cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברמק קופלוביץ'
ביוגרפיה
אברמק נולד בלודז' בפברואר 1930, בן יחיד להוריו מנדל ויוכת גיטל. כשהיה בן תשע נדרשה המשפחה לעבור לגטו, והוא החל לעבוד כשוליה במחלקת סנדלרים - נושא שאף עליו כתב בשיריו. את שיריו, שתארו את חוויותיו ואת חייו בגטו, כתב במחברותיו. בשנת 1944 נשלח עם משפחתו למחנה ההשמדה אושוויץ. אמו נשלחה היישר לתאי הגזים, ואברמק ואביו נשלחו למחנות העבודה. באחד הימים החליט האב, מנדל קופלוביץ', להחביא את אברמק כדי לחסוך ממנו את הסבל. בערב חזר וגילה כי בנו איננו עוד – אברמק נרצח בגיל 14. לאחר המלחמה חזר האב ללודז', שם מצא בבית המשפחה ציור ואת מחברת השירים של בנו אברמק.
מנדל התחתן בשנית עם חיה גרינפלד, אמו של אליעזר המכונה לולק. על מחברת השירים, שמר בסוד, ולא גילה על דבר קיומה לבני משפחתו. בשנת 1985, לאחר מותה של אמו (מנדל נפטר ב-1983), מצא לולק, אחיו החורג של אברמק, את מחברת השירים. בשנת 1993 סיימה המתרגמת עירית עמיאל לתרגם את המחברת לעברית. ספר השירים יצא לאור בהוצאת "יד ושם". בהמשך תורגמו השירים ביוזמתו של אליעזר ל-23 שפות נוספות ומשמשים מחנכים ברחבי העולם להנציח את הילדים אשר נספו בשואה. עד סוף ימיו באפריל 2020, המשיך אליעזר להפגש עם קבוצות נוער וצעירים סביב סיפורו של אחיו למחצה, ושיריו.
בפברואר 2004 מצא אורי מייזלמן את הספר בחנות ספרים ישנים בתל אביב. אורי, יחד עם חבריו אוהד קוסקי ורועי הדס מלהקת קרח תשע, הקליטו את שיריו של אברמק קופלוביץ'. ערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה תשס"ה (2005) יצא הדיסק "אברמק", כפרויקט ללא כוונת רווח, בהוצאת הנוער העובד והלומד ומרכז ההדרכה 'המעורר' לחנויות. באותה שנה הושמעו שירים מן האלבום בפתיחת העצרת הראשונה לציון יום השואה הבינלאומי באו"ם.
אמנים נוספים הלחינו משיריו של אברמק, ביניהם המשורר הפולני זביגנייב פרייזנר, כחלק מפרויקט 'יומנים של תקווה'.
קישורים חיצוניים
קליפ לשיר "חלום" מאת אברמק קופלוביץ' https://www.youtube.com/watch?v=HAPMOOUuLw0
אל-בחר אל-אחמר
וילאית אל-בחר אל-אחמר (מדינת הים האדום; בערבית: ولاية البحر الأحمر) נמנית עם 18 מדינות סודאן. שטחה הוא 218,887 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 1,124,473 נפש (נכון ל-2006). בירתה היא פורט סודאן.
זוהי המדינה היחידה בסודאן ששוכנת לחוף ים, וזהו גם מקור שמה. היא גובלת בשתיים משכנותיה של סודאן - מצרים בצפון ואריתריאה בדרום.
האהבות הגדולות
האהבות הגדולות הוא אלבום אוסף שאיגד שירים בולטים שהקליט הזמר אריק איינשטיין במהלך הקריירה שלו. האלבום הופק על ידי חברת פונוקול ויצא לאור בשנת 2005.
בן אלמוות (מאנגה)
בן אלמוות (קאנג'י: 無限の住人 Mugen-no-Jūnin - "תושב הנצח" בתרגום ישיר), היא סדרת מאנגת סמוראים שנוצרה על ידי המאנגקה הירואקי סאמורה, ומפורסמת מאז 1994.
הסדרה, שמתרחשת בתקופת שוגונות טוקוגאווה ביפן, עוקבת אחר שתי דמויות עיקריות: מאנג'י, סמוראי חסר אדון (רונין) שירד ממעמדו לאחר שסירב לציית לאדונו המושחת, הרג אותו ואת 99 שומרי הראש שלו, וכעת מוגדר כפושע נמלט; לאחר שקולל בחיי נצח של סבל, הוא נשכר כשומר ראש על ידי נערה בשם רין המבקשת לנקום את מות הוריה. הסיפור מתמקד בעלילותיהם של מאנג'י ורין ובקשיים המוסריים שהם נתקלים בהם במהלך מסע ה"נקמה", אך גם מתפרש על פני דמויות שונות כגון האדם שרצח את הוריה של רין, לוחמים שונים העוקבים אחריו, קבוצה שקמה מנגד להם ועוד רבים.
הסדרה מוצאת לאור ביפן על ידי הוצאת "קודאשנה" ומפורסמת במגזין "אפטרנון" (Afternoon) בקצב של פרק מדי חודש. כבר כשפורסם הטאנקובון ה-11 של הסדרה, כ-2.4 מיליון עותקים של כרכיה נמכרו. נכון להיום כוללת הסדרה 23 כרכים.
המאנגה זכתה להערכה רבה ולמספר פרסים, ביניהם פרס המצוינות ב"פסטיבל האמנויות של יפן" ב-1997, פרס איגל למאנגה הטובה ביותר ב-2007, ופרס אייזנר לחומר המתורגם הטוב ביותר שפורסם בארצות הברית בשנת 2000.
כותרת
שמה של הסדרה, שניתן לתרגמו ישירות כ-"תושב הנצח" או "איש הנצח", מתייחס ככל הנראה להיותו של מאנג'י בן אלמוות. להלן כמה מהתרגומים הרשמיים של השם בשפות שונות:
מכיוון שהסדרה לא תורגמה לעברית, שם הערך הוא תרגום חופשי.
תקציר העלילה
מאנג'י היה בעברו סמוראי ששירת כמוציא-להורג תחת אדון מסוים עד שגילה כי הלה מושחת, והרג אותו. מאותו יום הוא נרדף על ידי משרתיו של אותו אדון, וקטל אותם בזה אחר זה. לאחר שניסה למצוא מקלט אצל אחותו הצעירה מאצ'י, נאלץ גם להתייצב מול בעלה, שאביו היה אחד מקורבנותיו. בסוף אותו קרב, מאנג'י הוכרז ברבים כ-"רוצח המאה" עקב מספר הקורבנות. אחותו, שנכחה בעת מות בעלה, איבדה את שפיותה, ומאז אותו יום מאנג'י הקדיש את עצמו לטיפול בה וניסה לוותר על חרבו. באותו הזמן הוא גם הכיר את יאוקובוני, נזירה בת כ-800 שנה, שהעניקה לו את ה"קסן-צ'ו"- זן של תולעי-דם שמאכלסות את בשרו ומרפאות את פציעותיו, וכן מעקבות את תהליך הזדקנותו. למרות שמדובר לכאורה ביתרון, מדובר בחיי נצח של סבל שכן הכאב עדיין מוחשי כמקודם. לאחר מות אחותו בעקבות מעשיו שלו, מאנג'י מגיע להסכם עם יאוקובוני- אם יהרוג 1,000 "אנשים רעים", יהווה הדבר כפרה על כי הרג 100 אנשים טובים וגרם למות אחותו, ובכך יהפוך שוב לבן תמותה. אולם, מהר מאוד הוא מבין שסיבך את עצמו, שכן קשה מאוד להגדיר אנשים כ"טובים" או "רעים".
לאחר זמן מה מצטלבת דרכו של מאנג'י עם זו של אסאנו רין, נערה ששמעה עליו מפי יאוקובוני ומבקשת את עזרתו לנקום את רצח הוריה. האדם שאחראי לרציחתם הוא קאגהיסה אנוטסו, מנהיג קבוצה בשם "היטו-ריו" ("חסרי השיטה", בתרגום ישיר) ששם לו למטרה להשתלט על כל הדוג'ואים ללימוד אמנויות לחימה ביפן, בטענה כי השיטה שלו תומכת בכל דרך לניצחון בקרב. מאנג'י מסכים לעזור לרין, והשניים מתחילים לנדוד יחדיו בחיפוש אחר אנוטסו ואנשיו. ככל שהזמן עובר, הם מגלים שקשה יותר ויותר לרדוף אחר נקמה, וכי רבים מאנשי ההיטו-ריו מורכבים בהרבה מכפי שהם נראים, כולל אנוטסו עצמו.
במקביל, קבוצה אחרת - ה"מוגאי-ריו" - קמה להתנגד להיטו-ריו. תחילה לא ברור מהם המניעים שלה, אך בהמשך מתברר כי רוב חבריה הם פושעים-לשעבר שמונהגים על ידי השלטון. בתמורה להרג אנשי ההיטו-ריו, הם יכולים לקנות את חירותם ולהתנקות מפשעיהם.
מאנג'י ורין יוצרים קשרים הן עם אנשי היטו-ריו ומוגאי-ריו, וככל שהזמן חולף הם נגררים עמוק ועמוק יותר למאבקי הכוח בין שתי הקבוצות.
דמויות
'''הערה: באותה תקופה, שם המשפחה של האדם - אם היה לו כזה - בא ראשון, והשם הפרטי אחריו.
היטו ריו
קבוצה שקמה תחת חסותו של קאגהיסה אנוטסו, במטרה לכבוש את כל הדוג'ואים ביפן על מנת להחזיר לאומנות החרב את תהילתה מהעבר. לפיה, ניתן להשתמש בכל דרך כדי להגיע לניצחון, ואין בה אף סמוראי מסורתי אחד. במשך זמן מה נראה כי השלטון דווקא מעוניין להפוך את ההיטו-ריו לדוג'ו הרשמי של יפן, אך לבסוף מסתבר כי מדובר במזימה להיפטר מהם. בכרך 14 נערך טבח גדול בקבוצה על ידי אנשי השלטון, ורק כ-10 לוחמים שורדים ממנו.
מוגאי ריו
קבוצה שהוקמה על ידי הבאקופו (השלטון המקומי) במטרה לחסל את ההיטו-ריו. היא מורכבת מפושעים שניתנה להם הזדמנות שנייה לכפר על חטאיהם ולקנות את חירותם על ידי ציד לוחמי ההיטו-ריו. גם היא מורכבת מלוחמים שאינם סמוראים, פרט למנהיג שלה.
כלי נשק
מכיוון שהסדרה מתמקדת בעיקר בלוחמים שאינם סמוראים (בין אם משום שקמו כנגדם או שפשוט לא התחייבו לקוד המוסרי שלהם), רבים מהם נושאים כלי נשק זרים, שונים ומגוונים. רבים מכלי נשק אלה הם בדיוניים, וסאמורה עצמו מודה כי הוא לא מבין מה התועלת בחלקם.
כמו כן, דמויות רבות אחרות מחזיקות בכלי נשק ייחודיים להן. מאנג'י לעיתים קרובות נוטל את הכלים של יריביו המובסים.
היסטוריים-עלילתיים
הסדרה מתרחשת בעת תקופת שלטון טוקוגאווה, שמהווה את הזירה הקלאסית לסיפורי סמוראים ברוב הספרים וסדרות המאנגה. מרבית מאפייני הסדרה בדיוניים הם, ואין להם אחיזה בסיפור. אולם, שני המחנות היריבים המרכזיים, ההיטו-ריו והמוגאי-ריו, מבוססים ברפיפות על בתי ספר אמיתיים לאמנויות לחימה. ההיטו-ריו אכן הוקם על ידי לוחם אפוף מסתורין ששם משפחתו היה קאגהיסה ושנאמר עליו כי לא הפסיק מעולם בקרב, אך ככל הנראה דמותו היוותה רק השראה לזו של אנוטסו קאגהיסה במציאות. גם המוגאי-ריו ההיסטורי האמיתי לא נושא דמיון רב לזה שבסדרה.
הסדרה יוצאת פעמים רבות כנגד מעמד הסמוראים המסורתיים ומציגה אותם ככבולים למסריהם או חסרי ניסיון בקרב של ממש מאז שהושג שלום בארץ. תחת זאת, מרבית הדמויות המרכזיות הן לוחמים עצמאיים בעלי סגנון וכלי נשק ייחודיים להם, רובם בדיוניים.
מאפיין יוצא דופן נוסף לעומת סיפורי סמוראים מסורתיים הוא מעמד הנשים: בעוד שרבות מהן עוסקות במקצועות שאכן היו אופייניים לנשים באותה תקופה ביפן, סאמורה מעצב ביצירתו מספר דמויות בולטות של נשים חזקות (רין, מאקי, היאקורין, דואה ועוד) שיכולתן בקרב לא נופלת מזו של גברים, אם כי הן נשענות על יסודות שונים (זריזות ומהירות במקום כוח, ירי במקום תקיפה מקרוב).
אמנות
מבחינה אמנותית, הסדרה בולטת בכמה מאפיינים יוצאי דופן במדיום: בתחילתה (כ-5 הכרכים הראשונים), סאמורה נוהג לשלב בציורים רבים עבודת דיו ועפרון - בעוד שמרבית האמנים משתמשים בלעדית בדיו - ובכך יוצר ניגוד בין אמנות "רכה" ו"קשה" ברבים מציוריו. כמו כן, את רבים מרגעי-השיא של הקרבות הוא נוהג לצייר בסגנון שטיחי-קיר (ממוסגרים, בתוספת רקע מסוגנן ותוספות כגון ציפורים או צורות שונות). החל מכרך 6 נעשה שימוש רב יותר בדיו ושימוש פחות בעפרון, אם כי סאמורה עדיין משלב בין השניים לעיתים רחוקות; שטיחי הקיר גם הם כבר לא מופיעים מאותו הכרך.
הדמויות מעוצבות לרוב עם מאפיינים יפאניים ריאליסטים מובהקים - בניגוד לסגנון הציור הידוע של האנימה - כגון עיניים צרות ומלוכסנות ושיער שחור.
אחד המאפיינים הידועים ביותר של הסדרה הוא דווקא ניסוח הדיאלוגים שבה: בניגוד לסדרות אחרות מז'אנר הסמוראים, סאמורה מבליט בדרך כלל את הניגוד בין דיבורן של דמויות שונות ממעמדים שונים. חלקן מדברות ביפנית הישנה שהייתה אופיינית לאותה תקופה, לפחות במעמדים גבוהים יותר; אחרות מדברות תוך שימוש רב בעגה היפנית המודרנית שלא הייתה נהוגה דאז.
ניסוח הדיאלוגים בולט בתרגום האנגלי פחות מאשר בגרסה המקורית, אם כי נעשה ניסיון לשמור על הסגנון. כמו כן, האמנות שונתה במידת מה (ר' פסקה "הפצה").
הפצה
פרקי הסדרה בדרך כלל ארוכים יותר מאלה של סדרות מאנגה אחרות, ונעים בין 20 ל-40 עמודים. הם מפורסמים מדי חודש במגזין "אפטרנון", כשהכרכים השלמים יוצאים בקצב של אחד או שניים לשנה. עד כה כוללת הסדרה כ-21 כרכים ו-4 סאגות (החמישית שבהן אמורה להיות האחרונה). סאמורה הודה בראיון כי בתחילה תכנן לכתוב סדרה קצרה בהרבה, אך מצא את עצמו מרחיב אותה עוד ועוד.
בארצות הברית, הסדרה מופצת על ידי חברת דארק הורס. בזמן פרסום הסדרה, נהוג היה לערוך "היפוך מראה" (היפוך הציורים משמאל לימין) בעת תרגום יצירות מאנגה לאנגלית על מנת להתאימן לקריאה משמאל לימין. סאמורה התנגד נמרצות לרעיון, והסדרה פורסמה תחת זאת על ידי מיקום-מחדש של המשבצות על מנת ליצור רצף משמאל לימין. חלק מהמשבצות אכן עברו תהליך היפוך, אך באחרות נערכו שינויים כגון מיקום מחדש של בועות-הדיבור, שינוי דיאלוג ועוד על מנת להימנע מטעויות ובעיות בסדר האירועים. סאמורה אף העדיף לשנות משבצות או לציירן מחדש על מנת להתאים את אפקטי-הקול לאנגלית, אם כי ציורים שבהם אפקט הקול מהווה חלק בלתי נפרד מהתמונה נותרו לרוב ללא שינוי.
דארק הורס נהגה להוציא את פרקי הסדרה בחוברות דקות מדי חודש, בדומה לקומיקס מערבי. כל חוברת כזו כללה על פי רוב גם ציור בצבע שנעשה על ידי סאמורה עצמו או שרק צויר על ידו ונצבע על ידי אומן מערבי. מאז נובמבר 2007 מפורסמת הסדרה בכרכיה השלמים בלבד. בניגוד להוצאה היפנית, הכרכים המערביים כוללים פחות פרקים כל אחד ולכן לא מקבילים ליפנים מבחינת המספור. בנוסף, ההוצאה האמריקאית קוראת לכרכים בדרך כלל על שם הפרק הדומיננטי בהם, בעוד שהכרכים היפנים לא נושאים שמות ומכילים גם תוכן בונוס, כגון "ביוגרפיה של הדמויות".
עיבוד אנימה
ב-23 במרץ 2008 הוכרז כי המאנגה תזכה לעיבוד אנימציה. הסדרה מבוימת על ידי קואיצ'י מאשימו ומופקת על ידי אולפני בי טריין ("Bee Train") בשיתוף עם הפקות I.G (שהפיקו את גם עיבודי "Ghost in the Shell"). הפרק הראשון שודר ב-13 ביולי 2008 בערוץ AT-X היפני בשעת חצות.
רטיבור
רטיבור (בפולנית: Racibórz, רָצִ'יבּוּז'; בגרמנית: Ratibor) היא עיר בדרום פולין. בעיר מתגוררים 56,397 תושבים (נכון ל-2012).
היסטוריה
עד סוף המאה ה-5, יושב האזור של רטיבור על ידי שבטים גרמאניים. דוכסות רטיבור נוסדה בשנת 1172 ורטיבור הייתה בירתה. לרטיבור הוענק מעמד של עיר ב-1217 ומשנת 1299 היא נוהלה על ידי מועצה עירונית משלה. בעקבות ההגירה של גרמנים מזרחה התיישבו בעיר גרמנים רבים החל במאה ה-13 וגרמנית הייתה לשפה השלטת בעיר. ב-1742 סופחה העיר לפרוסיה ביחד עם רובה של שלזיה ומאז ועד אחרי מלחמת העולם השנייה הייתה תחת שלטון גרמני.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פעל ברטיבור מחנה עבודה נאצי.
ביוני 1945 נכנס צבא צ'כוסלובקיה לרטיבור במטרה לספח אותו לצ'כוסלובקיה ותושביה הגרמנים גורשו ממנה. אולם על פי קביעת ועידת פוטסדאם הוכללה רטיבור בפולין.
בית כנסת בית שלום (בודפשט)
בית כנסת בית שלום הוא אחד ממקומות האירועים של חיי הדת והתרבות היהודית בבודפשט, מרכז הקהילה היהודית ההונגרית בדרום בודה. המקום הוא מפגש קהילתי למשפחות שומרות מסורת, אינטלקטואליות, צעירות עם מספר ילדים. בונה ומשמר הקהילה הוא הרב זולטאן רדנוטי, הרב הראשי של ההתאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה, לשעבר נשיא מועצת הרבנים של ההתאחדות וחבר נלהב מהדור הצעיר של הרבנים בהונגריה.
קודמו של בית שלום הוא בית הכנסת לאג'מאנוש (Lágymányos)
בבית הכנסת לאג'מאנוש ברובע 11 של בודפשט היה בדרך בוצ'קאי 37 (Bocskai út 37) ובכתובתו דאז, רחוב ז'ומבאי 6 (Zsombolyai u. 6). הוא נחנך ב-13 בספטמבר 1936 בטקס מפואר. למרות המצוקות הרבות, בית הכנסת עמד איתן גם בזמנים הקשים ביותר וסגר את שעריו סופית רק בתחילת שנות ה-60, לאחר רבע מאה של פעילות. הבניין הישן של בית הכנסת לאג'מאנוש אינו ממלא כיום כל תפקיד דתי, הקהילה של בית הכנסת עברה לבניין בככר קארולי גאשפאר 5 (5 Károli Gáspár tér) ברובע 11 של בודפשט ובשנת 2007 קיבל את השם בית שלום.
חנוכת בית הכנסת החדש בית שלום
בית הכנסת בית שלום המשופץ והמורחב נחנך ב-27 במרץ 2012 במסגרת חגיגית. בטקס השתתפו, אילן מור, שגריר ישראל בהונגריה, וטמאש הופמן (פוליטיקאי). במשך 80 שנים בחיי יהודי בודפשט (אחרי השואה), לא קרה שקהילה הזדקקה להרחבת מקום התפילה. שיפוץ בית הכנסת לא היה מתאפשר ללא תמיכת עיריית אויבודה (Újbuda), הקהילה היהודית ואנשים פרטיים. פטר פלדמייר וגוסטב זולטאי, נשיא ומנכ"ל התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה, הרב הראשי הלאומי בדימוס יוז'ף שווייצר, וברוך אוברלנדר, רבה של תנועת חב"ד, היו בין המשתתפים בחנוכת בית הכנסת. הקרדינל פטר ארדו, נשיא ועידת הבישופים ההונגרים הקתולים, השתתף בטקס כנציג העולם הנוצרי. לפני החנוכה הרשמית, החגיגית, ב-24 במרץ 2012, התקיימה בבית הכנסת גם קביעת מזוזה, שגם אותה ערכה הקהילה בפאר חגיגי.
בית הכנסת בית שלום המשופץ
הקהילה החליטה לשפץ את בית הכנסת בשנת 2009. התמיכה הכספית בהרחבה ניתנה על ידי כספי מענקים ותרומות. הבנייה ארכה כחצי שנה ושילשה את החלל הפנימי, ויצרה את הסביבה המתאימה לתוכניות חינוכיות ותרבותיות.
זמני תפילה
בבית הכנסת מתקיימות תפילות בימי חול שבת וחגים.
לימוד תלמוד
אפשר ללמוד תלמוד באינטרנט בהרצאתם של זולטאן רדנוטי והרב אישטוון דרוואש בקישור זה.
יסודות היהדות
בבית הכנסת מקיים הרב זולטאן רדנוטי הרצאות על הדת היהודית, התרבות והמסורת היהודית לפי תוכנית לימודים למתעניינים בימי ראשון מסוימים בין השעות 18:00–19:30.
לימוד הלכה
לאחר תפילת שבת בבוקר, מתקיימים לימודי הלכה יהודית בהונגרית, בראשות הרב הראשי זולטן רדנוטי.
קורס שפה
בבית הכנסת בית שלום ניתן ללמוד גם עברית מודרנית למבוגרים. הקורס מתקיים בימי שלישי, במקביל, בשתי רמות: קבוצות מתחילים ובינוניים. לימוד עברית מתאפשר על ידי הרב זולטאן רדנוטי והמורה ללשון אירן קנדה-וואשה. ילדים יכולים לקחת חלק בלימוד השפה באמצעות משחקים בכל יום שישי.
חוה זיגלמן
חוה טובה זיגלמן (נולדה ב-23 באוגוסט 1964) היא מדענית מחשב ישראלית-אמריקאית המתמחה במדעי המוח ורשתות עצביות, פרופסור מן המניין באוניברסיטת מסצ'וסטס (University of Massachusetts) בבית הספר למדעי המחשב, ראש מעבדת Biologically inspired Neural and Dynamic System (BINDS) ופרופסור בתוכנית למדעי המח של האוניברסיטה. המעבדה מתמקדת בהבנה תהליכי לימוד ביולוגיים, בפיתוח אלגוריתמים של מכונות לומדות (Machine Learning) ורשתות נוירונים (Neural Networks), ובשימושם הטכנולוגי
ביוני 2020 זכתה זיגלמן במדליית השירות הציבורי ("Meritorious Public Service Medal") מטעם סוכנות הפרויקטים למחקר מתקדם להגנה (DARPA) של משרד ההגנה של ארצות הברית על התקדמות שהיא והצוות שלה עשה בתחום הבינה המלאכותית.
ביוגרפיה
זיגלמן ילידת חיפה וֹבוגרת בית הספר הריאלי. זיגלמן סיימה תואר ראשון במדעי המחשב בטכניון בהצטיינות נשיא ובהצטיינות הכנסת (1988), תואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים) בהצטיינות (1992 עם תזה שהגיעה לפרסום ב-American Scientist, ותואר שלישי באוניברסיטת ראטגרס שבניו ג'רזי (בהצטיינות אוניברסיטאית יתרה 1993) עם עבודת דוקטורט על רשתות נוירונים חישוביות.
בעבר הייתה זיגלמן מרצה בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
עבודתה של זיגלמן הובילה למאמר פורץ דרך בעיתון המדעי Science, ולספר: Neural Networks and Analog Computation: Beyond the Turing Limit" ,Birkhauser, Boston, 1998, לשינוי גישה בעולם הבינה המלאכותית בו רשתות נוירונים מקבלות מעמד מרכזי, ולפיתוח תת–תחום במדעי המחשב של Super-Turing Computation.
זיגלמן זכתה במלגת אלון למדענים צעירים מבריקים (1994) שנועדה להשיבם לישראל, וכיהנה כחברת סגל וראש המסלול מערכות מידע בטכניון (1994–2000).
בשנת 2000 יצאה לשנת לשבתון באוניברסיטת MIT לחקור ולנהל מעבדה laboratory of information and decision systems ב-MIT וֹבהמשך צורפה כפרופסורית קבועה לאוניברסיטת מסצ'וסטס.
בתחילת שנות התשעים פרסמה יחד עם המנחה שלה, אדוארדו זונטג, מודל חישובי של רשת עצבים עם כוח חישוב מעבר לזה של מכונת טיורינג אוניברסלית. המאמר פורסם בעיתון Science ובמחקרה "Neural Networks and Analog Computation: Beyond the Turing Limit".
בשנת 2010 פרסמה יחד עם Olsen Megan ונאוה זיגלמן-דניאלי מאמר בשם: "Dynamic Computational Model Suggests That Cellular Citizenship Is Fundamental for Selective Tumor Apoptosis", אשר תיאר תפקיד של דיאלוג בין תאים להרג תאים חולים על ידי תאים בריאים סמוכים, סמוך אחרי הופעת העבודות הראשונות באימונותרפיה שהוכיחו את המודל
תרומה אוניברסיטאית חברתית
זיגלמן פעילה לאורך הקריירה שלה בקידום מיעוטים ונשים בתחומי מדעי המחשב וההנדסה.
זיגלמן פעילה בוועדות הסנאט של האוניברסיטה, ומובילה תוכניות למניעת אפליה ולשילוב סטודנטים וסטודנטיות צעירים ובוגרים משכבות מצוקה וֹמרקע אישי מגוון (diversity program) באקדמיה.
זיגלמן פועלת למניעת אנטישמיות, ומניעת פעילויות כמו חרם אקדמי כנגד מדינת ישראל, קידום קשרי מחקר עם ישראל, כולל פיתוח התוכנית לחילופי סטודנטים ומדענים (2011) בין אוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת מסצ'וסט בתחום חקר המח.
בנוסף פועלת זיגלמן בעידוד תקשורת אקדמית וחברתית בין קהילות יהודיות בצפון ארצות הברית וקנדה.
ספרים
כמו כן, כתבה 21 פרקים בספרים שונים.
פרסים
המדליה, שהיא הכבוד השלישי בגובהו שמשרד ההגנה יכול להעניק לאזרח, ניתנה מכיוון ש"יצרה וניהלה כמה מתוכניות ה- AI הגדולות והמתקדמות ביותר של DARPA כולל L2M (Lifelong Learning Machines) - פיתוח מערכות AI מתקדמות מהדור הבא המסוגלות ללמוד במציאות זמן ויישום למידה בסביבות ובנסיבות שלא הוכשרו במיוחד לכך
משפחה
סבה של זיגלמן היה הד"ר מרדכי מקס לבנשטיין ואחותה היא האונקולוגית ד"ר נאוה זיגלמן-דניאלי.
מרקוס אולפיוס טראיאנוס
הוא פיקד על לגיון בגרמניה תחתית. לאחר מכן היה הלגאטוס של הלגיון העשירי פרטנסיס בארץ ישראל בעת מלחמתו במרד הגדול של היהודים נגד הרומאים, ושמו נזכר מספר פעמים בספרו של יוסף בן מתתיהו: מלחמת היהודים. בין השאר, הוא כבש והחריב את יפיע ומקומות נוספים. בתקופה זו התקרב אל אספסיאנוס מפקד הרומאים במלחמה. הוא פיקד על הלגיון עד המחצית השנייה של שנת 70. לאחר מכן היה מושל של מחוזות שונים, בהם מחוז הולדתו.
בנו הוא מרקוס אולפיוס נרווה טראיאנוס שהיה קיסר האימפריה הרומית משנת 98 ועד 117. הוא מת כנראה לפני שבנו מונה לקיסר.
אולג סוקולוב
אולג ולרייביץ' סוקולוב (ברוסית: Оле́г Вале́рьевич Соколо́в; נולד ב-9 ביולי 1956 בלנינגרד, ברית המועצות) הוא היסטוריון רוסי. פרופסור חבר לשעבר בקתדרה להיסטוריה כללית באוניברסיטת סנקט פטרבורג. סוקולוב הוא מומחה לתולדותיה של צרפת שעיקר עיסוקו הוא היסטוריה צרפתית כללית וצבאית של ימי הביניים ושלהי המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 (תקופת מלחמות נפוליון). חבר האגודה הרוסית להיסטוריה צבאית. יוזם תנועה לשחזור קרבות היסטוריים בברית המועצות (בהמשך ברוסיה) בדגש על מלחמות נפוליון. השתתף בשחזורי קרבות גדולים מתקופה זו. חיבר מאמרים וספרים רבים אודות התקופה שבה הוא מתמחה. על עבודתו בתחום זה זכה באות לגיון הכבוד.
בנובמבר 2019, לאחר שחולץ מנפילה לנהר בסנקט פטרסבורג, נמצאו בתיקו זוג ידיים קטועות של אישה. בפשיטה שערכה המשטרה בביתו נמצאה גופה מבותרת של סטודנטית לשעבר של סוקולוב שעמה היה לו רומן. סוקולוב הודה ברציחתה ובביתור גופתה.
קריירה אקדמית
סוקולוב נולד בלנינגרד, ברית המועצות (כיום סנקט פטרבורג ברוסיה).
בשנת 1979 סיים בהצלחה את לימודיו במכון פיזיקה באוניברסיטה פוליטכנית של לנינגרד על שמו של קלינין (כיום האוניברסיטה הפוליטכנית של סנקט פטרבורג על שם פיוטר הגדול) וקיבל תואר מהנדס פיזיקה. המשיך את לימודיו בפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת סנקט פטרבורג וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה בשנת 1984.
בשנת 1991, הגיש עבודת דוקטורט באוניברסיטת סנקט פטרבורג. נושא העבודה "הקצונה הצרפתית בזמנו של המשטר הישן (המלכונתי) ובעת המהפכה הצרפתית 1789-1799)". החל משנת 2000 הוא בעל תואר פרופ' חבר בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת סנקט פטרבורג. בשנים 1998, 2000 ו-2002 היה פרופסור אורח בסורבון.
בשנת 1999 פרסם עבודת מחקר גדולה אודות צבאו של נפוליון שתורגמה לצרפתית. בהמשך פרסם ספרים נוספים אודות התקופה.
אשמתו ברצח
ב-9 בנובמבר 2019 סוקולוב נעצר על ידי משטרת סנקט פטרבורג בגין רצח תלמידתו לשעבר, אנסטסיה ישצ'נקו, שעבדה איתו על כמה מחקרים אקדמיים על תולדות צרפת, אנסטסיה הייתה בוגרת אוניברסיטת סנקט פטרבורג. לדברי החוקרים, ב-8 בנובמבר, סוקולוב ירה בה בדירתו 4 פעמים. למחרת ניסר את גופתה וניסה להטביע את חלקי הגופה בנהר המויקה.
לדברי סנגורו אלכסנדר פוצ'וייב, סוקולוב הסגיר את עצמו ומוכן לעבור הסתכלות פסיכיאטרית. בנוסף טען כי סוקולוב פעל תחת לחץ גדול.
ב-11 בנובמבר סוקולוב נידון בפני בית הדין האזורי של אוקטיאברסקי והואשם בביצוע פשע חמור. הוסכם כי יש להשימו במעצר בית לחודשיים עד ל-8 בינואר 2020 בכלא קרסטי הידוע לשמצה. בשל חומרת הפשיעה, לחקירה הצטרפו גם חוקרים פדרליים של ועדת החקירות.
לאחר שהושם במעצר בית, באוניברסיטת סנקט פטרבורג הודיעו על פיטוריו מתפקיד ראש המכון להיסטוריה. ב-25 בדצמבר 2020 נמצא אשם, ובית משפט ברוסיה גזר עליו 12.5 שנות מאסר בגין רצח תלמידתו ובתירת גופתה.
ספרים ברוסית
Барышников В. Н., Возгрин В. Е., Гончарова Т. Н., Евдокимова Н. П., Климова Г. С., Сидоренко Л. В., Соколов О. В., Пленков О. Ю., Фокин В. И. От национальных государств к единой Европе: проблемы европейской интеграции в XIX-XXI вв. / под ред. А. В. Смолина. — М.: Изд-во РХГА, 2016. — 620 с. — 500 экз. — ISBN 978-5-88812-792-6.
היפסיבמה
היפסיבמה (שם מדעי: Hypsibema; משמעות השם מיוונית: "פסיעה גבוהה" שמות מדעיים לשעבר: Neosaurus ו-Parrosaurus) הוא סוג של דינוזאור צמחוני בן לקבוצת האורניתופודה שהיה קרוב לבני המשפחה הדרוזאוריים. דינוזאור זה חי באמריקה הצפונית לפני 75 מיליון שנה ומאובנים בצפון בצפון קליפורניה ובמיזורי בידי החוקר הידוע אדוארד קופ ב-1869 והשתייך למין Hypsibema crassicauda. מין נוסף, Hypsibema missouriensis התגלה בידי החוקרים דונלד ביירד וג'ק הורנר ב-1979 ונחשב לגדול יותר. המאובנים העיקריים שלו היו חוליות זנב רחבות ועצמות של גפיים.
ההיפסיבמה היה דמוי-הדרוזאור גבוה מאוד, אשר נחשב בתחילה למין של זאורופוד. הוא הגיע עד לאורך 10.7 מטרים, לגובה 4 מטרים בכתפיים ולמשקל של 3-4 טונות. דינוזאור זה היה בעל ראש רחב בעל מספר שיניים רבות בפנים הלוע והבסיס היה מכוסה במקור. הוא ניזון מרעייה של צמחי קרקע לאורך מערב אמריקה.
המין Hypsibema missouriensis הוא הדינוזאור הלאומי של מדינת מיזורי בארצות הברית.
PDF
PDF (קרי: פִּי-דִי-אף; ראשי תיבות של: Portable Document Format; בתרגום חופשי: תַּסְדִּיר מסמכים נייד) הוא פורמט קובץ חופשי אשר הומצא על ידי חברת אדובי מערכות וכיום מפותח על ידי ארגון התקינה הבינלאומי. מטרת הפורמט היא הצגה מדויקת של מסמכים ושאר תוכן ללא תלות בפלטפורמה. כמו כן, התפישה מאחורי פורמט ה־PDF היא של "דף וירטואלי" כך שמה שמוצג על המסך יתקבל בהדפסה בדיוק רב, שלא כפי שבמקרים רבים, בעיקר ב־HTML, בהם ישנן גרסאות נפרדות לתצוגה ולהדפסה.
יתרון נוסף ומשמעותי של פורמט PDF הוא היכולת לנעול מסמכים כך שאי אפשר יהיה לשנותם או להדפיסם ובכך יש שמירה על זכויות יוצרים ומניעת סילוף התכנים.
פורמט זה נפוץ מאוד כיום, והוא מהווה תקן דה פקטו להפצה של מסמכים עשירים. השימוש בו נפוץ במיוחד בכתבי עת מדעיים מקוונים.
קובצי PDF ניתן להציג בעזרת תוכנת אדובי רידר (Adobe Reader), הזמינה חינם באינטרנט עבור מערכות הפעלה רבות, וכן בעזרת תוכנות רבות נוספות, ובהן אופן אופיס ופוקסיט רידר.
קובצי PDF ניתן ליצור בעזרת תוכנות רבות, חברת אדובי מערכות מציעה לשם כך את תוכנת אדובי אקרובט המופצת בתשלום. תוכנת אדובי אקרובט ממירה קבצים של מעבדי תמלילים לקובצי PDF.
ל־PDF יכולות מעבר להצגה אלקטרונית של מסמכים. בין יכולות אלה ישנה הוספת שדות אינטראקטיביים כגון שדות טקסט, כפתורים, תפריטי גלילה וכדומה. לשדות אלה ניתן להצמיד פעולות חישוביות. השימוש ביכולת זו הוא בעיקר לטפסים אלקטרוניים אשר ניתנים למילוי בהקלדה.
Adobe אימצה את שפת ה־JavaScript אשר פותחה במקור על ידי חברת נטסקייפ והוסיפה פונקציות רבות הרלוונטיות יותר עבור ה־PDF. שפה זו מובנית בפורמט ה־PDF ומאפשרת להגדיל את היכולות האינטראקטיביות והחישוביות. הוספת שדות אינטראקטיביים ו־JavaScript למסמך PDF ניתנים רק באדובי אקרובט ולא בתכנת האדובי רידר שהיא חינמית. עם זאת, השימוש בשדות האינטראקטיביים וב־JavaScript אפשרי גם ברידר.
מספר רב של פרצות אבטחה התגלו בפורמט זה, חלקם שימשו להשתלטות עוינת על מחשבים מרוחקים, למשל בפרשת GhostNet. בעקבות כך יצאו מספר רב של עדכוני אבטחה לתוכנה Acrobat Reader המיועדת לקרוא פורמט זה.
אדובי מערכות החליטה להעביר את פיתוח הפורמט לידי ארגון התקינה הבינלאומי והנציבות הבינלאומית לאלקטרוטכניקה וב-1 ביולי 2008 פורסם הפורמט כסטנדרט ISO/IEC 32000-1:2008 ובכך הפך פורמט ה-PDF לחופשי באופן רשמי.
פיתוי (סרט)
פיתוי הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת המתח והדרמה משנת 2002, המבוסס על ספרו של רם אורן בעל אותו השם.
עלילה
דפנה (דפנה רכטר), בעלת חנות ספרים מרמת השרון הנשואה ליורם (גיא מרוז), עורך דין מצליח, לא יודעת מה לעשות בכסף הרב שהוריש לה אביה שנפטר. יום אחד מתאהבת דפנה בעמי (שרון אלכסנדר), אחד מלקוחותיו של בעלה הנמצא בתהליך גירושין מאשתו. עמי מבקש מדפנה שתחתום ערבות על הלוואה שלקח מהבנק לצורך עסקה גדולה שהוא רוצה לבצע בחו"ל. דפנה חותמת ועמי נעלם. מירב בנימיני (אורנה פיטוסי), חברתה של דפנה, יוצאת לנקום בעמי באותה שיטה שבה עמי בעצמו פעל.
הפקה
הסרט יועד במקור להיות סרט טלוויזיה, אך הוקרן בקולנוע ורק לאחר מכן שודר בטלוויזיה.
לאחר שביים ב-1998 את סדרת הטלוויזיה שכתב רם אורן "סיבת המוות: רצח" ששודרה בערוץ 2 בכיכובו של משה איבגי, פנה ערן ריקליס למפיקים שונים בבקשה להפיק סרט ע"פ אחד מספריו של אורן. בריאיון לגלובס אמר ריקליס: "באתי למפיקים ואמרתי, הנה אדם עם רקורד של הצלחה, תשעה רבי-מכר, תבחרו. מסרטים ועד מיני-סדרות, מה שתרצו. היית מצפה שבגלל הישגיו המסחריים של רם אורן, מפיקים יחנקו זה את זה כדי להשיג אותו." בסופו של דבר ערוץ 2 לא הסכימו להפקה זו, ורק חברת ההפקה ICP הסכימה והשקיעה בסרט למעלה מחצי מיליון דולר.
עלילת הסרט שונה למדי מהספר שעליו הוא מבוסס. קו העלילה המרכזי, שבמסגרתו גבר מוליך שולל אישה על מנת לסחוט ממנה כסף וחברתה יוצאת לנקום בו, אמנם דומה בשניהם, אך פרטים קטנים יותר, כעיסוקן של הדמויות, מספר ילדיה של דפנה ואף שמותם, שונו בסרט. כמו כן, הסרט מתמקד באופן כמעט בלעדי בקו עלילה זה, ועלילות משנה רבות שבספר, לצד הדמויות המרכיבות אותן, הושמטו כליל מתסריט הסרט.
ביקורות
הסרט זכה לביקורות שליליות בעיקר, ורבים קבלו על כך שסרט שצולם עבור טלוויזיה - שודר בקולנוע. אורי קליין כתב על הסרט:
רמזור (סדרת טלוויזיה)
רמזור היא קומדיית מצבים ישראלית אשר שודרה במקור החל מ-24 במרץ 2008 ועד לסיומה ב-3 ביולי 2014 במשך 4 עונות ו-51 פרקים בערוץ 2 במסגרת "שידורי קשת". התוכנית נוצרה על ידי אדיר מילר, שגם היה שותף בכתיבת התסריט לצד רן שריג. הסדרה מתמקדת בזוגיות, חיי נישואין ובחברות גברית, תוך הקצנה קומית של התלאות הנלוות להם.
בשנת 2010 זכתה הסדרה ב"פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה" בקטגוריית "הסדרה הקומית הטובה ביותר", ואף הייתה לסדרת הטלוויזיה הישראלית הראשונה שזכתה בפרס אמי הבין-לאומי האמריקאי בקטגוריית "הקומדיה הטובה ביותר". זכויות הסדרה נמכרו לרשת FOX האמריקנית ולערוץ CTC ברוסיה.
ב-5 ביוני 2022 שודר בסדרה "צומת מילר" פרק איחוד של שחקני רמזור.
מאפייני הסדרה
הסדרה עוסקת בחייהם של שלושה חברי ילדות טובים המתגוררים בגבעתיים. כל אחד מהחברים הוא גבר אשר נמצא בתחילת שנות השלושים ובשלב שונה של הזוגיות בחייו. הסדרה מתמקדת בקשרי הידידות בין שלושת הגברים, ובעיקר ביחסי הזוגיות של כל אחד מהם, תוך הקצנה קומית של התלאות הכרוכות בידידות ובזוגיות.
שמה של הסדרה נובע מהרמזור שצבעיו מייצגים את מצב הזוגיות של כל אחד מהגברים. איצקו (ליאור כלפון) נחשב לאור האדום, כיוון שהוא מונוגמי; נשוי ללילך (יעל שרוני) ואב לילדה בשם דניאל (יובל וין). אמיר (אדיר מילר) הוא האור הצהוב, כי הוא נמצא בתחילת הסדרה בשלב הביניים; יוצא קבוע עם חברה בשם טלי (ליאת הר לב), חפר (נירו לוי) הוא האור הירוק; אין לו חברה קבועה, והוא נמצא בשלב ה"סטוצים".
במהלך הסדרה אמיר, איצקו וחפר מחליפים בין "אורות הרמזור", בכך שאמיר מתחתן ונולדת לו בת, איצקו ולילך מתגרשים וחפר מוצא את עצמו בזוגיות מחייבת.
כל פרק בסדרה הוא פרק עצמאי, עם זיקה קלושה בלבד לאירועי הפרקים הקודמים. בכל פרק מוצג אירוע בחיי כל אחד משלושת הגברים, גיבורי הסדרה, אירוע המגיע אל סופו (המר, בדרך כלל) בסוף הפרק. כל אחד משלושת האירועים מתנהל בנפרד, והקשר ביניהם נוצר בעיקר בשיחות בין הגברים, על בעיותיהם עם נשותיהם, או בחייהם.
לשלושת הגברים מקום מפגש קבוע בכל עונה של הסדרה. כמעט בכל פרק ישנה לפחות סצנה אחת שבה נפגשים שלושתם הגברים לשיחה במקום המפגש. אף שהמקום משתנה מעונה לעונה, מאפייניו אינם משתנים. מקומות אלה הם: בנוסף למקומות אלו, ניתן לראות את החבורה מבלה ונפגשת לעיתים גם בבית קפה.
רבים מפרקי הסדרה כוללים סיוט של אחד מגיבורי הסדרה, בעקבות אירועים שחווה במשך היום. מוטיב נוסף החוזר בפרקי הסדרה הוא הספרים הבדיוניים (שלא קיימים) שאמיר וטלי קוראים המהווים סאטירה הומוריסטית על אירועים אקטואליים, כגון "ערה?" מאת עמנואל רוזן, "געגועי לאתגר קרת" מאת הנרי קיסינג'ר (על פי "געגועי לקיסינג'ר" שחיבר קרת), "געגועי לכינים" מאת רמי קלינשטיין, ו"לתת שם פשוט לילד" מאת מארינה מקסימיליאן בלומין.
הסדרה עוקבת אחר אירועים בחייהם של שלושת הגברים ונשיהם אשר מתקשרים בדרך כלל לסיפור אחד. לדוגמה הפרק השביעי בעונה השלישית, "טלי הורמונאלי", שכלל שלושה סיפורים:
סקירת הסדרה
הסדרה שודרה בערוץ 2 במסגרת "שידורי קשת". פרק הבכורה של הסדרה שודר ב-24 במרץ 2008 והשיג 22.8% אחוזי רייטינג, ממוצע הצפייה של העונה הראשונה הוא 19%.
העונה השנייה החלה ב-4 באוגוסט 2009 ופרק הבכורה של העונה שודר ללא הפסקת פרסומות והשיג בעקבות כך 24.8% אחוזי רייטינג. העונה השנייה השיגה נתוני צפייה מוצלחים מהעונה הראשונה וממוצע הצפייה שלה עומד על 23.6%.
העונה השלישית עלתה ב-26 במאי 2011 והפכה לעונה הנצפית ביותר של הסדרה ולסדרה הישראלית הנצפית ביותר בשנים האחרונות (מאז שודרו "שמש" ו"מרחק נגיעה"). שישה פרקים מתוך העונה השלישית קיבלו מעל 30% אחוזי רייטינג כשהפרק הנצפה ביותר בעונה ובסדרה בכלל היה פרק סיום העונה השלישית ששודר ב-10 בספטמבר 2011 עם 35.1% כאשר בדקת השיא היו 38.7% רייטינג.
העונה הרביעית והאחרונה החלה ב-3 באפריל 2014 ופרק הבכורה זכה לרייטינג של 33.5%. פרק סיום הסדרה שודר ב-3 ביולי 2014 וזכה ל-30.5% אחוזי רייטינג. העונה כללה 13 פרקים וממוצע של 28% אחוזי רייטינג. העונה הרביעית דורגה במקום ראשון בין הדרמות הנצפות ב-2014.
במהלך שידור הסדרה קנסה הרשות השנייה את זכיינית השידור, "קשת", בגריעה של 4 דקות פרסומת (שערכן כ-500,000 ש"ח) בגין שילוב פרסומת סמויה בסדרה.
במאי 2014 התלוננו "קבוצת הקול הנשי" ו"ידיד" בפני הרשות השנייה על שאמהות חד-הוריות כונו באחד מפרקי הסדרה "שרמוטות".
בחו"ל
זכויות הסדרה נמכרו לרשת FOX האמריקאית, בה שודרה הסדרה מפברואר 2011 בשם Traffic Light, ופותחה על ידי התסריטאי בוב פישר. כעבור שלושה חודשים החליטה FOX לבטל את הסדרה לאחר עונה אחת בת 13 פרקים, עקב רייטינג נמוך.
הגרסה הרוסית של הסדרה משודרת בערוץ הבידור המוביל ברוסיה CTC במשך 11 עונות.
הסדרה זכתה בפרס אמי הבינלאומי לסדרה הקומית הטובה ביותר, בטקס שנערך בנובמבר 2010.
אנטול ויארו
אנטול ויאֶרוּ (ברומנית: Anatol Vieru; 8 ביוני 1926 – 8 באוקטובר 1998) היה מלחין, מנצח ומוזיקולוג יהודי רומני, אחד מחשובי המלחינים של רומניה במאה ה-20. ויארו היה תלמיד של ארם חאצ'טוריאן. הוא הלחין שבע סימפוניות, שמונה רביעיות מיתרים, ויצירות רבות אחרות למוזיקה קאמרית. ביניהן, קונצ'רטי רבים. כמו כן, הלחין שלוש אופרות - Iona (יונה; 1976) לפי הדרמה של מארין סורסקו, Praznicul calicilor (משתה האביונים), לפי קומדיה של מיכאיל סורבול (1981), ו-"Telegrame" (מברקים), לפי סיפור סאטירי מאת יון לוקה קאראג'אלה. הוא היה חתן פרס הרדר בשנת 1986. ויארו כיהן כפרופסור לתזמור ולהלחנה באוניברסיטה למוזיקה (הקונסרבטור) בבוקרשט.
הארמייה השנייה (צרפת)
הארמייה השנייה הייתה ארמייה צרפתית שפעלה הן במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, והן במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית. הארמייה התפרסמה מאוד בעקבות לחימתה בקרב ורדן.
אנטול ויארו
שנותיו המוקדמות
אנטול ויארו נולד כאדולף גרינברג במשפחה יהודית ביאשי. הוא ומשפחתו היו ניצולים של פרעות יאשי משנת 1941. ויארו למד בשנים 1949-1946 מוזיקולוגיה והלחנה באקדמיה למוזיקה ("קונסרבטור" ע"ש צ'יפריאן פורומבסקו) בבוקרשט. מוריו היו לאון קלפר (הלחנה), פאול קונסטנטינסקו (הרמוניה), תאודור רוגלסקי (תזמור) וקונסטנטין סילבסטרי (אמנות הניצוח). המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון של מוסקבה (ע"ש צ'ייקובסקי (בשנים 1951–1954 אצל ארם חצ'טוריאן (הלחנה) ודמיטרי רוגאל-לויצקי (תזמור). עם הקולגות שלו ללימודים במוסקבה נמנו אדיסון דניסוב, סופיה גוביידולינה, גנאדי רוז'דסטוונסקי, אלפרד שניטקה וטיבריו אולאך. בשנים 1955–1958 חזר להשתלם במוסקבה. בשנת 1978 סיים באוניברסיטת קלוז' את עבודת הדוקטורט בנושא "מהמודוסים על מודל של חשיבה מוזיקלית אינטרוואלית.
הקריירה כמלחין
בשנים 1950-1947 עבד ויארו כדי להתפרנס כמנצח בתיאטרון הלאומי של בוקרשט. אחר כך בשנים 1950–1951 היה עורך כתב העת "מוזיקה". ציון הדרך בהתחלת הקריירה שלו כמלחין הייתה יצירתו "Suita in stil vechi" (סויטה בסגנון ישן) (1945). באו אחריה קונצ'רטו לחליל (1955-1954), שתי הרביעיות הראשונות שלו למיתרים (1955, 1956) והאורטוריה "מיוריצה" (1957). אחרי שנת 1962 נודע ויארו לראשונה במערב כשזכה בז'נבה בפרס הבינלאומי להלחנה ע"ש המלכה מארי ז'וזה, על קונצ'רטו לצ'לו שכתב באותה שנה. יצירתו לרביעיית מיתרים ולכלי הקשה "Trepte ale tăcerii" (מדרגות של השקט) (1966) הוזמנה על ידי קרן קוסביצקי. ויארו השתתף בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאדט ויצירתו התזמורתית "Clepsidra" (שעון השמש) בוצע במסגרת ימי המוזיקה בדונאואשינגן. באותה שנה הלחין ויארו אחת מיצירותיו החשובות ביותר, Sita lui Eratostene ("הנפה של אראטוסטנס" לקלרינט, כינור, ויולה, צ'לו ופסנתר. ביצירה זו התגבשו העקרונות שאפיינו את המוזיקה העתידית שלו. בשיטה ה"נאו-מודלית" שלו התכתב ויארו עם יסודות ממלחינים שונים כמו בלה בארטוק,ג'ורג'ה אנסקו, אנטון וברן, אוליבייה מסיאן ודמיטרי שוסטקוביץ'.
הארמייה השנייה (צרפת)
מלחמת העולם הראשונה
במהלך שנת 1916 השתתפה הארמייה בפיקודו של פיליפ פטן ולאחר מכן בפיקודו של רובר ניוול, בלחימה הנוראה בקרב ורדן, והצליחה לבסוף לבלום את המתקפה הגרמנית.
אנטול ויארו
הקריירה כמלחין
החל מסוף שנות ה-1950 התעניין ויארו בתורת הקבוצות והגיע בהמשך למסקנה שהשמיעה המוזיקלית הרגילה קולטת את הסולמות המוזיקליים כ"קבוצות" במשמעות המתמטית של המילה. בעקבות תפיסה זו לא עבר ויארו למוזיקה סריאלית אולם התחיל להשתמש בקביעות במודוסים שבנה בעזרת פעולות מתמטיות. דרך תהליכים כאלה יצר ויארו צורות מוזיקליות שכינה אותן "קלפסידרות" (שעון שמש), "נפה", "מסך","מזמור" וכו'. ויארו נחשב למהפכן במוזיקה אבל לא רצה להיחשב "אוונגרדיסט" מחשש לקפוא במקום. על אף זיקתו לחשיבה מתמטית, יצר ויארו "יצירה קוהרנטית, עתירת משמעויות וביטויים אמנותיים" (עדה ברומארו). שאף ל"הומוגניזציה של השפות המוזיקליות משלהי המאה ה-20, בעזרת חוקים טרנס-סגנוניים"
בשנת 1970 התחיל ויארו בבוקרשט בסדרת הקונצרטים "מוזיקות מקבילות" ולמשך שנים אחדות ניצח במסגרתה על מגוון רחב של יצירות מאת מלחינים כמו אורלנדו לאסוס, אייבס, סקריאבין, שנברג, אדגר וארז, שניטקה. ב-1973 בעזרת מלגה מטעם השירות הגרמני לחילופי גומלין אוניברסיטאיים התאפשרה לוויארו שנת שבתון בברלין המערבית. אז הוא הלחין את הסימפוניה השנייה שלו "טכיקרדיות". בשובו לבוקרשט הלחין שתי אופרות "יונה" לפי דרמה מאת מרין סורסקו, ולפי הציורים של מ.ק. אשר (1975-1972, ביצוע בכורה בבוקרשט, 1976), ואת Praznicul calicilor (משתה האביונים) לפי קומדיה מאת מיכאיל סורבול (1980-1978, ביצוע בכורה בברלין 1990). הסימפוניה השלישית שלו "La un cutremur" (ברעידת אדמה) בוצעה בשנים 1977 ו-1978 והייתה תגובת היוצר לאסון רעידת האדמה שהכתה את רומניה במרץ 1977. יצירות שלו בוצעו על ידי אמנים כמו הכנר אולג כגן, צ'לנים כמו נטליה גוטמן, ולדימיר אורלוב, קטלין איליה, מנצחים כמו קונסטנטין סילבסטרי, זובין מהטה, הוריה אנדרייסקו, תזמורות כמו ברלינר קאמראופר, תזמורת "סוויס רומאנד", מקהלת "מדריגל" וכו'.
הארמייה השנייה (צרפת)
מלחמת העולם הראשונה
הארמייה המשיכה להילחם עד סוף המלחמה, והשתתפה במתקפת מאה הימים, וב-11 בפברואר 1919 פורקה.
אנטול ויארו
פעילותו האקדמית
במקביל להלחנה, עסק ויארו עד סוף חייו גם בהוראה באופן אינטנסיבי. החל משנת 1950 לימד ויארו בקתדרה לתזמור ואחר כך בקתדרה להלחנה של הקונסרבטוריון בבוקרשט, שבה עלה בהדרגה בהייררכיה האוניברסיטאית. החל משנת 1955 כיהן כפרופסור. ב-1975 עשה את עבודת הדוקטור שלו על בסיס עבודה זו פרסם כעבור שנתיים את Cartea modurilor ("ספר המודוסים") שפורסמה בשנת 1993 באנגלית תוך הרחבת החלק השני שלה - The Book of Modes. בהדרכת המלחין סיג'יסמונד טודוצה בקונברסטוריון בקלוז' (האקדמיה למוזיקה על שם גאורגה דימה). היה מרצה אורח באוניברסיטאות רבות בארצות הברית (בניו יורק - במכללת שרה לורנס ובית הספר ג'וליארד -,שיקגו, סיאטל),קנדה (באוניברסיטת לוואל), ישראל (בירושלים בשנים 1982–1983), בז'נבה וכו'.
הארמייה השנייה (צרפת)
מלחמת העולם השנייה
לאחר החתימה על הסכם הכניעה הצרפתי ב-22 ביוני 1940, נשארה הארמייה פעילה לתקופה קצרה, עד לפירוקה ב-31 ביולי 1940.
אנטול ויארו
פעילותו האקדמית
אנטול ויארו נפטר בשנת 1998 בבוקרשט. הוא היה נשוי משנת 1954 למוזיקולוגית נינה שוטיקובה ויארו, ולזוג נולדו בן ובת. הבן הוא הפסנתרן אנדריי ויארו. לוויארו יש אח פילוסוף, סורין ויארו.
יצירות מוזיקליות
ויארו הלחין מעל 120 יצירות מסוגות רבות.
הארמייה השנייה (צרפת)
2 באוגוסט 1914
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
אנטול ויארו
יצירות קוליות
חלילי פאן, צמבל ותזמורת - לסופרנו, פסנתר או צ'מבלו, ו1–2 כלי הקשה פטרה סולומון
הארמייה השנייה (צרפת)
10 במאי 1940
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
אנטול ויארו
יצירות קוליות
-אופרות:
אבי אחמד
אבי אחמד עלי (נקרא בשמו הפרטי, אבי או אביי, כיוון ששמותיו הנוספים הם פטרונים; באמהרית: አቢይ አሕመድ ዓሊ; נולד ב-15 באוגוסט 1976) הוא פוליטיקאי אתיופי, המכהן כראש ממשלת אתיופיה החל מאפריל 2018. אבי משמש גם כיו"ר מפלגת השלטון וכחבר הפרלמנט. עם כניסתו לתפקידו החל אבי ברפורמות פוליטיות, מדיניות וכלכליות, שהבולטת שבהן היא חתימה על הסכם שלום היסטורי עם אריתריאה ושיחרור אסירים פוליטיים. בשנת 2019 נבחר על ידי המגזין TIME לאחד מ-100 האנשים המשפיעים בעולם. זוכה פרס נובל לשלום לשנת 2019.
באוקטובר 2021 הושבע אבי אחמד רשמית לכהונה שנייה לתקופה בת 5 שנים.
קריירה צבאית
את שירותו הצבאי החל בשנת 1991, כנער שהצטרף לפעולות המחתרת כנגד השלטון הרודני של מנגסתו, שהודח באותה שנה מתפקידו. מאוחר יותר, בשנת 1993, התגייס לצבא האתיופי, בו שירת 17 שנה בתפקידי מודיעין ותקשורת. בשירותו הצבאי הוא השתתף במלחמת אתיופיה-אריתריאה ובכוח שמירת השלום של האו"ם ברואנדה. לאחר מכן הוא שימש בתפקידים בכירים יותר כאחראי על השכנת שלום בסכסוכים דתיים באזור הולדתו וכראש הסוכנות לאבטחת מידע ברשת. אבי סיים את שירותו הצבאי בשנת 2010 בדרגת לוטננט קולונל.
פעילות פוליטית
פעילותו הפוליטית של אבי החלה בהצטרפותו בשנת 2010 למפלגת ה-OPDO (ארגון האורומו העממי דמוקרטי), סיעה בתוך מפלגת השלטון באתיופיה משנת 1991 שהייתה תחת דומיננטיות של המיעוט התיגרי. במהרה נהיה חבר בוועדה המרכזית של המפלגה ובאותה שנה אף נבחר לפרלמנט האתיופי. במסגרת תפקידו הוא היה שותף לייסוד ה"פורום הדתי לשלום" שפעל לקידום פתרונות בדרכי שלום של סכסוכים בין נוצרים למוסלמים באזור הבחירה שלו – אגארו. אבי נבחר לכהונה נוספת בפרלמנט בשנת 2015. בכהונתו השנייה הוא התבלט במאבקו כנגד השתלטות אלימה על קרקעות בייחוד בסביבות אדיס-אבבה, שגבתה קרבנות בחיי אדם. בפעילות זו הוא זכה לחשיפה ציבורית רבה שסייעה בהתבססות הקריירה הפוליטית שלו.
באוקטובר 2015 התמנה אבי לתפקיד שר המדע והטכנולוגיה, אולם הוא עזב את משרתו לאחר שנה אחת. מאוקטובר 2016 הוא שימש בתור סגן הנשיא של מחוז אורומיה, המחוז המאוכלס ביותר באתיופיה וניהל את המשרד לתכנון ופיתוח עירוני של המחוז, כל זאת תוך כדי המשך כהונתו בפרלמנט. במהלך כהונתו במחוז הוביל רפורמה כלכלית שכללה שינוי במדיניות הקרקע, ההשקעות ובתעסוקת צעירים. במסגרת תפקידו גם פעל ליישוב מחדש של מיליון מבני האורומו שעזבו בשנת 2017 את אזור סומלי בעקבות המהומות שהתחוללו בשל סכסוך גבולות. באוקטובר 2017 התמנה אבי לתפקיד מזכיר מפלגת ה-OPDO. הוא הוביל לברית מחודשת בין קבוצות האורומו והאמהרה המהוות יחדיו כשני שלישים מאוכלוסיית אתיופיה.
הבחירות לראשות ממשלת אתיופיה
לאחר שלוש שנים של מחאה פוליטית, הודיע היילמריאם דסלן, ראש ממשלת אתיופיה על פרישתו מהתפקיד וכיוצא בכך גם על פרישתו מתפקיד יו"ר קואליציית ארבע מפלגות (על בסיס אתני) השלטון, ה-EPRDF (החזית העממית הדמוקרטית המהפכנית האתיופית), החולקות ביניהן את השלטון באתיופיה. החוק הבלתי כתוב של הפוליטיקה האתיופית קובע שראש הקואליציה של מפלגות אלו הוא גם ראש הממשלה. ועל כן עפארים סומאלים ואחרים למעשה לא יכלו לכהן במישרה זו.
אבי נבחר בפברואר 2018 כמועמד מפלגתו לראשות הקואליציה (וכראש הממשלה), אולם בשל העובדה שבגוף הבוחר היו 45 נציגים של כל אחת מארבע המפלגות המרוץ נראה פתוח. הצעד שהכריע את הכף ותרם לבחירתו במרץ 2018 היה פרישתו ברגע האחרון של מתחרהו הבולט, דמקה מקונן (מאמהרה), שהתפרש כתמיכה באבי. בבחירות הפנימיות השיג אבי ניצחון חד-משמעי כשהוא מקבל 108 קולות לעומת 58 קולות שקיבל שיפרוו שיגוטה (עמי הדרום) שהגיע למקום השני, ודברה-ציון גברה-מיכאל (תיגראי) שהגיע למקום השלישי עם 2 קולות בלבד. כתוצאה מכך, בתחילת אפריל 2018 נבחר אבי על ידי הפרלמנט לראשות ממשלת אתיופיה.
מדיניות פנים, רפורמה בחוקה ומדיניות כלכלית
עם כניסתו לתפקיד הודיעה ממשלת אבי על שחרור 7,600 אסירים פוליטיים ועל קידום החופש הפוליטי באתיופיה. זמן קצר לאחר מכן, בחודש יוני, אישר הפרלמנט ביטול מידי של חוקי מצב החירום במדינה. באותו חודש הודיע אבי על הקמת ועדה שתבחן את מודל הבחירות המחוזיות והמקומיות המביא לשליטה של קבוצות אתניות על אזורים וערים ומנציח את השסעים האתניים בין הקבוצות. בממשלה שהקים היה יצוג לקבוצות אתניות ודתיות שונות, יצוג שווה לנשים וגברים ולראשונה באתיופיה גם מונו נשים לתפקידים בכירים, כגון נשיאת המדינה, שרת ההגנה, ונשיאת בית המשפט העליון. אבי תיווך במשא ומתו המוצלח לאיחוד הפלגים של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, שהתפצלה בשנות ה-90 של המאה ה-20 לשני סינודים – "סינוד בגלות", שבראשו עמד ראש הכנסייה האתיופית הקודם אבונא מרקוריוס, וסינוד באתיופיה בראשות הפטריארך אבונא פאולוס. תומכיו של מרקוריוס, שהתיישב בסופו של דבר בארצות הברית, טענו שהוא הודח בידי ההחזית העממית הדמוקרטית המהפכנית האתיופית ואילו מתנגדיו טענו שהוא התפטר. אבי סייע בגישור בין הצדדים, שהכריזו רשמית על הסכם פיוס הכולל חלוקת סמכויות בין מרקוריוס וממשיך דרכו של פאולוס, אבונא מתיאס. הוא נכח בטקס החתימה על ההסכם בוושינגטון ביולי 2018. לאחר מותו של מרקוריוס ב-2022, התפקיד ממולא בידי מתיאס עם מלוא הסמכויות.
בספטמבר 2020 הודיעה ממשלת אתיופיה על החלפת שטרות הכסף של הביר האתיופי. אנשים שמחזיקים בשטרות ישנים נדרשו להחליפם בתוך שלושה חודשים. לטענת אבי המהלך נועד להציל את הכלכלה האתיופית ונגיד הבנק המרכזי האתיופי אמר שהמהלך יסייע לממשלה למנוע שחיתות, אגירה של מזומנים וזיוף. ביוני 2018 הודיעה ממשלת אתיופיה על כוונתה לקדם הפרטה בתחומים שונים, ובהם תחום התקשורת והתעופה. על פי התוכניות, מניותיה של אתיופיאן איירליינס, חברת התעופה הגדולה באפריקה יונפקו למשקיעים בינלאומיים ומקומיים, הגם שממשלת אתיופיה תמשיך להחזיק במרבית המניות. עם זאת, התוכניות המשמעותיות ביותר הוקפאו בהמשך. באוקטובר 2020 הוקפאה התוכנית להפריט חלקית את אתיופיאן איירליינס, והתוכנית למכור 40% מהמניות את חברת התקשורת הממשלתית אתיו טלקום נדחו. הממשלה ניסתה לפתוח את תחום התקשורת להשקעות זרות, אך המכרזים בתחום הניבו תוצאות פחות חיוביות מהצפוי, בין השאר בגלל חשש המשקיעים מאי-יציבות בעקבות מלחמת תיגראי.
בתחומים אחרים כמו הפעלת רכבות, ייצור סוכר, פארקים תעשייתיים ומלונאות עתידה להיות הפרטה מלאה. בהקשר זה, הודיע אבי על כוונתו להקים בורסה באתיופיה, כדי לשנות את המצב הנוכחי בו אתיופיה היא המדינה הגדולה בעולם (במספר תושביה) שאין לה בורסה פעילה.
יוזמה נוספת שזו כבר השנה הרביעית היא "המורשת הירוקה"(, green legacy አረንጓዴ አሻራ) יוזמה בהישתתפות מיליוני אזרחים לשתילת מיליארדים של שתילי עצים בכל שנה עם תחילת הגשמים באתיופיה
מלחמת תיגראי
בנובמבר 2020, בהמשך למחלוקת על דחיית הבחירות בעקבות התפרצות מגפת הקורונה ובתגובה להתקפה של החזית העממית לשחרור תיגראי על הצבא האתיופי במקלה, פרצה מלחמת אזרחים בצפון המדינה. כעבור שנה, הוכרז מצב חירום בבירה אדיס אבבה בשל איום המורדים על העיר. נכון לאפריל 2022 המלחמה נמשכת וכל הצדדים במלחמה הואשמו בפגיעה בזכויות אדם ובפשעי מלחמה.
מדיניות חוץ
אחת מבעיותיה העיקריות של אתיופיה היא העדר גישה לים, בעיה שהיוותה מניע מרכזי למלחמה הארוכה עם אריתריאה. זמן קצר לפני כניסתו של אבי לתפקיד, הודיעה ממשלת אתיופיה על הסכם להחזקה של 19% בבעלות על הנמל של העיר ברברה, ברפובליקה הלא מוכרת של סומלילנד. במאי 2018 חתמה ממשלת אתיופיה על הסכם עם ג'יבוטי על שותפות בניהול הנמל של העיר ג'יבוטי ובתמורה קיבלה ממשלת ג'יבוטי אפשרות לרכישת מניות בחברות אתיופיות שיופרטו. ימים ספורים לאחר מכן, חתמה ממשלת אתיופיה על הסכם דומה עם ממשלת סודאן ביחס לנמל סודאן. וכן על הקמתו מחדש של חיל הים האתיופי.
הסכם השלום עם אריתריאה
מלחמת אתיופיה-אריתריאה היוותה אחת מן המלחמות העקובות מדם באפריקה בשלהי המאה ה-20 ובמאה ה-21. בשנים האחרונות שרר באזור מצב של אי לוחמה בפועל המלווה במתיחות ביטחונית ממושכת.
בחודש מאי הודיעה ממשלת אתיופיה על נכונותה לוותר על העיר בדמה ולהעבירה לאריתריאה. בכך הוביל אבי תפנית דרמטית במדיניותה של אתיופיה בסכסוך לאורך השנים, שבה התמידה בסרבנותה להוציא לפועל את הבוררות הבינלאומית שקבעה בשנת 2000 (בתקופת מלס זינאווי התיגרי) שהעיר היא חלק מאריתריאה. צעד זה היווה פתח לפתרון הסכסוך בין המדינות. זמן קצר לאחר מכן, ביולי 2018 נחת אבי באסמרה בירת אריתריאה ושם חתם בתום ועידת פסגה עם נשיא אריתריאה על הסכם שלום מקיף בין המדינות. ההסכם כולל את סיום סכסוך הגבולות, הקמת נציגות דיפלומטית הדדית, יצירת קשרי תעופה, תחבורה ותקשורת, היתר לשימוש אתיופי בנמלים האריתריאים. בספטמבר 2018, נפתחו לראשונה מזה 20 שנה הגבולות בין שתי המדינות.
פרס נובל לשלום
ועדת פרס נובל הנורווגית החליטה ב-2019 להעניק לאחמד פרס נובל לשלום. בהודעת הוועדה צוין שהפרס מוענק לאבי על מאמציו לקידום שלום ושיתוף פעולה בינלאומי, ובמיוחד על יוזמתו לפתרון סכסוך הגבולות בין אתיופיה לאריתראה. הוועדה ציינה לחיוב את הנכונות של אבי לקבל ללא עוררין את ההחלטה של ועדת הגבולות מ-13 באפריל 2002. היא ציינה גם שאחמד הוביל רפורמות חשובות לשיפור חייהם של אלפי אזרחים, ביניהן הסרת מצב החירום במדינה, הענקת חנינה לאלפי אסירים פוליטיים, ביטול צנזורה על גופי תקשורת, הכשרה חוקית של קבוצות אופוזיציה שהוגדרו בעבר כלא חוקיות, הדחת מנהיגים צבאיים ואזרחיים שהיו חשודים בשחיתות, הגברה משמעותית של השפעת נשים על הפוליטיקה וחיי הקהילה באתיופיה והבטחתו לקיים בחירות חופשיות.
חיים אישיים
אביו של אחמד מוסלמי ואימו נוצרית אורתודוקסית. הוא עצמו נוצרי פנטקוסטלי. נשוי לזנאש תייאצ׳אוו מאמהרה, אותה הכיר במהלך שירותם המשותף בצבא האתיופי, ואב לשלוש בנות. הוא דובר אורומו, אמהרית ותיגרינית, שלוש השפות הנפוצות ביותר באתיופיה, ושולט כמו כן באנגלית.
Gypsy
Gypsy (בעברית: צועני) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבומה השמיני, She Wolf. השיר יצא לאור ב-26 במרץ 2010, כסינגל הרביעי והאחרון מתוך האלבום.
הגרסה שיצאה לסינגל בשפה הספרדית "Gitana", יצאה כסינגל יחיד ב-15 בפברואר באותה השנה, אך לבסוף הוחלט לשלבן לסינגל אחד שיאחד את שתי הגרסאות. עם צאתו, קיבל זכה השיר לשבחים מרוב מבקרי המוזיקה, כאשר רבים מהם החמיאו על כל תהליך הקלטת הסינגל ועד להכנת הקליפ הנלווה שצולם לשיר.
השיר הצליח להישאר בצמרת מצעד שירי הפופ הלטיניים שבארצות הברית, במשך 3 שבועות ברצף, ובכך הפך לאחד משיריה המצליחים ביותר של שאקירה במצעד זה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי שאקירה, אמנדה גוסט, קארל סטורקן ואוון רוג'רס. מילותיו של השיר מתארות אורח חיים של בן אדם אשר נוסע לעיתים קרובות ודחופות, ונודד ממקום למקום כמו "צועני". הסינגל שואב השפעות כבדות מהמוזיקה ההודית ומהמוזיקה המזרח תיכונית.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לסינגל צולם על ידי ז'אומה דה לאיגואנה, שעבד בעבר עם שאקירה על הווידאו קליפ עבור שירה "No". כוכב הווידאו המקצועי רפאל נדאל, נכח בקליפ והוא מתאר את עניין האהבה של שאקירה. כשנשאלה על הסיבה לכיכובו של נדאל בסרטון, שאקירה אמרה כי: "חשבתי שאולי אני צריכה מישהו שאני יכולה להזדהות איתו, ורפאל נדאל הוא אדם שחויב לחלוטין לקריירה שלו מאז שהיה צעיר מאוד, מאז שהוא בן 17, אני מאמינה".
לאחר שהחליטה כי כוכב הווידאו רפאל נדאל יופיע בקליפ, החליטה שאקירה כי הקליפ יהיה פשוט. דבר זה נראה כשלאורכו של הקליפ ניתן לראות את שאקירה ואת נדאל מתקרבים אחד לשני בדרכים שלהם, ואת שאקירה מדי פעם במסך כחול כשהיא לבושה בבגדים מינימליים, רוקדת לצלילי השיר.
חיים ברקאי
חיים (חיימקה) ברקאי (שריאר) (31 באוגוסט 1925 - 26 במאי 2006) היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים. עסק במחשבה כלכלית, בהיסטוריה כלכלית ובכלכלת ישראל.
ביוגרפיה
חיים ברקאי נולד בגרמניה בשנת 1925. בהיותו בן 7 בשנת 1933 עלה לארץ ישראל. הוא גדל בכפר סירקין, מושב שהוריו נמנו על מייסדיו.
הוא התגייס לפלמ"ח בשנת 1944 במסגרת הכשרה מגויסת לקיבוץ גבת. שרת בפלוגה א של הגדוד הראשון, היה ממשחררי מעפילי עתלית באוקטובר 1945, ממורידי המעפילים מספינת "חנה סנש", נטל חלק בפיצוץ הרדאר בכרמל ועוד.
בשנת 1949 החל ללמוד באוניברסיטה העברית. את עבודת המוסמך כתב בהדרכת פרופ' דן פטינקין. את הדוקטורט עשה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
עם סיום לימודיו הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית. הוא כיהן גם כראש החוג לכלכלה וכדיקן הפקולטה למדעי החברה. כיהן כיו"ר ועדת ברקאי לבחינת ענייני שכר בשרות הצבורי, ויו"ר הוועדה המייעצת של בנק ישראל. הוא לימד באוניברסיטאות בחו"ל: בהרוטארד בפילדלפיה ועוד. במהלך השנים עבד גם בבנק העולמי ובקרן המטבע הבינלאומי.
לאחר פרישתו לגמלאות מהאוניברסיטה העברית הקים את החוג לכלכלה במכללה למינהל.
חתן פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה לשנת 1981 על ספרו "התפתחות המשק הקיבוצי".
חיים ברקאי התגורר בירושלים והיה נשוי לכרמלה. לזוג שלושה ילדים.
יעקב גולומב
יעקב גוֹלוֹמְבּ (5 ביוני 1947 – 19 ביולי 2023) היה פרופסור בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים. כתב, ערך ותרגם ספרים בנושאי פילוסופיה אקזיסטנציאליסטית (ניטשה, קירקגור, סארטר וקאמי), בענייני זהות ישראלית-יהודית ובענייני ציונות ותרבות.