cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נוירופידבק
אופן הטיפול
הטיפול בנוירופידבק כולל שני שלבים: אבחון וטיפול. בשלב האבחון מתבצעת בדיקת QEEG אשר במהלכה נמדדת הפעילות המוחית של המטופל ומושווית לנורמה של אנשים בריאים בני אותו מין וגיל. בדיקה זו מאפשרת לאתר את האזור המוחי אשר פעילותו אינה תקינה ובהתאם לכך לקבוע פרוטוקול טיפולי. שלב הטיפול הוא תהליך הדרגתי המבוסס על התניה אופרנטית, על ידי שימוש בסרט או משחק וידאו. המטופל מחובר לאלקטרודות מצד אחד ולמכשיר שמקרין סרט או משחק וידאו מצד שני. בכל פעם שהEEG מאתר דפוס פעילות מוחית רצוי של האזור במח האחראי על הבעיה, מסך הטלוויזיה שעליו מוקרן סרט הווידאו נפתח והמטופל יכול לצפות בו. כשהמח "בורח" לדפוס הפעילות המקורי שלו, מסך הטלוויזיה מצטמצם והולך והקול נעלם, או, בשימוש במשחקי וידאו, השלט רועד והכפתורים אינם מגיבים. באופן זה מאפשרים למטופל להתאמן על ייצור גלי מח בשיעורים הנכונים.
הפרעות קשב, ריכוז והיפראקטיביות (ADHD)
לפי מודלים של EEG להפרעות קשב וריכוז, הפרעות אלו יתאפיינו לרוב בגלי תטא איטיים רבים (המיוחסים למנוחה ורגיעה), וכמות בלתי מספקת של גלי בטא מהירים (המיוחסים לריכוז). הטיפול בנוירופידבק עבור הפרעות קשב וריכוז מתרכז בדרך כלל בניסיון להגביר את ייצור גלי הבטא ולהפחית את מספר גלי המח האיטיים. ניתן להשיג זאת באמצעות צפיית המטופל בגלי המח שלו על מסך, והדרכתו לנסות לשלוט עליהם ולשנות אותם למצב הרצוי, או באמצעות משחקי וידאו.
אפילפסיה
אפילפסיה היא שם כללי לאוסף אי-סדירויות מסוגים שונים בזרמים החשמליים במח. טכנולוגיית נוירופידבק כטיפול באפילפסיה קיימת מזה ארבעים שנה, ולרוב פונים אליה חולים הסובלים מאפילפסיה עמידה לטיפול תרופתי. לרוב, האזור במח בו מצוי ההתקף מאופיין בפעילות חשמלית איטית, בתדר נמוך ובעוצמה גדולה. הטיפול בנוירופידבק מנסה להסדיר את הפעילות החשמלית של האזור בו התפקוד לקוי, באופן שיקשה על אותו אזור להתחיל באירוע אפילפטי. במחקר מבוקר על יעילות הנוירופידבק לאפילפסיה שנערך על חתולים, קיבלו מחצית מהחתולים טיפול בנוירופידבק, שכלל חיזוק באמצעות טיפת חלב בכל פעם שהופיעו גלי מח רצויים. לאחר האימון הוזרק לחתולים חומר משרה התקפים – והוכח שהטיפול בנוירופידבק הווה "חיסון" מסוים בפני ההתקפים האפילפטיים. כמו כן, מאמרי סקירה שפורסמו בשנים האחרונות הראו שיפור משמעותי בחומרת המחלה והוכיחו את יעילותו של נוירופידבק לטיפול באפילפסיה.
תסמונת אספרגר והפרעות אחרות על הרצף האוטיסטי
אצל אוטיסטים בדרגות שונות קיימות תבניות מוחיות לא תקינות שונות המשקפות את הבעיה הבסיסית של ההפרעה: לעיתים נזק מוחי שעשוי מתבטא בפעילות חשמלית לא תקינה באזור מסוים במח ב-EEG, וכן בעיות בקישוריות – קשרים לא תקינים בין אזורי מח שונים, שיכולות להיות תת-קישוריות או עודף קישוריות, והקשיים מהם יסבול החולה יהיו בהתאם לתחום האחריות של אזורי המח הפגועים. פגיעה במערכת עצבית הקרויה "מערכת עצבי המראה", למשל, גורמת לחלק מהביטויים של חוסר היכולת לאמפתיה ולזיהוי רגשות אדם אחר. תופעה נוספת שכיחה היא עודף גלי ביתא באזורים מרכזיים קדמיים, האחראית בין השאר לנטיית מטופלים מהקשת האוטיסטית לבצע התנהגויות בצורה חוזרת ומקובעת. שוב, הטיפול בנוירופידבק יעשה באותה שיטה: זיהוי התבניות הלא תקינות בגלי המח של המטופל ונרמול הבעיה שאותרה. מחקרים הראו תוצאות חיוביות בטיפול בנוירופידבק בילדים, שכללו שיפור יכולות החברות, הורדת הנוקשות ההתנהגותית ואפשור תקשורת מלאה יותר. תוצאות הטיפול נשמרו עד לכשנתיים.
דיכאון וחרדה
המונח הפרעות חרדה מתייחס לקבוצת הפרעות הכוללות, בין השאר, הפרעת חרדה מוכללת, הפרעה טורדנית-כפייתית, התקפי בעתה, תסמונת פוסט-טראומטית ועוד. היום נהוג לטפל בהפרעות אלה בטיפול תרופתי המשולב במקרים מסוימים בטיפול פסיכולוגי והתנהגותי. בשיטת הנוירופידבק, מזהים תבניות אופייניות לחרדה ודיכאון בפעילות המח של מטופלים, ומלמדים אותם לווסת את פעילות גלי המח ולהסדיר אותם, כאשר הפרוטוקול אינדיבידואלי ומותאם לכל מטופל לאחר בדיקות מקיפות.
שימושים רפואיים נוספים
מחקרים נקודתיים הראו כי בנוסף, נוירופידבק עשוי להועיל גם לסובלים מהתמכרויות, כאבי ראש ומיגרנות, פיברומיאלגיה, תסמונת טורט, נדודי שינה, נזקים מוחיים בעקבות שבץ ועוד.
שימושים לא-רפואיים
נבדק יישומה של שיטת הנוירופידבק להגברת היכולות האומנותיות בתחומים כגון מוזיקה, ריקוד ומשחק. מחקר שנערך על מוזיקאים מצא שטיפול בנוירופידבק שיפר את הטכניקה, התקשורת והמוזיקליות שלהם. כמו כן נצפה שיפור בביצועיהם ויצירתיותם של רקדנים, ותוצאות חיוביות נראו גם בשחקנים. מספר משחקני נבחרת איטליה בכדורגל קבלו טיפולי נוירופידבק במהלך הטורניר, שנועדו לחדד את מחשבתם ולהביא אותם לשיא הריכוז שלהם. גם שחקני גולף וטייסי קרב בצבא ארצות הברית משתמשים בנוירופידבק כדי להגיע לביצועים אופטימליים.
היסטוריה
הנוירופידבק התפתח כחלק מהמחקר של הביופידבק, אשר התמקד במדידות של אלקטרואנצפלוגרם
הנוירופידבק התפרסם בשנות השישים, כארבעים שנה לאחר גילוי ה-QEEG על ידי פסיכיאטר גרמני בשם הנס ברגר. חוקר בשם ג'ו קמייה פרסם ב"פסיכולוגיה היום" מאמר ובו תיאר ניסוי שערך, בעל שני שלבים: בשלב הראשון, הנבדקים התבקשו לעצום את עיניהם ולהודיע מתי לדעתם היו במצב אלפא (מצב מוחי מסוים). בהתחלה הנבדקים צדקו בכחמישים אחוז מהמקרים, אבל בהדרגה חלקם פיתחו את היכולת להבדיל בין המצבים השונים של מוחם באחוזי הצלחה גבוהים יותר. בחלקו השני של הניסוי, הנבדקים התבקשו לעבור למצב אלפא כשפעמון צלצל פעם אחת, ולצאת ממנו כשהפעמון צלצל פעמיים. שוב, חלק מהנבדקים הצליחו לפתח יכולת לעבור למצב זה על פי פקודה. אחרים, לעומת זאת, לא הצליחו לשלוט בכך כלל. עם זאת, תוצאות המחקר היו משמעותיות ומרשימות. מצב אלפא קושר עם רגיעה, ולאימון אדם לשליטה בגלי האלפא שלו היה פוטנציאל לשמש כטיפול להפגת מתחים ולחץ. בהמשך, התברר שלא בדיוק כך הדבר – אולם בשלב זה, חוקרים אחרים ניסו לבדוק את ההנחה שניתן לאמן אדם לשלוט בגלי המח שלו באופן כללי. בשנות השישים המאוחרות ושנות השבעים המוקדמות, ברברה בראון, מהמשפיעות ביותר בתחום פרסום הביופידבק, כתבה מספר ספרים על הנושא - כגון New Mind New Body ו- Stress and the Art of Biofeedback, ובכך הגבירה את מודעתו של הציבור הרחב לטכנולוגיה. בהמשך, עבודתם של בארי סטרמן, ג'ואל פ. לובר ואחרים הראתה יעילות גבוהה דווקא באימון גלי בטא (תדרים גבוהים) ולא אלפא (תדרים נמוכים). עם זאת, בחמש עד עשר השנים האחרונות, מסתמנת חזרה לגישתו המקורית של קמייה ולטיפול בתדרים נמוכים עבור התמכרויות וחרדות. החידוש האחרון בתחום הנוירופידבק הוא בגישה המבוססת על מודל הקצאת המשאבים המתואמת (Coordinated Allocation of Resource Model - CAR). מודל זה גורס כי יכולות קוגניטיביות מסוימות של אדם הן פונקציה של משתנים אלקטרופיזיולוגיים. בגישה החדשה, מבקשים מהמטופל לבצע מספר פעולות המפעילות יכולות קוגניטיביות מסוימות, ולאחר מכן משווים את ערכי פעילותו המוחית בזמן ביצוע אותן משימות לערכי הנורמה, ובהתאם לתוצאות מתאימים טיפול עבורו.
יתרונות השיטה
שיטת הנוירופידבק אינה פולשנית ואינה מסתייעת בתרופות, ובשל כך מהווה פתרון כמעט יחיד לחולים העמידים לתרופות או כאלה שאינם יכולים ליטול תרופות מסיבות אחרות, כגון תופעות לוואי חמורות. כמו כן, שיטת האבחנה בנוירופידבק מתבססת על זיהוי תבניות שונות במוחו של המטופל והתאמת הטיפול באופן אינדיבידואלי עבורו, בניגוד לשיטת האבחנה המקובלת בקרב נוירולוגים ופסיכיאטרים כיום, והנעשית בעיקר על סמך דברי המטופל והסימפטומים שלו, אליהם מותאם לאחר מכן טיפול היעיל סטטיסטית ולאו דווקא מתחשב במאפייני מוחו הייחודיים של כל מטופל.
מגבלות השיטה
הטיפול דורש הכשרה שאינה חלק מהליך הלימוד המקובל בבית הספר לרפואה או במקצועות הטפול הנפשי. משמעות הדבר היא שלאחר תום הלימודים, מטפל שירצה לטפל בנוירופידבק יצטרך ללמוד עולם טיפולי שלם נוסף, דבר המחייב השקעה של זמן וכסף. כתוצאה מכך, הטיפול בנוירופידבק אינו נפוץ.
גם מהמטופלים ומשפחותיהם נדרשת השקעה – מרבית חברות הביטוח הרפואי בארץ ובעולם אינן מכסות את עלויות הטיפול הגבוהות יחסית. גם הטיפול עצמו אינו קצר ונמשך בממוצע כ-20 פגישות (לטיפול בדיכאון), 40 פגישות שבועיות (לטיפול בהפרעות ריכוז וקשב) וכ-80 פגישות (לטיפול באנשים לאחר חבלת ראש).
בנוסף, טרם התפרסמה כמות מספקת של מחקרים על נושא הנוירופידבק, שתספק הוכחות חותכות על יעילות השיטה. מסיבות אלו ואחרות, הטיפול בנוירופידבק טרם התקבל כטיפול מקובל בממסד הרפואי, למרות שהוא קיים כבר 40 שנה.
תופעות לוואי
במאמרים המסכמים טיפול בנוירופידבק שפורסמו עד היום, אין התייחסות לתופעות לוואי משמעותיות כתוצאה מהטיפול. אי-התאמת הטיפול למטופל יכולה לגרום לטיפול "הפוך" – הורדת גלי ביתא והעלאת גלי תטא, למשל, במקום לעשות ההפך, ובכך להחמיר את הסימפטומולוגיה. עם זאת מדובר בהרעה זמנית לצורכי מחקר ומציאת הטיפול המתאים ביותר למטופל. כמו כן, פגועי ראש דווחו על כאבי ראש חולפים כתוצאה מן הטיפול שנפסקו לאחר מספר מפגשים טיפוליים. דווח גם על הפרעות התנהגות שהופיעו בחולי אפילפסיה לאחר התערבות באזורים טמפורליים, וכן שהעלאת גלי הביתא גרמה לעיתים להופעת אי-שקט, עוררות יתר וקשיי הירדמות. עם זאת, מרבית התופעות הנ"ל נובעות בדרך-כלל מפרוטוקולים טיפוליים שלא תוכננו באופן מספק בהסתמך על המטופל האינדיבידואלי אלא הסתמכו על סטטיסטיקה המופיעה בספרות. מקצועיות בבניית הפרוטוקולים הטיפוליים חיונית הן להצלחת הטיפול והן למניעת תופעות הלוואי שעשויות להתרחש. בנוסף, הפסקת הטיפול גורמת להיעלמות מהירה של תופעות הלוואי, שכן כל עוד תהליך הלימוד לא הושלם השינוי עדיין לא התקבע דיו.
קישורים חיצוניים
Articles and research links:
אליעזר בן-יהודה
אליעזר בן־יהודה (כ"א בטבת ה'תרי"ח, 7 בינואר 1858 – כ"ו בכסלו ה'תרפ"ג, 16 בדצמבר 1922) היה מחוללה המרכזי של החייאת הדיבור העברי בארץ ישראל החל מסוף המאה ה־19 ועד תחילת המאה ה־20, והדמות המזוהה ביותר עם תהליך זה. הוא מייסד ועד הלשון העברית (כיום האקדמיה ללשון העברית), מייסד ועורך עיתון "הצבי" וכתב העת השקפה, ומחבר המילון העברי הראשון.
ביוגרפיה
נולד כאליעזר יצחק פֶּרלמן (בכתיב יידיש: פערלמאַן) ב־7 בינואר 1858 (תרי"ח) בעיירה לוז'קי שבפלך וילנה, ב"תחום המושב" היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), להוריו, יהודה־לייב פרלמן וצפורה (פייגה וולפסון). אמו נולדה במיטאו (או בגולדינגן הסמוכה) שבקורלנד (כיום בלטביה), ולא ידעה קרוא וכתוב.
הוריו קיימו בית חרדי־חסידי. ב־1863, בגיל חמש, התייתם אליעזר מאביו, ונשלח על ידי אמו ללמוד ב"חדר". עם הגיעו למצוות בשנת 1871 נשלח לבית דודו שבעיר פולוצק ללמוד בישיבה. ראש הישיבה, ר' יוסי בלויקר, תמך בסתר בתנועת ההשכלה, ואליעזר הצעיר התקרב אליו מאוד. במהלך לימוד משותף עם הרב גילה ספר דקדוק של השפה העברית ונשבה בקסמי לימוד הלשון. אליעזר נחשף גם לספרות הכללית ובפרט לתרגומים לעברית שיצרו סופרי ההשכלה לספרים לועזיים חילוניים, והתעניין ברעיון תחיית העברית כשפת ספרות חדשה.
לאחר זמן קצר בישיבה עבר אליעזר לעיירה גלובוק והתגורר בבית דודו, אליעזר וולפסון, האדוק שהתנגד להשכלה. וולפסון ניסה לעצור את משיכתו של הנער להשכלה וללימוד הדקדוק העברי, שהיה מזוהה עם ההשכלה, אך בן יהודה הצעיר כבר נשבה בקסמי ההשכלה והעברית ואף הפגין זאת בכך שהתפלל בקול רם לא בהברה אשכנזית, כמקובל בסביבתו בזמנו, אלא בהטעמות הדקדוקיות המתוקנות.
באותה תקופה הכיר אליעזר הצעיר את שלמה-נפתלי יונאס, יהודי אמיד, שהיה שומר מצוות אך גם היה מעורה בתרבות הכללית ובהשכלה. אליעזר התחבב על יונאס ושהה לעיתים קרובות בביתו. שם הכיר ספרות כללית ולמד רוסית בעזרת בתו של יונאס, דבורה. בתקופה זו החליט סופית לעזוב את בית המדרש ולחבור להשכלה ולחילוניות.
בשנת 1873 חזר לבית אמו ומאוחר יותר באותה שנה נסע ללמוד בגימנסיה בדינבורג. במשך שנה אחת למד בעצמו ובסיוע של אחד מתלמידי הגימנסיה את חומר הלימודים של שלוש הכיתות הראשונות של בית הספר הריאלי וב־1874 החל ללמוד בכיתה הרביעית שלו. הוא למד בו במשך שלוש שנים וב־1877 סיים את בית הספר עם תעודת בגרות. אולם תעודה זו לא העניקה אז ברוסיה את הרשות ללמוד באוניברסיטה, ובשנת 1878 נסע ללמוד רפואה בפריז. לצורך הנסיעה הוציא דרכון, ובו נרשם בשם "אליאנוב", במקום "פרלמן". לדברי חמדה בן־יהודה, רשמה אותו אמו על שם משפחה חשוכת-בנים עוד בילדותו, כדי למנוע את גיוסו לצבא, מפני שהחוק פטר בנים יחידים מגיוס. במשך שנה אחת למד את השפה הצרפתית וב-־1879 התקבל כסטודנט לרפואה.
באפריל 1879 פרסם מאמר פוליטי ראשון, "שאלה נכבדה", בירחון "השחר", ובו טען שתקומת עם ישראל תהיה בארץ ישראל ובשפה העברית, משום שאין לאום ללא שפה משותפת. על מאמר זה חתם לראשונה בשם העט "בן־יהודה".
בפריז התפרנס בדוחק בתרגומים מצרפתית לרוסית. במהלך שהייתו שם חלה בשחפת. עקב המחלה, החליט להפסיק את לימודיו לטובת עבודה בארץ ישראל החמה, ופנה לקרל נטר, מנהל בית הספר החקלאי מקוה ישראל, בבקשה שייתן לו עבודה בבית הספר. נטר הציע לו ללמוד ב"בית המדרש המזרחי" למורים של כל ישראל חברים בפריז וכשיסיים את לימודיו יתמנה למורה ב"מקוה ישראל". בפברואר 1880 החל ללמוד בבית המדרש צרפתית וידיעת הארץ, אולם מחלתו החמירה והוא אושפז בבית החולים "רוטשילד" בפריז בין 19 בפברואר עד 18 במרץ 1880. מאוחר יותר בשנה זו נשלח במצוות הרופאים לאלג'יר החמה, שנודעה בבתי ההחלמה שלה לחולי שחפת, ובה בילה את חורף 1880–1881. בין מרץ למאי 1881, שב לפריז. במרסיי כתב לשלמה יונאס ולבתו דבורה והודיע להם על רצונו להתיישב בארץ ישראל, והציע לדבורה להינשא לו. בקיץ 1881 הגיע לווינה, שם נפגש עם דבורה ונסע איתה דרך רומניה וקושטא לקהיר, שם התחתנו. באוקטובר 1881 ירדו בחוף יפו.
פעילות ציבורית
עם עלייתו ארצה, התיישב בן־יהודה בירושלים ושכר למגוריו שני חדרים דלים מעל שוק עושי הכותנה, בעיר העתיקה. בתחילה עבד אצל ישראל דב פרומקין בעיתונו העברי "חבצלת", וגם שם חתם בכינוי "בן-יהודה". הוא ניסה להחיות את הלשון העברית כשפת דיבור, לאחר שבמשך דורות הייתה שמורה בכתב ושימשה בעיקר לתפילה וללימוד תורה (אם כי חלק גדול מהספרות התורנית נכתבה דווקא בעברית), אך לא בשפת היום יום. בן-יהודה פעל להפיכת השפה העברית לשפת היומיום בארץ ישראל. "דבר עברית והִברֵאתָ", אמר למכר שהתלונן באוזניו על מחלתו. בנו בן-ציון (ששינה את שמו לאיתמר בן-אב"י) נולד בט"ו באב תרמ"ב (31 ביולי 1882), והיה "הילד העברי הראשון" – משום שבביתו שמע את הלשון העברית משמשת בשפת היום יום, עד שהייתה לו לשפת אם. בנוסף, כתב ספרי לימוד בעברית והוביל את תוכנית "עברית בעברית", לצידו של דוד יודילוביץ' ומורים אחרים, בבית ספר חביב (בית ספר בראשון לציון, הראשון שבו כל המקצועות נלמדו בעברית).
בתשרי תרמ"ד 1883 נערך בעיר העתיקה בירושלים מפקד אוכלוסין, בו נרשם בן-יהודה בשמו זה כנתין עות'מאני וכתושב ירושלים. את נתינותו הרוסית המיר ככל הנראה סמוך למועד זה. בזיכרונותיו כתב: "ברגע ההוא חשתי בזה מאורע גדול בחיי. הרגש הרגשתי כאילו נולדתי מחדש. ניתק כליל החיבור ביני ובין הגלות. אני עתה על פי דין המלכות אזרח ארץ אבותי".
בשנת 1884 ייסד בן־יהודה את העיתונים "מבשרת ציון" ו"הצבי" שאותם הוא גם ערך, בקנאותו ללשון עברית.
בן-יהודה עורר את חמת אנשי היישוב האשכנזי הישן. הוא פרסם מאמרים רבים נגד הנהגתם, בהם תקף את שמרנותם הדתית והציג את החיים מכספי החלוקה כשחיתות. עם זאת, בן-יהודה לא ראה את היישוב הישן כמקשה אחת. במסה קצרה שכתב העלה הגיגים בדבר ההבדלים בין אנשי הגליל לבין אנשי יהודה לאורך ההיסטוריה היהודית. לסיום, עמד על ההבדלים גם בימיו: "אם נדמה את בני צפת לבני ירושלים, נמצא כמדומה איזה רמז על ההבדל [...] כמה בדוים גמורים תמצא בבני צפת, ובבני ירושלים – אין אף אחד! בני צפת הרבה יצר, כמדומה, קרובים להטבע מבני ירושלים" בן־יהודה היה מודע להתערות במרחב, שאפיינה את אנשי הגליל באופן מיוחד, שבאה לידי ביטוי גם בשפה. אנשי הגליל, כולל האשכנזים, סיגלו לעצמם זה מכבר שפת דיבור שמתחברת למסורת המקומיות; מסורת הגייה של עברית, מה שנודע לימים כ'ניב הגלילי', שהושפעה מן הערבית, שפה שרבים מן האשכנזים בצפת שלטו בה. אפילו היידיש שבפיהם הייתה רוויה במילים בערבית, עד כי במחקר היא כונתה 'יידיש פלשתינאית'. בהשוואה לירושלים, הייתה הערבית הרבה יותר שגורה בקרב יהודי צפת, גם בקרב האשכנזים, וגם בקרב הספרדים. מה גם שבראש הקהילה האשכנזית בצפת עמד והנהיג הרב שמואל הלר, בעל ההשקפה האולטרה-אורתודוקסית ארץ-ישראלית, ברוח רעיונותיו של הרב עקיבה יוסף שלזינגר. זרם זה חתר להפיכת העברית לשפה השלטת, ולא רק כשפת הכתיבה, כך שכל מערכות החיים יתנהלו באמצעותה, במסגרת של"ם – שם, לשון, מלבוש.
בשנת 1890 נוסד "ועד הלשון העברית" ביוזמת בן-יהודה יחד עם דוד ילין, ובן-יהודה עמד בראשו.
בתחילת 1891 הגיעה לארץ ישראל ציפורה, אמו של בן-יהודה. באותם ימים חל איסור על כניסת יהודים לארץ ובן־יהודה פנה ישירות אל הפחה של ירושלים, אבראהים פאשא, כדי שיתיר את ירידתה אל החוף בנמל יפו, אך הפחה סירב. בעקבות זאת, נאלץ בן־יהודה לשלם שוחד לפקידי הנמל, ולאחר כ־16 שנות פרידה נפגש שוב עם אימו, והביאה להתגורר עם משפחתו בביתו בירושלים. בספטמבר 1891 נפטרה אשתו דבורה ממחלת השחפת, והשאירה אחריה חמישה ילדים קטנים: שני בנים – בן ציון (איתמר בן־אב"י) ואביחיל, ושלוש בנות – ימימה, עטרה ושלומית. אביחיל, עטרה ושלומית נפטרו בילדותם. במהלך תקופה קצרה של מספר חודשים הם מתו בזה אחר זה ממחלת דיפתריה. אחותה הצעירה של דבורה, חמדה (ביילה בל פאולה לשעבר), שהייתה עיתונאית וסופרת בזכות עצמה, הציעה את עזרתה בגידול ילדיו הקטנים, ובשנת 1892 נישאה לבן־יהודה, והוא זכה ממנה לסיוע גדול בפועלו. מתוך מכתבי האהבה שכתב לה מתברר כי בן־יהודה תכנן את נישואיו לחמדה עוד כשהייתה נערה בת 12, לאחר שאשתו נפלה למשכב.
מאסרו
בי"ג באלול תרנ"ג, במאמר המערכת של "הצבי", פרסם בן־יהודה שמועה על כך ש"נכבדים מבין החסידים" שולחים את בניהם ללמוד אנגלית בבית ספר ערב של המיסיון, ואף איים כי אם לא יחדלו מכך, יפרסם את שמותיהם. לקראת חג החנוכה של שנת תרנ"ד, פרסם חותנו של בן-יהודה, שלמה-נפתלי יונאס, מאמר ב"הצבי" בשם "מצוֹת צריכות כונה", שבו קרא ליהודים לראות בחנוכה לא רק חג של הדלקת נרות, אלא זכר לגבורתו של יהודה המכבי, שהוביל את העם בתקופה קשה וניצח את היוונים ואף הביע תקווה שיקום גם בדורו "יהודה המכבי" משלו. המאמר לא היה רחוק מהשקפתו של בן-יהודה עצמו, ומאמרים בסגנון לאומי כזה התפרסמו בעיתוניו גם לפני כן.
בעקבות המאמר, נלקח בן-יהודה ב־28 בנובמבר 1893 לחקירה שארכה כשש שעות, שבסופה הוחלט להעמידו לדין על הסתה למרד, ועד משפטו נשלח למעצר בכלא "חבס אל־דם". ביום החמישי למעצר הוא הובא לחקירה בבית המשפט ולאחר מכן הועבר לחדר גדול בבית הסראייה. כעבור מספר ימים הועבר לחדר מיוחד שחוטא עבורו, ממנו ניהל את מאבקו לשחרור בעזרת אשתו וידידיו.
ישנו ויכוח על סיבת המאסר. היו שטענו שכמה מאנשי היישוב הישן, שאותם בן־יהודה הרבה לתקוף בעיתוניו, השתמשו במאמר נגדו ולאחר הסכמת כמה מרבני ירושלים ניסחו מכתב לשלטון העות'מאני שבו טענו שהמאמר הוא קריאה למרד, ואף הפיצו שמועה על המרד הקרב בקרב ערביי ירושלים. מנגד, רבים מאנשי היישוב הישן בירושלים, טענו שמדובר בעלילת שקר והצנזורה העות'מאנית, אשר פעלה באופן מסיבי אז בירושלים, שמה לב בעצמה למאמר, ואילו הרבנים והממונים רק פעלו להסרת הסכנה מעל היישוב ולהצלת בן־יהודה עצמו שבזכות שתדלנותם ניצל "מעונש חמור". גם הראי"ה קוק העיד שלאחר חקירה ובדיקה עמוקה שניהל העלה שכך היה ומחה על ההאשמה שרבני ירושלים "מסרו" את בן יהודה
ב־5 בדצמבר 1893 עמד בן־יהודה למשפט, שבו הכחיש את ההאשמה נגדו והצהיר על נאמנותו לסולטאן ולאימפריה העותמאנית. הוא טען כי מדובר בעלילה שהעלילו עליו מתנגדיו בשל הביקורת בעיתונו על אורח חייהם וחששם מפגיעה בכספי החלוקה. נשיא בית המשפט הרשיע את בן־יהודה ויונאס בקשירת קשר ולו משום שהמאמר עורר סערת רוחות, והטיל עליהם את העונש המינימלי על פי החוק, שנת מאסר אחת. בנוסף לכך הורה על סגירת העיתון.
בן־יהודה שוחרר בערבות עד לערעורו. בעקבות הרשעתו, ביקשו עסקני העדה החרדית את הסכמת החכם באשי באיסטנבול משה הלוי, להחרמת בן־יהודה ויונאס. הלוי שלח את הסכמתו וב־12 בדצמבר 1893 הכריזו עליהם בתי הדין של האשכנזים והספרדים חרם בבית הכנסת רבן יוחנן בן זכאי. כעבור מספר ימים פג תוקפו של החרם, בפגישה בין בן־יהודה לרב הראשון לציון יעקב שאול אלישר. בציבור הלאומי, לעומת זאת, התקבלה הרשעתו של בן־יהודה בזעם, בארץ ישראל וגם מחוץ לה. הוא נחשב ל"אסיר מדיני" וככזה, זכה גם לתמיכה מצד יריביו ולתמיכה כספית מצד ארגונים יהודיים בעולם. ב־2 במרץ 1894 נידון הערעור של בן־יהודה בביירות וב־7 במרץ הוא זוכה יחד עם יונאס מכל אשמה. עונשיהם בוטלו ובוטלה גם סגירת העיתון. אולם מושל ירושלים לא התיר את חידוש הופעתו של "הצבי", אלא רק כעבור 14 חודשים. עקב האיסור על הוצאת העיתון, נפלה משפחת בן־יהודה למשבר כלכלי וזכתה בשל כך לסיוע כספי מגופים שונים. לאחר שהמושל נענה לשתדלנויות הרבות, חידש "הצבי" את הופעתו ב־11 בינואר 1895.
המאה ה־20
עוינות לא מעטה כלפי בן־יהודה וחידושיו הפגינו גם אחדים מראשי הציונות, בעיקר מצד "אסכולת אודסה" בראשות חיים נחמן ביאליק, אחד העם, יהושע חנא רבניצקי ועוד. מנדלי מוכר ספרים כתב כי הוא מסתייג מ"בית החרושת למילים", וכי עבריותו של בן-יהודה "מלאכותית עד לאין שיעור". אף סופרי העלייה השנייה, שהגיעו לארץ ישראל בתחילת המאה ה-20, כגון ש' בן־ציון, ברנר ועגנון, התנגשו איתו בשל חידושיו הבלתי ראויים לדעתם, ולא פחות מכך, בשל אופיים הקליל והצהוב של עיתוניו.
ב־9 בספטמבר 1905 (ט' באלול תרס"ו) נפטרה אמו של בן-יהודה ונטמנה בבית הקברות בהר הזיתים. עד סוף ימיה דיברה יידיש.
בשנת 1913 היה בן־יהודה שותף ל"מלחמת השפות" – הוויכוח על מקומה של העברית המתחדשת במערכת החינוך היהודי בארץ ישראל. הוויכוח פרץ בשל דרישתה של חברת "עזרה", שסיפקה מימון להקמת הטכניון, ששפת ההוראה במוסד זה תהיה גרמנית. הוויכוח התרחב לשאר מערכת החינוך בארץ. בפברואר 1914 הסתיימה "מלחמת השפות" בניצחונם של תומכי העברית. בשנת 1919 שכנע את הנציב העליון הבריטי, הרברט סמואל, להכריז על העברית כאחת משלוש השפות הרשמיות של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
דיקדיק סולט
טקסונומיה
דיקדיק סולט הוא אחד מארבעת המינים בסוג דיקדיק; הוא משויך לשבט אנטילופות סבך בתת-משפחת הצבאיים המסווגת במשפחת הפריים. על פי קרבה גנטית ואנטומית, המינים בסוג דיקדיק חולקו לשני תת-סוגים: "Madoqua" בו נכללים דיקדיק סולט ודיקדיק כסוף, ו-"Rhynchotragus" בו נכללו דיקדיק קירקי ודיקדיק גינתר; הסיבה לכך היא שמבנה החוטם של הדיקדיקים שונה אצל שתי הקבוצות כשאצל ה-"Rhynchotragus" הוא דומה יותר לחדק. עם זאת, חוקרים מסוימים ערערו על החלוקה לתת-סוגים וטענו שאין צורך בכך, וכיום, ארבעת הדיקדיקים מוכרים יותר כמינים בסוג אחד מאשר כמינים בשני תת-סוגים. הטקסונומיה של מיני הדיקדיק עצמם אף היא מורכבת למדי ונתונה במחלוקת, בשל אי ההסכמה לגבי המעמד הטקסונומי של חלק מהם כמו גם לגבי תת-המינים. על פי הטקסונומיה המקובלת משנת 1978, דיקדיק כסוף מהווה מין בפני עצמו, ולדיקדיק סולט ישנם 5 תת-מינים: בשנת 2003, הוצע שכל אחד מתת-המינים הנ"ל עשוי לייצג מין בפני עצמו, אך כיום, מקובל עדיין להתייחס אליהם כתת-מינים. בשנת 1972, בוצעה חלוקה אחרת מהחלוקה דלעיל; על פיה, מלבד דיקדיק קירקי ודיקדיק גינתר ישנם 3 מיני דיקדיק כדלהלן: דיקדיק סולט (כולל את תת-המין saltiana ותת המין cordeauxi), דיקדיק פיליפ (כולל את תת-המינים: phillipsi ,gubanensis ,hararensis ו-lawrencei) ודיקדיק סאוויני (כולל את תת-המינים: swaynei ,erlangeri וכן את הדיקדיק הכסוף). עם זאת, על פי החלוקה המאוחרת דלעיל (מ-1978) שמקובלת כיום, תת-המינים cordeauxi ,gubanensis ו-erlangeri אינם בעלי מעמד של תת-מין נפרד.
אליעזר בן-יהודה
המאה ה־20
קברו נמצא בחלקה מגודרת בחלקת הקדושים כשלצידו קבר בנו איתמר וקברה של חמדה, אשתו השנייה.
דיקדיק סולט
מראה ואנטומיה
הפרווה של דיקדיק סולט רכה וקטיפתית, והמראה שלה משתנה בין תת-המינים. באופן כללי, צבע הפרווה נע בין חום אדמדם לאפור צהבהב, עם שילוב של שערות לבנות, שחורות, אפורות, חומות וצהובות והוא דומה למדי לדיקדיק גינתר. הרגליים נוטות להיות בצבע חום בהיר או חלוד, והגחון, המפשעה, פנים הירכיים והחזה בצבע לבן קרמי עד לבן בוהק. אצל תת-המין דיקדיק פיליפ, יש מעין אדרת חומה המשתרעת על החלק התחתון של גופו ובכך הוא ניתן לזיהוי בנקל משאר תת-המינים. צבע הצוואר משתנה בין אפור כסוף לאדמדם. אצל כל תת-המינים צבע הראש הוא כדלהלן: המצח, הפנים והחרטום בצבע חום בהיר-אדמדם, הלחיים בצבע אפור-כסוף, והסנטר והשפתיים בצבע לבנבן-צהבהב. מעל העיניים יש גבות לבנות גדולות ובולטות במיוחד.
אליעזר בן-יהודה
המאה ה־20
ארכיונו האישי של אליעזר בן-יהודה, הכולל מסמכים, צילומים ותעודות שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
דיקדיק סולט
מראה ואנטומיה
גופו של הדיקדיק רזה וצר, יש לו צוואר ארוך וראש מחודד. הרגליים דקיקות ובעלות פרסות קטנות וחדות. העיניים של הדיקדיק כתומות וגדולות ולהן אישונים רחבים. החוטם דומה מאוד לחוטם הצבי. ציצית השיער שלו במצח קטנה יחסית, וצבע חום אדמדם. הזנב קצרצר מאוד ומסתיים בציצת שיער דקה ובולטת. הזכרים גבוהים וחזקים מהנקבות; נוסף על כך, לזכרים זוג קרניים קצרות, מוצקות וישרות המתאפיינות ברכסי טבעת לכל אורכן ובקצוות חדים. הקרניים מוסתרות בחלקן בציצת השיער שבמצח. לנקבות יש ארבע פטמות בבטן בדומה לבקר. גובה הכתפיים של המין: 40-33 ס"מ; אורך הראש והגוף: 67-52 ס"מ; ואורך הזנב 3–5 ס"מ. משקל דיקדיק בוגר עד 6 ק"ג והמשקל הממוצע הוא 4.25 ק"ג.
יאק הבר
יאק הבר (שם מדעי: Bos mutus), הוא מין של פר ענק בשבט בקר שבתת-משפחת הפרים המאכלס אזורים גבוהים וקפואים במרכז אסיה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1883 על ידי חוקר הטבע הרוסי ניקולאי פרז'וואלסקי, והוא נחשב לאב הקדמון של יאק הבית שתואר מדעית הרבה לפניו. בעוד שאוכלוסיית היאקים המבויתים עומדת על כמה מיליונים, יאק הבר נדיר מאוד, והוא מאוים על ידי ציד כמו גם זיהום הגזע עקב התרבות עם היאק הביתי שהגנים שלו מעורבבים עם בקר הבית. יאק הבר הוא המין השני בגודלו במשפחת הפריים כולה לאחר הגאור, והוא גדול אף יותר מהביזון, התאו האסייתי והתאו האפריקני.
אטימולוגיה וטקסונומיה
שמו המדעי של יאק הבר נגזר מלטינית: Bos = שור, mutus = אילם. הסיבה לכינוי "השור האילם", היא שהיאק אינו משמיע את קולות ה"מוּ" האופייניות לבקר וביכולתו להשמיע רק נהמות. במקור, המין תואר בתחילה כ-Bos grunniens (השור הנאנק) על ידי קארולוס לינאוס בשנת 1766, אולם כיום, השם מתייחס ליאק הבית, בעוד שהשם Bos mutus מועדף עבור יאק הבר. אף על פי שטקסונומים מסוימים רואים את יאק הבר בתור תת-מין של יאק הבית המכונה במקרה זה Bos grunniens mutus, הוועדה הבינלאומית למינוח זואולוגי (ICZN) פסקה בשנת 2003 שהשם Bos mutus מתייחס עבור יאק הבר, וזהו השם הנפוץ כיום.
דיקדיק סולט
תפוצה ובית גידול
דיקדיק סולט הוא יונק תת-אנדמי לקרן אפריקה. טווח התפוצה שלו משתרע על פני מרבית סומליה (כולל סומלילנד ופונטלנד) להוציא את האזור הדרומי, ג'יבוטי, אריתריאה, מזרח, צפון-מזרח ודרום-מזרח אתיופיה, וגלישות קטנות לצפון-מזרח סודאן וקניה.
אליעזר בן-יהודה
משפחתו
בנו של בן־יהודה מדבורה, איתמר בן־אב"י, נישא ללאה אבושדיד, בת למשפחה עשירה ומיוחסת שמקורה ממרוקו, שהייתה חלק מהיישוב הישן הספרדי.
יאק הבר
אטימולוגיה וטקסונומיה
יאק הבר משויך לסוג פר בשבט בקר שבתת-משפחת הפרים, לצד 9 מינים נוספים, ביניהם הגאור, הבנטנג, שור הבר, הקופראי, הגאיאל. מבחינה חיצונית הוא דומה במידה רבה לביזון ויש הסוברים בשל כך שהסיווג שלו צריך להיות יחד עם הביזונים ולא עם הפרים. מאובנים שקרובים לכאורה ליאק נמצאו במזרח רוסיה, דבר המצביע על מסלול אפשרי שבו פרים דמויי יאק - אבות הביזון האמריקאי המודרני - יכלו להיכנס לאמריקה דרך מצר ברינג.
דיקדיק סולט
תפוצה ובית גידול
דיקדיק סולט חי באזורים יבשים יחסית (כולל אזורים מדבריים למחצה כמו מדבר דאנקיל) עם צמחייה עבותה. בתי גידול כאלה מתאפיינים לעיתים קרובות במדרונות סלעיים בגובה 3 ק"מ או במשטחי שיחים נמוכים המנוקדים בעצי שיטה ובסבך דוקרני. הוא מצוי עד גבהים של 2,000 מטר מעל פני הים ביערות דאלו בסומלילנד. בהרגייסה - בירתה של סומלילנד הוא תועד אף בגינות העיר. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–34 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-100 מילימטר לשנה.
אליעזר בן-יהודה
משפחתו
בתם, דרורה בן אב"י, הייתה עובדת בכירה בתחנת הרדיו "קול ישראל"; היא נישאה לאיש הרדיו משה חובב, מבכירי קרייני החדשות בארץ, ובנם הוא העיתונאי ואיש הטלוויזיה גיל חובב. בתם הצעירה של איתמר ושל לאה, רינה, נישאה לרוקח הירושלמי אבי רז, בעל בית המרקחת "אלבא". לימים היה יו"ר הסתדרות הרוקחים.
יאק הבר
מבנה ומידות גוף
יאק הבר הוא אחד מהמינים הגדולים ביותר במשפחת הפריים המגוונת, שני רק לגאור החי בדרום מזרח אסיה. בנוסף, הוא היונק הגדול ביותר ברמה הטיבטית ובמרכז אסיה. גובה הכתפיים של יאק הבר בוגר נע ממטר וחצי עד לשני מטר (220-160 ס"מ). בהתאם לגובהו הרב, משקלו של היאק הזכר עשוי להגיע לטון (1,000 ק"ג), ואורך הראש והגוף נע בין שניים וחצי לשלוש ורבע מטרים (330-250 ס"מ). הזנב ארוך מאוד ונע בין 60 ל-100 ס"מ. הנקבות קטנות באופן ניכר מהזכרים, והמשקל שלהם נמוך ב-30% ממשקל הזכרים ועומד על כ-300 ק"ג בלבד. יאק הבית קטן באופן ניכר מיאק הבר במסת הגוף: משקל זכרי יאק הבית 350 עד 580 ק"ג, ומשקל הנקבות כ-225 ק"ג; עם זאת, בגובה הכתפיים ובאורך הגוף הם עשויים להיות די דומים ליאק הבר.
יאק הבר מתאפיין במבנה גוף מוצק בכבדות עם מראה מגושם ומרשים בו זמנית, רגליים חסונות, ופרסות שסועות גדולות ומעוגלות; הן קצרות ורחבות למדי ומותאמות עבור התנועה על השלג העבה. על הכתפיים יש חטוטרת גדולה ורחבה שמעניקה ליאק את גובהו היוצא דופן, ומיד לאחריה יש צניחה חזרה לגובה הרגיל שגורמת לראש להיות בתנוחה נמוכה מהכתף. הצוואר עבה, רחב וקצר, ובגרון יש לעיתים דלדול עור האופייני לפרים. הראש של יאק הבר דומה במובן מסוים לביזון: הוא גדול ורחב מאוד ובעל מצח עגול ואוזניים קטנות ועגולות. החרטום של היאק נבדל משאר הבקר בכך שהוא רחב וקצר מאוד, והמבנה של האף רחב, מרובע ומזכיר במקצת את הגנו, עם נחיריים מחורצים וגדולים שמתרחבים בעת הריצה כדי לקבל מנה גבוהה של חמצן. לנקבות יש ארבעה עטינים בדומה לבקר הבית. העטינים של הנקבות ושק האשכים של הזכרים קטנים ושעירים כהגנה מפני הקור העז. הזנב של היאק כאמור ארוך מאוד, והוא נבדל מזנב הביזון או פרים רבים בכך שהוא שעיר בכבדות לכל אורכו כזנב הסוס; האזור היחיד שלא שעיר הוא בסיס הזנב, ובעת שהיאק מרוגז או מציג דומיננטיות הוא נוהג להניף את זנבו הארוך והשעיר הנדמה למניפה.
דיקדיק סולט
אקולוגיה
דיקדיק סולט הוא בעל חיים פעיל יום, עם שיא פעילות בשעות הבוקר ואחר הצהריים. ביום מעונן או עם מזג אוויר נוח, הדיקדיק יהיה פעיל במשך כל שעות הצהריים לתוך הלילה. על פי רוב, הדיקדיק הוא יונק ביישן וחמקמק. הוא חי בקבוצות משפחתיות קטנות המורכבות מזוג מונוגמי והצאצא שלהם. שני בני הזוג נוטלים חלק בסימון הטריטוריה כדי להרחיק דיקדיקים זרים, אך הזכר לבדו נושא בעול הגנת הטריטוריה מפולשים. הלחימה בין הזכרים סמלית בעיקרה ורק לעיתים נדירות תגרום לפצעים. בתוך הטריטוריה של הדיקדיק יש רשת נתיבים קבועים שנוצרו על ידו בתוך הסבך, ואשר בהם הוא משתמש כדי לנווט את דרכו בצמחייה מאזורי האכלה לאזורי מנוחה. סימון הטריטוריה נעשה על ידי שתן, צואה, ריח, וגירוד עם הקרניים.
אליעזר בן-יהודה
משפחתו
בתם של אליעזר ושל דבורה, ימימה, נישאה ליהודה ברק (לודוויג פרנקל), נוצרי גרמני, ולהם נולדה רות (לימים סטאנר). לאחר גירושיה מברק (ופטירת אביה), נישאה ימימה לפיליפ גאי, סקוטי.
דיקדיק סולט
אקולוגיה
לדיקדיק חושים חדים של שמיעה, ריח וראייה. כאשר הדיקדיק מבוהל, הוא זוקף את ציצת השיער שעל מצחו ונמלט בדפוס ריצות של זיג-זג כדי להקשות על הטורף לתופסו. הוא גם נוהג להשמיע את קריאת האזהרה שלו ("דיק-דיק") שהיא גם המקור לשמו. בין טורפיו בקרן אפריקה ניתן למנות צבוע מפוספס, נמר, קרקל, סרוואל, ושלל טורפים גדולים וקטנים.
יאק הבר
כסות
הפרווה של יאק הבר היא הגורם העיקרי המאפשר את קיומו ברמה הטיבטית. כמצופה מיונק המאכלס את אחד האזורים הקפואים באסיה, ליאק יש פרווה עבה וחמימה בצורה יוצאת דופן, בנוסף לעור העבה ושכבת השומן שמתחתיו. ברוב חלקי הגוף, הפרווה קצרה יחסית וצמרירית, כאשר בקיץ נושר מעטה החורף הצמרירי ונותר רק פרווה צפופה ועבה ברוב הגוף. חלקי הגוף התחתונים של יאק הבר מספקים את אחת התכונות הבולטות והמזוהות ביותר עמו: סביב המותניים, החזה, החלק העליון של הרגליים והעכוז, יש ליאק חצאית שיער ענקית ויחודית, המתאפיינת בצפיפות גבוהה של שיער צמרירי ארוך ביותר ומשתלשלת מהגחון עד לברכיים ובמקרים מסוימים כמעט עד לקרקע. היחיד שמתאפיין בחצאית גדולה כזאת מלבד היאק הוא כבש המושק דמוי השור השוכן בקוטב הצפוני, ועקב כך, לשניים יש דמיון חיצוני גדול. החצאית גדולה ובולטת בעיקר אצל זכרי היאק, בעוד שאצל הנקבות היא עשויה להראות יותר ככתמי שיער מדובלל. היעוד של החצאית הוא כנראה כדי לבודד את האזורים הרגישים בגוף מפני הטמפרטורות הקפואות. צפיפות גבוהה של שיער נמצאת גם סביב המצח והלחיים, כשהמצח מתאפיין לעיתים קרובות במשטח תלתלים ארוכים שמשתלשלים על החרטום כפוני. האזור היחיד בגוף שדליל יחסית בשיער הוא אזור החוטם.
דיקדיק סולט
אקולוגיה
דיקדיק סולט הוא יונק צמחוני אוכל עשב. תזונתו כולל בין השאר שיחים, ניצנים, פרחים, פירות, ועשבי תיבול. חלק נרחב מתזונתו מבוסס על עלי שיטה. הדיקדיק אינו זקוק למי שתייה ומסתפק בלחות שבצמחים הנאכלים על ידו.
אליעזר בן-יהודה
משפחתו
מאשתו השנייה חמדה נולדו לבן יהודה שישה ילדים: אהוד ודבורה (שנפטרו בגיל צעיר), עדה, אהוד–שלמה, דולה וזלפה. דולה נישאה ב-1936 למקס ויטמן, גרמני נוצרי. היא נמנתה על מדליקי המשואות בטקס הדלקת המשואות בשנת תש"ן (1990), שציינה את שנת הלשון העברית.
דיקדיק סולט
אקולוגיה
עונת ההזדווגות מתרחשת לאורך כל השנה. עם זאת, הרוב המכריע של הלידות נופל בתחילת וסוף עונת הגשמים. הדיקדיקית ממליטה עופר פעמיים בשנה לאחר תקופת הריון 170–180 ימים. העופר שוקל בעת הלידה 0.8-0.5 ק"ג, והוא שוהה בהחבא בצמחייה לפחות 2–3 שבועות. הדיקדיקית אוכלת את השליה על מנת למנוע מטורפים לאתר את המחבוא באמצעות הריח. בגיל שבוע, העופר כבר מסוגל לאכול מזון מוצק. אף על פי כן, הדיקדיקית מניקה אותו עד גיל 3 או 4 חודשים. בגיל חודש, לעופר הזכר מתחילות לצמוח קרניים. הזכר מגיע לבגרות לאחר 8–9 חודשים, והנקבה מגיעה לבגרות לאחר 6–8 חודשים. העופרים מגיעים לגודלם המלא בגיל 8 חודשים, ומפסיקים לגדול לחלוטין בגיל 12 חודשים. לאחר הבגרות, העופר מסולק מהטריטוריה ללא קשר למינו, והוא מוצא במהירות בן זוג; השניים מקימים יחדיו טריטוריה בלעדית בה הם חיים לאורך כל חייהם.
יאק הבר
מראה חיצוני
יש עדרים של יאק בר המכונים "יאק זהוב" עקב הפרווה הזהובה שלהם, אולם הם נחשבים לנדירים ביותר. בסין, יאקים זהובים אלו נחשבים לתת-מין בסכנת הכחדה עם אוכלוסייה של 170 פרטים בלבד. יאקים אלו מכונים בסינית 金丝野牦牛, או בתעתיק פין-יין: Jīnsīyěmáoniú.
דיקדיק סולט
אקולוגיה
תוחלת החיים הממוצעת של דיקדיק סולט בטבע נמוכה למדי בגלל הטריפה והיא בסביבות 3–4 שנים בלבד. תוחלת החיים בשבי לעומת זאת עשויה להיות מינימום 10 שנים.
אליעזר בן-יהודה
תחומי פעילותו
בן־יהודה פעל במספר רב של תחומים כדי לקדם את הדיבור העברי בארץ ישראל:
יאק הבר
קרניים
יאק הבר מתאפיין בזוג קרניים גדולות וספירליות, אשר חזקות יותר מקרני יאק הבית אשר עשוי גם להיות חסר קרניים. המבנה של הקרניים נראה במבט ראשון כשל בקר עקב היותן צומחות לצדדים, אולם בשלב שני, הן מתאפיינות במבנה ספירלי בדומה לקופראי, לאחר שהקרן מתעגלת בחדות כלפי מעלה ולחזית, כשלבסוף היא מקבלת עקומה חדה או עדינה כלפי פנימה ואחורה; עקב כך, במבט מהצד הקרן נראית כצומחת באלכסון קדימה ואז מתרוממת מעט לאחור. הקרניים ממוקמות בצידי המצח מעל האוזניים, והן עבות במיוחד בבסיס אך גם לכל אורכן; קצה הקרן הופך לדק במעט וחד. בין הקרניים מפרידה הקרקפת המתולתלת, ועל כן, הקרניים אינן מתחברות בדומה לתאו אפריקני או לבנטנג. אף על פי שהקרניים חלקות באופן כללי, באזור הבסיס יש לעיתים חריצים עדינים דמויי טבעות. הן הזכרים והן הנקבות בעלי קרניים, אך כצפוי, קרני הנקבות קצרות ודקות יותר: אורך קרן הזכר עד 95 ס"מ, ואורך קרן הנקבה עד 51 ס"מ. הצבע של הקרן בהיר ברובו ובעל גוון אפרפר, כתמתם או ורדרד, כשהקצוות של הקרן שחורות.
תפוצה ובית גידול
בעוד שהיאק המבוית נפוץ מאוד ברחבי אסיה, טווח התפוצה של יאק הבר מצומצם באופן ניכר ומוגבל למרכז אסיה. מבחינה היסטורית, המין אכלס בעיקר את טיבט במרכז ומערב סין העממית בתחומי המחוזות: גאנסו, סצ'ואן, צ'ינגהאי, המחוז האוטונומי הטיבטי ושינג'יאנג, ובמידה פחותה גם בצפון הודו (אזור לדאק בג'אמו וקשמיר) בהוטן ונפאל. אף על פי שיש עדויות לכך שהמין התרחש בקזחסטן, מונגוליה ודרום רוסיה עד המאה ה-13 או המאה ה-18, המדינות הללו אינן כלולות ברשימה האדומה של IUCN בהתחשב בחוסר הוודאות של תאריכי ההכחדה ובשל הספק לגבי נוכחותם באזורים הללו לאחר שנת 1500 שמהווה את התאריך המוקדם ביותר שממנו הרשימה מקטלגת חיות.
כיום, היאק מצוי בעיקר בסין באוכלוסיות מפוזרות על פני טיבט, כשהמספרים הגדולים ביותר נמצאים בשמורת צ'אנג טאנג בצפון טיבט המתפרשת על שטח של 284,000 קמ"ר, ומספרים משמעותיים נוספים מצויים בעיקר בשמורות טבע סמוך להרי קונלון. טווח התפוצה הגאוגרפי הנוכחי של המין, הוא לאורך הרמה הטיבטית, כשהרי ההימלאיה מהווים מחסום מדרום, הרי הינדו-כוש ופמיר במערב, הרי קונלון ומדבר החול טקלה מקאן בצפון, והרי דרום-מזרח סין במזרח. יאק הבר נחשב לנכחד בבהוטן ונפאל, אולם עד העשורים האחרונים, עדיין חדרו יאקים לנפאל בגבול הצפוני שלה עם סין. בהודו, המין נמצא במספרים קטנים מאוד.
דיקדיק סולט
מצב
דיקדיק סולט מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), מאחר שלמרות הירידות המקומיות במספריו האוכלוסיות שלו יציבות עדיין בחלקים רבים מטווח התפוצה שלו. אין ראיות המצביעות על ירידה כוללת ברמה הנדרשת עבור העפלה לקטגוריה מאוימת יותר.
אליעזר בן-יהודה
תחומי פעילותו
עברית בעברית: בן־יהודה סבר שיש להקפיד על דיבור עברי בלבד גם בחינוך ובהוראה. הוא עצמו לימד תקופה קצרה בעברית בבית הספר "תורה ומלאכה" של אליאנס בירושלים, אולם פרש לאחר זמן קצר מטעמי בריאות. הרעיון של לימוד עברית בעברית מצא אוזן קשבת בחלק מן המושבות של העלייה הראשונה, שם קמו בתי ספר עבריים. גם תהליך זה התפתח בקצב אטי למדי. אגודות לדיבור עברי: בן־יהודה הקים כמה וכמה אגודות וחבורות לשם קידום הדיבור העברי. כבר ב־1882 הקים את חברת "תחיית ישראל" לדיבור עברי, וב־1889 הקים את חברת "שפה ברורה", שמתוכה קם לאחר כשנה "ועד הלשון העברית". פעילות החבורות והאגודות נתקלה בקשיים מכיוונים שונים: מהתנגדות השלטון העותמאני לפעילות שיש בה מרכיבים לאומיים, מהתנגדות של אנשי היישוב הישן, וגם מאופיו האנטי־ממסדי של בן־יהודה עצמו.
יאק הבר
תפוצה ובית גידול
בית הגידול של יאק הבר נופל בתחומי הטונדרה האלפינית באחד האזורים הקרים בעולם, ומורכב בעיקר משלושה אזורים עם צמחייה שונה: אחו אלפיני, ערבה אלפינית וערבה מדברית. בית הגידול של כולם כולל מרחבים עצומים של מרעה הנשלטים על ידי צמחייה דלילה כדוגמת עשבים ושיחים קטנים, אך הם נבדלים זה מזה בסוג הצמחייה, הטמפרטורה הממוצעת וכמות המשקעים. האזורים הללו ממוקמים בגבהים של 6,100-4,000 מטר מעל פני הים, והטמפרטורה בהם צונחת לעיתים ל-40 מעלות מתחת לאפס. בית הגידול של יאק הבר עשוי להיות תלוי גם בעונה; מספר עדרים נוהגים לבצע הגירות למרחקים גדולים כדי להגיע לשטחי מרעה של דשא וחזזיות. היאק סולד במידה רבה ממזג אוויר חם, והוא מעדיף את הטמפרטורות הקפואות השוררות במישורים בחורף. כאשר מזג האוויר מתחיל להתחמם באופן יחסי באביב, היאקים עולים לאזורים גבוהים יותר. בשנים האחרונות, היאקים מוגבלים יותר ויותר לערבות המדבריות הקפואות שבהם כמות המשקעים מינימלית (100-50 מילימטר לשנה). הסיבה לכך היא שבאזורים הללו החקלאים לא מוצאים מקום ראוי לגידול ירק או דגן, כך שהיאק לא מוטרד על ידי פעילות אנושית. כמות המשקעים בבית הגידול של היאק נמוכה בדרך כלל (לא יותר מ-500 מילימטר), והיא מגיעה לעיתים בצורת שלג או ברד.
אליעזר בן-יהודה
תחומי פעילותו
עיתונות: בן־יהודה ייסד את עיתון "הצבי" כדי להראות את האפשרות לעשות שימוש יומיומי מודרני בעברית וכדי להפיץ את רעיונותיו בציבור, בפרט אצל הנוער. מלאכת העיתון גם הביאה ליצירת מילים ושימושי לשון רבים. קרנו של העיתון ירדה עם הזמן, הן מפני שהיה לו אופי סנסציוני למדי והן מפני שנקט עמדות שלא היו מקובלות על אנשי העלייה השנייה (הוא תמך בפעילות הברון רוטשילד במושבות וכן תמך בתוכנית אוגנדה). את מקומו של "הצבי" תפס "הפועל הצעיר", עיתונם של אנשי העלייה השנייה, שהביא גם סגנון עברי אחר שהתקבע בעברית.
דיקדיק סולט
מצב
הציד לצורך מזון מהווה איום עיקרי עבור הדיקדיק בחלקים מסוימים של תפוצתו. ציד כזה עשוי להיות כבד במיוחד באזורים שבהם ישנם קונפליקטים אזרחיים וצבאיים השכיחים בקרן אפריקה כבר עשרות שנים. בסומליה שבה המצב הפוליטי רעוע מאז 1990, הציד מהווה בין אמצעי הקיום עבור המקומיים, כשהדיקדיק ניצוד עבור בשרו, ועורו מיוצא למדינות המפרץ הסמוכות. בשנות ה-2000 היו דיווחים גם על יצוא של דיקדיקים חיים בתור חיות מחמד או כטרף עבור בזים מאולפים הנמצאים ברשות תושביה העשירים של חצי האי ערב, אך ככל הנראה היה מדובר בתופעה זמנית. השפעה אנושית על בית הגידול של הדיקדיק באמצעות רעיית יתר של בעלי חיים מקומיים משפיעה על הדיקדיק בכל רחבי צפון-מזרח אפריקה, ונמסר שהיא בין הגורמים לפיחות שחל במספרי הדיקדיק בג'יבוטי.
יאק הבר
התנהגות ופעילות
יאק הבר מבלה את רוב זמנו במרעה, והוא פעיל בעיקר בשעות היום ושעות הדמדומים. בעבר, היאק היה חי בעדרים גדולים בהיקף של עד 200 פרטים, אך כיום עם הצטמצמות האוכלוסייה, עדרים כאלו נדירים יחסית והיאק נראה בעיקר בקבוצות קטנות. הקבוצות מתחלקות לקבוצות זכרים וקבוצות נקבות החיים בנפרד ברוב ימות השנה, כשקבוצת הזכרים קטנה יותר וכוללת 5–12 פרטים לכל היותר, בעוד שקבוצת הנקבות מורכבת מ-6 עד 30 פרטים ויותר. העדרים אינם קבועים, ויאקים עשויים להתפצל לעדרים קטנים יותר או לעבור מעדר לעדר. הזכרים נוטים לשהות באזורים נמוכים יותר, ועל כן הם פגיעים יותר לציד. עקב דלילות הצמחייה בסביבת המחיה ברמה הטיבטית, היאקים מוכרחים לנדוד על פני שטחים גדולים בשביל למצוא מספיק מזון. בחודש יולי, חלה תזוזה כללית של עדרי היאק כאשר הם יורדים ממישורים גבוהים לעבר הערבות הנמוכות יותר עקב שיא הגידול של צמחי ביצות, טחבים וחזזיות. ככל שהטמפרטורה מתחממת, העדרים עוזבים בהדרגה את האזורים הנמוכים וחוזרים לאזורים הגבוהים והקרירים יותר.
יאק הבר מותאם היטב לחיים בקור העז בשל מספר תכונות: הפרווה שלו צמרירית, ארוכה ושעירה, העור שלו עבה במיוחד עם שכבת שומן מבודדת מתחתיו, והמספר הנמוך של בלוטות הזיעה מסייע לגוף לשמור על החום; לכן, היאק מסוגל לסבול אפילו טמפרטורה קיצונית של 40 מעלות מתחת לאפס, ועומד בנקל בפני רוחות וסופות שלג חזקות במשך שעות. יתר על כן, היאק נראה אפילו בשיא החורף מתרחץ באגמים ונחלים קרים ללא רתיעה. ליאק ריאות ולב גדולים כמו גם יכולת להעביר כמות רבה של חמצן בדם, עקב הרמות הגבוהות של המוגלובין בגוף; התכונות הללו מאפשרות ליאק לנצל את מירב החמצן באוויר הדליל של ההרים. היאק סולד ממזג אוויר חמים, והוא עשוי ללקות בלאות בטמפרטורה של 15 מעלות ומעלה.
יאק הבר מפגין התנהגות תוקפנית כלפי פולשים וזרים, כשהוא נוהג לפתוח בדהירה מאיימת מהירה לעבר הזר, ונעצר בפתאומיות 10–20 מטר ממנו תוך כדי הנפת הזנב והצוואר בעצבנות למעלה, ואיום מרומז עם הטיית הקרניים למטה. התנהגות אחרת יוצאת דופן שנצפתה אצל יאק הבר היא תקיפה ולעיתים גם הריגה של יאקים מבויתים או בקר הבית מסיבות שטרם הובררו. יאק הבר עשוי גם לשבור גדרות ולהזיק לרכוש בעת שהוא חולף באזורי יישוב. אף שהיאקים אגרסיביים במהלך עונת הרבייה, או בהגנה על העגל, הם נוטים בדרך כלל להתרחק מבני אדם.
טורפים ותזונה
למרות המראה המסורבל והכבד שלו, יאק הבר נחשב ליצור זריז למדי, והוא נע בקלות על סלעים מושלגים ומדרונות ההרים. כאשר היאקים מבחינים בסימנים לסכנה קרובה, הם פותחים בדהירה מהירה למרחקים ארוכים תוך כדי הנפת הזנב למעלה והשמעת נחירות ונהימות. הטורפים העיקריים של יאק הבר הם הזאבים הטיבטים, ובאזורים מסוימים גם נמרי שלג ודובים שטורפים בעיקר עגלים. יאק הבר הוא יונק לוחך עשב, כשתזונתו מורכבת בעיקר מעשבים נמוכים ושונים וצמחיים דמויי דשא, וכן משיחים, עשבי תיבול, חזזיות, טחבים וצמחייה טרשית אחרת זמינה. יאק הבר עשוי להתחרות עם מספר אוכלי עשב אחרים ברמה הטיבטית כדוגמת: צבי יעלי, אנטילופה טיבטית, קיאנג, כבש כחול, כבש ארגאלי, וחיות מבויתות. כתחליף לשתיית מים מתוקים הנדירים יחסית ברמה הטיבטית בעלת האגמים המלוחים, היאק נוהג לאכול שלג או קרח. יאק הבר בדרך כלל שקט רוב הזמן ומשמיע נהימות ונאקות בעיקר בעונת הרבייה - בניגוד ליאק המבוית.
רבייה ומחזור חיים
עונת הרבייה מתרחשת בספטמבר; במהלך העונה, הזכרים הופכים לאגרסיביים זה אל זה, ונלחמים בקביעות באמצעות התכתשות חזיתית עם קרניהם הגדולות כדי לבסס את הדומננטיות שלהם. היאק נוהג גם להראות תצוגה מאיימת שכוללת שאגות והתחככות בקרקע עם הקרניים. בדומה לביזון ובניגוד לבקר, הזכרים נוהגים להתפלש באדמה היבשה במהלך עונת הרבייה, לעיתים קרובות תוך כדי הפקת ריח עז או הטלת צרכים. העגלים נולדים מאפריל עד יוני לאחר הריון של 260 ימים, כשהם מתאפיינים בפרווה חומה עבה ואין להם חצאית ארוכה במותניים. את מרבית הטיפול ההורי לעגל היאק מספקת הנקבה, היות שהזכר חי במרבית הזמן בעדרים נפרדים. העגל מסוגל לעמוד על רגליו וללכת בתוך מספר שעות לאחר הלידה. העגלים נגמלים לפני גיל שנה, אולם הנקבות ימליטו שוב רק לאחר מרווח של שנה. הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 3–4 שנים. היאק מגיע לגודל מלא לאחר 6–8 שנים.
תוחלת החיים הממוצעת של יאק הבר היא עד 25 שנים.
איומים ושימור
יאק הבר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), עקב העובדה שמספר הפרטים העולמי נמוך מ-10,000 פרטים, וכן עקב הערכה שצפויה ירידה מתמשכת באוכלוסיית הבר בלפחות 10% במשך 30 שנה הבאות בשל ציד ואיומים אחרים על בית הגידול שלו - במיוחד בחלק המזרחי של טווח התפוצה. ברוב האזורים, יש גם סכנה של הכלאה בין יאק הבר ליאק הבית - מה שמדאיג במיוחד את ארגוני השימור שכן הגנים של יאק הבית מזוהמים עם גנים של בקר הבית והם עשויים לצמצם עוד יותר את אוכלוסיית הבר טהורת הגזע.
היכן שיש אוכלוסיות גדולות של יאק הבר בקרבת יישובים, ישנם אינטראקציות וסכסוכים בין היאקים לרועים המקומיים. יאקים מהבר שנפגשים עם יאקים מבויתים, עשויים לגרום לעריקה של האחרונים לעדר הבר, ובמקרים מסוימים, היאקים בבר עשוים לפגוע בנפש או ברכוש - מה שעשוי לגרום לכפריים לצאת לפעולות תגמול. בחלק מיישובים, הכפריים דווקא נהנים ממגע של היאקים מהבר עם בקר הבית אשר מובילים לתוצאה של דזו, אף שהם עשויים להרוג שוורים והפרות עשויות להצטרף לעדרים בבר. נעשים מספר מחקרים בנושא בתקווה לצמצם בעתיד את האינטראקציות בין יאק הבר לאדם וחיות המשק שלו.
יאק הבר רשום בנספח א' של אמנת CITES האוסרת מסחר במין ובמוצריו, ומאז 1962, הוא מוגן לגמרי בסין ואסור לצודו או לסחור בו במדינה. בתוך סין, היא מצוי במספר שמורות טבע גדולות כדוגמת ארג'יאן שאן, צ'אנג טאנג, שאנג'אנגיון, קקקסילי ויאנצ'יוואן - אף על פי שרובם לא מספקות הגנה מפני ציד לא חוקי ואובדן בית גידול על ידי רעייה של חיות משק. בהודו, המין מוגן רשמית על פי החוק להגנת חיות הבר משנת 1972.
אוכלוסייה עולמית
ב-1996, הוערך שיש 8,500-8,000 יאקים בר בטיבט (מתוכם כ-7,000 בשמורת צ'אנג טאנג), 3,700-3,200 בצ'ינגהאי, ובסביבות 2,500-2,000 פרטים בשינג'יאנג. על פי ההערכות הללו, נראה שהאוכלוסייה העולמית הייתה בסביבות 15,000 פרטים בשנת 1995. עם זאת, מאחר שמגמת האוכלוסייה נמצאת מאז בירידיה, להערכת הרשימה האדומה של IUCN משנת 2008, האומדן הארצי בסין הוא לא יותר מ-10,000 פרטים ואף פחות מזה. בהודו, יש לכל היותר 110 יאקים בר הנמצאים באופן קבוע בלדאק, ונראה שמדובר בעליה לעומת האוכלוסייה המצומצמת שדווחה בהודו ב-1996.
אליעזר בן-יהודה
תחומי פעילותו
המילון: כדי להראות את אוצר המילים הגדול שניתן להשתמש בו החל לחבר את המילון העברי, שנודע לימים כמילון בן־יהודה, שבו כלולים רבים מחידושי הלשון שלו. בחייו של בן־יהודה יצאו לאור חמישה כרכים, ועבודת המילון, שכלל בסופו של דבר 16 כרכים, הושלמה בידי נפתלי הרץ טור–סיני רק בשנת 1959. המילון הוא מילון היסטורי, ולכל מילה בו מובאת רשימה ארוכה של מובאות ממקורות עבריים קדומים שבהם היא מופיעה.
החייאת אוצר המילים וחידושי מילים: כשאליעזר בן־יהודה חידש את השפה העברית, הוא לא עשה בחינת יש מאין. התנ"ך שימר במשך דורות את שפת האבות, ספרות תורנית נרחבת במשך הדורות, ובן-יהודה צריך היה לשלוף את השפה מהכלי שבו היא נשתמרה ולהביאה שנית לחיים. לעיתים לקח מילים שהייתה להן בתקופת התנ"ך משמעות מסוימת, והתאימן לצרכים של ימינו, כגון: "אקדח", "תשבץ" ו"מלט", שמצאו את מקומן בגלגול חדש. מספר המילים שחידש בן-יהודה אינו עולה על 300, ובהן נכללות: "מדרכה", "מברשת", "גלידה" ו"רכבת". בין המילים שהציע ולא נקלטו בשפה נמצאות: "בדורה" – עגבנייה; "מקולית" – פטיפון; "עמונות" – דמוקרטיה; "פרקה" – אוגדה (דיוויזיה); "אבחמץ" – חמצן; "אבחנק" – חנקן; "אבמים" – מימן; "מדלק" – גפרור; "מכושית"- פסנתר.
כמו כן נהג בן־יהודה להשתמש במילים מהשפה הערבית (כמו בובה, ע"פ המילה הערבית בובו), בנמקו מנהג זה בכך שהשפה הערבית היא שפה הקרובה לשפה העברית; הוא אף הסתמך על תמיכתו של המשורר יהודה לייב גורדון בעניין הזה, אך הלה הכחיש שתמך בהוספת מילים ערביות לעברית.
הערכת פעילותו והנצחת דמותו
שמו של אליעזר בן־יהודה הוא השם המזוהה ביותר עם תהליך תחיית הלשון העברית, כאשר עיקר תרומתו היה בתחומים הרעיוניים והסמליים; הוא זה שהעלה לראשונה את הצורך בחידוש העברית, פרסם מאמרים ועיתונים בנושא, ופעל ללא ליאות להשאיר את הנושא בתודעה ולהילחם נגד מתנגדי התהליך. אולם פעילותו לא הצליחה לסחוף אחריה מעגלים רחבים סביבו בירושלים. הפעילות המעשית שהביאה בסופו של דבר להחייאת העברית לא התקיימה, ברובה המכריע, בסביבתו של בן־יהודה בירושלים, אלא במושבות של העלייה הראשונה והעלייה השנייה ברחבי הארץ: שם הוקמו בתי הספר העבריים, שם הפכה העברית ללשון שבה מתנהלים ענייני הציבור ושם הפכה לבסוף ללשון מערכתית ולאומית.
דמותו של בן־יהודה עמדה בכל חייו במוקד ויכוחים קשים. מתנגדיו השמיצו אותו השמצות קשות, הטרידו אותו, והעלו כלפיו תלונות שהביאו למאסרו בידי השלטונות העות'מאניים. לחברת "שפה ברורה" שהקים קראו "שפה ארורה". אחת הטענות נגדו הייתה שהוא יצר מילים שיש בהן זלזול בעניינים המקודשים ליהדות הדתית.
מנגד, תומכי תהליך התחייה העלו את דמותו לממדים מיתיים, והאדירו את פעילותו מעבר להיקפה הממשי. ניתן לומר שתרומתו של בן-יהודה לתחיית העברית מצויה רובה במישור הסמלי, כדמות שזוהתה עם התהליך והלהיבה את דוברי העברית בארץ ישראל.
על שמו של אליעזר בן-יהודה הוקמו בתי ספר בירושלים, תל אביב ונס ציונה. רחובות בכל ערי הארץ נקראים על שמו, בהם רחוב בן-יהודה בירושלים שסלילתו במסגרת תוכנית המע"ר החדשה הסתיימה עם פטירתו, וכן המושבה "אבן יהודה" (א' בן־יהודה) בשרון. על שמו נקרא גם "פרויקט בן־יהודה", שמטרתו לקרב את היצירות הקלסיות של הספרות העברית לכלל הציבור על ידי העלאתן למרשתת.
להנצחת דמותו של אליעזר בן-יהודה, חיבר ירון לונדון את השיר "אליעזר בן־יהודה". את השיר הלחין מתי כספי וחוה אלברשטיין ביצעה אותו; נוסף על כך השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות.
בשנת 2008 פרסם ד"ר יוסף לנג את הביוגרפיה המקיפה שכתב על אליעזר בן־יהודה: "דבר עברית!".
בשנת 2007, לקראת מלאות 150 שנה להולדתו של אליעזר בן־יהודה, הכיר ארגון אונסק"ו של האומות המאוחדות בחגיגות לזכרו. בכך הפך ליקיר אונסק"ו. ב־2012 נקבע יום הולדתו כיום הלשון העברית.
בשנת 2013, במלאת 155 שנה להולדתו, ציינה גוגל את המאורע עם דודל ייעודי.
מצבת שץ ומסכת המוות
עם מותו של בן־יהודה הוזמן ידידו הוותיק ושכנו הפסל בוריס שץ, מייסד בצלאל, בשביל ליצור מסכת מוות. את מסכת המוות שילב שץ במצבה שעיצב ושהייתה אמור להיות מוצבת על קברו. אך כיוון שהצגת מסכת מוות אינה מקובלת ביהדות, לא הוצבה המצבה בסופו של דבר על הקבר.
המצבה, שנמצאת בימינו בבית ש"ץ בירושלים, בנויה בתבנית של מלבן ועליו מורכב חצי־עיגול. בשולי מחצית העיגול מוצגים תאריכי הלידה והמוות של בן־יהודה, תאריך הלידה לפי מניין לחורבן הבית ותאריך הפטירה לפני מנייה מהצהרת בלפור. בתוך מחצית העיגול מפוסלת מסכת המוות של בן־יהודה.
בגוף המצבה חרוט טקסט פרי עטו של ש"ץ:
דיקדיק סולט
מצב
האוכלוסייה העולמית של דיקדיק סולט הוערכה בשנת 1999 בכ-485,600 פרטים, בהתבסס על צפיפות ממוצעת של שני דיקדיקים לקמ"ר על פני שטח של 242,800 קמ"ר. צפיפויות האוכלוסייה משתנות בין האזורים: באזור אוגדן שבאתיופיה ובסומלילנד הוא נפוץ למדי, ומצוי באופן דליל בצפון אריתריאה. בג'יבוטי מספריו פחתו בעשורים האחרונים.
טרבור באסיט
טרבור באסיט (באנגלית: Trevor Bassitt; נולד ב-26 בפברואר 1998) הוא אתלט אמריקאי, זוכה מדליית ארד באליפות העולם (יוג'ין 2022) בריצת 400 מטר משוכות וסגן אלוף העולם באולם (בלגרד 2022) בריצת 400 מטר.
ביוגרפיה
באסיט נולד בבלאפטון שבאוהיו, ארצות הברית.
סגן אלוף העולם באולם בריצת 400 מטר
באליפות העולם באולם שנערכה בחודש מרץ 2022 בבלגרד שבסרביה זכה באסיט במדליית כסף בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 45.05 שניות, אחרי ג'רים ריצ'רדס מטרינידד וטובגו (45.00 שניות) ולפני קרל בנגטסטרם משוודיה (45.33 שניות).
מדליית ארד באליפות העולם בריצת 400 מטר משוכות
באליפות העולם שנערכה בחודש יולי 2022 ביוג'ין שבארצות הברית זכה באסיט במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 47.39 שניות, אחרי אליסון דוס סנטוס מברזיל (46.29 שניות) וראיי בנג'מין מארצות הברית (46.89 שניות).
איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי
איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי הוא איגוד סחר ללא כוונת רווח של מפיקי תקליטים, מפיצים ומוזיקאים בקנדה. בשנת 1972, שונה שם הארגון ל-. בשנת 2006, שונה השם ל-Music Canada (בעברית: מיוזיק קנדה) בעקבות תלונות שונות.
תעודה על מכירות
איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי מעניק תעודות זהב, פלטינה ויהלום על מכירות של סינגלים, אלבומים, רינגטונים ואלבומי וידאו:
דיקדיק גינתר
דיקדיק גינתר (שם מדעי: Madoqua guentheri; קרוי גם דיקדיק ארוך-חוטם) הוא מין אנטילופה קטנה בסוג דיקדיק שבתת-משפחת הצבאיים המצוי במזרח אפריקה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1864 על ידי אולדפילד תומאס, וקרוי על שמו של הזואולוג הגרמני אלברט גינתר אשר גילה מין אחר של דיקדיק. יש לו בין 2 ל-4 תת-מינים. מין זה הוא אחד הנפוצים בסוג לצד דיקדיק קירקי, וטווח התפוצה שלו חופף עם כל המינים. בשל המבנה המיוחד של חוטמם, טקסונומיות מסוימות רואות בדיקדיק גינתר ודיקדיק קירקי מינים השייכים לסוג נפרד או תת-סוג הקרוי "Rhynchotragus"; סופר המדע ג'ונתן קינגדון, לעומת זאת, סובר שאין מקום לחלק בין המינים, וזאת הדעה המקובלת כיום.