cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וליה נויברגר
פעילות כרבה
נויברגר משתתפת בקביעות בתוכנית "הפסקה למחשב" (Pause for Thought) ב-BBC2.
פעילות פוליטית
נויברגר החלה את חייה הפוליטיים כחברת המפלגה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בבחירות לפרלמנט ב-1983 הייתה מועמדת מטעם המפלגה, אולם לא נבחרה.
ננויברגר הייתה חברת הפרלמנט מטעם המפלגה הליברל-דמוקרטית. היא שימשה מצליפה של הסיעה בפרלמנט.
בספטמבר 2011 פרשה מהמפלגה ועברה כקרוס בנצ'ר לבית הלורדים.
פרסומים
נויברגר פרסמה 13 ספרים (נכון לנובמבר 2020), ביניהם:
חיים אישיים
נשואה לאנטוני נויברגר ולהם בת ובן.
איילין וולש
איילין וולש (באנגלית: Eileen Walsh; נולדה ב-16 באפריל 1977) היא שחקנית אירית.
ביוגרפיה
וולש נולדה וגדלה בקורק שבאירלנד במשפחה קתולית. היא לא התכוונה להיות שחקנית, עד שהלכה בעקבות אחותה הגדולה, קתרין, שאף היא שחקנית, והחלה להשתתף בסדנאות תיאטרון. הפריצה שלה הייתה כשלוהקה לתפקיד ראנט (Runt) בהפקה הבימתית של הסרט "תאומי הדיסקו" שזכתה לביקורות מהללות. אחר כך הופיע בסרטי קולנוע כגון "כשברנדן פגש את טרודי", "האחיות מגדלנה", והסרט " The End".
ב-2008 זכתה וולש בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים טרייבקה על הופעתה בסרט "Eden" בתפקיד ברדה, עקרת בית בודדה שכוח הרצון שלה עומד למבחן.
טום ברוקו
טוֹם ברוקו (באנגלית: Tom Brokaw; נהגה: ) ובשמו המלא תומאס ג'ון ברוקאו (באנגלית: Thomas John Brokaw; נולד ב-6 בפברואר 1940) הוא סופר, עיתונאי ואיש טלוויזיה אמריקאי.
הוקו מקורנן
הוקו מקורנן (שם מדעי: Oreophasis derbianus) הוא מין של עוף יער ממשפחת ההוקיים שבסדרת התרנגולאים והמין היחיד בסוגו.
ההוקו המקורנן הוא עוף מרשים שאורכו עד 85 ס"מ והוא מזכיר בצורתו תרנגול הודו בעל חזה לבן וגוף שחור עם מקור צהוב גדול ועם קרן אדומה מעל הראש. הכנפיים גדולות אך ההוקויים מעדיפים להיות על הקרקע ולא לעוף לעיתים קרובות. הצעירים בעלי צבעים חומים והקרן שלהם קטנה יותר מהבוגרים. בשל קרניים אלה הוא קיבל את שמו.
טום ברוקו
בשנים האחרונות הוא משמש כתב מיוחד לחדשות NBC, מחבר ספרים ועובד על תוכניות תעודה.
הוקו מקורנן
יצור דמוי-תרנגול זה חי על קרקע היער במקסיקו (בעיקר בצ'יאפס) ובגואטמלה שבמרכז אמריקה. הוא מסתובב בינות לסבכי היער ובין הענפים ומחפש עלים קטנים, חרקים ופירות שונים. הזכרים יותר גדולים מהנקבות ואינם חיים יחד איתם אלא לבדם.
טום ברוקו
ב-22 בינואר 2021 הודיעה רשת NBC כי ברוקו יפרוש משירות פעיל ברשת לאחר 55 שנים ברציפות באותה רשת חדשות.
ברוקו טבע את המונח "הדור הגדול ביותר" (The Greatest Generation) כשהתייחס לדור של האנשים שנולד וגדל בתקופת השפל הגדול (1929-1939) בארצות הברית ולחם או לקח חלק אקטיבי במלחמת העולם השנייה (1945-1939).
סוצ'ימילקו
סוצ'ימילקו (בספרדית: Xochimilco, בנאוואטל Xōchimīlco (שוצ'ימילקו); ) הוא אחד מ-16 הרבעים (Delegaciones) של מקסיקו סיטי, בירת מקסיקו, הממוקם כ-25 קילומטרים דרומית-מזרחית למרכז העיר על שטח בן 118.6 קילומטרים רבועים. נכון ל-2010, מתגוררים בו 415,007 תושבים. בנוסף לסוצ'ימילקו בפועל, כולל הרובע 93 עיירות קטנות אחרות. יחד עם המרכז ההיסטורי של מקסיקו סיטי, סוצ'ימילקו הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו וכיום הוא ידוע בעיקר בזכות ה"גנים הצפים" שבו.
ההיסטוריה של סוצ'ימילקו מתחילה בתקופה הפרה-קולומביאנית. עוד בתקופה הקלאסית המסו-אמריקנית, היו החופים והאיים ביתם של עמים שונים ממוצא לא ידוע. בתחילת התקופה הפוסט-קלאסית, היה סוצ'ימילקו אלטפטל (altepetl – עיר-מדינה) חשוב, אשר הוכנע על ידי האצטקים במאה ה-15. במהלך התקופה הקולוניאלית ותחילת העצמאות, הפך סוצ'ימילקו למקור המזון של מקסיקו סיטי.
14 עמים ילידיים חיים באזור סוצ'ימילקו, שלמרות התקדמות העיור עדיין שומרים במידה רבה על תרבותם המסורתית. למרות כל זאת, החלק הצפוני של סוצ'ימילקו משולב במלואו באזור העירוני וכולל מספר אזורי תעשייה, בעלי חשיבות כלכלית רבה עבור רובע העיר. אזור ההרים בדרום ואזור האגם המרכזי מהווים גם את שמורת הטבע הגדולה ביותר של הבירה.
השם וסמל
השם סוצ'ימילקו מקורו בשם המקורי של האזור בנאוואטל (שוצ'ימילקו) והוא שילוב של המילים "פרח" ו"שדה" ולכן מתורגם כ"מקום שדה הפרחים".
לסוצ'ימילקו אין סמל שהוכרז רשמית, אך נמצאים בשימוש ייצוגים הנגזרים מאותם מסמכים היסטוריים שנשמרו מהתקופה הפרה-קולומביאנית, כגון הקודקס האצטקי ממרכז מקסיקו. ב הגליף סוצ'ימילקו מציין שבט שיצא מ עם האצטקים. הגליף הפרה-קולומביאני מורכב מלוגוגרמה לאדמה מעובדת ומייצוג של פרח עליה.
גאוגרפיה
עם שטח של 122 קילומטרים רבועים, שטח סוצ'ימילקו מהווה 7.9% משטחה של מקסיקו סיטי ומשתרע בגבולות הקיצוניים מ-'1919° עד '0919° צפון ל-'0099° עד '0999° מערב. סוצ'ימילקו גובלת ברבעים קויואקאן (Coyoacán) ואיסטאפלפה (Iztapalapa) בצפון, טלאוואק (Tláhuac) במזרח, מילפה אלטה (Milpa Alta) בדרום וטללפן (Tlalpan) במערב. המרכז המנהלי של העירייה ממוקם ב"אל רוסאריו" - קהילה היסטורית של סוצ'ימילקו.
החלק הצפוני של סוצ'ימילקו יוצר מישור בגובה הממוצע של עמק מקסיקו, 2,240 מטר מעל גובה פני הים. באזור זה שכן בעבר אגם סוצ'ימילקו, ששרידיו היום יוצרים את התעלות של הגנים הצפים. מדרום לאגן האגם מתנשאות הפסגות של שוצ'יטפק (Xochitepec), צומפול (Tzompol), טלאקואייאיי (Tlacuallelli) וטאוהטלי (Teuhtli) המהוות את הגבול הטבעי בין המחוזות סוצ'ימילקו, מילפה אלטה, וטלאוואק. פסגות אלו הן גם חלק מרכס ההרים המונע מהנגר הטבעי של אגן מקסיקו לזרום דרומה. משוצ'יטפק נשקפים נופים מרהיבים של האזורים העירוניים של טללפן וסוצ'ימילקו. בפסגת הר הגעש אשוקופיאשקו (Axocopiaxco), מגיע אזור סוצ'ימילקו לגובה של מעל 3,000 מטרים.
סוצ'ימילקו ממוקם בתת-אגן - אגם סומפנגו (Zumpango) של המערכת ההידרולוגית. האגן ללא מוצא במקור נפתח באופן מלאכותי במאה ה-17. כתוצאה מכך, האגם התכווץ עם הזמן לגודלו הנוכחי עם הערוצים בין האיים שנוצרו באופן מלאכותי לשימוש חקלאי. באותה תקופה האגם ניזון מיובלים, שנבעו מגבעה סמוכה. אלה הוסטו בתקופת שלטונו של פורפיריו דיאס לאספקת מים למקסיקו סיטי עד שהתייבשו בשנת 1951. מאז, אספקת המים לתעלות נעשו באמצעות שפכים ממוחזרים ממפעל סרו דה לה אסטריה. התעלות החשובות ביותר כוללות את "נסיונל" (Nacional), צ'אלקו (Chalco) (שתיהן מנקזות את סיירה נבדה), קואמנקו (Cuemanco) ואפאטלאקו (Apatlaco).
אקלים
האקלים השורר בסוצ'ימילקו הוא אקלים ממוזג עם גשמים בקיץ התואמים את מיקומו בעמק מקסיקו. ניתן למצוא תנאים אלה ב-98% מהשטח. אחוז הלחות משתנה, אם כי לרוב ניתן למצוא לחות בינונית. האזור הגבוה ביותר ברובע כולל אקלים טרופי קר עם גשמי קיץ.
גאולוגיה
רוב פני השטח נוצרו ברביעון. קצת יותר מ-87% מפני השטח של הרובע ניתן לייחס לתור זה. האגם המקורי ואדמת הסחף מהווים 61% מהשטח. סוגי הקרקע העיקריים הם ו. האזורים ההרריים נוצרים מסלעים געשיים כמו בזלת וטוף. חלקים ישנים יותר התרוממו בקנוזואיקון, לדוגמה הרכס האמצעי והגבוה של הר הגעש טאוהטלי והרמה שבין פסגת שוצ'יטפק ורכס הרי אחוסקו (Ajusco). בנויים בעיקר ממצע אנדזיטי.
טבח סימל
טבח סִימֶל (בארמית: ܦܪܡܬܐ ܕܣܡܠܐ, תעתיק מדויק: פרמתא דסמלא; בערבית: مذبحة سميل, תעתיק מדויק: מד'ב ּ חת סמיל) היה טבח במהלך התקפה צבאית, שבוצעה בכפר סימל, בצפון עיראק, ובאזורים שסביבו, על-ידי כוחות רשמיים של ממלכת עיראק בהובלת בכר סדקי נגד המיעוט האשורי במדינה, בתאריכים 7–11 באוגוסט 1933. במהלך המתקפה נבזזו כמאה כפרים אשורים וכמה אלפי אשורים נרצחו. עד היום, לא הכירה המדינה העיראקית באחריותה לאירועים בביצועו של טבח במקום, בניגוד לפשעים דומים שביצעה נגד קבוצות אחרות בעיראק. הקהילה האשורית ברחבי העולם מציינת את הטבח ביום החללים האשוריים, שחל בכל שנה בתאריך 7 באוגוסט, והידוע גם כיום האבל הלאומי האשורי לזכר קורבנות טבח סימל.
באותה תקופה הכילה עיראק מגוון של קהילות דתיות ואתניות. המניע למתקפה שהפכה בסופו של דבר לטבח סימל היה העובדה שרוב האשורים היו פליטים ממזרח אנטוליה תחת חסות בריטית, אשר התנגדו באופן פעיל להשתלבות במדינת הלאום החדשה, וכתוצאה מכך, נתפסו כמשתפי פעולה בריטים ולכן היו נתונים להתקפות אלימות של הצבא העיראקי שהגיעו לשיאן בשנת 1933, בטבח סימל.
רקע
לאחר מלחמת העולם הראשונה, החלו להתבסס מדינות לאום בחסות קולוניאלית בריטית וצרפתית בשטחי המזרח התיכון שהיו לפניהם שטחי האימפריה העות'מאנית. בחלק מהמקרים, נוצרו מדינות אלו בדרכי שלום על-ידי משא ומתן והסכמה בין הצדדים, ובחלק האחר, על-ידי פעולות טרור מצד מיעוטים וקהילות מקומיות אוטונומיות שלא מצא חן בעינהם שלילת העצמאות השלטונית שלהן.
בשנים שלאחר פירוק האימפריה העות'מאנית, שאפה התנועה הלאומית הערבית ליצור במרחב דובר הערבית זהות לאומית ערבית מאוחדת. אולם, לממשלת עיראק החדשה ולבריטים שהיו בעלי המנדט על המדינה הייתה מטרה אחרת – ליצוק אומה אחת מאוכלוסייה מגוונת, שחבריה היו מופרדים על-ידי חלוקות אתניות, דתיות ותרבותיות. אוכלוסייתה של עיראק כללה ערבים סונים ושיעים, כורדים, טורקמנים, נוצרים, יהודים ושבטים נוצרים-סורים נוודיים למחצה, שכללו את האשורים. לאור המגוון האתני והדתי במדינה, היה קושי גדול בגישור על כל הפערים ובמציאת מכנה משותף לכלל הקבוצות האלו, שיגרום לכולן להיות חלק ולחוש שייכות כלפי האומה החדשה שניסו הממשל המלוכני העיראקי והבריטים ליצוק.
הזהות האשורית
האשורים הם קהילה נוצרית עתיקה ששכנה היסטורית בצפון מסופוטמיה, בשטחים שעליהם יושבות כיום טורקיה, עיראק וסוריה. שמם המודרני "אשורים" מנסה בעצם לייצר זיקה לממלכת אשור הקדומה שישבה בעבר בשטחים אלו, וכך ליצור זיקה של הקהילה לעבר מפואר, לקשור אותה לטריטוריה קדומה ולייצר עבורה מסגרת קהילתית קדומה שיש לה התמשכות לתוך ההווה הפוסט-אימפריאלי של ראשית המאה ה-20. קהילה זו מדברת אשורית וארמית, שתי שפות שהיו שפות רשמיות באימפריה הנאו-אשורית העתיקה, ששגשגה משנת 600 עד שנת 934 לפני הספירה.
תחת הקהילה של הנוצרים דוברי הארמית של צפון מספוטומיה המוגדרת אשורית, מקובל לכלול אנשים המשתייכים לכמה כנסיות שונות, אשר ידועים יותר בכינוייהם הכנסייתיים : הכנסייה האשורית של המזרח (המכונה נסטוריאנית), הכנסייה הכּלדאית הקתולית, הכנסייה הסורית-אורתודוקסית והכנסייה הקתולית-סורית.
כמו כן, האשורים רואים בעצמם כיום קהילה לאומית נפרדת, ולכן הם עשו מאמצים ניכרים לאורך השנים לבדל את עצמם מן העמים והלאומים שביניהם חיו, לא רק מבחינה דתית אלא גם מבחינה לאומית. לשם כך, אימצו לעצמם האשורים סמליות לאומית הקושרת אותם לממלכת אשור, שלפחות על חלק מהשטחים שבהם התקיימה יושבות כיום קהילות אשוריות-נוצריות-דוברות ארמית רבות.
האשורים במדינה העיראקית הצעירה
הרפובליקה העיראקית דירגה קהילות שונות לפי מגדר, מעמד, מוצא אתני וזהות דתית, עובדה שגרמה עוד יותר להתגבשות האשורים כמיעוט תחת מדינת המנדט. כתוצאה מכך, השתבש הקשר הקהילתי של האשורים עם שכניהם המוסלמים, מה שהוביל לחשדנות רבה בין הקהילות, להסתגרות קהילתית ובמקרים קיצוניים גם לאלימות בפועל. כמו כן, גיבוש אידאולוגיות לאומיות שנועדו לטפח את תחושת האזרח ותפיסת הזהות, העמיק עוד יותר את תחושת המיעוט של קהילות פריפריאליות, כמו המיעוט האשורי.
המגויסים האשורים
המגויסים האשורים הוא כינויה של יחידה צבאית שלחמה לצד הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. הכח הוקם במהלך מלחמת העולם הראשונה כמליציה של מתנדבים אשר מטרתו הייתה להילחם במהלך המרד הערבי ובסכסוכי הגבול שקרו בעקבותיו, לצד הצבא הבריטי. במהלך שנות ה-20 הכח שימש לדיכוי מרידות מקומיות בעיראק של מוסלמים וכורדים. בסוף שנות ה-30 הכח עבר לפיקודו של ה-RAF, חיל האוויר המלכותי של בריטניה, כשמטרתו לשמור על בסיסי ה-RAF בעיראק.
האשורים נתפסו בקרב חלקים גדולים באוכלוסייה העיראקית כזרועו של המשטר הבריטי כנגד האוכלוסייה המקומית. על כן, כל עוד שלט הצבא הבריטי בעיראק, האשורים נתפשׂו כבני חסותו ונהנו מהגנה שלו מפגיעה כלשהי מצד המקומיים שראו בהם משתפי פעולה של הבריטים. עם זאת, לאחר שעיראק קיבלה את עצמאותה בשנת 1932, הפסיקו האשורים ליהנות מחסותו של הצבא הבריטי והחלו להיחשף להתנכלויות מצד המקומיים.
התקופה שקדמה לטבח והתגברות המתח בין הקהילה האשורית לממשלת עיראק
בשנת 1933, שנה אחת לאחר שעיראק קיבלה את עצמאותה, הקהילה האשורית עדיין חתרה לאוטונומיה. בשנה זו, הפטריארך של כנסיית המזרח, חידש את הדיונים עם הרשויות הבריטיות והעיראקיות על ההמלצות של ועדת מוסול, שכללו הקמה של אזור אוטונומי עבור קהילתו האשורית בצפון עיראק. ועדת חבר הלאומים של מוסול קבעה מספר המלצות, בהן המליצה להבטיח השבה מחדש של השטחים האשורים שבהן החזיקו בעבר, גם אם לא באופן רשמי, לפני מלחמת העולם הראשונה. מה שלא יהיה, לדעת הוועדה, על עיראק להעניק לאשורים טריטוריה מסוימת לאוטונומיה והכרה בזכותם לחיות כישות עצמאית ריבונית.
סדרה שלמה של פגישות שהתקיימו במאי 1933 בין הפטריארך לבין נציגי ממשלת עיראק בעניין האוטונומיה האשורית הגיעה למבוי סתום וממשלת עיראק החליטה לעצור את הפטריארך. פעולה זאת הכעיסה את קהילת האשורים והגבירה את המתיחות בין קהילה זו לממשלת עיראק. כשהמתיחות בין הממשלה העיראקית לאשורים החריפה בין מאי ליוני בשנת 1933, יצאה הממשלה העיראקית בקמפיינים ממשלתיים שמטרתם לעודד אנשים לתרום כספים עבור אספקה צבאית שתשמש כדי לדכא את התסיסה האשורית. בכירים עיראקים נשאו נאומי הסתה בפרלמנט, ונאומיהם הופצו בעיתונים השונים. יתר על כן, משרד החינוך העיראקי ביקש מתלמידים וממורים לתרום כסף לרכישת טנקים שישמשו נגד האשורים.
לאור המציאות המתוחה שנוצרה בעיראק, הבינו רבים מהאשורים כי עליהם להגר מעיראק, ולכן רבים מהם ניסו לחצות את הגבול לסוריה כדי להתיישב באגן נהר הח'בור. אלא שהשלטונות הצרפתיים בסוריה החזירו את האשורים בחזרה לעיראק ולא איפשרו להם להשתקע בתחומי סוריה המנדטורית. עם שובם לעיראק, פגשו האשורים שניסו לעזוב כוחות עיראקים עוינים שהיו נחושים לחסלם. במהלך העימותים נהרגו עשרות אשורים וכן חיילים מצבא עיראק. מעשה זה זכה להתעלמות מוחלטת מצד הבריטים ולמעשה מצד הקהילה הבינלאומית כולה, לרבות חבר הלאומים.
במפלגה הלאומנית הערבית, שהוקמה על-ידי רשיד עאלי אל-כּילאני, לאומן ערבי וראש ממשלת עיראק לעתיד, התפתחו רגשות עזים נגד אשורים שהובילו לעיתים להתבטאויות חריפות, להסתה ואף לאלימות בפועל. בעוד שהדבר יצר בעיות רבות במדינה, הוא הביא גם פתרון אפשרי לתיקון סוגיית האחדות הלאומית של עיראק. הממשלה העיראקית השתמשה באשורים כאויב זר שאפשר היה לאחד סביבו את כל המוסלמים בעיראק, כולל גורמים שהיו עד אותה עת בדלניים. הרטוריקה הזאת הובילה למצב שבו ההתנגשות עם האשורים הייתה כמעט בלתי נמנעת.
אירועי הטבח
באותה תקופה המלך פייסל שהה בשווייץ לצורך טיפולים רפואיים. במהלך שהותו הממלכה העיראקית התנהלה בהפקרות רבה. בנוסף לכך, הבריטים ראו בחומרה רבה את עזיבתו של המלך את עיראק ואף איימו על המשך כהונתו בשל כך. מי שהחליף אותו הוא יורש העצר שלו, הנסיך ראזי, אשר באותה תקופה נתן רשות למנהיג הכוחות השלטוניים, קולונל בכּר סדקי, לחסל את הקהילה האשורית. זאת פקודה שמטרתה הייתה ביסוס כוחו השלטוני בממלכה. כך בעצם אושר רשמית תחילתו של טבח.
במהלך השבועות שקדמו לטבח, אשורים מדרום לכפר סימל החלו לעבור לכפר היות שסבלו מפשיטות מתמשכות של שבטים סמוכים אשר מטרתן היה לקדם את העימות האלים עם האשורים. כפר סימל הפך למקלט האחרון לאשורים שנמלטו מהכפרים שנבזזו. בתאריך 7 באוגוסט 1933, החלה כניסה של הצבא העיראקי לכפר סימל וסביבתו על מנת לחפש נשק בקרב האשורים המתגוררים שם ולהחרימו, זאת במקביל לפשיטות ולביזה. ביום שישי, 11 באוגוסט 1933 סיירו שתי משאיות של שוטרים חמושים בכפר סימל. באותו בוקר, שהו בכפר בין 300–500 אשורים אשר התבקשו למסור את נשקם לצבא העיראקי, שהחל מצידו לפתוח עליהם באש. מלבד פצוע אחד, לא היו ניצולים וכל הגברים הבוגרים בכפר באותו יום נהרגו.
הטבח נמשך מספר ימים אשר במהלכו למעלה ממאה כפרים אשוריים נהרסו ונבזזו. בכפר סימל עצמו, על פי הערכות, 300 איש נרצחו, ובאופן כללי באזור נרצחו כשש אלף אשורים. כמו כן, הממשלה הסיתה לוחמים שבטיים כורדים לתקוף אזורים אשוריים ולכן, ההרג, האונס והביזה לא פסקו במשך חודש שלם.
בעקבות הטבח
האשורים שניצלו מהטבח הועברו למחנות בסימל. הממשלה העיראקית ניסתה להסתיר את הטבח מאזרחיה ומהעולם, אך כאשר התגלה הדבר, עשתה הממשלה העיראקית, בלחץ בריטי כבד, מאמצים רבים למנוע התפרצויות זעם ומעשי רצח נוספים. הבריטים, שהעריכו את האשורים לאור התנדבותם בעבר ליחידת "המגויסים האשורים" בחיל האוויר הבריטי, כעסו על הטבח ודרשו מהממשלה העיראקית למנוע התנכלויות נוספות. למרות זאת, לאחר הטבח בוצעו מספר מקרים בודדים של הרג או ביזה של אשורים, בעיקר על-ידי כורדים. המספר הכולל של הקורבנות האשורים באירועים אלו הוערך על-ידי הבריטים בכ-600 אנשים, אך מקורות אשורים העריכו אותו בכמה אלפים.
לקיחת אחריות
לאחר המעשה, הכחישה ממשלת עיראק את מעורבותה במעשי הטבח. כשחזר המלך פייסל משהותו מחוץ למדינה, הוא התייחס לנושא וציין כי לא בוצע שום מעשה טבח ואף אישה אשורית לא עברה התעללות. יתר על כן, ממשלת עיראק העבירה חוק חירום לגירוש משפחתו של פטריארך הכנסייה המזרחית, מנהיג האשורים. כמו כן, ממשלת עיראק ביצעה חקירה רשמית לגבי מעשי הטבח, אך על אף גורם רשמי לא הוטלה האחריות למעשה. מפקד המבצע, הקולונל סדקי, הועלה בדרגה וזכה למצעד ניצחון שנערך לכבודו עם שובו לבגדאד.
הארמייה ה-15 של כוחות האוויר והחלל למטרות מיוחדות
הארמייה ה־15 של כוחות האוויר והחלל למטרות מיוחדות (ברוסית: 15-я армия воздушно-космических сил особого назначения) הוא יחידה מבצעית בחיל החלל הרוסי. הארמייה נוסדה ב-1 בדצמבר 2011 כחלק מכוחות האוויר והחלל.
משימות
הארמייה ה-15 של כוחות האוויר והחלל למטרות מיוחדות עוסקת בבקרה על ניהול חלליות במסלול, איתור שיגורים של טילים בין-יבשתיים בליסטיים ותצפית על החלל החיצון. פעולות אלה מתבצעות באמצעות תחנות מכ"ם של מערכת ההתראה מפני התקפות טילים מסוג 77Ya6 וורונז', דנייפר, דריאל, וולגה, כמו גם המתחם הרדיו-אופטי קרונה בקאראצ'אי-צ'רקסיה ובמתחם האופטו-אלקטרוני אורנן שבטג'יקיסטן.
הארמייה מבצעת משימות שיגור חלליות למטרות שונות, תפעול חלליות למטרות צבאיות וחלליות ששוגרו במסגרת שיתוף פעולה בינלאומי ותוכניות יזמות מסחריות.
מתחמי פיקוד ומדידה נפרדים (OKIK) של מרכז חלל הניסויי הראשי ממוקמים ברחבי רוסיה מקלינינגרד ועד קמצ'טקה. כל המידע המתקבל על ידי מתחמי הפיקוד והמדידה מהחללית מועבר למרכז השליטה בחלליות של קבוצת המסלולים הרוסית בקראסנוזנאמנסק לעיבוד, ניתוח וקבלת החלטות לגבי הנפקת פקודות שליטה לחללית.
באוקטובר 2021: סט חטיבה ראשון של מערכת טילי קרקע-אוויר S-500 הגיעה לשירות.
מבנה
הארמייה מורכבת מ:
יחסי אנדורה–הודו
יחסי אנדורה–הודו הם היחסים הדו-צדדיים בין הודו לנסיכות אנדורה.
סקירה כללית
יחסים דיפלומטיים בין אנדורה להודו כוננו בשנת 1994, זמן קצר לאחר הכרזת החוקה האנדורית בשנת 1993. האינטראקציה הדו-צדדית בין הצדדים היא חמה ולבבית. הודו מיוצגת באנדורה באמצעות שגרירותה במדריד, ספרד.
מאקרו-משפחה
מאקרו-משפחה, הקרוי גם בשמות משפחת-על או פילום (באנגלית: Phylum, Superfamily, Macrofamily) הוא רעיון בבלשנות היסטורית, שלפיו ניתן ליצור מכמה משפחות של שפות קבוצה אחת, כדי לערוך השוואה בין מילותיהן, וכך לשחזר מוצא משותף אפשרי השייך להן. דוגמה למאקרו-משפחה של שפות היא משפחת העל של השפות הנוסטרטיות, שכוללת בתוכה את השפות הדראווידיות, השפות האוראליות, השפות אפרו-האסיאתיות והשפות ההודו-אירופיות.
ז'אן דוד
ז'אן דוד (ברומנית וצרפתית: Jean David; 16 בדצמבר 1908 – 26 במרץ 1993) היה מעצב, צייר ומאייר ישראלי, יהודי יליד רומניה. עסק בציור, ברישום, בקולאז', בעיטורי קרמיקה וביצירת שטיחי קיר, בולים ועוד.
ביוגרפיה
ז'אן דוד נולד בשנת 1908 בבוקרשט, בירת רומניה, במשפחה אמידה.
בשנת 1927 נסע לפריז ללמוד ארכיטקטורה, אך עבר ללימודי ציור באקול דה בוזאר בפריז, המשיך באותה עיר ב"אקדמיה הסקנדינבית" שבמונפרנס ובשנים 1927–1933 באקדמיה ז'וליאן. בשנת 1929 השתתף לראשונה בתערוכה קבוצתית בבוקרשט, ובשנת 1933 הציג שם תערוכת יחיד ראשונה. פעל בחוג דאדא שחזר משווייץ. באותה תקופה צייר, בין היתר, דיוקנאות, הידועים בהם "האשה עם צמות קלועות" ותמונת השחקנית לנה קאלר, שהושפעו ממודיליאני. עבד עבור כתבי עת של אוונגרד, כמו "אונו" (Unu) של סשה פאנה, שאת ספרו "החיים הדמיוניים של אלהים" אייר. בשנת 1937 יצר, יחד עם שטפאן קונסנטינסקו, פרסקו בשביל ביתן רומניה בתערוכה העולמית בפריז וב-1939 צייר ציור קיר בביתן הרומני בתערוכה העולמית בניו יורק.
ב-1935 שהה בחיפה במשך תשעה חודשים במסגרות מסע בארץ ישראל, מצרים וקורפו. ב-1942 עלה יחד עם עוד 12 יהודים (בהם תאודור בראונר, אחי הצייר ויקטור בראונר) על ספינת מעפילים קטנה שנלכדה על ידי הבריטים מול חופי לבנון, ושהה שנתיים במחנה מעצר בקפריסין. ב-1944 שוחרר והתגייס לצי הבריטי. עם הקמת מדינת ישראל התגייס לחיל הים הישראלי.
לאחר מלחמת העצמאות התגורר בירושלים וקשר קשרי ידידות הדוקים עם דן בן אמוץ, ואייר את הספר המשותף לו ולחיים חפר, "ילקוט הכזבים" ואת ספרו של בן אמוץ, "איך לעשות מה". נישא לסוזי, דיילת ב"אל על", מחברת ספר הבישול "המטבח הספרדי". ב-1954 נמנה עם ראשוני כפר האמנים עין הוד.
בין יצירותיו: סדרת כרזות ארץ התנ"ך לעידוד התיירות לישראל, כרזת יום העצמאות ה'תשמ"ד וכרזות נוספות, בולי דואר, עיצוב פנים למטוסי בואינג 707 הראשונים של "אל על", עיצוב הגדה של פסח וקלפי משחק לחברת "אל על", קירות דקורטיביים באוניות נוסעים של "צים", יצירות בבתי מלון ובאוניברסיטאות בישראל, ויצר תפאורות לתיאטרון הקאמרי ועוד.
דוד היה המעצב הישראלי הראשון שנבחר כחבר באגודת הגרפיקאים הבינלאומית (AGI).
בשנת 2002, תשע שנים לאחר פטירתו, נערכה במוזיאון הפתוח תפן תערוכה מקיפה של יצירותיו, ותערוכה נוספת נערכה בבית ראובן בתל אביב.
צלילה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מחלף בנציון נתניהו
מחלף בנציון נתניהו (ידוע גם בשמו המקוצר מחלף בנציון) הוא מחלף בצפון ירושלים, המחלף מחבר בין כביש 4197 לכביש 50 (כביש בגין) הקרוי על שם בנציון נתניהו.
המחלף משרת את תושבי השכונות הצפוניות נווה יעקב ופסגת זאב שכן הוא מתפקד ככביש גישה מהיר יותר לכביש בגין (כביש 50) שחוצה את ירושלים ומחבר בין שכונות בכל חלקי העיר וכביש 443. מטרת הכביש הייתה להפחית את העומס על צומת הגבעה הצרפתית, במהלך העבודות התעוררה מחאה מצד תושבי שכונת בית חנינא שמחו על מעבר הכביש בסמוך לביתם.
היסטוריה
העבודות להקמת המחלף החלו ב-2011 ועלות הקמתו של המחלף מוערכת בכ-190 מיליון ש"ח.
עוד ביולי 2012, מספר חודשים לאחר מותו של בנציון נתניהו אושרה הנצחתו של בנציון נתניהו וזאת בניגוד לנוהל של המחלקה להקצאת שמות בעיריית ירושלים, על פיו יש להמתין שלוש שנים בין מותו של אדם לבין חניכת רחוב על שמו, לטענת העירייה הדבר נובע מהעובדה שמדובר במחלף ולא רחוב וזאת בנוסף לאישורו של היועץ המשפטי של עיריית ירושלים, אמנון מרחב.
המחלף נחנך במאי 2013 המחלף נחנך בטקס בהשתתפותם של בנו של בנציון, ראש הממשלה בנימין נתניהו,שר התחבורה, ישראל כ"ץ חברי מועצת העיר ירושלים וחבר הכנסת דודי אמסלם. שר התחבורה אף ציין שהמחלף והכביש שמשמש אותו מצטרף לסדרת פרויקטים בתחום התחבורה שנמצאים בשלבי פיתוח מתקדמים, בהם הרכבת המהירה בין תל אביב לירושלים ועבודות תשתית במחלף שער הגיא.
להקמת כביש 4197 והמחלף נלוו התנגדויות של ארגוני שמאל בטענה שהוא עובר בשטחים בבעלות פלסטינית. כדי להימנע מהפקעת אדמות אלו, נסלל החיבור של הכביש למחלף על גבי גשר באורך 200 מטרים, אשר עמודיו ניצבים על קרקע ישראלית מעל נחל עטרות. בנוסף, הורחבו כבישים בסמוך למחלף.
מוזיאון אנקוסטיה
מוזיאון אנקוסטיה (אנגלית: Anacostia Community Museum) הוא אחד מהמוזיאונים של הסמית'סוניאן. במוזיאון זה מוצגת ההיסטוריה והתרבות של השחורים בארצות הברית. המוזיאון ממוקם בעיר וושינגטון בארצות הברית.
המוזיאון קרוי על שם השכונה בוושינגטון - שכונה אנקוסטיה, בה הוקם המוזיאון לראשונה, בשנת 1967. בעת הקמתו מוקם המוזיאון בבית קולנוע ישן - "the old Carver movie theater" שהיה ממוקם בשדרת מרטין לותר קינג הבן. המוזיאון הוקם ביוזמת סידני דילן ריפלי, מזכיר הסמית'וניאן בין השנים 1964 ו-1984.
אוספי המוזיאון מתמקדים בשימוש והגנה על מוצגים המראים את ההיסטוריה והמסורות של משפחות שחורים בארצות הברית.
פנים ושמות
פנים ושמות הוא האלבום השני של הזמר דני רובס, שיצא בשנת 1987.
הפקה
בשנת 1987 יצא אלבומו השני של דני רובס, "פנים ושמות", בהפקתו המוזיקלית של נתן כהן. האלבום הצליח יותר מן הקודם והגיע למעמד אלבום פלטינה כאשר נמכר בכ-40 אלף עותקים, למרות התנאים הקשים בהם הוקלט האלבום - קשיי מימון הכתיבו וצוות מצומצם של נגנים.
השירים הבולטים מהאלבום הם: "פנים ושמות", "לא נרדמת תל אביב", "זה לא אני", "מחר הוא יחזור" (הוקלט קודם לכן על ידי להקת פיקוד מרכז) ו"קטע מסוכן".
האלבום הפך לקלאסיקה ברבות השנים ורבים מלהיטיו זכו לקאברים דוגמת "לא נרדמת תל אביב" שבוצע בשנת 2006 על ידי עדי כהן כפסקול הסדרה "החברים של נאור" עם נאור ציון בערוץ 10.
השיר "מחר הוא יחזור" נכתב לזכרו של אחיו, יואב, ושנים אחר כך הקדיש רובס בהופעותיו את השיר לחייל החטוף גלעד שליט בתקווה שיום אחד השיר ייעשה אקטואלי מתמיד.
דני רובס כתב בעמוד הפייסבוק שלו על האלבום הזה כך:
טריטה
טריטה אפטיה הוא דמות של גיבור המופיעה במיתולוגיה ההינדואית.
טריטה במיתולוגיה ההינודאית
ב"ריג ודה", קובץ של מזמורים הינדואיסטים עתיקים, טריטה מופיע 41 פעמים. אחד הסיפורים המופיעים בקובץ זה עוסק במאבקו של טריטה בנחש בעל שלושה ראשים בשם וריטה, שגנב מספר פרות. טריטה הרג את הנחש בעזרת אל מזג האוויר אינדרה ושלח את הפרות לחופשי. גרסה דומה של סיפור זה מופיעה במיתולוגיה הפרסית, וכך גם סיפורו של הגיבור היווני הרקולס.
פאבל רוטמיסטרוב
פאבל אלכסייביץ' רוטמיסטרוב (ברוסית: Павел Алексеевич Ротмистров; 6 ביולי 1901 - 6 באפריל 1982) היה ממפקדי השריון הבכירים של הצבא האדום, התפרסם בהשתתפותו בקרב קורסק.
קריירה מוקדמת
ב-1919 התגייס לצבא האדום. הוא השתתף במלחמת האזרחים ברוסיה, בדיכוי מרד קרונשטאדט ובמלחמה הפולנית -סובייטית.
ב-1928 החל ללמוד באקדמיה הצבאית על שם פרונזה במוסקבה. בשנים 1937–1940 שימש כמורה באקדמיה הצבאית הגבוהה במוסקבה. במאי 1941 מונה לראש מטה הקורפוס הממוכן ה-3.
מלחמת העולם השנייה
רוסטמירוב השתתף במבצע אורנוס שבו כותרה הארמייה השישית של הוורמאכט בקרב סטלינגרד.
ב-22 בפברואר 1943 התמנה למפקד ארמיית המשמר המשוריינת החמישית שהייתה כפופה לחזית הערבה בפיקודו של איבן קונייב.
קרב קורסק
ב-5 ביולי 1943 פתחו הגרמנים בהתקפה אדירה על המבלט הרוסי שבמרכזו העיר קורסק שמטרתה לכתר בתנועת מלקחיים את הכוח הסובייטי שם. הסובייטים ידעו על ההתקפה עיבו את מערך ההגנה וריכזו כוחות רבים במבלט. הגרמנים היו מצוידים בטנקי טיגר שעלו בטיבם על טנקי ה-T-34 הסובייטים מבחינת מיגון וכוח אש אך יותר מסורבלים מהם.
רוטמיסטוב היה עם הארמייה שלו ככוח עתודה, 350 ק"מ מזרחית למבלט קורסק. התקדמות הגרמנים הייתה איטית. מדרום תקף גנרל הרמן הות והתקרב לעיירה פרוחורובקה.
ב-6 ביולי 1943 טלפן סטלין לרוטמיסטרוב והורה לו לנוע לעבר פרוחורובקה. לא היו אמצעי שינוע והארמייה החלה במסע על שרשראות לעבר החזית לשם הגיעה ב-10 ביולי 1943. היו בה 826 רכבים משוריינים בעיקר טנקי T-34 ו-T-70 וכן תותחים מתנייעים. מולם היו 500 טנקי טיגר.
ב-12 ביולי 1943 החל ליד פרוחורובקה קרב השריון הגדול בהיסטוריה. הטנקים היו כה צמודים עד ששני הצדדים נאלצו להפסיק את ירי התותחים והסיוע האווירי. טנקי ה-T-34 נאלצו להתקרב במהירות לטנקי הטייגר ולתקוף אותם בנקודות התורפה בצדדים ומאחור. כשאזלה תחמושתם הם יצאו מהטנקים ותקפו ברימונים ובפצצות תבערה. הקטל היה איום, רוסטמיסטוב איבד מחצית מכוחו אבל גם לגרמנים היו אבדות כבדות אך לא היו להם עתודות להמשך הקרב. ב-13 ביולי 1943 הם ביטלו את המתקפה וב-15 ביולי 1943 חזרו לנקודת המוצא.
רוטמיסטרוב המשיך עם הארמייה שלו במבצע רומיאנצב שבו נכבשו בלגורוד וחרקוב ובקרב דנייפר. ב-2 בפברואר 1944 הועלה לדרגת מרשל של כוחות השריון. במבצע בגרטיון נלחם על כיבוש מינסק אבל בגלל האבדות הרבות שהיו לו, הועבר מתפקידו ושוב לא פיקד על חיילים בקרב.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה התמנה למפקד הכוחות הסובייטים המשוריינים בגרמניה. לאחר מכן מונה לחבר בסובייט העליון ועוזר לשר ההגנה. ב-28 באפריל 1962 קיבל את דרגת מרשל כוחות השריון. בשנת 1968 פרש רוטמיסטרוב מהשירות, וב-6 באפריל 1982 מת בביתו שבמוסקבה.
בולגר
בולגר (רוסית Булгар; טטרית Bolğar או Болгар; צ'ובשית Пăлхар) הוא אתר ארכאולוגי ברפובליקה של טטרסטן שברוסיה. האתר שוכן על הגדה השמאלית של הוולגה, כ-30 ק"מ מזרחית למקום מפגשו עם נהר קאמה. בולגר נוסדה במאה ה-8, ושימשה כבירתן של שתי מדינות: בולגריה של הוולגה בין המאות ה-10 וה12, ואורדת הזהב במאות ה-13 וה-14. היא חרבה בידי נסיכות מוסקבה ב-1431, וירדה מגדולתה. תושבי הרפובליקות הרוסיות, טטרסטן וצ'ובשיה, הרואים עצמם כממשיכי דרכם וצאצאיהם של הבולגרים תושבי בולגריה שעל הוולגה, מתייחסים אל בולגר כאל בירתם ההיסטורית והדתית. המקום הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2014.
היסטוריה
הבולגרים היו קבוצה של שבטים נוודים שהתהוותה בתקופת נדידת העמים, בראשית ימי הביניים. בשנת 630 לערך הם נעו מארץ מולדתם שמצפון לים השחור מערבה, וייסדו מדינה מצפון לבלקן. במאה ה-8 נדד חלק מהם לכיוון צפון-מזרח, ונאחז באגן הוולגה המרכזי, סביב מקום מפגשו עם נהר קאמה. שם ייסדו מדינה שזכתה לשם בולגריה של הוולגה. בולגר הייתה לבירתה של מדינה זו בראשית המאה ה-10, ובה אימצו את דת האסלאם בשנת 922. העיר הייתה למרכז סחר בין מזרח אירופה ומרכז אסיה, וכן למרכז יצרני אשר נודע בזכות מוצרי העור שיוצרו בו. במאה ה-12 איבדה בולגר את מעמדה כבירת המדינה, אך שמרה על השפעתה.
ב-1236 נכבשה העיר בידי המונגולים, הוחרבה והועלתה באש, אולם שש שנים בלבד לאחר בחר בה באטו חאן, והיא הייתה לבירתה הראשונה של אורדת הזהב. העיר זכתה לפריחה מחודשת, אך במאה ה-14 שוב איבדה את מעמדה כעיר בירה, אם כי שמרה על חשיבותה בעיר המרכזית בחלקה הצפוני של המדינה. זוהי התקופה בה הוקמו בעיר המסגד הגדול, ארמון החאן, חלק ניכר מבתי המגורים והמאוזוליאה, תשתית הרחובות, מערכות לאספקת מים ומערכות ביוב, ובתי המרחץ שבה. אורדת הזהב החלה נחלשת במאה ה-15 בעקבות מאבקים עם נסיכות מוסקבה, וב-1431 החריבו הרוסים את העיר בהנהגת וסילי השני.
בולגר הפכה לכפר קטן ולמקום עלייה לרגל עבור מוסלמית שלא היו יכולים לקיים את מצוות החג' ולהגיע למכה. במאה ה-17 ביקר הצאר פיודור השלישי בבולגר, והורה על תיעוד מבני העיר ושימורם. זמן קצר לאחר מכן הוקם במרכז האתר מנזר, אשר הוקם מחומרי הבניין של ארמון החאן, אך הוא נסגר ב-1770. במקום התפתח כפר אשר ניצל את חומרי הבניין של העיר ההיסטורית. מחקר ארכאולוגי מסודר נערך באתר בשנת 1864, אך רק ב-1923 זכה המקום בהגנה מכוח חוק. ב-1962 הוקם באתר מוזיאון ומאז שנת 2000 הוא קרוי באופן רשמי בשם "אזור השימור התרבותי והאדריכלי של בולגר".
גאוגרפיה
האתר שוכן על רכס בגובה של כ-30 מטרים על הגדה השמאלית של הוולגה, כ-30 ק"מ לאחר מקום מפגשה עם נהר קאמה, וכ-40 ק"מ מדרום לקאזאן, בירת טטרסטן. סמוך ממערב לאתר הארכאולוגי שוכן כפר הנושא את אותו שם. שטחו של האתר הוא כ-4.24 קמ"ר, והוא מוקף בסוללת עפר בגובה של חמישה מטרים לערך וחפיר שעומקו כשני מטרים. צורתו של האתר היא כשל משולש שבסיסו בצידו הצפוני לאורך גדת הנהר, וקודקודו בצידו הדרומי, כ-2.25 ק"מ מדרום לנהר.
סטרטיגרפיה
הסטרטיגרפיה בבולגר מונה שש שכבות: השכבות המוקדמות קדמו להגעת הבולגרים ולהקמת העיר, והן מתוארכות למחצית השנייה של האלף ה-1. מעליהן ניכרים שרידים מונגולים מסוף האלף הראשון; ומעליהן שכבות העיר מהמאה ה-13, עת שמשה כבירת אורדת הזהב. שכבות מאוחרות יותר שייכות לתקופת הנסיגה של העיר, עת השתייכה לחאנות קאזאן במאות ה-15 וה-16, ולבסוף שכבת המאה ה-17 המקבילה לתקופת שלטון רוסיה הצארית.
המבנים
הממצא המרכזי והחשוב באתר הוא המסגד הגדול הבנוי סביב חצר מרכזית רבועה, והמתוארך למאה ה-13. המסגד המהווה את אחת הדוגמאות הבודדות לאדריכלות אורדת הזהב המוקדמת. המינרה של המסגד התמוטט בשנת 1841, אך שוקם והוקם מחדש בשנת 2000 על בסיס שרטוטים שנערכו בראשית המאה ה-19, ותוך שימוש בחומרי הבניין של המינרה המקורי. מסגד נוסף קטן יותר, שוכן כ-500 מטרים דרומה ממנו, והוא מתוארך למאה ה-14. מסגד זה הוקם כדגם מוקטן של המסגד הגדול, ובניגוד לקודמו המינרה המקורי שלו השתמר. המינרה שגובהו 10 מטרים הוא הממצא המקורי היחיד שהשתמר באתר בשלמותו מאז ימי הביניים.
באתר שוכנים מספר מאוזלאה, ואלה תורמים לחשיבותו הדתית של המקום, בהיותו האתר בו הבולגרים אימצו את האסלאם. עם אלה נמנים "המאוזוליאום הצפוני" בחזית המסגד הגדול אשר שימש לקבורת בני משפחה אצילים בולגרית, ו"המאוזוליאום המזרחי" בחזיתו המזרחית של המסגד אשר שימש את משפחת בורשבקוב, והניכר בכיפת החרוט שלו. מאוזוליאום זה הפך במאה ה-18 לכנסייה רוסית אורתודוקסית המוקדשת לניקולאוס הקדוש. בחלקו הדרומי של האתר פזורים מספר מאוזוליאה קטנים יותר מהמאה ה-14 וה-15.
כנסיית תרדמת מרים נבנתה במרכזו של האתר, מצפון ובצמוד למסגד הגדול, בין השנים 1732-1734. היא הוקמה אגב שימוש בחומרי בניין שנמצאו באתר, ועל קירותיה ציורי קיר שבהם נראות עדיין כתובות בערבית ובארמנית. כנסייה זו הפכה בשנות ה-70 של המאה ה-20 למוזיאון ארכאולוגי-היסטורי.
מחוץ לקו ההגנה של האתר שוכנים שלושה מכלולים נוספים:
מוניב אל-מסרי
מוניב אל-מסרי (בערבית: منيب المصري, תעתיק מדויק: מניב אלמצרי; נולד ב-1934) הוא איש עסקים פלסטיני.
ביוגרפיה
אל-מסרי נולד בשכם ולמד באוניברסיטת א-נג'אח בעיר. בשנת 1955 סיים תואר ראשון בגאולוגיה באוניברסיטת טקסס שבאוסטין, ובשנת 1956 סיים תואר שני בגאולוגיה ומנהל. בשנת 1970 כיהן כשר העבודה בירדן.
את הונו רכש בחברת "אדגו" (Engineering & Development Group), אותה ייסד ב-1956. החברה עוסקת בחיפוש וקידוח נפט במזרח התיכון, וכיום עוסקת גם בתשתיות מים, גז וחשמל. הוא בעליה של חברת התקשורת הפלסטינית פלטל. כמו כן הוא מושקע בעסקים בתחומי המלונאות, התעשייה והמזון. ב-2008 הונו הוערך בכ-500 מיליון דולר.
לאחר הסכמי אוסלו חזר אל-מסרי לשכם, וכיום הוא מתגורר בעיר באחוזת אל-מסרי המפוארת על פסגת הר גריזים שנבנתה בסוף שנות ה-90. דירתו היא העתק של וילה קפרה "לה רוטונדה", שבאיטליה, אותה בנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו, בתקופת הרנסאנס האיטלקי. במרתף הווילה שרידים ארכאולוגיים של מנזר עתיק מהמאה ה-14.
בשנת 2006 נבחר החמאס בבחירות ברשות הפלסטינית והדבר יצר מתיחות רבה ברחבי יהודה, שומרון ועזה ואף קרבות באש חיה ברצועת עזה. במטרה למנות ראיס שיהיה נייטרלי ועל כן מקובל על שני הצדדים, נשקלו מספר מועמדים ולבסוף נבחר אל מסרי. אל מסרי סירב למינוי והפילוג בין החמאס, ששולט גם כיום ברצועת עזה, לבין הפת"ח ששולט גם כיום ביהודה ושומרון, נותר על כנו.
חיים אישיים
אל מסרי הוא דוד של איש העסקים בשאר אל-מסרי. הוא נשוי לאנג'לה, ואב לארבעה בנים ושתי בנות.
נירפרסניה
יהודי נירפרסניה
בנירפרסניה חיו יהודים בתקופות זמן שונות, יהודים רבים מהכפר נרצחו בשואה.
ורוניקה פרוצאי
ורוניקה פורוצאי (בהונגרית: Porocai Veronika; בדצמבר 1907 – 29 ביולי 1998), הייתה חסידת אומות העולם הונגרייה, שהצילה יהודים במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
הקשר הראשוני בין ורוניקה לבין משפחת גרוסמן נוצר בשנת 1923, כאשר הגיעה בתור נערה לעזור בבית המשפחה באחזקת הבית. מאז נמשך קשר זה בהפסקות, שנבעו מאיסורים חוקיים, כגון, האיסור על נוצרים להתגורר עם יהודים באותה התקופה או לעבוד בבתי יהודים. בשנת 1940 נצטווה אבי המשפחה לשרת במחנה העבודה קורושמזור- ריטניץ. ורוניקה, למרות הסיכון שבדבר, נהגה לנסוע אליו ולהביא לו מזון, ביגוד ושאר מצרכים להם נזקק. ב-15 באפריל 1944 ,גויס הבן יצחק למחנה עבודה. בנובמבר אותה שנה, הוחלט להעביר את הגדוד אל מחנות ההשמדה.
יצחק פנה אל ורוניקה שהציעה לו את עזרתה. במהלך נובמבר 1944, הוא הסתתר באחד מחדרי השירותים במרתף בית החולים בו עבדה. כעובדת ניקיון, היו ברשותה המפתחות למקום וכך נהגה לנעול את דלת השירותים בה התחבא גרוסמן במשך היום פרט לאותן פעמים בהם הייתה מגניבה לו את מזונו. ורוניקה שיחדה קצין נאצי הונגרי והוא מסר לידיה תעודת פליט על שם נויד ג'ורג' שהיה קצין כבאים. היא מסרה אותה ליצחק. תעודת הזהות המזויפת איפשרה ליצחק תנועה חופשית ברחובות בודפשט. השגת התעודה הייתה כרוכה בסיכון חייה של ורוניקה. בבית החולים סידרה ורוניקה מקום מסתור גם לדודתו של יצחק, לנקה גרוסמן. ורוניקה ניסתה להציל יהודים נוספים, אך חלק מניסיונות ההצלה לא צלחו. ביולי 1944 כשנסעה לקישקונפלדיהאזה, בני משפחתה מסרו לה כי משפחתה של אמו של גרוסמן - משפחת שטרסר, נמצאת בגטו והיא מיד נרתמה לעזרתם. היא נהגה להגיע אליהם והביאה עמה עזרה במזון ולבוש. ורוניקה הצליחה לשכנע את ד"ר רגו שטרסר כי יותיר לה להבריח את בתו קלרה בת ה-9 אל מחוץ לחומות הגטו ולהסתיר אותה בביתה עד חלוף הסכנה. במשך שבועיים הסתירה ורוניקה את הילדה בביתה, אלא שאז חזרו בהם הוריה מדעתם והתעקשו כי מקומה של הילדה בקרב משפחתה ושגורלם יהיה אחד. לא הועילו תחנוניה של ורוניקה, שנאלצה להחזיר את הילדה לגטו. שבוע לאחר מכן, נשלחה כל המשפחה כולה למחנות ההשמדה. שם מצאו קלרה והוריה את מותם.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה הבן יצחק גרוסמן עלה לארץ, בעוד שורוניקה נשארה עם אמו בבודפשט עד אשר האם נפטרה בשנת 1962. לאחר מכן עלתה ורוניקה לארץ, וחיה מאז בחיפה בביתו של יצחק.
ב־7 במרץ 1986, התראיינה למקומון החיפאי "כל-בו" והסבירה שלא ראתה בהתנהגותה דבר הראוי לפרס: "אני פשוט לא מבינה, איך אנשים אחרים יכלו שלא לנהוג כמוני. אם קיימת מחויבות כלשהי, זאת מחויבות העולם הנוצרי כלפי היהודים ולא להפך".
ב־1998 פרוצאי נפטרה.
הכרה והנצחה
ב-22 ביולי 1984 שלח ניצול השואה גבריאל קמני מכתב למדור לחסידי אומות העולם, ביד ושם ובו תיאר את הצלתו של חברו, יצחק גרוסמן על ידי ורוניקה. כשנתיים לאחר מכן, ב-10 בנובמבר 1986 הוכרה ורוניקה כחסידת אומות העולם. באפריל 1987 נשלח מכתב ליצחק גרוסמן,, ובו הזמנה לטקס נטיעת עץ וקבלת מדליה. הטקס התקיים, ב-18 במאי 1987.
בנו של יצחק, רוני גרוסמן, פנה לראש עיריית חיפה יונה יהב בבקשה להנצחה של ורוניקה. לאור הבקשה הוחלט ב-2008 להקים גן לכבוד חסידי אומות העולם בחיפה ובו פינות ישיבה ובכל אחת מהן ניצב סלע לכבודם של חסידי אומות העולם שהתגוררו בחיפה, בין היתר גם אבן לכבודה. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של ורוניקה. קברה אותר בבית הקברות שערי חסד בחיפה ונקבעה עליו לוחית זיכרון
דגרתל וולאס
דגרתל וולאס (שם מדעי: Eulipoa wallacei) הוא מין יחיד בסוגו של עוף קרקע ממשפחת הדגרתיליים החי באיים באינדונזיה.
מאפיינים
אורך הדגרתל הוא 31 ס"מ וצבעו חום-זית. הזכר גדול מעט מהנקבה אבל דומה לה בצבעו. המקור כחלחל והנוצות כתומות לאורך הגוף עם בטן ורדרה ורגליים חזקות ושחורות. על הגב ותחילת הכנפיים פסים אדומים-כהים מאונכים אותם יש רק לזכרים.
הדגרתל של וולאס שקרוי ע"ש אלפרד ראסל וולאס, מצוי ביערות גשם של כמה איים בארכיפלג מאלוקו: הלמהרה, בורו, סראם, אמבון, טרנאטה, הארוקו ובאצ'אן. ייתכן שהוא חי גם באי מיסואול שבפפואה המערבית.
כמו רוב מיני הדגרתליים הנקבה מטילה ביצים בגומות קרקעיות ביער או ליד החופים והחול מחמם את הביצים. הזכר בוחן את חום הקן ומוסיף או מוריד חול או בוץ לפי הצורך.
הדגרתל נפגע באזור חיותו כתוצאה מפגיעה ביערות והוא בסכנת הכחדה כיום.
אלור אוף דה סיז
אָלוּר אוֹף דֵה סיז (באנגלית: Allure Of The Seas) היא אוניית תענוגות מסדרת אואזיס המופעלת על ידי רויאל קאריביאן אינטרנשיונל. משנת 2018, אוניות מסדרת אואזיס הם ספינות הנוסעים הפעילות הגדולות ביותר בעולם, Allure ארוכה ב-50 מ"מ יותר מהספינה התאומה Oasis Of The Seas, אם כי שתיהן נבנו לאותם מפרטים. האונייה הוזמנה מ- Akker Finnyards תחת השם "פרויקט בראשית" (Project Genesis). בנייתה החלה בפברואר 2008 על ידי מספנות פרנו בטורקו, פינלנד. שדרית האונייה הונחה ב־2 בדצמבר 2008, זמן קצר לאחר שהמספנה נרכשה על ידי מספנות STX Europe.
עם השקתה בנובמבר 2009, האונייה הפכה לאוניית הנוסעים הגדולה בעולם, במקומה של הספינה התאומה Oasis Of The Seas.
היסטוריה
השדרית של Allure Of The Seas הונחה ב-2 בדצמבר 2018 במספנות STX Europe בטורקו שבפינלנד, בטקס שבו נכחו נציגי רויאל קאריביאן ונציגי STX. היא הושקה ב־20 בנובמבר 2009, והמשיכה בהפלגתה מן המספנות. היא עזבה את המספנה בטורקו ב-29 באוקטובר 2010 בשעה 5:45 UTC, והפליגה ישירות אל נמל הבית שלה שבפורט לודרדייל, פלורידה, ארצות הברית.
ב-11 בנובמבר 2010, בסביבות השעה UTC 14:30, האונייה הגיעה לנמל הבית שלה בפורט לודרדייל, פלורידה. היא קודמה בברכה על ידי אלפי צופים שחיכו לה בחוף.
בפברואר 2014 Allure Of The Seas נכנסה למבדוק באי גראנד באהמה למשך שבעה ימים כדי להחליף תיבת הילוכים פגומה באחד האזיפודים שלה. מכיוון שהמתקן לא היה גדול מספיק כדי להכיל אונייה בסדר גודל של אואזיס, היה צריך להמציא פתרון ייחודי כדי לאפשר את התיקון, והוא כונה "פרויקט אטלנטיס".
Allure Of The Seas תחליף את נמל הבית שלה לפורט מיאמי, שם רויאל קאריביאן תבנה טרמינל חדש. היא תצטרף לספינה הרביעית של אואזיס, Symphony of the Seas, ושניהן יפליגו כל השנה מהנמל והאונייה תציע הפלגות מערביות ומזרחיות של שבעה ימים.
סינכרופטר
סינכרופטר הוא סוג של מסוק המשתמש בשני רוטורים המותקנים בצמוד צד בצד עם הטיה מתונה החוצה. סוג מסוק זה מתאפיין בשיכוך הפרעות ואי איזונים אופייניים למסוקים טהורים, בדחף גדול ביכולת נשיאת משקל, אבל גם בביצועים נחותים בשיוט ושליטה בעייתית בסבסוב.
היסטוריה
הקונספט של מסוק סינכרופטר פותח על ידי אנטון פלטנר הגרמני במהלך שנות ה-30 המאוחרות, המסוק שיוצר בעקבות הקונספט, הפלטנר Fl 282 קליברי היה למסוק הסדרתי המבצעי הראשון בעולם, הוא יוצר במספרים מצומצמים ושימש כמסוק קל ללוחמה בצוללות במהלך מלחמת העולם השנייה.
אף על פי שתצורה זאת לא הייתה פופולרית בקרב יצרני מסוקים לאחר המלחמה, חברת קאמאן אימצה תצורה זאת ויצרה מספר מסוקים מוצלחים החל משנות ה-50.
מאפיינים
סינכרופטר משתמש בתמסורת סבוכות, כלומר משתלבות יחד וסובבות בכיוונים שונים המפעילים שני רוטורים נפרדים המותקנים צד בצד המוטים בזווית מתונה החוצה, זה מאפשר סיבוב מסונכרן של להבי הרוטורים הסובבים במופע של 90 מעלות יחסית אחד לשני כאשר הלהבים עולים מעל לראש הרוטור הצמוד. הרוטורים הם לרוב דו-להביים. תצורה זאת מתאפיינת בביטול הפיתול האופייני למסוקים טהורים על ידי שני הרוטורים הסובבים בכיוונים הפוכים בצורה מסונכרנת ומכאן שמו של סוג המסוק. בשל שיש שני רוטורים, שטח הדיסקה גדול יותר ועומס דיסקה נמוך יותר ממסוק טהור בעל מוטת להבים דומה. המסוק מצטיין ביכולת נשיאת משקל וביצועים טובים בגבהים רמים. הסיבוב המסונכרן מאפשר שיכוך וביטול של אי איזונים האופיינים למרבית סוגי המסוקים ולכן סינכרופטרים הם יציבים ופשוטים יחסית להטסה. השליטה בסבסוב מושגת, בדומה לרוטור קואקסיאלי, על ידי יצירת הבדל פיתול - כלומר רוטור אחד מעלה זווית פסיעה כאשר הרוטור השני מוריד זווית פסיעה. במספר מסוקי קאמאן שכוללים הפרדה גדולה יחסית בין הרוטורים שליטה נוספת מוקנה על ידי פקודה מחזורית הפרשית בעלרוד, כאשר רוטור אחד נותן פקודה קדימה והרוטור השני אחורה.
לרוב סיבוב הרוטור מתוכנן בשביל שהלהב המתקדם יהיה מעל לגוף, זה מאפשר שיכוך מסוים של הנטייה של המסוק להרים אף בשיוט שכן מרבית העילוי בשלב זה נוצר על ידי הלהב המתקדם ושטף האוויר שלו לוחץ על המבנה הקדמי של גוף המסוק.
החסרונות של המסוק הם שהתקנה צד-בצד עם שני פיילונים ארוכים יוצרים גרר רב ולכן זה מקטין משמעותית את ביצועי המהירות. סינכרופטר סובל מיכולת פיקוד מוגבלת מאוד בסבסוב מה שדורש משטחי מייצב כיוון והגה כיוון גדולים יחסית. כמו כן, הרוטורים המוטים לצדדים מתקרבים לקרקע ומהווים סכנה לאנשים סביב ודורש גישה מקדימה או מאחורי המסוק, וזה לרוב דורש העלאת נוסעים או אלונקות בחלק האחורי של המסוק בלבד.
הלהאונד
הלהאונד (באנגלית: Hellhound) הוא כלב אגדתי ממיתולוגיות אירופיות, לרבות המיתולוגיה הגרמאנית והמיתולוגיה הקלטית.
הלהאונד במיתולוגייות אירופיות
תפקידו של הלהאונד הוא לייצג את הגיהנום או את השטן. הוא גם נחשב לשומר הכניסה לעולם הבא, ולפיכך הוא מקביל בתפקידו לקרברוס מהמיתולוגיה היוונית, לגראמר מהמיתולוגיה הנורדית ולשרווארה מהמיתולוגיה ההינדואית.
סבישטוב
סְבִישטוֹב (מבולגרית: Свищов) היא עיר נמל בצפון בולגריה בשטח מחוז וליקו טרנובו, השוכנת על גדות נהר הדנובה. העיר היא השנייה בגודלה במחוז בגודל האוכלוסייה. נמלה של סבישטוב הוא הנמל הדרומי ביותר בבולגריה לאורך הדנובה. העיר ממוקמת 237 קילומטרים צפונית-מזרחית לבירה סופיה, 51 קילומטרים דרומית-מזרחית לניקופול, 97 קילומטרים דרומית-מערבית לרוסה ו-76 קילומטרים צפונית-מזרחית לפלבן. שמה של העיר נגזר מהמונח הבולגרי "סְבֶשְט", שפירושו נר וזאת בהתייחס למגדלור שהיה קיים בשעתו בעיר.
היסטוריה
באזור העיר נתגלו שרידים ארכאולוגיים מתקופת האבן החדשה ובהמשך מתקופת הממלכה התראקית. השטח נכבש על ידי האימפריה הרומית המערבית במאה ה-1, ובמקום שבו שוכנת העיר המודרנית הוקמה מצודה בשם "נובֶה", כחלק משרשרת מצודות שהקימו הרומאים לאורך הדנובה. בהמשך עבר האזור לחזקת האימפריה הביזנטית. היישוב נחרב במאה ה-7, והוא מתועד שוב, בשם סיסטובו בכתבים עות'מאניים מהמאה ה-15. העיר הפכה לעיר הנמל המרכזית של צפון בולגריה ונותרה במעמד זה עד אמצע המאה ה-19, עת הוקם הנמל בעיר רוסה. באוגוסט 1791 נחתם בסבישטוב, "חוזה סיסטובה" אשר סיים את המלחמה העות'מאנית-אוסטרית (1791-1788) וקבע את הגבולות בין שתי הישויות. ב-1810 נכבשה העיר בידי כוחות האימפריה הרוסית, הועלתה באש ונחרבה עד היסוד; פעולות השיקום והחזרת הנמל לפעילות מלאה נמשכו 25 שנים. ביולי 1877, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) חצה צבא הדנובה של האימפריה הרוסית את נהר הדנובה בסמוך לעיר והיא הייתה העיר הראשונה בבולגריה ששוחררה מעול העות'מאנים. ב-4 במרץ 1977 אירעה רעידת אדמה חזקה באזור רומניה וגם העיר סבישטוב ספגה נזקי תשתית רבים וכ-100 הרוגים.
בעיר סבישטוב נולדו הגנרלים פנטליי קיסלוב, גיבור קרב טורטוקאיה ממלחמת העולם הראשונה ודימיטר גשוב מפקד קרב דויראן הראשון ממלחמה זו.
כלכלה ודמוגרפיה
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון מתונה, בשל קצב תמותה העולה על שיעור הילודה וכן בשל הגירה שלילית. מרבית התושבים הם בני הדת הנוצרית אורתודוקסית. שטח הרשות המקומית נחלק ל-84.4 אחוזים של קרקע חקלאית, 6.3 אחוזים של שטחי מגורים, 6 אחוזים של תשתיות תחבורתיות, 4 אחוזים של אזורים מכוסי מים ו-0.6 אחוזים של מכרות. הגידולים הנפוצים הם תבואה, ירקות, ענבים וסלק סוכר. תעשיית המזון מהווה כ-50 אחוזים מהתוצר המקומי הגולמי של הרשות המקומית. במרוצת שלטונו של פרדיננד הראשון עברה בולגריה תהליך מודרניזציה שכלל מיכון ותיעוש ובאזור העיר הוקמו מפעלי טקסטיל, אשר נתמכו בגידולי כותנה שהושקו במי הדנובה. כמו כן הוקמו במקום מפעלים לעיבוד מזון. בפאתי העיר מצוי מתחם הנמל המשמש לתעבורת מכולות לאורך מדינות הדנובה וכן קיים קו תעבורת מכולות מסבישטוב לעיר קונסטנצה שברומניה, בתוואי דנובה–הים השחור.
הקהילה היהודית
באמצע המאה ה-18 נוסדה בעיר קהילת פליטים יהודים קטנה, במקביל לנסיגת כוחה של האימפריה העות'מאנית והפיכתו של אזור צפון בולגריה לזירת קרב מול ממלכת הבסבורג ובהמשך האימפריה האוסטרית. הצי הוונציאני הגביל את המסחר העות'מאני בים התיכון ופגע בכלכלתם של יהודי בולגריה שרבים מהם היו סוחרים. כך עלתה חשיבותן של ערי הנמל לאורך הדנובה, ומשפחות סוחרים יהודים היגרו לעיר סבישטוב מווידין ומניקופול והקימו קהילה קטנה. הקונסול האוסטרי לעיר רוסצ'וק, אשר ביקר בסבישטוב ב-1852, ציין כי בעיר ישנם 75 יהודים בני יהדות ספרד.
כאמור, סבישטוב הייתה העיר הראשונה שכבשו הרוסים עם חציית הדנובה בראשית המלחמה העות'מאנית-רוסית; בני הקהילה היהודית הותקפו על ידי האוכלוסייה המקומית הנוצרית והחיילים הרוסים, ולמעשה נטשו לחלוטין את העיר בראשית 1878. היהודים חזרו להתיישב בעיר בעידן הפתיחות היחסית של הנסיך בטנברג וייסדו קהילה עם מוסדות חינוך ותרבות משלה ובכלל זה להקת תיאטרון של תלמידי בית הספר היהודי בעיר. מסמכי ממשל בולגריים מ-1894 מתעדים ביקור מפקחים מטעם משרד החינוך הבולגרי בבית הספר היהודי היסודי בעיר. ההתעוררות הציונית של יהודי בולגריה לא פסחה על קהילת סבישטוב ובשנת 1898 פעל בעיר ארגון ציוני.
בראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה כ-150 נפשות. לאחר מלחמת העולם השנייה, מנתה אוכלוסיית יהודי העיר כ-200 נפשות, רובם ככולם עלו לישראל בין השנים 1947–1949.
Sing Hallelujah (שיר של ד"ר אלבן)
Sing Hallelujah (בעברית: שיר הללויה) הוא שיר שבוצע על ידי הזמר השוודי ממוצא ניגרי, ד"ר אלבן, ויצא לאור בשנת 1993.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד המוזיקה האוסטרלי.
רקע
השיר הוקלט בשנת 1992 והיה לסינגל השלישי של ד"ר אלבן מתוך אלבום האולפן השני שלו "One Love". השיר היה ללהיט בינלאומי, וזכה להצלחה רבה במצעדי פזמונים באירופה. במצעד הסינגלים הבריטי הגיע השיר למקום ה-16. שיר זה יצא לאחר השיר "It's My Life", שאף הוא זכה להצלחה רבה.
עשור לאחר יציאת השיר הוציא ד"ר אלבן גרסה מחודשת לשיר.
25 שנים לאחר שהשיר יצא לאור אמר ד"ר אלבן:"זה היה שיר ענק שאנשים מדברים עליו עד היום. יש שירים שעוברים את מבחן הדורות. זה מסוג השירים שלא מזדקנים. על צילום הוידאו קליפ אמר:"צילמנו בווניס ביץ' בלוס אנג'לס, והיה ממש קר בחוף, המון רוח. אני זוכר שהגענו, צילמנו ממש מהר וחזרנו, כל אחד ברח למקום שבו יוכל להתחמם".
ביקורת
מגזין בילבורד כתב על השיר:"השיר מגיע לאחר "It's my life" שהיה להיט גדול באירופה ובאנגליה. ההקלטה מלאת המרץ... וכל שנותר לך הוא להרים את הידיים לשמיים ולשיר את הפזמון הקליט"
אדגר רייט
קריירה
רייט החל את הקריירה שלו בבימוי סרטים קצרים עצמאיים לפני סרטו העלילתי הראשון "בעבור חופן אצבעות" (1995). רייט יצר וביים את סדרת הקומדיה "Asylum" בשנת 1996, שנכתבה עם דייוויד ואליאמס. לאחר שביים כמה תוכניות טלוויזיה אחרות, ביים רייט את הסיטקום "מחוקים" (1999–2001), ובו כיכבו סיימון פג ניק פרוסט שהמשיכו לשתף עימו פעולה.
בשנת 2004 ביים רייט את קומדיית-הזומבים "מת על המתים" בכיכובם של פג ופרוסט, הסרט הראשון ב"טרילוגיית הקורנטו". הסרט נכתב בשיתוף עם פג, כמו גם שני הסרטים הבאים בטרילוגיה; סרט החבר'ה המשטרתי "שוטרים לוהטים" (2007) וקומדיית המדע הבדיוני "סוף העולם" (2013). בשנת 2010, רייט ביים את סרט קומדיית האקשן "סקוט פילגרים נגד העולם", וכתב את התסריט יחד עם מייקל באקול, כעיבוד לסדרת הרומנים הגרפיים "סקוט פילגרם". יחד עם ג'ו קורניש וסטיבן מופאט, הוא עיבד את התסריט עבור "הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן" (2011) שביים סטיבן ספילברג. רייט וקורניש כתבו יחד את התסריט לסרט "אנטמן". רייט אמור היה לביים את הסרט אך יצא מהפרויקט בשל "חילוקי דעות יצירתיים". סרטו "בייבי דרייבר", המתאר שוד בנק, יצא לאקרנים בשנת 2017. בשנת 2021 יצא סרט הדוקו האחים ספארקס אותו רייט ביים, וכן המותחן הפסיכולוגי אתמול בלילה בסוהו.
רייט ביים קליפים רבים, ביניהם "Gust of wind" של פארל ויליאמס (2014), ו"Colors" של בק (2018).
קופת גמל להשקעה
קופת גמל להשקעה היא מוצר חיסכון פנסיוני ישראלי. זהו סוג של קופת גמל, אשר הכספים המופקדים בה נזילים וניתנים למשיכה בכל עת. לאחר גיל 60 ניתן להשתמש בחיסכון שנצבר כקצבה בלא לשלם מס על הרווח. בשל תכונות אלו, קופת הגמל נחשבת למכשיר השקעה פופולרי, ולא רק למוצר פנסיוני.
קופת הגמל להשקעה הושקה בנובמבר 2016, והיא משווקת כיום על ידי רוב בתי ההשקעות הפועלים בישראל. תנאי ההפקדה בקופה ומשיכת כספים ממנה נקבעו ב, וכללי המיסוי של השקעה זו נקבעו בפקודת מס הכנסה.
בדצמבר 2016 הוגדרה קופת הגמל להשקעה כאחד משני אפיקי החיסכון האפשריים במסגרת תוכנית "חיסכון לכל ילד" של משרד האוצר.
כדורסל רחוב
כדורסל רחוב (באנגלית: Streetball), ידוע גם כסטריטבול, הוא משחק כדורסל פופולרי, בדרך כלל מתקיים תחת כיפת השמיים במגרשי ספורט פתוחים. לרוב כדורסל רחוב אינו כולל את מבנה הקבוצות והחוקים הרשמיים, אלא מסתמכים על כללי רחוב ונורמות שהשתרשו ממגרש למגרש ובין שחקני הכדורסל העממיים. המבנה של כדורסל רחוב מתמקד יותר בסגנון משחק אישי מאשר משחק קבוצתי. חוקי כדורסל הרחוב משתנים ממגרש למגרש.
מקור
כדורסל הרחוב התחיל בעשור הראשון של המאה ה-20 בניו יורק ובוושינגטון די. סי. כדורסל הרחוב התגלה כספורט תחרותי שדורש יכולות של קליעה לסל וכדרור. בתחילה כדורסל הרחוב שוחק ברחובות ולאחר מכן שוחק במרכזים קהילתיים ואולמי ספורט מקומיים. בתחילת המאה ה-20, הוקמו איגודים חובבניים של כדורסל רחוב, כמו: Interscholastic Athletic Association in Washington D.C., the Black Basketball League ו- Colored Intercollegiate Athletic Association.
התפתחות המשחק
חוקי כדורסל הרחוב התפתחו בשאיפה לעשות את המשחק קשה יותר מכדורסל, לדוגמה: בכדורסל רחוב עבירה ניתנת רק כאשר יש עבירה רצינית שמפריעה לשחקן לבצע מהלך. כמו כן, חוקי המשחק פחות נוקשים מכדורסל, והם מתירים לשחקן לבצע יותר משני צעדים כדי להטביע. הפופולריות של כדורסל הרחוב התפתחה עם ריבוי האוכלוסייה בארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה. ב-1920 הוקמו קבוצות כדורסל רחוב כמו: the Original Celtics ו-"Rens".
חשיבות המשחק
כדורסל רחוב היה הספורט הראשון שכלל בעיקר אפרו-אמריקאים, בפעם הראשונה שיחקו בקבוצות של אפרו אמריקאיים שחקנים לבנים. ב-1950 התקיים טורניר כדורסל רחוב בהארלם, מאוחר יותר נתנו לטורניר את השם "Rucker league", על שמו של הולקומב ראקר (Holcomb Rucker) שייסד את הטורניר.