cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבנק המרכזי של אל סלוודור
הבנק המרכזי של אל סלוודור (בספרדית: Banco Central de El Salvador; באנגלית: Central Reserve Bank of El Salvador) הוא הבנק המרכזי של אל סלוודור שנוסד ב-1934. הבנק שולט על שער המטבע ומסדיר פעילות כלכלית מסוימת בתוך אל סלוודור.
הבנק פעיל בפיתוח מדיניות הכללה פיננסית והוא חבר ב. נגיד הבנק הנוכחי הוא אוסקר קבררה מלגר.
בניין אלטינו ארנטס
בניין אלטינו ארנטס (בפורטוגזית: Edifício Altino Arantes) הוא גורד שחקים הנמצא בעיר סאו פאולו שבברזיל. גובהו של הבניין הוא כ-161 מטרים, ויש בו 40 קומות. הוא מאוכלס במשרדים ודירות.
לואיז בורז'ואה
לואיז ג'וזפין בורז'ואה (בצרפתית: Louise Joséphine Bourgeois; 25 בדצמבר 1911 – 31 במאי 2010) הייתה פסלת צרפתית-אמריקאית. יצירותיה משלבות בין שפת האמנות הסוריאליסטית, לבין סוגות אמנות מאוחרת יותר, כגון האקספרסיוניזם המופשט, מיצבים וכדומה. יצירותיה זכו לתהודה החל משנות השמונים של המאה ה-20, כביטוי מורכב של פמיניזם באמנות. בורז'ואה היא זוכת פרס וולף לשנת 2002.
ביוגרפיה
לואיז בורז'ואה נולדה כבת האמצעית למשפחה בורגנית. אביה, שהיה בעל הכשרה של אדריכל נוף, החזיק סדנה בה עבד כמשחזר של שטיחי קיר. האב, שהתעלל נפשית וגופנית בבתו הפך לדמות בעלת משמעות ביצירתה.
בורז'ואה נרשמה ללימודי מתמטיקה וקיבלה תואר בוגר בפילוסופיה ב"סורבון". בשנת 1932 נרשמה ללימודי תולדות האמנות בבית הספר לאמנויות (École des Beaux-Arts). בשנת 1938 הכירה את רוברט גולדווטר, חוקר תולדות האמנות, עמו התחתנה לאחר הכרות קצרה. בשנת 1939 היגרה עמו לניו יורק, שם למדה ציור במשך שנתיים בליגת הסטודנטים לאמנות (Art Students League). בהשפעת הסוריאליזם ואסכולת ניו יורק יצרה בעבודותיה בשנים אלו שפה סימבולית ומופשטת. בשנת 1949 הציגה את תערוכת הפיסול הראשונה שלה. החל משנת 1951, בעקבות מותו של אביה, עברה טיפולי פסיכואנליזה במשך 30 שנה אך פיקפקה ביעילותם.
היא ביטאה ביצירותיה תחושות על עירום, מין, פחד, ילדות וזכרונות על המשטר של 'צניעות' שהשליט המקארתיזם בארצות הברית. ביצירות המוקדמות שלה היא הצביעה על הבית כעל מקור לעימות עבור אשה אמנית, המבקרים קראו בהם אישור ל'זיהוי הטבעי' בין האשה לבית.
בשנת 1998, הוצב אגן טבילה של מי-קודש, שהיא יצרה במנזר הקרוי על שמה Louise Bourgeois church בכפר Bonnieux בצרפת.
בשנת 2003 קיבלה בישראל את פרס וולף. הנשיא משה קצב העניק את הפרס לבורז'ואה בטקס שהתקיים במשכן הכנסת.
בשנת 2017, ערך לראשונה מוזיאון תל אביב תערוכת רטרוספקטיבה מקיפה של יצירתה.
צ'רנומורץ
צ'רנומורץ או צרנומורץ (רוסית: Черноморец, אוקראינית: Чорноморець; באוקראינית נהגה צ'ורנומורץ) הוא שם משפחה סלאבי.
לשם שלוש משמעויות:
הרמן רקנדורף
הרמן (צבי חיים) רֶקֶנדורף (בן שלמה) (בגרמנית: Hermann Reckendorf; 1825 – 1875) היה סופר והבראיסט יהודי-גרמני, מומחה להיסטוריה של עם ישראל ולשפות שמיות. מחבר הספר "מסתרי היהודים" (Geheimnisse der Juden) שתורגם כ"זכרונות לבית דוד", ומתרגמו הראשון של הקוראן לעברית.
קורות חיים
רקנדורף נולד בעיר טרביץ' שבמוראביה (כיום בצ'כיה), האימפריה האוסטרו-הונגרית, בן לר' שלמה מטרביץ' (י' באב ה'תקל"ז - י"ג בתשרי ה'תר"ז). הוא למד היסטוריה ושפות שמיות והיה לפרופסור באוניברסיטת היידלברג. ב-1856 עבר ללייפציג, שם שאב השראה מספרו של אז'ן סי "מסתרי פריז" וכתב סדרת סיפורים שלהם קרא "מסתרי היהודים" (Geheimnisse der Juden) ששילבו הרצאה היסטורית מבוססת עִם סיפור בדיוני סוחף. הספר יצא לאור בסדרת כרכים בין השנים 1856 ל-1857. הספר תורגם לעברית וידוע, כאמור, בשם "זכרונות לבית דוד".
ב-1857 פרסם גם את עבודת התרגום שלו לקוראן, המהווה את התרגום העברי הראשון בדפוס לספר הקדוש המוסלמי. בהקדמה שכתב פרס את ההיסטוריה הקדם-איסלמית של חצי האי ערב, ביוגרפיה של מוחמד, היסטוריה של האסלאם לאחר מות מוחמד, סקירה על הקוראן ושפתו ועוד. שפת התרגום הייתה עברית מקראית, אך בהקדמה לתרגום הקוראן של אורי רובין כתב רובין שסגנונו של רקנדורף קולח ובהיר.
ב-1868 פרסם את הספר "חיי משה" (Das Leben Mosis) – ביוגרפיה של משה רבנו על סמך המקרא ומקורות חיצוניים.
בנו, הרמן סולומון רקנדורף (1863–1923), היה אף הוא מזרחן.
ארכיונו האישי של הרמן רקנדורף שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
שארל הראשון, קרדינל דה בורבון
ביוגרפיה
שארל היה בנם של שארל דה בורבון, דוכס ונדום ושל פרנסואז ד'אלנסון. הוא היה דודו של אנרי השלישי, מלך נווארה (לימים אנרי הרביעי, מלך צרפת, ראשון מלכי בית בורבון). הוא התקדם מהר מאוד בהיררכיה של הכנסייה הקתולית. שימש כבישוף נבר שבחבל בורגון (1540–1545), ובישוף סינט שבחבל פואטו-שראנט (1545 -1550). ב-1548 התמנה לקרדינל. היה בישוף נאנט שבחבל פיי דה לה לואר (1550 -1554). ב-1551 התמנה לממלא מקום של מושל פריז וחבל איל-דה-פראנס. הוא החזיק גם בתואר ארכיבישוף רואן שבחבל נורמנדי (1550 עד מותו), ובתואר שליח האפיפיור לאביניון (1565 עד מותו).
ב-18 באוגוסט 1572 ערך בפריז את טקס נישואי אחיינו, אנרי, מלך נווארה ההוגנוטי למרגריט דה ולואה, בתם של אנרי השני מלך צרפת ושל קטרינה דה מדיצ'י. מאורע זה היה אחת הסיבות לטבח ליל ברתולומאוס הקדוש, שהחל שישה ימים אחרי נישואים אלה.
עם מות יורש העצר פרנסואה, דוכס אנז'ו (19 ביוני 1584) הפך שארל הראשון, קרדינל דה בורבון למועמד הליגה הקתולית לכתר צרפת. פיליפ השני מלך ספרד אישר את הסכם ז'ואנוויל (31 בדצמבר של אותה שנה) שלפיו הוכר הקרדינל דה בורבון כיורש העצר הצרפתי, אם כי אחיינו, אנרי מלך נווארה ההוגנוטי היה יורש העצר החוקי.
ב-23 בדצמבר 1588 הקרדינל דה בורבון, שהגיע לארמון בלואה יחד עם מנהיגי הליגה הקתולית כדי להשתתף באספת המעמדות הצרפתית, הושם במעצר בידי אנשיו של אנרי השלישי, מלך צרפת. אחרי מות אנרי השלישי (2 באוגוסט 1589) התבקש שארל מלורן, דוכס מאיין, שהיה ראש הליגה הקתולית במלחמות הדת בצרפת נגד ההוגנוטים, לקחת על עצמו את המלוכה. אך הוא העדיף לתמוך במועמדותו של הקרדינל דה בורבון, שהיה אסיר של אנרי מלך נווארה, והוחזק בכלא בארמון שינון.
סנהיט
סנהיט צדיק צדיק (נולדה ב-1 באוקטובר 1979), ידועה בשמה הפרטי סנהיט היא זמרת איטלקייה ממוצא אריתריאי. היא ייצגה את סן מרינו באירוויזיון לשנת 2011 שנערך בדיסלדורף שבגרמניה ובאירוויזיון 2021 שנערך ברוטרדם שבהולנד.
ביוגרפיה
סנהיט נולדה וגדלה בעיר בולוניה שבצפון איטליה לשני הורים אריתראיים. היא התחילה את הקריירה שלה מחוץ למדינתה, איטליה, כאשר הופיעה במחזמרים רבים כגון "Fame", "מלך האריות" ו"שיער", בשווייץ ובגרמניה.
ב-2002 חזרה סנהיט לאיטליה על מנת להתפרסם בתעשיית המוזיקה האיטלקית. היא הוציאה את אלבום הבכורה שלה "Senit" בשנת 2006, ואלבום נוסף בשם "Un tesoro é necessariamente nascosto" בשנת 2007. בשנת 2009 הוציאה אלבום שלישי, הפעם בשפה האנגלית, בשם "So High".
לאחר האירוויזיון הוציאה סנהיט סינגלים חדשים בעיקר בשפה האנגלית, ובשנת 2014 החזירה לשמה את ה-H על מנת לסמן פרק חדש בקריירה שלה.
ב-6 במרץ 2020 הוכרז כי תייצג את סן מרינו באירוויזיון פעם נוספת, עם השיר "Adrenalina". ב-20 במאי 2021, סנהיט ופלו ריידה ביצעו את השיר בחצי הגמר השני של התחרות, והגיעו למקום התשיעי עם 118 נקודות. ב-22 במאי, בגמר התחרות, הגיע הצמד למקום ה-22 עם 50 נקודות.
שמואל דב חיים קריס
שמואל דב חיים קריס (1892–1974, תרנ"ב- יז' באדר תשל"ד) היה מהנדס ואדריכל, חבר אספת הנבחרים וציר בקונגרס הציוני, מראשוני הגדוד העברי וממייסדי אביחיל.
קורות חייו
נולד בשנת תרנ"ב (1892) ביפו. לאביו הרב ישראל קריס ולאימו רחל בת מוניש הורביץ. הוריו, שהיו תושבי העיר משביש ברוסיה, רכשו נחלה באדמת אל-חְ'דֵירַה שגאל יהושע חנקין ליסוד מושבה, שנקראה אחר כך בשם חדרה, ובשנת תרנ"א (1891) עלו לארץ והתנחלו בחדרה בין המייסדים הראשונים, אך לא יכלו לעמוד בפני הקדחת הצהובה ועברו ליפו, ואז נולד בנם שמואל דב. בשנת 1893 חזרו לרוסיה וגרו באודיסה, שם קיבל את ראשית חינוכו בתלמוד תורה ובבית ספר, ובשנת 1902 חזרו לארץ והאב נתמנה לדיין בבית דינו של הרב קוק ביפו. בשנת 1908 נהרג האב ישראל בשעה שהגן על צעירה שהותקפה על ידי ערבים.
הנער שמואל דב (שלרגל מחלה קשה הוסיפו לו את השם חיים, לסגולה) המשיך את לימודיו בתלמוד-תורה "שערי-תורה" עד שגמר בהצטיינות. עלה ללמוד בישיבת מאה שערים בירושלים, ואגב לימודי ההלכות, למד והתאמן בשחיטת עופות וקיבל תעודת-הסמכה ("קבלה"). הוא המשיך ללמוד לשם קבלת סמיכה לרבנות, אך בראשית שנת תר"ע (סוף 1909) נזדמן לו לשמוע מפי מנחם שינקין, בנאומו בבית העם בירושלים, תוכחה חוצבת להבות על החרפה הלאומית הגדולה, שבבניין העיר העברית הראשונה בעולם (שכונת "אחוזת בית" ליד יפו, שבחזון ראו בה כבר אז את העיר העברית תל אביב) יש חוסר עובדי-בנין יהודים מספיקים, ואז החליט שמואל להקדיש את ידיו לבניין העיר העברית, ולוותר לשם כך על הקריירה הנכבדה הצפויה לו, ואף לוותר גם על ירושה, גדולה ונכבדה, כי לצעדו זה התנגדו אמו (ואביו כבר לא היה אז בחיים) ודודה ר' משה בצלאל הורביץ, בעל בתי הורביץ שממול לשכונת מאה שערים, שבהיותו חשוך-בנים הועיד אותו ליורש רכושו, אבל בתנאי שיהיה בעל מעמד מכובד בחברה ולא פועל בנין. שמואל דב ירד ליפו, ותוך עבודה אצל הבנאים והקבלנים למד את המקצוע והשתתף בבניית בתיהם של מיסדי "אחוזת בית" ו"חברה חדשה" (רחוב נחלת בנימין) והגימנסיה הרצליה. למד גם את מלאכת השרטוט בקורס של "מרכז בעלי מלאכה", ובשנת 1914 כבר אישר ועד תל אביב תוכניות בנין ששרטוטיהן היו מעשי ידיו.
במלחמת העולם הראשונה, בראשית 1915, גורש למצרים בין יתר נתיני רוסיה. שכר דירה באלכסנדריה, מצא לו עבודה בבניין והוסיף להשתלם ב"אקול דה פראנס" בהנדסה ובשרטוט. התנדב לגדוד העברי הראשון ("גדוד נהגי הפרדות") ויצא לחזית גאליפולי, ואחרי הנסיגה משם ופיזור הגדוד יצא ב-1916 אל קרוביו בניו-יורק. שם נסחף בזרם ההתנדבות לגדוד העברי הלוחם ואחרי שהשתתף בתעמולה יצא בעצמו עם הגדוד והגיע עמו עד לכיבוש א-סאלט שבעבר הירדן. בשובו ממסעו לחופשה בקהיר העלה אתו לארץ בחורים חלוצים, שלא יכלו לקבל אז רישיונות כניסה לארץ. בהמשך שירותו בצבא עד שחרורו ב-1920 עבר קורסים להשתלמות במדידה והנדסה ובלימודים כלליים וקיבל תעודת-בגרות בריטית, ואחרי שחרורו חזר לעבודתו כמתכנן ובונה אחראי, וכשנערכו מטעם מרכז בעלי מלאכה וההנהלה הציונית שיעורי ערב לשרטוט ולעבודת-בניה, נתמנה הוא למנהלם. ב-1923 עבר בחינות מקצועיות מטעם מושל יפו וקיבל תעודת "אומן למלאכת הבניין", ועל סמך התעודה נמסרו לו עבודות ביצוע וניהול בבנייה של הצבא.
פעולותיו בתחום הבניין
בשנים 1921–1927 אושרו כ-200 תוכניות-בנין שלו בתל אביב וסביבתה ובירושלים. בשנים 1927–1931 השתלם בלימודי אדריכלות והנדסה באוניברסיטת ניו-יורק ובמוסדות-לימוד גבוהים אחרים בארצות-הברית והתמחה בעבודה מעשית. ומאז שובו לארץ המשיך בתכנון וביצוע עבודות בנין מכל הסוגים בכל רחבי הארץ, ועד אילת הגיע. זכה בפרסים בעד תוכניותיו לבניין בית הכנסת הגדול ברמת-גן, למצבת זיכרון ולבית-כנסת באביחיל, לבית המרחץ הגדול בנתניה. המשיך וממשיך להשתלם בקורסים שונים ובלימוד בכתב במקצועות הקשורים בבנייה ובייעול העבודה.
תפקידים ציבוריים
היה פעיל ב"אגודת עיר גנים", אחד משבעת החברים שעל שמם נרשמה האדמה שנרכשה מתושבי כפר סלמה, והפכה לחלק מרמת-גן.
שימש בתור מומחה בוועדות שומה ומטעם בתי המשפט למיסי רכוש עירוני ובורר מכריע בענייני שומה ובעשרות סכסוכי בנין וקרקע.
ב-1921 נבחר לאספת הנבחרים הראשונה וב-1931 היה ציר בקונגרס הציוני ה-17. היה ממייסדי ארגון החיילים המשוחררים מהגדודים העברים וממייסדי מושבם אביחיל ומראשוני מתנחליו. פעיל בוועד הפועל של מרכז בעלי מלאכה, וארגן בשביל חבריו שלש שכונות ותכנן אותן. היה פעיל בשעתו ביישוב בעלי מלאכה בעזה (יחד עם ד"ר אברהם אמירה ). חבר הנהלת קרדיט למלאכה. היה יו"ר ועד שכונת גבעת-נער ועסקן בוועד השכונות ופעיל בהן גם בענייני תרבות מסורתית (הרצאות בתנ"ך). אח במסדר בני ברית, ובשנת 1966 היה הנשיא ה-19 של לשכת הכוכב מס' 13 של הבונים החופשיים. היה סגן יו"ר הלגיון הבריטי בארץ ובנה את שכונתו הראשונה ליד רמת השרון. יו"ר ועד הצמחונים והטבעונים בארץ. חבר איגוד חבר העמים הבריטי בארץ. חבר באיגוד האדריכלים בארץ. כחבר ההגנה השתתף בהגנת תל אביב ב-1921 וביתר הפעולות בכל השנים, היה קצין במשמר האזרחי והיה קצין בהג"א. כתב את "קונטרס הלכות אפוטרופסות", הוצאת בני ברית, (1962).
נשא לאשה את טובה-מיכל בת אביגדור לבית מולר. נולדו להם בן ושלוש בנות. נקבר בבית העלמין באביחיל.
הבן הבכור
הבן הבכור (ברוסית: Старший сын) הוא מחזה קומי שכתב המחזאי הסובייטי אלכסנדר ומפילוב.
עלילה
ארקדי סאראפנוב הוא נגן קלרינט, שעלה מרוסיה לישראל יחד עם שני ילדיו: בתו נינה ובנו מישקה, ושלושתם חיים בעיר פרובנציאלית. סאראפנוב, אדם אופטימיסט ותמים, בעל חלומות גדולים, מנסה לקיים שגרת חיים נורמלית וחולם להשלים את כתיבת האורטוריה שלו, הנושאת את השם "כל בני האדם - אחים הם", עליה הוא עובד מזה שנים רבות. סאראפנוב פוטר מעבודתו בתזמורת בה ניגן, אך הוא אינו מסוגל לומר זאת לילדיו, ולכן יוצא מדי ערב לנגן בפינת הרחוב ולהיות למעשה קבצן.
נקודת המפנה מגיע כשבלילה גשום חודרים לדירתו של סאראפנוב שני צעירים נוירוטים בשם סלבה ווולודיה, המחפשים מסתור מהגשם. השניים חודרים לדירה בתואנה כי וולודיה הוא הבן הבכור של סאראפנוב. אף על פי שטענה זאת שקרית, סאראפנוב מקבל את הידיעה בכל הרצינות הראויה, ומכאן חייו של סאראפנוב, כמו גם של שני ילדיו, עתידים להשתנות ללא היכר.
על ההצגה
השחקנים - משה איבגי, מיקי לאון, יעל לוין, אורי יניב, דניאל צ'רניש, בוריס אחנוב, נטע שפיגלמן ויונתן מילר.
עיבוד - בן לוין, בימוי - לנה קריינדלין.
הצגת הבכורה הועלתה ב-7 בפברואר 2007. על תפקידו בהצגה זכה משה איבגי בפרס "איש השנה בתיאטרון" לשנת 2007.
מעגל חסום
בגאומטריה של המישור, מעגל חסום במצולע הוא מעגל המשיק לכל הצלעות של המצולע. בין המצולעים שיש להם מעגל חסום: כל המשולשים וכל המצולעים המשוכללים. מלבן (שאינו ריבוע) הוא דוגמה למצולע שאין לו מעגל חסום.
המעגל החסום במשולש
במשולש, מרכז המעגל החסום הוא הנקודה שבה נפגשים שלושת חוצי הזוויות של המשולש. הסיבה לכך היא שחוצה הזווית הוא המקום הגאומטרי של הנקודות שמרחקיהן משתי הצלעות שווים זה לזה, ומרחקו של מרכז המעגל החסום משלוש הצלעות הוא קבוע.
מכיוון שהמעגל כולו נמצא בתוך המשולש, הרי שבפרט מרכזו של המעגל החסום נמצא תמיד בתוך המשולש (להבדיל ממרכז המעגל החוסם שנמצא בתוך המשולש, על אחת הצלעות או מחוץ למשולש, בהתאם לסוג המשולש).
נסמן ב- את מחצית היקף המשולש. רדיוס המעגל החסום הוא, כאשר S הוא שטח המשולש, שאותו אפשר לחשב לפי נוסחת הרון.
משפט אוילר, הקרוי של שמו של המתמטיקאי לאונרד אוילר, קובע כי המרחק d בין מרכז המעגל החוסם ומרכז המעגל החסום של משולש מקיים:, כאשר R הוא רדיוס המעגל החוסם ו- r הוא רדיוס המעגל החסום. מנוסחה זו נובע כי R\ge 2r.
הקטעים המחברים את קודקודי המשולש עם נקודות ההשקה של הצלעות למעגל החסום, נפגשות בנקודה אחת הקרויה נקודת גרגון של המשולש.
במשולש אפשר לחסום אליפסות רבות. האליפסה היחידה הנוגעת בנקודות האמצע של הצלעות נקראת האליפסה החסומה של שטיינר.
מעגל חיצוני
מעגל חיצוני [למשולש], הנקרא לעיתים "מעגל חסום חיצוני" ו"מעגל חסום מבחוץ", הוא מעגל המשיק לאחת מצלעות המשולש ולהארכות שתי צלעותיו האחרות. לעיסוק בקשר בין מרכזי המעגלים החיצוניים, ובינם למרכזי המעגלים החסום והחוסם, ראו למשל משפט התלתן ומשפט אוילר בגאומטריה.
מעגל חסום במצולע משוכלל
במצולע משוכלל, מרכז המעגל החסום מתלכד עם מרכז המעגל החוסם.
נסמן:
מתקיים:
חתכי חרוט
במשולש אפשר לחסום אליפסות רבות. קיימת אליפסה המשיקה לצלעות בנקודות נתונות, אם ורק אם הנקודות מהוות שלשה של נקודות צ'בה.
משפט פונסלה, שהוא אחד המשפטים החשובים בגאומטריה פרויקטיבית, קובע שאם C,D הם חתכי חרוט ויש מצולע בן n צלעות החסום באחד מהם וחוסם את השני, אז יש אינסוף מצולעים כאלה, וכולם בעלי אותו מספר צלעות.
בן חורג
בן חורג הוא אלבום האולפן החמישי במספר של להקת הרוק הישראלית מופע הארנבות של ד"ר קספר. האלבום יצא בשנת 2011. את כול שירי האלבום כתבו והלחינו שי להב ואורן ברזילי פרט ל"נמאס לי" אותו כתב והלחין גיטריסט הלהקה אריאל פוליאקוב. ב-16 בספטמבר 2011 האלבום הושק בהופעה חגיגית במועדון ה"בארבי" בתל אביב. מתוך האלבום יצאו כסינגלים השירים "הכל יהיה בסדר", "אף אחד לא גר כאן יותר" ו"אדמתי".
האצטדיון האולימפי (סיאול)
האצטדיון האולימפי ג'סמיל (בקוריאנית בכתיב הנגול: 서울종합운동장, בכתיב הנג'ה: 서울綜合運動場) הנמצא בסיאול, בירת קוריאה הדרומית, ושימש כאצטדיון המרכזי של אולימפיאדת סיאול בשנת 1988. האצטדיון נמצא במרכז הספורט ג'סמיל באזור סונגפה-גו של העיר, דרומית לנהר האן.
האצטדיון תוכנן על ידי האדריכל קים סו-גאון, ועיצובו נועד לדמות כד בסגנון שושלת ג'סאון. האצטדיון מקורה כולו. הכיסאות מצויים בשתי קומות המבנה. במהלך האולימפיאדה היו בו 100,000 מושבים, אולם כיום באצטדיון 69,841 מושבים.
האצטדיון נפתח ב-29 בספטמבר 1984. בשנת 1986 נערכו בו משחקי אסיה העשיריים. לאחר האולימפיאדה כמעט לא נעשה שימוש באצטדיון והוא הוזנח. מסיבה זו לא נערכו בו משחקים במסגרת מונדיאל 2002.
סוקולקה
סוקולקה (בפולנית: Sokółka) היא עיירת מחוז בפרובינציית פודלסיה שבפולין, בסמוך לגבול בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יהודי סוקולקה
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,800 יהודים, קרוב למחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, וכן פעלו בה בית ספר עברי וישיבה.
רבה של סוקולקה באותם ימים היה הרב יצחק הלוי שוסטר, כיהן בה משנת תרס"ח (1908) ועד שנספה יחד עם הקהילה במרץ 1942 בשואה.
בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב הועברה העיירה לשליטה סובייטית, ובתקופה זו הגיעו אליה פליטים יהודים רבים ממערב פולין. בתקופה הסובייטית נאסרה הפעילות הציבורית היהודית בעיירה.
ב-24 ביוני 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי שוד ורצח ביהודיה. כעבור מספר ימים הוטלו על יהודי העיירה הגבלות תנועה, והם חויבו בענידת טלאי צהוב. מעת לעת חטפו הגרמנים יהודים מהעיירה לעבודות כפייה מפרכות, בהן חלקם מתו.
בסתיו 1941 רוכזו יהודי העיירה בצפיפות רבה גטו מגודר שהוקם בה, אשר מעת לעת הוצאו בו להורג יהודים. במרץ 1942 נעצר ונרצח רב הקהילה, יצחק הלוי שוסטר.
ב-5 בנובמבר 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציה, בה שולחו רוב יושביו למחנה המעבר הקשה קלבסין שליד הורדנה, אשר ממנו שולחו כעבור כחודש וחצי למחנה ההשמדה טרבלינקה.
כ-400 יהודים שהושארו בגטו שבעיירה, וכן יהודים נוספים מהסביבה שהובאו לגטו, שולחו ב-23 בפברואר 1943 לאושוויץ.
אספירין
אספירין (באנגלית: Aspirin) או חומצה אצטילסליצילית (באנגלית: acetylsalicylic acid; בראשי תיבות: ASA) היא אחת התרופות הידועות והנמכרות ביותר בכל הזמנים. האספירין הוא האב טיפוס של משפחת נוגדי דלקת שאינם סטרואידים (באנגלית Nonsteroidal anti-inflammatory Drugs או בקיצור NSAIDs). פעילותו הרפואית העיקרית היא בשיכוך כאב, אך הוא יעיל גם בהורדת חום הגוף, עיכוב היצמדות טסיות הדם (מניעת אגרגציה, מכונה לעיתים קרובות "דילול דם") ולכן משמש כתרופה נוגדת-קרישה, וכן בטיפול בדלקות כרוניות כגון דלקת מפרקים.
חשיבותו בהיסטוריה של הכימיה גדולה, בין השאר, בשל העובדה שזוהי התרופה הראשונה שסונתזה במעבדה; עד לסינתוזה, בשנת 1897, היו כל התרופות מבוססות על חומרים שנמצאו בטבע. ייצור האספירין מסמל את תחילתו של עידן הפרמקולוגיה והכימיה תרופתית במדעי הרוקחות בצורתם המודרנית ושל תעשיית התרופות.
מבנה כימי
של האספירין הוא חומצה אצטילסליצילית. שמו המדעי, לפי כללי IUPAC, הוא 2-אצטאוקסי-חומצה בנזואית. מהשם ומנוסחת המבנה עולה כי מולקולת האספירין היא טריפונקציונלית: יש בה שלוש קבוצות פונקציונליות. היא שייכת אם כן לשלוש קבוצות של תרכובות אורגניות: האחת, בבסיס המולקולה עומדת טבעת בנזן, ולכן מולקולת האספירין היא ארומטית; השנייה - קבוצת האצטיל קשורה לטבעת בקשר אסטרי (COO), ולכן האספירין הוא אסטר; השלישית - לטבעת שבמולקולה קשורה קבוצת קרבוקסיל (COOH), ולפיכך האספירין הוא חומצה קרבוקסילית.
לקיומן של שלוש הקבוצות הפונקציונליות השפעה מכרעת על התגובות הכימיות שהתרופה מסוגלת להשתתף בהן, ולפיכך - על פעילותה הרפואית (ריבוי קבוצות פונקציונליות אינו מעיד בהכרח על יעילותה של תרופה; תרופות יעילות רבות מכילות קבוצה פונקציונלית בודדת).
אם מחליפים את קבוצת האצטיל שבמולקולת האספירין בקבוצת הידרוקסיל (OH), מקבלים חומצה סליצילית. גם לחומר זה פעילות רפואית הדומה לזו של האספירין. החומצה הסליצילית נמצאת בטבע, וכבר לפני כ-2,500 שנה היה ידוע שניתן להפיקה מקליפתם של עצי ערבה, עצי שדר וצמח העוקצנית. קיימות כיום עוד מספר תרופות שבבסיסן חומצה סליצילית; אלו נקראות סליצילטים.
ייצור
את האספירין מייצרים באמצעות אסטור (או אסטריפיקציה) של חומצה סליצילית. החומצה מגיבה עם אנהידריד אצטי (שתי מולקולות של חומצה אצטית (חומצת חומץ) אשר חוברו יחדיו, תוך פליטת מולקולת מים) לקבלת אסטר (אספירין) וחומצה אצטית (מנגנון מפורט מטה). תגובה כימית פשוטה ומהירה זו נלמדת ונערכת בקורסים רבים בביולוגיה ובכימיה בבתי ספר ובאוניברסיטאות.
שיווק
אספירין הוא שם מסחרי של חברת באייר. החומר משווק בישראל גם בשמות: אצטוסאל (רקח), קרטיה (פריגו), מיקרופירין (דקסל), טבעפירין (טבע), גודמד (גרמזה), וכן בשילוב עם תרופות אחרות, כמו אספירין C, אקמול פוקוס, אקסדרין, אקסידול, אקסימול קאר, ספירט סליציל, סאליקרן, רדיאן בי ספריי, פראמול טרגט, סלאטאק ג'ל, קפאסל. מכירות האספירין העולמיות נכון ל-2019 הוערכו בכשני מיליארד דולר.
היסטוריה
הרופא היווני היפוקרטס (אבי הרפואה, על שמו נקראת שבועת היפוקרטס) הזכיר פעם אחת בכתביו את סגולותיה הרפואיות של קליפת עץ הערבה עבור יולדות, כבר במאה ה-5 לפנה"ס. אזכורים דומים ניתן למצוא אצל השוּמֵרים, האשורים, המצרים והאינדיאנים באמריקה. החומצה הסליצילית נקראת כך על שם עץ הערבה, ששמו הטקסונומי הוא סַליקס אָלבּה (Salix alba, מלטינית).
את החומצה הצליחו לבודד לראשונה הרוקח הצרפתי אנרי לרו (Henry Leroux) והכימאי האיטלקי (Raffaele Piria) ב-1828. גם כימאים גרמניים הצליחו לבודדה ב-1839 מפרחי העוקצנית; על שם פרח זה קרוי האספירין (שמו הטקסונומי של הפרח - Spiraea ulmaria; התחילית "א" מסמלת את קבוצת האצטיל). החומצה שווקה החל מ-1874 כתרופה משככת כאבים במשך כמה עשרות שנים, אך היו לה תופעות לוואי לא נעימות: טעם מר במיוחד, אי-נוחות במערכת העיכול ושלשול. במנות גבוהות גרמה התרופה לעיתים אף למוות.
ב-1853 הצליח הכימאי הצרפתי  לסנתז נגזרת של חומצה סליצילית, אשר שימרה את הסגולות הרפואיות וביטלה את רוב תופעות הלוואי: חומצה אצטילסליצילית. החומר שהפיק גרהרדט (אשר מת שלוש שנים לאחר מכן) היה בלתי יציב ולא היה טהור מספיק.
רק למעלה מארבעים שנה לאחר מכן עלה בידי כימאי חברת באייר הגרמנית (פליקס הופמן Felix Hoffmann או היהודי Arthur Eichengrün - ראו בהמשך) לסנתז גרסה טהורה ויציבה של האספירין (11 ימים לאחר סינתוז האספירין, הצליח הופמן לסנתז חומר נוסף: דיאצטילמורפין, הידוע יותר כהרואין). חברת באייר (Bayer), שבה עבד הופמן, החלה לשווק את האספירין ב-1899 (שנה לפני כן החלה לשווק גם את ההרואין, ששווק עד 1924, עת התגלו סכנותיו והוא נאסר לשיווק).
האספירין, המיוצר כיום בכמות שנתית של כ-10,000 טון בארצות הברית לבדה (שווה ערך לכמות יומית של 30 מיליון טבליות), הפך את חברת באייר, שמרכזה בעיר לברקוזן (Leverkusen) שליד קלן שבגרמניה, לאחת מחברות התרופות הגדולות בעולם.
ב-1949 פרסם הכימאי היהודי-גרמני ארתור אייכנגרין (Arthur Eichengrün) מסמך הטוען כי הוא זה שסינתז את האספירין לראשונה, בעת שעבד אף הוא בחברת באייר. הופמן, כך טען אייכנגרין, השתמש בתהליך שהוא (אייכנגרין) עצמו פיתח, ותפקידו היה בסך הכול לבחון את התרופה החדשה. אייכנגרין, ניצול השואה ששרד במחנה הריכוז טרזיינשטט, נפטר באותה השנה. במשך 50 שנה זכו טענותיו להתעלמות, עד שב-2000 פורסמו תגליות ועדויות חדשות על ידי הכימאי הסקוטי וולטר סניידר (Walter Sneader) מאוניברסיטת סטראת'קלייד שבגלאזגו, המראות שאכן היה זה אייכנגרין שהפיק את האספירין. חברת באייר הכחישה טענה זו בהודעה לעיתונות.
השם המסחרי "אספירין" נרשם על ידי חברת באייר בשנת 1899. לאחר מלחמת העולם הראשונה שללו האמריקאים והצרפתים מחברת באייר את זכויות השם המסחרי של האספירין. עוד לפני שפגו זכויות הפטנט בשנת 1917, יוצר האספירין על ידי חברות רבות ללא תשלום תמלוגים לחברת באייר. כיום מיוצרות ברוב מדינות העולם גרסאות רבות של התרופה, כשחלקן קרויות "אספירין". ב-80 מדינות בעולם (בהן למשל קנדה) עדיין שמורות זכויותיה של באייר על השם המסחרי "אספירין".
פעילות רפואית
האספירין הוא בעיקרו משכך כאבים (תרופה אנלגזית). בנוסף, האספירין מסוגל להוריד את חום הגוף (אנטי-פּירֵטי), לדלל את הדם (אנטי-קרישתי) ולהילחם בדלקות ובכאבי מפרקים - ראומטיזם.
אחרי אוטם שריר הלב ("התקף לב") נהוג ביחידות טיפול נמרץ לתת לחולה מנה גדולה במיוחד של אספירין; טיפול זה מקטין את הסיכוי למוות. התרופה ניתנת גם לחולים שעברו ניתוח מעקפי לב או פתיחת עורקים חסומים באמצעות בלון; חסימה חוזרת של העורקים שנפתחו היא בעיה שכיחה לאחר פרוצדורות אלו, ואספירין מקטין את הסיכוי לכך. צריכה של גלולת אספירין אחת ליום מקטינה את הסיכוי ללקות בהתקף לב ושבץ מוחי כתוצאה מעיכוב הצמתת טסיות דם, אך בו בזמן מגדילה את הסיכון לדימומים ולתופעות לואי אחרות. לאור תופעות הלואי - ובעיקר הסיכון לדימום קשה, הוסרה בישראל ההמלצה להשתמש באספירין לכלל האוכלוסייה כתרופה למניעה ראשונית (כלומר למניעת אוטם ראשון) ב-2013.
למרות חשיבותו הכימית הגדולה ושלל השפעותיו על גוף האדם, דרך פעולתו של האספירין בגוף פוענחה רק בשנת 1970. הרוקח הבריטי ג'ון ר. ויין (John Robert Vane) גילה, במחקר שזיכה אותו בפרס נובל ובתואר אבירות, באמצעות ניסויים בבעלי חיים, שהאספירין "מעניק" את קבוצת האצטיל שלו לאנזים הנקרא ציקלואוקסיגנאז (COX). דבר זה מדכא לחלוטין את פעילותו של האנזים, והיא - ייצור פרוסטגלנדינים ותרומבוקסאנים בגוף.
תרומבוקסאנים הם שומנים הנמצאים בטסיות הדם (תרומבוציטים). הם תורמים להצטברותן של הטסיות ועל ידי כך לקרישת הדם, וכן להצרת כלי הדם (וזוקונסטריקציה, Vasoconstriction), דבר שגם הוא תורם לקרישת הדם. דיכוי ייצורם על ידי האספירין תורם, אם כך, לדילול הדם. רוב התקפי הלב נגרמים כתוצאה מקרישי דם תועים, הנתקעים בעורקים צרים וחוסמים את מעבר הדם לשריר הלב.
במקרה של חשד לשבץ מוחי ובאירוע מוחי, אסור לתת אספירין כטיפול ראשוני לפני שהחולה מגיע לבית חולים, כיוון שאין אפשרות לדעת האם האירוע הוא מדימום (שבץ המורגי) או מחסימה (שבץ איסכמי) בעורקי המוח של החולה. החשש הוא שבמקרה של דימום, הדבר יגביר את הדימום, ועלול לגרום לבצקת קשה ובהמשך אף למוות.
פרוסטגלנדינים הם קבוצת הורמונים שומניים בעלי תפקידים מגוונים בגוף, שחלקם עדיין לא התגלו. בין השאר הם משתתפים בתהליך פיענוח הכאב על ידי המוח, גורמים להצרה או הרחבה של כלי הדם, לקרישה או דילול של הדם, להתכווצויות הרחם, לבקרה על טמפרטורת הגוף, לייצור הריר המגן על הדופן הפנימית של הקיבה מאנזימים מאכלים ומהחומציות החזקה השוררת באיבר זה, וכן להיווצרות דלקות במקרה של זיהום. דיכוי יצורם של הפרוסטגלנדינים תורם, אם כך, לשיכוך כאבים, לדילול הדם ולמניעת דלקות.
האספירין נמכר כיום ללא מרשם רופא. חברות רבות, ובראשן באייר, מנסות להחיות את המותג, אשר זוהרו דעך מעט במשך מאה שנות קיומו, ומשווקות כיום טבליות אספירין המכילות רכיבים נוספים, המשמשים להקלה בשיעול, הצטננות וכדומה.
תופעות לוואי
בשנים האחרונות הוקדש מחקר רב למציאת תרופות שיעכבו באופן ספציפי את COX-2, מבלי לפגוע בפעילותו של COX-1. מספר תרופות כאלו כבר משווקות כיום. סלקוקסיב (סלברקס - Celebrex, סלקוקס ועוד), למשל, משמשת נגד שגרון פרקים וראומטיזם. התרופה מעכבת את COX-2 פי 1,000 מאשר את COX-1; האנזים האחרון ממשיך, אם כן, לייצר את ריר הקיבה, ותופעת אי-הנוחות בקיבה כמעט ואינה קיימת. יחד עם זאת, מעכבי COX-2 רבים נמצאו מגבירים סיכון לאירועי לב ושבץ. לדוגמה: תרופה בשם ויאוקס התפרסמה בעקבות פרשת טיוח מידע בנושא והשימוש בה הופסק.
עקב פעילותו של האספירין למניעת קרישה ("דילול דם"), עלול להיווצר מצב של דימום מוגבר בכל אחד מאברי הגוף, כולל למשל שבץ מוחי המורגי, או דימום מוגבר בזמן הווסת אצל נשים וכן שטפי דם בעור. איבוד דם כתוצאה מנטילת אספירין עלול לגרום לחסר ברזל ולאנמיה.
תופעת לוואי נוספת, נדירה יותר, היא טיניטוס - "צלצול באוזניים". לעיתים מלווה התופעה באובדן שמיעה זמני, הנעלם כשמפסיקים ליטול את התרופה, ובמקרים קיצוניים עלול המצב להידרדר עד לכדי אובדן שמיעה קבוע.
נטילת אספירין עלולה לגרום התקפים קשים אצל חולי אסתמה, במיוחד עקב תגובה בין-תרופתית עם איבופרופן (Iboprufen), משכך כאבים מאותה משפחה. תופעה דלקתית נוספת העלולה להיגרם מאספירין היא תעוקת לב על שם פרינצמטאל (Prinzmetal's angina), שבה נוצר ספאזם (היצרות לא קבועה) של עורק כלילי עם פגיעה בשריר הלב.
סינדרום ריי (Reye's syndrome), מחלה נדירה הגורמת נזק חמור לכבד ולמוח, נגרמת כנראה עקב נטילת אספירין בזמן מחלה נגיפית, כגון אבעבועות רוח או שפעת. במבוגרים המחלה חולפת בדרך-כלל אחרי כשבועיים, מבלי להותיר נזק. אצל ילדים עלול להיווצר נזק תמידי למוח. קיימת אף סברה, שאחד הגורמים לתמותה המוגברת במגפת השפעת הספרדית, היה שימוש נרחב באספירין במינונים גדולים מאד. מחקר אחר הראה שאף על פי ש-90% מהלוקים במחלה אכן נטלו אספירין לפני כן, רק 0.1% מהילדים שנטלו אספירין לקו במחלה. בנוסף, נראה שאחד הגורמים למחלה הוא תורשתי, שכן הסיכוי ללקות בה גובר אם קרוב משפחה כבר לקה בה בעבר.
חברות התרופות ממליצות על נטילת אספירין לבוגרים בני 18 ומעלה בלבד. במדינות מסוימות (בריטניה, למשל) אסור לנערים ולילדים מתחת לגיל 16 ליטול אספירין.
כשני אנשים מתוך 1,000 אלרגיים לאספירין, ועלולים לחוות פריחה והתנפחות באזור הפנים, וכן התקפים נשימתיים.
במחקר משנת 2011 נטען כי עיכוב של ציטוקינים על ידי משככי כאבים מסוג NSAIDs, ובהם אספירין, עשוי לפגוע בפעילות האנטי-דיכאונית של תרופות ממשפחת ה-SSRI.
בניסוי קליני מבוקר הקצאה אקראית בשם ASPREE, שהסתיים בשנת 2014, נמצא כי אספירין (במינון נמוך) גרם לשיעור מוגבר של נפילות חמורות אצל בני ובנות 70 שנים ומעלה.
אספירין בצמחים וכיוון מחקר עתידי
לאור העובדה שהחומצה הסליצילית התגלתה בצמחים, נעשו ניסיונות לברר את השפעת מתן החומר לצמחים, ממקור חיצוני. התגלה שריסוס בחומצה אצטיל סליצילית על עלי שעועית מעלה את עמידות הצמח לקור. מחקר נוסף בוצע בזרעים של צמחי בר המשמשים לשיקום מחצבות ושטחי מרעה טבעי. המחקר הראה שהשרית זרעים בתמיסת אספירין גרם להתפתחות צמחים עמידים יותר, ולכן מתאימים יותר להתחדשות אקולוגית. מחקרים קודמים הצביעו על מעורבות החומצה הסליצילית במנגנוני הגנה של צמחים כנגד גורמי מחלות. הזרקת תמיסת אספירין לצמחי טבק מנע התפתחות של וירוס מוזיקת הטבק בצמחים אלה. קבוצת מחקר מחברת גילתה עליה ביצור חומצה סליצילית בצמחי מלפפון עמידים למחלות, כאשר אלה הותקפו על ידי פתוגניים. מכאן החוקרים הגיעו למסקנה שהחומצה הסליצילית היא הורמון צמחי רב עוצמה, והכריזו על כוונת חברת סיבה גאיגי לפתח חומרים ממשפחת האספירין אשר יפעילו את העמידות הטבעית כנגד מזיקים שונים. אסטרטגיה כזו עשויה להועיל לחקלאות ולהקטין הפסד יבולים כתוצאה ממחלות בצמחים.
ז'ק סטרומזה
ז'ק סטרומזה (Jacques Stroumsa, 1913, סלוניקי, יוון – 13 בנובמבר 2010, ירושלים, ישראל) היה כנר ומהנדס ישראלי יליד יוון, ניצול השואה הידוע בתור הכנר מאושוויץ.
שנותיו הראשונות
סטרומזה נולד ב-1913 בסלוניקי, יוון למשפחה יהודית. סטרומזה היה הבכור ולו שלושה אחים ואחיות קטנים. אב המשפחה, אברהם, היה מורה בבית הספר של הקהילה היהודית בסלוניקי בו לימד עברית, לדינו ויהדות, ואם המשפחה, דודון, הייתה תופרת. בנערותו הצטרף לתנועת הנוער הציונית מכבי, וניגן בכינור בתזמורת של המועדון.
ב-1940, בעודו בן 27, נסע לצרפת, ולמד הנדסת חשמל בפריז ובמרסיי. בתום הלימודים חזר ליוון והתגייס לצבא היווני, אף שם ניגן בכינור בתזמורת הצבאית. לאחר שחרורו מהצבא החל לעבוד בשירות המדינה במקצועו. באותה תקופה נשא לאישה את נורה.
בשואה
באפריל 1941 נכבשה סלוניקי על-ידי הנאצים, עם הפלישה הוצע לסטרומזה לברוח מיוון ולהצטרף למחתרת, אך הוא סירב לעזוב את אשתו שהייתה בהריון. באפריל 1943 נשלחו בני הזוג לאושוויץ. הם הופרדו בסלקציה, ונורה נשלחה לתאי הגזים מיד עם הגעתם, כשהיא בחודש השמיני להריונה. ז'ק נשלח לתזמורת הגברים בבירקנאו במסגרתה ניגן כשעתיים ביום: בעת היציאה לעבודה בבוקר ובעת הוצאות להורג. בשאר הזמן, הועבד בעבודות פרך. משגילו הנאצים את הכשרתו כמהנדס, נשלח לעבוד במפעל התחמושת "אוניון וורקה", שם עבד במשך שנה וחצי. ב-21 בינואר 1945 פונה מחנה אושוויץ על ידי הנאצים, והאסירים הולכו בצעדת מוות למחנות מלק, מאוטהאוזן וגוזן. סטרומזה הגיע למחנה גוזן, ששוחרר על ידי צבא ארצות הברית ב-8 במאי 1945.
לאחר השואה
סטרומזה עבר לפריז לשם המשך לימודיו המקצועיים בבית הספר הגבוה לחשמל. ב-1947 נישא בשנית ללורה, ניצולת שואה ילידת אתונה שאותה הכיר במחנה עקורים במרסיי. לזוג שלושה ילדים, בהם חוקר הדתות פרופ' גדליהו סטרומזה.
לאחר מלחמת ששת הימים, עלה לישראל ועבד במחלקת המאור בעיריית ירושלים. השתתף בשליחויות מטעם משרד החוץ למטרת שיתופי פעולה בדרום אמריקה. לאחר פרישתו לגמלאות, בגיל 67, קיבל תואר דוקטור להנדסת חשמל מהטכניון. כמו כן, עסק בחקר ההיסטוריה של יהדות יוון ובעיקר שואת יהודי יוון כמתנדב ביד ושם. את ספרו, "ובחרת בחיים", הוציא לאור ב-1995.
סטרומזה, שידע שש שפות, העביר עדותו בכולן. הוא נפטר בשנת 2010 בגיל 97.
פאול אגילאר
פאול ניקולאס אגילאר רוחאס (ספרדית: Paul Nicolás Aguilar Rojas; נולד ב-6 במרץ 1986) הוא כדורגלן עבר מקסיקני ששיחק בעמדת המגן ימני.
קריירת מועדונים
אגילאר התחיל את הקריירה שלו בפצ'וקה ובשנת עלה לקבוצה הבוגרת. בשנת אגילאר הושאל לאינדיוס על מנת לצבור דקות משחק, ובשנת  חזר לפצ'וקה. בשנת זכה עם המועדון באליפות הקלאסורה.
ב-23 במאי 2011 חתם בקלוב אמריקה. ב-31 ביולי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הליגה נגד טולוקה שהסתיים בתיקו 1-1. אגילאר הבקיע את השער הבכורה שלו בקלוב אמריקה בדקה ה-90 נגד גוודלחרה. ב-26 במאי 2013 אגילאר זכה בתואר הראשון שלו עם אמריקה לאחר ניצחון על קרוס אסול בגמר הקלאסורה.
בקיץ, אגילאר חתם בחוארז.
קריירה בינלאומית
באוקטובר אגילאר זומן לראשונה לסגל הנבחרת לקראת משחק הידידות נגד, אך הוא לא זכה לדקות משחק במשחק זה. ב-30 בספטמבר 2009 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות נגד שהסתיים בהפסד 1–2, במשחק זה אף כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת. אגילאר זומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2010, אולם שיחק רק במשחק הבכורה נגד. בשנת 2011 אגילאר זומן לסגל הנבחרת לקראת גביע הזהב 2011 ולקראת קופה אמריקה 2011. ב-13 בנובמבר 2013 הבקיע בניצחון 1–5 נגד במסגרת פלייאוף מוקדמות מונדיאל 2014, בסיומו עלתה מקסיקו למונדיאל בו גם אגילאר לקח חלק.
תהילים י"א
תהילים י"א הוא המזמור האחר עשר בתהילים (לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור העשירי). המזמור חתום בידי דוד, ועוסק בביטחונו של דוד בה', ובאמונה שלו שה' יושיע את החלשים מידי הרשעים.
תוכן המזמור
דוד מביע את ביטחונו בה': "בַּה' חָסִיתִי". עם זאת, הוא מביע תרעומת על חוסר הצדק השורר בעולם ובכל זאת הוא איתן בדעתו ובאמונתו בה'. המשורר מתאר את דרכם של הרשעים הרומסים את הצדיקים והישרים בחברה ובך מערערים את היסודות עליהם מושתתת החברה. בעל המזמור משיב על תלונתם של רעיו כי לה' היכולת להבחין בין צדיק לבין רשע וממרום כסאו יעניש את הרשעים, יגמול באהבה לצדיקים ויאפשר להם לראות את פניו.
על פי חז"ל, הביטוי "ה' צַדִּיק יִבְחָן" המופיע בפסוק ה, מתייחס לבחירת דוד למלכות בידי ה'.
סוגה
מזמור י"א הוא תפילת יחיד ויש המסווגים אותו לסוגה משנית של מזמורים המביעים ביטחון בה', כדוגמת מזמורים י', י"ב, י"ג, י"ד, י"ז ול"ה.
מבנה
יש המחלקים את המזמור על פי תוכנו מפסוק א' עד ג' ומפסוק ד' עד ז'. אחרים מחלקים אותו על פי מספר הדוברים במזמור. המשורר, הוא הדובר בפסוק א', רעיו של המשורר המביעים אי נחת מהמצב השורר בעולם הם הדוברים בפסוקים ב'-ג', ושוב חוזר בעל המזמור בפסוקים ד'-ז'. לדעת יצחק אבישור יש לחלק את המזמור בצורה כיאסטית היוצרת חזרה של מילים בתחילת המזמור ובסיומו. מבנה זה שם דגש על מילים מנחות המכוונות את הקורא לרעיון המרכזי של המזמור והוא שה' מבחין בין רע לטוב ויגמול לצדיק או לרשע לפי מעשיו.
טל גלבוע
טל גלבוע (נולדה ב-16 ביוני 1978) היא אקטיביסטית ישראלית למען שחרור בעלי חיים. נמנית עם מייסדי תנועת "שחרור מוחלט" (בשמה הקודם "החזית לשחרור בעלי חיים") ועמותת "קירות שקופים" ומשמשת כיועצת לראש הממשלה בנימין נתניהו לזכויות בעלי חיים. זוכת העונה השישית של תוכנית המציאות "האח הגדול".
ביוגרפיה
גלבוע נולדה, גדלה והתחנכה ברעננה. בתם של יונה ואיציק גלבוע. לאביה היה מפעל לנקניקים. את לימודיה התיכוניים למדה בתיכון "מטרווסט" ברעננה. בשנת 1996 התגייסה לצה"ל ושירתה כמשקי"ת ת"ש ובהמשך השירות כקצינת ת"ש בבה"ד 1 ובקריה שבתל אביב, והשתחררה ב-2001 בדרגת סרן. בעקבות מפגש עם רפתן פגשה את סבלן של הפרות וראתה הפרדת עגל מאמו. ב-2010, לאחר שנחשפה דרך הרשת החברתית לפרקטיקות בתעשיית המזון מן החי, הפכה לטבעונית.
ב-2014 השתתפה גלבוע בתוכנית הריאליטי "האח הגדול" וזכתה בגמר במקום הראשון. ב-2017 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "אמא מחליפה" יחד עם עינב בובליל. בפברואר 2018 ציינה בראיון אצל אופירה וברקוביץ' שהיא לומדת תורה אצל אסא קיסר. בחודש מאי 2018 השתתפה גלבוע בסרטון פרסומת בפייסבוק ל"זוגלוס", קו המוצרים הטבעוניים של חברת זוגלובק, נגדה מחתה בעבר.
באוגוסט 2016 הוזמנה גלבוע לבית הנשיא על ידי נשיא המדינה ראובן ריבלין, כאחת מ-30 האקטיביסטים המשפיעים במדינה. במרץ 2018 נכללה ברשימת 20 האקטיביסטיות המובילות בישראל לאותה שנה של "ליידי גלובס". באפריל 2018 נבחרה לאחת מ-70 נשים פורצות הדרך של המגזין "לאישה". ביוני 2019 מונתה גלבוע ליועצת האישית של ראש הממשלה בנימין נתניהו בענייני זכויות בעלי חיים.
במאי 2019 פסק בית משפט השלום בתל אביב כי על גלבוע לשלם הוצאות משפט, לאחר שתביעת לשון הרע שהגישה נגד מפעיל דף סאטירי בפייסבוק נדחתה.
באפריל 2021 השתתפה עם בן זוגה רועי בעונה השלישית של תוכנית המציאות זוג מנצח VIP, והם היו הזוג הראשון שהודח.
החל מנובמבר 2021 משמשת גלבוע כחברת פאנל בתוכנית האקטואליה "הפטריוטים", המשודרת ב"עכשיו 14".
החזית לשחרור בעלי חיים, שחרור מוחלט
במרץ 2018 ערכה שינויים בתנועת החזית לשחרור בעלי חיים והקימה תנועה חדשה שנקראת שחרור מוחלט.
"האח הגדול" ולאחריו
גלבוע תויגה על ידי התוכנית עצמה כאקטיביסטית שתסרב לשבת לשולחן בו יוגש בשר. במהלך חודשי התוכנית היא קידמה את מסרי החזית לשחרור בעלי חיים, ובמהלך רוב הפרקים הערוכים אף לבשה את חולצת הארגון.
לאחר הזכייה בתוכנית עוררה גלבוע סערה כשחשפה חלק מטכניקות הצילום וההפקה של התוכנית ואף טענה שחברי הפקה רצו בזכייתה. ההשתתפות בתוכנית הפכה את גלבוע לאחת הפעילות המוכרות בישראל לזכויות בעלי חיים, ועל כן התגברה החשיפה לפעילותה. עם זאת נחשפה גלבוע גם להטרדות ואיומים ברשת החברתית. בשנת 2015 נוקבו צמיגי מכוניתה.
בחודש מאי 2017 יצא לאקרנים הסרט הדוקומנטרי "דם חם" על טל גלבוע, בבימויו של גיל גולן. הסרט צולם במשך ארבע שנים מ-2013, לפני ואחרי "האח הגדול", ומתאר את חייה האישיים של גלבוע ואת הקמת החזית לשחרור בעלי חיים. הקרנות הבכורה של הסרט היו בסינמטק תל אביב במסגרת פסטיבל דוקאביב ובערוץ 8. באוקטובר 2018 נבחר הסרט לסרט הדוקו הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים "צ'לסי" בניו יורק, ובאותה שנה נאמה גלבוע במצעד בעלי החיים שהתקיים בעיר.
הרדיו האינטרנטי
בחודש יוני 2016 החלה לשדר יחד עם רועי שפרניק את התוכנית "קירות שקופים" ברדיו קול החיות (רדיו אינטרנטי). התוכנית עוסקת בשחרור בעלי חיים. רועי וטל משתפים מהחוויות שלהם בתיעוד המשקים ומספרים על הפעילות למענם, משמיעים מוזיקה ומראיינים אורחים בשידור.
משרד ראש הממשלה
ביוני 2019 הודיע בנימין נתניהו על כוונתו למנות את גלבוע לתפקיד יועצת ראש הממשלה לזכויות בעלי חיים, ומחודש יוני 2020 גלבוע החלה לעבוד כיועצת באופן רשמי במשרד ראש הממשלה.
במסגרת תפקידה כיועצת ראש הממשלה, גלבוע פעלה לקדם מספר רב של תוכניות ורפורמות העוסקות בזכויות בעלי חיים. כך למשל, במסגרת שיתוף פעולה עם השרה להגנת הסביבה גילה גמליאל, נאסר סחר בפרוות בעלי חיים לצורכי אופנה בישראל, והוגבל באופן משמעותי הירי בכלבים משוטטים.
עבודתה במשרד הסתיימה ביוני 2021 עם סיום כהונתו של בנימין נתניהו כראש הממשלה.
לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע בראשות בנימין נתניהו, בינואר 2023, מונתה גלבוע מחדש לתפקידה במשרד ראש הממשלה.
חיים אישיים
גלבוע הייתה נשואה לערן יוז ולזוג שלוש בנות. ב-2015 בני הזוג התגרשו. גלבוע גרה כיום בכפר סבא עם בן זוגה רועי שפרניק, צלם שפועל איתה בעמותת "קירות שקופים".
פרננדו השני
Liste der Herrscher namens Ferdinand Ferdinando (regantoj)
פרץ לביא
פרץ לביא (נולד ב-19 בפברואר 1949) הוא פסיכולוג ישראלי, חוקר הפיזיולוגיה והפתולוגיה של השינה. כיהן משנת 2009 עד אוקטובר 2019 כנשיא הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל בחיפה. פרופסור אמריטוס ומופקד הקתדרה לפסיכיאטריה ביולוגית על שם אנדרי בלרד בטכניון, וחתן פרס א.מ.ת ברפואה לשנת 2006.
ביוגרפיה
פרץ לביא נולד בפתח תקווה. בהיותו בן שנתיים וחצי, נהרג אביו, שהיה קצין בצבא הקבע. שנתיים מאוחר יותר נישאה אמו מחדש, והמשפחה עברה לגור בזכרון יעקב, שם סיים לימודיו בבית הספר היסודי ניל"י ואחרי כן בבית הספר התיכון האזורי בפרדס חנה. היה מדריך ורכז סניף בתנועת הנוער המכבי הצעיר.
קריירה
לביא סיים את לימודי תואר ראשון בסטטיסטיקה ובפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שם עבד גם כעוזר הוראה של פרופסור צבי גיורא שעסק בחקר השינה ובזכותו נחשף לתחום. תוך כדי לימודיו הנחה קבוצות והרצה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צבא ההגנה לישראל בפתח תקווה. בארצות הברית המשיך את לימודיו תוך התמחות בנושא השינה. למד לתואר שני באוניברסיטת מדינת פלורידה, אותו סיים ב-1972. קיבל את תואר הדוקטורט בפסיכולוגיה פיזיולוגית בשנת 1973, במסגרת עבודתו במעבדת השינה של פרופסור וולסי ברני ווב, ראש החוג לפסיכולוגיה שבאוניברסיטת פלורידה. הייתה זו אחת ממעבדות השינה הראשונות בעולם. נושא הדיסרטציה שלו היה "מקצבים אולטרדיאניים בשינה ובעירות". עשה בתר-דוקטורט במעבדת השינה של פרופסור דניאל קריפקה, במחלקה לפסיכיאטריה של אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
לביא חזר לישראל ב-1975 ומונה למרצה בטכניון. הקים מעבדה לחקר השינה בטכניון ולאחר מכן את המעבדה הראשונה בישראל לאבחון הפרעות בשינה, שהפכה ברבות הימים למרכז לרפואת שינה. כיום המרכז מונה בישראל ארבעה סניפים: בבתי החולים רמב"ם, הלל יפה בחדרה, וולפסון בחולון והדסה בירושלים, בהם נבדקו מעל 120,000 בני אדם . בשנת 1997 יזם לביא מרכז דומה בבתי החולים המסונפים לאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית וכך שישה עשר סניפים בארצות הברית היו קשורים למרכז רפואת השינה בחיפה . בנוסף למתן שירותים קליניים, הקים המרכז חברות שמייצרות ציוד רפואי לבדיקת שינה. אחת מהן היא חברת איתמר מדיקל שמייצרת מכשור לאבחון ביתי של הפרעות שינה וזיהוי בני אדם בסיכון גבוה למחלות לב. המכשיר הביא את הבדיקות מהמעבדה לבית המטופל. הוא מבצע ניטור של השינה באמצעות בדיקת זרימת הדם באצבע. לביא פיתח את הטכנולוגיה בשיתוף עם ד"ר בוב שנל, שאצלו עשה בתר-דוקטורט. חברה נוספת היא- SLP, שמפתחת ומייצרת חיישנים לביצוע בדיקות שינה שמיוצאים לכל העולם.
לביא יזם והשתתף במספר פעולות לשינוי תקנות ציבוריות שהיו כרוכות בהשלכת השינה על הבריאות; היה פעיל בביטול שעת האפס בבתי הספר היסודיים על ידי משרד החינוך, היה בין הלוחמים למען שעון קיץ ולמניעת תאונות דרכים עקב עייפות והירדמות; שכנע את רשות השידור להנהיג את הגל השקט בזמן מלחמת המפרץ הראשונה
ופעל במסגרת צה"ל לשינוי פקודות מטכ"ל לגבי מספר שעות השינה בצה"ל. בשנת 1978 מונה למרצה בכיר, בשנת 1983 לפרופסור חבר ובשנת 1989 לפרופסור מן המניין. בשנת 1994 הופקד על הקתדרה על שם אנדרה בלרד לפסיכיאטריה ביולוגית. לביא היה ראש המרכז הטכניוני למחקר בבטיחות בעבודה וגורמי אנוש ובשנים 1981–1993 הוא כיהן כראש היחידה לביולוגיה של ההתנהגות בפקולטה לרפואה. בשנים 1993–1999 היה לביא דקאן הפקולטה לרפואה בטכניון, בשנים 2001–2008 היה סגן נשיא הטכניון למשאבים ופיתוח קשרי חוץ. שהה בשבתון כפרופסור אורח בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד. לביא חבר באגודה למחקר השינה האמריקאית ובאגודה למחקר השינה האירופית, היה יושב ראש ומארגן של הוועידה האירופית השמינית למחקר השינה שהתקיימה בירושלים בשנת 1988, כיהן כסגן נשיא של אגודת מחקר השינה האירופאית, כיהן כנשיא אגודת מחקר השינה הישראלית, שימש כיועץ לוועדה הבינלאומית לסיווג הפרעות שינה וכיהן כיושב ראש הוועדה המדעית של איגוד השינה האירופאית.
לביא פרסם 342 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים וכתב שמונה ספרים. ספרו "עולמה הקסום של השינה" ראה אור בעברית בהוצאת ידיעות אחרונות ב-1993, באנגלית בהוצאת אוניברסיטת ייל ותורגם ל-15 שפות. ספרו "לילות ללא נחת: כאשר נחירות הופכות לדום נשימה" יצא לאור בהוצאת משכל בשנת 2002, ובהוצאת אוניברסיטת ייל באנגלית ב-2003.
פרץ לביא הוא העורך לשעבר של כתב העת Journal of Sleep Research וחבר במערכת כתבי העת Journal of Clinical Sleep Medicine, Dreaming; Sleep Medicine Reviews; היה חבר במערכת כתבי העת, Harefuah, EEG & Clinical Neurophysiology; Chest.
בספטמבר 2013 לביא חתם על הסכם עם קרן לי קה שינג בהונג קונג, מושל מחוז גואנגדונג בסין ופרובוסט אוניברסיטת שנטאו בסין, על הקמת סניף של הטכניון בסין בסמוך לאוניברסיטת שנטאו. היזמה להקמת סניף הטכניון בסין הייתה של לי קה שינג, אחד מעשרת האנשים העשירים בעולם המתגורר בהונג קונג. לי קה שינג אף העניק לטכניון תרומה של 130 מיליון דולר. לביא, בשיתוף עם עמיתו פרופ' סקורטון נשיא אוניברסיטת קורנל, אף הצליחו לגייס למעלה מ-150 מיליון דולר עבור המיזם המשותף.
החל מיוני 2020, משמש יו"ר אגודת ידידי הטכניון בישראל , ובנובמבר 2020 מונה ליו"ר המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח. במשרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה (המולמו"פ).
שינויים ברמת הערנות ביממה
לביא ערך מחקרים כדי לברר את השינויים ברמת העירנות במהלך היממה. לצורך כך הוא פיתח פרדיגמה מחקרית בה נבדקים התבקשו לנסות להירדם, או להתנגד לשינה, למשך 7 דקות מדי 20 דקות במהלך 24 שעות. הניסויים נערכו בתנאים שונים, כמו לאחר לילות של שינה בת 8 שעות, או 4 שעות, או ללא שינה כלל. עד אותה עת גרסו התאוריות שמידת הישנוניות גדלה באופן מתמיד לאורך היום למעט הסייסטה בזמן הצהרים, כלומר ככל שאדם ער למשך זמן ארוך יותר – כך הוא ישנוני יותר. מחקרי ה 7--13 של לביא, כפי שהם כונו בספרות, סתרו טענה זו, הוא מצא שהשעות שבהן לנבדקים היה קשה ביותר להירדם היו דווקא שעות הערב ב-21.00-20.00 בלילה (לביא כינה פרק זמן זה The Forbidden Zone for Sleep). לביא גם גילה במחקריו שבשעות הלילה רמת הישנוניות גדלה באופן חד בפרק זמן אחד בן עשרים דקות שאותו כינה "שער השינה" במהלכו הנבדקים נרדמו מיד, ולאחריו הצליחו להירדם בקלות מדי 20 דקות עד לשעות הבוקר. שער השינה היה שונה מנבדק לנבדק. היו כאלו שכונו "טיפוסי בוקר" שהשער היה ב-19.00-20.00 והיו טיפוסי לילה שהשער נפתח בשעות מאוחרות של הלילה. מסקנות אלו התקבלו בתחילה בסקפטיות, אך הן אוששו במחקרים נוספים בבני אדם ובבעלי חיים ותרמו בצורה מכרעת להבנת הבקרה של חילופי שינה ועירות.
במחקרים נוספים באותו הנושא הראו לביא ועמיתיו שהבקרה על פתיחתו של "שער השינה" נעשית על ידי הפרשת מלטונין לזרם הדם כשעתיים לפני פתיחתו של שער השינה. בטיפוסי הלילה הוא נפתח לאחר חצות ואילו בטיפוסי בוקר בשעות הערב.
השינה אצל ניצולי השואה: השפעת אירועים טראומטיים על שינה וחלומות
מחקרים אלה הביאו את לביא וקמינר למסקנה שכנראה חלק מהאנשים מסוגלים להתמודד עם טראומה נוראה כמו השואה רק באמצעות הדחקה. הסבר זה קרא תיגר על הגישה לפיה ניתן לטפל בבני אדם שחוו טראומות קשות על ידי היזכרות בה ודיבור עליה. הדבר עורר את קצפם של פסיכיאטרים ופסיכולוגים רבים שלא קיבלו את הממצאים ואת הטענה של לביא ושותפיו שאין טעם לעודד ניצולים לעורר את זיכרונותיהם, כי טראומה מסיבית דורשת טיפול הפוך.
הפרעות שינה ובמיוחד הפרעות נשימה בשינה
פרץ לביא היה בין הראשונים בעולם שבסוף שנות השבעים החלו לחקור את תופעת דום הנשימה בזמן השינה (Sleep Apnea Syndrome). הוא היה בין הראשונים שדיווחו שהתסמונת נפוצה מאוד באוכלוסייה הכללית ואיננה נדירה כפי שנטו לראות עד שנות השבעים.
לביא היה גם מהראשונים שהבחינו בכך שדום נשימה בזמן השינה מהווה סיכון ללחץ דם. בשנות האלפיים הוא הראה ביחד עם רעייתו, הביולוגית של התא ד"ר לינה לביא, שדום נשימה בשינה מהווה גורם סיכון לטרשת עורקים ומכאן שהוא גם גורם סיכון למחלות לב ותמותה. בשנים האחרונות הוא תרם מספר מאמרי מפתח לנושא של תמותה בחולי דום נשימה בשינה.
לביא חקר את ההיסטוריה של המדע, ובמיוחד ההיסטוריה של חקר השינה והמוח. בנושא זה כתב את ספרו הפופולרי "מחשבות אודות המח: ציוני דרך בהבנת פעילות המח" שיצא בהוצאת האוניברסיטה המשודרת ב-1989. לאחרונה פרסם מאמר על ההיסטוריה של תסמונת דום נשימה בשינה.
חיים אישיים
פרץ לביא נשוי לד"ר לינה לביא, ביולוגית של התא במקצועה, ולהם שלושה ילדים.
קישורים חיצוניים
מכּתביו ומהרצאותיו:
בזיליקת סן ויטאלה
הבזיליקה של סן ויטאלה (איטלקית Basilica di San Vitale) היא כנסייה ביזנטית מן המאה ה-6 שהוקמה בעיר רוונה. חשיבותה הרבה נובעת משני אספקטים שונים. ראשית, מבנה הכנסייה המתומן, אשר נותר ללא שינוי רב מאז בנייתה, מהווה עדות לסגנון בנייה ביזנטי ולמבנים דומים אשר לא השתמרו עד ימינו. שנית, עיטורי הכנסייה ובייחוד הפסיפסים מהווים עדות מרשימה באיכותה לסגנון העיטור האימפריאלי באימפריה הביזנטית. בזכות חשיבות זו הוכרה הכנסייה כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
בניית הכנסייה החלה בשנת 527 והושלמה בשנת 548 בידי מקסימיניאוס, בישוף העיר רוונה. בכנסייה אף הוצב כיסא עשוי עץ ושנהב המכונה "כיסא מקסימיאנוס", אשר שימש ככס הבישופות של מקסימיאנוס. המימון העיקרי לבניית הכנסייה ניתן, כנראה, על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. אגנלוס (Agnellus), דיקן בן המאה ה-8, מציג את תרומתו של תורם נוסף, בנקאי יווני בשם יוליאנוס לבניית הכנסייה:
"כנסיית המרטיר המבורך ויטלה, אשר נוסדה בימי חג האוכריסטה בידי יוליאנוס (Julianus Argentarius), ביחד עם הבישוף עצמו... כמו שציינו למעלה, כנסיית המרטיר ויטלה נבנתה בימיו של יוליאנוס. אף כנסייה באיטליה אינה דומה לה במבנה ובעיצוב האדריכלי. ברישומים המתארים את זיכרונו המקודש של המיסד יוליאנוס, נרשמו 26.000 מטבעות זהב אשר הוצעו לחיזוק כנסיית המרטיר ויטלה. כאשר אדם מקודש זה [יוליאנוס] נפטר, הוא נקבר בכנסייה של המרטיר המבורך ויטלה, מתחת לציון נזריוס (Nazarius) הקדוש, לפני המזבח..."
מבנה הכנסייה
הכנסייה נבנתה כמבנה אוקטגונאלי, כלומר בעל 8 צלעות. זהו מבנה הרכזי (או מבנה מרכזני). במבנה הרכזי המרכז הגאומטרי הוא גם המרכז הפולחני, במקרה הנדון במרכז היה הקבר ותוך הליכה התייחדו עם הקבר. במבנה יש משחקי אור וצל, המרכז מודגש על ידי אור בזמן שציר הקפה (ציר ההליכה) נמצא בצל. מבנה הרכזי כדוגמת זה, היה אופייני לכנסיות מרטירים ומבני זיכרון והנצחה ביזנטיים אשר נבנו בצורות שונות כגון רוטונדה, צלב וכדומה. ייחודה של הכנסייה היא בעובדת היותה הכנסייה הביזנטית היחידה בשטחה המערבי של האימפריה הביזנטית, בעלת מבנה כזה.
סביב מרכז המבנה נבנתה מערכת של קשתות ועמודים המקיפים את המרכז ויוצרים בשתי הקומות של המבנה - בקומת הקרקע ובגלריות לצפייה - מבנה של אמבולטוריום. על מבנה זה נשען מבנה אוקטגונלי נוסף המשמש כ"תוף" ובו חלונות תאורה. מעליו מותקנת כיפה כדורית הנשענת על מערכת של קשתות. וכן בפטיסטריום. מוקם בכנסייה אפסיס אשר משני צדדיו מוקמו חדרים בעלי מבנה עגול, אשר שימשו את הפרסבתיר בכנסייה. הכניסה למבנה הייתה דרך נרתקס, אשר הוקם בצמוד למבנה, ואשר נבנה כמרפסת חיצונית מקורה בעלת עמודים.
שיטות הבנייה של הכנסייה שילבו צורות וטכניקות בנייה מערביות, אשר מקורן באדריכלות רומית, עם טכניקות וצורות בנייה אשר התפתחו במזרח האימפריה הביזנטית, סביב קונסטנטינופול. שילוב זה אופייני לאדריכלות הביזנטית של תקופת יוסטיניאנוס.
לבני הבנייה של הכנסייה, לדוגמה, אשר עוצבו בצורה דקה וארוכה, היוו חידוש בסגנון הבנייה ברוונה ובאיטליה בכלל. מקורה של השיטה הוא בבנייה האימפריאלית בקונסטנטינופול, אולם ייצור הלבנים נעשה ברוונה עצמה. לעומת זאת, הקימרונות שמעל מרכז הכנסייה נבנו בשיטה המזוהה עם סגננון בנייה רומי - צינורות חלולים המשולבים זה בזה. עיטור המבנה כלל שימוש בעמודי שיש בעלי כותרות דקורטיביות כפולות, עליהם נשענות קשתות ומשקופי חלונות. שטחים גדולים בקירות הכנסייה מצופים בשורה של פסיפסים ואילו חלקים אחרים כוסו באבן שיש.
הפסיפסים
על תקרת הבלדקינו, כלומר באזור הסמוך לאפסיס, אנו מוצאים פסיפס המתאר את "שה האלוהים". נושא זה, המדגיש את הקרבן של ישו בעבור האנושות, והמשתקף גם בטקסטים נוצריים מוקדמים, מהווה פרשנות המקשרת בין עקדת יצחק לבין צליבתו של ישו. ישו ממסומל כשה המוקף הילה, נתון בתוך גרלנדה (זר ניצחון) העשויה עלים ופירות. ברקע התיאור מופיעים שמיים כחולים זרויי כוכבים. משמעותו של תיאור זה יכולה לסמל לבד מהדגשת הקורבן של ישו, גם את ניצחונו של ישו כאל על המוות. סביב הגרלנדה מופיעים ארבע דמויות מכונפות האוחזות בגרלנדה. אלו הם ארבעת האוונגליסטים, אשר חיברו את ספרי הבשורות השונות. הם לבושים בטוניקה בסגנון עתיק וברקע התיאור מופיע דגם עיטורי מורכב.