cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נאוה שאן הרמן
תחילת דרכה
נולדה בפראג, צ'כיה, למגדלנה שונובה לבית אקשטיין (1889–1944) ולסולומון שון (1882–1944), במשפחה יהודית התבוללות, בת ארבע בנות. בצעירותה התעניינה שאן בתיאטרון והופיעה בתפקידי ילדים בתיאטרון וינוהרדי (Na Vinohrady) ומעדותה עולה כי תמיד ידעה שתהיה שחקנית. אמה תמיד תמכה במאמציה של בתה, שכן היא עצמה הייתה חברה בקבוצות משחק לפני מלחמת העולם הראשונה והקדישה את חייה לחינוך האמנותי של בנותיה. שאן למדה שש שנים בבית הספר לאמנות המחול בניהולה של איזדורה דנקן בפראג, למדה נגינה בפסנתר והופיעה בהצגות לילדים כילדת פלא. בזמן שלמדה בבית הספר התיכון בשנת 1937, החלה לעבוד בתיאטרון הנוער האוונגרד, שבמרכזו פאבל טיגריד (צכ'). בשנת 1938, בזמן כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה, שאן, הקימה יחד עם גוסטאב שורש את תיאטרון ( Divadélko pro 99 והעלתה את אחד מתפקידי חייה במונודרמה "קול אנושי" מאת ז'אן קוקטו.
השהות במחנה טרזין
ביולי 1942, בגיל 22, גורשו שאן ובני משפחתה פרט לאחותה הגדולה שהייתה נשואה ולא הייתה איתם, בטרנספורט לגטו טרזין. בספטמבר 1943 הוריה קיבלו קריאה לטרנספורט אך היא ואחיותיה לא. התנהל ויכוח בינה לבין אחותה הגדולה אנה מי תיסע עם ההורים ולבסוף הוחלט שאחותה תיסע. ונשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם עבדו בפרך במשך שנתיים עד לרציחתם של הוריה ואחותה אנה בתאי הגזים. בשנת 1944, אחותה הקטנה, מריה, נשלחה באוקטובר 1944 בטרנספורט, הצליחה להימלט עם קבוצת אסירות בזמן חזרתן מעבודתן מחוץ למחנה.
נאוה שאן העידה בספרה "רציתי להיות שחקנית" על חוויותיה הראשונות בגטו. "ניסיתי מיד להופיע, להגיש ערב קריאה, להציג מחזה יחיד. כל זה מתוך תחושה: אני מוכרחה לשחק: פרט לתיאטרון, לא היה עניין אותי דבר, הטרגדיה של גירושנו למחנה הריכוז הצטמצמה לחוויה אישית: הגרמנים אסרו עליי לשחק בתיאטרון: גזלו ממני תיאטרון: בלי תיאטרון אינני יכולה, אינני רוצה לחיות: ולכן עליי לשחק".
בסוף 1942 באה אליה אישה אשר ביקשה את עזרתה בבימוי מחזה אשר רצו לעלות, בהתחלה לא הבינה למה פנו אליה לעזרה מהיותה רק שחקנית אבל לאחר שאמרו לה שהעובדה שהיא עבדה בתיאטרון יש לה יותר ידע משיש להם. לאחר שהסכימה היא קראה את המחזה ונחרדה לגלות שזה מה שרצו להעלות. המחזה היה "הקבר" ודיבר על חבורה של אנשים גוססים וחולים שהבריאו משתיית מי מעיין אשר פרצו ברגע שאחד מהם הקריב את חייו מרצון להצילם.
"חינוך הילדים במחנה הייתה המשימה הנעלה לכל", כל אדם התגייס לעזור בחינוך הילדים, וכך גם נוצר תיאטרון הבובות. אם רעב החברה לתרבות היה גדול רעב הילדים עלה על כל גבול. נאספו אנשים לבניית בית הבובות, ציירים ואלטר פרויד שהיה אומן חיתוכי עץ שהשקיע את זמנו ביצירת בובה שהיה אפשר להזיז את כל חלקיה, מהראש לאצבעות. הילדים אשר נחשפו לראשונה לבית הבובות נדהמו. נאוה העלתה מחזה עם פרויד אשר הפעיל את הבובות והיא סיפרה סיפור ילדים עממי ודובבה את הבובות.
עבודתה השנייה של שאן עם הילדים הייתה המחזה "גחליליות", סיפור ילדים עממי אשר כל ילד צ'כי גדל והתחנך עליו. במחזה זה עבדה שאן עם קמילה רוזנבאום אשר הייתה מדריכה במעון הילדים. לפני בואה למחנה הייתה רקדנית מקצועית. בהשראת סיפורי הגחליליות לימדה את הילדים ריקודים על פי הטקסט. לאחר שלימדה את הילדים את הריקודים החליטה להעלות מחזה, שם נכנסה שאן לתמונה כאשר התבקשה לקרוא את הטקסט בזמן ההצגה. שאן המחיזה את הטקסט, דבר שנחל הצלחה רבה והילדים היו מאושרים ונהנו מכל חזרה.
בשנת 1943 חל מפנה באופן התנהלות התיאטרון בשל הצטרפותו של הבמאי היהודי הנודע גוסטאב שורש (Gustav Schorsch; 1918-1945) מפראג ששאן, כאמור, הכירה מימי בית הספר ועבדה עמו לפני המלחמה. בהתחלה לא הסכים שורש לשתף פעולה עם עבודת התיאטרון משום שלא הסכים לעשות מעצמו צחוק ולהעמיד הצגות כאשר הוא תת אדם תחת השלטון הנאצי. תחילה העדיף לעבוד בהובלות, אבל אחרי מאמצים רבים הוא נכנע ללחצים שהופעלו עליו וביים הצגה. אולם, לשורש הייתה גישה שונה. הוא סבר כי ניתן להעלות הצגה, תוך שמירה על רמת אמנותית גבוהה, על אף תנאי החיים הקיצוניים במחנה. התיאטרון התפתח וצמח.
בעת שהייתה בטרזיינשטט ניהלה קשר רומנטי עם ד"ר בנימין מורמלשטיין, ראש היודנראט בגטו.
חייה לאחר המלחמה
שאן נשארה במחנה טרזין עד לסוף המלחמה ושרדה. ב-1946 הצטרפה לתיאטרון ב שם הפכה למנהלת תיאטרון הנוער שזה עתה נוסד בברנו. אך תפקיד הבמאי לא סיפק אותה, ולכן לאחר כשנה היא חזרה לשחק. בעקבות מוראות השואה החליטה לעלות לישראל והגיעה במאי 1948,יום הכרזת העצמאות, לארץ.
לאחר עלייתה שינתה את שמה ל"נאוה שאן". תחילה הצטרפה לחברותיה מגטו טרזיאנשטט בקיבוץ נאות מרדכי ואחר כך הייתה חברה בקיבוץ גבעת ברנר ועבדה שם ברפת. תחילה הופיעה בתיאטרון בחיפה, אחר כך בתיאטרון בקיבוץ, ולבסוף הצטרפה ללהקת נוודים. היא גם שיחקה בתפקידים משניים במספר סרטים כמו "האם תל אביב בוערת?", ובין כל זה גידלה את בתה, אורה. בשנת 1957 הכירה את חיים אברבאיה, מתרגם ועורך. השניים ניהלו מערכת יחסים עד פטירתו ב-1967. בשנת 1961, בעקבות הזמנתו של יוסף מילוא, הצטרפה לגרעין המייסדים של תיאטרון חיפה. בין ההצגות בהן השתתפה: רשומון, אנדורה, קרנפים, מעגל הגיר הקווקזי, הוא הלך בשדות, ריצ'רד השלישי. ב-1968 ביקרה את אחותה הגוססת בצ'כוסלובקיה ופגשה את מעריצה לשעבר, הוברט הרמן, ממנו נפרדה כאשר גורשה לטרזין. השניים נישאו ב-1972 ב-. זמן קצר לאחר מכן, היא נאלצה על ידי המשטר הקומוניסטי לעזוב את צ'כוסלובקיה. הרמן הצטרף אליה לאחר שמונה שנים בהן נאבק על אזרחותו, ושינה אותה לאזרחות גרמנית כדי להצטרף לאהובתו. הם חיו יחד בישראל עד שנפטר ב-31 ביולי 1994.
נאוה שאן הרמן נפטרה לאחר מחלה ממושכת ב-2001, בגיל 81. היא נקברה בהר המנוחות והשאירה אחריה את בתה, אורה, נכדים ונינים.
יהושע רוקח (בני ברק)
ביוגרפיה
נולד ליצחק דוד רוקח, בנו של רבי יהושע רוקח מירוסלב - בנו של רבי ישכר דב מבעלז, ואחיו של רבי אהרן רוקח אמו של רבי יצחק דוד הייתה בת הרב יוסף מאיר טברסקי ממכנובקה. למד בישיבת סקווירה בשיכון סקווירה וגדל תחת חסותו של קרוב משפחתו רבי יעקב יוסף טברסקי, האדמו"ר מסקווירה. נישא לחיה גיטל בתו של רבי שלום מיכלוביץ' מבראד-ראדוויל.
דוד אביו (אח סבתו) האדמו"ר ממכנובקה, רבי אברהם יהושע השיל טברסקי, היה חשוך בנים והועיד אותו לממשיכו באדמו"רות. ובעת הלווייתו במוצאי יום כיפור ה'תשמ"ח, הוכתר רבי יהושע לאדמו"ר ממכנובקה על ידי קרוב משפחתו רבי ישראל מרדכי טברסקי מרחמסטריווקה.
את מרותו קיבלו גם חלק מפורשי חסידות בעלז, עקב היותו אחיין לרבי אהרן רוקח מבעלז (נכד אחיו), והחל משנת תשנ"ה כונתה חצרו "חסידות בעלזא-מכנובקה"; שילוב של שתי החצרות. בעקבות המהלך החלה מתיחות בין החצר לבין חסידות בעלז שבאה לידי ביטוי בהתנגשויות אלימות. בשנת ה'תשע"ו, לאחר הסכם עם חסידות בעלז, הוחלט שכינוי החסידות יהיה "מכנובקה-בעלזא", במקום "בעלז-מכנובקה".
הקים את הישיבה הקטנה והישיבה הגדולה "לומדי תורה" מכנובקה בעלז בבני ברק, ישיבה קטנה באלעד בית שמש ירושלים ובלונדון. רשת כוללים בישראל ומחוצה לה, תלמודי תורה בבני ברק, ירושלים, בית שמש ולונדון.
מתגורר בבני ברק.
משפחתו
ילדיו הם:
טיבור סטמארי
טיבור סטמארי (במקור איז'אק או איסאק, בהונגרית: Szatmári Tibor בודפשט, 23 בספטמבר 1894 – בודפשט, 12 בנובמבר 1942) היה פסנתרן יהודי-הונגרי.
מירדף (שיר)
השיר הגיע למקום החמישי במצעד של הגל הקל. השיר נכתב עבור סרטו של מיכה שגריר "המלחמה לאחר המלחמה".
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ירון לונדון והולחן והופק על ידי נחום היימן. את השיר כתב לונדון על הלחימה בארץ המרדפים. לפי כתבה שפורסמה במקור ראשון, מיכה שגריר ביקש מהיימן להלחין עבורו את השיר בלחן בקצב מהיר מאוד, כדי. התוצר המוגמר היה שיר קשה לביצוע ועל כן, נבחרה אלברשטיין לבצעו.
במרוצת השנים הביע לונדון הסתייגות חריפה מהשיר, הביע חרטה על כתיבתו וכינה אותו.
הצלחה
ב-25 במאי 1969 נכנס השיר לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של הגל הקל במקום העשירי. ב-1 ביוני עלה למקום התשיעי לפי נתונים שפורסמו. בהמשך הצעידה, הגיע בשיאו למקום החמישי. הוא יצא מהמצעד בסוף יולי 1969. במצעד השנתי של גלי צה"ל שפורסם ב-1969 דורג "מירדף" במקום ה-21.
במצעד של המדינה דורג "מירדף" במקום ה-308.
נמל התעופה הבין-לאומי ונקובר
נמל התעופה הבינלאומי ונקובר (באנגלית: Vancouver International Airport) הוא נמל התעופה השני בגודלו בקנדה. הנמל ממוקם לחוף האוקיינוס השקט על האי סי סמוך לעיר ריצ'מונד כ-12 ק"מ מוונקובר.
נמל התעופה דורג במקום השמיני ברשימת שדות התעופה הטובים ביותר לשנת 2013, ובמקום הראשון ברשימת שדות התעופה הטובים ביותר בצפון אמריקה. הנמל בבעלות משרד התחבורה הקנדי (Transport Canada), ומנוהל על ידי חברת "Vancouver International Airport Authority".
בשנת 2010 עברו בנמל 16,779,709 נוסעים, ו-228,387 טון מטען, ב-293,877 תנועות מטוסים.
היסטוריה
בשנת 1929 רכשה עיריית ונקובר קרקעות בשווי 600,000 דולר, עליהם החלה ב-1930 לבנות את נמל התעופה. הבניה הסתיימה ב-1931 ובשנה הראשונה לפעילותו עברו בנמל כ-550 נוסעים.
בין השנים 1931-1940 הורחב הנמל, ונבנו האנגרים ומסלולים חדשים. בתחילת שנות החמישים נבנה מסלול חדש באורך שלושה קילומטרים, והוא הוגדר כבינלאומי. בשנות השישים המוקדמות, עת החל השימוש במטוסי נוסעים סילוניים, שופץ הנמל בעלות של 32,000,000 דולרים, והותאם לקליטתם. בשנת 1970 החלה אייר קנדה להפעיל טיסות מנמל התעופה, באמצעות מטוסי הבואינג 747.
בשל ריבוי התושבים האסייתים באזור ונקובר, נוחתות בנמל טיסות רבות מיעדים במזרח אסיה. ב-1 במרץ 2010 נרשם שיא של 39,000 נוסעים, בשל סיום אולימפיאדת ונקובר.
בתי נתיבות
בשדה התעופה שלושה בתי נתיבות:
טרמינל Domestic - נבנה בשנת 1968, ושופץ בשנים האחרונות, משמש בעיקר לטיסות פנימיות בקנדה. בטרמינל 26 גשרי עלייה למטוס. (C25-52)
הטרמינל הדרומי - חלק מטרמינל Domestic, משמש את הטיסות האזוריות. בטרמינל 15 גשרים. (A1-10 ו-B11-24)
טרמינל International - מחולק לשניים: חלקו משמש טיסות לארצות הברית (E67-99), וחלקו את מרבית הטיסות הבינלאומיות (D50-78). בטרמינל 31 גשרים, מהם שניים המסוגלים לקלוט את מטוס האיירבוס A380.
חברות תעופה ויעדים
יותר מ-50 חברות תעופה מפעילות טיסות סדירות לנמל ליעדים באסיה, אירופה, אוקיאניה, צפון, ומרכז אמריקה.
נמל התעופה משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברות: אייר קנדה, אייר קנדה ג'אז, אייר טראנסט, פסיפיק קוסטל איירליינס, ווסטג'ט, ו-Central Mountain Air.
מבצע סדן
מבצע סדן (באנגלית: Operation Anvil) היה מבצע צבאי בריטי במהלך מרד המאו מאו בקניה ומטרתו הייתה להעביר חשודים מקרב תנועת המאו מאו מניירובי למחנות מעצר ולשמורות. המבצע החל ב-24 באפריל 1954 וארך כחודש, בסופו נשלחו 20 אלף איש למחנות מעצר ו-30 אלף גורשו לשמורות.
רקע
בתחילת שנות ה-50 החלה תסיסה לאומית בקניה שהייתה עד אז מושבה בריטית. ב-1952 החלו פעולות גרילה נגד לבנים ומקומיים מטעם מחתרת המאו מאו. ב-20 באוקטובר הוכרז במושבה מצב חירום והצבא הבריטי החל בפעולות לדיכוי המרד, אולם בחודשים הראשונים, עקב בעיות משמעת, מודיעין ואסטרטגיה לקויה לא הושגה הצלחה משמעותית. תקיפת תחנות משטרה וטבח בכפר לארי שהתרחשו במרץ 1953 הביאו להסלמה חריפה. פעולות של המורדים החלו להתרחש גם בניירובי, בה הייתה אוכלוסייה גדולה של הקיקויו שהיוו חלק גדול מהמאו מאו.
ביוני הגיע לאפריקה ג'ורג' ארסקין במטרה לפקד על הכוחות הבריטיים. הוא החל לבצע רפורמות בצבא והוציא מתקפות נגד המאו מאו. בינואר 1954 נעצר ורוחיו איטוטה, מנהיג מקרב המורדים, שמסר בחקירתו מידע מודיעיני יקר.
תכנון המבצע
ארסקין רצה להעביר ממקומם את כל אנשי הקיקויו, האמבו והמרו מניירובי, אך הממשלה הבריטית דחתה כוונה זו בשל הפגיעה בתושבים ובכלכלה. במקום זאת, תוכנן מבצע שהתבסס על פעולות בריטיות בארץ ישראל בימי המנדט. כהקדמה למבצע, הועברו תקנות שהתירו גירוש ומעצר של אנשים מהעיר לצורך בדיקת הקשר שלהם למאו מאו. לצורך הפעולה הזו הקצו הבריטים ארבעה גדודים. בשבועות שקדמו למבצע נפוצו שמועות בדבר סגר אפשרי בניירובי, וחלק מהמורדים הצליחו לעבור לפאתי העיר, שם לא נלכדו.
המבצע
ב-24 באפריל 1954 בשעה 4:30 בבוקר פתחו הכוחות הבריטיים במבצע סדן וחסמו את כל הכניסות והיציאות מניירובי. במהלך הסריקות, מודיעים עם ברדסים זיהו חשודים והסגירו אותם לבריטים. בתוך 48 שעות נעצרו 206 חשודים. בשבועות אחר כך נעצרו ותושאלו 50 אלף תושבים. למרות המאמצים הבריטיים, מספר רב של מורדים הצליחו להימלט. המבצע הסתיים ב-26 במאי.
אחרית דבר
המבצע היווה נקודת מפנה ביחס הבריטי למאו מאו, ולאחריה נותרו המורדים מבודדים בהרי ניאודרווה וקיריניאגה, ללא גישה לאספקה ולסיוע. בשבועות אחר כך נותרה פעילות המאו מאו בניירובי מינורית, אם כי חלק מהמורדים הצליחו שוב להתבסס בפאתיה, והבריטים החזיקו כוח גדול בעיר. הם ערכו סריקות במחוזות השונים ועקבו אחר התנועה לניירובי וממנה עד אוקטובר.
במהלך המבצע גורשה מניירובי רוב האוכלוסייה המובטלת והנודדת. בחודשים שלאחר המבצע טיפל ביהמ"ש לנוער ב-2,700 אסירים, לעומת 558 בתשעת החודשים שקדמו לכך.
בנוסף, הבריטים פיתחו מערכת לסיווג אסירים. בעלי ציון "לבן" הורשו לשוב לניירובי או לשמורות, וקיבלו אותו מי ששירתו בצבא הבריטי או בממשל הקולוניאלי, ובהדרגה אחרים קיבלו אותו. ציון "אפור" ניתן למי שנחשדו כתומכים פסיביים אשר אין ראיות מספיקות להרשיעם. ציון "שחור" ניתן למי שזוהו על ידי המודיעים או מי שהוגדרו כטרוריסטים שעלולים להיות אלימים. מיעוטם הועמדו לדין, ורובם עברו דרך מחנות עבודה עד שהורשו לגור בשמורות.
מלון בוורלי הילס
מלון בוורלי הילס (באנגלית: The Beverly Hills Hotel) הוא מלון בשדרות סנסט, בוורלי הילס, קליפורניה.
היסטוריה
מלון בוורלי הילס נפתח ב-12 במאי 1912 בידי מרגרט אנדרסון ובנה סטנלי אנדרסון, שניהלו את מלון הוליווד. הבניין הראשי המקורי של מלון בוורלי הילס עוצב בידי האדריכל מפסדינה אלמר גריי. הגנים רחבי הידיים בשטח המלון תוכננו בידי אדריכל הנוף וילבור דייוויד קוק. היה זה הבניין הראשון בשטח הרחב, שקדם ליצירתה של העיר הסובבת אותו, ותכופות מתייחסת אליו האוכלוסייה המקומית (ואחרים כמו נהגי מוניות) פשוט כ"המלון" (The Hotel). מאז ראשיתה של העיר, היווה המלון מקום מפגש מרכזי למקומיים ולאוכלוסייה העסקית, במיוחד מתעשיית הסרטים של לוס אנג'לס ותעשיית הטלוויזיה.
המלון שייך ומנוהל בידי דורצ'סטר קולקשן (Dorchester Collection) שבבעלותה שבעה מלונות יוקרה בבריטניה, ארצות הברית, צרפת ואיטליה והיא הוקמה ב-1996 על מנת לנהל את ענייני המלונאות של סוכנות ההשקעות של ברוניי (Brunei Investment Agency).
Svend Petersen, מנהל הבריכה הדני-אמריקני במשך 42 שנים, נעשה שגריר המלון ב-2002. זכור במיוחד שהוא פתח את הבריכה בשעות שאחרי פעילותה עבור הביטלס ושלימד את פיי דאנאוויי לשחות בסגנון חתירה עבור הסרט Mommie Dearest. הוא גם ידוע על כך שהזהיר את מבקרים לדרום קליפורניה בשפה חריפה מפני סכנותיה של השמש הצורבת.
המלון הוא גם משכנו של מגרש הפולו המפורסם, וחזית המלון הוצגה בעטיפת האלבום "מלון קליפורניה" של להקת האיגלס משנת 1976.
הבעלים שלו מ-1954 ועד למותו ב-1979 היה בן סילברשטיין (Ben L. Silberstein), איל הון העוסק בנדל"ן מדטרויט,
שרכש את המלון מידי הרננדו קרטרייט, מאוחר יותר בעליו של מלון בוורלי וילשייר. כמה מבעלי המלון היו ידוענים: אירן דון, לורטה יאנג וכעת (כפי שמצוין להלן) סולטאן ברוניי. בשנים 1928–1932 היה המלון בבעלות חברת Van Noy Railway News and Hotel Company.
רכישות אחרונות
מרווין דייוויס רכש את המלון תמורת 54 מיליון דולר מידי ברט סלטקין, ואיוון בוסקי. חתניו של סילברשטיין. בסקי קנה 5% ממניות תמורת הון עצום והחליט למכור אותו, למרות רצונו של סלטקין לשמור את המלון. בתוך פחות משנה אחרי כן מכר דייוויס את המלון לסולטאן חסנאל בלקיה עבור 110 מיליון דולר.
Reputation Stadium Tour Surprise Song Playlist
Reputation Stadium Tour Surprise Song Playlist הוא אלבום אוסף של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, שיצא בפורמט של סטרימינג בלבד. אלבום האוסף יצא לאור ב-30 בנובמבר 2018, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס. אורכו של האלבום הוא שלוש שעות והוא מכיל את מיטב שיריה של סוויפט.
לאור ההצלחה חסרת התקדים של "Reputation Stadium Tour", הוציאה סוויפט את אלבום האוסף הזה.
רקע
בשנת 2017 הוציאה סוויפט את האלבום המצליח Reputation, שהפך לאחד מהאלבומים המצליחים ביותר בכל הזמנים, כאשר נמכר בשבוע אחד בלמעלה מ-1.2 מיליון עותקים בארצות הברית בלבד, והיה לאחד מהאלבומים הבודדים בהיסטוריה שהצליחו לעשות זאת. בעולם, נמכר האלבום בלמעלה משני מיליון עותקים בשבוע צאתו, תוך שבין רגע הפך לאלבום הנמכר השני ביותר בשנת 2017 ולאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר של העשור השני של המאה ה-21.
בהמשך, יצאה לסיבוב ההופעות העולמי "Reputation Stadium Tour", שגרף 345.7 מיליון דולר ונחשב לאחד מסיבובי ההופעות הרווחיים והמצליחים ביותר בכל הזמנים ולסיבוב ההופעות המצליח ביותר של אישה בשנת 2017. כמו כן, הפך לסיבוב ההופעות הרווחי ביותר בכל הזמנים מהכנסות שנצברו בארצות הברית ואמריקה הצפונית.
אריה רלב"ג
הרב אריה ליב רלב"ג הוא רב אמריקאי-אורתודוקסי, ראש בית הדין של אגודת הרבנים, רב קהילת "אהבת ישראל" של ישראל הצעיר בברוקלין שבניו יורק, ומראשי מערכת הכשרות משולש K. בין השנים 1975–1983 כיהן כאב בית דין באמסטרדם ובין השנים 2005–2015 כיהן כרבה הראשי של העיר, לצד תפקידיו בארצות הברית.
תולדותיו
הרב רלב"ג הוא חניך ישיבות בארצות הברית וכן ישיבת חברון בירושלים, שם היה תלמידו של הרב משה חברוני. למד לדיינות אצל הרב אליעזר פלצינסקי והוסמך על ידו וכן על ידי הרב משה חברוני, הרב עובדיה יוסף וסבו הרב אהרן יהודה אראק.
בשנת 1975 התמנה לדיין באמסטרדם וכיהן בתפקיד שמונה שנים. בשנת 1983 התמנה לדיין באגודת הרבנים בארצות הברית. בשנת 2005 התמנה לרב הראשי של אמסטרדם. מאז הוא מחלק את זמנו בין ארצות הברית והולנד. כמו כן הוא עומד בראש מערכת כשרות בארצות הברית ובאמסטרדם. ההכשר הבולט שלו הוא לקוקה-קולה.
בשנת 2011 היה הרב רלב"ג מארחה של ביאטריקס, מלכת הולנד בביקורה בבית הכנסת הראשי של אמסטרדם – ביקור מלכותי ראשון מאז 1924, ובב-30 באפריל 2013 היה אחד משני הנציגים היהודיים הרשמיים שהשתתפו בטקס הכתרת וילם-אלכסנדר, מלך הולנד (השני היה הרב הראשי להולנד בנימין יאקבס).
ב-2015 התפטר מכל תפקידיו באמסטרדם בשל הקושי למלא את תפקידיו בהולנד ובארצות הברית במקביל. ממשיכו הוא הרב אליעזר וולף ששימש עד אז כדיין בבית הדין.
בנו הרב אליעזר דן הוציא את ספרו של אבי המשפחה, הרב אליעזר דן רלב"ג, "דמשק אליעזר" על התורה. בן דודו הרב יהוסף גדליה רלב"ג היה רבה של שכונת קריית יובל בירושלים.
ברסקין
היסטוריה
יחידות גרנדירים חבשו באופן מסורתי כובעים או מצנפות ללא שוליים, כדי לא להפריע לפעולת הטלת הרימון. במהלך המאה ה-17, כובעים אלו לעיתים עוטרו בפרווה בקצוות, אך מנהג זה הופסק עד לאמצע המאה ה-18 כאשר החלו להופיע כובעי פרווה הגבוהים בצבאות בריטניה, צרפת וספרד. בשנים הראשונות כובעים אלו היו בעלי חלק עליון מבד ולפעמים עוטרו בעזרת פלטת מתכת מעוצבת בקדמת הכובע. משום היותם של הגרנדירים חיילים מובחרים ובדרך כלל גם גבוהים יותר משאר חיילי הצבא, ככל הנראה תפקיד הכובע הגבוה היה להעצים את גובהם והמראה המרשים של הגרנדירים בשדה הקרב.
כיום הברסקין השתמר בעיקר לצרכים רשמיים וייצוגיים, כאשר הוא נחבש במספר יחידות ברחבי העולם, רובם יחידות גרנדירים או יחידות משמר. בין היחידות המוכרות אשר עושות שימוש בברסקין ניתן למנות את חמשת הרגימנטים של משמר הרגלים בצבא הבריטי, בנוסף ליחידות משמר ברחבי אירופה ומספר להקות צבאיות ברחבי העולם.
שימוש ביחידות צבאיות כיום
בנוסף נעשה שימוש במספר מצומצם של יחידות צבאיות, בעיקר טקסיות ויצוגיות במספר מדינות נוספות. במספר להקות צבאיות נחבש הברסקין כחלק ממדי השרד היצוגיים, כך לדוגמה להקת חיל האוויר, חיל הים, המארינס והצבא של ארצות הברית, כמו גם להקות צבאיות של מדינות האימפריה הבריטית לשעבר ביניהם אוסטרליה וקנדה.
ראו גם
Busby
אדולף לנדאו
אדולף (אהרן) לנדאו (ברוסית: ЛАНДА́У Адольф Ефимович; 1842 ראסיין פלך קובנה - 1902 ברלין) היה מו"ל, עורך ופובליציסט-יהודי ליטאי.
קורות חיים
לנדאו נולד באימפריה הרוסית, בעיר ראסיין שבליטא דהיום, קרוב לגבול עם פרוסיה. משפחתו הייתה אמידה. כנראה למד בבית ספר ממשלתי בעיר עם שאר ילדי האמידים. ב-1855 הוא החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בווילנה וסיים את חוק לימודיו שם ב-1862.
בתקופת לימודיו בבית המדרש הוא החל לפרסם רשמיו על הנעשה בווילנה וליטא במספר עיתונים, בין היתר בעיתון היהודי הראשון בשפה הרוסית רזסוויט. הוא למד לטינית בקובנה, ידיעת לטינית הייתה חובה כדי להיכנס ללמוד באוניברסיטה, אך היא לא נלמדה בבית המדרש לרבנים. עם סיום לימודיו בקובנה, בהיותו בן 19 הוא הגיע לסנקט פטרבורג, בירתה של האימפריה הרוסית. עם הגעתו לפטרבורג הוא התקבל ללימודים במחלקה למשפטים באוניברסיטה המקומית, הוא התפרנס בפרסום מאמרים בעיתונות. ב-1863 הוא נאלץ לחזור לליטא, שנה זו היא שנת המרד הפולני, אביו של לנדאו נאשם בסיוע למורדים והיה צפוי לעונש על כך ולנדאו הצעיר הגיע כדי להשתדל לשחרר את אביו. לבסוף הוא הצליח לשחרר את אביו, את רשמיו מנסיעה זו הוא פרסם בעיתונים. לאחר מכן הוא חזר לפטרבורג. הוא סיים את לימודיו, אך לא ניגש לבחינות גמר כיוון שכבר החליט להתמסר לעיתונאות.
ב-1873 ייסד לנדאו בית דפוס בפטרבורג.
עבודתו בעיתון דְייֵן
לנדאו מתח ביקורת על ראשי הקהילה היהודית בפטרבורג על גבי דפי דין, הוא כתב על צורך בביטול תחום המושב ומתן שוויון ליהודי רוסיה, לתפיסתו ראשי הקהילה המייצגים את כלל יהודיה של האימפריה הרוסית אינם עיקשים בתביעתם למתן זכויות ומשאירים את התביעות האלו לרוסים. כמו כן הוא מתח ביקורת על חברת מפיצי ההשכלה על חוסר יעילות בעבודתם. לעומת זאת הוא שיבח את פעילותם של באי-כוח של יהודי מערב שהתעניינו בגורלם של אחיהם שבמזרח. הוא תמך בפרסומו של תרגומו הרוסי של התנ"ך.
ספרים בתולדות ישראל
בתקופת עבודתו בדיין החל לנדאו בפרסום ספרים בשפה הרוסית הקשורים בתולדות עם ישראל ויהדות. הדחף לכך היה התגברות האנטישמיות באימפריה הרוסית, אז הופיע ספרו, ספר הקהל של המשומד יעקב ברופמן שהיה נפוץ בקרב משכילים ופקידי ממשל של רוסיה, הם ראו בו ספר הדרכה על היהדות והתלמוד.
ב-1870 לנדאו תרגם לרוסית והוציא לאור שלשה חיבורים שחוברו ונתפרסמו קודם לכן במערב. הראשון שבהם היה של אדולף ילינק האומה היהודית (Der Jüdische Stamm) שיצא לאור בווינה ב-1869. בחיבור זה מנסה המחבר לברר איך מצליח עם ישראל לחיות עם ההפכים הקיימים בתוכו (שמרנות דתית מול רצון להשתלב בחברה הסובבת, אופטימיזם מול פסימיזם וכו'), לדעתו כל ההפכים האלו משתלבים טוב אצל היהודים ומגיעים לסינתיזה גמורה.
החיבור השני שתורגם צורף לספרו של ילינק, היה זה מאמרו של איזידור קאים מאה שנות אמנציפציה היהודית וסנגוריה הנוצרים, במאמר זה סוקר המחבר את התפתחות זכויותיהם של היהודים ומגיע למסקנה כי ארצות אשר העניקו ליהודים שוויון זכויות זכו לברכה.
המאמר השלישי עסק בתלמוד, מהו התלמוד של עמנואל דויטש שהתפרסם לראשונה באוקטובר 1867 בכתב עת האנגלי, כוונת המחבר הייתה כפי שעולה משמו של המאמר להסביר את מהותו של התלמוד לקורא הלא יהודי.
הספרייה היהודית
ב-1871 החל לנדאו להוציא לאור את הספרייה היהודית (ייבריסקייה ביבליאוטקה). היה זה קובץ ספרותי-היסטורי שחקר נושאים יהודיים, בין השנים 1871 - 1880 יצאו לאור שמונה כרכים. ב-1901 לנדאו הוציא לאור כרך תשיעי, שנתיים מאוחר יותר יצא לאור כרך עשירי שהוכן ברובו על ידי לנדאו.
לצורכי הוצאה לאור פנה לנדאו לקבלת העזרה מחברת מרבי השכלה, הם הלוו לו 300 רובל לצורך ההוצאה. חוץ מזה הם רכשו 50 עותקים בכל שנה וברון גינצבורג רכש 200 עותקים. ב-1875 לאחר הוצאת הכרך החמישי של הספרייה החליט לנדאו להפסיק את הוצאתו בגלל בעיות תקציביות, ההוצאה חודשה בשנת 1878. בסוף 1880 נתקבל אישור מצד השלטונות להפוך את הספרייה לירחון, כך נוסד ווסחוד.
רזסוויט
במהלך שנת 1880 במשך חצי שנה היה לנדאו בין הכותבים בעיתון זה, כמו כן בתקופה זו הודפס העיתון בבית הדפוס שהיה שייך ללנדאו.
בעיתון רזסוויט ניהל לנדאו את המדור לידיעות שהגיעו מחו"ל, אך לא תמיד ניתן לזהות את מאמריו כיוון שהופיעו בעילום שם. הוא גם כתב על המתרחש בקהילה היהודית בסנקט-פטרבורג. השידוך בין לנדאו לבין רזסוויט לא החזיק זמן רב, כאמור חצי שנה בלבד, אחת הטענות לקץ שיתוף הפעולה ביניהם גורסת כי לנדאו דרש סכום רב מדי בשביל הוצאתו לאור של העיתון.
שנותיו האחרונות
לאחר מכירת ווסחוד הוא ניסה, ללא הצלחה, להוציא לאור כתב עת חדש בשם היסטוריה. עקב מצבו הבריאותי הקשה הוא עבר טיפולים במערב אירופה. שנה לאחר מכן הוא חזר לפטרבורג וחידש את הוצאתה של הספרייה היהודית.
הוא נפטר ב-1902 בברלין ונטמן בפטרבורג.
צבא שווייץ
צבא שווייץ (בגרמנית: Schweizer Armee; בצרפתית: Armée suisse; באיטלקית: Esercito svizzero; ברומאנש: Armada svizra) הוא צבאה הלאומי של הקונפדרציה השווייצרית והארגון המרכזי במערכת הביטחון שלה. באופן מסורתי שווייץ היא מדינה נייטרלית וכבר למעלה ממאתיים שנה היא לא השתתפה באופן ממשי בעימותים צבאיים כנגד כוחות זרים. באופן עקרוני שווייץ נמנעת משותפות בבריתות צבאיות, ושואפת להבטיח את ביטחונה הלאומי וריבונותה באופן עצמאי. צבא שווייץ מתגאה במערכות נשק מתקדמות ותשתיות ביטחון נרחבות, והוא כולל צבא יבשה וחיל אוויר מתקדמים וגדולים יחסית, לצד כוח ימי קטן ומינימלי.
המפקד העליון הנוכחי של הצבא הוא תומאס זיסלי (משנת 2020). בהתאם לחוקה הצבא כפוף לממשלה המרכזית של שווייץ (לא לממשלות הקנטונים). נכון ל-2019 ראש מחלקת ההגנה הפדרלית היא ויולה אמהרד.
היסטוריה
בראשיתה של המדינה השווייצרית בימי הביניים, בעת קיומה של הקונפדרציה השווייצרית הישנה, לא היה לשווייץ צבא לאומי של ממש, ולכל אחד מהקנטונים של שווייץ היה כוח צבאי משל עצמו. השותפות הצבאית בין הקנטונים התבטאה בעיקר בכך שבמקרה וקנטון היה נתון באיום מצד גורם זר, קנטונים אחרים נהגו לשלוח את צבאם לעזרתו. בשנת 1848, בהתאם לחוקתה החדשה של שווייץ, סיכמו הקנטונים על העצמת סמכויות השלטון המרכזי בברן, ובכלל זה גם על הקמת צבא פדרלי לאומי. הצבא החדש (Bundesheer) התבסס על איחוד צבאות הקנטונים השונים, אם כי החוקה התירה לכל קנטון להחזיק ברשותו צבא קטן של 300 חיילים. החוקה גם אסרה על קנטונים להתעמת עצמאית עם כוחות זרים, וקבעה מוסד של גיוס חובה כללי.
צבא שווייץ לא היה מעורב בפעילות צבאית כלשהי מיסודו ועד ימינו. גיוס כללי של כלל הגברים הכשירים הוכרז בפעם הראשונה בשנת 1871, על רקע פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה, כאשר חששו בשווייץ מפלישה זרה. אירוע אלים ממשי ראשון היה בשנת 1875, אז נקרא הצבא לדכא שביתת עובדים במנהרת גוטהארד. בעימות שהתפתח נהרגו ארבעה פועלים ו-13 נוספים נפצעו. בתקופת מלחמת העולם הראשונה ידעה גם שווייץ מתיחות מסוימת כאשר עיקר שכנותיה היו מעורבות בלחימה, ושווייץ לעומתן התעקשה לשמור על הנייטרליות שלה. עם ראשית המלחמה הכריזה שווייץ על גיוס כללי (בפעם השנייה בתולדותיה), במטרה להרתיע כוחות חיצוניים מפגיעה בה. לקראת סוף המלחמה, הטריד את הצבא דווקא משבר פנימי, כאשר נקרא לדכא שביתה כללית שפרצה בנובמבר 1918. במהלך דיכוי השביתה נהרגו שלושה פועלים. במקביל לפעילות זו סבל הצבא השווייצרי רבות מהשפעת הספרדית, שגרמה לרבים מאנשיו לקפח את חייהם. בשנים הבאות המשיך הצבא לעסוק בפעולות של שיטור פנימי, כאשר אירוע משמעותי היה בנובמבר 1932, אז דיכא הצבא באמצעים אלימים הפגנה אנטי-פשיסטית בז'נבה. במהלך פעולות הדיכוי נהרגו 13 מפגינים ו-65 מפגינים נוספים נפצעו. האירוע גרם לפגיעה ניכרת בתדמיתו של הצבא, והדבר גם התבטא בכך שפוליטיקאים שונים מהשמאל ניסו ליזום הצעות לפירוקו.
תסריט מלחמת העולם הראשונה חזר על עצמו בשנות מלחמת העולם השנייה. שווייץ מצאה עצמה שוב מוקפת בשדות קרב מכל עבריה, ובפעם השלישית בתולדותיה הוחלט על גיוס כללי, שוב במטרה להניא כוחות חיצוניים מכוונה לפלוש אליה. מקור דאגתה המרכזית של שווייץ היה החשש מפני ניסיון של גרמניה הנאצית לפלוש אליה (ראו גם מבצע טננבאום). עקב גיוס החובה והגידול באוכלוסייה הכללית, מראשיתו היה הצבא גדול, ובראשית המאה ה-20 גדל מספר החיילים ששירתו בו גדלה ללמעלה מרבע מיליון חיילים. הדבר הביא לקריאות לרפורמה כוללת כבר בסוף המאה ה-19, אך הדבר לא יצא אל הפועל באופן ממשי. משנה לשנה הדברים הפכו קריטיים יותר, והדבר התבטא בכך שבשנת 1962 מספר החיילים בצבא הגיע לשיא של 880,000 איש. לבסוף, לאורך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 עבר הצבא השווייצרי שורה של רפורמות ("Armee 61") שנועדו להביא למודרניזציה של הצבא. במסגרת רפורמות אלו עבר הצבא ארגון מחדש, כוח האדם שלו קוצץ, והצבא גם נפטר מרוב הסוסים שהחזיק ברשותו.
בשנות ה-80 קלט הצבא לשירותיו את טנק הלאופרד 2 תוצרת גרמניה. טנק זה הוא טנק המערכה העיקרי של הצבא עד היום. באותה התקופה קלט גם הצבא את נגמ"ש הלחימה השוודי Combat Vehicle 90, וכן החליף את הארטילריה המיושנת בה החזיק בכמות משמעותית של התותח המתנייע M-109 תוצרת ארצות הברית. במקביל לרכש האיכותי שהפך את רוב כלי הנשק הכבדים של הצבא למתקדמים יחסית, נערכו קיצוצים משמעותיים נוספים בכוח האדם. בשנת 1995 עבר הצבא רפורמה משמעותית נוספת ("Armee 95"), אשר כללה את קיצוץ כוח האדם ל-400,000 חיילים, מגמה שנמשכה ביתר שאת גם ברפורמה נוספת שנערכה בשנת 2004 ("Armee XXI"), אז הצבא קיצץ את מספר חיילים באופן דרמטי ל-220,000. במסגרת אותה רפורמה הוציא הצבא משירות את רוב כלי הרכב שהחזיק עד אז ברשותו. גם חיל האוויר זכה לרכש חדש כאשר בשנת 1996 נרכשו מארצות הברית כמה עשרות מטוסי F-18, אשר החליפו את מטוסי המיראז' הישנים כמטוסי הקרב העיקרים של החיל.
חזון, משימה ומטרות
בהתאם לחוקה הפדרלית של שווייץ:, משימות הצבא הן:
התפקיד העיקרי של צבא שווייץ הוא הגנה על המולדת. בפועל, עקב התנהלותה הדיפלומטית של שווייץ כמדינה נייטרלית, הצבא לא לקח חלק בעימותים צבאיים ממשיים כנגד מדינות זרות במאתיים השנים האחרונות. בשגרה הצבא מקיים לאורך השנה גם את מטרותיו האחרות: משימות חיפוש והצלה; תמיכה באוכלוסייה האזרחית בעת משבר, למשל בחורף קשה; ארגון וסיוע בניהול אירועים בינלאומיים גדולים כגון הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס; השתתפות במשימות לשמירת שלום ברחבי העולם; ועוד.
מבנה וארגון
צבא שווייץ כולל חמש יחידות אב מרכזיות, הכפופות כולן ישירות לפיקוד העליון של הצבא. יחידות אב אלו כולות שתי זרועות לוחמות: צבא היבשה וחיל האוויר, ושלושה אגפים ניהוליים: אגף ההכשרה המקצועית הגבוהה, אגף הלוגיסטיקה ואגף הפיקוד והתמיכה. בראשות צבא היבשה וחיל האוויר עומדים מפקדים בדרגת לוטננט גנרל, ותחתיהם נמצא כלל הכוח הלוחם של צבא שווייץ. צבא היבשה כולל את כוחות החי"ר, השריון, הארטילריה, הקומנדו והים; חיל האוויר כולל את מטוסי ומסוקי הקרב. שלושת האגפים הניהוליים כוללים עשרות אלפי עובדים שתפקידם לתמוך בכוחות הלוחמים: אגף ההכשרה המקצועית הגבוהה עוסק בהקניית ידע תאורטי לקצונה של הצבא ולשאר חיילי הקבע, אגף הלוגיסטיקה עוסק במתן תשתית לוגיסטית לכוחות הלוחמים, ואגף הפיקוד והתמיכה עוסק בתחומי התקשוב, אבטחת המידע והטכנולוגיה.
פיקוד ושליטה
בזמן שגרה, מפקד על הצבא השווייצרי קצין בדרגת לוטננט גנרל, אשר כפוף לראש מחלקת ההגנה הפדרלית בממשלת שווייץ. המפקד העליון הנוכחי של הצבא של שווייץ הוא אנדרה בלאטמאן, וראש מחלקת ההגנה הפדרלית היא ויולה אמהרד. ראש הצבא הוא הדרג הפיקודי העליון בצבא ואחראי לאימון והכשרת הכוחות בזרועות הצבא, להכנתו למלחמה בימי שלום ולפיקוד עליו בעתות מלחמה. בעת חירום או מלחמה, מתוקף סמכותה לפי חוקת שווייץ, מעלה אספת הברית את המפקד העליון של הצבא בדרגה לדרגת גנרל, ובכך הוא הופך רשמית למפקד המלחמה. דרגת הגנרל ייחודית בצבא שווייץ כך שאיננה משמשת בעתות שגרה.
לאורך תולדות שווייץ מונו גנרלים בסך הכל חמש פעמים. המינוי ניתן למרות ששווייץ לא השתתפה באף עימות מלחמתי והסתפקה בהגנת גבולותיה. הדרגה והתפקיד ניתנו לארבעה אישים אלו:
גיוס והכשרה
בשווייץ מונהג גיוס חובה החל על כל האזרחים הגברים הכשירים לשירות, אשר מגיעים לגיל 19. הנשים, אשר כולן פטורות מגיוס, יכולות להתגייס בהתנדבות, וכך גם גברים החל מגיל 18. קביעת הכשירות לשירות מוגדרת כ"מצב פיזי, אינטלקטואלי ונפשי מספק, העונה על הדרישות לשירות צבאי או שירות הגנה אזרחית, ויכול לבצע שירות זה מבלי לגרום נזק לעצמו או לאחרים". אזרחים אשר אינם כשירים לשירות לא מגויסים, אך נאלצים לשלם מס בגובה 3% עד גיל 30, אלא אם כן הם בעלי נכות המונעת מהם להתגייס. בשנת 2008 כ-20% מהמועמדים נמצאו כלא מתאימים לגיוס וקיבלו פטור ממנו, כאשר אחוז הלא מתאימים הגבוה ביותר נרשם באזורים עירוניים כדוגמת ציריך וז'נבה, ובעוד זאת, באזורים הכפריים שיעור הגיוס היה גבוה. אזרחים שווייצריים הגרים מחוץ לשווייץ פטורים מגיוס בעתות שלום.
עם גיוסו, נשלח המועמד לערוך את הליך הגיוס באחד מששת בסיסי המיון והקליטה הפזורים בשווייץ. הליך הגיוס נערך על פני יומיים עד שלושה, ולאחר מכן החייל עובר טירונות שנמשכת 18 עד 21 שבועות. בתום תקופה זו מיעוט מהחיילים, אלו המאובחנים כמתאימים לכך, נשלחים לבית הספר של קצינים לעבור מסלול הכשרה לקצונה, והשאר עוברים לאחר הטירונות תקופת לימוד והכשרה של שישה שבועות, אשר במהלכה החיילים לומדים אודות תפקידיהם ומתמקצעים בהם. בסוף תקופה זו ממוינים החיילים ליחידותיהם ומשוחררים, כאשר בדרך כלל סך כל תקופת שירות החובה עומדת על כחצי שנה. כ-15% מהחיילים ממשיכים את השירות כחיילי מילואים למשך עשר שנים, ובתקופה זו החיילים נדרשים בדרך כלל להגיע לתקופת רענון ואימונים של כשלושה שבועות בשנה, כאשר קצינים מזומנים לתקופת אימונים כפולה. חיילים אחרים ממשיכים מרצונם לשירות קבע.
הפופולריות של הצבא בשווייץ נחשבת לגבוהה ובאופן ספציפי מוסד שירות החובה נהנה מתמיכה ציבורית רחבה. ב-22 בספטמבר 2013, התקיים משאל עם בנוגע לביטול גיוס החובה, ויותר מ-73% הצביעו נגד ביטולו.
צבא היבשה
צבא היבשה השווייצרי (בגרמנית: Heer; בצרפתית: Forces terrestres; באיטלקית: Forze terrestri) הוא זרוע היבשה של צבא שווייץ. על צבא היבשה מפקד קצין בדרגת לוטננט גנרל, אשר כפוף ישירות למפקד העליון של צבא שווייץ. מפקד צבא היבשה הנוכחי הוא דומיניק אנדריי.
המערך הלוחם
המערך הלוחם הסדיר של צבא היבשה השווייצרי כולל שתי חטיבות חי"ר, שתי חטיבות חי"ר המתמחות בלוחמה הררית, ושתי חטיבות שריון. לצד שש חטיבות אלו, ישנן גם שתי חטיבות מילואים: חטיבת חי"ר אחת וחטיבת חי"ר הררית אחת. החטיבות הסדירות גדולות יחסית למקובל בעולם, והן כוללת בין 6 ל-8 גדודים כל אחת (לעומת 3 - 4 גדודים בצבאות אחרים). גם שתי חטיבות המילואים גדולות בהרבה מהגדול המקובל של חטיבה, האחת כוללת 12 גדודים והשנייה כוללת 14 גדודים. למרות שחטיבות המילואים מוגדרות כחטיבות חי"ר, הן כוללות גם כוחות שריון משמעותיים.
הרי האלפים מכסים את כל המחצית הדרומית של שווייץ. בזמן שגרה מופקדות על הביטחון באזור זה שתי חטיבות המתמחות בלוחמה בתנאי שטח הרריים: חטיבת החי"ר ההררית 9 המוצבת בגראובינדן וחטיבת החי"ר ההררית 12 המוצבת בטיצ'ינו. במישורים שבצפון המדינה מוצבות דרך קבע שתי חטיבות חי"ר ושתי חטיבות שריון, כאשר באופן עקרוני התפקיד המרכזי של כוחות אלו הוא לבלום ניסיונות פלישה של כוחות זרים מגרמניה או צרפת: את הגבול הצפון מזרחי עם גרמניה מאבטחות חטיבת השריון 11 היושבת בציריך וחטיבת החי"ר 5 היושבת בארגאו, ואת הגבול הצפון מערבי עם צרפת מאבטחות חטיבת השריון 1 היושבת בוו וחטיבת החי"ר 2 היושבת במערב ואלה. חטיבות המילואים נועדו לתגבר באופן מיידי את החזיתות בעתות חירום, כאשר חטיבת החי"ר 7 אמורה לתגבר את עמדות הגבול עם גרמניה, וחטיבת החי"ר ההררית 10 נועדה לתגבר את החטיבות ההרריות בהר האלפים. כוח השריון של שווייץ מבוסס על כ-300 טנקים הכוללים את טנק המערכה לאופרד 2 והטנק הקל Combat Vehicle 90. כלל כוחות החי"ר מתבססים על כ-1,400 נגמ"שים מדגם Radschützenpanzer Piranha ו-M-113, אשר בין השאר באמצעותם הם מתניידים בעת פעילות מבצעית. כוח הארטילריה כולל 134 סוללות תותחים מתנייעים מדגם M-109.
על כל אחת מהחטיבות מפקד חייל בדרגת בריגדיר גנרל, כאשר כל אלו כפופים לסגן מפקד צבא היבשה, קצין בדרגת מייג'ור גנרל.
האזורים הטריטוריאליים
לצד המערך הלוחם, למפקד צבא היבשה כפופים ישירות גם ארבעת האזורים הטריטוריאליים (בגרמנית: Territorialregionen) של שווייץ, הפיקודים המרחביים של המדינה. כל אזור בשטחו שלו אחראי על תחזוק התשתיות הביטחוניות במקום, הביטחון השוטף באזור, וכן על הקשר בין הצבא לרשויות המקומיות. כל אזור טריטוריאלי כולל גדוד מפקדה וקשר אחד ושני גדודי הנדסה קרבית. תפקיד כוחות אלו הוא לתמוך ביחידות הצבא האחרות המצויות בשטח האזור. על כל אחד מהאזורים האזורים הטריטוריאליים מפקד קצין בדרגת מייג'ור גנרל, כאשר כל אלו כפופים ישירות למפקד צבא היבשה.
פיקוד הכוחות המיוחדים
פיקוד הכוחות המיוחדים (בגרמנית: Kommando Spezialkräfte; בצרפתית: Commandement Forces Spéciales; באיטלקית: Kommando Spezialkräfte), הוא גוף בסדר גודל חטיבתי המאגד את שש יחידות הכוחות המיוחדים של שווייץ. על פיקוד הכוחות המיוחדים מפקד חייל בדרגת בריגדיר גנרל, אשר כפוף ישירות למפקד צבא היבשה. עיקר ההתמחות של פיקוד הכוחות המיוחדים הוא במתן תגובה מהירה בתנאי ביטחון לאומי קשים וכן במתן פתרונות למצבי ביטחון ייחודיים. הפיקוד הוקם באפריל 2010 בהתאם להחלטת הממשלה, והקמתו נעשתה על ידי איחוד היחידות המובחרות של שווייץ, אשר עד אז היו פזורות בעיקר בין חטיבות המערך הלוחם. מטרות מהלך ארגוני זה היו שיפור התיאום בין היחידות ורמת כשירותן, יצירת אפשרות לפיקוד מבצעי אפקטיבי עליהן בעתות חירום, וכן חיסכון בעלויות כספיות. בסיס הפיקוד ממוקם בריברה שבטיצ'ינו, באלפים השווייצרים.
שייטת האגמים
שייטת האגמים (בגרמנית: Lakes Flottille; בצרפתית: Flottille Lacs; באיטלקית: Laghi Flottiglia) המכונה גם חיל הים השווייצרי היא הכוח הימי של הצבא השווייצרי. על שייטת האגמים מפקד קצין בדרגת בריגדיר גנרל, אשר כפוף ישירות למפקד צבא היבשה.
לשווייץ אין גבול לים, ולפיכך אין לה צי לוחם ממשי. למרות זאת, כמה אגמים גדולים שוכנים על גבולותיה עם שכנותיה, דבר שהביא אותה להקים במהלך מלחמת העולם השנייה גם זרוע ימית - שייטת האגמים. באותם הימים, בראשיתה של השייטת, היא כללה תשע ספינות סיור קלות בודדות מדגם Patr Boot 41 מתוצרת מקומית, אשר היו חמושות כל אחת בתותח נגד טנקים ובמספר מקלעים. בשנת 1964 עברו ספינות סיור אלו שדרוג רציני שכלל התקנת מכ"מים, מכשירי רדיו ומערכות חימוש מודרני. עד לשנות ה-80 הן הוצאו משירות, והוחלפו בכעשר ספינות סיור קלות מדגם Patrouillenboot P-80, גם הוא מתוצרת שווייצרית. הספינות החדשות כללו לצד עיצוב ומבנה מודרני חימוש של מקלע וכן אמצעי קשר מתקדמים.
תפקיד השייטת הוא להבטיח את ריבונותה הימית של שווייץ באמצעות סיורים תכופים באגמים המצויים בגבולותיה הבינלאומיים של המדינה, ובכלל זה אגם ז'נבה, אגם מאג'ורה, אגם לוגאנו וימת קונסטנץ. נוסף על כך, השייטת עוסקת באופן נרחב גם בביצוע משימות חיפוש והצלה.
חיל האוויר
חיל האוויר (בגרמנית: Luftwaffe; בצרפתית: Forces aériennes; באיטלקית: Forze aeree) הוא הכוח האווירי של הצבא השווייצרי. על חיל האוויר מפקד קצין בדרגת לוטננט גנרל, אשר כפוף ישירות למפקד העליון של צבא שווייץ. מפקד חיל האוויר הנוכחי הוא אלדו שלנברג. משימותיו הרשמיות של חיל האוויר הן הבטחת עליונות אווירית במרחב האווירי של שווייץ והגנה עליו, מתן תמיכה מהאוויר לכוחות צבא היבשה וכן איסוף מודיעין עבור הפיקוד הצבאי והדרג המדיני. במשך שנים רבות היה חיל האוויר גדול יחסית ובראשית שנות ה-60 הוא כלל כ-550 כלי טיס שונים. לאורך השנים המספר הזה ירד לכמאתיים, עקב תהליכי התייעלות וקיצוצים תקציביים, אשר הביאו להוצאת משירות של מטוסים ישנים. עיקר הכוח האווירי של שווייץ מתבסס על 32 מטוסי קרב F-18 תוצרת ארצות הברית. בנוסף מפעיל חיל האוויר גם 54 מטוסי F-5 מתוצרת אמריקנית. בעוד מטוסי ה-F-18 מתופעלים גם בשגרה על ידי חיילי הסדיר, מטוסי ה-F-5 מופעלים על ידי חיילי המילואים, ונועדו לגבות בעת חירום את מטוסי ה-F-18. לצד מטוסי הקרב, שווייץ מחזיקה גם בכמה עשרות מסוקים מדגם יורוקופטר AS-332 סופר פומה ו-יורוקופטר EC635, ובשנים האחרונות קלט גם לשורותיו כטב"מים. כיום הוא מחזיק ב-15 כטב"מים מדגם RUAG ריינג'ר, דגם פרי שיתוף פעולה ישראלי-שווייצרי. כלי טיס אלו אמורים להיות מוחלפים ב-2019 בכטב"מים חדשים מדגם הרמס 900. לצד מטוסי הקרב כאמצעי להגנה על שווייץ מפני כלי טיס עוינים, חיל האוויר מחזיק גם בכוחות הגנה אווירית המחזיקים ב-16 סוללות מדגם אורליקון GDF ו-40 סוללות מדגם רפייר. בנוסף להם ברשות חיל האוויר גם 96 משגרי טילי כתף מדגם FIM-92 סטינגר המיועדים גם הם נגד כלי טיס.
החל מחודש דצמבר 2020, חיל האוויר של שווייץ פעיל ונמצא בכוננות של 24 שעות ביממה 7 ימים בשבוע.
אגף ההכשרה המקצועית הגבוהה
אגף ההכשרה המקצועית הגבוהה (בגרמנית: HKA; בצרפתית: FSCA; באיטלקית: ISQE) הוא הגוף הצבאי העוסק בהכשרה של קצינים ונגדים לתפקידי פיקוד ומטה בצבא השווייצרי. לצד הכשרה סטנדרטית, הוא עוסק גם בתוכניות ייעודיות להכשרה למנהיגות צבאית, במחקר מדעי צבאי, וכן נמצא בקשר עם ארגונים חינוכיים אזרחיים בשווייץ. על אגף ההכשרה המקצועית הגבוהה מפקד קצין בדרגת מייג'ור גנרל, אשר כפוף ישירות למפקד העליון של צבא שווייץ. מפקד אגף ההכשרה המקצועית הגבוהה הנוכחי הוא דניאל ראובטיי. האגף כולל ארבעה בתי ספר הממוקמים כולם בצפון מזרח שווייץ, אשר לכל אחד ייעוד שונה. על כל אחד מבתי הספר מפקד קצין בדרגת בריגדיר גנרל, כאשר כל אלו כפופים ישירות למפקד אגף ההכשרה המקצועית הגבוהה.
אגף הלוגיסטיקה
אגף הלוגיסטיקה (בגרמנית: LBA; בצרפתית: BLA; באיטלקית: BLEs) הוא הגוף הצבאי העוסק במתן תמיכה לוגיסטית לכוחות הצבא השווייצרי בתנאי שגרה וחירום. בהתאם לצורכי הכוחות הלוחמים, האגף אחראי לספק עבורם תמיכה רפואית, תחזוקה של מערכות רכב ונשק, חימוש, ציוד אישי, מזון ודלק. בעת משבר או עימות צבאי באחריות האגף גם לשנע את חיילי המילואים לבסיסיהם ולחזיתות השונות. באגף מועסקים כ-16,000 עובדים. לאגף הלוגיסטיקה חמישה מרכזים הפזורים ברחבי שווייץ, אשר באמצעותן הוא תומך בחיילי הצבא ברחבי המדינה. חמישה המרכזים שוכנים בגרולי (פריבור), באוטמארזינגן (ארגאו), בהינוויל (ציריך), במונטצנרי (טיצ'ינו) ובתון (ברן). על אגף הלוגיסטיקה מפקד קצין בדרגת מייג'ור גנרל, אשר כפוף ישירות למפקד העליון של צבא שווייץ. מפקד אגף הלוגיסטיקה הנוכחי הוא דניאל באומגרטנר.
אגף הפיקוד והתמיכה
אגף הפיקוד והתמיכה (בגרמנית: FUB; בצרפתית: BAC; באיטלקית: BAC) הוא הגוף הצבאי העוסק במתן תמיכה טכנולוגית לכוחות הצבא השווייצרי בתנאי שגרה וחירום. בין תחומי עיסוקו נמצאים תחומי התקשוב, הלוחמה האלקטרונית, אבטחת המידע לרבות הגנה מפני מתקפות סייבר, הקריפטוגרפיה, ובכלל זה הוא גם אחראי על תחזוק מערכות הרדאר של שווייץ ופיקוח את המרחב האווירי שלה, וכן על הפעלה שוטפת של רשתות התקשורת של הצבא. באגף מועסקים כ-19,000 עובדים בסה"כ, כאשר מתוכם 12,000 נמנים עם הזרוע הביצועית המרכזית של האגף - חטיבת התמיכה והפיקוד 41 (בגרמנית: Führungsunterstützungsbrigade 41). חטיבה זו היא בסדר גודל אוגדתי, והיא כוללת שישה גדודי מפקדה, עשרה גדודי קשר, וחמישה גדודי לוחמה אלקטרונית. מטה חטיבת התמיכה והפיקוד 41 נמצא בבולאך (ציריך). על אגף הפיקוד והתמיכה מפקד קצין בדרגת מייג'ור גנרל, אשר כפוף ישירות למפקד העליון של צבא שווייץ. מפקד אגף הפיקוד והתמיכה הנוכחי הוא ז'אן-פול תלר.
דרום-מערב אפריקה
דרום-מערב אפריקה (באנגלית: South-West Africa; באפריקאנס: Suidwes-Afrika; בהולנדית: Zuidwest-Afrika; ובגרמנית: Südwestafrika) היה מנדט של חבר הלאומים בשליטת דרום אפריקה בשטחי נמיביה של ימינו. המנדט הוענק לאיחוד דרום אפריקה בשנת 1920, כחמש שנים לאחר שבמסגרת מלחמת העולם הראשונה צבא האיחוד כבש את הטריטוריה מידיה של גרמניה. לפני שנת 1915, השתרעה באזור המושבה דרום-מערב אפריקה הגרמנית. לאורך רובה של המאה ה-20 שלטה דרום אפריקה בתחומי המנדט, ובמחצית השנייה של אותה המאה אף אכפה במקום את חוקי האפרטהייד. המנדט הגיע לקיצו בשנת 1990, אז נמיביה זכתה בעצמאות ודרום אפריקה נסוגה מהמקום.
היסטוריה
ב-17 בדצמבר 1920, קיבלה דרום אפריקה את הניהול על דרום מערב אפריקה בתנאי סעיף 22 לאמנת חבר הלאומים ומנדט מסוג C ניתן על ידי חבר הלאומים. מנדט מסוג C, החל על הטריטוריות הכי פחות מפותחות, נתן לדרום אפריקה סמכויות ניהוליות ותחוקתיות מלאות, אך דרש ממנה לקדם את הרווחה והתנאים הסוציאליים של האוכלוסייה.
לאחר האנשלוס במרץ 1938 גברו הקולות בגרמניה שדרשו את החזרת המושבות שנלקחו ממנה בהסכם ורסאי, בהם דרום מערב אפריקה. אל מול אלו הצהיר מנהיג דרום אפריקה, יאן סמאטס, כי ארצו תגן על דרום מערב אפריקה. אל מול הסכנה של פעילות גרילה של התושבים הגרמנים של דרום מערב אפריקה, אשר נטען שרבים מהם קבלו אימון צבאי בגרמניה, אוחדה המשטרה של דרום מערב אפריקה עם זאת של דרום אפריקה, וכוחות נוספים נשלחו לאזור. לעומת זאת, דניאל פרנסואה מאלאן צידד בעמדה שנמיביה שייכת לחבר הלאומים.
עם פירוק חבר הלאומים והקמת האו"ם דנו באו"ם בטיפול בשטחים הנמצאים בנאמנות, בהם דרום מערב אפריקה. ממשלת דרום אפריקה הבהירה בינואר 1946 שהיא שומרת לעצמה את הזכות להביע דעה לגבי השטח עד שיעשו סידורים לשאול לדעת התושבים. בהמשך דרשה ממשלת דרום אפריקה את סיפוח השטח לדרום אפריקה בטענה שזה רצון תושבי המקום, ודרישה זאת זכתה לתמיכה של בריטניה. האו"ם החליט על העברת השטח לנאמנות שלה, אולם דרום אפריקה סירבה להענות לכך והסכסוך נמסר לבית הדין הבינלאומי שפסק לטובת דרום אפריקה. דרום אפריקה ביקשה להתאחד עם "דרום מערב אפריקה" למדינה אחת, וסירבה לכל פיקוח בינלאומי. למיעוט הלבן בדרום מערב אפריקה ניתן ייצוג בפרלמנט הדרום אפריקאי ללבנים-בלבד. האו"ם המשיך במהלך שנות ה-50 במאמציו להעביר את השטח לנאמנות בינלאומית. ב-1959, הצבא הקולוניאלי בווינדהוק החליט לגרש תושבים שחורים מעבר לאזור הלבן של העיר. התושבים השחורים מחו, ובמהלך הפגנה המשטרה פתחה באש, הרגה 11 שחורים ופצעה 44. הדבר הביא להתקוממות ולפרוץ מלחמת עצמאות של נמיביה. בשנת 1961 הוציאה ועדה של האו"ם דו"ח שבו נקבע שדרום אפריקה אינה מסוגלת לשלוט בנמיביה.
במהלך שנות ה-60, כאשר עצמאות הוענקה לכל המושבות ושטחי הנאמנות האירופאיים באפריקה, נוצר לחץ רב על דרום אפריקה לעשות כך גם בנמיביה, שהייתה אז דרום מערב אפריקה. ב-1966, כאשר נדחתה קובלנה שהגישו אתיופיה וליבריה בבית הדין הבינלאומי לצדק נגד המשך שליטתה של דרום אפריקה בנמיביה, הוחלט בעצרת הכללית של האו"ם להפסיק את המנדט של דרום אפריקה על נמיביה, אך בהיעדר הסכמה על הצעדים שיש לנקוט נגד דרום אפריקה כדי לכפות עליה את מסירת השטח לידי האו"ם, ההחלטה לא קויימה.
המאבק לעצמאות
בשנת 1966 "ארגון העם של דרום-מערב אפריקה" (South West African People's Organization; SWAPO) פתחו בפעולות גרילה על כוחות צבא של דרום אפריקה, תוך שהוא פועל מבסיסים בזמביה. כאשר אנגולה קיבלה עצמאות ב-1975, פעל ה-SWAPO מבסיסים בדרום אנגולה.
ב-1971, בחוות דעת מייעצת, תמך בית הדין הבינלאומי לצדק ביצירת סמכות מנהלית של האו"ם על נמיביה, וכן החליט שנוכחותה של דרום אפריקה בנמיביה היא בלתי חוקית ולכן היא מחויבת לסלק את המנהל שלה משם באופן מיידי. בית הדין ייעץ גם כן לאו"ם להימנע מלתת הכרה חוקית או סיוע לנוכחות של דרום אפריקה בנמיביה.
לחץ בינלאומי
ב-1977 הוקם ה-WCG, ארגון שכלל את ארצות הברית, בריטניה, קנדה, צרפת ומערב גרמניה. הם פתחו במאמצים דיפלומטיים משותפים ליצירת תקופת מעבר שבסופה תינתן לנמיביה עצמאות. מאמצי ה-WCG הביאו להצגת החלטה 435 במועצת הביטחון של האו"ם, לפתרון של בעיית נמיביה. "הצעת ההסדרה", כפי שהיא נודעה לאחר מכן, הוצאה לפועל לאחר התייעצויות ממושכות עם דרום אפריקה, מדינות השורה הראשונה (הכוללות את אנגולה, בוטסואנה, מוזמביק, טנזניה, זמביה וזימבבואה שפעלו למען עצמאותה של נמיביה), ה-SWAPO, וה-WCG. על פי ההחלטה, ינוהלו בחירות בנמיביה תחת פיקוח ושליטה של האו"ם, יופסקו כל פעולות האיבה בין הצדדים, ויוטלו מגבלות על הפעילויות של הכוחות הצבאיים, הצבאיים למחצה והמשטרתיים של דרום אפריקה ונמיביה.
דרום אפריקה הסכימה לשיתוף פעולה למען הוצאה לפועל של החלטה 435. אף על פי כן, בדצמבר 1978, כהתנגדות להצעת ההסדר, הוחרמו הבחירות על ידי SWAPO ומספר קבוצות פוליטיות אחרות. דרום אפריקה המשיכה לנהל את נמיביה באמצעות קואליציות בין גזעיות וכן באמצעות מינוי מנהל כללי (מטעם דרום אפריקה).
באס דוסט
באס דוסט (בהולנדית: Bas Dost; נולד ב-31 במאי 1989) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת החלוץ.
קריירה מוקדמת
דוסט החל את הקריירה שלו בגרמניקוס, בה שיחק בגיל נוער וכעבור מספר עונות הצטרף לאקדמיה של אמן מהליגה השנייה בהולנד.
בקיץ 2008, עבר דוסט לשחק במדי הראקלס אלמלו ששילמה עבורו יותר מ-300 אלף יורו. דוסט הציג כישרון רב במדי הקבוצה, ונחשב לאחד הכישרונות הגדולים של ליגת העל ההולנדית. לאחר עונה מוצלחת שמועות קשרו את שמו של דוסט כמועמד לאלופה אייאקס אך לבסוף עבר להירנביין.
ב-18 במאי 2010 נחתמה עסקת העברתו באופן סופי והחלוץ בן ה-20 חתם לחמש עונות במועדון ששילם עבורו לאלמלו 3,200,000 יורו. את עונתו הראשונה בקבוצה, סיים דוסט כמלך השערים של המועדון עם 13 כיבושים. ב-10 בדצמבר 2010 כבש דוסט את כל חמשת השערים בניצחון של הירנביין בתוצאה 0-5 על אקסלסיור רוטרדם. את העונה ההיא סיים כמלך השערים של הליגה ההולנדית עם 32 שערי ליגה ב-34 משחקים.
ב-1 ביוני 2012 הודיעה וולפסבורג על החתמתו של באסט דוסט בקבוצה. ב-25 באוגוסט 2012 ערך דוסט את הופעת הבכורה שלו במדי וולפסבורג, ואף כבש את שער הניצחון 0-1 של קבוצתו על שטוטגרט. בהמשך העונה כבש דוסט עוד שערים חשובים עבור הקבוצה בליגה. ב-8 בדצמבר 2013, כבש דוסט את שער הניצחון של קבוצתו בניצחון 2-3 על האלופה בורוסיה דורטמונד.
את עונת 2014/15, פתח דוסט כשהוא האופציה השלישית בהתקפה של וולפסבורג, ואת הופעת הבכורה שלו באירופה ערך במסגרת הליגה האירופית בניצחון קבוצתו 2-4 על קרסנודאר. ב-30 בינואר 2015, כבש דוסט צמד שערים בניצחון קבוצתו 1-4 על באיירן מינכן. ב-14 בפברואר 2015, כבש דוסט ארבעה שערים בניצחון החוץ של וולפסבורג 4-5 על באייר לברקוזן ורשם תשעה שערים בעשרה משחקים בבונדסליגה. ב-19 בפברואר 2015 כבש דוסט צמד שערים בניצחון קבוצתו 0-2 על ספורטינג ליסבון במסגרת שלב 32 האחרונות של הליגה האירופית. ב-22 בפברואר שבר דוסט את שיאו האישי כשהעלה את מאזנו ל-11 כיבושים ב-11 משחקים בניצחון וולפסבורג על הרטה ברלין. אותו שער גם העלה את מאזנו לשמונה כיבושים בשלושה משחקים בשבוע אחד.
ב-26 באוגוסט 2019 חתם דוסט באיינטרכט פרנקפורט לשלוש שנים.
ב-24 בדצמבר 2020 חתם דוסט בקלאב ברוז' לעונה וחצי.
ב-1 ביולי 2022 חזר דוסט להולנד וחתם באוטרכט.
קריירה בינלאומית
לזכותו של דוסט 14 הופעות וחמישה שערים במדי נבחרת הולנד עד גיל 21, ובחודש אוגוסט 2012 זומן דוסט לסגל הנבחרת הבוגרת למשחק ידידות נגד נבחרת בלגיה אך לא שותף באותו המשחק.
יקיר ורשבסקי
יקיר ורשבסקי (בפולנית: Jakir Warszewski; ביידיש: ווארשאווסקי; 14 במרץ 1885–1942) היה סופר יהודי-פולני נודע שכתב בעברית וביידיש. במהלך השואה בקיץ 1942 נרצח ורשבסקי במחנה ההשמדה טרבלינקה.
באס דוסט
תארים
קלאב ברוז
יקיר ורשבסקי
קורות חייו
ורשבסקי נולד ב-14 במרץ 1885 במלאווה שבפולין למשפחת סוחרים חסידים יהודים. למד בצעירותו בחדר ובישיבה של חסידות אלכסנדר יחד עם בן עירו וחבר נעוריו, יוסף אופטושו. יחד למדו ספרי חקירה, קבלה, השכלה וחסידות. ורשבסקי התמחה בספרות ימי-הביניים ורכש בכוחות עצמו השכלה כללית ולמד שפות. כצעיר היה פעיל בתנועה הציונית ואחד ממייסדי הספרייה הראשונה במלאווה (1904).
בדצמבר 1906 פרסם את סיפורו "חיים" בכתב העת הספרותי "המעורר" שייסדו וערכו יוסף חיים ברנר ור' בנימין. כמו כן, החל לפרסם משנת 1907 סיפורים ב"העולם", שבועון עברי שהיה עיתונה הרשמי של ההסתדרות הציונית העולמית וב"הפועל הצעיר", עיתון שנוסד על ידי מפלגת הפועל הצעיר.
בשנת 1908 פרסם ב"הדגל" הלונדוני ציורים וסקיצות מרשימות על הטבע. לאחר לימודיו, היה מורה פרטי לעברית בבתי-ספר יהודיים, ואחר כך עבד בקופת מלאבה המקומית כמנהל חשבונות. בשנת 1914, ביקר בארץ ישראל מטעם העיתון "היינט". לאחר המסע סיפר על רשמיו בספר "מן המולדת" (1919). שנים רבות היה אינסטרוקטור (מאמן) ב"קרן היסוד".
בשנת 1923 סיפורו "בימי אנדרולומוסיה" התפרסם ב"התקופה" (ספר 17, עמוד 157).
ורשבסקי כתב גם בעיתון פארווערטס, ניו-יורק ואף זכה בפרס ראשון בעד הסקיצה שלו "דאקטער ראבינאוויטש" בקונגרס מטעם "פארווערטס" משנת 1931. היה מזכיר מערכת "הצפירה" והשתתף זמן מה בעריכתו של העיתון יחד עם יוסף הפטמן. לקח חלק גם בעריכת "הדור" של דוד פרישמן, "רשפים בדרך" - ורשה. בשנים 1937–1938 הוציא סדרת ספרים מנוקדת לילדים בשם "הקורא הצעיר".
בזמן המלחמה
לאחר כיבוש ורשה, נשלח ורשבסקי לגטו ורשה ועבד בתור פקיד במשרד עבודה. כשהיה בגטו, כתב על המלחמה ועל הגטו ועוד סיפורים שונים. בסופו של דבר הגיעה האקציה הגדולה גם לשם. אנשי הס"ס הקיפו את בית המגורים של עובדי משרדי כוח אדם ולקחו את כולם לטרבלינקה, וביניהם ורשבסקי. במלחמה הוא ניהל יומן שנעלם עמו.
לפני ה"סלקציה" של הנאצים בקיץ שנת 1942 כתב סיפורים וזיכרונות, לאחר ה"סלקציה" נספה.
אופטושו, חבר נעוריו של ורשבסקי כתב: "יקיר אהב התבודדות, קצת דשא, אבן קטנה, בורג זעיר, גבעה. לא פסח על שום דבר. הכל סקר בעיניים שלו מבעד המשקפיים. הדבר הפעוט קיבל אצלו חיות".
ספריו
שני ספרים שלו: "פֿון דער היים" (תמונות מהעיירה), ו"דאס און יענץ" (פיליטונים, מאמרים על נושא הציונות והפדגוגיקה) היו כבר אחרי עריכה בבית דפוס, אבל בגלל המלחמה לא יצאו לאור
יחסי גרמניה–סורינאם
יחסי גרמניה–סורינאם הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לרפובליקת סורינאם.
סקירה כללית
היחסים הדו-צדדיים לרוב הם יחסים חמים וידידותיים. שיתוף הפעולה מתמקד בשיתופי פיתוח אישיים ופרויקטים תרבותיים ועבודה במסגרת האומות המאוחדות. קיים דיאלוג מדיני שנתי בין סורינאם ל (אירופה) מאז 2012.