cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הסתדרות המורים
בין שתי מלחמות העולם
בשנת תרפ"ו - 1925 נוסדה הוצאת הספרים החינוכית של הסתדרות המורים, "אוצר המורֶה", שפעלה עד סוף שנות ה-90 והוציאה יותר מ-150 כותרים, בהם ספרי פדגוגיה, פסיכולוגיה, דידקטיקה ומתודיקה להוראת מקצועות שונים. בשנת 1927 נוסד הביטאון "הד החינוך", המביא את דבר הסתדרות המורים בנוסף למאמרים בנושאי חינוך. ביטאון זה ממשיך להופיע מזה 90 שנה. באותה שנה הוקמה מועצת המורים למען קק"ל, ככלי לקירוב התלמידים והציבור לפעולות קק"ל וככלי לאיסוף כספים לטובת הקרן הקיימת לישראל (הקופסה הכחולה). כמו כן נוסדה בשנה זו הוצאת הספרים של הסתדרות המורים.
בשנת 1935 החלה הסתדרות המורים בהוצאת הירחון "הד הגן", שהתרכז בנושאי החינוך בגיל הרך וניהול מאבק הגננות לשיפור מעמדן המקצועי.
בשנת 1938 יזמה הסתדרות המורים יחד עם תנובה את "מפעל החלב". במסגרת פעילות זאת, זכו התלמידים במערכת החינוך העברית לשתות כוסות חלב, מתוך מחשבה כי שתיית החלב תתרום לבריאותם של הילדים.
שנות קליטת העלייה ההמונית
עם קום מדינת ישראל והקמת משרד החינוך, נושלה הסתדרות המורים מתחומי קביעת המדיניות החינוכית וקביעת היעדים הלאומיים של מערכת החינוך והתמקדה יותר בתפקידה כמייצגת המורים מול המעסיקים.
בשנת 1949 נחקק חוק לימוד חובה והוקם משרד החינוך אשר ריכז חלק ניכר מפעולתה של הסתדרות המורים.
בשנת 1950 הצטרפה הסתדרות המורים ל, תוך שמירה על עצמאות הניהול של מאבקים מקצועיים. כמו כן, שינתה את שמה מ"הסתדרות המורים בארץ ישראל" ל"הסתדרות המורים בישראל". באותה עת הוגדרו מחדש מטרותיה של ההסתדרות כדלקמן:
באותה שנה הצטרפה התאחדות הגננות, שהייתה עד אז אגף בהסתדרות הכללית, להסתדרות המורים ומאז מאגדת הסתדרות המורים את המורים והגננות.
בשנת 1953 נחקק חוק חינוך ממלכתי, שהביא לביטולו של "זרם העובדים" של ההסתדרות הכללית ולמיזוגו עם החינוך הכללי. הזרמים הלא ממלכתיים האחרים נותרו במעמדם הקיים. הסתדרות המורים קלטה את הסתדרות המורים הערביים והכריזה, כי תיאבק על שכר שווה למורה היהודי ולערבי.
בשנת 1955 נבחר שלום לוין לעמוד בראש הסתדרות המורים ומילא תפקיד זה עד 1980. אז נבחר לנשיא הסתדרות המורים החמישי ומילא תפקיד זה עד מותו ב-1995.
שנות ה-60 עד שנות ה-80 של המאה ה-20
למרות התנגדותה של הסתדרות המורים, הוחלט על רפורמה בחינוך והקמת חטיבות ביניים (בדוח ועדת דוברת ב-2004 הומלץ לבטלן).
ב-1963 נוסדה קרן ההשתלמות למורים וביזמת הסתדרות המורים נקבע כי מורים יוכלו לצאת לשנת שבתון, שנת לימודים, אחת לשבע שנים וזאת בניגוד למקובל בקרנות ההשתלמות בהן העובד מקבל אחת לשבע שנים סכום כסף חד-פעמי ולא תמיד מנצל את הכסף לצורכי השתלמות והעשרה.
שנות ה-90 של המאה ה-20
בשנת 1997 החליטה הסתדרות המורים לפרוש מההסתדרות הכללית ולחזור להיות איגוד עצמאי.
הסתדרות המורים היום היא התאגדות של נציגויות לסקטורים השונים בהוראה, כמו:
במאה ה-21
באוגוסט 2019 הסכימה הסתדרות המורים עם האוצר לדחות את המשא ומתן לחידוש הסכם השכר של המורים, על רקע היעדר ממשלה בשל המשבר הפוליטי בישראל בשנת 2019. במסגרת ההסכם קיבלו גמלאי הסתדרות המורים מענק חד פעמי על סך 2000 ש"ח. לצד זאת הוסכם על שינוי אופן החישוב של ימי המחלה לפנסיה
במהלך משבר הקורונה בשנת 2020, נחתם הסכם עם המדינה, לפיו שנת הלימודים בבתי הספר היסודיים ובחטיבות הביניים תוארך בתשעה ימים, בכפוף להגעה לסיכום דומה גם עם ארגון המורים. המדינה וארגון המורים לא הצליחו להגיע להסכמות, ובית הדין הארצי לעבודה הבהיר למדינה כי אינה יכולה לחייב את ארגון המורים להאריך את שנת הלימודים בלא להגיע עימו להסכם. בעקבות כישלון המדינה להגיע להסכמה עם ארגון המורים, הודיעה יפה בן דויד, מזכ"לית הסתדרות המורים, כי שנת הלימודים תסתיים בשעתה גם בבתי הספר היסודיים ובחטיבות. בעקבות כך, הסכים שר החינוך יואב גלנט עם בן דויד כי תוכנית בית הספר של החופש הגדול תפעל באותה שנה בין 1 ביולי ל-6 באוגוסט ומורים שילמדו בה יקבלו שכר נוסף.
במאי 2022 הכריזה הסתדרות המורים על סכסוך עבודה בטענה לגרירת רגליים מצד משרד האוצר במשא ומתן להסכם שכר. ב-31 באוגוסט, יממה לפני פתיחת שנת הלימודים תשפ"ג (2022-2023), הושגה הסכמה בנוגע להסכם שכר חדש.
הקרן לקידום מקצועי
הקרן לקידום מקצועי היא זרוע ביצועית של הסתדרות המורים לקירוב המורים לתחום המיחשוב, התקשוב והמולטימדיה. בנוסף, נועדה לשיפור מערכות היחסים הבין-אישיים בין המורים לבין עמיתיהם למקצוע.
תוכנית "אופק חדש"
ביוזמת שרת החינוך יולי תמיר ובעקבות ההסכם שנחתם עם הסתדרות המורים, יצאה לפועל ב-2007 תוכנית אופק חדש. מטרתה הייתה לספק למורים של בתי הספר היסודיים והעל-יסודיים שכר הולם ולשפר את מעמדם. בין כלל המטרות של התוכנית היו לימוד בכיתות קטנות והקמת כיתות מצוינות בבתי הספר. "אופק חדש" הופעלה בסופו של דבר אך ורק בבתי הספר, שבהם רוב המורים היו חברים בהסתדרות המורים, ויושמה בהדרגה.
יוהאן וולפגנג דובריינר
יוֹהַאן ווֹלפְגַנג דוֹבֵּרֶיינֶר (בגרמנית: Johann Wolfgang Döbereiner; 13 בדצמבר 1780 - 24 במרץ 1849) היה כימאי גרמני המפורסם בגילוי מחזוריות מספר יסודות כימיים.
חייו
נולד בעיר הוף שבנסיכות ביירויות לאב שעבד כעגלון. הוא לא למד באופן מסודר, היה עוזרו של רוקח במינכברג - תפקיד שאיפשר לו לקרוא ולבקר בהרצאות מדעיות. בהמשך על מנת לקבל רישיון לניהול בית מרקחת מ-1800–1803 הוא למד מדעי טבע בשטרסבורג אז בצרפת. בחזרתו הוא לא הצליח לפתוח עסק אך בעקבות הכרת מקצוענים בפרסומיו על שיפור תהליכי קבלת תרכובות שונות ב-1810 בעזרת גתה הוא הוזמן לעבוד כפרופסור באוניברסיטת יינה.
פועלו
ב-1821 הוא הצליח לבודד חומצה אצטית על ידי חמצון כוהל בנוכחות פלטינה וב-1823 דיווח על התלקחות של מימן בנוכחות פלטינה ספוגית בעקבותיה המציא את אחד המצתים הראשונים הידוע בעקבותיו כמנורת דובריינר. שתי העבודות הללו יחד עם עבודותיו של האמפרי דייווי התחילו ענף כימיית קאטליזות. במחקרו שהתחיל ב-1829 גילה מחזוריות ועקביות בתכונותיהם של קבוצות יסודות. כך הוא מצא שהמשקל האטומי של ליתיום ואשלגן קרוב מאוד לזה של נתרן וכך גם לעוד יסודות כאשר צפיפותם של אותם היסודות גם כן מסתדרת באופן זהה. השלישיות הללו נקראו בהמשך "טריאדות (שלישיות) דובריינר".
בנוסף עשה ניסויים על מנת לבודד אֵקַאבּוֹרוֹן אותו החשיב כריפוי למחלת הכלבת. הצליח לבודד פורפורל, היה אחד הראשונים להשתמש בפלטינה כזרז לתגובות כימיות, עסק בתהליכי צביעת בדים, חקר תהליכי תסיסה.
יוהאן וולפגנג פון גתה, שהיה חברו, גם ביקר בהרצאותיו כל שבוע והשתמש בתאוריות אפיניות כבסיס לנובלה "Die Wahlverwandtschaften" ("אפיניות הבחירה") מ-1809. נפטר ביינה שהשתייכה אז לדוכסות סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
מירפואה
מִירְפּוּאָה (בצרפתית: Mirepoix; נהגה: ) היא תערובת ירקות קצוצים המהווה בסיס למגוון רחב של מנות במטבח הצרפתי ומטבחים נוספים.
מירפואה מורכבת מירקות, לרוב בצל, גזר וסלרי, החתוכים לקוביות קטנות ומטוגנות במעט שמן, במשך זמן רב ובחום נמוך עד לריכוך וללא השחמה. מטרת הפעולה להביא להמתקת הירקות ולא לקירמול שלהם.
מקובל להכין את המירפואה מראש, אך כאשר מכינים אותה תוך כדי הכנת המנה, נהוג לקצוץ את הירקות גס יותר בהתאם לזמן הבישול הכולל של המנה.
התערובת מכילה בדרך כלל בצל, סלרי וגזר. ביחס מקובל של שני חלקים בצל, חלק אחד של סלרי וחלק אחד של גזר.
המירפואה היא בסיס למנות כמו מרקים, תבשילים, נזידים ורטבים. בדומה למקבילותיה במטבחים אחרים כמו הסופריטו האיטלקי והספרדי.
שמורת הטבע ואלה דה מה
שמורת הטבע ואלה דה מה (באנגלית: Vallée de Mai Nature Reserve; באופן מילולי: "עמק (חודש) מאי") היא שמורת טבע השוכנת בעמק בגובה של 160 עד 200 מטר בלב הנוף הגבעי במרכז האי פרסלין (Praslin) בסיישל. השמורה ידועה בעיקר בשל שישה מינים אנדמיים של דקליים שצומחים בשטחה, הידוע שבהם הוא קוקוס הים (Coco de mer, שם מדעי Lodoicea maldivica).
היסטוריה
ריכוז הדקליים בשמורה הוא בין הצפופים בעולם, ועל שטח של חמישית קמ"ר בלבד שוכנים כ-6,000 פרטים של קוקוס הים בלבד. עץ זה, הגדל רק בסיישל, צומח לגובה של עד 40 מטר, ועליו מגיעים לאורך של עד 10 מטר ולרוחב של 4.5 מטר. הפרח הזכרי עשוי להגיע לאורך של מטר ופרי הקוקוס מגיע להיקף של עד חצי מטר ולמשקל מקסימלי של 30 ק"ג. פרי קוקוס הים מתאפיין בזרע הגדול בממלכת הצומח.
בשמורה מספר צמחים אנדמיים נוספים, וכן מספר מינים של בעלי חיים, שהידוע שבהם הוא התוכי השחור (Lesser Vasa Parrot, שם מדעי Coracopsis nigra), גם הוא אנדמי למקום. בשנת 1994 נספרו רק 108 פרטים ממין זה.
כלב אטרוסקוס
כלב אטרוסקוס או זאב אטרוסקוס (שם מדעי: Canis etruscus) הוא מין טורף נכחד, שהשתייך לסוג כלב. הוא חי בתחילת הפליסטוקן באירואסיה בתחום שבין ספרד לסין, לפני 1.9 עד 1.6 מיליון שנה מהיום והיה קשור לזאב האפור המודרני ולמין הנכחד כלב מוסבכנסיס.
המאובנים שלו נמצאו לראשונה באירופה שלחופי הים התיכון, כשלראשונה התגלו סביב נהר ארנו בקרבת העיר ארצו שבפירנצה, איטליה. מאובניו היו קשים לזיהוי והם תוארו ב-1877 בידי הרופא השווייצרי ממוצא סקוטי צ'ארלס עמנואל פורסיית' מייג'ור שתיאר 3 מיני זאבים מהאזור: Canis falconeri שככל הנראה שייך לסוג קסנוקיון, כלב ארננסיס (Canis arnensis) ומין זה, שכנראה התפתח מהאחרון. ממצאים מצפון יוון שזוהו כמין כלב נפרד בשם המדעי Canis apolloniensis, אוחדו עם מין זה עקב הבדלים קטנים מאוד ביניהם.
בית דב יוסף
בית דב יוסף הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים ברחוב אלחריזי 22. מבנה זה נודע בסגנונו הארכיטקטוני הייחודי - סגנון ספרדי מורי, והשונה מהסגנונות המקובלים בירושלים בכלל ומסגנון הבינלאומי המקובל בשכונת רחביה בפרט.
היסטוריה
מבנה זה נבנה עבור דב יוסף לאחר נישואיו בשנת 1922 לגולדי הופמן, ולאחר מאורעות 1929 שבעטיים החליט דב יוסף לעבור לשכונה יהודית חדשה.
המבנה נבנה על פי תכנונו של האדריכל היהודי - בריטי בנימין צייקין. המבנה עשוי בטון ומכוסה טיח לבן (ולא אבן, כמקובל בירושלים וכנדרש על פי חוק עזר עירוני). המבנה בנוי בסגנון ספרדי אקלקטי עם הדגשים מוריים (סגנון המכונה על ידי דוד קרויאנקר בספרו "סגנון פואבלו אספניול" בשל עירוב הסגנונות הספרדיים). למבנה מרפסת מסוגננת בחזית הבית האופיינית לבתים ספרדיים, סורגים מסולסלים (אלמנט ספרדי נפוץ אולם נדיר ביותר בירושלים), ועיטורי קשתות בסגנון רומנסקי.
המבנה הפך למוקד לשמנה וסלתה של ירושלים, ורעייתו של יוסף אירחה בו את ראשי המנדט הבריטי וראשי היישוב היהודי והמוסדות הלאומיים.
ב-30 ביוני 1946 ("השבת השחורה") הקיפה פלוגה בריטית את הבית וחיפשה בו מידע על ארגון ההגנה. דב יוסף, ששהה באותה עת בנתניה נעצר יחד עם מנהיגי יישוב רבים אחרים.
בשנת 1975, לאחר מות רעייתו, מכר דב יוסף את הבית לחיים פז אשר הרחיב אותו בשנת 1985 על ידי בניית אגף נוסף בחלקו האחורי של המבנה.
בוב קיין
בוב קיין (באנגלית: Bob Kane, נולד כרוברט קאהן; 24 באוקטובר 1915 – 3 בנובמבר 1998) היה קומיקסאי יהודי-אמריקאי, אשר ידוע בעיקר בשל יצירתה, יחד עם ביל פינגר, של דמות הקומיקס באטמן.
תחילת דרכו
נולד בשם רוברט קאהן בניו יורק להרמן, מאייר חדשות בעיתון ואוגוסטה קאהן, יהודים ממוצא אשכנזי. בתקופת לימודיו בתיכון נעשה חבר קרוב של המאייר ויל אייזנר. לאחר שסיים את לימודיו, שינה את שמו באופן רשמי ל"בוב קיין" ונרשם ללימודי אמנות במכללת "קופר יוניון". עם תום לימודי האמנות, בשנת 1934 החל לעבוד כאנימטור באולפני האנימציה של פליישר.
יצירת באטמן
בשנת 1936 החל קיין לעבוד כיוצר קומיקס עצמאי עבור חברת אייזנר אנד איגר, בבעלות ג'רי איגר וחברו לספסל הלימודים של קיין, ויל אייזנר. שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1939, בעקבות ההצלחה הגדולה של דמות הקומיקס סופרמן, נוצר ביקוש בתחום לייצירת דמויות של גיבורי-על. לאור הביקוש שנוצר, הגה קיין את דמותו של באטמן ועיצב אותה כגבר בלונדיני עם כיסוי עיניים וכנפי עטלף קשיחות. את הדמות, אשר בעיצובה הושפע מדמותו של השחקן דאגלס פיירבנקס, כמו גם מדמותו הבדיונית של זורו ותוכניות לייצור כלי טיס של לאונרדו דה וינצ'י, הראה לכותב ביל פינגר, שהיה שותפו לכתיבת קומיקס ומוכר נעליים במשרה חלקית. פינגר הציע מספר שינויים אשר הביאו את הדמות לעיצובה המוכר יותר כיום – מסיכה שתכסה את כל הראש, הסרת האישונים, כפפות, גלימה במקום כנפיים ושינוי הצבע האדום לשחור-אפור. את העלילה הראשונה של באטמן אייר קיין וכתב פינגר, אשר נתן לדמות גם את שמה המלא – ברוס ויין. הדמות פורסמה לראשונה בחוברת #27 Detective Comics ב-30 במרץ 1939 (על שער החוברת כתוב "מאי 1939") והפכה מיד ללהיט.
דמויות נוספות
בנוסף לדמותו של באטמן, ייצר קיין יחד עם ביל פינגר (ובמידה מסוימת, גם ג'רי רובינסון) את דמותו של הג'וקר, אשר עיצובה הושפע מדמות הנבל בסרט "האיש הצוחק" בגילומו של קונרד ויידט.
את דמותו של רובין, עוזרו הצעיר של באטמן, ייצר קיין יחד עם פינגר ורובינסון כדי שיהווה שותף-סוד לבאטמן, בדומה לד"ר ווטסון ושרלוק הולמס, בנוסף לרצון ליצור דמות עמה יוכלו הקוראים הצעירים להזדהות (בניגוד לבאטמן, שהיה אדם בוגר).
המשך הקריירה
קיין, אשר זכה לתהילה בעקבות הצלחת דמותו של באטמן, פרש מחברת DC קומיקס בשנת 1966 ומאז התמקד בעיקר באמנות.
הוא זכה לפרסים רבים והוקרה על תרומתו לעולם הקומיקס וסרטים רבים. הופקו סדרות טלוויזיה וסרטים אשר התבססו על יצירתו.
בוב קיין נפטר ב-3 בנובמבר 1998 ונקבר בלוס אנג'לס.
ב-2015 הונצח לאחר מותו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
הר טמפל (אלברטה)
הר טמפל (באנגלית: Mount Temple) הוא הר ברכס בואו, בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי באנף  בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גאוגרפיה
ההר ממוקם לצד עמק בואו, בין נחל פרדייס (Paradise Creek) לנחל מוריין (Moraine Creek).
ההר מתנשא לגובה של 1,544 מטרים מעל סביבתו, והוא השמיני בהתנשאותו בפרובינציית אלברטה.
ההר הוא הגבוה ביותר באזור אגם לואיז, ונמצא ממערב לכביש המהיר הטרנס-קנדי בין צומת קאסל לאגם לואיז.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי ג'ורג' מרסר דוסון בשנת 1884. ההר נקרא על שם סר ריצ'רד טמפל (שכיהן כנציב העליון של הודו הבריטית) אשר ביקר בהרי הרוקי באותה שנה.
הטיפוס על ההר
הראשונים שטיפסו על ההר היו וולטר וילקוקס (Walter Wilcox), סמיואל אלן (Samuel Allen) ו-ל. פ. פריסל ( L.F. Frissel) בשנת 1894, והיה זה ההר הראשון שגובהו מעל 11,000 רגל (3,400 מטרים) שטיפסו עליו בהרי הרוקי הקנדיים.
פרדריק ספנסר, רוזן ספנסר הרביעי
ראשית חייו
ספנסר נולד ב-14 באפריל 1798 בבניין האדמירליות, לונדון, והוטבל בסנט מרטין בשדות. הוא היה הילד החמישי שנולד לג'ורג' ספנסר, רוזן ספנסר השני וליידי לאביניה בינגהאם. בין אחיו היו האחים הגדולים ג'ון ספנסר, רוזן ספנסר השלישי (שאשתו מתה בלידה) וסר רוברט קוונדיש ספנסר, שמת רווק בים. אחותו הגדולה ליידי שרה ספנסר הייתה אשתו של ויליאם ליטלטון, הברון השלישי.
סבו וסבתו מצד אביו היו שר הפנים ג'ון ספנסר, רוזן ספנסר הראשון, ואשתו ג'ורג'יאנה פוינץ, בתו של הדיפלומט ואיש החצר סטיבן פוינץ. סבו וסבתו מצד אמו היו האציל האירי צ'ארלס בינגהאם, רוזן לוקאן הראשון, ואשתו, ציירת המיניאטורה מרגרט סמית'.
ספנסר התחנך באיטון קולג' מ-1808 עד 1811.
קריירה
ספנסר הצטרף לאחר מכן בצי המלכותי כפרח קצונה ב-18 בספטמבר 1811, ולחם במלחמות נפוליאון בים התיכון בין 1811 ל-1815. הוא שירת זמן מה תחת אחיו, קפטן רוברט קוונדיש ספנסר בתור לוטננט על סיפון ספינתו HMS אוון גלנדואר, לפני שקיבל ספינה משלו, הבריג HMS Alacrity בתחנת דרום אמריקה. הוא הועלה לדרגת פוסט קפטן ב-26 באוגוסט 1822.
במהלך מלחמת העצמאות היוונית פיקד על HMS טלבוט בקרב נבארינו ב-20 באוקטובר 1827 ומונה לעמית מסדר המרחץ בנובמבר אותה שנה. בשנה שלאחר מכן לחם עם החטיבה הימית במשלחת מוראה. על מעשיו הוא מונה לאביר במסדר לואי הקדוש והוענק לו מסדר אנה הקדושה מרוסיה ומסדר הגואל של יוון.
קריירה פוליטית
לאחר מכן פרש ספנסר מהחיים בצי ונבחר לחבר פרלמנט וויגי עבור ווסטרשייר ב-1831. הוא החזיק במושב זה עד 1832 ולאחר מכן ייצג את מידהרסט בין 1832 ל-1834 ושוב בין 1837 ל-1841. מאוחר יותר הוא היה סופר בביתה של הדוכסית מקנט (אמה של המלכה ויקטוריה) מ-1840 עד 1845. באותה שנה הוא ירש את אחיו הבכור ותפס את מקומו בבית הלורדים.
כשהוויגים עלו לשלטון תחת לורד ג'ון ראסל בשנת 1846, לורד ספנסר מונה ללורד צ'מברלין של הבית. הוא הושבע במועצה המלכותית באותה שנה. הוא התפטר מתפקידו כלורד צ'מברלין ב-1848 אך חזר לממשלה בתור לורד סטורד של הבית בתחילת 1854 תחת לורד אברדין, תפקיד שמילא עד זמן קצר לפני מותו ב-1857, בשנתיים האחרונות תחת ראש הממשלה לורד פאלמרסטון. הוא מונה לאבירמסדר הבירית ב-1849.
ישראל במשחקים הפאראלימפיים
צפורה רוזנבאום היא הספורטאית המעוטרת ביותר מישראל בספורט הנכים. היא זכתה ב-30 מדליות, מהן 15 זהב, 8 כסף ו-7 ארד (19 מדליות באתלטיקה, מדליית כסף בשחייה ומדליית ארד בטניס שולחן); היא מדורגת במקום הרביעי בעולם בכל הזמנים בצבירת המדליות בסך הכל ובמקום 10 בעולם בכל הזמנים בצבירת מדליות הזהב. השחיין אורי ברגמן הוא הספורטאי השני המעוטר ביותר מישראל בספורט הנכים. הוא מדורג במקום 32 בעולם בכל הזמנים לפי כמות מדליות זהב שהשיג; זכה ב-15 מדליות, מהן 12 זהב. יוסף ונגר זכה ב-18 מדליות, מהן 9 זהב, הוא מדורג במקום 22 בעולם בכל הזמנים לפי כמות המדליות שצבר.
פרדריק ספנסר, רוזן ספנסר הרביעי
קריירה פוליטית
הוא גם הועלה לדרגת אדמירל אחורי ב-1852 ולסגן-אדמירל ב-1857.
ישראל במשחקים הפאראלימפיים
רומא 1960
באולימפיאדת הנכים רומא (1960) ישראל דורגה במקום ה-13 עם 5 מדליות בסך הכל מהן 2 מדליות כסף ו-3 מדליות ארד. הספורטאית הבולטת של המשלחת הישראלית הייתה מתי אנג'ל שזכתה בשתי מדליות הכסף. ישראל גלובוס והדוויג לנג זכו במדליות ארד בשחייה ונבחרת ישראל בכדורסל גברים זכתה במדליית ארד אחרי ארצות הברית (זהב) ובריטניה (כסף).
פרדריק ספנסר, רוזן ספנסר הרביעי
חיים אישיים
לורד ספנסר היה נשוי פעמיים. הוא התחתן תחילה עם בת דודתו השנייה, ג'ורג'יאנה פוינץ (1799–1851), בתו של ויליאם סטיבן פוינץ ב-23 בפברואר 1830. נולדו להם שלושה ילדים:
ישראל במשחקים הפאראלימפיים
טוקיו 1964
באולימפיאדת הנכים טוקיו (1964) ישראל דורגה במקום שביעי עם 21 מדליות בסך הכל מהן 7 מדליות זהב, 3 מדליות כסף ו-11 מדליות ארד. הספורטאים הבולטים במשלחת היו: בתיה משעני זכתה ב-5 מדליות מהן 2 זהב, ברוך חגאי זכה ב-3 מדליות, מהן 2 זהב וצפורה רוזנבאום זכתה ב-5 מדליות מהן 1 זהב.
פרדריק ספנסר, רוזן ספנסר הרביעי
חיים אישיים
לאחר מותה של ג'ורג'יאנה ב-1851 הוא נישא, שנית, לאדלייד הורטיה סימור (1825–1877), בתו של סר הוראס סימור ונינתו של פרנסיס סימור-קונווי, מרקיז הרטפורד הראשון, ב-9 באוגוסט 1854. נולדו להם שני ילדים:
ישראל במשחקים הפאראלימפיים
תל אביב 1968
ישראל ארחה את אולימפיאדת הנכים השלישית שהתקיימה למעשה ברמת גן בשנת 1968 ובאותה שנה היא הגיעה למקום השלישי עם 62 מדליות בסך הכל, מהן 18 מדליות זהב, 21 מדליות כסף ו-23 מדליות ארד.
פרדריק ספנסר, רוזן ספנסר הרביעי
חיים אישיים
לורד ספנסר מת במושב המשפחה באלתורפ, ברינגטון, נורת'המפטונשייר, בדצמבר 1857, בגיל 59, ובנו היחיד מנישואיו הראשונים, ג'ון, הפך לפוליטיקאי ליברלי, וירש את תאריו. בנו של ספנסר מנישואיו השניים, צ'ארלס, ירש את הרוזנות ב-1910, היה גם פוליטיקאי ליברלי. הרוזנת ספנסר מתה בגווילסבורו, נורת'המפטונשייר, באוקטובר 1877, בגיל 52.
ישראל במשחקים הפאראלימפיים
היידלברג 1972
באולימפיאדת הנכים היידלברג (1972) ישראל דורגה במקום שמיני עם 28 מדליות בסך הכל, מהן 9 מדליות זהב, 10 מדליות כסף ו-9 מדליות ארד.
טורונטו 1976
באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) דורגה ישראל פעם נוספת במקום השלישי עם 69 מדליות בסך הכל, מהן 40 מדליות זהב, 13 מדליות כסף ו-16 מדליות ארד.
הספורטאים הבולטים מישראל היו השחיינים יוסף ונגר (7 מדליות, מהן 6 זהב), אורי ברגמן (6 מדליות זהב) ומשה לוי (7 מדליות מהן 4 זהב).
ארנהם 1980
באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980) דורגה ישראל במקום 12 עם 46 מדליות בסך הכל, מהן 13 מדליות זהב 18 מדליות כסף ו-15 מדליות ארד. הספורטאים הבולטים של המשלחת הישראלית היו אורי ברגמן (3 מדליות זהב) ורון בולוטין (4 מדליות, מהן 2 זהב).
ניו יורק / סטוק מנדוויל 1984
באולימפיאדת הנכים ניו יורק / סטוק מנדוויל (1984) דורגה ישראל במקום 19 עם 44 מדליות בסך הכל, מהן 11 מדליות זהב, 21 מדליות כסף ו-12 מדליות ארד.
בין הזוכים במדליית זהב, היה נחמן וולף, במקצועות זריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל.
סיאול 1988
במשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) דורגה ישראל במקום 18 עם 45 מדליות בסך הכל, מהן 15 מדליות זהב, 13 מדליות כסף ו-17 מדליות ארד.
הספורטאים הבולטים היו השחיינים שלמה פינטו (5 מדליות מהן 3 זהב), יזהר כהן (4 מדליות, מהן 3 זהב) וחנוך בודין (5 מדליות, מהן 2 זהב). רותי קידר- מדליית כסף, קליעה ברובה אוויר.
ברצלונה 1992
במשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) דורגה ישראל במקום 34 עם 11 מדליות בסך הכל, מהן 2 מדליות זהב, 3 מדליות כסף ו-5 מדליות ארד.
אטלנטה 1996
במשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) דורגה ישראל במקום 52 עם 9 מדליות בסך הכל, מהן 4 מדליות כסף ו-5 מדליות ארד. הקלע דורון שזירי זכה בשתי מדליות כסף והשחיין זיו בטר זכה ב-3 מדליות ארד.
סידני 2000
במשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) דורגה ישראל במקום 37 עם 6 מדליות בסך הכל, מהן 3 מדליות זהב, 2 מדליות כסף, ומדליית ארד אחת. הספורטאית המצטיינת של המשלחת הישראלית הייתה השחיינית קרן לייבוביץ' שזכתה בכל שלוש מדליות הזהב.
אתונה 2004
במשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) דורגה ישראל במקום 32 עם 13 מדליות בסך הכל, מהן 4 מדליות זהב, 4 מדליות כסף ו-5 מדליות ארד.
הספורטאי המצטיין של המשלחת הישראלית היה השחיין יצחק ממיסטבאלוב שזכה ב-3 מדליות, מהן 2 זהב תוך כדי קביעת שני שיאי עולם חדשים (השיאים הנוכחיים, 2011). קרן לייבוביץ' זכתה ב-4 מדליות מהן אחת זהב. מדליית זהב רביעית הושגה על ידי השייטים ארנון אפרתי, בני וקסלר ודרור כהן.
לונדון 2012
במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) דורגה ישראל במקום 45 לאחר שזכתה ב-8 מדליות בסך הכל, מהן מדליית זהב אחת, שתי מדליות כסף ו-5 מדליות ארד. הטניסאי נועם גרשוני זכה בשתי מדליות, זהב וארד והשחיינית ענבל פיזרו זכתה בשלוש מדליות ארד.
ריו דה ז'ניירו 2016
במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) דורגה ישראל במקום 74 לאחר שזכתה בשלוש מדליות ארד. משחקים אלו היו המשחקים דלי ההישגים של נבחרת ישראלית והדרוג הנמוך ביותר של משלחת ישראלית מאז ייסוד המשחקים הפאראלימפיים בשנת 1960. במדליות הארד זכו החותרת מורן סמואל במקצה ל-1000 מטר בתוצאה של 5:17:46 דקות, הקלע דורון שזירי במקצה הירי שלושה מצבים ממרחק 50 מטרים בתוצאה של 437.5 נקודות והשחיינית ענבל פיזרו במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 3:38:20 דקות.
בייג'ינג 2022
ישראל השתתפה בפעם הראשונה במשחקי החורף הפאראלימפיים. הנציגה הישראלית היחידה הייתה שיינא וספי, בת 19 מיסוד המעלה, שהתחרתה בענף הסקי האלפיני. וספי נועדה להתחרות בשתי תחרויות: סלאלום וסלאלום ענק. אך פרשה מתחרות הסלאלום בעקבות שינוי מועד התחרות ליום שבת במקום יום ראשון לאור תנאי מזג האוויר הצפויים, דבר שנגד את שמירת השבת של וספי.
Justicia
Justicia (באנגלית: Justice, ובעברית: צדק) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הלטיני סילבסטרה דנגונד, ביחד עם זמרת הרגאטון הדומיניקנית נאטי נטשה. השיר יצא לאור ב-29 ביוני 2018, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק לטין. זהו שיתוף הפעולה הראשון בין דנגונד לנטשה.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד האירפליי הלטיני, והשמיני במצעד שירי הפופ הלטיניים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי נאטי נטשה, סילבסטרה דנגונד ודדי יאנקי. בארצות הברית זכה השיר להצלחה נאה כאשר איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) העניק לו את תואר הזהב הלטיני, על סך מכירות של כ-20,000 עותקים במדינה בסך הכל. בשנת 2022 העניקו לו את תואר הפלטינה הלטינית המשושת, על מכירות של למעלה מ-360,000 עותקים במדינה.
הנושא בו עוסק השיר הוא בגידה, חוסר אמון וצדק. במסגרת השיר, נטשה ודנגונד הם בני זוג ובאחד הערבים בו היא מחכה לו שיצטרף לארוחת הערב, היא מגלה שהוא לא הגיע והוא הותיר אותה לבדה. בהמשך, היא מגלה שהוא בגד בה עם מישהי אחרת ובעקבות כך היא עושה מעשה וגורמת לצדק לקרות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא עבור השיר פורסם ב-13 ביולי 2018 בערוץ היוטיוב של סילבסטרה דנגונד. בתחילת הקליפ ניתן לראות את נאטי נטשה יושבת עם עצמה, כשהיא מחכה לבן זוגה שיגיע לארוחת הערב. הוא לא מגיע, ובעקבות כך עוזבת נטשה את הביתה עם מזוודה.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-495 מיליון צפיות.
קונפדרציית הכדורגל של אפריקה
הקונפדרציה נוסדה ב-1957 וזכאית לנציגות קבועה במונדיאל החל מ-1970. הקונפדרציה מארגנת ברמת הנבחרות את גביע אפריקה לאומות, וברמת הקבוצות את ליגת האלופות האפריקאית, את גביע הקונפדרציה האפריקאי ואת הסופר קאפ האפריקאי.
ישנן 56 חברות בקונפדרציה, כאשר שתיים מתוכן אינן חברות בפיפ"א: ראוניון וזנזיבר.
חברות הקונפדרציה
ל-CAF ישנן 56 חברות:
דירוג נוכחי לנבחרות CAF
להלן דירוג הנבחרות ב-CAF לפי הדירוג העולמי של פיפ"א לנבחרות גברים ולנבחרות נשים:
תחרויות
CAF מארגנת ביחד עם אופ"א כל שנתיים, את גביע מרידיאן לקבוצות נוער.
הדיוויזיה המוטסת הראשונה (בריטניה)
הדיוויזיה המוטסת הראשונה (באנגלית: 1st Airborne Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים מוטסת ומוצנחת של הצבא הבריטי שפעלה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה השתתפה בין היתר בפלישת בעלות הברית לסיציליה, מספר מבצעים מוצנחים קטנים והיא כנראה מוכרת במיוחד בתור השתתפותה במבצע מרקט גארדן ובמיוחד בקרב על ארנהם, שם רק כ-2,000 חיילים ניצלו מהקרב והצליחו להימלט לקווי בעלות הברית. הדיוויזיה לא הצליחה להתאושש מקרב ארנהם ומעולם לא חזרה לכוחה המלא. אחרי קרב זה היא השתתפה בשחרור נורווגיה בסוף המלחמה ופורקה לבסוף בנובמבר 1945.
הקמה
לאחר שהממשלה הבריטית ראתה את תפקוד היחידות המוצנחות של צבא גרמניה הנאצית במהלך המערכה על צרפת בשנת 1940, משרד המלחמה הבריטי החל לבחון את האפשרות להקים כוח של חיל רגלים מוטס ומוצנח בן כ-5,000 חיילים. כתוצאה מכך, ב-22 ביוני 1940, 'גדוד הקומנדו השני' (No. 2 Commando) הוסב לגדוד מוצנח והוקם מחנה אימונים לחיל רגלים מוצנח בסיס של חיל האוויר המלכותי ליד מנצ'סטר. חמישה חודשים מאוחר יותר הפך הגדוד ל-'גדוד השירות האווירי המיוחד ה-11' כאשר הוספו לו כנף צניחה וכנף דאונים.
ב-31 במאי 1941 אושרה תוכנית להקמת שתי חטיבות מוצנחות; אחת שתמוקם בבריטניה והשנייה במזרח התיכון, בנוסף לאלו אושרה הקמה של כוח מוטס (על בסיס דאונים) בן 10,000 חיילים. 'גדוד השירות האווירי המיוחד ה-11' הפך לגדוד מוצנח; 'הגדוד המוצנח ה-1' והוקמו שני גדודים נוספים ('הגדוד המוצנח ה-2' ו-'הגדוד המוצנח ה-3'), שלושת הגדודים אורגנו יחד תחת 'החטיבה המוצנחת הראשונה' (1st Parachute Brigade). בסיס האימון לחיילים המוצנחים והמוטסים אורגן אף הוא מחדש והוקמה מפקדה, בראש הכוחות המוטסים עמד מייג'ור-גנרל פרדריק בראונינג. היחידה הבאה שהוקמה הייתה 'החטיבה המוטסת הראשונה' (1st Airlanding Brigade), שהוקמה על ידי שינוי שמה של 'החטיבה העצמאית ה-31' (שהוכשרה בלחימה הררית), כאשר חיילי החטיבה שלא התאימו לשירות המוטס, הוחלפו במתנדבים. בסוף שנת 1941 החטיבות והכוחות המוטסים והמוצנחים, הפכו לדיוויזיה המוטסת הראשונה, בפיקודו של בראונינג.
מבצע בייטינג ופרשמן
ביולי 1942, לאחר שמפקד הדיוויזיה בראונינג לחץ על הפיקוד הגבוה, אושרה הקמתה של חטיבה שלישית; 'החטיבה המוצנחת השנייה'.
ב-19 בנובמבר 1942 יצא כוח מצומצם של הדיוויזיה בשני דאונים מסקוטלנד לכיוון מפעל 'וומוק' (Vemok) בנורווגיה. המפעל היה חלק מתוכנית הגרעין של גרמניה הנאצית והיה אחראי על ייצור המים הכבדים. תוכנית המבצע הייתה נחיתה של הכוח בקרבת המפעל ופיצוצו על ידי חבלנים שהצטרפו אל הכוח, לאחר מכן הכוח היה מתוכנן לצאת דרך הספינות מחופי נורווגיה וחזרה לבריטניה. שני הדאונים הגיעו לחופי נורווגיה כשהם מחוברים למטוסים שגררו אותם, אך אף אחד מהם לא הגיע אל היעד. הדאון הראשון התנתק כתוצאה ממזג אוויר סוער ובעיות בניווט המטוס והדאון התרסק. שמונה לוחמים נהרגו במקום, ארבעה נפצעו קשה וחמישה שרדו את ההתרסקות, כל הניצולים נפלו בשבי הגרמני מעט לאחר מכן. הדאון השני יחד עם המטוס שגרר אותו התנגשו בקרקע באזור הררי מסיבות שאינן ברורות, צוות האוויר נהרג כולו כמו גם רוב הלוחמים, הניצולים נפלו אף הם בשבי הגרמני. כל השבויים הוצאו לבסוף להורג משום "פקודת הקומנדו" של היטלר לפייה כל חייל קומנדו שבוי מלחמה יוּצא להורג לאחר תפיסתו.
צפון אפריקה וסיציליה
ב-9 ביולי 1943, החלו כוחות הדיוויזיה במבצע "לדברוק" (Ladbroke). במבצע זה כחלק מהפלישה, יצאה החטיבה המוטסת הראשונה על בסיס 144 דאונים כדי להשתלט ולהחזיק את הגשר פונטה גרנד, כמו גם להחזיק את העיירה סירקוזה כולה. מבין הדאונים, 65 שוחררו מוקדם מידי מהמטוסים שגררו אותם והם צנחו לים, 252 לוחמים טבעו ומתו כתוצאה מכך. מבין הלוחמים הנותרים אשר הגיעו ליבשה, רק 87 חיילים הגיעו לבסוף אל היעד, השתלטו על הגשר והחזיקו אותו מעל הזמן המתוכנן. לבסוף לאחר שנגמרה למגינים על הגשר התחמושת, 15 החיילים שנותרו לא פצועים נכנעו לכוחות האיטלקיים. כוחות החטיבה שנחתו במקומות אחרים באזור, השתלטו על מתחמי אויב והשמידו קווי תקשורת.
המבצע השני של הדיוויזיה בסיציליה "פוסטיאן" (Fustian) נערך על ידי החטיבה המוצנחת הראשונה, גם הוא בתחילת המערכה. יעדו של מבצע זה היה תפיסת גשר פרימוסול שעל נהר הסימטו ואחזקתו עד שכוחות היבשה יגיעו. בתחילת המבצע מטוסים רבים הופלו ומבין המטוסים שהגיעו מעל סיציליה, רוב הצנחנים צנחו רחוק מהיעד, רק סדר גודל של שתי פלוגות נחתו באזור המתוכנן. למרות כל זה, הצליחו הצנחנים הבריטים להגיע ולהחזיק את הגשר כנגד התקפות הכוחות האיטלקיים והגרמנים, הם החזיקו אותו עד הלילה. בשלב זה עם אספקה ותחמושת מועטה, כשהדיוויזיה ה-50 נמצאת רק כקילומטר וחצי מהגשר, החליטו הצנחנים לסגת והגשר שב לידיים בריטיות רק שלושה ימים לאחר תחילת המבצע.
איטליה והתרעננות באנגליה
המשימה הבאה של הדיוויזיה הייתה במהלך הפלישה לאיטליה בספטמבר 1943. במהלך מבצע סלפסטיק ב-9 בספטמבר, שני גדודי הדיוויזיה נחתו מספינות מלחמה של הצי המלכותי בנמל טארנטו ללא התנגדות, ובעקבותיהם נחתה שאר הדיוויזיה. לאחר כניסתם לנמל התקדמו הכוחות בהמשך היבשה, ואבטחו את בארי ואת ברינדיזי ואת שדה התעופה הצבאי גיויה דל קולה. ההתנגדות המשמעותית היחידה הייתה מצד חלקים מדיוויזיית הצנחנים הגרמנית ה-1. מייג'ור גנרל ג'ורג' הופקינסון נפל במהלך התקדמות זו, ובריגדיר ארנסט דאון קיבל את הפיקוד במקומו. לאחר שחברה הדיוויזיה לכוחות הארמייה השמינית בפוג'יה, נסוגה הדיוויזיה מהחזית ובנובמבר חזרה לאנגליה, שם שולבה עם הדיוויזיה המוטסת ה-6 תחת פיקוד הקורפוס המוטס ה-1. חטיבת הצנחנים ה-2 נותרה ככוח עצמאי באיטליה.
שבטי קלאמת
היסטוריה
בני הקלאמת האמינו באופן מסורתי (ועד היום) שכל דבר שמישהו צריך על מנת להתקיים ניתן על ידי "הבורא" בארצם העשירה שממזרח לרכס קסקייד. הם ראו הצלחה כגמול על מאמץ מוסרי, וכמו גם כמתן חסד רוחני; לפיכך, יעצו זקנים, "עבוד קשה כדי שאנשים יכבדו אותך".
במשך אלפי שנים, שרדו בני הקלאמת בהיותם חרוצים. במהלך החודשים של לילות החורף הארוכים, הם חיו על עתודות שאגרו מתקופות השפע. לקראת סוף מרץ, כשהאספקה הלכה והתמעטה, זינקו דגים גדולים במעלה הנהרות ויליאמסון, ספראג ולוסט (נהר). על הנהר ספראג, היכן ש"הבורא" (Gmok'am'c בשפת הקלאמת) החל לראשונה את המסורת, עדיין חוגגים בני הקלאמת את טקס החזרה של C'waam (מין הדג ).
חבורות של בני קלאמת היו קשורות יחד בקשרי נאמנות ומשפחה. הם חיו לאורך ביצת העשב של קלאמאת מארש (Klamath Marsh), על גדות, ליד שפך נהר ויליאמסון התחתון, על מפרץ פליקן, לצד הנהר לינק, ובאזורים הגבוהים של עמק הנהר ספראג.
המאפיין הייחודי ביותר של תרבות הקלאמת לפני המגע עם האירופאים, בהשוואה לחברות ילידים אחרות, היה תפיסת העושר האינדיבידואליסטית בניגוד לתפיסת העושר של הקהילה בלבד. בספרו "הילידים האמריקאים" טוען האנתרופולוג רוברט ספנסר (Robert Spencer) כי בקרב בני הקלאמת, "המטרה הבסיסית הייתה עושר והיוקרה שנבעה ממנו... החיפוש אחר העושר היה אינדיבידואלי. אנשים בעלי מוניטין 'טוב' עבדו כדי לייצר ולעשות ולשפר את מעמדם החברתי". ההיסטוריון פלוי פפר (Floy Pepper) טוען שזה גרם לבני הקלאמת להצליח יחסית במגע עם מתיישבים לבנים, מכיוון ש"בני הקלאמת קיבלו ברצון היבטים מסוימים של התרבות החדשה. לעבוד קשה, לצבור רכוש חומרי, ולהיות מעשי היו תכונות מוערכות בשני העולמות".
מפגש עם המתיישבים הלבנים
בשנת 1826 היה פיטר אוגדן, צייד פרוות מחברת מפרץ הדסון, לאדם הלבן הראשון שתועד שביקר בשטחי בני הקלאמת. בשנת 1832 שהתה משלחת של ציידי פרוות של חברת מפרץ הדסון תחת הנהגתו של ב, והיומנים שלהם הזכירו את. משלחת וורק ביקרה ב וב, וחנתה ליד נחל קרוקד קריק (Crooked Creek) באזור של ימינו. הם גם דיווחו שהותקפו על ידי אינדיאנים.
בשנת 1838 הכין המהנדס האמריקני קולונל מפה הכוללת את אגמי וורנר ותוואי טבע אחרים, תוך שימוש במידע מציידי חברת מפרץ הדסון. בשנת 1843 הוביל ג'ון פרימונט משלחת שנתנה שם (שהוחלף) ל"אגם כריסמס" (אגם הארט).
הסכם 1864 מתחיל את עידן השמורה
שבטי הקלאמת סיימו את העימותים עם הפולשים לשטחם וויתרו על יותר מ-24,000 קילומטרים רבועים של אדמתם בשנת 1864. עם זאת, הם קיבלו התחייבות שהזכויות שלהם לצוד, לדוג ולהתאסף בבטחה על האדמות השמורות לעם ישמרו "לנצח" תמיד, מה שהיה מקור להתדיינות משפטית מודרנית המתוארת בהמשך הערך.
לאחר חתימת האמנה משנת 1864, הועברו בני הקלאמת בכוח לשמורת האינדיאנים קלאמת (Klamath Indian Reservation), יחד עם בני המודק, כאשר באותה תקופה שרר מתח בין שני השבטים. חבורה של בני המודק עזבה את השמורה כדי לחזור למולדתם בצפון קליפורניה. צבא ארצות הברית הביס אותם ב (1872–73), אבל רק לאחר שספג אבדות, והחזיר אותם בכוח לאורגון או העביר אותם לאוקלהומה. הסוכנות האינדיאנית של הקלאמת כללה למעשה שלושה שבטים: המודק, הקלאמת וקבוצה של היאהוסקין השייכים לפאיוט צפוניים. בשנת 1874 יצר בית המחוקקים של אורגון את מחוז לייק, שכלל את אדמות השמורה (ואשר מאוחר יותר הופרד ממנו מחוז קלאמת).
מיסיונרים, מתיישבים וחוואים באו בעקבותיהם, כשהקלאמת נטמעו בהם. אחד מהסוכנים המוקדמים לאינדיאנים היה הכומר לינוס מאי ניקרסון (Linus May Nickerson), כומר לשעבר בצבא ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית, שעבד גם עבור ב בווירג'יניה. בנוסף לעריכת טקסי דת, הקמת בית הספר של יום ראשון וחינוך חברי כל שלושת השבטים (ובני שבטים אחרים שהם אימצו), עזר ניקרסון בתכנון שיפורים בשמורה.
מנסרה במימון סוכנות השבט של קלאמת הושלמה ב-1870 והחלה בניית בנייני הסוכנות לאינדיאנים. בהגיע 1873, מכרו חברי השבט קורות עצים לעמדה הצבאית של ולגורמים פרטיים רבים. בשנת 1881 חברי השבט כבר בנו פנימייה, בניין משרדים, בתי מגורים ומבנים חקלאיים רבים, קילומטרים של גדרות ועבדו על מטה משטרה חדש. עד 1896 נאמדו מכירות העץ מחוץ לשמורה ברבע מיליון רגלים של לוח. כאשר נבנתה מסילת הברזל ב-1911, העץ מהשמורה הפך לבעל ערך רב. כלכלת מחוז קלאמת הייתה מבוססת עליו במשך עשרות שנים.
בתחילת תקופת השמורה, חברי שבט קלאמת הפגינו להיטות להפוך הזדמנויות כלכליות חדשות לטובתם. גברים ונשים כאחד ניצלו את ההכשרה המקצועית שהוצעה, ועד מהרה החזיקו במגוון רחב של משרות מיומנות בשמורה, כמו גם במוצב הצבאי של פורט קלאמת ובלינקוויל.
ב-1881 הצהיר הסוכן לאינדיאנים ניקרסון בדו"ח השנתי השלישי שלו לממונים עליו בוושינגטון כי הוקמה פנימייה של 50 תלמידים, חניכים שירתו במנסרה, בנגרייה ובמסגרייה, וכוח משטרה של הילידים בן 10 חברים בפיקודם של ראש שבט קלאמת וסגנו שמרו על הסדר. עם זאת, הוא היה מודאג לגבי המנהגים של אמונות טפלות וביקש במיוחד כספים להקמת בית חולים מכיוון שרופאים ילידים איבדו את השליטה שהייתה להם בעבר ואיימו להרעיל אנשים. הוא גם ציין כי חברי השבט היו עובדים מצוינים ומבוקשים לעבודה מחוץ לשמורה וכי בעיית העגבת שהחלה מאז המגע עם הלבנים שלושה עשורים קודם לכן נמצאת תחת שליטה. ניקרסון ביקש גם 300 ראש בקר בן שנה ו-20 סוסי הרבעה כדי להגביר את פעולות החקלאות, כמו גם מחרשות פלדה, אך הכיר בכך שבעיות האקלים במדבר הגבוה מגבילים את האפשרות ליישם חקלאות אירופית (השבטים גידלו כמה ירקות שורש וקצרו במהלך הקיץ צמחי מים באגם הביצתי שנתן למחוז (לייק = אגם) את שמו). עם זאת, מערכת ההשקיה שניקרסון הציע ב-1884 נבנתה רק 16 שנים מאוחר יותר, לאחר מותו ובתקופת בצורת קשה ברחבי המערב.
לפני עידן השמורה נחשבו סוסים לצורה חשובה של עושר, כך שחוואות ובעלות על בקר התקבלו ברצון. כמו כן, ניקרסון שפעל מטעם הסוכנות לאינדיאנים החכיר בתחילה כמה אדמות שבטיות לחוואים. תעשיית הבקר נותרה חשובה מבחינה כלכלית גם בימינו.
כמו כן, לשבטים היו רשתות סחר שנקבעו שנים רבות קודם לכן, שהובילו לעסקים מוצלחים של הובלה. ניקרסון ביקש לקבל עגלות משא חזקות, ואף על פי שחלק מאלו שסופקו הוכחו כבלתי מספקות, השתמשו בני השבט ב-80 עגלות משא עד 1881 (כמו גם 7 מכונות כיסוח ו-5 מגרפות חציר וכלים קטנים רבים יותר). עד אוגוסט 1889, 20 צוותים שבטיים עבדו כל השנה כדי לספק צרכים פרטיים ומסחריים במחוז הצומח במהירות.
חוק ביטול המעמד המיוחד של הקלאמת
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היו שבטי קלאמת בין השבטים העשירים ביותר בארצות הברית. הם החזיקו (וניהלו בצורה נבונה כדי לקבל תשואה לטווח ארוך) את החורשה הגדולה ביותר שנותרה של אורן הזפת במערב. שבטי קלאמת היו עצמאיים, השבטים היחידים בארצות הברית ששילמו עבור כל השירותים הפדרליים, המדינתיים והפרטיים ששימשו את חבריהם.
הקונגרס סיים את הפיקוח הפדרלי על שבט קלאמת באורגון בשנת 1954. חוק הביטול של הקלאמת (Klamath Termination Act, חוק ציבורי 587, נחקק ב-13 באוגוסט 1954), גילם את של ארצות הברית. על פי חוק זה, הסתיים כל הפיקוח הפדרלי על אדמות קלאמת, כמו גם בוטל הסיוע הפדרלי שניתן לקלאמת בגלל מעמדם המיוחד כאינדיאנים.
ביטול המעמד המיוחד של שבט הקלאמת היה חלק מהמדיניות הפדרלית הרחבה יותר של ביטול תרבות האינדיאנים שנמשכה כעשור לאחר חוק הביטול של 1953, ששיקף את האקלים הפוליטי של התקופה, כלומר אנטי-קומוניזם חריף. על פי הדיווחים, הסנאטור ארתור ווטקינס (Arthur Watkins), אחד הדוחפים העיקריים לחקיקת חוק הביטול, "סרק את האומה בחיפוש אחר שבטים להיפטר מהם". בסך הכל פורקו בשנות ה-50 של המאה ה-20 113 שבטים אינדיאנים. כאשר נכון ל-2017 ישנם 562 שבטים מוכרים על ידי הממשלה הפדרלית.
שבטי הקלאמת, במיוחד, היו מיועדים לפירוק מכיוון שנראה היה שהם משגשגים. דבר נדיר בקרב קבוצות ילידים, בני שבט הקלאמת היו עצמאיים מבחינה כלכלית, בהיותם השבט היחיד בארצות הברית שמימן את העלויות הניהוליות של הלשכה לענייני אינדיאנים באמצעות תשלומים למס הכנסה. בשנות ה-40 של המאה ה-20, רק 10% ממשפחות בני קלאמת הסתמכו על קצבת סעד. כלכלן ציין כי "בני הקלאמת מעולם לא היו, מאז 1918, 'נטל' על משלמי המיסים". עצמאות זו התאפשרה בשל עושר משאבי העצים הטבעיים של השמורה. חוסר ההתאמה של היערות לחקלאות קונבנציונלית גרמה לכך שרובם חמקו מהגורל של חלוקה למתיישבים לבנים על פי חוק ההקצאה של 1887. כתוצאה מכך, 3,490.91 קילומטרים רבועים השתמרו כרכוש שבטי.
כפי שנמסר בעדות לקונגרס ב-1954, "שבט קלאמת נחשב לאחת הקבוצות האינדיאניות המתקדמות ביותר בארצות הברית". אכן הייתה להם רמת חיים גבוהה באופן יוצא דופן בהשוואה לשבטים ילידים אחרים. אבל זה נבע בחלקו ממכירת עתודות עץ קהילתיות שסיפקו לכל בן קלאמת תשלומים קבועים, שהסתכמו ב-800 דולר בשנה עד 1950 (שווה ערך ל-9,010 דולר ב-2021).
שבט הקלאמת נחשב למתאים מבחינה תרבותית לפירוק. כפי שהעיד עוזר מזכיר הפנים לקונגרס, "אנו מאמינים... האנשים האלה השתלבו במידה רבה בכל שלבי החיים הכלכליים והחברתיים של האזור... הלבוש שלהם מודרני, ונשארו מעט שרידים של המנהגים הדתיים או האינדיאניים המסורתיים שלהם...". גם מסורות קלאמת עודדו אינדיבידואליזם ודחו קולקטיביזם, מאחר שהשבט היה במקור אוסף רופף של תת-שבטים אוטונומיים אשר רק לעיתים רחוקות, בהיסטוריה הארוכה שלהם, התאחדו יחד כדי להילחם באויב משותף. דו"ח סטנפורד מ-1956 מצא שרק למחצית מבני הקלאמת הייתה תחושת הזדהות חזקה עם השבט.
הקונגרס האמריקני שמע (אבל בסופו של דבר התעלם) ממידע שלילי על מוכנותם של בני הקלאמת להתפרקות. חוק הביטול של 1954 קבע תקופת הערכה לפני שהביטול ייכנס לתוקף בשנת 1961. הערכה זו הובילה את הלשכה לענייני אינדיאנים להעניק לבני הקלאמת "מעמד מפוקפק" לגבי מוכנותם, אף על פי שהלשכה הייתה זו שתחילה המליצה על פירוק השבט. ב-1957 נאמר לקונגרס שבשנת הלימודים 1953/54, 40% מתלמידי בני הקלאמת לא הצליחו לעלות לכיתה הבאה; ששני שלישים מהזכרים הכשירים עושים עבודה מועטה או בכלל לא; וכי רוב האוכלוסייה האינדיאנית נעצרה בשלב מסוים בחייהם. הקונגרס שמע עדויות נוספות שלפיהן בני הקלאמת "השילו מעליהם את השמיכה" בכך שנטשו את המנהגים והלבוש החיצוניים האינדיאניים, הם לא "רכשו את הכישורים והגישות הנחוצים לנטילת האחריות בחברה שאינה אינדיאנית שהם יידרשו לעשות עם פירוק השבט". תוכנית החינוך של הקלאמת, שנועדה להכין את הקלאמת לפירוק, יכולה להיחשב כחסרת תקווה רק לאור הדיווחים שלה, שחושפים כי עד 75% מהאינדיאנים של הקלאמת שנרשמו לתוכניות ההכשרה המקצועית לא הצליחו להשלים את הקורסים שלהם.
אבל בסופו של דבר לא התייעצו עם שבטים אינדיאנים בנוגע לביטול מעמדם. במיוחד העובדה שלא התייעצו עם בני הקלאמת הובהרה בעדותו לקונגרס של סלדון קירק, יו"ר המועצה הכללית של בני הקלאמת, ב-1954: "אנחנו שמייצגים ומדברים בשם האינדיאנים של בני קלאמת לא באמת יודעים מה האינדיאנים רוצים בעצמם. מעולם לא עשינו הצבעה על השאלה הזאת".
כשהוזמנו לבסוף להצביע בנושא, לא ניתנה להם האפשרות לדחות את הפירוק; הם הורשו רק לבחור את הדרך שבה הם יקבלו פיצוי על אובדן השמורה שלהם. כל חבר שבט נדרש לבחור בין להישאר חבר בשבט, או לצאת מהשבט ולקבל תשלום כספי עבור שווי החלק היחסי של אדמת השבט. מתוך 2,133 חברי שבט הקלאמת בזמן הפירוק, 1,660 (78%) החליטו לפרוש מהשבט ולקבל תשלומים אישיים עבור קרקע. החלטה זו הביאה לתשלום של של 43,000 דולר לאדם ששולם ב-1961 (שווה ערך ל-390,000 דולר ב-2021).
אלה שנשארו הפכו לחברים בתוכנית ניהול שבטית. תוכנית זו הפכה לקרן נאמנות של חברי השבט בבנק הלאומי של ארצות הברית בפורטלנד, אורגון.
פירוק שמורת הקלאמת, כלל שלושה שבטים נפרדים אך קשורים. החוק מגדיר את החברים בשמורה כ"שבטי קלאמת ומודק וחבורת יאהוסקין של אינדיאנים של הסנייק, ושל החברים האינדיבידואלים". חלק משבט המודק נלקח כשבויים לטריטוריה האינדיאנית באוקלהומה בשנת 1873 בעקבות מלחמת מודק באורגון. בשנת 1965, כחלק מההסדר האמריקאי עם שמורת קלאמת, נערכו סדרת דיונים מאפריל עד אוגוסט. הדיונים הסתיימו מבלי לאפשר למודק ששהו באוקלהומה להיכלל ברשימות של שבט קלאמת.
חוק שיקום קלאמת מ-1986
המודק המערבי הוחזר למעמד שבטי ב-15 במאי 1978. כמעט עשור לאחר מכן, באמצעות ההנהגה והחזון של אנשי קלאמת, ובסיועם של מנהיגי הקונגרס, אומץ חוק שיקום הקלאמת (Klamath Restoration Act) ב-1986, וביסס מחדש את קלאמת כמדינה ריבונית. אף על פי ששטחי הקרקע לא הוחזרו, קיבלו שבטי הקלאמת הוראה לחבר תוכנית להשבת עצמאות כלכלית. תוכנית העצמאות הכלכלית שלהם משקפת את המחויבות המתמשכת של שבטי קלאמת למלא תפקיד מרכזי בכלכלה המקומית.
שמורת האינדיאנים קלאמת
שמורת האינדיאנים קלאמת של ימינו מורכבת משתים עשרה חלקות אדמה קטנות שאינן רצופות במחוז קלאמת. שברים אלה ממוקמים בדרך כלל בתוך ובסמוך לקהילות צ'ילוקווין וקלאמת פולס. שטח הקרקע הכולל שלהם הוא 1.248 קילומטרים רבועים. כפי שקורה בשבטים אינדיאנים רבים, כיום מתגוררים בשמורה מעט חברי שבטי קלאמת; מפקד האוכלוסין של שנת 2000 דיווח שרק תשעה אנשים התגוררו בשטחה, מתוכם חמישה אנשים לבנים.
זכויות המים באגן קלאמת
בשנת 2001, מחלוקת מתמשכת על זכויות מים בין שבטי קלאמת, חקלאים באגן קלאמת ודייגים לאורך הנהר קלאמת התפרסמה בחדשות הלאומיות. , שהיה בדיון מאז 2005, נחתם בסופו של דבר כחוק בפברואר 2010. כדי לשפר את דיג האלתית ואת כמות דגי האלתית, שבטי הקלאמת לוחצים להרוס סכרים בחלק העליון של הנהרות, מכיוון שהם צמצמו את כמות דגי האלתית.
על ידי חתימה על ההסכם עם הקלאמת משנת 1864, ויתר שבט קלאמת על 81,000 קילומטרים רבועים של אדמה, אך שמר על 8,100 קילומטרים רבועים, ואת הזכויות לדוג, לצוד, ללכוד ולאסוף מהקרקעות ומהמים כפי שעשו באופן מסורתי עבור מאות שנים.
כחלק ממאמץ לגרום להתבוללות הפסיק הקונגרס האמריקני בשנת 1954 את היחסים הפדרליים עם שבטי קלאמת, אך קבע בחוק הסיום של הקלאמת, "שום דבר ב[חוק] זה לא יבטל כל זכויות מים של השבט ושל חבריו. .. שום דבר ב[חוק] זה לא יבטל זכויות או הרשאות דיג כלשהן של השבט או חבריו הנהנים על פי האמנה הפדרלית".
מדינות קליפורניה ואורגון ניסו שתיהן לערער על זכויות המים של שבט קלאמת, אך נדחו. חקלאים מקומיים ניסו ללא הצלחה לתבוע זכויות מים בתביעות משפטיות ב-2001: איגוד משתמשי המים של קלאמת נגד פטרסון (Klamath Water Users Association v. Patterson) וקנדרה נגד ארצות הברית (Kandra v. United States) אך אלו הוכרעו לטובת זכותה של מחלקת הפנים לתת עדיפות לדיג שבטי בניהול ספיקות המים שלו וזכויות באגן קלאמת. בשנת 2002, השופט המחוזי של ארצות הברית, אוון מ. פאנר, פסק שזכותם של שבטי קלאמת למים קדמה לזכותם של צרכני מים שאינם שבטיים במשפט ארצות הברית נגד אדיאר (United States vs. Adair).
ממשל
שבטי קלאמת מנוהלים על ידי מועצת שבט שנבחרה באופן דמוקרטי, המכהנת בתקופת כהונה של שלוש שנים.
כלכלה
שבטי קלמאת פתחו את קזינו Kla-Mo-Ya (השם הוא התחילית של שמות שלושת השבטים) בצ'ילוקווין באורגון בשנת 1997 על קרקע של 160 דונם לאורך הנהר ויליאמסון. השבט משתמש בהכנסות מהקזינו כדי לתמוך בממשל ובהשקעה לטובת השבט.
חבורת הסיבוב (3)SO
חבורת הסיבוב בשלושה ממדים, המכונה (SO(3 היא חבורת כל הסיבובים סביב ראשית צירים במרחב מרחב תלת-ממדי, תחת הרכבה. (SO(3 היא חבורת לי קומפקטית מממד 3. מנקודת מבט כללית יותר, (SO(3 היא החבורה האורתוגנלית המיוחדת של התבנית הריבועית.
החבורה (SO(3 משמשת לתיאור כל סימטריות הסיבוב של גוף, כמו גם כל האוריינטציות האפשריות שלו במרחב. היא נמצאת בשימוש נרחב בחישובים פיזיקליים ובמיוחד בפיזיקה גרעינית כאשר מתארים חלקיקים אלמנטריים עם ספין שלם, וכן בתחומי התעופה, הטילאות ובכלל בכל מקום שנדרשת הדמיה של גופים נעים ומסתובבים במרחב.
על פי הגדרה, סיבוב סביב ראשית הצירים הוא טרנספורמציה המשמרת את ראשית הצירים, את המרחק האוקלידי (ולכן היא איזומטריה), ואת האוריינטציה. כל סיבוב לא-טריוויאלי מוגדר על ידי ציר הסיבוב (קו העובר דרך ראשית הצירים) וזווית הסיבוב. פונקציית הזהות מקיימת את תנאי הסיבוב ולכן מהווה סיבוב בעצמה. לכל סיבוב ישנו ערך הופכי יחיד. לפי משפט הסיבובים של אוילר, הרכבה של שני סיבובים מוגדרת על ידי סיבוב שקול.
סיבובים הם טרנספורמציות ליניאריות במרחב וניתנות לייצוג על ידי מטריצה לאחר שנבחר בסיס של. בפרט, אם נקבע בסיס אורתונורמלי של, כל סיבוב יהיה מיוצג על ידי מטריצה אורתוגונלית 3X3.
החבורה (SO(3 יכולה איפה להיות מוגדרת על ידי חבורת המטריצות המתוארות לעיל תחת פעולת כפל מטריצות. מטריצות אלו מכונות "מטריצות אורתוגונליות מיוחדות" (Special Orthogonal Matrices), ולכן הסימון SO.
טרולהטן
טרולהטן (בשוודית: Trollhättan) היא עיר בשוודיה, במחוז וסטרה ייטלנד, על הנהר יֶטָה. נכון לשנת 2020 התגוררו בשטח עיריית טרולהטן 50,502 נפשות.
היסטוריה
השם הקדום בו נזכר המקום הוא Eiðar - "מעברים צרים במים", שמה של העיר כיום, עם זאת, יכול להתפרש כ"מצנפתו של הטרול" (דמות מסאגות נורדיות), והוא מתייחס לצורתן של כיפות הגבעות.
העיר שוכנת כעשרה קילומטרים דרומית לאגם ונרן, מוצאו של הנהר יטה; והיא משופעת במפלים קטנים ובשערי-ויסות לאורכו של הנהר, שנבנו החל מראשית המאה ה-19 אחרי דורות של ניסיונות להכניע את קצפו של הזרם הגועש ולאפשר מעבר כלי שיט. הקטע הראשון, תעלת-טרוֹלהֵטֵה, נפתח בשנת 1800 והיה לשם דבר טכנולוגי. יחסיה ארוכי השנים של טרולהטן עם הנהר הניעו את התעשייה ההידרואלקטרית והיוו את התשתית לתעשייתה של שוודיה המודרנית.
מרכז העיר התפתח סביב בתי מלאכה לניסור עצים שפעלו כבר בימי הביניים, וגם היום רבים בו בתי העץ הנמוכים. עם זאת העיר קיבלה את מעמדה לא לפני המאה ה-20, אז התבססה באזור תעשיית החשמל. חברת סאאב, מהגדולות במשק השוודי והעולמי בייצור מכוניות, יושבת בטרולהטן.
המפלים של טרולהטן, כמו גם הסכרים והגשר מהגדולים בשוודיה, נמנים עם האטרקציות שמציעה העיר. תעשיית הסרטים הצעירה העניקה למקום את הכינוי "טרוליווד" (Trollywood), על משקל הוליווד.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, בעקבות גירוש אסיאתים מאוגנדה, רבים מהם התיישבו בעיר והוקם מסגד טרולהטן.
סוללת הענק
סוללת הענק (באנגלית: Giant's Causeway; באירית: Clochán na bhFómharach) היא אתר גאולוגי בחוף הצפוני-מזרחי של צפון אירלנד, בצפון מחוז אנטרים (Antrim), כ-3 קילומטרים צפונית לעיירה בושמילס. באתר מצויים כ-40,000 עמודי בזלת משושים צמודים.
ב-1986 הכריז ארגון אונסק"ו על המקום אתר מורשת עולמית ושנה אחר כך הוכרז המקום שמורת טבע על ידי מחלקת הסביבה של צפון אירלנד. האתר שייך ל"קרן הלאומית" ומנוהל על ידה. המקום הוא האתר הפופולרי ביותר לתיירים בצפון אירלנד, ובשנת 2014 ביקרו בו קרוב ל-800,000 תיירים.
היסטוריה גאולוגית
בתור השלישון הייתה פעילות געשית עזה באזור שכיום הוא במחוז אנטרים. קילוחי לבה נוזלית פרצו דרך סדקים בשכבות הקירטון ויצרו רמת בזלת נרחבת. מעריכים כי בסך הכול היו כ-11 התפרצויות שונות. הרכב הבזלת השתנה כמה פעמים במהלך התקופה. סוללת הענק נוצרה בתחילת התור, בתקופת הפלאוגן, לפני כ-60 מיליון שנים. הבזלת העתיקה ביותר באתר היא בזלת אלקלית (עשירה באוליבין). בהתפרצויות שבאו אחר כך נוצרה בזלת תולאיטית והיא שיצרה את העמודים. כאשר הבזלת התקררה היא החלה להתכווץ. בעוד שהתכווצות בכיוון האנכי גורמת להקטנת עובי שכבת הבזלת בלבד, גורמת התכווצות בכיוון האופקי לסידוק. במצב האידיאלי נוצרים בלב הקילוח הבזלתי עמודים שצורתם משושה משוכלל, תופעה המוכרת גם ממקומות אחרים בעולם ומכונה בזלת עמודית. תהליך זה אפשרי כשזרימת הלבה היא איטית במישור בעל שיפוע קל. משטחי הבזלת היו במקור חלק ממשטח הבזלת הנרחב הקרוי רמת תוליאן, שנוצר בתקופת הפלאוגן. הנוף הנוכחי עוצב בסוף עידן הקרח (לפני כ-15,000) כאשר קו החוף עבר תהליך בליה מואץ כשהקרח שחק את ראשי הסלע.
מקור השם
מקור השם באגדה עממית. על פיה, חי בחוף האירי ענק ושמו פין מק'קול (באירית Fionn mac Cumhaill באנגלית Fionn McCool) שקרא לדו-קרב את הענק בנאנדונר (Benandonner) שחי על האי הסקוטי סטפה (Staffa). על מנת שיוכל הענק הסקוטי לעבור את מצר הים המפריד ביניהם, בנה עבורו פין מק'קול את סוללת הענק.
על פי שתי הגרסאות, כשבא בנאנדונר לביתם לחפש את פין מק'קול דרשה האישה מהסקוטי להיות שקט שכן תינוקם ישן כעת. כשראה בנאנדונר את ה"תינוק" נבהל, שכן אם זה גודלו של התינוק, אזי בוודאי פין מק'קול גדול ממנו בהרבה. לכן ברח הענק הסקוטי בבהלה בחזרה לסקוטלנד, לאחר שהרס את הסוללה שחיברה בין שני המקומות, כדי למנוע ממק'קול לבוא בעקבותיו.
גרסה שלישית, רומנטית, טוענת כי את הסוללה בנה פין מק'קול על מנת להגיע אל אהובתו שבחוף הסקוטי.
האגדה קושרת בין שתי עובדות אמיתיות. הן בחוף האירי, והן במערת פינגאל שבאי סטפה, משכנו של הענק הסקוטי (או של אהובתו), יש עמודי בזלת משושים.
היסטוריה מודרנית
על גילוי סוללת הענק הכריז לראשונה סר ריצ'רד בלקלי (Richard Bulkeley), פרופסור חבר בטריניטי קולג', במאמר ששלח בשנת 1693 לחברה המלכותית, אם כי המגלה המקורי של האתר היה בעצם הבישוף של דרי שביקר במקום שנה קודם לכן. האתר התפרסם בעולם כאשר האמנית האירית סוזנה דרורי (Susanna Drury) תארה את המקום בסדרה של ציורים בצבעי מים שנעשו בשנת 1739. ציורים אלו זיכו את דרורי בפרס הראשון שהוענק על ידי החברה המלכותית של דבלין ב-1740, והם נחרטו ב-1743. בשנת 1765 הופיע ערך על סוללת הענק בכרך 12 של האנציקלופדיה הגדולה הצרפתית, תוך שימוש בתחריטים של הציורים של דרורי. התחריט "הנוף ממזרח" של דרורי הופיע ב-1768 בכרך של ציורים שהודפס עבור האנציקלופדיה הגדולה. בכותרת לציורים העלה הגאולוג הצרפתי ניקולָה דֶמארֶה (Nicolas Desmarest) לראשונה בדפוס השערה כי מקורם של המבנים הוא געשי באופיו.