cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטנלי בולדווין
כהונה שלישית כראש הממשלה (1933–1937)
עם ההתדרדרות במצב בריאותו של מקדונלד, החליפו הוא ובולדווין תפקידים ביוני 1935. בולדווין מונה לתפקיד ראש הממשלה ומקדונלד תפס את תפקידו כלורד נשיא המועצה. באוקטובר אותה שנה הכריז בולדווין על בחירות כלליות. נוויל צ'מברלין יעץ לבולדווין להפוך את החימוש מחדש לנושא המוביל של מסע הבחירות כנגד הלייבור, באומרו שאם תוכנית החימוש מחדש לא תוכרז עד לאחר הבחירות, תהייה תחושה שהממשלה הוליכה שולל את הציבור. אף על פי כן, בולדווין לא הפך את נושא החימוש מחדש לנושא המוביל של מסע הבחירות. הוא אמר שהוא יתמוך בחבר הלאומים, יבצע תהליך התחדשות בכוחות המזוינים של בריטניה ויתקן ליקויים. אך הוא גם אמר: "אני נותן לכם את דברתי שלא יהיה תהליך נרחב של התחמשות מחדש". הסוגיות העיקריות במערכת הבחירות היו סוגיות השיכון, האבטלה והאזורים המיוחדים של השפל הכללי. בבחירות זכו תומכי ממשלת האחדות הלאומית ב-430 מושבים בפרלמנט (מתוכם 386 של השמרנים) והלייבור זכו ב-154 מושבים.
ההתחמשות מחדש
בדברים שכתב ב-1955 טען בנו הצעיר של בולדווין, א. ווינדהאם בולדווין, שאביו תכנן את תוכנית ההתחמשות מחדש כבר ב-1934, אך היה עליו להוציא את התוכנית לפועל בתחבולות כדי להימנע מלהרגיז את הציבור שגישתו הפציפיסטית התגלתה ב"סקר השלום" (Peace Ballot) שנערך בשנים 1934–1935. הדרך היסודית שבה הציג בולדווין את תהליך ההתחמשות מחדש ב-1935, טען בנו, גרמה לתבוסת הפשיזם והבטיחה את הניצחון שאפשר לתהליך ההתחמשות מחדש להמשיך הלאה.
ב-25 בפברואר 1936 אישר הקבינט דו"ח שקרא להרחבת הצי המלכותי הבריטי ולהצטיידות מחדש של הצבא הבריטי (אף על פי שלא דובר על הרחבת הצבא), לצד הקמתם של בתי חרושת שייבנו בכספי הציבור וינוהלו על ידי חברות תעשייתיות. בתי חרושת אלו נכנסו לפעולה ב-1937. בפברואר 1937 דיווח ראש מטה ההגנה שעד מאי 1937 יעמדו לרשות חיל האוויר הגרמני 800 מפציצים, בהשוואה ל-48 של חיל האוויר המלכותי.
בדיון שהתקיים בבית הנבחרים ב-12 בנובמבר 1936, תקף צ'רצ'יל את הממשלה על אוזלת ידה בתהליך ההתחמשות מחדש. בולדווין השיב:
צ'רצ'יל כתב לידידו: "מעולם לא שמעתי וידוי עלוב כל כך מפי איש ציבור כפי שבולדווין השמיע לנו אתמול". ב-1935 כתב בולדווין לג'. ק. ק. דווידסון ואמר על צ'רצ'יל: "אם תפרוץ מלחמה, ואף אחד לא יכול להכחיש זאת, עלינו לשמור עליו רענן לתפקיד ראש הממשלה שלנו". תומאס דגדייל טען גם הוא שבולדווין אמר לו: "אם תפרוץ מלחמה, ווינסטון יהיה חייב להיות ראש הממשלה. אם הוא יכנס לקבינט עכשיו לא נוכל להיות מעורבים במלחמה כאומה מאוחדת". המזכיר הכללי של קונגרס האיגודים המקצועיים, וולטר סיטרין, נזכר בשיחה שהייתה לו עם בולדווין ב-5 באפריל 1943: "בולדווין סבר שההתאוששות הפוליטית של צ'רצ'יל הייתה מופלאה. הוא אישית תמיד חשב שעם תפרוץ מלחמה, ווינסטון יהיה האיש הנכון לתפקיד".
מפלגת הלייבור התנגדה בתקיפות לתוכנית ההתחמשות מחדש. ב-21 בדצמבר 1933 אמר קלמנט אטלי: "מבחינתנו, אנו מתנגדים לכל דבר שקרוב להתחמשות מחדש". ב-8 במרץ 1934 אמר אטלי, לאחר שבולדווין הגן על הערכות המצב של הכוחות האוויריים, "אנו מצדנו לא תומכים בהתחמשות מוחלטת מחדש". ב-30 ביולי 1934 הגישה מפלגת הלייבור הצעת אי-אמון נגד הממשלה על רקע תוכניות ההרחבה של חיל האוויר המלכותי. אטלי אמר בדיון על ההצעה: "אנו מתכחשים לצורך להגדלת כוחות האוויר... ואנו מתנגדים לתביעה לשוויון כוחות". סר סטפורד קריפס אמר גם באותה הזדמנות שזו סברה מוטעית לחשוב שבריטניה יכולה להשיג ביטחון באמצעות הגדלת חיל האוויר שלה. ב-22 במאי 1935, ביום לאחר נאומו של היטלר בו הוא טען שהתחמשותה מחדש של גרמניה לא מהווה איום על השלום, העריך אטלי שנאומו של היטלר נתן "סיכוי לעצירת מרוץ החימוש". אטלי גם גינה את הספר הלבן בנושא ההגנה של 1937: "אין אנו מאמינים שהממשלה מתכוננת להשיג ביטחון כלשהו למדינה באמצעות ההתחמשות מחדש".
התפטרותו של המלך אדוארד השמיני
עלייתו לכס המלוכה של המלך אדוארד השמיני ומשבר ההתפטרות שלו מיד לאחר מכן, העמידו את בולדווין בפני המבחן העיקרי האחרון שלו כראש הממשלה. המונרך החדש היה תומך נלהב של ההבנה בין בריטניה לבין גרמניה והיו לו דעות מוצקות בנוגע לזכותו להתערב בענייני המדינה, אך הדאגה העיקרית של הממשלה הייתה חוסר שיקול הדעת שלו. בכוונתו של המלך היה לשאת לאישה את ווליס סימפסון, אישה אמריקאית שהייתה גרושה פעמיים. בולדווין, שניחן בחשיבה הגיונית, חש שהוא יוכל לסבול אותה כ"פרוצה מכובדת", כל עוד היא תישאר הרחק מכס המלכות, אך לא בתור "המלכה וולי". סימפסון הייתה גם חשודה על ידי הממשלה בשל רגשותיה הפרו-גרמניים הידועים והייתה אמונה שהיו לה קשרים קרובים עם חוגים מונרכיסטיים גרמניים.
באוקטובר ובנובמבר 1936 הצטרף בולדווין למשפחה המלכותית בניסיון להניא את המלך מכוונתו להוציא לפועל את הנישואים הללו, בטענה שנישואים של המלך לאישה גרושה פעמיים כמלכה לא תתקבל על ידי הממשלה, על ידי העם ועל ידי האימפריה ושקול העם חייב להישמע. כאשר דעת הקהל כלפי המלך נפגעה קשות, נתן לו ראש הממשלה זמן לשקול מחדש את רעיון הנישואים. על פי ההיסטוריון פיליפ ויליאמסון, "הפגיעה שעמדה בבסיס ההשלכות של הקשר בין המלך לגברת סימפסון עבור מוסריותו של הציבור הרחב והיושרה החוקתית שכעת התקבלו, במיוחד על ידי בולדווין, כמחזקים את אחדות האומה ואת חוזקה".
החדשות על הרומן התפרסמו לראשונה בעיתונים ב-2 בדצמבר. הייתה תמיכה במידה מסוימת לאיחולי הצלחה למלך, במיוחד בלונדון ובסביבתה. הרויאליסטים הרומנטיים, צ'רצ'יל, מוסלי וברוני העיתונות, הלורד רותרמיר מהדיילי מייל והלורד ביברברוק מהדיילי אקספרס, כולם הכריזו שלמלך זכות לשאת לאישה את כל מי שהוא יחפוץ בה. משבר זה יצר ממד פוליטי כאשר ביברברוק וצ'רצ'יל ניסו לקבל את תמיכת הפרלמנט לנישואים. אף על פי כן, תומכיו של המלך הצליחו לקבץ רק 40 חברי פרלמנט ודעת הרוב צידדה בבולדווין ובממשלת השמרנים. מנהיג הלייבור, קלמנט אטלי, אמר לבולדווין "שבעוד לאנשי הלייבור אין כל התנגדות שאמריקאית תהפוך למלכה, הוא בטוח בכך שהם לא יהיו מוכנים לאשר את גברת סימפסון למעמד זה", בעיקר באזורי הפריפריה ובדומיניונים. הארכיבישוף מקנטרברי, קוסמו לנג, החזיק בדעה שהמלך, כראש הכנסייה האנגליקנית, לא יכול להתחתן עם אישה גרושה, בעוד שעיתון הטיימס טען שיוקרתה של המלוכה תפגע אם "רצונו הפרטי של המלך יתנגש עם חובתו הציבורית".
בעוד שמבקרים מאוחרים יותר הלינו על כך שבולדווין סירב לבקשה סבירה לזמנה, בהעדיפו להתמיד בלחץ על המלך ומעולם לא רמז על כך שהחלופה לנישואים תהייה התפטרותו של המלך, בית הנבחרים יצא מידית ובאופן גורף כנגד הנישואים. מפלגת הלייבור, המפלגה הליברלית, קונגרס האיגודים המקצועיים והדומיניונים של אוסטרליה וקנדה הצטרפו לעמדתו של הקבינט הבריטי בדחיית הפשרה של המלך, שבמקור הוצגה ב-16 בנובמבר, על פיה הנישואים יהיו נישואים מורגנטיים. המשבר איים על אחדותה של האימפריה הבריטית, בשל העובדה שיחסיו האישיים של המלך עם הדומיניונים היו הקשר החוקתי האחרון שנותר להם.
בקשתו האחרונה של המלך במהלך המשבר, ב-4 בדצמבר, הייתה שתינתן לו האפשרות לשדר נאום לאומה. בקשה זו נדחתה על ידי בולדווין שטען ששידור זה יגרום לפילוג. על כל פנים, בפגישתו האחרונה עם המלך ב-7 בדצמבר, ניסה בולדווין לדבר כל הלילה למצפונו של המלך, אך המלך היה נחוש בדעתו לבצע את החלטתו. ב-10 בדצמבר הודיע בולדווין בבית הנבחרים על החלטת המלך להתפטר. הרולד ניקולסון, חבר פרלמנט מהלייבור, שנכח בנאום, כתב ביומנו:
עם תום נאומו של בולדווין התפזרו חברי הבית ובדרכו החוצה נתקל ניקולסון בבולדווין ששאל אותו מה דעתו על הנאום. ניקולסון השיב שהנאום היה מצוין ותשובתו של בולדווין הייתה: " כן... זו הייתה הצלחה. אני יודע זאת. הוא היה כמעט ללא הכנה. הייתה לי הצלחה, ניקולסון היקר, ברגע זה הייתי ממש זקוק לזה. כעת הגיע הזמן להמשיך".
ב-11 בדצמבר התפטר אדוארד השמיני ותחתיו עלה לכס המלוכה אחיו, ג'ורג' השישי. לאדוארד הוענק על ידי אחיו התואר דוכס וינדזור. ביוני 1937 התקיים בצרפת טקס הנישואים שלו עם סימפסון, לאחר שגירושיה עם ארנסט סימפסון נכנסו לתוקף.
בולדווין מנע מהמשבר להפוך לפוליטי על ידי כך שהפך אותו למשבר חוקתי. הפתרון החשאי שהגה התאים לדעה הכללית וכך השתקמה האהדה הציבורית כלפיו. הוא זכה לשבחים מכל הצדדים על הדרך הסבלנית שבה טיפל במשבר ולפחות הוא לא נתקל באי נוחות מצדם של המפגינים שצעקו "אל נצור המלך, מבולדווין!", או "הכו את בולדווין! הכו אותו!! אנו רוצים את אדוארד".
התפטרות
באפריל 1937, עת היה כמעט בן 70, הודיע בולדווין כי בכוונתו לפרוש מראשות הממשלה. בולדווין התפטר ב-28 במאי 1937 ופינה את תפקיד ראש הממשלה לבן מפלגתו, נוויל צ'מברלין. פעולתו האחרונה כראש ממשלה הייתה להעלות את שכרו השנתי של ראש הממשלה מ-400 ליש"ט ל-600 ליש"ט ולהנהיג תשלום משכורת למנהיג האופוזיציה. הייתה זו העלאת השכר הראשונה של חברי הפרלמנט מאז הונהג ב-1911 והיא הטיבה בעיקר עם חברי הפרלמנט של הלייבור. הרולד ניקולסון כתב ביומנו "שזה נעשה עם הטעם המושלם הרגיל של בולדווין. איש לא סיים את תפקידו כך בפרץ כזה של חיבה". ב-28 במאי הוענק לבולדווין תואר אביר מסדר הבירית והוא קיבל את תואר האצולה "הרוזן בולדווין מביודלי" (Earl Baldwin of Bewdley) וב-8 ביוני התואר "ויקונט קורוודייל". ביוני 1937 נכנס בולדווין כחבר לבית הלורדים.
עמדתו בנוגע למדיניות הפיוס
שבועיים לאחר ועידת מינכן אמר בולדווין בשיחה עם הלורד הינצ'ינגברוק: "האין באפשרותנו להפנות את היטלר מזרחה? נפוליאון התמוטט כאשר הוא נלחם כנגד הרוסים. להיטלר עשוי להיות גורל דומה".
שנות הפרישה של בולדווין היו שקטות. לאחר מותו של צ'מברלין ב-1940, התפישה לגבי חלקו במדיניות הפיוס הפכה אותו לדמות בלתי אהודה במהלך מלחמת העולם השנייה ואחריה. לאחר רצף הכישלונות הצבאיים הבריטים ב-1940 החל בולדווין לקבל מכתבי ביקורת. בתחילה ערמומיים ולאחר מכן אלימים ופוגעניים. לאחר מכן החלו בכך העיתונים ולבסוף הוא ספג ביקורת קשה בציבור. לא הייתה לו מזכירה ולכן הוא נאלץ להתמודד עם המכתבים הבלתי נעימים שנשלחו אליו לעיתים תכופות. לאחר מכתב ביקורת מריר שנשלח אליו על ידי אזרח, כתב בולדווין: "אני יכול להבין את המרירות שלו. הוא זקוק לשעיר לעזאזל ומצא אותי".
פרשת שערי הברזל
בספטמבר 1941 קרא אויבו הוותיק של בולדווין, הלורד ביברברוק, לכל הרשויות המקומיות לסרוק את שטחיהן ולאתר גדרות ושערים מברזל ופלדה שעשויים לשמש לטובת המאמץ המלחמתי. בעלים של שערים וגדרות כאלו יכלו להגיש בקשה לפטור על בסיס ערך היסטורי או אומנותי של שערים או גדרות כאלו וצוות שמונה לכך על ידי הרשויות המקומיות היה מקבל החלטה בעניין. בולדווין הגיש בקשה לפטור מלקיחת שערי הברזל של האחוזה הכפרית שלו ואדריכל נשלח להעריך אותם. בדצמבר הגיש האדריכל את חוות דעתו שניתן להיעתר לבקשתו של בולדווין, אך בפברואר 1942 ביטל משרד האספקה את ההחלטה ופסק שעל כל השערים באחוזה להילקח לטובת המאמץ המלחמתי למעט אלו שבכניסה הראשית. במערכה תקשורתית הותקף בולדווין על כך שלא תרם את השערים מרצונו. בעל הטור ויליאם קונור ("קסנדרה") גינה את בולדווין:
היו חששות שאם השערים לא יילקחו על ידי הרשויות המתאימות, "הם יילקחו על ידי מישהו אחר". לפיכך, לפני שנאספו שערים אחרים בסביבה, נלקחו שערי אחוזתו של בולדווין, למעט אלו שבכניסה הראשית. שניים מחבריו של ביברברוק לאחר המלחמה, טענו שהייתה זו החלטתו של ביברברוק למרות דבריו של צ'רצ'יל, "הניחו לשעריו של בולדווין". בזמן השאילתות בבית הנבחרים אמר חבר הפרלמנט מהמפלגה השמרנית, קפטן אלן גרהם: "האם החבר הנכבד מודע לכך שחיוני מאוד להשאיר את שעריו של הלורד בולדווין במקומם כדי להגן עליו מפני זעם ההמון?"
תגובותיו בסוגיות ציבוריות
במהלך המלחמה התייעץ צ'רצ'יל בבולדווין רק פעם אחת. היה זה בפברואר 1943, כאשר הוא נועץ בו על הכדאיות של יציאה כנגד הנייטרליות האירית של איימון דה ואלירה, ראש ממשלת אירלנד. בולדווין ראה טיוטה של נאומו של צ'רצ'יל וייעץ לו לא לשאת אותו, וכך עשה צ'רצ'יל. כמה חודשים לאחר פגישתו עם צ'רצ'יל אמר בולדווין להרולד ניקולסון, "הלכתי לרחוב דאונינג כאדם מאושר. ברור שזה היה בין השאר בשל העובדה ששוטה זקן כמוני נהנה מההרגשה שהוא לא לגמרי מחוץ לעניינים. אך זו הייתה גם חדווה פטריוטית טהורה לראות שארצי מצאה בעת הזאת כזה מנהיג". בולדווין כתב אודות צ'רצ'יל לד. ה. ברבר: "אתה יכול לצטט אותי, הוא באמת אדם גדול, המלחמה הוציאה ממנו את המיטב. דעתו לא הוסחה ולו במעט בשל המעמד העולמי שלו. אני מתפלל שהוא יוביל אותנו לדרך הנכונה".
בשיחות פרטיות הגן בולדווין על התנהלותו בשנות השלושים:
בדצמבר 1944 בהמלצה חמה של ידידיו, החליט בולדווין להגיב על הביקורת עליו באמצעות פרסום ביוגרפיה. הוא ביקש מההיסטוריון ג'ורג' מלקולם יאנג שיכתוב עליו ביוגרפיה. יאנג נעתר ובולדווין ביקש מצ'רצ'יל להתיר ליאנג לעיין במסמכי הקבינט מתקופת כהונתו כראש הממשלה. בולדווין כתב:
בערוב ימיו ומותו
ביוני 1945 נפטרה לוסי, רעייתו של בולדווין. בולדווין עצמו סבל כבר באותה עת מדלקת מפרקים ונזקק למקל הליכה. באוקטובר 1947, בהופעתו הציבורית האחרונה בלונדון בטקס הסרת הלוט מפסלו של ג'ורג' החמישי, זיהה אותו ההמון והריע לו, אך באותה עת שמיעתו כבר הייתה לקויה והוא שאל: "האם הם קוראים לי בוז?" בולדווין מונה להיות נשיא אוניברסיטת קיימברידג' בשנות השלושים והוא המשיך למלא תפקיד זה עד ליומו האחרון.
סטנלי בולדווין מת בשנתו באחוזתו הכפרית אסטלי הול (Astley Hall), ליד סטורפורט על הסוורן (Stourport-on-Severn) שבמחוז ווסטרשייר ב-14 בדצמבר 1947. גופתו נשרפה ואפרו נטמן בקתדרלת ווסטרשייר.
הערכת פועלו
צ'רצ'יל האמין באמת ובתמים שעמדתו הפייסנית של בולדווין כלפי היטלר נתנה לרודן הגרמני את התחושה שבריטניה לא תלחם אם תותקף. אף על פי שהיה ידוע באצילות הנפש שהפגין כלפי יריבים פוליטיים כמו צ'מברלין, לא חס כלל על בולדווין. "אני מאחל לסטנלי בולדווין בריאות טובה" אמר צ'רצ'יל כאשר סירב לשלוח לו ברכה ליום הולדתו השמונים ב-1947, "אך היה עדיף לו לא היה נולד כלל". צ'רצ'יל גם האמין שבולדווין, שלא כמו צ'מברלין, יהיה זה שיואשם באופן הכבד ביותר על ידי הדורות הבאים בשל מדיניותו שהובילה ל"מלחמה המיותרת ביותר בהיסטוריה". בכרך הראשון של ספרו של צ'רצ'יל, "מלחמת העולם השנייה" מצוין שבולדווין "הודה במתן קדימות למפלגה לפני המדינה" בשל הודאתו לכאורה שהוא היה מפסיד בבחירות של 1935 אם הוא היה מיישם מדינות החלטית יותר של חימוש מחדש. צ'רצ'יל ציטט באופן סלקטיבי נאום שנשא בולדווין בבית הנבחרים שנתן את הרושם המוטעה שבולדווין דיבר על הבחירות הכלליות בשעה שהוא דיבר על בחירות הביניים בפולהאם ב-1933. והשמיט את ההערות של בולדווין בנוגע לבחירות של 1935 - "קיבלנו מהעם, עם רוב גדול, מנדט לבצע את מה שאף אחד, שנה קודם לכן, היה מאמין שהוא אפשרי". בנאום שנשא עם מותו של בולדווין כיבד אותו צ'רצ'יל בביטוי שהיווה עבורו חרב פיפיות: "הוא היה הפוליטיקאי המרשים ביותר שפגשתי בחיים הציבוריים".
ב-1948, פרסם ההיסטוריון רג'ינלד באסט מאמר שערער על הטענה שבולדווין "התוודה" על מתן קדימות למפלגה על פני המדינה וטען שבולדווין התכוון לשנים 1933–1934 כאשר בחירות על סוגיית ההתחמשות מחדש הייתה נדונה לכישלון.
בתגובה לביוגרפיה שנכתבה על ידי יאנג, פרסם ב-1953 ההיסטוריון ד. צ'. סומרוול את הספר "סטנלי בולדווין: בחינה של כמה ממאפייני הביוגרפיה של מר ג. מ. יאנג" עם הקדמה מאת מי שהיה בעת המלחמה מנהיג המפלגה הלאומית-ליברלית, ארנסט בראון. ספר זה ניסה להגן על בולדווין כנגד האשמות שהועלו על ידי יאנג. הן על יאנג והן על סומרוול נמתחה ביקורת ב-1955 על ידי ההיסטוריון צ'. ל. מאוט, שטען ששניהם כשלו בשיקום המוניטין של בולדווין.
ב-1956 פרסם בנו של בולדווין, ארתור, ביוגרפיה שכותרתה הייתה "אבי: הסיפור האמיתי". נאמר שארתור בולדווין "לא יכול היה להחליט אם הוא עונה על האשמה של הטעיה והונאה שצמחה מהמלחמה, או 'המתנגדים' הקיצוניים של ראשית שנות השלושים שחשבו שהשמרנים הם מחרחרי מלחמה והוקיעו אותם על התחמשות מחדש".
במאמר שנכתב ב-14 ביולי 1967, לציון מאה שנים להולדתו של בולדווין, שפורסם בעיתון The Spectator ושכותרתו הייתה "הבה לא נתבהם כלפי בולדווין", הגן כותב המאמר, רב בטלר, על מדיניותו המתונה של בולדווין שלטענתו סייע לרפא את הפערים החברתיים. ב-1969 פורסמה הביוגרפיה העיקרית הראשונה על בולדווין שכללה מעל 1,000 עמודים ונכתבה על ידי קית' מידלמס וג'ון ברנס, שניהם אנשי המפלגה השמרנית שקיוו להצליח בהגנה על בולדווין.
ב-1999 פרסם פיליפ ויליאמסון אסופה של מאמרים על בולדווין שניסתה להסביר את אמונותיו והגנה על מדיניותו כראש הממשלה. ויליאמסון טען שבולדווין עזר ליצור "בסיס מוסרי להתחמשות מחדש באמצע שנות השלושים" שתרמה באופן רחב ל"רוח ההתנגדות הלאומית לאחר ועידת מינכן". אלו שהגנו על בולדווין גרסו שבולדווין המתון חש שהוא לא היה יכול לפתוח בתוכנית של חימוש מחדש באופן אגרסיבי מבלי לקבל הסכמה לאומית על כך. ללא ספק, מדיניות פייסנית פציפיסטית הייתה הגישה הפוליטית הראשית ששלטה אז בבריטניה, בצרפת ובארצות הברית. ויליאמסון הודה שהיה קונצנזוס ברור בתקופה שלפני המלחמה שהטיל את האשמה על כל הממשלות בתקופה שלפני המלחמה: בולדווין ספג את ההאשמות שהוא כשל בחימוש מחדש של בריטניה בשנות השלושים מול האיום של היטלר. ויליאמסון אמר שהשם הרע שיצא לבולדווין היה בעיקר תוצאה של מדיניות חד-צדדית, התהילה שזכה לה צ'רצ'יל, זיכרונות סלקטיביים והצורך בשעיר לעזאזל להאשימו בתבוסה של 1940. רק במהלך שנות השישים, במרחק השנים ועם פתיחת הארכיונים הממשלתיים, התקבלו הערכות היסטוריות מאוזנות יותר. אך עדיין המיתוס על שנות השלושים והארבעים היה חזק יותר והוא שלט על ההבנה של התקופה.
בשנת 2004 יכול היה סטיוארט בול לדווח שבקרב ההיסטוריונים, "המטוטלת נעה כלפי גישה חיובית". הוא ציין: "בולדווין נראה כעת כמי שעשה יותר מרבים ואולי אף הרבה ככל שניתן בנסיבות העניין, אך למעשה עדיין ניתן לומר שלא היה מספיק להרתיע את התוקפנים ולהבטיח את תבוסתם. פחות דו-משמעית הייתה התגלותו מחדש כשמרן המתון של העידן המודרני, חלק מ'השמרנות של אומה אחת' (One-nation conservatism)".
סלפן רמנתן
הוא כיהן בתפקיד במשך 12 שנה, מ-1 בספטמבר 1999 עד 31 באוגוסט 2011. רמנתן נבחר לנשיאות פעמיים, פעם אחת בבחירות 1999 לנשיאות סינגפור לאחר פרישתו של הנשיא אונג טנג צ'יאונג ובפעם השנייה בבחירות 2005. בשנת 2009 הוא עבר את בנג'מין שיארס כנשיא שכיהן את הזמן הרב ביותר. על פי הדיווחים, הוא שקל לנסות להיבחר לכהונה נוספת, אך הודיע ב-2 ביולי 2011 כי לא יתמודד בבחירות בשלישית.
ראשית חייו
סלפן רמנתן, בן להורים ממוצא הודי טמילי, נולד בסינגפור ב-3 ביולי 1924. אחד מבין משבעה אחים; שלושת אחיו הגדולים נפטרו בילדותם. אביו נשלח למלאיה הבריטית שם עבד כעוזר משפטי בחברה שסיפקה שירותים למטעי גומי, אך השפל הגדול והמשבר בענף הגומי בשנות השלושים של המאה ה-20 גרמו למצב הכלכלי של המשפחה להתרסק. אביו של רמנתן צבר חובות ובסופו של דבר התאבד כאשר רמנתן היה רק בן שמונה.
רמנתן עזב את שירות המדינה בשנת 1982 והחל לכהן בתפקיד יו"ר הדירקטוריון של העיתון הסינגפורי הנפוץ "Straits Times" ובמקביל כיהן כדירקטור בחברות נוספות. בין 1988 ל-1996 הוא שימש כנציב העליון של סינגפור במלזיה וכשגריר לארצות הברית.
נשיאות
ב-18 באוגוסט 1999 לאחר שבבחירות 1999 לנשיאות סינגפור, שני מועמדים פוטנציאליים לתפקיד נמצאו כבלתי כשירים מבחינה חוקתית, נבחר רמנתן לנשיא השישי של סינגפור והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של סינגפור. מועמדותו נתמכה בידי השר הבכיר לי קואן יו והנשיא לשעבר ווי קים ווי. בכך החליף רמנתן את הנשיא החמישי של סינגפור, אונג טנג צ'יאונג, והושבע ב-1 בספטמבר 1999.
לקראת בחירות 2005 לנשיאות סינגפור הוועדה לבחירות לנשיאות (PEC) הכריזה ב-13 באוגוסט על רמנתן כמועמד היחיד שמועמדותו לתפקיד התקבלה, ודחתה שלוש בקשות נוספות על בסיס קריטריונים חוקתיים. לפיכך, נבחר רמנתן לכהונה שנייה ב-17 באוגוסט 2005 ללא התנגדות. הוא הושבע לקדנציה שנייה ב-1 בספטמבר 2005.
פרישה לגמלאות
ב-1 ביולי 2011 הודיע רמנתן כי הוא לא יתמודד לכהונה שלישית כנשיא. הוא ציין את גילו המתקדם כאחת הסיבות, מאחר שהוא לא האמין שהוא יכול לקחת על עצמו ללא הגבלת זמן את האחריות הכבדה ואת הדרישות הפיזיות של תפקיד ראש המדינה בגיל 87. הוא עזב את תפקידו ב-1 בספטמבר 2011 והוחלף על ידי טוני טאן.
מותו
רמנתן לקה בשבץ מוחי בבוקר 31 ביולי 2016 והובהל ליחידה לטיפול נמרץ של בית החולים הכללי בסינגפור. הוא נפטר בבית החולים ב-22 באוגוסט 2016 בשעה 21:48 בלילה (שעון סינגפור), בן 92 במותו.
לאות כבוד, הורתה הממשלה כי הדגל הלאומי יורד לחצי התורן בכל בנייני הממשלה בין התאריכים 23–26 באוגוסט. ארונו של רמנתן הוצב בבית הפרלמנט ב-25 באוגוסט כדי לאפשר לציבור לחלוק לנשיא המנוח כבוד אחרון.
ב-26 באוגוסט נערכה לרמנתן הלוויה ממלכתית.
אולגה ליאשנקו
אולגה ליאשנקו (באוקראינית: О́льга Ляшенко Olga Lyashenko; נולדה ב-27 ביולי 1979 בחרקוב, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ברית המועצות) היא אמנית וציירת אייקונים אוקראינית, המתגוררת כיום בגרמניה.
ביוגרפיה
אולגה ליאשנקו למדה ציור בין השנים 1996 עד 1999 בבית הספר הלאומי לאמנות בחרקוב, אוקראינה. היא התחילה ללמוד באקדמיה הממלכתית לעיצוב ואמנויות של חרקוב ב-1999 שם למדה איקונוגרפיה, אמנות, צִיוּר ורישום. בנוסף לז'אנרים אמנותיים כמו ציור ורישום, היא למדה יצירת אייקונים במלאכת יד. בשנת 2006 סיימה ליאשנקו את לימודיה באקדמיה בהצטיינות כציירת אקדמית וציירת אייקונים.
ב-2010 היא עברה לגרמניה על מנת ללמוד באוניברסיטת ארפורט למדעים מדויקים.
בפקולטה לשימור ושיקום והתמחתה בשיקום ציורי קיר ומשטחים אדריכליים. היא קיבלה תואר שני לאמנויות כשסיימה את לימודיה באוניברסיטה.
מאז 2017 היא חברה באיגוד הפדרלי של אמנים אקדמיים (BBK Bundesverband Bildender Künstlerinnen und Künstler). בשנת 2020 הציגה את עבודותיה בתערוכה לפרס האמנות של מחוז הסברגה בבוואריה.
כיום ליאשנקו מציירת בבוואריה, פרנקוניה.
ציור
במהלך תקופת הלימודים ליאשנקו מצאה השראה אמנותית ביצירותיהם של לאונרדו דה וינצ'י, גרהרד ריכטר ומרקו גייקו. במהלך פרק הזמן הזה, היא הקדישה את עצמה לציורי נוף בקיץ באזור חצי האי קרים. עבור עבודת הגמר שלה, יצרה ליאשנקו ציור מונומנטלי בשם "Пасха (חג הפסחא)",העוסק בנושאים נוצריים. בשנים 1998 עד 2010 היא לקחה חלק פעיל בתערוכות שונות באוקראינה וברוסיה.
טכניקת הציור שלה השתנתה עם הזמן מציור שמן בסגנון אקדמי לאמנות מיקס מדיה. ב־2010 קיבלה ליאשנקו פרס מיוחד של חבר השופטים מבוריס מיכאילוב (צלם) בפסטיבל הבינלאומי "Non-Stop Media V", שהתקיים בגלריה העירונית של חרקוב.
סגנון עבודתה התפתח מאמנות ריאליסטית לאמנות מופשטת פיגורטיבית. כתוצאה מהתפתחות זו, נשזרו סגנונות אמנות זה בזה, ונוצר סגנון מיוחד הייחודי לה.
ציורי אייקונים
בגיל 13, ציירה ליאשנקו את האייקון הראשון שלה, היה זה אייקון של מריה הקדושה. בהכשרה מאוחרת יותר, היא למדה מגוון טכניקות ציור אייקונים, כולל טמפרה. עבור עבודת המאסטר שלה, ציירה ליאשנקו את הסמל "Знамение. Курская Коренная (גבירתנו של השלט (Kursk Korennaia))" עבור כנסיית המולד באולאנוק ליד קורסק, רוסיה. בתוך החלק המרכזי של האייקון, אם האלוהים מוקפת בקדושים ובקישוטים פרחוניים. במהלך יצירת האייקון, היא השתמשה בקאנונים המבוססים על איקונוגרפיה ביזנטית. ליאשנקו משתמשת בפיגמנטים טבעיים כדי לצבוע בטמפרת ביצה על עץ. עבור ההילות היא משתמשת באופן מסורתי בהזהבה באמצעות עלי זהב.
היא יצרה את האיקונוסטאזיס של מנזר Elezkij Dormition בצ'רניהיב, אוקראינה, בין השנים 2012–2013. באייקון ניתן לראות את הסמל של "ישוע המשיח על כס המלכות" אשר שיחק באופן מסורתי תפקיד משמעותי. מלבד ישו על כס המלכות, ישנם אייקונים של ישו באורך מלא המלווה מספר רב של קדושים וארכי-מלאכים.
דינגו
דִּינְגּוֹ (שם מדעי: Canis lupus dingo) הוא כלב פרא המצוי בעיקר ביבשת אוסטרליה. מוצאו במזרח אסיה. רגליו גבוהות, ומראהו הכללי דומה לכלב מבוית. צבעו בדרך כלל צהוב אדמדם ולפעמים שחור מעורב בצהוב. אורכו הממוצע 1.2 מטר מהאף לקצה הזנב, גובהו כ-58 ס"מ ומשקלו הממוצע נע בין 13 ל-20 ק"ג. לדינגו חוש ריח מפותח בעזרתו הוא מוצא את טרפו. ניזון מזוחלים כגון נחשים ולטאות, ממכרסמים כגון ארנבות וחולדות, ומיונקים כגון חיות כיס בגדלים שונים וכן מחזירי בר וכדומה. נחשב למזיק בקרב החוואים באוסטרליה בשל טריפת כבשים, עיזים ועגלים, ואף על פי שהוא מוגן בחוק, מושמד על ידם במספרים גדולים. קיימים מספר דיווחים על טריפת בני אדם באוסטרליה על ידי הדינגו. עקב ריבוי מסיבי עם כלבים מבויתים הוכרז על ידי איגוד השימור העולמי כפגיע.
מוצא
השאלה אודות מוצאו של הדינגו עוררה עניין זמן רב בקרב חוקרים רבים, אולם בשנת 2004 קבוצת חוקרים בינלאומית מטעם האוניברסיטה הלאומית למדע, פרסמה מחקר גנטי המצביע על כך שככל הנראה מוצאו של הדינגו הוא מכלבים מבויתים שהביאו עמם יורדי-ים שהגיעו מדרום סין לפני כ-5,000 שנה. במחקר זה נאספו דגימות מ-211 דינגו והושוו גנטית ל-676 כלבים מבויתים מרחבי העולם, ונמצא כי הדינגו קרוב ביותר לכלב שורק ניו-גינאי וכלבים מבויתים ממזרח אסיה. עוד נטען כי כשהאירופאים הגיעו לראשונה, במאה ה-17 ליבשת אוסטרליה, הדינגו כבר היה נפוץ מאוד וחי בעיקר כחיית בר עצמאית, אולם האבוריג'ינים באותה תקופה נהגו להחזיקם כחיות מחמד או למטרות צייד. הדינגו לא הצליח להגיע לאי טסמניה בשל עליית גובה פני הים והפרדת האי מהיבשת כ-6,000 שנה קודם לכן.
התנהגות
הדינגו פעילים יותר בלילה באזורים חמים, אולם פעילים ביום באזורים נוחים יותר. עיקר הפעילות שלהם מתרכז סביב עלות השחר ובין הערביים. תקופת הפעילות שלהם קצרה, לרוב פחות משעה, עם זמני מנוחה קצרים. יש להם שתי צורות תנועה: תנועת חיפוש, ככל הנראה קשורה לציד, ותנועה חוקרת, ככל הנראה נועדה ליצירת קשרים חברתיים. בדרך כלל דינגו נרתעים מבני אדם, אולם יש גם מקרים המראים אחרת, למשל בסביבת גנים לאומיים או פארקים, ובמשך הלילה נצפו כלבי דינגו גם בתוך ערים.
למרות שהדינגו נצפים לרוב כבודדים, במיוחד באזורים שהאדם משמיד אותם, רובם שייכים לקבוצות מיוחדות שחברי הקבוצה שבהם נפגשים לפרקי זמן קצרים, אולם נשארים יחד לאורך כל תקופת הרבייה לצורך גידול הגורים. דינגו הוא חיה חברתית ומורכבת עם טריטוריות מוגדרות בינם לבין הלהקות השכנות. פולשים לרוב ייהרגו. להקה תורכב משלושה עד 12 פרטים, לרוב מזוג האלפא מהשגר הנוכחי ומהשגר של השנה החולפת. אולם ישנם משתנים רבים המשפיעים על הרכב הלהקה. כך למשל, ככל הנראה התמחות בטרף גדול יותר מעודדת התנהגות חברתית אחרת והתהוות להקות גדולות יותר. בשנת בצורת הלהקות מתפזרות ושיעור התמותה, ללא קשר להיררכיה, גבוה מאוד.
צייד
הדינגו הורג את טרפו לרוב באמצעות נשיכה בגרון הטרף, והוא מסגל את הטקטיקה שלו בהתאם לסיטואציה. לציד טרף גדול יחברו 2 פרטים או יותר, בשל כוחו והסכנה הפוטנציאלית הנשקפת ממנו. לציד טרף קטן כגון ארנבות הם יפעלו כבודדים.
ציד קנגורו יהיה מוצלח יותר בשטחים פתוחים מאשר בשטחי צמחייה צפופה, ודינגו צעירים מוצאים את מותם יותר מהבוגרים במהלך ציד זה. בדרך כלל השיטה הטיפוסית לציד קנגורו גדול היא באמצעות רדיפתו על ידי חלק מהלהקה לעבר יתר הלהקה שממתינים בסתר. חברי הלהקה שממתינים לבואו של הקנגורו, מתמתחים לרוב בשינוי מהיר של כיוון הריצה במהלך המרדף. באזור מסוים באוסטרליה למדו הדינגו להבריח את הקנגורו לעבר גדר תייל שתחסום את נתיב ההימלטות. הוא גם נוהג להבריח את הקנגורו במורד מדרונות, מה שגורם לקנגורו לאבד שליטה וליפול. הדינגו יטרוף בעלי כנף על הקרקע או אם הניסיון לעוף ממנה לא יהיה מהיר מספיק. דינגו יגנבו טרף של עופות דורסים, ונצפה מקרה כאשר 3 פרטים תיאמו התקפה על לטאת כוח. בנוסף, הוכח כי הדינגו יודעים לדוג יצורים ימיים. ישנם גם דיווחים על כך שכמה פרטים חיים אך ורק על מזון מהאדם באמצעות גנבות, חיפוש שאריות ותחינות למזון, ולמעשה בחלקים מסוימים של אוסטרליה התנהגות זו ידועה היטב. משערים כי התנהגות זו עשויה לגרום לאיבוד אסטרטגיות ציד ומבנה חברתי.
רבייה
הדינגו מתרבה פעם בשנה, עונת הרבייה היא בין החודשים ינואר ליולי. רוב הנקבות בטבע מתחילות להתרבות בגיל שנתיים, ובתוך להקה נקבת האלפא מתייחמת לפני האחרות בלהקה ותדכא אקטיבית נקבות אחרות מלהזדווג. באופן כללי בלהקה רק זוג האלפא יזדווג ויתר חברי הלהקה יסייעו בגידול הגורים, נקבת האלפא תהרוג גורים של נקבות אחרות בלהקה. כשלא בלהקה כל זוג נתון עשוי להתרבות. בגיל 3 שבועות הגורים יעזבו את המאורה בפעם הראשונה ויעזבו אותה לצמיתות בגיל 8 שבועות. הגורים יסיירו ברדיוס של 3 ק"מ מהמאורה, ולמסעות ארוכים יזכו לליווי פרטים בוגרים. בגיל 10 שבועות הגורים יתחילו לצרוך מזון מוצק. הגורים יהפכו לעצמאיים בין הגילאים 3 חודשים לחצי שנה, ויעזבו את הלהקה בשלב מאוחר יותר עד עונת הרבייה הבאה. לרוב לאחר הולדת הגורים, הגורים ממשיכים במסעם עם האב.
הדינגו והאדם
למרות מראהו כשל כלב מבוית, הדינגו בעל לסת חזקה ונשיכתו מסיבה נזק רב ומרסקת עצמות. יחסם של תושבים באוסטרליה ללהקות הדינגו הוא שלילי, בעקבות ריבוי התקפות על בני אדם וחיות המשק. כך למשל, בין 1995 ל-2001 היו 20 מקרים של תקיפת בני אדם על ידי דינגו באי פרייזר שבקווינסלנד. ב-2001 נהרג ילד בן 9 בהתקפה כזו, והדבר גרם לתושבים להרוג 65 מתוך 200 הכלבים שחיו על האי, למרות היותם מין מוגן. בספטמבר 2006 הרגו פקחים דינגו שתקף ילד בן 4 ששיחק בחוף הים באי.
הדינגו למד לצוד חיות משק כגון כבשים ועגלים מחוות ושטחים חקלאיים, וחיות אלה הן טרף קל בעיקר בעונות בצורת. הדינגו נחשב לטורף העיקרי של חיות המשק, וחוואים משמידים אותם בהמוניהם חרף החוק האוסטרלי הקובע כי הדינגו הוא חיה מוגנת.
כ-80 אחוזים מאוכלוסיית הדינגו נחשבים בני כלאיים כתוצאה מזיווג עם כלבים מבויתים, ובשל כך הוכרז תת-המין כפגיע.
ערמון (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
בן גרין
בן ג'וזף גרין (באנגלית: Ben Joseph Green; נולד ב-27 בפברואר 1977) הוא מתמטיקאי אנגלי, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד.
מתמטיקה
רוב המחקר של גרין הוא בתחום תורת המספרים האנליטית וקומבינטוריקה אדיטיבית אך יש לו גם תוצאות באנליזה הרמונית ובתורת החבורות. המשפט הידוע ביותר שלו, שהוכח במשותף עם שותפו התכוף טרנס טאו, קובע שלכל מספר טבעי n קיימת סדרה חשבונית באורך n של ראשוניים: זה ידוע כיום כמשפט גרין-טאו.
בין התוצאות המוקדמות של גרין בקומבינטוריקה האדיטיבית הם שיפור של תוצאה של ז'אן בורז'ן בגודל ההתקדמות האריתמטית בסכומים, וכן הוכחה להשערת קמרון-ארדס על קבוצות חסרות סכום של מספרים טבעיים. הוא גם הוכיח למה של חוקיות אריתמטית עבור פונקציות המוגדרות על N המספרים הטבעיים הראשונים, מקבילה במקצת ללמת הרגולריות של סמרדי עבור גרפים.
בין השנים 2004–2010, בעבודה משותפת עם טרנס טאו ותמר ציגלר, הוא פיתח את מה שנקרא אנליזת פורייה מסדר גבוה. תיאוריה זו מקשרת בין נורמות של גוורס עם אובייקטים הידועים כ-nilsequences. התיאוריה שואבת את שמה מרצפי ה-nilsequences הללו, הממלאים תפקיד מקביל לתפקיד שדמויות ממלאות בניתוח פורייה קלאסי. גרין וטאו השתמשו בניתוח פורייה מסדר גבוה יותר כדי להציג שיטה חדשה לספירת מספר הפתרונות למשוואות בו-זמנית בקבוצות מסוימות של מספרים שלמים, כולל במספרים ראשוניים. זה מכליל את הגישה הקלאסית בשיטת המעגל הארדי-ליטלווד. היבטים רבים של תיאוריה זו, כולל ההיבטים הכמותיים של המשפט ההפוך לנורמות גוורס, הם עדיין נושא למחקר מתמשך.
גרין גם שיתף פעולה עם עמנואל ברויאר בנושאים בתורת הקבוצות. בפרט, יחד עם טרנס טאו, הם הוכיחו משפט מבנה לקבוצות משוערות, תוך הכללה של משפט פריימן-רוזה על קבוצות של מספרים שלמים עם הכפלה קטנה. לגרין יש גם עבודה, בשיתוף עם קווין פורד ושון אברהרד, על התיאוריה של החבורה הסימטרית, בפרט על איזה חלק מהאיברים שלה קובעים קבוצה של גודל k.
לגרין ולטאו יש גם מאמר על גיאומטריה קומבינטורית אלגברית, הפותרת את השערת דיראק-מוצקין. במיוחד הם מוכיחים שבהינתן כל אוסף של n נקודות במישור שאינן כולן קוליניאריות, אם n גדול מספיק אז חייבת להתקיים לפחות n/2 קווים במישור המכילים בדיוק שתיים מהנקודות.
קווין פורד, בן גרין, סרגיי קוניאגין, ג'יימס מיינרד וטרנס טאו, בתחילה בשתי קבוצות מחקר נפרדות ולאחר מכן בשילוב, שיפרו את הגבול התחתון לגודל הפער הארוך ביותר בין שני ראשונים עוקבים לכל היותר גודל X. גבול תחתון הידועה ביותר בעבר, בעיקרה בשל רנקין, לא שופרה במשך 76 שנים.
לאחרונה גרין שקל שאלות בתורת רמזי. יחד עם טום סנדרס הוא הוכיח שאם שדה סופי גדול מספיק בסדר ראשוני נצבע במספר קבוע של צבעים, אז השדה מכיל אלמנטים x,y כך ש-x,y,x+y,xy לכולם יש אותו צבע.
שלומציון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
2021 במוזמביק
ערך זה מפרט אירועים משנת 2021 במוזמביק.
מארק שאגאל
ביוגרפיה
נולד ליחזקאל חצקל ולפייגה-איטה סג"ל, בעיירה ליוזנה הסמוכה לוויטבסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), הבכור מבין 9 ילדים במשפחה חסידית. כילד למד בחדר, וב-1906 נרשם לאקדמיה לאמנות בסנקט פטרבורג. היה מתלמידיו של הצייר יהודה פן. ב-1910, לאחר שרכש מוניטין כאמן, עבר להתגורר בפריז, ברובע האמנים מונפארנס. שם התיידד עם אמדאו מודיליאני, פרנן לז'ה ואחרים.
בשנת 1914 שגאל חזר לוויטבסק, ונשא לאישה את ארוסתו בלה רוזנפלד, שהכיר בשנת 1909. בשנת 1916 נולדה לזוג בת בשם אידה.
שאגאל היה מעורב במהפכה הרוסית של שנת 1917. משרד האמנות של השלטון המהפכני מינה אותו לקומיסר לענייני אמנות במחוז ויטבסק, והוא הקים שם בית ספר לאמנות בו היו מלמדים חבריו קזימיר מלביץ' וז'אן פוני. בשנת 1920 עבר למוסקבה, עבד בעיצוב בתיאטרון היהודי, ולימד בבית היתומים היהודי במלחובקה. בשנת 1922 עבר לליטא, ובשנת 1923 הוא שב לפריז. בדרך חזרה הוא שוהה שמונה חודשים בברלין. שם הוא יוצר סדרה של עשרים תחריטים בשם "חיי" העוסקת בזיכרונותיו מוויטבסק; וכן מציג מספר תערוכות. ברבות הימים ועם עליית הנאצים לשלטון הוקעה יצירתו, והיא אף נכללה בתערוכה "אמנות מנוונת", שבאה להציג את כל מה שלדעת הנאצים מנוון וסוטה באמנות המודרנית. האירועים בגרמניה הנאצית השפיעו על יצירתו של שאגאל, שהפכה לקודרת יותר, והציגה את סבלם של היהודים.
ב-1941 נמלט שאגאל מצרפת הכבושה בידי הנאצים לארצות הברית, בעזרתם של הוועד לסיוע לשעת חירום בראשות וריאן פריי והיירם בינגהאם הרביעי. בשנת 1944 נפטרה אשתו בלה. שאגאל נשא לאישה את וירג'יניה האגארד, ולזוג נולד בן. הוא התגרש כעבור שנים ספורות ובשנת 1952 נישא לוולנטינה (ואוה) ברודסקי, בת של לזר ברודסקי. בשנת 1949 חזר לצרפת והתיישב בכפר סן-פול-דה-ואנס בפרובאנס, שם הוא חי עד מותו. בשנת 1960 זכה בפרס ארסמוס. את כספי הפרס הקדיש להענקת "פרס שאגאל", שמחולק אחת לשנה.
ב-8 באפריל 1971 הוענק לו אות לגיון הכבוד בדרגת עליונות שנייה בידי ראש ממשלת צרפת, ז'אק שבאן-דלמאס, וב-1981 זכה בפרס וולף לאמנות.
איכתיוזאוריה
איכתיוזאוריה (שם מדעי: Ichthyosauria) היא סדרת זוחלים קדומים מקבוצת הדיאפסידים דמויי איכתיוזאורים. הם התפתחו לפני 200 מיליוני שנים, לפני סיום תקופת הטריאס, והתקיימו עד הקרטיקון.
מארק שאגאל
ביוגרפיה
שאגאל ביקר בארץ ישראל פעמים אחדות. לראשונה ביקר בארץ עם אשתו בלה בשנת 1931. בפעם האחרונה שביקר, בשנת 1977, הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
שאגאל נפטר ב-28 במרץ 1985 בגיל 97, ונקבר בכפר מגוריו, סן-פול-דה-ואנס, בפרובאנס שבצרפת.
איכתיוזאוריה
מאפיינים
צורת גופם של האיכתיוזאורים חזרה להיות דמוית דג. צווארם התכווץ והקנה לגוף צורה כישורית, הגפיים נתקצרו לכדי איברי היגוי קטנים. הם נעו כדגים, בתנועה גלית של הגוף ושל הזנב. על הגב התפתח סנפיר דגי, והזנב הפך להיות איבר שחייה חזק שמראהו היה כשל זנב הכריש. הם הסתגלו לחיים בים לא פחות מהדולפיניים הדומים להם מבחינות רבות. מעדות מאובנים נתברר שהם חדלו להטיל ביצים על היבשה והשריצו ולדות חיים.
רבים מבני הקבוצה, כגון האיכתיוזאורוס, דמו לדולפינים אך אין קשר אמיתי ביניהם. אחרים היו בעלי דמיון מסוים לפלזיוזאורים הענקיים שחיו בתקופתם.
מארק שאגאל
יצירתו
מארק שאגאל נחשב לצייר היהודי הגדול בכל הזמנים. סגנון הציור שלו הושפע רבות מהזרם הקוביסטי, וכן מתאפיינים ציוריו בעולם של פנטסיה וחלום. הוא הרבה לצייר ציורים מהווי עולם החסידות והעיירה היהודית במזרח אירופה, אך צייר גם בתחום התנ"ך. מרבית יצירותיו מוצגות כיום במוזיאונים בארצות הברית, רוסיה, שווייץ, גרמניה והולנד, ורק מיעוטן נמצא בישראל.
יצירתו המפורסמת של שאגאל בישראל היא חלונות שאגאל בבית הכנסת בבית החולים "הדסה" בירושלים, עליהם צייר את שנים-עשר השבטים. בנוסף עיצב שטיחי קיר המוצבים בטרקלין שאגאל במשכן הכנסת, ובהם אירועים מתולדות עם ישראל. יצירות גדולות ממדים נוספות שלו הם ציורים בבניין האופרה של פריז ובבניין האופרה של ניו יורק, ויטראז'ים בקתדרלת מץ וחלונות כנסייה בציריך.
בנוסף לפעילותו כצייר עסק שאגאל באיור ספרים, פיסול בחרס ועיצוב תפאורה לתיאטרון.
סגנון וטכניקות אמנותיות אצל שאגאל
מבקרי האמנות סבורים ששאגאל שבה את הצופים במלאכתו באמצעות צבעיו. צבעיו מעולם אינם מרוחים כלאחר יד, אלא תורמים באופן ממשי לפיסול הדמויות, נותנים חיות לנפחן של הצורות, ומוסיפות פרספקטיבות חדשות ופנטזיה. כמו כן, אין הם מנסים לחקות את הטבע, כי אם רומזים לתנועה, משטחים וקצבים. יחד עם זאת, שאגאל חסכוני בשימושו בצבעים; ויש והוא משתמש בשניים או בשלושה צבעים בלבד, בכדי לקבל את האפקטים והאווירה, שהוא מבקש ליצור.
בעזרת עולמו הפנימי, שאגאל בנה מציאות עשירה בפנטזיה. בציוריו שאגאל מרבה לתאר את נוף ואת חוויות ילדותו בוויטבסק שבבלרוס – וכן ובמיוחד זמרים, אנשי קרקס וצמחים. אלא שמעניין שלולייניו וליצניו נראה שכאילו הם מעטרים ציורים דתיים; או שמא הם בעצמם שייכים לעולם הצומח. מכל מקום גם באמצעות הליצנים, הוא מבטא את החרדה שהוא חווה למול האירועים האיומים שהתרחשו באירופה במלחמות העולם וביניהן.
ציוריו הראשונים של שאגאל הם ריאליסטיים, ובאמצעים פשוטים, הם מעניקים את ההרגשה שהם לוכדים חוויה דרמטית, שמוגדרת בזמן ובמקום. אחרי שהוא רכש טכניקות קוביסטיות ופוביסטיות, בהשפעתם של מצינגר וגלייזס, סגנונו הפך לפולקלוריסטי. באופן כפייתי, הוא ציפה את חייהם העלובים של יהודים חסידים, במעטה רומנטי. אתו הוא בנה עולם קסום, תוך שהוא אגב כך מתעד ציוויליזציה שלמעשה נעלמה.
בהשפעת מלחמת העולם השנייה הוא כתב שיר בשם 'לזכר האומנים שנשחטו: 1950'. הוא כותב שם שהוא רואה את האש, העשן והגז מתמרים מעל ארובות מחנות הריכוז; וכן שיניהם ושערותיהם של הקורבנות עפים לכל עבר. אלו משתלטים עליו ועל פלטת הצבעים שלו, בעודו אומר קדיש עליהם. בעודו מצייר, דוד מתגלה אליו, כשנבלו בידיו; והוא מסייע בידו לבכות ולומר מזמורי תהילים. מעניין כי למרות זיקתו החזקה במיוחד ליהדות ולשואה, שאגאל לא נמנע לעסוק בתמות נוצריות.
שאגאל צייר את תקרת האופרה של פריס וערך ציורי קיר ענקיים במטרופוליטן אופרה של ניו יורק. שאגאל התבטא לא רק בציור, כי אם בתפאורות לתיאטרון וכן בחלונותיו הצבועים. הוא גם צייר בקרמיקה וערך עבודות הציור שבבסיס ריקמת שטיחים, לרבות שטיח קיר שנמצא במשכנה של כנסת ישראל.
שאגל התפרסם במיוחד בזכות הויטרג'ים שלו. ייתרונו של מדיום זה הוא במשחקים עם האור הטבעי, שהם מאפשרים אגב השינוי במיקומו של הצופה. הויטרז'ים שלו מעטרים מספר מבנים וביניהם בית הכנסת של בית החולים הדסה, בניין האו"ם ('שלום'), ומכון האמנות של צ'יקגו. הם גם מעטרים מספר לא קטן של כנסיות - לרבות הקתדרלה של מץ, כנסיית אסי, כנסיית פראומונסטר בציריך, כנסיית סטפנוס הקדוש, כנסיית כל הקדושים בטאדיליי, כנסיית צ'יצ'סטר ועוד.
טלגוניה
הטלגוניה (ביוונית: Τηλεγόνεια) היא יצירת שירה אפית מתקופת יוון העתיקה, שנכתבה על ידי אוגמון מקירני ומהווה המשך לאודיסאה. היצירה המקורית הקיפה שני ספרים ונכתבה באמצע המאה השישית לפנה"ס, כיום לא נותר דבר מן היצירה אלא תקציר בלבד.
עלילה
טלגונוס הוא בנו של אודיסאוס וקירקה שנולד לאחר שאביו עזב את אמו (משמעות שמו הוא "הנולד מרחוק"), הוא נשלח על ידי אמו לחפש את אביו. בעודו שט בימים, נטרפה ספינתו על ידי סערה והוא הגיע לאי איתקה - מקום ממלכתו של אודיסאוס אביו, אולם טלגונוס לא מודע לעובדה זאת.
בגלל מצוקתו מחליט טלגונוס לפשוט על שדות איתקה, אודיסאוס וטלמאכוס מגנים על ממלכתם ובזמן הקרב טלגונוס הורג את אביו. לאחר שטלגונוס מגלה את זהותו של אודיסאוס הוא עושה את דרכו, יחד עם טלמאכוס, פנלופה וגופת אודיסאוס, לבית אמו באי איאיה בעזרת הנחיית האלה אתנה.
לאחר שהם מגיעים לאיאיה, שם הם קוברים את גופת אודיסאוס. טלמאכוס נושא לאשה בעצת אתנה את קירקה, וטלגונוס נושא לאשה את פנלופה.
שלבקת חוגרת
שַׁלְבֶּקֶת חוגרת (נקראת גם הרפס זוסטר – Herpes Zoster; באנגלית נקראת Shingles) נגרמת על ידי הנגיף Varicella Zoster Virus – VZV, השייך למשפחת נגיפי ההרפס ונקרא גם וירוס-הרפס-אנושי-3 (HHV3). הנגיף גורם לשתי מחלות מוכרות. חשיפה ראשונה לווירוס הווריצלה-זוסטר גורמת למחלת האבעבועות רוח, בדרך כלל בילדות. לאחר המחלה, הנגיף לא עוזב את הגוף, אלא נשאר רדום בגנגליונים של תאי העצב התחושתיים (סנסורים) בגוף לאורך חוט השדרה. כאשר הווירוס מתפרץ בגוף בשנית (פעולה המכונה שפעול או reactivation), נגרמת מחלת השלבקת החוגרת.
הנגיף VZV הוא פתוגן מדבק ושכיח מאוד. נתונים מארצות הברית מראים כי 98% מהאוכלוסייה נחשפו לווירוס בעבר או חלו בילדות באבעבועות רוח. הנגיף יכול להתפרץ אצל כל מי שנחשף אליו בעבר. כ-30% מהאוכלוסייה תפתח שלבקת חוגרת במהלך החיים. הסיכון לחלות עולה משמעותית החל מגיל 50. כ־20% מחולי השלבקת החוגרת הם מעל גיל 80. קיים סיכון מוגבר להופעת שלבקת חוגרת גם בחולים מדוכאי חיסון (עם ממאירויות, בעיקר המטולוגיות, מושתלי מח עצם, חולי HIV, מחלות אוטואימוניות ועוד).
לא ידועות כל הסיבות להתפרצות נגיף ה-Varicella Zoster, אך ידוע כי היחלשות מערכת החיסון (ירידה בתנגודת החיסונית של הגוף) מהווה גורם. היחלשות כמו זו מתרחשת באופן טבעי עם העלייה בגיל אך גם בעקבות עקה סביבתית, טיפולים כימותרפיים, טיפולי מניעת דחיית שתל, מדכאי חיסון דוגמת נוגדי דלקת סטרואידים ואחרים, תרופות כמו ויקטרליס (נגד דלקת כבד נגיפית HCV) וייתכן שגם בעקבות טיפול בסטטינים ולאחר חיסון לווירוסים אחרים כמו שפעת וקורונה. עלולות להיות מספר התפרצויות של המחלה אצל אותו חולה, אך לא ניתן לצפות אצל מי יתפרץ הווירוס או כמה פעמים יתפרץ.
תסמיני המחלה
תסמינים מקדימים, המבשרים על שלבקת חוגרת, כוללים גרד, הפרעת תחושה וכאב הממוקמים לפי האזורים בעור שמעוצבבים על ידי העצבים השדרתיים הנגועים (אזורים אלו נקראים דרמטומים). כאב זה עשוי להקדים את התלקחות הפריחה במספר ימים ועלול להיחשב ב לאוטם שריר הלב, עווית דרכי מרה או כליות, דלקת קרום הריאה, כאב שיניים, גלאוקומה, כיב תריסריון, או דלקת התוספתן. טעות כזו עלולה להוביל לאבחון שגוי ולטיפול שגוי. בהמשך מופיעה פריחה שלפוחיתית וכואבת בעור. במקרים נדירים, הכאב העצבי איננו מלווה בהמשך בפריחה בעור, מצב המכונה זוסטר סינה הרפטה (zoster sine herpete).
בחלק מהחולים ייוותר כאב לאורך זמן רב, במשך שבועות עד שנים. שכיחות תופעה זו עולה עם הגיל. כאב זה נקרא נוירלגיה פוסט-הרפטית (Postherpetic neuralgia), זהו הסיבוך העיקרי של המחלה. הכאב הוא ייחודי, בעל אופי של שרפה. הכאב מופיע בהתקפים קצרים או ממושכים, ולעיתים הוא קבוע. לרוב תחול החמרה בעוצמת הכאב בתגובה לכל גירוי שהוא באזור, כדוגמת נגיעה באזור על ידי בגד או מים – תסמין המכונה אלודניה. לעיתים ייתכן חוסר תחושה למגע, למרות הכאב (כלומר, נגיעה באצבע תגרום להגברת הכאב אך החולה לא יחוש באצבע הנוגעת). הנוירלגיה הפוסט-הרפטית פוגעת באיכות החיים של הלוקים בה, לעיתים בצורה קשה.
סיבוכים נוספים של המחלה
זיהום משני של חיידקים בשלפוחיות מחייב טיפול אנטיביוטי מקומי או כללי. התקפי כאב מתמשכים עלולים לגרום לתסמיני דיכאון וחרדה המחייבים, לעיתים, טיפול פסיכיאטרי. התפתחות השלבקת החוגרת באזור הפנים עלולה לפגוע לעיתים בעין או באוזן של החולה.
חיסון זוסטאווקס (Zostavax)
זוסטאווקס הוא חיסון נגד הווירוס הגורם לוריצלה-זוסטר, המכיל זן חי מוחלש (Oka/Merck Strain) ונרשם גם כזוסטבקס או זוסטווקס. זהו אותו זן נגיף חי מוחלש שניתן בחיסון לאבעבועות רוח, אך עם פעילות חזקה פי 14. חיסון זוסטאווקס מיועד לבני 50 שנים ומעלה וניתן במנה אחת בלבד, של 0.65 מ"ל, בהזרקה תת-עורית לזרוע, באזור שריר הדלתא. התרכיב אינו מכיל חומר משמר. חיסון זה פותח על ידי חברת מרק ואושר לשימוש על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA) בארצות הברית ב-2006. היעילות הקלינית של החיסון מפני שלבקת חוגרת נבדקה לאורך כ-3 שנים, בהן נמצאה הפחתה של שכיחות שלבקת-חוגרת מ-4% ל-2%. שיעור אירועי הבריאות הלא רצויים אחרי החיסון (בעיקר באזור ההזרקה) נמצא מוגבר, עם עליה מוחלטת של 23-28% בהשוואה לזריקת פלסבו.
ב-2014 שווק החיסון בישראל באמצעות מסע פרסום שזכה לביקורת בקרב חלק מרופאי המשפחה, והעלה שאלות לגבי גבולות הפרסום של תרופות וחיסונים. בשנת 2016 הוכנס החיסון לסל התרופות למבוגרים מעל גיל 50, להוציא את אלה הסובלים ממחלות במערכת החיסונית. החיסון אינו מיועד למניעה של זיהום ראשוני בנגיף הווריצלה (אבעבועות רוח) ולא לטיפול בהרפס זוסטר או בכאב פוסט הרפטי PHN (Post Herpetic Neuralgia). כמו בכל תכשיר חי מוחלש, אין לחסן נשים בהיריון ומטופלים עם כשל חיסוני (Immunosupression). זאת כיוון שהזן החי-מוחלש עשוי לגרום למחלה מפושטת במטופל הסובל מכשל או חסר חיסוני (ראשוני או נרכש, לוקמיה, לימפומה או ממאירויות אחרות הקשורות במח עצם או במערכת הלימפה, AIDS, או המקבל טיפול הגורם לדיכוי מערכת החיסון). גם רגישות יתר לג'לטין, לניאומיצין או לכל מרכיב אחר הכלול בתרכיב, מהווה התוויית-נגד למתן החיסון וכן מחלה חדה: יש להימנע מלחסן אדם עם מחלה חריפה, כדוגמת חום או שחפת פעילה שאינה מטופלת. .
למי מומלץ לתת את החיסון?
משרד הבריאות, ACIP (CDC), NACI וארגוני בריאות נוספים ממליצים לחסן באופן שגרתי את אוכלוסיית בני 60 ומעלה ללא התוויות נגד. החיסון ניתן גם לאנשים שחלו בשלבקת חוגרת בעבר, כדי למנוע התפרצויות חוזרות של המחלה. לחולים מעל גיל 60 הצפויים להיכנס למצב של דיכוי חיסוני (לדוגמה, לפני התחלת טיפולים כימותרפיים) יש לתת מנה של החיסון בהקדם האפשרי, לפחות 14–30 ימים לפני התחלת הטיפול המדכא חיסון. בחולים הנוטלים טיפול ב-Acyclovir, Famciclovir, Valacyclovir יש להפסיק את הטיפול לפחות 24 שעות לפני מתן החיסון ולחדשו שבועיים אחרי שניתן, זאת משום שתרופות אלו מפריעות לשכפול הנגיף הנמצא בחיסון ובכך מפחיתות את יעילות החיסון.
תופעות לוואי צפויות לאחר מתן התרכיב
תופעות הלוואי השכיחות ביותר הן: כאב ראש, תגובות מקומיות באזור ההזרקה (אודם, כאב, נפיחות, גרד, חום מקומי, המטומה), כאבים בגפה. על פי מידע בתר-שיווקי: בחילות, פריחה, כאבי פרקים, כאבי שרירים וחום.
חיסון שינגריקס (Shingrix)
בשנת 2017 אושר בארצות הברית ובקנדה חיסון חדש נגד שלבקת חוגרת בשם Shingrix (שינגריקס; לעיתים נקרא בעברית "שינגריץ"). זהו חיסון המשווק על ידי חברת GSK, המבוסס על שילוב חלבון רקומביננטי (חלקי) ואדג'ובנט, אשר ניתן בשתי מנות, ונחשב יעיל יותר מהישן. בניסויים קליניים של החיסון, נמצא כי הוא מפחית את שכיחות השלבקת-החוגרת לאורך כ-3 שנים מכ-3.2% לכ-0.25%. שיעור אירועי הבריאות הלא רצויים הסיסטמיים לאחר החיסון (לא כולל אזור ההזרקה) נמצא מוגבר: כ-60% לעומת 27% בהשוואה לזריקת פלסבו. המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) בארצות הברית המליץ על מתן החיסון החדש במקום הישן. בנוסף הומלץ גם למי שכבר חוסן בחיסון הישן לקבל את החיסון החדש, והומלץ גם שאנשים שכבר חלו בשלבקת חוגרת יקבלו את החיסון. בהמשך החיסון אושר גם ב, ביפן ובאוסטרליה. בישראל, שימש שינגריקס תחילה רק כתרכיב חלופי, אך ביולי 2023 נכנס לסל התרופות. זאת, למרות העדר מחקרים שהישוו בין החיסונים ישירות "ראש בראש".
תופעות לוואי צפויות לאחר מתן התרכיב
תופעות הלוואי השכיחות מאוד של שינגריקס כוללות כאב ראש, תלונות על הקיבה והעיכול, כאב שרירים, כאב, אדמומיות ונפיחות באזור ההזרקה, עייפות, צמרמורות ועליית חום.
טיפול
בשלב החריף של המחלה
שילוב תרופתי – במחקרים נמצא כי הוספת טיפול בסטרואידים למשך שלושה שבועות הפחיתה כאב חד וזירזה ריפוי נגעים. הטיפול המשולב עם סטרואידים לא הפחית את כמות המקרים שסבלו מ- PHN.
משככי כאבים
הטיפול בכאב מבוסס על תרופות לכאב עצבי הכוללות נוגדי דיכאון ופרכוס, אופיואידים, חוסמי קולטני גלוטמאט NMDA receptor antagonists, ומדבקות לידוקאין וקפסאיצין (המדבקות אינן משווקות עדיין בישראל). עם זאת, מספר מטא-אנליזות שפורסמו בשנים האחרונות מראות כי הפחתת כאב בשיעור 50% מושגת באמצעות תרופות אלה אצל פחות ממחצית מהחולים.
כמו כן, טיפול אפקטיבי בכאב מושג על ידי נטילת התרופה פרגאבאלין (הידועה בשמה הנפוץ "ליריקה"), המשמשת לטיפול בכאבים נוירופאתיים ממקור פריפרי ומרכזי.
ישנן גם טכניקות פולשניות לשיכוך כאב כגון זריקות אפידורל של חומרי הרדמה מקומיים וסטרואידים. חסימות עצב, טיפול בגלי רדיו וגירוי חשמלי של חוט השדרה. טיפולים אלו מתבצעים במרפאות כאב, לעיתים בהצלחה, אולם עדיין אינם מבוססי עובדות.
טיפול תומך
חלק חשוב בטיפול בשלבקת חוגרת הוא הסבר הניתן על ידי הרופא לגבי תופעות המחלה והטיפול בהן, וכולל הנחיות לטיפול בפריחה השלפוחיתית. חשוב לשמור על הנגעים נקיים ויבשים על מנת למנוע זיהום בקטריאלי שלהם. כמו כן, יש להימנע משימוש בתכשירי אנטיביוטיקה מקומיים או בחבישה מקומית נצמדת או הכוללת דבקים שעלולה לגרום לגירוי האזור ולהאטה בהחלמת הנגעים. ניתן להניח קומפרסים קרים סטריליים על מנת לסייע בהרגעת האזור.
אוטו פורטר
אוטו פורטר הבן (באנגלית: .Otto Porter Jr; נולד ב-3 ביוני 1993) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד, בקבוצת טורונטו ראפטורס מליגת ה-NBA.
נעורים וקריירת מכללות
פורטר נולד בסנט לואיס שבמיזורי, בנם של אלינור ואוטו פורטר, שני הוריו היו כדורסלנים מצטיינים. ב-2011 החל ללמוד באוניברסיטת ג'ורג'טאון, בשנתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצע של 9.7 נקודות ו-6.8 ריבאונדים למשחק, בעונתו השנייה רשם ממוצע של 16.2 נקודות ו-7.5 ריבאונדים למשחק. הוא נבחר בתום העונה לשחקן השנה בליגת ביג איסט ולחמישיית העונה ב-NCAA. לאחר ההפסד בסיבוב הראשון של טורניר אליפות המכללות בכדורסל הודיע פורטר כי לא ימשיך באוניברסיטה ויעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
אורלנדו מג'יק
במרץ 2021 הועבר יחד עם ונדל קרטר בטרייד לאורלנדו מג'יק, תמורת ניקולה ווצ'ביץ' ואל-פארוק אמינו.
גולדן סטייט ווריורס
באוגוסט 2021 חתם על חוזה בגולדן סטייט ווריורס.
מלון המכבים (לטרון)
מלון המכבים היה מלון שהוקם על ידי אלכסנדר הווארד בשלהי המאה ה-19 באזור לטרון כדי לשרת את התיירים בדרכם בת היומיים מיפו לירושלים. המלון פעל תקופה קצרה עד שהחלה לפעול מסילת הרכבת יפו–ירושלים שהפכה להיות הדרך המועדפת על התיירים להגיע לירושלים. לאור הירידה בשימוש במלון הוא נמכר למסדר הנוצרי שהחזיק את מנזר לטרון והפך להיות חלק ממתחם המנזר.
על אלכסנדר הווארד
אלכסנדר הווארד היה נוצרי מרוני בשם איסכנדר עוואד שמשפחתו העמידה הגיעה ליפו ממלטה ורכשה קרקעות רבים בעיר ובסביבתה במהלך המאה ה-19. עווד, שקיבל חינוך מערבי, החליט לשנות את שמו לשם בעל "ניחוח" מערבי ובחר בשם אלכסנר הווארד. הווארד יצר קשר עם סוכנות הנסיעות העולמית תומאס קוק ובנו וב-1860 מונה לסוכן הראשי שלהם בארץ ישראל ואף פתח משרד נסיעות ביפו. ב-1866 חבר הווארד לרולה פלויד, שהתיישב במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו והיה מדריך תיירים, כדי לספק שירותים כוללים לעולי רגל נוצרים שהגיעו ליפו בדרכם לירושלים. כחלק משירותים המוצעים למבקרים, הקים הווארד את המלון בלטרון.
ההיסטוריה של המלון בלטרון
בתקופה בה ארגן הווארד את הביקורים של עולי הרגל בירושלים ארכה הנסיעה בכרכרות יומיים ולכן יזם הקמת מלון בחצי הדרך שיאפשר למטיילים ללון במקום נוח במקום בחיק הטבע. לשם כך חבר הווארד לשותף בשם אמיל בטאט ויחד הקימו מלון בן 2 קומות בקרבת הדרך הראשית לירושלים וקראו לו "מלון המכבים". המלון הושלם ב-1873 ושימש את עולי הרגל בשנים הבאות. במסגרת חבילת המסע שהציעו הווארד ופלויד נכללו גם האתרים הקדושים לנצרות באזור אמאוס שממזרח למלון.
ב-1892 נחנכה מסילת הרכבת יפו–ירושלים שקיצרה את זמן המסע מיומיים ל-4 שעות והפכה לדרך המועדפת על הצליינים להגיע לירושלים. עם הירידה בהיקף האורחים במלון החליטו הווארד ובטאט למכור אותו. תחילה פנו לקבוצת עולים יהודים, בראשות יחיאל ברי"ל כדי שיקימו במקום מושבה אך ניסיון זה לא צלח בגלל המחיר הגבוה שביקש הווארד עבור המלון. בהמשך מכרו את בית המלון לנזיר הטרפיסטי לואי וילה שנשלח לארץ ישראל מטעם מסדרו ב-1887 במטרה להקים פה מנזר ואחרי ששוטט בארץ בחר את לטרון כמקום מתאים להקמתו. הקמת המנזר החלה ב-1890 כשבאותה תקופה התאחסנו וילה וחבריו בבית המלון עד שרכשו אותו ב-1892.
מבנה המלון
המלון בן 2 הקומות כלל 3 אולמות שינה שלא איפשרו פרטיות רבה אך התאימו לעולי הרגל ששהו בו רק לילה אחד. בחזיתו נבנתה מרפסת גדולה הפונה לכוון הדרך הראשית. בחלקו האחורי של המלון נבנתה מרפסת עץ גדולה וכן נבנה גרם מדרגות לקומה השנייה. בקומה התחתונה ניכרים קשתות שתומכות בקומה העליונה. המבנה כוסה בגג רעפים אפורות. בחצר המלון הוקם מבנה נוסף עבור העגלות והציוד של עולי הרגל.
המלון בעת החדשה
לפי כתובת שקיימת על המבנה הוא שימש, עוד לפני מלחמת העצמאות, כבית ספר לילדי כפרי הערבים בסביבה ובמיוחד ילדי הכפר השכן עמואס.
נכון ל-2021 הקומה התחתונה של מבנה המלון משמשת את אנשי המנזר ועובדיו לאחסון כלי עבודה וכן כאזור מנוחה ואכילה לעובדים.
יאן גרבובסקי
יאן גרָבּוֹבסקי (בפולנית: Jan Grabowski; נולד ב–1962) הוא היסטוריון פולני-קנדי ממוצא יהודי, פרופסור מן המניין להיסטוריה באוניברסיטת אוטווה. תחומי מחקרו הם השואה, אינדיאנים בקנדה וצרפת החדשה.
ביוגרפיה
יאן גרבובסקי נולד ב–1962 בוורשה, בן לאב יהודי מקרקוב ששרד את השואה במקומות מסתור בוורשה ולאם נוצרייה, בת למשפחה ותיקה מן האצולה הפולנית.
בשנת 1986 קיבל תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת ורשה. ב–1988 היגר מפולין לקנדה, ובשנת 1994 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מונטריאול והצטרף לסגל אוניברסיטת אוטווה.