cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
העיר העתיקה של צפת
עדויות ראשונות ליישוב יהודי בעיר במאה ה-13
עדויות ראשונות על יישוב יהודים בעיר צפת, ניתן למצוא לאחר כיבוש צפת בפעם השנייה על ידי צלאח א-דין. עדות לכך ניתן למצוא ביומנו של ר' שמואל בר' שמשון שביקר בצפת יחד עם ראש הגולה וקבוצת יהודים ב-1209/1210, כעשרים שנה לאחר שנכבשה מידי הצלבנים. ר' שמואל מציין כי לאחר שיצאו הם מצפת לסיבוב בכפרי הסביבה, חזרו הם לעיר לעשות בה השבת וכן ש"בכל אלו המקומות יש קהילות של יותר מה' מניינים". העובדה שצפת הייתה המקום ממנה יצאו ר' שמואל וראש הגולה ואליה חזרו וכן עדותו על ה' מניינים לכל הפחות אפילו בכפרים הסמוכים, מעידים על קיומו של יישוב יהודי מכובד בעיר באותה תקופה. גם רבי יהודה אלחריזי ב"תחכמוני" מזכיר את צפת בה ביקר באותה תקופה במהלך מסעו לסוריה וכותב כי בשנת 1211 הייתה בצפת ישיבה שנשאה את השם 'גאון יעקב' ואשר בראשה עמד רב בן לראשי ישיבות, אותו הוא מכנה "צדוק הצדיק"". קיימת אי ודאות לגבי זהותו של אותו 'צדוק הצדיק', אם כי יש הטוענים כי מדובר בבנו של ר' אברהם אבן עזרא - ר' צדוק הצדיק ראש הישיבה. גם ב-1286 עמד היישוב היהודי על תילו כאשר בית הדין של צפת נזכר כמי שהצטרף לחרם שהטיל הנשיא ישי בן חזקיה מדמשק על מתנגדי הרמב"ם, לאחר פולמוס ודיון שנערכו סביב כתביו. יישוב יהודי זה בעיר צפת נראה שהמשיך עוד שנים רבות ובו חיו ופעלו ר' יוסף בן שלמה הגלילי ממדינת צפת הנזכר בספר 'אוצר החיים' של ר' יצחק דמן עכו, בעל ה'שערי צדק' רבי שם טוב הספרדי ועוד.
המאה ה-16 ותקופת תור הזהב של העיר
עיקר סיפורו של היישוב היהודי בעיר העתיקה בצפת מתחיל ב-1517, עת נכבשה ארץ ישראל ובכללה צפת בידי האימפריה העות'מאנית. בתקופה זו, קבעו את מושבם בעיר רבים מגולי ספרד אשר הפכוה למרכז רוחני חשוב, הגדול ביותר בארץ ישראל באותה תקופה. בתקופה זו, המכונה 'תקופת הזוהר של צפת' קבעו את מושבם בעיר רבים ממגורשי ספרד, פורטוגל וסיציליה לצפת, בניהם גדולי הדור של אותה תקופה, כדוגמת רבי יצחק לוריא (האר"י) ותלמידו המובהק רבי חיים ויטאל, רבי יוסף קארו, רבי יעקב בירב, רבי משה קורדוברו, רבי משה אלשיך, רבי אלעזר אזכרי, רבי שלמה אלקבץ, רבי יוסף מטראני ועוד רבים. בעקבות השתקעותם של גדולי הדור, הפכה העיר למוקד לעלייה לרגל עבור יהודי ארץ ישראל ושימשה כמרכז התורה והקבלה הגדול ביותר עבור יהודי ארץ ישראל והתפוצות. באותה תקופה, נהנתה צפת גם משפע כלכלי נדיר, בעיקר בזכות עסקי הצמר, בהם היו נחשבים יהודי ספרד למומחים גדולים. קרבתה של צפת למקורות מים רבים, הנדרשים עבור עיבוד הצמר, סייעה לתושבי העיר להפוך את העיר למרכז הגדול ביותר לייצור צמר. מלבד עסקי הצמר, גם עסקי השמן והיין היו נחשבים למפותחים מאוד בצפת באותה תקופה. נדבך נוסף שהפך את צפת לעיר הפופולרית ביותר באותה תקופה היה לימודי הקבלה ששגשגו מאוד בעיר באותו הזמן, בפרט לאחר עליית האר"י לארץ ישראל והשתקעותו בעיר. מעמדה של צפת באותן ימים היה גדול כל-כך עד שהוגדרה כ"צבי כל הארצות" על ידי ר' יוסף קארו בפתח חיבורו 'אבקת רוכל'. גם הנוסע ר' משה באסלה, אשר ביקר בצפת בשנים 1521–1522, לא חוסך במילות שבח על צפת של אותן ימים:
מלבד התיאורים הרבים אשר ניתן למצוא ברשמיהם של רבני ארץ-ישראל ועוברי הדרכים במאה ה-16, עדות מוחשית ל'תקופת הזוהר' המדוברת והשתקעותם של גדולי הדור ברובע היהודי בעיר ניתן למצוא גם כיום בבתי הכנסת העתיקים שהיוו מרכזי התפילה והלימוד של רבני צפת וארץ-ישראל באותה תקופה והם קיימים ופעילים עד ימינו אנו. הבולטים שבהם:
כמעט כל בתי הכנסת מאותה תקופה חרבו במהלך שתי רעידות האדמה שפקדו את צפת ב-1759 ו-1873 ושוחזרו לאחר מכן, מלבד קירו הדרומי של בית הכנסת אבוהב בו נמצאים ספרי התורה, אשר באורח נס שרד והמשיך ולעמוד על תילו. בית כנסת האלשיך הוא היחיד מאותה תקופה בצפת וסביבותיה ששרד בשלמותו את רעשי האדמה, אם-כי יש הטוענים כי גם בית הכנסת של עולי סלוניקי (כיום בית המדרש האר"י האשכנזי) נשאר שלם ולא נפגע ברעש. חיזוק לטענה זו ניתן למצוא בכתביו של רבי שמחה בן יהושוע מזאלאזיץ שביקר בצפת בשנת תקכ"ד (1764), כחמש שנים לאחר הרעש וכך כתב: "ואחר הרעש נמנו וגמרו לטלטל ספר התורה שלו (של ר' יצחק אבוהב) לבית הכנסת הגדולה, כי לא נשאר מי"ז בתי כנסיות רק זאת ועוד אחרת הנקרא גריקיש (בית הכנסת של עולי יוון)". על-אף שבכתביו לא הזכיר ר' שמחה את בית כנסת האלשיך, ההערכה הרווחת היא שאף הוא נשאר שלם ולא נפגע ברעש.
המאה ה-17 עד למלחמת העצמאות
לאחר שנות השגשוג ותקפות 'תור הזהב' במאה ה-16, בתחילת המאה ה-17 החלה צפת לדעוך, זאת בעקבות פטירתם של גדולי הדור שהגיעו מספרד ומארצות מזרח לעיר, לצד מסי ח'ראג' חדשים אשר הוטלו על יהודי העיר על ידי האמיר הדרוזי פח'ר א-דין, אשר כבש את צפת ב-1602. במחצית המאה ה-17 נראה שהיה בצפת אירוע רב רושם, המופיע במקורות היהודים כחורבן צפת בשנת שצ"ז, זאת ככל הנראה בעקבות המלחמות שלאחר נפילתו של א-דין. ב-1747, בעקבות מגפה שהתפשטה בעיר, התחזקה דעיכתה של העיר משמעותית וב-1759, בעקבות רעידת אדמה חזקה אשר קיפחה את חייהם של כ-300 מתושבי העיר, הגיע גל הנטישה לשיאו. אירועים אלו הובילו לגל עזיבה המוני של תושביה הוותיקים של העיר ודעיכה כמעט מוחלטת של היישוב היהודי בה. ב-1778 החל גל עלייה חדש של חסידים מארצות אשכנז לעבר ארץ ישראל ורבים מהם החליטו לקבוע את מושבם בצפת, מה ששיפר במעט את מצב הקהילה היהודית בעיר והפיח בה רוח חדשה. לימים תיזכר עליית חסידים זו כראשיתו של 'היישוב הישן' האשכנזי בעיר צפת. ב-1799, לאחר נסיגתו של נפוליאון בונפרטה בארץ ישראל, בוצע טבח ביהודי העיר על ידי ערביי האזור שאף הרסו כליל את הרובע היהודי בעיר העתיקה והחזירו את העיר שוב לימי הכאוס. ב-1808 עלו לעיר שניים מגדולי תלמידי הגאון מווילנא: ר' מנחם מנדל משקלוב ואחיו ר' ישראל משקלוב. השניים הפיצו את תורתם ברבים, חיזקו 'היישוב הישן האשכנזי' בעיר והחלו להפיח חיים בחיי הרוח בעיר. אלא שמגמת הפריחה שהחלה לתת את אותותיה בעיר לא החזיקה זמן רב, זאת בעקבות רעידת אדמה שהתרחשה בעיר ב-1823, הותירה חללים רבים ובעקבותיה בוצעה הביזה הגדולה בצפת – שורה של מעשי טבח ושוד שבוצעו על ידי תושבי האזור הערביים והובילו לקריסה כמעט מוחלטת של היישוב היהודי. ב-1831 עלה לארץ ישראל מאוברוץ' האדמו"ר מאבריטש – רבי אברהם דב מאבריטש, מונה לרב היישוב היהודי האשכנזי והחל לפעול לשיקומה של הקהילה היהודית בעיר. אלא שרעידת אדמה נוספת שהתרחשה בעיר ב-1837 והרסה כמעט כליל את מרבית היישוב היהודי ומגפה שפרצה בעיר שנה לאחר מכן, ב-1838, הובילה למנוסה-רבתית של תושבי העיר היהודיים והימחקות כמעט מוחלטת של הקהילה היהודית בעיר, מה שהתבטא במפקד שערך משה מונטיפיורי שנה לאחר מכן – ב-1839 בעיר ובו נמצאו בעיר כ-1,338 יהודים בלבד. סיפור ידוע ביישוב היהודי בעיר סביב רעידת האדמה הוא נס ההצלה של האדמו"ר מאבריטש ותלמידיו ששהו בבית הכנסת שייסד האדמו"ר בשעת הרעש, כאשר האדמו"ר הורה לתלמידיו להתאסף סביבו. אף-על שרוב בתי הכנסת קרס ונהרס כליל, הכיפה תחתיה שהו האדמו"ר ותלמידיו נשארה לעמוד על תילה וחייהם ניצלו. לאחר פטירתו, מונה לרב היישוב האשכנזי בעיר הרב שמואל הלר, אשר שימש בתפקיד זה כ-40 שנה. החל מ-1860, החל גל חדש של עליית יהודים מארצות מזרח ואשכנז לעיר והיישוב היהודי בה החל להיבנות בחדש. במפקד שנערך בעיר ערב מלחמת העולם הראשונה מנה היישוב היהודי כ-7,500 יהודים – יותר מחצי מאוכלוסיית צפת באותה תקופה. בתקופה זו, הייתה העיר מחולקת לשני רבעים: הרובע היהודי והרובע הערבי. הרובע היהודי השתרע על פני כ-1,000 מטרים, אורכו היה ממבנה המשטרה הבריטית ועד למדרגות החיץ שבנו הבריטים ורוחבו נמשך עד לבית הקברות העתיק. הרובע הערבי לעומתו, החל מצדן השני של המדרגות ונפרש על פני שטחים נרחבים בעיר, בניהם גם מצודת צפת. בפיהם של תושבי העיר, הרובע היהודי עצמו גם-כן היה מחולק לשני רבעים: הרובע החסידי אשר נמשך מחלקו העליון של הרובע ועד לסמטת אלקבץ ובו גרו רוב הקהילות החסידיות בעיר ורובע המקובלים - הרובע הספרדי, אשר נמשך מסמטת אלקבץ ועד לבית הקברות העתיק.
מלחמת העצמאות והקרב על שחרור צפת
ב-29 בנובמבר 1947 אושרה תוכנית החלוקה באו"ם ובמסגרתה נקבע כי העיר צפת תהיה חלק מהמדינה היהודית על אף שרוב תושביה הם ערבים. כפי שקרה בכל רחבי הארץ - הדבר הוביל לגל תקיפות כלפי היישוב היהודי בעיר. ההתקפה הגדולה הראשונה של צבא ההצלה הערבי על כוחות ההגנה בפיקודו של מיבר בוצעה ביום שישי – 2 בינואר 1948 ונמשכה כעשר שעות.
לאחר שכוחות ההגנה הצליחו לבלום תקיפה זו וסיימוה ללא נפגעים, ניסו הכוחות הערביים לבצע תקיפה נוספת – ביום ראשון, בשעה 18:00. גם את תקיפה זו סיימו כוחות ההגנה כשידם על העליונה, כאשר הם מסיבים אבדות רבות לצד הערבי. גם את ההתקפות שבוצעו לאחר מכן הצליחו כוחות ההגנה לבלום, כאשר ההסלמה מגיעה לשיא ב-19 במרץ, בעקבות חטיפת אחד ממנהיגי הערבים על ידי כוחות ההגנה לצורך איסוף מידע מודיעיני.
ב-16 באפריל, עם עזיבת הבריטים את העיר במפתיע, החל הקרב הגדול ביותר כלפי יושבי הרובע היהודי. ערביי האזור שקיבלו את כלל העמדות החשובות בהם החזיקו הבריטים בטקס רשמי אשר ערכו הבריטים בחצר בית הסראייה, החלו בהתקפה שנמשכה כ-14 שעות ולוותה בארטילריה כבדה, במטרה לפרוץ לרובע ולחסל את כל יושביו. עם-זאת, גם במקרה זה הצליחו כוחות ההגנה להדוף את הכוחות הערביים. שעות לפני עזיבתם את העיר, העמידו הבריטים משאית עליה דגל לבן בחצר המשטרה העירונית וקראו ליהודים לפנות את העיר מיוזמתם, ע"מ שלא ייטבחו. יהודי העיר ובראשם הרב משה פדהצור – מראשי היישוב היהודי, דחו בתוקף את ההצעה.
ב-17 באפריל, בעקבות בקשה שהעביר מיבר, הגיע תגבור לכוחות ההגנה ששהו בעיר בדמות גדוד פלמ"ח בפיקודו של אלעד פלד. מיד עם הגעתו של פלד וגדוד הפלמ"ח, העביר מיבר את האחריות על פיקוד הכוחות לידיו של פלד ושת"פ בין 2 הכוחות בהגנת היישוב בשבועות שלאחר מכן היה מלא, כאשר פלד שכינויו המחתרתי היה 'הכנעני' מכריז יום לאחר הגעתו על כינון משטר צבאי בעיר. יומיים לאחר הגעתו על צו גיוס כללי בעיר של כל הגברים מגיל חמש עשרה ועד גיל חמישים ושל כל הנשים מגיל חמש עשרה ועד גיל שלושים וחמש. הקרב הקשה ביותר עבור כוחות ההגנה היה קרב בלימת ההתקפה על הרובע היהודי מכיוון השוק והמסגד אשר עמדו בפתח הרובע הערבי (וכיום חלק מקרית האומנים).
על מנת למנוע את המתקפות מאזור זה הוקמו בו מספר עמדות, הבולטות מבניהם - עמדת אשת"ם ועמדת בלויגרונד, כאשר במפלס העליון יותר של הרובע היהודי הוקמה עמדת שרף (ע"ש ליפא שרף, בעל הבית שבמרתפו הוקמה העמדה), בה עמדו אנשי האצ"ל בצפת לאחר הסכם שותפות שחתמו עם כוחות ההגנה. בהתקפה, אשר בוצעה ב-28 באפריל, הצליחו הערבים בעזרת מבצע מתוחכם של הסחת-דעתם של כוחות ההגנה לפרוץ את עמדת בית אשתם והחלו להיכנס לתוככי המרכז המסחרי מלווים בצעקות ”עליהום גדם או איטבח". באותם פורצים את דלת החנות האחרונה במרכז כשכוונתם לפנות הלאה - לפרוץ את המחסום האחרון שעמד בפתח הרובע היהודי ולהתחיל ולטבוח ביהודי הרובע, פתחו לעברם באש מתוככי המחסום קבוצת חיילי ההגנה שהוזעקה למקום ובראשם מפקד רובע ד' בנימין גייגר. הטווח הקצר, איכות הביצוע ואפקט ההפתעה עשו את עבודתם והניסו את התוקפים.
מאוחר יותר, מחשש שהתקיפה תחודש על ידי הכוחות הערביים, עלה גדעון אילון, אחד מחיילי ההגנה, לעמדת בלוינגרונד לתצפת על הרובע הערבי. ירי שביצע לעבר הרובע הערבי חשף אותו לירי הצלפים והוא נורה ונהרג. גם הדיפת-תקיפה זו לא שינתה את מצב אי-הודאות וחוסר ההכרעה נמשך.
ב-1 במאי 1948, לאחר שכבשו את המושבים ביריה ועין-זיתון הסמוכים לצפת ופתחו גישה לרובע היהודי הנצור בצפת, הגיעו לעיר לוחמי 'הגדוד השלישי' של הפלמ"ח בפיקודו של משה קלמן, קיבלו את הפיקוד על כלל הכוחות בעיר והחלו בקרב לכיבושה המוחלט בו המטרה היא השגת הכרעה והנסת כוחות ההצלה הערביים. עם-זאת, ניסיונם הראשון של כוחות הפלמ"ח לכבוש את הנכס האסטרטגי ביותר בעיר - הר 'המצודה' במתקפת מרגמות דוידקה נחל כישלון חרוץ, זאת בעקבות מוכנותם של הערבים למתקפה והעמדת ביצורים אותם לא הצליחו הכוחות לפרוץ.
ב-9 במאי, קרוב לשעה 22:00 בלילה, לאחר הסקת מסקנות של מפקד החטיבה יגאל אלון, החל הניסיון שני לכיבוש העיר - כאשר הפעם בוצעה התקפה משולשת בו זמנית על שלושת היעדים החשובים ביותר עליהם שלטו הערבים: בניין המשטרה שהיה נמצא בסמיכות גדולה לרובע היהודי ובו התנהל הקרב הקשה-מכולן בשל חומת האבן שהקיפה אותו ותקלה מבצעית שארעה בזמן הפעולה בדמות גשמים שהרטיבו את חומרי הנפץ והוציאו אותן מכלל שימוש, הר המצודה שהיה נחשב לנכס האסטרטגי ביותר בעיר, ובית שלווה, מבנה בסמיכות למצודת צפת אשר שימש שימש במקור כבית משפט מנדטורי ממנו נשלחו לוחמים לכלא עכו ולאפריקה. עדות מוחשית לתקיפות ולקרב-העיקש לכל אורך אותה תקופה ניתן לראות עד היום בחורי הקליעים הרבים המעטרים את עמדות ההגנה השונות ואת בניין המשטרה הבריטית בעקבות ירי הצלפים. למחרת יום התקיפה, בבוקר 10 במאי היו כל היעדים בשליטת כוחות ההגנה ומשימת כיבוש העיר הושלמה בהצלחה.
בספרו 'אחד מזקני צפת', מתאר בנימין גייגר, ממפקדי הרבעים בעיר את המצב והתחושות בעיר בבוקר בו הושלם המבצע בהצלחה:
בדיעבד, התברר לש"י - שירות הידיעות בהגנה, שהתקפת הפלמ"ח הקדימה ביום אחד את ההתקפה המתוכננת של צבא ההצלה בפיקודו של אדיב שישכלי לכיבוש הרובע היהודי ושיבשה את תוכניותיו של המופתי אמין אל-חוסייני להכריז על צפת כבירתו הזמנית.
העיר העתיקה לאחר שחרור צפת
גם בעשרים השנים שלאחר שחרור העיר, על-אף שהחלה בנייתן של השכונות החדשות, המשיכה העיר העתיקה של צפת להוות המקטע המרכזי בעיר. הוקמו בה קריית האומנים, בתי המלון, החנויות המרכזיות ומקומות הבילוי, מקומות אשר בחלקם הגדול נהרסו ברבות השנים לצורך הרחבת העיר ועליהן יפורט בהמשך. כיום מהווה העיר העתיקה את אחד ממוקדי התיירות הגדולים בישראל, כאשר 32 בתי הכנסת הסמוכים אחד-לשני מרחק מטרים בודדים ונמצאים בה, היקנו לה גם את השם רובע בתי הכנסת. מרב בתי הכנסת במקום פתוחים לתיירים במהלך שעות היום והצבע הבולט בה הוא צבע התכלת, הצבע שמעטר גם את מרב בתי הכנסת העתיקים בעיר. מדי שבוע נערכים במקום סיורים רבים ועשרות אירועי עלייה לתורה ושמחות.
שימור העיר העתיקה בצפת מאז מלחמת השחרור
חלקים מסוימים בעיר העתיקה של היום, בפרט בחלקה העליון, אינם על אותו מפלס בו היה הרובע היהודי קודם רעידת האדמה של 1837. רעידת האדמה החריבה את רוב העיר ועל פי הערכות ההיסטוריונים רק המקטע שבין סמטות אלקבץ ואבוהב (בה מצויים בתי הכנסת 'האר"י האשכנזי', 'אבוהב' ו'אלשיך' – הראשון נחרב ברעש כליל, השני שרד בחלקו את הרעש והשלישי שרד לחלוטין) ועד לבית הכנסת האר"י הספרדי ובית הקברות העתיק בצפת הוא מקטע מקורי היושב על אותו מפלס בו הלכו גם במאה ה-16. בעקבות רעידת האדמה וההרס הרב שבא בעקבותיה, עבר הרובע היהודי במחצית המאה ה-19 שיפוץ מסיבי בסיועם של נדיבים מרחבי העולם, אלא ששיפוץ זה היה בסיסי לחלוטין ונועד לאפשר חיות במקום ולא להחזיר את המקום להדרו. רק עם סיומה של מלחמת העצמאות ושחרור צפת מידי הערבים לאחר הקרב על צפת, היו האפשרויות והאמצעים בידי תושבי צפת לשחזר ולשמר את בתי הכנסת והסמטאות.
בשנת ה'תשמ"ה (1985) החלו מתפללי בית הכנסת אבוהב לשפץ ולשחזר את בית הכנסת, שכאמור – מלבד כותלו הדרומי, נהרס כליל במהלך רעידת האדמה ושופץ לאחריה בצורה בסיסית בלבד. תחילה הרחיקו המתפללים את הריסות בית הכנסת, שיפצו את מושביו שהיו עשויים טיט והיו מלאי טחב ורטיבות, ובחלקו הצפוני של בית הכנסת בו היה מקווה שהתמוטט כליל ברעידת האדמה בנו מטבחון לשימוש המתפללים. בשנת תשנ"ג (1993) ביקרו בבית הכנסת נציגי הסוכנות היהודית, התרשמו ממצבו הקשה והעבירו תרומה מכובדת מהנדבן נסים גאון לשיפוץ בית הכנסת. שיפוץ זה היה המאסיבי והגודל ביותר שידע בית הכנסת, כאשר משרד האדריכלים מילוסלבסקי שהופקד עליו מתחייב לשפץ את בית הכנסת באופן שממצאיו ההיסטוריים, רוח המקום ואיכויותיו יישמרו. בין החלקים ששופצו היו כיפת בית הכנסת ובימתו, אשר העמודים עליה הוצבה התפוררו משמעותית והעץ הקטרני המקיף אותה דהה באופן משמעותי. אחד מהשאלות המשמעותיות של צוות האדריכלים היה האם להחליף את העץ הארז הלבנוני או לתקנו. לאחר בדיקה יסודית התברר שהעץ לא נפגם כלל והוחלט להשתמש בבימה ההיסטורית והמקורית, תוך שחזור חלקים חסרים בעץ, שהיה באותה תקופה יקר המציאות. חלקים מאבני בית הכנסת שנהרסו עבור השיפוץ הושמו לשימור בחצר בית הכנסת. מעל לעשור לאחר מכן, בשנת 2003, ביצעה רשות העתיקות את פרויקט שימור בית הכנסת האר"י האשכנזי, מקום שדה ה'חקל תפוחין קדישין' בו קיבל האר"י את השבת כמתואר לעיל. העבודות שנעשו בפיקוחו של הד"ר אמיר פרוינדליך עסקו בעיקר בחיזוק החזית המערבית של בית הכנסת. בשנת 2005, לאור החשש מקריסתו של בית הכנסת האר"י הספרדי, אישרה רשות העתיקה פרויקט שימור לבית הכנסת העתיק. אלא שפרויקט זה לא סייע באופן משמעותי לחיזוקו של בית הכנסת ובשנת 2007 בעקבות מפגעים סביבתיים נוצר סדק ענק בחזית בית הכנסת, סדק שהציב את בית הכנסת בסכנת קריסה. לאור הסכנה, אישר משרד הבינוי והשיכון 305 אלף ₪ לשיפוץ נוסף של בית הכנסת וייצוב חזיתו. בתחילה פרויקט השימור התעכב בעקבות אי-העברת הכספים מצד עיריית צפת, אך לאחר מכן בוצע, כאשר בעבודות השימור נכללו ייצוב חזית המבנה ושחזור מבואות הכניסה.
נקודה נוספת שיכולה להסביר את מצב חוסר השימור בצפת, זוהי העובדה שעל-אף התוספת הרביעית בחוק תכנון ובנייה המחייבת כל עירייה להקים ועדת שימור, בעיריית צפת לא פועלת כזו. בתגובה לפניית מרכז המחקר והמידע של הכנסת ב-2015 לעיריית צפת בנושא זה, הגיבה העירייה וטענה כי הסיבה לכך היא ש"ועדה ארכיטקטונית חיצונית מייעצת לעיר בנושא שימור" וכן ש"אין לעירייה רשימת מצאי (אינוונטר) מעודכנת של אתרים המיועדים לשימור".
גם בזירה הבינלאומית נעשו ניסיונות לבטא את ערכה ההיסטורי של העיר העיר וב-2009 פנה משרד התיירות לארגון אונסק"ו בהמלצה להכיר בעיר העתיקה בצפת כאתר מורשת עולמי, אך המלצה זו נדחתה על ידי הארגון.
הממצאים הבולטים שנתגלו מהיישוב היהודי הקדום בעיר
בשנת 2004 ביצעה רשות העתיקות חפירות במדרון המערבי של העיר צפת (שכונת קרן יסוד), אשר היה שייך בתקופה הממלוכית לשכונת אל-ואטא. מן החפירה עלה כי בעשור השני של המאה ה-14 הוקמה במקום שכונה ובנה מבנים צפופים על מדרגות. ב-1408, בעת רעידת האדמה הגדולה שפקדה את צפת, התמוטטה השכונה ושוב לא חזרו לגור בה. בחפירות נמצאו מאות תגליות מהתקופה הממלוכים, בהם מעל ל-600 מטבעות, כלי חרס רבים ומגוון עצום של כלי זכוכית. כמו כן, נמצאה מוטחת על-גבי הקרקע קופת חיסכון מלאה במטבעות זהב, אשר ייתכן ובזמן רעידת האדמה ניסו בעליה לברוח עמה, ללא הצלחה. בשנת 2005 חשפה עמותת 'לבנות ולהבנות' את 'בית הקהל' ו'נסתרות' – שרידים של שכונה מסועפת ומרכז קהילתי יהודי מהמאה ה-16, אשר נמצאו בחפירות במעמקי האדמה בעיר העתיקה--. מלכתחילה, נקנה המקום תחתיו התגלתה השכונה לצורך בניית בית. אלא שעם תחילת החפירות במקום התגלו מבנים וממצאים עתיקי יומין מתקופת 'תור הזהב' של העיר במאה ה-16, בניהם: מערכת מנהרות מסועפת, מקווה, בתי מרחצאות, חדרים, מאפייה קהילתית ובתים. המקום, שככל הנראה, היה חבוי מתחת לאדמה מאז רעידת האדמה הגדולה שהתרחשה בצפת ב-1837 השתמר כמעט כפי שהיה והעמותה כמעט ולא עשתה בו שינוי. מלבד הערכת ההיסטוריונים כי מדובר אכן בשכונה מתקופת 'תור הזהב' של העיר במאה ה-16, חיזוק נוסף לטענה זו ניתן למצוא גם בצורת מבנה השכונה, צורה המזכירה את הרובע היהודי בערים ז'ירונה וסאלו בצפון-מזרח ספרד, אשר מגורשיה היוו כאמור מראשוני העולים לעיר במאה ה-16. ב-2011 הוכר המקום כאתר מורשת לאומית וב-2017 הגיעו לסיומן עבודות השימור והחפירה שבוצעו בו בפיקוח רשות העתיקות. מאז, פתוח האתר למבקרים והגישה אליו היא דרך מרכז המבקרים של האתר בסמטת אלקבץ בצפת. ב-2009 חשפו מנהלת מוזיאון המאירי ג'ודי מור-המאירי, ארכיאלוג רשות העתיקות יוסי סטפנסקי וסטודנטים מהמכללה האקדמית צפת בראשות המרצה ד"ר ינון שבטיאל, מקווה עתיק-יומין נוסף מהמאה ה-16 שנמצא במעמקי האדמה, תחת מוזיאון המאירי. למעשה, מייסד המוזיאון יחזקאל המאירי טען כבר ב-1980 כי מצא שרידי מקווה אשר על פי מה ששמע מזקני צפת הן מהמאה ה-16, אך עד לחשיפה ב-2009 לא היו עדויות מוצקות לממצא. רק בעקבות פנייתה של ג'ודי מור-המאירי, מנהלת המוזיאון שבקשה לבצע חפירות לתיארוך המקווה, חברו יחד רשות העתיקות והמכללה האקדמית צפת והוכיחו את הממצאים. כמו כן, במהלך החפירות התגלו במקום תגליות נוספות כגון שרידי כלים מהמאה ה-19 וכן שברי חרסים ומפולות של אדמה מרעידת האדמה הגדולה של 1837.
ב-2006, בחפירות שבוצעו בחצר בית הכנסת האר"י הספרדי, התגלו קנקן מקומי, בסיס קערה מזוגגת, אולי מיובאת, וכלי בישול פתוח. על פי הערכת הרשות, כלים אלו שייכים לתקופה שבין המאה ה-13 למאה ה-14, תקופת שליטת הממלוכים בצפת והתקופה בה על פי המסורת נבנה בית הכנסת – שבאותו הזמן, מאות שנים קודם לידת האר"י, היה נקרא בית הכנסת אליהו הנביא. מאוחר יותר, לאחר שהפך לבית מדרשו של האר"י, שונה שמו לבית הכנסת האר"י.
ממצאים נוספים מהיישוב היהודי בעיר התגלו ב-2007, בעקבות בור שנפער ברחוב ירושלים, הרחוב הראשי בעיר המשמש גם כמדרחוב העירוני. הבור שנפער ברחוב לאחר סופת גשמים כבידה חשף תחתיו שרידי חדרים של בתים השייכים ככל הנראה לשכונה שהיוותה חלק מרכזי מהיישוב היהודי בעיר וקרסה במהלך רעידת האדמה הגדולה שהתרחשה ב-1837 והסבה נזק רב לעיר.
הממצא העתיק ביותר שנמצא בעיר הוא השרידים ליישוב כנעני בעיר צפת כבר מתקופת הברונזה התיכונה שנמצאו בספטמבר 2012 ותוארו לעיל בהרחבה. במהלך החפירה שבוצעה במדרון המזרחי של מצודת צפת נמצאו עשרות שרידי כלי חרס מתקופת הברונזה התיכונה, תקופת הברזל, התקופה הרומית המאוחרת והתקופה הממלוכית, כמו גם כתובת בנייה ששולבה בקיר במסגד אל-ג'כנדאר וממנה עולה כי פעלה בצפת שכונה כבר בראשית המאה ה-14, לצד שרידי בנייה מהתקופה הממלוכית והעות'מאנית.
על פי הערכת רשות העתיקות, בעוד בחלקו העליון של הרובע היהודי קרסו הבתים בעקבות רעידת האדמה בצורה אנכית – תוך כדי קבירת המבנים הקדומים ששרידיהם ככל הראה שקעו במעמקי האדמה. בתחתית הרובע, רבים מן המבנים הידרדרו במורד הסמטאות לכיוון בית העלמין, אך לא פגעו במבנים הסמוכים אליהם. אחד מאותם מבנים שלהערכת הרשות לא פגעה במבנים אחרים הוא בית הכנסת האר"י הספרדי ואם-כן המפלס עליו פוסעים בימים אלה סביבות בית הכנסת הוא לכאורה אותו מפלס עליו דרכו גדולי הדור במאה ה-16. את הממצא הסיקה הרשות בעקבות השיפוץ שביצעה לחזית בית הכנסת, בפיקוחו של האריכאלוג אבנר הילמן.
מוניצ'יפל קראיובה
מוניציפל קראיובה (ברומנית: Clubul Sportiv Municipal Craiova) היא קבוצת כדורסל רומנית מהעיר קראיובה. המתמודדת בליגת העל הרומנית וביורופקאפ ובעבר השתתפה בליגה הבלקנית.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 2001. בסיום עונת 2002/03 העפילה הקבוצה לראשונה לליגה הבכירה. לאחר עונה אחת ירדה בחזרה מהמקום האחרון לליגה השנייה ואף לליגה השלישית. בעונת 2006/07 טיפסה לליגה השנייה ולאחר עונה אחת העפילה בחזרה לליגת העל. לאחר מספר עונות בתחתית, סיימה הקבוצה את עונת 2012/13 במקום הרביעי והפסידה בסדרת רבע גמר הפלייאוף לקבוצת גז מתאן מדיאש 3-0. בעונת 2013/14 השתתפה הקבוצה לראשונה בליגה הבלקנית
מאז חודש נובמבר 2012, מארחת הקבוצה בהיכל הרב תכליתי החדש פוליבלנטה המכיל 6,000 מקומות ישיבה.
ביטויי שנאה בישראל
ביטויי שנאה בישראל כוללים קריאות הנובעות משנאה, ומופנות בישראל כלפי קבוצות אוכלוסייה שונות.
ביטויים בולטים ממניעים לאומניים וגזעניים הן הקריאות "אטבח אל-יהוד" או מוות ליהודים, של ערבים כלפי יהודים, ו"מוות לערבים", של יהודים כלפי ערבים.
ביטויי שנאה נוספים נוגעים למוצא, להשתייכות פוליטית ולמידת הדתיות, ומכילים גם הם פעמים רבות איחולי מוות, לדוגמה: "מוות לשמאלנים", "מוות לדוסים", "מוות לאשכנזים" ו"מוות למתנחלים".
המרד בהכחדה
המרד בהכחדה (באנגלית: Extinction rebellion) הוא תנועה חברתית-פוליטית המשתמשת בהתנגדות לא אלימה כדי למחות כנגד משבר האקלים, אובדן המגוון הביולוגי, והסיכון להכחדה אנושית ולהתמוטטות אקולוגית. זאת, אף שתחת כל תרחיש אפשרי של שינויי האקלים, אפשרות הכחדת האנושות אינה על הפרק.
התנועה הוקמה בבריטניה במאי 2018 כאשר כמאה אנשי אקדמיה חתמו על עצומה הקוראת לפעולה באוקטובר 2018, והתחילה לפעול בסוף אוקטובר על ידי רוג'ר האלאם, גייל ברדברוק, סיימון בראמוול, ופעילים אחרים מקבוצת הקמפיין Rising Up! בנובמבר 2018 בוצעו בלונדון פעולות שונות של מרי אזרחי. בפעולה מתמשכת, באפריל 2019 השתלט הארגון על ארבעה אתרים בולטים במרכז לונדון: קרקס אוקספורד, מארבל ארץ', גשר ווטרלו והאזור סביב כיכר הפרלמנט.
בהסתמך על תנועות עממיות כגון תנועת אוקיופיי, תנועת העצמאות של גנדי, הסופרז'יסטיות, מרטין לותר קינג והתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, רוצה תנועת "המרד בהכחדה" לעורר תמיכה ברחבי העולם סביב תחושת דחיפות משותפת כנגד משבר האקלים. מספר רב של פעילים בתנועה התחייבו להיעצר ואף להיכנס לכלא, בדומה לטקטיקות המעצר ההמוני של ועדת 100 ב-1961.
בלוגו של התנועה מופיע בתוך עיגול שעון חול המסמל הכחדה.
דרישות
אתר התנועה קובע את מטרותיה:
עקרונות מנחים
באתר התנועה מופיעה ההצהרה הבאה המפרטת את עקרונות המחאה:
תמיכה
ב-26 באוקטובר 2018 חתמו כמאה אקדמאיים על קריאה לפעולה התומכת בתנועה. ב-9 בדצמבר 2018 פורסם מכתב תמיכה שני חתום על ידי עוד מאה אקדמאים.
במהלך "המרד הבינלאומי", שהחל ב-15 באפריל 2019, הגיעו מסרי תמיכה שונים ממספר מקורות, בהם נאומה של השחקנית אמה תומפסון, ביקורה המתוכנן של גרטה טונברי, מנהיגת שביתת התלמידים בבית הספר, והצהרות של מדעני נאס"א לשעבר, ג'יימס הנסן, הבלשן והפעיל נועם חומסקי.
2018
ב-17 באוקטובר 2018 קיימו פעילי "מרד ההכחדה" ישיבה במטה הבריטי של גרינפיס, הארגון הסביבתי לפעולה הישירה, "לעודד את חברי המחאה להשתתף באירועי הפרת סדר המוניים כאלטרנטיבה היחידה שנותרה כדי למנוע את האסון הגרוע ביותר" ולהצטרף פעילויות עתידיות של התנועה.
"הצהרת המרד"
ב-31 באוקטובר 2018 נערכה בכיכר הפרלמנט בלונדון עצרת "הצהרת המרד" כנד ממשל בריטניה שבה השתתפו יותר מאלף אנשים. באירוע נאמו דונצ'אד מקארתי, ג'וליה ברדבורי, "Green MEP", מולי סקוט קאטו, וכן גרטה טונברי בת ה-15, התלמידה השוודית הנמצאת "בשביתה" מבית הספר בגלל חוסר הפעולה של ממשלת שוודיה בנושא האקלים. העצרת עברה לחסום את הכביש שממול לבתי הפרלמנט, ובעקבות כך נעצרו 15 מפגינים.
בשבועיים הראשונים להקמת התנועה בנובמבר 2018 נעצרו יותר מ-60 אנשים על השתתפות בפעולות של מרי אזרחי שאורגנו על ידי מרד ההכחדה. ב-12 בנובמבר 2018, פעילים חסמו את הכניסה למחלקה הבריטית לאסטרטגיה עסקית, אנרגיה ותעשייה, וחלקם הדביקו את ידיהם אל דלתות המחלקה. פעילים תלו כרזת "שינוי האקלים... אנחנו נדפקנו" על גשר וסטמינסטר והדביקו את עצמם לשערי רחוב דאונינג, ליד ביתו הרשמי של ראש הממשלה, ב-14 בנובמבר.
"יום המרד"
ב-17 בנובמבר 2018, במה שנקרא "יום המרד", השתתפו כ -6,000 איש בפעולה מתואמת לחסימת חמשת הגשרים העיקריים על נהר התמזה בלונדון (סאת'ק, בלקפריירס, ווטרלו, וסטמינסטר, ולמבת') במשך מספר שעות, וגרמו להפרעות תנועה גדולות ; כ-70 איש נעצרו. הגרדיאן תיאר את הפעולה כ"אחד המעשים הגדולים ביותר של מרי אזרחי בדרכי שלום בבריטניה במשך עשרות שנים". באותו היום הייתה פעילות של התנועה בסטוקהולם, וכן עצרות בדבלין, קורק, גולוויי, בלפסט, קופנהגן, ברלין, מדריד וניו יורק. החל מ-21 בנובמבר 2018, החל קמפיין שנודע בשם מחסומים "חפוזים" (חסימת דרכים חוזרת של כ-7 דקות בכל פעם), קבוצות קטנות של פעילים ביצעו מחאות על ידי צמתי דרכים בכבישים ברחבי העיר וגרמו לשיבוש רציני בתנועה בשעת העומס ובהמשך לאורך כל היום. פעולות דומות נמשכו גם ביומיים הבאים בלונדון, כאשר קבוצה אחת עברה לרחוב אוקספורד באחר הצהריים של יום הקניות בלאק פריידי.
ב-23 בנובמבר, בפעולה ראשונה מחוץ ללונדון, עצרו פעילים בניו יורק את התנועה בקופרגייט, ברחוב קליפורד, במדרכה ובגשר אוס, וכן בהפגנה מחוץ למשרדים המערביים של מועצת העיר. באזור אוקספורד נחסמה את התנועה על כביש בוטלי באותו יום.
"יום המרד השני"
ביום "המרד השני", שבוע לאחר הראשון, מרד ההכחדה חסם את הכבישים סביב כיכר הפרלמנט, ואז קיים צעדת הלוויה מדומה לרחוב דאונינג ולאחר מכן אל ארמון בקינגהאם. מייסד התנועה, גייל ברדברוק, קרא מכתב למלכה, ופעילה אחת הדביקה את עצמה לשערי הארמון, לפני שהתהלוכה חזרה לכיכר הפרלמנט. ב -24 בנובמבר התרחשו פעולות מחוץ ללונדון על ידי קבוצות במנצ'סטר, שפילד,Machynlleth ואדינבורו.
ב-15 בדצמבר 2018, פרופסור לפסיכולוגיה נעצר על "גרפיטי שינוי אקלים" על בניין המחלקה לענייני סביבה, מזון וענייני הכפר (DEFRA), וכתגובה הוקמה מחאה במרכז קניות מקומי.
ב-21 בדצמבר 2018, קיימה התנועה מחאה כנגד ה-BBC על כך שהוא "אינו מדווח" על "מצב חירום אקלימי". מטה ה-BBC בלונדון הושם בהסגר על ידי המשטרה.
2019
בין 15 ל-18 באפריל 2019 התייצבו אלפי פעילי התנועה בכמה אתרים במרכז לונדון. המפגינים הקימו ביום שני מאהלי מחאה וחוסמים מאז כבישים במארבל ארץ', בגשר ווטרלו, בכיכר הפרלמנט ובכיכר אוקספורד ודרשו שממשלת בריטניה תכריז על מצב חירום לאומי, תפעל לעצירת כל פליטות הפחמן במדינה עד לשנת 2025, ושפרטי תוכנית החירום לא יונחתו מלמעלה, אלא ייקבעו על ידי אסיפות עממיות. המשטרה עצרה כ-700 בני אדם בשלושת ימי ההפגנות.
בישראל
ב-27 במאי 2019 התקיימה בתל אביב פגישת היכרות והתנעה לתנועת "המרד בהכחדה" המייצגת בישראל את ערכי התנועה הבינלאומית. לפגישה הגיעו כ-200 איש מרחבי הארץ. בין המארגנים נמנית קהילת "עץבעיר". בפגישה הוצגה צורת ההתארגנות של התנועה והוגדרו מספר קבוצות עבודה וקבוצות דיון. הפעילים יעברו הכשרה בנושאי פעולה ישירה ומשבר האקלים, ובהמשך יארגנו חוגי בית.
בין האירועים של התנועה בישראל:
פעילויות דומות נערכו במהלך שנת 2021. פעולות נוספות של המרד בהכחדה כוללות: מחאה מול גופי תקשורת, מול בנקים ובתי השקעות בקריאה להסתת השקעות מדלקים פוסילים, כניסה לכנסים של חברות מזהמות ושיבושם, חסימת משרדי ממשלה (האוצר והאנרגיה), חסימת תחנת הכוח בחדרה וחסימת השירות המטאורולוגי. המרד בהכחדה עוסק גם בלחץ על הממשלה להכריז על מצב חרום אקלימי ולחוקק חוק אקלים משמעותי.
Wachet! betet! betet! wachet!, רי"ב 70
'''!Wachet! betet! betet! wachet''' (בעברית: עורו! התפללו! התפללו! עורו!), רי"ב 70, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון השני של הציפייה ב-6 בדצמבר 1716 בוויימאר וגרסה זו ממוספרת 70a. בלייפציג, באך הרחיב אותה וביצע את הגרסה המחודשת ביום ראשון ה-26 שלאחר חג השילוש הקדוש, ב-21 בנובמבר 1723.
רקע
באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר שם מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
במאי 1723 התמנה באך לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה הליטורגית, כלומר ימי ראשון וחגים, תוך כמה שנים. עם זאת, בגלל העומס הגדול והקושי בהלחנת יצירות כה רבות, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים או הרחבות.
קנטטה זו הייתה העשרים ושלוש שהלחין באך מאז החל למלא את תפקידו בלייפציג. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 90. ב-18 בנובמבר 1731 ביצע באך את הקנטטה שוב, לרגל אותו מועד.
ב-1868 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 16 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני סופרן, אלט, טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, חצוצרה, אבוב, בסון, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה 11 קטעים שמחולקים לשני חלקים: 1. מקהלה: ''!Wachet! betet! betet! wachet'' (עורו! התפללו! התפללו! עורו!) 2. רצ'יטטיב לבס: Erschrecket, ihr verstockten Sünder (ימלא לבכם פחד, אתם החוטאים) 3. אריה לאלט: Wenn kömmt der Tag, an dem wir ziehen (מתי יבוא היום, בו נוכל לצאת) 4. רצ'יטטיב לטנור: Auch bei dem himmlischen Verlangen (גם כשנשתוקק אל דבר אלהים) 5. אריה לסופרן: Laßt der Spötter Zungen schmähen (תן למלעיז, לבוז וללעוג) 6. רצ'יטטיב לטנור: Jedoch bei dem unartigen Geschlechte (אך אלהים הרואה את דרכי החוטאים) 7. כורל: Freu dich sehr, o meine Seele (שמחי, נפשי)
8. אריה לטנור: Hebt euer Haupt empor (הרימו ראשיכם) 9. רצ'יטטיב לבס: Ach, soll nicht dieser große Tag (האם לא יהא יום זה) 10. אריה לבס: Seligster Erquickungstag (הוי יום מאושר, מלא-נועם) 11. כורל: Nicht nach Welt, nach Himmel nicht (לבי לא יכסף)
הקלטות
היצירה הוקלטה במלואה 26 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ניקולאוס הרנונקור (ב-1976), טון קופמן (ב-1998), מסאקי סוזוקי (ב-2000) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
1820 בארצות הברית
1820 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 44 שנה מיום היווסדה.
אי-שוויון
{{פירושונים|* אי-שוויון (מתמטיקה) – מושג מתמטי
ראו גם
}}
סולם הסטטוס קוו
סולם הסטטוס קוו (באנגלית: Immovable Ladder, מילולית: "הסולם שאי אפשר להזיז", בערבית: السُّلَّم الثَّابِت, מילולית: "הסולם העומד במקומו") הוא סולם מעץ ארז, העומד לרגלי אחד מחלונות הקומה השנייה, של כנסיית הקבר בירושלים.
הסטטוס קוו בין העדות הנוצריות בירושלים
במהלך ההיסטוריה, עדות נוצריות שונות קנו להן "חזקות" על חלקים בכנסייה. הוויכוחים בין העדות על גבולות חזקות אלו הביאו במהלך המאה ה-19 לניסוחם של הסכמי סטטוס קוו: נקבעו שעות תפילה לכל עדה, סדר הדלקת הפמוטים ומנורות השמן בכנסייה ואפילו על אילו מרצפות מותר לבני עדה מסוימת לדרוך בדרכם ממקום התפילה שלהם אל הקבר הקדוש.
כחלק מהסכם הסטטוס קוו, לא ניתן להזיז את הסולם ממקומו, והוא ניצב במקום זה כבר יותר מ-250 שנה (מלבד מספר פעמים בהן הוזז).
הסולם
עד שנת 1831, היו שערי הכנסייה נפתחים רק בחגים מיוחדים, באישור השלטון המוסלמי. בכל זמן אחר היו השערים נעולים והנזירים הנוצרים נאלצו לשהות בכנסייה ב"מאסר בית". מזונם של הנזירים בני העדה הארמנית הועלה אליהם מבעד לחלון הפתוח שבקומה העליונה, והנזירים היו משתמשים בסולם על מנת לצאת מהחלון. כיום, אין לסולם שימוש. אולם, מכיוון שהסולם נכלל בהסכמי הסטטוס קוו, אסור להזיזו ממקומו למרות שמכול בחינה מעשית ורוחנית, הוא מיותר.
האפיפיור פאולוס השישי קבע בשנת 1964 כי הסולם יישאר במקומו עד שהכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית תתאחדנה.
מלחמת האזרחים במאלי
מלחמת האזרחים במאלי היא מלחמת אזרחים שהחלה בינואר 2012 בין צפון ודרום מאלי.
מהלך המלחמה
החל מ-16 בינואר ועד מרץ 2012 התחוללה עיקר הלחימה בשלושה ערים במזרח המדינה: מנקה, תסלית ואגולהוק. בסבב לחימה שהחל ב-11 במרץ ניצחו המורדים את צבא מאלי בתסלית, והחלו בהתדמות לפנים הארץ.
ב-22 במרץ 2012 הדיח צבא מאלי את נשיא מאלי אמדו טומני טורה, בעקבות הניהול הכושל של המלחמה. במקומו הקים גוף בשם 'הוועדה הלאומית לשמירת הדמוקרטיה והמדינה' שעמד בראשו אמדו טומני טורה.
המורדים גירשו את צבא מאלי מהשטח שכבשו בצפון מאלי, ובמשך כשנתיים נשאר השטח אצלם, ללא כל התערבות של צבאות אחרים. כל אותו זמן ביקשה ממשלת מאלי עזרה צבאית זרה כדי לכבוש מחדש את הצפון.
ב-11 בינואר 2013 החל הצבא הצרפתי במבצע סרוואל, פעולות נגד המורדים. כוחות ממדינות אחרות באיחוד האפריקאי הגיעו לאזור זמן קצר לאחר מכן. עד 8 בפברואר אותו השנה נכבש השטח שהוחזק על ידי המורדים על ידי צבא מאלי ובעזרת הקואליציה הבינלאומית.
עסקת שלום בין הממשלה למורדים טוארג נחתמה ב-18 ביוני 2013. עם זאת, ב-26 בספטמבר 2013 פרשו המורדים מהסכם השלום וטענו כי הממשלה לא כיבדה את התחייבויותיה בהסכם.
הסכם הפסקת אש חדש נחתם ב-19 בפברואר 2015 באלג'יר שבאלג'יריה, אולם הלחימה עדיין נמשכת, אם כי בעוצמה נמוכה יותר מבעבר.
המדובב
המדובב היא סדרת מתח ישראלית ששידורה החל ב-13 ביוני 2019, ב-yes וב-STINGTV. הסדרה נכתבה על ידי אדם ביזנסקי, עמרי שנהר ודנה עדן ובוימה על ידי אריאל בנבג'י. העונה השנייה עלתה לשידור ב-21 בדצמבר 2022. העונה הראשונה כללה 11 פרקים והעונה השנייה כללה 8 פרקים. עדיין לא פורסם אם תהיה עונה שלישית.
אצבעות דג
אצבעות דג (באנגלית: Fish fingers) הוא מאכל מעובד עשוי דג מצופה. לרוב נעשה מדגי בקלה וממשפחת הבקליים. מכונה אצבעות דג בשל צורתו. שמות נוספים הם "שניצלוני דגים", "מקלות דג". האצבעות מצופות בדרך כלל בפירורי לחם או בבלילה. המאכל פופולרי בארצות הברית, בבריטניה ובאירלנד.
הרכב המאכל עשוי להיות רצועת פילה (נתח דג נקי מעצמות), או דג טחון שיצקו אותו לצורת רצועות. אצבעות הדג אשר עשויות מפילה שלם נחשבות לבעלות איכות גבוהה יותר.
למרות שהמאכל עשוי בדרך כלל מדגים לבנים, קיימות גם אצבעות העשויות מסלמון. סוג נוסף הוא אצבעות דג העשירות במיוחד באומגה 3.
All Me
All Me הוא סינגל של הראפר הקנדי דרייק, מתוך אלבום האולפן השלישי שלו, Nothing Was the Same, שיצא לאור בשנת 2013. השיר נשלח לרדיו האורבני העכשווי כסינגל הרשמי השלישי מתוך האלבום ב-24 בספטמבר 2013. השיר מכיל הופעות אורח של הראפרים 2 צ'יינז וביג שון, עם הפקה מוזיקלית של קיי ויין, לצד הפקה נוספת של נואה "40" שביב. השיר הגיע בשיאו למקום ה-20 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע
ב-1 באוגוסט 2013 הוציא דרייק את "All Me" בהשתתפות ביג שון ו-2 צ'יינז, עם הפקה של קיי ויין. השיר מכיל גם פתיחה מאת הקומיקאי עזיז אנסרי. קיי ויין העניק לדרייק ונואה "40" שביב קרדיט עבור הוספת דגימתו של אנסרי והברייקדאון הסוגר את השיר. אף על פי כן, הגרסה הכוללת את הפתיחה והסיום של השיר לא נכללה באלבום. הפתיחה של אנסרי מכילה דגימה מאחד האלטר-אגוים של אנסרי, "Randy", מתוך הסרט "אנשים מצחיקים".
במקור, קיי ויין ניגן את האינסטרומנטל ששומש ב-"All Me" דרך האייפד שלו בצילום לליין הבגדים של שון. שון התעניין בקצב והחליט להשתמש בו באלבומו הקרוב, Hall of Fame. אף על פי כן, העבודה על השיר לא הסתיימה במשך מספר חודשים. לאחר תקופה ללא התקדמות בעבודה על השיר, ויין עיבד אותו ושלח אותו לדרייק, שהיה במקרה באולפן עם 2 צ'יינז. דרייק ו-2 צ'יינז התעניינו בשיר והקליטו על האינסטרומנטל בתים משלהם. בזמן שבילה בביתו של דרייק בלוס אנג'לס, גילה שון ששניהם הקליטו בתים על הרצועה. קיי ויין לחץ אז על שון לשלוח לדרייק את הקטע שהקליט לשיר כדי שיוכל להשתמש בשיר באלבומו, Nothing Was the Same.
הוצאה וקידום
ב-1 באוגוסט 2013, דרייק פרסם את "All Me" להורדה בחינם דרך חשבון ה-SoundCloud שלו. עם זאת, מכיוון שיציאת האלבום Nothing Was the Same ב-24 בספטמבר התקרבה, הוא הוסר מ-SoundCloud. במקור, דווח כי השיר היה לסינגל השני מתוך Nothing Was the Same, לפני צאתו של "Hold On, We're Going Home".
השיר פורסם לתקליטנים כסינגל שיווקי באותו חודש. לאחר מכן, ב-24 בספטמבר 2013, הוציא דרייק את "All Me" לרדיו האורבני העכשווי בארצות הברית כסינגל רשמי מתוך Nothing Was the Same.
ביקורת
"All Me" זכה לביקורות נלהבות עם צאתו, בהם שבחים מצד המגזינים ספין, פיוז ו-Vice, בין היתר. ההוקרה הופנתה בעיקר לקטעי הראפ ולהפקה. DJBooth.net, Paste ו-The Fader כינו את השיר "המנון קיץ". בנוסף לשבחים שהעניק ל-Nothing Was the Same, ג'סאל ג'יי סול פנדיה מ-Rapreviews.com אמר כי רצועות מהדורת הדלוקס של האלבום, בהן "All Me", היו חזקות יותר מרוב הרצועות האחרות המופיעות במהדורה הסטנדרטית של האלבום.
ג'ון בליסטיין מרולינג סטון שיבח את השיר ואמר כי "דרייק מדגיש כי התוצרת העצמית שלו וגודל חשבון הבנק עולים תוך ליווי של סינת'ים מאופקים; כשהוא צונח אחרי ההוק, זה לתוך צלצולי פעמונים חלולים, מדגם ווקאלי נזירי מעוות ובית שני מגוחך אופייני של 2 צ'יינז". מגזין קומפלקס שיבח את הופעתו של ביג שון בבית השלישי של השיר והעניק לו את תואר בית הראפ ה-13 הטוב ביותר מ-2013.
הופעות חיות
באוגוסט 2013, דרייק ביצע את "All Me" ב-Sweet 16 של קיילי ג'נר, בתערובת עם שירים אחרים, כולל "Started from the Bottom", "HYFR" ו-"No New Friends". דרייק ביצע את השיר כחלק מרשימת השירים בסיבוב ההופעות שלו, Would You Like a Tour?. ב-16 בדצמבר 2013, במהלך סיבוב ההופעות בדטרויט, ביג שון התארח בהפתעה וביצע את השיר יחד עם דרייק.
גבריאל ג'ורג'ו
גבריאל ניקו ג'ורג'ו (ברומנית: Gabriel Nicu Giurgiu; נולד ב-3 בספטמבר 1982) הוא כדורגלן עבר רומני, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
קריירה
ג'ורג'ו התחיל את הקריירה שלו באוניברסיטאטה קלוז' ששיחקה אז בליגה השנייה. לאחר 7 שנים בהם נכשלו מאמציו של המועדון להעפיל לליגת העל הרומנית. בינואר המועדון היה במקום הראשון בליגה כאשר ג'ורג'ו היה מבין השחקנים המובילים במועדון והוא חתם באוצלול גאלאץ עימה הגיע למקום החמישי שהוביל למוקדמות גביע אופ"א. באוגוסט  חתם ברובין קאזאן. לאחר שלא זכה לדקות משחק, באוגוסט  הושאל לאוצלול גאלאץ ובינואר  חתם במועדון. בעונת  זכה עם המועדון באליפות לראשונה בתולדותיו. ביולי  זכה עם המועדון בסופר קאפ לאחר ניצחון על סטיאווה בוקרשט (במשחק זה הוא שיחק 4 דקות בלבד ובעקבות פציעה הוחלף על ידי גבריאל ויגליאנטי). בקיץ  חתם במכבי נתניה. ב-21 במרץ 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 1-3 נגד הפועל פתח תקווה. בסיום העונה עזב את המועדון וחזר לרומניה וחתם בקונקורדיה קיאז'נה. בקיץ  חזר לאוניברסיטה קלוז'.
בקיץ פרש מכדורגל.
לאחר ההצלחה עם אוצלול, במאי זומן לסגל נבחרת רומניה. ב-8 ביוני 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד.
פול קרלין
פול נסטור קרלין (באנגלית: Paul Nestor Carlin; 25 באוגוסט 1931 - 25 באפריל 2018) היה איש עסקים אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית מינואר 1985 ועד ינואר 1986.
ראשית חייו
פול קרלין נולד בסן דייגו, קליפורניה. ב-1954 הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ויומינג, שם הוא עסק בריצה. הוא שירת שנתיים בצבא ארצות הברית והיה מאמן אתלטיקה באוניברסיטת בגדאד במסגרת תוכנית פולברייט.
קריירה ציבורית
בשנות ה-60 עבד קרלין באיגוד הארצי של המחוזות. בארגון זה הוא שימש כעוזר המנהל לעניינים פדרליים, תפקיד בו הוא עסק בשתדלנות בקונגרס. בהמשך הוא שימש במשרה דומה מטעם האיגוד הלאומי למועצות חינוכיות. ב-1968 הוא הצטרף לאיגוד הארצי האודיו-ויזואלי, כסגן נשיא וכמנהל חינוכי.
קריירה בממשל הפדרלי
קרלין החל לעבוד בממשל הפדרלי כאיש הקשר של הנשיא ריצ'רד ניקסון לקונגרס לענייני דואר. הוא המשיך ושימש כמומחה ליחסי עבודה במטה שירות הדואר של ארצות הברית, ראש אזור המזרח של השירות וראש אזור המרכז של השירות.
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית
ב-14 בנובמבר 1984 בחרה מועצת המנהלים של שירות הדואר בקרלין לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית מבין 35 מועמדים וב-1 בינואר 1985 הוא נכנס לתפקידו.
במהלך השנה בה כיהן קרלין כמנהל הכללי של הדואר סבל השירות מגרעון תקציבי. מ-1 באוקטובר 1984 (תחילת השנה התקציבית) ועד 1 ביולי 1985, צבר שירות הדואר גירעון של 385 מיליון דולר, בין השאר בשל גידול בלתי צפוי מראש בנפח דברי הדואר ושינויים בנתיבי ובלוחות הזמנים של קווי התעופה שהצריכו משירות הדואר לשאת ולתת על חוזים עם חברות התעופה ולשנות את לוחות הזמנים שלו. כדי לצמצם את הגרעון, החליט קרלין על קיצוץ של 3.5% בשכרם של 35 המנהלים הבכירים בשירות (כולל בשכרו שלו), ועיכב העלאת שכר מתוכננת של 3.2% של 714 מנהלים נוספים. צעדים נוספים לקיצוץ בהוצאות ננקטו על ידי שירות הדואר בתקופת כהונתו בתפקיד, כולל קיצוץ בשעות נוספות ועיכוב או ביטול של הנפקתם של בולי דואר מסוימים. סך כל הגרעון של השירות בשנת כספים זו הסתכם ב-251 מיליון דולר.
כהונתו של קרלין בשירות הדואר נקטעה לאחר שנה בלבד מיום תחילתה, כאשר ב-6 בינואר 1986 הוא הודח על ידי מועצת המנהלים של השירות. הותר לו להישאר כיועץ למועצת המנהלים בשכר מופחת. ג'ון מקיין, יושב ראש מועצת המנהלים, הסביר את פיטוריו של קלרין באומרו, "המנהלים חשו שחל שינוי באווירה שהצריך פרספקטיבה שונה של השוק". מחליפו של קרלין, אלברט וינסנט קייסי, התייחס בזכרונותיו להסבר שנתנו לו סגן יושב הראש, פיטר ווס בנוגע לסיבה לפיטוריו של קרלין. לדבריו של קייסי, מקיין וווס אמרו לו שקרלין כשל בצמצום מספר עובדי שירות הדואר, שהוא היה איטי מדי בקבלת החלטות בנוגע לרכישת ציוד אוטומציה, שהוא האציל יותר מדי סמכויות, ושהוא היה כפוף יותר מדי לבית הלבן, כל זאת בנוסף לגרעון של 251 מיליון דולר באותה שנה.
ביוני אותה שנה הגיש קרלין תביעה נגד מועצת המנהלים כדי לקבל בחזרה את תפקידו כמנהל הכללי של הדואר. הוא טען שהוא פוטר בשל סירובו להטות חוזה לרכישת ציוד למיון דואר לטובת חברה שהועדפה על ידי ווס. כחודש לפני הגשת התביעה של קרלין, הודה ווס באשמת קבלת תשלומים בנוגע לחוזה זה והתפטר מתפקידו במועצת המנהלים. עם זאת, התביעה שקרלין הגיש נדחתה על בסיס הסעיף בחוק הארגון מחדש של הדואר שמנע ביקורת שיפוטית על החלטת מועצת המנהלים של שירות הדואר לפטר את המנהל הכללי. על פי פסיקת בית המשפט, הקונגרס העניק למועצת המנהלים את הסמכות לפטר את המנהל הכללי "מסיבה ראויה, מסיבה בלתי ראויה, או ללא סיבה בכלל".
קריירה עסקית
לאחר סיום כהונתו כמנהל הכללי של הדואר, היה קרלין שותף יחד עם יוג'ין ג'ונסון לייסוד חברה שנקראה "דואר עסקי מהיר" (Business Mail Express Inc). החברה הוקמה ב-1990 ונמכרה ב-1995. ב-1998 ייסדו השניים חברה שנקראה "מייל-2000" (Mail2000), שמטרתה הייתה לזרז משלוחי דואר באמצעות סיוע לחברות עסקיות למיין מראש את דברי הדואר בכמויות גדולות. ב-2001 רכשה חברת United Parcel Service את "מייל-2000" בסכום שהוערך ב-100 מיליון דולר.
פול קרלין נפטר במחוז ארלינגטון, וירג'יניה, ב-25 באפריל 2018, בגיל 86. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
אלה אמיתן
אלה אמיתן (וילֶנסקי) (Ella Amitan-Wilensky; 14 באפריל 1893 - 20 ביוני 1995) הייתה מחברת ספרי ילדים, משוררת ומתרגמת ספרי עיון, שירה וסיפורת ישראלית.
קורות חיים
אמיתן נולדה בדורפאט שבאסטוניה, בתם של יוסף מיכאל ורחל וילנסקי (שנספו לימים בשואה בשנת 1941). הייתה חברת "החלוץ" בעיר הולדתה, יחד עם אחיה, לייב וילנסקי, ששימש היושב ראש.
בשנת 1911 סיימה את לימודיה בגימנסיה רוסית-גרמנית לבנות והחלה את לימודיה הגבוהים, תחילה בבית הספר לרפואת שיניים על שם לבינוביץ', אותו סיימה בשנת 1914, ובשנים 1918–1919 הייתה סטודנטית לרפואה באוניברסיטת דורפאט.
משנת 1920 הייתה מורה לאנגלית בגימנסיה רוסית. בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל. בארץ סיימה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים שזה עתה נוסדה.
עם הזמן אימצה לעצמה את שם נעוריה של אמהּ, אמיתן, כיוון שהזכיר את השם "עמית" ('חבר').
במהלך השנים עבדה כמתרגמת ומזכירה בלשכה המרכזית של קרן היסוד ובנוסף, תרגמה ספרות ילדים מאנגלית, צרפתית וגרמנית, עליה גם הרצתה, וכתבה ספרי שירה וסיפורת.
שירה הראשון - "הצי הלבן" התפרסם במוסף דבר לילדים, כ"ד בשבט תרצ"ד. על שיר זה, כמו על שירים נוספים, חתמה בשמה הפרטי בלבד: אלה.. בין שיריה הרבים התפרסם במיוחד השיר "בִּמְדִינַת הַגַּמָּדִים", שהולחן על ידי יצחק לוי וזכה, לאחר עשרות שנים, לעיבוד למחזמר. השיר נכתב באמצע מלחמת העולם השנייה, בזמן שאמיתן שירתה בחיל העזר לנשים בצבא הבריטי, בעקבות פגישה שלה עם ילדם של ידידים, שבגיל שנה ורבע הלך בביטחון, בניגוד להיסוס בהליכה שקיים אצל תינוקות בגילו. ומתוך אווירת המלחמה בה הייתה, היא תארה לעצמה שלו הייתה מוכרזת מלחמה בארץ הגמדים, מפקדם היה צועד כמו התינוק הקטן, ולאחר מספר ימים כתבה את השיר.
שירותה במלחמה השפיע על שיריה, ובספרה "לך ולך" שיצא לאור בשנת 1949 היא אף התייחסה בשיר "במדבר" למותו של חייל בשדה קרב המתרחש במדבר.
אמיתן נפטרה ב-20 ביוני 1995, בהיותה בת 102. דודניתה הייתה הסופרת כלת פרס ישראל ימימה אבידר-טשרנוביץ.
קישורים חיצוניים
מפרי עטה:
המובסים
המובסים (בגרמנית: Schatten der Mörder – Shadowplay) היא סדרת טלוויזיה של נטפליקס משנת 2021.
בלש במשטרת ניו יורק מברוקלין שהוקצה לעבוד בנפה הקטנה ביותר במשטרת ברלין מחפש את אחיו, חייל צבא שנעלם בסוף מלחמת העולם השנייה ומסייע למפקדת במשטרת ברלין להילחם בפשיעה בברלין שלאחר המלחמה.
עלילה
השוטר מברוקלין, מקס מקלפלין, בשנת 1946 התנדב לסייע בברלין ההרוסה שלאחר המלחמה בבניית המשטרה המקומית. עם זאת, התוכנית שלו אינה לגמרי אנוכית, מכיוון שמקס מחפש את אחיו מוריץ מקלפלין וקיבל ידיעה שהוא בברלין. כשהוא מגיע לשם, מקס פוגש את השוטרת הגרמנית אלסי גרטן. יחד הם יצאו לעצור פושע חסר מצפון ולהביא אותו מאחורי סורג ובריח.
האיש שנקרא "יוצר המלאכים" מנצל את המהומה שלאחר המלחמה ואת המצוקה האישית של האוכלוסייה לביצוע פשעיו. אבל האח מוריץ, אותו מקס בעצם פגש שוב, הפך ככל הנראה לעבריין. במעין מסע נקמה אישי, הוא מחסל נאצים לשעבר שלדעתו ראויים לכך. סגן הקונסול האמריקאי פרנקלין מבריח פושעים נאצים אלמחוץ לעיר ומקבל כתשלום נאמנות נאצית.
מכיוון שהמשטרה, בעזרתו של מקלפלין, צמודה לעקביו של יוצר המלאכים, הוא ניגש למתקפת נגד. פצצה מתפוצצת במתחם וכאשר הניצולים בורחים מהבניין, הם יורים עליהם בנשק אוטומטי. מקס יכול לירות ביורים. אלסי ומקס גם מצליחים לעצור את ייוצר המלאכים. אך מכיוון שהוא יודע יותר מדי על האמריקאים והבריטים בגרמניה, הם לא יכולים למסור אותו למשפט. סוכן שירות חשאי אמריקאי אוסף אותו במכוניתו.
כאשר אלסי חוזרת הביתה באותו ערב, היא מוצאת שם את בעלה, ששוחרר מהכלא הסובייטי, חולה סופנית.
מוריץ חטף את סגן הקונסול פרנקלין ואשתו. הוא רוצה לפגוש את אחיו מקס "מתחת לעץ האגס". מקס מוצא את החווה שבה גדלה אמו ממוצא גרמני ופוגש שם את מוריץ, שמענה את הקונסול על כך שנתן לנאצים לברוח. מקס יורה במוריץ, שנופל מטה מקרקעית השחת. בזמן שמקס מטפל באשתו של פרנקלין, מוריץ בורח למרות פציעתו בחזה. הוא בדרך לאיטליה, שם הניחו לעצמם להביא את גדולי הנאצים לדרום אמריקה באמצעות "קו החולדות", מסלול מילוט נודע ששימש את הנאצים.
הפקה והפצה
הסדרה הופצה בנטפליקס ב-18 באוגוסט 2021. הסדרה נכתבה על יד מאנס מארילנד, והופקה על ידי Tandem Productions ואולפני Bron. הצילומים נערכו בפראג ובמקומות הסובבים אותה בצ'כיה.
קוה שפרן
קוה שפרן (נולד ב-13 באוקטובר 1980) הוא מנכ"ל ובעלי חברת 'אולפני האומה ירושלים' להפקות ענק, איש רדיו וטלוויזיה ישראלי ומאמן למנהלים בכירים בתחומים של הופעות בתקשורת ולפני קהל ושפת גוף.
ביוגרפיה
קוה שפרן הוא בנו של הרב יגאל שפרן, פרופסור לאתיקה רפואית. גדל בשכונת קריית משה בירושלים, למד בתלמוד תורה מורשה ובישיבת ירושלים לצעירים.
הגיש בערוץ הראשון את "סודות שפת הגוף". במקביל מגיש בימי שישי בגלי צה"ל את הפינה "קוה לטוב" עם שמעון פרנס על יהדות אקטואלית ושירה עברית.
בשנת 2005 לאחר תוכנית ההתנתקות התפטר שפרן מתפקידו בגלי צה"ל וכן מסוכנות הידיעות AP שבה עבד.
בשנת 2006 התמנה שפרן להקים בצה"ל את בית הספר הצבאי לתקשורת והיה מפקדו הראשון למשך שלוש שנים. בית הספר נבנה בבסיס גלילות ומופקד על לימודי התקשורת של קציני צה"ל השונים ואנשי חטיבת דובר צה"ל. שפרן היה אחראי על הכשרת הקצונה הבכירה בצה"ל וראשי מערכת הביטחון להופעה בציבור ובתקשורת בשגרה ובחירום באמצעות אימוני עמידה מול מצלמה, סימולציות ותרגילים.
בנוסף שפרן מרצה לתקשורת המונים ולשפת גוף. בפברואר 2020 הקים את חברת "להופיע להשפיע" ללימוד כיצד להופעה נכונה בפני מצלמה וקהל. משרד ראש הממשלה רכש ממנה בשנים 2016–2020 שירותים בשווי 630 אלף ש"ח.
בפברואר 2020 יצא לאור ספרו "סודות נתניהו" בעברית ובאנגלית. בשנת 2021 פורסם הקורס הדיגיטלי "סודות נתניהו ומנהיגי העולם" שבו טיוטות הנאומים של נתניהו וניתוח שיטותיו. הקורס מלמד שפת גוף, רטוריקה והופעה על בסיס נאומי נתניהו והופעות מנהיגי העולם.
שפרן הוא מפיק הלמידה הדיגיטלית והקורסים המקוונים של מוסדות אקדמיה וממשל.
ב-2022 הקים שפרן את אולפני האומה בירושלים, בתמיכת הרשות לפיתוח ירושלים. במתחם אולפני שידור במרכז הקונגרסים בבנייני האומה, לשם שידורי כנסים ממרכז הקונגרסים.
פרסומים בולטים
מאוחר יותר באותה שנה ראיין שפרן את בנימין נתניהו בדרכו לישיבת הממשלה. תוך כדי הריאיון שהועבר בשידור חי בגלי צה"ל, החל מקטורנו של נתניהו להעלות עשן בשל סיגר בוער שהוחבא בכיסו. במקרה אחר פורסם כי משרד החוץ סירב להמשיך לשתף עמו פעולה משום ששפרן קיבל לידיו מסמכים מסווגים.
חיים אישיים
קוה שפרן נשוי לעיתונאית דקלה אהרן-שפרן ולהם שלוש בנות.
יחסי סודאן–שווייץ
יחסי סודאן–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של סודאן לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין הרפובליקה של סודאן לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. שווייץ תמכה בצעדים של סודאן לשחרור ההגבלות על הדרום שהסתיימו בסופו של דבר בפיצול המדינה הגדולה ביותר בשטחה באפריקה.
היחסים הדו-צדדיים שבין שווייץ לסודאן הם יחסים דיפלומטיים לא היסטוריים במיוחד. שווייץ הכירה בעצמאותה של סודאן בשנת 1956 וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1960. שנה לאחר מכן פתחה שווייץ נציגות דיפלומטית בבירה ח'רטום שהפכה בהמשך לשגרירות השווייצרית בסודאן.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2017 התגוררו בסודאן שבעים ושמונה אזרחים שווייצרים. חלקם התגוררו בסודאן למשך שנים ומחזיקים אזרחויות כפולות וחלקם נמצאים בסודאן כחלק ממשלחות של ארגונים בינלאומיים כגון האומות המאוחדות.
מרקו ארופ
מרקו ארופ (באנגלית: Marco Arop; נולד ב-20 בספטמבר 1998) הוא אתלט קנדי יליד סודאן, זוכה מדליית ארד באליפות העולם (יוג'ין 2022) ואלוף אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית והקריביים (טורונטו 2018) בריצת 800 מטר.