cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הייאו מיאזאקי
מאנגה
אף כי הוא עוסק בעיקר בתחום האנימציה, מיאזאקי מגלה גם עניין רב במאנגה - אמנות הקומיקס היפנית, וצייר בעצמו מספר יצירות. הוא החל ב-1969 עם עבודתו על "החתול במגפיים" (Nagakutsu wo Haita Neko), שהושפע מהיצירה המקורית בעלת אותו השם. אחרות מעבודותיו כוללות את "אנשי המדבר" (砂漠の民- Sabaku no Tami); "המסע של שוּנה" (Shuna no Tabi -シュナの旅), שחלק רואים אותו כ"אב טיפוס" ל-"הנסיכה מעמק הרוחות"; "מחברת הציורים הרבים" (Zassou nōto -雑想ノート) ו-"עידן הספינות המעופפות" (Hikoutei Jidai -飛行艇時代), ששימשה כבסיס לסרטו "חזיר באוויר".
עבודתו הידועה ביותר בתחום היא סדרת המאנגה של "הנסיכה מעמק הרוחות", עליה עבד מ-1984 ועד 1994. הסרט אשר ביים תחת אותו השם התבסס על חלק קטן מהסדרה, ומיאזאקי יצר לו "סוף אלטרנטיבי" אשר לא מצא חן לא בעיניו ולא בעיני מבקרים וצופים רבים אחרים. מיאזאקי עבד על המאנגה בהפסקות שבין סרטיו, והיה נחוש לסיימה בצורה ראויה. המאנגה, שהייתה יצירת פנטזיה / מדע בדיוני רחבת-יריעה, זכתה לביקורות מהללות ולהצלחה מסחרית עצומה: היו שהשוו אותה ליצירות מהן הושפע מיאזאקי בעצמו, כגון "חולית" של פרנק הרברט ו-"שר הטבעות" של ג'ון רונלד רעואל טולקין, ולמעלה מ-10 מיליון עותקים של ספריה נמכרו ביפן בלבד. רבים מחשיבים את היצירה הזו לעבודתו הטובה ביותר של מיאזאקי אי פעם, וטוענים כי היא מתעלה אפילו על הטובים שבסרטיו.
אלי כהן (מנהל)
אלי כהן (יליד 1971) הוא מנהל ישראלי שנבחר לשמש כנשיא התאחדות המלונות החל מאפריל 2023. שימש יועץ בכיר לשר האוצר בנימין נתניהו, מנכ"ל משרד התיירות והממונה על השכר במשרד האוצר. כיהן כמנכ"ל חברת המים הלאומית מקורות משנת 2017 עד 2022.
ביוגרפיה
כהן בעל תואר ראשון במדע המדינה ובתקשורת מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2003, עם מינויו של נתניהו לשר האוצר, שימש כהן יועץ בענייני השלטון המקומי, ובהמשך כיועצו הפוליטי.
בשנת 2004 מונה למנכ"ל משרד התיירות על ידי שר התיירות, גדעון עזרא. במהלך כהונתו חל שינוי במערך השיווק התיירותי של ישראל, והחלה הגברה של מאמצי השיווק של העיר תל אביב כיעד תיירותי מוביל לישראל. בתקופה זו הוביל כהן את מהפכת השמיים הפתוחים – אשר אפשרה קיום של תחרות מסחרית בין חברות התעופה. מעבר לשינויי החקיקתי, בתקופתו ערך משרד התיירות את הסכמי הסחר הראשונים עם חברות הלואו-קוסט, שהחלו, לראשונה, לטוס לארץ.
בין השנים 2006–2008 היה הממונה על השכר באוצר וחבר הנהלת משרד האוצר. בתקופה זו ניהל מאבק בחריגות השכר בבנק ישראל, וחתם על חמישה הסכמים קיבוציים גדולים. בין הסכמים אלו נכללו המשא ומתן עם הסתדרות המורים, אשר הוביל לגיבוש וחתימה על רפורמת "אופק חדש", עליה חתם יחד עם שרת החינוך יולי תמיר וראש הממשלה אהוד אולמרט (שמילא באותה התקופה גם את תפקיד שר האוצר).
בסוף שנת 2010 הצטרף לבנק הפועלים, בתפקיד ראש מטה השיווק והשירות של הבנק.
בסוף שנת 2016 הודיע על פרישתו מתפקיד ראש מטה השיווק והשירות של בנק הפועלים.
תחת ניהולו השלימה מקורות רפורמה ארגונית שכללה רישום בבורסה, הכפלה של תקציב הפיתוח השנתי, כניסה לתחום התקשורת עם העברת רשת סיבים אופטיים בצנרת המים, ניצול הסכמי אברהם והפיכה לחברת התשתיות הממשלתית הראשונה הנותנת שירותי ייעוץ לממלכת בחריין והחכרת שטחים לטובת ייצור חשמל ממתקנים סולריים.
בנובמבר 2021 הודיע כהן על פרישתו מתפקיד מנכ"ל מקורות, ובפברואר 2022 נבחר עמית לנג כמחליפו.
באפריל 2023 נבחר כנשיא התאחדות המלונות.
Spin Bout U
Spin Bout U הוא שיר של הראפרים דרייק ו-21 סבאג' מתוך אלבום האולפן המשותף שלהם, Her Loss, שיצא לאור ב-4 בנובמבר 2022. השיר הופק על ידי באנבווי ו-40 והוא מכיל דגימה מתוך "Give Me Your Lov-N" של B.G.O.T.I.. השיר הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד הבילבורד הוט 100.
תוכן
מבחינת מילים, השיר רואה את דרייק ו-21 סבאג' מביעים את אהבתם ואת אכפתיותם לבנות זוגם בהתאמה; סבאג' מעלה את הרצון לעקוב אחרי "פינסטה" של אהובתו. דרייק חושף את התנגדותו להפיכתו של פסק דין רו נגד וייד, ומתאר את הפוסקים כ"גברים שמעולם לא קיבלו כוס בבית הספר". הוא הצהיר שהוא יגן על בת זוגו כתוצאה מכך, תוך כדי ראפ על הפיכת אישה למפורסמת באמצעות שיחת טלפון אחת.
קבלה ביקורתית
השיר זכה בעיקר לביקורות חיוביות. מתיו ריצ'י מ-HipHopDX תיאר את השיר כ"דוגמה הטובה ביותר לכימיה של הזוגיות" בסקירה של Her Loss, וגם כתב כי בשיר בולט "הקו בין רגיש לנדוש". סטיב "פלאש" ג'ון מ-RapReviews שיבח את המילים שמראות את עמדתו של דרייק בנוגע להפלות. ג'וש סבץ מ-Paste כתב, "הרצועה מאפשרת ל-21 להרחיב את הטווח שלו, ובמקביל גם שמה את דרייק במקום של נוחות, ומאפשרת לשני האמנים לזרוח".
תחרותיות (רגש)
המושג תחרותיות מתייחס ליצר הניצחון וההישגיות המלווה את האדם בהימצאו בתחרות.
מספר צורות גילויה של התשוקה להיות ראשון במעלה הן כמספר הדרכים שהחברה מזמנת לאדם לשם כך. לכן, אין זה משנה באיזה סוג של תחרות מדובר. כלומר, הן תחרות מעולם הספורט והן התמודדות על תפקיד נחשק בעולם העבודה ילוו בתחרותיות. שכן, תחרותיות היא אותו זרז לשאיפה לנצח.
תחרותיות כתכונת אופי
תחרותיות היא תכונת אופי נרכשת שמקורה בחינוך או השפעת הסביבה. תחרותיות, בהיותה תכונת אופי, לרוב אינה מהווה מאפיין זמני ומזדמן, אלא סוג של קו מנחה המאפיין את שגרת חייו של המחזיק בה, והיא באה לידי ביטוי באופן רציף בחשיבתו, השקפת עולמו, תגובותיו ודרכי פעולתו. נתון זה רק מחזק את ההכרח הטמון בשליטה על יצר התחרותיות.
תחרותיות במשחק
המשחק היא אחת הפעולות שבה התחרותיות יכולה לבוא לידי ביטוי באופן המביא לידי התרתה של מתיחות מחוץ למהלכם הרגיל של החיים. התחרותיות במשחק מתוחמת במסגרת של הסכם הדדי, המגדיר את גבולותיו של הזמן והמקום, היא נערכת לפי כללים מסוימים וצורה מסוימת. בהינתן כל אלו ניתן לבחור בכל פעילות שהיא, שכן עבור תכלית המשחק אין חשיבות לטיבו של המעשה הספציפי והתועלת המכוונת בו.
חמודי בריק
מוחמד "חמודי" בריק (בערבית: حمودي برك; נולד ב-19 במרץ 1978) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת המגן השמאלי במ.ס. כפר יאסיף מליגה ג' גליל תחתון.
קריירה
בשנת 2017 חזר בריק לשחק באופן חובבני, וכבש שני שערים בשש הופעות במדי מ.ס. ג'וליס מליגה ב'. בקיץ 2019 הצטרף לקבוצת מכבי בני אבו סנאן מליגה ג'. בחורף 2021 הצטרף לקבוצת מועדון ספורט כפר יאסיף מליגה ג' גליל תחתון.
השיר על העם היהודי שנהרג
השיר על העם היהודי שנהרג (במקור ביידיש: דאָס ליד פֿונעם אויסגעהרגעטן ײִדישן פֿאָלק) הוא פואמת קינה ביידיש על השואה שכתב המשורר היהודי-פולני יצחק קצנלסון. את הפואמה החל קצנלסון לכתוב ב-3 באוקטובר 1943, בעת שהיה אסור יחד עם בנו צבי במחנה הריכוז ויטֵל שבצרפת, והוא השלים אותה ב-18 בינואר 1944. ב-3 במאי 1944 הועברו קצנלסון ובנו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחו.
בתום כתיבת הפואמה הטמין אותה קצנלסון בבקבוק שנקבר במחנה ויטל, והבקבוק הוצא ממחבואו בידי מרים נוביץ' עם שחרור המחנה על ידי בעלות הברית ב-12 בספטמבר 1944.
תוכן הפואמה
הפואמה כוללת 15 פרקים, המשקפים את ההיסטוריה של השואה. הפואמה רוויה בתחושותיו של משורר שאיבד את משפחתו, ובו בזמן מודע לחוסר האונים שלו.
עיבודים
בשנת 1952 הלחין ארטור גלברון את "שיר קינה על יהודי הגטו" לבריטון, על יסוד שלושה בתים מהפואמה "השיר על העם היהודי שנהרג".
רקוויאם: "השיר על העם היהודי שנהרג"
המלחינה הישראלית זלטה רזדולינה הלחינה יצירה סימפונית, רקוויאם, על פי הפואמה של יצחק קצנלסון "השיר על העם היהודי שנהרג". היצירה, בגרסתה האינסטרומנטלית באורך של כשעה, הוקלטה בצ'כיה בביצוע התזמורת הפילהרמונית של בירתה ההיסטורית של מוראביה אולומוץ בניצוחו של מאסטרו ויקטור פלדבריל מקנדה והופקה על גבי תקליטור. יצירה זו שודרה פעמים רבות בקול המוסיקה ובעוד כ-20 תחנות רדיו ברחבי העולם.
בשנת 2002 הזמין ארגון ICOR מניו יורק, העורך קונצרטים לזכר השואה, את זלטה רזדולינה לביצוע בכורה עולמי של הרקוויאם 'השיר על העם היהודי שנהרג'. הקונצרט בביצוע הפילהרמונית של ברוקלין עם זלטה בשירה בעברית והשחקן ההוליוודי פריץ וויבר בקריינות באנגלית התקיים בקתדרלת סנט ג'ון בפני קהל של 6,000 מאזינים והתקבל בהתלהבות על ידי הקהל.
צופיות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אלברט ארזי
אלברט ארזי (נולד ב-28 בדצמבר 1938) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לשפה וספרות ערבית שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
אלברט ארזי נולד בביירות שבלבנון, שם גדל והתחנך. אביו, סימון, היה פקיד בשגרירות הצרפתית בביירות ואימו, רחל, הייתה עקרת בית. ארזי השלים תואר ראשון בשני חוגים: שפה וספרות ערבית ובשפה וספרות צרפתית באוניברסיטת ליון שבצרפת. לאחר מכן המשיך לתואר שני ושלישי בסורבון שבפריז, בהדרכתו של המזרחן הדגול שארל פלה (Charles Pellat). עבודת הדוקטורט הייתה בנושא שירת ההיתול בתקופת בית עבאס במאות ה-8 וה-9, עליה קיבל ציון מעולה. העבודה הוגשה במרץ 1974 ואושרה ביולי 1974. ארזי עלה לישראל ב-1969 והתמנה באותה שנה למורה בחוג לשפה וספרות ערבית שבאוניברסיטה העברית. קיבל מינוי של חבר הוראה בדרגת מרצה בשנת 1975 וקיבל מינוי של מרצה ב-1976, התמנה למרצה בכיר באוקטובר 1979, התמנה לפרופסור חבר ב-1983 והתמנה לפרופסור מן המניין ב-1990. פרש לגמלאות במרץ 2006.
מחקריו
מחקריו של ארזי מתרכזים בשלושה מישורים: השירה הקדם-אסלאם, הפואטיקה של השירה הערבית הקלאסית וספרות האהבה בדור הזהב. כמו כן הוא פרסם מעל 20 ערכים באנציקלופדיה של האסלאם, כולל הערך "שירה" ("Shi‘r") שנחשב לאחד הערכים המרכזיים באנציקלופדיה של האסלאם (הערבים רואים בשירה את גולת הכותרת של יצירתם התרבותית).
השירה הקדם אסלאמית
ארזי עסק בהרחבה רבה בסוגותיה, בנושאיה ובמשמעויותיה של השירה הקדם אסלאמית. כמו כן הקדיש מחקרים ארוכים לנושאים כמו שירת הגבורה,
השירה התיאורית,
שירת השודדים ושירת הכיסופים למולדת,
במקביל השתדל ארזי לקבוע תיקוף (פריודיזציה) מדויק של היצירה הפיוטית הקדם-איסלאמית ובכך תרם לפתרון סוגיית האותנטיות של יצירה זו.
גולת הכותרת של עבודתו בתחום זה היא הקונקורדנציה לשירה ערבית קדומה, הכוללת את יצירותיהם של שישה משוררים ערבים מן התקופה הקדם-אסלאמית: כרך הקונקורדנציה, המשתרע על פני כ-1700 עמודים, נערך בשיתוף תלמידו של ארזי, הד"ר סלמן מסאלחה, והוא מכיל כ-4000 בתי שיר שחיברו ששת המשוררים הגדולים בתקופה הפרה-איסלאמית. שני החוקרים  ערכו שתי קונקורדנציות: האחת לשמות כלליים והשנייה לשמות פרטיים. לספר שני מבואות, בערבית ובאנגלית, ובהן מוסברת שיטת מיון הערכים השונים. בשפה הערבית, המילים השונות (פעלים, שמות עצם ומליות) נגזרות משורש משולש.  כל אלו סודרו בקונקורדנציה לפי השורשים. השמות הפרטיים סודרו בסדר אלפביתי והם מופיעים בקונקורדנציה הכללית, והם מופיעים במקומם כנגזרות בתוך השורש המשולש. בנוסף, הוכן קורפוס ממוחשב המכיל קונקורדנציה ל-25,000 בתי שיר נוספים. לבסוף, ראוי לציין את הערכים הרבים אשר באנציקלופדיה של האסלאם,
המוקדשים למשוררים קדם-איסלאמיים ומח'צ'רמון (דור הביניים של משוררים שהיו פעילים בין התקופה הטרום אסלאמית ובין התקופה המוסלמית
). כגון:
פואטיקה
חקר היסודות התאורטיים והאסתטיים, אשר לפיהם פועלת הספרות, זכה לטיפול מפורט בעבודתו של ארזי. כמו רוב המומחים בימינו, הוא התחקה אחר הצורות השונות בהם נכתבו הטקסטים, קְרי ההבדלים בין השירה והפרוזה (רעיון אריסטוטלי עתיק יומין) אשר קנה לו חסידים בכל התרבויות החל מהרנסאנס ועד המאה ה-19, האגרות וספרות האדבּ. מחקרו
נחשב על ידי אל-זועבי, החוקר המלומד הבולט כיום החוקר נושא זה, כבסיס העקרוני שממנו התפתח כל המחקר סביב סוגיה זו. בהקשר זה, יש לציין את מאמרו הדן ביסודות האסתטיים של השירה הקדומה והיחס של המוסרים המאוחרים אליה, כאל ההבעה המושלמת של התרבות הערבית.
לבסוף, בתחום זה יש לייחד שורה קצרה לערך “Risāla” (אגרות)
סוגת האגרות היוותה, בעיניו של האיש המשכיל בימי הביניים, אמצעי להבעת רגשות, בחינת מושגים וערכים במבט אישי, וגם כלי ניתוח. סוגת האגרות דנה בנושאים שונים ומגוונים, החל מפוליטיקה, דת ואמונה וכלה ביחס כלפי בעלי החיים. ב-“Risāla” המחבר השתדל להיות מקורי, זאת לעומת שאר הסוגות בפרוזה, בהן עבדו לפי קומפילציה, בה היו מצטטים איש את רעהו. אופי זה מסביר במידה רבה את אופיים של הטקסטים הפרוזאיים שהיוו קומפילציה.
בספר זה לקחו חלק מיטב המלומדים והמזרחנים העוסקים בנושא. יש לציין במיוחד את הפרופ' מוחמד ארקון מהסורבון, אשר תרם את המאמר הפותח. במאמר זה ארקון, גדול הוגי הדעות המוסלמיים במאה ה-20, ערך השוואה בין המשכיל הערבי בתור הזהב במאות ה-7 וה-8 שהיה מורה דרך ומחנך, לבין המשכיל הערבי המודרני, שהוא נגרר.
יש לכלול בפרק זה את הדיונים על אודות תהליכים תרבותיים גרידא, כגון הסיבות אשר הביאו את התאורטיקנים הערביים להעניק לשירה הערבית הקדומה מעמד של קלאסיקה.
ספרות האהבה
מחקרו של ארזי בתחום זה מבוסס על שילוב של גישה סינכרונית ודיאכרונית, כלומר הוא בדק את שירת האהבה העירונית אשר הופיעה במאות התשיעית והעשירית. תוך ניתוח ספרות זו הוא ערך השוואה עם שירת האהבה שחוברה בתקופה הקדם-איסלאמית.
ספר זה כולל יותר מ–400 עמודים והופיע בסדרה היוקרתית Islam d’hier et d’aujourd’hui. ספרות האהבה התפצלה בתקופה זו לאהבה לאישה ולאהבה זכרית. במישור הראשון, סופרי האהבה אימצו גישה חצרנית שנקטה בשיטות לאלו שהתפתחו באירופה הימי-ביניימית,  300 שנה מאוחר יותר, ושירתם דומה להפליא לזו של הטרובדורים. במישור השני - והוא האהבה הזכרית, המשוררים הצליחו "להוציא מהארון" את נושא האהבה החד-מינית (הזכרית). האהבה ל"עופר" נכנסה לספרות הקנונית ומשוררים, שנחשבו למכובדים ביותר, לא ראו פגם להקדיש מספר שירים ל"עופר", שלא תמיד היה מציאותי. משוררי האהבה הזכרית ביערו משירתם כל אזכור לאהבה גופנית. המאהב תואר כיצור המוקף באור נגוהות. הוא היה מהות ולא דבר מה חומרי. האהבה שרחשו לו הייתה אהבת נפש ולא אהבת גוף.
ספרים ומאמרים נבחרים שכתב
בנוסף לספרים והחיבורים שצוטטו בגוף הביוגרפיה, ורבים אחרים שנכתבו, יש להזכיר את הכותרים הבאים:
גדליהו וילבושביץ
גדליהו וִילבּוּשֶביץ (א' באדר תרכ"ה, פברואר 1865 – ד' באלול תש"ג, 4 בספטמבר 1943) היה מהנדס ואדריכל, מחלוצי התעשייה והבנייה העברית בארץ ישראל, חבר בתנועת חובבי ציון. איש חיפה.
קורות חיים
נולד באחוזת לוסוסנה, בסמוך לעיר גרודנו שברוסיה הלבנה למשפחה יהודית בעלת אמצעים. אביו, זאב, היה בעל טחנת קמח. גדליהו הוכשר כמהנדס בניין בבית הספר הטכני הגבוה בברלין (כיום Technische Hochschule Berlin). אחותו הצעירה הייתה הפעילה הציונית מניה שוחט.
נישא לצילה (לבית בורדו) ועלה ארצה בשנת 1892, במסגרת העלייה הראשונה. בשנת 1895 חזר לרוסיה ורכש מפעל מכונות ליציקת ברזל ליד העיר מינסק. ב-1903 יסד את "החברה לפיתוח תעשיות בארץ ישראל", ובאמצעותה גייס כספים להקמת מפעלי תעשייה כבדה. עם חזרתו לארץ, בשנת 1912, הקים את בית החרושת הראשון ליציקת ברזל בארץ ישראל. בנוסף הקים יחד עם ליאון שטיין מפעל אשר ייצר ציוד לקידוח ומתקנים לשאיבת מים מבארות. כן סייע לאחיו נחום וילבוש בהקמת בית החרושת למלט "נשר", בבניינו גם עסק כאדריכל ומהנדס.
כמהנדס בניין עסק בבניית מבנה הטכניון ובית הספר הריאלי בחיפה לפי תוכניתו של האדריכל אלכסנדר ברוולד. הוא גם תכנן ובנה את בית איתין, אשר נמצא בסמוך לטכניון הישן.
בשנת 1915 הוזמן על ידי השלטונות העות'מאנים לתכנן את הקמתה של "שדרות ירושלים" ביפו שנקראו אז בשם: "שדרות ג'מאל פשה" על שמו של המושל הטורקי של ארץ ישראל ושל סוריה באותה התקופה "ג'מאל פשה". בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס ושירת כמהנדס הראשי של מפקדת הצבא העות'מאני בדמשק. הכין עבור ג'אמל פשה תוכנית להפיכת העיר דמשק לעיר מודרנית. עקב קשריו ההדוקים עם אהרון אהרונסון ואבשלום פיינברג (שהיה אחי גיסתו) לא מן הנמנע שפעל שם גם כסוכן מחתרת ניל"י. לפי דוד סיטון, הוא פעל בתקופה זו אצל ידידו ג'מאל פשה והשפיע עליו לבטל פסקי דין מוות שהוצאו כנגד ראשי היישוב.
ב-1919 השתתף יחד עם אחיו נחום ומשה וילבושביץ ומשקיעים נוספים בהקמת בית החרושת "שמן" ואף בנה את המבנה הנאה בו שכן המפעל לחוף ימה של חיפה (כיום משמש המבנה את מוזיאון תעשיית השמן). הוא גם שימש כמנהל שותף ב"שמן" יחד עם אחיו.
בין מפעלי הבנייה של גדליהו וילבושביץ בחיפה ניתן לציין את מבני חברת החשמל, תחנת הרכבת חיפה מרכז, המבנה הישן בבית החולים בני ציון ועוד.
גדליהו וילבושביץ עסק גם בהדרכה ובהוראה במקצועות הבניין, בכלל זה בטכניון. הוא נפטר ב-4 בספטמבר 1943 ונטמן בבית העלמין היהודי הישן של חיפה, לא הרחק משמואל יוסף פבזנר ואשתו ומבנו סשה-אלכסנדר. על שמו רחוב בחיפה.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
חוק לנץ
חוק לנץ הוא חוק פיזיקלי בתחום המגנטיות, לקביעת כיוון הכא"מ (כמות אנרגיה ליחידת מטען, ראשי תיבות של כוח אלקטרו-מניע) והזרם החשמלי המושרים על ידי שינוי בשטף המגנטי.
החוק נקרא על שם הפיזיקאי הגרמני-בלטי היינריך לנץ, אשר ניסח אותו בשנת 1834.
נוסח החוק
חוק לנץ בא לידי ביטוי בסימן השלילי, הקובע את כיוון הכא"מ המושרה, בחוק פאראדיי:
חוק זה נובע מחוק שימור האנרגיה; אילו הכא"מ המושרה היה גורם להגדלת השינוי בשטף המגנטי, אז השטף המגנטי היה גדל עוד יותר (בגלל הגידול בזרם), ויוצר בכך גידול נוסף בזרם, וכן הלאה עד אינסוף, תוך ביצוע עבודה אינסופית.
כאשר השטף המגנטי בכריכה גדל, נוצר בכריכה שדה מגנטי ההפוך בכיוונו לשדה בו נמצאת הכריכה. כאשר השטף המגנטי בכריכה קטן, נוצר בכריכה שדה מגנטי השווה בכיוונו לשדה בו נמצאת הכריכה.
הבית של נינה
הבית של נינה (בצרפתית: La Maison de Nina) הוא סרט קולנוע צרפתי של הבמאי רישאר דמבו משנת 2005.
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת בבית יתומים בצרפת, בתום מלחמת העולם השנייה. זהו סיפורה של מנהלת הבית - נינה, פליטה יהודייה מסלוניקי וסיפורם של הילדים: קשיי ההיקלטות, הגעגועים, כאב הפרידה וההתמודדות עם הידיעות על גורל ההורים.
הסרט מתחיל בסיפור קליטתם של אח ואחות המגיעים למקום, עובר לנינה האוספת ילד מזרועות הוריו המאמצים הגויים. אולם ההרמוניה נשברת כאשר מגיעים למוסד ילדים ששוחררו ממחנות הריכוז. הילדים החדשים ממשיכים ללבוש את מדיהם ופועלים כחבורה מגובשת המונהגת על ידי מי שהיה מפקד הצריף במחנה. קשה להם לקבל מרות, קשה להם להאמין למבוגרים, קשה להם למצוא שפה משותפת עם ילדים שלא חוו את זוועות המחנות, קשה לילדים המסורתיים ממזרח אירופה להבין איך אחיהם הצרפתים מסוגלים להכניס אל פיהם מזון לא כשר.
הסרט זכה לציון לשבח במסגרת פרס יו"ר יד ושם לשנת 2006.
הסרט הוקרן בישראל בחסות אגודת עלומים שחבריה היו בין הילדים שהוסתרו בצרפת בתקופת השואה ורובם עברו דרך בתים כמו הבית שהסרט מתאר.
צבי הירש מזידיטשוב
רבי צבי הירש אייכנשטיין מזידיטשוב (תקכ"ג, 1763– י"א בתמוז תקצ"א, 22 ביוני 1831) אדמו"ר ומקובל מפורסם, ייסד את שושלת חסידות זידיטשוב.
תולדותיו
נולד לרבי יצחק אייזיק מכפר סאפרין שבגליציה, מצאצאיו של רבי יום טוב ליפמן הלר בעל ה"תוספות יום טוב", ואחיהם של רבי משה מסאמבור, רבי אלכסנדר מקומרנא, רבי ליפא מסאמבור ורבי ישכר בעריש מזידיטשוב. נישא לרחל פערל מהכפר רודא הסמוך לזידיטשוב.
היה גדול בתורה הן בנגלה והן בנסתר, בשל ידיעותיו המקיפות בספר הזהר כונה בפי גדולי דורו "שר בית הזוהר" (כמליצה על בסיס "שר בית הסוהר" המופיע בסיפור יוסף ואשת פוטיפר בספר בראשית).
השפעתו בגליציה הייתה רבה ולאחר פטירת חברו רבי נפתלי מרופשיץ היה רבי צבי לגדול אדמור"י גליציה בדורו. סימוכין לכך אפשר לראות בהתבטאות המפורסמת של תלמידו רבי חיים מצאנז שאמר: כשאומרים בגליציה סתם "רבי", מתכוונים לבעל ה"עטרת צבי". גם לבנו של רבי חיים, רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינובה מיוחסת אמרה בשם רבי מאיר מפרמישלאן ורבי דוד שפירא (דינוב) המשווה את הנסיעה לזידיטשוב בי"א בתמוז לנסיעה לקברו של רשב"י במירון בל"ג בעומר.
נפטר ממגפת הכולרה בי"א בתמוז תקצ"א (1831). רבי שלמה קלוגר הספיד אותו.
אחר פטירתו כיהן אחיו רבי ישכר בעריש כממשיך דרכו, אולם כעבור שנה בלבד נפטר, ואת מקומו מילא חתנו רבי יהודה צבי מראזלא ובשנת ה'תרט"ו החל אחיינו רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב לכהן כאדמו"ר ודרכו המשיכה השושלת.
רבותיו
רבותיו המובהקים היו רבי ברוך ממז'יבוז' והחוזה מלובלין, אך היה מחשיב את כל רבני דורו וביקר בחצרותיהם של המגיד מקוז'ניץ, רבי מנחם מענדל מרימנוב, רבי משה לייב מסאסוב, וה"אוהב ישראל" מאפטא, מהם ציטט בספריו. היה ממתנגדיו הגדולים של רבי שמחה בונים מפשיסחה.
פיט סיגר
הוא ידוע עד היום כמחברם של השירים "איפה הפרחים כולם?" (Where Have All the Flowers Gone) (שתרגומו בוצע בעברית על ידי שלישיית גשר הירקון), "If I Had a Hammer", וכן "Turn! Turn! Turn!". שירים אלה הוקלטו על ידי אמנים רבים בתנועת שירי העם ומחוצה לה ועדיין שרים אותם ברחבי תבל. "פרחים" (Flowers) היה להיט של להקת ה"קינגסטון טריו" (Kingston Trio) בשנת 1962, אותו הקליטה גם מרלן דיטריך באנגלית, בגרמנית ובצרפתית (1962), וגם ג'וני ריברס (1965). "If I Had a Hammer" הוקלט על ידי פיטר, פול ומרי (1962) וכן על ידי טריני לופז (1963), בעוד שלהקת הבירדס (Byrds) הפכה את "Turn, Turn, Turn" ללהיט באמצע שנות השישים.
משפחתו וחייו הפרטיים
סיגר נולד בעיר ניו יורק. אביו צ'ארלס סיגר היה מוזיקולוג, מלחין, מורה וחוקר בתחום האתנומוזיקולוגיה. אחיו למחצה, מייק סיגר ופגי סיגר, פיתחו קריירות מוזיקליות משלהם. מייק סיגר הקים את להקת New Lost City Ramblers, אשר השפיעה על בוב דילן. דודו, אלן סיגר, היה משורר ידוע אשר נהרג במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1936 סיגר שמע לראשונה נגינה בבנג'ו בן חמישה מיתרים בפסטיבל ריקודים ומוזיקת פולק באשוויל, צפון קרוליינה וחייו השתנו מאותה עת לעד. כנער, התחנך סיגר בפנימיה ידועה לבנים בקונטיקט ואחר כך למד עיתונות באוניברסיטת הרווארד, אך לא סיים את התואר ועזב, בשנת 1938, בשנתו השנייה. בשני המוסדות זכה למלגות לימוד.
בשנת 1943 התחתן עם טושי-אלין אוהטה, אשר לדבריו, בזכות תמיכתה הוא היה מסוגל להתוות את חייו כפי שהיתווה. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים ושישה נכדים. אחד מנכדיו (Tao) הוא מוזיקאי פולק בזכות עצמו. סיגר התגורר בעיירה פישקיל, במדינת ניו יורק והיה פעיל מאוד בפוליטיקה של מחוז מגוריו. הוא ורעייתו רכשו את אדמתם בשנת 1949 ותחילה התגוררו עליה בקרוון, אחר כך עברו לבקתת עץ שבנו במו ידיהם ולבסוף בנו בית גדול.
יצירתו
בסוף שנות השלושים ותחילת שנות הארבעים, לאחר שסיגר עזב את אוניברסיטת הרווארד, החל לעבוד בניו יורק בארכיון של המוזיקה העממית האמריקאית. בתקופת עבודתו שם פגש והושפע מרבים מזמרי העם הבולטים, כגון, וודי גאת'רי ולדבלי. הוא פגש בגאת'רי בהופעת "ענבי הזעם", קונצרט לעובדים עונתיים, ב-3 במרץ 1940, והשניים החלו מאותה עת שיתוף פעולה מוזיקלי.
בשנת 1948, סיגר כתב את גרסתו הראשונה לספרו "כיצד לנגן בבנג'ו בן חמישה מיתרים". ספר שרבים מנגני הבנג'ו קראו כספר ראשון ללימוד הכלי. הוא המציא את ה"בנג'ו ארך-צוואר" או "בנג'ו סיגר", כפי שהוא מכונה. לכלי זה שלוש מחיצות מתכת יותר על צווארו מאשר לבנג'ו הטיפוסי והוא ארוך קצת יותר מגיטרת בס עם 25 מחיצות. אף מכוונים אותו בשליש טון נמוך יותר מאשר בנג'ו בן חמישה מיתרים.
בשנת 1958 סיגר החל בקריירה של זמר סולו ונודע בזכות שיריו "איפה הפרחים כולם?", "נשיקות מתוקות מיין" If I Had a Hammer (נכתב יחד עם לי הייס) וכן Turn, Turn, Turn השואב השראתו מספר קהלת, וכן We Shall Overcome (המבוסס על שיר דתי). סיגר הפך לדמות רבת השפעה בשנות השישים עם תחיית מוזיקת העם, שהתמקדה בעיקר בגריניץ' וילג'. הוא עזר ביסודו של הירחון Broadside Magazine והרבעון Sing Out! המוקדשים למוזיקה עממית.
באמצע שנות השישים הוא הנחה תוכנית טלוויזיה אזורית על מוזיקה עממית בשם "חיפוש הקשת בענן". הוא הקליט 38 תוכניות בהן התארחו זמרי עם רבים.
ב-1969 הופיע בקטע שירה בסרט "המסעדה של אליס".
עמדות פוליטיות לאורך השנים
סיגר היה ידוע באמונותיו הפוליטיות העזות ובמעורבותו בארגונים פוליטיים שמאלניים, ובהם המפלגה הקומוניסטית. יריביו הפוליטיים כינוהו בשמות מזלזלים כגון "ציפור השיר של סטלין". בעוד חסידיו כינו אותו בשם "קדוש עלי אדמות" ו"הקלשון של אמריקה". תקליטו האנטי-מלחמתי של סיגר "שירים לג'ון דו", פורסם בשנת 1941 ותמך בקו המתבדל של המפלגה הקומוניסטית (על רקע הסכם אי-התקפה בין אדולף היטלר ליוסיף סטלין משנת 1939). באותה תקופה סיגר גם התנגד לפרנקלין דלאנו רוזוולט, בגלל שלדעתו הנשיא לא תמך די בזכויות העובדים.
מיד לאחר שגרמניה הפרה את ההסכם ופלשה לברית המועצות, הפך התקליט הפציפיסטי של סיגר חסר רלוונטיות, נעלם מן החנויות והמלאי הושמד. רק עותקים ספורים מן התקליט נותרו עד היום. לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות, שינה סיגר את טעמו והחל תומך במלחמה נגד גרמניה.
סיגר גויס לצבא ארצות הברית ושירת כמוזיקאי במלחמת העולם השנייה בחזית האוקיינוס השקט. הוא לא השתתף בקרבות ותפקידו היה לבדר את הכוחות הלוחמים. כאשר שאלו אותו, לאחר שהשתחרר, מה עשה במלחמה, הוא ענה: "פרטתי על בנג'ו." סיגר עזב את המפלגה הקומוניסטית בשנת 1950, חמש שנים בטרם התפרסם הנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב אשר חשף את פשעיו של סטלין והוביל לעזיבה המונית של המפלגה. הוא אמר: "הבנתי כי אוכל להמשיך ולשיר את אותם שירים ששרתי, בין אם אשתייך למפלגה הקומוניסטית ובין אם לאו, ומעולם לא אהבתי את הרעיון של השתייכות לארגון סודי." הוא הפך אנטי-סטליניסטי בדעותיו, אולם המשיך להאמין בסוציאליזם. סיגר לקח חלק בתנועת ההתנגדות למלחמת וייטנאם. בהפגנת הענק שהתקיימה ב-15 בנובמבר 1969, בה השתתפו כ־500,000 מפגינים סיגר שר את שירו של ג'ון לנון Give Peace a Chance תוך שהוא משלב בשיר קריאה לראשי הממשל: האם אתה מקשיב ניקסון? האם אתה מקשיב ספירו אנגיו? כל מה שאנחנו רוצים זה שלום. בשנת 1978 הוא השתתף בהופעה לטובת שביתת פועלי המכרות בניו יורק ביחד עם זמרים נוספים כמו ברברה דיין.
בשנת 2008 נערך ניסיון להריץ אותו לקבלת פרס נובל לשלום על פעולותיו הפוליטיות, ללא הצלחה.
בישראל
שיריו של פיט סיגר בביצועו ובביצוע להקת האורגים היו אהובים למדי בישראל, בעיקר בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים, בייחוד בקרב חניכי תנועות הנוער. כמו כן ביצע בהופעות את השיר של חיים חפר "היי דרומה לאילת", אותו שר בעברית בליווי בנג'ו. הוא ביקר בישראל פעמיים, בינואר 1964 ובמאי 1967
בשנת 2009 סיגר הורה לתרום 45% מתמלוגי השיר Turn! Turn! Turn! עבור הוועד הישראלי נגד הריסת בתים כי לשיטתו מן הראוי שהתמלוגים על הטקסט התנכ"י יגיעו לארץ. סיגר שמר לעצמו 50% עבור הלחן ועוד 5% עבור המילים שהוסיף. לדבריו, החליט לתרום לוועד "בגלל שהם, נגד כל הסיכויים, מנסים לשכנע את הפלסטינים להכיר בכך שלא כל הישראלים-יהודים הם רעים".
הכרה ופרסים
סיגר קיבל במהלך השנים פרסים ואותות הכרה רבים:
פרס המוזיקה האמריקאית לאמנ/ית השנה
פרס המוזיקה האמריקאית לאמנ/ית השנה מוענק מאז שנת 1996.
טיילור סוויפט היא שיאנית הזכיות בפרס, כשבע פעמים, ושיאנית המועמדויות בקטגוריה – תשע פעמים.
זכיות
7 זכיות
2 זכיות
גולו
היסטוריה
בתקופת השלטון הקולוניאלי הבריטי במאות ה-18- וה-19, צפון אוגנדה סבלה מפיתוח לוקה בחסר. תושבי האזור גויסו לצבא ולמשטרה ורבים מהם לחמו במלחמות העולם.
קבלת עצמאותה של אוגנדה ב-1962 לא שיפרה את מצבם של תושבי הצפון. האוכלוסייה המקומית הייתה יעד להתנכלות, החל מתקופת משטרו של אידי אמין ועד לשלטונו של הנשיא הנוכחי יוורי מוסווני. ב-1986 מעשי האלימות כנגד אזרחים בוצעו ביוזמתה של ממשלתו של מוסווני על ידי צבא ההתנגדות העממי שכיום הם כוחות ההגנה העממיים של אוגנדה (צבא אוגנדה הרשמי).
כאשר המשיכו כוחותיו של מוסווני לבצע מעשי זוועה כנגד האזרחים, קמו כמה קבוצות מורדים בסוף שנת 1986 שאנשיהם באו מקרב חיילים לשעבר בצבא אוגנדה. בשנת 1987 הצטרפו רובם של מורדים אלה לכוחותיו של מוסווני. בראשית שנות התשעים קם צבא ההתנגדות של האל (Lord's Resistance Army – LRA). ה-LRA החל להיות מעורב בהדרגה במעשי אלימות בגולו ובישובים סביבה. ההאשמות על מעשי אלימות כלפי האזרחים הופנו במקביל גם כלפי צבא אוגנדה.
ב-1996 הורתה ממשלת אוגנדה לכל האזרחים להעתיק את מגוריהם למחנות עקורים. קבוצות לחץ בינלאומיות דרשו את סגירתם של מחנות אלה שהוקמו בצפון המדינה. מאז אביב 2007 שרר שקט יחסי באזור הודות ללחץ בינלאומי שקרא לממשלת אוגנדה להפסיק את המלחמה ולהגיע להסכם שלום עם מנהיג ה-LRA ג'וזף קוני. בנוסף, יכולתו של ה-LRA להטיל אימה ולבצע מעשי טרור ירדה באופן משמעותי עקב החלשותו. הארגון הפך להיות גורם משמעותי פחות כאשר בשנת 2012 ירד מספר הקורבנות שלו ל-39 ואנשיו נלכדו על ידי כוח חזק של 2500 חיילים.
בשנת 2012 החלו ארגוני הצלב האדום האמריקני והאוגנדי בביצוע תוכנית מיפוי של העיר באמצעות פרויקט OpenStreetMap. המפה נוצרה על ידי שימוש במיקור המונים שהתבסס על תצלומי לוויין שנתרמו על ידי ממשלת ארצות הברית. המפה תויגה והוספו בה שמות של הרחובות, בתי העסק ומבני ציבור על ידי מתנדבים מקומיים. מטרת הפרויקט לשפר את יעילות ניהול תוכנית ההתאוששות מאסון.
דמוגרפיה
בני האצ'ולי (Acholi) מהווים 80% מתושבי גולו. רובם נוצרים. קיים מגוון של שפות שמדוברות על ידי תושבי העיר, כולל לואו (Luo), סוואהילי, אנגלית ולוגנדה.
בזמן מעשי העוינות בין צבא אוגנדה לבין ה-LRA, הוקמו באזור מחנות עקורים רבים, שבנקודת זמן מסוימת חיו בהם על פי ההערכות שני מיליון איש. נכון לאפריל 2009 כל המחנות נסגרו והותר לאנשים לשוב לבתיהם. ביולי 2009 כ-1.452 מיליון עקורים (80.7%) מתוך 1.840 מיליון עזבו מרצונם את המחנות ושבו לבתיהם ובמחנות נותרו 388,000 איש שהיו בתהליך של התפנות או התיישבות במקום.
לפני הפסקת מעשי האלימות בין הצבא ל-LRA כ-15,000 ילדים, הידועים בכינוי "יוממי הלילה", היו נמלטים לתוך העיר מסיבות ביטחון. מאז הפסקת האלימות בסוף שנת 2006, מספרם ירד משמעותית.
המפקד הארצי של שנת 2002 העריך את אוכלוסיית העיר ב-119,430 איש. משרד הסטטיסטיקה של אוגנדה העריך את אוכלוסיית העיר ב-141,500 איש ב-2008. ב-2011 העריך משרד הסטטיסטיקה את אוכלוסיית העיר באמצע השנה ב-154,300 איש.
אקלים
האקלים בגולו מגודר כאקלים טרופי עם עונה קרירה ושחונה.
כלכלה ומינהל
גולו היא הבירה הכלכלית של צפון אוגנדה. הפחתת מעשי האלימות מאז החלו שיחות השלום בין ממשלת אוגנדה לבין ה-LRA, גרמו להתחדשות של הכלכלה. מטה המינהל האדמיניסטרטיבי של מחוז גולו ממוקם בעיר.
חינוך
אוניברסיטת גולו מקיימת מגוון של תוכניות לימודים בתחומי החקלאות, הרפואה, מנהל עסקים וגישור בסכסוכים. האוניברסיטה היא אחת משתי האוניברסיטאות הגדולות בצפון אוגנדה, כשהשנייה היא אוניברסיטת מוני (Muni University) בארואה (Arua). אוניברסיטת גולו היא נותנת החסות האקדמית לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת גולו, אחד מתוך חמישה בתי הספר לרפואה שבאוגנדה. המכון למינהל של אוגנדה, מוסד לימודים על תיכוני ומכון מחקר בבעלות הממשלה שממוקם בבירה קמפלה, מחזיק קמפוס בגולו.
בריאות
שלושה בתי חולים מספקים שירותי בריאות לעיר.
תחבורה
נמל התעופה של גולו הוא השני בגודלו באוגנדה לאחר נמל התעופה הבינלאומי אנטבה. אורך מסלול ההמראה שלו הוא 3144 מ'.
גולו ממוקמת על מסילת הברזל בין טורורו (Tororo) לפאקוואצ' (Pakwach), שמאז 1993 הפסיק לפעול. חברת רכבות קנייתית-אוגנדית ממימנה את ניקוי תוואי המסילה מצמחייה ואת שיקום התשתית שלה, ובכך איפשרה את נסיעתה המסחרית של רכבת על הקו בפעם הראשונה בעשרים שנה ב-14 בספטמבר 2013.
לירה (עיר באוגנדה)
לירה (Lira) היא עיר בצפון אוגנדה. היא המרכז המינהלי, והמסחרי של מחוז לירה.
מיקום
לירה ממוקמת כ-110 ק"מ מדרום-מערב לגולו, על הכביש בין גולו לבין מבאלה וכ-270 ק"מ מצפון לבירה קמפלה.
דמוגרפיה
המפקד הלאומי של 2002 העריך את אוכלוסיית לירה ב-80,879 איש. בשנת 2008 העריך משרד הסטטיסטיקה של אוגנדה את אוכלוסיית העיר ב-98,300 איש. באמצע שנת 2011 הוערך מספר התושבים ב-108,600 איש.
תחבורה
לירה מקושרת לרשת הרכבות הלאומית של אוגנדה, אולם התחנה אינה פעילה. כמו כן פועל בעיר שדה תעופה אזרחי המנוהל על ידי רשות התעופה האזרחית של אוגנדה.
דת
לירה היא מקום מושבו של הבישוף של לירה.
כתב געז
כתב גְעֵז (מכונה גם: "כתב אתיופי", "כתב חבשי"; בגעז: ግዕዝ) הוא כתב אבוגידה המשמש כיום לכתיבת שפות אתיו-שמיות ולחלק מהשפות האומוטיות באתיופיה. בעבר שימש לכתיבת רוב השפות האתיופיות, אך רוב השפות שאינן שמיות - בעיקר כושיות, להוציא אגאוית - עברו ליטון (קרי, מעבר לכתיבה באותיות לטיניות). הכתב מכונה גם "פִידֶל" ("ፊደል"), על שם שלוש האותיות הראשונות בו. הוא נפוץ כיום באתיופיה ובאריתריאה, שטחיה המסורתיים של האימפריה החבשית.
מקור הכתב
הכתובות הראשונות בכתב געז, מהעיר מטרה שבאריתריאה, מתוארכות למאה החמישית לפנה"ס. מקובל להניח כי מקורו של כתב געז הוא בכתב הסבאי, כתב דרום-ערבי אשר שימש את הסבאים שחיו בדרום-מערב חצי האי-ערב. הסבאים חצו את ים סוף לצפון אתיופיה וכך נפוץ הכתב שלהם באזור אתיופיה ואריתריאה של היום. הכתב הסבאי היה כתב עיצורי (בדומה לעברית) בעל 29 סימנים, אשר נכתב מימין לשמאל או לעיתים בצורת חריש השור (כתיבה מימין לשמאל ומשמאל לימין לסירוגין בכל שורה). הכתב האתיופי המקורי (אשר שימש לכתיבת געז) שאל 24 סימנים בלבד מהכתב הסבאי (האותיות שנשרו:, , , ו-), אשר אליהם נוספו מאוחר יותר עוד 2 סימנים חדשים לכתיבת מילים שאולות מלטינית ומיוונית. להלן טבלה המציגה את הקשר בין הכתב הסבאי לכתב געז. לשם ההשוואה מוצג גם הכתב העברי הקדום יחד עם תעתיק לעברית של הכתב הסבאי:
שינוי משמעותי בכתב געז היה הוספת סימון לתנועות. התפתחות זו אירעה בסביבות שנת 350 לספירה, תחת שלטונו של אזנה קיסר אקסום. התנועות לא סומנו בסימנים נפרדים אלא שולבו באותיות. ייתכן כי מקור שיטה זו הוא במיסיונרים נוצרים שהגיעו מאזור הודו (שם קיימות שיטות דומות לסימון תנועות, כגון בכתבים הבראהמים) ולא בכתב היווני או הקופטי. בתקופה זו החל הכתב האתיופי להיכתב משמאל לימין.
גם עם דעיכת שפת הגעז כשפת דיבור, בתחילת האלף השני לספירה, המשיך הכתב לשמש לכתיבת השפה שנשארה שפתה הספרותית של האימפריה עד המאה ה-19, ובעת החדשה בנוסף לגעז גם לכתיבת האמהרית הטיגראינית ושפות אחרות באתיופיה ואריתריאה. לכתב המקורי נוספו עם השנים עוד תשעה סימני בסיס לציון עיצורים באמהרית ובשפות אחרות החסרים בגעז. רוב האותיות הללו נוצרו על ידי הוספת קו מעל לאות קיימת.
מבנה הכתב
כתב געז הוא אבוגידה: כל סימן מייצג הברה (בדרך כלל עיצור ותנועה) וסימני ההברות מבוססות על צורות בסיס המייצגת עיצורים. עובדה זו מוסברת בתהליך ההיסטורי של התפתחות הכתב: בראשיתו, היה זה כתב עיצורי, וכדי לסמן את התנועות נעשו שינויים קלים בסימני העיצורים. מקור המילה אבּוּגידה בגעז, ומשמשת לציון הסידור הדתי של הכתב על פי שמות ארבע האותיות הראשונות בסידור זה (ראו במקטע על סידור הכתב).
לכל עיצור בכתב געז ישנם שבעה ווריאנטים, המכונים "סדרים". כל סדר מציין שילוב של העיצור עם תנועה אחרת: ä, u, i, a, e, ə, o. הסדר הראשון (המציין שילוב עם תנועת ä) מהווה את הצורה המקורית של האות. הסדר השישי מציין מעין שווא נע, אשר לעיתים נהגה כתנועת ə ולעיתים כאפס תנועה. צורת הסימון של הסדרים השונים אינה עקבית לחלוטין, ומשתנה מאות לאות, אולם ניתן לקבץ את האותיות בקבוצות לפי המאפיינים הצורניים של צורת הבסיס ולקבל חוקיות מסוימת.
בשל מבנה הכתב, נוח לארגן את כלל הסימנים הבסיסים בטבלה, אשר שורותיה מציינות עיצורים וטוריה תנועות. בטבלה להלן נכתב לצד כל אות שמה, והיגויה הרווח כיום באמהרית. לצד כל סדר נכתב שם הסדר לפי הדקדוק האתיופי. כדאי לשים לב כי שמו של הסדר הראשון הוא "געז", ואילו שמות 5 הסדרים האחרונים דומים לשמות המספרים שלוש עד שבע בעברית.
כפי שניתן לראות, חלק מהסימנים נהגים כיום באופן זהה באמהרית, כדוגמת הסימנים ሀ, ሐ, ኀ, אשר שלושתם נהגים באמהרית כ-ה' אף על פי שבגעז נהגו כשלושה עיצורים שונים (ה' ושתי צורות של ח'). בשל מצב זה, סימנים אלו מוחלפים לעיתים זה בזה בכתיבת האמהרית בת-ימינו ולמעשה אין כיום כתיב סטנדרטי לאמהרית. לעומת הטיגרית והתיגרינית ששימרו את העיצורים הגרוניים של 'ח' ו-'ע'.
בנוסף לסימוני ההברות הבסיסיות, קיימים סימנים המציינים הברות משופתתות, כלומר הברות שנוספת בהן מעין הגיית ו' (או w) בין העיצור לתנועה. רק חלק מהסימנים הללו משמשים בפועל בכתיבת האמהרית בת-ימינו.
סדר סימני הכתב
קיימים שני סידורים מסורתיים של כתב געז. הסידור הוא בראש ובראשונה של העיצורים, ואילו הסידור לפי תנועות הוא משני. הסידור המסורתי והעיקרי הוא הסידור המופיע בטבלה מעלה. מקורו אינו ידוע. מילונים מסוימים, ובעיקר מילוניו של הבלשן וולף לסלאו, שינו במקצת סדר זה כדי לאחד בין אותיות שהגייתן (באמהרית) זהה. שיטה זו מקלה על הקורא, שכן סימנים אלו מוחלפים זה בזה פעמים רבות בכתיבה האמהרית.
לצרכים דתיים (ואף במילונים מסוימים) משמש לעיתים סידור אחר, המכונה "אבּוּגידה", ואשר תואם את הסדר המקובל בשפות שמיות כגון עברית (א', ב', ג', ד' וכו'). סדר זה נוצר כנראה בעת התרגום לגעז של תהילים פרק.
מספרים וסימני פיסוק
כתב געז מכיל אף סימוני מספרים, המשמשים עד היום (בעיקר לציון תאריכים, בשל העדר סימן למספר 0). מקור סימנים אלו הוא באותיות יווניות או קופטיות:
ישנם גם סימני פיסוק מסורתיים המשמשים בכתב געז, וחלקם משמשים עד היום:
<font size="+2">፡ ። ፣ ፤ ፥ ፦ ፧
במקום רווח נעשה שימוש בסימן דמוי הנקודתיים, אולם שימוש זה רווח היום בעיקר בכתב יד ופחות בדפוס. הנקודתיים הכפולות מסמנות סיום משפט (במקום נקודה).
דורנגו (עיר)
היסטוריה
במהלך המאה ה-16 חוקרי ארצות וקונקיסטאדורים ספרדים, כמו קריסטובל דה אוניאטה ונוניו דה גוסמאן, עברו באזור בדרכם לצפון מקסיקו במטרה למצוא מצבורי כסף. אחד מהם היה פרנסיסקו דה איברה, שהיה ממוצא בסקי וקרא לאזור "עמק גואדיאנה" ב-1554. כעבור שנתיים נוסד בכפר הילידי אנלקו בעמק מנזר פרנציסקני בשם "סן חואן באוטיסטה דה אנלקו". דה איברה ייסד במקום התיישבות בקרבת המנזר ב-8 ביולי 1563 תחת השם "וייה דה דורנגו", על שם העיירה דורנגו שנמצאת בחבל הבסקים בספרד.
ב-1620 נוסדה דיוקסיית דורנגו. עקב כך, ב-1621 פליפה הרביעי, מלך ספרד, העניק לדורנגו מעמד של עיר.
ב-1824 לאחר קבלת עצמאות מקסיקו, נוצרה מדינת דורנגו כשהעיר דורנגו היא בירתה. בשלב מסוים שם העיר שונה ל"ויקטוריה דה דורנגו" כהוקרה לגואדלופה ויקטוריה, שהיה הנשיא הראשון של מקסיקו.
כלכלה
כלכלת דורנגו מסתמכת בעיקר על תיירות. בין האטרקציות המרכזיות בעיר ניתן למנות את מרכז העיר ההיסטורי, רכבל דורנגו והעתק של גשר בלוארטה.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה האוטונומית של דורנגו, אוניברסיטת חוארס דל אסטדו דה דורנגו ואוניברסיטת אספניה דה דורנגו.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי חנרל גואדלופה ויקטוריה, המציע טיסות לערים אחרות במקסיקו וכן ליעדים בארצות הברית.
דורנגו מקושרת לעיר קונקורדיה במדינת סינלואה דרך גשר בלוארטה. הגשר, שנחנך ב-2012, נמצא בגובה של כ-390 מטרים, מה שהופך אותו לאחד הגשרים הגבוהים בעולם.
פלוריאנה איסמעילי
פלוריאנה איסמעילי (באנגלית: Florijana Ismaili; 1 בינואר 1995 – 29 ביוני 2019) הייתה כדורגלנית שווייצרית ממוצא אלבני ששיחקה בעמדת החלוצה והקשרית בקבוצת יאנג בויז, בה שימשה גם כקפטנית ובנבחרת שווייץ.
קריירה
במרץ 2011 עברה איסמעילי ליאנג בויז. בליגת האלופות לנשים היא כבשה בניצחון קבוצתה 7–0 על גלדיאטור קישינב בחצי הגמר, אך קבוצתה הפסידה בגמר לפורטונה היורינג.
קריירת נבחרות
בשנת 2012 שיחקה בנבחרת שווייץ עד גיל 17 באליפות אירופה, והגיעה עם הנבחרת למקום הרביעי.
ב-20 בספטמבר 2012 ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת שווייץ עד גיל 19. היא שיחקה 13 משחקים במדי הנבחרת, בהם כבשה 5 שערים.
ב-16 בינואר 2014 ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת שווייץ הבוגרת במשחק נגד נבחרת פורטוגל. בשנת 2014 שיחקה עם הנבחרת בגביע קפריסין, בו סיימה במקום העשירי. ב-2015 שיחקה בגביע אלגארבה, בו סיימה הנבחרת במקום השמיני. באותה שנה השתתפה במונדיאל 2015, שהיה הראשון בתולדות נבחרת שווייץ, אך נבחרתה הודחה בשלב שמינית הגמר.
מותה
ב-29 ביוני 2019 צללה איסמעילי מסירה מתנפחת ששכרה עם חברותיה באגם קומו הממוקם בלומברדיה שבאיטליה, אך לא חזרה. יום למחרת הוכרזה כנעדרת, והחלו חיפושים אחריה, שכללו שימוש ברובוטים תת-מימיים. ב-2 ביולי 2019 נמצאה גופתה בתחתית האגם, בעומק 204 מטרים, לא רחוק מהנקודה בה יצאה לצלילה.
אלי פפושדו
אליהו (אלי פפו) פפושדו (נולד בשנת 1937) הוא איש עסקים, יזם ומלונאי ישראלי.
ביוגרפיה
פפושדו נולד בקהיר שבמצרים, עלה לישראל ב-1949 בגיל 12 ונקלט בקיבוץ שלוחות. הוא נכנס לענף המלונאות ב-1966 לאחר שירות בצבא הקבע, כשרכש עם קבוצת חברים קרקע באילת לבניית מלון הסלע האדום. ב-1974 יסד את חברת 'מלונות ים סוף' אותה הנפיק ב-1987 בבורסה בתל אביב. ב-1982 הקימה החברה את מלון "אביה סונסטה" בטאבה (על שם אשתו השנייה אביה, שנרצחה), שהוחזר למצרים במסגרת הסכם הבוררות בין ישראל למצרים ושינה את שמו להילטון טאבה. בשנת 2002 נמחקה החברה מן המסחר בבורסה.
בשנים שלאחר מכן, המשיך פפושדו להשקיע, דרך "מלונות ים סוף" וחברות הבת שלה בתחום המלונות ודיור היוקרה בארץ, באירופה ובארצות הברית.
בשנת 2007 הנפיק בבורסה לניירות ערך בלונדון את חברת "פארק פלאזה מלונות אירופה" וגייס 85 מיליון ליש"ט. החברה בנתה תוך מספר שנים, באמצעות מימון של כ-2.5 מיליארד שקל מבנק הפועלים, 7 בתי מלון בלונדון. נכון לשנת 2017, "פארק פלאזה הוטלס" מחזיקה או מתפעלת 39 בתי-מלון ברחבי העולם.
בשנת 2010 חנך פפושדו את מלון "וסטמינסטר ברידג" בלונדון, אחד הגדולים והמפוארים בעיר ובו כ-1,000 חדרים.
פפושדו מחזיק גם בחברת "Server Farm Realty" מארצות הברית, העוסקת בניהול, אחזקה והשבחה של חוות שרתים.
חייו האישיים
פפושדו היה נשוי ארבע פעמים; מאשתו הראשונה, דליה, יש לו שני בנים, ששותפים לעסקיו, ומאשתו הרביעית, סיגל, בת אחת. הוא מתגורר בכפר שמריהו. בנו יואב פפושדו היה נשוי למלכת היופי ספיר קופמן, ומהם לו שלושה נכדים.
בשנת 2007, פרסם את ספרו "לעצור את הזמן", בו הוא נותן עצות לאכילה נכונה ולשמירה על הכושר, הבריאות והמראה הצעיר.
בחודש יוני 2014 זכה לתואר CBE "מפקד מסדר האימפריה הבריטית" (Commander of the Most Excellent Order of the British Empire) ברשימת המכובדים של יום הולדתה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, לשנת 2014, לאור תרומתו למסחר בין ישראל ובריטניה ולכלכלת בריטניה.
פפו
{{פירושונים|
תריודוטירונין
תריודוטירונין (T3) הוא הורמון המופרש מבלוטת התריס יחד עם ההורמון תירוקסין (T4), ויחד שניהם משתתפים בוויסות קצב חילוף החומרים בגוף ובעירור מערכת העצבים הסימפתטית. צורה זו של הורמון בלוטת התריס היא הצורה הפעילה יותר לעומת תירוקסין, משום שלהורמון זה אפיניות גבוהה יותר לאתרי המטרה התוך-תאיים. כמו כן, תירוקסין המופרש מבלוטת התריס הופך בתוך התאים לתריודוטירונין.
פפו
ראו גם
}}
תריודוטירונין
תריודוטירונין נוצר בשני מסלולים מקבילים. האחד מתחיל בחלל הזקיק של בלוטת התריס מצימוד של מונויודוטירוזין ודיודוטירוזין על גבי החלבון תירוגלובולין. כאשר תירוגלובולין נכנס חלל הזקיק חזרה אל תא הזקיק, מפורק ממנו תריודוטירונין בליזוזום. תריודוטירונין הוא מולקולה הידרופובית ויציאתה לזרם הדם אינה מתווכת. בזרם הדם נקשר תריודוטירונין לחלבונים הקושרים הורמוני בלוטת התריס כגלובולין קושר תירוקסין וכטרנסתירטין. בנוסף הוא נקשר גם לאלבומין. ישנו גם שיעור קטן של הורמונים אשר חופשי בדם, וזה אותו שיעור שבסופו של דבר משקף פעילות ביולוגית, משום שהוא זה שיכול להיכנס לתאים. לתאים ההורמון נכנס דרך נשא של הורמוני תריס. המסלול השני הוא בתוך תאי המטרה של הורמון בלוטת התריס, שם תירוקסין, אשר עבר את המסלול שפורט לעיל עבור תריודוטירונין, עובר דה-יודינציה על ידי אנזים דה-יודינאז לתריודוטירונין.
בתא המטרה תריודוטירונין חודר לגרעין התא ושם משפיע על רמת השעתוק של גנים שונים, בין אם בהגברה או בעיכוב. לתריודוטירונין אפיניות גבוהה יותר מתירוקסין לקולטנים, והוא ההורמון הפעיל יותר ביולוגית. הדבר גם מאפשר בקרה נוספת על רמת ההורמון, שכן רוב הורמון התריס המופרש מהבלוטה הוא בצורת תירוקסין. תריודוטירונין מגביר בתא את הייצור של ATPase ובכך את הניצול של ATP במטבוליזם. הדבר משחרר אנרגיה, שחלקה משתחררת בתור חום, ולכן הורמון זה מעלה חום גוף. פירוק ה-ATP דורש פיצוי בצורת צריכת חמצן מוגברת. העלייה בחום הגוף גוררת עלייה בזרימת הדם ההיקפית, דופק מואץ והזעה במטרה להיפטר מעודף החום. הגברת קצב המטבוליזם גם גורמת לירידה במשקל, למרות העלייה בתיאבון שכן הניצול הקלורי בחילוף החומרים עולה על צריכת הקלוריות במזון. כמו כן, ההורמון מעודד את השעתוק של הורמון גדילה.
במערכת העצבים הסימפתטית גורם ההורמון לשעתוק מוגבר הקולטנים לקטכולאמינים והעלאת מספרם, ובהינתן רמת קטכולאמינים תקינה הדבר יגרום לפעילות יתר של המערכת הסימפתטית עם סימנים של עצבנות ורעד, חוסר מצמוץ ודופק מואץ, בנוסף על האצת הדופק שנגרמת במנגנון הגברת המטבוליזם.
תריודוטירונין מבקר את רמתו באמצעות מנגנון משוב שלילי על ההיפותלמוס, שם מיוצר הורמון משחרר תירוטרופין, אך בעיקר על בלוטת יותרת המוח, שם מיוצר ההורמון תירוטרופין.
כטיפול, ההורמון קיים בטבליות (ציטומל או צינומל) ומשמש לטיפול בחולים בתת פעילות של בלוטת התריס אשר קיימת אצלם בעיה בהמרת ההורמון תירוקסין לתריודוטירונין, או כאשר נדרש טיפול לזמן קצר. זאת במקום השימוש המקובל בכדורי התירוקסין (אלטרוקסין).
עבדאללה א-תל
עבדאללה א-תל (בערבית: عبد الله التل, תעתיק מדויק: עבד אללה אלתל; 17 ביולי 1918 - 14 באוגוסט 1973) היה קצין צבא ופוליטיקאי ירדני. א-תל היה מפקד הלגיון הערבי בירושלים בימי מלחמת העצמאות.
ראשית דרכו
בשנת 1941 התגייס א-תל ללגיון הערבי והשתתף בדיכוי מרד ראשיד עלי אל-כילאני בעיראק. בשנת 1942 הוסמך לקצונה. בשנת 1946 עבר קורס פיקודי במסגרת הצבא הבריטי.
במלחמת העצמאות
על חלקו בשלב הראשון של מלחמת העצמאות - שלב מלחמת האזרחים לאחר הכט בנובמבר, עת היה מסופח לדיוויזיה הבריטית הראשונה, שמפקדתה בסרפנד מעיד א-תל בספר זיכרונותיו: "סייע אללה בידי למלא את חובתי במאבק בארץ ישראל". חברתי למספר קצינים ערביים נוספים ובתאום עם ראשי ההנהגה המקומית של ערביי ארץ ישראל וביניהם ראש עיריית לוד, אימנו צעירים מלוד, רמלה, ספרייה, עבאסייה, סרפנד ואל-בריה בהפעלת נשק ששאלנו ממחסני הלגיון, כולל מטווחים.
לאחר פלישת צבאות ערב לתחום ארץ ישראל ואל מעבר לגבולותיה של המדינה היהודית על פי החלטת החלוקה מילא א-תל תפקיד של מפקד הרגימנט השישי של הלגיון והיה מפקד כוחות הלגיון הערבי בירושלים. כיקירו של המלך עבדאללה, הועלה א-תל בדרגה שלוש פעמים במהלך המלחמה  הוא החל את המלחמה כסרן, וסיים אותה בדרגת סגן-אלוף.
בעת שניטש הקרב על גוש עציון בחודש מאי 1948, נתקל מפקד כוחות הלגיון במקום בקשיים והזעיק את א-תל לעזרתו. א-תל נטל לידיו את ניהול הקרב, הפריד את חיל הרגלים הסדיר של הלגיון מן הכוחות הבלתי סדירים, וערך מחדש את משורייני הלגיון כדי לרכז את כוח האש שלהם. גוש עציון נפל ב-13 במאי, יום לפני הכרזת המדינה.
את הקרב לכיבוש הרובע היהודי בעיר העתיקה החל א-תל לנהל באמצע חודש מאי ממפקדתו שהתמקמה באחד מבתי הספר הערביים בעיר העתיקה. סביב הרובע היהודי התרכזו כוחותיו הסדירים של א-תל ולצידם כוחות בלתי סדירים בהנהגת עשרה מתנדבים יוגוסלבים, אנגלים וגרמנים, שמפקדם קצין אס אס לשעבר בשם רוברט ברנדנבורג. מלבדם היו כוחות חבלה בלתי סדירים ועשרות מאנשי המופתי חאג' אמין אל-חוסייני. במקום ההתקפות המקריות של הבלתי סדירים החליט א-תל להכריע את הרובע היהודי בצורה שיטתית בהתקפה מכל עבריו. הוא ציווה להרוס כל מעוז יהודי שנכבש, כדי שהיהודים לא ישובו להשתלט עליו. הסתערותו על הרובע היהודי נמשכה ללא הפוגה. הוא הציב את משורייניו נושאי התותחים על הר הזיתים, והללו ירו על הרובע היהודי כמאתיים פגזים ביום. מצבו של הרובע היהודי היה חמור, ותגבורות שהובטח כי יחושו לעזרתו לא הגיעו. א-תל, שלא הסתפק בתוצאות שהשיגה הפגזת תותחיו מהר הזיתים, החליט להביא את תותחיו ללב העיר העתיקה. הוא הצליח להעביר שני משוריינים דרך הסמטאות הנפתלות של העיר העתיקה, והופעתם הפתיעה את הלוחמים היהודים שלא ידעו כלל מה פגע בהם. מצב הרובע היהודי הפך נואש. בבוקר ה-27 במאי דיווחו מפקדי פלוגותיו של א-תל למפקדם כי דרושה דחיפה אחת והרובע ייפול. א-תל החליט כי ההתקפה צריכה להיערך על בית הכנסת החורבה, והורה להורסו עד הצהריים. כיבוש בית הכנסת הכריע את הקרב. בשעה תשע בבוקר ה-28 במאי יצאו מן הרובע שני רבנים ובידיהם דגלים לבנים. א-תל ציווה עליהם לחזור ולהביא במקומם את מוכתר הרובע ואת מפקד כוחות ההגנה שבו והם שהביאו את כניעת הרובע, על כשלושים הלוחמים שהיו בו ועל אלף ושבע מאות תושביו. לוחמי ההגנה הסתדרו במסדר, וכאשר א-תל סקר אותם אמר למפקדם "לו ידעתי שאתם מעטים כל כך היינו באים עליכם במקלות ולא ברובים". א-תל נוכח כי התושבים היהודים חוששים שיערך בהם טבח, אך הוא הרגיעם. פחדיהם נתבדו, קורבנותיו היחידים של א-תל היו בוזזים ערבים שהסתערו על השלל. לפני שקיעת החמה יצאו אלף ושבע מאות תושבי הרובע בצעדה משער ציון אל העיר החדשה. חילי הלגיון מכוחותיו של א-תל גוננו עליהם בגופם כשעברו בסמטאות. רק מאה חמישים ושלושה פצועים של הרובע נשארו בעיר העתיקה עם רדת החשכה, מצפים לביקור של צוות רופאים שיקבע מי מהם יוחזר לעיר החדשה ומי יישלח למחנה שבויים. במפקדתו, קיבל א-תל את המחמאה על ניצחונו. המלך עבדאללה עצמו התקשר טלפונית לברכו אישית.
א-תל קיווה כי לאחר כיבוש הרובע היהודי יוכלו כוחותיו לפרוץ למערב ירושלים. גלאב פאשה, שהפנים את לקח כישלון הפריצה לכיוון מנזר נוטר-דאם ב-21 במאי, הורה שלא לפרוץ למערב ירושלים אלא להפגיזה בתותחים. בהיכנס ההפוגה הראשונה לתוקפה ב-11 ביוני, עמד א-תל בפני דילמה; ירושלים העברית כמעט כרעה תחת נטל ההפגזות הכבדות והוא רצה לנצל את התנופה ולהסתער על העיר. מאידך, כבדה עליו פקודת המלך עבדאללה להפסיק את האש. כאשר המלך התקשר אליו באותו יום בטלפון אמר לו א-תל כי אינו יכול לעצור את אנשיו החשים שהם קרבים לניצחון. על כך השיב לו המלך כי כחייל עליו למלא את פקודת מלכו, ואכן האש פסקה. לאחר כניסת הפסקת האש לתוקפה בירושלים, הגיע המלך לעיר המזרחית והעלה את א-תל מדרגת רב-סרן לדרגת סגן-אלוף. לאחר שפסקה האש נפגש א-תל לראשונה, פנים אל פנים, עם המקביל לו בצד היהודי דוד שאלתיאל. ערב כניסת ההפוגה השנייה לתוקפה ב-17 ביולי נלחמו שוב כוחותיו של א-תל בכוחותיו של שאלתיאל. היה זה בניסיון האחרון של כוחות צה"ל אצ"ל ולח"י, מבצע קדם, לכבוש מחדש את עיר העתיקה. א-תל, שצפה את ההתקפה, הוציא פקודת יום לאנשיו בה נאמר: "יחליט כל מאמין נאמן לעמוד או למות על משמרתו. אנחנו נגן על העיר הקדושה עד האיש האחרון ועד הכדור האחרון, הלילה לא תהיה כל נסיגה". כוחותיו של א-תל הצליחו להדוף את ההתקפה, שבאה מכיוון שער ציון והשער החדש.
מושל ירושלים המזרחית
עם סיום הקרבות בירושלים נתמנה א-תל כמושל ירושלים המזרחית. מולו עמד מן הצד הישראלי סגן-אלוף משה דיין, אשר כמפקד חטיבת עציוני -חטיבת ירושלים, מאז 1 באוגוסט, היה המפקד הצבאי של ירושלים. עיקר פעולתו של דיין הייתה לשפר עמדות מול הלגיון הערבי בירושלים, לקראת המשא ומתן העתידי על גורלה של העיר. במסגרת זו ניהל דיין את המגעים הדיפלומטיים עם הירדנים ואף נפגש לשם כך עם המלך עבדאללה. בן שיחו של דיין היה עבדאללה א-תל. ב-30 בנובמבר, עם שוך הקרבות בירושלים נפגשו דיין וא-תל בבית נטוש בשכונת מוסררה. על גבי מפה בקנה מידה של 1:20,000 שרטטו שני המפקדים את גבולות הפסקת האש בזירת ירושלים. דיין שרטט בעיפרון שעווה אדום את העמדות שבשליטה ישראלית, וא-תל התווה בעיפרון ירוק את קו העמדות הירדני. השטח שבין שני הקווים, יחד עם עובי קווי העפרונות, יצרו שטחי הפקר לאורך גבול הפסקת האש. באותה עת נראה היה לצדדים כי מדובר בקו הפסקת אש זמני, ולא ייחסו משמעות מיוחדת לאי-הדיוקים שנבעו מעובי קווי העפרונות, וכן לא לסטיות קלות וקטעים לא רציפים בקו. הם לא ידעו כי קו זה, שחילק את העיר בין שלטון מדינת ישראל לבין שלטון ממלכת ירדן, על כל אי-הדיוקים שבו ושטחי ההפקר שיצר, ונקרא מאז הקו העירוני - יאריך ימים 19 שנה, עד לאיחוד ירושלים בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967.
השניים הגיעו בחודש דצמבר להסכם מפקדים, לפיו לא ייזום כל צד פעולה צבאית נוספת. הסכמה זו קדמה בארבעה חודשים להסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן. ההסכם קבע בין היתר את מעמדה של המובלעת הישראלית בהר הצופים ואת המעבר הקבוע של השיירות מן המובלעת ואליה.
גולה במצרים
לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין ישראל לירדן, החלו גישושים לחתימת הסכם שלום בין ישראל לירדן. א-תל, שהתאכזב מן המלך ותמך בלאומנים הפלסטינים, ניסה להכשיל את מאמציו אלו של המלך להגיע לידי הסכם שלום עם ישראל, ואפילו שקל הפיכה צבאית להדחת המלך. בית המלוכה חשד בא-תל בקשירת קשר להפלת המשטר ההאשמי בתמיכה מצרית וסורית. ביוני 1949 התפטר א-תל מן הצבא, ובאוקטובר אותה שנה נמלט למצרים כגולה פוליטי. הוא הביא עמו למצרים את צילומי האגרות שהוחלפו בין המלך עבדאללה לבין הישראלים.
לאחר רצח המלך עבדאללה ב-20 ביולי 1951 הואשם עבדאללה א-תל בירדן, שלא בפניו, בנטילת חלק בקשר לרציחתו של המלך ונדון למוות. א-תל מצדו הכחיש את מעורבותו בהתנקשות.
בשנת 1959 הוציא א-תל לאור בקהיר את ספר זיכרונותיו, ששמו בערבית "שואת פלסטין" (כארת'ת פלסטין), שהופיע גם בתרגום לעברית בשנת 1960, בשם "זכרונות עבדאללה אל תל". ספרו הכיל התקפה קשה על השושלת ההאשמית ועל המפקד הבריטי של הלגיון הערבי גלאב פאשה. א-תל התבסס בספרו על תעודות ומסמכים מקוריים שהגיעו לידיו בתוקף תפקידו, ותיאר את המאורעות בהם היה מעורב אישית. גרסתו היא כי לערבים הייתה היכולת הצבאית להביס את היהודים, או לפחות לשמור בידם חלקים רחבים מארץ ישראל, אלא שהדבר נמנע, לדעתו, עקב קונספירציה בריטית-ירדנית ליצירת מדינה יהודית בחלק מארץ ישראל, ואת שאר חלקי הארץ לספח לממלכת ירדן. האחראים למזימה זו, לדבריו, הם המלך עבדאללה ועושה דברו, מפקד הלגיון הערבי גלאב פאשה הבריטי. בעוד שהוא, א-תל, שאף להביס את המדינה היהודית פעל גלאב פאשה, לדבריו, רק לשם כיבוש אותם חלקים מן הארץ שנועדו להיות מסופחים לממלכת ירדן.
במצרים סיים א-תל לימודי תואר שני באוניברסיטת אל אזהר.