כיוון השעון והפניות תהיינה תמיד שמאלה.
הממשלה הזמנית ביהודה
הכרה
ממשלת יהודה כלל לא הוכרה על ידי האימפריה הרומית ולמעשה נהנתה מהכרה מוגבלת בקרב פלגי המורדים. לממשלת המורדים בירושלים הייתה סמכות מועטה בגליל, שם התושבים המקומיים לא היו מרוצים מהעובדה שמי שאינו מקומי, יוסף בן מתתיהו, מונה למפקד אזורי, בצעד שלא זכה לתמיכת יוחנן מגוש חלב ויוסטוס מטבריה, שדחו את סמכותו. יתר על כן, הקנאים, האיכרים והפלגים הרבים מעולם לא היו בשליטת הממשלה הישירה. ממלכת חדייב אכן סיפקה לה תמיכה ישירה, והעבירה אספקה משמעותית וכ-500 גברים חמושים כתמיכה, אך לא מעבר לכך.
ולודרום
מבנה וסימונים
מסלול הוולודרום בנוי לרוב מפרקט אך קיימים מסלולים הבנויים מבטון או משטח קשה אחר. וולודרום אולימפי יהיה בנוי מפרקט איכותי במיוחד. הטיית המסלול בפניות מאפשרת לרוכבים להיוותר בזווית ישרה יחסית לקרקע בעודם שומרים על מהירותם. בעת רכיבה במרוץ, במהירויות העולות לעיתים על 70 קמ"ש, זווית ההטייה של המסלול בנויה כך שתתאים לזווית ההטייה הטבעית של האופניים בפנייה ובכך לבטל את הכוח הצנטריפוגלי שהיה מופעל להטיית הרוכב על אופניו להרחיקם אל עבר שולי המסלול.
הממשלה הזמנית ביהודה
אחרי פירוקה
ירושלים נותרה בעיקר בשליטת הקנאים עד שנת 70, אז סולקה בידי הכוחות הרומיים.
ולודרום
הסימונים
הסימון הפנימי ביותר הוא השטח האסור ברכיבה, והוא יסומן לרוב ברצועה רחבה בצבע כחול או על ידי ספוגים נמוכים. עקיפה בשטח זה תוביל לפסילה בכל המרוצים. בחלק מן המרוצים מותר לרכב בו, אך רכיבה בו תוביל לקנס, לרוב בצורת תוספת זמן לרוכב. 20 סנטימטרים מעל הקו הכחול נמצא הקו השחור המסמן את המסלול המיטבי. 90 סנטימטרים מהרצועה הכחולה מסומן קו אדום המסמן את אזור הספרינט: אסור לעקוף משמאל רוכב הנמצא בין הקו האדום לשחור ועל מנת לעקפו יש לעבור בנתיב ארוך יותר. הקו הכחול במרכז המסלול מסמן את אזור המנוחה לרוכב הנח במרוצי מדיסון. קווי זינוק יסומנו באדום וקו הסיום יסומן בשחור, לעיתים על רקע לבן.
במרכז המסלול נמצא לרוב שטח התארגנות לרוכבים: שטח זה משמש לחימום על גבי "טריינר" או "רולר", שטח מנוחה בין מקצים ובו גם ימצא הפודיום להענקת הפרסים. שטח המנוחה מחובר במנהרה לחדרי הלבשה וליציאה מן האצטדיון, שכן רוכבים רבים משתמשים באופני כביש לחימום.
ספר מלחמות ה' (מקרא)
ספר מלחמות ה' הוא ספר אשר נזכר בתנ"ך פעם אחת בלבד, בספר במדבר, ואבד. בשאלת קיומו ותכניו עסקו הן פרשני המקרא המסורתיים והן חוקרים מאוחרים.
מבצע קלחת 2
מבצע קלחת 2 הוא מבצע צבאי שנערך ב-12 וב-13 במאי 1970 לביעור ריכוזי מחבלים בשישה כפרים בדרום לבנון, באזור במורדות המזרחיים של הר דב, שכונה "פתחלנד", שהתפשט בהדרגה והפך לקרב בין כוחות צה"ל והצבא הסורי שהסתייע בחיל משלוח עיראקי.
ספר מלחמות ה' (מקרא)
בנוסח המסורה ובתרגומים
ספר מלחמות ה' נזכר בספר במדבר פעם אחת בלבד, במסגרת תיאור המסעות האחרונים של בני ישראל בדרכם ממצרים לארץ כנען, בשנה הארבעים למסעם: