cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Airbnb
היסטוריה
במרץ 2015 הוערך שווי החברה בכ-20 מיליארד דולר.
ב-10 בדצמבר 2020 הונפקה החברה לפי שווי של יותר מ-100 מיליארד דולר, אחת ההנפקות הגדולות ב-2020. נכון לפברואר 2021 שווי החברה הוא כ-107 מיליארד דולר.
החרמת התנחלויות
בנובמבר 2018 הודיעה החברה כי תסיר מודעות של דירות בהתנחלויות מכיוון ש"ההתנחלויות עומדות במרכז הסכסוך הישראלי-פלסטיני". מועצת יש"ע מסרה בתגובה כי לחברה שמשכירה דירות בדיקטטורות ברחבי העולם אין זכות להחרים מדינה ריבונית כמו ישראל. בעקבות החרמת החברה על יהודה ושומרון, הודיע ראש עיריית בוורלי הילס ג'וליאן גולד, על החרמת החברה בשטחי העיר. ב-17 בדצמבר 2018, לאחר פגישה של סגן נשיא החברה עם שר התיירות יריב לוין, הודיעה החברה על הקפאת ההחלטה וכי "הדיאלוג עם ישראל יימשך". בעקבות תביעות פיצוי שהגיש נגד החברה ארגון שורת הדין בשם תריסר משפחות יהודיות אמריקאיות בעלות בתים להשכרה ביהודה ושומרון, בה נטען לאפליה דתית מטעם החברה, באפריל 2019 היא פרסמה כי "אנו מבינים את מורכבות הנושא, ולכן לפי תנאי ההסכם, Airbnb לא תקדם את כוונתה להסרת נכסים הממוקמים בגדה המערבית [...] כל הרווחים מהשכרת הנכסים הללו יועברו כתרומה לארגונים הפועלים ללא מטרות רווח לעזרה הומניטרית ברחבי העולם". החברה הוסיפה כי תיישם מדיניות דומה בדירות להשכרה הממוקמות בדרום אוסטיה ובאבחזיה.
מאפיינים עיקריים
יש שייחסו את הצלחתה של החברה ליכולת לבנות אמון בין המשכיר לשוכר. אמון זה נבנה על בסיס מנגנון הזדהות חזק הכולל מספר טלפון מאומת, מספר כרטיס אשראי, צילום של תעודה הכוללת תמונה שהונפקה על ידי גוף ממשלתי כלשהו, כמו למשל רישיון נהיגה או דרכון, וחברות ברשת חברתית.
מרכיב שני הן המלצות שכל חבר Airbnb יכול לכתוב על כל חבר אחר. מרכיב שלישי נשען על אמון מצטבר הנובע ממילוי חוות-דעת של שוכרים על משכירים ולהפך. למנגנון זה יש תרומה משמעותית, מכיוון שיכולים להשתתף בו רק שוכר-משכיר, לאחר שהשלימו עסקה ביניהם. מילוי חוות הדעת כולל גם מתן "כוכבים" על מספר פרמטרים אופייניים.
מרכיב רביעי היא שיטת התשלום. ככלל, השוכר משלם לאתר Airbnb ולא למשכיר. השוכר יכול לבטל את העסקה עד 24 שעות לפני הכניסה לדירה (עם או בלי קנס, לפי קביעת המשכיר). Airbnb משלמים למשכיר רק 24 שעות אחרי שהשוכר נכנס בפועל לדירה. מנגנון זה גורם לכך שלא נדרש, בשום שלב, עיסוק בכסף מזומן, והעסקאות הן תמיד דרך ישות עסקית גדולה ואיתנה ולא בין אנשים פרטיים.
מרכיב חמישי הוא ביטוח. אחרי כמה אירועים משמעותיים, נכון להיום (דצמבר 2013), החברה מבטחת את המשכיר הן מסיכוני שרפה/הצפה וכדומה והן מסיכוני ונדליזם של מתארחים.
ביקורת
פעילות החברה זוכה לביקורת ברחבי העולם, בעיקר סביב העלמות מס ותרומתה לעליית מחירי הדיור ולג'נטריפיקציה.
עיריות רבות בעולם פועלות על מנת להילחם בתופעה. למשל, מדינת ניו יורק החליטה להטיל קנסות על בעלי דירות המשכירים אותן לתיירים לתקופה שנופלת מ-30 יום. עיריית ברלין הטילה הגבלות נוקשות על השכרת דירות נופש ולטווח קצר. כך, למשל, משכירים שאינם אוחזים ברישיון מתאים לכך עלולים להיקנס ב־100 אלף יורו. כמו כן, עוד ב־2014 חוקקה עיריית ברלין חוק שאוסר על שימוש בשטחי מגורים עבור דירות נופש, אלא אם בעל הנכס מאכלס 50% לפחות משטח הדירה. הרשויות בברצלונה אסרו על השכרות מסוג זה והן משיתות קנסות של עשרות אלפי יורו על מי שמפר את החוק. בפריז הוחלט להגביר את הפיקוח - מי שישכיר את דירתו בעיר במסגרת אתרי השכרת דירות לטווח קצר כמו ,Airbnb צריך לרשום את הדירה בעירייה, וזאת בטרם יפרסם אותה באתרי שכירות לטווח קצר. בהולנד חל איסור להשכיר דירה לטווח קצר ליותר מ־60 ימים בשנה ובבריטניה חל איסור על השכרה העולה על 90 ימים בשנה. עיריית סן פרנסיסקו קבעה גם היא מספר תקנות חדשות בתחום, כמו הגבלת מספר הימים בשנה שניתן להשכיר דירה ודרישה לקבל אישור פורמלי מהרגולטור המקומי להשכרת דירה לטווח קצר. בהתאם לרגולציה החדשה בסן פרנסיסקו, אתר Airbnb ודומיו יוכלו לפרסם רק דירות שאושרו על ידי העירייה כמותרות להשכרה לטווח קצר ואשר עומדות בכל המגבלות של החקיקה החדשה. פרסום דירות שאינן עומדות בדרישות הרגולציה יגררו קנס כספי עבור כל יום בו הנכס מפורסם.
בשנת 2023 בעקבות חקיקה שאושרה בעיריית ניו יורק המגבילה שכירות לטווח קצר, החברה תבעה את העירייה, מצד העירייה נטען כי החברכה פוגעת בביטחון והקהילתיות של התושבים.
ירון פינקלמן
ירון פינקלמן (נולד ב-25 באפריל 1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, המשמש מפקד פיקוד הדרום. קודם לכן שימש ראש חטיבת המבצעים באמ"ץ, מפקד עוצבת האש, מפקד חטיבת גבעתי, מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה ומפקד עוצבת חצי האש.
ביוגרפיה
פינקלמן נולד וגדל ברעננה. התגייס לצה"ל בנובמבר 1993, והתנדב ליחידה 669. עבר טירונות צנחנים, קורס חובשים וטירונות יחידה 669. לאחר שנשר מהיחידה, שובץ באוגוסט 1994 בפלס"ר חטיבה 500. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לפלס"ר ומונה למפקד צוות. בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד חרוב. לאחר מכן מונה למפקד פלס"ר חטיבה 500, ושימש בתפקיד בין השנים 1999–2001. בהמשך שימש כקצין אג"ם של יחידת מגלן. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 890, ושימש בתפקיד במהלך האינתיפאדה השנייה.
קריסטיאן פרסטרוד
קריסטיאן פְּרֶסְטְרוּד (בנורווגית: Kristian Prestrud 22 באוקטובר 1881 - 11 בנובמבר 1927) היה קצין-צי ומגלה ארצות נורווגי, שהשתתף במשלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן בשנים 1912-1910. פרסטרוד היה קצין ראשון של ה"פראם" ומנהיג קבוצת המזחלות המזרחית של המשלחת הנורווגית אל נונאטאק סקוט.
ירון פינקלמן
ביוגרפיה
בשנת 2005 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש לשכת הרמטכ"ל, דן חלוץ, ושימש בתפקיד בין היתר במלחמת לבנון השנייה, את תפקידו סיים בשנת 2007. לאחר מכן מונה למפקד גדס"ר צנחנים בין השנים 2007–2009, והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באיו"ש, וכן במבצע אתגר כפול ובמבצע עופרת יצוקה, שניהם ברצועת עזה.
קריסטיאן פרסטרוד
משלחת הקוטב הדרומי
אמונדסן שמר בסוד את כוונותיו האמיתיות כלפי יעד ההפלגה של "פראם". האנשים היחידים שידעו על כך לפני מעשה היו אחיו, לאון, ורב החובל של האונייה, לויטננט תורוואלד נילסון. לויטננט פרסטרוד ועוד אחד מאנשי הצוות, הייאלמר פרדריק גיירטסן, קיבלו את המידע הסודי ערב הפלגתה של "פראם" מנורווגיה. לשאר אנשי הצוות, 18 במספר, נודע הדבר רק כש"פראם" עגנה במדיירה. כאשר המשלחת חרפה בפראמהיים באנטארקטיקה, עסק פרסטרוד, בעזרת היאלמר יוהנסן, בתצפיות מדעיות.
פרסטרוד צורף לקבוצה המקורית של שמונה אנשים, שעשו את הניסיון הכושל להגיע אל הקוטב ב-8 בספטמבר 1911. אף כי חזרו לאחור לפני הגעה לקוטב בגלל טמפרטורות קיצוניות, החליטו אנשי הקבוצה להמשיך אל המצבור ב-80° דרום, לפרוק שם את מזחלותיהם ולשוב בחיפזון לפראמהיים. בגלל לחץ הזמן נפרעו סדרי הקבוצה, שהתפצלה לכמה ראשים והשניים האחרונים הגיעו לבסיס יותר משש שעות אחרי שאר האנשים. יוהנסון ופרסטרוד הגיעו כושלים ומותשים כליל אל פראמהיים, שאותו מצאו בחשיכה ובערפל רק הודות לנביחת הכלבים, שהנחתה אותם בדרכם. קרוב לוודאי, שפרסטרוד היה קופא למוות אלמלא יוהנסן, שטיפל בו והביאו למקום מבטחים.
בבוקר הבא נאלץ אמונדסן להתמודד עם ביקורת קשה וחריפה מצד יוהנסון, שצבר ניסיון קוטבי במשלחת של פריטיוף ננסן אל הקוטב הצפוני. יוהנסון האשים את אמונדסן, שנטש את אנשיו מאחור בחפזונו להגיע לבסיס הבטוח. אמונדסן לא היה מוכן להשלים עם ביקורת חריפה כזאת מצד מי מפיקודיו, ובחר לארגן מחדש את קבוצת הקוטב בצמצום מספר המשתתפים בה. כתוצאה מכך, הופרדו יוהנסון, פרסטרוד וסְטוּבֶּרוּד מצוות הקוטב ונשלחו לחקור את ארץ אדוארד השביעי. כדי להשפיל את יוהנסון עוד יותר, מונה פרסטרוד, המנוסה פחות ממנו, למפקד המשימה. גלעד שהקימה קבוצת פרסטרוד בנונאטאק סקוט, הרי אלכסנדרה (-77.18333°N, -154.53333°W) ב-3 בדצמבר 1911, נחשב לאתר היסטורי באנטארקטיקה.
על השתתפותו במשלחת, קיבל קריסטיאן פרסטרוד את מדליית הקוטב הדרומי (Sydpolsmedaljen), פרס מלכותי נורווגי שייסד האקון השביעי מלך נורווגיה בשנת 1912 כגמול למשתתפי משלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן. בשנת 1926 התמנה פרסטרוד לעוזר מנהל הנמל בקריסטיאנסנד.
פרסטרוד איבד עצמו לדעת ביריה מאקדח בקריסטיאנסנד, נורווגיה, בשנת 1927.
לקריאה נוספת
רואלד אמונדסן כתב על המשלחת ב"זידפולן" (הקוטב הדרומי), שיצא לאור בשני כרכים בשנים 1913-1912. הספר תורגם לאנגלית בידי א. ג. צ'אטר, ויצא לאור בשם The South Pole: An Account of the Norwegian Antarctic Expedition in the "Fram," 1910-1912
ירון פינקלמן
ביוגרפיה
ב-20 באוגוסט 2017, החליט הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, לנזוף בו, בעקבות גניבת שלושים ושלושה רובי M16 במאי 2017, מנשקיית בסיס שדה תימן שבדרום, שהיה תחת אחריותו במסגרת תפקידו כמפקד חטיבת גבעתי. "מדובר באירוע חמור מאד של גניבת נשק שעלול לשמש לפעילות טרור או לפעילות פלילית" הדגיש הרמטכ"ל. "זהו כשל במערך האבטחה שלא עומד בנורמה הנדרשת בצה"ל" הוסיף.
ב-16 בנובמבר 2017 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת האש. במהלך תפקידו הוקמה יחידת רפאים ויחד עם עוצבת קלע דוד, הוכפפו שתיהן תחת פיקודו לעוצבת האש. באפריל 2020 פיקד על כוחות מן האוגדה במבצע חלוקת מזון בבני ברק, בעת מגפת הקורונה. את תפקידו מילא עד 9 באוגוסט 2020. ב-13 באוקטובר 2020 מונה לראש חטיבת המבצעים באמ"ץ, ושימש בתפקיד בין היתר במבצע שומר החומות ובמבצע עלות השחר. בתפקיד זה שירת עד 3 באוקטובר 2022.
ב-29 ביוני 2023 הועלה לדרגת אלוף וב-9 ביולי נכנס לתפקידו כמפקד פיקוד הדרום.
חיים אישיים
פינקלמן נשוי ואב לשלושה. בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ומדעי המדינה ובעל תואר שני בדיפלומטיה וביטחון, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
אוגוסט (סרט)
אוגוסט (באנגלית: August) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה משנת 2008, בכיכובם של ג'וש הארטנט ואדם סקוט.
הסרט בוים על ידי אוסטין צ'ייק והופק על ידי 57th & Irving. הוא הוצג לראשונה בפסטיבל סאנדנס.
הסרט מתמקד בשני אחים המנהלים חברה מצליחה בתחום האינטרנט. האחים מנסים לשמר את מפעלם בתקופת הירידה בערכי המניות שאירעה חודש לפני הפיגוע במגדלי התאומים ב-11 בספטמבר 2001.
הביקורות לסרט היו מעורבות. באתר רוטן טומייטוז נמנו 36% ביקורות חיוביות. הארטנט זכה לתשבחות על משחקו, אך לגבי הסרט עצמו נטען כי הוא לא בוחן באופן מספק את משבר חברות הדוט. קום בתקופה זו.
אסטרו בוי (סרט, 2009)
אסטרו-בוי (באנגלית: Astro Boy) הוא סרט גיבורי על אמריקאי-הונג קונגי בהנפשה ממוחשבת מ-2009 אשר מבוסס באופן רופף על המנגה היפנית "אסטרו-בוי" שנכתבה על ידי אוסמו טזוקה. הסרט בוים על ידי דייוויד באוורס, נכתב על ידי טימותי האריס ודייוויד באוורס והופק על ידי מריאן גרגר וקזוקה יאקובי.
הסרט היה לכישלון קופתי גדול עם הכנסות של $44,093,014 בעוד תקציבו עמד על $65,000,000. הסרט לא זכה לתשבחות אלא לביקורות שליליות בעיקר.
עלילה
הסרט עוקב אחר עלילות אסטרו בוי, ילד רובוט שנוצר על ידי המדען דוקטור טאנמה, שימלא את מקומו של טובי, בנו שנהרג על ידי רובוט מלחמה נסיוני. ד"ר טאנמה קיווה שאסטרו בוי יוכל להחליף את בנו, אך גילה שלרובוט הקטן יש רצונות משלו. ד"ר טאנמה לא יכל לשאת את העובדה שיש לרובוט הקטן רצונות ורגשות משלו, והחליט להיפטר ממנו. אסטרו בוי בורח מהעיר, ומגיע לפני האדמה האמיתית.
הפקה
בספטמבר 2006 הוכרז כי חברת ההנפשה ההונג-קונגית "אימג' אנימציות" יפיקו סרט CGI במקום ההפקה המקורית וכי קולין בריידי יביים אותו. ב-2008 הוחלף קולין בריידי בדייוויד באוורס בבימוי הסרט.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות מעורבות. באתר Rotten Tomatoes זכה הסרט לציון של 49% המבוסס על 132 חוות דעת עם דירוג ממוצע של 5.6/10 ונכתב עליו כי "אמנם זה לא סרט מקורי במיוחד ונראה שיש סדר יום פוליטי שעשוי להרגיז חלק מהצופים, אסטרו בוי יכול להתגאות בריגושים החזותיים שלו לצד קהל היעד שדמוגרפי שלו". באתר Metacritic זכה הסרט לציון של 53 מתוך 100 המבוסס על 58 חוות דעת. במגזין Entertainment Weekly קיבל הסרט ציון B.
הכנסות
הסרט היה לכישלון קופתי גדול. בסוף השבוע הראשון להקרנותיו דורג הסרט שישי בקופות עם הכנסות של $6,700,000 ולאחר מכן ירד למקום עשירי בקופות ושמר על מעמד זה במשך שלושה שבועות. בסיום הקרנותיו בינואר 2010 הגיע הסרט לסכום מועט של $19,551,067 בלבד. בסיכום הכנסות הסרט מכלל העולם הגיע הסרט לסכום מועט של $39,886,986 בעוד תקציבו עמד על $65,000,000.
ג'ון מארלי
ג'ון מארלי (באנגלית: John Marley; 17 באוקטובר 1907 - 22 במאי 1984) היה שחקן קולנוע אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1970 על הופעתו בסרט "סיפור אהבה". מארלי היה שותף לצוות שחקני "הסנדק" של פרנסיס פורד קופולה וגילם את המפיק ההוליוודי ג'ק וולץ.
ביוגרפיה
מארלי נולד למהגרים יהודים-רוסים בניו יורק וחווה ילדות קשה כשגדל לצד כנופיות רחוב. נשר מהתיכון בו למד ועל מנת לא להידרדר לחיי רחוב, נרשם ללימודי משחק בקבוצת תיאטרון מקומית. במלחמת העולם השנייה התגייס מארלי לצבא ארצות הברית ושירת ביחידת המודיעין הגדולה של החיל. התגלה לראשונה בקריירה המקצוענית שלו בגיל 50 בתפקיד קטן בדרמת הפשע של רוברט וייז "אני רוצה לחיות".
התחיל לבנות מעמדו בסרטו מעורר המחלוקת של ג'ון קאסאווטס "ילד מחכה" ובדרמה של איליה קאזאן "אמריקה אמריקה". מארלי הוכר וקיבל ייחוס לראשונה באמצע שנות ה-60 כשגילם את פרנקי, אביה החוואי של המורה קתרין בלו (ג'יין פונדה) במערבון הקומי "קט בלו" וקטף את פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל ונציה על הופעתו בתור גבר בגיל העמידה שרוצה להתגרש בדרמה של ג'ון קאסאווטס "פנים".
מארלי הועמד בשנת 1970 לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "סיפור אהבה" בתור פיל אביה של הנערה ג'ני קוולארי (אלי מק'גרו), את הפרסים הפסיד מארלי לשחקן האנגלי ג'ון מילס. ב-1972 השתתף בסרט המאפיה המופתי של פרנסיס פורד קופולה "הסנדק" בתפקיד ג'ק וולץ, הבמאי ההוליוודי רב ההשפעה. בסצנה מהמפורסמות בסרט הוא מתעורר במיטה מלאת דם לצד ראש סוס המרוץ האהוב עליו לאחר שסירב להצעת דון קורליאונה (מרלון ברנדו) לשתף שחקן מטעמו.
מארלי גילם פעם נוספת דמות של מפיק סרטים, מקס ברנס לצידו של ברט ריינולדס בקומדיה "הופר". שיחק בסרט האימה הקנדי "חלום המוות" המבוסס על סיפור האימה הקצר "כפת הקוף" בתור צ'ארלס אביו של החייל אנדי ברוקס שנהרג בווייטנאם וחוזר למשפחתו. בשנת 1980 שיחק לצידו השחקן האגדי ג'ק למון והועמד לפרס ג'יני לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בדרמה הקומית תשורה".
למארלי היו ארבעה ילדים, שלושה ילדים (בהם השחקן בן מארלי) מאשתו הראשונה השחקנית סטנג'ה לאו לה היה נשוי במשך כ-20 שנה ובת אחת מאשתו השנייה סנדרה אולוסביץ'. מארלי נפטר בשנת 1984 כשהוא בן 77 כתוצאה מסיבוך שהתנהל במהלך ניתוח לב פתוח שעבר. הוא נקבר ב"בית הקברות סידר פארק" שברובע אמרסון, ניו ג'רזי.
גביע הפדרציה 2004
גביע הפדרציה 2004 הייתה התחרות ה-42 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
תחרויות אזוריות החלו באפריל 2004 ומשחק הגמר הסתיים ב-28 בנובמבר 2004.
נבחרת רוסיה ניצחה במשחק הגמר את נבחרת צרפת וזכתה בגביע בפעם הראשונה בתולדות הנבחרת.
מתכונת התחרות
מתכונת התחרות הייתה זהה למתכונת שהייתה בעונה הקודמת.
כל המפגשים כללו 5 משחקים.
יתר הקבוצות התחרו בבתים אזוריים (בית אמריקה, בית אסיה/אוקיאניה ובית אירופה/אפריקה).
לקראת סיום העונה 8 קבוצות מהבית העולמי נפגשו עם 8 קבוצות שעלו מהתחרויות האזוריות והתמודדו על המקום בבית עולמי בעונת 2005.
העברות לקראת שנת 2005
בעקבות המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב הראשון של הבית העולמי לבין הקבוצות שעלו מתחרויות האזוריות:
איל ניגוח ימי
איל הניגוח היה כלי הנשק העיקרי של אוניות המלחמה הים-תיכוניות בעת העתיקה, מהמאה התשיעית ועד שלהי המאה הראשונה לפנה"ס. האיל היה חלק מגוף האונייה, ובלט מקצה השדרית בגובה קו המים לערך. באמצעותו ניתן היה לנגח ולהטביע את אוניית האויב או לשתק את תנועתה. הוא נקרא ביוונית 'אֶמְבּוֹלוֹס' (ἔμβολος) ובלטינית 'רוֹסְטְרוּם נָאוִויס' (rostrum navis). בתלמוד הוא נזכר בשם 'אילָא דספינתא'.
איל הניגוח הביא לשינויים מפליגים במבנה אוניית המלחמה העתיקה. כדי לנגח ביעילות, נדרשה הספינה להיות מהירה ובעלת כושר תמרון, תכונות המושפעות במידה רבה על ידי עוצמת כוח ההנעה שלה, כלומר על ידי מספר החותרים. הבעיה, כיצד להגדיל את מספר החותרים מבלי להגדיל במידה ניכרת את ממדי האונייה, על מנת לא להחלישה ולערער את יציבותה, מצאה את פתרונה בדמותה של הדו-חתרית וזמן קצר אחר-כך של התלת-חתרית, מלכת הזירה הימית בתקופה הקלאסית.
ניסיון להחיות את לוחמת הניגוח נעשה במאה ה-19, במלחמת האזרחים האמריקנית ובקרב ליסה, אך הוא היה בלתי יעיל ועל כן קצר-ימים.
עזקה
תל עזקה (זכריה) הייתה עיר קדומה בליבה של שפלת יהודה. התל העליון ממוקם 347 מ' מעל פני הים, 117 מ' מעל לערוץ נחל האלה, ושטחו כ-45 דונם. האתר ממוקם בקצהו הצפוני של רכס שכיוונו צפון-דרום, אשר מהווה את הגבול בין השפלה הגבוהה ממזרח והנמוכה ממערב. עזקה שולטת על הצומת האסטרטגי של הדרך המובילה מכיוון גת פלשתים, דרך עמק האלה לכיוון הרי יהודה שממזרח עם הדרך המקשרת בין בית שמש בצפון ולכיש שבדרום, מסיבות אלה עזקה הפכה באופן טבעי לעיר חשובה. בחפירות באתר נתגלו שרידי יישוב בעיקר מתקופת הברונזה המאוחרת ומתקופת הברזל 2, מצודה, מגדלים, חותמות למלך וממצאים נוספים. בנוסף התגלו באתר מערות מסתור מתקופת מרד בר-כוכבא.
פירוש השם
פירוש המילה עזקה בארמית: גדר, משוכה שמקיפה את השטח מסביב כטבעת. לפי הראב"ע - 'עזקתא' - מילה שמופיעה רק בלשון קדר ופירושה כמו גדר ומשוכה. בתנ"ך מופיעה נגזרת של הפועל ע.ז.ק בישעיהו ה, ב -"ויעזקהו". על פי רש"י פירושו 'סייגו וגדרו סביב מוקף כמין טבעת'. על פי רד"ק: לגדרו, להקיף בגדר. לפי המלבי"ם: הקמת גדר מסביב כדי שלא יבוא נזק מבחוץ.
היסטוריה
עזקה מוזכרת לראשונה בספר יהושע בפרשת בריחתם של חמשת מלכי האמורי. צבא ישראל רדף אחרי מלכי כנען שהתקיפו את גבעון, עד לעזקה.
לפי ספר שמואל, בקרב דוד וגוליית הפלשתים חנו בין שכה לעזקה ממערב בעוד צבא ישראל שכן ממזרח בעמק האלה.
לאחר מכן, מוזכרת עזקה כאחת הערים שביצר רחבעם:
במקרא ובמקורות חוץ-מקראיים, עזקה מתוארת כאחת מערי הגבול העיקריות בממלכת יהודה בין המאות השביעית והשישית לפנה"ס. מיקומו של האתר וחשיבותו היוו הגורם העיקרי לכך שעזקה הייתה היעד הראשון במסעו של סנחריב בשנת 701 לפנה"ס במהלכו החריבה אשור את כל ערי יהודה פרט לירושלים. כתובת עזקה, כתובת אשורית השמורה במוזיאון הבריטי ומיוחסת לסנחריב, מתארת את הכיבוש האשורי:
עזקה נבנתה מחדש במהלך המאה השביעית לפנה"ס. ובראשית המאה השישית לפנה"ס, כאשר יהודה הותקפה על ידי הצבא הבבלי, היא כבר הייתה שוב אחת מערי הגבול החשובות בגבולה המערבי של הממלכה. בעת שהבבלים צרו על ירושלים ערב חורבן הבית הראשון, הנביא ירמיהו תיאר את גורלן של שתי הערים האחרונות שנותרו בשפלת יהודה:
אוסטרקון שנמצא בשכבת החורבן של שער העיר לכיש המתוארך לחורבן הבבלי ב-586 לפנה"ס משלים את העולה מתיאורו של ירמיהו. מגניה של לכיש מדווחים שמשואותיה של עזקה כבו, כלומר שעזקה נכבשה בידי הבבלים ולכיש נותרה לבדה בשפלה.
.
בימי שיבת ציון חזרו כמה משפחות משבט יהודה והתיישבו בעזקה:.
חפירות ארכאולוגיות
תל זכריה היה אחד האתרים הראשונים שנחפרו בארץ ישראל. כבר ב-1898 קיבלו הארכאולוגים הבריטים פרדריק בליס ורוברט מקאליסטר מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל, רישיון חפירה מהשלטון העות'מאני לחפירה של ארבעה אתרים בשפלת יהודה, תל גודד, מרשה, גת ועזקה. תל עזקה נחפר במשך שלוש עונות שהתמקדו בתל העליון. במהלך החפירות נחשפו מגדלים ללא חומה שקישרה ביניהם אותם תארכו לתקופה הרומית ואת מצודת האקרופוליס בדרום מזרח התל אותה תארכו לתקופת רחבעם על בסיס התיאור המקראי. חלקן העליון של הקירות תוארך לתקופה ההלניסטית. סקר ממוקד התרחש באתר בשנים האחרונות על ידי משלחת החפירות המחודשת כחלק מההכנות לחפירה בפועל התגלו מעל 18,000 חרסים. לפי ניתוח ממצאי הסקר, שגשג התל בשתי תקופות עיקריות, תקופת הברונזה המאוחרת ותקופת הברזל 2.
חפירות נוספות החלו בשנת 2012 מטעם משלחת משותפת מטעם אוניברסיטת תל אביב, בראשות עודד ליפשיץ ויובל גדות, ואוניברסיטת היידלברג בראשות מנפרד הומינג. חפירות אלה עדיין נמשכות. עונת החפירה הראשונה ב-2012 התרכזה בשלושה חלקים של התל אשר איששו את תוצאות הסקר שתקופת הברונזה המאוחרת ותקופת הברזל 2 הן תקופות שיא בהיקף היישוב באתר. טרם פרסמו החופרים את ממצאים באופן רשמי.
אהרן אבן-חן
אהרן אבן-חן (פיינשטיין) (7 בספטמבר 1908 – 17 במאי 1990) היה עיתונאי, סופר ואיש ציבור ישראלי, מראשוני העיר נתניה.
תולדות חייו
אבן-חן נולד בי"א באלול תרס"ח (1908) במושבה ראש פינה, בן ליוסף פיינשטיין, ממגיני הגליל, ונכד לאהרן פיינשטיין, ממייסדי ראש פינה ומחלוצי ההתיישבות בארץ ישראל. למד בבית-הספר של ראש פינה אצל המורה שמחה וילקומיץ ובקולג' הסקוטי בצפת. עבד במשק הפלחה של הוריו, באריזת הטבק ובסלילת כביש ראש-פינה-מטולה. כשבגר הצטרף לארגון "ההגנה".
עבודתו העיתונאית
עוד בטרם מלאו לו 20 החל לשלוח כתבות לפרסום בעיתון "דואר היום" שבהן דיווח על אירועים בגליל. עורך העיתון איתמר בן-אב"י הבחין בכישרונו והזמין אותו לעבור לירושלים ולעבוד כחבר המערכת. בשנים 36–1935 שימש אבן-חן כמזכיר המערכת. ידידות אמיצה נקשרה בין אבן-חן לבן-אב"י, שנמשכה גם בפעילות ציבורית משותפת.
בשנת 1936 עבר אבן-חן לכתוב בעיתון "הארץ" בהזמנתו של עורך העיתון גרשום שוקן, ושימש בין השאר כסופר העיתון באזור השרון.
עם הקמת העיתון "מעריב" ב-1948 נמנה אבן חן עם צוות העיתונאים המייסדים בראשות עזריאל קרליבך. על הידיעות והכתבות במעריב היה חותם בשם העט '''ג. שרוני'''.
בשנת 1946 זכה בפרס ראשון בתחרות הארצית לרפורטז'ה מטעם אגודת העיתונאים. בשנת 1969 זכה בפרס שלמה מרץ של מסדר ז'בוטינסקי.
פעילות ציבורית
העבודה המשותפת עם איתמר בן-אב"י הביאה את אהרן אבן-חן גם לפעילות בהסתדרות בני בנימין אליה הצטרפו גם אלכסנדר אהרונסון ועובד בן עמי, שהיה כתב העיתון בפתח תקווה. בין היישובים שהוקמו על ידי בני בנימין הייתה העיר נתניה. אבן חן היה ממייסדי העיר ומפעילי הציבור בה, ובן עמי שימש מאוחר יותר כראש העיר. בשנים 1936–1950 שימש אבן-חן כמזכיר מחלקת התרבות של נתניה וכחבר ועדת השמות לרחובות העיר. בין השאר הקים ב-1937 את הספרייה העירונית, פרי יוזמתו של איתמר בן-אב"י, שייעד אותה להיות "מוסד רוחני גדול, אשר ישמש מרכז לתרבותנו".
תיעוד יצירתו של בן-אב"י
הקשר המיוחד עם איתמר בן-אב"י הביא את אבן-חן לפתוח במפעל לתיעוד יצירתו של בן-אב"י לאחר שזה נפטר ב-1943. הוא ערך את עיזבונו העיתונאי, אסף את כתביו והוציא לאור ב-1961 את הספר 'עם שחר עצמאותנו'. הספר יצא בהוצאת "הוועד להוצאת כתבי איתמר בן-אב"י". לאחר מכן הוציא לאור ספר נוסף ובו מאמרים של בן אב"י - 'חלומות ומלחמות' (1978).
משפחתו
אהרן אבן-חן נישא לעטרה לבית לרמן, ולהם שתי בנות: עדנה לוינשטיין, שעבדה שנים רבות כעורכת ומגיהה בעיתון "הארץ", ואריאלה אופק, שהייתה מורה ומחנכת בגימנסיה הרצליה.
ספריו
בעריכתו:
ויניפג (אונייה)
א/ק "ויניפג" (S/S Winnipeg) הייתה אוניית נוסעים ומשא צרפתית שידוע בשל הגעה לצ'ילה בשנת 1939 עם כ-2200 פליטים מספרד.
קורותיה
האונייה נבנתה בדנקרק, צרפת, עבור חברת הספנות הצרפתית ופעלה כאוניית משא.
לאחר תחילת מלחמת האזרחים בספרד, פבלו נרודה גילה שספרדים רבים ברחו לצרפת ונמצאים במחנות מעבר בתנאים קשים. באותה תקופה הוא היה קונסול של צ'ילה בפריז.
נשיא צ'ילה מינה אותו לארגן העברת חלק מהפליטים לצ'ילה. פבלו נרודה שכר את האונייה והתאים אותה ל-2200 נוסעים. במהלך זה פבלו נרדוה גם פעל לאיחוד משפחות שהיו מפוזרות במחנות שונות ברחבי צרפת. ב-4 באוגוסט 1939 האונייה הפליגה וב-3 בספטמבר הגיע לנמל ולפראיסו. בין הפליטים שהגיעו על הסיפון היו אנשי רוח בתחומים שונים לרבות היסטוריון לאופולדו קסטדו, עיתונאי איסידרו קורבינוס, ציירים רוסר ברו וחוסה בלמס ונוספים.
בשנת 1940 האונייה המשיכה להפליג תחת דגל של צרפת של וישי. ב-26 במאי 1941 היא נתפסה והולאמה לטובת ממשלת בריטניה. כעבור מספר חודשים היא נמכרה לחברה קנדית ושמה שונה ל"ויניפג-2". האונייה הוטבעה על ידי צוללת גרמנית ב-22 באוקטובר 1942. כל האנשים שהיו על הסיפון ניצלו.
רשות הפארקים של קנדה
רשות הפארקים של קנדה (באנגלית: Parks Canada Agency; בצרפתית: Agence Parcs Canada) הידועה גם כ"פארקי קנדה" או "פארקס קנדה" (באנגלית: Parks Canada; בצרפתית: Parcs Canada) היא רשות של ממשלת קנדה, תחת המשרד לאיכות הסביבה של ממשלת קנדה. מטרת הרשות היא להגן ולשמר על אתרי טבע בעלי חשיבות לאומית של קנדה, וכן לעודד מודעות ציבורית (באמצעות הנאה ופנאי של הציבור) לשמירה על אתרי טבע אליה, על מנת להגן עליהם כיום ולמען הדורות הבאים. הרשות מנהלת 42 פארקים לאומיים, 4 שמורות טבע ימיות לאומיות, 171 אתרים היסטוריים לאומיים (מתוך יותר מ-970 אתרים היסטוריים לאומיים), 9 תעלות ונתיבי מים היסטוריים, פארק לאומי אורבני אחד, ואתר מורשת לאומי אחד. הרשות מנהלת את מרשם האתרים ההיסטוריים של קנדה; בנוסף הרשות מנהלת 5,000 אזורים מוגנים אשר יכולים להפוך בעתיד לשמורות טבע או פארקים לאומיים - בשטח כולל של 1,000,000 קמ"ר (10% משטחה היבשתי של קנדה, ו-1% משטחה הימי). הרשות עובדת עם המועצה הלאומית לאתרים היסטוריים ומונומנטים של קנדה, הממליצה על אתרים, אירועים ואנשים בעלי חשיבות היסטורית לאומית (סה"כ מעל 1,500), לשר לאיכות הסביבה ולשינויי אקלים. תפקידי והתחיבויות הרשות מוסדרים באמנת רשות הפארקים של קנדה.
ברשות עובדים כ-5,566 עובדים, ומשרדי הנהלתה מצויים בעיר גאטינו שבפרובינציית קוויבק.
היסטוריה
רשות פארקי קנדה הוקמה ב-19 במאי 1911, כמחלקה של משרד הפנים של הדומיניון של קנדה - והייתה מחלקת הפארקים הלאומיים הראשונה בעולם.
הרשות הוקמה בשנת 1998, תחת המשרד להגנת הסביבה של קנדה. קודם לכן, בין השנים 1966–1978 היו "פארקי קנדה" תחת המשרד לענייני אינדיאנים של קנדה (משרד בממשלת קנדה), ובין 1979–1994 היו פארקי קנדה תחת המשרד למורשת קנדה (משרד בממשלת קנדה), בשנת 1994 עברו פארקי קנדה למשרד להגנת הסביבה, אשר הקימה את הרשות הממשלתית.
אכיפת החוק
פארקי קנדה מעסיקים שומרי פארקים (Park Wardens), המבצעים פעולות אכיפה, כדי להבטיח את שלומם של המבקרים בפארקים הלאומיים, ולוודא ציות לחוקי הגנת הסביבה. לשומרים סמכויות נרחבות (הם נושאים נשק, ובסמכותם להפעיל כוח על מנת לעצור מפירי חוק).
לקריאה נוספת
• W.F. Lothian, A Brief History of Canada's National Parks * W.F. Lothian, A History of Canada's National Parks, Volumes I-IV, Published by Parks Canada, Ottawa, 1976-1987.
קלפי המיקוח הלבנונים
קלפי המיקוח הלבנונים הוא כינוי לקבוצה של 21 אזרחים לבנונים שנכלאו בישראל לתקופות של בין 10 ל-14 שנים כבני ערובה האמורים לשמש "קלפי מיקוח" במשא ומתן עתידי לשחרורו של רון ארד.
המוכרים מבין "קלפי המיקוח" הם עבד אל-כרים עובייד, בכיר בחזבאללה שנחטף ב-1989, ומוסטפא דיראני, שהיה פעיל באמל, החזיק ברון ארד לתקופה מסוימת, ונחטף ב-1994. שניהם הוחזקו במתקן הכליאה 1391.
שאר בני הערובה נכלאו בין השנים 1994-1986, רובם נעצרו כשהם בני פחות מ-20, כך לפי פסק הדין בעניינם. כולם נכלאו באגף מיוחד בכלא רמלה.
במשך השנים, עשרה מהם הועמדו למשפט בגין "חברות בארגון עוין", וקיבלו עונשי מאסר קצרים של בין שנה וחצי לארבע שנים. לאחר תום תקופת העונש לא שוחררו העשרה מהכלא, אלא נותרו בו במעצר מנהלי. שאר "קלפי המיקוח" לא הועמדו מעולם למשפט.
הביקורת כלפי המאסר
במהלך השנים ארגוני זכויות אדם שבו והעלו את הטענה כי החטיפה והמאסר אינם חוקיים ואינם מוסריים. ארגונים אלו עשו את ההבחנה בין עובייד ודיראני לבין שאר בני הערובה, אשר רובם - לטענתם - שמעו על רון ארד לראשונה בכלא הישראלי. לטענתם, העובדה כי במהלך השנים חזבאללה מעולם לא הביע בהם התעניינות ולא דרש את שחרורם - גם במסגרת עסקות חילופי שבויים - מעידה על חוסר התועלת שבהחזקתם. לפי גישה זו, פרשת "קלפי המיקוח" לא רק שלא הצליחה לפתור את תעלומת רון ארד, אלא גם יצרה 19 אנשים נוספים במצבו.
מתוך גישה זו הגיש צבי ריש, עורך דינם של הלבנונים, מספר עתירות לבתי המשפט בישראל, הנוגעות לחוקיותם ומוסריותם של המאסרים. ב-1999 אמר עמי אילון, ראש השב"כ דאז, כי "המשך החזקתם במעצר מנהלי של 19 לבנונים כקלף מיקוח כדי לשחרר שבויים ונעדרים לא תרם או יתרום לכך. מדובר בהחזקה בלתי מוסרית שאין בה תועלת". איילון לא התייחס בהודעתו זו אל עובייד ודיראני. גם אליקים רובינשטיין, היועץ המשפטי לממשלה דאז, תמך בשחרורם של בני הערובה.
השחרור
בדצמבר 1999 שוחררו שישה מהחטופים, ובאפריל 2000 פסק בג"ץ כי גם המשך מאסרם של השאר אינו חוקי, מאחר שאינם מהווים סכנה מיידית לביטחון המדינה. בעקבות פסיקה זו שוחררו רוב העצורים, אך המדינה, שהייתה מעוניינת להמשיך ולהחזיק בדיראני ועובייד, העבירה בכנסת בדיעבד חוק בשם "חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים", שאפשר לה להמשיך ולהחזיק בהם. בסופו של דבר שוחררו גם הם במסגרת עסקת חילופי שבויים ב-2004, בתמורה לאלחנן טננבוים ולגופותיהם של שלושת החיילים שנחטפו בהר דב.
אוניית צובר מעורבת
אוניית צובר מעורבת (אנגלית: Ore-bulk-oil carrier, ר"ת OBO) היא אוניית צובר המתוכננת לשאת מטעני תפזורת יבשים או נוזלים. יכולת זו באה להפחית את המסעות שעורכת האונייה עם ספנות (מחסנים) ריקות, מסעות בהם האונייה נושאת מטען בכיוון אחד בלבד ובדרך חזרה מחסניה ריקים. כך למשל, אוניית צובר מעורבת יכולה למשל לשאת מטען של נפט מן המזרח התיכון לאוסטרליה ולשוב לחצי הכדור הצפוני כשהיא עמוסה בעפרות ברזל.
אוניות צובר מעורבות קטנות יותר, במעמס של אלפי טונות בודדות, פעלו על נהרות בחלקה האירופי של רוסיה.
Bigger than Us
Bigger than Us (בעברית: גדול מאיתנו) הוא שיר באנגלית שנכתב והולחן על ידי לורל ברקר, אנה-קלרה פולין, ג'ון לונדוויק, ג'ונאס ת'אנדר ובוצע על ידי מייקל רייס. השיר ייצג את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל, לאחר שזכה במקום הראשון בתחרות הגמר הלאומי הבריטית, "Eurovision: You Decide" (מילולית - אירוויזיון: אתם מחליטים).
הרן שגיא
הרן שגיא (נולד ב-25 בדצמבר 1964) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
ב-2009 שיחק בסרט מיקי בוערה בתור מוקי המבוגר. ב-2010 שיחק בסדרה דאוס ששודרה בערוץ הילדים בתור המנהל של בית הספר לצידם של מיכאל מושונוב ושל עדי הימלבלוי.
גשר פז
גשר פז הוא גשר מרכזי בחיפה, המחבר בין כביש 4 מערב (דרך בר יהודה-צייזל-חטיבת גולני), רחוב חלץ, והשכונות הדר, חליסה, נוה פז, נווה שאנן ואזור חוף שמן. הגשר יוצר את מה שהוא כנראה המחלף הראשון שנבנה בארץ ישראל, והיחיד עד לבנייתו של מחלף זכרון יעקב בשנת 1967.
היסטוריה
עד לחנוכתו של מחלף חירם במרכז העיר התחתית, היה גשר פז שער הכניסה העיקרי לעיר מאזור מערב הקריות. זאת, באמצעות כביש שכונה בפי תושבי האזור בשם "כביש 58", אשר הוביל מקריית חיים, עבר בצמוד לחומת בית הספר למקצועות הטכניים של חיל האוויר (בית הספר "הטכני") והסתיים בגשר.
בשנת 1931, בעיצומה של תקופה בה עברה חיפה תנופת בנייה ופיתוח, הוקם גשר מעל כביש 4. הגשר נחנך ב-24 ביולי 1931 בנוכחות הנציב העליון. הגשר נועד לשרת את התנועה הפונה לכיוון תחנת הכוח ומתקני חברת הדלק הבריטית "של" בחוף שמן. בתחילה נקרא הגשר "גשר של", ולאחר הקמת חברת פז חברת הנפט שרכשה את נכסיה בישראל של חברת של, שונה שמו ל"גשר פז". הגשר התחבר לכביש 4 באמצעות צומת קטן מעט ממערב לגשר (ששימש ליורדים מהגשר), ורמפת עלייה מעט ממזרח לגשר. הגשר עבר מעל כביש 4 ומסילת הרכבת. מעט ממערב לגשר נמצא צומת הגיבורים/בר יהודה, המחבר בין שכונת הדר לכביש 4, וגשר פז.
במהלך השנים חובר לגשר רחוב החשמל, המחבר בין כביש דורי (העולה לאזור נווה שאנן ולשכונת נוה פז ונוה יוסף) למחלף, ומאפשר חיבור בין הקריות לשכונות הכרמל, לטכניון ולאוניברסיטה. המחלף לא היה שלם, ולא אפשר מעבר מכביש 4 מזרח (מכיוון צומת הצ'ק פוסט) לעבר חוף שמן ובכיוון ההפוך. חיבור זה מתאפשר בגשר גדוד 21, שנבנה כ-400 מטרים ממזרח, ומחבר בין רחוב החשמל לבין כביש 4.
בשנת 1977 עיצב האמן גרשון קניספל תבליטים לעיטור הגשר משני צדדיו.
במהלך שנות ה־90 נבנתה רמפת ירידה חדשה מהגשר, שאפשרה את החיבור בין "כביש 58" הישן וכביש 4 מערב, וביטלה את צומת הירידה הקודם מהגשר. הצומת החדש ביטל רמזור על דרך 4 לכיוון מזרח, ואפשר תנועה בנפח רב יותר באזור. רמפת הירידה מתפצלת לשני נתיבים, כאשר אחד מוביל לדרך בר יהודה בעיר התחתית, והשני לצומת רחוב הגיבורים, המשמש ככניסה לאזור הדר.
כביש 22, שהחליף את כביש 58 הישן, נסלל מעט מצפון לגשר, ואפשר חיבור ישיר בין התנועה מאזור הקריות לעיר התחתית, ללא צורך במעבר בגשר פז. בנקודת המפגש בין כביש 22 וכביש גשר פז נבנה מחלף חוף שמן. פתיחת מחלף קישון וחיבור כביש 75 עם כביש 22 אפשרה את חיבור התנועה הבאה ממזרח לגשר פז, ללא צורך במעבר באזור צומת הצ'ק פוסט.
החלפת הגשר
בראשית המאה ה-21 הוחלף גשר פז הישן בחדש. הגשר המקורי היה בגובה כ-4 מטרים, נמוך ביחס לסטנדרטים הנהוגים בימינו לגשרים, וכתוצאה מכך, הוא ספג פגיעות חוזרות ונשנות ממשאיות שעברו תחתיו, כשלעיתים חלקן אף נתקעו במקום וגרמו בכך לשיבושי תנועה קשים. כדי לפתור את בעיית הגובה, נבנה בצמוד לגשר הישן גשר מודרני גבוה יותר, מתוך מטרה להרוס בעתיד את הגשר הישן. הגשר החדש עוטר בהעתק מוגדל של התבליטים שהיו על הגשר הישן.
בעת תכנון הריסת הגשר התגלעה מחלוקת בין עיריית חיפה לבין גורמים חרדים אודות מועד הריסתו, שנקבע בתחילה לשבת ולבסוף נדחה ללילה של יום חול. מצב זה גרם לדחייה ארוכה במועד ביצוע הריסת הגשר הישן. לבסוף, נהרס הגשר בשנת 2006, בזמן מלחמת לבנון השנייה, תוך ניצול הירידה הניכרת בעומס התנועה עקב המלחמה. ההריסה החלה ביום חמישי והסתיימה ביום המחרת. לטענת העירייה, באופן זה בוצעה ההריסה ללא חילול שבת, ואולם גורמים דתיים שונים טענו כי חלק מהגשר נהרס בפועל לאחר כניסת השבת.
סעודה (הלכה)
ביהדות ישנם הלכות ומנהגים העוסקים בסעודה, שהיא ארוחה שאוכל בה לחם העשוי מחמשת מיני דגן בכמות של לפחות כזית.
ישנם זמנים או אירועים מסוימים שבהם ישנו חיוב מדאורייתא או מדרבנן לאכול סעודה שיש בה לחם (סעודת מצווה). לעיתים יש שמחשיבים גם ארוחה שאוכל בה עוגה מחמשת מיני דגן, כסעודה.
קידוש
ישנה מצווה מהתורה לערוך קידוש בליל שבת וחג, היא מצוות קידוש השבת בדברים. הקידוש נערך קודם הסעודה, להראות שהסעודה נעשית לכבוד השבת, בדרך כלל על ידי בעל הבית או הבכיר מבין הנוכחים. הקידוש הנעשה ביום השבת והחג הוא תקנה דרבנן. קידוש הוא אִזכור קדושת היום (שבת או חג) בטקס קצר. הקידוש נעשה על ידי ברכה מיוחדת הנאמרת על כוס המכילה רביעית יין (או מיץ ענבים), במקום שאין יין ניתן לאומרה גם על פת. את קידוש היום ניתן לומר גם על חמר מדינה.
נטילת ידיים
סמוך למועד חורבן בית שני הרחיבו חכמים את המצווה ליטול ידיים לפני נגיעה בקורבן או בתרומה, וקבעו שאסור לאכול לחם ללא נטילת ידיים. חכמים כמו רבי עקיבא הקפידו מאוד על נטילת ידיים (עד כדי מסירות הנפש) וחכמים כמו אליעזר בן חנוך, ש"פקפק בטהרת ידיים", אף נענשו בעונש חמור ביותר, ונודו. גם כיום, אף על פי שלא ממלאים את כל דיני טומאה וטהרה, לפי ההלכה יש ליטול ידיים לפני אכילה (מים ראשונים).
נטילת הידיים מתבצעת באמצעות נטלה, כלי שממנו שופכים את המים על כל כף היד ולרוב הדעות על כל יד בנפרד. הסדר המדויק שבו מתבצעת הנטילה נתון כיום במחלוקת, והוא שונה מסיטואציה לסיטואציה. מספר הפעמים נע בין שטיפה אחת לכל יד לבין שלוש שטיפות. לאחר הנטילה, בעוד היד רטובה, כל נגיעה של יד אחרת שאינה נטהרה (ידו השנייה של האדם או יד אדם זר) מחזירה את היד לטומאתה ויהיה על הנוטל לנגב את ידו ולחזור על הפעולה בשנית. אך לאחר ייבושן, אין הידיים מקבלות טומאה מידיים אחרות.
נוסח הברכה שמברכים על נטילת הידיים הוא:. המנהג הרווח לברך את הברכה אחרי נטילת הידיים עצמה, מכיוון שאז הידיים נקיות, דבר המהווה חריגה ביחס לכל שאר המצוות עליהן מברכים קודם לעשייתן. על מנת בכל זאת לברך לפני ביצוע המצווה, נהוג לברך לפני ניגוב הידיים, ולראות בניגוב חלק מהפעולה עליה מברכים.
נחלקו הפוסקים האם מותר לדבר בין סיום נטילת הידיים ועד לאכילת הלחם (או החלה בסעודת השבת). לדעת הרמב"ם כל זמן שאינו מסיח דעתו מכך שהוא עומד לאכול, מותר לדבר על כל נושא שבעולם ולדעת הרא"ש אין לדבר (מחשש להפסק) אלא לצורך הסעודה, למשל, לבקש מלח או סכין לצורך בציעת הפת. מחלוקת זו נעוצה בפרשנות שונה לדברי התלמוד "תכף לנטילה ברכה" שלדעת הרמב"ם מדובר על נטילת מים אחרונים דווקא, ולכן בנטילת מים ראשונים אפשר להפסיק, ולדעת הרא"ש מדובר גם על מים ראשונים. למעשה, רוב הפוסקים הורו שלא לדבר בזמן זה, אך, מנהג רבים מיהודי תימן לדבר כדעת הרמב"ם.
ברכות הנהנין לפני הסעודה
חכמים הראשונים תקנו שחובה על האדם להודות לה' על המזון לפני האכילה. בהקשר לברכות אלו מפורסמת אמרתם "כל הנהנה מן העולם הזה בלא ברכה כאילו גוזל להקדוש ברוך הוא וכנסת ישראל".
את הברכות שלפני הסעודה מברכים סמוך ככל האפשר לאכילה, כמו כן חל איסור להפסיק בין הברכה לאכילה. לפני סעודה שאוכל בה לחם העשוי מחמשת מיני דגן (חיטה, שעורה, שיפון, כוסמת ושיבולת-שועל) מברך "המוציא לחם מן הארץ". הברכה שאדם מברך על הלחם פוטרת את כל הדברים שרגילים לאכול בתוך סעודה ואינו מברך עליהם. לכן אם אכל לחם ולאחר מכן בשר או דגים אינו מברך על הבשר והדגים כי הם נחשבים חלק ממהלך הסעודה. אך אם אכל מאכלים שלא נחשבים חלק ממאכל הסעודה, לדוגמה ענבים שבאים רק כקינוח, ברכת "המוציא" לא פוטרת את אותם מאכלים וצריך לברך עליהם.
בסעודה שאין בה לחם אך אוכל מינים אחרים מברך על כל אחד את ברכתו הראויה, על מאכל העשוי מחמשת מיני דגן מברך בורא מיני מזונות, על היין מברך בורא פרי הגפן, על פירות האילן מברך בורא פרי העץ, על פירות וירקות הגדלים באדמה מברך בורא פרי האדמה ועל דברים שאין גידולם מן הארץ מברך שהכל נהיה בדברו. כאשר מונחים לפניו מינים שונים בעלי ברכות שונות יש להקדים את הברכה של המין החשוב יותר לפי סדר הקדימה מזונות גפן עץ אדמה שהכל - בראשי תיבות מג"ע א"ש.
כשרות
ההלכה כוללת מערכת ענפה של כללים הקובעים מהו מזון כשר, כלומר כזה המותר באכילה. על המרכיב הבסיסי של הסעודה, הלחם, חל איסור פת עכו"ם - לחם שנאפה על ידי שאינו יהודי, או שהאש שעליה נאפה נדלקה על ידי שאינו יהודי, אינו כשר. בחג הפסח ישנה הקפדה נוספת, על אכילת מזון כשר לפסח.
כשרות המזון מן החי מבוססת על רשימת בעלי החיים המותרים והאסורים באכילה, המופיעה בתורה (, ו). מזון המופק מן החי דינו כבעל החיים ממנו הופק. כך ביצים וחלב מותרים רק אם מקורם מבעל חיים טהור. יוצא מכלל זה דבש המותר באכילה אף על פי שדבורים אסורות באכילה. הנימוק להיתר אכילת דבש הוא שהדבש לא מכיל חלק אינטגרלי מהדבורה אלא רק עובר בגופה תהליך עיבוד. כל הבהמות, החיות והעופות, המותרים באכילה, אסורים באכילה ללא שחיטה והכשרה על פי כללי ההלכה. דגים מותרים באכילה בכל צורה מיד לאחר מותם, אולם גם הם אסורים באכילה בעודם חיים.
הפרדה בין מאכלי בשר ומאכלי חלב כוללת אכילה, בישול והנאה. שלושה איסורים אלו נלמדים משלוש הפעמים שבהן מופיע בתורה האיסור "לא תבשל גדי בחלב אמו" (פעמיים בספר שמות ופעם בספר דברים). חז"ל הרחיבו איסור זה על אכילת כל בשר חיה ובהמה בחלב, ומאוחר יותר גם על עוף.
במזון מן הצומח ישנם כמה כללים הלכתיים, חלקם אינם נוהגים אלא בגידולים שצמחו בארץ ישראל ומכונים "מצוות התלויות בארץ", וחלקם נוהג בצומח בכל מקום בעולם. כללים אלה כוללים: טבל, תרומות ומעשרות, הפרשת חלה, ערלה, נטע רבעי ושמיטה. יש המקפידים על איסור לינת לילה של בצל קלוף ושום קלוף, שמקורו בתלמוד הבבלי.
הלכות הרחקה מגויים הן הלכות שאוסרות דברים שונים הנוגעים לקשרים בין יהודים לגויים, ובהן איסורי האכילה הבאים:
הגבלות נוספות על המזון
איסור על אכילת בשר ושתיית יין מופיע במשנה רק לגבי הסעודה המפסקת בערב תשעה באב, אולם ברוב עדות ישראל הרחיבו איסור זה גם על ימים הקודמים לתשעה באב. ביהדות אשכנז ועדות נוספות נהגו שלא לאכול בשר ולא לשתות יין בכל תשעת הימים פרט לסעודות שבת וסעודות מצווה אחרות (כגון ברית מילה). רוב הספרדים נוהגים באיסור זה החל מב' באב (לאחר ראש חודש אב עצמו), וחלקם רק בשבוע בו חל תשעה באב.
אין משׂיחין בסעודה
במסכת תענית ניתן כלל לשמירת הבריאות:. שולחן ערוך מוסיף על הנחיה זו: (=לבריאות).
דברי תורה
מצווה לומר על השולחן דברי תורה, אך שלא בשעה שאוכלים ממש, משום שאין להשיח בשעת הסעודה. במסכת אבות נאמר בעניין זה:
מים אחרונים
מים אחרונים, זהו כינוי להלכה של נטילת ידיים בסוף הסעודה לפני שמברכים ברכת המזון. חיוב זה תוקן על ידי חכמי המשנה משתי סיבות, ניקיון הידיים לכבוד ברכת המזון. וכן מטעמי בריאות, לנקות את הידיים ממלח סדומית שיכול לסמא את העיניים אם יגע בהן.
הראשונים נחלקו האם גם בזמננו יש מקום לנהוג בנטילה זו. זאת מכיוון שאנו אוכלים באמצעות סכו"ם ובסוף הסעודה ידינו נותרות נקיות, וגם מלח סדומית אינה מצויה בינינו. אך יש שסברו שגם כעת יש לחשוש כיון שיש והידיים מתלכלכות בשעת האכילה, וכן יש מלחים אחרים בעלי תכונות דומות למלח סדומית. בשולחן ערוך פסק ש:, אך בהמשך הוסיף: . לפי הקבלה יש טעמים נוספים ליטול ידיים השייכים גם בזמננו.
זימון
חובת הזימון לפני ברכת המזון חלה בסעודה שבה סעדו ביחד לפחות שלושה גברים שהם בני מצווה. הזימון הוא קריאה של מברך אחד לחבריו לברך עמו בצוותא "נברך (את) שאכלנו משלו", ותשובתם "ברוך שאכלנו משלו ובטובו חיינו". כאשר הסועדים הם עשרה או יותר, חובה להזכיר את שם ה' בברכת הזימון. אזי הפניה היא "נברך אלוהינו שאכלנו משלו", והתשובה בהתאם "ברוך אלוהינו" וכו'.
ברכת המזון
ביסוד ברכת המזון עומדת חובת האדם להודות לבוראו על המזון שממנו הוא מתקיים, ולהכיר בכך שהמזון, הגוף והאדמה ניתנים מידי הבורא ומצויים תחת השגחתו.
ברכת המזון מורכבת מארבעה חלקים שנקבעו במהלך הדורות. בתורה לא נקבע נוסח מדויק לברכה, אלא הוזכר באופן כללי שתוכן הברכה יהיה הודיה לה' על האוכל ועל נתינת ארץ ישראל לעם ישראל. המקור החשוב ביותר למקורן של הברכות מצוי בתלמוד הבבלי במסכת ברכות:
סעודות מיוחדות
בשבת וברבים מהחגים יש סעודות שלהן מצוות ומנהגים ייחודיים:
קיימות סעודות מיוחדות נוספות:
תרופות להרדמה
הרדמה כללית (General anesthesia) היא דיכוי עירנות כתוצאה מדיכוי הפעילות המוחית. בשעת ההרדמה אין תחושת כאב, שרירים אינם מתכווצים והמורדם נמצא במצב של חוסר הכרה.
מנגנון פעולת ההרדמה: תרופות להרדמה מעכבות את הולכת הגירויים העצביים למוח ומדכאות את מרכז העירנות הנמצא במוח.
טיפול לפני ואחרי הרדמה
תרופת טשטוש לרוב משמשת כדי לקצר את שלב 2 של ההרדמה הוא שלב העירור.
טיפול באטרופין למניעת גודש בריאות ולהגברת קצב לב.
טיפול בפרומתאזין כדי להפחית בחילה והקאה לאחר הניתוח, ולהפחית רגישות יתר.
בויס (רובה נגד טנקים)
רובה בויס, או בשמו המלא '''רובה, נגד טנקים, 55. אינץ', בויס (אנגלית: Rifle, Anti-Tank, .55in, Boys''') הוא רובה נגד טנקים בקוטר "0.55 תוצרת בריטית. הרובה פותח כאמצעי נישא נגד טנקים לחיילי חיל הרגלים. הרובה יוצר בשלושה דגמים עיקריים:
תכנון ופיתוח
רובה הבויס פותח על ידי קפטן בריטי בשם ה.ס בויס (H.C. Boys) כנשק נישא נגד טנקים לחיילי חיל הרגלים הבריטי. הקפטן בויס היה חבר בוועדה הבריטית לכלי נשק קלים, וחבר בצוות התכנון במפעל הנשק הקל המלכותי, שנודע יותר בכינוי מפעל אנפילד על שם רובע אנפילד בלונדון בו עמד, אשר גם ייצר את הנשק. בתחילה כונה הרובה בשם סטנצ'יאון (אנגלית: Stanchion, עמוד תמך), אך שם זה שונה לכבוד ממציאו, הקפטן בויס, אשר נפטר ימים אחדים לפני אישור כניסתו של הרובה לשירות הצבא הבריטי, בנובמבר 1937.
הבויס התבסס על עקרון הפעולה הבריחית והוזן באמצעות מחסנית בת 5 כדורים. הרובה היה גדול ממדים וכבד במיוחד, וכלל חצובה בחזיתו וכן ידית אחיזה נוספת בבסיס הקת. כדי להתגבר על הרתע רב העוצמה שנוצר בעת ירי הכדור בקוטר 0.55 אינץ' (כמעט 14 מ"מ), הותקן ברובה בלם לוע גדול ובולם זעזועים אשר שולב במבנה החצובה, וכן נוספה שכבת ריפוד עבה בקת הרובה. אחת מנקודות התורפה של הבויס היה השימוש הנרחב בברגים בקוטר קטן שאף שהודקו בחוזקה, יוצרו דווקא מפלדה רכה, מה שהפך את תחזוקת הרובה ותיקונו לקשה במיוחד, והיא אף הוגדרה על ידי הצוותים הטכניים כ"סיוט".
הבויס ירה כדור בקוטר 0.55 אינץ'. הכדור התבסס על תכנון התחמושת האמריקאי בקוטר 0.5 אינץ', אשר שמשה את מקלע הבראונינג, תוך הגדלת קוטר הקליע, וכן הוספת חגורת מתכת בבסיס התרמיל, ממש מעל טבעת החליצה. הכדור יוצר בשתי גרסאות עיקריות: כדורים אלה אפשרו לרובה הבויס לחדור בין 16 ו-19 מ"מ פלדה ממרחק של כ-90 מ' (100 יארד) - מה שאיפשר לבויס לחדור את שריון החזית של רוב הזחל"מים ואת שריון הצד והשריון האחורי של מרבית הטנקים הקלים שהיו בשימוש במלחמת העולם השנייה. בהמשך פותח סוג תחמושת נוסף, קליע W סימן 2 בעל ליבה מטונגסטן - קליע זה נורה במהירות לוע של 945 מ' בשנייה והיה מסוגל לחדור עד 22 מ"מ פלדה מטווח של כ-90 מ'. כנגד מטרות שאינן משוריינות היה טווחו היעיל של הבויס ארוך בהרבה.
היסטוריה מבצעית
רובה הבויס נכנס לשירות בשלבים המוקדמים של מלחמת העולם השנייה כנגד טנקים קלים ורכבים משוריינים קלים אחרים. אנגליה סיפקה כמות גדולה של רובים אלה לצבא הפיני במהלך מלחמת החורף, בין השנים 1939 ו-1940, כנגד הצבאות הסובייטים הפולשים. הנשק היה פופולרי מאוד בקרב היחידות הפיניות עקב יכולתו להתמודד עם הטנקים הקלים הרוסים מסוג T-26 בהם נתקלו הכוחות הפינים במקרים רבים.
למרות שהיה יעיל כנגד מגוון כלי שריון וטנקים קלים גרמניים, איטלקיים וסובייטים מוקדמים במהלך הקרבות בצרפת ובצפון אפריקה, העלייה החדה בעובי שריון כלי הרכב הקרביים במהלך המלחמה הפך את הבויס במהרה ללא יעיל כנשק נגד טנקים. בשנת 1942 הוצגה גרסה של הרובה בעלת קנה מקוצר לשימוש כוחות מוטסים, אולם גרסה זו התבררה במהרה כחסרת תועלת כנשק נגד טנקים - קיצור הקנה הפחית את מהירות הלוע של הנשק, מה שהקטין במידה משמעותית את כושר החדירה שלו. בזירה האירופאית הוחלף הבויס כנשק נגד טנקים ב-1943 על ידי הפיאט הבריטי, שנכנס לשימוש לראשונה במהלך הפלישה לסיציליה. הבויס המשיך לשמש לשימושים אחרים כגון ירי נגד בונקרים, קיני מקלעים וכלי רכב קלים, אולם הוחלף לבסוף על ידי מקלע הבראונינג "0.5. הבראונינג, שהיה מסוגל לירות מספר סוגים של תחמושת, ביניהם תחמושת חודרת שריון ותחמושת מציתה, סיפק יכולת חדירת שריון זהה לזו של רובה הבויס, אך היה בנוסף מסוגל להצית כלי רכב קלים, ואף שימש במקביל כנשק יעיל נגד מטוסים. אפילו אנשי שירות האוויר המיוחד, שנודעו בהעדפתם לכלי נשק שנתפסו שלל ולכאלה שנדחו על ידי יחידות הצבא הרגילות, החליפו את רובי הבויס שלהם במהרה במקלעי בראונינג, או בתותחי ברדה מודל 35 איטלקיים, בני 20 מ"מ.
לעומת זאת, בחזית המזרח הרחוק נותר הרובה בשימוש עד 1942, בעיקר עקב השריון הקל של הטנקים היפנים, דוגמת הצ'י-הא, ועקב היכולת להתקרב אליהם תחת מחסה הצמחייה בעיקר בקרבות במלאיה. הרובים נותרו בשימוש בחזית זו עקב מחסור בנשק חודר שריון אחר דוגמת הבזוקה האמריקאית.
שימוש בצה"ל
לצה"ל היו במלחמת העצמאות רובים מעטים מאוד מסוג זה. לגדוד 53 של חטיבת גבעתי למשל היו בסך הכול 2 רובים כאלה. בנוסף, היה מחסור חריף בתחמושת לרובים אלה.
בניגוד לצה"ל היה הצבא המצרי חמוש ומצויד היטב בנשק זה. עם סיום קרב שייח' נוראן למשל, נתפסו קרוב ל-20 רובי "בויס" מצריים.
ממתח
ממתח הוא מתח או זרם קבוע במעגל חשמלי שעוזר לקביעת 'נקודת עבודה' מתאימה לרכיב אלקטרוני, כלומר לקביעת מצב זרם ישר (DC) שיגרום להתנהגות זרם חילופין (AC) רצויה של הרכיב במעגל.
ההתקן המדובר הוא בדרך כלל טרנזיסטור או דיודה. בניתוח של צומת PN, מדובר על ממתח קדמי או ממתח אחורי על הצומת.
גדליה משה גולדמן
רבי גדליה משה גולדמן (כ"ו באייר תרמ"ז, 21 במאי 1887 - כ"ד בחשוון תש"י, 16 בנובמבר 1949) היה האדמו"ר החמישי מזוויהל.
תולדותיו
היה בנו של רבי שלמה גולדמן וחתנו של רבי דוד שלמה מקוברין. משנת תרפ"ו החל לשמש כרב בעיר זווהיל שבאוקראינה, לאחר שאביו עלה לארץ ישראל. על אף שהיה מחמיר בפסקיו על עצמו השתדל להקל לאחרים. נרדף על ידי השלטון הסובייטי ונשפט לשבע שנות עבודת פרך בסיביר. מסופר כי הטיח בפני שופטיו כי "אין אדם נוקף אצבעו מלמטה אלא אם כן מכריזין עליו מלמעלה".. בתום שבע שנות הגלות קיבל משרת רבנות בעיירה סמוכה למוסקבה.
בשנת תרצ"ז (1937) הצליח להימלט מרוסיה, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. היה מקורב לרב הרצוג התפרנס בצמצום. בשנת תש"ה (1945), לאחר פטירת אביו, החל לכהן כאדמו"ר.
נקבר בבית העלמין גבעת רם (שֵיִיחְ' בָּאדֵר). קברו משמש מקום עלייה לרגל למבקשי ישועה.
אבו בכר אלבאקלאני
אבו בכר אלבאקלאני (בערבית: ابو بكر الباقلاني, 950 - 1013) היה תאולוג מוסלמי סוני אשערי, פוסק הלכה מהאסכולה המאלכית, ולוגיקן. שמו המלא הוא אבו בכר מחמד בן אלטיב אלבאקלאני (בערבית: أبو بكر محمد بن الطيب الباقلاني), והוא ידוע גם כאלבאקלאני, ובתואר הכבוד אימאם אלבאקלאני. נודע כבעל יכולת רטורית מיוחדת, וכנואם מקצועי. זכה במהלך חייו לתארים כגון: השומר של האסלאם, הפה של האומה, עמוד האמונה, והשייח' של הסונה.
קורות חייו
נולד בבצרה בשנת 950, אך העביר את רוב חייו בבגדאד, שם הוא למד תאולוגיה אסלאמית מפי גדולי החכמים מהאסכולה האשערית. כמו כן, הוא למד הלכה אצל מורים מהאסכולה המאלכית. בבגדאד הוא מונה לתפקיד של קאדי. אלבאקלאני הפך במהלך חייו למרצה מפורסם, ולקח חלק בוויכוחים פומביים עם אנשי הדעת הידועים של זמנו.
לאחר שצבר השכלה רבה בתחום התאולוגיה האסלאמית ופיתח היטב את כישוריו הרטוריים, מונה אלבאקלאני לשגריר מטעם הח'ליפה, ויצא לדון בענייני דת עם חכמי הדת הנוצרים הביזנטים בקונסטנטינופול.
אלבאקלאני נפטר בשנת 1013.
מורשתו
האימאם אלבאקלאני קידם במהלך חייו את משנתו והגותו של האימאם אבו אל-חסן אל-אשערי, ובין השאר קידם את התפיסה המסורתית שהקוראן אינו נברא, ואת האמונה שהמאמינים יכולים לראות את אללה בעולם הבא.
אבן תיימיה הכריז על אלבאקלאני: "הטוב שבאנשי הכלאם האשערים, אשר לא היו ולא יהיו לו מתחרים".
צ'ולירה
צ'ולירה (בצרפתית: Tcholliré) היא עיירה בקמרון שנמצאת באזור הצפון.
גאוגרפיה
צ'ולירה ממוקמת כ-137 ק"מ מבירת האזור גארואה וכ-546 ק"מ מבירת המדינה יאונדה. בנוסף, העיר ממוקמת כ-158 ק"מ מהגבול של קמרון עם ניגריה, כ-106 ק"מ מהגבול של קמרון עם צ'אד וכ-173 ק"מ מהגבול של קמרון עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
תנועה ותחבורה
צ'ולירה ממוקמת ליד הכביש הלאומי N13 והכביש D18.
דת, כלכלה, תיירות ובריאות
בצ'ולירה יש מסגד, בית מרקחת, בית קולנוע, 2 ברים ובית מלון.
הכרזת המלחמה של גרמניה הנאצית נגד ארצות הברית
ב-11 בדצמבר 1941 הכריזה גרמניה הנאצית מלחמה על ארצות הברית ארבעה ימים לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור והכרזת המלחמה של ארצות הברית נגד האימפריה היפנית ונאום הקלון, בתגובה למה שראתה כסדרה של פרובוקציות על ידי ארצות הברית.
ארצות הברית הייתה עד אותה עת מדינה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה. ההחלטה להכרזת המלחמה התקבלה על ידי הקנצלר, אדולף היטלר, כמעט ללא התייעצות עם חברי ממשלתו או גנרלים בצבאו.
מאוחר יותר באותו יום, הכריזה ארצות הברית מלחמה נגד הגרמנים, ובכך תמה מדיניות ההתבדלות האמריקאית שמנעה הצטרפות אמריקאית למלחמה.
רקע
אדולף היטלר, מנהיג המפלגה הנאצית בגרמניה, היה אחד הדיקטטורים החזקים של המאה ה-20. היחסים בין גרמניה לארצות הברית הידרדרו מאז תחילת מלחמת העולם השנייה, בעיקר בשל שיתוף פעולה שהלך וגבר עם הזמן בין ארצות הברית לבריטניה (אחת מאויבותיה של גרמניה) שכלל את הסכם משחתות תמורת בסיסים, השאל-החכר, האמנה האטלנטית ועוד (וזאת בזמן שבאופן רשמי, הייתה ארצות הברית מדינה נייטרלית). רצונו של רוזוולט לעזור לבריטים, למרות התנגדותם של גורמים בדלניים בארצות הברית הביאו לכך שארצות הברית מיצתה עד תום את הגבולות המסורתיים של מדיניות הנייטרליות העולמית.
ב-28 בנובמבר 1941 שר החוץ הגרמני, יואכים פון ריבנטרופ אישר לשגריר יפן בגרמניה, הירושי אושימה את דבריו של היטלר לשר החוץ היפני, יוסוקה מצואוקה כי אם יפן תהיה מעורבת במלחמה עם האמריקאים, הגרמנים יכנסו למלחמה לצד יפן. היפנים ביקשו אישור בכתב לכך, היטלר סיפק לכך אישור בצד, יחד עם הסכמתו של בן-הברית הנוסף, הדיקטטור של ממלכת איטליה, בניטו מוסוליני שגם איטליה תצטרף למלחמה לצד יפן.
ב-7 בדצמבר 1941, פתחה האימפריה היפנית במתקפה על פרל הארבור, בסיס אמריקאי אשר נמצא בהוואי ובכך החלה המלחמה בין ארצות הברית ליפן. יפן לא הודיעה לבעלת בריתה, גרמניה הנאצית על כך שבכוונתה לתקוף את פרל הארבור. עוד לפני המתקפה, שגריר יפן בגרמניה הודיע לשר החוץ הגרמני, יואכים פון ריבנטרופ כי היחסים בין ארצות הברית ליפנים בנקודת שבירה ואפשרות של מלחמה בין המדינות קרובה מתמיד.
על פי הסכמים בין היפנים, גרמניה הייתה מחויבת לבוא לעזרת יפן אם מדינה שלישית תתקוף את יפן, אך לא אם יפן תתקוף מדינה שלישית. ריבנטרופ אמר להיטלר כי הכרזת מלחמה נגד ארצות הברית תוסיף עוד מדינה למספר האויבים בהם גרמניה נלחמת אך היטלר דחה את חששותיו וכמעט ללא התייעצות החליט היטלר להכריז מלחמה על ארצות הברית.
דעת הקהל בנוגע למלחמה נגד גרמניה התהפכה לאחר המתקפה על פרל הארבור. סקר של מכון גאלופ מ-10 בדצמבר (אחרי המתקפה אך יום לפני הכרזת מלחמת הגרמנית) מצא כי 90% מהאמריקאים ענו "כן" לשאלה "האם הנשיא רוזוולט צריך לבקש מהקונגרס אישור להכריז מלחמה על גרמניה ועל יפן".