cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אופקים חדשים
הקמת אופקים חדשים
בחמש עשרה שנות קיומה הציגה "אופקים חדשים" עשר תערוכות שנערכו במוזיאון תל אביב לאמנות (1948, 1949, 1953, 1955, 1956, 1959), בית האמנים תל אביב (1952), בית האמנים בירושלים (1949), המוזיאון לאמנות חדשה חיפה (1957), והמשכן לאמנות עין חרוד (1963). כל אחת מן התערוכות לוותה בקטלוג (למעט שתי התערוכות של שנת 1949, להן נדפס קטלוג משותף אחד).
סגנון אמנותי
שלושת האמנים הבולטים בקבוצה והמזוהים עמה יותר מכל היו יוסף זריצקי, יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי. הבולט ביניהם היה יוסף זריצקי, שהיה המנהיג, האמן המרכזי והאידאולוג של הקבוצה. אמנים רבים נוספים נמנו אף הם על קבוצה זאת (אם כמייסדים ואם כמצטרפים). בין אלה ניתן למצוא את חיים קיוה, מרדכי אריאלי, אביגדור לואיזאדא, פנחס אברמוביץ, אהרון כהנא, צבי מאירוביץ, מרסל ינקו, משה קסטל, דב פייגין, יחיאל שמי, יעקב וכסלר, רוברט בזה, אבשלום עוקשי, אברהם נתון, שמואל רעיוני ואחרים.
מקור ההשפעה החזק על חברי הקבוצה הייתה האמנות האירופית המופשטת, ובייחוד השפעת האמנות הצרפתית של פיקאסו וז'ורז' בראק, אשר היו מחלוצי ההפשטה. השאיפה לאוניברסליזם הביאה את האמנים להתרכז באמנות שנחשבה בעיניהם באותה עת כאוונגרד אמנותי מתקדם. אמנות אשר תתבסס על האלמנטים הכי בסיסים והכי טהורים של ציור: קו, מרקם, צבע, קומפוזיציה. התנועה הציגה גרסה מקומית לסגנון הציור המופשט שהיה מפותח באירופה ובארצות הברית זה מכבר. להדגיש כי אמני הקבוצה הושפעו מן המופשט הפריזאי של שנות החמישים והשישים ודומה שהתעלמו מן האקספרסיוניזם המופשט של אסכולת ניו יורק. רוב חברי הקבוצה כלל לא הגיעו לאמנות מופשטת "טהורה", אלא להפשטה בעלת זיקה לנוף המקומי. במרוצת השנים גדל מספרם של הפסלים בקבוצה משלושה שהציגו בתערוכה הראשונה לשישה ובהדרגה תפס הפיסול מקום חשוב לצד הציור.
סגנון הציור האקספרסיבי של הקבוצה, שימש פעמים רבות מסגרת לציור בעל מאפיינים לאומיים שונים. יוסף זריצקי, לדוגמה, יצר בשנים אלו סדרות של ציורים הנושאים שמות של יישובים וקיבוצים כגון "יחיעם" (1951) ו"נען" (1950-1952) ובהם הפשטה צורנית של הנוף. דב פייגין יצר פסל מופשט בשם "אלומות" (1956), כך גם מרסל ינקו, אשר פיתח סגנון פיגורטיבי-אקספרסיבי המציג "חיילים" או "צופרי אזעקה". אחרים, כמו משה קסטל ואהרון כהנא, הוסיפו לסגנון מוטיבים "מזרחיים" בהשפעה של האמנות הכנענית.
מחברי הקבוצה
הרשימה להלן כוללת את שישה עשר האמנים המייסדים ועוד שבעה שהצטרפו והשתתפו ברבות מן התערוכות של הקבוצה. אין הרשימה כוללת ארבעה אמנים (רוברט בזה, אהרון גלעדי, ז'אן דוד ואריה נבון) שנמנו עם מייסדיה אך פרשו כעבור זמן לא רב, כמו גם אמנים אורחים שהוזמנו לעיתים להציג בתערוכותיה.
השלמה לריבוע
שמאל|200px
השלמה לריבוע היא טכניקה אלגברית לטיפול בביטוי מהצורה הנקרא גם טרינום או משוואה ריבועית (כאשר משווים את הביטוי ל-0).
השלמה לריבוע מתבצעת בשלבים הבאים:
כלומר:
לחלופין, אפשר לבצע זו בצורה הבאה:
באמצעות שיטה זו אפשר להוכיח שהפתרונות של משוואה ריבועית נתונים על ידי
קישורים חיצוניים
二次方程式
סטארה מוראביצה
סְטָארָה מוֹרָאבִיצָה (בסרבית קירילית: Стара Моравица, בסרבית בכתב לטיני: Stara Moravica) הוא כפר בסרביה השוכן במחוז באצ'קה הצפוני אשר בפרובינציית וויבודינה.
היסטוריה
יישוב התקיים במקום מימי הביניים והוא חרב מספר פעמים במהלך קרבות אזוריים. בראשית המאה ה-18 ננטש לאחר המלחמות בין ממלכת הבסבורג לבין האימפריה העות'מאנית. חידוש ההתיישבות במקום והקמתו של הכפר המודרני מתוארך ל-1786 עת התיישבו במקום 334 משפחות הונגריות. במהלך מהפכת 1848 בהונגריה התחוללו קרבות בכפר וחלקים נכבדים ממנו חרבו. הכפר שוקם ועבר בהמשך לחזקת האימפריה האוסטרו-הונגרית עד לאחר מלחמת העולם הראשונה עת עבר לידי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר שינתה את שמה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
הצעת חוק יסוד: החקיקה
הצעת חוק יסוד: החקיקה היא הצעה לחוקק חוק יסוד שיבהיר את סמכות הכנסת לחוקק חוקים, שיקבע את תהליכי החקיקה, שיגדיר את עליונות חוקי היסוד על פני חוקים רגילים, ויקבע את סמכות בית המשפט לבטל חוק הסותר הוראה בחוק יסוד.
סטארה מוראביצה
הקהילה היהודית
מקצת מ-334 המשפחות שהיגרו ב-1786 מהמרחב ההונגרי והקימו את הכפר המודרני היו ממוצא יהודי. המשפחות הראשונות כללו רופאים אזרחיים וצבאיים וסוחרים. ב-1812 התגוררו בכפר 30 יהודים. בית הכנסת הראשון נחנך ב-1850 ובית העלמין בסמוך למועד זה. ב-1850 מנתה הקהילה 204 נפשות. בביתו של רב הקהילה הוקם בית ספר קהילתי ובית מדרש ובו למדו כ-40 תלמידים. בית הספר תוקצב בכמחצית מתקציבה של הקהילה. ב-1880 התגוררו בסטארה מוראביצה 235 יהודים. ב-1896 הוקם מבנה חדש לבית הכנסת. ב-1900 התגוררו בכפר 153 יהודים, שהיוו 2.26 אחוזים מכלל האוכלוסייה. מ-1880 ועד 1923 עמד בראש הקהילה יוסף אונגאר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ולאחריה חלה ירידה משמעותית במספר בני הקהילה. ב-1931 נמנו בכפר 78 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בסטארה מוראביצה 38 יהודים. חלק מבני הקהילה הוצאו להורג על ידי ההונגרים. חלקם נשלחו לעבודות כפייה בחזית המזרחית, הועסקו שם בפינוי שדות מוקשים ונהרגו. שאר תושבי הכפר גורשו למחנות ההשמדה במקביל להשמדת יהודי הונגריה ואיש לא ניצל. ב-1963 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות המקומיים. נכון ל-2001 עמד בית העלמין היהודי על תילו. בית העלמין שכן בשטח פתוח לא מגודר, רווי בצמחייה עבותה ולא היה מתוחזק. בשנה זו גם תועד בכפר בית רב הקהילה ובו בית הספר היהודי שפעל במקום.
הצעת חוק יסוד: החקיקה
לפתרון בעיות אלה הועלו פעמים אחדות הצעות לחוק יסוד: החקיקה, אך הן לא הפכו לחוק.
ניסיונות לחקיקת חוק היסוד
פעמים אחדות הונחה על שולחן הכנסת הצעה לחוק יסוד: החקיקה. אף אחת מהן לא צלחה את תהליך החקיקה: נסיונות נוספים לקדם את חקיקת חוק יסוד: החקיקה, כוללים:
נושאי הצעות החוק
הנושאים שנידונו בוועדת חוקה חוק ומשפט פעמים רבות, והוגשו לא מעט פעמים בנוסח דומה אך לא נתקבלו לבסוף, הם:
טענות המצדדים בהצעת חוק היסוד
תומכי הצעת חוק יסוד: החקיקה מצביעים על מבנה משפטי רעוע שעליו נשענת הכנסת בבואה לחוקק חוקים ולהסדיר את יחסי השלטון בינה לבין הממשלה ובית המשפט העליון. המבנה הקיים כיום מאפשר לכנסת לחוקק חוקים מכורח היותה בית הנבחרים של העם (על פי חוק יסוד: הכנסת) ולא כיוון שהוסמכה לזאת. חקיקת חוק יסוד: החקיקה תקרב את ישראל למשפחת העמים הנאורים בה שוררת כבר חוקה המגדירה את יחסי רשויות השלטון במדינה ואת סמכותם (למשל, בחוקת ארצות הברית ניתנות בפירוש כל סמכויות החקיקה לקונגרס). חוק יסוד: החקיקה, שאמור להוות חלק מרכזי בפרק סדרי המשטר בחוקה העתידית לישראל חסר עד כה, ובמקומו מוגדרת סמכות הכנסת לחוקק מתוקף תקנון הכנסת שזה בלבדו אינו מסמך בעל ערך משפטי מחייב שכן הוא אינו מעוגן בחקיקה בעצמו. יתרה מזאת, תומכי הצעת החוק מודאגים מהמצב השורר היום שבו בתי המשפט בישראל, על כל דרגיהם, יכולים לפסול חוקים של הכנסת בפסיקה המתקבלת אף על ידי שופט אחד, ואף סמכות זו שנטלו בתי המשפט בישראל אינה מפורשת בחוק כלשהו. נוצר מצב מסוכן שבו חקיקת הכנסת יכולה להתבטל למפרע בידי בתי המשפט בישראל, ואם לא די בזאת, התקנות לשעת חירום מעניקות גם לממשלה סמכות לבטל חקיקה של הכנסת שלא קיבלה מידיה הגנה מפני תקנות אלו.
המצדדים מציעים כפשרה הוספת פסקת התגברות (או פסקת הסתייגות) לסעיפי חוק היסוד שיאפשרו לכנסת למשך תקופה מוגבלת (מוצע שבין 5 ל-10 שנים) לחוקק חוקים הסותרים את חוקי היסוד על אף עליונותם, אם צוין הדבר בפירוש. כמו כן תינתן האפשרות לכנסת לחוקק חוקים לתקופה מוגבלת (מוצע ש-4 שנים) שיבטלו פסיקות של בית המשפט העליון המבטלות חוק או הוראה הסותרים חוק יסוד. אין הסכמה האם על סעיף זה להיות תקף לתקופה מסוימת או להישאר על כנו. כמו כן אין הסכמה באשר למועד שבו הסעיף יאבד מתוקפו – האם לאחר תקופה מסוימת הוא יחדל מתוקפו זולת אם רוב מיוחס החליט להאריכו, או שמא הוא ימשיך להתקיים כל עוד רוב מיוחס לא החליט להסירו.
טענות המתנגדים להצעת חוק היסוד
בכנסת קמו קבוצות שונות המתנגדות לניסיונות החוזרים ונשנים להעלות את הצעת חוק היסוד לאישור בכנסת. בין המתנגדים נמצא מחנה החרדים המאמינים שקבלת חוק היסוד עלולה להוביל מתחת לפני השטח ליצירת של חוקה שתהיה מושתתת על חוקי היסוד.
מחנה מתנגדים אחר, אם כי לא מגובש, הם חברי כנסת מכל גוני הקשת הפוליטית החוששים מאיבוד כוחם הרב לטובת בית המשפט העליון והקשחת הדרכים להעלות ולהעביר הצעות חוק ברוב מקרי, ובפרט הצעות חוק פרטיות שלרוב סיכויי קבלתן הוא אפסי (כאשר הממשלה אינה תומכת בהן). אילו נתקבלה הצעת חוק יסוד: החקיקה בשנות ה-70, עת הוצעה לראשונה, ניתן להניח בסבירות גבוהה שחוקי יסוד חשובים נוספים כמו חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק לא היו מגיעים כלל להצבעה בקריאה שנייה, שלישית ורביעית, והמהפכה החוקתית לא הייתה יוצאת לדרכה מעולם. כדברי יו"ר ועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת ה-16, ח"כ מיכאל איתן בדיוני הוועדה במטאפורה על חששות חברי-הכנסת: "תנו להם לחברי הכנסת לא לזרוק את המפתחות במכה אחת לים. תנו להם להעיף את זה ככה, בגובה גבוה, אולי הם יספיקו לרוץ ולתפוס את זה בשנייה האחרונה, ולזרוק את זה עוד פעם. אבל אל תגידו להם, תשמעו, תזרקו את זה ישר לתוך המים ולא תוכלו יותר להוציא את זה לעולם, כי הם לא ירצו."
טיעון נוסף נגד החוק הוא שהגדרה ברורה וחוקית של סמכות הכנסת לחוקק חוקים והבהרת ההיררכיה בין חוקי היסוד לחוקים רגילים ולהוראות תקטין את השפעתן של תקנות לשעת חירום הנובעות ממצב החירום השורר בישראל. כמו כן, אם ייחקק חוק יסוד: החקיקה, יהפכו אוטומטית חוקי יסוד אחרים שאינם מוגנים מפני תקנות לשעת חירום, כגון חוק יסוד: מבקר המדינה וחוק יסוד: מקרקעי ישראל, לבני הגנה ובכך תוגבל משמעותית האפקטיביות של התקנות לשעת חירום, שיוכפפו מעתה לשורה של חוקי יסוד, המונעים מן הממשלה להתקין תקנות שרירותיות הפוגעות בסדרי מנהל תקין ובזכויות האדם.
טיעון נוסף נגד חקיקת חוק יסוד: החקיקה היא הטענה שהוא מהווה חוקה בזעיר אנפין. החוק מסדיר את החלק הפרוצדורלי של קבלת חוקים על ידי הכנסת, את עצם סמכותה לקבל חוקים, את היררכיית החוקים ואת סמכות בית המשפט לפסול חוקים. נושאים אלה אמורים להיות מוסדרים בחוקה, ואם חוק היסוד המוצע היה מאוגד לחוקה, הוא בוודאי היה הפרק המעשי של החוקה שנותן לה תוקף ועליונות על פני חקיקה רגילה, צווים, פקודות ותקנות. לכן, בעצם קבלתו הוא מונע את הכנסת מלבטלו בדרך רגילה על ידי רוב רגיל ומשדרג באופן אוטומטי שורה של חוקי יסוד למעמד משפטי רם יותר מחקיקה רגילה, ובכך הופך את חוקי היסוד האלו לפרקים בני תוקף בחוקה שעדיין לא גובשה. לכן קבלת חוק יסוד: החקיקה תיצור למעשה מצב חדש בו יש למדינה חוקה אך היא אינה מאוגדת למסמך אחיד. בנוסף לכך, בניגוד לחוקה שמכוננת בדרך כלל על ידי גוף מכונן שנוצר אחרי הפיכה, מהפכה או החלטה להקמתו בידי ממשל מסוים, החוקה הזו תחוקק על ידי בית הנבחרים הרגיל של המדינה ולא תובא לאישור במשאל עם כנהוג בחוקות מקובלות אחרות בעולם.
קישורים חיצוניים
דיון ציבורי בהצעות החוק לדורותיהן:
יחסי אנטיגואה וברבודה–הודו
יחסי אנטיגואה וברבודה–הודו הם יחסי החוץ בין אנטיגואה וברבודה להודו.
סקירה כללית
ביולי 2005, אנטיגואה וברבודה הביעה תמיכה בהחלטת מדינות ה-G4 על רפורמות של האו"ם. ראש ממשלת אנטיגואה וברבודה, בולדווין ספנסר, ביקר בהודו בינואר 2007, והיה האורח הראשי בכינוס של אוניברסיטת מניפאל. חבר הפרלמנט של אנטיגואה וברבודה, מייקל אסקוט, ערך ביקור רשמי בהודו בשבוע הראשון של אפריל 2012.
המושל הכללי של אנטיגואה וברבודה, סר רודני ויליאמס, ביקר בהודו בין 4 ל-21 באוקטובר 2015 כדי להשתתף בוועידה הבינלאומית ה-16 של נשיאי בתי המשפט העליון מהעולם שהתקיימה בלאקנאו. ויליאמס גם ביקר בבית חולים בהיידראבאד המנוהל על ידי בתי חולים Livlife.
המזכיר במשרד החוץ ר. סוואמינאתן ביקר באנטיגואה וברבודה ביולי 2015, וקיים דיונים עם ראש הממשלה גסטון בראון, שר החוץ והמסחר הבינלאומי צ'ארלס פרננדז ושר הבריאות מולווין ג'וזף.
יחסי סחר
הסחר הדו-צדדי בין אנטיגואה וברבודה והודו הסתכם ב-2.57 מיליון דולר בשנים 2015–2016. הודו ייצאה סחורות בשווי 2.56 מיליון דולר לאנטיגואה וברבודה, וייבאה בשווי 10,000 דולר. הסחורות העיקריות שמייצאת הודו לאנטיגואה וברבודה הן כלי רכב, ברזל ופלדה, תרופות, וביגוד. הסחורה העיקרית המיובאת על ידי הודו מאנטיגואה וברבודה הם פירות, אגוזים ואלומיניום.
אוניברסיטת מניפל חתמה על מזכר הבנות עם ממשלת אנטיגואה וברבודה ב-19 בינואר 2007 להקמת קמפוס בינלאומי באנטיגואה. Manipal Education רכשה את הבעלות המלאה על האוניברסיטה האמריקאית של אנטיגואה (AUA) ממשאבי למידה של Greater Caribbean, שבסיסה בניו יורק בדצמבר 2008. על האוניברסיטה האמריקנית של אנטיגואה (AUA) Manipal Education הוציאה לאחר מכן 150 מיליון קרור והרחיבה את הקמפוס כדי להגדיל את כמות הסטודנטים מ-1,000 תלמידים עד 2,500. כיום, ל-AUA יש את אחד הקמפוסים הגדולים בקריביים.
יחסי תרבות
נכון לדצמבר 2016, כ-150 הודים מתגוררים באנטיגואה ובברבודה. הקהילה עוסקת בבגדים, תכשיטים ותרופות, וחלקם סטודנטים לרפואה.
לפי מפקד האוכלוסין של אנטיגואה וברבודה משנת 2001, 0.7% מאוכלוסיית המדינה הייתה ממוצא הודי. באוגוסט 2013, אנטיגואה וברבודה הציגו תוכנית אזרחות באמצעות השקעה (CIP) המעניקה אזרחות לאנשים אשר משקיעים מעל 400,000 דולר בפרויקט נדל"ן מאושר מראש. התוכנית נועדה בעיקר לאזרחים הודים וסינים עשירים.
סיוע חוץ
הודו סייעה לאנטיגואה וברבודה לבצע בדיקת היתכנות עבור פארק IT בשנת 2008, ומחקר היתכנות עבור מרכז לטיפול בשפכים בשנת 2009. הודו סיפקה 400,000 דולר לאנטיגואה וברבודה ב-20 במרץ 2017 כדי להתקין פאנלים סולאריים.
אזרחי אנטיגואה וברבודה זכאים למלגות במסגרת התוכנית ההודית לשיתוף פעולה טכני וכלכלי.
סקרנביץ
סקרנביץ (בפולנית: Skierniewice, סקיירנייביצה; ביידיש: סקערניעוויץ) הוא עיר מחוז בפרובינציית לודז' בפולין, בין ורשה ולודז'.
תולדות היישוב
סקרנביץ נזכרת לראשונה בשנת 1359, ובשנת 1457 הוענקו לה זכויות עיר. באמצע המאה ה-17 נהרסה העיר כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית לפולין.
יהודי סקרנביץ
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-4,300 יהודים, כחמישית מתושביה, והיא היוותה מרכז חסידי חשוב, בעיקר של חסידות סקרנביץ. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בספטמבר 1939, החלו אלו במעשי שוד של יהודיה, ובסוף החודש העלו באש את בית הכנסת הגדול בעיר ואת בית המדרש בה. בתקופה זו הגיעו לעיר פליטים יהודים רבים, ובד בבד, נחטפו יהודיה לעבודות כפייה.
באוקטובר 1940 רוכזו כ-7,000 יהודי העיר בגטו שהוקם באזור הרוס בה, אליו הובאו בהמשך אלפי פליטים יהודים נוספים. בינואר 1941 ננעלו שערי גטו סקרנביץ, ובהמשך החודש גורשו יושביו לגטו ורשה.
סלסטינוס הראשון
האפיפיור סלסטינוס הראשון (בלטינית: Caelestinus I; נפטר ב-26 ביולי 432) נבחר לכהן כאפיפיור לאחר פטירת קודמו, בוניפקיוס הראשון. כיהן בתפקיד מ-10 בספטמבר 422, וכיהן עד מותו. כהונתו של סלסטינוס התאפיינה רבות במאבק בכפירה.
ביוגרפיה
סלסטינוס נולד ברומא כרומאי. פרטים מועטים ידועים אודות ילדותו. ידוע כי שמו של אביו היה פריסקוס, וכי התגורר זמן מה במילאנו עם אמברוזיוס הקדוש. מסמך משנת 416 שנכתב עבור האפיפיור אינוקנטיוס הראשון מציין כי נשא את התואר "דיאקון".
מסורות מייחסות מספר תפילות נוצריות לסלסטינוס, אף שהתפילות אינן מציינות זאת במפורש. סלסטינוס לא נכח בועידת אפסוס הראשונה בשנת 431, אולם שלח את עמדתו בכתב לוועידה, ונותרו עד היום מספר מכתבים ששלח להגמונים של אפריקה, איליריה, תסלוניקי ונרבון.
סלסטינוס יצא נגד הפלגיאניזם, ושלח את פלדיוס לכהן כהגמון באירלנד בשנת 431 במטרה לנצר את האי (לימים פטריק הקדוש המשיך במלאכתו של פלדיוס).
סלסטינוס יצא נגד המינות הנובאטיאנית ברומא, אסר את ההגמון הנובאטיני ורדף את המאמינים במינות זו.
סלסטינוס נפטר ב-26 ביולי 432 ונקבר בבית הקברות שלצד ויה סאלאריה ברומא, אולם גופתו הועברה לבזיליקת סנטה פרסדה.
לימים הוכרז סלסטינוס כקדוש נוצרי. יום חגו הוא 6 באפריל בכנסייה הקתולית, ו-8 באפריל בכנסיות המזרחיות.
לא פלוג רבנן
בדאורייתא
המהרש"א כתב שאף בדאורייתא מצינו כעין זה בדין תשלום חמישה על גניבה וטביחה של שור. בתלמוד שם נאמר כי טעם ההבדל בין שור לשה הוא שבגניבת השה הגנב התבזה כיון שהרימוֹ על כתפיו. וכתב במהרש"א שאף שור קטן שנושאו על כתפיו היה ראוי שישלמו עליו ארבעה ולא חמישה, משום ש"לא פלוג אורייתא".
ג'וזף לוסי
ג'וזף לוסי (באנגלית: Joseph Losey; 14 בינואר 1909, לה קרוס – 22 ביוני 1984, לונדון) היה במאי סרטים ותיאטרון אמריקאי.
ביוגרפיה
לוסי נולד בלה קרוס שבויסקונסין. בצעירותו טס לוסי לגרמניה, שם למד עם ברטולט ברכט, הוא שב לארצות הברית ופילס את דרכו להוליווד. בתקופת המקארתיזם נחקר ונחשד לוסי בקשרים עם המפלגה הקומוניסטית והיה ברשימה השחורה של הוליווד. הקריירה שלו התנהלה בעצלתיים והוא עבר ללונדון, שם המשיך את עבודתו כבמאי. אפילו בבריטניה הוא נתקל בבעיות, בסרטו הבריטי הראשון The Sleeping Tiger, מותחן פשע המשתייך לסוגת הסרט האפל שיצא לאקרנים בשנת 1954 הוא השתמש בשם העט ויקטור הנבורי (Victor Hanbury) ולא בשמו האמיתי בכתוביות הקרדיט לבמאי; היות שכוכבי הסרט, אלקסיס סמיט (Alexis Smith) ואלכסנדר נוקס (Alexander Knox) חששו שהוליווד תחרים אותם בגלל עבודתם עם הבמאי. לוסי נשכר מטעם חברת הסרטים Hammer Film Productions לביים ב-1956 את הסרט X the Unknown, אולם לאחר מספר ימים שעבד על הפרויקט, כוכב הסרט, דין ג'אגר (Dean Jagger) סירב לעבוד עם לוסי בגלל שהוא חשב שהוא קומוניסט ולוסי הועבר מהפרויקט.
שיתוף פעולה עם הרולד פינטר
במהלך שנות השישים נכנס לוסי לשותפות בהפקה עם המחזאי הרולד פינטר, פעילות שהותירה את חותמה על קריירת התסריטאות שלו. השניים שיתפו פעולה בשלושה סרטים: "המשרת" (1963), "תאונה" (1967) ו"המקשר" (1970). כל שלושת הסרטים קצרו תשבחות רבות מהביקורת והיו מועמדים לפרסים יוקרתיים. "המקשר" זכה בפרס דקל הזהב. פינטר גם כתב עיבוד לפרוסט בשביל לוסי, אולם לא נמצאו המשאבים על מנת להפיק את הסרט.
כל אחד מהסרטים של פינטר ולוסי בחנו היבט אחר של מערכת המעמדות החברתיים בבריטניה ויחסי האדון-משרת (כמו ב"המשרת") והרומן הלא-חוקי בין ג'ולי כריסטי (מן המעמד העליון) לבין אלן בייטס (מן המעמד הבינוני) ב"המקשר"; בעוד שבסרט "תאונה" תואר עולמם של אנשי אוקספורד ומערכות היחסים שלהם מחוץ לנישואים, שחשפו צביעות בקרב המעמד הבינוני המשכיל.
יכולתו של פינטר לטעת רבדים שונים של משמעות בדיאלוגים שלו, צמצמה את מספר השורות בהן השתמשו הדמויות, מה שנראה על פני השטח כשיחת חולין, כל אלו הועצמו בשל יכולתו של לוסי ליצור דימויים קולנועיים רבי משמעות והיו חלק ממרכיבי ההצלחה של הסרטים הללו באותה עת.
שלהי הקריירה שלו
לוסי תכנן מזה זמן רב עיבוד קולנועי למחזה "גליליאו" של ברכט, אותו הוציא לבסוף לפועל ב-1975.את תפקיד גלילאו העניק לחיים טופול, באחת מהופעותיו המרשימות. גליליאו הופק עבור הטלוויזיה ומומן בחלקו בידי American Film Theatre, אם כי הוא הוסרט באנגליה. ב-1976 ביים את "מר קליין" בכיכובו של אלן דילון המספר על צרפת בימי הכיבוש הגרמני. הסרט התקבל בהערכה רבה ונחשב לאחת מיצירותיו הטובות ביותר.
לוסי ביים את האופרה "דון ג'ובאני" של וולפגנג אמדאוס מוצרט ב-1979, אותה צילם בוילה קפרה "לה רוטונדה" ובונטו שבאיטליה. הסרט הזה היה מועמד למספר פרסי סזאר ב-1980, בכללם עבור הבמאי הטוב ביותר.
חייו הפרטיים
לוסי היה נשוי שלוש פעמים. בשנים 1956–1963 היה נשוי לשחקנית הבריטית דורותי ברומילי (Dorothy Bromiley) ונולד להם בן, ג'ושוע לוסי (Joshua Losey), שנהיה שחקן. בן אחר שלו, גבריק לוסי (Gavrik Losey), נולד מנישואיו למעצבת האופנה והסופרת אליזבט הוק (Elizabeth Hawes). גבריק עזר לאביו בהפקת כמה מסרטיו. לוסי נישא בשלישית לפטרישיה מוהן (Patricia Mohan), שעיבדה את הלברית של לורנצו דה פונטה ל"דון ג'ובאני" ואת מחזהו של ניל דון (Nell Dunn) (1985). נישואיו אלה של לוסי נמשכו עד לאחרית ימיו.
מרקו פייר וייט
מרקו פייר וייט (באנגלית: Marco Pierre White; נולד ב-11 בדצמבר 1961) הוא שף ידוען, מסעדן ואישיות טלוויזיונית בריטית, הוא היה באותה עת השף הצעיר ביותר שזכה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום באנגליה. התלמדו אצלו שפים ידועים כמו גורדון רמזי.
שנותיו הראשונות
מרקו פייר וייט היה השלישי מבין ארבעה ילדים שנולדו לאמו האיטלקייה מריה-רוזה גלינה, שהגיעה לבריטניה על-מנת ללמוד אנגלית, ושל השף פרנק וייט, שפתח עם מריה בשיחה במלון גריפין בלידס כששיחק קלפים.
לאחר שנישאו ב-1954, הם התגוררו בדיור ציבורי במזרח לידס, נולדו להם הבנים גרהאם (1955), קליב (1957, גם הוא שף) ומרקו. שש שנים אחרי-כן מריה ילדה את בנה הרביעי, קרייג סימון. יומיים אחר-כך, היא התמוטטה ונלקחה בחזרה לבית החולים האוניברסיטאי סנט ג'יימס, לידס, שם הלכה לעולמה כתוצאה משבץ מוחי בהיותה בת 38.
בתום לימודיו בבית הספר התיכון אלרטון בלידס, בלי שום הכשרה, החליט וייט ללמוד בישול. הוא החל להתלמד במטבחו של מלון סנט ג'יימס בהרוגייט, צפון יורקשייר ואחר-כך בבוקס טרי ב- Ilkley, מערב יורקשייר. הוא הגיע ללונדון בגיל 16 כשבכיסו 7.36 פאונד, חבילת ספרים ושק בגדים, הוא החל את התלמדותו הקלאסית כקומיס (טבח מתחיל) אצל אלברט רו ומישל רו ב"לה גאברוש", תקופה שהובילה את אלברט לכנותו "השפן הקטן שלי." הוא המשיך להתלמד אצל פייר קופמן ב"טאנט קלר" (מתחם שהוא כיום בבעלותו של גורדון רמזי), עבר לעבוד במטבחו של רימון בלאן ב"לה מנואר או קואה סזו" ואצל ניקו לדניס ב"שה ניקו" בפארק ליין 90. אז פתח מקום משלו "סיקס בלס" (Six Bells) בקינגס רוד עם עוזרו מאריו בטאלי.
קריירה
אחרי שהשלים את לימודיו ב-1987, פתח וייט את "הארוויס" (Harveys) בוונדסוורת' קומון (משכנה של מסעדת "שה ברוס" כיום), שם זכה בכוכב הראשון שלו במדריך מישלן כמעט מיד לאחר הפתיחה וזכה בכוכב השני ב-1988, לפני שהמשיך הלאה ונהיה שף-בעלים של מסעדת "מרקו פייר וייט" בחדר האוכל של מלון "הייד פארק" לשעבר, כיום "מנדרין אוריינטל", שם זכה בכוכב מישלן השלישי שלו ואז עבר ל"אוק רום" בלה מרידיאן פיקדילי.
בגיל 33 היה מרקו פייר וייט לשף הצעיר ביותר שזכה בשלושה כוכבי מישלן באנגליה. למרות שוייט עבד 17 שנה כדי להגשים את חלומותיו, הוא חש לבסוף, שלמרות ההישגים, ההכרה והתהילה שנפלו בחלקו, הקריירה שלו לא סיפקה אותו מספיק בחייו האישיים. לכן, ב-1999, הוא החזיר את כוכבי המישלן שלו.
פרישתו
וייט הודיע על פרישתו מהמטבח ב-1999 ובישל את ארוחתו האחרונה ב-23 בדצמבר ב"אוק רום." לאחר פרישתו הוא נהפך למסעדן. ביחד עם ג'ימי לאהוד הוא הקים את חברת "וייט סטאר ליין" (White Star Line Ltd) שבבעלותה כיום מסעדות "בלבדר" (Belvedere) ו"ל'אקסקרגו" (Belvedere) בלונדון.
וייט הוא גם הבעלים של סטקיית "דה ניו טריי אין" (The Yew Tree Inn), פאב מהמאה ה-17 ליד הייקלר בנורת' המפשייר. זה היה האתר בו צולמה רוב סדרת הטלוויזיה "Marco's Great British Feast,"שהוקרנה בערוץ ITV בקיץ 2008.
וייט משמש גם כיועץ לחברת אוניות התענוגות P&O Cruises. באפריל 2008 הושקה מסעדת היוקרה המזרח-תיכונית "דה וייט רום" (The White Room) על סיפונה של אוניית הנופש "ונטורה."
בפברואר 2009 פתח וייט את "MPW סטייק ואיילהאוס" (MPW Steak & Alehouse) ביחד עם ג'יימס רוברטסון ב "המייל המרובע" (Square Mile). וייט ורוברטסון מפעילים ביחד את "קינגס רוד סטייק האוס וגריל" (Kings Road Steakhouse & Grill) בצ'לסי (החל מ-2010). רוברטסון עבד עבור וייט בשנים 2003-1999 כמאט'ר ד'אוטל (רב-המלצרים) לפני שעזב את החברה, אבל השניים נשארו חברים.
בינואר 2010 הוא נתן זיכיון למסעדת "מרקו פייר וייט דה סוואן אין" (Marco Pierre White's the Swan Inn) באוטון שמגישה מבחר של מנות פאב קלאסיות.
במרץ 2010, החל וייט להיות הפרזנטור של חברת ברנרד מתיוס פארמס, שמוכרת בשר תרנגול הודו.
טלוויזיה
וייט היה השף הראשי בעונות ה-3 (שודרה ב-2007) וה-4 (שודרה ב-2009) של תוכנית הריאליטי הבריטית "מטבחי הגיהנום" (Hell's Kitchen) של רשת הטלוויזיה ITV. יוצר הסדרה והמנחה שלה בעונה הראשונה היה גורדון רמזי. ספר שמלווה את התוכנית, Marco Pierre White in Hell's Kitchen, ראה אור באוגוסט 2007.
ב-2009 שודרה תוכנית המציאות The Chopping Block (הגרסה האמריקאית של תוכנית אוסטרלית בשם זהה) בכיכובו של וייט, אולם שידוריה הופסקו לאחר שלושה פרקים בגלל שזכתה למדרוג נמוך.
חייו האישיים
וייט היה נשוי שלוש פעמים. את אשתו הראשונה, אלכס מק'ארתור, הכיר כשעבדה אצל הדייג שלו. ב-1992 התחתן עם הדוגמנית הבריטית ליסה בוצ'ר, הם היו נשואים 15 שבועות בלבד.
ב-1993 וייט נכנס למערכת יחסים עם מתילדה "מתי" קונג'רו, שהייתה ברמנית ב"דה קנטין". להם נולדו שני בנים: לוצ'יאנו (1993), בן מרקו ובת מיראבל, שנולדה לאחר פרישתו של וייט. הזוג נישא בשנת 2000 והתגרש ב-2007.
יהדות אוני
יהודי אוני הגיעו לעיר עם סיפוחה של גאורגיה על ידי האימפריה הרוסית במאה השמונה עשרה. עם הגעת הרוסים הגיעה גם הכנסייה הפרובוסלבית. מאמצע אותה מאה החלו יהודי גאורגיה לחפש מפלט משלטון הכנסייה הרוסית וכך הגיעו לאוני. כך החלה יהדות אוני שגדלה במשך הזמן והייתה ליישוב הגאורגי המאוכלס ביותר ביהודים, ובתקופות שונות היו גם רוב ביישוב. (בשנת 1972 מנתה הקהילה כ-3,500 איש).
היסטוריה
בשנת 1903, כשחזר דוד באזוב מלימודיו בסלוצק לגאורגיה מונה באזוב לרב של העיר אוני. בשנה שלאחר מכן נולד בנו הרצל באזוב. בשנת תרס"ה (1904) נתמנה יוסף אליהו הנקין לרב העיר בברכת הרב חיים סולובייצ'יק מבריסק ובהשתדלותו של 'הרב מטעם' באוני, דוד באזוב, אותו הכיר במהלך שהייתו בסלוצק. בעיר אוני כיהן כארבע שנים כרב וראש ישיבה, לאחר מכן עבר לצחינוואלי. הרב באזוב ייסד בית ספר עברי עממי. הוא הזמין שני מורים טובים מרוסיה והודות לתמיכה מצד מנחם אוסישקין ולהתמסרותו של דוד באזוב התפתח בית הספר והיה פופולרי בקרב יהודי העיר. לאחר המהפכה ברוסיה ולאחר שהמורים עזבו את העיר. השתנה מצב בית הספר לרעה.
בית הכנסת אוני
בית הכנסת הגדול באוני, ברחוב טביליסי, הוקם בשנת 1895 והיה מבנה אבן גדול ובולט בממדיו ופארו. הוא נספר ברשימת בתי הכנסת בברית המועצות שנערכה בשנת 1945 והיה פתוח עד ראשית 1953 לפחות.
אבא גוריו
אַבָּא גוֹרְיוֹ (בצרפתית: Le Père Goriot) הוא רומן של הסופר והמחזאי אונורה דה בלזק. הרומן הוא חלק ממכלול הרומנים והסיפורים של באלזאק שזכה לשם "הקומדיה האנושית", ושייך, לפי החלוקה של בלזק עצמו, לקטגוריה "תמונות מהחיים הפרטיים". עלילת הרומן מתרחשת ב-1819, ונסובה אודות שלוש דמויות עיקריות: הקשיש ז'אן יואקים גוריו, המכונה אבא גוריו, פושע נמלט בשם ז'אק קולן, וסטודנט תמים מהפרובינציה בשם אז'ן דה ראסטיניאק. השלושה מתגוררים, יחד עם דמויות נוספות, באכסניה של מאדאם ווֹקה בפריז.
הרומן, שכתיבתו הושלמה בספטמבר 1834, פורסם בין 4 בדצמבר 1834 ל-26 בינואר 1835 בכתב-העת La revue de Paris בארבעה חלקים. הוא נחשב לאחד הרומנים החשובים ביותר של בלזק, שבו עשה הסופר לראשונה שימוש נרחב בדמויות שכבר הופיעו ביצירות קודמות שלו, טכניקה ספרותית שהייתה ייחודית לבלזק. אבא גוריו מייצג את הדגם המובהק של הרומן הריאליסטי, שבלזק נחשב אביו מולידו.
עלילת הרומן
עלילת הרומן נפתחת בתיאור מקיף של האכסניה של מאדאם ווקה, שבה מתגוררים ראסטיניאק, אבא גוריו וקולן, ששוהה במקום תחת השם הבדוי ווטרן. גוריו, יצרן אטריות שפרש מעסקיו, הוציא את כל הונו על שתי בנותיו, דלפי ואנסטסיה, שמנצלות את אהבתו כדי לסחוט ממנו עוד ועוד כספים. הוא זוכה ליחס מלגלג מצד שאר הדמויות באכסניה, מלבד ראסטיניאק והסטודנט לרפואה ביאנשון.
ראסטיניאק, שמבקש לחדור אל החברה הגבוהה בפריז, מתקשה להסתגל לגינונים ולצביעות שמאפיינים את האריסטוקרטיה הפריזאית. הוא זוכה להכוונה ראשונית מצד דודניתו הבארונית, ומצליח להתחבב על אחת מבנותיו של גוריו, דלפי דה נוסיאגן, הנשואה לבנקאי גרמני עשיר. בד בבד מנסה ווטרן לשכנע את ראסטיניאק לחזר אחר רווקה בשם ויקטורין, שאחיה מופקד על ההון המשפחתי. ווטרן מציע לראסטיניאק לדאוג למותו של האח, כדי לאפשר לו לשאת את ויקטורין לאישה ולשים את ידו על כספה. ראסטיניאק מזדעזע מהרעיון ומסרב לשתף איתו פעולה, אך מושפע מעמדותיו של ווטרן בנוגע לחברה ולמוסר. זמן לא רב לאחר מכן מגיעה המשטרה בעקבות ווטרן, שנחשף כפושע מסוכן שזכה לכינוי "מתעה המוות". ווטרן מוציא לפועל את תוכנית הרצח, והמשטרה תופסת אותו באכסניה בעקבות הלשנה של אחת הדיירות במקום.
אבא גוריו, שכועס על יחסו האדנותי של הברון דה נוסיאגן לאשתו, בתו של גוריו, מעודד את ראסטיניאק לחזר אחריה, אך אינו יכול לסייע לו. כל הונו כבר בוזבז על בנותיו. כשבתו השנייה אנסטסיה מספרת לו כי היא נאלצת למכור את התכשיטים המשפחתיים כדי לממן את החובות של מאהבה, הוא סובל משבץ מוחי ומתמוטט. כאשר שוכב גוריו על ערש דווי בנותיו לא טורחות לבקרו. לפני מותו הוא מתפרץ בזעם על חוסר הכבוד שהן הפגינו כלפיו. בהלווייתו של אבא גוריו משתתף רק ראסטיניאק, נער משרת מהאכסניה בשם כריסטוף, ושני אבלים שנשכרו בתשלום. בנותיו של גוריו, שאינן מגיעות בעצמן, שולחות להלוויה את הכרכרות הריקות שלהן לאות הזדהות. בסצנה האחרונה בספר, לאחר שגוריו נקבר, פונה ראסטיניאק לפריז, עליה מתחיל לרדת הערב, ומכריז כנגדה: "עכשיו זה בינך וביני". מיד לאחר מכן הוא הולך, כצעד מתריס ראשון, לארוחת ערב בביתה של הבארונית דה נוסיאגן.
סגנון
הרומן אבא גוריו מתאפיין בתיאור מקיף ומדוקדק של חיי היום-יום, ומדגיש את התלות בין הרגש לבין הכסף. בלזק אמנם מתאר בפירוט ובהפרזה את קווי האופי של דמויותיו עד כדי היותם פתטיים (אבא גוריו) או קומיים (דמויות רבות, ואף ווטרן), אולם מטרתו אינה להעתיק את תיאור המציאות, אלא לחשוף את יסודות החברה הצרפתית ואת מניעיה במטרה לבקר אותם.
My Story (שיר)
My Story (בעברית: הסיפור שלי) הוא שיר שהוקלט על ידי הטיקטוקרית והזמרת האמריקאית לורן גריי. השיר יצא לאור ב-10 באוגוסט 2018, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ, כסינגל שלא מתוך אלבום וכסינגל הבכורה של גריי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דני שאה, פליסיטי בירט, בלייר דרייאן ולורן גריי והופק על ידי סקיי אדמס. את השיר הוציאה גריי לאחר שזכתה להצלחה רבה ברשת החברתית מיוזיקלי, שהייתה אפליקציית רשת חברתית סינית שאיפשרה יצירה ושיתוף של סרטוני וידאו ולשידור חי. בהמשך, הפכה לטיקטוק.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-8.5 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
קליפ המילים הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של לורן גריי ב-14 באוגוסט 2018, ארבעה ימים לאחר צאתו של השיר כסינגל. קליפ המילים זכה להצלחה כאשר צבר למעלה מ-9.2 מיליון צפיות בסך הכול. במהלך קליפ המילים ניתן לראות את גריי מבצעת תנועות שונות, תוך שמופיעות מילותיו על המסך עצמו.
בנוסף לקליפ המילים, הוציאה גריי קליפ אנכי שזכה להצלחה כאשר צבר למעלה מ-1.4 מיליון צפיות.
אנתרופוסופיה
אנתרופוסופיה (מיוונית: "אנתרופוס" = אדם, "סופיה" = חכמה) היא תורה פילוסופית ודרך חיים המכנה את עצמה "מדע הרוח", שפותחה וגובשה על ידי רודולף שטיינר בתקופה שבין שלהי המאה ה-19 לאמצע שנות העשרים של המאה העשרים. האנתרופוסופיה טוענת להסביר את האדם והעולם, ואת קשרי הגומלין שביניהם, מנקודת מבט הוליסטית, ומתוך תפיסה שהקשר שהאנושות זקוקה לכונן כיום עם הרוח הוא על בסיס בחירה חופשית ומודעת, מתוך "הבנה של העולמות העליונים".
העיסוק האנתרופוסופי נוגע בתחומים רבים, החל מתורת הנסתר והדרך לידע האדם על פיה, דרך פסיכולוגיה, דתות, חינוך, רפואה, חקלאות, ביולוגיה, וכלה באדריכלות ובהגות בתחום המשטר המדיני.
בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20 נטען בבתי המשפט בארצות הברית ובצרפת שהאנתרופוסופיה היא דת או כת, אולם תיקים אלו נסגרו בסופו של דבר.
מבקרים מודרניים, דוגמת מייקל שרמר, אמרו שטענות באנתרופוסופיה בתחומים של רפואה, ביולוגיה ו"חקלאות ביודינמית" הן פסאודו מדעיות.
היסטוריה
התנועה האנתרופוסופית הוקמה בשנת 1912 על ידי רודולף שטיינר במטרה לעודד את החקירה של ידע רוחי, את ההעמקה בו בקבוצות לימוד, את פיתוחו והרחבתו ואת ההפריה באמצעותו של תחומי חיים שונים. התנועה האנתרופוסופית החלה לפעול במסגרת התנועה התאוסופית, כענף הגרמני שלה כבר בשנת 1902, ונפרדה ממנה על רקע משבר רעיוני בין שטיינר לראשי החברה התאוסופית.
במסגרת התנועה האנתרופוסופית הרצה שטיינר אלפי הרצאות במדינות שונות באירופה, כתב ספרים ומאמרים וחנך תלמידים רבים. מהקמתה ועד למותו בשנת 1925 עשה שטיינר מאמצים גדולים כדי לחדור באמצעות הידע הרוחי לתחומי החיים השונים ולהפרותם. כך יצר אומנות בהשראה רוחנית במגוון תחומים, חידש את תחומי החינוך והחינוך המיוחד, יצר רפואה משלימה ברוח האנתרופוסופיה, חידש והעמיק את תחום החקלאות האורגנית ועוד.
אחד מהתחומים אותו שאף שטיינר להפרות מתוך עולמות הרוח הוא תחום הארכיטקטורה. בסיוע של אנשים מכל רחבי אירופה הוקם בדורנך שבשוויץ מרכז לתנועה האנתרופוסופית: הגתהנום (השם מכוון לקשר של התנועה עם המשורר, הסופר והמדען הגרמני הדגול יוהאן וולפגנג פון גתה). במהלך עשר שנים, משנת 1912 ועד 1922 עבדו על בניין הגתהנום מאות אנשים מארצות רבות באירופה. היה זה בניין שגולף בעץ, תקרתו צוירה כולה וכל מרכיביו היוו בבואה להשקפת העולם האנתרופוסופית. בליל חג המולד של שנת 1922/23 נשרף המבנה, כנראה בהצתה מכוונת, ועלה באש. על שרידיו הוקם אחר-כך מבנה מבטון שמהווה עד היום את מרכז התנועה.
לאנתרופוסופיה קמו מבקרים ומתנגדים רבים, בעיקר מצד הגישות הנוצריות השונות ובקרב גורמים ותנועות לאומיות גרמניות. כך למשל כבר בראשית דרכה התנגדה התנועה הנאצית לפעילותו של שטיינר ולפעילות התנועה האנתרופוסופית. לאחר הקמת המפלגה הנאצית התפרסמו בעיתונה: "הצופה העממי" (Völklicher Beobachter) התייחסויות מאיימות ועוינות ביותר על שטיינר עצמו ועל פעילותו האנתרופוסופית, בין השאר הוא מואשם בהיותו: "יהודי בכל מובן וקשור לתנועה הציונית", "בעל דם לא טהור", "יהודי גליציאני" ועוד. היטלר בעצמו התייחס באותו עיתון לשטיינר וכתב: "האנתרופוסופיה היא מתודה יהודית להרס המבנה הטבעי של העמים". בשנת 1922 הפסיק שטיינר מסע הרצאות גדול בגרמניה בעקבות ניסיון התנקשות בחייו בשעת הרצאה במלון "ארבע העונות" במינכן. חסידי אריך לודנדורף פרצו לאולם בשעת ההרצאה וניסו לפגוע בשטיינר. רק משום שידידיו של שטיינר קבלו מידע מוקדם על ההתקפה המתוכננת וחסמו בגופם את המתנקשים הוא הצליח לצאת מכך בשלום.
מיד עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, בשנת 1933 החלו דיונים במשטרת הביטחון ובמשרד לענייני גזע בנוגע לאנתרופוסופיה ולבתי ספר ולדורף, ואכן מיד אחר כך הוצאה האנתרופוסופיה, על כל פעילותיה, מחוץ לחוק בגרמניה הנאצית. מסמך של משטרת הביטחון אומר:
"האנתרופוסופיה משחררת את הכבלים לעם ולגזע... בכך היא ממשיכה את הקו של ההשכלה, של האידיאליזם הגרמני והרוח הליברלית... מסיבות אלו האנתרופוסופיה היא אנטי-גזענית, אנטי-לאומית, בינלאומית, פציפיסטית ובמיוחד ניכרות בה השפעות יהודיות... "
גורל דומה ציפה גם לבתי ספר ולדורף, אלו נסגרו בזה אחר זה עד שנת 1937. הסיבה שצוינה בתכתובות הנאציות הייתה: "בתי הספר שנבנו על הפדגוגיה של שטיינר והיסודות האנתרופוסופיים עושים שימוש במתודות הוראה שמכוונות לאינדיבידואלי ולאדם הפרטי עצמו, ואין להם כל קשר עם עקרונות החינוך הנאצי".
לאחר מותו של שטיינר (1925) המשיכה החברה האנתרופוסופית לפעול ממרכזה בשווייץ. כיום הוא מהווה מרכז הן להעמקה ולימוד של האנתרופוסופיה והן לשטחי החיים הרבים שהופרו באמצעותה.
דגל גמביה
דגל גמביה הוא טריקולור אופקי בצבעים אדום (למעלה), כחול וירוק. הפסים מופרדים על ידי פסים לבנים דקים. האדום מסמל את השמש, כמו גם את הסוואנה. מתחתיו, הכחול מסמל את נהר גמביה הזורם דרך המדינה. הירוק מסמל את הארץ והיערות. הפסים הלבנים מסמלים את השלום.
אנתרופוסופיה
מאפייני האנתרופוסופיה
שטיינר מדגיש בהקדמה של כל ספריו כי הידע אינו ידע שנלקח ממקור כלשהו על האדמה, אלא רק מתוך חקירה בעולם הרוח. עם זאת, טוען שטיינר כי כל טענה המובאת מתוך תפיסת העולם האנתרופוסופית יכולה להיות מובנת גם לפי החשיבה האנושית הלוגית. תורתו של שטיינר הושפעה מן הדתות השונות, ולכן אפשר למצוא באנתרופוסופיה עניינים כמו גלגול נשמות וחוקי קארמה, היררכיות שמימיות המשפיעות על חיי האדם, ואמונות בנושאי הדתות הגדולות והמוכרות: היהדות, הנצרות והאסלאם, כמו גם הבודהיזם וזרמים אחרים.
גופים אנתרופוסופיים בישראל
באירופה, בארצות הברית וגם בישראל, פעילה "החברה האנתרופוסופית", המתוארת כ"שביל של ידע, שנועד להביא את הרוחני שבאדם, אל הרוחני שבעולם". לעומתה, ישנן מספר קבוצות שמתייחסות אל האנתרופוסופיה כאל דת.
הגדולה מבין הקבוצות האנתרופוסופיות בישראל היא קיבוץ הרדוף שבצפון. בקיבוץ ישנם מספר מקומות טיפוליים הפועלים על פי השיטה (ילדים עם בעיות מצוקה, צרכים מיוחדים, מסגרת שיקומית למתמודדי נפש), וכן בית ספר ולדורף לכיתות א'-י"ב. דוגמאות אנתרופוסופיות נוספות בישראל הן הקהילה האנתרופוסופית הגדולה בקריית טבעון, בה קיימים שני בתי ספר, יסודי ותיכון, ומתקיימים מפגשים ופסטיבלים; יודפת (יישוב אנתרופוסופי שבו גם נמצא בית ספר עודד); "כפר רפאל", שהוא כפר שיקומי למבוגרים בעלי צרכים מיוחדים, בבאר שבע; ובתי ספר כדוגמת בית ספר קורצאק באר שבע, בית ספר אדם בירושלים, בית ספר תמר בהוד השרון, בית ספר זומר ברמת גן, בית ספר אורים בכפר הירוק, בית הספר "בית מיתר" בצופית ובתי הספר של עמותת רימון בפרדס חנה-כרכור. כפר נוסף לאנשים עם מוגבלות שכלית, אשר פעל בעבר ברוח החינוך האנתרופוסופי, הוא "בית-אורי" בעפולה.
גופים שונים הנמנים עם הזרם האנתרופוסופי פועלים בצפון מערב אירופה. הפעילות נעשית במסגרת בתי ספר המלמדים בשיטת ולדורף ובמספר מוסדות רפואיים.
דניאל פריש
הרב דניאל פריש (ז' בשבט ה'תרצ"ה, 11 בינואר 1935 - י"ד בשבט ה'תשס"ה, 24 בינואר 2005) היה מקובל, מראשי ישיבת אנשי מעמד ללימוד תורת הנסתר, ר"מ בישיבת המקובלים שער השמים ומשפיע בחסידות תולדות אהרן ולאחר מכן בחסידות תולדות אברהם יצחק. חיבר ספרים רבים, הנפוץ והמפורסם שבהם הוא ביאור מתוק מדבש על הספר הזוהר.
קורות חייו
הרב פריש מסר שיעורים רבים מדי יום. בבוקר מסר שיעורים בבית המדרש למקובלים של מוסדות משכן בנימין "אנשי מעמד", בצהרים בישיבת המקובלים "שער שמים", ובערב בכולל "אוצרות חיים" ללימוד תורת האר"י שהקים. מסר גם שיעורים בחסידות לבעלי בתים בין מנחה לערבית.
למד בין היתר אצל המקובל הרב יעקב משה הלל.
נפטר בגיל 70, נטמן בהר הזיתים בסמוך למקום קבורת הרב אהרן ראטה.
רוברט וקסלר
'''רוברט איי. וקסלר (באנגלית: Robert I. Wexler'''; נולד ב-2 בינואר 1961) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית. כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז ה-19 של פלורידה בשנים 1997–2010.
תחילת דרכו
וקסלר נולד בקווינס, ניו יורק, לסוני וסנדרה וקסלר. משפחתו עברה מניו יורק לדרום פלורידה כשהוא היה בן עשר. וקסלר סיים את תיכון הוליווד הילס בהוליווד, ויותר מאוחר הלך ללמוד באוניברסיטת אמורי למשך שנתיים. משם עבר לאוניברסיטת פלורידה, שם סיים את התואר הראשון שלו במדע המדינה ב-1982. וקסלר קיבל את תואר במשפטים מבית ספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ב-1985 והיה עורך דין פרטי לפני שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הסנאט של פלורידה
וקסלר שירת בסנאט מדינת פלורידה משנת 1990 ועד 1996, לפני שנבחר לבית הנבחרים הארצי של ארצות הברית בבחירות 1996, כשהוא ממלא את המושב הפתוח שהתפנה על ידי הארי ג'ונסון, דמוקרט.
בקונגרס הארצי
במושב ה-110 של הקונגרס הארצי, הוא מכהן כבר את כהונתו השישית בבית הנבחרים של ארצות הברית. יש לו מוניטין של "ישירות" בגישתו ושככזה משקף את רצון מצביעיו ומאוויהם. וקסלר הושם כאחד מ-50 המנהיגים היהודים המשפיעים ביותר ברשימת המגזין היהודי "פורווארד" .
וקסלר פרץ לתודעת הלאומית, בבחירות לנשיאות בשנת 2000, המרוץ המפורסם בין מי שהיה אז מושל טקסס, ג'ורג' וו. בוש לבין אל גור, כאשר המחוז שלו היה במוקד המחלוקת על ההצבעות והספירה מחדש של הקולות. מאז הוא עבד כדי להבטיח כי כל מכונות ההצבעה האוטומטיות ינפיקו קבלה על ההצבעה כ"עקבה מנייר". הוא הגיש תביעות משפטיות ברמה מקומית וארצית על מנת להפוך את הנושא מחייב מבחינה חוקית. ב-2007, חוק "העקבה מנייר" הפך לחוק מדינה בפלורידה.
נושאי פנים הקרובים לליבו הם, ביטוח בריאות לאומי לכל, יוזמות להזלת מרשמי תרופות, במיוחד למבוגרים וטיפול רפואי מיוחד שיתאים עבור צורכיהם, שיפור הקצבאות לחיילים משוחררים, העלאת המימון לבתי הספר הציבוריים ומדיניות אנרגטית יעילה המורידה את התלות של אמריקה בנפט זר. בין חקיקותיו הבולטות, כללו גם קצבת מרשם תרופות זול למבוגרים וחוק אשר מרחיב את קרן הביטוח הלאומי לדורות הבאים. וקסלר גם תומך בזכות האישה להפלה, בזכויות ההומוסקסואלים וכן בפיקוח על נשיאת נשק אישי.
בנושאי מדיניות חוץ, כיושב ראש וועדת המשנה של החוץ, לענייני אירופה, הוא פעיל בתחום חיזוק היחסים הביטחוניים והכלכליים בין ארצות הברית לאיחוד האירופי וכן פיתוח והכוונה של הכלכלה והפוליטיקה בברית המועצות לשעבר. בנוסף, הוא מכהן גם כנציג ארצות הברית בפרלמנט של נאט"ו. בנושא עיראק, וקסלר הצביע ב-2002, בעד ההסמכה לנשיא בוש לפתוח במלחמת עיראק, אך מאז שינה את דעתו מהקצה לקצה וכיום הוא בין המתנגדים החריפים למלחמה כמו גם מבקר קולני של המודיעין והתנהלות הממשל שהובילה לפתיחת מלחמה זו. הוא הציג גם בקונגרס הצעת חוק לנסיגת החיילים ופתרון נושא עיראק בדרך דיפלומטית וסבור גם כי המלחמה בעיראק מהווה הסחה מהאיום האיראני והמלחמה באפגניסטן, דעה שרווחת יותר ויותר בוושינגטון עקב ההסתבכות בעיראק והמודיעין המוטעה שהוביל אליה. על פי אמונה זו, רבים מהדמוקרטים סבורים כי המלחמה האמיתית בטרור היא מלחמת אפגניסטן שהייתה התגובה האמיתית לפיגועי 11 בספטמבר וכי עיראק היא רק גרורה מיותרת של מלחמה זו.
ראיון בתוכנית "קולבר ריפורט"
ב-20 ביולי 2006, בפרק של התוכנית הקומית הקולבר ריפור, בערוץ הקומדיה קומדי סנטרל, בזמן ריאיון לפינה הקומית-פוליטית בתוכנית "עדיף שתדע על המחוז הזה", שיתף וקסלר פעולה עם הרעיון ההומריסטי של המנחה סטיבן קולבר, ונתן הצהרות מפוברקות, שהיו מכשילות את מסע הבחירות שלו לו היה משתתף בכזה. כשהוא מובל על ידי סטפן קולברט הוא הגיב בצחוק עם ההצהרות הבאות (ראה וידאו):
ב-25 ביולי 2006, בפרק אחר של התוכנית, יצא סטפן קולבר נגד רשתות התקשורת שהציגו את הראיון באור שלילי. קולבר ביקר את הרשתות הזרם המרכזי האלה בזה שהראה קטעי וידאו עם ההעדפות שלהם לקטעי "פיספוסים", מאשר חדשות רציניות. באחד ממקרים הנדירים בהם לא שיחק קולבר את דמות המנחה השמרן אותה הוא מגלם בתוכנית, הוא אמר בכנות לצופים שלו "תצביעו לווקסלר, לבנאדם יש חוש הומור, לא כמו, ללא ספק, העיתונאים".
ב-7 בנובמבר 2006, וקסלר חזר לתוכנית הטלוויזיה קולבר ריפורט במהלך הספיישל הקומי של התוכנית, לקראת בחירות אמצע הקדנציה של שנת 2006, והתבדח על מה שהוא אמר בראיון מוקדם יותר. כשקולברט שאל אותו אם הוא " 'ישלח יד' לעבר הצד [הפוליטי] השני" (משפט בעל משמעות כפולה) אם הדמוקרטים ייקחו בחזרה את השליטה בבית הנבחרים, וקסלר ניצל את הדו משמעות והתבדח שהוא למד מהראיון האחרון שהוא חייב להזהר במה שהוא אומר (כלומר, שלא "לשלוח ידיים").
"הגבעה"
באוגוסט וספטמבר 2006, לפני בחירות אמצע הקדנציה, וקסלר ועובדי צוות המשרד שלו צולמו לסדרה הדוקומנטרית "הגבעה" (גבעת הקפיטול), סדרה בת שישה פרקים של חצי שעה שבה מככבים וקסלר ועובדי המשרד שלו, כשהמצלמות עוקבות אחרי הסיפור האמיתי, מאחורי הקלעים של מה שמתרחש אצל פוליטיקאי כגון וקסלר, חבר מרכזי בוועדת המשפטים והוועדה ליחסים בינלאומיים ומעורב פעיל בענייני המזרח התיכון, בגבעת הקפיטול ומשרדו.
וקסלר פתח את משרדו למצלמות הטלוויזיה הדוקמנטריות על מנת לחשוף את הנושאים החמים שעומדים בפני הבוחרים כיום. הסדרה גם מציגה את הקונפליקט שעומד בפני וקסלר הן מול המפלגה המתחרה ומול אופוזיציה מבית בנושאים טעונים כגון ביטוח לאומי, מרשם לתרופות, ביטוח רפואי, הוריקן קתרינה ומלחמת עיראק.
הסדרה בוימה על ידי מי שהייתה לשעבר כותבת של נאומים פוליטיים ועוזרת חקיקתית בגבעת הקפיטול, אייבי מירפול ושודרה בארצות הברית, ב-23 באוגוסט 2006, לפני בחירות אמצע הקדנציה. בישראל הסדרה שודרה במרץ 2007, בערוץ הדומקנטרי של הטלוויזיה בכבלים הוט, ערוץ 8.
התמיכתה בשימועי הדחה
באימייל לתומכים ב-7 בנובמבר 2007, וקסלר, חבר בוועדה המשפטית של בית הנבחרים, הצהיר תמיכה בהצעת חוק בית הנבחרים 333, אשר חותר להגיש סעיפי הדחה כנגד סגן נשיא ארצות הברית, דיק צ'ייני:
באמצע דצמבר 2007, חבר הקונגרס וקסלר השיק את אתר האינטרט, Wexlerwantshearings.com - "וקסלר רוצה שימועים", כדי לקדם את המאמצים שלו לשימועי הדחה. האתר כלל סרטון וידאו של YouTube אשר בו הוא הסביר את עמדתו ועצומה המזמינה אנשים המזדהים עם דעתו לחתום. וקסלר הציב מטרה לקבל תמיכה של 50,000 אמריקנים שיצטרפו למטרה שלו. בתוך רק שבועיים, מעל 160,000 אנשים חתמו על העצומה ומעל 70,000 אנשים צפו בווידאו שלו מ-YouTube.
היחס לישראל
במדיניות חוץ, וקסלר הוא חבר קונגרס יהודי שדוגל בהמשך האינטימיות ביחסי ארצות הברית–ישראל ובזכותה של ישראל להגנה עצמית. עוד ב-2002 הוא הצביע בעד חוק המביע סולידריות עם ישראל במלחמתה בטרור ובמהלך כהונותיו, הוא נסע כמה פעמים לישראל להפגש עם בכירים ישראלים. הוא בין התומכים העקביים בקונגרס בסיוע החוץ של ארצות הברית לישראל ובזכותה להגנה עצמית. אחרי תקיפת חיל האוויר הישראלי על מתקן גרעיני בסוריה ב-2007, הוא יזם והציג את הצעת חוק המביעה את תמיכת בית הנבחרים בזכותה של ישראל להגנה עצמית מול איום עתידי, גרעיני או צבאי מסוריה. הוא גם בין יוזמי החוק בקונגרס המגנה את ההתקפות הרקטות הפלסטיניות על אזרחים ישראלים בשדרות. הוא היה בין התומכים בהעברת חוק 921, שאישר מחדש את התמיכה האיתנה של ארצות הברית במדינת ישראל וגינה את חמאס וחזבאללה על התקפותיהם החמושות. הוא סבור שעל הקהילה הבינלאומית לפעול כעת כדי לפרק את חזבאללה מנשקו. כיושב ראש וועדת המשנה לאירופה, הוא הוביל יוזמות של מישלוח מכתבים לנציגים אירופים, כגון חוויאר סולאנה, מהאיחוד האירופי, ונשיא צרפת ניקולא סרקוזי, הקוראים להם להוסיף את חזבאללה לרשימות ארגוני הטרור שלהם, וניהל את השימוע בוועדה שהוא יושב בראשה, לענייני אירופה, שקרא להם בסיכומו לעשות כן, במטרה לקצץ במימון של אירופה לחזבאללה. במכתביו הוא מדגיש כי האיום של חזבאללה הוא איום גלובאלי ואינו בעייתה של ישראל או ארצות הברית בלבד. הוא מזכיר כי חזבאללה פגע באינטרסים אמריקאים ואירופים וסבור כי על האירופים להילחם בהישג היד הגלובאלי של חזבאללה. מיומו הראשון בקונגרס הוא פעל למען החיילים החטופים של ישראל מזה 25 שנה ובמהלך מלחמת לבנון השנייה, הוא ביקר בישראל, במסגרת ביקור רשמי ונפגש עם משפחות החיילים החטופים בגבול הצפון, בני רגב, אחיו של אלדד רגב להביע הזדהות ואת מחויבותה של אמריקה לשחרורם. אחד מפועליו החשובים היה, להיות מבין שני חברי הקונגרס אשר נסעו לבית הדין הבינלאומי בהאג כדי להתנגד לתיק הפלסטיני כנגד בניית גדר הביטחון של ישראל. לאחר ההחלטה בהאג כי תחת סעיף 51 של האו"ם, המגדיר הגנה עצמית של כל מדינה, "לישראל אין זכות להגנה עצמית כנגד טרור פלסטיני", הוא שיגר מכתב למחזיק תיק החוץ של האיחוד האירופי, חוויאר סולאנה, נציגים בכירים והמעוצה של האיחוד, המפצירה בהם להתנגד בהצבעה הקרבה בעצרת האו"ם, לאימוץ חוות הדעת מהאג. כמה ימים קודם לכם הוא תמך בהצעת החוק שעברה ברוב גדול בבית הנבחרים, המגנה את השימוש הבלתי ראוי של חוות דעת זו בידי הרוב בעצרת האו"ם, למטרות פוליטיות צרות.
ב-27 ביוני 2003, נועד מחזיק תיק החוץ באיחוד האירופי, חוויאר סולאנה, עם הוועדה לקשרי חוץ של הקונגרס, בה מכהן וקסלר כיום כיושב ראש וועדת המשנה לאירופה ונדרש על ידי כמה מחבריה, ביניהם וקסלר, להפעיל את השפעתו כדי שהאיחוד האירופי יוציא אל מחוץ לחוק גם את הזרוע הפוליטית של החמאס, הם גם זעמו עליו שצידד בהמשך המגעים עם יו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת וביקרו אותו על שהגן על החלטתם זו של בכירים באיחוד האירופי, למרות התנגדותה של ישראל. בעקבות ניסיון החיסול של המחבל עבד אל-עזיז רנטיסי, וקסלר צידד בישראל ואמר לעיתונות הישראלית, כי השימוש של ישראל בכוח כדי להגן על עצמה מפני "מפעל המתאבדים" היה מוצדק ב-100%.
בפברואר 2005, יו"ר הרשות הפלסטינית, אבו מאזן הביע באוזני סנטורים אמריקנים חשש שאיראן תתנקש בחייו באמצעות החזבאללה. בפגישה שקיים בוושינגטון עם שליח האיחוד האירופי למזרח התיכון, מארק אוטו, הוא אמר לרוברט וקסלר, העומד כיום בראש הוועדה לנושא אירופה, שהפלסטינים העבירו את החששות שלהם לאיחוד האירופי. וקסלר זעם על הנציג האירופי והטיח בו, שהאירופאים אינם מגיבים כשישראל או ארצות הברית משמיעות טענות נגד החזבאללה, ורק עכשיו בעקבות הטענות של הפלסטינים, הם לקחו את האיום ברצינות. במרץ של שנה זו, הוא הציג חוק המפציר באיחוד האירופי להוסיף את חזבאללה לרשימות ארגוני הטרור שלהן שעבר בבית הנבחרים. עם תחילת יישום תוכנית ההתנתקות, באוגוסט, הוא שחרר הודעה לגבי המהלך הישראלי, "ההתנתקות של ישראל מעזה היא מבחן לרשות הפלסטינית, אשר מחויבת לפרק את תשתיות הטרור בעזה ובגדה המערבית. עד שפעולות כאלו ישולמו, ישראל חייבת לשמר על זכותה החד משמעית להגנה עצמית" נאמר בהודעה. באוקטובר של שנה זו, כתוצאה מהדו"ח הראשוני של דטלב מהליס, לחקירת אירועי רצח רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון לשעבר, המצביע על מעורבות בכירים סורים, הוא יזם את הצעת חוק 510, התומכת בממצאי החקירה העצמאית ובהרחבת המנדט שלה, מגנה את ממשלת סוריה על מעורבותה הגלויה לעין בהתקפה הטרוריסטית הזו ודורשת שיתוף פעולה של סוריה עם מועצת הביטחון של האו"ם בהחלטה 1595 של האו"ם. בדצמבר באותה שנה, הוא היה בין יוזמי הצעת חוק כנגד השתתפות חמאס בבחירות לפרלמנט הפלסטיני הקרבות.
בינואר 2006, עם ניצחון החמאס בבחירות הוא הגיב בחריפות באמרו "אסור שהדולרים של משלם המיסים האמריקאי יפלו בידיים של טרוריסטים". במרץ של שנה זו, וקסלר הצטרף למכתב התנגדות, לנשיא בוש, עם 40 חברי בית נוספים, על אישור עסקת ניהול נמלים של דובאי פורט וורלדס בבעלות איחוד האמירויות הערביות בשל העובדה שזה יחזק את החרם הערבי כנגד ישראל ובגלל מימון הנסיכויות האמירויות לחמאס. ימים לאחר פתיחת מלחמת לבנון השנייה, ביולי של אותה שנה, הוא נאם במליאה בתמיכה בחוק המגנה את ההתקפות האחרונות על ישראל ומטיל את האחריות על הטרוריסטים ומדינות החסות שלהן, סוריה ואיראן.
במרץ 2007, בעקבות הקמת ממשלת האחדות הפלסטינית, וקסלר, כיושב ראש הטרי של ועדת המשנה לאירופה של ועדת יחסי חוץ בבית הנבחרים, יזם מכתב במשותף עם חבר בית הנבחרים היהודי גארי אקרמן ועמיתהם הרפובליקנים והחתים 243 חברי קונגרס, אשר מפציר בחוויאר סולנה והאיחוד האירופי שלא לתת סיוע או מענק הכרה לרשות הפלסטינית עד אשר היא תכיר בישראל, תתנער מהטרור ותקבל את כל ההסכמים הישראלים-פלסטינים הקודמים. הוא גם ביטל פגישה, באותו החודש, עם הנציג הפלסטיני בוושינגטון, עפיף סאפיה, עקב מכתב ששיגר למשרדי הקונגרס התוקף את הארגונים היהודים ואת איפ"ק. באוגוסט של אותה שנה, הוא פעל נגד החרם האקדמי של הנהגת איגוד האוניברסיטאות והקולג'ים של בריטניה (UCU). הוא הצטרף לקואליציית הנציגים של פלורידה, ששיגרו מכתב לנשיאי האוניברסיטאות של פלורידה, המפציר בהם לדחות חרם אקדמי זה ולתמוך במאמצי הקונגרס כנגד החרם, שהעביר בפה אחד חוק המגנה את ההחלטה. באותו חודש יולי, וקסלר חתם על מכתב משותף לכמה חברי קונגרס המיועד לשגריר סעודיה בארצות הברית עם "אכזבה עמוקה" על השתתפותה של סעודיה בפגישה של הליגה הערבית בדמשק להחרמת את ישראל, בהפרה ובניגוד לתנאי הכניסה לארגון הסחר העולמי, שאוסר על חרם על מדינות החברות בה ותחת הבטחה שניתנה על ידי סעודיה עם כניסתה לארגון ב-2005 לסיים את החרם על ישראל וכן הבטחות אישיות של שר החוץ הסעודי סעוד אל פייסל לקונדוליזה רייס. בספטמבר של שנה זו, הוא יזם את הצעת חוק 235, התומכת בשדרוג יחסי ישראל עם נאט"ו, כחברה מובילה של הדיאלוג הים תיכוני של נאט"ו וכחברה בשותפות של נאט"ו לשלום. באותו חודש, הוא היה גם בין יוזמי חוק בית הנבחרים 1400 ובשמו, חוק מניעת התפוצה לאיראן, שעבר ברוב מוחץ בבית הנבחרים ומטיל סנקציות נוספות על איראן כנגד תוכנית הגרעין שלה, על ידי הענשה של חברות זרות שמשקיעות במגזר האנרגיה של מדינה זו. כמו כן, זה מסיר את זכותו של הנשיא לערער על סנקציות נגד חברות משקיעות אלו.
באותה שנה, הוא פעל ביחד עם כמה צירים בבית הנבחרים - בהם חברי הקונגרס היהודיים, ג'רלד נדלר ואנתוני ויינר לגבש גוש של חברי קונגרס משתי המפלגות כדי לבלום את עסקת הנשק עם סעודיה כשתוצג בגבעת הקפיטול. כמו כן מתוקף תפקידו, ניהל את השימוע בקונגרס בדבר תוכנית הצבת טילי הגנה במזרח אירופה, פולין וצ'כיה והביע התנגדות לכך גם בשל העובדה, במקרה של מתקפה אירנית תוכנית ההגנה נגד טילים איננה מספקת הגנה לישראל".
עמידה מול האנטישמיות
וקסלר חבר בצוות המשימה של הקונגרס למניעת אנטישמיות, וטוען כי זה אחד מהעדיפויות העליונות שלו להילחם בתופעה זו באמריקה, אירופה והמזרח התיכון. הוא סייע להביא לתודעה את מגמות אנטישמיות ולטפח אווירה של סובלנות דתית והבנה הן מבית ומסביב לעולם.
הוא היה ליוזם המוביל של חוק בחינת האנטישמיות הגלובאלית של שנת 2004, אשר כונן משרד מיוחד במחלקת המדינה במטרה לעקוב אחר ולהילחם באנטישמיות מסביב לעולם. המטרה של יוזמתו זו היא, להביא לתשומת לב לנושא ולסייע לבסס נוסחה אשר תביא לתגובה גלובאלית חזקה יותר לאנטישמיות, במיוחד באירופה.
כיושב ראש ועדת המשנה ליחסי חוץ, בנושא אירופה, הכוללת גם נושאים של איומים שצצים מאירופה, הוא תמך במאמצים ללחימה באנטישמיות באירופה. ב-2004, הוא השתתף בוועידה בנושא אנטישמיות של הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה (OSCE, "ועדת הלסינקי") בברלין. בוועידה זו, הוא ייסד המלצות מחייבות עבור ממשלות אירופה להילחם ולפקח על האנטישמיות ולהגדיל את החקיקות נגד פשעי שנאה והחינוך. הוועידה נתפסה כהיסטורית משום שזו הייתה הפעם הראשונה שחברים בקהילה הבינלאומית גם הסכימו שביקורת פוליטית על ישראל אסור שתשרת הצדקה להתנהגות או אמונה אנטישמית. הוועידה היוותה צעד כלפי מניעת השמה לקלס את הנושא השואה.