cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי הפיליפינים–קוריאה הצפונית
יחסים כלכליים
על פי מחלקת המסחר והתעשייה הפיליפינית, הייצוא העיקרי של הפיליפינים לקוריאה הצפונית כלל בננות, מחשבים ומעגלים משולבים.
בשנת 2017, על פי הדיווחים, הפיליפינים הייתה שותפת הסחר השלישית בגודלה של קוריאה הצפונית על פי ה-Daily NK, לצד הודו וסין, כאשר האחרונה מהווה 90 אחוז מהסחר בקוריאה הצפונית.
יחסי הסחר הושעו על ידי הפיליפינים בספטמבר 2017 כדי לציית להחלטת מועצת הביטחון של האו"ם שקראה להמשך סנקציות נגד קוריאה הצפונית בגלל ניסויי הטילים שלה ביולי 2017.
Love On Tour
Love On Tour הוא סיבוב ההופעות השני של הזמר-יוצר הבריטי הארי סטיילס. סיבוב הופעות זה נועד לקדם את האלבום השני של סטיילס, Fine Line. הופעת הבכורה של סיבוב ההופעות צפויה להתקיים ב-14 באוגוסט 2021, בטקומה, וושינגטון די. סי., ארצות הברית. סיבוב ההופעות מונה 167 הופעות.
רקע כללי
ב-14 בדצמבר 2019, האלבום Fine Line יצא לאור. בריאיון בתחנת הרדיו "Capital FM", סטיילס הכריז כי הוא מתכנן סיבוב הופעות עולמי ב-2020. ב-13 בנובמבר 2019, הוכרז באופן רשמי על סיבוב ההופעות. במרץ 2020, סטיילס הודיע על ביטול הופעות בעיר קרסון עקב מגפת הקורונה. לאחר מכן, סטיילס דחה את ההופעות באירופה ל-2021, וביוני, דחה גם את ההופעות באמריקה הצפונית.
איגור רוטשטיין
איגור רוטשטיין (10 בספטמבר 1971 - 4 באוגוסט 2006) היה רופא וקצין רפואה במילואים בצה"ל. בקרב עם לוחמי חזבאללה בכפר מרכבה בדרום לבנון במלחמת לבנון השנייה, טיפל בפצועים תחת אש, ונהרג ממטען צד. על אומץ ליבו בקרב הוענק לו לאחר מותו עיטור המופת.
קורות חייו
נולד בעיר טומסק בסיביר שבברית המועצות במשפחה יהודית. אביו, מרצה לפיזיקה ואימו רופאה. בשנת 1987, לאחר סיום בית הספר התיכון התקבל ללימודים במכון מחקר ממלכתי לרפואה בטומסק. בשנת 1994 סיים את לימודיו ובשנת 1995 סיים את התמחותו בכירורגיה. הוא עבד במחלקת הטראומה בבית החולים לטיפול נמרץ. בשנת 1997 עלה לארץ יחד עם אשתו אלונה ובנו לב בן ה-10 חודשים
איגור ומשפחתו התגוררו תחילה בקיבוץ גשר ואחר כך עברו למרכז הקליטה בקריית ים. בארץ התכונן ולמד לבחינה לרישיון רפואה ישראלי, שאותה עבר בהצלחה. לאחר קבלת הרישיון לעסוק ברפואה בארץ הוא עבד בבתי חולים שונים בארץ, אך התקשה למצוא משרה קבועה. בשנת 2000 התגייס לשירות סדיר בצה"ל, סיים קורס קציני רפואה וביקש לשרת ביחידה קרבית. בקשתו נענתה והוא שובץ בתפקיד רופא גדודי בגדוד 603 של הנדסה קרבית. לאחר סיום השירות הסדיר המשיך לעוד 3 שנים בשירות קבע. בתקופה האחרונה של שירותו שירת בפיקוד הדרום, השתתף במשימות קרביות והציל חיילים פצועים. בשנת 2004 השתחרר מהשירות בדרגת סרן. בשנת 2005 התקבל להתמחות בתחום האורתופדיה בבית חולים "קפלן". בסוף שנת 2005 עבר לעבוד במחלקה אורתופדית של בית החולים פוריה, שם עבד בתור רופא תורן חוץ ובמקביל התנדב במחלקה. במרץ 2006 החל התמחות בתקן מלא.
עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה ביקש איגור רוטשטיין להתנדב לשירות המילואים ודרש שיגייסו אותו בצו 8. ב-24 ביולי הוא גויס למילואים. הוא צורף לגדוד 13 של חטיבת גולני. בלילה שבין 3 ל-4 באוגוסט הצטרף איגור אל הפלוגה המסייעת של גדוד 13 בפעילותה באזור כפר מרכבה בדרום לבנון. במהלך הקרב נפגעו כמה חיילים מכוח החוד של הפלוגה. ד"ר רוטשטיין רץ קדימה תחת אש כדי לטפל בהם. כשהגיע אל כוח החוד והחל לטפל בפצועים, הופעל לעברו מטען צד. איגור רוטשטיין נהרג במקום. הוא נטמן בבית העלמין הצבאי בבאר-שבע. השאיר אחריו אישה, ילד בן 10, זוג הורים ואחות.
בספטמבר 2007 הוענק לו, לאחר מותו, עיטור המופת.
הנצחה
כיכר המופת בבאר שבע, שבמרכזה מוצב טנק, על שמו של רוטשטיין וסרן שי ברנשטיין, שנפלו במלחמת לבנון השנייה וקבורים זה ליד זה. הכיכר נמצאת בשכונת נווה-זאב, בצומת הרחובות שדרות נפתלי הרץ אימבר, שדרות הרב אליהו כ"ץ ורחוב חטיבה שמונה.
לזכרו מוענקת מלגת קרן "אמא", קרן מלגות מייסודה של אוניברסיטת חיפה, להנצחת 121 החיילים שנפלו במלחמת לבנון השנייה.
פינת הנצחה לזכרו הוקמה בכניסה למחלקה האורתופדית, בבית החולים פוריה.
דצ'יץ'
דצ'יץ' (בקרילית מונטנגרית: ФК Дечић) הוא מועדון כדורגל מהעיר טוזי שבמונטנגרו.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1926, ושיחקה בליגה הרביעית. בתום עונת 1972/1973 העפילה לליגה השלישית. במשך השנים נדדה הקבוצה בין הליגה השלישית והרביעית, עד שבתום עונת 2003/2004 הצליחה להעפיל לליגה המשנה.
לקראת עונת 2006/2007 התפרק האיחוד של סרביה ומונטנגרו, ודצ'יץ' העפילה לליגת העל של מונטנגרו. הקבוצה הייתה בליגה הראשונה ברציפות עד לתום עונת 2011/2012, אז ירדה לליגה השנייה ומאז שוב נדדה בין הליגות.
לקראת עונת 2020/2021 שבה הקבוצה לליגה הראשונה, וסיימה את העונה במקום השלישי בטבלה, מה שהקנה לה מקום בסיבוב הראשון של מוקדמות הליגה האזורית בעונת 2021/2022. הקבוצה הפסידה 1–2 ו-0–1 לדריטה מקוסובו והודחה מהתחרות. גם את עונת 2021/2022 סיימה דצ'יץ' במקום השלישי בליגה, ותשחק בסיבוב הראשון של מוקדמות הליגה האזורית בעונת 2022/2023.
ירגזי טקסני
ירגזי טקסני (שם מדעי: Baeolophus atricristatus) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים. הירגזי הדו־גוני והירגזי הטקסני התפצלו לפני 250,000 שנים. מינים אלו מכליאים לעיתים קרובות ונחשבו בעבר למין אחד. הצאצא בן הכלאיים הוא בעל ציצה אפורה ומצח אפרפר חום. הירגזי הטקסני והירגזי הדו־גוני הוכרו כמינים נפרדים בשנת 2002.
מאפיינים חיצוניים
הירגזי הטקסני הוא עוף קטן; אורכו 15 ס"מ, מוטת כנפיו 23–25 ס"מ, ומסתו 15.2–18.4 גרם. הראש אפור עם ציצה קטנה ושחורה, טבעת לבנה מסביב לעין, סנטר ולחיים לבנים ומצח לבן. קשתית העין כהה. הבטן לבנה, והגב, הזנב והכנפיים אפורים כהים. המקור חד, קצר שחור וחזק, והרגל אפורה כחלחלה. אצל צעירים, הציצה אפורה.
צבע המותן משתנה בין תת-המינים: בתת-המין atricristatus המותן אפור כהה עם גוון זיתני; בתת-המין paloduro המותן אפור כהה. בתת-המין sennetti המותן כתום בהיר. השיר הוא שריקה חזקה שנשמעת כמו "פי-טר, פי-טר".
התנהגות
הירגזי הטקסני הוא עוף אקרובטי וזריז שיכול להיתלות במהופך מענפים. הירגזיים חיים בלהקות קטנות, לרוב עם עופות אחרים, כשהם מחפשים פרוקי רגליים קטנים וזרעים. הירגזי הטקסני המבוגר ביותר שתועד היה בן 7 שנים ו–11 חודשים, בטקסס.
הירגזי הטקסני ניזון מחרקים, פרוקי רגלים קטנים, פירות וזרעים. בקיץ, עיקר המזון הוא זחלים. הוא גם אוכל דבוראים בוגרים, חיפושיות, פשפשים, ביצי חרקים וגלמים. זרעים, אגוזים, פירות יער ופירות קטנים הם מקור מזון חשוב במיוחד בחורף. הירגזי מבקר במתקני האכלה ואוכל בהם גרעינים ושומן. הוא מפצח בלוטים וגרעינים תוך שהוא מחזיק בהם ברגלו ומכה בהם במקורו כבפטיש. הירגזי הטקסני מחביא מזון, אותו הוא אוכל מאוחר יותר.
הירגזי הטקסני הוא מין מונוגמי. הזוגות נשארים יחד כל השנה, גם כאשר הם מצטרפים ללהקות מעורבות בחורף. להקות אלו מתפרקות באביב, אז הזוגות מוצאים טריטוריית קינון. הקן מוקם בחלל בעץ או בקן נטוש של נקרים, לרוב בגובה 1–6.7 מטרים מהקרקע. הירגזי הטקסני ישתמש גם בתיבות קינון. הקן, אשר נבנה על ידי הנקבה, בנוי מטחב, עשב, עלים וקליפת עץ, ומרופד בסיבים רכים, בעיקר פרווה. הנקבה מטילה 4–7 ביצים לבנות עם נקודות אדומות ודוגרת עליהן 12–14 ימים. כאשר הגוזלים קטנים, הנקבה נשארת איתם בקן והזכר מביא להם מזון. כשהגוזלים מבוגרים יותר, שני ההורים מאכילים אותם. הפרחונים עוזבים בגיל 15–16 ימים.
בית גידול ותפוצה
הירגזי הטקסני חי בבתי גידול מגוונים, החל מיערות ינבוט, דרך יערות הרריים ירוקי עד, חורשי אלון, וכלה בפרוורים. טווח התפוצה (כ–4,200,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה של מין זה גדולים מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה. מגמת האוכלוסייה יציבה, ועל כן האוכלוסייה לא מצטמצמת בקצב מהיר מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. על כן, ירגזי טקסני מסווג כמין ללא חשש.
טקסונומיה
מיני הסוג באולופוס סווגו בעבר בסוג ירגזי. מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג באולופוס, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ITIS, ו-IOC.
הירגזי הדו־גוני והירגזי הטקסני התפצלו לפני 250,000 שנים. מינים אלו מכליאים לעיתים קרובות ונחשבו בעבר למין אחד. הצאצא בן הכלאיים הוא בעל ציצה אפורה ומצח אפרפר חום. הירגזי הטקסני והירגזי הדו־גוני הוכרו כמינים נפרדים בשנת 2002.
העץ הפילוגנטי של הסוג באולופוס על פי יוהנסון ואחרים (2013):
תת־מינים
לירגזי הטקסני 3 תת־מינים:
ונדרר
ונדרד (בגרמנית:Wanderer ) הייתה חברה גרמנית לייצור אופנים, אופנועים ומכוניות שהוקמה בחמניץ בשנת 1896 ופעלה עד לשנת 1945.
היסטוריה
חברה Chemnitzer Velociped-Depôt Winklhofer & Jaenicke הוקמה בשנת 1885 על ידי יוהאן וינקלהופר וריצ'רד יאניצ'ק בעיר חמניץ. תחילה הם התמקדו בייצור אופניים ומכונות שונות. כבר בשנת 1902 נבנה האופנוע הראשון של החברה ובשנת 1903 הם התרחבו לייצור מכוניות. בשנת 1911 הם התחילו להשתמש במותג Wanderer למוצרים מחוץ לגרמניה ובהדרגה זה עבר לשימוש בכלל יצור החברה.
המכוניות הראשונות היו עם מנוע 4 צילינדרים בנפח עד 1,220 סמ"ק. בשנת 1912 החל ייצור מכונית מדגם Wanderer Puppchen. הוא נמשך עד לשנת 1926 ובסך הכול נבנו כ-9 אלף יחידות. בשנת 1926 החל ייצור מכונית מדגם Typ 10 כאשר כל יום שחררו 25 מכוניות. בשנת 1927 נבנה מפעל חדש בפרברי חמניץ. בשנת 1929 החברה נקלעה לקשיים כלכליים. בהחלטת Dresdner Bank ייצור אופנועים נמכר לפרנטישק יאניצ'ק שהקים בפראג חברה "יאווה" לייצור אופנועים. ייצור מכוניות הפך להיות חלק של תאגיד Auto Union ביחד עם חורך, אאודי ו-DKW.
סיב מאלמקוויסט
סיב מאלמקוויסט (בשוודית: Siw Malmkvist; נולדה ב-31 בדצמבר 1936) היא זמרת שוודית. ייצגה את שוודיה באירוויזיון 1960 ואת גרמניה באירוויזיון 1969.
ביוגרפיה
מאלמקוויסט נולדה בסקונה.
ב-1960 ייצגה את שוודיה באירוויזיון עם השיר "Alla andra får varann" והייתה במקום העשירי.
ב-1961 שיחקה במחזה אירמה לה דוס.
ב-1964 יצא שירה "Liebeskummer lohnt sich nicht" שהיווה להיט במערב גרמניה, בשנה זו גם נהייתה לזמרת השוודית הראשונה בהיסטוריה להופיע בטבלאות של בילבורד הוט 100.
ונדרר
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה מפעל החברה עבר הסבה לייצור מכוניות לצורכי צבא. התחיל ייצור משאיות ומנועים לטנקים.
בתחילת 1945 מפעלי החברה נהרסו בהפצצות של בעלי הברית. לאחר סיום המלחמה שלטונות גרמניה המזרחית החליטו לפתח תעשיית הרכב על בסיס מפעלים שהיו בעיר צוויקאו ומפעלי הרכב בחמניץ לא שוקמו. חברה Auto Union המשיכה את פעילותה בגרמניה המערבית אך מותג "ונדרר" לא חודש.
סיב מאלמקוויסט
ביוגרפיה
בנוסף היא התחרתה מספר פעמים נוספות במלודיפסטיבלן.
רבים משיריה היוו להיטים בשוודיה ובנוסף לשוודית הקליטה שירים בשפות נוספות.
ב-1979 שיחקה ב-"Trolltider", סדרת טלוויזיה של השידור הציבורי השוודי שיצאה לרגל חג המולד.
ב-1996 דובבה את מרי ויקס בדיבוב השוודי של הגיבן מנוטרדאם.
ב-2000 דובבה בסרט הקיסר נפל על הראש.
בין 2008–2009 שיחקה במחזמר קברט בתיאטרון בסטוקהולם.
Thing for You
Thing for You (בעברית: דבר בשבילך) הוא סינגל של המוזיקאי והתקליטן הצרפתי דייוויד גטה ומרטן סולבג. השיר יצא לאור ב-12 ביולי 2019, על ידי חברת התקליטים FFRR רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום. השיר עצמו בביצוע סשה אלכס סלואן.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דייוויד גטה, מרטן סולבג, אלכס הופ, סשה אלכס סלואן, נוני באו והופק על ידי גטה, סולבג. השיר מכיל את קולה של סשה אלכס סלואן.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ שיצא עבור השיר הועלה ליוטיוב ב-12 ביולי 2019, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל.
אמליה, נסיכת נסאו-דיאץ
אמליה, נסיכת נסאו-דיאץ' (בהולנדית: Anna Charlotte Amelia van Nassau-Dietz; 23 באוקטובר 1710 – 18 בספטמבר 1777), הייתה אמו של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן.
ביוגרפיה
אמליה נולדה ב-23 באוקטובר 1710 בלייוורדן, ליאן וילם פריסו, נסיך אורנז' ולמריה לואיזה, רוזנת הסן-קאסל, בתם של קרל, רוזן הסן-קאסל ומריה אמליה מקורלנד.
משפחתה
ב-3 ביולי 1727 התחתנה אמליה עם פרידריך, נסיך הכתר של באדן-דורלאך, ממנו נולדו לה שני בנים:
אנטונובקה
אנטונובקה (בפולנית: Antonówka; ביידיש: אַנטעניווקע; באוקראינית: Антонівка, אנטוניבקה) הייתה מושבה חקלאית יהודית באמצע הדרך בין קוסטופיל וטוצ'ין, בשטח שנמצא כיום במחוז משנה קוסטופיל במחוז רובנו בחבל ווהלין באוקראינה. ערב מלחמת העולם השנייה המושבה הייתה חלק מהגמינה של טוצ'ין במחוז רובנו בפרובינציית ווהלין של הרפובליקה הפולנית השנייה. המושבה ננטשה בעקבות השואה.
היסטוריה
היישוב הוקם ב-1833 לאחר ש-27 משפחות יהודיות קנו את הקרקעות במקום, בדומה לעוד מספר מושבות יהודיות שהוקמו באותה תקופה באזור כמו טרוכנברוד. כדי שהיישוב יצליח להתקיים, השלטון של האימפריה הרוסית העניק ליישוב פטור של 25 שנים ממס ופטור של 50 שנים מגיוס תושביו לצבא האימפריה הרוסית.
היישוב גדל עם השנים, ובמפקד אוכלוסין ב-1897 נמנו בו 620 יהודים מתוך 647 תושבים. בשנים שלאחר מכן חלק מהיהודים עזבו את המקום, בין היתר בגלל מצוקה כלכלית בימי מלחמת העולם הראשונה, וב-1921 נמנו בו 482 יהודים, שעדיין היו יותר מ-90% מהאוכלוסייה.
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב עברה אנטונובקה לשליטת ברית המועצות ב-1939.
השואה
המיעוט הפולני שנותר באנטונובקה נמלט לרובנו ב-1943 בעקבות התקפה של צבא ההתקוממות האוקראיני, ארגון פרטיזני אוקראיני לאומני.
פינידי ג'ורג'
ג'ורג' עשה לעצמו שם עולמי במדי אייאקס אמסטרדם מהולנד, כאשר היה שחקן מפתח בקבוצה שזכתה ב-8 תארים משמעותיים, כולל ליגת האלופות בעונת 1994-1995. אחרי כן, שיחק מספר שנים בספרד במדי ריאל בטיס, ולקראת פרישתו ממשחק שיחק אף באנגליה.
במהלך שנות ה-90, נחשב לשחקן חשוב בסגל הנבחרת הניגרית, וייצג את מולדתו בשני גביעי עולם.
קריירת מועדונים
אחרי ששיחק בשלושה מועדוני כדורגל במולדתו, הגיע ג'ורג' לאייאקס ב-1993, יחד עם חברו לנבחרת ניגריה נוואנקוו קאנו. כבר בעונתו הראשונה באמסטרדם, יצר רושם חיובי של שחקן מרשים, לאחר שכבש 4 שערים ב-27 משחקי ליגה, ועזר לקבוצתו לזכות בליגת העל ההולנדית. גם בשתי העונות שלאחר מכן זכה עם אייאקס באליפות הולנד. בעונת 1994-1995, שותף להישג המרשים של אייאקס, כאשר שיחק בהרכב הקבוצה בניצחון משחק גמר ליגת האלופות נגד מילאן האיטלקית.
בשנת 1996 עבר לספרד, לקבוצת ריאל בטיס. במדי קבוצתו החדשה, כבש מספרים דו-ספרתיים של שערים במרבית עונותיו שם, ועזר לקבוצתו האנדלוסית לסיים במקום הרביעי של הלה ליגה כבר בעונתו הראשונה. באותה העונה, בטיס גם סיימה גם כסגנית מחזיקת גביע המלך הספרדי, לאחר שהפסידה במשחק הגמר לברצלונה 3-2, לאחר הארכה.
אחרי שבשנת 2000, בטיס ירדה לליגת המשנה בספרד, עבר ג'ורג' לשחק במאיורקה. לאחר עונה אחת בלבד, חתם במועדון הפרמייר ליג איפסוויץ' טאון, תמורת 3.1 מיליון פאונד. אחרי שנתיים לא מרשימות באנגליה, ולאחר שקבוצתו החדשה ירדה ליגה, ג'ורג' שוחרר מאיפסוויץ' ביוני 2003.
בנובמבר 2003, כשהיה בן 32 נבחן מחדש בקבוצתו לשעבר מאיורקה. לאחר המבחנים הקצרים, חתם שנית במועדון מהאיים הבלאריים. אחרי שסיים עם מאיורקה במקום ה-11 בלה ליגה, החליט בקיץ של אותה העונה לפרוש ממשחק פעיל.
באמצע נובמבר 2010, חזר למועדונו הראשון בספרד, בטיס, בתפקיד מנהל לכדורגל בינלאומי במועדון. למרות זאת, החליט על המשכת מגוריו בפאלמה דה מיורקה, מקום מגוריו מאז שפרש ממשחק.
קריירה בינלאומית
ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת ניגריה ב-1991, במשחק מוקדמות גביע אפריקה לאומות נגד בורקינה פאסו. במהלך המשחק, הוא בישל 3 שערים לראשידי יקיני, וכבש שער בעצמו, כאשר המשחק הסתיים בתוצאה 7-1. היה שותף לזכיית נבחרתו בטורניר הגמר של גביע אפריקה לאומות 1994 שנערך בתוניסיה.
ג'ורג' היה חלק מסגל נבחרת ניגריה למונדיאל 1994 בארצות הברית, בו ניגריה זכתה בבית אליו הוגרלה והודחה בשלב שמינית הגמר. פינידי זכה לכבוש שער, במשחק הניצחון 2-0 מול יוון. הוא המשיך לייצג את ניגריה גם במונדיאל 1998 בצרפת, בו ייצג את מולדתו בכל משחקיה בטורניר. סך הכל ג'ורג' צבר 62 הופעות בנבחרתו.
Courage (שיר)
Courage (בעברית: אומץ) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית סלין דיון, מתוך אלבומה ה-11 בשפה האנגלית, Courage. השיר יצא לאור ב-18 בספטמבר 2019, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס. השיר יצא בשני פורמטים: הזרמת מוזיקה והורדה דיגיטלית.
השיר הגיע למקום השני במצעד השירים שבקוויבק.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סטפן מוצ'יו, אריק אלקוק וליז רודריגס והופק על ידי סטפן מוצ'יו גם כן. השיר קיבל ביקורת חיובית מטעם A Bit of Pop Music, אשר טענו כי בשיר משתמשת דיון באומץ רב, תוך שהיא שרה בו על הנושאים הכואבים ביותר בחיים שלה. השיר קושר גם לבעלה רנה אנג'ליל שנפטר שלוש שנים קודם לכן.
עם השיר הופיעה סלין דיון במהלך סיבוב ההופעות הארבעה עשר "Courage World Tour", אשר החל ב-18 בספטמבר 2019.
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה סלין דיון לערוץ היוטיוב שלה ב-18 בספטמבר 2019, את האודיו הרשמי של השיר. האודיו מציג בתוכו את עטיפת האלבום Courage, עם הכיתוב "Courage" בשחור-לבן. בין היתר, זכה האודיו להצלחה רבה כאשר נצפה בלמעלה מ-2.1 מיליון פעמים.
הקליפ הרשמי של השיר יצא לאור ב-13 בנובמבר 2019, יומיים לפני צאתו של Courage.
נשיא מולדובה
נשיא רפובליקת מולדובה הוא ראש מדינת מולדובה והמשרה הרמה במדינה. הנשיא הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של מולדובה. הנשיא נבחר באמצעות העם בדרך לא ישירה על ידי הפרלמנט לכהונה בת ארבע שנים והוא אחד משני הנבחרים הפיקודיים הנבחרים ברמה הלאומית.
הנשיאה הנוכחית, מאיה סנדו, מכהנת בתפקידה מ-24 בדצמבר 2020.
מעמד חוקתי
על פי סעיף 77 לחוקת מולדובה (1994), נשיא מולדובה הוא ראש המדינה ומייצג את המדינה והוא הערב לריבונותה הלאומית, לעצמאותה, לאחדותה ושלמותה הטריטוריאלית של האומה.
נס הנשיא
הנס הנשיאותי ("Stindardul Preşedintelui") מורכב מסמל מולדובה על רקע סגול וגבול המורכב מריבועים של 1/9 בצבעים הלאומיים של הרפובליקה. המקור של נס הנשיא מועבר לנשיא בטקס ההשבעה ונשמר בלשכת הנשיא. עותקים משוכפלים והעתקים שלו מוצגים בארמון הנשיאות או במגורים נשיאותיים אחרים בזמן שהנשיא בשטח.
בחירות
בשנים 1994–2000 נבחר הנשיא בהצבעה עממית לתקופת כהונה של ארבע שנים; אם אף מועמד לא קיבל רוב בסיבוב הראשון, התרחש סיבוב שני בין שני המועמדים המובילים. בשנת 2000, החוק בדבר בחירת נשיא מולדובה קבע כי הנשיא ייבחר בעקיפין על ידי הפרלמנט של מולדובה לתקופת כהונה של ארבע שנים; מועמד חייב לזכות ברוב-על של 61 קולות כדי להיבחר. הנשיאים הוגבלו לשתי קדנציות.
מעון רשמי
ארמון הנשיאות ממוקם בגזרת בויוקאני בקישינב. נבנה בשנים 1984–1987. הבניין הייחודי היה במקור מקום המפגש של הסובייט העליון של הרפובליקה המולדובית.
דניאל סאן קריאף
דניאל סאן קריאף (נולדה ב-12 בפברואר 1991) היא אמנית, זמרת ומוזיקאית ישראלית.
ביוגרפיה
הדרך של דניאל אל המוזיקה התחילה מכתיבה בגיל צעיר מאוד וחשיפה לעולם הקצב בבית ספרה. עם השנים פיתחה את כישוריה באופן עצמאי, כתבה, הלחינה ושרה כילדה ונערה איפה שרק יכלה בסביבת ילדותה בנופי אשדוד והסביבה. קריאף למדה ברימון בית ספר למוסיקה בשנת 2010. בשנים 2012-2013 הובילה את ההרכב Daniel Krief & Black Guru וכתבה את האלבום "sun&moon". בתחילת 2013 הוקלט בסנגל חלקו הראשון בו שולבו אומנים סנגליים מהשורה הראשונה. בנוסף הופיע ההרכב במגוון מועדונים ואירועים הומניטריים (בחסות שגרירות ישראל בסנגל) בשיתוף אמנים כמו: עומר פנה, דידיה אוודי ודודו אנדאיה רוז.
בשנת 2014, הצטרפה כזמרת בלהקת טיפקס, לאחר ששלחה לסולן הלהקה קובי אוז שיר שכתבה לביצועו והוא הזמין אותה לבצע קולות רקע באלבום הקאברים לשירי אריק איינשטיין, "חלום בעקבותייך", שיצא בשנת 2015. לאחר מכן, הציע לה אוז להיות חלק מהלהקה.
בשנת 2016 יצא השיר הראשון של הלהקה בהשתתפותה, "מי הפרובינציאל?", הסינגל המוביל מתוך האלבום "עבודת כפיים", שיצא לאור באותה השנה, ובו השתתפה כסולנית. הופעתה באלבום זכתה לשבחים מצד מבקרי המוזיקה.
בשנת 2018 הוציאה את סינגל הבכורה שלה, והראשון מתוך אלבום הבכורה, "תורי לומר", שנכנס לפלייליסט של תחנת הרדיו גלגלצ. באותה השנה, הוציאה סינגלים נוספים מהאלבום: "בית" "יודעת את הכל". מתוך האלבום. בהמשך אותה השנה, הוציאה את האלבום, "תורי לומר", בהפקתו המוזיקלית של גיא מוזס, שזכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה.
בשנת 2020 ביצעה יחד עם תומר יוסף את השיר "שני חלקים בתוך השלם" במסגרת הפרויקט "צו השעה", לתמיכה בתעשיית המוזיקה הישראלית, שנפגעה ממשבר הקורונה בישראל. בשנת 2021 דניאל סיימה את דרכה בלהקת טיפקס למען קריירת הסולו שלה.
בשנת 2022 הוציאה את השיר "כסף" שנכנס לפלייליסט של תחנת הרדיו גלגלצ. ובקיץ 2022 הוציאה דניאל את אלבומה השני ״יש לאן לחזור״ בהפקה מוזיקלית של תומר יוסף.
עם טיפקס
2016: עבודת כפיים
הנריק מרצאלי
הנריק מרצאלי (במקור עד 1875 מורגנשטרן, (בהונגרית: Marczali Henrik; מרצאלי, 3 באפריל 1856 – בודפשט, 21 ביולי 1940) היה היסטוריון יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים (1893).
ביוגרפיה
הנריק מרצאלי נולד במשפחה יהודית. הילד הקטן ידע קרוא וכתוב בגיל ארבע, ידע עברית וגרמנית בגיל חמש או שש, ולטינית למד מגיל שמונה. הוא סיים את הכיתות הנמוכות שלו תחת הדרכתו של אביו (הרב), כתלמיד פרטי בבית. את בית הספר התיכון סיים בעיר גיור ובעיר פאפה. בשנת 1870 נרשם לאוניברסיטת בודפשט (שהיום נקראת אוניברסיטת אטווש לוראנד) כסטודנט לקורסים במדעי הרוח. בין השנים 1875–1878 למד גם באוניברסיטאות זרות (תחילה בברלין, אחר כך בפריז).
לאחר חזרתו מונה למורה מחליף בגימנסיה של המוסד להכשרת מורים בבודפשט, ובשנת 1880 מונה למורה רגיל. האקדמיה ההונגרית למדעים בחרה בו בשנת 1893 כחבר נספח (ב-12 במאי). החל מ-14 בפברואר 1895 מונה לחבר ב"וועד המנהל של האגודה ההיסטורית ההונגרית". באותה שנה מונה גם לפרופסור להיסטוריה ההונגרית של תקופת ארפאד באוניברסיטת בודפשט.
הוא היה הראשון שעיבד את ההיסטוריה של המאה ה-18 של הונגריה בעבודות מפורטות יותר.
משפחתו
הוריו היו הרב מיהאי מרצאלי (מורגנשטרן) (1824–1889) ורוזליה פרייר (1831–1906). בתו, ארז'בט מרצאלי (1885–1937) הייתה משוררת ומתרגמת. נכדו (הבן של בתו), אישטוואן יאנוש מאי (1915–1996), היה היסטוריון ספרות. אחיו הצעיר פאל מרצלי שהיה כבר רופא נפטר בפתאומיות בגיל 23.
הנצחה
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט. (חלקה, קטע, שורה, קבר: 5 / B, N / A, 10, 1)
קיסמט (מחזמר)
קיסמֶט (Kismet) הוא מחזמר שהועלה לראשונה ב-1953. את המחזמר עיבדו רוברט רייט וג'ורג' פורסט, על פי מוזיקה מאת אלכסנדר בורודין רוב המלודיות במחזמר הן מן האופרה "הנסיך איגור" ומיצירות נוספות. השיר הידוע ביותר מן המחזמר הוא "Stranger in Paradise" שלחנו הוא לחן "המחולות הפולובציים" מן האופרה. טקסט המחזה, שעלילתו מתרחשת בבגדאד של עלילות "אלף לילה ולילה" ושונה לחלוטין מעלילת האופרה, נכתב על ידי צ'ארלס לדרר (Charles Lederer) ולותר דייוויס (Luther Davis) לפי המחזה "קיסמט" מאת אדוארד נובלוק (Edward Knoblock) משנת 1911. המחזמר זכה להצלחה רבה, הועלה 583 פעמים בתיאטרון זיגפלד בברודוויי וזכה ב-1954 בשלושה פרסי טוני למחזמר הטוב ביותר, להופעה הטובה ביותר (לאלפרד דרייק בתפקיד הראשי) ולמנצח תזמורת הטוב ביותר (ללואיס אדריאן). החל מ-1955 הועלה המחזה בווסט אנד בלונדון והועלה שם 648 פעמים. באותה שנה אף הופק סרט מוזיקלי לפי המחזמר, בבימויו של וינסנט מינלי.
שם המחזה
קיסמֶט (בטורקית: Kısmet; בערבית: قسمة) הוא מושג בתרבות האסלאם שפירושו מזל או גורל.
מערכה ראשונה
בחצר המסגד יושבים פייטנים-קבצנים. ברקע נשמע קולו של האימאם (Sands of Time ,לפי הפואמה "במרכז אסיה" מאת בורודין). אחד מהם, חאג', נסע למכה. את מקומו תופס פייטן אחר, קבצן ולו בת יפה, מרסינה, הגונבת פירות בבזאר לשם קיומם, בשעה שהוא מקבץ נדבות (fate, לפי הפרק הראשון של הסימפוניה השנייה של בורודין). כיוון שחאג' (המקורי) קילל, חמש עשרה שנים לפני זמן המחזה, ראש משפחת פשע מקומית בשם ג'אוואן ובנו הקטן אבד כתוצאה מהקללה, נחטף הפייטן-קבצן שתפס את מקומו של חאג' ומובא בפני ג'אוואן. מעתה ולכל אורך המחזה נקרא הפייטן הקבצן בשם חאג'. ג'אוואן דורש מחאג' להסיר את הקללה והפייטן מבטיח לעשות זאת תמורת 100 מטבעות זהב (fate, פעם שנייה). ג'אוואן חוזר למרכז בגדאד לחפש את בנו.
במקביל, השר הרשע (הווזיר) מבקר עם אשתו המפתה לאלום בשוק סחורות השיירות (Bazaar of the Caravans, לפי מוזיקה מתוך המחולות הפולובציים מהאופרה הנסיך איגור). הם דנים בסידור הלוואה עבור הווזיר. בתמורה לכסף אותו ילווה ממלך אבאבו, יצרף החליף הצעיר להרמונו את אחת מבנות המלך, או את שלושתן. לאלום וסוחרי השוק משכנעים את הנסיכות שבגדאד היא המקום להיות בו ולא ממלכתן הנידחת (Not Since Nineveh).
בארמון הווזיר נידון חאג' לעונש מלקות בגין גנבה ולקטיעת כף ידו הימנית. חאג' טוען שקטיעת ידו לא תאפשר לו לנגן ומציע לספר לווזיר סיפור, על מנת להוכיח את כוחו כמספר סיפורים (Gesticulate, פרק רביעי מן הסימפוניה הראשונה של בורודין). לאלום מוקסמת מהסיפור ומהפייטן ומתחננת לבעלה שיחון אותו, לשווא. חאג' מקלל את הווזיר ואל החדר מוכנס ג'וואן, התובע מחאג' לספר מיד היכן בנו. אך מיד ג'אוון שם לב כי הווזיר עונד לצווארו מדליון שהיה שייך לבנו. כך מתברר כי הווזיר הוא-הוא בנו שנחטף. ג'וואן מהלל את חוכמתו של חאג' וקסמיו. הווזיר, מצידו, שופט את אביו למוות משום שאין זה יאה שראש השופטים במסופוטמיה יהיה בנו של ראש הפושעים שלה.
בשעה שג'אוואן מובל לביצוע גזר הדין, מבין הווזיר שמכשף גדול קילל אותו. באותו זמן נכנס החליף ומבשר שמצא כלה ושהוא עומד להתחתן באותו לילה. הווזיר מוטרד: אם החליף לא ישא לאשה את אחת מבנות מלך אבאבו, יאבד הווזיר את כל כספו. כיוון שהוא סבור שהכל פרי קללתו של חאג', הוא מתחנן בפניו שיבטל את הקללה ומציע למנותו לאמיר. לאלום מבינה שהפייטן איננו קוסם, אך היא מתאהבת בו וחולמת על חיים כפולים (Bored, שיר שנכתב עבור הסרט, אך משולב ברוב ההפקות הבימתיות של המחזמר). כאשר הווזיר חוזר שר חאג' שיר "מיסטי" עם נערות ההרמון (fate, פעם שלישית), ובשיאו קופץ מהחלון, כשהוא מותיר אחריו את גלימתו ואת הנוכחים המומים.
מערכה שנייה
החליף ופמלייתו מתקרבים לביתה של מרסינה (Night of my Nights, סרנדה מ"הסוויטה הקטנה" של בורודין). בבית, מרסינה חולמת על אהובה (Stranger in Paradise, סולו). חאג' נכנס בסערה ואומר לבתו שעליהם להימלט מיד לדמשק, אך מרסינה מסרבת. במריבה שמתפתחת חאג' כמעט מכה את מרסינה והיא נמלטת. כאשר נכנס החליף מרסינה לא נמצאת.
הווזיר מנסה לשכנע את החליף שאהבת אשה אחת זה מעט מדי ונותן לו להציץ בהרמונו הסמוך דרך חור בקיר. שם מבחין החליף במרסינה. החליף מזועזע לראות את אהובתו בין נשותיו של הווזיר. הווזיר מצידו, מופתע אף הוא וחושד שהכל פרי כשפיו של חאג'. הוא מצהיר שמרסיה היא אכן אשתו. והחליף שבור הלב מבטיח לשאת אשה אחרת באותו לילה. הווזיר ממהר לשאת את מרסיה לאשה בניגוד לרצונה ומבטיח שיבוא לבקרה עם ליל. מרסינה מבטיחה לעצמה שתתאבד לפני כן.
בלילה, החליף עורך פגישה של הדיוואן ובו מוצגות לו נשים לבחירה: זוביידה מדמשק (Zubbediya, לפי האריה של ולדימיר גוליצקי מהאופרה הנסיך איגור), סמריס מבנגלור (Samaris' Dance, מתוך המחולות הפולובציים) ושלוש בנותיו של מלך אבאבו. החליף לא מתרשם. הווזיר מודה לחאג' ש"סידר" לו את מרסיה ומספר לו, תוך צחוק, שנשא אותה לאשה מייד. חאג' מבין מה קרה ונוטל לידו סכין, אך לאחר מכן מתעשת, מוציא לוחית קטנה, משליך אותה לבריכה וטוען שכאשר היא תשוב ותעלה יופיע על גביה שמה של כלתו של החליף לפי גורלו. במקביל, הוא נותן לווזיר בחשאי לוחית ועליה השם אבאבו ומציע לו להחליף את הלוחיות כאשר יוציא את הלוחית מהבריכה על מנת לתיתה לחליף. כאשר הווזיר נכנס לבריכה ועומד לבצע את ההחלפה, מזנק אחריו חאג' מוכיח אותו על מעשה המרמה לנגד עיני הנוכחים ובמאבק שמתפתח, מטביע אותו.
הפקות
בהפקה הבריטית השתתפו שלושה מחברי ההפקה המקורית, דרייק, מורו ודיינר.
בשנת 1955 הופק ב-MGM סרט מוזיקלי לפי קיסמט, בבימויו של וינסנט מינלי, עם אן בליית' הווארד קיל בתפקיד חאג'.
הסכמי בבל
הסכמי בבל או חלוקת בבל הוא הכינוי לסדרת הסכמים שנעשו בעיר בבל בשנת 323 לפנה"ס, אשר במסגרתם חולקה האימפריה של אלכסנדר הגדול בין הדיאדוכים. ההסכמים נועדו להקנות יציבות לאימפריה עד שיגדל בנו של אלכסנדר, אלכסנדר הרביעי, אולם הם לא שרדו זמן רב וכבר בשנת 322 לפנה"ס נפתחה מלחמת הדיאדוכים הראשונה, שהייתה הראשונה מבין מלחמות הדיאדוכים שקרעו לגזרים את האימפריה.
רקע
בין השנים 334 לפנה"ס-325 לפנה"ס, ניהל אלכסנדר הגדול מלך מוקדון, סדרת מלחמות אשר הפכו את מוקדון למעצמה אשר שלטה ביוון, שטחי הממלכה האחמנית לשעבר, אסיה התיכונה וחלק מהודו. בשנת 325 לפנה"ס עצר אלכסנדר ממסעותיו, וריכז את צבאו בעיר בבל לצורך התארגנות למסע מלחמה חדש לכיבוש קרתגו וחצי האי ערב. בשנת 323 לפנה"ס אחזה בו מחלה מסתורית אשר הביאה למותו בגיל 32.
מותו של אלכסנדר הותיר במבוכה רבה את מצביאיו, שכן לא היו לו ילדים חוקיים. אחרים סברו שלא ניתן למצוא תחליף לאלכסנדר בשום מחיר. בהיותו על ערש דווי, העניק אלכסנדר את טבעת החותם שלו למצביא פרדיקס, אולם לא הצהיר במפורש שהוא מוריש לו את האימפריה. כאשר נשאל למי הוא מוריש אותה הוא השיב: "toi krhtistoi" ("לחזק מכולם"), אם כי יש הסוברים שאלכסנדר אמר למעשה "toi krhteroi" ("לקרטרוס"), ובכך התכוון למעשה להוריש אותה למצביא קרטרוס, אולם בשל מחלתו לא הובנו דבריו כראוי. כך או כך, פרדיקס סבר שבכך שהעניק לו את טבעות החותם, הפך אותו אלכסנדר לאפוטרופוס הממלכה. פרדיקס מיהר לכנס בבבל אספה של מרבית המצביאים הבכירים של אלכסנדר, במטרה למנות את עצמו כעוצר הממלכה.
הכינוס
בכינוס השתתפו מרבית האישים החזקים ביותר במוקדון, וביניהם המפקדים הבכירים והסומאטופילקס (שומרי ראש). מספר אישים, חשובים אף הם, נעדרו ממנו. ביניהם: אנטיפטרוס הקשיש, אשר שימש כמשנה למלך במוקדון בזמן שאלכסנדר יצא למסע המלחמה שלו; קרטרוס אשר היה בין חביביו של אלכסנדר ושהה בקיליקיה לצורך הדברת מרידות מקומיות; ואולימפיאס, אמו של המלך המנוח. פרדיקס, שהתנהג כמי שאלכסנדר הטיל עליו את האחריות לעתיד הממלכה, הניח בתום לב בפני הנוכחים את טבעת החותם ויתר סמלי השלטון. לאכזבתו, עובדה זו לא העניקה לו זכויות יתר בעיניהם. רובם הגדול רצו נתח מהירושה שהותיר אלכסנדר לעצמם, אך פרדיקס שרצה להתמנות למלך או לכל הפחות לעוצר, שאף לשמור על אחדות הממלכה.
אותו זמן הייתה רוקסנה, אשתו הבקטארית של אלכסנדר, בהריון, אולם לא הייתה ודאות שתלד בן זכר. הוא הציע להמתין חודש עד הלידה, ואם תלד בן זכר להכתירו כמלך. משמעותה האמיתית של הצעתו הייתה למעשה קיום שליטתו של עוצר במשך כמעט שני עשורים בממלכה. הצעתו של פרדיקס נתקלה בהתנגדות מצד מצביא אחר בשם מלאגרוס, אשר טען שלא כדאי לקחת סיכונים והציע להכתיר כבר עכשיו מלך. שני המועמדים לתפקיד היו לא פופולריים במיוחד: ארהידאוס, אחיו למחצה של אלכסנדר, אשר היה מוגבל פיזית ונפשית, והרקולס, בנו הלא-חוקי של אלכסנדר מאשה פרסית בשם ברסינה. מצביא נוסף בשם תלמי הציע הצעה שלישית: כל המצביאים גם יחד ישמשו כעוצרים עד שתלד רוקסנה ועד שיגדל בנה.
הצעתו של פרדיקס התקבלה באהדה בקרב ההטיירוי ומעמד האצולה. עם זאת, המהלך נתקל בהתנגדותם של חילות הרגלים, היסודות העממיים יותר בצבא מוקדון. הללו סברו שעוצר יחזיר אותם לימי מסעות המלחמה הבלתי נגמרים, וביקשו לחזור לשגרה על ידי כך שימליכו מלך מיד. פרדיקס מצדו טיפח תקוות להכתיר את עצמו כמלך זמן קצר לאחר הלידה, משום שרוקסנה, בהיותה בת לשבט ברברי לא הייתה פופולרית בקרב החיילים והאזרחים. בהשפעת האצולה, הוחלט לקבל את הצעתו של פרדיקס ולמנות ארבעה עוצרים עד שתלד רוקסנה. העוצרים היו: פרדיקס, לאונטס, קרטרוס ואנטיפטרוס. הרגלים מצדם החליטו להעמיד את האצולה בפני עובדה מוגמרת, ופתחו במרד מזוין. פרדיקס שלח את מלאגרוס יחד עם מצביא נוסף בשם אטאלוס להרגיע אותם, אולם השניים רק עודדו את המורדים שהכתירו את מלאגרוס כמנהיגם וההמון המשולהב הבריח את פרדיקס מבבל.
מלאגרוס קיווה להפוך למלך בעצמו, אולם החיילים הכריזו על ארהידאוס כמלך מוקדון, והעניקו לו את השם המלכותי "פיליפוס השלישי", על שם אביו פיליפוס השני. במעשה זה חטאו פעמיים למסורת המוקדונית העתיקה. בפעם הראשונה בכך שהתעלמו בבחירתם מן הכוחות המוקדוניים שנותרו במוקדון ובשנייה בכך שלא עירבו כלל את הפרשים (הטיירוי) בהכתרה. יתרה מכך, לא ברורה די הצורך חוקיות הכינוס. ייתכן, אמנם, שלאספת החיילים הייתה סמכות לבחור את המלך, אך אין לכך אזכור מפורש במקורות.
המצב היה עלול להיגרר למלחמת אחים בתוך הצבא המוקדוני, אך התמיכה בפיליפוס הייתה חלשה יחסית לנוכח העובדה שמלאגרוס לא הסתיר את שאיפותיו להיות למלך בעצמו. אז ילדה רוקסנה בן, אלכסנדר הרביעי, ו"אישים בעלי רצון טוב ביותר" כהגדרת דיודורוס, הצליחו להשכין שלום בין הצדדים. סוכם שפיליפוס ובנה של רוקסנה ימלכו במשותף. פרדיקס הסכים לקבל על עצמו את מלכותו של פיליפוס, בתקווה שיהיה לו קל לשלוט במלך חולה הנפש, וקיבל את תפקיד העוצר.
חלוקת האימפריה
כדי לרצות את שאר המצביאים, היה על פרדיקס להעניק לכל אחד מהם פיצוי בדמות מינויו למושל באחת מהארצות שתחת שלטון האימפריה. כל אחד מהמצביאים אשר קיבל ארץ תחת שלטונו קיבל אותה לזמן בלתי מוגבל עם חופש לנהל אותה כראות עיניו. חלקם כבר החלו לבצר את ארצותיהם והחלו לתכנן כיצד להפוך למלכים. באירופה החלוקה הייתה כדלהלן: מוקדון עצמה וכן יוון, הופקדו בידי אנטיפטרוס. מרבית המקורות מסכימים שאיליריה גם היא נכללה במסגרת תחום שיפוטו, אם כי יוסטינוס טוען שהיא הופקדה בידי מצביא בשם פילון. פילון זה אינו נזכר באף אחד מהמקורות, כך שסביר להניח שיוסטינוס טעה. תראקיה ניתנה לליסימכוס.
באסיה הקטנה החלוקה הייתה כדלהלן: פריגיה הגדולה ליקיה ופמפיליה ניתנו לאנטיגונוס מונופתלמוס, פריגיה ההלספונטינית ללאונאטוס, קפדוקיה לאאומנס, פפלגוניה למננדרוס, לידיה וקיליקיה לפילוטאס. מושל קאריה הוא לא ברור, ובעוד דיודורוס טוען שהיה זה אסנדרוס, שאר המקורות טוענים שהיה זה קסנדרוס. הנחלות המוקדוניות באפריקה, אשר כללו את מצרים לוב וחלק מחצי האי ערב, ניתנו לתלמי סוטר. באסיה החלוקה הייתה כדלהלן: סוריה ניתנה ללאומדון ממיטלנה יחד עם ארץ ישראל, מסופוטמיה ניתנה לארקסלאוס, בבל לארכון, פרס לפאוקסטס, מדי הקטנה לאטרופטס, מדי הגדולה לפאיתון, באקטריה וסוגדיאניה לפיליפוס ופרופמיסאדה לאוקסיארטס. הנחלות בהודו הושארו בידי השליטים המקומיים פורוס וטאכסילס.
מפקדים אחרים כמו סלאוקוס קיבלו במקום אדמות דרגות צבאיות בכירות. אישים כמו קרטרוס ואולימפיאס זכו להתעלמות, והם לא שכחו זאת לפרדיקס. ארץ ישראל נכללה בתחילה בתחומי השלטון של סוריה, אולם לימים הפכה לסלע מחלוקת בין בית תלמי לבית סלאוקוס. פרדיקס ניצל את תפקידו החדש כעוצר, ואת הכוח הנלווה לכך, למען הוצאה להורג של כשלושים ממתנגדיו, אשר ביניהם היה גם מלאגרוס. עם זאת, מאחר שפרדיקס לא היה מלך, אלא רק עוצר למלך המוגבל בגופו ובנפשו, פיליפוס השלישי, ביצע את טיהור מתנגדיו תחת האמתלה של מימוש רצון המלך. מעבר לכך, פרדיקס לא היסס להראות לכל הנוכחים שהוא היה המפקד האהוב והמוערך ביותר על ידי אלכסנדר, כאשר לבש את הגלימה המלכותית, ישב על כס המלוכה וענד את טבעתו של אלכסנדר. פרדיקס דאג גם לאינטרסים של רוקסנה והתיר לה לרצוח את סטטירה השנייה, בתו של דריווש השלישי שאלכסנדר נשא לאשה.
סוף דבר
פרדיקס היה בו זמנית נחוש לשמור על האימפריה מאוחדת, אך גם לצבור יותר ויותר כוח לעצמו. עד מהרה הוא הסתכסך עם אנטיפטרוס, אנטיגונוס ותלמי, ובשנת 322 לפנה"ס נפתחה ביניהם מלחמה גלויה, היא מלחמת הדיאדוכים הראשונה. המלחמה הסתיימה במותו של פרדיקס בשנת 320 לפנה"ס, ולאחריה נערך טיהור בתומכיו ונחתם הסכם טריפרדיסוס, שמינה את אנטיפטרוס לעוצר במקומו. השלום לא האריך ימים - בשנת 319 לפנה"ס מת אנטיפטרוס, ופוליפרכון וקסנדרוס פתחו במלחמת ירושה על תואר העוצר, כשאליהם מצטרפים בחדווה כל שאר המצביאים. המצביאים כונו "דיאדוכים" (ביוונית "יורשים"), ולפיכך המלחמות שנלחמו ביניהם כונו "מלחמות הדיאדוכים". המלחמות קרעו לגזרים את האימפריה, וכל אחד מהדיאדוכים הפך את עצמו למלך בארצו.
האגף לפעולות מיוחדות
Special Activities Division (בראשי תיבות: SAD; בעברית: האגף לפעולות מיוחדות) הוא אגף בסוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית האמון על המבצעים המיוחדים.
היסטוריה
ראשיתו של האגף בשנת 1942 עבר איסוף המודיעין מצבא ארצות הברית לידי סוכנות ה-OSS (המשרד לשירותים אסטרטגיים), אשר עיבדה את המידע והציגה אותו בפני ממשל המדינה. בעקבות מלחמת העולם השנייה החליט נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט להקים משרד מיוחד לאיסוף מודיעין ממדינות האויב. בראש המשרד עמד גנרל ויליאם ג'יי. דונובן, ולזכותו נזקפו הצלחות רבות בתחום הריגול, כגון גיוס מדענים העוסקים בפיתוח האטום. בין היתר הפעיל הארגון סוכני שטח, אשר הצניח ברחבי אירופה. הסוכנים, אשר פעלו במסגרת מבצע ג'דבורו, על שום העיר ג'דבורו שבסקוטלנד שבסמוך לה הוכשרו הסוכנים, שימשו כקציני קישור למחתרות כמו המחתרת הצרפתית וגייסו סוכנים ומרגלים. כמו כן פעלו כיחידות קומנדו וביצעו פשיטות על מטרות צבאיות של גרמניה הנאצית.
הפעולות בהם היו מעורבים אנשי האגף הן בין היתר:
המפלגה השלישית (הקיסרות השנייה)
המפלגה השלישית (בצרפתית: Le Tiers Parti - "לה טייר פארטי") התארגנה בימי הקיסרות השנייה של צרפת, בשנת 1863 כקבוצת פוליטיקאים בעלי השקפות מתונות ("שמרנים ליברלים") מקרב חברי "האיחוד הליברלי". היא קמה בעקבות הבחירות בשנת 1863 כברית של רפובליקנים מתונים שבחרו בפשרה עם הקיסרות ובונפרטיסטים ליברלים. מפלגה זו הפכה לזרם המרכזי במחנה ה"רפובליקני". נהגו לכנותה "המפלגה השלישית" החל משנת 1864. "המפלגה השלישית" דחתה את הלוחמנות האופוזיציונית השיטתית של שאר הרפובליקנים. היא השלימה עם שלטון בית בונפרטה אך התנגדה לסגנון האוטוריטרי (סמכותני) של הקיסר נפוליאון השלישי וביקשה להגביל את שליטתו הפרסונלית. בסופו של דבר המפלגה השלישית הייתה מיוצגת על ידי גרעין של כארבעים חברי הגוף המחוקק שהתחלקו לארבע סיעות עיקריות:
הבחירות משנת 1869 הביאו אותה לשלטון. הרפובליקנים זכו ב-3,333,000 קולות, בעוד מועמדי הממשלה - 4,438,000. בפריז 234,000 הצביעו בעד הרפובליקנים ורק 77,000 בעד נציגי הממשלה. המגמה "העצמאית דינסטית" או "שמרנית ליברלית" המיוצגת על ידי "המפלגה השלישית" זכתה בניצחון. המפלגה השלישית זכתה בגוף המחוקק ל-125 מושבים, הבונפרטיסטים הסמכותנים - 97, האורליאניסטים בהנהגת אדולף טייר-40 והרפובליקנים הרדיקלים -30, מתוך 292 מושבים. נפוליאון השלישי ביצע חילופי גברי בממשלה תחת הנהגתו של הרוזן שאסלו-לובה וקידם בקיץ 1869 שורה של צעדי ליברליזציה. הן כללו:חנינה לאסירים פוליטיים, אישור עצמאות הגוף המחוקק שקיבל זכות לשאילתות, ליזום חוקים, להצביע על התקציב וגו', הסנאט זכה גם הוא לזכות לשאילתות ודיוניו הפכו לפומביים.
קישורים חיצוניים
''Le Second Empire:L'Empire libéral - L’apogée du second Empire '' Pierre Monteil Le second Empire sur le déclin (1866 à 1870)
זלהלאפ
יהודי זלהלאפ
בזלהלאפ חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
נדב אסולין
נדב אסולין (נולד ב-9 בנובמבר 1971 בירושלים) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
אסולין נולד וגדל בירושלים. למד בתיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א. סמית בירושלים. את שירותו הצבאי שירת בתיאטרון צה"ל, ולאחר שחרורו החל לשמש כבוחן בכיר בבחינות ללהקות צבאיות. ב-1996 סיים 3 שנות לימוד משחק במחזור ל"א של הסטודיו למשחק ניסן נתיב לצד גולן אזולאי, גלעד פרלמן ואמנון וולף.
בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1997 גילם דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "איתי ורבותיי" שהנחה איתי שגב. ב-1999 השתתף בתפקיד אורח בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "שבתות וחגים" שביים רני בלייר. ב-2003 החל לגלם את בדש (השטן) בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות". בין השנים 2003–2005 שיחק לצד מיה דגן בתוכניות "ג'ונגל" ו"מסטיק" שהיו רצועות יומיות בערוץ ניקלודיאון. ב-2005 גילם מספר דמויות בסדרה "בצפר". ב-2006 גילם את סמי בסרטו של ערן קולירין "ביקור התזמורת". ב-2008 השתתף בסדרה "חמישה גברים וחתונה" שביימו ערן קולירין ואריק רוטשיין ושודרה בערוץ 10. בשנת 2010 השתתף בסדרה "האי" בתפקיד קפטן רוס. ב-2012 גילם אב משפחה בלובי בסרטו של ערן קולירין "ההתחלפות".
השתתף בפרסומות ל"לוטו" ו"מירס", וגילם גנב הגונב את רכבו של בועז שרעבי בפרסומת לחברת "ביטוח ישיר".
עסק גם בדיבוב: ב-2006 דיבב את היאה בסדרה "יו יו האקושו" וב-2018 נתן את קולו לסרט "החברים הסודיים של לואי".
בשנת 2013 נדב אסולין שיחק כתפקיד אורח בסדרה "חברות" המשודרת בערוץ 10.
בשנת 2019 שב לגלם את מספר דמויות בחידוש לסדרה "בצפר" וכך הפך להיות השחקן היחיד מהסדרה המקורית שמופיע גם בחידוש.
בתיאטרון
בין השנים 2000–2004 השתתף בהצגת הילדים "נולד לחופש" בתיאטרון אורנה פורת, שכתבה תלמה אליגון וביים סיני פתר.
ב-2004 השתתף בהצגה "שירה" שיצר וכתב יורם פאלק (על פי ספרו של ש"י עגנון בעל אותו השם) וביים ניר ארז. באותה שנה השתתף בהצגה "ילד משלי" שכתבה וביימה חגית רכבי ניקוליבסקי.
הצגות לילדים: גילם את העץ בהצגה "זוטא ועץ התפוחים", וגילם את השועל בהצגה "למשל שועל" מאת חמוטל בן זאב.
בתיאטרון הקאמרי
ב-1997 גילם את ולנטין בהצגה הלילה השנים עשר מאת שייקספיר בבימוי מיכאל גורביץ'; גילם את החייל השזוף בהצגה "רצח"; וגילם את זאבי בהצגה "אדון וולף" שכתב הלל מיטלפונקט (ע"פ וולפונה מאת בן ג'ונסון) וביים אילן רונן. ב-1998 גילם את אנוצ'קין בהצגה "שידוכים" מאת ניקולאי גוגול שביים מיכאל גורביץ', והשתתף בהצגה "פטרה" שכתב יהונתן גפן וביים אלדד זיו. ב-1999 השתתף בהצגה "אויב העם" שכתב הנריק איבסן וביים עמרי ניצן.
ב-2001 השתתף בהצגה "קברט לוין" שכתב חנוך לוין וביים ישראל גוריון; והשתתף בהצגה "לכל השדים והרוחות" שכתב וביים מייקל אלפרדס ע"פ סיפור מאת יצחק בשביס-זינגר. ב-2002 השתתף במחזה "רווקים ורווקות" של חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי בבימויו של אלדד זיו. ב-2003 השתתף בהצגה "כובע הקש האיטלקי" מאת אז'ן לביש ומארק מישל שביים מיטקו בוזקוב. ב-2005 החל לגלם את הורציו לצד אסף פריינטא בהצגה "המלט" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן, הצגה שעלתה כ-1000 פעמים. ב-2007 גילם את רוברט בהצגה "הכתובה" שכתב אפריים קישון וביים משה נאור; גילם את הרב יואל כהן רב היישוב היהודי בחברון בהצגה "חברון" (הפקה משותפת לתיאטרון הקאמרי ולתיאטרון הבימה) שכתב תמיר גרינברג וביים עודד קוטלר;; והשתתף בהצגה "זה הים הגדול" שכתב יוסף בר-יוסף וביימה דדי ברון. ב-2008 החל להשתתף בהצגה "אשכבה" שכתב וביים חנוך לוין. ב-2010 החל להשתתף בהצגה "משרתם של שני אדונים" מאת קרלו גולדוני שביים מוני מושונוב.
ב-2012 גילם את הצורף במחזה "קומדיה של טעויות" מאת שייקספיר שביים משה קפטן. על משחקו בהצגה זו היה מועמד לפרס שחקן משנה בפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2012. באותה שנה השתתף בהצגה "פופר" מאת חנוך לוין שביים מוני מושונוב. ב-2013 השתתף בהצגה "הם יורים גם בסוסים" שביימה דדי ברון, והחל לשחק במחזמר "קזבלן" שביים צדי צרפתי. ב-2015 שיחק בהצגה "גורודיש" שכתב וביים הלל מיטלפונקט, ובהצגה "נשוי במנוסה" מאת ריי קוני שביים אלון אופיר. על תפקידו כסטנלי בהצגה "נשוי במנוסה" קיבל את פרס התיאטרון הקאמרי לשחקן משנה על שם השחקן יהודה פוקס ז"ל לשנת 2015. ב-2016 החל לשחק ב"מלון רנדוו" מאת ז'ורז' פדו ובבימוי אודי בן-משה. מ-2017 משחק במחזה "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" מאת א' ב' יהושע שביים איציק ויינגרטן. מ-2018 מגלם את רודריגו במחזה "אותלו" מאת שייקספיר בבימויו של עירד רובינשטיין. מ-2019 משחק בקומדיה "אניהו" על פי אתגר קרת שביימה שירילי דשא ובקומדיה "לא לריב" שכתב גור קורן וביים גלעד קמחי. מ-2021 משחק במחזה "כימים אחדים" על פי מאיר שלו שהמחיז וביים חנן שניר וכן בהצגה "אהבה ומגפה" בבימויו של עירד רובינשטיין העוסקת במספר סיפורי אהבה לא סטנדרטיים המתרחשים בסמיכות זמנים באותו מלון קורונה.
מחנה עמוס
מחנה עמוס הוא בסיס של צה"ל בצדו של כביש 65, בקטע בו עוקף הכביש את העיר עפולה ממערב, והוא נכלל בתחום המוניציפלי של העיר. הבסיס הוא המרכזי שבמערך ההיסעים וההובלה לפיקוד הצפון.
היסטוריה
המחנה הוקם על ידי שלטונות המנדט הבריטי בימי מלחמת העולם השנייה כשלוחה של מנחת מגידו, עבור מטוסים קלים. בראשית שנות החמישים הפך המחנה לבסיס עורפי של צה"ל ונקרא על שמו של סגן, בן נהלל שנהרג במלחמת העצמאות בהתקפה על הכפר הערבי לג'ון.
בשנת 1956, בזמן מלחמת סיני, היה מחנה עמוס הבסיס של עוצבת המילואים חטיבה 9. אנשי המילואים של החטיבה גויסו במחנה עמוס ומשם נעה החטיבה בתוך פחות מ־48 שעות אל שטחי ההיערכות שלה סמוך לאילת ומשם דרומה, לאורך חופו המזרחי של חצי האי סיני, עד לשארם א-שייח'.
ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, 5 ביוני 1967, המריאו מטוסי ווטור ומיראז' 3 של חיל האוויר הישראלי מבסיס רמת דוד אל עבר שדה התעופה H-3 שבעיראק. חוסר במפות הנתיב הביא את המטוסים לעקוב אחר מסלולו של צינור הנפט מבתי הזיקוק בחיפה עד לשדות הנפט בצפון עיראק. המטוסים תקפו חלקית את השדה וחזרו מיד מפאת חוסר דלק. למחרת בבוקר, ב-6 ביוני, הגיעה התגובה העיראקית כאשר מפציץ טופולב Tu-16 של חיל האוויר העיראקי חדר לתחום מדינת ישראל וביצע תקיפה אווירית על נתניה, מנחת מגידו ובסיס רמת דוד. המטוס הופל מטיל אוויר אוויר מסוג שפריר 1 ששיגר מטוס מיראז' או מאש נ"מ שנורתה מהקרקע, או משניהם, והתרסק על מחנה עמוס. כתוצאה מההתרסקות נהרגו 14 חיילי מילואים של צה"ל וכן צוות המטוס העיראקי. שני חיילים נוספים נהרגו לאחר מכן כשנגעו באחת הפצצות שהיו במטוס.
ב-6 ביוני 2011 התקיים במחנה עמוס טקס לחנוכת אנדרטה וגן לזכרם של 16 הנופלים, אשר 14 מתוכם היו תושבי ערים, מושבים וקיבוצים בעמק יזרעאל. ראשי הרשויות, יחד עם המשפחות הנופלים, הם שהתארגנו להקמת האנדרטה והגן.
עד לשנת 2016 שימש מחנה עמוס כבסיס לקליטה, מיון והצטיידות של חיילי מילואים. בצוות המנהלי-לוגיסטי של הבסיס משרתים חיילים סדירים המתפעלים אותו.
ב-2018 החלה שיפוץ הבסיס והרחבתו. מחנה עמוס המשופץ נחנך ב-2021, במהלך השיפוץ גם הוקם אחד ממרכזי הטיפולים למשאיות הגדולים ביותר בצה"ל והתוקנו בבסיס מערכות אנרגיה סולארית. לאחר השיפוץ, עבר אל הבסיס גדוד אבירי הצפון (גדוד 6910), הגדוד האחראי על פיקוד הצפון של מרכז ההובלה.
קפלה פלאטינה
קפלה פלאטינה (באיטלקית: Cappella Palatina) היא בזיליקה בסגנון נורמני-ביזנטי, שהוקמה בשנת 1140 על ידי המלך רוג'רו השני, מלך סיציליה, והיא שוכנת במתחם האדריכלי של פאלאצו דיי נורמני בפלרמו בירת האי סיציליה באיטליה. זהו אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, בתוך האתרים הערביים-נורמניים בפלרמו והקתדרלות של צ'פלו ומונריאלה.
התקופה הנורמנית
הקפלה נבנתה החל משנת 1129, לבקשת רוג'רו השני, מלך סיציליה, היא הוקמה תחילה ככנסייה קהילתית על ידי הארכיבישוף פייטרו (Pietro) מ, והועלתה לדרגת. הוקדשה ב-28 באפריל 1140 כקפלה פרטית של משפחת המלוכה על ידי הארכיבישוף רוג'רו פסקה (Ruggero Fesca) בנוכחות ראשי הכמורה של הממלכה. העבודות הושלמו בשנת 1143 עם חנוכתה שנחגגה ב-29 ביוני ודרשה מהללת שנישאה על ידי הארכיבישוף פילאגטו מצ'רמי מטאורמינה. כתובת בשלוש שפות (לטינית, יוונית-ביזנטית וערבית) בחלקה החיצוני של הקפלה מציינת בניית שעון אסטרונומי בשנת 1142.
תקופת ממלכת אראגון
בתקופת הרנסאנס בסיציליה הקציב אלפונסו החמישי, מלך אראגון 20 אונקיות זהב מדי שנה לתחזוקת הקפלה.
בשנת 1458, מימן המלך חואן השני, מלך אראגון עבודות שיקום לתיקון הגג. בזכות העבודות שבוצעו בחצר אראגון בנאפולי, שיתוף פעולה להקמת שער הניצחון בקאסטל נואובו, מתועדות הפעילות הראשונה של הפסל בפלרמו בשנים 1460 עד 1463. העבודות כללו שחזור, שיקום ותחזוקה של פסיפסים, ערבסקות ו, של חפצי שיש קיימים. עבודות שתמורתן קיבל 60 אונקיות זהב. ב-1482 שוקמו ציורים נוספים. ב-1506 מימן פרננדו השני, מלך אראגון את הפסיפסים על הקיר הדרומי החיצוני וכנראה גם החיפוי ב בחלק התחתון.
תקופת בית בורבון
בשנים 1716 ו-1753 נמשכו עבודות השיפוצים של שיקום, שיחזור ובניית פסיפסים חדשים, של המזבח הגבוה, והקמת בניית פסל השיש המתאר את סן פייטרו, מאת. יצרן הפסיפסים מאטיה מורטי (Mattia Moretti, מת ב-1779), שפעל בסדנה ברומא, נקרא על ידי קרלוס השלישי, מלך ספרד בשנת 1753 במהלך המנדט שלו כמלך סיציליה, לשחזר את קישוטי הפסיפסים היקרים. על הקיר החיצוני הוכן ציור חדש, אלגוריה של הרגע ההיסטורי המסוים, המבוסס על אירועי דוד ואבשלום, המאופיין במדליון בו משוחזרים הפרופילים של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ואשתו מריה קרולינה מאוסטריה.
מסיבות לוגיסטיות וגודל הכנסייה נהגו להשתמש בה לארח אירועים מינוריים בלבד, רק קתדרלת פלרמו שימשה כאתר לחגיגת הטקסים החשובים ביותר: הכתרות ונישואים מלכותיים. עם זאת, ב-1810 הייתה הקפלה המקום בו נטבל השליט לעתיד פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות, בנם של פרנצ'סקו הראשון ומריה איזבלה מספרד.
לוח תבליט שהוצב בפורטיקו מנציח את לידתו של פרדיננדו בנאפולי ב-1800, הבן הבכור של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ואשתו מריה קלמנטינה, שמת כמה חודשים אחר כך, זמן קצר לפני שאימו מתה משחפת.
התקופה המודרנית
מחקר מעמיק על קפלה פלאטינה נערך על ידי האדריכל הרוסי אלכסנדר פומרנצ'ב ניקנורוביץ', הניתוח המונומנטלי והמפורט של העבודות שנכללו בו זיכה אותו בתואר בסנקט פטרבורג בשנת 1887. העבודה כללה פירוט עם איורים ותמונות של 172 סצנות פסיפס המלוות את היצירה עם רפרודוקציות גרפיות של התגליפים והתחריטים של תקרת העץ המשוכללת. בין הסופרים הידועים שביקרו ושיבחו את נפלאות הקפלה במהלך הטיול הגדול נמצא גם גי דה מופאסאן שבמהלך ביקורו בפלרמו בשנת 1885, הוא תיאר את הקפלה כ"הכנסייה היפה ביותר בעולם, התכשיט הדתי המפתיע ביותר שמחשבה אנושית חלמה עליו".
הקפלה נפגעה ברעידת אדמה בספטמבר 2002, ועברה שיפוצים שהושלמו ביולי 2008. פרויקט השיקום, שאותו הוביל האדריכל גווידו מלי (Guido Meli), מנהל "המרכז האזורי לשיקום" באזור סיציליה, מומן על ידי הפטרון הגרמני ריינהולד וירט (Reinhold Würth) בעלות של יותר משלושה מיליון אירו. העבודות בוצעו על ידי קבוצה של משפרי מורשת תרבותית בהנחייתו הטכנית של האדריכל מריו לי קסטרי (Mario Li Castri).
מיסה נערכת בקפלה בכל יום ראשון בשעה 10:00 בבוקר. שירותי התיירות מנוהלים על ידי הארגון המקומי, קרן פדריקו השני (Fondazione Federico II), כאשר הכניסה לכנסייה ולארמון המלכותי היא בכיכר הפרלמנט (פיאצה דל פרלמנטו), שם ממוקם משרד הכרטיסים.
מאז 3 ביולי 2015 מהווה הקפלה חלק מאתר המורשת העולמית של אונסק"ו במסגרת האתרים הערבים-נורמנים בפלרמו והקתדרלות של צ'פלו ומונריאלה.
אדריכלות
הממדים של המקדש שהוקם כקפלה פרטית הם: אורך 33 מטרים ורוחב 13 מטרים, בנוסף קיים גם מקום הפולחן הפרימיטיבי במפלס התחתון. האפסיסים, שעל פי הכללים של הביזנטיים פונים למזרח, ממוקמים באגף הרנסאנס של פאלאצו דיי נורמני, גוף הכנסייה מפריד בין החצרות הפנימיות העיקריות של הארמון. הקיר של הספינה הימנית והלוג'יה הצמודה משקיפים על החצר המכונה "חצר מקדה" (Cortile Maqueda) של הארמון. במקור נראו הכיפה ומגדל הפעמונים מהארמון לפני ששולבו במכלול הבניינים של הארמון המלכותי, בעקבות הבניינים שהוקמו על ידי המשנים למלך ספרד.
המבנה הוא בזיליקה עם שלוש ספינות המופרדים על ידי עמודים מגרניט וכותרות מ התומכים במבנה של קשתות מחודדות, חמש מכל צד, ובסך הכול שישה עשר, כולל הקשתות של ה וה. המבנה הושלם על ידי כיפה, שהוצבה מעל ה שבין הקודש לבית המקהלה, האזור האחרון מגודר ומורם מרצפת הספינות. הכיפה, הטרנספט והאפסיסים מקושטים לחלוטין בחלקם העליון על ידי פסיפסים בסגנון ביזנטי, בין החשובים ביותר בסיציליה, המתארים סצנות שונות מהתנ"ך, ספרי הבשורה והברכה של ישו פנטוקראטור, הדמות הבולטת ביותר בקפלה. הפסיפסים מחולקים לשני אזורים, אלו שהם נורמנים טהורים ואלו שנוצרו בתקופת בית בורבון:
על הקירות אפיזודות מהברית הישנה והחדשה עם פסיפסים שנושאם נע בין בריאת העולם מספר בראשית לחיים בגן עדן; אפיזודות הנוגעות לחיי נח והמבול האוניברסלי; אפיזודות של מאברהם, יצחק, יעקב ועד לידת ישו, חייו, נסים שעשה והפסיון של ישו. סדרת הסצנות על השליחים פטרוס ופאולוס מסיימת את הפסיפסים. הייצוגים של המלאכים, הנביאים, המבשרים, מורי הכנסייה והקדושים מתוארים בגוף מלא או רק דיוקנאות במדליונים.
במהלך מאות השנים, הכניסה לקפלה האישית המקורית של רוג'רו השני השתנתה, והיום היא דרך שני גרמי מדרגות סימטריים שהוצבו משני צידי הטרנספט.
לוג'יה, נרתקס וכניסה
בקיר יש שעון מים מאבן שנועד לסמן את השעות התפילה, ועליו חרוטות כתובות ביוונית, לטינית וערבית. עיטורי הפסיפס, שרבים מהם מתוארכים לתיקונים שביצעו השליטים מבית בורבון של תחילת המאה ה-17, מספרים את סיפור דוד ואבשלום: "הלוחמים של דוד תוקפים את הישראלים המורדים", "אבשלום ששיערו סבוך בענפי העץ", "אבשלום נהרג על ידי יואב", "דוד מבכה על מותו של אבשלום", "ניצחון דוד" ו"דוד ושלמה".
על קיר המבואה יש פסיפס נוסף המתאר את ה בבגדי מלכות וכאדם בוגר, כשהוא מתואר עם כלב, נחש ועיט, בעלי חיים המסמנים בהתאמה, אלגוריות של נאמנות, הפולש שיש למחוץ, והחופש המיועד, כהאנשה של העיר פלרמו והממלכה הקשורה בה. פניהם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה מוטבעים במגן בידו של הגניוס.
כל הפסיפסים שעל הקירות החיצוניים משקפים, בצורה של אלגוריות, את ההיסטוריה הדרמטית של הממלכות הנפוליטניות והסיציליאניות בסוף המאה ה-18. כלומר: פלישת צבאות המהפכנים הצרפתים, בריחת משפחת המלוכה מנאפולי לפלרמו, הקמת הרפובליקה הנפוליטנית בעיר נאפולי, המלחמה בין הממשלה הרפובליקנית לסנפדיסטים ושיקום בית בורבון לאחר מכן. בסביבת הנרתקס משמאל נמצא אגן הטבילה בו הוטבלו השליטים ובני משפחת בורבון במהלך הבריחה לפלרמו.