cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מפעל הקרונות של טבר
מפעל הקרונות של טבר (ברוסית: Тверской вагоностроительный завод, בראשי תיבות: ТВЗ) היא יצרנית קרונות רכבת הממוקמת בעיר טבר, רוסיה והיא מהווה חלק מחברת ההחזקות טרנסמאשהולדינג (Transmashholding).
היסטוריה
במהלך ההלאמה שלאחר מהפכת אוקטובר, המפעל התמקד בייצור רכיבים עבור הצבא האדום. המפעל נפגע קשה במהלך כיבוש העיר בשנת 1941 על ידי הוורמאכט. לאחר השחרור החל שיפוץ המפעל. במקביל החלו לייצר במפעל פגזי ארטילריה, מרגמות, פצצות, ורכבות רפואיות לשימוש הצבא. באוקטובר 1943, על פי החלטת ועדת ההגנה הממלכתית, נכלל המפעל ברשימת מפעלי הביטחון הגדולים במדינה. המפעל ייצר 18 מוצרים צבאיים. הוא גם הפעיל בית מלאכה לתיקון טנקים. בשנת 1944 התחיל המפעל המשוחזר בחלקו בייצור רכבות נוסעים אזרחיות.
משנת 1959 עד 1969 - נוצרו רכבות חשמליות. משנת 1960 עד 1966 - ייצור סדרתי של קרונות לתחבורה בין-אזורית. בשנת 1965 - רכבת האקספרס "אורורה" במהירות מרבית של 160–180 קמ"ש יצאה את שערי המפעל.
בשנת 1970 - נוצרו קרונות לרכבות דלוקס מדגם "אוליאנובסק", רוסיה. באותה שנה הושקו רכבות בעלי הנעת סילון במהירות של עד 300 קמ"ש ושנה לאחר מכן החל ייצור סדרתי ראשון של רכבות דו-קומתיות. בשנים 1972 - 1973 - נוצרה רכבת האקספרס "טרויקה רוסית" שנסעה במהירות של 200 קמ"ש.
בשנת 1993 המפעל עבר ארגון מחדש בעקבות התפרקות ברית המועצות, כאשר בוריס ילצין חתם על צו נשיאותי להפיכת המפעל הממשלתי לחברת מניות משותפת. מאז התפרקות ברית המועצות המפעל המשיך לייצר רכבות נוסעים ומאז 1996 נמצא בחזית ייצור הרכבות במדינה וממשיך לייצר קרונות רכבת מודרניים ומהירים.
מוצרים
הפעילויות העיקריות של המפעל הן ייצור ומכירת רכבות נוסעים וסוגים אחרים של קרונות, רכיבים וחלקי חילוף לרכבות ומספק גם שירות תחזוקה ותיקון.
קרונות
המפעל מוגדר כחברת מניות משותפת הנמצאת בבעלות חברת ההחזקות Transmashholding ומייצרת את המוצרים הבאים ומספקת את השירותים הבאים:
SparkyLinux
ספארקי לינוקס (אנגלית: SparkyLinux) היא הפצת גנו/לינוקס, נגזרת של דביאן, המיועדת לשימוש במחשבים אישיים.
היא פותחה על ידי צוות הפיתוח של חברת SparkyLinux (ספארקי לינוקס) ושוחררה בתאריך 5 במאי 2012 (גרסה 1.0, Venus).
ההפצה ניתנת להורדה בגרסת 32 ו-64 ביט (בגרסה רגילה, מתגלגלת או גרסה למפתחים), גרסה לגיימרים (GameOver) גרסת לייב-סידי (SparkyLinux Rescue) וגרסאות חלקיות: גרסת CLI וגרסת Base Openbox, המספקות למשתמש בהן אפשרויות מינימליות.
המערכת מופצת כשעליה מותקנות מראש תוכניות רבות כגון: דפדפן האינטרנט (FireFox), חבילת יישומים משרדיים (Libre Office), נגן המדיה (VLC), תוכנת הדואר האלקטרוני (Mozilla Thunderbird) ועוד.
מסגד טרולהטן
מסגד טרולהטן (בשוודית: Trollhättans moské) הוא מסגד שיעי גדול שנמצא בטרולהטן, וסטרה ייטלנד, שוודיה.
לאחר שנשיא אוגנדה, אידי אמין, גירש בשנת 1972 את כל האסייתים מאוגנדה, רבים מהם היו מוסלמים שיעים שהתיישבו בשוודיה. ב-1976 הם ייסדו מרכז אסלמי מקומי וב-1985 המסגד נבנה. ב-14 באוגוסט 1993 פעילים אנטי-איסלמים תקפו את המסגד (המקורי) עם בקבוקי תבערה וגרמו לו נזק נרחב שהרס אותו. המסגד הנוכחי שנבנה על חורבות המסגד ההרוס, גדול יותר מהמסגד המקורי.
למסגד יש כיפה אחת ושני מינרטים.
אסתר איזביצקי
אסתר (ביצי) איזביצקי (30 ביוני 1948 – 27 בספטמבר 1994) הייתה מתרגמת ובמאית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב בשנת 1948. אביה, אברהם איזביצקי, היה חבר הארגון היהודי הלוחם שעלה לארץ מזגלמביה ב-1944.
בוגרת מחזור כ"ה של בית חינוך, בעלת תואר ראשון בתיאטרון מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בהצטיינות מאוניברסיטת ניו-יורק.
במהלך לימודיה לתואר השני החלה לביים מחזות באוף ברודוויי בניו יורק. כששבה לישראל בתחילת שנות השמונים המשיכה לביים בעיקר מחזות שבמרכזם נשים והייתה חלוצה של הזרם הפמיניסטי בתיאטרון הישראלי, דבר שעורר לא פעם מחלוקות וביקורות.
במקביל גם לימדה משחק בבית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים, ותרגמה לעברית את המחזה "קללת מעמד המורעבים" של סם שפרד ואת הספר "הקרב" של קנת מקסי.
חיים אישיים
בשנות ה-70 הייתה נשואה ליאיר הרבסט, ולאחר גירושיהם הייתה זוגתה של המחזאית האמריקאית ג'ואן שנקר בזמן שגרה בניו יורק.
בגיל 46 שמה קץ לחייה. אחיה זאב, שהיה צעיר ממנה ב-4 שנים, מת גם הוא שלושה חודשים לאחר התאבדותה. הסיפור "רדופים" של יגאל סרנה, בן כיתתו של האח, מבוסס על דמויותיהם של אסתר וזאב.
נלסון (ניו זילנד)
נלסון (באנגלית: Nelson) היא עיר בניו זילנד, על חוף מפרץ טסמן המזרחי ומהווה את המרכז הכלכלי והתרבותי של אזור נלסון.
נלסון הוכרזה כעיר בשנת 1858. היא העיר העתיקה ביותר באי הדרומי של ניו זילנד והעיר התשיעית בכמות האוכלוסייה בניו זילנד והמרכז הגאוגרפי של ניו זילנד.
שם
העיר נקראת לכבודו של האדמירל הוריישו נלסון, שניצח את שני ציי צרפת וספרד בקרב טרפלגר בשנת 1805. כבישים רבים ושטחים ציבוריים ברחבי העיר קרויים על שם אנשים וספינות הקשורות לקרב.
היסטוריה
ההתיישבות האירופית בניו זילנד הייתה ביוזמת חברת ניו זילנד, שתכננה להקים התיישבות שתכלול אלף מגרשים בחלקה של 810 קמ"ר שתרכוש באי הדרומי של ניו זילנד. לאחר שהחברה מכרה כשליש מהחלקות המתוכננות למתיישבים, יצאה משלחת של שלש ספינות עם הרוכשים לניו זילנד. בבואם התברר שלא יוכלו לרכוש חלקה בגודל שרכשו ובמקום זאת רכשו מידי המאורים תמורת 800 ליש"ט חלקה בגודל של כ-240 קמ"ר בצפון האי הדרומי. בעת הרכישה, לא הוגדרו גבולות השטח במדויק, דבר שהביא סכסוכים רבים לאחר מכן. שלוש הספינות הראשונות הגיעו למקום בנובמבר 1841 וכשלושה חודשים לאחר מכן הגיעו ארבע ספינות מהגרים כשבנלסון כבר היו רחובות, מספר בתי עץ, אוהלים וצריפים. תוך 18 חודשים הגיעו למקום 18 ספינות שהביאו 1052 גברים, 872 נשים ו-1384 ילדים. רק מעטים מהמתיישבים היו בעלי אמצעים מספיקים להקמת חווה. בעקבות זאת, עד שנת 1846 כרבע מהמתיישבים עזבו את נלסון.
בשנת 1929 נפגעה העיר ברעש אדמה.
גאוגרפיה
נלסון גובלת במפרץ טסמן וביתר הכיוונים מוקפת בהרים. נלסון משמשת כשער מעבר לפארק הלאומי אבל טסמן, הפארק הלאומי קהורנג'י וכן האגמים של הפארק הלאומי נלסון לייקס.
מוס שוקולד
מוּס שוקולד הוא קינוח מסוג מוס (קְצִיפָה) האופייני למטבח הצרפתי, שהוא תערובת הכוללת לפחות שוקולד וחלבון מוקצף.
היסטוריה
מוס שוקולד הופיע לראשונה בשנת 1755, בספר הבישול הצרפתי של Menon Les soupers de la cour. הטבח תיאר ארבעה מוסים שונים: שמנת, קפה, שוקולד וזעפרן. לפני ההגשה הוא המליץ להחזיק אותם על קרח למשך שעתיים.
הכנה
מוס מודרני מתקבל מתערובת של מרנג איטלקי, קצפת וחומרי טעם, במקרה של פירות. אם מחליפים את הפירות בפירות יבשים ושוקולד, משתמשים בסירופ במקום במרנג.
הכנת המוס מתבצעת על ידי הקצפת הביצים והשמנת בנפרד והוספתם יחד בהליך המכונה "קיפול" (בניגוד לערבוב). פעולה זו שומרת על מרקמו הקרמי והאוורירי של המוס.
לרוב, מגישים את המוס קר (בטמפרטורה של 4–8 מעלות צלזיוס) או בטמפרטורת חדר.
בשל השימוש בביצים לא מבושלות בהכנת המוס, הכנה לא זהירה או שמירת המוס בצורה לא נאותה יכולה להביא להרעלת מזון הנגרמת בשל חיידק הסלמונלה. לכן, כדי למנוע זאת, במקרים רבים מפסטרים את הביצים המשמשית למוס.
רגשות אשמה (סדרת טלוויזיה)
הפקה
פורסיית היה להוט לכתוב סדרה על אודות אחים, שהוא כינה "מערכת היחסים הדרמטית המעניינת ביותר", ועם מוטיב חוזר שמופיע אצל כל הדמויות, במקרה זה רגשות אשמה. במשך מספר שנים פיתח את התוכנית עד שמצא עבורה מקום ב-BBC. את הסדרה הפיקו חברות Happy Tramp North ו-Expectation Entertainment, וביים רוברט מקילופ.
"רגשות אשמה" הייתה תוכנית הדרמה הראשונה שהוזמנה עבור ערוץ הטלוויזיה החדש BBC Scotland, ששידר את הסדרה שבוע לפני השידור בערוץ BBC Two שמשודר בכל רחבי הממלכה המאוחדת. צילומי הסדרה נערכו באדינבורו ובגלאזגו. אתרי צילומים באדינבורו כללו את קלטון היל ושארלוט סקוור. בגלאזגו נבנה אולפן צילומים ב-Parkhouse Business. אתרי צילומים נוספים היו בקליידבנק, אברפויל, ואיסט קילברייד שבלנרקשייר.
ביולי 2019 אישרו ב-BBC שמתוכננת עונה שנייה של הסדרה. הצילומים החלו בסקוטלנד בנובמבר 2019, עם צוות שחקנים מורחב הכולל את פיליס לוגן, שרה ויקרס, סטיוארט באומן ואיין פירי. את שתי העונות האחרונות של הסדרה ביים פטריק הרקינס.
פרסים
העונה הראשונה של "רגשות אשמה" הייתה מועמדת למספר פרסים, וזכתה בשנת 2020 בפרס באפט"א הסקוטי, בפרס אגודת הטלוויזיה המלכותית של סקוטלנד, בפסטיבל Celtic Media Festival, וב-Broadcast Digital Awards.
פיגוע הדריסה בדרום תל אביב (2011)
פיגוע הדריסה בדרום תל אביב היה פיגוע דריסה שבוצע בדרום תל אביב ביום הנכבה, 15 במאי 2011, בו נרצח יהודי אחד ונפצעו 17 אנשים בכביש 461.
הפיגוע
בצוהרי 15 במאי 2011 נסע המחבל, אסלאם אברהים איסא, מכפר קאסם, במשאית בכביש 461 בשדרות בר לב, תוך כדי שהוא צועק אללה אכבר דרס 18 אנשים, מהם נפטר מפצעיו אחד הפצועים, אביב מורג בן 29 מגבעתיים.
לאחר הפיגוע
ב-14 בנובמבר 2012 נגזר על המחבל מאסר עולם ועוד 40 שנות מאסר, ב-.1 בנובמבר 2011 שם קץ לחייו אביו של אביב מורג.
פאלהאזה
פאלהאזה (בהונגרית: Pálháza) היא עיירה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית פאלהאזה נמצאת בירידה שנים רבות מ-1,124 תושבים בשנת 1990 עד ל-1,048 תושבים בלבד בשנת 2018 (ירידה של כ-6%).
במהלך השנים חיו בעיירה מעט יהודים.
יהדות האימפריה הרומית הקדושה
יהדות האימפריה הרומית הקדושה היא בעלת היסטוריה ארוכת שנים, מתחילת דרכה בימי קרל הגדול ועד נפילת האימפריה בשנת 1806.
יחס תלוי שלטון
קרל הגדול עצמו נתן יחס טוב ליהודי האימפריה ונודע בפטרונם. ידוע כי בשנת 1000 לספירה חיו באימפריה הרומית הקדושה כ-20,000 יהודים אשכנזים באזורים שמצפון לאלפים. הם התגוררו בקרבת מוקדים ראשיים באימפריה כגון וורמס ואף מיינץ. במשך חלקים מן הזמן יהודי האימפריה היו תחת חסות בישופית כשהם עוזרים בפיתוח הערים הנוצריות. בכל מקרה תמיד הייתה תלות ענקית באישיותו של הקיסר כלפי היהודים. כך למשל נעשו צעדים כנגד האוכלוסייה היהודית בתקופות של קיסרים פחות פתוחים ושמרנים יותר, דוגמת זאת של היינריך הקדוש. בתקופתו הוצא צו לגירוש יהודים מהעיר מיינץ, אך אחרי זמן קצר במיוחד הוא בוטל-דוגמה זאת, אפילו שלא התממשה מראה את השינויים בין היחס ליהודים בזמנים של קיסר סובלני לזמנים של קיסר סובלני-פחות. כך למשל היינריך הרביעי נהפך למגן חשוב על יהודי האימפריה בתקופתו. הוא הוציא צו ייחודי שזכה לשם Advocatis Imperatoris Judaica שנתן זכויות מורחבות ליהדות האימפריה. כך למשל נראה כי ימי הביניים היו מקום משתנה ליהדות באירופה, כלומר לא בהכרח היא תמיד נתקלה בהתנגדויות אלא בפעמים מסוימות אף הוגנה על ידי השלטון של אותם הימים. במשך תקופה זאת של האימפריה ליהודים, בתור אנשים בני מעמד משני לנוצרים, הייתה חשיבות רבה בעיסוקים מסוימים. כך למשל היה בעיסוקים אותם נוצרים לא נטו ליטול עליהם בדרך כלל. כך גם היה בעיסוקים שעל פי הדת הנוצרית היו אסורים ועל היהודים אף הוטלו לעיתים מיסים גבוהים משל אלו הנוצרים - דבר שהוביל את היהודים בעצמם לגבות הלוואות גבוהות יותר כשמדובר בלקוחות נוצריים. ידוע כי אף התקיימו גירושים יהודים מסוימים במאה ה-14 כגון מפרנקפורט בשנת 1349 (עד שאופשר להם להתיישב מחדש בעיר ממנה גורשו בשנת 1360). פרידריך השלישי למשל שהיה גם לקיסר האימפריה הרומית הקדושה בהמשך, לקראת סוף ימי הביניים התייחס אל יהדות האימפריה כאזרחים, כל זאת כשהוא ראה בהם כנחוצים במיוחד לשלטון מבחינה כלכלית (על זכויות היתר שנתן ליהודים אף כונה "מלך היהודים" פעמים מסוימות). כך גם לקראת סוף ימי הביניים עלתה התעניינות מוגברת בשפה העברית, אותה דברו חלק מהיהודים, כל זאת כחלק מרוח הרנסאנס להבנה מוגברת ואיכותית הרבה יותר של מקורות הנצרות בעת לידתה.
בעת מסע הצלב השלישי
הידיעות על התקרבותו של מסע צלב שלישי הדאיגו עד מאוד את יהודי האימפריה הרומית הקדושה. בדרך כלל הפרעות המתחוללות ביהודים מתרחשות מקרב האוכלוסייה המקומית ולא מקרב השלטון. כך למשל בחודש ינואר של שנת 1188 התערב השלטון או המוסד הכנסייתי-הבישופי כדי למנוע פרעות נוספות שהיו עלולות לפרוץ ביהודי מיינץ. עם זאת הייתה בריחה מהערים הגדולות ליישובים ומצודות בפרברי הערים, כך למשל היה ביהודי שטרסבורג, וירצבורג, ואף וורמס. בנוסף לכך היה גם מעבר לערים אחרות שבהן האיום היה פחות ממשי. במקרה של קהילת מיינץ לדוגמה שעברה למינצבורג. האיום נהיה לממשי יותר וכך גם העזרה מהשלטון. פרידריך הראשון (שנודע בכינוי ברברוסה) למשל ידע להגן על הקהילה והיה לה לאב-מגן.
Always, Always
Always, Always (בעברית: תמיד, תמיד) הוא האלבום המשותף השלישי של הזמר פורטר ווגונר ושל הזמרת דולי פרטון, אשר יצא לאור ב-30 ביוני 1969 על ידי RCA ויקטור והופק על ידי בוב פרגוסון. האלבום הגיע למקום ה-5 במצעד אלבומי הקאנטרי האמריקאי ובמקום ה-162 בבילבורד 200. השיר "Yours Love" יצא לאור כסינגל הראשון מהאלבום והגיע למקום התשיעי במצעד שירי הקאנטרי. אחריו יצא לאור שיר הנושא והגיע למקום ה-16 באותו המצעד.
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-5 במצעד אלבומי הקאנטרי האמריקאי ושהה 27 שבועות במצעד סך הכל. בבילבורד 200 הוא הגיע בשיאו למקום ה-162.
שחרור מחדש
האלבום יצא לאור מחדש על גבי דיסק ב-2008 ביחד עם האלבום Two of a Kind. ב-2 בנובמבר 2010 הוא גם יצא בהורדה דיגיטלית וב-2014 הוא יצא כחלק מהמארז Just Between You and Me: The Complete Recordings, 1967–1976.
תנור אדמה
תנור אדמה, תנור קרקע או בור בישול הוא אחד ממבני הבישול הפשוטים והעתיקים ביותר. בצורה הבסיסית ביותר, תנור אדמה הוא בור באדמה, המשמש ללכידת חום ואפייה, עישון או אידוי מזון. בעבר נעשה שימוש בתנורי אדמה במקומות ובתרבויות רבות, והימצאותם של בורות בישול כאלה היא סימן מרכזי להתיישבות אנושית, אותה מחפשים לעיתים קרובות ארכאולוגים. תנורי אדמה הם עדיין כלי נפוץ לבישול כמויות גדולות של מזון במקום שאין בהם ציוד מתאים. הם שימשו בתרבויות שונות ברחבי העולם, ונמצאים עד היום בדרך כלל באזור האוקיינוס השקט.
כדי לאפות אוכל, מתחילים במדורה, ואז מחכים עד שהאש הופכת לגחלים. לאחר מכן מכניסים את האוכל לתנור ומכסים אותו. ניתן להשתמש בשטח מכוסה זה לאפיית לחם או פריטים שונים אחרים. אידוי מזון בתנור אדמה מבוצע בתהליך דומה. סלעים לוהטים מוכנסים לבור ומכוסים בצמחייה ירוקה כדי להוסיף לחות וכמויות גדולות של מזון. לאחר מכן מוסיפים עוד צמחייה ירוקה ולפעמים מים, אם יש צורך בלחות רבה יותר. לבסוף, כיסוי של אדמה מתווסף מעל הכול. הכנת האוכל בבור יכולה להימשך עד כמה שעות עד יום שלם לבישול, ללא קשר בשימוש בשיטה היבשה או הלחה.
קהילות רבות עדיין משתמשות בבורות בישול לאירועים חגיגיים או טקסיים, כולל הלובו (lovo) הילידי בפיג'י הילידית, האימו (imu) בהוואי, ההאנגי (hāngi) של המאורים, הברבקואה (barbacoa) במקסיקו ו בניו אינגלנד. ה ממרכז אסיה משתמש בשיטה בעיקר לאפייה באש בלתי מכוסה, והוא עיצוב שבין תנור האדמה לטאבון. שיטה זו היא למעשה תנור אדמה קבוע העשוי מחימר או מלבנים עם אש חמה מאוד הבוערת כל הזמן בקרקעיתו.
אמריקה הצפונית והדרומית
, שהומצאה על ידי אינדיאנים ששכנו על חוף האוקיינוס האטלנטי ונחשבת לאלמנט מסורתי של המטבח של ניו אינגלנד, משתמשת באופן מסורתי בסוג של תנור אדמה (שנבנה בדרך כלל על החוף). בור גדול מספיק נחפר בחול וסלעים מחוממים מוכנסים לתחתית הבור. לאחר מכן מונחת שכבת אצה מעל ליצירת לחות ואדים, ואחריה המזון. לבסוף מוסיפים שכבה נוספת של אצות כדי ללכוד את האדים ולבשל את האוכל, שמורכב בעיקר מרכיכות וירקות.
הקוראנטו (Curanto) של מורכב מרכיכות, בשר, תפוחי אדמה, מילקאו (milcao, סוג של תבשיל תפוח אדמה) צ'פללס (chapaleles, סוג של כיסונים) וירקות שהוכנו באופן מסורתי בתנור אדמה. הוא התפשט לאזורים הדרומיים של צ'ילה.
אסיה
בני ההאקה של סין החיים בטולואו ידועים בשימוש בתנורי אדמה לבישול.
המזרח התיכון וצפון אפריקה
בישול בתנור אדמה משמש לעיתים לבישול חגיגי בצפון אפריקה, במיוחד במרוקו: כבש שלם מבושל בתנור אדמה (נקרא טנדיר, קשור מבחינה אטימולוגית לטנדור של מרכז ודרום אסיה ואולי יורד מהמילה האכדית טינורו) באופן דומה ל בהוואי. בקרב נוודים בדואים וטוארגים משתמשים בתנור אדמה פשוט - לרוב כאשר גברים נודדים ללא ציוד מטבח או ציוד משפחתי במדבר. התנור משמש בעיקר לאפיית לחם, אך משמש גם לבישול בשר צבי וכוח אפור. בעת אפיית לחם מערבבים את קמח החיטה או השעורה עם מים ומעט מלח ואז מניחים אותם ישירות לחולות החמים מתחת לאש המחנה. לאחר מכן הוא מכוסה שוב בגחלים חמות ומשאירים אותו על מנת שיאפה. סוג זה של לחם נאכל עם שתיית תה שחור (בהיעדר לבנה). יש לנער את החול בזהירות לפני שאוכלים את הלחם. לפעמים סוג הלחם הזה מיוצר גם כשהמשפחה ביחד, כי אנשים אוהבים את הטעם שלו. לעיתים קרובות מערבבים את הלחם עם שומן מותך (לפעמים שמן או חמאה) ולבנה (יוגורט חלב עזים). לחם זה מכונה ארבוט, אך ייתכן שהוא ידוע בשמות מקומיים אחרים.
אוקיאניה
בישול בתנור אדמה היה נפוץ מאוד בעבר ונמשך גם בהווה - במיוחד באירועים מיוחדים, מכיוון שתהליך תנור האדמה הוא עתיר עבודה מאוד.
בכמה שפות מלנזיות, פולינזיות ושפות קשורות, המונח הכללי הוא "אומו" (umu). אם כי בפיג'י הוא מכונה לובו (lovo) וברוטומה הוא מכונה קואה (koua).
בפפואה גינאה החדשה, משמש המונח "מומו" (mumu) דוברי טוק פיסין ודוברי אנגלית, אך לכל אחת ממאות השפות המקומיות האחרות יש מילה משלה. באיי שלמה המילה בפידג'ין היא מוטו (Motu).
למרות הדמיון, ישנם הבדלים רבים בפרטי ההכנה, בחשיבותם התרבותית ובשימוש הנוכחי. מספרים כי תנורי אדמה מקורם בפפואה גינאה החדשה ואומצו על ידי הפולינזים שהגיעו מאוחר יותר.
האימו של הוואי
האימו של הוואי היה הדרך הקלה ביותר לבשל כמויות גדולות של אוכל במהירות וביעילות עבור בני הוואי. מכיוון שיצירתם דרשה כוח עבודה רב, הוכנו תנורי אימו רק לאירועים או טקסים מיוחדים שבהם היה כדאי להשקיע את הזמן והעבודה הקשה. האימו מוכן על ידי חפירה ראשונה של בור בקוטר של 60 סנטימטרים עד מטר וחצי באדמה. אבנים נקבוביות מחוממות לזמן מה ונוספות לאחר מכן לקרקעית הבור; לאחר מכן מוסיפים שכבת גדמי שיחי בננה מעל יחד עם עלי בננה. לאחר הנחת הצמחייה, הבשר, הדג וכל מאכל אחר מונחים מעל ומכוסים שוב בצמחייה. לעיתים מוסיפים מעל גם שקי קקאו רטובים על מנת להוסיף עוד יותר לחות ולכלוא בחום רב יותר.
אירופה
באירופה נעשה שימוש בתנורי אדמה מהתקופה הנאוליתית ואילך עם דוגמאות מתקופה זו שנמצאו באתרי ריניו (Rinyo) ולינקס של נוטלנד (Links of Noltland) באורקני, אך הם ידועים יותר מתקופת הברונזה ותקופת הברזל מאתרים כמו חוות טרתלאן (Trethellan Farm). ו, ובסקנדינביה. דוגמאות מתקופות אלה שונות בצורתן אך בדרך כלל הן בור בצורת קערה ועומקה רדוד (30–45 סנטימטרים) בקוטר שבין 0.5 ל-2 מטר.
יוצאים מן הכלל, למשל Fulacht fiadh באירלנד, היו בשימוש נפוץ עד ימי הביניים. במטבח היווני קיימת גם מסורת של מנות קלפטיקו ("בסגנון גנב") המיוחסות לפרטיזנים אנטי-טורקיים במהלך מלחמת העצמאות היוונית, הכוללות עטיפת המזון בחימר ובישולו בבור מכוסה, כביכול בהתחלה כדי למנוע את גילויים על ידי כוחות טורקיים.
המפלגה הדמוקרטית של טורקמניסטן
המפלגה הדמוקרטית של טורקמניסטן (בטורקמנית: Türkmenistanyň Demokratik partiýasy) היא המפלגה הגדולה והדומיננטית בטורקמניסטן. את המפלגה ייסד ספרמורט ניאזוב, אשר שלט במדינה מקבלת עצמאותה בשנת 1991 ועד מותו בשנת 2006. החליף אותו גורבנגולי ברדימוחמדוב, עד 2013.
חרף קיומן של מפלגות נוספות, זו עדיין מפלגת השלטון והיא מחזיקה בכל עמדות המפתח במשטר.
היסטוריה ומדיניות
המפלגה נוצרה בשנת 1991 בתום המלחמה הקרה וסופה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית, כהמשך של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית של טורקמניסטן, בלי הבדל ארגוני משמעותי. בטורקמניסטן העצמאית, המפלגה ממשיכה בדיכוי גורמי אופוזיציה וזיוף בחירות.
מאז הקמתה המפלגה עברה שינויים ספורדיים ומוגבלים בלבד ולמרות קיומן של מפלגות נוספות במדינה מעולם לא התמודדה מול תחרות ואתגר אמיתי בבחירות לפרלמנט ולנשיאות. מפלגות אופוזיציה נרדפות על ידי המשטר, שמרבית זרועותיו מאוישות בנציגי המפלגה. מצב זה נותר בעינו למרות רפורמות פוליטיות שנערכו בשנת 2010.
בהיעדר אופוזיציה של ממש במדינה, המפלגה שולטת על מרבית, אם לא כל, התעשיות המשמעותיות במדינה והתכנון המרכזי הוא יסוד מפתח במדיניות המפלגה המטפחת את הלאומיות הטורקמנית, כפי שעודד מייסד המפלגה ושליט המדינה בעבר, ספרמורט ניאזוב.
אוטו שטיינהויזל
אוטו שטיינהויזל (Otto Steinhäusl; 10 במרץ 1879 – 20 ביוני 1940) היה איש אס אס בדרגת אוברפיהרר, יליד אוסטריה, מפקד משטרת וינה ונשיא האינטרפול (1938–1940).
קריירה מוקדמת
לאחר רצח קנצלר אוסטריה אנגלברט דולפוס ב-25 ביולי 1934, נמצא שטיינהויזל כאחד הקושרים והוא נידון לתקופת מאסר ממושכת.
אנשלוס והחזרה
בבוקר 12 במרץ 1938 חצתה ארמייה 8 של הוורמאכט הגרמני את הגבול הגרמני-אוסטרי. הם לא נתקלו בהתנגדות מצד הצבא האוסטרי — להפך, החיילים הגרמנים התקבלו על ידי אוסטרים מריעים בהצדעה להיטלר, בדגלי הנאצים ובפרחים. בגלל זה, הפלישה הנאצית נקראת גם Blumenkrieg (מלחמת הפרחים). עד הצהריים באותו יום, הדיח הרייכספיהרר-SS היינריך הימלר את נשיא האינטרפול המכהן, ד"ר מיכאל סקובל, שלימים יוחלף על ידי שטיינהויזל, שזה עתה שוחרר מהכלא. שטיינהויזל הוחזר לתפקידו כנשיא משטרת וינה, והועלה לדרגת Standartenführer ביום האנשלוס.
נשיא האינטרפול
כנשיא משטרת וינה, שטיינהויזל קשר קשר עם שני מנהיגים בכירים של האס אס האוסטרי, פרידולין גלאס ויוזף פיצטום, לשמור על מבנה הכוח הקיים של המשטרה האוסטרית. בתקווה להקדים ארגון מחדש מאסיבי שעלול לסכן את הקריירה שלהם, הם שכנעו את מפקד משטרת הסדר, קורט דליגה, להימנע מטיהור, בטענה שרוב הבלשים, השוטרים ואפילו שוטרי המקוף היו פעילים נאצים בלתי חוקיים לפני האנשלוס. דלוייג' היה סקפטי, אך הסכים להמתין עד שניתן יהיה לארגן ולבדוק ראיות. התגובה הייתה תערובת של מסמכי הונאה שכללו כרטיסי חבר מעודכנים, תיקים מזויפים, דוחות מפוברקים ועוד שורה של פריטים מכובסים או מזויפים. עד ספטמבר 1938 אושרו רשמית כמעט 1,000 שוטרים שהיו פעילים, מתוכם 700 גם התקבלו לאס-אס.
כפי שכותב הסוציולוג מתייה דפלם, "שטיינהויזל הפך לנשיא הוועדה הבינלאומית של המשטרה הפלילית החדשה באפריל 1938. לא רק שנאמנותו של שטיינהויזל לגרמניה הייתה בטוחה, מנהיגי גרמניה גם העריכו שהוא יהיה אך דמות ביניים, שכן ידוע היה שהוא סובל משחפת. הפגישה הראשונה תחת נשיאותו של שטיינהויזל, בבוקרשט ב-1938, הניבה רק החלטה אחת פה אחד: שהפגישה הבאה אמורה להתקיים בברלין. נוסחה תוכנית ראשונית לפגישה בברלין, עותק שרד בתיקי FBI באינטרפול, אך, הפגישה בוטלה."
מוות ותוצאות
שטיינהויזל סבל משחפת זמן רב, ומת ב-20 ביוני 1940 בווינה. הוא היה בן 61.
פוסטפלו
פוסטפלו (בהונגרית: Pusztafalu) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה שנים רבות מ-311 תושבים בשנת 1990 עד ל-167 תושבים בלבד בשנת 2018 (ירידה של כ-46%).
במפקדי אוכלוסייה בשנים 1840 ו-1880 נרשמו בכפר 17 יהודים.
סטיב אנטין
ביוגרפיה
אנטין נולד בקווינס שבניו יורק להורים שהיגרו מבריטניה והוא אחיה של רובין אנטין.
ב-1983 שיחק בסרט האימה "Sweet Sixteen".
ב-1985 שיחק בתפקיד משני בסרט הגוניס.
ב-1987 הופיע בסרט "Penitentiary III", העוסק באדם הנשלח לכלא ונאלץ להתחרות שם בקרב אגרוף.
ב-1988 שיחק בסרט ההרפתקאות "Survival Quest" ובאותה שנה גילם פושע בסרט הנאשמים.
ב-1992 שיחק בתפקיד הראשי בסרט העצמאי "Inside Monkey Zetterland".
ב-1994 הופיע בסרט הקומדייה השחורה "S.F.W.".
בשנים 1994–1998 גילם בלש בשישה פרקים של NYPD Blue.
הוא כתב את התסריט לסרט "גלוריה" עם שרון סטון והיה שותף גם בכתיבת התסריט לסרט "Chasing Papi".
ב-2000 יצר והפיק את הסדרה "Young Americans", שהייתה סדרה בת לסדרת הטלוויזיה "דוסון קריק".
ב-2010 ביים את הסרט המוזיקלי בורלסק.
בנוסף ביים קליפים למספר מוזיקאים.
אפלה מוחלטת, אין כוכבים
אפלה מוחלטת, אין כוכבים (באנגלית: Full Dark, No Stars) הוא אוסף של ארבע נובלות מאת הסופר סטיבן קינג, שכולן עוסקות בנושא של שכר ועונש. האוסף זכה בפרס "בראם סטוקר עבור האוסף הטוב ביותר" לשנת 2010 והיה מועמד ל"פרס הפנטזיה הבריטי עבור האוסף הטוב ביותר" לשנת 2011. כמו כן, 1922 היה מועמד ל"פרס הפנטזיה הבריטי עבור הנובלה הטובה ביותר" לשנת 2011.
תוכן
ארבע הנובלות הן:
הוצאה לאור
הספר הוכרז באתר הרשמי של קינג ב-16 בפברואר 2010, ויצא לאור ב-9 בנובמבר 2010. הוצאת סמנטרי דנס פרסמה מספר מהדורות מוגבלות של הספר: מהדורה קופסאת מתנה, מהדורה מוגבלת חתומה, ומהדורה ממוספרת שיצאו לאור זמן קצר לאחר המהדורה המקורית בכריכה קשה. המהדורה בכריכה רכה ששוחררה ב-24 במאי 2011, מכילה סיפור קצר חדש נוסף "תחת מזג האוויר", שנכתב ב-2011 (ISBN 978-1451648386).
תגובת המבקרים
ה"וושינגטון פוסט", בסקירה של הספר, כינה את "אפלה מוחלטת, אין כוכבים" כספר "עגום, מטריד ומרתק". אמזון דירג את הספר במקום ה־25 מתוך 100 ברשימת "הספרים הטובים ביותר של 2010".
מסגד האימאם עלי (קופנהגן)
מסגד האימאם עלי (בדנית: Imam Ali Moske, בערבית: مسجد الإمام علي) הוא המסגד השיעי היחיד בדנמרק.
בניית המסגד החלה בנורדווסט, קופנהגן, בשנת 2009. הבנייה הושלמה בשנת 2015, ובאותה שנה נפתח לציבור. המסגד בגודל של 2,100 מטרים רבועים ומכיל עד 1,500 איש. הוא מעוצב בסגנון נאו-איראני, עם שני מינרטים בגובה 32 מטר וכיפה מרכזית בצבע טורקיז. עלות בנייתו נאמדת ב-40–50 מיליון קרונות דניות.
ויליאם שרויף
ויליאם שרויף (בצ'כית: Viliam Schrojf; 2 באוגוסט 1931 – 1 בספטמבר 2007) היה כדורגלן צ'כוסלובקי, ששיחק בעמדת השוער.
ביוגרפיה
הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כוסלובקיה בשנת 1953 בתבוסה הביתית 5–1 בפראג להונגריה כאשר נכנס כמחליף. שרויף ייצג את אותה בשלושה טורנירי מונדיאל רצופים מ-1954 ועד 1962. בגביע העולם של 1962 צ'כוסלובקיה הגיעה למשחק הגמר, בו הפסידה לברזיל. לכמעט כל אורך הטורניר שרויף הציג יכולת שוערות מרשימה, דבר שזיכה אותו בתואר השוער המצטיין והוא נכלל בנבחרת המצטיינת של הטורניר. עם זאת, משחק הגמר היה ליום שחור עבורו כשהוא מבצע שתי טעויות בשערים שנבחרתו ספגה מברזיל. בשער השוויון של אמרילדו עזב את השער מכיוון שחשב שזה בכלל ימסור, ובשער השלישי השמיט את הכדור היישר אל רגליו של ואוה שכבש מול שער ריק כתוצאה מכך שהשמש סינוורה אותו.
ג'יימס אלברט גארי
ג'יימס אלברט גארי (באנגלית: James Albert Gary; 22 באוקטובר 1833 - 31 באוקטובר 1920) היה פוליטיקאי ותעשיין טקסטיל אמריקאי.
ביוגרפיה
ג'יימס אלברט גארי נולד באנקסוויל, קונטיקט, כבנם של ג'יימס סאליבן ופאמליה (לבית פורסט) גארי. רב-סבו, ג'ון גארי, היגר מאנגליה ב-1712 והתיישב בניו המפשייר. אביו היה יצרן כותנה וב-1840 עבר לאלברטון, מרילנד, שם הוא הקים את מפעלי הכותנה אלברטון.
ג'יימס אלברט התחנך במכון רוקוויל ובקולג' אלגייני שבפנסילבניה. ב-1861 הוא היה לשותף בחברת ג'יימס ס. גארי ובניו של אביו ובמותו ב-1870 הוא ירש את הבעלות על החברה. במשך כמה שנים הוא היה נשיא אגודת הסוחרים והתעשיינים ושל הבנק הלאומי האזרחי. הוא גם היה סגן-נשיא חברת הגז של בולטימור ומנהל בנק החיסכון של בולטימור. כמו כן הוא היה מנהל חברת המחסנים של בולטימור, חברת ביטוח האש האמריקנית, חברת הביטוח של הסוחרים והתעשיינים וחברת הביטוח והנאמנות של בולטימור.
קריירה פוליטית
ב-1856 הוא התמודד מטעם המפלגה הוויגית למושב בסנאט של מרילנד, אך נוצח. ב-1861 הוא היה נציג לוועידת האיחוד שהתקיימה בבולטימור. ב-1870 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית וב-1879 הוא נוצח בבחירות למשרת מושל מרילנד. בכל מערכות הבחירות לנשיאות שהתקיימו בין השנים 1872–1896 הוא היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית. בשנים 1880–1896 הוא היה חבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
ב-1897 מונה גארי על ידי נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. באפריל 1898 הוא התפטר מהתפקיד מסיבות בריאותיות.
חיים אישיים
ג'יימס אלברט גארי נפטר בולטימור ב-31 באוקטובר 1920 ונטמן בבית הקברות לודון פארק שבעיר.
ליגת העל האוגנדית
ליגת העל האוגנדית (באנגלית: Uganda Premier League, מכונה גם StarTimes Uganda Premier League מטעמים מסחריים) היא ליגת הכדורגל הבכירה באוגנדה, שהוקמה רשמית בשנת 1968, ובעונתה הראשונה האלופה הייתה קבוצת "פריסונס" (כיום מכונה "מארונס").
הליגה כיום מנוהלת על ידי פדרציית התאחדות הכדורגל של אוגנדה אשר כפופה לקונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF).
נכון לעונת 2021/2022, בליגה 16 קבוצות, המשחקות ביניהם שני סיבובים בבית ובחוץ כאשר סך הכל ישנם 30 מחזורים. הליגה משוחקת מאוקטובר ועד מאי של השנה הקלנדרית העוקבת. הקבוצה המסיימת במקום הראשון (האלופה) מעפילה למוקדמות ליגת האלופות האפריקאית, בעוד הקבוצות במקומות 15 ו-16 יורדות לליגת המשנה של אוגנדה, ה"אוגנדה ביג ליג".
רולס-רויס פנטום 3
רולס-רויס פנטום 3 (אנגלית: Rolls-Royce Phantom III) היא מכונית סלון, (לימוזינה), יוקרתית מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה הבריטית רולס-רויס אשר יוצרו בין השנים 1936–1939.
ליגת העל האוגנדית
קבוצת מ.ס. וילה היא הקבוצה המצליחה ביותר באוגנדה, עם 16 זכיות באליפות הליגה (מאז 1982). שנייה בדירוג היא קיי.סי.סי עם 13 אליפויות ושלישית בדירוג היא אקספרס עם שבע אליפויות, כאשר מקור שלושתיהן בעיר הבירה והעיר הכי גדולה באוגנדה, קמפלה.
רולס-רויס פנטום 3
בסך הכל יוצרו 727 יחידות.
ליגת העל האוגנדית
מקורות
ראשיתם של מועדוני הכדורגל באוגנדה מקורם באנגליה שהמשחק שצבר פופולריות במדינתה הופץ בתקופה הקלולניאליסטית על ידי בלמזה לואנגה ופוליקראפ קזוקה. המטרה הייתה לשפר את ביצועיה של הנבחרת הלאומית של אוגנדה בגביע אפריקה לאומות לאחר תוצאות מאכזבות בתחרות הגמר של 1962 (מקום רביעי) וב-1968 (הפסידה בכל שלושת המשחקים בשלב הבתים) וסיימה האחרונה בבית, שניהם נערכו באתיופיה. הכוונה הייתה להקים ליגה לאומית באוגנדה (אב הטיפוס של ליגת העל האוגנדית) כדי ליצור את הבסיס לנבחרת לאומית חזקה, וכך זיהוי שחקנים איכותיים מהבסיס יעשה קל ושיטתי יותר.
רולס-רויס פנטום 3
הדגם אופיין על ידי מנוע V12 צילינדרים, אשר האיץ מ-0-96 קמ"ש ב-16.8 שניות.
ליגת העל האוגנדית
מקורות
מכיוון שלא היו מועדונים להקים ליגה, פנו למוסדות ולמחוזות המקומיים להקמת קבוצות. הליגה הראשונה ב-1968 הייתה מורכבת מבתי כלא (קבוצת "פריסונס" שהייתה האלופה הראשונה, הנקראת כיום "מארונס"), צבא ("ארמי" שכיום נקראת קבוצת "סימבה"), קפה ("קופי יונייטד"), אקספרס (מקורו בעיתון "אוגנדה אקספרס"), ג'ינג'ה (שכיום נקראת "בול" ומייצגת את העיר ג'ינג'ה), מסקה, מבארארה ומבאלה (שייצגו את הערים באוגנדה), כאשר הליגה הייתה ידועה בשם "הליגה הלאומית הראשונה".
רולס-רויס פנטום 3
גוף ה-"רולס-רויס פנטום 3" נבנה על ידי חברת "Coachbuilder".
ליגת העל האוגנדית
מקורות
לאחר ארבע עונות, המהומה הפוליטית באוגנדה השפיעה על הליגה, ואליפויות 1972 ו-1973 לא הושלמו בגלל ההפיכה הצבאית של אידי אמין במדינה. בשנת 1974, הליגה נודעה בשם "ליגת הכדורגל הלאומית" ושם זה היה בשימוש עד 1982 כאשר הליגה הוקטנה לעשר קבוצות ושמה שונה לליגת העל האוגנדית.
הקמת ליגת העל
הופעתה של ליגת העל (הנקראה "הסופר ליג") ב-1982 גרמה להתפתחות המועדון מ.ס. וילה ולהתבססותו כמועדון המוביל במדינה. במהלך שנות ה-80 וחלק ניכר משנות ה-90, התחרות בין אקספרס, קיי.סי.סי ומ.ס. וילה והאוהדים הגיעו בכמויות מכובדות לאצטדיונים. וילה, שזכתה בליגה לראשונה ב-1982 הצליחה לזכות במשך 22 השנים הבאות בכמות גבוהה של 16 אליפויות, ובשנים האחרות זכו אקספרס וקיי.סי.סי.
פרשת מכירת המשחקים
בשנת 2003, הכדורגל באוגנדה הגיע לשפל, כאשר קבוצת וילה ניצחה את קבוצת "אקול" בהפרש של 22 שערים, כיוון שהתברר כי האליפות תוכרע בהפרש שערים מול קבוצת אקספרס. לאחר פרשה זו הייתה השבתה מוחלטת של כלי התקשורת במדינה בכל הקשור לכדורגל המקומי, והתעלמות מוחלטת מהענף כיוון שהוא התברר כמושחת ולא ספורטיבי, ולכן גם הקהל מיאן להגיע ביחס לשנים הקודמות, מה שהשפיע על הקבוצות מבחינה כלכלית. פרשה זו הכתימה את הכדורגל האוגנדי שהתקשה להתאושש ממנה.
2010 ועד היום
בעשור השני של המאה ה-21 זכתה קבוצתה בונמאוויה שכיום נקראת "וייפרס" באליפות הראשונה בתולדותיה, לאחריה לקחה קבוצת "אוגנדה רבניו אוטוריטי" המייצגת את משרד מס ההכנסה באוגנדה, את האליפות הרביעית בהיסטוריה שלה. בהמשך העשור ובעשור הבא השתלטו קיי.סי.סי (5 אליפויות בתקופה זו) וקבוצת "וייפרס" (3 אליפויות בתקופה זו) על הכדורגל במדינה, כאשר באליפות בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21, זכתה קבוצת אקספרס באליפות השביעית בתולדותיה, לראשונה אחרי עשור.
הזוכות באליפות הליגה בעבר
קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בגביע אוגנדה בכדורגל באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
וילמוש בוקור
וילמוש בוקור (במקור בלומנשטוק, בהונגרית: Bokor Vilmos; בונהאד, 2 ביוני 1897 – בודפשט, 29 בפברואר 1984) היה צייר יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
וילמוש בלומנשטוק נולד במשפחה יהודית. אביו, יעקב בלומנשטוק (1845–1913), היה מורה בקהילה היהודית של בונהאד וכן המחנך הפרטי של ילדי משפחת פרצל (משפחת אצולה ממוצא גרמני שאבי המשפחה היה גנרל בצבא ההונגרי), ואמו הייתה רוזה טאוב (1862–1944). בשנת 1915 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הלותרני בבונהאד. הוא שירת בחזית במלחמת העולם הראשונה ונפצע קשה בלחימה סביב פיאבה (Piave). לאחר שחרורו החל את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), במקביל למד בבית הספר הפתוח של הצייר בלה איוואני-גרינוולד ובין 1918 בין 1923 היה תלמיד פרטי של אישטוואן רטי. הוא למד ציור ב-1923 באקדמיה ז'וליאן בפריז ולאחר מכן לזמן קצר אצל ארנה ברטה (מקודם: בראון). הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות ב-1924 ומאותה שנה השתתף בקביעות בתערוכות של היכל האמנות (בודפשט) ושל הסלון הלאומי בבודפשט. בין השנים 1927–1929 יצא לסיור לימודי באיטליה ובילה תקופה ארוכה ברומא. ב-1930 השתתף בביאנלה ה-17 בוונציה. הוא העדיף לעבוד עם צבעי מים, צייר שתי סדרות על גשרי בודפשט המופצצים על הדנובה ועל בודפשט ההרוסה במלחמת העולם השנייה. לאחר מכן סייר ברומניה, בולגריה, צ'כוסלובקיה, פינלנד וברית המועצות והנציח בתמונות את הנופים שראה שם. מתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 עבד כראש אגף ב"קרן האמנות של הרפובליקה העממית ההונגרית", ולאחר מכן כמנהל האמנותי של חברת גלריית תמונות. הוא פרש ב-1976. בציורו כיכב תיאור הטבע והנוף בתפקיד בלעדי.
אשתו הייתה ארז'בט גראנאט.
דניאל בובה
דניאל בובה (איטלקית: Daniel Bovet; 23 במרץ 1907 – 8 באפריל 1992) היה פרמקולוג איטלקי יליד שווייץ, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1957.
בשנת 1957 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, על גילוי תרופות מלאכותיות כגון אנטי-היסטמינים החוסמות פעילות אמינים שונים.
דניאל בובה נפטר ברומא בשנת 1992.
באלמינה
באלמינה (באנגלית: Ballymena, באירית: an Baile Meánach) היא עיר במחוז אנטרים שבצפון אירלנד. זוהי העיר השמינית בגודלה בצפון אירלנד.
באלמינה נבנתה על אדמה שניתנה ב-1626 למשפחת אדאיר על ידי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, על בסיס עריכתם של שני ירידים שנתיים ויום שוק חופשי בשבת שהעיירה תקיים לצמיתות. ימי השוק בשבת מתקיימים עד ימינו.
באלמינה היא עיר הולדתו של השחקן ליאם ניסן, שב-2013 הוענק לו תואר יקיר העיר. העיר היא אתר קניות פופולרי בצפון אירלנד והיא ביתה של קבוצת הכדורגל באלמינה יוניטד, המשחקת בליגת העל הצפון אירית.
בעבר הייתה העיר מארחת את התערוכה החקלאית הגדולה ביותר באירלנד. במרכז העיר שוכנים מבנים היסטוריים רבים. בניין העירייה נבנה ב-1924 במקום בו שכן בניין השוק הישן וב-2007 הוא שופץ בעלות של 20 מיליון ליש"ט.
היסטוריה קדומה
תחילתה של ההיסטוריה המתועדת של באלמינה מתחילה בתקופת הנצרות הקדומה בין המאות החמישית והשביעית לספירה. מצדים עגולים נתגלו בשטחים שברדיוס של שני ק"מ מסביב למרכז העיר.
בסוף המאה החמישית, נמצאה כנסייה בקונור, שלושה ק"מ מדרום לבאלמינה. לאחר מכן נבנה במקום מנזר. ב-831 פלשו הנורדים לבאלמינה והעלו את הכנסייה באש.
ב-1315 פלש אדוארד ברוס, אחיו של רוברט הראשון, מלך סקוטלנד, לאירלנד. ב-10 בספטמבר אותה שנה, הוא ניצח את בקרב במקום הנמצא שמונה ק"מ מדרום לבאלמינה, את צבאו של ריצ'רד דה בורגו, הרוזן הנורמני של אלסטר.
לאחר ימי הביניים
ב-1576 העניקה המלכה אליזבת הראשונה לסר תומאס סמית', קרקעות שכללו את באלמינה. הקרקעות חולטו לטובת הכתר לאחר מרידתו של שון אוניל בשנות השישים של המאה ה-16. סמית' הביא מתיישבים אנגליים לאזור, אחת הקבוצות הראשונות של מתיישבים אנגליים וסקוטים שהגיעו לאירלנד. ב-1581 היה ברור שהתיישבותו של סמית' כשלה והאדמות הוחזרו לכתר.
ב-10 במאי 1607 העניק המלך ג'יימס הראשון למנהיג האירי המקומי, רואירי אוג מק'קילן את הנחלה שבה נמצאת באלמינה. הנחלה עברה כמה בעלים ובסופו של דבר עברה לבעלותו של ויליאם אדאיר, בעל אחוזה מקינהילת שבדרום-מערב סקוטלנד. שמה של הנחלה שונה באופן זמני ל"קינהילסטאון" על שמו של בעליה. טירת באלמינה המקורית נבנתה בראשית במאה ה-17 במקום בו היה מעבר עתיק של הנהר ברייד. ב-1626 אישר המלך צ'ארלס הראשון את בעלותו של ויליאם אדאיר על באלמינה ונתן לו את הזכות לקיים ימי שוק בעיר בימי שבת. אדאיר שכר את שירותיהם של אירים מקומיים לעבוד באחוזתו והם שירתו כאריסים במשך יותר ממאתיים השנים הבאות.
ב-1704 הגיע מספר תושביה של באלמינה ל-800. ב-1707 נבנתה הכנסייה הפרוטסטנטית הראשונה של הכנסייה של אירלנד. ב-1740 חרבה טירת באלמינה המקורית בשריפה. ב-1765 הוקם הכפר גרייסהיל על ידי מתיישבים ממוראביה. במהלך המרד האירי של 1798 נכבשה העיר במשך שלושה ימים על ידי כוח של כ-10,000 אנשי החברה לאירלנד המאוחדת. הם הסתערו על בניין השוק (כיום בניין העירייה) והרגו שלושה ממגיניו.
הכנסייה הקתולית המודרנית הראשונה נחנכה ב-1827. ב-1834 מנתה אוכלוסייתה של באלמינה כ-4,000 תושבים. ב-1848 נסללה מסילת הברזל בין באלמינה לבין בלפסט. ב-1865 החל רוברט אדאיר לבנות את טירת באלמינה. עבודות הבנייה הושלמו ב-1887. ב-1870 נפתח הפארק של באלמינה (The People's Park), הפעיל עד היום.
המאה ה-20
ב-1900 הוענק לבאלמינה מעמד של עיר. על פי חוק הקרקעות האיריות מ-1903 העבירה משפחת אדאיר את רוב נחלותיה בבאלמינה לאריסים שישבו עליהן ב-1904. ב-1919 נשרף בניין העירייה הישן שבו שכן גם משרד הדואר. ב-24 ביולי 1924 הניח הנסיך אלברט, דוכס יורק (לימים המלך ג'ורג' השישי), את אבן הפינה לבניין העירייה החדש שנפתח רשמית ב-20 בנובמבר 1928. ב-1939 מנתה אוכלוסיית באלמינה 13,000 תושבים. בשנות החמישים נהרסה טירת באלמינה. בשנות מלחמת העולם השנייה קלטה באלמינה מספר גדול של מפונים מגיברלטר שהתארחו אצל משפחות מקומיות.
בשנות החמישים שימש מחנה פטריק הקדוש בבאלמינה כמתקן האימונים של הרובאים המלכותיים של אלסטר. רבים מהמתגייסים לצבא הבריטי ביצעו את הכשרתם הבסיסית בבאלמינה, לפני שהוצבו ביחידותיהם הקבועות. רבים מחיילים אלה שירתו במלחמת קוריאה בקפריסין ובארמיית הריין הבריטית.
כמו ערים רבות בצפון אירלנד, גם באלמינה סבלה במהלך הסכסוך בצפון אירלנד ("הצרות"). משנות השישים ועד 1998 היו בעיר מתחים דתיים ופוליטיים. במהלך השנים הללו נהרגו בעיר ובסביבתה 11 אנשים, רובם חברי קבוצות יוניוניסטיות.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20, חוותה באלמינה, כמו מרכזים תעשייתיים משגשגים לשעבר בצפון אירלנד, שינוי בכלכלתה ובתעשייתה. רבים מבתי החרושת שלה נסגרו. החל מראשית המאה ה-21 מהווה באלמינה מרכז חשוב לתקשורת ולמסחר. עם זאת, עדיין קיים בה מגזר תעשייתי משגשג שהמעסיקים העיקריים הם מישלן, חברת הסיגריות JTI וחברת ייצור האוטובוסים Wrightbus.
במרץ 2000 הוצע לשחקן ליאם ניסן, יליד באלמינה, לקבל אזרחות כבוד של העיר. המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית התנגדה לבחירה על רקע הערות שהשמיע ניסן בריאיון עיתונאי שנה קודם לכן על כך שכקתולי שגדל בעיר הוא חש תמיד שהוא "אזרח סוג ב'". על רקע ביקורת זו סירב ניסן לקבל את התואר והוא ציין שהוא תמיד היה גאה בקשר שלו לעיר. תחת זאת הוענק התואר בדצמבר 2004 לפוליטיקאי איאן פייזלי. ניסן קיבל את התואר בסופו של דבר ב-2013.
באלמינה מתוארת על ידי כמה פרשנים כעיר שיושבת בליבה של חגורת התנ"ך של צפון אירלנד. בעיר יש רוב פרוטסטנטי גדול. בראשית שנות התשעים, המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית, שהייתה המפלגה השלטת במועצת העיר, אסרה את קיום הופעתה של הלהקה Electric Light Orchestra בטענה שהלהקה תגרום לתופעות  פסולות כמו צריכת אלכוהול וסמים. המועצה גם אסרה ב-2005 את הקרנתו של הסרט הר ברוקבק על רקע היחסים ההומוסקסואליים שהוצגו בו ואת הופעתו של הסטנד-אפיסט רוי "צאבי" בראון. גישתה השמרנית של המועצה לא שיקפה בהכרח את דעת הקהל המקומית.
האוכלוסייה הקתולית של באלמינה מרוכזת בשניים מפרברי העיר. בשנים האחרונות נוצרו מתחים באזור דונקלג שרוב תושביו קתולים. מתחים אלו היו קשורים לאירועים של הצתת מדורות והנפת דגלים רפובליקניים. רשויות העיר עמלו להפיג את המתחים הללו. עקב בעיית סמים קשה בעיר, מכונה באלמינה "בירת הסמים של הצפון". צעדים משמעותיים נעשים לפתרון הבעיה.
ג'ון בריטהיט
ג'ון בריטהיט (באנגלית: John Breathitt; 9 בספטמבר 1786 – 21 בפברואר 1834) היה המושל ה-11 של קנטקי. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית הראשון שכיהן בתפקיד, והמושל השני בקנטקי שנפטר במהלך כהונתו. זמן קצר לאחר מותו, בקנטקי נקרא על שמו.
בראשית חייו, בריטהיט מונה לסגן מודד בטריטוריית אילינוי. בשובו לקנטקי, לימד בבית ספר כפרי. בריטהיט צבר מספיק כסף כדי להתקיים בזמן שלמד משפטים אצל השופט קיילב וולאס. ב-1811 נבחר בריטהיט לכהונתו הראשונה בבית הנבחרים של קנטקי. בריטהיט היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן מושל קנטקי ב-1828. אף ששותפו למפלגה ולמועמדות, וויליאם ט. בארי, איבד את תפקיד המושל לתומאס מטקלף, בריטהיט הביס את יריבו ונבחר לסגן מושל קנטקי.
במהלך כהונתו כסגן מושל קנטקי, בריטהיט היה אחד מכמה מועמדים שהוצעו לרשת את בסנאט של ארצות הברית. האספה הכללית נקלעה למבוי סתום בעניין המינוי והמושב לא אויש עד לכהונה ההבאה של האספה. בבחירות הבאות למושל קנטקי ב-1832, בריטהיט מונה על ידי המפלגה הדמוקרטית כמועמדה בבחירות. בריטהיט ניצח, אבל ג'יימס טורנר מורהד, מועמד המפלגה הוויגית לתפקיד סגן המושל, ניצח את מועמדו של בריטהיט לתפקיד. תחילה נהנה בריטהיט מפופולריות, עקב הגינוי הפומבי שלו למדיניותו של ג'ון קלהון, אך היה לו קושי לנהל את קנטקי, כיוון שהוויגים, חברי המפלגה היריבה, שלטו בבית הנבחרים. ב-21 בפברואר 1834, במהלך כהונתו כמושל, נפטר בריטהיט משחפת.
ראשית חייו
ג'ון בריטהיט נולד ליד ניו לונדון ב שבוירג'יניה ב-9 בספטמבר 1786. בריטהיט היה בנם הבכור מחמישה בניהם וארבע בנותיהם של ויליאם ואליזבת (וייטסט) בריטהיט. ויליאם בריטהיט, אביו, היגר למרילנד מסקוטלנד, ולאחר מכן עבר לוירג'יניה. אליזבת הייתה ממוצא אנגלי.
שניים מאחיו הצעירים הפכו מאוחר יותר לפעילים בפוליטיקה: ג'ורג' בריטהיט שימש כמזכירו הפרטי של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון, וג'יימס בריטהיט כיהן כתובע הכללי של קנטקי.
אחותו, ג'יין בריטהיט, נישאה לד"ר ג'ון סאפינגטון מנאשוויל, והם עברו להתגורר במרכז מיזורי ב-1817. במיזורי פיתח סאפינגטון עסקים, ומאוחר יותר רכש אדמות ועבדים, והיה לבעל השפעה פוליטית ב. עם זאת, סאפינגטון התפרסם בעיקר הודות לפיתוח כדורי כינין לטיפול במלריה. שניים מחתניו של סאפינגטון ואחד מנכדיו כיהנו כמושלי מיזורי.
בריטהיט חונך בביתו ולמד בבתי הספר הציבוריים המעטים שהיו בוירג'יניה. ב-1800 עברה משפחתו ל שבקנטקי, שם המשיך את לימודיו. כשהתבגר, עבר לעבוד באילינוי, וכשחזר לקנטקי החל ללמד בבית ספר כפרי. בריטהיט השקיע את הכנסותיו ברכישת אדמות, ובזמן קצר צבר מספיק כסף כדי להתקיים במשך כמה שנים. בריטהיט למד משפטים אצל קיילב וולאס, והתקבל ללשכת עורכי הדין של ב-1810.
ב-1812 התחתן בריטהיט עם קרוליין וייטאקר. לזוג נולדו תאומים, בן ובת. לאחר מותה של קרוליין, התחתן בריטהיט עם סוזן האריס מ שבוירג'יניה, ונולדה לו בת נוספת ממנה. האריס נפטרה בגיל 47.
קריירה פוליטית
ב-1811 נבחר בריטהיט לייצג את מחוז לוגן ב. הוא כיהן כנציג המחוז עד 1815. בבחירות למושל קנטקי ב-1828, חברי המפלגה הדמוקרטית בחרו בוויליאם ברי כמועמד המפלגה בבחירות. בהתחלה הוצעה לשופט ג'ון אולדהם לקבל את מועמדות המפלגה לתפקיד סגן מושל קנטקי, אך אולדהם דחה זאת, ובריטהיט הועמד לתפקיד במקומו. ברי הפסיד בבחירות לתומאס מטקלף. עם זאת, בריטהיט ניצח את שותפו של מטקלף,, בפער של יותר מ-1,000 קולות.
כסגן מושל קנטקי, בריטהיט קידם הקמת בתי ספר ציבוריים במדינה. ב-31 בדצמבר 1829 נבחר לנשיא האגודה החינוכית של קנטקי, וב-1833 מונה לנשיא אגודת בתי הספר המשותפת של קנטקי.
ב-1831 היה בריטהיט אחד המועמדים שהועלו בפני האספה הכללית לרשת את בסנאט של ארצות הברית, בריטהיט זכה ב-66 מתוך 137 קולות. חסרו לו שלושה קולות בלבד על מנת להגיע לרוב. מועמדים נוספים שהתמודדו ונכשלו היו ג'ון קריטנדן (68 קולות), ריצ'רד ג'ונסון (64 קולות) וצ'ארלס ויקליף (49 קולות). בתום 15 הצבעות האספה הכללית לא הצליחה לבחור מועמד, ולבסוף בחרה בהנרי קליי למלא את מקומו של רואן.
מושל קנטקי
ב-1832 בחרו חברי המפלגה הדמוקרטית בבריטהיט ובבנג'מין טיילור בהתאמה כמועמדיהם למושל וסגן מושל קנטקי. באקנר נפגע מתפיסת עולמו הדתית, שבאה לידי ביטוי, למשל, בהתנגדותו לטיפול בדואר בימי ראשון. משום כך, הוא נכשל בגיוס תמיכתם של כמה מעיתוני מפלגתו. בריטהיט ניצח את באקנר בהפרש קטן בבחירות לתפקיד מושל קנטקי, אך מורהד ניצח את טיילור, שותפו של בריטהיט, בבחירות לתפקיד סגן המושל.
בחירתו של בריטהיט הייתה הפעם הראשונה בה נבחר חבר המפלגה הדמוקרטית למושל קנטקי. עם זאת, הבחירות כללו הונאת בחירות. ב אחוז הקולות שנאסף ייצג רק 162.9% מכלל בעלי זכות ההצבעה במחוז, והן נרשמו לטובת בריטהיט. מרבית תושבי קנטקי היו מודאגים מהבחירות המתקרבות לנשיאות ארצות הברית. הם קיוו שהנרי קליי ינצח את הנשיא המכהן, אנדרו ג'קסון. עקב נטייה זו, הצביעו הבוחרים למועמדי המפלגה הוויגית בבחירות לשאר התפקידים הממשלתיים.
בראשית כהונתו, זכה בריטהיט לאהדה הן מחברי המפלגה הוויגית והן מחברי המפלגה הדמוקרטית, בזכות התנגדותו לפעולותיה של קרוליינה הדרומית במהלך. עקבהנחיותיו של בריטהיט, ב-2 בפברואר 1833 העביר בית הנבחרים בקנטקי החלטות המגנות את המשבר. פעולה זו הייתה משמעותית מאוד, כיוון שהצדקתו של ג'ון קלהון למשבר הייתה מבוססת בעיקר על החלטותיה של קנטקי מ-1799.
בריטהיט היה תומך נלהב בעקרונותיהם של תומכי ג'קסון. הוא הפעיל וטו נגד הצעות חוק ביקורתיות על מדיניות הקרקעות של ג'קסון, ותמך ברצונו של ג'קסון לפרק את. במקום זאת, בריטהיט העדיף לפתוח כמה בנקים ממלכתיים. עם זאת, אף שהוא ניסה לזכות בתמיכה מטעם הרוב של המפלגה הוויגית בבית הנבחרים, בריטהיט הצליח לשכור רק את בנק לואיסוויל של קנטקי. הוא העדיף להשלים את בנייתה של מסילת הרכבת בין כדי לשפר את התשתית והגישה לשווקים, נוסף על כך, תמך בהלוואה של 300 אלף דולר מהמועצה לפיתוח התשתיות של קנטקי למען השלמת המסילה. ב-1833 אושרה הלוואה של חצי מהסכום המבוקש גרידא, וכתוצאה מכך מסילת הברזל לא הושלמה עד 1851.
בריטהיט היה חלק מ בקנטקי. ב-1832 טען כי אלכוהוליזם הוא הסיבה לשיעור מעשי הרצח הגבוה במדינה. כאשר הוקמה אגודת המתינות המחוקקת בקנטקי ב-13 בינואר 1834, נבחר בריטהיט לנשיאה וסגנו ג'יימס מורהד והיה לאחד מחמשת סגני הנשיאים באגודה.
בריטהיט נפטר משחפת ב בפרנקפורט ב-21 בפברואר 1834, והיה המושל השני בקנטקי שנפטר במהלך כהונתו. בריטהיט נקבר ב. מחוז בריטהיט בקנטקי הוקם ב-1839 ונקרא על שמו. ב-5 במרץ 1872 החליטה האספה הכללית בקנטקי להקים אנדרטה מעל קברו של בריטהיט ברוסלוויל.
אנאהיט
אנאהיט (בארמנית: Անահիտ, במערב איראן "אנאהיטי", מפרסית - אנאהיטה = "טהורה", ביוונית אנאיס) הייתה אלת-אם ב, אלת הפיריון והאהבה, "המיטיבה עם בני האדם", בת (או אשתו) של האל אראמזד. יוחסו לה תפקידים בהגנה על האמהות והנישואים, ובריפוי המחלות. פולחנה בארמניה נוצר בערך במאות ה-1 לפנה"ס -3 לספירה בעת התפשטות דת זרתוסטרא והתרבות ההלניסטית בארץ זו, על בסיס פולחן האלה ("יאזאטה" ) הפרסית של הפוריות, ארדווי סורה אנאהיטה (נהיד). להבדיל מהאלה הפרסית, אנאהיט הארמנית לא הייתה, כנראה, קשורה למים ולא למלחמה ולמוות. בארמניה הקדומה אנאהיט הייתה ידועה בשמות "המלכה הגדולה" או "זאת שנולדה מזהב", "האם של זהב" (אוסקֵמאיר), "אנאהיט הגבירה" (טיקין אנאהיט). פסלה מזהב הוצב במקדש הראשי של העיר ארזה (מאוחר יותר ארזנקה - בימינו ארזינג'אן, על גדת הנהר מוראט, בימינו אראצאני. מקדשים חשובים שלה היו גם בארטאשאט וביאשטישאט.
בפנתאון הארמני
לפי סטרבון במאה 1 לפנה"ס ועד המאה ה-1 לספירה דת הארמנים הייתה זהה לזו של הפרסים והמדים, ועבדו במיוחד את האלה אנאהיט ("אנאיטיס" בפי סטרבון) .פולחן אנאהיט החל להתפשט בארמניה ובו זמנית באסיה הקטנה ובסוריה בימי שלטונו של המלך הפרסי ארתחששתא השני הקרוי "ממנון". עד לתחילת שלטונם של המלכים הסאסאנים אזכורם של מקדשים לכבוד אנאהיט מעיד על תפוצת פולחנה גם באזורים שממערב לפרס, כמו בבל וארמניה. עם זאת בחפירות הארכאולוגיות, שנערכו באופן יחסית אינטנסיבי באותם האזורים לא נמצאו שרידי מקדשים של אלה. אנאהיט הייתה אלה ראשית בממלכה הארמנית העתיקה, פטרוניתם של מלכי ארמניה. . כך למשל, המלך טירידאטס הראשון דיבר בשבח "הגבירה האצילית אנאהיט, אם הדעת, בתו של אראמזד הגדול והכל-יכול".
בשנת 1872 בשדה בעיר העתיקה סאטאל או סאטאלה, בקפדוקיה,(בימינו - הכפר הטורקי סאדאק) נתגלה קטע מפסל מברונזה בדמות ראש של אלה, המזכיר את האלה היוונית אפרודיטה, והמיוחס על ידי חלק מהחוקרים לאלה אנאהיט, הזהה לאפרודיטה ברוח האמונה הסינקרטית ההלניסטית-איראנית. הוא נמצא בימינו במוזיאון הבריטי בלונדון. לפי מקורות עתיקים פסלי הזהב של אנאהיט בארמניה נוצרו על ידי פסלים יוונים.
אחרי התנצרותה של ארמניה בימי שלטונו טירידאטס השלישי, כל פסלי אנאהיט ברחבי ארמניה הושמדו.
מקדשיה
מקדשים של אנאהיט הוקמו בארז, ארמוויר, ארשאט ואשטישאט. ידועים הפסלים שהקים לכבוד האלה המלך ארטאשס הראשון. גם הר במחוז סופנה נודע כ"כס המלכות של אנאהיט (אתור אנאהטה). כל המחוז ארז באזור אקיסילנה (אקגיאץ) נקרא "אנהטקן גאוואר". לפי פלוטרכוס המקדש של אנאהיט היה העשיר וההדור ביותר בארמניה. בעת מסעו של מרקוס אנטוניוס בארמניה הפסל של האלה רוסק לרסיסים על ידי חיילים רומאים. פיליניוס הזקן סיפר סיפור הקשור לכך. הקיסר אוגוסטוס שהוזמן לארוחת ערב אצל אחד ממפקדיו, שאל את המארח אם זה נכון שאלו שחיללו את פסלה של אנאהיט נענשו על ידי האלה הנקמנית."לא!" השיב הגנרל. להפך, יש לי המזל להגיש לך בארוחה חלק ממותנה של אותו פסל מזהב". הארמנים בנו אחר כך מחדש פסל זהב לאלה, ששרד עד לימי גרגוריוס המאיר.
חגה השנתי של אנאהיט בחודש נאוואסרד היה הזדמנות לאספות גדולות, שבהן רקדו, שרו, דקלמו והתקיימו תחרויות. חולים ונכים פקדו את מקדשי האלה כדי לבקש מזור. ראש פסלה מברונזה של אנאהיט הפך לסמל לרפואה הארמנית הקדומה. לאנאהיט הוקדש כל יום ה-19 בכל חודש: אז הקריבו לה ענפים ירוקים ופרות בוסר לבנות, שהיו מסומנות בעזרת לפיד.
קישורים חיצוניים
גישה ב-10 במרץ 2015 Vahan Kurkjian, History of Armenia, ch.XLI, Armenian Literature American General Benevolent Union of America, 1958, באתר אוניברסיטת שיקגו
גני הבסל
גני הבסל (טורקית Hevsel Bahçeleri) הוא כינויו של שטח מעובד בן 700 הקטאר המשתרע בין נהר החידקל למצודת דיארבקיר בעיר דיארבקיר בדרום-מזרח טורקיה.
הגנים קיימים מאז ייסודה של העיר, ולאורך הדורות הם סיפקו מים ומזון לתושבי דיארבקיר. הגנים נזכרו לראשונה בכתבים ארמיים במאה ה-9 לפנה"ס, והם הושמדו בשנת 866 לפנה"ס כאשר אשורנצירפל השני, מלך אשור צר על העיר וכבש אותה. הגנים נהרסו גם בעת המצור הסלג'וקי ב-1085. בתקופה העות'מאנית גדלו עצי תות בגנים, ואלה תמכו בתעשיית המשי של העיר. הנוסע העות'מאני אווליה צ'לבי ציין ב-1655 כי הגנים השתרעו על פני שתי גדותיו של הנהר, וניטעו בהם פרדסים, עצי גפן וגני ורדים ובזיליקום. במאה ה-19 דיווחו נוסעים על מגוון רחב של פירות וירקות שגדלו בגנים, וציינו במיוחד גידולי מלון, ענבים, משמש ואבטיח. הגנים סיפקו את צריכת הפירות והירקות של תושבי העיר עד שנות ה-60 של המאה ה-20. בנוסף סיפקו הגנים עץ גלם שהופק מעצי צפצפה וערבה. כיום מכסים עצי צפצפה כ-250 הקטאר משטח הגנים, והיתר משמש עדיין עבור גידול ירקות ופירות.
עומרי דור
עומרי דור (נולד בשנת 1979) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף המכהן כמפקד בסיס פלמחים של חיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה
דור סיים קורס טיס מס' 141 במגמת מסוקים ב-1998. שירת כטייס מסוקי קרב בטייסת 161. ב-2010 מונה לסגן מפקד טייסת מגע הקסם, ב-2013 מונה לראש מדור שעות טיסה ודלק בלהק ראש המטה. ב-2014 מונה למפקד טייסת מגע הקסם. ב-2017 מונה לראש ענף סיוע באש בלהק השתתפות ומסוקים. ב-2018 מונה לראש מחלקת סגל בלהק כוח האדם.
דור נשוי ואב לשלושה. הוא בעל תואר ראשון במשפטים ומנהל עסקים מהמרכז הבינתחומי, ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
ז'יגמונד פרקשהאזי
ד"ר ז'יגמונד פרקשהאזי (במקור פישר, בהונגרית: Farkasházy Zsigmond ;מרושאויוואר, 23 באוגוסט 1874 – בודפשט, 15 ביוני 1928) היה פוליטיקאי, עיתונאי, חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט), עורך דין יהודי-הונגרי, בעל תואר אצולה. אחיו, ינה פרקשהאזי היה יצרן פורצלן, קרמיקאי וסופר תולדות האמנות.