cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גלידה מסטיק
היסטוריה
ישנם מוכרי גלידה הנוהגים לערוך להטוטים ומופעי רחוב לתיירים עם הגלידה בגלל גמישותה הרבה והעמידות שלה נגד ההמסה. פרסומה הרב של הגלידה בטורקיה גרם לשכונה באיסטנבול להקרא בשם "דונדורמה".
גלידה סורית
באמצע המאה ה-19 הביא סוחר סורי את המתכון הסודי של הגלידה מטורקיה לדמשק ושם פיתח גרסה מקומית רכה יותר לגלידה בשם בוזה, שהיא יותר קלילה ואוורירית מן הגרסה הטורקית, ומשם היא הופצה אל ארצות ערב.
בישראל ושאר העולם
בישראל נמכרת הגלידה ביישובים ערביים, דרוזיים, ובמקומות בהם ישנה קהילה גדולה של יוצאי ארצות ערב או טורקיה. בשנות ה-50 נפתחה ביפו על ידי זוג עולים משה (מויאז) פרץ ושרה פנחס פרץ מבולגריה גלידרייה בשם "גלידה קוזו" שהתפרסמה בגלידת המסטיק שלה. הגלידריה נסגרה בעשור הראשון של שנות ה-2000.
בישראל ובשאר מדינות המזרח התיכון מוכרת רק הגרסה הערבית של הגלידה ואילו ב מוכרת רק הגרסה הטורקית של הגלידה.
קישורים חיצוניים
מתכון להכנת גלידת מסטיק, השף הלבן
אורן רוזנפלד
אורן רוזנפלד (נולד ב-29 בינואר 1976) הוא יוצר דוקומנטרי ומפיק סרטים ישראלי.
קריירה
רוזנפלד נולד בירושלים. הוא החל את דרכו כצלם עיתונות בסיקור האינתיפאדה השנייה.
ב-2010 הקים את חברת ההפקות HolyLand Productions. באוקטובר 2016, ביים והשתתף בכתיבת הסרט הדוקומנטרי "הלוחמים הערבים של ישראל" עבור ה-BBC. בסרט, אותו כתב עם יחד עם העיתונאית ג'יין קורבין, עקב רוזנפלד אחר היחידה הראשונה של חיילים ערבים ישראלים ששירתה בגדה המערבית.
סרטו עטור הפרסים של רוזנפלד, חומוס הסרט, עורר מחלוקת כאשר ספר השיאים של גינס סירב לשלוח נציגים לשפוט את צלחת החומוס הגדולה בעולם בשל חששות ביטחוניות לכאורה.
יצירתו של רוזנפלד "גן העדן האבוד בגואה" (Lost in Paradise Goa) מ-2018 זכתה בפרס LIAFF לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר.
בתחילת 2018 חזר רוזנפלד להודו כדי להמשיך בהפקת הסרט "יהודי מומבאי" על הקהילה היהודית המבוססת במומבאי, ועל המשמעות או תרומתם התרבותית, החברתית והפוליטית להודו. הסרט יביא את סיפורו של משה (מוישי) הולצברג, ניצול של מתקפת הטרור במומבאי ב-2008, וחזרתו למומבאי עשר שנים לאחר מכן. במסגרת העבודה על הסרט, נחשפו הקלטות של האזנות למבצעי הפיגוע.
ב-2021 יצר רוזנפלד סרט תיעודי קצר עבור מגזין Vice, שכותרתו Inside The Battle For Jerusalem, הסוקר את המתיחות בשכונת שייח' ג'ראח. הסרט זכה בשני פרסי האמי הבינלאומי עבור דיווח חדשותי.
ב-2022 עלה לנטפליקס סרטו של רוזנפלד "ז'ילבר שיקלי: המסכה" אודות ז'ילבר שיקלי,  ישראלי מאשדוד שגנב מיליונים תוך שהוא מתחזה לסגן שר ההגנה הצרפתי, עם מסכת סיליקון.
ב-2022 הוקרן סרטו "מגוירים: האודיסאה אל היהדות", העוקב אחר קבוצה של אינדיבידואלים בתהליך הגיור שלהם, בסינמטק ירושלים.
יום האפילפסיה הבין-לאומי
יום האפילפסיה הבין-לאומי הוא מועד בינלאומי המצוין מדי שנה ב-26 במרץ. יום זה נועד להעלות את המודעות למחלת האפילפסיה, להפריך מיתוסים על המחלה ולתת לאנשים חולי אפילפסיה ביטחון ותחושת שייכות שאינם לבד בעולם.
היסטוריה
הרעיון של יום האפילפסיה הבינלאומי הוגה בשנת 2008 על ידי קאסידי מייגן ואימה. שני הארגונים The Epilepsy Association of Nova Scotia ו-Anita Kaufmann Foundation תמכו ברעיון שלהן, ובאו יחד כדי להפיץ את היום הזה כיום בינלאומי. לאור מאמציהם המשותפים של הארגונים, בתי ספר, עסקים ופוליטיקאים הביעו את תמיכתם, וב-26 במרץ 2009 הפך יום זה למועד בינלאומי.
שם המועד
סמל היום הזה הוא הצבע הסגול, מכיוון שחולי האפילפסיה רואים את הצבע הזה בזמן התקף האפילפסיה. בסקר שנערך על ידי חולי אפילפסיה, עלה כי הצבע הסגול הוא הצבע ש"מרגישים" המותקפים בהתקף אפילפסיה.
CIA
CIA (באנגלית: Central Intelligence Agency; מילולית: סוכנות הביון המרכזית) היא סוכנות הריגול המודיעיני של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, הפועלת לאיסוף, עיבוד וניתוח מידע ביטחוני-לאומי מכל רחבי העולם, מחוץ לגבולות ארצות הברית, בעיקר דרך שימוש במודיעין אנושי (HUMINT). הסוכנות נוסדה ב-1947 על ידי הנשיא הארי טרומן. המטה שלה נמצא בלאנגלי שבוירג'יניה, בסמוך לבירה וושינגטון די. סי.. כחברה מרכזית בקהילת המודיעין האמריקנית (IC), הסוכנות מדווחת וכפופה לראש המודיעין הלאומי (DNI).
היסטוריית הארגון
ב-1942 עבר איסוף המודיעין מצבא ארצות הברית לידי סוכנות ה-OSS (המשרד לשירותים אסטרטגיים), אשר עיבדה את המידע והציגה אותו בפני הממשל. בעקבות מלחמת העולם השנייה החליט נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט להקים משרד מיוחד לאיסוף מודיעין ממדינות אויב. בראש המשרד עמד ויליאם ג'יי. דונובן, ולזכותו נזקפו הצלחות רבות בתחום הריגול, כגון גיוס מדענים העוסקים בפיתוח פצצת האטום.
ה-OSS, שבשיא תקופתו מנה 12,000 עובדים, פורק בתום מלחמת העולם השנייה, ובעקבותיו נוסדה בינואר 1946 "קבוצת המודיעין המרכזית" על ידי הארי טרומן; ב-18 בספטמבר 1947 נכנס לתוקף חוק הביטחון הלאומי, על פיו נוסדו סוכנות הביון המרכזית והמועצה לביטחון לאומי. ראש הסוכנות החדשה היה האדמירל רוסקו הילנקוטר, כשלצדו היו חלק ממוותיקי ה-OSS.
ב-1949 נחקק חוק סוכנות הביון המרכזית, שהרחיב את סמכויות הסוכנות בצורה משמעותית. בשנים הראשונות לקיומה, פעלה הסוכנות בעיקר במסגרת המלחמה הקרה נגד ברית המועצות וארגון הביון הסובייטי, הק.ג.ב.
במהלך שנות ה-70, בעקבות ניסיונו של הנשיא ריצ'רד ניקסון להשתמש בסוכנות כדי לשבש את חקירת פרשת ווטרגייט, הידק הקונגרס האמריקני את הפיקוח על הסוכנות, ובין השאר אסר עליה להרוג מנהיגים זרים ולעסוק בביון פנימי. חלק מאיסורי הקונגרס בוטלו בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 והמלחמה בטרור. עד אפריל 2005, כשהוקם תפקיד ראש המודיעין הלאומי, כיהן ראש הסוכנות גם כראש המודיעין המרכזי (DCI) וכיועץ המודיעין הראשי של הנשיא.
לוס אנג'לס קינגס
לוס אנג'לס קינגס (באנגלית: Los Angeles Kings) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית הפסיפי שבחטיבה המערבית.
CIA
תפקיד הארגון
על פי חוק מיוחד שהוגדר על ידי הממשל האמריקאי, תפקיד הארגון הוא איסוף מודיעין ותיאום פעולות שמירת הביטחון הלאומי של ארצות הברית. מנהל הארגון וסגנו ממונים ישירות על ידי הנשיא. הפיקוח על פעולות הארגון מבוצע על ידי ועדות שונות של הסנאט ובית הנבחרים, כל פעולות הארגון מבוצעות מחוץ לארצות הברית, אך במקרה הצורך בפעולה פנימית חייב הארגון לתאם את הדבר עם ארגון ה-FBI, האחראי על פעולות הפנים.
לוס אנג'לס קינגס
הקבוצה נוסדה ב-1967 כחלק מההתרחבות הגדולה של ה-NHL שהכפילה את גודל הליגה מ-6 ל-12 קבוצות. היא הטביעה חותם ראשון על הליגה בין 1988 ל-1994, אז שיחק בקבוצה וויין גרצקי שהוביל אותה בפעם הראשונה בתולדותיה לסדרת הגמר על גביע סטנלי ב-1993 וקבע במדיה את שיאי ההבקעה שלו המחזיקים מעמד עד היום.
CIA
מבנה הארגון
מנהל הארגון וסגנו ממונים ישירות על ידי נשיא ארצות הברית. הארגון מחולק לארבעה אגפים ראשיים, המתפקדים כאוספי מידע שטח ומידע לווייני:
לוס אנג'לס קינגס
הקינגס זכו בגביע סטנלי פעמיים, האחרונה שבהן ב-2014.
CIA
מבנה הארגון
להלן מבנה חלקי של הארגון:
ה-CIA בתרבות
תיאורים של ה-CIA קיימים בספרים, סרטים ומשחקי וידאו רבים, בהם המסתמכים, לפחות בחלקם, על אירועים היסטוריים, ואחרים שהם בדיוניים לחלוטין. סדרת הטלוויזיה צ'אק (2007), למשל, בדיונית, ובמרכזה אדם שראה בטעות הצפנות CIA סודיות והפך עקב כך לנכס / התחייבות, ובהמשך לסוכן בסוכנות. הסרט מלחמתו של צ'ארלי וילסון (2007), מבוסס על סיפורם של חבר הקונגרס האמריקני צ'רלי וילסון וסוכן ה-CIA גוסט אברקוטוס, שתמך במוג'אהדין האפגני, והרועה הטוב (2006), סרט ריגול בדיוני שהופק וביים על ידי רוברט דה נירו, מבוסס באופן רופף על פיתוח מודיעין נגדי ב-CIA. הדמות הבדיונית ג'ק ראיין בספריו של טום קלנסי הוא אנליסט של ה-CIA. הסרט האמריקאי השקט של גרהאם גרין עוסק בסוכן CIA הפועל בדרום-מזרח אסיה. בסדרת סרטי ג'יימס בונד, בונד משתף פעולה לעיתים קרובות עם סוכן ה-CIA פליקס לייטר.
לוס אנג'לס קינגס
1967 - 1988
שאיפתו של קוק הייתה שהקבוצה החדשה תשחק בלוס אנג'לס ממוריאל ארנה, האולם הביתי של הלייקרס. אולם מנהלי אצטדיון הלוס אנג'לס ממוריאל קוליסיאום הסמוך, שניהלו גם את האולם, מנעו זאת ממנו כיוון שהאולם הובטח לקבוצת הוקי קרח אחרת. קוק החליט לפרק את הקשרים עם הנהלת האולם ולבנות ללייקרס ולקינגס אולם ביתי חדש, וניגש מיד לבניית הגרייט ווסטרן פורום בפרבר הסמוך אינגלווד, שיארח את הקבוצות ב-32 השנים הבאות.
CIA
ה-CIA בתרבות
תיאורים בדיוניים של ה- CIA משמשים גם במשחקי וידאו, כמו Splinter Cell של טום קלנסי, Call of Duty: Modern Warfare 2 וכן Call of Duty: Black Ops.
לוס אנג'לס קינגס
1967 - 1988
כיוון שהאולם לא היה מוכן לפתיחת עונת 1967/68, העונה הראשונה של הקינגס, פתחו הקינגס באותה עונה את משחקיהם הביתיים בפרבר אחר של העיר, לונג ביץ', ועברו לביתם החדש בהמשך העונה.
הקינגס הגיעו לפלייאוף כבר בשנים הראשונות, בין השאר בזכות העובדה שה-NHL שיבצה אותם בבית המערבי עם חמש הקבוצות החדשות האחרות, ואילו שש הקבוצות הוותיקות - המנוסות והחזקות יותר - שובצו יחד בבית המזרחי. הקינגס סיימו את הבית המערבי של 1967/68 במקום השני, אולם בסדרת הפלייאוף הראשונה בתולדותיהם נוצחו על ידי מינסוטה נורת'סטארס. עונה לאחר מכן ניצחה הקבוצה בפעם הראשונה סדרת פלייאוף (מול אוקלנד סילס), אולם נוצחו בסיבוב השני על ידי סנט לואיס בלוז.
בעונות הראשונות של שנות ה-70 נקטו הקינגס במדיניות של ויתור על בחירות דראפט תמורת כוכבים מבוגרים שהיו מעבר לשיאם, והניבו תוצאות ירודות. גם כמות הקהל במשחקי הבית של הקבוצה הלכה והתמעטה. ב-1972 הצליחו הקינגס להנחית שני שחקנים שהניבו תוצרת טובה יותר - השוער רוגטיין ושון והחלוץ בוב פלפורד, שהגיעו שניהם מטורונטו מייפל ליפס. ושון ייצב את עמדת השוער שידעה תחלופות רבות, ופלפורד סיים את עונת 1974/75 עם 105 נקודות (שערים + אסיסטים) - שיא מועדון חדש. הקינגס הגיעו פעמיים רצופות לפלייאוף, ונוצחו בשתי הפעמים בסיבוב הראשון.
עידן מרסל דיון
לקראת עונת 1975/76 רכשו הקינגס את כוכב העל הראשון שלהם, מרסל דיון שהגיע מדטרויט רד וינגס ככוכב מוכח. דיון הצטיין גם בקינגס והוביל אותם לפלייאוף ב-1976 וב-1977, מול יריבות זהות בתוצאות זהות - ניצחונות בסיבוב הראשון על קלגרי פליימס והפסדים בסיבוב השני לבוסטון ברואינס.
דיון המשיך להיות מרכז ההתקפה של הקינגס גם בשנים הבאות, ויחד עם שני חלוצים צעירים, דייב טיילור וצ'רלי סימר, ייצב קו התקפה פורה שהטיל חיתתו על הליגה. גם הבעלים החדשים שקנה באותה עונה את הקינגס יחד עם הלייקרס וה"פורום", ג'רי באס, בחר להשאיר את השלושה ביחד. כל השלושה נבחרו למשחק האול-סטאר בעונת 1979/80, ששוחק בפעם הראשונה ב"פורום". דיון זכה בגביע ארט רוס כמבקיע המצטיין של הליגה עם 137 נקודות. אולם למרות קו ההתקפה המצוין, לא הצליחו הקינגס לעבור את הסיבוב הראשון בפלייאוף עד עונת 1981/82, בה יצרו הקינגס סיפור מכונן ראשון בתולדות הקבוצה.
"נס במנצ'סטר"
לסיבוב הראשון באותו פלייאוף התייצבו הקינגס מול אדמונטון אוילרס. האוילרס היו באותו זמן שושלת בהתהוות, לקראת הקבוצה שתשלוט ב-NHL במשך רוב שנות ה-80. וויין גרצקי הצעיר כבר הראה את כוחו ושלט בליגה, ואיתו היו הכוכבים הצעירים שיהוו את השלד של הקבוצה באותו עשור מצליח - מרק מסיה, יארי קורי, פול קופי והשוערים אנדי מוג וגרנט פיור. לאוילרס היה גם את יתרון הביתיות.
המשחק הראשון באדמונטון היה יוצא דופן וסימן את העתיד לבוא בסדרה - הקינגס ניצחו בו 10:8 במשחק המרובה ביותר בשערים בתולדות פלייאוף ה-NHL עד היום. האוילרס ניצחו במשחק השני בהארכה משער ניצחון של גרצקי, והקינגס שהעבירו אליהם את יתרון הביתיות פגשו את האוילרס ב"פורום" למשחק השלישי, שנחשב היום לאחד הגדולים בתולדות הקבוצה.
לאחר שני שלישים, בהנהגתו של גרצקי שכבש שני שערים ומסר עוד אסיסט, הובילו האוילרס 5:0 ונראו בדרכם לניצחון קל. אך בשליש השלישי התאוששו הקינגס והבקיעו 5 שערים - האחרון שבהם 5 שניות לסיום הזמן החוקי של המשחק - כדי להשוות ל-5:5 ולכפות הארכה, בה הבקיעו שער נוסף וניצחו במשחק 6:5. המשחק זכה מאז לכינוי "נס במנצ'סטר" (Miracle on Manchester), על-שם שדרות מנצ'סטר באינגלווד שבהן ניצב ה"פורום". עד היום מחזיק ה"נס במנצ'סטר" בשיא של החזרה הגדולה ביותר מפיגור לניצחון במשחק פלייאוף ב-NHL.
הסדרה המשיכה להיות דרמטית ומרתקת כאשר האוילרס ניצחו ב"פורום" את המשחק הרביעי, כדי לקחת את הסדרה - ששוחקה בשיטת "הטוב מ-5 משחקים" בהתאם לחוקי הפלייאוף של אותה תקופה - למשחק חמישי ומכריע באדמונטון. אולם שם שוב הפתיעו הקינגס את האוילרס ואוהדיהם, ניצחו 7:4 והדיחו את האוילרס מהפלייאוף. הקינגס אמנם הודחו בסיבוב השני על ידי ונקובר קנאקס, אך הסדרה מול האוילרס יצרה לקבוצה סיפור היסטורי מכונן ראשון במורשתה.
לאחר 1982
למרות הסדרה המפתיעה של פלייאוף 1982, המשיכה הקבוצה לדשדש, הגיעה לפלייאוף במקוטע, ומעולם לא עברה מעבר לסיבוב השני.
ב-עונת 1986/87 אירע זעזוע בקבוצה, כאשר התברר שהמאמן פאט קווין חתם על חוזה עם ונקובר קנאקס לעונה הבאה בעודו מאמן בקינגס. הנהלת הליגה התערבה מיד והשעתה את קווין עד עונת 1990/91. אותה עונה סימנה גם על חילופי דורות בקבוצה, כאשר המנהיג הוותיק מרסל דיון עזב לניו יורק ריינג'רס, ובמקומו לקחו את המושכות מנהיגים חדשים - החלוץ הרוקי לוק רוביטאי, שזכה באותה עונה בגביע קאלדר (רוקי העונה), והמגן סטיב דושיין.
עם זאת, איש לא ציפה לעסקה הגדולה שרקחו הקינגס בקיץ 1988 - העסקה ששינתה את פני הליגה כולה.
עד 1993: שנים ראשונות של מהפך
לפני קיץ 1988 רכש ברוס מקנול, סוחר עתיקות ואספן מטבעות, את מרבית מניות הקבוצה לאחר שרכש את חלקן עוד בשנתיים הקודמות, שינה את לוגו הקבוצה ואת צבעיה לשחור וכסף. הקינגס נמצאו בעמדת נחיתות ברורה בשוק הספורט המקצועני העמוס של לוס אנג'לס, בתקופה בה הלייקרס היו באחת מתקופות השיא שלהם, לוס אנג'לס דודג'רס נאבקה בצמרת ה-MLB, ובעיר פעלו גם שתי קבוצות פוטבול מצליחות.
העסקה שהוציא מקנול לפועל ב-9 באוגוסט 1988 שינתה באחת את מעמדם של הקינגס. מקנול הביא ללוס אנג'לס, בצעד שעורר הדים בכל הספורט המקצועני בצפון אמריקה, את שחקן ההוקי קרח הטוב ביותר בעולם, וויין גרצקי, שהוביל את אדמונטון אוילרס לארבעה גביעי סטנלי בחמש העונות האחרונות.
בואו של גרצקי ללוס אנג'לס זיעזע גם את שוק הספורט המקצועני בעיר. כמעט בין לילה הפכו כרטיסים למשחקי הקינגס למוצר מבוקש בעיר, וה"פורום" התמלא משחק אחר משחק.
כבר בעונתו הראשונה, 1988/89, הטביע גרצקי את חותמו על הקבוצה ועל הליגה כולה. הוא כבש 54 שערים ומסר 114 אסיסטים במהלך העונה, זכה בגביע הארט כ-MVP של העונה - הפעם הראשונה ששחקן של הקינגס זכה בתואר - והוביל את הקינגס לניצחון בסיבוב הראשון של הפלייאוף על אלופת ה-NHL היוצאת וקבוצתו לשעבר, אדמונטון אוילרס, בשבעה משחקים אחרי חזרה מפיגור של 3:1 בסדרה. הקינגס נוצחו בסיבוב השני על ידי קלגרי פליימס, שזכתה בגביע סטנלי בסופו של דבר.
ב-15 באוקטובר 1989, השלבים המוקדמים של עונת 1989/90, עשה וויין גרצקי היסטוריה במדי הקינגס, וההיסטוריה נקבעה דווקא באדמונטון, מול קבוצתו לשעבר, האוילרס. גרצקי מסר אסיסט לשער של הקינגס ובכך קבע מאזן של 1850 נקודות בקריירה, והשווה את שיאו של גורדי האו. בהמשך המשחק הוסיף גרצקי שער ששבר את שיאו של האו, וכפה הארכה במשחק. לסיום הערב ההיסטורי הבקיע גרצקי את שער הניצחון בהארכה.
בסיום אותה עונה, כמו בעונה שעברה, התייצבו הקינגס בסיבוב הראשון בפלייאוף מול אלופת ה-NHL היוצאת - הפעם, קלגרי פליימס - והדיחו אותה. עם זאת, כמו בעונה שעברה, הודחו הקינגס בסיבוב השני על ידי מי שתמשיך לזכייה בגביע סטנלי - שוב, אדמונטון אוילרס.
בעונה הבאה, 1990/91, הוביל גרצקי את הקינגס בפעם הראשונה - ועד כה היחידה - לאליפות הבית שלהם בעונה הרגילה, שנקרא אז "בית סמיית'". בדרך של הקינגס במעלה הפלייאוף עמדו שוב חבריו הקודמים של גרצקי מאדמונטון אוילרס, שהדיחו את הקינגס.
ב-1991/92 המשיכו הקינגס להרשים התקפית, אולם שוב - עונה שלישית ברציפות - נכשלו בפלייאוף מול אדמונטון אוילרס, הפעם כבר בסיבוב הראשון.
ריצת הפלייאוף של 1993
בתחילת עונת 1992/93, שהייתה עונה חגיגית בליגה עקב שנת ה-100 לגביע סטנלי, התברר שוויין גרצקי סובל מפריצת דיסק שהשביתה אותו לתקופה ארוכה ואיימה על המשך הקריירה שלו. בהיעדרו של גרצקי נטל את המושכות לוק רוביטאי, שהוביל את הקינגס במחצית הראשונה של העונה למאזן של 20 ניצחונות ב-31 המשחקים הראשונים.
גרצקי חזר אחרי שנעדר במשך 39 משחקים. יחד עם הצטיינותם של רוביטאי, החלוץ הפיני יארי קורי שהיה גם הוא אחד מכוכבי אדמונטון בשנות ה-80, המגן הקשוח מרטי מקסורלי שהגיע גם הוא מאדמונטון בעסקת גרצקי, המגן הצעיר רוב בלייק שנבחר בדראפט ב-1989 והחלוץ השוודי תומאס סנדסטרום, הגיעו הקינגס עם המאמן בארי מלרוז בעונתו הראשונה בקבוצה לפלייאוף.
בסיבוב הראשון הדיחו הקינגס את קלגרי פליימס עם תצוגת התקפה של 33 שערים ב-6 משחקים. בסיבוב השני ניצחו את ונקובר קנאקס, והגיעו בפעם הראשונה בתולדותיהם לגמר חטיבת קמפבל (כיום החטיבה המערבית), מול טורונטו מייפל ליפס. המייפל ליפס הובילו 3:2 בסדרה וכפו הארכה במשחק השישי ב"פורום", אולם שער ניצחון של גרצקי מאסיסט של רוביטאי הוביל את הסדרה למשחק שביעי ומכריע בטורונטו. במשחק השביעי, בעזרת שלושער של גרצקי, הפתיעו הקינגס את המייפל ליפס בניצחון 5:4 ועלו לסדרת גמר גביע סטנלי.
בסדרת הגמר, הראשונה אי פעם של הקבוצה, פגשו הקינגס את הקבוצה המעוטרת ביותר ב-NHL - מונטריאול קנדיאנס. הקינגס החלו את הסדרה בניצחון 4:1, ובמשחק השני הובילו 2:1 סמוך לסיום ונראו בדרך לניצחון שני ויתרון משמעותי בסדרה. אלא שאז, במהלך שהתברר כנקודת המפנה בסדרה, ביקש מאמן הקנדיאנס, ז'ק דמר, למדוד את מקל ההוקי של מרטי מקסורלי. במדידה התברר שלהב המקל של מקסורלי קמור מעל למותר, ומקסורלי נענש בעבירה והרחקה ל-2 דקות. הקנדיאנס, שהוציאו את שוערם למען שחקן שדה כדי ליצור יתרון מספרי של שני שחקנים, ניצלו את היתרון המספרי וכבשו שער משווה שכפה הארכה. בהארכה כבשו הקנדיאנס שער נוסף וניצחו במשחק.
ההפסד במשחק השני התברר כנקודת שבירה עבור הקינגס, שנוצחו בהארכה גם בשני המשחקים הבאים והובסו במשחק החמישי, ובכך נוצחו בסדרה כולה.
לאחר עונת 1992/93
בעונת 1993/94 חוותה הקבוצה משבר עמוק, כאשר הבעלים, ברוס מקנול, הוכרז חדל פרעון על הלוואה שנטל מבנק אוף אמריקה. הבנק הכריח את מקנול למכור את גרעין השליטה בקבוצה, והוא אכן עשה זאת במאי 1994. מקנול המשיך להסתבך כשהתברר שהבריח חלק ניכר מאוסף המטבעות שלו, זייף את תוארו האקדמי, ולבסוף ישב בכלא על הוצאת כספים במרמה עד 2001.
מאוחר יותר הסתבר לקוני הקבוצה כי מקנול ניהל ברשלנות את ענייניה הכספיים, והם נאלצו להכריז על הקבוצה כפושטת רגל ב-1995.
היזם פיליפ אנשוץ, שבאותו זמן עבד על ייסוד ליגת הכדורגל MLS, קנה את הקבוצה פושטת הרגל באוקטובר 1995 ופנה לבנייתה מחדש. וויין גרצקי המתבגר הועבר בפברואר 1996 לסנט לואיס בלוז תמורת ארבעה שחקנים ושתי בחירות דראפט, אולם הקינגס המשיכו להידרדר. לאחר 1993 החמיצו הקינגס את הפלייאוף במשך ארבע עונות רצופות, ושבו אליו רק בעונת 1997/98, שם נוצחו בסיבוב הראשון על ידי סנט לואיס בלוז.
השפעת עידן גרצקי בקינגס על ה-NHL
חמש השנים הטובות של וויין גרצקי בלוס אנג'לס, החל מהעסקה שהביאה אותו לקינגס ועד עונת העלייה לגמר גביע סטנלי, שינו את פני שוק הספורט בלוס אנג'לס ואת פני ה-NHL כולה. בלוס אנג'לס, עיר חמה בדרום ארצות הברית שלא נטתה אחרי ספורט חורפי כמו הוקי קרח, שינה גרצקי את היחס לקבוצה ולענף בכלל, כאשר משחקי הקינגס החלו למלא את ה"פורום" באופן קבוע. ההצלחה שלו ושל הקבוצה, והפופולריות הגואה של הענף בעיר ובעקבותיה במקומות אחרים בדרום החם של ארצות הברית, הביאה את ה-NHL להעניק זיכיונות לקבוצות נוספות בדרום ארצות הברית ולאפשר מעבר של קבוצות קיימות לדרום. בעוד שב-1988 הייתה בדרום ארצות הברית רק קבוצת NHL אחת - הקינגס - כיום יש בדרום ארצות הברית 10 קבוצות, כמעט שליש מהליגה, כולל שתיים נוספות בקליפורניה. חלק מהן חייבות את קיומן לעסקת גרצקי של הקינגס.
1999 - 2011: ימי סטייפלס סנטר
בקיץ 1999, עם מנכ"ל חדש - שחקן העבר בקבוצה, דייב טיילור - שאפו הקינגס לצאת לדרך חדשה. הצעד המשמעותי היה המעבר מה"פורום" לביתם החדש, סטייפלס סנטר, שנבנה על ידי אנשוץ ושותפיו במרכז לוס אנג'לס. במקביל נרכש כוכב מוכח שהיה לעוגן ההתקפי של הקבוצה - החלוץ הסלובקי זיגמונד פלפי. עם וותיקי 1993 רוביטאי ובלייק ושורה של שחקני רכש טובים הקינגס סיימו את העונה במקום השני בבית הפסיפי, אולם שוב כשלו בסיבוב הראשון בפלייאוף.
בעונת 2000/01 התייצבו הקינגס ללא רוב בלייק שהועבר לקולורדו אוולאנש תמורת החלוץ אדם דדמארש והמגן ארון מילר. למרות המחלוקת שעורר הוויתור על כוכב ההגנה של הקבוצה, העסקה התבררה כמוצלחת ושני השחקנים החדשים השתלבו בקבוצה. הקינגס עלו לפלייאוף ופגשו בסיבוב הראשון את דטרויט רד וינגס החזקה.
הרד וינגס ניצחו בשני המשחקים הראשונים בדטרויט, הקינגס החזירו בניצחון במשחק השלישי בסטייפלס סנטר. במשחק הרביעי שוב ביצעו הקינגס מהפך שנרשם בהיסטוריה של הקבוצה, כאשר חזרו מפיגור 3:0 עם שלושה שערים בשליש האחרון של המשחק, מתוכם שניים ב-3 הדקות האחרונות כאשר הוציאו את שוערם למען שחקן שדה נוסף. בהארכה כבשו הקינגס שער נוסף וניצחו במשחק.
המהפך של הקינגס הוביל אותם לניצחונות בשני המשחקים הבאים ולהדחה מפתיעה של הרד וינגס, סדרת הפלייאוף הראשונה שהקינגס ניצחו מאז עונת 1992/93. בסיבוב השני פגשו הקינגס עוד קבוצה שנחשבה לחזקה מהם בהרבה, קולורדו אוולאנש. הקינגס גררו את קולורדו לסדרה ארוכה של שבעה משחקים, אולם ירדו מנוצחים בסופה.
בפגרה שלפני עונת 2001/02 נהרגו שניים מחברי הנהלת הקבוצה בפיגועי 11 בספטמבר. בעונה עצמה הגיעו הקינגס לפלייאוף, והודחו שוב על ידי קולורדו אוולאנש.
שארית העשור הייתה קשה לקינגס. למרות רכש מסיבי שביצעו במהלכו, הקבוצה לא חזרה לפלייאוף עד עונת 2009/10, שם נוצחה בסיבוב הראשון על ידי ונקובר קנאקס.
לקראת עונת 2010/11 ניסו הקינגס להשיג את כוכב ההתקפה הרוסי איליה קובלצ'וק, אולם ברגע האחרון העדיף קובלצ'וק חוזה ארוך טווח בניו ג'רזי דווילס. במקום זאת חיזקו הקינגס את ההגנה כשרכשו את וילי מיצ'ל, כוכב ההגנה של ונקובר קנאקס. הקינגס עלו שוב לפלייאוף, אולם נאלצו לשחק בו ללא כוכבם הסלובני אנז'ה קופיטר שנפצע, והודחו שוב בסיבוב הראשון - הפעם על ידי סן חוזה שארקס.
ריצת הפלייאוף של 2012 ואליפות היסטורית
בקיץ 2011 ביצעו הקינגס רכש משמעותי, כשכוכב ההתקפה מייק ריצ'רדס נרכש מפילדלפיה פליירס. למרות זאת, בחלק הראשון של עונת 2011/12 התקשתה הקבוצה, ובדצמבר פוטר המאמן טרי מארי ובמקומו הובא לעמדת האימון דאריל סאטר. הקינגס המשיכו ברכש משמעותי עם חלוץ נוסף, ג'ף קרטר, שהגיע מקולומבוס בלו ג'אקטס ושיחק בעבר עם ריצ'רדס בפילדלפיה.
תחת סאטר השתפרה הקבוצה והתחרתה על אליפות הבית הפסיפי, אולם לבסוף כשלה וסיימה את העונה הרגילה עם 95 נקודות - מאזן שהספיק לעלייה לפלייאוף מהמקום השמיני בלבד בחטיבה המערבית, היישר לסדרה קשה מול הקבוצה עם המאזן הטוב ביותר בעונה הרגילה, ונקובר קנאקס. למעט אנז'ה קופיטר, שסיים את העונה הרגילה עם 76 נקודות, התקשתה הקבוצה להבקיע.
בפלייאוף השתנתה התמונה מהקצה אל הקצה. בעוד השוער ג'ונתן קוויק, שהצטיין גם בעונה הרגילה, העלה עוד את רמתו בפלייאוף - השינוי העיקרי חל בהתקפת הקבוצה, כאשר כל חלוצי הסגל, ובמיוחד הקפטן דסטין בראון, העלו את יכולת ההבקעה שלהם והצטרפו לקופיטר שהמשיך גם הוא להבקיע. עם שני ניצחונות בוונקובר דהרו הקינגס לניצחון 4:1 בסדרה, וריצת הפלייאוף המפתיעה נמשכה גם מול המדורגת 2 בחטיבה, סנט לואיס בלוז, אותה הדיחו הקינגס בארבעה משחקים בלבד. זו הייתה הפעם הראשונה שמדורגת שמינית הדיחה את שתי המדורגות הראשונות בפלייאוף.
המשך דרכה של הקבוצה בגמר החטיבתי הביא לה מאבק מול המדורגת 3, פיניקס קויוטיס. גם במקרה הזה פתחו הקינגס את הסדרה בשני ניצחונות חוץ, והמשיכו לניצחון מרשים נוסף 4:1 בסדרה שהביא אותם בפעם השנייה בתולדותיהם, ולראשונה מאז עידן ויין גרצקי, לסדרת הגמר על גביע סטנלי. עד סדרת הגמר ניצחו הקינגס את כל שמונה משחקי החוץ שלהם בפלייאוף, וקבעו בכך שיא NHL חדש.
את סדרת הגמר מול ניו ג'רזי דווילס פתחו הקינגס כמו בסדרות הקודמות - בשני ניצחונות חוץ, שהעלו את מאזנם ואת השיא החדש שקבעו לעשרה ניצחונות חוץ רצופים בפלייאוף. לאחר שניצחו גם במשחק השלישי, נוצחו הקינגס בשני משחקים בטרם הביסו את הדווילס 6:1 במשחק השישי, והשלימו זכייה מפתיעה והיסטורית בגביע סטנלי לראשונה בתולדות הקבוצה. השוער ג'ונתן קוויק נבחר ל-MVP של הפלייאוף, וזכה על כך בגביע קון סמיית'.
2012 - 2014: אליפות שנייה בתוך שלוש עונות
עונת 2012/13 נפתחה באיחור רב וקוצרה בשל סכסוך עבודה בין ה-NHL ואיגוד השחקנים. הקינגס סיימו את העונה המקוצרת במקום החמישי בחטיבה המערבית, והחלו במסע להגנה על תוארם הראשון בפלייאוף.
בניגוד לעונה הקודמת, הצטיינו הקינגס הפעם במשחקי הבית והשיגו תוצאות פחות טובות במשחקי החוץ. בשמירה על משחקי הבית הביאה לכך שלקינגס הספיק ניצחון חוץ בודד כדי לעבור את סנט לואיס בלוז ב-6 משחקים, ולאחר מכן עברו הקינגס בעזרת יתרון הביתיות את סן חוזה שארקס בסדרה מלאה לש 7 משחקים.
בגמר החטיבתי פגשו הקינגס את המדורגת ראשונה בליגה, שיקגו בלאקהוקס. הבלאקהוקס ניצחו ב-5 משחקים והדיחו את הקינגס (ולבסוף גם זכו בגביע סטנלי וירשו את תואר האליפות). המשחק החמישי, בו נוצחו הקינגס אחרי שתי הארכות, הפך למשחק הארוך ביותר בתולדות המועדון.
עונה לאחר מכן התהפכו היוצרות. הקינגס נאבקו על מקום בפלייאוף, כאשר לקראת סיום העונה הגיע לקבוצה החלוץ הסלובקי הוותיק מריאן גבוריק. עם בואו של גבוריק חל שיפור ניכר בתפוקתם של כל שחקני ההתקפה, והקינגס החלו להפיק כמות שערים נכבדה במגמה שנמשכה לאורך סיום העונה והפלייאוף כולו. הקינגס עלו לבסוף לפלייאוף מהמקום השלישי בבית הפסיפי.
כבר בסיבוב הראשון הראו הקינגס את אופיים, כאשר במהלך נדיר הפכו פיגור של 3:0 בסדרה מול סן חוזה שארקס וניצחו בה בשבעה משחקים. גם בסיבוב השני הפכו הקינגס פיגור וניצחו גם את אנהיים דאקס בשבעה משחקים, ולאחר מכן נקמו בגמר החטיבתי באלופה, שיקגו בלאקהוקס, שהדיחה אותם עונה קודם לכן - כשגם סדרה זו מוכרעת בשבעה משחקים.
2014 - ההווה: כישלון לאחר האליפות השנייה
בעונת 2014/15 נכשלו הקינגס בהגנה על תוארם ואף לא עלו כלל לפלייאוף - הפעם הראשונה מאז 2007, והרביעית בלבד מאז ההתרחבות הגדולה של הליגה ב-1967 שבה הצטרפו הקינגס לליגה, שאלופה המנסה להגן על תוארה לא עולה לפלייאוף. גם 2015/16 לא האירה פנים לקינגס, שנכנעו לאנהיים דאקס במאבק על ראשות הבית הפסיפי והובסו על ידי סן חוזה שארקס בסיבוב הראשון של הפלייאוף.
עם סיום העונה נקטה הנהלת הקינגס בצעד לא שגרתי ושללה את תפקיד הקפטן מדסטין בראון לאחר 8 שנים, למרות שנשאר בסגל הקבוצה. נימוקיה היו יכולת מקצועית שירדה באופן בולט בשתי העונות האחרונות, ומספר תקריות התנהגות. אנז'ה קופיטר מונה לקפטן במקומו. הצעד יוצא הדופן לא הועיל - הקינגס רשמו ב-2016/17 עונה מאכזבת בסיומה החמיצו את הפלייאוף, ובעקבות כך פוטר המאמן דאריל סאטר שהוביל את הקבוצה לשני גביעי סטנלי. במקומו מונה עוזרו ג'ון סטיבנס. השיבה לפלייאוף עונה אחת לאחר מכן נבלמה בהפסד בסיבוב הראשון לקבוצה החדשה בליגה, וגאס גולדן נייטס.
עונת 2018/19 הייתה החלשה ביותר של הקינגס זה שנים רבות. הקבוצה התמקמה בתחתית הליגה כבר מהשלבים הראשונים של העונה, וסיימה אותה במקום האחרון בחטיבה המערבית עם 31 ניצחונות ו-71 נקודות בלבד. היכולת החלשה נמשכה בעונת 2019/20 וגם בה דורגה הקבוצה בתחתית החטיבה המערבית כשהעונה הופסקה לקראת סיומה בשל מגפת הקורונה, וכך היה גם בעונה שעאחריה.
יריבויות
היריבות הגדולות של הקינגס הן שתי הקבוצות האחרות בקליפורניה, אנהיים דאקס וסן חוזה שארקס. היריבות עם הדאקס חריפה במיוחד בגלל המרחק הקצר בין שתי הערים, ומכונה "עימות הכביש המהיר" (freeway faceoff) בשל היותן של שתי הערים מקושרות בנסיעה קצרה על הכביש הבין-מדינתי 5.
סגל שחקנים
נכון ל-1 באפריל 2023
לואיס גוסט ג'וניור
לואיס קמרון גוסט ג'וניור (באנגלית: Louis Cameron Gossett, Jr; נולד ב-27 במאי 1936) הוא שחקן קולנוע אמריקאי, זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, פרס אמי ושני פרסי גלובוס הזהב, בפרס האוסקר זכה בשנת 1982 על תפקידו בסרט "קצין וג'נטלמן".
ביוגרפיה
בסרטו הראשון השתתף גוסט בשנת 1961, כאשר שיחק בתפקיד משני בדרמה "צימוק בשמש". הוא השתתף בסדרה "שורשים" שזיכתה אותו בפרס אמי, ובסרטים "בעל הבית", סרטו של ג'ורג' קיוקור המבוסס על הסיפור "מסעותי עם דודתי" ובמותחן המסתורין "המעמקים", כולם צולמו במהלך "שנות ה-70".
בשנת 1982 היה גוסט השחקן האפרו-אמריקאי השני בהיסטוריה שזכה בפרס האוסקר אחרי סידני פואטייה, והראשון אי פעם שזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט הדרמה "קצין וג'נטלמן", שעלייה גם הוסיף זכייה בפרס גלובוס הזהב. בסרט גילם גוסט את סמל אמיל פולי, מדריך הטירונות הקשוח של הצי האמריקאי, שמנסה להזהיר בלא הצלחה את הטירון ז'ק מאיו (ריצ'רד גיר) מפני הבנות המקומיות המנסות לעשות הכל כדי ללכוד בעל טייס.
בשנת 2007 שיחק בדרמה המרגשת "הילדות הקטנות של אבא" של טיילר פרי, כאביו של אידריס אלבה.
בשנת 2023 ישחק גוסט בדרמת ההתבגרות המוזיקלית "הצבע ארגמן" אשר מבוסס על הרומן המצליח באותו שם מאת הסופרת האמריקאית אליס ווקר.
חיים אישיים
גוסט היה נשוי שלוש פעמים. נישואיו הראשונים היו להת'י גלאססו והתבטלו לאחר זמן קצר. נישואיו השניים היו לכריסטינה מנגוסטינג ב-1973, בנם נולד שנה לאחר מכן וב-1975 החליט הזוג להתגרש. גוסט התחתן בפעם השלישית בשנת 1987 עם שחקנית הקולנוע סינדי ג'יימס ריס, הזוג אימץ ילד והתגרש בשנת 1992.
שרה שמוקלר
שרה שמוקלר (1889 בוברויסק – 6 במאי 1919, קבוצת כנרת) הייתה אחות ורוקחת, מאנשי העלייה השנייה. הייתה יד ימינו של ד"ר הלל יפה בזכרון יעקב וביסוד המעלה. עבדה בחקלאות בחוות כנרת ובדגניה. בת זוגו של ברל כצנלסון. נפטרה מקדחת בגיל 30. דמותה משמשת סמל לחלוצות התקופה.
ביוגרפיה
שרה נולדה בבוברויסק לזאב ונחמה שמוקלר. סיימה בהצטיינות את הגימנסיה המקומית. בתקופה בה גרה בבוברויסק הכירה והתחברה לשניים שהיו שותפים להמשך דרכה: ברל כצנלסון (ששרה הייתה לחניכתו) ולאה מירון. היא עברה ללמוד רוקחות בבית-הספר לאחיות בקייב, אותו סיימה בהצטיינות. עם סיום הלימודים עברה לעבוד כחובשת בזמסטבה של פלך סמרה ברוסיה הלבנה, במשך שנתיים.
ב-1913 עלתה ארצה במסגרת העלייה השנייה כדי להרחיב את ידיעותיה בתחום מחלות בארץ. בארץ הצטרפה לבית החולים של ד"ר הלל יפה בזכרון יעקב, והפכה ליד ימינו במלחמתו בקדחת.
ב-1915 נסחפה ברוח החלוצית, עזבה את בית החולים והצטרפה לחלוצים שישבו בדגניה א', ולאחר מכן עברה לחוות כנרת. בחווה הצטרפה שרה לחבורתו של בן-ציון ישראלי כחלק מ"חבורת בוברויסק" (או "חבורת החברות"), ועבדה בגינת הירק ובמטבח, ובמקביל ניצלה את ידיעותיה הרפואיות כדי לטפל בחבריה ובפועלים שהתגוררו לחוף הכנרת. אך שרה לא הייתה מחוסנת, וגם היא חלתה.
באותה שנה התכנסה ביישוב ועידת פועלות, ושרה נבחרה לוועד הפועלות, יחד עם חיותה בוסל ורחל כצנלסון. במסגרת זו היא הביאה את מחאתן של החלוצות כנגד אפלייתן לרעה בקבוצות ונגד היעדר שותפות אמת בינן לבין הפועלים. הן תבעו את זכותן להשתתפות שווה בעבודות המשק ובענייני הציבור.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פרצה מגפת טיפוס הבהרות ביסוד המעלה וד"ר הלל יפה, שנשלח ליישוב, הזעיק את שרה לעזרתו, והיא עזבה את חוות כנרת ועלתה לגור ביסוד המעלה. לאחר שהתגברו על מחלת הטיפוס פרצה ביישוב מחלת הקדחת הצהובה, ושרה נרתמה שוב לעזור לחולים. אך לרוע מזלה חלתה גם היא בקדחת. ב-3 במאי 1919 החמיר מצבה, והיא נלקחה לבית החולים רוטשילד בצפת, שם קדחה במשך שלושה ימים, וב-6 במאי נפטרה כשחברתה הטובה, לאה מירון, סועדת אותה. ברל כצנלסון, שהוזעק גם הוא, הגיע לבית החולים יום לפני שנפטרה, כאשר כבר הייתה נטולת הכרה. שרה הובאה לקבורה בבית הקברות של קבוצת כנרת, ורבים מחבריה השתתפו בהלוויה וספדו לה. ד"ר הלל יפה ספד לה בהלוויה:
הקשר עם ברל כצנלסון
בתקופת בה חייתה שרה בחוות כנרת שהו על שפת הכנרת מספר רב של מחוסרי עבודה וביניהם היה גם ברל כצנלסון. החווה ודגניה השתדלו לרתום לעבודה את אותם מחוסרי עבודה, וכך נקלט ברל בגן הירק של החווה. זה היה הזמן בו ניצתה האהבה בין שרה וברל, וכשרצו להתייחד הסכימה לאה מירון לפנות להם את החדר המשותף לה ולשרה.
בין כסלו לסוף אדר תרע"ט, מיעטו ברל ושרה להיפגש, כשהיא ממשיכה לגור ביסוד המעלה וברל גר ביפו. הפעם האחרונה שהתראו הייתה בפסח תרע"ט (1919) ביסוד המעלה, לשם הגיע ברל במהלך חופשה שקיבל בזמן שירותו בגדודים העבריים. נטען כי השניים החליטו להינשא בל"ג בעומר אותה שנה, אולם לדברי אניטה שפירא, הביוגרפית של ברל כצנלסון, "גרסה זו מעוררת פיקפוק". זמן קצר לאחר שובו של ברל לגדוד, חלתה שרה בקדחת צהובה ונפטרה. המשתתפים בהלווייתה תיארו את יגונו הרב של ברל שהביאוהו לבכי ולירידה לבור הקבר על מנת להיפרד מאהובתו. קיימת מחלוקת האם שרה הייתה בהריון כשנפטרה. לדברי אניטה שפירא, הייתה זו רק שמועה שמקורה היה כנראה המורה פתחיה לבטוב, איש סודה של שרה ביסוד המעלה, "אך היא לא נתמכה בשום מקור נוסף". היחסים בין שרה וברל נמשכו 15 שנה. כשנפטר ברל, הסכימה בת זוגו וחברתה של שרה, לאה מירון, שייקבר ליד שרה, מתוך הבנה שהייתה אהבתו הגדולה.
מורשתה
לזכרה נבנה בית ההבראה "ארזה" במוצא.
אומה של רוצחים
אומה של רוצחים (נקרא בישראל גם: אומה רצחנית; באנגלית: Assassination Nation) הוא סרט קולנוע אמריקאי עצמאי משנת 2018, המשלב את סוגות הקומדיה השחורה והניצוּל. כתב וביים סם לוינסון. בתפקיד הראשי משחקת אודסה יאנג, ולצידה אנסמבל שחקניות ושחקנים הכולל את סוקי ווטרהאוס, הארי נף, אברה, ביל סקושגורד וג'ואל מקהייל. העלילה מתרחשת בעיירה סיילם שבמסצ'וסטס, הנשטפת בגל של אלימות, אחרי שהאקר אלמוני חושף ומפיץ את סודותיהם של אלפים מתושבי העיירה, בכלל זה סרטונים, תמונות, מסרונים, נתוני שיחות טלפון והיסטוריית גלישה וחיפוש באינטרנט.
הסרט הוא סאטירה בוטה על מיזוגיניה, סקסיזם ומדיה חברתית, צביעות ונכונות לנקוט צורות התנהגות קיצוניות, ומשקף מציאות שבה נשים מתמודדות עם תגובות לא מידתיות כלפי תביעתן לריבונות על גופן ועל עצם קיומן. הבמאי-תסריטאי סם לוינסון הסביר שהאינטרנט, הטכנולוגיה והתנהלות בני אדם במדיה החברתית אינם מוקד הסרט, אלא המסר שלו הוא שאנשים צריכים להיות פחות בטוחים בצדקתם, ויותר ספקנים באשר למחשבותיהם ורעיונותיהם. לדבריו, מפחידים אותו אנשים שמשתמשים במדיה החברתית ככלי נשק, ובתרבות האספסוף נוצרות תופעות המוניות של בני אדם שמאמינים בביטחון מוחלט שהם צודקים, ולכן פעולותיהם מוצדקות, וזהו מעין סרט אימה.
הצגת הבכורה התקיימה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-21 בינואר 2018. בעקבות תגובות נלהבות נמכרו זכויות ההפצה לחברות "Neon" ו"AGBO" תמורת יותר מ-10 מיליון דולר, הסכום הגבוה ביותר ששולם עבור סרט בפסטיבל באותה שנה. הסרט הופץ לקהל הרחב בארצות הברית ובקנדה ב-21 בספטמבר באותה שנה וקיבל ביקורות מעורבות. בהפצה מצומצמת לבתי קולנוע הסתכמו ההכנסות כ-2.9 מיליון דולר.
עלילה
הסרט נפתח בסדרה של אזהרות טריגר מפני מראות של בריונות, דם, התעללות, אפליה מעמדית, מוות, אלכוהוליזם, שימוש בסמים, רצח, ניסיון רצח, ניסיון אונס, מבט גברי, סקסיזם, קללות, תוכן מיני, גבריות רעילה, הומופוביה, טרנספוביה, כְּלֵי ירייה, לאומנות, גזענות, חטיפה, עינויים, אלימות, גור ואגו גברי שביר.
את הסיפור מספרת לילי קולסון, תלמידת תיכון בת 18 בעיירה השמרנית סיילם. החבר שלה הוא מארק. חברותיה הטובות הן בקס וורן הטרנסג'נדרית והאחיות למשפחת לייסי החד-הורית, אם השחורה ושרה הלבנה, בנותיה של נאנס השחורה, אשה עם מוניטין ירוד בנוגע לגברים. בדרכה לפגוש את החברות, לילי עוברת לדרוש בשלום משפחת מאת'רס: ניק, אשתו רוז ובתם קארלי שאצלם היא משמשת כשמרטפית, ומתגוררים בשכנות למשפחת לייסי. כשהן נפגשות, בקס מספרת שהיא "נדלקה" על נער בשם דיימונד. החבורה מבלה במסיבה שבמהלכה לילי מחליפה מסרונים עם מישהו מבוגר שכינויו "אבא'לה" מאחורי גבו של מארק, וכן שולחת סלפי אירוטי. בקס ודיימונד מקיימים מגע מיני אנאלי שאחריו מבקש דיימונד שהיא לא תספר לאיש (שהוא קיים יחסי מין עם טרנסג'נדר), והיא נעלבת.
בינתיים, הנער מארטי קולקר, האקר חובב, מקבל הודעה מהאקר אנונימי המכונה "ארוסטראטוס" שפרץ לסמארטפון של ראש העיר מייקל בארטלט, מתנגד ידוע לקהילת הלהט"ב. להודעה מצורפים צילומים של בארטלט מבלה עם נערי ליווי הומוסקסואלים כשהוא לבוש בבגדי נשים. מארטי המשועשע מפיץ את התכנים לכל בני הנוער בסיילם, והדבר הופך לשיחת היום. בארטלט מגיע למסיבת עיתונאים ומתאבד ביריית אקדח לעיני כל. סרטון ההתאבדות זוכה ל-7 מיליון צפיות. בקס מסבירה שהיא לא חשה חמלה כלפי האיש שרצה לשלול זכויות מבני אדם כמוה. בבית הספר, המנהל מר טורל מזמן את לילי ונוזף בה על ציורי העירום שלה במסגרת הלימודים. היא מסבירה לו שעירום הוא אמנות מורכבת, ולא כל תמונת עירום היא מינית. הוא מגלה טוב לב ואורך רוח, ומסביר שלמרות כשרונה והעתיד הצפוי ללילי, בבית הספר עדיין קיימות מגבלות.
מפקד משטרת סיילם, פאטרסון, מתקשה לחקור את הפריצה, וב-FBI מסרבים לסייע לו בהסרת תכנים מהאינטרנט. בעודו משוחח עם המנהל טורל על האפשרות שאחד התלמידים אחראי לפריצה, נפרץ גם הסמארטפון של טורל, ובין היתר מופצות תמונות שבהן צולמה בתו עירומה באמבטיה כשהייתה בת שש וחצי, ואזרחי המקום טופלים עליו פדופיליה. בארוחת ערב עם הוריה ואחיה הצעיר דוני, לילי מדברת בזכותו של טורל וטוענת שאב המצלם את בתו הקטנה בעירום איננו פדופיל, אלא קורבן כמו הבת. ההורים הצדקנים מבטלים את נימוקיה. מאוחר יותר בחדרה, היא מתכתבת עם "אבא'לה", ולפתע מקבלת מסרונים קנטרניים מ"ארוסטראטוס" המראה לה צילום אירוטי שהיא שלחה ל"אבא'לה" ואף מפעיל מרחוק את מצלמת הרשת שלה. למחרת בבית הספר, היא מביעה דאגה באוזני חברותיה. לשיחה מצטרפות רייגן וחברתה גרייס, ורייגן אומרת שצריך להשלים עם אובדן הפרטיות באינטרנט, ואם היא כ"נפש חופשייה" משמשת השראה לאנשים בודדים, אזי עשתה את שלה. באספת הורים טורל מסרב להתפטר משום שהוא מאמין בדרכו כמחנך.
מארטי, אשר שיתף את התכנים מהסמארטפון של בארטלט, נחקר על ידי פאטרסון והשוטר ריכטר המאשימים אותו בחברות בארגון ההאקרים "אנונימוס", הוא מתגרה בהם שההאקר האלמוני עלול לפגוע גם בהם, והם מבינים זאת כאיום. בעיצומה של החקירה מופץ ברבים מידע של אלפים מתושבי סיילם. רייגן משתפת תמונות עירום של גרייס, וזו מרוצצת את גולגולתה של רייגן באלת בייסבול בעיצומו של אימון קבוצת המעודדות. כאשר מודלפים תוכני הסמאטרפון של ניק מאת'רס, מתברר שהוא "אבא'לה" של לילי, ונחשפים צילומים ומסרונים אירוטיים בוטים שהיא שלחה לו, ולכן אשתו רוז עוזבת אותו. מארק הפגוע תוקף את לילי עם חבריו, משפיל אותה ומפיץ באינטרנט את תמונותיה בצירוף שמה וכתובתה, בתור "הזנזונת כוכבת הפורנו מסיילם". הוריה משליכים אותה מהבית לעיני אחיה דוני. בעודה מהלכת ברחוב מנודה ואומללה, לילי מוטרדת על ידי בחור שנוסע לידה במכונית ואחר כך רודף אחריה עם סכין שלופה לתוך חצר בית, שם היא מכה בפרצופו עם את חפירה כשלאירוע עד ילד המחזיק בידיו צפרדע ענקית. לילי ממהרת למצוא מקלט בביתן של אם ושרה.
בחלוף שבוע, את סיילם שוטף גל מהומות ותושבים עוטי מסכות ונושאי נשק פורעים אלה באלה בעקבות חשיפת בגידות וסודות אחרים. חברות קבוצת המעודדות עושות לינץ' בגרייס כנקמה על רצח רייגן. השוטר ריכטר מלהיט את הרוחות ברחובות וקורא לתושבים למצוא את הטרוריסטים, לנקום את ההשפלה ו"לכבוש בחזרה את סיילם". ניק מאת'רס ואיתו גברים במסכות חוטפים את מארטי אחרי שתמלילי חקירתו במשטרה נחשפו, ומענים אותו. כדי להציל את עורו, מארטי משקר ואומר שהתכנים הופצו דרך כתובת IP של לילי, והיא עומדת מאחורי הפריצות. לדבריו, הוא התעמת עם לילי על כך, והיא איימה עליו שאם לא יעזור לה, היא תדליף מידע אינטימי שלו ושל אביו. הגברים מאלצים את מארטי להקליט סרטון וידוי שאותו הם מפיצים ברבים בטרם יהרגו אותו, ולילי מקבלת איומים על חייה. השוטר ריכטר מארגן אספסוף פרוע כדי ללכוד את לילי וחברותיה המסתגרות בבית משפחת לייסי. הגברים רעולי הפנים פורצים לבית. נאנס, אימן של אם ושרה, מנהלת איתם קרב יריות, הורגת שניים מהם ונהרגת בעצמה. אם ושרה נחטפות, בקס הורגת את אחד הגברים עם אקדח מסמרים ובורחת. לילי מצליחה להימלט אל ביתו של ניק שבתחילה מבטיח להגן עליה, אך לפתע שולף סכין, דורש שתודה שהיא הדליפה את המידע כנקמה על שלא החזיר לה אהבה, ומוסיף שגורלן של חברותיה יהיה כגורלם שלה ושל מארטי. לילי מפתה מינית את ניק, הוא מניח את הסכין והיא מצליחה לברוח לחדר האמבטיה ומוצאת את גופתו המדממת של מארטי. היא מאלתרת כלי נשק מקוביית סבון וסכין גילוח ומשספת את גרונו של ניק כשהוא פורץ לחדר האמבטיה. במרתף הבית מוצאת לילי לתדהמתה מצבור כלי נשק מגוון.
אם ושרה מוכנסות בכוח לניידת של ריכטר והוא נוסע ברחובות העיירה תוך כדי קריאה ברמקול ללילי להסגיר את עצמה, עד שלפתע היא עומדת באמצע הכביש, חמושה בכלי הנשק שמצאה בביתו של ניק, ורובה דרוך בידיה כלפי הניידת. ריכטר יוצא לעברה בלעג, היא יורה בו למוות ומחלצת את אם ושרה. בינתיים, בקס שהתדפקה על דלתות הבתים בבקשת מקלט מפני רודפיה אך נדחתה, נתפסת בידי חבורת צעירים בהנהגתו של ג'וני. היא נכבלת לטנדר שלהם, וג'וני לוחץ על דיימונד לתלות את בקס על עמוד תאורה, כנקמה על שהשפילה אותו. תוך כדי שדיימונד מניח את לולאת החבל על צווארה, בקס הבוכה מדברת על ליבו, והוא מסרב לתלות אותה. ג'וני לוקח את העניינים לידיו, דוחף את דיימונד מהטנדר ומותח את החבל על צווארה של בקס כאשר לילי, אם ושרה מופיעות חמושות באקדחים, רובים חצי-אוטומטיים וחרבות נינג'ה. הן מחלצות את בקס והורגות את שוביה מלבד ג'וני שנכנע ומתחנן על חייו, והן מניחות לו ולמארק ששוכב חבול בצד הכביש. בקס מודה לו על שלא רצח אותה, הן משחררות אותו ובסופו של דבר דיימונד מצטרף אליהן. לילי מפיצה סרטון וידאו שבו היא מבקשת לטהר את שמה וקוראת לנשים ולגברים בסיילם להתקומם ולהילחם באספסוף המתנכל להם. קבוצה שרובה נשים, בהובלת לילי, בקס, אם ושרה מתייצבת מול אספסוף הפורעים שרובו ככולו גברים, והקרב המכריע עומד להתחולל.
סצנת העימות הגדול נקטעת, והמצלמה עוברת אל דוני אחיה של לילי שנמצא במעצר, ומתברר שהוא "ארוסטראטוס", המוח שמאחורי הפריצות לטלפונים. כעת, דוני צפוי למאסר עולם בעוון טרור קיברנטי ופגיעה בזכות לפרטיות. לשאלת הוריו מדוע עשה זאת עד כדי סיכון חיי אחותו, דוני מושך בכתפיו ועונה: "בשביל הצחוקים", (במקור באנגלית: For the lulz). לפני הקרב אומרת לילי, במונולוג האחרון שלה, שהיא לא יודעת אם היא וחברותיה ישרדו את הלילה. הסרט לא חושף את תוצאות הקרב הגדול, אך מדברי התוכחה של הוריו של דוני: "אחותך נרצחה", אפשר להבין לכאורה שלילי שרדה את המאורעות.
עם כתוביות הסיום, תזמורת צועדת עוברת לאורך רחוב שבשוליו מפוזרות גופות של מתים ומכוניות הרוסות, תוך שהיא מנגנת עיבוד לתזמורת לשירה של מיילי סיירוס, "We Can't Stop" (בעברית: אנחנו לא יכולים לעצור/להפסיק). זוהי התזמורת הצועדת של אוניברסיטת ג'קסון שבמיסיסיפי, "". את החלק האחרון של הכתוביות מלווה השיר BRAT שתרמה לפסקול הסרט הזמרת אברה, המגלמת את אם (פירוש המילה: פרחח/ית. בעגה של תרבות הבדס"מ, "בראט/ית" זה כינוי לנשלט/ת הממרה את פי השולט/ת כדי לזכות בתשומת לב ובעונש).
פיתוח והפקה
באוקטובר 2016 הודיעו צמד המפיקים מאת'יו מאלק ואניטה גו על הקמת חברת ההפקות העצמאית "Foxtail Entertainment", וסרט הביכורים של החברה יהיה "אומה של רוצחים". בהמשך, הצטרפו להפקה החברות "Bron Studios" ו"Phantom Four", תוך שיתוף פעולה עם "Creative Wealth Media".
ב-דצמבר 2016 נמסר על הצטרפותן לצוות השחקנים העיקרי של סוקי ווטרהאוס, אודסה יאנג, הארי נף ואברה, ובמרץ 2017 הצטרפו בלה ת'ורן, מוד אפאטאו, ביל סקושגורד, ג'ואל מקהייל, קולמן דומינגו ונואה גאלווין. באפריל 2017 נמסר על הצטרפותה של אניקה נוני רוז לגלם דמות "אישה מושכת עם טעם נורא בגברים ומוניטין ביש-מזל בעיירה השמרנית סיילם".
השחקנית סוקי ווטרהאוס המגלמת את שרה, סיפרה שבאחת מסצנות הפעולה היא ירתה ופגעה בטעות באדם ששהה באתר הצילומים. לדבריה, הקליע ניתז לעבר אותו אדם, והתאונה אירעה משום שאימוני הירי לא היו מקיפים כראוי.
הפצה
הצגת הבכורה של "אומה של רוצחים" התקיימה במסגרת פסטיבל הסרטים סאנדנס, ב-21 בינואר 2018. כבר בליל ההקרנה בפסטיבל, זכתה חברת ההפצה "Neon" במכרז ורכשה את הזכויות על הסרט תמורת יותר מעשרה מיליון דולר, הרכישה היקרה ביותר של אחד מסרטי הפסטיבל באותה שנה. חברת "30West", בעלת השליטה ב-"Neon", חתמה על חוזה להפצה משותפת עם "AGBO" שבבעלות האחים רוסו, וביולי 2018 נחתם חוזה עם חברת "Refinery29" כשותפה שלישית להפצת הסרט.
הסרט הוקרן במסגרת פסטיבל טורונטו ב-6 בספטמבר 2018, ב-20 באותו חודש בפסטיבל הסרטים בקלגרי, ויצא לבתי הקולנוע בארצות הברית וקנדה ב-21 בחודש. חברת "סרטי יוניברסל" הפיצה את הסרט בפורמט Blu-ray ו-DVD ב-18 בדצמבר 2018 באמצעות חטיבת ההפצה לצפייה ביתית שלה.
הכנסות
טום קווין, מייסד "Neon" הודה שההכנסות לא השביעו רצון. עם זאת, הוא ציין שסם לווינסון יצר "סרט אמיץ, בעל חזון, ומזכך בסופו של דבר, בתגובה לשנת 2018 האסונית", והביע אכזבה ממספר הצופים, אך ציין שתגובותיהם של אלה שצפו בסרט היו קולניות וחיוביות באופן גורף, ועם הזמן ימצא הסרט את הקהל שלו. עוד קודם ליציאה לקהל הרחב, האנליסט ג'ף בוק השווה את הסרט עם "מלכות הכיתה", והסביר שסרטים מהסוג הזה נוטים לרוב להיות סרטי פולחן פופולריים לצפייה ביתית, יותר מאשר להיטים קופתיים בבתי הקולנוע.
ביקורות
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט 73% דעות חיוביות בשקלול 131 ביקורות עם דירוג ממוצע של 6.63 מתוך 10. סיכום הביקורות הוא שהסרט מלהטט בהיבטים של סרטי ניצול והיבטים של מודעות חברתית עם תוצאות מעורבות, אולם חובבי הסוגה ימצאו אותו אופנתי ונמרץ מבחינה רגשית מכדי להתעלם ממנו.
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 56 מתוך 100 בשקלול 28 ביקורות שהוגדרו "מעורבות או ממוצעות". סקר דעת קהל של PostTrack העניק לסרט תוצאה חיובית בשיעור של 60%, ו-39% מהצופים ציינו שהסרט "מומלץ בהחלט".
בישראל, אורון שמיר כתב שזהו סרט שטחי שקופץ באופן לא-קוהרנטי בין נושאים נפיצים, והפער בין המקוריות של הבמאי לבין מה שהוא חושב למקורי ומגניב קשה לצפייה.
מיכל נאמן
מיכל נאמן (נולדה ב-19 בנובמבר 1951 בקבוצת כנרת) היא ציירת ישראלית. יצירותיה, החל משנות ה-70 של המאה ה-20, מתאפיינות בבחינת ערכי האמנות מתוך האמנות המושגית. ביצירתה הייתה נאמן בין החלוצות בביטוי של נושאים פוסט-מודרניים כגון מגבלות השפה והראייה, אפשרויות ייצוג ושאלות מגדר באמנות הישראלית. בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 הייתה מזוהה עם סגנון "דלות החומר", בשל שימושה בטכניקת הקולאז', ובבחינת התפיסה החזותית אל מול התפיסה המילולית. החל משנות ה-90 החלה להתרכז במדיום הציור, בו היא עושה שימוש בנייר דבק לשם פעולה מושגית של כיסוי ועיטוף פני השטח של הציור. ביצירותיה היא משלבת התייחסויות שונות לפילוסופיה, לספרות ולתרבות המערבית. על יצירתה זכתה בשנת 2014 בפרס ישראל לאמנות פלסטית.
ביוגרפיה
מיכל נאמן נולדה בשנת 1951 כבת הצעירה מבין ארבעת ילדיהם של ההיסטוריון שלמה נאמן ושל לאה קופרניק. היא גדלה בקבוצת כנרת, שם שימש אביה כמורה בתיכון בית ירח ואמה כמורה בבית החינוך המשותף. בראיון מאוחר העידה נאמן כי עיסוקם ה"לא-חלוצי" של הוריה גרר יחס מסויג מצד חברי הקיבוץ: "המשפחה שלי הייתה מצורעת שם טיפה", העידה נאמן, "ועובדה שנפלטה משם". בשנת 1964 עזבה עם הוריה לעיר לוד. בעת לימודיה בתיכון למדה אמנות בבית הספר לציור של מרגושילסקי. לאחר מכן למדה ציור באופן פרטי אצל ג'ורג' שמש.
בשנת 1969 החלה ללמוד אמנות ב"מדרשה לאמנות", ששכנה אז בבית הסתדרות המורים בתל אביב. במדרשה למדה נאמן אצל רן שחורי, דב פייגין, רפי לביא ואחרים. סגנונו האמנותי של לביא, שכלל שרבוט ושימוש בקולאז' וכונה בדיעבד סגנון "דלות החומר", אומץ על ידי נאמן ועל ידי תלמידים אחרים של לביא. אולם, בשונה מלביא, ביצירותיה של נאמן הופיעו דימויים טקסטואליים שניתקו את עבודתה מן ההפרדה בין "צורה" ו"תוכן", שעליה עמד לביא ביצירתו.
בשנת 1972 סיימה נאמן לימודי תולדות האמנות וספרות באוניברסיטת תל אביב. בשנה זו הציגה לראשונה מעבודותיה בתערוכה קבוצתית שהתקיימה ב"גלריה 201" בתל אביב.
ב-1974 הציגה נאמן בתערוכה "חמישה צעירים", שהתקיימה בגלריה " הקיבוץ" בתל אביב. לצד נאמן הציגו בתערוכה גם תמר גטר, דוד גינתון, נחום טבת ואפרת נתן, שהיכרותם נבעה מן הקשר שלהם אל רפי לביא. בעבודה "גדי בחלב אמו" (1974) שהוצגה בתערוכה, כתבה נאמן טקסט שהעביר את "החוק המקראי הדתי אל המציאות הלאומית חילונית" בהקשרים פרטיים ולאומיים. הטקסט התנ"כי "גדי בחלב אמו" הוצג על גבי נייר מחברת, לצד הטקסט "ארץ אוכלת יושביה", וגם כאותיות ורודות על גבי קיר הגלריה. העבודה זכתה לביקורות קשות בעת הצגתה. יהושע קנז, לדוגמה, עורך מוסף התרבות של עיתון "הארץ" באותה עת, הגדיר את העבודה כ"אחיזת עיניים".
עבודה נוספת שהוצגה באותה תערוכה הייתה התצלום "בת ישראל" (1974) - תיעוד מצולם של "פעולה", ובה כתבה נאמן טקסט הלקוח ממודעת התראה חרדית על צניעות, על גבי נייר שהוצמד אל ידיה כמעין סד. השימוש הביקורתי שעשתה נאמן במסורת היהודית בעבודות אלו היה אופייני לעבודות נוספות שנוצרו במהלך שנות השבעים.
נזירות מאווררים ומינים אחרים, 1978-1975
במחצית שנות השבעים של המאה ה-20 החלה נאמן ליצור עבודות העושות שימוש בקולאז' ובצילום כחלק מרכזי בעבודה. השימוש בצילום, כחומר גלם מרכזי בקולאז'ים אלו, איפשר לנאמן להעלות לראשונה דימויים ויזואליים מובהקים של מיניות ותקינות מינית, לצד עיסוק בזהות אמיתית ומדומה. בסדרת העבודות "ריטוש כחול" (1975-1974) השתמשה נאמן בדימויים מצולמים של זלמן שושי, אורי צבי גרינברג ושל נפגעת פשע שעיניה נוקרו. תצלומים אלו עברו ריטוש באמצעות עט כחול, על מנת להדגיש בהם פרטים.
ב-23 בדצמבר 1975 נפתחה ב"גלריה יודפת" תערוכת היחיד הראשונה של נאמן. הייתה זו התערוכה האחרונה שהוצגה בגלריה טרם סגירתה. בביקורת שפורסמה בעיתון "על המשמר" כתבה חנה בר-אור על עבודותיה של נאמן בתערוכה כי הן מדגימות "שיטה אחת קשה של 'מושגיות' המנסה לחרוג מעבר למושג".
בקולאז' "וניה ויזתא" (1975) שהוצג בתערוכה, השתמשה נאמן בתצלום של רגלי אישה שתחתוניה מופשלים, המעומתים עם תצלום של מאוורר תקרה. שרה ברייטברג-סמל תיארה בדיעבד את העבודה כ"מופע חשפנות" של אישה שגופה חסר. וכתבה "כל מה שהצופה זוכה לראות הוא עוד קטע חצאית, כלומר, יותר שחור. אין הראיה. הונטילטור לעומת זאת מצולם בתנועה סיבובית עד שהוא מראה את החור שלו. נוצר ביניהם מין היפוך זיכרי (ונטילטור), ונקבי, ראש ורגלים מתחלפים ביניהם."
עבודה נוספת שעשתה שימוש בצילום המאוורר והוצגה בתערוכה הייתה "הרג פינגווין - נהרגה נזירה" (1975). עבודה זו חיברה בין עיסוק במיניות ובתרבות עממית דרך התייחסות לבדיחה שוביניסטית, לצד עיסוק בסמיוטיקה ובחילופי דקדוק מאקטיבי לפסיבי. המאוורר, כפי שהגדירה אותו נאמן, "מסתובב ומערבב בין שחור ולבן, בין חיים ומוות, בין פינגווין ונזירה."
העירוב בין מינים שונים מופיע גם בעבודות כגון "יהווה צבעים" (1976), שם יצרה נאמן היסט ושיבוש של שם האל, או בסדרת העבודות "דג-ציפור" שראשיתה בשנת 1977. עבודות אלו העמידו במרכזן יצור היברידי שהורכב מתצלומים של דג וציפור, שנלקחו מתוך אנציקלופדיה לטבע. הדימויים לוו בטקסטים כגון "הבשורה על פי הציפור" או "הדג הוא הבדיחה של הציפור", השואבים את השראתם ממסורות נוצריות לצד דיון בשאלות ארס פואטיות.
ניו יורק, 1980-1978
מקורו של דימוי זה הוא ב״אשליית ג'סטרו״, המעלה את שאלת הזיהוי של דימוי וקרויה על שם הפסיכולוג היהודי־אמריקאי ג'וזף ג'סטרו (Joseph Jastrow). נאמן שאלה את הדימוי מתוך ספרו של לודוויג ויטגנשטיין "חקירות פילוסופיות" (1953). בעבודות שיצרה באותה עת חזרה נאמן אל טכניקות ציוריות, שכללו שימוש בשבלונות ובהתזת צבע. הציורים, שנשלטו על ידי גוני אדום ושחור, היו מורכבים מרצפים של גיליונות נייר, המאורגנים על פי ציר אופקי ואנכי, כבמעין צלב. על הגיליונות הופיעו דימויים של השפן-ברווז, לצד טקסטים וקטעי משפטים באנגלית הקשורים לתפיסות של זהות. העבודות, טענה נאמן, עסקו "בריבוי משוכפל גנטי, בדמיונות משפחתיים ובהדדיות של המבטים שמוחלפים בינך לבין העולם". בשנת 1980 הציגה נאמן תערוכה מעבודות אלו בגלריה של ברטה אורדנג בניו יורק.
"העיניים בשדה", 1989-1981
בנובמבר 1981 הציגה נאמן במסגרת התערוכה הקבוצתית "רוח אחרת", שהתקיימה במוזיאון תל אביב לאמנות. במסגרת התערוכה הציגה ציור בשם "אשה מביטה בצב" (1981) ובו דמויות אדם סכמטיות העוסקות בפעילויות גופניות שונות. האופי ה"ציורי" יותר של עבודה זו ושל עבודות אחרות מאותה עת, היווה חידוש באופי עבודותיה של נאמן. הדבר התבטא בצמצום השימוש בטקסט בעבודות, בהפסקת השימוש בתצלומים בעבודות, בצבעוניות מגוונת יותר, בציור על משטחי ציור גדולי-ממדים ובשימוש בדימויים חזותיים מתולדות האמנות המערבית (כגון דימויים מציוריו של פרנסיסקו דה גויה). אוצרת התערוכה, שרה בריטברג-סמל, ששימשה גם כאוצרת לאמנות ישראלית במוזיאון, הרבתה להציג את יצירתה של נאמן במהלך שנות השמונים במוזיאון תל אביב ובמסגרות אחרות.