cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרידריך שפה
עבודתו
בשנת 1631 פורסמה עבודתו העיקרית 'Cautio Criminalis' (בעברית: 'אמצעי זהירות לתובעים'), המציגה את משנתו הסדורה לתביעות נגד כישוף. הוא לא צידד בביטול מיידי של משפטי המכשפות, אולם תיאר בסרקזם את הניצול של הליכים משפטיים בתביעה נגד מכשפות, במיוחד שימוש במכשיר העינויים 'לוח המתיחה' ודרש רפורמות בתחום. אירוע מזעזע לו היה עד שינה את תפיסתו:
שפה לא היה ספקן לגבי קיומן של מכשפות, ואף פתח את ספרו בהצהרה כי מכשפות אכן קיימות, אולם הוא היה מאוד מודאג מהעובדה שנשים חפות מפשע מוצאות להורג לצד מכשפות אמיתיות. ההשפעה המוסרית של פרסום ספר זה הייתה רבה. הספר הוביל לביטול שריפת מכשפות במספר אזורים, במיוחד בעיר מיינץ, ופרץ את הדרך להפסקתה ההדרגתית בשאר המקומות.
.
תורולף ריין
תורולף ריין (בנורווגית: Torolf Rein; נולד ב-20 באוקטובר 1934) היה אדמירל נורווגי ששימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין 1989–1994.
ביוגרפיה
ריין נולד בפוסה (Fusa) ב-20 באוקטובר 1934. ב-1953 הוא התגייס לצי המלכותי הנורווגי ולמד בבית הספר של הצי עד 1958. בין 1961-1963 הוא למד בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים. לאחר מכן שרת במשך עשור כקצין על סיפונן של ספינות שונות. בין 1977-1980 הוא הוצב במפקדת פיקוד הצפון. ב-1980 מונה לסגן ראש מטה חיל הים, ובין 1982–1983 שימש כראש מחלקת כוח האדם של הצי.
ב-1983 הוא מונה למפקד כוחות הצי בצפון נורווגיה. ב-1987 הוא הועלה לדרגת ויצה-אדמירל ומונה למפקד הכוחות בצפון-נורווגיה. ב-5 בספטמבר 1989 הוא הועלה לדרגת אדמירל ומונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). הוא כיהן בתפקיד עד 31 באוקטובר 1994, אז פרש מהצבא.
אינטגרציה
אינטגרציה פירושה הכללה, שילוב או איחוד (לפי האקדמיה ללשון העברית: כִּלּוּל, תִּכְלוּל, ובמתמטיקה: אִסְכּוּם).
גזה מארוטי
ביוגרפיה
גזה מארוטי נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט מארוטי (רינטל עד 1905) (1842–1927) וברטה ויינברגר (1853–1920). מארוטי טייל בכל העולם, היה "אזרח העולם". בעוד הצליח לעבוד בחו"ל כאדריכל בעל שם, הוא הועסק במולדתו הונגריה רק כפסל בניין ומעצב פנים.
משפחתו
בתו, דורוטיה מארוטי, הייתה מאיירת ספרים, גרפיקאית. נכדו, אנדראש ברודי, היה כלכלן זוכה פרס סצ'יני. ניניו, יאנוש ברודי, מוזיקאי, ליריקאי ומיהאי ברודי הוא בלשן זוכה פרס קושוט.
קריירה
מארוטי נולד למשפחת סוחרים יהודית מאזור דרום סלובקיה (אז הונגריה); החל את הקריירה שלו כעוזר פסל בבית המלאכה של הפסל איגנץ אופנהיימר, מאוחר יותר למד בכוחות עצמו בבודפשט ובווינה. בשנת 1900 פתח בית מלאכה בבודפשט, ואחר כך שכר סטודיו והפך לפסל בניין. בשנת 1908 במהלך ביקורו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד בבודפשט הוא התבקש לעצב את שער הניצחון בשדרת אנדראשי. באותה השנה תכנן את הביתן ההונגרי הראשון של הביאנלה של ונציה, שפעל חצי מאה. לאחר מכן קיבל הזמנת עבודה במקסיקו. לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה בנה את בית הקיץ שלו בזבגני.
בשנת 1927, בהזמנתו של האדריכל הפיני-אמריקאי אליאל סארינן, נסע לארצות הברית. הוא עבד בדטרויט. עם הזמן התקבל ללשכת האדריכלים האמריקאית. בשנת 1930 נסע למזרח התיכון מאיסטנבול עד לירושלים, בדרך של מסעי הצלב, על סוסים. הוא עבד במחקר של שחזור בית המקדש הראשון (מקדש שלמה) בירושלים. (תוכנית זו נשמרת על ידי המוזיאון הבריטי) בהשראת המסע החל לעבוד על ספרו אטלנטיס.
בשנת 1932 חזר לבודפשט, הפך למרצה בבית הספר לאמנויות יישומיות ולמרצה לעיצוב בפקולטה לאדריכלות של האוניברסיטה הטכנית. בשנת 1937 עבר לגור לצמיתות לזבגני. הוא נפטר בשנת 1941 בבודפשט כמובטל, כנראה בשל יהדותו, עקב החוקים האנטי יהודיים שלא איפשרו את העסקתו (החוק היהודי הראשון, החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי מהשנים 1938, 1939 ו-1941 בהתאמה). אשתו הייתה לאופולדינה פריץ.
עבודותיו העיקריות
הדגם המרשים בגודל של העיר אטלנטיס, הוצג תחילה אחרי בביאנלה בוונציה, אחרי זה במוזיאון ארנסט ומשנת 2002 ניתן היה לראות במוזיאון לאמנויות יישומיות.
תקופת מגדל דוד
תקופת מגדל דוד הוא כינוי המתאר את האמנות הישראלית במהלך שנות העשרים של המאה ה-20. הכינוי נטבע בעקבות תערוכות מגדל דוד, שנערכו במבנה מגדל דוד באותה תקופה. במקום סגנון אמנותי אחיד, ניתן למצוא בתקופה זו יצירות אמנות בסגנונות מנוגדים, המשקפות את תפיסת העולם של האמנים ביחס למציאות החברתית, הפוליטית והאמנותית בארץ ישראל ומחוץ לה. לצד האמנות שנוצרה ב"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", והתאפיינה במוטיבים דקורטיביים ובהשפעת האר נובו, יצרו האמנים הארץ-ישראלים הצעירים יצירות אמנות המשקפות מגוון של השפעות המודרניזם.
רקע: ארץ ישראל בראשית המאה ה-20
מגוון האמירות והסגנונות של אמנים בארץ ישראל בתקופת מגדל דוד משקף את פרשת-הדרכים ההיסטורית המכריעה בתולדות עם ישראל, שהקדימה את התקופה ונמשכה בימי "היישוב" תחת המנדט הבריטי.
מראשית המאה ה-20 פעלו אנשי העלייה השנייה לשינוי מעמדה ומצבה של החברה היהודית בארץ ישראל. התמורה המכרעת הגיעה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בקיץ 1914 והמאורעות בעקבותיה: ב-1917 התחוללה מהפכה ברוסיה והבולשביקים תפסו את השלטון; האימפריות העות'מאנית והאוסטרו-הונגרית התפרקו למדינות לאום, וגם המעצמות הקולוניאליות המנצחות, ובראשן בריטניה וצרפת, החלו למעשה תהליך של התכנסות. לאחר חתימת הסכמי השלום ובעטיים, השתרר סדר עולמי חדש; ואילו בארץ ישראל התגבש בהדרגה שלטון המנדט הבריטי, החל מהצהרת בלפור וכניסתו של הצבא לארץ ישראל, דרך כיבושה בשלבים במהלך 1918, החלת ממשל צבאי ואחר כך ממשל אזרחי ב-1920, וכלה בפרסומו של "הספר הלבן" הראשון ב-1922. הבריטים הביעו תמיכה למעשה בהנהגה הציונית, כאשר אפשרו למשלחות ועד הצירים והדסה לבוא לארץ ישראל ולהקים בה מסגרות בסיס לריבונות יהודית עתידית מוצהרת; ומאידך גיסא, הפריעו לתנועת העלייה לארץ ופירקו את גדודים העבריים, שגויסו במהלך מלחמת העולם הראשונה ונתלו בהם תקוות ציוניות רבות.
תערובת של קולות נשמעה בשנים שאחרי המלחמה בציבוריות היהודית, ובכלל זה בקרב פעילי התנועה הציונית. שימשו בה בערבוביה דתיות ומסורת, לאומיות ומודרניזם, ליברליזם וקומוניזם. הזרמים הרעיוניים והפוליטיים הללו מצאו כולם מקום בחברה היישובית הקטנה בשנות העשרים, והאמירות האמנותיות השונות היו שלובות בהם ומושפעות מהם.
אנשי תקופת העלייה השלישית בשנים 1918-1923 היו חדורים ברוח מהפכנית מרחיקת לכת, ונתונים בשיח מתמיד עם הסביבה היישובית. אולם השפעתם הייתה גם בשל מספרם (לאחר המלחמה נאמדה אוכלוסיית היישוב בכ-56 אלף נפש, ואומדן המהגרים-העולים היהודים הרבים שהגיעו לארץ ישראל, בקיזוז מספר היורדים, נאמד בכ-35 אלף נפש) וגם, במידה רבה, בשל מנעד הרעיונות החדש שהביאו באמתחתם לארץ. רוב הבאים היו ילידי מזרח אירופה, צעירים ובעלי תפיסת עולם ציונית על כל גווניה. רבים מהם, ובמיוחד הצעירים והיוצרים שביניהם, עברו בשנות העשרים תהליך של עיצוב והתהוות תפיסת עולמם היהודית העברית החדשה, במקביל לעבודתם החלוצית בבניית כבישים ובתים, והסבל הניכר, כתוצאה מעוני, רעב ותחלואה. אולם, תוך כדי תהליך הבנייתה של הזהות ותפיסת העולם העצמית, הם השפיעו גם על תושבי ארץ-ישראל הוותיקים שקדמו להם: אנשי העלייה הראשונה והשנייה ו"היישוב הישן".
תערוכות מגדל דוד - "מלחמת התרבות הראשונה באמנות הישראלית"
בייחוד בלט הדבר בקרב חברי "אגודת אמנים עברית", שביקשו לפתח אסתטיקה ברוח "עברית". הקבוצה, שרוב חבריה היוו את דור התלמידים של "בצלאל", ארגנה שורה של תערוכות במגדל דוד ומחוץ לו, והציגה בהן בעיקר יצירות בהשפעת האמנות הפוסט-אימפרסיוניסטית והאקספרסיוניסטית.
אחת התערוכות המרכזיות הייתה תערוכת יחיד של ראובן רובין, שהוצגה במגדל דוד בשנת 1924. רובין הציג בתערוכה עבודות חדשות המשקפות את המעבר מהשפעה דתית-נוצרית, בציוריו אל ציור עמוס בסממנים "ארצישראליים". בין העבודות שזכו לתשומת לב רבה היה הטריפטיכון "פירות ראשונים" (1924), שזכה לתגובות נלהבות של אנשי רוח שונים כגון חיים נחמן ביאליק, שמואל הוגו ברגמן ואחרים. אולם, התפיסה של ציור מודרניסטי שהציג רובין לא הייתה נחלת הציבור כולו. אלבום הדפסי העץ שיצר, "מבקשי אלוהים" (1923), ושנשלח על ידיו כמתנה לנציב העליון, נדחה בטענה שהנציב אינו "רוחש כל אהדה לאסכולה זו של האמנות".
תפיסות כמו אלו של רובין הלכו והתפשטו בקרב האמנים הצעירים במחצית הראשונה של העשור. באותה עת המשיכה האמנות ה"בצלאלית" לטפח את ערכי הקלאסיציזם, היוגנדסטיל והאר-נובו, ואת הריאליזם המזרח-אירופי. יצירתם של אמני "בצלאל" התקיימה במרחב אמנותי שימושי בעיקרו, והתאפיינה "בהחדרת מערכות בלתי קאנוניות - כגון עיטור ועיצוב - לתחומי האמנות הגבוהה לשם יצירת סגנון."
אבל יותר מכול החלו האמנים הצעירים להבחין בפער ההולך וגדל בין "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" לבין העולם האמנותי העולמי. דוגמה לניסיונו של בוריס שץ לדחות לחלוטין את האמנות המודרנית הייתה סגירת הספרייה של "בצלאל" בפני התלמידים, מחשש שיושפעו ממנה לרעה. בביקורת שפורסמה ב-1928 כתב אגן כי לעומת אנשי "בצלאל" הרי שהאמנים המודרניים "מציירים את הארץ מתוך אהבה ורצון להבינה ולתפוש את צבעיה וקוויה בהתאם לזרמים האמנותים המהלכים בעולם".
יגאל צלמונה הציג את העימות בין אנשי "בצלאל" לאמנים ה"מורדים" כעימות בין תפיסה של "מהגרים" לתפיסת "ילידים". אנשי הדור הוותיק של "בצלאל" ביקשו ליצור אמנות לאומית, שהתמקדה בסממנים סמליים מן העבר היהודי-אירופי. בכך ביטאו אמנים אלו את הרצון להשתלבות בעולם האמנות האירופי. מורי "בצלאל" זכו לתמיכת השכבה הבורגנית של היהדות העולמית, ורבות מן ההזמנות לתוצרי הסדנאות של המוסד הגיעו מחוגים מסורתיים או רפורמיים בארצות הברית. דור התלמידים המודרניים, לעומתם, ראה בצורך לגיבוש תרבות עברית מקומית צורך מרכזי, המשתלב עם רוח תנועת העבודה הארץ ישראלית. רבים מהם פעלו בהשפעת האוונגרד האירופי, שרבים נחשפו אליו במסגרות שונות, בעיקר בצרפת. אמנים אלו, טען צלמונה, ביקשו לתאר את המציאות של ארץ ישראל בת זמנם, תוך יצירת זיקות בין העשייה האמנותית והתוכן שלה.
מירושלים לתל אביב - התפתחות המרכז האמנותי בארץ ישראל
הקמת "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" בירושלים בשנת 1906 יצרה בעיר מרכז אמנותי ותרבותי שלא היה כמוהו עד אז בארץ ישראל. אנשי "בצלאל" שאפו להמשיך ולפתח את בית הספר כמרכז אמנותי ואידאולוגי עבור תושבי הארץ, ואף עבור הקהילה היהודית בגולה. הדבר סומל בעיקר בפתיחתו מחדש של "בית הנכות בצלאל" בשנת 1925 כמוזיאון ציבורי הפתוח דרך קבע. בשנים אלו נמנע המוזיאון לחלוטין מהצגת האמנות הארץ-ישראלית הצעירה, והתמקד בהצגת ממצאים היסטוריים ואמנותיים בעלי מסר לאומי, התואמים את האידאולוגיה ה"בצלאלית" שהנהיג בוריס שץ. עד מחצית שנות העשרים הידרדר מאוד מעמדו של "בצלאל" בציבור. עדות לכך ניתן למצוא במכתב מ-1927, שבו דיווח מרדכי נרקיס לשץ על עיתונים ארץ-ישראליים המשמיטים את שמו של בית הספר ממאמריהם.
במקביל ל"בצלאל" פעלה בירושלים, בראשית שנות העשרים, חבורת אמנים עצמאית שביקשה לנתק עצמה מן המוסד הוותיק. הקמת "אגודת האמנים עברית" סימלה זאת יותר מכול. לבד מן התערוכות שארגנה אגודה זו, הוצגו תערוכות עצמאיות נוספות במקומות שונים בעיר, כגון מועדון "מנורה" (יוסף זריצקי), מלון אמדורסקי (אברהם נוימן), בית הספר למל (בתיה לישנסקי, אריה אלואיל) ומקומות אחרים.
לעומת ירושלים, התפתחותה המהירה של העיר תל אביב במהלך העשור, ובמיוחד בשנות העלייה הרביעית, אפשרה את קיומה של קהילת אמנים בעלת אוריינטציה מודרניסטית, המנותקת מן המטען של עיר הקודש ההיסטורית. קהילה זו הלכה ודחקה את מרכזיותה של ירושלים במהירות. על פי יונה פישר, מייצגת תערוכה של ציירים מודרניים שהתקיימה ב-1926 בבית הספר לבנים בירושלים את סופה של התחרות בין שני מרכזים אלו.
את אחד הניצנים הראשונים לפעילות אמנותית בתל אביב ניתן למצוא בפתיחת בית הספר לציור ואדריכלות, שנפתח ב-1923 בביתו של יוסף ברלין ברחוב גרוזנברג. בית ספר אחר לאמנות היה "הסטודיה לציור שליד ועדת התרבות של הסתדרות העובדים" שהוקם על ידי יצחק פרנקל בשנת 1926.
במהלך העשור עברו רוב האמנים המרכזיים לתל אביב, בייחוד אלו ששבו מלימודי אמנות בצרפת ובמקומות אחרים באירופה. יחד עם זאת, התפיסה ה"בצלאלית" נותרה פופולרית בכל הקשור לאדריכלות ולעיטור בניינים. הדבר התבטא באימוץ "הסגנון האקלקטי", שעל פיו נבנו רבים מן הבניינים החשובים של התקופה. ברבים מהם נעשה שימוש באריחי קרמיקה מזוגגים מתוצרת "בצלאל", המשקפים בנושאם את האידאולוגיה ואת התפיסה העיטורית של המוסד הירושלמי.
אחד מן התורמים הגדולים לפיתוחה של התרבות החזותית בתל אביב היה יעקב פרמן, שיזם את הקמת קואופרטיב האמנים "התומר". בשנת 1920 פתח פרמן את "התערוכה האמנותית הראשונה בארץ-ישראל" ובה הוצגו עבודות שונות, ובכללן של חברי הקואופרטיב. בשנים 1921-1922 הקים וניהל פרמן את הגלריה הראשונה בתל אביב בשם "התערוכה האמנותית התמידית בארץ-ישראל" ב"אולם נווה שאנן". בגלריה זו הוצגו יצירות מודרניסטיות רבות, שאותן הביא עמו פרמן ממזרח אירופה, יצירות של אמנים ארצישראלים מודרניסטיים וכן עבודות של אמנים מבית הספר "בצלאל". על פי בתיה דונר, הייתה פעילותו הגלריסטית של פרמן השלמה ואלטרנטיבה לפעילות "בצלאל".
בסוף 1929 נערכה תצוגה של קבוצת "אגד", או "אגד אמני א"י", שהתקיימה בדירה ברחוב אלנבי בתל אביב, ובה הציגו אמנים מודרניים כגון ציונה תג'ר, חנה אורלוף, ראובן רובין ואחרים. תערוכה נוספת הוצגה באותה תקופה בתל אביב תחת השם "מסד", ובה הציגו אמנים צעירים יותר כגון אהרן פריבר, מנחם שמי, ישראל פלדי, אביגדור סטימצקי ואחרים.
המודרניזם הארץ ישראלי בשנות ה-20
במהלך שנות העשרים נחשפו רבים מן האמנים הארץ ישראליים הצעירים אל האמנות המודרנית. רק מיעוט מבין האמנים היגרו לארץ ישראל מארצות מזרח אירופה כשהם חשופים כבר לאוונגרד האירופי. אחרים נסעו לתקופות לימודים, בעיקר בצרפת, שנתפשה כמרכז האמנות של התקופה, אך גם בגרמניה ובמקומות נוספים.
מכלול ההשפעות המודרניסטיות כלל השפעות פוסט אימפרסיוניסטיות בכל הקשור לשימוש בצבע ולאופן הנחתו, לצד השפעות ממותנות מן הקוביזם והאקספרסיוניזם, וכן נטייה לפרימיטיביזם. בשונה מן האמנים האירופים, רק מיעוט מבוטל מן האמנים הארצישראלים נטה לעבר יצירה אוונגרדית ולהפשטה. הרוח הכללית ביקשה לבטא את ההווה הריאלי של ארץ ישראל, תוך יצירת שילוב בין מזרח ומערב.
בין הבולטים באמנים בתקופה היה הפסל אברהם מלניקוב. מלניקוב הציע מילון צורני שונה, הלקוח מתוך אמנות המזרח הקדום כתחליף לצורות האמנות המיובאות מאירופה, שמשלו בכיפה בבצלאל בתקופת שץ וליליין. "במשך דורות רבים", טען מלניקוב, "נותקו היהודים מיצירות האמנות הפיגורטיביות, והרבה טעמים לדבר - אבל הטעם העיקרי הוא שהאמנות האירופית יסודה בתרבות היוונית-רומית [...] וכל זמן שאתונה הייתה אֵסם למטרת האמנות באירופה היה היהודי בכח אינסטיקטיבי עומד מחוץ לה".
מה שנחשב לסגנון הציור המזוהה ביותר עם התקופה, המכונה לעיתים "אסכולת ארץ ישראל" או "הסגנון הארץ ישראלי", נוצר על ידי קבוצת אמנים ששילבו ביצירותיהם סמלים של המציאות הארצישראלית, הניתנים גם לפרשנות מיסטית. בעבודותיהם מופיעים תיאורים של ארץ ישראל הפראית המשובצת בצמחייה מדברית ובדמויות השאובות מאקזוטיקה מזרחית. רבים מן התיאורים הם של דמויות ערביות או מזרחיות, המתוארות כבעלות קשר ישיר עם הטבע הארץ ישראלי או עם ארץ ישראל התנ"כית.
בעבודות כגון "נושאת האלומות" (1926) או "מנוחת צהריים" (1926) מאת נחום גוטמן מתוארות דמויות מזרחיות כשהן עסוקות בפעילות הקשורה לטבע. אופי הציור מדגיש את המונומנטליות של הדמויות ואת חושניותן. גישה דומה אפשר למצוא גם בציורו של ישראל פלדי "ספנים ערבים" (1928), המתאר קבוצה של ספנים בסירת דיג כשהם נאבקים בהירואיות בגלי הים. הקומפוזיציה של הציור, המצמצמת את המבט אל הסירה, מדגישה אף היא את המונומנטליות של הדמויות. ציורו של פנחס ליטבינובסקי "ערבי עם פרח" (1926) משלב בין סגנון ציור מודרניסטי בבניית הקומפוזיציה ובשטיחות החלל, לבין תפיסה רומנטית של המזרח והמזרחי.
אצל ראובן רובין מופיעים לצד דימויים "מזרחיים" גם תיאורים מן ההווי היהודי של ארץ ישראל. בציוריו כגון "סופי הבוכארית" (1924), או "הרוקדים ממירון" (1926), בולטת מאוד הנטייה לשטיחות ולדקורטיביות. ראובן מזהה בעבודות אלו את היהדות הארץ-ישראלית עם שורשיות מזרחית, המתבטאת בריבוי של דמויות תימניות או ערביות, ובדימויי הנוף והצמחייה ה"ארצישראלית".
כבר במהלך שנות העשרים היה הציור מן הסוג הזה מושא לביקורת. אורי צבי גרינברג, לדוגמה, דחה את הייצוג הסמלי שהציגו אמנים רבים. בעיני גרינברג, אמנים אלו יצרו אילוסטרציה לנושא הספרותי של דימוי ארץ-ישראל האקזוטית, שעבורו הצייר "סוחב ערבי מן השוק ואת חמורו באזניו אל הבד". גם הצייר חיים גליקסברג תיאר ב-1933 את השימוש הקלוקל שעשו האמנים במוטיבים אלו: "הציירים שלנו הרעישו עולמות, ציירו בדים גדולים, מין תמונות-אילוסטרציות מצוירות באופן דקורטיווי, בלי שום ניסיונות של פתרון פרובלמות ציוריות; שהרי העיקר היה הנושא והתוכן: התמונה החיצונית הארצישראלית. הבד והצבע שימשו רק אמצעים לכל זה... אין זה פלא שראו בכל אחד... שהיה מעלה על הבד חלוץ גמל חמור או כפר ערבי, אמן ישראלי".
אחד האמנים שדחה את הייצוג הסמלי של ארץ ישראל היה הצייר יוסף זריצקי. עבודתו בשנים אלו כללה תיאורי נוף רבים בצבעי מים, תוך שימוש בצבעים בהירים. יצירתו האמנותית הפכה בהדרגה לחופשית יותר. בעבודה כגון "ירושלים, שער החבשים" (1923) עוד בולט הרצון לתיאור מדוקדק של הטבע, אולם בעבודות מאוחרות יותר בולטת הנטייה האקספרסיבית ביצירת הקומפוזיציה; דוגמאות לכך ניתן למצוא בציור "חיפה, הטכניון" (1924), או בעבודות הנושאות את השם "ירושלים, נחלת שבעה" משנת 1924, שבהן עושה זריצקי שימוש בעצים כאמצעי אקספרסיבי לחלוקת הפורמט למשטחים. שימוש בקווים בנוף כאמצעי הבעה בולט גם בתיאורי נוף של בתי העיר ירושלים או צפת משנים אלו.
אצל קבוצת אמנים שהושפעו מן המודרניזם הצרפתי ניתן למצוא שילוב בין השפעות קוביסטיות לבין ריאליזם. בציורה של ציונה תג'ר, לדוגמה, "הרכבת בנווה צדק" (1928), בולטת הנטייה לתיאור גאומטרי ולשימוש במשטחי צבע מונוכרומטיים המשולבים בתיאור ריאלי של העירוניות התל אביבית המתפתחת. אצל חנה אורלוף ואריה לובין ניתן למצוא, אולי יותר מכל אמן ארץ-ישראלי אחר בן התקופה, את השפעת הקוביזם הסינתטי, ואת הנטייה לשימוש בצורות גאומטריות.
עמית לעמית
ברשתות תקשורת מחשבים, רשת עמית לעמית (באנגלית: Peer to Peer או בקיצור P2P), היא רשת תקשורת בה כל אחד מהקצוות מתפקד הן כלקוח והן כשרת, וכל אחד מהקצוות מסוגל ליזום או לסיים התקשרות וכן לספק או לדרוש שירותים.
בהשוואה לרשת שרת–לקוח בה יש הבחנה ברורה בין הצדדים השונים ברשת, ברשת עמית לעמית אין הבחנה כזו, והרשת מתפקדת באופן מבוזר, ללא צורך בתיווך או תלות בגורם מרכזי כלשהו.
השתולים
השתולים (באנגלית: The Departed) הוא סרט גנגסטרים אמריקני משנת 2006 בבימוי מרטין סקורסזה ובכיכובם של לאונרדו דיקפריו, מאט דיימון, ג'ק ניקולסון, מארק וולברג, מרטין שין ואלק בולדווין. הסרט זכה בארבעה פרסי אוסקר, לרבות הסרט הטוב ביותר, ובפרס גלובוס הזהב. עלילת הסרט מבוססת על עלילת הסרט ההונג קונגי "דרך ללא מוצא" משנת 2002.
עלילה
העלילה מתרחשת בעיר בוסטון שבמסצ'וסטס, ארצות הברית. פרנק קוסטלו (ג'ק ניקולסון), בוס במאפיה האירית, מטפח צעיר בשם קולין סאליבן (מאט דיימון), ושותל אותו כמודיע בשורות משטרת המדינה. עם חבריו להכשרה המשטרתית נמנים באריגן (ג'יימס באדג' דייל), בראון (אנתוני אנדרסון) ובילי קוסטיגן (לאונרדו דיקפריו).
קוסטיגן נבחר על ידי פקד אוליבר קווינן (מרטין שין) וסמל ברייס דיגנם (מארק וולברג) לעבודה כסוכן סמוי, ומצליח לחדור לצוותו של קוסטלו. סאליבן מקודם ליחידת חקירות מיוחדת, בפיקודו של פקד אלרבי (אלק בולדווין), ומתחיל לנהל מערכת יחסים רומנטית עם הפסיכיאטרית המשטרתית מדולין מאדן (ורה פרמיגה). היא פוגשת גם את קוסטיגן במסגרת תקופת המבחן שהיא חלק מהכיסוי לתפקידו כסוכן סמוי, ובעקבות הפגישות הם מתחילים לנהל רומן. קוסטיגן מקבל מידע על כך שלקוסטלו יש חפרפרת בתוך המשטרה, ומצליח לזהות ולעקוב אחר קוסטלו הפוגש את המודיע, סאליבן, אך לא מצליח לזהות או לתפוס אותו.
במקביל, סאליבן מקודם בתפקידו כבלש ומתבקש לאתר את המודיע השתול ביחידה, כלומר, הוא עצמו. הוא מנצל את תפקידו על מנת לאתר את הסוכן השתול בצוותו של קוסטלו. הוא מורה לצוות שוטרים לעקוב אחר פקד קווינן בתואנת שווא, והם עוקבים אחריו לבניין שבו מתקיימת פגישה בינו לבין הסוכן קוסטיגן. במהלך הפגישה, אנשיו של קוסטלו פורצים למקום במטרה לתפוס את הסוכן השתול, והורגים את קווינן. קוסטיגן, שהצליח לחמוק מהמקום לפני שנכנסו לשם, מצליח להתחמק מאשמת היותו סוכן שתול בארגון הפשע של קוסטלו.
בעקבות מותו של קווינן, סמל דיגנם תוקף את סאליבן ונאלץ לצאת לחופשה כפויה. סאליבן עושה שימוש בסלולרי של פקד קווינן על מנת ליצור קשר עם הסוכן הסמוי ומגלה את קוסטיגן.
במהלך מארב משטרתי על מבצע איסוף סמים של קוסטלו וצוותו, מתרחש קרב יריות במקום. אנשי צוותו של קוסטלו נהרגים, אך הוא וקוסטיגן מצליחים להימלט. סאליבן מאתר את קוסטלו במקום מבודד במחסן וכאשר הוא מגלה שקוסטלו משמש כמודיע של ה-FBI, הוא הורג אותו.
המפגש מתרחש על גג הבניין שבו נרצח פקד קווינן וקוסטיגן עוצר את סאליבן, אך השוטר בראון מופיע ומנסה למנוע את המעצר. קוסטיגן מצליח לשכנע את השוטר בראון שיאפשר לו לבצע מעצר, והם יורדים מהבניין. כאשר קוסטיגן וסאליבן יוצאים מן המעלית, מגיע השוטר באריגן, שיורה בקוסטיגן והורג אותו, ולאחר מכן הוא יורה גם בשוטר בראון שירד במדרגות. הוא מספר לסאליבן שגם הוא, כמוהו, שימש כמודיע של קוסטלו מתוך היחידה. הוא משחרר את סאליבן, וכשהוא מסובב את ראשו סאליבן יורה בו למוות. לאחר מכן טוען סאליבן כי באריגן היה האחראי לרצח מכריז עליו בתור החפרפרת שהייתה ביחידה. כמו כן הוא מעניק לקוסטיגן עיטור כבוד לאחר המוות.
בהלווייתו של קוסטיגן, מאדן הדומעת מסרבת לדבר עם סאליבן, גם לאחר שהוא מנסה לשאול אותה בנוגע לתינוק, כיוון שזמן קצר לפני כן היא סיפרה לו שהיא בהיריון. סאליבן חוזר לדירתו ונכנס למארב של סמל דיגנם שיורה בו למוות. בסצנת הסיום המצלמה יוצאת מביתו של סאליבן, כשעל מעקה המרפסת נראה עכברוש ("Rat", שמשמעותו גם "בוגד").
הפקה
הסרט הופק על ידי בראד פיט, בראד גריי וגרהאם קינג, וצולם בבוסטון ובניו יורק בתקציב של 90 מיליון דולר.
הכנסות
בכורת הסרט הייתה ב-6 באוקטובר 2006 והכנסותיו בכל העולם עד פברואר 2007 הן כ-280 מיליון דולר – מתוכם כ-132 מיליון דולר בארצות הברית. הסרט הופץ בפורמט DVD ב-13 בפברואר 2007.
העיר הקולוניאלית של סנטו דומינגו
היסטוריה
את היישוב האירופי הראשון במקום ייסדו הספרדים ב-1496, אם כי העיר הוקמה באופן רשמי ב-4 באוגוסט 1498 בידי ברתולומאו קולומבוס, אחיו של כריסטופר קולומבוס, ונקראה "סנטו דומינגו דה גוסמן" (Santo Domingo de Guzmán) לכבודו של דומיניקוס הקדוש. העיר נוסדה על הגדה המזרחית של נהר אוסאמה והתרחבה לגדה המערבית בשנת 1502 ביוזמתו של מושל האי האח ניקולס דה אובנדו (Nicolás de Ovando y Cáceres). בשנת 1509 העניק פרננדו השני, מלך אראגון לעיר את הכינוי "העיר הראשונה של לאס אינדיאס", ובעיר הוקמו קתדרלת פרימדה דה אמריקה (Catedral Primada de América), בית החולים דה סן ניקולס דה בארי (San Nicola de Bari), בית מכס ומנזר סן פרנסיסקו (Monasterio de San Francisco - בתצלום האוויר 5), שכל אחד מהם מתהדר בהיותו הראשון מסוגו בהמיספירה המערבית. לאלה נוספה בשנת 1538 אוניברסיטת סנטו תומאס דה אקווינו (Universidad Santo Tomás de Aquino), גם היא העתיקה ביותר בעולם החדש. רחובותיה של העיר, אשר רוצפו באבנים, תוכננו והוקמו לפי תוכנית שתי וערב, דוגמה שאפיינה את היישובים הספרדיים בעולם החדש לאחר מכן. העיר הוקפה בחומה שנמתחה מגדות הנהר בפינתה הצפון-מזרחית ועד לחוף הים הקריבי בדרום-מערבה. חומה זו תחמה את העיר עד סוף המאה ה-19. מאז שנת 1965 ערכה ממשלת הרפובליקה הדומיניקנית פעולות לשימורה של העיר הקולוניאלית, ואלה הובילו לבסוף להכרזתה כאתר מורשת עולמית בשנת 1990.
הקתדרלה
אבן הפינה של הקתדרלה, או בשמה המלא "קתדרלת מריה הקדושה של ההתגלמות, הראשונה באמריקה ובלאס אינדיאס" (Catedral Santa María de La Encarnación, Primada de America y de las Indias - בתצלום האוויר 1), הונחה בשנת 1514 על ידי דייגו קולומבוס, בנו של כריסטופר קולומבוס, ובכך הייתה לקתדרלה הראשונה בעולם החדש. עם זאת הבנייה החלה רק עם הגעתו של בישוף חדש אל העיר בשנת 1521, וב-1544 הושלם עיקרו של המבנה שכלל ספינה באורך של 54 מטר. יש הטוענים כי אלמנתו של דייגו הביאה את שרידי גופתו ואת שרידיו של כריסטופר קולומבוס אל המבנה מספרד, ואלה הוטמנו במרתף הקבורה מתחת למזבח. ב-1546 הוקדשה הקתדרלה על ידי האפיפיור פאולוס השלישי וזכתה לשמה הראשון "הקתדרלה המטרופוליטנית של לאס אינדיאס" (Catedral Metropolitana de las Indias). כפי שקרה בכנסיות נוספות שמשך בנייתן התארך, מערב המבנה סגנונות אדריכליים שונים, ובהם גותי, רומנסקי ובארוק. במשך השנים נוספו למבנה שמונה קפלות, משרדים וקלויסטר, וכיום הוא משתרע על שטח של 3,000 מ"ר.
מצודת דייגו קולון
מצודת דייגו קולון (Alcazar de Diego Colón) ניצבת בפלאסה אספניה (Plaza España - "כיכר ספרד" - בתצלום האוויר 2). היא נבנתה על ידי קולון על גדת נהר אוסמה בקצה הצפון-מזרחי של העיר, לאחר שהגיע אליה ב-1509. עבודות ההקמה נעשו על ידי 1,500 אינדיאנים ונמשכו מ-1510 ועד 1514. קולון עצמו שב לספרד אך אשתו נותרה במצודה והתגוררה בה עד מותה ב-1549. בני המשפחה המשיכו והתגוררו במקום עד שנת 1577 לערך והבניין נינטש ומצבו התדרדר. ב-1776 הוכנה תוכנית להפיכת המצודה לבית כלא אך זו לא יצאה אל הפועל, גגו התמוטט והוא שימש כדיר. רק ב-1870 הוכרזה המצודה כאתר לאומי, אך משלוש קומותיו ו-55 חדריו של הבניין המקורי נותרו כיום שתי קומות ו-22 חדרים. המצודה שופצה באופן מקיף בשנות החמישים של המאה ה-20, וכיום היא משמשת כמשכנו של המוזיאון הקולוניאלי המוקדש לרהיטים ומוצגים אחרים מהתקופה.
קאסס ראלס
בקאסס ראלס (Casas Reales - "הבתים המלכותיים") שכן בית המשפט (Real Audencia). עד לשנת 1529 שימש בית המשפט את כלל נחלאותיה של ספרד בעולם החדש, אולם עם התקדמות הכיבוש הוקמו בתי משפט נוספים, שלכל אחד מהם תחום שיפוט מוגדר. בית המשפט הוקם ב-5 באפריל 1511 מכוח צו של המלך פרננדו השני ומאוחר יותר שימש המבנה כארמון המושלים בעיר (Palacia de los gobernadores y de la capitania).
הפנתאון הלאומי
הפנתאון הלאומי (Panteón Nacional) הוקם החל בשנת 1714 ככנסייה ישועית, והחל לשמש לייעודו ב-1756. עם גירוש הישועים מרחבי האימפריה הספרדית ב-1767, כחלק מהרפורמות הבורבוניות, שימש המבנה כמחסן, בניין משרדים, משכנו של בית ספר וכתיאטרון. לבסוף שוחזר על ידי הרודן רפאל טרוחיו, שייעדו להיות לו לאחוזת קבר, אך הוא לא נקבר בו וכיום משמש המבנה כאתר הקבורה של גדולי האומה.
שער קונדה
שער קונדה (Puerta Del Conde - בתצלום האוויר 4) הוקם בשנת 1558 וכונה אותה עת "פורטה סראדה" (Puerta Cerrada). המקום שימש משך שנים רבות כשערה היחיד של העיר, וב-27 בפברואר 1844 נחתמה בו הכרזת העצמאות של הרפובליקה הדומיניקנית.
המספנות המלכותיות
המספנות המלכותיות (Las Reales Atarazanas - בתצלום האוויר 2) שוכנות מצפון למצודת דייגו קולון והקמתן נמשכה 35 שנים, החל ב-1509 ועד 1544. מבני המתחם מקושרים זה לזה בחצרות פנימיות, וכיום משמש המקום כמוזיאון ימי ושוכנים בו משרדי המורשת העירונית, חנויות, מסעדות וגלריות אומנות.
הקבינט של ארצות הברית בממשל וודרו וילסון
הקבינט של ארצות הברית בממשל וודרו וילסון כיהן במשך שתי תקופות כהונה נשיאותיות, ממועד השבעת הנשיא וילסון ב-4 במרץ 1913 ועד לסיום כהונתו ב-4 במרץ 1921.
הרכב הקבינט
הקבינט כלל עשרה בעלי תפקידים. בסך הכל כיהנו בו 19 גברים. שלושה מהם - מנהל הדואר ומזכירי הצי והעבודה - כיהנו בתפקידיהם במשך כל תקופת כהונת הקבינט.
בראשית כהונת הקבינט פוצלה מחלקת המסחר והעבודה לשתי מחלקות נפרדות. בראשן הוצבו שני מזכירים שהיו לחברי הקבינט.
עוצבת בני חיל
עוצבת בני חיל או חטיבה 454 הייתה חטיבה ששימשה כבית ספר לשריונאים בבה"ד 5.
לאחר שהועברה לנגב, מוזגה לתוך חטיבה 460.
היסטוריה
בתחילת 1948 הוקם בנתניה בית הספר לשריון שקיבל את השם בסיס ההדרכה 11. באפריל 1948 עבר בית הספר לתל ליטוינסקי, אבל פעילותו הופסקה בזמן מלחמת העצמאות ומרבית הטנקים שימשו להקמת חטיבה 8, החטיבה המשוריינת הראשונה של צה"ל. בספטמבר 1949 הוקם במחנה צריפין "מרכז אימונים ותגבורות לחיל השריון", שלימים הפך לבה"ד 5 ובית הספר לשריון, וב-1954 עבר בית הספר לבסיס ג’וליס (מחנה עמנואל). לאחר מלחמת סיני הורחב בית הספר וקיבל מעמד של חטיבה, שנקראה עוצבת בני חיל (חטיבה 454). בשנת 1985, בעקבות מחסור בשטחי אש, עברה חטיבת בית הספר לשריון (ביסל"ש) אל מחנה מגן סיירים הנמצא בבקעת סיירים שמצפון לאילת, שם פעלה כ-25 שנה. אל ביה"ס לשריון בסיירים הגיעו לוחמי השריון מהטירונות שהתקיימה במחנה צוקי־עובדה הסמוך (עד 1995, אז הועבר מחנה צוקי־עובדה אל חיל ההנדסה לשימוש כבית הספר להנדסה צבאית), ובו התקיימה ההכשרה הבסיסית במקצועות צוות הטנק (תותחן, טען-קשר ונהג), וכן התקיים קורס מדריכות שריון (קמ"ד). בשנת 2009 - כחלק ממגמת צמצום בסיסים וסד"כ - אוחדה חטיבת ביסל"ש לתוך חטיבה 460 וההכשרות שהתבצעו בה הועברו אל מחנה שיזפון.
סופרגרופ
סופרגרופ (מאנגלית: supergroup) או להקת-על (בעבר היה מקובל בעברית המונח להקת צמרת) הוא מונח שהוטבע בשלהי שנות ה-60 לתיאור הרכבים מוזיקליים שהורכבו ממוזיקאים מוערכים שכבר זכו לתהילה בזכות עצמם במסגרת להקות אחרות או כאמנים עצמאיים. המונח שאב את שמו משם האלבום Super Session מ-1968 של יוצרי הרוק האמריקאים אל קופר (ממייסדי להקת דם, יזע ודמעות), מייק בלומפילד וסטפן סטילס. דוגמה מוקדמת נוספת היא להקת קרוסבי, סטילס ונאש, שהפכה מאוחר יותר לקרוסבי, סטילס, נאש ויאנג.
לאחר הצלחתה של להקת קרים של אריק קלפטון, שרק שניים מחבריה זכו לתהילה לפני הקמתה של הלהקה, החל המונח לשמש גם לתיאור להקות שהצליחו מסחרית בצורה יוצאת דופן, ללא קשר לתהילת העבר של חברי הלהקות. כיום משמש המונח גם לצורכי קידום מכירות.
בדרך כלל, להקות-על אינן מחזיקות מעמד יותר מתקופה של אלבום או שניים, לפעמים בשל חילוקי דעות שנוצרים בין חבריהן על רקע מאבקי אגו. להקות אחרות נוצרות כפרויקט-צד שמראש לא נועד לשרוד לאורך זמן (כמו להקת טמפל אוף דה דוג או מד סיזן). בדרך כלל, בלהקות אלו, לרוב חברי הלהקה יש כבר להקה אחרת פעילה וותיקה יותר, שפועלת במקביל.
המושג גם משמש לתיאור להקות שזכו להצלחה גם לאחר הקמתן, כגון: הביטלס, פינק פלויד, קווין, ג'נסיס ויס.
מיס אירופה (סרט)
מיס אירופה (בצרפתית: Prix de Beauté) הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 1930.
עלילה
לוסיאן "לולו" גרניאר עובדת כקלדנית, ומחליטה לשלוח שתי תמונות שלה לתחרות מיס צרפת המאורגת על ידי העיתון "גלוב", בניגוד לדעתו של ארוסה אנדרה, הקנאי להשתתפותה בתחרויות יופי. במחשבה שנייה היא מתחרטת ומנסה לפרוש מהתחרות, אך זה מאוחר מדי, היא כבר נבחרה כאחת העולות לגמר. לאחר זכייתה היא נוסעת להתמודד על כתר מיס אירופה, זאת מבלי שהייתה לה הזדמנות לדבר על כך עם אנדרה.
לולו נבחרת על ידי הקהל למיס אירופה, היא מושכת את תשומת לבם של מספר מעריצים נלהבים בקהל, וביניהם נסיכים ובני אצולה. לאחר מכן אנדרה מופיע ומציב בפניה תנאי; או שהיא חוזרת עמו תוך שעה לצרפת, או שהם נפרדים. היא מתקשה להחליט אך לבסוף היא בוחרת בו.
על אף בחירתה, היא מרגישה אומללה בדירה שלה ושל ארוסה. לאחר מכן מופיע הנסיך אדולף דה גרבובסקי, שהתרשם ממנה בתחרות ועקב אחריה לדירתה. הוא מציע לה להיות שחקנית קולנוע ומנסה להחתים אותה על חוזה עם חברת הפקות. בתחילה היא מסרבת, אך מאוחר יותר באותו לילה היא מתחמקת מהדירה, ומשאירה לאנדרה מכתב הסבר.
היא מופיעה בסרט קצר. כשיוצאת הקרנת הבכורה של הסרט, אנדרה, העובד במערכת עיתון, קורא על כך. הוא הולך לפגוש את לולו, אך נאמר לו שברגע זה היא צופה בסרט ולא ניתן לבוא ולהפריע. הוא מתגנב לאולם והורג אותה. בסרט שצפתה בו נראית לוסיין שרה שיר על אישה המפצירה במאהביה לא לקנא בתשומת לבם של גברים אחרים.
סיגורד פריסוולד
סיגורד פריסוולד (בנורווגית: Sigurd Frisvold; 5 ביולי 1947 – 22 בנובמבר 2022) היה גנרל נורווגי.
סם שפרד
ביוגרפיה
שפרד נולד בפורט שרדיאן, אילינוי לג'יין איליין שוק מורה ילידת שיקגו ולסמואל שפרד רוג'רס האב, מורה חוואי וטייס במטוס מפציץ בחיל האוויר האמריקני בתקופת מלחמת העולם ה-2. שפרד כנער עבד כחוואי, לאחר שסיים בית ספר למד שפרד באוניברסיטה אך נשר ולא סיים את לימודיו. שפרד נמנע מהגיוס למלחמת וייטנאם בטענה שהוא מכור להרואין, שפרד עישן סמים אסורים ואף הודה בכך.
תיאטרון
שפרד עבד כמחזאי בברודוויי בתחילת שנות ה-60, כתב למחזות ולתסריטים מוכרים באותן שנים הכוללים את "אני ואחי", "נקודת זבריצקי" ו"היד הבלתי נראית".
סיגורד פריסוולד
פריסוולד נולד בקריסטיאנסונד ב-5 ביולי 1947. הוא שימש כמפקד פיקוד ההגנה של דרום נורווגיה, וב-30 באפריל 1999 מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). הוא כיהן בתפקיד עד 31 במרץ 2005, אז פרש מהצבא עקב בריאות לקויה.
סם שפרד
תיאטרון
לאחר שגר שלוש שנים באנגליה, עבר לקליפורניה. הוא עבד כמחזאי ב"תיאטרון הקסם" באזור מפרץ סן פרנסיסקו, שם היה שותף להצגות כמו: "הקללה על החברה הרעבה", "המערב האמיתי" שעליו היה מועמד לפרס טוני, "רנלדו וקלרה", A Lie of the Mind ("השקר בנפשינו") ו"Buried Child" ("קבורת ילד"), שעליו קיבל את פרס פוליצר בשנת 1979, וגם היה מועמד לפרס הטוני.
שפרד היה שותף לאלבומו של חברו לתיאטרון בוב דילן, "Knocked Out Loaded", ב-1986.
סיגורד פריסוולד
הוא נפטר ב-22 בנובמבר 2022.
סם שפרד
קולנוע
שפרד התחיל את הקריירה הקולנועית שלו בשנת 1978 בסרטו של טרנס מאליק, "ימים ברקיע", לצד ריצ'רד גיר. בתחילת שנות ה-80 שיחק שפרד בסרטים "התחייה מחדש" לצד אלן בורסטין, ו"פרנסס" לצד אשתו לעתיד ג'סיקה לאנג.
בשנת 1983 קיבל שפרד מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בדרמה ההיסטורית זוכת 4 פרסי אוסקר "הצוות המובחר"; בסרט גילם שפרד את דמותו של הטייס הראשון שעבר את מהירות הקול צ'אק ייגר. שנתיים לאחר מכן קיבל שפרד מועמדות לפרס באפט"א על תפקידו בדרמה "פאריס, טקסס". לאחר מכן שפרד שיחק בקומדיה השחורה מועמדת 3 פרסי אוסקר "פשעים שבלב" לצד דיאן קיטון, ובמותחן "תיק שקנאי" לצד ג'וליה רוברטס ודנזל וושינגטון. ב-1989 שיחק בדרמה "מגנוליות מפלדה".
ב-1999 קיבל שפרד מועמדות לפרס אמי על תפקידו בסדרת הדרמה "דש ולילי", בה גילם את דמותו של הסופר דשיל האמט. שנה לאחר מכן קיבל שפרד מועמדות לפרס גלובוס הזהב על אותו תפקיד.
בשנת 2001 שיחק שפרד בדרמת המלחמה של רידלי סקוט, "בלאק הוק דאון", לצד ג'וש הארטנט ויואן מקגרגור; בסרט גילם שפרד את דמותו של גנרל ויליאם גאריסון, מפקד כוחות העלית האמריקאיים, במהלך קרב מוגדישו. באותה שנה שפרד השתתף גם במותחן הפשע "שם קוד: דג חרב", לצד יו ג'קמן וג'ון טרבולטה.
ב-2004 שיחק שפרד בדרמה הרומנטית "היומן" ולאחר מכן במותחן הפעולה "חמקן".
ב-2012 שיחק בסרט "הורג אותם ברכות".
חיים אישיים
שפרד היה נשוי לאו-לאן ג'ונס מ-1969 עד 1984, לזוג נולד בן ג'סי מוג'ו שפרד (1970). לאחר מערכת יחסים עם המוזיקאית פטי סמית' פגש שפרד את השחקנית זוכת פרס האוסקר ג'סיקה לאנג על סט צילומי הסרט "פרנסס" ומאז הזוג חי יחד קרוב ל-30 שנים עד שנפרדו ב-2009. לזוג נולדו בת, חנה ג'יין (1985), ובן, ווקר סמואל שפרד (1987).
בתחילת 2009 נעצר שפרד והורשע בגין נהיגה בשכרות ונהיגה במהירות מופרזת בעיירה נורמל שבאילינוי, שפרד נלקח לכלא בבלומינגטון, אילינוי אך שילם לבסוף קנס כספי ולכן הוא לא ישב בכלא. בפברואר 2009 עתר שפרד על התביעה נגדו אך לבסוף קיבל 24 חודשי מבחן על תנאי, חובת לימוד על אלכוהול בבתי ספר ומאה שעות עבודות שירות.
שפרד מת ממחלת ניוון שרירים בגיל 73 בביתו שבקנטאקי ביולי 2017.
צ'יאנג קאי שק
צִ'יאַנְג קַאי-שֵׁק (סינית: 蔣介石, פין-יין:, 31 באוקטובר 1887 – 5 באפריל 1975) היה מנהיג צבאי ופוליטי סיני, מראשי המדינאים הסינים לאורך שנות קיומה של הרפובליקה הסינית (1912–1949), אשר קיבל את מנהיגות המפלגה הלאומית (קוומינטנג) לאחר מות מייסדה סון יאט-סן בשנת 1925.
הוא ערך מסע צבאי לצפון המדינה לצורך איחודה של סין ולהכנעת אילי המלחמה, וממנו עלה כמנצח, ובשנת 1928 הפך למנהיגה של הרפובליקה של סין. צ'יאנג הנהיג את סין במהלך מלחמת סין–יפן השנייה משנת 1937 עד שנת 1945. במהלכה הוחלשה השפעתו בסין עצמה, אך השפעתו הבינלאומית גדלה, והוא נחשב לאחד מ"ארבעת הגדולים" שעמם נמנו גם ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, וינסטון צ'רצ'יל, נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט ושליט ברית המועצות, יוסיף סטלין.
במהלך מלחמת האזרחים הסינית, בין השנים 1945–1949, נלחם צ'יאנג במפלגה הקומוניסטית של סין אך הובס, ונאלץ לסגת לאי טאיוואן ביחד עם ממשלתו וצבאו, ומאז שימש שם כנשיא הרפובליקה הסינית עד יום מותו.
ראשית חייו
צ'יאנג גדל בעידן בו תבוסותיה של סין הקיסרית (שלטונה של שושלת צ'ינג באותה תקופה) למדינות החוץ הותירו אותה במצב של חוב תמידי וחוסר יציבות פנימית, מבין המלחמות היו מלחמת סין–יפן הראשונה, מלחמת סין–צרפת, מרד הבוקסרים ועוד רבים אחרים. הוא החליט להצטרף לצבא ולסייע בהצלת מדינתו. הוא החל את חינוכו הצבאי במכללה הצבאית פאוטינג בשנת 1906.
בשנת 1907 למד במכללה הצבאית ביפן ושירת בצבא הקיסרי היפני בין השנים 1909–1911. את שירותו ביפן תיאר ביומניו כנוקשה מכל אשר עבר. שם הביע תמיכה בתנועה המהפכנית של בני עמו אשר קראה להדיח את שושלת צ'ינג, ולהקים רפובליקה בסין. בשנת 1908 הצטרף לבסוף לתנועת טונג מנג חואי בהנהגת סון יאט-סן, שהייתה תנועה רפובליקנית לאומית סינית, שהיוותה את הבסיס להקמת הקוומינטנג.
עלייתו לעמדת כוח
עם פרוץ התקוממות ווצ'אנג בשנת 1911, חזר צ'יאנג לסין ללחום לטובת המהפכנים. הוא שירת בצבא המהפכנים, והוביל גדוד בשאנגחאי תחת פיקודו של ידידו ומורו הרוחני צ'ן צ'ימיי. מהפכת שינהאי הייתה להצלחה, וצ'יאנג הפך לחבר מייסד בקוומינטנג.
לאחר השתלטותו של יואן שיקאי על ממשלת הרפובליקה, היה צ'יאנג לבן חסותו של סון יאט-סן, וחילק את זמנו בין מקלט גלות ביפן ומקלט שמצא באזורים הנתונים לריבונות זרה בשאנגחאי. פועלו של יואן הביא להשפעה ישירה על צ'יאנג כאשר פעילים מאפיונרים התנגשו בקרב יריות עם צ'יאנג וצ'ן בסמטה בצדי העיר ולבסוף הביאו למותו של צ'ן כנאמר בהוראותיו של יואן.
דרג צבאי
בשאנגחאי הידק צ'יאנג את קשריו עם העולם התחתון ועם "הכנופיה הירוקה" הידועה לשמצה. לאחר מכן שימש כקצין בצבאו של איל המלחמה הקנטונזי, צ'ן צ'יו מינג. בשנת 1923 עבר סון יאט-סן לעיר גואנגג'ואו (הידועה גם כ"קנטון") בדרום סין, ובעזרת התמיכה הכספית של הקומינטרן מברית המועצות, ערך רפורמה בקוומינטנג ויצר ממשלה מהפכנית בתמורה לשיתוף פעולה עם אידאולוגים קומוניסטים. צ'יאנג נשלח למוסקבה ובילה בה שלושה חודשים בלימוד המוסדות הצבאיים והפוליטיים הסובייטיים.
הוא שב לגואנגג'ואו בשנת 1924 והפך למפקד האקדמיה הצבאית בוומפואה. בשנים אלו טיפח חבר קצינים הנאמן לו אישית. בשנת 1925 ערך עם צבאו מסעות מלחמה כנגד יריבים מקומיים במחוז גואנגדונג עד אשר הבטיח את ההשפעה האזורית של הקוומינטנג.
דרג פוליטי
עם מותו של סון יאט-סן בשנת 1925 נוצר ואקום בהנהגה הסינית. צ'יאנג החל בתמרונים לקחת את מקומו. תחילה התמנה למפקד הצבא המהפכני הלאומי הסיני, ובשנת 1926 הנהיג את "המשלחת הצפונית" – מסע צבאי שנועד להביס אילי מלחמה ששלטו בצפון סין, ולאחד את המדינה תחת הנהגה אחת עם כיבוש הערים נאנג'ינג (והפיכה לבירה) ובייג'ינג. בינואר 1927, בעצה אחת עם הקומוניסטים הסינים והסוכן הסובייטי מיכאיל בורודין, העבירו מנהיגי הקוומינטנג את הממשלה מגונגזו לווהאן שבמרכז סין.
כיבוש שאנגחאי ונאנג'ינג במרץ הכחיד כמעט לחלוטין את שליטת התומכים בקיסר בסין, ועם סיום הסדרת הממשל של הקוומינטנג על מרכז סין בתוך מלחמת המישורים המרכזיים, החליט צ'יאנג לנתק את קשריו עם אנשי השמאל, שכבר לא היה זקוק להם למלחמתו. ב־12 באפריל החל צ'יאנג במתקפה על אלפי אנשים שנחשדו כקומוניסטים באזורים שבהם שלט במה שנודע כטבח שאנגחאי. לאחר מכן הקים את ממשלת הקוומינטנג העצמאית שלו בנאנג'ינג, בתמיכת גורמים שמרנים. הקומוניסטים גורשו מהקוומינטנג, והיועצים הסובייטים הוגלו. בייג'ינג נכבשה ביוני 1928 וכמו כן התנגשויות גבול אל מול ברית המועצות הפכו לתדירות עד מאוד.
ב־1 בדצמבר 1927 נישא צ'יאנג ביפן לסונג מיילינג (אחותה הצעירה של סונג צ'ינג-לינג, אלמנתו של סון יאט-סן, לה הציע נישואין אך נדחה). על מנת לרצות את הוריה של סונג, צ'יאנג התגרש מאשתו הראשונה, גירש את פילגשיו, וב־1929 אף המיר את דתו מהדת הסינית העממית לנצרות.
במאבק על הנהגת סין
צ'יאנג קאי שק שלט בסין באופן רשמי, אך מפלגתו הייתה "חלשה מכדי להנהיג, וחזקה מכדי שתודח מן ההנהגה". בשנת 1928 הוכרז צ'יאנג כמפקד-על של כל כוחות הצבא בסין ויושב ראש הממשלה הלאומית (העיתונות הזרה כינתה אותו מכאן ואילך: "גנרליסימו"). הוא החזיק בעמדה זו עד שנת 1932 ולאחר מכן בין 1943 ל־1948. בתווך השנים העביר את תפקידו הסמלי דאז של נשיא הרפובליקה הסינית אל לין סן.
עשור נאנג'ינג
עשר השנים שבין 1928 ל־1937 היו תקופה של איחוד והישגים לכמה מן המאפיינים הקשים של המעורבות הזרה והפריבילגיות שניתנו לזרים בסין מותנו באמצעים דיפלומטיים. הממשלה פעלה במרץ על מנת להביא למודרניזציה במערכת חוקי העונשין, לייצב את המחירים, להחזיר את החוב הלאומי, לערוך רפורמה במערכת הבנקאות והמטבע, לבנות מסילות רכבת וכבישים מהירים, לשפר את שירותי הבריאות, לחוקק חוקים נגד הסחר בסמים, ולהמריץ את הייצור החקלאי והתעשייתי. מאמצים גדולים נעשו גם בתחום החינוך.
תנועת "חיים חדשים" הוקמה על מנת להדגיש ערכים מוסריים קונפוציאניים, השפה הסינית-מנדרינית קודמה לדרגת שפה רשמית בסין, ונעשו ניסיונות לסטנדרטיזציה של השפה בסין כולה. הצלחות אלו גרמו לסינים לגאווה לאומית ולתחושת אחדות, אף שנתקלו בהתנגדות. צ'יאנג נלחם עם רוב אילי המלחמה שהיו תומכיו בשנים קודמות, כאשר מלחמת אזרחים מסוג זה בשנת 1930 במישורים המרכזיים, הביאה להיחלשותה של הממשלה, כמעט שהביאה להפלתה, וגרמה ל־250,000 קורבנות בנפש.
מלחמת אזרחים
בינתיים התארגנו מחדש הקומוניסטים בג'יאנגשי והקימו את הרפובליקה הסובייטית הסינית. בראש הכוחות הצבאיים הקומוניסטים שירתו הגנרלים ז'ו דה ופנג דה-חואי. צ'יאנג יצא בשנת 1934 למסע בניסיון להביא למיגור הקומוניסטים בצורה מלאה, כשהוא נעזר ביועצים צבאיים גרמנים, שכן הממשל הנאצי ראה באהדה את ניסיונותיו להביס את הקומוניסטים ויצר איתו הסכמי סחר קבוע בנשק צבאי.
מסע צבאי זה הסתיים בנסיגה קריטית של החילות הקומוניסטים דרך דרום סין לעבר המרכז במעבר על מישורי טיבט ומשם להתארגנות מחודשת צפונה עד לעברה של מונגוליה הפנימית במה שנודע כמצעד הארוך. אירוע אשר יצר מיתוס סביב דמותו של מנהיג הכוחות הקומוניסטים במצעד, מאו דזה-דונג, ובו נמלטו הקומוניסטים מצבאו של צ'יאנג ליאן-אן שבמחוז שאאנש'י. פרשנות אחרת גורסת שהיה זה מהלך אסטרטגי, בו צ'יאנג נתן לקומוניסטים לברוח לאזורים בהם לא שלט, וברדיפתו אחריהם השתלט על אזורים שבטיים כגון יונאן ומורדות ההימאליה.
צ'יאנג המשיך להילחם ולהתנגש בכוחות הקומוניסטים אך לבסוף שני הצדדים יצרו חזית מאוחדת נגד האיום היפני הגדל מצפון-מזרח.
יחסי חוץ
צ'יאנג הצליח לשמור על החזית נגד הכוחות הסובייטים מצפון ומעבר לכך פעל ליצירת כמה שיותר קשרים בין-לאומיים שרק יכל. על אף ברית צבאית כאמור עם גרמניה הנאצית, דאג צ'יאנג לשמור על יחסים טובים עם המעצמות הקולוניאליות בריטניה וצרפת, מעבר לשתיים האלו צ'יאנג יצר ברית סחר עם ארצות הברית.
עם איחוד מירב סין בשנת 1928 הוציא צ'יאנג משלחת לעבר טיבט לדון כשגרירות בלהסה עם הדלאי לאמה ה-13 על היחסים בין סין לטיבט אשר עד ל־16 שנים קודם לכן היו חלק מאותה המדינה. המשלחת לא הגיעה להישגים מרכזיים לאורך שנותיה ולא להתקדמות משמעותית ביחסים בין שתי המדינות.
עצירת מלחמת האזרחים
התוכנית המקורית של הכוחות הקומוניסטים הייתה להרוג את צ'יאנג אך טלפון מהמזכיר הכללי של ברית המועצות, יוסיף סטלין עצר מידי מאו ושותפיו להרוג את צ'יאנג. סטלין, אשר ראה את המדיניות האגרסיבית של האימפריה היפנית חשש מהתפשטותה לתוך סיביר במקרה של מלחמה באירופה ועל כן פעל לכך שסין תעמוד בדרכה של זאת ותאט את התקדמותה של יפן. ביודעו על החשיבות הצבאית של צ'יאנג מעל למאו דאג סטלין להשאיר את צ'יאנג חי ולהתחיל להזרים נשק אל צבא הקוומינטנג אף יותר מאל כוחות הקומוניסטים בסין.
מלחמה כוללת ביפן
מלחמת סין–יפן השנייה פרצה בשנת 1937, לאחר תקרית גשר מרקו פולו והתנגשות צבאית מכוונת של חפרפרת סובייטית בשורות הצבא הסיני.
שאנגחאי ונאנג'ינג
באוגוסט שלח צ'יאנג חצי מיליון מחייליו להגנת שאנגחאי. כישלון יוזמה זו עלה ברבע מיליון אבדות לסין. הקרב על שאנגחאי היה מהקשים ביותר במלחמה. יתר על כן, צ'יאנג פקד על הפצצה אווירית של ספינות קרב יפניות בשנגחאי, שהסתיימה בכישלון עקוב מדם: המטוסים החטיאו את מטרתם, פגעו בעיר והרגו אלפי פליטים סינים. בייאושו, פקד צ'יאנג אף לפוצץ את הסכרים על הנהר הצהוב כדי לסכל את תנועת הצבא היפני, צעד שסייע אולי להצלת סין אולם גרם למותם של מאות אלפים.
עם התקרבות הצבא היפני הקיסרי אל הבירה נאנג'ינג צ'יאנג הרהר בפעולתו הבאה וכתב על כך ביומנו:
נסיגה ממושכת
לאחר מכן, העביר את ממשלתו לתוככי סין לעיר ווהאן עם היחלשות אפשרות ההגנה על הבירה. צ'יאנג קיווה לעורר התערבות בין-לאומית בפגישות חבר הלאומים בבריסל באותה השנה, וזאת ללא כל הצלחה בעוד הצבא היפני הקיסרי ביצע שמות באזרחי הבירה במה שנודע כטבח נאנג'ינג. בהמשך השנה הכוחות הסיניים סבלו מפלה מרכזית נוספת בקרב על ווהאן אשר נכבשה ועל כן נאלץ המרכז הממשלתי ליסוג אל צ'ונגצ'ינג.
למען עצירת התקדמות האימפריה, צ'יאנג הורה צעד נואש לפרק את כלל התומכים והסכרים בנהר הצהוב, דבר שהביא אל השיטפון בנהר הצהוב שעצר במעט את פעולתו של הצבא היפני אך הביא למותם של חצי מיליון איש, כמו גם למשבר פליטים נוראי בסך 14 מיליון איש.
ללא משאבים כלכליים ותעשייתיים צ'יאנג לא היה מסוגל להתקיף את הצבא היפני, והחזיק במגננה אסטרטגית למשך השנתיים המתמשכות, כשהוא שומר על כל השטח ששלט בו. עם זאת, ניהל צ'יאנג קרבות עזים עם היפנים במרכז סין, ארגן מלחמת גרילה מאחורי קווי האויב ובמיוחד שלח את מיטב כוחותיו לבורמה כדי לסייע למערכה של בעלות הברית בארץ זו.
עליית המורל
זמן קט לפני תחילת מלחמת העולם השנייה בפלישת גרמניה הנאצית לפולין, סכסוך גבול בין ברית המועצות לאימפריה היפנית על אזור במונגוליה הסתיים בניצחון מוחץ של גנרל גאורגי ז'וקוב על היפנים בקרב חלקין גול. ההפסד היפני הביא לקפיצה מסיבית במורל הסיני ולניצחון הסיני המרכזי הראשון במסגרת הקרב הראשון על העיר צ'אנגשה שהביא לנסיגה יפנית צפונה בעבר היאנגצה.
באותו הזמן הכוחות היפנים החלו בניסיון פלישה למרכז סין, אזורי פעולת המפלגה הקומוניסטית של סין, הגנרל הקומוניסטי פנג דה-חואי השתמש באקלים ההררי לטובתו והכה את הצבא היפני בנקודות תורפה בקרבות מתמשכים מסביב להרים מלאים בערפל. ניצחונות אלו והשינוי הנראה באופק של המפה הצבאית העלה את המורל הסיני מחדש והביא להיחלשות זמנית של יפן.
שינוי במערך המלחמה
כאמור היה בין סין לארצות הברית קשר סחר הדוק וזה נפגע מתוך המאבק עם יפן. כתוצאה מזה נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט הטיל עיצומים על יפן שכללו את עצירת אספקת הנפט מארצות הברית ליפן, אסון כלכלי קודר ליפן אשר 90% מהנפט שתפעל את תעשייתה הובא מארצות הברית. לבסוף ב־7 בדצמבר 1941 כוחות הצי הקיסרי היפני תקפו את צי האוקיינוס השקט האמריקאי בפרל הארבור ובכך הכניסו את ארצות הברית לתוך מלחמת העולם השנייה.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמה נגד יפן ב־1941, הפכה סין לאחת מבעלות הברית. במהלך המלחמה קיבלו צ'יאנג ואשתו סונג מיילינג (שהתחנכה בארצות הברית) את תמיכתם של האמריקנים, אשר ראו בהם את התקווה לסין דמוקרטית ואף נוצרית. מדיניותו של צ'יאנג הייתה רחוקה מלהיות נוצרית או דמוקרטית, אולם בשל תדמיתו כגיבור מלחמת ההתנגדות ליפנים תדמיתו נותרה בעינה.
בעבר היה מקובל לחשוב כי צ'יאנג לא רצה באמת להילחם ביפנים, וכי מדיניותו הייתה הגנתית בלבד. לפי תאוריה זו, צ'יאנג רצה לשמור את עיקר צבאו למלחמה עתידית נגד הקומוניסטים, ולא שאף להתעמת עם היפנים. זה היה גם הרושם שהתקבל במסדרונות השלטון בארצות הברית באותה התקופה, בעיקר עקב השפעתו של היועץ הצבאי האמריקאי של צ'יאנג, גנרל ג'וזף סטילוול. אולם היסטוריונים חדשים כמו ג'יי טיילור והאנס ון דה ואן, שהסתמכו על ראיות חדשות כמו יומנו של צ'יאנג, מציגים גישה שונה לחלוטין: צ'יאנג היה להוט להילחם ביפנים ואף עשה זאת בגבורה רבה במשך שנים, וכמו כן – תרם כוחות סיניים רבים למערכה כנגד היפנים בבורמה, וניסה לשכנע את המנהיג ההודי מהטמה גנדהי שלא להפריע לבריטים להילחם ביפן.
הוויכוח בין צ'יאנג לבין היועץ הצבאי שלו, גנרל סטילוול, לא היה על עקרון המלחמה ביפנים, אלא רק על הדרך. צ'יאנג רצה להילחם אולם בזהירות, ולא להקריב את כוחותיו לחינם. סטילוול, לעומת זאת, היה זהיר פחות, והעריך יותר את יכולות הצבא הסיני לעומת המשאבים המועטים שהוקצו לו. חרף חילוקי הדעות עם סטילוול, שלח צ'יאנג חיל משלוח ניכר לבורמה, מערכה בה נחלו הוא וסטילוול תבוסה קשה. הסכסוך המתוקשר בין צ'יאנג לגנרל האמריקאי, שנהג לכנות אותו בזלזול "הבוטן", פגע בתדמיתו של צ'יאנג בארצות הברית. אולם לקראת סוף המלחמה, הבינו אחדים מקובעי המדיניות האמריקאיים, ביניהם שליחו המיוחד של רוזוולט לסין גנרל פטריק הארלי, כי יחסי האנוש הגרועים של סטילוול פוגעים במאמץ המלחמה בזירת סין, ולפיכך החליפו אותו ביועץ צבאי חדש, גנרל. מובן שהופנו גם אצבעות מאשימות לניהולו של צ'יאנג אשר רבים במטות בעלות הברית החשיבו כהגנתי מדי וככישלון אסטרטגי.
בעבר היה נהוג אף לחשוב, כי הקומוניסטים נלחמו ביפן במלחמת גרילה נועזת, לעומת צ'יאנג שלא עשה דבר. אולם כותבי הביוגרפיה החדשה של מאו, ג'ונג צ'אנג וג'ון האלידיי ("מאו, הסיפור הבלתי נודע") וכן חוקרים אחרים כמו האנס ון דה ואן וג'יי טיילור, הוכיחו כי מיתוס לחימת הגבורה כנגד היפנים של מאו וכוחותיו אינו אמיתי. למעשה, מאו ניסה לשמור ככל הניתן את כוחותיו למלחמה עתידית כנגד צ'יאנג. ההתקפה הרצינית היחידה שלו כנגד היפנים הייתה פעולת גרילה בקנה מידה גדול, "התקפת מאה הגדודים" ב־1940 – אולם זה היה יוצא מן הכלל המעיד על הכלל.
מעמד בין-לאומי
צ'יאנג הוכר כאחד מ"ארבעת הגדולים" מנהיגי בעלות הברית, ביחד עם רוזוולט, סטלין וצ'רצ'יל, ואף השתתף בוועידת קהיר בנובמבר 1943 כשאשתו מסייעת לו בתרגום ועצה. היחס שלו לארצות הברית היה מורכב: מצד אחד נראה שהעריך את רוזוולט והיה אסיר תודה על הסיוע לסין, ומצד שני כאב את ההשפלות התכופות מצד פקידים אמריקאים, שלדעתו התייחסו לסין כמו למדינה כפופה במקרה הטוב, או קולוניה במקרה הרע. למשל, צ'יאנג זעם עד כדי להשחית כאשר לא הוזמן לרוב הוועידות של מנהיגי בעלות הברית, כמו ועידת קזבלנקה. הביוגרף שלו, ג'יי טיילור, מספר שבמקרים אחדים פרץ בבכי תמרורים לאחר השפלות כאלו. אולם בכל זאת הבין צ'יאנג שסין תלויה בארצות הברית, ותמיד מחל על כבודו וניסה לשמור עמה על יחסים טובים במידת האפשר.
ארצות הברית המשיכה לסייע לצבאו של צ'יאנג כנגד צבא השחרור של העם שהנהיג מאו במלחמת האזרחים הסינית, ובכל זאת – הסיוע היה מוגבל, ולעיתים עצרו האמריקאים את צ'יאנג והכריחו אותו לשאת ולתת עם הקומוניסטים, דבר שבלם את המומנטום של כוחותיו ברגעים קריטיים במערכה. לעומת זאת, נהנו הקומוניסטים מסיוע נדיב של ברית המועצות. על אף הכבוד שרחשו לו גורמי חוץ, היה צבאו של צ'יאנג חלש ועני במשאבים, ואף נוגע בשחיתות במקרים רבים. בחלקו, נשלט הצבא בידי "אילי מלחמה" מקומיים, שלא תמיד שמעו לפקודות צ'יאנג או יועציו הצבאיים האמריקאיים, והעדיפו לאגור את הסיוע הצבאי האמריקאי ליום סגריר במקום להשתמש בו נגד היפנים.
מבצע איצ'י-גו להפלת סין
בשנת 1944, עם מערך מריע למדינות הציר מכלל החזיתות הפכו הפעולות היפניות לאגרסיביות יותר ויותר עם גדילת כמויות השימוש בפעולות קמיקזה, מאבקים אחד על אחד רבים יותר ולחימה נחרצת יותר נגד כל כוחות האויב. באפריל החל מבצע איצ'י-גו להבאת הקריסה הסופית של הממשלה הסינית מכל החזיתות. התנגשויות מרובות החלו וכוחות גרילה סיניים נמחצו אל מול מכונת המלחמה היפנית. במאי הוצא לפועל מבצע "טוגו 1" אשר הביא לנפילה סופית של העיר צ'אנגשה בקרב הרביעי עליה ולהתקדמות קריטית ממושכת אל דרום סין. הכוחות הלאומיים מיהרו להתמודד באויב בעודם משיגים שליטה מלאה על מחוז שינג'יאנג.
היפנים, אשר במסגרת המלחמה הממושכת עם בעלות הברית כעת שלטו בדרום-מזרח אסיה החלו פלישה מהודו-סין. בספטמבר החלה פלישה מדרום וממזרח על מחוז גואנגדונג אשר נפל בתוך חודש ומיד אחריו פלישה נוספת לתוך גואנגשי. ב־10 בנובמבר היפנים כובשים את גווילין וקורעים את החזית הסינית לשניים. אובדן החיים המסיבי אשר הוכיח את הכשל האסטרטגי של האמריקאים והסינים יביא לשיא ההתפשטות היפנית.
סוף המלחמה
בשנת 1945, לאחר כניעת גרמניה הנאצית בחודש מאי הכוחות האמריקאים עמדו בשערי האיים היפנים. על אף ההשגים בסין, מכונת המלחמה היפנית התפרקה, הפצצות אוויריות של בעלות הברית על האיים היפנים הביאו למותם של כ־1,000,000 אזרחים והשמידה כליל את הבירה טוקיו. באוגוסט הוטלו פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי בעוד הסובייטים יצאו במבצע סערת אוגוסט וכבשו את מנצ'וריה מידי היפנים. ב־15 באוגוסט הכריז הירוהיטו, קיסר יפן על דעת עצמו להכיר בכניעת האימפריה היפנית ובסיום מלחמת העולם השנייה. עם חלוקת הכיבוש היפני בין ארצות הברית ובריטניה, הוצא האי שיקוקו לידי כיבוש של צבא הקוומינטנג, הצעה לה צ'יאנג סירב עקב מחירה הגבוה אשר לה היה יכול להתמלא בעוד מאו דזה-דונג הכריז מלחמה מחודשת על הקוומינטנג.