cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אזרחות עירונית
את המתח אשר אזרחות עירונית יכולה ליצור בין המדינה לעיר ניתן למקם גם על ציר הלוקליזם-הגלובליזם, כאשר תומכי הלוקליזם דוגלים בהעברת סמכויות מהמדינה לשלטון המקומי. עם זאת, אי אפשר לנתק את המגמה להתמקד בשלטון מקומי על פני שלטון מרכזי מתהליכים גלובליים אשר מתרחשים בערים רבות בעולם – ביניהם עיור, גלובליזציה, והתפתחותה של התרבות האורבנית.
זכאות
טבלה 1: השוואה של סממנים בולטים של אזרחות עירונית לעומת אזרחות מדינית
יחסי עיר – מדינה
ריבונות היא הזכות החוקית והבלעדית של מדינה (ממשלה או סמכות פוליטית) להפעיל סמכות על טריטוריה. כלומר, הריבונות היא ההיתר של מדינה להפעיל כוח כדי להגן על עצמה מפני גורמים עוינים לה מפנים ומחוץ, לאכוף את חוקיה בתוך גבולותיה ועל אזרחיה גם מחוץ לגבולות המדינה (במידה מסוימת).
ערים, בניגוד למדינות, אינן ריבוניות. כלומר אין להן שליטה על הכניסה לגבולותיהן, ולכן כאשר הותר לאדם להיכנס לשטח המדינה, הוא יכול לנוע מעיר לעיר בחופשיות. לאזרחות העירונית אין מעמד חוקי והיא אינה מקנה כל תעודה או מסמך בעל תוקף סטטוטורי (כמו דרכון, לדוגמה), אלא אם המדינה מחליטה על כך (לצורכי מיסוי, למשל).
עם זאת, בערים שונות בעולם התחילו להעניק תעודת תושב עירונית אשר מהווה מסמך חוקי לכל עניין ודבר בתחום השיפוט המוניציפלי (לדוגמה NYCID – תעודת הזהות של העיר ניו יורק). מעמד זה חשוב למשל ליישום של מדיניות הכלה עירונית (inclusion) בערי-מקלט (sanctuary cities) במקרים של מהגרים אשר נחשבים לא חוקיים ברמת המדינה, אך עדיין נחשבים כאזרחים לגיטימיים ברמת העיר.
חלוקת העבודה המסורתית בין המדינה לעיר הפרידה באופן גורף בין המדינה שתפקידה לעסוק בביטחון לאומי, ביטחון חברתי, אכיפת החוקים, שמירה על משאבים, ובין העיר שתפקידה לספק שירותים.
התהליכים המובילים לחיזוק מעמדן של ערים
עיור – לאורך ההיסטוריה התקיימה תנועה קבועה של מעבר אנשים מן הכפר לעיר, אולם ניתן לציין את המהפכה התעשייתית שהחלה באמצע המאה ה-18 כנקודת זמן משמעותית בה התרחש תהליך עיור מואץ ברחבי אירופה. תהליך העיור מתאר מעבר אוכלוסייה מיישובים כפריים ליישובים עירוניים ואת התפתחותן של ערים מבחינת גודל שטח השיפוט שלהן וכמות האוכלוסייה החיה בהן. בנוסף לכך מבטאים תהליכי העיור מהלך עמוק יותר בו חברה מאמצת ערכים ודפוסי התנהגות המזוהים עם עירוניות.
רוב העולם נמצא בעיצומו של תהליך עיור מואץ שנמשך משנות ה-90 וביתר שאת משנות ה-2000. יותר ממחצית מאוכלוסיית העולם מתגוררת בערים, והתחזיות צופות שעד שנת 2050 תצמח אוכלוסיית העולם ב-50%, כשיותר מ-80% מתוכם יתגוררו בערים (אם כי אין הסכמה גורפת על השיעור המדויק). האזורים העירוניים גדלים בקצב מהיר ופעילות כלכלית גולשת אל מחוץ למרכזי הערים ויוצרת אזורים מטרופוליניים רחבים המתפרסים על פני שטח גדול. בה בעת, מתעצמים מרכזי הערים הגדולות מבחינה כלכלית ופוליטית והופכים לכוח מניע בכלכלה הגלובלית. שינויים גאו-פוליטיים וכלכליים, ובראשם תפיסה כלכלית התומכת בשוק חופשי ובתהליכי גלובליזציה מתרחשים בכל רחבי העולם ומייחדים לערים תפקיד כפול בו הן פועלת בו זמנית גם ברמה הלוקלית (כלומר למקום הספציפי יש ערך ויתרונות) וגם ברמה הגלובלית וכך יוצרות רשת קהילות מסביב לעולם.
גלוקליזציה – מפגש בין ערכים של אוניברסליזם ופרטיקולריזם במערכות חברתיות, פוליטיות וכלכליות. תהליך בו פועלים שני כוחות מנוגדים לכאורה שמזינים ומאזנים זה את זה: הגלובליזציה מעצבת ומשפיעה על העיר ומחברת אותה לרשת עולמית של ערים נוספות, והלוקליזציה המדגישה את מרכזיותה של המקומיות והאופי הייחודי לכל עיר. על ידי כך ממלאות הערים את החסך שנוצר בעידן הגלובליזציה שעמעמה את הייחודיות הלאומית.
אתגרים חוצי גבולות – בראשית המאה ה-21 מתמודד העולם עם אתגרים גדולים בעלי אופי אוניברסלי ובראשם טרור, גלי הגירה ופליטים ומגיפות. גם משבר האקלים נחשב לאתגר אם כי נכון לראשית המאה ה-21 השלכות המשבר מצומצמות יחסית ואינן מורגשות ברמת הפרט.
בעוד מדינות הלאום מתקשות להתמודד עם משבר האקלים, להגיע בינן לבין עצמן להסכמות על דרכי הפעולה, ואינן מיישמות מסקנות שעולות מוועידות האקלים השונות, יכולת התגובה והפעולה של הערים מהירה ויעילה הרבה יותר, וכך גם היכולת שלהן ליצור שיתופי פעולה והסכמים עם ערים אחרות. הן לא תלויות בהסכמים דיפלומטיים מדיניים ויכולות לייצר שיתופי פעולה עם ערים אחרות גם כאשר יש מתיחות בין המדינות אליהן הן שייכות. דוגמה לכך ניתן לראות ביוזמת C40 Cities Climate Leadership Group, קבוצה המונה 96 ערים מרכזיות שמתאגדות יחד כדי להתמודד עם שינויי האקלים.
תחומים בהם המדינות נאלמות/נעלמות – העיר נדרשת לתפקד ולספק שירותים לתושביה ברמה היומיומית ולכן חייבת לפעול ולספק פתרונות במצבים ותחומים מהם נפקדת המדינה. הוואקום הזה יכול לנבוע ממגוון סיבות: בין אם טכניות – ממשלה משותקת בגלל תקופת בחירות – ובין אם מהותיות, כגון הרצון לשמר את הסטטוס קוו בנושאי דת-מדינה. המחויבות של ערים לתפקד מכריחה אותן ומאפשרת להן לפעול באותם חללים מהם נפקדת המדינה.
תרבות אורבנית – ישנם גורמים רבים שתורמים לעליית מעמדן של ערים, אך התרבות האורבנית היא גם הסיבה וגם התוצאה של מרכזיותן של ערים. בארצות הברית, למשל, הטלוויזיה היא אינדיקטור טוב דרכו ניתן לראות את השינויים במעמדן של ערים. בעוד שהעיר תמיד היוותה תפאורה לסרטי פשע וסדרות משטרה, אופרות סבון וקומדיות התרחשו בפרברים. משנות ה-90 ניתן לראות שינוי מובהק – התחילו להופיע סדרות שהתרחשו בערים והציגו צעירים יפים, משכילים ומצליחים. סיינפלד, חברים, סקס והעיר הגדולה הן דוגמאות בולטות. שינוי זה מיוחס לגורמים רבים (תמורות כלכליות, דמוגרפיות, שינויים פוליטיים ועוד) וגם לקשר הקיים בין יצירתיות תרבותית בתחומי האומנות והתקשורת, לכלכלה. משנות ה-90, "יצירתיות" ו"ידע" (תעשיית הידע) הפכו מזוהות עם קהילות עירוניות ועסקים מקומיים –עירוניים. הקשר בין תרבות ועירוניות מתבטא גם בערכים של קיימות סביבתית. ערים מציעות אפשרות אידיאלית לחיים ברי קיימא כיוון שהתושבים מתבססים פחות על שימוש ברכב פרטי ויותר בתחבורה ציבורית, הולכים יותר, המגורים בעיר יותר יעילים מבחינה אנרגטית ועוד. אקטיביזם אזרחי סביבתי ואורבני מתבטא גם בשאיפה לשימוש מחדש בסביבה הבנויה הוותיקה לצרכים הנוכחיים.
הגות רלוונטית
בעת העתיקה היה המודל הפוליטי של ערי מדינה נפוץ מאוד, ולאחר מכן עלתה קרנן של מדינות הלאום, שהוא המודל הפוליטי המוביל בעידן המודרני. במאה ה-20, עם חיזוק מעמדן של הערים, התפתחה גם ההגות האורבנית.
אחד ההוגים המשפיעים בנושא האורבניות החדשה היה כריסטיאן נורברג-שולץ, אדריכל ואקדמאי נורווגי. שולץ עשה שימוש במושג הרומי גניוס לוקי ("genius loci"), שמשמעותו היא הרוח המגנה של מקום. בספרו משנת 1979 השתמש שולץ במושג זה על מנת לתאר את הרוח החיה של העיר, וטען שיש לשים אותה במרכז התכנון האורבני, במקום להתמקד רק בהיבטים המרחביים של העיר.
הפילוסוף והסוציולוג אנרי לפבר פיתח את רעיון הזכות לעיר. תפיסה זו רואה באזרחות עירונית כחברות בקהילה פוליטית עירונית, אשר הקריטריון לקבלתה הוא מגורים בעיר והיא אינה כרוכה בסטטוס חוקי רשמי כלשהו. לפי המודל של הזכות לעיר, האזרחות העירונית נותנת לתושבים שתי זכויות עיקריות: הזכות למרחב עירוני ראוי, והזכות להשתתפות בהליך עיצוב המרחב העירוני.
הזכות לעיר נהייתה פופולרית והיא אומצה על ידי מספר תנועות של מחאה עירונית בעולם, בין היתר בוושינגטון, מונטריאול והמבורג. עם זאת, השימוש הפופולרי במונח זה הוביל לביקורות מאחר שהוא מפרש את הזכות לעיר כדרישה לשינוי במסגרת הסדר הקיים לעיר הומאנית ושוויונית יותר, בעוד שהזכות לעיר לפי לפבר חותרת לא רק כנגד הרעיון המסורתי של אזרחות, אלא גם כנגד התפיסה הכלכלית הקפיטליסטית.
מקרי קצה
העיר האפורה: מרחב אפור הוא מושג תאורטי שפותח על ידי הגאוגרף אורן יפתחאל, המסביר את הגורמים והתוצאות של התרחבות מהירה לא פורמלית וארעית באזורי פיתוח עירוניים, הנפוצה מאוד כיום. טענה מרכזית במושג זה גורסת כי התרחבות השטחים שאינם מוכרים רשמית משקפת שינוי משמעותי בצורות ממשל מקומיות ואופי האזרחות העירונית. שטחים אפורים כוללים תערובת מגוונת של פרויקטי פיתוח, שטחים, אוכלוסיות ויחסי גומלין, הממוקמות בטווח שבין התחום "המואר" בו הכל חוקי, רשמי ובטוח לבין ה"חושך" המכיל גירוש, הרס ומוות. השטחים האפורים אינם חלק אינטגרלי מהעיר אך גם לא מנותקים ממנה לגמרי, והם מהווים שוליים זמניים-קבועים של האזורים העירוניים של ימינו. העיר האפורה אינה אלתור חד פעמי ספונטני, אלא תופעה בעלת אופי מערכתי, עם השפעות מבניות עירוניות ופוליטיות ארוכות טווח. יפתחאל טוען שהגדרת אזור כ"אפור" הפכה למדיניות מקובלת ודרך לשלוט בקבוצות שוליים, לסמן את התושבים כחריגים ולדון אותם לקיום אורבני ארעי, תחת איום מתמיד של מאסר, אלימות ועקירה.
יוזמות בישראל
עיריית תל אביב מנפיקה לתושביה (הרשומים במרשם האוכלוסין ומבוגרים מ-13 שנים) כרטיס תושב בשם "דיגיתל", אשר מעניק זכויות והנחות בקבלת שירותים עירוניים.
גאיוס סאלוסטיוס קריספוס
גאיוס סאלוסטיוס קריספוס (בלטינית: Gaius Sallustius Crispus; 86 לפנה"ס – 35 לפנה"ס) היה מדינאי והיסטוריון רומאי. ידוע בעיקר בשל חיבורו על קשר קאטילינה ועל מלחמת יוגורתא.
חייו
סאלוסטיוס נולד למשפחה ממוצא פלבאי, בעיר אמיטרנום. בשנת 52 לפנה"ס כיהן כטריבון. בתקופת כהונתו היה ממתנגדי קיקרו. בשנת 50 לפנה"ס הודח מהסנאט בשל האשמות של ביזוי המעמד בהתנהגות הוללת ונהנתנית. יש חוקרים הסבורים שהסיבה האמיתית להדחתו הייתה היותו פופולרי.
במהלך מלחמת האזרחים הרומית צידד ביוליוס קיסר, וכתגמול מונה למושל הפרובינקיה של אפריקה. סאלוסטיוס התעשר כתוצאה מכהונה זו, כנראה בשל עושק תושבי הפרובינקיה. עם חזרתו לרומא בנה לעצמו סאלוסטיוס אחוזה מפוארת, שאליה פרש מהחיים הפוליטיים והחל לכתוב היסטוריה.
סאלוסטיוס נחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים הרומים, שהשפיע בין השאר על היסטוריונים אחרים כגון טקיטוס. חיבוריו שנשתמרו הם: "קשר קטילינה" (Coniuratio Catilinae), "מלחמת יוגורתא" (Bellum Jugurthinum) וקטעים מ"דברי הימים" (Historiae).
Microsoft Bob
Microsoft Bob הייתה תוכנה מבית מיקרוסופט, שנועדה לספק ממשק ידידותי יותר למשתמש עבור מערכות ההפעלה Windows 3.1x, Windows 95 ו־Windows NT, בעזרת החלפת מנהל התוכניות של Windows. התוכנה הושקה ב־11 במרץ 1995 ופיתוחה הופסק בתחילת 1996. ב־Microsoft Bob היו מוצגים מסכים שהם מעין "בית", עם "חדרים" המכילים חפצים מוכּרים שהמשתמשים יכלו ללכת אליהם. כל חפץ סימל תוכנה, למשל: שולחן עבודה עם עט ונייר פנקס צ׳קים, ופריטים נוספים. במקרה זה, לחיצה על העט והנייר פתחה את מעבד התמלילים.
עם שחרורה נמתחה ביקורת תקשורתית על מיקרוסופט Bob והיא לא זכתה לקבלה רחבה על ידי המשתמשים, מה שגרם להפסקת פיתוחה.
היסטוריה
Microsoft Bob הושקה במרץ 1995 (לפני השקת Windows 95), אף על פי שהיא פורסמה לפני כן באופן נרחב תחת שם הקוד "אוטופיה". מנהיגת מיזם Bob הייתה קארן פרייס, חוקרת במיקרוסופט. העיצוב התבסס על מחקר שנעשה על ידי הפרופסורים קליפורד נאס וביירון ריבס מאוניברסיטת סטנפורד. מלינדה גייטס, אז אשתו של ביל גייטס, הייתה מנהלת השיווק של המוצר. מיקרוסופט רכשה במקור את שם התחום bob.com מ־Boston-area techie Bob Antia, אך לאחר מכן החליפה אותו עם בוב קרשטיין תמורת שם התחום windows2000.com.
יישומים
בדומה למעטפות גרפיות כמו Jane, הממשק הראשי תואר כמו חדרים שונים בתוך בית, המקבילים לחדרים נפוצים כגון מטבח או חדר משפחה. בכל חדר היו קישוטים ורהיטים, וכן סמלים שייצגו יישומים. Bob הציעה למשתמשים אפשרות התאמה אישית מלאה של כל הבית. למשתמשים הייתה שליטה מלאה על הקישוטים בכל חדר, והם יכלו להוסיף, להסיר או לשנות את מיקום כל האובייקטים. המשתמשים יכלו גם להוסיף או להסיר חדרים מהבית ולשנות את היעדים של כל הדלתות. הייתה גם תכונה בה Bob הציעה מספר ערכות נושא לעיצוב החדרים, כמו ערכת נושא "עכשווית" וערכת נושא "פוסטמודרנית".
היישומים שהיו ב־Bob הוצגו בתור רהיטים תואמים – למשל, לחיצה על שעון פותחת את לוח השנה, בעוד עט ונייר מייצגים את מעבד התמלילים. המשתמשים גם יכלו להוסיף קיצורי דרך ליישומים במחשבים שלהם. קיצורי הדרך הללו הציגו את סמלי היישומים בתוך אובייקטים כגון תיבות ומסגרות תמונה בסגנונות שונים.
היה אפשר להתקין יישומים חדשים ב־Bob, אך בעקבות כישלון המוצר, רק היישום "Microsoft Great Greetings" הושק עבור Bob.
Bob הושקה בזמן שהאינטרנט נהיה יותר ויותר פופולרי, והציעה לקוח דוא״ל איתו המשתמשים יכלו להירשם ל־MCI Mail, שירות חיוג דוא״ל. המחיר היה חמישה דולר לחודש כדי לשלוח 15 הודעות דוא״ל בחודש. כל הודעת דוא״ל הוגבלה ל־5,000 תווים, וכל הודעת דוא״ל נוספת לאחר סיום המכסה עלתה 45 סנט נוספים. כדי לפתוח חשבון היה צורך במספר טלפון.
Bob הציגה "סייענים", דמויות מצוירות שנועדו לעזור למשתמש לסייר ברחבי הבית הווירטואלי או לבצע משימות בממשק הראשי או ביישומים המובְנים.
מהדורת Gateway 2000
מהדורה של Microsoft Bob שולבה עם מחשב Gateway 2000 בסביבות 1995. המהדורה כללה מיתוג Gateway במסך הכניסה יחד עם חדרים ורקעים נוספים שלא נראו בגרסה הקמעונאית. חדר נוסף אחד היה עליית הגג, בה הייתה קופסה של מחשב Gateway 2000. יחד עם החדרים הנוספים, נוספו סמלים חדשים לחדרים החדשים.
הקבלה בקרב הציבור ומה שלאחר הנטישה
Microsoft Bob הייתה אחד מכשלונות המוצר הבולטים יותר של מיקרוסופט. אף על פי שהפיתוח הופסק לפני השקת Windows 95, Microsoft Bob היא המשיכה לספוג ביקורת קשה בסקירות וברשתות החברתיות הנפוצות. בשנת 2017, מלינדה גייטס הודתה כי התוכנה "זקוקה למחשב חזק יותר ממה שהיה לרוב האנשים אז.
Bob הגיעה למקום השביעי ברשימת "25 מוצרי הטכנולוגיה הגרועים מכל הזמנים" של מגזין PC World, ולמקום הראשון ברשימת "המוצרים הגרועים של העשור" של CNET.com, והיא "זכתה" במקום ברשימת "50 ההמצאות הגרועות ביותר" שפרסם מגזין טיים, שכינה את Bob "חמודה יתר על המידה" ו־"מערכת הפעלה שפותחה בהתאמה ל'קליפי' (Clippy)". סטיב באלמר הזכיר את Bob כדוגמה למצב בו "החלטנו שלא הצלחנו אז בואו נפסיק (לבינתיים)".
ריימונד צ׳ן, עובד במיקרוסופט כתב מאמר ובו סיפר שעותק מוצפן של Bob היה כלול בתקליטורי ההתקנה של Windows XP על מנת לתפוס שטח אחסון, ולמנוע הפצה פירטית. באותו הזמן חשבו שהוספת 30 מגה־בייטים נוספים לתקליטור (בזמן החיוג לאינטרנט) תאט את המשתמשים במודמי 56k כאשר ינסו להוריד את התוכנה באופן לא חוקי. בנובמבר 2020, מהנדס מיקרוסופט לשעבר, דייוויד פלאמר, התוודה כי הוא זה שהכניס עותק מוצפן של Microsoft Bob לאמצעי ההתקנה של Windows XP. אשף ההתקנה היה בודק אם קיים "blob of Bob" (הכתם של Bob) ואם הוא קיים מראש (OEM blob) אפשר להשתמש רק במפתח המוצר של מערכת ההפעלה המותקנת מראש (רישיון OEM).
קרל לוץ
קרל לוץ (Carl Lutz; 30 במרץ 1895, ואלצנהאוזן – 12 בפברואר 1975, ברן) היה דיפלומט שווייצרי שהציל עשרות אלפי יהודים הונגרים בתקופת השואה. מהבולטים שבחסידי אומות העולם.
קריירה מוקדמת
קרל לוץ נולד בואלצנהאוזן שבקנטון אפנצל אוסר-רודן שבשווייץ, השמיני מבין 10 ילדים. ב-1913, בגיל 18, היגר לארצות הברית, עבד כ-5 שנים בעיר גרנייט שבאילינוי, למד שנתיים בקולג' במיזורי, וב-1920 עבר לוושינגטון והחל לעבוד בשגרירות השווייצרית. במקביל למד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, וב-1924 השלים תואר ראשון בהיסטוריה ובמשפטים. בין 1926 ל-1934 שימש בתפקידים דיפלומטיים בקונסוליות השווייצריות בפילדלפיה ובסנט לואיס.
בשנת 1935 הוצב בארץ ישראל בקונסוליה השווייצרית שביפו בתפקיד סגן הקונסול, והיה גם אחראי על האינטרסים של גרמניה בשטחי המנדט הבריטי. בתקופת שירותו בארץ ישראל, בין השנים 1935 ל-1941, פיתח אהדה לעניין היהודי-ציוני, והגן על כאלפיים יהודים שעלו מגרמניה מפני גירוש בידי הבריטים. הקשרים שיצר עם פקידי ממשל מהשלטון הנאצי בתוקף תפקידו זה עזרו לו בהמשך בתקופת מלחמת העולם השנייה.
תקופת מלחמת העולם השנייה
בינואר 1942 הוצב לוץ בבודפשט ושימש בה כסגן הקונסול בשגרירות שווייץ, הממונה על "המחלקה לאינטרסים זרים", שייצגה את האינטרסים של מספר מדינות שהשתתפו במלחמה, ובהן ארצות הברית ובריטניה.
כשהנאצים כבשו את הונגריה ב-19 במרץ 1944, החלה ההשמדה והגירוש השיטתיים של יהודי הונגריה, ונסגר המשרד הארצישראלי. ב-21 במרץ נסגרו גבולות הונגריה לכניסה וליציאה, והחל מ-15 במאי 1944 החלו לצאת משלוחי יהודים למחנה ההשמדה אושוויץ. בתוך כ-8 שבועות נשלחו להשמדה כ-450,000 מיהודי הונגריה, בעיקר מערי השדה שמחוץ לבודפשט.
לוץ, שאהד את העניין היהודי עוד מתקופת שירותו בקונסוליה השווייצרית ביפו בין השנים 1935–1941, והיה מיודד מאוד עם קראוס, נענה לפנייתו של קראוס לסייע לו להציל יהודים והחל לפעול עמו בנחרצות על-מנת להציל את יהודי בודפשט. ראשית, הוא פתח מחדש בבניין השגרירות השוויצרית את משרד הסוכנות שבראשו עמדו ארתור וייס ומשה קראוס. קראוס הציע שינפקו "כתבי חסות" שווייצריים ליהודים שהיו להם סרטיפיקטים (אשרות עלייה). לאחר משא ומתן עם פקידים נאצים גבוהים, כאדולף אייכמן ואדמונד וזנמאייר (נציגו הדיפלומטי הכל יכול של היטלר בבודפשט), ובהסכמת השלטונות ההונגרים, הנפיק לוץ כ-8,000 כתבי חסות - כתב חסות אחד לכל בעל אשרת עלייה. קראוס הציע לו שירחיבו את תחולת כל כתב חסות ויחילו אותו על כל משפחתו של בעל הסרטיפיקט. באופן זה הגדילו מאוד את מספר הזכאים לתעודות חסות. וקרוב ל-30,000 יהודים להיכלל תחת הגנת כתבי החסות. כדי להסתיר את מעשה הרמייה, מיספר לוץ את כתבי החסות בטווח מספרי 8,000 כתבי החסות שעליהם כבר ניתנו אישורי השלטונות. בנוסף, התנהלה ב"בית הזכוכית" הסמוך לשגרירות עבודת זיוף של אלפי כתבי חסות על נייר שנגנב ממשרד האס-אס.
בשלב זה העביר לוץ את משרד ההגירה של השגרירות ל"בית הזכוכית" ברחוב ואדאס, ופרש עליו חסות דיפלומטית שווייצרית. כשאייכמן ואנשי האס אס דרשו לרכז את היהודים בגטו של בודפשט על-מנת להקל על שילוחם למחנות ההשמדה, רכש לוץ בעזרת פקידי ממשל עמם היה בקשר מעל 70 בתי דירות, רובם בגטו, פרש עליהם חסות שווייצרית, והעביר אליהם את אלפי היהודים שהחזיקו בכתבי החסות שניפק. היהודים ששהו בבתים מוגנים אלו נהנו מחסות שווייצרית, ולוץ דאג להעביר אליהם מזון וצורכי קיום בסיסיים. כל המתגוררים בבתים אלו היו מוגנים הן בפני גירוש והן מגיוס ל"שירות העבודה". המגויסים ל"שירות העבודה" נשלחו לעבודות כפייה, בעיקר בתחזוקת תשתיות ובמפעלי תעשייה גרמניים, ורובם מצאו בהם את מותם.
במישור נוסף פעלו לוץ וקראוס כדי לוודא שהממשלות המערביות, ובהמשך, גם דעת הקהל במדינות אלו, יבינו את המתרחש במחנות ההשמדה.
כששני אסירים יהודים, בצלאל (צ'סלב) מורדוביץ' וארנושט רוזין, ברחו מאושוויץ בסוף מאי 1944 ותיארו את המציאות המבעיתה שם, יזמו קראוס ולוץ תרגום של הדו"ח, ולוץ שיגר מיד דו"ח בהול לממונים עליו בברן. משנוכחו שערוצים פורמליים אלה אינם נענים, העבירו לוץ וקראוס העתקים של מסמכי מפתח לחבר שכיהן בנציגות אל סלוודור. הידיעות הקשות מאושוויץ פרצו לעיתונות השווייצרית, וחיש מהר יצרו זעקה גם בפריז, בלונדון ובניו יורק. לוץ, כמובן, סיכן בכך את משרתו ואת חייו.
קראוס שראה ששיטת הפעולה הנועזת שלהם מצליחה, המשיך ביוזמה ופנה לדיפלומטים נוספים שיפעלו כך. לוץ, שניצל את היכרותו את הפקידים הנאצים ודיבר את שפתם, היה שותפו של קראוס וסייע לו לפנות לדיפלומטים נוספים ממדינות וארגונים נייטרליים, שהבולטים שבהם היו ראול ולנברג שפעל בשגרירות השוודית, אנג'לו רוטה שליח האפיפיור, ג'ורג'יו פרלסקה איש העסקים האיטלקי שפעל בשגרירות הספרדית, ופרידריך בורן, הציר השווייצרי בארגון הצלב האדום.
באביב 1945, כשהכוחות הסובייטים התקרבו לבודפשט, בחרו לוץ ואשתו להישאר בעיר, והסתתרו במרתף בניין מבודד ברובע פשט. הם שהו בו מספר שבועות ללא אפשרות ליצור קשר עם העולם וללא ידיעה לגבי גורלם של היהודים ששהו בבתים המוגנים. זמן קצר לפני הכניעה הנאצית, שוחרר לוץ בידי הכוחות הסובייטיים.
לאחר המלחמה
פעולותיו של לוץ להצלת יהודי בודפשט לא נהנו מגיבוי הממשלה השווייצרית, שראתה בהן חריגה בוטה מסמכותו. בשל כך, שימש לוץ לאחר המלחמה בתפקידים ממשלתיים ודיפלומטים זוטרים, עד לפרישתו לגמלאות ב-1961. ב-1975 נפטר בברן.
פעולות הנצחה
על-פי מרבית המקורות, לוץ היה מהבולטים מבין מצילי היהודים בתקופת השואה. הוא הציל מעל ל-60,000 יהודים באמצעות כתבי החסות שהעניק והבתים המוגנים שבהם שיכן את הניצולים. למרות זאת ההכרה באפקטיביות של פעולותיו התאחרה.
בשנת 1963 נקרא על שמו רחוב שרל לוץ בחיפה המחבר בין תחנת הרכבת חיפה בת גלים לחוף הים. כמו כן, קרוי על שמו רחוב צ'ארלס לוץ בשכונת נווה יעקב בירושלים. בשווייץ נקראו על שמו רחובות בעיר ברן ובעיירת הולדתו ואלזנהאוזן. בשנת 1964 היה לוץ בין הראשונים שזכו בתואר חסיד אומות העולם על ידי יד ושם. בנוסף, הונפקה לזכרו בישראל מדליה על ידי החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות, והוצא בישראל בול לזכרו ולזכר דיפלומטים נוספים חסידי אומות העולם. בשנת 1991 הוקמה לזכרו מצבת זיכרון בכניסה לגטו של בודפשט.
מין פולש
על-פי הגדרה אחרת, מצומצמת יותר, המונח "מין פולש" מתייחס רק למינים שהפצתם לאזור חדש גורמת באזור זה נזק משמעותי לאדם או לסביבה. המונח האנגלי "invasive species" (מין מהגר) משמש לעיתים גם לתיאור מינים שהתפשטו בעקבות פעילות האדם, בתוך תחום תפוצתם הטבעי וגם לא תמיד הם גורמי מזיקים. חלקם נחשבים למתאזרחים, המסתגלים לסביבה הטבעית מבלי לפגוע בה, אם כי מצב זה רגיש ביותר.
התפשטות זו יכולה לבוא לידי ביטוי בעלייה בצפיפות היחסית של המין, בייסוד אוכלוסיות חדשות, ובפלישה לבתי-גידול חדשים. בעברית קיים מונח נפרד לתיאור מינים מסוג זה – מין מתפרץ.
המינים הפולשים הפכו לתופעה נפוצה ביותר במאה העשרים, בעקבות העלייה הדרמטית בניידות האוכלוסייה האנושית, וכיום הם מהווים תופעה נפוצה בקנה מידה כלל-עולמי. תופעת המינים הפולשים היא אחת הסוגיות המרכזיות כיום בנושאי איכות הסביבה ושמירת הטבע ברחבי העולם, ואחת הסיבות העיקריות לפגיעה במגוון הביולוגי.
הפצה
אורגניזמים רבים הפכו למינים פולשים בעקבות פעילותו של האדם. מבחינים בין הפצה מכוונת והפצה לא-מכוונת של מינים פולשים:
התבססות
להתנהגות הפולשנית קודמת לעיתים תקופה של התבססות והתאקלמות באזור ההפצה החדש של המין. המין מייסד אוכלוסייה באתרו החדש, ולעיתים אף עובר סלקציה, המתאימה אותו אל התנאים של בית הגידול החדש. בשלב הבא, אם המין יתחיל להתפשט אל אזורים חדשים באופן מאסיבי ויגדיל את אזור תפוצתו, המין יוגדר כפולש. מינים פולשים רבים עוברים קודם תקופה ממושכת של הסתגלות, לפני התפרצותם כמינים פולשים; לעיתים מדובר בעשרות שנים. לכן יש לראות בכל מין המופץ אל אזור חדש בתור סכנת פלישה, גם אם הוא עדיין אינו מגלה התנהגות פולשנית.
הנזקים שגורמים מינים פולשים
הפגיעה של מין פולש במגוון הביולוגי וביציבות המערכת האקולוגית יכולה להתרחש במספר אופנים:
באופן דומה, המין הפולש יכול לגרום נזקים אדירים גם לגידולים חקלאיים.
מכיוון שהמין הפולש זר למערכת האקולוגית הנפלשת, למינים המקומיים אין יכולת להתמודד עם האיום שמציב הפולש. לא ניתנה להם האפשרות להסתגל באופן הדרגתי אל נוכחות המין החדש, ולכן מינים מסוימים יכולים להיכחד בקלות רבה. למשל, חתול בית אחד שנקלע לאי מבודד ובו עופות מקומיים שלא ראו טורף מימיהם – עשוי לטרוף את כל גוזלי העופות, משום שהוריהם לא נקטו אמצעי זהירות כלשהם נגד טורפים.
היעדרם של אויבים טבעיים למין הפולש, שיכולים לרסן את התפשטותו, מקנה לו יתרון נוסף על המינים המקומיים.
הנזקים שגורמים מינים פולשים, והסכנה שהם מהווים למגוון הביולוגי, חמורים באופן מיוחד באיים מסוימים, שחיים בהם מינים ייחודיים רבים בעלי תפוצה מוגבלת, שלכל אורך האבולוציה שלהם שגשגו בהיעדר טורפים.
דוגמאות לנזקים של מינים פולשים
דוגמאות מפורסמות הם האיים הוואי, אוסטרליה וניו זילנד. הגעתם של מינים פולשים טורפים, כמו למשל חתול הבית, אל האיים הנ"ל במאתיים השנים האחרונות, הפגישה את הטורפים הפולשים עם מינים נדירים שלא היו חשופים קודם לאיום דומה ולא פיתחו אבולוציונית שיטות להתמודד מולם, ולכן הגיעו תוך זמן קצר אל סף הכחדה.
במרץ 2019, התפרסמה כתבה בכתב העת המדעי Science על מגפה קטלנית המכחידה צפרדעים ודו-חיים, אוכלוסיות של יותר מ-500 מינים הצטמצמו משמעותית בגלל פטרייה המכונה Bd (קיצור של Batrachochytrium dendrobatidis ). החוקרים משערים שלפחות 90 מינים נכחדו לחלוטין. החוקרים קובעים כי "כיום הפטרייה מכונה הפתוגן הקטלני ביותר הידוע למדע". מחקרים על הדנ"א שלה מצביעים שמקורה של Bd בחצי האי הקוריאני, דו-חיים באסיה חסינים מפני Bd, אבל כשפטרייה זו הגיעה למקומות אחרים, כגון מרכז ודרום אמריקה היא פגעה במינים רבים.
התמודדות עם מינים פולשים
ההתגוננות מפני מינים פולשים נעשית על ידי שימור מינים חלשים וגידולם בצורה מבודדת, מניעת מעבר המינים הפולשים ממקום למקום, צמצום גודל האוכלוסייה הפולשת, או חיסול מלא של המין הפולש באותו בית גידול, אם הדבר אפשרי. הטיפול היעיל ביותר הוא מניעת הפלישה מלכתחילה (אך אין בנמצא שיטה המבטיחה כניסה אפסית של מינים לאזור מסוים).
מינים פולשים בישראל
במרוצת השנים פלשו לישראל 29 מיני דגי מים מתוקים, 18 מיני עופות, יותר מ-40 מיני חלזונות ויותר מ-200 מינים של חרקים. בתחום הצמחים, בישראל ידוע על 166 מינים שפלשו לשטחים הטבעיים. טרם ברור מה היקף הנזק שגרמו המינים הפולשים לאדם ולטבע בישראל.
המאמץ לעצירת התפשטות השיטה הכחלחלה בגן הלאומי הרי יהודה הוביל לכתיבת מתווה לטיפול אזורי בצמחים פולשים. מתווה זה יכול לסייע לעצירת מיני צמחים פולשים אחרים.
חרקים פולשים בישראל
מינים פולשים של חרקים הגיעו לישראל בצורות שונות: גידול אסור כחיית מחמד, דרך ייבוא תוצרת חקלאית וטובין שונים, התפשטות. החרקים הפולשים עשויים להביא לפגיעה בגידולים חקלאיים, בצמחי נוי, לפגוע בפאונה ובפלורה המקורית, להוות מפגע בריאותי ועוד. להלן רשימה חלקית של מיני החרקים הפולשים בישראל:
ג'וזפה ולנטיני
ג'וזפה ולנטיני (באיטלקית: Giuseppe Valentini; 14 בדצמבר 1681, פירנצה – נובמבר 1753, רומא) היה כנר ומלחין, משורר וצייר איטלקי. נשא את הכינוי "סטראצ'ונצ'ינו" (Straccioncino), הבא מן המילה "סטראצ'ו" - "סמרטוט" ומשמעותה הייתה "הבוהמי". הוא היה פלורנטיני במוצאו ופעל בעיקר ברומא, בה הצטיין כווירטואוז של הכינור וכמלחין.
ביוגרפיה
ג'וזפה ולנטיני היה, בין השאר, תלמידו של ג'ובאני בטיסטה בונונצ'יני, שלימד ברומא בשנים 1690–1696. בגיל 11 היה חבר בקונגרגציה של סנטה צ'צ'יליה והחל משנת 1695 היה למזכיר שלה. הוא מוזכר לראשונה ככנר כשפעל ב-1694 בשרות הקרדינל לורנצו קולונה. ניגן באותה תקופה בקונצרטים של אקדמיה דל דיזניו די סן לוקה ובחצר של הקרדינל אוטובוני, שנודע באהבתו למוזיקה. נגינתו הושפעה מקורלי ועל סמך עדותו של פרנצ'סקו ג'מיניאני, מזכיר צ'ארלס ברני שאחרי שנת 1702 הפך ולנטיני ליריב מר של קורלי עצמו.
בשנים 1708–1713 הועסק ולנטיני על ידי המרקיז רוספולי ברומא. בשנים 1710–1727 פעל כנגן כינור וכמלחין (Suonator di Violino, e Compositore di Musica) בחצר הנסיך מיקלאנג'לו י. קאאטאני (1685–1759). אצל קאאטאני הועסק אחרי 1714 גם פייטרו לוקטלי, שייתכן כי היה תלמידו של ולנטיני בשנת 1711. החל משנת 1710 עבד ולנטיני במקביל בכנסיית סן לואיג'י דיי פרנצ'זי (עד 1741), במקומו של קורלי, והחל מ-1711 גם כממלא מקום של מנהל הקפלה בכנסיית סן ג'קומו דלי ספניולי.
החל משנת 1718 למשך 30 שנה היה ולנטיני כנר ומלחין הבית של קולג'ו נאזארנו וכן בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה. אחרי 1720 ועד מותו כיהן גם כקפלמייסטר של כנסיית סן ג'ובאני דיי פיורנטיני ואחרי 1736 התמנה בבזיליקה סנטה מריה מג'ורה לקפלמייסטר של הקפלה פאולינה. בשנים 1720–1753 פעל ולנטיני גם כקפלמייסטר של כנסיית סנטה מריה מדלנה כיורש משרתו של ג'וזפה ציפולי.
מפעלו המוזיקלי
כווירטואוז תפס ולנטיני מעמד חשוב בתולדות הנגינה בכינור.
פרט לפעילותו המוזיקלית פעל ולנטיני הרב-כשרוני גם כצייר ומשורר.
יצירות מוזיקליות
יצירות ולנטיני פורסמו עוד בצעירותו על ידי הוצאתו של אטיין רוז'ה (Estienne Roger) ועל ידי יורשו לה סן (Le Cène), באמסטרדם. כבר בשנת 1710 פורסמו מהדורות חדשות מתוקנות של האופוס 1-4. חלק מההקונצ'רטי שלו הוצאו לאור באמסטרדם בשנים 1717-1716. קובצי יצירות אחרים פורסמו בנפרד: למשל אופוס 7 בשנת 1710 ואופוס 9 ב-1724. יצירות שלו פורסמו לצד יצירותיהם של גדולי הדור: קורלי, בנדטו מרצ'לו, ויוואלדי, פרנצ'סקו מריה וראצ'יני, תומאזו אלבינוני.
קרב בית זכריה
קרב בית זכריה הוא הקרב החמישי בסדרת הקרבות של מרד החשמונאים, שהתחולל ככל הנראה בשנת 162 לפנה"ס בקרבת היישוב בית זכריה בין כוחות המורדים בראשות יהודה המכבי, לבין צבא סלאוקי בפיקוד ליסיאס. עילת הקרב היה המצור של יהודה על מצודת החקרא. הקרב שהסתיים בתבוסת המורדים, היה הקרב הראשון אליו הגיעו הסלאוקים עם צבא גדול, שכלל את מיטב היחידות המלכותיות, בהן גם פילים.
ג'וזפה ולנטיני
יצירות מוזיקליות
עותקים פיראטיים של קובצי יצירות אחדים הוצאו לאור בפריז ובלונדון. המלחין האנגלי הנרי אקלס הצעיר (כ-1740- כ-1680) מכר בשנת 1720 "ספר ראשון לסונטות לכינור", שכללו 18 קטעים גנובים מהאופוס 8 מאת ולנטיני.
קרב בית זכריה
הקרב זכור גם במעשה הגבורה של אלעזר החורני שהקריב עצמו תחת הפיל שדקר למוות.
רקע
מאז פרוץ מרד החשמונאים בשנת 167 לפנה"ס ומות מתתיהו הכהן ב-166 לפנה"ס ניהל יהודה המכבי שורה של קרבות מוצלחים מול הצבא הסלאוקי, החל ממערכת בית חורון, אמאוס ובית צור וכלה במסעות בגלעד, בשומרון, בגליל המערבי, בשפלה ובאדום. בחודש כסלו של שנת 164 לפנה"ס השתלט יהודה המכבי על ירושלים, טיהר וחנך את המקדש, חידש בו את העבודה, ואף ביצר אותו, כך שיוכל להוות מצודה. במאבק בתרבות ההלניסטית ובהתיוונות, הוא הקיף את מצודת החקרא סמל השלטון הסלווקי ביהודה באמצעות דיק ומכונות מצור. ובנוסף ביצר את בית צור.
ג'וזפה ולנטיני
מוזיקה כלית
(Sinfonia a tre per il santissimo Natale Nr. 12)
מוזיקה קולית
נכתבה בעיקר בשביל קולג'ו נזארנו
יצירות ספרותיות
ָ1708 - שירים:"חרוזים" (מוקדשים לדייגו אנטוניו דיודאטו קורנוואליה, ועם מקדמה מאת פאולו רולי). הקובץ כולל גם כמה סונטות שנשלחו למשורר על ידי חברים של "האקדמיה דיי אוינפקונדי" ושל "האקדמיה דל ארקדיה". בשלב מסוים הפך ולנטיני לקפלמייסטר של הארקדים בישיבות הקיץ שלהם בבוסקו פראזיו.
קרב בית זכריה
רקע
בינתיים מת אנטיוכוס הרביעי אפיפנס במהלך מסע צבאי במזרח, ותחתיו עלה היורש בן ה-9, אנטיוכוס החמישי, אאופטור. הלה שלט בממלכתו באמצעות המצביא המהולל ליסיאס, אלא שהסתבר כי ממש לפני מותו מינה אנטיוכוס הרביעי את פיליפוס לעוצר הממלכה ולחונך-אומן של בנו, ואף נתן בידיו את הכתר, את גלימת המלכות ואת טבעת המלך. נוצר איפוא מצב מאוד מסובך ומורכב של מלך-ינוקא ושני עוצרי ממלכה, האחד בפועל והשני בפוטנציה. פיליפוס ניהל מלחמות במזרח, ואמור היה לשוב לאנטיוכיה באמצע הקיץ. תאריך זה היה ראש וראשון לשיקולי ליסיאס באשר למשך ניהול המערכה ביהודה: הוא רצה להספיק לשוב לאנטיוכיה לפני פיליפוס.
המקור העיקרי לתיאור המסע והקרב הוא ספר מקבים א, שמשופע בתוכן בעניין. האינפורמציה ברובה תואמת מאוד את הידע הקיים על מבנה הצבא הסלאוקי, מבנה שדה הקרב והתנאים ששררו בו באותה עת.
פיקוד
ליסיאס, מושל החצי המערבי של האימפריה הסלווקית ועוצר אנטיוכוס החמישי, יצא בראש כוחותיו כדי להדביר את המרד. לאור הפרובוקציה היהודית היה אך צפוי שהפעם הממלכה הסלוקית תגייס את מרב כוחותיה. היה זה השני מבין שני המסעות של ליסיאס. ליסיאס שכבר התנסה בהובלת גייסות לעבר יהודה, אך לא מיצה את יכולותיו בפעם הקודמת, החליט לחזור על מסעו הקודם, ולפרוץ ליהודה מדרום דרך בית צור ביתר שאת. נראה שהפעם הוא נחוש יותר להגיע לירושלים, וניסיון העבר שלו תרם להצלחתו.
צבאות
על אף שלפי חוזה אפאמיאה, לאחר קרב מגנסיה, נאסר על הסלאוקים לגייס שכירים בארצות שמצפון להרי הטאורוס, אשר הוכרו כשייכות לתחום ההשפעה הרומית, בצלאל בר כוכבא טוען כי הסלאוקים הפרו את הסעיפים הללו וגייסו מיסיים ותארקים, וגם הפרו את הסעיף הנוגע לשימוש בפילי מלחמה. ובנוסף אין מן הנמנע שגויסו לוחמים מכרתים וכן מממלכות פונטוס, קפדוקיה ואף ביתיניה. דברים המתאימים לכתוב בספר מקבים א' כי גויסו לקרב זה לוחמים "מממלכות אחרות ומאיי הים".
על פי ספר מקבים א', מנה הכח הסלאוקי 120 אלף חיילים, 20 אלף פרשים ו-32 פילי מלחמה. בר כוכבא מציין כי על פי כל החוקרים מדובר במספר מופרז מאוד. הוא מציין שעל פי הנתונים הידועים על פוטנציאל כוח האדם שעמד במערב הממלכה באותה שעה, האומדן של יוספוס בדבר 50 אלף רגלים ו-5 אלפים פרשים מתקרב יותר אל המציאות, אם כי גם מספרים אלו "מעוגלים" מעט כלפי מעלה. גם מספר הפילים המתואר במקבים א' נראה מופרז, כיוון שבמצעד בדאפני השתתפו 36 או 42 פילים, ורובם נלקחו לסאטרפיות המזרחיות, וגם אם חלק מהם הוחזרו, בדומה לחיל הרגלים והפרשים, פילים אלו סובלים משיעורי שחיקה גבוהים ואינם מתרבים בשבי. המספר של 80 הפילים שמונה יוספוס מופרז מאוד, וגם מספר הפילים שמונה ספר מקבים ב' שעומד על 22, אף שנראה יותר סביר, גם הוא איננו וודאי, גם ביחס לתנאים שהיו באזור, ולמעשה די בפילים מעטים כדי לעורר מהומה במחנה האויב.
על פי בר-כוכבא צורת הערכות הכוחות הסלווקים הייתה מורכבת מ-8 צוותי קרב משולבים שכל אחד מהם היה מורכב מפיל מלחמה שעליו מגדל עץ מאויש בלוחמים (כנראה קשתים), שמוקף ומאובטח מצדדיו באלף חיילי פלנקס (יחידת חלירכיה), ו-500 פרשים שהגנו על אגפי הפלנקס, 250 מכל צד, כאשר מאחוריהם ערוכים הרגליים "הקלים". ההיערכות של הצוותים הללו הייתה דינמית בהתאם לתנאי הקרקע. בשטח רחב כל מערכה כזו התפרסה לרוחב שבין 120 ל-150 מטר. לעומת זאת בשטח צר מערך הפלנקס "נדחס" ל-32 שורות במקום 16, כשרוחבו הפך ל-80–100 מטר. גם ההיערכות של כל המערך הכולל הייתה דינמית. כאשר השטח היה נרחב דיו, כל 8 היחידות צעדו כתף אל כתף בשורה רוחבית, אך כאשר הם הגיעו לגיא, היחידות הסתדרו לטור, כך שכל צוות הולך אחד בעקבות השני, כאשר פרשים "קלים", חלקם דוהרים לפניהם וחלקם ביחד עם רגליים מאבטחים אותם על הרכסים. שיטת תנועה דינמית זו, שהתחדשה בקרב בית זכריה, איפשרה לכוחות הסלווקים להיות בכוננות מתמדת ולהגיב בכל מצב. כמו כן היו יחידות שלחמו בשיטה הרומית.
העוצמה של הצבא הסלאוקי שהתייצב לקרב זה במלוא הדרו, מתוארת באופן יוצא דופן בספר מקבים א':
לדברי בר-כוכבא, במגדלי פילים מסוג זה הוצבו 4 לוחמים ואילו הצבת 30 אינה ברת-ביצוע.
מהלך הקרב
יהודה המכבי ניהל פעולת מצור כדי לפרוץ אל מצודת החקרה, המעוז ההלניסטי הסמוך למקדש, ששימש הסמל האחרון באזור יהודה של השלטון הסלאוקי. חיל המצב שהיה במבצר ותושביו הזעיקו את הצבא הסלאוקי. הכוח הסורי-הלניסטי הגיח מצפון, ביצע תפנית מזרחה, ומכיוון דרום מערב לירושלים הצפין לעבר בית לחם כדי להלום במורדים. ליסיאס התמקם עם כוחותיו דרומית לבית צור והקים שם מחנה, כשאחת ממטרותיו העיקריות הייתה לתת לחייליו מנוחה, לאחר שבעה שבועות של מסע צעידה.
בית צור אמורה הייתה מבחינת המורדים לעכב, אם לא לחסום בכלל, את מהלכיו של ליסיאס בדרכו לירושלים. לליסיאס, כאמור, אצה הדרך לסיים את המערכה במהירות יחסית. גורם נוסף שזירז את מהלכיו של ליסיאס היה שבשעה שהחלה המתקפה על בית צור, התנהלה סביב החקרא, כאמור, מלחמת מצור ביוזמת יהודה המכבי. ליסיאס הטיל מצור כבד כדי לסיים את משימתו בהבקעת חומות בית צור או בהכנעת העיר ברעב ובצמא. למרות המצור הכבד הצליח יהודה לשלוח מזון וציוד לנצורים. אך יהודי בשם רודוקוס מסר לאויב את "הסודות", דבר שאילץ את הנצורים להיכנע.
בזמן שבית צור הושמה במצור, יהודה גייס את כוחותיו והתארגן לירידה מירושלים כדי להתעמת עם הצבא הסורי ולעצור אותו. כאשר הצבא הסלאוקי התפנה לנוע צפונה מבית צור (31.58938°N, 35.09416°W), יהודה בחר את מיקום העימות, וייצב את כוחותיו בבית זכריה המזוהה עם חרבת בית זכריה (31.66316°N, 35.12313°W), כשלוש מאות מטרים דרומה לראש צורים, ו-9 ק"מ מצפון לבית צור. הכוחות הסלאוקים נעו בשני מסלולים, רוב הכוח צעד במיצר ומיעוטו על גבי הרכסים השולטים. לאחר מתקפה מוצלחת של יהודה, שבה נהרגו כמה מאות חיילים סלאוקים (לפי יוספוס, מיחידת סיור רכובה), צבא החשמונאים ניגף בפני מערכי הפלנקס החזקים של הסלאוקים, שלוו בפילים. מעשה הגבורה של אלעזר רק המחיש את המצב הנואש בו עמדו הכוחות היהודים. יהודה המכבי נסוג עם שארית כוחותיו למעוזו הישן שבהרי גופנה, והצבא הסלאוקי התפנה לטהר את קיני המורדים מהאזורים הצפוניים והדרומיים של ירושלים.
המצור על המקדש
בית-צור נכנעה לסלאוקים, בעיקר על שום העדר אספקת המזון אליה, לאחר שהסלאוקים חסמו את כל המעברים לעיר. נוסף על כך, אותה שנה הייתה שנת שמיטה שגרמה מחסור נורא ביבולים בכלל. הסלאוקים הפקידו חיל מצב בבית-צור והתפנו לצור על ירושלים.
סביב ירושלים נבנה דייק, כלומר סוללות עפר כבוש לסמל את טבעת המצור ולהעמיד שם את כלי הטיווח הארטילריים. הללו כללו "חישבונות (מגדלי מצור) ויורי אש (חיצים בוערים) ורוגמי אבנים (בליסטראות) ועקרבים (קשתות בצורת עקרב - סקורפיון) לירוא חיצים וקלעים".
בעיצומה של המערכה, כאשר נצורי המקדש הירושלמי כמעט נספו ברעב, הוסר לפתע המצור. היה זה בעקבות שמועות שהגיעו לליסיאס לגבי פיליפוס, האפוטרופוס של אנטיוכוס החמישי, ששב לאנטיוכיה מהמערכה שניהל נגד הפרתים בראש צבאותיו, ונמסר שהוא מתכונן להשתלט על הממלכה הסלאוקית.
ליסיאס העדיף לשמור מידע זה לעצמו, מחשש לתגובה בלתי צפויה של צבאו ושל המורדים ביהודה, ועל כן הודיע כי צבאו עייף מהלחימה, ולכן הוא מוכן להגיע להסכם פשרה עם המורדים (בדרך שהתחיל בה עוד בחייו של אנטיוכוס אפיפנס), במקום להסתבך במצור ממושך.
תוצאות המערכה
עיקרו של ההסכם היה פשרה ברוח איגרתו של אנטיוכוס אפיפנס מניסן 164 לפנה"ס, ובה מימוש הפריבילגיה הישנה של הזכות לחיות על פי חוקי האבות, שמשמעה אוטונומיה, לפחות דתית-פולחנית, ומתוך כך יישמט הבסיס להתפרצות המרד וכעת – להמשכו. כך יצא שאף שהחשמונאים הפסידו במערכה זו, הם בכל זאת הצליחו להגיע להישג פוליטי נאה, שבו הממשל מכיר בזכותם הדתית, ונסוג מהניסיון לכפייה של הדת ההלניסטית.
המורדים נתנו את הסכמתם לכך. עם זאת שליסיאס בתור מחווה הוציא להורג את מנלאוס הכהן הגדול, שנוא נפשם של היהודים, לפני שהוא פנה לדרכו, הוא גם ציווה להרוס את החומה סביב הר ציון, "ויסע בחיפזון וישב לאנטיוכיה, וימצא את פיליפוס מושל העיר ויילחם בו, וייקח את העיר בתוקף". על פי מנחם שטרן רבים מתומכיו של מנלאוס ובראשם בית בילגה הורדו מגדולתם, והיו לחרפה במשך זמן רב.
אשל הנשיא
אֵשֶׁל הַנָּשִׂיא הוא כפר נוער שנמצא בשטח המועצה האזורית מרחבים, בין הערים באר שבע ואופקים. בכפר ישנו בית ספר שש שנתי, פנימייה, ומשק חקלאי, בנוסף למספר משפחות של עובדי הכפר שמתגוררות במקום. מנהל הכפר הוא ד"ר עוזי תפוחי. מנהלת בית הספר היא בת-חן פלד-כהן, שניהלה בעבר את בית הספר התיכון שלאון בקריית גת. מנהל החטיבה העליונה (התיכון) הוא עופר כהן שניהל בעבר את פנימיית אשל הנשיא ואת הרדיו החינוכי באשל הנשיא. כיום את הפנימייה מנהל עומר עמנואל שבעבר היה מדריך ובעל מספר תפקידים בכפר ובפנימייה בפרט.
בבית הספר שבכפר לומדים תלמידים מהיישובים להבים ובאר שבע וכן מקיבוץ חצרים והמושבים תאשור, ברוש, תדהר, נבטים, אשלים, שדה משה (מושב) ועוד.
שנות ה-50-60
בית הספר "אשל הנשיא הוקם ב-1951 וכפר הנוער באותו שם הוקם בשנת 1952 בצמוד אליו. בית הספר הוקם בסמוך למועצה אזורית מרחבים ונועד לשרת את אוכלוסייתה. טקס ההקמה הפתיחה התקיים בסוף נובמבר 1952.
זלמן וילקומירסקי תיפקד כמנהל הכפר בשנים הראשונות והקים מסורת של התגוררות המנהל במקום. בתחילת דרכו בית הספר שם דגש על הענקת השכלה חקלאית, מקצועית ועיונית לאוכלוסיית תלמידים של מושבים, קיבוצים ועיירות פיתוח אשר הוקמו בנגב צפוני-מערבי בשנים הראשונות להקמת ישראל. מתוך רעיון של תיעוש מזורז, בו דגלה מפלגת מפא"י, נבע כי במדינת ישראל ישנו צורך גבוה ביצרנים- בעלי מקצוע, חקלאיים מושכלים. עם הקמתם של אזורי פיתוח ובנייה בתוכם מפעלים רבים, ביקוש לבעלי מקצוע עלה עוד יותר. המטרה הייתה למנוע עלייתו של אחוז ה"צווארונים הלבנים" בקרב הישראליים בהשוואה לעובדי משק חקלאי ותעשייה. לדבריו של שר החינוך, זלמן ארן (פעל בין השנים 1955-1960, 1963-1969), ישראליים חייבים לכלכל את עצמם ודרך הטובה ביותר היא הקמת תעשייה ושימור אופייה החקלאי של ישראל (לעומת מדינות אירופאיות, בהן משק חקלאי הצטמצם). לדבריו, לימודים מקצועיים וחקלאיים באים לגדל זרעים (תלמידים) לתעשייה וכלכלה המפותחים של ישראל. הוא תמך רבות בהקמתם והרחבתם של בתי הספר המחנכים כוח עבודת כפיים של ישראל. "אשל הנשיא", בהיותו בית הספר חקלאי גם הוא שיקף את מדיניותו של ארן זלמן- ב"אשל הנשיא" לאורך שנים רבות הודגשה חשיבותה של השכלה לעבודת כפיים.
מערכת חינוך בית ספרי
בתחילת דרכו בית הספר החקלאי "אשל הנשיא" דגל בהכשרת דור חדש של חקלאיים. במובן זה בית הספר העניק הכשרה, אשר ישמש בוגרי בית הספר בעבודתם במשקים פרטיים של הוריהם (משק זעיר) ובמשקים מושביים. בסיומו בית הספר בוגרים יצאו עם תעודות מקצועיות, אשר אפשרו להם להשתלב בשוק העבודה בתחומי חקלאות ותיעוש. מדובר בחינוך ארבע שנתי מכיתות ט' עד יב'.
מגמה מקצועית
תחומים בהם עסקו תלמידי מגמה מקצועית הם: מכונאות, אגרונומיה, ניהול משק זעיר, נגרות, חשמלאות. המקצועות אלו יועדו לבנים. תלמידות למדו כלכלת בית. בסיום ארבע שנים במגמה מקצועית בוגרים קיבלו תעודת גמר ממשלתית. תלמידי מגמה ברובם גרו בפנימייה ועבדו במשק חקלאי שישה ימים בשבוע. חלק מתלמידים התחיל לעבוד עוד לפני זריחת השמש, בשעה 4-5. זה נבע מצורך לחלוב פרות. תלמידים חולבים התחילו ללמוד בשעה שבע וחצי. לדבריו של זאב מילר (מנהל השלישי של אשל הנשיא), בשעת 11 התלמידים מרוב העייפות נרדמו על שולחנות בית הספר. תלמידים שעבדו בשעות הבוקר המאוחרות למדו אחרי צהריים- דבר הקשה על התלמידים ללמוד בצורה פרודוקטיבית. לדעתו של זאב מילר, מגמה מקצועית במצבה הקיים הייתה מיותרת וחסרת משמעות קידומי.
מגמה עיונית
לצד מגמה מקצועית פעלה מגמה עיונית. תלמידי המגמה כללו תלמידים מהקיבוצים אורים וחצרים, ממושבי מרחבים ומהפנימיה. התלמידים האקסטרניים נסעו בכל יום לבית הספר. התלמידים האקסטרניים לא עסקו בחקלאות במסגרת משק החקלאי של "אשל הנשיא", אלא בקיבוציהם ובמושבים. בסיום ארבע שנים של לימודים התלמידים ניגשו למבחני בגרות.
רפורמה ואינטגרציה
קולות הרפורמה והאינטגרציה ב"אשל הנשיא" נשמעו כבר בתחילת שנות ה-70, אך לא קיבלו תמיכה ראויה. עם בואם של מורים צעירים יחסית מאזור המרכז של ישראל, יצאו לדרך הרפורמה והאינטגרציה. ב"אשל הנשיא", אשר כבר משנת 1970 קיבל סטטוס של מקיף, מספר התלמידים היה נמוך במיוחד. בשנים 1974-1975 הוחלט לעורר עניין בבית הספר על ידי צירופם של תלמידים מהיישוב עומר כתלמידים אקסטרניים ביחד עם תלמידי הפנימיה תלמידי הקיבוצים חצרים ואורים ומיעוט מתלמידי המושבים. ארבע הקבוצות שולבו בכיתות הטרוגניות. בהמשך, הוחלט ללכת על עיקרון של חלוקה לשלישים: שליש הם תלמידי עומר, שליש תלמידי קיבוצים, ושליש תלמידי פנימייה. מאותו זמן הלימודים העיוניים של כלל תלמידים נעשו זהים. בסוף שנות ה-70 כל תלמידי בית הספר עסקו בחקלאות. במקביל לזה הוחלט להעלות את הרמה של "אשל הנשיא" והעניין בו, על ידי סגירת המסלול המקצועי ופתיחת מגמות נוספות. יחד עם זאת פותחו קייטנות, פרויקטים מיוחדים (כמו "פרויקט ירושלים", "קיבוץ צעיר"), החלה בנייה חדשה (הקמת אולם תרבות, מגרש כדורגל, ספרייה חדשה), שיפוצים רבים, ואבזור חדש.
שנות ה-80 וה-90
נמשו תהליכי בנייה, שתילת צמחייה, נפתחו מגמות חדשות, אשר נותנות מענה לכל התלמידים באשל הנשיא. בתחילת שנות ה-2000 מספר המגמות היה בסביבות 19. בתחילת שנות ה-90 נפתחו שידוריו של "רדיו אשל הנשיא", שנחשב לרדיו החינוכי הראשון בישראל. המשק החקלאי של "אשל הנשיא" עבר טרנספורמציה, וקיבל מעמד של מרכז מדעי, העוסק בחקר והתנסות מדעית של תלמידי בית הספר. בתחילת שנות ה-90 אוכלוסיית עומר עזבה את "אשל הנשיא", עקב הקמתו של תיכון ביישוב. אוכלוסיית תלמידי עומר הוחלפה בתלמידי היישוב להבים.
פנימיית אשל הנשיא
פנימיית אשל הנשיא נוסדה בשנת 1951 לצד הקמת הכפר, והיא משתייכת למינהל לחינוך התיישבותי ועליית הנוער. הפנימייה היא פריפריאלית ומתחנכים בה תלמידים מערים ויישובים שונים בסביבה כגון אופקים, שדרות, נתיבות, ב"ש, ירוחם ודימונה, וכן ממושבי הסביבה שאינם נכללים באזורי הרישום של הכפר. במסגרת מבחני הקבלה והרישום לפנימייה החניכים עוברים מבחנים פסיכוטכניים וראיונות אישיים לצד קבוצתיים, על מנת להבטיח גיבוש ודינמיקה של צוות איכותי, בעל מסוגלות עצמית ולימודית גבוהה.
מטרות הפנימייה
הפנימייה היא פנימייה חינוכית-עיונית הפועלת ללמידה משמעותית, העשרה תרבותית ולרגישות חברתית. הפנימייה שמה לה למטרה לחנך את תלמידיה להישגיות, מיצוי עצמי, העצמה והגשמה בתחומי העשרה, למידה, מנהיגות ומצוינות אישית. כמו כן קיימת דחיפה למעורבות חברתית, לאזרחות טובה ולמאבקים למען צדק חברתי וסביבתי. על מנת להשיג את מטרות אלו, נקבעו מספר יעדים: חינוך למצוינות, יצירת שייכות לכפר ותחושת בית, חינוך לאחריות אישית וחברתית, חינוך להתנדבות בקהילה וגיוס צוות איכותי ושימורו לאורך השנים. את היעדים עליהם עמלים הצוות והחניכים, משיגים התלמידים באמצעות חוגי העשרה, פרויקטים של מנהיגות לצד פיתוח חוש עסקי, שיעורי תגבור בכלל המקצועות וכן ימי למידה מרוכזים.
מבנה הפנימייה
בפנימייה שש שכבות (ז'-י"ב), כאשר בכל שכבה שני מדריכים, מורה חיילת ומתנדבי שנת שירות מהתנועה הקיבוצית. במשך השנה עוסקת כל שכבה בנושאים שונים במסגרת פעולה שבועית המתקיימת בשכבה, זאת בהתאם לשכבת הגיל. בין הנושאים השונים ניתן למצוא פעולות העוסקות בשייכות לקבוצה (עבור שכבה ז'), אסטרטגיות למידה, התנדבות, אחריות ומודעות סביבתית, הכרת הארץ ושביליה, מנהיגים ומנהיגות, התמודדות עם מצבי לחץ ועומס, הכנה לתיכון, יזמות עסקית (עבור שכבות ח' וט'), הכנה לצבא, הכנה לאקדמיה (שכבות י' ו- י"א), הגשמה עצמית, חשיבה כלכלית בריאה ומפוקחת, פרידה וחזרה הביתה (עבור שכבה י"ב) ועוד..
תלמידי הפנימייה מעורבים מאוד בנעשה במשק החקלאי. בנוסף ליום העבודה אשר לו מחויבים כלל תלמידי בית הספר, החל מסוף כיתה ט', חניכי הפנימייה מעניקים מזמנם האישי משמרות נוספות בשעות אחר הצהריים והערב, ואף בחגים ושבתות, דבר המפתח עבורם ולהם מוסר עבודה, הדדיות, ערבות וראיית האחר באשר הוא אחר ומצוקותיו.
אירועים בפנימייה
כחלק מהווית הפנימייה כפנימייה חינוכית, מציינים החניכים חגים ומועדים שונים. כך למשל מדי שבוע נערך טקס קבלת שבת בו לוקחים חלק החניכים הנשארים שבת בפנימייה, עוד נערכים טקסי זיכרון שונים (טקס יום הזיכרון, טקס יום השואה, יום ציון זכר העולים שנספו בדרכם מאתיופיה) בהם משתתפים החניכים, ואף מציינים את חגי ישראל השונים, חג השבועות למשל, הנחגג בהפנינג גדול אליו מגיעים אורחים ומשפחות התלמידים, וכולל פינת ליטוף, והצגה של חיות המשק השונות. בכל שנה, נבחר נושא חברתי שיש להעלותו על סדר היום, הוא מונצח ונלמד לאורך שבוע שלם, התלמידים עוברים סדנאות חוץ ופנים, בסיום שבוע הנושא מתקיים אירוע שיא כדוגמת הייד פארק בו הם מעלים את תובנותיהם. בנוסף לאלו, חניכי הפנימייה גם עמלים מדי שנה על הכנת מופע שכבתי משותף המוצג בפני קהל ההורים והתלמידים.
תוכניות ייחודיות
פנימיית אשל הנשיא מציעה לחניכיה מגוון רחב של תחומי עניין. הפנימייה מעודדת את תלמידיה לצאת ולהתנדב במסגרת שכבתית במקומות כמו עלה נגב, מד"א ואף חונכות אישית לשכבות הנמוכות יותר, כך מתפתח אצלם ערך הנתינה, הסובלנות והסבלנות. עוד מציעה הפנימייה לחניכיה סל תרבות עשיר החושף את התלמידים לתרבות, הצגות ומחול, "חנוך לנער לפי דרכו"- מסייע לחניכי הפנימיה, למצוא תחומי עניין ודעת ולהתפתח בהם; ריקוד, שירה, אמנויות לחימה, אילוף כלבים, כתיבה יוצרת, נגינה ועוד תחומים רבים אותם בוחרים ומכתיבים החניכים בכל תחילת שנת לימודים. תלמידי שכבה ט' זוכים לעבור קורס מד"צים, כאשר החניכים הטובים ביותר יהפכו למד"צים עבור השכבה הצעירה העתידה להיקלט בפנימייה, תוך שהם עוזרים לקליטתם, ומכינים עבורם משימות גיבוש וכיף, בנוסף הם משתתפים בתחרות יזמים עסקיים, ויזמים כחול לבן, הדבר מסייע להם לפתח חשיבה יצירתית ומחוץ לקופסה. לחניכים הבוגרים יותר בפנימייה מוצע פרויקט "אחרי" כחלק מהכנתם לצבא, הכוונה כלכלית, מתן כלים לחיים עצמאיים והסתגלות לחיים בוגרים. עוד מעודד צוות הפנימייה את תלמידיו לקחת חלק בארגון האירועים השונים, תוך הקמת וועדות שונות כגון: וועדות טיפוח, וועדות אורח חיים בריא וועדת תרבות.
המשק החקלאי באשל הנשיא
המשק הוקם עם הקמת בית הספר בשנת 1952 במטרה להכשיר את הנוער הצעיר לחקלאות והתיישבות (חדשה או קיימת) במושבים ובקיבוצים.
בשנות החמישים, עבדו הילדים במשק יום יום: בשבוע אחד עבדו בבוקר ואחר הצהריים למדו בבית הספר ובשבוע שאחריו למדו בבוקר ועבדו בערב.
אך עם הזמן, עם פתיחת מגמות נוספות ודרישת משרד החינוך להשכלה עיונית, מעבר להכשרה חקלאית, התקצרו ימי העבודה.
בשנות התשעים חל השינוי הגדול כשבית הספר הפך לבית ספר אזורי ואחוז התלמידים האקסטרניים הפך להיות הרוב (כ-2/3) לעומת ילדי הפנימייה (1/3). להבדיל מכפרי נוער אחרים בהם המשק החקלאי צמצם פעילותו או אף חדל מלהיות פעיל, באשל הנשיא הוחלט לעשות שינוי משמעותי ולהסב את המשק ממשק מסורתי עמלני למשק מחקרי. כלומר, לשלב בכל ענף במשק את ההיבט המחקרי, הפדגוגי והערכי.
בהיבט הערכי המטרה לשלב בין הילדים בכיתה (מהפנימייה, הקיבוצים, המושבים והיישובים) לעבודה בצוות, הכרת השונה והאחר, שיתופי פעולה.
בהיבט הפדגוגי והמחקרי: כל תלמידי החטיבה העליונה מחויבים ללמוד 5 יח"ל ביולוגיה או חקלאות כאשר המשק מספק לתלמידים אלו את הקרקע הפורייה לבצע את עבודתם המחקרית (ביו-חקר) ומעמיד לרשותם את כל האביזרים הטכניים הנדרשים להם.
בנוסף, עומד המשק לרשות בית הספר לטובת מיזמים של החטיבה הצעירה (ח' ו-ט') בביצוע פרויקט ביו-חקר הנמשך כחודשיים בשנה.
נכון להיום, כלל תלמידי החטיבה העליונה, עובדים במשק יום בשבוע, ומחליפים ענף אחת למחצית. תלמידי הפנימייה תורמים עוד חצי יום נוסף בשבוע: אחר הצהריים בין 14:00-18:30 (החל מכיתה ח') או בין 22:00-24:00 לטובת חליבת לילה ברפת (י'-יב'). לאחר הפסח, תלמידי כיתה ט' מחליפים את תלמידי יב' בעבודה. המשק מופעל על ידי התלמידים ורכזי הענפים בלבד, ללא העסקת עובדים חיצוניים.
על המשק אחראי מנהל המשק, מר מרדכי אליאס כשמתחתיו רכזי הענפים. ענפי המשק כוללים: רפת, דיר, לול, גידולי שדה, חממה אורגנית, חממה רגילה, חממה מחקרית, נוי (נראות הכפר), מוסך, ענפי שרות (חדר אוכל, עזרה למעבדות, טיפוח הפנימייה), גידול אצות.
זהו משק סגור- כל הגידולים מועברים לשימוש חדר האוכל של הכפר ולטובת מחקרי התלמידים. כמו כן, הרווח מהעודפים של תוצרת המשק (ביצים, חלב, בשר כבשים) מופנה רובו ככולו לפיתוח הכפר.
מגמות ייחודיות בבית הספר
בית הספר מציע לתלמידיו ותלמידותיו מגוון רב ככל האפשר של מסלולי למידה ברמה של 5 יח"ל כך שכל תלמיד יוכל למצוא תחום עניין להעמקת הלימוד בהתאם לבחירתו וכישוריו. להלן רשימת המסלולים שבית הספר מציע לתלמידיו ותלמידותיו: אמנות, גאוגרפיה, חוק ומשפט, כימיה, מדעי המידע, פסיכולוגיה ומגדר, ספרות, היסטוריה, ביולוגיה וחקלאות, מדעי המחשב, תלמוד, ערבית, פיזיקה, קולנוע, תזונה, תיאטרון, תקשורת, רדיו, עיתון, ווידאו.
בנוסף למגמות ה"סטנדרטיות" השכיחות ברב בתי הספר, מציע תיכון אשל הנשיא מספר מגמות ייחודיות:
חוק ומשפט (משפטים)
בית ספר אשל הנשיא פיתח תוכנית לימודים לבחינת בגרות מלאה בהיקף של 5 יח"ל. התוכנית פותחה ביוזמת ד"ר ראודור מנור בשיתוף פעולה עם מרצים באוניברסיטה העברית, ובאוניברסיטה הפתוחה, ואושרה על ידי האגף לתוכניות לימודים מיוחדות במשרד החינוך כתוכנית ייחודית לבית הספר. בחינת הבגרות נכתבת ונבדקת על ידי מורי המגמה. הלמידה במגמה כוללת הוראה פרונטלית וקיום סדנאות, שיוקדשו ללימוד וניתוח פסקי דין וכן הרצאות של משפטנים בתחומי המשפטים.
אמנות הקולנוע
באשל הנשיא הלימודים במגמה מורכבים משעות לימוד עיוניות בהן נלמדים נושאים מגוונים: תולדות הקולנוע, שפת הקולנוע תסריטאות, הקרנת סרטים וכו'. וכן יום עבודה מעשי, בו נלמדים המקצועות המעשיים: בימוי, צילום, עריכה והפקה.
בזכות יום העבודה מתנסים התלמידים בהפקה של תרגילים וסרטים רבים ומגיעים לרמה מקצועית גבוהה. כמו כן, מנוצל יום עבודה המעשי לעבודה בפועל, תיעוד אירועים בבית הספר, בפנימייה ובאזור הדרום, ובהפקה של מגזין טלוויזיוני חודשי המשודר בערוצי הלווין והכבלים. תלמידי מגמה זו זכו בפרסים רבים ברמה הארצית. במגמה זו התלמידים רוכשים כלים "להתבוננות אחרת" בסרטי קולנוע ו"במסך הקטן", ויצור בעצמם קליפים, סרטים, כתבות מרתקות וכו' ועובדים באולפנים מקצועיים העומדים בסטנדרטים של אולפני הטלוויזיה בארץ, שנבנו במיוחד עבורם.
ביולוגיה וחקלאות
מסלול משולב בו מקצוע החקלאות יילמד בתוכנית ייחודית שתהייה קשורה ללימודי הביולוגיה. התוכנית פותחה על ידי בית הספר בשיתוף חוקרים מתחומי החקלאות והביולוגיה. בנוסף ללמידה בשיטה פרונטלית, כוללת הלמידה התנסויות עצמאיות ומונחות בשדה ובמעבדה, הכרת מכשור מודרני, שימוש באמצעים אורקוליים וממוחשבים, קריאת מאמרים מדעיים וניתוחם. לרשות התלמידים המבצעים פרויקטים אישיים עומדים חדרי המעבדה והמתקנים של המשק החקלאי.
תלמוד
תוכניות הלימודים החדשות מאפשרות לתלמידים ללמוד תושב"ע בצורה זמינה, מעניינת ומרחיבת אופקים, וזאת גם ללא צורך ברקע דתי או בידע קודם.
תיאטרון
מטרת המגמה היא ליצור, במשך שלוש שנים, קבוצת לימוד המתנסה גם בסדנאות מעשיות, כמו, משחק, תנועה ובימוי, וגם למידה עיונית. במסגרת תוכנית הלימודים ייצפו התלמידים בהצגות של תיאטרון רפרטוארי.
תקשורת- עיתונות כתובה ומשודרת
התלמידים לומדים מיומנויות בסיסיות במקצוע העיתונות ובהפעלת מערכת הפקתית, כולל שימוש במכשור. התלמידים פועלים בקבוצה כמערכת עיתונאית באחד מאמצעי התקשורת, ומפיקים עיתון או מגזין רדיו ברדיו "אשל הנשיא" או מגזין וידאו כאשר כל התלמידים מחויבים למלא תפקיד מוגדר במערכת ההפקה.
בתום הלימוד מגיש כל תלמיד באופן עצמאי, "תיק עבודה" ובו "יומן אישי", הכולל תיאור מפורט של משימתו בהפקה, בעיות שנתקל בהן וביקורת על תהליך העבודה ועל ההפקה.