cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות אוסטרליה
הקהילה כיום
הקהילה היהודית באוסטרליה היא הקהילה היהודית הגדולה ביותר באזורי אוקיאניה ואסיה (למעט ישראל ורוסיה). הקהילה מתנהלת כמעט לגמרי כקהילה אחת עם הקהילה היהודית בניו זילנד בגלל הקרבה הגאוגרפית. ישנן כיום קהילות יהודיות בערים מלבורן, סידני, קנברה, אדלייד, פרת', בריסביין והובארט. הקהילה כיום, שרובה ממוצא אשכנזי, מונה בהגדרה רחבה כ-150,000 יהודים, ובהגדרה יותר מצומצמת באזור 100,000 יהודים.
בעיר מלבורן יש קהילה חרדית קטנה בשם 'עדת ישראל' הנאמדת בכ-300 משפחות. עד שנות ה-90 היה רב הקהילה הרב אלימלך אשכנזי (מגזע חסידות אלעסק). רב הקהילה עד 2018 היה הרב אברהם צבי בעק, חסיד ויז'ניץ. בית הכנסת המרכזי של הקהילה עומד בראשותו והוא בית כנסת חסידי בנוסח ספרד. בית כנסת נוסף, שהוקם על ידי ישיבת לייקווד ככולל אברכים, מתנהל בנוסח אשכנז, בית כנסת נוסף הוא של חסידי גור. הקהילה מאופיינת באחדות ובאחווה, כך למשל, חסידי סאטמר וחסידי בעלז (המונים עשרות מבני הקהילה) מתפללים בבית כנסת אחד. מלבד קהילה זו, ישנה קהילה חב"דית מתפתחת עם מוסדות חינוך רבים וכן ישנם שלוחי חב"ד ברחבי אוסטרליה, בעיקר בסידני. בין הרבנים החב"דים הבולטים נמנה משה גוטניק.
ישראלים באוסטרליה
אוסטרליה מהווה יעד מרכזי להגירה של ישראלים, במידה רבה בשל איכות החיים הגבוהה יחסית במדינה, וכן בשל מדיניות ההגירה האוסטרלית אשר מעודדת הגירת בעלי מקצועות נדרשים. בכל שנה מקבלים כמה מאות ישראלים מעמד של תושבות קבע אוסטרלית, שמהווה למעשה את השלב העיקרי הראשון בתהליך ההגירה לאוסטרליה.
קהילה זו משמרת במידה רבה את עצמאותה ואת זהותה הישראלית תוך שימוש יומיומי בשפה העברית, קשרים הדוקים עם ישראל, וקיום של ארגונים מקומיים של ישראלים באוסטרליה. בראשית 2011 הוקם ארגון הגג של הישראלים באוסטרליה (אי"א) שבין היתר מסייע לפעילות תרבות, עמד מאחורי הקמת מועדון עצמאי לעסקים ישראלים באוסטרליה ופעיל מול ממשלת ישראל וארגוני ישראלים אחרים בעולם.
האינטרנט מהווה כר פעילות נרחב ותוסס לישראלים באוסטרליה ומאפשר חיבור בין אלפי ישראלים במדינה לבין חברים ומכרים בארץ. למשל, אתר הבית של הישראלים באוסטרליה "אוסראלים", פורומים מקוונים דוגמת "אוזים" ותחת אתר האינטרנט של תפוז וקבוצות רבות ברשתות חברתיות (כדוגמת פייסבוק) ומקצועיות. מספר מרכזים קהילתיים פועלים בערים הגדולות כיוזמות של גורמים יהודיים (חב"ד, המועצה הציונית), עסקים ישראלים (מסעדות, בתי קפה ועסקים אחרים בעלי זיקה ישראלית מובהקת). בתחום התקשורת ניתן להזכיר את שידורי הרדיו של הרשת הממלכתית SBS בעברית בהובלת השדרנית הוותיקה ניצה לווינשטיין הנקלטים במלבורן ובסידני, כמה תחנות רדיו מקומיות במלבורן ודרך האינטרנט (3ZZZ ו-J-AIR) עם שידורים גם בעברית. מזה כמה שנים מודפס עיתון בעברית בשם Eתון שמופעל על ידי מתנדבים.
כיום ניתן למנות כבר דור המשך של ילידי אוסטרליה שהם ילדים ואף נכדים למהגרים ישראלים. בשנת 2003 נולדו באוסטרליה 53 תינוקות לאב ואם ילידי ישראל, 91 תינוקות לאם ישראלית ואב יליד אוסטרליה, ו-158 תינוקות לאב ישראלי ואם ילידת אוסטרליה. נתונים אלה מלמדים שהקהילה הישראלית באוסטרליה אינה מתבדלת - מרבית ילידי ישראל באוסטרליה מתערים במידה רבה באוכלוסייה המקומית, ובעיקר בקרב הקהילה היהודית. רבים מהישראלים באוסטרליה מקיימים קשרים הדוקים עם הקהילה היהודית המקומית הוותיקה, על אף אורח החיים השונה לעיתים.
מאפיינים דמוגרפיים
בשנת 1954 נרשמו לראשונה במפקד האוכלוסין האוסטרלי 1,526 ילידי ישראל שחיים במדינת ויקטוריה, מתוכם 40% נוצרים ו-37% יהודים. תוך 7 שנים הקהילה הישראלית בוויקטוריה גדלה ל-2,023, ומאז חלה האטה משמעותית בקצב הגידול שלה. בשנת 2001 נרשמו 2,716 ילידי ישראל בוויקטוריה, מתוכם 70% יהודים ו-13% נוצרים. חצי מילידי ישראל דיווחו כי הם מדברים עברית בבית, שליש דיווחו כי הם מדברים אנגלית ועוד 7% ערבית.
בעוד ב-1971, המקצועות העיקריים בקרב ילידי ישראל בוויקטוריה היו עבודות מלאכה ומסחר (14%) ומיעוטם עסקו באדמיניסטרציה וניהול (7%), בשנת 2001 נרשם כי המקצועות העיקריים היו מקצועות חופשיים, ניהול ואדמיניסטרציה, בעיקר בתחומי הנדל"ן והעסקים (26%), ומיעוט מקרב ילידי ישראל עסקו בעבודות מלאכה ומסחר (6%).
הגיל הממוצע של ילידי ישראל בוויקטוריה נשמר בסביבות ה-40 לאורך השנים 1954–2001. אולם במהלך השנים חלו שינויים במבנה הגילאים: בשנת 1954 קבוצת הגיל הגדולה ביותר הייתה של בני 15-19; בשנת 2001, לעומת זאת, קבוצת הגיל הדומיננטית הייתה של בני 50–54. נתון זה עשוי להצביע על כך שישראלים רבים יותר מהגרים כיום לוויקטוריה ללא ילדים. כמו כן, בעוד בשנת 1954 היה יחס שווה בין גברים ונשים, בשנת 2001 55% מילידי ישראל בוויקטוריה היו גברים.
ארגונים מרכזיים
הארגונים המרכזיים שקשורים בקהילת הישראלים בוויקטוריה הם "המרכז הישראלי", "המרכז שלנו" ו"בית ויצמן". כמו כן, הקהילה קשורה גם בארגוני-גג יהודיים בוויקטוריה כמו Jewish Community Council of Victoria, State Zionist Council, Woman International Zionist Organization (WIZO).
ליהדות אוסטרליה יש קשר עם מועצה אזורית הערבה התיכונה דרך שותפות ביחד של הסוכנות היהודית.
ברבי ושלושת המוסקטרים
ברבי ושלושת המוסקטרים (באנגלית: Barbie and the Three Musketeers) הוא סרט הנפשה ממוחשבת משנת 2009, המשמש כסרט ה-16 בסדרת סרטי ברבי. עלילת הסרט מבוססת על "שלושת המוסקטרים" מאת אלכסנדר דיומא האב.
הסרט יצא לאור ישירות לווידאו ב-15 בספטמבר 2009. הסרט לא דובב לעברית.
עלילה
קורין (שתפקידה משוחק על ידי ברבי) היא נערה כפרית החולמת להיות מוסקטרית בצרפת. היא נוסעת לפריז עם מכתב למיסייה טרוויל, קפטן המוסקטרים וחבר ותיק של אביה, בתקווה להתקבל כמוסקטרית.
אבל חיי המוסקטר אינם קלים בעבור קורין; עושים ממנה צחוק, ובמקום מוסקטרית, היא נשכרת כמשרתת בארמון. היא פוגשת בעובדות נוספות, שלוש בנות שחולמות גם הן להיות מוסקטריות: ויוסה, ארמינה ורנה. ביום העבודה למחרת, נופלת נברשת והשלוש מפגינות את יכולותיהן כמוסקטריות. קורין מוצאת אבן אודם, וחשוב מזה, היא מגלה שהנברשת הופלה.
משרתת זקנה בשם הלן שומעת את שיחתן ולוקחת אותן דרך מעבר סודי, שמוביל אל חדר אימון מוסקטרים ישן, ומסכימה לאמן את ארבעת הבנות להיות מוסקטריות אמיתיות. תוך זמן קצר, ובעזרתה של הלן, הארבע שולטות במיומנויות רבות.
יום אחד, בזמן שקורין מנקה את החלונות, היא רואה את הנסיך נתלה ממכונת התעופה שלו ורצה לעזור לו. הנסיך מודה לקורין ומתאהב בה. מאוחר יותר, היא מגלה שגם במכונת התעופה חיבלו, בדיוק כמו בנברשת.
לילה אחד, קורין, ויוסה, ארמינה ורנה מחליטות לחגוג את מיומנויות המוסקטרים שלהן ויוצאות אל הרחובות החשוכים והשקטים. הן נתקלות באדם ששולף לעברן סכין, וקורין מגלה שזו תואמת את אבן הרובי שמצאה ליד הנברשת שנפלה. הן מגלות במהרה כי אנשיו של יורש העצר מתכננים להגניב כלי נשק אל נשף המסכות ולהרוג את הנסיך. לבסוף, קורין וחברותיה חושבות על תוכנית מחוכמת שתאפשר להן להציל את הנסיך לואי מבן-דודו המרושע. הן מתחפשות ומתגנבות אל הנשף. הנסיך לואי מכתיר אותן כמוסקטריות מלכותיות. בסוף הסרט, קורין ושלוש חברותיו רוכבות על סוסים ואומרות "כולן בשביל אחת, ואחת בשביל כולן".
פרונטיר איירליינס
פרונטיר איירליינס (באנגלית: Frontier Airlines) היא חברה לטיסות חסך אמריקאית, שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של דנוור. שמה של החברה זהה לחברת תעופה שפעלה בנמל התעופה של דנוור בין השנים 1950–1986. החברה מקיימת טיסות למעל 100 יעדים בארצות הברית והמדינות השכנות.
היסטוריה
החברה נוסדה בפברואר 1994, במטרה לנצל את המחסור בטיסות בנמל התעופה של דנוור, שנוצר לאחר סגירת בסיס חברת קונטיננטל איירליינס בשנה הקודמת. החברה החלה את פעילותה בחודש יולי של אותה השנה באמצעות מטוסי בואינג 200–737, שהופעלו בין דנוור לערים בדקוטה הצפונית.
בתחילת שנות ה-2000 עבר צי המטוסים של החברה חידוש, ולשירות הוכנסו מטוסי איירבוס A318, איירבוס A319, ובואינג 300–737. באותה תקופה כבר נפרסה רשת הקווים של החברה לאורך כל ארצות הברית. בשנת 2005 הוציאה החברה את מטוסי הבואינג 737 האחרונים משירות, וצי המטוסים שלה עבר להתבסס על מטוסי איירבוס בלבד.
בשנת 2008 נקלעה החברה לקשיים כלכליים, ועברה תהליך של פשיטת רגל (צ'פטר 11), במסגרתו, נרכשה החברה על ידי חברת ההחזקות "ריפבליק איירוויז". בשנת 2010 אוחדה החברה עם חברת בת אחרת של ריפליק איירוויז - "מידווסט איירליינס", בשם של פרונטיר איירליינס.
בשנת 2013 נרכשה החברה על ידי חברת ההחזקות "אינדיגו פרטנרס", שהסבה את החברה לחברה לטיסות חסך.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לפברואר 2019:
Sounds Like a Melody
Sounds Like a Melody הוא שיר שבוצע על ידי הלהקה הגרמנית אלפאוויל. השיר שיצא בשנת 1984 היה חלק מאלבום הבכורה של הלהקה "Forever Young". הוא נכתב על ידי ברנרד לויד, מריאן גולד ופרנק מרטרס שהיו מייסדי הלהקה. השיר זכה להצלחה רבה במדינות אירופאיות ובדרום אפריקה. הסינגל הגיע לראש המצעדים באיטליה ובשוודיה והגיע למעמד של סינגל זהב בגרמניה.
ג'ייק סווירבול
'''לאון א. "ג'ייק" "צפרדע-השור" סווירבול (באנגלית: Jake Swirbul''', 18 במרץ 1898 - 28 ביוני 1960) היה פורץ דרך ותעשיין בתחום התעופה ונמנה בין מייסדי החברה גראמן איירקראפט אינג'ינירינג קורפוריישן.
סווירבול נולד ברובע יורקוויל שבמנהטן. בהיותו ילד עברה משפחתו לגור בלונג איילנד. את ילדותו העביר בכפר סאג הארבור וסיים שם את לימודיו בבית הספר. הוא למד באוניברסיטת קורנל עד שנת 1917, בה התגייס לצבא ארצות הברית.
בשנת 1924 נפגשו סווירבול ולירוי גראמן לראשונה, במסגרת עבודתם המשותפת בחברה "לואנינג איירונאוטיקל אינג'ינירינג" שבעיר ניו יורק, אחת מיני חברות רבות בתחום תעשיית המטוסים שהוקמו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
גראמן וסווירבול היוו צוות יעיל וניהלו במשותף את החברה. צורת ניהול כוח האדם והארגון של סווירבול התאימו והשלימו את כישורי התכנון והעיצוב של גראמן. וויכוחיהם נפתרו תמיד בצורה מקצועית ולעולם לא התפתחו לריבים של ממש. שניהם צלחו את השפל הגדול ואף גרמו לצמיחתה והתרחבותה של החברה בתחום הצבאי כמו גם בתחום האזרחי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה החברה פרחה והתקדמה מאוד. עיצובי המטוסים ומודלים רבים נמכרו גם לצבא בריטניה וצבא צרפת. סווירבול וגראמן חזו את העתיד להתרחש לאחר סיום המלחמה, ובעקבות הורדה משמעותית בקצב הייצור (שהיה המהיר ביותר מכל שאר החברות באותה התקופה) נותרה חברת גראמן היחידה שהמשיכה להרוויח מבין חברות לייצור כלי טיס בשנת 1946, גם אם פחות מקודם.
1960 הייתה שנת שיא בעבודתו של סווירבול: חברת גראמן החלה להיפתח לתעשיית רכבי החלל וזכתה במכרז על תוכנית ג'מיני ותוכנית אפולו, שבמסגרתה הונחת האדם הראשון על הירח וחזר בשלום. הוא מת ב-28 ביוני אותה שנה, בעקבות דלקת ריאות ולאחר שלקה באותה תקופה גם בסרטן המעי הגס. בלווייתו לקחו חלק אלפים מעובדי החברה. ספריית "סווירבול" באוניברסיטת אדלפי נושאת את שמו.
באבא ג'ון
באבא ג'ון הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת דרמה, בבימויו של יובל דלשד, שיצא בשנת 2015. הסרט זכה בפרס אופיר לסרט הטוב ביותר וייצג את ישראל בפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר, אולם לא העפיל למועמדות בקטגוריה.
הסרט עוסק במשפחת עולים ממוצא איראני, המנהלת משק חקלאי לגידול תרנגולי הודו. הסרט עוסק בקונפליקט בין אב המשפחה לבין בנו, המסרב להמשיך את מסורת המשק המשפחתי.
עלילת הסרט
העלילה מתמקדת בשלושה דורות למשפחה במושב חקלאי בדרום הארץ בו כל התושבים הם עולים מאיראן. למשפחה לול תרנגולי הודו אותו מנהל אב המשפחה יצחק (נוויד נגהבאן) הדורש מבנו בן ה-13, מוטי (אשר אברהמי), לקבל את העסק המשפחתי ולהמשיך בניהול הלול כפי שנדרש היה מיצחק לרשת את הלול מאביו.
אם המשפחה הפסיבית (ויז אליוט ספאבי) מנסה לגשר על הפערים הנוצרים בין בני המשפחה.
הקרנות בבתי קולנוע בישראל
על פי דו"ח שפרסם אמציה סמקאי, יו"ר עמותת "בצדק", במהלך שנת 2015 צפו בסרט זה 105,020 צופים, בבתי קולנוע ברחבי הארץ.
ברית יוסף יצחק
ברית יוסף יצחק הוא ארגון חסד יהודי בינלאומי העוסק במילת יהודים בכל גיל בחינם.
היסטוריה
הארגון הוקם בשנת ה'תשמ"ט על ידי ירון עמית בעקבות גל עלייה שהחל מברית המועצות. הרב עמית קיבל פנייה בבקשה לסייע בארגון שבע בריתות מילה עבור עולים חדשים, שהגיעו לישראל. הוא ערך מגבית בקבר יוסף, עבור תשלום לרופא ומימון לחדר ניתוח. לאחר כשבוע שוב התבקש לארגן בריתות וכך המשיך בארגון.
לארגון מוהלים ורופאים מומחים בכל העולם אשר מבצעים בריתות מילה לפי ההלכה היהודית. הארגון גם מבצע תיקוני ברית מילה שבוצעו שלא כהלכה, אל הארגון מופנים נימולים בכל גיל על ידי רופאים ומוהלים לשם ביצוע תיקון ברית.
בשנת תשע"ח הוציא הארגון את הספר "נפלאות הברית" המספר על הקמת הארגון וסיפורי ניסים שאירעו במסגרת פעילות ארגון 'ברית יוסף יצחק' שנקרא על שם רבי יוסף יצחק שניאורסון. בנוסף לכך הוציא הארגון את הספר "נפלאות הצדיקים" (שני כרכים), בו יש סיפורים על גדולי ישראל לפי ימי פטירתם. וכמו כן הוציאו את הספר "נפלאות הנשיאים", בו יש סיפורים על נשיאי חסידות חב"ד ועל גדולי החסידות הכללית (חלקים רבים מן הספר הם תמלול של שיעורים של הרב יצחק גינזבורג, הכוללים מספר סיפורים ומסודרים לפי הספירות).
Egypt Station
Egypt Station הוא אלבום האולפן ה-17 של פול מקרטני, שיצא ב-7 בספטמבר 2018. זהו האלבום הראשון של מקרטני המכיל חומר מקורי, מאז אלבומו New שיצא בשנת 2013.
האלבום, שהופק על ידי גרג קורסטין (פרט לשיר אחד, שהפיק ראיין טדר), חולק את שמו עם ציור של מקרטני מ-1988. שני שירים ראשונים מתוכו, "Come On to Me \ I Don't Know", יצאו כסינגל כפול ב-20 ביוני 2018. סינגל שלישי בשם "Fuh You", בהפקת ראיין טדר, יצא ב-15 באוגוסט 2018.
הקלטה
Egypt Station הוקלט באולפנים בלוס אנג'לס, בלונדון ובסאסקס. מקרטני החל לעבוד עם המפיק גרג קורסטין זמן מה לאחר שחרור אלבומו ב-2013, New, והזכיר את עבודתם מספר פעמים עד ההכרזה על צאת האלבום ב-20 ביוני 2018.
מקרטני הקליט גם שלושה שירים עם ראיין טדר. שניים מהשירים, "Fuh You" ו-"Nothing for Free", שוחררו באלבום. השיר "Get Enough" הוקלט גם עם טדר עבור האלבום, אך במקום זאת שוחרר ביום השנה החדשה של 2019 בתור סינגל ללא אלבום.
השיר "Back in Brazil" הוקלט באולפני KLB בעיר סאו פאולו.
תוכן
באלבום ישנם 14 שירים, בנוסף לשני קטעים אינסטרומנטליים בתחילתו ובסופו שייקראו "Station I" ו"Station II" בהתאמה. בין השירים באלבום מופיעים הסינגלים "I Don't Know" ו-"Come On to Me", השירים "Happy With you" ו-"People Want Peace", וכן יצירה מורכבת בשם "Despite Repeated Warnings" שמופיע בסוף האלבום.
יחסים מסוכנים (סרט, 1959)
הסרט הוא עיבוד מודרני לרומן, שעורר שערורייה רבתי עם צאתו, במרכזו תשוקתה של אשה אחת לפתות ולהשפיע על אחרים כנגד כוחה של אהבת אמת. ז'אן מורו משחקת בתפקיד ז'ולייט דה מרטו, אשת חברה המשפיעה על בן האצולה ואלמון (ז'ראר פיליפ) להיפגש ולפתות את מריאן (אנט ואדים). הסרט צולם בשחור-לבן, בסגנון הגל החדש בקולנוע הצרפתי ותאורו של הבמאי ואדים את מזימות מרטו וואלמון מפגישים בין ערכי החברה הצרפתית של סוף שנות ה-50 עם ערכי המאה ה-18.
אף שהסרט זכה לביקורות פושרות, הייתה זו הפעם הראשונה בה נחשפה השחקנית ז'אן מורו לקהל בינלאומי. סרטה המאוחר יותר ז'יל וג'ים הקנה לה מעמד של כוכבת קולנוע בינלאומית. ז'ראר פיליפ הלך לעולמו כ-8 שבועות לאחר שהסרט יצא לאקרנים וזהו הסרט האחרון בו שיחק. סרט זה סימן גם את שובו של ז'אן-לואי טרנטיניאן (גילם את דנסני - אהובה של ססיל) לקולנוע הצרפתי לאחר שנעדר ממנו שלוש שנים בשל גיוס לצבא.
הוברלה
הוברלה (באוקראינית: Говерла; בהונגרית: Hóvár; ברומנית: Hovârla; בצ'כית ובסלובקית: Hoverla; בפולנית: Howerla; ברוסית: Говерла) הוא ההר הגבוה ביותר באוקראינה, בגובה 2,061 מטרים מעל פני הים. ההר ממוקם ברכס הבסקידים המזרחיים שבאזור צ'ורנוהורה, ומהווה חלק מהרי הקרפטים.
מדרונותיו מיוערים בעצי אשור ואשוחית, ובמעלה ההר קיימים אזורים סוב-אלפיניים (המכונים "פולוניה" באוקראינה). המעיין העיקרי ממנו נובעים מימי נהר הפרוט נמצא במורדותיו המזרחיים.
מועד ההעפלה הראשונה להר אינו ידוע. ההר נהיה למוקד תיירות עיקרי החל מסוף המאה ה-19, במיוחד בקרב תיירים מערי גליציה הסמוכות אליו. השביל התיירותי המוביל לפסגתו סומן לראשונה בשנת 1880 על ידי לאופולד וייגל מ"אגודת הטאטרה הגליציאנית". בקתה עבור תיירים הוקמה שנה לאחר מכן.
הפופולריות של ההר, בין השאר כאתר ספורט אתגרי, גברה במהלך המאה ה-20, ובמיוחד לאחר 1991, כתוצאה מהתפרקות ברית המועצות והקמת אוקראינה העצמאית, דבר שהגביל את הגישה לאזורי ההרים בשאר חלקי ברית המועצות לשעבר.
באוקטובר 2007, הושחתו שלטים עם סמלי אוקראינה שהיו מוצבים על פסגת ההר על ידי קבוצת ימין פרו-רוסית בשם "איגוד הנוער האירואסייתי" (Eurasian Youth Union), הקשורה למפלגת אירואסיה. חברי הקבוצה הודיעו כי הם העניקו להר את השם החדש "הר סטלין". ראש שירות הביטחון האוקראיני, ולנטין נליבאייצ'נקו, הודיע כי זוהו שלושה חשודים בהשחתה - שני אזרחים רוסים ואזרח אוקראיני ממוצא רוסי. האזרח האוקראיני נעצר במוסקבה ביולי 2008, ונמצא בתהליכי הסגרה לאוקראינה.
נשיא אוקראינה לשעבר, ויקטור יושצ'נקו, נוהג להעפיל אל פסגת ההר מדי שנה. בשנת 2005 טיפס יושצ'נקו אל ההר באישור רופאיו, זאת לאחר שהורעל שנה קודם לכן במסגרת מערכת הבחירות לנשיאות אוקראינה. בשנת 2008, בעת טיפוסו אל ההר, חנך מחדש את סמלי אוקראינה שהוצבו על פסגת ההר לאחר שהושחתו.
סיגהרה, מלך אסקס
סיגהרה (באנגלית: Sighere) היה מלך ממלכת אסקס בין השנים 664 עד 683 או 688.
סיגהרה מלך לצד אחיו סאבי, אשר ירש אותו במותו והפך לשליט יחיד.
סיגהרה וסאבי היו אחייניו של קודמם, סוויתהלם ועלו יחד לשלטון לאחר מותו. לפי סברה אחרת היו סיגהרה וסאבי בנים של סיגברט הקטן או של סיגברט הטוב.
במהלך המגפה שפגעה בממלכה בשנת 664 התנצרו סיגהרה וסאבי אולם לאחר המגפה, בעוד שסיגהרה שב לדת הקלטית הפגאנית, סאבי נותר נוצרי, וזמן קצר לאחר עלייתם לשלטון, המחלוקות הדתיות הביאו לסכסוך מזוין. סיגהרה מצא בן ברית בממלכת וסקס הפגאנית, ואילו סאבי מצא תמיכה בממלכת מרסיה. בשל מחלקותיהם השתלט וולפיר, מלך מרסיה על ממלכת אסקס ושלט למעשה על שניהם. וולפיר השיא את סיגהרה לאחייניתו אוסית' (Osyth), בתו של פירות'וולד, מלך סארי שהיה ואסל שלו. בדה ונרביליס מספר בכתביו כי סיגהרה שב לנצרות ביוזמת ההגמון יארומן (Jaruman) אשר נשלח על ידי וולפיר, ורק לאחר המרתו המחודשת לנצרות נשא לאישה את אוסית' הנחשבת לקדושה נוצרייה.
בשנת 673 עזב סיגהרה את נישואיו הכפויים לאוסית' ונאלץ להימלט מהממלכה. הוא מצא מחסה אצל ההגמון בידווין (Beaduwine) בצפון אלמהאם.
לפי גרסה אחרת הייתה זו אשתו שעזבה אותו ונמלטה למנזר, ובשנת 686 פלש עם בן בריתו קאדוואלה, מלך וסקס לממלכת קנט ושלט בה עד מותו.
סיגהרה נפטר בשנת 683 (או 688) והותיר את סאבי כשליט יחיד של ממלכת אסקס.
ג'ון סקופילד
ג'ון סקופילד (באנגלית: John Scofield; נולד באוהיו ב-26 בדצמבר 1951) הוא גיטריסט ומלחין ג'אז המנגן בסגנונות בי בופ, ג'אז חופשי, פיוז'ן, פאנק (Funk), בלוז מוזיקת נשמה, רית'ם אנד בלוז ועוד.
ביוגרפיה
סקופילד נולד באוהיו אך גדל בעיירה כפרית בקונטיקט. הוא למד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון, אותה עזב לפני סיום לימודיו על מנת להלוות לצ'ט בייקר וג'רי מאליגן. לאחר מכן ניגן בביג בנד של בילי קובהם ועם צ'ארלס מינגוס (1976) והחליף את פט מתיני ברביעייה של גארי ברטון. ב-1977 הוציא את תקליט הסולו הראשון שלו John Scofield. ב-1979 יצר שלישייה עם מורו סטיב סוולו בפסנתר והמתופף אדם נוסבאום (שהוחלף מאוחר יותר על ידי ביל סטיוארט). בין השנים 1982–1985 ניגן עם מיילס דייוויס והשתתף בהקלטת אלבומי הפיוז'ן שלו, Star People, You're under Arrest ו-Decoy.
בתחילת שנות התשעים יצר רביעייה יחד עם ג'ו לובאנו, צ'ארלי היידן וג'ק דז'ונט. יחד עמם הקליט בחברת התקליטים בלו נוט אלבומים שהכילו יצירות פרי עטו, המושפעות מלחניו של מינגוס. בין תקליטיו מתקופה זו, Time on My Hands (1990), Meant To Be  (1991) ו-What We Do  (1993). בהמשך הקליט בהרכבים שונים, בהם הרכבים שכללו גם גיטריסט נוסף מבין עמיתיו ביל פריזל, ופט מתיני, יחד עמם הוא מצוין על ידי סקוט יאנאו כחבר ב"שלישייה הגדולה של הגיטריסטים של הג'אז".
נגינתו בשנות ה-90 התאפיינה בהשפעות מוזיקת רוק וג'אז חופשי. לקראת סוף העשור יצר מספר עבודות שנטו יותר לכיוון ה-Funk ומוזיקת הנשמה. ב-2003 הקליט את התקליט That's What I Say - JS plays the music of Ray Charles בו הוא מנגן מוזיקה של ריי צ'ארלס. שהוביל גם למסע הופעות מוצלח.
בשנת 2003 יצר עם דז'ונט ועם נגן האורגן לארי גולדינגס את Trio Beyond, שמקליט בחברת התקליטים ECM.
שנת 2006 סימנה את חזרתו לכיוון האוונגארד עם הוצאת Out Louder בשיתוף ההרכב Medeski Martin & Wood.
בעיית שלושת הגופים (ספר)
בעיית שלושת הגופים (בסינית מפושטת: 三体, פין-יין: Sān tǐ, תרגום: "שלושה גופים") הוא ספר מדע בדיוני של הסופר הסיני ליו צשין. הספר הוא ראשון בטרילוגיה המכונה "זכרו את עבר כדור הארץ" אך קוראים סינים רבים מכנים את כל הסדרה בשם הספר הראשון. הכותרת מתייחסת לבעיית שלושת הגופים, בעיה במכניקה המבקשת לתאר את תנועתם ההדדית של שלושה גופים תחת השפעתו של כוח המשיכה. הספר פורסם ב-2006, זכה בפרס גלקסי "ספר מדע בדיוני הטוב בסין" והפך לספר המדע בדיוני הפופולרי ביותר בסין.
עלילה
הסיפור נע בין ההווה לבין אירועים שקרו במהלך מהפכת התרבות הקומוניסטית בסין (1966–1967).
התרחשות האירועים הכללית בספר מתארת איך במתקן צבאי סיני סודי "חוף אדום" נערכים חיפושים אחרי חיים חוצניים. הניסיונות מובילים לבסוף ליצירת קשר עם חייזרים מפלנטה המכונה "טריסולאריס" אשר מחליטים לפלוש ולהשתלט על כדור הארץ. טריסולאריס נמצאת 4.5 שנות אור מכדור הארץ, אך כדי להגיע ייקח לצי החלליות 450 שנה.
בהווה, התאבדויות מסתוריות של מדענים שונים מובילה לחקירה של ארגון סודי המקשר ביניהם, ומקיים סימולציית מציאות מדומה "בעיית שלושת הגופים" המהווה מעין חידת משחק, בה השחקנים חיים בעולם בו השמש מתנהגת בצורה לא יציבה. לפעמים הדמויות במשחק חוות קור קיצוני בלילה שנדמה כי אינו נגמר, ולפעמים השמש חזקה עד כדי יצירת סופות אש אשר מכחידות כל חי.
בונזי ולס
גאוון דאנג'לו "בונזי" ולס (באנגלית: Gawen DeAngelo "Bonzi" Wells; נולד ב-28 בספטמבר 1976 במאנסי שבאינדיאנה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
תחילת הקריירה
ולס שיחק כדורסל במסגרת בית הספר התיכון המרכזי של מאנסי, ולאחר מכן באוניברסיטת בול סטייט המקומית. בעקבות הופעותיו במסגרת השנה הראשונה בבול סטייט הוא נבחר ל"פרשמן השנה" לעונת על ידי התאחדות הכדורסל האזורית במסגרתה שיחקה נבחרת האוניברסיטה. ב-1998 שבר את שיא ההתאחדות בנקודות ובחטיפות לשחקן אחד, כאשר קבע 2,485 נק' ו-347 חטיפות בסיום שנתו הרביעית והאחרונה בנבחרת האוניברסיטה.
ממוצעי הקריירה של ולס באוניברסיטת בול סטייט עמדו על 21.4 נקודות, 7.3 ריבאונדים ושלוש חטיפות למשחק. עם סיום לימודיו באוניברסיטה ב-1998 נרשם ולס לדראפט ה-NBA. בעקבות הצלחתו הגדולה במדיה החליטה האוניברסיטה, כאות הוקרה, "לתלות את חולצתו" של ולס, קרי - לא לתת את מספר השחקן שלו (42) לשחקן אחר.
פורטלנד טרייל בלייזרס
ולס נבחר במקום ה-11 בדראפט ה-NBA ב-1998 על ידי קבוצת דטרויט פיסטונס. מיד לאחר מכן העבירה אותו דטרויט לפורטלנד טרייל בלייזרס, בתמורה לבחירה בסיבוב הראשון של פורטלנד בדראפט 1999.
בעונתו הראשונה בקבוצה מיעט ולס לקבל דקות משחק, אך בהדרגה הפך לגורם משמעותי יותר ויותר. ולס שימש כסווינגמן בעבור פורטלנד וקלע נקודות רבות לזכות הקבוצה. בשיא כושרו בקבוצה שימש כקפטן יחד עם כוכבה האחר, ראשיד וולאס, והגיע לממוצע של 17 נקודות למשחק בעונת. גם משחק ההגנה שלו השתפר באותה תקופה.
במשחקי הפלייאוף של עונתו האחרונה בפורטלנד,, שבר ולס את שיא הנקודות לשחקן פורטלנד במשחק פלייאוף, לאחר שקלע 45 נקודות במשחק במסגרת סדרת הסיבוב הראשון נגד דאלאס מאבריקס. דאלאס, שנחשבה לפייבוריטית בזכות כוכביה סטיב נאש ודירק נוביצקי והישגיה במהלך העונה הרגילה, ניצחה לבסוף את הסדרה רק במשחק השביעי והאחרון, ופורטלנד הודחה מהפלייאוף.
המוניטין שצבר ולס היה בעוכריו, שכן זה רק שימש לחיזוק המוניטין הבעייתי של הקבוצה עצמה, אשר נאבקה לשנות את תדמיתה. לבסוף, לאחר 6 שנים בהם פרח בפורטלנד והציג מספרים נאים, הועבר לממפיס גריזליס בתמורה לשחקן ספסל.
ממפיס גריזליס וסקרמנטו קינגס
13 משחקים לאחר פתיחת עונת הועבר ולס לקבוצת ממפיס גריזליס. בממפיס נאלץ ולס להסתגל לשיטותיו הלא שגרתיות של המאמן הובי בראון, אשר הנהיג רוטצית חילופים קשיחה בין שחקני הקבוצה במהלך המשחקים. סגנון הרוטציה נגס בדקות המשחק של ולס, אשר צנחו למעט מתחת מ-25 דקות למשחק. אף על פי כן, ואולי אף בזכות שיטה זו, ממפיס העפילה באותה עונה לראשונה למשחקי הפלייאוף.
בראון עזב את ממפיס בפתאומיות בעיצומה של עונת ובמקומו מונה מייק פראטלו לתפקיד המאמן. חילופי המאמנים לא הטיבו עם ולס וממוצע הדקות שלו צנח עוד יותר, ל-21.6 דקות במשחק. כאשר הקבוצה עלתה שוב למשחקי הפלייאוף וולס שותף ב-27 דקות בלבד במסגרת כלל משחקיה, ויתרה מזו - מאחד הושעה מסיבות שלא פורסמו על ידי המאמן, ובאחר כלל לא נכלל בסגל.
חוזהו של ולס פג עם סיום העונה. ראשי סקרמנטו קינגס הציעו לו משכורת של 36.5 מיליון דולר לחמש עונות, שכר הנחשב לבינוני בלבד, זאת על אף ניסיונות שכנוע מצד חברו לקבוצה, רון ארטסט, לענות על דרישותיו הגבוהות יותר של ולס. ולס דחה את ההצעה, מתוך מחשבה שישיג הצעה טובה יותר, אך זו לא באה וראשי סקרמנטו בינתיים חתמו על חוזה עם שחקן אחר. לבסוף נאלץ ולס להסתפק במשכורת צנועה יותר - 5 מיליון דולר לשתי עונות - במדי יוסטון רוקטס.
השנים האחרונות
במהלך ההכנות לעונת החמיץ ולס מספר אימונים בעקבות פציעות, טיפולי שיניים וסיבות אחרות. ולס שיחק בשני משחקיו הראשונים 30 דקות סה"כ וקלע 6 נקודות סה"כ. למאמנו, ג'ף ואן גנדי, היו גם טענות לגבי משקלו ויכולתו. ולס הוצא מסגל הקבוצה ונשלח לשפר את כושרו. לאחר שלא התקדם דיו לדעת ואן גנדי, הוא אף הורחק לחלוטין גם מאימוני הקבוצה וממגרשה.
בחודש דצמבר 2006 יישבו ולס וואן גאנדי את חילוקי הדעות ביניהם, והשחקן הורשה לשוב להתאמן עם הקבוצה. ולס חזר לשחק בקבוצה ב-12 בדצמבר, במשחק כנגד לוס אנג'לס לייקרס, ומאמנו שיתף אותו יותר ויותר במהלך השבועיים הבאים. עם זאת, המומנטום החיובי נקטע בעקבות פציעה שמנעה ממנו לשחק במשך 10 משחקים. ולס חזר לשחק ב-17 בינואר והמשיך להפגין יכולת טובה. לקראת סיום העונה נעדר ולס בפתאומיות לחודש ממשחקי הקבוצה. לאחר פיטוריו של ואן גאנדי ומינוי ריק אדלמן, מאמנו של ולס בסקרמנטו, במקומו, הוא הביע את נכונותו לחזור.
בפברואר 2008 יוסטון העבירה את ולס לניו אורלינס הורנטס כחלק מעסקה, במסגרתה קיבלה יוסטון שלושה שחקנים ובחירה נוספת בדראפט תמורת ולס ושחקן נוסף. תרומתו של ולס בניו אורלינס הייתה מצומצמת יחסית, וממוצעיו עמדו על 8.8 נקודות, 3.3 ריבאונדים ו-19.9 דקות במשחק. בסיום העונה החליטה ניו אורלינס שלא להאריך את חוזהו בקבוצה.
בתחילת עונת חתם ולס בקבוצת שאנשי ז'ונגיו מליגת ה-CBA הסינית, לאחר שפסל אפשרות של השתכרות בשכר המינימלי לשחקן ותיק ב-NBA. על אף משחק בכורה מבטיח, בו קלע 48 נקודות והוריד 11 ריבאונדים, ולס איחר להתייצב לאימוני הקבוצה לאחר פגרת הליגה הסינית והקבוצה שחררה אותו מחוזהו.
סטטיסטיקות קריירה
נכון ל-14 בדצמבר 2009[1]
ז'ול מישלה
ז'ול מישלה (צרפתית: Jules Michelet; 21 באוגוסט 1798 – 9 בפברואר 1874 ) היה היסטוריון, פילוסוף וסופר צרפתי. מישלה נחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים של המאה ה-19. בשלהי המאה ה-20 היו היסטוריונים ואנשי רוח שביקרו אותו על חלקו ביצירת הנרטיב ההיסטורי הצרפתי, שהוא לדעתם לאומני, רפובליקני ומגויס. מישלה כתב גם מסות וספרי מוסר שונים, מהם כאלה שעימתו אותו עם הכנסייה ועם השלטון הפוליטי. עם ספריו הידועים ביותר נמנים "ההיסטוריה של צרפת" ו"ההיסטוריה של המהפיכה".
ביוגרפיה
מישלה נולד בפריז, בן למשפחה בעלת מסורת הוגונוטית. אביו היה מדפיס אמן, לא עשיר במיוחד, וז'ול עזר לו בעבודות הדפוס. הוצעה לו משרה במשרדי ההדפסה המלכותיים, אך אביו הצליח לשלוח אותו לתיכון שרלמאן המפורסם, שם הוא התבלט. עבר את הבחינות האוניברסיטאיות ב-1821, וקיבל משרת מרצה להיסטוריה במכללת רולן. זמן קצר לאחר מכן, ב-1824, הוא התחתן.
בין 1825 ל-1827 הוציא לאור לוחות כרונולוגיים וסיכומים שונים בהיסטוריה מודרנית. ב-1827 פרסם סיכום של מחקריו בתחום זה. באותה שנה הוא מונה למרצה בכיר להיסטוריה עתיקה ב"אקול נורמל סופרייר". ארבע שנים מאוחר יותר, ב-1831, ב"הקדמה להיסטוריה העולמית" (Introduction à l'histoire universelle) הוא משתמש בסגנון שונה מאוד, ומציג את ייחודו וכוחו הספרותי.
שנת 1838 הייתה שנה חשובה בחייו של מישלה. הוא היה בשיא כוחותיו, מחקריו הזינו את הדחיה הטבעית שלו מעקרונות של סמכות ממוסדת וכנסייה, ובתקופה שבה הפעולה המחודשת של הישועים הביאה לדאגה בציבור הוא מונה לקתדרה להיסטוריה בקולז' דה פראנס. הוא החל בפולמוס אלים כנגד המסדר הלא פופולרי והעקרונות שהוא ייצג, בעזרת חברו אדגר קינה. פולמוס זה גרם לכך שההרצאות שלהם היו אחד מהבילויים הפופולריים ביותר באותה תקופה. הוא פרסם ב-1839 את ספרו "ההיסטוריה הרומאית", שהיה בסגנון הרציני והמוקדם יותר שלו. תוכן הרצאות אלו הופיע בכרכים "על הכומר, האשה והמשפחה" (Du prêtre, de la femme et de la famille), ו"העם" (Le peuple). ספרים אלה אינם מציגים את הסגנון האפוקליפטי שניתן לראות בכתביו המאוחרים, אך הם הכילו כמעט את כל האמונות האתיות והפוליטיות שלו – תערובת מגוונת של סנטימנטליזם, קומוניזם, ואנטי-כנסייתיות, נתמכים בידי הטענות האקסצנטריות ביותר.
המהפכה של 1848 כבר הייתה באוויר, ומישלה היה אחד מאלה שפיתח את עקרונותיה: ההרצאות המקוריות שלו היו כה מסיתות, שהפסיקו את הקורס שלו. אך כאשר המהפכה אכן פרצה, מישלה, בניגוד לאנשי ספר רבים אחרים, לא ניסה להיכנס לפוליטיקה, ופשוט הקדיש עצמו במרץ רב יותר לעבודתו הספרותית. חוץ מכתיבת ההיסטוריה הגדולה שלו, הוא כתב בשנים אלה את ה"היסטוריה של המהפכה הצרפתית".
אחריו בא "החרק" (L'Insecte), אחריו "האהבה" (L'Amour), אחד מספריו הפופולריים ביותר. ספרים אלה יצאו פעם בשנה בערך במשך 5 או 6 שנים. לאחר "האהבה" בא "האשה" (La Femme), ספר שבו ניתן למצוא ביקורת כללית על הספרות והאופי הצרפתי. אחריו בא "הים" (La Mer), ובשנה שלאחר מכן "המכשפה" (La Sorcière). ספר זה, שפותח מתוך פרק מההיסטוריה, מכיל את כל מוזריותיו של מחברו. הספרים הבאים בסדרה זו הם: "התנ"ך של האנושות" (Bible de l'humanité), סיכום היסטורי של הדתות; "ההר" ('’La Montagne’’), האחרון בסדרת הטבע; ו"בנינו" (Nos Fils), חיבור על חינוך.
מישלה חי בצרפת ובאיטליה, והיה רגיל לעבוד בחורף בריביירה, בעיקר באייר (Hyeres). לבסוף, ב-1867, הוא סיים את חיבורו הגדול, "ההיסטוריה של צרפת". המהדורה הרגילה היא בת 19 כרכים. הכרך הראשון עוסק בהיסטוריה עד זמנו של קרל הגדול, השני בתקופת הפריחה של צרפת הפיאודלית, השלישי במאה ה-13, הרביעי עד השישי במלחמת מאה השנים, השביעי והשמיני בהתבססות הכוח הכפרי תחת שארל השביעי ולואי האחד עשר. למאות ה-16 וה-17 הוקדשו ארבעה כרכים לכל אחת, שהרבה מהם לא קשורים כל כך להיסטוריה הצרפתית ממש, בעיקר בכרכים שכותרתם "רנסאנס" ו"רפורמציה". שלושת הכרכים האחרונים ממשיכים את ההיסטוריה מהמאה ה-18 ועד לפרוץ המהפכה.
מישלה היה אולי ההיסטוריון הראשון שניסה לכתוב היסטוריה ציורית של ימי הביניים, והתיאור שלו הוא עדיין החי ביותר שקיים. המחקר שלו בכתבי יד ובספרים מודפסים היה מפרך ביותר, אך דמיונו הערני, והנטיות הדתיות והפוליטיות הברורות שלו, גרמו לכך שהוא ראה כל דבר מנקודת מבט מסוימת ביותר, ולא כל האירועים ההיסטוריים נבחנים באופן שווה.
רודיאו
רודיאו (באנגלית: Rodeo) הוא ספורט פופולרי שמקורו בספרד ובמקסיקו, והתפשט לארצות הברית, לקנדה, לדרום אמריקה ולאוסטרליה. במהלך הרודיאו רוכב אדם על גבי שור או סוס פראים, ומטרתו היא להחזיק מעמד על גבו של בעל החיים כשמונה שניות כאשר יד אחת מחזיקה בחבל הקשור סביב צווארו של בעל החיים ויד אחת באוויר. הרוכבים הם לרוב קאובויים ונדרשות שנים של מיומנות וניסיון לשם כך.
מיד לאחר שהמתחרה נופל מגב השור או הסוס, נכנס לרחבה אדם לבוש בגדים צבעוניים ומשנה את נתיבו של השור או הסוס כדי שהרוכב יוכל לצאת מהרחבה בלי להיפגע, וגם עבור תפקיד זה דרושה מיומנות.
כיום הרודיאו פופולרי במערב ארצות הברית, במחוזות קנדה והספורט הלאומי הרשמי במדינות טקסס וויומינג, ומהווה אחד מסמליה של טקסס ודרום אמריקה בכלל.
מקור המילה
המילה רודיאו משמשת בשפה האנגלית הן לתיאור תחרות הספורט והן ככינוי למכלאת בקר. מקור המילה הוא מהשפה הספרדית, בה נגזרת המילה מהפועל Rodear שפירושו "להקיף". באנגלית נפוץ גם השימוש בביטוי round up על מנת לתאר את תחרות הרודיאו.
ההיסטוריה של הרודיאו
הרבה אירועי רודיאו מסתמכים על אתגרי החיים האמיתיים שנדרשו על ידי בקר הראצ'ינג. הקאובוי העובד פיתח מיומנות מותאמת לשטח ולאקלים של מערב אמריקה, והיה בעל וריאציות אזוריות.
רודיאוים מוקדמים היו אירועים לא פורמליים בשניהם - מקסיקו וארצות הברית קאובוים וואקארוס בחנו את מומחיותם אחד נגד השני.
תחרויות רודיאו מוקדמות נראו כבר בשנת 1910, באותה שנה הוקמו גם כמה מרכזי רודיאו בצפון ודרום-מערב ארצות הברית. בשנת 1929 אירועי הרודיאו התחילו להיות פופולריים גם בערים הגדולות של מזרח ארצות הברית. הרודיאו כיום מהווה חלק גדול מהתדמית של המערב הפרוע וחלק נכבד מהתרבות הדרום אמריקאית.
הרודיאו בתרבות האמריקנית
הרודיאו מהווה חלק נכבד מהתרבות האמריקנית, והייתה לו השפעה תרבותית רבה בעיקר בז'אנר המערבונים. בנוסף לכך תדמית הקאובוי והרודיאו היא אחד הסמלים של מדינת טקסס ושאר מדינות הדרום ובייחוד של המערב הפרוע. הרודיאו נחשב לסמל של גבורה מסוימת וסמל של גבריות בארצות הברית ובכלל.
הרודיאו כספורט
בתחילתו נחשב הרודיאו ענף הימורים וקאובוים רבים הימרו עליו עוד לפני שהפך לספורט רשמי עד שלקראת סוף שנות העשרים החלו להיפתח מועדוני רודיאו רבים ברחבי דרום-מערב ארצות הברית. הרודיאו, שנהיה פופולרי בקרב צופיו, נהפך עד מהרה לענף ספורט מצליח במדינות הדרום של ארצות הברית, והפך לסמלן של מדינות הדרום ולספורט הלאומי הרשמי במדינות טקסס ווויומינג. הרודיאו מהווה גם מקור משיכה לתיירים מכל רחבי העולם.
ארגוני הרודיאו
ארגונים פורמליים וכללים רשמיים הגיעו בשלב מאוחר יחסית לרודיאו. עד לאמצע שנת 1930 כל מועדון רודיאו היה עצמאי ובחר את זמני אירועי הרודיאו שלו. מבין כמעט מאה תחרויות שונות עד מלחמת העולם השנייה, היה הבדל קטן בין רודיאו וצ'ארדה ורוכבים מארצות הברית, מקסיקו וקנדה התחרו באופן חופשי בכל שלוש הארצות. לאחר מכן הצ'ארדה הוחשב כספורט קבוצתי חובבני, והתחרויות הבינלאומיות בצ'ארדה הופסקו אף על פי שהמשחק נשאר פופולרי במקסיקו ובקהילות ההיספניות של ארצות הברית.
כיום ישנם ארגוני רודיאו רבים, לכל ארגון וארגון יש כללים שונים במקצת, זמנים ואירועים שונים.
הגוף הגדול והוותיק ביותר של הרודיאו המקצועי הוא אגודת הקאובויים של הרודיאו המקצועי (PRCA).
דעות על התעללות בבעלי חיים
הארגונים השונים לזכויות בעלי החיים מאשימים את הרודיאוים על התעללות בבעלי חיים ויש אנשים שעקב זאת מחרימים ספורט זה. עד היום קיימים מאבקים על זכויות בעלי החיים, אך הרודיאו עדיין חוקי ברוב מדינות דרום ארצות הברית. הארגונים השונים טוענים שהחיות המוצגות אינן פראיות מטבען, ושארגוני הרודיאו לוקחים חיות מבויתות ורגועות ומורחים על עורן משחות צורבות או מחשמלים אותן עם שוקר חשמלי, ואפילו קושרים חבלים מהודקים בבטנם ובאשכיהם של השוורים וזה מה שגורם להם לתחושות של אי נוחות והופך אותם ל"פראים" ניתן למצוא באתרי האגודות לזכויות בעלי החיים כתבות בנושא ורבים נוהגים להחרים את ענף הספורט מסיבה זו.
לידס
לידס (גם לידז, באנגלית: Leeds, באלפבית פונטי בינלאומי:, ) היא העיר השלישית בגודלה בבריטניה (אחרי לונדון וברמינגהאם) במערבו של אזור יורקשייר והאמבר, כ-273 ק"מ צפונית ללונדון. אזור זה של חבל יורקשייר הוא מטרופולין המונה כ-2.6 מיליון נפש, שלידס היא העיר הגדולה והמרכזית בו. חבל יורקשייר הוא אחד מתשעת המחוזות המרכיבים את אנגליה. היסטורית ניתן לייחס את מקור השם לידס למאה ה-5 לאזור מיוער של ממלכת אלמט. השם הוחל על גופים מנהליים רבים במשך מאות שנים. הוא שונה משם של רובע קטן במאה ה-13, עבר כמה גלגולים, והפך לשם המצורף לרובע המטרופוליני הנוכחי. במאה ה-17 וה-18 הפכה לידס למרכז לייצור ומסחר של צמר.
במהלך המהפכה התעשייתית, התפתחה העיר למרכז גדול של תבואה וטקסטיל. צמר היווה את המרכיב הדומיננטי בתעשייה - אבל גם תעשיות הפשתן, מנועי הקיטור, יציקת הברזל, דפוס, ותעשיית הפחם שפרחה בעיר במשך שנים רבות, כמו גם תעשיות אחרות באותה התקופה, היוו ענפי ייצור חשובים. העיר שהחלה כעיירת שוק קטנה בעמק נהר האייר במאה ה-16, גדלה והתרחבה במרוצת השנים והכפרים שסבבו אותה הפכו לחלק ממנה, ועד למחצית המאה ה-20 הפכה למרכז עירוני מאוכלס. בלידס יש אוכלוסייה של כ-811,956 נפש (2021), מה שהופך אותה לעיר השלישית המאוכלסת ביותר בבריטניה לאחר לונדון וברמינגהאם. העיר נמצאת בתוך האזור העירוני המאוכלס הרביעי בגודלו באנגליה, עם אוכלוסייה של 2.3 מיליון נפש.
כלכלת לידס היא המגוונת ביותר בין כל מרכזי התעסוקה העיקריים בבריטניה. שיעור הצמיחה במגזר הפרטי בעיר הוא הגבוה בבריטניה, ולו גם היחס הגבוה ביותר בין משרות פרטיות למגזר הציבורי בין כל ערי הליבה במדינה, כאשר כ-77% מכוח העבודה בעיר עובדים במגזר הפרטי. לידס ניצבת במקום השלישי בבריטניה בהיקף כמות המשרות לרשות מקומית במדינה, עם כ-480,000 מועסקים נכון לראשית 2015. העיר היא ביתם של למעלה מ-109,000 חברות שונות המניבות כ-5% מהתפוקה הכלכלית הכוללת של אנגליה בסך 60.5 מיליארד ליש"ט, והיא מדורגת כעיר גמא עולמית על ידי רשת המחקר העולמית של הגלובליזציה וערים בעולם. העיר נחשבת ללב התרבותי, הכלכלי והמסחרי של אזור מערב יורקשייר. היא מיוצגת על ידי ארבע אוניברסיטאות, ויש לה את אוכלוסיית הסטודנטים הרביעית בגודלה במדינה ואת הכלכלה העירונית הרביעית בגודלה במדינה.
לידס ניצבת במקום השני בבריטניה, אחרי לונדון כמרכז המשפטי והכלכלי הגדול במדינה, כששווי תעשיית השירותים הפיננסיים והביטוחיים בה התורם לכלכלת העיר מגיע לכ-13 מיליארד פאונד. עם למעלה מ-30 בנקים לאומיים ובינלאומיים הממוקמים בעיר, כולל משרד הבת היחיד של בנק אנגליה בבריטניה.
בעיר, בגשר לידס, צולם אחד מהסרטים הניסויים הראשונים אי פעם, "תנועה חוצה את גשר לידס".
היסטוריה
לידס נקראה בתחילה לאודיס (Leodis), שם הנזכר במקורות אנגלו-סקסונים והמתייחס לממלכה קלטית ששרדה באזור לאחר הפלישה האנגלו-סקסית. העיר אוזכרה לראשונה בספרי ההיסטוריה במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1086 עבור ויליאם הכובש. מקור השם הוא מצרפתית/לטינית. התושבים הרבים שנדדו ממקומות שונים באנגליה ובאירופה והגיעו ליורקשייר בעידן שלאחר תקופת השבטים הקדומים, שינו לבסוף את שם המקום ל-Leeds. העיר הייתה מורכבת תחילה מכפרים רבים שהיו סמוכים זה לזה, והיוותה מרכז סחר גדול לתבואה. עם השנים התאחדו כפרים אלו לכדי יחידה אחת, לימים העיר לידס.
התקופה הקדומה בה אנגליה הייתה מורכבת משבטים סאקסונים, נורמנדיים וכדומה, אופיינה באלימות רבה וקשה ובמלחמות בלתי פוסקות על שליטה וטריטוריה, ונאמנות לשליטים שונים. אחד הסכסוכים החריפים והמרים ביותר בתולדות אנגליה, היה מלחמת האזרחים בין יושבי חבל לנקשייר (בית לנקסטר), שם ממוקמות בין היתר הערים בלקבורן ומנצ'סטר ושסמלו הוא השושנה האדומה, לבין יושבי חבל יורקשייר (בית יורק) שסמלו הוא השושנה הלבנה, שם ממוקמת העיר לידס. מלחמה זו ידועה כמלחמות השושנים (Wars of the Roses). קונפליקט מר זה היה מן הקשים, הארוכים והעקובים מדם במלחמות שידעה אנגליה מימיה, והתפרש לסירוגין על פני כשלושה עשורים, בין 1455 ל-1487. החורבן, ההרס ואובדן חיי האדם הרבים מספור בתום מלחמה זו היו קשים ומחרידים, קשים אף יותר ממלחמת מאה השנים שהתרחשה במאה שקדמה לזו.
לידס ביססה עצמה כמרכז תעשייתי ומסחרי גדול זמן רב לפני שהפכה רשמית לעיר. בימי הביניים שימשה העיר, אותה חוצה נהר האייר (Aire) והסמוכה לנהרות נוספים, דרכי גישה וחוות לגידול כבשים ברחבי יורקשייר כמרכז סחר גדול לחקלאות, ולאחר מכן החל בה גם מסחר שוקק בצמר ובבדים עם מדינות שונות ברחבי אירופה. בסוף המאה השבע עשרה מנתה אוכלוסיית לידס כ-10,000 איש, ובסוף המאה השמונה עשרה שולשה אוכלוסייתה. בשלב מסוים בתקופה זו, עבר כמעט חצי מן הסחר בבריטניה שיועד לייצוא דרך לידס.
המהפכה התעשייתית
בשנת 1699 תפסה המהפכה התעשייתית בלידס תאוצה, זאת עקב התפתחות המסחר הימי הענף בנהרות אייר החוצה את העיר, וקאלדר, שמקורו בשפך בעיר וייקפילד הסמוכה. בשנת 1816 התפשט הסחר הימי גם לתעלת לידס - ליברפול. בעקבות המהפכה התעשייתית, גדל באופן ניכר גם מספר התושבים בעיר, ועמד בשנת 1840 על כ-150,000 איש. עובדה זו יצרה בעיר צפיפות רבה ומחנק, בעקבותיהם התפשטו ברחביה מחלות קטלניות ומדבקות שונות כגון כולרה וטיפוס, שגבו קורבנות רבים בנפש. הסופר האנגלי הידוע, צ'ארלס דיקנס, שביקר בעיר, תיאר אותה כאחת מן "המזוהמות והנבזיות שראה מימיו".
בשנת 1848 הצטרפה גם הרכבת לרשימת נתיבי הסחר של העיר, והגדילה באופן ניכר את נפח המסחר בה. בשנת 1858 חנכה המלכה ויקטוריה את בניין העירייה, ובשנת 1893 קיבלה לידס מעמד רשמי של עיר. בין התעשיות השונות שפרחו בעיר באותה תקופה, ניתן היה למצוא מיכון לטוויה, וציוד תעשייתי כגון מנועי קיטור. כמו כן התבססה בעיר תעשייה ענפה של טקסטיל, כימיקלים, עור וקדרות, ותעשיית הפחם המשגשגת היוותה אף היא את אחד מענפיה המרכזיים והחשובים של העיר במשך שנים רבות. במאה העשרים עברה העיר שינויים חברתיים וכלכליים שונים, שכתוצאה מהם נפתחו בה מוסדות אקדמאים רבים כגון אוניברסיטת לידס המבוקשת, ואוניברסיטת המטרופוליטן של לידס. בנוסף, חלה התרחבות בייצור ובאספקה של תעשיית התרופות בעיר.
לידס היום - מסחר, תחבורה, פנאי ותרבות
כיום לידס היא מהגדולות והמודרניות בערי אירופה, המספקת לבריטניה ולעולם כולו שירותים נרחבים ושונים בתחומי המכירות והמסחר הקמעונאי על סוגיו השונים, לרבות התקשורת, הכלכלה והבנקאות, המחשוב, הרכב ועוד. בסקר שנעשה בתחילת שנות האלפיים, נבחרה לידס כעיר הטובה והמועדפת לעסקים בבריטניה. כמו כן, ללידס השיעור הצמיחה הגבוה בממלכה המאוחדת. עד סוף שנות התשעים ותחילת שנות האלפיים, נחשבה לידס לעיר תעשייתית אפורה ודלה בחיי פנאי וחברה. כיום, בין היתר כתוצאה מן הגידול החד שחל בעשורים האחרונים במספרם של הסטודנטים הלומדים באוניברסיטה בעיר, העומד בשנת 2010 על כ-32,800 סטודנטים מכמאה ושלושים מדינות שונות, הפכה העיר לשוקקת חיים ומשגשגת, כלכלית וחברתית. ניתן למצוא בה מרכזי קניות חדישים והומי אדם, פארקים ירוקים ורחבי ידיים מוקפים אגמים, חיי הלילה בה עשירים וקיימים בה מגוון גדול של פאבים ובתי קפה שוקקים, מועדונים עכשוויים ונחשבים בסצנת המוזיקה הבריטית המושכים אליהם הן צעירים מן העיר, מכל רחבי אנגליה ומן העולם כולו.
בעיר ישנן גלריות מודרניות ואופנתיות ומוזיאונים. כמו כן קיים בה מגוון גדול של בתי מלון בכל דרגות האירוח, ולידס נחשבת כיום לבירת התרבות, האופנה, המוזיקה והקניות של צפון אנגליה. היא עיר מוצאם של להקה סיסטרס אוף מרסי ומארחת מספר רב של מופעי רוק. בין היתר הופיעו בה בעבר להקת המי, שהופיעה באוניברסיטת לידס ב-1970 (Live at Leeds), והלהקות קווין ו-U2 שהופיעו באצטדיון הכדורגל אלנד רואד בעיר ב-1982 וב-1987 (בהתאמה). בלידס מתקיים מדי שנה פסטיבל המוזיקה של לידס, המושך רבבות אנשים מרחבי אנגליה ומן העולם כולו. כמן כן נמצא בעיר אצטדיון הכדורגל אלנד רואד, ביתה של קבוצת הכדורגל המפורסמת לידס יונייטד. התחבורה לעיר וממנה כוללת רכבות מהירות המגיעות לתחנת קינגס קרוס המרכזית שבלונדון, ולכל רחבי האי הבריטי, אוטובוסים, וכמו כן נמצא בסמוך לעיר נמל התעופה הבינלאומי לידס-ברדפורד.
יהדות לידס
ראשית התיישבותם של יהודים בלידס הייתה באמצע המאה ה-19, ובחלק השני של אותה מאה הייתה העיר מוקד משיכה למהגרים יהודים מרוסיה שהשתלבו בענף הטקסטיל. הקהילה המשיכה להתפתח לאחר מלחמת העולם הראשונה ובשיאה, בסביבות אמצע המאה ה-20, מנתה 20,000 עד 25,000 יהודים. במשך שנים ועד היום היוותה לידס את הקהילה היהודית השלישית בגודלה בממלכה הבריטית לאחר לונדון ומנצ'סטר. עם זאת, כחלק ממגמת התרכזות יהודית הולכת וגוברת הקיימת בשנים האחרונות בשתי הערים המובילות מבחינת גודל האוכלוסייה היהודית, הידלדלה הקהילה ורבים מבניה עזבו ללונדון או למנצ'סטר. לאור זאת, מונה הקהילה היהודית בלידס כ-8,000 יהודים בלבד.
בלידס קיימים סניפים של תנועות הנוער היהודיות ובראשן: בני עקיבא, הבונים דרור, ו-FZY. בנוסף קיימים בלידס מספר בתי כנסת ומרכז קהילתי חדיש בו נמצאת גם מסעדה כשרה. בלידס ישנם בתי ספר יהודיים - בית הספר היסודי על שם ברודצקי, ובית הספר התיכון LJFS.
יוון תחת שלטון רומא
יוון תחת שלטון רומא היא התקופה בהיסטוריה של יוון שהחלה אחרי ניצחון הרומאים על תושבי קורינתוס בקרב קורינתוס ב-146 לפנה"ס, והסתיימה בהקמתה מחדש של העיר ביזנטיון, הפיכתה לבירת האימפריה הרומית ושינוי שמה לקונסטנטינופול ב-330 לספירה.
חצי-האי היווני סופח בין 148-146 לפנה"ס וחולק לשלוש פרובינקיות: אכאיה, מוקדון ואפירוס, האיים האגאיים צורפו לפרובינקיות השונות ב-133 לפנה"ס. אתונה וערים יווניות אחרות מרדו ברומאים בשנת 88 לפנה"ס בהשפעתו של מיתרידטס השישי, מלך פונטוס, ויוון נהרסה על ידי המצביא הרומאי לוקיוס קורנליוס סולה. מלחמות אזרחים רומאיות הובילו גם הן להרס נוסף ביוון.
יוון הייתה פרובינקיית המפתח המזרחית של האימפריה, והתרבות הרומאית הושפעה מהתרבות היוונית. השפה היוונית הייתה ללינגואה פרנקה באיטליה ובמזרח האימפריה, והרבה משכילים יווניים כמו קלאודיוס גלנוס עבדו ברומא. מספר שליטים בנו מבנים חדשים בערים יווניות, כגון האגורה. אחד האגורות המרשימות ביותר שנבנו היא האגורה של אתונה. חיי היום-יום ביוון המשיכו להתקיים בצורה דומה לזו שלפני הכיבוש הרומי. השינוי המהותי הגיע עם התפשטות הנצרות.
במהלך שלטונו של דיוקלטיאנוס בסוף המאה השלישית, מחוז מואסיה הפך לדיוקסיה, ונשלט על ידי הקיסר גלריוס. תחת שלטון קונסטנטינוס, אזור הֶלַאס היה חלק ממחוזות תראקיה ומקדוניה. הקיסר תאודוסיוס הראשון חילק את מחוז מקדוניה לכרתים, אכאיה, תסליה, אפירוס וטוס, אפירוס נובה ומקדוניה. האיים האגאיים היו למחוז אינסולאה.
בזמן שלטונו של תאודוסיוס עמדה יוון עצמה בפני פלישות של השבטים הרולים, טרבינגים, הגותים והונדלים. פלביוס סטיליקו, פינה את תושבי תסאליה כשהויזיגותים פלשו ליוון בסוף המאה ה-4. ראש הלשכה של ארקדיוס, יוטרופיוס, נתן לאלאריק הראשון מלך הוויזיגותים לפלוש ליוון, והוא בזז את אתונה, קורינתוס והפלופונסוס. סטיליקו הצליח לגרש אותו בערך ב-397, ואלאריק היה למגיסטר מיליטום בפרובינקיה איליריקום. בסופו של עניין, הגותים ומלכם היגרו לאיטליה, בזזו את רומא ב-410 ובנו את הממלכה הוויזיגותית בחצי האי האיברי ובדרום צרפת, שהתקיימה עד פלישת הערבים ב-711.
אף על פי שיוון נשארה חלק מהאימפריה הרומית המזרחית, האזור עצמו לא התאושש לגמרי מהשלטון הרומאי עד 500 שנים לאחר מכן. יוון נעשתה ענייה ולא מאוכלסת מספיק, הרבה חפצי אומנות הועברו מיוון לקונסטנטינופול, תשומת הלב של השליטים עברה לערים כמו קונסטנטינופול ואנטוליה, והשאירה את אתונה, ספרטה וערים נוספות עניות ועלובות. עם זאת, נשארה יוון אחד ממרכזי הנצרות החזקים בתקופות הרומית והביזנטית. גישה זו, המתארת שקיעה כלכלית ודמגורפית, אינה מקובלת במחקר של המאה ה-21.
ירוחם (פירושונים)
{{פירושונים| אישים שנודעו בשם הפרטי ירוחם: אישים ששם משפחתם ירוחם: אחר:
ראו גם
}}
אליפות העולם בהוקי קרח
אליפות העולם בהוקי קרח היא טורניר הוקי קרח לגברים המתקיים כל שנה ומאורגן על ידי פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF). היא נערכה לראשונה באופן רשמי באולימפיאדת הקיץ באנטוורפן בשנת 1920. היא נחשבת לטורניר החשוב ביותר בזירה הבינלאומית בענף זה, בעיקר בקרב אוהדי הענף באירופה, למעט בשנים בהן מתקיימת אולימפיאדת החורף.
פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית נוסדה בשנת 1908 ואליפות אירופה בהוקי קרח, טורניר ההוקי קרח הבינלאומי המשמעותי ביותר לפני שהחלו טורנירי אליפות העולם, נערכה לראשונה בשנת 1910. הטורניר שנערך במסגרת אולימפיאדת אנטוורפן בשנת 1920 הוכר כאליפות העולם הראשונה בהוקי קרח. בין השנים 1920 ל-1968, טורנירי ההוקי האולימפיים הוכרו גם כטורנירי אליפויות העולם לאותה שנה.
אליפות העולם הראשונה שנערכה כאירוע עצמאי הייתה בשנת 1930, בה השתתפו 12 מדינות.
1920 - 1928: הטורניר האולימפי כאליפות עולם בלעדית
באופן רשמי, פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית מכירה בטורניר שנערך באולימפיאדת אנטוורפן (1920) כאליפות העולם הראשונה. זו הייתה למעשה הפעם הראשונה שנבחרות אירופיות, שעד אז התחרו במסגרת אליפות אירופה בלבד, פגשו את נבחרות קנדה וארצות הברית.
קנדה שלחה לטורניר את אחת מקבוצותיה כדי שתייצג אותה כנבחרת - כך היה עד שהוקמה בקנדה נבחרת לאומית ב-1963. הקבוצה שייצגה את קנדה באולימפיאדת אנטוורפן הייתה ויניפג פאלקונס. איתה בטורניר שיחקו נבחרות ארצות הברית, צ'כוסלובקיה, שווייץ, שוודיה, צרפת ובלגיה. קנדה זכתה בקלות בטורניר עם 27 שערי זכות מול שער חובה בודד, והוכתרה לאלופה האולימפית ולאלופת העולם הראשונה.
הטורניר הראשון נערך על פי חוקי ה-IIHF דאז - כל קבוצה שיחקה עם שבעה שחקנים על המגרש. הטורניר שוחק בהיכל קרח מקורה שנבנה במיוחד לתחרות. אורכה של זירת הקרח היה 56 מטר ורוחבה 18 מטר בלבד (זירות הקרח הבינלאומיות של היום הן בעלות אורך של 61 מטר ורוחב של 30 מטר). המשחק שוחק בשתי מחציות בנות 20 דקות כל אחת, ותיקולי גוף - אבן הפינה של משחק ההגנה בהוקי קרח של היום - היו מותרים רק באזור ההגנה של כל קבוצה (בין הקו הכחול שלה לקצה הזירה שמאחורי שערה). אחרי הטורניר החליטה ה-IIHF לאמץ את החוקים שהיו נהוגים בקנדה - מספר השחקנים על הקרח צומצם לשישה והמשחק חולק לשלושה שלישים בני 20 דקות כל אחד, בדומה להיום.
ב-1924 נערכה אולימפיאדת החורף הראשונה, והטורניר האולימפי בהוקי קרח - שהמשיך לשמש באופן רשמי גם כאליפות העולם - הועתק לאולימפיאדת החורף. קנדה המשיכה לשלוט וזכתה בקלות גם באולימפיאדת שאמוני (1924) ואולימפיאדת סנט מוריץ (1928). באולימפיאדת סנט מוריץ השתתפו 11 נבחרות - המספר הגבוה ביותר עד אז.
1930 - 1953: אליפות שנתית נפרדת והמשך השליטה הקנדית
בקונגרס ה-IIHF שנערך ב-1929 הוחלט שהגיע הזמן לארגן אליפות עולם נפרדת, שנתית, ולא לחכות 4 שנים עד שנבחרות אירופה תיפגשנה עם הנבחרות הצפון אמריקאיות - אם כי הוחלט שבשנים אולימפיות לא תערך אליפות עולם נפרדת, והטורניר האולימפי ימשיך לשמש רשמית גם כאליפות עולם.
אליפות העולם הראשונה שנערכה כטורניר נפרד, שלא במסגרת האולימפיאדה, נערכה תחת כיפת השמיים ב-1930 בשאמוני. השתתפו בה 12 נבחרות - קנדה ו-11 נבחרות אירופיות. האליפות השתבשה כאשר עלו הטמפרטורות באופן פתאומי, והקרח הפשיר. בשל כך עזבה האליפות את שאמוני והמשיכה בברלין ובווינה. קנדה, שנחשבה לרמה בפני עצמה באליפות, קיבלה כרטיס חופשי ישירות למשחק הגמר ולמעשה שיחקה באליפות משחק אחד בלבד. בגמר הביסה קנדה את גרמניה 1:6 וזכתה באליפות.
בשנת 1931 התמודדו 10 נבחרות ושש מהן העפילו לסיבוב הגמר שנערך בשיטת ליגה. המדליות הוענקו בהתאם למיקום הסופי של הנבחרות בבית הגמר. עם זאת, באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) השתתפו ארבע נבחרות בלבד - בשל השפל הגדול, רק שתי נבחרות אירופיות (גרמניה ופולין) עשו את המסע היקר לצפון אמריקה כדי לפגוש את קנדה וארצות הברית. בשני הטורנירים המשיכה קנדה להראות את שליטתה בזירה העולמית, כאשר בטורניר של 1931 סיימה עם מאזן של 24 שערים מול 0 שערי חובה. עם זאת, בפעם הראשונה סיימה קנדה משחק ללא ניצחון - תיקו 0:0 מול שוודיה.
באליפות של 1933 נפל דבר, כאשר לראשונה הפסידה קנדה את התואר העולמי - ארצות הברית הייתה זו שזכתה בו. מאמנה של ארצות הברית באותו טורניר היסטורי היה וולטר בראון, לימים אחד המנהלים החשובים בתולדות הספורט המקצועני האמריקאי ונשיא פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית.
קנדה המשיכה לשלוט בזירה העולמית וזכתה בכל אליפויות העולם עד 1939, למעט באולימפיאדת גרמיש-פרטנקירכן (1936), בה הפסד של קנדה לבריטניה בשלב המוקדם נגרר איתה לבית הגמר, ועלה לה בהפסד התואר האולימפי והעולמי. בריטניה זכתה בתואר - התואר העולמי היחיד שלה מאז ועד היום. באליפות של 1938 זכתה קנדה בעקבות ניצחון במשחק גמר. זה היה משחק הגמר האחרון למשך עשרות השנים הבאות, ומאז ועד 1992 הוכרעה האליפות בשיטת ליגה.
מלחמת העולם השנייה עצרה את כל הפעילות העולמית בענף, ואליפות העולם חודשה ב-1947, אך עם היעדרותה הבולטת של קנדה. ארצות הברית הייתה הנציגה הצפון אמריקאית היחידה באליפות יחד עם שבע נבחרות אירופיות, וללא גרמניה שסולקה מה-IIHF בעקבות המלחמה. צ'כוסלובקיה זכתה בתואר לראשונה בתולדותיה.
קנדה החזירה לעצמה את התואר האולימפי והעולמי באולימפיאדת סנט מוריץ (1948), אך ב-1949 הפסידה את התואר, וצ'כוסלובקיה זכתה באליפות בפעם השנייה. עם זאת, קנדה המשיכה להראות את שליטתה כאשר זכתה באליפויות העולם הבאות כולל אולימפיאדת אוסלו (1952). בתווך, באליפות של 1951, חולקו לראשונה הנבחרות המשתתפות לשני דרגים - הדרג הבכיר, דרג A, עם שבע נבחרות, והדרג הנמוך, דרג B, עם שש.
אליפות העולם של 1953 נערכה שוב ללא קנדה, לאחר עימות אחד מני רבים בינה לבין פדרציית ההוקי הבינלאומית. נשיא איגוד ההוקי החובבני של קנדה, שהיה הגוף שניהל את נבחרת קנדה בזירה הבינלאומית, טען שהנסיעות לאירופה - הן למשחקים רשמיים והן למשחקי ידידות - יקרות מדי, ושקנדה לא זוכה מהן להכנסות אף על פי שהנבחרת מעוררת עניין רב באירופה וממלאת את האולמות. במקום זאת, נטען בקנדה, קנדה זוכה רק לביקורת על סגנון המשחק שלה. היעדרותה של קנדה הותירה את הבמה לנבחרת שוודיה, שזכתה באליפות העולם בפעם הראשונה.