cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמילי סטאנרד
יצירה
היא הציגה לראשונה את עבודותיה בשנת 1816. בשנת 1821, בת שבע עשרה, זכתה במדליית הזהב של אגודת האמנים נורוויץ' על אחד מציורי הפרחים שלה. היא זכתה במדליה שנייה בשנה שלאחר מכן על ציור של אוסף פירות. היא קיבלה מדליית זהב שלישית בשנת 1828 עבור טבע דומם של חיות צייד, שהוצגה באגודת האמנים נורוויץ'.
לאורך הקריירה הארוכה שלה, שנמשכה עד זמן קצר לפני מותה בגיל 82, היא המשיכה לתאר זרי פרחים באגרטלים ובציורי טבע דומם מסורתיים אחרים של כלי שולחן, פירות או חיות צייד, על רקע מונוכרום.
אף על פי שבדרך כלל הציגה את עבודותיה בנוריץ', היא הציגה גם באגודה המלכותית לאמנים בריטים בשנת 1824 ובמוסד הבריטי בין השנים 1823–1825. בנוסף לכך, היא גם הייתה מורה לציור.
אוספי המוזיאונים של נורפוק הם היחידים בבריטניה, שיש בהם עבודות של אמילי סטאנרד.
לאומנות לבנה
לאומנות לבנה (באנגלית: White nationalism) היא אידאולוגיה לאומנית החותרת להגדיר זהות לאומית קולקטיבית לאנשים לבנים. לאומנות לבנה בנויה סביב אתנוצנטריות הנעה בין לאומנות של קבוצות אתניות לבנות מסוימות, לבין תחושת עליונות גזעית לבנה וגאווה לבנה. לפי תפיסות אלו, התרבות המערבית וערכיה עליונים על שאר התרבויות, והם בלתי ניתנים להפרדה ממוצא אתני וגזעי. כלומר, מדובר במעין תכונות תרבותיות המורשות באופן ביולוגי רק לבעלי מוצא אירופי, ולעיתים גם מצומצמת קבוצה לזו לבני העמים המערב אירופים. לפיכך, לאומנות לבנה היא אידאולוגיה גזענית מיסודה.
תמיכה בלאומנות לבנה מתקיימת במדינות מערביות שונות, במיוחד על רקע קולוניאליזם, ונפוצה במיוחד באוסטרליה, קנדה, ניו זילנד, גרמניה, דרום-אפריקה וארצות הברית. דוגמה לכך היא התאוריה הנורדית באירופה. בחלק מהמדינות תנועה זו דעכה עוד לפני מלחמת העולם השנייה. ביטוי קיצוני של לאומנות לבנה הוא תורת הגזע הנאצית. תבוסת הנאצים במלחמה הובילה לעוינות רבה כלפי רעיונות גזעניים ועמדות דומות לנאציזם, ודבר זה הוביל להפחתת התמיכה בעמדות אלה במדינות רבות. עם זאת מדיניות האפרטהייד בדרום-אפריקה נמשכה עד 1990, ובארצות הברית גם לאחר חוק ביטול העבדות, התקיימו ועוד מתקיימים מספר רב של חוקים שנועדו ליצור הפרדה גזעית בארצות הברית, והתנועה ללאומנות לבנה מתקיימת עד היום בדמות ארגונים כגון הקו קלוקס קלאן, התנועה הנאו-נאצית והנערים הגאים.
לאומנות לבנה כיום לרוב מזוהה עם נאו-פשיזם אתני.
לאומנות לבנה בארצות הברית
רעיונות של עליונות לבנה ולאומנות לבנה קיימים כבר מאות שנים בארצות הברית בצורות שונות, והשפיעו בצורה חזקה על ההיסטוריה שלה. רעיונות אלה נחלשו במהלך הזמן, אך הם ממשיכים להשפיע על התרבות והפוליטיקה שלה עד היום.
היבט אחד של דבר זה בא לידי ביטוי בקולוניאליזם והתפשטות מערבה של המושבות הראשונות תוך גירוש האינדיאנים, השתלטות על רוב האדמות של השבטים והכחדת חלק גדול מתרבותם. דוגמה לכך היא שבשנת 1779 הורה הגנרל ג'ורג' וושינגטון, לימים נשיאה של ארצות הברית, לאחד מהגנרלים בפיקודו לתקוף את בני שבט הצ'רוקי, להרוג בהם ולהחריב עד היסוד כל נקודת התיישבות שבבעלותם. המשימה בוצעה בצורה ברוטלית ואכזרית, כאשר וושינגטון עצמו טען כי האינדיאנים אינם אלא "חיות טרף". בתקופת נשיאותו של אנדרו ג'קסון בשנת 1829 המשיכה המגמה של דחיקת אינדיאנים, מעשי טבח נרחבים ופינוי המוני. ג'קסון טען "כאשר הפרא מתנגד, התרבות – עשרת הדיברות בידה האחת והחרב באחרת – תובעת את השמדתו המיידית". ב-1911 נתפס אישי, שנחשב כ"אינדיאני הפראי האחרון" בקליפורניה. רק ב-1924 חתם הנשיא הרפובליקני קלווין קולידג' על חוק אזרוח האינדיאנים (Indian Citizenship Act), שהעניק אזרחות אמריקנית לכל האינדיאנים שנולדו בארצות הברית ובטריטוריות שלה.
היבט נוסף של לאומנות לבנה בארצות הברית הוא יחס גזעני לשחורים בארצות הברית. הדבר כולל את העבדות של שחורים בארצות הברית ומלחמת האזרחים האמריקנית, צמיחת תנועת ה-קו קלוקס קלאן לאחר המלחמה ובמאה ה-20, חוקי ג'ים קרואו להפרדה גזעית.
יחס של שנאה, תיעוב וגזענות היה גם מנת חלקם של "לא לבנים" מ"גזעים" אחרים כולל סינים, יפנים, איטלקים, יהודים והיספנים. דוגמה אחת לכך היא אימוץ נרחב של האיגניקה בארצות הברית בתחילת המאה ה-20 – "מדע" השבחת הגזע – שחסידיו הטיפו להגבלת ההגירה ולשינוי צביונה באמצעות מכסות שייכפו על אומות שנחשבו נחותות מטבע בריאתן. בהתאם לתפיסותיהם הגזעניות, הם תבעו לחסום את ההגירה לארצות הברית בפני מהגרים מאירופה הדרומית והמזרחית. דוגמה למדיניות שהושפע מכך היא חוק ההגירה של 1924. רבים בציבור האנגלו-סאקסי הפרוטסטנטי הלבן (ה-WASP) התנגדו להגירה של אוכלוסיות שונות מהם מבחינה אתנית: סלאבים ויהודים ממזרח אירופה, יוונים אורתודוקסים, אירים-קתולים, איטלקים-קתולים בעלי חזות ים תיכונית וכן סינים ויפנים, שהיו שונים באופן בולט בחזותם ובדתם.
גם לאחר מלחמת העולם השנייה לא נעלם רעיון העליונות הלבנה בארצות הברית. בשנות ה-50 וה-70 התקיים מאבק אזרחי רחב, בעיקר במדינות הדרום, בניסיון לבלום את התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. גם לאחר מכן המשיכו תופעות של גזענות ושנאה כלפי שחורים, יהודים, מקסיקנים ו"לא לבנים" אחרים. רעיונות של לאומנות לבנה מהווים חלק חשוב מהאנטישמיות בארצות הברית כמו גם שנאה וניסיונות התנכלות ל"גזעים פחות לבנים" כמו איטלקים.
תומכי האידאולוגיה מכונים לאומנים לבנים (white nationalist, ולאחרונה גם identitarian), ומבחינה פוליטית הם מזוהים בעיקר עם הימין הרדיקלי. ב-2017 נערכה עצרת "איחוד הימין" בשארלוטסוויל, וירג'יניה, שבמהלכה המשתתפים, בין היתר לאומנים לבנים, נשאו לפידים ושרו "יהודים לא יחליפו אותנו".
עמדות אופייניות
לאומנים לבנים שואפים לבנות מדינה שבה כולם יהיו נוצרים לבנים. הם מביעים התנגדות קיצונית לרב-תרבותיות, לנישואי תערובת ולהגירה ממדינות לא אירופאיות בטענה שהגירה זו מהווה רצח עם של האדם הלבן (white genocide). טענתם היא שהגירה של אנשים ממוצא אחר תגרום ללבנים להפוך למיעוט דמוגרפי, לאבד את הדומיננטיות הסוציו-אקונומית, ולבסוף תביא למחיקת התרבות והערכים המערביים שהם מייחסים ללבנים בלבד. בחוגים מסוימים יש אף קריאות מסוכנות ל"בדלנות לבנה" בשביל לשמור על "טהרת הגזע הלבן", לצד הזהרות חוזרות ונשנות מפני פריצת מלחמת גזעים. מוטיבים אלו נפוצים בהרבה מנשרים של לאומנים לבנים שביצעו פיגועי ירי.
קובץ לוג
במערכות ממוחשבות, קובץ לוג הוא קובץ שבו נרשמים אירועים חשובים בפעולת המערכת, לשם בקרה של פעולת המערכת ולמטרות נוספות.
דוגמאות: עיצוב קובץ הלוג הוא חלק מעיצוב המערכת, וכולל קביעה של פרטים שיירשמו בו.
אסדרה של תוכנה, כגון SOX, PCI DSS, HIPAA דורשת קיומו של קובץ לוג.
Log4j היא ספריית קוד פתוח מבוססת Java, חלק ממיזמי קרן התוכנה אפאצ'י, המשמשת לניהול קובצי לוג.
פיירפליי ליין
בפברואר 2021 הוכרז כי הסדרה תחודש לעונה שנייה שתעלה לשירות נטפליקס במהלך שנת 2022. באוקטובר 2022 הוכרז כי הסדרה לא תחודש לעונה שלישית.
העונה השנייה של הסדרה מונה 16 פרקים, שישודרו בשני חלקים שונים. תשעת הפרקים הראשונים של העונה השנייה יצאו ב-2 בדצמבר 2022 בנטפליקס. החלק השני של העונה יצא בנטפליקס ב-27 באפריל 2023 שכולל 7 פרקים.
פיתוח
ב-22 בפברואר 2019 הוכרז כי נטפליקס הזמינה עונה ראשונה בת עשרה פרקים לסדרה. הסדרה נוצרה על ידי מגי פרידמן, שגם אחראית על הפקת הסדרה לצדן של סטפני ז'רמן, קתרין הייגל ולי רוז. באוקטובר 2022 הוכרז כי הסדרה לא תחודש לעונה שלישית.
צילומים
צילומי העונה הראשונה החלו ב-17 בספטמבר 2019 והסתיימו ב-21 בינואר 2020 בברנבי, קולומביה הבריטית. על צילום הסדרה אמון הצלם וינסנט דה פולה.
הפצה
ב-14 באוקטובר 2020, הופץ טיזר-טריילר רשמי, במקביל לתמונות ראשונות מתוך הסדרה. הסדרה עלתה לשידור בכל הפלטפורמות של נטפליקס ב-3 בפברואר 2021.
דוברוילוזאורוס
דוברוילוזאורוס (שם מדעי: Dubreuillosaurus) הוא סוג דינוזאור טורף ממשפחת המגלוזאוריים, שחי באירופה לאורך היורה התיכון לפני 168 עד 166 מיליון שנה מזמננו.
מאפיינים
דינוזאור זה היה קטן יותר מהפואקילופלירודון והמגלוזאורוס קרוביו, וכמה מדענים הציעו שעבר גמדיות איים. החוקר גרגורי ס. פאול העריך את ממצאיו וסבר שהגיע לאורך 5 מטרים ולמשקל 250 קילוגרם. עם זאת, הפרט שאותר היה כנראה חצי בוגר ופרט בוגר היה יכול להגיע אולי לאורך 9 מטרים, מה שהפך אותו לטורף-על בולט בתחום חיותו.
הוקון הרביעי, מלך נורווגיה
הוקון הוקונסון (בנורדית עתיקה: Hákon Hákonarson, בנורווגית: Håkon Håkonsson; מרץ או אפריל 1204 – 16 בדצמבר 1263) היה מלך נורווגיה מ-1217 ועד מותו תחת השם הוקון הרביעי. לעיתים הוא כונה הוקון הזקן, בנגוד לבנו שכונה הוקון הצעיר. תקופת מלכותו ארכה 46 שנים, יותר מכל מלכי נורווגיה מאז ימי מלכותו של האראלד הראשון ועד אז. הוקון נולד לתוך סערת מלחמת האזרחים הנורווגית, אך מלכותו הצליחה לשים קץ לעימותים הפנימיים. בראשית תקופת מלכותו, כאשר היה קטין, שימש מי שהיה יריבו בהמשך, הרוזן סקול ברודסון, כעוצר. כמלך מטעם סיעת ה"בירקביינר" (Birkebeiner) הביס הוקון את המרידה של הטוען לכתר האחרון מטעם סיעת ה"בגלר" (Bagler), זיגורד ריבונג, ב-1227. הוא הביא לסיום סופי של מלחמת האזרחים כאשר סקול ברודסון נהרג ב-1240, שנה לאחר שזה האחרון הכריז על עצמו כמלך כאופוזיציה להוקון. לאחר מכן מינה הוקון את בנו כמלך-שותף.
תחת מלכותו של הוקון, נראה היה שנורווגיה של ימי הביניים הגיעה לשיאה או לתור הזהב שלה. המוניטין שלו והצי האדיר שלו אפשרו לו לשמור על ידידות הן עם האפיפיור והן עם קיסר האימפריה הרומית הקדושה, למרות היריבות בין שני האישים. בנקודות זמן שונות הוצע לו כתר האימפריה הרומית הקדושה על ידי האפיפיור, כתר המלך העליון של אירלנד על ידי משלחת של מלכים אירים והפיקוד על הצי הצלבני על ידי מלך צרפת. הוא הרחיב את השפעת התרבות האירופאית בנורווגיה על ידי הבאתם ותרגומם של מקורות ספרותיים אירופאים בני התקופה לנורדית עתיקה ועל ידי בנייתם של מבני אבן מונומנטליים בסגנון אירופאי. בנוסף, הוא ניהל מדיניות חוץ פעילה ואגרסיבית ובסוף תקופת מלכותו הוא צירף את איסלנד ואת גרינלנד לממלכתו, כך שנורווגיה הייתה אז בשיא תחום התפשטותה הטריטוריאלית. למרות שלזמן מסוים הוא הצליח להבטיח את השליטה הנורווגית באיים שעל החופים הצפוניים והמערביים של בריטניה הגדולה, הוא נפל למשכב ומת כאשר בילה את החורף באורקני לאחר כמה מערכות צבאיות כנגד ממלכת סקוטלנד המתרחבת.
ראשית חייו
הוקון נולד בפולקנבורג שבדרום-מזרח נורווגיה כבנה של אינגה מוורטייג. מקובל לחשוב שאביו היה המלך הוקון השלישי, מנהיג סיעת הבירקביינר במהלך מלחמת האזרחים הנורווגית המתמשכת כנגד סיעת הבגלר, שכן אינגה הייתה עם הוקון באכסניה בה הוא שהה בבורג (כיום ספרסבורג שבדרום נורווגיה) בסוף שנת 1203. כאשר נולד בנו היה הוקון השלישי כבר לא בין החיים, אך טענתה של אינגה לאבהותו נתמכה על ידי כמה מחסידיו של הוקון השלישי. הוקון הצעיר נולד בשטח שהיה בשליטה של סיעת הבגלר וטענת האבהות של אמו הציבה אותם במצב מסוכן. בשעה שאנשי סיעת הבגלר החלו לנסות ולאתר את הילד, נמלטה קבוצה של אנשי הבירקביינר יחד איתו בחורף 1205 – 1206, בדרכם למקום מושבו של אינגה השני, המלך החדש של סיעת הבירקביינר, בנידארוס (טרונדהיים). כאשר נתקלה קבוצה זו בסופת שלגים, נשאו שניים מגולשי הסקי הטובים ביותר מביניהם, טורסטיין סקלבה וסקיירוולד סקרוקה, את הילד דרך ההרים מלילהאמר לאוסטרדלן. הם הצליחו בסופו של דבר להביאו למקום מבטחים בחסותו של המלך אינגה ואירוע זה מונצח בנורווגיה המודרנית באירוע סקי שנתי הקרוי "מרוץ הבירקביינר" (Birkebeinerrennet). ילדותו הדרמטית של הוקון זכתה לעיתים להשוואה לזאת של אולף הראשון, שהנהיג את הנצרות בנורווגיה וכן לסיפורי הבשורה ולילדותו של ישו הילד, הקבלות ששיחקו תפקיד אידאולוגי חשוב במלכותו של הוקון.
על פי הסאגה שנכתבה אודותיו, תואר הוקון כבהיר עור וכשנון וכן כבעל ממדי גוף קטנים ביחס לגילו. כאשר מלאו לו שלוש שנים, נשבה הוקון על ידי אנשי סיעת הבגלר, אך הוא סירב להתייחס לטוען לכתר מטעמם, פיליפ סימונסון, כאל אדונו. בכל אופן משבי זה הוא יצא ללא פגע. כאשר הוא למד בגיל שמונה שהמלך אינגה ואחיו, הרוזן הוקון "המשוגע", הגיעו להסכם לירושת הכתר שכלל אותו עצמו, הוא ציין שההסכם אינו תקף, שכן במעמד הסיכום לא נכח נציג מטעמו. לאחר מכן הוא זיהה את בא כוחו כ"אלוהים ואולף הקדוש". הוקון ידוע בעיקר בשל העובדה שהוא היה ראשון מלכי נורווגיה שזכה לקבל חינוך פורמלי בבית ספר. החל משלהי מלחמת האזרחים, הסתמך המנהל הממשלתי בהדרגה על תקשורת כתובה, מה שהצריך מנהיגים יודעי קרוא וכתוב. כאשר הוקון שהה בברגן תחת השגחתו של הוקון "המשוגע", הוא החל לקבל חינוך החל מגיל שבע, ככל הנראה בבית הספר של קתדרלת ברגן. הוא המשיך את לימודיו בחסות המלך אינגה בבית הספר של קתדרלת טרונדהיים לאחר מותו של הוקון "המשוגע" ב-1214. הוקון גודל לצד בנו של אינגה, גוטורם, והם זכו ליחס זהה. כאשר מלאו להוקון 11, התגרו כמה מחבריו במלך כאשר ביקשו ממנו לתת להוקון אזור למשול עליו. כאשר הפצירה בו קבוצה מאנשי הבירקביינר להיאבק במלך אינגה, הוא דחה את הצעתם הן בשל גילו הצעיר והסיכויים הקלושים להצליח, והן בשל אמונתו שמהלך כזה הוא שגוי מבחינה מוסרית ויפלג את סיעת הבירקביינר. תחת זאת הוא אמר שהוא מתפלל לאלוהים שייתן לו את ירושת אבותיו כאשר תגיע השעה לכך.
מאבק הירושה
לאחר מותו של אינגה השני ב-1217, פרצה מחלוקת בנוגע לזהות יורשו. בנוסף להוקון, שזכה בתמיכתם של רוב אנשי סיעת הבירקביינר, כולל ותיקי הקרבות ששירתו תחת אביו וסבו, היו מועמדים לרשת את אינגה בנו הבלתי חוקי, גוטורם, שמועמדותו לכס המלכות ירדה מעל הפרק בשלב מוקדם מאוד, אחיו-למחצה של אינגה, הרוזן סקול ברודסון, שעל ערש הדווי של אינגה מונה להיות ראש הפמליה המלכותית וזכה לתמיכתו של הארכיבישוף של נידארוס וכן של חלק מאנשי סיעת הבירקביינר, ובנו של הוקון "המשוגע", קנוט. כשהוא זוכה לתמיכה עממית רחבה בטרונדלג ובמערב נורווגיה, הוכרז הוקון כמלך באספת האצילים בטרונדלג ביוני 1217. מאוחר יותר באותה שנה הוא הוכרז כמלך באספה שהתכנסה בברגן ובאספות אזוריות נוספות. בעוד שתומכיו של סקול ניסו בתחילה להטיל ספק במוצאו המלכותי של הוקון, הם חדלו בסופו של דבר להתנגד למועמדותו בגלוי. כאשר המחלוקת איימה לפלג את שורות סיעת הבירקביינר, התפשר סקול על היותו העוצר של הוקון עד הגיעו לבגרות.
בהקשר לפתרון המחלוקת על הירושה המלכותית, היה על אינגה, אמו של הוקון להוכיח את אבהותו של הילד באמצעות משפט האל שהתקיים בברגן ב-1218. התוצאה המוצלחת של מבחן זה חיזקה את הבסיס החוקי למלכותו של הוקון ושיפרה את היחסים עם הכנסייה. טענה בסאגה שהוקון התקבל כמלך באופן כללי כבר באותה עת, שנויה במחלוקת בקרב היסטוריונים מודרניים כמו סבר באגה. סקול והוקון התרחקו זה מזה בתחומי הממשל שלהם ולאחר 1220 התמקד סקול עיקר בשלטון על מזרח נורווגיה, שאת הזכות למשול עליה הוא קיבל ב-1218. בין השנים 1221 – 1223 הוציאו הוקון וסקול מכתבים מלכותיים נפרדים כשליטי נורווגיה. ב-1223 התקיימה בברגן פגישה רבת משתתפים של בישופים, אנשי כמורה, אצילים חילוניים ודמויות מפתח אחרות מכל רחבי הממלכה כדי להחליט באופן סופי על זכותו של הוקון על הכתר. המועמדים האחרים לתפקיד נכחו בפגישה בעצמם או באמצעות באי כוחם, אף בסופו של דבר אושרה בחירתו של הוקון פה אחד כמלך נורווגיה. ב-1217 מת אחרון המלכים מטעם סיעת הבגלר, פיליפ סימונסון. תמרונים פוליטיים וצבאיים מהירים שבוצעו על ידי סקול הובילו לפיוס בין סיעת הבירקביינר והבגלר וכך לאיחודה מחדש של הממלכה. אף על פי כן, כמה גורמים בקרב אנשי סיעת הבגלר, שלא היו שבעי רצון מהמהלך, מצאו לעצמם טוען לכתר חדש, זיגורד ריבונג, ופתחו במרידה חדשה שהחלה ב-1219. המרידה זכתה בתמיכה רק בחלקים של מזרח נורווגיה והמורדים לא הצליחו להשיג שליטה בוויקן ובאופלנד כפי שהצליחו הבגלרים לעשות קודם לכן. בקיץ 1223 הצליח סקול סוף סוף לאלץ את תומכיו של ריבונג להיכנע. בפגישה הגדולה בברגן שהתקיימה זמן קצר לאחר מכן חודשה חלוקת הממלכה בין הוקון לבין סקול, שבהתאם לכך קיבל את השליטה על השליש הצפוני של נורווגיה במקום על מזרח נורווגיה במה שנראה כתבוסה, למרות ניצחונו הצבאי. ב-1224, ריבונג, שהיה במשמורת של סקול, נמלט משביו, והוקון נותר להילחם נגדו בעצמו כשליט החדש של מזרח נורווגיה. סקול נותר פסיבי עד לתום המלחמה ותמיכתו בהוקון הייתה פושרת במקרה הטוב. כשהוא נוטל את תפקיד ההנהגה בעת הלחימה, הביס הוקון את ריבונוג בלוחמה אינטנסיבית במשך השנים הבאות. כחלק מהמערכה, הוביל הוקון בנוסף ב-1125 צבא גדול בפלישה למחוז ורמלנד של שוודיה, כדי להעניש את תושבי המחוז על תמיכתם בריבונג. לאחר מותו של ריבונג ב-1126, דעך לבסוף המרד ב-1227, לאחר כניעתו של מנהיג המרד האחרון, קנוט, בנו של הוקון "המשוגע". אירוע זה הותיר את הוקון פחות או יותר כמלך הבלתי מעורער של נורווגיה.
יועציו של הוקון שאפו לפייס בינו לבין סקול על ידי הצעת נישואים בין הוקון לבין בתו של סקול, מרגרטה ב-1219. הוקון קיבל את ההצעה, למרות שהוא לא היה סבור שלנישואים תהיה השפעה פוליטית של ממש, אך הנישואים לא התקיימו לפני 1225, בין השאר עקב העימות מול ריבונג. על כל פנים, מערכת היחסים בין הוקון לבין סקול התדרדרה במהלך שנות השלושים של המאה ה-13 והניסיונות להגיע להסדרים בפגישות שהתקיימו ב-1233 ו-1236 רק הרחיקו את השניים זה מזה. יחד עם זה, מעת לעת השניים התפייסו ובילו זמן רב ביחד, ולאחר מכן הסתכסכו שוב ועל פי הסאגה הסכסוכים אירעו עקב תככים שיסודם היה עקב שמועות והשמצות של אנשים ששאפו לסכסך בין השניים. סקול היה האדם הראשון בתולדות נורווגיה שקיבל את התואר דוכס (hertug) ב-1237, אך במקום לקבל שליטה על אזור גאוגרפי מסוים, הוא קיבל את הזכות לקבל את ההכנסות משליש ממחוזות נורווגיה. היה זה חלק מהנסיון של הוקון להגביל את כוחו של סקול. ב-1239 הפך הסכסוך בין השניים ללוחמה גלויה כאשר הכריז סקול על עצמו כמלך. למרות שהייתה לו תמיכה במידה מסוימת בטרונדלג, אופלנד ומזרח ויקן, הוא לא היה מסוגל לעמוד בפני כוחותיו של הוקון. המרידה הסתיימה כאשר ב-1240 נהרג סקול, וכך נותר הוקון המלך הבלתי מעורער של נורווגיה. מקובל שקיצו של מרד זה היווה גם את סיומה של מלחמת האזרחים הנורווגית שהחלה 110 שנים קודם לכן ב-1130.
ההכרה על ידי האפיפיור
בעוד שבתחילה סירבה הכנסייה בנורווגיה להכיר בהוקון כמלך נורווגיה, בסופו של דבר, בפגישה הגדולה שהתקיימה ב-1223 היא העניקה את תמיכתה בטענתו לכס המלכות, למרות שגם לאחר מכן היו חילוקי דעות ביניהם. אף על פי שלאחר 1240 היה הוקון למלך הבלתי מעורער של נורווגיה, עדיין לא אושרה מלכותו על ידי האפיפיור, עקב היותו בן בלתי חוקי. על כל פנים הייתה לו שאיפה אישית חזקה להתקבל באופן מלא כמלך אירופאי. כמה ועדות אפיפיוריות התמנו כדי לדון בעניין והוקון הכריז על בנו הבלתי חוקי, הוקון הצעיר, כיורשו במקום בן בלתי חוקי אחר שייוותר בחיים. למרות שלהוקון היו ילדים מפילגשו קנגה הצעירה, קודם לנישואיו עם מרגרטה, היו אלה ילדיו ממרגרטה שהוכרו כיורשיו על פי ההכרה האפיפיורית. העיקרון הקתולי של בנים חוקיים, קיבל לפיכך תוקף בסדר הירושה הנורווגי, למרות שהחוק החדש שהוקון חוקק שמר על העיקרון שילדים בלתי חוקים יכולים להיות יורשי הכתר בהיעדרם של ילדים או נכדים חוקיים, זאת בניגוד לערכי הכנסייה הקתולית. בעוד שמעמדו החזק אפשר לו לקבוע את גבולות ההשפעה הפוליטית של הכנסייה, הוא היה מוכן לתת לכנסייה אוטונומיה רחבה בעניינים הפנימיים וביחסים עם החבר הכפרית.
הוקון גם ניסה לחזק את קשריו עם הכס הקדוש על ידי כך שנשא שבועת צלבן. בכל אופן, ב-1241 הוא המיר את שבועתו זו בשבועה שהוא ייקח חלק בלוחמה כנגד עמים פגנים בצפון על רקע הפלישה המונגולית לאירופה. כאשר קבוצה של קרלים אולצה לנוע מערבה על ידי המונגולים, התיר להם הוקון להישאר במלנגן שבצפון נורווגיה ודאג שהם יתנצרו, מהלך שגרם לשביעות רצון של האפיפיור. מאוחר יותר, ב-1248, הציע לואי התשיעי, מלך צרפת, להוקון להצטרף אליו למסע צלב ושייקח על עצמו את תפקיד מפקד הצי, אך הוקון סירב להצעה. למרות שבתחילה לא עלה בידו של הוקון להשיג את הכרתו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי, הוא הצליח לקבל עד מהרה את תמיכתו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, ששאף להשיג בעל ברית במאבקו נגד פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בסופו של דבר השיג הוקון הכרה במלכותו מהאפיפיור ב-1246 והקרדינל ויליאם ממודנה נשלח ב-1247 לברגן כדי להכתיר את הוקון.
השפעה תרבותית ורפורמות חוקתיות
חצר המלכות בברגן גם החלה לעסוק ביבוא ותרגום של ספרות אירופאית שהייתה זמינה לקהל הנורווגי הרחב. הספרות שהייתה פופולרית אז הייתה הספרות ההרואית-רומנטית שנגזרה מחיי חצרות המלכות הצרפתית והאנגלית, שהיצירות הבולטות מביניהם היו שירים על מעללי גבורה מצרפת ואגדות המלך ארתור מאנגליה. היצירה הראשונה שתורגמה לנורדית עתיקה הייתה הרומנסה הארתוריאנית טריסטן ואיזולדה, שתרגומה הושלם ב-1226 בהוראתו של הקוון הצעיר שנישא אז. נראה היה שתוכניתו של הוקון הייתה לעורר את הופעתו של הז'אנר הנורדי החדש של "סאגות האבירים".
הוקון גם דאג לתרגום הטקסט הדתי הפופולרי "חזון טנוגדלוס" (Visio Tnugdali) לנורדית עתיקה תחת השם Duggals leiðsla. הספרות גם פנתה לנשים והן רעייתו של הוקון, מרגרטה והן בתו כריסטינה החזיקו בבעלותן ספרי פסלטר מאוירים בעושר רב.
הוקון גם יזם רפורמות חוקתיות שהיו חיוניות לפיתוחה של מערכת המשפט בנורווגיה. "החוק החדש" של הוקון, שנכתב בערך בשנת 1260 היווה פריצת דרך לרעיון וליישום של משפט ציבורי, בניגוד למנהגים המסורתיים הנורווגים שנגעו לסכסוכים ולנקמות. השפעת הרפורמות בלטה גם בטקסט "מראת המלך" (Konungs skuggsjá), שהיווה טקסט חינוכי שהיה מכוון לבנו של הוקון, מגנוס, שככל הנראה נכתב בשיתוף פעולה עם אנשי חצר המלכות באמצע שנות החמישים של המאה ה-13.
מדיניות חוץ
מלכתחילה היו היחסים הן עם שוודיה והן עם דנמרק, עוינים. במהלך העימות בין הוקון לבין סקול, ניסה זה האחרון לקבל את תמיכתו של ולדמר השני, מלך דנמרק, אך הגשת העזרה לא התאפשרה לאחר שוולדמר נשבה על ידי אחד הוואסלים שלו. מאחר שהדנים שאפו לשלוט על נורווגיה והם תמכו בגואלפים (אלה שתמכו באפיפיור במאבקו בקיסר האימפריה הרומית הקדושה), פיתח הוקון יחסים קרובים עם הגיבלינים, תומכיו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אשר שלח שגרירים לנורווגיה. כאשר קנה הוקון לעצמו מוניטין כשליט בעל צי חזק, שאפו שליטים אירופאים אחרים להפיק תועלת מידידותם אתו. למרות המאבק בין האפיפיור לבין הקיסר, הוקון היה מסוגל לשמור על הידידות עם שניהם. על פי דברי כרוניקן אנגלי, האפיפיור שאף לכך שהוקון יוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה. הסיבה האפשרית לסירובו של הוקון להצעה זו הייתה חששו לעזוב את נורווגיה מפחד הפלישה המונגולית.
הוקון התמיד בנקיטתה של מדיניות חוץ פעילה לכל הכוונים, אך בעיקר לכוון מערב ודרום-מזרח. בצפון-מזרח, היחסים עם רפובליקת נובגורוד היו מתוחים עקב סכסוך על זכות גביית המיסים מהלאפים וכן עקב פשיטות הדדיות שבוצעו על ידי שני הצדדים. בסופו של דבר, האיום המונגולי גרם לנסיך אלכסנדר נבסקי לנהל משא ומתן עם הוקון שככל הנראה חיזק את השליטה הנורווגית על מחוזות טרומס ופינמרק שבצפון נורווגיה. משלחת דיפלומטית מנובגורוד נשאה בכליה בקשה לנישואים עם בתו של הוקון, כריסטינה, אך הוקון סירב עקב האיום המונגולי. עקב הנוכחות של נורווגיה בימים סביב לדרום שוודיה ובים הבלטי, היא נסמכה באופן הולך וגדל על אספקת דגנים מליבק. בכל אופן נפסקה תנועת ייבוא זאת בסוף שנות הארבעים של המאה ה-13 עקב בזיזתן של ספינות נורווגיות במים הטריטוריאליים הדניים. ב-1250 כרת הוקון על הסכם שלום וסחר עם העיר ליבק, מהלך שבסופו של דבר פתח את הקשרים של העיר ברגן עם ברית ערי הנזה. במהלך העימות הוצע להוקון על ידי פרידריך השני לקבל את השליטה על העיר. בכל אופן, המדיניות של הוקון בנוגע לנמלים הגרמניים הצפוניים נסמכה בעיקר על האסטרטגיה שלו לנצל את אי השקט הפנימי בדנמרק לאחר מותו של ולדמר השני ב-1241.
הוקון נהג להיפגש באזורי הגבולות עם שליטי הארצות הסקנדינביות השכנות על בסיס קבוע החל מסוף שנות הארבעים ובמשך שנות החמישים של המאה ה-13. הוא עשה שימוש בצי גדול, שמנה מעל 300 ספינות, כאמצעי לחץ. הוקון שאף להרחיב את תחומי ממלכתו דרומה ולשלוט על מחוז הלנד (אז בשליטת דנמרק, כיום מחוז בשוודיה). לפיכך הוא דאג לכרות ברית עם השוודים וכן עם מתנגדיו של בית המלוכה הדני. ב-1249 חתם הוקון על עסקה עם המנהיג השוודי, בירגר יארל, בנוגע לפלישה משותפת נורווגית-שוודית להלנד ולסקונה, אך בסופו של דבר זנחו השוודים את ההסכם. הוקון טען לשליטה בהולנד ב-1253 ובסופו של דבר פלש למחוז בכוחות עצמו ב-1256, כשהוא דורש את השליטה במחוז כפיצוי על בזיזתן של הספינות הנורווגיות שהפליגו במים של דנמרק. אף על פי כן הוא נאלץ לוותר על תביעותיו ב-1257 לאחר כריתת הסכם שלום עם כריסטופר הראשון, מלך דנמרק. לאחר מכן ניהל הוקון משא ומתן על נישואים בין בנו היחיד שנותר בחיים, מגנוס, לבין אינגבורג, בתו של אריק הרביעי, מלך דנמרק. הוקון גם התפייס עם השוודים כאשר הוא חיתן את בנו הוקון הצעיר עם מריה, בתו של בירגר יארל. המדיניות הצפונית של הוקון הייתה המניע למה שמאוחר יותר היה לאיחודים פרסונליים (איחוד קאלמאר), שבסופו של דבר גרמו לכיבושים קשים של נורווגיה, בשל העובדה שלא היו ברשותה המשאבים הכלכליים והצבאיים כדי לשמר את הישגי מדיניותו התקיפה של הוקון.
בטווח הרחוק יותר, הוקון שאף לכרות ברית עם אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה, שהיה מועמד פוטנציאלי לתפקיד קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בעיקר בשל העובדה שקשר זה היה ערובה לנתיבי אספקת דגנים חדשים לאור עליית המחירים באנגליה וככל הנראה אפשר גישה לתבואה מהאזור הבלטי באמצעות השליטה הנורווגית על ליבק. בתמורה שאף אלפונסו להרחיב את תחומי השפעתו בצפון אירופה, וכן להשיג סיוע של הצי הנורווגי למערכה או למסע הצלב שהוא הציע לערוך במרוקו. הוקון יכול היה כך גם להגשים את שבועתו כלפי האפיפיור להשתתף במסע צלב, למרות שהוא ככל הנראה לא התכוון לקיים את שבועתו זו. הוא שלח משלחת דיפלומטית לקסטיליה ב-1255 והשגריר של קסטיליה שהתלווה למשלחת בשובה לנורווגיה הציע למסד "קשרי ידידות אמיצים" עם הוקון. לבקשתו של אלפונסו, נתן הוקון את הסכמתו לכך שבתו כריסטינה תוכל לצאת לקסטיליה ולשאת את אחד מאחיו של אלפונסו. מותה של כריסטינה לאחר ארבע שנות נישואים חשוכי ילדים, ציינה את קיצה של הברית קצרת הימים בין שתי הממלכות והתוכניות למסע הצלב נגדעו באיבם.
המסע לסקוטלנד ומותו
הוקון ניהל מדיניות חוץ תקיפה לחיזוק הקשרים של נורווגיה במערב. מדיניותו נסמכה על ידידות ועל יחסי סחר עם מלך אנגליה. הסכמי הסחר הראשונים שידוע עליהם נחתמו בין אנגליה לבין נורווגיה בין השנים 1217 – 1223 (הסכמי הסחר הראשונים של אנגליה היו עם נורווגיה) והידידות עם הנרי השלישי, מלך אנגליה הייתה אבן היסוד במדיניות החוץ של הוקון. בשל העובדה שהם הוכתרו כמלכים בערך באותה תקופה, כתב הוקון להנרי ב-1224 שהוא מקווה שהם יוכלו לשמור על ידידותם כפי שהייתה בין אבותיהם. הוקון שאף להגן על הריבונות הנורווגית על האיים במערב, קרי, האיים ההברידיים, האי מאן, איי שטלנד, אורקני ואיי פארו. יותר מכך, ב-1261 הסכימה הקהילה הנורדית בגרינלנד להיות כפופה למלך הנורווגי וב-1262 הצליח הוקון להשיג את אחת משאיפותיו משכבר הימים ולשלב את איסלנד בממלכתו על ידי הפקת תועלת מהסכסוכים הפנימיים באי לטובתו. תלותם בסחר הימי הנורווגי, וכפיפותם לארכיבישופות של נידארוס, היו הסיבות העיקריות שאפשרו להוקון לטעון לריבונותו על האיים. עם תום תקופת מלכותו של הוקון, הייתה הממלכה הנורווגית בשיא התפשטותה אי פעם.
ב-1263 גרם העימות בין סקוטלנד לנורווגיה על האיים ההברידיים להוקון לשגר משלחת לאיים. כאשר נודע לו שהאצילים הסקוטים פלשו לאיים שנה קודם לכן ושאלכסנדר השלישי תכנן לכבוש אותם, יצא הוקון בראש צי מגויס של 120 ממיטב ספינותיו. הצי הפליג בברגן ביולי והגיע לשטלנד ולאורקני באוגוסט, שם הצטרפו אליהם ראשי השבטים מהאיים ההברידיים ומהאי מאן. בעקבות נחיתת הנורווגים על אדמת סקוטלנד החל משא ומתן עם אלכסנדר, אך הוא הוארך בכוונה על ידי הסקוטים. לאחר המתנה שהתמשכה עד ספטמבר או אוקטובר, שנגרמה עקב מזג אוויר שגרם לצי של הוקון לקשיים, אירעה התנגשות בין כוח נורווגי קטן לבין כוח סקוטי בקרב לרגס. למרות שהשפעתו של הקרב הייתה מוגבלת ולא מכרעת, נסוג הוקון לאורקני כדי להעביר שם את החורף. משלחת של מלכים אירים הזמינה את הוקון לסייע להם בטיהור אירלנד ממתיישבים אנגלים ושייקח על עצמו את תפקיד המלך העליון של אירלנד, אך הוקון סירב להצעה.
הוקון בילה את החורף בארמון הבישוף בקירקוול שבאורקני ורקם תוכניות לחידוש המערכה הצבאית בשנה שלאחר מכן. במהלך שהותו בקירקוול הוא נפל למשכב ומת בשעות הבוקר המוקדמות של ה-16 בדצמבר 1263. הוקון הרביעי נקבר בקתדרלת מגנוס הקדוש שבקירקוול למשך החורף וכאשר הגיע האביב, הוצאה גופתו מקברה והועברה לנורווגיה, שם הוא נטמן בקתדרלה הישנה של ברגן. ב-1531 נהרסה הקתדרלה על ידי הדנים בהקשר לרפורמציה הפרוטסטנטית ועקב כך נהרסו קבריהם של הוקון ושל מלכים נורווגים אחרים.
מורשתו
ההיסטוריונים הנורווגים חלוקים בדעותיהם על תקופת מלכותו של הוקון הרביעי. במאה ה-19, תיאר ההיסטוריון הנורווגי, פטר אנדריאס מונק, את הוקון כשליט אדיר, כמעט מושלם, תיאור שהשפיע על הנריק איבסן במחזהו "הטוענים לכתר" משנת 1863. בראשית המאה ה-20, הביע הסופר והמחזאי הנס שינק דעה מנוגדת וראה את הוקון כמלך חסר חשיבות שהיה כפוף לכוחות שמחוץ לשליטתו, דעה שהשפיעה על היסטוריונים כמו הלבדן קוט ואדוורד בול האב. לעיתים קרובות נעשו השוואות בין הוקון לבין סקול ברודסון וההיסטוריונים נקטו עמדה בעימות עתיק היומין בין השניים. בעוד שמונק ראה את סקול כבוגד בזכותו הטבעית של המלך הנורווגי, קוט ראה אותו כדמות הרואית. באופן בסיסי יותר, שיבח קינק את סקול כמי שייצג את התרבות הנורדית המקורית שדעכה וראה בהוקון כמי שהטמיע בנורווגיה תרבויות זרות. החל משנות השישים של המאה ה-20, השמיעו היסטוריונים כמו נרבה ביורגו, פר סווס אנדרסון, קנוט האלה, סוון האגה וקארה לונדן, דעות מלומדות מנוגדות לדעתו של קוט. על פי סבר באגה, נוטים ההיסטוריונים המודרניים לצדד בהשקפתו של קוט כאשר הדברים אמורים בתיאור המרד של סקול כניסיון הנואש האחרון לבלום את דרכו של הוקון לעלייה לשלטון, אך הם מצדדים בהערכה הכללית של מונק של שני האישים.
קנוט האלה מפרש את הכתוב בסאגה על פיה נוצר הרושם שסקול היה לוחם ופוליטיקאי מיומן, בעוד שחלקו בגרימת הסכסוך עם הוקון מעורפל באופן מכוון. מצד שני, האלה מציין שתומכיו של הוקון הערימו על סקול בקלות יחסית בשנים שלאחר 1217 וכך ניתן להבחין ביכולותיו המוגבלות. בשעה שהוא לא מצייר תמונה ברורה של הוקון, האלה טוען שהוקון למד לשלוט במשחק הפוליטי בשנותיו הראשונות. הוא רואה את הוקון כשליט עצמאי ובעל רצון שהוא מייחס לו "אחריות אישית משמעותית" לצעדי המדינות שננקטו במהלך תקופת מלכותו, בעיקר הפיוס הפנימי, ההתקרבות אל התרבות האירופאית ומדיניות החוץ התוקפנית.
משפחה
להוקון הרביעי נולדו שני ילדים בלתי חוקיים מפילגשו קנגה הצעירה (שהיא היחידה מכולן הידועה בשמה), לפני 1225:
הוקון נשא לאישה את מרגרטה, בתו של יריבו סקול ברודסון ב-25 במאי 1225. ילדיהם היו:
הקמע האולימפי
במשחקי החורף האולימפיים בלילהאמר ב-1994 שימשו דמויותיהם של "הוקון וכריסטינה" כקמע של המשחקים. הוקון נקרא על שמו של הוקון הרביעי וכריסטינה נקראה על שמה של בתו של המלך סבר.
הפינאלי
הפינאלי הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי סאבלימינל והצל בהשתתפות השחקנית הישראלית אלונה טל. השיר יצא לאור ב-2002, כסינגל באלבומם של סאבלימינל והצל, "האור והצל", על ידי חברות התקליטים משפחת תאקט והליקון.
רקע וכתיבה
מילות השיר נכתבו על ידי סאבלימינל והצל, בעוד סאבלימינל, אורי שוחט ורן הרוש הלחינו ועיבדו את השיר. השיר מורכב משלושה בתים, כאשר שניים מתוכם מבוצעים על ידי סאבלימינל ואחד על ידי הצל. פזמון השיר מבוצע על ידי השחקנית אלונה טל. השיר הוא שיר היפ הופ קצבי אשר משלב בתוכו את סגנון הפופ. את השיר מלווים צלילי מחיאת כפיים המוזכרים גם במילות השיר.
השיר כולל סימפולים מתוך שני שירים אשר נכללו באלבומם של משפחת תאקט, "ישראלים עצבניים אחד אחד"; "לא לבד" בביצועו של הזמר צ'ולו בשיתוף סאבלימינל ו"לא מפסיקים" בביצועו של סאבלימינל.
השיר נכלל גם באלבום הלהיטים של סאבלימינל, "היצירה שלי".
בשנת 2014 הוציא סאבלימינל סינגל המשך לשיר בשם "הפינאלי 2".
הצלחה
יחד עם "ילד רחוב", השיר היה לאחד מהלהיטים הגדולים ביותר של סאבלימינל והצל ומתוך אלבום הפלטינה הכפולה "האור והצל" בפרט.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ באתר יוטיוב עומד על כמיליון, ומונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-400 אלף.
על גגות תל אביב
על גגות תל אביב הוא פזמון שכתבה, הלחינה וביצעה אלונה דניאל. השיר יצא לאור בשנת 1990.
רקע
השיר נכלל באלבום הבכורה של אלונה דניאל "מסיבה במרתף הארמון", לאחר התפרקותה של להקת טאטו, שבה הייתה סולנית.
בחורף 1991, במהלך מלחמת המפרץ והתקפות הטילים על ישראל, הושמע השיר רבות ברדיו. הוא היה ללהיט המזוהה עם המלחמה.
אלונה דניאל סיפרה על השיר: "בכלל לא התכוונתי לכתוב על מלחמות. 'על גגות תל אביב' היה יכול להיות גם שיר על מסיבה, אבל במלחמת המפרץ שידרו אותו אחרי כל טיל. בשבוע השלישי למלחמה הזמינו אותנו להופיע לפני חיילים. הסיעו אותנו לבסיס סודי בוואן עם חלונות סגורים. ירדנו באמצע יער. אני זוכרת שהיו שם מיקרופונים ומגברים, אבל לא הייתה במה. הנחנו את התופים על האדמה, התחלנו לכוון את הכלים, ופתאום הגיעו לשם אוטובוסים עם אלפיים חיילים. כששרנו את השיר, היער נדלק. החיילים השתוללו, שרו ורקדו, היו באטרף של שמחה, וכמו שבאו, ככה נעלמו אל תוך הלילה. מאז אני מפחדת להוציא אלבום, שלא תפרוץ עוד מלחמה. בכל פעם שיש טילים על ישראל, אנשים שואלים אותי, התחלת לעבוד על סקיצות?".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"א (1991) הגיע השיר למקום ה־17.
השיר נכלל באלבום האוסף "אני תל אביבי" שהפיק סאבלימינל במסגרת משפחת תאקט בשנת 2009.
אנטומולוגיה רפואית
התחומים "אנטומולוגיה רפואית", "אנטומולוגיה של בריאות הציבור", וכן "אנטומולוגיה וטרינרית", הם ענפים של התחום הרחב יותר, אנטומולוגיה. הם מתמקדים בהגדרה, מחקר וסקר של חרקים ופרוקי רגליים מזיקים המשפיעים על תחלואה ובריאות הציבור. אנטומולוגיה וטרינרית נכללת בקטגוריה זו, מכיוון שמחלות מסוימות שמקורן בבעלי חיים עלולות "לעבור בין מינים" ולהפוך לסיכון בריאותי לבני אדם. אנטומולוגיה רפואית עוסקת גם במחקר מעשי ומחקר תאורתי של התנהגות, האקולוגיה והאפידמיולוגיה של וקטורים פרוקי-רגליים של מחלות, והיא מקיפה תחומים וגורמים רבים העוסקים בבריאות הציבור, לרבות גורמים מחוזיים וממשלתיים בכל מדינה (לשכות בריאות בישראל וגורמי בריאות מוניציפליים), כמו גם של בעלי עניין אחרים ציבוריים ופרטיים העוסקים בהגנה על בריאות הציבור.
אנטומולוגים רפואיים מועסקים גם על ידי חברות כימיקלים - כדי לסייע בפיתוח ובדיקת יעילותם של חומרי הדברה חדשים אשר יפחיתו ביעילות את אוכלוסיות החרקים מעבירי המחלות על ידי הדברה, ומאידך לא יסכנו יותר מדי את הסביבה, לרבות השמדה של חרקים מועילים, ובכך לסייע לקיימות ובהגנה על בריאות הציבור.
האנטומולוגיה הרפואית זכתה להתעניינות עצומה מאז 2005, בשל הופעתו מחדש של פשפש המיטה (Cimex lectularius), ובארץ התגברות הופעת הלישמניה, קדחת הנילוס המערבי, ועוד.
בארצות הברית
בארצות הברית, אנטומולוגים רפואיים מועסקים על ידי אוניברסיטאות פרטיות וציבוריות, תעשיות פרטיות, וסוכנויות ממשלתיות פדרליות, ממלכתיות ומקומיות, כולל שלוש הזרועות של צבא ארצות הברית - המעסיקות אנטומולוגים רפואיים על מנת להגן על הכוחות מפני מחלות זיהומיות המועברות על ידי פרוקי רגליים, בכל המדינות בהם משרתים כוחות אלה.
עובדתית מבחינה היסטורית, במהלך המלחמות השונות, מתו יותר אנשים בגלל מחלות המועברות על ידי חרקים, מאשר סך הכל מקרי המוות עקב הפציעות שאירעו במהלך הקרבות.
אנטומולוגיה רפואית בישראל
פעילות של אנטומולוגיה רפואית בישראל מתקיימת במסגרת המעבדה לאנטומולוגיה רפואית של משרד הבריאות וכן במשרד החקלאות, המשרד לאיכות הסביבה, המכון הווטרינרי ע" קמרון, ומרכז וולקני.
מעבדה לאנטומולוגיה רפואית
במסגרת המעבדות לבריאות הציבור של משרד הבריאות, במעבדה המרכזית לבריאות הציבור בירושלים, קיימת מעבדה לאנטומולוגיה רפואית.
היסטוריה
המעבדה החלה לפעול עם קום המדינה. משימתה העיקרית הייתה המשך המאבק לביעור הסופי, של מחלת המלריה שהחל בתחילת המאה ה-20, במסגרת הפעילות של מוסדות היישוב. ביעור המלריה היה צעד הכרחי שאפשר את קיומו והתפתחותו של היישוב בארץ. בשנות החמישים עסקה המעבדה גם בהדברת מגפת הטיפוס המוריני (Murine typhus). החידק הגורם למחלה - "Rickettsia typhi", מועבר לאדם על ידי פרעוש החולדה, בדומה להעברת הדבר.
מתחילת שנות ה-60 אין יותר מקרי מלריה מקומיים, ורק מקרים נדירים מאוד של טיפוס מוריני. הטיפוס המוריני לא נעלם ובעולם עדיין מוקדים של מחלת הדבר האיומה, המועברת על ידי פרעוש החולדה. מקרי דבר האחרונים נרשמו בארץ בשנת - 1947. הסיכוי שהמחלות הללו יופיעו שוב, נמוך ביותר. אבל במסגרת המחויבות של רשויות הבריאות, ממשיכה המעבדה במעקב קבוע, אחר מוקדי דגירת יתושי האנופלס מעבירי המלריה ומנטרת חולדות לקביעת רמת נגיעותן בפרעוש.
מחקרים, סקרים ואנטומולוגיה משפטית
ידע מצטבר רב נוצל למחקרים וסקרים שנערכו לאורך השנים ממשיכים לתרום לבריאות הציבור.
נערך מחקר על הביולוגיה של זבוב הבית הקטן, מטריד בעיתי באביב ותחילת הקיץ, באזורי שבהם מצויים לולים.
כמו כן זוהתה במעבדה חדירה של מינים מזיקים לארץ (כמו נמלי אש) או הופעתם המחודשת של מיני מזיקים מקומיים.
המעבדה מסייעת גם בסקרים הקשורים לאנטומולוגיה משפטית, נגיעות גופות בחרקים המאפשר במקרים רבים לקבוע את זמן מוות לא טבעי. סקר העוסק בריממת, נגיעות רקמות בע"ח ברימות זבובים.
שיתופי פעולה
המעבדה משתפת פעולה עם המשרד לאיכות הסביבה, שירות המזון והאגף לאפידמיולוגיה, ועם עיריות ומועצות מקומיות, וגופים ציבוריים אחרים שקשורים לבריאות הציבור השולחים את הדגימות לזיהוי והגדרה.
נושאי פעילות
רשימת הבדיקות:
מחקר ופיתוח:
חרקים בעלי השפעה על הבריאות
ישנם חרקים רבים (ופרוקי רגליים אחרים) המשפיעים על בריאות האדם. פרוקי רגליים אלה כוללים זבובאים (Diptera), פשפשאים (Hemiptera), כינים (Phthiraptera), פרעושים (iphonaptera), ותריפסאים (Thysanoptera). הם מסוגלים לגרום לטפילות בפונדקאי, לנשוך, לעקוץ, לגרום לתגובות אלרגיות וכן להביא מחלות נגרמות על ידי וקטורים בבני אדם.
מאידך, קיימים אלפי מיני פרוקי רגליים וחרקים הנחשבים כטובים ומועילים, לחקלאות, לצמחייה, לסביבה, ולקיימות כללית ולמאזן האקולוגי בטבע. ולכן מן הראוי תמיד להבחין במהלך תהליכי הדברה שלא להשמיד גם אותם ובכך לגרום נזקים עצומים לחקלאות, לצמחייה, לקיימות ולסביבה, שכן לא ניתן תמיד לדעת מה ההשפעה המלאה שיש לחרקים ולפרוקי רגליים אחרים על הקיימות בטבע, על האדם ועל החי בטבע ועל הסביבה.
מזיקים אישיים
מזיקים אישיים כמו כינים, פרעושים, פשפשים, קרציות, קרדיות גרדת, עשויים להוות וקטורים לאורגניזמים פתוגניים. הם מוצצי דם, כלומר הם ניזונים מדמו של הפונדקאי שלהם. כמעט כל המזיקים האישיים יכולים להיות מועברים לפונדקאי שאינו נגוע במהלך חשיפה ממושכת לפונדקאי נגוע. כינים, פרעושים, פשפשים וקרציות ידועים בשם הכללי כ"טפילים חיצוניים" (אקטופראזיטים - Ectoparasites). אלה טפילים החיים על עורו של הפונדקאי שלהם. יש להם התאמות המאפשרות להם גישה לחומרים מזינים המצויים בגוף הפונדקאי, כמו שיטות לחדירת העור, החדרת אנזימי עיכול ומיקרוביוטה במעיים שיכולה לעכל את חומרי התזונה שהתקבלו מהפונדקאי תוך כדי כך שהאקטופרזיטים האלה ניזונים, עלולה העברת נוזלים מהטפיל לפונדקאי לגרום להעברת מיקרואורגניזמים פתוגניים ולגרום למחלות כמו מלריה, קדחות המורגיות, טיפוס, דבר, מחלת ליים וכו'. קיים החשד, שפשפשי המיטה עשויים להיות גם וקטורים לנגיפי הפטיטיס B, ואולי סוגי מחלות אחרות המועברות בדם.
לא ניתן לסווג את קרדית הגרדת כאקטופרזיט. הקרדית הגורמת לגרדת (סקאביאס), "סרקופטס סקאבי", הידועה גם "כקרדית הגירוד", היא מתחפרת בעור הפונדקאי והופכת אותו לאנדופראזיט (טפיל פנימי") . הפעילות של אקרית טפילית החיה בעור והתגובה האלרגית לטפיל הם מצב המכונה "גרדת".
התיקן
תיקנים יכולים להיות נשאי אורגניזמים מחוללי מחלות, בדרך כלל דלקות הקיבה והמעיים (גסטרואנטריטיס) בעת שהם ניזונים. הפרשות מקקים ופגריהם מכילים גם מספר אלרגנים הגורמים לתגובות כמו הפרשת דמעות מוגברת, פריחות, גודש במעברים באף ובאסתמה.
חרקים עוקצים
קיימים חרקים עוקצים רבים, לרבות יתושים, חיפושיות עוקצות, זבובי חול, זבובים שחורים, זבובי סוסים, זבובי אורוות. בזמן שהם ניזונים, חרקים או ופרוקי רגליים ווקטוריים אחרים יכולים להעביר מחלות לבני אדם. אנטומולוגים רפואיים ואנשי מקצועות רפואה אחרים סייעו בפיתוח חיסונים שעשויים לחסן ולמנוע הדבקה של בני אדם בכמה מאותן מחלות. כמו כן הם פיתחו גם דרכים למנוע את פרוקי הרגליים הללו מלעקוץ בני האדם (כמו דוחי יתושים למיניהם למשל).
על פי מחקר של המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) שפורסם במאי 2018, בארצות הברית כמות המחלות שנגרמו כתוצאה מעקיצות חרקים עלתה באופן משמעותי ביותר לפי שלוש בין השנים 2016 ל 2018.
ראדו מיכניה
ראדו מיכניה, נקרא לפעמים על ידי היסטוריונים – ראדו התשיעי מיכניה (ברומנית: Radu  Mihnea (בערך 1586 איסטנבול – 13 בינואר 1626 חרלאו) היה שליט ולאכיה בשנים 1602-1601, 1611, 1616-1611 ו-1623-1620, ושליט מולדובה בין 1619-1616  ובין 1626-1623. ניהל מדיניות בדרך כלל נאמנה לאימפריה העות'מאנית ובעת מלוכתו בין 1623 -1626 הנהיג בפועל את שתי הנסיכויות הרומניות גם יחד, כשבנו הצעיר, אלכסנדרו העלם, מלך בוולאכיה, והוא עצמו בנסיכות מולדובה. בעל חינוך יווני ,בתקופתו התחזקה השפעת הכמורה והיועצים היוונים בנסיכויות הרומניות. תיווכו בין פולין ובין האימפריה העות'מאנית עזר למנוע עוד עימותים צבאים שיכלו לזרוע הרס על אדמות הארצות הרומניות.
רקע משפחתי ושנות צעירותו
ראדו מיכניה נולד בסביבות שנת 1585 באיסטנבול כבן מחוץ לנישואים של מיכניה השני הקרוי "הטורקי" ("המומר" או "המתאסלם" Turcitul) מהענף דרקולשט של שושלת בסראב. גודל על ידי אמו, וישה או ווֹייקה בראטקול, אחיינית של הגבירה ("דואמנה") ניאגה, אשתו הרשמית של אביו, בדת הנוצרית-אורתודוקסית. ייתכן כי הוסתר בילדותו במנזר איווירון של הנזירים האיבירים (גאורגים) על ההר אתוס
התחנך בוונציה. לאחר מכן חזר לגור באיסטנבול במחיצת אביו. התגורר שם עד העלאתו לראשונה על כס ולאכיה בשנת 1601 ושוב עד לעלייתו בשנית למלכות בשנת 1611. ראדו מיכניה למד יוונית ולטינית, לפי אחד ממוקיריו היווניים ידע אפילו ערבית.
המלוכה הראשונה, השנייה והשלישית בוולאכיה - 1602-1601 ,1611, 1616-1611
ראדו מיכניה הגיע לראשונה לשלטון בוולאכיה בין 23 באוגוסט 1601 – מרץ 1602 מיד אחרי מותו של מיכאי האמיץ. חזר לשלטון אחרי הפסקה בת 9 שנים, הפעם לפרק זמן קצר במרץ-מאי 1611 אחרי כיבוש ולאכיה על ידי הכוחות הטרנסילבאנים של השליט גאבור באטורי (1613-1608). בספטמבר 1611 הועלה פעם נוספת על כס המלוכה אחרי הדחתו של ראדו שרבאן והנהיג את ולאכיה עד אוגוסט 1616. בהתחלת מלוכתו השנייה נאלץ ראדו מיכניה להתמודד עם קשר של תשעה בויארים ובראשותם ברקן ה"סטולניק" ברקן ומיכאי ה"קמראש" שהתמרדו, בין השאר, נגד עליית השפעת היועצים והכמרים היוונים במדינה. השליט עצר אותם והוציאם להורג. רדף עד למולדובה אחרי השליט הקודם, ראדו שרבאן, ששאף לשוב לשלטון בעזרת אוסטריה ופולין. נאבק בהמשך בשליט של טרנסילבניה, גאבור באטורי, שהשלים בינתיים עם ראדו שרבאן ותכנן מתקפה מחודשת בשטח ולאכיה. ראדו מיכניה הצליח להתגבר עליה בעזרת כוח צבאי שנשלח על ידי שטפאן טומשה, שליט מולדובה, שהואץ לוולאכיה מיוזמת הטורקים. גאבור באטורי עצמו נאלץ לסגת ולבסוף התפטר מתפקידו ונרצח בסתיו 1613. אחרי שנרגעו הרוחות בין הטורקים ובין האוסטרים, ניסה גם ראדו מיכניה לשפר את יחסיו אם החצר בווינה ואף הבטיח לקיסר בחשאי סיוע נגד הטורקים במקרה הצורך. ייתכן כי הבטחות אלה הגיעו לאוזני הטורקים, שהחליטו לסיים את כהונתו ולהחזירו.
מלוכתו הראשונה במולדובה 1619-1616
כעבור זמן מה השתתפה מולדובה בהנהגתו למסע של סקינדר פאשה נגד הקוזקים. יחד עם שליט טרנסילבניה, גאבור בתלן ועם שליט ולאכיה, אלכסנדרו איליאש, וכוח צבאי של טטרים, לקח חלק במצור על רשקוב (כיום בשטח טרנסניסטריה). בהמשך נחתם הסכם שלום עם הקוזקים ועם פולין, אולם הטטרים הפרו אותו. ראדו מיכניה נשאר שליט מולדובה עד פברואר 1619 כשפרש בנסיבות הידלקות הסכסוך הטורקי-פולני ו מסיבות בריאות ונסע לרפא את עיניו באיסטנבול, באישור הסולטאן.
המלוכה השלישית בוולאכיה 1623-1620
אבל אחרי הדחתו של השליט גבריאל מובילה, שנחשב לשליט לא מוכשר, הועלה ראדו מיכניה שוב על כס המלכות בוולאכיה בין אוגוסט 1620 ובין 1623, לא לפני ששילם סכומים גדולים של כסף לווזיר הגדול ומקדמה על חשבון מיסים עתידיים. חודשה כך שיטת קניית המלוכות מהטורקים.
בתוקף תפקידו כשליט ולאכיה, אחרי הקרב בחוטין בשנת 1621, שבו השתתף לצד הטורקים, נכח באופן פעיל ראדו מיכניה במשא ומתן לשלום בין האימפריה העות'מאנית ובין פולין ותיווך בהצלחה בקביעת הגבולות בין שתי המעצמות. ב-1623 הנהיג במקביל לזמן קצר גם את נסיכות מולדובה, מה שאיפשר לו להיקרא "שליט ולאכיה ומולדובה", אבל החל מאוגוסט 1623 בהסכמת הטורקים העלה על כס המלכות של ולאכיה את בנו, אלכסנדרו העלם " קוקונול".
המלוכה השנייה במולדובה 1626-1623. שליטה בפועל בשתי הנסיכויות הרומניות
אחר כך נשלח שוב למלוך במולדובה החל מ 2 באוגוסט 1623 ועד יום מותו ב-13 בינואר 1626. עם כל רצונו הטוב למנוע מלחמות, שלום המדינה הופרע כאשר טטרים נוגאי בהנהגתו של חאן טמיר שמרדו בחאן של קרים ובסולטאן הטורקי יצאו למסעי שוד ברחבי הארצות השכנות, כולל מולדובה וולאכיה. אחרי שבזזו את שדות פוקוציה בממלכת פולין, חצו את הנסיכויות הרומניות עד לבוזאו שבוולאכיה. בפקודת ראדו מיכניה, יצאו תושבי דרום מולדובה למסע-נגד נגד המורדים הטטרים על מנת להחזיר את הרכוש שנשדד. באותה תקופה הביסו הפולנים את הטטרים של החאן טמיר ואת הטורקים בקרב מרטינוב (1624). ראדו מיכניה מסר קובלנה נגד חאן טמיר בפני השער הנשגב ותלונותיו נלקחו ככל הנראה בחשבון מאוחר יותר, כשב-1637 הסולטאן הוציא את המנהיג הטטרי להורג.
ב-1624 השתתף ראדו מיכניה במאמצים הדיפלומטיים של שגריר פולין באיסטנבול, קשישטוף זרז'סקי, להשיג  שחרורו של הגנרל קונייצפולסקי שנפל לידי הטורקים.
בתקופה האחרונה של שלטונו, עקב דליקה שהחריבה את הארמון המלכותי ביאש העביר ראדו מיכניה את חצרו לבתים המלכותיים שנבנו בימי שטפן הגדול בעיר חרלאו ושהוא שיפץ אותם.. מירון קוסטין מדווח בכרוניקה שלו כי בשנותיו האחרונות המצב הכלכלי של הנסיכות היתדרדר לא רק בעקבות פלישות הטטרים אלא גם בגלל בזבוז כספים על חיי פאר ומותרות בחצר השליט. ראדו מיכניה נודע גם הטלת מיסים כבדים על העם.
מותו של ראדו מיכניה בשנת 1626 נגרם על ידי מחלת צינית קשה. נקבר בהתחלה למשך שנה-שנתיים בכנסיית גאורגה הקדוש בחרלאו.
מאוחר יותר שרידי גופתו הועברו על ידי בניו למנזר ראדו וודה בבוקרשט שהוקם על ידי סבו, אלכסנדרו מירצ'ה ושנבנה מחדש על ידו. במנזר זה ניתן לראות את מצבתו עליה חרוטים סמלי שתי הנסיכויות שהנהיג – ולאכיה ומולדובה.
מורשתו
בשנת 1625 הסתיימו עבודות הבנייה מחדש של המנזר השילוש הקדוש, ומאותו זמן ידוע כ"ראדו וודה" בבוקרשט, שנהרסה על ידי הטורקים בשנת 1595. הוא שוקם שוב במאה ה-20 בשנת 1979 ומשמש כקפלה של ההסמינר התאולוגי אורתודוקסי בבוקרשט. ראדו מיכניה הקיף עצמו עם יועצים וכמרים יוונים והקדיש חלק מהמנזרים והכנסיות שבנה למנזרים בהר אתוס. בזמנו בשנת 1616 גם הפטריארך היווני-אורתודוקסי של ירושלים, תאופנוס, ביקר במולדובה.
נישואיו וצאצאיו
ראדו מיכניה היה נשוי לאשה יווניה בשם ארגירה מינטי, אלמנה של ברטולומאו מינטי. מנישואים אלה נולדו:
קישורים חיצוניים
?Cătălin Păduraru Radu Mihnea, domn al Moldovei -al doilea unificator al Principatelor Româneşti ,domn al Moldovei קטלין פדורארו - ראדו מיכניה שליט מולדובה - המאחד השני של הנסיכויות הרומנית? באתר רומני להיסטוריה Nicolae Iorga - Istoria Bisericii Româneşti, cap. IV, Întemeierea înrâuririi greceşti prin Radu Mihnea באתר הנוצרי - אורתודוקסי הרומני "Crez" (אמונה) [https://web.archive.org/web/20110605071851/http://www.unibuc.ro/CLASSICA/Xenopol-vol3/cuprins.htm א.ד.קסנופול - תולדות הרומנים מדאקיה טראיאנה, ה. גולדנר. 1905] און ליין, אוניברסיטת בוקשרט 2005, פרק ג, ע'439 -464
רוני מרחבי
רוני מרחבי (נולדה ב-22 באוגוסט 1983) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
מרחבי נולדה בהרצליה. היא אחותם של ירדן מרחבי וגלעד מרחבי - שניהם שחקני תיאטרון וטלוויזיה. היא בוגרת תיכון אלון ברמת השרון, במגמת תיאטרון. ב-2001, עם סיום לימודיה, התגייסה לצה"ל.
ב-2008 סיימה את לימודיה בבית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי" בהצטיינות. במהלך לימודיה זכתה במספר מלגות הצטיינות, בהן צבי קליר וקרן תרבות אמריקה ישראל. ב-2011 השתתפה בסדנת תיאטרון מוזיקלי בהנחיית הבמאי מייקל מאייר.
במהלך לימודיה השתתפה מרחבי במספר הפקות סטודנטים, בהן ההצגה "ליל טעויות" ב-2007 בתפקיד בריז'יט ובבימויו של מיטקו בוזקוב, "טוב יפה" ב-2008 בבימויה של אורלי רביניאן בתפקיד ננסי, "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ" מאת פרנק לסר בבימויו של אילן שטורם באותה שנה, ובאנסמבל של המחזמר "ג'קיל והייד". במסגרת תיאטרון הספרייה, גילמה את אנה בהצגה "אם יש עוד לא מצאתי" בבימויה של רביניאן בהפקה שהוצגה בשנת 2013. ב-2013 גילמה גם את תפקיד ליבלה בהצגה "שני קוני למל" בבימויו של דניאל אפרת. ב-2014 השתתפה ב"שמנה" בתפקיד הלן.
מרחבי החלה לשחק גם בהצגות ילדים, והשתתפה בין היתר ב"הכבש השישה עשר", הצגה המבוססת על האלבום המוזיקלי בתיאטרון המדיטק, שם גם שיחקה ב-2012 ב"המכשפה בבית ממול" בתפקיד איילה ובבימויו של יואב בר לב. בהתיאטרון שלנו שיחקה ב"שימו לב גם אליי" בתפקיד גלית וב"דייג ודג הזהב" בתפקיד המספרת. ב-2014 השתתפה בהצגה "מהפכה בג'ונגל" בתפקיד הטווסה בבימויו של תום שוורצברג בתיאטרון השעה הישראלי. הייתה מועמדת לפרס שחקנית משנה בטקס פרסי הבמה להצגות ילדים ונוער ב-2010 לפרס שחקנית ראשית בטקס פרסי הבמה להצגות ילדים ונוער ב-2013.
ב-2015 הצטרפה ללהקת שחקני התיאטרון הקאמרי. והחלה להשתתף במחזות הזמר "שיער" בבימויו של משה קפטן ו"סיפור הפרברים" בבימויו של צדי צרפתי.
מ-2016 משתתפת גם בהצגת הילדים "עוץ לי גוץ לי" כמחליפתה של איה שבא.
ב-2017 השתתפה במחזמר "היירספריי" בתפקיד הראשי של טרייסי טורנבלד.
ב-2018 החלה לשחק במחזה "הילד חולם" מאת חנוך לוין בהפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי ותיאטרון הבימה, בבימויו של עמרי ניצן. באותה שנה החלה לשחק גם בהצגת הילדים "המסע המופלא לארץ המילים" בבימויו של נועם שמואל ובמחזה "אל נקמות" מאת אש שלום ובבימויו של איתי טיראן.
בטלוויזיה
בשנת 2009 גילמה את תפקידה הראשון בסדרת הטלוויזיה "תיכון השיר שלנו", כדקלה גולד. היא שיחקה בסדרה במשך שתי עונות. ב-2009 השתתפה גם בעונתה השנייה של הסדרה "דני הוליווד" לצד רן דנקר.
בשנת 2017 השתתפה בסדרה "בית הכלבים", ששודרה בערוץ ניקלודיאון וב-yes. בסדרה גילמה את "קורל שבע".
בהיותה סטודנטית ב"בית צבי", השתתפה בסדרה הדוקומנטרית "בית צבי" ששודרה בערוץ 10, בה תועדו חייהם של תלמידי המקום בתקופת לימודיהם.
מרחבי השתתפה גם בפרסומות של מספר חברות מסחריות. בהן, "פאנטה" ו"בזק".
בקולנוע
ב-2016 השתתפה בסרטה של רמה בורשטין, "לעבור את הקיר".
שחזור הרצועה הצולבת הקדמית
שחזור הרצועה הצולבת הקדמית (באנגלית: Anterior cruciate ligament reconstruction) הוא הליך כירורגי בו משתילים רקמה במקום הרצועה הצולבת הקדמית הממוקמת בברך כדי להחזיר את תפקודה לאחר פציעה. בהליך זה לרוב מסירים את הרצועה הקרועה מהברך ולעיתים משמרים אותה. הניתוח מתבצע באמצעות הליך שחזור ארתרוסקופי.
תהליך ההחלמה של שחזור הרצועה הצולבת הקדמית מחולק בדרך כלל לשלבי שיקום שונים. לכל שלב יש מטרות שונות, ותהליך השיקום הוא בקצב המטופל. לעיתים ניתנים לוחות זמנים שיעזרו לתת מושג היכן ניתן להיות במהלך השיקום. ציר הזמן אינו משמש כדי להרתיע או לעודד את מי שלא מוכן לקדם את תהליך ההחלמה שלהם. מעשים כאלה עלולים לגרום לפציעה חמורה או לפציעה חוזרת של הרצועה הצולבת הקדמית. אם לא ממשיכים אחר הליך השיקום התקין לאחר הניתוח, הרצועה הצולבת הקדמית הופכת לפחות ניידת והעצמות מתחילות להתחכך זו בזו. תנועת העצם הלא תקינה עלולה לפגוע גם ברקמות, נזק זה יכול להוביל לדלקת מפרקים ניוונית. למרות מורכבות ההליך וביקורי רופאים רבים שהיו מעורבים, 80-90% מהחולים שעברו את הניתוח אמרו כי היו להם תוצאות חיוביות.
העלות של ניתוח שחזור הרצועה הצולבת הקדמית משתנה עקב כמה סיבות שונות כגון מקום מגורים, באיזה שתל נעשה שימוש, אם גם המניסקוס נקרע, וכיסוי הביטוח הרפואי. מחקר הראה בשנת 2016 כי אזורי מטרופולין, של לפחות מיליון תושבים, הממוקמים על החוף המערבי של ארצות הברית ואזורים כמו מינסוטה, אינדיאנה ומישיגן היו יקרים יותר מהחוף המזרחי והדרומי של ארצות הברית. את הרצועה ניתן גם לתקן ולא לשחזר על ידי הצמדתה מחדש. היתרונות התאורטיים של תיקון כוללים החלמה מהירה יותר וכך שאין צורך לקחת רקמה ממקום אחר. עם זאת, חסרים ניסויים מבוקרים אקראיים ונתונים ארוכי טווח לגבי שיעורי קריעה מחדש באמצעות טכניקות כירורגיות עכשוויות.
אישה עובדת
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל טורונטו ובבכורה ארצית בפסטיבל הקולנוע ירושלים.