cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הארמייה הרביעית (בולגריה)
מלחמות הבלקן
מבחינת נשק קל, התבססו הבולגרים על רובה "Steyr-Mannlicher M1895" מתוצרת אוסטרו-הונגרית ורובה ברדן-2 מתוצרת רוסית. עוד סופקו לצבא הבולגרי גרסה רוסית של סמית' אנד וסון M1880 ו-1906 וכן אקדח חצי אוטומטי 9 מ"מ פרבלום דגם 1908 "Luger". ליחידות העזר בארמיות השדה ולכוחות המיליציה סופק רובה "M-1869 krnka" רוסי. כוחות הארמייה צוידו ב-60 מקלעי מקסים M-1908 ו-198 תותחים מרביתם בקוטר 75 מילימטרים ומקצתם בקוטר 120 מילימטרים. מרבית הארטילריה הייתה מתוצרת צרפתית ומיעוטה מתוצרת גרמנית.
תחת פיקודו של סטיליאן קובאצ'ב לחמה הארמייה בגזרת העיר אדירנה. במהלך מלחמת הבלקן השנייה, בין ה-30 ביוני ועד 8 ביולי התחולל באזור מקדוניה הווארדארית קרב ברגאלניצה בין הארמייה הרביעית הבולגרית לארמייה הסרבית הראשונה. הבולגרים נהדפו אל מעבר לנהר ברגלניצה וספגו 20,000 נפגעים.
מלחמת העולם הראשונה
בנובמבר 1917 גויסה הארמייה הרביעית, נותבה לחזית המקדונית, הוצבה במערב תראקיה היוונית ושימשה בעיקר ככוח עתודה. הארמייה מנתה את אוגדת הרגלים ה-10 "הבלומורייה" (הים האגאי), ואת אוגדת הפרשים ה-2 "סופיה". הרכב זה נותר עד תום המלחמה. מספר החיילים באוגדות הרגלים הבולגריות הגיע ל-24,000 ובהיקף כוח האדם דמו לגייסות בצבאות אירופיים. כל אוגדה מנתה 2 חטיבות. כל חטיבה מנתה 2 רגימנטי רגלים בני 4,583 חיילים כל אחד ובכל רגימנט 2 גדודים בני 4 פלוגות. בנוסף מנתה כל חטיבה פלוגת מקלענים בת 80 חיילים, פלוגת חיל עזר בת 180 חיילים, שני אסקדרוני פרשים ורגימנט ארטילריה בן 1,959 חיילים שאורגן ב-3 פלוגות תותחנים. עוד נמנו בכל חטיבה פלוגת ז'נדרמריה, פלוגת הנדסה, פלוגת אספקה ופלוגת רפואה. כל אוגדת פרשים מנתה 2 חטיבות ובכל חטיבה 2 רגימנטים. כל רגימנט פרשים מנה 657 חיילים ואורגן ב-4 אסקדרונים. בנוסף מנתה כל חטיבה רגימנט ארטילריה רכוב, גדוד אספקה וגדוד רפואה. לאחר כניעת בולגריה פורקה הארמייה.
מלחמת העולם השנייה
ביולי 1940 גויסה הארמייה הרביעית. הארמייה שכללה שלוש אוגדות רגלים תחת פיקודו של הגנרל אטאנאס סטפנוב הוצבה בדרום הממלכה. בשלהי 1943 שוחררו חיילי הארמייה ובשלהי ספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת אורגנה מחדש ומנתה 42,494 חיילים. תחת פיקודו של אסן סיראקוב לחמה הארמייה בקרבות לשחרור יוגוסלביה וספגה 1,884 נפגעים.
פרץ נפתלי
פרץ (פְריץ) נפתלי (19 במרץ 1888, ברלין – 30 באפריל 1961, תל אביב) היה כלכלן ועיתונאי כלכלי יהודי גרמני וישראלי, פעיל ציוני סוציאל-דמוקרט, מנהיג פועלים, מרצה לכלכלה בטכניון ובבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, מנכ"ל בנק הפועלים, חבר מועצת עיריית תל אביב, חבר הכנסת מטעם מפא"י ושר בממשלות ישראל.
ביוגרפיה
פריץ נפתלי (Fritz Naphtali) נולד בשנת 1888 בברלין בירת הקיסרות הגרמנית. למד בגימנסיה ריאלית ובבית ספר גבוה למסחר. בשנים 1909 עד 1912 עבד בחברה לייבוא וייצוא. בשנת 1911 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. שירת בצבא הגרמני לפני מלחמת העולם הראשונה ובשנותיה האחרונות. בשנת 1916 נישא ללופיה לבית זיס, והזוג היו הורים לבת: מרים.
נפתלי פרסם מאמרים כלכליים בעיתונים חשובים של גרמניה עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, ופרסם ספרים בנושאי כלכלה. הספר "כיצד לקרוא את המדור הכלכלי בעיתון?", שפרסם בשנת 1921 עם ארנסט קאהן (Ernst Kahn), זכה לפופולריות רבה. בשנים 1919–1920 היה נפתלי עורך המדור הכלכלי של העיתונים "פרוייסישה צייטונג" (Preußische Zeitung) וה"ברלינר מורגנפוסט" (Berliner Morgenpost), ובשנים 1921–1926 ערך את המדור הכלכלי של עיתון הגרמני החשוב "פרנקפורטר צייטונג" (Frankfurter Zeitung). בשנת 1926 מונה לראש המכון למחקר כלכלי של האיגודים המקצועיים בגרמניה (Allgemeiner Deutscher Gewerkschaftsbund) וכיהן בתפקיד זה עד 1933, מועד עלייתו לארץ.
בשנת 1925 הצטרף לתנועה הציונית בגרמניה והיה יושב ראש "הליגה למען ארץ ישראל העובדת" וחבר הנהלת ההסתדרות הציונית בגרמניה. בשנת 1931 היה ציר לקונגרס הציוני. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל. בארץ הוסיף לפרסם חיבורים כלכליים, בהם דיווחים ופרשנות על ענייני השעה בכלכלה. היה חוקר במכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית, מרצה לכלכלה בטכניון (1933–1936) ובבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה (1936–1937), מנהל כללי של בנק הפועלים (1938–1949), חבר מועצת עיריית תל אביב וחבר אספת הנבחרים מטעם מפא"י (1941–1948).
היה חבר האספה המכוננת (הכנסת הראשונה) והכנסות השנייה והשלישית. בממשלות ישראל בתקופת הכנסת השנייה כיהן תחילה כשר בלי תיק הממונה על התאום הכלכלי, מ-25 ביוני 1952 כשר החקלאות, ומ-29 ביוני 1955 עד 3 בנובמבר 1955 גם כשר המסחר והתעשייה. בממשלות ישראל בתקופת הכנסת השלישית היה שר בלי תיק עד 25 בינואר 1959, ולאחר מכן שר הסעד, עד 17 בדצמבר 1959.
פרץ נפתלי נפטר בשנת 1961 בפתח תקווה, והובא למנוחות בקיבוץ אלומות שם התגוררה בתו מרים.
על-שמו קרוי "בניין נפתלי" – בניין הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, וכן פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה של עיריית תל אביב-יפו המוענק משנת 1964 מדי שלוש שנים. על שמו קרוי תיכון עירוני י"א בתל אביב.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
פטר צ'ך
פטר צ'ך (נולד ב-20 במאי 1982 בפלזן) הוא כדורגלן עבר צ'כי ושחקן הוקי קרח בהווה ששיחק בעמדת השוער בארסנל ובצ'לסי. צ'ך הוא שיאן ההופעות בכל הזמנים של נבחרת צ'כיה, עם 124 הופעות, וכיום משחק הוקי קרח בקבוצת גילפורד מהליגה הרביעית באנגליה, גם כן כשוער.
צ'ך שיחק למעלה מעשור במדי צ'לסי עמה זכה בארבע אליפויות הפרמייר ליג, ארבע פעמים בגביע ה-FA, שלוש פעמים בגביע הליגה האנגלית, פעם אחת בליגת האלופות בעונת 2011/2012 ופעם אחת בליגה האירופית בעונת 2012/2013. הוא זכה שלוש פעמים בתואר השוער המצטיין בליגת האלופות של אופ"א ונכלל פעם אחת בנבחרת העונה בפרמייר ליג. צ'ך נהג לחבוש כובע מגן במהלך משחקיו, עקב פציעה קשה שעבר ב-2006.
קריירה
בצעירותו שיחק צ'ך במחלקת הנוער של המועדון הצ'כי ויקטוריה פלזן. ב-1999 הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת כמל בלשני, ושיחק בה במשך שנתיים.
בשנת 2001 עבר צ'ך לקבוצת ספרטה פראג, מהקבוצות המובילות בכדורגל הצ'כי, תמורת 700,000 אירו - סכום שנחשב גבוה עבור שוער בגילו. זמן קצר לאחר תחילת עונת הפך צ'ך לשוער הראשון של ספרטה, והפגין כישרון רב במדיה. במהלך העונה הוא קבע שיא חדש של ליגת העל הצ'כית, כאשר לא ספג שער במשך 855 דקות רצופות. במקביל, הוא סייע לספרטה להעפיל לשלב הבתים השני של ליגת האלופות.
לאחר עונה אחת בלבד בספרטה פראג, עבר צ'ך לקבוצת סטאד רן הצרפתית ביולי 2002, תמורת חמישה מיליון אירו. בעונת החמיץ צ'ך רק חמישה משחקים במסגרת ליגת העל הצרפתית, וסייע לרן לסיים במקום ה-15 בליגה ולהגיע עד לחצי גמר הגביע הצרפתי. בעונה שלאחר מכן הוא המשיך להצטיין, וזכה בתואר שוער העונה בליגה הצרפתית.
ב-2004 עבר צ'ך לצ'לסי. מאמן הקבוצה, ז'וזה מוריניו, נתן לצ'ך את תפקיד השוער הראשון של צ'לסי במקומו של קרלו קודצ'יני. צ'ך הפגין יכולת מרשימה בעונת, וקבע שיא אנגלי חדש של 1,025 דקות רצופות ללא ספיגת שער. בסיום העונה הוא זכה עם צ'לסי באליפות הפרמייר ליג, ובנוסף זכה בתואר "כפפת הזהב בפרמייר ליג" לשוער שספג הכי מעט שערים בליגה. במקביל, הוא העפיל עם קבוצתו עד לחצי גמר ליגת האלופות, ונבחר לשוער המצטיין של העונה במפעל. בעונת זכה צ'ך עם צ'לסי באליפות נוספת.
באוקטובר 2006, בפתיחת עונת, נפגע צ'ך בראשו בצורה חמורה על ידי שחקן רדינג סטיבן האנט. צ'ך עבר מספר ניתוחים בגולגולת, ועל אף שהפציעה הקשה סיכנה את הקריירה שלו, הוא חזר לשחק כעבור ארבעה חודשים. הוא המשיך להפגין יכולת מרשימה במהלך העונה, ונבחר לשחקן החודש בפרמייר ליג במרץ 2007 ולשוער העונה בליגת האלופות. באותה עונה הוא סייע לקבוצתו לזכות הן בגביע ה-FA והן בגביע הליגה האנגלית, כאשר פתח במשחקי הגמר של שני הטורנירים.
במהלך עונת סבל צ'ך ממספר פציעות, שגרמו לו להחמיץ 22 משחקים בכל המסגרות. אף על פי כן, בסיום העונה הוא עזר לצ'לסי להעפיל לראשונה בתולדותיה לגמר ליגת האלופות, תחת הדרכתו של המאמן הישראלי אברהם גרנט, בגמר עצר צ'ך פנדל לכריסטיאנו רונאלדו בדו-קרב בעיטות עונשין ובכל זאת מנצ'סטר יונייטד ניצחה וזכתה בגביע. הוא זכה בפעם השלישית בקריירה בתואר שוער העונה בטורניר. ב-2009 הוא זכה עם צ'לסי בפעם השנייה בגביע ה-FA. בעונת סייע צ'ך לצ'לסי לזכות באליפות השלישית שלו במדיה, וקיבל בפעם השנייה את פרס "כפפת הזהב". לימים, הפך לשיאן הזכיות בתואר, עם ארבע זכיות, והיחיד שזכה בתואר בשתי קבוצות שונות, צ'לסי וארסנל.
ב-2012 זכה עם צ'לסי בליגת האלופות לאחר שהצטיין במשחק הגמר נגד באיירן מינכן והדף פנדל שבעט אריין רובן בדקה ה-93 של ההארכה, ובפנדלים הדף בעיטות של איביצה אוליץ' ובסטיאן שוויינשטייגר. עונה לאחר מכן זכה עם צ'לסי בליגה האירופית, לאחר ניצחון במשחק הגמר 2-1 על בנפיקה ליסבון.
ב-19 באוקטובר 2013 ערך את הופעתו ה-300 במדי צ'לסי במסגרת הפרמייר ליג.
ב-29 ביוני 2015 לאחר 11 שנה בצ'לסי, חתם בארסנל עבור כעשרה מיליון לירות שטרלינג.
לקראת סוף עונת 2018/2019 הודיע על פרישתו בתום העונה לאחר גמר הליגה האירופית.
לאחר הפרישה מכדורגל
ב-21 ביוני 2019 מונה צ'ך ליועץ טכני של צ'לסי לקראת עונת 2019/2020, ובכך סימל את חזרתו לקבוצה.
ב-9 באוקטובר 2019 חתם צ'ך בקבוצת ההוקי קרח הלונדונית גילדפורד פיניקס, כשהחל לשחק בעמדת השוער. צ׳ך ניצח את משחקו הראשון, שהוכרע בפנדלים, ועצר שניים. הוא נבחר לאיש המשחק.
החל מדצמבר 2020 חזר מפרישה כשוער גיבוי של צ'לסי ושוער קבוצת המילואים של המועדון עקב משבר הקורונה שגרם למספר משוערי הקבוצה לא להיות זמינים ובכך בסכנה שלקבוצה לא יהיה כלל שוערים בסגלה.
ביוני 2022, בעקבות מכירתה של צ'לסי לטוד בולי, עזב צ'ך את המועדון.
נבחרת לאומית
בצעירותו שיחק צ'ך בנבחרת צ'כיה עד גיל 21. הוא החל לשחק בנבחרת בשנת 2002, והטורניר הגדול הראשון שבו השתתף היה יורו 2004. בטורניר זה הפגין צ'ך יכולת מרשימה וסייע לנבחרתו להעפיל עד לחצי הגמר, לאחר ניצחון על נבחרת דנמרק בשלב רבע הגמר. בחצי הגמר, מול נבחרת יוון, הפסידה צ'כיה בשיטת שער הכסף. צ'ך זכה בפרס השוער המצטיין של הטורניר.
צ'ך סייע לנבחרת צ'כיה להעפיל למונדיאל 2006, ובכך להשיג את ההשתתפות הראשונה בתולדותיה בגביע העולם. במשחק הראשון במונדיאל עצמו, נגד נבחרת ארצות הברית, ניצחה צ'כיה 0–3. אף על פי כן, בשני המשחקים הבאים היא הפסידה בתוצאות זהות של 0–2 לנבחרות גאנה ואיטליה, מה שהביא להדחתה מהטורניר. בשני משחקים אלו הפגין צ'ך יכולת טובה בשער ועצר ניסיונות כיבוש רבים, אך לא הצליח למנוע את הפסדיה של נבחרתו.
צ'ך העפיל עם צ'כיה גם ליורו 2008, ואף כיהן כקפטן הנבחרת במשחק בו היא ניצחה 0–3 את גרמניה והבטיחה את העפלתה. בטורניר היורו עצמו, היה צ'ך אשם עיקרי בהדחתה של צ'כיה פעם נוספת כבר בשלב הבתים - הוא ספג שלושה שערים ב-15 הדקות האחרונות במשחק האחרון מול טורקיה, שהביאו למהפך ולניצחון של טורקיה בתוצאה 2–3. השער השני, שאותו הבקיע ניהאט קהבצ'י, נגרם כתוצאה מהשמטת כדור של צ'ך. לאחר ההדחה עמד צ'ך בפני פרישה ממשחק בנבחרת, אך לבסוף חזר בו בטענה שברצונו לייצג את צ'כיה במשך שנים רבות, וכן להשיב את הביטחון בו בקרב השחקנים הצ'כים.
ביורו 2016 סיים עם נבחרתו במקום האחרון בבית לאחר ההפסדים ל ו ותיקו נגד. ב-8 ביולי 2016 הודיע צ'ך על פרישה מהנבחרת, לאחר 124 הופעות שהופכות אותו לשיאן ההופעות.
תארים
בנוסף לתארים הרבים בהם זכה, היה צ'ך מועמד לפרס כדור הזהב בשנים 2004, 2005 ו-2007, אך מעולם לא קיבל את הפרס.
קרב עזה השלישי
קרב עזה השלישי, שהיה חלק מן המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, נערך, ככל המדובר בקרבות תמרון, החל מן הלילה שבין 1 ו-2 בנובמבר 1917, אם כי גישושים וריכוך ארטילרי החלו מספר ימים קודם לכן. הקרב, אשר נערך לאחר קרב באר שבע וכהמשך לו, הסתיים ב-7 בנובמבר עם פינויה של עזה על ידי הכוחות העות'מאניים אשר הגנו עליה. וזאת על אף שמטרת ההתקפה הבריטית הייתה סיוע להתקדמות בגזרת באר שבע, ולאו דווקא כיבוש עזה. בצד מעצמות המרכז לחמו כוחות האימפריה העות'מאנית בסיוע הקיסרות הגרמנית. בצד מדינות ההסכמה, שנהנו מיתרון ניכר, בעיקר בעוצמת האש, לחם, ככל המדובר בכוח יבשתי, חיל המשלוח המצרי, שרוב חייליו מן האימפריה הבריטית, ובפיקוד בריטי. קרב זה, יחד עם המאמץ הבריטי העיקרי לכיבוש באר שבע, שנערך ב-31 באוקטובר, היה שלב נוסף בהבקעת החזית העות'מאנית לאחר שהמערכה נקלעה לקיפאון במשך כמעט כל אותה שנה. הבקעת החזית הייתה ציון דרך חשוב בדרך לכיבוש ארץ ישראל כולה בשנה שלאחר מכן, ואחר כך, בסתיו 1918, להוצאת האימפריה העות'מאנית מן המלחמה.
רקע
ב-31 באוקטובר תקפו הבריטים וכבשו את באר שבע, במה שהיה המאמץ העיקרי בחזית ארץ ישראל עם התחדשות קרבות התנועה. אף על פי שהבריטים הצליחו לעקור את העות'מאנים מבאר שבע, הרי האחרונים הצליחו לייצב קו הגנה מצפון לעיר, ומשם מערבה, עד לחוף הים התיכון, מעט דרומה לעזה. ההתקפה על עזה, עיר ובה כ-16,000 תושבים טרם המלחמה, שימשה עבור הבריטים כמאמץ משני, שמטרתו לסייע לתוקפים באזור באר שבע, ולכן כוונתם בשלב הראשון הייתה לכבוש רק את קו ההגנה הראשון של העות'מאנים בחזית זו.
העות'מאנים
בראש הכוח העות'מאני עמד פרידריך קרס פון קרסנשטיין, ולהגנת עזה, כחלק מהגנת החזית הארץ ישראלית בכלל, עמד לרשותו הקורפוס ה-22, בן שתי אוגדות בחזית ואוגדה נוספת מעט מאחור. עוד אוגדה נותרה כעתודה. אלה נתמכו בסיוע ארטילרי של 116 תותחים של הקורפוס, שישה תותחי צי וכמה סוללות הוביצרים. קורפוס נוסף, ה-20, הגן על הקו שמזרחית לעזה. העות'מאנים ניצלו את תקופת הקיפאון בחזית לחיזוק משמעותי של ביצוריה של עזה. אלה כללו שרשרת של חפירות, גדרות תיל ומוקשים, וכלפי דרום ודרום מזרח ירדו שיפועים מלאכותיים, אשר איפשרו שדה אש נקי יחסית למגינים, והיקשו על תוקפים פוטנציאליים. ואכן, בקרב עזה הראשון ובקרב עזה השני ביצורים אלה גבו מחיר דמים כבד מן הבריטים. בנוסף, בנו העות'מאנים שרשרת של ביצורי שדה לאורך כל קו החזית, החל מעזה ועד מספר קילומטרים ממערב לבאר שבע. ביצורים אלה נהנו מחיפוי הדדי של ארטילריה ומכונות ירייה. במקביל, נוצל פרק זמן זה לארגון ולאימון מחדש של הכוח העות'מאני. בין היתר, אחת מכל ארבע פלוגות רגלים הפכה לפלוגת מכונות ירייה, וכתוצאה, גדל בהרבה כוח האש של אותן יחידות. כן הוקמו מספר קבוצות של חיילי סער, בנות כמה עשרות חיילים כל אחת.
הבריטים
חיל המשלוח המצרי גדל מאז צאתו ממצרים, וערב ההתקפה מנה כ-200,000 איש, כולל פועלים, כמחציתם, 100,189, לוחמים. רובם של אותם לוחמים היו חיילים ותיקי קרבות, חלקם הגדול כנגד העות'מאנים, למשל במערכת גליפולי. חיל המשלוח נעזר במאות תותחים ומרגמות, כמו גם בשמונה טנקים, וכן בכ-20,000 גמלים וכ-15,000 חמורים ופרדות. כן נהנה חיל המשלוח המצרי מסיוע אווירי ומסיוע ארטילרי, תחומים בהם עלו הבריטים לאין שיעור על יריביהם. בנוסף נהנו התוקפים מסיוע של הצי המלכותי הבריטי. סיוע זה כלל בעיקר מוניטורים (ספינות איטיות ולא משוריינות, אך חמושות היטב בתותחים), חמישה במספר, וכן סיירת ושתי משחתות. לאלה נוספו ארבע ספינות מלחמה צרפתיות.
בשולי חזית ארץ ישראל פעלו לצד הבריטים כוחות המרד הערבי בהדרכת לורנס איש ערב. ערכם הצבאי לא היה רב, ומחויבותם למלחמתם של הבריטים (הנוצרים) כנגד העות'מאנים (המוסלמים) - מפוקפקת, אבל בכל זאת היה לפעולותיהם ערך כלשהו כהסחה, כמו גם בריתוק כוחות עות'מאניים. כך למשל, בתחילת יולי, תקפו וכבשו כוחות אלה את עקבה בקרב עקבה.
כוחות המשנה של חיל המשלוח המצרי היו:
הכוחות הנ"ל פעלו בגזרת באר שבע.
כוח זה נשא בעיקר נטל הקרב שיתואר.
צעדים ראשונים
הצעד הראשון בהתקפה על עזה החל ב-26 באוקטובר, כשכוחות מהקורפוס ה-21 פשטו על גבעה מדרום מזרח לעיר, אשר כונתה על ידי הבריטים "גבעת המאחז" (Outpost Hill). ב-27 באוקטובר החלו הבריטים בהרעשה רצופה כמעט של עזה. ההרעשה הלכה וכבדה, ומ-29 לחודש הצטרפו להפגזה הצי המלכותי הבריטי והצי הצרפתי, וכן הפצצות משלושה מטוסי ים. כך, עד לתחילת ההתקפה הרגלית, הומטרו על העות'מאנים כ-15,000 פגזים, מה שהיווה את ההפגזה הכבדה ביותר במלחמה מחוץ לחזיתות האירופיות. בין המטרות שהופגזו היה ראש מסילת הברזל (המקום אליו מגיעה האספקה במסילה, וממנו והלאה מועברת לכוחות שבחזית באמצעים אחרים) אשר בבית חאנון. כן הוקצו 300 פגזים לכל סוללת תותחים עות'מאנית שאותרה. בכל ימי ההפגזות נורו גם פגזי גז רעיל, אם כי ככל הנראה ללא השפעה מיוחדת. העות'מאנים והגרמנים השיבו באש, ובתקיפה אווירית נפגעה אחת הספינות הצרפתיות, ולצוותה נגרמו 38 אבדות. בנוסף להפגזות, בימים הבאים ערכו הבריטים מספר פעולות שנועדו ליצור רושם כאילו בכוונתם לאגף את עזה מכיוון הים. ב-1 בנובמבר בשעה 3:00, תחת חיפוי של הפגזה כבדה, ערכו חיילי גורקה מאותו הקורפוס פשיטה שנייה על גבעת המאחז, בכוח של 220 חיילים בפיקוד חמישה קצינים. הם חזרו לקוויהם לאחר שחדרו למוצב העות'מאני, הרגו 28 ופצעו 15, במחיר אבדות של שני הרוגים ו-23 פצועים.
תקיפות ראשונות
החל מן הלילה שבין 1 ל-2 בנובמבר החל הקורפוס ה-21 גם בתקיפות רגליות, במגמת כיבוש, על המגננים העות'מאניים שמסביב לעזה, וחלקן הוכתר בהצלחה. תקיפות אלה התמקדו בקטע חזית שאורכו כ-4.5 ק"מ, בין חוף הים מצפון מערב, אגף בו תוכננה חדירה של כ-2.25 ק"מ, והלאה בכיוון כללי דרומה מזרחה, עד לגבעה שכונתה על ידי הבריטים "גבעת המטריה" (Umbrella Hill), כ-1,800 מ' מדרום מערב לעזה, וממערב לדרך עזה - רפיח, אגף בו תוכננה חדירה עד לעומק של כ-450 מ'. מגבעת המטריה ועד לים, כלל קטע חזית זה, לאורך כ-3.2 ק"מ, את מגנן אל עריש, מגנן רפיח ומגנן "קריקט". אלה היה מקושרים הדדית במערכת של חפירות, ולה מספר קווי הגנה לעומק.
גבעת המטריה
מגבעת המטריה, שהייתה למעשה דיונה חולית, ניתן היה לצפות על כל סביבתה. ב-22:50 הבחין חיל המצב העות'מאני בתנועות של הבריטים בשטח ההפקר שבין קווי שני הצדדים, לקראת תקיפת הגבעה אשר נועדה להיערך ב-23:00. העות'מאנים פתחו באש ממכונות ירייה ומרובים, והבריטים, בחיפוי הפגזה עזה, התארגנו להתקפה. הכוח שהוקצה לכך כלל גדוד אחד ועוד פלוגה, וזה אכן כבש את הגבעה. שלושה קצינים ו-55 חיילים עות'מאניים נישבו, תוך אבדות קלות לתוקפים. עם זאת, בהפגזות עות'מאניות על הגבעה ביממה שלאחר כיבושה, נגרמו לבריטים 103 אבדות. כיבוש הגבעה היה אבן דרך חשובה בהתגברות על מערך ההגנה העות'מאני בגזרת עזה.
מגנן אל עריש
התוכנית לכיבוש מגנן אל עריש כללה שתי התקפות בו זמניות, נפרדות כמעט, על חלקו המזרחי ועל חלקו המערבי, כל אחת בכוח של בריגדה (חטיבה מוגברת).
בשעה 3:00 אור ל-2 בנובמבר, החלה ההתקפה על חלקו המזרחי של מגנן אל עריש הסמוך מצפון לגבעת המטריה. התקפה זו נסתייעה בשני טנקים, ובוצעה בארבעה גלים. לאחר הכנה ארטילרית של כעשר דקות, נערכה התקפה שנייה בשעה 6:00. בשעה 6:30 נערכה התקפת נגד עות'מאנית אשר כמעט עקרה ממקומה את הפלוגה הבריטית המובילה. הבריטים הצליחו להחזיק בחלקו המזרחי של המגנן, וגדוד בריטי נקרא לחזק את האחיזה בו. טנק שלישי נקרא לסייע לתוקפים, בין היתר, בסילוק גדרות התיל, לאחר ששני הטנקים שנשלחו תחילה חלפו על פני התוקפים לסייע בכיבוש חלקו המערבי של המגנן.
במקביל, ובסיוע מסך אש מתגלגל (הפגזה המתואמת עם התקדמות הכוחות התוקפים, כך שתכסה בכל רגע, עם טווח ביטחון מסוים, את השטח הקרוב אליו הם עומדים להתקדם), נערכה התקפה על חלקו המערבי של המגנן. ההתקפה נעזרה בארבעה טנקים, ששניים מהם סייעו קודם להתקפה על החלק המזרחי של המגנן (ר' למעלה). התוקפים הגיעו עד לקו ההגנה השלישי תוך כדי קרב פנים אל פנים, בו אבדותיהם היו קלות יחסית. עם הגיעם לקו ההגנה השלישי, הם נאלצו לסגת קמעה בשל אש עות'מאנית עזה. שיבוש נוסף בהתקפה חל כאשר חלק מן הכוחות התוקפים איבד את דרכו. לעיתים הדבר הוביל לכך שהותקפו יעדים שונים מאלה שהוקצו לכוח מסוים. כך, רק חלק מן הכוחות הגיעו ליעדיהם, ונתפס רק חלק מחלקו המערבי של המגנן. בנוסף, עקב התנגדות העות'מאנים, הבריטים נאלצו לסגת מחלק מן המקומות שתפסו.
ההתקפה על המגננים הסמוכים לחוף
בריגדה בריטית נוספת תקפה את המגננים הסמוכים לחוף: מגנן רפיח ומגנן קריקט. אלה נכבשו, מגנן רפיח חלקית, ומגנן קריקט בשלמותו, אף על פי שגם כאן חלק מן הכוחות התוקפים תעו בדרכם. אבדות הבריטים באותן התקפות היו קלות יחסית תחילה. גם כאן נעזרו התוקפים בטנק, אשר סייע בהסרת מחסום התיל של מגנן קריקט. הטנק יצא מכלל פעולה בשל תקלה, ואחרי שתוקן, ספג פגיעה ושוב הושבת. במקומו הוזעקו שני טנקים אחרים, ואלה סייעו בהובלת חומרי ביצורים לשם התבססות במקום. בהמשך נכבשה יתרת מגנן רפיח, אם כי באותו שלב, כבר לאור היום, אבדות הבריטים היו כבדות יותר. באותו בוקר, 2 בנובמבר, הבריטים התקדמו הלאה צפונה ממגנן קריקט וכבשו שתי עמדות עות'מאניות נוספות: אחת שכונתה "גבעת התותח" (Gun Hill), ומצפונה, בקרב שארך כרבע שעה (6:00 - 6:15), עמדת שייח' חסן. בכיבושה של עמדה אחרונה זו הם לכדו גם 182 שבויים. ב-7:30 נעשה ניסיון להתקדם מעבר לשייח' חסן, עוד כ-1.2 ק"מ, לעמדה שכונתה בפי הבריטים "חפירת האריה" (Lion Trench). אם כי זה הוכתר תחילה בהצלחה, הרי הגדוד שכבש את העמדה נסוג חזרה לשייח' חסן לאחר כ-20 דקות, משעמד בפני כיתור, ובהיעדר סיוע ארטילרי.
התייצבות החזית ב-2 בנובמבר ובימים הבאים
החל מבוקר 2 בנובמבר, הגזרה התייצבה יחסית. העות'מאנים ריכזו שני רגימנטים לצורך חיזוק ההגנה בגזרת עזה ואף להתקפת נגד, ואלה התקדמו מצפון ומצפון מזרח, אלא שהם פוזרו בעת התקדמותם על ידי הרעשה ארטילרית בריטית, שכללה סוללות יבשתיות של הקורפוס וכן ספינות מטיפוס מוניטור. החשת תגבורות זו עלתה בקנה אחד עם כוונת הבריטים לסייע באמצעות התקפה בגזרת עזה למאמץ הבריטי בגזרת באר שבע. הבריטים, אשר כיבושיהם במשך הלילה יצרו מעין אצבע דקה וארוכה במקביל ובצמוד לחוף, ניסו להרחיב מעט את אחיזתם כלפי מזרח עם כיבוש קו ביצורים עות'מאני, אשר השתרע על קו צפון-דרום, וכונה על ידי הבריטים "חפירת יונס", אלא שהם נעקרו מן המקום בהתקפת נגד. ניסיון נוסף שנערך ביום המחרת, ה3 לחודש, הסתיים בצורה דומה. הבריטים חיזקו בימים הבאים את אחיזתם ב"אצבע" ובעיקר בשייח' חסן. עם העצרות הכוחות, הפגיזו הבריטים בהתמדה את ביצורי העות'מאנים בגזרת עזה, תחילה מסוללות קרקעיות, והחל מן החמישי לחודש, הצטרפו גם תותחי צי. ההפגזה הגיעה לשיא עוצמתה ב-6 לחודש.
פינוי עזה
למרות הישגיהם של הבריטים בכרסום המערך העות'מאני, הרי זה לא נפרץ בשום מקום בגזרת עזה. בכל זאת, המערך העות'מאני בגזרה נחלש, ובייחוד סבלה הארטילריה, הן ממחסור בפגזים, מהם נותרו כ-300 בלבד, הן מאש אנטי סוללתית בריטית. אלה, בד בבד עם כיבוש באר שבע וההתקדמות הבריטית בגזרה זאת, הביאו את העות'מאנים להחלטה לסגת מעזה. הנסיגה התבצעה בלילה שבין 6 ל-7 לחודש, והעות'מאנים נערכו כעשרה ק"מ צפונה יותר, בקו שהתבסס על ואדי אל חסי (נחל שקמה). בלילה שבין 6 לבין 7 לחודש, הבריטים חידשו את התקפותיהם על מוצבי החוץ של עזה, כגון "גבעת המאחז", אשר נכבשה לפנות בוקר, וכמו כן, הבריטים הגיעו עד לרכס עלי מונטר. בהמשך לאותן התקפות, הבריטים נכנסו לעיר בבוקר, ומצאו אותה ריקה מכוחות עות'מאניים, כמו גם חרֵבה כתוצאה מההפגזות הרבות שספגה. ההתנגדות במבואות עזה הייתה לרוב קלה, יחסית, ונמשכה בעוז רק על הדרך היוצאת מעזה לכיוון באר שבע, אך לקראת ערב נכבשו המוצבים עות'מאניים גם באזור זה, ועד למחרת, 8 לחודש, הבריטים שלטו על אותה דרך לכל אורכה.
ניצול ההצלחה
לקורפוס ה-20 ניתנה בתחילת המתקפה הבריטית עדיפות באמצעי התובלה על פני הקורפוס ה-21. כיוון שהתנגדות המשמר העורפי העות'מאני סמוך לדרך עזה-באר שבע שיבשה את החזרת אמצעי תובלה אלה לקורפוס ה-21, נפגעה ניידותו של האחרון בשלב זה של הלחימה. בכל זאת, הקורפוס ה-21 מיהר לשגר פרשים כדי לנצל את ההצלחה, ואלה חדרו דרך הפרצה במערך העות'מאני, עברו דרך הריסות עזה ב-9:00 והגיעו בשעה 13:00 באותו יום, 7 לחודש, עד למבואות בית חאנון. שם, כ-2.5 ק"מ דרומה מזרחה לעיירה, הם נתקלו בהתנגדות המשמר העורפי של העות'מאנים הנסוגים, אשר ניצלו את פני הקרקע הגבוהים יותר מסביבתם באותו מקום. בהמשך אותו יום הבריטים הצליחו להשתלט על מבואות העיירה. גם מערבה לבית חאנון הבריטים נתקלו בהתנגדות עזה. כוח בריטי אחר התקדם לעבר ג'באליה ולבית לאהיא. במקביל, בבוקר אותו יום, שיגר הקורפוס ה-20 רגימנט מערבה, וזאת כדי לשמור על רציפות קו החזית הבריטי גם בעת ההתקדמות, ואותו כוח יצר מגע עם הקורפוס ה-21 בשעה 14:45, כ-1.5 ק"מ מזרחה לבית חאנון. במקביל, בריגדת חי"ר התקדמה במשך היום על קו החוף משייח' חסן, ועד לרדת החשיכה חצתה את ואדי אל חסי סמוך לפתחו. למחרת הצטרפו אליה עוד שתי בריגדות. הבריטים, שהסתייעו בתותחי צי על מוניטורים, השתלטו בהמשך, בקרבות שנמשכו גם במשך הלילה ועד לשחר יום המחרת, 9 לחודש, על אזור גבעות חול שכונה 'רכס הנקניק' (Sausage Ridge). האזור הוגן בעוז על ידי משמר עורפי עות'מאני, אשר ביצע אף מספר מתקפות נגד. עם כיבוש "רכס הנקניק", הבריטים העמיקו והרחיבו במספר ק"מ את אחיזתם צפונה לוואדי, ומזרחה לנקודת החצייה. התקדמות הבריטים לוותה גם בהתקפות אוויר על מטרות כמו מפקדות, שדות תעופה (בהם שדה התעופה בעזה ששימש אותם לאחר המלחמה), מתקני תחבורה וכיוצא בזה, בשטח המוחזק על ידי העות'מאנים. מספר מטוסים הושמדו על הקרקע, ומטוס גרמני אחד הופל.
שלב זה של ניצול מהיר של ההצלחה, האופייני להתנהלותו של גנרל אלנבי, מנע התייצבות אפשרית של העות'מאנים על קו הגנה חדש, המתבסס על ואדי אל חסי.
אחרית דבר
בשבועות שלאחר הבקעת קו באר שבע-עזה, הצבא הבריטי התקדם כ-80 ק"מ, עד מעבר לירושלים ומעבר ליפו (ואגב כך, השתלט על מושבות הדרום, היישובים היהודיים הראשונים בארץ ישראל, אשר נכנסו תחת שלטון בריטי). הצבא העות'מאני לא הובס, אם כי נסוג, והנסיגה, שבוצעה במיומנות ובסדר יחסי, שימרה את עיקר כוחו. כדי לעקרו מארץ ישראל, עדיין עמדה לפני הצבא הבריטי כמעט שנה נוספת של קרבות.
קישורים חיצוניים
יומני יחידות ומיפקדות שהיו מעורבות בקרב:
מפלגת הקרנפים
מפלגת הקרנפים (בצרפתית: Parti Rhinocéros, באנגלית: Rhinoceros Party) היא מפלגת מחאה סאטירית קנדית.
המפלגה, שהבטיחה "לא לקיים אף הבטחה", הבטיחה בדרך כלל דברים שהיו בלתי-אפשריים, בעיקר כדי לבדר את הציבור. כל זאת כמחאה כנגד המערכת הפוליטית.
היסטוריה
את מפלגת הקרנפים הקים בשנת 1963 ז'אק פרון, שאף התמודד ב-1979 במחוז הבחירה של ראש הממשלה המכהן דאז, פייר אליוט טרודו.
בשנים 1993–2007 המפלגה לא הייתה פעילה לאחר שהתקבל חוק שחייב מפלגה להריץ מועמדים לפרלמנט ב-50 מחוזות בחירה לפחות, דבר שהיה כרוך בעלות כספית גבוהה מדי עבור המפלגה. בשנת 2004 בוטלה מגבלה זו, ובעקבות כך הוקמה מחדש המפלגה בשם "מפלגת הקרנפים החדשה" (Neo-Rhino) והריצה מספר מועמדים בבחירות הכלליות והמיוחדות בשנים 2007–2009. לאחר מכן, שינתה המפלגה את שמה לשם המקורי - "מפלגת הקרנפים".
מקור השם
המפלגה נקראה על שמו של קרנף שהתמודד בבחירות לעיריית סאו פאולו שבברזיל. מפלגת הקרנפים הקנדית אף בחרה כמנהיג המפלגה קרנף צר-שפה בשם קורנליוס הראשון שהתגורר בגן חיות בקוויבק. המפלגה טענה שקרנף הוא שם ראוי למפלגה פוליטית, מכיוון שקרנפים, בדומה לפוליטיקאים, "הם בעלי עור עבה, נעים לאט, אינם חכמים, נעים מהר בעת סכנה ויש להם קרניים שעירות הגדלות במרכז ראשם".
המפלגה נקראה גם "המפלגה המרקסיסטית-לנוניסטית", אך לא על שם קרל מרקס וולדימיר לנין, כי-אם על שם גראוצ'ו מרקס וג'ון לנון.
מצע המפלגה
המפלגה, שהבטיחה במצעה בדרך כלל הבטחות מבדרות ובלתי אפשריות, הבטיחה בין היתר:
המפלגה, שקיבלה זמן במסגרת תעמולת הבחירות, השתמשה בזמן שניתן לה כדי לבדר את הציבור. לדוגמה, אחד המועמדים של המפלגה לפרלמנט אמר בשידורי התעמולה: "יש לי שני דברים לומר לכם: סלרי ומדרכה. תודה ולילה טוב".
הישגים פוליטיים
המפלגה לא הצליחה מעולם להשיג מושב בפרלמנט הקנדי, אך מועמדים מטעמה הצליחו להגיע למקום השני בבחירות בכמה ממחוזות הבחירה, ולגרום מבוכה למועמדים משתי המפלגות הגדולות. בבחירות בשנת 1988 הם אף הריצו מועמד בשם ג'ון טרנר במחוז הבחירה של ראש הממשלה לשעבר וראש האופוזיציה דאז ג'ון טרנר (ראש הממשלה לשעבר טרנר זכה בכ-24,000 קולות, טרנר השני ב-760 קולות). באותה שנה ניסה שחקן בייסבול מקומי, ביל לי, לרוץ מטעם המפלגה לתפקיד נשיא ארצות הברית אך לא הצליח להיכנס לרשימת המועמדים באף מדינה.
כלא לנדסברג
היסטוריה
הכלא נבנה במקור בסביבות 1910 בפאתיה המערביים של העיר. האסיר המפורסם ביותר שריצה בו את עונשו היה אדולף היטלר, אשר נכלא שם ב-1924 בעקבות הרשעתו באשמת בגידה. בעת שהותו בלנדסברג חיבר היטלר את ספרו "מיין קמפף" (גרמנית: "מאבקי"), בעזרתו של סגנו רודולף הס.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היו הכלא ומחנות העבודה שסביבו מסונפים למחנה דכאו.
בעת שהייתה גרמניה בשליטת בעלות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה, הסב צבא ארצות הברית את הכלא לבית הסוהר לפושעי מלחמה מס' 1 ("War Criminal Prison No. 1"), ומספר רב של פושעי מלחמה נאצים הושמו בו במאסר. בנוסף, התבצעו בו הוצאות להורג של מספר פושעי מלחמה, שהאחרונה בהן בוצעה ב-8 ביוני 1951, והייתה ההוצאה להורג האחרונה שבוצעה בגרמניה (שאז נודעה כגרמניה המערבית).
כיום משמש המתקן את שירות בתי הסוהר של משרד המשפטים הבווארי.
קירן קאלקין
קירן קייל קאלקין (באנגלית: Kieran Kyle Culkin; נולד ב-30 בספטמבר 1982) הוא שחקן אמריקאי, מועמד פרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט "איגבי" ומועמד שני פרסי גלובוס הזהב ופרס אמי על תפקידו בסדרת הדרמה "יורשים" ברשת HBO.
ביוגרפיה
קאלקין נולד בניו יורק לפטרישיה בנטראפ ולשחקן כריסטופר קאלקין. לקאלקין שתי אחיות וארבעה אחים, בהם השחקנים מקולי קאלקין ורורי קאלקין.
קריירה
קאלקין נחשף לראשונה בקומדיה "אבי הכלה" ובהמשכה "אבי הכלה 2" בתפקיד מטי, בנו של ג'ורג' בנקס (סטיב מרטין). שיחק לאחר מכן בסרט האקשן "אין לאן לברוח" בתפקיד מייק הילד שמתחבר עם האסיר הנמלט סם (ז'אן-קלוד ואן דאם) ובדרמה "מעל כולם" את הילד הנכה קווין דילון.
ב-1999 הופיע בקומדיה "יש לה את זה" בתפקיד סיימון אחיה הקטן של לאני באגס ובעיבוד הקולנועי לרומן "תקנות בית השיכר" בתפקיד הנער באסטר מבית היתומים.
הפריצה של קוקלין הייתה בקומדיית ההתבגרות "איגבי" בה שיחק את הנער המרדני בעל המשפחה המתפרקת איגבי סלוקומב, קאלקין קיבל על הופעתו מספר פרסי מבקרים ומועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בתפקיד קומי/מוזיקלי. הספיק באותה שנה מוצלחת גם לשחק בהפקתה של ג'ודי פוסטר "חייהם הפרועים של נערי המקהלה" לצידה ולצד אמיל הירש.
בשנת 2004 שיחק במחזה "After Ashley" שהוצג בתיאטרון ויניארד, ניו יורק. על תפקידו זה זכה בפרס אובי.
לאחר היעלמות של מספר שנים מקדמת הבמה חזר קאלקין ב-2010 והופיע בקומדיה "האקסים של החברה שלי" בתפקיד וולאס וולס חברו ושותפו ההומו לחדר של הגיטריסט סקוט פילגרים (מייקל סרה).
רנדי ויינגרטן
ביוגרפיה
ויינגרטן נולדה בשנת 1957 בניו יורק, לגבריאל ואדית (אפלבאום) ויינגרטן. אביה היה מהנדס חשמל ואמה מורה. ויינגרטן גדלה באזור רוקלנד בניו יורק, למדה בתיכון המסונף לבית הכנסת "בית שמחת תורה". בשנים 1979–1980 ויינגרטן שימשה כעוזרת משפטית לוועדה לעבודה בסנט של מדינת ניו יורק. היא קיבלה תואר בוגר בתחום יחסי עבודה מאוניברסיטת קורנל ב-1980 ודוקטורט במשפטים מישיבה יוניברסיטי בשנת 1983. במרץ 2018 ויינגרטן נישאה לבת הזוג שלה, שרון קליינבאום, רבנית קהילת בית שמחת תורה בניו יורק. ויינגרטן רואה עצמה כיהודיה בעלת מחויבות דתית עמוקה.
התעניינותה של ויינגרטן בארגוני עובדים ובפעילות פוליטית החלה עוד בנעוריה. בהיותה בגיל תיכון ארגון המורים בו אמה הייתה חברה הכריז על שביתת מורים שארכה שבעה שבועות. על פי החוק אמה הייתה עלולה להיות מפוטרת בעקבות השתתפותה בשביתה, אך במקום זאת, היא נקנסה בגין כל יום בו שבתה בסכום הכפול משכרה היומי. בהמשך אותה שנה מועצת בית הספר בו ויינגרטן למדה החליטה על קיצוץ של 2 מיליון דולר בתקציב בית הספר. ויינגרטן, יחד עם קבוצה נוספת של תלמידים, הצליחה לשכנע את המועצה לאפשר להם לערוך סקר לגבי ההשפעה של הצפויה של הקיצוץ. תוצאות הסקר גרמו לכמה מחברי המועצה לחזור בהם מתמיכתם בקיצוץ.
קריירה משפטית
ויינגרטן עבדה כעורכת דין בחברת Stroock & Stroock & Lavan בשנים 1983-1986, שם ייצגה את פדרציית המורים של ניו יורק (UFTׁׂׂ) במספר בוררויות קשות. היא מונתה כעוזרת הוראה בבית הספר למשפטים של ישיבה יוניברסיטי בשנת 1986 ועבדה כעורכת דין במחלקת הנדל"ן של חברת Wien Malkin and Bettex. בשנת 1986 ויינגרטן הפכה ליועצת המשפטית של סנדרה פלדמן, מי שעמדה אז בראש פדרציית המורים של ניו יורק, ובתפקידה זה הובילה תביעות שהוגשו כנגד עירית ניו יורק ומדינת ניו יורק בנושאי תקצוב בתי הספר ובטיחותם. בשנות ה-90 המוקדמות היא הובילה את ניהול המשאים ומתנים בהקשר לכל החוזים שנחתמו על ידי הפדרציה. עמדותיה במשאים ומתנים אלה הפכו ללוחמניות יותר ויותר במהלך שנות ה-90.
קריירה בתחום ההוראה
בשנים 1991–1997 ויינגרטן לימדה בבית הספר התיכון קלרה בארטון בקראון הייטס, ברוקלין. התחומים אותם לימדה היו משפטים, סוגיות אתיות ברפואה, לימודי פוליטיקה והיסטוריה של ארצות הברית וממשלתה. תלמידיה בתחום לימודי הפוליטיקה זכו במקומות הראשונים בתחרות We the People באזרחות בשנים 4–1993 ו-5–1994 ברמת המדינה והיו במקום הרביעי ברמה ארצית. ב-1995 ויינגרטן נבחרה לתפקיד עוזרת המזכיר של פדרציית המורים של ניו יורק, אך המשיכה בתפקידה כמורה במשרה מצומצמת יותר עד 1997.
קריירה בפדרציית המורים של ניו יורק (UFTׂׂׂׂ)
ויינגרטן נבחרה לתפקיד גזברית הארגון בשנת 1997. בהמשך אותה שנה סנדרה פלדמן שהייתה נשיאת הארגון באותה עת נבחרה לתפקיד נשיאת הפדרציה האמריקאית של המורים וויינגרטן נבחרה להחליף אותה והפכה לנשיאת הארגון, ובהמשך גם לסגניתה של פלדמן בתפקידה החדש. ויינגרטן כיהנה בתפקיד זה במשך 12 שנים, עד יולי 2009.
פדרציית המורים של ניו יורק מייצגת את עובדי ההוראה ברמות שונות וכן את כל בעלי התפקידים האחרים המועסקים בבתי הספר הציבוריים של עירית ניו יורק. כמו כן הארגון כולל קבוצה של כ-2,800 אחיות המועסקות בבתי חולים שונים. במהלך תקופתה של ויינגרטן הארגון הצליח להוסיף לשורותיו כ-28,000 עובדים בתחומי הטיפול בילדים ומספר החברים בו הגיע לכ-141,000 חברים בנוסף לכ-56,000 חברים לאחר גיל פרישה.
במהלך תקופה זו ויינגרטן הובילה דיונים לחתימת שלושה הסכמי עבודה קיבוציים מול עירית ניו יורק, כאשר כל אחד מהם היה מלווה במשא ומתן ארוך ומייגע, כולל איומי שביתות ומערכות של השמצות הדדיות שלה מול ראשי עירית ניו יורק השונים שכיהנו לאורך תקופה זו. בהסכמי עבודה אלה הושגו תוספות שכר למורי בתי הספר הציבוריים, תמורת הארכה מסוימת של שעות העבודה וויתור של הארגון על שליטתו בחלק מהמינויים בתחום.
נשיאות הפדרציה האמריקאית של המורים (AFT)
ביולי 2008, עם פרישתו של הנשיא הקודם, ויינגרטן נבחרה לתפקיד נשיאת הארגון. היא האישה הלסבית הראשונה שנבחרה לעמוד בראש ארגון עובדים אמריקאי ארצי. בשנת כהונתה הראשונה עסקה בעיקר במאבק לשמירת קיומם של בתי ספר ומוסדות ציבוריים בשנה של משבר כלכלי עמוק. ב-2018, וכן בתחילת 2019 הפדרציה עסוקה בתמיכה בארגוני מורים מקומיים בכל רחבי ארצות הברית המארגנים מחאות ועוזבים את בתי הספר ("Walk Outs") במחאה על מדיניותה של שרת החינוך בטסי דבוס לקצץ בתקציבי בתי הספר הציבוריים ולהגדיל במקביל את תשלומי ההורים. המחאה האחרונה והאחת הגדולות היא בלוס אנג'לס, שם ארגון המורים האזורי הכריז על יציאת המורים למצעד מחאה בדרישה לשפר את שכרם, להקטין את מספר התלמידים בכיתות ולשפר את מערך ההוראה. המצעד, בנוסף לכך שגרם לפקקי תנועה חמורים בעיר, הצליח גם לעורר את תשומת הלב של הציבור האמריקאי.
בין עמדותיה של ויינגרטן:
פעילות פוליטית
ברמה המקומית כנשיאת הפדרציה האמריקאית של המורים לוויינגרטן יכולת השפעה משמעותית בבחירות לראשות עיריית ניו יורק.
ברמה הארצית ויינגרטן תומכת במפלגה הדמוקרטית וחברה בוועדה הדמוקרטית הארצית (DNC) בעמדה של נציגה בכירה (superdelegate). בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית לקראת בחירות לנשיאות ב-2008 ויינגרטן תמכה במועמדותה של הילרי קלינטון. בבחירות ב-2016 הארגון התחלק בין תומכי הילרי קלינטון לתומכי ברני סנדרס.
העמדה כלפי ישראל
ויינגרטן קשורה למדינת ישראל, מרבה להגיע אליה לביקורים והתמיכה במדינה חשובה לה. עם זאת, היא טוענת כי היכולת לבקר את מדיניותה של הממשלה מבלי להצטרף לתנועות הקוראות להחרים את המדינה היא לגיטימית. בהשפעתה של ויינגרטן, ביוני 2017 הפדרציה תמכה בהתנגדותם של המוסדות האקדמיים בישראל להצעת ה"קוד האתי" האקדמי, וביולי 2018 הפדרציה פרסמה גינוי של מה שכונה על ידה פעולות אנטי דמוקרטיות - חוק הלאום ואפליית הלהט"בים במסגרת חוק הפונדקאות.
לארי ניבן
לורנס ואן קוט ניבן (באנגלית: Laurence van Cott Niven; נולד ב־30 באפריל 1938) הוא סופר מדע בדיוני אמריקאי. ספרו עולם טבעת (1970) זכה בפרסי הוגו, נבולה, דיטמאר ולוקוס. ב-2015 היה הסופר ה-31, שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
קורות חיים
ניבן נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, למד מתמטיקה ופסיכולוגיה באוניברסיטת וושבורן בטקסס ב־1962. מאז התגורר בפרברי לוס-אנג'לס, ועבד כסופר במשרה מלאה. ניבן הוא בעל ממון ללא תלות בעבודתו כסופר, לאחר שירש סכום כסף נכבד מסבו, אדוארד דונהי.
קריירה
ניבן הוא מחברם של מספר רב של סיפורים קצרים ורומנים מסוגת המדע הבדיוני, החל מסיפורו משנת 1964, The Coldest Place. הוא קיבל את פרס הוגו עבור הסיפור הקצר הטוב ביותר ב־1967 עבור כוכב נייטרונים, ב־1972 עבור Inconstant Moon, וב־1975 עבור The Hole Man. כמו כן, הוא זכה בפרס הוגו עבור הנובלטה הטובה ביותר ב־1976 עבור The Borderland of Sol.
ניבן נחשב לסופר מדע בדיוני "קשה" - כזה שבסיפוריו קיימת עקביות בלתי מתפשרת ונשמרים חוקי הפיזיקה הידועים, למעט אלו המכופפים בכוונה כחלק מהסיפור. בינו לבין קהילת חובבי המדע הבדיוני נוצרה מערכת יחסים מיוחדת בה חובבי המדע הבדיוני מחפשים חוסר עקביות בספריו ודואגים לידע אותו כשהם מוצאים כאלו, והוא בספריו מתייחס לקהילה זו. באחד מכנסי המדע הבדיוני בהשתתפותו ערכו החובבים הפגנה ונשאו שלטים "עולם הטבעת אינו יציב". עלילת ספר ההמשך "מהנדסי הטבעת" מתרכזת סביב ניסיון לפתור בעיה זו על ידי גיבורי הספר.
בספרו "נפילת המלאכים" (נכתב בשיתוף עם פורנל ופלין) הדמויות הראשיות הן של חובבי מדע בדיוני והספר כולו מהווה מחווה לחובבי המדע הבדיוני בכך שהוא גדוש באזכורים של תרבות זו וגיבוריה. גם בסיפורי הפנטזיה והחרבות וכשפים שכתב, נשמרה אצל ניבן הגישה השכלתנית במסגרתה הסיפור מכיל בעיה אשר הגיבור מצליח לפתור אותה בדרך לוגית. הביקורת על יצירותיו היא בדרך כלל על כך שהדמויות שיצר רדודות בהרבה מהרקע הטכנולוגי והחברתי העתידני בספריו.
ניבן גם כתב תסריטים עבור תוכניות טלוויזיה מתחום המדע הבדיוני, בכלל אלה סדרת Land of the Lost המקורית ומסע בין כוכבים: סדרת האנימציה. אחד מסיפוריו הקצרים, Inconstant Moon, עובד לפרק מהסדרה בגבולות המסתורין.
סדרת הרומנים עולם טבעת, וכן רבים מסיפוריו הקצרים של ניבן, מתרחשים בעולם המרחב המוכר (Known Space), שבו האנושות חולקת את מערכות הכוכבים הקרובות למערכת השמש עם כתריסר גזעי חוצנים תבוניים, בכללם הקזינטי - גזע מלחמתי דמוי אריות או דובים, ובובני פירסון - גזע מתקדם טכנולוגית של הולכי על שלוש, בעברם חיות עדר צמחוניות; מלבד שלוש רגליים, יש לבובני פירסון שני ראשים (שאינם מכילים את המוח, המוגן בבית החזה), והם ידועים בפרנויה קהילתית שעזרה להם לשרוד ולהתפתח אבולוציונית. בני שני הגזעים משמשים לעיתים קרובות כגיבורים מרכזיים ביצירותיו.
בשנים האחרונות, רוב יצירתו של ניבן נכתבת בשיתוף עם סופרי המדע הבדיוני ג'רי פורנל או סטיבן בארנס.
בשנת 2008 ביקר ניבן בישראל בכנסים באוניברסיטת בר-אילן ובמכון ויצמן.
רעיונות עתידניים
מרבים לדבר על הצלחותיו של ז'ול ורן בחיזוי המצאות עתידניות כמו הצוללת האטומית. לארי ניבן זכה עוד בחייו לראות כיצד מתחילה להתגשם אחת מהמצאותיו הספרותיות. הכוונה היא לסחר האיברים. בספרים וסיפורים קצרים במסגרת העתיד הקרוב ביקום המוכר פיתח ניבן את נושא השתלת האיברים ועבריינות האיברים (Organlegging שתורגמה לעברית כ"אבריינות"). אצל ניבן מחילה המדינה עונש מוות על מספר הולך וגדל של עבירות על מנת להשתמש באברי הנידונים להשתלה. חטיפות למטרת סחר איברים הן ענף פשיעה המוזכר בכמה וכמה מסיפוריו של ניבן, וגם הם מתארים תופעה שכבר אינה מוגבלת לספרות.
נמל התעופה הבין-לאומי באסל אל-אסד
נמל התעופה הבינלאומי באסל אל-אסד (בערבית: مطار باسل الأسد الدولي, יאט"א: LTK, קוד ICAO: OSLK) הוא בסיס טיסה ונמל תעופה בינלאומי הממוקם בג'בלה, ומשרת את לטקיה, עיר הנמל העיקרית בסוריה. נמל התעופה נקרא על שמו של באסל אל-אסד (1962–1994), בנו של מנהיג סוריה לשעבר חאפז אל-אסד ואחיו של המנהיג הנוכחי בשאר אל-אסד.
מבנה
נמל התעופה נמצא בגובה 48 מטרים מעל פני הים. יש לו מסלול מרכזי בכיוון 17/35 עם משטח אספלט בממדים 2,797 על 45 מטרים.
אדוניס
אדוניס (ביוונית: Ἄδωνις) הוא אל התשוקה והיופי ואהוב האלה אפרודיטה במיתולוגיה היוונית. אדוניס נחשב המקביל לאל אוסיריס במיתולוגיה המצרית ולאל תמוז במיתולוגיה המסופוטמית. הסיפור אודות אדוניס הגיע למיתולוגיה היוונית ככל הנראה מהאל אדון הכנעני או מהאל תמוז.
בעת החדשה שמו הפך שם נרדף ואב טיפוס לדמות צעיר יפה תואר.
סיפור העלילה
לסיפור אדוניס מספר גרסאות, אך גרעין העלילות דומה: הוריו של אדוניס היו סמירנה ואביה קינירס מלך קפריסין. סמירנה לא כיבדה את האלה אפרודיטה, והאלה הנזעמת גרמה לה להתאהב באביה ולשכב עמו בלי ידיעתו. משך כל ההריון שמרה הבת על הסוד, אך כשכבר לא יכלה גילתה אותו לאביה. משגילה את התועבה, כעס קינירס כל כך, עד שסילק את סמירנה המבוהלת מהארמון ורדף אחריה בחרב שלופה. אפרודיטה הפכה את סמירנה לעץ מור, ועץ זה התבקע וממנו נולד אדוניס הקטן.
אפרודיטה מסרה את אדוניס לאלה פרספונה. לאחר שנים מספר התחרטה על כך אפרודיטה ורצתה את אדוניס בחזרה, אך פרספונה לא רצתה למסור אותו. הוויכוח נפתר במשפט שערכה המוזה קאליופה (בחלק מהגרסאות היה זה זאוס שערך את המשפט), שחילקה את השנה לשלושה חלקים שווים – בחלק הראשון על אדוניס להיות עם פרספונה, בחלק השני עם אפרודיטה ובשלישי יוכל להיות היכן שיחליט בעצמו. הילד, שגדל עם פרספונה, רצה תמיד להישאר אתה בחלק השלישי של השנה. הדבר לא מצא חן בעיני אפרודיטה, ובעזרת חגורתה הקסומה אילצה את אדוניס להישאר אתה גם בחלק השלישי של השנה, ובסופו של דבר שייכה לעצמה גם את החלק של פרספונה. פרספונה הזועמת הלכה לארס, מאהבה של אפרודיטה, וסיפרה לו שאפרודיטה מעדיפה את אדוניס על פניו. בהתקף קנאה הביא ארס לפציעתו של אדוניס בידי חזיר בר, פציעה ממנה דימם אדוניס למוות בזרועות אפרודיטה.
מקור
השם היווני Ἄδωνις (בתעתיק: Ádōnis, הגייה יוונית: [ádɔːnis]) נגזר מהמילה הכנענית adōn ("אדון" בעברית). מילה זו מקבילה למילה אדוני (אֲדֹנָי), המשמשת להתייחסות לאלוהי התנ"ך.
רוב החוקרים המודרניים חושבים שסיפורם של אפרודיטה ואדוניס נגזר מסיפור מסופוטמי קדום על איננה (אישתר) ותמוז (שומרית: דּוּמוּזִיד, "ילד טוב").
התאריך המדויק בו השתלב פולחן אדוניס בתרבות היוונית עדיין שנוי במחלוקת. ההשפעה המשמעותית של תרבות המזרח הקרוב על הדת היוונית הקדומה בכלל, ועל פולחן אפרודיטה בפרט, מתוארכת למאה השמינית לפנה"ס, כאשר יוון הארכאית הייתה בשולי האימפריה האשורית החדשה.
בעיר אידליון, בסביבות המאה ה־8 לפנה"ס נבנה על האקרופוליס המזרחי מקדש שהוקדש ל"ואנאקס" (שמשמעות שמו "אדון", והוא היה בן הזוג של וַנַסַּה, ה"גבירה") מהפנתאון האטאו־קיפרי (הפנתאון של תושבי קפריסין הקדומים), שנחשב (לפחות במסאוריה) לאדון החיות, וזוהה עם אדוניס, כנראה בתקופה ההלניסטית ובתקופה הרומית; מדובר במקדש הקדום ביותר לאדוניס, שגם המשיך לפעול עד התקופה הרומית.
פסטיבל אדוניס
אדוניס היה דמות מרכזית בפולחן הנשים ביוון העתיקה. במסגרת פסטיבל בן יומיים, שכונה "הגנים של אדוניס", שתלו נשים, בשיא הקיץ, זרעי צמחים שונים בעציצים. לאחר מכן הן טיפסו על סולמות לגגות בתיהן, שם הניחו את הזרעים בחום השמש. זרעים אלו נבטו במהירות רבה בשל החום אך גם קמלו במהירות מאותה הסיבה – קמילה שסימלה את מותו בטרם עת של אדוניס.
בזמן שחיכו שהצמחים יקמלו, הנשים הבעירו קטורת לאדוניס והתאבלו בקול על מותו. ברגע בו הצמחים קמלו, הן קרעו את בגדיהן והכו על שדיהן במפגן צער ציבורי. אחר כך נשאו את "פסל דמות" אדוניס יחד עם כל הצמחים הנבולים כמסע לוויה. הפסטיבל הסתיים בהשלכת פסל הדמות והצמחים לים.
NXT TakeOver: Chicago II
NXT TakeOver: Chicago II היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, השייך לארגון הפיתוח שלהם, NXT. כמו כן, האירוע שודר בערוץ של ה-WWE Network. האירוע נערך ב-16 ביוני 2018, באולם אולסטייט ארנה שבפרוורי שיקגו של רוזמונט, אילינוי וכלל קרבות בין המתאבקים של המותג NXT עקב העלילות, שנבעו ביניהן במהלך התקופה עד לקיום האירוע. האירוע היה האירוע העשרים בסדרת אירועי NXT TakeOver.
חמישה קרבות התנהלו באירוע. בקרב המרכזי, תומאסו צ'אמפה ניצח את ג'וני גרגאנו בקרב רחוב בסגנון שיקגו. עוד ברשימת הקרבות, אליסטר בלאק ניצח את לארס סאליבן ושמר על אליפות ה-NXT, וריקושט ניצח את ולווטין דרים.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות שהתקיימו במהלך התוכנית של NXT. סדרת אירועי NXT TakeOver החלה ב-29 במאי 2014, כחלק מאירועי השלם וצפה של NXT, המשמשת כליגת הפיתוח של ה-WWE, כשערכה את האירוע השני שלה שהועבר בערוץ ה-WWE Network תחת השם NXT TakeOver. בחודשים שלאחר מכן, הביטוי "TakeOver" הפך למותג המייצג את כל אירועי השלם וצפה של NXT. האירוע היה אירוע השלם וצפה השלישי של NXT בשנת 2018.
ב-25 באפריל בפרק של התוכנית NXT, אדם קול הגן בהצלחה על אליפות צפון אמריקה נגד אוני לורקאן. לאחר הקרב, חברי קבוצת The Undisputed Era הגיעו ותקפו את לורקאן. דני בורץ', חברו של לורקאן, הגיע כדי לעזור לו, אך נעצר על ידי קול. שבוע לאחר מכן, לאחר שפיט דאן ניצח את רודריק סטרונג כתוצאה מפסילה, לורקאן ובורץ' באו לעזרת דאן מתקיפה של חברי קבוצת The Undisputed Era. ב-16 במאי, דאן, לורקאן ובורץ' ניצחו את הקבוצה בקרב שלישיות. שבוע לאחר מכן, נקבע קרב זוגות בין חברי קבוצת The Undisputed Era ללורקאן ובורץ', שעל הכף יהיו מונחות חגורות אליפות הזוגות של NXT.
ב-30 במאי בפרק של התוכנית NXT, נודע שהמתאבק לארס סאליבן יהיה הטוען לכתר של אליסטר בלאק לאליפות ה-NXT. לאחר מכן, קרב בין השניים נקבע לאירוע TakeOver: Chicago II.
ב-NXT TakeOver: New Orleans, ג'וני גרגאנו ניצח את תומאסו צ'אמפה בקרב ללא סנקציות. ב-25 באפריל בפרק של התוכנית NXT, גרגאנו היה אמור לפגוש את אליסטר בלאק לקרב על אליפות ה-NXT, אך צ'אמפה תקף את גרגאנו כדי למנוע מהקרב הזה להתקיים. ב-16 במאי, אשתו של גרגאנו, קנדיס לאריי סטרה לצ'אמפה. בפרק של השבוע לאחר מכן, גרגאנו קרא לצ'אמפה לצאת החוצה אל הזירה, וקטטה החלה ביניהם כשבטעות צ'אמפה פוגע באשתו של גרגאנו. ב-30 במאי הוכרז על קיומו של קרב ביניהם באירוע.
ב-NXT TakeOver: New Orleans, ריקושט וולווטין דרים היו חלק מקרב הסולם אשר קבע את אלוף צפון אמריקה הראשון. ב-9 במאי בפרק של התוכנית NXT, ולווטין דרים התעמת עם ריקושט. קרב ביניהם נקבע לשבוע לאחר מכן, אך הקרב נגמר ללא תוצאה בשל התערבות של לארס סאליבן, שתקף את שני המשתתפים. ב-23 במאי, סאליבן התחרה נגד שניהם בקרב האנדיקאפ, כשדרים בוגד בריקושט ומאפשר לסאליבן לנצח. בפרק של השבוע לאחר מכן, ולווטין דרים איתגר את ריקושט לקרב באירוע שייערך בשיקגו.
ב-30 במאי בפרק של התוכנית NXT, שיינה בייזלר ניצחה את דקוטה קאי ולאחר הקרב תקפה את קאי עד שניקי קרוס הגיעה להציל את המצב. לאחר מכן, קרוס ברחה עם חגורת האליפות של בייזלר. שבועיים לאחר מכן, קרוס התעמתה שוב עם בייזלר, מה שהוביל לקביעת קרב בין השתיים לאירוע בשיקגו.
קרבות מקדימים
האירוע נפתח עם הקרב של חברי קבוצת The Undisputed Era (קייל אוריילי ורודריק סטרונג) שמי שהתלווה אליהם לזירה היה אלוף צפון אמריקה, אדם קול, נגד אוני לורקאן ודני בורץ' על אליפות הזוגות של NXT. אוריילי וסטרונג ניצחו ושמרו על חגורות האליפות לאחר שביצעו על לורקאן את מהלך ה-Total Elimination.
לאחר מכן, ריקושט התחרה נגד ולווטין דרים. ריקושט ביצע את מהלך הסנטון 630º כדי להשיג את הניצחון.
בקרב השלישי של הערב, שיינה בייזלר הגנה על אליפות הנשים נגד ניקי קרוס. לקראת סיום הקרב, בייזלר ביצעה את מהלך ההכנעה, קיריפודה קלאץ', על קרוס. בעודה נמצאת במהלך הכנעה זה, קרוס התעלפה, השופט הורה להפסיק את הקרב, ובכך בייזלר הגנה בהצלחה על התואר לאחר שניצחה כתוצאה מהכנעה טכנית.
בקרב הלפני אחרון, אליסטר בלאק הגן על תואר אליפות ה-NXT נגד לארס סאליבן. הקרב הסתיים כשסאליבן ביצע את מהלך הסיום שלו, פריק אקסדנט, אך בלאק הצליח לחמוק ולבצע את מהלך הסיום שלו, ה"מיסה השחורה", פעמיים כדי להגן בהצלחה על התואר שלו, במה שנחשב כהפסד הבכורה של סאליבן ב-NXT כתוצאה מהצמדה.
הקרב המרכזי
הקרב המרכזי של הערב הפגיש את ג'וני גרגאנו לקרב רחוב בסגנון שיקגו מול תומאסו צ'אמפה. לפני שגרגאנו ביצע את כניסתו לזירה, אשתו, קנדיס לאריי, עצרה אותו ונתנה לו קב כדי שישתמש בו כנשק במהלך הקרב. גרגאנו וצ'אמפה נלחמו ברחבי האולם, שם גרגאנו ביצע את מהלך הקרוסבאדי על צ'אמפה מאחד היציעים. גרגאנו בעוד צווארו עטוף בכיסא, נשלח על ידי צ'אמפה אל מדרגות הזירה ולאחר מכן פגע בו עם פח אשפה. גרגאנו החל לתקוף את צ'אמפה בעזרת חגורת עור ולאחר ביצע את הסופרקיק על צ'אמפה כשראשו נמצא בתוך פח אשפה. צ'אמפה ביצע את מהלך ה-Project Ciampa ולאחר מכן את תרגיל הברך הגבוהה, הצמיד את גרגאנו, אך האחרון הצליח לחמוק מספירת שלוש. צ'אמפה החל להשתמש במספריים כדי לחתוך את החוטים המחברים את רצפת הזירה, עד למצב שצ'אמפה חשף חלק מהזירה והשאיר בו רק את קרש העץ. גרגאנו שם לעצמו למטרה לפגוע ברגל של צ'אמפה, כאשר הוא תקף אותו בעזרת כיסא. לאחר מכן, צ'אמפה השיג את השליטה והצליח לבצע את מהלך ההכנעה של גרגאנו, הגרגאנו אסקייפ, אך גרגאנו הצליח לצאת ממהלך זה. צ'אמפה תקף את גרגאנו בעזרת קב, אך גרגאנו הצליח לצאת מספירת שלוש. צ'אמפה גרר את גרגאנו אל מחוץ לזירה, לאזור כניסת המתאבקים, כך שהוא הוריד מהאצבע של גרגאנו את טבעת החתונה שלו, ירק עליה והשליך אותה הרחק מהמקום. כל זה לא עזר לצ'אמפה כשגרגאנו הצליח לבצע מהלך כשצ'אמפה נשלח אל תוך שני שולחנות. בעוד שהצוות הרפואי ניסה להוציא את צ'אמפה על אלונקה אל מחוץ לאולם, גרגאנו תקף את הצוות ואת צ'אמפה וגרר אותו אל אזור הזירה. גרגאנו ביצע את מהלך ההכנעה שלו, כשצ'אמפה נכנע, אך השופטים הכריחו את גרגאנו להניח לצ'אמפה, מה שהוביל את גרגאנו לתקוף את השופטים. גרגאנו השתמש באזיקים כדי לקשור את ידיו של צ'אמפה ולאחר מכן תקף אותו בסדרת מהלכי סופרקיק, בעודו נמצא במצב כריעה. גרגאנו ביצע שוב את מהלך ההכנעה שלו, הגרגאנו אסקייפ, אך עוד שופטים הגיעו כדי לכפות על גרגאנו לשחרר את צ'אמפה מהמהלך, כשעוד פעם גרגאנו תקף את השופטים. צ'אמפה הפיק תועלת מהמצב בו דעתו של גרגאנו עסוקה בטיפול בשופטים והצליח לבצע את מהלך ה-DDT על החלק של קרש העץ החשוף, אותו חשף בתחילת הקרב. לאחר מכן, צ'אמפה בידיים כבולות באזיקים הצליח להצמיד את גרגאנו לניצחון.
אוטו ואן פן
אוטו ואן פן (בהולנדית: Otto van Veen; 1556 – מאי 1629) היה צייר והומניסט פעיל בעיקר באנטוורפן ובבריסל בסוף המאה השש עשרה ותחילת המאה השבע עשרה. הוא ידוע בניהול סטודיו גדול באנטוורפן, בהפקתם של כמה "ספרי סמלים", והיותו, משנת 1594 או 1595 עד 1598, המורה של פטר פאול רובנס. תפקידו כאמן הומניסטי משכיל קלאסי (פיקטור דוקטוס), שבא לידי ביטוי בשם הלטיני שלפיו הוא מוכר לעיתים קרובות, אוקטביוס ווניוס, היה בעל השפעה על רובנס הצעיר.
קורות חיים
ואן פן נולד בסביבות 1556 בליידן, שם היה אביו, קורנליס יאנס ואן פן (1519–1591). הוא ככל הנראה היה תלמידו של יצחק קלס ואן סוננבורג עד אוקטובר 1572, אז עברה המשפחה הקתולית לאנטוורפן, ומשם ללייז'. הוא למד זמן מה אצל דומיניקוס למפסוניוס ויאן ראמי, לפני שנסע לרומא בסביבות 1574 או 1575. הוא שהה ברומא כחמש שנים, אולי למד אצל פדריקו צוקרי. קרל ואן מנדר מספר כי ואן פן עבד אז בחצר של רודולף השני בפראג ויליאם החמישי מבוואריה במינכן, לפני שחזר לארצות השפלה. בבריסל היה צייר חצר של מושל דרום הולנד, אלכסנדר פרנזה, דוכס פארמה עד 1592, ואז היה פעיל באנטוורפן.
לאחר שהפך למאסטר בגילדת לוקאס הקדוש בשנת 1593, ואן פן לקח משימות רבות לקישוט בכנסיות, כולל יצירות מזבח לקתדרלה באנטוורפן וקפלה בבניין העירייה. הוא גם ארגן את הסטודיו והסדנה שלו, שכללו את רובנס. ואן פן המשיך להיות קשור לבריסל כשהארכידוכס ארנסט מאוסטריה הפך למושל בשנת 1594, ייתכן שהוא סייע לארכידוכס ברכישת ציורים הולנדיים חשובים על ידי הירונימוס בוש ופיטר ברויגל האב. לימים שימש האמן כדיקן בשני ארגונים בולטים בעיר, גילדת לוקאס הקדוש בשנת 1602, וגילדת הרומאים בשנת 1606. במאה השבע-עשרה עבד ואן פן לעיתים קרובות אצל הארכידוכס אלברט ואיזבלה, אך מעולם לא כצייר החצר שלהם. ציורים מאוחרים כוללים סדרה של שנים עשר ציורים המתארים את קרבות הרומאים והבטאבים, על סמך תחריטים שכבר פרסם בנושא, עבור הפרלמנט הכללי של הולנד. היו לו שני אחים שהיו ציירים; ג'יזברט ואן פן (1558–1630) שהיה חרט מכובד ופיטר שהיה חובב. בתו גרטרויד הייתה גם ציירת, והוא היה דוד של שלושה אמנים נוספים, ילדיו של פיטר, אפולוניה, סימון ויעקבוס. הוא נפטר בבריסל.
ארנולד הוברקן ראה את ואן פן כאמן המלומד המרשים ביותר של ימיו והדפיס את דיוקנו בכותרת של ספרו שהופיע בשלושת הכרכים.
ספרי סמלים
במשך הזמן ואן פן היה פעיל בהפקת "ספרי סמלים", היינו ספרים שכללו איורי סמלים, משלים, פתגמים, שירים ודברי תבונה. בספר כוללים איורים, כרזות וטקסטים הסבריים. כולל ספרו של הוראטי פלצ'י (1607), הספר "סמלי אמורום" (1608) וספר "סמלי אמוריס דיוויני" (1615). בכל העבודות הללו מוצגות מיומנויותיו של ואן פן כאמן והומניסט מלומד. סמלי אמורום, למשל, מכיל 124 תמונות של קופידונים קטנים, ולידם חקוקים אמרות וציטוטים של משוררים, פילוסופים וסופרים קדומים על חשיבות האהבה. על סמליו של ואן פן כתבה טינה מונטון, "במהלך המאה השבע-עשרה "סמלי אמורום" הפך לאחד הספרים המשפיעים ביותר בתקופתו, והוא תיפקד לא רק כמודל לספרים בהולנד, אלא גם כמקור השראה עבור אמנים רבים בתחומים אחרים".