cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוטב סופרם
רוטב זה עשוי מרוטב ולוטה (רוטב העשוי מרביכה (שילוב של קמח ושומן) וציר בשר - לרוב, במקרה של רוטב סופרם - ציר עוף). הציר מצומצם (בישול על אש נמוכה עד לאידוי מרבית הנוזלים), ומעורבב עם שמנת או קרם פרש. כמו כן נהוג להוסיף מעט מיץ לימון לרוטב.
רוטב זה מוזכר בלארוס גסטרונומיק משנת 1938 כאחד הרטבים החשובים של המטבח הצרפתי.
וילהלמשטראסה
וילהלמשטראסה (מגרמנית: Wilhelmstraße) הוא רחוב במרכז ברלין, בירת גרמניה.
הרחוב שימש כמרכז השלטוני והמנהלתי של פרוסיה ולאחר מכן של גרמניה על שלל גלגוליה, מאז המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד לסוף מלחמת העולם השנייה.
הרחוב נמתח לאורך כ-2.5 קילומטרים בכיוונים צפון-דרום מזרח, כאשר בחלקו הצפוני הוא מצטלב עם שדרת אונטר דן לינדן, ובחלקו הדרומי עם רחוב שטרזמן ושער האלה, ברובע קרויצברג.
תוואי זה של הרחוב קיים למן תחילת המאה ה-18, והוא קיבל את שמו הנוכחי בשנת 1740 (ביחד עם הרחוב המקביל לו, "פרידריכשטראסה") לכבודו של פרידריך וילהלם הראשון מלך פרוסיה, שבתקופת שלטונו זכה האזור לפיתוח מואץ.
היסטוריה
בתחילת תקופת בנייתו ופיתוחו שימש הרחוב לארמונות המגורים של בני משפחת המלוכה הפרוסית. בשנת 1875 נבנתה ברחוב (במס' 77) לשכת הקנצלר, ובתקופת רפובליקת ויימאר נבנתה ברחוב לשכת הנשיא (במס' 73).
בשנת 1938 נבנתה מדרום ללשכת הקאנצלר ועד פינת רחוב פוס, לשכה חדשה עבור הקאנצלר באותה עת, אדולף היטלר, בתכנונו של האדריכל אלברט שפר. בחזית המבנה נקבעה מרפסת, שממנה נהג היטלר לנאום בפני ההמונים. בתקופת השלטון הנאצי נקבעו ברחוב גם משרד החוץ (בבניין שבו שכנה בעבר לשכת הנשיא) משרד האוצר (במס' 61), משרד התעמולה (במס' 8–9), משרד החקלאות (במס' 72) ומשרדי ממשלה נוספים. בנוסף לכך שכנה ברחוב גם שגרירות בריטניה (במס' 70).
המבנה היחיד מתקופת השלטון הנאצי אשר לא הוחרב בהפצצות מלחמת העולם השנייה ונותר עומד על תלו עד ימינו הוא בניין מיניסטריון האוויר (במס' 81–85) פינת רחוב לייפציגר, אשר לאחר המלחמה שימש את ממשלת גרמניה המזרחית.
לאחר המלחמה
בשנים שלאחר המלחמה הקפידו השלטונות הסובייטיים ולאחר מכן המזרח-גרמניים להשאיר את הרחוב בהריסותיו כתזכורת למשטרים הקודמים ופעילותם. רק בשנות ה-80 החלה הבניה מחדש של הרחוב בקטע שמדרום לאונטר דן לינדן ועד רחוב לייפציגר.
כיום משמש רחוב וילהלמשטראסה כעורק תנועה חשוב, אך הוא לא חזר למעמדו מן העבר כמרכז השלטוני של גרמניה. מבני הציבור היחידים הממוקמים בו הם משרד האוצר (בבניין מיניסטריון האוויר לשעבר), משרד החקלאות ושגרירות בריטניה. לאורך הרחוב, ליד הבתים, נקבעו שלטי זיכרון, אשר מתארים את המבנים ששכנו בהם לפני המלחמה.
סימפוניות מס' 90–92 של היידן
הסימפוניות של יוזף היידן שמוספרו 90-92, נכתבו בין השנים 1788-1789. לאחר הצלחתן של שתי הסימפוניות הקודמות שהיידן הלחין, ואשר הושמעו בפריז, הזמין ב-1788 הרוזן מאוניי (Comte d'Ogny), שעמד בראש "האגודה של התא האולימפי", מהיידן, שלוש סימפוניות. אותה אגודה פריזאית הזמינה מהיידן גם את סדרת הסימפוניות אשר ידועה כ"סימפוניות פריז" (82-87). היידן למעשה לא היסס למכור את אותן הסימפוניות לשני גופים שונים, והוא מכר את הסימפוניות הללו גם למזמינים מבוואריה.
סימפוניה מספר 90 בדו מז'ור (1788)
מתוזמרת לחליל, שני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות, שתי חצוצרות, טימפני וכלי קשת.
סימפוניה מספר 91 במי-במול מז'ור (1788)
מתוזמרת לחליל, שני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות וכלי קשת. זו הסימפוניה האחרונה של היידן אשר אינה כוללת חצוצרות וטימפני.
סימפוניה מספר 92 בסול מז'ור ("אוקספורד" 1789)
מתוזמרת לחליל, שני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות, שתי חצוצרות, טימפני וכלי קשת.
ישראל מני
ישראל מני (1 באפריל 1887 - 27 ביוני 1966) היה משפטן, עיתונאי ואיש חינוך יליד חברון, ששימש כשופט מחוזי בימי המנדט הבריטי.
קורות חיים
ישראל מני נולד בשנת 1887 בחברון, כבן למשפחת מני הידועה. אביו היה ר' שלום יחזקאל מני וסבו ר' אליהו מני, מחשובי רבני עיראק במאה ה-19 שעלה לארץ ישראל והתיישב בחברון.
בילדותו קיבל חינוך מסורתי בתלמוד תורה וישיבה בחברון, ולאחר מכן רכש השכלה כללית בבית ספר כל ישראל חברים בירושלים. לאחר שהשלים את לימודיו התיכוניים בהצטיינות נשלח ל"בית המדרש למורים" (ENIO) של כי"ח בפריז להכשרה בהוראה. בשנת תרס"ז (1906) השלים את הסמכתו כמורה, חזר לארץ ישראל, וקיבל את עבודתו הראשונה בבית הספר של כי"ח בירושלים. לאחר שנה עבר ללמד בבית ספר מקוה ישראל ביפו.
בשנת תר"ע (1910) נסע בשנית ללימודים בצרפת, ולמד משפטים באוניברסיטת פריז. בשנת 1915 הוסמך לדוקטור למשפטים, עם דיסרטציה שעסקה בהיבטים שונים של החוקה של פורטוגל. לאחר השלמת לימודיו נסע אחרי אחיו הרופא ד"ר משה מני לטנג'יר שבצפון מרוקו, שם עבד כעורך דין וכתב באופן קבוע עבור העיתון היהודי-מרוקאי לה ליברטה (La Liberté; אל-חוררייא) בגרסתו הצרפתית. כמו כן שימש כמחנך עבור ילדיו של השליט העלאווי מולאי חפיז עד שנת תר"פ (1920).
לאחר שהותו במרוקו שב לארץ ישראל ועסק בעריכת דין. ב-1 בינואר 1921 מונה לשופט בבית משפט השלום של המנדט הבריטי בצפת ובטבריה. בשנת 1926 עבר לבית משפט השלום בחיפה. ב-4 בדצמבר 1929 נתמנה לחבר בבית המשפט לקרקעות ביפו, ובשנת 1932 נתמנה לשופט בבית המשפט המחוזי בעיר. בשנת 1936 היה לשופט היהודי הראשון בבית המשפט המחוזי שייסד השלטון הבריטי בתל אביב, ובתפקיד זה כיהן במשך כעשור, עד שפרש לגמלאות בשנת 1946.
ב-6 במאי 1948 הועמד מני לדין, ביחד עם אשתו שמחה בפני "בית הדין העליון לשירות העם", באשמת סיוע לבניו: שלום מני ואליהו מני, לערוק מהארץ על מנת לא להיות מגויסים להגנה. הם הורשעו ונידונו לקנסות כבדים.
בנוסף לתפקידו כשופט היה פעיל באגודות ציבוריות שונות, וכיהן כיושב הראש של ועד אגודת "שוחרי האוניברסיטה העברית בתל אביב".
נפטר ב-27 ביוני 1966 ונקבר בבית העלמין קריית שאול. היה נשוי לשמחה בת משה לוי ולהם ארבעה ילדים: נשיא אוניברסיטת תל אביב וסגן יו"ר טבע לשעבר האורולוג פרופ' משה מני, ד"ר אליהו מני, עו"ד שלום מני וכרמלה מני.
יום חול
ביהדות, יוֹם חוֹל הוא יום שאינו שבת, חג, או חול המועד. הכינוי חול נגזר מהמילה "חולין" והמשמעות היא שהוא בעל חשיבות פחותה מימים אחרים הפזורים על פני לוח השנה.
ביום חול מותרות בעשייה כל המלאכות האסורות בשבת, ולכן ששת ימי החול של כל שבוע קרויים גם "ששת ימי המעשה".
בימי חול ישנן שלוש תפילות - ערבית, שחרית ומנחה (למעט ראש חודש, בו יש גם תפילת מוסף).
ג'ונתן דה גוזמן
ג'ונתן אלכסנדר דה גוזמן (באנגלית ובהולנדית: Jonathan Alexander de Guzmán, נהגה בהולנדית "יונתן דה גושמן"; נולד ב-13 בספטמבר 1987) הוא כדורגלן קנדי-הולנדי ממוצא פיליפיני-ג'מייקני המשחק בעמדת הקשר המרכזי בספרטה רוטרדם. שיחק בעבר בנבחרת הולנד ולו 14 הופעות במדיה.
ביוגרפיה
דה גוזמן נולד בטורונטו, אונטריו שבקנדה, לאב פיליפיני ולאם ג'מייקנית, שהיגרו לקנדה בגיל 10. לדה גוזמן אח ואחות: ז'אנל וג'וליאן. אחיו ג'וליאן גם כדורגלן מקצועי. ילדותו של דה גוזמן הייתה ממוקדת באופן מוחלט בכדורגל. אביו רצה תחילה שבניו ישחקו כדורסל, אך מכיוון ששני האחים נמוכים מכדי להיות כדורסלנים, הם החלו להתמקד בענפי ספורט אחרים. ברגע שהחלו לשחק כדורגל, האחים דה גוזמן התאהבו לחלוטין בענף זה:"אחרי בית הספר, כל מה שעשינו היה לשחק כדורגל. זה היה די יוצא דופן בקנדה, מכיוון שכמעט אף אחד בגיל שלנו לא שיחק כדורגל. קנדה היא לא מדינה של כדורגל, היינו יוצאים מן הכלל" (ג'ונתן דה גוזמן).
מועדוני נוער
דה גוזמן החל את קריירת הנוער שלו בקבוצת הכדורגל צפון סקרבורו שבטורונטו. כדי לשפר את יכולתו, התאמן דה גוזמן 6 ימים בשבוע, ב-3 קבוצות נוער שונות. בשנת 1997, כאשר אחיו הבוגר ג'וליאן עזב את קנדה וחתם במחלקת הנוער של אולימפיק מרסיי, גדל הדחף של דה גוזמן לשחק באירופה. בגיל 12, שנתיים לאחר שעזב אחיו של דה גוזמן את קנדה, חתם ג'ונתן דה גוזמן במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל ההולנדי פיינורד.
פיינורד
ב-18 בספטמבר 2005 ערך דה גוזמן את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של פיינורד, בניצחון הליגה 1-5 על הירנביין, כאשר נכנס כמחליף לחוסאם ע'אלי בדקה ה-87. את שערו הראשון ככדורגלן מקצועי כבש ב-30 בספטמבר 2005, בניצחון 1-3 את וילם II.
לאחר הופעת הבכורה שלו, הפך דה גוזמן במהירות לשחקן הרכב בפיינורד. ב-11 בדצמבר 2005 זכה דה גוזמן לשבחים רבים משחקנה של פ.ס.וו. איינדהובן באותה תקופה, פיליפ קוקו, בעקבות ניצחון פיינורד 0-1 על פ.ס.וו. בו הרשים דה גוזמן. בעונתו הראשונה ככדורגלן מקצועי, עונת, הופיע דה גוזמן ב-31 משחקים במדי פיינורד והיה לשחקן מפתח בהרכב הקבוצה.
בתחילת עונת מכרה פיינורד שחקנים מובילים בקבוצה כמו דירק קאוט וסלומון קאלו. להנהלת פיינורד היו ציפיות גבוהות מדה גוזמן. למרות זאת, לא הצליח דה גוזמן למנוע מפיינורד עונה מאכזבת, בה סיימה הקבוצה במקום ה-7 בליגה ההולנדית. הקבוצה איבדה סיכוי לשחק במסגרת אירופית בעונה הבאה, לראשונה מזה 16 שנים. בסיום העונה אמר דה גוזמן כי בעקבות עזיבתם של שחקנים רבים בקבוצה, נוצר עליו עומס והוא לא הצליח להוביל את הקבוצה לבדו, בגיל 19 בלבד.
בעונה שלאחר מכן, עם הגעתם של ג'ובאני ואן ברונקהורסט מברצלונה ושל רוי מקאיי מבאיירן מינכן, הוסר העומס מדה גוזמן. בעקבות הגעתו של ואן ברונקהורסט, הוצב דה גוזמן בעמדת הקשר הימני, לאחר ששיחק עד אז כקשר מרכזי. בסיום העונה נפוצו שמועות רבות על עזיבתו של דה גוזמן את פיינורד. למרות זאת, נשאר הקשר בקבוצה. דה גוזמן הורחק במשחק פתיחת עונת  של פיינורד. עם חזרתו של השחקן, ב-31 באוגוסט 2008, קיבל דה גוזמן כרטיס אדום במשחק נגד הראקלס אלמלו, כאשר בסופו של דבר הוא הורחק לארבעה משחקים. זמן קצר לאחר ההרחקה, נתקל דה גוזמן בבעיות פיזיות. מה שהחל בכאבים במפשעה ובברך, הסתיים בניתוח מניסקוס בינואר 2009. בעקבות כך נעדר דה גוזמן לשארית העונה. בעקבות ההרחקות בתחילת העונה והפציעות של השחקן בהמשכה, הוא שיחק בכל העונה שני משחקים בלבד.
דה גוזמן חזר לשחק בטרום עונת, במשחק ידידות נגד ספורטינג ליסבון. בעקבות העובדה כי חוזהו של דה גוזמן צפוי להסתיים בקיץ 2010, הייתה להוטה הנהלת פיינורד למכור את השחקן, אך מאמן הקבוצה, מריו בין, החליט להשאיר את דה גוזמן, והיה מוכן לאפשר לו לשחק בעמדת הקשר המרכזי, העמדה המועדפת על השחקן. למרות התעניינות מצד צ'לסי ומצד ולנסיה, דה גוזמן נשאר בפיינורד. לאחר פתיחת עונה מרשימה של הקשר, כאשר כבש שלושה שערים בתשעת המשחקים הראשונים של העונה, נפצע דה גוזמן בסחוס של ברך ימין, והיה צורך בהתערבות כירורגית. בעקבות כך נעדר דה גוזמן במשך כחודשיים. ב-4 במרץ 2010, לאחר ששיחק ארבעה משחקים בלבד אחרי הפציעה, נפצע דה גוזמן פעם נוספת בברך, אותה פציעה בה נפצע בשלב המוקדם יותר של העונה, כאשר הפעם נפצע בברך שמאל. דה גוזמן חזר במשחק האחרון של פיינורד באותה עונה, ב-6 במאי 2010, בהפסד הקבוצה 4-1 לאייאקס אמסטרדם בגמר הגביע ההולנדי.
מאיורקה
בקיץ 2010 פג תוקפו של חוזהו של דה גוזמן בפיינורד, והוא הפך לשחקן חופשי. הקשר בן ה-22 קיבל הצעות מאספניול, מפ.ס.וו. איינדהובן ומויאריאל. ב-27 ביולי 2010 חתם דה גוזמן על חוזה ל-3 שנים במאיורקה, מהלה ליגה הספרדית. דה גוזמן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון מהאיים הבלאריים ב-29 באוגוסט 2010, נגד ריאל מדריד, במשחק שנגמר בתוצאת השוויון 0-0. שלושה שבועות לאחר מכן כבש דה גוזמן את שער הבכורה שלו במאיורקה, בניצחון הביתי 0-2 על אוסאסונה. בעונתו הראשונה של דה גוזמן בספרד הרשים השחקן, והיה לאחד מהשחקנים המובילים בקבוצתו, שלמרות שנתן עונה נהדרת ככדורגלן יחיד, קבוצתו סיימה עונה מאכזבת, כאשר ניצבה במקום ה-17 בטבלת הליגה הספרדית, מקום אחד בלבד לפני הקו האדום, וניצלה מירידה במחזור האחרון של הליגה, בעקבות הפסד של דפורטיבו לה קורוניה, שסיימה במקום ה-18.
את עונת פתח דה גוזמן כשחקן מאיורקה, בניצחון הביתי 0-1 את אספניול, בו כבש דה גוזמן את השער היחיד במשחק.
ויאריאל
ב-31 באוגוסט 2011, מספר שעות לפני סגירת חלון ההעברות של קיץ 2011, הושלמה העברתו של דה גוזמן לויאריאל, תמורת סכום שלא פורסם, אך לפי הערכות עמד על כ-8.5 מיליון אירו. דה גוזמן ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ויאריאל ב-10 בספטמבר 2011, כאשר נכנס כמחליף במשחק הביתי מול סביליה שהסתיים בתוצאת שוויון 2-2. הוא כבש את שער הבכורה שלו עבור ויאריאל ב-22 בנובמבר, נגד באיירן מינכן, במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות, במשחק שהסתיים בהפסד 3-1. לאחר ששיחק דה גוזמן משחקים רבים והיה לשחקן הרכב תחת המאמן חואן קרלוס גארידו, עם פיטוריו של גארידו איבד דה גוזמן את מקומו בהרכב ומצא עצמו נאבק על מנת לקבל דקות משחק. בעקבות כך החלו להתפשט שמועות על חזרה אפשרית של דה גוזמן לליגה ההולנדית. בסיום עונת ירדה ויאריאל לליגה הספרדית השנייה, ובעקבות כך הודיע דה גוזמן על רצונו לעזוב את הקבוצה.
סוונסי סיטי
ב-10 ביולי 2012 הושלמה השאלתו של דה גוזמן לסוונסי סיטי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסוונסי ב-18 באוגוסט 2012, במחזור הפתיחה של הפרמייר ליג, בניצחון 0-6 על קווינס פארק ריינג'רס. הקשר כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה ב-31 באוקטובר 2012, בניצחון סוונסי 1-3 על ליברפול, במסגרת גביע הליגה האנגלית. בעונתו הראשונה בפרמייר ליג רשם הופעות מרשימות, ובסך הכל שיחק ב-45 משחקים במדי סוונסי, בהם הבקיע שמונה שערים. נוסף לעונת הבכורה המרשימה שלו באנגליה, נבחר שערו של דה גוזמן נגד סטוק סיטי ב-19 בינואר 2013 לשער העונה של סוונסי.
לאחר עונתו הראשונה בסוונסי, הסכים דה גוזמן להאריך את חוזה ההשאלה שלו לקבוצה לעונה נוספת. בעונת המשיך דה גוזמן להיות שחקן הרכב בקבוצה, והופיע ב-42 משחקים בהם כבש שבעה שערים.
נאפולי
ב-20 באוגוסט 2014 חתם דה גוזמן בקבוצת נאפולי האיטלקית לארבע שנים. ב-31 באוגוסט 2014 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 2-1 על גנואה, בו כבש את שערו הראשון בדקה החמישית של תוספת הזמן שהיה לשער הניצחון. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש שבעה שערים ב-36 משחקים.
ב-28 בינואר 2016 הושאל לקארפי עד לסוף העונה. ב-13 במרץ ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בו הבקיע את שער הניצחון בפנדל בדקה ה-90, בניצחון 2-1 על פרוזיננה.
ב-26 באוגוסט 2016 הושאל לקייבו ורונה. ב-11 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד לאציו. ב-22 בדצמבר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בהפסד 3-1 לרומא.
שלהי הקריירה
ב-10 ביולי 2017 חתם באיינטרכט פרנקפורט לשלוש שנים. ב-2020 הצטרף ל-OFI כרתים מליגת העל היוונית, וב-2022 חזר להולנד וחתם בספרטה רוטרדם.
נבחרת הולנד
לאחר השערות רבות לגבי הנבחרת אותה ייצג דה גוזמן, בחר השחקן בנבחרת הולנד. זה התאפשר לו בעקבות קבלת אזרחות הולנדית בפברואר 2008. החלטתו התקבלה באכזבה רבה במדינה בה נולד וגדל, קנדה. אחיו, ג'וליאן דה גוזמן, משחק בנבחרת קנדה.
לאחר החלטה זו, הופיע דה גוזמן בנבחרת הולנד עד גיל 21 ב-26 במרץ 2008, במשחק מוקדמות אליפות אירופה עד גיל 21, נגד נבחרת אסטוניה עד גיל 21. בנוסף, זומן דה גוזמן לסגל נבחרת הולנד לקראת אולימפיאדת בייג'ינג בשנת 2008.
בשנת 2011 הביע דה גוזמן את רצונו לשחק בנבחרת קנדה הבוגרת לצד אחיו, ג'וליאן דה גוזמן. למרות זאת, בשנת 2012 אמר דה גוזמן בריאיון לתקשורת ההולנדית כי הוא מקווה שיזומן לסגל הולנד ליורו 2012. ב-6 בפברואר 2013 הופיע דה גוזמן לראשונה במדי הנבחרת הבוגרת של הולנד, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-46 במשחק ידידות נגד.
ב-31 במאי 2014 הודיע מאמן נבחרת הולנד לואי ואן חאל על 23 השחקנים שזומנו לסגל הסופי של נבחרת הולנד למונדיאל 2014, כאשר דה גוזמן היה אחד מהשחקנים.
צזאר קואי
צזאר אנטונוביץ' קואי (רוסית: Цезарь Антонович Кюи; פולנית: Cezar Antonowicz Cui; צרפתית: César Cui) (6 בינואר 1835 - 13 במרץ 1918) היה רוסי ממוצא צרפתי וליטאי. במקצועו היה קצין צבא ומורה לביצורים; לתחביבו, או עיסוקו הנלווה, הייתה חשיבות מיוחדת בתולדות המוזיקה, בהיותו מלחין ומבקר מוזיקה; במשלח ידו זה הוא מוכר כאחד מחברי החמישה, קבוצת מלחינים רוסים תחת מנהיגותו של מילי באלאקירב, שהציבה לה כיעד מחייב יצירת מוזיקה רוסית באופייה.
חינוך וקריירה
סזאריוס-בנימינוס קואי נולד בווילנה (בירת ליטא), למשפחה קתולית, כצעיר בין חמישה ילדים. אביו הצרפתי אנטואן (שהוסב לרוסית כאנטון לאונרדוביץ') נכנס לרוסיה כחייל בצבא נפוליאון בשנת 1812, השתקע בווילנה לאחר תבוסת הצרפתים ונשא לו אישה מקומית פולנייה בשם יוליה קוסביץ'. בתוך הרב-אתניות הזאת גדל סזאר כדובר צרפתית, רוסית, פולנית וליטאית. לפני שסיים את הגימנזיום, בשנת 1850, נשלח קואי לסנקט פטרבורג להכין את עצמו לכניסה לבית הספר הראשי להנדסה, וזאת עשה בשנה שלאחריה, בגיל 16. בשנת 1855 סיים את לימודיו באקדמיה ולאחר השתלמות נוספת באקדמיית ניקולאייבסקי להנדסה, החל את הקריירה הצבאית שלו בשנת 1857 כמדריך להקמת ביצורים. בין תלמידיו במהלך השנים היו כמה מבני משפחת המלוכה, שהנודע ביותר בהם הוא ניקולאי השני. כמומחה לביצורים לימד בשלוש מן האקדמיות הצבאיות בסנקט פטרבורג והגיע במשך הזמן למעמד של פרופסור, בשנת 1880, ולדרגת גנרל בשנת 1906.
עיסוקו במוזיקה
פעילויותיו של קואי בתחום המוזיקה כללו גם חברות בוועדה לבחירת אופרות בתיאטרון מארינסקי; זו באה אל קצה בשנת 1883, כשהוא ורימסקי-קורסקוב עזבו את הוועדה במחאה על דחייתה את "חובנשצ'ינה" של מוסורגסקי. בשנים 1896–1904 היה מנהל הסניף הפטרבורגי של החברה הרוסית למוזיקה.
בין המוזיקאים הרבים שהכיר קואי בחייו, מתבלט בעיקר פרנץ ליסט. ליסט הוקיר את המוזיקה של המלחינים הרוסים; הוא הכתיר את "ויליאם רטקליף" של קואי בשבחים רמים וקואי מצדו הקדיש לו את ספרו בצרפתית "המוזיקה של רוסיה" ואת הסוויטה לפסנתר שלו, אופוס 21. נוסף לכך, הטרנטלה לתזמורת של קואי, אופוס 12, היוותה בסיס לעיבוד האחרון של ליסט לפסנתר.
שנים אחרונות ומוות
קואי התעוור בשנת 1916, אך המשיך להכתיב יצירות קטנות שחיבר. הוא מת ב-13 במרץ 1918 מאירוע מוחי ונקבר לצד אשתו מלווינה (שמתה בשנת 1899) בבית הקברות הלותרני בסמולנסק. בשנת 1939 הועברה גופתו לבית הקברות טיחווין בכנסיית אלכסנדר נבסקי בלנינגרד (שמה של סנקט פטרבורג בתקופה של ברית המועצות) ליד שאר החברים בקבוצת החמישה.
רוי קין
רוי מוריס קין (באנגלית: Roy Maurice Keane; נולד ב-10 באוגוסט 1971 בקורק) הוא כדורגלן עבר אירי ומאמן כדורגל ופרשן ספורט בהווה. קין זכה ב-19 תארים, 17 מתוכם במנצ'סטר יונייטד, בקריירת המשחק שלו. הוא שימש כעוזר מאמן של מרטין אוניל בנבחרת אירלנד בין השנים 2013–2018. קין נחשב כאחד הקשרים הטובים בדורו, ובשנת 2004 פלה בחר בו ברשימה של פיפ"א כאחד מ-100 השחקנים הטובים ביותר שחיים כיום. בשנת 2007 מגזין טיימס הלונדוני מיקם אותו במקום ה-11 ברשימת השחקנים הכי קשוחים בהיסטוריית הכדורגל.
הקריירה של קין השתרעה על פני 18 שנים, ובמהלכה הוא שיחק בקוב רמבלרס מליגת הכדורגל של אירלנד, נוטינגהאם פורסט ומנצ'סטר יונייטד האנגליות. לפני שפרש הוא שיחק בסלטיק הסקוטית במשך זמן קצר.
במשך כ-14 שנים הוא ייצג את אירלנד בנבחרת הנוער ובנבחרת אירלנד, רובן בתפקיד הקפטן. הוא השתתף בכל משחקי נבחרתו במונדיאל 1994, אך במונדיאל 2002 עזב את הנבחרת בעקבות מחלוקת עם המאמן מיק מקארתי, שנגעה לטענתו של קין כי שחקני אירלנד לא מקבלים יחס ראוי.
ביוגרפיה
קין נולד למשפחה קשת יום במייפילד, קורק. אביו, מוריס, לקח על עצמו כל עבודה שיכל למצוא. משפחתו אהבה ספורט, בעיקר כדורגל, ורבים מקרובי משפחתו שיחקו בקבוצות הילדים של קורק. קין החל להתאגרף בגיל 9 והתאמן במשך מספר שנים. במשך הזמן הזה הוא סומן כפוטנציאל דווקא בכדורגל, ונבחר בקבוצתו כשחקן השנה. רבים מחבריו לקבוצה קיבלו הצעות מקבוצות באנגליה, אך הוא לא קיבל הצעה.
קין אהד את סלטיק ואת טוטנהאם כילד, ובחר בליאם בריידי וגלן הודל כשחקנים המועדפים עליו, אך ככל שחלף הזמן, בריאן רובסון החל להיות השחקן שהוא העריץ יותר מכולם.
קוב רמבלרס
במשחק נוער של הקבוצה, הוא שיחק נגד קבוצת בלבדר, שם צפה בו סקאוט של נוטינהגהאם פורסט, נואל מק'קייב, שביקש ממנו לנסוע לאנגליה כדי להיבחן בקבוצה. קין יצר רושם טוב אצל המאמן בריאן קלאף, והקבוצה רכשה אותו מקוב רמבלרס תמורת סכום של 47,000 ליש"ט בקיץ של 1990.
נוטינגהאם פורסט
לקין היו קשיי הסתגלות בתחילת הדרך בנוטינגהאם, והוא התגעגע הביתה. הוא ביקש מהמאמן לחזור חזרה לכמה ימים לקורק כדי להיות עם המשפחה, והיה אסיר תודה למאמן שנתן לו את מבוקשו, דבר שעזר לו להסתגל לקבוצתו החדשה. המשחק הראשון של קין בפורסט היה במשחק של עד גיל 21, במשחק קדם עונה בהולנד. בגמר נגד הארלם, הוא כבש את הפנדל שנתן את הניצחון ולאחר מכן שיחק בקביעות בקבוצה הריסרבס. המשחק המקצועני הראשון שלו במדי פורסט היה נגד ליברפול בתחילת עונת 1990–1991, וההופעה המצוינת גרמה למאמן להשתמש בו יותר ויותר במהלך העונה.
לאחר שהכל היה מוכן למעברו של קין, דלגליש שם לב שאין להם את כל הניירת הדרושה בשביל המעבר. זה קרה אחר הצהריים ביום שישי, והמשרד ננעל בסוף השבוע. לאחר שסיכמו על החוזה בעל פה, הם הסכימו להיפגש ביום שני כדי להשלים את מעברו של השחקן בצורה רשמית. המאמן של מנצ'סטר יונייטד, סר אלכס פרגוסון, שמע על המעבר והתקשר לקין. הוא שאל אותו האם ירצה להצטרף למועדון במקום לבלקבורן. פרגוסון הבטיח לו שהחוזה כבר מוכן, ונפגש עם קין בשבת. הוא חתם במנצ'סטר יונייטד תמורת 3.75 מיליון ליש"ט, שיא בריטי באותה תקופה.
מנצ'סטר יונייטד
למרות סכום השיא ששולם עליו, פרגוסון לא הבטיח לקין את המקום בהרכב הפותח של הקבוצה. פול אינס ובראיין רובסון היוו צמד קשוח וחזק במרכז השדה של הקבוצה, והובילו את יונייטד לזכייה באליפות ראשונה מאז 1967. למרות זאת, רובסון כבר היה בן 36 ובלשהי הקריירה, וסדרת פציעות גרמו לו להחסיר מרוב המשחקים בעונת 1992–1993, וחלק מעונת 1993–1994. כתוצאה מכך, קין השתלט על המשבצת שלו במרכז השדה, והבקיע פעמיים בהופעת הבכורה באצטדיון הביתי של יונייטד בניצחון 0–3 נגד שפילד יונייטד. בנוסף הוא גם הבקיע את שער הניצחון בדרבי של מנצ'סטר שלושה חודשים לאחר מכן, כשיונייטד ניצחה בתוצאה 2–3 לאחר פיגור 2:0 באצטדיונה של מנצ'סטר סיטי, מיין רואד.
מהר מאוד קין הפך לשחקן הרכב וביסס את מעמדו כשחקן חשוב, ובסוף העונה הוא זכה בתואר ראשון כשחקן מקצועני, כשיונייטד זכתה פעם נוספת באליפות. שבועיים לאחר מכן, קין שבר את רצף ההפסדים שלו בוומבלי, כשעזר ליונייטד להביס 0–4 את צלסי בגמר הגביע האנגלי, ובכך יונייטד זכתה בדאבל לראשונה בהיסטוריה שלה.
העונה שלאחר מכן הייתה פחות מוצלחת, כאשר יונייטד איבדה את תואר האליפות לבלקברן רוברס, והפסידה בגמר הגביע האנגלי בתוצאה 0–1 לאברטון. הוא קיבל את הכרטיס האדום הראשון שלו כשחקן יונייטד בניצחון 0–2 במשחק החוזר נגד קריסטל פאלאס בחצי גמר הגביע האנגלי. הוא דרך על גארת' סאות'גייט, והושעה לשלושה משחקים, ונקנס ב-5000 ליש"ט. תקרית זו הייתה הראשונה מבין ה-11 כרטיסים אדומים שהוא צבר במהלך הקריירה שלו במנצ'סטר יונייטד, ואחד הסימנים הראשונים לחוסר המשמעת שלו על המגרש.
בקיץ של 1995 היו מספר שינויים ביונייטד. פול אינס עזב לאינטר, מארק יוז עבר לצ'לסי, ואנדריי קנצ'לסקיס נמכר לאברטון. שחקנים צעירים כמו דייוויד בקהאם, ניקי באט ופול סקולס הוקפצו לסגל הבוגר של הקבוצה, דבר שהפך את קין לשחקן המנוסה ביותר בקישור של הקבוצה. למרות פתיחת עונה צולעת בעונת 1995–1996, הקבוצה הצליחה לגבור במירוץ האליפות על ניוקאסל, על אף שהיה לה במהלך העונה יתרון של 12 נקודות על יונייטד. קין זכה בדאבל שני בתוך שלוש שנים לאחר ניצחון 0–1 בגמר הגביע האנגלי נגד ליברפול והבטיח שיא אנגלי לקבוצה שזכתה בפעם התשיעית שלה בגביע.
בעונה שלאחר מכן קין סבל מפציעות חוזרות בברך, ונעדר עקב השעיות תכופות. הוא קיבל צהוב במשחק הראשון נגד בורוסיה דורטמונד בחצי גמר ליגת האלופות, ולכן לא יכל לשחק במשחק החוזר באולד טראפורד שבו יונייטד 0–1 והודחה, אך זכה באליפות אנגליה נוספת כעבור כמה ימים.
קפטן: 1997-2001
לאחר פרישתו המפתיעה של אריק קאנטונה, קין קיבל את סרט הקפטן, למרות שהחמיץ את רוב עונת 1997–1998 בגלל קריעת רצועות הברך לאחר שניסה לתקל את שחקן לידס יונייטד אלף אינגה האלאנד במשחק התשיעי בליגה באותה העונה.
בזמן שקין שכב על הדשא ונאנק מכאבים, האלאנד עמד מעל קין ואמר לו להפסיק לזייף את הפציעה כדי לא לספוג כרטיס, דבר שיוביל לתקרית מפורסמת ארבע שנים לאחר מכן בין שניהם, שבה קין נכנס בצורה מכוונת ברגלו של האלאנד, למעשה, האלאנד אכן המשיך לשחק וסיים את המשחק והמשיך לשחק לעוד שתי עונות במדי מנצ'סטר סיטי, והתיקול לא גרם לו לפרוש, אך קין קיבל עונש שגרם לו להחמיץ את חמשת המשחקים הבאים של הקבוצה. הרחקתו של קין הייתה למעשה סיום העונה בשבילו ולא חזר לשחק עד תום אותה עונה, וראה את קבוצתו מאבדת 11 נקודות יתרון על פני ארסנל ומפסידה לבסוף במאבק על האליפות. פרשנים רבים טענו שחסרונו של קין היה אחת הסיבות המרכזיות לכניעה של קבוצתו בליגה לארסנל.
קין חזר בתור הקפטן בעונה שלאחר מכן, וזכה עם הקבוצה בטרבל המפורסם, הכולל זכייה בליגה, בגביע האנגלי ובליגת האלופות. במשחק מעורר השראה של קין נגד יובנטוס במשחק השני נגדה בחצי גמר ליגת האלופות, הוא עזר לקבוצה לחזור למשחק לאחר פיגור של 0–2, והקבוצה ניצחה 2–3 לאחר שקין כבש את השער הראשון. פרשנים רבים טענו שזו הייתה ההופעה הטובה ביותר של קין בקריירה. למרות זאת, קין ספג כרטיס צהוב לאחר שתיקל את זינדין זידאן, שגרם לו להיעדר מהגמר. יונייטד ניצחה את באיירן מינכן 2-1 בגמר, אבל לקין היו רגשות מעורבים בקשר לזכייה בגלל ההיעדרות שלו מהמשחק. כשנזכר ברגשות שלו מהמשחק הוא אמר "למרות שהצגתי פרצוף אמיץ, זו הייתה כנראה ההרגשה הכי גרועה שהייתה לי בקריירה". קין ספג פציעה בקרסול בגמר הגביע האנגלי באותה עונה, ארבעה ימים לפני גמר ליגת האלופות, שגרמה לו לחזור לשחק רק בעונה שלאחר מכן. מאוחר יותר באותה השנה, קין הבקיע את שער הניצחון נגד פלמיירס בגמר הגביע הבין-יבשתי בטוקיו.
קריירת אימון
במהלך עונתו הראשונה כמאמן סנדרלנד הוביל את המועדון מהמקום ה-23 בליגת המשנה עד לאליפות הליגה והעפלה לפרמייר ליג. הוא הצליח להוביל את סנדרלנד להישארות בפרמייר ליג בעונת 2007/2008, אך בעקבות יכולת לא טובה בעונתו השנייה הוא עזב כשהמועדון מדורג בתחתית הליגה. באפריל 2009 מונה קין לתפקיד המאמן של איפסוויץ' טאון, ובינואר 2011 פוטר לאחר שלא הגיע להצלחות משמעותיות. בין 2011 ל-2012 שימש קין כפרשן ברשת ITV הבריטית.
קין החל את עונת 2014/2015 כעוזר מאמן באסטון וילה ובנבחרת אירלנד. ב-28 בנובמבר 2014 פרש מתפקידו באסטון וילה ונותר בתפקיד עוזר מאמן נבחרת אירלנד. לטענתו העבודה בשתי הקבוצות במקביל הקשתה עליו.
סימן השוויון
משמעותו המדויקת של הסימן תלויה בהקשר, וברמת ההפשטה המיוחסת לביטויים שמשני צדיו. בדרך כלל רואים בשוויון יחס בינארי המהווה טענה לוגית: הביטויים A ו-B שווים זה לזה. ברגיל, מתייחס השוויון לעצמים אליהם מתייחסים A ו-B, ולא לאותיות A או B עצמן; כדי לציין שוויון בין אותיות, כותבים "A"="A".
בעוד במקור שימש הסימן למטרות מתמטיות, הרי כיום משתמשים בו גם עבור השוואה בין שני דברים הדומים לדעת הכותב, למשל במשפט: "כולם יודעים שזקנה=חכמה".
בשפות תכנות משמש הסימן בדרך כלל במשמעותו הרגילה, של שוויון בין שני עצמים, רק כשהוא כפול: B==A. וכשהוא בודד המשמעות היא של פעולת השמה: הרצף A=B אינו טוען כי הביטויים שווים, אלא מחליף את הערך הישן של A בערכו הנוכחי של B. כדי למנוע אפשרות של אי-הבנה, הנובעת מן הסימטריה של הסימן, משתמשים בשפות תכנות מסוימות לסימון פעולת ההשמה בסימונים כגון =:, למשל A:=B.
היסטוריה
הראשון שהציע את סימן השוויון המקובל כיום היה המתמטיקאי הוולשי רוברט רקורד, בספר The Whetstone of Witte", 1557". רקורד השתמש בסימן ארוך בהרבה מן המקובל היום. בספרו הוא מסביר את העיצוב: "כדי להימנע מן החזרה המייגעת על המלים 'שווה ל-', אקבע סימן של תאומי-קווים מקבילים באותו אורך, =, כך שני דברים יהיו שווים זה לזה". לפי אתר ההיסטוריה של המתמטיקה של אוניברסיטת סנט אנדרוז שבסקוטלנד, הסימן לא התקבל מיד על דעת הכל. מתמטיקאים רבים העדיפו על פניו את הצמד ||, או את האות המחוברת Æ, הפותחת את המילה הלטינית aequalis שפירושה שוויון; סימנים אלה היו בשימוש עד המאה השבע-עשרה. סימני שוויון נוספים שהוצעו לשימוש:
סימנים דומים וקרובים
לצד סימן השוויון משמשים, במתמטיקה, במדעי הטבע וביישומים שונים, סימנים אחרים בעלי משמעות קרובה. הסימן ≈ מציין, על פי המקובל, קירוב; למשל,. בין הסימנים המציינים אי-שוויון, מקובל סימן השוויון המבוטל, ≠. מכיוון שסימן זה לא היה מצוי במכונות כתיבה, ואחריהן במקלדות הסטנדרטיות, נכנסו לשימוש סימנים אחרים לאותה מטרה: =~, =!, =/=, וגם <> (הרכבת שתי הצורות של סימן אי-השוויון).
לעיתים קרובות, ובעיקר בלוגיקה מתמטית, יש צורך בכמה יחסי שוויון, שחלקם חזקים מאחרים. לדוגמה, עשויים לכתוב \ x^2=9 כדי לציין שערכו של הביטוי \ x^2, עבור ערך מסוים של x, הוא 9; אבל לשוויון יש משמעות אחרת: הוא נכון לכל ערך של x. את הטענה ששני עצמים מופשטים איזומורפיים זה לזה ניתן לייצג באמצעות הסימנים  ואף \ \simeq. לסימן \ A\sim B יש בדרך כלל משמעות חלשה יותר, של דמיון, שקילות או שוויון בסדרי הגודל.
בשפות תכנות, הנגזרות משפת C, מקובל התחליף של שני סימני שוויון רצופים בצורת ==, כדי לייצג את הטענה הלוגית ששני ערכים שווים זה לזה. בשפות תכנות אחרות (כגון Basic) משתמשות בסימן השוויון הן עבור הטענה הלוגית והן עבור פעולת ההצבה כאשר משמעות הסימן נגזרת ממיקומו במשפט. בשפות בהן יש שימוש בטיפוסים ובעצמים חלשים (כמו PHP) מייצגים לעיתים שלושה סימני שוויון בצורת === את הטענה ששני הביטויים לא רק שווים זה לזה מבחינה מספרית, אלא שייכים גם לאותו טיפוס מידע.
דובר הבית הלבן
דובר הבית הלבן (באנגלית: White House Press Secretary, בתרגום מילולי: "מזכיר העיתונות של הבית הלבן") משמש כדובר הממשל מטעם נשיא ארצות הברית. תפקיד זה נחשב בכיר בצוות העובדים של הבית הלבן ודרגתו היא אחת פחות משל חבר קבינט.
תפקידו העיקרי של דובר הבית הלבן הוא איסוף מידע על הנעשה בצמרת הממשל האמריקני ובתוככי הבית הלבן וכן מידע על הנעשה מסביב לעולם, והצגתו בפני התקשורת באופן מדויק ובתזמון הנכון. המידע כולל תקציר של סדר היום של הנשיא, עם מי נפגש הנשיא באותו יום ועמדת הבית הלבן בנוגע לאירועי היום. דובר הבית הלבן מקיים במשך היום תדריכים לעיתונות, שבדרך כלל משודרים בשידור חי בטלוויזיה, ומשיב לשאלות העיתונאים בתדריכים ובמסיבות עיתונאים. לעיתים היו דוברי הבית הלבן בעלי רקע קודם באמצעי תקשורת השונים.
מ-13 במאי 2022 מכהנת קארין ז'אן-פייר כדוברת הבית הלבן, והיא האפרו-אמריקאית הראשונה בתפקיד.
תפקיד הדובר בתרבות הפופולרית
תפקידו של דובר הבית הלבן זכה לחשיפה נרחבת בסדרת הטלוויזיה "הבית הלבן", שם גילמה השחקנית אליסון ג'אני את תפקיד סי.ג'יי קרייג, דוברת הבית הלבן. דמותה של קרייג התבססה בחלקה על די די מאיירס, דוברת הבית הלבן בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון.
יחסי כורדיסטן העיראקית–ספרד
בשנת 2014, הצהיר נשיא כורדיסטן העיראקית מסעוד בארזאני כי כורדיסטן העיראקית מעריכה את יחסיה עם ספרד.
יחסים פוליטיים
ספרד מנהלת מדיניות זהירה כלפי כורדיסטן העיראקית, מכיוון שיש לה בעיות בדלניות משלה (בעיקר קטלוניה והבסקים).
בינואר 2014, אמר דבן שדאלה כי היחסים הכלכליים בין המדינות הם מינימליים, ורק חברות ספרדיות מעטות נוכחות בכורדיסטן העיראקית. באוגוסט אותה שנה, לאחר פלישת דאעש לעיראק שר החוץ של עיראק, גרסיה-מרגלו, הצהיר כי תמיכה הצבאית בכורדיסטן תהיה תמיד בתמיכת הממשלה המרכזית בבגדד. מאוחר יותר דווח כי ספרד נמנעה מסיוע לכוחות הכורדים. ממשלת ספרד הביעה התנגדות לקיום משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית בספטמבר 2017.
יחסי קטלוניה-כורדיסטן העיראקית
האזור האוטונומי של קטלוניה מקיים יחסים חמים עם כורדיסטן העיראקית. לאחר משאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית בספטמבר 2017, נשיא קטלוניה קרלס פוג'דמון בירך את השלטונות הכורדיים על משאל העם. ארטור מאס, מנהיג המפלגה הדמוקרטית האירופית הקטלאנית ונשיא קטלוניה לשעבר אמר גם הוא כי הוא תומך בהצעה הכורדית לעצמאות ומחא כפיים להנהגה על "הגנת הדמוקרטיה". שר החוץ הכורדי פלאח מוסטפא בכיר ביקר בקטלוניה במאי 2017 כדי לחזק את היחסים הבילטרליים בין כורדיסטן העיראקית לקטלוניה. במהלך הביקור נפגש בכיר עם נשיא הפרלמנט הקטלוני, כרמה פורקאדל. במהלך פגישתם, פורקדל הצהיר כי קטלוניה תומכת בזכותה של כורדיסטן להגדרה עצמית וכן הביע תודה לפשמרגה בהבסת המדינה האסלאמית ולתפקיד שמילאה כורדיסטן העיראקית בהבטחת היציבות ובאירוח מספר רב של עקורים.
ביסטריצה (בלארוס)
ביסטריצה (בבלארוסית: Бы́стрыца; בפולנית: Bystrzyca, ביסטשיצה) הוא כפר קטן במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, על גדת נהר נריס (Neris), בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
ביסטריצה נזכר לראשונה בשנת 1390 עת נוסדה בו כנסייה קתולית. במאה ה-16 נכלל היישוב בנפת וילנה.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכלל היישוב באימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי ביסטריצה
לאחר מלחמת העולם הראשונה נמנו בביסטריצה 154 יהודים. עם כניסת הסובייטים לכפר בספטמבר 1939, הולאמו בו עסקיהם הפרטיים של היהודים.
ב-24 באוקטובר 1942 רצחו הגרמנים את כל יושבי הגטו. יהודים בודדים מצאו מקלט אצל איכרים מהסביבה, שמונה לפחות שרדו עד בוא הצבא האדום ב-1944.
מחיר השוק
מחיר השוק הוא המחיר שיקבע בשוק החופשי בין מוכר מרצון לבין קונה מרצון, שאינם קשורים זה בזה, במכירה בתום לב המשקפת את ערכו הריאלי של מוצר, זכות או שירות המועברים במסגרת העסקה.
השימוש במונח מתבצע בהקשרים פיסקאליים בעיקר ככל הנוגע למיסוי ולמחירי העברה, וכן בהקשרים חוזיים שונים. עיקרון תנאי השוק נועד לנטרל את השפעת היחסים המיוחדים בעסקאות בין צדדים קשורים, ולהבטיח מיסוי היחידות העסקיות השונות בצורה נאותה. במהותו העיקרון קובע כי, בהיעדר נסיבות מיוחדות, אמור כל צד לעסקה בין צדדים קשורים להפיק רווח אשר ישקף באופן הוגן את הפעולות העסקיות אשר הוא מבצע, את סיכוניו העסקיים ואת הנכסים בהם הוא עושה שימוש לצורך עסקיו.
כך לדוגמה, חברה המוכרת לחברת הבת שלה טובין מסוימים צריכה להוכיח כי ביצעה המכירה במחיר השוק (אותו המחיר בו היא הייתה מוכרת הטובין לגורם חיצוני שאינו קשור אליה) וזאת כדי לעמוד בתנאי הוראות מס הכנסה הקובעות כי גם אם המכירה לא בוצעה במחיר השוק, מסיבות פנימיות שונות, עדיין תחול על החברה חובת תשלום מיסים כאילו העסקה נעשתה במחיר השוק.
שימוש במושג זה נעשה בהקשרי ביטוח - במקרים רבות מחיר השוק של הרכב אינו בהכרח מחיר המחירון שלו ועל כן פיצויים בגין גנבת רכב עשויים להיות נמוכים מהנקוב במחירון.
דוגמה
ניקח מצב של חברת אם גדולה אשר לה שתי חברות בנות: חברה לייצור מכוניות וחברת משלוחים. חברת ייצור המכוניות העבירה לחברת המשלוחים רכב בעלות של 2 ש"ח בלבד. מהו מחיר השוק? בעסקה קודמת נמכר לגורם חיצוני רכב זהה בעלות של 30,000 ש"ח, היות שזהו מחיר המשקף עסקה בין קונה מרצון למוכר מרצון שאינם קשורים זה לזה ונעשה בתום לב כפי הנראה זהו מחיר השוק (זהו כמובן  חישוב כוללני לצורכי המחשה בלבד). בשל כך, חברת המכוניות תצטרך לשלם מס הכנסה כאילו ההכנסות ממכירת הרכב עומדות על 30,000 ש"ח, על אף שההכנסות בפועל עמדו על שני שקלים חדשים.
סולטנות ברוניי (1368–1888)
בהיסטוריה של ברוניי, סולטנות ברוניי (בג'אווי: كسلطانن بروني) או בפשטות ברוניי הייתה סולטנות מלאית, שמרכזה בברוניי בצפון החוף של האי בורנאו בדרום-מזרח אסיה. ברוניי הפכה למדינה ריבונית בסביבות המאה ה-15, כאשר היא גדלה באופן משמעותי לאחר נפילת מלאקה לידי הפורטוגזים, והשתרעה לאורך אזורי החוף של בורנאו והפיליפינים, לפני שדעכה במאות ה-17 וה-18. השליט או הסולטן הראשון של ברוניי היה מוסלמי. היא הפכה למדינת חסות בריטית במאה ה-19.
היסטוריוגרפיה
הבנת ההיסטוריה של הסולטנות הברוניאנית הישנה היא די קשה מכיוון שהיא כמעט ולא מוזכרת במקורות עכשוויים של זמנה, כמו כן יש מחסור בראיות לטבעה. אין מקורות מקומיים או ילידיים שיספקו הוכחות לכל זה. כתוצאה מכך, הסתמכו על טקסטים סיניים כדי לבנות את ההיסטוריה של ברוניי המוקדמת. "בוני" במקורות סיניים מתייחס ככל הנראה למערב בורנאו, בעוד ש"פולי", הממוקמת כנראה בסומטרה, נטען על פי הרשויות המקומיות שהיא מתייחסת גם לברוניי.
היסטוריה של טרום הסולטנות
במהלך המאה ה-14, נראה כי ברוניי הייתה כפופה לג'אווה. כתב היד הג'אוויני נגרקרטגאמה, שנכתב על ידי Prapanca ב-1365, הזכיר את בארוניי כמדינת הוואסל של מג'פהיט, שנאלצה לשלם מחווה שנתית של 40 קטי קמפור.
הרחבה
בעקבות נוכחותם של פורטוגזים לאחר נפילת מלאקה, סוחרים פורטוגלים סחרו בקביעות עם ברוניי משנת 1530 ותיארו את בירת ברוניי כמוקפת בחומת אבן.
בתקופת שלטונו של בולקיה, הסולטן החמישי, האימפריה החזיקה בשליטה על אזורי החוף של צפון מערב בורנאו (ברוניי, סראוואק וסבה של היום) והגיעה לסלודונג (היום מנילה) ולארכיפלג סולו, כולל חלקים מהאי של מינדנאו. במאה ה-16, השפעתה של האימפריה ברוניי התרחבה עד לדלתא של נהר קפואס במערב קלימנטן. הסולטנות המלאית של סמבס במערב קלימנטן וסולטנות סולו בדרום הפיליפינים פיתחו במיוחד יחסי שושלת עם בית המלוכה של ברוניי. סולטאנים מלאים אחרים של פונטיאנק, סמרינדה עד בנג'ארמאסין, התייחסו לסולטן ברוניי כמנהיגם. האופי האמיתי של מערכת היחסים של ברוניי עם סולטנות מלאיות אחרות של חוף בורנאו וארכיפלג סולו הוא עדיין נושא למחקר, האם זו הייתה מדינה וסאלית, ברית או רק מערכת יחסים טקסית. גם פוליטיקה אזורית אחרת הפעילה את השפעתם על סולטנות אלה. גם סולטנות בנג'אר (בנג'ארמסין של היום), למשל, הייתה תחת השפעתו של דמק בג'אווה.
שקיעת האימפריה
כוחה העולה של סולטנות סולו הסמוכה התרחש עקב קרבות פנים בין אצילים ברוניאים למלך. ברוניי איבדה בסופו של דבר את סמכותה על הבאז'אוס והפכה לאוסף של שטחי נהר שנשלטו על ידי צ'יפים אוטונומיים למחצה.
עד סוף המאה ה-17, ברוניי נכנסה לתקופה של דעיכה שנגרמה על ידי סכסוכים פנימיים על הירושה המלכותית, התרחבות קולוניאלית של המעצמות האירופיות ושודדי ים. האימפריה איבדה חלק ניכר משטחה עקב הגעתם של מעצמות המערב כמו הספרדים לפיליפינים, ההולנדים בדרום בורנאו והבריטים בלבואן, סארוואק וצפון בורנאו. עד 1725, ברוניי השתלטה על רבים מנתיבי האספקה שלה על ידי סולטנות סולו.
משה אוישר
משה אוֹישֶר (Oysher) (1906, בסרביה (מולדובה של היום) - 21 בנובמבר 1958, ניו יורק, ארצות הברית) היה שחקן, חזן וזמר יהודי.
סולטנות ברוניי (1368–1888)
שקיעת האימפריה
ב-1888, פנה מי שהיה מאוחר יותר הסולטן האשים ג'לילול עלאם אקמדין לבריטים להפסיק את הפלישה הנוספת. באותה שנה חתמו הבריטים על "הסכם הגנה" והפכו את ברוניי למדינת חסות בריטית, שנמשכה עד 1984, אז קיבלה ברוניי עצמאות.
משה אוישר
ביוגרפיה
אוישר נולד בליפקאני שבבסרביה, אז תחת שלטון רוסי (כיום במולדובה), למשפחת חזנים זה 6 דורות, ובעצמו שר כנער במקהלות שליוו חזנים. אך מילדותו עולם המשחק והתיאטרון משך אותו יותר. כילד נהג להתגנב להצגות של להקות נודדות שעברו בעיר, למורת רוחו של אביו. בשנת 1921 היגר לקנדה שם הצטרף ללהקת תיאטרון יידיש נודדת. בשנת 1932 הוביל להקה כזו בעצמו. בשנת 1934 חזר ממסע הופעות בדרום אמריקה ולא הצליח למצוא תפקיד בתיאטרון, מאחר שכל ההפקות סיימו את הליהוק. מאחר שהיה זקוק לעבודה, קיבל הצעה להתפלל כחזן בימים הנוראים בבית הכנסת "שערי השמיים" של יוצאי רומניה במנהטן Lower Manhattan. הצלחתו הייתה גדולה, ובתוך זמן קצר הוא נחשב לאחד מהחזנים המובילים בארצות הברית באותה תקופה. עם זאת המשיך לטפח את קריירת המשחק, היה לאחת הדמויות המובילות של התיאטרון היִידי, ואף כיכב במספר סרטי קולנוע ביידיש.
סולטנות ברוניי (1368–1888)
ממשל
הסולטנות חולקה לשלוש מערכות קרקע מסורתיות הידועות בשם "קרג'אן" (רכוש כתר), "קוריפן" (רכוש רשמי) ו"טולין" (רכוש פרטי תורשתי).
משה אוישר
ביוגרפיה
אוישר היה בעל קול טנור עוצמתי. היו שכינו אותו "הארי השואג". במקביל להקפדה על שמירת הנוסחים הנהוגים אצל יהודי בסרביה ולשימוש במוטיבים עממיים רומנים (משירי דוינה, ריקודי סרבה וכו') השפעת מוזיקת הג'אז עליו הייתה רבה ואף על המקצבים בהם שר חזנות. כדי לשמוע הקלטה של אוישר שר חזנות "רצינית", ניתן לשמוע את קטעי החזנות שהקליט עבור הסרטים בהם שיחק תפקיד חזן.
בשנת 1956 כיכב בתפקיד האחרון שלו בסרט "שירה באפילה", שם שיחק את התפקיד הראשי כליאו, ניצול מחנות הריכוז הנאציים שסובל ממחלת השכחה. הסרט היה ככל הנראה הראשון מסרטי השואה שעסק בטראומת השואה. מוישה אוישר נפטר בניו יורק בשנת 1958 מהתקף לב.
החזן הצבאי הראשי אריה בראון הושווה פעמים רבות לאוישר, מאחר שהיה דמיון רב בין הקולות של השניים. בראון נהג לשיר יצירות מהרפרטואר של אוישר, ופרסם בארץ את היצירה "אמר רבי אלעזר" בביצועו עם מקהלת הרבנות הצבאית.
בית היולדות הקריה
בית חולים הקריה (ובשמו הרשמי מ-1979: "בית החולים ע"ש יוסף סרלין") היה בית חולים לנשים (בית יולדות ומחלקות גינקולוגיות) אשר פעל בין השנים 1951–1997 בקריה בתל אביב, בצידו המזרחי של המתחם, לצד דרך בגין (במקום שבו ניצב כיום מגדל המטכ"ל). בית החולים שימש במשך 46 שנים מקום משכנן של מחלקות הנשים והיולדות של העיר תל אביב.
היסטוריה
תחילתו של בית היולדות בשנת 1951, עת הוחלט שעד שתושלם בניית בית החולים העירוני החדש ברחוב ויצמן (לימים המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי) וכפתרון ביניים למצוקת המיטות, יעברו מחלקות הנשים אשר שכנו בבית החולים הדסה ברחוב בלפור, לבניין בית הספר של המושבה הגרמנית.
בניין בית הספר היסודי של המושבה הגרמנית שרונה שימש באותה תקופה מחסן ממשלתי לאחר שהמושבה החקלאית של תנועת הטמפלרים, שהוקמה בשנת 1871, התרוקנה מתושביה בעקבות גירושם של הטמפלרים מארץ ישראל בידי הבריטים בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. בניין בית הספר החדש לילדים דוברי גרמנית מיפו ושרונה הושלם בשנת 1931 על פי תכנונו של האדריכל תיאודור וילנד (Wieland). חברת וונאגל משרונה ביצעו את הבנייה.
בבית היולדות היו 150 מיטות אשפוז ושלוש קומות המצוידות במיטב השכלולים. ביקורי היולדות במקום התקיימו בימים שני, חמישי ושבת לחצי שעה בלבד (14:00–14:30) והכניסה לילדים נאסרה.
ב-25 ביוני 1951 נולד בבית החולים התינוק הראשון.
מנהל בית החולים ומחלקות המיילדות והגינקולוגיה היה בתחילה פרופ' יוסף (גוסטב) אשרמן (1889–1968), יליד צ'כיה, רופא בעל שם עולמי אשר על שמו קרויה תסמונת אשרמן. לאחר מותו נקרא בית היולדות על שמו.
למנהלת מחלקת ילודים והפגיה מונתה הד"ר שולמית סבירסקי.
עם פרישתו של אשרמן חולק בית היולדות לשתי מחלקות, בראשן עמדו פרופ' שלמה יונה רנצו טואף ופרופ' נדב סופרמן ומאוחר יותר הפרופסורים ראובן פייזר ומנחם דוד. עם פרישתו של פייזר התמנה פרופ' יוסי לסינג למנהל מחלקת יולדות א', ויחד עם פרופ' דוד היה מיוזמי וממבצעי העברתו בשנת 1997 לבית החולים ליס לנשים וליולדות, הנמצא במתחם המרכזי של המרכז הרפואי ת"א (בצידו הצפוני של רחוב ויצמן).
ב-46 שנות פעילותו נולדו בבית החולים ליולדות הקריה מאות אלפי תינוקות.
בשנת 1970 קראה העירייה את בית היולדות ובית הנשים (ובעקבות זאת בית החולים כולו) על שמו של אשרמן. בשנת 1979 החליטה הממשלה שבית החולים ייקרא על שמו של שר הבריאות יוסף סרלין, במלאת 5 שנים למותו.
בשנת 1997 נסגר בית החולים ליולדות, והוא הועבר למתחם המרכז הרפואי ת"א. לאחר זמן קצר נהרס בית החולים הקריה ובמקומו נבנה מגדל המטכ"ל בין 2000 ל־2005.
מגילת יסוד בית הספר
במסגרת חגיגות המאה לתל אביב, פורסם בעיתון מעריב על הנסיבות בהן נתגלתה מגילת היסוד לבית הספר שהוטמנה על ידי הטמפלרים בעת הנחת אבן הפינה בשנת 1930. במאמר סופר כי מאולם הכניסה לבית החולים נמתח מסדרון קצר שהוליך למשרדו של מנהל המחלקה ובקיר לאורכו הוצמד ארון גבוה ומסיבי אשר חסם חלקית את התנועה. בזמן שיפוץ הבניין בשנות ה-80, הורה פרופסור פייזר להעביר את הארון ממקומו ואז נתגלה בקיר שמאחוריו לוח אבן מסיבי אשר בלט מעט לכיוון המסדרון. לוח זה סולק אף הוא לאחר עבודה מאומצת. כאשר נשלף מהקיר נמצא בתוכו גליל מתכת אפור מצופה אבץ מולחם ואטום, ובגליל לוח נחושת עם כתובת בגרמנית, מטבעות מנדטוריים שהוטבעו בהנפקה הראשונה של כסף ארץ-ישראלי בשנת 1927, ועשרה שרטוטים אדריכליים בהעתקת שמש של תוכניות המבנה במבטים שונים. האוצר הועבר להנהלת בית החולים ומוסגר בלוח תצוגה צנוע אשר נתלה בחדר הישיבות. עם העברת בית החולים ליולדות למִתחם איכילוב ב-3 ביולי 1997, הועברה הוויטרינה למשרדו של פרופסור יוסי לסינג, מנהל בית החולים ליולדות ליס במרכז הרפואי.
לינדה קוזלובסקי
לינדה קוזלובסקי (באנגלית:  Linda Kozlowski; נולדה ב-7 בינואר 1958) היא שחקנית קולנוע, אמריקאית שהתפרסמה בטרילוגיית הקומית האוסטרלית "קרוקודיל דנדי".
חיים אישיים
קוזלווסקי נולדה בעיירה פיירפילד שבקונטיקט. למדה אופרה ב"בית הספר ג'וליארד". הכימיה בין קוזלווסקי לשחקן האוסטרלי פול הוגאן שהתבטאה בסרט "קרוקודיל דנדי" גלשה גם למערכת יחסים בחייהם האישיים. בשנת 1990 נישאה קוזלווסקי להוגאן, לזוג ילד אחד ביחד.
קריירת משחק
התחילה את דרכה על בימות אוף ברודוויי, שם הופיעה במשך כשנתיים. התקבלה לתפקיד ראשון בברודוויי ב-1984 והייתה אחת מצוות שחקני המחזה "מותו של סוכן", השתתפה לאחר מכן גם בגרסה הטלוויזיונית.
קוזלווסקי פרצה בקומדיה האוסטרלית שוברת הקופות "קרוקודיל דנדי", ע"פ תסריטו של כוכב הסרט וחברה לסט הצילומים פול הוגאן. בסרט שיחקה בתפקיד הכתבת הניו יורקית סו צ'רלטון והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
השניים שיתפו פעולה יחד גם בסרט ההמשך המצליח "קרוקודיל דנדי 2" ובסרט השלישי "קרוקודיל דנדי בלוס אנג'לס" שהצליח יחסית בקופות אך נכשל בקרב המבקרים. שיחקה בנוסף גם בהפקתו הקומית של הוגאן "אוטוטו מלאך". ב-1995 הופיעה בסרט האימה "כפר הארורים" בתפקיד ג'יל מק'גוון, מנהלת בית הספר בו לומדים הילדים המדיומים.
תחנת הרכבת עתלית
תחנת הרכבת עתלית היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל המשרתת את היישוב עתלית וחלק מאזור מישור חוף הכרמל שבמחוז חיפה.
היסטוריה
התחנה נמצאת על מסילת החוף של רכבת ישראל, במערב היישוב עתלית. היא הוקמה על ידי הבריטים בשנות ה-20 בסמוך למושבה עתלית, מפעל המלח ומחנות הצבא הבריטי.
בשנת 1943 הועלו ארצה ילדי טהראן, יהודים מפולין שהפכו פליטים עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ומצאו מקלט בברית המועצות (הם נאספו על ידי ארגונים יהודיים והובאו לטהראן, ומכאן שמם). ילדי טהראן עשו את דרכם באוניה למצרים ומשם המשיכו ברכבת לארץ ישראל. הרכבת שהובילה אותם עצרה בדרכה בתחנת הרכבת רחובות ובתחנת הרכבת חדרה, שם קיבלו התושבים הוותיקים את פני העולים. קבלת פנים חגיגית נערכה בתחנת הרכבת בעתלית, שם ירדו ילדי טהראן והועברו למחנה העולים הסמוך - לתחנה הגיעו תלמידי בתי ספר ובידיהם דגלים וכרזות וכשהרכבת התקרבה לרציף, הקהל פרץ בתשואות ובשירת "התקוה".
ב-5 ביוני 1947, בימי פעילותה של תנועת המרי העברי, האצ"ל פוצץ את תחנת הרכבת בעתלית ששימשה גם את הצבא הבריטי.
ב-6 בספטמבר 1961, התנגשה רכבת בכלי רכב שחצה את המסילה סמוך לתחנה, חמישה מנוסעי הרכב נהרגו.
בזמן מלחמת ששת הימים, הובלו לתחנה בקרונות משא, אלפי שבויים מצריים בדרכם למחנה המעצר בעתלית.
בשנות ה-90 התחנה ההיסטורית עברה תהליך שימור והוּסף רציף שני שחובר במעבר עילי לרציף הקיים.
התחנה עברה שיפוץ נרחב בשנת 2004, שכלל הריסת מחסנים מימי המנדט הבריטי וסלילת מגרש חניה. פרויקט השיפוץ תוכנן על ידי האדריכל שאול שפיץ ממשרד האדריכלים פלנקון.
ב-16 ביולי 2006, בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה, שותקה תנועת הרכבות לתחנה לאחר שטיל קטיושה פגע במוסכי הרכבת בחיפה והרג שמונה מעובדי רכבת ישראל. כעבור כמה ימים חודשה תנועת הרכבות לתחנה ולתחנת הרכבת חוף הכרמל בעקבות לחץ ציבורי כבד.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התנהל מאבק ממושך על סגירת מפגש כביש–המסילה הצמוד לתחנה ("מפגש מספר 11"), בין רכבת ישראל למועצת חוף כרמל ומפעלי תעשיות מלח וכרמל כימיקלים. המפגש המסוכן נבנה ללא אישור בשנות ה-60 ואירעו בו 8 תאונות קטלניות במהלך השנים. המפגש נסגר בהוראת בית המשפט ב-8 בדצמבר 2010.
החל מאוקטובר 2016, התחנה משמשת כתחנת הקצה של קו הרכבת הפרברית עתלית - בית שאן (מסילת העמק), שמסתיים ומתחיל ברציף 3 בתחנה.
מבנה התחנה
מסילה כפולה עוברת בתחנה - מסילה מערבית (צמודה לרציף 2) לרכבות צפונה ומסילה מזרחית (צמודה לרציף 1) לרכבות דרומה. מסילה נוספת (צמודה לרציף 3) עוברת בתחנה - המסילה מסתעפת מהמסילה הכפולה מעט דרומה מהתחנה ומתכנסת בחזרה למסילה מעט צפונה מהתחנה.
רציף 1 הוא רציף צד הצמוד לאולם הנוסעים. רציפים 2 ו-3 הם אי רציפים, אליו ניתן להגיע באמצעות מעבר תת-קרקעי או באמצעות גשר הולכי רגל. כניסה לתחנה ויציאה ממנה אפשריות רק דרך בניין התחנה, הצמוד לרציף 1.
שירות רכבות בתחנה
פעם בשעה עוצרת רכבת בקו מודיעין-תל אביב-בנימינה-חיפה-נהריה בתחנה זו.
זוהי תחנת הקצה של קו עתלית-חיפה-בית שאן, קו זה מבצע נסיעה מתחנה זו פעם בשעה.
קווי אוטובוס לתחנה
השירות המשלים לתחנה דל ביותר. ישנו קו אוטובוס סיבובי בודד שמספרו 221 היוצא ממרכזית חוף הכרמל, עובר דרך כל השכונות בעתלית ואינו מסונכרן עם לוח הזמנים של הרכבת.
טלוויז'ן
טלוויז'ן (באנגלית: Television; בתרגום חופשי: טלוויזיה) היא להקת רוק מניו יורק, שפעלה מ-1973 ועד 1978. טלוויז'ן היא אחת הלהקות החשובות בסצנת הפאנק הניו יורקית, ובעלת השפעה על הפוסט פאנק והאינדי החל משנות ה-80.
הקריירה המוזיקלית של טלוויז'ן החלה ב-1975, עם הוצאת סינגל הבכורה של הלהקה, "Little Johnny Jewel". הסינגל הפך ללהיט מחתרתי, והוביל לחתימת חוזה עם חברת התקליטים "אלקטרה" שנה אחר-כך. ב-1977 יצא אלבום הבכורה, Marquee Moon, שנחשב לקלאסיקה על זמנית, ומשמש חבר קבוע במצעד האלבומים הגדולים בכל הזמנים ורשימת האלבומים המצטיינים בשנות השבעים. האלבום כלל כמה משיריה הבולטים של הלהקה, כמו See No Evil, Elevation ושיר הנושא. את האלבום מלווים טקסטים אישיים-אורבניים באופיים של הלהקה, לצד עבודת גיטרות מרשימה. בחוברת הפנימית שמצורפת לאלבום אף ניתן להבחין מי מהגיטריסטים ניגן כל סולו.
הלהקה התפרקה ב-1978. לאחר הפירוק פתחו שני הגיטריסטים, טום ורליין וריצ'רד לויד בקריירות סולו, כאשר ורליין ניגן גם עם אמנים כפטי סמית' וללויד עם ללויד קול ומת'יו סוויט. ב-1991, הלהקה התאחדה והוציאה אלבום שלישי על שמה ב-1992. היא התפרקה שוב שנה אחר-כך, והתאחדה שוב לכמה הופעות ב-2001. בין השירים הידועים של טלוויז'ן: "See No Evil" ,"Venus" ו-"Marquee Moon".
רחוב המלך ג'ורג' (ירושלים)
רחוב המלך ג'ורג' החמישי (ידוע גם כ-קינג ג'ורג') הוא אחד מהרחובות המרכזיים בירושלים. הרחוב נחנך בימי המנדט הבריטי, במלאת שבע שנים לכיבוש ירושלים על ידי הצבא הבריטי בראשות אלנבי, ונקרא על שם המלך הבריטי באותה העת – המלך ג'ורג' החמישי.
היסטוריה
הרחוב נמשך מצומת הרחובות יפו ושטראוס ("צומת האיקסים"), ועד לכיכר צרפת שבשכונת רחביה, בה הוא פוגש ברחובות רמב"ן, גרשון אגרון, שדרות בן מיימון ורחוב קרן היסוד שם הוא מסתיים. במקור נמשך הרחוב גם מכיכר צרפת ועד כיכר פלומר וגן פעמון הדרור, אולם חלק זה של הרחוב הוסב ל'קרן היסוד' בראשית שנות המדינה.
בתחילת 1948 שינו אנשי הלח"י את שמו של הרחוב ל"רחוב דוד המלך", במחאה על קריאת שם רחוב ראשי בירושלים על שם מלך זר. באישון לילה הסירו אנשי הארגון את שלטי הרחוב והחליפום. לאחר קום המדינה פנתה ממשלת בריטניה רשמית לשלטונות המדינה בבקשה להשיב את שם הרחוב לרחוב המלך ג'ורג'. הבקשה התקבלה ושמו של רחוב המלך ג'ורג' הושב לרחוב בשל היותו המלך הבריטי שבתקופתו ניתנה הצהרת בלפור, להבדיל מבנו, ג'ורג' השישי שבתקופתו ניתנו הספרים הלבנים והחריף המאבק עם השלטון הבריטי. דוד המלך "פוצה" בקריאת שם רחוב "יוליאן" על שמו. רחובות נוספים הנושאים את שמו של המלך ג'ורג' החמישי נמצאו בתל אביב (גם בה נותר השם על כנו עד היום) וביפו - שם הוחלף השם לשדרות ירושלים עם איחודן של יפו ותל אביב, בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20.
בשנת 1961 נבנה ברחוב מרכז אמיר ונחשב לבית מגורים חדשני, אך מאז מצבו הידרדר ואף נשקלה אפשרות להרסו.
צומת הרחובות המלך ג'ורג' ויפו, אשר כונה בעברו "צומת האיקסים", מוכר לא מעט בשל הפיגועים הרבים שאירעו בסביבתו, והבולט שבהם - הפיגוע במסעדת סבארו. צומת זה היה גם הצומת הראשון בירושלים שהותקנו בו רמזורים, וכן הוא אחד הצמתים היחידים בישראל (והיחיד בירושלים, פרט לכיכר השבת) שהכיל מעברי חציה גם "באלכסון" - מהמדרכה בפינה אחת של הצומת אל המדרכה בפינה הנגדית שלו. הולכי הרגל המתינו עד שכלי הרכב מכל ארבעת כיווני התנועה יסיימו את נסיעתם, ואז כל ארבעת הרמזורים הפכו לאדומים - והולכי הרגל יכלו לחצות את הצומת בכל כיוון שיחפצו. עם סלילת קווי הרכבת הקלה והפיכתו של רחוב יפו למדרחוב, נמחקו פסי חציה אלו.
אופי הרחוב
הרחוב חוצה מספר רחובות מרכזיים ובהם - רחוב בן-יהודה (המגדיר את 'המשולש הירושלמי' יחד עם רחוב יפו), רחוב הלל, רחוב המעלות, רחוב ש"ץ ורחוב קרן קיימת.
לאורך הרחוב פזורים כמה וכמה מבנים לאומיים וייצוגיים, ביניהם בית פרומין ('הכנסת הישנה') בו שכנה הכנסת בשנים 1949-1966, בית המוסדות הלאומיים ובו מושב ההסתדרות הציונית העולמית הקרן הקיימת קרן היסוד והסוכנות היהודית, בית הכנסת המרכזי 'ישורון' וקומפלקס בית הכנסת הגדול והיכל שלמה.
כרחוב מרכזי בעיר ניצבים בו מספר בניני מגורים, תרבות ומסחר חשובים, כגון בית אבי חי, מגדל העיר, בניין המשביר לצרכן, בית מזי"א ובית המעלות, מספר מלנות כגון מלון לאונרדו פלאזה ירושלים, מלון פרימה המלכים, מלון טריפ ירושלים בת שבע וכן מספר גנים ציבוריים. בעתיד יעבור ברחוב הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים.
ופל (חטיף)
וָפֶל או וַפְלָה או בַּפְלָה (כולן מילות סלנג. בעברית: אפיפית) הוא מאפה, ביסקוויט או חטיף, העשוי עלי בצק דקיקים אפויים שביניהם מלית.
החטיף פריך, מתוק, יבש וצורתו לרוב כשל תיבה מאורכת, אם כי קיים גם בצורות נוספות, למשל קוביות. לוופל מרקם ייחודי של שתי וערב בדומה למאפה ופל.