cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קברי צ'ינג המערביים
היסטוריה
שני הקיסרים הבאים, שיאנפנג (1861-1831) וטונגג'ה (1875-1856) נקברו באתר המזרחי. הקיסר הבא, גוואנגשו (1908-1871) עלה לכס השלטון בגיל ארבע, ולמעשה תפקד בפועל כשליט (אם כי כשליט בובה) בין השנים 1889 ל-1898. הוא ניסה ב-1898 ליזום רפורמה ובתגובה גרמה הקיסרית האלמנה צה שי, שהייתה השליטה האמיתית של האימפריה מאחורי הקלעים, להכניסו למאסר בית בו שהה עד יום מותו מהרעלת ארסן. יורשו היה פויי, הקיסר האחרון בשושלת. הוא עלה לכס השלטון בגיל שנתיים, ואביו שימש כעוצר. בין הפעולות הראשונות שבוצעו בשמו הייתה הקמת אחוזת הקבר לקיסר הקודם. הקבר לא הושלם ב-1912 כאשר הקיסרית האלמנה לונְגְיוּ ששימשה אז כעוצרת חתמה על המסמך שבו ויתרה שושלת צ'ינג על השלטון בסין. באחד הסעיפים במסמך הוויתור התחייב ממשל החדש ברפובליקה של סין לאפשר את השלמת הבנייה של קברו של גוואנגשו ואף לממן אותה. בניית הקבר הסתיימה ב-1913, והקיסר נקבר בו אז. במקביל נבנו קבריהן של שתי הפילגשים של גוואנגשו.
גם עבור פויי נבחר מקום באתר המערבי, אלא שהעבודות עליו הופסקו עם נפילת שושלת צ'ינג. פויי מת ב-1967 לאחר ששירת את הממשל הקומוניסטי ונקבר בבייג'ינג. ב-1995 הועברו שרידיו ונקברו בקבר צנוע צפונית לקבר צ'ונְגְלִינְג באתר קברי צ'ינג המערביים.
בניית הקברים נמשכה באתר לסירוגין במשך 183 שנים עד 1913 עם קבורתו של הקיסר גוואנגשו בצ'ונְגְלִינְג.
תיאור
במרכז המתחם של קברי צ'ינג המערביים שוכן טָאיְלִינְג, קברו של הקיסר יונגג'אנג. הקברים הנוספים הם צָ'אנְגְלִינְג, קברו של הקיסר ג'יאצ'ינג, מוּלִינְג, קברו של הקיסר דאוגוואנג וצ'ונְגְלִינְג (崇陵, פין-יין: Chongling), קברו של הקיסר גוואנגשו. המבנה של כל המָאוּזוֹלֵאוֹמִים הקיסריים בקברי צ'ינג המערביים דומה ומתבסס על הדפוס שנקבע במאוזוליאום הראשון באתר של הקיסר שונג'ה באתר קברי צ'ינג המזרחיים. המערך הבסיסי כולל שלושה חלקים: נתיב הנשמות, ארמונות ומטבחים להעלאת מנחות.
טָאיְלִינְג
מתחם ארמון לונְגאֶן ("החסד הבולט") נמצא בקצה נתיב הנשמות והוא כולל את שער לונְגאֶן (לונגאנמן), מבנה שבו חמישה פתחים, שנפתח אל חצר מרוצפת מוקפת בחומה אדומה גדולה, שבה תנור שעליו נהגו מתפללים לשרוף שטרות כסף או להניח מנחות. בקצה הצפוני של החצר שוכן ארמון לונְגאֶן, המבנה המרכזי בקבר. מבנה השוכן על בימת שיש גדולה. בארמון יש שלושה אולמות גדולים שבאחד אסטלת הקיסר והקיסרית, בשני מיטה מקושטת ועליה מקדש הפילגשים ובשלישי הוא חדר התפילה שתקרתו מכוסה ציורים ובו פסלי הבודהה מזהב וכסף. בקצה הצפוני של הארמון דלת מקושטת בלבנים מזוגגות הנפתחת אל חצר נוספת. בהמשך, מזבח אבן הבנוי מחמישה חלקים. בקצה הנגדי של החצר מצוי מבנה המזכיר מבצר המכונה "עיר מרובעת" שגובהו 15.4 מטרים ואורך כל אחת מצלעותיו 20.55 מטרים. על גבי מבנה זה נמצא מבנה המכונה מגדל הנשמות (Ming lou) או "מגדל הזיכרון", המבנה הגבוה ביותר במתחם הקבר, ובו אסטלת אבן בה חקוק שמו של הקיסר לאחר מותו. לפני המגדל מונחים חמשת אביזרי הפולחן.
מאחורי מגדל הנשמות מצוי מכלול הקבורה עצמו המכונה בָּאוצֶ'נְג (Baocheng – עיר האוצר). הבנוי ממבנה הקבורה התת-קרקעי המכוסה בתל עפר המכונה בָּאודִינְג (Baoding – כיפת האוצר). צורת התל היא כשל כיפה שטחו 3,600 מטרים רבועים והוא מוקף חומה.
צָ'אנְגְלִינְג
צָ'אנְגְלִינְג (昌陵, פין-יין:Changling ) הוא מתחם הקבר של קברו של הקיסר ג'יאצ'ינג (1820-1760, עלה לשלטון ב-1796), הקיסר השביעי משושלת צ'ינג והחמישי ששלט על כל סין. הקבר שוכן כקילומטר מערבית לטָאיְלִינְג, ונבנה בין 1796 ל-1803. בנוסף לקיסר קבורה באתר הקיסרית שְׂיָאושׁוּזְ'ווֵי. ממדי הקבר ודפוס המתחם דומים לאלו של טָאיְלִינְג, אם כי מגדל אסטלת המצוינות השמימית, היכל הפקידים המזרחי והיכל הפקידים המערבי, שער לונְגאֶן, ארמון לונְגאֶן, מגדל הנשמות ותל הקבורה גדולים יותר ומפוארים מאלו של טָאיְלִינְג. בולטת בייחודיותה רצפת ארמון לונְגאֶן, המרוצפת באריחי של שיש סגול (גרנופיר טבעי שעברו ליטוש וצופו בשעווה חמה.
מוּלִינְג
מוּלִינְג (慕陵, פין-יין:Muling ), קברו של הקיסר דאוגוואנג (1850-1782, עלה לשלטון ב-1820), הקיסר השישי מאז ששושלת צ'ינג השתלטה על סין. בניית מתחם הקבר החלה ב-1831 והסתיימה ב-1836. מלבד הקיסר קבורים באתר שלוש קיסריות. אחוזת הקבר צנועה למדי. נתיב הנשמות לא כולל את מגדל אסטלת המצוינות השמימית, הקבר הראשון שבו מבנה זה איננו, והוא קבע תקדים בכך גם לקברי הקיסרים הבאים. אין פסלי אבן. ממדיו של ארמון לונְגאֶן צנועים בהשוואה לשני קודמיו, והוא מפואר פחות אם כי הוא בנוי מהעץ הקשה והריחני Phoebe nanmu ממשפחת העריים המכונה בסין נָאנְמוּ ומצטיין בגילופים של דרקונים. בסך הכל יש בכל האולמות בהיכל 1,318 דרקונים מגולפים. במקום הדלת המסורתית המזוגגת יש בקצה הצפוני של הארמון פתח המוביל ישר לתל הקבורה. כלומר אין במתחם קבר זה את המבנים המסורתיים של העיר המרובעת ומגדל הנשמות.
צ'ונְגְלִינְג
צ'ונְגְלִינְג (崇陵, פין-יין: Chongling), קברו של הקיסר גוואנגשו (1908-1871, שלט לכאורה בין 1875 ל-1898), הקיסר התשיעי בשושלת צ'ינג ששלט על כל סין. זוהי אחוזת הקבר האחרונה של שושלת צ'ינג. החלה להיבנות ב-1909 והושלמה ב-1915. באחוזה קבורים הקיסר והקיסרית. ארמון לונְגאֶן בנוי בשיטות מודרניות יחסית לארמנות הקודמים והאלמנטים הבולטים הם ארבעה עמודים מצופים בזהב וכסף ומערכת הניקוז הייחודית. הקבר עצמו הוא ארמון תת-קרקעי בשטח של כ-350 מ"ר שבו תשעה חדרים. ארון הקבורה של הקיסר והקיסרית הוצבו בחדר הגדול ביותר המכונה "החדר המוזהב". הקבר נבזז ב-1938. הוא נפתח לציבור ב-1980 לאחר חפירה ושחזור.
מקדש יוּנְגְפֿוּ
מקדש יוּנְגְפֿוּ הבודהיסטי נבנה בין 1787 ל-1788 ונועד לשימושם הבלעדי של משפחת המלוכה. המקדש שוכן כשישה קילומטרים מזרחית לקבר טָאיְלִינְג על שטח של 4,300 מ"ר מוקפים בחומת אבן בגובה שלושה מטרים שאורכה מעל ל-100 מטרים. מתחם המקדש פונה לדרום וכולל 19 מבנים, בהם גשר אבן, שער ההר, מגדל הפעמון ומגדל התוף וסדרה של היכלות שבמרכזי בהם פסלי בודהה. המקדש היה מוזנח ולכן בין 1988 ל-1985 שעה שהמקדש נפתח לביקורי קהל בוצעו במתחם המקדש שיפוצים משמעותיים והציורים שניתן היה לשחזר שומרו.
הארמון הזמני
בשם ארמון זמני כונה כל מקום שבו לן הקיסר מחוץ לעיר הבירה. הארמון הזמני בקברי צ'ינג המערביים הוא הארמון הזמני ששרד בשני האתרים. הוא נבנה ב-1748 והיה הארמון הזמני הרביעי שבו שהה הקיסר במסעו מעיר הבירה והיחיד ששרד. הוא שוכן כשישה קילומטרים מזרחית לקבר טָאיְלִינְג על שטח של 25 דונם שבו 17 מבנים שכללו: גשר אבן, היכל פקידי החצר, ושער הארמון. בתוך שטח הארמון היו מגורי השומרים, מטבחים וסדרה של היכלות וביתנים, כולם מחופים בגג רעפים אפור. גופתו של הקיסר גוואנגשו נשמרה כאן במשך כמה שנים בטרם נקברה. כשנפתח אתר קברי צ'ינג המערביים הפך הארמון הזמני למלון.
אורנים עתיקים
בנוסף ל-16 האתרים שבמתחם קברי צ'ינג המערביים יש בשטח המתחם יערות אורנים עתיקים הגדולים ביותר בצפון סין. העצים ניטעו החל ב-1730 עם תחילת הקמת לקבר טָאיְלִינְג, ומאז ועד 1915 ניטעו בשטח המתחם במשך 185 שנים כ-200,000 עצי אורן וברושים. מאז חלק גדול מהעצים מתו עד שהוקם המשרד שמטפל במתחם והוא החל לטעת עצי אורן וברושים נוספים ובעשרות השנים האחרונות ניטעו בשטח האתר כ-400,000 עצים. מתוכם זוהו כ-15,000 עצי אורן עתיקים.
Nova Sport (בולגריה)
Nova Sport הוא ערוץ טלוויזיה בולגרי שמשדר ספורט, חלק מרשת Nova Brodcasting Group שנמצאת בבעלות Modern Times Group. הערוץ החל לשדר ב-2010 והחליף את ערוץ המוזיקה MM. הוא משדר בשידור חי אירועי ספורט כמו פוטבול, איגרוף, אתלטיקה, גולף, כדורסל, כדורעף ועוד. לערוץ דמיון רב ל-Viasat Sport, שנמצא גם הוא בשליטת Modern Times Group (או בקיצור MTG), בכמה פריטים גרפיים שונים.
ב-30 ביולי 2013 החל הערוץ לשדר בפורמט HD.
Nova Premier League HD
ב-2 באפריל 2012 השיקה MTG ערוץ HD ששידר 24/7 - Nova Premier League HD, ששידר רק את ליגת הפרמייר ליג בהפרדה גבוהה. הוא שודר דרך Viasat מלונדון. בערוץ שודרו מגזינים הקשורים לליגה, תוכניות אולפן ושידורים חיים. הערוץ נסגר ב-1 ביוני 2013 כיוון שהערוץ הראשי Nova Sport החל לשדר ב-HD מ-29 ביולי אותה שנה.
עונש מוות על סחר בסמים
במדינות רבות בעולם, קיים עונש מוות על סחר בסמים. על פי דו"ח של ארגון Harm Reduction International משנת 2021, ישנן לפחות 35 מדינות וטריטוריות בעלות חוק עונש מוות על עבירות סמים. בשנה זו, לפחות 131 בני אדם הוצאו להורג על עבירות סמים. כמו כן, לפחות 3,000 אנשים ממתינים להוצאה להורג לאחר שנגזר עליהם העונש. הערכות אלו אינן כוללות את סין העממית, שכן לפי HRI אין נתונים מהימנים על ההוצאות להורג שם.
על פי מאמר משנת 2011 של Lawyers Collective, ארגון לא־ממשלתי בהודו, ישנן "32 מדינות מטילות עונש מוות על עבירות הכוללות סמים נרקוטיים וחומרים פסיכוטרופיים." מאמר מ-2015 שפורסם באקונומיסט טוען כי ישנו גזר דין עונש מוות על סחר בסמים ב-32 מדינות.
משה דוד אשכנזי
רבי משה דוד אשכנזי (1780; ה'תקל"ד - 1856; י"ח בתמוז ה'תרט"ז) רב ואדמו"ר בטולצ'ובה.
תולדות חייו
נולד בעיר רוזדול בגליציה, לרבי אשר אנשיל אשכנזי, שהיה נצר לרבי שלום שכנא מלובלין, הש"ך, הט"ז, החכם צבי, התוספות יום-טוב ועוד. אין ידוע הרבה אודות ימי חורפו, אך בהגיעו לגיל עשרים ותשע שנה התקבל לכהן ברבנות בעיר טולצ'ובה בצפון הונגריה.
עלייתו לארץ ישראל
בשנת ה'תר"ג כשהגיע לגיל שבעים עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת, שם התקבל לאב"ד קהילות האשכנזים. ביתו שבנה בצפת קיים עד היום ברחוב אלקבץ, ונמצא בחזקת "מוסדות צאנז" בעיר. נפטר בי"ח תמוז תרט"ז, ונטמן בבית העלמין העתיק בצפת.
טובין
בכלכלה טובין הם כל סחורה או שירות שעשויים להניב עלייה בתועלת במישרין או בעקיפין. טובין שאינם נגישים לשימוש הצרכנים במישרין (תשתיות לדוגמה) נחשבים טובין מעצם היותם מקור הכנסה או מהתועלת הנובעת מערך מכירתם החוזרת.
אף על פי כן, במקרו-כלכלה ובחשבונאות טובין נבדלים משירותים. בתחומים אלה מצומצמת הגדרת הטובין למוצרים פיזיים ("ממשיים") שניתן להעבירם ללקוחות תוך העברת הבעלות עליהם ממוכרים לצרכנים. סחורה היא מונח כללי יותר מטובין, המשמר את ההבחנה בין טובין לסחורה. במיקרו-כלכלה נהוג להתייחס למושג הטובין במובנו הכוללני יותר.
הרצף "סחורה-שירותים"
ואולם למעשה אין משקל רב לדיכוטומיה בין טובין לשירותים. תאורטיקנים רבים מציגים רצף בין טובין לשירותים. בקצהו האחד ממוקמות הסחורה "המוחלטת", ובאחר - השירות "המוחלט". ברצף זה מרבית המוצרים נמצאים בין שני הקצוות הללו ולא בהם. לדוגמה, מסעדה מספקת טובין פיזיים (אוכל מוכן) ובה בעת גם שירותים שונים - אווירה, סדר, ניקיון השולחן וכיוצא באלה. זאת ועוד, אף על פי ששירותים ציבוריים רבים מספקים טובין פיזיים (למשל, מים), נהוג להתייחס אליהם כאל "שירותים".
שפרה וינשטוק אשכול
שפרה וינשטוק אשכול (27 בספטמבר 1924 – 2005) הייתה משוררת, סופרת ואמנית מהציבור החרדי.
חייה
ילידת ירושלים, בת למקובל הרב חנוך חיים הכהן - מרבני הונגריה שעזב את כס רבנותו, עלה לירושלים וכיהן בה כראש כולל מונקאטש.
במשך עשרות שנים פרסמה שירים ופרוזה בעיתונות הדתית והכללית, בביטאונים ספרותיים ובשישה ספרים שהוציאה לאור. בשירתה וביצירתה שילבה את עולמה כבת "היישוב הישן" והשתייכותה לצבור החרדי-חסידי יחד עם פתיחות ורגישות לעולם המודרני.
ספריה: "ענבלים" (הוצאת עקד, 1974), "עיר אבנים כחולה" (טרקלין, 1980), "כנגד ארבע בנות" (הוצאת טרקלין, 1982), "הרוח במעגלים" (הוצאת בית היצירה, 1985), "כי זה כל האדם" (הוצאת בית היצירה, 1990), "אש לבנה" (הוצאת מבוע, 2003).
אודות סגנון כתיבתה כתב בן אחיה הרב שמואל אבידור הכהן על גב הספר "ענבלים":
בשנת תשמ"ג זכתה בפרס ע"ש השר חיים משה שפירא על ספריה "עיר אבנים כחולה" (שירה) ו"כנגד ארבע בנות" (פרוזה).
בשנותיה האחרונות עסקה בציור, וציוריה הופיעו בתערוכות ובספר השירה האחרון שהוציאה.
אחד מבניה הוא הסופר והעיתונאי החרדי יאיר וינשטוק.
מאמן
תפקידי המאמן
המוטל על המאמן משתנה מענף לענף וממקום למקום. בדרך כלל תפקידו כולל את:
מקומו בארגון
ארגונים ספורטיביים מודרניים כוללים בתוכם מבנה ארגוני מורכב, על פי רוב היררכי, שכולל יותר ממאמן אחד, ומחלק את תחומי האחריות בין נושאי התפקידים השונים. בייחוד אמורים הדברים במועדוני ספורט מקצוענים.
במסגרת מבנה היררכי זה, פועלים ביחד בדרך כלל מאמן ראשי, יחד עם עוזרי מאמנים ומאמנים ייעודיים כגון מאמני שוערים בכדורגל, או כאלו שאחראים על כושר גופני. ישנם מאמנים המופקדים על מחלקות הנוער וקבוצות המשנה של מועדוני ספורט, כמו גם כאלה שמאמנים נבחרות לאומיות בגילאים שונים.
בארגונים מסוימים, כמו בקבוצות הכדורגל בבריטניה, מקובל מודל שמקנה למאמן הראשי סמכויות נרחבות יותר, הגולשות גם להיבט הכלכלי-ניהולי של הקבוצה. מאמן כזה אף נקרא לעיתים מנהל או מנג'ר. ארגונים אחרים מחלקים את מלאכת הניהול בין מאמן הנקרא מנהל ספורטיבי, למנהל אדמיניסטרטיבי המשלים אותו.
מקובל שעל הספורטאים לנהוג יראת כבוד מסוימת במאמן, שמתבטאת בין השאר בפנייה אליו כ"המאמן" ולא בשמו. יחס זה נובע בחלקו מכפיפות הספורטאים למאמן, ובחלקו מעובדת היות המאמן, ברוב הגדול של המקרים, מבוגר מהספורטאים אותם הוא מדריך.
כדורגל
בכדורגל, המאמן אחראי על העברת האימונים בין המשחקים, על קביעת המערכים וההרכבים למשחק וניהול המשחק עצמו (חילופים, טקטיקות וכו'). במהלך משחק הכדורגל על המאמן להיות באזור הטכני של קבוצתו.
כדי לאמן במשחק רשמי של אופ"א או בליגה הראשונה במדינה החברה באופ"א, על המאמן להיות בעל תעודת פרו של אופ"א. בישראל קיימת חובה לעבור הסמכה במכון וינגייט או הסמכה מקבילה במוסד בעולם בשביל לאמן בכל מסגרת ובכל קבוצת גיל.
הדיוויזיה הכחולה
דיוויזיית חי"ר מספר 250 (בספרדית: 250. Infanterie-Division) הידועה בכינוי הדיוויזיה הכחולה (División Azul) הייתה יחידה התנדבותית של חיילים ספרדים ששירתו בצבא גרמניה הנאצית ב.
מקור
היטלר אישר לצרף את המתנדבים הספרדים ב-24 ביוני 1941. מתנדבים נהרו אל לשכות הגיוס בכל הערים בספרד. צוערים מבתי הספר לקצינים בסרגוסה התנדבו במספרים גדולים. בתחילה הייתה הממשלה הספרדית מוכנה לשלוח 4,000 גברים, אך במהרה הבינה כי ישנם יותר מתנדבים ממה שצריך על מנת להקים חטיבה צבאית: 18,104 גברים, מהם 2,612 קצינים ו-15,492 חיילים.
חמישים אחוז מהקצינים והמפקדים שאינם קצינים היו חיילים מקצועיים, רבים מהם ותיקי מלחמת האזרחים. רבים אחרים היו חברים במפלגת הפלנחה הספרדית. אחרים התנדבו בעקבות הלחץ ובעקבות קשרים מן העבר לרפובליקה או כדי לסייע לקרוביהם אשר ישבו בבתי הכלא של פרנקו.
הגנרל אוגוסטין מונייז גרנדס מונה להוביל את המתנדבים. מדיהם הרשמיים שילבו אלמנטים של מדי הצבא הספרדי, כגון כומתה אדומה, מכנסי חאקי אשר היו בשימוש הלגיונות הספרדיים וחולצות כחולות של חברי מפלגת הפלנגה שהביאו ליחידה את שמה, "הדיוויזיה הכחולה". מדים אלו היו בשימוש רק בחופשה בספרד; בשדה הקרב, לבשו החיילים מדי ורמאכט אפורים עם סמל בחלקו העליון של השרוול הימני שנושא את המילה "España" (ספרד) והצבעים הלאומיים הספרדיים.
גרמניה: אימון וארגון הדיוויזיה
ב-13 ביולי 1941, עזבה הרכבת הראשונה את מדריד אל גרפנווהר, בוואריה לחמישה שבועות של אימון מתקדם. שם חולקו המתנדבים לראשונה לארבע חטיבות חיל רגלים. אחת החטיבות פוזרה בין האחרות, אשר נקראו על שם שלוש הערים הגדולות אשר מהן הגיעו רוב המתנדבים - ברצלונה, ולנסיה וסביליה. כל חטיבה הייתה מורכבת משלושה גדודים של ארבע פלוגות, וכמו כן הוקמה חטיבת תותחנים של שלוש סוללות של תותחי 150 מ"מ וסוללת תותחים כבדים אחת. טייסים מתנדבים הקימו את "הטייסת הכחולה" (בספרדית: Escuadrilla Azul), אשר השתמשה במטוסי Bf 109 ו-Fw 190, והפילה 156 מטוסים סובייטים.
אל החזית הרוסית (אוגוסט-אוקטובר 1941)
אחרי טקס ההשבעה שנערך ב-20 באוגוסט, נשלחה הדיוויזיה הכחולה למשימות לחימה בחזית המזרחית כחלק מקבוצת ארמיות מרכז. הדיוויזיה הועברה לסובאלק, פולין, ברכבת ב-28 באוגוסט, ומשם המשיכה ברגל כ-900 ק"מ. מסלולה המקורי היה לנוע מגרודנו (בלארוס), לידא (בלארוס), וילנה (ליטא), מולודצ'נו (בלארוס), מינסק (בלארוס), אורשה (בלארוס), דרך סמולנסק ומשם לחזית מוסקבה. במהלך הצעידה לעבר חזית סמולנסק ב-26 בספטמבר, קיבלו המתנדבים הספרדיים הוראה לשנות את הכיוון מוויטבסק וסופחו לארמייה ה-16 הגרמנית של קבוצת ארמיות צפון שצר על סנקט פטרבורג.
לנינגרד (אוגוסט 1942 - אוקטובר 1943)
באוגוסט 1942 הועברה הדיוויזיה צפונה לאגף הדרומי של סנקט פטרבורג, דרומית לנבה ליד העיר פושקין, קולפינו וקרסני בור באזור נהר האזורה.
הדיוויזיה הכחולה נשארה בחזית לנינגרד בה היא ספגה אבדות כבדות הן בעקבות הקור והן בשל פעולות הצבא האדום. פרנקו העביר עוד כוחות, אשר הפעם כללו גיוס בנוסף למתנדבים. סה"כ שירתו כ-45,000 חיילים ספרדים בחזית המזרחית. החיילים זכו בעיטורים ספרדיים וגרמניים, והיו הדיוויזיה היחידה שהייתה בעלת מדליה דיוויזיונית, שיצירתה אושרה על ידי היטלר.
בעקבות קריסת החזית הגרמנית לאחר קרב סטלינגרד, המצב השתנה ויותר חיילים גרמנים נפרסו דרומה יותר. באותו זמן הגנרל אמיליו אסטבן אינפנטס לקח פיקוד.
פירוק הדיוויזיה
בסופו של דבר, החלו בעלות הברית וספרדים אוהדי בריטניה ללחוץ על פרנקו להסיג את הכוחות. פרנקו החל שיחות באביב 1943 והעביר פקודה לנסיגה ב-10 באוקטובר.
כמה חיילים ספרדים סירבו לסגת. הממשלה הספרדית ב-3 בנובמבר אילצה את כולם לחזור לספרד, או שיאבדו את אזרחותם. בסופו של דבר מספר החיילים שלא חזרו היו כ-3,000. ספרדים הצטרפו גם כן ליחידות גרמניות אחרות כמו הוואפן אס אס. בסופו של דבר כלל היחידות כולן נקראו הלגיון הכחול (Legión Azul).
הספרדים שנשארו תחילה שרתו כחלק מהדיוויזיה ה-121, נדרשו לחזור במרץ 1944 והועברו חזרה לספרד ב-21 במרץ. שארית המתנדבים נקלטו ביחידות גרמניות.
השפעת הדיוויזיה הכחולה על היסטורית הצבא הספרדי
רוב הקצינים הבכירים בצבא הספרדי בשנים בין 1960–1970 שירתו בדיוויזיה הכחולה. השירות בה השפיע על תפקידם ועל השקפת עולמם בנוגע למעבר לדמוקרטיה בספרד של סוף שנות ה-70. רבים מהגנרלים אשר לקחו חלק בניסיון הפיכה הצבאית ב-23 בפברואר 1981, שירתו בדיוויזיה הכחולה במהלך מלחמת העולם השנייה, ביניהם היו אלפונסו ארמדה  וחיימה מילנס דל בוש.
צלב סופיה הקדושה של נובגורוד
ב-2004 הממשלה הספרדית החזירה את צלב הקתדרלה האורתודוקסית סופיה הקדושה לנובגרוד. הצלב נלקח כשלל במהלך הפגזת העיר אשר שימשה את מפקדת הדיוויזיה במהלך מלחמת העולם השנייה. הצלב נלקח לספרד, ראשית לבורגוס ולאחר מכן לאקדמיה להנדסה צבאית הספרדית באויו דה מנסנרס ליד מדריד.
משחק פיקטיבי
משחק פיקטיבי - בתורת המשחקים, אלגוריתם שמיועד לקרב ערך של משחק בעזרת וקטור אסטרטגיות במשחק חוזר.
שיטת משחק פיקטיבי של בראון
נתאר שיטה שמיועדת לשפר תוצאות משחק G מעבר לתוצאות שמתקבלות כשמשוחק וקטור פעולות
. ב"שיפור" הכוונה לדרישה כלשהי לווקטור פעולות מעורב. למשל, שיפור לשחקן יריב יכול להיות וקטור פעולות שלפיו השחקנים האחרים מרוויחים פחות ממה שהם היו מרוויחים לו היו משחקים
, ולמבקר חיצוני שיפור יכול להיות הדרישה שווקטור הפעולות הוא \epsilon-שיווי משקל. חזרה על G כשמתחילים ב-
המתפתחת בהשפעת G - בכל זמן t השחקנים בודקים איך G הגיבה להם בעבר ועל סמך הבחנותיהם מחשבים איזו פעולה לעשות בזמן t. במבט זה, יש ב- מידע על המבנה של G. במידע זה אפשר להשתמש כדי לשפר את תוצאות המשחק G. אולי לכך התכוון בראון במונח "משחק פיקטיבי" שהמציא בתיאור שיטה כזאת עם וקטור אסטרטגיות מסוים.
ייתכן שהתואר "פיקטיבי" מתייחס למשחקים שמבטאים מצבים במציאות שבהם חזרה על המשחק אינה מעשית, והחזרות על המשחק יכולות להתקבל מהדמיה ממוחשבת. למרות שבראון השתמש בווקטור אסטרטגיות מסוים, ייתכן שווקטורי אסטרטגיות מורכבים יותר יובילו לאלגוריתמים שיעבדו בתחום רחב יותר של משחקים.
האסטרטגיה של בראון
המהווה אופטימום לפונקציית הרווח שלו באותו שלב. בראון מציע שכאשר כל השחקנים משחקים לפי אסטרטגיה זו, הווקטור
מתכנס לפתרון המשחק. יש לכך שני מובנים אפשריים. הראשון הוא התכנסות
לווקטור פעולות אופטימליות. השני הוא התכנסות
ניתוח שיטת בראון
שיטת בראון נחקרה מאז שהציע אותה ועד 1999 לפחות. להלן שתי תוצאות שמעידות על השימוש והמגבלות של השיטה.
רובינסון 1951
רובינסון (Robinson) מציגה הוכחה שמשחק סכום אפס פיקטיבי בין שני שחקנים לפי האסטרטגיה של בראון מקרב את ערך המשחק.
שפלי 1963
שפלי (Shapley) מציג משפחה רחבה של משחקים 3x3 שאינם סכום אפס בה אין התכנסות של סדרת תוצאות המשחקים בשיטת בראון, ואף לא תת-גבול שהוא שיווי משקל של המשחק החד-שלבי. משפחת המשחקים מוגדרת על ידי מספר אי-שוויונות ליניאריים באיברי מטריצת המשחק. מאמר מ-1998 מראה שתוצאה זו נכונה ברוב המשחקים שאינם סכום אפס.
מילוול
מילוול היא אזור בלונדון, באייל אוף דוגס שברובע הלונדוני טאוור המלטס. מילוול שוכנת מעט דרומית לאזור התעשייה שבנמלי וסט אינדיה כולל מגדל קנרי וורף.
הרובע ידוע בעיקר בקבוצת הכדורגל שלו, מועדון כדורגל מילוול.
מקור שם הרובע מטחנות הרוח שעמדו באזור בעבר. דגנים הובאו על גבי ספינות לאזור, ונטחנו לפני שהגיעו למאפיות ברחבי לונדון.
מר סלפרידג'
מר סלפרידג' (באנגלית: Mr Selfridge) היא סדרת דרמה בריטית תקופתית המבוססת על חייו של הארי גורדון סלפרידג' ועל חנות הכלבו סלפרידג'ס אותה הקים בלונדון. הסדרה שודרה ברשת ITV הבריטית וברשת PBS האמריקנית. הסדרה עלתה לשידור ב-6 בינואר 2013 בממלכה המאוחדת וב-31 במרץ 2013 בארצות הברית. העונה הרביעית והאחרונה הסתיימה ב-11 במרץ 2016.
פיתוח והפקה
ב-24 במאי 2011 הוכרז כי רשת ITV נמצאת במגעים עם חברת ההפקה ITV Studios על הפקת אדפטציה לביוגרפיה שכתבה לינדי וודהד "קניות, פיתויים ומר סלפרידג'". לאחר מכן אושר כי אנדרו דייוויס יפתח את תסריט הסדרה. עלילת העונה הראשונה מתרחשת בלונדון, תקופה בה נשים החלו ליהנות מחופש שניתן להן, ומספרת את סיפורו של הארי גורדון סלפרידג', מייסד חנות הכלבו סלפריג'ס ושל בני משפחתו ובעיקר של אשתו, רוז סלפרידג'. במקור, הסדרה תוכננה לעלות לאוויר בשנת 2012. אולם נטען כי רשת ITV נאלצה לדחות את עלייתה לאוויר של הסדרה עקב שידורה של סדרה בעלת נושא עלילה דומה לזו בערוץ המתחרה, ה-BBC. בצפון לונדון נבנה סט צילומים שהיווה העתק מדויק לפנים חנות הכלבו סלפריג'ס משנת 1909. חזית המבנה החיצונית נבנתה מחדש במספנה ההיסטורית בצ'טם במחוז קנט. תחנת הרכבת התחתית הנטושה "אלדוויץ'" שימשה לצילום נסיעותיה של רוז סלפרידג' ברכבת התחתית בלונדון ולסצנות בפרק הראשון עם דמויותיהם של ויקטור קאליאנו, אגנס טאולר ואחיה ג'ורג'.
העונה השנייה עלתה לשידור ב-19 בינואר 2014. הבמאי אנתוני ביירן שביים 3 פרקים בעונה הראשונה חזר לביים כמה פרקים נוספים גם בעונה השנייה.
ליהוק
מלהק אמריקני צורף להפקה על מנת למצוא את השחקן הכי מתאים לגילום דמותו של הארי גורדון סלפרידג'. סוכנו של ג'רמי פיבן הודיע לו על התפקיד וזה נפגש עם המפיק כריסי סקינס והבמאי ג'ון ג'ונס בלוס אנג'לס והתרשמו מהבנתו של פיבן את דמותו של מר סלפרידג'. המפיקה בפועל קייט לואיס "נרגשה לפתות" את פרנסס או'קונור לגלם את דמותה של רוז סלפרידג' כיוון שהייתה מעריצה של השנייה במשך שנים. השחקנית קתרין קלי לוהקה לתפקידה של ליידי מיי לוקסלי. במרץ 2012 הוכרז ליהוקם של גרגורי פיטוסי (הנרי לקלייר), אסלינג לופטוס (אגנס טאולר), זואי טאפר (אלן לאב) וטריסטן גראוול (ויקטור קאליאנו) לצוות השחקנים של הסדרה.
ביקורת
בסקר שנערך בחסות אתר האינטרנט msn נמצא כי 80% מהמשיבים אמרו שימשיכו לצפות בסדרה לאחר הפרק הראשון. פיל הוגאן מעיתון הגרדיאן ביכה על התפתחות הסיפור: "יש כל כך הרבה משברים וכל כך מעט דרמה" כתב. כתב הדיילי מייל איאן היילנד התרשם מהסדרה ושיבח את הופעתו של ג'רמי פיבן, זואי טאפר ואסלינג לופטוס. רוס סוויני מאתר האינטרנט Cultbox כתב כי לסדרה קיים כיוון אך "חסרה בתוכן ואין בה הפתעות אמיתיות", בנוסף שיבח סוויני את מעצבי התלבושות של ההפקה: "תשומת לב מדהימה לפרטים". סוזנה לזרוס מהמגזין Radio Times סברה כי הרצינות של הדמות גרעה מהריאליזם של הסיפור. עוד הוסיפה כי צוות השחקניות בסדרה יוצר את ה"מתח בעלילה" הנדרש כדי לשמור את הצופים. גבריאל טייט מהמגזין Time Out כתב כי הסדרה לא מעודנת בעיניו, סדרה טיפשית עם ערכי הפקה מפוארים אך הסדרה מרגישה יותר כ"אסקפיזם אידיאלי ליום ראשון בערב", טייט ציין בנוסף כי דמותה של אגנס טאולר היא "לבה של הסדרה". בנג'מין סצ'ר מעיתון הדיילי טלגרף כתב כי הסדרה היא "פחות נעימה ויותר כריזמטית" מהפקת הסדרה "The Paradise", "דרמה מפוארת ומוקצפת" ו"מחזה משעשע" כתב סצ'ר שבסופו של דבר לא האמין לסיפור העלילה. דן אוון, מבקר טלוויזיה מאתר האינטרנט msn כתב "זהו ערב צפייה מפואר ליום ראשון בערב", עוד טען כי הסטים והתלבושות ה"נפלאות" לדבריו הרבה יותר מוצלחות מאלו של "אחוזת דאונטון".
שידור בינלאומי
הסדרה הופצה לשידור בינלאומי על ידי ITV Studios. רשת ITV מכרה את הסדרה לשידור במספר ארצות שונות באירוע ה-Mipcom, בנוסף מכרה הרשת את הסדרה מראש לרשת Seven Network האוסטרלית ולחברת הלוויין הישראלית yes.
המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל
המרכז הרפואי לבריאות הנפש ע"ש אַבְּרַבַנְאֵל הוא בית חולים פסיכיאטרי ממשלתי, אחד מהוותיקים בישראל. בית החולים מסונף לאוניברסיטת תל אביב.
היסטוריה
בית החולים הוקם בקצה בת ים על גבול יפו ב-1944, על ידי רשויות המנדט הבריטי, כדי לשכן את חולי הנפש היהודים ששוכנו עד אז בבית לחם ובבני ברק. בסוף 1944 הועברו אליו החולים מבני ברק.
עם פרוץ מלחמת העצמאות עמד בית החולים בחזית קו האש בין יפו ובת ים. בראשית פברואר 1948 דרשה הממשלה מהוועד הלאומי לפנות את 175 החולים מבית החולים, בגלל היותם במוקד סכנה, ולפי טענות בעיתונות של היישוב היהודי מתוך כוונה למוסרו לערבים באופן שיהווה חיץ בין חולון ובת ים. במרץ 1948 פונו חולי בית החולים לבתי חולים אחרים. באפריל 1948 הסכימו רשויות המנדט להעביר את בית החולים לידי היישוב היהודי, כאשר באופן זמני הוא יהיה בפיקוח הצלב האדום. בשנת 1951 הועברו לבית החולים 50 מאושפזים מבית חולים פרטי במרכז בת ים, שהוסב לבית נכים.
בין השנים 1972–1955 ניהל את בית החולים הד"ר זאב ירמולוביץ, במהלך 1955 התמנה גם לפסיכיאטר מחוזי – במחוז תל אביב והמרכז.
בשנת 1996 פורסמה בידיעות אחרונות סדרת כתבות על תנאי האשפוז הקשים בבית החולים ועל יחס משפיל שלו זכו המאושפזים.
במסגרת הרפורמה בשירותי בריאות הנפש של הממשלה, לפיה יועברו שירותי בריאות נפש רבים מבתי החולים הממשלתיים אל מרכזים בקהילה, החליט משרד הבריאות ב-2003 על סגירת בית החולים אברבנאל. ד"ר יהודה ברוך אמר בישיבת כנסת ב-2010: "ניסינו לבדוק את פיצול בית החולים בין וולפסון לאיכילוב. זה לצערי בלתי אפשרי מכיוון שוולפסון לא יכול לבנות עוד 5 מחלקות. איכילוב יכול לקלוט אחת או או שתיים, לא יותר, ואז אין מענה לאזור, ולכן להערכתנו בית החולים צריך להישאר על כנו". בשל אי מציאת מקום חלופי לחולים באזור נקבע כי בית החולים ימשיך לפעול, אך במתכונת מצומצמת. כך פחת מספר מיטות האשפוז בו ב-2006, מ-600 ל-300 מיטות. החלטת הסגירה בוטלה לאחרונה (2018).
בפברואר 2010 ביקר במקום סגן שר הבריאות יעקב ליצמן ומתח ביקורת על תנאי התברואה הקשים במקום.
בשנת 2015 מונה לבית החולים מנהל חדש, פרופ' יובל מלמד. סגן שר הבריאות יעקב ליצמן ביקר שוב בבית החולים ב-2016, 2018 וב-2019 וציין לטובה את השינויים הנעשים בבית החולים במטרה לקדמו.
בספטמבר 2018 החליט משרד הבריאות להשקיע בבית החולים 70 מיליון ש"ח בבניית מתחם נוער חדש, שיכלול בין השאר מחלקת נוער על הרצף האוטיסטי, הוסטל, פינת חי, גינה הוליסטית ומגרשי ספורט.
פעילות
המרכז נקרא על שם דון יהודה אברבנאל, שהיה רב, פילוסוף ורופא יהודי בפורטוגל, ספרד ואיטליה בימי הביניים.
בית החולים מספק שירותי אשפוז ואמבולטוריה לכמיליון איש באזור תל אביב-יפו, חולון ובת ים. כיום מאושפזים בו כ-300 חולי נפש בגילאים שונים. המרכז העניק שירותי אשפוז וטיפול ייחודיים לניצולי שואה, ולאחר התמעטות מטופלים אלה, הוסבה היחידה בה הם טופלו ליחידה פסיכוגריאטרית. בנוסף מאושפזים בו מטופלים הלוקים בהפרעות נפשיות והתמכרויות (תחלואה כפולה), מטופלים כרוניים, בני נוער הלוקים באוטיזם, ונערים באשפוז יום הלומדים בבית ספר לחינוך מיוחד, "שחף", שממוקם במתחם בית החולים. במרכז פועלות מרפאות קהילתיות למבוגרים, לילדים ולנוער וכן יחידה ניידת היוצאת לביקורי בית אצל מטופלים המתקשים להגיע למרפאות בשל קשיים פיזיים או נפשיים קשים.
המרכז מסונף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ולחוגים לפסיכולוגיה וקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ותל אביב. המקום מוכר להתמחות בפסיכיאטריה ובפסיכולוגיה קלינית, ולהכשרת עובדים סוציאליים ועובדי סיעוד.
גארגויט בארבטרוק
גארגויט בארבטרוק (באנגלית: Gurguit Barbtruc; בוולשית: Gwrgant Farfdrwch; נפטר בשנת 369 לפנה"ס לערך) היה מלך בריטניה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל
האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל היא אנציקלופדיה שיצאה לאור על ידי החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה בשיתוף הוצאת כרטא, בעריכת אפרים שטרן, איילת לוינזון-גלבוע ויוסף אבירם. האנציקלופדיה יצאה לאור בשנת 1992 בשפה העברית, בארבעה כרכים. האנציקלופדיה מכילה מידע ארכאולוגי על 270 אתרים שנחפרו בארץ ישראל מתחילת החפירות במאה ה-19 ועד למועד הכנת האנציקלופדיה.
היסטוריה
לאנציקלופדיה זו קדמה אנציקלופדיה אחרת שנקראה "האנציקלופדיה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ-ישראל" גם היא בהוצאת החברה לחקר ארץ ישראל ועתיקותיה. אנציקלופדיה זו יצאה בשנת 1970 בשני כרכים לאחר שבע שנות עבודה, בעריכתו של בנימין מזר וצוות עורכי-משנה והכילה מידע לגבי אתרים שנחפרו עד שנת 1968.
גארגויט בארבטרוק
אין כל תיעוד היסטורי למלכותו, והוא נחשב לאחד המלכים האגדיים של בריטניה.
על פי ג'פרי, נחשב גארגויט למיסדה של ממלכת אירלנד.
האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל
היסטוריה
בשנת 2008 יצא כרך חמישי באנגלית הכולל עדכון של אתרים שהופיעו במהדורה של שנת 1993 וכן אתרים חדשים. הכרך מכיל מידע לגבי 250 אתרים בארץ ישראל ובירדן אשר נכתבו על ידי מעל 160 ארכאולוגים. הכרך מתייחס לאתרים מתקופת האבן ועד התקופה העות'מאנית. כן מכיל הכרך טבלאות כרונולוגיות מעודכנות, ומפה המציינת את מיקום כל האתרים אשר הופיעו בכל חמשת הכרכים. כרך זה הופיע רק במהדורה האנגלית.
גארגויט בארבטרוק
ג'פרי מספר כי גארגויט היה בנו של בלינוס מלך בריטניה, ועלה לשלטון לאחר מות אביו. תקופת מלכותו הייתה שלווה אולם כאשר מלך דנמרק סירב לשלם לגארגויט את המיסים, פלש גארגויט לדנמרק, הרג את המלך וגבה את המס.
האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל
קישורים חיצוניים
מידע על הכרך החמישי של האנציקלופדיה
גארגויט בארבטרוק
ג'פרי מספר כי בשובו לבריטניה פגש פליטים שכונו באסקלנסים (Basclenses) שבראשם פארתולואים (Partholoim), אשר הוגלו מספרד וחיפשו מקום יישוב. גארגויט סירב לאפשר להם להתיישב בבריטניה, אולם העניק להם את האי הסמוך אירלנד שהיה בלתי מיושב עד אותה עת.
גארגויט מלך כחמש שנים עד מותו בשנת 369 לפנה"ס ונקבר בעיר קארלאון שנוסדה על ידי אביו. לאחר מותו עלה לשלטון גויתלין בנו.
STS-134
STS-134, היא המשימה הלפני-אחרונה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, ששוגרה ב-16 במאי 2011. משימה זו נוספה בעקבות חוק ההרשאה של נאס"א 2008, שנחקק על ידי הקונגרס האמריקאי כדי להשלים את בניית תחנת החלל הבינלאומית.
זוהי המשימה ה־25 והאחרונה של מעבורת החלל אנדוור.
הצוות
ב-8 בינואר 2011, נפגעה אשתו של מפקד המשימה, הסנאטורית גבריאל גיפורדס על ידי מתנקש. ב-13 בינואר, הכריזה נאס"א על מפקד מחליף למשימה, פרדריק וו. סטרקאו, למקרה שמארק קלי לא יוכל להמריא בעקבות מצבה של אשתו. לאחר שיפור במצבה ויציאתה מתרדמת, נאס"א הודיעה ב-4 בפברואר 2011, כי קלי יישאר כמפקד המשימה.
המשימה
המשימה יועדה להביא אל תחנת החלל הבינלאומית את המנשא הלוגיסטי EXPRESS 3, וספקטרומטר אלפא-מגנטי שעלותו 1.5 מיליארד דולר. שיגור ספקטרומטר זה, שמשקלו 7 טון, כמעט בוטל לאחר אסון מעבורת החלל קולומביה, אך בהחלטה מיוחדת של הקונגרס נוספה משימה זו כדי לשגרו בכל זאת. הספקטרומטר מיועד לזהות ולמדוד קרינה קוסמית, ולשפר את הבנתנו על המפץ הגדול.
משימה זו יועדה להיות המשימה האחרונה בתוכנית מעבורות החלל, אך הוקדמה, ותוכננה להיות משוגרת ביולי 2010, לפני STS-133. עקב תוכניתו של נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, להאריך את חיי תחנת החלל הבינלאומית עד 2020, הוחלט לבצע שינויים תכנוניים בספקטרומטר, שיאפשרו לו לפעול מספר שנים נוסף. הספקטרומטר מכיל מגנט מוליך על שבמקור קורר באמצעות הליום נוזלי. ההנחה הייתה שההליום היה מתנדף בערך באותו זמן שבו הייתה התחנה יוצאת משירות. עם הארכת חיי התחנה, הוחלט להחליף את המגנט במגנט קבוע, שאינו דורש קירור (אך חלש יותר), שיאפשר זמן פעולה ארוך יותר. מגנט זה כבר טס בעבר לחלל, במשימה STS-91. שינויים אלה חייבו את דחיית המשימה שוב, עד לביצועם, והיא חזרה להיות המשימה האחרונה של המעבורות. השינויים במבנה הספקטרומטר גרמו לדחיית השיגור אל תחילת שנת 2011, למרות שוועדת החקירה של אסון הקולומביה המליצה להוציא את צי מעבורות החלל משירות עד 2010 (או לחלופין, לשפץ אותן באופן יסודי, חלופה עליה נאס"א ויתרה).
משימה זו נשאה שני ניסויים ישראליים, שמבוצעים על ידי מכון פישר בשיתוף אוניברסיטת תל אביב. הניסויים חוזרים על הניסויים ששוגרו במשימה STS-107, אשר התרסקה בעת חזרתה לכדור הארץ (אסון מעבורת החלל קולומביה). ניסוי אחד עוסק באיבוד מסת עצם בתנאי חוסר משקל, והדרכים להתמודד עם בעיה זו, והשני כולל חיידקים פרו-ביוטיים ותמיסה מועשרת בוויטמין D כדרך להתמודד עם בעיות במערכת החיסון במשימות חלל ארוכות טווח.
המשימה נמשכה במשך 15 יום, 17 שעות, 38 דקות ו-51 שניות, מתוכם המעבורת עגנה בתחנת החלל במשך 11 ימים, 17 שעות ו-41 דקות. במהלך המשימה בוצעו 4 הליכות חלל שיצאו מתחנת החלל.
ברכה מאפיפיור
ב-22 במאי, סוכנות החלל האירופית וסוכנות החלל האיטלקית ארגנה שיחה בין האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר לתחנת החלל הבינלאומית (שני אסטרונאוטים איטלקים שהו באותו זמן בחלל, רוברטו ויטורי היה חלק מצוות המעבורת, ופאולו נספולי היה בתחנת החלל). אירוע זה סימן את הפעם הראשונה שהאפיפיור דיבר אסטרונאוטים במהלך משימתם בחלל. במהלך השיחה שלו האפיפיור העניק ברכה מיוחדת ל-12 האסטרונאוטים בתחנת החלל, בירך גם את אשתו של קלי, ואיחל לה החלמה מהירה מניתוח הראש שעברה שבוע לפני כן, וכן איחל תנחומים לנספולי שאמו נפטרה קצת לפני כן.
י"ל פרץ
יצחק ליבוש פרץ, שנודע בראשי התיבות י"ל פרץ (18 במאי 1852 – 3 באפריל 1915; י"ב בסיוון התרי"ב - י"ט בניסן התרע"ה; ברוסית: Ицхок-Лейбуш Перец, בפולנית: Icchok Lejbusz Perec), מחשובי הסופרים ביידיש ובעברית ואחד מאבות תקופת התחייה בספרות.
מרבית יצירותיו של פרץ הן סיפורים קצרים, אך הוא כתב גם שירה, סיפורים ארוכים כמו "חורבן בית הצדיק" (במקור: די גאלדענע קייט - "שלשלת הזהב"), מחזות, תרגומים - בעיקר של יצירותיו שלו עצמו מיידיש לעברית, וכן עסק בהוראה ובעידוד סופרי יידיש צעירים.
קורות חייו
פרץ נולד בעיר זמושץ' שבפולין הקונגרסאית למשפחה מסורתית. הוא התחנך בחדר ובישיבה, אך גילה את ההשכלה והמדע כשקרא ולמד באופן אוטודידקטי, ללא מסגרת רשמית. בזמושץ היה יחס חיובי לתנועת ההשכלה, ובעיר אף הוקמה חבורה של סופרים ומשכילים במחצית הראשונה של המאה ה-19. לימים אמר על עצמו: "היה הייתי כפי שאמרו: עילוי, מוח חריף וגם הרבה הלך נפש". קרסל מציין שזוהי תכונה שאפיינה את כתיבתו: שילוב של מוח הגיוני עם לב מלא רגש. כמו כן למד בכוחות עצמו מספר שפות, מה שאפשר לו לשקוע בקריאה ועיון בספרות הכללית.
בשנת ה'תרל"א (1870 או 1871) השיאו אותו הוריו לשרה, בתו של המשכיל והסופר העברי גבריאל יהודה ליכטנפלד ולשניים נולדו שני ילדים.
תחילה היו סמוכים על שולחן אביו, כנוהג הזוגות הצעירים בתקופה, אך מכיוון שלא הצליח למצוא פרנסה עבר לורשה ועסק בהוראה. שיריו הראשונים פורסמו ב"השחר" שבעריכת פרץ סמולנסקין. בשיתוף פעולה עם חותנו, ג.י. ליכטנפלד, שהיה סופר משכיל ומתמטיקאי, פרסם מספר שירים ברוח ההשכלה. עם גירושיו מבתו של ליכטנפלד, עזב פרץ את ורשה, חזר לזמושץ ונישא להלנה רינגלהיים בשנת 1878. מלבד מכתבים לרעייתו מיעט לכתוב באותה התקופה.
לאחר כעשר שנים חזר פרץ להופיע על בימת הספרות ועסק גם בפעילות חברתית. בשנת 1886 הוא פרסם מחזור שירים וסיפורים גם בהצפירה וגם בהיום, כשבסיפורים מהולה ביקורת חברתיית על ההווי היהודי. רק לאחר מכן החל לכתוב ביידיש בהוצאת הספרים שיזם וניהל שלום עליכם, יידישע פאלקסביבליאטעק" לעידוד ספרות היידיש. כתביו הצטיינו בשימוש באוצרות מארון הספרים היהודי כשהם משולבים בזיקה סוציאלית ורדיקלית. עד מהרה עשה לו שם בקרב הקהילה היהודית.
במקביל לעבודתו הספרותית למד משפטים וקיבל הסמכה בשנת 1876, אך בשל היותו סוציאליסט נשלל רישיונו. בשנת 1891 עבר פרץ לורשה כדי לחיות במרכז ספרותי גדול. הוא החל לעבוד בוועד הקהילה, כפקיד במחלקת בית הקברות - עבודה ממנה התפרנס עד סוף ימיו.
י"ל פרץ קנה לו שם ככותב מוכשר. סיפוריו עסקו בחיי היומיום של פשוטי העם, ונכתבו ביידיש, שפת העם, אך הוא עצמו דאג לתרגם אותם מאוחר יותר לעברית ואף פרסם יצירות שנכתבו על ידו במקורן בעברית. שיריו וסיפוריו מתפרסמים מראשית שנות התשעים של המאה ה-19 ב"גן פרחים", ב"הצפירה", בלוח אחיאסף, ב"הזמן" ועוד. בנוסף לכך, הרבה לפרסם פיליטונים פובליציסטיים, דברי ביקורת ואף היה מרצה בעברית. אך עיקר יצירתו מתחילת שנות התשעים היה ביידיש. הוא אף התבטא פעם ש"מי שרוצה להגיע אל לבו ומוחו של העם הפשוט והתמים, אלה שהמעמדות הגבוהים יותר קוראים להם בזלזול 'המון העם' מוכרח לכתוב ז'ארגון"
בזכרונותיו מכנה י. ד. ברקוביץ את ורשה "עיר הקסם לכל הסופרים", ואת ביתו של פרץ כ"קודש הקודשים הספרותי". ברקוביץ מספר שי"ל פרץ נהג לארח בביתו חבורה של סופרים מהקרובים אליו ביותר. ביניהם היו: יעקב דינזון, ביאליק, יוסף קלוזנר, ה.ד. נומברג, בעל מחשבות, יעקב פיכמן, יעקב שטיינברג, זלמן שניאור וברקוביץ בעצמו. ההתכנסויות נערכו בימי חמישי, בביתו של פרץ ובביתו של קלוזנר לסירוגין. מלבד שיחות בעניינים ספרותיים אקטואליים, נהגו לקרוא מיצירותיהם החדשות איש של רעהו. לעיתים קרובות אף התחממו הרוחות בסלון הספרותי של פרץ, כאשר דנו בביקורת על סופר זה או אחר. לברקוביץ זכורה במיוחד ביקורתו הנוקבת של פרץ את שלום עליכם העולה. פרץ תהה במה מתבטאת גדולתו; סופרים גדולים לדעתו כותבים על דמויות גדולות ואילו שלום עליכם כותב על "אנשים קטנים" כמו מנחם מנדל למשל. ביאליק, לעומתו, הביע את התלהבותו מהמתיקות שנובעת מהסופר היידי, שאותו כינה "חמדה גנוזה". לימים התפייסו שני היוצרים ביידיש, י"ל פרץ ושלום עליכם, ושבחו זה את יצירתו של חברו.
י"ל פרץ הרבה להשתתף באספות פועלים, והחל משנת 1894–1897 הוציא 17 קונטרסים שכתב בעיקר בעצמו, ואלו היוו את מבשרי הספרות הסוציאליסטית ביידיש ברוסיה ובפולין. הקונטרסים היוו חידוש בצורה ובתוכן, ושם פרסם את סיפוריו הראשונים על פשוטי העם התמימים ברוח ספרו "מפי העם". בד בבד החל לכתוב את סיפורי החסידים שלו, שגיבוריו דמו ברוחם לגיבורי "מפי העם". לא תמיד שאב את רעיונותיו מהמציאות החסידית, אלא מנטייתו הרומנטית לצייר את "היהודי של שבת ויום טוב".
בשנים האחרונות לחייו החל י"ל פרץ לכתוב בעיקר עברית, והשתדל לתרגם יצירות רבות שלו לשפה זו. בשנתו האחרונה היה פרץ חולה ומדוכא, בעיקר נגע ללבו מצב היהודים בעטיה של המלחמה העולמית שהשתוללה במלוא עוזה, והדי החזית המזרחית שהתרכזה בזמן זה בפולין, נשמעו והורגשו היטב בוורשה. כ-50,000 פליטים יהודים השתכנו במוסדות ציבור ובמקומות רבים אחרים בעיר, ופרץ הקדיש בשנה זו את מחצית יומו לאיסוף כספים וכתיבת מנשרים לטובת הפליטים.
י"ל פרץ היה סופר אהוב ומוערך, ובמותו נערכה לו הלוויה המונית בהשתתפות 100,000 איש. הוא קבור בבית הקברות היהודי בוורשה. יחד עם מנדלי מו"ס וש. אנ-סקי, הוא נחשב לאחד משלושת הקלאסיקונים של הספרות היידית.
נחום סוקולוב תיאר את דמותו של פרץ במילים אלו:
יצירתו
הסופר הדו-לשוני, י.ל. פרץ, היה אחד מהמחדשים הבולטים של הספרות העברית, גם אם היה רחוק אידאולוגית מהסופרים מתווי הדרך של תקופתו, כמו אחד העם, ביאליק, ברדיצ'בסקי וברנר. בניגוד לסופרי תנועת ההשכלה שקדמו לו ותקפו את הבערות והניוון של הקיום היהודי בגולה, סימן י"ל פרץ את המעבר לתחייה בשנות ה-70 וה-80, במקביל לטלטלה שעברו ערכי ההשכלה. עם זאת, הוא הדגיש את חשיבותה של הנאורות, אך דאג לכלול בה גם ערכי מסורת וצדק חברתי. ומכאן הגיעו מעשיות המוסר העממיות וסיפורי החסידים.
לעיתים בולטת היטב נימה של סאטירה ואירוניה המכוונות כלפי עולם החסידות, שהן מלכתחילה מסימני ההיכר של ספרות ההשכלה. הגישה הרומנטית נשזרת עם סממנים של אירוניה דקה, ומעניקה לטקסט ייחוד משלו. פרץ לא הקפיד להטמיע בסיפורים את עקרונות החסידות כהלכתם, אלא את מאפייניה הרומנטיים: הכוונה שבלב עדיפה על ההלכה הדקדקנית, החוויה המיסטית כחוויה מרכזית כשבלבה פועלת הזיקה לניגון ולמוזיקה.
דן מירון כתב על כך: "י"ל פרץ, שהסתלק גם הוא כמעט לחלוטין מכתיבת שירה עברית אחר שניסה לקבוע בה מעין טון משלו בקובץ השירים "העוגב", שראה אור בשנת תרנ"ד, גדל כסופר־משורר בתוך החלל שנוצר בין יל"ג לביאליק, וניסה למצוא בו את מקומו ולהסיק מסקנות מן השאלות שריחפו בחללו, ועובדה זו הכינה את הרקע להמשך יצירתו, לרבות יצירתו הגדולה ביידיש, שהיא, מבחינתנו, עיקר מורשתו"
מירון מתנגד להכללתו של פרץ בין שלושת הקלאסיקנים של ספרות היידיש: מנדלי, שלום עליכם וי"ל פרץ. לדעתו, פרץ איננו המשכם של שני הסופרים האחרים, ולא מהם שאב את השראתו, אלא מיל"ג, שמירון מכנה אותו בשם: "המשורר העברי הגדול של המאה הי"ט"
אם לא למעלה מזה
בסיפור "אם לא למעלה מזה" שמופיע בקובץ "חסידות", ואשר נכתב במקורו בעברית, מספר י"ל פרץ על ליטאי אחד שפקפק באמיתות הסיפורים על קדושתו ומסירותו של הרבי מנימירוב. הוא עוקב אחר הצדיק באחד מלילות הסליחות הקרים, ומגלה שהרב אינו הולך לבית הכנסת, אלא הולך אל היער לחטוב עצים תוך כדי שהוא מתחפש לווסילי ה"גוי" ומגיע איתם לביתה של זקנה ענייה ומציע לה את העצים להסקה.
עיטורי הכוחות המזוינים של ארצות הברית
העיטורים הראשונים של צבא ארצות הברית הוענקו במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, והעיטור הרשמי הראשון היה מדליית הכבוד בשנת 1862. בנוסף לעיטורים המשותפים לכל חמש הזרועות של הצבא, קיימים עיטורים נפרדים בכל זרוע. העיטור המשותף הראשון היה אות מלחמת העולם הראשונה בשנת 1919.
סדר ענידה
סדר ענידת העיטורים והאותות משתנה מעט בין הזרועות השונים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, אך עם זאת ישנו סדר ענידה כללי שנכון פחות או יותר לכל חייל בכוחות המזוינים. סדר הענידה הכללי הוא בצורה הבאה:
עיטורי ארצות הברית:
עיטורים זרים:
עיטורים נוספים:
מדליית הכבוד
מדליית הכבוד היא העיטור הראשון בחשיבותו וניתן במקרים יוצאי דופן של גבורה עילאית או פעולה יוצאת דופן. העיטור ניתן עבור:
העיטור ניתן בשלוש צורות לזרועות השונים; חיל האוויר האמריקאי, צבא היבשה והצי האמריקאי. הוא נוסד בשנת 1862 והוענק 3,465 פעמים. העיטור מוענק על ידי הנשיא בשם האומה האמריקאית באחת משתי דרכים; על פי המלצת מפקד שמאושרת במעלה הדרגות עד שהיא מגיעה לפיקוד העליון, או על ידי המלצה של חבר הקונגרס האמריקאי ומקבלת תוקף לפי חוק הקונגרס.
עיטורי צלב השירות
ארבעה עיטורים שווי ערך בדרגת חשיבותם נחשבים ביחד לדרגה השנייה אחרי מדליית הכבוד. העיטורים ניתנים לציון פעולה אשר לא מצדיקה בהכרח את מדליית הכבוד. העיטור ניתן עבור:
שלושת העיטורים מתחלקים לפי הזרוע בכוחות המזוינים אשר הם מייצגים:
מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה
מוענקת על ידי מחלקת ההגנה לקצינים בכירים עבור שירות מעולה במהלך פעילות משותפת של זרועות הכוחות המזוינים.
לב הארגמן
מוענק לחיילים אשר נפצעו או נהרגו בשעת קרב
מדליית האוויר
מוענקת על השתתפות בפעילות אווירית מבצעית תחת אש, סיכון או היקף פעילויות אוויריות משמעותי
עיטורים מרובים
עיטורים יצוינו במספר סימונים מיניטוריים על העיטור הרלוונטי:
אותות R, C ו-V
את העיטורים ניתן לסמל גם באות C, R ו-V שתתווסף על העיטור הרלוונטי ותבדיל בין עיטור שהוענק עבור שירות מופתי בקרב לבין שירות מופתי שלא בתנאי קרב:
אות יחיד יצוין באות בצבע ברונזה, שני אותות יצוינו באות בצבע כסף, שלושה אותות יצוינו באות בצבע זהב, לאות הרביעי ואילך יצורפו גם זרי דפנה.
תיאטרון האבסורד
מחזאים שחוו את התפרקות הסדר וההיגיון המוכרים בזמן מלחמת העולם השנייה, החלו ליצור לאחריה תיאטרון שידבר על החוויה של עולם ללא אלוהים - עולם ללא משמעות, ללא מטרה שמכוונת את חיי האדם. העולם נראה כעומד על סף השמדה מוחלטת, והמחזאים ניסו לתת ביטוי לאימה שחש האדם ברגעים שעוד נותרו לו להעביר את חייו בהם.
החידוש והמהפכה של מחזאי האבסורד לא היה רק בתוכן, ובנושאים שעליהם כתבו אלא גם בצורניות של מחזות האבסורד: הם יצרו דימויים על הבמה שאינם מחקים את המציאות שמחוץ לתיאטרון אלא יוצרים דימוי תיאטרוני שקיים אך ורק על הבמה.
את המונח טבע מרטין אסלין בספרו "תיאטרון האבסורד" (1961) בו הוא מתייחס בין השאר בהרחבה ליצירותיהם של: סמואל בקט, הרולד פינטר, אז'ן יונסקו ואדוארד אלבי שהיו היוצרים המרכזיים המזוהים עם זרם זה. בהקדמה לספר מתייחס אסלין לאבסורד כתופעה אוניברסלית ומביא לראיה לכך שמחזהו של בקט "מחכים לגודו" הצליח להשפיע על קבוצת אסירים שראתה אותו.
פירוש מילולי של המילה "אבסורד" הוא מחוץ לכל סדר או הרמוניה מקובלת. תיאטרון האבסורד הוא תיאטרון המתאר את מצב האדם בעולם חסר סדר.
לידתו של האבסורד היא בספרות, אלבר קאמי וז'אן-פול סארטר ממשיכי זרם האקזיסטנציאליזם הולידו מתוכו את האבסורד. האבסורד מראה ניצניו לראשונה בספרו של אלבר קאמי "המיתוס של סיזיפוס". האבסורד מסמל דיס-הרמוניה, זוהי למעשה פילוסופיה חילונית אנטי-דתית שבאה להגדיר לאדם את מקומו בתוך ה'אין', בתוך ה'ריק'.
את דעיכתו של תיאטרון האבסורד, ניתן לסמן בסוף שנות השישים של המאה ה-20.
אוסטרליה המערבית
אוסטרליה המערבית (באנגלית: Western Australia) היא הגדולה במדינות אוסטרליה. המדינה מכסה שליש משטחה של אוסטרליה במערב המדינה, וגובלת במדינות אוסטרליה הדרומית והטריטוריה הצפונית.
גאוגרפיה
בירתה של אוסטרליה המערבית היא העיר פרת', השוכנת לחוף האוקיינוס ההודי, ומתגוררים בה כ-1,554,769 (2007) תושבים. בעיר מתגוררים למעלה משלושת רבעי מתושבי המדינה. רובה של המדינה מדברי וכמעט אינו מיושב. בצפון המדינה אזור יער גשם טרופי ובכלל זה אזור קימברלי אשר בשנים 1933–1939 שימש בסיס לדיונים בדבר התיישבות יהודית מאסיבית והקמת מולדת יהודית לאומית, במסגרת תוכנית קימברלי.
אוכלוסייה
אף שבמערבה של אוסטרליה התגוררו ילידים מקומיים אבוריג'ינים במשך עשרות אלפי שנים, רובה של אוכלוסיית המדינה כיום מקורה במתיישבים שהגיעו לאזור במסגרת היותו חלק מהאימפריה הבריטית. מושבת הנהר סוואן נוסדה בשנת 1829 (אף שהיה ניסיון התיישבות קודם בשנת 1826), היא העיר פרת' של ימינו. מוצא מרבית המהגרים מבריטניה. תקנות הגירה מחמירות מנעו הגירת סינים בסוף המאה ה-19, והשאירו את אוכלוסיית המדינה לבנה ברובה. לאחר מלחמת העולם השנייה הגיעו לאזור מהגרים רבים מאיטליה, יוגוסלביה ויוון. רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלה להגיע לאזור הגירה אסייתית במוצאה (סינים ווייטנאמים).
השכלה
אוניברסיטה קתולית פרטית:
כלכלה
גידולים חקלאיים המיוצרים באוסטרליה המערבית כוללים חיטה, שעורה, כבשים (ייצור צמר וכן בשר כבשים). בשנים האחרונות גברה התיירות לאוסטרליה המערבית - בעיקר תיירות מבריטניה, אירלנד, סינגפור, יפן ומלזיה.
ממשל
עם הקמת הפדרציה של מדינות אוסטרליה בשנת 1901, הפכה אוסטרליה המערבית למדינה באוסטרליה. בבית המחוקקים של אוסטרליה המערבית שני בתים - בית תחתון - האספה המחוקקת של אוסטרליה המערבית, ובית עליון - המועצה המחוקקת של אוסטרליה המערבית.
הריבון של אוסטרליה המערבית הוא מלך אוסטרליה - המלך צ'ארלס השלישי, והוא מיוצג על ידי המושל. המושל הנוכחי הוא מלקולם מקקסטר. בראש הרשות המבצעת עומד ראש השרים קולין ברנט. ראש השרים והשרים נבחרים מבין חברי המפלגות המרכיבות את הקואליציה בבית התחתון.
במשאל עם שנערך בשנת 1933 הצביעו 68% מנבחרים בעד עזיבת הפדרציה של אוסטרליה וחזרה להפוך לטריטוריה אוטונומית במסגרת האימפריה הבריטית (בשליטה ישירה של בריטניה). ממשלת המדינה שלחה משלחת לפרלמנט הבריטי שבלונדון, אולם הממשלה הבריטית סירבה להתערב, ולכן למעשה הצבעת התושבים לפרוש מאוסטרליה לא בוצעה בפועל.
מחוזות המדינה
אוסטרליה המערבית מחולקת מבחינה אדמיניסטרטיבית ל-9 מחוזות: גסקוין, גולדפילדס-אספרנס, הדרומי הגדול, קימברלי, המרכז-מערבי, פיל, פילבארה, הדרום-מערבי ווויטבלט.
תקשורת
באוסטרליה המערבית מוצאים לאור שני עיתונים יומיים: האחד "האוסטרלי המערבי", והשני "הכורה מקלגורלי" (המכונה גם "המיינר"). "הסנדיי טיימס" האוסטרלי הוא העיתון השבועי היחיד שיוצא לאור ביום ראשון. נוסף על כך, יוצאים לאור 17 עיתונים מקומיים. בשנים האחרונות רשת האינטרנט מתחילה לשמש כתחליף לעיתונים היומיים.
בעיר פרת' שש תחנות טלוויזיה אנלוגיות ועוד כתריסר דיגיטליות, בעוד שבשאר המדינה משודרות ארבע תחנות. נוסף על כך, כעשר תחנות רדיו משדרות באוסטרליה המערבית.
היסטוריה
המתיישבים הראשונים באוסטרליה הגיעו לצפון היבשת לפני כ-40,000 עד 60,000 שנים, ובמשך השנים התפשטו אל כל רחבי היבשת, ובזמן שהגיעו המתיישבים האירופאיים הראשונים ליבשת, בתחילת המאה ה-17, הילידים כבר תקעו יתד ביבשת.
הבריטים ייסדו בשנת 1826 מושבה בקצה הדרום מערבי של היבשת, מתוך חשש שהצרפתים יקדימו אותם וייסדו קולוניה באוסטרליה המערבית. מושבה זו היא היום העיר אולבני. לאחר מכן ייסדו הבריטים קולוניה במקום בו נמצאת היום פרת', שתוך זמן קצר אכלסה 1,500 מתיישבים. קולוניה זו כונתה אוסטרליה המערבית.
האוכלוסייה התפתחה באיטיות, עד שנמצא זהב באזור קגלורי, בשנות התשעים של המאה ה-19.
בשנת 1890 קיבל האזור ממשל עצמי מבריטניה, לאחר ששלוש שנים קודם לכן התקבלה חוקה חדשה לקולוניה. בתקופה זו נבנה צינור מים באורך 600 ק"מ מפרת' לקגלורי, שהתפתחה בתקופה זו בעקבות הבהלה לזהב.
בשנת 1901 הצטרפה אוסטרליה המערבית כמדינה בפדרציה של אוסטרליה.
אקלים
בינואר 2022, דווח על גל חום כבד, טמפרטורה גבוהה של 50.7 מעלות צלזיוס ושריפות, אשר לפי המדענים הם תוצאה ממשבר האקלים והמשך פליטת גזי חממה במדינה,
איזולירבנד (להקה)
אִיזוֹלִירְבֶּנְד הייתה להקה ישראלית שפעלה בין 1982 ל-1984, וכן במהלך תקופה קצרה ב-1986. חבריה היו המעבד ונגן הקלידים רוני וייס, נגני הבס מוטי דיכנה ועמי פרנקל והזמרת ריקי מנור. בתחילת דרכה כללה הלהקה גם את שרית ברוך (לימים שרית סרי).
השם של הלהקה הוא משחק מילים: המשמעות היא סרט בידוד בגרמנית, והאות ב' מנוקדת בסגול ומשנה את המשמעות לבנד, להקה.
היסטוריה
הלהקה הוקמה לכבוד תחרות הקדם אירוויזיון של 1982, בה התחרתה עם השיר "מלודי", שהלחין וייס למילים של לאה לופנפלד. השיר הגיע למקום השלישי בתחרות, ומאוחר יותר לאותו מקום במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ב של רשת ג'. הצלחת השיר הביאה להמשך שיתוף הפעולה בין חברי הלהקה.
בשנת 1983 הוקלט אלבומה היחיד של הלהקה, "ישן וגם נחר". שמו הוא פרודיה על שם אחד מאלבומיו הראשונים של אריק איינשטיין, "ישן וגם חדש". עטיפתו, בה נראים חברי הלהקה חוצים מעבר חצייה ברחוב ריינס בתל אביב, היא פרודיה על האלבום "Abbey Road" של הביטלס. שירי האלבום התאפיינו במוזיקת פופ קלילה וטקסטים הומוריסטים כך למשל, בשיר "שיר בעברית", שכתבו ביחד חברי הלהקה, מופיעים משפטים שוברי שיניים, כ"טיאטאתי ת'תא", אך גם שירים סאטיריים כמו "פסדובלה אינפלציה" על האינפלציה הדוהרת שהייתה בישראל בראשית שנות השמונים ו"גוז ניוז" המתאר את הזוועות בעולם אשר נחשפו לצופי החדשות בישראל בעיקר מציינים מלחמות אזרחים שהתקיימו בעולם בראשית שנות השמונים. את רוב שירי האלבום הלחין ועיבד רוני וייס, ואת השירים כתבו בעיקר לאה לופנפלד וחברי הלהקה עצמם. אך נכנסו גם שירים של ירון לונדון (לורליי) ואפרים סידון (פרת משה רבנו) איתו וייס כבר שיתף פעולה בניקוי ראש, ושל אבי קורן. כנגני אולפן, הצטרפו להקלטות: חיים רומנו בגיטרה חשמלית, אלון הלל ושלמה חממי בתופים, וחברי להקת ברוש.
אף על פי שהשירים "מלודי", "חג על הגג", "שיר בעברית" ו"לורליי" זכו להשמעות רבות ברדיו, האלבום לא זכה להצלחה מסחרית גדולה. "חג על הגג" הפך לאחר כחצי יובל לשיר הפתיחה של הסיטקום הישראלי קוויקי.
בדצמבר 1982 השתתפה הלהקה עם רחלי חיים בפסטיגל מספר 2 עם השיר "משחקי וידאו" (מילים: לאה לופנפלד-וינקלר). במקביל להופעות, השתתפה הלהקה בפעם השנייה ברציפות בקדם אירוויזיון 1983 עם השיר "כל מי" (מילים: עמי פרנקל, רוני וייס), שהגיע למקום השישי. ובדצמבר 1983 השתתפה שוב בפסטיגל מספר 3 עם השיר "אוכלים הכל".
בתחילת 1984 פורקה הלהקה עקב אי הצלחה מסחרית, אך בשנת 1986 התאחדה שוב להופעה בקדם-אירוויזיון שם ביצעה את השיר ההומוריסטי "קפה או תה" (מילים: אבי קורן) שהגיע למקום השישי.
בשנת 2006 יצא האלבום "ישן וגם נחר" לראשונה על גבי תקליטור. בנוסף לשירי האלבום המקוריים, נכללו בתקליטור שבע רצועות בונוס, ביניהן "כל מי" מקדם האירוויזיון.
בפברואר 2010, ביוזמתו של הסוכן והמפיק עובד קראוס, נפגשו חברי ההרכב והחליטו על מופע איחוד מיוחד, אך באפריל באותה השנה נפטר חבר הלהקה עמי פרנקל מהתקף לב, והמופע בוטל.