cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניאנפוניקה תרה
הקשר עם דוד בן-גוריון
ראש ממשלת ישראל הראשון דוד בן-גוריון התעניין בבודהיזם. בביקורו אצל או נו ראש ממשלת בורמה דן עם המארח בבודהיזם. על פי הודעה רשמית של לשכת ראש הממשלה, בן-גוריון היה בביתו של אונו ובמשך שבוע ימים נפגש עם שלושה מלומדים בודהיסטים ודן איתם על התורה המוסרית והפילוסופית של הבודהיזם.
משוואת ריצ'רדס
ניסוח וקטורי של משוואת ריצ'רדס הוא:
כאשר,
K הוא מקדם המוליכות ההידרולית (ביחידות של אורך לזמן)
\theta היא תכולת הרטיבות (ביחידות של נפח מים לנפח כולל)
תיאור המשוואה
משוואת ריצ'רדס כוללת שני נעלמים, העומד הכולל, H, ותכולת הרטיבות, \theta. לאור זאת, כדי לפתור את משוואת ריצ'רדס יש להוסיף משוואה המכונה עקום התאחיזה המתארת את התלות בין תכולת הרטיבות \theta והעומד המטריצי (h). בנוסף, היות שמקדם המוליכות K תלוי בתכולת הרטיבות, פתרון של משוואת ריצ'רדס מחייב שימוש במשוואה המתארת את מקדם המוליכות כתלות בתכולת הרטיבות. עם זאת, השימוש בעקום התאחיזה לצורך תיאור הקשר בין שני המשתנים התלויים במשוואת ריצ'רדס מתאים כל עוד התלות בין שני המשתנים הגיעה למצב שיווי המשקל שמתואר על ידי עקום התאחיזה ושהעקום לא סובל מתופעת ההיסטרזה.
מפתרון מלא של משוואת ריצ'רדס ניתן לקבל את השדה התלת־ממדי של תכולת הרטיבות בכל רגע בזמן. לאור הקשר בין תכולת הרטיבות לעומד המטריצי, ניתן גם לקבל מהפתרון את שדה העומד המטריצי שהוא אחד ממרכיבי העומד הכולל. היות שהמשוואה מתאימה לתנועה האיטית שמתרחשת בקרקע (מספר ריינולדס קטן מאחד), מרכיבי העומד הכולל כוללים את עומד הרום והעומד המטריצי בלבד, בעוד תרומת העומד המהירותי זניחה.
המשוואה בצורתה המקובלת לא כוללת אברי בור ומקור שנובעים, למשל, מצריכת שורשי צמחים. בנוסף, היא אינה כוללת מנגנוני זרימה שנובעים מהבדלים בצפיפות המים (למשל, באזור הפן ביני) ומניחה שהמטריצה המוצקה שמרכיבה את הסביבה הנקבובית לא תופחת ולא מתכווצת. לשם תיאור מנגנונים אלה ניתן להוסיף למשוואה איברים מתאימים שיוגדרו עבור כל אחד מהמנגנונים הללו.
תיאור של שדה הזרימה בקרקע רוויה הוא מקרה פרטי של משוואת ריצ'רדס. היות שתכולת הרטיבות בקרקע רוויה שווה לנקבוביות, משוואת ריצ'רדס מקבלת את הצורה של משוואה המתאימה לפתרון של תנועה של מי תהום,. במקרים בהם מקדם המוליכות ברוויה אחיד במרחב, משוואת ריצ'רדס מקבלת את הצורה של משוואת לפלס,.
פיתוח משוואת ריצ'רדס
ניסוח וקטורי של משוואת מאזן המסה הוא:
כאשר \rho היא צפיפות המים ו-\vec { q } מתאר את שטף המים. משוואת ריצ'רדס מתאימה לזרימה בלתי דחיסה ולכן, ניתן לכתוב :
מהצבה של חוק דרסי לתיאור השטף והעברת אגפים תתקבל משוואת ריצ'רדס כדלקמן:
ניסוח תלוי θ ותלוי h
הניסוח של משוואת ריצ'רדס הכולל גם את תכולת הרטיבות וגם את העומד המטריצי (\theta,h)  נקרא הניסוח המעורב (Mixed form). בספרות ניתן למצוא שני ניסוחים נוספים – ניסוח שבו המשתנה התלוי היחיד הוא h וניסוח שבו המשתנה התלוי הוא \theta. המעבר מהניסוח המעורב לשני הניסוחים מתקבל על ידי שימוש בכלל השרשרת.
ניסוח תלוי θ עבור בעיה חד־ממדית אנכית
כאשר מכונה מקדם הדיפוזיביות ושווה למכפלה של מקדם המוליכות ושיפוע עקום התאחיזה,. הבחירה בתיאור של מקדם המוליכות כפונקציה של תכולת הרטיבות עדיפה על תיאורו כפונקציה של העומד המטריצי ממספר סיבות. חלק מהסיבות קשורות ליעילות הפתרון הנומרי של המשוואה וחלקן מבוססות על ההלימה בין התיאור המנגנוני של השינוי במוליכות ההידרולית בקרקע המתרחש עם שינוי בתכולת הרטיבות לבין הביטוי המתמטי למוליכות ההידרולית כתלוי בתכולת הרטיבות. להלן הסבר פשוט לצידוק המנגנוני : עם עליה בתכולת הרטיבות, חלק גדול יותר מנקבובי הקרקע מלאים במים כך שמסלולי תנועת המים בתווך הנקבובי קצרים יותר, המרחק של חלקיקי הזורם מהדופן של חלקיקי הקרקע גדול יותר ועל כן מקדם המוליכות ההידרולית גדל.
ניסוח המשוואה בקואורדינטות שונות
כתלות במרחב הבעיה, פתרון במערכת קואורדינטות שונה מהמערכת הקרטזית עשוי להיות דרוש. לדוגמה, ניתן לתאר את התנועה התלת־ממדית של מים בתוך בקבוק מלא חול תוך כדי יציאתם דרך פתח הבקבוק על ידי ההנחה שהזרימה מתרחשת תוך שמירה על סימטריה צירית (בעיה אקסי-סימטרית). הניסוח של משוואת ריצ'רדס המתאים לדוגמת הבקבוק יהיה ניסוח בקואורדינטות גליליות עם סימטריה צירית:
h הוא העומד המטריצי (ביחידות אורך)
z היא הקואורדינטה האנכית (ביחידות אורך, חיובי כלפי מעלה)
r היא הקואורדינטה הרדיאלית (ביחידות אורך)
דוגמאות לפתרונות של משוואת ריצ'רדס החד־ממדית
מאחר שמשוואת ריצ'רדס vht משוואה לא ליניארית, והיות ויש למצוא פונקציות שמתארות את מקדם המוליכות ועקום התאחיזה לצורך פתרון מדויק, פתרון אנליטי כללי לא קיים. דוגמאות לכלים שפותחו לשם פתרון נומרי של משוואת ריצ'רדס כוללים את התוכנות HYDRUS, TOUGH, SWAP, STOMP, MODFLOW-SURFACT, VS2DI, HYDROBIOGEOCHEM, FEHM, UNSATCHEM,MACRO
כלים אלה משתמשים, על פי רוב, במשוואות מקובלות לתיאור עקום התאחיזה כמו משוואת ון-גנוכטן ופונקציית מקדם המוליכות כמו משוואת מועלם, תוך שימוש בפרמטרים שמתאימים לקרקעות ולתצורות הסלע בהם מתרחשת הזרימה. הפתרונות האנליטיים שפותחו עבור משוואת ריצ'רדס מוגבלים למקרים פרטיים בלבד, כמו פתרונות עבור זרימה תמידית חד־ממדית ומפותחת היטב (fully developed flow) שמתארים את תנועת המים בתווך בלתי רווי כתוצאה, למשל, מהתאדות קבועה ממפלס מי התהום. דוגמה אחרת כוללת פתרונות עבור זרימה חד־ממדית אופקית או אנכית תוך הנחה שהמקדמים כמו מקדם המוליכות ומקדם הדיפוזיביות קבועים.
להלן שתי דוגמאות של פתרונות כלליים למשוואת ריצ'רדס המבוססים על קירוב למשוואת החום. פתרונות אלה אינם מיוחדים לתיאור זרימה בתווך נקבובי ונעשה בהם שימוש גם עבור בעיות מעבר חום, זרימה צמיגה, דיפוזיה מולקולרית ועוד. בהמשך, מובאת דוגמה לשימוש במשוואת ריצ'רדס לתיאור זרימה אופקית חד־ממדית בקרקע במצב תמידי.
פתרון לזרימה אופקית
עבור ניסוח חד־ממדי אופקי תלוי \theta ובהנחה ש- קבוע, נקבל את המשוואה :
עבור תחום חצי אינסופי, תנאי התחלה ותנאי שפה מסוג דיריכלה כדלהלן,
הפתרון של המשוואה הוא,
כאשר,
פתרון לזרימה אנכית
עבור ניסוח חד־ממדי אנכי תלוי \theta, ובהנחה ש- קבוע, נקבל את המשוואה:
על ידי שימוש בכלל השרשרת, ניתן לכתוב :
עבור בעיה חצי אינסופית, בצירוף תנאי שפה דומים לדוגמה עבור הזרימה האופקית ובהנחה כי Dו- קבועים, הפתרון יינתן על ידי :
פתרון לזרימה אופקית, תמידית בקרקע
משוואת ריצ'רדס עבור זרימה תמידית עבור בעיה חד־ממדית אופקית, כאשר מקדם המוליכות מבוטא כפונקציה של העומד המטריצי היא:
.
ממשוואה זו נובע כי הביטוי  הוא קבוע וגודלו שווה לשטף בכיוון ציר ה-x :
כעת, נשתמש במודל גרדנר לתיאור K (h):
מהצבת הביטוי ל-K (h)במשוואה, נקבל:
בר 51
בר 51 הוא סרט הקולנוע השני בבימויו של עמוס גוטמן. את התסריט כתב גוטמן בצוותא עם המחזאית עדנה מזי"א. הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-5 ביולי 1986.
עלילה
גיבורי הסרט הם תומאס ומריאנה, אח ואחות ממגדל העמק, המגיעים לתל אביב לאחר מות אמם הנוצרייה. תומאס מאוהב במריאנה ומשום כך הם חריגים בחברה. תומאס מנסה להצליח בתל אביב כעובד בבית מלון, אך הוא מפוטר לאחר שנתפס גונב אוכל עבור אחותו. השניים מגיעים בלילם הראשון בעיר הגדולה למקלט מוזנח. בלילה כשתומאס מגיע אל התחנה המרכזית שמלאה בערפל, זנות והומוסקסואליות. שם הוא פוגש את אפולוניה גולדשטיין, חשפנית וזונה רומניה מבוגרת שמתאהבת בו ולוקחת אותו ואת מריאנה לדירתה שם היא חיה עם חברה לחיים, קארל, האמרגן והכוריאוגרף שלה. לאחר מכן היא מסדרת להם עבודה בבר 51 בניהולה של לונה הפולנייה ובעלה הנכה מפולין. דרך הבר ואפולוניה הם מתוודעים אל עולם הלילה של תל אביב. בבר הם פוגשים את זארה (שרה), חשפנית, ובעלה ניקולס, רקדן מוצלח בעברו שנפצע ונפל לשתייה. כמו כן עובד בבר, אחיה ההומוסקסואל ערן אורחנז (ישראל). האהבה הבלתי אפשרית ביניהם מסתיימת בניסיון אונס טראגי של מריאנה בידי תומאס. מריאנה הורגת את תומאס. הסרט מתאר דמויות שוליים שלא מוצאות את מקומן בחברה הישראלית בשל זרותם.
צוות
אף על פי שהסרט נכשל קופתית כמו כל שאר סרטיו השאיר חותם בתרבות הישראלית בכך שלראשונה החל לקום דור של קולנוענים שדיבר על האינדיבידואל ולא על הכלל.
פרסים
הסרט זכה ב-3 פרסים, פרסי מרכז הסרט הישראלי, משרד המסחר והתעשייה : לסרט, לשחקנית ראשית - סמדר קילצ'ינסקי ולצילום - יוסי ויין.
הבטה גיורגיס
פיטאוורארי הבתה גיורגיס דינאגדה המכונה גם "אבא מלא" היה בן לעם האורומו שעלה לגדולה בחצר מנליק וכיהן כמושל קאפה. משהרכיב מנליק ממשלה ב-1907 מונה לשר המלחמה והמשיך להחזיק במשרה זו גם בתקופת זאודיתו ליג' אייאסו והיילה סלאסי (כמעט 30 שנה).
לאחר מותו של מנליק פעל הן נגד הניסיונות של טאיתו בטול והן נגד שלטונו של ליג' ייאסו ובכך סייע לעלייתו של היילה סלאסי, ואולם לאחר מכן התייצב נגדו בתביעה שלא לעשות רפורמות של ממש.
מותו ב-1926 סלל את הדרך לקיסרותו האבסולוטית של היילה סלאסי.
אורלה גארטלנד
אורלה גארטלנד (באנגלית: Orla Gartland; נולדה ב-3 בפברואר 1995) היא זמרת-יוצרת וגיטריסטית אירית.
ביוגרפיה
אורלה נולדה ב-3 בפברואר 1995 בדבלין שבאירלנד.
ב-11 בנובמבר 2013, הוציאה את אלבום המוזיקה הראשון שלה, Roots.
ב-24 במאי 2019, הוציאה את אלבום המוזיקה השלישי שלה, .
ב-21 בפברואר 2020, הוציאה את אלבום המוזיקה הרביעי שלה, Freckle Season.
מיכאל עלי
ראס מיכאל (1850–1918) היה המנהיג המוסלמי של הוואלו, תת-שבט של האורומו.
האימאם מוחמד עלי קיבל את הנצרות בפקודת הקיסר יוהנס ב-1878 וזכה בתואר ובשם ראס מיכאל. הוא נשאר שליט אוטונומי של האורומו במרכז אתיופיה, ופיקד על חיל הפרשים האדיר שלהם. שירת את יוהנס בנאמנות ולאחר מותו של יוהנס נעשה יד ימינו של מנליק. הוא נשא לאישה את בתו של מנליק, שוואה-רגה ובנם מנישואים אלה, ליג' ייאסו, יועד בידי מנליק ליורשו.
חייו
מוחמד עלי היה קרוב משפחה של וורקיטו, מלכת וואלו. המלכה וורקיטו התיידדה עם שוואני צעיר בשם סהלה מריאם כאשר הוא נמלט מהקיסר תוודרוס השני. באמצע 1850, תיאודור כלא הנסיך הצעיר במעוזו ההררי אמבה מריאם. המאסר לא היה קשה, ובעודם כלואים, סהלה מריאם נישא לאליטש תוודרוס בתו של הקיסר.
מוחמד עלי הפך חבר קרוב לסהלה מריאם שהיה מבוגר ממנו בשש שנים. עם הזמן, סהלה מריאם הוכרז קיסר מנליק השני ומוחמד עלי הפך לאחד מתומכיו הנאמנים. כתוצאה מכך, ב-1874 מונה על ידי מנליק כמושל וואלו. . עם זאת, כאשר מוחמד חזר לוואלו ממסע שערך עם מנליק בגוג'אם, עם שובו מצא שעמדתו מאוימת על ידי מרד אנטי שוואני שפרץ בוואלו. הוא החליט לוותר על חברותו עם מנליק ולשמור על בסיס הכוח שלו על ידי תמיכה ביוהנס הרביעי, שיצא במסע צבאי על שאווה מתוך מחשבה שיביס את מנליק. "אף על פי שהתמרון הפוליטי הצליח מעל למצופה לטווח הרחוק," הרולד מרקוס מציין כי: "מוחמד עלי קיבל מיד תבוסה מוחצת מידי הצבא שוואני."
למרות הניצחון של מנליק על וואלו, ב-20 מרס 1878 הקיסר יוהנס הכניע את מנליק (בלא קרב), אשר כללה גם את העברת האמונים של מוחמד עלי ממנליק ליוהנס. מאוחר יותר באותה שנה, בכינוס על של אצילי אתיופיה בבורו מדה שבוואלו, בניהולו של הקיסר, תבע מכל המוסלמים המחזיקים משרות באתיופיה להתנצר בתוך שלושה חודשים או לוותר על עמדותיהם. "לאחר למסקנה שוואלו הייתה שווה מסה", כותב מרקוס, "מוחמד עלי הוביל את בני עמו לנצרות." בעוד הוא הוטבל בשם "מיכאל" והפך לראס (שווה ערך ל"דוכס"), בני אורומו רבים בוואלו סירבו לוותר על אמונתם ועזבו למטמה, ג'ימה, והרר.<> מיכאל של וואלו, כפי שהוא ידוע כיום, נישא לשוואה-רגה. בתו הבכורה של מנליק. מיכאל ייסד את דסיה, העיר הראשונה בוואלו, וכיום בירתה החדשה.
בשנת 1896, במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה, מיכאל נלחם לצד מנליק והוביל את פרשי האורומו נגד הפולשים האיטלקים בקרב עדווה. החטיבה האיטלקית בפיקוד דבורמידה סבלה מנחיתות והחלה בנסיגה לעבר עמדות איטלקיות עורפיות. עם זאת, החטיבה צעדה בשוגג לתוך עמק צר שבו פרשיו של מיכאל שחטו אותם, תוך שהם צועקים "לחתוך! לחתוך!" (איבאלגומה! איבאלגומה!). שרידיו של דבורמידה מעולם לא נמצאו.
בעקבות מותו של מנליק ב -1913, בנו של מיכאל, ליג' ייאסו, עלה לשלטון בשם ייאסו החמישי. וזאת עקב צוואתו של מנליק, ראס טסמה נאדוו הפך לעוצר עבור נכדו של מנליק בן ה-18. עם זאת, באותה שנה, טסמה נאדוו מת. עם מותו של טסמה ייאסו היה עצמאי, ואולם הוא מעולם לא התקבל במלואו על ידי כלל האצילים. וחשוב מכך, הוא מעולם לא הוכתר באופן רשמי לקיסר. עם זאת, ייאסו, הכתיר את אביו מיכאל לנגוס (מלך) וואלו. מיכאל לאחר מכן הפך לכוח שמאחורי הכתר. .
במהלך מלחמת העולם הראשונה, התעוררו חששות עקב קשריו של ייאסו עם מעצמות המרכז, על תמיכה אפשרית שלו במוחמד חסן עבדאללה (המכונה על ידי הבריטים "המולא המשוגע") ,והמרת דתו לאסלאם. בתגובה לחששות אלה, ב -27 בספטמבר 1916, ייאסו הודח מהשלטון ודודתו לאולט( "הנסיכה") זאודיטו, הוכרזה כניגיסטה נגסט ( "מלכת המלכים") ,זאודיטו הייתה הבת השלישית של מנליק, כמו כן מונה יורש עצר צעיר הוא טפרי מקונן, העתיד להיות הקיסר היילה סלאסי.
תגובת נגוס מיכאל להדחת בנו ייאסו הייתה מהירה. ב -7 באוקטובר, מיכאל יצא מוואלו בראש צבא של 80,000 חיילים לפלוש לשאווה ולהחזיר את בנו לשלטון; ייאסו היה אמור להצטרף אליו שם עם צבא משלו. ב -27 באוקטובר, נגוס מיכאל התעמת עם הגוף העיקרי של הכוחות התומכים בזאודיטו בקרב סגאלה. כוחות מיכאל תקפו ראשונים, אבל התחמושת למכונות ירייה שלו נגמרו מוקדם והארטילריה שלו השתתקה במהירות. ההתקפות הישירות של חי"ר וחיל פרשים נתקלו באש רצחנית של אויב מוכן שחיכה להתקפותיו. . ייאסו התעכב בדרכו לשדה הקרב והגיע מאוחר מכדי לעזור. הוא היה מסוגל לראות שאבא שלו הובס, ונמלט מהקרב. . מיכאל נתפס והושם תחת פיקוחו של הפיטאוורארי( "מפקד חיל החלוץ") הבטה גיורגיס, אשר הגבילו על אי באגם צ'אבו שבארץ הגוראגה. אחרי שנתיים וחצי, הקיסרית זאודיטו אישרה את העברתו מהאי, והושם במעצר בית בהוליטנה גנט, שם הוא נפטר כעבור שישה חודשים..
המרכז הסורי לזכויות אדם
המרכז הסורי לזכויות אדם (בערבית: المرصد السوري لحقوق الإنسان, תעתיק מדויק: אלמרצד אלסורי לחֻקוּק אלאנסאן; באנגלית: Syrian Observatory for Human Rights, ובקיצור SOHR) הוא ארגון תקשורתי, שמושבו בבריטניה, המציג עצמו כאחראי לתיעוד ואספקת מידע על הפרת זכויות האדם בסוריה ונתונים ממלחמת האזרחים בסוריה. דיווחיו מצוטטים באתרי חדשות רבים וגדולים כגון CNN ו-BBC, ומשמשים גם את האו"ם בקביעת מספר ההרוגים במלחמת האזרחים (אם כי לא כמקור יחיד). לטענת הארגון הוא אינו מקושר לאף גוף פוליטי, אך הוא נחשב למתנגד למשטר הסורי.
הקמה ופעילות
הארגון הוקם ומופעל מאז שנת 2006 על ידי ראמי עבד א-רחמן (رامي عبد الرحمن), שפועל מהעיר קובנטרי בבריטניה. ראמי עבד א-רחמן הוא שם העט של אוסמה סולימאן, סורי סוני הפעיל למען דמוקרטיה וזכויות אדם בסוריה שלאחר שלושה מאסרים קצרים בכלא הסורי ברח בשנת 2000 לבריטניה. עם הקמתו ב-2006 הארגון ניטר אחר שינויים בחוק ובמשפט הסורי ותיעד הפרות של זכויות אדם מצד המשטר הסורי.
לאחר תחילת מלחמת האזרחים בסוריה ב-2011 הארגון עבר להתמקד בדיווח מהשטח על התפתחויות ואירועים ממלחמת האזרחים. לטענת עבד א-רחמן הארגון מספק מידע מקורי באמצעות רשת של פעילים בתוך סוריה שעמם הוא נמצא בקשר מתמיד בטלפון ובסקייפ. בריאיון בשנת 2011 טען כי לארגון יש יותר מ-200 פעילי שטח. המרכז הפך למקור מידע מרכזי לדיווחים חדשותיים ונתונים מספריים (כגון מספר ההרוגים) בקשר למלחמת האזרחים בסוריה, בפרט לאור הגבלת חופש העיתונות בסוריה מאז תחילת המלחמה והקושי של עיתונאים זרים לפעול באופן חופשי באזור.
ביקורת
מאז הפיכתו למקור מידע חשוב לאירועי מלחמת האזרחים, הארגון ספג ביקורת רבה מצדדים ומגופים שונים. במאמר על המחלוקת על מספר ההרוגים במלחמת האזרחים, מתאר אותו מוסא אל-ע'רבי (Musa al-Gharbi) כ"ארגון שהוא ללא בושה אנטי-משטרי [משטר אסד] ופרו-מהפכני". נגד הארגון הועלו טענות להעדפת צדדים במלחמה ומתן נתונים מפוברקים או לא מדויקים מצד גורמים שונים. המשטר הסורי ואף מורדים סורים האשימו אותו בבגידה. לטענת עבד א-רחמן, ההאשמות והביקורת על פעילות הארגון נובעות מכך שהוא לא מצדד באף גורם פוליטי.
בינואר 2012 פעיל אופוזיציה סורי בשם מוסעב עזאווי, שמקום מושבו בלונדון, העלה מכתב בדומיין האינטרנט Syrianhr.org, דומיין הדומה מאוד לדומיין של הארגון Syriahr.net. במכתב הועלו טענות שונות כנגד ראמי עבדול רחמן, אמינותו, כישוריו וקשריו. בין היתר נטען בו כי עבדול רחמן לא היה מייסד הארגון, וכי הוא השתלט על הדומיין של הארגון באמצעות שינוי ססמאות האתר, וכי הארגון האמיתי מיוצג בדומיין הראשון. עבדול רחמן הכחיש את הטענות הללו ובכל מקרה הדומיין Syrianhr.org לא נשאר פעיל מאז וכיום אף משמש אתר אחר.
ערפד
ערפד הוא יצור מיתולוגי מהפולקלור, אל-מת ודמוי אדם שניזון מהמהות החיונית (בדרך כלל בצורת דם) של בני אדם או בעלי חיים. הערפד ניחן בכוחות על-אנושים ועל-טבעיים. יכולותיהם המיוחדות ואפיוניהם של הערפדים משתנים במסורות שונות על פי פולקלור, סרטים וספרות בדיונית, אך ברוב רובן של המסורות הם מוצגים כיצורי לילה הרגישים לאור השמש, מאופיינים בניבים ארוכים וחדים ובשינוי צורה (לרוב הפיכה לעטלף, עורב, זאב או ערפל).
בפולקלור האירופי, ערפדים הם יצורים אל-מתים שלעיתים קרובות ביקרו את יקיריהם וגרמו לשובבות או למוות בשכונות שבהן חיו בעודם בחיים. הם לבשו תכריכים ולעיתים קרובות תוארו כנפוחים ובעלי פנים אדמדמות או כהות, בשונה מהערפד הכחוש והחיוור של ימינו, שראשיתו בתחילת המאה ה-19.
דלכש
עצמת באקרפור באבלי (בפרסית: عصمت باقرپور بابلی, הידועה בשם הבמה דלכש دلکش; 26 בפברואר 1925 – 1 בספטמבר 2004) הייתה זמרת איראנית. שרה בפרסית ובשפה האיראנית-מקומית מאזאנדראני.
ערפד
הערפד הכריזמטי והמתוחכם של הסיפורת המודרנית נולד ב-1819 עם פרסום "הערפד" (The Vampyre) מאת הסופר האנגלי ג'ון ויליאם פולידורי; הסיפור היה מוצלח ביותר וללא ספק עבודת הערפדים המשפיעה ביותר של תחילת המאה ה-19. הרומן דרקולה של בראם סטוקר משנת 1897 זכור כרומן הערפדים המובהק והיווה את הבסיס לאגדת הערפדים המודרנית, אף על פי שהוא פורסם לאחר הרומן "כרמילה" (Carmilla) של ג'וזף שרידן לה פאנו משנת 1872. הצלחתו של ספר זה הולידה ז'אנר ערפדים ייחודי, שעדיין פופולרי במאה ה-21, עם ספרים, סרטים, תוכניות טלוויזיה ומשחקי וידאו הכוללים ועוסקים בערפדים. הערפד הפך מאז לדמות דומיננטית בז'אנר האימה והפנטזיה (בעיקר פנטזיה אפלה).
קיימים מיתוסים שונים לגבי ההפיכה לערפד. לעיתים מסופר כי בן אנוש שנכנס למערכת הדם שלו דם של ערפד ומת בסמוך לכך, יחזור לתחייה כערפד צמא דם. במיתוסים אחרים נטען כי נשיכה של ערפד מספיקה כדי להפוך בן אנוש לערפד.
חיי הערפדים בהיסטוריה ובתרבות
מיתוסים של ערפדות (vampirism) קיימים כבר אלפי שנים, וכמעט בכל תרבות שהייתה (ועדיין) קיימת. הופעתם משתנה מתרבות לתרבות, ממפלצת אדומת עיניים ושיער ירוק או ורוד בסין, עד ללאמיה היוונית המוצגת כבעלת פלג גוף עליון של אשה ותחתון של נחש מכונף; משועלים ואמפיריים ביפן לראש עם קרביים trailing הידוע כ"פנאנגאלאנג" (Penanggalang) במלזיה. באודיסיאה של הומרוס, למשל, רוחות השדים שאודיסאוס פוגש במסעו לעולם השאול של האדס תאבות לדמם של איילים שזה עתה הוקרבו לעולה, עובדה שאודיסאוס מנצל לטובתו על מנת לזמן את רוחו של טירסיאס.
יצור נוסף במיתולוגיה היוונית המזכיר ערפד הוא האמפוזה - במקור המדובר בבתה של הקטה, אשר פיתתה גברים בשנתם ואז סעדה את ליבה על דמם ובשרם.
דלכש
ביוגרפיה
דלכש החלה לשיר בציבור ב-1943 והועסקה ב"רדיו איראן" ב-1945, חמש שנים לאחר פתיחת התוכנית. שם היא עבדה עם המלחין מהדי ח'אלדי שבע שנים, עד 1952, בשיתוף פעולה שהפך אותם למפורסמים מאוד. שיריה הידועים ביותר נכתבו על ידי כותב השירים האיראני רחים מועיני כרמאנשאהי והמלחין עלי תג'וידי, בין השנים 1954 ל-1969.
היא עבדה גם ככותבת שירים תחת שם העט נילופר, ושיחקה במספר סרטים איראניים.
ערפד
חיי הערפדים בהיסטוריה ובתרבות
עמים סלאבים מסוימים האמינו בערפדים כבר במאה ה-4, כאשר על פי המיתולוגיה, הערפד שותה דם, פוחד מכסף, וניתן היה להשמידו על ידי כריתת ראשו ושריפת גופתו או על ידי הנחת ראשו הכרות בין רגלי גופתו, או על ידי נעיצת יתד כסף בליבו. נוכחותם של מיתוסים ואמפיריים סלאביים הם תוצאה למאבק בין האמונה הפאגאנית הטרום-נוצרית לנצרות. הנצרות ניצחה בעוד ואמפירים ואמונות פגאניות אחרות נותרו כחלק מהפולקלור. על פי המיתוסים הסלאבים הגורמים להיווצרותו של ערפד הם: לידה עם עטיפת העובר, שיניים וזנב, התעברות בימים מסוימים (קרוב לוודאי שאלו הימים "האסורים" לקיום יחסי מין על פי הנצרות), מוות לא טבעי, טקסי קבורה לא נאותים, ונשיכת ערפד. "הוכחות" לפעילותו של ערפד היו: מוות לא מוסבר של בקר, צאן, קרובי משפחה ושכנים, גופות שהוצאו מקברן ונשמרו עדיין במראן האנושי וציפורניהן ושיער ראשיהן המשיכו לצמוח גם לאחר הקבורה, הימצאות כתם דם על הפה וגוון פנים סמוק. כמו-כן, בקרב העמים הסלאבים רווחה האמונה שואמפירים ומכשפות פעילים במיוחד בערב "יום ג'ורג' הקדוש" (22 לאפריל לפי הלוח היוליאני, 4 במאי לפי הלוח הג'ורג'יאני), לילה אשר בו מתעוררות כל צורות הרוע. באירופה עדיין חוגגים את "יום ג'ורג' הקדוש".
דלכש
ביוגרפיה
דלכש נפטרה בשנת 2004 בטהראן.
ערפד
חיי הערפדים בהיסטוריה ובתרבות
בתרבות המערבית הפופולרית, הערפדים מתוארים כיצורים שאינם מזדקנים, הניחנים בתבונה רבה וכוחות על-טבעיים מגוונים. לערפד הטיפוסי יש מגוון של תכונות הראויות לציון. ביניהן מצויים כוח עצום, חסינות מיוחדת מפני פגיעות גופניות הנגרמות באמצעים רגילים כגון פציעה קלה או דקירת סכין (אך יש יוצאי דופן מסוימים). על אף שלערפד יש הופעה טיפוסית כגון: הופעה בבגדי ערב וכובעים מהודרים, והיכולת להפוך לעטלף, התווספו, בתקופה המודרנית, מאפיינים נוספים, כגון: היכולת לשנות צורה ולהיעלם בתוך ענן גז דמוי ערפל, או להפוך לזאב גדול כאמצעי הסוואה. ערפדים מסוימים מסוגלים גם לשלוט במחשבותיהם של אחרים ולכפות עליהם להתנהג כמו שהם רוצים. בנוסף, יש לערפדים ניבים נשלפים ארוכים במיוחד, המשמשים אותם לנשיכת קורבנם. ולפי חלק מהמקורות בשעות היום הם ישנים בארונות קבורה כאילו הם מתים. לפי האמונה הרווחת, ערפדים אינם מטילים צל וכן אין להם השתקפות בראי, שכן המראות נחשבות במיתולוגיה כראי לנפש הטובה, בעוד שליצורים מרושעים אין נשמה, וצל זה פוטנציאל הרוע שקיים אצל בני האדם אבל אצל הערפדים הוא בא לידי ביטוי.
אמצעי המניעה שננקטו כנגד ערפדים כללו הנחת צלב בארון הקבורה, בלוקים מתחת ללחי המת על מנת למנוע ממנו לאכול את התכריכים, מסמור הבגדים לארון הקבורה מאותה הסיבה, והנחת זרעי דוחן או פרג בקבר מתוך האמונה שערפדים מוקסמים מפעולה של ספירה, וספירת הגרגרים מרתקת אותו למקומו כל הלילה במקום לשחר לטרף. סימנים אלו נעלמו כולם מהספרות והקולנוע המודרניים העוסקים במיתוס הערפד.
על מנת להשתנות לערפד, מקובל להאמין כי צריך להינשך על ידי ערפד אחר ולהיות קורבנו. דמו של הערפד מתערבב בדמו של האדם הקורבן עד שכעבור כמה ימים של חולי והתענות בכאב, קהות חושים מוזרה, הקאות והתעלפויות, האדם מתחיל לחוש השתנות. מובן שרצף פעולות זה אינו מחייב את הערפד הנושך, והוא מסוגל להורגו גם על ידי שתיית דם קורבנו עד תום. אפשרות אחרת היא להיוולד להורים ערפדיים, אם כי בחלק מהמיתוסים האפשרות הזאת לא קיימת הואיל וגופן של נקבות ערפדיות "קפוא במצב" בו הן נתונות, כלומר מצב של מוות שבו הרחם אינו פעיל יותר, וכך גופן אינו יכול להשתנות וברחמן לא יכול להתפתח עובר. בסרט "ואן הלסינג", דרקולה ניסה להכניס חיים בצאצאיו באמצעות זרם חשמל. תיאור מוצלח של ערפדים הנוהגים בצורה זו ניתן למצוא בספר "ריאיון עם ערפד" מאת אן רייס, ובסרט שנעשה עליו בשנת 1994 בכיכובם של טום קרוז ובראד פיט. על פי הסדרה "יומני הערפד", כדי להפוך לערפד יש לשתות את דמו של הערפד ואז למות. לאחר מכן, יצור כזה יחזור לחיים ויהיה צריך לשתות דם בני אנוש אחרת ימות לעולמים (הדם כ"סם החיים" של הערפדים מקביל למים שהם "סם החיים" של בני אדם ובעלי חיים).
על פי הסרט בלייד, אישה בחודש התשיעי להריונה הננשכת על ידי ערפד יולדת ערפד למחצה. ערפד זה הוא בעל כוחות על-אנושיים וכמיהה לדם, אך הוא אינו רגיש לאור השמש ובמהלך היום מתנהג כבן אנוש לכל דבר ללא סימנים המעידים על היותו ערפד פרט לצורך לשתות דם.
על פי סדרת הספרים "דמדומים", אם ערפד זכר ואישה אנושית מקיימים יחסי מין, בתוך חודש וכמה ימים ייוולד להם ערפד למחצה ויגדל בצורה מהירה.
על פי הסדרה "צ'יקה ומפירו" לערפד וערפדית יכולים להיוולד ילדים רגילים, וההורים יכולים לנשוך את ילדיהם כדי להפוך אותם לערפדים.
על פי הסדרה "יומני הערפד" ערפדים לא יכולים להתרבות או ללכת בשמש אלא אם יש להם טבעת יום שנוצרה על ידי מכשפה. יש להם אופציה לכבות את האנושיות שלהם ולהתנתק לגמרי מרגשות. לרוב הערפדים קשה לשלוט בתאוות הדם שלהם, ושליטה בתאוות הדם דורשת איפוק רב. הכוחות שלהם הם מהירות, כוח, שמיעה למרחקים ועוד. ברגע שתוקעים בהם יתד העשויה מעץ, כורתים את ראשם, או עוקרים את ליבם, הם מתים ועוברים למקום הנקרא "הצד השני" ששם כל היצורים העל טבעיים נמצאים לאחר מותם. גם "הצד השני" נוצר על ידי מכשפה ושם היצורים העל טבעיים סובלים מחשכה, בדידות וסבל נצחי.
השמדת ערפדים והתחמקות מהם
חולשות טיפוסיות אחרות של הערפד כוללות:
"זני" ערפדים
"סטריגוי" - הערפד הרומני מכונה "סטריגוי" (Strigoi). שם כינוי זה מבוסס על המונח הרומני strix עבור צווחת ינשוף, אשר בא גם לסמל שד או מכשפה. מכאן ניתן להבין שהסטריגוי הוא למעשה ערפדית, מכשפה שלאחר מותה הופכת לערפדית. הסטריגוי יכולות לשלח את נשמתן מתוך גופן, בלילה, על-מנת להיפגש עם מכשפות אחרות או עם סטריגוי-מורט, אשר הם למעשה ערפדים-מתים, גופות מתים אשר חזרו אל בין החיים במטרה לשתות את דם בני משפחותיהם, שכניהם ובעלי החיים. המיתוס הרומני מציין את הדרכים להפוך לערפד כילוד אשר נולד עם עטיפת קרום העובר, עם זנב, מחוץ למסגרת הנישואים, או אדם שמת מוות לא טבעי, או מת לפני הטבילה, כמו-כן הילד השביעי במשפחה שילדיה מאותו מין, ילד שנולד לאשה שלא אכלה בהריונה מספיק מלח או שערפד או מכשפה התבוננו בה. נשיכת הערפד ייעדה את הננשך לקיום של ואמפיר לאחר מותו.
באירופה המזרחית נחשב הערפד לבעל שתי נשמות או שני לבבות. מכיוון שלב אחד או נשמה לעולם אינם מתים, נשאר הערפד בן אלמוות. באופן כללי, עד לספרות המודרנית נחשבו הערפדים האירופאים למפלצות מבחילות שהוקמו מגופותיהם של איכרים ושל פועלים מהמעמד הנמוך. גיבור הסיפור הקצר "הוומפיר" של ג'ון ויליאם פולידורי, לורד רות'בן, אשר דמותו התבססה על מעסיקו של פולידורי, המשורר הרומנטי המפורסם לורד ביירון, היה הערפד הראשון שתועד כבעל אינטליגנציה וקסם אישי על-טבעיים. לכן, היה יכול לפעול גם בתוך החברה האנושית מבלי לעורר חשד, כל עוד הסתיר את חולשותיו. מאוחר יותר, ב"דרקולה" המוצלח של ברם סטוקר, באה לידי ביטוי תפיסה חדשה זו של הערפד, כאשר דרקולה הוא רוזן עשיר.
במיתולוגיה האצטקית, היה הסיווטטאו סוג של ערפד שנוצר כאשר בן אצילים נפטר בזמן לידתו.
במיתולוגיה של ילידי צפון אמריקה, הוונדיגו הוא מפלצת אוכלת אדם. ישנם מספר גרסאות שונות למיתוס הוונדיגו, לפי חלקן מקורו באדם שתאוות הבצע שלו גברה עליו, ולפי אחרות אדם הופך לוונדיגו בחורף כשהרעב גובר עליו הוא טועם דם אנושי.
במיתולוגיה האבוריג'ינית האוסטרלית, היארה-מה-יא-הו היה ערפד קטן ומרושע עם איברים מוצצי דם על אצבעותיו, והוא היה נוהג לארוב לקורבנותיו בעצי תאנה.
בפולקלור הפיליפיני, המננגל הייתה ערפדית נקבה, אשר הייתה מסוגלת להפריד את חלק גופה העליון מגופה התחתון, ויכלה לעוף בעזרת כנפיים דמויות כנפי עטלף. היא מצצה את דם עובריה. ערפדית נוספת, האסוואנג, נחשבה לבעלת יופי מהמם ביום, ובלילה הפכה ליצור מבעית ומכוער עד להתפקע. היא חיה בבית, יכלה להינשא וללדת ילדים, והייתה אישה רגילה למראית עין בזמן היום.
בבולגריה, היה לערפד מראה מזוויע שכלל רק נחיר אחד, והוא ישן עם עינו השמאלית פקוחה ועם אגודליו שלובים זה בזה. הוא גם נחשב האחראי למגפות בקר.
המסורת הרומאית בבלקן גרסה כי דווקא אבטיחים ודלעות, שהם למעשה פירות מאכל, עלולים להיהפך לערפדים בשרניים ולא אכילים (אין יחס מוכר במיתולוגיות השונות לאכילת גופותיהם של ערפדים או לאכילת איבריהם ובשרם).
באיים הקאריביים, ערפדים הידועים בשמות סוקויאנט בטרינידד וטובגו, אול' היג בג'מייקה ולוגארו בגרנדה, מחופשים לאישה זקנה ביום, ובלילה הם משילים את עורם כדי להפוך למעין כדורי אש מעופפים ובעלי מראה מבחיל, התרים אחר דם. הם ידועים לשמצה בתור אובססיביים כפייתיים, וניתן להרחיקם על ידי פיזור מלח או אורז במפתני דלתות, בצמתי דרכים ועל יד מיטות. הערפד אז היה חש מאולץ להרים כל גרגר וגרגר. ניתן היה להורגם על ידי מריחת מלח על גבי העור שהשילו. המלח היה שורף אותם למוות כשעטו מחדש את העור הרקוב טרם הזריחה.
בהודו, ובמיוחד במדינה הדרומית קרלה, ערפדיות הידועות בשם "יאקשיס", היו נשים יפהפיות שפיתו גברים באופן מיני על מנת להרוג או לאכול אותם. נאמר כי יאקשיס סולדות מחפצי ברזל, כמו גם מסמלים דתיים שונים, וניתן להורגן על ידי החדרת מסמר מברזל אל תוך ראשן. ניתן גם לכולאן בתוך עצים באמצעות חפצים מבורכים. הודו היא גם ביתו של הוטאלה, ערפד הרפאים אשר יכול לעזוב גופו הפונדקאי על מנת לאכול בשר בני אנוש.
מאפיינים עממיים אחרים של הערפד:
ערפדיות והנצרות
במסורת הנוצרית הערפדים הם יצורים חוטאים. לכן הם נרתעים למראה של צלב או נכווים כשהם באים במגע אתו. הערפד הוא מחלל-השם אשר אינו זקוק לישו כדי לזכות בחיי נצח, הוא אינו זקוק לכנסייה ולטקסיה על-מנת לחוות, דרך טקס מסתורין הדם, התמזגות עם רמה אחרת של קיום. מאחר שהערפדים אינם כפופים לשום מרות או חוק חוץ מאלה שלהם עצמם, הם נחשבו לחסרי-אמונה, תפיסה שהתחזקה עם התנהגותם המופקרת: חיפוש מתמיד אחר קורבנות/שותפים והשגת חיי נצח דרך טקסי האקסטזה הפרטיים שהם מנהלים. המיתוסים השונים מציגים את הערפדים כיצורים של הלילה, את מעשיהם הם עושים בלילה, וכך הם מסמלים את צידה האפל של נשמה אבודה. אור התקשר, באופן מסורתי, עם רוחניות, היגיון, נצרות (המיסה הנוצרית, "המקבילה" הדתית והטהורה של טקס שתיית הדם נערכת בשעות הבוקר) וגבריות, בעוד חשיכה התקשרה עם רוע, כאוס, אינטואיציה, תת-מודע ונשיות. כך נוצר טיפוס ערפדי חדש - האישה הערפדית. על פי תפיסה זו, שאפיינה את התרבות של "מפנה סוף המאה" (fin de siecle) ויצרה את מיתוס הפאם-פאטאל, נשים, כמו ערפדים, הן יצורים חסרי היגיון, מסתוריים, שכוחותיהם מתעצמים בלילה. הן מקבלות את המושג "ואמפ", נשים ערפדיות השואבות מגברים, לא רק את דמם אלא את האנרגיות שלהם, ופעילותן זו נעשית בשעות הלילה בחדר השינה.
פתולוגיה וערפדות
ישנן מספר תופעות בריאותיות ואחרות הדומות למתוארות במיתוס הערפדות, ויש חוקרים אשר חושדים שהן המקור לחלקים שונים מהמיתוס.
עטלפי ערפד
שלושת המינים של ערפדים מתקיימים בארצות הברית, ואין שום ראיה המצביעה על כך שהיו להם קרובים במקומות אחרים בעולם. מסיבה זו לא נראה כי הערפד שבפולקלור העממי מייצג זיכרון עמום של העטלף. עטלפים אלו נקראו על שם הערפד העממי ולא להפך. אולם, אחר שעטלפי הערפד נעשו מוכרים בתרבות המערבית, קיומם בהחלט חיזק ועיצב את אגדת הערפד. כיום נהוג לתאר ערפדים כבעלי תכונות עטלף, וכן כבעלי יכולת לשנות צורה לעטלף כרצונם.
ערפדים בתרבות המודרנית
המיתוסים המזרח אירופאים על ערפדים חלחלו גם לתרבות האנגלית. למעשה, המילה "ערפד" (Vampire) הופיעה לראשונה בשפה האנגלית ב־1732, וגם אז רק דרך תרגום מגרמנית של דו"ח שנכתב על ארנולד פאולה (Arnold Paole), ובו מתוארת ערפד בסרביה. המלומדים מהמערב התייחסו, בתחילה, אל סיפורי "ואמפיריזם" וקיומם של ערפדים, כאל אמונות תפלות. שני מאורעות הביאו להתעוררות המיתוס "הערפדי": של פטר פלוגוג'וויץ (Peter Plogojowitz) ושל ארנולד פאול (Arnold Paole).
פטר פלוגוג'וויץ כפרי ממוצא סרבי אשר מת בגיל 62, חזר מספר פעמים מן המתים וביקש מבנו אוכל. כאשר הבן סירב, הוא נמצא למחרת ללא רוח חיים. פלוגוג'וויץ חזר פעם נוספת ותקף חלק משכניו אשר מתו ממחסור בדם. האגדה מספרת כי תקף והרג תשעה משכניו. מקרה מפורסם אחר היה זה של פאול, חייל סרבי לשעבר אשר הפך לאיכר והותקף על-ידי ערפד מספר שנים קודם לכן, ומת בעודו מכין את המספוא. לאחר מותו אנשים החלו למות ורווחה האמונה שפאול חזר מהמתים על-מנת לטרוף את שכניו. שני אירועים אלו תועדו היטב. פקידי ממשלה בדקו את המקרים ואת הגופות, כתבו דו"חות על-בסיס בדיקותיהם, נכתבו ספרים על המקרה של פאול, אשר הודפסו ותורגמו לשפות שונות ברחבי אירופה. הנושא כה השתרש בקרב האנשים והפחד מהתקפות ערפדים הלך וגבר, שהחלה תופעה של פתיחת קברי מתים.
ב־1746, דון אוגוסטין קלמה (Don Augustine Calmet), תאולוג ומלומד צרפתי בעל שם, פרסם מאמר אשר על-פיו ערפדים אינם קיימים.
לבסוף, הקיסרית האוסטרית מארי תרזה (Marie Theresa) שלחה את רופאה האישי לחקור בסוגיית הערפד. בעקבות מסקנתו ערפדים אינם קיימים חוקקה והקיסרית חוקקה חוקים האוסרים פתיחת קברים והשחתת גופות.
המיתוס של הערפד חוזר ומופיע בספרות ובשירה האירופאים של המאות ה-18 וה-19, ביצירותיהם של לורד ביירון, אדגר אלן פו, ד.ה. לורנס וגוסטב פלובר, אם כי אצל שלושת האחרונים הערפד הוא למעשה דמות נשית, פאם-פאטאל ערפדית.
שיריו של לורד ביירון
המשורר לורד ביירון החדיר אלמנטים חדשים רבים אל מיתוס הערפד המערבי בשירו האפי "הכופר" (The Giaour 1813). בין יסודות אלו נמצא השילוב בין אימה ותשוקה האופף את הערפד, ורעיון האלמוות המעביר את מורשתו לאלו החיים:
באורח אירוני, חייו הפרועים של ביירון בעצמו נעשו המודל ללורד רות'בן, גיבור רומן הערפדים הראשון, "הוומפיר" (The Vampyre, 1819), שכתב ג'ון ויליאם פולידורי. ספר המשך לא מורשה לרומן זה נכתב ב-1820 על ידי סיפריאן ברארד, ואומץ על ידי צ'ארלס נודייר כבסיס למלודרמת הערפדים הראשונה על בימות התיאטרון.
הפואמה "ברוך ממגנצא" של שאול טשרניחובסקי
בשנת 1902 כתב שאול טשרניחובסקי את הפואמה "ברוך ממגנצא", שמתייחס לפוגרום ביהודי מגנצא בשנת 1096.
דרקולה ויצירות המשך
דרקולה של ברם סטוקר ביסס את התיאור הנפוץ ביותר של ערפד בסיפורת הנפוצה של המאה האחרונה. תיאורה של הערפדות כמחלה (השתלטות דמונית מדבקת), שמאפייניה אישיות "חולת מין", תשוקה לדם וכן מוות, הכו שורש באנגליה הוויקטוריאנית, שבה המחלות שחפת ועגבת נפוצו במיוחד. לפני העידן הוויקטוריאני, לא התקיים הקישור הרומנטי בין ערפדים ומין.
קיימת סברה כי הדמות "דרקולה" מבוססת, לפחות באופן חלקי, על אגדות אודות אדם אמיתי, ולאד המשפד (צפש), שהיה נסיך פראי ואכזר הידוע במקורות מודרניים גם כולאד השלישי ("דרקולה", שמשמעו "בנו של הדרקון". אביו נקרא "דרקול" (הדרקון), אחרי ש"התקבל למסדר הדרקון" ב-1431). היה ידוע גם כ"ולאד המשפד", ושלט בימי הביניים על חבל ארץ השייך כיום לרומניה. המסורת שבעל-פה אודותיו מספרת על כך שהוא נהג לעסוק בעינוי איכרים שהכעיסו אותו. הוא תלה אותם או חלקים מהם, כגון ראשיהם, על יתדות מסביב לטירתו. סטוקר ככל הנראה גם שאב השראה מיצורים שואבי דם במיתולוגיה האירית. כמעט בוודאות, הוא הושפע מסיפור ערפדים תקופתי, כרמילה, מאת שרידן לה פנו. לה פנו היה עורכו של סטוקר בזמן שסטוקר היה מבקר תיאטרון בדבלין, אירלנד.
סיפורת ערפדים רבה במאה ה-20 מסתמכת על נוסחתו של סטוקר. סרטים מוקדמים כמו נוספרטו, או אלו בהשתתפותם של בלה לוגוסי או כריסטופר לי, הם דוגמאות מצוינות לכך. מכיוון ש"נוספרטו", למעשה, היה מבוסס בבירור על "דרקולה", אלמנתו של סטוקר תבעה את יוצריו על הפרת זכויות יוצרים, וזכתה. כתוצאה מהתביעה הושמדו רוב העותקים של הסרט. מאוחר יותר התירה האלמנה את הקרנתו של הסרט באנגליה ותפוצתו התחדשה.
על אף שמרבית היצירות הבדיוניות האחרות על ערפדים לא כוללות את דרקולה כדמות, ניתן להבחין בדרך כלל בהשראה ברורה מסטוקר, המשתקפת באלמנטים של מין ושל עושר השזורים בסיפור הערפדים, וכן בשימוש נרחב ברקע ובסמלים גותים. נצר מודרני לז'אנר זה היא סדרת רומנים מאת אן רייס, הזוכה לפופולריות רבה ומתארת גיבורים ערפדים.
בסרט דרקולה 2000, דרקולה טוען כי אינו ניתן להריגה וכי הוא בעצם יהודה איש קריות, אשר בגד בישו, ולכן שונא את הנצרות. כמו כן סולד מכסף מכיוון שקיבל תשלום עת בגידתו בישו. בסוף הסרט נתלה על צלב מראש בנין וכאשר האיר אור השמש הראשון התפוצץ והפך לאפר.
סיפורי האוטורי
סיפורי האוטורי (באנגלית: Tales of the Otori) היא סדרת ספרי פנטזיה שכתבה ליאן הרן (שמה הספרותי של ג'יליאן רובינשטיין), המתרחשים בארץ דמיונית, אשר מזכירה את יפן הפאודלית. עלילת שלושת הספרים עוקבת אחרי לוחם צעיר, לשעבר משבט הנסתרים, בשם טַקֵאוֹ (נולד בשם טוֹמאסוּ), המבקש לנקום את נקמתו של אביו המאמץ, לורד אוטורי שיגרו (השם הראשון הוא שם הבית והשם השני השם הפרטי), להימלט ממורשת אביו הביולוגי (בני "קיקוטה"), ולהתאחד עם בחירת לבו, במסגרת מאבק כוחות רחב המערב עשרות בתים ואלפי לוחמים. טקאו מגלה נבואה שנקבעה לו - לשלוט בכל השבטים ולהביא שלום לשלוש הארצות.
רקע
סיפורי האוטורי מתרחשים בעולם דמיוני, באי שבו "שלוש הארצות": ארץ המזרח, הארץ התיכונה וארץ המערב. בכל אחת מהארצות שולט שבט אחר: המזרח נשלט על ידי שבט הטוהאן, הארץ התיכונה נשלטת על ידי שבט האוטורי, והמערב נשלט על ידי שבט סיישו. שלוש הארצות יוצרות ביחד ארץ אחת גדולה, אשר חלק משמונה האיים, הנשלטים כולם על ידי הקיסר, ולכל אי יש לורד עליון השולט עליו (בספר הראשון היה השליט העליון של שלוש הארצות אידה סאדאמו, ובהמשך אראי דאיצ'י). ההיררכיה החברתית מזכירה את ההיררכיה החברתית ביפן הפאודלית.
בני הקיקוטה, "האחווה", מזכירים את המתנקשים החשאיים של יפן הפיאודלית, המוכרים כנינג'ה, ואילו האצילים מזכירים את מעמד הסמוראים. מעמד הנשים בשלוש הארצות הוא נחות מזה של הגברים.
עלילת הספרים
הסיפור מסופר בעיקר בגוף ראשון על ידי אוטורי טקאו. הוא נולד בשם טומאסו במינו, כפר קטן שבין יושביו ה"נסתרים" - קבוצה מנודה ונרדפת ברחבי שלוש הארצות בשל אמונתם. בפרק הפתיחה, מינו נחרב בידי כוחותיו של אידה סדאמו, ראש שבט הטוהאן. טקאו ניצל על ידי אוטורי שיגרו, לורד צעיר משבט אוטורי, אשר נמצא בקונפליקט רב שנים עם שבט טוהאן. שיגרו מאמץ את טקאו, נותן לו את שמו ומורה לו לשכוח את שמו הישן, טומאסו, ואת כל מסורת "הנסתרים" שעל ברכיה גדל. שיגרו לוקח את טקאו לביתו, שם הוא מלמד אותו להיות לוחם.
דודיו של שיגרו, הרוצים להיפטר מטקאו, שולחים אותו לאינויאמה, לכאורה כדי להינשא לנסיכה משבט אחר, בשם שיראקווה קאדה. אך קאדה וטקאו מתאהבים ממבט ראשון. באינויאמה מגלה טקאו שאביו היה בן "האחווה" - קבוצת משפחות בעלות כוחות מיוחדים. בני האחווה חוטפים את טקאו בטענה שהוא שייך להם הודות לקשרי דם. טקאו נמלט מידיהם, אך מאחר את המועד: הוא מוצא ששיגרו נרצח ושהארץ נמצאת בכאוס בעקבות פלישה של שבט אראי.
טקאו נקרע בין מחויבויות ורצונות סותרים: לנקום את מותו של שיגרו ולתבוע את מנהיגות בית אוטורי; לקבל על עצמו את השיוך לאחווה; וללכת אחר צו לבו להינשא לשירקאווה קאדה. מסלולים אלה קובעים את העלילה של הטרילוגיה, ושמים את טקאו בסכסוך עם כל המעורבים, לרבות מנהיגי האוטורי וצבא אראי הכובש.
ספרים בסדרה
הסדרה כללה במקור שלושה ספרים:
בהמשך יצאו שני ספרים נוספים:
שיטת החצייה
250px|ממוזער|מספר צעדים של יישום שיטת החצייה במרווח התחלתי.[a_1,b_1]. הנקודה האדומה היא השורש של הפונקציה. באנליזה נומרית, שיטת החצייה (באנגלית: bisection method) היא אלגוריתם למציאת שורש של פונקציה, אשר עושה שימוש איטרטיבי בחלוקת המרווח לשורש בשניים וכך לבחור מרווח קטן יותר שבו השורש נמצא. תהליך זה נמשך עד שהפער מספיק קטן.
תיאור
נניח שאנו רוצים לפתור את המשוואה f(x) = 0, כאשר f היא פונקציה רציפה. בהינתן שתי נקודות a ו-b, שלערכי הפונקציה בהן יש סימנים הפוכים, ממשפט ערך הביניים נובע שלפונקציה יש לפחות שורש אחד במרווח זה [a,b]. שיטה זו מחלקת את המרווח בשתיים בכל איטרציה: אחר כך, ישנן שתי אפשרויות: או של-f(a) ול-f(c) יש ערכים הפוכים בסימנם, או של-f(b) ול-f(c) יש ערכים הפוכים בסימנם. האלגוריתם ימשיך לאיטרציה הבאה למרווח בין שני הערכים, שבהם הסימנים של הפונקציות שלהם הפוכים. אם f היא פונקציה רציפה במרווח [a,b] ו-, אזי שיטת החצייה מתכנסת. למעשה, ניתן לחשב שגיאה מוחלטת לשיטה החצייה ברוב המקרים: לאחר n צעדים. במילים אחרות, השגיאה מתחלקת בשתיים בכל איטרציה, לכן השיטה מתכנסת באופן ליניארי (סדר ההתכנסות הוא 1). אבל השיטה מתכנסת באופן ודאי אם ל-f(a) ול-f(b) יש ערכים הופכיים. מכאן, שיטת החצייה יעילה פחות משיטת ניוטון-רפסון (מתכנסת לאט יותר), אולם בניגוד לשיטת ניוטון-רפסון, ההתכנסות בה מובטחת.
פסאדו-קוד
להלן הצגה של שיטה החצייה בקוד פייתון. הערכים ההתחלתיים של a ו-b חייבים להיות כך ש- (כמו שנדרש למעלה). המשתנה epsilon מגדיר כמה מדויקת תהיה התוצאה.
קוד ב-Java
על מנת שהתוכנית תקבל כקלט כלל העתקה של פולינום ניתן להגדיר לשם הנוחות מערך חד־ממדי factor[] בגודל n-1 ומשתנה var כך שיתקיים   וכך נגדיר את הפולינום p(x) ואת הפעולה f
פלט התוכנית
נריץ את התוכנית עבור הפולינום. יש לשים לב שככל שנריץ את התוכנית מספר רב יותר של איטרציות כך למעשה נגיע לקירוב טוב יותר. בתוכנית הנ"ל ההרצה מתבצעת 40 פעמים. והקירוב המרבי שקיבלנו הוא:.
דני גולד
דניאל (דני) גולד (נולד בשנת 1962) הוא ראש מפא"ת ותת-אלוף במילואים בצה"ל. בנוסף, ממלא את תפקיד ראש המרכז הטכנולוגי הלאומי למלחמה בקורונה במשרד הביטחון.
ביוגרפיה וקריירה
בין היתר היה גולד אמון על פיתוח מערכת היירוט כיפת ברזל, וחתר לפיתוחה המהיר אף טרם אישור הפרויקט (מבקר המדינה מתח ביקורת על כך). על פועלו זכה בספטמבר 2012 בפרס ביטחון ישראל. בנוסף לכך זכה 4 פעמים בפרס מפקד חיל האוויר. בשנת 2014 סיים את שירותו בצה"ל בדרגת תת-אלוף, והקים את חברת "גולד מו"פ טכנולוגיה ויזמות".
באפריל 2016 מונה על ידי שר הביטחון משה יעלון לראש מפא"ת, ונכנס לתפקידו ביוני 2016.
במרץ 2020 הקים את המרכז הטכנולוגי הלאומי למלחמה בנגיף הקורונה, בהובלת מפא"ת תוך רתימת התעשייה הביטחונית, התעשייה האזרחית, צה"ל, חברות הזנק וגורמי אקדמיה בשיתוף פעולה של משרד הבריאות, בתי החולים, קופות החולים המועצה לביטחון לאומי, המוסד וגורמים נוספים, למציאת פתרונות בנושא הנגיף בתחומים מגוונים. הצוותים שהוקמו הביאו ליישום מספר רב של טכנולוגיות.
ביוני 2014 הוענק לו תואר עמית כבוד מהמרכז האקדמי רופין.
לגולד שני תוארי דוקטור מאוניברסיטת תל אביב - בהנדסת אלקטרוניקה ובמנהל עסקים (התמחות בניהול טכנולוגיה). ב-2015 נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
חיים אישיים
גולד נשוי ואב לשתיים.
קרב אז'נקור
קרב אז'נקור נערך ב-25 באוקטובר 1415 בצפון צרפת, כחלק ממלחמת מאה השנים בין הצבא האנגלי (תחת פיקודו של המלך הנרי החמישי) לבין הצבא הצרפתי (תחת פיקודו של הקונסטבל - ראש הצבא הצרפתי בימי הביניים - שארל ד'אלברה). הקרב הביא ליצירת עליונות אנגלית במלחמה ולשליטה אנגלית בצרפת במידה שלא הייתה כמותה לפני הקרב או אחריו. הייתה זו נקודת השפל הנמוכה ביותר שאליה הגיעו הצרפתים במלחמת מאה השנים, אך יורשיו של הנרי החמישי לא השכילו לשמור על היתרונות, שהקנה להם הניצחון, ובשנים שלאחריו שב העם הצרפתי והשיג את עצמאותו ואת איחודו הפנימי הודות למפעלה של ז'אן ד'ארק.
רקע היסטורי
התביעה האנגלית לריבונות בשטח צרפת החלה עוד בימיו של הנרי השני ששלט בממלכה אדירה, אשר ממלכת אנגליה היוותה אך חלק ממנה. המחוזות אנז'ו, מאן וטורן נחשבו לנחלת המלך האנגלי במשך עשרות בשנים. באופן היסטורי ראו מלכי אנגליה בענייניה של צרפת כר להישגים וכיבושים. הסחר האנגלי בצמר, שהיווה עמוד תווך בכלכלת אנגליה, שיווע לשוקי חוץ, ואלו נמצאו בצרפת ובשטחי השפעתה בארצות השפלה. צרפת, כנועה ומושפלת, היוותה ערובה להצלחתו של הסחר האנגלי ללא תחרות של ממש. הוויכוח עתיק היומין, מי כפוף מבחינה פיאודלית למי, מלך צרפת או מלך אנגליה, הפך במרוצת השנים לעילה לפלישות אנגליות חוזרות ונשנות אל שטח צרפת. היה זה ניצחונו המזהיר של אדוארד השלישי בקרב קרסי בשנת 1346, אשר הראה כי הצבא הממושמע, אשר פועל תוך שיתוף פעולה בין החיילים הפשוטים והאבירים, יכול להביס צבאות גדולים ממנו.
הנרי החמישי עלה לשלטון בנסיבות שאינן מאירות פנים. אביו, הנרי הרביעי, היה למלך לאחר שהדיח את המלך החוקי, ריצ'רד השני, והמית אותו בסתר. תקופת מלכותו של הנרי הרביעי הייתה נגועה במאבק מתמיד אל מול גורמים שונים, שאיימו על מעמדו, כאשר בסוף ימיו התעמת עם בנו, הנרי החמישי. מורשתם של הנרי הרביעי, וקודמו ריצ'רד השני, הייתה אי שקט מדיני וחברתי עמוק וערעור על מוסד המלוכה. הנרי החמישי עלה לשלטון ללא עוררין של ממש, אך ברור כי לו היה מדובר באישיות חלשה יותר היו מגיעות עד מהרה תביעות לכס, מהסוג שהביאו על בנו חסר המזל הנרי השישי את האסון של מלחמות השושנים. ואכן, קשר בראשותו של בן דודו של הנרי החמישי, אדמונד מורטימר, דוכא מספר חודשים לאחר עלותו לכס המלוכה.
לכל אלו היה פתרון בדוק - מסע כיבושים בחוץ לארץ, מסוג זה שהביא לאבי סבו של הנרי, אדוארד השלישי, את תהילתו. מבחינה כלכלית קיווה הנרי להשתלט על שטחים בצרפת על מנת להגדיל את הרווח מגביית המסים וכן לנסות לשבות אצילים צרפתים רמי מעלה בתקווה לקבל כופר נפש גבוה תמורת שחרורם (מנהג נפוץ באותה תקופה). הנרי קיווה גם לחקות את מנהג הוויקינגים אשר סחטו כסף רב מאנגליה בתמורה להפסקת הפלישות היבשתיות. העילה המיידית למלחמה הייתה סכסוך בין דוכסי אורליאן ודוכסי בורגונדי, אשר רבו על השליטה במלך צרפת חסר הדעת, שארל השישי. בסמוך לפלישת הנרי לצרפת נראה היה כי הבורגונדים עלולים להפסיד במאבק, ולפיכך פנו אל הנרי, שהכירו בו כמלכם, והפצירו בו להגיע לצרפת ולבסס את "זכויותיו החוקיות". הנרי נענה לבקשה.
פנייתם של הבורגונדים לא הייתה בגידה, כי לפי האתיקה של הימים ההם, המושג "מדינה" היה נזיל וברוב המקרים האצילים הבכירים דרשו עצמאות מלאה מהמלך ואף מרדו נגדו כאוות נפשם.
מסעו של הנרי לקאלה
הנרי נחת עם צבאו בצפון צרפת ב-13 באוגוסט 1415 והחל במצור על עיר הנמל ארפלור. המצור נמשך זמן רב מן הצפוי, העיר נכנעה ב-22 בספטמבר והצבא האנגלי נשאר במקום עד 8 באוקטובר. היות שהחורף עמד בפתח החליט הנרי לנוע לכיוון קאלה, עיר הנמל היחידה שהייתה אז בשליטת האנגלים, על מנת לתגבר את צבאו, שנפגע ממחלות במהלך המצור ולהתכונן לעונת הקרבות של 1416.
במהלך המצור על ארפלר הצליחו הצרפתים לאסוף צבא גדול תחת פיקודו של ד'אלברה. הצבא הצרפתי נפרש בפיקחות בין ארפלר וקאלה ובכך חייב את הנרי להתעמת מולו חזיתית כאשר צבאו נמצא בנחיתות מספרית, מוראלית ולוגיסטית.
ערב הקרב מנה הצבא האנגלי כ-5,900 לוחמים כאשר מולם ניצבים 25,000 חיילים צרפתים. לצבא האנגלי, המצוי עמוק בתוך שטח האויב, לאחר חודשים של מצור, שגבו את מחירם בהרוגים, פצועים וחולים, לא הייתה כל ברירה. חייבים היו לפרוץ את הדרך לקאלה בכח.
ההקדמה לקרב
שדה הקרב היה מעבר צר באזור מיוער בין הכפרים א'זנקור וטראמקור, הצבא הצרפתי נערך במורד הדרך ובכך ניתק את הנתיב לקאלה. שני הצבאות חנו במרחק של פחות מקילומטר האחד מהשני, כאשר בתווך נמצא שדה, שנחרש בסמוך לקרב. המרחב בין העצים במקום בו חנה הצבא הצרפתי היה כ-1,200 מטרים כאשר הוא הולך ומצטמצם במעלה הדרך לכדי 900 מטרים. לנתוני שטח אלה הייתה משמעות טקטית רבה בכך שהמרחב המוגבל מנע מהצבא הצרפתי לנצל את עדיפותו המספרית בנקיטת תמרוני איגוף ולפיתה.
את הלילה של 24 באוקטובר בילו שני הצבאות בהמתנה זה מול זה. לצבא האנגלי מחוסר האמצעים לא היו אמצעים להסתתר מהגשם העז, שירד לאורך כל הלילה. אותו גשם, שמן הסתם דכדך את החיילים האנגלים, היווה ביום הקרב גורם מכריע שיוביל לניצחונם.
הצבא האנגלי נפרש לאורך קו אחד ללא כוחות עתודה. האגף הימני הופקד תחת פיקודו של אדוארד מנוריץ', דוכס יורק, המרכז הונהג על ידי המלך בכבודו ובעצמו והאגף השמאלי הופקד בידי לורד קמויס. הכח האנגלי הועמד בעומק של ארבע שורות כאשר הקשתים האנגלים בעלי הקשתות הארוכות ניצבים באגפי גדודי חיל הרגלים. האבירים ירדו מסוסיהם ותגברו את המערך הרגלי, פרט לכמה פלוגות של אבירים שנשארו רכובים על סוסיהם והגנו על האגפים. ישנה תאוריה כי חלק קטן מהקשתים נשלח לשולי היער, לצד הכפר טראמקור, לאחורי הצבא הצרפתי על מנת לזרוע בלבול ולגרום לריתוק כוחות צרפתיים. הרשומות האנגליות מוכיחות קיומו של כח זה.
הצרפתים נערכו בשלושה קווים כאשר השניים הקדמיים הורכבו מחיילים רגליים והשלישי מפרשים כבדים עטויי שריון לוחות חדיש. פרשים כבדים הוצבו גם באגפי הקו הראשון, 1,600 מהם תחת פיקודו של הרוזן ונדום מימין וכ-800 משמאל תחת פיקודו של קלינט דה בראבנט. בין השורה הראשונה לשנייה הוצב כח קשתים החמוש בקשתות אופקיות וקשתות ערב. באגף מאחורי הכח הצרפתי הוצב תותח שלא היה אפקטיבי במהלך הקרב.
היות שהצבא הצרפתי הורכב ברובו מאצילים תאבי תהילה, נוצרה מהומה כאשר כל שליט ביקש לקדם את כוחו לקו הראשון ולהניף בו את דגל המשפחה. תחרות הכבוד גרמה לעומס רב על הקו הראשון, אשר הפך, בסופו של דבר, את הקו הראשון והשני לאנדרלמוסיה של כוחות לא מתואמים הנלחמים על מיקומם.
הצבאות שהו בהמתנה ארוכה החל משעות הבוקר המוקדמות עד לשעה אחת עשרה בצהרים. כשהצבא הצרפתי מחכה לכוחות תגבור רבים, ומצפה מהאנגלים לנוע ראשונים ולסכן את הכוחות הדלים ממילא (או, כדברי אציל צרפתי, לא להילחם ולמות ברעב), הנרי החליט לתקוף.
החלטה זו, לנוע אל מול כח שגודלו פי ארבעה לערך, והוא במצב לוגיסטי עדיף בהרבה, היא שהופכת את קרב אז'נקור לתופעה ייחודית בתולדות הצבא האנגלי, ולאבן פינה במורשת הקרב האנגלית. החלטתו של הנרי הייתה לסכן הכול - אותו אישית ואת כל אנשיו - בהימור של "הכל או לא כלום". על פי מחזהו של ויליאם שייקספיר הנרי החמישי, משהביע אחד מהמפקדים את משאלתו כי היו עמם עוד עשרת אלפים איש מאלו היושבים בטל באנגליה, ענה לו הנרי באלו המילים:
אומצה
אומצה (או סטייק; מנורדית עתיקה דרך האנגלית: steak לצלות) היא נתח בשר, בדרך כלל בשר בקר, הנצלה בחום גבוה. שיטות הצלייה מגוונות - הנפוצה ביותר היא צלייה במצלה (גריל). ניתן, אך פחות מקובל, לצלות אומצות גם בתנור. אומצה ניתנת גם לטיגון במחבת כבדה העשויה ברזל, נחושת או פלדה פחמנית, שלושתן מתכות המצטיינות בקצב הולכת החום שלהן.
קרב אז'נקור
מהלך הקרב
הקשתים שחררו את המטח הראשון של כ-5000 חיצים בקצב של עשרה מטחים בדקה. ירד גשם של חיצים, אשר לא חדר את השריון הצרפתי הכבד.
לאחר מספר דקות של תוהו ובוהו במחנה הצרפתי, יצא הקו הראשון להסתערות בלתי-מתואמת. הפרשים פרצו קדימה תוך כדי שהם משאירים את החיילים הרגליים מאחור. הפרשים הכבדים, שנעו במהירות של כ-25 קילומטר לשעה, נדרשו לארבעים שניות לכסות את המרחק בינם לקשתים, פרק זמן בו ספגו מטח נוסף. השטח ההולך והופך צר ככל שהצרפתים התקדמו כלפי האנגלים גרם לפרשים להתנגש האחד בשני, מה שהוסיף לחוסר הסדר, ששרר בין כה וכה. הפרשים, שהגיעו לקו הקשתים, התנפצו על הכלונסאות המחודדים ולא הצליחו לפגוע באנגלים.
אומצה
כיום ישנן שיטות נוספות לבישול אומצה המאפשרות בישול מדויק יותר, ביניהן בישול סו-וויד, בו האומצה נעטפת באריזת ואקום בניילון ומושרת באמבט במים בטמפרטורה מדויקת, כך שלא ניתן לבשל את האומצה למידת עשיה הגבוהה מזו לה הטבח התכוון, ושיטת הצליה ההפוכה (מאנגלית: reverse searing) בה האומצה נצלת תחילה בחום נמוך בתנור או מעשנה (בין 110- 130 מעלות צלזיוס) עד שהגיע למידת העשיה הרצויה. שתי השיטות האלו נחשבות מדויקות יותר, אך גם דורשות יותר זמן וצליה קצרה בחום גבוה בסיומם על מנת להשחים את הבשר (תופעה המכונה תגובת מייאר).
קרב אז'נקור
מהלך הקרב
עתה החלו הפרשים לסגת אך נתקלו בקו החיילים הרגליים. נוצר שטח הריגה קלאסי, בו הכוחות הצרפתיים התבוססו בבוץ השדה החרוש, מפריעים האחד לשני להתקדם או לסגת, וסופגים מטחי חיצים ללא הפסקה. הקרקע רוויית הגשם הפכה לעיסת בוץ תחת פרסות הסוסים. כאשר הגיעו לבסוף הרגלים לקו הקשתים, הם אבדו כל סדר, רבים מהם היו פצועים והם לא שמעו להוראות מפקדיהם.
הרגלים התשושים לא הצליחו לשבור את הקו האנגלי וההתקפה התמוססה. במקביל, הארטילריה הצרפתית לא הופעלה בצורה יעילה ולא הצליחה לפגוע בכוח האנגלי.
אומצה
סוגי אומצות (בקר)
אומצות הנצלות בגריל או בתנור עוברות תהליך מהיר של צלייה. לפיכך, מרבית חלקי הבשר אינם מתאימים לסוג זה של בישול, שכן התוצאה תהיה בשר סיבי ובלתי לעיס. מכאן, שנתחים המיועדים לאומצות יילקחו מאיברים שאומצו פחות, כמו מותניים וצלעות (פילה, סינטה ואנטרקוט). חלקי הבשר שמתאימים לצלייה עוברים בדרך כלל תהליך נוסף של יישון שמשפר את איכותם על ידי ריכוך הבשר.
קרב אז'נקור
מהלך הקרב
עכשיו נתקל הכח הצרפתי בבעיה נוספת: החיילים הצרפתיים המשיכו לדחוף את חבריהם מאחור כאשר מקדימה מעדו הצרפתים בין גופות האדם והסוסים שהחלו להיערם בבוץ הסמיך. הקשתים האנגלים נהנו ממצב שבו יכלו בנחת לשחרר את חיציהם לתוך המהומה שלפניהם.
אומצה
סוגי אומצות (בקר)
הנתחים המתאימים להכנת אומצות הם:
יישון הבשר
להכנת אומצות משתמשים בנתחי בשר שהם שרירים במקורם. שריר יכול להתכווץ ולהתרפות לפי הצורך. לאחר השחיטה, כשאין עוד אספקת חמצן ומזון לתאים, מתכווצים השרירים. כדי להרפותם יש צורך בפירוק החלבונים אקטין ומיוזין, שהם הגורמים לכיווץ השריר.
קרב אז'נקור
מהלך הקרב
בינתיים התברר כי כוח רגלים צרפתי, בסיוע מספר אבירים, תקף את שיירת המטען בעורף הצבא האנגלי ולקח שלל את אחד מכתריו של המלך הנרי. הנרי היה מצוי במצב בעייתי, שכן ההתקפות הצרפתיות על חזיתו עדיין נמשכו, הקו השלישי של הפרשים הכבדים הצרפתים עדיין נותר ללא פגע, וכוח צרפתי נוסף פעל בעורפו של צבאו. בנוסף, הצבא האנגלי החזיק במספר רב של חיילים צרפתיים, שנפלו בשבי במהלך הקרב, ושמספרם עלה על כלל הכוח האנגלי, והיה חשש שהם יקומו כנגדו.
אומצה
יישון הבשר
יישון הבשר הוא למעשה תהליך מבוקר של ריקבון בטמפרטורה נמוכה, שנמשך מספר ימים עד שלושה שבועות, לפי סוג הבשר. לנתח פילה נדרשים מספר ימים כדי להתיישן, לנתח סינטה - כשבועיים, ולאנטרקוט - עד שלושה שבועות. תוצר הפירוק הוא נתח רך ומוכן לצלייה. תוצרי הפעילות של האנזימים המפרקים הם שנותנים לבשר בקר את הארומה והטעם האופייניים.