cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליטל סימז
קריירה
בספטמבר 2018 הוחתמה סימז בחברת התקליטים הבריטית AWAL Recordings, וב-2019 יצא אלבום הבכורה שלה, Gray Area, שזכה הצלחה במצעדי המוזיקה בממלכה המאוחדת ולשבחים ממבקרי המוזיקה והועמד לפרס מרקיורי ולפרס איגוד חברות התקליטים העצמאיות בקטגוריית "האלבום האירופאי הבינלאומי העצמאי של השנה" לשנת 2019.  באותה השנה, שיחקה בעונה השלישית של הסדרה של נטפליקס, "טופ בוי", בתור שלי.
ב-3 בספטמבר 2021 הוציאה את אלבום האולפן הרביעי שלה, Sometimes I Might Be Introvert, שנכנס למקום הרביעי במצעד האלבומים הבריטי וזכה בפרס מרקיורי לשנת 2022. באותה השנה, השתתפה סימז בתור עצמה בסרט "ונום 2", ושרה את שירה "Venom".
אלבומה החמישי, "No Thank You", יצא לאור בדצמבר 2022 וזכה לשבחים מהמבקרים.
בשנת 2023 ביצעה הופעת אורח בדמותה של אדונולה בסדרת הדרמה והמד"ב "הכוח" של אמזון פריים וידאו.
ימק"א ירושלים
היסטוריה
ב-8 בינואר 1878 נחתמה חוקת ימק"א ירושלים על ידי קבוצת כמרים. הארגון התחייב לפעול לפי עקרונות ימק"א לונדון. בתחילה שכן הארגון בחנות ספרי קודש קטנה ברחוב יפו, אך לאט לאט הארגון גדל ונוצר מחסור במקום, ולכן הארגון נדד ממקום למקום. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הפסיק הארגון את פעילותו.
ב-1917 הארגון שב לפעול כדי לספק את צורכיהם של החיילים הבריטים שכבשו את ירושלים. בשנת 1920 התמנה למזכיר הכללי של הארגון ד"ר ארצ'בלד ס. הארט. תחת ניהולו פרחה האגודה. באותו זמן ביקר בירושלים המיליונר האמריקאי ג'יימס ג'רווי שהתחייב לתרום כסף לבניית בניין קבע לימק"א ישראל.
ב-1926 החלו בבניית הבניין ובאפריל 1933 נחנך הבניין על ידי הגנרל אלנבי. בניין זה נחשב לאחד היפים ביותר שבבנייני ימק"א בעולם. בסמוך למבנה נבנה, כפי המקובל על ידי ארגוני ימק"א ברחבי העולם, אצטדיון ספורט. הבניין היה מרכז תרבותי חשוב בירושלים כבר מתקופת היווסדו.
לא כולם תמכו בבניית מרכז הארגון בירושלים. בכרוז שפורסם בשנות השלושים הזהירו אלמונים: "אזהרה גלויה... וכן הננו פונים בקריאה אל הנער העברי לא לבקר בקלובים זרים, בייחוד בקלוב 'הצעירים הנוצרים' אשר מטרתו לצוד ברשתו את מבחר בנינו..."
במלחמת העצמאות, הבניין וסביבתו עברו לשליטת ישראל במבצע קלשון. במהלך מבצע זה נערכו חילופי ירי בין מלון המלך דוד שממול לבניין לבין שכונת ימין משה.
המבנה
הבניין תוכנן בידי ארתור לומיס הרמון שהיה בין מתכנני בניין אמפייר סטייט ותכנן בניינים נוספים בירושלים. קירות הבניין ותקרותיו מכוסים בציורי קיר ומשובצים בפסלים ותבליטים, והריהוט שבו עוצב במיוחד עבורו. בין בעלי המלאכה שהועסקו בהקמת הבניין היו אמני בצלאל - מאיר גור אריה, בתיה לישנסקי, יחיא ימיני, זאב רבן ושמואל מלניק. החברה הקבלנית שהקימה את המבנה הייתה חברת אלבינה, דוניה וקטינקא, בראשות ברוך קטינקא. קטינקא, שהיה בונה חופשי מלשכת 'מצפה' בירושלים, כתב בזיכרונותיו שלבניית "חדר ההתייחדות", במגדל המרכזי של הבניין, לקח אבנים ממערת צדקיהו. באולם התפילה של הבניין נבנה מזבח, מאבני גויל שקטינקא ליקט בבית אל
הבניין מחולק לשלושה חלקים, המסמלים את השילוש הקדוש (ישנם גם הסברים חילופיים - א. סמל לסיסמת הארגון: איחוד השכל, הרוח והגוף; ב. סמל לשלוש הדתות המונותיאיסטיות הגדולות - נצרות, יהדות ואסלאם).
בבניין יש בית מלון (בשם: ימק"א שלוש הקשתות), אולמות לכנסים ואמנויות במה ומתקני ספורט כמו בריכת שחייה, חדר כושר ועוד.
בבניין משולבים מוטיבים דתיים נוצריים, יהודיים ואסלאמיים:
חלקי הבניין והגנים הצמודים לו
בחזיתו הראשית של הבניין, החזית המזרחית, נראה האגף המרכזי והמוארך שלו שמעל מרכזו ניצב מגדל הפעמונים והקריון, מעל לכניסה הראשית. חדר הפעמונים הוא תחת הכיפה המרכזית והגדולה של המגדל. למגדל גם ארבע כיפות משניות ונמוכות יותר, ותחת אחת מהן שוכן חדר המדרגות של המגדל. בראש המגדל קשורים 36 פעמונים קטנים היוצרים יחד פעמונייה עשירה. הצליל הנמוך ביותר בה הוא דו והוא מופק מפעמון שמשקלו 1,500 קילוגרם. הצליל הגבוה ביותר, אף הוא דו, מופק מפעמון שמשקלו 8 קילוגרם. נגן הפעמונייה נכון לשלהי 2014 הוא הפרופסור לפסיכולוגיה גבי שפלר.
לפני חזית האגף המרכזי פרוש גן הכניסה שבמרכזו מבנה קטן בגובה מותן הבנוי כמו מזבח של כנסייה. הגן נתחם באגפי הבניין שמצפון ומדרום. כל אחד מאגפים אלה הוא בעל בסיס מלבני ועל גגו כיפה. האגף הצפוני תוכנן כך שיוכל לשמש כאולם קונצרטים, קולנוע, תיאטרון וכנסייה. באולם יש עוגב גדול. האגף הדרומי הוא אולם הכדורסל ומתחתיו מצויה בריכת השחייה. הגן הדרומי שמעבר לאגף הדרומי מכיל מגרשי טניס והגן האחורי ורחב הידיים היה אצטדיון הכדורגל.
בקומה הראשונה של האגף המרכזי מצוי דלפק הקבלה של בית המלון. חלקה הצפוני של קומה זו מכיל אולמות הקשורים לפעילות תרבותית כמו אולם המסעדה, לובי המלון וכיוצא בזה. חלקה הדרומי מכיל אולמות הקשורים לפעילות חוגי נוער וקייטנות. חלקה האחורי של קומה זו מכיל אולמות הקשורים לאצטדיון כמו חדרי ההלבשה של השחקנים. בקומה השנייה נמצא גני השלום של ימק"א, גני הילדים הדו-לשוניים הראשונים בירושלים. חדרי השינה של בית המלון מצויים בקומותיו הגבוהות של האגף המרכזי.
קיט למברט
כריסטופר "קיט" סבסטיאן למברט (אנגלית: Christopher Sebastian "Kit" Lambert; 11 במאי 1935 - 7 באפריל 1981) היה מפיק אלבומי מוזיקה והאמרגן של להקת הרוק הבריטית המי.
ביוגרפיה
למברט נולד לשושלת אמנים ידועה, בשנות בחרותו שירת בצבא הבריטי לאחר תקופה בה למד באוניברסיטת אוקספורד. עם שיחרורו, שב למברט לבריטניה ועבד כעוזר במאי בסרטים "תותחי נברון" ו"מרוסיה באהבה".
בשנת 1966, בחר עם חברו כריס סטאמפ ליצור סרט על להקה אנונימית בראשית דרכה. הלהקה שנבחרה נקראה The High Numbers, ולימים שינתה את שמה ללהקת המי. במהלך ההפקה, עזב למברט את תפקידו בסרט והפך לאמרגנה של הלהקה הצעירה.
למברט היה זה שדחף ותמך בפיט טאונסנד, לעבור משירים קלילים שאפיינו את ראשית דרכה של הלהקה, ליצירות כבדות ועמוקות יותר, מה שהוביל ליצירת אופרות הרוק ובראשן Tommy. למרות זאת, הופיעו חילוקי דעות בינו לבין חברי הלהקה ובשנת 1971 פוטר למברט מתפקידו ופנה ללהקות פאנק שזכו להצלחה.
למברט היה מכור לסמים, דבר שסיבך אותו לא מעט עם שלטונות החוק, יחד עם זאת, הודות לכישרונו כאמרגן זכה להון גדול אותו השקיע בנכסי מקרקעין. בשנת 1981 נפל למברט במדרגות ביתה של אימו ונפטר כתוצאה מדימום תוך-גולגולתי.
לאחר מותו יצא לאור ספר המבוסס על זיכרונותיו ובו סיפורים שטרם סופרו על סצנת המוזיקה בשנות ה-60.
קו פרשת המים
בישראל
"קו פרשת המים הארצי" הוא קו פרשת המים המחלק את ארץ ישראל לאורכה, ומפריד בין מי הגשמים המתנקזים דרך נחלי ישראל לכנרת ולים המלח ולערבה במזרח, ובין אלו המתנקזים לים התיכון במערב ולים סוף בדרום. הקו נמתח מגבול סיני בסביבות הר רמון, לאורך שדרת ההר המרכזית – יהודה, בנימין הרי השומרון ובצפון עובר בהרי נצרת, הר מירון עד ברעם בגבול לבנון. בצפון עובר קו פרשת המים הארצי במרכז בקעת בית נטופה, וחלקה המזרחי (שאינו מתנקז לים) מוצף בחורפים גשומים.
קו פרשת המים הארצי והתפתחות מפת ההתיישבות בארץ ישראל
לאורך קו פרשת המים הארצי עוברות דרכים עתיקות, ובהן "דרך האבות", ולאורכו צמחו ערים חשובות מהעתיקות בארץ ישראל - שכם, ירושלים, בית לחם וחברון. התנאים הטופוגרפיים של במת ההר הם שאיפשרו מעבר נוח של דרכים והתפתחות יישובים עירוניים.
קו פרשת המים הארצי בירושלים
העיר העתיקה בירושלים ממוקמת בסמוך לקו פרשת המים הארצי, אך מעט ממזרח לו. גיא בן הינום, שהוא יובל של נחל קדרון, מפריד בין העיר העתיקה בירושלים לבין קו פרשת המים הארצי. קו פרשת המים הארצי מקיף את העיר העתיקה מצפון וממערב: הר הצופים, רחוב בר-אילן, רחוב יפו מהכניסה לעיר ועד לשוק מחנה יהודה, שכונת נחלאות, רח' קינג ג'ורג', רח' קרן היסוד, גבעת התנ"ך ודרך חברון. הסיבוב של קו פרשת המים הארצי סביב העיר העתיקה, הוא שיוצר את הנוף של "ירושלים הרים סביב לה" (תהילים קכ"ה, ב').
בתכנון העיר נקבע המושג "האגן החזותי של העיר העתיקה", המתייחס לכל האזורים הצופים אל העיר העתיקה, ולשמירה על מבטים פתוחים מן העיר החדשה לכיוון העיר העתיקה.
קו פרשת המים כניב
ב"קו פרשת המים" משתמשים גם כניב, המציין נקודת שיא בזמן, שאחריה לא ישוב המצב לקדמותו. לדוגמה: "גזירות הקיסר אדריאנוס היו "קו פרשת המים" ביחסי היהודים והרומאים בארץ ישראל".
ונגליל קרישנן קרישנה מנון
ונגליל קרישנן קרישנה מנון (בהינדי: वेङ्ङालिल कृष्णन कृष्ण मेनोन, באנגלית: Vengalil Krishnan Krishna Menon; 3 במאי 1896 - 6 באוקטובר 1974) היה מדינאי ודיפלומט הודי. יד ימינו של ראש ממשלת הודו הראשון, ג'ווהרלל נהרו. תפקידו הבולט ביותר היה שגריר ארצו באומות המאוחדות, בו ראה זירה להפגנת מקומה של מדינתו הצעירה כמעצמה אזורית וככוח בינלאומי כראש גוש המדינות הבלתי-מזדהות. כמו כן כיהן כשר ההגנה של ארצו.
שנים ראשונות
קרישנה מנון נולד בקוז'יקוד (קליקוט) שבמדינת קראלה, סבו מצד אביו היה הרג'ה של האזור. ב-1918 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מהקולג' ללימודי משפטים בצ'נאי (מדראס). במסגרת לימודיו הכיר את פעילת זכויות האדם ואשת האגודה התאוסופית אנני בזנט, שמימנה את נסיעתו ללונדון לשם השלמת השכלתו ב-1924.
לונדון
ב-1930 קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה בפסיכולוגיה מהקולג' האוניברסיטאי של לונדון וב-1934 קיבל תואר מוסמך במדעי המדינה מבית הספר לכלכלה של לונדון. במסגרת זו היה תלמידו של הרולד לסקי ובהשראתו התקרב לסוציאליזם ואף לקומוניזם. במקביל השלים את הסמכתו כעורך דין והתקבל למידל טמפל. קרישנה מנון פנה לעיסוק ציבורי ורתם את הכשרתו לטובת ציבור שכונות העוני ומעמד הפועלים של לונדון. הוא נבחר מטעם מפלגת הלייבור לנציג מועצת רובע סנט פאנקרס במועצת מחוז לונדון. במסגרת אותה אידאולוגיה של סיוע למעוטי יכולת ייסד יחד עם אלן ליין את הוצאת ספרי פינגווין-פליקן.
ב-1939 כמעט והוצע כנציג מטעם הלייבור בבחירות לפרלמנט, אך נדחה עקב קשריו עם המפלגה הקומוניסטית של בריטניה. מ-1928 ועד 1947 כיהן קרישנה מנון כמזכיר משרד ההסברה של תנועת העצמאות ההודית, השדולה הגדולה ביותר בפרלמנט הבריטי והיה מוכר כנואם מוכשר וכריזמטי. במסגרת זו הכיר את הפילוסוף ברטרנד ראסל, הסופר א.מ. פורסטר וג'ווהרלל נהרו, לימים ראש ממשלתה הראשון של הודו, ידידו הקרוב ופטרונו הפוליטי של קרישנה מנון. יחד עם זאת, נערך על קרישנה מנון החל מ-1929 מעקב של ה-MI5 כ"גורם מרכזי במהפכה ההודית".
קרישנה מנון נודע כאדם בוטה וחריף-לשון, כאשר נשאל בימי מלחמת העולם השנייה, מה עדיף לעם ההודי, להיות כבוש תחת בריטניה או תחת גרמניה הנאצית, השיב שהדבר הוא כמו לשאול דג האם הוא מעדיף להיות מטוגן בחמאה או במרגרינה.
שגריר באו"ם
עם קבלת עצמאות הודו, מונה קרישנה מנון לשגריר ארצו בבריטניה, תפקיד אותו מילא בשנים 1947 - 1952. גם לאחר שכיהן בתפקיד רשמי של מדינה ריבונית, לא חדל המעקב המודיעיני אחריו.
ב-1952 מונה קרישנה מנון לשגריר ארצו לאומות המאוחדות. בתפקיד זה ניסח את רעיון גוש המדינות הבלתי מזדהות כגוש שלישי, מתווך ומפשר בין הגוש המערבי לגוש המזרחי ופעל במרץ על מנת להציג את הודו הצעירה כשחקן מרכזי בזירה הבינלאומית. כך פעל כמתווך פעיל במשבר ארצות הברית - סין - טאיוואן (שנקראה אז פורמוזה) ונשא מסרים בין ראש ממשלת סין, ג'ואו אנלאי ונשיא ארצות הברית דוויט דייוויד אייזנהאור. כן פעל למען הכללתה של סין בארגון האומות המאוחדות. לאורך השנים הפגין קרישנה מנון התקרבות לברית המועצות, ב-17 בפברואר 1953 נפגש עם יוסיף סטלין והיה המדינאי האחרון שנפגש עם הרודן הסובייטי ובעת משבר הפלישה הסובייטית להונגריה בנובמבר 1956 הצביע נגד החלטת האו"ם להסגת הכוחות הסובייטיים מהונגריה.
בנוסף היה אחד הדוברים בעד פירוק הנשק הגרעיני, יחד עם ברטרנד ראסל.
דוגמה למרכזיות הודו בזירה הבינלאומית באמצעות פעילותו של קרישנה מנון באו"ם ניתן לראות למשל בקיץ 1956, אז הגיש קרישנה מנון הצעת תיווך בין מצרים לבין בריטניה בנושא זכויות השיט בתעלת סואץ, בה הציע למסור את זכויות הבעלות והתפעול של התעלה למצרים בכפוף לייעוץ ועדת מומחים בינלאומית, כהצעה מתחרה להצעתו של מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'ון פוסטר דאלס, שהציע ניהול באמצעות ועדה בינלאומית. משבר סואץ בנובמבר אותה שנה הוכיח לקרישנה מנון שמדינת ישראל אינה אלא נציגות של האימפריאליזם הבריטי-אמריקאי במזרח התיכון, דבר שהוביל להתקרבות בין קרישנה מנון לגמאל עבד אל נאצר, במישור המדיני והאישי כאחד ולביקורת קשה וארסית שהטיח מנון בישראל. כך, למשל אמר שאל לו לנאצר להכריז כי הוא יזרוק את ישראל לים, כיוון שהדבר יגרום לזיהומו של הים.
במהלך שתי ישיבות רצופות של מועצת הביטחון, ב-23 וה-24 בינואר 1957, נשא קרישנה מנון נאום בן שמונה שעות על זכותה של הודו על חבל הארץ קשמיר. פיליבסטר זה נחשב לנאום הארוך ביותר שנישא במועצת הביטחון.
שר ההגנה
ב-1953 נבחר קרישנה מנון לבית העליון של הפרלמנט ההודי מטעם מפלגת הקונגרס. ב-1956 מינה אותו נהרו לשר בלי תיק וב-1957 לשר ההגנה והייצור המלחמתי.
בתפקידו כשר ההגנה פעל לבניית הכוח על ידי הצטיידות ופיתוח תעשיות צבאיות ובפרט התעשייה האווירית ההודית, שבתקופתו ייצרה את מטוס הקרב הסילוני הראשון מתוצרתה, ה-HAL HF-24 Marut.
ב-17 בדצמבר 1961 הגיעה לשיא מדיניותו הבדלנית, כאשר הוביל את הודו לפלישה לגואה, שהייתה אז בשלטון פורטוגל, על אף אזהרות מפורשות שקיבל בעת ביקורו בניו יורק מאת נשיא ארצות הברית קנדי ונציגה באו"ם, עדלי סטיבנסון.
שנים אחרונות
לאחר פיטוריו מתפקיד שר ההגנה ירדה קרנו של קרישנה מנון, מגמה שהתעצמה לאחר מות ידידו ופטרונו הפוליטי נהרו ב-1964. לאחר מות נהרו ניסה להתמודד על ראשות הממשלה אך הפסיד ללאל בהדור שסטרי, שכיהן כשנתיים עד לעלייתה לשלטון של אינדירה גנדי. בדצמבר 1966 נפסלה התמודדותו לפרלמנט בעילה הטכנית שעל אף שנבחר שנים כנציג מחוז צפון בומביי, לא היה תושב מדינת מהאראשטרה. קרישנה מנון לא זכה לתמיכת מפלגתו, עקב חילוקי דעות עם ראשיה ולמעשה סולק ממפלגת הקונגרס. הוא ניסה את כוחו כמועמד עצמאי ונכשל.
ב-1969 נבחר לפרלמנט כמועמד עצמאי מטעם מדינת בנגל וב-1971 נבחר כנציג עצמאי מטעם מדינת ילדותו, קארלה.
בריגיטה פסבנדר
בריגיטה פסבנדר (בגרמנית: Brigitte Fassbaender, נולדה ב-3 ביולי 1939 בברלין) היא זמרת מצו-סופרן אופראית גרמניה ובשנים האחרונות, מנהלת אמנותית. פסבנדר נושאת את אות הכבוד "זמרת החצר" (Kammersänger) מטעם האופרה הממלכתית של בוואריה.
ביוגרפיה
פסבנדר היא בתם של שחקנית הקולנוע סאבין פטרס והבריטון הגרמני הנודע וילי דומגראף-פסבנדר. המשפחה השתקעה בנירנברג אחרי מלחמת העולם השנייה, ובריגיטה החלה בקריירת השירה שלה במינכן. בראיון בבי.בי.סי. דיברה בריגיטה פסבנדר בחופשיות על יחסיה עם שני המינים ועל מערכת היחסים שניהלה במשך 27 שנים עם בת זוגה.
קריירה
בריגיטה פסבנדר למדה שירה אצל אביה בקונסרבטוריון של נירנברג. בשנת 1961 הצטרפה לאופרה הממלכתית של בוואריה. התפקיד הראשי הראשון ששרה שם היה ניקלאוס בסיפורי הופמן של ז'אק אופנבך. בשנת 1967 הופיעה פסבנדר במינכן כאוקטביאן ב"אביר הוורד" של ריכרד שטראוס, התפקיד שהזניק אותה לקריירה בינלאומית. ב-1971 שרה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון והופעת הבכורה שלה המטרופוליטן אופרה בניו יורק הייתה ב-1974.
נוסף להישגיה בתחום האופרה, נחלה פסבנדר הצלחה באולם הקונצרטים כזמרת לידר ובסרטי קולנוע, כאשר שרה את תפקיד הנסיך אורלובסקי בהפקה קולנועית משנת 1984 של העטלף מאת יוהאן שטראוס. היא הרבתה להקליט - אופרות, לידר (בהם מסע החורף ושירת הברבור של שוברט), אורטוריות ("אורטוריית חג המולד" של באך, משיח של הנדל ועוד) - והופיעה במספר רב של הפקות אופרה טלוויזיוניות, המצויות כיום על גבי DVD. אלה כוללות תפקידי מפתח כמו אוקטביאן ב"אביר הוורד" ואורלובסקי ב"העטלף", שתיהן בניצוח קרלוס קלייבר, עמו הרבתה להופיע. בין שאר עיסוקיה, בריגיטה פסבנדר מלמדת כיתות אמן.
בשנים האחרונות מכהנת פסבנדר במשרות ניהול. היא קיבלה עליה את ניהול התיאטרון הממלכתי של בראונשווייג בסקסוניה תחתית, שנהנה מחזונה היוצר למשך שנתיים. בשנת 1999 התמנתה למנהלת אמנותית בתיאטרון הממלכתי של טירול באינסברוק שבאוסטריה, היוצא בהפקות אופרה, בימתיות ותזמורתיות, מדי שנה.
דניאל דפו
דניאל דֶפוֹ (באנגלית: Daniel Defoe; 13 בספטמבר 1660 - 24 באפריל 1731) היה סופר ועיתונאי אנגלי. הוא נחשב, יחד עם סמואל ריצ'רדסון, לאבי הרומן האנגלי. "רובינזון קרוזו" הוא ספרו הידוע ביותר.
ביוגרפיה
דניאל דפו נולד בלונדון בשם דניאל פו (Daniel Foe), אביו היה סוחר נרות וקצב. הוא שינה את שמו לדפו רק ב-1695, כיוון שמשמעות המילה Foe באנגלית היא אויב. בשנות ילדותו היה עד למאורעות כמו מגפת הדבר שפרצה ב-1665, והשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666. הוא השתייך לכנסייה "נון-קונפורמיסטית" אשר חבריה לא קיבלו על עצמם את מרותה של הכנסייה האנגליקנית. אביו רצה שיהיה כומר, אך הוא נמשך יותר לעולם המסחר.
ב-1682 החל את דרכו כסוחר, כעבור זמן התחיל לעסוק בביטוח אוניות, והרוויח הון בעסקיו. ב-1684 נשא אישה, וקיבל נדוניה מכובדת של 3,700 פאונד, אך גם סכום זה לא מנע את פשיטת הרגל שלו בשנת 1692, ובמשך מספר שנים עמל להחזיר את חובותיו לנושים, חובות שגרמו גם למאסרו.
חייו היו מלאי תהפוכות, הוא נלחם במרד של ג'יימס סקוט, הדוכס הראשון ממונמות', ותמך בוויליאם מאוראנז', בתקופה זו התחיל לכתוב את העלונים הפוליטיים השנויים במחלוקות שלו. בשנת 1702, כתב חיבור פוליטי סאטירי בו דיבר בשבחם של ה"נון קונפורמיסטים" ובעד הסובלנות. מאמרו התפרש כפגיעה בערכיה של הכנסייה האנגליקנית, ודפו הושלך לכלא למשך שנה, וגם נכבל לעמוד הקלון בפומבי במשך שלושה ימים, כל יום במקום אחר.
הוא שוחרר מהכלא בזכות התערבותו של רוברט הרלי שר בממשלה הבריטית, ואחרי שחרורו עבד עבור הרלי ושרים אחרים בכתיבת עלונים פוליטיים. הוא היה למו"ל מצליח של כתב העת "הסקירה" ("The review"), עיתון שתמך בממשלה, ועסק בענייני השעה, ובנושאים חברתיים שונים. דפו היה העורך והכותב היחיד בכתב העת בשנים 1704 עד 1713. כתב עת זה נחשב לציון דרך בהתפתחות העיתונות האנגלית.
דפו היה סופר פורה ומגוון, כתב מעל ל-500 ספרים, עלונים וכתבי-עת בנושאים שונים כגון פוליטיקה, פשיעה, דת, גאוגרפיה, ועוד. הוא הרבה לצאת למסעות וכתב את ספר המסעות המשמעותי הראשון שהוקדש לכל אנגליה.
את כתיבתו הספרותית התחיל דפו רק בגיל שישים. הרומן הראשון שכתב "רובינזון קרוזו", פורסם ב-1719 וזכה להצלחה רבה. דפו קיבל את ההשראה לרומן מסיפורו של אלכסנדר סלקירק, ימאי שעזב את הספינה בה עבד עקב סכסוך עם רב החובל, ונשאר לבדו על אי לא מיושב. סלקירק חי חמש שנים בבדידות על האי, וחזר לאנגליה כאשר הזדמנה ספינה בריטית אל החוף ואספה אותו. רב החובל של אותה ספינה, וודס רוג'רס, שמע את סיפורו של סלקירק והעלה אותו על הכתב, הספר פורסם ב-1711. בדומה לסיפור זה מגולל הרומן "רובינזון קרוזו" את הרפתקאותיו של גיבור הנקלע לאי בודד ונאלץ להתמודד עם עולם פראי ולא מוכר, רחוק מהחברה והתרבות האנושיות.
דפו נחשב כמי שתרם תרומה מכרעת לרומנטיזציה של הפיראטיות הימית בספרות הפופולרית. בשנת 1724 פורסם הספר "ההיסטוריה הכללית של שודדי הים", המגולל את קורותיהם של שודדי ים בשנים 1717–1724, ביניהם הנרי איוורי, אדוארד טיץ' (הידוע יותר כשחור הזקן), סטיד בונט, אדוארד אינגלנד, ברתולומיאו רוברטס וויליאם קיד. על הספר היה חתום קפטן צ'ארלס ג'ונסון, אך כיום סבורים כי דפו הוא שכתבו בשם בדוי. ספר זה הוא אחד התיעודים המפורטים ביותר של קורות השוד הימי באותה תקופה, בעיקר במימי צפון ומרכז אמריקה.
יצירות נוספות שכתב דפו אחרי הצלחת "רובינזון קרוזו" הם "מול פלנדרס", "יומן שנת המגפה" ו"רוקסאנה". דפו מת בלונדון ב-1731.
מבחר תרגומים של ספריו לעברית
"רובינזון קרוזו", ספרו המפורסם ביותר, תורגם לעברית פעמים רבות. חלק מהתרגומים לא היו מלאים, ורובם היו מיועדים לילדים ונוער.
להלן מבחר תרגומים של ספריו לעברית, מהשנים האחרונות:
מבצע חמץ
מבצע חמץ היה מבצע לכיבוש סביבתה של יפו במלחמת העצמאות על ידי חטיבות 'ההגנה': אלכסנדרוני, גבעתי וקרייתי. במבצע זה נכבשו כפרים ועיירות ערביות בסביבת יפו במטרה לבודד את העיר ולגרום לנפילתה. היישובים שנכבשו במבצע כללו את סלמה, סאקיה, כפר עאנה, יאזור, המחנה בתל ליטוינסקי ועוד. המבצע החל ב-28 באפריל 1948, מעט לאחר התקפת האצ"ל על יפו, אשר הביאה להקדמת המבצע. המבצע הוביל להסרת האיום הערבי על דרום תל אביב. יפו עצמה לא נכבשה במבצע, אך המבצע הצליח ליצור את התנאים לנפילתה. במהלך המבצע התגברה בריחה המונית של ערבים מיפו וסביבתה, והדבר הביא לבסוף לכניעת העיר ב-13 במאי. מקור שמו של המבצע היא סמיכותו בזמן לפסח תש"ח.
רקע
יפו, בה חיו לפני המלחמה כ־90,000 תושבים ערבים, הייתה העיר הערבית הגדולה בישראל, ולה גבול ארוך למדי עם תל אביב וערים נוספות. עם פרוץ החלק הראשון של מלחמת העצמאות, יום אחרי כ"ט בנובמבר, הותקפו שכונותיה ושכנותיה הדרומיות של תל אביב, רמת גן, בת ים, מקוה ישראל, ושכונות מולדת וגרין שבפאתי חולון בירי צלפים, מקלעים ומרגמות מעמדות של ערבים ביפו ובנותיה. ירי זה קטל במהלך 5 החודשים שעברו עד למבצע, עשרות יהודים ופצע מאות. הירי הצליח גם לשתק חלקים ניכרים מדרום תל אביב. אלפי פליטים יהודים, שנאלצו לנטוש את בתיהם, שוכנו במוסדות ציבוריים ובבתי-ספר. נוסף לנזקים אלה, נוכחות הכוחות הערבים והמתקפות ריתקו כוחות רבים של ההגנה שנדרשו לשם הגנת תל אביב והיישובים הסמוכים.
ב-8 בדצמבר התקיפו, כ-400 לוחמים ערביים, שיצאו מסלמה, בפיקודו של חסן סלאמה את שכונת התקווה. עד ינואר 1948, היוו הכפרים הערביים אשר ממזרח ליפו, אל ח'ירייה, סקיה, יהודייה, יאזור וסלמה איום על התחבורה היהודית מתל אביב לחולון ומשם לירושלים ולמושבות הדרום בואכה נגב. התחבורה שבה והותקפה מאבו כביר וא-ריש. עקב כך הוסטה בינואר 48 התחבורה לנתיב חדש – דרך הביטחון, בשולי השכונות הדרומיות של תל אביב (כיום דרך בן-צבי). דרך זו שימשה את תחבורת היישוב היהודי עד כיבוש האזור במבצע חמץ.
תכנון המבצע
המצע למבצע "חמץ" הוצא על ידי המטכ"ל ב-22 באפריל, כחלק מתוכנית ד', שהתאפיינה בתפישה התקפית. במקור תוכנית ד' תוכננה להיפתח לאחר יציאת הבריטים ואולם ביצועה הוקדם. במסגרת תוכנית ד' החלו כוחות ה"הגנה", במחצית השנייה של אפריל, בסדרת קרבות להשתלטות על הערים המעורבות. בין 18 ו-19 באפריל נכבשה טבריה, בין 21 ו-23 באפריל נכבשה חיפה, ובין 20 ו-30 באפריל נערכו הקרבות בירושלים במסגרת מבצע יבוסי.
לאור ניסיון הקרבות הללו הוחלט בדרג המדיני והצבאי, כי גם במרחב תל אביב יש לערוך מבצע השתלטות על השטח. לנוכח התערבות כוחות צבא בריטיים מול כוחות ה"הגנה" בקרבות שיח' ג'ראח וברדאר (באזור ירושלים), הוחלט לבחור פעולה שלא תביא להתנגשות ישירה עם הצבא הבריטי, ולהימנע מהתקפה חזיתית על יפו.
מטרת המבצע הייתה "להקיף ולנתק לגמרי" את יפו מעורפה, בגוש רמלה-לוד, באמצעות השתלטות על שני הצירים המוליכים מיפו ותל אביב מזרחה:
ההנחה של פיקוד ה"הגנה" הייתה, כי ניתוק יפו מהעורף הערבי והטלת מצור עליה יביאו לנפילתה ללא קרב, לאחר הפינוי הבריטי, וכי אין טעם להסתבך בלחימה קשה בשטח בנוי, או בקרב עם הבריטים, כאשר קיימת חלופה טובה יותר. שיקולים אלה קבעו את העקרונות למבצע "חמץ" – טיהור השטח מכוחות אויב ב"גישה עקיפה", באמצעות כיבוש יעדים משניים, שבהם אין לבריטים עניין, שיביאו לכיתור ונפילת היעד העיקרי – יפו.
מטרות נוספות של המבצע, באמצעות כיבוש אותם יישובים, היו חיזוק הקשר בין צפון הארץ לדרומה, שכן כפרים אלה, אם כי לא ניתקו את הדרך, יצרו צוואר בקבוק מבחינה זו. פקודות המבצע כללו דרישה ל"טיהור השטח", והורו כי "תושבים אזרחיים של מקומות שנכבשו יורשו לעזוב את המקום אחרי שייערך אצלם חיפוש אחרי נשק", "יש להימנע מפגיעות בנשים וילדים ככל האפשר" וכי אין לבצע ביזה.
מאחר שהמבצע נערך בתחומיהן של שלוש מחטיבות ה"הגנה" ("אלכסנדרוני", "גבעתי" ו"קרייתי"), נקבע פיקוד אחיד בראשות מפקד חטיבת "אלכסנדרוני" דן אבן (אפשטיין).
הצד היהודי
כמפקד המבצע התמנה דן אבן, מפקד חטיבת אלכסנדרוני. 18 כוחות משנה משלוש חטיבות: 'אלכסנדרוני', גבעתי וקרייתי, אשר הייתה עדיין בשלבי מעבר מכוח חי"ם מחוזי לחטיבת חי"ש, נטלו חלק במבצע, ואלה מנו כ-1,600 חיילים. כן עמדו לרשות כוח 'ההגנה' שישה משוריינים. המבצע החל בלילה שבין 27 ו-28 באפריל.
ההתקפה הסופית של האצ"ל על מנשייה שביפו סייעה לכוחות 'ההגנה' בריתוק והסחת כוחות ערביים מן היעדים שנקבעו.
הצד הערבי
בסאקיה ובח'יריה היו כמה עשרות לוחמים מקומיים. בנוסף, כ-30 לוחמים מן החוץ תגברו את ח'יריה. גם בסלאמה וביאזור שהו כמה עשרות לוחמים מקומיים, ולאלה נוספו כ-50 לוחמים מן החוץ. תל א-ריש, אשר חלש על מבואותיה המזרחיים של חולון, היה מבוצר היטב, והוחזק על ידי מספר כיתות של לוחמים ערבים. אלה צוידו, בין היתר, במספר מקלעים ובמרגמות שני אינץ'. מספרם הכולל של הלוחמים הערבים ביפו ובסביבתה עמד על כמה מאות, ובתוכם גדוד של צבא ההצלה בפיקודו של מישל עיסא, ובו כ-300 לוחמים, אשר ממש לפני המבצע, הסתננו אל יפו, ולרשותם שלושה משוריינים ושני תותחי 75 מ"מ. אלה האחרונים הוצבו ביאזור והפגיזו את דרום תל אביב, תוך שהם גורמים למספר אבדות. עם בואו, עיסא נטל את הפיקוד על יפו וסביבתה. המפקד אותו החליף, נאג'ם אל-דין, סירב לקבל את מרותו, ועזב את יפו עם מספר דומה של לוחמים.
כיבוש מחנה תל ליטוינסקי (תל השומר) על ידי חטיבת אלכסנדרוני
המחנה הצבאי הבריטי בתל ליטוינסקי היווה נקודת מפתח חיונית. המחנה שלט על דרך לוד שעברה מדרום לו וחיברה את יפו-סלמה-חיריה-כפר ענא ויהודיה, ושימשה עורק תחבורה חיוני לכפרים הערביים ששכנו לאורכו. המחנה היה סמוך ליישובים היהודיים באזור: רמת גן, בני ברק, כפר אז"ר וקיבוץ אפעל. היה חשש כי העברת המחנה הבריטי לידי הערבים, עלולה הייתה להוות איום ממשי על כל יישובי גוש דן. עם התקרב מועד הפינוי הבריטי מהארץ, החלו הערבים להכניס למחנה מספר רב של חמושים במסווה של עובדים. הללו היו מתושבי הסביבה וכן אנשיו המאומנים של חסן סלמה מפקד הכוחות הערבים במחוז לוד. הדבר בוצע בהעלמת עין של הבריטים.
התנהגות זו של הבריטים עוררה את דאגת פיקוד חטיבת אלכסנדרוני, כי הבריטים ימסרו את המחנה לערבים והתברר כי זו אכן כוונתם. בעקבות כך יצא אל המחנה סיור של אנשי גדוד 33 של החטיבה, במסווה של עובדי חברת החשמל כדי לאסוף מודיעין ולהכין תוכנית לכיבושו. ב-15 באפריל 1948, נכנסו כוחות של גדוד 33 בסדר גודל של פלוגה, בפורצם את גדרות המחנה מכיוון כפר אז"ר. בשעת הצהריים התקבלו ידיעות על ריכוזים גדולים של כוחות ערבים שעלולים לבוא לסיוע. פלוגה ב' מגדוד 32, הגיע לסייע לכוח במקום. הקרב, שהתנהל מבית לבית, נמשך כל היום. תגבורת של ערבים שהגיעו למקום נפגעה מאש כוחותינו והתפזרה. המחנה הגדול נכבש, פרט למובלעת צרה בדרום, שנכבשה מאוחר יותר, במבצע "חמץ". במהלך הקרב נהרגו שלושה לוחמים עבריים וכחמישים ערבים.
התקפת האצ"ל על יפו
כוחות האצ"ל תקפו ב-25 באפריל את יפו, הכוחות ונתקלו בהתנגדות עזה מצד הערבים שגובתה בעזרה צבאית של כוחות בריטיים. האצ"ל הצליח לכבוש את שכונת מנשייה, אשר היוותה 'אצבע' הבולטת לתוך תל אביב.
לאחר הכיבוש, האצ"ל נדרש על ידי הבריטים לפנות את השכונה, ובמשא ומתן בין האצ"ל לבין 'ההגנה' והבריטים סוכם, כי 'ההגנה' תכנס לשכונה, הבריטים יקבלו את יפו תחת חסותם, והם יפרידו בין היהודים לערבים. בעקבות התקפת האצ"ל, גברה מאוד הנטישה של תושבי יפו והכפרים, עד אשר העיר נכנעה ב-13 במאי 1948.
מהלך המבצע
שעת ה-"ש", שנקבעה ל-27 באפריל בשעה 22:00, נדחתה בגלל עיכוב בפינוי שדה המוקשים בדרום מחנה תל ליטוינסקי. לבסוף נקבעה זו לשעה 00:45 לאחר חצות, אור ל-28 באפריל.
חטיבת 'אלכסנדרוני' וכיבוש אל-ח'ירייה וסלמה
חטיבת אלכסנדרוני הייתה הזרוע הצפונית של המלקחיים שנועדו לכתר את יפו, ומשימתה בשלב הראשון הייתה לנתק את הכביש סלמה-יהודיה על ידי כיבוש הכפרים חיריה וסקיה (אור יהודה של היום). לאחר השלמת כיבוש החלק הדרומי של מחנה תל ליטוינסקי שחלקו הצפוני נכבש כבר ב-14 באפריל 1948. משימותיה של חטיבת אלכסנדרוני הוכתרו בהצלחה, והתקפות הנגד הערביות מכיוון סלמה ויהודייה נהדפו.
ב-25 באפריל כבשו חיילי אלכסנדרוני את הכפרים עאנה (בן כ-3,000 תושבים), וסאקיה (בן כ-1,000 תושבים), אשר נכבשה על ידי פלוגה מגדוד 33.
ב-28 באפריל כבש גדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני את הכפר אל-ח'ירייה. לפי ההיסטוריון בני מוריס, הכפר נכבש ללא קרב, ותושביו "החלו לנוס בבהלה ברגע שטורי ההגנה קרבו או שמטחי האש שלה פגעו בכפרים". עוד כותב מוריס כי בהתקפה נהרגו ארבעה גברים ושלוש נשים מתושבי אל-חירייה, וכי שני גברים נוספים הוצאו להורג מיד לאחר הכיבוש באשמת הריגת איש "הגנה". אנשי הכפר נלקחו כולם כשבויים, ובהמשך שוחררו הנשים והילדים מתחת לגיל 11. לפי מוריס פנו תושבי הכפר לכוחות ההגנה בבקשה לחזור לביתם תוך נכונות "לקבל על עצמם את מרות השלטון היהודי", אך כפי הנראה בקשתם נדחתה.
סלמה היה היישוב הערבי הגדול ביותר שנכבש במבצע, כאשר במקור התגוררו בו מעל 6,730 תושבים. כבר בדצמבר 1947 ביצעו כוחות של חטיבת גבעתי והפלמ"ח תקיפה כושלת על סלמה שכונתה "מבצע יהושע". בחודשים שלאחר מכן בוצעו תקיפות נוספות של "ההגנה" על סלמה, למשל מבצע נזלת. במשך תקופה זו המשיכו ערביי סלמה לירות לעבר שכונות יהודיות. באפריל 1948 נערכו שתי התקפות נוספות של "ההגנה" על סלמה, שבעקבותיהן התגבר זרם התושבים הנמלטים מהעיירה. ב-28 באפריל החלה חטיבת "קרייתי" של ההגנה להטריד את סלמה מכיוון מערב. בעקבות פעילות "ההגנה" נמלטו תושבי הכפר ומגיניו לעבר יפו.
בליל 29 באפריל תקפו יחידות של חטיבת אלכסנדרוני את העיירה משני כיוונים שונים – כוח אחד נע מכיוון אל-ח'ירייה מערבה וכוח נוסף יצא מכיוון שכונת התקווה מזרחה, הכוחות התוקפים מצאו את סלמה ריקה מבני אדם וכבשו אותה.
יחידת המורכבת מסיירים ומחבלנים פשטה על הגשר שעל נחל איילון, פוצצה אותו וכך נותקה יפו מכיוון מזרח.
חמישה לוחמי חטיבת אלכסנדרוני נפלו במבצע, ועוד כמה נפצעו. לערבים אבדו כ-50 לוחמים שנהרגו, ובח'יריה נהרגו גם שבעה אזרחים. 20 ערבים נפלו בשבי.
חטיבת 'גבעתי' בקרב תל א-ריש
בלילה, אור ל-28 באפריל, תקף כוח מקובץ מגדוד 52 של חטיבת גבעתי, בפיקודו של יעקב פרי (פרולוב), את תל א-ריש. שממנו ירו הערבים על חולון. הערבים ניצלו את יתרון הגובה של תל א-ריש, שחלש על סביבותיו מרום 44 מטרים, והציבו עליו שני מקלעים כבדים מדגם שפנדאו. בנוסף, בראש התל הייתה עמדת פילבוקס מבוצרת. מטרת תקיפת המקום הייתה לפוצץ את הפילבוקס.
היציאה של הכוח ממקוה ישראל התעכבה כיוון שלא הוכנה מראש פרצה בגדר לשם כך. ההודעה על האיחור ביציאה לא הגיעה לתותחנים. אלה פתחו באש בשעה המקורית, וכך אבד יתרון ההפתעה. ההתקפה החלה בשעה 02:00 והתל נכבש במהרה ללא התנגדות ממשית. כוח חסימה שנועד למנוע הגעת תגבורות ערביות, לא מנע מן הערבים להתרכז לצורך התקפה. אלה, לוחמים מצבא ההצלה, רוב גדודו של עיסא, התקדמו בשני צירים בחיפוי משוריין, והחלו מיד בהתקפת נגד חזקה על הכוחות שלא התבצרו כיאות. המגינים הופתעו, עד מהרה המפקדים איבדו שליטה על כוחותיהם, ושני משוריינים שנשלחו לעזרה, קצרה ידם להושיע. הפקודה לא הגיעה, כנראה, עד לאנשי העמדה הקדמית ואנשיה נהרגו בקרב. כוח גבעתי נאלץ לסגת לכיוון מקוה ישראל באבדות כבדות – 21 הרוגים, בתוכם שבעה נעדרים, וכ-100 פצועים. לכוחות הערבים היו בקרב 30 הרוגים ו-62 פצועים. ב-2007 זוהו 5 נעדרים הקבורים בקבר אחים בבית הקברות נחלת יצחק. שניים נוספים, עמוס דניאלי ויצחק קנדלר, לא אותרו עד היום.
כיבוש יאזור בידי לוחמי 'גבעתי'
העיירה יאזור השתרעה על פני שטח של 11,800 דונם ואוכלוסיית המקום לפני המלחמה עמדה על כ-4,000 תושבים. החל מדצמבר 1947 היו תקריות שונות במקום, תושבי העיירה ירו על כלי רכב יהודים שחלפו במקום ואילו כוחות אצ"ל והגנה תקפו אותה. ב-14 בפברואר תקפו כוחות גבעתי ביאזור במסגרת פעולת יאזור במבצע יונה (ע"ש יונה רסין) ופוצצו מספר מבנים. ב-20 בפברואר תקפו כוחות ה"הגנה" והפלמ"ח את מפקדת אנשי חסן סלאמה ביאזור.
במהלך מבצע חמץ, ב-30 באפריל 1948 נכנס ליאזור כוח של חטיבת גבעתי וכבש אותה ללא התנגדות ממשית. הבריטים לא השלימו עם תפיסת יאזור על ידי היהודים מחשש לפגיעה בתנועה ליפו. הם הגישו אולטימטום לנסיגת כוחות גבעתי מיאזור ואיימו בהפגזה. לבסוף הוסכם שהכוחות יישארו ביאזור ורק שורת הבתים לאורך הכביש תישאר באחריות בריטית. כך היה עד לפנוי הבריטים מארץ ישראל, עם זאת מוכתר הכפר ביקש להתיר לפועלים חקלאיים לחזור לכפר ולעבד את האדמה. עם כיבוש המקום נטשו התושבים את יאזור ורובם ברחו למחנה הפליטים ברפיח.
צעדים אלה גרמו לכך שלמרות הכישלון בתל א-ריש, בכל זאת הודק המצור על יפו גם בגזרת 'גבעתי'.
תוצאות המבצע
מטה המבצע פורק ב-30 באפריל. עם הפירוק, חטיבות 'גבעתי' ו'אלכסנדרוני' חזרו לגזרתן, ואילו 'קרייתי' נותרה במרחב תל אביב.
המבצע הביא להסרת האיומים המידיים על תל אביב. כוחות 'ההגנה' בתל אביב, אשר השתחררו מעול ההגנה על עירם וסביבתה, יכולים היו להתפנות למשימות בחלקי הארץ השונים, ולכך נודעו השלכות אסטרטגיות מרחיקות לכת.
השפעה חשובה נוספת הייתה הידוק המצור על יפו ויצירת התנאים לנפילתה. כמו כן גרם המבצע למנוסה של עשרות אלפי ערבים מיפו והכפרים שהקיפו אותה.
מצור על יפו, בריחת תושבים וכניעת העיר
ההנחת המבצע הייתה שכיתור יפו יביא לכניעת תושביה מבלי שיגרור התנגשות עם הכוחות הבריטיים והנחה זו התממשה. ב-30 באפריל הוכרע הקרב ומפקד "צבא ההצלה" בעיר נמלט ממנה בדרך הים. המבצע הוביל לבריחת רוב התושבים הערבים של יפו. כדי למנוע את עזיבת התושבים, הטילה "הועדה הלאומית הערבית" ביפו מס מיוחד על היוצאים. לאחר שהעזיבה לא קטנה, איימה המליציה העירונית בהחרמת רכוש העוזבים ואף בעונש מוות. למרות זאת רוב תושבי העיר נמלטו דרך הנמל והפליגו בעיקר לביירות ולעזה. מאוכלוסייה של כ-70,000 ערבים לפני המלחמה נשארו בעיר כ-4,000 ערבים בלבד, 1,400 מהם גברים, מכל שכבות החברה.
ב-13 במאי, יום לפני הכרזת העצמאות, חתמו מנהיגי יפו על הסכם כניעה.
פתיחת הדרך העיקרית לישובי הדרום
ב-14 במאי, לאחר קרב קצר, נכבשה משטרת בית דג'ן; צומת זה נחשב כחיוני, ותפיסתו אפשרה פתיחה מחודשת של דרך המלך בין תל אביב ליישובי הדרום.
בריחת ערבים מיישובים נוספים בעקבות המבצע
התקדמות ההגנה וכיבוש סלמה ויאזור גרמה לנטישת כפרים נוספים באזור. חלק מהיישובים נהרסו וחלקם יושבו בהמשך על ידי עולים יהודים.
עם נפילת יאזור נטשו הערבים גם את בית דג'אן, בו התגוררו לפני המלחמה כ-3,000 תושבים. בסוף אפריל 1948 עברו אלה, בחסות המשטרה הבריטית, לרמלה, ונטישתם הושלמה ב-1 במאי. הכפר נכבש ב-14–15 במאי 1948 על ידי חטיבת 'קרייתי'. על אדמות הכפר הוקמו בהמשך היישובים בית דגן, משמר השבעה, גנות, חמד וכן מספר שכונות של ראשון לציון.
בדיווח מ-30 באפריל נמסר כי תושבי יהודייה, כפר גדול בן כ-5,600 תושבים, עזבו את הכפר. הכפר נכבש מאוחר יותר במבצע דני ב-10 ביולי 1948. על חורבות הכפר הוקמה העיר יהוד, ואדמותיו סופחו גם ליישובים סביון, מגשימים, גני תקוה וגני יהודה.
אליהו דלל
אליהו (אלי) דלל (נולד ב-24 בפברואר 1955, ב' באדר ה'תשט"ו) הוא חבר הכנסת העשרים וחמש מטעם מפלגת הליכוד ויו"ר הוועדה לזכויות הילד. בעבר היה סגן ראש העיר נתניה וממלא מקומה וקודם לכן מנכ"ל העירייה והחברה לפיתוח העיר.
ביוגרפיה
אלי דלל נולד לראובן, מיוצאי עיראק. בהשכלתו הוא מהנדס מכונות ובעל תואר שני במנהל ובמדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב. ב־1981–1982 עמד בראש אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה, ובתקופה זו החל את פעילותו במפלגת הליכוד.
היה מנכ"ל עיריית נתניה והחברה לפיתוח נתניה. לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב־2008 חבר למרים פיירברג – ראש העיר מטעם הליכוד מאז 1998, להקמת מפלגה חדשה בשם "נתניה אחת", שרשמה אז הישג של שליש מהמושבים במועצה (9 מ־27). גם במערכות הבחירות הבאות התמודדה המפלגה במתכונת דומה וזכתה להישגים דומים.
עד לבחירתו לכנסת ב־2022 היה דלל סגנה של פיירברג וממלא מקומה, ממונה על תחבורה, היערכות לשעת חירום, אזורי תעשייה ופיתוח עסקי וראש ועדות בטיחות בדרכים, שימור אתרים, כספים והנצחת זכר נרצחי הטרור. בנוסף, הוא חבר בוועד המנהל של המכללה האקדמית נתניה ובחבר הנאמנים שלה ובעמותת ידידי מרכז רפואי מאיר. בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש התמודד לרשימת הליכוד מטעם מחוז מישור החוף, גבר על מבקר הליכוד שי גלילי ושובץ במקום ה-29, ונבחר לכנסת. בכנסת ה-25 מכהן דלל כיו"ר הועדה לזכויות הילד וחבר בוועדת הכספים והוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי.
חיים אישיים
דלל נשוי לעורכת הדין אסתר דלל ואב לשלושה ילדים, שניים מהם מהנדסים ואחד רואה חשבון. מתגורר בשכונת נווה איתמר בנתניה. חובב רכיבה על אופניים ובישול, ואף הופיע בעונה השמינית של מאסטר שף (2019).
ערך (מתמטיקה)
במתמטיקה, ערך מתייחס בדרך כלל ל'פלט' של פונקציה. במקרה הבסיסי ביותר, של פונקציה אונארית, קיים קלט אחד שהוא המשתנה ופלט אחד שהוא ערך הפונקציה.
פונקציה עלולה להיות רב ערכית; במקרה כזה ניתן עדיין באופן פורמלי להתייחס אל ערך הפונקציה כאל משפחה או קבוצה בודדת.
שימוש נוסף במילה ערך הוא לציון מופע כלשהו של משתנה (מתמטי או תכנותי).
המונח הערכה מתייחס להשמה של ערכים מסוימים לתוך משתנים הכלולים במשפט או במשוואה מתמטית.
נהג חדש
נהג חדש
במשך שנתיים חלות על הנהגים החדשים מספר הגבלות: לנהג החדש יישלל הרישיון במקרה שהפר זכות קדימה, לא ציית לרמזור וכן עבר עבירות תנועה עם נפגעים ו/או כל עבירה המנויה בתוספת השלישית לפקודת התעבורה. הרישיון יוחזר בתנאים מסוימים בלבד בתום השנתיים שבהן נחשב כנהג חדש.
על מנת שנהגים אחרים יזהו נהג חדש, על הנהג החדש לתלות שלט "נהג חדש" תקני בשמשה האחורית של הרכב בעת נהיגתו. גודל של שלט הוא 12X20 סנטימטרים ובו הכיתוב "נהג חדש" בצבע שחור על גבי רקע צהוב. השלט אמור להיות תלוי בשוליים התחתונים של השמשה האחורית, כך שהוא יראה בקלות לנוהגים אחרי הרכב המסומן.
חברות ביטוח גובות לרוב תשלום גבוה יותר מנהגים חדשים, בהתבסס על סטטיסטיקה המעידה על כך שהם מועדים יותר לביצוע תאונות דרכים.
נהג צעיר
המושג "נהג צעיר" הפך לנפוץ בעיקר בגלל המילון של חברות הביטוח, עקב סטטיסטיקות של תאונות בקרב נהגים צעירים מתחת לגיל 24 החלו חברות הביטוח ליישם פוליסה חדשה המוגדרת במיוחד לנהגים צעירים מתחת לגיל 24 ובהתאם גם לנהגים חדשים בגילאים הללו, ישנה חלוקה בין סוגי הנהגים (נהג חדש ונהג צעיר) על פי הוותק שמאפשרת לקבוע מחיר יחסי לביטוח על פי סיכון.
נהג חדש צעיר
נהג חדש שבנוסף גם טרם מלאו לו 24 שנים שיעבור בהצלחה את המבחן המעשי (טסט) ייחשב "נהג חדש צעיר" ויקבל היתר נהיגה לתקופה של שישה חודשים. ההיתר מחייב תהליך צבירת ניסיון עם נהג מלווה למשך כל תקופת ההיתר ומתן רישיון נהיגה מדורג. חובת הליווי תחול לתקופה של 6 חודשים מיום קבלת היתר הנהיגה הראשון, מהן 3 חודשים ליווי מלא (יום ולילה) ו־3 חודשים ליווי בשעות הלילה. אם ניתן לו היתר נהיגה נוסף כל עוד היתר הנהיגה הנוסף בתוקף.
נהג חדש שגילו פחות מ־21 אינו מורשה להסיע ברכבו מעבר ל־2 אנשים מלבדו, אלא אם כן יושב לצידו נהג מלווה.
מעורבות נהגים צעירים בתאונות דרכים
מעורבות נהגים צעירים בתאונות דרכים הוא נושא המעסיק רבות את כלל הנהגים בעולם כולו. נהגים צעירים מעורבים בתאונות קטלניות ואחרות באחוזים גבוהים משמעותית מיחסם באוכלוסייה הכללית. זו היא תופעה בעלת השלכות כלכליות רבות. נהגים צעירים מעורבים יותר בתאונות דרכים, בגלל חוסר ניסיון שלהם בנהיגה, ובגלל סגנון הנהיגה.
תיאור התופעה
בקרב נהגים צעירים, לנהיגה תפקיד חשוב במיוחד. הנהיגה מאפשרת להם לחוות תחושה של חופש ושל נגישות למגוון אפשרויות רחב יותר ובכלל זה אפשרויות הבילוי. לא פעם הנהג הצעיר משתמש בנהיגה כאמצעי לפיתוח הזהות האישית שלו ולביטוי עצמי
מעורבותם המשמעותית ביותר של נהגים צעירים בתאונות מתרחשת בחודשים הראשונים שלאחר קבלת רישיון הנהיגה. נהגים צעירים מעורבים יותר בתאונות בעלות אופי של נהיגה מסוכנת כגון: נהיגה במהירות גבוהה, נהיגה בשעות הלילה, נהיגה במצב עייפות ונהיגה תחת השפעת אלכוהול. מעורבותם של נהגים צעירים (גברים) בתאונות דרכים גבוהה משל נהגות צעירות, גם לאחר התאמת החשיפה השונה שלהם. זאת למרות שאין הבדל בין המינים ביכולות הקוגניטיביות, התפיסתיות והמוטוריות. הפער כנראה נובע מכך שהעמדות של שתי הקבוצות כלפי נהיגה שונות: גברים נוטים לציית פחות לחוקי התנועה ובאופן כללי נוטים יותר להתנהגות של לקיחת סיכונים.
נתונים על היפגעות נהגים צעירים בתאונות דרכים
מנתוני עמותת אור ירוק המבוססים על נתוני הלמ"ס, בישראל נכון לשנת 2020 ישנם 657,507 נהגים צעירים (עד גיל 24). בירושלים מעל 52 אלף נהגים צעירים בני 24 ומטה, בתל אביב מעל 22 אלף נהגים צעירים, בראשון לציון למעלה מ-18 אלף בחיפה ובפתח תקווה מעל 15 אלף נהגים צעירים. בעשור האחרון (2011–2020) התרחשו מעל 28 אלף תאונות דרכים בהם מעורבים נהגים חדשים צעירים (עד גיל 24) בתחום העירוני. מעל עשירית מהן (12%) אירעו בתחומי בירת המדינה, ירושלים (3,519) הכי הרבה מכל הערים.
להלן נתונים מדוח היפגעות נהגים צעירים בתאונות דרכים של עמותת אור ירוק (2020)
נהגים צעירים גורמי סיכון
נהגים צעירים חשופים למגוון רחב של גורמי סיכון ואלה מביאים לידי מעורבותם הבולטת בתאונות דרכים :
פתרונות לבעיה
לפי פרסומי הרלב"ד, ניתן לציין מספר גורמים שהתמודדות איתם נראית אפשרית ושעשויה לקדם את המאמצים להפחתת מעורבות הנהג הצעיר בתאונות דרכים :
חינוך לבטיחות בדרכים
במהלך השנים, מדינת ישראל עשתה פעולות רבות ושונות על מנת לצמצם את מעורבותם של נהגים צעירים בתאונות דרכים בעזרת שימוש בחינוך לתעבורה נכונה. דוגמא לפעולה היא החלטה שהתקבלה בממשלה בשנת 1989, לפיה מקצוע הוראת הנהיגה יכלל במסגרת הלימודים בכיתות י"א וי"ב בבתי הספר העל-יסודיים. מקצוע הוראת הנהיגה כולל: נהיגה נכונה, נהיגת לילה, נהיגה בהשפעת אלכוהול, נהיגה תחת לחץ חברתי ועייפות בנהיגה. הנושאים הללו נבחרו מכיוון שאינם נכללים בלימודי התיאוריה.
כיום תוכנית לימוד הנקראת "חינוך תעבורתי" נלמדת בבתי הספר העל יסודיים בכיתה י' וכוללת בתוכה נושאים כמו אחריות משתמשי הדרך, מהירויות נסיעה, לחץ חברתי, זיהוי סכנות ועוד. נושאים אלו נותנים לתלמידים כלים המאפשרים קבלת החלטות שטובה לכולם. מטרתה של התכנית היא העלאת המודעות של משתמשי הדרך לגבי התנהגות נאותה בדרך, ויתור לזולת ויחס מכבד כלפי משתמשי דרך אחרים.
יעילותו של החינוך התעבורתי היא סוגיה השנויה במחלוקת בקרב גורמים העוסקים בתחום. עם זאת, רבים מסכימים כי לחינוך התעבורתי השפעה רבה על צמצום מעורבותו של הגורם האנושי בתאונות דרכים, אך יש לקיימו לצד פעילות אכיפה מוגברת ולצד שיפורים טכנולוגיים בכלי-הרכב ובתשתית הכבישים.
כלבו (ספר)
כלבו הוא ספר הלכה שנכתב בתקופת הראשונים. הספר נדפס לראשונה בנאפולי בשנת ה'ר"נ (1490), ובשנית בקושטא ה'ר"פ (1519). בספר נכללים כמאה וחמישים קטעים ("סימנים") העוסקים בברכות, תפילות, מנהגי שבתות וחגי ישראל ומועדיו, נישואים, ענייני ממון, הלכות מזון ומנהגי אבלות. כן נכלל בספר אחד הביאורים המוקדמים ביותר להגדה של פסח.
מחבר הספר
בספר קורא הדורות כתב כי יש אומרים שאשה חכמה כתבה את הספר, אך כתב שנראה מתוכן הספר שזו חכמת איש ולא חכמת אשה.
הספר הודפס בשנת 1519 על ידי המדפיס גרשום שונצינו בקושטא.
פסל (קבוצת כוכבים)
קבוצת הכוכבים פַּסָּל נמצאת בשמי הדרום. זאת קבוצה חלשה במיוחד, ללא כוכבים בהירים יותר מדרגה 4. הקוטב הדרומי של גלקסיית שביל החלב נמצא בקבוצה (כשלוש מעלות צפונית מערבית לכוכב α בפסל), כלומר כשמביטים בכיוון הקבוצה קו הראיה ניצב למישור הגלקסיה, מה שמסביר את מיעוט הכוכבים בקבוצה ובפרט את היעדרם של כוכבים בהירים. הקבוצה הוגדרה במאה ה-18 על ידי האסטרונום הצרפתי ניקולא לואי דה לאקאי ובמקור הייתה אמורה לייצג חדר עבודה של פסל אך שמה קוצר מאוחר יותר.
כלבו (ספר)
מחבר הספר
הספר יצא לאור מחדש עם מקורות וציונים על ידי הרב דוד אברהם ראש ישיבת בנין אב בראשית שנות ה-2000.
פסל (קבוצת כוכבים)
כוכבים חשובים
α בפסל הוא ענק כחול במרחק של כ-680 שנות אור ובעל בהירות נראית נראית מדרגה 4.3. עוצמת ההארה שלו משתנה בשעור זעום של 0.01 דרגות, שינוי שניתן להבחנה רק במדי אור רגישים ביותר.
כלבו (ספר)
תוכן הספר
הספר בנוי ממאה וחמישים סימנים וברובם דברי הלכה. ספר הכלבו מרבה להביא את דברי הרי"ף, רבי יצחק בעל הספר אור זרוע וכן מדברי הר"ש ורש"י. ישנם גם מספר סימנים ובהם דברי אגדה ומסורות קבליות. מבחינת תוכנו הושפע ספר הכלבו רבות מספר אורחות חיים של רבי אהרון הכהן מלוניל, ועל כן יש המייחסים לו את החיבור.
פסל (קבוצת כוכבים)
גרמי שמיים מעניינים נוספים
NGC 253 שנקראת גם גלקסיית פסל היא גלקסיה ספירלית במרחק של 11.4 מיליון שנות אור. בהירותה היא מדרגה 7 כך שניתן להבחין בה באמצעות משקפת, והיא הגלקסיה הבהירה ביותר מבין כ-13 הגלקסיות של קבוצת פסל, שהיא אחת מקבוצות הגלקסיות הקרובות ביותר לקבוצה המקומית, במרחק של כ-12.7 מיליון שנות אור.
NGC 55 היא גלקסיה לא-סדורה במרחק של כ-6.2 מיליון שנות אור ממערכת השמש, בין הקבוצה המקומית ובין קבוצת פסל. ניתן לראות את הגלקסיה בטלסקופ ככתם מעורפל עם בהירות לא אחידה סביב דרגה 8.
אמיליו דה בונו
אמיליו דה בונו (באיטלקית: Emilio De Bono; 19 במרץ 1866 – 11 בינואר 1944), איש צבא ופוליטיקאי איטלקי הידוע כאחד הבכירים במשטרו של בניטו מוסוליני. דה בונו סייע בהקמת המפלגה הפשיסטית באיטליה, פיקד על הצבא המלכותי האיטלקי במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, אך בשל חלקו בהדחת מוסוליני, הוצא להורג על ידי מוסוליני בשנת 1944.
ביוגרפיה
בתחילת שנות העשרים סייע דה בונו לארגן את המפלגה הפשיסטית, ובשנת 1922 היה בין ארבעת מארגני המצעד על רומא, שסימן את תחילת המשטר הפשיסטי באיטליה. בתקופה שלאחר מכן שירת כמפקד המשטרה, מפקד המיליציה הפשיסטית, ומושל טריפוליטניה. ב-1925 נשפט על חלקו ברצח הסוציאליסט ג'אקומו מאטיאוטי (רצח שאף מוסוליני היה מעורב בו כנראה, ושכמעט הביא לקץ שלטונו), אך נמצא זכאי.
ב-1929 מונה לשר המושבות. הוא המשיך למלא תפקיד חשוב בצבא, ובשנת 1935 כאשר פרצה המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, מונה למפקד הצבא. לאחר מספר חודשים הוחלף על ידי פייטרו באדוליו, שכן מוסוליני סבר שהתקדמותו איטית וכי הוא זהיר מדי. כפיצוי קיבל את התואר "מרשל איטליה" ב-16 בנובמבר 1935.
דה בונו התנגד לכניסתה של איטליה למלחמת העולם השנייה. ב-1942 מונה לשר הפנים. ב-24 ביולי 1943 השתתף בישיבת המועצה הפשיסטית העליונה בה הוחלט על הדחתו של מוסוליני, והיה אחד מאלו שהצביעו בעד ההצעה להדחתו. לאחר שמוסוליני שוחרר משביו על ידי הגרמנים והקים ממשלת בובות בשם "הרפובליקה של סאלו", נתפס דה בונו. יחד עם אחרים שהיו מעורבים בהחלטה על הדחת מוסוליני, וביניהם גליאצו צ'אנו, חתנו של מוסוליני, הועמד למשפט ראווה בעיר ורונה. ב-11 בינואר 1944 הוצא להורג ביריה.
התמימים (סדרת טלוויזיה ספרדית)
התמימים (בספרדית: El inocente) הוא מותחן, מיני-סדרה שיצרה אוריול פאולו בהתבסס על רומן באותו השם מאת הרלן קובן. בסדרה מככבים מריו קאסאס, אלכסנדרה חימנס, אאורה גארידו וחוסה קורונאדו והוא משודר בנטפליקס החל מ-30 באפריל 2021.
עלילה
9 שנים לאחר שהסתבך במריבה והרג גבר בטעות, מטאו מנסה להתחיל מחדש עם אשתו אוליביה. עם זאת, הם מופתעים מהתפתחויות חדשות שיקרעו את חייהם שוב.
הפקה
התמימים הוא אחד מ-14 הרומנים של הרלן קובן שהופקו עבור נטפליקס, לאחר חתימתו של קובן על עסקה עם החברה באוגוסט 2018. הסדרה הוכרזה על ידי נטפליקס בנובמבר 2019 וההפקה החלה בספטמבר 2020. הסדרה מורכבת משמונה פרקים והיא מופקת על ידי Sospecha Films and Think Studio.
הצילומים נערכו בברצלונה. הטריילר שוחרר ב-5 במרץ 2021, ותאריך שידור הבכורה הוכרז כ-30 באפריל 2021.
קרייגסליסט
נכון למרץ 2016, אתר קרייגסליסט נמצא במקום ה-70 ברשימת האתרים הנצפים ביותר בעולם של Alexa, עם מעל ל-20 מיליארד דפים נצפים מדי חודש, ולמעלה מ-50 מיליון משתמשים רק בארצות הברית. האתר נפוץ במיוחד במדינות דוברות אנגלית, אך פועל גם בצרפתית, גרמנית, איטלקית, פורטוגזית וספרדית. משתמשי האתר מפרסמים כ-50 מיליון מודעות מסווגות חדשות מדי חודש, ובהן כמיליון הצעות עבודה.
השירות נוסד על ידי קרייג ניומרק במהלך 1995 כאתר ללא מטרות רווח אשר שלח לרשימת תפוצה מצומצמת של כתובות דואר אלקטרוני מודעות בנושא אירועים מקומיים באזור מפרץ סן פרנסיסקו בלבד. ל-eBay יש 25% בעלות על האתר, אותה רכשה באוגוסט 2004 מאחד מבעלי המניות לשעבר.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 האתר התפרסם והתרחב לערים ואזורים רבים ברחבי ארצות הברית וברחבי העולם. במהלך השנים נוספו לשירות עמודים חדשים אשר מתרכזים בערים ובאזורים שונים ברחבי העולם בהתאם לדרישה.
גם ישראל מיוצגת בקרייגסליסט אף על פי שהשירות לא זכה להצלחה רבה בישראל. עד כה השירות כולל רק שלוש ערים מישראל - ירושלים, חיפה ותל אביב.
עוף החול (קבוצת כוכבים)
קבוצת הכוכבים עוף החול נמצאת בשמי הדרום והיא מייצגת את עוף החול המיתולוגי - יצור אגדי שנשרף וקם לתחיה מאפרו. בקבוצה יש רק שני כוכבים בהירים יותר מדרגה 5: אנקא ו-β בעוף החול. הקבוצה הוגדרה בתחילת המאה ה-17, אך כנראה שכוכביה הבהירים היו מזוהים עם עוף החול עוד לפני כן. בשל מיקומה הדרומי לא ניתן לצפות בקבוצה מישראל.
כוכבים חשובים
α בעוף החול (אנקא) הוא ענק כתום במרחק של 72 שנות אור ועם בהירות נראית נראית מדרגה 2.4.
β בעוף החול הוא כוכב כפול המורכב משני כוכבים צהובים עם בהירות מדרגה 4. ניתן להפריד ביניהם באמצעות טלסקופ, אך נדרשת הגדלה גדולה.
ζ בעוף החול הוא כוכב כפול עם בהירות מדרגה 4, שבאמצעות טלסקופ קטן ניתן להבחין בבן זוג עם דרגת בהירות 8. הכוכב הבהיר מבין השניים הוא בעצמו כוכב זוגי עם בן זוג עמום, שעובר על פני הכוכב הבהיר אחת ל-40 שעות ומוריד את בהירותו מדרגה 4 לדרגה 4.5.
אוסקר ברשה
אוסקר חוסה רפאל בֶּרְשֶׁה פֵּרְדוֹמוֹ (ספרדית: Óscar José Rafael Berger Perdomo; נולד ב-11 באוגוסט 1946 בגואטמלה סיטי), נשיא גואטמלה בשנים 2004–2008.
משפחתו של ברשה הייתה בעלת נכסים בעסקיי הסוכר והקפה מהמעמד הגבוה. הוא בוגר מגמת משפטים של האוניברסיטה הפרטית הישועית "רפאל לנדיבר". ב-1967 נישא ברשה לוונדי ווינדם, שבאה גם כן ממשפחת בעלי נדל"ן ומהמעמד הגבוה. ב-1985 הצטרף ברשה למירוצו של אָלְבָרוֹ אָרְסוּ למשרת ראש עיריית גואטמלה סיטי. מאוחר יותר, בין יוני 1991 לינואר 1999 כיהן ברשה כראש העירייה.
למרות שברשה הכריז על פרישה מהחיים הפוליטיים, ולאחר מאמצי שכנוע רבים, הוא החליט לרוץ בבחירות הכלליות ב-9 בנובמבר 2003, מטעם מפלגת השמרנים, הברית הלאומית הגדולה, כדי להחליף בתפקידו את הנשיא הפופוליסט אלפונסו פּוֹרְטִיוׁ. המפלגה קיבלה 34 אחוזים מהקולות, והובילה על פני המפלגות המתחרות: אָלְווָארוֹ קוֹלוֹם, מועמד "האיחוד הלאומי לתקווה", קיבל 26%, ואֶפְרָאין רִיוֹס מונְט, דיקטטור העבר, מועמד "רפובליקת החזית הגואטמאלית", עם 19%. בסיבוב השני, בו התמודד ברשה מול קולום, ב-28 בדצמבר 2003, זכה ברשה ב-54 אחוזים מהקולות, ונשבע אמונים ב-14 בינואר 2004. יש הרואים בבחירתו של ברשה את העברת הכוח הפוליטי בגואטמלה מהאליטה הצבאית לאליטה החברתית ואל בעלי הקרקעות.
תא דניאל
תא דניאל (באנגלית: Daniell cell) הוא סוג של תא גלווני שהומצא על ידי המדען הבריטי ג'ון פרדריק דניאל ב-1836. בתנאי תקן, תא דניאל מספק מתח חשמלי של 1.1 וולט והוא מכיל אנודה עשויה מאבץ וקתודה מנחושת. בנוסף, בתא קיים גשר מלח על מנת לאזן בין המטענים כדי שהזרם ישמר לאורך זמן.
התגובה בתא
באנודה, פס האבץ מחומצן על ידי החצי תגובה הבאה:
Zn(s) → Zn2+(aq) + 2e
בקתודה, יוני הנחושת מחוזרים על פי חצי התגובה הבאה:
(Zn(s) + Cu2+(aq) → Zn2+(aq) + Cu(s
שלזוויג-הולשטיין
שלזוויג-הולשטיין (Schleswig-Holstein; לעיתים רחוקות בעברית: שלזיה-הולשטיין) היא אחת מ-16 המדינות המהוות את גרמניה. זוהי אחת המדינות הקטנות בגרמניה, בשטח ובאוכלוסייה כאחד: על פני 15,799 קמ"ר (מקום 12 בגרמניה) מתגוררים (נכון ל-2018) כ-2.9 מיליון תושבים (מקום תשיעי בגרמניה).
גאוגרפיה ואוכלוסייה
שלזוויג-הולשטיין היא המדינה הצפונית ביותר בגרמניה, והיחידה הגובלת בדנמרק. שלזוויג, האזור הצפוני במדינה, עבר במרוצת הדורות פעמים רבות בין גרמניה ודנמרק. במדינה מיעוט פריזי (רוב הפריזים מתגוררים בצפון הולנד) ומיעוט דני, רובו מתגורר לאורך הגבול. החוקה של שלזוויג-הולשטיין מדגישה את האוטונומיה התרבותית של מיעוטים אלו; פריזית ודנית הן שפות רשמיות במדינה (וכמו כן - סקסונית תחתית, השפה המדוברת בסקסוניה התחתונה). הולשטיין, האזור הדרומי של המדינה, בעל רוב כמעט מוחלט של גרמנים. הגבול בין הולשטיין לשלזוויג עובר בנהר ה, והולשטיין נתחמת בדרום על ידי נהר האלבה.
בשלזוויג-הולשטיין שיעור הזרים הנמוך ביותר מבין מדינות מערב גרמניה - 5% בלבד. טורקים מהווים את עיקר הזרים (42,000). בנוסף להם מתגוררים במדינה 14,000 פליטים לשעבר מיוגוסלביה. ב-1996 נערך פיגוע טרור חמור נגד מעון לפליטים בליבק, בו נהרגו עשרה פליטים ועשרות נפצעו קשה. עד היום לא נמצאו האחראים למעשה.
כ-64% מתושבי המדינה פרוטסטנטים. רק כ-6% קתולים, השיעור הנמוך ביותר בכל מדינות גרמניה.
ערים
בירת המדינה והעיר הגדולה בה היא קיל. עריה של שלזוויג-הולשטיין קטנות, אך לרבות מהן חשיבות היסטורית ותיירותית גדולה, כשבראשן עומדת ליבק, אשר הייתה העיר הראשית של ברית ערי הנזה והעיר השנייה בגודלה בכל גרמניה של סוף ימי הביניים, לאחר העיר קלן.