cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band
Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band (תזמורת מועדון הלבבות הבודדים של סרג'נט פפר) הוא אלבום האולפן השמיני של להקת הביטלס. האלבום הוא אלבום קונספט והוא מהווה אבן דרך משמעותית בדרכה המוזיקלית של הלהקה, השפיע על אלבומי רוק ועל המוזיקה הפופולרית שבאה אחריו ודורג במקום הראשון ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון בשנת 2003. האלבום הוקלט במשך 136 ימים, מ-6 דצמבר 1966 ועד 21 אפריל 1967. האלבום יצא בבריטניה ב-26 במאי 1967 ובארצות הברית ב-2 ביוני 1967. במהלך האלבום עשו הביטלס ניסויים רבים בסגנונות מוזיקליים, בטכניקות הקלטה ובכלי נגינה שלא היו מקובלים במוזיקת רוק על מנת ליצור את הצליל הייחודי שלו. מרגע יציאתו היה האלבום חדשני ביותר בסאונד המיוחד שלו, במילות ובנושאי השירים, בגיוון הסגנוני, בשלמות הביצוע ובעיצוב עטיפתו והיה לאחד הסמלים המרכזיים של תנועת ילדי הפרחים בקיץ 1967.
הרקע לאלבום
"סרג'נט פפר", כפי שהוא מכונה בקיצור, הוקלט לאחר סיומה של תופעת הביטלמניה ולאחר שחבריה הפסיקו להופיע. עם הפסקת ההופעות, יכלו להתפנות חברי הלהקה, בפעם הראשונה מאז קמה הלהקה, לתכנון מדוקדק של תקליטם הבא, שהיה אמור לכלול שירים המתארים את מחוזות ילדותיהם, המשך מגמה שהחלה ב-Revolver ובתקליטון Strawberry Fields Forever/Penny Lane. כפי שהסתבר בסוף תהליך היצירה, התוצאה הייתה שונה לחלוטין מהכוונה הראשונית.
מקרטני טען שהוא הושפע מרעיון "הנושא האחיד" בתקליטי פרנק זאפה ומהתקליט Pet Sounds של להקת The Beach Boys שהיווה פריצת דרך בתחום ההקלטה.
פול מקרטני אמר בריאיון שאחרי שהוא וג'ון לנון שמעו לראשונה את התקליט, הם הלכו לדירתו של מקרטני והתחילו לכתוב את השיר She's Leaving Home.
אלבום קונספט
הפסקת ההופעות והיד החופשית שנתנה חברת EMI לביטלס איפשרה לחברי הלהקה להתמקד ביצירה המוזיקלית ולהקדיש זמן רב לעבודת אולפן. התוצאה הייתה בנייה של אלבום כיצירה אומנותית אחת כוללת, ולא רק כאוסף של שירים. בשיר הפותח את האלבום, אותו כתב פול מקרטני יחד עם מל אוונס, חברי הלהקה מציגים את עצמם לא בתור הביטלס, אלא בתור להקת מועדון הלבבות הבודדים של סרג'נט פפר, ומזמינים את המאזינים להצטרף ולשמוע את ההופעה שלהם. השיר מוביל באופן רצוף לשיר שנכתב על ידי פול מקרטני וג'ון לנון ומבוצע על ידי רינגו סטאר, With a Little Help from My Friends, המגלם דמות של זמר בשם בילי שירס. בשיר הלפני אחרון של התקליט, חוזרת מנגינת השיר הראשון, ומילות השיר מודות לנו על ההקשבה ומצטערות על כך שההופעה מגיעה לסופה. אולם, פרט לתבנית זו אין קשר של ממש בין השירים האחרים בתקליט והוא עדיין מהווה אסופת שירים מגוונת ולא "אלבום קונספט", כלומר אלבום בעל נושא מרכזי.
רעיון הצגת הלהקה לא כ"ביטלס" אלא כ"להקת מועדון הלבבות הבודדים של סרג'נט פפר" מבוטא בצורה בולטת גם בעיצוב עטיפת התקליט. חברי הלהקה מופיעים על גבי התקליט פעמיים: במרכז הם לבושים בתור חברי הלהקה של סרג'נט פפר, ותמונה נוספת שלהם מופיעה בין שלל הדמויות המפורסמות שברקע.
הכתיבה וההקלטה
החופש להקליט ללא עול ההופעות נתן לכל ארבעת חברי הלהקה הזדמנות להתנסות באמצעי הקלטה חדישים ובהרגלי עבודה שונים באולפן הקלטות. חברי הלהקה לא הגיעו עוד לאולפן עם שיר גמור, אלא עם מגוון רעיונות, עליהם עבדו במשותף ויחד עם אנשי הסאונד. לנון עבד באולפן שהתקין בביתו ושם ביצע ניסויי צליל אלקטרוניים בהיפוך סלילי הקלטה, יצירות קולאז' מסלילי הקלטה שונים וניגן סלילי הקלטה במהירויות שונות. מקרטני שהה רוב הזמן באולפן 2 של אולפני אבי רוד ועבד עם המפיק ג'ורג' מרטין ועם טכנאי ההקלטה ג'ף אמריק. האריסון כמעט ולא הגיע לאולפן, אלא שיפר את התמחותו בנגינה בסיטאר ויצר קשרים עם נגני מוזיקה הודית. רינגו סטאר אמר בראיון מאוחר שהוא חש עצמו כנגן אולפן, אחד מרבים שהוקלטו במסגרת הצורך לשלב באלבום נגני כלי נגינה רבים ושונים (בהם תזמורת סימפונית, קלרינט, נבל, צ'מבלו, וכלי נגינה הודיים שונים). עם זאת תיפופו של סטאר השתפר מאוד בעת הקלטות סרג'נט פפר. במקביל התנסו כל חברי הלהקה ב-LSD. תקליט זה היה האחרון שבו שיתפו לנון ומקרטני פעולה בכתיבת שירים. לאחר Revolver, שהצטיין בקיטוב רב ובהבחנה בין "שירים של ג'ון" ל"שירים של פול", רוב השירים בסרג'נט פפר נכתבו במידה זו או אחרת של שיתוף פעולה בין השניים. באלבומים הבאים נעלם שיתוף פעולה זה כליל.
המוזיקה
שני השירים הראשונים שהוקלטו במטרה להיכנס לאלבום היו Strawberry Fields Forever ו-Penny Lane, אשר תיארו, כיאה למטרת האלבום הראשונית, מקומות הקשורים לילדותם של לנון ומקרטני בהתאמה. התקליטון שהכיל את שני השירים הללו נחל הצלחה רבה והם לא נכללו בסופו של דבר בתקליט, לפי הנחיות EMI שלא לשלב שירים שיצאו כבר בתקליטונים באלבומים המוגמרים.
האלבום משלב סגנונות מוזיקליים רבים, השואבים ממקורות השפעה מגוונים כגון מוזיקה קלאסית, דיקסילנד ג'אז, מוזיקה של מחזות זמר, מוזיקה הודית ועוד. התקליט נפתח בשיר הנושא את שם האלבום, וממשיך לשיר With a Little Help from My Friends בביצוע רינגו סטאר ("בילי שירס").
השיר הבא, Lucy in the Sky with Diamonds, אינו קשור עוד ל"קונספט". הוא מקבל אופי שמיימי באמצעות תעלול שבו קו הבאס בבית מנוגן על ידי מקרטני דווקא בצליליו הגבוהים של אורגן האמונד שהותאם במיוחד להשמעת צלילי פעמונים.
שמו של השיר הבא, Getting Better, נובע מאמירה של ג'ימי ניקול, המתופף שהחליף את רינגו בחלק ממסע ההופעות של הביטלס. זהו שיר רוק קצבי והאריסון מנגן בו בטמבורה (כלי נגינה הודי הדומה לסיטאר).
כמו Lucy in the Sky with Diamonds גם השיר הבא בצד א', Fixing a Hole, "זכה" לפרשנות כביכול מדובר בשיר על סמים, אולם משמעותו פשוטה למדי ומדברת על השתייכות ואפשרות החדירה של אדם אחד לנפשו של רעהו. השיר מורכב משני חלקים: חלק מאוד מלודי וחלק בגוון מודגש של רוק. ג'ורג' מרטין מנגן בצ'מבלו.
השיר האחרון בצד א', !Being for the Benefit of Mr. Kite, נכתב על ידי לנון ונובע מפרסומת ישנה לקרקס נודד שהכילה את כל הפרטים המוזכרים בשיר, ההנדרסונים המופלאים, סוסים מרקדים וכיוצ"ב. כאמור, לנון ביקש ממרטין להקנות לשיר אופי של קרקס ושל מוזיקה הנעה במעגל מסחרר. מרטין השיג את האפקט על ידי גזירה והדבקה של עשרות מקטעי-סרט המושמעים במהירות לאחור, מצילתיים, הכפלות קול ושימוש בכלי נגינה מיוחדים כהרמוניום, גלוקנשפיל ואקורדיון.
צד ב' נפתח עם משהו שונה לחלוטין, שירו היחיד של ג'ורג' האריסון בתקליט, Within You Without You (הידוע גם בשם "הסיטאר המיותר"). שיר הודי מבוסס ראגה ומנוגן בכלי נגינה הודים, גיטרה חשמלית, צ'לו וכינורות מערביים. השיר הקפיץ את מעמדו של האריסון לאחר שנים שהיה חבר שולי בלהקה הן בעיני חבריו, הן בעיני ג'ורג' מרטין והן בעיני הקהל הרחב.
השירים הבאים בצד ב' מבטאים פנים שונות של ההוויה הבריטית. When I'm Sixty-Four בנוי על דיקסילנד ג'אז, עם נגני קלרינט ופסנתר בנוסח הונקי טונק. השיר נכתב על ידי מקרטני לכבוד יום הולדתו ה-64 של אביו והוקלט לפני תחילת ההקלטות של סרג'נט פפר.
השיר הבא בתקליט, Lovely Rita, הוא דוגמה מובהקת לשיר של פול מקרטני הן בסגנון השואב את השראתו מרגטיים ומיוזיק-הול (הגרסה הבריטית לוודוויל) והן בתוכן הבורא דמות של בחורה צעירה, נערת מדחן, הרושמת דו"ח תנועה למספר, שבמקום לשנוא אותה על כך, מתאהב בה. השיר מסתיים בקודה המורכבת ממקצב ומאנחות ומספר ללא מילים מה קרה לאחר מכן בין המספר לריטה.
הקודה נחתכת ללא הפרדה בקרקור תרנגול המבשר על השיר הבא, Good Morning, Good Morning. השיר נכתב על ידי ג'ון לנון, שלא ייחס לו כל חשיבות. ההשראה לשיר הגיעה מתשדיר פרסומת לדגני בוקר. קולות החיות בסוף השיר נדגמים באופן שמשלב אותם עם הצלילים המקוטעים של הגיטרה החשמלית בתחילת שיר הפתיחה החוזר על עצמו. בנוסף, ג'ון רצה שסדר הופעתן של החיות בשיר יהיה מין סדר כרונולוגי, לפי סדרן בשרשרת המזון. (כך שזה מתחיל עם קרקור תרנגול ונגמר בשאגת אריה).
התקליט לא מסתיים בסוף השיר האחרון. ברצועה האחרונה של התקליט, שבה סובבת מחט הפטפון במעגל, הוקלט קטע מוזר. בהשמעה של הקטע המוזר לאחור נשמעים חברי הביטלס כביכול הם אומרים ביטוי גס "We'll fuck you like a Superman". הביטלס הכחישו בכל תוקף שזו הייתה כוונת הדבר.
בנוסף הוקלט לאלבום שירו של ג'ורג' האריסון Only a Northern Song שיכול להיתפס כביקורת מוסווית על יחסיהם של חברי הלהקה האחרים לשיריו של האריסון. הנבואה שבשיר הגשימה את עצמה, וג'ון לנון הוציא את השיר מהאלבום, רק כדי לכלול אותו עם שירים דחויים אחרים באלבום מאוחר של הביטלס, Yellow Submarine.
העטיפה
מעבר לגיוון במוזיקה ובאמצעי ההקלטה, היווה סרג'נט פפר פריצת דרך גם בתחום עטיפות האלבומים. עד היום התמונה על התקליט נחשבת ייחודית וזוכה למחוות רבות מצד אומנים רבים בעולם כולו. העטיפה זכתה בפרס גראמי באותה שנה, אחד מארבעה פרסי גראמי שהוענקו לתקליט. האלבום אף זכה בפרס גראמי לאלבום השנה.
צילום העטיפה, שנערך על ידי פיטר בלק, הוא קולאז' המורכב מ-57 דמויות שהיוו עבור חברי הלהקה גיבורים בשלב כלשהו בחייהם וחפצים שונים, בהם תשע בובות. במרכז הצילום ניצבים ארבעה חברי הלהקה, לבושים במדים צבעוניים ועטויי שפם, המגלמים את חברי "תזמורת הלבבות הבודדים". לידם עומדות בובות הביטלס מהתקופה הראשונה ממוזיאון מאדאם טוסו. בין האישים המופיעים בתמונה ניתן למנות את אלברט איינשטיין, פרד אסטר, ויליאם ס. בורוז, אוברי בירדסלי, לני ברוס, מרלון ברנדו, מרלן דיטריך, בוב דילן, ג'יימס דין, אלדוס האקסלי, אוליבר הארדי, אוסקר ויילד, ג'וני וייסמילר, הרברט ג'ורג' ולס, שירלי טמפל, קרל גוסטב יונג, סטן לורל, לורנס איש ערב, דייוויד ליווינגסטון, מרילין מונרו, קרל מרקס, אדגר אלן פו, זיגמונד פרויד, לואיס קרול, טוני קרטיס, ג'ורג' ברנרד שו, קרלהיינץ שטוקהאוזן, וו. סי. פילדס, סוני ליסטון ודילן תומאס.
דמות נוספת המופיעה על העטיפה היא דמותו של סטיוארט סאטקליף, הבסיסט המקורי של הביטלס. חברי הלהקה הוסיפו את דמותו לזכרו של סאטקליף, בשורה השלישית בקצה השמאלי לפני דמותו של האמן אוברי בירדסלי (מספר 35).
בתמונה המקורית מופיע גם מהטמה גנדי על העטיפה, אך חברת התקליטים חששה כי הקהל ההודי ייעלב מכך ולכן הוא נחתך.
העציצים שלרגלי חברי הלהקה הם שתילים של קנאביס. אמנים רבים ושונים התייחסו לעטיפה, שהפכה לאיקון תרבותי. פרנק זאפה, למשל, לגלג על עטיפת האלבום, במסגרת עטיפת We're Only in it for The Money שלו.
מכירות ומצעדים
הוצאת האלבום הייתה אירוע שלו ציפו מיליונים ברחבי העולם במשך זמן רב, שנה חלפה מאז יצא לאור תקליטה הקודם, Revolver ושמועות על תקליט חדשני ופורץ-דרך החלו נפוצות. בארצות הברית הוזמנו מראש מיליון עותקים עוד בטרם יצא האלבום לאור. בבריטניה נמכרו רבע מיליון עותקים בשבוע הראשון בלבד וחצי מיליון עד סוף יוני. בשנת 1973 נמכר העותק המיליון בבריטניה, דבר שהפך את התקליט לנמכר ביותר בכל הזמנים בבריטניה.
התקליט שהה בראש המצעד הבריטי במשך 23 שבועות רצופים ב-1967 (ו-27 בסה"כ). במהלך השנים, כולל הוצאות מחודשות של התקליט, שהה התקליט 206 שבועות במצעד (16 שבועות ב-1987, לרגל הוצאת התקליטור בסיסמה "זה היה לפני 20 שנה", 33 ב-1992 לרגל יובל ה-25 ו-4 ו-5 שבועות ב-2007 ו-2009 בהתאמה).
האלבום זכה בארבעה פרסי גראמי, האלבום הטוב ביותר, הביטלס כלהקה המבצעת הטובה ביותר, העטיפה הטובה ביותר וההקלטה הטובה ביותר.
השפעה חברתית וסמלית
השפעתו החברתית והתרבותית של התקליט הייתה אף גדולה יותר מהשפעתו המוזיקלית. הוא פתח בפני להקות ואמני רוק אפקים חדשים של יצירה. לאחר התקליט היה ברור שכל נושא מתאים לפזמון רוק וניתן לשלב בו כל סגנון מוזיקלי, גם סגנונות שנראים מרוחקים מרוח הרוק, ובכך פתח את השער לפרוגרסיב רוק. האלבום השפיע על התפיסה המקובלת בקשר למבנה של פזמון רוק ופתח כיוונים חדשים לשילוב קטעים אינסטרומנטליים בתוך פזמון רוק, למשל. בפרט שינתה דרך העבודה על האלבום את כל סגנון העבודה של להקה באולפן. באחת מן ההקלטות התארחו באולפן ארבעת חברי להקת פינק פלויד, שלמדו מכלי ראשון כיצד עובדת להקה באולפן.
היה זה הניסיון הראשוני והבולט ביותר ליצירת אמנות מודעת לעצמה בתוך המסגרת של מוזיקת רוק ודרש הכרה בה כאמנות שיש בה קסם, חכמה ומסתורין. האלבום, שלא התחשב בשיקולי דעת הקהל או שיקולי מכירה ובכל זאת הצליח מסחרית באופן מזהיר הדגים לחברות התקליטים שניתן ורצוי להעז עם חומרים ולהקות ושיש ליצירות מגוונות שוק בקרב הדור הצעיר. בכך פרץ האלבום דרך ללהקות ויוצרים כג'טרו טול, בריאן אינו, רנסאנס, מחתרת הקטיפה, פינק פלויד, מודי בלוז, פרוקול הארום, דייוויד בואי, אמרסון, לייק ופאלמר, ג'נטל ג'ייאנט, קינג קרימזון, ג'נסיס, ELO, קצפת, סופרטרמפ ורבים אחרים, חלקם יצרו לפניו, אך האלבום המצליח סיפק להם הן נקודת התייחסות אמנותית והן פריצה מסחרית. האבנים המתגלגלות, למשל, יצרו את התקליט "Their Satanic Majesties Request", תקליטם הפסיכדלי היחיד והכושל, כמענה מודע, אפל, לקסם הבהיר של "סרג'נט פפר".
האלבום היווה סמל ואות פתיחה ל"קיץ של האהבה", כפי שכונה הקיץ של 1967 ושלטו בו חדוות חיים, תקווה, צבעוניות ופסיכדליה, אופטימיות, זיקה לתורות ומוזיקה מהודו ומוזיקת רוק מגוונת. התקליט יצר אחדות בפסקול החיים של צעירים בכל רחבי העולם. בשבוע הראשון של יוני נסע כתב ה"רולינג סטון" ריצ'רד מיצ'נר לאורך ארצות הברית. בכל עיירה ובכל תחנת דלק נשמעו ממקלטי הרדיו צלילי האלבום.
השפעה על הביטלס
באחד הראיונות שהעניק פול מקרטני בעקבות האלבום, הצהיר שעל מנת להגיע להישגים האמנותיים שבו עשו חברי הלהקה שימוש ב-LSD. ההצהרה, שנתפסה כהטפה לשימוש בסם, סמוך לתקופה בה הוצא אל מחוץ לחוק, גרמה לסערת רגשות וביקורת עזה כלפי מקרטני, שנאלץ להתנצל. חברי הלהקה נזהרו מאז מאוד שלא להתייחס לרמזים על שימוש בסמים ולא להיתפס כמטיפים לשימוש בהם. עם זאת בקרב הציבור הם נחשבו לסמל להטפה לשימוש בסמים "מרחיבי תודעה" וליכולות הסמים לשפר את היצירתיות.
ג'ודית' היומן
ילדות
היומן נולדה לוורנר ואילסה היומן, יהודים שהיגרו מגרמניה לניו יורק בשנות ה-30. בגיל 18 חודשים חלתה בפוליו ובשל כך היא התניידה באמצעות כיסא גלגלים. במהלך חייה נאלצה היומן להאבק רבות על זכותה לחינוך וזאת בשל סירוב המערכת הציבורית לאפשר לה להגיע ללמוד בבית הספר הציבורי הקרוב לביתה בתואנה כי חוסר היכולת שלה ללכת מהווה סיכון במקרה של שריפה. במקום זאת, במשך שלוש שנים קיבלה הדרכה ביתית פעמיים בשבוע, במשך כשעה בכל ביקור. אמא של היומן, פעילה קהילתית ואקטיבסטית בפני עצמה, ערערה על ההחלטה והדבר הוביל לכך שג'ודי הועברה לבית ספר לחינוך מיוחד בו למדו רק תלמידים עם מוגבלות. לפי חוקי העיר תלמידים עם מוגבלות בגיל תיכון היו זכאים רק להדרכה ביתית ולא מגיעים לבית הספר אך בשל מאבקה של היומן והורים נוספים המדיניות שונתה ובשנת 1961 ג'ודי נכנסה לתיכון.
בין הגילאים 9–18 שהתה היומן בכל קיץ במחנה קיץ לילדים עם מוגבלות בשם "מחנה ג'נד", בעיירה האנטר, ניו יורק, שם הכירה את בובי לין ופרידה טנקוס, איתם תעבוד מאוחר יותר כפעילים לזכויות נכים. מחנות קיץ אלה היקנו להיומן מודעות רבה יותר להקשר הפוליטי לבעיות של אנשים עם מוגבלות כפי שכתבה מאוחר יותר: "הייתה לנו אותה שמחה ביחד, אותו הכעס על הדרך בה התייחסו אלינו ואותם תסכולים מהזדמנויות שלא היו לנו".
פסק הדין היומן נגד מועצת החינוך של העיר ניו יורק
היומן חלמה להיות מורה במערכת החינוך של ארצות הברית ובשנת 1970 ביקשה לקבל רישיון הוראה ממועצת החינוך של העיר ניו יורק. המועצה דחתה את הבקשה שלה בטענה שבמקרה של חירום כמו שריפה היא לא תוכל לעזור לתלמידים שלה לצאת מן הבניין ועל כן היא מהווה סכנה עבורם. היומן העידה בספרה כי במהלך הבדיקה הרפואית שעשו לה מטעם מועצת החינוך ביקשה הרופאה ממנה שתציג לה כיצד היא הולכת לשירותים, דבר שהוביל אותה למבוכה רבה והשפלה גדולה. היומן ביקשה להגשים את החלום שלה והחליטה לתבוע את מועצת החינוך של העיר ניו יורק בטענה כי מפלים אותה בשל מוגבלתה. התביעה זכתה להד תקשורתי רחב וזאת בעיקר לאחר שעיתון מקומי שליווה את התביעה פרסם כתבה תחת הכותרת "אתה יכול להיות נשיא עם פוליו אבל לא מורה" בהשוואה לנשיא ארצות הברית המנוח פרנקלין דלאנו רוזוולט שחלה בפוליו. מועצת החינוך של העיר ניו יורק הבינה כי הסיכויים בתיק נמוכים מאוד, וזאת בעיקר בשל אמירתה של השופטת בתיק שהמליצה למועצה להגיע לפשרה. היומן הייתה המורה הראשונה בניו יורק המתניידת בכיסא גלגלים אך העידה שבשל ההד התקשורתי הנרחב שהתיק שלה קיבל מנהלים רבים פחדו מלהעסיק אותה בתור מורה. המקום היחיד שהסכים היה בית הספר לחינוך מיוחד בו היא למדה ושם עבדה במשך שלוש שנים.
ארגון "Disabled in Action" (נכים בפעולה)
התביעה של היומן נגד מועצת החינוך של העיר ניו יורק הובילה לחשיפה תקשורתית רבה והיא החלה לקבל פניות מעשרות ואף מאות של אנשים עם מוגבלות שביקשו לספר לה על אפליה שהם חווים בשל מוגבלותם. באותם ימים הבינו היומן וחבריה כי הבעיות איתן הם מתמודדים אינן בשל מוגבלותם אלא בשל הסביבה שמגבילה אותם, רעיון מרכזי במודל החברתי בתחום לימודי מוגבלות, ובשל כך החליטו לפעול לשנות את המצב. בשנת 1970 הקימו את הארגון "Disabled in Action" (נכים בפעולה) שהתמקד בהבטחת ההגנה על אנשים עם מוגבלות במסגרת חוקי זכויות האזרח באמצעות מחאה פוליטית. הארגון פעל רבות על מנת להשפיע על נוסח חוק השיקום, בעיקר להכנסת סעיף 504 שהיה אמור להבטיח את הזכות לנגישות למבנים ושירות ציבורי. באוקטובר 1972 הטיל הנשיא ריצ'רד ניקסון וטו על מספר גרסאות שהציע הארגון לחוק השיקום של 1973. ההפגנה המפורסמת ביותר של הארגון הייתה בשנת 1973 כששמונים אנשים עם מוגבלות בראשות היומן חסמו את שדרות מדיסון בניו יורק במחאה על אי קידום החוק.
המרכז לחיים עצמאיים
אד רוברטס, אקטיביסט מוכר לקידום זכויות אנשים עם מוגבלות ומייסד המרכז לחיים עצמאיים, שמע על הפעילות של היומן והתקשר לבקש ממנה לעבור לקליפורניה על מנת לעבוד במרכז לחיים עצמאיים באוניברסיטת ברקלי. בין השנים 1975–1982 הייתה היומן סגנית מנהלת של המרכז לחיים עצמאיים בקליפורניה ובמקביל הובילה לקידום הפעילות הבינלאומית של המרכז במודל התנועה לחיים עצמאיים.
היומן הייתה אחראית ליישום חקיקה ברמה הלאומית לתוכניות בתחום החינוך המיוחד, מחקר נכים, שיקום מקצועי וחיים עצמאיים, המשרתת יותר מ-8 מיליון בני נוער ומבוגרים עם מוגבלויות.
חוק חינוך אנשים עם מוגבלויות
בעת ששימשה כעוזרת מחוקק ליו"ר ועדת הסנאט האמריקאית לעבודה ורווחה ציבורית בשנת 1974, סייעה היומן בפיתוח חקיקה שהפכה לחוק החינוך לאנשים עם מוגבלויות.
הפגנת Sit-in 504
סעיף 504 בחוק השיקום האמריקאי של שנת 1973 היה אמור להבטיח את הזכות לנגישות של מבנים ושירותים ציבוריים ובכך בפעם הראשונה להבטיח את הזכות לחיים שוויונים עבור אנשים עם מוגבלות. הבטחת החקיקה הובילה לאופטימיות רבה בקרב אנשים עם מוגבלות אך במהלך השנים היה נראה כי למרות ההבטחות לחקיקה המחוקק האמריקאי אינו מתכוון לחוקק את הסעיף המיוחל. בשל כך החליטה היומן יחד עם חבריה לארגן מחאות במשרדים של משרד הבריאות, החינוך והרווחה ברחבי ארצות הברית. היומן עצמה הובילה את המחאה בסן פרנסיסקו שהתקיימה ב-5 באפריל 1977, במסגרת המחאה פרצו המפגינים למשרד הבריאות, החינוך והרווחה בעיר ולא הסכימו לעזוב עד אשר יחתמו על תקנה 504. 150 איש נשארו בבניין הממשלתי במשך 28 ימים בהפגנה שזכתה לשם "sit-in 504" ונחשבת להפגנה הארוכה ביותר בבניין פדרלי בהיסטוריה של ארצות הברית. בסופו של דבר ב-4 במאי 1977 הכריז ג'וזף קאליפנו, שר הבריאות, חינוך ורווחה של ארצות הברית על חתימה על סעיף 504.
המכון העולמי למוגבלות (WID)
בשנת 1983 ייסדה היומן יחד עם אד רוברטס וג'ואן לאון את המכון העולמי למגבלות וכיהנה כמנהלת שותפה של הארגון עד שנת 1993. זהו אחד מארגוני זכויות הנכים העולמיים הראשונים שהוקמו והובלו על ידי אנשים עם מוגבלויות. WID פועל לקידום הזכויות וההזדמנויות של למעלה ממיליארד אנשים עם מוגבלויות ברחבי העולם, תוך הפעלת מחקר ומדיניות לפעולה והפעלת הכללה.
ממשל קלינטון
היומן כיהנה בממשל קלינטון כעוזרת מזכיר משרד החינוך המיוחד ושירותי שיקום במשרד החינוך האמריקאי בין השנים 1993–2001.
בנק עולמי
בין השנים 2002–2006 כיהנה היומן כיועצת הראשונה של קבוצת הבנק העולמי בנושא מוגבלות ופיתוח, והובילה את עבודת הבנק העולמי בנושא אנשים עם מוגבלות. כחלק מתפקידה פעלה להרחבת הידע והיכולת של הארגון לעבוד עם משלחות וחברות אזרחיות לקידום זכויות של אנשים עם מוגבלות והכללת זכויותיהם במדיניות ציבורית רחבה. היא הייתה יועצת מובילה לשותפות העולמית של אנשים עם מוגבלות ופיתוח מדיניות נגישה.
יועצת מיוחדת
בשנת 2010 הפכה היומן ליועצת המיוחדת לזכויות אנשים עם מוגבלות עבור משרד החוץ האמריקאי שמינה הנשיא ברק אובמה. היומן הייתה הראשונה והיחידה בתפקיד זה שקודם בשנת 2010 על ידי הנשיא ברק אובמה. ב-20 בינואר 2017 עזבה היומן את תפקידה במשרד החוץ עם שינוי הממשל. תפקיד היועץ המיוחד הופסק על ידי שר החוץ של ארצות הברית רקס טילרסון בשנת 2017.
קרן פורד
מספטמבר 2017 עד אפריל 2019, היומן הייתה עמיתה בכירה בקרן פורד, שם עבדה כדי לקדם הכללת אנשים עם מוגבלות בעבודת הקרן ובעבודה פילנתרופית. היומן הפיקה והשתתפה בכתיבת מאמר הבוחן את חוסר הייצוג של אנשים עם מוגבלות מול המצלמה ומאחוריה, כמו גם את הסטריאוטיפים הבולטים של דמויות נכים כשהם מיוצגים בתקשורת.
נפטרה ב-4 במרץ 2023.
השכלה
היומן הייתה בעלת תואר מאוניברסיטת לונג איילנד בניו יורק משנת 1969 ותואר שני בבריאות הציבור מאוניברסיטת ברקלי, קלפורניה, משנת 1975. בנוסף זכתה לשישה דוקטורטים של כבוד:
קישורים חיצוניים
ציטוטים בנושא ג'ודית' היומן בוויקיציטוט
כביש 4
כביש 4 הוא כביש באורך כ-201 קילומטר, הרביעי באורכו בישראל ומהעמוסים בכבישיה. הכביש מתחיל בדרום במחסום ארז (בגבול רצועת עזה), עובר לאורך מישור החוף, ונמשך עד למעבר ראש הנקרה בגבול הלבנוני בצפון. כמו כן, נמשך הכביש מעבר לגבולות ישראל הן בצפונו והן בדרומו. הקטע בין מחלף אשדוד למחלף חולון מזרח מוגדר ככביש מהיר. קטע מהכביש הוא גם חלק מכביש M40 ברשת הכבישים הערבית הבינלאומית משריק.
היסטוריה
כביש 4 הוא צירוף של מספר כבישים:
כביש תל אביב חיפה הישן
מכפר סבא צפונה, נמצא כביש 4 על תוואי כביש תל אביב-חיפה הישן. בטרם נסלל תוואי זה, עברה הדרך מתל אביב לחיפה בתוואי כביש 444 הנוכחי, החופף לדרך הים ההיסטורית בשיפולי הרי השומרון, דרך הערים הערביות קלקיליה, טייבה וטולכרם ומשם המשיך דרך ג'נין ונצרת. בין כביש זה לשפת הים התיכון לא היה מעבר יבשתי נוח בשל הביצות שנוצרו לאורך הנחלים הזורמים לים התיכון ובמיוחד נחל הירקון.
החל משנת 1927 הועלה הרעיון לסלילת כביש מתל אביב לחיפה ואף הוחל בסלילת החלק הראשון שלו, מתל אביב לפתח תקווה. אולם סלילת הכביש התקדמה בעצלתיים עקב ניסיון מניעת היווצרות תחרות ברכבת המנדטורית. עד שנת 1936 הסתיימה סלילת הכביש עד צומת בית ליד, והושלם סימון התוואי עד חדרה. בעקבות פרוץ המרד הערבי הגדול הואצו העבודות על הכביש. במאי 1937 הסתיימה סלילת הכביש מפתח תקווה לחדרה ובספטמבר 1937 הושלם הקטע מחדרה לחיפה, בקצב שנחשב מהיר במיוחד. הכביש יצא מצומת סגולה בפתח תקווה, עבר ברמתיים, במושב כפר מלל בין שדרות עצי אקליפטוס גבוהים במיוחד, עד לצומת רעננה, ומשם לצומת השרון, חדרה ועד לחיפה. קטע הכביש "חיפה-חדרה" נפתח לתנועה ביום 30 בספטמבר 1937. פתיחת קטע זה קיצרה את הדרך מחיפה לתל אביב (שעברה קודם לכן דרך ג'נין ונצרת, ומאוחר יותר דרך ג'נין וכביש 66) מ-160 ל-106 קילומטר. מסלולו היה חיפה-בנימינה-פרדס חנה-חדרה-פתח תקווה-תל אביב. זמן הנסיעה מתל אביב לחיפה ירד לזמן שבין שעה וחצי לשעתיים. לאחר מכן נסלל הקטע בנימינה-חדרה, והמרחק מחיפה לתל אביב התקצר ל-96 קילומטר.
לאחר סלילת כביש 2 באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, קיבל המשך הכביש הצפוני את הכינוי "כביש תל אביב-חיפה הישן". בתחילת שנות ה-70 הוחל בהכנות להרחבת הכביש לדו-מסלולי. בין השאר נחסמו כניסות מהכביש ליישובים. בתחילת 1973 הוחל בהרחבת הכביש בין צומת רעננה וצומת בית ליד לדו-מסלולי בכל כיוון, לנוכח העומס על הכביש, כ-13,000 כלי רכב ביממה, אשר הביא לטורים ארוכים של מכוניות שהשתרכו מאחורי משאיות.
כביש גהה
סלילת "כביש גהה" החלה ב-1951 והכביש נחנך בדצמבר 1953 על ידי שרת העבודה גולדה מאיר. הכביש שנחנך היה שלב ראשון בתוכנית שנועדה לחבר את צפון הארץ לדרומה תוך עקיפת תל אביב ופתח תקווה, תוכנית שיצאה אל הפועל בשנת 1968. בשלב הראשון, כביש גהה חיבר את כביש פתח תקווה - תל אביב, מצומת גהה, שהיה אז צומת T ליד בית החולים גהה, לכביש תל אביב - לוד, בצומת מסובים ולכביש תל אביב-רמלה בצומת אזור. הכביש נודע כ"כביש גהה - לוד" או "כביש גהה - ירושלים" ועם השנים נודע יותר ויותר פשוט ככביש גהה.
בינואר 1959 נחנך הקטע הדרומי של כביש גהה שחיבר את צומת אזור לכביש לאשדוד ואשקלון ליד ראשון לציון.
בשנים 1965–1967 נסלל לכביש גהה המשך צפוני שחיבר את צומת גהה עם צומת גלילות. במאי 1968 נפתח כביש חדש שחיבר את רעננה לכביש גהה וכך יצר את צומת מורשה, והפך את הקטע ממורשה לגלילות לכביש עצמאי שכונה בהמשך כביש 5. כבישים אלו הפכו את כביש גהה לכביש ראשי שחיבר את צפון הארץ לדרומה תוך עקיפת עומס התנועה בתל אביב.
בתחילת 1967 סוכם עם עיריית בני ברק על סגירת כל הכניסות מכביש גהה לבני ברק, למעט אחת, על מנת למנוע שיבושים בתנועה בכביש המהיר. הפיכת כביש גהה לכביש מרכזי התלוותה בעלייה במספר תאונות הדרכים. מתחילת 1967 עד אמצע 1968 נפגעו 18 הולכי רגל בתאונות דרכים בקטע שבין גבעת שמואל ותל השומר. בעקבות זאת, הותקנה תאורה ומספר הולכי הרגל שנפגעו בלילה ירד. אחד המקומות המועדים לפורענות היה במעבר בין רמת עמידר ואוניברסיטת בר-אילן. לאחר שאשה נדרסה למוות במקום, החלה המשטרה לחלק דו"חות להולכי רגל אשר חצו שלא במעבר חצייה, דבר שנתקל במחאות הסטודנטים. בפברואר 1970 הורה שר התחבורה להוציא במהירות מכרז לבניית גשר במקום. במאי 1972 הורה שר העבודה לתכנן גשר להולכי רגל במקום ובאפריל 1973 החלה מע"ץ בבניית הגשר.
יעקב ז'אק אמיר
יעקב ז'אק אמיר (15 במרץ 1933 – 30 במרץ 2011) היה איש ציבור ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך (1974–1988) וכראש עיריית דימונה (1983-1978).
כביש 4
קריסת הגשר בכביש גהה (2017)
בערב 14 באוגוסט 2017 פגעה משאית בגשר הולכי רגל בכביש גהה בין בני ברק לגבעת שמואל. הגשר קרס על המשאית, ונהג המשאית אליחי תדרי, בן 58 מחולון, נהרג. התאונה נגרמה משום שהמנוף של המשאית לא קופל עד הסוף והיה מונף מעל הגובה המותר. בתאריך 16 בנובמבר 2017 חברת נתיבי ישראל הציבה קורה חדשה לגשר במקום הקורה שקרסה בתאונה, ופתחה שוב את הגשר למעבר הולכי רגל.
יעקב ז'אק אמיר
ביוגרפיה
אמיר נולד במוגדור שבמרוקו בשם יצחק-חיים אמזלג. בקזבלנקה למד בבית הספר התיכון המקצועי אורט והיה פעיל בתנועת הנוער החלוצית "דרור" ומטעם ארגון ההגנה. בינואר 1952 עלה לישראל. שמו שונה ליעקב בשל שגיאה של פקיד בנמל חיפה שהמיר את הכינוי "ז'אק" בשם 'יעקב'. לאחר עלייתו ביחד עם גרעין הנח"ל "בנתיב" התיישב אמיר בקיבוץ עין גב, בו חי כשלוש שנים. באותה תקופה הצטרף למפלגת אחדות העבודה. אחרי הפילוג בתנועה הקיבוצית עבר לחיות בקיבוץ גנוסר, שם הכיר את אורה צורף, לה נישא. את הקיבוץ עזב בשנת 1958 לדימונה.
קליצבוס
מאפיינים
קופי הטיטי נפוצים באמריקה הדרומית, מקולומביה עד ברזיל, פרו וצפון פרגוואי.
יעקב ז'אק אמיר
ביוגרפיה
כחמש עשרה שנים היה פועל במפעלי ים המלח ושימש כמנהל עבודה בכיר בענף המתכת. במפעל נבחר ליו"ר ועד העובדים (1974-1959) ובשנים 1959–1964 כיהן כחבר מועצת הפועלים של דימונה. בשנת 1965 נבחר לוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית.
כביש 4
הכביש המהיר לאשדוד
הצורך בכביש מהיר מתל אביב לאשדוד עלה עם תכנון נמל אשדוד, אבל העניין התנהל בעצלתיים וקודם רק בתחילת 1969, לאחר שנוצרו עומסי תנועה כבדים בכביש 42 ששימש עד אז את התנועה לאשדוד. בתחילה עלה הרעיון שהכביש המהיר ייסלל ככביש אגרה, אולם הרעיון נזנח. תכנון הכביש מראשון לציון לאשדוד הושלם בשנת 1969. במאי 1971 אושרה תוכנית הכביש שסלילתו בקטע מראשון לציון לאשדוד הייתה אמורה להסתיים ב-1973, אך העבודות התעכבו בגלל מלחמת יום הכיפורים והסתיימו לאחר המלחמה.
קליצבוס
מאפיינים
המינים השונים בסוג נבדלים זה מזה בגודל ובצבע, אך דומים ברוב שאר המאפיינים הגופניים. כולם קטנים יחסית - 30–42 סנטימטרים ללא הזנב, שארוך מעט מהגוף. משקלם מגיע עד 600 גרם. פרוותם ארוכה, צפופה ורכה, והצבעים הנפוצים הם אדמדם, חום או שחור עם צד תחתון בהיר יותר. לחלק מהמינים קולר בהיר או פסים שחורים על הראש. הזנב לעולם פרוותי ואינו יכול לשמש לאחיזה.
יעקב ז'אק אמיר
ביוגרפיה
בפעילותו המפלגתית-פוליטית כיהן שנים רבות כחבר מועצת העיר דימונה. בשנים 1965–1968 ושוב בין 1973–1976 היה סגן ראש העירייה הממונה על החינוך והתרבות בעירייה. בשנת 1978 נבחר לראש העיר ובתפקיד זה כיהן כהונה יחידה. קודם לכן, בשנת 1974, נכנס אמיר לכנסת השמינית מטעם המערך, במקומה של ראש הממשלה המתפטרת גולדה מאיר.
כהונתו בכנסת נמשכה ברציפות עד שנת 1988. במהלך תקופה זו שירת בוועדות שונות, בהן ועדת החוץ והביטחון וועדת הכספים. כמו כן עמד בראש מספר ועדות, בהן ועדה משותפת לעניין שכרם של שוטרים וסוהרים, והופקד במהלך השנים על הטיפול בדרוזים, בדואים ועניינים הקשורים בנגב והפעיל לשכה פרלמנטרית בדימונה. היה משקיף מטעם הכנסת בדיוני מועצת אירופה.
לצד פעילותו בכנסת היה אמיר חבר הנשיאות של הפדרציה הספרדית העולמית ונמנה עם חבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 1985 נבחר לכהן כיו"ר האגודה למניעת אלכוהוליזם. לאחר תום כהונתו שימש יו"ר ועדת הבחירות למוסדות ההסתדרות.
בשנים 1993-1990 יצא אמיר לבריסל לייצג את הסתדרות העובדים הכללית בקונפדרציה הבינלאומית של ארגוני העובדים.
בשנת 2011 נפטר בבת חפר, שם התגורר. נקבר בקיבוץ גינוסר.
חיים אישיים
היה נשוי ואב לשלושה.
כביש 4
הכביש המהיר לאשדוד
בשנת 2013 הורחב קטע הכביש ממחלף גן רווה עד מחלף אשדוד לשלושה נתיבים בכל כיוון.
מאשדוד דרומה
כבר בימי המנדט הבריטי היה קיים כביש מרפיח לאיסדוד במקביל לחוף (הקטע שבין צומת סילבר עד צומת אשדוד נסלל לראשונה במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20). כביש זה שימש את צבא מצרים במלחמת העצמאות. בשנת 1958 נפתח בכביש זה שירות אוטובוס ישיר לאשקלון. בשנת 1962 הוחלט לשפר את הכביש.
ברצועת עזה
ציר התנועה הראשי בתחומי רצועת עזה סומן בעבר ככביש 4, על הדרך ההיסטורית דרך סלאח א-דין ונקרא גם "ציר טנצ'ר" בפי המתנחלים והחיילים. הציר סומן כך ממעבר רפיח בדרום, דרך העיר עזה, עד למחסום ארז בצפון. הקטע מחאן יונס לעיר עזה נסלל לבקשת הצבא הבריטי בשנת 1938.
לאחר מלחמת ששת הימים נפתח הכביש לתנועת ישראלים והוא שימש את הנוסעים לפתחת רפיח וסיני. בסוף שנת 1969 הוא נסגר לזמן מה לתנועת ישראלים בגלל התגברות הפיגועים בסיני ובמקום זאת עברה התנועה לסיני דרך כביש 232. בינואר 1972 הושלם סלילת קטע העוקף את המעבר דרך בית חאנון.
לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה ובשל התגברות הפיגועים כנגד ישראלים, התמעטה תנועת הישראלים לרצועת עזה, והתמעטה התנועה האזרחית הישראלית על הציר. עיקר התנועה האזרחית הישראלית על קטע הכביש ברצועה היה בדרך לגוש קטיף. ביולי 1991 נחנך חיבור בין כביש 232 וכביש 4 דרך מעבר כיסופים ורוב התנועה לגוש קטיף עברה לכביש 232, במיוחד לאחר העברת האחריות על רצועת עזה לרשות הפלסטינית בשנת 1994. בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה נאסרה תנועת ישראלים על הכביש כליל למעט בקטע קצר שנחסם לתנועת פלסטינים ולמעשה הוסב לכביש גישה לכפר דרום, והיה מטרה לפיגועים רבים. בציר כיסופים (כביש 242) נבנה גשר מעל הכביש שאיפשר מעבר לגוש קטיף מבלי לעבור בכביש 4. במסגרת תוכנית ההתנתקות ב-2005, יחד עם פינוי ההתנחלויות ונסיגת כוחות צה"ל מהרצועה, הוסר סימונו של הכביש בתחומי הרצועה ככביש 4.
קליצבוס
מיון
מספר מיני הטיטי הידועים לאדם הוכפל מסוף המאה ה-20, לאחר שמינים רבים חדשים התגלו באגן האמזונאס. לכן, המיון להלן שונה במידה רבה מהמיון שהיה מקובל לפני 20 שנה. מין שנתגלה ב-2004, Callicebus aureipalatii, טרם קיבל סיווג. שמו של מין זה נובע מהעובדה שהזכות לתת לו שם נמכרה במכירה פומבית, שההכנסות ממנה הוקדשו לקרן המתחזקת את שמורת הטבע מאדידי שבבוליביה, בה התגלה המין.
בשנת 2016 הופרדו חלק מהמינים לשני סוגים חדשים: Cheracebus ו-Plecturocebus. הסוג המקורי נותר רק עם 5 מינים:
רומן פוטין
רומן איגורייביץ' פוטין (ברוסית: Рома́н И́горевич Пу́тин; נולד ב-10 בנובמבר 1977) הוא איש עסקים רוסי ונשיא התאחדות הטאקוונדו הרוסית. אחיינו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
משמש כיושב ראש מפלגת "העם נגד השחיתות", מפלגה שמתעתדת להתמודד בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2021.
ראשית חיים
רומן פוטין סיים את לימודיו בהצטיינות בסניף וולסק של האקדמיה הצבאית ללוגיסטיקה בשנת 2001 ואז עבד במשך שנתיים כקצין שירות הביטחון הפדרלי.
קריירה
בין 2006 ל-2009 שימש כיועץ ביטחוני של מושל מחוז ריאזאן.
בשנים 2012–2013 היה יועץ ללא שכר של מושל מחוז נובוסיבירסק בנושאים חברתיים וכלכליים. במיוחד הציע ופיקח על פרויקט שאפתני להפיכת מפעל לתיקון משאיות מוביל למפעל הרכבה גם לרכבים. הוא פוטר מתפקידו כאשר הפרויקט לא הצליח להתממש. פוטין נותר יועץ בנושאים דומים למושל ימלו-ננץ.
קונסטנטין קנטמיר
קונסטנטין קנטמיר (ברומנית: Constantin Cantemir; 8 (18) בנובמבר 1612 סילישטן - 16 (26) במרץ 1692 יאשי) היה אציל (בויאר) ואיש צבא מולדבי שכיהן כשליט נסיכות מולדובה בין 25 ביוני 1685 ל-27 במרץ 1693. הוא הקים את שושלת קנטמיר או "קנטמירשט" (Cantemirești) ששלטה לסירוגין במולדובה, בשנים שלפני השכנת שלטון הפנריוטים.
ילדות ונעורים
קונסטנטין קנטמיר נולד למשפחה רומנית ותיקה בעלת שורשים טטריים מקרים. דימיטריה קנטמיר בנו מעיד על כך ועובדה זו מקובלת גם על ההיסטוריון אלכסנדרו דימיטריה קסנופול. בשפות הטורקיות, כולל טטרית, המלים "קאן" ו"טמיר" משמעותן "דם" ו"ברזל". לפי יורגו יורדאן השם קנטמיר נפוץ אצל הצ'רקסים והקומיקים, אולם שם זה מקובל מאוד בקרב מנהיגי הטטרים נוגאי בחבל בוג'אק. ההיסטוריון קונסטנטין ק. ג'ורסקו סבר, ככל הנראה על בסיס סיפורו של הכרוניקן יון נקולצ'ה שאבות המשפחה השתייכו תחילה למעמד של איכרים חופשיים, הקרויים במולדובה "רזש" (răzeși, ברבים răzeș). הם גרו ביישוב סילישטן במחוז פלצ'יו. לפי חוקר אחר, שטפאן גורוביי, מקור המשפחה היה באצולה הקטנה באזור הדרום-מזרחי של נסיכות מולדובה, שנודע אז כ"הארץ התחתית", ברומנית "צארה דה ז'וס" ("Țara de Jos"). לפי גורוביי אחד מאבות המשפחה היה פטרה סילישטיאנו, שחי בימי שטפן הגדול. עם זאת לדברי דימיטריה קנטמיר, הנציג הידוע הראשון של בני קנטמיר היה תאודור קנטמיר, טטרי מקרים שהתנצר, וששירת את השליט שטפן הגדול ואימץ גם את הכינוי "סילישטיאנו" לפי היישוב שבו התיישב, סילישטן. שטפאן גמל לו במשרה ואחוזות בדרום מולדובה. מאוחר יותר כשכבשו הטטרים את אותן האחוזות, קיבל תאודור כפיצוי שלושה כפרים בחבל פלצ'יו ואת ניהול החבל קודרו. בקרב ההיסטוריונים היו ספקות לגבי אמיתות המענק שקיבל תאודור קנטמיר משטפן הגדול ושעליו מספר דימיטריה קנטמיר בספרו "תיאור מולדובה".
קונסטנטין קנטמיר היה הילד השני מנישואיו של בויאר שנקרא גם כן תאודור קנטמיר עם אישה בשם מריה. הייתה לו אחות שהתנזרה. האם, מריה, מתה חצי שנה אחרי לידתו של קונסטנטין ותאודור התחתן שוב והוליד עוד בן בשם ניסטור.. האב תאודור קנטמיר נהרג בשנת 1627 בקרבות עם הטטרים. . קונסטנטין קנטמיר התגייס בצעירותו לצבא הפולני ושירת בו כשבע עשרה שנה תחת שלטונם של המלכים ולדיסלב הרביעי ואזה ויאן קז'ימייז' ואזה. הוא הצטיין במיוחד במסגרת יחידה מורכבת ממולדובנים במלחמות נגד השוודים.
המשך הקריירה הצבאית והפוליטית
קונסטנטין קנטמיר הגיע לדרגת "רוחמיסטר" או "רוטמיסטר", כלומר קפטן פרשים. אחרי חתימת הסכם אוליבה בשנת 1660 השתחרר קנטמיר מן הצבא הפולני. זמן מה שירת בוולאכיה בתפקיד של דרגטור צבאי - "צ'אוש ספטרסק" (ceauș spătăresc) בימי מלוכתו הראשונה של גריגורה גיקה (1664-1660). בתפקיד זה הצטיין קנטמיר בקרב גיאלו במלחמתם של העו'תמאנים ובני בריתם הרומנים נגד נסיך טרנסילבניה, גיירג' ראקוצי השני. בשובו למולדובה בימי השליט אאוסטרטיה דביז'ה (1665-1661) מילא קנטמיר גם שם תפקידים צבאיים: "רב- קפטן" (căpitan mare), אחר כך בשנים 1672-1681 סרדאר, מפקד הפרשים ו"איספרבניק היער" (ispravnic al Codrului), אחראי על שמירת הגבול המזרחי - ביער טיגץ' (Codrul Tigheciului)- מפני הטטרים, .מושבו היה אחר כך באורהיי. קנטמיר הופקד בין היתר גם על הקשרים עם הטטרים ונהנה בקרבם מהערכה רבה. בשנת 1672 ליווה את הסולטן מהמט הרביעי במסעו הצבאי לפולין ובנסיגה על גדת הדנייסטר הצליח עם קומץ לוחמים לחלץ את ההרמון של הסולטן מפני המתקפה הפולנית. קנטמיר מילא גם תפקידים אזרחיים רבים, כולל וורניק של ברלאד בשנים 1664-1668 וקלוצ'ר גדול (וֶל-קלוצ'ר) (1681-1684) (בימי השליט גאורגה דוקה. - ב"שער הנשגב" באיסטנבול. השליט הפנריוט של מולדובה דימיטרי קנטקוזינו היה לסנדק בנו, דימיטריה קנטמיר, אך בהמשך התמלא בקנאה בו וביקש לחסלו. בשלב מסוים שלח אותו כשגריר - "קפי-קיהאיה" באיסטנבול במטרה לסכסך אותו עם המנהיגים העות'מאנים באמצעות עיכוב התשלומים המובטחים להם ולהפיל אותו במלכודת. בימי השליט הפנריוט הבא, אנטוניה רוסט, למשך שנתיים חזר קנטמיר לביתו ללא שום תפקיד של דרגטור.
שלטונו
ביוני 1685, בתמיכת שליט ולאכיה, שרבאן קנטקוזינו, וביוזמת הסרסקר הטורקי מבבדאג, סוליימן האינג'י, הועלה קנטמיר בן ה-73, לכס הנסיכות של מולדובה במקום דומיטרשקו קנטקוזינו שחזר כשליט והשמיץ אותו בפני העות'מאנים כדי לאבדו. מזימתו של דומיטרשקו נכשלה וטקס מסירתם של אישור המינוי וסממני המלכות לקנטמיר התקיים באיסקצ'ה בניהולו של הסרסקר..
עם כניסתו לתפקיד אולץ קנטמיר לשלוח את בנו הבכור אנטיוך יחד עם עוד שישה בני בויארים כבני ערובה בחצר הסולטן העות'מאני באיסטנבול. כעבור שלוש שנים החליף את אנטיוך הבן הצעיר דימיטריה שנשאר באיסטנבול עד שנת 1691 כשהוחלף שוב על ידי אנטיוך. הבויארים שבחרו בקונסטנטין חשבו שמפאת גילו המופלג וחוסר ההשכלה יהיה שליט חלש ונוח להשפעות מצידם. הכרוניקן יון נקולצ'ה תיאר אותו במילים אלה:
(בתרגום חופשי) קנטמיר היה בעל ניסיון צבאי ודיפלומטי וידע לדבר כמה שפות. בשעת עלייתו לשלטון היה אלמן. בסופו של דבר ציפיות הבויארים לחופש תמרון מוחלט התבדו. כווייבוד מולדובה שלט קנטמיר ביד בטוחה וניסה כהבנתו להגן על העם מפני גובי מיסים מושחתים ומפני מכת השודדים שהתרבו בנסיבות הפיכת חלק מהנסיכות לשדות קרב בין הטורקים והטטרים מחד והפולנים והאוסטרים מאידך. קנטמיר ביקש להשליט סדר ושלום במדינתו אבל משימתו הייתה קשה. הוא נאלץ להתמודד עם המחנות הפרו-פולני והפרו-עו'תמאני בקרב הבויארים. בראש הפרו-פולנים עמדו, בין השאר, האחים וליצ'קו ומירון קוסטין ובראש המחנה הפרו-עו'תמאני עמד יורדאקה רוסט.
קנטמיר היה חייב להצטרף למסעות הצבאים של הטורקים העות'מאנים נגד פולין ונגד האימפריה ההבסבורגית במה שנקרא בזמנו "המלחמה הטורקית הגדולה" ולהתמודד עם פלישות של הטטרים נוגאי ושל מלך פולין לארצו. כינן יחסים עם ההבסבורגים אך דאג שלא לנטוש את המחנה העות'מאני לטובת זה הפולני, כפי שהאיץ בו לעשות שליט ולאכיה שרבאן קנטקוזינו. חשש לשלום בניו שהיו בני ערובה אצל הטורקים והיה מודע מניסיונו בעבר למגבלות הפולנים. עם זאת קנטימיר השתדל לפעמים ליידע את פולין ואת ההבסבורגים על המזימות העות'מאניות ושני בניו, אנטיוך קנטמיר ודימיטריה קנטמיר שאפו להשיג ברית עם האימפריה הרוסית במלחמותיה בטורקים.
רומן פוטין
קריירה
הוא נשיא איגוד הטאקוונדו הרוסי ומנהל הקרן לתמיכה ופיתוח של הקרן האקדמית הרוסית להשכלה גבוהה.
קונסטנטין קנטמיר
שלטונו
בשנים 1685 ו-1686 פלש מלך פולין, יאן סובייסקי, למולדובה, שאת הכתר שלה שאף להעניק לבנו הבכור יאקוב. ב-8-9 באוקטובר 1685 בביצות שעל יד היישוב בויאן התחולל קרב בין סובייסקי וכוחות טורקים וטטרים בפיקודו של הסרסקר סולימאן פאשה. ידם של העות'מאנים הייתה על העליונה והפולנים נאלצו לסגת, וכנראה קנטמיר הקל בחשאי על נסיגתם. מתוך שאיפה להתנתקות מהטורקים, חתם קנטמיר בעיר סיביו הסכם חשאי עם האוסטרים, אך לא יצא לפועל בגלל הניצחונות העות'מאנים בשנים הבאות. בשנת 1691 ניסה שוב מלך פולין יאן סובייסקי בראש צבא של פולנים וקוזקים לגרש את הכוחות הטורקים וההטטרים מאזור הדנייסטר וכבש את המבצר סורוקה. קנטמיר עם בנו דימיטריה, שלחמו בצד העות'מאני השתתפו במצור על המבצרי. בדצמבר 1691 הורה להוציא להורג את האחים וליצ'קו ומירון קוסטין בעילת שוא כי זממו קנוניה נגדו ובכך היטה את מדיניותו לטובת המחנה הפרו-עות'מאני והאנטי-פולני. מאוחר יותר הצטער על המעשה.
רומן פוטין
נכסים ורכישות בולטות
פוטין הוא הבעלים של בית גדול בכפר רזדורי. הוא גם בעל אחוזה בשטח של 44 דונם בנאפה, ווילה בלונדון.
קונסטנטין קנטמיר
שלטונו
בעת מסעו של סובייסקי במולדובה הוא כבש גם את מבצר ניאמץ אחרי שקומץ מגניה עמדו במצור למשך 4 ימים. האפיזודה זו הונצחה בנובלה של הסופר הרומני קוסטקה נגרוצי
רומן פוטין
פוליטיקה
עם זאת, הוא לא הקים מפלגה. במקום זאת, ב־21 ביוני, הוא הצטרף למפלגת העם נגד השחיתות ונבחר למנהיג המפלגה ב-5 ביולי.
קונסטנטין קנטמיר
שלטונו
קונסטנטין קנטמיר הלך לעולמו ביאשי בשנת 1693 בגיל 81. הא היה אחד השליטים המעטים במולדובה שמת כשהוא יושב עדיין על כס המלכות. הוא הובא לקבורה בכנסיית "ניקולאיה הקדוש של השליטים" (Sfântul Nicolae Domnesc) ביאשי. בהמשך העביר בנו אנטיוך את עצמותיו למנזר מרה (Mera, כיום מירה - Mira) שהוקם על ידו.
קנטמיר הקדיש את המנזר קפריאנה למנזר זוגראפו שעל ההר אתוס וב-1690 את מנזר מרה למנזר ואטופדי הנמצא גם כן על הר אתוס.
לקריאה נוספת
(יון סטנל - הערך "קונסטנטין קנטמיר" בוסאילה מרקולץ (קואורדינציה) - לקסיקון שליטי ולאכיה ומולדובה
אוטואמנציפציה!
אוטואמנציפציה! (בסימן קריאה; הלחם של המילה היוונית "אוטו", שפירושה 'עצמי', ושל המילה הלטינית "אמנציפציה", שפירושהּ 'שחרור'; יחד: שחרור עצמי) הוא חיבור מאת ד"ר יהודה לייב פינסקר, לימים מראשי תנועת חובבי ציון, שפורסם בראשית שנת תרמ"ג (1882).
על החוברת
החוברת נכתבה בעקבות פרעות "הסופות בנגב", ויצאה לאור בעילום שם ("מאת יהודי רוסי") בגרמנית בברלין, במטרה לעורר את יהודי מערב אירופה העשירים להתפכח מרעיון השוויון באמצעות התבוללות, שלא יוכל להצליח, ולסייע בהקמת תנועה לאומית יהודית. עם זאת, החוברת עוררה בעיקר את יהודי מזרח אירופה הסובלים. פינסקר קרא ליהודים שבמקום אמנציפציה ליהודים שהייתה בסוף המאה ה-19 באירופה האנטישמית, להקים בית לאומי בציון. בשער הספר הביא פינסקר את מאמרו של הלל הזקן: "אם אין אני לי מי לי? ואם לא עכשיו – אימתי?".
קונסטנטין קנטמיר
קישורים חיצוניים
Ion Neculce Letopisețul Țării Moldovei (יון נקולצ'ה - כרוניקת ארץ מולדובה- במקור הרומני)
Demir Dragnev - Domnii Țării Moldovei, Civitas, Chișinău 2005
אוטואמנציפציה!
על החוברת
על היהודים לשחרר את עצמם בתהליך בן מספר שלבים:
עם זאת, יש לעלות כמה שיותר מהר לארץ ישראל, למרות הקשיים ובעיות ארגון.
פינסקר מפריד בין היהדות, שאינה קשורה לארץ כלשהי, ובין הלאומיות היהודית, הקשורה לארץ, אך שמפני שטרם הושגהּ לא מתייחסים אל היהודים כאל עם. פינסקר לא התרכז דווקא בארץ ישראל, אך העדיפהּ, בשל הקשר ההיסטורי-רוחני של העם אליה. הוא האמין כי גם שטח אחר יוכל לשרת את המטרה הראשונית: "ארץ משלנו".
מהדורות ותרגומים
החוברת, שבמקור ראתה אור בגרמנית (Autoemanzipation: Mahnruf an seine Stammesgenossen von einem russischen Juden), הופיעה בהמשך בכ-90 מהדורות וב-22 שפות, בהן רוסית, עברית, יידיש, פולנית, אנגלית, בולגרית, איטלקית, הולנדית, רומנית, ספרדית, לאדינו, הונגרית, צרפתית, סרבו-קרואטית, דנית, שוודית, צ'כית, פורטוגזית, ערבית ופרסית. תרגום ראשון לרוסית הופיע בשבועון היהודי-רוסי "ראזסווייט" בסנקט פטרבורג כבר בשנת 1882. תרגום ליידיש, מאת מנדלי מוכר ספרים ('אויטאָעמאַנציפּאַציען, אָדער: אַ סגולה צו די יודישע צָרות'), יצא לאור באודסה בשנת 1884.
תרגומים לעברית
החוברת זכתה למספר תרגומים לעברית: על ידי אחד העם ("אַבְטוֹאֵימַנְצִיפַּצִיָא"); על ידי שמואל ליב ציטרון (תחת הכותרת "אם אין אני לי מי לי?! או: תוכן דברי המחברת "אויטאעמאנציפאטיאן"), בתרגום שהופיע תחילה בכתב העת "המגיד" במהלך 1882–1883; וכן על ידי פ' פרנקל ושמואל פרלמן. תרגום עדכני בלוויית ביקורות וחליפת מכתבים עם פינסקר, והערות המתרגם והעורך מרדכי יואלי יצא לאור בשנת 1960.
ראו גם
מדינת היהודים
טואוני ניוסם
טואוני איליין ניוסם (באנגלית: Tawny Ellain Newsome, נולדה ב-24 בפברואר 1983) היא שחקנית, מוזיקאית וקומיקאית אמריקאית. ניוסם מוכרת בעיקר מתפקידיה כצ'לסי לייט-ליי בקומדיה "", מתפקידה כאנג'לה עלי בסדרה "חיל החלל", מתפקידה בעונה השלישית של הסדרה "ברוקמייר", דיבוב הדמות בקט מארינר בקומדיה המצוירת "מסע בין כוכבים: סיפונים תחתונים", וכן כמנחת פודקאסטים כגון "", ו-"The Pod Directive", הפודקאסט הרשמי של זיכיון מסע בין כוכבים. נוסף על אלה, היא זמרת בלהקה "Four Lost Souls".
ראשית חיים
ניוסם נולדה בעיר ואקאוויל, קליפורניה, ולמדה בבית ספר לתיאטרון בשיקגו, שם החלה את הקריירה שלה כקומיקאית בקהילת האימפרוביזציה "The Second City".
קריירה
ניוסם שימשה כזמרת ליווי בלהקהת מחווה ללהקת "Talking Heads". יותר מאוחר לוהקה לתפקיד זהה ב"".
תפקידה המשמעותי הראשון בטלוויזיה היה צ'לסי לייט-ליי בקומדיה "" ונינה ב"The Comedy Get Down".
מאז 2018 מנחה ניוסם את הפודקאסט לצידו של אנדרו טי ומתארחת תכופות בפודקאסטים נוספים כמו " ו-"Spontaneanation with Paul F. Tompkins".
ניוסם היא מוזיקאית, וחברה בלהקה "Four Lost Souls" לצד ג'ון לנגפורד, בת'אני תומאס וג'ון סזימנסקי. בשנת 2017 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון, ששמו כשם הלהקה.
ניוסם הפכה לשחקנית קבועה בסדרה "ברוקמייר" החל מעונתה השלישית, וב-2019 לוהקה לפיילוט הסדרה "Woman Up" של רשת ABC. החל מ-2020 היא מדובבת את בקט מארינר, אחת הדמויות הראשיות בסדרה "מסע בין כוכבים: סיפונים תחתונים", והופיעה בתפקיד ראשי בסדרה "חיל החלל" של נטפליקס.
חיים אישיים
ניוסם מתגוררת בלוס אנג'לס.
סופרנובה G1.9+0.3
G1.9+0.3 היא שארית הסופרנובה המוכרת הצעירה ביותר (מנקודת מבט של צופה מכדור הארץ) בגלקסיית שביל החלב. שארית הסופרנובה התגלתה לאחרונה על ידי שילוב נתונים מטלסקופ החלל צ'נדרה ומהמערך הגדול מאוד (VLA). מעריכים כי הקרינה מהסופרנובה הגיעה לכדור הארץ בערך בשנת 1868, כאשר העצם עצמו נמצא במרחק של כ-25,000 שנות אור מאיתנו. קודם לגילוי זה, שארית הסופרנובה הצעירה ביותר הייתה קסיופאה A, אשר הקרינה ממנה הגיעה לכדור הארץ בסביבות שנת 1667.
גילוי
G1.9+0.3 נצפתה לראשונה ב-1985, כמקור רדיו בהיר בתוך גלקסיית שביל החלב, באמצעות המערך הגדול מאוד (VLA). ב-2007 צולם המקור, שנחשד להיות שריד סופרנובה, על ידי טלסקופ החלל צ'נדרה והתוצאות הושוו לצילומים מ-1985. הבדלי הגודל אפשרו לאסטרונומים לחשב כי הסופרנובה ארעה סביב שנת 1868. ב-2008, תצפיות נוספות בעזרת ה-VLA אישרו כי שרידי הסופרנובה ממשיכים להתפשט במהירות גבוהה ואיפשרו לחשב את המהירות - כ-56 מיליון קמ"ש - 5% ממהירות האור.
Skyfall (שיר)
השיר זכה להצלחה בינלאומית ונמכר בעולם בסדר גודל של כ-7.2 מיליון עותקים, כבש 17 צמרות מצעדים, וזכה בכ-11 פרסים, בהם: פרס גראמי, פרס אוסקר, פרסי המוזיקה הבריטית, פרס גלובוס הזהב, ופרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השמיני במצעד הבילבורד הוט 100, השני במצעד הסינגלים הבריטי, והראשון במצעד שבצרפת.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אדל ופול אפוורת', והופק על ידי אפוורת' גם כן. אפוורת' אמר שביחד עם אדל, היה ניסיון להכיל בשיר את הסגנונות הישנים של הפסקולים האחרים בסדרת ג'יימס בונד. השיר הוא שיר פופ, המשלב בתוכו מקהלה.
הופעה וגרסאות כיסוי
עם השיר הופיעה אדל לראשונה בטקס פרסי אוסקר ה-85, ב-24 בפברואר 2013. לאחר הופעתה, הוכרז כי השיר זכה באותו הטקס בפרס אוסקר בקטגוריית - "השיר המקורי הטוב ביותר". אדל אמרה שכדי להתגבר על פחד הבמה שלה, היא לקחה כמה עצות מאיידה פילד, אשתו של רובי ויליאמס. מוקדם יותר בטקס, שירלי באסי, ביצעה את השיר "Goldfinger", ללא כל קשר לסרט עצמו.
איצקוביץ'
איצקוביץ' הוא שם משפחה מזרח אירופאי שמשמעותו "בנו של יצחק". חלק מבעלי שם זה כותבים אותו בלא הפסיק העליון אחרי הצד"י הסופית
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חאדר ושאח
חאדר ושאח (נולד ב-1966) הוא אמן ערבי, בדווי, פלסטיני וישראלי.
ביוגרפיה
ושאח נולד בשנת 1966 למשפחה פלסטינית במחנה הפליטים אל-בורייג' ברצועת עזה. משפחתו שהתגוררה לפני קום מדינת ישראל בשטח לא הרחק מקיבוץ נגבה, הגיעה למחנה הפליטים לאחר מלחמת העצמאות. ושאח צייר בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון בעזה. בין השנים 2000–2004 למד אמנות במרכז לאמנות חזותית, במכללת קיי בבאר שבע. לתחום הציור, כעיסוק עיקרי בחייו וכמקור פרנסה, הגיע ושאח בגיל 30.
יצירתו
ושאח מציין כי ללימודי האמנות ותולדות אמנות הייתה תרומה ברמת הטכניקה והבנת שפת האמנות. ב-2008 החל להתמודד עם נושאים בסביבתו הפלסטינית. ושאח בוחן ביצירתו את סוגיית ההשתייכות המשפחתית, הדתית, השבטית, התרבותית, הלאומית והמקצועית. על רקע זהותו המורכבת הנקרעת בין המפגש עם בני משפחתה של אשתו ברהט לבין הניתוק מבני משפחתו החיים בעזה, בסיני ובירדן, עבודותיו מציגות מצב פרטי וסיפור אישי, המהדהד את המצב הכללי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני. "מצד אחד אני פלסטיני בעל תעודת זהות ישראלית החי בישראל ומתגעגעת בלא הרף לבני משפחתי החיים בעזה, בסיני, בירדן ובנסיכויות. בעיני הישראלים-היהודים אני מוגדר מוסלמי, ערבי, בדווי, פלסטיני ואולי אפילו אויב. מצד אחר, אני חש שאני ישראלי לכל דבר, דובר עברית ומעורה בחברה הישראלית ובצרותיה. בני משפחת אשתי, ילדיי וחבריי הקרובים ביותר חיים כאן אתי ולצדי. בעיני הפלסטינים אני מוגדר ישראלי, ואני נחשב אויב. באחד מביקורי המשפחה בעזה נפצעתי בפיגוע טרור."
זהותו הפתוחה והמורכבת של ושאח מוצאת את הדיה בחוסר המחויבות המוצהר שלו לסגנון אמנותי כלשהו או לאמצעי בלעדי אחד. באמנותו הוא שומר לעצמו את החופש לשייט בין סגנונות ובין חומרים. ציוריו נעים ונדים במרווח שבין ריאליזם מוקפד ומאופק לבין אקספרסיוניזם מוחצן ומשוחרר: רישומי קו מרומזים ומינימליסטיים, ציורים חומריים על בדי קנבס, מרבדים, עורות בעלי חיים, בדים רקומים מסורתיים, לוחות עץ בלויים, משטחי פח, ניירות צילום, כרזות אמנות, אסמבלאז'ים וחפצים מצויים.
ב-2007 הציג בתערוכה הקבוצתית "רקמות: רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל", באוניברסיטת בן-גוריון. התערוכה הייתה בהשתתפות אמנים עכשוויים בישראל שהציגו עבודות אמנות המנהלות דיאלוגים; דו-שיח ערני ומשמעותי שהתקיים בין המטען התרבותי האישי של כל אחד מהאמנים והאמניות לבין דימויים ומוטיבים נפוצים של רקמה ואריגה פלסטינית, שמלות, או מקטעים של בדים, כתב ערבי ואראבסק המתבססים בעיקר על המורשת של אומנות הנשים הפלסטיניות, הבדוויות והדרוזיות. לצד העבודות העכשוויות העשויות באמצעים מגוונים (ציור, רישום, צילום, פיסול, קרמיקה, אריגה, רקמה ומיצב) הוצגו פריטי לבוש ועבודות אומנות מן המורשת הפלסטינית המקומית.
ב-2008 הציגה ושאח בתערוכה "התכתבות: אמנים ערבים בני זמננו", במוזיאון לאמנות האסלאם. שלושה עשר אמנים הציגו בתערוכה. האמנים ייצגו קשת ססגונית של האמנות הערבית העכשווית בישראל, אמנות המבטאת מצד אחד את מורשת העבר שהאמן הערבי נושא בלבו ומצד שני פתיחות להשפעת הסביבה, הן הישראלית והן הבינלאומית. ביצירותיהם ביטוי לזיכרונותיהם ולחוויותיהם האישיות ובתוך כך שיקפו את תרבותם על מטעניה ההיסטוריים והפוליטיים. היה בה ניסיון לפיוס בין התרבות שלה ותרבותו של האחר על כל מרכיביה- בתחומי הפוליטיקה, החברה, הפחד והספק, הסקרנות והתשוקה לדעת, אלמנטים מעוררי מחלוקת מצד אחר, וכאלה המעוררים דיאלוג והתכתבות תרבותית הומנית. על עבודותיו בתערוכה זו כתב האוצר פריד אבו שקרה: "הניגודים בין שתי התרבויות מעשירים את האמן חאדר ושאח ואף מספקים לו השראה מן ההיבט האנושי-חברתי. הוא מתכתב עם המורשת ומתעד אותה על הרקעים של עבודות הדיוקן שלו. הדמויות הן של בני משפחתו ומשפחת חברים יהודים – משפחת היוצר חיים מאור."
ב-2009 הציג יחד עם חיים מאור בתערוכה משותפת "המשפחה- דיאלוג בין תרבויות", בגלריה העירונית בכפר סבא. בתערוכה הוצגו ציורי הדיוקן של בני משפחתו של ושאח, אותם צייר בשנים 2004–2007, על גבי לוחות עץ ישנים. הצבעוניות החומה והאדמתית של העץ שימשה מצע לצבעוניות החומה של המצוירים ולמראה הדהוי או המטושטש שלהם. בדומה לתצלומים מצהיבים באלבום משפחתי, הציורים הנכיחו את הזמן שחלף ואת הזיכרונות והגעגועים המתמשכים. לגברי ושאח "הגעגועים אינם דוהים. הם מתעצמים. בני המשפחה קיימים במחשבות שלי, אבל הם אינם נוכחים במציאות המידית, הממשית. במובן מסוים הם אינם חיים. הם כמו רוחות רפאים."
ב-2011 הוצגה התערוכה "חאדר ושאח- דיוקנאות וסביבה" במשכן לאמנות בעין חרוד. ושאח ציורי דיוקנאות, סצנות משפחתיות ונופים, מתוך סביבת מגוריו, דהיינו הפזורה הבדואית שברהט.
ב-2012 הציג ושאח בתערוכה "דיוקנאות קין: ייצוגים של 'אחרים' באמנות העכשווית בישראל" בגלריית הסנאט, באוניברסיטת בן-גוריון. לתערוכה קדם מחקר שנתקל בו ושאח אודות מעשי הרצח בנשים בחברה הפלסטינית בשנים 2004–2006. כמו כן סיפר ושאח כי בהיותו בן שמונה ראה ושאח את בת דודתו הצעירה, סמירה נשרפת למוות על רקע חילול כבוד המשפחה שבוצע על ידי אחד מבני משפחתו. בשנת 1992 נרצחה גם דודתו מאותה סיבה. מאותו מחקר עלה כי מעשה הרצח מבוצע כפתרון חברתי וכלל אינו מהווה צו הלכתי-דתי שנועד להסיר 'אות קין' מהמשפחה בשל ניאוף, אלא הוא סיפור כיסוי לסכסוכים על רקע של מאבקי ירושה או בעלות על רכוש. סדרת עבודותיו של ושאח נושאת את השם 'הגר' כשמה של דודתו שנרצחה, והיא מהווה את מחאתו הפרטית-אמנותית כנגד התופעה. בעבודות אלו הוא משתמש בחלקי שמלה מסורתית כמצע לציור. בתוך פורמט המזכיר בצורתו דפי תפילה הוא מצטט שורות מתוך שיריהם של מחמוד דרוויש ונידאא ח'ורי אודות בנות המזרח, געגועים לאמא, יחסי נשים וגברים ותפקיד האשה בחברה. במרכז כל עבודה מסמן ושאח בצבע אדום את גילה של כל אחת מהנרצחות.