cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של צרפת
מלחמת העולם הראשונה
ביולי 1918 יזם פוש מתקפה נגד המבלט על המארן שנוצר מהמתקפות הגרמניות. מתקפה זו, שנודעה כקרב השני על המארן חיסלה את המבלט עד אוגוסט. קרב אמיין, שהתחולל יומיים לאחר הקרב השני על המארן, הסתיים בהתקדמות ההסכמה לאמיין. התקפה זו כללה כוחות צרפתיים ובריטיים, כשבחוד החנית נלחמו חיילים אוסטרלים וקנדים, שנתמכו ב-600 טנקים וב-800 מטוסים. הייתה זו מתקפה מוצלחת ביותר עבור מדינות ההסכמה. ב-8 באוגוסט 1918 נפתחה מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה באזור אמיין. התוקפים הצליחו להשיג הפתעה מוחלטת אצל הצד הגרמני ובאותו יום התקדמו ב-24 ק"מ, תוך כדי לקיחת 17,000 שבויים ו-330 תותחים. בסך הכל באותו יום אבדות הגרמנים היו כ-30,000 איש ואבדות מדינות ההסכמה כ-6,500 בלבד. לודנדורף כינה את אותו היום "היום השחור של הצבא הגרמני". ההתקפה של מדינות ההסכמה נמשכה עוד שלושה ימים אך ללא אותם ההישגים הגדולים של 8 באוגוסט. באותם ימים התקדמו מדינות ההסכמה כ-18 ק"מ. הגרמנים, כתגובה למתקפה, נסוגו מהאדמה שהצליחו להשיג במתקפת האביב לעבר קו הינדנבורג. באוקטובר חזרו הגרמנים לנקודות המוצא שלהם ב-1914, אך נסיגתם לא הפכה לבריחה. מדינות ההסכמה דחפו את הגרמנים למסילת הברזל של ברוז'-מץ, שלמעשה העבירה אספקה לכל החיילים הגרמנים בצפון צרפת ובלגיה במהלך כל המלחמה, ובהגיען לשם הגרמנים נסוגו והשאירו אחריהם מלאי שלם של ציוד ואספקה. המתקפה הובילה לייאוש בצבא הגרמני, שכעת הבין כי לא יוכל לנצח במלחמה, ובסופו של דבר לכניעת גרמניה, עם שביתת הנשק ב-11 בנובמבר, ולסיום המלחמה.
1,240,000 מחיילי צרפת ו-40,000 מאזרחיה נהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה, אשר באה לסיומה בנובמבר 1918.
שטח פתוח
ריאה ירוקה
"ריאה ירוקה" הוא כינוי לשטח פתוח בתחומי שטחים עירוניים בנויים, כדוגמת פארקים וגינות ציבוריות. בריאות הירוקות מייצרים העצים והצמחים חמצן נקי בתהליך הפוטוסינתזה. הן חשובות גם בגלל מהצורך במניעת שחיקת הקרקע, ספיגת מי גשמים ושיפור הניקוז. העצים סופגים מזהמים וגזי חממה, מספקים הצללה (תורמים להפחתת החום העירוני), מהווים מחיצה לרעש ומקשרים בין העיר ובין בתי גידול חקלאיים או טבעיים מחוץ לעיר, ובכך מסייעים לשיור חיי הבר. בהיבט החברתי, שטחים אלה מאפשרים עיסוק בפעילות ספורטיבית בחינם, גינות ציבוריות מהוות מוקד למפגש וחיבור בין חברי הקהילה, ותורמות להפגת הניכור העירוני.
היסטוריה של צרפת
התקופה שבין שתי מלחמות העולם
למרות ניצחונה של צרפת במלחמה, החזרת השטחים שאיבדה, וכפיית תנאי כניעה משפילים על גרמניה, דור שלם אבד בחפירות המלחמה, והרפובליקה הצרפתית השלישית הצרפתית איבדה את דרכה. בצד תחושת אמונה בלתי מעורערת בכוחו של הצבא הצרפתי, בגאונותם של מפקדיו ובעליונות כלי נשקו, רווחו דעות תבוסתניות והלכי רוח שראו במניעת המלחמה העתידית מטרה עליונה, שבשמה ניתן להקריב כל קרבן מדיני, והם היו מהגורמים המכריעים לתבוסת צרפת במלחמת העולם השנייה
אחרי מלחמת העולם הראשונה השתרר מצב כלכלי גרוע, בעיקר בעקבות המשבר הכלכלי העולמי של שפקד את העולם בשנת 1929 ומחירה הכבד של המלחמה. מדיניותו של שר האוצר לואי-לוסיאן קלוץ, ש-"הגרמני ישלם הכול" לא הביאה להתאוששות. צרפת איבדה עד מהרה את הלכידות הפנימית, שהביאה עמה המלחמה, והמאבק בין גורמים מנוגדים ובין מפלגות שונות, שאפיין את הרפובליקה הצרפתית השלישית, נמשך במלוא עוזו, כאשר זרם הרסני ותבוסתני, הרואה בגרמניה של היטלר לא יריב שיש להתמודד עמו, אלא כוח שיש להצטרף אליו, החל להפוך לבעל השפעה ניכרת בממשל ובצבא. צבא צרפת התחפר מאחורי קו ביצורים ענק שנקרא קו מאז'ינו, והתבצר מבחינה רעיונית בשמרנות, אשר לא עמדה בקו אחד עם ההתפתחויות הטכנולוגיות שאיפשרו מלחמת בזק הנעזרת בטנקים ובמטוסים, ויכלה לנפץ בקלות יחסית הגנה קווית מן הסוג שצרפת התבססה עליו. צרפת השלתה את עצמה שהיא המעצמה שגברה על גרמניה, היא הכוח החזק ביותר באירופה, וגרמניה לא תצליח לפרוץ את קו הביצורים שבנתה. צרפת נכנסה לקיבעון מחשבתי בתחום הצבאי שקבע שיש לבסס דווקא את ההגנה ולא את ההתקפה בטענה ש"המתקיף נפגע יותר מהמתגונן", תפישה שהשתרשה בעקבות האבדות הרבות שספגה במלחמת העולם הראשונה. ויתורים חוזרים ונשנים תחת האידאולוגיה של "פייסנות", שהתבטאו בבגידה בצ'כוסלובקיה במסגרת הסכם מינכן בשנת 1938, הביאו אך להתחזקותה של גרמניה, ולבסוף לפריצתה של מלחמה, היא מלחמת העולם השנייה, אליה הגיעה צרפת כשהיא לא מוכנה, מותשת, ולוקה בתבוסתנות.
לאחר סיום המלחמה עברה הרפובליקה שלב קצר ביותר של יציבות פרלמנטרית. הוקם "הגוש הלאומי הרפובליקני" של מפלגות הימין, אל מול פילוג בשורות השמאל. אך שלב זה היה קצר ומטעה. עד מהרה חזרה הרפובליקה הצרפתית השלישית לסורה, וממשלות החלו קמות ונופלות, כאילו לא הייתה מלחמת העולם הראשונה מעולם. השמאל התאחד והקים את החזית העממית אשר הצליחה להעלות לשלטון את ראש הממשלה לאון בלום. בלום לא מילא אחר תקוות השמאל הקיצוני, ותקופת כהונתו הייתה רוויה בגל של שביתות שהחלישו את המשק הצרפתי, והגבירו את השבר בין הכוחות הפוליטיים בצרפת. בין כל אלו קם לרפובליקה אויב קיצוני, החמור שבאויבים שקמו לצרפת אי פעם. היה זה אדולף היטלר. כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה בשנת 1940 הייתה הרפובליקה אכולה מבפנים, ובעלת זרם חזק של תבוסתנים, אשר ראו בגרמניה של היטלר לא אויב כי אם כוח מאחד, חזק, שיש לשתף עמו פעולה ולא להילחם בו. עם פלישת הגרמנים לצרפת, ב-10 במאי 1940, הובס הצבא הצרפתי, הלוקה בתבוסתנות, המחופר מאחורי מכשול, ובעל הדוקטרינה המיושנת, על ידי הצבא הגרמני הנייד, היעיל, ובעל המוטיבציה הגבוהה. ב-10 ביולי 1940 הכריזה האספה הלאומית בצרפת על קיצה של הרפובליקה הצרפתית השלישית, ועל פטאן, שהיה אז בן 84 שנים, כראש המדינה, שחדלה להיקרא "הרפובליקה הצרפתית" והחלה להיקרא "המדינה הצרפתית" (État Français).
צרפת במלחמת העולם השנייה
בעקבות פלישת גרמניה לפולין, ב-3 בספטמבר 1939 צרפת ואנגליה מכריזות על מלחמה על גרמניה ואיטליה. ללא הצלחה, הן מנסות לעצור את הפלישה הגרמנית לנורווגיה. בראשית המלחמה בחזית הצרפתית, כמעט ודבר אינו מתרחש ותקופה זו מכונה 'המלחמה המצחיקה'. מצב זה בא לסיומו ב-10 במאי 1940, שאז גרמניה פותחת בבליץ-קריג (מלחמת בזק), ובקלי קלות נפרץ קו ההגנה הצרפתי, קו מז'ינו; לאחר שהוא נעקף, על ידי פלישה לצרפת, דרך בלגיה ומצפונה של צרפת. במלחמה זו גם הולנד ולוקסנבורג נכבשות. תוך 6 שבועות, חלק ניכר מצרפת נכבש, כולל בירתה פריס. ב-22.6.1940, בעיר רטונד נחתם הסכם שביתת נשק עם גרמניה, ומספר ימים לאחר מכן עם איטליה, בעלת בריתה של גרמניה. המסמך הכריז על 60% משטחה של צרפת כשטח כבוש (המדובר בצפון צרפת ובחוף האטלנטי שהיה דרוש לגרמנים על מנת להמשיך את המלחמה נגד אנגליה). ב-40% הנותרים עולה לשלטון ממשלתו של פטאן, כשהבירה החדשה היא העיר וישי (פריז הייתה בחלק שסופח לגרמניה).
ממשלת וישי
צרפת של וישי הוא כינויה של ממשלת הבובות הכפופה לגרמניה אשר שלטה בדרום צרפת ובמושבותיה של צרפת, בין כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה ב-1940 ובין שחרורה של צרפת על ידי בעלות הברית וכוחות "צרפת החופשית" בפיקודו של הגנרל שארל דה גול בשנת 1944. השם 'צרפת של וישי' מכונה על שם העיר הצרפתית וישי, השוכנת דרום-מזרחית לפריז, שהפכה לבירת צרפת לאחר הכניעה לגרמניה. ממשלה זו מהווה כתם על ההיסטוריה הצרפתית, ורבה אחריותה לשואה שפקדה את יהודי צרפת וצפון אפריקה.
עם כניסת צרפת למלחמת העולם השנייה לא היה העם הצרפתי נחוש כפי שהיה במלחמת העולם הראשונה. זרם פוליטי חזק הטיף לעמדות תבוסתניות ופרו גרמניות. כשהתבררו ממדי התבוסה הצרפתית, וכי הצבא הצרפתי בעל הדוקטרינה המיושנת, בעל המוראל הירוד והנגוע בתבוסתנות, אינו מהווה יריב של ממש לצבא הגרמני, אשר פעל בטקטיקה של מלחמת בזק, הופעל מכבש של לחצים על ראש הממשלה פול ריינו מצד התבוסתנים בממשלתו. ב-17 במאי, עת התבררו והלכו ממדי התבוסה, החליף ריינו את מפקד הצבא מוריס גמלאן בגנרל מקסים וייגאן, אשר היה מפקד הצבא במזרח התיכון. כן קרא ריינו לשגריר במדריד, פטאן, לשוב ממדריד ולסייע לו בתפקיד שר בממשלה. פטאן היה מראשי התבוסתנים, ואהדתו למארחו במדריד פרנסיסקו פרנקו, ולגרמנים, הייתה מן הידועות. אין זה מקרה שבאותו היום עצמו, נשא לאוואל נאום בבית הנבחרים הצרפתי וקרא להקמת ממשלה בראשות פטאן וויגאן.
כאשר הובסו הצרפתים בקרב, וצבא המשלוח הבריטי פונה מדנקרק בחזרה אל האי הבריטי (מבצע דינמו), נאלצה הממשלה הצרפתית לעבור לעיר בורדו. עתה עמדו בפני הממשלה שתי חלופות. להמשיך ולהילחם מן המושבות שמחוץ לצרפת, או כממשלה גולה באנגליה או אף להכריז על איחוד בין צרפת לאנגליה, כפי שהציע וינסטון צ'רצ'יל. האפשרות השנייה כונתה בפי התבוסתנים בממשלה - וייגאן, פטאן ופול בודואן - "שלום נפרד". שלישייה זו הטיפה לכך מן היום שבו נכנסו פטאן וויגאן לתפקידם, ולמעשה ניהלה מדיניות של כניעה לגרמניה. היות שריינו לא הצליח להעביר בממשלה החלטות שפירושן המשך המאבק, ולכן הודיע על התפטרותו ב-16 ביוני 1940. הנשיא אלבר לברן זימן אליו את פטאן והטיל עליו את הרכבת הממשלה. כל הגורמים שניסו להמשיך את המאבק בגרמנים נוטרלו מעמדותיהם בפוליטיקה הצרפתית. שארל דה גול ב-17 ביוני הוברח במטוס בריטי לאנגליה, ריינו נמלט, ולאחר מכן יועמד לדין על ידי פטאן באשמת "בגידה". מדינאי כז'ורז' מנדל שרצה להימלט למושבות בצפון אפריקה ולהקים שם ממשלה שתאבק בגרמנים, נאסר, ולאחר מכן נרצח. כך הונח הבסיס להקמת ממשלה צרפתית המבוססת על כניעה לגרמניה ועל שיתוף פעולה עימה.
הקמת הרפובליקה של וישי הייתה פרי אחדות אינטרסים בין היטלר ובין התבוסתנים הצרפתים. היטלר, שיכול היה לשלוט בכל צרפת, הותיר שתי חמישיות ממנה בשלטון וישי, וזאת כדי למנוע את הקמת ממשלה צרפתית לוחמת במושבות הצרפתיות שמחוץ לצרפת עצמה, כדי לזרוע פירוד בין הצרפתים, וכדי ליהנות משיתוף הפעולה מהמנהיגים הצרפתים פטאן ולאוואל. ממשל וישי היה ממשלת בובות גרמנית לכל דבר ועניין. הגרמנים שלטו במינויים בממשלה (כך למשל, כאשר הוחלף לאוואל בדרלאן בפברואר 1941 כסגנו של פטאן, כפה היטלר על פטאן להחזיר את לאוואל לתפקידיו), בעלי תפקיד חשובים כדארנן היו אף בעלי דרגה באס אס ונשבעו שבועת אמונים להיטלר. לאחר תבוסת גרמניה הנאצית הפך פטאן, מבחינה אישית, לסמל חי לחרפתה של צרפת, ולשנים האפלות ביותר בהיסטוריה שלה. אנשי השמאל לא ישכחו למשטר וישי ולפטאן את שיתוף הפעולה עם היטלר, את האנטישמיות, את שיעבוד אזרחי צרפת לעבודות כפייה בגרמניה, ואת משלוחם של אחרים להשמדה במזרח. דה גול, שנקודת מבטו היא של איש הימין, טוען בזכרונותיו, כי פשעו האמיתי של פטאן ושל משטר וישי, היה בכניעה לגרמנים שניתקה שלשלת של אלף וארבע מאות שנים של ריבונות צרפתית על אדמת צרפת, וכי כל השאר נבע מ"חטא קדמון" זה.
ב-11 בינואר 1941 נפגשו היטלר ופטאן בעיר מונטואר. תוצאת הפגישה הייתה הסכמה בין היטלר ובין פטאן על שיתוף פעולה צבאי שיביא להבסתה של אנגליה, ובתמורה תקבל צרפת את "המקום המגיע לה בין האומות". מסיבות שונות לא הביאה הצהרה זו להשתתפות צרפתית פעילה במלחמה נגד אנגליה. ב-11 בנובמבר 1942 הכריז דרלאן על שביתת נשק, ואייזנהאור, בהחלטה שנויה במחלוקת, מינה אותו למפקד הצבאי והמושל האזרחי על השטחים הצרפתים בצפון אפריקה. ב-24 בדצמבר 1942 נרצח דרלאן על ידי צרפתי אנטי נאצי ואת מקומו ירש הגנרל ז'ירו.
במהלך תקופתה של ממשלת וישי, צרפת ניהלה מדיניות אנטי-שמית; וכ-100000 יהודים נשלחו למחנות השמדה, ורבים אחרים נשלחו למחנות עבודה, שבמזרח אירופה.
צרפת החופשית
עם החתימה על הסכם הכניעה והקמת ממשלת וישי, דה גול בורח לבריטניה. ב-18 ביוני 1940, בנאום לאומה הצרפתית הוא קורא לה להתנגד ('רזיסטנס'). חלק ממושבות צרפת באפריקה, בהודו ובאוקיינוס השקט נענות לקריאת דה-גול. צ'רצ'יל מכיר בדה-גול כמפקדם של הצרפתים, שממשיכים במלחמה נגד גרמניה. באוגוסט 1940, הוא מבטיח לשקם את גדולתה ואת עצמאותה של צרפת ולשמר על שטחיה בנכר ואת מעמדה הבינלאומי. עד שנת 1944 צרפת החופשית פועלת מחוץ לגבולות צרפת, והחל מקיץ 1944 גם בצרפת עצמה. ההנהגה שעמדה בראש אנשי צרפת החופשית כינתה את עצמה "הוועד הלאומי הצרפתי" (Comité National Français), ומ-13 ביולי 1942 קראה לעצמה בשם "צרפת הלוחמת" (France combattante). סמלה של צרפת החופשית היה צלב לוריין.
דה גול מארגן את המשך הלוחמה נגד גרמניה. צ'רצ'יל מציע לתקצב את הכוחות הלוחמים, אשר תחילה מונים כ-30000 איש, שחלק ניכר מהם מקורם היה במושבות או בכלל היו בני המושבות וזרים ('לגיון הזרים'). בנוסף לכך, הם כוללים 24 ספינות. אך דה גול מסרב להצעתה הנדיבה של אנגליה, קובע שהיא רק תלווה כספים לצרפת החופשית ובונה לה תקציב, המבוסס על נכסי צרפת במושבות והכנסות מהדייג לחופי בריטניה.
לאחר מבצע לפיד, שבמהלכו עברו מושבותיה של צרפת בצפון אפריקה לשליטת הגנרל אנרי ז'ירו, שאהד את מטרת בעלות הברית, אך היה מתחרה לדה גול, הגיעו דה גול וז'ירו באוגוסט 1943 להסכמה על שיתוף פעולה במסגרת משותפת בשם "הוועד הצרפתי לשחרור לאומי" (Comité français de la Libération nationale). מסגרת זו הפכה לאחר שחרור צרפת לממשלתה הלגיטימית של צרפת. יחידות הצבא שעמדו לרשות הגוף החדש נקראו "צבא השחרור הצרפתי" (Armée française de la Libération), וכללו את אנשי צבא צרפת החופשית, וכן את אנשיו של ז'ירו. צבא זה נלחם במערכה האיטלקית, במערכה לשחרור צרפת, ואף לאחר מכן בקרבות על אדמת גרמניה. לאחר שחרור צרפת הצטרפו אל הלוחמים אנשי מחתרות הרזיסטאנס.
ראשית כוחות דה גול כובשים את אפריקה המשוונית ואת קמרון (קרב גבון וקרב דקר), וכן מגבירים את האחיזה במושבות שבנכר, הנאמנות לצרפת החופשית. ביולי 1941 נכבשות סוריה ולבנון. אט אט מצטרפים לצרפת החופשים אנשים בעלי מעמד השוכנים בנכר, ובכלל זה דיפלומטים. צרפת החופשית מצטרפת למאמץ המלחמתי של אנגליה. בעקבות הפלישה לפרל הארבור, צרפת החופשית מכריזה על מלחמה על יפן ב-8 בדצמבר 1941. כמו כן, חיילי צרפת החופשית משתתפים במלחמה האווירית של בריטניה, ומצטרפים ל-ROYAL NAVY הבריטי. ב-1941 הם נוטלים חלק בכיבוש אריטריאה מידי הצבא האיטלקי (קרב קוב קוב), במלחמה על לוב (הקרב על אל-כופרה, קרב ביר חכים), ובקרבות באל-אלמיין, שבעקותיהם נעצרה התקדמות הצבא הגרמני לעבר תעלת סואץ והמזרח התיכון, אשר הגורמים הערבים שבו, אהדו את גרמניה הנאצית, במלחמתם נגד המעצמות הקולוניאליות אנגליה וצרפת. בחזית האיטלקית, כוחות צרפת החופשית השתתפו בקרבות באזור מונטה קאסינו, ובפריצת קו גוסטאב וסייעו בכיבוש רומא ב-5 ביוני 1944. כן נכבש ביוני האי אלבה, מעוזו ההיסטורי של נפוליאון, שעשוי היה לשמש כקרש קפיצה לפלישה לאזור פרובאנס בצרפת גופא.
ב-1 באוגוסט 1944 נחתו בחוף יוטה שבנורמנדי חיילי הדיוויזיה המשוריינת השנייה של צבא צרפת החופשית בפיקודו של לקלרק. חיילי החטיבה מנו כ-16,000 לוחמים. משימתם הייתה כפולה: לסייע לכוחות הארמייה השלישית של צבא ארצות הברית בפיקודו של ג'ורג' פטון בפריצה מזרחה מחופי נורמנדי, ולהגיע לפריז על מנת שזו תשוחרר על ידי חיילים צרפתים. ב-24 באוגוסט 1944 הגיעו לוחמיו של לקלרק למבואות פריז עצמה, כאשר מזה ימים מספר ניהלו כוחות הרזיסטאנס לחימה עזה בגרמנים בתחומי העיר. ב-25 באוגוסט נכנעו הגרמנים בפריז לכוחותיו של לקלרק, וב-26 באוגוסט נכנס הגנרל דה גול לפריז כמנצח. אבדות הכוח היו כשש מאות הרוגים, כאשר 2,500 מאנשי הרזיסטאנס ואלף אזרחים נהרגו במהלך ההתקוממות שקדמה לכיבוש העיר.
שחרור צרפת
ב-15 באוגוסט 1944 השתתפה הארמייה הצרפתית הראשונה בפיקודו של הגנרל ז'אן דה לאטר דה טסיני במבצע דרגון, נחיתה מן הים באזור פרובאנס, לצד כוחות הארמייה השביעית של צבא ארצות הברית. חיילי הארמייה נחתו בעיר סן טרופה שבחבל פרובאנס, ושיחררו את קאן, טולון ומרסיי. לאחר מכן לחמו אנשי הארמייה בקרבות בגזרת הארמיות הדרומית של בעלות הברית, שחררו את אזור הרי הווז', והמשיכו בלחימה באזור אלזס, ולאחר מכן חצו את הריין וכבשו את קרלסרוהה ושטוטגרט, ולחמו באזור דרום מערב גרמניה והיער השחור.
הפלישה האנגלו-אמריקנית לצרפת, שהחלה ב-6 ביוני 1944, ועם התקדמות הצבאות לאורכה ולרוחבה של צרפת, נמלטו פטאן וממשלתו לעיר סיגמרינגן שבדרום גרמניה, בתחילת שנת 1945. היה זה קיצה של הממשלה כממשלה מתפקדת, ולמעשה סיום פרק "וישי" בתולדות צרפת. לאחר שחרורה של צרפת, חשו הצרפתים בושה במעשי "וישי". פעולות ממשלה זו מהוות מקור לכלימה ולהדחקה בהיסטוריה הצרפתית עד היום. המרשל פטאן נשפט ונדון למוות ועונשו הומר למאסר עולם, והוא מת בכלא מושפל ומובס בשנת 1951, בגיל 95. פייר לאוואל וז'וזף דארנן נשפטו כבוגדים והוצאו להורג. אך אלו היו רק ראשי המשטר.
הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית
הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית (בצרפתית: Gouvernement provisoire de la République française) הייתה הממשלה ששלטה בצרפת בין שחרור צרפת על ידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ונפילת משטר צרפת של וישי בשנת 1944 לבין הקמת הרפובליקה הצרפתית הרביעית בשנת 1946. שארל דה גול עמד בראש הממשלה הזמנית, ובשלב זה נבחנו הצעות לחוקה חדשה שתועמד למשאל עם. דה גול תמך במשטר נשיאותי והתנגד ל"משטר המפלגות". כאשר התברר לו כי הוויכוח התחוקתי נוטה כנגדו, החליט כי לא יוכל לשמש בכל תפקיד במסגרת החדשה המתגבשת ובמילותיו "בטוח הייתי שאם אשאר בתוך המשטר הקם והולך לא אוכל להכתיר את השקפותי בניצחון אף לא להחזיק בהן". בינואר 1946 הודיע על פרישתו, והוחלף בפליקס גואן, איש המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. בסופו של דבר תמכו רק הסוציאליסטים והקומוניסטים בחוקה המוצעת, שהייתה מבוססת על ממשלה הנסמכת על בית אחד, הבוחר בראש ממשלה על בסיס סיעתי. במשאל עם שהתקיים ב-5 במאי 1946 נדחתה ההצעה ברוב קטן.
ביוני 1946 נבחרה אספה לאומית חדשה, בה הייתה הסיעה הדומיננטית סיעת ה-MRP, התנועה הרפובליקנית העממית, מפלגה נוצרית דמוקרטית בעלת נטייה קתולית, כאשר ל"ברית שלוש המפלגות" של הקתולים, הסוציאליסטים והקומוניסטים רוב מוחלט, כשהם דוחקים אל הצד גורמים רדיקלים ושמרנים. ז'ורז' בידו, ראש הממשלה החדש, הביא לעיבוד חוקה חדשה, שהייתה דומה מאוד לחוקת הרפובליקה השלישית, והתבססה על פרלמנט בן שני בתים, בו עיקר הכוח הפוליטי נמצא בידי "נשיא האספה" (הוא ראש הממשלה) ולצידו מכהן נשיא בעל סמכויות סמליות בעיקרן. החוקה התקבלה ברוב קטן במשאל עם שנערך ב-13 באוקטובר 1946. האספה הלאומית החדשה, שנבחרה ב-10 בנובמבר 1946, הביאה להמשך שליטת ברית שלוש המפלגות - הקתולים, הקומוניסטים והסוציאליסטים, שביחד זכו לרוב מוחלט, ודחקו אל הצד גורמים רדיקלים ושמרנים. בין דצמבר 1946 לינואר 1947 כיהן לאון בלום כראש ממשלה לתקופה קצרה. לאחר הבחירות לנשיאות נבחר וינסן אוריו לנשיא הרפובליקה, ובלום התפטר ופינה את מקומו לפול רמדיה שכיהן כראש הממשלה הראשון של הרפובליקה הרביעית.
ממשלה זו כיהנה בתקופה קשה וסוערת, כשהמלחמה עדיין בעיצומה וכוחות צבא צרפת המחודש השתתפו בלחימה על אדמת צרפת וגרמניה עד סיום המלחמה. במישור הבינלאומי השתתפו נציגי צרפת בוועידות הבינלאומיות ששרטטו את דיוקן העולם לאחר המלחמה. נציגי צרפת השתתפו בועידת סן פרנסיסקו שייסדה את האומות המאוחדות. בדצמבר 1944 כרתה הממשלה ברית צבאית עם ברית המועצות שתוקפה 20 שנה. בתקופת הממשלה הזמנית החלה המעורבות הצרפתית במלחמת הודו-סין הראשונה. במישור הכלכלי ניסתה הממשלה לבסס מדיניות של צנע. פייר מנדס פראנס, ששימש כשר הכלכלה בממשלת דה גול הראשונה, תמך בצעדים אלו, אך התפטר משאלו לא התקבלו על ידי דה גול. הממשלה עמדה בפני משבר כלכלי, כאשר בשנות המלחמה איבדה צרפת 620 אלף חללים, והנזק לרכוש נאמד בכ-20 מיליארד דולר. הממשלה הצליחה להתמודד עם מצב קשה זה, ואמצעי השיקום הראשוניים הצליחו. השיקום קיבל תנופה רק במהלך תקופת הרפובליקה הרביעית, בין היתר הודות לקבלת הסיוע האמריקאי בתוכנית מרשל. במישור מדיניות הפנים היה על הממשלה להתמודד עם בעיית משתפי הפעולה ומורשת צרפת של וישי. מכיוון שביטול למפרע של כל החוקים, התקנות והצווים של ממשל וישי לא היה מעשי, הוחלט להכריז על מספר חוקים כבטלים, ובהם החקיקה האנטישמית נגד היהודים, החוקים נגד 'אגודות סתר', חוקים להקמת בתי דין מיוחדים וכיוצא באלה. אגודות וארגונים המזוהים עם הממשל, כדוגמת המיליס, פורקו. ננקטו צעדים מיידיים לטיהור כל דרגי הממשל, לרבות הממשל המקומי, מאנשי וישי.
הרפובליקה הרביעית
הרפובליקה הצרפתית הרביעית התקיימה בצרפת בין השנים 1946 ו-1958. צרפת יצאה ממלחמת העולם השנייה כשהיא במשבר עמוק. לאחר תקופה קצרה של ממשלה זמנית בהנהגת שארל דה גול, אושרה חוקה חדשה במשאל עם ב-13 באוקטובר 1946. הרפובליקה הרביעית הייתה, במידה רבה, ממשיכת דרכה של הרפובליקה הצרפתית השלישית, אשר שלטה בצרפת החל ממלחמת פרוסיה צרפת ועד לתבוסה הצרפתית במלחמת העולם השנייה. תקופת הרפובליקה הרביעית התאפיינה בצמיחה כלכלית, ובניין הכלכלה והתעשייה הלאומית בצרפת לאחר ההרס של תקופת המלחמה. אוכלוסיית המדינה גדלה, התעשייה עברה מודרניזציה, וניכרה עלייה ברמת החיים. כן התאפיינה התקופה בתיקונים סוציאליים מהותיים, ובהנהגת מדיניות רווחה. צרפת נטלה חלק בתהליכי האיחוד של יבשת אירופה, ששינו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 את פני היבשת: יצירת קהילת הפחם והפלדה האירופית הוצעה לראשונה על ידי שר החוץ הצרפתי רובר שומאן והכלכלן ז'אן מונה ב-9 במאי 1950 כדרך למנוע מלחמה עתידית בין צרפת לגרמניה. על אף שבריטניה הוזמנה להצטרף, ממשלת הלייבור לא הצטרפה ליוזמה. "אמנת פריז" שנחתמה ב-1951 איחדה את תעשיות הפחם והפלדה של צרפת, איטליה, שלוש מדינות בנלוקס וגרמניה המערבית. הצלחתה של קהילה זו הביאה לחתימתו של הסכם רומא בשנת 1957 שהיה תחילתו של השוק האירופי המשותף, שיהפוך בשנת 1993 לאיחוד האירופי. בהתפתחות זו הייתה לממשלות הרפובליקה הרביעית תפקיד חשוב במעלה.
הרפובליקה הרביעית, הייתה דמוקרטיה פרלמנטרית אשר נשלטה על ידי סדרה של ממשלות קואליציוניות. בתקופה של עשר שנים התחלפו 20 ממשלות, ואף ממשלה לא הצליחה ליישם את עיקרי מדיניותה, ולהכריע הכרעות חשובות וארוכת טווח בנושאים עקרונייים. העדרה של הסכמה לאומית על אופן הטיפול במשברים, כגון המלחמות הקולוניאליות בהודו סין (כיום וייטנאם) ובאלג'יריה. הזעזועים בעקבות התמוטטות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית, ששיאם במלחמת העצמאות האלג'יראית תרמו והאיצו את חוסר היציבות החוקתי. תהליכי הדה-קולוניזציה הביאו לדרישות לעצמאות במרוקו, תוניסיה ואלג'יריה, מושבות צרפת בצפון אפריקה, שהיו מאוכלסות במתיישבים צרפתים. המלחמה בהודו סין הסתיימה בתבוסה בקרב דיין ביין פו, ובנסיגת צרפת מהאזור כולו בשנת 1954.
הרפובליקה בהנהגתו של דה גול
לאחר קבלת החוקה שהציע דה גול, ב-28 בספטמבר 1958, החלה תקופת הרפובליקה הצרפתית החמישית. בזכות החוקה, אשר חיזקה את מעמד הנשיא, למרות התנגדות הצבא וגורמים ימניים קיצוניים, הכיר דה גול בעצמאות אלג'יריה ופתר את המשבר שאיים לפלג את צרפת. במהלכיו באלג'יריה, דה גול הקים כעס גדול בקרב המתיישבים הצרפתים באלג'יריה, ותומכיהם בצרפת גופא. לפיכך הוא נאלץ לדכא שתי מרידות באלג'יריה מצד המתיישבים ואנשי הצבא. המרידה השנייה הייתה מרד הגנרלים שהתרחש באפריל 1961, שבו איימו צנחנים מורדים בפלישה לצרפת. כן אויים דה גול על ידי הארגון הטרוריסטי של המתיישבים באלג'יריה - ה-OAS. במרץ 1962 דה גול הכריז על הפסקת אש באלג'יריה ומשאל עם הוביל להכרזה על עצמאות אלג'יריה ב-3 ביולי 1962.
בשנת 1968 לאחר כעשר שנים בשלטון התעייפה החברה הצרפתית מן הגישה הפטריארכלית של דה גול. באירועי מאי 1968 התמרדו סטודנטים בדרישה לחירויות רבות יותר, ולסיום מלחמת וייטנאם (שצרפת לא הייתה מעורבת בה, אך ההתנגדות לה הייתה חלק מ"תרבות הנגד" הכלל עולמית בצרפת, אירופה וארצות הברית). המרידה לוותה בשביתות כלליות. דה גול הצליח לשלוט במצב, והבחירות ביוני 1968, השאירו רוב גוליסטי בפרלמנט, אך היה ברור אף לדה גול, כי משטרו הוא נחלת העבר. באפריל 1969 התפטר דה גול במפתיע, בעקבות כישלון במשאל, שנגע לסמכויות המחוזות בצרפת אל מול הממשלה המרכזית.
הרפובליקה לאחר דה גול
בעוד צרפת ממשיכה להוקיר את ההיסטוריה העשירה שלה ואת עצמאותה, קושרים המנהיגים הצרפתים את עתיד צרפת לקידומו ולהתפתחותו של האיחוד האירופי. במהלך נשיאותו של מיטראן הוא הדגיש את הצורך בשילוב אירופי ובאישרורה של אמנת מאסטריכט בדבר האיחוד הכלכלי והפוליטי של יבשת אירופה. העם הצרפתי אישר את האמנה ברוב דחוק בספטמבר 1992.
ב-28 באפריל 1969 פרש דה גול מהנשיאות לאחר תבוסתו במשאל עם שבו ביקש להפוך את הסנאט לגוף מייעץ ולתת סמכויות חזקות למועצות אזוריות. בבחירות שנערכו לאחר מכן נבחר פומפידו לנשיא צרפת הבא, כשהביס את איש המרכז, יו"ר הסנאט והנשיא בפועל אלן פוהר. על אף שהוגדר כגוליסט, היה פומפידו גמיש מדה גול, והתיר את הצטרפות הממלכה המאוחדת לקהילה האירופית ב-1973. פומפידו היה ספקן לגבי תוכנית "החברה החדשה" של ראש ממשלתו, ז'אק שבאן-דלמאס, וב-1972 החליף אותו בפייר מסמה, שהיה קרוב יותר לאידאולוגיה הגוליסטית שלו. ב-1974, באמצע כהונתו, מת פומפידו במפתיע מסרטן.
תקופת נשיאותו של ואלרי ז'יסקר ד'אסטן התאפיינה בגישה ליבראלית יותר לנושאים חברתיים, כגון גרושין, מניעת היריון, הפלות, קידום ניסיונות לערוך מודרניזציה לצרפת ולמוסד הנשיאות, חניכת מפעלי תשתית רחבי היקף כגון רשת רכבות ה-TGV המהירות, והמעבר לשימוש באנרגיה גרעינית כמקור האנרגיה העיקרי של צרפת. עם זאת, הפופולריות שלו נפגמה כתוצאה מהשפל הכלכלי שבא בעקבות משבר האנרגיה העולמי בשנת 1973, שסימן את סופן של "שלושים שנות התהילה" של צרפת לאחר מלחמת העולם השנייה. בנוסף, עמד ז'יסקר בפני התנגדות פוליטית משני צידי הספקטרום הפוליטי: פרנסואה מיטראן מהצד השמאלי שאוחד מחדש, וז'אק שיראק, ששיקם את המחנה הגוליסטי וקרנו עלתה באגף הימני. כל אלו, יחד עם יחסי ציבור גרועים, העצימו את חוסר הפופולריות שלו לקראת סוף כהונתו, והוא כשל בניסיונו להיבחר מחדש בשנת 1981.
בשנת 1981 נבחר מיטראן לנשיא צרפת. הוא נחשב לפוליטיקאי החשוב ביותר של השמאל הפוליטי בצרפת. בין פעולותיו הראשונות כנשיא היו הבקשות לדון בביטול עונש המוות, ובהנהגת מס רכוש מוגדל. ביישום מדיניות הפנים הקשו עליו משברים כלכליים, ורוב שמרני בפרלמנט. במהלך כהונתו הושלמה בניית מנהרת הרכבת לאנגליה. הישגיו הבולטים היו בזירה הבינלאומית - הוא תרם לחיזוק האיחוד האירופי ולצירופן של ספרד ופורטוגל לאיחוד, ושיקם משמעותית את מערכת היחסים של צרפת עם גרמניה. ביולי 2005, האדמירל פייר לקוסט, שהיה מפקד שירות המודיעין החיצוני של צרפת, הודה שמיטראן הורה על הטבעתה של ספינת גרינפיס בניו זילנד, ב-10 ביולי 1985. הספינה הגיעה לנמל אוקלנד במטרה למחות על ניסויים בנשק גרעיני שצרפת ערכה בדרום האוקיינוס השקט, והוטבעה על ידי שירות המודיעין הצרפתי. באירוע נהרג צלם מפורטוגל בשם פרננדו פריירה.
הנשיא ז'אק שיראק, אשר נכנס לתפקידו ב-1995, נקט במדיניות חוץ תקיפה ועצמאית, ועל אף שצרפת נטלה חלק פעיל בפעולות נאט"ו בבלקן בשנות התשעים, התנגד למלחמת עיראק ולמדיניותו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו. בוש. נשיא צרפת בין 2007 ל-2012, ניקולא סרקוזי, נטה יותר לימין הפוליטי ובתקופתו הופשרו היחסים, שהיו קרירים קודם לכן, בין צרפת לארצות הברית. במישור הפנימי נטה סרקוזי לכלכלת שוק, דבר שזכה לביקורת בקרב תומכי מדיניות הרווחה הצרפתית אך מצד שני, במהלך כהונתו הגדיל את חובה החיצוני של צרפת לסך של 1.7 טריליון אירו (לעומת החוב של איטליה למשל, שעמד על 1.9 טריליון אירו בעת המשבר הכלכלי שהביא להתפטרות ראש ממשלתה) ובשל כך הועלו חששות כי צרפת עלולה להיות הבאה בתור שתושפע מן המשבר הכלכלי, לאחר שזה פגע קשות במדינות ה-PIGS.
מאז מאי 2017 מכהן כנשיא צרפת עמנואל מקרון.
פורמולה 1 עונת 1960
תקציר העונה
העונה הייתה האחרונה בה נעשה שימוש במנועים בנפח 2.5 ליטר. קבוצת קופר, לוטוס, פורשה ו-BRM עשו שימוש במנועים אחוריים, בעוד אסטון מרטין וסקארב השתמשו במנועים קדמיים. סטירלינג מוס השיג עבור לוטוס את הניצחון הראשון בגרנד פרי מונקו והשיג ניצחון נוסף בגרנד פרי ארצות הברית. קבוצת קופר ניצחה שישה מתוך שמונת המרוצים הנותרים בעונה. הקבוצות האירופאיות לא לקחו חלק במרוץ האינידאנפוליס 500, שנחשב לחלק מהאליפות בפעם האחרונה. הקבוצות הבריטיות החרימו גם את הגרנד פרי האיטלקי ואיפשרו לקבוצת פרארי להשיג את הניצחון היחיד שלה בעונה.
שיטת הניקוד
שיטת הניקוד השתנתה לקראת העונה - נוספה נקודה לנהגים שסיימו במקום השישי. מנגד בוטלה נקודת הבונוס לנהג שקבע את זמן ההקפה מהירה. בחישוב נקודות האליפות הובאו בחשבון 6 התוצאות הטובות ביותר בלבד. הנקודות המופיעות בסוגריים כוללות את סך הנקודות שהושגו בעונה.
דירוג הנהגים
הטבלה כוללת רק נהגים שצברו נקודות במהלך העונה
אליפות היצרנים
הניקוד באליפות היצרנים ניתן לששת המקומות הראשונים בכל מרוץ (למעט האינדיאנפוליס 500), בדומה לאליפות הנהגים. הניקוד ניתן ליצרן, בהתאם לתוצאה הגבוהה ביותר שהשיגו נהגי הקבוצה בכל מרוץ. לצורך קביעת האלופה נלקחו בחשבון רק 6 התוצאות הגבוהות ביותר. מרוץ האינדינאפוליס 500, נחשב לחלק מהעונה, אך לא נכלל בחלוקת הנוקודת ליצרנים.
ניקולס וינטון
סר ניקולס וינטון (באנגלית: Nicholas Winton; 19 במאי 1909–1 ביולי 2015) היה בריטי ממוצא יהודי, שארגן, ביוזמתו האישית, את חילוצם של 669 ילדים, רובם הגדול יהודים מצ'כוסלובקיה הכבושה בידי גרמניה הנאצית, ערב מלחמת העולם השנייה. הילדים הועברו ברכבות מיוחדות לבריטניה, שם נמסרו למשפחות אומנה, ובכך ניצלו מאימי השואה. מבצע זה היה חלק מהקינדר-טרנספורט הצ'כוסלובקי.
קורות חייו
וינטון נולד ב-1909 בהמפסטד, בשם "ניקולס ג'ורג' ורטהיים", להורים יהודים גרמנים, רודולף ורטהיים וברברה לבית ורטהיימר, שהיגרו לאנגליה בשנת 1907. הוריו התנצרו, וגם הוא הוטבל לנצרות. בימי מלחמת העולם הראשונה שינתה המשפחה את שמה לשם בעל צליל אנגלי: וורתהם. לאחר סיום לימודיו בתיכון עבד ניקולאס בבנקים בגרמניה ובצרפת, ולאחר מכן חזר לאנגליה והחל לעבוד כסוכן בורסה. בשנת 1937 אחרי מות אביו שינה ניקולאס את שם משפחתו לשם אנגלי אחר - וינטון.
בשלהי 1938 יצא וינטון לחופשה מעבודתו ונסע לפראג. הוא נקרא לשם על ידי חבר שעסק בארגוני סיוע לפליטים שנמלטו מחבל הסודטים לאחר נפילתו בידי גרמניה. רוב הפליטים היו יהודים, חלקם השתייכו לקבוצות אחרות שהמשטר הנאצי איים על חייהם - קומוניסטים, אנשי רוח ועוד. לאחר שביקר במחנה הפליטים ועמד על התנאים הקשים שם, החל וינטון לפעול בכוחות עצמו כדי לארגן את העברתם של ילדים יהודים למדינות שיסכימו לקלטם. רוב הילדים שהציל נשלחו לבריטניה, ומיעוטם - לשוודיה. מדינות אחרות סירבו לקבל את הילדים. כאשר החל וינטון בפעולותיו הייתה עדיין צ'כוסלובקיה מדינה עצמאית, אך במרץ 1939 פורקה וחלקה הצ'כי היה לשטח חסות גרמני - דבר שהעצים את הסכנות שאיימו על הפליטים.
בעקבות ליל הבדולח התקבלה בבריטניה, שהייתה עקרונית סגורה בפני הגירה יהודית, תקנה המאפשרת את הגירתם של פליטים יהודים שגילם מתחת ל-17. נוסף על מגבלת הגיל, נדרש מבקש המקלט להוכיח שיש לו מקום שהייה בבריטניה ו-50 לירות שטרלינג למימון כרטיס נסיעה חזרה כאשר יתאפשר שובם לארצות מוצאם. וינטון מצא בתים למאות ילדים יהודים, באמצעות מודעות שפרסם בעיתונות, והשיג את המימון הנדרש (תחילה מכיסו שלו). עד פרוץ המלחמה ארגן וינטון את יציאתם מפראג של 669 ילדים, בשמונה רכבות. רכבת תשיעית שעליה כ-250 ילדים הייתה אמורה לצאת ב-3 בספטמבר, לאחר פלישת גרמניה לפולין, והגרמנים כבר לא אפשרו את נסיעתה.
וינטון נפטר ב-1 ביולי 2015, בגיל 106.
הכרה בפועלו
מעשי ההצלה של וינטון לא התפרסמו ברבים, והוא אף הסתירם מן הקרובים אליו, ולאחר המלחמה לא פגש איש מן הילדים שהציל. לדבריו, הניח שכולם עזבו את אנגליה עם תום מצב החירום, כפי שחייבו הוראות החוק. בתחילת שנות השמונים התקבל וינטון כחבר במסדר האימפריה הבריטית, אך הכבוד לא ניתן לו על הצלת הילדים אלא על תרומתו להקמת דיור מוגן לקשישים נזקקים.
רק ב-1988, כ-50 שנים לאחר המעשים, גילתה רעייתו גרטה במקרה מחברת ובה רישום מדוקדק של פרטי הילדים שניצלו, הוריהם ומשפחות האומנה שלהם. מאז החלה פעילותו ההומניטרית של וינטון לזכות בהכרה, בעיקר בבריטניה, בצ'כיה ובסלובקיה. ב-1998 הוענק לו תואר חבר במסדר תומאס גריג מסריק, וב-2002 העניקה לו המלכה אליזבת השנייה תואר אבירות, כהוקרה על עבודתו בהצלת הילדים. ב-1998 קראו שני אסטרונומים צ'כים לאסטרואיד שגילו על שם וינטון, 19384 וינטון, וב-2008 העלתה ממשלת צ'כיה את שמו כמועמד לפרס נובל לשלום.
הבמאי הסלובקי מטי מינאץ' ביים שני סרטים העוסקים בוינטון ובמעשי ההצלה שלו - דרמה בשם "כל אהובינו" שהופקה ב-1999, וסרט תיעודי בשם "ניקולס וינטון - כוחו של הטוב", שהופק ב-2001 וזכה בפרס אמי.
ב-2005 ביקר וינטון בישראל ונפגש עם האנשים שהציל וצאצאיהם. וינטון לא הוכר כחסיד אומות העולם, משום שתואר זה ניתן רק לאנשים שאינם יהודים, שמעשי ההצלה שלהם העמידו אותם בסכנה.
ב-1 בספטמבר 2009, ביוזמה לציון 70 שנה ליציאתן של רכבות הילדים שארגן וינטון, יצאה מתחנת הרכבת המרכזית בפראג רכבת קיטור במסע בן ארבעה ימים לאנגליה, כשחזור של מסעי הרכבות המקוריים. נוסעי הרכבת היו בחלקם אנשים שנסעו בילדותם ברכבות וינטון המקוריות, ובחלקם צאצאים לאנשים אלה. באותו יום גם הוצב בתחנת הרכבת בפראג פסל ברונזה, המנציח את וינטון ופועלו. וינטון עצמו קיבל את פני הרכבת בתחנתה הסופית בלונדון.
בשנת 2009 הוענק לווינטון אות גיבור השואה הבריטי ובאוקטובר 2014, בגיל 105, קיבל מנשיא צ'כיה, בנוכחות שבעה מהילדים אותם הציל, את אות מסדר האריה הלבן, העיטור הגבוה ביותר בצ'כיה.
מיכה קירשנר
מיכה קירשנר (1947 – 11 בספטמבר 2017) היה צלם עיתונות ישראלי, שצילם למגזינים מובילים מאז סוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
מיכה קירשנר נולד באיטליה ב-1947, ושנה מאוחר יותר עלה לארץ עם משפחתו. בצה"ל שירת בסיירת שקד.
קירשנר למד צילום ואמנות בבית הספר לאמנויות חזותיות שבניו יורק בין השנים 1971–1975.
בשנים 1977–1980 הקים את המסלול לצילום של "המדרשה לאמנות" (שבשנות האלפיים מוזגה לתוך "המכללה האקדמית בית ברל") ועמד בראשה.
בשנת 1979 הצטרף לירחון מוניטין כצלם וחבר מערכת. בירחון זה החל לצלם פוליטיקאים אנשי חברה ואת עמך ישראל מתוך עמדה ביקורתית. צילומיו הוגדרו כשווי ערך למילה הכתובה. בשנת 1982 עורר סערה ציבורית כשפרסם במוניטין את עבודתו "דיוקן יונה וולך", בעקבות השיר "תפילין" של יונה וולך, שכללה צילום עירום של גבר עם תפילין לצדה של המשוררת, לבושה שחורים, כשעל ראשה כובע אדום, יושבת על שרפרף אדום, ועיניה עצומות. בשנת 1996, חמש עשר שנה לאחר פרסומו הראשון של התצלום, הוא היה אמור להופיע במסגרת התערוכה "פוטו יונה" במוזיאון רמת גן, אך בעקבות מחאות של נציג ש"ס בעיריית רמת גן, ובהוראת ראש העיר צבי בר, הודיע המוזיאון שהצילום יצונזר מהתערוכה.
בשנת 1983 הציג תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב. תערוכת יחיד נוספת הוצגה במוזיאון תל אביב בשנת 1997.
קירשנר הוביל מהפכת צילום בישראל משצילם דיוקנאות של החברה הישראלית ופלסטינים נפגעי האינתיפאדה הראשונה בשנות ה-80. בשנת 1984 קיבל את "פרס מוזיאון ישראל לצילום".
במהלך שנות ה-90 ובתחילת שנות ה-2000, צילם עבור מעריב. במוסף סופשבוע של מעריב, הופיעו צילומיו במסגרת מדוריו הקבועים "הישראלים", "עמישראלחי", "הפוליטיקאים" ועוד. קירשנר היה בין יוזמי הביאנלה הראשונה לצילום בעין חרוד במשותף עם אבי גנור, שמחה שירמן, אברהם אילת, יונה פישר וגליה בר-אור ואצר את התערוכה. עבודותיו האישיות, בשנות ה-70 וה-80 הוגדרו על ידי המבקרים כצילומים הראשונים המתכתבים עם הפוסטמודרניזם.
ב-1988 פרסם במוסף סוף שבוע של העיתון חדשות, סדרת צילומי האינתיפאדה תחת הכותרת "אנשי המרד". הצילומים צולמו ברצועת עזה ובגדה המערבית. סידרה זו לוותה בפולמוס חריף, מימין ומשמאל באשר לעמדה הביקורתית שהשתמעה מהדימויים. שני צילומים מאותה סדרה הפכו לאיקונות תרבותיות ופוליטיות: צילום הפייטה - אם פלסטינית מחבקת את תינוקה, בדימוי מתקיים ספק באשר למצבו של התינוק, ודמותה של הודא מסעוד בת השנה, ממחנה הפליטים ג'באליה הסמוכה לעיר עזה, שאיבדה עין מכדור גומי שנורה, לכאורה בשגגה, על ידי חייל ישראלי.
באמצע שנות התשעים הפיק, כתב, ראיין וביים 16 קטעי וידאו קצרים, בפורמט של וידאו ארט, כפתיח אוטונומי לתוכניתו של קובי מידן "פגישה לילית" (טלעד). בפורמט קצר זה בדק שוב את המושג "ישראליות" ומעמדם המוסרי של אישי הציבור. בסוף שנות התשעים פרסם את ספר הצילום "הישראלים: תצלומים 1979–1997" בהוצאת מעריב-כתר.
לקירשנר היה סטודיו לצילום בתל אביב והוא התמחה בעיקר בצילומי פרסום ואופנה - כאשר בשנותיו האחרונות הוא צלם בעיקר דיוקנאות של פוליטיקאים, כוכבי תקשורת, ואת משפחתו. קירשנר ראה בשימוש במצלמה הזדמנות ומחויבות לנקיטת עמדה, חברתית ופוליטית, חדה וברורה. צילומיו מבקשים פעם אחר פעם לבחון את הישראליות, לערער על ההגדרות שלה ועל ידי כך מנסחים אותה מחדש. קירשנר יצר לעצמו שפה של ניקיון צילומי והתמקדות במבט של המצולם.
בשנים 1997–2012 עמד קירשנר בראש המחלקה לצילום באקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה. הוא בעל תואר פרופסור במדעי הרוח והאמנות.
התערוכה האחרונה שאצר מיכה קירשנר הייתה תערוכת "עדות מקומית 16" שהוצגה במוזיאון ארץ ישראל, מדצמבר 2016 עד ינואר 2017. בתערוכה הוצגו צילומי עיתונות של צלמים מובילים בארץ המתעדים אירועים מרכזיים שחלו בין השנים 2015–2016. קירשנר הגדיר את התערוכה כ"מאגר מסונן של ההוויה הישראלית [...] מעין הצהרה חברתית בעלת אלמנטים היסטוריים". הוא היה אמור לאצור גם את "עדות מקומית 17", בעקבות מותו היא הפכה לתערוכת מחווה לזכרו.
ב-11 בספטמבר 2017 נפטר קירשנר מסרטן, כשהוא בן 70. למחרת נטמן בבית העלמין מנוחת עולם בנתניה. הותיר אחריו את אשתו צופית, שני ילדיהם, ובתו, מנישואים קודמים לדלית עופר.
חיים דומי
חיים דומי (3 בדצמבר 1928 - 24 במרץ 1981) היה קצין חימוש ראשי בצה"ל ועוזר ראש אג"א לתפקידים מיוחדים בדרגת תת-אלוף.
חייו
דומי נולד בקריית חיים בנם של חיינה ושמעון דומשביצקי, ממייסדי היישוב. למד בבית הספר לילדי עובדים ובבית הספר הריאלי. היה חבר בפלוגות הפועל, בנוער העובד והלומד וחבר הכשרת אשדות יעקב. ב-1946 הצטרף לפלמ"ח ושירת בפלוגה ג' של הגדוד השלישי. בשנת 1947 יצא לקורס מפקדי כיתות ובשנת 1948 סיים קורס מפקדי מחלקות במחנה דורה. במלחמת העצמאות השתתף במסגרת חטיבת יפתח בקרב על צפת, בקרב על טבריה, כיבוש סאסא, קרב מצודת נבי יושע, עין זייתון, ביריה, משמר הירדן, קרבות מלכיה ובמבצע יורם. נטל חלק עם החטיבה במבצע דני ובמבצע יואב במהלכו נפצע.
ב-1950 השתחרר ולמד הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון. התגייס לשירות קבע ב-1955 ושירת בחיל החימוש כקצין תכנון עבודות בבמ"ב (בית מלאכה בסיסי) 681 בדרגת רב-סרן. בשנים 1958 עד 1961 היה מפקד במ"ב 682 והועלה לדרגת סגן-אלוף. ב-1961 מונה לסגן קצין חימוש ראשי. ב-1964 נשלח מטעם צה"ל לארצות הברית, ללימודי תואר שני בהנדסת מכונות באוניברסיטת קולומביה והשתלם גם בחקר ביצועים ובשימוש במחשבים לצרכים טכניים ומנהלתיים.
באוגוסט 1966 מונה לקצין חימוש ראשי. הוא שירת בתפקיד במשך שבע שנים, כולל בתקופת מלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה. במלחמת ההתשה יזם את הקמת הגש"ח (גדוד שירותי חימוש) שנתן מענים חימושיים למעוזים בקו ברלב וליחידות השונות. ב-1970 קודם לדרגת תת-אלוף. בעקבות מלחמת ששת הימים התמודד עם הצורך בהחזרה לכשירות של כלי הלחימה הצה"לים, ופעל לשיפוץ והסבה של נשק שלל רב שנתפס, כולל כ-100 טנקי צנטוריון ו-M48 פטון ירדנים, הסבת שישה גדודי ארטילריה לשימוש בתותחים מתוצרת ברית המועצות בקטרים 130 ו-122 מ"מ, שכמויות גדולות שלהם נתפסו יחד עם תחמושת רבה, וטנקי טירן רבים שנלקחו שלל בסיני.
ב-1973 השתחרר מצה"ל, ועבד כמשנה למנכ"ל בתי הזיקוק. הוא חזר לשירות בשנת 1975, מונה לעוזר למדען הראשי בצה"ל, ובהמשך לעוזר ראש אג"א לתפקידים מיוחדים, נפטר ב-1981 בעודו בשירות. נקבר בבית הקברות הצבאי בחיפה.
אירוס ירוחם
אִירוּס יְרֹחָם או אִירִיס יְרֹחָם (שם מדעי: Iris petrana) הוא מין של גאופיט בסוג אירוס בסקציה אירוס ההיכל.
מאפיינים
קנה השורש שלו מוארך ודק. העלים צרים – כ-5 מ"מ, אורכם מגיע ל-20 ס"מ. גובה עמוד הפריחה כ-40 ס"מ, הפרחים בצבע ארגמן כהה, הנוטה לשחור. קוטר הפרח כ-10 ס"מ. מבסיס עלה הכותרת החיצוני יוצא "זקן" – קבוצת שערות צהובות שבראשן כתם ארגמני. פריחתו היא בחודשים מרץ–אפריל.
בעבר היה המין שייך למין אירוס הנגב, אך הוא הופרד ממנו למין נפרד על סמך סימנים מורפולוגיים.
המין אנדמי לישראל וירדן. מינים דומים מאוד צומחים בפרס ובטורקיה, וייתכן כי מוצאם ממין אחד שהשתרע בעבר על אזורים נרחבים וכיום נשאר רק במקומות מבודדים. באזור גידולו הוקמה עבורו שמורת טבע מיוחדת, ליד בסיס צה"ל צפונית לירוחם. ב-2012 נחתם הסכם בין צה"ל לרשות הטבע והגנים ובו נקבע שחיילי בסיס "שועלי הנגב" הסמוך ישמרו על השמורה.
ככל שאר האירוסים בישראל, גם מין זה הוא צמח מוגן על פי חוק.
ד'אבדי
דַ'אבָּדִי (צרפתית: d'Abbadie) הוא שם משפחה שמשמעותו "של מנזר".
Fly Like a Bird
Fly Like a Bird (בעברית: לעוף כמו ציפור) הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי, מתוך אלבומה העשירי, The Emancipation of Mimi. השיר יצא לאור ב-13 במרץ 2006, כסינגל השישי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד השירים מתחת להוט 100.
רקע וכתיבה
השיר הוא הבי-סייד של השיר "My Saving Grace", אשר נכלל באלבומה, Charmbracelet. כמו כן, יצא הסינגל בפורמט של תקליטור. בין היתר, השיר הוא שיר בסגנון הרית'ם אנד בלוז, המשלב בתוכו גם את סגנון הסול והגוספל.
אבי פלד
ביוגרפיה
פלד נולד בבת ים למשפחת ניצולי השואה מפולין. תשעה מבני משפחת סבו וסבתו נספו בשואה, ואחרים נאבקו בנאצים עם הפרטיזנים. מבת ים עברה משפחתו ללוד, והוא הצטרף שם לתנועת הצופים.
בשנת 1988 התגייס לצה"ל, עבר את החודשים הראשונים בקורס טיס, הודח ובחר לשרת בחטיבת גולני והתקבל לסיירת גולני. פלד עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר קורס קצינים שירת כמפקד מחלקה 3 בפלוגה ב' בגדוד 51, סמ"פ, מפקד פלוגה וסמג"ד. בשנת 1999 הועלה לדרגת סא"ל ושירת כמפקד גדוד 51 אותו הוביל במבצעים מורכבים בלחימה בדרום לבנון ובנסיגה ממנה עד שנת 2001, אז מונה לסגן מפקד חטיבת גולני, בשנת 2002 אחרי מבצע חומת מגן מונה למפקד יחידת אגוז ושימש בתפקידו זה עד שנת 2003. לאחר לימודים, מונה בשנת 2004 למפקד החטיבה הדרומית באוגדת עזה שבגזרתה התרחשה חטיפת גלעד שליט ביוני 2006.
בשנת 2006 לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה לסגן מפקד עוצבת הגליל, בקיץ 2008 מונה פלד למפקד חטיבת גולני ופיקד עליה בלחימה במבצע עופרת יצוקה. בעת הכניסה הקרקעית לעזה במבצע עופרת יצוקה, בערב 3 בינואר 2009, הוביל פלד את לוחמיו לשטח האש בצפון רצועת עזה, שבו התקיימה מרבית הפעילות של חטיבת גולני במבצע. בערב 5 בינואר, בסוף היום העשירי למבצע, אירעה תקרית קשה של ירי דו צדדי, שבו ירה טנק פגז לעבר מה שזיהה כקבוצת מחבלים, ופגע בבית נטוש בפאתי מחנה הפליטים ג'באליה, שבו שהו באותהּ העת כוחות גולני. מהפגיעה בבית נהרגו 3 חיילים ונפצעו עוד עשרות, בהם פלד, אשר נפגע באורח קל. פלד סירב להתפנות לקבלת טיפול רפואי, ופיקד על פעולות החילוץ ופינוי הנפגעים. לאחר שהושלם פינוי כל הפצועים התפנה פלד לקבלת טיפול רפואי בבית החולים. ביום שלאחר מכן השתחרר מבית החולים וחזר לפקד על החטיבה.
בהמשך שירת כנספח צה"ל בהודו. בשנת 2014 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מחלקת צבאות זרים באגף התכנון. בתחילת 2015, עם ההקמה מחדש של החטיבה לקשרי חוץ, הועמד בראשה. בשנת 2016 סיים את תפקידו והשתחרר ב-2017. בהמשך פלד נבחר להרכב השיפוט שדן בערעורו של אלאור אזריה.
פלד נשוי ואב לשלושה ילדים. בנו שירת אף הוא בחטיבת גולני ואחת מבנותיו כעת בקורס קצינים.
מיכאל שומאכר
מיכאל שומאכר (בגרמנית: ; נולד ב-3 בינואר 1969) הוא נהג מרוצים גרמני לשעבר. התחרה במרוצי הפורמולה 1 בין השנים 1991–2006, ובין השנים 2010–2012. שומאכר נחשב על ידי רבים לנהג הפורמולה 1 הטוב ביותר בכל הזמנים. זכה שבע פעמים בתואר אלוף עולם, ושבר כמעט כל שיא אפשרי בפורמולה 1 כשהעיקרי מביניהם הוא מספר הניצחונות בקריירה. השיא שעמד על 91 ניצחונות החזיק מעמד עד עונת 2020, אז נשבר על ידי לואיס המילטון.
בסוף 2013 נפגע קשה בראשו בתאונת סקי ונכנס לתרדמת. ביוני 2014 יצא מהתרדמת והועבר לשיקום בביתו.
קריירה מוקדמת
שומאכר נולד בהירט הרמילהיים שליד קלן, גרמניה. בגיל ארבע בנה לו אביו רכב קארטינג מאולתר לאחר שהוסיף מנוע קטן למכונית מרוץ עם דוושות. לאחר שהתנגש בעמוד תאורת רחוב לקחו אותו הוריו למסלול הקארטינג. אביו הרכיב לו רכב קארטינג מחלקי קארטינג ישנים. מיכאל החל להתחרות ובגיל שש זכה באליפות המועדון הראשונה. על מנת לאפשר לו להתחרות החל אביו לעבוד בעבודה נוספת כמשפץ רכבי קארטינג ואימו החלה לעבוד במזנון שלצד המסלול.
החוק בגרמניה קובע גיל מינימום של 14 שנים על מנת להוציא רישיון להתחרות בקארטינג. על מנת להתגבר על המגבלה הוציא בגיל 12 רישיון בלוקסמבורג. בשנת 1983 הוציא את הרישיון הגרמני ושנה לאחר מכן הוכתר כאלוף גרמניה לנוער. בשנת 1987 זכה באליפות גרמניה ואירופה. הוא עזב את בית הספר והחל לעבוד כמכונאי. שנה לאחר מכן החל להתחרות במרוצי מכוניות חד-מושביות. הוא השתתף באליפות פורמולה פורד הגרמנית ובאליפות פורמולה קונינג, בה הוכתר לאלוף.
בשנת 1989 חתם בקבוצת הפורמולה 3 WTS והחל להתחרות באליפות גרמניה. שנה לאחר מכן זכה בתואר. באותה שנה הצטרף לתוכנית הפיתוח לנהגים של מרצדס והחל להתחרות באליפות העולם למכוניות ספורט, בניגוד לרוב המתחרים שהעדיפו לנסות את מזלם בפורמולה 3000, בדרך לפורמולה 1. הוא ניצח את המרוץ האחרון בעונה, שהתקיים במקסיקו וסיים את העונה במקום החמישי באליפות הנהגים. בחודש יוני השתתף במרוץ 24 השעות של לה מאן יחד עם קרל ונדלינגר ופריץ וקרוצפוינטר. את המרוץ סיימו במקום החמישי. בשנת 1991 השתתף באחד המרוצים בסבב הפורמולה 3000 היפני וסיים במקום השני.
1991: ג'ורדן
במאי 1991 ערך את הופעת הבכורה בפורמולה 1 במדי ג'ורדן בגרנד פרי הבלגי, אחרי שמרצדס שילמה לאדי ג'ורדן, בעלי הקבוצה, סכום של 150,000 דולר. במקצה הדירוג הגיע למקום השביעי, אך במרוץ עצמו נאלץ לפרוש לאחר שבע הקפות בשל בעיה במצמד. על פי ההסכם המקורי היה אמור שומאכר להמשיך להתחרות במדי הקבוצה האירית עד לסיום העונה, אך לאחר הגרנד פרי הבלגי חתם במדי קבוצת בנטון. ג'ורדן פנתה לבית המשפט בבריטניה במטרה שימנע משומאכר להתחרות בבנטון. בית המשפט קבע כי החוזה טרם נחתם סופית ועל כן הוא משוחרר לעבור לקבוצה אחרת.
1991–1995: בנטון
בששת המרוצים שנותרו עד לסיום העונה צבר ארבע נקודות. עונת 1992 נשלטה בידי צמד הנהגים של ויליאמס נייג'ל מנסל וריקארדו פטרזה, שנהנו ממנועים מתוצרת רנו. הרכב של בנטון התקשה להתמודד עם המנועים העדיפים ותיבת ההילוכים החצי-אוטומטית. בגרנד פרי המקסיקני, המרוץ השני בעונה, סיים במקום השלישי והגיע לראשונה לפודיום. עד לסיום העונה השיג עוד שבעה פודיומים, כולל ניצחון הבכורה בגרנד פרי הבלגי. בעונתו השנייה בקבוצה סיים תשע פעמים באחד משלושת המקומות הראשונים, אך בשבעת המרוצים הנותרים נאלץ לפרוש ולא צבר נקודות. את העונה סיים במקום הרביעי.
הזכייה הראשונה באליפות הגיעה בעונת 1994. שישה ניצחונות בשבעת המרוצים הראשונים של העונה העניקו לו יתרון משמעותי על פני דיימון היל במחצית הראשונה של העונה. בגרנד פרי בריטניה הוזהר לאחר שביצע עקיפה במהלך הקפת ההערכות, אך שומאכר התעלם מהאזהרה וביצע עקיפה נוספת, בעקבותיה הוצא לו דגל שחור והוא הורחק מהמרוץ. הקבוצה טענה כי חוסר תקשורת עם הדיילים במסלול היא שהובילה לאירוע. הטענה לא התקבלה ושומאכר הורחק משני מרוצים נוספים. הוא ניצח בגרנד פרי הבלגי, אך לאחר המרוץ נמצא כי בתחתית הרכב הותקנו מוטות עץ שהגבירו את האווירודינמיות של הרכב והקנו לו יתרון בלתי חוקי. בעקבות כך נפסלה התוצאה שהשיג ונשלל ממנו הניצחון. רצף האירועים אפשר להיל לצמצם את הפער משומאכר עד לכדי נקודה אחת לקראת גרנד פרי אוסטרליה, המרוץ האחרון בעונה. בהקפה ה-36 של המרוץ, בעודו מוביל את המרוץ, פגע רכבו במעקה הבטיחות החיצוני של המסלול. היל ניסה לנצל את ההזדמנות ולבצע עקיפה, אך חזרה של שומאכר למסלול הובילה להתנגשות בין הרכבים. כתוצאה מההתנגשות נאלצו שני הנהגים לפרוש ושומאכר זכה באליפות, זכייה שעוררה ביקורות רבות כלפיו.
במהלך העונה פתחה הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) בחקירה כנגד בנטון ומקלארן, בחשד שהקבוצות עשו שימוש אסור באמצעי עזר טכנולוגיים. הקבוצות סירבו לשתף פעולה עם החקירה ונקנסו בסכום של 100 אלף דולר כל אחת בשל כך. בסיומה של החקירה נמצאו שורות קוד שאיפשרו לרכב לזנק בצורה טובה יותר, אך לא נמצא הוכחה שאכן נעשה שימוש בטכנולוגיה במרוצים עצמם.
המאבק עם דיימון היל נמשך גם בעונת 1995, במהלכה התנגשו השניים מספר פעמים. שומאכר ניצח בתשעה מרוצים במהלך העונה ובסיומה זכה בפעם השנייה באליפות, בפער של 33 נקודות מהיל. בנוסף, זכה יחד עם ג'וני הרברט, בן קבוצתו באליפות היצרנים. האליפות הראשונה בה זכתה הקבוצה.
1996–2006: פרארי
אף על פי שנותרה לו שנה נוספת בחוזה עם בנטון, הודיע שומאכר על מעבר לקבוצת פרארי, בה חתם על חוזה לשנתיים תמורת 60 מיליון דולר. בהמשך הצטרפו אליו המעצב רורי בריין והמנהל הטכני רוס בראון שהצטרפו אל ג'ין טוד, שחתם בקבוצה בשנת 1993. שילוב זה יצר את אחת הקבוצות הנחשבות למצליחות ולדומיננטיות בתולדות האליפות. בעונתו הראשונה בקבוצה ניצח בשלושה מרוצים, אך בעיות מכניות אילצו אותו לפרוש מחמישה מרוצים. את העונה סיים במקום השלישי. לאורך עונת 1997 ניהל קרב צמוד עם ז'אק וילנב על ההובלה. וילנב הוביל את הטבלה לאחר שישה מרוצים. ניצחון בקנדה העלה את שומאכר למקום הראשון. לקראת המרוץ האחרון בעונה עמד הפער בטבלה על נקודה לזכות הגרמני. וילנב זינק מפול פוזישן, כששומאכר מקום אחד מאחור. לאורך מרבית המרוץ הוביל, אך בעיה במערכת הקרור גרמה לו לאיבוד כוח ולהאטה. וילנב ניסה לעקוף ושומאכר התנגש בו במטרה לגרום לשניהם לפרוש מהמרוץ ובכך להבטיח לעצמו זכייה בתואר. כתוצאה מההתנגשות נפגעה מכוניתו, אך וילנב הצליח להמשיך להתחרות, סיים את המרוץ במקום הרביעי וזכה בתואר. בעקבות ההתנגשות המכוונת נענש בשלילת כל הנקודות שצבר במהלך העונה.
מיקה האקינן הפיני מקבוצת מקלארן הפך ליריבו העיקרי על התואר במהלך העונות הבאות. האקינן פתח בצורה טובה את עונת 1998 וניצח את שני המרוצים הראשונים ופתח פער של 16 נקודות. ניצחון בגרנד פרי האיטלקי, כשנותרו עוד שני מרוצים לסיום העונה, הביא לשוויון בנקודות. האקינן ניצח בגרנד פרי לוקסמבורג ופתח מחדש פער של ארבע נקודות. בגרנד פרי יפן, מרוץ סיום העונה, זינק שומאכר מהפול פוזישן, הוביל במרוץ, אך בהקפה ה-32 נאלץ לפרוש עקב תקר בגלגל. האקינן ניצח במרוץ וזכה בתואר.
בעונת 1999 היה שותף לזכייה של הקבוצה באליפות היצרנים. במהלך הגרנד פרי הבריטי איבד את הבלמים בעת כניסה לפנייה במהירות של כ-200 קמ"ש. המכונית התנגשה בקיר הבטיחות וכתוצאה מההתגשות שבר את רגלו. לאחר התאונה נעדר משישה מרוצים ולמעשה איבד את האפשרות להאבק על האליפות.
שנה לאחר מכן שב וזכה בתואר האליפות תוך שהוא משווה את שיא הניצחונות לעונה, שעמד על תשעה ניצחונות. הזכייה בתואר הובטחה, כשנותרו עוד ארבעה מרוצים לסיום העונה. את העונה סיים בפער של 58 נקודות מדייוויד קולטהרד, שסיים שני. הניצחון בגרנד פרי הבלגי היה הניצחון ה-52 בקריירה, בכך שבר את שיאו של אלן פרוסט והפך לנהג בעל מספר הניצחונות הרב ביותר בתולדות האליפות. הזכייה באליפות השלישית ברציפות לוותה במספר אירועים מעוררי מחלוקת. רובנס באריקלו, בן זוגו של שומאכר הוביל לאורך מרבית גרנד פרי אוסטריה. במטרים האחרונים של המרוץ קיבל הוראה מהנהלת הקבוצה להאט ולאפשר לשומאכר לעקוף אותו ולנצח את המרוץ. העלייה לפודיום לוותה בשריקות בוז רועמות מצד הקהל. שומאכר, בניסיון לרצות את הקהל, הזמין את באריקלו לעלות למדרגה העליונה לצידו. בגנרד פרי של ארצות הברית, שהתקיים בספטמבר, היה זה שומאכר שהוביל לאורך מרבית המרוץ ואחריו באריקלו. שומאכר האט במטרה לאפשר סיום צמוד, אך האט יותר מדי ונעקף על ידי בן זוגו שניצח את המרוץ. ניצחון בגרנד פרי גרמניה הבטיח את הזכייה בתואר, כשנותרו עוד שישה מרוצים עד לסיום העונה. בכך השתווה לחואן מנואל פנג'יו כנהג בעל מספר האליפויות הרב ביותר.
בעונת 2003 הקרב על האליפות היה צמוד ונמשך עד למרוץ האחרון. קימי רייקונן, הוביל את האליפות לאחר שלושה מרוצים בפער של 16 נקודות משומאכר. שלושה ניצחונות רצופים סייעו לצמצם את הפער לשתי נקודות. שני ניצחונות וחמישה פודיומים שהשיג חואן פאבלו מונטויה, נהגה של קבוצת ויליאמס, צירפו אותו למאבק האליפות. בסיום הגרנד פרי ההונגרי הוביל שומאכר את האליפות בפער של נקודה אחת לפני מונטויה ושתי נקודות מרייקונן. שינוי בשיטת המדידה של רוחב הצמיגים חייב את מישלן, ספקית הצמיגים של מקלארן ויליאמס לתכנן מחדש את הצמיגים, בעוד פרארי, שעשתה שימוש בצמיגים מתוצרת ברידג'סטון המשיכה להשתמש באותם צמיגים. שומאכר ניצל את ההזדמנות ניצח את שני המרוצים הבאים ונזקק לנקודה אחת במרוץ האחרון על מנת להבטיח את הזכייה. לגרנד פרי היפני זינק מהמקום ה-14, אך הצליח לסיים את המרוץ במקום השמיני ולזכות בפעם הרביעית ברציפות.
האליפות השביעית והאחרונה הושגה בקלות יחסית – הוא ניצח 12 מ-13 המרוצים הראשונים בעונה והבטיח את הזכייה בתואר, כשנותרו עוד ארבעה מרוצים לסיום העונה. באריקלו, שסיים במקום השני סייע לקבוצה לזכות באליפות היצרנים בפעם השישית ברציפות. לקראת עונת 2005 שונו התקנות ונאסר על החלפת צמיגים במהלך המרוץ. ברידג'סטון, ספקית הצמיגים של פרארי, התקשתה להתאים את הצמיגים לתקנות החדשות. הדבר נתן יתרון לקבוצות שעשו שימוש בצמיגי מישלן. את העונה סיים במקום השלישי, בפער של 71 נקודות מפרננדו אלונסו, שזכה בתואר.
לאורך כל עונת 2006 ניהל שומאכר מאבק צמוד על האליפות עם פרננדו אלונסו, שהוביל לאורך מרבית העונה. צמד ניצחונות באיטליה ובסין העלה אותו לראשות הטבלה לראשונה בעונה, כשנותרו עוד שני מרוצים לסיום העונה. פרישה מוקדמת במהלך הגרנד פרי היפני החזירה לאלונסו את ההובלה ולמרוץ האחרון של העונה בברזיל הגיע שומאכר כשהוא בפיגור של עשר נקודות. האפשרות היחידה של שומאכר לזכות בתואר הייתה לנצח במרוץ ולקוות שאלונסו לא ישיג אפילו נקודה. במקצה הדרוג השיג שומאכר רק את המקום העשירי ואילו אלונסו דורג רביעי. שומאכר פתח מצוין את המרוץ ועלה למקום החמישי, אולם אז בעיה בצמיג הרכב דרדרה אותו למקום האחרון. שומאכר לא הרים ידיים ועקף נהגים רבים עד למקום הרביעי שבו סיים את המרוץ. זה לא הספיק לאליפות אולם הוכיח את הכישרון האדיר של שומאכר. אלונסו סיים במקום השני וזכה באליפות. בסיום אותה עונה החליט שומאכר לפרוש ממרוץ פעיל והפך ליועץ בקבוצת פרארי.
2007–2010: לאחר הפרישה
מיד לאחר הפרישה מונה ליועץ ועוזר מיוחד לז'אן טוד, שהתמנה למנכ"ל החברה. בין יתר תפקידיו היה מעורב גם בבחירת הנהגים לקבוצה. בנובמבר 2007, אחרי שלא נהג שנה על מכונית פורמולה, השתתף שומאכר בנסיעת מבחן על דגם ה-F2007. בדצמבר אותה שנה השתתף במבחנים שערכה הקבוצה במסלול בחרס.