cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רותי נעים
העלילה היא על בחורה צעירה ממשפחה הרוסה שכל חייה עברו עליה באלימות ובניכור משפחתי, וכעת היא נמצאת במוסד לעברייניות צעירות ומנסה לפרוץ את המעגל בו היא חיה.
תקציר העלילה
רותי נעים (גילי בן אוזיליו) נמצאת במוסד לעברייניות צעירות "ניצנים" באשמת צריכת סמים. מדי פעם היא בורחת ומוחזרת בכוח לתא המעצר שם היא עצורה עם סימונה (שרית סרי) שגם היא בורחת סדרתית לחבר שלה שצורך אתה סמים ואלכוהול.
רותי קשורה בעבותות של שנאה וכניעות לעבריין דוד (גבי שושן) שנמצא במאסר בכלא רמלה בגלל עבירות סמים. הוא מכריח אותה לבקר אותו ושולח לשם זה את עוזרו העבריין ימין (יעקב כהן). ימין מחזיר אותו לניצנים אך בדרך היא מרגיזה אותו והוא זורק אותה מהרכב, חובט בה ומשאיר אותה לדדות ברגלים.
כעבור זמן קצר נעצר לידה בחור צעיר על אופנוע, הוא מציג את עצמו בשם יעקב (מאיר בנאי), לוקח אותה לביתו ומטפל בה. הוא מחזיר אותה למוסד ומנהל המוסד חיים (מוטי שירין) עוצר אותה שוב בגלל יציאה ללא רשות. חיים רוצה לעזור לה ואף מילא עבורה טפסים לגיוס אך היא הגיעה לשם "מסטולית" ונפסלה.
קרן מגיעה ממשפחה הרוסה, הוריה גרושים והיא מתייחסת בקרירות לאמה (רות משיחי) ורוצה לפגוש את אביה הרצל (גד אלון). חיים נותן לה את הכתובת והיא מגיעה לתקוה (אהובה קרן) אשתו שלוקחת אותה לפגוש את הרצל בחוף הים אך הוא לא מזהה אותה ומנסה אף להתחיל אתה ורותי בורחת משם.
בביקור נוסף אצל דוד הוא מפליא בה את מכותיו בגלל שלא ביקרה אצלו מספיק. היא חוזרת ליעקב שמשפיע עליה לחזור לניצנים. דוד מזריק לעצמו סמים בכלא ולאחר שחרורו הוא מגיע עם ימין ליעקב והם מכים אותו מכות נמרצות.
לבסוף מתגייסת רותי אך לא מסתדרת ורוצה לברוח. ליד השער מחכה לה יעקב עם סימני המכות בראשו ומספר לה כי "סגר חשבון" לדוד וכופה עליה לחזור לבסיס. הסרט מסתיים ששניהם פוסעים בחזרה לשער הבסיס.
יצחק בן מלכי צדק
רבי יצחק בן מלכי צדק מסימפונט (בראשי תיבות נפוצים: ריבמ"ץ; תת"ל (1070)-תתק"י (1150) בערך) היה פרשן של המשנה, שחי באזור סיפונטו (Siponto) שבאיטליה. מכונה לעיתים "הרב היווני" משום שדרום איטליה הייתה בזמנו חלק מהקיסרות הביזנטית.
פירושו למשנה
לידינו הגיע פירושו לסדר זרעים בלבד, אך בידי כמה מהראשונים היה גם פירושו על סדר טהרות. פירושו ברור וקצר, והוא מתרגם לעיתים מילים קשות במשנה לאיטלקית, ליוונית או לערבית. הוא הרבה לפרש את המשנה על פי התלמוד הירושלמי, אך ייתכן שדבר זה נובע מהעובדה שפירושיו (שבידנו) הם על מסכתות שאין עליהם תלמוד בבלי. פירושו הובא פעמים רבות אצל רבי שמשון משאנץ, אך בדרך כלל ללא הזכרת שמו. פירושו לסדר זרעים נדפס בש"ס וילנא. מהדורה מדויקת על פי שני כתבי יד בצירוף הערות יצאה לאור בשנת תשל"ה בידי הרב ניסן זק"ש, בהוצאת מכון התלמוד הישראלי השלם.
משפחתו
לריבמ"ץ היו שני בנים (לפחות), רבי שילה ורבי יהודה, אך לא ידועים פרטים עליהם. תשובת הרב שמואל מאוטרנטו לר' שילה מובאת בספר העטור, אות שי"ן.
דב בר רטנר
ביוגרפיה
רטנר נולד בשנת תרי"ב בקלווריה לאביו, אברהם בצלאל אייזנשטדט ולאמו בלומה רחל. הוא למד בישיבות מיר ווולוז'ין. בגיל 17 התחתן עם אסתר מרים (בת צבי אדלשטיין), וזמן מה לאחר החתונה הפסיק את לימודו ופנה לעסוק במסחר. הוא עבד בייבוא זיפים למברשות, וכחלק מעבודתו נסע למקומות רבים, בין היתר לקניגסברג, שם נפגש עם המלבי"ם, וכן נסע פעמים רבות לפטרסבורג, ובאזור שנת 1879 עבר להתגורר שם. בשנת תרמ"ט, עקב גירוש היהודים מהעיר, עבר להתגורר בווילנא, שם המשיך לעסוק במשך שנים אחדות במסחר, אך בשלב מסוים עבר לעסוק במחקר, ואת פרנסתו מצא מהשכרת בית שבנה בעיר. בשנת תרנ"ד הוציא לאור את חיבורו הראשון מבוא לסדר עולם רבא, ובשנת תרנ"ז הוציא את חלקו השני של החיבור, מהדורה מדעית של סדר עולם רבה. בשנת תרס"א הוציא לאור את הכרך הראשון של מפעלו הגדול, סדרת הספרים "אהבת ציון וירושלים". ב"אהבת ציון וירושלים" אסף רטנר את הנוסחאות של התלמוד הירושלמי מכתבי יד שונים, ומעדויות של ראשונים שמצטטים את הירושלמי. בהמשך, ועד שנת תרע"ז (השנה בה נפטר), הוציא לאור עוד אחד עשר כרכים, שהקיפו את כל הסדרים זרעים ומועד, מלבד מסכת עירובין פרופסור יעקב זוסמן משער שהכרך על מסכת עירובין היה מוכן אצלו, וכן שהיה לו חומר גלם מוכן לכל הירושלמי. בראש חודש שבט תרע"ז נפטר בווילנא, ולמחרת נקבר בבית הקברות העיר.
רטנר היה מספרני ספריית שטראשון, לה הוריש את ספרייתו (כ־2000 ספרים). כתב מאמרים רבים שהתפרסמו בעיתוני התקופה, בעיקר בהמליץ.
קישורים חיצוניים
,, , , , , , , , ,
מורשת גת
מורשת גת היא עיר מקראית המוזכרת מפורשות רק פעם אחת בתנ"ך, בספר מיכה.
אזכור בתנ"ך
מורשת גת מוזכרת בנבואה השירית של מיכה, פרק א':
פרשנות
ישנם הטוענים שמורשת גת היתה עירו של הנביא מיכה הַמֹּרַשְׁתִּי. אולם אחרים סבורים שמיכה נקרא "מֹרשתי" משום שהוא ממרשה הסמוכה.
ישנם הטוענים ש"מורשת גת" כלל איננה עיר, אלא שהיא ביטוי סמלי.
זיהוי
ישנם המזהים את מורשת גת בתל גודד. צבי אילן ביקש לזהות את תל גודד עם "גדוד" ובהתאם הציע לזהות את מורשת גת בתל בורנה. פרופ' יגאל לוין הציע לזהות את מורשת גת בתל חרסים.
זכריה קלאי העלה בהיסוס את הסברה שמורשת גת נמצאת בתל עיטון.
מתחת לאף
מתחת לאף הוא סרט קולנוע ישראלי, מז'אנר סרטי הפשע, שיצא לאקרנים בשנת 1982. הסרט בוים על ידי יעקב גולדווסר, נכתב על ידי חיים מרין ומבוסס על מקרה אמיתי שאירע בבניין המטה הארצי של משטרת ישראל, ביפו, ב-12 בינואר 1976, והסתיים כעבור מספר ימים.
רקע והפקה
את התסריט כתב חיים מרין, ששימש בשנות ה-70 כקצין במשטרת ישראל. קודם לכתיבת התסריט לסרט כתב מרין שני מחזות, "סורגים", מחזה מוזיקלי על חיי האסירים בבית הכלא, ו"ביער ביער", מחזה על שני חשודים ברצח, הנקלעים לתא מעצר משותף וכל אחד חושד בזולתו, כי הוא משתף פעולה עם המשטרה. המחזה עלה בפסטיבל עכו הראשון, בהשתתפות משה איבגי ואורי גבריאל.
מרין חבר לבמאי יעקב גולדווסר ויחד קידמו את הפקת הסרט. השניים עסקו גם בליהוק השחקנים, ובין השאר הציעו לצדוק צארום, שהיה שחקן חובב, את תפקיד עזרא ג'אנה ("החתול המטפס"). במימון הפקת הסרט השתתפה הקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים, עם תקציב של 60 אלף דולר.
לימים נחשב הסרט לסרט פולחן ישראלי. בשנת 2007, 25 שנים לאחר שהופק, יוצא במהדורת DVD. השקת מארז ה-DVD של "מתחת לאף", נערכה באירוע חגיגי בסינמטק תל אביב. בנוסף יצא לאור תסריטו המלא של הסרט כספר, מלווה בשיחה עם יוצריו ובמאמרים אודותיו.
עלילה
הסרט, המבוסס על מקרה אמיתי שאירע, מספר את סיפורם של צמד פושעים קטנים: סמי (אורי גבריאל) והרצל (משה איבגי), שגונבים כספת שמורה מתוך מחלק הבילוש בבניין של משטרת ישראל.
צמד הפושעים שמוצאם המזרחי ותרבותם המזרחית ניכרים בהם, זכה לאהדת הקהל והביקורות, והסרט השתתף בפסטיבל קולנוע בצרפת ואף זכה בפרס השופטים בפסטיבל קוניאק. הסרט צולם בחלקו בבניין המשטרה הבריטית ביפו שהיה למעשה באותה העת שלוחת המטה הארצי של משטרת ישראל.
ב-1994 ביים גולדווסר את "מקס ומוריס", מעין סרט המשך ל"מתחת לאף", בכיכובם של איבגי וגבריאל.
קישורים חיצוניים
הסרט המלא לצפייה ישירה (בתשלום) באתר ארכיון הסרטים הישראלי - סינמטק ירושלים
זאנוויל ויינברגר
זאנוויל ויינברגר הוא זמר חסידי-ישראלי.
חיים אישיים
ויינברגר נולד בירושלים לרב נטע שלמה וגיטל ויינברגר, המשתייך לחסידות דושינסקיא. זאנוויל הוא הבן ה-11 להוריו. אחיו הם מיכאל - חבר מקהלת מלכות ומנהל אולפן ההקלטות.M.W, יוסי ויואלי, גם הם חברי מקהלת מלכות. בן דודו הוא הזמר משולם גרינברגר.
קריירה מוזיקלית
זאנוויל החל לשיר כילד בחצר חסידות דושינסקיא, אך לא שר מחוץ לחסידות, זאת בכדי לשומרו מפני העולם החיצוני. בהיותו כבן עשרים הצטרף זאנוויל, בעקבות אחיו, מיכאל, יואלי ויוסי, למקהלת מלכות של פנחס ביכלר. עם הזמן הבחין ביכלר בכישרונו והחל להטיל עליו לשיר סולו לעיתים קרובות.
זאנוויל מופיע בעשרות אירועים בשנה של המגזר החרדי, חתונות, דינרים, אירועי סיום הש"ס ואירועי חג הגאולה. בין האירועים הגדולים שויינברגר הופיע בהם: אירועי סיום הש"ס של דרשו ביד אליהו, בהיכל ארנה בירושלים, באירוע סיום הש"ס הענק בניו ג'רזי. ובאירועי סיום הש"ס של אגודת ישראל ודגל התורה.
בשנת 2014 שר ויינברגר סולו לראשונה באירוע מייוחד לציון 15 שנות יצירה ומוזיקה ליוסי גיל, יחד עם מקהלת מלכות. זאנוויל שר את השיר "זכור שנים עשר שבטים" יחד עם מוטי ויזל ומקהלת מלכות. שיר זה הוא למעשה גם הסינגל הראשון של זאנוויל.
יוסף נחמיאש
רבי יוסף בן יוסף בן נחמיאש היה מראשוני ספרד מגדולי תלמידי הרא"ש, ומחבר ספרים בנושאי פרשנות והלכה.
זאנוויל ויינברגר
קריירה מוזיקלית
בשנת 2016 הפיקה חברת לחיים הפקות אלבום סולו של ויינברגר, תחת השם "לחיים מיט זאנוויל ויינברגר", בשיתוף פעולה בולט בין ויינברגר ליוסף משה כהנא. האלבום כולל 28 שירים בביצועו, בליווי מקהלת "לחיים", הזמר אהרלה סמט ומקהלת מלכות, ובעיבוד של אלי קליין ואיצי ברי. זאנוויל שר גם באלבומים נוספים של חברת ההפקה "לחיים הפקות", בסדרת האלבומים "לחיים טיש". כחלק משיתוף הפעולה ביניהם לקח כהנא חלק נרחב בהפקת אלבום הבכורה של זאנוויל, מן השמיים.
יוסף נחמיאש
חייו
לא ידועים פרטים על חייו כלל, למעט שלמד אצל הרא"ש בטולטילה בראשית המאה ה-14, והיה חבר של בניו רבי יעקב בעל הטורים ורבי יהודה ואף ישב עמם בבית הדין.
זאנוויל ויינברגר
קריירה מוזיקלית
בשנת 2021 הוציא ויינברגר לאור את הסינגל והנה נער בוכה. הוא הוציא את השיר לאחר פטירת אביו; זאנוויל ביקש להנציח רגע שבו אחיו הקטן (שהוא ילד מיוחד) החל לבכות בעת הלוויה. השיר נכתב ביידיש והוא שואל: "כיצד אפשר להתעלם מבכי של ילד יהודי?" לבקשתו של זאנוויל, ידידו בנצי שטיין, חבר מקהלת מלכות, הלחין את השיר.
יוסף נחמיאש
חייו
אחותו פלנובא הייתה נשואה לרבי יצחק בן שושן.
זאנוויל ויינברגר
קריירה מוזיקלית
ביולי 2021 הוציא זאנוויל לאור את אלבום הבכורה שלו, מן השמיים. באלבום 12 רצועות, מלחנים של יוסי גרין, פנחס מרדכי וועבר, משולם גרינברגר, הערשי ויינברגר, הערשי רוטנברג ויוסף משה כהנא, כשעל העיבודים תזמורת פריילך: משה לאופר, יואלי דיקמן, נפתלי משה שניצלר, יהודה גלילי, אברהם גור אריה וצבי בלומנפלד. המקהלות שליוו את האלבום: מקהלת מלכות של פנחס ביכלר, מקהלתו של הרשל בריסק, יואלי הורביץ, אלי שפריי ומקהלת שירה ואֶחיו של זאנוויל, יוסי ומיכאל ויינברגר.
יוסף נחמיאש
ספרים שנדפסו
כל ספריו נדפסו על ידי הרב משה אריה במברגר.
זאנוויל ויינברגר
קריירה מוזיקלית
זאנוויל הפיק את הקליפ ותחזינה, שהוא אחד משירי האלבום, יחד עם מקהלת מלכות, בלחן של פינקי ובר ובעיבוד של משה לאופר. הקליפ מציג את העלייה לרגל ומתייחס גם לשנת השמיטה. הוא צולם בשילה הקדומה ושימש גם כסינגל שיווקי לאלבום. שיר נוסף ייחודי באלבום הוא השיר יתומים היינו, ששר זאנוויל לעילוי נשמת אביו, ר' נטע שלמה ויינברגר, בלחן של הרשי ויינברגר ומילים של ליפא שמלצר.
יוסף נחמיאש
ספרים שנדפסו
ספרים אלו נדפסו שוב בירושלים תשמ"ב ללא שם מוציא לאור.
זאנוויל ויינברגר
קריירה מוזיקלית
בחג הגאולה, י"ט בכסליו ה'תשפ"ב, הופיע זאנוויל יחד עם אברהם פריד במסגרת אירועי צמאה בבנייני האומה.
רוטב בשר
רוטב בשר (באנגלית: Gravy) הוא רוטב אנגלי מסורתי עתיק, מעובה ומתובל המבוסס על מיצי בשר וירקות הניגרים בעת צלייה. מקור המילה gravy במאה ה-14, ופירושה המקורי היה נזיד או ציר.
זאנוויל ויינברגר
השתתפות באלבומים
{{טורים|
רוטב בשר
הרוטב מוגש לרוב עם צלי, צלי יום ראשון, קציץ בשר, מחית תפוחי אדמה או תפוחי אדמה צלויים ולעיתים גם עם אורז.
רוטב בשר מעובה לרוב באמצעות עמילן. ההכנה מתחילה ברביכה מקמח חיטה או קמח תירס/עמילן תירס או מקנה שורש של הצמח "Maranta arundinacea". מוסיפים לתערובת בהדרגתיות נוזלי בישול של בשר או ציר תוך בחישה מתמדת על מנת שהחומר המעבה לא יצור גושים. בחלק מהמתכונים נמנעים מלהוסיף שומן מן החי לרביכה בשל היותו שומן רווי.
יוסף נחמיאש
ספרים שנדפסו
הרב יוסף איסר גד ליקט מכתביו חידושים על התורה והדפיסם בתוך ספר חמשה מאורות גדולים, יוהנסבורג תשי"ג.
אילנה אפרתי
אילנה אפרתי (נולדה ב-26 ביוני 1957) היא מעצבת אופנה ישראלית ובעלת בית אופנה הנושא את שמה.
ביוגרפיה
אפרתי נולדה וגדלה בתל אביב. למדה אמנות וציור בתיכון ויצו-צרפת. ב-1987 פתחה את חנות המותג ברחוב דיזנגוף בתל אביב. משנת 2004 פועלת החנות במתכונת של פגישה אישית עם הלקוחה, לאחר שאפרתי ובן זוגה, שלומי רוזנבוים, עברו להתגורר באופן חלקי באומבריה שבאיטליה.
ב-1990 הוזמנה אפרתי על ידי מנכ"ל המשביר לצרכן, מנחם עינן, לסייע בשינוי הדימוי המיושן של הרשת. היא יזמה עבור הרשת את פרויקט "שדרת המעצבים", שכלל הכנסת מעצבי אופנה צעירים לסניפי הרשת, והמשיכה לשמש כמנהלת הפרויקט עד 1999. ב-2011 רשת המשביר שבה ויצאה ביוזמה דומה.
בשנת 1995 השיקה אפרתי קו אופנה נוסף, "אא אילנה אפרתי 100% כותנה", שכלל בגדי כותנה פשוטים ומינימליסטיים, בהשראת בגדי פועלים וחלוצים, כמחווה למפעל האופנה הישראלי אתא.
בשנת 2016, אפרתי קיבלה תואר כבוד ׳אבירת מסדר הכוכב של איטליה׳ מטעם נשיא איטליה סרג׳ו מטרלה, כהוקרה על פעילותה לקידום יחסי ישראל-איטליה בתחום האופנה והתרבות.
יוסף נחמיאש
ספרים שלא נדפסו
במברגר ואחרים סברו שהוא מחבר הספר נור אלעלם – העוסק באסטרולוגיה ותורגם לעברית תחת השם אור עולם, אך גד פרוידנטל טען שזהו נחמיאש אחר שחי כשבעים שנה אחריו.
אילנה אפרתי
תצוגות אופנה וקטלוגים מיוחדים
אפרתי מציגה את אוספי האופנה בתצוגות אופנה שנתיות, בהן שבוע האופנה בתל אביב. בין השנים 1988 - 2005 פרסמה קטלוגי אופנה שנתיים הדנים בסוגיות חברתיות, עירוניות ואסתטיות.
יוסף נחמיאש
תשובות הלכתיות
מספר תשובות הלכתיות שלו נדפסו בשו"ת זכרון יהודה לרבי יהודה בן הרא"ש: תשובה בעניין הריגת מוסר, שאלה לרבי יוסף הכהן בעניין כתב פטור משבועה שכתב בעל לאשתו, תשובה לרבי אברהם בנושא אשה שהתאלמנה והוציאה גט.
פילגש
פִּילֶגֶשׁ היא אישה הנמצאת בזוגיות ארוכת טווח שאינה כוללת קשר נישואין או את ההתחייבויות הממוניות המקובלות במסגרת נישואין. מוסד הפילגשות היה קיים לכל אורך ההיסטוריה.
אילנה אפרתי
תצוגות אופנה וקטלוגים מיוחדים
בשנת 1996, זכה הקטלוג של אפרתי לפרסום, כאשר היה הראשון בישראל שהנשים המצולמות בו לא היו דוגמניות. הצעד הוגדר אז כפמיניסטי ובעקבותיו הוציאו בתי אופנה אחרים קטלוגים דומים.
פילגש
הפילגש הייתה במעמד נחות לעומת אישה נשואה. למרות זאת נשים הסכימו לשמש כפילגשים מסיבות שונות, בעיקר כאשר מעמדן החברתי היה נמוך בהרבה מזה של בן הזוג, ובמיוחד כאשר בן הזוג היה מלך או עשיר מופלג. במקרה כזה, הקשר עמו הביא להן תועלת רבה יותר מהנזק שנגרם להן עקב הוויתור על הזכויות שבנישואין.
אילנה אפרתי
תצוגות אופנה וקטלוגים מיוחדים
אפרתי מושפעת בעבודתה מהחיים העירוניים בתל אביב; בשנת 2001 הוקדש קטלוג האופנה השנתי שלה לרחוב דיזנגוף.
פילגש
אף שהצאצאים של קשר זה היו "לא חוקיים", היו מקרים שבהם הכירו אבות בילדי הפילגש כיורשיהם החוקיים.
רוטב בשר
כיום משווק גם רוטב בשר להכנה מהירה באבקה או בקוביות דחוסות ומיובשות וכן בקופסאות שימורים.
אילנה אפרתי
אמנות וחינוך
לאורך השנים הציגה אפרתי במגוון תערוכות עיצוב ואמנות, בהן סדרת צילומים שיצרה עם הצלם רן גולני והוצגו בגלריה "העיר" בתל אביב ועל שער ירחון האמנות 'ארבע על חמש' (1996); מצג וידאו משותף עם האמנית מרים כבסה בתערוכה "T Shirt" במוזיאון העיצוב ברמת גן (1999); מוצג משותף עם צלם העיתונות אלכס ליבק בתערוכה על סובלנות במכון הטכנולוגי חולון (1999); ותערוכת יחיד של טקסטיל ווידאו-ארט בגלריה פריסקופ בתל אביב (2012).
אפרתי הוזמנה להרצות במכללת האמנות בצלאל, באוניברסיטה העברית ובשנים 1998-1995 לימדה בשנקר.
בולגרים
{{פירושונים|;עמים
ראו גם
}}
רוטב בשר
הגשת רוטב בשר
רוטב בשר עם מחית תפוחי אדמה הוא מאכל אמריקאי אהוד. רוטב בשר מוגש גם עם תבשילים ממגוון סוגי בשר - חזיר, עוף, כבש, תרנגול הודו, בקר. במיוחד מקובל להוסיפו לקציץ בשר, למאפי פודינג יורקשייר וביסקטס ולמילוי. בדרום ארצות הברית הוא מוגש עם שניצל בקר. בקנדה, אוסטרליה והממלכה המאוחדת מאכל אהוד הוא טוגנים עם רוטב בשר. הגרסה הקנדית כוללת לעיתים גבינה. הוא נפוץ גם בצלי יום ראשון.
בארצות שונות באסיה, בפרט הודו, מלזיה וסינגפור המילה gravy משמשת לתיאור נוזל מעובה כלשהו בתבשיל, לאו דווקא בשרי. כך למשל היא עשויה לשמש לתיאור נוזלי מאכלי קארי סמיכים.
פילגש
נשים כפילגשים
לכל אורך ההיסטוריה שימשו נשים בתפקיד פילגשים של מלכים, וכן אצילים רבים, אולם לא רק למעמד האצולה היו פילגשים - כל מי שיכול היה להרשות לעצמו את הדבר, מבלי קשר למעמדו החברתי, יכול היה להחזיק פילגש.
בחצרי בתי המלוכה של אירופה ובעיקר בחצר ארמון ורסאי וארמון וייטהול במאות ה-17 וה-18 היו לפילגשים השפעה רבה על המלכים ועל ההחלטות של המלכים. הפילגשים של לואי ה-15 מלך צרפת, ושל צ'ארלס השני מלך אנגליה, בזכות השפעתן הרבה על המלך, השפיעו על מדיניות החוץ והפנים של המדינה באופן גלוי.
בצרפת מעמד הפילגש המלכותית היה מעמד רשמי למחצה, ואישה שלא נשאה בתואר אצולה לא יכלה להיות במעמד זה.
גברים כפילגשים
כשם שגברים שהיו שליטי מדינות החזיקו נשים פילגשים, כך גם נשים ששלטו במדינות, או נשות ממעמד אצולה שהיו בעלות ממון משלהן, החזיקו גברים כפילגשים. יקטרינה הגדולה החזיקה מספר פילגשים בו זמנית בתקופתה. יקטרינה העדיפה לשמור לעצמה את הכוח השלטוני, ומחשש שנישואין יגרמו לפגיעה בכוח זה העדיפה החזקת פילגשים גברים על נישואים.
גם המלכה אליזבת הראשונה וכן המלכה ויקטוריה, מספר שנים לאחר התאלמנותה, החזיקו גברים כפילגשים. בתקופה הוויקטוריאנית מספר רב של בנות מעמד האצולה שפרוטתן היתה בכיסן החזיקו גברים ממעמד נמוך יותר כפילגשים, על אף שהדבר נחשב בזוי מבחינה מוסרית. מצב זה בא לידי ביטוי בספרות, בספרו של דייוויד הרברט לורנס - "מאהבה של ליידי צ'טרלי".
בתנ"ך
בתנ"ך מסופר על אנשים רבים, ביניהם אבות האומה והמלכים, שלקחו פילגשים: אברהם אבינו לקח את קטורה כפילגש, לאחר פטירת שרה אשתו. לאחיו נחור הייתה פילגש ששמה ראומה. ליעקב אבינו היו שתי פילגשים - בלהה וזלפה, שלבניהן היה מעמד שווה כשל שאר השבטים. לעשו הייתה פילגש בשם תמנע. גם לגדעון בן יואש ולדוד המלך היו פילגשים. לשלמה המלך היו 700 נשים ו-300 פילגשים.
פרשת פילגש בגבעה הוא כינויו של אחד הסיפורים בספר שופטים. במוקד הסיפור איש מבני שבט לוי נקלע עם פילגשו לגבעה, עיר של בני שבט בנימין. אנשי העיר דרשו להוציא את האיש החוצה במטרה להתעלל בו. המארח התחנן לפניהם שלא יעשו זאת לאורחו, ויעץ שבמקום זאת, הוא יוציא אליהם את בתו הבתולה ואת פילגשו של האורח. על אף סירובו של ההמון, הוציא האורח את פילגשו בכוח החוצה, שם התעללו בה בני העיר כל אותו הלילה. לפנות בוקר שילחו אותה, והיא נפלה מתעלפת על פתח הבית. כאשר קם האיש בבוקר, פתח את דלתות הבית לצאת לדרכו וראה את פילגשו מוטלת על הסף. כשראה שאינה מגיבה (ככל הנראה מתה כבר), לקח אותה לביתו. שם ביתר את גופתה לשנים עשר נתחים, ושילחם לכל חלקי הארץ. בעקבות האירוע פרצה מלחמת אחים שבמסגרתה כמעט וחוסל שבט בנימין בידי שאר השבטים.
בתלמוד ובהלכה
דעת הרמב"ם היא שלפילגש אין כתובה ואין קידושין, ולכך אסור מהתורה לקחת פילגש, אולם למלך מותר. לעומתו דעת הראב"ד היא, שמדין התורה אין איסור בדבר; ואילו דעת הרמב"ן היא שפילגשים מותרות לכל אדם. אולם הרמב"ן הסתייג כי למעשה יש לאסור את הפילגש מפני המכשולות המצויים.
לדעת רוב פוסקי ההלכה לקיחת פילגש אסורה מהתורה או מדרבנן, מנגד לדעת הרב יעקב עמדין (המאה ה-18) פילגש מותרת, ואף הציע להנהיג לקיחת פילגשים מטעמים שונים, אם יסכימו עמו עוד רבנים, אך רבים נחלקו עליו בזה. דעתו של הרב אליהו אברז'ל להתיר פילגש במקרה עגינות של גבר שלא קיים מצוות פרייה ורבייה. במקרה חריג רבי רפאל בירדוגו התיר לאיש לקחת פילגש יהודיה בשל חשש כבד שאם לא יעשה כן הוא יתבולל.
בשנת תשס"ו (2006) פרסם צבי זוהר מאמר באקדמות, בו הוא הציע לראות בפילגשות אופציה הלכתית כדי לאפשר לזוגות דתיים שרוצים לחיות יחד אך לא רוצים להתחתן. לאורך המאמר הוא מציג את קושיים של אותם דתיים שחשים צורך בזוגיות, אך לא די בוגרים או פוחדים מהמחויבות מכדי להתחתן. זוהר מפרט לאורך המאמר מקורות הלכתיים המתירים לשאת פילגשים ודעות שהפילגש איננה דורשת קידושין. מאמר זה גרר אחריו שלושה מאמרי תגובה, של הרב יהודה הנקין, הרב שמואל אריאל ותגובה משותפת של מיכל טיקוצ'ינסקי ורחלי שפרכר-פרנקל. במאמרי התגובה הציגו דעות הלכתיות רבות שמראות שהפילגש אסורה בימינו, או שהאופן שבו מיישמים את ההלכות האלו אינה מתאימה למסגרת של זוגיות זמנית. כמו כן הם האשימו את הפתרון שלו בכך שהוא מעודד זנות ופריצות, ופוגע בעיקר בנשים. זוהר כתב מאמר תגובה נוסף שבו הוא הכחיש חלק מהאשמות, ציין שהוא לא בא לפסוק אלא לקרוא כיוון והאשים את המגיבים שהם אלו שמושפעים מהוגים של תקופת הנאורות בנוגע לתפיסת הזוגיות.
פילגשים באמנות
באנגליה הוויקטוריאנית היה מוסד הפילגשים נפוץ מחד, ומגונה מוסרית מאידך. שילוב זה הביא לכך שרומנים רבים נכתבו על מוסד זה, תוך אזהרה שקו דק ביותר עובר בין פילגשות לזנות (מתוך השקפה מוסרנית). הן בספרו של ג'ון קלילנד - "פאני היל" והן בספריו של דניאל דפו - "מול פלנדרס" ו"רוקסאנה" מוצג הקו הדק בין פילגש לזונה תוך טענה כי מדובר בקו מלאכותי בלבד.
ג'ון דריידן בספרו "אנוס מרביליס" דווקא סבור שהעובדה שהמלך מחזיק פילגש והוא אב לממזרים, מעידה על נדבנותו.
הסופרת ג'ורג' אליוט הייתה בעצמה פילגש של גבר נשוי, אולם בשל היותה מסוגלת לפרנס את עצמה לא ראתה את עצמה כ"אישה מוחזקת" אלא כ"אישה משוחררת" דווקא.
דילמה בשאלת מוסריות הפילגשות מופיעה בספרה של שרלוט ברונטה - "ג'יין אייר", בו רוצ'סטר אינו מסוגל להתגרש מאשתו המשוגעת ומציע לג'יין אייר לחיות עמו כפילגש.
האופרה דנה בפילגשים במאדאם באטרפליי ובלה טרוויאטה.
בספרי עולם "ממלכות נשכחות" אמהות הבתים של האלפים האפלים היו מחזיקות פילגש-זכר ללא זכויות.
יחסי כווית–מלזיה
יחסי כווית–מלזיה הם היחסים הדו-צדדיים בין מדינת כווית לבין פדרציית מלזיה.
היחסים בין שתי המדינות מתמקדים בעיקר בשיתוף פעולה כלכלי.
יחסים כלכליים
מלזיה היא אחת משותפות הסחר הגדולות ביותר של כווית. בין השנים 1996 ל-2006, היקף המסחר בין כווית למלזיה זינק מכ-79.3 מיליון דולר לכ-507 מיליון דולר. "בית הכספים של כווית", אשר נחשב לבנק האסלאמי הגדול ביותר במפרץ הפרסי, החל לפעול גם במלזיה ב-2008. בין שתי המדינות נחתמו מספר הסכמים כגון תכנון מס, ושתי המדינות משתפות פעולה בתחומים כגון בחינוך, תיירות ותעשיית החלל. בשנת 2013, כווית ומלזיה החליטו להגביר את שיתוף הפעולה הדו-צדדי בחינוך.
יחסים דיפלומטים
כווית מחזיקה בשגרירות בקואלה לומפור. מאידך, מלזיה מחזיקה בשגרירות בכווית סיטי.
יד לבנים
יָד לַבָּנִים הוא ארגון ישראלי התנדבותי להנצחת זכרם של חללי מערכות ישראל וטיפול במשפחות השכולות. הארגון הוקם ב-1948 ונרשם כעמותה בשנת 1982.
היסטוריה
הארגון נוסד בעקבות מכתב למערכות העיתונים ששלחה בדצמבר 1948, בשלהי מלחמת העצמאות, ד"ר מרים שפירא, אם ששכלה את בנה במלחמה. במכתב, שנשלח בתמיכת אמהות נוספות ונשא את השם "יד לבנים", היא קראה לאמהות השכולות להתאחד בייסוד קרן למען הקמת מוסד הנצחה לבנים שנהרגו ובית-ילדים ליתומי המלחמה. מטרתה הייתה גם לתת עידוד ותמיכה לאמהות השכולות.
המכתב קיבל הד רב והביא לכינוס אספה מיוחדת של משפחות שכולות. לאחר מכן האספות התפתחו למוסד שלם בתמיכת משרד הביטחון והמועצות המקומיות.
הארגון כולל בתוכו הורים, אחים ואחיות שכולים, יהודים, דרוזים, בדואים וצ'רקסים. בעבר הוא כלל גם את אלמנות ויתומי צה"ל, אך ב-1991 הם הקימו ארגון נפרד בשם "ארגון אלמנות ויתומי צה"ל", לאחר שלטענתם, "יד לבנים" לא נתן ייצוג הולם למצוקותיהם.
בשנת תש"ם זכה בית יד לבנים בפתח תקווה (תוך ציון יוצרו ברוך אורן) בפרס ישראל על תרומתו המיוחדת לחברה ולמדינה במפעלי הנצחה.
בתחילת 2006 החל מהלך של בקשה מהמשפחות השכולות לממן חלק מפעילות הארגון על ידי תשלום דמי חבר קבועים, מהלך שקומם חלק מהמשפחות השכולות.
פעילות
המשרד הראשי של יד לבנים שוכן בתל אביב, והארגון מפעיל 70 מרכזים ושלוחות במרבית ערי ישראל. במרכזים מתקיימים פעילויות חינוכיות ותרבותיות שונות למען הנצחת החללים, לרבות פעולות הסברה בקרב תלמידי בתי הספר. בכל מרכז "יד לבנים" ישנו חדר זיכרון שבו תלוי לוח הנצחה, עליו חרוטים שמות חללי אותו יישוב ודפים המספרים את קורות חייהם. בדרך כלל מתקיימות במרכזי "יד לבנים" גם פעולות תרבות כלליות, שאין קשורות בחללי צה"ל. כך, למשל, ברמת השרון מאכלס בית "יד לבנים" את הספרייה העירונית, ובהרצליה שוכן המוזיאון העירוני בבית "יד לבנים".
הארגון מעורב בתכנון ובניית היכל הזיכרון הלאומי בהר הרצל.
בן סלומון
בן ל' סלומון (באנגלית: Ben L. Salomon, נולד כבנימין לואיס סלומון; 1 בספטמבר 1914 – 7 ביולי 1944) היה רופא יהודי בצבא ארצות הברית. בשנת 2002, 57 שנים לאחר מותו בקרב על סאיפאן במלחמת העולם השנייה, הוענקה לו מדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר.
צעד חריג זה, הענקת עיטור צבאי ללוחם עשרות שנים לאחר נפילתו בקרב, נעשה על מנת לתקן עוול היסטורי שנגרם למספר לוחמים בצבא ארצות הברית שהופלו על בסיס אנטישמי או גזעני.
שירות צבאי
בן סלומון נולד ב-1 בספטמבר 1914 במילווקי, וויסקונסין למשפחה יהודית. ב-1937 סיים את לימודיו בבית הספר לרפואת שיניים של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
ב-1940 גויס סלומון לחיל הרגלים של צבא ארצות הברית. ב-1942 מונה לקצין בחיל רפואת השיניים. במאי 1943 הוא שירת בתור רופא השיניים של רגימנט החי"ר 105, באוגדת החי"ר 27. ב-1944 הוא קודם לדרגת סרן.
את ניסיונו הקרבי רכש סלומון ביוני 1944, על חופי האי סאיפאן. בהיעדר צורך ברופא שיניים בזמן הקרבות, התנדב סלומון להחליף את המנתח הפצוע של הגדוד השני. ככל שהגדוד השני המשיך להתקדם הלך מספר האבדות ועלה. ב-7 ביולי הוקמה תחנת הטיפול של סלומון כ-50 מטרים מאחורי השוחה הקדמית. האוהל החל להתמלא בפצועים שזרמו מהקרב וחיילים יפנים החלו לחדור לתוכו. סלומון הצליח להדוף את החיילים היפנים מהאוהל והורה על פינוי הפצועים בעודו נשאר מאחור לחפות על נסיגתם. כשחיילים אמריקאים חזרו למקום מספר ימים לאחר הקרב, הם מצאו את גופתו של סרן סלומון שמוטה על מכונת ירייה, מול עמדת הירי היו מוטלות גופותיהם של 98 חיילים יפנים. גופתו של סרן סלומון הייתה מנוקבת ב-76 כדורים ובדקירות כידון מרובות מהן 24 שככל הנראה ספג בעודו בחיים.
הדרך הארוכה להכרה
פרשנויות מאוחרות יותר של אמנת ז'נבה ושל חוקי ארצות הברית ללוחמת יבשה, מאשרות שימוש בנשק אישי להגנה עצמית או להגנה על הפצועים והצוות הרפואי, זאת בתנאי שהחייל אינו עונד את סמל הצלב האדום. במקרה של סרן סלומון מכונת ירייה אינה נחשבת לנשק אישי. לסלומון קדמו שני יהודים בלבד שעוטרו במדליית הכבוד על תפקודם במלחמת העולם השנייה. חיילים יהודים רבים לא זכו להכרה על שירותם מסיבות שעוררו סימני שאלה. ביניהם אפשר לציין את טוראי ראשון לאונרד קרביץ (דודו של הזמר לני קרביץ) ואת רב-טוראי טיבור רובין.
ב-1951 לאב הגיש שוב את ההמלצה להעניק את מדליית הכבוד לסרן סלומון דרך משרד ההיסטוריה הצבאית. ההמלצה נדחתה שוב, הפעם מכיוון שהזמן שהוקצב להגשת המלצות לעיטורים במלחמת העולם השנייה חלף. ב-1969 הוגשה המלצה נוספת להענקת מדליית הכבוד לסרן סלומון, ההמלצה הוגשה על ידי לוטננט ג'נרל האל ב. ג'נינגס, מפקד חיל הרפואה האמריקאי. ב-1970 המליץ המזכיר הצבאי האמריקאי סטנלי ר. רזור לאשר את הענקת העיטור והעביר את המלצתו למזכיר ההגנה האמריקאי. המלצתו חזרה ולא ננקטה שום פעולה. ב-1998 ד"ר רוברט וסט (מבית הספר לרפואת שיניים של אוניברסיטת דרום קליפורניה) הגיש שוב את ההמלצה להענקת העיטור לסרן סלומון. ההצעה הוגשה דרך חבר הקונגרס בראד שרמן.
ב-1 במאי 2002 נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש העניק לד"ר וסט את מדליית הכבוד של סרן בן סלומון. מדליית הכבוד של סלומון מוצגת בבית הספר לרפואת שיניים של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
כף ברטו
במרכז הכף פסגה סלעית גבוהה.
גילוי ומיפוי הכף
הכף התגלתה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה בין השנים 1908–1910, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
שארקו סבר כי מדובר באי.
המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם אשר חקרה את ארץ גרהאם בשנים 1934–1937, בפיקודו של ג'ון ריימיל, גילתה כי האתר ששארקו גילה היא לשון יבשה.
מקור השם
שארקו, אשר סבר כי מדובר באי, קרא לאתר "האי ברטו", על שמו של תומך שגייס כספים למימון המשלחת.
ריימל קרא ללשון היבשה, בהתבסס על השם שנתן שארקו.
לקריאה נוספת
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 376
טושירו מיפונה
טושירו מיפונה (ביפנית: 三船 敏郎; 1 באפריל 1920 – 24 בדצמבר 1997) היה שחקן קולנוע יפני. היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר לשנת 1956 על משחקו בסרט "שבעת הסמוראים", ומועמד פרס אמי לשחקן ראשי מצטיין במיני-סדרה האמריקאית "שוגון" בתפקיד של הלורד יושי טוראנאגה לשנת 1980.
ביוגרפיה
מיפונה נולד בצ'ינגדאו שבסין להורים יפנים. הוא גדל בעיר הסינית דאליין. בנעוריו עבד בחנות הצילום של אביו, שהיה מתודיסט שהיגר מצפון יפן.
בשנת 1947 מיפונה התקבל לעבודה באולפני טוהו בתור עוזר צלם. אולם, איגוד העובדים היה מורכב מאנשי המפלגה הקומוניסטית שגרמו למיפונה, שהיה שמרן מבחינה דתית, להרגיש שלא בנוח.
באותו זמן, התאגדו חלק גדול מהשחקנים של אולפני טוהו ועזבו אותה על מנת להקים חברת הפקה עצמאית. האולפנים ארגנו תחרות כדי למצוא כוכב חדש. חבריו של מיפונה הגישו מועמדות ותמונה בשמו וללא ידיעתו. הוא עבר את הסינון הראשון, יחד עם 48 אנשים אחרים, מתוך כ-4,000 מועמדים ונבחן בפני קג'ירו יאמאמוטו. מאחר שהורו לו לדמות הלך רוח כועס, מיפונה שאב מניסיונו הצבאי וביצע את הדבר באופן כה משכנע עד שהבוחנים חששו כי יהיה יהיר ובעייתי מכדי שיוכל להשתלב בסרט. מיפונה נשא חן בעיני יאמאמוטו, אשר המליץ עליו לבמאי סנקיצ'י טאניגוצ'י, ומיפונה התקבל לתפקידו הראשון בסרט שין באקה ג'ידאי.
פופולריות
הופעתו המרשימה, סגנון המשחק המגוון שלו, יכולתו לשחק בשפות זרות ושיתוף הפעולה הארוך שלו עם הבמאי היפני אקירה קורוסאווה הפכו אותו לשחקן היפני הידוע ביותר של זמנו, ולשחקן היפני המוכר ביותר במערב. הוא הרבה לגלם דמויות של סמוראי או רונין גס ומחוספס, ובכך שינה את הסטריאוטיפ האצילי של הסמוראי.
אחרית חייו
בתחילת שנות ה-80 ייסד מיפונה בית ספר למשחק, "מוסד ללימודי אומנות של מיפונה" (三船芸術学院). בית הספר נסגר אחרי שלוש שנים, עקב ניהול פיננסי לקוי.
מיפונה הפך מוכר ומוערך מאוד בעולם המערבי אחרי ששיחק את טורנגה במיני-סדרה מ-1980, שוגון, המבוססת על הספר שוגון של ג'יימס קלאוול.
זולטאן טילדי
זולטאן טילדי (בהונגרית: Tildy Zoltán; 18 בנובמבר 1889 – 3 באוגוסט 1961) היה ראש ממשלת הונגריה מטעם מפלגת האיכרים הזעירים בין נובמבר 1945 לפברואר 1946, ונשיאה הראשון של הונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה מפברואר 1946 למשך שנתיים וחצי. היה גם חבר בממשלתו של אימרה נאג' בימי המרד ההונגרי בשנת 1956.
ביוגרפיה
טילדי נולד בעיירה לושנץ (כיום בסלובקיה) למשפחה ממוצא הונגרי, בעלת מעמד בשלטון המקומי. טילדי היה פרוטנסטנטי, ועל כן השתייך למיעוט בהונגריה, שבה כ-90% מהנוצרים היו קתולים. בצעירותו התעניין בתאולוגיה, ולמד תאולוגיה הן בהונגריה והן בבלפסט, מכיוון שלא הייתה מכללה פרוטסטנטית בהונגריה. הוא שימש ככומר בכנסייה פרוטסטנטית בעיירה קטנה בהונגריה ובשנת 1921 עבר לכהן בעיירה סאגהאלום שבמחוז בקש, בה רוב התושבים היו פרוטסטנטים. בסאגהאלום ערך כתב עת פרוטסטנטי בשם "המשפחה הנוצרית". בשנת 1929 הצטרף ל"מפלגת האיכרים הזעירים", והיה לסגנו של מנהיג המפלגה.
הוא נבחר לפרלמנט ההונגרי בשנת 1936 ולאחר מכן נבחר שוב בשנת 1939. במסגרת פעילותו קרא לעוצר הונגריה, מיקלוש הורטי, לנסות ולהוציא את הונגריה מן הברית עם אדולף היטלר במלחמת העולם השנייה. משכבשו הגרמנים את הונגריה במרץ 1944 ירד טילדי למחתרת. לאחר שנכבשה הונגריה בידי ברית המועצות, שב טילדי לפעילות גלויה והפך למנהיגה של מפלגת האיכרים הזעירים. בממשלת הקואליציה הזמנית שהוקמה, בהשתתפות הקומוניסטים, ובהשתתפות טילדי, החלה פעולת שיקומה של הונגריה, אשר סבלה מהרס רב במהלך המלחמה. התשתית חודשה, ואספקת המזון הסדירה חודשה אף היא. האינפלציה הודברה, והחלה פעולה לקראת רפורמה אגררית, וחלוקת האחוזות הגדולות בין האיכרים היושבים עליהן.
בבחירות לפרלמנט ההונגרי בנובמבר 1945 קיבלה מפלגתו של טילדי רוב מוחץ של 57%, בעוד שהמפלגה הקומוניסטית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית קיבלו 17% כל אחת. השלטונות הרוסיים מנעו מטילדי לשלוט באמצעות הרוב הפרלמנטרי וכפו עליו את המשך הפעולה באמצעות ממשלת קואליציה ביחד עם הקומוניסטים. אחת הפעולות הראשונות של הממשלה הייתה קביעת חוקה להונגריה, במסגרתה הייתה הונגריה לרפובליקה לקראת סוף ינואר 1946. בפברואר 1946 הושבע טילדי כנשיא הונגריה, ונאלץ לראות כיצד הקומוניסטים דוחקים את שאר השותפות הקואליציוניות, ומשתלטים על המדינה.
טילדי שימש כנשיא הונגריה עד 30 ביולי 1948, כאשר נאלץ לפרוש לאחר שעלו כנגד חתנו האשמות בשחיתות ובגידה. היה זה צעד נוסף בדרכם של הקומוניסטים לשלטון האבסולוטי במדינה. טילדי הושם במאסר בית, בו שהה עד 1 במאי 1956. מותו של סטלין ב-1953 הביא לערעור המשטר הקומוניסטי בהונגריה. הסטאליניסט מתיאש ראקושי, יורשו של טילדי, אשר שלט בהונגריה ללא מצרים, נאלץ להתפטר, ובמקומו עלה לשלטון אימרה נאג', רפורמיסט, אשר הוביל את הונגריה אל מה שנראה כהליך של דמוקרטיזציה ועצמאות מדינית. בסוף אוקטובר 1956 הקים נאג' ממשלה, אליה צירף גם את נציגי החקלאים הזעירים, לרבות טילדי. ממשלה זו הכריזה על החזרת הדמוקרטיה, ועל פרישה מברית ורשה. לאחר נקיטת צעדים אלו לא יכלה עוד ברית המועצות להישאר בלתי מעורבת, ופלישת כוחות ברית המועצות להונגריה הביאה לאירועי המרד בהונגריה. המורדים דוכאו באכזריות, נאג' הוצא להורג, והרודן יאנוש קאדאר הושלט על המדינה למשך שלושים השנה הבאות.
רבים ממנהיגי מרידת 1956 נשפטו והוצאו להורג בשנים הבאות. טילדי נדון ב-15 ביוני 1958 לחמש שנות מאסר. באפריל 1959 הומתק עונשו בשל "חרטתו" וגילו המתקדם. הוא חי בבידוד עוד מספר חודשים לאחר מכן ומת באוגוסט 1961.
בילי שני כובעים
עלילה
הסרט מתרחש בסוף המאה ה-19. במהלך שוד בנק בעיירה קטנה במערב הפרוע בו נהרג פקיד הבנק, נלכד אחד השודדים, בילי "שני כובעים" (דזי ארנז ג'וניור). שודד שני נהרג מיריות השריף, הנרי גיפורד (ג'ק וורדן), ומנהיג השודדים, ארצ' דינס (גרגורי פק), מצליח להימלט כששלל השוד, 420 דולרים, בידיו. בילי הוא בן תערובת צעיר שאמו אינדיאנית ואביו לבן. השריף הגזען מכנה אותו בכל הזדמנות Breed (קיצור ל-Half-breed, כינוי גנאי לבן תערובת) ואיננו מאמין ששותפו של בילי ינסה לחלצו, הן בגלל שהשלל בידיו והן בשל נחיתותו הגזעית, לכאורה, של בילי. אולם בעת שהשריף מוביל את בילי למשפט, והם חונים בתחנת מסחר קטנה ומבודדת בלב המדבר, מגיע ארצ' ומחלץ את בילי תוך שהוא יורה בשריף ופוצעו בכתפו. בעת שהשניים נמלטים, שולף בעל תחנת המסחר את רובהו ארוך הטווח, יורה במדויק ופוגע בסוסו של ארצ' ובנפילת הסוס נשברת רגלו של ארצ'.
לאחר מספר ימי החלמה מהפציעה בכתף, יוצאים השריף ובעל תחנת המסחר למרדף אחרי ארצ' ובילי אשר מתנהלים באיטיות בשל פציעת ארצ'. בילי מאלתר מזחלת אינדיאנית (Travois) הנגררת על ידי הסוס הבודד שברשותם ועליה נישא ארצ' הפצוע. השריף ושותפו כמעט ומדביקים את ארצ' ובילי אך אלו מצליחים לחמוק בקושי. במנוסתם, פוגשים ארצ' ובילי בארבעה אינדיאנים רכובים וחמושים המבקשים לשדוד אותם, אך בילי, בהיכרותו את שפת ומנהגי האינדיאנים, מצליח להרחיקם ללא נזק. לאחר שהצליחו לחמוק מהשריף, מגיעים ארצ' ובילי לבקתה באזור פחות מדברי ומציעים לספנסר, בעל הבית, 100 דולר תמורת הבאת ארצ' לתחנת מסחר קרובה שם יטפל בפציעתו וישיג סוס נוסף, במטרה שימשיכו במנוסתם לעבר קליפורניה, שם הם מקווים, צפוי להם עתיד מבטיח. בעל הבית משתכנע ויוצא עם ארצ' על כרכרה. אשתו, אסתר, שנקנתה על ידו על פי קטלוג, מדוכאת על ידו באלימות פיזית ומילולית וסובלת מגמגום בזמן עקה, נותרת בחברת בילי האמור לשמור עליה ועל הבקתה מפני האינדיאנים.
אסתר מפתחת רגשות רומנטיים אל בילי הנוהג בה בכבוד ובהגינות. השריף אינו מוותר וממשיך לרדוף את ארצ' ובילי. ארבעת האינדיאנים החמושים תוקפים במארב הררי את ארצ' ואת בעלה של אסתר ולקראת סיום הסרט מגיעים כל גיבוריו אל אזור המארב ההררי ושם מוכרעים הגורלות.
שם הסרט
בילי "שני כובעים" מסביר לאסתר כי אינו יודע מי היה אביו הלבן וכי גם אמו האינדיאנית לא הכירה אותו היטב. אמו סיפרה לו כי אביו היה, כנראה, איש חשוב שכן על קיר חדרו היו תלויים שני כובעים; כובע לאירועים חגיגיים וכובע ליומיום. גם את בילי הדבר הרשים והוא בחר לכנות את עצמו בשם זה. הסרט יצא בשנים מאוחרות בהוצאה מחודשת תחת השם, " The Lady and the Outlaw".
הפקה
המפיק והבמאי, נורמן ג'ואיסון, שהה בישראל ב-1972 לרגל צילומי סרטו, "ישו כוכב עליון" (צולם בעיקר בעבדת) ומצא את הנוף המדברי בישראל כמתאים למערבון אותו עמד להפיק. הסרט צולם כולו בישראל, החל באוקטובר 1972, במשך שמונה שבועות, בתקציב של 1.1 מיליון דולר. רוב הסרט צולם באזור אילת כשברקע נראים הרי אילת, הרי אדום והערבה. הסצנה הפותחת של שוד הבנק בעיירה צולמה ב"עיר סרטים" שהייתה קיימת ליד פתח תקווה. הסצנות הקשורות לבקתה של ספנסר ואסתר צולמו בנחל הבשור, סמוך לתל שרוחן. זהו המערבון האמריקאי הראשון שצולם בישראל. התסריט הוא של הסקוטי, אלן שארפ, שבחר לתת לאחד מגיבורי הסרט, ארצ' דינס (גרגורי פק) מוצא סקוטי המתבטא גם במבטאה הסקוטי של הדמות וגם בטקסט כשארצ' מתגעגע מספר פעמים לנופים הירוקים של סקוטלנד העומדים בניגוד גמור לנוף המדברי בסרט.
ביקורת
הסרט נתקל בביקורות קשות ביציאתו למסכים. המבקרת ג'ודית' כריסט טענה שהוא מגוחך בכל היבטיו ויומרני ללא כיסוי. כדוגמה, היא מביאה את הסצנה בה התמונה עוברת מספר פעמים בין גרגורי פק המוטל תחת לכרכרה וסביבו גוויות ובין דזי ארנז וסיאן ברברה אלן החולקים את מחשבותיהם הכמוסות במיטה לאחר שתינו אהבים. ברבות השנים נעשה היחס אליו מעט יותר סלחני והמבקר רוי פרומקס רואה בו הפתעה נעימה.
שחקנים
כמו כן השתתפו בסרט השחקנים הישראלים: זאב ברלינסקי (בתפקיד אינדיאני) ונתן כוגן.
גנייזנאו (סיירת)
גנייזֵנאו (בגרמנית: Gneisenau) הייתה סיירת מערכה של הקריגסמרינה, הצי הגרמני במלחמת העולם השנייה. הייתה זו האונייה השלישית בצי הגרמני שנשאה את השם גנייזנאו, על שם גראף אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו, גנרל-פלדמרשל פרוסי בזמן המלחמות הנפוליאוניות ואחד המפקדים המפורסמים והנערצים ביותר בפרוסיה. האונייה הראשונה בשם זה הייתה פריגטה בעלת שלושה תרנים ועשויה מפלדה, שהושקה ב-4 בספטמבר 1879 וטבעה בסערה ב-16 בדצמבר 1900, ליד מאלגה, בספרד; האונייה השנייה בשם זה הייתה סיירת, שהוטבעה במלחמת העולם הראשונה בקרב איי פוקלנד (יחד עם סיירת נוספת בשם שרנהורסט).
לגנייזנאו הייתה אונייה אחות, שרנהורסט, ושתיהן התפרסמו בכמה מבצעים מוצלחים של הצי הגרמני במלחמת העולם השנייה, ובאיום שהיוו על בעלות הברית. שתי האוניות נקראו, בחיבה או באיבה, "האחיות המכוערות".
בנייה והשקה
בנייתה של גנייזנאו החלה ב-14 בפברואר 1934 בקיל, אך ב-5 ביולי הופסקה העבודה בשל תכנון מחדש של האונייה. העבודה החלה שוב ב-6 במאי 1935, והאונייה הושקה ב-8 בדצמבר 1936. אוניית האחות של גנייזנאו, שרנהורסט, הושקה כשבעה חודשים אחריה, בינואר 1939. הן פעלו יחד ברוב מבצעיהן, ולפיכך נודעו (בחיבה או בשנאה) בשם "האחיות המכוערות".
לאחר כניסתה לשירות עברה האונייה, יחד עם אחותה, שרנהורסט, מבחנים בים עד יולי 1939. לאחר מבחנים אלה הוחזרו שתי האוניות למבדוק, ועברו התאמות שונות, שהבולטת בהן הייתה החלפת החרטום בחרטום המותאם יותר להפלגה באוקיינוס האטלנטי הסוער. שתי האוניות נחשבו לטובות וליפות שבאוניות המלחמה הגרמניות באותה תקופה. החיסרון העיקרי בהן היה ה שהיה נמוך יחסית, והביא לכך שהאונייה הייתה "רטובה" כאשר הגלים היו גבוהים.
שריון האונייה היה כבד בהרבה מאלה של סיירות קרב בריטיות ואף מהשריון של אוניות המערכה הצרפתיות בנות התקופה, אך חימושה היה קל יותר מזה של אוניות מערכה רגילות - תותחיה היו בני 11 אינץ' (283 מ"מ), לעומת תותחי 14 ו-15 אינץ' (355 מ"מ ו-381 מ"מ, בהתאמה) שאפיינו את אוניות המערכה של התקופה. על אף שתותחיה של גנייזנאו היו בעלי טווח ארוך ויכולת חדירה גבוהה (בשל מהירות הלוע הגבוהה שלהם), לא הייתה האונייה יכולה לעמוד מול התותחים הכבדים יותר של אוניות המערכה. הצי הבריטי סיווג את גנייזנאו ושרנהורסט כסיירות מערכה (Battlecruiser), ואילו הצי הגרמני ראה בהן Schlachtschiffe, אוניית מערכה. בעת הכנסתן לשירות לא היו לגרמנים תותחים כבדים מתאימים, ולכן צוידה גניזנאו בתותחי 11 אינץ'. הגרמנים תכננו במשך המלחמה להחליף את תותחי האונייה, ולו היה הדבר יוצא אל הפועל הייתה גנייזנאו הופכת לאחת מאוניות המערכה הטובות בעולם. ואולם, בשל מגבלות שנבעו מסדרי עדיפויות שונים והלחץ המלחמתי לא הוחלפו התותחים.
תחילת המלחמה
ב-9 בספטמבר 1939, 6 ימים לאחר הכרזת המלחמה, הותקפה האונייה על ידי מפציצים של חיל האוויר המלכותי הבריטי, אך ללא תוצאות. כחודש לאחר מכן, ב-8 באוקטובר יצאה גנייזנאו לגיחתה המבצעית הראשונה: יחד עם סיירת ותשע משחתות כדי ליצור פעולת הסחה, שתפריע לצי הבריטי בחיפושיו אחרי הסיירת הכבדה ליצו (Lützow), שפעלה באוקיינוס האטלנטי נגד אוניות סוחר של בעלות הברית.
ב-21 בנובמבר 1939 יצאו ה"אחיות" למשימתן המבצעית הראשונה: גיחה לים בין איסלנד ואיי פארו. המטרה הייתה לפגוע באוניות בריטיות המשייטות באזור זה, להמשיך מערבה כדי לסייע לאוניית המערכה הגרמנית דויטשלנד, שנתקלה בבעיות טכניות והייתה בדרכה חזרה לגרמניה, ולהגן על אוניות סוחר גרמניות.
ב-23 בנובמבר נתקלו האוניות הגרמניות באוניית הסוחר החמושה רוואלפינדי (Rawalapindi) של הצי הבריטי. האוניות הגרמניות דרשו מהספינה הבריטית להיכנע, אך רב החובל של רוואלפינדי סירב. לאונייה הבריטית לא היה כל סיכוי מול האוניות הגרמניות, והיא הוטבעה תוך 15 דקות. האוניות הגרמניות אספו 38 ניצולים; 238 טבעו עם אונייתם. סיירות הקרב הבריטיות ריפאלס והוּד יחד עם אוניית המערכה Warspite הפליגו במהירות לאזור הקרב, אך סופה שהתחוללה באזור הסתירה את האוניות הגרמניות מהכוח הבריטי, והן הצליחו לחזור לווילהלמסהאפן ב-27 בנובמבר. שתי האוניות סבלו מתקלות שונות, ושהו בנמל לתיקונים עד פברואר 1940.
ב-18 בפברואר יצאה גנייזנאו, יחד עם שרנהורסט, בליווי הסיירת הכבדה אדמירל היפר ושלוש משחתות, למבצע "נורדמרק". המטרה הייתה לפגוע בתעבורה הימית הבריטית, שנעה בין נורווגיה לבריטניה. השייטת הגרמנית הגיעה עד איי שטלנד, אך לא גילתה אוניות סוחר, ושבה לבסיסה ב-20 בפברואר.
הפלישה לנורווגיה
ב-7 באפריל 1940 החלו אוניות הצי הגרמני שנועדו למבצע Weserübung, הפלישה לנורווגיה, להיערך על החוף הגרמני של הים הצפוני. שתי ה"אחיות" נועדו להשתתף בכוח החיפוי העיקרי לכוחות הנחיתה, שעמדו לתקוף בנארוויק ובטרונדהיים.
השייטת הגרמנית יצאה לדרכה במזג אוויר קשה. ב-9 באפריל לפנות בוקר גילה מכ"ם השרנהורסט מטרה, שהתבררה כסיירת הקרב הבריטית Renown, שהייתה מלווה בתשע משחתות. האוניות הגרמניות והבריטיות פתחו באש זו על זו; Renown וגניזנאו ספגו מספר פגיעות. גנייזנאו נפגעה בצריח התותחים הקדמי ובמערכת הכוונת האש שלה. המכ"ם של שרנהורסט לא פעל עקב תקלה, והאוניות הגרמניות נצטוו, ככלל, להימנע מקרבות עם אוניות שטח בריטיות. לפיכך, ניתקו האוניות הגרמניות מגע לאחר כשעתיים, גם בשל תקלות רבות שהתגלו אצלן, ובהן הצפת צריח התותחים הקדמי של שרנהורסט עקב הים הסוער. השייטת הגרמנית נעה מערבה ללב ים, כדי לחמוק ממרדף אפשרי, ושבה לנמל ב-12 באפריל. בדרך חזרה נפגעה גנייזנאו ממוקש ימי, שגרם נזק למערכת ההיגוי.
מבצע "יונו" (Juno)
לקראת סוף חודש מאי היה ברור שבעלות הברית הפסידו את המערכה. הבריטים החלו לפנות את כוחותיהם בדרך הים במבצע alphabet (אלפבית) בין 5 ביוני ל-8 ביוני, והצי הגרמני נערך למבצע "יונו" כדי לפגוע בשיירות הפינוי. גנייזנאו הייתה אוניית הדגל של השייטת הגרמנית שנערכה למטרה זו, ויחד עמה היו בשייטת שרנהורסט, הסיירת הכבדה אדמירל היפר, ארבע משחתות וחמש אוניות סיוע. השייטת יצאה מקיל ב-4 ביוני, והגיעה סמוך לחופי צפון נורווגיה ב-8 ביוני. בדרכן הטביעו האוניות הגרמניות שלוש אוניות סוחר בריטיות, והניחו לאוניית בית חולים אחת להפליג.
ב-8 ביוני אחר הצהריים זיהתה שרנהורסט עשן במזרח. הייתה זו נושאת המטוסים הבריטית אה"מ גלוריוס (Glorious), שהייתה מלווה בשתי משחתות. הכוח הבריטי הפליג בנפרד מהכוח הבריטי המרכזי שהיה מצפון לו; לא ברור מדוע התיר הפיקוד הבריטי לאונייה להפליג לבדה. מפקד השייטת הבריטית הורה לאחת המשחתות לבדוק את זהות האוניות הזרות, ומשהתקרבה פתחו האוניות הגרמניות באש. הכוח הבריטי לא היה מוכן כלל לקרב; נושאת המטוסים הפליגה במהירות נמוכה יחסית, כשרק חלק מדוודיה פועלים, ומטוסיה מאוחסנים מתחת לסיפון ולא מוכנים להמראה. בתוך שעה הטביעו האוניות הגרמניות את נושאת המטוסים ואת שתי המשחתות; 1,519 קצינים ומלחים, בהם אנשי צוות אוויר, טבעו בים, ורק 39 ניצלו על ידי אונייה נורווגית שאספה אותם מאוחר יותר.
מפקד השייטת הגרמנית, אדמירל מרשל (Marschall) חשש מתגובה בריטית, והורה לחזור לטרונדהיים. שרנהורסט הפגועה הצליחה להגיע לשם למחרת אחר הצהריים, ולהתחיל בתיקונים; מפציצים בריטיים תקפו אותה שם כמה פעמים, ללא תוצאות. גם בדרכן חזרה לגרמניה, לשם יצאו ב-20 ביוני, הותקפו האוניות על ידי מטוסים בריטיים ואוניות שטח ניסו לפגוע בה, אך המודיעין הגרמני הצליח להתריע על כך בזמן וההתקפות נכשלו. למרות זאת נפגעה גנייזנאו קשות מטורפדו שנורה על ידי צוללת בריטית, ונזקקה לתיקונים ארוכים, שנמשכו עד סוף שנת 1940.
שני הצדדים ראו בקרב כישלון. הבריטים איבדו נושאת מטוסים חיונית ושתי משחתות, ומספר רב של אנשי צוות אוויר שהיו נחוצים מאוד. מאידך, הגרמנים לא הצליחו למנוע את פינוי הכוחות הבריטיים ולא הצליחו לפגוע בכוחות הרבים שהתפנו משם. מפקד השייטת הגרמנית הודח מתפקידו; מטרתו הייתה לפגוע בשיירות ולא להסתבך בקרב עם אוניות מלחמה בריטיות, והוא חרג מתפקידו.
מבצע "ברלין"
מטרתן העיקרית של גנייזנאו ושרנהורסט הייתה פשיטה על נתיבי הסחר הימי של בריטניה, במטרה לנתק אותה ממקורות האספקה והתגבורת שלה. לאחר שנורווגיה נכבשה יכול היה הצי הגרמני להחזיר אותן למשימה זו. בדצמבר 1940 החלו ההכנות ליציאתן לאוקיינוס האטלנטי. ב-28 בדצמבר נעשה ניסיון ראשון, אך סערה כבדה מנעה את יציאתן לים. ב-22 בינואר יצאו שוב שתי האוניות לים, למבצע "ברלין". על שתי האוניות פיקד אדמירל גונתר לוטינס (Günther Lütjens). לכוח הגרמני ניתנה הוראה להימנע ממגע עם אוניות מלחמה בריטיות, ולהתמקד בתקיפת אוניות סוחר. האוניות הגרמניות נצפו כאשר עברו במצר בין האיים הדניים זילנד ופין. הצי הבריטי הפליג בכוח גדול (שלוש אוניות מערכה, שמונה סיירות ואחת עשרה משחתות) כדי ללכוד את האוניות הגרמניות; מפקד הצי הבריטי, אדמירל ג'ון טובי, סבר שהאוניות הגרמניות ינסו לפרוץ לאוקיינוס האטלנטי בין איי פארו לאיסלנד, ולכן הפליג לשם. האוניות הגרמניות אכן פנו לנתיב זה, אך ב-28 בינואר הבחינו בסיירת בריטית שסיירה שם, ומיהרו לפנות לנתיב אחר. ב-5 בפברואר עברו האוניות הגרמניות דרך מצר דנמרק (Denmark Strait), בין איסלנד לגרינלנד, ונכנסו לאוקיינוס האטלנטי.
השיירה הראשונה שאותה ניסו האוניות הגרמניות לתקוף הייתה HX-108, שהפליגה מקנדה לבריטניה. ה"אחיות" זיהו את השיירה ב-8 בפברואר, במרחק של 28 ק"מ מהן. הכוח הגרמני ניגש לתקיפה, אך משהתקרבו אל השיירה הסתבר שבין אוניות המלחמה המלוות הייתה אוניית המערכה הבריטית אה"מ Ramilies. על פי הוראותיו, הורה לוטיינס לאוניות הגרמניות לנתק מגע. הוא חשש שהבריטים ידעו כעת ש"האחיות" נמצאות בים, אך בפועל הבריטים הבחינו רק באונייה אחת וטעו בזיהויה.
ב-22 בפברואר הוכיחו האוניות הגרמניות את כוחן. באותו יום יירטו שרנהורסט וגנייזנאו שיירה שהייתה בדרכה חזרה מבריטניה לארצות הברית, והטביעו חמש אוניות סוחר (בהן שתי מיכליות) בתפוסה של למעלה מ-25,000 טון.
ב-16 במרץ תקפו האוניות הגרמניות שש עשרה אוניות סוחר בריטיות ואחרות, בתפוסה כוללת של למעלה מ-80,000 טון; האוניות הוטבעו או נלכדו. לאחר הצלחה זו פנו האוניות הגרמניות לברסט, בצרפת; המטרה הייתה לאפשר לאוניות תיקונים דרושים, אך גם ליצור הסחה שתאפשר לסיירות הכבדות אדמירל היפר ואדמירל שר לעבור גם הן לאוקיינוס. כמו כן, אוניית המערכה ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן היו אמורות לצאת בתוך כמה שבועות לגיחה לאוקיינוס האטלנטי, וה"אחיות" היו אמורות להמתין להן בצרפת. אדמירל לוטיינס עצמו היה אמור לפקד על ביסמרק ופרינץ אויגן. ב-22 במרץ נכנסו שתי ה"אחיות" לברסט, לאחר שהשלימו מסע בן יותר מחודשיים ולמעלה מ-17,800 מיל ימי (קרוב ל-33,000 ק"מ), בו הטביעו ולכדו, יחד ולחוד, 22 אוניות בתפוסה של למעלה מ-113,000 טון.
השהייה בברסט ומבצע "קרברוס"
הפיקוד הגרמני תכנן להשתמש בברסט כנקודת יציאה לאוניות הגרמניות, שתוכלנה להצטרף לאוניות אחרות בים. ואולם, הטווח הקצר יחסית מברסט לבריטניה הפך את שתי האוניות ליעד קל יחסית למפציצי חיל האוויר המלכותי. שמונה ימים לאחר שהגיעו לברסט הופצצו האוניות בפעם הראשונה (30 במרץ 1941); עשרות גיחות הפצצה נערכו נגד שתי האוניות, אך ברובן לא השיגו את מטרתן.
ב-1 ביוני נכנסה לנמל ברסט הסיירת הכבדה פרינץ אויגן, לאחר שתקלה במנועיה הכריחה אותה לפנות לנמל. שרנהורסט עצמה סבלה מבעיות במנועיה, והתיקונים ארכו עד חודש יולי. לאחר סיום התיקונים יצאה האונייה לניסויי ירי ומנוע ליד לה רושל; שם נפגעה בפעם הראשונה מחמש פצצות חודרות שריון שהוטלו מהאוויר, ונזקקה לתיקונים נוספים, שנמשכו עד דצמבר 1941.
ב-27 במאי 1941 טובעה אוניית המערכה ביסמרק על ידי הצי הבריטי. היטלר החל לאבד את אמונו בצי הגרמני, מחד, ומאידך החל הפיקוד הגרמני לחשוש מפלישה בריטית צפויה לנורווגיה, שכדי להדוף אותה היה צורך בכוח ימי משמעותי באזור. מעבר לכך, היה ברור ששהייתן של האוניות בברסט מסכנת אותן יותר ויותר. בשל כל הסיבות הללו, הוחלט על החזרתן לגרמניה, במבצע "קרברוס".
הפיקוד הימי סבר שנתיב החזרה הרצוי צריך להיות דרך האוקיינוס האטלנטי ומצר דנמרק, אך היטלר העדיף חזרה מהירה דרך תעלת למאנש. היו בכך סיכונים רבים; בנתיב זה היו האוניות תחת כיסוי מכ"ם בריטי וחשופות לכוחות ים ואוויר בריטיים לכל אורך הדרך, וכן למוקשים ימיים רבים שהונחו על ידי הבריטים. ואולם, היטלר עמד על שלו. אוניות שולות מוקשים נשלחו לפנות את הנתיב, ספינות טורפדו עמדו הכן לליווי האוניות, והלופטוואפה הקצה מספר רב של מטוסים להבטחת כיסוי אווירי.
בליל ה-11 בפברואר 1942 יצאו שלוש האוניות הגרמניות מברסט, בליווי שש משחתות. הבריטים הופתעו, ולא ידעו על יציאתן של האוניות לים עד שעברו כמה שעות. על אף שגם הבריטים העריכו שהגרמנים יעברו בתעלה ולא דרך מצר דנמרק, הם סברו שהגרמנים ינסו לחצות את הקטע הצר ביותר בתעלה (מצר דובר) בלילה, כדי להימנע מסיכון; בפועל העדיפו הגרמנים לצאת בלילה כדי להפתיע את הבריטים, ולחצות את המצר בשעות היום. התגובה הבריטית לא הייתה מתואמת, והגרמנים הצליחו להגיע לוילהלמסהאפן ב-13 בפברואר בשעות הבוקר. על אף שמטוסים וספינות בריטיות לא הצליחו לפגוע בהן, נפגעו גנייזנאו ושרנהורסט בדרכן ממוקשים. שתי האוניות עברו תיקונים ממושכים, עד תחילת 1943.
הבריטים ראו ביציאתן של ה"אחיות" מברסט כישלון חמור, ואולם בפועל הוסר האיום שהיוו אוניות אלו על התעבורה באוקיינוס האטלנטי. בבריטניה נקרא המבצע "The Channel Dash", "המאוץ בתעלה".
סופה של גנייזנאו
לאחר מבצע "קרברוס" הפליגה גנייזנאו לקיל לצורך תיקונים. ב-15 בפברואר 1942 הצטרפה אליה שרנהורסט. ואולם כאן נפרדו דרכיהן. ב-26 - 27 בפברואר 1942 תקפו 178 מפציצים של חיל האוויר המלכותי את האונייה במבדוק שבו שהתה. בניגוד לנהלים, הייתה על סיפון האונייה תחמושת; זו לא הורדה ממנה, מכיוון שהאונייה הייתה אמורה לחזור לפעילות בתוך שבועיים. הפגיעות באונייה גרמו לשריפות רבות, ונגרם נזק כבד באזור החרטום.
צוות האונייה הצליח להשתלט על המצב, ולהביא את האונייה לוילהלמסהאפן, אך הנזק היה כה כבד עד שהיה צורך בשיקום מלא. האונייה הוצאה מהשירות, ובמהלך החודשים הבאים הוחל בעבודה, שהתרחבה עוד יותר כאשר הוחלט על החלפת תותחיה של האונייה לתותחים בקוטר 15 אינץ' (380 מ"מ). ואולם, אמונו של היטלר בצי הגרמני אבד. לאחר קרב ים ברנץ, ב-31 בדצמבר 1942, שבו נכשלה שייטת גרמנית בניסיונה לתקוף שיירה בריטית בדרכה לברית המועצות, ולאחר שורה של כישלונות ימיים נוספים, ששיאם היה בהטבעתה של שרנהורסט בקרב כף הצפון, ב-26 בדצמבר 1943, הסתבר שצי אוניות השטח הגרמניות איבד את כוחו. שיקומה של גנייזנאו הופסק, ותותחיה הכבדים הוצאו ממנה כדי שיהוו חלק מסוללות תותחי חוף. כמה מתותחיה קיימים עד היום כמוזיאונים במקומות שונים.
גנייזנאו עצמה נגררה לפתח נמל גדיניה (גוטנהאפן) (כמה קילומטרים מצפון לגדנסק, בפולין), שם הוטבעה ב-27 במרץ 1945 כמחסום בפני כניסת כוחות עוינים לנמל (גדנסק נכבשה על ידי כוחות הצבא האדום ב-30 במרץ). בשנים שלאחר המלחמה פורקה גנייזנאו לגרוטאות. ב-12 בספטמבר 1951 הורמה סופית שלדתה של האונייה ונגרטה גם היא.
נבחרת איחוד האמירויות הערביות בכדורגל
נבחרת איחוד האמירויות הערביות בכדורגל (בערבית: منتخب الإمارات لكرة القدم) היא נבחרת הכדורגל הלאומית של איחוד האמירויות הערביות.
שיאי שחקנים
נכון ל-28 במרץ 2023.
פררו רושה
פררו רושה (באיטלקית: Ferrero Rocher), הוא שם המותג של ממתק כדור שוקולד (פרלין) מתוצרת חברת המזון האיטלקית פררו. כל כדור שוקולד מורכב מאגוז לוז קלוי שלם עטוף בציפוי ופל שממולא בקרם אגוזים ועליו שכבת שוקולד חלב ושבבי אגוזים. קיימים פרלינים גם עם מילוי אחר. כל כדור שוקולד נעטף בנפרד בעטיפה משלו בצבע זהב או בצבע אחר, בהתאם למילוי. הוא יוצר לראשונה ב-1982.
בדומה לשאר מוצרי תאגיד פררו, גם מוצר זה מתבסס על ממרח נוטלה (תערובת מומתקת של שוקולד ואגוזי לוז), אך נעשה מאמץ שיווקי ניכר לבדל את מוצרי פררו רושה ולדמות להם תדמית יוקרתית יותר.
בקנדה, הונג קונג, ברזיל ומלזיה, חבילת פררו רושה היא מתנה פופולרית בחגים, בייחוד לרגל השנה הסינית החדשה.
היסטוריה
פררו רושה הושק בשנת 1979 באיטליה, ובחלקים אחרים באירופה בשנת 1982. זמן קצר לאחר שיווקו הופסק הייצור עקב בעיה בהדפסת תוויות. מישל פררו, הבעלים של יצרנית איטלקית של שוקולד ומוצרי מתיקה, קרא לשוקולד על שם מערה (Grotto) בלורד הקדושה לקתולים, רושה דה מסביאלה. רושה מגיע מצרפתית ופירושו סלע או סלע.