cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יואב סגלוביץ
הכנסת ה-24
עם כינונה של ממשלת ישראל השלושים ושש מונה סגלוביץ לסגן השר לביטחון הפנים. ב3 לאוקטובר 2021 אימץ צוות השרים המיוחד שהוקם בראשות ראש הממשלה נפתלי בנט את תכנית החירום של סגלוביץ לפעולה מיידית למאבק באלימות ובפשיעה בערבית, התכנית הייתה חלק מהחלטת ממשלה 549 ומכוחה מונה סגלוביץ לעמוד בראש הצוות ולהוביל את יישום התכנית.
התכנית שנקראת "מסלול בטוח" יצאה לפועל ב17 לאוקטובר 2021. התכנית מרכזת את כלל משרדי הממשלה ורשויות האכיפה לפעילות משותפת אל מול מחוללי הפשיעה בחברה הערבית כמו משטרת ישראל, רשות המיסים, שירות הביטחון הכללי, משרד המשפטים, היעוץ המשפטי לממשלה, פרקליטות המדינה, המטה לביטחון לאומי.
נתן אלתרמן
כ"ט בנובמבר ומלחמת העצמאות (1947–1948)
ב-31 בדצמבר, חודשיים לאחר סיום שירותו בחטיבה 88, צורף אלתרמן למחלקת התרבות בצה"ל. שלושה חודשים אחר כך, ב-20 במרץ 1949, שוחרר באופן רשמי מצה"ל.
יואב סגלוביץ
הכנסת ה-24
הפעילות הביאה לפגיעה כלכלית משמעותית של ארגוני הפשיעה בחברה הערבית ולראשונה מאז 2014 לירידה של 15 אחוז במספר הנרצחים.
במקביל לפעילות האופרטיבית מינה סגלוביץ צוותי עבודה שעסקו בתופעות ונושאים שמשפיעים על הפשיעה ועל הדרכים להאבק בה: צוות שטיפל בתופעות ה״שוק השחור״- חשבוניות פקטיביות, החזקת מזומן וצ'ינג'ים וצוות שטיפל בתופעת המכרזים ברשויות המקומיות והשתלטות עבריינים עליהם. הטיפול בנושא זה כלל הנחיות ושינויי חקיקה שחלקם עברו אך חלקם עדיין לא עברו בשל התפזרות הכנסת. .
לקראת הבחירות לכנסת ה-25 בשנת 2021 הוצב שוב במקום ה-11 ברשימת "יש עתיד" לכנסת ונבחר.
הכנסת ה-25
בכנסת ה-25 סגלוביץ מכהן כחבר בועדת החוקה, חוק ומשפט ומוביל שם יחד עם ח"כים אחרים את מאבק האופוזיציה נגד הרפורמה המשפטית שמובילה הממשלה. כמו כן סגלוביץ חבר בועדה לקידום מעמד האישה.
חיים אישיים
סגלוביץ' מתגורר ביישוב צורן. הוא נשוי לדורית ולהם שלושה ילדים.
נתן אלתרמן
כ"ט בנובמבר ומלחמת העצמאות (1947–1948)
על תחושותיו בעת המלחמה כתב בשיר "ליל חניה".
1948–1954
לפי דוד בן-גוריון, אלתרמן הביע בפניו את התנגדותו לפירוק הפלמ"ח בנובמבר 1948 וטען כי הפירוק יגרום להיעלמות ערכיו של הפלמ"ח.
ב-19 בנובמבר אותה שנה, הורה בן-גוריון ליעקב שמשון שפירא לחקור את הטענה כי עשרות תושבים נרצחו במהלך הקרב על הכפר דווימה הסמוך לחברון. באותו היום בו ניתנה ההוראה לשפירא, פרסם אלתרמן את השיר "על זאת", העוסק בפשע מלחמה מצד חייל צה"ל. ב-21 בנובמבר השיר פורסם גם בעיתון "הארץ".
ביום בו פורסם השיר ב"הארץ", בן-גוריון, שהיה בקשרי ידידות עם אלתרמן, שיבח אותו על כתיבת השיר במכתב ששלח אליו. לדברי בן-גוריון, הוא אף הורה "להדפיס את שירו של אלתרמן ולחלקו לצבא". ימים ספורים אחר כך הודפס השיר בחוברת בהוצאת "אחדות", בצירוף מכתבו של בן-גוריון. חוברת זאת הופצה באלפי עותקים שהובאו ליחידות צה"ל.
ב-27 במרץ 1949 אלתרמן נמנה עם 35 סופרים, פוליטיקאים ואינטלקטואלים (ביניהם נמנים השרים דוד רמז, יהודה לייב פישמן מימון, זלמן שזר ופנחס רוזן, חברי הכנסת אורי צבי גרינברג וס. יזהר, לאה גולדברג, יעקב פיכמן, בנימין גלאי, אשר ברש, גרשון שופמן, ש. שלום, משה שמיר, חיים גורי, מרטין בובר ושמואל הוגו ברגמן) שנפגשו עם ראש ממשלת ישראל בן-גוריון בקריה בתל אביב כדי לדון בשאלות שנקשרו לעיצוב דמותה של מדינת ישראל. עוד בטרם התקיימה הפגישה, התייעץ בן-גוריון עם אלתרמן על מי ישתתף בפגישה. פגישה דומה התקיימה ב-11 באוקטובר, אם כי בהרכב קטן יותר. הפעם נושא הפגישה היה קליטת עלייה, נושא שאותו הציע אלתרמן.
אלתרמן העריץ רבות את צה"ל ולוחמיו, אם כי מדי פעם נהג להתריע על מעשי עוולה שנעשו כלפי ערביי ישראל מצד צה"ל. ביולי 1949 נערך בכנסת דיון על הצעת חוק "הגנה וביטחון בשעת חירום", בעת הדיון, אלתרמן סבר כי אמצעי הביטחון לא יקבעו את ביטחון ישראל.
מראשית ימיה של מדינת ישראל, תמך אלתרמן במפא"י, אם כי לא היה חבר בה. זמן קצר לפני הבחירות לכנסת השנייה פרסם טור בשם "הסיסמה והרקע", בו מתח ביקורת על מפלגת הציונים הכלליים, שניצלה את מערכת הבחירות על מנת לערער את מעמדה של מפא"י בעזרת ניהול תעמולה לוחמנית.
ב-16 במרץ 1950 התייחס אלתרמן לראשונה להסכם השילומים, ופרסם שיר בשם "שלושה דברים בעניין התביעה מגרמניה". שיר זה נכתב בעקבות הודעתו של שר החוץ משה שרת יומיים קודם לכן על הגשת איגרת זהות לארבעת אזורי הכיבוש בגרמניה, שכללה גם "תביעה בסך מיליארד וחצי כשילומים מגרמניה לעם היהודי". על הצהרה זו אלתרמן טען כי את המילה "שילומים" יש להחליף במילה אחרת, והציע כחלופה את "החזרת השד". כמו כן, סבר כי לא היה צריך לנמק את הסיבות לתביעה ולתלותה ב"שיעור דם". בסוף השיר, בירך אלתרמן את נציגי המדינה שקיימו את המשא ומתן על ההסכם, שאלתרמן חשב כי הוא הכרחי. ב-18 בינואר 1951 הבהיר אלתרמן את עמדתו כלפי ההסכם בטור השביעי, ואמר כי הוא תומך בהסכם, אך מתנגד לכך שיושג במשא ומתן ישיר. ב-10 בספטמבר 1952 נחתם ההסכם באופן רשמי בלוקסמבורג. יומיים לאחר חתימת ההסכם ב-12 בספטמבר, אלתרמן פרסם בטור השביעי מאמר בשם "אחרי חתימת ההסכם". במאמר המשיך לחזור על עמדתו כי הוא תומך בהסכם.
לאחר חזרתו של שרת ארצה ב-14 בספטמבר, נאם במסיבת עיתונאים. בנאומו, טען שרת כי מרבית תומכי ההסכם החטיאו את מטרתו האמיתית. אלתרמן חשב כי דבריו של שרת כוונו גם אליו, וב-17 בספטמבר פרסם את תגובתו לנאום. במאמר, אלתרמן טען כי שרת פירש את עמדותיו באופן שגוי, ועל כך תקף אותו בטורו. שלא כמו בן-גוריון, לאלתרמן לא היה כל קשר עם שרת, אך האחרון קרא רבות את הטור השביעי, וביומניו חיבר רשמים על הטורים, חלקן היו ביקורתיים וחלקן חיוביים.
מלבד שרת, אלתרמן היה חלוק בעניין ההסכם גם עם בן-גוריון. בן-גוריון מצדו כינה אותו בשם "נתן החכם".
יום לפני יום הולדתו ה-43, ב-13 באוגוסט 1953, הגיע משלוח השילומים הראשון מגרמניה על האונייה "אתרוג". כבר בבוקר היום חיבר אלתרמן שיר בשם "עם בוא האונייה הראשונה", המקדם את פניה. השיר פורסם למחרת בטור השביעי ב-14 באוגוסט, יום הולדתו.
אלתרמן תמך בצירופה של מפ"ם לממשלה, אך לעיתים היה ביקורתי ואף עוין כלפיה, בשל תמיכתה הרבה בברית המועצות. לעומתו, אחותו לאה להב הייתה חברת קיבוץ תל-עמל וחברת המפלגה.
לצורך פרסום הקובץ לקח אלתרמן הפסקה מכתיבה ב"דבר", ובאפריל חזר לכתוב בעיתון.
שבוע לאחר הפרסום ב"דבר", ב-15 בינואר, פרשה אימו בלה מעבודתה במרפאת השיניים בבית הבריאות ברחוב שטראוס, שם עבדה במשך 15 שנה, זמן קצר לאחר מות בעלה. חודש לפני פרישתה, שלח לה ראש עיריית תל אביב חיים לבנון הודעה בה הודה לבלה על שירותה למען העירייה. שנה לאחר מכן ב-1955 עברה מתל אביב לקיבוץ תל-עמל, בו התגוררה בתה.
1955–1970
בעת שבלה עברה לתל-עמל, אלתרמן ומרכוס התכוננו למעבר למגורים בשדרות נורדאו 30, זאת לאחר 16 שנות מגורים ברחוב בן עמי 7. לראש הממשלה דוד בן-גוריון נודע כי לאלתרמן אין דירה, וכי סביבת מגוריו לא יכולה לספק לו שקט למען עבודתו. בן-גוריון ביקש מעוזריו להציע לאלתרמן לרכוש דירה באזור שנבנה לטובת חיילי קבע. ההצעה הועברה לאלתרמן על ידי שמעון פרס וסורבה.
שמונה ימים לאחר מתן פסק דינו של ישראל קסטנר פרסם אלתרמן את השיר "מסביב למשפט", בו פסל את ראייתה המקוטבת של השואה. השיר חולל סערה ונגדו נכתבו מאמרי פולמוס מצד משה כרמל, מאיר בן גור ויצחק צוקרמן.
ב-19 בפברואר 1956 שמע אלתרמן על מותו של נתן אלבז שקפץ על רימון. שבוע לאחר מכן, ב-26 בפברואר, פרסם אלתרמן שיר לזכרו ב"טור השביעי", בו העלה על נס את מעשיו של אלבז.
בשנת 1959 פרסם נתן זך את מאמרו "הרהורים על שירת אלתרמן", שהיווה מתקפה על סגנונו השירי של אלתרמן והאשימו במלאכותיות ובחוסר-רגש. מאמר זה הופנה נגד אלתרמן, אך כוון נגד כל חבורת "יחדיו", ופתח פתח לשירה עברית צעירה, ללא חרוז ומשקל על נושאי היומיום, כמגמה מנוגדת לזו שהובילו אלתרמן ובני דורו.
ב-1967 הפסיק לכתוב את "הטור השביעי" ב"דבר" והחל לכתוב מאמרים פובליציסטיים ב"מעריב", שכונסו לאחר מותו בספר "החוט המשולש".
בשל קרבתו לבן-גוריון, ספג אלתרמן גם ביקורת, ולעיתים כונה "משורר החצר", או אף אדם שמשתתף בפולחן אישיות של בן-גוריון (על רקע העסק הביש). לאחר מלחמת ששת הימים נמנה עם מייסדי "התנועה למען ארץ ישראל השלמה". את נכונותו של בן-גוריון לוותר על מרבית השטחים תמורת שלום אמת, תיאר כ"היפותטית - אפילו אוטופית".
בשנת 1970 חלה במחלת מעיים. ב-18 במרץ הובהל לבית החולים, ובמהלך ניתוח מעיים לקה בהתקף לב ואיבד את הכרתו. הוא נפטר עשרה ימים לאחר מכן, ב-28 במרץ. כשהובל באמבולנס לבית החולים כתב את צוואתו. בשל בקשתו "להיקבר כאחד האדם", הוא נקבר בבית הקברות קריית שאול, ולא בחלקת הסופרים בבית הקברות טרומפלדור.
במהלך החודש שלאחר פטירתו התנוסס שמו של אלתרמן בכותרות של עשרות כתבות, בעמודי השער של העיתונים הישראלים, במאמרים, בטורי דעה, בדפים פנימיים ובמוספים שמותגו כמדורי ספרות. ספדו לו בכירי המערכת הביטחונית והפוליטית, נותחו יצירותיו, הוקדשו לו שירים של משוררים ישראלים ידועים ואף נשלח מכתב למערכת דבר שמתח ביקורת על אי־נכונותה של הממשלה לקבור אותו בין גדולי האומה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, בהתעלמות מהוראתו לקבור אותו בטקס צנוע וסמלי, כפי שביקש בצוואתו. ההספד הצנוע שנכתב עליו בעיתון "הארץ" פורסם ללא חתימה אולם כיום ידוע כבר כי כתב אותו עובד העיתון הסופר יהושע קנז.
לאחר מותו החלה הוצאת הקיבוץ המאוחד בכינוס והוצאה לאור של כל כתביו, מפעל שארך שנים רבות, בעריכת מנחם דורמן.
שירה
ספרו הידוע והמוערך ביותר הוא ספרו הראשון "כוכבים בחוץ", שבו מתבונן המשורר בהתפעלות בבריאה ומתאר את חוויותיו ממפגשים רבי-היבטים עם אובייקטים שונים בעולם. הספר נפתח בשיר "עוד חוזר הניגון" – מהידועים בשיריו, שאף זכה לכמה לחנים. בשיר מופיעות כמה מה"דמויות" המלוות את הספר לכל אורכו: ההֶלֶך עובר־האורח והדרך הארוכה שהוא הולך בה, העיר, העצים, ואיתני הטבע – הרוח, הגשם והברקים. ברבים משירי הספר שב ההלך ומופיע, ויחסו אל "הדרך" והנופים שסביבה מביע את חוויית העולם של המשורר – התפעמות מהעולם ומעוצמת הטבע ואיתניו, ותחושת חידלון לעומתם.
השיר "פגישה לאין קץ", למשל, זכה לפרשנויות רבות בשל העמימות שבו: האם הנמענת בשיר היא אהובה בלתי מושגת, או שמא השיר הוא פנייה אל העולם או הבריאה בגוף שני יחיד, כאל נקבה, פנייה החוזרת גם בשירים נוספים בספר:
את הזדהותו עם גורלם של היהודים הביע בספרו "שירי מכות מצרים", שיצא בתקופת מלחמת העולם השנייה ותיאר לפרטים את סבלם של אב ובנו הבכור תחת עשר המכות. סמוך לפרוץ המלחמה התפרסם ספרו "שמחת עניים", קובץ שירים מלנכולי וקשה שגיבורו הוא מת הבוחן את עולם החיים שעזב – את רעייתו, את חבריו ועוד. אלתרמן מעולם לא פירש ספר זה, והתייחסותו אל המלחמה נותרה עמומה. רמז לעמדתו נמצא בדבריו על הספר – "ראיתי שהעולם הולך לאבדון, ושאלתי את עצמי: מה יישאר ממנו לאחר מכן?"
לאחר קום המדינה התמקד בשירים בעלי נושאים חברתיים ואישיים. שיריו אלה מאופיינים בהתנגשות ובהתנצחות בלתי פוסקת בין עולם "קדוש" לבין עולם "טמא" (הדבר ניכר במיוחד בתארו נשים טהורות או, לחלופין, שפלות). בספרו "עיר היונה" שיצא לאור ב-1957 מתערב הפן האישי עם החברתי והלאומי.
בשנותיו האחרונות נאחז חרדה לגורל בתו, המשוררת תרצה אתר, בעלת הסגנון הייחודי והדיכאוני. לאחר שניצלה מניסיון אובדני, אחד מני אחדים, כתב עבורה את "שיר משמר" ("שִׁמְרִי נַפְשֵׁךְ"), שלימים הולחן בידי סשה ארגוב; בתגובה היא כתבה לו את "שיר הנשמרת".
מחזות
אלתרמן כתב מספר מחזות תיאטרון. ארבעה מהם הוצגו על במות תיאטראות הקאמרי והבימה במהלך שנות השישים: "כנרת כנרת" עסק בימי ההקמה של קבוצת דגניה; "פונדק הרוחות" מספר על אמן המגלה כי שועבד להצלחה על חשבון זוגתו וחייו הפרטיים; "משפט פיתגורס" הוא מחזה דרמטי פילוסופי על היחס בין ידע אנושי לבין ידע מתוכנת; ו"אסתר המלכה" עסק במגילת אסתר. נוסף על אלה, "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" היא קומדיה על חילופי תפקידים בין שלמה המלך לסנדלר פשוט, שאותה אלתרמן תרגם ועיבד למחזמר על פי מחזהו של סמי גרונמן. שני מחזות נוספים מאת אלתרמן היו "חוף המדוזה" ו"ימי אור האחרונים" - שניהם נגנזו, לא הוצגו, ונמצאו בעזבונו.
עת נכנס אלתרמן לזירת המחזאות המקורית בשלהי שנת 1961, הוא כבר היה ידוע כמתרגם של מחזות קלאסיים ומודרניים, כמשורר וכפזמונאי מחונן, שתרם רבות לזמר הארץ-ישראלי ולתיאטרונים הסאטיריים "המטאטא" ו"לי-לה-לו". עם "כנרת כנרת", פתח אלתרמן דף חדש כמחזאי מקורי. הן מחזותיו שהוצגו והן המחזות הגנוזים שפורסמו לאחר מותו הם מחזות רעיוניים, חלקם היסטוריים וחלקם פיוטיים, המשלבים הגות, שירה, הומור וגרוטסקה. לעומת מחזאים ישראלים אחרים בני התקופה, אלתרמן חתר לאמירה גלויה וישירה, מההיבט הציבורי או הרעיוני, לגבי הסוגיות השונות שבהן עסקו מחזותיו. מחזותיו הם ברובם אידיאיים-דידקטיים מבחינת המסר המובלע או הגלוי שהם מבקשים לבטא, ובכל אחד מהם ניכר ניסיון לבחינה אנליטית של סוגיות שונות במישור הלאומי או האוניברסלי. למרות שארבעת המחזות של אלתרמן אשר הוצגו על הבמות לא זכו להצלחה מבחינת היענות הקהל ותגובות הביקורת, הם מהווים פרק חשוב בתולדות המחזה הישראלי המקורי: מחזותיו של אלתרמן ביטאו ניסיון לעצב נוסח חדש ושונה של דרמה ישראלית, אשר ביקש לפרוץ את מגבלות נוסח תש"ח והדרמה הישראלית של שנות החמישים.
תרגומים
אלתרמן תרגם מחזות ויצירות מאנגלית, צרפתית, גרמנית ויידיש, לילדים ולמבוגרים. הוא תרגם לעברית מחזות של ויליאם שייקספיר, בהם "אותלו", "יוליוס קיסר" ו"נשי וינדזור העליזות", את מחזותיו של מולייר "הקמצן", "דון ז'ואן", "תעלולי סקפן" ו"החולה המדומה", את המחזה "אנטיגונה" מאת ז'אן אנוי, את המחזה "גם הוא באצילים" מאת ז'אן-בטיסט לולי, ואת המחזה "פדרה" מאת ז'אן רסין. הצלחותיו של אלתרמן הובילו לזכייתו בשנת 1946 בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, ישראל זמורה אף השווה אותו לשניים מספריו של אלתרמן: "שמחת עניים" ו"שירי מכות מצרים". כמו כן תרגם בלדות ושירי זמר אנגליים וסקוטים, בהם הבלדות הסקוטיות "לורד רנדל", "שלושה בני עורב" ו"אדוארד אדוארד".
כתיבה אקטואלית
בטור "רגעים" שכתב ב"הארץ" מסוף 1934 ועד תחילת 1943, עסקו רבים מהשירים בעיר תל אביב, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עסקו שירים רבים במלחמה זו ובשואה, ונימתם הייתה של עידוד ונחמה. לאחר מותו קובצו שירי המדור בספר "רגעים" (שני כרכים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ד).
את השיר "אל תיתנו להם רובים" חיבר אלתרמן עקב מות החייל האחרון שהשתתף במלחמת העולם הראשונה, בשיר זה החייל מספר לאחותו בבית החולים את חוויותיו בעת המלחמה:
בשני הבתים האלה החייל משחזר את המאורע בקרב: הקרב התרחש באביב, השדות היו בשיא פריחתם, ומצב הרוח של החיילים היו נעלה וכמה מהם הורידו את קסדותיהם. אך פתאום שרר באוויר ריח גז, החיילים לבשו מסכות גז וירו לכל עבר ואף הרגו אחד את השני ללא אבחנה מפחד ומתמימות. החייל טוען שהמוות בבית החולים הוא מהוגן ושקט, אך בשדה הקרב זכר החייל את הרצח, השנאה וריח הגז, ואף מודה כי רצח שלושה חיילים ופצע אחד ואמר כי אם לאף אחד לא היה נשק הקרב לא היה מתרחש, ובבית האחרון אומר החייל את בקשתו האחרונה לאחות:
בשירו "היינו כחולמים" שפורסם בדבר, התייחס אלתרמן להפלגת ספינת המעפילים ולוס שהחלה את הפלגתה מיוון ובזאת התחילה ההעפלה. אף על פי שהספינה החלה את הפלגתה ביולי 1934, "היינו כחולמים" פורסם ב-31 באוגוסט. בשיר מתאר אלתרמן את ההתרגשות והסודות הגדולים בליל הורדת המעפילים, המצוקה שאליה נקלעו נוסעי הספינה והפחד מפני איום הבריטים.
בשיר הראשון שחיבר אלתרמן בתום 30 ימי האבל על מות אביו, "שתי התחייבויות", התייחס אלתרמן מצד אחד להתחייבותו של היישוב, שטען כי לא יפר אותה, ומצד שני התייחס להתחייבות הבריטים ליהודים בזמן הצהרת בלפור, שממשלת בריטניה התכוננה להפרה:
לאחר הפצת הספר הלבן ב-19 במאי 1939 כתב אלתרמן:
המסר שביקש להעביר אלתרמן אפיין את השיח אז: המעשה הציוני לחוד, והפוליטיקה של בריטניה לחוד, וטען כי המעשה הציוני יהיה זה שיקבע.
לאחר שעזב את "הארץ" וחזר לכתוב בדבר, הופיעו שיריו האקטואליים במדורו "הטור השביעי" שהתפרסם אחת לשבוע במשך 24 שנים. במהלך השנים קובצו שירי הטור בכמה מהדורות של ספרים הנקראים "הטור השביעי".
רבים משירים אלו הביעו מחאה נגד הבריטים וביטויי תמיכה בפלמ"ח וב"הגנה" שלחמו בהם (כגון "נאום תשובה לרב חובל איטלקי" ו"מסביב למדורה"). אלתרמן נמנה עם המתנגדים לדרכם של האצ"ל ולח"י, ובחלק משיריו הוקיע את מעשיהן. אחד משירי "הטור השביעי" הידועים ביותר הוא "מגש הכסף", שהודפס ב"דבר" ב-19 בדצמבר 1947, עם פרוץ קרבות מלחמת העצמאות, המתאר את הקרבתם של הלוחמים להקמת המדינה ואת מחיר הדמים שנדרשה המדינה לשלם.
גם לאחר הקמת המדינה המשיך בפרסום הטור ועסק גם בשאלות מוסר, כבשיר "אלמנת הבוגד", שפורסם בעקבות הוצאתו להורג של מאיר טוביאנסקי, והשיר "על זאת" שבו ביקורת על פשע מלחמה שביצעו לוחמים ישראלים במהלך מלחמת העצמאות, ובן-גוריון הורה להפיצו לקציני צה"ל. אחד הפרסומים, "יום הזיכרון והמורדים", עורר פולמוס רב כשתבע בו כי לא יבדילו בין גבורת מורדי הגטאות לבין תגובתם של שאר היהודים בשואה, כולל זו של היודנראט.
טור אקטואלי שלו, "שתי שיבולים וחנית", שנועד להתפרסם ב-13 במאי 1949 והביע מחאה על פירוק הפלמ"ח נפסל לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית. במחאה על הפסילה הקריא ח"כ יצחק בן-אהרן את הטור במליאת הכנסת.
ב-28 ביולי 1950 פרסם אלתרמן את השיר "ניו פומבדיתא", בשיר תקף אלתרמן את יהדות ארצות הברית, שלטענתו העדיפה את המשך הגלות על פני מימוש הציונות והעלייה לארץ ישראל.
בשירו האחרון, "אז אמר השטן", שנמצא בעזבונו על ידי בתו, מזהיר אלתרמן את עמו מפני קטרוגו של השטן את צדקת דרכה המוסרית של מדינת ישראל, על ידי זה שיטע בה רגשות אשם וישכיח את ההיסטוריה:. בשיר אחר, "ארץ ערבית", יוצא אלתרמן נגד טענת ערביי ארץ ישראל, שהם העם הילידי בארץ ישראל:.
פזמונים
אלתרמן היה יוצר פורה גם בתחום הזמר העברי. את פזמוניו, שהיו פופולריים מאוד, כתב לתיאטראות "המטאטא" ו"לי-לה-לו" בשנות השלושים הארבעים והחמישים (שנודעו במיוחד בביצוע שושנה דמארי), ולאחר מכן למופעי הזמר משיריו בשנות השישים "צץ וצצה" ו"שוק המציאות" (מופע אותו ביצעו אילי גורליצקי ויונה עטרי). את פזמוניו ניתן לחלק למספר תחומים: שירי אהבת המולדת ("שיר בוקר", "שיר העמק"), שירי המאבק הלאומי לעצמאות ("על אם הדרך", "זמר הפלוגות", "מסביב למדורה", "אליפלט"), שירים "תימניים" ("בכרמי תימן", "שולמית", "גדליה רבע איש", "אני מצפת", "מרים בת ניסים"), שירים רומנטיים ("כלניות", "זמר שלוש התשובות", "רינה", "אוריאנה"), שירי הומור ("פורים פורימאטו", "חנה'לה התבלבלה", "לימון וצלחת"), שירי תל אביב ("בכל זאת יש בה משהו", "צריך לצלצל פעמיים", "אלימלך", "תיבת הזמרה נפרדת"). את פזמוניו הלחינו משה וילנסקי, סשה ארגוב, נעמי שמר, יאיר רוזנבלום ומלחינים נוספים.
חלק משיריו הליריים של אלתרמן הולחנו ובוצעו בידי זמרים אף שלא נועדו להלחנה, בהם "פגישה לאין קץ" ו"ליל חניה".
מספר אלבומים הוקדשו לשיריו של אלתרמן, בהם אלבומי אוסף בביצועם של אמנים שונים וכן אלבומי אולפן של זמרים, בהם האלבום "תוצרת הארץ" של אריק איינשטיין מ-1985, והאלבום "פגישה לאין קץ - יוסי בנאי מגיש נתן אלתרמן" מ-1999, בו יוסי בנאי מגיש משיריו של נתן אלתרמן על רקע מוזיקה.
שירים ותרגומים לילדים
אלתרמן כתב גם שירים לילדים. החל משנת 1932, החל לפרסם שירים וסיפורים במוסף "לילדים" שצורף לעיתון "דבר" ובעיתון "כלנוע". אחד המפורסמים בהם הוא "זה היה בחנוכה" שהומחז לרוב בגני ילדים ובתי ספר.
בשנת 1958 הוציא ספר שירי ילדים בשם "ספר התיבה המזמרת". השירים בספר עסקו בנושאים ציוניים (כמו בשיר "אנשי העלייה השנייה" העוסק באידיאל ההתיישבות והעבודה) ובסיפורים תנ"כיים והיסטוריים (כמו בשיר "ספני שלמה המלך" העוסק בספנים העבריים בעציון גבר בתקופת המלך שלמה והשיר "מסעות בנימין מטודלה" העוסק בנווד היהודי המפורסם). לדברי חוקרת הספרות זיוה שמיר, אלתרמן הרבה לכלול בשירים בספר זה דיונים ספרותיים מתוחכמים שספק אם ילדים יכלו לקלוט את משמעותם המלאה, וכן אקרובטיות לשונית שבאה "לרמוז לקוראים הצעירים (והמבוגרים) על החשיבות של כל מילה וכל אות וכל תג ניקוד, שכל שינוי בהם יכול לברוא עולם ולהחריבו".
פרסים
במהלך חייו זכה בפרסים רבים, בהם: פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת ב-1946, על תרגומיו למחזות "פדרה" מאת ז'אן רסין ו"נשות וינדזור העליזות" מאת שייקספיר וב-1967, על תרגומיו למחזות מולייר; פרס רופין ב-1947, זכה בפרס על ספרו "שמחת עניים"; ופרס ביאליק לספרות יפה (1957).
ב-1968 זכה בפרס ישראל לספרות על מכלול יצירתו.
לקריאה נוספת
נתן אלתרמן הוא אחד המשוררים המוערכים מבין משוררי השירה העברית החדשה. באינדקס רמב"י של הספרייה הלאומית, רשומים יותר מ-300 מאמרים על יצירתו. עם החוקרים, המבקרים, המסאים ואנשי הספרות שכתבו על יצירתו נמנים: מנוחה גלבוע, חדוה דגן, זיוה שמיר, מרדכי נאור, נסים קלדרון, נורית גוברין, דבורה גילולה, שלמה יניב, סבינה שבייד, ראובן שהם, אריאל הירשפלד, רות קרטון-בלום, חנן חבר, דן לאור, ידידיה פלס, אהוד לוז, חיה שחם, יוחאי אופנהיימר, דן אלמגור, דן מירון, חיים גורי, אהרן מגד, אהרון קומם, עוזי שביט, בועז ערפלי, הלל ברזל, מנחם דורמן, מרדכי שלו, עוזי אורנן, גרשון שקד, חמוטל בר-יוסף, הרי גולומב, דב סדן, אלכס זהבי, יוסף האפרתי, יריב בן-אהרן, דינה פורת, יחיעם ויץ, אבידב ליפסקר, ישראל זמורה, שמואל טרטנר, אורציון ברתנא, אברהם בלבן, עמנואל סיון, מנחם רגב, דוד אבידן, נתן זך, ראובן קריץ, רויאל נץ, אמנון נבות, אידה צורית, יאיר צורן, צור ארליך, דרור אידר, אסתר אזולאי ואלישע פורת.
הלוויית 323 חללי מלחמת העצמאות בירושלים
בשנים 1950–1953 נערכו בבית הקברות הלוויות המוניות נוספות, שבהן הובאו בו לקבורה למעלה מ-600 חללים נוספים ממלחמת העצמאות.
ההלוויה ואלו שבאו אחריה קידשו את בית הקברות בהר הרצל כפנתיאון לאומי, שבו נחים הגיבורים שנתנו את חייהם על עצמאות מדינת ישראל והצלת בירתה ירושלים.
רקע
כבר במהלך קרבות מלחמת העצמאות החלו שלטונות ישראל לטפל במשימה הקשה של הבאתם לקבורה בישראל של חללי צה"ל, שגופותיהם נותרו בשטחים שמחוץ לשליטתה. משימה זו נדרשה בין השאר על מנת לפתור את שאלת גורלם של רבים שהוכרזו כנעדרים ואת בעייתן של עשרות נשים עגונות. כבר בינואר 1949 ביקר הרב הצבאי הראשי סגן-אלוף שלמה גורן בשטח כיס פלוג'ה, שהוחזק על ידי המצרים, על מנת לאסוף את גופות החללים משם.
משימת איסוף החללים הייתה מסובכת במיוחד בשדות הקרב שסביב ירושלים. בניגוד למצרים בכיס פלוג'ה הערימו אנשי הלגיון הירדני קשיים רבים בפני ביקור באתרי הקרב. נוהל משא ומתן ממושך בוועדת שביתת הנשק ישראל-ירדן בתיווך משקיפי האו"ם. רק בתחילת אוקטובר 1949 הסכים הלגיון לתת לאנשי הרבנות הצבאית גישה לשדות הקרב בגוש עציון, נווה יעקב, גבעת הרדאר ולטרון.
בראש אנשי הרבנות הצבאית פעל הרב גורן. במהלך שישה שבועות פקדו גורן ואנשיו 152 נקודות שונות שבהן נקברו חללי צה"ל – תחילה בלטרון, אחר כך בנווה יעקב ולבסוף בעשרה ימי פעילות בגוש עציון. הם טיפלו בהעברת גופותיהם של אלו שנקברו במקור בקבורה מסודרת (היה זה בעיקר בגוש עציון) ובאיסוף שרידי גופותיהם של אלו שנותרו מוטלים בשדות הקרב. המלאכה הייתה כרוכה גם בסיכון בשל מוקשים שהיו פזורים בשטח. במלאכתם הסתייעו גורן ואנשיו במפות שנערכו למקומות הלחימה והקבורה ובעדויות שניתנו להם על ידי ניצולי הלחימה באותם שדות קרב. בעבודה הפיזית סייעו להם פועלים ערבים שהועמדו לרשותם בשכר. הרב גורן נדרש לפסוק בעצמו בשאלות הלכתיות רבות ושונות שנגעו לפעילותו זו.
במהלך חודש אוקטובר וראשית נובמבר 1949 הועברו לישראל 228 ארונות ובהם עצמותיהם של 323 חללים שנאספו על ידי הרב גורן ואנשיו. מרבית הארונות הועברו לישראל דרך מעבר שער מנדלבאום. אלו רוכזו על ידי צה"ל במבנה נטוש בקרבת המעבר והוחזקו שם תוך מתן כבוד צבאי. ארונות חללי לטרון וגבעת הרדאר רוכזו במבנה בכפר ערבי נטוש ממערב לירושלים.
משרד הביטחון החליט בהסכמת קרובי כל החללים (למעט ארבעה) כי הם – שהיו מגיני ירושלים - יובאו לקבורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים, שהוכרז על הקמתו מוקדם יותר באותה שנה ושהכשרתו החלה זמן לא רב לפני כן.
במסיבת עיתונאים שנערכה ביום ההלוויה נמסרו פרטים על איסוף החללים מפי הרב גורן ואנשי משרד הביטחון יוסף דקל ויצחק זיו-אב.
טקס האשכבה
יום ההלוויה נקבע ליום חמישי, 17 בנובמבר. בלילה שלפני כן הועברו 228 הארונות מהמקומות שבהם הוחזקו על גבי 38 משאיות – שישה ארונות בכל משאית. המשאיות הוצבו למשך הלילה בחצר הגימנסיה רחביה. בשעת בוקר מוקדמת הוצבו המשאיות משני צידיו של רחוב המלך ג'ורג'. על גבי הארונות נפרשו דגלי ישראל וזר פרחים עיטר כל משאית.
לקראת טקס האשכבה פסקו העבודה והפעילות בירושלים. קהל אלפים התקבץ במרכז ירושלים לקראת הטקס. הוא כלל את קרובי החללים (כ-1,800 מהם הגיעו בהסעות מחוץ לירושלים), שרי ממשלת ישראל וחברי כנסת, קציני צה"ל וחייליו, אישי ציבור לרבות ראש העיר ואנשי הסוכנות היהודית, חברי תנועות נוער, תלמידי בתי ספר ותושבים מירושלים. דגלי המדינה על בנייני הממשלה והמוסדות הלאומיים בירושלים הורדו לחצי התורן. על בתים פרטיים רבים הונפו דגלים שחורים.
טקס האשכבה לנופלים החל בשעה 10:00 ברחבת בית הכנסת ישורון, הסמוך לבניין המוסדות הלאומיים. בפתח הטקס קרא חבר הכנסת הרב אברהם חיים שאג, שבנו נהרג עם הל"ה, את פרק ע"ט בתהילים. אחריו נשא דברים בשם הממשלה שר האספקה והקיצוב דב יוסף, גם הוא אב שכול, ששימש בימי המלחמה כמושל ירושלים. נשאו דברים גם הרמטכ"ל יגאל ידין והרב גורן. החזן משה קראוז נשא תפילת אל מלא רחמים וילד שאביו נהרג בגוש עציון אמר קדיש.
בשעה 11:15 יצאה שיירת המשאיות בנסיעה איטית בשני טורים אל הר הרצל דרך רחוב יפו ושדרות הרצל. לפניה נסעו קצינים ומשמרות חיילים ב-20 ג'יפים, ואחרי המשאיות נסעו מכוניות ואוטובוסים ובהם מלווי ההלוויה. לפי הערכה נקהלו לצידי נתיב השיירה להר הרצל 50 אלף בני אדם. מסע השיירה להר הרצל נמשך כשעה.
בתל אביב הושמעה בשעה 10:00 צפירת זיכרון והציבור והתנועה נעצרו לשני רגעי דומייה לזכר החללים. גם בחיפה כובדו באותה שעה שתי דקות דומיה.
טקס הקבורה
בהר הרצל נכחו כ-10,000 איש בטקס הקבורה. המשאיות נושאות הארונות ניגשו אחת אחת לפתח בית הקברות וארונות החללים נישאו לחלקות הקבורה במשך כשעתיים על ידי חיילי צה"ל וחברי משקי הקיבוץ הדתי. נקראו פרקי תהילים. הרבנים הראשיים הרצוג ועוזיאל נשאו דברי הספד, הושמעו תפילת אל מלא רחמים וקדיש ומשמר ירה מטח כבוד. עם רדת הערב נסתיימה סתימת הגולל על הארונות.
החללים נקברו בשתי חלקות מדורגות (בגבולו המערבי של בית הקברות דהיום) :
הקיבוץ הדתי
תנועת הקיבוץ הדתי היא תנועה המאגדת 16 קיבוצים ו־8 מושבים שיתופיים של הציונות הדתית. ב-24 היישובים של התנועה מתגוררים למעלה מ-15,000 נפשות. 7 מתוך 16 קיבוצי התנועה נחשבים לקיבוצים שיתופיים, בעוד 9 קיבוצים עברו תהליכי הפרטה שונים.
היסטוריה
שורשי התנועה ב"ברית חלוצים דתיים" שנוסדה על ידי צעירי מזרחי של תורה ועבודה הפועל המזרחי. חברי הקבוצה היו חלוצים דתיים שעלו לארץ ישראל מארצות אירופה, בעיקר מגרמניה. הם הקימו בארץ ישראל מושבים, קבוצות עבודה, קבוצות הכשרה וכן קבוצות.
ב-1 במרץ 1940 מנה הקיבוץ הדתי 795 חברים, 489 גברים ו-306 נשים, שהיו חברים בשבע קבוצות.
בתחילת מלחמת העצמאות היו לקיבוץ הדתי 16 נקודות התיישבות. עם פרוץ המלחמה נמצאו כל הקבוצות בקו החזית הקדמי: חברי טירת צבי הדפו התקפה כבדה של צבא ההצלה (כעשור לאחר שספגו התקפה זהה בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט); גוש עציון עמד במצור ממושך והדף את האויב במבואותיה הדרומיים של ירושלים, עד שנפל. כך נפלו הקיבוצים כפר עציון, משואות יצחק ועין צורים. כפר דרום ננטשה אחרי עמידה במצור ובקרב במשך חודשיים. חברי קיבוץ בארות יצחק בדרום הדפו את הצבא המצרי מתוך חצר המשק, אך היישוב עצמו נהרס. קיבוץ סעד הופגז קשות על ידי כוח מצרי שפלש לארץ לאחר הכרזת העצמאות, ובמשך חודשים חיו חברי הקיבוץ בבונקרים ומנהרות מתחת לאדמה, והמשיכו בשגרת חייהם. כתוצאה מן ההפגזות נהרסו כל המבנים מעל פני האדמה, למעט "בית הביטחון" - המבנה היחיד עשוי בטון שהיה במקום. בקבוצת יבנה נהרגו שלושה חברים, בהם אב ובתו התינוקת, בהפצצת מטוס מצרי. 125 מחברי הקיבוץ הדתי, בהם שני ילדים, נהרגו במלחמה. אחרים נשבו בשבי הירדני.
לאחר המלחמה, השתקמה תנועת הקיבוץ הדתי בעליה של גרעינים וותיקים, על יסוד הקיבוצים שחרבו, ובהקמה של קיבוצים חדשים.
בשנות ה-50 הפכו שלושה קיבוצים של התנועה: משואות יצחק, ניר עציון ובני דרום למושבים שיתופיים ועל כן יצאו מתנועת הקיבוץ הדתי.
בשנות ה-70 וה-80 ניהלו הקיבוצים הדתיים מדיניות כלכלית שמרנית ועל כן לא סבלו ממשבר הקיבוצים.
עד תחילת המאה ה־21 היו בתנועה רק קיבוצים. בתש"ע הצטרפו לתנועה שלושת המושבים השיתופיים הדתיים, שבעבר פרשו מהתנועה מכיוון שחדלו מלהיות קיבוצים ובהמשך הצטרפו ארבעה מושבים שיתופיים נוספים. מגמת ההפרטה של שנות ה-90 הגיעה אל הקיבוצים היותר קטנים של התנועה: בהם מעלה גלבוע ובית רימון, אך עורר את חלק מהקיבוצים היותר דומיננטיים בתנועה: קבוצת יבנה, שדה אליהו, לביא, עלומים ומגדל עוז להימנות על מייסדי המטה השיתופי. גם כפר עציון ובארות יצחק נחשבים לקיבוצים שיתופיים, בעוד שאר 9 קיבוצי התנועה עברו תהליכי הפרטה.
מצבם הכלכלי של רוב קיבוצי הקיבוץ הדתי יציב. משקי הקיבוץ הדתי מתבססים על חקלאות, תעשייה ותיירות.
חינוך ותרבות
בקיבוצי התנועה קיימים מספר מוסדות לימוד תורניים: ישיבת מעלה גלבוע, מדרשת עין הנציב לבנות, מרכז יעקב הרצוג ללימודי יהדות, מכינה קדם-צבאית מעורבת "יונתן" בעלומים, מכינה קדם-צבאית לבנות "צהלי" במשואות יצחק וכן מכינה קדם צבאית לבנים דתיים "רוח השדה" בבארות יצחק. קיבוץ כפר עציון מפעיל בית ספר שדה בכפר עציון. בקיבוץ בית רימון פועלת מכינה קדם צבאית לבנים - כרמי חיל, בשדה אליהו פועל בית מדרש "קדם" לבוגרי צבא, מוסד ייחודי המשלב תורה ועבודה חקלאית. במגדל עוז ממוקמת מדרשה לבנות.
התנועה מוציאה ירחון בשם "עמודים".
מינהל וזהות פוליטית
בראש התנועה עומדת לראשונה אישה בתפקיד המזכ"ל — כיום זו היא שרה עברון מקיבוץ סעד שנבחרה לתפקיד בקיץ 2021. היא החליפה בתפקיד את אמיתי פורת (בנו של חנן פורת), חבר כפר עציון, שהחליף ב־2016 את נחמיה רפל מקבוצת יבנה. מזכירות הקיבוץ הדתי יושבת החל מאוקטובר 2013 בנחלים. קודם לכן ישבה במשך כ-50 שנה בתל אביב.
הלוויית 323 חללי מלחמת העצמאות בירושלים
הלוויות נוספות
בשנים 1950–1953 נערכו בהר הרצל הלוויות המוניות נוספות לחללי מלחמת העצמאות:
הקיבוץ הדתי
מינהל וזהות פוליטית
מבחינה פוליטית התנועה הייתה מזוהה בעבר עם המפד"ל וכיום עם הבית היהודי ויש לה נציג במוסדותיה המפלגתיים. רוב חברי הקיבוץ הדתי מזוהים עם הצד הימני של הקשת הפוליטית, אך קיים מיעוט משמעותי בתוכם אשר מזוהה עם השמאל והמרכז הפוליטיים, בעבר בפרט עם תנועת מימד.
יישובי הקיבוץ הדתי היום
קיבוצי המרכז קיבוצי הגליל התחתון קיבוצי הכרמל קיבוצי הר הגלבוע קיבוצי הנגב המערבי קיבוצי שפיר קיבוצי עמק בית שאן קיבוצי גוש עציון
מושבי דרום הר חברון
מושבי הגולן
טורקים (עם)
הטורקים (תֻּרְכְּים) או העם הטורקי (בטורקית: Türk Halkı ;Türkler), הידועים גם כטורקים אנטוליים (בטורקית: Anadolu Türkleri) הם עם (קבוצה אתנית) ולאום החי בעיקר בטורקיה של ימינו ודוברים את השפה הטורקית, השפה המדוברת ביותר בקרב השפות הטורקיות. רובם המכריע של הטורקים הם מוסלמים. בנוסף, במשמעות שנייה, קוראים "טורקים" גם לאזרחי הרפובליקה הטורקית של ימינו, ללא הבדל מוצא אתני או דת – כורדים, ערבים, ארמנים, יוונים, יהודים, צ'רקסים, טטרים ואחרים.
הטורקים כעם הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בטורקיה, והעם הגדול ביותר לפי מספר האוכלוסייה בקרב העמים הטורקיים. בצפון קפריסין קיימת ישות מדינית טורקית נוספת – "הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין" – שנוצרה בשנת 1973 על ידי הטורקים המקומיים ומתיישבים טורקים בעקבות כיבושו של חלק זה של האי על ידי הצבא הטורקי. ישות זו מוכרת רשמית רק על ידי טורקיה ובפועל גם על ידי אזרבייג'ן. טורקים חיים גם מחוץ לגבולות הרפובליקה הטורקית ולקפריסין ומהווים מיעוט לאומי בארצות שהיו נתונות בעבר בשליטת האימפריה העות'מאנית כמו סוריה, יוון, בולגריה, מקדוניה, רומניה וכו'. חלק מבני מיעוט זה היגרו בסוף המאה ה-20 מארצות הבלקן בחזרה לטורקיה. בנוסף אחרי מחצית המאה ה-20 נוצרה פזורה טורקית על ידי הגירה, בדרך כלל הגירת עבודה, לארצות מערב אירופה, כמו גרמניה, צרפת, הולנד, הממלכה המאוחדת, שווייץ, וגם לצפון אמריקה ואוסטרליה, לארצות ערביות עתירות נפט במזרח התיכון, לרוסיה וכו'.
בימי השלטון העות'מאני הוחלה על תושביו שיטת המילט שהגדירה את הקהילות על בסיס דתי. כשריד מאותה תקופה הכפריים הטורקים מחשיבים כטורקים רק את המוסלמים הסונים בארצם, כולל צאצאים של יוונים, גאורגים, ארמנים, קבוצות נוצריות אחרות שהתאסלמו. נוצרים, יהודים, ואפילו אלווים שחיו בקרבם נחשבו ללא טורקים. באותו זמן הכורדים במזרח ובדרום אנטוליה, בהיותם סונים, נחשבו לעיתים לטורקים. המגמה לטמיעת הכורדים גברה בימי הרפובליקה הטורקית ובמהלך השנים עוררה תנועת התנגדות. המשמעות השנייה של המונח "טורקים" (לפי סיסמתו של אטאטורק – "כולנו טורקים") כאזרחים של הרפובליקה הטורקית נקבעה בחוקת המדינה הזאת הקובעת כי טורקי הוא "כל מי שמתחבר למדינה הטורקית בקשר האזרחות".
השם (האתנונים)
הכינוי "טורק" תועד לראשונה בכרוניקות הסיניות של המאה השישית, בצורת 突厥 "טו-צ'יה", כשהוא ציין שבט מסוים - שנודע גם כ"אשינה" או "טורק" Türk שעמד בראש קונפדרציה של שבטים נוודים. הם חיו חיי נוודים באזור שבין צפון סין לאגם באיקל, באזור אורחון וסלנגה, בצפון מונגוליה של ימינו. הם היו רועי צאן, ציידים, פרשים מיומנים וחיו במאהלים. היו מאורגנים בשבטים ובקלאנים תחת הנהגתם של חאנים.
ייתכן כי משמעות המילה "טורק" (בגרסה türük) הייתה במקור "חזק".
מוצאו ושפתו אינם ברורים. קונפדרציה זו הקימה חאנות שנודעה כ"קק-טורק" או "גק-טורק"- "הטורקים הכחולים" (בכתב הטורקי הקדום ביותר:𐱅𐰇𐰼𐰰:𐰜𐰇𐰛 - קקטורק) עם הזמן הפך השם "טורק" לשם כללי המציין משפחה שלמה של שפות - השפות הטורקיות, ומשפחת עמים - העמים הטורקיים. השם "טורק" בגרסה המוכרת לנו כיום הוזכר תחילה בכתביהם של מלומדים מוסלמים ומאוחר יותר גם באירופה. בהתחלה "טורקים" נקראו על ידי המוסלמים כל העמים דוברי שפות טורקיות באסיה המרכזית. מאוחר יותר שם זה התייחס בעיקר לאוכלוסייה הטורקית באנטוליה.
אנטוליה לפני הגעת הטורקים
בתקופת האבן חיו באנטוליה אוכלוסיות של ציידים-מלקטים. במהלך הזמן התגבשו בה קבוצות אתניות דוברות לשונות שונות.
התשתית היוונית
באלף הראשון לפנה"ס חיו במערב אנטוליה קבוצות ילידים, ובמקביל החל מן המאה ה-9 לפנה"ס התיישבו בה יוונים. בעידן ההלניסטי כמעט כל אוכלוסיית אנטוליה (להוציא כמה המחוזות המזרחיים וכמה מחוזות במרכז) הייתה דוברת יוונית ובעלת תרבות יוונית. היא כללה תערובת של ילידים מתייוונים שאבותיהם היו במקור מקורבים בשפה ליוונים ולארמנים וכן צאצאי המתיישבים היוונים. שיא ההלניזציה התרחשה אחרי הכיבוש על ידי אלכסנדר הגדול. כך נשאר המצב הדמוגרפיה גם בימי הכיבוש הרומי. עד למאה הראשונה לספירה השפות האנטוליות המקוריות, הודו-אירופיות או לא, נכחדו. במאה ה-10 אכלסו היוונים מחצית משטח טורקיה של ימינו. קודם כל את חוף הים האגאי, עם העיר סמירנה וערים אחרות, בבוספורוס והעיר קונסטנטינופול (איסטנבול של ימינו), חוף הים השחור וחוף הים התיכון עד לקיליקיה הארמנית. כמו כן היה רוב יווני גם בכמה מחוזות במרכז אסיה הקטנה, כמו באיקוניה (קוניה של ימינו) ואנגורה (אנקרה הנוכחית).
התשתית הארמנית
במזרח ובדרום אנטוליה השתרעו אדמות ארמניה המערבית: ארמניה הקטנה וקיליקיה הארמנית, שתושביהן היו בעיקר ארמנים. החל מן המאה ה-10 אכלסו הארמנים כמעט מחצית מטורקיה של ימינו. הגבול האתני של ארמניה עברה מחוף הים התיכון בסביבות העיר מרסין של ימינן עד לדרום-מערב הקווקז, מקפקדוקיה ועד לגבול עם איראן ומחוף הים השחור עד למסופוטמיה.
עמים אחרים באנטוליה של פעם ושל ימינו
פרט ליוונים ולארמנים, באסיה הקטנה חיו עמים נוספים: יהודים (בערים הגדולות), גאורגים – בצפון-מזרח, אשורים (בדרום-מזרח, לאורך הגבול עם סוריה של ימינו), כורדים, קבוצות סלאביות ואחרות.
התפשטות השבטים הטורקים והשפות הטורקיות באסיה
במרכז אסיה במאה השישית, בימי החאנות של הגקטורקים נכתבו התעודות הידועות הראשונות בשפה ממשפחת השפות הטורקיות - הכתובות מאורחון. הן נכתבו בכתב מיוחד וכוללות גם מילים שאינן שכיחות בטורקית אלא משמשות שפות אחרות מ"אסיה הפנימית". אפ על פי שהטורקים הקדומים היו במאה השישית נוודים הם סחרו בצמר, עור, שטיחים וסוסים תמורת עץ, משי, ירקות ודגנים, וכן ניהלו סדנאות לעיבוד הברזל בדרומם של הרי אלטאי. מרבית העמים הטורקיים באותה תקופה עבדו את אל השמיים, טנגרי, ודתם הפגאנית מכונה "טנגריזם". היו גם כאלה שאימצות דתות אחרות:המניכאיזם, הנצרות הנסטוריאנית והבודהיזם.
ההתאסלמות
עם התקרבות צבאות הערבים לאיראן ולמרכז אסיה, נכנסו בני העמים הטורקיים אל העולם המוסלמי, קודם כמשרתים או עבדים שהיו שלל בפשיטות הצבאיות. לאחר הכיבוש המוסלמי הערבי של טרנסאוקסאניה ("מעבר א-נהר") התושבים ה"טורקים" בשטחים אלה התאסלמו בהשפעת המיסיונרים, הנזירים הסופיים, והסוחרים המוסלמים. על אף שההתאסלמות התחילה בעקבות הכיבושים הערביים, גורמים חשובים בתהליך זה היו הפרסים והתרבות של מרכז אסיה. תחת שלטון העומאייה בני עמים אלה היו ברובם משרתים, בעוד שבימי העבאסים אומנו במספרים גבוהים כלוחמים. במאה ה-9 כבר עמדו בראש הצבאות הערביים מפקדים טורקיים. כשהדרדר שלטון החליפים העבאסים בידי הקצינים ה"טורקים" התרכזו יותר ויותר סמכויות צבאיות ופוליטיות עד שתפסו את השלטון ובראש יחידות "טורקיות" משלהם הקימו שושלות חדשות ששלטו באזורים שונים של האימפריה הערבית.
עמים טורקו-מונגולים וטורקיים ראשונים באנטוליה
בתהליך היווצרות העם הטורקי מילאה תפקיד חשוב ההשפעה הלשונית של הטורקוטים שהתיישבו באלף הראשון לפנה"ס רחוק מטורקיה העכשווית, באזור הרי אלטאי ובערבות מרכז אסיה. יסודות טורקיים התחילו לחדור לאסיה הקטנה ולבלקן החל מן המאה הרביעית, עם פלישת ההונים. ההיסטוריון הביזנטי תאופנוס סיפר על הונים שחיו בתראקיה וקרוב לבוספורוס. בשנת 530 יישבו הביזנטים את אזור העיר טרפזונט, אזור הנהר צ'ורוך הפרט העליון במתיישבים בולגרים. במטרה להגן על גבולות האימפריה הביזנטית מפני הפרסים, בשנת 577 הקיסר יוסטיניאנוס השני וב-620 הקיסר הרקליוס יישבו במערב ארמניה מתיישבים לוחמים מקרב האווארים. מדיניות דומה יישמו הח'ליפים העבאסים שהיבוא מחבל ח'וראסאן וממרכז אסיה מתנחלים טורקיים מוסלמים אותם יישבו בדרום-מזרחה של אסיה הקטנה, במיוחד מזרחה מטארס ומארזורום שהיו מיושבות בעיקר בארמנים. עם זאת, לפי ו.א. גורדלבסקי לא ניתן לדבר על חדירת שבטים טורקיים באסיה הקטנה לפני המאות 8–10. הפעם היה מדובר בשבטי החלג'ים, הקרלוקים, הקנגלים, הקומנים (קיפצ'אקים). עם זאת הופעת היסודות הטורקיים האלה עדיין נשאה אופי אפיזודי ולא הטביע חותם בהיסטוריה האתנית-לשונית של אסיה הקטנה. תוך התיישבות באמצע האוכלוסייה המקומית, הם נטמעו במידות שונות בתוכה, אולם היווה שלב שהקדים את התהליך העתידי של טורקיזציה של אנטוליה ומזרח תראקיה.
התקופה הסלג'וקית
לפני פלישות הסלג'וקים ובמקביל אליו הגיעו לאסיה הקטנה גם קבוצות טורקיות מצפון-מערב, מכיוון הבלקן: הפצ'נגים (מהמחצית השנייה של המאה ה-9 ועד המאה 11), האוע'וז שנודעו גם כ"עוזים" (במאה ה-11), הקומנים (במאה ה-11-עד המחצית השנייה של המאה ה-12). הקיסרים הביזנטים יישבו אותם באזורי הספר. החדירה המסיבית של שבטים טורקיים לאסיה הקטנה התחילה במאה ה-11 תחת חסות הסלג'וקים. לרוב היה מדובר בשבטי ואועו'ז וטורקמנים. בכיבוש אסיה הקטנה השתתפו השבטים הטורקיים קיניק, סלור, אוושאר, קאי, קאראמאן, באיאנדיר ואחרים. את התפקיד המוביל מילאו הקיניקים, ובמיוחד נציגי משפחת סלג'וק. בשנת 1071 הנחיל הסולטן הסלג'וקי אלפ ארסלאן תבוסה מוחצת לביזנטים בראשות הקיסר רומנוס הרביעי דיוגנס בקרב ההיסטורי במנזיקרט. הקיסר הביזנטי נפל בשבי. הדי הניצחון הסלג'וקי גרמו לבני הקבוצות הטורקיות ששירתו בצבא הביזנטי (באגף הימני - ה"עוזים" מתראקיה, באגף השמאלי - פצ'נגים) לחצות את הקווים ולעבור עם מפקדיהם לצד הסלג'וקים. הניצחון במנזיקרט סלל בפני האוע'וזים והטורקמנים את הדרך אל לב אסיה הקטנה.
בהתחלה שמרה התיישבות השבטים האוע'וזים והטורקמנים סדר מסורתי מסוים: האוע'וים התייצבו באגף הימני – בוזוק ובבואם אל המערב התיישבו צפונית יותר, בעוד שהאגף השמאלי – אוצ'וק – התיישבו דרומית יותר. כפי שמוכיחה הטופונומיה באנטוליה במשך הזמן ההתאחדויות השבטיות של האוע'וזים התפרקו בדרך והסדר ההתחלתי של פיזור האוע'וזים והטורקמנים באסיה הקטנה חדל להתקיים. תהליך זה נבע ממדיניות מכוונת של השושלת הסלג'וקית שהייתה מעוניינת לפרק את הישויות השבטיות החזקות ולפזרן ברחבי הארץ הכבושה. במקביל לנוודים מגדלי הבקר הגיעו אז לאסיה הקטנה גם משפחות חצי-נוודיות שלצד גידול הבקר והכבשים עסקו גם בחקלאות. יחד איתם התיישבו בשטחים הכבושים גם איכרים חקלאים שבאו משטחי איראן ועיראק הערבית. באנשי ערבות לשעבר שמרו שבטים טורקיים אלה את אורח חייהם המסורתי והתנחלו במישורים, בעיקר ברמה של מרכז אנטוליה, באזור שבין הנהר קיזיל-אירמאק לקיטאחיה. באזור הנ"ל הקבוצות הטורקיות, בעיקר שבט הקיניקים, הפכו בהדרגה לרוב האוכלוסייה. אחרי התיישבותם במרכז אנטוליה, נעו הטורקמנים והאוע'וזים מערבה ודרך מעברי ההרים של מערב אנטוליה הגיעו לחוף הים האגאי. אחר כך פנו גם צפונה תוך חציית הרי אילגז וג'אניק והגיעו לחוף הים השחור. החל מן המאה ה-13 חדרו לחבלי ליקיה וקיליקיה ומשם אל חוף הים התיכון בדרום אנטוליה. אחד מענפי הסלג'וקים הקימו באנטוליה את הסולטנות רום. שושלת אחרת דוברת שפה טורקית - הדנישמינדים השתלטו על אזור סיוואס. זרם המתיישבים הטורקיים המשיך גם בתקופות הבאות. כך, למשל, אחרי שהשאה טקש מח'ווארזם חיסל את הסולטנות הסלג'וקית באיראן, חלק משבטים שחיו בה היגרו לאנטוליה. במאה ה-13, התרחשה בריחה גדולה של תושבים טורקיים ולא טורקיים מפני אימת הפלישה המונגולית במרכז אסיה. יחד עם שרידי הצבא של השאה הח'ווארזמי ג'לאל א-דין מנגוברדי הגיעו לאסיה הקטנה גם תושבים נוספים שנמלטו ממה שהייתה מדינת חורזם שנפלה תחת מתקפות המונגולים. לפי עדות הכרוניקנים נסווי ואבן ביבי, אלו התקבלו לשרות הסולטן של רום. בדרום אנטוליה הופיעו גם הנוודים משבט היורוקי חורזום.
במאות ה-11–12 רבים מן בני הקבוצות הטורקיות שהגיעו עברו לחיים מיושבים. הם התחילו להתערבב עם התושבים המקומיים תוך כדי תהליך של התאסלמות וטורקיזציה של האחרונים. בתהליך האתנוגנסיס החדש לקחו חלק תושבים ממוצא יווני, ארמני, גאורגי, גם ערבי, כורדי, דרום-סלאבי, רומני, אלבני ואחר.
בייליקים
ב-1243 הביסו המונגולים את הטורקים הסלג'וקים בקרב קסה דאג והשתלטו על אנטוליה. ב-1256 גל חדש של פולשים מונגולים הקים את אימפריית האילחאנים שהתפשטה מאפגניסטן של ימינו עד לאנטוליה. האילחאנים זרעו הרס ברחבי אנטוליה. תושביה הפכו לבני חסותם של האילחאנים. הטורקים פנו למערב אנטוליה באזור הגבול עם האימפריה הביזנטית. בשלהי המאה ה-13 איבדו האילחאנים ובני חסותם הסלג'וקים את השליטה על מרבית אנטוליה לטובת שבטים טורקמנים שהקימו בתחילת המאה ה-14 במערב ובדרום אנטוליה עשרות ישויות מדיניות אוטונומיות שנקראו "בייליקים" ששרדו עד למאה ה-16. הן התארגנו סביב קלאנים מובילים על בסיס שבטי כמו פדרציות של שבטי נוודים וחצי-נוודים. להבדיל מהסלג'וקים ששפתם המנהלית הרשמית הייתה הפרסית, הנסיכויות הבייליקיות של אנטוליה השתמשו בשפה הטורקית המדוברת כשפה רשמית וספרותית. שפה טורקית זו נפוצה בכל נסיכויות אלה והגיעה לשיאי פריחה ותחכום בתקופה העות'מאנית. מנהיגי אחד הבייליקים - הקאראמאנים כבשו את בירת הסלג'וקים, קוניה. ב-1327 במדינה שהקימו הפכה השפה הטורקית לרשמית, כפי שבאה לידי ביטוי במסמכי החצר ובתעודות אחרות. עד אז לאורך חוף הים האגאי התפרסו הבייליקים קאראסי, סאורהן, איידין, מנטשה וטקאואולן. מזרחית מטקה שכן הבייליק חמיד ומזרחית מקאראסי - הבייליק גרמיאן. בצפון-מערב אנטוליה, מסביב לסאוט (Söğüt) קם בייליק קטן וזניח באותה תקופה, הבייליק העו'תמאני. הוא גבל במזרח עם האמירות החזקה של הקאראמאנים ששלטו מהנהר קזלמק עד לים התיכון. אף על פי שהעות'מאנים היו תחילה נסיכות קטנה ולא היוו איום כלשהו על השלטון הביזנטי, מיקומם בצפון-מערב אנטוליה, בשטח ביתיניה לשעבר, סייע להתפשטותם.
אף על פי שהקאראמאנים הצליחו להקים אחד הבייליקים החזקים ביותר, את תפקיד המאחד של כל הבייליקים הטורקיים תחת שלטון אחד נטל על עצמו מדינת העות'מאנים הקטנה, שמנהיגיה היו צאצאי השבט קאי. הצלבנים ה"לטינים" שכבשו את קונסטנטינופול בשנת 1204 בימי מסע הצלב הרביעי, הקימו את האימפריה הלטינית (1204–1261). הם חילקו ביניהם את השטחים הביזנטים בבלקן ובאזור הים האגאי ואילצו את הקיסרים הביזנטים להימלט לגלות ניקיאה (כיום איזניק).
פולמוס וארוס
פולמוס וארוס (מיוונית: מלחמת וארוס) הוא הכינוי של מספר מרידות שפרצו ביהודה עם מותו של המלך הורדוס, בתקופת הנציב הרומי בסוריה, פובליוס קווינקטיליוס וארוס.
טורקים (עם)
סוגיית היווצרות העם הטורקי
לפי נ.א. בסקאקוב אפשר לדבר על טורקים כעם החל משלהי המאה ה-13. לדעת א.ד. נוביצ'ב הטורקים התחברו לעם אחד בשלהי המאה ה-15. ד.א. ירמייב ממקם את השלמת היווצרות העם הטורקי בסוף המאה ה-15 – המחצית הראשונה של המאה ה-16.
פולמוס וארוס
רקע היסטורי
ההתנגדות היהודית לרומאים התחילה בראשית הנוכחות הרומאית ביהודה בשנת 63 לפנה"ס, את ההתנגדות הוביל המלך החשמונאי אריסטובולוס השני ושני בניו, אלכסנדר השני ומתתיהו אנטיגונוס השני. תחילה הם הובסו על ידי הכוחות הרומאים עד שפלישה פרתית לסוריה בשנת 40 לפנה"ס זימנה הזדמנות לשחרורה של יהודה ותודות לסיוע צבאי פרתי מתתיהו אנטיגונוס הצליח לכבוש את ירושלים ולהחיות את הממלכה החשמונאית.
טורקים (עם)
סוגיית היווצרות העם הטורקי
הטורקים בני זמננו התהוו על יסוד שני מרכיבים: שבטים של רועים נוודים דוברי שפות טורקיות (אוע'וזים וטורקמנים) שנהרו ממרכז אסיה ואיראן במאות 11–13 והתיישבו באסיה הקטנה ואוכלוסייה מקומית מאסיה הקטנה. באנציקלופדיית ברוקהאוס-אפרון נכתב ש"העות'מאנים (השם "טורקים" נחשב בזמנו ללעגני או שרירותי) היו תחילה עם של שבטים אוראלו-אלטאים, אולם תוך כדי נדודיהם ההמוניים הם שינו את אופיים האתני. במיוחד בחלק האירופי של האימפריה העות'מאנית הטורקים המודרניים הם במידה רבה צאצאי היוונים, הבולגרים, הסרבים והאלבנים שהמירו את דתם לאסלאם או שנולדו מקשרי תערובת בין טורקים לנשים בלקניות או קווקזיות.
פולמוס וארוס
רקע היסטורי
אולם ניצחון זה לא נמשך לאורך זמן, הרומאים הצליחו לגרש את הפרתים מסוריה בשנת 37 לפנה"ס ובעזרת הלגיונות כבשו את יהודה ושמו את הורדוס כמלך מטעמם על הארץ. למרות שהורדוס התגלה כמנהלתן ומלך מוכשר ופעלתן, הוא נכשל בניסיונותיו להתחבב על נתיניו היהודים, ששנאו את משטר הדיכוי הקשה שהונהג תחת שלטונו, ואת יחסיו הידידותיים עם הרומאים.
טורקים (עם)
סוגיית היווצרות העם הטורקי
בכנס הבינלאומי לאתנוגרפיה ולאנתרופולוגיה במוסקבה בשנת 1964 תיאר לב גומיליוב את האתנוגנזה של הטורקים כ"תופעה היסטורית עולמית, תגובה להתפשטות הצרפתים והאיטלקים, ואמצעי בפני היוונים להימנע משיעבוד קולוניאלי". הטענה המרכזית נגד גומיליוב היא שהתאוריות שלו, על אף הטרמינולוגיה שלהן הן פסאודו-מדעיות ואינן ניתנות לבחינה או להפרכה מדעית. הטרמינולוגיה בה הוא משתמש נועדה להסוות את שטחיות הטענות והמתודולוגיה.
פולמוס וארוס
המרידות
בצוואתו הורדוס הניח את בנו ארכלאוס כיורשו העיקרי, אולם כל עת שהצוואה לא קיבלה את אישור הקיסר אוגוסטוס, לא היה לה תוקף חוקי. כמו כן הורדוס אנטיפס התכוון לערער על הצוואה, בטענה שהוא צריך להיות היורש הראשי של הורדוס. העם הבין שארכלאוס זקוק לשקט תעשייתי ביהודה, כדי להבטיח את אישור מלכותו, ולכן החל לבוא אליו בדרישות שונות, כגון הקלה במיסוי ושחרור אסירים פוליטיים שנאסרו בימי הורדוס, אולם לצד דרישות אלו שהיו דרישות רגילות בזמן עליית שליט חדש, היו גם דרישות להדיח את הכהן הגדול יועזר בן ביתוס, ושפיטת האנשים שהיו מעורבים בהוצאת להורג של מתנגדי המלכות בזמנו של הורדוס.
טורקים (עם)
סוגיית היווצרות העם הטורקי
ד.א. ירמייב מתח בקורת על עמדתו זו של גומיליוב, והעיר שהיווצרות העם הטורקי הייתה תהליך מורכב וארוך, ולא "התאחדות שרירותית של אנשים שונים לתוך קיבוציות אחת". בקווים כלליים מאוד האתנוגנזה של הטורקים התאפיינה בהיווצרות מתוך מרכיבים אתניים רבים, אבל המרכיב הקובע ביותר היו שבטים טורקיים – אוע'וזים, טורקמנים, ע'וזים (האוע'זים המערביים), פצ'נגים, קומנים וכו'. המרכיב השני בחשיבותו היו בני האוכלוסייה המקומית באסיה הקטנה - יוונים, ארמנים, כורדים, לאזים, גאורגים, וכו' שנטמעו בתוך הפולשים הטורקיים. להתבוללות הזאת תרמה במידה רבה הקמתה באסיה הקטנה של מדינה פאודלית טורקית חזקה -הסולטנות הסלג'וקית (בשנות ה-70 של המאה ה-11 עד ל-1307) שבה למרכיב הטורקי הייתה שליטה פוליטית. ההיסטוריון הטורקי חליל אינאלג'יק שהתמחה בתולדות האימפריה העות'מאנית ומוצאו היה בטטרים של קרים, סבר שהיסוד הילידי שהומר לאסלאם בהיווצרות האתנוס הטורקי היווה כ-30% בעוד המרכיב השבטי הטורקי גרידא היווה 70%. ירמייב משער כי אחוז תרומת המרכיב השבטי הטורקי היה נמוך בהרבה.
פולמוס וארוס
המרידות
תגובתו של ארכלאוס הייתה מהוססת. הוא נמנע מלדחות את דרישות העם ולהפעיל יד קשה כנגדם, אולם הוא גם לא קיבל אותם. הססנותו התפרשה כעמדה שלילית כנגד הדרישות. עם התקרבות מועד הפסח ארכלאוס החל לחשוש, שכתוצאה מעליית הרגל של המוני העם בחג ייווצרו מהומות בעיר, ולכן החנה פלוגה של חיילים בעיר, שבזמן החג נקלע לקרבות עם החוגגים, ושפיכות הדמים הגבירה את הזעם כלפי ארכלאוס, שעדיין לא קיבל את הלגיטימציה לשלטונו מן הקיסר. לאחר מכן ארכלאוס יצא לרומא כדי לאשר את שלטונו מידי הקיסר. מרירות העם גברה עם הופעתו בירושלים של סבינוס, שהיה הממונה מטעם הקיסר על רכוש הורדוס, ודרישתו לרשומה מלאה של נכסי המלך המת.
טורקים (עם)
התקופה העות'מאנית
כאמור, בתקופת הפלישה המונגולית בימי השאה האחרון של האימפריה הח'ווארזמית, ג'לאל א-דין, אחד השבטים האוע'וזים, שבט קאי, נדד מערבה והעמיד עצמו לרשות הסולטן הסלג'וקי מרום. בסביבות 1230 ראש השבט קאי, ארטורול, קיבל מהסולטן של רום את השליטה על אזור קטן בגבול עם האימפריה הביזנטית, על הנהר סקריה ושעיר בירתו הייתה סאוט. בשנת 1289 בנו של ארטורול, עות'מאן, קיבל מהסולטן את התואר ביי. ב-1299 עות'מאן הקים מדינה עצמאית שהפכה לגרעין האימפריה העות'מאנית. הטורקים העות'מאנים שנקראו לפי שמו של עות'מאן הראשון כבשו בהדרגה את כל האזורים בשליטה ביזנטית באסיה הקטנה ואחר כך במחצית השנייה של המאה ה-14 ובמאה ה-15 כבשו את חצי האי הבלקני. בשנת 1453 כבש מהמט השני את קונסטנטינופול ושם קץ לאימפריה הביזנטית. כפי שהתבטא הלורד קינרוס, "התפקיד ההיסטורי של עות'מאן היה בכך שכראש השבט גיבש את העם סביבו. בנו אורהאן הפך את העם למדינה ונכדו, מוראט הראשון הפך את המדינה לאימפריה" האימפריה העות'מאנית, שהייתה במהותה מדינה טורקית, הפכה למעצמה עולמית. בשנת 1517 השלים הסולטן העות'מאני סלים הראשון את מסע הכיבוש שלו נגד הממלוכים במצרים ושם קץ לסולטנות הממלוכית. עם כיבוש מצרים תפסו העות'מאנים מיקום יוצא דופן ואימצו את תפקיד מגני הערים הקדושות של האסלאם, מכה ומדינה –خادم الحرمين "חאדם אל-חרמיין". לפי סיפור נפוץ לקח סלים לעצמו את תואר הח'ליפה מהח'ליפה אל-מתוכל הרביעי והכריז על עצמו בתואר זה בטקס במסגד איה סופיה. הווזיר חיירדין א-תוניסי במאה ה-19 ציין במילים אלה את תפקידו של בית עות'מאן באומה האסלאמית:
יורשו של סלים, סולימאן המפואר, הרחיב את הכיבושים אחרי שהשתלט על בלגרד בשנת 1521 והשתמש בסרביה כבסיס טריטוריאלי על מנת לכבוש את הונגריה. אחרי ניצחונו בקרב מוהאץ' גבולות האימפירה העות'מאנית הרחיקו מערבה. התקדמותו לכיוון זה נעצרה במצור הראשון על וינה (1529). אחרי מותו של סולימאן הראשון השיגו הטורקים העות'מאנים עוד כמה ניצחונות. בשנת 1571 נפל בידיהם האי קפריסין שהעניק להם שליטה יותר טובה על הדרכים הימיים במזרח אגן הים התיכון. עם זאת תבוסתם במצור השני על וינה ב-1683 הביאה אחריה לעוד מכשולים ותבוסות. הסכם קרלוביץ בשנת 1699 שהבטיח את כשטחי הונגריה וטרנסילבניה להבסבורגים סימן רגע היסטורי שבו לראשונה נאלתה האימפריה העות'מאנית לוותר על שטחים באירופה. עד למאה ה-19 התחיל תהליך להידרדרות האימפריה תחת מכות של התקוממויות של העמים הכבושים.
פולמוס וארוס
המרידות
בינתיים פשטו המהומות ברחבי הממלכה: באדום התקוממו אלפיים מחייליו לשעבר של הורדוס. בציפורי התקומם יהודה בן חזקיה והצליח לבצע פשיטה מוצלחת על מחסני הנשק של הצבא, ולחמש את לוחמיו. בפראיה התקומם שמעון, שהיה פקיד ממונה מטעם המלכות, והחל לשדוד את הארץ. אתרונגאיוס ואחיו עסקו בפשיטות ברחבי הארץ.
טורקים (עם)
שלהי השלטון העות'מאני
ברבע האחרון של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 קלטה האימפריה העות'מאנית כ-7–9 מיליון פליטים מוסלמים - טורקים, צ'רקסים, בוסנים, ואחרים שנמלטו משטחים שפונו על ידי העות'מאנים בקווקז, בחצי האי קרים, בבלקן ובאיים בים התיכון. פליטים אלה התיישבו באנטוליה ובתרקיה המזרחית. תחת שלטון הטורקים הצעירים ("הוועד לאחדות ולקדמה") על אוכלוסייה זאת ועל אחרות הופעל תהליך של טורקיזציה. בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה שבה האימפריה העות'מאנית הצטרפה למעצמות המרכז. בהתחלה היו לה כמה הצלחות כמו בקרב גליפולי בימי הקרב בדרדנלים ב-1915. בתקופת המלחמה המשיכה ממשלת הטורקים הצעירים הלאומנית ליישם מדיניות של טורקיזציה כפויה שנגעה גם בקבוצות האתניות הנוצריות ושהידרדרה לרצח העם הארמני ולטיהור אתני וגירוש של היוונים מאנטוליה – הידועים בפי היוונים כ"רצח העם היווני". ב-1918 הסכימה הממשלה העות'מאנית לשביתת נשק עם בעלות ההכמה בהסכם מודרוס.