cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי אקוודור–סין
מערכות מעקב
בשנת 2012, סין הלוותה לאקוודור 240 מיליון דולר לצורך שיפוץ מערכת הביטחון באקוודור. מערכת זו כוללת 4,300 מצלמות מעקב חדשות, רחפנים, מערכות אוטומטיות לעיבוד ראיות, וכוח אדם מוגבר לניהול כל אחת מהטכנולוגיות החדשות הללו, שכונו ביחד שירות האבטחה המשולב ECU 911. הרבה מהחומרה החדשה הזו פותחה באקוודור, אבל במעבדות שתוכננו והוקמו על ידי תאגיד היבוא והיצוא של האלקטרוניקה הלאומית של סין (CEIEC), שהיא חברה בבעלות ממשלתית וחברת בת של קבלן הביטחון הלאומי China Electronics Corporation (CEC). ה-CEC ביצע גם שיפוצי מעקב דומים בוונצואלה ובבוליביה, והציג גם טכנולוגיה לניטור יער הגשם באמזונס בברזיל. ממשלת אקוודור הדגישה את היתרונות של מערכת אבטחה נרחבת זו, שהותקנה בכל 24 המחוזות של המדינה. הם טוענים שהיא הצליחה להפחית את זמן התגובה למקרי חירום יומיומיים כמו מחלות מסכנות חיים, וציינו את המערכת כגורם גדול לירידה הדרמטית בפשיעה באקוודור מאז התקנתה. עם זאת, חלק מהאנשים הביעו דאגה לגבי טבען ונפוצותן של הטכנולוגיות הללו, וכיצד ניתן להשתמש בהן כדי ליצור מדינת משטרה אקוודורית. רבים מחברי הקהילה הבינלאומית עקבו מקרוב אחר השימוש במערכות דומות בסין, וגילו שמערכות זיהוי הפנים יכולות לאתר אדם ספציפי תוך כ-7 דקות. השימוש האחרון בטקטיקות מעקב ומניפולציה מפוקפקות על ידי ממשלת אקוודור עשוי לאמת את החששות הללו, כאשר כמה חוקרים מרחיקים לכת ומזהירים שמערכות דומות יכולות לעודד שיטות סמכותיות.
יאיר כץ
יאיר כץ (נולד ב-23 בספטמבר 1980) הוא מזכיר ארגון העובדים הארצי של עובדי התעשייה האווירית לישראל.
ביוגרפיה
כץ נולד ברמת גן ועד לגיוסו לצה"ל, התגורר בבני ברק. למד בבית הספר היסודי "הגבעה" בבני ברק (מה שכיום סמינר חרדי לבנות "תהילה"). הוא בנם הצעיר של רותי ושל חיים כץ, חבר הכנסת ומזכיר ארגון עובדי התעשייה האווירית הקודם, ולו שני אחים גדולים.
הוא החל את שירותו הצבאי בשנת 1999 כלוחם ביחידת דוכיפת, משם יצא לקורס קצינים וסיים את שירותו כסגן מפקד בית הספר לקליעה במתקן אדם.
כץ הוא בוגר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בהנדסת תעשייה וניהול ובעל תואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2009 החל לעבוד בתעשייה האווירית לישראל כמהנדס תכנון ובקרה.
ייצוג עובדים
בשנת 2013 נבחר כץ לנציג המהנדסים במפעל מבת שביהוד. לאחר שנתיים וחצי התמודד לתפקיד יו"ר נציגות המהנדסים בארגון הארצי של עובדי תע"א (ייצוג של 6,000 מהנדסים בתע"א) ונבחר. בין הישגיו הבולטים ניתן למנות את הסכמי השכר של המהנדסים והסדרת הזכאות האקדמית למדורגי המחקר. במאי 2018 נבחר לתפקיד מזכיר הארגון הארצי של עובדי תע"א, המאגד תחתיו את חמשת ארגוני העובדים בחברה, לאחר שקיבל למעלה מ-90% מהקולות בבחירות. בתפקיד זה כץ מייצג את 15,000 העובדים של התע"א.
בין הישגיו בוועד העובדים היו חתימה על הסכמים קיבוציים לטובת עובדי החברה, שיפור מערך ההסעדה בחברה, הקמת אתר אינטרנט ויצירת מיתוג ושפה חדשים לארגון העובדים. בסוף שנת 2020 הוביל החלטה לוועדת שרים לענייני הפרטה שאישרה את הנפקת מניות מיעוט בחברה אך ורק באישור ארגון העובדים.
אבלה
אֶבְּלָה (בשומרית: 𒅁𒆷𒆠 (eb-laki), 𒌈𒆷𒋫 (eb2-la-ta) או 𒌈𒆷 (eb₂-la) ), השוכנת בצפון-מערב סוריה של ימינו, ליד חלב, הייתה עיר-מדינה חשובה בשלהי האלף ה-3 לפנה"ס (בערך 3000 לפנה"ס עד 2240 לפנה"ס) וכן בערך בין 1900 לפנה"ס ל-1650 לפנה"ס.
האתר נקרא כיום תל מַרדִיך, והוא נודע בעיקר בשל לוחות אבלה – ארכיונים שבהם מעל 20,000 טבלות של כתב יתדות, בשומרית ובאֶבְּלָאִית, המתוארכות ל-2250 לפנה"ס לערך. טבלות אלה החלו להתפרסם מדעית משנות ה-70 ואילך, התגלו כקשות במיוחד לקריאה ולפענוח, וסבבה סביבן מחלוקת עזה בין החוקרים לגבי תוכנן ופירושן. מוקד המחלוקת היה השאלה, האם הכתוב בטבלות מצביע על קשר למקרא. חוקר איטלקי בשם ג'ובאני פטינאטו טען כי פענח שמות רבים של אישים ומקומות המופיעים במקרא, דוגמת אבראום (אברהם), איסראיל (ישראל), סדום ועמורה, אך כל יתר החוקרים ערערו על הנחות אלה והפריכו אותן במהרה. כיום מקובל לסבור שהטבלות מייצגות תרבות נפרדת.
גילוי ומחקר
ב-1964, החלו ארכאולוגים איטלקים לחפור באזור תל מרדיך. כעבור 4 שנים, ב-1968, הם מצאו פסל המוקדש לאלה אשתר הנושא את שמו של איביט-לים, אחד ממלכי אבלה. גילוי זה תרם למיקום העיר אבלה, אשר על קיומה היה ידוע בעבר מתוך כתבים מצריים ואכדיים. בשנות ה-70 גילתה המשלחת שרידים של חדר בארמון, אשר הוערך כי נבנה בסביבות 2300 לפנה"ס, דהיינו, בשלהי תקופת פעילותה הראשונה של העיר. בין הריסות החדר מצאו החוקרים כ-20,000 לוחות של כתבי יתדות אשר נשתמרו היטב מתחת לאדמה. הכתבים מאופיינים בשפה שמית, הקרויה כיום אבלאית ונכתבה בכתב הדומה לכתב השומרי, מה שמעיד על קרבתה של אבלה לדרום מסופוטמיה, שם התפתח הכתב. בין הכתבים שנמצאו היו גם רישומים של אוצר מילים (מעין מילון), אשר איפשרו לתרגם את הכתבים.
במשך תקופה ארוכה חשבו החוקרים כי החדר שהתגלה שימש כספריית הארמון, אך לאחרונה התגלה כי החדר שימש כארכיון לרישומי אספקת מזון, תשלומי מס, עניינים משפטיים, קשרי מסחר ודיפלומטיה. בנוסף, החדר שימש להעתקת הרישומים. הלוחות הגדולים יותר הוצבו במקור על מדפים, אך עם הריסת הארמון הם נפלו לרצפה. מיקומם של הלוחות עם הימצאם איפשר לחוקרים למקמם מחדש על המדפים לפי אופן סידורם המקורי. במהרה נתגלה כי הלוחות סודרו לפי הנושאים שבהם עסקו.
אבלה באלף השלישי לפנה"ס
השם אבלה, שפירושו אולי "אבן לבנה", מתייחס לאבני הסיד השזורות על אדמת העיר. ההתיישבות הראשונית באבלה התרחשה עוד לפני שנת 3000 לפנה"ס, אך כוחה גדל והגיע לשיאו במחצית השנייה של האלף ה-3 לפנה"ס, בין 2400 לפנה"ס ל-2240 לפנה"ס. אבלה מוזכרת בכתבים מאכד אשר נכתבו בסביבות שנת 2300 לפנה"ס.
רוב הלוחות אשר נמצאו בחפירות באבלה נכתבו כאשר הייתה בשיא כוחה, והם עוסקים בעיקר בנושאים כלכליים. הלוחות מעניקים מידע נרחב על חיי היום-יום באבלה ועל תחומי התרבות, הכלכלה והפוליטיקה באזור צפון סוריה ובמזרח התיכון באמצע האלף ה-3 לפנה"ס. הכתבים עוסקים בעיקר בהכנסות העיר, אך חלקם מהווים מכתבים מלכותיים, מילונים, מסמכים הקשורים לחינוך ומסמכים דיפלומטיים כגון הסכמי-שלום בין אבלה לערים הסובבות אותה.
כלכלה
בתקופת כתיבת הלוחות אבלה הייתה מרכז מסחרי ראשי אשר התחרה בעיר מארי על הבכורה בתחום זה. ישנו חשד כי אבלה הייתה שותפה לחורבנה הראשון של מארי מסיבה זו. מן הלוחות ניתן ללמוד כי בתקופה זו תושבי אבלה גידלו כ-200,000 כבשים, עִזים ופרות. תחומי המסחר העיקריים של אבלה היו, ככל הנראה, עץ לבנייה מן ההרים הסמוכים (או אולי מלבנון) וטקסטיל (תחום זה נזכר בכתבים שומריים מעיר-המדינה לַגַש). נראה כי שותפות המסחר העיקריות של אבלה היו ארצות מסופוטמיה (ובראשן כיש), עם זאת, ישנן עדויות כי לאבלה היו קשרים גם עם הפרעונים המצריים חעפרע ופפי הראשון. ייתכן כי אבלה הייתה גם יצואנית של עבודת אמנות מעשה יד אדם: בין הריסות העיר נתגלו יצירות מרהיבות כמו רהיטי עץ משובצים בפנינים ופסלים המורכבים מאבנים בצבעים שונים. ישנה סברה הטוענת כי האומנות באבלה השפיעה על מוצרי האמנות של האימפריה האכדית שהתקיימה בין 2350–2150 לפנה"ס.
שלטון וממשל
צורת הממשל באבלה אינה ידועה בוודאות, אך ככל הנראה המשטר בעיר היה אריסטוקרטי ובראשו עמדו סוחרים. הסוחרים מינו לעיר מלך ודאגו לביטחונה בעזרת העסקת חיילים בשכר. מתוך הלוחות שנתגלו ניתן לדעת מהם שמות המלכים בעיר; למשל: איגריש-חֿלם, אירכב-דמו , אר-אנום, איבריום ואיבי-זיכיר. בתקופת שלטונו של איבריום שונה המשטר מאריסטוקרטיה למונרכיה (מלוכנות) אבסולוטית. ממשיך דרכו של איבריום היה בנו – איבי-סיפיש.
דת
באבלה סגדו למספר אלים שמיים ידועים (דגון, עשתר, רשף, קניש, בעל) ולמספר אלים לא ידועים (קורה, נידקול). בנוסף, ישנן עדויות לאמונה באלים שומריים (אנכי ונינכי ) ובאלים נוספים.
חורבנה הראשון של אבלה
הן סרגון שליט אכד והן נכדו נרם-סין, אשר כבשו חלקים נרחבים ממסופוטמיה, טענו כי כבשו את אבלה. קיימת מחלוקת מקצועית בנוגע לשנת הכיבוש המדויקת, אך האפשרות המועדפת היא 2240 לפנה"ס.
אבלה באלף השני לפני הספירה
כשלוש מאות שנה לאחר חורבנה הראשון, הצליחה אבלה לשקם את מעמדה ולשגשג שוב, במשך כשלוש מאות שנה (בערך בין השנים 1900 לפנה"ס ל–1650 לפנה"ס). היא הפכה שוב בתקופה זו, לגורם כלכלי חשוב, ככל הנראה עקב קרבתה לעיר החשובה אורשו. עובדה זו באה לידי ביטוי בכתבים שנמצאו בדרהם (פרבר של ניפור) ובממצאים מהעיר כנש. תושביה של אבלה היו ידועים אמורים. מלכהּ הראשון אז, היה איביט-לים (שם אמורי).
אבלה של תקופה זו מוזכרת בכתבים מאללח', שנכתבו בסביבות שנת 1750 לפנה"ס.
העיר נהרסה שנית במהלך התקופה הסוערת שבין 1650 ל-1600 לפנה"ס, בידי מלך חתי (מורשיליש הראשון או חנתיליש הראשון). היא לא שוקמה לאחר חורבנה השני. במקום שבו שכנה העיר נותר כפר, שננטש במאה ה-7 לספירה, והעיר נשכחה עד גילויהּ הארכאולוגי.
מטמון אבלה
מטמון אבלה הוא מטמון של עצמים עשויים כסף אשר נמצא מתחת לרצפת בית מתקופת הברונזה השנייה (בערך 1600-1800 לפנה"ס).
המטמון מכיל 171 פריטי כסף - חתיכות/ גושים ומטילים. הפריטים הכלולים במטמון, למעט אפשרות יחידה למה שנראה כמו חרוז כסף, אינם חפצים תועלתיים או קישוטים מכל סוג שהוא. המטמון נשמר בצנצנת המזכירה צורה של ביצה, מלאה ב-171 פריטי כסף במשקל כולל של 5043.5 גרם, מטילי הכסף כוללים 117 פיסות, 53 מטילים וחרוז אחד גדול. שברי כסף קטנים הם הסוג הנפוץ ביותר במטמון זה (83 פריטים), ואחריהן שלמים ומקוטעים, מטילים בצורת דיסקואידים שטוחים (47 דגימות), שברי מטילים שלמים וחלקיים (20 פריטים) ומוטות (11 פריטים).
לפיכך, המטמון כולל ברובו סוגים שונים של מטילים (או שלמים או חלקיים בכוונה), בעוד שלא ניתן להעיד על הימצאות של תכשיטים, או חפצים לשימוש אחר, מלבד חרוז כסף בודד, 5 יריעות מקופלות ו4 חפצים מותכים. התוכן של כלי החרס בו נשמר המטמון משותף למטמונים אחרים מתקופת הברונזה מהמזרח הקדום, המורכבים בדרך כלל מגושים ומחפצי מתכת מגוונים.
מחקרים סטטיסטיים של המסות של פיסות כסף (מתכת) במספר מטמונים דומים הראו חזרות משמעותיות על ערכי משקל מסוימים, מה שמצביע על כך שהמתכת חולקה לגושים בעלי משקל סטנדרטי – וכנראה שבעקבות כך גם לפי ערך. כסף שקול, כמכשיר כלכלי ופיננסי המקובל בכל המזרח הקרוב, נייד בקלות ובעל ערך: משקל נוח, היה אפוא גם הכלי המועדף למחזור בצורת יחידות משקל שניתן להמרה בקלות שאומצו על ידי המערכות הכלכליות והמנהליות השונות באמצע האלף השלישי לפני הספירה ואילך, במסופוטמיה, בדרום הלבנט באיראן והמפרץ הפרסי לאורך זמן רב, עד להכנסת המטבע (המאה ה-6 לפנה"ס), כאשר מרבית המטמונים מכילים פיסות כסף ושברי מטבעות.
מחקר שנערך, עשה ניסיון להשוות בין מטמונים אשר נמצאו באתרים ארכאולוגיים שונים מאותה התקופה אליה שייך מטמון אבלה על מנת למצוא מכנה משותף בין הממצאים שבמטמונים. במחקר ניסו בעיקר להשוות בין הגודל, המשקל והצורה של הממצאים שבמטמונים על מנת לשפוך אור על השימוש האפשרי של הממצאים הללו, בעצם לנסות לאתר מעין קוד כלכלי משותף אשר ייתכן והתחיל כבר באותה התקופה – או שמא מדובר בצירוף מקרים.
בולי מדינת ישראל - שנת 1958
בשנת 1958 הנפיק השירות הבולאי של מדינת ישראל 13 בולי דואר חדשים בערך נקוב כולל של 3880 פרוטות.
שיטת הדפוס
בשנת 1958 הודפסו בשיטת שקע שלוש סדרות וכן שלושה מבולי ספנות. שלוש סדרות ואחד מבולי ספנות הודפסו בשיטת פוטוליטו.
המעצבים
כמחצית ממספר הבולים של שנת 1958 הוכנו בידי בכירי המעצבים בישראל, אשר עיצבו בולים גם בשנים קודמות. "רולי": (גרד רוטשילד ו-זאב ליפמן), צבי נרקיס ו-עמנואל בלאושילד הצטרפו לראשונה בשנה זאת לקבוצת מעצבי הבולים.
בולים מן המניין
בשנת 1958 לא הונפקו בישראל בולים מן המניין בעיצוב חדש, והדואר המשיך להשתמש בבולי סדרת שבטי ישראל שהונפקו החל משנת 1955.
בולי דואר אוויר
בשנת 1958 לא הונפקו בישראל בולי דואר אוויר בעיצוב חדש. הדואר המשיך להשתמש בבולים מסדרת נוף הארץ שהונפקו לראשונה בשנת 1954.
בולי דמי דואר
בשנת 1958 לא הונפקו בישראל בולי דמי דואר בעיצוב חדש. הדואר המשיך להשתמש בבולי דמי דואר מן הסדרה השנייה שהונפקו בשנת 1952.
יום העצמאות
הבול עוצב בידי אוטה וליש.
ספנות
הבולים עוצבו בידי מרים קרולי. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
25 שנות המכביה
הבול עוצב בידי אברם גיימז. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
זכויות האדם
הבול עוצב בידי עמנואל בלאושילד. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
כנס הנוער היהודי
הבול עוצב בידי "רולי": גרד רוטשילד ו-זאב ליפמן. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
שח"ר (צה"ל)
שח"ר (ראשי תיבות של "שילוב חרדים") הוא מיזם של צה"ל לשילוב חיילים חרדים בשירות חובה במקצועות עורפיים. זאת בשונה ממסלול נצח יהודה, שהוא הגרסה הקרבית והוותיקה של שילוב חרדים בצה"ל.
המיזם מבטיח לחיילים שירות בבסיסים שבהם רב צבאי, בית כנסת ושיעור תורה יומי, אוכל כשר למהדרין, ושירות לצד גברים בלבד במעגל הראשון של העבודה. כמו כן, ניתן דגש על הכשרה מקצועית המאפשרת פרנסה בתחום לאחר תום השירות. החיילים ברובם המוחלט משרתים לאחר הטירונות על בסיס יציאות יומיות. משך שירות החובה לחיילי המיזם הוא 16–24 חודשים, בהתאם לגיל הגיוס והתפקיד.
למרות ההתנגדות העקרונית בחלקים מהציבור החרדי לשירות בצה"ל, פרויקט שח"ר זכה להסכמה שבשתיקה בקרב חלק מן העולם החרדי, בגלל ההקפדה על תנאים המתאימים לאורח החיים החרדי. בסקר שנערך בקרב משרתי תוכנית שח"ר בחיל הים נמצא כי שביעות הרצון הכללית בקרב המשרתים בתוכנית גבוהה מן הממוצע בקרב חיילי חובה בחיל. רוב המשרתים בתוכנית מוכנים לצאת לקצונה ולהתחייב לשירות קבע בצה"ל, ורובם ימליצו לאחרים להצטרף לתוכנית.
בין היתר השתתפו חרדים מגיוסי שח"ר בפיתוח טירת האגם, מערכת השו"ב המרכזית של המטה הכללי.
היסטוריה
הקבוצה הראשונה התגייסה בנובמבר 2007 למיזם "שח"ר כחול" – שילוב חרדים במערך הטכני של חיל האוויר (כחול הוא צבעו של החיל). בעקבות הצלחת הפרויקט פתחו עוד חילות (חיל המודיעין, חיל הים, אכ"א, אט"ל, הרבנות הצבאית) מחזורי גיוס במודל שח"ר, כשהם נעזרים בניסיון של חיל האוויר. המתגייסים למסלול הם גברים, מרביתם דחויי שירות על שתורתם אומנותם; חלק ניכר מהם נשואים וכמחציתם אבות לילדים ולכן זכאים, לפי פקודות תנאי השרות בצה"ל, לתשלומי משפחה ושכר דירה במהלך שירותם.
מיזם זה הפך למוביל צה"לי בשילוב חרדים על בסיס חוק טל, מטרותיו המוצהרות הכשרה ושילוב של אוכלוסייה חרדית במעגל התעסוקה תוך מיצוי הפוטנציאל האיכותי הטמון באוכלוסייה זו לטובת השירות הצבאי. מאז הפעלת התוכנית עד שנת 2011 השתתפו בה כ-1,700 חיילים ובהתאם לנתוני אכ"א, מיולי 2011 מוצבים במאגר המילואים של צה"ל כ-290 חיילים שסיימו את שירותם במסגרת תוכנית זו.
Past & Present
Past & Present הוא כתב עת היסטורי בריטי הרואה אור כרבעון בידי ההוצאה לאור של אוניברסיטת אוקספורד בשם Past and Present Society. כתב העת הושפע מבית הספר להיסטוריונים של אנאלס (Annales) והוקם בשנת 1952 על ידי שילוב של מרקסיסטים (כולל חברי קבוצת ההיסטוריונים של המפלגה הקומוניסטית) והיסטוריונים שאינם מרקסיסטים, בכללם אדוארד פאלמר תומפסון. רובם פרשו לאחר זמן קצר, ותוך שנים מועטות הפך כתב-העת לאחד המובילים במחקר ההיסטורי בעולם. כאשר תרומתו הייחודית בהיסטוריה חברתית והיסטוריה תרבותית. בין עורכיו הידועים ניתן למנות את לורנס סטון, אריק הובסבאום, קית' תומאס, ג'ואן טירסק, רודני הילטון, כריסטופר היל וג'ון אליוט.
החיים על פי אגפא
החיים על פי אגפא הוא סרט דרמה פסיכולוגית-חברתית ישראלית משנת 1992, שכתב וביים אסי דיין והופק בידי רפי בוקאי ויורם כסלו. הסרט אשר מכיל אנסמבל שחקנים כגון; גילה אלמגור, אביטל דיקר, שולי רנד, נפתלי אלטר, עזרא כפרי, שרון אלכסנדר ועירית פרנק, נועד לשקף את המציאות הישראלית של תחילת שנות ה-90, שיא האינתיפאדה הראשונה, דרך ערב יחיד בפאב תל אביבי טיפוסי בשם "בארבי", באמצעות הצגת הדמויות השונות המייצגות טיפוסים וצדדים בדמותו של הישראלי.
בסרט מוצגים הקונפליקטים בחברה הישראלית, ובעיקר השסעים החברתיים, שבראשם הסכסוך הישראלי-ערבי, כשכל צד מוצג על צדדיו החיוביים והשליליים כאנוש, מצד אחד גס ומצד שני שברירי. סופו האלים והאפוקליפטי הוא מעין נבואה פסימית של דיין לעתידנו כאן, מלחמת אחים בחברה הישראלית. הסרט כולו מצולם בשחור-לבן, ומלווה בשיריו המפורסמים של לאונרד כהן ושל הזמר דני ליטני, המופיע בסרט כזמר הפאב.
הפקה ופרסים
צילומי הסרט החלו במרץ 1992, בסיוע מענק של 300 אלף דולר מהקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים, ומענק של רשות השידור. צילומי הסרט הסתיימו ביוני 1992, והוא יצא לאקרנים בספטמבר.
הסרט נשלח כמועמד ישראל לפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, ואחר כך גם לפרס האוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר, אולם לא נבחר לרשימת 5 המועמדים הסופיים. זאת למרות סיוע שסיפק ארנון מילצ'ן בפרסום הסרט בהוליווד.
עלילת הסרט
בתחילת הסרט אנו מתוודעים לדמותה של דליה (גילה אלמגור), אישה בסוף שנות הארבעים לחייה, המסיימת כל לילה עם בחורים שהיא אוספת לסטוץ מזדמן. דליה היא בעלת פאב תל אביבי בשם "בארבי", שהוא קיצור של שם המוסד לחולי רוח "אברבנאל". בפאב עובד סמיר (אכראם תלאווי). הפאב נפתח בשעות הערב המוקדמות, כבכל יום. נימי (שרון אלכסנדר), סגן-אלוף שנפצע ספק בצניחה ספק בפעילות מיוחדת לתפיסת מבוקשים שבמהלכה גם נפצע הטבח סמיר, מגיע עם חייליו לפאב. חבורת החיילים קולנית ובהמית. באותה שעה מגיעה למקום במקרה ריקי (אביטל דיקר), בחורה דיכאונית, לאחר שהפסיכיאטר שלה המליץ לה לא להישאר לבדה כדי שלא תפגע בעצמה.
היא מוטרדת מינית על ידי נימי וחבורת חייליו, אשר מתנהגים אליה באופן בוטה מינית. בני (שולי רנד) השוטר מצליח להרחיק את החבורה מריקי, והשניים יוצאים אל דירתו, לא לפני שהוא חותך את צמיגי מכוניתו של נימי וחבורתו. לאחר שהם מקיימים יחסי מין שבהם חשה ריקי לא בנוח, משאיר בני את ריקי בדירתו, וחוזר לפאב, שם מעיר את תשומת-ליבם של החיילים לפנצ'ר במכוניתם, אך לא מגלה להם כי הוא עצמו אחראי לתקר.
נימי וחבורתו מתעצבנים, וחושדים ישירות בסמיר, העובד הערבי במטבח. כאשר החיילים פותחים באקטים אלימים כלפי סמיר, מונע בני את המהומה ושולח את הקבוצה לביתם במונית. נימי מורה לנהג לקחת את החיילים לבסיס. לאחר סיום המהומה, יוצא בני עם שותפו למבצע ללכידת סוחרי סמים. כאשר הוא חוזר בת-זוגו ושותפתו לדירה ליאורה (עירית פרנק), מלצרית בפאב, אשר אינה מודעת לבגידתו, זועמת עליו על שהשאיר את ריקי הפגועה בדירתו לבדה, אך הוא עסוק יותר בעובדה שהמבצע אותו תכנן נכשל, וחוזר לדירתו, שם מוצא את ריקי ומורה לה להתפנות מהדירה.
בעוד בני מתקלח, מתאבדת ריקי בקפיצה מהחלון. בני לא שם לב לגופתה של ריקי, וחוזר לפאב. לוי (שמיל בן ארי), משה (אורי קלאוזנר) ומלכה (רבקה נוימן), חבורה אלימה וגסה מגיעה לפאב, ומתייחסת בזלזול לאנשי הפאב, ובעיקר לסמיר.
בין לוי וסמיר נוצר עימות אלים, שנגמר, שוב, בכך שהקבוצה נזרקת על ידי בני. אלי (עזרא כפרי), בן-זוגה הנשוי של מנהלת הפאב, דליה, מגיע לפאב עם אשתו במטרה להפרד מדליה, שנשארת כאובה, ומתנחמת עם ראלף (יואב דקלבאום), חייל או"ם שהזדמן לה. ליאורה בינתיים מסיימת את משמרתה וחוזרת לדירה המשותפת שלה ושל בני, שם היא מזהה את גופתה של ריקי. כאשר חוזרת ליאורה לפאב לבשר לבני את שארע, בני מחליט להיענות לאולטימטום שנתן לו מפקדו ולעבור לשרת בפריפריה. ברגע זה חוזרים לוי, משה ומלכה לסגור חשבון עם בני, כאשר מגיעים נימי וחבורת החיילים שהורגים ביריות ורימונים את כל הנוכחים בפאב כאקט של נקמה על כך שבני פינצ'ר להם את הצמיגים. בניסיון נואש להגן על ליאורה, בני הוא הראשון שנהרג ומיד אחריו ליאורה. במהלך הטבח, נימי והשאר הורגים גם את סמיר כשהשיר "Who by Fire" של לאונרד כהן מתנגן ברקע.
לאחר הטבח; הסרט נגמר כשהוא חוזר לדירתה של ליאורה ומציגה תמונות שהיא צילמה כ"החיים על פי אגפא" ולבסוף יוצא למבט נוף על תל אביב, כשהפעם הסרט חוזר לצבע.
ביקורות
מבקרי הקולנוע וכתבי התרבות שיבחו את הסרט. סרט זה נחשב לסרטו הטוב ביותר של דיין, ולסרט מכונן בתולדות הקולנוע הישראלי. המבקרים היללו את המסרים שמעביר הסרט, על עוצמת אי-הוודאות והחשש מפני הקריסה של הכל, משמאל ומימין, מבפנים ומבחוץ, המשרטט את דיוקנה של החברה הישראלית, ואולי של החברה האנושית בכלל, בדרך אל האפוקליפסה. בשנת יציאתו לאקרנים זכה הסרט בפרס אופיר ברוב הקטגוריות.
מודל דיפוזיה
מודל דיפוזיה (באנגלית: Diffusion model) הוא סוג של ללמידת מכונה שתוכנן על ידי ג'ונטן הו ועמיתיו מאוניברסיטת קליפורניה בשנת 2020.
בהינתן סט אימון, ניתן להשתמש במודל בשביל ללמוד את ההתפלגות שממנה מגיעים הנתונים, וכתוצאה מכך ניתן להשתמש בו בשביל ליצור דגימות חדשות שנראות כמו דגימות ששייכות למאגר הנתונים. לדוגמה, מודל שאומן על מאגר תצלומים של בני אדם, יוכל ליצור תצלומים חדשים של בני אדם שנראים אותנטיים ומכילים מאפיינים מציאותיים רבים. דוגמאות למודלי דיפוזיה מוכרים הם DALL-E של OpenAI או parti של גוגל.
היסטוריה
הרעיון של מודל דיפוזיה הועלה לראשונה ב-2015 במחקר שפורסם על ידי גסצ'ה סול דיקסטיין ועמיתיו בתור אופציה נוספת על פני מודלים גנרטיבים אחרים כגון GAN.
ב-2021 זכה לתהודה כאשר המודל DALL-E של OpenAi העושה שימוש במודל, הצליח ליצור תמונות מפורטות במגוון סגנונות. התחום קיבל גל חדש של עניין בשל כך וחברות רבות עלו עם מודלי דיפוזיה משלהם.
תהליך האימון
תהליך האימון מתחלק לשני חלקים, בחלק הראשון מוסיפים רעש גאוסיאני לתמונת האימון בהדרגה והמודל לומד את ההתפלגות הפוסטריורית (התפלגות המצבים בשרשרת המרקוב בהינתן התמונה ההתחלתית). בשלב השני הופכים את התהליך ומנסים לשחזר את התמונה המקורית מהתמונה עם הרעש על ידי הורדת הרעש שנוסף בכל שלב והמודל לומד את ההתפלגות ההפוכה (התפלגות התמונה בהינתן תמונה עם הוספת רעש).
שלב הוספת הרעש
בכל שלב מוסיפים רעש גאוסיאני לתמונת האימון וממשיכים כך באופן באופן איטרטיבי מספר קבוע של פעמים T (בדרך כלל T גדול מספיק כך שהתמונה הופכת לרעש גאוסיאני ללא אפשרות לזיהוי של התמונה המקורית).
את תהליך הוספת הרעש אפשר לתאר על ידי שרשרת מרקוב כאשר t מייצגת את מספר האיטרציה ו-\beta מייצגת את גודל הצעד (\beta נקבעת לפי המתזמן שבחרנו). אפשר לחשב את האיטרציה ה-t בחישוב אחד על ידי כאשר  ו-.
שלב ניחוש הרעש שנוסף
בשלב זה לוקחים את תמונת הרעש מהשלב הקודם ומנסים לשחזר ממנה את התמונה המקורית בעזרת רשת עצבית מלאכותית שמקבלת את התמונה ומנסה לנחש את הרעש שנוסף לתמונה  (מנסים לנחש את הרעש ולא את התמונה ישירות מכיוון שזה נותן תוצאה טובה יותר. אפשר להשיג את התמונה  ברגע שיש לנו את הרעש) ואת התהליך נבצע T פעמים עד שנקבל את התמונה המשוחזרת. את התהליך אפשר לתאר כשרשרת מרקוב כאשר  היא ההסתברות ההתחלתית למצב  (התפלגות גאוסיאנית).
IFA H6
IFA H6 היא סדרת משאיות מתוצרת יצרנית הרכב Kraftfahrzeugwerk „Ernst Grube“ Werdau, אשר יוצרה בגרמניה המזרחית במפעל בעיר ורדאו בין השנים 1959–1952.
מסיבות פוליטיות לא היו יורשים של דגם "IFA H6".
מנועים
מרבית הדגמים נמסרו עם מנוע מקורר המים 6-הצילינדרים מסוג "IFA EMaW 6-20" עם נפח מנוע של 9,036 סמ"ק המפיק 120 כ"ס. הפיתוח נמשך עם מנוע 9,840 סמ"ק המפיק 150 כ"ס, היה זמין מוקדם יחסית, אך תיבת ההילוכים לא עמדה בביצועים, ולכן היה צורך לגנוז את המנועים. מאז שהפכו זמינים תיבות הילוכים המחוזקות, מנוע 150 כ"ס נמצא בייצור סדרתי וכמעט כל הרכבים קיבלו מנוע זה. במפעל מנועי הדיזל שונבק ("Traktorenwerk Schönebeck" ) פותחה יחידת "6VD14.5 / 12-1SRW" עם מנוע המפיק 190 כ"ס על בסיס מנוע H6, המיועד לבנייה מכונות חקלאיות. מכיוון שממדי ההתקנה היו דומים מאוד למקור, לאחר מכן הוחלפו רכבים רבים במנוע 190 כ"ס.
צביקה ניר
צביקה (צבי) ניר (נולד ב-14 באוגוסט 1946) הוא סופר, משורר, משפטן ואיש ציבור ישראלי. החל מדצמבר 2015 מכהן כיו"ר אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל. כיהן כחבר הכנסת בימיה האחרונים של הכנסת השלוש עשרה מטעם מפלגת העבודה.
ביוגרפיה
נולד בקלוז' שברומניה לחנה ושמואל, ניצולי שואה, ועלה לישראל בשנת 1948. סיים לימודיו בתיכון "אהל שם" ברמת גן. בעל תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב ובעל תואר שני בהצטיינות בתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב.
שיחק כדורסל בקבוצת מכבי "ארזים" בעיר. בין השנים 1967–1974 היה אזרח עובד צה"ל ושימש היסטוריון צבאי במחלקת ההיסטוריה של צה"ל. היה פעיל במפלגת הליברלים העצמאיים ובשנות השבעים שימש בה יו"ר מזכירות הדור הצעיר.
בפעילותו הציבורית עסק בענייני ההסתדרות הציונית והוועד הציבורי להגנת הדמוקרטיה והיה יו"ר תא הסטודנטים במנגנון המפלגה. בבחירות לכנסת ה-9 מוקם במקום הרביעי ברשימת המפלגה, ובבחירות לכנסת ה-12 מוקם שלישי ברשימת שינוי (אליה חברו הליברלים העצמאיים). ניר נכנס לכנסת השלוש עשרה בשלהי כהונתה מטעם מפלגת העבודה, בעקבות התפטרותה של אורה נמיר, אך לא הספיק להצהיר אמונים לפני התפזרות הכנסת.
משנת 1983 היה חבר מועצת עיריית רמת גן. בשנת 1993 התמודד על ראשות עיריית רמת גן בראשות מפלגת העבודה. כיהן ברציפות כחבר מועצת העיר עד שנת 2013. בקדנציה האחרונה שלו היה יושב ראש מנהל התרבות בעיר, ובמסגרת פעילותו התרבותית חידש את פרס רמת גן לספרות, ופעל רבות לקידום חיי התרבות.
ניר זכה במקום השני בגמר מקבילית המוחות בסיום שלוש עונות התוכנית.
החל מחודש דצמבר 2015 מכהן כיו"ר אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
חיים אישיים
צביקה ניר נשוי, אב לשלוש בנות. אחיו הצעיר והיחיד,, נפל במלחמת יום הכיפורים.
חתנו הוא הפוליטיקאי והפעיל החברתי, גלעד קריב.
משה שהם (שטיינפלד)
משה שהם (שטיינפלד) (13 בינואר 1887- 17 בספטמבר 1967) היה איש ציבור ובעל בית דפוס.
פעילותו מחוץ לארץ ישראל
משה שטיינפלד קיבל חינוך מסורתי וכללי למד את מלאכת הדפוס ועבד בה. היה חבר בתנועת "צעירי המזרחי" ואחר כך השתתף ביסוד מפלגת "פועלי ציון" בבנדין ופעל למען צירוף האגודה המקומית לתנועה הארצית של "פועלי ציון" ברוסיה ובפולין. בשנת 1908 השתתף ביסוד "הזמיר" בבנדין. זו הייתה אגודה לתרבות עברית, שקיימה שיעורי עברית והרצאות על תולדות ארץ-ישראל. חוג “הזמיר” הוקם עוד בתחילת המאה התשע-עשרה. לחוג השתייכו חברים משכבות האינטליגנציה, שהניחו את היסודות לספרייה על שם שלום עליכם שהכילה כ-3,000 ספרים ביידיש במגוון תחומים רחב.
פעילותו בארץ ישראל
בכסלו תרס"ט עלה ארצה, טרם עלייתו, ישב זמן מה בביירות וקהיר, התיישב אחר כך ביפו ופתח בית-דפוס (השני בעיר אחרי דפוס איתין ). הצטרף ל"מכבי" והיה אחד מפעיליו בספורט על המגרש ובעסקנות. השתתף בפעילות במלחמה נגד המיסיון, שפתח סניפים ביפו לשם ציד נפשות מישראל.
בשנות 1913-1914 היה חבר "חובבי הבמה העברית" וחבר במקהלה של בית-הספר לזמרה "שולמית" בתל אביב. חובב חזנות, ובעל תפילה.
בראשית מלחמת-העולם הראשונה גורש למצרים בשל נתינותו הרוסית ונכנס כשותף לדפוס וייזל בקהיר, הדפיס את הקובץ "בנכר" בעריכת יוסף אהרונוביץ, שהיה ביטאון חד-פעמי לגולי הארץ במצרים, ומאז הכיבוש הבריטי בדרום הארץ הדפיס את העיתון "חדשות מהארץ הקדושה" שהוציאה ההנהלה הצבאית הבריטית שבמצרים בשביל היישוב העברי. היה פעיל בענייני הצבור המקומי ושל הגולים מהארץ, מפעילי ומיסדי ה"מכבי" במצרים ומפקד הצופים העברים בקהיר.
בתרע"ח נשא לאשה את מינה שהם בת ד"ר אליהו ברמנד (ממשפחת גורודיסקי ממיר, ממייסדי רחובות). חזר ארצה ושב לעסוק במקצועו ובענייני צבור ביפו ובתל אביב. בתקופה זו שכלל את בית דפוס שלו והעלהו לדרגת אחד החשובים במקצוע. רבים מהדברים שהודפסו באותו תקופה, הודפסו בבית הדפוס של משה שהם-שטיינלפד.
פעילות ציבורית
אחרי הכבוש הבריטי היה ממייסדי קבוצה של שחקנים עברים פרופסיונליים בשם "התיאטרון העברי בא"י", עם השחקנים מנחם בנימיני, ארי קוטאי, מאיר תאומי ורעייתו הראשונה פרידה כרמלית, לאוני ומרים כהן-ברנשטיין, והציגו את "האב" לסטרינדברג ועוד הצגות תחת בימויו של דוד דוידוב.
היה חבר בוועד השכונות המאוחדות "נווה צדק", "נווה שלום" ו"מחנה יוסף" ואחר כך, בשנות תר"פ-פ"ג, בוועד המורחב של עירית תל אביב. השתתף ביסוד התאחדות בעלי התעשייה, נבחר לנשיאה הראשון ומאז ואילך לוועד הפועל שלה. היה חבר פעיל בלשכת בני ברית "שער-ציון" ונשיאה בשנת תש"א. היה פעיל במסדר "הבונים החופשיים" והיה נשיא לשכת "חירם" בשנת תרצ"ה, והנשיא השלישי בשנים 1937–1941 והעשירי 1951-1951 של "לשכת הכוכב מס' 13" בחסות "הלשכה הגדולה למדינת ישראל". היה מעורכי הירחון "הבונה החופשי", וחבר הנהלת הביטחון ההדדי של בנק קופת-עם.
היה אב לשלשה בנים ובת.
נקבר בבית העלמין הדרום (חולון בת ים).
מיכאל גורביץ'
מיכאל (מיקי) גורביץ' (נולד ב-30 בנובמבר 1951) הוא מחזאי ובמאי תיאטרון ישראלי. משנת 2001 עד 2018 שימש כבמאי וכמנהלו האמנותי של תיאטרון החאן בירושלים.
ביוגרפיה
גורביץ' נולד בתל אביב לאנטול גורביץ' והילדה קסטן. הוא מספר על המשיכה הראשונית שלו לתיאטרון:
כנער קיבל את התקליט של ההצגה "הנסיכה האמריקאית" של נסים אלוני והאזין לו עשרות פעמים. בצבא שירת בלהקה צבאית. בגיל עשרים הלך ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב. הוא הרבה לשהות בקיבוץ גבעת חיים, מישהו הציע לו לעשות הצגה. הוא הקריא שירים של לאה גולדברג על רקע מוזיקה, אביו לימד אותו להכין תפאורה מכמה ארגזים ותאורה בסיסית. ההצגה הצליחה מאוד ובעקבותיה ביים הצגות נוספות. ניסן נתיב הגיע לצפות באחת מהצגותיו ובעקבות זאת נתן לגורביץ' לביים את המחזה הראשון שלו מלאכים הם לא לנצח, בשנה השלישית ללימודיו בסטודיו. אחר-כך השתלם בבימוי ובחינוך בלונדון. ב-1978 חזר מהשתלמות בחו"ל, והתחיל ללמד ולביים בסטודיו למשחק ניסן נתיב. כשגורביץ' רצה להתחיל לביים בתיאטרון הוא פנה לדוד לוין, שהיה אז מנהלו האמנותי של הבימה, ששלח את עמרי ניצן, במאי הבית, לצפות במחזה "מסע לכיוון הים" שביים, ניצן. המחזה הראשון שכתב וביים כמורה בסטודיו למשחק היה סטניסלבסקי! סטניסלבסקי! סטניסלבסקי, שעלה לראשונה ב-1979.
בימים אלה הוא כותב ספר המתאר את תפיסת התיאטרון שלו ואת דרך עבודתו.
בבימוי ההצגות שהוא כותב, פועל גורביץ' בתהליך של שיתוף פעולה מלא עם שחקניו. לדבריו, "הצד של הבמה, של השחקן, הוא זה שתמיד מושך אותי, מעניין ומגרה אותי, וזה הכאן והעכשיו האמיתי של ההצגה". עוד טען כי "כל מה שאני עושה בתיאטרון הוא במהותו אנטיתזה לערוץ 2. הטלוויזיה הצליחה לדלל את הנפש שלנו".
משפחתו
לגורביץ' אח למחצה מנישואיו של אביו לשחקנית רבקה גור. לגורביץ' בת ובן בהורות משותפת עם דניז וינברג
הנזירה (ספר, 1796)
אודות הספר
הרומן לא נכתב במקור על ידי דני דידרו כיצירה ספרותית, אלא כמתיחה משוכללת שמטרתה לפתות את המרקיז מארק-אנטואן-ניקולאס דה קרויסמאר, בן לווייתו של דידרו, בחזרה לפריז. הרומן מורכב מסדרה של מכתבים המתיימרים להיות מנזירה בשם סוזן, אשר מפצירה במרקיז לעזור לה להתכחש לנדריה, ומתארת את חייה הבלתי נסבלים במנזר בו שוכנה בניגוד לרצונה.
מאוחר יותר ערך דידרו את המכתבים לרומן שמשך תשומת לב ציבורית הן לנוהג שהיה מקובל באותה התקופה - לכפות על נשים צעירות להצטרף למנזרים על מנת להיפטר מהן - והן לשחיתות שהשתררה כביכול בקרב אנשי דת ומוסדות דת. כאשר דידרו חשף את האמת אודות כתיבת הספר, נאמר כי המרקיז צחק על הגילוי, ובאופן לא מפתיע התנהג מאז בחמלה ובנדיבות למופת בנכונותו לעזור לאותה סוזן דמיונית.
טנק מערכה
טנק מערכה (באנגלית: Main Battle Tank) הוא טנק מודרני המיועד למילוי תפקידים רבים בחילות שריון רבים ברחבי העולם. טנק המערכה תוכנן להתמודד כמעט עם כל האיומים בשדה הקרב ולבצע מספר רב של משימות ותפקידים. במידה מסוימת, זהו טנק "כלבו" שיצירתו התאפשרה עקב התפתחות אדירה בטכנולוגיית השריון, החימוש וההנעה.
מעגל האוריאה
חשיבות המסלול
בשל היותה של האמוניה רעילה לתאים, הצטברותה עלולה לגרום לנזקים פיזיולוגיים רבים ולכן קיים הצורך להרחיקה במהירות. מרבית היצורים החיים אינם מסוגלים להפריש ביעילות את האמוניה בצורתה החופשית (צורת יון האמוניום), עקב כך נחוצה מערכת אשר תמיר את האמוניה לאוריאה אשר פחות רעילה מהאמוניה וניתנת להפרשה הרבה יותר יעילה ומהירה מהגוף.
טנק מערכה
טנקי המערכה התפתחו מהטנקים הבינוניים-כבדים ומטנקי השיוט הכבדים שיוצרו בסוף מלחמת העולם השנייה ובעשור שלאחריה. ארצות הברית, בריטניה, וברית המועצות פיתחו את הטנקים האלה דוגמת ה-M47 פטון, הצנטוריון וה-T-54 לשאת חימוש ושריון ברמה שביטלה למעשה את הצורך בטנקים כבדים. כך קרה שהדור הזה של הטנקים שימש ברוב המקרים כטנקי מערכה עיקריים על אף שבתחילה הוצבו לצידם טנקים כבדים.
מעגל האוריאה
התהליך
מעגל האוריאה מורכב משני שלבים עיקריים: השלב המיטוכונדריאלי והשלב הציטוזולי. השלב המיטוכונדריאלי מורכב משתי ריאקציות בעוד שהציטוזולי משלוש. אולם היות שביונקים מתרחש מעגל האוריאה רק בתאי הכבד יש צורך במספר שלבים מקדימים על מנת להבטיח את שינוע האמוניה מתאי הגוף השונים אל הכבד. השינוע עצמו מתבצע על ידי שתי חומצות האמיניות: גלוטמין ואלנין כשהשינוע על ידי הגלוטמין מתרחש מכל תאי הגוף והשימוש באלנין מתרחש ספציפית רק מתאי השריר.
שלב מקדים ראשון
השלב המקדים הראשון כולל את פירוק קבוצות האמינו (בצורת יון האמוניום) מחומצות האמינו (שמתקבלות מצריכת חלבונים במזון או בפירוק רקמות המכילות חלבונים בגוף כגון רקמת שריר וחלבוני הפלזמה) בתגובה הנקראת דיאמינציה, ושתילתן במולקולות של אלפא קטו גלוטרט או פירובט (בתאי השריר בלבד).
טנק מערכה
ההתפתחות בתחום ההנעה, ובעיקר מנועי דיזל מצוינים וחזקים, איפשרה לטנקי המערכה להיות ניידים מאוד, על אף משקלם הגבוה. בשנים האחרונות ממשיך להשתפר תחום ההנעה, הן במנועים משופרים יותר והן בעבירות משופרת בשטח. התפתחות בעיצוב שריון פלדה, ולאחר מכן הגדלת יעילות השריון באמצעות שילוב חומרים קלים יחסית וחזקים מאוד (שריון מרוכב), איפשרה לטנק המערכה העיקרי המודרני רמות מיגון גבוהות תוך שמירה על משקל סביר. למרות זאת, ככל שגדלו האיומים שבפניהם נאלץ הטנק להתמודד, משקלו וגודלו עלו וכיום טנק מערכה מודרני שוקל בין 60 ל-70 טונות (להשוואה רוב הטנקים הכבדים ממלחמת העולם השנייה שקלו בין 45 ל-55 טונות). כדי לפצות על תוספת המשקל, טנקי המערכה מצוידים במנועים חזקים ביותר שמגיעים לעוצמה של.
למרות ההתפתחות בשריון ובמיגון הטנק, התפתחות מקבילה של נשקי הנ"ט מונעת מהטנק שליטה בשדה הקרב. בקרב צבאות סדירים, טילי נ"ט מתקדמים מאפשרים ללוחמי החי"ר להתמודד עם טנקי מערכה ומסוקי קרב הפכו לציידי טנקים קטלניים המסוגלים לבלום טורי שריון מרחוק. גג הצריח, הזחלים, החיבור שבין הצריח לתובה וגחון הטנק נחשבו מאז ומתמיד לאזורים הפגיעים בטנק ועד היום מהווים נקודות תורפה שמנוצלות כדי להשבית טנקים באמצעות אמצעי לחימה מאולתרים כגון רקטות נ"ט ומטעני גחון. הפתרון של הוספת שריון מוגבל, בסופו של דבר, עקב הגבלת עומס ופגיעה בניידות הטנק. לכן, נוספו בשנים האחרונות לחלק מהטנקים מיגונים ריאקטיביים (קסטות המלאות בחומר נפץ הודף שמתפוצצות עם פגיעת התחמושת ובכך מטות אותה הרחק מהטנק) וכן מערכות הגנה אקטיביות לטנקים המסוגלות לשבש טילי נ"ט מונחים (Soft kill) ואף להשמידם באוויר (Hard kill).
מעגל האוריאה
שלב מקדים ראשון
בתאי הגוף מתרחש התהליך של יצור חומצה אמינית גלוטמט על ידי שתילה של קבוצות האמינו במולקולה של אלפא קטו גלוטרט על ידי אנזימים ספציפיים הנקראים אמינוטרספראז המותאמים כל אחד לחומצת אמינו שלו.
בתאי השריר מתרחשת ריאקציה שונה, שבה לאחר יצור הגלוטמט, מועברת הקבוצה האמינית שלה למולקולה של פירובט ההופכת אותה לאלנין. ריאקציה זו מזורזת על ידי האנזים אלנין אמינוטרנספראז. מולקולת האלנין מסוגלת כעת לנדוד בזרם הדם אל עבר הכבד, אולם מולקולת הגלוטמט שנוצרה אינה נודדת לכבד לפני הפיכתה לגלוטמין, מפני שיש עדיפות לשנע גלוטמין אשר מורכבת משתי קבוצות אמינו על פני גלוטמט בעלת קבוצה אחת בלבד (יתרון הכמות של האמוניה המסולקת).
טנק מערכה
טנקי המערכה נועדו לשימוש במערכות ומלחמות בין צבאות סדירים, אך הם שימושיים גם בלוחמה בשטח בנוי, כפי שניתן היה לראות במלחמת עיראק ובמבצעי צה"ל באינתיפאדה השנייה ובלחימה ברצועת עזה. במבצע צוק איתן הופעלו לראשונה טנקי מרכבה סימן 4מ עם מערכת הגנה אקטיבית לטנקים "מעיל רוח" שהוכיחה את עצמה בהגנה על הטנק מפני רקטות וטילי נ"ט ואפשרה לחיל השריון חופש פעולה גדול, דבר שאפשר לטנקים לפעול ביעילות ובהצלחה ולפגוע במטרות טרור ומחבלים רבים.
מעגל האוריאה
שלב מקדים שני
השלב המקדים השני כולל את הפיכת מולקולת הגלוטמט לגלוטמין, שינועה לעבר הכבד והפיכתה מחדש למולקולת גלוטמט באתר המטרה. בריאקציה הראשונה בעצם "מוקרבת" מולקולת גלוטמט אחרת שנוצרה בשלב המקדים הראשון כלומר, נחתכת הקבוצה האמינית שלה על ידי האנזים גלוטמט דהידרוגנאז ומושתלת על מולקולת גלוטמט אחרת. ריאקציה זו מזורזת על ידי האנזים גלוטמין סינתאז והתוצאה היא קבלת הגלוטמין. כעת מולקולת הגלוטמין מסוגלת לנדוד בדומה לאלנין בזרם הדם לכבד, וברגע כניסתה לתאי הכבד הופכת מחדש למולקולת גלוטמט על ידי הריאקציה המתווכת על ידי האנזים גלוטמינאז. התוצאה היא כאמור גלוטמט וקבוצה אמינית חופשית אחת הנכנסת ישירות למעגל האוריאה.
מולקולת האלנין שהגיעה מתאי השריר "מחזירה" את קבוצת האמינו שלה לאלפא קטו גלוטרט ובכך חוזרת להיות פירובאט חופשי שהופך לגלוקוז בתהליך הגלוקונאוגנזה. האלפא קטו גלוטראט הופך, בקבלת קבוצת האמין, לגלוטמאט שנכנס לשלב המיטוכונדריאלי של מעגל האוריאה.
טנק מערכה
למרות זאת נשמעו טענות כי בעתיד יצומצם תפקידם של הטנקים בשדה המערכה, לאור התייעלות הנשק האנטי-טנקי ותפוצתו הנרחבת. טענות אלו הושמעו על ידי אנשי צבא בכל רחבי העולם בעיקר לאחר מלחמת יום הכיפורים בה נבלמו בשלבים מסוימים כוחות השריון של צה"ל באמצעות טילי נ"ט, אולם העובדות הן ששימוש נרחב בלחימת שריון נמשך גם עשרות שנים לאחר מכן, למשל במלחמת עיראק ב-2003.
טנקי המערכה של הדור האחרון הם:
מעגל האוריאה
השלב המיטוכונדריאלי
זהו השלב הראשון במעגל האוריאה עצמו והוא מתרחש במיטוכונדריות של תאי הכבד.
לגלוטמט אשר התקבל מהגלוטמין יש כעת שתי אפשרויות: או באמצעות האנזים, שכבר השתתף בשלב המקדים השני - גלוטמט דהידרוגנאז לוותר על קבוצת האמינו שנותרה לו או להדחס יחד עם מולקולת אוקסלואצטט אשר מקורה במעגל קרבס ולהרכיב חומצת אמינו אספרטט שתכנס למעגל האוריאה בשלב מאוחר יותר.
הקבוצה האמינית שמתקבלת מהאפשרות הראשונה עוברת שלב של דחיסה עם מולקולת ביקרבונט בנוכחות ATP והאנזים קָרְבּוֹמוֹאִיל פוספט סינתאז I והתוצר שמתקבל היא מולקולת קרבומואיל פוספט אשר נכנסת למעגל האוריאה על ידי התרכבות עם מולקולת האוֹרְנִיטִין שהוא גם המטבוליט האחרון במעגל והתוצר שמתקבל הוא המטבוליט הראשון במעגל - צִיטְרוּלִין. מולקולת הציטרולין מוצאת אל מחוץ למיטוכונדריה אל עבר הציטוזול על ידי חלבון נשא מתאים.
השלב הציטוזולי
בציטוזול של תאי הכבד על ידי הוספת מולקולת ATP וחומצת האמינו אספרטט (שהתקבלה מדחיסת גלוטמט עם האוקסלואצטט) לציטרולין נוצרת מולקולת אַרְגִּינִינוֹסוּקְסִינָט. בשלב הבא עוזבת מולקולת הפומרט את מעגל האוריאה ומועברת אל מעגל קרבס, כתוצאה מזה הופך הארגינינוסוקסינט לחומצת אמינו ארגינין טהורה. לאחר מכן בנוכחות האנזים ארגינאז משתחררת האוריאה שמועברת בזרם הדם לעבר הכליות והתוצר שמתקבל במעגל הוא האורניטין מחדש שחוזר בעזרת נשא מתאים חזרה אל המיטוכונדיה ומאפשר התחלת המסלול מחדש.
בקרה על התהליך
מעגל האוריאה צורך כמות יחסית גבוהה של אנרגיה (3 מולקולות של ATP שמתפרקות ל-2 מולקולות ADP ומולקולת AMP אחת) ועל כן עולה חשיבות הבקרה על מעגל. הבקרה המרכזית והחשובה ביותר מתאפשרת הודות ליצירת מולקולת ה N-אציל גלוטמט הנוצרת מריאקציה בין הגלוטמט לאצטיל קואנזים A, אשר מזרזת את האנזים קרבומואיל פוספט סינתאז I ובכך את יצירת קרבומואיל פוספט בשלב המיטוכונדריאלי של המעגל.
היות שמעגל האוריאה ומעגל קרבס קשורים אחד לשני דרך הפומרט והאוקסלואצטט ניתן לראות את האחרון בתור מבקר קצב מעגל האוריאה על ידי פעילותו עצמו.
בקרה נוספת מתבצעת על סמך ריכוז המטבוליטים במעגל עצמו בכלל ובפרט ריכוז הארגינין אשר גורם לזירוז ריאקציית בניית ה N-אציל גלוטמט (שבעצמו מתפקד כזרז בתהליך).
פתולוגיות במעגל האוריאה
בני אדם עם פגם כלשהו במעגל האוריאה הקשור באנזימים המשתתפים במסלול יראו סימנים של הצטברות אמוניה או/ו תוצרי הביניים במעגל. הצטברותה של האמוניה מסוכנת במיוחד שכן היא עלולה לגרום להפרעות במעברי אותות עצביים בגוף. כמו כן תאי עצב עלולים למצוא את עצמם במחסור חמור באנרגיה מכיוון שעודפי האמוניה יגרמו להגברת פעילותם של האנזימים גלוטמט דהידרוגנאז וגלוטמין סינתאז (המשתתפים בשלבים המוקדמים) הדורשים אנרגיה לפעילותם.
הצטברותם של תוצרי הביניים השונים בתהליך עלולים להוביל לתופעות קליניות כגון בצקות במוח.
אן באול
אן באול (בקוריאנית: 안바울; נולד ב-25 במרץ 1994) הוא ג'ודוקא דרום-קוריאני אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
אן התחרה פעמיים במשחקים האולימפיים. בריו דה ז'ניירו 2016 זכה במדליית הכסף ובטוקיו 2020 במדליית הארד.
אן מחזיק בשלוש מדליות מאליפויות העולם, מדליית זהב (2015) ושתי מדליות ארד (2018 ו-2022). במשחקי אסיה זכה במדליית זהב (2018) ובאוניברסיאדה זכה במדליית זהב בקוואנגג'ו 2015.
אן זכה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי בהן שמונה מדליות זהב; שתיים בטורנירי מאסטרס, ארבע בטורנירי גראנד סלאם ושתיים בטורנירי גראנד פרי.
הכוח החזק
הכוח החזק (Strong force או Strong interaction) הוא אחד מארבעת כוחות היסוד בטבע (האחרים הם הכוח האלקטרומגנטי, הכוח החלש וכוח הכבידה). טווח הפעולה של הכוח החזק הוא בסדר הגודל של קוטר גרעין האטום, פמטומטר ( מטרים). בקנה מידה זה, עוצמת הכוח החזק גדולה בממוצע פי כ-137 מעוצמת הכוח האלקטרומגנטי, פי כ-1,000,000 מעוצמת הכוח החלש ופי כ- מעוצמת כוח הכבידה.
החלקיק הנושא את הכוח החזק הוא הגלואון. זאת, כשם שהכוח האלקטרומגנטי מועבר באמצעות פוטונים והכוח החלש באמצעות בוזוני W ו-Z. כרומודינמיקה קוונטית (quantum chromodynamics או QCD) היא התאוריה המתארת את הכוח החזק ואופן פעולתו.
הכוח החזק פועל בשתי רמות. ברמה הבסיסית יותר (מרחקים קצרים מ-0.8 פמטומטר לערך), הוא מחבר קווארקים, שהם חלקיקים יסודיים, לכדי האדרונים (חלקיקים מורכבים העשויים מקווארקים וגלואונים). ההאדרונים נחלקים לבאריונים ומזונים. עם הבאריונים נמנים הנוקליאונים, שהם הפרוטון והנייטרון. ברמה זו, הכוח החזק אחראי לתופעת הכליאה (color confinement) ולכך שהצבע הכולל של האדרונים הוא לבן, כלומר, להאדרון בשלמותו אין מטען צבע.
כתבי הגר"ח
כתבי הגר"ח הוא שמם הבלתי רשמי של חידושי תורה מאת רבי חיים סולובייצ'יק, אבי שיטת בריסק, שאינם כלולים בספרו חידושי רבנו חיים הלוי. שם כללי זה כולל כמה ספרים שיצאו לאורך השנים.
הכוח החזק
כאשר הקווארקים מחוברים לכדי האדרון, הם מבטלים את רוב הכוח החזק (בדומה לדיפול חשמלי). מכאן נותרת הרמה השנייה של פעולת הכוח החזק, היא הכוח הגרעיני (nuclear force), הפועל בין נוקליאונים בגרעין האטום. כוח זה מכונה גם הכוח החזק השיורי (residual strong force). עקב היותו שיורי, הכוח הגרעיני חלש בהשוואה לכוח החזק התוך-האדרוני. הכוח הגרעיני היה מוכר עוד טרם הופעת מודל הקווארקים וכך גם הפאיונים, שהם החלקיקים הנושאים את הכוח הגרעיני, לצד שני סוגים נוספים של מזונים, מזוני רו ואומגה. לאחר גילוי הקווארקים ותחילת פיתוח הכרומודינמיקה הקוונטית, התברר הקשר בין הכוח החזק לכוח הגרעיני. עם טווח פעולה של 0.7 עד 2 פמטומטר, הכוח החזק השיורי אחראי למשיכת הפרוטונים והנייטרונים יחד ליצירת גרעין האטום.
אופן פעולה
על-פי הכרומודינמיקה הקוונטית, כל קווארק נושא מטען צבע, אשר יכול להיות בעל אחד משלושה ערכים: אדום, ירוק וכחול. אלו רק כינויים ואין להם קשר לצבעים רגילים. צבעם של אנטי-קווארקים עשוי להיות אנטי-אדום (ציאן), אנטי-ירוק (מג'נטה) או אנטי-כחול (צהוב). המשיכה בין צבע לאנטי-צבע שלו היא חזקה במיוחד. חלקיקים מורכבים (האדרונים) יכולים להתקיים אך ורק אם הצבע הכולל שלהם הוא נייטרלי, כלומר, לבן. האדרונים עשויים להיות מורכבים מקווארקים (אנטי-)אדום, (אנטי-)ירוק ו(אנטי-)כחול (האדרון כזה הוא באריון), או מקווארק ואנטי-קווארק שיש להם צבע ואנטי-צבע תואמים (האדרון כזה הוא מזון).
כתבי הגר"ח
חידושי הגר"ח (סטנסיל)
ספר זה הוא הידוע והנפוץ יותר מבין הספרים שבכתבי הגר"ח. הספר כולל שיעורים שנאמרו על ידי רבי חיים ונדפסו אחרי מותו. חידושי התורה שבספר מצטיינים בקיצור ובחריפות. הכינוי "סטנסיל" נובע מכך שהם הודפסו במכונת שכפול (סטנסיל) ולא בדפוס כמקובל, כדי להבדילם מספר החידושים הרשמי של רבי חיים סולובייצ'יק, שאותו הגיה בקפדנות רבה, חידושי רבנו חיים הלוי, ומכונה "ספר".
הכוח החזק
אופן פעולה
האינטראקציה החזקה פועלת בין קווארקים באמצעות העברת גלואונים, שהם בוזוני כיול. ישנם שמונה סוגים של גלואונים, כאשר כל אחד מהם נושא מטען צבע ומטען אנטי-צבע.
כאשר נוצרת אינטראקציה בין זוגות של קווארקים הם משנים את צבעם ללא הרף, אך בדרך כזו שהצבע הכולל שלהם נשמר. אם, לדוגמה, קווארק אדום נמשך לקווארק ירוק בתוך באריון, גלואון הנושא צבע אנטי-ירוק ואדום ישתחרר מהקווארק האדום וייקלט בקווארק הירוק; כתוצאה מכך, הקווארק הראשון משתנה לירוק והשני לאדום (הצבע הכולל עדיין נשאר אדום+ירוק). אם קווארק כחול ואנטי-קווארק אנטי-כחול מגיבים בתוך מזון, גלואון הנושא, לדוגמה, אנטי-אדום וכחול יכול להשתחרר מהקווארק הכחול ולהקלט באנטי-כחול; כתוצאה, הקווארק הכחול הופך לאדום והאנטי-קווארק האנטי-כחול הופך לאנטי-אדום. מטען הצבע הכולל נותר 0. אם שני קווארקים ירוקים מגיבים האחד עם השני בהחלפת גלואון הנושא צבע ירוק ואנטי-ירוק, הקווארקים נותרים ירוקים.
שלא כמו כוחות יסוד אחרים, הכוח החזק פועל גם על נושאי הכוח עצמם, מכיוון שגלואונים נושאים גם הם מטען צבע. דבר זה גורם לכך שטווח הפעולה של הכוח החזק יהיה מוגבל מאוד (לא הרבה יותר מקוטר של האדרון). הכל, על אף שלגלואון אין מסה. לעומת זאת, לפוטונים אין בעצמם את המטען שהם מעבירים (מטען חשמלי) ולכן טווח הפעולה של הכוח האלקטרומגנטי הוא אינסופי.
כתבי הגר"ח
חידושי הגר"ח (סטנסיל)
רבי חיים היה כותב לעצמו את חידושי תורתו, וחלק קטן מהם הכין לדפוס, לאחר בירור והגהה נמרצים מצדו, ונדפסו שנים רבות לאחר פטירתו בספר חידושי רבנו חיים הלוי. את חידושיו האחרים לא הרשה להדפיס, והם עברו בירושה לבניו, כשהחלק הנכבד עבר לבנו רבי יצחק זאב סולובייצ'יק. גם הוא לא הרשה להדפיסם, כרצון אביו. מדי ליל שבת הוא היה מתיר לקבוצה נבחרת מתלמידיו לבוא לביתו ולעיין בכתבים. התלמידים היו רושמים את הדברים מיד לאחר השבת מתוך הזיכרון, כדי שלא לשכוח אותם.
עוד בחייו של רבי יצחק זאב סולובייצ'יק, ולמרות התנגדותו, הדפיסו תלמידים את החידושים, תחת השם "חידושי הגר"ח", ומכיוון שלא חפצו לעבור על רצון רבם, הדפיסו את הכתבים בצורה בלתי רשמית, במכונת שכפול (סטנסיל). כתבים אלו עברו מיד ליד, ונדפסו בעשרות אלפי עותקים. רבים מחבבים את הספר, אם כי נהוג להתייחס אליו בזהירות לעיתים, שכן מדובר בחידושים שלא הוגהו על ידי אומרם, ובישיבת בריסק אין לומדים כלל בספר.
הכוח החזק
אופן פעולה
מאפיין נוסף של הכוח החזק, המנוגד לכל הכוחות היסודיים האחרים, הוא שהכוח מתחזק ככל שהמרחק בין קווארקים גדל. האפקט הזה מונע מאתנו לצפות בקווארקים חופשיים. ככל שהמרחק בין שני קווארקים גדל, כמות האנרגיה של הכוח החזק ביניהם גדלה. לבסוף, נוצרת מספיק אנרגיה ליצירת קווארקים חדשים. זו הסיבה שניתן לראות קווארקים רק כחלק מהאדרונים ולעולם לא כיחידים. אנלוגיה העוזרת להסביר תופעה זו היא אנלוגיית הגומייה. אם מותחים גומייה חזק מספיק, ייווצרו שתי גומיות חדשות. כך הדבר עם קווארקים: אם שני קווארקים מורחקים אחד מהשני די הצורך, שני קווארקים נוספים ייווצרו.
כתבי הגר"ח
חידושי הגר"ח (סטנסיל)
בשנת תשס"ט (2009) נדפס הספר מחדש בדפוס רגיל (בהוצאת 'מישור'), כשבתוך הספר נלקטו כל חידושיו של רבי חיים מבריסק מהקבצים השונים ומפי השמועה. ספר זה נחשב לפחות מוסמך ממהדורתו הקודמת, עקב זאת שהוכנסו בו חידושים מפי השמועה, שמקורם אינו ידוע, ולעיתים נפל בהם בלבול בין חידושי ר' חיים לחידושי בנו ר' יצחק זאב.
מגנזי הגר"ח
בשנת תשמ"ט יצא לאור ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, ספר בשם "מגנזי הגר"ח". הספר כולל חידושים שהיו רשומים במחברתו של הרב ישראל סולובייצ'יק, אחיינו של רבי חיים מבריסק (בן אחיו רבי אברהם ברוך, שהיה בנו בכורו של רבי יוסף דוב סולובייצ'יק). רבי ישראל למד אצל דודו הגר"ח, וכתב משיעוריו. את מחברותיו העביר לרבי יחזקאל אברמסקי שדאג על העתקת המחברות.
הכוח החזק
אופן פעולה
התופעה, כתוצאה ממנה אי אפשר להפריד קווארקים זה מזה, היא תופעת הכליאה או "ריתוק". גם התופעה הנגדית מתקיימת: משערים כי הכוח החזק לא משפיע על קווארקים הקרובים מאוד האחד לשני, כך שהם נעשים "חופשיים". תופעה זו נקראת חופש אסימפטוטי. גם במקרה זה, אנלוגיית הגומייה עוזרת להמחיש את התופעה. כאשר שני צדי הגומייה קרובים אחד לשני, לא פועל ביניהם כוח וכל צד נע בלי קשר לתנועת הצד השני.
במסגרת המודל הסטנדרטי הכוח החזק מיוצג על ידי חבורת הכיול.
כתבי הגר"ח
מגנזי הגר"ח
מחברות אלו, כוללות חלק גדול מחידושיו של רבי חיים, שנדפסו בחידושי הגר"ח סטנסיל, בנוסח שונה, ולכן מחברי הספר חילקו את הספר לשני חלקים. החלק הראשון הוא החלק שמופיע כבר בחידושי הגר"ח סטנסיל, והחלק השני הוא חידושים שלא הודפסו בחידושי הגר"ח.
שיעורי רבנו חיים הלוי
בשנת תשנ"ח יצא לאור על ידי הרב משה מייזלמן (ראש ישיבת תורת משה) והרב יצחק ליכטנשטיין, נכדיו של רבי משה סולובייצ'יק בן הגר"ח, ספר שיעורי רבנו חיים הלוי על מסכתות בבא קמא בבא מציעא ובבא בתרא. ספר זה מבוסס על כתב יד של רבי חיים, והוא שיעורים שרשם כשכיהן כר"מ בישיבת וולוז'ין בשנות תר"מ-תרמ"א.
כתבי רבנו חיים הלוי
בשנת תשע"ח יצא לאור על ידי הרב יצחק אבא ליכטנשטיין, ספר כתבי רבנו חיים הלוי על ש"ס ורמב"ם, בהוצאת צוף. ספר זה מבוסס על רשומות בכתב יד שכתב רבי חיים בפנקסו.
קבר הבאבא סאלי
קבר הבאבא סאלי הוא מתחם שבו קבור רבי ישראל אבוחצירה, הידוע בכינוי "הבאבא סאלי", והוא הבולט שבקברי הצדיקים בדרום ישראל. המקום משמש כמקום תפילה ועלייה לרגל, בפרט בקרב בני עדות המזרח ותושבי הדרום.
מבנה ומיקום
הקבר נמצא בעיר נתיבות, שבה חי הבאבא סאלי ב-14 שנותיו האחרונות. על הקבר בניין גדול, שבדומה לשאר המוסדות על שם הבאבא סאלי תוכנן בשילוב סגנון בנייה מרוקאי, על ידי האדריכל אבי צרפתי. סביב לקבר נבנה פארק בצורת חמסה. הבניין מחולק לשניים: צד לגברים וצד לנשים, כשבכל צד מתאפשרת גישה לקבר. את האתר מנהלת עמותת "קרן להנצחת באבא סאלי".
סביב הקבר התפתחה תעשייה של מכירת קמעות ומזכרות. אבנים שנלקחות מחצר הקבר נמכרות כקמעות תמורת מאות שקלים.
מדי שנה בד' בשבט, יום השנה לפטירתו של הבאבא סאלי, מתקיימת בקבר הילולה המונית, המושכת רבבות מבקרים, בהם רבנים, אישי ציבור ופוליטיקאים. מדי שנה פוקדים את הקבר כרבע מיליון איש. עלייה לרגל נוספת מתקיימת בל"ג בעומר.
בסמוך לקברו של רבי ישראל אבוחצירא נמצא קברו של רבי שלום איפרגן ("הבאבא שלום"). הקרבה בין שני הקברים המהווים מוקד עלייה לרגל, הפכה ליריבות בין שתי החצרות – חצר ה"באבא ברוך", בנו של הבאבא סאלי, וחצרו של רבי יעקב איפרגן ("הרנטגן"), בנו של הבאבא שלום. היריבות הובילה את נציגי החצרות לבתי משפט בסכסוך מתוקשר על נושאי קרקעות והתנגשויות אינטרסים.
היסטוריה
בעת שנפטר הבאבא סאלי הוא נקבר בקבר פשוט, בקצה הצפון מזרחי של בית העלמין בנתיבות. וכבר עם פטירתו החלו חסידיו לעלות לרגל למקום ולהשתטח על קברו. קבוצה של חסידיו דאגה שאש תמיד תדלק בסמוך.
ביום השנה הראשון לפטירתו, בינואר 1985, נערכה לראשונה ההילולה לזכרו. מעל הקבר נבנה מבנה עם כיפה בצורת "מקאם". עיריית נתיבות השקיעה 60 מיליון שקלים בהכשרת חניונים והקמת 60 דוכנים למכירת מזון ותשמישי קדושה. כבר בהילולה הראשונה השתתפו 250 אלף בני אדם.
ביום השנה השני לפטירתו, בינואר 1986, בעת ההילולה, פרצה תיגרה המונית בין חסידי הרב ברוך אבוחצירא לתומכיו של הרב אלעזר אבוחצירא, בניסיון לקבל את החזקה במקום. תומכיו של הרב אלעזר הפסידו במאבק ולא קיבלו חזקה. המאבק בין השניים פרץ במסגרת מלחמת ירושה על כיסאו של הבאבא סאלי, כאשר הבן ברוך אבוחצירא טען שהוא ממשיך דרכו, אך רוב המשפחה צדדה ברב אלעזר נכדו, שהייתה לו תדמית טובה יותר מדודו ברוך אבוחצירא, שהיה בעל עבר פלילי. גם עיתון "המודיע" תמך בפומבי ברב אלעזר.
בהילולה הרביעית, בינואר 1988, השתתפו ראש הממשלה יצחק שמיר, סגנו דוד לוי, שר הדתות זבולון המר והרב הראשי מרדכי אליהו, וראש מועצת נתיבות קרא להפוך את ההילולה לאירוע ממלכתי. המארגנים ציפו ל-250 אלף איש, אך רק כ־50 אלף איש הגיעו, עקב מזג האוויר הסוער. לקראת ההילולה החמישית, הבטיח הרב ברוך אבוחצירא כי השמש תזרח בהילולה, וביקש מהציבור להגיע למקום בכל מקרה. למרות ההבטחה שנתן הרב אבוחצירא, מזג האוויר היה סוער.
באפריל 1989 סגר הרב ברוך אבוחצירא את האתר, בעקבות סכסוך עם המועצה המקומית. לטענתו המועצה לא סיפקה שירותי ניקיון ותחזוקה לציון הקבר וסביבתו, כפי שהבטיחה לו, והוא נאלץ לממן את התחזוקה מכיסו הפרטי. לאחר מספר ימים הושגה פשרה והקבר נפתח, לאחר שהמועצה המקומית הסכימה להחכיר את קרקע המתחם לעמותה של הרב ברוך, תמורת תשלום סמלי של שקל אחד לשנה. באפריל אותה שנה הוגש כתב אישום נגד חברי הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה, לאחר שנתנו אישור להגדלת המבנה סביב הקבר, שלא כדין ותוך חריגה מסמכות. חברי הוועדה אישרו את המבנים, לאחר שהוקמו שלא כחוק, ללא היתר בנייה.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 תרמה קרן קיימת לישראל כסף לטובת הקמת פארק, מצידו הצפוני של המתחם, בשם "פארק באבא סאלי". באותן השנים גם נבנתה שכונת מגורים סמוך למתחם, בשם קריית הבאבא סאלי.
בינואר 2006 הותקנו במתחם מצלמות רשת המשדרות 24 שעות ביממה, והושק שירות המאפשר לשלוח באמצעות האינטרנט תפילה או בקשה סלולרית לברכה.
בינואר 2009 נפל טיל גראד, שנורה מרצועת עזה, ליד הקבר, אולם איש לא נפגע ולא נגרם נזק.
באפריל 2017 אושרה תוכנית, שיזם שר הפנים אריה דרעי, לשיפוץ ושדרוג המתחם בהשקעה של כ-15 מיליון שקל. במרץ 2018 אישר משרד התיירות הקצאה של 2 מיליון שקל לפרויקט, בנוסף ל-7.2 מיליון שקל שאישרה קודם הממשלה. הקרן להנצחת הבאבא סאלי מבקשת לגייס את יתרת התקציב, בסך שמונה מיליון שקלים, מתרומות וממכירת אבנים מציון הקבר. באפריל 2018, הודיעה קק"ל כי תקצה 10 מיליון שקל לשיפוץ פארק באבא סאלי.
ב-29 בדצמבר 2021, החליטה משטרת ישראל על צו איסור ההילולה הקרובה בגלל חוסר יכולת שמירת ביטחון המשתתפים, וחשש מאסון דומה לאסון מירון (2021), שהתרחש בהילולת רבי שמעון בר יוחאי כבר יום למחרת, עקב סערה ציבורית ובעקבות בדיקה מחודשת, הוחלט לקיים את ההילולה אך במגבלות הקורונה והוראות המשטרה.