cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחידת הגששים
הבדואים בצה"ל
בשנות השבעים הועסקו בדואים בשירות קבע ובתחילת שנות השמונים החל הנוהג של התנדבות צעירים לשירות צבאי מלא. בשנת 1986, הוקמה יחידת הסיור המדברית (היחס"ר) ביוזמת אלוף פיקוד הדרום דאז, האלוף משה בר כוכבא מטרת היחידה הייתה לבנות כוח קטן ומקצועי המסוגל ללכוד מסתננים ומבריחים פליליים וביטחוניים ממצרים. באוגוסט 1993 הפכה יחידת הסיור לגדוד סיור (גדס"ר 585), זאת ביוזמת אלוף פיקוד הדרום דאז מתן וילנאי. הגדס"ר מורכב בעיקר מלוחמים ומפקדים בדואים מצפון הארץ ומדרומה. לוחמי הגדס"ר מבצעים משימות ביטחון שוטף בגזרות עזה, מרחבי איו"ש ובגבול מצרים. קיימים קשרים בין מפקדי הגדס"ר וקציני המרחב הבדואי כפועל יוצא מהיות המרחב הבדואי העורף ה"לוגיסטי" לגיוס המתנדבים והכנתם לשירות אפקטיבי ויעיל. כמו כן, הצעירים הבדואים משתלבים במערך הלוחמים של משמר הגבול בתפקידי אבטחה, שיטור, לחימה בפשיעה ולוחמה בטרור וכמדריכי נוער במגזר הבדואי שתפקידם הדרכת בני נוער בדואים לקראת גיוסם ושילובם בצה"ל.
בצה"ל קיימת אחדות דעים כמעט מלאה לגבי נחיצות תפקיד הגשש. אחדות דעים זו מבוססת על התפיסה, לפיה היתרון הגדול של הגשש ניכר לא רק ביכולתו לזהות עקבות בשטח, אלא בהיכרות האינטימית שלו עם שטח מסוים. מסיבה זו, הנטייה היא להפעיל גששים באותו אזור גבול של גזרת פעילות מצומצמת במשך שנים. בשיטה זו הגשש משמר את הזיכרון הארגוני של הגזרה. לדוגמה כאשר לא אירעו חדירות או פיגועים בגזרה מסוימת במשך שנים וכל המפקדים והקצינים כבר הוחלפו, הגשש הוא היחיד המכיר היטב את נקודות התורפה בגזרה. יחד עם זאת, השהות הארוכה של הגשש בגזרה מצומצמת, נושאת בחובה גם סיכונים. אחד הסיכונים המרכזיים הוא יצירת קשר בין הגשש לבין גורמים עבריינים או פח"עים העלולים לנצל את קשריהם עם הגשש לקבלת מידע או להברחת סמים. קצין הגששים סא"ל מג'די מזריב מודה שהיו גם מקרים שבהם גששים קיבלו שוחד ממבריחי סמים וידעו להרחיק את סיורי צה"ל מנתיבי ההברחה.
מספר הבדואים שאינם חייבים בגיוס, אך בוחרים להצטרף לצה"ל, משתנה מאוד ממחזור למחזור. בין השנים 2008–2009, מספר זה נמצא במגמת עלייה, בעיקר מסיבות כלכליות וכתוצאה ממסע הסברה נרחב שעורך צה"ל בקרב ריכוזי הבדואים, שבו מוצג השירות הצבאי כשער הקבלה לחברה הישראלית. כשליש מהבדואים המתגייסים משרתים כגששים, שליש נוסף מגויס לגדוד הסיור המדברי המוצב ברצועת עזה, והיתר מגיעים ליחידות בכל זרועות הצבא. גם בגדוד הסיור וביחידות הגששים, למרות שהם בנויים על טהרת הבדואים, מקפידים החיילים לדבר ביניהם בשפה העברית. זהו סממן של מעמד, של מי שהתגייס ומרגיש שהצליח. רבים רוצים להמשיך לשירות קבע ורואים בכך את המפתח ליציבותם הכלכלית.
הנטייה בצה"ל היא לשבץ את הבדואים בעלי ההשכלה התיכונית המתנדבים דווקא לשירות ביחידות המסודרות, בעוד שאת המגיעים מרקע פחות מבוסס מעדיפים לשבץ כגששים. לדברי סא"ל מזריב, "הגשש הכי טוב הוא זה שיצא כל יום עם העדר. היו בעבר ניסיונות לשלב חיילים יהודים כגששים, אבל הם כשלו". "גשש לא יכול להיות יהודי", סבור מזריב, "זה ראש מיוחד שצריך. חוץ מזה, גם אם אפשר היה להכשיר יהודי כגשש, זה לא היה עובד, כי אנחנו יחידה אורגנית, קטנה ומגובשת, בנויים על מסורות משפחתיות ושבטיות. יש הרבה כבוד בתפקיד הזה. גשש הוא כמו טייס: לוחם בודד בשטח שיכול בהחלטה אחת להקפיץ או להרגיע את כל המטכ"ל".
על-פי נתוני צה"ל, בשנים האחרונות התגייסו כ-400 חיילים בדואים בלבד כל שנה. באגף כוח אדם ובפיקוד דרום שואפים לעלייה שנתית של 20% בכמות המתגייסים, בין היתר באמצעות מכינה קדם צבאית לבדואים, שיפור תנאים לקצינים ורתימת אנשי מילואים לשיחות עידוד בבתים ובבתי הספר.
אחוז גיוסם של הבדואים לצבא מבטא את תחושת שייכותם למדינה. לדעת החוקר סעיד כוזלי אין זה מספיק לעודד את הבדואים להתגייס לצבא ולהעניק להם סיוע כלכלי ולימודי לפני ובמהלך שירותם הצבאי. לדבריו הדרך להגביר את תחושת השייכות של הבדואים ומכאן את אחוז גיוסם לצבא היא ביסוס השכלתם החל מהגיל הרך.
התנועה האסלאמית ושירות הבדואים בצה"ל
בשנים האחרונות נוסף לצה"ל מתחרה במלחמה על עתיד הצעירים הבדואים: התנועה האסלאמית, שנציגיה מנסים למנוע מצעירי העדה להתגייס לצה"ל. "במקום שבו המדינה נעלמת, נכנסים אנשי התנועה", טוען סעדי זיאד, יו"ר "יד לבנים הבדואים" שאביו, איש משמר הגבול, נהרג בהתקלות עם מחבלים ב-72'.
אי מילוי חובתה של המדינה כלפי אזרחיה הבדואים בכל תחומי החיים מאפשרת, לדעת זיאד, לתנועה האסלאמית למלא את החלל שנוצר. לטענתו התנועה האסלאמית מעמיקה את השפעתה בקרב המגזר הבדואי ואף משקיעה משאבים לטיפול ביוצאי צבא הנותרים ללא מקום עבודה.
הישגים, אבדות וציון לשבח
יחידת הגששים היא יחידה מוערכת ומחזיקה בין שורותיה מאות חיילים בדואים מסורים, המגיעים מכ-25 שבטים בדואים שונים. בשנת 2002 קיבלה היחידה את צל"ש אלוף פיקוד הדרום, האלוף דורון אלמוג, על הצטיינות בלחימה ברצועת עזה, ובמהלך שנותיה נפלו 16 מחייליה במסגרת תפקידם. במהלך מבצע "עמוד ענן" (2012), בזמן שכוחות צה"ל נערכו לאפשרות של כניסה קרקעית לרצועת עזה, גם יחידת הגששים התגייסה למשימה. "מבחינתנו המשימה הייתה לפעול במרחב עוטף עזה בביצוע סריקות במטרה להימנע מאירועי חדירה", סיפר לאתר צה"ל מפקד יחידת הגששים, אל"ם יוסי חדד: "במהלך המבצע גויסו גששים בצו 8, והם התייצבו בהרכב מלא, מה שמעיד על תחושת השותפות וההבנה שלהם שהם באמת מגנים על המולדת".
שיתוף פעולה עם יחידת עוקץ
יחידת עוקץ ויחידת הגששים ממלאות משימות דומות, דבר המוביל לתחרות טבעית בין היחידות. לדברי מזריב, בעבר לא היה שיתוף פעולה בין היחידות וכל יחידה ניסתה לבצע את משימותיה בצורה הטובה ביותר באופן עצמאי. ניסיונות לשיתוף פעולה בין שתי היחידות נתקלו בקשיים רבים בעיקר מצד יחידת הגששים. לדעת מזריב, תרבות שיתוף פעולה בין יחידות צה"ל השונות צריכה להתקיים גם בקרב יחידת עוקץ ויחידת הגששים.
בצה"ל קיימת מחלוקת האם שיטות הגישוש הישנות מתאימות לגששים של שנות ה-2000. "אם הם רוצים להמשיך להיות רלוונטיים", אומר אחד ממפקדי החטיבות המרחביות שעושה שימוש רב בגששים בגזרתו, "הם חייבים להיות מחוברים גם לנושא המחשוב, ושלא יגידו לי שהם כולם רועי צאן. היום כמעט כולם גדלים בבתים מאבן".
הברחות סמים וריגול
תרומתה של יחידת הגששים לצה"ל היא רבה. בעשורים האחרונים מעורבות הגששים, בני העדה הבדואית, למניעת הברחות סמים ומסתננים, עולה מדי שנה. רובם המכריע של הגששים הבדואים המשרתים בגבולות עסוק בשמירה על ביטחון המדינה, אלא שיש גם כאלה שמשתפים פעולה עם מבריחי הסמים, בהם נאבק צה"ל, מדליפים מידע סודי לגורמים עוינים ולעיתים משבשים את פעילות כוחות הביטחון בסיכול הברחות. בפיקוד הדרום מודים שקיימת בעיית אמון הגורמת לקצינים בשטח למדר את הגששים ממבצעים מיוחדים. לדברי גורמים שונים, התופעה בה חיילי צה"ל הבדואים שותפים בהברחות סמים לתוך ישראל נובעת מהנאמנות הכפולה לשבט ולצה"ל. בשנת 2012 הצליחה המשטרה הצבאית לצבור אוסף ראיות המוכיח כי חיילי צה"ל, ברובם גששים בדואים, היוו חוליה מרכזית במערך הברחת הסמים בדרום. החיילים ניצלו את המידע שאליו נחשפו מתוקף תפקידם כדי לסייע לגורמים עבריינים בישראל ומחוצה לה. נושא בעייתי נוסף שעולה מהקשר הנוצר בין גששים לגורמים עוינים הוא הדלפת מידע ביטחוני רגיש. מתחקיר שערך רונן ברגמן עולה כי צה"ל הופתע מאוד מהיקף וממגוון המידע המודיעיני שהיה ברשות החזבאללה על צה"ל במהלך מלחמת לבנון השנייה (2006). להערכתו חלק בלתי מבוטל מהמידע הגיע מסוכנים חיים. לדעת קהילת המודיעין הישראלית חלק מהסוכנים האלה גויסו מתוך יחידת הגששים בצה"ל.
למדינה ולצה"ל קשיים רבים בהתמודדות עם תופעת הברחת הסמים מגבול מצרים. לדברי עוזי חבשוש, מנהל החברה הכלכלית לפיתוח רמת נגב בע"מ, תופעת הברחת הסמים בנגב נובעת מהזנחה רבת שנים של המגזר הבדואי על ידי מדינת ישראל.
קבוצת +10
"קבוצת +10" ("עשר פלוס") הייתה התאגדות של עשרה אמנים ישראלים, שנוסדה ב-8 באוגוסט 1965 בביתו של הצייר רפי לביא ברמת גן ופעלה עד ספטמבר 1970. בתקופה זו הציגה הקבוצה עשר תערוכות. מייסדי "קבוצת +10" היו עשרה אמנים: רפי לביא, בוקי שוורץ, ציונה שמשי, פנחס עשת, טוביה בארי, אורי ליפשיץ, מתי בסיס, מלכה רוזן, יוסי גטניו ובני אפרת. מטרת ההתאגדות הייתה לאפשר לאמנים צעירים להציג בתקופה שבה היו גלריות מעטות, שבהן הציגו בעיקר אמנים מוכרים ומכובדים. במשך חמש שנות פעילותה הציגה הקבוצה, יחד עם אמנים אורחים (שנקראו "פלוס"), עשר תערוכות בנושאים שונים, בהם "ונוס", "בעָגול", "עבודות גדולות", "באדום" ו"מיניאטורות", כולן בתל אביב, בחללי התצוגה הבאים: משכית, בית האמנים (אלחריזי), ארבע תערוכות בגלריה גורדון, גלריה מסדה, גלריה כץ, גלריה 220 וגלריה דוגית. בתערוכות אלה השתתפו 74 אמנים (ויש הגורסים יותר מ-100), וביניהם המשורר דוד אבידן, יאיר גרבוז, יגאל תומרקין וחנוך לוין.
היסטוריה
"קבוצת +10" הוקמה על רקע התארגנות נגד מנהל מוזיאון תל אביב, שרצה לקיים תערוכה של אמנים צעירים אך לא כלל בתוכה כמה אמנים שחשו מקופחים. רפי לביא ארגן 30 אמנים שהחרימו את התערוכה, עד שמנהל המוזיאון נכנע וקיבל אליה גם את האחרים. הצלחת ההתארגנות הביאה את היוזמים להקים קבוצה שמנתה כאמור עשרה חברים בבסיסה, ואליה נועדו להצטרף בכל תערוכה אמנים נוספים.
הקבוצה הביאה את בשורת האוונגרד האירופי והאמריקני לישראל - התייחסותה לאמנות הייתה חדשנית ורעננה. חשיבותה של הקבוצה בניסיונה ליצור אווירה חברית יותר בקרב האמנים, וכך לחסל את האווירה התועלתנית ששלטה עד אז בקהילה האמנותית בישראל. חברי הקבוצה הרבו להשתעשע עם יצירות אמנות שונות מאלה שנהגו ליצור בסטודיו הפרטי שלהם, לצאת מהמסגרת המקובלת על ידי אתגרים חיצוניים מלאכותיים שנקבעו בנושאי התערוכות, וכך הצליחה "+10" לגרום להתעניינות וסקרנות אצל הקהל הרחב, וגם לעורר עניין בקרב בעלי הגלריות ומנהלי המוזיאונים, ובצורה זו הביאה לקידומה.
הקבוצה נעדרה בסיס אידאולוגי-אמנותי כלשהו, והיא גם לא הכריזה על עצמה ככזו. יוזמיה ביקשו לקבץ יחד מבחר כמעט אקראי של אמנים, כדי להפיח רוח חדשה באמנות המקומית, כמו זו שנשבה בעולם באותה תקופה. לפיכך הובטח לאמנים חופש אמנותי מלא ומקום לתצוגה בתערוכות מגוונות ומתוקשרות. החברים המייסדים כתבו אמנה, תוכננו תוכניות חומש ונוסח תקנון, אך בדרך השתבשו דברים רבים, והתוכניות המבטיחות נחלו כישלונות ואכזבות. המייסדים נפוצו לכל עבר והכוונות לאופן פעולה דמוקרטי נכשלו. בשלב מסוים חדלה הקבוצה להתקיים והפכה למעשה לקבוצת "רפי פלוס", שקיומה רק בתערוכות ובדיון התקשורתי. כך הפכה "+10" בעיני הציבור הישראלי למבשרת האוונגרד האמנותי בארץ. אמנים ידועים ומבוססים ביקשו להציג בתערוכות הקבוצה, אף על פי שהקבוצה כבר למעשה לא הייתה קיימת, כדי להיות מזוהים עם הקִדמה והרעננות שלה. המיתוס של הקבוצה המשיך להתבסס, והיא חדרה אט אט לזיכרון הקולקטיבי של האמנות הישראלית כנושאת הדגל של האוונגרד הישראלי, אף על פי שרפי לביא עצמו התנגד לתיוג האמנות של הקבוצה כאוונגרד.
בשנת 2008 עלתה במוזיאון תל אביב לאמנות התערוכה "קבוצת עשר פלוס - מיתוס ומציאות", ובה רבות מהיצירות שהוצגו בתערוכות השונות של קבוצת +10. את התערוכה אצר בנו כלב. רפי לביא מת במהלך ההכנות לתערוכה.
"+10 עבודות גדולות", בית האמנים (אלחריזי), 1966
זו הייתה התערוכה המושקעת ביותר של +10, ובעצם האחרונה שתוכננה לפרטי פרטים על ידי כל חברי הקבוצה המקורית. המטרה הייתה להציג דבר מה שונה, פרוע וצעיר. במסגרת התערוכה נערכו פעילויות נלוות, כגון הצגת תיאטרון, הקרנת סרטי קולנוע, תצוגת אופנה, "שירה צעירה" בליווי נגנים, השמעת מוזיקה אלקטרונית ואף מכירה פומבית בהנחיית דן בן אמוץ, בן זוגה של חברת הקבוצה המורחבת, בתיה אפולו. לפתיחת התערוכה הצליח רפי לביא להביא את יוסף זריצקי לשאת דברי פתיחה. תאריך פתיחה: 10 בפברואר 1966. השתתפו בתערוכה: מלכה רוזן, ציונה שמשי, בוקי שוורץ, יוסף גטניו, בני אפרת, מתי בסיס, פנחס עשת, רפי לביא, אהרון ויתקין, משה גבעתי, דני שוורץ, אהרון דוקטור, אמנון וינשטיין, איתן קאופמן, אפרים קדרון, סרג'יו סגרה וגילה צור.
"העבודות הקטנות ביותר של אמני קבוצת +10 ואחרים", גלריה גורדון, 1966
התערוכה השלישית של הקבוצה הייתה הראשונה שהוצגה בגלריה פרטית. כל אמן הציג עד עשר עבודות קטנות שהוצמדו ללוח אופקי או אנכי, ולראשונה נקבע מחיר לכל יצירה. חלק מהאמנים העתיקו דגמים קטנים של עבודות קיימות שלהם, וחלקם יצרו עבודות חדשות. תאריך פתיחה: 20 ביוני 1966. השתתפו בתערוכה: ציונה שמשי, בוקי שוורץ, רפי לביא, יוסף גטניו, עשת, טוביה בארי, נורה פרנקל, דני שוורץ, אהרון דוקטור, מנשה קדישמן, ארגוב, נסים מבורך, אלימה ריטה, דידה עוז, גילה צור, אזן, מיטש בייקר, ביאנקה אשל, בתיה אפולו, גד אולמן, עדית עדי ובריז'יט קודרן.
"+10 - תערוכת הפרח", גלריה מסדה, 1966
התערוכה לא עוררה הד תקשורתי כמו הקודמות לה. תאריך פתיחה: 15 בדצמבר 1966. השתתפו בתערוכה: ציונה שמשי, בוקי שוורץ, רפי לביא, נורה פרנקל, דני שוורץ, אהרון דוקטור, אמנון וינשטיין, דידה עוז, מיטשל בקר, ביאנקה אשל, שמואל בק, יואב בראל, ראובן ברמן, דני קרוון והנרי שלזניאק.
"+10 - תערוכה באדום", גלריה כץ, 1967
זו התערוכה הראשונה שנפתחה לאחר הודעת הפירוק של הקבוצה על ידי רפי לביא. רן שחורי ויואב בראל עזרו לו בהכנות לתערוכה. למרות סמיכות התערוכה לזו שלפניה, שבשלה נותר לאמנים זמן קצר יחסית להתכונן, התערוכה עוררה עניין רב בתקשורת. תאריך פתיחה: 11 במרץ 1967. השתתפו בתערוכה: רפי לביא, אהרון דוקטור, אפרים קידרון, עשת, מיכאל ארגוב, אלימה, אריה אזן, ביאנקה אשל, גד אולמן, יואב בראל, ראובן ברמן, הנרי שלזניאק, אביבה אורי, יצחק גאון, מינה זיסלמן, מרים טוביה, אהרן כהנא, אורי ליפשיץ, נתן סניאביץ, ז'אק מורי-קטמור, רן שחורי ויעקב שריר.
"+10 - בעד ונגד", גלריה 220, 1968
בהכנות לתערוכה לא הצליח לביא לגייס מימון להפקת הזמנה ראויה לשמה. הודפס דף סטנסיל פשוט, עם רשימת המשתתפים בצדו האחד, ובשני טקסט קצר ובו הסבר על הקבוצה. תאריך פתיחה: 26 בדצמבר 1968. השתתפו בתערוכה: דוד אבידן, אביבה אורי, אברהם אילת, אלימה, בתיה אפולו, יואב בראל, יצחק גאון, יאיר גרבוז, יעקב דורצ'ין, מיכאל דרוקס, רפי לביא, דידה עוז, רן שחורי והנרי שלזניאק. שמם של חנוך לוין ונחום מילר נעדר מהרשימה, למרות השתתפותם בתערוכה.
"+10 בעגול", גלריה גורדון, 1969
לקראת התערוכה הודפסה הזמנה מושקעת יחסית, ובה לוגו חדש של גלריה גורדון שעיצבה אלימה, המשמש את הגלריה עד היום. בפרסומי העיתונות הראשונים חל שיבוש בשם התערוכה והיא כונתה "בעיגול" במקום "בעגול". תאריך פתיחה: 17 ביולי 1969. השתתפו בתערוכה: אביבה אורי, מיכאל איזמן, אברהם אילת, אלימה, מיכאל ארגוב, בתיה אפולו, עדנה אפל, יואב בראל, ראובן ברמן, משה גבעתי, יאיר גרבוז, משה גרשוני, אהרון דוקטור, יעקב דורצ'ין, מיכאל דרוקס, יוכבד וינפלד, מיכה לובלינר, רפי לביא, נחום מילר, דידה עוז, בתיה רדנר, עמי שביט, בוקי שוורץ, רן שחורי, הנרי שלזניאק ויגאל תומרקין.
"+10" (המזרנים), גלריה דוגית, 1970
מיום נעילת תערוכת "ונוס" נותרו ללביא רק שלושה חודשים להכנת התערוכה הבאה. הוא החליט מראש שזו תהיה התערוכה האחרונה של הקבוצה. עלו כמה הצעות לתערוכה. אלימה, לדוגמה, הציעה לעטוף את החדר לגמרי במזרנים, כולל התקרה, וכך להפוך אותו למין בית משוגעים. לתערוכה לא הודפסו הזמנות אלא עשו שימוש בגלויות דואר, שעליהן הוטבעו חותמות עם כל הפרטים ולצדן רשימת המשתתפים. הביקורות היו שליליות ברובן. הן קבלו על ה"מזרנים במקום עבודות" בגלריה. במהלך התערוכה הוקרנו סרטים של הנרי שלזניאק, רן שחורי ורפי לביא. תאריך פתיחה: 10 בספטמבר 1970. השתתפו בתערוכה: אלימה, אפרת נתן, הנרי שלזניאק, כרמלה הולנדר, מירה ורן שחורי, מרגלית ומומי מנור, משה גרשוני, נחום טייב (נחום טבת), עודד פינגרש, רפי לביא ותתי כדורי.
נסיכות קאראמאן
נסיכות קאראמאן (בטורקית: Karamanoğulları Beyliği), הייתה אחת הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה, שהקימו בני שבט הקרמנאואולו (בטורקית Karamanoğlu), השייך לקבוצת שבטי האוע'וז הטורקמניים, עם ירידת כוחן של סולטנות רום והאימפריה הביזנטית.
תולדותיה
הנסיכות הוקמה בסביבות שנת 1250, הפכה למדינת חסות של האימפריה העות'מאנית בשנת 1468, עם כיבושה על ידי הסולטאן מהמט השני ופורקה לחלוטין כיישות, בשנת 1487, על ידי הסולטאן באיזיט השני. שם הנסיכות נגזר משמו של קאראמאן ביי, אשר היה מנהיגו השני של השבט העצמאי, ושליטה הראשון של הנסיכות כיישות עצמאית, בין השנים 1256 ו-1262. קאראמאן ביי כבש בשנת 1256 את העיר קאראמאן. לאחר מותו, בשנת 1262, שונה שם העיר מלרנדה לקאראמאן לכבודו ובשנת 1275 היא הפכה לבירת הנסיכות, עד לשנת 1468, מועד בו נכבשה על ידי מהמט השני. מקור בני השבט מאזור אזרבייג'ן, ובמהלך נדודיהם, הם נעו בחיץ שבין שטחי סולטנות רום לממלכת קיליקיה הארמנית והתיישבו באזור נפת קאראמאן של ימינו.
הנסיכות הרחיבה את גבולותיה ככל שדעך כוחה של סולטנות רום, בין היתר גם לנפת קוניה של ימינו והפכה ליריבה עיקשת של האימפריה העות'מאנית המתגבשת. בשנת 1390 כבש הסולטאן באיזיט הראשון שטחים מהנסיכות ובכלל זה העיר החשובה קוניה. בין השנים 1442 ו-1443 החריב שליט הנסיכות איברהים ביי את אנקרה, תוך ניצול העובדה שמרבית צבאו של הסולטאן מוראט השני מצוי בקרבות בגבולות הונגריה של ימינו. במשחקי הכוחות בין האימפריה העות'מאנית המתגבשת לבין הממלוכים בחרה נסיכות קאראמאן לעמוד לצד הממלוכים, והפכה למעשה למדינת חסות שלהם. עובדה זו הפכה את הנסיכות לזירת קרבות מסוף המאה ה-14 ועד לכיבושה. בהמשך, נסיכות אק קויונלו, הפכה ליריבתה המרה של האימפריה העות'מאנית. מנהיגה הכריזמטי של נסיכות אק קויונלו, אוזון האסן (Uzun Hasan), התערב במאבקי הירושה, שהיו בנסיכות קאראמאן ואף על פי שמהמט השני כבר כבש את נסיכות קאראמאן בשנת 1468 והפך אותה למדינת חסות, הוא לא הצליח להכניע קבוצה גדולה של שבטים הרריים, אשר פעלו בכוחניות בעידודו של אוזון האסן, נגד "השליטים מטעם" שמונו בנסיכות. שיא העימות התרחש בשנים 1472 ו-1473. בשנת 1472 הצליחו כוחות משותפים של נסיכויות אק קויונלו וקאראמאן, בהנהגת אוזון האסן, להביס את כוחותיו של מהמט השני, לכבוש מחדש את העיר קאראמאן ולנוע לכוון העיר החשובה בורסה.
אירוע זה הוביל לקרב אוטלוק בלי, בתאריך 11 באוגוסט 1473, בו זכו כוחותיו של מהמט השני בניצחון מכריע על צבאות אק קויונלו וספיחיו מקאראמאן. קרב זה נחשב לאירוע מכונן בתולדות האימפריה העות'מאנית, שהפכה לכוח החזק ביותר באנטוליה. בשנת 1487, פירק באיזיט השני את נסיכות החסות והיא הוטמעה באימפריה העות'מאנית.
סוגיה מעניינת היא דגלה של הנסיכות, אשר לפי אטלס קטאלאן (1375), מכיל את סמל המגן דוד. עם זאת, יש המציינים כי סמל זה שימש גם מוסלמים ונוצרים בימי הביניים, נודע כחותם שלמה המלך והיה נפוץ, גם בקרב השבטים הטורקמניים באנטוליה. לדוגמה, שבט הג'נדרואולו Candaroğlu, שמרכזו היה בעיר סינופ, השתמש בסמל זה, אם כי בצבע האדום.
מרדכי אריאלי
מרדכי אריאלי (1909, פולין - 9 באוקטובר 1993, ישראל) היה צייר ישראלי.
קורותיו
נולד בשם מרדכי מורז'ינסקי בעיר סובאלקי שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית, למשפחה מסורתית. אביו היה צייר. למד ב"חדר" ובבית ספר עממי רוסי. המשיך לימודיו במשך שבע שנים בבית ספר תיכון עברי. בעקבות הכרות עם הצייר בוריס שץ, שהמליץ לו לנסוע לארץ ישראל וללמוד בבצלאל, עלה ארצה ב-1926. בבצלאל למד עד סגירת המוסד ב-1928 ונחשב לאחד "המורדים", בשל נטיתו לציור מודרני. בעקבות אחיו, דוד מורז'ינסקי, נסע ב-1931 לפריז ולמד שם בגראנד שומייר ובאקול פופרייר דה דסון עד 1934.
אריאלי התגורר ברחוב קרני ברמת-אביב. נפטר בכ"ד בתשרי תשנ"ד ונטמן בבית העלמין ירקון. הותיר אחריו את רעייתו אסתר אריאלי, שני ילדים גדעון ואולי.
גשר נוטרדאם
גשר נוטרדאם (בצרפתית: Pont Notre-Dame) הוא גשר שניצב מעל נהר הסן בפריז, צרפת, ומקשר בין רציף ז'סבר (quai de Gesvres) שבגדה הימנית לבין רציף דה לה קורס (quai de la Corse) שבאיל דה לה סיטה. הגשר ידוע במיוחד בשל היותו הגשר "העתיק ביותר" בפריז. גשר היה קיים במקום הזה מאז העת העתיקה, אף על פי שהוא נהרס ונבנה מחדש פעמים רבות; הגשר העתיק ביותר בפריז שנותר ללא פגע הוא כיום הפון נף. על גבי הגשר נבנו בעבר מבנים רבים, בהם לפחות 60 בתים, ומשקלם הרב גרם לגשר נוטרדאם להתמוטט במאה ה-15.
היסטוריה
במקום זה חצה את נהר הסן הגשר הראשון של פריז, שנקרא הגשר הגדול (Grand-Pont), עוד בעת העתיקה. בשנת 886, בעת המצור על פריז ותקיפת הנורמנים, גשר זה נהרס והוחלף בגשר קורות, שנקרא "גשר הקורות של מילברה" (Pont des Planches de Milbray). הגשר נהרס בזמן הצפה בשנת 1406. ב-31 במאי 1412 שארל השישי הורה על הקמת "גשר נוטרדאם" הראשון. גשר זה הורכב מעץ מוצק וחיבר את האיל דה לה סיטה עם רחוב סן-מרטן. שבע שנים נדרשו לשם הקמת הגשר, ושישים בתים נפרסו לאורכו, שלושים בכל צד. רובר גוגן (Robert Gauguin) ציין שבתים אלו "מצטיינים בגובהם ובאחידות בנייתם", והם כונו "הנאים ביותר בצרפת". גשר העץ של שארל השישי התמוטט ב-25 באוקטובר 1499 בסביבות השעה תשע בבוקר, ככל הנראה בשל חוסר יציבות מבנית שנגרמה בשל הזנחת תיקונים נדרשים.
יסודות אבן הונחו עבור גשר חדש באותה השנה, בזמן שמעבורת ממלאת את החלל התעבורתי. הפעם נבנה הגשר מאבנים, כגשר קשתות תחת פיקוחו של האדריכל האיטלקי והנזיר הפרנציסקני פרה ג'יובני ג'יוקונדו (Fra Giovanni Giocondo). הבנייה הושלמה בשנת 1507, עדיין עם שישים בתים ומבני אבן ולבנים מעל הגשר, שהפך לנקודת מסחר ערה. הבתים על גשר נוטרדאם היו הראשונים להיות ממוספרים בפריז. ב-1660 צוחצח הגשר לכבוד הגעתה לפריז של מריה תרסה, ביתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד, שהפכה למלכת צרפת עם נישואיה ללואי ה-14. בין השנים 1646 ל-1788 נהרסו הבתים לאורך הגשר בשל סיבות סניטריות ובשל הסיכון שגרמו מבנים אלו ליציבות הגשר.
בשנת 1853 מבנה אבן חדש נבנה על גבי יסודות האבן הקיימים, על אף שהבנייה החדשה הסתפקה רק בחמש קשתות. הגשר החדש גרם ללא פחות משלושים וחמש תאונות ימיות בין השנים 1891 ל-1910 וכונה לפיכך בשם "גשר השטן" (pont du Diable). אי לכך, במטרה להקל על תנועת כלי השיט בנהר הסן, התקבלה החלטה לבנות מחדש את הגשר, אך הפעם ממתכת. את עבודות הבנייה ניהל ז'אן רזל, שעבד גם על בניית גשר מירבו וגשר אלכסנדר השלישי; גשר נוטרדאם החדש נחנך בשנת 1919 על ידי נשיא הרפובליקה רמון פואנקרה.
פול טיבטס
פול וורפילד טיבטס הבן (באנגלית: .Paul Warfield Tibbets Jr; 23 בפברואר 1915 – 1 בנובמבר 2007) היה קצין בדרגת בריגדיר גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית. שמו נודע כטייס שהטיס את המטוס בואינג B-29 סופרפורטרס שנודע בשם אנולה גיי (נקרא על שם אמו של טיבטס), שממנו הוטלה פצצת האטום על הירושימה.
טיבטס התגייס ב-1937 לצבא ארצות הברית, וב-1938 הוכשר כטייס. לאחר המתקפה על פרל הארבור הטיס מטוסים בסיורים נגד צוללות במערכה באוקיינוס האטלנטי. בפברואר 1942 מונה למפקד טייסת המפציצים ה-340 של להק ההפצצה ה-97, שצוידה במפציצי בואינג B-17 מבצר מעופף. ביולי אותה שנה היה להק 97 ליחידת ההפצצה הראשונה שהוצבה כחלק מחיל האוויר השמיני של ארצות הברית, וטיבסט היה לסגן המפקד שלו. הוא הטיס את המטוס המוביל במשימת המפציצים הכבדים האמריקאית הראשונה שהתנהלה לאור יום בשמי אירופה הכבושה ב-17 באוגוסט 1942, ובפשיטה האמריקאית האווירית הראשונה של יותר מ-100 מפציצים באירופה ב-9 באוקטובר אותה שנה. טיבטס נבחר להטיס את מייג'ור גנרל מארק קלארק ואת לוטננט גנרל דווייט אייזנהאואר לגיברלטר. לאחר 43 משימות קרביות, הוא היה לעוזר למבצעי הפצצה במטה של חיל האוויר ה-12 של ארצות הברית.
בפברואר 1943 שב טיבטס לארצות הברית כדי לסייע בפיתוח של המפציצים הכבדים בואינג B-29 סופרפורטרס. בספטמבר 1944 מונה למפקד הלהק המורכב ה-509, שביצע את הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי. לאחר המלחמה השתתף במבצע פרשת דרכים, שבו בוצעו ניסויים בנשק גרעיני באטול ביקיני באמצע 1946, והיה מעורב בפיתוח המפציץ B-47 סטרטוג'ט בראשית שנות ה-50. בסוף אותו עשור פיקד על כנף ההפצצה ה-308 ועל דיוויזיית האוויר השישית, ושירת כנספח צבאי בהודו בשנים 1964–1966. לאחר מכן פרש מהשירות, ועבד בחברת Executive Jet Aviation, שם היה חבר במועצת המנהלים המייסדת של החברה ושימש כנשיאה מ-1976 ועד פרישתו ב-1987.
ראשית חייו
בסוף שנות ה-20 נאלצה משפחת טיבטס לשוב לאלטון שבאילינוי, שם סיים ב-1933 את הכשרתו באקדמיה הצבאית המערבית. לאחר מכן למד באוניברסיטת פלורידה שבגיינסוויל, וב-1934 היה חבר בסניף אפסילון זטא של אחוות סיגמה נו. באותה תקופה לקח טיבטס שיעורי טיסה פרטיים בשדה התעופה אוקה לופה שבמיאמי בהדרכתו של רסטי הרד, שלימים היה קברניט בחברת התעופה איסטרן איירליינס. לאחר סיום עבודת הגמר שלו לתואר בוגר אוניברסיטה, תכנן טיבטס להיות כירורג. לאחר שנת הלימודים השנייה שלו עבר לאוניברסיטת סינסינטי כדי להשלים שם את לימודי הטרום-רפואה, שכן באותה תקופה לא היה באוניברסיטת פלורידה בית ספר לרפואה. לאחר שנה וחצי שינה את דעתו בנוגע לשאיפתו לעסוק ברפואה, ותחת זאת החליט להתגייס לצבא ארצות הברית ולהיות טייס בגיס האווירי של צבא ארצות הברית.
ראשית הקריירה הצבאית
בשל העובדה שסיים הכשרה בבית ספר צבאי, למד בקולג', והיה בעל ניסיון כלשהו בטיסה, היה טיבטס כשיר להתקבל לתוכנית ההכשרה לצוערי טיס. ב-25 בפברואר 1937 התגייס לצבא ארצות הברית בבסיס פורט תומאס שבקנטקי, ונשלח לבסיס חיל האוויר רנדולף בסן אנטוניו שבטקסס להכשרה בסיסית. במהלך הכשרתו הפגין כישורים גבוהים מהממוצע. הוא קיבלת דרגת לוטננט משנה, והוסמך כטייס ב-1938 בבסיס קלי שבסן אנטוניו.
לאחר סיום הכשרתו הוצב בטייסת התצפית ה-16, שבסיסה היה בשדה לאוסון שבג'ורג'יה, ושנתנה סיוע בהטסה עבור בסיס ההכשרה של חיל הרגלים הסמוך בפורט בנינג. בפורט בנינג הכיר את לוסי פרנסס וינגייט, אז פקידה בחנות כלבו בקולומבוס. השניים נישאו ב-19 ביוני 1938 בטקס צנוע בסמינר לכמרים הקתולי בהולי טריניטי שבאלבמה, על אף שטיבטס היה פרוטסטנטי. טיבטס לא יידע את משפחתו או את מפקדו על נישואיו, ובני הזוג דאגו שהידיעה על נישואיהם לא תגיע לעיתון המקומי. לשניים נולדו שני בנים. פול טיבטס השלישי נולד בקולומבוס ב-1940 ולימים סיים את לימודיו באוניברסיטת אובורן, היה קולונל בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית, עבד כרוקח בבית חולים, ונפטר ב-2016. הבן הצעיר, ג'ין וינגייט טיבטס, נולד ב-1944 ונפטר ב-2012.
בעת שטיבטס הוצב בפורט בנינג, הוא קודם לדרגת לוטננט ראשון ושירת בשנים 1940–1941 כטייסו האישי של בריגדיר גנרל ג'ורג' פטון. ביוני 1941 הועבר טיבטס לטייסת ההפצצה התשיעית של כנף ההפצצה השלישית בבסיס האנטר בסוואנה שבג'ורג'יה, שם הוצב לתפקיד קצין הנדסה והטיס מטוסי דאגלס A-20 האבוק. בעת שירותו שם קודם לדרגת קפטן. בדצמבר 1941 הצטווה להצטרף לכנף ההפצצה ה-29 בבסיס מקדיל שבפלורידה, לצורך הכשרה על המפציץ בואינג B-17 מבצר מעופף. ב-7 בדצמבר שמע טיבטס על המתקפה על פרל הארבור בעת שהאזין לרדיו במהלך טיסה שגרתית. מתוך חשש שצוללות גרמניות עלולות לחדור למפרץ טמפה ולהפציץ את בסיס מקדיל, הועברה הכנף ה-29 לסוואנה. טיבטס נשאר בתפקיד זמני בכנף השלישית, שם הקים את הסיור נגד צוללות בבסיס פופ שבקרוליינה הצפונית שהפעיל 21 מפציצים בינוניים B-18 בולו. מפציצים אלו הוטסו בידי טייסים לאחר הכשרה בסיסית במטוסי צסנה UC-78 ולפני הכשרתם כטייסי B-17.
בזירה האירופאית
בפברואר 1942 הוצב טיבטס בכנף ההפצצה ה-29, ומונה לקצין הנדסה. שלושה שבועות לאחר מכן מונה כמפקד טייסת ההפצצה ה-340 של כנף ההפצצה ה-97, שצוידה במפציצי B-17D. בתחילה הוצבה הטייסת בבסיס מקדיל, לאחר מכן בבסיס סרסוטה שבפלורידה, ובהמשך בבסיס גודפרי בבנגור שבמיין.
ביולי 1942 הייתה הכנף ה-97 לכנף המפציצים הכבדים הראשונה של חיל האוויר השמיני של ארצות הברית שנשלחה לאנגליה, שם היא הוצבה בבסיס חיל האוויר המלכותי פלוברוק. הכנף הוקמה בחיפזון כדי לענות על הדרישות של משימותיה המוקדמות, והגיעה לאנגליה מבלי שהצוותים שלה זכו להכשרה ביסודות הבסיסיים של משימות הפצצה בגובה רב לאור יום. בשבועות הראשונים של אוגוסט 1942, בהדרכתם של ותיקי חיל האוויר המלכותי, קיבלו צוותי הכנף אימונים אינטנסיביים לקראת משימתם הראשונה. מפקד הכנף, לוטננט קולונל קורנליוס ו. קוסלנד, הוחלף בקולונל פרנק ארמסטרונג, שמינה את טיבטס לסגנו.
במשימה זו ראה טיבטס את הפצצות שהוטלו על ידי צוותו פוגעות באזרחים, ובאותה עת חשב לעצמו ש"אנשים נהרגים שם למטה והם לא אמורים להיהרג. אלו לא חיילים". אך אז נזכר בדברים שסיפר לו שותפו לחדר, שהיה רופא מהתקופה בה למד רפואה, על חבריו הקודמים לכיתה שכשלו בלימודיהם. הסיבה לכישלונם הייתה בגלל "שחשו יותר מדי סימפתיה למטופלים שלהם, שחיבלה ביכולתם לספק את הצרכים הרפואיים". בעקבות זאת התחוור לטיבטס:
בצפון אפריקה
במסגרת ההכנות למבצע לפיד, פלישת בעלות הברית לצפון אפריקה, קיבל מפקד חיל האוויר השמיני, מייג'ור גנרל קרל ספאץ, פקודה להציב את שני הטייסים הטובים ביותר שלו למשימה סודית. הוא בחר בטיבטס ובמייג'ור ויין קונורס. טיבטס הטיס את מייג'ור גנרל מארק קלארק מפולברוק לגיברלטר, וקונורס הטיס את ראש המטה של קלארק, בריגדיר גנרל ליימן למניצר. שבועות ספורים לאחר מכן הטיס לשם טיבטס את המפקד העליון של בעלות הברית, לוטננט גנרל דווייט אייזנהאואר. ההיסטוריון סטיבן אמברוז כתב: "לטיבטס יצא מוניטין של הטייס הטוב ביותר בחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
טיבטס הטיס 25 משימות הפצצה על מטרות בצרפת כאשר כנף 97 הועברה לצפון אפריקה כחלק מחיל האוויר ה-12 של ארצות הברית בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'יימס דוליטל. מבחינתו של טיבטס, המערכה בצפון אפריקה הפגישה אותו עם המציאות של הלוחמה האווירית. הוא אמר שהוא ראה את התוצאות הממשיות של הפצצת אזרחים ואת ההלם שנגרם מאובדן חבריו לנשק. בינואר 1943 הוצב טיבטס, שכבר היו מאחוריו 43 משימות הפצצה, בתפקיד עוזר למבצעי הפצצה של קולונל לאוריס נורסטד, עוזר ראש המטה למבצעים של חיל האוויר ה-12. זמן קצר קודם לכן קודם טיבטס במינוי שדה לדרגת קולונל, אך לא קיבל את הדרגה, שכן קידומים כאלו היו אמורים לקבל אישור מצוות של קצינים. נאמר לו שנורסטד התנגד לקידומו, באומרו, "יהיה רק קולונל אחד במבצעים, וזה יהיה אני".
טיבטס לא הסתדר טוב עם נורסטד ולא עם ראש המטה של דוליטל, בריגדיר גנרל הויט ונדנברג. באחת מישיבות התכנון ביקש נורסטד שפשיטה מקיפה על ביזרטה תנוהל בגובה של 6,000 רגל (1,800 מטר). טיבטס מחה ואמר שאש נ"מ תהיה הכי יעילה בגובה זה. כאשר התנגד נורסטד לדבריו, אמר טיבטס שהוא יוביל משימה בגובה זה בעצמו אם נורסטד ישמש כטייס המשנה שלו. נורסטד נסוג מעמדתו, והמשימה בוצעה בהצלחה בגובה של 20,000 רגל (6,100 מטר).
פיתוח ה-B-29
כאשר גנרל הנרי ארנולד, מפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית, ביקש טייסי הפצצה מנוסים לסייע בפיתוחו של המפציץ בואינג B-29 סופרפורטרס, המליץ דוליטל על טיבטס. בפברואר 1943 שב טיבסט לארצות הברית. באותה עת סבלה תוכנית ה-B-29 משורה של בעיות טכניות, וטייס הניסוי הראשי, אדמונד ט. אלן נהרג בהתרסקות האב טיפוס של המטוס.
בשיתוף פעולה עם מפעל בואינג בוויצ'יטה שבקנזס, הטיס טיבטס כטייס ניסוי את ה-B-29, ועד מהרה צבר יותר שעות טיסה במטוס זה בהשוואה לכל טייס אחר שטס עליו. הוא הגיע למסקנה שללא חימוש הגנתי וציפוי גוף המטוס בלוחות שריון, היה משקל המטוס קל יותר ב-3,200 ק"ג, וכתוצאה מכך ביצועיו השתפרו. בדימוי קרב אוויר מול מטוס הקרב P-47 ת'נדרבולט, בגובה השיוט של 30,000 רגל (9,100 מטר) של ה-B-29, התברר לו שלמפציץ החדש היה רדיוס פנייה קטן יותר בהשוואה לזה של ה-P-47, והוא היה מסוגל לחמוק ממנו על ידי פנייה.
לאחר שנה של טיסות ניסוי על ה-B-29, הוצב טיבטס במרץ 1944 כראש המבצעים של כנף אימוני ההפצצה המבצעיים ה-17, יחידת אימונים של מפציצי B-29 שבסיסה היה בבסיס גרנד איילנד שבנברסקה, ומפקדה היה ארמסטרונג. תפקיד היחידה היה לנהל את אימוני ההסבה של מטוסי B-29, וכדי להפיג את חששותיהם של הצוותים, הכשיר טיבטס שתיים מנשות טייסות שירות חיל האוויר, דורה דוהרטי ודורותיאה (דידי) מורמן, כדי שיטיסו את המפציצים כטייסות הדגמה, מהלך שהוביל לשינוי גישתם של הצוותים.
ההכנות
ב-1 בספטמבר 1944 התייצב טיבטס בבסיס בקולורדו ספרינגס, המפקדה של חיל האוויר השני של ארצות הברית, שם פגש את מפקד החיל, מייג'ור גנרל אוזל אנט, ושלושה נציגים של פרויקט מנהטן, לוטננט קולונל ג'ון לנסדייל הבן, קפטן ויליאם ס. פרסונס, ונורמן רמזי, שנתן לו תדריך על הפרויקט. לטיבטס נאמר שהוא יהיה אחראי על הלהק המורכב ה-509, יחידה עצמאית שתמנה 1,800 איש ושתצויד ב-15 מפציצי B-29s ותקבל קדימות עליונה בכל סוגי האספקה הצבאית. אנט העמיד בפני טיבטס את הזכות לבחור בסיס עבור היחידה מבין שלושה בסיסים אפשריים: שדה התעופה גרייט בנד שבקנזס, שדה התעופה מאונטיין הום שבאיידהו, או שדה התעופה ונדובר שביוטה. טיבטס בחר בוונדובר בשל ריחוקו מכל מקום יישוב.
כאשר מבצע הטלת פצצות האטום היה עדיין בשלבי פיתוח, ארמסטרונג וקולונל רוסקו וילסון היו המועמדים המובלים לפקד על הכנף שנועדה להטיל את הפצצות. וילסון היה קצין המיזם של חילות האוויר של הצבא שסיפק לפרויקט מנהטן את הקישור לצבא. ארמסטרונג היה קצין קרבי מנוסה שלחם נגד מטרות גרמניות, אך הוא היה כבר בשנות ה-40 שלו ונפצע קשה בשרפה בקיץ 1943. לווילסון לא היה ניסיון קרבי וכישוריו בלטו בעיקר בשל הרקע ההנדסי שלו ובשל הקשר שלו לפרויקט. טיבטס היה צעיר משניהם באופן משמעותי, והיה לו ניסיון הן בתפקידי מטה והן בתפקידי פיקוד במבצעי הפצצה כבדה. הוא כבר היה אז טייס B-29 מנוסה, ושיקולים אלו הפכו אותו למועמד אידיאלי לפרויקט הסודי הזה. טיבטס ציין שהזכות להחליט על סוג המטוס שישמש להטלת הפצצה ניתנה לו.
בינואר 1945 קודם טיבטס לדרגת קולונל, והוא הביא את משפחתו לוונדובר. תחושתו הייתה שהתרת הבאתן של משפחות של אנשי הכנף לבסיס תשפר את מורל האנשים, אף על פי שצעד זה הכניס מתחים לחיי הנישואים שלו. כדי להסוות את כל המהנדסים האזרחיים שעבדו בפרויקט מנהטן, הוא נאלץ לשקר לאשתו, ואמר לה שהמהנדסים הם "עובדי תברואה". בנקודת זמן מסוימת הוא גילה שאשתו ביקשה מאחד מהמדענים לבצע עבודת שרברבות בביתם שבבסיס. במהלך פגישה עם "מהנדסי תברואה" אלו, אמר רוברט אופנהיימר לטיבטס שמטוסו עלול לא לעמוד בגלי ההלם של פצצת האטום.
ב-6 במרץ 1945, במקביל ל, הוקמה טייסת החימוש הראשונה בוונדובר, שוב תוך שימוש בכוח האדם של חילות האוויר של הצבא. משימתה של טייסת זו הייתה לספק מכונאים מיומנים, רתכים ועובדי תחמושת וציוד מיוחד לכנף כדי לאפשר לה להרכיב את פצצות האטום לגרסה המבצעית שלהן, ובכך לאפשר לפצצות להיות מועברות בצורה בטוחה יותר בצורה מפורקת. תהליך קפדני של בחירת מועמדים יושם בגיוס כוח האדם, ושיעור הנדחים עמד על 80%. להק 509 הגיע למצבת כוח האדם המלאה שלו במאי 1945. עם צירופה של טייסת החימוש הראשונה במרץ 1945, הגיעה מצבת כוח האדם של הלהק ה-509 ל-225 קצינים ו-1,542 חיילים, כמעט כולם הוצבו במאי וביוני באי טיניאן שבאיי מריאנה הצפוניים, שהיה בטווח הפצצה מיפן. טייסת תובלת הכוחות ה-320 המשיכה להיות מוצבת בוונדובר. בנוסף לכוח האדם שלו, סופחו ללהק ה-509 בטיניאן כל 51 האזרחים ואנשי הצבא של פרויקט אלברטה. יתרה מכך, שני נציגים מוושינגטון די. סי. נכחו באי: סגן מנהל פרויקט מנהטן, בריגדיר גנרל תומאס פארל, ואדמירל משנה ויליאם פרנל מוועדת המדיניות הצבאית של הפרויקט.
דרג התמיכה הקרקעית של להק 509 קיבל הוראות לנוע והגיע ב-26 באפריל לנמל היציאה שלו בסיאטל באמצעות רכבות. ב-6 במאי הפליגו מרכיבי הסיוע על סיפון הספינה "קייפ ויקטורי" אל איי מריאנה, בעוד שהציוד של הלהק נשלח על סיפון הספינה "אמיל ברלינר". כוח חלוץ של הדרג האווירי הוטס באמצעות מטוסי C-54 לשדה התעופה הצפוני בטיניאן בין 15 ל-22 במאי, שם הצטרפו לדרג הקרקע ב-29 במאי. "צוות היעד" של פרויקט אלברטה שלח גם הוא את רוב אנשיו לטיניאן כדי לפקח על ההרכבה, ההעמסה וההטלה של הפצצות בניהולה האדמיניסטרטיבי של פלגת השירותים הטכניים הראשונה.
הטלת הפצצה על הירושימה
ב-5 באוגוסט 1945 קרא טיבטס למטוס B-29 שיועד למשימה בשם אנולה גיי, על שם אימו. המטוס, שמספרו הסידורי היה 4486292, נבחר על ידי טיבטס באופן אישי, בהמלצתו של מפקח ייצור, כשעוד היה על פס הייצור במפעל של חברת גלן ל. מרטין שבנברסקה. הקברניט שצוות באופן קבוע למטוס זה, רוברט א. לואיס, לא היה מאושר מכך שהוחלף על ידי טיבטס לצורך משימה חשובה זו, והיה מתוסכל כאשר הגיע לשדה ב-6 באוגוסט וראה שהמטוס, שהחשיב אותו כמטוסו האישי, מעוטר בציור החרטום המפורסם. במשימת הטיסה להטלת הפצצה שימש לואיס כטייס המשנה של טיבטס.
למחרת בשעה 02:45, על פי הוראות "פקודה מבצעית מספר 35", המריא ה"אנולה גיי" מהשדה הצפוני של טיניאן בדרכו להירושימה, כשטיבסט אוחז בהגה המטוס. האי טיניאן היה במרחק של 2,000 מיילים (3,200 ק"מ) מיפן. הטיסה להירושימה ארכה שש שעות. הפצצה האטומית שנשא, ששם הקוד שלה היה ילד קטן, הוטלה על הירושימה בשעה 8:15 בבוקר, שעון מקומי. טיבטס תיאר לימים שלאחר הטלת הפצצה כוסתה העיר בענן פטרייה גבוה.
מייד לאחר הנחיתה בטיניאן עוטר טיבטס בצלב השירות המצוין על ידי קרל ספאץ. הוא הפך לידוען, ותמונותיו וראיונות עם אשתו וילדיו פורסמו בעיתונים אמריקאים ראשיים. הוא נתפש כגיבור לאומי שהוביל לסיום המלחמה עם יפן. מאוחר יותר הוזמן טיבטס על ידי הנשיא הארי טרומן לבקר בבית הלבן. ב-1999 הוענק ללהק 509 פרס היחידה המצטיינת של חיל האוויר.
טיבטס רואיין בהרחבה על ידי מייק הרדן מהעיתון The Columbus Dispatch, ופרופילים אישיים שלו הופיעו במשך השנים ביום השנה להטלת פצצת האטום הראשונה. בראיון עימו מ-1975 אמר: "אני גאה שהצלחתי להתחיל עם שום דבר, לתכנן זאת ולגרום לזה לעבוד בצורה מושלמת כפי שקרה ... אני ישן טוב כל לילה". ב-2005 אמר לעיתונאי, "כאשר הוטלה עליי המשימה ידעתי שיהיה בה מרכיב רגשי. היו לנו תחושות, אך היה עלינו לשים אותם בצד. ידענו שייהרגו אנשים מימין ומשמאל. אך המניע היחידי שלי היה לבצע את העבודה הטובה ביותר שהייתי יכול כדי שנוכל לשים קץ להרג במהירות האפשרית".
קריירה צבאית לאחר המלחמה
להק 509 שב לארצות הברית ב-6 בנובמבר 1945 והוצב בבסיס רוזוול שבניו מקסיקו. קולונל ויליאם ה. בלנצ'ארד החליף את טיבטס בפיקוד על היחידה ב-22 בינואר 1946, והיה למפקדה הראשון של כנף ההפצצה ה-509, יחידה שירשה את להק 509. טיבטס היה יועץ טכני למבצע פרשת דרכים, הניסויים הגרעיניים שנערכו באטול ביקיני ב-1946, אך הוא וצוות האנולה גיי לא נבחרו להטיל פצצה גרעינית נוספת.
לאחר מכן החל טיבטס לימודים בקולג' לפיקוד ומטה של חיל האוויר בבסיס מקסוול שבאלבמה. בסיימו את לימודיו ב-1947 הוצב ב'מנהלת הדרישות' (Directorate of Requirements) במטה חיל האוויר בפנטגון. כשראש המנהלת, בריגדיר גנרל תומאס ס. פאוור, הוצב בלונדון כנספח אווירי, החליף אותו בריגדיר גנרל קארל ברנדט. ברנדט מינה את טיבטס למנהל החטיבה האווירית האסטרטגית של המנהלת, תפקיד שבו היה אחראי על ניסוח הדרישות למפציצים העתידיים. טיבטס היה משוכנע שמפציצי העתיד יהיו מטוסי סילון, וכך היה מעורב בתוכנית ה-B-47 סטרטוג'ט. כתוצאה מכך הוא שירת כקצין מיזם ה-B-47 במפעל בואינג בוויצ'יטה מיולי 1950 ועד פברואר 1952. לאחר מכן מונה למפקד חטיבת הניסויים בבסיס חיל האוויר אגלין שבולפראיסו שבפלורידה, שם התנהלו טיסות הניסוי של ה-B-47.
טיבטס שב לבסיס חיל האוויר מקסוול, שם למד בקולג' המלחמה האווירי. לאחר סיום לימודיו ביוני 1955, מונה לראש תוכניות המלחמה במטה חילות האוויר של נאט"ו במרכז אירופה בפונטנבלו שבצרפת. בנסיעתו לשם הוא השאיר את רעייתו לוסי ואת בניו באלבמה, ושנה לאחר מכן התגרשו השניים. במהלך הצבתו זו בצרפת, הכיר טיבטס אישה צרפתייה בשם אנדראה קטרהום, שהייתה לאשתו השנייה. בפברואר 1956 שב לארצות הברית ופיקד על כנף ההפצצה ה-308 בבסיס חיל האוויר הנטר שבג'ורג'יה, ושם גם התקיים טקס הנישואים שלו לקטרהום ב-4 במאי אותה שנה. לשניים נולד בן בשם ג'יימס.
בינואר 1958 קיבל טיבטס את הפיקוד על דיוויזיית האוויר השישית בבסיס חיל האוויר מקדיל שבפלורידה. ב-1959 קודם לדרגת בריגדיר גנרל. התפקיד הבא שלו היה מנהל האנליזות בפנטגון. ביולי 1962 מונה לסגן הממונה על המבצעים במטות המשולבים, ולאחר מכן, ביוני 1963, סגן הממונה על מערכת הפיקוד הצבאית הלאומית. ב-1964 נשלח טיבטס לשרת כנספח צבאי בהודו. הוא שירת בתפקיד 22 חודשים, עד יוני 1966. ב-31 באוגוסט 1966 פרש טיבטס משירותו בחיל האוויר של ארצות הברית.
לאחר פרישתו
לאחר פרישתו משירות צבאי, עבד טיבטס בחברת Executive Jet Aviation, חברת, שבסיסה היה בקולומבוס שבאוהיו וכיום נקראת NetJets. הוא היה אחד מחברי מועצת המנהלים המייסדים של החברה, וניסה להרחיב את פעילותה לאירופה, אך ללא הצלחה. ב-1968 פרש מהחברה ושב למיאמי, שם הוא בילה חלק משנות ילדותו. ב-1970 עוקלה החברה על ידי הבנקים, וברוס סנדלן היה לנשיאה. סנדלן שכנע את טיבטס לשוב לחברה. ב-1976 החליף טיבטס את סנדלן כנשיא החברה, תפקיד בו שימש עד 1986. במשך שנה שימש כיועץ לחברה לפני פרישתו השנייה והסופית ממנה ב-1987.
ב-1976 התנצלה ממשלת ארצות הברית בפני יפן לאחר שטיבטס שחזר את ההפצצה על הירושימה בטיסה במטוס B-29 משוחזר בתצוגה אווירית בטקסס. טיבטס אמר שלא הייתה לו כוונה לפגוע בעם היפני. ב-1989 הוא פרסם את ספר זיכרונותיו "טיסת האנולה גיי" (Flight of the Enola Gay), שבו הוא פרס את קורות חייו עד אותה עת. ב-1995 גינה את אופן ההצגה של האנולה גיי בסמית'סוניאן, שבה נעשה ניסיון להציג את פעולת ההפצצה בהקשר של החורבן שהיא גרמה, והגדיר אותה כ"עלבון עצום", זאת בשל ההתמקדות באבדות היפנים ולא בברוטליות של ממשלת יפן במלחמה. ב-1996 נכנס טיבטס להיכל התהילה הלאומי לתעופה.
משפחתו
טיבטס הניח אחריו את אשתו השנייה, אנדראה, את שני בניו מנישואיו הראשונים, פול השלישי וג'ין, ואת ג'יימס, בנו מנישואיו השניים.
נכדו של טיבסט, פול וורפילד טיבטס הרביעי, סיים ב-1989 את הכשרתו באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. באפריל 2006 הוא היה למפקד טייסת ההפצצה ה-393, שמטיסה מפציצי B-2 ספיריט ומוצבת בבסיס חיל האוויר וייטמן שבמיזורי. הטייסת הייתה אחת משתי הטייסות המבצעיות שהיו חלק מלהק 509 כאשר סבו פיקד עליו. ב-2014 קודם טיבסט הנכד לדרגת בריגדיר גנרל, והיה לסגן ראש המבצעים הגרעיניים במנהלת המבצעים הגלובלית של הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית בבסיס חיל האוויר אופט שבנברסקה. בתוקף תפקידו היה אחראי על כוחות הגרעין האסטרטגיים של ארצות הברית. ביוני 2015 קיבל טיבטס הנכד את הפיקוד על כנף ההפצצה ה-509.
המאה ה-7 לפנה"ס
המאה ה-7 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 700 לפני הספירה והסתיימה בשנת 601 לפני הספירה. זוהי המאה השביעית לפני תחילת הספירה הנוצרית.
אדר דריאן
ביוגרפיה
אדר דריאן נולד בבוקרשט שברומניה, בשנת 1931. את ניסיונו הראשון באמנות רכש מסבו, וולף גולדשמידט, שהיה מעצב בגדי גברים. בנעוריו החל ליצור קריקטורות, שאותן פרסם בעיתון הסאטירי Pitigoiul ובמקומות אחרים.
בשנת 1964 עלה לישראל עם משפחתו. הוא עבד כמעצב גרפי ב"פרסום דחף", בסטודיו של פול קידר וב"פרסום שחם לוינסון אילון". בנוסף, חזר ליצור קריקטורות, אותן פרסם במדור יומי בעיתון "דבר" ובעיתון ברומנית "Viata Noastra" וכן קריקטורה שבועית בעיתון "העולם הזה". בין השנים 1968–1970 כתב ואייר סידרה מדעית "מה באמת?" בעיתון הילדים "הארץ שלנו". בנוסף, אייר קומיקס מאת "יריב אמציה" ו"א. חורש", שמות עט של פנחס שדה, שהתפרסמו בעיתון זה בשנים 1969–1970.
בשנת 1969 החל לעבוד כקריקטוריסט ב"מעריב", שם פרסם קריקטורה שבועית במדור "סתם חיוך" וכמעצב הגרפי של "מעריב לנוער", עבורו יצר קריקטורות במדור "חיוכי ליל שישי". בין השנים 1979–1990 יצר קריקטורות עבור סינדיקט העיתונות "Agence Litteraire International". בין השנים 1983–1989 שימש כעורך הגרפי של הירחון "עת־מול". בנוסף, יצר קריקטורות לתוכניות הטלוויזיה "כמעט חצות" (הטלוויזיה הישראלית, 1980) ו"בכנסת" (1992). הוא המשיך בעבודה במעריב עד לשנת 1991, אז חזר להתגורר ברומניה, שם יצר קריקטורה יומית לעיתון Libertatea. בשנת 2004 שב להתגורר בישראל. נפטר ב-2015, בגיל 84.
פרסומים
*'''Cine Rade LA... Urna''', Faze Politicie, 1997-2000, J&T Advertising, Bucuresti, 2000
המחנה הדמוקרטי
המחנה הדמוקרטי הייתה רשימה משותפת של מפלגות השמאל מרצ, ישראל דמוקרטית והתנועה הירוקה שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים. בראש הרשימה עמדה הנהגה משותפת, שכללה את ניצן הורוביץ יו"ר מרצ, שמוקם במקום הראשון ברשימה, סתיו שפיר יו"ר התנועה הירוקה, שמוקמה במקום השני ברשימה, ואהוד ברק יו"ר ישראל דמוקרטית, שניצב במקום העשירי.
היסטוריה
ב-25 ביולי 2019 הודיעו מרצ, ישראל דמוקרטית והתנועה הירוקה על התמודדות משותפת בבחירות לכנסת העשרים ושתיים. מיד לאחר מכן, הודיעה סתיו שפיר על הצטרפותה לרשימה ועל פרישתה ממפלגת העבודה, והיא הוצבה בראש התנועה הירוקה. במסיבת עיתונאים שכינסו שלושת המייסדים אמר אהוד ברק שייתכנו חיבורים נוספים.
בנוסח ההסכם שנחתם בין הצדדים נקבע כי האותיות שעל הפתק של הרשימה תהיינה "מרצ" וכי הרשימה או מי מחלקיה לא יצטרפו לממשלת ימין. כמו כן, סוכמו הקווים האידאולוגיים המנחים של הגעה להסדר מדיני תוך שמירת האינטרסים הביטחוניים של מדינת ישראל, ביטול חוק הלאום, צמצום פערים כלכליים והגברת השוויון בחברה הישראלית, הגנה על אופייה הדמוקרטי של מדינת ישראל וקידום חוקה לישראל.
ב-26 ביולי 2019 אישרה ועידת התנועה הירוקה את חבירת התנועה הירוקה לרשימה ובחרה בסתיו שפיר כיו"ר. ב-28 ביולי 2019 אישרה ועידת מרצ את חבירת מרצ לרשימה.
בבחירות עצמן קיבל המחנה הדמוקרטי 5 מנדטים.
הרשימה התפרקה לפני הבחירות לכנסת ה-23. לקראת הגשת הרשימות מרצ הצטרפה לרשימת העבודה-גשר-מרצ בראשות עמיר פרץ, עם יאיר גולן במקום השביעי מטעם מרצ. המפלגה הירוקה לא נכללה באיחוד, ולבסוף לא התמודדה לכנסת.
Windows Forms
רכיבים
אפליקציית Windows Forms מורכבת מחלונות (שנקראים forms). כל חלון מכיל בתוכו מספר רכיבים (Controls).
רכיבים לדוגמה הם כפתור, פאנל (לוחית), תיבת טקסט ועוד.
כל רכיב, כולל החלון עצמו, יורש מהמחלקה האבסטרקטית Control, שמכילה מאפיינים כלליים שקשורים לממשק הגרפי, כגון גודל, צבע, גופן ותוכן.
רוב הרכיבים בנויים מעל רכיבים של Windows API.
User Control
Windows Forms מאפשרת גם יצירת רכיבים מותאמים אישית, שנקראים User Controls.
הם מתנהגים כמו הרכיבים שבנויים לתוך התוכנה, ומורכבים מהם.
אבי דור
אבי דור (נולד ב-28 באפריל 1957) הוא שחקן, זמר, מלחין ובמאי ישראלי.
ביוגרפיה
דור נולד בברזיל בשם אברהם זלמן וגנר וב-1960, בגיל שלוש, עלה לישראל וגדל בקריית ים.
בצבא שירת בחבורת הזמר של פיקוד הצפון. לאחר שחרורו בשנת 1980 היה חבר בלהקת "בצל ירוק 80", להקה שהוקמה מבוגרי להקות צבאיות ביוזמת דודו אלהרר, כדי למלא את החלל שנוצר לאחר פירוקן בידי רפול. הלהקה העלתה תוכנית אחת בשם "הלהקה האחרונה", והופיעה בפסטיבל הזמר המזרחי "למנצח שיר מזמור", וכן גם בשירוויזיון אך לא זכתה להצלחה והתפרקה באותה שנה. עוד באותה שנה שיחק דור בסרט הישראלי "חמש חמש".
בשנת 1983 הופיע לראשונה בתוכנית לילדים, כשהחליף את נתן דטנר בתפקיד החתול שמיל.
לפרסום טלוויזיוני ראשוני זכה דור כשהופיע בקדם-אירוויזיון 1989 עם השיר "מביט מהצד", שאת מילותיו כתב בעצמו, והלחין מירון מינסטר. דור ביצע את השיר בליווי קולי של להקת "שם זמני" (הוקמה לצורך שיר זה בלבד), שבה היו חברים משה בן-בסט, איציק אזולאי, ירונה הראל ומירון מינסטר שגם ניגן בפסנתר. השיר בוצע חלקית בא-קפלה בסגנון דו-וופ, עם הרמוניות קוליות, ברוח השיר "The Longest Time" של בילי ג'ואל. "מביט מהצד" הגיע למקום השביעי בתחרות. באותה השנה השתתף בתוכנית לפורים "משלוש יוצא אחד" לצד לאה לופטין ורחלי חיים אשר שודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1992 השתתף דור בשנית בקדם אירוויזיון עם השיר "טווידלדידי טווידלדידם" שגם את מילותיו כתב בעצמו, והלחין מירון מינסטר והשיר זכה במקום העשירי. באותה שנה הוא הנחה את הפסטיגל לצד חנוך רוזן וחני נחמיאס.
דור זכה להצלחה גדולה בקהל הילדים כשהצטרף להרכב השני של שלישיית "הופה היי", לצד יגאל בשן ואהרון פררה. התוכנית שודרה בערוץ הראשון בשנים 1990–1995 והניבה שש עונות, חמישה אלבומים ושש הצגות בימתיות. השלישייה נחלה הצלחה גם בפסטיגל: בשנת 1992 זכתה במקום הראשון עם השיר "היי עצור", בשנת 1993 במקום השני עם השיר "עושים שמח", ובשנת 1995 במקום השני עם השיר "כשיש לך חבר". באוקטובר 2000 התפרקה השלישייה.
בשנות האלפיים עבר דור ממשחק לבימוי, והחל לביים הצגות לילדים ומופעי בידור למבוגרים. בשנת 2005 ביים את המופע המצליח "ספונג'ה בעיר הגדולה" בהשתתפות עירית ענבי, חני נחמיאס וציפי שביט. בשנת 2008 ביים את המופע "טעם החיים" בהשתתפות דודו טופז.
בשנת 2011 גילה את מיכל הקטנה וביים לה דיסק לילדים ומופע קיץ. לאחר מכן ביים את ההצגה "השיר שבלב", "מיכל הקטנה בממלכת האהבה". כמו כן ביים את הסדרה "מיכל הקטנה רוצה להיות גדולה" ששודרה ב-yes ב-2012.
דור נשוי ואב לבן ובת.
המרכז הרפואי לגליל
היסטוריה
עם קום מדינת ישראל, סייעו הג'וינט והסוכנות היהודית לפליטי מלחמת העולם השנייה לעלות ארצה. הג'וינט הקים אז ארגון מיוחד בשם "קרן מלב"ן" לצורך הקמת מוסד לטיפול בעולים נחשלים. הארגון דאג למחסורם, לקליטתם ולשיקומם של העולים האלה, שרובם היו זקנים, חולים ומוגבלים. בשנת 1954, בעקבות פניית משרד הבריאות לג'וינט, הוקם, בסיוע הארגון, בית חולים, כחלק מרשת "מלב"ן" (מוסד לטיפול בעולים נחשלים), שמטרתו הייתה לטפל בעיקר באותם פליטים. בית החולים החדש היה בנוי מתשעה צריפים שוודיים. הוא נחנך בשנת 1956 וכלל אז מחלקת יולדות ומחלקה כירורגית, ובהן יחדיו, 40 מיטות.
באוגוסט 1957 נקלע בית החולים לקשיים כלכליים, המחלקה הכירורגית נסגרה ועובדיו פוטרו. באותה שנה הפך מלב"ן לבית חולים ממשלתי. המחלקות באחריות קרן מלב"ן צומצמו בהדרגה, וב-10 ביוני 1962 הועבר המוסד כולו לידי משרד הבריאות.
האירוע רב הנפגעים (אר"ן) הראשון שבית החולים התמודד איתו התרחש ב-15 במאי 1974, לאחר שמחבלים תקפו בית ספר במעלות. באירוע טרור זה נרצחו שלושה מתושבי המקום, 22 תלמידים מצפת ששהו בבית הספר במעלות וחייל צה"ל. פצועי הטרור הועברו לטיפול בית החולים בנהריה.
באוקטובר 1975 נרצח בבית החולים ד"ר גדעון מנליס, מנהל המחלקה הפנימית, על ידי מטופל שירה בו.
עקב קרבתו לגבול הצפון, עובד בית החולים החל משנת 1982, עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה, ב"נוהל קו עימות" לטיפול בנפגעי מלחמה, טרור, ירי קטיושות ומרגמות.
בשנת 2000, בתקופת ניהולו של פרופ' שאול שאשא, נבנה מתחם תת-קרקעי תחת בית החולים. המתחם הוכיח את עצמו בשנת 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, עת היה זה בית החולים אשר קלט את מספר הנפגעים הגדול ביותר - 1,872 (מספר הכולל אזרחים וחיילי צה"ל). יותר מ-800 רקטות פגעו בעיר נהריה וסביבתה, ב-28 ביולי 2006, פגע אחד הטילים ישירות במחלקת העיניים וגרם לנזק רב לרכוש. בזכות פינוי המטופלים למתחם המוגן לא היו נפגעים בנפש. החדרים שנפגעו, שוקמו ולידם נמצאת פינת הנצחה לאירוע זה.
בקיץ 2008, שנה לאחר כניסתו לתפקיד של ד"ר מסעד ברהום, החל שיפוץ נרחב בבית החולים, הכולל הקמת חדר מיון חדש וכן בניית חניון רב-קומות לשימוש המבקרים במקום. חדר המיון (המחלקה לרפואה דחופה) נפתח ב-2012. במקביל נפתח מכון MRI קבוע ראשון בגליל ונפתחה מחלקה כירורגית שנייה, המתמחה בניתוחי השמנת יתר, כבד וניתוחי דרכי מרה ולבלב.
בראשית שנת 2013 נפתחה בבית החולים מחלקה לנוירוכירורגיה, הראשונה בבתי החולים בצפון הארץ. במהלך השנה נפתחו מחלקה פנימית שישית ומחלקה אורתופדית שנייה, המתמחה בעמוד השדרה. בספטמבר 2013 נפתחה יחידה להפריה חוץ גופית והמכון האונקולוגי עבר למתחם חדש, וכן פתיחת בניין הזכוכית "האגף לבריאות האישה", המכיל בתוכו חדרי לידה, תינוקייה, וחדרי אשפוז מחודשים, וכן מכון אונקולוגי.
בשנת 2014 שונה שמו של בית החולים, באישור משרד הבריאות, ל"המרכז הרפואי לגליל".
בעשור השני של המאה ה-21, בית החולים משתרע על פני 133 דונם, מהם 93 אלף מ"ר שטח בנוי.
פעילות בית החולים
במשך השנים התפתח המרכז הרפואי ממוסד קטן לקומפלקס רחב ממדים, אשר מכיל עשרות מחלקות ומשרת את כ-600 אלף תושבי הגליל המערבי, את חיילי צה"ל וכן את חיילי האו"ם השוכנים בקרבתו.
בראשית העשור השני של המאה ה-21, במרכז הרפואי 692 מיטות בתקן בחמישה אגפים: אגף לרפואה פנימית, אגף הכירורגי, אגף לבריאות האישה, אגף ילדים ואגף אמבולטורי. לחדר המיון שלו פונים כ-400 איש ביממה. מספר האשפוזים מגיע לכ-60 אלף בשנה, יותר מ-40 אלף טיפולי דיאליזה, כ-14 אלף ניתוחים וכ-5,500 לידות.
פעילות ייחודית של בית החולים היא קיום כנסים על תחלואה ורפואה בשואה. פעילות זו החלה ביוזמתו של פרופ' שאשא, שבנוסף לפעילותו הרפואית הוא גם חוקר שואה. כנסים אלה נערכים בבית החולים פעם בשנה בסמוך לתאריך כניעת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה (8 במאי 1945). הכנס הראשון נערך בשנת 2000.
בשנת 1995 זכה בפרס הלאומי לאיכות במגזר הציבור ע"ש יצחק רבין, בתחום הבריאות, בשנת 1996 זכה במקום הראשון בתחרות "בית חולים נאה בישראל יפה" ובשנת 2009 זכה בפרס הלאומי לאיכות ומצוינות ע"ש יצחק רבין על מצוינות בניהול תהליכים במסלול ארגוני בריאות.
במהלך 2013 החל המרכז הרפואי בהטמעת אקרידיטציה JCI, יחד עם כלל בתי החולים הממשלתיים בישראל. התקן האמריקאי מציב סטנדרטים בינלאומיים גבוהים לשמירה על איכות ובטיחות המטופל. תקן זה יחליף את תקן ISO 9001. ביוני 2017 עבר המרכז הרפואי את ההסמכה של ארגון JCI.
ביולי 2014 זכה המרכז הרפואי לגליל בפרס "האריה השואג" של איגוד יועצי התקשורת ויחסי הציבור בישראל, על הקמפיין הארצי והבינלאומי בנושא טיפול צוותי הרפואה של המרכז הרפואי בפצועים הסורים, שליש מהם ילדים ונשים, שהובאו עם פציעות מורכבות וקשות ממלחמת האזרחים בארצם.
חיים מלכה
חיים מלכה (נולד ב-18 בפברואר 1980) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
מלכה גדל ושיחק במחלקת הנוער של הפועל אשקלון, ועלה לבוגרים בעונת. עונתו הראשונה לא הייתה מוצלחת והיא הסתיימה בירידה לליגה הארצית, אז הליגה השלישית בישראל. מלכה המשיך לשחק בקבוצה במשך חמש שנים נוספות, וזכה עם קבוצתו שלוש פעמים בגביע הטוטו של הליגה הארצית, וכן העפיל עמה לחצי גמר גביע המדינה.
בקיץ 2005 עזב חיים מלכה את הפועל אשקלון אחרי 6 שנים בקבוצה, וחתם במכבי הרצליה שבשורותיה שיחק במשך שלוש עונות. בעונתו הראשונה עלה מלכה עם הרצליה לליגת העל, בעונתו השנייה זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו לקבוצות ליגת העל ובעונתו השלישית ירד מלכה עם הרצליה לליגה הלאומית.
לאחר שעזב את הרצליה חתם חיים מלכה בהפועל רעננה, ועזר לה להעפיל לראשונה בתולדותיה לליגת העל. בקיץ 2009 חתם מלכה בהפועל רמת גן, העולה החדשה לליגת העל, ובינואר 2010, עם פתיחת מועד העברות, עזב את הקבוצה וחתם בשורות הכח עמידר רמת גן, במדיה שיחק שלוש וחצי שנים בליגה הלאומית.
לקראת עונת חזר מלכה לקבוצת נעוריו, הפועל אשקלון, ובתום העונה ירד עמה לליגה א'.