cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'רלד וילקינס
קריירה
בתחילה ג'רלד וילקינס שיחק בחמישייה הפותחת של הניקס, אך בעקבות הגעתם של הקלע ג'ון סטרקס בשנת 1990 והסמול פורווד אקסבייר מקדניאל בשנת 1992 שהיו לשחקנים נערצים על הקהל, עבר להיות שחקן ספסל. הוא הוכיח את עצמו במשחק ההגנה שלו ואת יכולת הקליעה שלו והפך לשחקן מעולה שעולה לשחק מהספסל, אך לאחר עונת 1991/92 נהיה לשחקן חופשי לאחר שהניקס לא ראו בו צורך ושיחררו אותו. ג'רלד נרשם לקבוצת הקליבלנד קאבלירס, שבאותה עת שיחקו בה כוכביה מארק פרייס, לארי נאנס וברד דוהרטי. הקאבלירס קיוו שווילקינס יהיה זה שיהפוך את הקבוצה למושלמת וישחק את משחק ההגנה הידוע שלו ובכך סוף סוף יוכלו לנצח את השיקגו בולס של מייקל ג'ורדן ואף כונה "עוצר מייקל" ("The Jordan Stopper"). אולם בשנת 1993, בוועידת חצי גמר המזרח, הבין וילקינס כי ההגנה שלו לא תועיל, ומייקל ג'ורדן לא הפסיק לקלוע למרות ששמר עליו ובכך הביך אותו וגרם לכישלון תוכניתם של הקאבלירס. מייקל ג'ורדן המשיך לקלוע ללא הרף במהלך כל סדרת חצי הגמר ובכך מצאו הקאבלירס את עצמם מחוץ לגמר. ג'רלד נשאר בקבוצה כמה שנים נוספות, אך נחלש בעקבות פציעות רבות, במיוחד בעונת 1994/95 אז לא שיחק כלל.
בשנת 1995, ג'רלד וילקינס נבחר בדראפט המורחב על ידי הממפיס גריזליס, והייתה זו לשנה גרועה במיוחד עבורו עקב פציעות. בעונה זו שיחק רק 28 מ-82 משחקים ששוחקו. שנה לאחר מכן חתם באורלנדו מג'יק כשחקן חופשי, והקבוצה ראתה בו שחקן אמין ומבטיח. בעונת 1997/98 החתימו אורלנדו מג'יק שוב את ג'רלד וילקינס הפעם על חוזה בסכום של $300,000. בשנת 1999 שודרג שכרו בשנית כאשר חתם על חוזה חדש לשלוש שנים בסכום כולל של 7 מיליון דולר. זאת הייתה השנה האחרונה שבה שיחק עם אחיו הבכור, דומיניק, בקבוצה, למרות שעבור שניהם מדובר היה בשנים הפחות טובות.
אלברט אילוז
אלברט אילוז (נולד ב-17 בינואר 1952) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלי; משחקני האופי הבולטים בישראל.
ביוגרפיה
אילוז נולד במרוקו בשנת 1952 לאב בעל מספרה ולאם עקרת בית. על ילדותו בעיר פאס במרוקו סיפר לקובי בן שמחון בריאיון לעיתון הארץ:
אחיו הבכור עלה לישראל לפניו ולחם בחיל השריון במלחמת ששת הימים. יום אחד ראה אלברט בירחון צרפתי תמונה מהמלחמה בישראל בה צולם אחיו הבכור על גבי טנק ברמת הגולן, ותמונה זו גרמה לו לרצות לעלות לישראל. בשנת 1968, כשהיה בן 16, עלה לישראל. לאחר שנה עלה גם אחיו הצעיר עם הוריו והמשפחה גרה ברובע ג' באשדוד.
בתחילה למד אילוז בפנימייה דתית, אך לא רצה להישאר שם ועבר לכפר הנוער ניצנים. בצה"ל התקבל ללהקה צבאית אך ויתר על כך לטובת שירות קרבי בסיירת נח"ל. לאחר הצבא למד משחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, אצל נולה צ'לטון ורנה ירושלמי.
קריירה בתיאטרון
החל משנת 1979 החל אילוז מופיע בתיאטרון. בין השאר:
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע - הפקות ישראליות
בשנת 1980 ערך אילוז את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בסרטה של עידית שחורי, "מעגלים של שישבת".
ב-1981 השתתף בדרמת הטלוויזיה שביים רם לוי, "אינדיאני בשמש".
ב-1982 גילם את אזולאי בסדרת הטלוויזיה שביים נסים דיין, על פי ספרו של אמנון שמוש, "מישל עזרא ספרא ובניו", וגילם טירון בצה"ל לצד משה איבגי בסרט הטלוויזיה של אורי ברבש "גבי בן יקר".
בין השנים 1983–1988 גילם את אלברט, טיפוס תמהוני בעל מבטא צרפתי בסדרת הטלוויזיה לילדים "רחוב סומסום".
ב-1987 גילם עבריין, לצד אשר צרפתי ויוסי גרבר, בסרטו של זאב רווח, "בובה".
ב-1989 השתתף בסרטו של אבי כהן, "אבא גנוב 2", שם גילם בחור המשחק ביליארד, והחל להשתתף בסדרת הטלוויזיה הקומית "שכנים", לצד גדי יגיל ועופרה ויינגרטן.
ב-1990 גילם בלש בתוכנית הטלוויזיה לילדים "מסיבת גן", וגילם את ג'קי, נהג המונית, לצד משה איבגי בסרטו של שבי גביזון, "שורו".
ב-1992 גילם שומר ראש בסרטו של גור הלר "מלאכים ברוח", לצד ענת עצמון, גילם את אלברט בסרטו של אורי ברבש "ללקק ת'תות", השתתף בסרטו של גידי דר, "אדי קינג", לצד שולי רנד ורונית אלקבץ, וגילם סַפָּר בסרט טלוויזיה שביים ברוך דינר, "האסיסטנט של אלוהים" - המתאר את הקשיים של אנשים עם לקות שכלית להשתלב בחברה.
ב-1994 גילם את משה, דודה של חלי (חנה אזולאי הספרי) בסרטו של שמואל הספרי, "שחור".
ב-1995 גילם את השוטר השכונתי בסרטו של שבי גביזון, "חולה אהבה בשיכון ג'", גילם את בראשי בסדרת הטלוויזיה שביימו דוד אופק ויוסי מדמוני, "בת ים - ניו יורק" וגילם את משה השחור בסדרת הטלוויזיה שביימו מתי הררי ואריק לובצקי, "תמונות יפואיות".
ב-1996 גילם את כהן, בעל המכולת, בקלטת הילדים שביימה רחל שיין ארגמן, "גומות החן של זוהר", על פי ספר בעל אותו שם מאת מאיר שלו.
ב-1997 גילם את מיכאל בסרטו של יוסי זומר, "אהבה אסורה".
ב-1999 גילם מובטל חולני בשם אדי בסרטו של גדעון קולירין, "צור הדסים", לצד דפנה רכטר, אורלי בן גרטי ודני שטג, והחל לגלם את מנהל הכלא אלברט אסולין בסדרת הטלוויזיה שביים חיים בוזגלו, "זינזאנה".
סימיו (מחוז)
סימיו (בסוואהילי: Mkoa wa Simiyu) הוא אחד מ-31 מחוזות טנזניה. המחוז משתרע על פני שטח של 23,807 קמ"ר.
אלברט אילוז
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע - הפקות ישראליות
בשנת 2000 גילם את סמי בדרמת הטלוויזיה שביים עמרי לוי, "איש השלג".
סימיו (מחוז)
מחוז זה, המחולק לחמש נפות, ממוקם בחלק הצפוני של המדינה וגובל במזרחו עם מניארה וסינגידה, בדרומו עם מחוז שיניינגה, מחוז מוונזה במערב ובמחוז מרה בצפון. המחוז נוסד בשנת 2012.
אלברט אילוז
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע - הפקות ישראליות
ב-2003 גילם את רוברט, אביו של שלומי (אושרי כהן), בסרטו של שמי זרחין, "הכוכבים של שלומי" ואת רחמים בסרט הטלוויזיה "הדמעות של אמסלם".
ב-2004 גילם את גרשון חבייה בסדרת הטלוויזיה "מיכאלה" ואת ועקנין בסרט "משהו מתוק" ושיחק בסרט "סיפור קיץ".
סימיו (מחוז)
נפות המחוז
בחמש הנפות קיימים כ-479 כפרים.
אלברט אילוז
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע - הפקות ישראליות
ב-2005 גילם את נחמיאס בסרטו של שמואל הספרי, "שושלת שוורץ". דיבב את דמות הרס"ר בסדרת האנימציה הקומית "מ.ק. 22". גילם את גרשון חביה בסדרת הטלוויזיה ״טלנובלה בע״מ״. באותה שנה השתתף בקלטת הילדים "חברים בכל מיני צבעים" המבוססת על שיריה של חנה גולדברג.
ב-2006 גילם את יעקב בוחבוט בטלנובלה "האלופה", את בן עמי בסרטו של שמי זרחין, "אביבה אהובתי", והשתתף בתוכנית הטלוויזיה "פפראצי" ששודרה ב-yes הטלוויזיה בלוויין.
סימיו (מחוז)
חקלאות
במחוז סימיו קיימים שלושה אזורים חקלאיים - האזור הכולל את בריאדי, בוסגה ואיטילימה, המתאפיין בגידולים כמו כותנה, תירס, דורה וקסאווה; האזור הכולל את מיאטו, בו כמעט לא קיימת חקלאות, והגידולים המעטים בו מופנים להאכלת חיות משק; והאזור הכולל את מאסווה, שמאופיין בגידולי תירס וכותנה.
אלברט אילוז
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע - הפקות ישראליות
ב-2007 גילם את צ'רניה ברק בסדרת הטלוויזיה "השיר שלנו", והשתתף בסרטם של עמנואל נקש וסטפן באליש, "סינדרום ירושלים - חומר למחשבה", לצד לירון לבו, לוסי דובינצ'יק וחיים זנאתי.
ב-2008 גילם את פיני בסרטו של עמוס קולק, "חסר מנוחה", גילם את מאיר בסרטם של שלומי ורונית אלקבץ "שבעה", לצד משה איבגי ויעל אבקסיס, וגילם את פקד זאבי בסדרת הטלוויזיה שביים שבי גביזון, "אבידות ומציאות".
ב-2009 גילם את ארמאן בסדרת הטלוויזיה "סוזנה הבוכייה", שביימו לנה וסלבה צ'פלין, על פי ספרה של אלונה קמחי, גילם את ביטון בסרטם של שרון מימון וארז תדמור "סיפור גדול"; השתתף לצד לירון לבו, שמיל בן ארי וריימונד אמסלם בסדרת הטלוויזיה התקופתית שביים חיים בוזגלו, "לחיות מחדש", ששודרה בערוץ 1 ומספרת את סיפורה של ספינת המעפילים הראשונה ממרוקו, וגילם את הרב מבורך בסרטו של מרקו כרמל, "הבית בפינת הרחוב".
ב-2010 גילם את יעקב מרציאנו בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד" (ב-2011 יצאה הסדרה "הכבוד של מרציאנו" שהייתה מבוססת על הסרט, וגם שם דמותו הופיעה).
ב-2011 גילם את סימו בסדרת הטלוויזיה "עספור", שיצרו גיא עמיר וחנן סביון, גילם את יצחק מזוז בסדרת הטלוויזיה "אורים ותומים", גילם יועץ משפטי בסרטו של יוסף סידר, "הערת שוליים", השתתף בסרטו של מרקו כרמל, "אחותי היפה" לצד משה איבגי, אוולין הגואל ונורמן עיסא.
בשנת 2014 שיחק בסרט הקולנוע "זינוק בעלייה" לצד השחקנים שלמה בראבא, עידית טפרסון, איתי טיראן, מלי לוי גרשון, רותם זיסמן כהן ואחרים. ב-2015 שיחק בסרט "הקפות.
ב-2018 השתתף בסדרה "שנות ה-80" ובסדרה "מלכות". בשנת 2019 הופיע בסדרה "סברי מרנן".
ב-2022 גילם את תפקיד הרב הצבאי הראשי היוצא בסדרה שישו ושמחו, ששודרה בכאן 11.
סרטים בינלאומיים
בין השאר, השתתף ב-1984 בסרטו של ג' לי תומפסון, "השגריר"; ב-1986 השתתף בסרטו של מנחם גולן, "מחץ הדלתא"; ב-1991 השתתף בסרטו של סם פירסטנברג, "מחץ הדלתא 3", בסרטו של טד פוסט, "מגן אנושי" ובסרט "לא בלי בתי". ב-1998 השתתף בסרט הטלוויזיה "הבריחה מערב הסעודית", לצד זאב רווח. ב-2006 השתתף בסרט "ג'יהאד!".
נסיכות אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים
נסיכות אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים (במקור אנהלט-צייץ-הוים) הייתה נסיכות גרמנית באימפריה הרומית הקדושה.
היסטוריה
לאחר שויקטור אמדאוס, נסיך אנהלט-ברנבורג, נפטר בשנת 1718, חולקה נחלתו בין בניו, ובנו השני לברכט, ייסד את נסיכות אנהלט-צייץ-הוים.
בשנת 1727 שונה שם הנסיכות לנסיכות אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים. בשנת 1812 נפטר פרידריך, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ללא יורשים, ובעקבות כך חזרה הנסיכות לאנהלט-ברנבורג.
נסיכי אנהלט-צייץ-הוים
שינוי השם לאנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים
נסיכי אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים
סופח לאנהלט-ברנבורג בשנת 1812
World of Tanks
World of Tanks (בתרגום חופשי לעברית: עולם של טנקים) הוא משחק מחשב מרובה משתתפים אשר פותח על ידי חברת Wargaming.net הבלארוסית, המתרכז סביב לוחמת טנקים ורכבי קרב משוריינים. במשחק נלחמות שתי קבוצות של טנקים אחת בשנייה במטרה לכבוש זו את הבסיס של זו, או לחלופין להשבית את כל הטנקים היריבים. המודל העסקי של המשחק הוא חינמי (free-to-play), בו לשחקן ישנה אפשרות לשלם תמורת מאפיינים ייחודיים.
פיתוח
פיתוח המשחק החל בדצמבר 2008, וב-30 בינואר 2010 שוחררה גרסת בטא (ניסיון) סגורה. הגרסה הרשמית שוחררה ברוסיה ב-12 באוגוסט 2010, ובאירופה וארצות הברית ב-12 באפריל 2011.
אף על פי שהמשחק שוחרר כבר ב-2010, המפתחת שלו Wargaming עדיין מעדכנת אותו על בסיס קבוע.
משחקיות
במשחק יש כמה מצבי משחק קבועים ומצב משחק נוסף שמשתנה אחת לכמה זמן. מצב המשחק המשוחק ביותר הוא קרב אקראי (random battle). במצב משחק זה שתי קבוצות של 15 שחקנים כל אחת, נלחמות אחת בשנייה במטרה לכבוש זו את בסיסה של האחרת או לחלופין להשבית לה את כל הטנקים. כל שחקן מתוגמל בסוף הקרב במטבעות המשחק ובנקודות ניסיון ע"פ תרומתו לקבוצה, ולפעמים גם ב"שטרות" (Bonds), ציוד, סימון, או ב"הדפסים כחולים" (Blueprints), אם תרומתו לקבוצה הייתה יוצאת מן הכלל. בסוף כל קרב יכול השחקן גם לקבל מדליה הניתנת על ביצוע משימות מאתגרות במהלך הקרב. שחקני הקבוצה המנצחת מקבלים תגמול גדול בהרבה משחקני הקבוצה המפסידה, זאת על מנת לתת למשתתפים מוטיבציה לנצח. המשחק גם כולל מספר משימות הנתינות לביצוע במהלך הקרב. משימות אלה כוללות מספר כללים וחוקים החייבים להתקיים בשביל להשלים אותן. בעת השלמת המשימה השחקן יתוגמל בפרס. לרוב מדובר בתוספות לטנק המסייעות במהלך הקרב. לדוגמה: מטף לכיבוי אש, ערכה לתיקון הטנק ועוד.
טנקים
במשחק ישנם מעל ל-330 רכבי קרב משוריינים, המחולקים לחמישה סוגים: טנק קל, טנק בינוני, טנק כבד, משחית טנקים, ותותח מתנייע המשמש כארטילריה. הרכבים מחולקים לעשר מדינות - גרמניה, ברית המועצות, ארצות הברית, בריטניה, צרפת, סין, יפן צ'כיה שוודיה ופולין. קיימים בנוסף טנקים בודדים תוצרת שווייץ והונגריה הם מחולקים ל-10 רמות שכל רמה נחשבת לטובה וחזקה יותר מהרמה שמתחתיה, על מנת להשיג טנק ברמה גבוהה יותר יש לשדרג את הטנק שקודם לו עד הרמה המבוקשת ולהשיג מספיק נקודות ניסיון ומספיק כסף על מנת לפתוח את הטנק הבא. לעיתים יש הנחות על הטנקים וניתן גם להשיגם באמצעות Blueprints.
המשחק מציג בתוכו טנקים משלהי תקופת מלחמת העולם הראשונה, דוגמת ה-רנו FT-17, ועד שנות ה-60 של המאה ה-20, אולם עיקר המשחק מתרכז סביב טנקים ממלחמת העולם השנייה.
מפות
במשחק יש 38 מפות, חלקן מקומות אמיתיים כמו פריז וחלקן מקומות שהחברה המציאה כמו ארלנברג. בכל מפה יש 2 מפקדות, מפקדת החברים,(הירוקה) ומפקדת האויבים (האדומה), ומטרת כל קבוצה להתקדם למפקדת האויבים תוך היתקלות באויבים בנקודות קבועות בדרך כלל.
ההתקדמות במשחק
כשמתחילים לשחק, לכל מדינה יש טנק מתחיל ברמה 1 ומשם השחקן יכול להתקדם ולקנות טנקים חדשים וחזקים יותר,  תוך שימוש בכסף המשחק, ובנקודות המשחק. ניתן גם לקנות שדרוגים לטנק באמצעות הדברים האלה כמו קנה חדש ומתקדם יותר, מנוע חדש זחל צריח ועוד. לכל מדינה ולכל סוג יש בדרך כלל כמה דרכים שונות להתקדם בטנקים. ככל שהטנק ברמה גבוהה יותר, הוא יקר יותר. אותו דבר לגבי השדרוגים בטנק ספציפי, גם הם בדרגות ויש דרכים שונות להתקדם בהם. כדי לקנות טנק חדש ומתקדם יותר, צריך להתקדם גם בשדרוגים שלו.לפעמים, אותם חלקי טנק כמו המנוע למשל, יכולים להיות בכמה טנקים, רק שבטנק אחד החלק יהיה המתקדם ביותר, ובטנק אחריו, הוא יהיה הכי ישן. על כל משחק מקבלים 5% נקודות בונוס, שמצטברות ויכולות לעזור לקנות דברים.
מודים
ניתן להוסיף למשחק מודים, שמראים לפני תחילת הקרב סטטיסטיקה של כל השחקנים, וככה ניתן לשער בקלות מי ינצח בקרב מבלי לנחש. בנוסף לכך, אם מסתכלים על טנק אפשר לגלות מידע לגביו- כגון משקל, נזק פוטנציאלי, עוצמת הפגז והחדירה המקסימלית. אבל המודים עלולים לתקוע את המחשב ולהוריד את הFPS.
דוכסות אנהלט-ברנבורג
דוכסות אנהלט-ברנבורג הייתה נסיכות באימפריה הרומית הקדושה, אשר בשנת 1806 הועלתה על ידי נפוליאון למעמד דוכסות, ומאוחר יותר התאחדה עם דוכסות אנהלט-דסאו-קתן ליצירת דוכסות אנהלט.
היסטוריה
נסיכות אנהלט הוקמה בשנת 1218 על ידי היינריך הראשון, נסיך אנהלט, בנו של ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה, על שם טירת אנהלט, בית מושבה של בית אסקניה ליד הארצגרודה. לאחר מותו של היינריך בשנת 1252 חולקה הנסיכות בין בניו; היינריך השני, נסיך אנהלט-אשרסלבן, ברנהרד הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג וזיגפריד הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט. בשנת 1315 מת אוטו השני, נסיך אנהלט-אשרסלבן, וברנהרד השני, נסיך אנהלט-ברנבורג טען לזכותו על הנחלה, אולם דודו אלברכט, בישוף הלברשטדט סיפח את הנחלות לתחומי בישופות הלברשטדט.
בנו הצעיר של כריסטיאן - פרידריך ייסד את נסיכות אנהלט-הארצגרודה בשנת 1635, שהתקיימה עד לשנת 1709. ויקטור אמדאוס, נסיך אנהלט-ברנבורג ירש את נסיכות אנהלט-פלצקאו בשנת 1665. עם מותו בשנת 1718 חולקה נחלתו בין בניו, ובנו השני לברכט, ייסד את נסיכות אנהלט-צייץ-הוים, אשר התאחדה עם אנהלט-ברנבורג בשנת 1812.
בשנת 1806 נתן נפוליאון מעמד של דוכסות לנסיכויות המשפחה, ובשנת 1815 אושר הדבר בקונגרס וינה. בשנת 1863 מת אלכסנדר קרל, דוכס אנהלט-ברנבורג ללא יורשים, ובעקבות כך אוחדו כל נחלות בית אנהלט לדוכסות אנהלט המאוחדת.
נסיכי אנהלט-ברנבורג (1396–1468)
סופח לאנהלט-דסאו בשנת 1468.
נסיכי אנהלט-ברנבורג (1603–1807)
הועלה למעמד דוכסות.
דוכסי אנהלט-ברנבורג (1807–1863)
איחוד נחלות בית אסקניה ליצירת דוכסות אנהלט.
קטאנה
קַטָאנַה (ביפנית: 刀) היא חרב יפנית ארוכה, אם כי בשפה היפנית המילה היא שם כללי לכל חרב, וגם לסכין.
כאשר דנים בקטאנה, לרוב הכוונה היא לאוצ'יגטאנה, החרב המסורתית שבה השתמשו הסמוראים – חרב מעוקלת, בעלת להב חד-צדדי וניצב ארוך המאפשר אחיזה בשתי הידיים, כיוון שמשקלה נע בין 1 קילוגרם עד 1.5 קילוגרם. אורך הלהב נע בדרך כלל בין 60 ל-80 סנטימטרים, אם כי היו חרבות קטאנה ארוכות יותר לשדה הקרב שנקראו אוגטאנה ("חרב ארוכה"). בדרך כלל הסמוראים חגרו את הקאטנה יחד עם ואקיזאשי (חרב יפנית קצרה). שילוב זה של שתי החרבות נקרא "דאישו" (daisho), וייצג את מעמדו החברתי של הסמוראי. הנדן של הקאטנה נקרא "סאיה" (saya). בדרך כלל מחזיקים את הקטאנה בשתי ידיים, אך ניתן להחזיקה גם ביד אחת, וחוגרים אותה כך שהלהב פונה כלפי מעלה. השימוש העיקרי בקטאנה לא היה בשדה הקרב - אליו הסמוראים יצאו חמושים ביומי (קשת יפנית) וביארי (חנית יפנית), בעוד החרב המעוקלת, שעיקולה משפר את יכולות השיסוף שלה אך מקשה עליה לחדור שריון, שימשה בעיקר כסמל סטטוס המסמל את מעמד הסמוראים כמו גם נשק להגנה עצמית בחיים האזרחיים.
הקטאנה פותחה ביפן במאה ה-14 והחליפה בהדרגה את חרב הטאצ'י (ביפנית "חרב גדולה") שדמתה לה במראה אך הייתה מעוקלת וארוכה יותר עם באורך 80 סנטימטר. פרט לגודל הן גם נבדלו באיכות המתכת ובאופן החגירה: הטאצ'י נחגרה כך שהלהבה פונה כלפי מטה. במהלך המעבר מהטאצ'י לקטאנה היו מקרים רבים בהם חרבות טאצ'י קוצרו והוסבו לחרבות קטאנה. ניתן לקבוע האם החרב חושלה כטאצ'י או כקטאנה לפי מיקום חתימת האומן שחישל את החרב ב-tang, בסיס הלהב שמושחל לתוך הניצב. על החתימה לפנות כלפי חוץ כשהחרב חגורה, ולכן אופן החגירה השונה של החרבות הוביל למיקום חתימה שונה.
תהליך חישול הקטאנה היה ארוך ומורכב ושוכלל לדרגת אמנות. הקטאנה מורכבת מפלדה ממספר סוגים: פי הלהב חושל מפלדה קשה המחזיקה חוד, בעוד שמעטפת הלהב חושלה מפלדה רכה וגמישה. שילוב זה יצר להב חזק וחד שיכל לעמוד בכוחות והמאמצים הנוצרים מחיתוך חומר קשה וספיגת מכות וזעזועים. הלהבים הטובים והאיכותיים ביותר, בידיהם של סמוראים חזקים ומיומנים, היו חזקים מספיק כדי לחתוך דרך קסדת הקאבוטו.
הקטאנה סימנה את מעמד הסמוראים עד רסטורציית מייג'י, שפגעה במעמד הסמוראי. אך החרב המשיכה לחיות בעולם אמנויות הלחימה, והיא מזוהה עם מספר אומניות לחימה, כגון קנדו, איאיידו ועוד. ישנם עדיין בתי ספר ללחימה המנסים לשמר את הקוריו (koryu - האסכולה העתיקה) של השימוש בחרב, ובהם עדיין מתאמנים בטכניקות לחימה עתיקות.
בעבר, על מנת לתרגל את השימוש בקטאנה, ביצעו סמוראים רבים טסוג'יגירי. במהלך האקט התאמן הסמוראי בקטאנה על עובר אורח תמים.
חווה עבדי
חווה עבדי (בסומלית: Xaawo Cabdi; בערבית: حواء عبدي; באנגלית: Hawa Abdi; 17 במאי 1947 – 5 באוגוסט 2020) הייתה רופאת נשים ופעילה למען זכויות האדם בסומליה. הקימה עמותה אשר מספקת מקלט, המיועד ברובו לנשים וטף סומליים ממלחמת האזרחים במדינה. הייתה מועמדת לפרס נובל לשלום בשנת 2012.
חיים אישיים
ד"ר חווה עבדי נולדה וגדלה בבירת סומליה, מוגדישו. אביה עבד בנמל העיר, ואמה נפטרה כשהייתה ילדה קטנה מאוד. בתור האחות הבכורה, היה עליה לגדל את ארבעת אחיה בתנאי עוני. כשהייתה בת 12 היה עליה להינשא לאדם המבוגר ממנה בהרבה שנים. נישואין אלו נגמרו בגירושין, אחרי מות ילדתה הראשונה כשהייתה תינוקת. חווה נישאה שוב בשנת 1973 לאדן מוחמד, אשר נפטר בשנת 2012.
לעבדי נולדו עוד שתי בנות ובן, שנהרג בתאונת דרכים. שתי הבנות האחרות גדלו להיות רופאות, וכיום הן ממשיכות לנהל את הכפר ואת הקרן שהקימה אמן. בתה, ד"ר דקו מוחמד, זכתה בשנת 2017 בפרס בל לנשים על ידי רשת המנהיגות האפריקנית.
עשייה
ד"ר חווה עבדי תמיד ראתה לנכון עזרה לאחר, ועשייתה הראשונה למען האחר הייתה לדוג דגים ואז לחלקם לילדי האזור הרעבים.
בשנת 1983 פתחה מרפאה בשטח השייך למשפחתה בפרוזדור אפגויה, בה סיפקה טיפול רפואי בחינם לכל תושבי האזור. תוך שנים ספורות המרפאה גדלה והפכה לבית חולים שלם.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים בסומליה בשנת 1991, החלה חווה לספק קורת גג חמה, אוכל ודאגה לכל עובדיה. תוך זמן קצר, הגיעו חברי ובני המשפחה של העובדים וגם להם סיפקה חווה הגנה. מספר האנשים להם עזרה ד"ר עבדי גדל, ובשנת 2012 אכסנה כ-90,000 פליטים (בעיקר נשים וילדים) בשטחה, שקיבל את השם "כפר חווה עבדי".
הכפר מקבל כ-40 משפחות ביום אשר מחפשות מקום בטוח למחיה. בכפר אין קבוצות, וכל אדם המגיע לכפר יודע שאם יחליט להשתייך לקבוצה או לשבט מסוים, אסור לו להישאר. בכפר הם מפתחים דמות חדשה, סומלית.
בשלב מסוים בחייה, מיליציות חמושות עצרו את ד"ר חווה עבדי במעצר בית. מאות נשים שחיו באזור וגם סומלים בכל רחבי המדינה הפגינו והראו תמיכה בה. כעבור ימים ספורים היא שוחררה, ועוצריה אפילו כתבו מכתב התנצלות.
בשנת 2013 הוציאה את ספרה "Keeping Hope Alive", (מוציא לאור: Little, Brown Book Group). המספר את סיפור חייה מנקודת מבטה.
קרן ד"ר חווה עבדי
מטרת הקרן היא להביא לזכויות אדם בסיסיות בסומליה דרך בניית מוסדות בני קיימא ברפואה, חינוך, חקלאות ויזמות חברתית.
חזון הקרן הוא לייצר קהילות מועצמות חברתית ואחריות לסביבה המחויבות לשמירה על שלום ארוך טווח בסומליה.
עבודת הקרן לא נשארה רק בתחומי שטחה של ד"ר עבדי, אלא הקרן מספקת שירותי בריאות, חינוך ועוד מספר שירותים גם לערים סמוכות. בנוסף, הקרן עורכת ניסויים בתוכנית לשיתוף חינוכי עם מחנכים במדינות אחרות שעברו קונפליקט פנימי.
תלמידים הלומדים בקרן לומדים על צדק, שוויון וגם חברותיות, משום שמנקודת מבטה של ד"ר עבדי הם המעלה הנעלה ביותר.
זוהי קרן א-פוליטית שאינה מחוברת או תלויה בממשלות, תנועות פוליטיות או קבוצות דתיות. הקרן היא כמובן ללא מטרות רווח, מקבלת את כספה מתרומות של ארגונים פרטיים ומסרבת לקבל תרומות ממשלתיות ותרומות ממוסדות ציבוריים סומליים.
בשנים האחרונות הקימה הקרן את בית הספר היסודי וואקאף - דיבלה ולאחרונה פתחה בו ספרייה ומעבדה, עם עזרה מקרן ההעשרה הגלובלית.
מרגרט ה. רייט
'''מרגרט ה. רייט (Margaret H. Wright'''; נולדה ב-18 בפברואר 1944) היא פרופסור למדעי המחשב ומתמטיקאית אמריקאית. הייתה ראש הפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטת ניו יורק, ונשיאת החברה למתמטיקה תעשייתית ויישומית (SIAM). התמחתה במיטוב (אופטימיזציה), אלגברה ליניארית ומדעי המחשב.
קורות חיים
מרגרט רייט נולדה בסן פרנסיסקו, וגדלה בהנפורד, קליפורניה ובטוסון, אריזונה – שם למדה בתיכון. בניגוד לשני הוריה, שהיו רופאים, היא עצמה נמשכה כבר מגיל צעיר לתחומים מתמטיים. בתיכון אהבה ללמוד מתמטיקה ואפילו התבלטה כטובה ביותר במקצוע זה בכיתתה. את התיכון סיימה ב-1960, כלומר בגיל 16.
לימודים ועבודה
תחילה, כשהלכה לאוניברסיטת סטנפורד לא ידעה מה ללמוד, אך שמעה שתואר במתמטיקה ומדעי המחשב יוכלו לעזור לה בהמשך החיים ויתנו לה יותר אפשרויות עבודה בעתיד. לכן את התואר הראשון עשתה במתמטיקה ואת התואר השני במדעי המחשב. בסיום התואר השני, רייט החלה לעבוד בתעשייה בחברת "גי טי אי סילבניה (GTE Sylvania)", המייצרת ציוד חשמלי. לאחר מספר שנים, חזרה לסטנפורד כדי לעשות את הדוקטורט שלה במדעי המחשב, כאשר מחקרה עסק באופטימיזציה. התזה שלה הייתה על שיטות מספריות לאופטימיזציה לא ליניארית מאולצת. כשסיימה את התואר השלישי ב-1976, נשארה באוניברסיטת סטנפורד כחוקרת במחלקה לחקר ביצועים עד שעברה למעבדות של חברת נוקיה בל ב-1988 – שם הייתה חלק מהצוות הטכני. בין השנים 1995–1996 כיהנה כנשיאת החברה למתמטיקה תעשייתית ויישומית ובשנת 1997 נבחרה לאקדמיה הלאומית להנדסה. בין השנים 1997–2000 היא הייתה ראש המחלקה לחקר מדעי המחשב במעבדות בל ובשנת 2001 התמנתה ליושבת ראש הפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטת ניו יורק. ב-2005 נבחרה לאקדמיה הלאומית למדעים.
עבודות ופרסומים
מרגרט רייט פרסמה ביחד עם פיליפ גיל ווולטר מורי, שני ספרים העוסקים באופטימיזציה:
בנוסף, פרסמה כמעט כ-50 דוחות טכניים בשביל אוניברסיטת סטנפורד ומעבדות נוקיה בל והייתה עורכת של כחמישה כתבי עת מדעיים.
אחד מפרסומיה בכתב עת היה על מהפכת שיטות הנקודה הפנימית באופטימיזציה וקישור השיטה של קארמרקאר לפתירה של בעיות ליניאריות, לשיטות הנקודה הפנימית. בפרסום דיברה על ההיסטוריה של הנושא, פיתוחים אחרונים ותוצאות.
גומר בן יפת
גֹּמֶר הוא דמות מקראית, בנו הבכור של יפת ונכדו של נח. .
השמות המוזכרים בפסוקים אלו הפכו ברבות הימים לשמות עמים וארצות. לדברי חז"ל, "גומר - זה גרממיא", וכן נראה מתוך נבואת יחזקאל.
השם "גומר" גם מתייחס לעם הנקרא ה"גימירי" על ידי האשורים או "קימירי" על ידי היוונים. הגימירי הופיעו לראשונה בקצווי גבולות ממלכת אשור זמן קצר לאחר גלות עשרת השבטים.
על פי המסורת, הארמנים הם צאצאיהם של אשכנז ותוגרמה, בני גומר. ראוי לזכור שבעבר הייתה ארמניה גדולה יותר, ושטחה כלל חלקים מטורקיה של ימינו. רבים סבורים שמקורו של השם טורקיה הוא תוגרמה.
אלמר גנטרי
אלמר גנטרי (באנגלית: Elmer Gantry) הוא סרט קולנוע משנת 1960 המבוסס על רומן בשם זה משנת 1927 מאת הסופר האמריקאי סינקלר לואיס.
כשפורסם הספר התעורר זעם רב בארצות הברית ובהרבה ערים הוא נאסר להפצה. כמרים ברחבי ארצות הברית גינו את סינקלר בדרשות בכנסיות והוא כונה כ"ידיד של השטן". הועלתה אף דרישה לאסור אותו והוא קיבל איומים על חייו. למרות זאת היה הספר לרב-מכר מיד עם הופעתו.
בתחילת הסרט מופיעה הכתובית: "לדעתנו תופעת ה"התעוררות" יכולה לעמוד במבחן הביקורת. התנהגותם של מנהיגי התעוררות אחדים שמה ללעג את האמונה והמנהגים המקובלים בנצרות הממוסדת. אנו מאמינים בחופש הפולחן של כל אדם על פי מצפונו, אך חופש הדת איננו היתר לניצול אמונתם של אנשים. עם זאת בגלל אפיו השנוי במחלוקת של הסרט, אנו מפצירים בכם למנוע מילדים המושפעים בקלות, לצפות בסרט זה".
בכרזת הסרט מעל תמונתו של ברט לנקסטר נכתב: "כולכם חוטאים...כולכם תישרפו בגיהנום..., אמור להם גנטרי...הצל אותם מחטא.. הולך אותם לגאולה..., דבר אתם על הכל - אבל לא על הוויסקי והנשים שלך".
רודריגו גולדברג
רודריגו אלחנדרו גולדברג מיירסחבסקי (בספרדית: Rodrigo Alejandro Goldberg Mierzejewski; נולד ב-9 באוגוסט 1971) הוא כדורגלן עבר צ'יליאני ששיחק בעמדת החלוץ.
אלמר גנטרי
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר:
רודריגו גולדברג
קריירה
גולדברג גדל באוניברסידד דה צ'ילה, קבוצת צ'יליאנית מובילה מעיר הבירה, סנטיאגו דה צ'ילה. בשנת 1989 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון ושיחק במדיה עד לשנת 1997, למעט בשנים 1992–1993 שבהן נדד ליריבה העירונית, סנטיאגו וונדררס.
אלמר גנטרי
תקציר העלילה
אלמר גנטרי (ברט לנקסטר) הוא סוכן נודד בעיירות. שתיין מהמר ורודף נשים החי מהיד לפה. הוא אוהב לספר בדיחות ולצטט משפטים מכתבי הקודש.
רודריגו גולדברג
קריירה
בשנת 1997 הגיע לישראל וחתם בקבוצת מכבי תל אביב תחת המאמן אברהם גרנט. גולדברג כבש חמישה שערים בחצי עונה אך איכזב, הושאל לאוניברסידד קתוליקה ונפצע במהרה.
אלמר גנטרי
תקציר העלילה
באחת העיירות הוא מבקר באוהל גדול בו מתקיים כנס התעוררות לחזרה בתשובה של "חוטאים" מפשוטי העם. על הכנס מנצחת האחות שרון פלקונר (ג'ין סימונס) מנהל הקבוצה הוא ביל מורגן (דין ג'אגר). אלמר מתאהב בה ומחליט להצטרף ללהקת המטיפים.
רודריגו גולדברג
קריירה
בשנת 2000, עם תום חוזהו הקודם ולאחר שחזר מהפציעה הקשה, שב גולדברג לקדנציה שנייה במכבי תל אביב, והפך לאחד השחקנים המובילים בקבוצה לאחר שהחליף בהרכב את פרנץ הורבאט שנפצע.
אלמר גנטרי
תקציר העלילה
הוא יוצר קשר עם אחות אחרת בלהקה, האחות רייצ'ל (פטי פייג') ומקבל דרכה מידע שהלהקה עומדת לעזוב לקנזס. הוא מתגנב לרכבת ובערמה מצליח להתיישב ליד האחות שרון ולנהל איתה שיחה קצרה. הוא מציע לשרון להופיע בכינוסי ההתעוררות והיא מסכימה. גנטרי מצטיין בנאומיו בהם הוא מאיים על החוטאים בגיהנום ושרון מאפשרת להם ישועה. ביחד הם צוות מצוין. הקהל נוהר וההכנסות גדלות.
רודריגו גולדברג
קריירה
גולדברג ציין את החזרה המחודשת שלו למדים הצהובים עם שער בדרבי נגד הפועל תל אביב שהחל חצי עונה מוצלחת בה כבש שמונה שערים. בין השאר הוא כבש צמד בניצחון 0–7 על בית"ר ירושלים בליגה, אך השער החשוב הגיע בגמר גביע המדינה נגד מכבי פתח תקווה. גולדברג כבש את השער הראשון בניצחון 0–3 וחגג תואר ראשון במדי הקבוצה.
בעונת 2001/2002 כבש גולדברג 19 שערים ב-46 משחקים בכל המסגרות, מתוכם 12 בליגה, 5 בגביע המדינה ו-2 בגביע אופ"א. מכבי תל אביב סיימה את העונה עם גביע שני ברציפות כאשר לגולדברג היה חלק משמעותי בזכייה, עם שלושער בניצחון 0–6 ברבע הגמר נגד עירוני קריית שמונה, וצמד בניצחון 1–5 בחצי הגמר נגד הפועל פתח תקווה.
אלמר גנטרי
תקציר העלילה
גנטרי שואף להתקדם ולהגיע לעיר הגדולה זנית (עיר דמיונית המופיעה בספריו של לואיס). לאחר מאמצים הוא מקבל את רשות ראש העיר וחלק מראשי הכנסיות. גם שם מצליחים גנטרי ושרון וההכנסות גדלות. שרון מצליחה להחזיר את השמיעה בעזרת ישו לאדם שאיבד אותה עקב טראומה נפשית.
רודריגו גולדברג
קריירה
בעונת 2002/2003 כבש גולדברג תשעה שערי ליגה, כאשר החשוב מכולם הגיע מול כ-38 אלף צופים באצטדיון רמת גן שהגיעו לחזות בדרבי התל אביבי בתחילת חודש מרץ. שער בודד של גולדברג בדקה ה-22 הכריע את המאבק בין שתיים מהמתחרות העיקריות לתואר האליפות. השער הזה התברר כאחד השערים החשובים ביותר באותה עונה, שכן בסיומה חגגו הצהובים אליפות דרמטית שהוכרעה במחזור הסיום על הפרש שערים.
אלמר גנטרי
תקציר העלילה
העיתונאי ג'יס לפרטס (ארתור קנדי) מפרסם כתבה על גנטרי ושרון ומציג אותם כחסרי השכלה בסיסית בדת המנצלים חולשה של מסכנים לעשות מזה כסף.
רודריגו גולדברג
קריירה
באוגוסט 2003 הודיע גולדברג על פרישה זמנית מכדורגל מקצועני לאחר שנכשל בניסיונות ההתאוששות מפציעותיו הרבות. בשנת 2005 הצטרף לסנטיאגו מורנינג, הקבוצה הרביעית שבמדיה שיחק מעיר הבירה של מולדתו, לאחר שזו עלתה לליגה הבכירה, ופרש כשנה לאחר מכן.
אלמר גנטרי
תקציר העלילה
ראש העיר רוצה לגרש את להקת המטיפים אך גנטרי סוחט אותו בכך שמאיים עליו בגילוי בתי הימור ושתייה השייכים לראש העיר.
רודריגו גולדברג
קריירה
גולדברג רשם 13 הופעות במדי נבחרת צ'ילה בשנים 1995–1997, שבהן כבש ארבעה שערים.
אלמר גנטרי
תקציר העלילה
גנטרי מחליט להשיב מלחמה. הוא פותח במתקפה נגד לפרטס ובמסע עממי נגד שתייה וזנות. ההמון הורס בתי מרזח ובתי בושת. באחד מבתי הבושת המותקפים פוגש גנטרי את הפרוצה לולו ביינס (שירלי ג'ונס). בעבר גירש אותה אביה הכומר כשתפס אותה ואת גנטרי במצב אינטימי. גנטרי נטש אותה והיא נאלצה לעסוק בזנות.
בכנס ההתעוררות לאחר פרסום התמונות בעיתון, מתפרע הקהל וזורק על גנטרי ביצים וחפצים. לולו הנוכחת במקום מזדעזעת ובורחת לבית הבושת שלה שם מנסה הסרסור שלה לחנקה כי לא קבל את הכסף. ברגע האחרון מגיע גנטרי למקום ומציל אותה. בתגובה הולכת לולו לעיתון ומתוודה כי גנטרי נקי מאשמה וכי היא אשמה שטמנה לו פח.
בסוף נראה גנטרי עם מזוודתו והתנ"ך השרוף של שרון. הוא מסרב לבקשתו של מנהל הלהקה להמשיך במופעי התעוררות והולך לדרכו.
מהפך מתח
מְהַפֵּךְ מתח (ממיר מתח) במעגלים אנלוגיים הוא מעגל חשמלי הממיר זרם ישר לזרם חילופין. בעבר מהפך מתח בסיסי הכיל סוללה חשמלית שהזינה סליל ראשוני של שנאי דרך מפסק שהופעל במהירות על ידי ויברטור אלקטרו-מכני (סוג של זמזם), הסליל המשני של השנאי תוכנן לספק את המתח הדרוש. מהפך מתח מסוג זה היה בשימוש במכוניות לשם הפעלת מקלטי רדיו שהופעלו על ידי שפופרות זאת לפני עידן הטרנזיסטורים, המהפך היה דרוש לשם הפעלת השפופרות במתח מסדר גודל של 150 וולט על ידי מצבר של 12 וולט.
היום מהפכי מתח פשוטים מכילים מתנד המפעיל טרנזיסטור, אשר קוטע את הזרם הישר הנכנס ויוצר גל מרובע. הגל המרובע מוזן לשנאי, כדי להביאו למתח הדרוש. במהפכים מתקדמים יותר נעשה שימוש בטרנזיסטורים חדשניים יותר או בתיריסטורים. השנאי גם מחליק את הגל המרובע, ועושה אותו דומה יותר לסינוסואיד.
מהפכי מתח יעילים יותר משתמשים בשיטות מיוחדות כדי לוודא שכבר לשנאי נכנס גל סינוסואידי, במקום להסתפק בהחלקה שמספק השנאי:
יישומים
יישום נפוץ למהפכי מתח הוא לבניית ממירי מתח שתפקידם המרת זרם ישר ממצבר לזרם חילופין, כדי להפעיל מכשירי חשמל ביתיים. במיוחד נפוצים ממירי מתח המתחברים לשקע המצת הנמצא בכל רכב, וממירים את מתח מצבר הרכב (12V DC) למתח ביתי (230V AC), וכך מאפשרים הפעלת מגוון מכשירים בעת שהייה ברכב או בשטח. שימושים עיקריים הם הפעלת ציוד עבודה (לדוגמה, מקדחה או רתכת) באזורים שאין בהם מתח חשמלי מתאים.
ממירי מתח משמשים גם בבתים ידידותיים לסביבה, שבהם מקורה של אספקת החשמל לא בחברת החשמל אלא באמצעות תאים סולריים המותקנים על גג הבית. רוב הלוחות הסולריים מספקים 12V DC, ומתח זה מומר באמצעות ממיר המתח למתח ביתי רגיל (230AC).
גבריאל מאן
ביוגרפיה
גבריאל מאן נולד בעיירה מידלברי (אנ'), ורמונט, בנם של אליס ג'ו איימיס, עורכת דין, ושל סטיבן סמית' מיק, פרופסור לסוציולוגיה.
מאן החל את הקריירה שלו כדוגמן מסלול מקצועי, ומאז הוא עבד עם מריו טסטינו לחברת GAP, והיה לפנים של חברת CP, עבד עבור סטיבן קליין, טיילר שילדס, מארק ג'ייקובס וקלווין קליין. מאן למד תקופה קצרה בבית הספר למשחק בית הבובות השכונתי שבניו יורק.
קריירה
החל את קריירת המשחק שלו בשנת 1995, כאשר לוהק לתפקיד מזערי בסרט "סטונוול" ובהמשך השנה שיחק בתפקיד הראשי בסרט הדרמה הלהט"בי "Parallel Sons" בתור סת', צעיר שמגלה את נטיותיו המיניות לאחר שנשדד על ידי צעיר אחר והשניים מפתחים מערכת יחסים מהוססת.
בשנת 1996 שיחק בתפקיד קטן בסרטה של מרי הארון "אני יריתי באנדי וורהול", המספר על חייה של ואלרי סולאנס ועל מערכת היחסים שלה עם האמן אנדי וורהול. שנה לאחר מכן התארח בסדרת הטלוויזיה הרפואית "ER".
בשנת 2011 החל לגלם את נולאן רוס בסדרת דרמה של ה-ABC "נקמה", בתור האקר מחשבים מיליונר שמשמש כבן ברית של אמילי (אמילי ואן קאמפ), עם גישה שחצנית וכישורים חברתיים ירודים. סיימה את שידוריה במאי 2015 לאחר 4 עונות מוצלחות, כאשר מאן כיכב בכולן. בשל כיכובו בסדרה, הוא הוחתם בסוכנות הדוגמנות DNA וגם בסוכנות הדוגמנות Next Models.
בשנת 2016 הצטרף לעונה הרביעית של סדרת הפעולה "ריי דונובן", בתור ג'ייקוב וולר.
בשנת 2019, מאן כיכב בתור ג'ייג' סקוט במיני-סדרת המתח של נטפליקס "השלכות" בכיכובה של רנה זלווגר.
פרינץ אויגן (סיירת)
הסיירת הכבדה פרינץ אויגן (Prinz Eugen) הייתה סיירת ששירתה בצי הגרמני במלחמת העולם השנייה. פרינץ אויגן הייתה הסיירת הכבדה השלישית שנבנתה בסדרת הסיירות הכבדות אדמירל היפר. כמו אחיותיה שקדמו לה, אדמירל היפר ובליכר, נבנתה פרינץ אויגן באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20. בעת תכנונה נודעה כ"סיירת J" (בגרמנית: Kreuser J). שדרית האונייה הונחה במספנות קרופ בקיל ב-23 באפריל 1936. האונייה הושקה ב-22 באוגוסט 1938 והוכנסה לשירות ב-1 באוגוסט 1940. עלותה הייתה 104.5 מיליון מארק גרמני. האונייה נחשבה בצי הגרמני כ"אונייה בת מזל"; האונייה השתתפה רק בשתי פעולות ימיות חשובות ושרדה עד תום המלחמה. לאחר המלחמה נלקחה האונייה כשלל והוכנסה לשירות בצי ארצות הברית, שם שימשה כאוניית מטרה בניסויים הגרעיניים במבצע פרשת דרכים. לאחר הניסויים נגררה לאטול קווג'לין וטבעה שם.
שם ומורשת
לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית ב-1938, גויסו כמה קצינים לשעבר בצי האימפריה האוסטרו-הונגרית לשירות בצי הגרמני. האונייה פרינץ אויגן נקראה על שם הנסיך אויגן מסבויה, שהיה ממצביאיה החשובים של האימפריה, וכאות הוקרה למסורת הימית של האימפריה לשעבר. כאות הוקרה למורשת זו הוענק הפעמון של אוניית המערכה טגטהוף, ששירתה בצי האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה. ארבעת צריחי התותחים של האונייה נקראו על שם ערים באוסטריה: גראץ, בראונאו, אינסברוק ווינה.
תחילת המלחמה
עוד לפני הפעלתה המבצעית של האונייה, כבר ספגה פרינץ אויגן פגיעה ראשונה: ב-2 ביולי 1940 נפגעה האונייה קלות מפצצה שהוטלה ממפציץ בריטי. שנה לאחר מכן, ב-23 באפריל 1941, נפגעה האונייה שוב, הפעם ממוקש ימי.
מבצע "תרגיל הריין" (ריינאיבונג, Rheinübung)
בתחילת אפריל 1941 קיבל האדמירל גינתר ליטיינס (Günther Lütjens) את הפיקוד על אוניית המערכה ביסמרק ועל הסיירת הכבדה פרינץ אויגן. ליטיינס היה מהאדמירלים המובחרים שבצי הגרמני; הוא קיבל את הפיקוד על השייטת לאחר שפיקד על הגיחה המוצלחת של סיירות המערכה שרנהורסט וגנייזנאו לאוקיינוס האטלנטי, מבצע "ברלין", גיחה שבה הטביעו 22 אוניות של בעלות הברית בתפוסה כוללת של יותר מ-130,000 טון. הפיקוד הגרמני החליט להפעיל את ביסמרק נגד השיירות הבריטיות, ואוניית השטח היחידה שניתן היה לשלוח יחד עמה בשלב זה הייתה פרינץ אויגן.
ב-21 במאי הגיע המידע על תנועותיה של ביסמרק לבריטים. הבריטים למדו על כך ממידע שהגיע דרך פענוחי אולטרה, מידע שהגיע מהצי השוודי (המידע דלף לבריטים), מהודעות שנשלחו על ידי תנועת המחתרת הנורווגית, ומצילומי אוויר. צי ים הבית (Home Fleet) של הצי הבריטי הפליג צפונה. מטרתה של ביסמרק הייתה ברורה, והשאלה הייתה רק באיזו דרך תבחר לנסות ולחדור לאוקיינוס האטלנטי. הבריטים שלחו סיירות למעברי הים ממערב וממזרח לאיסלנד, כדי לנסות ולגלות את האוניות הגרמניות. ב-23 במאי, בשעה 20:30 בערך, הבחינו הסיירות ספוק (Suffolk) ונורפוק (Norfolk) בשייטת הגרמנית במצר דנמרק. הן המשיכו לעקוב אחריהן מטווח בטוח ודווחו על מיקומן לאדמירליות הבריטית.
ביום ראשון, 24 במאי, בשעה 5:30 לפנות בוקר, לקראת יציאה ממצר דנמרק, גילו מכשירי ההאזנה של האוניות הגרמניות את נוכחותן של שתי אוניות אחרות באזור. כרבע שעה לאחר מכן כבר היו האוניות בטווח ראייה, ומאוחר יותר גילו הגרמנים שהמדובר בשייטת בריטית ובה אוניית המערכה הבריטית החדשה אה"מ פרינס אוף ויילס וסיירת המערכה אה"מ הוד.
ב-5:49 הורה האדמירל הבריטי, לנסלוט הולנד, לפתוח באש מטווח של כ-20 קילומטרים על האונייה הגרמנית המובילה, פרינץ אויגן, שזוהתה בטעות כביסמרק. לאחר כמה דקות זוהתה הטעות והירי עבר אל המטרה הנכונה, והאוניות הבריטיות החלו בתמרון שנועד לקרב אותן אל הגרמנים ואל המיקום הנוח ביותר מבחינתן. כשתי דקות לאחר מכן השיבו הגרמנים באש, אל עבר אה"מ הוד.
בשעה 6:00, כעשר דקות לאחר תחילת הקרב, ירתה ביסמרק את המטח החמישי שלה אל אה"מ הוד, מטווח של כ-15 קילומטרים. פגז אחד לפחות פגע באמצע האונייה. סילון עצום של אש עלה ממנה כלפי מעלה ולאחריו נשמע פיצוץ אדיר שבעקבותיו נבקעה האונייה הענקית לשניים. תוך שלוש דקות טבעו שני חלקיה, ורק שלושה מתוך 1,415 אנשי צוותה שרדו, וחולצו כשעתיים לאחר מכן בידי משחתת בריטית. האדמירליות הבריטית הגיעה למסקנה לאחר הקרב שהאונייה נפגעה במחסן התחמושת שלה. אה"מ פרינס אוף ויילס נאלצה לפנות לכיוון האוניות הגרמניות כדי לא להיפגע משרידיה של הוד, ונפגעה שוב מתותחיהן של האוניות הגרמניות; בשל פגיעות אלה, ותקלות מכניות שעדיין לא נפתרו (האונייה הבריטית הייתה עדיין בשלבי הרצה, ולא הייתה מוכנה לגמרי לפעילות) יצאו כמעט כל תותחיה מכלל פעולה. אה"מ פרינס אוף ויילס פנתה וניתקה מגע, תוך שהיא מניחה מסך עשן כבד כדי לחפות על נסיגתה; קפטן הביסמרק רצה להמשיך לרדוף אחרי אה"מ פרינס אוף ויילס ולהטביע אותה, אך אדמירל ליטיינס דחה את הרעיון; מטרתה של השייטת הגרמנית הייתה לפגוע באוניות הסוחר של בעלות הברית ולא להתעמת עם אוניות הקרב הבריטיות. הקרב נמשך פחות מעשרים דקות, ובמהלכו הצליחו הגרמנים להטביע סיירת מערכה אחת ולהניס אוניית מערכה שנייה - הישג חסר תקדים.
גם ביסמרק נפגעה בקרב, והיה ברור שבמצבה לא תוכל לבצע את משימתה המקורית של האונייה ללא תיקונים משמעותיים במבדוק. אדמירל ליטיינס החליט שעדיף להפנות את האונייה לסיינט נזייר שבצרפת, כדי להכניס אותה למבדוק הגדול שהיה שם.
הסיירות הבריטיות, יחד עם פרינס אוף ויילס, המשיכו לעקוב אחרי ביסמרק ופרינץ אויגן שנעו דרומה. ליטינס החליט לשחרר את הסיירת לפעולה עצמאית, כדי שלפחות אונייה זו תשיג הישג כלשהו נגד השיירות במשימה זו. הוא המתין עד שהאוניות נכנסו לערפל, ואז פנה באופן פתאומי צפונה ופתח באש על האוניות הבריטיות. הבריטים התפזרו כדי לא להיפגע, ובחסות האש התחמקה פרינץ אויגן. שלושה ימים לאחר מכן, ב-27 במאי, טובעה ביסמרק על ידי הצי הבריטי.
פרינץ אויגן נעה למפגש עם מכלית גרמנית, שתתדלק אותה בלב ים לקראת מבצעיה נגד האוניות הבריטיות. ואולם, בעיות מנוע שהתעוררו כפו על האונייה לפנות לכיוון צרפת, כדי להגיע לנמל לצורך תיקונים. האונייה הגרמנית חמקה בקושי מיחידות של הצי הבריטי שהיו עסוקות בחיפוש אחרי ביסמרק, והצליחה להיכנס לנמל ברסט ב-1 ביוני 1941. בנמל כבר היו שתי סיירות המערכה שרנהורסט וגנייזנאו, שהגיעו לנמל ב-22 במרץ לאחר גיחה באוקיינוס האטלנטי. חיל האוויר המלכותי הפציץ את הנמל בתדירות גבוהה, בתקווה להטביע את האוניות הגרמניות. חודש לאחר כניסתה של פרינץ אויגן לנמל נפגעה האונייה מפצצה בריטית, שפגעה בצד שמאל של האונייה, מאחורי הגשר. 60 מאנשי צוותה של האונייה נהרגו מהפגיעה.
מבצע "קרברוס"
לאחר אובדנה של ביסמרק איבד היטלר את אמונו בצי ואסר על מבצעים נוספים של אוניות שטח נגד השיירות. היטלר חשש מפלישה של בעלות הברית לנורווגיה, ולפיכך הורה להחזיר את אוניות המלחמה הראשיות לגרמניה. כדי לבצע זאת, היה על שרנהורסט, גנייזנאו ופרינץ אויגן להיחלץ מברסט ולשוב לגרמניה - מבצע לא פשוט, בהתחשב בטווח הקצר מבריטניה, שאפשר תצפיות רצופות על האוניות ויכולת תקיפה אווירית וימית עליהן. למרות כל הקשיים החל הפיקוד הגרמני להתארגן להחזרתן של האוניות, במבצע ששמו נקבע כ"קרברוס".
הפיקוד הימי סבר שנתיב החזרה הרצוי צריך להיות דרך האוקיינוס האטלנטי ומצר דנמרק, אך היטלר העדיף חזרה מהירה דרך תעלת למאנש. היו בכך סיכונים רבים; בנתיב זה היו האוניות תחת כיסוי מכ"ם בריטי וחשופות לכוחות ים ואוויר בריטיים לכל אורך הדרך, וכן למוקשים ימיים רבים שהונחו על ידי הבריטים. אולם, היטלר עמד על שלו. אוניות שולות מוקשים נשלחו לפנות את הנתיב, ספינות טורפדו עמדו הכן לליווי האוניות, והלופטוואפה הקצה מספר רב של מטוסים להבטחת כיסוי אווירי.
בליל 11 בפברואר 1942 יצאו שלוש האוניות הגרמניות מברסט, בליווי שש משחתות. הבריטים הופתעו, ולא ידעו על יציאתן של האוניות לים עד שעברו כמה שעות. על אף שגם הבריטים העריכו שהגרמנים יעברו בתעלה ולא דרך מצר דנמרק, הם סברו שהגרמנים ינסו לחצות את הקטע הצר ביותר בתעלה (מצר דובר) בלילה, כדי להימנע מסיכון; בפועל העדיפו הגרמנים לצאת בלילה כדי להפתיע את הבריטים, ולחצות את המצר בשעות היום. התגובה הבריטית לא הייתה מתואמת, והגרמנים הצליחו להגיע לווילהלמסהאפן ב-13 בפברואר בשעות הבוקר. על אף שמטוסים וספינות בריטיות לא הצליחו לפגוע בהן, נפגעו שרנהורסט וגנייזנאו בדרכן ממוקשים. שתי האוניות עברו תיקונים ממושכים, עד תחילת 1943.
הבריטים ראו ביציאתן של האוניות הגרמניות מברסט כישלון חמור, אולם בפועל הוסר האיום שהיוו אוניות אלו על התעבורה באוקיינוס האטלנטי. בבריטניה נקרא המבצע "The Channel Dash" - "המאוץ בתעלה".
פעילות מבצעית לאחר מבצע קרברוס
בפברואר 1942 הפליגה פרינץ אויגן לנורווגיה, כדי להיות בכוננות מפני פלישה אפשרית וכדי להוות איום על השיירות שהפליגו מבריטניה לברית המועצות. ואולם, ב-23 בפברואר נפגעה האונייה מטורפדו שנורה עליה מהצוללת הבריטית אה"מ טרידנט. ירכתיה של האונייה הגרמנית נפגעו קשות, אך היא הצליחה להגיע לנמל טרונדהיים, שם בוצעה בה עבודת תיקונים ראשונית. במאי 1942 חזרה פרינץ אויגן לקיל, לתיקונים, ויצאה משירות פעיל עד 16 בינואר 1943. לאחר התיקונים שבוצעו בה ניסתה פרינץ אויגן לשוב לנורווגיה פעמיים, אך בכל פעם חזרה לנמל לאחר שהתגלתה בידי מטוסים בריטיים.
פעילות בים הבלטי
החל מאוגוסט 1944 הופעלה פרינץ אויגן בים הבלטי, במטרה להפגיז מן הים את כוחות הצבא האדום המתקדמים, וכדי לסייע בפינוי פליטים גרמניים מערבה. ב-15 באוקטובר 1944, בערפל כבד, התנגשה האונייה בסיירת הקלה לייפציג וכמעט בקעה את האונייה הקטנה יותר לשניים. שתי האוניות נותרו תקועות זו בזו למשך 14 שעות, עד שהצליחו להפרידן. פרינץ אויגן תוקנה בנמל גדיניה (גוטנהאפן, ליד גדנסק), והמשיכה במשימותיה בהפגזת החופים ופינוי פליטים. ב-29 במרץ 1945 יצאה האונייה למסעה האחרון מגוטנהאפן לשווינמונדה, כשהיא נושאת קבוצה גדולה של פליטים. ב-8 באפריל הגיעה האונייה ליעדה. משם יצאה האונייה לקופנהגן, לשם הגיעה ב-20 באפריל. לא היה יותר דלק להנעת האונייה; זה היה יעדה האחרון ומשם לא הייתה יכולה לצאת. ב-8 במאי נכנעה האונייה לכוחות הצי הבריטי, אחת משתי אוניות השטח העיקריות האחרונות של הצי הגרמני שנותרו בסוף המלחמה.
לאחר המלחמה
ב-26 במאי עזבה פרינץ אויגן את קופנהגן, בדרכה לווילהלמסהאפן, כשהיא מלווה באוניות בריטיות. פרינץ אויגן הגיעה לשם ב-28 במאי, ושם נותרה במבדוק עד דצמבר. ב-5 בינואר 1946 הועברה האונייה לצי ארצות הברית. לאחר בדיקת האונייה ובחינתה, הוקצתה פרינץ אויגן לצי האוניות שנועדו לשמש כאוניות מטרה במבצע הניסויים הגרעיניים שערכה ארצות הברית, מבצע פרשת דרכים, שנערך באוקיינוס השקט. האונייה שרדה את שני הניסויים שנערכו - האחד, פיצוץ גרעיני באוויר מעליה, והשני, פיצוץ גרעיני מתחת לפני המים - אך רמת הרדיואקטיביות הגבוהה שלה מנעו את תיקונה. האונייה נגררה לאטול קווג'ליין, שם התהפכה וטבעה ב-22 בדצמבר 1946. ב-1978 נשלה מן המים המדחף השמאלי שבה, והוא נמצא היום באתר זיכרון בקיל.
בוינאקסק
בוינאקסק (ברוסית: Буйна́кск; בקומיקית: Шура או Tемирхан-Шура בפי היהודים נקראה גם טמיר חאן שורה) היא עיר ברפובליקת דאגסטן שברוסיה. בעבר התקיימה בבוינאקסק קהילה יהודית שהורכבה מיהודים הרריים מקומיים ומיהודים רוסים אשכנזים.
שם העיר
שמה המקורי של העיר הוא "טמיר חאן שורה".
לפי אחת הגרסאות, משמעות השם בשפתם של הקומיקים היא האגם של טימור. ההסבר לשם נעוץ במסורת, לפיה במקום זה ייסד בשנת 1396 המצביא טימור לנג מבצר, בעת מלחמתו בטוכטמיש. האגם עצמו נוצר רק במאה ה-19.
לפי הסבר אחר, מקור השם הוא דרגיני.
גאוגרפיה
בוינאקסק ממוקמת למרגלות רכס הקווקז הגדול, על גדותיו של נהר שורה-אוזן ואגם קומסומולסקוי, כ-40 ק"מ דרומית מערבית לבירת דאגסטן מחצ'קלה.
היסטוריה
האזכור הראשון של המקום הוא משנות ה-90 של המאה ה-16 ביומניהם של דיפלומטים מוסקבאים שהיו בדרכם לגאורגיה. באותה העת היה מדובר כפר קטן.
בשנת 1866 קיבלה בוינאקסק (בשמה אז, טמיר-חאן-שורה) מעמד של עיר כאשר גרו בה 7100 איש, מהם 5594 תושבי קבע. העיר הפכה להיות בירת מחוז (אובלסט) דאגסטנסקייה (דאגסטן של היום) באימפריה הרוסית, בערך משנת 1860 ועד ל-1917.
ב-1892 פרצה בעיר מגפת כולירה, אך בזכות פעולות שנקטו השלטות לשיפור הסניטציה, העיר לא ספגה אבדות רבות במגפה.
בין 1917 ל-1922 שימשה טמיר-חאן-שורה כבירתה של "הרפובליקה ההררית של צפון הקווקז", עד להשתלטות הסובייטית על הרפובליקה שהוביל לפירוקה.
אירועי טרור
ב-4 בספטמבר 1999 אירע בבוינאקסק פיגוע במסגרת פיצוץ בנייני הדירות ברוסיה. משאית ובה 2700 ק"ג של חומר נפץ פוצצה ליד בית מגורים בעיר. בפיצוץ נרצחו 64 בני אדם, מתוכם 23 ילדים, ונפצעו 146. שעתיים לאחר מכון זוהתה ונוטרלה משאית נפץ נוספת שהמתינה ליד בית חולים בעיר. ב-4 בספטמבר 2000 הוצבה במקום הפיצוץ אנדרטה לזכר חללי הפיגוע.
ב־21 בדצמבר 1997 תקפו מורדים צ'צ'נים בסיס צבאי בבוינאקסק. לאחר קרב יריות בן מספר שעות, שבו הונחלו לרוסים אבדות, נמלטו התוקפים כשהם לוקחים עמם כבנות ערובה מספר נשים שהיו במקרה באוטובוס שעבר במקום.
ב-8 באוגוסט 2006 אירע פיגוע משולב נוסף בבוינאקסק, כאשר כמה מכוניות תופת התפוצצו בו זמנית. התובע הכללי של העיר, ביטאר ביטארוב, נפצע קשה ומת מפצעיו לאחר זמן. כשעה לאחר הפיצוץ הגיע מהבירה מחצ'קלה שר הפנים של דאגסטן, אדילגריי מגומדטאגירוב ומכוניות תופת התפוצצו בסמוך אליו, אך הוא לא נפגע משום ששהה ברכב ממוגן.
מריוס פטיפה
מריוס פטיפה (בצרפתית: Victor Marius Alphonse Petipa; 11 במרץ 1818 - 14 ביולי 1910) היה רקדן בלט וכוראוגרף נודע, נחשב לגדול מומחי הבלט הקלאסי. היה המנהל הראשי של הבלט של תיאטרון מריאינסקי במשך 30 שנים. במהלך תקופה זו יצר הצגות בלט קלאסיות שבחלקן מוצגות עד היום. הצגות אלו נחשבות עד היום אבני בסיס של הבלט הקלאסי.
בוינאקסק
דמוגרפיה
העיר בוינאקסק היא בעלת אוכלוסייה מעורבת אתנית ודתית, ובה קבוצות מוסלמיות קווקזיות מקומיות, לצד רוסים נוצרים. בעבר חיו בבוינאקסק גם יהודים רבים (ראו להלן), אך מספרם כיום זניח.
מריוס פטיפה
השנים הראשונות
מריוס פטיפה נולד במרסיי במשפחה של שחקנית תיאטרון ומורה לבלט. ביחד עם משפחתו הוא נדד בין ערי אירופה בהתאם לשינויים בקריירת אביו. בשנת 1824 המשפחה התיישבה בבריסל. בעיר זו התחיל מריוס הצעיר ללמוד ריקוד ובגיל 9 התחיל להופיע. בהמשך המשפחה חזרה לצרפת ואביו קיבל תפקידי מפתח במספר תיאטראות. בשנת 1839 הם נסעו להופעות בארצות הברית והופיעו בברודוויי. הופעות אלו היו הופעות הבלט הקלאסי הראשונות בארצות הברית באותה תקופה, והן נחלו כישלון חרוץ. בשנת 1840 הופיעו מריוס פטיפה ואחיו בפריז.
בוינאקסק
דמוגרפיה
במאה ה-19 הייתה העיר מגוונת יותר מבחינה אתנית ודתית. בשנת 1866 חיו בה 5594 תושבי קבע (ו-1056 תושבי ארעי), מתוכם כ-63% רוסים (נוצרים פרבוסלבים), כ-13% עמים קווקזיים (מוסלמים), כ-7.3% יהודים, כ-6.5% פולנים (קתולים), כ-6% ארמנים (נוצרים ארמנים), כ-3% גאורגים (נוצרים גאורגים) וכמות זניחה של גרמנים (נוצרים פרוטסטנטים וקתולים). עם השנים הלכה ופחתה אוכלוסיית הלא-מוסלמים בבוינאקסק. על פי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2010, מנתה אוכלוסיית בוינאקסק 62,623 נפש. הרכב אוכלוסיית העיר הוא:
יהודים
בבוינאקסק התקיימו שתי קהילות יהודיות. האחת היא קהילה של יהודי ההרים המקומיים, והשנייה של יהודים אשכנזים שהגיעו ממערב האימפריה הרוסית. לפי המסורת של היהודים ההרריים, מוצאם הוא מגולי בבל שנדדו מבבל והתיישבו לבסוף גם בטמיר-חאן-שורה, אולם חוקרים מאוחרים מפקפקים במסורת זו. יהודים אשכנזים הגיעו לראשונה לעיר כחיילים בצבא האימפריה, בעת שהייתה מפקדה צבאית אזורית. הגירת יהודים רוסים לבוינאקסק התעצמה בשנות ה-80 ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-19, אך החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 הוגברו הגבלות על הגירה והתיישבות של יהודים ממערב האימפריה (יהודים אשכנזים) אל הקווקז, ומספרם הלך וקטן. במהלך המאה ה-20 מספרים של היהודים האשכנזים בבוינאקסק הוסיף לרדת.
מריוס פטיפה
השנים הראשונות
בשנת 1847 הוא קיבל הזמנה לתפקיד הרקדן הראשי בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג. הוא היה רקדן ראשי במספר הצגות והקריירה שלו נחלה הצלחה סבירה. בשנת 1848 הצטרף גם אביו אליו.
בוינאקסק
יהודים
ב-1855 קיבלו היהודים האשכנזיים בעיר רישיון להקמת בית ספר יהודי, כשאליהם הצטרפו גם יהודים הרריים. האשכנזים רצו שבנוסף לשפת הלימודים, רוסית, תילמד גם שפת היידיש, בעוד שיהודי ההרים התנגדו. לבסוף הוחלט כי שפת הלימוד תישאר רוסית, אך הטקסטים יתורגמו ליידיש. בנוסף, למדו בבית הספר עברית. בתחילת המאה ה-20 גברה השפעתם של הציונים שהתנגדו ללימוד יידיש, והיא הוצאה מחוץ לתוכנית הלימודים.
מריוס פטיפה
פטיפה ככוריאוגרף
בשנת 1860 הרקדנית הראשית של תיאטרון מריאינסקי רצתה לסיים את הקריירה שלה. פטיפה התבקש להכין הצגת בלט מיוחדת לאור האירוע. הוא הכין הצגה חדשה לבלט "בת פרעה" שהוצגה לראשונה ב-21 בינואר 1862 והצלחה הייתה בלתי הרגילה. במשך שנות ה-60 של המאה ה-19 הוא הכין מספר הצגות נוספות שעם הזמן נהפכו לקלאסיקה של הצגות בלט.
בוינאקסק
יהודים
לשתי הקהילות היו בתי כנסת נפרדים. בית הכנסת של העדה ההררית הוא קדום. הקהילה האשכנזית החלה לבנות את בית הכנסת בשנת 1863, והוא נחנך בשנת 1865, וב היה מקווה טהרה. לשתי הקהילות היה בית קברות משותף.
מריוס פטיפה
פטיפה ככוריאוגרף
בשנת 1886 לודביג מינקוס יצא לגמלאות. בשנת 1889 הנהלת התיאטרון בקשה מפיוטר איליץ' צ'ייקובסקי להלחין מוזיקה לבלט של פטיפה. הבלט החדש "היפהפייה הנרדמת" הוצג לראשונה ב-15 בינואר 1890, נחל הצלחה עצומה ונחשב לאחד הטובים בכל הזמנים. ההצלחה הייתה כה גדולה, שעד לשנת 1903 ההצגה הוצגה 100 פעמים.
בשנת 1892 פטיפה חלה ולכן לא היה יכול להכין הצגה נוספת על מוזיקה של צ'ייקובסקי - הבלט מפצח האגוזים. למרות המחלה, יודעי דבר טוענים שפטיפה היה מעורב ישירות בהכנות. למרות המחלה, הוא חזר לעבודה ובמהלך השנים הכין מספר הצגות נוספות.
בוינאקסק
יהודים
עליית יהודים מבוינאקסק (כמו מיתר ערי הקווקז) החלה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, ובפרט בתקופת העלייה הראשונה והעלייה השנייה. בין עולי בוינאקסק באותן שנים היו בני משפחת ניסנוב שהתיישבו בכפר תבור ובניהם יחזקאל, צבי ויהודה היו חברי השומר. יחזקאל נרצח בידי ערבים סמוך ליבנאל בשנת 1911. גם צבי בקר, ממייסדי בר גיורא והשומר, היה יליד העיר.
מריוס פטיפה
פטיפה ככוריאוגרף
בשנת 1893 צ'ייקובסקי נפטר והוחלט על הכנת הצגה מיוחדת לזכרו. סוכם לעלות על הבמה הצגה של אגם הברבורים - בלט שנכתב בשנת 1877 אך לא הוצג על במת תיאטרון מריאינסקי. ההצגה נערכה ב-27 בינואר 1895 ונחשבת לקלאסיקה של הצגות בלט.
בסוף המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20 פטיפה המשיך להעלות הצגות, לרוב גרסאות חדשות של הצגות שהוצגו קודם. בשנת 1898, בגיל 80 הוא העלה לבמה אחת ההצגות הגדולות שלו - בלט "ריימונדה" על מוזיקה של אלכסנדר גלאזונוב.
בוינאקסק
יהודים
בשנות מלחמת העולם השנייה הגיעו לבוינאקסק יהודים פליטים מאזורי הכיבוש הנאצי.
מריוס פטיפה
פטיפה ככוריאוגרף
ההצגה האחרונה שהוא עבד עליה במהלך שנת 1904 לא הועלתה לבמה. הוא יצא לגמלאות ובהנחיית הרופאים בשנת 1907 הוא עבר להתגורר חצי האי קרים. הוא נפטר בגיל 92 והוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
בוינאקסק
יהודים
ב-1945, לאחר שיהודי ההרים המקומיים הגישו בקשה לשלטונות הסובייטיים לרישום הקהילה, אושר להם על ידי הסובייט לענייני דתות במוסקבה לשוב להתפלל בבית הכנסת הישן. בית הכנסת עוד היה פעיל בראשית שנות ה-50.
מריוס פטיפה
מורשת
בשנת 1891 רבים מהבלטים של פטיפה הועלו על הנייר בשיטה מיוחדת להצגות בלט. העבודה נמשכה מספר שנים. במהלך העבודה השיטה שופרה בהדרגה. לאחר מהפכת אוקטובר האחראי על הפרויקט כולו, ניקולאי סרגייב, עזב את רוסיה עם כל המסמכים. בשנת 1921 הוא התמנה לבמאי של בלט בתיאטרון לאופרה ובלט בריגה. בעזרת הרישומים הוא הצליח לעלות על הבמה מספר הצגות. בשנת 1930 ההצגות הועלו על הבמה של תיאטרון בלונדון והם מועלים שם עד היום. בשנת 1969 הרישומים נרכשו על ידי ספריית אוניברסיטת הרווארד והם ידועים כ"אוסף סרגייב".