cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהושע בלאו
ביוגרפיה
המשפחה התיישבה בתל אביב, ויהושע בלאו קיבל תחילה שיעורים פרטיים בתלמוד ובלילות למד לבד עברית וערבית. בהמשך נרשם ללימודים באוניברסיטה העברית. באביב 1942 קיבל את התואר מוסמך בשפה וספרות ערבית כחוג ראשי ובמקרא ובלשון עברית כחוגים משניים. בשנים 1942–1955 הורה בבתי ספר תיכוניים, בתחילה בגימנסיית מוריה והגימנסיה העירונית הדתית בתל אביב ואחרי-כן בסמינר מזרחי לבנים בירושלים. ב-1945 נשא לאישה את שולמית לבית חביב (אחותו של אבשלום חביב), מורה. לזוג שני ילדים, בן ובת.
במלחמת העצמאות שירת ביחידת שפ"ן - שירות פענוח נסתרות, בתחום פיצוח צפנים.
בינואר 1950 קיבל תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית על עבודתו 'דקדוק הערבית-היהודית של ימי הביניים בעיקר על סמך טקסטים בלתי-ספרותיים' בהדרכתו של דוד צבי בנעט. מורהו החשוב השני היה יעקב פולוצקי מהחוג לבלשנות. בשנת 1954 החל לשדר פינה ברדיו בנושא הלשון העברית. בשנת 1955 קיבל פרס לחוקרים צעירים מהקרן ע"ש מוריץ ושרלוטה ורבורג של האוניברסיטה העברית, על עבודתו "מחקרים בתחבירם של המדרשים"
החל מ-1959 החל לשמש כחבר באקדמיה ללשון העברית, בתחילה כחבר־יועץ, והחל מ-1963 כחבר מלא. בשנים תשמ"א–תשנ"ג (1981–1993) היה נשיא האקדמיה.
בלאו היה פרופסור אורח באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, באוניברסיטת ניו יורק, באוניברסיטת קייפטאון, בישיבה יוניברסיטי, באוניברסיטת איטווש בבודפשט, באוניברסיטת לוצרן, ובאוניברסיטת הרווארד.
ב-20 באוקטובר 2020 נפטר בביתו שבירושלים בגיל 101.
תיאור מחקריו
מחקריו של בלאו עסקו בשני תחומים עיקריים: הראשון הוא מחקר הערבית הבינונית בכלל, והערבית היהודית בפרט. השני הוא בלשנות שמית, ומחקריו בתחום זה נגעו בעיקר להתהוותה ולהתפתחותה ההיסטורית של לשון המקרא. בנוסף לכך כתב ספרים ומאמרים בתחום העברית החדשה, לשון חז"ל וארמית.
מחקר הערבית היהודית בפרט והערבית הבינונית והכללית בכלל
יהושע בלאו היה גדול חוקרי הערבית היהודית של ימי הביניים בעולם. בימי הביניים שימשה הלשון הערבית, לצד העברית, כלשון התרבות של היהודים בארצות הדוברות ערבית. העילית היהודית כתבה בערבית היהודית רבות מיצירות הספרות הנשגבות שלה. מה שמציין את הערבית היהודית של ימי הביניים בפרט ואת הערבית הבינונית (שהערבית היהודית היא אחד מענפיה) בכלל הוא שאינן כתובות לא בערבית הקלאסית ולא בערבית המדוברת (מה שמכונה נאו-ערבית) אלא בלשון מעורבת, אשר מתחלפים בה יסודות קלסיים, בתר-קלסיים ונאו-ערביים בהתחלפות מגוונת. כן מרובים בה תיקונים מדומים, המשקפים ניסיונות שווא של הכותבים להגביה את סגנונם. הבנה מדויקת של הלשונות האלה חיונית כדי לרדת לעומקם של טקסטים אלו, שלחלק גדול מהם חשיבות תרבותית גדולה. ניתוח היסודות הנאו-ערביים מאפשר לשחזר את ההיסטוריה של הלהגים הערביים המודרניים.
מספריו של בלאו בנושא:
ברוטוס (פסל)
ברוטוס (באיטלקית: Brutus) הוא פֶּסֶל שיצר הפסל מיכלאנג'לו בואונרוטי בשנת 1539–1540. הפסל הוא דיוקן של מרקוס יוניוס ברוטוס, פוליטיקאי רומאי בן המאה הראשונה לפנה"ס שהיה מראשי הקשר לרציחתו של הדיקטטור יוליוס קיסר.
יהושע בלאו
תחביר הלהג הערבי של אזור ביר זית
בשנת 1960 יצא לאור ספרו Syntax des palästinensischen Bauerndialektes von Bir-Zet ("תחביר הלהג הערבי הארץ ישראלי של חקלאי ביר זית"). ספר זה מתבסס על 132 סיפורים עממיים מביר זית שנאספו בידי הנס שמידט ויצאו לאור על ידו יחד עם פאול קאלה (גטינגן 1918/1930). הסיפורים כתובים בלהג המקומי המוגבה, במעין לשון תקנית של הדיאלקט ששימשה בסיפורים. החלק הראשון של החיבור דן בתחבירם של חלקי הדיבר, החלק השני בתחביר המשפט.
ברוטוס (פסל)
הפסל היה ראשון הפסלים שהחלו נוצרים באיטליה בשנות הארבעים של המאה השש עשרה ועוצבו על פי הדגמים של הפיסול הרומאי העתיק. בניגוד לפסלים שנוצרו בעבר, הפסלים בסגנון הרומאי מוצבים על בסיס, הגימור של הטורסו הוא יותר מעודן כאשר הפסל לא נחתך אלא מגומר בצורה מעגלית והם חלולים בחלקם האחורי.
יהושע בלאו
דקדוק הערבית-היהודית של ימי הביניים
זהו עיבוד של עבודת הדוקטור של בלאו, ובו הוא מנתח את היסודות הלא-קלסיים הנמצאים בטקסטים ערביים-יהודיים, בעיקר מן השליש הראשון של האלף השני, שהיא התקופה הקלאסית של הערבית היהודית בכלל ושל גניזת קהיר בפרט, כשהוא ממשיך בניתוחיו את דרכו של מורהו דוד צבי בנעט. מאחר שהספר עוסק במרחב הגאוגרפי העצום שבו כתבו ערבית-יהודית על פני מאות בשנים, הוא אינו מתאר לשון אחידה אלא סוקר את הלשון הערבית-היהודית תוך התחלפויותיה והתגוונויותיה הנרחבות כל כך. עד הופעת הספר לא היה בידי הבלשן המעוניין תיאור בלשני כולל אלא הקדמות לספרים בודדים בלבד.
ברוטוס (פסל)
הפסל מציג את ברוטוס לבוש בטוגה וראשו מופנה לצידו. לפי ג'ורג'ו וזארי הפסל נוצר על ידי מיכלאנג'לו בהשראת תחריט אבן חן של ברוטוס, שנוצר במהלך העת העתיקה. חוקרים מודרניים פקפקו בהסבר של וזארי תוך שהם מציינים ששום תחריט כזה של ברוטוס לא נמצא והם הגיעו למסקנה, על סמך הדמיון בין הפסל של מיכלאנג'לו לפסליו של קרקלה, שפסלי קיסרי השושלת הסוורית היוו את ההשראה לפסל של ברוטוס.
יהושע בלאו
תשובות הרמב"ם
הרמב"ם כתב את תשובותיו בערבית, להוציא את המקרים המעטים שהשואל לא ידע ערבית. בלאו ההדיר את השאלות והתשובות, תרגמן וליוון בהערות. השאלות נאספו בעיקרן משלושה כתבי יד וחשיבותן גדולה לא רק מבחינה הלכתית אלא גם מבחינה בלשנית ואף היסטורית. גם התשובות שכבר תורגמו בימי הביניים גדול החידוש בתרגומן החדש, מפני שמתרגמי ימי הביניים לא היו מעוניינים אלא בצד ההלכתי, והשמיטו מן השאלות את הרקע ההיסטורי. הכרך השלישי מכיל ניתוח בלשני של לשון השאלות והתשובות.
תיאור התהוותה של הערבית היהודית
בשנת 1965 יצא ספרו The Emergence and Linguistic Background of Judaeo-Arabic: A Study of the Origins of Neo-Arabic and Middle-Arabic ("התפתחותה ורקעה של הערבית היהודית: מחקר מקורותיה של הערבית הבינונית והערבית החדשה"), שזכה לשלוש מהדורות. הספר מתאר את הרקע התרבותי והלשוני שממנו צמחה הערבית הבינונית בכלל והערבית היהודית בפרט. תיאור זה עוסק במעמד הערבית הקלאסית בתחילת האסלאם ובראשיתם של הדיאלקטים הערביים ומאפשר להסיק מסקנות חשובות לגביהם. לפי המחקר הערבית הבינונית התהוותה בעקבות מסעי הכיבושים של הערבים במאות השביעית והשמינית: העמים הכבושים, שנטשו את שפתם ועברו לערבית, לא קלטו את הערבית הספרותית הקלאסית אלא חלקית, ובכתביהם נתערבבו גם יסודות דיאלקטליים ותיקונים מדומים, מה שהפך את לשונם לערבית בינונית. בשלושת הנספחים נידונות בעיות מיוחדות של הערבית-הבינונית והערבית היהודית, בהן אופיים הלשוני של פפירוסים קדומים, מבנם של היסודות העבריים המתועדים בטקסטים ערביים-יהודיים, וסימון לוואים בלתי-מיודעים בערבית בינונית ובדיאלקטיים מודרניים.
ברוטוס (פסל)
הדיוקן של ברוטוס מבוסס על הדיוקנאות שמופיעים על מטבעותיו של ברוטוס, המטבעות הללו נטבעו בין השנים 44-42 לפנה"ס בשעה שברוטוס שהה בפרובינקיות המזרחיות והכין את צבאו לקראת ההתמודדות בקרב כנגד הטריומווירט השני. רוב החוקרים מחשיבים את התיאור של ברוטוס המופיע על המטבעות הללו כריאליסטי וכנאמן ביותר למראהו של ברוטוס האמיתי.
יהושע בלאו
דקדוק הערבית הנוצרית
בשנת 1966/7 הופיע ספרו A Grammar of Christian Arabic: Based mainly on South-Palestinian texts from the First Millennium ("דקדוק הערבית הנוצרית: מבוסס בעיקר על טקסטים מדרום ארץ ישראל מן האלף הראשון לספירה"). ספר זה מתאר את הערבית הבינונית שבכתבי הנוצרים האורתודוקסיים, ה"מֶלִכִּיתים", שנכתבו ברובם במנזרי דרום ארץ ישראל ונשתמרו במנזר סנטה קתרינה שבסיני. לשון זו הייתה כפי הנראה גם לשונם הספרותית של הערבים המלכיתים ממזרח לארץ ישראל (על לשון הערבים המלכיתים הרחיב בלאו במאמרו משנת 1994: A Melkite Arabic Literary Lingua Franca from the Second Half of the First Millennium).
בניגוד לספרו 'דקדוק הערבית היהודית' המתאר סוגי לשון רבים, ספר זה משרטט שפה אחידה פחות או יותר. כך נמצאו דקדוק זה ו'דקדוק הערבית היהודית' משלימים זה את זה, זה מתאר לשון אחידה וזה סוגי שפה מגוונים. הבדל אחר בין שני הדקדוקים הוא שלטקסטים שנכתבו בערבית היהודית חשיבות תרבותית גדולה, ואילו הספרות המלכיתית היא ספרות אפיגונית, ברובה תרגומים מיוונית ומסורית, שמעטים בה מאוד ספרים מקוריים.
מחקרים בערבית בינונית
בשנת 1988 יצא לאור אוסף מאמרים פרי עטו בשם Studies in Middle Arabic and its Judaeo-Arabic Variety. המאמרים שקובצו באוסף זה עוסקים בערבית היהודית בפרט ובערבית הבינונית בכלל, כולל שלושה מאמרים שנכתבו בשותפות עם פרופסור סיימון הופקינס. אחד מנתח מכתב מנוקד, שניים מהם על הכתיב הערבי היהודי הפונטי. מאמר ארוך מוקדש לניתוחו הלשוני של טקסט כתוב באותיות קופטיות מן המאה השלוש עשרה. במאמר אחד בלאו מנסה לשחזר את ההטעמה בערבית, באחר הוא דן בקצרה בסוגי תיקונים מדומים על סמך חומר ערבי בינוני. במאמר קצר בלאו מביע ספקות לגבי הטענה שבידינו תרגומים ערביים נוצריים מלפני האסלאם. המאמרים עודכנו, והמאמר על התהוות הדיגלוסיה הערבית סודר מחדש.
מדריך ללהגי הערבית הבינונית
בשנת 2002 נתפרסם ספרו A Handbook of Early Middle Arabic ("מדריך לערבית הבינונית הקדומה"). הספר מכיל תיאור דקדוקי של סוגי הערבית הבינונית של המחצית השנייה של האלף הראשון, טקסטים המדגימים אותם ומילון הכולל את כל המילים המובאות בספר. המגוון הרחב של סוגי הערבית הבינונית הנידונים מורכב מטקסטים מוסלמיים, נוצריים ויהודיים, והם מודגמים בטקסטים מייצגים מוערים, שבחלקם זה פרסומם הראשון. הטקסטים הערביים היהודיים, המתועתקים באותיות עבריות, כתובים רק בחלקם בכתיב התקני, המחקה את הכתיב הערבי המקובל. אחרים מתועתקים בכתיב פונטי שאין בינו לבין הכתיב הערבי המקובל ולא כלום וששימש רק עד המאה העשירית. כתיב פונטי זה מאפשר לעמוד על קווי לשון שהיו מוסתרים בטקסטים כתובים בכתיב התקני.
מילון לטקסטים ערביים-יהודיים מימי הביניים
המילון מכוון בעיקרו לטקסטים ספרותיים ולטקסטים תיעודיים מן השליש הראשון של האלף השני, שהוא התקופה הקלאסית של הערבית היהודית ושל הגניזה. הוא מבוסס על כתביהם של גדולי ישראל (רב סעדיה גאון, רבי יהודה הלוי, הרמב"ם ואחרים) וכן כלול בו חומר מספרות השאלות והתשובות, ממכתבים אישיים ומסחריים ומתעודות אחרות. הספרות המילונית לטקסטים אלו הייתה מוגבלת למדי והמילון בא להשלים את החומר החסר. הוא מתעד בעיקר את היסודות שאינם קלסיים, ובזה ייחודו וחידושו. המילון זכה ב-The Association of Jewish Libraries RAS Division Reference Award 2007.
התהוותה והתפתחותה ההיסטורית של לשון המקרא ובעיות בבלשנות שמית
בלאו הרבה לעסוק בבלשנות שמית בנוסף לערבית והתעניין במיוחד בהשתלשלותם ובשחזורם ההיסטורי של ההגאים והמילים ("המורפמות") של לשון המקרא. בנוסף לשני אוספי מאמרים אחד בעברית, אחד בשפות אחרות, הוא פרסם שני סיכומים, אחד דקדוק קצר וכולל באנגלית, האחר ספר לימוד אוניברסיטאי מפורט בעל רמה גבוהה לסטודנטים. כן כתב ספרי לימוד לדקדוק העברית לבתי הספר התיכוניים.
הנה תיאור של כמה מספריו בנושא זה:
תיקונים מדומים בשפות שמיות
בספר On Pseudo-Corrections in Some Semitic Languages מנסה בלאו להראות שכאשר לשון יָקְרָה באה במגע עם שפה המונית, דוברי הלשון ההמונית מנסים לחקות את שפת היקרה, אולם בגלל ידיעתם הלקויה בה, הם בונים צורות שאינן קיימות לא בשפה היקרה ולא בלשון ההמונית. עד ספרו של בלאו רק סוג אחד של "תיקון" כזה היה ידוע: תיקון יתר (hyper-correction), שבו משתמש הדובר ההמוני בצורה המתועדת בלשון היָקְרָה, אולם בהקשר שהוא משתמש בה הצורה של לשון היקרה זהה עם זו של השפה ההמונית. בלאו מצא סוגים אחרים של חיקוי מוטעה של לשון היָקְרָה, מעין מה שהוא קרא תיקון למחצה (half-correction, hypo-correction), ואף טבע מונח-על הכולל תיקון יתר ותיקון למחצה, הוא 'תיקון מדומה' (pseudo-correction). בלאו מנתח סוגים שונים של תיקונים מדומים בעברית וכנענית, באוגריתית, בארמית, בערבית, ואף בכתובות דרום-ערב ובגעז. לספר שני נספחים, האחד דן בכתיב חריג של ש/ס, האחר בתאוריה של הדיסימילציה של עיצורים כפולים.
דקדוק השפה העברית
ספרו A Grammer of Biblical Hebrew זה של בלאו הוא דקדוק המוקדש לזכרו של מורהו יעקב פולוצקי, בנוי לפי שיטת ה-Porta Linguarum Orientalium ומכיל תורת ההגה, תורת הצורות וסיכום של התחביר, המבוסס כולו על קטעי המקרא המובאים בליווי הערות ומילון בחלק השני של הספר, בראשית לז-מה (סיפורי יוסף) וספר יונה. הספר מכיל בחלקו השני גם תרגילים וביבליוגרפיה נבחרת, המתחלקת למחקרים כלליים בשמית, לדקדוקים בעברית המקרא וחיבורים כוללים ולמונוגרפיות. במהדורה השנייה נוספו עשרה עמודים של הוספות ותיקונים.
תחיית העברית ותחיית הערבית הספרותית
חיבור זה דן בתחיית העברית החדשה תוך השוואה עם תחיית הערבית הספרותית, בניסיון להבחין כך בין תופעות כלליות המשותפות לשתי הלשונות לבין המיוחד לכל אחת משתי השפות. בדרך זו ניסה בלאו להביא לידי הסתכלות מאוזנת יותר בהתפתחותן של שתי השפות. הספר מתאר את הרקע הלשוני של שתי השפות, מעמת את החברה היהודית המסורתית עם הערבית, את תחיית העברית עם תחייתה של הערבית הספרותית, ואת העברית החדשה עם הערבית הספרותית החדשה. הוא דן בהשפעת הסטנדרט האירופי ובאקדמיות ללשון.
רב צליליות בעברית המקראית
במחקר משנת 1982, שכותרתו On Polyphony in Biblical Hebrew ("על רב צליליות בעברית המקראית") מראה בלאו כי בעברית המקראית התקיימו חי"ת ועי"ן וילוניות לצד אלה הלועיות, על אף שהבחנה זו איננה משתקפת בכתיב המקראי ולא נשתמרה במסורות ההגייה (כפי שקרה באות שי"ן). בלאו מסתמך בעיקר על תעתיקי תרגום השבעים לשמות עצם פרטיים המכילים חי"ת ועי"ן, שיש שהם אינם מתעתקים אותן כלל ויש שהם מתעתקים אותם ב-כי/גמה. הוא מצביע על עקביות בתעתיק: חי"ת ועי"ן המשוחזרות על פי שיקולים בלשניים כווילוניות משתקפות ככי וגמה בהתאמה, ואילו אלה המשוחזרות כלועיות אינן משתקפות בתעתיק. עובדה זו מוכיחה כי בתקופה שבה נכתב התרגום (מאה 2-3 לפנה"ס) נשמרה עדיין ההבחנה הקדומה בין החיתוך הלועי והווילוני של חי"ת ועי"ן, לפחות בדיאלקט שאותו הכירו המתרגמים.
אוסף מחקרים עברי: עיונים בבלשנות העברית
הספר הזה הוא בעיקרו אוסף של מאמרים מתחום הבלשנות ההיסטורית של עברית המקרא שנתפרסמו לפני כן בכתבי עת ובמאספים מדעיים. נוספו שני מאמרים חדשים, אחד מהם (עמ' 66–71) מבליט את מרכזיותה של הנחת הטעמת מלעיל להבנת תורת הצורות של המקרא, נושא שעוסקים בו גם שני מאמרים קודמים של בלאו שנוספו למאסף זה (עמ' 41–65). כן צורף לספר תרגום עברי של שישה מאמרים שנכתבו בגרמנית. אחד המאמרים, שעובד ועודכן, הוא מחקר מפורט (עמ' 137–148) הטוען שהמילית 'אֵת' תפקידה לעולם אקוזאטיווי. גם המאמרים העבריים המקוריים עודכנו. למאסף מצורפת גם ההרצאה 'תחיית העברית ותחיית הערבית הספרותית (עמ' 290–312) שממנה צמח הספר 'תחיית העברית...' ותרגומו האנגלי.
אוסף מחקרים באנגלית: נושאים בעברית ובלשונות שמיות
בשנת 1988 יצא לאור אוסף מחקרים הכתובים אנגלית בשם Topics in Hebrew and Semitic Linguistics. במאסף זה נכללו מאמריו של בלאו בבלשנות ההיסטורית של עברית המקרא ולשונות שם (להוציא את המחקרים שבבלשנות ערבית, שנאספו במאסף Studies in Middle Arabic). המאמרים עודכנו לספר. המאמר הראשון במאסף (עמ' 11–19) נכתב במיוחד לספר זה ומשמש מעין הקדמה למאסף וכעין מסגרת למאמרי הספר. הוא כולל ממעוף ציפור הן היסטוריה חיצונית של העברית, הן תיאור מבנה של עברית המקרא, והמאמר מפנה למחקרים השונים שבמאסף. מאמר ארוך (עמ' 50–104 ) מוקדש למעתק הגאים חלש ול-שׂ העברית. חשיבות מיוחדת מייחס בלאו למחקר על התפתחותה המקבילה של סיומת הנקבה -_ת (עמ' 126–137), כי הוא מוכיח באיזו מידה עשויה אף השתלשלות צורנית חריגה מקבילה בלשונות שם שונות לא לנבוע ממורשה משותפת אלא מהתפתחות מקבילה, והרי בעיית ההתפתחות המקבילה לעומת מורשה משותפת היא אחת מבעיות היסוד של הבלשנות המשווה. שני המאמרים האחרונים עוסקים באוגריתית (עמ' 339–343) ובמואבית (עמ' 344–358).
תורת ההגה והצורות
זהו ספר לימוד אוניברסיטאי מפורט בעל רמה גבוהה לסטודנטים. מהדורה חדשה מעודכנת ומורחבת יצאה לאור בשנת 2010 בהוצאת האקדמיה ללשון העברית. באותה השנה יצא גם עיבוד אנגלי של הספר בהוצאת Eisenbrauns.
לקריאה נוספת
Österreichischer Herkunft, Böhlau, Wien 1992'' (גירוש והתחלה מחדש: אזרחים ישראלים יוצאי אוסטריה)
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
בית גרושקביץ
בית גרושקביץ הוא מוזיאון וארכיון היסטורי לתולדות העיר קריית מוצקין.
היסטוריה
המוזיאון ממוקם בבניין ששימש בעבר כביתו של אריה גרושקביץ, שהיה ראש המועצה הראשון במקום. בית המשפחה נתרם לצורכי ציבור ושימש תחילה כספריית השאלה ביישוב. המבנה ניצב ברחוב גרושקביץ הנושא את שמו של ראש המועצה מאז פטירתו. אז, הוסב שמו של הרחוב מהשם "רחוב התקווה".
בשנת 2004 הוחלט לשפץ את המבנה ולשמר אותו, ושנתיים לאחר מכן נחנך המוזיאון. בחלק המוזיאוני פריטים מחיי היום יום ששימשו את המתיישבים הראשונים ביישוב, כגון כלי עבודה, כלי בית וביגוד. בחלק הארכיוני נשמרים מסמכים ופרוטוקולים הקשורים ליישוב, שנכתבו החל משנת 1935, לצד תמונות מחיי היישוב, סיפורי מייסדים, אוסף קטעי עיתונות אודות היישוב ודגם של היישוב בראשיתו.
פרנץ פון היפר
פרנץ ריטר פון היפר (בגרמנית: Franz Ritter von Hipper; 13 בספטמבר 1863 – 25 במאי 1932) היה אדמירל בצי הקיסרי הגרמני של הקיסרות הגרמנית. הוא התפרסם כמפקד שייטת סיירות המערכה בקרב יוטלנד במלחמת העולם הראשונה, אחד מן הקרבות הימיים הגדולים בהיסטוריה.
ביוגרפיה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 הוביל היפר את סיירות המערכה לכמה פשיטות על החוף הבריטי, החשובה שבהן הייתה הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי, בדצמבר 1914. בשל פשיטות אלה כונה היפר בבריטניה "רוצח התינוקות" (Baby Killer). ב-24 בינואר 1915 הופתע היפר על ידי הבריטים, בפיקודו של דייוויד ביטי: היפר ניסה לבצע פשיטה נוספת, אך הבריטים ידעו על כך מראש לאחר שפענחו את התשדורות הגרמניות, והיו מוכנים מבעוד מועד. הקרב שהתפתח נודע כקרב שרטון דוגר, ובו איבדו הגרמנים סיירת משוריינת אחת; סיירת מערכה אחת ניזוקה קשות. בצד הבריטי נפגעו שתי אוניות, אך לא הוטבעו. היפר הצליח להציל את רוב הכוח שבפיקודו, במיומנות ועם לא מעט מזל.
בקרב יוטלנד הצליחה השייטת בפיקודו של היפר להטביע שלוש סיירות מערכה בריטיות, ולהציל את עיקר הכוח הגרמני בעזרת מתקפת התאבדות על הצי הבריטי, מתקפה שבה נפגעו קשות רוב אוניותיו של היפר, ואחת מהן טבעה בסופו של דבר. מבין ארבעת האדמירלים שפיקדו על הקרב (ג'ון ג'ליקו ודייוויד ביטי מן הצד הבריטי, ריינהרד שר והיפר בצד הגרמני), רק היפר נחשב על ידי ההיסטוריונים כמי שתפקד ללא טעות. זמן קצר לאחר הקרב העניק מלך בוואריה, המלך לודוויג השלישי, אות אבירות להיפר.
באוגוסט 1918 קודם היפר לדרגת אדמירל, וקיבל את הפיקוד על צי הים הפתוח, במקום ריינהרד שר, שהפך למפקד הצי. שֶר ומטה הצי היו נחושים בדעתם לנסות ולעשות ניסיון אחרון לתקוף את הצי הגדול הבריטי. כמו בתוכנית המקורית של יוטלנד, הרעיון היה למשוך את הצי הבריטי מנמליו; ואולם הפעם ימתין לו במארב כל צי הצוללות הגרמני. במקביל, ייצא צי הים הפתוח כולו לקרב מול הצי הבריטי, ללא התחשבות באבדות. המטרה הייתה להסב לבריטים אבדות קשות ככל האפשר לפני חתימת הסכם שביתת נשק; הקיסר והקנצלר לא ידעו על התוכנית, אם כי הקנצלר אמר מאוחר יותר שהיה מאשר תוכנית כזו. התוכנית נועדה להתבצע ב-30 באוקטובר, והייתה אמורה להיפתח בהפגזה של סיירות המערכה הגרמניות באזור תמזה והפגזה של צי הים הפתוח בפלנדריה. לאחר ההפגזות יצטרפו סיירות המערכה לצי הים הפתוח, וימתינו לצי הבריטי שהיה צפוי להגיע מבסיסיו בסקוטלנד. הגרמנים קיוו שאם יצליחו להסב לבריטים נזק כבד, יסייע הדבר לגרמנים בשיחות שביתת הנשק.
ואולם, בשורות הצי הגרמני פשטה תסיסה נרחבת, שהפכה למרד גלוי עם קבלת ההודעה על המבצע המתוכנן. מלחים נטשו את האוניות במאותיהם, וצוותים רבים סירבו להפליג. המרד התפשט בכל הצי והיה חלק מניסיון המהפכה הקומוניסטית בגרמניה בתחילת 1919. היפר ושֶר נאלצו לוותר על תוכניתם; המלחמה הסתיימה, והגרמנים אולצו למסור את כל אוניותיהם לבריטניה, להסגר. זו הייתה משימתו האחרונה של היפר. מדינות ההסכמה תכננו לחלק ביניהן את האוניות כשלל מלחמה, אך הצוותים הגרמניים הטביעו את כולן.
היפר פרש מן השירות ב-30 בנובמבר 1918, ובילה את שארית ימיו באוטמארשן, ליד המבורג. הוא מת באלטונה ב-25 במאי 1932. אפרו הושב לעיר מולדתו לאחר מותו.
הסיירת הכבדה אדמירל היפר, שלחמה בשורות הקריגסמרינה במלחמת העולם השנייה, נקראה על שמו.
גזה נאגי
גזה נאגי (בהונגרית: Géza Nagy; 29 בדצמבר 1892 - 13 באוגוסט 1953) הוא שחמטאי הונגרי בדרגת אמן בינלאומי.
נאגי זכה באליפות הונגריה בשנת 1924. הוא הגיע למקום השישי בתחרות בודפשט 1926 (ניצחו: ארנסט גרינפלד ומריו מונטיצ'לי).
נאגי ייצג את הונגריה בשתי אולימפיאדות:
באולימפיאדת השחמט 1927, בלוח השני של נבחרת הונגריה באולימפיאדה הראשונה בלונדון +8 -3 =3 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). בין היתר, ניצח את בוריסלב קוסטיץ', קארל הרומאדקה, יסטה סטולץ וקארל קארלס באולימפיאדת השחמט 1928, בלוח הראשון של נבחרת הונגריה באולימפיאדה השנייה בהאג +9 -2 =5.
בשתי ההופעות זכה נאגי במדליית זהב קבוצתית.
אדולף טייר
מארי-ז'וזף-לואי-אדולף טייר (בצרפתית: Marie-Joseph Louis-Adolphe Thiers; נולד ב-15 באפריל 1797, נפטר ב-3 בספטמבר 1877) היה פוליטיקאי, עיתונאי והיסטוריון צרפתי, שהיה פעיל בעיצוב דמותה של צרפת ואף כיהן כראש ממשלה וכנשיא בגלגולים רבים של צרפת בשנים הסוערות שבין 1830 ל-1876.
בשנים 1836 ו-1840 (בימי המונרכיה של יולי) כיהן כראש ממשלת צרפת, וב-31 באוגוסט 1871 – 24 במאי 1873 כנשיא הנבחר השני בהיסטוריה של צרפת והנשיא הראשון של הרפובליקה הצרפתית השלישית. בשנים 1830–1851 ו-1863–1877 כיהן כחבר בפרלמנט הצרפתי על גלגוליו.
בחייו ופעילותו סימל טייר, את דרכן של השכבות המנהיגות בצרפת בחיפוש אחרי סדר ממסדי חדש ויציב אחרי כישלון הרסטורציה של המונרכיה בצרפת בשנת 1830. כאקדמאי מן הפרובינציה, שהיה עורך דין בהכשרתו, ושבלט בצעירותו כעיתונאי ליברלי והיסטוריון של המהפכה הצרפתית, תרם טייר תרומת חשובה למהפכת יולי 1830 שהדיחה סופית את שושלת בורבון ולכינון המונרכיה של יולי היותר ליברלית שבמסגרתה שימש פעמיים כראש ממשלה.
בעת כהונתו בראש הממשלה ב-1840 דאג לסיום בניית שער הניצחון בפריז ולהחזרת שרידיו של נפוליאון הראשון מסנט הלנה לצרפת ודאג להכנות לקראת קבורתו בארמון האנוואליד.
אחרי שתמך בבית אורליאן ומתוך עמדה ליברלית, במונרכיה חוקתית שבה "המלך מולך אך אינו שולט", טייר התרחק מעמדות המלך בתחום מדיניות החוץ (המשבר ב-1840) והתנגד למדיניות הבלתי מתפשרת של גיזו שהביאה לפריצת מהפכת 1848. טייר הצטרף לרפובליקה השנייה וחתר לגישה של שמירת הסדר, שנועדה להכין את החזרה למונרכיה חוקתית. תחילה, תמך בלואי-נפוליאון בונפרטה (בעת כהונתו כנשיא הרפובליקה הצרפתית השנייה ואחר כך בעת ששלט כקיסר נפוליאון השלישי). בהמשך התנגד בחריפות במיוחד להפיכת 2 בדצמבר 1851 ואחריה נעצר וגורש לזמן קצר מצרפת. בשובו היה לאחד ממנהיגי האופוזיציה וב-1864 פנה לקיסר בפרלמנט עם דרישה להשכנת "החירויות ההכרחיות".
בפברואר 1871, אחרי נפילת האימפריה הצרפתית השנייה בעקבות התבוסה במלחמת צרפת–פרוסיה, שאליה התנגד, הפך טייר לראש השלטון המבצע בממשל הצרפתי החדש (מעין נשיא זמני) ונשא ונתן בנוגע לסיום המלחמה.
במאי 1871 פיקדה ממשלתו על הדיכוי הצבאי של הקומונה הפריזאית שהשתלטה על פריז כחודשיים קודם, ובמהלך קרבות הרחוב בפריז נהרגו אלפי אזרחים.
ב-31 באוגוסט 1871 בגיל 74 נבחר על ידי האספה הלאומית הצרפתית לנשיא הראשון של הרפובליקה השלישית.
הישגו העיקרי כנשיא היה נסיגת החיילים הגרמנים מרוב שטחה של צרפת שנתיים לפני התאריך המתוכנן. בחירתו הסופית במחנה "הרפובליקה השמרנית" גרמה במאי 1873 לאבדן הרוב שהיה לו בפרלמנט מול המחנה המונרכיסטי (והרפובליקנים השמאליים), מה שהביא להתפטרותו ב-24 במאי 1873 ולבחירת פטריס דה מק-מהון המונרכיסט כנשיא הרפובליקה.
כשמת ב-1877 הפכה הלווייתו לאירוע פוליטי. בראש התהלוכה עמדו ראשי התנועה הרפובליקנית, ויקטור הוגו ולאון גמבטה שבסוף חייו היו בני בריתו נגד המונרכיסטים השמרנים.
כהיסטוריון כתב טייר ספר מקיף בעשרה כרכים על ההיסטוריה של המהפכה הצרפתית שפורסם ב-1823–1827. לדברי ההיסטוריון רוברט טומבס היה זה "מעשה פוליטי אמיץ בימי הרסטורציה הבורבונית... והיווה חלק מההתקוממות האינטלקטאלית של הליברלים נגד מתקפת מהפיכת-הנגד של המלוכנים הקיצוניים". הוא כתב גם היסטוריה ב-20 כרכים של הקונסולט והאימפריה של נפוליאון בונפרטה, ועל סמך כתיבתו הפורה נבחר בגיל צעיר לחבר באקדמיה הצרפתית.
ילדותו וצעירותו
אדולף טייר נולד ב-15 באפריל 1797 במרסיי, בימי שלטון הדירקטורט, כצאצא למשפחה בורגנית. הוא היה בן משותף יחיד, בלי אחים או אחיות, של פייר-לואי-מארי טייר (1759 - 1843) ושל אשתו השנייה, מרי-מדלן לבית אמיק (1852-1774) והוריו התחתנו ב-13 במאי, אחרי לידתו.
האב נטש את משפחתו אחרי 4 חודשי נישואים. הוא הסתבך בפלילים מנעוריו, היה בחייו מסגר, פקיד ארכיון ופקיד גבייה, אסיר פלילי, ובימי המהפכה הצרפתית אסיר פוליטי ולאחר מכן פרקליט ציבורי, ומאוחר יותר סוחר נשק, בעל אחוזות, ופושט רגל. לפייר טייר היו בסך הכל 8 בנים ו-4 בנות מלפחות שלוש מערכות זוגיות, כשאדולף היה למעשה בנו החמישי.
הסב מצד האב, לואי-שארל טייר, נודע כאדם מכובד, עורך דין של הפרלמנט באקס-אן-פרובאנס ואחר כך ארכיבר ראשי ומזכיר כללי של עיריית מרסיי, בעל מספנה ונדל"ן, שירד מנכסיו עקב פיטוריו, הפקעות וכליאה על ידי השלטונות המהפכניים. אשתו של לואי-שארל, סבתו של אדולף, הייתה זו שדאגה לתשלומי מזונות לאמו. מרי-מדלן אמיק, הייתה בעלת שורשים יווניים מצד אמה, מריה סאנטי לומאקה, קרובת משפחה של המשורר אנדרה שנייה.
אף על פי שלאמו היו אמצעים דלים, קיבל טייר חינוך סולידי הודות לעזרתה כספית של אחת מדודותיו והסנדקית שלו.
בשנת 1806 הצליח להתקבל לתיכון בעיר הולדתו, מרסיי. בנובמבר 1815, שוב בעזרת סיוע מקרובי המשפחה, התחיל לימודי משפטים באוניברסיטת אקס-אן-פרובנאס. בעת הלימודים קשר קשרי ידידות אמיצה שנמשכה כל חייו עם פרנסואה מינייה, לימים עורך דין, היסטוריון ועיתונאי. בשנת 1820 קיבל את ההסמכה כעורך דין. הוא לא התלהב מהמקצוע וגילה כי נמשך יותר לספרות ולכתיבה. בגיל צעיר הקדיש את זמנו הפנוי בעיקר למחקרים היסטוריים.
פריז. עיתונאי והיסטוריון
בשנת 1821 עבר טייר לפריז והתקבל ככותב מאמרים בעיתון "לה קונסטיטוסיונל" (Le Constitutionnel "החוקתי"). טייר אסף את מאמריו בכמה כרכים. חלקם עסקו בסלון פריז משנת 1822 וברשמי טיולים בהרי הפירנאים. אחד מבעלי עיתון "לה קונסטיטוסיונל", המו"ל יוהאן פרידריך קוטה משטוטגרט העריך מאוד את עבודתו ותיגמל אותו בנדיבות.
הודות לפרסומיו, הלך שמו של טייר לפניו בחוגים הליברליים ואצל הצעירים בפריז. זאת במיוחד הודות לספרו "ההיסטוריה של המהפכה הצרפתית", שביסס את המוניטין שלו כסופר והיסטוריון ונתן דחיפה לקריירה הפוליטית שלו. שני הכרכים הראשונים יצאו לאור בשנת 1823, שני הכרכים הבאים הופיעו בהמשך השנה, והשניים האחרונים ב-1827. מהספר השלם נמכרו כעשרת אלפי עותקים והוא היה לרב מכר. הספר העריך בחיוב את העקרונות, המנהיגים וההישגים של מהפכת 1789 (לא כך לגבי תקופת הטרור) והוקיע את המונרכיה, את האצולה ואת הכמורה בגלל אי יכולתם לשינוי. הספר תרם בצורה משמעותית לחתירה תחת הלגיטימיות של משטר הבורבוני של שארל העשירי ולרוח מהפכת יולי. הספר יצא נשכר מעיתוי הופעתו - בדיוק כשהתגובה נגד המהפכה התחילה לפנות מקום למגמה חיובית כלפיה. הוא זכה לשבח מצד שאטובריאן, סטנדל וסנט בוו ותורגם לאנגלית (1838) ולשפות אחרות, (מאוחר יותר לספרדית) וב-1834 הביא לטייר את בחירתו לאקדמיה הצרפתית.
מהפכת יולי 1830
בשנת 1824 עלה לכס המלכות של צרפת מלך חדש, שארל העשירי, בעל אמונה עזה בזכותם האלוהית של המלכים ושסבר כי ממשל פרלמנטרי הוא חסר ערך. טייר תכנן קריירה ספרותית, כשבאוגוסט 1829 מתוך רצון להפגין משילות מינה המלך את הנסיך פוליניאק האולטרה-מלוכני, כראש ממשלה. טייר יצא בהתקפות יותר ויותר פרועות נגד הממשלה המלוכנית. במאמר שעורר הדים, הוא כתב: וקרא להשכנת מונרכיה חוקתית. אם המלך לא יסכים לכך, הוא הציע פשוט להחליפו, כפי שעשו האנגלים ב-1688. כשהיסס העיתון "Le Constitutionel" לפרסם כמה מהתקפותיו החריפות שלו נגד הממשלה, הקים טייר, יחד עם ארמאן קארל, מיניה, סטנדל ואחרים, את עיתון האופוזיציה החדש "לה נסיונל" ("Le National"), שגליונו הראשון יצא לאור ב-3 בינואר 1830. הממשלה הגיבה בתביעה נגד העיתון בבית המשפט, באשמת חילול שם המלך והמשפחה המלכותית, והשופטים קנסו את טייר בשלושת אלפים פרנק. הסופר למרטין היה עם טייר באותו זמן וכתב תיאור ריאליסטי של תגובתו לאירוע: ב-19 במרץ 1830 חימם המלך את האווירה כשהזהיר את חברי הפרלמנט שאם ינסו להכשיל אותו בדרכו הוא "ימצא את הכוח לגבור עליהם מתוך נחישות לשמור על השלום הציבורי, מתוך אמונה מלאה בצרפתים והאהבה שגם הם הפגינו כלפי מלכם". המלך ארגן מסע צבאי מעבר לים לכיבוש אלג'יריה, שהוא היה בטוח שיעלה את הפופולריות שלו מבית, וקרא גם לעריכת בחירות חדשות, בהן היה משוכנע כי ינצח. דגל צרפת הונף מעל אלג'יר ב-5 ביולי 1830 והבחירות החדשות התקיימו ב-13-19 ביולי.
בסופו של דבר נתגלו הבחירות כאסון עבור המלך: האופוזיציה זכתה ב-270 מושבים, לעומת 145 תומכים של המלך. חברי האופוזיציה היו ברובם דווקא לא היו רפובליקנים, אלא חסידי המונרכיה החוקתית. המלך הגיב ב-25 ביולי על ידי צווים חדשים שפיזרו את בית הנבחרים, שינו את חוקי הבחירות והטילו מגבלות על העיתונות. מכיוון שהיה בטוח בפופולריות שלו, לא העמיד את הצבא במצב היכון ולא שלח חיילים על מנת לשמור על הסדר.
טייר הגיב מיד ובכוח. בעמוד הראשון של עיתונו "לה נסיונל" הכריז: המשטר החוקי נגמר; שלב הכוח מתחיל; במצב שאנחנו עומדים בו, הציות מפסיק להיות חובה". הוא שכנע את המו"לים של שאר העיתונים הליברליים החשובים לפרסם הצהרה משותפת של האופוזיציה, שפורסמה בבוקר ה-27 ביולי. מאוחר יותר באותו בוקר, הפרפקט של המשטרה הגיע לבניין המערכת של "לה נסיונל" עם צו לסגירת העיתון, החרים חלקי מפתח של מכונות הדפוס ונעל את הבניין. עם עזיבתו של הפרפקט את המקום, אותם הפועלים שנעלו את הבניין ושנטרלו את מכונות, פתחו אותו מחדש והפעילו מחדש את הדפוס.
הפגנות אנטי-מלוכניות פרצו במקומות רבים בפריז. טייר ובני בריתו עזבו לזמן קצר את פריז כדי למנוע את מעצרם, אולם במהרה שבו לבירה. טייר שם לב שהמפגינים נגד המלוכה תקפו חנויות שהיו בהן סימנים שהן בחסות שארל העשירי, אבל דילגו על אלו שבחסות בן דודו של המלך, לואי-פיליפ, דוכס אורליאן, שמשפחתו אהדה את המהפכה הצרפתית. מבלי להתייעץ עם לואי-פיליפ, אותו לא פגש מעולם, שלח טייר מודעות מודפסות שנתלו בכל רחבי פריז, שבהן הצהיר כי הדוכס אורליאן הוא ידיד העם ושעליו לעלות על כס המלכות.
יחד עם הצייר ארי שפר שהיה ידיד של לואי-פיליפ, רכב טייר אל ארמון הדוכס בנאי, אך בינתיים הדוכס יצא משם כדי להסתתר בטירה אחרת ברנסי. אז דיבר טייר אל לבן של רעיית הדוכס, מארי-אמלי, ושל גיסתו, מאדאם אדאילד. טייר הסביר כי רצויה מונרכיה ייצוגית ושושלת חדשה, ואמר שידוע שלואי-פיליפ אינו שאפתן ואינו מעוניין בכתר. טייר נקט בדרך שמרנית ומתונה שתאפיין אותו גם להבא: הוא לא רצה ברפובליקה, שהייתה קשורה בצרפת למהפכנות וקיצוניות; הוא ביקש להושיב על כס המלוכה אדם ממוצא מלכותי, שבד בבד יקבל את הסייגים שיושתו על שלטונו ואת העובדה שהשרים אחראים בפני הפרלמנט, ולא בפניו. במשטר החדש יהיה איזון בין נהטיות הסותרות שקרעו את צרפת מזה זמן רב. מאדאם אדלאיד הסכימה להעביר את ההצעות לידי הדוכס. לואי-פיליפ שב לנאי בשעה 10 בבוקר ולמד מה קרה מפי אשתו. הוא ענד סרט בצבעי הטריקולור, סמל האופוזיציה, ושם פעמיו על סוסו אל פאלה רויאל, שבו המתינו לו טייר, המרקיז דה לפאייט וז'אק לאפיט. ביחד שכנעו את הדוכס לעלות על כס המלכות ודנו באיזו דרך לארגן את המהפך. באותו אחר צהריים, הם נסעו לבית העירייה. לואי פיליפ, עטוף בדגל הטריקולור, שייצג את המהפכה, הוצג שם בפני ההמון הנלהב, על ידי לפאייט. המלך שארל העשירי ויתר על מינוי הממשלה החדשה והציע לפתוח במשא ומתן אך היה זה מאוחר מדי. הוא ובנו נאלצו לעזוב את ארמון סן-קלו ואחר כך את צרפת ויצאו לגלות באנגליה.
חבר פרלמנט ושר בממשלה בשנים 1830–1836
אחרי הרכבת הממשלה החדשה, טייר, שהיה חסר ניסיון ממשלתי, התמנה לתפקיד זוטר, של תת-מזכיר מדיני במשרד האוצר, בממשלתו של ז'אק לאפיט. עם זאת קיבל את אות לגיון הכבוד ואת המעמד של ויועץ ממלכתי, עם שכר נאה לצידו. טייר מיקם את עצמו בין התומכים הרדיקליים של בית המלוכה החדש, באופוזיציה למפלגתם של פרנסואה גיזו ושל הדוכס ויקטור דה ברוי. הוא ידע שכדי לרכוש השפעה ועצמאות יכול להספיק לו מושב בבית הנבחרים ולא בהכרח תפקיד בממשלה. כדי להיות זכאי להיבחר היה צריך שברשותו יהיו נכסים שימוסו בלפחות אלף פרנקים לשנה. ידידתו הקרובה, מאדאם דון, ביקשה מבעלה, איש עסקים אמיד, לסדר לטייר הלוואה בשווי מאה אלף פרנק על מנת שיוכל לקנות לעצמו מגרש ולבנות בו בית באזור הנדל"ן שהתפתח באותם הימים בכיכר סן ז'ורז'. בתמורה קיבל דון תפקיד של גובה כללי בעיר ברסט. משהתפנה מושב בפרלמנט מטעם אקס-אן-פרובאנס, רץ טייר בבחירות ב-21 באוקטובר 1830 והצליח להיבחר. כך החלה הקריירה הפוליטית שלו, כעשור אחרי הגעתו לפריז.
חודש אחרי בחירתו הוא נשא נאום ראשון בבית הנבחרים על המצב הכלכלי של המדינה. לא היה לו ניסיון כנואם ועמדו בפניו מכשולים כמו קומתו הנמוכה שאפשרה בקושי לצופים להבחין בראשו מעל הבמה, וכן מבטאו הפרובנסלי הכבד, שגרם לפריזאים לחייך. הנאום, המוכן בקפידה, התקבל בסוף בשתיקה, אם כי תוכנו היה מקובל על רבים. טייר עמל קשות בהמשך על מנת לשפר את סגנון דיבורו ולבסוף הפך לנואם יעיל ביותר.
הממשלה החדשה נתקלה בקשיים רבים. בתוכה התעמתו שתי מפלגות בלתי רשמיות: זו שכונתה "מפלגת התנועה" אליה השתייך טייר, ושהציעה את המספר המרבי של רפורמות, והפלג השמרני - "מפלגת הסדר", שהעדיפה להימנע מזעזועים. המלך לואי-פיליפ מינה כראש ממשלה את ז'אק לאפיט, חסיד הרפורמות, מתוך צפייה שייכשל ויוחלף, מה שאכן קרה. כעבור ארבעה חדשים של אנדרלמוסיה, פיטר המלך את לאפיט ומינה במקומו את קזימיר פייר פרייה, שתמך בסדר. טייר הוצא מהממשלה ונשאר רק במעמד של חבר בית הנבחרים, ללא משכורת.
הלווייתו ביוני 1832 של הגנרל האופוזיציונר למארק, אותו הנציח מאוחר יותר ויקטור הוגו ברומן שלו "עלובי החיים", הידרדרה למרד של יוני נגד המלוכה, כשבריקדות הועלו בשכונת סן מרי.
אחרי דיכוי המרד התמנה טייר שוב לחבר בממשלה, הפעם כשר הפנים. הוא סייע בדיכוי מרד מזוין ודונקישוטי של הלגיטימיסטים בראשות הדוכסית ברי, שביקש להחזיר את בית בורבון לשלטון. הדוכסית הסתתרה בעיר נאנט בחדר סודי מאחורי קמין. ב-1833 הצהיר טייר שאינו רוצה להיות ה"ז'וזף פושה" של המשטר ועבר להיות שר המסחר והבינוי הציבורי. כחבר בפרלמנט הוא התנגד להצעה להטיל מס הכנסה על העשירים, בטענה שזה רעיון יעקוביני מימי המהפכה הצרפתית. עמדה זו הביאה לו את אהדת אנשי העסקים. ב-9 ביולי 1833 באמצעות "חוק טייר" על העבודות הציבוריות הגדולות עשה טייר צעד ראשון בשיקום רשת הדרכים של צרפת בשנת 1833 הגיש את מועמדותו למושב פנוי באקדמיה הצרפתית, תוך הסתמכות על ספר ההיסטוריה של המהפכה הצרפתית שכתב בעשרה כרכים ועל ספרים נוספים שכתב בנושאי משפטים והפיננסים הציבוריים, וכן על המונרכיה בשנת 1830 ועל קונגרס ורונה. הוא נבחר בסיבוב ההצבעה הראשון, עם 25 קולות בעד. כך, בגיל 36, היה טייר חבר האקדמיה הצרפתית השני בצעירותו בין הנבחרים במוסד זה במאה ה-19. ביולי 1833 חנך טייר סמל חדש לעיר פריז, העמוד בכיכר ונדום. אחרי 1833 מצאה הקריירה שלו חיזוק בנישואיו עם בתה של מאדאם דון, מה שאפשר לו להחזיר לחמיו את ההלוואה של מאה אלף פרנק ולהשיג ביטחון כלכלי. מצד שני נישואיו גרמו לו לצרות בקשרים עם האריסטוקרטיה הפריזאית שסירבה לקבל את אשתו, שלא הייתה בת אצולה.
בשנים 1834–1836 שב טייר למשרד הפנים ובתוקף התפקיד נאלץ להתמודד עם תנועת המחאה של הפועלים שהתעצמה ברחובות הערים הגדולות של צרפת. ב-9 באפריל 1834 פרץ מרד פועלים בליון בעקבות הפחתות שכר. בעימותים עם כוחות הסדר נהרגו 170 פועלים ו-130 שוטרים וחיילים. כעבור זמן קצר נערמו בריקדות ברובע המארה בפריז. גויסו כוחות צבא ונגד הבריקדות נשלחו 40,000 חיילים. ברחוב טרנסנונן נורה חייל מתוך אחד הבתים, החיילים תקפו את הבניין והרגו 12 דיירים. "הטבח ברחוב טרנסנונן" הפך לסוגיה כואבת, ומשך האשמות כבדות נגד טייר מצד הרפובליקנים והסוציאליסטים.
טייר הקדיש מזמנו גם לשיפור פניה של פריז. הוא הורה לפנות את השטח מלפני הקולונדה המזרחית של הלובר, כך שהמבקרים יוכלו ליהנות יותר מהמראה סביבם, ויזם את שיפוץ גלריית אפולו, ששימשה לאחד מאתרי התערוכות המפורסמים בעיר. הוא הזמין תבליטים בשביל שער הניצחון והזמין מאז'ן דלקרואה ציורי קיר בספריית הסנאט ופרסקאות על קירות כנסיית סן סולפיס, חרף התנגדות המלך לואי פיליפ שלא העריך את אומנותו של דלקרואה.
ראש ממשלה בשנת 1836
בינואר 1836 איבדה הממשלה הבלתי פופולרית של דוכס ברויי את הרוב בבית הנבחרים והמלך חיפש ראש ממשלה חדש. כפי שעשה ב-1830 הוא בחר באדם שהיה בטוח שייכשל מהר בתפקידו: אדולף טייר. בקשר לטייר אמר לואי-פיליפ לוויקטור הוגו: יש לו אופי, אבל הוא מקולקל על ידי המנטליות של "נובוריש"; הוא חשף את עצמו כאחד שאינו יודע שובע". לואי-פיליפ ציטט את דעתו של טלראן עליו: אין לך מה לעשות עם טייר, אם כי הוא יכול להיות כלי מצוין. באנשים כמוהו אתה יכול להשתמש רק אם תשביע את רצונותיו, אולם הוא לעולם אינו יודע שובע. חבל שאינך יכול להפוך אותו לקרדינל".
טייר הסכים לקבל על עצמו את התפקיד והרכיב ממשלה, שבה שמר לעצמו גם את תיק החוץ. הוא הסביר בבית הנבחרים: "על ארצנו רובצות הסכנות הגדולות ביותר ועלינו להיאבק בחוסר הסדר בכל כוחנו. כדי לחסוך מאיתנו מהפכה עלינו לשמור עליה ממעשים בלתי מחושבים. כשמעשים כאלה מתרחשים ברחובותינו או כשמשתמשים לרעה במוסדות, אשתדל אני, באמצעות הכוח והחוקים, למנוע זאת". טייר השיג בבית הנבחרים רוב של 251 קולות מול 99. ממשלתו החדשה יזמה בניית מסילת רכבת ראשונה בצרפת, בין פריז לסן ז'רמן (אותה תיאר בשיחות פרטיות כ"צעצוע לפריזאים") וסגרה את מפעל ההגרלות הלאומי מטעמי מוסר.
אלא שהיחסים בינו למלך נעשו יותר ויותר מתוחים. המלך חסם את מרבית יוזמותיו הדיפלומטיות של טייר והנהיג בעצמו את מדיניות החוץ. טייר הציע לו לחקות את הדגם הבריטי ולאפשר לראש הממשלה לנהל את כל העניינים הדיפלומטיים והצבאיים. אולם לואי-פיליפ סירב, וטען שצרפת אינה אנגליה ושהוא ראש הדיפלומטיה וגם ראש הצבא. טייר הרגיש שאין לו ברירה אלא להתפטר, ועשה זאת ב-29 באוגוסט 1836. את מקומו תפס לואי-מטייה מולה, שהיה שמרן ומלוכני בדעותיו.
באופוזיציה, ושוב ראש ממשלה בשנים 1837–1840
אחרי פרישתו מהממשלה נסע טייר לאיטליה. הוא ביקר קודם ברומא, אצל חברו אנגר שכיהן כמנהל של וילה מדיצ'י. אחר כך נסע לפירנצה, ממנה התפעל עמוקות והחליט לכתוב את תולדותיה. הוא שכר וילה על גדת אגם קומו והתחיל לאסוף תעודות בשביל מחקרו. הוא נסע לאיטליה פעמיים נוספות בשנת 1837, והמשיך לבקר בארכיונים.
בינתיים הפופולריות של המלך לואי פיליפ הלכה וירדה. המלך שרד שלושה ניסיונות התנקשות, ובבחירות ב-4 בנובמבר 1838 עלה כוחו של מחנה המרכז-שמאל.
טייר חזר לבית הנבחרים בינואר 1839, שם הוקיע בשורה של נאומים את הממשלה המלוכנית בראשותו של מולה. הממשלה ראתה עצמה מותקפת מכל הצדדים - מן הימין הקיצוני, השמאל הקיצוני והמרכז. מולה נאלץ להתפטר וקרא לבחירות חדשות שהתקיימו ב-2 במרץ 1839. האופוזיציה עלתה לשלטון אבל התקשתה להרכיב קואליציה בגלל הבדלי דעות בין הסיעות השונות. במשך שלושה חדשים צרפת נותרה ללא ממשלה. ראשי הרדיקלים, ברבס ובלאנקי, ראו בכך הזדמנות למהפכה אלימה. הם הצליחו לכבוש את ארמון המשפט ("פאלה דה ז'וסטיס") ואת בית העירייה ("אוטל דה ויל"). אך הצבא הגיב מיידית וברבס ובלאנקי נעצרו ונידונו למאסר עולם בבית הסוהר שבמון-סן-מישל.
טייר מצא הזדמנות לרוץ לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים אך הפסיד בתוצאה של 206 ל-213. המלך, שבתקופה זו שנא אותו התבדח בסיפוק באומרו "לטייר כוח של אבטיח המכה באבן", אבל האמת הייתה שטייר נהנה מתמיכה חזקה בבית הנבחרים. במנותו את טייר לראש ממשלה, אמר לו המלך: "עליי להיכנע לך ואני משלים עם חרפתי. כפו אותך עליי. אתה תשליך את ילדי לרחובות. אולם אני מלך חוקתי ואין לי ברירה אלא לסבול זאת."
כראש ממשלה שמר טייר לעצמו גם הפעם את תפקיד שר החוץ. הישגו העיקרי היה כשהשיג מבריטניה את החזרת עצמותיו של נפוליאון מן האי סנט הלנה. הדבר היה קרוב לליבו מפני שזה עתה התחיל לכתוב את ההיסטוריה של הקונסולט ושל האימפריה ב-20 כרכים. במקום לפנות באופן רשמי הוא העדיף לכתוב לידיד אישי אנגלי, הלורד קלרנדון, שהיה שר בממשלה הבריטית, באלו המילים: "להחזיק בשבי גופה אינו יאה לכם וראוי מצד ממשלה כמו שלכם. החזרת השרידים היא סגירת מעגל על חמישים השנה שעברו, ותחתום את פיוסינו ואת בריתנו ההדוקה". ראש הממשלה הבריטי, הלורד פלמרסטון, שקל את העניין והסכים להיענות לבקשה. העברת הגופה נתקלה בהתנגדותם של כמה מחברי הפרלמנט הצרפתי, כולל למרטין שחששו מהתעוררות הרגשות הרפובליקניים, אולם התקבלה בקורת רוח על ידי העם. אוניית מלחמה נשלחה לסנט הלנה וטייר שקד על פרטי עיצוב הקבר ועל תכנון המצעד שהיה אמור להוביל את הגופה אל הקבר שנבנה בתוך האינווליד. האירוע הוכתר בהצלחה אדירה ומשך מבקרים לפריז. אולם הוא התרחש כשטייר כבר היה מחוץ לממשלה.
שנת 1840 הביאה למשבר פוליטי בין צרפת, רוסיה ובריטניה בגלל תמיכת צרפת במוחמד עלי, שליט מצרים. מוחמד עלי היה בן ברית ותיק של צרפת. היה זה הוא שהעניק לצרפת בשנת 1829 את האובליסק מלוקסור העומד עד היום בכיכר הקונקורד בפריז. לורד פלמרסטון היה משוכנע שצרפת לא תילחם, והוא שלח את חיל הים הבריטי להפגיז את ביירות ולאיים על מצרים. הממשלה הצרפתית הייתה חלוקה בדעותיה. היו חששות כי צרפת איננה מוכנה למלחמה, כשהצבא הצרפתי כבר נלחם במערכה יקרה למען כיבוש צבאי של אלג'יריה. המלך הבהיר לטייר כי הוא רוצה שלום. טייר ביקש להתפטר אך המלך דחה את התפטרותו, בטענה שרצוי שהבריטים יאמינו כי צרפת תיאבק. טייר שלח לבריטניה איגרת שבו הזהיר כי אולטימטום בריטי למצרים עלול להפר את המאזן הגלובלי של הכוחות. הוא ציווה על בניית טבעת חדשה של ביצורים מסביב לפריז. בסופו של דבר נמנע פלמרסטון מלתקוף את מצרים והמשבר הסתיים. הביצורים שהוזמנו על ידי טייר בעת המשבר נבנו עד הסוף ונודעו בפי העם כ"חומה של טייר" שלימים קבעה את גבולות העיר.
בתום המשבר המשיכו המתחים בין המלך לטייר. טייר הכין טיוטה של הנאום השנתי של המלך בפני בית הנבחרים והכניס בו את השורה: "צרפת מחויבת לשלום, אך אינה מבקשת להשיג את השלום במחיר שאינו ראוי לאומה ולמלך שלה" ו"לא תקריב את עצמאותה הקדושה ואת כבודה הלאומי שהוענק לה על ידי המהפכה הצרפתית". לואי-פיליפ מחק שורה זו מנאומו, בחושבה לפרובוקטיבית מדי כלפי שאר שליטי אירופה. טייר הגיש מיד את התפטרותו, והפעם היא התקבלה. כעבור חודש, הוא קם בפרלמנט כדי להוקיע את מדיניות החוץ של המלך, בהצהירו כי צרפת איבדה את השפעתה במזרח התיכון וחובה הייתה מצדה להגן על מצרים נגד בריטניה ועל טורקיה נגד רוסיה.
שוב על ספסלי האופוזיציה
עם עזיבתו את הממשלה, חזר טייר לכתיבת ספרו "ההיסטוריה של הקונסולט ושל האימפריה", שהכרך הראשון שלו פורסם ב-1845. הספר זכה בהצלחה גדולה ונמכר תוך שבועות אחדים ב-22,000 עותקים. שאטובריאן גינה את הספר וקרא לו "פרסומת נתעבת לבונפרטה, ערוכה בסגנון עיתונאי". הספר תרם, שלא מרצון המחבר, להעלאת יוקרתו של אחיינו של נפוליאון ואויבו של טייר לימים, לואי-נפוליאון. בדצמבר 1840 עזר טייר להבטיח את בחירתו של ויקטור הוגו לאקדמיה הצרפתית, חרף התנהגותם של החברים השמרנים יותר. הוגו נבחר בסיבוב ההצבעות החמישי, בהפרש של קול אחד. אחרי בחירתו, הוגו שלח לטייר העתק של שיר חדש שכתב על נפוליאון ובהקדשתו הצהיר שטייר הוא "אדם שהוא מכבד ואוהב". "רוחך היא בין אלו שכבשו את רוחי עצמי. ניתן להרגיש שלפני שנכנסת לעולם הסוגיות הגדולות, עברת דרך עולם הרעיונות הגדולים. תקבל את אהדתי המלאה, הכבוד הרב והערצתי העזה".
בשנים 1840–1844 נסע טייר ברחבי אירופה, ביקר באתרי הקרבות של נפוליאון - בהולנד, בשווייץ, בגרמניה ובספרד, וגבה עדויות מאנשים שנכחו בהם. בינתיים, ב-1846, התמנה יריבו הפוליטי העיקרי, גיזו, מנהיג המחנה הימני בבית הנבחרים, לראש הממשלה. הוא פיזר את הפרלמנט וארגן בחירות ביולי 1846. מפלגתו של גיזו זכתה בניצחון דחוק, עם 266 מושבים מתוך 449. עם זאת, אות מבשר רעות, עשרה מתוך 12 הנציגים של פריז היו באופוזיציה. באותו זמן, המלך, שהפופולריות שלו הלכה ודעכה, הוכה גם בטרגדיה אישית בעלת השלכות פוליטיות: בנו, יורש העצר פרדיננד פיליפ, דוכס אורליאן, נהרג בתאונה והיורש החדש, נכדו של המלך, היה רק ילד.
ההתנגדות ללואי-פיליפ הלכה והתעצמה. במהלך השנה 1846 הוא ניצל משני ניסיונות התנקשות בחייו. באביב 1846 הצליח הנסיך לואי נפוליאון, מחופש לבנאי, לברוח מן הכלא בהם ונמלט לאנגליה. הוא המתין שם להזדמנות לשוב לצרפת ולזירה המדינית. טייר, כמנהיג מחנה השמאל-מרכז, הרבה בתקופה זו לקחת חלק בדיונים בבית הנבחרים. כפי שהתוודה לעמית הוא העריך ש"המלך נבהל בנקל. הוא יקרא לי שוב לממשלה כשירגיש בסכנה, אך אני אסכים רק אם אהיה בשליטה". הצעתו של טייר להגדיל את מספר האזרחים בעלי זכות להיבחר בבחירות, נדחתה על ידי גיזו וממשלתו. גיזו הצהיר בבית הנבחרים: "עדיין לא הגיע היום לזכות הבחירה לכל".
מהפכת פברואר 1848
המושב האחרון של הפרלמנט של המונרכיה החוקתית נפתח ב-28 בדצמבר 1847 עם הודעה על הצלחה צבאית; הצרפתים הצליחו לדכא את ההתנגדות לשלטון צרפת באלג'יריה. אולם ההתנגדות האלג'ראית גברה. מכיוון שחל איסור על אספות פוליטיות, האופוזיציה השמאלית התחילה לארגן מסיבות, ארוחות המוניות במקומות ציבוריים, אירועים שהיו למעשה אספות של האופוזיציה. טייר הצהיר בפרלמנט: "ארצנו צועדת בצעדי ענק אל קטסטרופה. תפרוץ מלחמת אזרחים, תתוקן החוקה ויהיה אולי חילופי גברא ברמה הגבוהה ביותר. אם נפוליאון השני היה בחיים, הוא היה תופס את מקומו של המלך הנוכחי".
האופוזיציה משמאל הודיעה כי ב-22 בפברואר 1848 תארגן מסיבה ענקית בככר מדלן. גיזו, מתוך חשש להפרעות סדר, הכריז על המסיבה כבלתי חוקית, והורה לחמש את חיל המצב ולהתכונן למהומות. טייר, שהעריך כי הממשלה חזקה מדי מכדי לאפשר התקוממות, המליץ על זהירות והודיע כי לא ישתתף במסיבה. מפקד הצבא, המרשל בוז'ו, שלח פלוגות רכובות של דרגונים לרחובות. אותו יום התחיל בשלווה, אך בצהריים, קבוצות מפגינים הרימו מתרסים בשאנז אליזה וזרקו אבנים גדולות על החיילים בחזית בניין משרד החוץ, בפינת שדרות דה קפוסין ורחוב קמבון. מתנדבים של המשמר הלאומי הוזעקו לתמוך בצבא, אך מעטים התייצבו.
טייר סייר ברגל ברחובות, ורבים מהמפגינים זיהו אותו והריעו לו. ההפגנות התחדשו ב-23 בפברואר, תחת גשם מקפיא. המלך נשאר רגוע, ואמר לאחותו: "אף פעם לא עשו הפריזאים מהפכה בחורף, ולא יפילו את המלוכה בעבור מסיבה". עם חלוף השעות המפגינים העלו יותר מתרסים והתעמתו עם החיילים. רבים ממפקדי היחידות של המשמר הלאומי יידעו את פרפקט המשטרה שהם בעד רפורמות ולא יתמכו בצבא נגד ההמונים. המון של 600–800 חברי המשמר הלאומי איימו לפרוץ לבניין האספה הלאומית. טייר פנה אליהם והזכיר להם כי האספה נבחרה באופן דמוקרטי. המשמרות עצרו את ההסתערות ומסרו לחברי הפרלמנט עצומה עם דרישות לרפורמות.
בארמון טווילרי המלך התלבט. ראש ממשלתו, גיזו ייעץ לו להרכיב ממשלה חדשה בראשות מולה, אולם מולה סירב והמליץ למנות את טייר. "הבית בוער", אמר מולה למלך. "הוד מלכותו צריך לקרוא למי שיוכל לכבות את האש". המלך הסכים אחרי היסוסים, וביקש להביא את טייר. אולם אירוע אחר באותו ערב שינה את מהלך המהפכה: יחידה של הצבא פתחה באש כלפי המפגינים מחוץ למשרד החוץ בשדרות דה קפוסין. היו 16 הרוגים עשרות פצועים. ב-24 בפברואר מוקדם בבוקר הגיע טייר לטווילרי ונפגש עם המלך, שהיה מיואש. הוא פגש גם את המרשל בוז'ו ונודע לו כי לצבא יש רק שישה עשר חיילים זמינים. בנוסף הם מותשים וחסרה להם תחמושת.
בן לילה התמלאה פריז במתרסים. טייר הציע להסיג את הצבא לסן קלו, לכנס שם תגבורות, ואחר כך לצעוד בחזרה אל פריז עם כוחות גדולים יותר. אסטרטגיה זו הוא יישם בעת הקומונה הפריזאית (ר' להלן) ב-1871, אבל המרשל בוז'ו רצה לתקוף את המתרסים באופן מיידי; הוא הודיע למלך שמהלך זה יעלה בחייהם של כעשרים אלף אנשים. המלך אמר לבוז'ו שהמחיר גבוה מדי ושיש לבטל את התוכנית. שורות הצבא התפזרו, וחיילים רבים הצטרפו למפגינים. טייר האיץ במלך להימלט לסן קלו, אבל לואי פיליפ היה נחוש לאכול את ארוחת הבוקר ב-10.30 כרגיל. אחר כך הוא לבש מדי גנרל וסקר את ארבעת אלפים החיילים ושני הלגיונות של המשמר הלאומי שנאספו בחצר הטווילרי. בעודו רוכב מול החיילים, אלו הריעו לו, אולם אנשי המשמר הלאומי קראו: "הלאה השרים! הלאה השיטה!" וכיוונו את רוביהם אל המלך. לואי פיליפ פנה מיד אחורה ושב לארמון. שם התיישב בכורסה, עם ראשו בידיו. "הכל אבוד", אמר לטייר, "זה יותר מדי". טייר השיב בקרירות: "ידעתי זאת מזמן". בני המשפחה דחקו במלך להישאר ולהילחם. הוא פנה למפקדי הצבא ולטייר ושאל אם ישנה ברירה אחרת, אך הם שתקו. לנוכח תגובה זו התיישב המלך, כתב באיטיות את מכתב התפטרותו וחתם עליו. הוא התלבש בבגדים אזרחיים ועזב את המקום דרך גני טווילרי. כרכרה הסיעה אותו מפריז לסן קלו וזמן קצר אחר כך חצה את תעלת למאנש לגלות באנגליה.
הרפובליקה השנייה
עם לכתו של המלך, טייר ושאר חברי הפרלמנט אצו לבית הנבחרים על מנת להחליט על הצעדים הבאים. כעבור זמן קצר הופתעו על ידי המונים שפלשו לבית, בקריאות "תחי הרפובליקה!" טייר נמלט ברגל וחזר לביתו. הרפובליקנים למרטין ולדרי-רולן הרכיבו במהירות ממשלה חדשה, שטייר לא היה חבר בה. הממשלה הזמנית הוציאה צווים המורים על חופש העיתונות וחופש ההתאגדות, וקראה לבחירות חדשות לפרלמנט, שבהן יוכלו להצביע כל הגברים מעל גיל 21, שהיו להם מגורים קבועים למשך יותר משישה חדשים. כך הועלה מספר המצביעים מ-200,000 לתשעה מיליון תושבים. בית הנבחרים הורחב לאספה לאומית בת תשע מאות חברים.
בבחירות שהתקיימו, רץ טייר כמועמד בעיר מרסיי, ובפעם הראשונה והיחידה בחייו, הובס. בנוסף לכל ב-15 במאי 1848 ניסו סוציאליסטים רדיקלים יותר לתפוס את השלטון. הם פלשו לפרלמנט והכריזו על ממשלה חדשה. הפעם, המשמר הלאומי הרפובליקני הגיב במהירות כדי להגן על הממשלה המכהנת, וכבש מחדש את בית הפרלמנט והממשלה. החברים הסוציאליסטים שהשתתפו בניסיון ההפיכה סולקו מן האספה תוך השארת מספר מושבים ריקים. למושבים אלה התקיימו בחירות חדשות ב-4 ביוני וטייר נבחר בארבעה מחוזות: סן, ז'ירונד, אורן וסן תחתית. הוא בחר לייצג את המחוז סן תחתית. באותו זמן שם מוכר שב והופיע בזירה הפוליטית הצרפתית: האזרח לואי-נפוליאון בונפרט, אחיינו של נפוליאון, שחזר מלונדון ונבחר בפריז על ידי 80,000 בוחרים, וכן על מושבים מטעם שלושה מחוזות. הנציגים הרפובליקנים הרדיקלים יותר ערערו על בחירתו; אז לואי-נפוליאון הסיג לפתע את מועמדותו ונשאר בלונדון, כדי להמתין לשעה מתאימה יותר.
בממשל של לואי-פיליפ נחשב טייר לרפובליקני שמאלי, אולם אחרי רעידת האדמה של מהפכת 1848 וכניסתם לאספה הלאומית של נציגים חדשים, תדמיתו הייתה של שמרן מתון. בזמן שהיה מחוץ לאספה פרסם מסה שבה למד סנגוריה על הקפיטליזם ועל רכוש פרטי, מה שקנה לו את תמיכת קהילת העסקים והמעמד הבינוני הצרפתי. טייר תפס את מושבו בפרלמנט כראש הוועדה לעניינים כספיים וכמנהיג סיעת הרפובליקנים השמרנים. באווירה המתוחה ולפעמים אלימה ששררה, אימץ את המנהג לשאת איתו באופן קבוע אקדח טעון.
בספטמבר 1848 חזר לואי-נפוליאון בונפרט לפריז והשתתף בבחירות לפרלמנט. על אף שהתגורר בלונדון, שהיה אזרח שווייצרי ושלא ניהל מסע בחירות, הוא נבחר במספר עצום של קולות בחמישה מחוזות. בשובו לצרפת התיישב בבית בככר ונדום. הופעתו הראשונה בפרלמנט, עם מבטא גרמני וסגנונו הצולע, שכנעה את טייר ונציגים אחרים באספה שהיה מדובר ב-"minus habens", כלומר "אידיוט". זאת הייתה גם דעתו של לדרי-רולן ושל הנציגים הסוציאליסטים. האספה החדשה החליטה לקיים בחירות לנשיאות הרפובליקה, הראשונות שבהן יוכלו להצביע כל בעלי הבית הצרפתים. הבחירות נקבעו ל-10 בדצמבר 1848. טייר עצמו שקל להגיש את מועמדותו, אך התוודה באוזני עמיתו בפרלמנט, פאלו: "אם אפסיד, זו תהיה מכה חמורה לרעיונות הסדר; אם אנצח, אצטרך לאמץ את רעיונות הרפובליקה, ולאמיתו של דבר, אני בחור יותר מדי ישר כדי להתחתן עם אישה גרועה כל כך". במקום זאת עשה אז טייר את הטעות החמורה ביותר בקריירה הפוליטית שלו: הוא החליט לתמוך בלואי-נפוליאון, מתוך ביטחון שיוכל לשלוט בו. הוא סבר שכהונתו של לואי-נפוליאון תהיה כושלת וכך תסלול בהמשך את דרכו של טייר עצמו במרוץ לנשיאות ב-1852. בערב ההצבעה אירח טייר את לואי-נפוליאון בארוחת ערב בביתו. למחרת, בבחירות של דצמבר 1848 הנציג הרפובליקני למרטין זכה רק ב-18,000 קולות, הסוציאליסט לדרי-רולן - ב-371,000 קולות, והגנרל השמרן קאווניאק קיבל 1,448,000 קולות. לעומת זאת, לואי-נפוליאון קיבל 5,345,000 קולות, כלומר שלושה רבעים מכלל הקולות.
ב-11 בדצמבר, זמן קצר אחרי ספירת הקולות, הזמין לואי-נפוליאון את טייר לארוחת ערב ושניהם דנו בהרכבת הממשלה הבאה. לואי-נפוליאון הציע לטייר את ראשות הממשלה, אבל טייר סירב. הוא רצה לשמור את עצמאותו כנציג בפרלמנט. הוא ואשתו עוד התארחו תכופות לארוחה אצל הנשיא הטרי במושבו החדש, ארמון האליזה. לאור החוקה החדשה, הבחירות החדשות לאספה הלאומית התקיימו ב-13 במאי 1849. האספה מנתה 750 חברים, מתוכם 250 היו רפובליקנים, מהם 180 רדיקלים או סוציאליסטים. היו גם 500 מונרכיסטים, מחולקים שווה בשווה ללגיטימיסטים, ששאפו למונרכיה חוקתית תחת מלך משושלת בורבון, ואורליאניסטים, שרצו מלך ממשפחתו של לואי-פיליפ. הסוציאליסטים היו ממורמרים בגלל הקצב האיטי של השינויים. בראשות לדרי-רולן, הם יזמו מרד בפריז, שדוכא במהירות על ידי הצבא. לדרי-רולן נמלט ללונדון. ב-1849 פרצה בפריז כולרה ועם קרבנות המגפה נמנה חמיו של טייר. טייר ואשתו ירשו נכסים משמעותיים.