cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבוחר החציוני
שיקולי העדפות של הבוחר הרציונלי
ברור כי הניתוח נעשה מורכב יותר כאשר מוכנסים משתנים נוספים לתוך חישובי אסטרטגיות המועמדים. מועמדים נוספים, הממקמים עצמם משמאלם או מימינם של שני מועמדים קיימים, יגזלו בהכרח נתחים בגדלים שונים מתמיכת הבוחרים וישפיעו בכך על תוצאות הבחירות. כך למשל, אם נכניס מועמד נוסף, ג', לימינו של מועמד ב' הממוקם מימין למועמד א', הוא יגזול ממנו קולות ויבטיח את הניצחון למועמד א'. מועמד ב' עלול להיות ער למצב כזה, וכדי לשפר את סיכוייו, יחליט לנוע עוד יותר שמאלה, לכיוון מועמד א'. החישובים האסטרטגיים של המועמדים חייבים לכן, להביא בחשבון את מיקומם של היריבים המתמודדים על ריכוזי העדפות בוחרים דומים.
אימפלה שחורת-פנים
אקולוגיה
תוחלת החיים של האימפלה היא עד 13 שנים בטבע.
הבוחר החציוני
שיקולי העדפות של הבוחר הרציונלי
במערכות רב-מפלגתיות – הכוללות שלוש מפלגות גדולות או יותר, בהנחה שכל מפלגה מייצגת עמדה מסוימת בנושא מסוים ניתן להניח כי מפלגות אלו יתאמצו לשמור על ייחודן האידאולוגי, וישמרו על טוהר עמדותיהן וזאת בשל כך, כי יושר ואחריות יוצרים קיפאון יחסי, המונע ממפלגה לבצע דילוגים אידאולוגיים מעל ראשי המפלגות השכנות לה. התזוזה האידאולוגית תהיה מוגבלת להתקדמות אופקית, לכל היותר עד למפלגה הקרובה ביותר מכל צד ולעולם לא מעבר לכך. כפי שהסברנו קודם לכן, במערכות רב-מפלגתיות הבוחרים נוטים להיות מושפעים מאידאולוגיות פוליטיות ומדיניות בפועל ועל כן הרציונליות של המפלגות תבוא לידי ביטוי בהדגשת ההבדלים ולא בטשטושם, וזאת בשונה מ"טכניקת הערפול הפוליטי" שנוקטות מפלגות במערכת דו-מפלגתית.
אימפלה שחורת-פנים
מצב
בניגוד לאימפלה המצויה שמצבה שפיר, האימפלה שחורת הפנים מסווגת על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), על בסיס מפקד האוכלוסייה האחרון שנעשה בטווח התפוצה של המין ובו נמנו כ-1,000 אנשים בוגרים בלבד (אם כי יש הסוברים שהאוכלוסייה העולמית היא בסביבות 2,200 פרטים). עד 1994, מצבה היה חמור אף יותר והיא נחשב למין בסכנת הכחדה, אך התאוששה מעט מאז, וכיום מגמת האוכלוסייה שלה יציבה. מאחר שהמין הוכנס בשנים האחרונות לאזורים שטרם היה קיים בהם בנמיביה, ישנה סבירות שמצבה של אימפלה זאת טוב יותר ונופל בקריטריון של קרוב לסיכון (NT). האזור המוגן היחיד בטווח התפוצה שלה הוא הפארק הלאומי אטושה שמאכלס כ-1,500 פרטים. היא מאוימת על ידי ציד, בצורות, והכלאה עם האימפלה המצויה. לממשלת נמיביה יש תוכנית ניהול מסודרת למניעת הכלאות, ואגודת הציידים המקצועית של נמיביה מנהלת תוכניות ארוכות טווח באזורים המוגנים שבהם היא נמצאת.
הבוחר החציוני
שיקולי העדפות של הבוחר הרציונלי
שיטת הבחירות משפיעה אף היא על האסטרטגיות של תנועת המועמדים על פני רצף הנושאים. שהרי, אם תחרות הבחירות מטרתה לזהות רק מנצח אחד, ינסה זה לעצב אסטרטגיה רובנית. דהיינו, השגת תמיכתם של בוחרים רבים ככל שאפשר יותר מיריביו. מועמד כזה אינו צריך לנסות להשיג את תמיכת רוב הבוחרים, אלא תמיכה של יותר בוחרים מאשר יקבלו האחרים.
ניתוחו של דאונס עד עתה עקף את בעיית הרב-נושאיות והרב-ממדיות של תחרות הבחירות, והניח במובלע, כי הבחירות נערכות על פי מימד אחד, אותו קל לזהות. המציאות הפוליטית מגלה, כי להנחה של חד-ממדיות יש לעיתים תוקף אמפירי ולעיתים אין.
יתרונות
מודל הבוחר החציוני הוא אחד מהכלים הוותיקים והטובים ביותר הקיימים בתאוריות פוליטיות. המודל מאפשר להסביר תופעות המתרחשות במערכת הפוליטית. המודל מאפשר להראות כי שיטת הבחירות והתפלגות הבוחרים שתיהן מהוות גורמים חשובים בקביעת מספר המפלגות בדמוקרטיה נתונה. בנוסף, יכול המודל להציע תחזיות ספציפיות בעניין שינוי התוכן של העמדות שמציגות המפלגות החותרות לעלות לשלטון. ולהפך, הוא מאפשר לומר מהם התנאים היוצרים דמיון בין עמדות המפלגות ותזוזתן למרכז, ומהם התנאים המרחיקים את עמדותיהן זו מזו.
ביקורת
הצגת תחרות פוליטית כאילו התנהלה במימד אחד היא פשטנית ואינה משקפת את המציאות. מרחבים פוליטיים הם רב-ממדיים. המרחב הפוליטי מורכב מהעדפות הבוחרים בממדי הביטחון, הכלכלה, החברה ועוד. גם הממדים עצמם אינם נתפסים אצל כל הבוחרים באותו אופן. ייתכן שלבוחרים שונים תהיינה אינטרפרטציות שונות למשמעות של ממדים שונים. כבר בשנות ה-60 מצאו חוקרים רבים כי קיים חוסר עקביות בהעדפות בוחרים בנושאים שונים. בחירות פוליטיות אינן תהליך חד-צדדי בלבד. הבוחר מעצב את עמדותיו על בסיס המידע שהוא מקבל מן המועמדים, מכלי התקשורת ומחבריו, ואילו המועמד מנסה להשפיע על עיצוב זה ככל שהדבר בגדר האפשר. בניסיון זה, המועמדים מפתחים עמדות בנושאים שונים, אך הם מנסים להבליט בעיקר נושא אחד, המקנה להם יתרון אצל הבוחרים על פני מועמדים אחרים. תהליך זה של התכנסות למימד אחד או לשני ממדים מקל על המועמדים ועל הבוחרים כאחד. נמצא גם כי הבוחר הממוצע אינו מסוגל לעבד מידע המתייחס למספר רב של ממדים, ולכן הוא בוחר לעצמו מימד אחד או שניים, קובע עמדתו לגביהם ומצביע. תהליך ההפחתה הזה מובן למועמדים אינטואיטיבית ולכן, אף הם מרכזים את תשומת לבם במימד המייחד אותם, תוך התייחסות מזערית, אך הכרחית, לממדים אחרים.
בנוסף, הניסיון לאתר נקודות מרכז מדויקות אצל בוחרים נידון אף הוא לכישלון. כלי המדידה לאיסוף מידע על מיקום הבוחרים – הסקר – אינו מדויק, וכן יש הבדל בין תשובותיהם של הבוחרים לסקר לבין העדפותיהם האמיתיות, כפי שהן מוצאות ביטוי בעת ההצבעה עצמה. הפער בין ההתנהגות בפועל לבין עמדתם המוצהרת של הבוחרים בסקרים נובע לא רק משום שחלקם פשוט משקרים, מטעמים השמורים אתם, אלא גם משום שבמהלך הבחירות חלק מהבוחרים מושפעים מהמידע שהמועמדים מעבירים להם ומשנים עקב כך את העדפותיהם. חלק מציבור הבוחרים מחליט רק בימים האחרונים שלפני הבחירות בעד איזה מועמד או מפלגה להצביע. לכן, המועמד נמצא במצב של אי-ודאות ביחס להצבעתו האמיתית של הבוחר, ואינו יכול אלא "לרדוף", באמצעות שינויים בעמדותיו המוצהרות, אחרי שינויים בהעדפות הבוחרים שהוא מאתר, בין השאר, באמצעות ה"אינטואיציה" הפוליטית המלומדת שלו. כלומר, הוא מסתייע בהתרשמות מן השטח או בממצאים של סקרי דעת קהל למרות שברור לו וליועציו, שאמצעים אלה אינם מדויקים לחלוטין.
אנה ויצמן
אנה (אנושקה) (חנה) ויצמן (1886, מוטול, פלך פינסק, האימפריה הרוסית – 17 בפברואר 1963, רחובות) הייתה פרופסור לכימיה במכון ויצמן למדע. אחותו של חיים ויצמן.
ביוגרפיה
נולדה בעיירה מוטול שבפלך גרודנה של האימפריה הרוסית, בחבל פּוֹלֶסיה (כיום בבלארוס), בתם של רחל לאה לבית צ'מרינסקי ושל עוזר ויצמן, סוחר יערות וחסיד סטולין. מצד אביה הייתה אחייניתו של עסקן החינוך חיים פיאלקוב; קרוב משפחה אחר היה הסופר חיים צ'מרינסקי (ר' מרדכילע). כמו שנים עשר אחיה ואחיותיה, הכימאי משה ויצמן, הכימאי, הפעיל הציוני ונשיא מדינת ישראל חיים ויצמן, הרופאה מינה ויצמן והמוזיקאית גיטה דוניה-ויצמן, אף היא קיבלה חינוך מסורתי וכללי, וכמו שבעה מאחיה פנתה לקריירה מדעית, בעצת אביה.
את חוק לימודיה התיכוניים השלימה בקייב ולאחר שקיבלה תעודת בגרות החלה בלימודי דוקטורט בכימיה בציריך. כשסיימה את לימודיה חזרה לרוסיה על מנת להיפרד מאמה ולהצטרף לאחיה חיים ויצמן במנצ'סטר, אך אז פרצה מלחמת העולם הראשונה והדבר עיכב את הקריירה שלה. קודם עבדה במכון קסקון שבמוסקבה ולאחר מכן שירתה את המחקר והמדע לצד אחיה במנצ'סטר.
בשנת 1932 עלתה לארץ ישראל ובשנת 1934 החלה לעבוד במכון זיו, לימים מכון ויצמן למדע. ויצמן התמחתה והתמקצעה בחקר הסינתזה האורגנית והביוכימיה כל חייה. בזמן מלחמת העולם השנייה עסקה בסינתזה של חומרים אנטי-מלריים ובגומי סינתטי. בנוסף חקרה את צמחי הארץ והאפשרות להפיק מהם חומרים פרמצבטיים. עם פרישתה בשנת 1959 מונתה לפרופסור אמריטה. בכך הייתה לאישה הראשונה שמונתה לפרופסור במכון ויצמן למדע. בשנים האחרונות לחייה התגוררה עם אחותה הצעירה ד"ר מאשה ויצמן ברחובות.
ויצמן השתתפה בחוג ספרותי שהקים הד"ר ליאוניד דולז'נסקי. נפגשו בביתו ברחביה (אחת לחודש) אנשי מדע ואנשי רוח כדי לקרוא בצוותא שירה רוסית קלאסית, בעיקר את פושקין. בין אנשי החוג היה הפרופ' משה ויצמן
מנהלת הצי המלכותי הבריטי
מִנְהֶלֶת הצי המלכותי הבריטי (באנגלית: Navy Board) היא כיום הגוף האחראי לניהול המקצועי השוטף של הצי המלכותי הבריטי. הרכבה זהה לזה של מנהלת האדמירליות של מועצת ההגנה של הממלכה המאוחדת, מלבד זאת שאינה כוללת שרי ממשלה. ראש מנהלת הצי הוא הלורד הימי הראשון, האדמירל המפקד על הצי, וחברים בה ראש מספן ים של הצי וסגן ראש מטה הצי, ראש מספן כוח אדם והדרכה והלורד הימי השני, קצין לוגיסטיקה ראשי של הצי, מפקד חיל הנחתים המלכותי וקצינים בכירים נוספים.
מ-1546 עד 1831 היה ה-Navy Board שמו של גוף נפרד מן האדמירליות, שנקרא במקור "מועצת הצי" (Council of the Marine), בראשו עמד הלפטננט של האדמירליות. גוף זה היה אחראי לעניינים האדמיניסטרטיביים של הצי, כמו בניית אוניות, תיקון אוניות ואספקה לאוניות. לשם כך הפעילה מנהלת הצי שש מספנות באנגליה: בדפפורד, ווליץ', צ'טם, שירנס, פורטסמות' ופלימות', וכן מתקנים קטנים יותר במקומות נוספים. חימוש האוניות לא היה באחריותה של מנהלת הצי, אלא של מנהלת החימוש (Board of Ordance).
במאה ה-18 כללה מנהלת הצי גופי-משנה כמו "הממונים על החולים והפצועים" (Sick and Hurt Commissioners), האחראים על שירותי הרפואה של הצי המלחמתי, ו"הממונים על האספקה" (Victualling Commissioners), האחראים על אספקת המזון.
רקוויאם לחבר שלי
רקוויאם לחבר שלי (Requiem for my friend), היא יצירה פרי עטו של המלחין הפולני זביגנייב פרייזנר המבוססת על הרקוויאם הקתולי. החבר לו מוקדשת היצירה הוא הבמאי קשישטוף קישלובסקי, שהיה ידיד קרוב של פרייזנר, ופרייזנר אף הלחין כמה מהפסקולים של סרטיו. היצירה יצאה בשנת 1998 באלבום הנושא את שמה, יחד עם יצירה נוספת: "חיים" (Life). שתי היצירות בעלות מוטיבים משותפים, והן מהוות ביחד יצירה אחת וגדולה יותר. האלבום הוא היצירה הגדולה הראשונה של פרייזנר שאיננה פסקול, לאחריה הלחין כמה יצירות נוספות.
האלבום
האלבום מורכב משני חלקים, רקוויאם וחיים. בין שני החלקים יש קשר המתבטא בסגנון דומה ואף בנושא ה"לקרימוסה" החוזר בשניהם לקראת סוף היצירה. ניתן לראות באלבום כולו יצירה אחת העוסקת במוות ובחיים. אלבום זה היה הניסיון הראשון של פרייזנר לכתיבת יצירה גדולה שאיננה פסקול, אלא נועדה לביצוע באולמות קונצרטים. היצירה כולה כתובה בסגנון נוגה. פרייזנר מרבה להשתמש ביצירה זו קטעים ארוכים בהם ניתן לשמוע רק הד של תווים קודמים.
האלבום בשלמותו, כיצירה אחת, בוצע לראשונה ב-1 באוקטובר 1998 בתיאטרון הגדול בוארשה, עם המקהלה והתזמורת של סינפוניה וארשוביה. בכורה מחוץ לפולין התקיימה ב-19 במרץ 1999 ברויאל פסטיבל הול בלונדון, בביצוע תזמורת ה-BBC. בכורה ישראלית התבצעה על ידי התזמורת הסימפונית חיפה בזמן פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2005.
הקטע הידוע ביותר מן האלבום הוא ה"לקרימוסה", החוזר בשני החלקים של האלבום. הקטע זכה לאזכור בסרט עץ החיים, של טרנס מאליק.
רקוויאם לחבר שלי
פרייזנר סיפר שלו ולבמאי קשישטוף קישלובסקי הייתה תוכנית לבנות קונצרט שיספר סיפור חיים של אדם, הם תכננו לבצע את בכורת הקונצרט באקרופוליס באתונה. התוכנית לא יצאה לפועל בשל פטירתו של קישלובסקי בשנת 1996. פרייזנר הלחין כמה קטעים לקול ולעוגב שהושמעו בהלווייתו של קישלובסקי, והוא החליט לפתח אותם לרקוויאם. התוצר היה הרקוויאם לחבר שלי, שהוקדש לקישלובסקי והלחנתו הסתיימה בשנת 1998.
הרקוויאם לחבר שלי מתבסס על הטקסט הליטורגי הקתולי, אך עורך בו שינויים. לדוגמה: הדיאס אירה ברקוויאם לחבר שלי כולל רק חלק קטן מהמזמור הליטורגי, ואף בשינוי סדר: הבית המתחיל במילים 'רקס טרמנדה' בתחילה, והבית המתחיל במילים 'דיאס אירה' רק בסוף. היצירה גם כוללת שינויים בסדר בין חלקי הרקוויאם: הלקרימוסה, שנמצאת בסוף הדיאס אירה הועברה לסוף הרקוויאם כולו.
ברקוויאם יש תשעה פרקים והוא נכתב להרכב של עוגב, שישה סולנים: (סופרן, קונטרה טנור, שני זמרי טנור, בס וילד השר בסופרן), מקהלה ותזמורת קאמרית (חמישיית מיתרים וכלי הקשה).
חיים
היצירה חיים נכתבה מעט אחרי הרקוויאם ונועדה להשלים אותו. היצירה מחולקת לארבעה חלקים: "התחלה", "גורל", "אפוקליפסה" ו"נספח". ה"התחלה" כוללת קטעים אינסטרומנטליים בלבד. ה"גורל" כולל קטע בלטינית מספר קוהלת (שיר הזמן, בתחילת פרק ג'). ה"אפוקליפסה" כוללת קטעים שונים בלטינית מחזון יוחנן ואת הלקרימוסה הלקוחה מסוף מזמור הדיאס אירה. הנספח כולל תפילה בפולנית.
גם ביצירה חיים יש תשעה פרקים והיא נכתבה להרכב של שני סולנים (סופרן וקונטרה טנור), קול, מכשיר הקלטה (לאפקטים מוזיקליים), פסנתר סולן, סקסופון אלט סולן, תזמורת גדולה (שישים כלים) ומקהלה גדולה (כארבעים זמרים).
רשימת רצועות
Requiem 1. Officium - 03:45 2. Kyrie eleison - 06:12 3. Dies irae - 04:51 4. Offertorium - 03:18 5. Sanctus - 02:49 6. Agnus dei - 01:49 7. Lux aeterna - 01:57 8. Lacrimosa - 03:22 9. Epitaphium - 03:04 Life The Beginning 10. Meeting - 05:15 11. Discovering the World - 02:50 12. Love - 02:28 Destiny 13. Kai Kairos - 09:43 Apocalypse 14. Ascende huc - 02:17 15. Veni et vidi - 02:44 16. Qui erat et qui est - 04:29 17. Lacrimosa- Day of Tears - 04:06 Postscriptum 18. Prayer - 03:16
ביפאלו
ביפאלו (באנגלית: Beefalo; נקרא בתחילה קאטאלו), הוא פר גדול שנוצר מהכלאה בין ביזון אמריקאי לבקר הבית על מנת ליצור גזע בקר המשלב את המאפיינים של שני המינים עבור ייצור בשר. לביפאלו בדרך כלל יש מראה וקרבה גנטית גדולה יותר לבקר, כשעד שלוש שמיניות (37%) גנים של ביזון הביפאלו עדיין קרוי "בקר", ויותר מכך הוא מכונה כבר "ביזון". כדי להפיק הכלאה מוצלחת, משתמשים בדרך כלל בזכרי בקר הבית ובנקבות של ביזון. המקבילה האירופאית של הביפאלו הוא הז'וברוני שמהווה כלאיים בין בקר הבית לביזון אירופי.
היסטוריה
כלאיים מקריים בין בקר הבית לביזון האמריקני התרחשו כבר ב-1749 במושבות האנגליות הדרומיות של אמריקה הצפונית. הניסיונות המכוונים הראשונים להכלאות בין הביזון לבקר, נעשו על ידי קולונל סמואל בדסון מפקח כלא הר סטוני בויניפג בשנת 1880. בדסון קנה 8 ביזונים מעדר שבוי של חקלאי בשם ג'יימס מקי, והוא גידל אותם ברפת יחד עם גזע בקר קצר קרן. הכלאיים שנוצרו מהם, תוארו על ידי חוקר הטבע ארנסט תומפסון סיטון:
לאחר סופת שלגים כבדה שהובילה למותם של אלפי ראשי בקר בקנזס בשנת 1886, החוואי והצייד האמריקני צ'ארלס "באפלו" ג'ונס (מייסד העיר גרדן סיטי בקנזס), החל לגדל כלאיים של ביזונים ובקר בחוותו שהייתה בשטח שלעתיד יוקם בו הפארק הלאומי גרנד קניון, בתקווה שהכלאיים יוכלו לשרוד את החורפים הקשים. הוא כינה את צאצאי הכלאיים "קאטאלו (הלחם של המילים "קאטל" ו"בפאלו"). בשנת 1888, מוסום בויד, חבר אצולה אנגלי-אירי שעבר לקנדה והתגורר באונטריו, החל לפתח בקנדה כלאי ביזון ובקר, כשאת פרסום התוצאות הוא פרסם במגזין Journal of Heredity. אחר מותו בשנת 1914, ממשלת קנדה המשיכה בניסויים של ההכלאות עד 1964 ללא הצלחה מרובה. לדוגמה, בשנת 1936, ממשלת קנדה הצליחה להוציא רק 30 קאטאלו מוצלחים. לורנס בויד המשיך את עבודת ההכלאה של סבו בחווה באלברטה.
לאחר שבשילוב של ביזון ופרה נמצא שהצאצאים בדרך כלל עקרים, הגיע הפתרון בדמות הכלאה של פר וביזונית. העגלות שנולדו היו פוריות, אולם העגלים היו פוריים רק לעיתים רחוקות. אף על פי שהקאטאלו החל להיות מגודל בהצלחה, המגדלים נאלצו להתמודד עם שליטה על עדרים פראיים למחצה, והשליטה בנקבות הביזון הייתה לא פשוטה.
בשנת 1965, ג'ים ברנט מונטנה הצליח ליצור כלאיים שהולידו צאצאים פוריים לגמרי. זמן קצר לאחר מכן קורי סקוורונק הקים את איגוד הביפאלו העולמי שהחל להיות משווק בתור גזע בקר חדש. השם שניתן לכלאיים - "ביפאלו", נועד לבשר על כך שהגזע לא סובל מהבעיות הישנות שהיו אצל הקאטאלו. ההגדרה של הגזע נקבעה בתור חמש שמיניות גנים של בקר, ולכל היותר 3 שמיניות גנים של ביזון. יותר מ-3 שמיניות, הביפאלו מכונה כבר "ביזון כלאיים" שכן הוא דומה יותר לביזון מאשר לבקר (ראו תמונה בערך).
המונח "קאטאלו" ("cattalo") מוגדר בארצות הברית ככלאיים של ביזון ובקר עם מראה של ביזון. בקנדה לעומת זאת, המונח משמש לכל הצורות של הכלאיים. בארצות הברית, ה"קאטאלו" נחשב לחיה אקזוטית (מין בעל חיים שהובא מחוץ למדינה). למעשה, רוב עדרי הביזון האמריקני הקיימים כיום אינם טהורים גנטית, והם מעורבים חלקית עם הבקר. ישנן רק ארבע אוכלוסיות ביזון טהורות גנטית, ומתוכן, רק שתיים לא סובלים מברוצלוזיס שהיא מחלה שמקורה בבקר. האוכלוסיות הללו נמצאות בפארק הלאומי רוח המערה בדרום דקוטה ובהרי יוטה.
תיאור
המראה והאנטומיה של הביפאלו, משתנית בחדות בהתאם לאחוזי הגנים של הביזון. המונח "ביפאלו" מתייחס בעיקר לגזע הבקר שמורכב ברובו מגנים של בקר. גזע זה, בעל דמיון כמעט זהה לגזעי בקר אחרים, אך יש לו מספר תכונות שמקורם בביזון. הכתפיים שלו גבוהים ושריריים למדי, יש לו ראש רחב ומתולתל במצח, והפרווה שלו בחורף עשויה לעיתים קרובות להיות עבה וצמרירית. צבע הפרווה שלו הוא בדרך כלל חום אדמדם, לעיתים עם גוון צהבהב או לבנבן. הקרניים שלו קטנות ובדרך כלל הן נעדרות (ראו תמונה ראשית בטבלת המיון).
ביפאלו עם אחוזים גבוהים של ביזון (כדוגמת התמונה משמאל), שונה לגמרי: הפרווה שלו עבה ושעירה יותר, מבנה גופו ופניו דומים יותר לביזון, יש לו קרניים גדולות או קטנות כשל הביזון, והוא מתאפיין ברעמה או דלדול עור גדול בגרון. צבע פרוותו הוא שחור או חום שוקולד כהה, ולעיתים מפוספס. זכרים כאלו עשויים להיות זהים כמעט לגמרי לביזונים האמיתיים או לז'וברוני.
בשר ורישום
מחקר של מחלקת החקלאות של ארצות הברית, מצא שבשר הביפאלו דומה לבשר הביזון בכך שיש בו פחות אחוזים של שומן וכולסטרול לעומת בשר הבקר. אגודת הביפאלו האמריקנית קובעת שהביפאלו מותאם יותר למחיה במקומות קרים, צריך פחות סיוע בהמלטות מבקר, תוך כדי שהוא שומר על התכונות של צייתנות וקצב צמיחה מהיר כשל הבקר. שיעור הפגיעה בצמחייה של הביפאלו נמוך מהבקר. עוד נקבע, שבשר הביפאלו מכיל 4 עד 6% חלבון יותר מבשר הבקר, הוא רך יותר, וטעים ומזין יותר מבשר הבקר. בבשר הביפאלו יש פחות קלוריות, שומן וכולסטרול מבשר בקר, עוף או בקלה.
אגודת הביפאלו האמריקנית קובעת שהביפאלו קשוח יותר לתנאי מזג האוויר, הטיפול בו חסכוני יותר, והוא מייצר בשר טוב יותר מבקר הבית. ב-1983, היו שלוש קבוצות רישום של ביפאלו תחת הרישום העולמי של הביפאלו באמריקה. עד נובמבר 2008, היו כבר שתי אגודות ביפאלו תחת הרישום העולמי באמריקה. האגודות הללו יצרו את איגוד הביפאלו העולמי שאחראי כיום גם על הרישום.
הרולד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יאקאלו
יאקאלו (באנגלית: Yakalo), הוא פר גדול המהווה כלאיים בין יאק הבית לבין ביזון אמריקאי. השם שניתן לצורת הכלאיים מהווה הלחם של המילים "יאק" ו"בופאלו".
הניסיונות הראשונים להכליא בין המינים הללו שמשתייכים לסוגים נפרדים בשבט בקר שבתת-משפחת הפרים, נעשו לראשונה בשנת 1920 בפארק הלאומי ויינרייט במחוז אלברטה שבקנדה. הפארק נבחר עבור הניסוי בשל האוכלוסייה של הביזונים ששהו בו. ההכלאה נעשתה בין זכרי יאקים לנקבות ביזון טהורות ולנקבות ביפאלו, ובדומה לבני כלאיים אחרים, רק העגלות היו פוריות בעוד שהעגלים נותרו עקרים. הניסויים הופסקו בשנת 1928, ורק עגלים מעטים של יאקאלו שרדו והגיעו לבגרות. על פי הדיווחים של העוסקים בתחום, היאקאלואים היו מותאמים יותר מהוריהם לחיים בחורפים הקשים של קנדה, ובשרם היה "נהדר". עם זאת, מסיבה כלשהי העיסוק בהכלאות הופסק ולא נעשה שיווק מסחרי של היאקאלו למקומות אחרים בעולם למרות מעלותיו.
היאקאלו מתאפיין בגוף מסיבי, ארוך ורחב בדומה להוריו, עם כתפיים שריריות וגבוהות. מהיאק הוא יורש את הפרווה הארוכה והשעירה בצלעות, בצוואר ובמותניים, ומהביזון יורש את הפרווה הצמרירית בכתף ובמצח. הצבע בדרך כלל מושפע מצבעו של היאק (שחור, אפור או לבן). החוטם דומה לזה של היאק (רחב ומרובע עם נחיריים עגולים וגדולים) ולא לזה של הביזון. החרטום מוארך מעט בדומה ליאק, אך הראש מזכיר בצורתו יותר את הביזון (גדול ועגול באזור המצח). הקרניים קטנות כשל הביזון, אך הן צומחות בזווית מסוימת לצד כמו היאק ולא מתעקלות בחדות למעלה כמו אצל הביזון. הזנב ארוך ושעיר בדומה ליאק. מעבר לכך, שאר המאפיינים משותפים לשני ההורים: רגליים קצרות, עבות וחזקות, ואוזניים קצרות ועגולות; כן יש ליאקאלו בדומה להוריו צוואר עבה ורחב, דבשת גדולה על הכתף, ופרסות גדולות, רחבות ועגולות. במקרים רבים, היאקאלו עשוי להיות זהה כמעט לגמרי ליאק.
מפלגת הקומוניסטים של הונגריה
מפלגת הקומוניסטים של הונגריה (בהונגרית: Kommunisták Magyarországi Pártja-KMP) הייתה המפלגה הלניניסטית קומוניסטית הראשונה בהונגריה.
היסטוריה
מפלגת הקומוניסטים של הונגריה נוסדה ב־24 בנובמבר 1918 בסוף מלחמת העולם הראשונה בקומת הקרקע ברובע XII בבודפשט ברחוב וארושמיור, בדירתו של המהנדס ההונגרי-יהודי יוז'ף קלן (קליין). שבוע לאחר מכן מטה המפלגה עבר לרובע XIII לרחוב וישגראדי 15. משם פעלה החל מה -1 בדצמבר 1918 עד 21 במרץ 1919, שם שכן גם במשך זמן מה מערכת "העיתון האדום" (העיתון האדום היה עיתון קומוניסטי חוקי. הוא פורסם לראשונה בהונגריה ב־7 בדצמבר 1918 בארבעה עמודים, פעמיים בשבוע, ומסוף ינואר 1919, שלוש פעמים בשבוע).
המושב המייסד
בלה קון (כהן) כתב על המושב המייסד כמצוין בציטוט בצד:
הרפובליקה הסובייטית ההונגרית
בפברואר 1919 נעצרו מרבית מנהיגי המפלגה, אך השפעתה המשיכה לגדול. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (MSZDP) של הונגריה, לא הייתה מסוגלת להתגבר לבדה על המשבר הפוליטי שנוצר ולכן ביקשה את עזרתם של המנהיגים הקומוניסטיים שישבו בכלא. בעקבות החלטת שני ראשי המפלגה, שתי המפלגות התאחדו והכריזו על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. המפלגה המאוחדת נקראה תחילה המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית, אך הקומוניסטים לא הסכימו לכך (דעתו של בלה קון הייתה, כי השם לא מבטא את השתייכותה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית לאינטרנציונל הקומוניסטי (קומיטרן). לבסוף השם המשותף הפך ל"המפלגה הסוציאליסטית-קומוניסטית של הפועלים בהונגריה".
ה- KMP הלא חוקי התארגן מחדש בשנת 1922, ייסד את מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP) שבשנת 1925 כמפלגה חוקית קיימה את הקונגרס הראשון שלה בווינה. האידאולוגיה של המפלגה התמקדה ביישום מלא של הדיקטטורה הפרולטרית, אך המעצרים לא אפשרו לה להתנגד למשטר בהונגריה באותה עת. ה- MSZMP נאסר בשנת 1928 ואלה ממנהיגיו שלא הספיקו לברוח נכלאו והוצאו להורג. ה- KMP ביססה בסופו של דבר עד שנת 1936 את מטרתה האידאולוגית במחתרת: לארגן התנגדות אנטי-פשיסטית על בסיס יחידות של פועלים. במלחמת העולם השנייה מילאה המפלגה תפקיד קטן ורפה במאבק נגד הפשיזם בהונגריה ולא בהצלחה גדולה. הונגריה הייתה המדינה היחידה באירופה שלא פעלו בה כוחות פרטיזנים נגד צבאות גרמניה, בשל אהדת הציבור ההונגרי את הגרמנים.
מפלגת השלום
בשנת 1943 התפרקה המפלגה והוקמה מחדש בשם מפלגת השלום שהיה השם החוקי למפלגה. השם היה בשימוש עד ספטמבר 1944. מפלגת השלום הצטרפה במהרה לפעילות "החזית ההונגרית" (החזית ההונגרית הייתה ברית אנטי-נאצית של מפלגות הונגריות, ארגונים דתיים ואחרים שלא היו חוקיים במהלך הכיבוש הגרמני (19 במרץ 1944 - 4 באפריל 1945). החזית שפעלה עד דצמבר 1944 ניסתה לארגן ללא הצלחה התנגדות מזוינת אנטי-פשיסטית/אנטי-נאצית. בספטמבר 1944 שינתה המפלגה את שמה למפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
לקריאה נוספת
רעית בלה קון : בלה קון. בודפשט, מפרסם זרעים, 1969.
בטאוויה (ספינה)
"בטאוויה" (Batavia) הייתה ספינה של חברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC). היא נבנתה באמסטרדם ב-1628, והייתה חמושה ב-24 תותחי ברזל יציקה וכמה תותחי ארד. היא נטרפה בהפלגת הבכורה שלה, וזכתה להתפרסם בשל המרד עקוב הדם שפרץ בין הניצולים.
היציאה לדרך
ב-27 באוקטובר 1628 הפליגה הספינה החדשה "בטאוויה", שהוזמנה על ידי ה-VOC, מן האי טסל לעבר איי הודו המזרחית ההולנדיים כדי להביא משם תבלינים. מפקד האונייה וה-opperkoopman ("רב-סוחר") היה פרנסיסקו (או פרנסואה) פֶּלְסָארְט, בן העיר אנטוורפן, ורב-החובל היה אריאן יאקובסון. השניים נפגשו בעבר בהודו, ושם שררה ביניהם עוינות כלשהי, אך לא ידוע אם פלסארט בכלל זכר את יאקובסון כשזה הגיע אל ה"בטאוויה". יחד איתם היה באונייה גם ה-onderkoopman ("תת-סוחר", סוחר זוטר) ירונימוס (או יֶרוּן) קוֹרְנֶלִיסְוֹן, רוקח פושט-רגל מן העיר הארלם שנמלט מהולנד מחשש שייעצר בעוון כפירה דתית.
במהלך המסע הגו יאקובסון וקורנליסון תוכנית להשתלט על הספינה כדי שיוכלו לפתוח בחיים חדשים במקום אחר, הודות לשפע הזהב והכסף שהיו באונייה ונועדו כתשלום עבור סחורות. אחרי שיצאו מכף התקווה הטובה, שם עצרה הספינה לצורך הצטיידות, יאקובסון היטה את הספינה בכוונה ממסלולה כך שתתרחק מיתר הצי. יאקובסון וקורנליסון כבר הספיקו לאסוף סביבם קבוצה קטנה של גברים, וארגנו מראש תקרית שהייתה אמורה לשמש כאמתלה למרד: התוכנית כללה הטרדה מינית של נוסעת צעירה בת-אצולה, לוקרסיה יַאנְס, כדי לגרום לפלסארט שיעניש את הצוות. הם קיוו להציג את הענישה כלא-הוגנת ולגייס חברים נוספים לשורותיהם. על כל פנים, האישה הצליחה לזהות את תוקפיה. המורדים נאלצו לאחר מכן להמתין עד שפלסארט יעצור את האשמים, אבל הוא לא עשה זאת מעולם, כיוון שסבל ממחלה שטיבה לא ידוע.
הספינה נטרפת
ב-4 ביוני 1629 פגעה הספינה בשונית מורנינג ליד האי ביקון שבארכיפלג האוטמן, קרוב לחוף מערב אוסטרליה. מ-322 הנוסעים והצוות על הסיפון, הרוב הצליחו להינצל ולהגיע לחוף; כ-40 איש טבעו. הניצולים, שכללו את כל הנשים והילדים, הועברו לאיים הסמוכים בסירה ובמפרשית שהיו על ה"בטאוויה". בדיקה ראשונית של האי העלתה שאין בו כל מים מתוקים, ורק אספקה מוגבלת של מזון (ציפורים ואריות ים). פלסארט הבין את חומרת המצב והחליט לחפש מים על היבשת.
קבוצה שכללה את הקברניט יאקובסון, פרנסיסקו פלסארט, קצינים בכירים וכמה אנשי צוות ונוסעים עזבו את מקום התרסקות האונייה בסירת משוטים שאורכה 9.1 מטרים בחיפוש אחר מי שתייה. אחרי שהחיפוש בחוף האוסטרלי לא צלח, הם נטשו את הניצולים האחרים ויצאו צפונה במסע הרה סכנה אל העיר בטאוויה (כיום ג'קרטה). המסע הזה, שנחשב אחד מהישגי הניווט הגדולים ביותר בסירה פתוחה, ארך 33 יום, ובדרך פלא כל הנוסעים נותרו בחיים.
בהגיעם לעיר בטאוויה נעצר קצין התחזוקה של הספינה, אדם בשם יאן אֶוֶוורְטסון, והוצא להורג בעוון רשלנות ו"התנהגות שערורייתית" לפני טביעת האונייה (חשדו בו כי הוא מעורב בכך). יאקובסון נעצר גם הוא בחשד לרשלנות, אבל פלסארט לא ניחש כי יש לו יד בקשר. המושל הכללי של העיר בטאוויה, יאן פיטרסון קון, מינה מיד את פלסארט כמפקד היאכטה "סארדם" כדי שיצא להביא את שאר הניצולים, וכן לנסות ולהציל משהו מן הסחורות היקרות שהיו על הספינה. הוא הגיע לאי חודשיים מאוחר יותר, וגילה כי בינתיים התחולל מרד בין הניצולים, שבמהלכו נהרגו לפחות מאה מביניהם.
מעשי רצח
ירונימוס קורנליסון, שנשאר מאחור והיה אחראי לניצולים, ידע היטב כי אם תגיע הסירה לנמל בטאוויה ידווח פלסארט על המרד הממשמש ובא, ותפקידו בתכנון המרד עשוי להתברר. כיוון שכך, הוא תכנן לחטוף כל סירת סיוע שעשויה להגיע ולהשתמש בה כדי להגיע לנמל מבטחים אחר. קורנליסון הרחיק לכת ותכנן להקים ממלכה חדשה, תוך שימוש בכסף ובזהב שעל סיפון ה"בטאוויה". אלא שלשם כך היה עליו תחילה להיפטר ממתנגדים אפשריים.
ראשית כול, הוא החרים את כל כלי הנשק והמזון והעביר אותם לשליטתו. לאחר מכן העביר קבוצת חיילים אל האי ואלאבי המערבי, באמתלה של חיפוש אחר מים. נאמר להם להדליק מדורות איתות כשיגלו מים, ואז יבואו להצילם. מאחר שהיה משוכנע שלא יצליחו למצוא מים, הוא נטש אותם שם למותם.
לאחר מכן הייתה לקורנליסון שליטה גמורה בניצולים.
קורנליסון עצמו מעולם לא ביצע מעשה רצח במו ידיו, אם כי הוא ניסה לשווא להרעיל תינוק אחד (לבסוף נרצח התינוק בחנק). במקום זאת הוא שכנע או כפה על אחרים לעשות זאת בשמו - תחילה באמתלה שהקורבן ביצע פשע כגון גנבה. בסופו של דבר החלו המורדים להרוג לשם התענוג בלבד, או סתם מתוך שעמום. הוא תכנן לצמצם את אוכלוסיית האי עד שתגיע ל-45 איש, כך שהאספקה תספיק להם לזמן רב ככל האפשר. בסך הכול רצחו הוא וחבריו לפחות 110 גברים, נשים וטף.
ההצלה
קורנליסון, בעקבות הידיעה על קיומם של מים באי השכן, ומאחר שהמאגרים שלו הלכו והידלדלו, החליט לצאת לפעולה - מה גם שהעובדה שהחיילים עדיין בחיים איימה על הצלחתו. הוא יצא עם אנשיו כדי לנסות ולהביס את החיילים באי וסט ואלאבי. אבל החיילים היו מאומנים יותר מאנשיו, ופחות מורעבים מהם, ולכן ניצחו בקלות את המורדים בסדרה של קרבות, ולבסוף לקחו את קורנליסון בשבי. המורדים שהצליחו להיחלץ התארגנו מחדש בהנהגתו של מורד ושמו וָאוּטֶר לוֹס, וניסו לכבוש שוב את מבצרם של החיילים - הפעם באמצעות רובים - וכמעט שניצחו את החיילים. אבל בסופו של דבר ידם של החיילים הייתה על העליונה, ממש עם שובו של פלסארט. גם החיילים וגם המורדים ניסו להגיע ראשונים אל אוניית החילוץ, אבל אנשיו של האייס השיגו את המורדים, והספיקו לספר לפלסארט את הסיפור ראשונים. לאחר מכן נלכדו כל המורדים שעדיין היו חופשיים.
אחרית דבר
פלסארט החליט לערוך משפט באיים עצמם, משום שהאונייה סארדם תהיה צפופה מדי לשם כך מרוב ניצולים ואסירים. אחרי משפט קצר, העבריינים הגרועים ביותר נלקחו לסילז איילנד ("אי כלבי הים") והוצאו להורג. כפות ידיהם של קורנליסון ושל כמה ממנהיגי המורדים האחרים נכרתו לפני שנתלו. ואוטר לוס ועוד אחד מנערי הסיפון, שנחשבו עבריינים זוטרים בלבד, הופקרו על חוף היבשת וגורלם לא נודע. דיווחים מפי מתיישבים בריטים על אבוריג'ינים בהירי עור שלא כרגיל באותו אזור הם אולי עדות לכך שהשניים נטמעו בתוך שבט אבוריג'יני מקומי. לכמה מבני שבט אמאנגוּ באותו אזור יש סוג דם ספציפי לעיר ליידן בהולנד. מכל מקום, עוד ספינות הולנדיות נטרפו באותו אזור, וייתכן שהניצולים באו במגע עם שבטים מקומיים.
שאר המורדים נלקחו לעמוד למשפט בעיר בטאוויה, משפט שנוהל בידי המושל ההולנדי יאן פיטרסון קון שתואר כחסר רחמים. חמישה נתלו, ואילו אחרים הולקו. סגנו של קורנליסון, יאקופ פיטרסון, עונה בגלגל שבירה - העונש החמור ביותר שהיה נהוג אז. כל זאת משום שיאן פיטרסון קון לא בחל בענויים כדי להוציא הודאות. ידיו של אחד הרוצחים נקטעו לפני שנתלה. הקפיטן יאקובסון, אף על פי שעוּנה, לא התוודה על חלקו בתכנון המרד, וחמק מעונש מוות בשל חוסר ראיות. לא ידוע מה עלה בגורלו. ייתכן שמת בכלא בעיר בטאוויה. ועדת חקירה שהוקמה קבעה כי פלסארט הראה חוסר מנהיגות ולכן היה אחראי באופן חלקי למתרחש. נכסיו הוחרמו והוא מת כעבור שנה, חסר כול. מנגד, החייל הפשוט ויבה האייס הועלה על נס כגיבור. ה-VOC העלה אותו לדרגת סמל, ומאוחר יותר סגן - מה שהגדיל את שכרו פי חמישה.
341 נוסעים היו רשומים בספרי הספינה כשהפליגה מן האי טסל, אף כי בפועל היו על הסיפון 332. רק 68 הגיעו לנמל העיר בטאוויה.
גילוי הספינה הטרופה
בעת סקרי מיפוי שערכה האדמירליות באפריל 1840 בארכיפלג האברוליוס, שאיי האוטמן הם חלק ממנו, דיווח הקפיטן סטוקס מאה"מ ביגל:
מכל מקום, דומה כי סטוקס זיהה בטעות את שרידיה של הזווייק כשרידי ה"בטאוויה". בשנות החמישים של המאה ה-20 קבעה ההיסטוריונית הנרייטה דרייק-ברוקמן, בעקבות מחקר ארכיוני מעמיק, כי האונייה צריכה להימצא בקבוצת האיים ואלאבי. המודד ברוס מלרוז והצוללן והעיתונאי יו אדוורדס הסכימו עם התאוריה שלה. אדוורדס ארגן, בשיתוף עם דרייק-ברוקמן, כמה משלחות חיפוש ליד האי בִּיקון בראשית שנות השישים, אבל לא הצליח למצוא את האתר המדויק, אף על פי שהיה קרוב מאוד אליו. ב-4 ביוני 1963 היו מקס וגרייהם קריימר, לאחר שקיבלו את חומר המחקר של אדוורדס ולאחר שקיבלו מידע נוסף מדייג סרטנים שראה את עוגן הספינה, הראשונים שצללו באתר הנכון. כמו כן התגלו שרידי מבצרו של האייס. גילוי הספינה, וכן כמה ספינות נוספות, הביא להקמתה של המחלקה לארכאולוגיה ימית במוזיאון מערב אוסטרליה. עם השנים נִשלו מן המים פריטים נוספים מן הספינה, ביניהם העוגן ואחד התותחים. ב-1972 העבירה ממשלת הולנד באופן רשמי את הזכויות על כל שרידי האוניות ההולנדיות בחופי אוסטרליה לרשות ממשלת אוסטרליה. חלקים מן הספינה ופריטים מתוכה מוצגים כיום במוזיאון מערב אוסטרליה ובמוזיאונים אחרים במדינה; אבל רוב השרידים, כולל רוב התותחים, נותרו במקום הטביעה, ומהווים כיום אתר צלילה מבוקש.
רפליקה ה"בטאוויה" נבנתה ב"מבדוק בטאוויה" בעיר לליסטאד שבהולנד בין השנים 1985 ו-1995, כפרויקט העסקה יזומה לצעירים בניהול בונה הספינות וילם פוס (Vos). הרפליקה נעשתה תוך שימוש בחומרים מסורתיים, כגון אלון והמפ, בטכניקות בנייה ובכלים מסורתיים. שרידי הספינה הקיימים ותעודות היסטוריות סייעו בשחזור. בשנת 1999 הועברה הרפליקה לאוסטרליה, שם שימשה ה"בטאוויה" כ"ספינת הדגל" של הנבחרת באולימפית באולימפיאדת סידני בשנת 2000. לאחר מכן חזרה הספינה להולנד, והיא מוצגת כיום בלליסטאד.
יומן הספינה של פרנסיסקו פלסארט ראה אור ב-1647. באותה שנה גם פורסם ספר תחת הכותרת Ongeluckige voyagie van 't schip Batavia ("מסעה הרה-האסון של הספינה בטאוויה"), אשר זכה לפופולריות רבה; עד מהרה הוא יצא במהדורות רבות, חלקן מלוות באיורים, וכן תורגם לאנגלית ולשפות אחרות. בעקבותיו נכתבו עוד רומנים וספרי-עיון רבים שעסקו במסעה של ה"בטאוויה".
Live at Wembley
Live at Wembley (בעברית: הופעה חיה בוומבלי) הוא אלבום הופעה ואלבום וידאו של הזמרת-יוצרת האמריקאית, ביונסה, אשר יצא לאור ב-26 באפריל 2004, על ידי חברות התקליטים סוני אורבן מיוזיק וקולומביה רקורדס.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום הראשון במצעד אלבומי הווידאו של בילבורד.
רקע
אלבום ההופעה יצא על גבי די וי די ומכיל הופעה של הזמרת בארנה של ומבלי שבלונדון, כחלק מסיבוב ההופעות שלה "Dangerously in Love Tour". האלבום זכה לביקורות חיוביות. למשל אתר המוזיקה AllMusic, נתן לאלבום ציון של 3.5 כוכבים מתוך 5.
במהלך המופע הזמרת ביצעה את השיר "Wishing on a Star", גרסת כיסוי לשירם של להקת רוז רויס. על הביצוע קיבלה מועמדות בטקס פרסי גראמי בקטגוריית "הביצוע הווקאלי הנשי הטוב ביותר בשיר R&B". באותו הטקס, הפסידה ל-"We Belong Together" של מריה קארי.
הצלחה
האלבום הגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד 200 ולמקום השמיני במצעד אלבומי ה-R&B וההיפ-הופ של בילבורד, עם מכירות של 45 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו. במצעד אלבומי ה-DVD הרשמי של המדינה השיר הגיע למקום הראשון ובכך גם באוסטרליה וספרד כאשר בארצות הברית ואוסטרליה הוא גם הגיע למעמד פלטינה כפולה ובצרפת הגיע למעמד פלטינה.
בנוסף לכך, הגיע האלבום לעשירייה הפותחת במצעד של מדינות כמו בלגיה, אוסטריה והולנד.
מיקומי שיא
המצעדים שלהלן הם מצעדי אלבומי וידאו בלבד.
ביזון קווקזי
ביזון קווקזי (שם מדעי: Bison bonasus caucasicus; ידוע גם כביזון כספי או כביזון ההרים) הוא תת-מין נכחד של ביזון אירופי, אשר היה תת-אנדמי לאזור הקווקז במזרח אירופה ונכחד בסביבות 1927. הוא תואר מדעית לראשונה רק בשנת 1901 על ידי הזואולוג הרוסי קונסטנטין סאטונין, אף על פי שהיה ידוע לאירופאים מאז המאה ה-17. האטימולוגיה של שמו המדעי היא כדלהלן: "Bison" = סוג של שור בר; "Bonasus" = דומה לתאו; "Caucasicus" = קווקזי. צירוף שלוש המילים מתפרש אם כן כ"סוג של שור דמוי תאו המצוי בקווקז".
תיאור
הביזון הקווקזי היה קטן יותר מתת-המין השפלתי. הוא הגיע לגובה כתפיים של 160 ס"מ, ומשקלו היה 480 ק"ג בממוצע; במקרים נדירים זכרים גדולים הגיעו גם למשקל של 700 או 800 ק"ג. פרוותו הייתה צמרירית ועבה במיוחד, כדי להתמודד עם הטמפרטורות הקפואות במרומי ההרים בחורף, והיא לא הייתה ארוכה בחלק הקדמי של הגוף. באזור הפנים, הפרווה הייתה מתולתלת וסבוכה. צבע הפרווה היה חום זהוב אחיד בכל הגוף, ונטה להתכהות באזור הגחון והצוואר; הראש היה כהה יותר משאר הגוף. הפרסות היו קצרות, אך גבוהות ומעוגלות יותר משל ביזונים אחרים.
אקולוגיה
מכיוון שהביזון הקווקזי נודע למדע בתקופה מאוחרת למדי, לא נעשו מחקרים אודות האקולוגיה או הרבייה שלו. סביר להניח שהן דומות לקרובו החי כיום. הביזון הקווקזי היה פעיל לאורך היום, אך שעות הפעילות השתנו בהתאם לעונה. הנקבות חיו בעדרים של עד 20 פרטים בעוד שהזכרים חיו בבדידות או בקבוצות קטנות. הביזון היה משמיע נהמות ונחירות ששימשו לתקשורת בין הפרטים. התזונה הייתה מורכבת מעשבים, עלים, קליפות עצים, חזזיות, טחב ומקורות צמחיים נוספים. הם היו תלויים בשתיית מים קבועה, ובחורף שברו באמצעות פרסותיהם את שכבת הקרח מעל האגמים על מנת להגיע למים.
בעונת הרבייה, הזכרים היו מקיימים ביניהם קרבות על מנת לזכות בשליטה על עדר הנקבות. ההריון נמשך כ-260 ימים, לאחריהם נולד עגל אחד ולעיתים רחוקות תאומים. העגלים היו נגמלים בגיל 6–8 חודשים, ומגיעים לבגרות לאחר שנתיים לנקבה ולאחר שמונה שנים לזכר. תוחלת החיים הייתה עד 27 שנים.
בשל גודלו, לביזון הקווקזי הבוגר לא היו אויבים טבעיים מלבד דובים חומים, וזאבים, אשר היוו איום בעיקר לעגלים; עם זאת, עד המאה ה-10 נרדף תת-מין זה על ידי טורפים גדולים יותר שהיו מסוגלים להתמודד עמו, כגון האריה האסייתי שנעלם מהאזור, ועד סוף המאה ה-19 על ידי הטיגריס הכספי שנכחד. הביזון הקווקזי חפף בתחומי המחייה שלו לפרסתנים נוספים, כדוגמת אייל קורא שנעלם אף הוא מהאזור, וכן עם צפיר האלפים, אייל סיבירי, אייל אדום ויעל קווקזי מזרחי.
תפוצה
במהלך המאה ה-17, הביזון הקווקזי אכלס שטח גדול על מורדות הקווקז המערבי - כולל בחבל קובאן למורדות הקווקז - במיוחד למרגלות שרשראות ההרים הסמוכות לתחומי האגירה של נהר קובאן ונהר טרק. אזור זה נופל כיום בתחומי המדינות רוסיה (קברדינו-בלקריה, קאראצ'אי-צ'רקסיה, קרסנודאר ואדיגיה), וגיאורגיה (אבחזיה, סמגרלו וסוואנתי עילית וגוריה). טווח התפוצה ההיסטורי שלו הופרד מטווח התפוצה של ביזון השפלה וביזון הקרפטים על ידי מישורי הערבות של נהר הדון, אך חוקרים רבים משערים שההפרדה בין תת-המינים נוצרה בעקבות ציד ולא בצורה טבעית.
אף על פי שהתפוצה הייתה מוגבלת לקווקז המערבי במהלך המאות האחרונות ושאין ראיות לנוכחות ביזונים ממזרח לדרך הצבאית הגאורגית, הביזון הקווקזי היה נפוץ באופן וודאי גם על מורדות הקווקז המזרחי באזרבייג'ן וסביב החלק המערבי של בקעת הים הכספי, ואולי אף בהרי אלבורז באיראן; כך למשל, בכתביו של אבאקה חאן מהשושלת האילח'אנית, יש עדויות לציד של "תאו הרים" ביערות שבקרבת העיר שארהוט בסמנאן בין 1275 ל-1276, וישנה סבירות לכך שהוא היה קיים אף באפגניסטן.
עד סוף המאה ה-19, הלכה והצטמקה תפוצתו של הביזון הקווקזי לכעשירית מאזור המחיה המקורי, כשהגורם העיקרי לכך היה ההתיישבות האנושית בהרים שהביאה בעקבותיה את הציד הנרחב של בעלי חיים גדולים.
הכחדה
עד המאה ה-18, אוכלוסיות הביזון הקווקזי היו מפוזרות באזורים לא מוגנים, כך שהציד הפחית את מספרם מבלי שיזכו להגנה. בסוף המאה ה-19, האוכלוסיות האחרונות התרכזו בחבל קובאן הקווקזי - בין יובלי הנהרות. ב-1860 האוכלוסייה העולמית עמדה על כ-2,000 פרטים בלבד, והיא הצטמצמה ל-450 עד 500 פרטים בסביבות 1890.
הנסיגה במספרים נעצרה לאחר הקמת שמורת ציד גדולה עבור הצאר ניקולאי השני, שהגנה למעשה על הביזונים מפני ציד חסר מעצורים של תושבי האזור - היות שהם נחשבו כרכושו הפרטי של הצאר והעונש על ציד לא חוקי של ביזון יכול היה להיות מוות. ב-1910, הוערך שיש בתחומי השמורה כמה מאות פרטים (כ-500).
לאחר מלחמת העולם הראשונה ובמהלך מהפכת אוקטובר, הצאר הודח מכסאו והשליטה על האזור קרסה, מה שהוביל את תושבי האזור לפלוש לשמורת הציד ולטבוח בביזונים הקווקזים באין מעצור - במידה מסוימת גם בעקבות הרעב ששרר באותה תקופה. הביזונים נעלמו במהירות מתחומי השמורה, והתפרצות מחלת הפה והטלפיים עשתה שמות בנותרים.
בשנת 1921 חיו בשמורה 50 הביזונים האחרונים. ההכרזה של המשטר הסובייטי בשנת 1924 על הקמת אזור מוגן בתחומי השמורה הגיעה מאוחר מדי; שלושת הביזונים הקווקזים האחרונים נורו בשנת 1927 בהר אלושה.
שיחזור
בשנת 1940 שוחררה קבוצה של ביזונים בני כלאיים מביזון אמריקני וביזון אירופאי לשמורה ביוספרית בקווקז, ומאוחר יותר בשנת 1959, גם באזור מיוער נוסף בקברדינו בלקריה. מספר שנים לאחר מכן, נלקחו מגני חיות בגרמניה מספר ביזונים אירופאיים עם גנים קווקזיים שמקורם בביזון קווקזי שנלקח מהבר והתרבה עם תת-המין השפלתי, ומהם הקימו עדרים קטנים ששוחררו בקווקז, בניסיון לשחזר את הפאונה הגדולה של הקווקז.
אטלנטיס מכנסמרובע
הסרט הוא קומדיה מצוירת בעלת מוטיבים של הרפתקאות דמיוניות. התסריט נכתב על ידי קייסי אלכסנדר, זאוס סרבס, סטיבן בנקס ודני מיכאלי.
תקציר העלילה
עלילת הסרט עוקבת אחר בובספוג וחבריו, אשר יוצאים למסע בעיר האבודה אטלנטיס לאחר שבובספוג ופטריק מצאו את חציו האבוד של הקמיע של אטלנטיס, פריט עתיק יומין היוצר המוציא אוטובוס ממערבולת. הם עולים על האוטובוס, בלי ידיעה שפלנקטון נמצא בתוך תא הכפפות. בהגיעם אל אטלנטיס, לורד הוד מלכותו (דייוויד בואי בתפקיד אורח) מציג להם את נפלאות העיר, בין היתר את הכספת, את המעבדה ואת המוזיאון. לאחר שלורד הוד מלכותו מסיים בהצגת העיר לחבריו של בובספוג, הוא מוביל את בובספוג ופטריק אל "הבועה הכי זקנה", פריט חשוב ויקר לאטלנטיס ולתושביה. פלנקטון מתכנן להשתלט על העיר אטלנטיס, ובינתיים הצליח למצוא את הארסנל הצבאי של אטלנטיס.
כשבובספוג ופטריק מגיעים אל "הבועה הכי זקנה", הם מובילים לפיצוצה שלא מתוך כוונה, אלא על ידי הבזק מן המצלמה שלהם. בעת הארוחה, בובספוג ופטריק נלחצים, מאחר שהם פוצצו נכס חשוב לעיר אטלנטיס. המלך מסביר להם כי הבועה שהם ראו היא למעשה העתק של הבועה המקורית, ומציג את הבועה המקורית בתוך צנצנת אטומה. פטריק, שולף את מצלמתו ומפוצץ את הבועה מן ההבזק. המלך של אטלנטיס זועם וקורא לצבא האטלנטי כדי שיילכדו אותם ואת חבריהם. בינתיים פלנקטון אורב בחוץ עם טנק ירוק ומחומש. כשכולם יוצאים החוצה ממנוסה מהצבא האטלנטי, הם רואים את הטנק. פלנקטון מזהיר אותם שיש לו את "הנשק הכי קטלני בארסנל האטלנטי" ושהוא יהיה המלך החדש של אטלנטיס. לאחר שפלנקטון מכין את הנשק לירי, מסתבר שה"נשק" הוא בעצם מכונה יורה גלידה שאיננה פוגעת באיש. פלנקטון המיואש מנסה לברוח אך המלך תופס אותו, בעודו חושב כי פלנקטון הוא "גרגר מדבר", וטוען כי פלנקטון ישמש בתור תחליף מצוין לבועה.
בסוף הפרק פלנקטון הופך למוצג במוזיאון האטלנטי, ובובספוג וחבריו חוזרים אל ביקיני בוטום. המלך דורש ממשרתיו לזרוק את הקמיע, בטענה ש"תושבי אטלנטיס אינם מסוגלים לחוות עוד אורחים כמו אלו".
B'Day Anthology Video Album
רקע
ביונסה אמרה כי הרעיון לאלבום נבע מהעובדה כי לטענתה לא היה טעם בכך שהמעריצים שלה יחכו כל פעם לקליפ חדש שיעלה לאינטרנט אלא הם יוכלו לצפות בכל הקליפים בבת אחת. בנוסף היא אמרה כי עוד לפניי שהחלה לצלם את הקליפים היא ראתה בראשה כיצד הם ייראו מבחינת כוריאוגרפיה, תלבושות, איפור ושיער. היא רצתה שכל קליפ ייראה שונה ולכן בכל קליפ השתמשה בטכניקת צילום שונה, בתלבושות שונות ובתפאורה שונה.
הרכב האלבום
האלבום כולל 13 קליפים לשירים מאלבומה השני, כולל מאחורי הקלעים של הכנת האלבום. ביונסה צילמה קליפים לכל הסינגלים שיצאו מהאלבום אך גם צילמה מספר קליפים לשירים שלא יצאו כסיגנלים מהאלבום והכניסה גם אותם לתוך האלבום.
חלק מהקליפים שנכנסו לאלבום צולמו מראש וחלק מהם צולמו במיוחד בשביל האלבום. לאלבום יצאו שלוש מהדורות: המהדורה הרגילה, מהדורה מורחבת ומהדורה שהייתה זמינה מחוץ לארצות הברית אשר כוללת את הגרסה המורחבת של אלבומה השני.
האלבום זכה להצלחה מסחרית רבה כאשר הגיע למעמד פלטינה כפולה בארצות הברית. הקליפ לשיר "" קיבל תביעות משפטיות בגין הפרת זכויות יוצרים ולכן מאוחר יותר המהדורה הרגילה של האלבום הוחלפה במהדורה הכוללת חלקים מתוך הקליפ המקורי.
פורום החוסכים לפנסיה בישראל
פורום החוסכים לפנסיה בישראל היא עמותה הפועלת למען החוסכים והחיסכון לפנסיה צוברת במדינת ישראל. הפורום רואה צורך להגן על ציבור החוסכים, הן מפני החלטות של ממשלת ישראל והכנסת, או העדר החלטות, שעלולות לפגוע בחיסכון, והן מפני הגורמים הפועלים בשוק: חברות הביטוח, בתי ההשקעות, הבנקים וסוכני הביטוח, והחברות הציבוריות בשוק ההון, שכספי הפנסיה מושקעים בהן. הפורום פועל בשורה של נושאים למען החיסכון הפנסיוני, אולם רוב הפרסום לו זכה הגיע מהמאבק להגבלת דמי הניהול בקופות הגמל ובביטוחי המנהלים. מאבק זה החל עם הקמת הפורום, וזכה להישג משמעותי בפברואר 2012, כאשר החליטה ועדת הכספים של הכנסת על הגבלת דמי הניהול.
הקמת הפורום
בין הגורמים להקמת הפורום, היו בעיות החיסכון הפנסיוני בישראל כפי שנחשפו בעקבות המשבר הכלכלי של 2008, הסדרי החוב של אפריקה ישראל וצים, ועליית גובה דמי הניהול בקופות הגמל בשנים 10–2005. הפורום התחיל כקבוצת פייסבוק שנפתחה באפריל 2010 על ידי רועי מימרן, איש היי-טק וכלכלן, פעיל חברתי וסביבתי. מימרן היה מראשוני הארגון הסביבתי מגמה ירוקה בשנת 1997 ומילא מאז תפקידים התנדבותיים במספר ארגונים סביבתיים, וכמו כן יו"ר ועד שכונת למד בתל אביב-יפו. לאחר שהצטרפו מעל 100 חברים לקבוצה נקבע מפגש ראשון שהתקיים באוקטובר 2010 במרכז רוזין ברמת-אביב ג', בו הוחלט לרשום את הפורום כעמותה. הרישום בפועל התבצע בתחילת 2011. הפעילות הבולטות הנוספות בפורום עם הקמתו היו מירב בן-עובד, עורכת הבלוג "לקבל את המירב" בנושא צרכנות וכלכלת המשפחה, וליאת מולכו, רכזת פרויקט "פנסיה משלה" בעמותת "סביבה תומכת". בין חברי ועדת הביקורת של הפורום נמצאת עו"ד יפעת סולל, פעילה חברתית בעמותות וכיום בקואופרטיבים.
מטרות הפורום
מטרות הפורום כפי שנקבעו לקראת רישומו כעמותה:
לאחר פרוץ המחאה החברתית ביולי 2011 עלה העניין הציבורי בפעילות הפורום ובנושאים בהם הוא עוסק.
המאבק על דמי הניהול
מראשית פעילות הפורום, פנו חבריו למשרד האוצר, לחברי הכנסת ולתקשורת הכלכלית, והתריעו כי דמי הניהול בקופות הגמל ובביטוחי המנהלים, שעמדו על עד 2% מהצבירה לשנה, חותכים באופן מצטבר עד 35-40% מכספי החיסכון הפנסיוני לאורך כל השנים, ועלות זאת גבוהה מדי בתקופה שבה גובה החיסכון הפנסיוני במועד הפרישה אינו ידוע ואינו מובטח, ונמצא למעשה באחריות החוסך. ההתייחסות הראשונה לפורום בתקשורת הייתה ביולי 2010 בנושא זה. חברי הפורום קראו לאמץ הצעת חוק שהגישו חברי הכנסת חיים כץ, שלי יחימוביץ', אמנון כהן ואילן גילאון בנושא זה. בתחילה הטיל משרד האוצר ספק בצורך להתערב בנושא, אך בנובמבר 2010 הציגו שר האוצר, יובל שטייניץ, והממונה על שוק ההון, ביטוח וחיסכון באוצר, עודד שריג, את "התוכנית להגברת התחרות בשוק החיסכון הפנסיוני", שכללה הפחתה בתקרת דמי הניהול בקופות הגמל ובביטוחי המנהלים, לרמה של עד 5% מההפקדות ו-1.2% לשנה מהצבירה, וכמו כן נכללו בה רפורמות נוספות בשוק. אולם במהלך שנת 2011 הרפורמה המובטחת לא מומשה בתקנות ובחוזרים הנדרשים, והזעם הציבורי על גובה דמי הניהול הלך וגבר. חברי הפורום המשיכו להציג את הנושא בתקשורת ובכנסת. בתחילת דצמבר 2011 פרסם הפורום מחקר כלכלי-סטטיסטי שהוכיח כי אין קשר בין דמי הניהול שגובות קופות הגמל וקרנות הפנסיה, לבין התשואה שהן הביאו על השקעת הכספים בין השנים 11–2007, מחקר שזכה לכתבת השער בעיתון כלכליסט. בינואר 2012 הודיע חבר הכנסת חיים כץ על כוונתו להביא להצבעה את הצעת החוק שהוגשה בנושא, ובמקביל משרד האוצר הודיע על כוונתו להגיש לאישור את התקנות שלהן התחייב קודם. בפברואר 2012 התערב ראש הממשלה בנימין נתניהו בנושא, ובפגישה עם יובל שטייניץ וח"כ חיים כץ סוכם על פשרה שלפיה, דמי הניהול בקופות הגמל (לא כולל קרנות השתלמות) ובביטוחי המנהלים יופחתו ל-4% מההפקדות ו-1.05% מהצבירה לשנה, למרות התנגדות חברות הביטוח ובתי ההשקעות. תקנות אלה אושרו על ידי ועדת הכספים ב-27 בפברואר 2012, ופורסמו ביוני 2012. מאז פועל הפורום כדי להגן על ההחלטה ולקדם מהלכים משלימים, כגון קרן ברירת מחדל.
פעילות במחאת האוהלים
לאחר שהחלה המחאה החברתית ביולי 2011, השתלב הפורום בפעילות המחאה. פעילת הפורום ליאת מולכו כתבה פוסט בשם "פנסיה ברת השגה" שהופץ במאהלים. חברי הפורום העבירו הרצאות במאהלים בנושא הפנסיה. כשהוקם צוות ספיבק-יונה, פורום המומחים המייעץ למחאה, הצטרף יו"ר הפורום רועי מימרן לצוות הכלכלי, שעסק בין היתר בנושא הפנסיה. כמו כן התקיימו אירועים לפעילי המחאה תחת הכותרת "פ' זה פנסיה", ביניהם כנס פעילים שהתקיים בדצמבר 2011 בסמינר הקיבוצים ברמת-אביב, בהשתתפות דפני ליף, מראשי המחאה. חברי הפורום השתתפו עם דוכן ושלטים בנושא בהפגנות המחאה שנערכו בקיץ 2012.
תספורות והסדרי חוב
הפורום מחה נגד הסדרי חוב של חברות ובעלי שליטה שלקחו הלוואות מהציבור ומחסכונות הפנסיה באמצעות אג"ח קונצרניות ולא החזירו את כל הכסף ("תספורות"). נציגי הפורום השתתפו בישיבות ועדת הכלכלה של הכנסת בנושא זה, וכן בועדת החוקה בנושא תיקון מס' 19 לחוק החברות. כמו כן מתחו נציגי הפורום ביקורת על חברות הביטוח ובתי ההשקעות (משקיעים מוסדיים), על אופן קבלת החלטות השקעה בעבר, על אופן ניהול החוב והתמודדות עם הסדרי חוב. נציגי הפורום מילאו תפקיד בהתנגדות מחזיקי האג"ח של סקיילקס לעסקת מכירת החברה לחברת האצ'יסון, שפורסמה ביוני 2012 והייתה אמורה לכלול תספורת למחזיקי האג"ח, ולאחר מכן בוטלה. במספר מקרים, קראו נציגי הפורום לבעלי האג"ח להשתלט על חברות בקשיים, ולא להשאיר את בעל השליטה במקרים של הסדר חוב הכולל תספורת.
בעקבות משבר הקורונה באפריל 2020, התיר הממונה על שוק ההון לגופי הפנסיה לרכוש איגרות חוב קונצרניות גם שלא על-פי הכללים שגובשו על ידי ועדת חודק. בעקבות כך התריע הפורום מפני השקעות שיגיעו בעתיד להסדרי חוב.
המסלקה הפנסיונית
נציגי הפורום השתתפו בסוף 2010 בדיוני ועדת העבודה והרווחה בכנסת על החקיקה בנושא המסלקה הפנסיונית, שאמורה להיות מערכת מידע על כלל החיסכון הפנסיוני בישראל, שתשרת את חברות הביטוח, בתי ההשקעות, הבנקים, הסוכנים והיועצים הפנסיוניים. נציגי הפורום דרשו שגם לחוסכים תינתן אפשרות לקבל את המידע הנוגע להם באופן ישיר מהמסלקה, דרישה זו אומצה על ידי הוועדה ולאחר מכן קיבלה את הסכמת משרד האוצר והוכנסה לחוק. המהלך הושלם כאשר ביוני 2014 נפתחה המסלקה לגישה לציבור החוסכים.
המודל הצ'יליאני
הפורום פועל כדי לקדם את המודל הצ'יליאני, באופן ספציפי את נושא התאמת מסלול החיסכון למאפייני וגיל החוסך. פניית הפורום לוועדת טרכטנברג באוגוסט 2011 התייחסה לנושא, תוך קריאה לממשלה הן להעביר את החוסכים המבוגרים (מגיל 60 ומעלה) למסלולים סולידיים יותר, והן להנפיק איגרות חוב ממשלתיות מיועדות לטובת מסלולים אלו. בהמשך פנה הפורום למשרד האוצר בנושא זה. בתחילת 2012 הודיעו ד"ר יובל שטייניץ ופרופ' עודד שריג על הכוונה לאמץ את המודל הצ'יליאני החל משנת 2013, אולם ללא הנפקת אג"ח ממשלתיות מיועדות, דבר שעליו מתח הפורום ביקורת. באפריל פנה הפורום לראש המועצה הלאומית לכלכלה, פרופ' יוג'ין קנדל בהצעה להשקיע את הכספים שיתקבלו מהנפקת אג"ח מיועדות בקרן דוגמת הלאומית לתמלוגי הגז. באותו חודש הודיע משרד האוצר על דחיית הפעלת המודל לשנת 2014, החלטה שגם עליה מתח הפורום ביקורת. עם פרסם טיוטה חדשה של תקנות המודל על ידי משרד האוצר בנובמבר 2014 הגיש הפורום נייר עמדה עדכני ומפורט, בעקבותיו התקיימה פגישה בין נציג הפורום לנציגי האוצר. רוב הערות הפורום הוטמעו בחוזר הסופי שפורסם בפברואר 2015, פרט לנושא של התאמת אג"ח מיועדות, אשר טופל לאחר מכן בוועדה בראשות מנכ"ל האוצר שי באב"ד. המודל מופעל בכלל השוק הפנסיוני בישראל מתחילת 2017.
בג"ץ האג"ח המיועדות
באוקטובר 2014 הגיש הפורום עתירה לבג"ץ (6925/14) במשותף עם איגוד בתי ההשקעות, הקוראת לממשלה להנפיק איגרות חוב מיועדות לקופות הגמל בדומה לאלה המונפקות לקרנות הפנסיה. זאת מתוך כוונה לסייע לציבור העצמאים, שרובו חוסך בקופות הגמל ולא בקרנות הפנסיה, וכן לגרום למשרד האוצר לבחון רעיונות להרחבת הנפקת אג"ח מיועדות. בדצמבר 2015 הנחה בג"ץ את הממשלה לתת הבהרות בעניין. העתירה נדחתה על ידי בג"ץ בדצמבר 2017 לאחר שלושה דיונים.
אג"ח מגובות משכנתאות
בעקבות העבודה שנעשתה בבנק ישראל להסדרת הנפקה של איגרות חוב שמגובות במשכנתאות והלוואות בנקאיות, פנה הפורום למשרד האוצר בקריאה להקים ועדה, דוגמת ועדת חודק, שתבחן מתי וכיצד על גופי הפנסיה להשקיע באג"ח כאלה.
קרנות הפנסיה הוותיקות
בקיץ 2018 פורסם שקרנות הפנסיה הוותיקות ייאלצו לקצץ את הקצבה לעמיתים כתוצאה מאי העלאת גיל הפרישה לנשים. בתגובה הציג הפורום עמדה בוועדת הכספים, שלפיה יש להפריד בין גיל הפרישה הקובע לצורך קצבאות הזקנה בביטוח הלאומי לבין הגיל הקובע בקרנות הפנסיה הוותיקות, ולעדכן באופן מיידי את גיל הפרישה לנשים ל-64 בקרנות הוותיקות. עמדה זו הוצגה גם במכתב הפורום לשר האוצר ובמאמר. הסוגיה נפתרה כאשר בחוק ההסדרים לשנים 2021-22 אישרה הכנסת את מתווה העלאת גיל הפרישה לנשים.
השקעות אחראיות (ESG) ומשבר האקלים
הפורום הצהיר מהקמתו על תמיכתו בהשקעת כספי הפנסיה באופן המתחשב בשיקולי ממשל תאגידי, אחריות חברתית ואחריות סביבתית. בקיץ 2020 הצטרף הפורום לקבוצת פורום כסף נקי יחד עם ארגונים לאיכות הסביבה, במטרה להפסיק או להפחית את השקעות כספי הפנסיה בישראל בדלקים מאובנים ובהפקת אנרגיה באמצעותם, אשר פוגעת באקלים.
מדד תא-125 אקלים נקי
כדי להקל על משקיעים בשוק הישראלי להוציא כספים מהשקעות הפוגעות באקלים, פנה יו"ר הפורום באוגוסט 2020 לבורסה בתל אביב, והציע להקים מדד מניות המבוסס על מדד תא-125 אך ללא חברות דלקים מאובנים. הבורסה נענתה לפניית הפורום, ולצורך העניין נחתם הסכם בין הנהלת הבורסה לבין ארגון "חיים וסביבה", ארגון הגג של ארגוני איכות הסביבה בישראל אשר נתן את חסותו המקצועית למהלך, על הקמת המדד החדש - מדד תל אביב 125 – אקלים נקי מדלקים פוסיליים, כאשר יו"ר פורום החוסכים לפנסיה חבר בוועדה המקצועית הקובעת את החברות שלא ייכנסו למדד. ההסכם אושר על ידי דירקטוריון הבורסה לניירות ערך, וההודעה על המדד פורסמה ב-9 בנובמבר 2020 והמדד הושק ב-6 בדצמבר. החל מ-12 במאי 2021 החלה להיסחר קרן סל ראשונה הצמודה למדד זה.
פעילות מול רשות שוק ההון
על-מנת לאפשר לגופי הפנסיה לפתוח מסלולי חסכון מתאימים, פנה הפורום לראש רשות שוק ההון, ביטוח וחסכון ד"ר משה ברקת, בקריאה לאפשר הקמת מסלולי חסכון פנסיוני בגישת השקעות אחראיות או ללא דלקים מאובנים.
פעילות מול הגופים המוסדיים
לאחר שפורסם באוגוסט 2020 כי חברת הביטוח מגדל רוכשת בכספי החוסכים לפנסיה, תחנות כוח מבוססות גז באשקלון ובשורק, פנה הפורום ב-27 בספטמבר 2020 להנהלת מגדל בקריאה לבטל את העסקה בגלל הפגיעה באקלים, וכמו כן נפגש עם נציגי מגדל, פגישות דומות התקיימו על ידי ארגונים אחריים בפורום כסף נקי. ב-3 בנובמבר 2020 הודיעה חברת מגדל כי תאמץ גישת השקעות אחראיות בהשקעת כספי הפנסיה שלה ותפסיק להשקיע בדלקים פוסיליים. הודעה ברוח דומה הוציא ביולי 2021 בית ההשקעות אלטשולר-שחם, אשר גם איתו נפגש הפורום.
The Beyoncé Experience Live
The Beyoncé Experience Live הוא אלבום ההופעה השלישי ואלבום וידאו של הזמרת-יוצרת האמריקאית, ביונסה, ואלבום הווידאו הרביעי שלה, אשר יצא לאור ב-16 בנובמבר 2007, על ידי חברות התקליטים קולומביה רקורדס ומיוזיק וורלד.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום השני במצעד אלבומי הווידאו של בילבורד.