cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהרן לייב מכנס
ביוגרפיה
בשנת 1883 התגורר מכנס עם רעייתו ביפו, וכעבור שנה עברו להתגורר בפתח תקווה. הוא עסק בחקלאות ונטע פרדס והיה הראשון שהשתמש במי הירקון להשקיה. נמנה עם מייסדי האגודות החקלאיות "פרדס" ו"השקד".
מכנס היה בין מייסדי כפר סבא. נסע לשכם כדי להשיג ממשרד ספרי האחוזה הטורקי את הקושאן הראשון על אדמת כפר סבא.
בשנת 1900 השתתף במשלחת איכרי פתח תקווה שנסעה לפריז לפגישה עם הברון רוטשילד בעקבות העברת ניהול המושבות לחברת יק"א.
מכנס נפטר בי"ג באדר תרע"ז, והובא לקבורה בבית הקברות סגולה בפתח תקווה. שנה לאחר מכן, בכ' באדר תרע"ח נפטרה אשתו והיא הובאה לקבורה לצדו.
משפחתו
לאהרן לייב וחיה שרה מכנס היו ארבעה-עשר ילדים, מתוכם שרדו אחד עשר - שבעה בנים וארבע בנות:
תנועת הכוח השלישי
תנועת הכוח השלישי הייתה תנועת שמאל רדיקלי טרוצקיסטית שפעלה בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ובמדינת ישראל בשנותיה הראשונות.
היסטוריה
התנועה הייתה יצירתו של עורך הדין מרדכי שטיין (1894–1969), שהעיתונאי נתן דונביץ' שרטט את דיוקנו במילים הבאות:.
בראשיתה היה לתנועה קשר בינלאומי לתנועת המיעוט הטרוצקיסטית של מקס שכטמן, שהתפלגה בשנות השלושים של המאה העשרים מהתנועה הטרוצקיסטית משום שלא הייתה אנטי סובייטית מספיק לטעמם. כשתנועת שכטמן חדלה מלהתקיים נותק הקשר הבינלאומי והקבוצה התייחדה כתנועה מקומית, קיצונית ביחסה לתנועה הציונית ולמדינת ישראל. בין השאר תמכה בראשית שנות המדינה בהחזרת כל הפליטים הערבים לבתיהם במדינת ישראל.
תנועתו של שטיין הייתה תמיד תנועה של בודדים. כשנתבקש על ידי עיתונאי בשנת 1965 לגלות את שמות חברי תנועתו, השיב כי אין הוא יכול לגלותם מפאת הסכנה הנשקפת להם אם ייחשף הקשר שלהם לתנועתו. לדבריו שתי קבוצות נרדפות ברחוב הערבי, קבוצתו וקבוצת אל ארד, אך הסכים לומר כי "יש לנו פחות חברים משהיינו רוצים". במענה לשאלות נוספות הודה כי מספר חברי תנועתו היהודים קטן יותר מאשר בתנועת מצפן, אך לתנועה יש אהדה רבה בציבור הערבי. כלי הביטוי לרעיונות התנועה היה "העיתון הדמוקרטי". עיתון זה, שהחל להופיע בראשית שנות הארבעים והמשיך להופיע בתקופת מדינת ישראל, לא היה ביטאונו היחיד של שטיין, וקדם לו הביטאון "האור". מאחר שבתקופת המנדט הבריטי נאסרה הפצה של חומר קומוניסטי, היו פעילי השמאל הקיצוני משתמשים בתחבולות שונות כדי להתגבר על הצנזורה. כך עשה שטיין, כשהוציא בשנת 1925 רישיון לעיתון לענייני חינוך והשכלה וקרא לו בשם "האור". למעשה לא עסק העיתון בענייני חינוך והשכלה, אלא בענייני עבודה ועובדים. הוא יצא כחוברת קטנה, ואחרי מספר מועט של גיליונות נאסרו עורכיו בעוון הפרת תנאי הרישיון והושמו במעצר. ביולי 1930 חודש "האור", והפעם ניחן בקו אנטי ציוני ופרו ערבי מובהק.
ערב מלחמת העולם השנייה, באוגוסט 1939, דנו שלטונות המנדט את שטיין לשנת מעצר על פי תקנות ההגנה המנדטורית, אך הוא שוחרר לאחר זמו קצר בשל מצב בריאותו הרעוע. עם פרוץ המלחמה נקט שטיין בעמדה טרוצקיסטית ותקף את סטלין, אותו הוקיע כתומכו של היטלר לא רק במלחמה זו, אלא מראשית שלטונו של היטלר. שטיין הוקיע את סטלין כמי שגרם לכך שיהודי פולין יפלו בכפו של הרודן הנאצי.
בשנות המדינה הראשונות היו סרבני גיוס ופציפיסטים בישראל מנודים בחברה הישראלית, והסניף הישראלי של התנועה הבינלאומית לסרבנות מלחמה מטעמי מצפון היחידי, יחד עם תנועת הכח השלישי, תמכו בסרבנים והעניקו להם ייעוץ משפטי.
הפציפיסטים אמנון זכרוני וישעיהו תומא שי"ק פעלו כפציפיסטים במסגרת תנועת הכוח השלישי של שטיין. שטיין היה עורך דינו של אמנון זכרוני בעת שהתנהלו נגדו בשנת 1954 הליכים משפטיים בשל סירובו לשרת בצה"ל. שי"ק ראה בשטיין את אביו הרוחני ושטיין הוא שערך את נשואיו האזרחיים של שי"ק, זאת במסגרת מאבקו של שטיין בבתי הדין הרבניים ולהנהגת נישואין אזרחיים. תנועת הכוח השלישי הפעילה לחץ רב בסוף שנת 1956 על מנת שיפורסם סיפור טבח כפר קאסם. תנועת הכוח השלישי החליטה לרוץ בבחירות לכנסת הרביעית ב-1959, וכשלה לחלוטין כשקיבלה 600 קולות בלבד. העיתון הדמוקרטי המשיך להופיע כביטאונה הרשמי עד אמצע שנות השישים. לאורך הדרך יצאו לו מהדורות ביידיש, באנגלית ובערבית.
בעקבות מלחמת ששת הימים שינה אמנון זכרוני, מפעילי התנועה, את עמדותיו האידאולוגיות, התגייס לצה"ל ועשה את שירותו בפרקליטות הצבאית. המהפך של אמנון זכרוני לא השפיע על התנועה וזו המשיכה לגנות את המלחמה הציונית והאימפריאליזם הישראלי, לטענתה.
עם מותו של מרדכי שטיין בשנת 1969 בא גם הקץ לתנועה, ולא נודע על כל פעילות נוספת שלה לאחר מכן.
הכנה לצה"ל
"הכנה לצה"ל" היא שם כולל לתהליכים שונים שעובר המועמד לשירות ביטחון (בראשי התיבות המקובלים, "מלש"ב") לקראת שירות בצה"ל. רוב הפעילויות מועברות ביוזמת צה"ל והאגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון, בשיתוף ופיקוח משרד החינוך, אך קיימים גופים פרטיים המקיימים קבוצות וקורסי הכנה לצה"ל ומכינות קדם-צבאיות דתיות וחילוניות (קיימים גם בתי ספר ומכללות שעיקרם הכנה לשירות בצה"ל-כמפקדים, כטכנאים וכו').
טרויקה
עלילה
העלילה סובבת סביב שלושה חברים (מישה, אדיק וז'ורה) בני 30 המחפשים אחרי דמות מסתורית בשם זויה בתל אביב, ברמלה ובמדבר, אליהם מצטרף, לבסוף, חבר עבר רביעי (דניס). יחדיו יצאו להרפתקות שיעלו זכרונות מן העבר.
הכנה לצה"ל
הפעילויות הנערכות מתחלקות ל:
פעילויות אלו הן ברובן התנדבותיות, כלומר ההשתתפות בהן תלויה ברצונו של המלש"ב, חלקן הן הכרח מכורח השתייכות למסגרת תיכונית, או מכוח צו צבאי, חלק מועט מבין הפעילויות ההתנדבותיות (כדוגמת קורסי הכושר הגופני) כרוך בתשלום.
גוף ההכנה לשירות צבאי הראשון בישראל הוא הגדנ"ע - לפני קום המדינה ריכז פעולות שונות של "ההגנה" לרתימת הנוער ושיתופו במאמץ המלחמתי. לאחר מלחמת העצמאות ארגן את החוגים החיליים שמהם צה"ל גייס את אנשי המקצוע הראשונים שלו (לחילות כמו התותחנים והקשר) ומאוחר יותר גובשו והתנהלו באופן עצמאי בצה"ל. בהמשך הוקמו מסגרות שונות לעידוד בני נוער לעיסוק במקצועות דרושים בצבא כמו גדנ"ע אוויר, גדנ"ע קליעה וגדנ"ע מזרחנות.
התוכנית הידועה ביותר להכנה לשירות בצה"ל היא "שבוע התנסות בבסיס צבאי". התוכנית מועברת על ידי חיל החינוך בפיקוח ושיתוף משרד החינוך ובמסגרתה תלמידי תיכון מתארחים במשך שבוע בבסיס צבאי (לרוב בסיס גדנ"ע), לובשים מדים, לומדים על שרשרת הגיוס וערכי צה"ל ומתנסים בהפעלת רובה שירות (בעשורים האחרונים היה זה ה-M16) ובשדאות. תכליתה של התוכנית להקל על המתגייסים לצה"ל בתהליך הקליטה בצבא בטרם התגייסו. מטרה זו מושגת באמצעות מתן שיעורי הסברה ויצירת הדמיה של החיים במסגרת הצבאית: תנאי מחיה, ניתוק מסביבה מוכרת לפרק זמן ממושך, משמעת, שגרה יומית ולוח זמנים צפוף, יחסי מפקד-פקוד (היררכיה ופקודות), תפקוד כפרט וכצוות, שמירה על ציוד והקפדה על זמנים.
תוכנית "הדור הבא" של חיל החינוך והנוער הנה אחת הפעילויות האחרונות שתוכננו, במסגרתה תוכנן להצמיד לכל בית ספר תיכון קצין שיהיה אחראי על מוטיבציית התלמידים לשירות. תוכנית זו זכתה לפרסום בתקשורת בעיקר בעקבות התנגדותם של אנשי חינוך ואקדמיה לתוכנית, שבוצעה בסופו של דבר באופן חלקי בלבד.
מנחם שמי
ביוגרפיה
שמי נולד בשם מנחם שְמיט בבוברויסק שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). ב-1910 עבר לבית סבו במינסק. בין השנים 1912–1913 למד באקדמיה לאומנות באודסה. ב-1913 עלה לארץ ישראל והצטרף ל"בצלאל". בשל הקשיים שאליהם נקלע היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה עבר ב-1915 לרחובות. כאשר חזר לירושלים נתפס על ידי שליחי הצבא הטורקי במסגרת גיוס כפוי שהוטל על כל תושבי הארץ. שמי עמד להשלח לדמשק כחייל. אך מנהל בצלאל בוריס שץ שחרר אותו מן השירות הכפוי, ולבסוף הוברח שמי לרחובות על ידי חברתו רבקה זאווין (1898–1983), עמה התחתן ב-1917.
ב-1918 התגייס לגדודים העבריים, מהם השתחרר ב-1920 ועבר עם אשתו ובתו נעמי (1918–1983) (לימים ציירת בעצמה) לטבריה, שם עבד כמורה לציור. באוקטובר 1922 עברה המשפחה לחיפה, שם נולדו הבנים זאב (1923–1963) ואהרון (1926–1948).
ב-1928 ביקר שמי לראשונה בפריז וזכה בתחרות עיצוב התפאורה והתלבושות להצגה "כתר דוד" בתיאטרון הבימה, שפתחה שורה של עבודות רבות לתיאטרון שגררו נסיעות תכופות לתל אביב.
ב-1938 וב-1942 זכה בפרס דיזנגוף ובעקבות זכיות אלה נרכשו תמונות שלו למוזיאון תל אביב. ב-1942 התגייס לצבא הבריטי לפלוגת הנדסה קרבית שפעלה בסואץ ובבנגאזי. בעת שירותו צייר תמונות מהווי המחנה. בבנגאזי שבלוב הגיע לבית הספר היהודי, לימד ציור וצייר לראשונה נושאים יהודיים. ב-1944 הועברה פלוגתו לאיטליה ושמי ביקר בנאפולי, ברומא בסורנטו ובקאפרי, ב-1945 הצפינה הפלוגה לטוסקנה ושמי ביקר בפירנצה, במילאנו ובוונציה. בכל המקומות התרשם מן האמנות וצייר רישומים רבים. ב-1944, בעת חניית הפלוגה במילאנו הציג תערוכה מציוריו בגלריה NAAFI, שנה לאחר מכן הציג במועדון החיילים היהודים ברומא. בנובמבר 1946 הוצגה במוזיאון תל אביב תערוכה מציורי המלחמה שלו בשם "מנחם שמיט, 1945-1942" (48 תמונות מהווי הצבא ואווירת המלחמה).
עם שחרורו שב שמי ללמד ציור בחיפה. ב-1947 הוציא לאור ספר רישומים וחוויות בשם "חייל חוזר לארץ ישראל" ובו איוריו מתקופת מלחמת העולם השנייה בצד סיפורי חברו, צבי ברמאיר. באותה שנה שכר דירה בצפת והתמקד בציורי נוף ובתי כנסת.
בעת מלחמת העצמאות נותקה צפת ושמי נותר בעיר מבלי יכולת לשוב למשפחתו. באותה עת לחם בנו, סרן אהרון (ג'ימי), כמפקד פלוגה בקרבות הדרך לירושלים, במסגרת חטיבת הראל של הפלמ"ח. ב-19 באוקטובר הגיעה אל שמי הידיעה על נפילת בנו בקרבות המשלט המשותף שליד הר-טוב. הסופר יורם קניוק מספר שלאחר שהובאה גופת הבן לבית החולים הקדמי של הראל, בכנסייה באבו גוש, ראה את שמי מצייר את פניו של בנו: "שמי לא פצה פה, פניו היו קרים וקפואים...שעה ארוכה צייר את פניו של בנו המת ושריר לא נע על פניו. הוא היה מרוכז כאילו מת בעצמו תחת בנו". לאחר המלחמה היה מראשוני קריית האמנים צפת.
ב-1950 השתתף שמי בהביאנלה של ונציה וזכה שם בפרס. בשנת 1951 תוכננה תערוכת יחיד שלו במוזיאון תל אביב, לרגל זכייתו השלישית בפרס דיזנגוף ורכישת תמונתו "נוף בצפת" על ידי המוזיאון. אולם, עוד לפני שנפתחה התערוכה, נפטר שמי, בן 53 במותו. הוא נקבר לצד בנו ובצל האנדרטה שלו בקריית ענבים. התערוכה במוזיאון תל אביב בין מאי 1952 וינואר 1953 הייתה לתערוכה לזכרו.
מכתביו
בעריכתו:
רישומים
שמי באלבומי ציורים :
קמח
קמח הוא אבקה דקה הנוצרת מטחינת רכיבים מסוימים של צמחים לאחר ייבוש או קלייה שלהם. רכיבים עיקריים שנטחנים לקמח לאחר ייבוש או קלייה הם למשל זרעים, אגוזים, פירות ועוד. שימושו העיקרי של הקמח הוא הכנת עיסה (בצק) ממנו אופים לחם או מאפים אחרים.
כבר מאז המהפכה החקלאית נהגו בני אדם לטחון זרעים של צמחים ממשפחת הדגנים ולהפיק מהם קמח. כך למשל החלו לטחון גרעינים, כגון: גרעיני חיטה, שיפון וכוסמין. עם צבירת הידע החקלאי הובן כי ניתן להכין קמחים גם מרכיבים נוספים בצמחים, וכך החלו נפוצים קמחי קטניות, כגון: קמח חומוס, קמח אטה, קמח עדשים וקמח פולי מונג, בהם נעשה שימוש נרחב במטבחי דרום אסיה ובהודו בפרט, וכן קמחי פירות דוגמת קמח בננה, קמח קוקוס, קמח תמרים (אשר קליפתם עשירה מאוד בעמילן) קמח שקדים וקמחים אחרים.
סוגי קמח
מעבר לחלוקה לפי רכיבי צמחים (קמח גרעינים, קמח קטניות, קמח פירות וכו') ניתן לחלק את כל הקמחים הקיימים לשני סוגים עיקריים: קמח מלא וקמח לבן. קמח מלא הוא כל קמח אשר הרכיב הצמחי ששימש להכנתו נטחן בשלמותו, כלומר בקליפתו (האכילה) המלאה (המכונה סובין) או לחלופין ללא כל ליטוש או עיבוד. קמח לבן, לעומת זאת, הוא קמח שבתהליך הכנתו הוסרה קליפת הגרעין. טעמו של קמח לבן לרוב עדין יותר, והוא נוח לייצור ונשמר לזמן ממושך יותר, עם זאת הוא מכיל פחות רכיבים תזונתיים, משום שרוב הרכיבים התזונתיים החשובים נמצאים בקליפה. ככל שהקמח מלא יותר, ומכיל את כל הרכיבים המקוריים של רכיב הצמח, הוא כהה יותר.
הרכב הקמח ותפקידו באפייה
קמחים שונים עשויים להיות שונים מאוד זה מזה בהרכבם הכימי, אם כי לכולם מידה משמעותית של עמילנים. ואם מדובר בקמח מלא, אז גם סיבים. קמחים מסוימים כמו קמח חומוס מלא וקמח עדשים מלא, מכילים מידה רבה של חלבון וסיבים. קמח חיטה, שיפון, כוסמין ושעורה שהם מלאים, עשירים בחלבון וסיבים תזונתיים גם הם. קמחי אגוזים וזרעים, וכן קמח שקדים, עשירים יחסית בשומנים צמחיים טובים.
המרכיב העיקרי בקמח חיטה הוא עמילן המהווה 80% ממנו, וכן חלבון שרובו גלוטן, ולשניהם תפקיד מכריע בתהליך האפייה. העמילן סופח כמויות גדולות של מים בטמפרטורה גבוהה, וגרגריו תופחים בעת האפייה וממלאים את נפח המאפה, ואילו הגלוטן מתפתח, במגע עם מים, לרשת סיבית וגמישה שמתייצבת ונמתחת יותר ככל שלשים את הבצק לאורך זמן רב יותר, עד גבול מסוים שבו נהרסים קשרי הגופרית בין רכיבי הגלוטן. בזמן האפייה עצמה רשת הגלוטן נמתחת כתוצאה מפליטת גזים שמקורם בחומרי ההתפחה, ומעניקה למאפה את מרקמו ומבנהו.
שימוש בקמח בחג הפסח
ביהדות חל איסור אכילת חמץ בחג הפסח, ומכיוון שקשה להישמר מהחמצת הבצק במהלך עריכת הבצק ואפייתו, לפיכך במהלך החג משמשים קמח תפוחי אדמה, קמח חומוס, קמח קוקוס, קמח שקדים וקמחים רבים אחרים כתחליף לקמחי דגנים דוגמת קמח החיטה, השיפון והכוסמין. בנוסף לקמחים שאינם עשויים מדגן, ניתן להשתמש בחג הפסח גם בקמח מצה העשוי ממצות שנטחנו דק לאבקה, היות שעל פי כללי ההלכה, קמח שהופק ממאכל שעבר אפייה, נעקרה ממנו יכולת ההחמצה. בפועל קמח המצה הוא אחד הקמחים השימושיים ביותר בחג הפסח, ומשמש למגוון מאכלים.
ניפוי קמח מתולעים
לפי ההלכה, תולעים הנוצרות בקמח, כל זמן שהן בתוך הקמח - מותרות באכילה, היות שכל חיותן הוא מכוח הקמח, והן בטלות לגביו, אך משעה שפרשו מן הקמח נאסרו, גם אם חזרו אליו לאחר מכן. בעקבות זאת נחלקו הראשונים אם תמיד יש לחשוש שהתולעים פרשו מן הקמח וחזרו אל תוכו, ואז הן אסורות. או שאין לחשוש לכך כל זמן שלא ראינו בעינינו שהן פרשו. בנוסף לכך נחלקו אם זחילתן על דפנות הכלי שבו נמצא הקמח נחשבת לפרישה, או שרק לאחר שפרשו אל דופנו החיצונית של הכלי נאסרו.
השולחן ערוך, ואחריו רוב האחרונים, חששו לדעה המחמירה, ופסקו כי יש לסנן את התולעים מן הקמח.
כיום תנאי האחסון המשופרים ביחס לתנאים בעבר, יצרו מצב חדש בו אין כמעט נגיעות בקמח למעט מקרים בהם אוחסן הקמח זמן רב בתנאים גרועים, ולפיכך רבים נטו לומר שכיום אין חובת בדיקה לקמח, על פי הכלל ההלכתי לפיו רק מיעוט המצוי חייב בדיקה, למעט מקרים חריגים שבהם קיים חשש משמעותי של התלעה.
מנגד, כיום עלתה המודעות לעכבישונים זעירים הנקראים קרדית הקמח (בת משפחתה של קרדית אבק הבית), המצויים בקמח באזורים חמים ולחים (כמו במישור החוף ובשפלה), ועל כן רבים הצריכו לנפות את הקמח מפניהם בנפת 70 מש המסוגלת לסננן מהקמח. אולם רבים סוברים שחרקים כה זעירים שאינם ניכרים אלא למומחים, בטלים בקמח ואינם אסורים.
בחנויות רבות ניתן להשיג היום קמח (חיטה, כוסמין, שעורה) מנופה ארוז באריזה אטומה שאינו דורש ניפוי.
פרס אוסקר - שיאים
בערך זה מופיעים שיאני המועמדויות והזכיות בפרס אוסקר.
מועמדויות
מריל סטריפ היא השחקנית בעלת מספר המועמדויות הרב ביותר לפרס אוסקר - 21 מועמדויות. סטריפ הייתה מועמדת 17 פעמים לפרס השחקנית הטובה ביותר, ו-4 פעמים הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר. בין הסרטים בגינם הייתה מועמדת: "אדפטיישן", "השטן לובשת פראדה", "ספק", "ג'ולי וג'וליה", "זיכרונות מאפריקה", "צייד הצבאים", "קרמר נגד קרמר", "בחירתה של סופי". בסך הכול, זכתה סטריפ ב-3 פרסי אוסקר: פרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1979 על "קרמר נגד קרמר", פרס השחקנית הטובה ביותר בשנת 1982 על "בחירתה של סופי" ופרס השחקנית הטובה ביותר בשנת 2012 על "אשת הברזל".
המוזיקאי והמלחין רנדי ניומן מחזיק במספר שיא של מועמדויות לאוסקר ללא זכייה: הוא היה מועמד 15 פעמים מבלי לזכות. רצף זה נשבר כאשר ב-2001 זכה באוסקר על השיר הטוב ביותר עבור הסרט "מפלצות, בע"מ.". כשעלה על הבמה לאחר תשואות רמות הוא פתח את הנאום שלו בהתרגשות אבל גם בשעשוע - "אני לא רוצה את הרחמים שלכם!" ("I don't want your pity"). ניומן מחזיק בשיא-אוסקר נוסף: ב-1999 היה מועמד ל-3 פרסי אוסקר שונים על שלושה סרטים שונים. הוא לא זכה באף אחד מהם.
אלכסנדר פצ'רסקי
אלכסנדר (סאשה) ארונוביץ' פצ'רסקי (ברוסית: Александр Аронович Печерский; 22 בפברואר 1909 - 19 בינואר 1990) היה קצין יהודי בצבא האדום ומנהיג המרד במחנה ההשמדה הנאצי בסוביבור, בשנת 1943.
ביוגרפיה
אלכסנדר ארונוביץ' פצ'רסקי נולד בעיר קרמנצ'וג שבאוקראינה למשפחה יהודית מתבוללת. אביו היה עורך דין ואמו עקרת בית. בשנת 1915 עברה המשפחה לעיר רוסטוב על הדון שברוסיה. אלכסנדר סיים את לימודיו בבית ספר לאומנויות שבעיר, עבד כמנהל חשבונות של מועדון תרבות, התחתן ונולדה לו בת.
עם פלישת הצבא הנאצי לברית המועצות (מבצע ברברוסה), בשנת 1941, גויס פצ'רסקי לצבא האדום. תחילה שרת כמפקד כיתה (בדרגת סמל), ובספטמבר 1941 קודם לדרגת סגן. באוקטובר 1941, בקרב באזור ויאזמה, נפצע פצ'רסקי ונלקח בשבי. הוא הצליח להסתיר את יהדותו במחנה השבויים, וכך שרד. במאי 1942 ניסה לברוח ממחנה השבויים, אך נתפס יום לאחר הבריחה. בעקבות ניסיון הבריחה נשלח ל"מחנה עונשין" בעיר מינסק. שם, בעת בדיקה רפואית, התגלתה יהדותו. הוא הועבר לחלק היהודי של המחנה, ובספטמבר 1943, יחד עם עוד כ-600 יהודים שהיו כלואים במחנה זה, הועבר למחנה ההשמדה סוביבור. מתוך 600 המועברים הללו, רק כ-80 איש, ופצ'רסקי ביניהם, הושארו לעבוד במחנה, לאחר סלקציה, והשאר נרצחו באותו יום בתאי הגזים.
תוך זמן קצר נוצר קשר בין פצ'רסקי לבין המחתרת שהתגבשה במחנה, בראשותו של ליאון פלדהנדלר. פצ'רסקי, שנודע במחנה בשם סאשה, הפך למנהיג הצבאי של המרד המתוכנן.
הוא חשב על ניסיון בריחה של כלל האסירים. לשם כך תכנן להרוג את אנשי האס אס בחשאי, ולאחר מכן לבצע פריצה המונית של כל האסירים אל מחוץ למחנה. תאריך הבריחה נדחה פעמים אחדות, בשל סיבות שונות. לבסוף, נקבע היום המיועד לניסיון הבריחה, בשל היעדרותו של מפקד המחנה.
בשעה 4 אחר הצהריים של יום ה-14 באוקטובר 1943 (ט"ו בתשרי תש"ד, חג הסוכות), התמרדו האסירים המועסקים במחנה. לאחר שהצליחו לחסל 11 מאנשי האס אס במקום, פרצו האסירים היהודים בריצה לכיוון גדרות המחנה, ופרצו את השער הראשי ואת הגדרות בניסיון להגיע ליער הסמוך.
לאחר הבריחה מהמחנה, פצ'רסקי ו-9 אסירים נוספים (כולם שבויי מלחמה) הצליחו להגיע לאזור ברסט, ושם הצטרפו ליחידת פרטיזנים סובייטים. במשך כמעט שנה לחם פצ'רסקי בשורות הפרטיזנים. ב-1944, לאחר כיבוש האזור על ידי הצבא האדום, גויס פצ'רסקי שוב לשורות הצבא. בסוף אותה שנה, נפצע קשה בקרב בפולין, ושוחרר מהצבא האדום.
לאחר שחזר לעיר מגוריו, נשא לאשה את האחות שטיפלה בו כאשר שכב פצוע בבית החולים (מאשתו הראשונה התגרש עוד לפני המלחמה). הוא עבד במשך זמן מה כמורה למוזיקה. בשנת 1945 הצליח להוציא לאור ספר זכרונות על המחנה סוביבור ועל המרד. הוא ניהל תכתובת ענפה עם שאר ניצולי המחנה שחיו במדינות המערב. מכתבים אלו גרמו לפיטוריו מעבודתו, בשנת 1948, בשל "קשרים עם מדינות אימפריאליסטיות". הוא לא נאסר, כנראה בגלל החשש לעורר גל מחאה במערב, אך נמנע ממנו לעסוק במקצועו. במשך 5 שנים (עד למות סטלין ב-1953) עבד בעבודות מזדמנות. בשנת 1953 חזר לעבוד במקצועו, כמורה לאומנות.
אורי אילן
אורי אילן (י"ד באדר א' תרצ"ה, 17 בפברואר 1935 – י"ט בטבת תשט"ו, 13 בינואר 1955) היה לוחם צה"ל שנפל בשבי הסורי במבצע צרצר והתאבד בשבי הסורי. בפתק שהותיר בנעליו והתגלה בבדיקת גופתו, הוא כתב, כדי שלא להסגיר סוד צבאי. הרמטכ"ל משה דיין ציטט מהפתק את שתי המילים הראשונות "לא בגדתי", שהפכו לסמל של הקרבה אישית למען ביטחון המדינה.
אלכסנדר פצ'רסקי
ביוגרפיה
בשנת 1963 היה פצ'רסקי עד תביעה ראשי במשפטם של 10 שומרים אוקראינים ממחנה סוביבור. 9 מהם נידונו למוות ואחד ל-15 שנות מאסר.
אורי אילן
תולדות חייו
אורי אילן נולד בקיבוץ גן שמואל לשלמה אילן ולפייגה אילנית, בתו של הרב שרגא פייבל הינדס ונכדתו של הרב שמעון שקופ, ולימים חברת הכנסת הראשונה מטעם סיעת מפ"ם.
נפילתו בשבי והתאבדותו
ביולי 1953 התגייס אילן לחטיבת גולני, והגיע לדרגת רב־טוראי. ב-8 בדצמבר 1954 הצטרף לפעולה (מבצע "צרצר") של החזרת מתקן ציתות לקו טלפון בשטח סוריה, סמוך לתל פאחר, לא הרחק מקיבוץ דן. אילן, איש חטיבת גולני, ביחד עם סגן מאיר מוזס (מפקד סיירת גולני) הצטרפו לחוליה ובה שלושה צנחנים – סמל (מפקד החוליה), רב"ט יעקב (ג'קי) לינד וטר"ש גד קסטלניץ. הפעולה הסתבכה והחמישה התגלו ונפלו בשבי. השבויים הובלו למעצר בקוניטרה, ומשם הועברו לבית הסוהר אל-מאזה שבדמשק, שם הוחזק כל אחד מהם בנפרד.
אלכסנדר פצ'רסקי
ביוגרפיה
במהלך שנות ה-70 וה-80 הוזמן מספר פעמים על ידי ארגון ניצולי סוביבור לפגישות עם ניצולים אחרים בארצות הברית, אך שלטונות ברית המועצות סירבו לאשר לו לצאת לפגישות אלו. בשנת 1987 הוא קיבל אישור יציאה, אך למרות שהוזמן על ידי תומאס בלאט להקרנת בכורה של הסרט "הבריחה מסוביבור", היה חולה מכדי שיוכל להגיע.
אלכסנדר פצ'רסקי נפטר בשנת 1990 בעיר רוסטוב על הדון.
אורי אילן
נפילתו בשבי והתאבדותו
על פי דן מרגלית, ארגונים בינלאומיים הציעו לפייגה אילנית, אימו של אילן, לפעול לשחרורו, בשל היותה של האם חברת מפ"ם. היא הסכימה, ובלבד שהשחרור יהיה "לא לבד. אורי ישוחרר עם כולם".
אלכסנדר פצ'רסקי
ביוגרפיה
ב-2018 יצא הסרט סוביבור, בו דמותו של פצ'רסקי מגולמת על ידי קונסטנטין חבנסקי, שהוא גם הבמאי של הסרט. הסרט, שמבוסס באופן חלקי על אירועים היסטוריים, מתאר מספר ימים אחרונים של מחנה ההשמדה המסתיימים במרד ובריחה המונית של אסירים.
אורי אילן
נפילתו בשבי והתאבדותו
הדעות חלוקות באשר לימיו האחרונים של אילן. לפי הגרסה המקובלת, בעודו בשבי, נתון ללחץ פיזי ופסיכולוגי קשה ביותר, לאילן סופר שחבריו נהרגו על ידי הסורים ואם לא יגלה את הסוד יהרגו גם אותו. עקב כך חשש אורי כי בלחץ העינויים יגלה את סודות המבצע לסורים ובכך יפגע בביטחון המדינה. עקב זאת התאבד בתאו, בי"ט בטבת תשט"ו (13 בינואר 1955).. משנבדקה גופתו של אורי נמצא פתק קשור לרגלו: "כבר הרגו את כולם, אני מחכה לדין, איני יודע כלום על היתר, קברו אותי ליד גבי, הולכים להרגני, נקם". בבגדיו נמצאו עוד תשעה פתקים נוספים, שנכתבו באמצעות ניקוב חורים בצורת אותיות על הנייר (הנייר נלקח מהספר "נקמת האבות" של יצחק שמי). במפורסם שבפתקים אלה נכתב:
אלכסנדר פצ'רסקי
הנצחה בישראל
.
אורי אילן
נפילתו בשבי והתאבדותו
בדברים שנשא הרמטכ"ל, משה דיין, בהלווייתו של אילן, בחר שלא להקריא את המילה בשורה הנוספת, וכך נשאר בתודעת הציבור המסר "לא בגדתי".
לפי גרסה אחרת, לטענת מקורות סוריים, אילן נפל קורבן לתרגיל חקירה וגילה את הסוד שחשש לגלות בהיסח הדעת. לפי הפרסומים הסוריים, ישראל החזיקה באותם ימים מכשיר ציתות לתקשורת הסורית ששידר לישראל ואף איפשר להעביר מסרי כזב. אילן חשף כי הכוח נועד להחליף את המכשיר שנפגע כתוצאה מהלחות שספג בשל היותו קבור באדמה. לטענת אותו מקור ישראל אף שלחה אנשים שנתפסו "בטעות" ואף סחטו את אילן בכלא באלימות והפעילו עליו לחץ גדול שלא לספר דבר על מכשיר הציתות. עם זאת, אין חולק כי אילן שלח יד בנפשו. לטענת המקור הסורי, היה זה על ידי קריעת בד ותליית גופו על סורגי התא. בסופו של אותו יום, הוחזרה גופתו לישראל.
ב-29 במרץ 1956, לאחר 15 חודשי שבי, הוחזרו לישראל ארבעת חברי החוליה שנותרו בחיים, בתמורה ל-41 שבויים סוריים, ש-35 מהם נשבו בפשיטות (בעיקר מבצע כנרת) שנערכו על מנת לאסוף שבויים לשם ביצוע החילופים.
הנצחה ומורשת
פעולתו של אילן, שהעדיף את המוות על גילוי הסודות הצבאיים, יצרה אתוס צה"לי, והועלתה על נס על ידי רבים. החל בכך הרמטכ"ל משה דיין, שספד לאורי בהלווייתו, ואמר את המילים הבאות:
המשורר נתן אלתרמן כתב על האירוע את השיר "אורי אילן" בטורו "הטור השביעי", שנה לאחר התאבדותו של אורי אילן:
באחדים מהפתקים שכתב אילן נמצאה קריאה לנקמה. הפתקים נוקבו בדפים מן הספר "נקמת האבות" מאת יצחק שמי שיצא לאור בהוצאת "מצפה" בשנת 1927 (לא ידוע בוודאות כיצד הגיע הספר לתאו של אילן, אך כנראה הועבר אליו דרך הקהילה היהודית בדמשק). ב-14 בינואר 2005 פורסם בעיתון הארץ מאמר מאת משה רום וזאב ח' ארליך אודות הספר ומסריו של אורי אילן. כותבי המאמר מוצאים הקבלה בין קריאות הנקם שבפתקים לבין קטעים מסוימים בעמודים מהספר שבהם אורי אילן ניקב את מסריו, ומעלים את ההשערה שקטעים אלו חיזקו את אילן בהחלטתו. עם זאת, אין לדעת אם אילן אכן קרא את הספר; עלילת הספר מדברת בגנות מסורת הנקמה, לא בשבחיה.
בשנת 2005, במלאת חמישים שנה למותו של אורי אילן, נחנך ארכיון על שמו באוניברסיטת בר-אילן. החומר הארכיוני הושאל לאוניברסיטה על ידי בני משפחתו של אילן. העיר קריית שמונה, שבסמוך אליה נתפסה החוליה, כיבדה את זכרו וקראה רחוב על שמו של אורי אילן. בשנת 1955 כתב הרמטכ"ל משה דיין לבני משפחת אילן: "את הפיתקאות המקוריות נשמור בארכיב הצבא". מאז נשמרו הפתקים בגנזך אמ"ן.
מורה הדרך גיל ברנר יזם את הקמת "שביל אורי אילן - לא בגדנו" המתעד את מסלול ההליכה של אורי אילן וחבריו. השביל נחנך בחורף 2016 ולאורכו מוצבות אנדרטאות מעשה ידיו של האמן הפסל יובל לופן מקיבוץ גינוסר.
כביש 541
כביש 541 מתחיל במערב במחלף הסירה, מקום בו הוא מצטלב עם כביש 2. כחצי קילומטר מזרחית לתחילתו, מצטלב הכביש עם נתיבי איילון במחלף שבעת הכוכבים ועובר מעל למסילת החוף.
עמותת עטרת כהנים
עמותת עטרת כהנים היא עמותה ישראלית הפועלת ליישוב יהודים בעיר העתיקה ובמזרח ירושלים. ראש העמותה מאז הקמתה הוא מתי דן.
פעילות
העמותה הוקמה בתחילת שנות השבעים, ונקראה בתחילה בשם 'עטרה ליושנה'. לאחר חיכוכים רבים על אופי פעילותה, נסגרה העמותה הראשונה. במקומה נפתחה עמותה חדשה בשם עטרת כוהנים, לצד הישיבה הנושאת שם זה. בעוד פעילות 'עטרה ליושנה' התמקדה בעיקר באיתור נכסים יהודיים ברובע המוסלמי והעברתם לידיים יהודיות בדרכים משפטיות, פעילותה של עטרת כהנים כוללת רכישת בתים ברובע המוסלמי מידי ערבים או שכירתם מחברות ממשלתיות ואכלוסם ביהודים.
בין השאר קיבלה העמותה את החזקה בבית ויטנברג, שבהמשך התגורר בו ראש הממשלה אריאל שרון וכן גאלה ושיקמה את חצר ובניין ישיבת חיי עולם.
בראשית המאה ה-21 החלה העמותה לרכוש קרקעות גם בשכונות מזרח ירושלים שמחוץ לעיר העתיקה. ביוזמת העמותה הוקמו שכונות יהודיות בקדמת ציון שבשכונת אבו דיס, ובסמוך לקבר שמעון הצדיק בשכונת שייח' ג'ראח. פעולת הרכישה מערבים נעשית בחשאי, בשל המאבק הפלסטיני במכירת קרקעות ליהודים שבמסגרתו עומדים חייו של מוכר קרקע ליהודים בסכנת חיים או במאסר קשה. במבני העמותה בעיר העתיקה מתגוררות כ-80 משפחות.
מגן לחולה
מגן לחולה היא עמותה ישראלית העוסקת במתן ייעוץ רפואי, בהשאלת ציוד רפואי, בהטסת חולים לחו"ל ועוד. העמותה הוקמה ומנוהלת על ידי בנימין פישר.
עמותת עטרת כהנים
מימון
פעילות העמותה מתבססת על תרומות, ובין תורמיה הגדולים ניתן למנות את בני הזוג היהודים-אמריקנים ארווינג וצ'רנה מוסקוביץ.
מגן לחולה
הקמה ופעילות
עמותת מגן לחולה נוסדה על ידי בנימין פישר בשנת 1994 בעידודו של רבו מימי לימודיו בישיבת קול תורה הרב שלמה זלמן אוירבך. לדברי פישר, היכרותו עם תחום הרפואה החלה עוד בבחרותו, בשנות לימודיו בישיבה, כשחברו לישיבה נפצע בתאונת דרכים ופישר שהה לצידו ועזר לו רבות במשך הזמן בו שהה בבית החולים. במהלך השנים שלאחר ההקמה התפתחה העמותה וכיום היא עוסקת במתן ייעוץ רפואי ללא תשלום, וכן בסיוע בהתאמה לוגיסטית וביורוקרטית של טיפול רפואי מתאים לפונים, בהשאלת ציוד רפואי, שינוע חולים לטיפולים רפואיים וליווי החולים לאורך התהליך הרפואי כולו.
חברי העמותה
בהנהלה חברים לצד פישר גם מומחי רפואה, רבנים ואישי ציבור ידועים. ביניהם, רב העיר רחובות הרב שמחה קוק, פרופסור אריה דורסט ראש מחלקת כירורגיה לשעבר בבית החולים הדסה עין כרם, פרופסור שאול ענתבי, פרופסור אברהם שטיינברג ועוד.
יתומים (הלכה)
יתום הוא מי שאחד מהוריו מת. בהלכה יש למושג זה מספר השלכות הלכתיות ומשפטיות מיוחדות. מבחינה משפטית, המושג מתייחס ליתומים קטנים בלבד, כלומר שאינם בני מצוות, וברוב המקרים מתייחס ליתום מן האב בלבד.
האיסור לענות יתומים
קיים איסור מן התורה לענות יתומים ואלמנות:
לעניין איסור עינוי, אין הבדל בין יתומים מאב ויתומים מאם, והאיסור חל עד שהיתום מגיע לעצמאות ואינו תלוי עוד בסיוע של אחרים.
במכילתא דרבי ישמעאל למדו מהכפילות "אם ענה תענה" שאין הבדל בין עינוי מרובה למועט, ואפילו אם יתום בא לרב לשאול שאלה או לדין תורה, והרב מעכבו לרגע קל לשתות מכוסו, לנעול סנדלו או להתעטף בטליתו.
מלבד האיסור לענותם, ישנו גם חיוב לדאוג לשלומם ורווחתם:
לדעת בעל ספר החינוך תקנות חכמים בדיני ממונות לטובת יתומים ואלמנות (ראו להלן) הן בהשראת מצווה זו.
עונשו של המענה אלמנה ויתום הוא במידה כנגד מידה: "אִם עַנֵּה תְעַנֶּה אֹתוֹ, כִּי אִם צָעֹק יִצְעַק אֵלַי - שָׁמֹעַ אֶשְׁמַע צַעֲקָתוֹ. וְחָרָה אַפִּי וְהָרַגְתִּי אֶתְכֶם בֶּחָרֶב, וְהָיוּ נְשֵׁיכֶם אַלְמָנוֹת וּבְנֵיכֶם יְתֹמִים". עם זאת, אין ענישה בידי אדם על עינוי אלמנות ויתומים, אך רבי יוסף באב"ד כותב שהמענה אותם פסול לעדות.
איסור עינוי לא חל על עינוי לצורכי חינוך או לימוד, אך גם לצרכים אלו יש לנהוג בהם בצורה מיוחדת, ובלשון הרמב"ם.
מינוי אפוטרופוס
גם לאחר מינוי האפוטרופוס, האחריות על הנכסים מוטלת על בית הדין, ועליהם לפקח על פעולותיו.
אסור לאפוטרופוס (או לכל אחד אחר) להעביר רכוש יתומים ממקום למקום, גם לשם הגדלת רווחיהם, כאשר ישנו חשש שינזקו בדרך (למשל בים), אלא אם כן ההעברה נעשית לצורך מניעת הפסד הנכסים, כאשר הכלל הוא שעל האפוטרופוס לנהוג כפי שהיה נוהג בנכסיו שלו. לדעת רבנו ירוחם אין צריך ליטול לשם כך רשות מבית הדין, ולדעת הרא"ש והטור עליו לקבל רשות מביה"ד אם אינו האפוטרופוס, ולדעת המהרשד"ם ור' יששכר בר איילנבורג גם האפוטרופוס צריך ליטול רשות מבית הדין.
תביעת יתומים לדין
אדם התובע יתומים בטענה שאביהם המנוח היה חייב לו כסף, אפילו אם בידו שטר חוב, לא יכול לפרוע את חובו מהירושה עד שישבע שאביהם לא פרע את החוב.
מצוות
כל מצוות עשה, הן מדברי תורה והן מדברי סופרים, שיש לה קצבה (כלומר: סכום מוגדר) - מוציאים מכספי היתומים על מנת לקיימה, כגון סוכה, ארבעת המינים, ציצית, שופר, תפילין, מזוזה, ספר תורה ומגילת אסתר. אמנם, יש שסייגו שהדברים אמורים רק במצווה שאי-אפשר להמתין עד שהיתומים יגדלו ויקיימו אותה בעצמם, אבל אם אפשר להמתין - לא לוקחים מכספם לשם כך.
אין נותנים צדקה ופדיון שבויים ממעות יתומים, משום שכל הזמן יש עניים וממון היתומים יגמר אם יתנו צדקה ממנו. יש אומרים שלבית דין יש רשות להוציא מעות יתומים לצדקה או לתת סמכות לאפוטרופוס לעשות כן, ויש סוברים שאין לבית הדין סמכות זו.
אולם, אם הצדקה היא לטובתם, למשל כדי להחשיבם או אם היו חולים לתת צדקה לרפואתם - מותר. נחלקו הפוסקים מי מוציא מכספי היתומים לצדקה כדי להחשיבם. יש האומרים שרק בית הדין מוסמך לכך, ולא האפוטרופוס, ויש אומרים שגם האפוטרופוס רשאי להוציא צדקה ממעות היתומים.
מיסים
מיסים שמוטלים על בני העיר לצורכי שמירה, וכן מיסים לצורכי ציבור כמו תיקון הדרכים, גובים גם מן היתומים, אבל לא מיסים לצורכי מצוות של בני העיר כדוגמת בניית בית כנסת, רכישת ספר תורה, וכדומה, משום שהם אינם בני-מצווה.
מיסים שמוטלים על ידי הנכרים, לדעת הרמב"ן ועוד כמה ראשונים - נחשבים כמו הוצאות שמירה, כי האינטרס של הגוים לשמור על היהודים הוא בשביל המיסים שמשלמים להם. אך לדעת ר"י מיגאש ועוד, אין לגבות מיסים אלו מיתומים
הוצאות נוספות
מותר לבית דין לוותר בממון היתומים כדי למנוע מריבות ביניהם.
חובות
חובות שחייבים ליתומים אינם נשמטים בשמיטה, שכן בית הדין הוא "אביהם של יתומים" ולכן כל החובות כלפיהם נחשבים לחובות לבית הדין שאינם נשמטים, ואפילו הייתה הלוואה בעל פה. לדעת כמה מן הראשונים, הפטור משמיטת כספים הוא גם לאחר שהיתומים גדלו, שכן בעת יצירת החוב היו פטורים משמיטה.
קידושי יתומה
במצב רגיל, אב יכול להשיר את בתו בעודה קטנה ולקבל את קידושיה. את היתומה יכולים להשיא אמה ואחיה. אך בניגוד לקטנה שאביה חי, קידושי יתומה תופסים מדרבנן בלבד.
מיאון
במקרה שהשיאוה אחיה ואמה, תיקנו חכמים תקנה לטובתה שעד שהיא גדלה והופכת לנערה היא יכולה "למאן", כלומר למחות על נישואין אלו ולהודיע כי אינה חפצה בהם, ובכך היא מבטלת אותם למפרע ללא גט. הנימוק לכך הוא משום שקידושי יתומה הם מדברנן, כדלעיל. המיאון לא חייב להיות מפורש, אלא כל גילוי דעת מצדה החשב שהיא אינה חפצה לקיים את הנישואין מבטל את הנישואין. קטנה שמיאנה חוזרת למצבה הקודם, וזכות קידושיה שמורה לאמה ואחיה.
אם גדלה הבת ולא מחתה על הנישואין, חלוקים האמוראים רב ושמואל מה תהיה ההלכה במקרה כזה. לפי הכלל האומר אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות, סובר רב כי ברור שכאשר דר עמה הבעל הוא קיים ביאה לשם קידושין, וממילא הנישואין העכשוויים הם נישואין מהתורה ואין אפשרות למחות אותם למפרע. לעומת זאת, שמואל סבור כי אין אדם מעלה על דעתו את הבעיות האפשריות, ומתוך הרגל הנישואין הקודמים, הוא לא מעלה על דעתו לקיים ביאה לשם קידושין, ולכן מספק יש לנו להחמיר ולומר שמא לא קידש אותה שוב בביאה, ובמקרה שקיבלה קידושין מאדם אחר, עלינו לחשוש שהקידושין השניים תקפים, היא צריכה לקבל גט משניהם, כלומר גם מהבעל הראשון וגם מהשני
יתומה בחיי אביה
קיים מצב מיוחד בהלכה, שבו קטנה שאביה עדיין חי מוגדרת מבחינה הלכתית כיתומה, ולכן מצב זה מכונה "יתומה בחיי אביה". כאשר קטנה שאביה השיא אותה וקיבל את קידושיה ובכך הם תקפים מן התורה, אם התגרשה בעודה קטנה, אינה חוזרת לרשות אביה כמקודם אלא לידי עצמה, ואם היא רוצה להתקדש היא מקבלת את כספי קידושיה.
חוג פולינומים
בתורת החוגים, חוג הפולינומים מעל חוג נתון, הוא חוג המרחיב את החוג הנתון על ידי הוספת משתנה חופשי (בדרך כלל מתחלף) בלתי תלוי. בחוג זה נמצאים כל הפולינומים מכל הדרגות שמקדמיהם הם איברים של החוג הנתון. בהינתן חוג R, בדרך כלל מסמנים את חוג הפולינומים שלו ב-R[x]. בין חוג לחוג הפולינומים שלו יש קשר הדוק, המהווה נושא בסיסי באלגברה מופשטת ובתורת החוגים.
חוג הפולינומים הוא כלי בסיסי בנושאים רבים במתמטיקה, בפרט באלגברה קומוטטיבית, גאומטריה אלגברית, תורת המספרים האלגברית ועוד.
הגדרה
יהי R חוג חילופי נתון. ניתן להגדיר את חוג הפולינומים R[x] בשתי הגדרות שקולות:
פולינומים
ההגדרה הטבעית והישירה לחוג זה היא הקבוצה שמכילה את כל הפולינומים במשתנה בלתי תלוי x:.
כך למשל.
סדרות עם תומך סופי
דרך הגדרה נוספת על ידי סדרות אינסופיות עם תומך סופי, של איברים מהחוג המקורי: .
בהינתן הגדרות אלו, ניתן להוכיח כי כל אחת מהקבוצות הנ"ל עם הפעולות המתאימות היא חוג.
שקילות ההגדרות
ניתן להראות כי שתי ההגדרות הנ"ל שקולות, על ידי איזומורפיזם בין שני המבנים, הנתון על ידי.
נחל הדס
נַחַל הֲדַס הוא נחל איתן בשרון הנמשך לאורך של כ-10 ק"מ. ראשיתו במבואותיה הדרומיים של העיר קלקיליה, עובר דרומית לעיר כפר סבא, צפונית למושב שדי חמד, חוצה את מושב עדנים בטבורו מצפון לדרום, ומתחבר אל נחל קנה דרומית להוד השרון.
חוג פולינומים
דרגה
בהינתן ההגדרות הנ"ל, נגדיר פונקציה מחוג הפולינומים לתוך המספרים הטבעיים, שתתאים לכל פולינום את המספר הטבעי המקסימלי עבורו, שיקרא הדרגה או המעלה של הפולינום, ונסמנו \deg(p(x)). לעיתים מבחינים את המקרה של פולינום האפס, ומגדירים.
נחל הדס
מרבית שטחה של כפר סבא נמצא באגן הניקוז של נחל הדס ונחל קנה. משנת 1996 החל לפעול לצד הנחל דרומית להוד השרון מכון ביולוגי לטיפול בשפכים השייך לעיריות כפר סבא והוד השרון. מי הקולחין המופקים בסופו של התהליך מוזרמים לנחל המהווה את אחד ממקורות נחל הירקון, ומשמשים לחקלאות ולהזרמה לים.
חוג פולינומים
דרגה
הדרגה מקיימת לכל שני פולינומים שאינם אפס, ושוויון מתקיים בתחום שלמות.
נחל הדס
תוכנית הסדרת נחל הדס
רשות ניקוז ירקון מתעתדת להסדיר את נחל קנה במהלך שנת 2018, כך שרוחבו של ערוץ הנחל במושב עדנים יהיה 18 מטרים, בנוסף לעוד 5 מטרים בכל גדה. (סה"כ 28 מטרים). לתוכנית התנגדויות רבות של חקלאים ותושבים בעדנים שלצורך הרחבת הנחל יש כוונה להפקיע שטח אדמה גדול מתוך חלקות א' (החלקות עליהן נמצאים בתי המגורים).
חוג פולינומים
תכונות יסודיות
כעת נציג את הקשר בין חוג נתון לחוג הפולינומים שלו.
נחל הדס
ידידי נחל הדס
ידידי נחל הדס היא קבוצת פעילי סביבה תושבי מושב עדנים, ירקונה, גני עם והוד השרון ששמו למטרה שימור ושיקום נחל הדס כמסדרון אקולוגי. הקבוצה מארגנת מעת לעת פעילויות חברה וקהילה לאורך הנחל, וכן פרויקט תמונה ליום בו מצולם הנחל מדי יום והתמונה מפורסמת ברשתות החברתיות. קבוצת ידידי נחל הדס משתפת פעולה עם רשות ניקוז ירקון, מועצה אזורית דרום השרון, עיריית הוד השרון, וועדים מקומיים של המושבים לאורך הנחל ורשות נחל ירקון.
חוג פולינומים
פריקות פולינומים
נאמר כי פולינום p(x) הוא פריק אם קיימים פולינומים a(x),b(x) לא הפיכים כך ש-. אחרת, נאמר כי הפולינום הוא אי-פריק. פריקות פולינומים היא מנושאי היסוד של תורת החוגים ונושא זה בפרט. נציין מספר תכונות:
שורשים של פולינומים
בהינתן פולינום   מתוך חוג פולינומים, נאמר כי איבר r \in R הוא שורש של הפולינום, אם p(r)=0. איבר r \in R הוא שורש של פולינום אם ורק אם הפולינום x-r מחלק את p(x). בפרט, במקרה זה הפולינום הוא ודאי פריק. נובע כי פולינום מדרגה 2 או 3 הוא פריק אם ורק אם יש לו שורש.
טענה שימושית בדבר קיומו של שורש לפולינום מעל חוג המספרים השלמים ושדה שברים שלו (המספרים הרציונליים) היא כלהלן - אם שורש של פולינום, אזי .בפרט, כל שורש שלם של פולינום מתוקן מחלק את המקדם החופשי שלו.
הרחבות
ניתן להרחיב חוג פולינום, ולקבל מבנה עשיר יותר בכמה דרכים.
חוגי פולינומים במספר משתנים
בהינתן חוג כלשהו, כבר ראינו איך מוסיפים לו משתנה אחד. לחוג החדש שהתקבל, אפשר להוסיף עוד משתנה, וחוזר חלילה. כלומר, ניתן ליצור חוגים בכמה משתנים בלתי תלויים. מספר המשתנים יכול להיות סופי ואינסופי. למשל, חוג פולינומים בשני משתנים מסומנים בדרך כלל ב-.
נקודה מעניינת היא הישמרות התכונות מהחוג המקורי ועד לכל חוג פולינום במספר משתנים. מהתכונות לעיל, ניתן להסיק כי חוג הוא תחום שלמות/תחום פריקות יחידה/נותרי אם ורק אם חוג הפולינומים שלו במספר סופי של משתנים בלתי תלויים הוא מקיים את התכונה בהתאמה.
עם זאת, חוג פולינומים ביותר משני משתנים לעולם לא חוג אוקלידי ולא תחום ראשי, שכן חוג הפולינומים במשתנה אחד פחות (כלומר לפחות במשתנה אחד) איננו שדה.
חוג טורי החזקות
בהגדרה השנייה של חוג פולינומים דובר על סדרות עם תומך סופי, כלומר הפולינומים הם סופיים בלבד. אם נשמיט דרישה זו, נקבל את חוג טורי החזקות מעל חוג נתון, שמסומן בדרך כלל על ידי:
בחוג זה ישנו עולם עשיר יותר של איברים הפיכים - כך למשל 1-x הפיך וההפכי שלו הוא. באופן כללי, כל איבר בעל מקדם חופשי הפיך הוא הפיך.
בפרט, אם שדה, כל איבר עם מקדם חופשי הוא הפיך, ולכן האידיאלים של החוג  הם  בלבד, ובפרט הוא תחום ראשי.
חוג טורי לורן
התכונה החשובה של חוג זה היא, שבהינתן שדה \mathbb {F}, אזי אף הוא שדה. כלומר, זהו שדה שמכיל את חוג הפולינומים.
שדה השברים
בהינתן תחום שלמות R, גם חוג הפולינומים שלו במספר סופי של משתנים הוא תחום שלמות. לכן, בהתאם לבנייה של שדה שברים של תחום שלמות, שדה השברים של חוג הפולינומים הוא
לשדה זה קוראים שדה הפונקציות הרציונליות ב-n משתנים.
חוגי מנה
לחוגי מנה של חוגי פולינומים יש חשיבות רבה.
במשתנה אחד, כאמור, תחום שלמות הוא שדה אם ורק אם חוג הפולינומים שלו הוא תחום ראשי. במקרה זה, כל חוג מנה מקבל את הצורה. חוג זה הוא שדה אם ורק אם הפולינום p היוצר את האידיאל הוא אי-פריק. כך אפשר לייצר את השדות סופיים מכל סדר (שהוא חזקת ראשוני) -- אם בוחרים  שדה השאריות מודולו p, מספיק למצוא פולינום אי-פריק מסדר מסוים k, ואז חוג המנה יהיה שדה מסדר p^{k}. פולינום כזה אכן קיים לכל ראשוני ולכל סדר שהוא.
בנוסף, חוגי מנה כנ"ל מהווים הרחבת שדות בה לפולינום יש שורש, והוא.
מבנה כאלגברה
למבנה אלגברת הפולינומים יש תפקיד מכריע באלגברה קומוטטיבית ובגאומטריה אלגברית.
כאמור, כל אלגברה אפינית היא מנה של אלגברת פולינומים. יתר על כן, כל אלגברה אפינית מכילה תת-אלגברת פולינומים מעליה היא מהווה מודול נוצר סופית. אכן, לפי משפט הנורמליזציה של נתר, בכל אלגברה אפינית, ניתן לחלץ איברים כך שהאיברים b_1,...,b_d מהווים בסיס טרנסצנדנטי, ו- שלם מעל , שהיא למעשה אלגברת פולינומים ב-d משתנים.
אם כן, מתכונות של אלגברות פולינומים ניתן להסיק תכונות של אלגברות אפיניות. כך למשל, ניתן להוכיח שכל אידיאל מקסימלי באלגברה אפינית הוא בעל גובה כדרגת הטרנסצנדנטיות d. ניתן גם להוכיח בעזרת ההבחנה הנ"ל שלכל אלגברה אפינית דרגת הטרנסצנדנטיות שווה לממד קרול שלה. לכן, הממד של יריעה אלגברית אפינית שווה לדרגת הטרנסצנדנטיות של חוג הקורדינאטות שלה.
חבורת האוטומורפיזמים
כל האוטומורפיזמים של חוג הפולינומים במשתנה אחד מעל שדה הם אפיניים. חבורת האוטומורפיזמים של חוג הפולינומים בשני משתנים היא מכפלת היתוך של האוטומורפיזמים האפיניים והאוטומורפיזמים השומרים על אחד המשתנים (החבורה נוצרת על ידי אוטומורפיזם ההחלפה, והאוטומורפיזמים השומרים על משתנה מסוים; ההוכחה במאפיין אפס ניתנה על ידי Jung, ומעל שדה כללי על ידי Van der Kulk). חבורת האוטומורפיזמים בשלושה משתנים או יותר כוללת גם אוטומורפיזמים "פרועים" (Anick conjecture).
ראו גם השערת היעקוביאן.
חבורת האוטומורפיזמים של חוג הפולינומים קרובה לזו של האלגברה החופשית באותו מספר של משתנים. בעניין זה הוכיח Dicks שההתאמה x,y-->f,g מגדירה אוטומורפיזם של האלגברה החופשית בשני המשתנים x,y אם ורק אם [f,g] הוא כפולה בסקלר של [x,y].
בית בגליל (2017)
בית בגליל הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2017. הסרט הוא הסרט הארוך הראשון של הבמאי אסף סבן לאחר מספר סרטים קצרים מוצלחים, כגון "המודדים" (2007) ו״רגילה״. ההשראה לסרט הגיעה מאחיו של סבן כשהוא הראה לסבן את השטח שעליו הוא עומד לבנות את ביתו ביישוב הררית. סבן היה אז בתהליכי הכנה לסרט אחר אבל בסופו של דבר החליט לפתח סרט עלילתי על זוג שבונה בית בצפון הארץ במקום. הסרט עוסק בחייהם של זוג, יערה (נועה קולר) וגילי (אודי רצין), והקושי שבא עם בניית חיים משותפים. בנוסף לקולר ורצין, שיחקו בסרט גם שחקנים ידועים אחרים כגון צחי הלוי וג'וי ריגר.
הסרט זכה בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2017 והיה מועמד לפיצ'ר הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של האמבורג בשנת 2018. נועה קולר גם הייתה מועמדת לפרס אופיר בשנת 2017 בקטגוריה של השחקנית הראשית הטובה ביותר.
תקציר העלילה
יערה וגילי הם זוג בשנות השלושים לחייהם. אנחנו פוגשים אותם זמן קצר לפני תחילת הבנייה של ביתם החדש. הם עוזבים את חייהם בעיר הגדולה (תל אביב) בשביל חיים חדשים ביישוב קטן. כאשר הם עוברים על הפרטים האחרונים עם האדריכל שלהם (ישי גולן), הם נשמעים שמחים וצוחקים ביניהם. יום למחרת הם עדיין נראים מאושרים ומערכת היחסים שלהם נראית חזקה – ואז, מתחילה הבנייה של הבית. שם היישוב לא מוזכר אבל ידוע שהיישוב ממוקם בגליל. אחד המאפיינים הכי חשובים של השטח הוא הנוף, אך מהר מאוד הנוף הזה נהרס על ידי דחפורים וכלי בנייה אחרים. עם תחילת הבנייה של הבית, גם מתחילה ההתדרדרות של מערכת היחסים של גילי ויערה. ביום שהבנייה מתחילה גילי מבקש מיערה מעטפה עם כסף בשביל הקבלן אבל זה נראה שיערה איבדה אותה. מתחיל ויכוח בין השניים, אבל הוויכוח הזה יהיה רק הראשון מתוך המון ויכוחים שיתקיימו ביניהם. במהלך הבנייה, ההחלטות הקטנות ויומיומיות שכמעט נראות חסרי-משמעות יקבעו את עתיד מערכת היחסים ביניהם, כי באותו הרגע החלטות לגבי הריצוף או הצבע של הקיר או המיקום של חלון קטן, יראו כמו ההחלטות הכי חשובות בעולם. עם התקדמות העלילה, ניתן להבין שגילי הוא מחזאי לא מצליח ויערה רק סיימה לאחרונה את הלימודים שלה בריפוי בעיסוק. שניהם נמצאים בתחילת דרכם המקצועית. כאשר הבנייה של הבית מתקדמת, כך גם המתח בין יערה וגילי גובר. יערה, עכשיו בהריון, מוכרחה להתמודד עם דמויות מן העבר שלה בין היתר משום שהיישוב שבו הם בונים את ביתם הוא היישוב שבו יערה גדלה. יערה פוגשת את המחנכת שלה לשעבר, ודמויות נוספות מילדותה. יערה גם מבקרת בבית הישן שלה וכך לוקחת את הצופים למסע רגשי שבו כשהיא חוזרת למקום שבו היא גדלה, ובו הוריה חיו ומתו. היישוב הקטן בגליל הוא המקום האחרון שהיא חשבה שאי פעם תחזור אליו. אנשים שונים מהחיים של יערה וגילי מוצאים את דרכם לבית ובתוך כך מספקים הצצות קטנות על הדמויות הראשיות. כל דמות משנה מגלה לקהל משהו חדש וכך מכריחה את הקהל לבנות שוב ושוב את דמויותיהם של גילי ויערה. כל דמות מגיעה בשלב אחר של הבנייה וגם בשלב אחר של מערכת היחסים של גילי ויערה. עם כל עונה שעוברות נראה שמערכת היחסים בין יערה וגילי הולכת ומתדרדרת. כאשר הם מתרחקים אחד מהשני, הם נאלצים לקבל החלטות קשות ונאבקים במחשבות של עצמם על מה יכול היה להיות בעבר או מה ייתכן בעתיד. הפוטנציאל של אהבות חדשות מעורר ספק שהם מתאימים וטובים אחד לשני. המתח מגיע לשיאו לאחר הביקורת האחרונה של המפקח. ברגע הזה, גילי ויערה מבינים שהם איבדו את עצמם ואחד את השני בשנה האחרונה. ככל שהתקדמה בנייתו של הבית כך הלכה והתערערה מערכת היחסים ביניהם. בסוף, הזוג מחליט לא לעבור לגור בבית שגרם כל כך הרבה נזק למערכת היחסים שלהם. הם משכירים את הבית לזוג צעיר ומחליטים לעזוב את הארץ ולצאת לטיול גדול, כדי שיוכלו להתחבר מחדש ולתקן את מה שנהרס בשנה של בניית הבית.
הפקה וצילומים
הצילומים לסרט נערכו במשך שנה ושלושה חודשים. השינויים במזג האוויר ועונות השנה שולבו לתוך הסרט באופן שמוסיף לריאליזם ולאותנטיות שלו. הבית שתועד בסרט הוא הבית האמיתי של אחיו של הבמאי סבן,וזה הבית שהיווה את ההשראה המקורית לסרט. הבמאי מציין שאחד היתרונות של תקופת צילומים ארוכה הוא האפשרות לתת למציאות להיכנס לעולם הבדיוני של הסרט. במובן הזה, הבנייה של הבית הכתיבה את קצב הצילומים. אם הבמאי רצה שהסצנה תתרחש בזמן שמעלים קיר, הוא היה צריך לצלם באותו היום שבו צוות הבנייה העלה את הקיר. זה בניגוד לצילומים רגילים שבהם הבמאי מציב דרישות וצוותי הצילום וההפקה נדרשים לעמוד בהן. פה, צוות הצילום היה תלוי בלוח הזמנים של צוות הבנייה. הבמאי סבן גם ציין כי כל סצנה הייתה מיועדת להצטלם בשלב אחר של הבנייה. כפי שניתן לראות, הוא ניצל אלמנטים שונים של הבית כמו הקירות והחלונות כדי ליצור מסגרות ויזואליות שונות לסצינות החשובות שמתרחשות בתוך הבית. היבט נוסף שהוסיף לריאליזם הוא הפועלים באתר הבנייה. הפועלים האלה לא היו שחקנים אלא אנשי מקצוע אמיתיים. בהקשר הזה מעניין להזכיר את הרצף והצבע שבאמת היו שם כדי לעבוד על הבית והתבקשו להשתתף בחלק קטן מהסרט. השילוב של צוות הבנייה האמיתי מביא איתו דיאלוג אמין ואותנטי.
חשוב לציין שתסריט הסרט לא היה מוכן בתחילת הצילומים. הוא המשיך להיכתב ולהשתנות במהלך חודשי הצילום ורעיונות חדשים נוספו פעמים רבות. השינוי המשמעותי ביותר לתסריט היה מבוסס על אירוע אמת. השחקנית הראשית, נועה קולר, נכנסה להריון בשלב מוקדם של הצילומים. כשהיא הודיעה לסבן הוא מייד הכניס את זה לתסריט וכך גם יערה, הדמות הראשית, הייתה בהריון בסרט, פרט שהוסיף עוד שכבה של אותנטיות לסרט. הבמאי סבן הסביר, "אנחנו פתאום לא רק צופים בהתפתחות בבנייה של הבית אלא יש פה עוד משהו שהולך ומתפתח וצומח במקביל". מאחר שהתסריט היה בתהליכי שינוי במהלך כל ההפקה, שחקני המשנה הכירו רק את הסצינות שלהם, ולא את כל הסיפור. ורד פלדמן שמשחקת את שני, בת כיתה של יערה, אמרה שזה נתן לה הזדמנות לשחק את הדמות שלה בצורה הכי טבעית ללא השפעה חיצונית. כשהיא צפתה בסרט המלא היא הייתה מופתעת שהדמויות האחרות לא אהבו את הדמות שלה, אך היא מסבירה שאם היא הייתה יודעת שכך מסתכלים על הדמות שלה היא הייתה משנה את המשחק שלה באופן מאוד מאולץ. כמה משחקני המשנה מסכימים שהשיטה של סבן לגלות רק פרטים בודדים מתוך התמונה השלמה סייע להם לשחק באופן יותר אותנטי.
ביקורות והתקבלות
מבחינת הביקורת, הסרט התקבל באופן מאוד חיובי. אורי קליין, מבקר הסרטים של עיתון הארץ כתב על הסרט, "החיבור שמתקיים בו בין המתרחש במציאות למומצא על בסיס מציאות זו הוא מעשה יצירה קולנועי שמקורו הראשוני מעורר עניין והערכה". עם עשרות אלפי צופים, הסרט זכה להצלחה רבה בעולם הקולנוע הישראלי. ענבר שביט מוואלה כותבת, "׳בית בגליל׳ הוא אחד הסיפורים היפים של הקולנוע המקומי בשנים האחרונות". ככלל, רוב הביקורות מציינות את האותנטיות וההרגשה הביתית שהסרט נותן. אפשר להגיד שכל זוג שבנה בית ביחד יכול לראות את עצמו בדמויותיהן של יערה וגילי וזאת בעקבות המשחק האמין של קולר ורצין, הכולל הבעות פנים שאומרות הרבה, ללא צורך בדיאלוג מפורש.
גם השחקנים הראשיים זכו לשבחים רבים מהקהל ומהמבקרים. שמוליק דובדבני מ-ynet כותב, "רצין (בתפקידו הקולנועי הראשון) וקולר מעצבים […] דמויות שקשה שלא להזדהות עמן. שניהם נפלאים". ענבר שביט מוואלה כתבה, "קולר, […] מוכיחה שוב שהיא אחת השחקניות הישראליות הטובות בדורה. בסרט זה, קולר מראה את יכולת ההסתגלות שלה לתפקידים שונים. מקומדיה מוחלטת בסדרה "קופה ראשית" לקומדיה דרמטית ב"לעבור את הקיר", ב"בית בגליל" היא מייצגת צד יותר רציני שעוד לא ראינו ממנה, אך מצליחה לעשות זאת עם רגעים קומיים קטנים בתוך סיפור דרמטי.
גמר ה-ATP
אליפות סבב המאסטרס העולמי (נקרא בעבר גביע המאסטרס) הוא טורניר הטניס החשוב ביותר במסגרת הסבב העולמי לגברים של ATP, הנחשב ליוקרתי ביותר לאחר ארבעת טורנירי הגראנד סלאם. לטורניר אין מיקום קבוע, כשהחל מ-2009 הטורניר מתקיים בלונדון. בשנת 2021 שונה מיקום הטורניר, כאשר הוא שוחק לראשונה בעיר טורינו שבאיטליה.
הטורניר מתקיים בסוף כל שנה (בדרך כלל בשבוע השלישי של נובמבר), ומשתתפים בו 8 היחידים ו-8 הזוגות שדורגו במקומות הראשונים בדירוג העולמי השנתי (להבדיל מדירוג הכניסה). שחקן או זוג שזכה בטורניר גרנד סלאם זכאי להשתתף בטורניר גם אם לא דורג בין 8 הראשונים אבל לא נמוך מה-20, ובמקרה כזה הוא תופס את מקומו של השחקן או הזוג במקום ה-8 (דבר כזה קרה לאנדי רם ויוני ארליך בשנת 2005 שדורגו במקום 8 אבל לא נכנסו לטורניר כי היה זוג שזכה בגרנד סלאם שלא היה בין 8 הראשונים).
הטורניר שונה מטורנירים רגילים בכך שהשלב הראשון מתנהל בשיטה של 2 בתים (הבית האדום ובית הזהב) עם 4 שחקנים בכל אחד המשחקים נגד שלושת יריביהם בבית, ולא בשיטת הנוק-אאוט (המפסיד יוצא) הרגילה. השחקנים המדורגים במקום הראשון והשני בכל בית עולים לחצי הגמר, בו הראשונים בבית משחקים בהצלבה נגד השניים, והמנצחים עולים לגמר. השיטה בטורניר הזוגות היא זהה.
בנוסף לכך, אם שחקן פורש במהלך שלב הבתים אז שחקן מחליף משחק במקומו את המשחקים הנותרים.
בתחרות ניתן לזכות בעד - 1500 נקודות דירוג בסבב העולמי לגברים-ATP (עבור אלוף בלתי מנוצח).
בשיא הזכיות בטורניר מחזיקים רוג'ר פדרר ונובאק ג'וקוביץ' עם 6 זכיות כל אחד. אחריהם פיט סמפראס ואיוואן לנדל עם 5 זכיות כל אחד. ג'וקוביץ' מחזיק בשיא של 4 זכיות רצופות.
היסטוריה
גמר ה-ATP הוא הגרסה החמישית של אליפות שהחלה בשנת 1970. היא נודעה במקור כ-"Masters Grand Prix" והייתה חלק מסבב הטניס ה"גראנד פרי". האליפות אורגנה על ידי הפדרציה הבינלאומית לטניס הדשא (ILTF) והוא התקיים במקביל לגמר ה-WCT. המאסטרס היה אירוע ראווה של סוף השנה בין השחקנים הטובים ביותר בסבב הגברים, אך לא נחשב לנקודות דירוג עולמיות.
בשנת 2009 שונה שמה של האליפות ל-"ATP World Tour Finals" ונערכה ב-O2 ארנה שבלונדון. החוזה נמשך עד 2013, אך הוארך עד 2015 ב-2012, ופעם נוספת עד 2018 ב-2015. בשנת 2017 שונה שם האירוע ל"גמר ה-ATP" והחוזה עם O2 ארנה הוארך ל-2020. בדצמבר 2018 הוכרז כי לונדון, יחד עם מנצ'סטר, סינגפור, טוקיו וטורינו, היו ברשימת המועמדים של חמש ערים אשר עשו את החתך מרשימה ראשונית של 40 ערים לאירוח האירוע החל משנת 2021. באפריל 2019, ה-ATP הודיע שטורינו הולכת לארח את גמר ה-ATP מ-2021 עד 2025.
שמות הטורניר בעבר
המאסטרס גראנד פרי (באנגלית: Masters Grand Prix )
סבב אליפויות העולם של ה-ATP (באנגלית: ATP Tour World Championships)
גביע המאסטרס בטניס (באנגלית: Tennis Masters Cup)
2009–2016
סבב הגמרים העולמי של ה-ATP (באנגלית: ATP World Tour Finals)
2017–כיום
גמר ה-ATP (באנגלית: ATP Finals)
מספר זכיות בטורניר לאורך השנים
כתיב מודגש מסמן שחקנים פעילים
פרידריך וילהלם פון לינדאיינר-וילדאו
פרידריך וילהלם פון לינדאיינר-וילדאו (בגרמנית: Friedrich Wilhelm von Lindeiner-Wildau; 12 בדצמבר 1880 – 22 במאי 1963) היה אוברסט בלופטוואפה שבזמן מלחמת העולם השנייה פיקד על "מחנה סטלאג לופט III". התפרסם כמפקד צודק שהתייחס אל שבוייו בהגינות.
ביוגרפיה
לינדאיינר-וילדאו, נולד בעיר גלאץ שבקיסרות הגרמנית, כיום שם העיר קלודצקו, והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית. הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית בשנת 1898, ובשנת 1902 הועבר למזרח אפריקה הגרמנית שם שרת בשוצטרופה המקומי. הוא היה שלישו של המושל גוסטב אדולף פון גצן ולחם במסגרת מרד המאג'י מאג'י. על גבורתו במהלך הקרבות, הוענק לו אות "מסדר הכתר". ביולי 1908 הוא עזב את השוצטרופה וחזר לשרת בגרמניה. הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
ביולי 1912, הועלה לדרגת האופטמן, וניתן לו לפקד על רגימנט. הוא לקח חלק בקרבות מלחמת העולם הראשונה, ואף נפצע במהלך קרב איפר הראשון בנובמבר 1914. הוא אושפז בבית חולים, והחלים רק באפריל 1915. הוא נפצע עוד פעמיים באותה שנה. ביולי 1918, הועלה לדרגת מיור, עם כניעת גרמניה בתום המלחמה, היא ממונה על איסוף יחידות גרמניות מהגבול הצרפתי-גרמני. הוא פרש משירות צבאי, נישא, וקיבל אישור לשמור את המדים שלו. בשנת 1937 הצטרף ללופטוואפה, ושימש כאחד מיועציו האישיים של הרמן גרינג. הוא מונה כמפקד "מחנה סטלאג לופט III", מחנה מעצר שהקים הלופטוואפה עבור קצינים בריטיים. הוא נודע כמפקד הוגן שכיבד את דיני המלחמה, וזכה להערכת שבוייו. למרות זאת ב-24 במרץ 1944, עשרות אסירים בהנהגת רוג'ר בושל, ברחו מהמחנה דרך מנהרה שחפרו, מאורע שתואר בסרט "הבריחה הגדולה". מרבית הבורחים נלכדו והוצאו להורג, אולם המאורע גרם לכך שסר חינו של לינדאיינר-וילדאו בעיני המטכ"ל הגרמני, והוא הוחלף באריך קורדס. הוא היה אמור לעמוד למשפט, אולם העמיד פנים של חולה נפש וכך ניצל.
פרנציסקוס מאסיזי
פרנציסקוס מאסיזי (באיטלקית: Francesco d'Assisi; 1181 או 1182 – 3 באוקטובר 1226) היה נזיר איטלקי קתולי, מייסד המסדר הפרנציסקני, יליד אסיזי שבאיטליה.