cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אחרי החגים (סרט)
תקציר העלילה
אשתו ברכה סובלת מדיכאון שהחל לאחר לידת בת שבע ומתפקדת בקושי בבית. את הפרדס קנה מאיש העסקים לאנגפוס (צחי נוי) שגר לבד עם אמו (טובה פרדו) ושם עיניו על ריבה.
חיים רוצה שבנותיו יינשאו ויעזבו אותו. זה גורם למתחים בין כל השלושה. ברוכוב (רוברטו פולק) המורה מהמושבה שמחזר אחרי בת שבע, מתחתן לבסוף עם הדסה (גיליה שטרן) ומקיים בחשאי יחסי מין עם בת שבע.
השעות הקטנות
השעות הקטנות הוא הסינגל השני של הזמר הישראלי ניב דמירל, אשר יצא לאור ב־15 בדצמבר 2015.
אחרי החגים (סרט)
תקציר העלילה
חיים מעסיק בפרדס את ברוך (פנחס מיטלמן) שסובל מפיגור שכלי קל וגר עם אמו נחמה (רות גלר). הוא מתאהב במאשה הרשקוביץ הנאה (ליאת ביין) ונותן לה בקבוק בושם אך היא מנפצת אותו. למחרת הוא אורב לה בפרדס ואונס אותה. היא נכנסת להיריון ומגלה לאביה (שמואל וולף) מי האב וזה מתנפל בסכין על ברוך, רוצח אותו ונאסר אחר כך על ידי שוטרים בריטיים.
מצבה של ברכה מידרדר והיא מתה לבסוף. חיים קונה בית נוסף בתוך המושבה כדי שלבנות יהיה יותר קל. בת שבע עובדת בבנק ומתאהבת שם בפקיד נחום (איצ'ו אביטל) שלא מוצא חן בעיני חיים ובפגישה אתו הוא מאיים ויורק עליו, דבר שמסיים את הקשר בין נחום ובת שבע שגוזרת על עצמה שביתת רעב נגד אביה.
לבסוף מחליט חיים להתחתן עם אישה חרדית בשם חסידה (מרים גבריאלי). היא מנסה להתחבב על הבנות אבל הן שונאות אותה ומחפשות בחפציה כדי למצוא חפצים שאולי גנבה מהן. מצבו של חיים מידרדר והן מאשימות אותה כי היא מרעילה אותו. לאחר מותו של חיים נאלצת חסידה לעזוב את הבית בגשם שוטף לאחר שבת שבע מצאה רכוש במזרן שלה. חסידה טוענת שאלה חסכונותיה, אך לא זוכה לאמון.
נסיונותיו של לאנגפוס להתחבב על ריבה לא מצליחים אבל לבסוף היא בוחרת בו כברירת מחדל. בת שבע נשארת לבד בבית ומקיימת יחסים עם הפועל בפרדס (שרלי אברג'יל).
השעות הקטנות
על השיר
השיר נכתב על ידי אורי בן ארי והולחן על ידיו בשיתוף עם איתן דרמון. הוא יצא לאור בסוף 2015 כסינגל השני של דמירל, אחרי "בין הסימנים". השיר הוא בז'אנר הפופ.
דמירל השתתף בעונתה התשיעית של תוכנית הריאליטי "הכוכב הבא" ובשלב הדו־קרב, שנערך בסוף אוגוסט 2022, ביצע את השיר וניצח את הקרב נגד עומר יפת הודות לציונו הגבוה שקיבל: 89%.
נכון לספטמבר 2022, השיר זכה למעל 9.4 מיליון צפיות ביוטיוב ולכמעט 2 מיליון השמעות בספוטיפיי.
גורדון לו
גורדון לו (באנגלית: Gordon Liu; נולד ב-22 באוגוסט 1955) הוא שחקן קולנוע סיני.
ביוגרפיה
הוא נולד בשם לאו-קאר-פאי במחוז גואנגדונג ברפובליקה העממית של סין. כבר בילדות הוא התעניין באמנויות הלחימה סיניות.
הוא התחיל להצטלם לסרטים סיניים ובשנת 1977 זכה להצלחה בסרט The 36th Chamber of Shaolin שצולם בהונג קונג. בשנת 1978 הוא הצטלם בסרט Heroes of the East. גורדון לו המשיך להשתתף בסרטים רבים ועבר גם לטלוויזיה בה השתתף בסדרות שונות.
קוונטין טרנטינו היה בין מעריציו של גורדון לו. הוא הזמין אותו להשתתף בסרט להרוג את ביל.
בשנת 2008 הוא התחיל להצטלם בבוליווד.
גורדון לו עבר אירוע מוחי בשנת 2011 ומאז נמצא בתהליך שיקום ממושך.
Telnet
Telnet (קיצור של TELecommunication NETwork) הוא פרוטוקול רשת המשמש ברשת האינטרנט, או ברשתות מקומיות (LAN). הפרוטוקול פותח בשנת 1969, והוגדר על ידי IETF (איגוד התקינה לפרוטוקולי רשת) במסמכים RFC 854 ו-RFC 855).
פרוטוקול טלנט משמש בעיקר משתמשים המעוניינים להתחבר באמצעות שורת הפקודה בין מחשבים ברשת. השם נגזר מהמונח האנגלי telecommunication network, מכיוון שהפרוטוקול פותח על מנת לדמות מחשב המחובר למחשב אחר ועובד עליו למעשה.
הכינוי טלנט מציין גם מחשבי לקוח המאפשרים התחברות ועבודה באמצעות פרוטוקול טלנט. הללו זמינים במערכות הפעלה ותיקות כמו יוניקס, וגם במערכות הפעלה חדישות. רובם המוחלט של השרתים מאפשר התחברות מרוחקת אליהם באמצעות פרוטוקול הטלנט, אולם בשרתי יוניקס ולינוקס נפוץ כיום השימוש ב-SSH כתחליף לטלנט, ובשרתי Windows NT נהוג להשתמש ב-RDP.
לקוח הטלנט הרגיל של BSD (ובעקבותיו גם אלו של מערכות הפעלה אחרות) משתמש בפרוטוקול טלנט רק בחבור לפורט 23. כאשר משתמשים בו לחיבור לפורט אחר הוא יוצר חיבור TCP פשוט, המאפשר להשתמש בו כדי לעבוד עם פרוטוקולי תקשורת טקסטואליים כגון HTTP ו־SMTP.
פרטי הפרוטוקול
טלנט הוא פרוטוקול שרת-לקוח המשתמש בפרוטוקול ה-TCP/IP. הפורט המקובל לשימוש בתקשורת טלנט להתחברות מרחוק הוא פורט 23 (TCP). קיים מגוון של הרחבות לפרוטוקול טלנט, וחלקן אף הוכנסו לתקן. במסמך IETF STD במספר 27 עד 32, מוגדר פרוטוקול טלנט והרחבותיו, אולם חלק מהפרוטוקול שלא הוגדר בצורה רשמית משמש עדיין במקרים שונים.
אבטחה של Telnet
אבטחה היא הסיבה המשמעותית ביותר להימנעות משימוש בטלנט במערכות שרתים ואינטרנט מודרניות לצורכי שליטה מרחוק על השרת. ישנן מספר סוגיות אבטחה ובהן:
פרוטוקול SSH
בשנת 1995 הושק פרוטוקול ה-SSH, המהווה גרסה מאובטחת של פרוטוקול טלנט. לפרוטוקול זה יכולות אבטחה טובות יותר מאלה של טלנט, הכוללות:
המצב הנוכחי
פרוטוקול טלנט עצמו נזנח, אינו מפותח יותר והשימוש בו מועט, אך לקוחות טלנט נותרו נפוצים בשל היכולת לשוחח עם מחשבים אחרים באמצעות פקודות טקסט ישירות, ללא תיווך תוכנות. תכונה זו משמשת לאיתור באגים בשירותי רשת, שליחת דואר אלקטרוני וקבלתו, פריצה למחשבים ושימושים נוספים המצריכים תקשורת ישירה עם המחשב המארח ללא תיווך של תוכנות בפורטים שונים.
גם כיום ישנו ציוד אלקטרוני (בעיקר ציוד רשת כגון מודמים, נתבים ונקודות גישה) שהגדרתם לשימוש מתבצעת על ידי תקשורת טורית בפרוטוקול טלנט בחיבור ישיר בין מחשב או מכשיר ייעודי לבין ההתקן, כך שלקוח הטלנט משמש כמסך עבור פקודות הפלט והקלט של ההתקן.
טלנט משמש גם מספר משחקים מרובי משתתפים המשתמשים בפרוטוקול להעברת הודעות בין שרת המשחק לשחקנים ובינם לבין עצמם באמצעות אלגוריתמים שמאפשרים המרת תמונה לקוד ASCII.
ענת ישראל
ענת ישראל (נולדה בשנת 1970), היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
ביוגרפיה
ישראל גדלה בגבעתיים והתאמנה בקבוצת השחייה של מכבי תל אביב בהדרכתם של אריק רובין והלמוט לוי.
1984
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1984 סיימה ישראל במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 29.45 שניות, 3 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
1985
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1985 זכתה ישראל במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.47 דקות, אחרי הדר רובינשטיין ממכבי קריית אונו (1:01.09 דקות) ועירית גלוסקינוס מהפועל ימק"א ירושלים (1:01.32 דקות).
שיאנית ישראל
בתחרות שמונה האומות שנערכה בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1986 קבעה ישראל במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 28.00 שניות, שיפור לשיא בן ה-4 שנים של מירב הדר 28.13 שניות. שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונישבר על ידי ענת לויט (27.75 שניות).
שחיינית מצטיינת באליפות ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 זכתה ישראל בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 28.62 שניות, לפני ענת לויט מהפועל הוד השרון בית ברל (28.68 שניות) ורותם פורת מהפועל גש"מ (29.31 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.12 דקות, לפני רותם פורת (1:02.28 דקות) וורד ליברמן בת אגודתה (1:04.02 דקות). היא זכתה בגביע השחיינית המצטיינת של האליפות בעקבות התוצאה שקבעה במשחה ל-50 מטר חופשי שהעניקה לה את הניקוד הגבוה ביותר באליפות (717 נקודות).
1987
בתחרות שמונה האומות שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1987 סיימה ישראל פעמיים במקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 28.32 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.21 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות אישיות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.14 דקות, לפני ענת לויט (1:02.70 דקות) ותמי לוין ומדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 28.30 שניות, אחרי איריס קומן (28.19 שניות) ולפני נעמה שמיר.
המערכה ברצועת הביטחון
המערכה ברצועת הביטחון היא הלחימה שהתקיימה בדרום לבנון בין צה"ל וצד"ל לבין הארגונים השיעים אמל וחזבאללה, שנהנו מתמיכת סוריה ואיראן, בתקופה שהחלה ב-30 בספטמבר 1982, עם סיום מבצע שלום הגליל, והסתיימה ב-24 במאי 2000, עם יציאת צה"ל מלבנון.
ב-2020 הוכרה המערכה על ידי משרד הביטחון ושר הביטחון דאז בני גנץ כאחת ממלחמות ישראל, אורכה - 17 שנה הופך אותה לארוכה בתולדות המדינה.
היסטוריה
במהלך מבצע שלום הגליל, שהתנהל מ-6 ביוני 1982 עד 29 בספטמבר 1982, נלחמה ישראל נגד סוריה וארגוני טרור פלסטיניים שפעלו נגד ישראל בשטח לבנון. הלחימה החלה כאשר ישראל פלשה ללבנון ב-6 ביוני, על מנת לשים קץ להתקפות פלסטיניות משטח לבנון על תושבי צפון ישראל. החל מאוקטובר 1982 צה"ל ביסס ופרס את כוחותיו, במוצבים שנבנו לאורך הקו שנוצר לאחר סיום המלחמה. בד בבד, נוסד ארגון חזבאללה על בסיס פורשי אמל וחברי קבוצות אסלאמיות נוספות, אשר זכו לברכת האייתוללה חומייני ולאימונים מצד כ-1,500 אנשי משמרות המהפכה האיראניים שהקימו מחנות אימונים בבקעת הלבנון בהסכמה סורית. חזבאללה ניסה לתפוס את מקומה של תנועת אמל (התקווה) הוותיקה, בין היתר על ידי הלהט הדתי שאפיין אותו והשכר הגבוה שהציע ללוחמיו.
1985–1990
ב-10 במרץ 1985 התפוצצה מכונית תופת בסמוך לשיירת כלי רכב של צה"ל ליד העיירה הלבנונית מרג' עיון. באירוע המכונה אסון הספארי נהרגו 12 חיילי צה"ל ו-14 נוספים נפצעו.
ביוני 1985 השלימה ישראל נסיגה מרוב שטח לבנון, למעט רצועת ביטחון צרה לאורך הגבול ובה מספר מוצבים, חלקם של צה"ל וחלקם של צד"ל, כאזור חיץ עם גבול ישראל. רוחב הרצועה היה קילומטרים ספורים במערב, ומעט יותר במזרח. צה"ל נעזר במיליציה מקומית - צבא דרום לבנון (צד"ל), בהנהגתו של סעד חדאד ולאחר מכן אנטואן לאחד. צד"ל ניהל במידה רבה את חיי היום יום ברצועת הביטחון, והחזיק את כלא אל-ח'יאם ומובלעת ג'זין מצפון לרצועת הביטחון.
עד אמצע שנות השמונים, נעלמו מהזירה הארגונים הפלסטיניים שנגדם נועד מבצע שלום הגליל, ולפיכך בשנים שלאחר נסיגת צה"ל ב-1985 הייתה הרצועה שקטה יחסית, והפעילות של צה"ל הוגדרה על ידי המטכ"ל כתעסוקה מבצעית, אולם עם השנים התגברה ההתנגדות הלבנונית לשהות הישראלית ברצועה, וישראל מצאה את עצמה מתמודדת מול ארגונים מקומיים, שיעים לרוב, בהנהגת חזבאללה.
ב-17 בפברואר 1986 נשבו שני לוחמי גבעתי על ידי חזבאללה באזור הכפר בית יאהון שמצפון לבינת ג'בייל. בסריקות ובחיפושים אחריהם נהרג לוחם פלס"ר הנח"ל, סמ"ר.
באפריל 1987 התקיימה ההתקפה השאפתנית ביותר של חזבאללה כנגד צה"ל ברצועת הביטחון עד אז, במתווה של התקפה לילית על מוצב שומריה הצה"לי (בניגוד למוצב הצד"לי בעל אותו שם). כמה עשרות לוחמים חצו את הליטני בחסות החשיכה ותקפו את המוצב בסיוע אש מרגמות משלושה מוקדים. הייתה זו הפעם הראשונה בה תקף החזבאללה מוצב צה"לי בתקיפה קרקעית נרחבת משולבת נשק תלול מסלול. בתקיפה הופעלה לראשונה על ידי הארטילריה של אוגדה 91 טקטיקה של ניתוק צירי הנסיגה של התוקפים באש ויצירת שטח הריגה אפקטיבי בין המוצב לסלוקי. בקרב נהרגו כ-40 לוחמי חזבאללה מאש טנקים וארטילריה. החזבאללה לא שב לתקוף את המוצב אפקטיבית עד דצמבר 1993, שאז נהרג הראל שרם מפגיעת סאגר בטנק עליו פיקד.
ב-25 בנובמבר 1987 הצליח מחבל מ"החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית" לחדור לשטח ישראל באמצעות גלשן אוויר ולהרוג בירי שישה חיילים ישראלים ולפצוע עשרה נוספים בפיגוע שנקרא ליל הגלשונים.
לאורך כל שנות העימות מטרתו המוצהרת של חזבאללה הייתה שחרור כל האדמות הלבנוניות וסילוק צה"ל. חזבאללה עשה מאמצים רבים לתקוף את מוצבי צה"ל בהתקפות שצולמו ושודרו בתחנת הטלוויזיה של הארגון - אל-מנאר, לגרום לנפגעים בקרב חיילי המוצבים, ולהניף את דגלו בהם. התנועה בדרכים הפכה מסוכנת, וכוחות צה"ל הסתגרו יותר ויותר במוצביהם כאשר ארגון החזבאללה ניהל מלחמת גרילה נגד כוחות צה"ל ונגד צבא דרום לבנון. חזבאללה התבסס בכפרים השיעיים והשתמש באוכלוסייה כמקור תמיכה פוליטי-אידאולוגי וכמחסה אנושי וכבסיס יציאה לפעולות גרילה. חזבאללה החזיק רקטות קטיושה וגראד בכפרים על מנת ליצור משוואת הרתעה וכדי למנוע פעילות מסיבית כנגדו. עד שנות ה-90 נמנע הארגון מירי רקטות לעבר היישובים בצפון ישראל, והתמקד ביצירת לחץ על צה"ל לאורך הקו האדום במטרה להסיגו מרצועת הביטחון. לפי פרסומי המכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים, בין השנים 1991–1997 מנה החזבאללה בין 3000 ל-3500 פעילים חמושים בעיקר בנשק קל, טילים נגד טנקים, וארטילריה קנית ורקטית.
ב-2–4 במאי 1988 במסגרת "מבצע חוק וסדר" פשטו כוחות צה"ל ובהם נח"ל, צנחנים ושריון, תחת פיקודו של אל"ם שאול מופז על בסיס מחבלי החזבאללה בעיירה מיידון שבדרום לבנון. 3 חיילי צה"ל נהרגו בפשיטה ונפצעו שבעה עשר חיילים נוספים. הפעולה הייתה הגדולה בהיקפה במבצעי צה"ל בלבנון מאז "מבצע שלום הגליל". כ-50 מחבלי חזבאללה נהרגו בקרב, והמבנים והבונקרים ששימשו אותם נהרסו. כן נתפס שבוי אחד והושמדו כלי רכב ורכבי נ"מ. גם מצבא לבנון דיווחו על נפגעים באדם וברכוש כולל טנק, שריונית ומשאית תחמושת.
שנות ה-90
ב-25 באוקטובר 1992 חמישה חיילי צה"ל נהרגו וחמישה נפצעו בהתפוצצות מטען חומר נפץ בגזרה המזרחית של אזור הביטחון בלבנון ליד הכפר כאוכאבה. החיילים נסעו בשיירה למוצב חודר בצפון רצועת הביטחון. שמות ההרוגים הם: סגן ערן שוהם מהשריון, סמל אסף גולן מהשריון, רב"ט ניב אמויאל מהשריון, רב"ט וסאם סרחאן נהג משאית ספארי וסמ"ר אברהם אסולין מגבעתי (גדוד שקד).
ב-13 בדצמבר 1992 חטפו פעילי חמאס את שוטר משמר הגבול נסים טולדנו ורצחו אותו, הרצח הוביל לגירושם של 415 אנשי חמאס וג'יהאד ללבנון כעבור ארבעה ימים. במאהל המגורשים במארג' א-זוהור, בתיווך איראני, נוצר הקשר בינם ובין חזבאללה. המגורשים קיבלו מהם הדרכה בהרכבת מטעני נפץ ומכוניות תופת. כשישראל החזירה את המגורשים, שימש הידע הזה בסיס שעליו השתיתו המגורשים את גלי הפיגועים בישראל באותה תקופה. בשנת 1993 החלה הסלמה חמורה בלחימה ברצועת הביטחון. בין 13 באפריל ל-24 במאי נהרגו תשעה חיילים ישראלים, בין 8 ל-22 ביולי נהרגו שישה חיילים ישראלים בדרום לבנון וחזבאללה שיגר רקטות לעבר יישובי הצפון מספר פעמים. בעקבות רצף האירועים הורתה הממשלה בראשות ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין לרמטכ"ל אהוד ברק לצאת למבצע דין וחשבון. מטרת המבצע הייתה להוציא את אוכלוסיית יישובי הצפון ממעגל הלחימה, האמצעי היה ליצור פאניקה ותנועה של פליטים על ידי הפגזה ארטילרית מסביב כפרים ובתוכם, מתוך תקווה שתושביהם ילחצו על ממשלת לבנון לפעול נגד חזבאללה. במהלך המבצע, אשר נמשך שבעה ימים (מ-25 ביולי 1993 ועד 31 ביולי 1993) הותקפו כפרי חזבאללה רבים בידי תותחים, טנקים ומטוסי חיל האוויר שזרעו בהם הרס רב. המבצע הופסק לאחר שבעה ימים, לאחר שהושגו הבנות בין ישראל לחזבאללה. המבצע זכה לכינוי מלחמת שבעת הימים בלבנון.
ב-7 בפברואר 1994 נהרגו 4 חיילי צה"ל במארב מחבלים באזור המעלב, בין מוצבי ריחן וסוג'וד.
על-פי משה תמיר, בספרו, "מלחמה ללא אות", אמנון ליפקין-שחק, שנכנס לתפקיד הרמטכ"ל בשנת 1995, החליט על שינוי תפיסתי ביחס ללחימה בדרום לבנון - מפעילות ביטחון שוטף למלחמה. השינוי בא לידי ביטוי בעיקר בהפניית משאבים ואמצעים - אימוני היחידות עסקו בהרחבה בתרחישי לחימה נגד גרילה, והוקם בית ספר ללחימת גרילה ששאב השראה מצבא בריטניה והידע שרכש מלחימתו בצפון אירלנד. למרות השינוי התפיסתי ביחס ללחימה ברצועת הביטחון הלוחמים שלחמו ברצועת הביטחון לא קיבלו את אות מלחמת לבנון הראשונה. בינואר 2012 הסכים שר הביטחון אהוד ברק לבדוק מחדש את נושא הענקת אות לחימה "ללוחמי רצועת הביטחון" בעקבות פניה של הפורום "רצועת הביטחון מלחמה ללא שם".
החל מסוף שנת 1995 גבר המתח בין חזבאללה לצה"ל באזור הגבול הצפוני של מדינת ישראל. חזבאללה ירה פעם אחר פעם קטיושות לעבר יישובים ישראלים בגבול הצפון, והפר בכך את הבנות "דין וחשבון" שנחתמו עם סיום מבצע דין וחשבון (1993).
על אף ביקורם של מזכיר המדינה האמריקאי וראש ממשלת צרפת באזור, וניסיונות ההרגעה שלהם, ירי הקטיושות נמשך. ב-9 באפריל 1996 נחת מטח קטיושות כבד על יישובי גבול הצפון. ראש הממשלה, שמעון פרס, החליט כי ישראל לא תוכל להמשיך ולהבליג והורה לצה"ל לצאת למבצע ענבי זעם אשר מטרתו הייתה להפסיק את ירי הקטיושות ולהביא לשקט בגבול הצפוני של מדינת ישראל. במהלך המבצע הותקפו מאות מטרות של חזבאללה הן על ידי חיל האוויר והן על ידי חיל התותחנים. בנוסף הטיל חיל הים מצור ימי על חופיה של לבנון. במהלך כל אותה התקופה המשיך חזבאללה לירות קטיושות לעבר שטח ישראל כאשר צה"ל מגיב בירי לכיוון עמדות הירי. ב-18 באפריל ירתה סוללת תותחים אש לחילוץ לטובת כוח מיוחד שהיה בפעילות באזור כפר קאנא ונתקל במארב; בעת ירי אש לחילוץ, טווח הביטחון מוקטן ופגז תועה נחת בתוך הכפר, ופגע בריכוז של פליטים ובכוח האו"ם ששהה בסמוך. מההפגזה נהרגו 102 אזרחים, ו-100 נפצעו, מתוכם ארבעה חיילים מהאו"ם. באותו יום הותקפו גם מטרות אחרות באזור אל-נבטיה שם נהרגו 11 אזרחים נוספים, ביניהם אשה ושבעת ילדיה. ישראל הביעה צער על הפגיעה בחפים מפשע, אך ההרג עורר בעולם תגובות נזעמות, והחל לחץ בינלאומי להפסקת המבצע. בעקבות האירוע בקאנא ראש הממשלה, שמעון פרס, אמר במסיבת עיתונאים: "אנו מאוד מצטערים אך איננו מתנצלים".
ב-25 באפריל התקבלה במועצת הביטחון של האו"ם החלטה שכללה גינוי מפורש לישראל, ודרישה להפסיק את הפעילות בדרום לבנון. ישראל המשיכה בפעילות יומיים נוספים, והמבצע הסתיים בחתימת הסכם הבנות חדש בין ישראל, סוריה ולבנון ב-27 באפריל 1996 (הבנות מבצע ענבי זעם). ב-12 בספטמבר 1997 ביצעה יחידת אגוז את מבצע נוף פראי במסגרתה נהרג האדי נסראללה, בנו של מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה.
מחיר הדמים ההולך וגובר ששילם צה"ל לאורך השנים על השהות ברצועת הביטחון הוביל ללחץ ציבורי גובר לפינויה, כמו זה של ארגון "ארבע אמהות" שהוקם לאחר אסון המסוקים. אירועים אחרים שהגבירו את הלחץ הציבורי לפינוי היו: אסון השריפה בוואדי סלוקי, אסון השייטת ונפילתו של מפקד יחידת הקישור ללבנון, תא"ל ארז גרשטיין, בפברואר 1999. בישראל נוצר לחץ ציבורי לצמצם את מספר ההרוגים והפצועים בלבנון אשר הוביל את צה"ל לנקוט משנה זהירות בפעולותיו. ואכן, ממוצע שנתי של 26 הרוגים ו-88 פצועים מקרב חיילי צה"ל בשנים 1993–1997, פחת ל-12 הרוגים ו-56 פצועים ב-1999, עקב אימוץ נוהלי התנהגות זהירים ומתגוננים יותר.
הנסיגה הישראלית מלבנון (2000)
בינואר 2000 התנקש חזבאללה במפקד מצבא דרום לבנון, אל"ם עקל האשם בביתו באזור רצועת הביטחון. עקל שימש כמפקד הגזרה המערבית בצד"ל והממונה על הביטחון בארגון. ב-5 במרס 2000, ימים אחדים לפני שנקבר המשא ומתן במסלול הסורי באופן סופי, החליטה ממשלת ישראל בראשות אהוד ברק לסגת מדרום לבנון. החלטה זו הגבירה את הדאגה בקרב תושבי דרום לבנון, אזרחים ואנשי צבא כאחד. ב-6 במאי פקדה מפקדת החטיבה המזרחית בצה"ל על מחלקת החיילים והטנק היחיד שהיו בבסיס לסגת. הידיעה על נסיגת המחלקה והטנק התפשטה במהירות באזור והתושבים, שסברו שהנסיגה הכוללת החלה, ירדו אל הרחובות כשנשקם בידיהם, לאחר שהסכימו בצה"ל לדחות את נסיגתו של הטנק נרגעו התושבים. ב-8 במאי כינס מפקד היק"ל ישיבה בהשתתפות מפקדי החטיבה המזרחית וגדוד 10 של צד"ל והוסכמו הנקודות הבאות: צה"ל לא ייסוג מחצביא, אלא לאחר שייסוגו מריחן לעישייה, על מנת לאפשר לפלוגה של צד"ל, שאנשיה דרוזים וישבו במוצב ריחן, לסגת דרומה. כמו כן הוסכם שלא ייסוגו מחצביא לפני סיום שנת הלימודים בסוף חודש יוני. לאחר שהגדוד העשירי היה מוכן לסגת מריחן הציעו מפקדי צה"ל לדחות את הנסיגה עד אשר יחזור גנרל לחאד מצרפת.
ב-15 במאי פונה מוצב טייבה בגזרה המרכזית והועבר לידי צד"ל לאחריותו של גדוד 70. ב-16 במאי פונה מוצב רותם (ראס אל-בידה) על שפת הים, בקצה הצפון מערבי של רצועת הביטחון וגדוד 81 של צד"ל קיבל עליו את האחריות. במוצב זה הייתה תחנת מכ"ם של חיל-הים. סטי"לים של חיל הים השתתפו באבטחת הפינוי. ב-18 במאי תקף חזבאללה את מוצב רותם אך נסוג לאחר שספג 47 הרוגים ועשרות פצועים. ב-20 במאי תקפו לוחמי ארגון אמל את מפקדת הגדוד באל-חרדון בגזרה המערבית, אך הם נסוגו לאחר שספגו כשמונה הרוגים. בקרב זה השתתף צה"ל בירי ארטילרי על מקום ההתקפה. לאחר כישלון ההתקפה על מוצבי גדוד 81 במערב רצועת הביטחון שינה ארגון חזבאללה את האסטרטגיה שלו והחל להשתמש באזרחים ובאנשי חזבאללה המוסווים כאזרחים, על מנת לחדור למוצבי צד"ל. ב-22 במאי החלה שיירה גדולה של מכוניות אזרחיות להתקדם מאל-פנדוריה אל עבר נחל סלוקי ומשם נכנסה לעיירה אל-קנטרה, באותו יום התקדמו קבוצות גדולות של אזרחים, בכללם נשים וילדים אל עבר מוצב א-טייבה ומפקד הגדוד פקד על חיילי המוצב לסגת לכפר. באותו יום מפקד גדוד 90 יחד עם מפקד גדוד 70 הצליחו לכבוש מחדש את העיירה אל-עדיסה ללא כל התנגדות רצינית. ב-23 במאי החלו להתקדם אל עבר מוצבי גדוד 30 קבוצה של אזרחים שהשתייכו ברובם למפלגה הלאומית הסורית, למפלגה הקומוניסטית ולמפלגה הסוציאליסטית-פרוגרסיבית של ג'ונבלאט. הלחץ של קבוצות אלו הביא לנסיגת חיילי צד"ל ממוצבי גדוד 30. ב-23 במאי בשעה 11 בבוקר פקד צה"ל על כל יחידות צד"ל לסגת אל הגבול הישראלי עד השעה שש בערב. רבים מחיילי צד"ל פנו צפונה כדי להסגיר את עצמם לשלטונות לבנון, ואילו אחרים פנו עם בני משפחותיהם אל מעברי הגבול בישראל.
ב-24 במאי בעקבות התמוטטות צד"ל וההתקדמות המהירה של חזבאללה, הודיע מזכיר הממשלה יצחק הרצוג כי ממשלת ישראל החליטה על הסגת כוחות צה"ל לקו הגבול הבינלאומי. הנסיגה החד-צדדית של ישראל הזניקה את הפופולריות של ארגון החזבאללה בלבנון.
נסיגת צה"ל מדרום לבנון נעשתה מתוקף הבטחת בחירות שנתן אהוד ברק לפני היבחרו לתפקיד ראש הממשלה, ולפיה אם ייבחר לתפקיד יסיג את צה"ל מרצועת הביטחון בתוך שנה. ההחלטה לבצע את המהלך באורח חד-צדדי, ללא הסכם עם סוריה או לבנון, הייתה פועל יוצא של כישלון המשא ומתן לשלום שניהל ברק עם סוריה בחודשים שקדמו לנסיגה. מערכת הביטחון, שתמכה ברובה בהשגת הסדר מדיני עם הסורים ונסיגה מדרום לבנון בחסות הסדר מעין זה, התנגדה התנגדות חריפה ליציאה חד-צדדית של צה"ל, בלא ערובות או הבנות לגבי הריבון בדרום לבנון בעקבות נסיגה כזו. החשש הרווח היה, כי נסיגה ללא הסדר תוביל למציאות בה ישתלט חזבאללה על האזורים המפונים תוך ביצוע פיגועים באופן יומיומי נגד היישובים הישראלים לאורך הגבול. באמ"ן היו מי שסברו כי מדובר במתכון ודאי להידרדרות שתוביל למלחמה עם סוריה. ישראל בחרה במהלך הנסיגה כמהלך אסטרטגי משום שאזור רצועת הביטחון שימש כאזור חיץ אשר מטרתו הייתה לנהל את הלחימה הרחק ככל שניתן מקו הגבול. שנית, עם הסרת עילת הכיבוש הישראלי של דרום לבנון, יכלה ישראל להשתמש בכך כדי לקבל תמיכה בינלאומית כדי להשיג רגיעה באזור הצפון.
נפגעים
בשנים 1984 עד 1985 היו כ-1,400 פיגועים נגד כוחות צה"ל וצד"ל בהם נהרגו 53 חיילי צה"ל ו-263 נפצעו, 11 חיילי צד"ל נהרגו ו-35 נפצעו, 9 אנשי המשמר האזרחי (משא"ז) הדרום לבנוני נהרגו ו-18 נפצעו.
בשנת 1985 היו באזור הביטחון כ-1,260 פיגועים נגד כוחות צה"ל וצד"ל בהם נהרגו 13 חיילי צה"ל, 69 נפצעו ו-2 נעדרו, 29 חיילי צד"ל נהרגו ו-89 נפצעו, 3 אנשי משא"ז הדרום לבנוני נהרגו ו-4 נפצעו. כמו כן נהרגו כ-22 סייענים לבנונים.
בשנת 1987 היו באזור הביטחון כ-580 פיגועים נגד צה"ל וצד"ל. בפעילות המחבלים בשנה זו נהרגו 20 חיילי צה"ל ו-63 נפצעו, 39 חיילי צד"ל נהרגו ו-136 נפצעו.
בשנת 1989 אירעו כמה פיגועים, בהם היו לצה"ל 3 הרוגים ו-33 פצועים, ואילו לצד"ל היו 9 הרוגים ו-18 פצועים.
בשנת 1991 היו כ-185 פיגועים בהם נהרגו 9 חיילי צה"ל ונפצעו 19. לצד"ל היו 12 הרוגים ו-41 פצועים.
בשנת 1993 נהרגו 27 חיילי צה"ל ו-60 נפצעו.
סך הכל בתקופה שבין יוני 1985 עד ספטמבר 1997 נהרגו כ-212 חיילי צה"ל ו-677 נפצעו. בנוסף נהרגו כ-358 חיילי צד"ל ו-1,210 נפצעו. מספר זה לא כולל את 73 חללי אסון המסוקים.
בשנים 1998 עד 1999 נהרגו בלחימה ברצועת הביטחון, לפי דובר צה"ל, 23 חיילי צה"ל ו-57 נפצעו.
חיים דוד כהנא
תולדות חייו
נולד ברומניה בסביבות 1922 לאסתר חיה והרב מנחם כהנא. אביו כיהן כרב בטרגו ניאמץ ולימים כרב בחיפה. בגיל 18 בערך נסמך להוראה. עלה ארצה בגפו, למד בישיבת מרכז הרב, והיה פעיל בתנועת המזרחי. ביולי 1947 נשלח מטעם הרבנות הראשית לשמש כרבם של גולי אצ"ל ולח"י במחנה המעצר גילגיל בקניה. הוא דאג לצורכי הדת של הגולים, שימש כשוחט וכן דאג להעברת מכתבים וידיעות מהם לבני משפחותיהם בארץ ולהפך. הוא ניהל חליפות מכתבים עם דמויות בכירות ביישוב ובהנהגתו כמו משה שרתוק, הרב אריה לוין, זרח ורהפטיג ומספר ראשי ערים בעניינים שונים הנוגעים לצורכי הגולים ולהעלאתם ארצה. לאחר כשנה וחצי בקניה, שב עם הגולים למדינת ישראל שזה עתה הוקמה. הוא קיבל הצעה מהרב לואיס יצחק רבינוביץ לכהן כרב בדרום אפריקה, אך סירב. בשובו ארצה החל לכהן כרב באחד מבתי הסוהר.
בנובמבר 1949 התמנה על ידי הרבנות הראשית לישראל לכהן כרב בעיירת העולים החדשה מגדל גד (לימים, העיר אשקלון). ב-13 בדצמבר נשא לאשה את הניה אפשטיין מירושלים (אחותה של מנוחה חרל"פ. גיסיו היו הרבנים יצחק מאיר חרל"פ ומרדכי זמל).
המערכה ברצועת הביטחון
נפגעים
בספירה לא רשמית שנערכה לרגל עשרים שנה לנסיגה, נמצאו 414 חיילי צה"ל שנהרגו בלבנון בין מרץ 1985 לנסיגה בשנת 2000. החל מתום מלחמת לבנון בספטמבר 1982 ל-2000 נהרגו בלבנון על פי ספירה זו 675 חיילים ואזרחים.
חיים דוד כהנא
תולדות חייו
במהלך כהונתו כרב, התגלעה מחלוקת חריפה בינו לבין השוחטים בני העדה התימנית, לאחר שפסל את שחיטתם משום שמצא פגם בסכיני השחיטה שלהם. השוחטים מצדם טענו כי לפי מנהגי יהדות תימן פגמים אלו אינם פוסלים את הסכין. הרב הראשי לישראל בן ציון מאיר חי עוזיאל והרבנים כתריאל פישל טכורש ויצחק ליברזון (מנהל מחלקת הבשר ברבנות הראשית) בדקו אף הם את הסכינים וגיבו את עמדתו של הרב כהנא. הוויכוח קיבל גוון פוליטי, כאשר הרב כהנא והחזית הדתית המאוחדת הואשמו מעל דפי עיתון "דבר" ברדיפה פוליטית של שוחטים חברי ההסתדרות ואילו עיתון "הצופה" האשים את מפא"י בהכשלת הציבור.
המערכה ברצועת הביטחון
לאחר הנסיגה ומלחמת לבנון השנייה
לאחר הנסיגה, שרר בגבול הצפון שקט יחסי, שהופר לעיתים בהתקפות בודדות של ארגון חזבאללה לאורך הגבול - במיוחד באזור הר דב.
חיים דוד כהנא
תולדות חייו
הוא העיד בפני ועדת החקירה לענייני חינוך במחנות העולים, על כך שהמבנה שהוקצה לבית ספר דתי במגדל גד אינו מתאים לצורכי המקום, ולטענתו הדבר נעשה כדי לעודד את העולים לשלוח את ילדיהם לבית הספר של זרם העובדים.
המערכה ברצועת הביטחון
לאחר הנסיגה ומלחמת לבנון השנייה
הרגיעה באה לסיומה באופן חד ב-12 ביולי 2006, עם חטיפת שני חיילי צה"ל אלדד רגב ואהוד גולדווסר בידי חזבאללה והריגת חיילים נוספים. בתגובה לאירוע זה, פתחה ישראל בלחימה בחזבאללה בתוך שטח דרום לבנון, שהתפתחה למלחמת לבנון השנייה. במלחמה ספגו שני הצדדים אבדות קשות, כאשר הצד הלבנוני ספג למעלה מ-1200 הרוגים, מתוכם כ-800 לוחמי חזבאללה וחמושים לבנונים והצד הישראלי 163 הרוגים - 119 חיילים ו-44 אזרחים.
חיים דוד כהנא
מותו
ב-15 בנובמבר 1950, נמצא הרב כהנא תלוי ללא רוח חיים בבית נטוש בעירו. שמועות שונות התהלכו בשאלה האם מדובר ברצח או בהתאבדות. גופתו נלקחה לבדיקה בבית החולים בסרפנד (צריפין). חלק מהעיתונים שיערו שמדובר בהתאבדות, וחלקם כתבו שהרב כהנא נרצח.
המערכה ברצועת הביטחון
אות מערכה
ב-1 במרץ 2021 החליטה ממשלת ישראל על חלוקת האות, והענקתו בפועל לזכאים החלה בטקס רשמי במחנה גלילות ב-7 ביוני באותה שנה. את האות צפויים לקבל חיילי צה"ל ואנשי צד"ל.
חיים דוד כהנא
מותו
נטמן בבית העלמין ברחובות. על שמו רחוב בשכונת כוכב הצפון באשקלון.
שדרות החוקה
שדרת החוקה (באנגלית: Constitution Avenue) הוא ציר תנועה ראשי העובר ממזרח למערב בוושינגטון, בירת ארצות הברית. שדרה זו מהווה שדרת התהלוכות העיקרית של וושינגטון, ואתר תיירות בפני עצמה.
היסטוריה
עם פיתוח מערך מסילות הברזל פחת הצורך והשימוש בתעלות. בשנת 1872 מולאה התעלה לאחר שתושבי הסביבה נהגו לשפוך בה שפכים ואשפה והיא הפכה למפגע תברואתי.
לאחר מילוי התעלה נסלל עליה רחוב אשר נקרא "רחוב B הצפוני" (North B Street), ולימים שונה שמו ל"שדרת החוקה". השדרה מהווה חלק מדרך US 1 ודרך US 50.
אתרים בעלי חשיבות
שדרת החוקה גובלת במול ומפרידה בינו לבין המשולש הפדרלי. בצידה הדרומי של השדרה ממוקמים כמה ממוזיאוני מכון הסמית'סוניאן, הגלריה הלאומית לאומנות של פסלי הגן, וכן הגלריה הלאומית לאמנות, אנדרטת מלחמת וייטנאם, גני החוקה ואנדרטת לינקולן. כמו כן לאורך השדרה ממוקמת שגרירות קנדה וכן בנייני ארגון מדינות אמריקה, האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, הקרן הלאומית למדעים של ארצות הברית, ובהמשך השדרה, גבעת הקפיטול.
יו לטימר
יו לטימר (באנגלית: Hugh Latimer; בין 1480 ל-1494 - 16 באוקטובר 1555) היה בישוף ווסטר והכומר האישי של אדוארד השישי, מלך אנגליה. היה מבין ראשי הכנסייה האנגליקנית והוצא להורג בעוון כפירה ובגידה על ידי מרי הראשונה, מלכת אנגליה הקתולית. מרטיר (קדוש מעונה) של הכנסייה האנגליקנית.
תולדות חייו
לטימר נולד בלייסטרשייר שבמרכז אנגליה. הוא למד בקולג' קלייר באוניברסיטת קיימברידג' והוסמך ככומר ב-1515. החל מ-1522 שימש ככומר האוניברסיטה, אך המשיך להתעמק בלימודי תאולוגיה. במסגרת הדרישות לקבלת התואר בתאולוגיה קיים ויכוח תאולוגי-סכולסטי (בלטינית: disputatio) במסגרתו הפריך את טענות הרפורמציה הפרוטסטנטית. לאחר הוויכוח שכנע אותו הרפורמיסט האנגלי תומאס בילניי (Thomas Bilney) לבחון את הדרך הפרוטסטנטית והעביר את לטימר לאמונה הפרוטסטנטית. סביב לטימר ובילניי התגבשה קבוצה של אנשי דת שבחנו את הרעיונות הפרוטסטנטיים, הקבוצה נהגה להפגש בפונדק "הסוס הלבן" בקיימברידג'.
ב-1528 החל לטימר להטיף בגלוי בעד תרגום המקרא לאנגלית, דבר שנחשב בעיני הקתולים ככפירה, הוא נקרא להתייצב בפני החשמן תומאס וולסי והוזהר, אולם שנה לאחר מכן סר חינו של וולסי והאווירה בממלכה החלה להשתנות לכיוון הרפורמה. ב-1539 מינה אותו הנרי השמיני, מלך אנגליה לבישוף ווסטר. כיוון שלטימר התנגד לששת העקרונות הדתיים שהציג הנרי השמיני באותה שנה, כיוון שלא היו שונים מספיק מן האמונה הקתולית הוא אולץ להתפטר ממשרתו ונכלא במצודת לונדון שם שהה עד 1547.
לאחר מותו של הנרי השמיני, בעת שלטונו של אדוארד השישי ותחת חסותם של אפוטרופסיו אדוארד סימור, דוכס סומרסט וג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד ושל קתרין פאר, אשתו האחרונה של הנרי ופרוטסטנטית מסורה, עברה הארץ רפורמה דתית מקיפה. לטימר הוצא מכלאו ועבר לכהן ככומר המלך וכמטיף החצר.
אדמונד הילרי
סר אדמונד פרסיבל הילרי (באנגלית: Edmund Percival Hillary; 20 ביולי 1919 – 11 בינואר 2008) היה מטפס הרים ניו זילנדי שהתפרסם, יחד עם חברו טנזינג נורגיי, בזכות ההעפלה הידועה הראשונה לפסגת הר האוורסט.
ביוגרפיה
הילרי נולד ב-20 ביולי 1919 בעיירה קטנה בשם טואקאו (Tuakau) באי הצפוני של ניו זילנד, מדרום לאוקלנד. אביו היה דבוראי, ואף הוא עסק במלאכת הדבוראות. הוא היה ילד ביישן ומופנם, והחל לגלות עניין בטיפוס הרים בגיל 16, בעת טיול בית ספר להר רואפהו.
במלחמת העולם השנייה שירת כנווט בחיל האוויר המלכותי של ניו זילנד. ב-1951 השתתף במשלחת של ניו זילנד להרי ההימליה. הוא השתתף במשלחות בריטיות להר האוורסט ב-1952 וב-1953.
לאחר כיבוש האוורסט המשיך הילרי במסעותיו. ב-1954 פיקד על משלחת ניו זילנדית לעמק נהר הבארון, ובשנים 1956–1958 עמד בראש משלחת הסיוע הניו זילנדית של ים רוס לאנטארקטיקה במסגרת המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, עמה הגיע לקוטב הדרומי ב-1957. הוא חזר להימלאיה פעמים נוספות ב-1961, 1963 וב-1964.
הילרי הקדיש חלק גדול מזמנו לשיפור חייהם של בני השׁרְפָה בנפאל באמצעות קרן אותה הקים. הוא אף טען שזהו ההישג הגדול של חייו. כיהן כנשיא שירות המתנדבים בחו"ל של הצבא הניו זילנדי, ממנו פרש ב-1962, וב-1985 התמנה לשגריר ניו זילנד בהודו, נפאל ובנגלדש, והתגורר ארבע שנים בניו דלהי. לאחר תפקידו התגורר באוקלנד שבניו זילנד, שם גידל דבורים.
הנצחה
דיוקנו של אדמונד הילרי הופיע על שטר כסף ניו זילנדי. נמל התעופה טנזינג-הילרי בלוקלה, ליד האוורסט, נקרא על שמו ועל שם נורגיי.
חוף הילרי בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של אדמונד הילרי.
סן קרלו קנאווזה
סן קרלו קנאווזה (באיטלקית: San Carlo Canavese) היא קומונה ששייכת למטרופולין טורינו באזור פיימונטה, הממוקמת כ-20 ק"מ צפונית מערבית לטורינו.
סן קרלו קנאווזה גובלת עם העיריות הבאות: רוקה קנאווזה וודה קנאווזה, סן פרנסיסקו.
אצטילכולין אסטראז
אצטילכולין אסטראז (AChE) הוא אנזים המופרש מתאי עצב ותאי שריר אל הנוזל החוץ תאי ומפרק באמצעות הידרוליזה מוליך עצבי בשם אצטילכולין לחומצה אצטית ולכולין. בכך הוא מונע הצטברות יתר של אצטילכולין, שעלולה לגרום להפעלת יתר של קולטנים ניקוטיניים ומוסקריניים.
גז עצבים משבש את תפקודו של האנזים אצטילכולין אסטראז. כתוצאה מכך אצטילכולין יצטבר ובעיקר יגרום לפעילות יתרה של הרצפטורים המוסקריניים במערכת הנשימה (סכנה ממשית שעלולה לגרום לשיתוק מערכת הנשימה ולמוות). הפתרון המיידי הוא הזרקת אטרופין עד לחזרתו לתפקוד תקין של אצטילכולין אסטראז.
האנזים יכול להיות במבנה של כדורים, צורתו מסיסה. כדור בודד המסיס נמצא בנוזל המח ובעמוד השדרה. קיימת גם צורת קשירה לא מסיסה בסינפסות: חיבור עצב-שריר בגנגליונים. קשור לתאים על ידי חלבון דמוי קולגן-צורה הטרומרית. בתאי דם אדומים יש אצטיל כולין אסטראז הקשור אליהם. אצטיל כולין אסטראז הוא ספציפי לאצטיל כולין ולאסתרים דומים לו. RNA פולימראז של האצטיל כולין יכול לקבל צורות שונות בתהליך הספלייסינג, אך מדובר בגן 1.
וילאס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גאוגרפיה עירונית ותכנון ערים ואזורים - מונחים
דף זה הוא מונחון בנושא גאוגרפיה עירונית ותכנון ערים ואזורים. רשימת המונחים ערוכה בסדר אלפביתי ומקשרת חלק מן המונחים לערכים מורחבים אודות הנושא הנדון.
תוכן עניינים: א ב ג ד ה ו ז ח ט י כ ל מ נ ס ע פ צ ק ר ש ת
הרצגסאנטו
הרצגסאנטו (בהונגרית: Hercegszántó) הוא כפר בנפת באיה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה. עד ל הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה, גם בהרצגסאנטו אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 2,493 תושבים ובשנת 2022 חיו בו רק 1,918 תושבים.
שמו של הכפר הרצגסאנטו הוזכר במסמכים לראשונה בשנת 1419.
יהודי הרצגסאנטו
יהודים חיו בעיירה במאה ה-19 ובמאה ה-20. בשנת 1944 נרצחו יהודים רבים מהכפר במהלך שואת יהודי הונגריה.
אינוורסיה ימית
אינוורסיה מרינית, במטאורולוגיה, היא סוג של אינוורסיה הנובעת מהשפעת ים קר יחסית על מסת אוויר החמה ממנו.
הסבר כללי
במעבר גוש האוויר החם יחסית מעל הים הקר, הוא מתקרר בחלקו התחתון ביחס לשאר השכבות - בגבול האנכי של אזור ההשפעה הימי, מתהווה שכבת האינוורסיה המרינית.
התהליך טומן בחובו גם ספיחת לחות, אולם פיזורה מוגבל אל מתחת לאינוורסיה.
התופעה בישראל
למרות זאת גובהה משתנה תדירות, בין 200-300 מטר ל-1500 מטר ולעיתים יותר - לעיתים תיתכן שתיעדר כליל. לגובה האינוורסיה השפעה מוחשית על עומס החום במישור החוף והשפלה, ובמידה מסוימת גם על שדרת ההר.
נזיה ח'יר
נזיה ח'יר (בערבית: نزيه خير; ) היה משורר וסופר דרוזי ישראלי.
חייו
נולד בדלית אל-כרמל, למד בבית ספר תיכון בעכו ואחר כך למד לתואר ראשון במדעי המדינה וספרות באוניברסיטת חיפה (1972) ולתואר שני במדעי המדינה (1976). היה נשוי לסועאד.
ח`יר עבד כמפקח במשרד החינוך וכמרצה ללשון ולספרות במכללת גורדון והִנחה תוכנית בטלוויזיה. הוא כיהן כמזכ"ל התאחדות הסופרים הערבים וערך את הרבעון הספרותי שלה.
לאחר מותו נקרא על שמו המתנ"ס בדלית אל-כרמל.
אברהם מאפו
אברהם מַאפּוּ (י' בטבת ה'תקס"ח, 9 בינואר 1808, סְלובּודְקָה, קובנה, האימפריה הרוסית – י' בתשרי (יום הכיפורים) ה'תרכ"ח, 9 באוקטובר 1867, קניגסברג, פרוסיה) היה סופר ומשורר עברי בן תנועת ההשכלה, אשר ספריו נתנו השראה לתחיית הלשון העברית, ללימוד תנ"ך, לעלייה לא"י, ואף שימשו בסיס רעיוני לתנועת הציונות בימים ששאפה להיות חברת מופת מוסרית. מאפו חיבר את הרומן הראשון בשפה העברית – אהבת ציון, פסגת ספרות ההשכלה לפי פיכמן; ואת סיפור הילדים העברי הראשון: "בית חנן".
נערותו
בגיל שתים-עשרה, לאחר שראה יקותיאל כי יפה כח בנו בסברה ישרה ובפלפולים חריפים, ועל כל אלה אצורות בזכרונו מסכתות אחדות, הרשה לבנו ללמוד תורה בעצמו בבית המדרש. בבית המדרש הנער הוסיף לשקוד ולמלא את כרסו בש"ס, וגם למד רמב"ם וטור. במהירה, על אף ביישנותו וצניעותו, התפרסם מאפו בעירו ובסביבתה לעילוי. בד בבד בהיותו שקוע בארבע אמותיה של ההלכה, בסתר נפשו התרקם עולם חזיונות ודמיונות. חושו הפיוטי הירווה את צמאונו בספרי קבלה. מגיל שש-עשרה היה יושב מתבודד בסוכה בהר אלקסוטי, במשך שנתיים מנסה לשווא להיות "רואה ולא נראה". כן אהב את השיר והזמרה, שומע את כל החזנים שבאו להתפלל בסלובודקה ובקובנה בשבתות ויום טוב; או מטייל מחוץ לעיר ולמראה הטבע מזמר במלוא קולו וברגש רב.
בגיל שבע-עשרה השיאוהו הוריו אישה, בת של אחד מבעלי הבתים האמידים וההגונים שבקובנה. חותנו סיפק לו במשך שנים אחדות את כל מחסורו. מאפו המשיך להגות בתורה יומם ולילה, ובהשפעת חסיד נלהב, רבי אליעזר, שהיה נכנס ויוצא בבית חותנו התחבר אל החסידים; אלא שאמו לא יכלה לשאת את הדבר, עד שפעם אחת התפרצה אליהם ובכתה ודרשה מהם להשיב לה את בנם אשר גזלו, ומאפו נבוך ונדהם, לא חפץ להכעיס את אמו, עזב את עדת החסידים. אז למד תורה במשך שנים אחדות אצל רבי אליהו רגולר, רבה של סלובודקה, והיה לתלמיד החביב ביותר עליו. מאפו שנא את השררה, ולכן לא שמע לעצת אביו וחותנו לישב על כיסא הרבנות ולדרוש תורה ברבים, וגם לא נענה לחסידים שחפצו למנותו לרב באחת הקהילות שלהם.
שנותיו הראשונות
לאחר שחותנו לא יכל עוד לפרנסו, מאפו התפרנס כמלמד חומש לבניו של מוזג בבית מרזח של חוכר כפר הסמוך לקובנה. במהלך שבתו בכפר השיג ספרים בלטינית וקרא את המשוררים הלטינים הקלאסים. כעבור חצי שנה, שב לקובנה, ולמד בעצמו את השפות צרפתית, גרמנית ורוסית. היה קורא ספרי-חול בעזרת הנשים של בית הכנסת או בעליית בית אביו או ביער הסמוך לעיר או בהר אלקסוטי, מסתיר את השכלתו. לא עברו ימים רבים ו"'קלונו" נתגלה ברבים למרות זהירותו, אז הקנאים היו שולחים בו את לשונם, וההמון הפשוט היה מראה עליו באצבע לאמר כי נתפקר ונתחמץ.
בשנת 1830, בהיותו בן עשרים ושתיים, נולד בראשו הרעיון לחבר את הרומן "אהבת ציון". במשך שנה הגה בחזיונו, מטייל על הר אלקסוטי, כותב את חזיונותיו על הגיליון. בשנת 1832 היה למורה בבית אחד העשירים בעיר יורבורג. בביתו של בעל הבית האמיד והנוח לבריות, מצא מרגוע לנפשו, חי חיי רווחה באווירה שקטה, נעימה ותרבותית. ביובורג מאפו קרא ולמד באופן חופשי, מתמסר להשתלמות עצמית, ומעלה את הגיגיו אל הכתב. מדי יום היה מהלך לו לאיטו בירכתי העיר ונעלם בין הגבעות שמעבר לאופק, או מהלך על גדות נהרות העיר, מציץ במימיהם הצלולים. נופי יורבורג המרהיבים החיו בו את אווירת העולם התנכ"י הקדום, ושימשו כרקע ליצירתו הספרות. בעת שהותו ביורבורג המשיך לכתוב וללטש את ספרו "אהבת ציון"; וחיבר, כעזר לתלמידיו, את ספר לימוד הלשון העברית "אמון פדגוג" הכולל את סיפור הילדים "בית חנן".
בגרותו
בשנת 1844 שב לקובנה. כעבור זמן קצר נפטרה רעייתו. בקובנה חילק את עתותיו בין תלמידים רבים בעבור שכר מועט מאוד. אזי נאות לשמש כמורה לבנו יחידו של ה"גביר" הווילנאי יודל אפאטוב, לוקח עמו לוילנה את בנו ומפקיד את בתו הקטנה אצל סבתה. בבית אפאטוב ראה את החיים מן הצד שלא הכיר קודם לכן. מאפו התוודע למשכילי וילנה אד"ם הכהן, שמואל יוסף פין, קלמן שולמן ואחרים, שרובם הביטו עליו מגבוה ובבוז, והוא לא מצא בהם את קרבת הרוח והלב שביקש. בשנת 1848 נתמנה מאפו למורה בבית הספר הממשלתי לנערי ישראל שבקובנה, משרה בה המשיך להחזיק כל ימי חייו. בשנת 1852 שלח מאפו את כתב היד של "אהבת ציון" להדפיסו בווילנה. כעבור שנה יצא הספר לאור, עשה רעש גדול בקרב קהל הקוראים בעברית, זכה הן להערצה גדולה אצל המשכילים והן לשנאה עזה אצל האדוקים, פתח תקופה חדשה בספרות העברית, ותורגם לשפות רבות.
הוא הוסיף לכתוב ספרים, ועם זאת לא הצליח לשווק היטב את ספריו בחייו, ונאלץ להיתמך כלכלית על ידי אחיו מתתיהו. לאחר שלקה בשיתוק בידו הימנית החל כותב ביד שמאל. ב-1867 נסע עקב מחלה לקניגסברג שם מסר לדפוס את ספרו האחרון, אמון פדגוג – ספר לימוד. ב-1858 חיבר מאפו ספר לימוד נוסף לעברית בשם חנוך לנער. לאחר מסירת אמון פדגוג לדפוס עסק בכתיבת ספר על אודות סיפור חייו של שבתי צבי. חלק מכתב היד שנמצא בעזבונו, נדפס בשם חוזה חזיונות. חלקים אחרים של כתב היד נמצאו לאחרונה. מאפו נפטר בי' בתשרי (יום הכיפורים) ה'תרכ"ח (1867) בקניגסברג שבפרוסיה.
מאפו היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה נולד בנו יקותיאל. את אשתו השנייה טויבה נשא לאישה ב-1851 ומנישואים אלה נולדה הבת דינה דורותיאה.
אחרית דבר
ספריו של אברהם מאפו, ובמיוחד "אהבת ציון", זכו לאהדה גדולה ברחבי העולם היהודי. הספר תורגם לשפות יהודיות רבות, בהן יידיש, לדינו, ערבית יהודית ופרסית יהודית, וכן לשפות זרות. על מתרגמיו נמנים הרב יחיאל מיכל פינס וד"ר זאב וילהלם הרצברג, שלמה מנדלקרן (גרמנית); הרב שלמה תווינא, מסעוד מעארך, הרב יוסף גנאסיא (ערבית יהודית); דוד פרסקו (לאדינו); הרב שמעון חכם (פרסית יהודית); מנחם בריש עפעלבוים (יידיש) ; שלום אלדאודי, מוראד פרג (ערבית ספרותית); פרנק יפה, א. מ. שפירו, ג'וזף מרימונט (אנגלית), אמיל ז'ונה, ברנאר שפירא (צרפתית), ואחרים.
בערים רבות בישראל נקראו רחובות על שמו. כן נקרא על שמו הרחוב ברובע היהודי של קובנה, בו שכן בית הספר שבו לימד. ספריית מאפו, הספרייה היהודית הגדולה שהוקמה על שמו על ידי אבא לפין בקובנה, הועלתה באש ערב פלישת הגרמנים לליטא, אך אלפי ספרים ניצלו והועברו לספרייה הלאומית בירושלים ולספריית דימונה. בשנת 1947 העולתה ב"הבימה" ההצגה "אהבת ציון" בעיבוד חיים טהרלב בעקבות ספרו. "אשמת שומרון", ספרו המאוחר של מאפו, היה בסיס לאופרה הראשונה שנכתבה ביידיש על ידי סמואל אלמן. המשורר גבריאל פרייל כתב על מאפו: "אֻשַּׁרְתָּ רַבִּי אַבְרָהָם עַל שֶׁיָּצָאתָ מַזְהִיר לִקְרָאת עָבָר/ מְאֻכְלָס רוֹעֶה וּמֶלֶךְ, עוֹלֶה בַּתָּמָר וּבַזַּיִת, מְזַמֵּר בְּקוֹל־צִפֳּרִים."
יצירתו
כתב צבי שרפשטיין: "אברהם מאפו היה הראשון והיחידי בין המשכילים באותם הימים, שנלחם אמנם גם הוא עם האפלה אשר ברחוב היהודים, אבל החיים הזרים לא משכו את לבו ותחת להראות על שמש המערב, הפנה את מבט צעירי המשכילים העברים לשמש המזרח... ברוחו הכבירה הכבירה ובהרגשתו הטבעית הלאומית הכיר, כי חיים חדשים יכולים להבנות רק על יסוד חיי העבר, ולא אותו עבר הקרוב, האפל, הגלותי עם כל מראותיו וחזיונותיו החשוכים, עם ההריגות והשחיטות והחיים המצומצמים, אלא אותו העבר המעודד והמזהיר כברק עזו שבימי חפשתנו וחירותנו. הרועה בהרי יהודה, הכורם בהר הכרמל והיוגב בעמק יזרעאל - אלה היו גבוריו הגשמיים, האידיאל של חיי הכלכלה; ישעיהו הנביא, חזקיהו המלך ודומיהם היו גבוריו הרוחניים, האידיאל של חיי הרוח... גבורי מאפו הם יהודים רכים ופיוטיים, מלאים גאוה לאומית ובעלי נשמה יהודית שלמה. הגבורים הללו חדרו אל מעמקי הנשמה ובראו את אותם הגעגועים הטמירים-החזקים לחיי שלמות, שהתבטאו אחר כך בתנועה הציונית... וזהו פתרון השפעתו העצומה של מאפו בימים ההם ובין קירות בית המדרש - גם בזמן הזה. 'אהבת ציון' ו-'אשמת שומרון', אלו היו הספרים היותר חביבים, אותם קראו בצמאון בחשכת הלילה לאור נר כהה תחת דפי הגמרא נפשות צעירות למאות ולאלפים".
אהבת ציון
כתב ראובן בריינין: "במשך שנה שלמה היה מאפו שקוע בכל מחשבותיו והגיונותיו, בכל רגשותיו וחוּשיו ביצירת תוכנית ספורו 'אהבת-ציון', עד כי לא שם את לבו לכל מחשבה ודעה אשר כתבו אחרים, ובדברו עם רעיו היו רק נפשות יצורי-דמיונו על לשונו, אולם לא האזין אל שיחתם הם. זאת הייתה יצירתו הפנימית בכל חֹם התלהבותה וצמיחתה הראשונה בטרם שנתקלקלה על ידי שחור-הדפוס ופיח הקטורת. בשנת תקצ“א כתב מאפו פרקים אחדים מספורו 'אהבת-ציון' ויכין רק חומר לפרקים הבאים. וכבן ארבעים שנה היה מאפו בצאת ספורו זה (בשנת תרי"ג, 1852) מבית-הדפוס. מזה אנו רואים כי החזיק את ספורו זה עשרים ושלש שנים תחת ידו ולא ערב את לבו להוציאו לאור, מיראו פן לא ימצא חן בעיני הקוראים המבינים. ובכל אותן כ”ג השנים לא חדל מאפו לתקן ולהגיה בו, ללטוש כל מבטא, להוסיף על הפרקים ולגרוע מהם; וכמובן אין כל שווּי ודמיון בין ה'אהבת ציון' שיצא מעטו לראשונה ובין הנוסחא האחרונה אשר קבעה לדפוס. תבניות רבות ושונות ברא מאפו לספורו זה, כתב ומחק, מחק וכתב, עד אשר יצא הספר בתבניתו אשר לפנינו עתה... ואת התבנית הראשונה של ספורו זה כתב מאפו לא בחדרו הצר, לא בעליַת-בית אביו הקטנה, כי אם, על פי רוב, תחת כפת השמים, בַּמֶּרְחַבְיָה."
כתב מרדכי רבינזון: "בטרם יצא לאור הספור 'אהבת ציון' הייתה הספרות העברית דלה ועניה ביותר... הנחיצות ברומאן מקורי, הלקוח מחיי היהודים, הורגשה יותר ויותר, והספור 'אהבת ציון' שמלא דרישה זו באמת עשה מהפכה רוחנית בעולמנו. תוכן הספור 'אהבת ציון' לקוח משועי יהודה ועשיריה בימי המלכים אחז וחזקיהו, היינו בהתקופה היותר עשירה ברוחה בזמן הבית הראשון, שבה חי הנביא הגדול ישעיהו. זרע המוסר ואהבת-הצדק, שזרעו הנביאים במשך מאתים שנה, כבר נשא אז פרי-ברכה, ורבים מבני יהודה הצטיינו במידותיהם הטובות, ברגשותיהם העדינים וברוח ענוה וחביבות. אולם בקריה גדולה ורבת-עם כירושלים לא חסרו אז, כמובן, גם חנפים, צבועים, רוקמים מזמות-פשע ופועלי-און, מאפו מתאר לנו אפוא את תחבולותיהם ומעלליהם הרעים של חרשי-המשחית הללו, החודרים על ידי שקר וערמה למעונות ישרים ומשכנות מבטחים ומנקרים כתולעת באשרם של התמימים. הם יסכסכו הורים ובנים אלה באלה, יפרידו בין ידידים וישלחו מדנים בין אוהבים ואהבותיהם. אולם אחרית רשעים היא מרה, וסופו של הצדק לנצח... אמנון ותמר שניהם צעירים וישרים, יפים בחזותם, נוחים ועדינים בהליכותיהם ואוהבים נדיבות, שירה ורוממות. אהבתם נוסדה יותר על מעלות-רוחם נאשר על יפי-תארם... מאפו אינו מבדיל את תמונותיו זו מזו על ידי שרטוטים מדויקים, ואין אנו מכירים היטב את חזותן החיצונית ואת פרצופן הרוחני המיוחד של הנפשות הפועלות בספוריו... אולם צריך-להודות, כי בכח הדמיון והשירה לא נפל מאפו מהסופרים הרומאנטיים הגדולים".
כתב יוסף קלוזנר: "הספר 'אהבת ציון' אינו לא 'תמונה' (אידיליה) ולא 'סיפור רועים' (פאסטוראלה), כמו שהגדירו אותו מבקרים שונים, ואף רומן ממש אינו, שהרי אין בו התפתחות והשתנות של תכונות ה"גבורים" וה"גבורות" במרוצת הרומן, אלא הוא פואמה בפרוזה. ידידיה ותרצה, אמנון ותמר, תימן ופנינה, זמרי ועזריקם אינם טיפוסים ריאליים או אידיאליים, אלא הן הגשמות של הטוב והרע, היפה והמכוער." על היחס בין "אהבת ציון" לבין המחזה "מגדל עוז" של הרמח"ל, כתב פישל לחובר: "הפבולה של 'אהבת ציון' קרובה מאד אל הפבולה של 'מגדל עוז'. מלבד מה שפה כמו שם, נחלף בן–נדיבים בבן–עולה, והוא, בן–הנדיבים התם וישר, אוהב אהבה תמה וישרה בת–נדיבים, הדומה אליו בתומתה וישרה ויעודה לו, והאהבה הזאת תרומם אותו לשבת בין נדיבים, יש פה אהבת מעכה לאמנון, הדומה לאהבת עדה את שלום, ושתיהן אינן מונעות את עצמן מכל דבר שיש בו כדי להרחיק את האוהב באמת מן האהובה באמת ומשתמשות בתחבולה של שימת רעל בסיר. ההוצאה הראשונה של 'מגדל עוז' יצאה בשנת תקצ“ז, ט”ז שנה לפני צאת 'אהבת ציון', ואם גם מאפו התחיל בכתיבת 'אהבת ציון' עוד שנים אחדות קודם–לכן, הנה המהדורה האחרונה שלו, זו שראתה אור, בוודאי נכתבה שנים אחדות אחרי צאת 'מגדל עוז'". כתב שמואל ליב ציטרון: "כבר עברו קרוב לשבעים שנה מן העת שנתפרסם ה'אהבת ציון' בדפוס ועדיין לא סר קסמו, הוא כמעט הספור היחיד והמיוחד מיצירות תקופת-ההשכלה, הנקרא בהתעניינות מרובה עד היום, ולא עוד, אלא שגם נמצאים אנשים, המתרגמים אותו ללשונות אירופיות, למרות שאינו ממלא אפילו במקצת את התביעות האמנותיות המודרניות. ה'אהבת ציון' נעשה אם כן מסוג הספרים הקלאסיים, שאינם עניין רק לזמנם, כי אם לדורות, וזהו, מפני שכל דור ודור מוצא בו מהרהורי לבו ומאידיאליו".
עד כמה אהוב היה ספרו של מאפו, אפשר ללמוד מדברי מתרגמו הרב שמעון חכם:
אשמת שומרון
כתב שמואל לייב ציטרון: "קבלת-הפנים הנלבבת שערך קהל-הקוראים ל'אהבת ציון', אמצה את ידי מאפו לכתוב רומאן היסטורי שני וגדול פי שנים מן הראשון, הוא הספור 'אשמת שומרון', המצייר את החיים העבריים בימי אחז מלך יהודה ופקח בן רמליהו והושע בן אלה מלכי ישראל, הספור הזה הוא היסטורי באמת תחלתו ועד סופו... הכוחות הופעלים בספור הזה הם האהבה, הקנאה והנקמה ותקופתם על הפרוד הפוליטי בין יהודה ואפרים".
כתב ראובן בריינין: "מאפו היה בעת כתבו את הספור הזה מושפע במחשבותיו ויצירתו מהספר 'מורה נבוכי הזמן' של קרוכמל, אשר הגה בו בשנים ההן בעיון רב ובתשוקה גדולה. המספר היה בעל חוּש היסטורי. למען דעת והבין את ההיסטוריה לא די ללמוד ולחקור את ספריה, תעודותיה ומצבותיה, כי אם גם, או יותר מכל, צריך לחוש אותה בהרגשה נבואית או, נאמר, פיוּטית. וחוש כזה היה למאפו. לכן די היה לו רמזים אחדים בספר 'מורה נבכי הזמן', למען ירגיש ויחוש ולמען יראה בדמיונו כבאספקלריה מאירה את תקופת 'הצמיחה והגִּדוּל', את מועד העוז והמפעל של אומתנו".
כתב יעקב פיכמן: "אם 'אהבת ציון' אינה בעיקרה אלא אידיליה תמימה, שבה עוברים לפנינו גבורים וגבורות, שמלבד אהבתם אין להם כמעט בעולמם דבר, - מתגלים לפנינו ב'אשמת שומרון' עולמות מלאים ושלמים ומרובי צבעים, אשר הוד של אפוס לאומי נסוך עליהם ועל הפועלים בהם, לא רק שרי יהודה ושרי שומרון בחיי המשפחה שלהם ובעת מלחמה, לא רק הכהנים והנביאים, כי אם כל ההמון בשלל צבעיו מתנועע לפנינו במומנטים שונים, ואנחנו חיים עם קריאת האפופיאה המצוינה הזאת לא רק חייהם של פרטים, כי אם חיים-כלליים, אשר בההיקף הרחב שלהם נכנס גם בן-המלך היושב על כסאו וגם השפחה אשר אחר הרחים. בני יהודה ובני אפרים ביחסם אלה לאלה ובהתנגשותם בימי-מלחמה ובימי-שלום - מכל אלה כבר יש קוים בודדים גם ב'אהבת ציון', ואלם ב'אשמת שומרון' מקבל כל זה צורה אפית בולטת ורחבה. החיים הפרטיים של הגבורים מתמזגים כאן עם הטראגדיה הלאומית של שנאת אחים, ולפני עינינו עוברים כמה טפוסים חיים, אפיים, אשר כל אחד הנהו חוליה של שרשרת החברה והעם, שעליהם הוא נמנה".
כתב יוסף קלוזנר: "אין עוד ב'אשמת שומרון' אותה הפשטות, אותו החום ואותה האי-אמצעיות שב'אהבת ציון'. אף הגיבורים החיוביים שברומן השני מחזיקים בכלל: 'עם עיקש תתפתל'... העיקר ב'אשמת שומרון' הם הציורים על בד רחב של עלילות כהני-האוון שבבית-אל, של רופאי האליל שבגלעד, של חגי האשרה, שחוגגים השומרונים באי בית אל, והתפילות של עוזיאל ושולמית, שהן מלאות השתפכות נפש כמזמורי תהילים ממש. וכהני בית-אל כאן אינם פרטים מושחתים כזמרי, אלא חבורה שלמה, מעמד מיוחד, שיש לו המון מעריצים ומעריצות, שמקלקלים את החיים המדיניים והחברותיים של מלכות שומרון כולה, לא של פרטים ויחידים מתוכה בלבד... ואף האהבה ב'אשמת שומרון' שונה מזו שב'אהבת ציון': כאן יש התאהבות ממבט ראשון, מתוך נקיפת לב ראשונה; אבל יש כאן גם אהבת בעל לאשתו, שהיא משתמרת כיין ישן, ה'יין המשומר', והולכת ומשתבחת כמותו במרוצת השנים. פרידה של שש -עשרה שנה אינה מכבה את אש אהבתו של עוזיאל למרים אשת נעוריו".
עיט צבוע
כתב מרדכי רבינזון: "בספור הזה מעביר מאפו לפנינו צבוע בשם ר' צדוק, שהצליח בערמתו להיות ל'תקיף' ומשפיע בקהלה היהודית. זה איש שאין בידו לא תורה ולא חכמה, ושאין בלבו שום רגש אנושי. ובכל זאת מכבדים אותו בני עירו כלמדן וצדיק, כי חותנו העשיר, געל, תומך בידו... גם בספורו זה, הלקוח ממציאות הריאלית (הממשית), נשאר מאפו חוזה רומנטי. הדמיון שלו מוגזם ביותר. ר' צדוק הוא לא רק צבוע אלא גם זד, נוכל ושופך דמים, בעוד שנחמיה הוא כליל כל המעלות ונקי מכל שגיאה. כן מנצח בהכרח הצדק -- והרשעה כעשן תכלה."
השפעתו של מאפו
מקובל להתייחס לרומנים של מאפו כחלוצי הרומן העברי המודרני, ולכן כפותחים את עידן הספרות העברית המודרנית.
לספרי מאפו, ובמיוחד ל"אהבת ציון", הייתה השפעה עצומה על הציבור הרחב. הלשון התנכית הפלאית, חזיונות המוסר של ספריו והמידות של גיבוריו, הוד הקדומים והתמונות הטבעיות האציליות של ארץ ישראל ושל חיי עבודת האדמה, הזכירו לרבים את תפארתה של האומה בימי קדם; ולנוכח חיי הגלות הדלים התגלה לפני קוראיו חזון של שיבת ציון, מה שעורר אצל רבים רצון לעלות לארץ ישראל, לחונן את עפרה ולשקם את הריסותיה, לבנות את עריה ולהפריח את שדותיה, להם ולבניהם ולדורות הבאים. רוב אנשי העלייה הראשונה ורוב אנשי העלייה השנייה קראו את "אהבת ציון" בילדותם. הספר היה אהוב במיוחד בקהילות המזרח, ואף תורגם לערבית-יהודית ולפרסית-יהודית. מאפו לא השפיע רק על אנשי מעשה, אלא גם על אנשי רוח. על חסידיו של מאפו נמנו הרב יחיאל מיכל פינס, הרב שמעון חכם, הרב סלימאן מנחם מני, הרב שלמה תווינא, אברהם משה לונץ, אליעזר בן יהודה, ישראל בלקינד, דוד ילין, יצחק אפשטיין, פרץ סמולנסקין, בר טוביה, יוסף קלוזנר, יעקב פיכמן, יעקב רבינוביץ, ורבים אחרים. יעקב פיכמן סיפר שכאשר הפער בין חזון למציאות בא"י היה מדכא את רוחו, הוא היה מתיישב לחוף הים ומתנחם בקוראו שוב את "אהבת ציון".
כתב מרדכי רבינזון: "השפעת 'אהבת ציון' על הקוראים הייתה גדולה מאוד. רבבות זקנים וילדים, המחונכים על התנ"ך, קראו את הסיפור בתשוקה רבה, ובן הישיבה כהמשכיל התענגו על חזיונותיו. הוא עורר כמה צעירים לחיים ולהשכלה, והפיץ בין העם את ידיעת הלשון העברית. האוהבים והאהובות שלנו קראו אז לעצמם בשם 'אמנון' ו'תמר', ורבים ניסו לחקות את מליצותיו של הרומן. ומזה נתפתחו הכישרונות הספרותיים, ומספרים חדשים נולדו בספרותנו".