cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תאוריה פנומנולוגית קולנועית
התאוריה הפנומנולוגית מסבירה את פעולת מתן המשמעות הקולנועית ומתייחסת לצופה כבעל תפקיד פעיל בחוויה. התאוריה מתמקדת בחוויה הלוגית של הגוף החי ונשענת על פעולות המובנות בקיום האנושי דוגמת ראייה, שמיעה, תנועה ורפלקסיביות. חוויית הצפייה הקולנועית היא תהליך תקשורתי המשותף ליוצר הסרט, הסרט והצופה. הסרט מהווה את נקודת המפגש בין היוצר לצופה ועל כן מתווך ביניהם. מבחינת היוצר, הסרט מגלם את האופן בו הוא תופש את העולם סביבו ואת האופן בו הוא בוחר להביע את תפישת עולם זו. הצופה, נחשף לתפישתו של היוצר ולדרכי המבע. יתרה מכך, בכוחו של הצופה לדבר חזרה אל הביטוי הקולנועי, באמצעות הענקת משמעות לנצפה, דרך חושיו השונים.
מצד אחד, הצופה רואה את הסרט כייצוג נראה שהוא נבחן ממנו. כלומר, הסרט שומר על מרחב בו הצופה אינו נמצא, אלא רואה חוויה קיומית של אדם אחר, שאינה חופפת את החוויה הקיומית שלו. מאידך, הצופה חש שהסרט הוא חלק ממנו, שכן השפה הקולנועית כרוכה לאופן ההתייחסות של הצופה כלפיה. החוויה הישירה משרתת תפקיד כפול בקולנוע: ראשית הסרט מציג ומייצג פעולות של ראייה, שמיעה ותנועה כמבנים מקוריים של קיום אקזיסטנציאלי ואת מבני התיווך של השפה. שנית, הסרט מייצג ביטוי של חוויה על ידי חוויה, ובכך מייצר את המשמעות העיקרית והאמתית המעוצבת על ידי נתיב ספציפי של אינטרסים וכוונות.
השפה הקולנועית מבוססת בשפת הקיום, שמבניה משותפים ליוצר, לצופה ולסרט. לכן, היכולת להבין את הנראה ולהעניק לו משמעות משותפת הן ליוצר ולצופה ולפיכך חוויית הסרט היא אוניברסלית. אך, חוויה ישירה זו מכילה ממד פרטיקולארי. הבניית המשמעות, נעשית על ידי כך שהסרט מחזיר את הצופה, באופן קונקרטי לחושיו. הסרט מובחן מטריאלית מהיוצר והצופה, ובאופן התגלמותו עבור כל אחד מהם. שכן, האינטלקט המבוטא על ידי כל אחד מהם הוא אחר.
הקשר הישיר בין הצופה לסרט בחוויית הסרט, אינו מונולוג בין סובייקט צופה לאובייקט נצפה אלא דיאלוג דיאלקטי בין סובייקטים צופים שקיימים גם כאובייקטים הניתנים לצפייה. הסרט והצופה בעלי יכולת לצפות ולהיות נצפים. בחוויית הצפייה המשמעות נובעת מן הזיקה לפעולת הצפייה הסגנון משותף לסובייקטים צופים אחרים, אך עבור כל אחד הוא בעל חשיבות ייחודית ונבדלת. חוויית הסרט מובנית באופן סימולטני על ידי הסרט ועל ידי הצופה, באמצעות פעולות הצפייה הנבדלות, הנפגשות על קרקע משותפת אך לעולם לא מעסיקות אותה בצורה זהה.
פרשת קורנילוב
פרשת קורנילוב התרחשה באוגוסט 1917 ברוסיה והיוותה זרז רציני ובלתי צפוי למהפכת אוקטובר. שמאל|ממוזער|גנרל קורנילוב|150px המפקד העליון של הצבא הרוסי, גנרל לאוור קורנילוב, היה שותף לאמונה הרווחת כי הפסד צבאי בחזית המזרחית למעצמות המרכז יוביל להרס הכבוד והגאווה הרוסית. לנין, כך הוא טען, צריך להתלות יחד עם "מרגליו הגרמנים".
מהבירה פטרוגרד נשלח מסר מעורפל (אולי במכוון), בו נאמר כי הבולשביקים רומסים את השלטון בבית. במסר זה הורה כביכול ראש ממשלת המעבר, אלכסנדר קרנסקי לקורנילוב לכפות סדר בבירה ולארגן מחדש את הממשלה. קורנילוב הורה לגיס הפרשים ה-3 להיכנס לפטרוגרד ולהנהיג ממשל צבאי. ב-9 בספטמבר הדיח קרנסקי את קורנילוב משום שחשב כי האחרון מגיע כדי להשליט דיקטטורה צבאית. קרנסקי מעולם לא העביר מסר בהול לקורנילוב על בעיות שליטה בבירה. קורנילוב היה משוכנע לחלוטין (תוך שהוא מתעלם מדעתו של בוריס סאווינקוב, סגנו של קרנסקי, כי מדובר באי הבנה כוללת) שקרנסקי לא התכוון להדיחו אלא נהג כך משום שהיה תחת לחץ - אסור על ידי הבולשביקים. קורנילוב קרא לחייליו "להציל את מולדתם הגוועת".
קרנסקי לא ידע אם יוכל לסמוך על שאר מפקדיו כנגד ה"פלישה" של קורנילוב ונאלץ לבקש עזרה מה"גווארדיה האדומה" של הבולשביקים. בהתקרב חיל הפרשים ה-3 לפטרוגרד הורה קרנסקי למפקד הגיס, גנרל קרימוב (שלוחו של קורנילוב), לעצור את התקדמותו. כאשר קרימוב הבין כי אין חשש לשליטה בולשביקית, ציית לקרנסקי. קרנסקי שעדיין האמין כי חיל המצב חפץ להדיחו ולכונן ממשל צבאי, עצר ואסר את קורנילוב ו-7000 מתומכיו.
בעקבות פרשה זו קרנסקי איבד מכוחו הפוליטי, חיזק בצורה משמעותית את הבולשביקים ואת תמיכת הפועלים בהם, וסלל את דרכם לשלטון במהפכת אוקטובר. לולא פרשה זו ייתכן (כך לפי קרנסקי עצמו ומספר חוקרים) והבולשביקים לא היו מגיעים לשלטון, זאת מאחר שזמן קצר לפני הפרשה הפופולריות של הבולשביקים הייתה בשפל (לאור חשיפת קשריהם עם הגרמנים בעיתונות) ומנגד המורל של החיילים בחזית היה במגמת שיפור. כמו כן נראה שקרנסקי יצא "קירח" משני הצדדים שכן הסוציאליסטים המתונים ראו בו מעתה שליט רופס בעוד שהקצונה הצבאית ראתה בו כמי שתקע לה סכין בגב ולפיכך הללו נמנעו מלסייע לו לאחר מכן.
הערות שוליים
الجنرال كورنيلوف
דינמו סנקט פטרבורג (הוקי קרח נשים)
דינמו סנקט פטרבורג רשמית, "דינמו-נבה סנקט פטרבורג" (ברוסית: Женский хокке́йный клуб Динамо-Нева Санкт-Петербург) היא קבוצת הוקי קרח נשים מהעיר סנקט פטרבורג, המהווה חלק ממועדון דינמו סנקט פטרבורג. מתמודדת בליגת ההוקי לנשים.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה ב-5 באפריל 2013. הקבוצה בהדרכת ולדיסלב פרודן השתתפה בשתי העונות הראשונות שלה מאז הקמתה באליפות רוסיה בהוקי קרח נשים.
ב-2015 הוקמה ליגת ההוקי לנשים, אליה הצטרפה גם "דינמו". בעונת 2015/16 הקבוצה סיימה רביעית, לאחר שהפסידה את המקום השלישי ל"ביריוסה" קרסנויארסק. בסוף העונה הוחלט שהחוזה עם המאמן ולדיסלב פרודן, שהוביל את הקבוצה מראשיתה, לא יחודש. ב-14 ביולי 2016, מונה אלכסנדר זיבין, אשר בעבר אימן את קבוצת הנוער של "דינמו סנקט פטרבורג".
בעונת 2017/2017 הקבוצה סיימה במקום השלישי בליגה. הישג ששוחזר גם בעונה הסדירה של עונת 2017/2018. בעונת 2018/2019 סיימה במקום השני בעונה הסדירה והעפילה עד לשלב גמר הליגה לנשים, במה שמהווה להישג השיא שלה.
אזור תעשייה עבר הירקון
אזור תעשייה עבר הירקון (מכונה גם אזור תעשייה רמת החייל) שוכן בצפון תל אביב, בין נחל הירקון וחלקו המזרחי של פארק הירקון מדרום וממזרח לקריית עתידים מצפון ושכונות רמת החייל וישגב ממערב.
המקום התפתח תחילה כאזור מוסכים, בתי דפוס ותעשייה זעירה אחרים, ואף היה מקום משכנו של מועדון רוקסן המיתולוגי. לקראת סוף המאה ה-20 הפך למתחם חברות היי-טק, כהמשך לקריית עתידים שמצפון לו. בנוסף לחברות ההיי-טק, נבנה במתחם משכנו החדש של בית החולים אסותא, והוא החל לפעול ב-12 במאי 2009.
שני הרחובות הראשיים של המתחם הם רחוב ראול ולנברג ורחוב הברזל, ובמקום מפגשם ניצב פסלו של ראול ולנברג. בנוסף, משמש המתחם בשעות הערב לאזור בילוי מרובה מסעדות ואטרקציות אחרות. קומות הקרקע של מבני משרדים רבים במתחם מאכלסות כיום מסעדות, פאבים, בתי קפה ושטחי מסחר אחרים. בכך מזכיר האזור את מתחם ההיי-טק של הרצליה פיתוח.
באזור ממוקמים "אולפני מימד" וכן מטות השידור של ערוץ 12 וערוץ 13. עוד שוכנות במקום תחנת רדיו תל אביב, מטה מרחב ירקון ותחנת תל אביב צפון של משטרת ישראל ותחנת משנה של שירותי כבאות והצלה תל אביב-יפו.
הנגישות התחבורתית לאזור בעייתית. למרות קרבת המתחם לכביש 4, אין כביש המקשר ביניהם, והמגיעים מחוץ לעיר עושים סיבוב דרך מחלף הכפר הירוק או דרך מחלף אם המושבות. בשל מרכזיות המתחם יש ממנו שירות אוטובוסים אל כל גוש דן, ואמור לעבור בו הקו הירוק של הרכבת הקלה בגוש דן.
במהלך חפירות הצלה ארכאולוגיות שערכה רשות העתיקות ברחוב הברזל בתחילת שנת 2014, נחשפה באר אנטיליה מהתקופה הביזנטית ומהתקופה הערבית הקדומה. הבאר היא הראשונה מסוגה שנחשפה בעיר, עומקה תשעה מטרים ובסיסה מגיע עד למי התהום. הבאר נבנתה מפיר אנכי בקוטר של כ-3.5 מטרים, אשר דופן באבני גזית וכורכר. סמוך לבאר נחשף מאגר מים.
ב-5 בספטמבר 2016 קרס חניון הברזל ברח' הברזל פינת רח' הנחושת בלב אזור התעשייה על חניון קיים. באירוע נהרגו שישה ונפצעו עשרות.
דמעות של שמש
עלילה
הפיכה מתרחשת בניגריה, במטרה להפיל את שליטת משפחת אזוקה הרוצה להנחיל דמוקרטיה במדינה. מורדים מוסלמים בהנהגתו של הגנרל מוסטפא יאקובו, המתנגד למשפחת אזוקה, משתלטים על רוב חלקי המדינה ומבצעים טיהור אתני והוצאות להורג של עשרות אלפי אזרחים נוצרים (בעיקר קתולים) ושבטי איגבו באזור הדרום. האזרחים שחשים מאוימים נוטשים את בתיהם ונמלטים להרים, ליערות ולכל מקום אפשרי על מנת להינצל ממוות על ידי המורדים.
סגן ווטרס (ברוס וויליס) וצוות היחידה שלו נשלחים על ידי קפטן ביל רודס (טום סקריט) למיסיון נידח, עמוק בהרי ניגריה כדי לחלץ אישיות מיוחדת - ד"ר לינה פיורה קנדריקס (מוניקה בלוצ'י), אזרחית ארצות הברית, הפועלת בָּמַקום כרופאה מטעם ארגוני הסיוע הבינלאומיים. המשימה המשנית שלהם היא לחלץ כומר ושתי נזירות, המנהלים את המיסיון, ושגם הם אזרחי ארצות הברית. המשימה מתחילה כמתוכנן והם מגיעים למקום החילוץ. ווטרס מודיע לד"ר קנדריקס שחבורה של מורדים מתקרבת לבית החולים כדי להרוג את כולם, וכי המשימה של הכוח בפיקודו הוא לחלץ אותה מיידית. ד"ר קנדריקס משיבה לו חד משמעית שהיא לא מתכוונת לעזוב מבלי החולים. לאחר התייעצות קצרה בקשר עם מפקדו, מודיע ווטרס לד"ר קנדריקס כי הם ייקחו את הפליטים שמסוגלים ללכת. הכומר ושתי הנזירות סירבו לעזוב ונשארו עם הפצועים. כוח החילוץ ביחד עם ד"ר קנדריקס והפליטים יוצאים למסע לעבר מקום המפגש עם מסוקי החילוץ.
כשהם מגיעים למסוקים הם מעלים רק את ד"ר קנדריקס שמבינה שבעצם שיקרו לה שכל הפליטים יעלו למסוק. היא משתוללת ומנסה להתנגד, אבל הם מכניסים אותה בכוח למסוק וממריאים הלאה, כאשר הפליטים ננטשים על הקרקע. בדרך הם רואים ממרומי המסוק שהמורדים שחטו ושרפו את כל המיסיון. פליטים שוכבים מתים בכל פינה ומי הנהר הקרוב אדומים מרוב דם. ד"ר קנדריקס זועקת ומתפרקת למראות הזוועה שניגלו לעיניהם. סגן ווטרס מחליט - בניגוד להוראות שקיבל ולמורת רוחם של חלק מהלוחמים - לחזור ולהעמיס על המסוק חלק מהפליטים שהם נטשו, ואילו הוא והכוח שלו ביחד עם שאר הפליטים שמסוגלים ללכת ימשיכו ברגל עד לגבול עם קמרון.
באמצע הדרך הם רואים שכוח גדול של חיילים מורדים רודף אחריהם כל הזמן ובמהירות גבוהה. בשלב מסוים הם מבינים שיש בוגד בתוך קבוצת הפליטים שמשדר את המיקום שלהם לאורך כל המסע. הכוח מאתר אותו ומבין ממנו שהוא חויב לשתף פעולה עם המורדים, אחרת משפחתו תוצא להורג. במהלך הדברים מתברר גם שארתור אזוקה, בנו היחיד של הנשיא המודח, סמואל אזוקה, נמצא בקבוצת הפליטים ביחד עם קולונל הצבא, שנאמן לנשיא ושומר על בנו שאמור להיות היורש העתידי של הנשיאות.
הקבוצה ממשיכה לכיוון הגבול עד שהם נתקלים במארב של המורדים. הכוח המונה כשמונה לוחמים נלחם מול עשרות רבות של חיילים מורדים וחמושים, אך סופגים פציעות ואבדות מקרב הכוח. בעור שיניהם כשהם פצועים, מצליח הכוח להגיע קרוב לגבול ולכוון את מטוסי הקרב (F18) שנשלחו לחפות עליהם - לתקוף ולהשמיד את המורדים. הם מגיעים לגבול קמרון, שם חייהם ניצלים. הפליטים הניצולים בוכים ומתרגשים משמחה, כאשר הקטע המרגש היה כאשר אחת הניצולות, פיישנס (אקוסואה בוסיה), אישה ניגרית יפה, מודה בדמעות ובבכי לסגן ווטרס הפצוע והמדמם ואומרת לו : "אני מצטערת על החיילים שלך שנפלו. לא אשכח אותך לעולם. אלוהים לא ישכח אותך לעולם. תודה, לוטננט."
כוח החילוץ, ביחד עם ד"ר קנדריקס, ממריא עם המסוקים בחזרה לנושאת המטוסים.
רפובליקת ורמונט
רפובליקת ורמונט הייתה רפובליקה עצמאית שנוסדה ב-1777 והצטרפה ב-1791 לארצות הברית, כמדינה ה-14 באיחוד, מדינת ורמונט.
הקמת הרפובליקה
שטח ורמונט של ימינו עבר לשליטה בריטית מידי צרפת בחוזה פריז מ-1763, שסיים את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. חלק מן האזור נשלט על ידי המושבה הבריטית של ניו יורק, חלקו נשלט על ידי ניו המפשייר, ועל חלק נוסף טענו שתי המושבות לבעלות.
בשנות השבעים של המאה ה-18 התבססה מיליציה בשם "נערי ההר הירוק" (Green Mountain Boys) בפיקודו של אית'ן אלן בחלקים מן השטח, ודחקה את רגלי הממשל המרכזי של ניו יורק. המיליציה נלחמה תחילה בבריטים ובהמשך בכוחות ניו יורק וניו המפשייר. במהלך המהפכה האמריקנית, פנתה משלחת מטעם אזרחי ורמונט לקונגרס הקונטיננטלי בבקשה לצרף את ורמונט כמדינה לאיחוד. הקונגרס דחה את הבקשה, כדי לא לעורר תרעומת בניו-יורק וניו-המפשייר, שהיו להן תביעות על השטח. ב-15 בינואר 1777 הוכרזה בווינדזור מדינה עצמאית בשם "הרפובליקה של ניו-קונטיקט", שנודעה בציבור גם בשם "הרפובליקה של ההרים הירוקים", כשם רכס ההרים המרכזי במדינה. ב-8 ביולי באותה שנה שונה השם לרפובליקה של ורמונט, שנגזר משמם הצרפתי של ההרים - les Verts Monts.
חוקה וממשל
חוקת הרפובליקה שאושרה ב-1777 התבססה על המודל הדמוקרטי המתקדם של פנסילבניה. החוקה אסרה על עבדות, העניקה זכות הצבעה לכל גבר מעל גיל 21 (מבלי להתנותה במבחן הכנסה או בעלות על רכוש) וקבעה שעל המדינה לממן בתי ספר ציבוריים. החוקה הבטיחה הפרדת רשויות: בראש המדינה עמדו מושל, סגן מושל ומועצה, ואת הרשות המחוקקת היוותה אספה לאומית, המורכבת מבית אחד.
ממשלת ורמונט טבעה מטבעות משלה והפעילה שירות דואר. מושל הרפובליקה מינה שגרירים בצרפת, בהולנד ובפילדלפיה, מושב השלטון האמריקני באותה עת.
הצטרפות לאיחוד
רבים מאזרחי הרפובליקה העדיפו להשתייך לארצות הברית, וב-1791 הצטרפה ורמונט לאיחוד כמדינה ה-14. מצד ארצות הברית צידדו בהצטרפות ורמונט מדינות הצפון, המדינות הקטנות, והמתנגדים לעבדות, שביקשו לאזן את משקלה של המדינה תומכת העבדות קנטקי, שעתידה הייתה להצטרף שנה לאחר ורמונט. מושל הרפובליקה, תומאס צ'יטנדן, המשיך בתפקידו כמושל ורמונט שבאיחוד.
על בסיס החוקה מ-1777 נכתבה חוקת מדינת ורמונט, שאושרה ב-1793.
ג'ינג'ר אייל
ג'ינג'ר אייל (באנגלית: Ginger ale) הוא משקה קל מוגז וממותק, ללא אלכוהול בטעם זנגביל (״ג׳ינג׳ר״).
המצאת המשקה מיוחסת לד"ר תומאס קנטרל, רופא ורוקח אמריקאי.
קיימת גרסה בהירה ובטעם זנגביל עדין בהרבה, המכונה ג'ינג'ר אייל "יבש". המצאתה מיוחסת לג'ין מקלוכין, כימאי ורוקח קנדי. לאחר שיסד מפעל לביקבוק מי סודה בשנת 1890, החל לפתח תמציות טעם להוספה למי הסודה בשנת 1904. באותה שנה הציג את המשקה "ג'ינג'ר אייל יבש בהיר", אשר בשנת 1907 נרשם כפטנט בשם "Canada Dry Ginger Ale" והיה להצלחה מיידית. מוצרי Canada Dry ובכלל זה מותג הג'ינג'ר אייל נמכרים עד היום. הג'ינג'ר אייל היבש הקנדי צבר פופולריות גם בארצות הברית בתקופת היובש, בשמשו לדילול משקאות האלכוהול הנדירים שמצאו את דרכם לשווקים, בעיקר עם וויסקי (קוקטייל שנפוץ עד היום). במהרה צבר הג'ינג'ר אייל היבש פופולריות רבה יותר מאשר הסוג ה"זהוב" האמריקאי גם בשוקי ארצות הברית.
קיים גם משקה דומה המכונה "ג'ינג'ר ביר" (מאנגלית: ginger beer, מילולית: בירת ג'ינג'ר). בניגוד לג'ינג'ר אייל, הבעבוע בג'ינג'ר ביר הוא תוצר של תסיסה, בין אם תסיסה כהלית שמייצרת משקה אלכוהולי או תסיסה הומולקטית שמייצרת משקה פרוביוטי. שני סוגי המשקה יהיו לרוב בעלי טעם חזק יותר מג'ינג'ר אייל וגזוז עדין יותר.
דב אלפון
דב אלפון (נולד ב-24 במרץ 1961) הוא עיתונאי, מנחה טלוויזיה ועורך ישראלי. עורך העיתון הצרפתי "ליברסיון" ובעבר עורך עיתון "הארץ".
ביוגרפיה
אלפון נולד בעיר סוסה שבתוניסיה. שם משפחתו המקורי היה חלפון. זמן קצר אחרי לידתו עברה משפחתו לפריז ושם הפגין עניין ראשוני בכתיבה. בשנת 1972, כאשר היה אלפון בן 11, עלתה משפחתו לישראל והתיישבה באשדוד שם גדל והתחנך. אלפון השלים את לימודיו בבית הספר היסודי ובבית הספר התיכון מקיף ג' בעיר. בצה"ל שירת כקצין ביחידה 8200 של חיל המודיעין. עם תחילת לימודיו באוניברסיטה העברית (1983) החל לכתוב ב"פי האתון", ביטאון הסטודנטים של האוניברסיטה.
בחודש מאי 2016 נישא בשנית לעיתונאית ליטל לוין.
עיתונות כתובה
עם סגירתו של "כותרת ראשית", בסוף שנת 1988, עבר אלפון לפרסם את מדורו, "כיוון הרוח", ביומון "הארץ". בשנת 1992 מינה עורך העיתון, חנוך מרמרי, את אלפון לעורך התרבות של העיתון, במקומו של מיכאל הנדלזלץ. החידוש המרכזי שהנהיג בו אלפון היה כינון מדור האמנות ותרבות החיים "גלריה", אליו גייס מספר כותבים המשמשים בו עד היום. הצלחת המדור, שהורחב לארבעה עמודים, הובילה את מרמרי למנות את אלפון לעורך מוסף "הארץ". אלפון שימש עורך מוסף "הארץ" בשנים 1993–1998 והנהיג בו מספר חידושים, ובהם שילוב מדורים קצרים בתחילתו, חלקם בהשראת היומון "חדשות", שנסגר בשנת 1994, דגש על תחקירים עיתונאיים ומסות פרי עטם של סופרים נודעים, מדורים מיוחדים, כמו זה של המאייר חנוך פיבן, ושילוב בעלי טור וכתבים כדורון רוזנבלום, דליה קרפל, רונן ברגמן, ואחרים. אלפון גם רשם לזכותו כמה חידושים עיתונאיים ובהם המדור "שניים-שלושה דברים שלא ידעתם על...", "השאלון" והמדור "קפטן אינטרנט", אותו כתב בשנותיו הראשונות. על פועלו כעורך זכה פעמיים בתואר "עורך השנה" מטעם אגודת העיתונאים וכן במדליית זהב (יחד עם המעצבת מיה ולך) של אגודת המגזינים האמריקאית, על מדורו של פיבן.
בשנים 1999–2002 שימש כתב "הארץ" בפריז, שם כתב גם סדרה של כתבות על מסעותיו. עם שובו התמנה לתפקיד עורך מגזין חדש, ברוח מדור הכלכלה TheMarker ופוטר מ"הארץ". בשנת 2008 שב אלפון ל"הארץ", הפעם בתפקיד עורכו הראשי. יוזמה בולטת במיוחד של אלפון בתפקידו החדש הייתה עריכת גיליון מיוחד של העיתון, שנכתב על ידי סופרים ומשוררים, במקום על ידי כתביו הרגילים של העיתון. מיזם זה עורר התעניינות גם מחוץ לישראל והגיליון המיוחד הפך מסורת שנתית, כשמעגל המשתתפים בו חובק גם סופרים מובילים מהעולם כולו. אלפון פרש מתפקידו ב-1 באוגוסט 2011, והעביר את תפקיד העורך לאלוף בן.
בספטמבר 2020 מונה דב אלפון לעורך הראשי של היומון הצרפתי ליברסיון.
טלוויזיה
בשנים 2001–2005 הנחה אלפון את התוכנית "נספח תרבות" בערוץ 2. התוכנית שאבה השראה מן התאוריה הקובעת כי בין כל אדם בעולם לכל אדם אחר מפרידות לכל היותר שש דרגות של הפרדה כדי לעבור בין מרואיינים עד לקישור בין שני אמנים שונים מאוד זה מזה. הצלחתו של אלפון בהנחיית התוכנית וזכייתה, שלוש פעמים, במועמדות לפרס אופיר בקטגוריה "תוכנית התרבות הטובה ביותר בטלוויזיה" לא מנעה את ביטולה בשנת 2005, כאשר הופסקה הפקתן של תוכניות תרבות ברשות השנייה.
בהמשך ריאיין אלפון את הקומיקסאי דודו גבע, זמן קצר לפני מותו, לסרט טלוויזיה אשר שודר בערוץ 2 בשם "הריאיון האחרון עם דודו גבע". בימי המחאה החברתית הוקרן הסרט פעמים רבות ב"בית העם" שבשדרות רוטשילד בשל הדברים החריפים שגבע אומר בסרט על החברה הישראלית.
ב-2013 הקים אלפון עם הסופר אתגר קרת מיזם ללא כוונת רווח המבקש לגשר בין ספרות למדיות החדשות. הסרט הראשון שהפיקו, "מה יש לנו בכיסים", התקבל לפסטיבל סאנדנס 2013. המיזם גם זכה בסתיו 2013 בתמיכת כמה גופי תרבות בישראל ובעולם, בהם מפעלות פיס לתרבות והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
ספרות
עוד בתחום הספרות שימש אלפון יו"ר חבר השופטים של פרס ירושלים לספרות, אשר הוענק על-ידו לסופר היפאני הרוקי מורקמי; ושימש יועץ יריד הספרים של פריז לספרות ישראלית ולספרי קומיקס. אלפון גם משמש מרצה אורח בתוכנית לתואר שני של החוג לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון.
אינטרנט
ב-1995, כאשר שימש עורך מוסף "הארץ", המציא אלפון דמות בדיונית של סבא בעל עבר ימאי, הגולש באינטרנט. הדמות, שכונתה "קפטן אינטרנט", עסקה בכתיבת טור שבועי במוסף, שכלל קישורים לאתרי אינטרנט חדשים, ועסקה בתרבות האינטרנט בכללה. רבים מטורי "קפטן אינטרנט" עסקו, כנושא צדדי, בוויכוחים בין הקפטן הקשיש לנכדו, תומר. את הטור אייר נעם נדב, שדמות "הקפטן" שיצר משמשת סמליל המדור על כל גלגוליו. המדור משך עניין רב בשנים 1995 ו-1996, כאשר מספר הגולשים באינטרנט היה עדיין מצומצם, והיה מן המדורים הראשונים בנושא שזכו להתפרסם גם באינטרנט, תחילה בפורטל נטקינג ואחר כך גם בפורטל IOL. מאוחר יותר הפך המדור למוסף שבועי קבוע, בעריכתו של דרור פויר, כשאלפון משמש עורך אחראי.
חורחה סמפאולי
חורחה לואיס סמפאולי מוז'ה (בספרדית: Jorge Luis Sampaoli Moya; נולד ב-13 במרץ 1960) הוא מאמן כדורגל ארגנטינאי המאמן את קבוצת פלמנגו.
תחילת הדרך
סמפאולי נולד בקסילדה, עיירה קטנה בפרובינציית סנטה פה שבארגנטינה. הוא החל לשחק כדורגל בקבוצת כדורגל מקומית, ובגיל 17 עבר למחלקת הנוער של קבוצת ניואל'ס אולד בויס הארגנטינאית המצליחה מהעיר רוסאריו. בגיל 19 סבל מפציעה קשה בשוקה ובשוקית שהשביתה אותו ממשחק ואילצה אותו לפרוש עוד בטרם החל לשחק באופן מקצועי.
סמפאולי החל לאמן בליגת חובבים בקסילדה. בתחילה אימן את אפרנדיסס קסילדנסס ואחריה את בלגרנו דה ארקיטו. במהלך תקופתו שם ספג סמפאולי עונש הרחקה ממשחק חוץ, אך כיוון שהיה להוט להנהיג את קבוצתו טיפס על עץ וממנו צפה במתרחש באצטדיון. תמונה של סמפאולי צופה במשחק מהעץ הגיעה לעיתון "לה קפיטל" המופץ ברוסאריו. נשיא קבוצת נעוריו ניואל'ס אולד בויס, אדוארדו חוסה לופס, ראה את התמונה והציע לסמפאולי את תפקיד מאמן קבוצת ארחנטינו דה רוסאריו, קבוצה קטנה, שהייתה בקשר עם ניואל'ס וסיפקה לה שחקנים.
קריירת אימון
לאחר ארבע עונות בארחנטינו פנה סמפאולי בפברואר 2002 לאמן את חואן אאוריץ' מהליגה הפרואנית הראשונה. חואן אאוריץ', מהעיר צ'יקלאיו, הייתה הקבוצה המקצוענית הראשונה אותה אימן סמפאולי. תקופתו בקבוצה לא הייתה מוצלחת, לאחר שמונה משחקים מהם הפסידה הקבוצה חמישה, סיימה בתיקו שניים וניצחה אחד, עזב סמפאולי במאי באותה שנה כשהקבוצה במקום האחרון. כעבור חודש, ביוני 2002 חתם סמפאולי בספורט בויס, גם היא מהליגה הפרואנית. שם הצליח יותר והמשיך בקבוצה גם בשנת 2003. ב-2004 עבר לקורונל בולוגנסי, בה אימן עד 2006. ב-2007 אימן את ספורטינג קריסטל.
בשנת 2015 הוביל את נבחרת צ'ילה לזכייה בקופה אמריקה, לראשונה בתולדותיה. ב-19 בינואר 2016 התפטר מתפקידו. לקראת עונת התמנה לתפקיד מאמן סביליה הספרדית במקומו של אונאי אמרי שעזב.
ב-20 במאי 2017 מונה למאמן נבחרת ארגנטינה במקומו של אדגרדו באוסה שפוטר. במונדיאל 2018, הודחה נבחרת ארגנטינה כבר בשמינית הגמר לאחר הפסד לצרפת 4–3. את מונדיאל 2018 סיימה הנבחרת עם ניצחון אחד, שני הפסדים ותוצאת תיקו אחת.
ב-15 ביולי 2018 סיים את דרכו בנבחרת ארגנטינה.
ב-13 בדצמבר 2018 חתם סמפאולי בסנטוס הברזילאית לשתי עונות.
ב-26 בפברואר 2021 חזר לאמן באירופה וחתם באולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית. בסיום אותה העונה עזב את תפקידו.
ב-6 באוקטובר 2022 מונה למאמנה של סביליה.
תארים
תארים אישיים
מיטשל בייקר
בייקר הוכשרה כעורכת דין. את רוב פועלה היא ביצעה בעמק הסיליקון, בצפון קליפורניה שבארצות הברית.
לימודים אקדמאים
בייקר התחילה את לימודיה האקדמאים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם קיבלה תואר ראשון בהצטיינות בלימודי מזרח אסיה. לאחר מכן, בייקר למדה משפטים בבית הספר למשפטים ברקלי באוניברסיטת קליפורניה שם קיבלה את התואר דוקטור למשפטים.
עיסוקה ופועלה בין השנים 1990–2002
בשנת 1990 בייקר החלה לעבוד בתור עורכת דין לקניין תאגידי וקניין רוחני ב-פנוויק ו-ווסט, חברת עורכי דין הנותנת שירות לחברות טכנולוגיה גדולות. בין השנים 1993–1994, בייקר עבדה בחברת סאן מיקרוסיסטמס בתור יועצת עורכת דין כללית. בשנת 1994 בייקר החלה לעבוד בלשכה המשפטית של חברת נטסקייפ קומיוניקיישנס. בייקר הייתה אחראית על הגנת קניין רוחני ועל נושאים משפטיים הקשורים לפיתוח מוצרים. היא יצרה וניהלה את מחלקת הטכנולוגיה של הלשכה המשפטית. בייקר הייתה מעורבת בפרויקט מוזילה מראשיתו, וכתבה גם את הרישיון הציבורי שלו וכמו כן את הרישיון הציבורי של חברת נטסקייפ. בשנת 1999 מונתה בייקר למנכ"לית של ארגון מוזילה, אשר היה אחראי לפיתוח הקוד של מוזילה. בשנת 2001 בייקר פוטרה בעקבות קיצוצים בחברה, אך למרות זאת, היא המשיכה לתפקד כמנכ"לית של ארגון מוזילה בהתנדבות.
בשנת 2002 בייקר הועסקה בחברת OSAF (בסיס יישומי קוד פתוח) כשתפקידה להנחות את יחסי הקהילה והשותפים של החברה. משרתה של בייקר הייתה חלקית כדי שהיא תוכל להמשיך לפעול כמנכ"לית של ארגון מוזילה.
קרן מוזילה ותאגיד מוזילה
בשנת 2005 תאגיד מוזילה הושק כחברת בת רווחית של קרן מוזילה, ובייקר מונתה לתפקיד המנכ"לית בחברה. בנוסף, בייקר הצטרפה למועצת המנהלים של מוזילה, תוך שהיא שומרת על תפקידיה בקרן מוזילה.
בשנת 2008 הודיע תאגיד מוזילה כי בייקר לא תמשיך עוד לכהן כמנכ"לית. הסיבה להחלפתה כמנכ"לית נבעה מכך שבייקר כיהנה בכמה תפקידים חשובים מאוד במוזילה אשר צמחה במהירות ולפיכך לא ניתן היה להמשיך למלא מספר תפקידים כה חשובים בו-זמנית.
בשנת 2020 בייקר חזרה לפעול כמנכ"לית של תאגיד מוזילה.
חיים אישיים
בייקר נשואה לקייסי דאן (Casey Dunn) והם הורים לבן אחד.
נאמנות עיוורת
נאמנות עיוורת (באנגלית: blind trust) הוא הסכם פיננסי בין אדם לגוף המנהל השקעות בנאמנות לניהול ענייניו הכספיים, במלואם או בחלקם. כשלפי ההסכם לבעלים של תיק השקעות, או לנהנה ממנו, אין כל השפעה על הניהול השוטף של התיק, או יכולת לבחור את הנכסים שנרכשים אליו.
מטרת ההסדר היא להימנע מניגוד עניינים, שעלול להיווצר בין בעל התיק לתפקידו הציבורי. למשל ראש עירייה או ראש רשות מקומית עשוי להיות מצוי בניגוד עניינים, אם חברה לייזום נדל"ן ,שבה הוא מושקע, תבקש לאשר לה הגדלת שטחי בנייה בעיר שעליה הוא מופקד.
הסכם נאמנות עיוורת יכול להתבצע גם מרצון. אדם יכול להפקיד תיק ניירות ערך בידי נאמן, ולהורות לו לנהל את התיק בהתאם לשיקול דעתו.
בישראל
בישראל מחויבים שרים וסגני שרים למסור את תיקי השקעות שלהם ושל בני משפחתם לניהול בנאמנות עיוורת. חברת הנאמנות שמנהלת את התיק אינה יכולה למסור לשר באילו ניירות ערך היא משקיעה עבורו. מותר לה רק למסור מהו שווי התיק כולו, מהם הרווחים שהוא צבר ומהו המס ששולם בגין הרווחים האלה.
מבצע סימפוניית החיים
מבצע סימפוניית החיים היה פשיטה שבוצעה על ידי יחידת דובדבן ב-26 באוגוסט 2000, במטרה ללכוד את המחבל מחמוד אבו הנוד. במהלך המבצע אירע ירי דו-צדדי. שלושה חיילים נהרגו ואבו הנוד נמלט.
רקע
מחמוד אבו הנוד נחשב לאחד מאנשי גדודי עז א-דין אל-קסאם המסוכנים ביותר. הוא אחראי למותם של עשרות ישראלים. אבו הנוד שיגר לפחות חמישה מחבלים מתאבדים לישראל, שביצעו פיגועי התאבדות, וכן שיגר עשרות חוליות לפיגועי ירי בגדה. אבו הנוד היה מעורב בפיגועים שבוצעו בירושלים בקיץ 1997, במסגרתם שלח חמישה מחבלים מתאבדים. בשנת 1998 מונה אבו הנוד מונה למפקד הזרוע הצבאית של החמאס בגדה לאחר חיסול האחים עוודאללה בחברון. בספטמבר 1999 שיגר מחבלים לטבריה ולחיפה לביצוע פיגועים, בהם נפצעה ישראלית באורח קשה. שלושה מן המחבלים נהרגו. היה מראשי מתכנני הפיגועים במסעדת "סבארו" ובמועדון "הדולפינריום".
מהלך המבצע
בליל ה-26 באוגוסט 2000 ביצע כוח מיחידת דובדבן, בפיקוד מפקד היחידה מיקי אדלשטיין, יוצא יחידת שלדג, מעצר בכפר עסירה א-שמאלייה, סמוך לשכם, במטרה ללכוד את המחבל מחמוד אבו הנוד. לאחר שהבית כותר התגלה הכוח ואבו הנוד ומחבל נוסף זוהו וכוח דובדבן פתח לעברם באש. מן הירי נפצעו שני המחבלים, שאף השיבו באש. או אז אירעה תקלה מבצעית של ירי דו-צדדי, כאשר צלפים מיחידת דובדבן זיהו את חבריהם כמחבלים וירו בהם למוות. בחסות האש נמלט אבו הנוד ומצא מקלט בשכם שם נעצר בידי המודיעין המסכל הפלסטיני. המחבל השני, אבו נידאל, נלכד בידי כוח דובדבן. חייל נוסף מן הכוח נפצע אף הוא מן הירי הדו-צדדי. כוח חילוץ מיחידת שלדג, בפיקוד רוני נומה, הוזנק לאירוע, וסייע בפינוי הנפגעים.
לאחר המבצע
בעקבות הכשל המבצעי הוחלט להשעות את היחידה זמנית מפעילות מבצעית. לאחר המבצע מינה הרמטכ"ל, שאול מופז, ועדת חקירה בראשות האלוף שי אביטל, מתוקף ניסיונו כמפקד סיירת מטכ"ל לשעבר. אביטל מצא כשלים חמורים באופן פעולת הכוח והעיר לאלוף פיקוד המרכז, יצחק איתן, כי היה עליו לחנוך טוב יותר את מפקד אוגדת איו"ש שלמה אורן. בשל התקלה המבצעית החמורה התפטרו מפקד האוגדה, תא"ל אורן, ומפקד יחידת דובדבן, סא"ל אדלשטיין. בשל העובדה כי האינתיפאדה השנייה פרצה זמן קצר לאחר האירוע, נותר אדלשטיין בתפקידו כשנה נוספת, במהלכם שיקם את היחידה והוביל אותה במבצעים רבים כנגד הטרור הפלסטיני בשל כך מנע ממנו הרמטכ"ל את הפיקוד על יחידת שלדג, אולם מינה אותו למפקד גדוד 202.
ב-23 בנובמבר 2001 נהרג אבו הנוד מירי טילים ממסוק קרב של צה"ל לעבר המכונית בה נסע, סמוך למחנה הפליטים אל-פארעה במחוז טובאס. יחד איתו נהרגו שני אחים, אחמד וראשיד חשקייה, שסייעו לו בהוצאה לפועל של פיגועים. השניים נהרגו במקום. אבו הנוד הצליח לצאת מהרכב וחוסל בירי נוסף. המסוקים ירו בסך הכול שבעה טילים ששוגרו לאחר שהתקבל מידע מדויק על מסלול נסיעתו של אבו הנוד.
מקאו
מקאו או מקאו האזור המנהלי המיוחד של הרפובליקה העממית של סין  (במנדרינית: 澳门; בפין-יין: Aòmén; אַװ-מֶן; בפורטוגזית: Macau) הוא חצי אי לחופה הדרומי של סין, מערבית להונג קונג, המוגדרת "אזור מנהלי מיוחד" (בדומה להונג קונג) תחת השלטון הסיני, מעין אוטונומיה בתוך הרפובליקה העממית של סין. מקאו נמצאת כ-70 ק"מ דרום-מערבית להונג קונג. במקאו תוחלת החיים הגבוהה בעולם, העומדת על כ-84.36, נכון לשנת 2009. מקאו היא חבל הארץ הצפוף בעולם עם למעלה מ-21,000 אנשים לק"מ רבוע (נכון לספטמבר 2016).
היסטוריה
מאמצע המאה ה-19 ועד העברתה לריבונות סינית בשנת 1999, הייתה מקאו מושבה פורטוגזית. מקאו החלה להיות מיושבת בפורטוגזים בשנת 1557, והחל מ-1670 נחכר השטח מסין, על אף שלא הייתה העברת ריבונות רשמית. מקאו שגשגה כנמל ועמדה בניסיונות של ההולנדים לכיבוש במאה ה-17.
לאחר מהפכת הציפורנים הדמוקרטית בפורטוגל בשנת 1974, החליט השלטון הדמוקרטי החדש לוותר על כל הטריטוריות שהחזיקה פורטוגל מעבר לים, אך סין נמנעה מלקבל לידיה את הריבונות על מקאו. בשנת 1976 הכריזה ממשלת פורטוגל על מקאו כעל "טריטוריה מיוחדת", והעניקה לה מידה רבה של עצמאות כלכלית ומנהלית. כמו כן הסכימו פורטוגל וסין לראות במקאו "טריטוריה סינית תחת מנהל פורטוגזי". בעקבות ההסכם בין הבריטים והסינים לגבי מעמדה של הונג קונג, הגיעו הפורטוגזים בשנת 1987 להבנה דומה עם הסינים לגבי מעמדה של מקאו כ"אזור אדמיניסטרטיבי מיוחד", הסדר שנכנס לתוקפו ב-20 בדצמבר 1999. בשנת 2005 הוכרז המרכז ההיסטורי של מקאו כאתר מורשת עולמית.
פוליטיקה
בראש האזור המנהלי המיוחד של מקאו עומד "ראש המנהלת" (Chefe do Executivo de Macau), אשר ממונה על ידי הממשלה המרכזית של סין, לאחר שנבחר בידי ועדה. ראש המנהלת ממונה על 'ועד המנהלת', קבינט המונה 7–11 חברים.
בית המחוקקים של מקאו הוא "האספה המחוקקת", המורכבת מ-23 חברים, 8 מהם נבחרים, 8 נוספים מהם ממונים כנציגי קבוצות וארגונים, ועוד 7 שממונים על ידי ראש המנהלת. המועצה המחוקקת אחראית על חקיקה כללית.
המערכת המשפטית של מקאו מבוססת בעיקר על החוק הפורטוגזי. למקאו יש מערכת שיפוט עצמאית, הכוללת בית משפט גבוה - "בית המשפט לערעורים סופיים" (Tribunal de Ultima Instancia). השופטים נבחרים על ידי ועדה מיוחדת, וממונים על ידי ראש המנהלת.
גאוגרפיה
הטריטוריה המיוחדת של מקאו מורכבת מחצי האי מקאו שבים סין הדרומי, ששטחו 7,850 דונם והוא מחובר לסין במצר יבשה, ומהאיים טייפה (5,800 דונם) וקולואן (7,800 דונם). אורך קו החוף הוא כ-40 ק"מ. מקאו מרוחקת 60 ק"מ מהונג קונג ו- 150 ק"מ מגואנגג'ואו בירת המחוז. חצי האי מוקף בנהר ג'וג'יאנג שהוא הנהר השלישי בגודלו בסין, ושפכו מגיע למזרחו של נהר סיג'יאנג.
האיים מחוברים ליבשת באמצעות גשרים, שנבנו במסגרת פרויקט ענק של ממשלת סין, שמטרתו להפוך את מקאו לאזור תיירות חוץ. כחלק מהפרויקט פועל במקום קזינו של חברה אמריקנית גדולה, ואתרי נופש רבים.
האקלים הוא סובטרופי חם ולח עם ממוצע טמפרטורה שנתי של 25 מעלות צלזיוס. הטמפרטורה מגיעה ל-30 מעלות מיוני עד ספטמבר. כמות המשקעים הממוצעת גבוהה מאוד, 2,030 מ"מ בשנה, ומקאו חשופה לסופות טרופיות שמקורם באוקיינוס השקט במהלך הקיץ.
כלכלה
הכלכלה של מקאו מבוססת בעיקר על תיירות, אך גם על טקסטיל, הימורים למיניהם, וייצור זיקוקין די-נור. הניסיונות לגוון את כלכלת מקאו הביאו לשיפור בתעשייה הזעירה, כגון בייצור צעצועים, פרחים מלאכותיים, ומוצרים אלקטרוניים למיניהם. תעשיית טקסטיל היא המקור של שלושה רבעים מרווחי הייצוא של מקאו, וההימורים מהווים יותר מ-40% מהתמ"ג.
יותר מ-8 מיליון תיירים ביקרו במקאו בשנת 2000. למרות המספר ההולך וגדל של תיירים מחוץ לסין, רוב התיירים שבאו למקאו הם אזרחים סיניים.
דמוגרפיה
מקאו היא מדינת החסות בעלת הצפיפות הגדולה ביותר בעולם. אוכלוסיית מקאו מורכבת מ-95% סינים, בעיקר דוברי קנטונזית, רובם מגואנגדונג הסמוכה. השאר פורטוגלים או ערבוב של סינים-פורטוגלים. יש מספר יפנים, הכוללים צאצאים של יפנים-קתולים. השפות הרשמיות הן פורטוגזית וקנטונזית, אך יש רבים המשתמשים במנדרינית. אנגלית מדוברת רק באזורים התיירותיים.
מסכת פרה
מסכת פרה היא המסכת הרביעית בסדר טהרות ואורכה שנים עשר פרקים. על מסכת זו יש משנה ותוספתא ואין עליה תלמוד בבלי או ירושלמי. מסכת זו עוסקת בדיני פרה אדומה, עיקר עיסוקה הוא באופן הכנת האפר ודרכי הטהרה.
פרקי המסכת
בסך הכל יש במסכת 96 משניות.
נרטיב אינטראקטיבי
נרטיב אינטראקטיבי הוא סיפר המהווה סוג מסוים של בידור או אמנות בתחום הניו מדיה ומושתת במקרים רבים על טכנולוגיה דיגיטלית. ייחודן של יצירות מסוג זה הוא שהן מערבות את הצופה בתור משתתף בהליך היצירה ומעניקות לו את היכולת להשפיע בזמן אמת על כיווני ההתפתחות של העלילה או המהלך הדרמטי. סוג זה של נרטיב ניתן למצוא בקולנוע אינטראקטיבי, טלוויזיה אינטראקטיבית, יצירה מוזיקלית או משחק מחשב, בהם השחקן או הצופה פעילים במהלך הצגת היצירה ומשפיעים עליה.
היסטוריה
ניסיונות לפתח נרטיבים אינטראקטיביים ניתן למצוא החל משנות ה-60. הסרט Kinoautomat של הבמאי הצ'כי ראדוז סינסרה (Radúz Činčera), שהוצג בתערוכת אקספו 67' במונטריאול ונחשב לסרט הקולנוע האינטראקטיבי הראשון שנוצר. בסרט זה היו תשע נקודות שבהן הסרט נעצר והיה עולה סדרן לבמה שמספר לקהל על שתי הסצנות הבאות האפשריות. לאחר מכן הקהל היה מצביע לסצנה הרצויה וזו שנבחרה על ידי רוב הקולות הייתה מוקרנת על חשבון השנייה. הסרט נפתח בסצנת הבזק לעתיד שבה הבית של הגיבור נשרף. סצנה זו מהווה גם את סופו של הסרט ללא קשר לבחירות שנעשו על ידי הקהל במהלכו, עקב מטרת הבמאי להציג סאטירה על הדמוקרטיה בסרטו זה. במהלך השנים היו ניסיונות נוספים ליצירת סרטים אינטראקטיביים, אך סוג זה של סרטים מעולם לא התבססו היטב בקהל חובבי סרטי הקולנוע. התוכנה הראשונה שכללה נרטיב אינטראקטיבי וזכתה להצלחה בעולם הייתה Façade, שנוצרה על ידי מייקל מטיאס ואנדרו סרטקן והופצה ב-2006. בישראל נעשה ניסיון בולט בתחום זה בקליפ של יוני בלוך לשירו, "להיות עצוב יותר".
ייחודיותו של הנרטיב האינטראקטיבי
ג'נט מוריי (Murray) מייחסת בספרה Hamlet on the Holodeck מספר מושגים הנוגעים בעונג אותו מסב נרטיב אינטראקטיבי למששתפים בו. המושג הראשון הוא 'השתקעות' והוא מתייחס לחוויה של הצופה שעובר מן העולם המציאותי למרחב וירטואלי מפותח ושלם. בזכות יכולתו של המשתתף להשפיע על המתרחש, אין הוא מזדהה עם פרוטגוניסט כמו בעת קריאת יצירת ספרות קלאסית, אלא חש שהוא עצמו הגיבור ובכך שוקע עוד יותר בעולם החדש שיוצרת היצירה. המושג השני, אליו מתייחסת מוריי הוא סוכנות אותו היא מגדירה בתור האפשרות של המשתתף לעשות בחירות שישפיעו באופן משמעותי על העלילה. תחושה זו לא מתקבלת מצפייה בסרט קולנוע רגיל אך לעומת זאת כן מתקבלת בעקבות צפייה בסרט אינטראקטיבי על ידי הבחירות הנרטיביות אותן מבצע הצופה ועל ידי התוצאות של בחירות אלו.
העתיד של הנרטיב האינטראקטיבי
במרוצת השנים ועם התפתחות הטכנולוגיה, נעשים עוד ועוד ניסיונות לרתום את היכולות הטכנולוגיות לטובת יצירת נרטיב אינטראקטיבי משופר. עם זאת, ישנם חוקרים, כמו ז'ספל ז'ול (Jesper Juul), שטוענים כי ישנה סתירה בסיסית בין המושג נרטיב למושג משחק, שכן הראשון מתייחס תמיד לעבר, ואילו השני - להווה. בנוסף, בתחום זה ישנן עדיין מגבלות טכנולוגיות רבות, כמו הפיתוח של בינה מלאכותית מושלמת, ולכן קשה ליצור נרטיב אינטראקטיב שיבטיח כי כל משתמש אכן יקבל תוצאה שונה.
יולי קושרובסקי
יולי קושרובסקי (ברוסית: Юлий Кошаровский, 22 בנובמבר 1941 - 15 באפריל 2014) היה בשנות השבעים והשמונים מראשי מסורבי העלייה מברית המועצות לשעבר, ואסיר ציון חמש פעמים. ב-1996 היה מועמדו של ראש ממשלת ישראל החדש בנימין נתניהו, לתפקיד שגריר ישראל ברוסיה, אך מועמדותו נדחתה על ידי הרוסים בשל עברו. היה מועמד לכנסת פעמיים, פעם אחת בראשות רשימה עצמאית ופעם שנייה ברשימת הליכוד, אך בשתי הפעמים לא נבחר.
רוני
{{פירושונים|
יולי קושרובסקי
קורות חיים
נולד ב-1941, הבן השני (מתוך שלושה) של זוג יהודים אוקראינים מתבוללים, מיכאיל ניסונוביץ' קושרובסקי וסימה מרקובנה גלינסקאיה. שם המשפחה קושרובסקי מרמז על מוצא משפחת האב מהכפר קושרובקה שבאזור קייב, אוקראינה.
ההורים הכירו בהיותם סטודנטים במכון הטכנולוגי של קייב ושניהם עבדו במפעל לייצור נייר בעיר. כשהייתה האם בהריון עם בנה השני, יולי, ארעה הפלישה הנאצית לברית המועצות והזוג עם בנם הבכור הועברו מקייב לתוככי ברית המועצות, בהיותם עובדים חיוניים. בנם השני, קושרובסקי עצמו נולד בנובאיה ליאליה (Novaia Lialia), 300 קילומטר צפונית לסברדלובסק, אז "עיר סגורה", המיועדת לבני המעמד הביטחוני הגבוה בברית המועצות, ושם נולד גם הבן השלישי.
עם השנים עזבו שני ההורים את תעשיית הנייר והאב הפך למרצה במכון ליערנות של סברדלובסק, מנהל מחלקה ולבסוף דיקן ומזכיר המפלגה הקומוניסטית במכון.
קושרובסקי למד הנדסה ואוטומציה, סיים את לימודיו במכון הפוליטכני של סברדלובסק ב-1964 והפך למומחה במערכות אלקטרוניות של מטוסים וטילים. עבד בתכנון מערכות הבקרה של הטילים האסטרטגיים הסובייטיים, שהתחרו אותה עת מול טילי פולאריס האסטרטגיים האמריקאיים. ב-1965 נישא לאשתו הראשונה סוניה, שלא הייתה יהודיה וממנה נולדה לו בתו הבכורה אניה. בסך הכל חי עד גיל 26, כחלק מהמעמד הביטחוני, הכלכלי והחברתי הגבוה והיה רחוק מיהדות ומנושאים יהודיים.
מראשי תנועת מסורבי העלייה
מלחמת ששת הימים שינתה כליל את האווירה בברית המועצות וקושרובסקי סבל לפתע מאנטישמיות וחש שהוא חי במדינה שהיא האויבת של עמו. הוא עזב את משרתו הביטחונית והחל ללמוד עברית. ב-1970, בעקבות משפט לנינגרד הראשון היה בין כעשרה יהודים תושבי סברדלובסק, ששלחו מכתב מחאה לשלטונות הסובייטיים, חתום בגלוי בשמם ופרטיהם המלאים ושנה אחר כך היה היהודי הראשון בסברדלובסק שהגיש בקשת הגירה מברית המועצות לישראל. כדי שיהיה לבקשה סיכוי כלשהו להתקבל נאלץ קושרובסקי להתגרש מאשתו הלא יהודיה, בהסכמתה. הוא גונה בפומבי על ידי חבריו לעבודה לשעבר והוקע כ"סוכן הציונות והאימפריאליזם הבינלאומי". הותקף בעיתונות המקומית וכונה "בוגד". שבעה ימים בלבד לאחר הגשת הבקשה לעליה לישראל הוא נאסר לראשונה למשך 15 יום, באשמת "חוליגניזם", פתח בשביתת רעב שנמשכה 12 יום ונידון כתוצאה מכך ל-12 ימי מאסר נוספים, אחד בגין כל יום של שביתת רעב.
כשיצא מהכלא הוא הוזהר על ידי הק.ג.ב. המקומי, שמאסרו הבא יהיה למשך שנים ולא לכמה ימים בלבד. קושרובסקי עזב לפיכך את סברדלובסק וב-1971 עבר למוסקבה, בלי גרושתו ובתו. הוא הצטרף לקהילת "המסורבים" הגדלה, למד עברית ומהר מאוד החל ללמד את השפה ובמקביל גם לארגן סמינרים למהנדסים מסורבי עלייה וחסרי עבודה כמוהו. ב-1975 נישא לאשתו השנייה, אינה, מתמטיקאית גרושה אף היא, עם ילד מנישואיה הראשונים. לבני הזוג נולדו שני ילדים משותפים.
קושרובסקי הפך במשך כמעט עשרים שנות סירוב, לאחד ממנהיגי תנועת המסורבים ומדובריה הבולטים ואילו השלטונות הסובייטיים נקטו נגדו כל אותה עת בצעדים שונים, הן בחקירות, מעצרים ולפחות חמישה מאסרים והן בהטרדות קטנות אחרות, כאשר במקביל הם אוסרים עליו לצאת את המדינה. יולי אדלשטיין שהיה אז מראשי המסורבים במוסקבה תיאר את קושרובסקי שנים אחר כך, כ"איש מאחורי הקלעים" של התנועה, מי שארגן את שיעורי העברית, את התרבות ואפילו את מבנה התנועה כולה. בהחלט יכול להיות לדבריו, ש"בלי קושרובסקי דבר מכל אלה לא יכול היה לקרות".
ב-1988 פתחו קושרובסקי ואשתו אינה, בשביתת רעב ובעקבותיה הותר לו סוף סוף לצאת מברית המועצות. ב-11 במרץ 1989 הוא עלה עם משפחתו לישראל, כאשר בנמל התעופה בן-גוריון קיבלו את פניו באופן אישי ראש הממשלה יצחק שמיר יחד עם כמה וכמה משריו.
בישראל
משפחת קושרובסקי התיישבה עם בואה לישראל, באלון שבות כחצי שנה, חולון כשנה ומ-1991 בבית אריה. קושרובסקי עצמו עבד תחילה בחברת טלוויזיה בכבלים, אך תוך זמן קצר קיבל משרה בסוכנות היהודית, עבד כיועץ לשמחה דיניץ, שכיהן אז כיו"ר הסוכנות ובמקביל מונה גם לחבר נשיאות הפורום הציוני, שהוקם על ידי נתן שרנסקי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-13 ב-1992, קבוצת עולים מברית המועצות, רובם חברים בפורום הציוני, הקימה מפלגת עולים חדשה שנקראה דע, "התנועה לדמוקרטיה ועלייה". הם ביקשו משרנסקי לעמוד בראשה, אך הוא היסס, הבחירות התקרבו וכך, בלי ידיעתו של קושרובסקי, שהיה אז שליח הסוכנות ברוסיה, הם בחרו בו למנהיגם. המפלגה החדשה נכשלה בבחירות, כשקיבלה רק 0.4% מהקולות. נראה שמסת העולים החדשים מברית המועצות לישראל לא הייתה בשלה עדיין לייצוג עצמאי. קושרובסקי חזר לעבודתו בסוכנות, אך לאחר פרישתו של דיניץ ב-1994 היו מי שדחקו את רגליו החוצה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-14 ב-1996, נתן שרנסקי הקים מפלגת עולים חדשה - ישראל בעליה, על בסיס הפורום הציוני, אך הוא לא הזמין את קושרובסקי להצטרף אליו. במקומו היו אלה בנימין נתניהו ואביגדור ליברמן, שהיה בשעתו אף הוא בנשיאות הפורום הציוני, שהזמינו את קושרובסקי להצטרף לליכוד ולרוץ כמועמד לכיסא העולה החדש ברשימה. קושרובסקי נענה, ובבחירות המקדימות בתוך הליכוד הוא ניצח את שני יריביו. הוצב תחילה במקום ה-32 ברשימת מועמדי הליכוד לכנסת, מקום שנחשב לריאלי, אולם אז התאחד הליכוד עם מפלגותיהם של רפאל איתן ודוד לוי, להקמת הליכוד-גשר-צומת וכחלק מההסכם הורד מקומו של המועמד העולה החדש בליכוד, למקום ה-45 הלא ריאלי. רשימת הליכוד-גשר-צומת קיבלה 32 מנדטים וקושרובסקי לא נכנס לכנסת.
בבחירות אלה נבחר בנימין נתניהו לתפקיד ראש ממשלת ישראל, בבחירות ישירות. סמוך לאחר בחירתו הוא הציע לקושרובסקי בפומבי את תפקיד שגריר ישראל ברוסיה וקושרובסקי הסכים. אולם הרוסים משכו את הסכמתם למינוי במשך זמן רב עד שהיה ברור לכל כי הם מתנגדים למינוי ולבסוף הוא בוטל.
החל מגיל 62 ועד כשנתיים לפני מותו עסק קושרובסקי בכתיבת ארבעה כרכים של היסטוריית תנועת המאבק היהודי לעליה מברית המועצות לישראל, תנועת המסורבים או ה-"Jewish refusenik movement". ארבעת הכרכים יצאו לאור ברוסית, בין השנים 2008–2012. בשנת 2017 יצא לאור באנגלית, בהוצאת אוניברסיטת סירקיוז, ניו יורק, הספר We Are Jews Again: Jewish Activism in the Soviet Union, שהוא עריכה מתומצתת של ארבעת הכרכים המקוריים.
קושרובסקי נהרג בן 72, ביום הראשון של חג הפסח 2014, כאשר נפל מצמרת עץ דקל עליו טיפס כדי לגזמו, בחצר ביתו בבית אריה.
אתר הנופש הפלורידיאני הגדול של דיסני
אתר הנופש הפלורידיאני הגדול של דיסני (באנגלית: Disney's Grand Floridian Resort & Spa) הוא מלון הדגל של אתר הנופש דיסניוורלד. המלון ממוקם בסמוך לפארק השעשועים ממלכת הקסם הסמוכה לאורלנדו במדינת פלורידה שבארצות הברית.
המלון נפתח ב-28 ביוני 1988, ובעת פתיחתו נקרא: "אתר הנופש של החוף הפלורידיאני הגדול" (Grand Floridian Beach Resort). בשלהי 1997 שונה שם המלון לשמו הנוכחי.
תכנון ועיצוב
המלון נבנה בסמוך לאתר הנופש הפולינזי של דיסני, לחוף לגונת שבעת הימים המלאכותי (באזור שבו אמור היה להיבנות אתר הנופש האסייתי של דיסני).
בשנת 1992 נפתח במלון מרכז כנסים וירידים.
מסעדות המלון
במלון ממוקמת המסעדה: "ויקטוריה ואלברט", הקרויה על שם המלכה ויקטוריה, ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. התפריט במסעדה משתנה מידי ערב, והיא מדורגת על ידי American Automobile Association כמסעדה הטובה ביותר בפלורידה. המסעדה אינה מתירה לילדים מתחת לגיל 10 לסעוד בה. Narcoossee's, מסעדה אחרת במלון ניצבת על מרפסת המאפשרת צפייה במופעי הזיקוקים הנערכים מידי ערב בפארק ממלכת הקסם. במסעדה Park Fare הוצב עוגב שנבנה בפריז בשנת 1909, ונעשה בו שימוש בפארק השעשועים גרנד ראפידס שבמישיגן עד שנת 1955.
תחבורה
במלון ממוקמת תחנה של המונורייל המקשרת את האתר לפארקי השעשועים ממלכת הקסם ואפקוט. אוטובוסים מקשרים את המלון ליתר פארקי השעשועים בדיסניוורלד, ומוניות סירה מקשרות את המלון לממלכת הקסם.
אברהם דורון
אברהם דורון (1929 – 20 ביוני 2021) היה פרופסור לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים. חתן פרס ישראל בחקר העבודה הסוציאלית לשנת תשס"ד (2004).
ביוגרפיה
דורון נולד בראדום שבפולין, ניצול שואה שהוריו ואחיו נספו במלחמת העולם השנייה. בשנת 1946 הוא עלה לארץ ישראל וכעבור שנה הצטרף לארגון ההגנה. עם קום המדינה שירת דורון בצה"ל בין השנים 1948–1950, ונטל חלק בקרבות על ירושלים במלחמת העצמאות. לאחר שחרורו הוא הצטרף לבית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כעובד סוציאלי (1951). לאחר מכן המשיך דורון בלימודים כלליים בסוציולוגיה ובהיסטוריה (1951–1954), ובשנים 1959–1961 למד באוניברסיטת שיקגו, שאותם סיים כמוסמך במינהל שירותי רווחה.
בשנת 1963 הצטרף דורון לסגל בית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית. בשנים 1965–1967 הוא יצא ללימודי דוקטורט בבית הספר הגבוה לכלכלה ולמדע המדינה בלונדון שבאנגליה. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא הפן החברתי הנלווה להתפתחות הביטוח הלאומי במדינת ישראל. בשובו לישראל הוא חזר לבית הספר לעבודה סוציאלית והתקדם בו בדרגי ההוראה, בהיותו מרצה בכיר (1973), פרופסור חבר (1978), מנהל בית הספר לעבודה סוציאלית (1979–1981) ופרופסור מן המניין משנת 1989. במקביל הוא הוזמן לשמש פרופסור אורח באוניברסיטת מרילנד (1976–1977, 1989–1990) ובאוניברסיטת טורונטו (1985–1987).
דורון עסק בנושא הרווחה והביטוח הלאומי מהשנים הראשונות לקיום המדינה, וצבר ניסיון וידע רב בנושאים אלו. בשנים 1963–1965 הוא היה חבר הוועדה לקביעת צרכיו של נזקק. מאוחר יותר הוא כיהן בוועדה לתכנון חוק ביטוח סיעוד (1980–1983) ושימש יועץ למוסד לביטוח לאומי בנושא חוק הבטחת הכנסה (1977–1979). בשנים מאוחרות יותר היה דורון חבר המועצה לתכנון חברתי שבמשרד ראש הממשלה (1986–1988), חבר הצוות לקידום האוכלוסייה הערבית בשירות הציבורי (1993–1996) וחבר ועדת ההיגוי של המועצה הלאומית לצמצום פערים חברתיים והמלחמה בעוני (1997).
בשנת 1970 פרסם עם יונה רוזנפלד וד"ר רפאל מוזס מחקר על האוכלוסייה במחנות הפליטים בגדה המערבית ועזה.
בשנת 1987 הוענק לדורון הפרס על שם יצחק קנב לחקר מדיניות הרווחה, ובשנת 1999 הוענק לו אות פאול ברוואלד לשירות מצטיין. דורון היה חתן פרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית לשנת תשס"ד 2004.
דורון היה נשוי לחוה לבית בלוי, ולהם בת ובן. בנם הוא פרופסור ישראל (איסי) דורון, משפטן וגרונטולוג, ראש המרכז לחקר ולימוד הזיקנה באוניברסיטת חיפה.
נפטר ביוני 2021.
סומלית
סומלית (בכתב לטיני: Af-Soomaali, בכתב עוסמניה: 𐒖𐒍 𐒈𐒝𐒑𐒛𐒐𐒘, ב-IPA: [æ̀f sɔ̀ːmɑ́ːlì]) היא שפה אפרו-אסיאתית, ממשפחת השפות הכושיות. סומלית היא השפה הרשמית בסומליה משנת 1972, ודוברים אותה 18.6 מיליון אנשים, בהם 500,000 כשפה שנייה. השפה נפוצה בעיקר באזור קרן אפריקה ובמדינות סומליה, ג'יבוטי ואתיופיה, כאשר השפה הקרובה ביותר אליה מבחינה לשונית היא שפת האורומו. ייחודיות הסומלית היא שמדובר בשפה הכושית הנחקרת ביותר, כאשר תיעודים אקדמיים כלפיה נמצאים עוד מהמאה ה-19. באופן רשמי סומלית נכתבת באלפבית הלטיני, אולם גם האלפבית הערבי וכתב העוסמניה משמשים לכתיבתה.
מזמורי צ'יצ'סטר
מזמורי צ'יצ'סטר היא יצירה מאת ליאונרד ברנשטיין לנער סופרן או קונטרה-טנור, רביעיית סולנים, מקהלה ותזמורת (3 חצוצרות בסי במול, 3 טרומבונים, טימפני, כלי הקשה (5 נגנים), 2 נבלים וכלי קשת). בעיבוד מאת המלחין תפקיד התזמורת הופחת בגודלו לעוגב, נבל וכלי הקשה.
את הליברית ארגן ברנשטיין עצמו מתוך כתבי תהילים. בחלק הראשון תהילים ק' וק"ח, בחלק השני תהילים ב' וכ"ג, ובחלק השלישי תהילים קל"א וקל"ג.
היצירה הוזמנה בשנת 1965 על ידי ג'ון בירץ', נגן העוגב של כנסיית צ'יצ'סטר, ווולטר האסי, הכומר הבכיר, עבור פסטיבל הכנסיות הדרומי. ביצוע הבכורה העולמי היה באולם הפילהרמונית של ניו יורק ב-15 ביולי 1965 בניצוחו של המלחין. הביצוע הבא היה בפסטיבל צ'יצ'סטר ב-31 ביולי בניצוחו של ג'ון בירץ'. חלק מהחומרים ביצירה לקוחים מתוך טיוטות של סיפור הפרברים, אשר במקור היה אמור לערב כנופיה יהודית-אמריקנית.
חתימה דיגיטלית של שנור
בקריפטוגרפיה, חתימה דיגיטלית של שנור היא שיטת חתימה דיגיטלית שפותחה ב-1989 על ידי קלאוס שנור המבוססת על הצפנת אל-גמאל והיא יעילה יותר מ-DSA. חתימת שנור ידועה בפשטותה והביטחון שלה מבוסס על הקושי המשוער של בעיית הלוגריתם הבדיד. היא מייצרת חתימה קצרה והחישובים שהצדדים צריכים לעשות יעילים ביחס לחתימת DSA. החתימה נרשמה בארצות הברית כפטנט שתוקפו פג ב-2008.
החתימה הדיגיטלית של שנור מבוססת על אלגוריתם אמות הזהויות שלו בשילוב עם רעיון של פיאט ושמיר של הוכחת אפס ידיעה לא-אינטראקטיבית וניתן להוכיח את ביטחונו במסגרת מודל אורקל אקראי בהנחה שפונקציית הגיבוב בטוחה.
תיאור כללי
החתימה משתמשת במספר ראשוני p כך של-p-1 יש גורם ראשוני גדול q (לפחות 140 סיביות) וכן \alpha שהוא בסיס הלוגריתם הדיסקרטי (מודולו q) כך שמתקיים. אורך החתימה קצר בהרבה מחתימת RSA או DSA (במאמר המקורי זה היה בערך 212 סיביות, אך מן הסתם לאור ההתקדמות הטכנולוגית נדרשים מספרים יותר גדולים). ביטחון החתימה מסתמך על החד-כיווניות של ההעלאה בחזקה. בהנחה שלוגריתם בדיד בסדר גודל כזה קשה מאוד לחישוב. החתימה על המסר נוצרת באופן כזה שכדי לזייפה יש צורך לחשב את הלוגריתם הבדיד.
לאלגוריתם החתימה הדיגיטלית קשר ישיר לאלגוריתם אימות זהויות. למשל במקרה של כרטיס חכם החתימה יכולה לשמש לאימות זהות בעל הכרטיס. מסיבה זו יש עדיפות לאלגוריתם יעיל בגלל האופי המוגבל של כרטיס חכם מהיבט של צריכת זיכרון ועוצמת מחשוב.
פירוט מהלכי האלגוריתם
תחילה לצורך אתחול, מכינים את הראשוניים p ו-q כך שמתקיים p|(q-1), כאשר p\ge2^{512} וכן. במקרה זה p נקרא ראשוני חזק. חשוב לזכור שהמספרים הללו נכונים רק לעת כתיבת המאמר המקורי של שנור. יש צורך לעדכן אותם בהתאם. בוחרים יוצר מסדר q כך שמתקיים  בתנאי ש-\alpha\ne 1. כמו כן בוחרים פונקציית גיבוב מתאימה (פונקציית גיבוב שמפיקה פלט באורך t סיביות) כאשר t הוא פרמטר ביטחון (נניח t=80). הפרמטרים הציבוריים המשותפים לכל המשתמשים במערכת יהיו. אותם אפשר להכין על ידי צד שלישי נאמן. אותו צד שלישי יצטרך כנראה גם הוא לחתום בחתימה נפרדת על הערכים הללו כדי להבטיח את שלמותם.
כל משתמש צריך להכין מפתח פרטי ומפתח ציבורי כאשר המפתח הפרטי משמש לחתימה והמפתח הציבורי לאימות. הוא מגריל שלם אקראי s ומחשב את המפתח הציבורי (כלומר ). את s הוא שומר בסוד ואת v הוא מפרסם בדרך כלשהי. הפרוטוקול הבא מתאר את תהליך החתימה של אליס על מסמך כלשהו m ותהליך האימות של בוב.
לצורך אימות החתימה בוב משתמש במפתח האימות הציבורי של אליס v כדי לבדוק את הערכים (e,y) שקיבל כך:
אם החתימה נוצרה לפי הפרוטוקול אז זה נכון ש- לצורך החתימה צריך להעלות בחזקה אחת ולבצע כפל מודולרי אחד וחיבור אחד, חלק מהם ניתנים לחישוב מראש. לצורך האימות נדרשות שתי העלאות בחזקה מודולרית. את שתיהן אפשר לבצע בסיבוכיות של פעולות כפל מודולרי כאשר  (האורך של q בסיביות). הטריק הוא לחשב את ההעלאה בחזקה כדלהלן: כאשר y_i ו-v_i הן הסיבית ה-i החל מימין לשמאל לפי וכן.
הערך האקראי r נקרא מפתח ארעי. כלומר זהו מספר חד-פעמי שהוגרל לטובת חתימה על מסר אחד. בגלל התכונות של הלוגריתם הבדיד, כמו בהצפנת אל-גמאל, אסור לחתום על יותר ממסמך אחד עם אותו r כי אז אפשר לגלות את מפתח החתימה. כי אם נניח שבידי המתקיף שתי חתימות (e,y) וכן (e',y') אז תמיד מתקיים: לכן אם r'=r אבל e'\ne e המתקיף יכול לבודד את s על ידי חילוק ב-(e'-e).
דוגמה במספרים קטנים
נניח שהפרמטרים של המערכת הם
כעת לצורך החתימה על המסר m היא בוחרת את r=94 ומחשבת את.
נניח שערך הגיבוב על המסר עם המפתח הארעי הוא החתימה על המסר היא אם כן הזוג (120,102) כי מתקיים: אם אליס תשתמש באותו r=94 כדי לחתום על מסר אחר, נניח שהחתימה השנייה שהתקבלה היא (50,175) תוצאה זו התקבלה אם כל הערכים למעט המסר זהים. אז מתוך שתי החתימות אפשר לחשב את: להכפיל בהופכי הכפלי של 163 (מודולו 233) שהוא 223 ומתקבל וזהו מפתח החתימה.
חתימה עיוורת
אפשר להפוך את חתימת שנור לחתימה דיגיטלית עיוורת, כך שהחותם אינו יודע מהו התוכן של המסר שעליו חתם ולמרות זאת יהיה ניתן לאשר את חתימתו עליו בדיוק כמו בחתימה דיגיטלית רגילה. מאפיין זה חשוב בשמירה על אנונימיות במקרים כמו הצבעה דיגיטלית או מסחר במטבע דיגיטלי.
ביטחון
חתימת שנור היא שילוב של פרוטוקול אימות של שנור יחד עם רעיון רב ההשפעה של עמוס פיאט ועדי שמיר. פונקציית הגיבוב לצורך חתימת שנור לא חייבת להיות חסינת התנגשויות, מחקרים מראים שבניגוד ל-DSA אפשר להסתפק בחתימת שנור בפונקציית גיבוב חלשה כמו SHA-1 וכן אפשר להסתפק בערך גיבוב קצר יותר בכעשרים וחמש אחוז.
הביטחון של חתימת שנור ניתן להוכחה במסגרת מודל אורקל אקראי תחת ההשערה שבעיית הלוגריתם הבדיד קשה. ב-2012 בוצע מחקר באשר לביטחון המדויק של חתימת שנור והטענה היא שלפי למת הפיצול (Forking Lemma) קיים איבוד זמן בפקטור של O(q_h) כאשר q_h הוא מספר השאילתות לאורקל האקראי. במילים אחרות אם קיים זייפן שיכול לזייף חתימת שנור בהסתברות \epsilon_F אז אפשר יהיה לחשב את הלוגריתם הבדיד בהסתברות קבועה על ידי חזרה לאחור פעמים, תחת הנחות נוספות אפשר להגיע לרדוקציה של q_h^{2/3} לכל היותר בשיעור ההצלחה/זמן.
ריביירה אולצין
ריביירה אולצין (במונטנגרית: Košarkaški Klub Rivijera Ulcinj או Кошаркашки Клуб Ривијера Улцињ), היא קבוצת כדורסל מונטנגרית מהעיירה אולצין, על חוף הים האדריאטי, המשחקת בליגה המונטנגרית.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1976 והשתתפה בליגה היוגוסלבית/סרבית. ובליגה המונטנגרית שהוקמה בשנת 2006. לאחר פירוקה של המדינה המשותפת של סרביה ומונטנגרו. הקבוצה מארחת לעיתים באולם הגדול "מרשל טיטו" המכיל 2,000 מקומות ישיבה. ולעיתים באולם הקטן "ברדסבו ידינסבו" המכיל 1,100 מקומות.
בעונות 2006/07, 2008/09, 2009/10, 2010/11 הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הפלייאוף בליגה. ובעונת 2006/07 ובעונת 2011/12 הגיעה עד לחצי גמר הגביע המונטנגרי.
הקבוצה השתתפה בעבר בליגה הבלקנית בעונות 2010-2012 (והגיעה עד לרבע הגמר).