cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאיר מרגלית
ביוגרפיה
בשנת 1964 הופיע בתפקיד נח שמחון בסרט הקולנוע "משפחת שמחון", על פי סדרת התסכיתים הפופולרית, משפחת שמחון, של גלי צה"ל, במקום שמואל רודנסקי, גיבור הסדרה ברדיו, ששהה באותה עת בחו"ל.
מאיר מרגלית הוא חתן פרס ישראל לתיאטרון לשנת 1964. בנוסף זכה בפרס רמח"ל מאת עיריית תל אביב ב-1956 ובפרס קלוזנר למשחק ב-1962.
מאיר מרגלית נפטר בגיל 68. הותיר אחריו את רעייתו ישראלה לבית ליכטנשטיין, בתה של חיה ויצמן-ליכטנשטיין (אחותו של חיים ויצמן).
נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הנצחתו
בשנת 1976 ייסדה משפחתו בשיתוף הארכיון והמוזיאון לתיאטרון בירושלים קרן על שמו לאמנות התיאטרון, שהעניקה פרסים בתחום התיאטרון. הפרס נחשב שנים רבות כמכובד וחשוב בתחום זה.
אלחנן ניר
הרב אלחנן נריה ניר (נולד ב-1980) הוא משורר וסופר ישראלי. משמש כר"מ בישיבת שיח יצחק ועורך מוסף "שבת" של מקור ראשון. זוכה פרס ראש הממשלה ליצירה לשנת 2011 ובפרס שר החינוך לתרבות יהודית לשנת 2019.
ביוגרפיה
נולד לרחל ולרב חגי ניר (שכיהן עשרים שנה כרב היישוב מעלה מכמש). בעת שלמד בישיבת ירושלים לצעירים החל לכתוב שירה ויצר קשרים עם הסופר משה שמיר ועם המשוררים נתן יונתן ודליה רביקוביץ. למד בישיבת מדברה כעדן ובישיבת מרכז הרב, שם היה קרוב לרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, קשר מיוחד שהחל עוד בילדותו ועד לימיו בישיבה. באותן שנים שמע בקביעות שיעורים בתלמוד מהרב אשר אריאלי, במוסר מהרב שלמה וולבה ובקבלה מהרב יוסף ליב זוסמן והוסמך לרבנות בידי הרב זלמן נחמיה גולדברג (הגרז"ן). את שירותו הצבאי עשה כתצפיתן-לוחם ביחידת דובדבן ולחם ברמאללה ובג'נין במבצע חומת מגן. לאחר מכן, למד בישיבת שיח יצחק באפרת, התקרב לרב שג"ר ולמשנתו והשתלב בעריכת כתביו.
משנת 2004 משמש ניר כר"מ בישיבת שיח יצחק. בשיעוריו במחשבה הוא מחבר בין החסידות ותורת הקבלה לדרכי חשיבה מזרחיות ומערביות, דוגמת אמנות, ספרות ופסיכולוגיה. ניר מלמד גם בישיבת ההסדר מחניים ובבית המדרש "שמיא" בירושלים, ולימד ב"מרכז שטיינזלץ" ובישיבת ההסדר ביפו. בשנת 2015 הקים בישיבת שיח יצחק את בית המדרש "נהלך ברגש" - חבורה של אברכים חרדים העוסקת בבירור נושאי יסוד עכשוויים בהלכה, מחשבת ישראל ועבודת ה'. בשנת 2019 נוספו לבית המדרש שתי חבורות של בחורי ישיבה חרדים, ובשנת 2021 נוספה קבוצת נשים חרדיות. כל קבוצה פועלת באופן עצמאי.
ניר היה מבקר התרבות של כתב העת נקודה במשך כשנתיים, ועורכו הראשון של עלון השבת לצעירים עולם קטן במשך כמה חודשים. בשנת 2004 ייסד את מדור הספרות במוסף "שבת" בעיתון מקור ראשון, ובראשית שנת 2012 החליף את יואב שורק ומונה לעורך המוסף.
חיים אישיים
נשוי לשרה ניר, בתם של הסופרת אמונה אלון והשר לשעבר הרב בני אלון. אב לשישה ילדים. גיסיו הם יוצרי הקולנוע אורי אלון ועמיחי חסון.
יצירתו הספרותית
בשנת 2011 זכה ניר בפרס ראש הממשלה ליצירה וב-2019 זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית. שיריו תורגמו לאנגלית, צרפתית, ערבית, פולנית, ספרדית ויפנית, ונכנסו לתוכניות הלימוד בתיכונים ולמבחני הבגרות בספרות. ספריו יצאו במהדורות רבות ושירים ופיוטים שכתב הולחנו ובוצעו על ידי חכם דוד מנחם, יאיר הראל ולהקת עלמא.
ספריו
הגות:
שירה:
בעריכתו
ספרי הרב שג"ר:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
מודה במקצת
במשפט העברי, מודה במקצת, הוא נתבע המודה בנכונות חלק מטענתו של התובע. התורה מחייבת נתבע שהודה במקצת להישבע על נכונות טענתו הנתונה במחלוקת עם התובע, על מנת שטענתו תתקבל כנכונה על ידי בית הדין. ואין פוטרים אותו משבועה מטעם מיגו, שהייתה לו טענה טובה יותר שיכול היה לכפור בחוב כולו, שכן קיימת לנו חזקה שאין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו זה לשיטת רבה. אבל לרבי חייא זוהי גזירת הכתוב, ולכן הוא מחייב את הנתבע גם כאשר עדים מעידים על המקצת, ובזה כמובן לא שייכת החזקה אין אדם מעיז פניו, שהרי הנתבע עצמו כפר בחוב כולו.
בימינו נוהגים בתי הדין להימנע ככל האפשר מלחייב נתבע בשבועה, ולכן מקובל שבית הדין מציע פשרה בין הצדדים, בה באה לידי ביטוי העובדה שהנתבע היה מחויב עקרונית בשבועה.
המקור בתורה
נאמר בתורה :
בתורה שבעל פה למדו מגזרה שווה לפסוק "שְׁבֻעַת ה' תִּהְיֶה בֵּין שְׁנֵיהֶם אִם לֹא שָׁלַח יָדוֹ בִּמְלֶאכֶת רֵעֵהוּ", שהמילים: "ונקרב בעל הבית אל האלוקים" מתייחסים לחובת שבועה. כן לומדים, מהמילים "אשר יאמר כי הוא זה": שחיוב השבועה חל על אדם שאומר "כזה אני חייב ולא יותר". המלבי"ם מסביר שהמילה "הוא" משמשת בלשון ניגוד, כלומר: בניגוד לטענת התובע על סך מסוים, השומר טוען שסך קטן יותר "הוא" הפקדון.
פסוקים אלו עוסקים בפקדון, אבל ההלכה משליכה מכאן לנושאים אחרים השנויים במחלוקת בין התובע לנתבע, כגון בהלוואה. בתלמוד ובראשונים קיימת מחלוקת על דרך הלימוד והיקף הדין: רבי חייא בר יוסף סבר ש"עירוב פרשיות כתוב כאן", כלומר, הפסוק "אשר יאמר כי הוא זה", המלמד על שבועה במודה במקצת, נאמר כאן בדרך אגב, ולאמיתו של דבר הוא קשור לפרשה העוסקת בדיני הלוואה (פסוק כד שם: "אם כסף תלוה את עמי..."). על פי דעה אחרת בתלמוד, של רבי יוחנן ורמי בר חמא, הפסוק "אשר יאמר כי הוא זה" מתייחס לפרשה בה הוא כתוב, פרשת הפיקדון. לפי דעה זו הרחבת הדין גם להלוואה היא על פי לימוד בבניין אב מפקדון למלווה, מאחר שהסברה נותנת שאין הבדל ביניהם בעניין זה.
טעם חיוב המודה במקצת בשבועה
רש"י כותב שבפקדון השומר חייב להישבע אפילו אם כפר לגמרי בטענת התובע ("כופר הכל"). הסיבה להבדל זה בין הלוואה לפקדון מוסברת בתלמוד: מאחר שהמלווה עשה טובה בהלוואתו, קיימת חזקה שאין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו, ולכן הכופר בכל פטור, כי מן הסתם לא היה מעיז לכפור לגמרי בחוב אלא אם כן הצדק עמו. לעומת זאת כאשר הוא מודה במקצת ייתכן לשער שהוא מנסה להשתמט ולהתחמק באופן זמני מתשלום החוב במלואו, ולכן התורה הטילה עליו להישבע, כדי לזרז אותו לשלם הכל ומיד. אולם בפקדון המפקיד לא עשה טובה לשומר, ולכן השומר מסוגל להעיז פניו ולהכחיש לגמרי את קיומו של הפקדון, ולפיכך ראוי שיישבע אפילו כשכפר בכל. בעלי התוספות חולקים על רש"י, והוכיחו שגם בפקדון הכופר בכל פטור משבועה.
סכום התביעה וההודאה
במשנה נקצב ערך מינימלי לטענה שבה הנתבע כופר: שתי כסף, ואילו ההודאה צריכה להיות בערך מינימלי של פרוטה. נמצא שלקיום דין מודה במקצת התביעה המקורית צריכה להיות בסכום של לפחות שתי כסף ופרוטה. "שתי כסף" הם שתי מעות כסף, כל אחת מהן מקבילה למטבע המקראי "גרה". משקלן יחד: כשלושים ושתיים גרגירי שעורה, 1.4 גרם כסף. על פי ערך הכסף בימינו מדובר בסכום פעוט (כ- 2 ₪, נכון ל-2010), אך בימי קדם היה למטבעות אלו כח קנייה ניכר. ה"פרוטה" היא מטבע נחושת, שערכו ככסף במשקל חצי שעורה (1/40 גרם, נכון להיום - כמה אגורות חדשות).
החפצים הכלולים בתביעה
בפסוק נמנו דוגמאות לחפצים שעליהם נסובה התביעה: כסף, כלים, בעלי חיים, ועוד. מדוגמאות אלה למדו חכמים שאין משביעים אלא על חפצים ניידים ושיש להם ערך ממוני ממשי, בניגוד לקרקע, עבדים (שהושוו בלשון התורה לקרקע במובנים מסוימים), ושטרות חוב שאין להם ערך ממשי אלא רק כאסמכתא.
הודאה ממין הטענה
כאשר הנתבע מודה בדבר שאינו כלול בתביעה - אינו כמודה במקצת. באשר למי שטענו בחיטים והודה לו בשעורים נחלקו תנאים: רבן גמליאל מחייב, וחכמים פוטרים. הדעה המקובלת היא שרבן גמליאל חולק על הכלל שנדרשת הודאה ממין הטענה. ברם, מהקשר המשנה משתמע שאף הוא מודה לכלל זה, וחייב בשעורים משום שהחשיב את החטים והשעורים כאותו מין לעניין זה, מאחר ששניהם מין תבואה.
"הילך"
כאשר המודה במקצת מוסר מיד את החלק שהוא מודה בו לידי התובע, נחלקו הדעות האם דינו כמודה במקצת. דעת רבי חייא שאף זהו מודה במקצת, והעובדה שמסר מיד את החלק שהודה בו איננה משנה את דינו. לעומת זאת רב ששת פוטר את הנתבע מלהישבע, מפני שכאשר הוא מוסר מיד את מה שהודה בו נמצא שחלק זה לא נזקק כלל להליך של תביעה והתדיינות בבית הדין, והדיון מתמקד רק במה שלא מסר לידי התובע, ובזה הרי הוא כופר בכל. עוד הסבר לפטור של רב ששת בהילך, הוא, שכאשר הנתבע משלם מיד מקצת מהכסף, אין לנו סברת "אישתמוטי קמישתמיט", והנתבע מחויב בשאר בגלל החזקה אין אדם תובע ולא לו (מאירי).
כשעדים מעידים על מקצת הטענה
כאשר הנתבע כופר בכל הטענה ועדים מאשרים את מקצתה (אך לא מכחישים את טענת התובע לגבי שאר התביעה), התובע זכאי לקבל את החלק שאותו אישרו העדים. לגבי שאר תביעתו, נחלקו בגמרא האם הדבר שקול כמודה במקצת, ולפיכך הנתבע ישבע על מנת להיפטר משארית התשלום, או שדינו ככופר הכל: מצד אחד עדותם של עדים היא הראיה החזקה ביותר, העדיפה על פני הודאת בעל הדין. מאידך, מאחר שהוכח שהנתבע שקרן ואף מעיז לכפור בכל התביעה, אין ערך לשבועתו ואף עדיף שלא להשביעו, מחשש שישבע לשקר. הלכה שדינו כמודה במקצת.
הנוהג בימינו
בימינו אין נוהגים להשביע. הבאים להתדיין בפני בית דין רבני חותמים מראש על הסכם לפיו הם מסמיכים את בית הדין להציע פשרה ביניהם, וכאשר בית הדין מחליט שעל פי דין התורה היה כאן צורך בשבועת מודה במקצת - הוא מציע פשרה בין הצדדים שבה יינתן משקל לעובדה שנדרשה כאן שבועה. מקובל במקרה זה שהפשרה תהיה על מחצית התביעה (בניגוד לשבועת היסת, שבה הפשרה המקובלת היא שליש התביעה בלבד). עם זאת, גובה הפשרה נקבע גם על פי התרשמות בית הדין מאמיתות הטענות, למרות שאין בידו ראיות מכריעות לכאן או לכאן.
המלחמות הפוניות
המלחמות הפּוּניות היו שלוש מלחמות בין הרפובליקה הרומית לבין קרתגו, שתי ערים שעמדו בלב אימפריות עולות באגן הים התיכון.
הן ידועות בשם המלחמות הפוניות, משום שהקרתגים נקראו בפי הרומאים בשם 'פּוּנים' (Punici), כלומר פיניקים.
אוקסים
אוקסימים (ביחיד: אוקסים; באנגלית: Oxime) הם קבוצה של תרכובות אורגניות.
טבלניים
טבלניים (שם מדעי: Podicipedidae) היא משפחת עופות מים מסדרת הטבלנאים. הטבלנים בעלי דמיון לברווזים אך אין ביניהם כל קשר. הם צפים כמותם על המים וצוללים בחיפוש מזונם הכולל בעיקר דגים וחרקי מים.
אוקסים
לאטום הפחמן יכולות להיות קשורות שתי שרשראות פחמניות כלשהן. אם קשורות אליו שתי שרשראות פחמניות, מהווה התרכובת קטוקסים (Ketoxime); אם קשורה אליו שרשרת בודדת ואטום מימן, מהווה התרכובת אלדוקסים (Aldoxime).
טבלניים
הקטן בטבלניים הוא טבלן גמד (Tachybaptus dominicus) ששוקל עד 120 גרם. הגדול ביותר הוא טבלן גדול (Podiceps major) ששוקל 1.7 ק"ג.
מיון
שלושה מינים במשפחה זו נכחדו במהלך המאה ה-20:
אוקסים
אוקסימים נוצרים בתגובה בין התרכובת הפשוטה הידרוקסילאמין (NH2OH) ובין קטון (ליצירת קטוקסים) או אלדהיד (ליצירת אלדוקסים). קטונים ואלדהידים מסיסים לרוב במים; אוקסימים אינם מסיסים במים, ולפיכך יכול הידרוקסילאמין לשמש כחיישן לנוכחות של קטון או אלדהיד (הוספת הידרוקסילאמין לתמיסה המכילה קטון או אלדהיד תגרום להיווצרות משקע מוצק).
השימוש הנפוץ ביותר באוקסים הוא בייצור פוליאמיד, פולימר סינתטי אורגני שלו שימושים רבים והוא אחד הפולימרים הנפוצים ביותר (בשמו המסחרי מוכר כניילון 6).
יהושכר כרכי (קרקובסקי)
יְהוֹשָׂכָר כְּרַכִּי (קרקובסקי) (1909 – 1957) היה סופר עברי, מתרגם ועורך.
ביוגרפיה
יהושכר כרכי נולד בעיירה הקטנה פביאניצה שליד העיר לודז' שבפולין. כבן למשפחת תעשייני טקסטיל גדולים, זכה לחינוך מסודר. הוא החל ללמוד בגימנסיה העברית בלודז', אך כשהיה כבן 16 עלה לארץ ישראל עם משפחתו. המשפחה השתקעה בתל אביב, וניסתה ללא הצלחה להקים מפעל לטקסטיל.
יהושכר כרכי השלים את לימודיו בגימנסיה הרצליה שבעיר, ופנה ללימוד שפת האספרנטו. הוא למד גם פקידות ומצא את פרנסתו בתרגום מכמה לשונות אירופיות. עיקר תרגומיו היה עבור עיתוני הילדים וספרי הילדים. בין שאר משרותיו היה גם מזכיר המערכת של עיתון הילדים "עתוננו" בשנים 1936 עד 1938.
יהושכר כרכי היה מהיחידים בארץ ששלטו היטב בשפת האספרנטו, וגם תרגם מלשון זו. הוא גם כתב בעצמו מחזה קומי בשם "הלוחמים הקטנים", מחזה בחרוזים שעלילתו מספרת על ילדים בכפר תקוע בראשית ימי דוד המלך.
כרכי נפטר בשנת 1957 בתל אביב. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
בל אייר
{{פירושונים|
מייזלס
מייזלס, וגם: מייזלש או: מייזליש, הם שמות משפחה {{פירושונים|
פורדנונה (נפה)
נפת פורדנונה  (באיטלקית: Provincia di Pordenone) היא נפה במחוז פריולי-ונציה ג'וליה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 2,178 קמ"ר, ובשנת 2011 התגוררו בה 315,755 נפש. בירתה של הנפה בעיר פורדנונה.
הנפה גובלת בנפת אודינה במזרח ובצפון. היא גובלת בנפת טרויזו ובנפת בלונו ובנפת ונציה במחוז ונטו בדרום ובמערב.
ברוס מקלארן
ברוס לסלי מקלארן (באנגלית: Bruce Leslie McLaren; 30 באוגוסט 1937 - 2 ביוני 1970) היה נהג מרוצים, מהנדס, מעצב מכוניות ויזם ניו זילנדי. הקים את קבוצת המרוצים מקלארן הנושאת את שמו. הקבוצה, הנחשבת לאחת המצליחות בתולדות אליפות הפורמולה 1, זכתה במהלך השנים 12 פעמים באליפות הנהגים ושמונה פעמים באליפות היצרנים. הקבוצה ניצחה שלוש פעמים במרוץ האינדיאנפוליס 500 ובמרוץ 24 השעות של לה מאן.
ילדותו
מקלארן נולד באוקלנד, ניו זילנד. בגיל תשע אובחן כלוקה בתסמונת לג-קלב-פרטס שגרמה לכך שרגלו הימנית תהיה ארוכה יותר מהשמאלית.
הוריו של מקלארן ניהלו מוסך וסדנה. אביו, לס, התחרה במרוצי אופנועים אך בשל פציעה עזב את התחום ועבר להתחרות במרוצי מכוניות.
קריירה
אביו של מקלארן שיפץ אוסטין 7 עימה התחרה ברוס לראשונה בגיל 14 במרוץ טיפוס גבעה. שנתיים לאחר מכן החל להשתתף בקביעות במרוצים במגוון כלי רכב: פורד 10, אוסטין-היילי וקופר-קליימקס. קצב ההתקדמות היה מהיר ובסיום עונת 1957/58 סיים כסגן-אלוף ניו זילנד.
פורמולה 1
בעונת 1958 התחרה בגרנד פרי ניו זילנד. ביצועיו באותו המרוץ הרשימו מאוד את ג'ק ברבהאם, שבהמשך הזמין את מקלארן להתחרות עבורו. ארגון הראלי הבינלאומי של ניו זילנד זיהה אף הוא את הפוטנציאל וצירף אותו לתוכנית "נסיעה לאירופה" (Driver to Europe). תוכנית שאיפשרה לנהגים צעירים להשתלם בקבוצות אירופאיות. בגרנד פרי גרמניה התחרו מכוניות פורמולה 1 לצד מכוניות פורמולה 2. מקלארן סיים את המרוץ ראשון בקטגוריית הפורמולה 2 וחמישי בדירוג הכללי.
לקראת עונת 1959 הצטרף יחד עם ברבהאם לקבוצת קופר. בגרנד פרי ארצות הברית, המרוץ האחרון בעונה, רשם את הניצחון הראשון והפך למנצח הצעיר ביותר בתולדות הגרנד פרי (22 שנים ו-104 ימים). עונת 1960 הייתה עונתו הטובה ביותר מבחינת הישגים. הוא ניצח בגרנד פרי ארגנטינה, סיים חמש פעמים נוספות בפודיום ובסיומה דורג במקום השני.
בעונת 1963 הקים את קבוצת המרוצים "ברוס מקלארן מוטור רייסינג בע"מ", אך המשיך להתחרות עבור קופר שנתיים נוספות. בשנת 1965 הכריז על הצטרפות הקבוצה לאליפות ועבר להתחרות בשורותיה. במהלך עונת 1968 השיג את הניצחון הראשון עבור הקבוצה כשניצח בגרנד פרי בלגיה. אף על פי שלא רשם אף ניצחון במהלך עונת 1969 הצליח לסיים את העונה במקום השלישי.
Can-Am
אליפות ה-Can-Am (קיצור של Canadian-American Challenge Cup) ערכה את עונת הבכורה שלה בשנת 1966 וקבוצת מקלארן הצטרפה הייתה מהראשונות שלקחו בה חלק. מקלארן לקח חלק בארבעה מרוצים וסיים את העונה במקום השלישי. בעונתו השנייה ניצח בשני מרוצים וזכה באליפות. האליפות התרחבה משישה לאחד עשר מרוצים בשנת 1969. מקלארן ניצח בשישה מרוצים, סיים שלוש פעמים במקום השני וזכה בתואר בשנית.
מרוץ 24 השעות של לה מאן
בין השנים 1959–1967 השתתף שמונה פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן כשהוא נוהג בדגמי קופר, מזארטי ופורד. בשנת 1966 ניצח את המרוץ יחד עם כריס אמון עבור קבוצת שלבי-אמריקן, כשהם נוהגים בפורד GT40.
חסון חסון
חסון חסון (בערבית: حسون حسون; נולד ב-1963) הוא קצין צה"ל דרוזי-ישראלי בדרגת תת-אלוף (במיל') ששירת במטה לביטחון לאומי. קודם לכן שירת כמזכיר הצבאי לנשיא המדינה.
ביוגרפיה
חסון נולד וגדל בדלית אל-כרמל, אביו סברי חסון שירת כקצין ביחידת המיעוטים בצה"ל. חסון התגייס לצה"ל בשנת 1981. הוא החל את שירותו הצבאי בחטיבת גולני, עבר קורס קצינים והמשיך בחטיבה עד לתפקיד מפקד פלוגה, שלאחריו שימש כמפקד בבית הספר לקצינים של צה"ל. בהמשך שימש בתפקידי פיקוד שונים בחיל המודיעין. במהלך האינתיפאדה הראשונה שימש חסון כקצין מבצעים מיוחדים בחטיבת מנשה של אוגדת יהודה ושומרון והשתתף במבצעים שונים. בשנים 2001 – 2004 שירת במטה ללוחמה בטרור שבמשרד ראש הממשלה. לאחר תפקיד זה למד במכללה לביטחון לאומי, שם סיים את לימודיו ב-2007, כשבמקביל הוא שימש בתפקידים שונים בחיל המודיעין. במהלך שירותו עוטר חסון בצל"ש אלוף.
ב-1 ביולי 2008 מונה למזכיר הצבאי לנשיא המדינה, שמעון פרס, כשהוא מחליף בתפקיד את תת-אלוף שמעון חפץ, ששימש בתפקיד 15 שנים. לאחר כשבועיים, ב-14 ביולי, הועלה חסון לדרגת תת-אלוף. הוא המשיך בתפקיד גם בתקופת כהונתו של הנשיא ראובן ריבלין עד 31 במאי 2016.
ב-14 ביוני 2017, לאחר 36 שנות שירות, הודיע חסון כי הוא פורש מצה"ל.
ב-14 בינואר 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת פורסם כי חסון הצטרף לרשימת מפלגת חוסן לישראל בראשות בני גנץ שהוקמה לקראת בחירות אלו. לקראת הבחירות התאחדה המפלגה עם מפלגות נוספות לרשימת כחול לבן וחסון לא התמודד ברשימה המשותפת בשל רצונו להתמקד בבניית עסקיו. ב-1 במרץ 2021 הצטרף לתנועת הביטחוניסטים. ביולי של אותה שנה הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד על ידי המרכז הבינתחומי הרצליה.
השכלה וחיים אישיים
חסון, נשוי ואב לארבעה, הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה ותואר שני במדעי המדינה. בן דודו הוא אכרם חסון, חבר כנסת לשעבר מטעם סיעות קדימה וכולנו.
רבייה תאית
רבייה תאית היא תהליך החלוקה של תאי יצורים חיים.
מבחינים בין שלושה סוגים של רבייה תאית:
יש להבדיל בין רבייה תאית ורבייה פיזיולוגית; האחרונה מתייחסת לתהליך היווצרותו של צאצא של יצור כלשהו. במקרה של יצורים חד-תאיים, הרבייה התאית זהה לרבייה הפיזיולוגית (ולמעשה לא נהוג לייחס רבייה פיזיולוגית ליצורים אלו), אך ביצורים רב-תאיים קיימת הבחנה ברורה בין החלוקה של כל תא ותא בגוף, תהליך המביא לגדילה, תיקון והתחדשות רקמות, ובין היווצרותו של צאצא חדש (שהוא יהיה רב-תאי כמו הוריו).
עובד ציבור
עובד ציבור או עובד מדינה הוא מי שמועסק בכל מוסדות הממשל (במשרדי הממשלה או ברשויותיה ובשלטון המקומי), להוציא שירות צבאי.
מתוקף הסמכות הממשלתית שניתנת לעובדי הציבור רבים, ומתוך מערכת היחסים הייחודית בין עובדי הציבור רבים לשלטון, במקרים רבים ישנה חקיקה מיוחדת המתייחסת באופן פרטני לעובדי ציבור.
מאפיינים
בעולם אין הגדרה אחידה לעובד ציבור, והיא משתנית ממדינה למדינה. כך למשל, בבריטניה, רק עובדי הממשל המוגדרים כ"עובדי המלך" (באנגלית: Crown employees) מוגדרים כעובדי ציבור ואילו עובדי זרועות שלטון אחרות, כך למשל עובדי השלטון המקומי, אינם עובדי ציבור. חקר השירות הציבורי הוא חלק מן המינהל הציבורי.
במרבית ההגדרות במדינות השונות, עובדי ציבור לא נבחרים על ידי הציבור אלא מונו לרוב על סמך התאמתם המקצועית, ומשך תעסוקתם אמור לשרוד שינויים בהנהגה הפוליטית. בהגדרתם, עובדי ציבור מספקים שירותים למדינה ולציבור הרחב.
סין הקיסרית
המקור של עובדי הציבור בגרסתם המריטוקרטית המודרנית עשוי להקשר אל המבדקים האימפריאליים של סין הקיסרית. המבדקים האימפריאלים היו מבוססים על כישרון ונועדו לבחור מבין המועמדים את המתאימים ביותר למשרות הביורוקרטיות של המדינה - זאת בניגוד לתרבויות אחרות באותה תקופה, שבהן היה נהוג למנות עובדי ציבור על בסיס מעמד או קאסטה. למערכת הביורוקרטית החדשנית הזו הייתה השפעה עצומה על החברה והתרבות בסין הקיסרית, והייתה אחראית באופן ישיר על יצירת מעמד של ביורוקרטים-מלומדים שאינם בעלי ייחוס משפחתי.
המבדקים האימפיארלים התפתחו בהדרגה. לפני פיתוחם, המינויים המקוריים לביורוקרטיה התבססו על חסותם של אריסטוקרטים. בתקופת שושלת האן, הקיסר וו הקים את מערכת הקיאו-ליאנית שבה הממונים המליצו על העובדים המתאימים ביותר לתפקיד מסוים. בתחומי הממשל, בייחוד בצבא, המינויים התבססו אך ורק על הכישרון. זו הייתה גרסה ראשונית של הבחינות האימפריאליות - נקודת מעבר בין תרבות בה תפקידים עוברים בירושה וחסות לתרבות בה תפקידים נקבעים על ידי כישרון. בתקופת מעבר זו, פקידים מקומיים היו בוחרים את המועמדים לתפקיד, והם היו עוברים בחינה בבקיאותם בקלאסיקות הסיניות. לאחר נפילת שושלת האן, הביורוקרטיה הסינית נסוגה למערכת מבוססת-כישרון למחצה, הידועה כמערכת תשע הדרגות.
המגמה התהפכה במהלך שושלת סווי הקצרה (581-618), שיזמה מינויים לעבודה בשירות המדינה באמצעות בחינות והמלצות בכתב. המערכת הראשונה של השירות הציבורי הוקמה על קיסרי האימפריה. שושלת טאנג שירשה את סווי (618-907) אימצה את אותם אמצעים לדירוג ומיון עובדי ציבור, והסתמכה בהדרגה על המלצות אריסטוקרטיות ויותר ויותר על קידום מקצועי המבוסס על תוצאות הבחינות בכתב. שיטת הבחינות שוכללה באינטנסיביות בתקופת שלטונו של וו דזה טיין.
בתאוריה, מערכת השירות הציבורי הסינית הייתה אמורה לספק את אחד הכלים המרכזיים לניידות חברתית בחברה הסינית, אולם בפועל, בעקבות דרישות הזמן התובעניות של תהליך הלימודים לבחינה, לרוב התאפשר רק לבני האצולה לבצע אותה. הבדיקה בחנה את יכולותיו של המועמד לשנן את ארבעת הספרים וחמש הקלאסיקות של הקונפוציאניזם ואת יכולתיו של המועמד להלחין שירים באמצעות חוקים קבועים וקליגרפיות. בשלהי המאה ה-19, השיטה נתקלה בביקורת הולכת וגוברת בתוך סין, והיא בטענות שהבדיקה אינה משקפת את יכולתו של המועמד לשלוט היטב, ושהיא נותנת עדיפות לסגנון על פני תוכן ומקוריות. המערכת בוטלה בסופו של דבר על ידי ממשלת צ'ינג ב-1905 כחלק מחבילת הרפורמה שהנהיגה הממשלה.
שיטת העבודה הציבורית הסינית זכתה לעיתים קרובות לתשבחות והתפעלות מהפרשנים האירופיים של המאה ה-16 ואילך.
עבודה ציבורית בעת המודרנית
במאה ה-18, בתגובה לשינויים הכלכליים וצמיחתה של האימפריה הבריטית, התרחבה ביורוקרטיה של מוסדות כגון משרד העובדים הבריטי ומנהלת הצי המלכותי הבריטי. לכל אחד מהם הייתה מערכת משלו, אבל באופן כללי, הצוות מונה באמצעות חסות או זכות שנבעה ממעמד או מכסף. עד המאה ה-19, נעשה ברור יותר ויותר כי המערכות הקיימות לא מצליחות לעמוד בסטנדרטים ובציפיות שהציבו להם בחברה.
כבר במהלך המאה השמונה-עשרה מתועדות תכתובות בבריטניה המפליאות בשבחיה של מערכת המבדקים הסינית. אחדים מאנשי הרוח הבריטים הרחיקו לכת עד כדי כך שדחקו בהנהגה האנגלית לאמץ מערכת דומה. בצעד לכיוון זה נקטה חברת הודו המזרחית הבריטית בשנת 1806. באותה שנה הקימה חברת הודו המזרחית מכללה ליד לונדון, במטרה להכשיר ולבחון את המועמדים לניהול שטחי החברה בהודו. המחשבה מאחורי הקמת המכללה באה, במידה ניכרת, בהשראת אנשי חברת הודו המזרחית אשר עבדו בתחנת הסחר בקנטון שבסין (לימים גואנגג'ואו). הבחינות לשירות הציבורי ההודי - מונח שטבעה החברה - הוכנסו בשנת 1829.
המאמצים הבריטיים לרפורמה הושפעו ממערכת הבחינות האימפריאלית ומערכת המריטוקרטיה של סין. תומאס טיילור מדוס, הקונסול הבריטי בגואנגג'ואו, טען בטענותיו על "אנשי ואנשי סין" שפורסמו ב-1847, כי "משך הזמן הארוך של האימפריה הסינית הוא אך ורק הודות לממשלה הטובה שמקודמת בעקביות על ידי אנשי כישרון וזכאים בלבד", וכי על הבריטים לבצע רפורמה בשירות הציבורי שלהם על ידי הפיכתו למערכת מריטוקרטית.
בשנת 1853 הזמין ויליאם גלאדסטון, שר האוצר של בריטניה, בדיקה במטרה לקבל חוות דעת חיצונית על מערכת שירות המדינה. בהשפעת המבדקים האימפריאליים הסיניים, דו"ח המסקנות של חוות הדעת קבע ארבע המלצות עיקריות: גיוס העובדים צריך להיות על בסיס הכישרון שנקבע באמצעות בדיקה תחרותית; על המועמדים להיות בעלי השכלה כללית מוצקה כדי לאפשר העברות בין-מחלקות; המתגייסים צריכים להיות מדורגים בהיררכיה וכי קידום צריך להיות באמצעות הישג, ולא "העדפה, חסות או רכישת הקידום"; צריכה להיות חלוקה ברורה בין העובדים האחראים לעבודה השגרתית ("מכנית") לבין העוסקים בגיבוש מדיניות ויישומה במעמד "מנהלי".
הדו"ח היה מתוזמן היטב, משום שתוהו ובוהו ביורוקרטי במהלך מלחמת קרים גרם לתביעה רחבה לשינויים. מסקנות הדו"ח יושמו מיד, ושירות ציבורי קבוע, נייטרלי מבחינה פוליטית, החל לפעול בשירות המדינה של הוד מלכותה. ב-1855 הוקמה גם נציבות שירות המדינה כדי לפקח על גיוס פתוח לציבור וסיום תופעת הפטרונות במגזר הציבורי. רוב ההמלצות האחרות של הדו"ח יושמו גם הן במהלך מספר שנים.
המודל נשאר יציב בבריטניה במשך כמאה שנים, ותרם להישגים בהפחתת שחיתויות, מתן שירותים ציבוריים (גם תחת לחץ של שתי מלחמות עולם), ובהתמודדות יציבה של המערכת במהלך שינויים פוליטיים. למודל השירות הציבורי שאימצו הבריטים הייתה השפעה בינלאומית גדולה והשיטה החדשה הותאמה למקומות השונים בחבר העמים הבריטי.
במהלך תקופת הזמן הזו, ג'ורג' פנדלטון דחף לרפורמה של שירות ציבורי מודרני בארצות הברית, ובמפנה המאה ה-20 כמעט כל הממשלות המערביות יישמו רפורמות דומות.
תנאי סף למינוי
במשפט העברי נקבעו תנאי סף מחמירים בנוגע למינוי של אנשי ציבור שביצעו עבירות שונות ולא שבו בתשובה, פוסקי ההלכה הביאו לכך מספר טעמים -
כללי אתיקה
עניין זה בא לידי ביטוי במספר דרכים:
"כל שאדם מתמנה על הצבור הן מלכות הן שאר מינויים צריך להזהר שלא יתגאה בעצמו ולא יטיל אימה יתרה שלא לשום שמים ויעלה בדעתו תמיד שאינו מלך או נשיא אלא עבד ממונה לראות בעסקי העם להציל העשוק מיד עושקו"עם זאת, ההלכה ייחסה חשיבות רבה לשמירה על מעמדם של אנשי הציבור. בפרשת משפטים נאמר "ונשיא בעמך לא תיאור" כלומר, יש איסור הלכתי של ממש לקלל את אנשי הציבור. טעמו של איסור זה, הסביר ר' יוסף בכור שור, הוא "שאם יבזו את הגדולים מי יעשה דין ביניהם, ואם - כן מי ישמעו, נמצא איש הישר בעיניו יעשה, נמצא העולם נשחת בלא דין ובלא משפט", דהיינו שמירה על כבוד אנשי הציבור הינו דבר נחוץ לשם שמירת הסדר החברתי. לפיכך, מעניין לראות שכשם שחובת השמירה על כבוד הממונים מוטלת על הציבור, כך היא גם מוטלת על בעלי התפקידים עצמם, ועל כן גם למלך אין רשות למחול על כבודו.
"א'ר לעזר פדא בסיליוס או נימוס או גריפות. בנוהג שבעולם מלך בשר ודם גוזר גזירה. רצה מקיימה רצו אחרים מקיימים אותה אבל הקדוש ברוך הוא אינו כן אלא גוזר גזירה ומקיימה תחילה"
הבן הבכור (ספר)
הבן הבכור (באנגלית: Eldest) הוא הספר השני בסדרת ספרי הירושה של כריסטופר פאוליני. הבן הבכור הוא המשך לספר הראשון בסדרה, אראגון. ספר ההמשך לספר זה הוא בריסינגר.
עלילה
בתחילת הספר, אראגון עד למארב של ארגון המורדים הווארדן עם הקאל שבו הוא לא יכול להתערב כיוון שהוא ללא חרבו, שבו הקאל מצליחים לגבור על הווארדן. אז'יהוד, מנהיג הווארדן נהרג במארב בידי הקאל ומרטאג נלקח בשבי. בתו של אז'יהוד, נאסואדה מקבלת את המנהיגות ממועצת הזקנים של הווארדן.
אראגון מחליט ללכת אל אלסמרה (עיר האלפים). בתחילת מסעו הוא מקבל את הצעתו של הרותגאר, מלך הגמדים, להצטרף לדורגרמיסט אינגיאטום (שבט אינגיאטום). בדרך אראגון הולך לערי הגמדים ולומד על ההיסטוריה שלהם ודתם. הוא מגלה שיש שבט של גמדים השונאים את הרוכבים (כולל אותו) כיוון שגאלבטוריקס הרג את מנהיגתם ורוב לוחמיהם מתו בקרבות שבהם נפלו הרוכבים.
מערי הגמדים אראגון שט עם אריה ואוריק אל יער האלפים. הוא מגיע ליער, ומשם לאלסמרה. באלסמרה אראגון מגלה שיש עוד רוכב דרקונים זקן ששרד את השמדת הרוכבים ששמו אורומיס והוא יהיה מורהו. אראגון מתחיל לעבור הכשרה באלסמרה אך הצלקת שנותרה בגבו מהקרב עם הצל דורזה מפריעה לו ללא הרף לאימונים וגורמת לו להתקפים, לסחרחורות ולעילפון. במקביל להכשרה אראגון מבין שהוא מאוהב באריה שהתגלתה כנסיכת האלפים אך היא דוחה בקביעות את חיזוריו.
עובד ציבור
עובדי הציבור בישראל
חלק מעובדי הציבור בישראל חברים בהסתדרויות שונות, לדוגמה, מורים וגננות רבים חברים בהסתדרות המורים. חלק מעובדי הציבור מיוצגים גם על ידי הסתדרות העובדים הכללית החדשה.
בשנת 1953 פורסם תקנון שירות המדינה, קובץ הוראות וכללים המסדיר את ניהולו של שירות המדינה בישראל בתחום משאבי האנוש והמפרט את זכויותיהם וחובותיהם של עובדי המדינה.
לצורך טיפוח עובדי המדינה בישראל ואיגודם לגוף משפטי הוקמה 'החברה למפעלי כלכלה ותרבות לעובדי המדינה'. כיום החברה פועלת תחת קבוצת הראל השקעות, למתן ביטוח קבוצתי בתחומי הבריאות ביטוח החיים ועוד. לעובדי המדינה יש קרן השתלמות ייחודית, וגם הטבות שהם יכולים לקבל מבנק יהב, בעבר הבנק שטיפל בלעדית בעובדי המדינה.
הבן הבכור (ספר)
עלילה
במקביל לסיפורו של אראגון מסופר סיפורו של בן דודו רוראן.
עובד ציבור
עובדי הציבור בישראל
בבאר שבע הוקמה שכונת עובדי-המדינה.
הבן הבכור (ספר)
עלילה
בקרווהול, כפרם של אראגון ורוראן, הראז'אק מחפשים את רוראן כדי לסחוט ממנו מידע על אראגון ולהשתמש בו כפיתיון נגדו. ורוראן מחליט למרוד נגד הקיסרות. רוראן ובני הכפר נלחמים נגד חיילי הקיסרות ששלח גאלבטוריקס, אך הראז'אק חוטפים את אהובתו של רוראן, קטרינה, באמצעות אביה של קטרינה שזועם על כך שקטרינה החליטה להתחתן עם רוראן. רוראן מחליט ללכת לווארדן, ומשכנע את בני הכפר לעזור לו ולבוא איתו. הוא בורח עם כפרו לנארדה ומשם מפליג לטירם. כשרוראן מגיע לטירם עם תושבי הכפר הוא חובר לג'ואוד, חבר ותיק של ברום, וגונב ספינה בשם כנף הדרקון ומנסה להגיע איתה לסורדה (מדינה קטנה שמסייעת לווארדן). בים מתנהל מרדף של הקיסרות אחרי בני הכפר אך הם מצליחים להגיע לסורדה, וכשהם שומעים על הקרב הם יוצאים כדי להילחם בו.
עובד ציבור
פנסיה לעובדי הציבור בישראל
בקרב עובדי המדינה של ישראל נהוג היה מנגנון של פנסיה תקציבית.
הבן הבכור (ספר)
עלילה
בקרב הווארדן כמעט מנצחים, אך בשיאו של הקרב מצטרף רוכב דרקונים נוסף שנלחם נגד אראגון. לאחר שהם נלחמים זמן מה מתגלה שהרוכב האלמוני הוא מרטאג שנחשב כמת. מרטאג מספר לאראגון שנחטף ואולץ לגעת בביצי הדרקונים ואז בקע מאחת מהן דרקונו: עוקץ. גאלבטוריקס אילץ את מרטאג ואת דרקונו להישבע לו אמונים, מרטאג שלא שכח את ידידותו עם אראגון ולא שובה אותו בניגוד להוראותיו של גאלבטוריקס, ואפילו נותן לרוראן להרוג את התאומים שחטפו את מרטאג. אך מרטאג מגלה לאראגון כי למעשה הם אחים וגם אראגון הוא בנו של מורזן, ראשון ואחרון מפרי השבועה. מרטאג לוקח מאראגון את חרבו, זאר'רוק, בטענה שהיא שלו בזכות מהירושה (מרטאג הוא הבן הבכור) ונראה שעל פי אירוע זה נקבע שמה של הסדרה, הירושה.
עובד ציבור
פנסיה לעובדי הציבור בישראל
ב-3 במרץ 1999 נחתם הסכם קיבוצי, למעבר מפנסיה תקציבית לפנסיה צוברת בשירות הציבורי. בשנת 2001 נפסקה הקליטה למסלול הפנסיה התקציבית בשירות המדינה. גם עובדים אשר נקלטו במסלול של פנסיה תקציבית התחילו להפריש סכומים מסוימים לקרן הפנסיה, באחוזים הולכים וגדלים (אך נמוכים במידה ניכרת מהנדרש); בצה"ל, חיילים אשר התחייבו לשירות קבע החל משנת 2004, משתייכים למסלול הפנסיה הצוברת. אך עם זאת, גופים כמו חברת החשמל ומקורות ממשיכים ליהנות מהטבות פנסיוניות הדומות - ולעיתים אף זהות - למנגנון התקציבי.
נכון לשנת 2016, כוללת הפנסיה התקציבית של ישראל התחייבות בסך 746 מיליארד שקל, והסכום המשולם מדי שנה עומד על 21 מיליארד שקל (כולל המערכת הביטחונית).
אחריות משפטית של עובדי הציבור
עם הזמן והשינויים במציאות הכלכלית, הגישה לפיה "the king can do no wrong" השתנתה, וכיום קיימת האפשרות לתבוע בנזיקין את המדינה ואת עובדי רשויות הציבור. עם זאת, עדיין קיימות הגבלות ייחודיות לתביעות כנגד המדינה.
מבחינת עובדי הציבור, עולה השאלה מהי חבותם של עובדים אלה כאשר פעולה שהם עושים במסגרת עבודתם מסבה נזק. דוגמה שממחישה סוגיה זו היא המקרה של תביעה אישית כנגד שוטר, בטענה שמעצר שביצע היה מעצר שווא. בתשובה לשאלה מי אחראי למעשה העובד, קיימות שתי אפשרויות: המעסיק שלו, כלומר המדינה, או העובד עצמו. להחלטה אודות הטלת האחריות יש השלכות על תפקוד הרשות ועובדיה. לשם חידוד הסוגיה נציג תחילה את סוגי האחריות השונים שניתן להטיל על הרשות, בגין מעשי עובדיה: במציאות חוקית שבה דוקטרינת האחריות המרכזית היא שילוחית, הרשות תישא באחריות נזיקית בפחות מקרים. בעבר, הכלל במשפט הישראלי, בדומה לזה שהיה נהוג במשפט האנגלי, היה שעובדת היותו של אדם עובד ציבור אינה פוטרת אותו מאחריות בנזיקין, ועל עובדים הוטלה אחריות אישית בגין נזקים שגרמו. עם זאת, החקיקה המסדירה את הנושא השתנתה, והורחבה האחריות האישית של המדינה.
חקיקה פרטנית לעובדי ציבור
מתוקף הסמכות הממשלתית שניתנת לעובדי הציבור רבים, ומתוך מערכת היחסים הייחודית בין עובדי הציבור רבים לשלטון, במקרים רבים ישנה חקיקה מיוחדת המתייחסת באופן פרטני לעובדי ציבור.
עבירת השוחד מותנית בכך שעובד ציבור יהיה מעורב בה: רק עובד ציבור יכול להיות מואשם בקבלת שוחד. כל אדם יכול להיות מואשם במתן שוחד, אבל כדי שזה יקרה נדרש עובד ציבור שהשוחד יהיה מיועד אליו.
בחוק הישראלי קיים גם סעיף האוסר רק על עובדי ציבור לבצע "מרמה והפרת אמונים", זאת לעומת אדם רגיל אשר אותו ניתן להאשים ב"קבלת דבר במרמה" - כלומר, המרמה הופכת לעבירה רק אם האזרח קיבל משהו. עובד ציבור לא נדרש לקבל דבר כדי לגבש נגדו עבירת מרמה. בדין הישראלי סעיף זה מיושם בעיקר בהקשר של ניגוד עניינים: אסור לעובד ציבור להשתמש בסמכויותיו כשהוא או מקורב לו עשוי להיות מושפע מההחלטה באופן אישי.
לצד הוראות המחילות על עובדי ציבור דין מחמיר יותר ביחס לאזרחים מהשורה, קיימות גם הוראות המגינים על עובדי ציבור: החוק אוסר על העלבת עובד ציבור, ותקיפת עובד ציבור חמורה יותר מתקיפה "רגילה", מכיוון מבחינה משפטית מעשה זה כמוהו כתקיפת הרשות בה הוא עובד מכיוון שהוא מייצג אותה ופועל בשמה.
העלבת עובד ציבור היא עבירה, המספקת לעובדי הציבור הגנה מיוחדת מעבר להגנה הסטנדרטית של כלל האזרחים הזוכים, למשל, להגנה בהתאם לחוק איסור לשון הרע.
במשפט העברי העוסק בלשון הרע, ישנה במקרים מסוימים הבחנה ספציפית בין מקרים כלליים של לשון הרע, לבין אלו הנעשים לגבי עובדי ציבור. מבחינת המשפט העברי, מי שמבזה עובד ציבור באותם המקרים, למעשה מבזה את כל בעלי אותו תפקיד. לשון הרע שכזאת חמורה יותר, ואפילו מחילה של הנפגע הישיר לא תוכל להועיל למשמיץ.
במשפט האנגלי אשר היה נהוג בארץ בתקופת המנדט הבריטי, וכיום מוכר בתור המשפט המקובל, ישנן תקנות הקובעות כיצד למנות עובדי ציבור, לדוגמה שיטת החקיקה המכונה דבר המלך במועצה.
במשפט האנגלי העוסק בעונשי פיצויים ישנן הבחנות בין עונשי פיצויים ישנה הבחנה בחוק בין פיצויים שיהיה על אזרח רגיל לשלם, לעומת עובד ציבור.
אתיקה של עובדי ציבור
פעמים רבות נדרשים עובדי ציבור להכפף לקוד אתי המגדיר מה ראוי ולא ראוי במסגרת תפקידם. הקוד האתי מותאם אישית לכל מקצוע, והתנהגות שלא בהתאם לקוד האתי היא לאו-דווקא אינה חוקית, אך בכל אופן נחשבת ללא-ראויה למקצוע, ועשויה לגרור עונשים מקצועיים שונים.
דוגמה שנויה במחלוקת לנושא, התקיימת בצרפת שבה מרצים באוניברסיטה ציבורית הם עובדי ציבור, ומכיוון שכך מצופה מהם, במהלך עבודתם, להתנהג באופן נייטרלי אשר לא יבטא צידוד בעמדה פוליטית מסוימת או בהשקפה דתית. אולם, החופש האקדמי של מרצים באוניברסיטאות הוא עקרון יסוד המוכר על ידי חוקי הרפובליקה הצרפתית, כפי שנקבעו על ידי המועצה המחוקקת. במקרה זה, התוצאה של הקונפליקט בין הערכים היא, שעל פי החוק באשר להשכלה גבוהה בצרפת, פרופסורים מן המנין ופרופסורים חברים, חוקרים ומורים זכאים לחירות מוחלטת ונהנים מחופש הדיבור במהלך מחקריהם ופעילות ההוראה, בהנחה שיכבדו את הוראות החוק ואת עקרונות הסובלנות והאובייקטיביות.
עובדי ציבור וקשרי הון שלטון
ישנן תאוריות שונות סביב היווצרות קשרי הון שלטון, חלקן רואות קשר בין התנהגותם של עובדי ציבור בעלי כוח, לבין התחזקות התופעה. למשל, המעברים התכופים של בכירי משרד האוצר ופקידי רגולציה בכירים אל השוק הפיננסי הפרטי, הם אחד הגורמים המוזכרים פעמים רבות בתקשורת כסממן של הון שלטון.
כחלק מהמלחמה העולמית במגמה, נחתמה ב-1997 אמנת הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי בדבר מלחמה בשוחד של עובדי ציבור זרים בעסקאות בינלאומיות, במטרה לפתח אווירה הוגנת ושוויונית של עסקים בינלאומיים.
ישנן כמה תשובות אפשריות שהציעו חוקרים לשאלה 'כיצד נוצרים קשרי הון ושלטון'. חלקן רואות בהתנהגויות מסוימות של עובדי ציבור כאחד הגורמים לתופעה.
הגישה התרבותית להיווצרות קשרי הון ושלטון
הגישה התרבותית מסבירה את קיומם של קשרי הון-שלטון באמצעות ניתוח מערכת הערכים והנורמות של החברה. השחיתות בכלל וקשרי הון-שלטון בפרט קיימים בחברות שנותנות לגיטימציה לתופעה, כך שתופעות הנחשבות במערב לשחיתות נחשבות במדינות מתפתחות לנורמות, למשל, מינוי קרובי משפחה לעמדות שלטון היא תופעה המקובלת במדינות מסוימות מכיוון שהשליט חב חוב למשפחתו.
נקודה זאת מתקשרת לנורמה נוספת, והיא קבוצת הייחוס של הפקידים - במדינות מתפתחות הנאמנות השבטית קודמת לנאמנות לכלל הציבור ולכן עובד ציבור יבחר לקדם אנשים מהשבט שלו על פני טובת כלל הציבור.
חלק מהביקורת על הגישה התרבותית היא שהגישה מתעלמת מכך שיכול להיות שלאזרחים במדינות הללו אין אפשרות למחות נגד השחיתות מכיוון שמדובר לרוב במדינות לא דמוקרטיות. ביקורת נוספת היא שמדובר בהסבר חלקי המתעלם מגורמים משמעותיים שאינם תרבות, כמו כלכלה ופוליטיקה למשל.
הגישה הפונקציונלית להיווצרות קשרי הון ושלטון
גישה זו רואה בשחיתות בכלל וביחסי הון ושלטון בפרט דפוס שממלא פונקציה מסוימת בחברה. קרי, השחיתות ממלאת מקום שמערכות החוק נכשלות למלא, בגלל כשלים מבניים. הסוציוולוג רוברט מרטון (Merton) לא רואה בשחיתות גורם שלילי, אלא כיוצרת טוב חברתי מסוים או מספקת צורך חברתי חבוי. אחת הטענות שלו היא ששחיתות באה במטרה להתגבר על חסמים מבניים ובירוקרטיים, מכיוון שבין היחידות הממשלתיות יש הרבה פעמים בעיות תיאום היוצרות חסמים לאספקת צורכי האזרח. כמו כן ככל שהיחידות המנהליות מתרבות הן נהיות עצמאיות בשיקול דעתן, ולכן קשה יותר לקדם יזמות כלכלית אל מול הקושי לתאם בין היחידות בזמן סביר ולמנוע התערבות של יחידות שלטוניות אחרות בתהליך. במצב הזה לגורמים פרטיים בעלי הון יש אינטרס לספק טובות הנאה לפקידים כדי לקדם אג'נדה כלכלית מסוימת. על פי הגישה, קשרי הון- שלטון מצילים בעצם את המדינה מידי פקידות לא יעילה, על ידי התערבות בתהליך קבלת ההחלטות ותיקון מסוים של סרבולו.
אלימות כלפי עובדי קצה בשירות הציבורי
לאלימות זאת יש השפעה על פגיעה בתפקודם של עובדי הקצה דוגמת מורים, עובדים סוציאליים, רופאים ואחיות בהיבטים פסיכולוגיים, ארגוניים וקליניים. אולם מחקרים מצאו שבמקרים רבים, אירועי אלימות יצרו אפקט למידה בתוך הארגון וגרמו לתהליכי שינוי ולשיפור המדיניות של הארגון.
בספרות ובתרבות
בספר 'הפקיד לאיוש הישר' - לאיוש, עובד מדינה החייב ללבוש מדים ובעל שכר מצומצם שאינו מספיק לכלכל את בני ביתו המרובים, מקבל שוחד ויוצא למסע ארוך ורווי פיתויים על מנת להחזיר את הכסף. הספר מציג את הנלעגות שבשחיתות של המעמד העליון מול סבלם של מעמד עובדי הציבור.
מוזיאון התחבורה של לונדון
מוזיאון התחבורה של לונדון (באנגלית: London's Transport Museum) הוא מוזיאון בקובנט גרדן שבסיטי של וסטמינסטר במרכז לונדון. המוזיאון מוקדש לתיאור התפתחות התחבורה הציבורית בלונדון.
תיאור המוזיאון
המוזיאון נמצא במבנה מ-1872 ושימש בעבר חלק משוק הפרחים של קובנט גרדן. הוא מציג את התפתחות התחבורה הציבורית בלונדון. תצוגת המוזיאון כוללת דגמים ישנים של אוטובוסים, חשמליות וקרונות רכבת תחתית. כמו כן יש בו מפות ומוצגים המראים את התפתחות מערכת התחבורה הציבורית ואת דמותה הציבורית של המערכת (לדוגמה: גלויות דואר). מרבית הפריטים שברשות המוזיאון אינם מוצגים מפאת גודלם, ואלה מוחזקים בסניף של המוזיאון באקטון שבלונדון. סניף זה אינו פתוח לקהל למעט באירועים מיוחדים.
היסטוריה של המוזיאון
המוזיאון נפתח לקהל בשנת 1980. שמו המקורי היה "מוזיאון התחבורה לונדון" (באנגלית: London Transport Museum). המוזיאון התמקד בעיקר בקווי האוטובוסים והרכבת התחתית של העיר.
בשנת 2000 שונתה הנהלת המוזיאון והבעלות עליו עברה לידי ארגון תחבורה עבור לונדון - הארגון האחראי על הניהול והתיאום בין מערכות התחבורה השונות בלונדון. בהתאם, שונו התצוגות במוזיאון והוא עבר להציג את כל האספקטים של התחבורה בלונדון (ולא רק הציבורית). כמו כן שונה שם המוזיאון ל"מוזיאון התחבורה של לונדון".
ב-4 בספטמבר 2005 נסגר המוזיאון לצורך שיפוץ בעלות של 18.6 מיליון ליש"ט, במסגרת השיפוץ נוספו למוזיאון נושאים נוספים הקשורים לתחבורה בלונדון, כגון נושא הרכיבה על אופניים ברחבי העיר, וכן המוניות בלונדון והתחבורה הימית בעיר (תחבורה באמצעות תעלות ותחבורה בנהר התמזה). פרויקט השיפוץ הסתיים בנובמבר 2007.
בל אייר (חברת תעופה)
בל אייר (באנגלית: Belle Air) הייתה חברת תעופה אלבנית, שהוגדרה כחברת תעופה זולה. בסיסה הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה האם תרזה, שבעיר הבירה טירנה.
החברה הפעילה טיסות סדירות ליעדים באיטליה, יוון, גרמניה, צרפת, בלגיה, קוסובו ושווייץ, וכן טיסות שכר לטורקיה ומצרים.
תולדות החברה
החברה נוסדה במאי 2005, ותוך שישה חדשים בלבד, ב-17 בנובמבר 2006, מכרה 100,000 כרטיסי טיסה. החברה גדלה במהירות, בעיקר בהשוואה לחברת התעופה הלאומית של אלבניה, אלבניאן איירליינס. מאוחר יותר, עקב קשיים כלכליים, החברה הפסיקה את פעילותה ב-24 בנובמבר 2013.
אדי קאופמן
ביוגרפיה
קאופמן נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה ובה גדל. בשנת 1960, בבחרותו, עלה לישראל. למד לתואר ראשון בסוציולוגיה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית (1964) ותואר שני במדע המדינה ויחסים בינלאומיים (1967). בקיץ 1963 שהה מספר שבועות בקובה בהזמנת התאחדות הסטודנטים המקומית. שימש כיו"ר התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל. כיו"ר ההתאחדות יזם שבוע מחאה נגד משטר אפרטהייד בדרום אפריקה, ומבצע התרמה להקמת מעונות סטודנטים באתיופיה.
שימש כראש "מכון טרומן לקידום השלום" באוניברסיטה העברית, בין השנים 1983–1991, ושוב בין 1996–1998.
בשנת 1984, הקים את מועדון תרבות הדיון - דיבייטינג של האוניברסיטה העברית, במטרה לקדם את תרבות הדיון והשיג ושיח בישראל.
בשנת 2003 היה חבר הוועדה הבינמשרדית שהוקמה על ידי ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, לעניין הנעלמים בארגנטינה.
ספרים
בעברית באנגלית 2003- paperback.) transformar las diferencias en oportunidades para todos, (CRIES, Editorial Icaria, Buenos Aires, 2014 Articles in Journals
איתי החיים משחק הרבה
אִתי החיים משחֵק הרבה הוא ספר מאת דויד גרוסמן, שיצא לאור במרץ 2019 במסגרת "הספריה החדשה" והקיבוץ המאוחד.
הספר מספר את סיפורה של ורה, דרך עיניהן של בתה נינה ונכדתה גילי, שנאסרה ונשלחה לאי העונשין גולי אוטוק בקרואטיה של אחרי מלחמת העולם השנייה לתקופה של שלוש שנים, בזמן שבתה נינה הייתה בת 6. הספר מבוסס חלקית על סיפורה האמיתי של, אסירה מפורסמת ששרדה את גולי אוטוק, שהייתה ידידתו של גרוסמן וביקשה ממנו לספר את הסיפור שלה. בסוף הספר, גרוסמן מודה לאווה ולמשפחתה על שנתנו לו את החופש האמנותי לשנות את הסיפור כראות עיניו.
עלילת הספר
גילי ברוק, נכדתה של ורה ובתו של רפי, בנה החורג של ורה, מספרת על המאורעות שהובילו אותה לכתוב יומן, אותו אנו קוראים. ביום הולדתה ה-90 של ורה, מופיעה לפתע בתה המנוכרת נינה, אשר גרה במשך שנים הרחק מוורה, ובפיה בשורה - יש לנינה מחלה סופנית, שתדרדר אותה בריאותית עד למותה הבלתי נמנע. לאור מצב זה, מבקשת נינה מוורה שתכין לה סרט תיעודי, שבו ורה תספר את סיפור חייהן והשתלשלות האירועים שהובילו אותן לישראל לנינה העתידית, שלא תצליח לזכור כנראה שום דבר מחייה ועברה. נינה מבקשת מרפי, אהובה לשעבר, שיצלם את הסרט, ורפי מבקש מגילי שתצטרף כבמאית. בסיטואציה הזו, גילי מחליטה להצטרף ולתעד את המסע המשפחתי ביומן ובצילומים עם המצלמה. הרביעייה מתחילה את המסע לכיוון קרואטיה, המקום שבו ורה הכירה את בעלה הראשון ועם מסעם, נחשף סיפור חייה של ורה ושל נינה. במקביל, גילי נזכרת ברגעים שונים בחייה וחושפת את סיפור המשפחה שלה עם רפי ונינה, במהלכו אביה רפי רדף אחרי נינה למן הרגע הראשון שפגש אותה בקיבוץ כששניהם היו נערים. נינה ברחה מהקיבוץ ורפי חיפש אותה שנים עד שבסוף מצא אותה בירושלים, וחי איתה כמה שנים שם. במהלך תקופה זו גילי נולדה. 3 שנים אחר כך, נינה ברחה משניהם לחו"ל ורפי גידל את גילי לבדו, ולא הצליח להתאושש מאז ולמצוא זוגיות אחרת. במסע עצמו, בלילה שלפני הנסיעה לגולי אוטוק, ורה מספרת לרפי ולגילי את הסוד שהיא לא סיפרה כל חייה בזמן שהם מצלמים אותה בלובי של המלון בו הם שוהים בקרואטיה - לאחר מותו של בעלה, נתנו הרשויות לוורה שתי אפשרויות: האחת, לחתום על מסמך שמוקיע את בעלה כבוגד, ולצאת לחופשי. השנייה, במידה ותסרב לחתום, היא תשלח מיידית למחנה הריכוז גולי אוטוק, ובתה הקטנה נינה תישאר ברחוב ללא אמא ואבא. ורה, בחרה להשלח לגולי אוטוק בשל אהבתה הרבה לבעלה וסרובה להשחיר את זכרו. בעקבות בחירתה זו, נותרה נינה לבדה, ודודיה גידלו אותה במשך 3 שנים בהן ורה הייתה במחנה. בתקופה שוורה הייתה במחנה, התעללו בה בצורות יצירתיות וקשות, והיא הצליחה בכל זאת לשרוד ולהשתחרר. עם שחרורה היא חוזרת לקרואטיה ומוצאת את ביתה נינה, ושתיהן עולות יחדיו לישראל. סודה של ורה לא מתגלה לנינה שישנה בזמן הווידוי של ורה, ורפי וגילי מחליטים שלא לספר לה בינתיים. ביום למחרת, הרביעייה נוסעת לגולי אוטוק שם נזכרת ורה בכל הקשיים שהיא עברה שם. הקבוצה נתקעת באי בשל מזג אוויר קשה למשך לילה. במהלך הלילה, נינה מחבקת את ורה. כמה רגעים לפני כן, נינה זורקת את המצלמה והתיק עם חומרי הצילום שגילי ורפי הכינו עד כה מבלי להסביר מדוע. המסע מסתיים עם וידויה של גילי על כך שאחרי חזרתם היא החליטה להקים משפחה עם בן זוגה, ולבת שנולדה לה הם קראו נינה.
ביקורות
הספר זכה לשבחים על שפתו, ועל פיתוח משכנע של תמות הספר אשר דנות ב"בחירה", "הרצון להיבחר" והתמודדות עם "המשך חיים ועל המלודרמטיות ואהבת האדם הפזורה בספר.
ניסים קלדרון מסתייג מהספר מבחינת ההתעלמות של גרוסמן מהממד האידאולוגי של התקופה בה אווה חייתה ופעלה.
קורור
קורור היא אחת מהמדינות של פלאו. מדינה זו מהווה המרכז התקשורתי והמסחרי של המדינה. המדינה כוללת מספר איים, שהעיקרי בהם הוא קורור, עליו נמצאת העיר קורור, בירת פלאו לשעבר, בה מתגוררים כ-11,200 תושבים (2004). במדינת קורור כ-14,000 תושבים (2004) המהווים כ-70% מאוכלוסיית פלאו.
בתקופת השלטון הקולוניאלי הספרדי, הייתה העיר כפר דייגים קטן. לאחר מכן נתון היה האי למרות קולוניאלית גרמנית, ואלה הרחיבו את הנמל במקום ופתחו בעיר תחנת סחר. ב-1914, בעת שהאי היה תחת שלטון היפנים, חיו ביישוב המרכזי שבו כ-500 אנשים. היפנים פיתחו את העיר והממשלה היפנית של "הימים הדרומיים" ישבה במקום. האוכלוסייה גדלה במהירות, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1941 מנתה אוכלוסיית העיר 38,000 תושבים, מהם רק 5,000 מקומיים.
האי קורור מחובר בגשרים לשני איים סמוכים:
מדינת קורור מחוברת בגשר לאי באבלדאוב במדינת איראי, עליו נמצא שדה התעופה של קורור ובו נמצאת גם עיר הבירה מלקאוק.
תיאום עין-יד
תיאום עין-יד היא היכולת ליצור קואורדינציה בין תנועת שרירי היד לבין תנועת שרירי העין בהתאם למידע החזותי שמתקבל ממנה (ראייה). לשם כך נדרשים יכולת תפיסה חזותית-מרחבית לצד יכולת שליטה מוטורית ביד ובכף היד.
שימושים
ישנן מיומנויות רבות המתבססות על תיאום עין-יד. למשל, רוב השימוש בכלים ובמכונות מצריך יכולת כלשהי של תיאום עין-יד (כמו גזירה במספריים, נהיגה ועוד), וכך גם השימוש בכלי כתיבה לצורך יצירת כתב יד. כל פעולה המערבת עיבוד מידע חזותי המנחה פעילות מוטורית בידיים, החל מהושטת היד לתפיסת עצם שהאדם רואה ורוצה לקחתו, ועד לפעולות מורכבות כגון נגינה על פי תווים ושימוש במחשב, מצריכה תיאום תקין בין העין ליד.
התפתחות
היכולת לתיאום עין-יד מתפתחת כחלק מהתפתחות גוף האדם והיא מתחילה במהלך הינקות.
תיאום עין-יד משפיע על התפתחות יכולות מוטוריקה גסה ועדינה בקרב ילדים, וכן על ההיבטים הגרפיים בהתפתחות ציורי ילדים ובכתיבה. בהתאם לכך, פעילויות רבות במסגרת גני הילדים מכוונות לפיתוח תיאום עין-יד לקראת בית ספר יסודי. אחת הפעילויות המאפשרת פיתוח של תיאום עין יד בגילאים אלו היא שימוש בספר צביעה.
המשחק מעודד את הילד לאמן ולתרגל מיומנויות גופניות, תוך שיפור השליטה המוטורית והקואורדינציה. משחקים רבים יכולים לפתח תיאום עין-יד, כגון משחקי ספורט, משחקי כדור, "חמש אבנים", משחק ידיים, "סבתא סורגת" ועוד. כמו כן, ישנם צעצועים שמטרתם לפתח תיאום עין-יד, כגון הך פטיש.
פגיעה בתיאום עין-יד
ישנם מספר מצבים והפרעות קליניים בהם אחד התסמינים הוא פגיעה בתיאום עין-יד. למשל, מיומנות זו יורדת מבחינת מהירות הביצוע שלה ככל שהאדם מזדקן יותר, וזאת בשל התנוונות הדרגתית של הצרבלום במוח האדם המתרחשת בגיל מבוגר ומשפיעה על יכולתו לעבד מידע חזותי ולקשר אותו לתנועה של היד. קושי משמעותי בתיאום עין-יד ניכר במחלות כמו פרקינסון וסינדרום באלינט ומצבי אטקסיה ויזואלית.
טיפול
במקרים בהם עולה קושי בתיאום עין-יד אשר עשוי להפריע לאדם בתפקודים שונים בחיי היום יום, במערכת החינוך או בשוק העבודה, מופנה האדם לטיפול באמצעות ריפוי בעיסוק. טיפול זה מסייע בשיפור התיאום באמצעות תרגילים מגוונים לשיפור התפיסה החזותית והתכנון המוטורי בהתאם למידע חזותי.
אד באטלר
אדוארד אדם באטלר (באנגלית: Edward Adam Butler; נולד ב-27 בפברואר 1962) הוא בריגדיר גנרל לשעבר בריטי יוצא הצבא הבריטי אשר שימש כמפקד הכוחות הבריטיים באפגניסטן.
ביוגרפיה
לאחר שהשלים את לימודיו באיטון קולג' ובאוניברסיטת אקסטר התגייס באטלר לצבא הבריטי, התקבל לאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט והוסמך כקצין חי"ר בשנת 1984. באטלר שובץ ברגימנט המעילים הירוקים המלכותי ולקח חלק בלחימה בצפון אירלנד כמפקד מחלקה ופלוגה. לאחר מכן התנדב לשירות האוויר המיוחד ולחם בבוסניה ב-1997 ובסיירה לאון בשנת 2000. בשנים 2001–2002 שימש כמפקד שירות האוויר המיוחד, והוביל את היחידה במהלך מלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק. בשנת 2004 מונה למפקד חטיבת הסער האווירי ה-16 ופיקד עליה ועל וכלל הכוחות הבריטיים בלחימה במחוז הלמנד שבאפגניסטן. בשנת 2008, לאחר ששימש בתפקיד ראש חטיבת המבצעים של הכוחות המזוינים של בריטניה בחר לפרוש מן השירות.
באטלר נשוי ואב לשניים.
אפלול מצוי
אפלול מצוי (שם מדעי: Eptesicus serotinus) מין של עטלף בסוג אפלול.
גופו מכוסה פרווה שמצד הגב היא חומה-אפרפרה כהה ובאזור הגחון בהירה. צבע אוזניו וקרומי התעופה שחרחרים. אוזניו קצרות ומעוגלות ולהן תוספת קרומית המקנה לו שמיעה מעולה. הכנפיים ארוכות וחדות וזנבו בולט מחוץ לקרום התעופה. מעופו איטי, משק הכנפיים נשמע היטב. תנועתו באוויר לעבר טרפו משנה כיוונים בהתאם לשלבי איתורו. כשהוא יוצא לצוד, הוא משמיע קולות בחלל, כדי לאתר את החרק, שממנו חוזר הד לאוזני העטלף. הוא מסוגל לאתר את טרפו במדויק ואז צולל לעברו ותופס אותו. פועל בשעות החשכה המאוחרות, כשהוא צד כיחידאי, אך חי בלהקות קטנות בחורשות, שטחי שיחים, עצים חלולים, חורבות, בתים ומערות.
האפלול המצוי נמצא על סף היעלמות מארץ ישראל, ואילו באירופה סובלת אוכלוסייתו מנגע הכלבת.
ASCII
ASCII (ראשי תיבות של: American Standard Code for Information Interchange) הוא קוד לייצוגם של תווים (ספרות, אותיות האלפבית, סימני פיסוק ועוד) בזיכרון מחשב ובקובצי מחשב.
מבנה
הקוד אינו כולל אותיות בשום אלפבית אחר. בעבר הותאם הקוד לעברית ("קוד ישן") – 27 תווים (כולל אותיות סופיות) תפסו את מקום האותיות הלטיניות הקטנות. גם שפות אחרות הותאמו אליו, למשל עבור גרמנית ויתרו על כמה תווים לטובת יצירת אותיות לטיניות עם סימנים.
במרץ 1968 הורה הנשיא לינדון ג'ונסון לסוכנויות פדרליות של ארצות הברית לרכוש אך ורק מחשבים התומכים בקוד ASCII. למשך תקופה מסוימת עוד הייתה ל־ASCII תחרות מצד קוד EBCDIC שפיתחה חברת IBM, אולם עם הזמן ASCII זכתה לעדיפות והייתה לתקן בין-לאומי.
כיום, השימוש ב־ASCII טהור יורד בגלל המעבר ליוניקוד, הכולל אוסף רחב בהרבה של סימנים, ומאפשר ייצוג שפות אחדות במקביל. על אף שישנן תכנות שאינן מתפקדות באופן אופטימלי עם תו שתופס 2 בתים, קיימים תקנים כגון UTF-8 המאפשרים לתווי ה־ASCII לעבור ללא שינוי.
טבלת ASCII
קוד ה-ASCII מוצג לעיתים כטבלה המתאימה בין התו לבין המספר שמיצג אותו ולכן מקובל להתייחס להתאמה בשם: "טבלת ASCII". בטבלת ה-ASCII שלמטה, מופיעים התווים כאשר הערך הבינארי של כל תו מושג על ידי העמודה השמאלית ביותר שמייצגת את שלוש הספרות הבינאריות השמאליות של המספר, ועל ידי השורה העליונה שמייצגת את ארבע הספרות הימניות של המספר. למשל, הייצוג הבינארי של התו "B" הוא "1000010". צבע הרקע מייצג תו בקרה, צבע הרקע  מיצג תווים הניתנים להדפסה.
עברית
בקוד ASCII הוגדרו רק אותיות אנגליות, גדולות וקטנות. כדי להתאימו לעברית הוחלפו האותיות האנגליות הקטנות באותיות עבריות (בטווח 0x61 עד 0x7A), כך ש-a הוחלפה ל-ב', b הוחלפה ל-ג', וכך הלאה עד z שהוחלפה ל-ת'. כיוון שבאלפבית העברי יש אות אחת יותר מאשר באלפבית האנגלי, קיבלה האות א' את הערך שלפני a, כלומר 0x60. התאמה זו כונתה בהמשך "קוד ישן".
בקוד ASCII מורחב, בן 8 ביטים, בתקן ISO 8859-8 קיבל האלפבית העברי את הטווח 0xE0 עד 0xFA.
ב-Code page 862, אף הוא בן 8 ביטים, קיבל האלפבית העברי את הטווח 0x80 עד 0x9A.
פרומנטי
פרומנטי (בלטינית: Frumenty) או פורמיטי (בלטינית: furmity) היה מאכל נפוץ במטבח ימי הביניים. דייסה זו העשויה דגנים מורתחים (גריסים, שיבולת-שועל או שעורים), שימשה מאכל יסודי לפשוטי העם, ואף נאכלה על ידי בני האצולה, באירופה של ימי הביניים. פשוטי העם אכלו את הדייסה כמות שהיא, וכאשר היה בידם, הוסיפו לדייסה שומן בשר (לרוב בשר חזיר) וירקות. האצילים הוסיפו לדייסה חלב, ביצים או ציר בשר, ואכלו מאכל זה כתוספת למנה בשרית (המנה העיקרית) או כמנה מתוקה. גרסאות נוספות של מאכל שנאכלו בקרב בני האצולה והמעמדות הגבוהים כמנה מתוקה (שנאכלה במהלך הארוחה ולא בסופה), כללו שקדים, צימוקים, יין, סוכר, זעפרן ומי הדרים.
בתרבות הקלטית הוגשה מנה זו באופן מסורתי כחלק מארוחת חג המולד.
המאכל מוזכר בספרו של תומאס הארדי, "ראש העיר קסטרברידג'", וכן בספר מבעד למראה ומה אליס מצאה שם, של לואיס קרול.
טריומף Stag
טריומף Stag (באנגלית: Triumph Stag) היא מכונית ספורט מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית טריומף, אשר יוצרה בין השנים 1970–1977.
מדגם זה יוצרו 25,939 יחידות. 6,780 יחידות יוצאו, מהן 2,871 לארצות הברית.
דיוור אלקטרוני
דיוור אלקטרוני הוא שם אב למגוון רחב של פעולות שיווק והפצת אינפורמציה באמצעים דיגיטליים, כגון: דואר אלקטרוני, מסרון או באמצעות אחת מן האפליקציות למסרים מיידים כגון וואטצאפ.
במדינות שונות ובהן ישראל, ישנו חוק האוסר על משלוח דיוור אלקטרוני המוגדר כ"דבר פרסומת" ללקוחות שלא נתנו את אישורם לכך.
סוגי הדיוור האלקטרוני
במובן הרחב של ההגדרה, כל משלוח הודעה לרשימת מכותבים נחשב לדיוור אלקטרוני. אך עיקר השימוש בדיוור אלקטרוני הוא לצרכים הבאים: