cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות קרוליינה הדרומית
הקהילה היהודית המאורגנת הראשונה בדרום קרוליינה הייתה קהילת צ'ארלסטון בשנת 1749. בשנת 1801 הקימה הקהילה בית יתומים יהודי. בשנת 1820 הייתה קהילה זו לקהילה הגדולה ביותר בין קהילות ארצות הברית, בעת שמנתה כ-700 משפחות יהודיות.
יהדות דרום קרוליינה אף הייתה הקהילה הראשונה שהנהיגה רפורמה דתית בשטחה.
כיום יש בדרום קרוליינה כ-7,000 יהודים המרוכזים בעיקר בערים צ'ארלסטון, קולומביה וגרינוויל.
יניב יהודה אייגר
יניב יהודה אייגר (נולד ב-8 בפברואר 1981) הוא מבקר אמנות, עיתונאי תרבות, אוצר ואמן ישראלי.
עיתונות וכתיבה
בשנים 2004–2009 שימש אייגר כמבקר האמנות של עיתון "מעריב", בו החל את דרכו כמאייר. בשנת 2017 החל לכתוב ביקורות בעיתון "הארץ". כמו כן כתב למגזין 360 מעלות ולספר "חדשות מהעולם התחתון" של האמן בוקי גרינברג.
אוצרות
בשנים 2010–2011 ייסד ואצר בפורטל "וואלה!" את ״1024״, הגלריה המקוונת העברית הראשונה.
בשלהי 2011 העלה אייגר את ״פופוגנדה״; תערוכה קבוצתית, בהשתתפות 22 אמנים, שהייתה הראשונה באוצרותו בחלל פיזי. התערוכה, שהתקיימה במרכז האקדמי ויצ״ו בחיפה, מתעסקת במאבק על התודעה בישראל. .
במרץ 2013 פתח אייגר את גלריה ZIZ (מופיעה בחלק מהמקומות בתור ״זיז״ או עם ריווח כ-״Z I Z״) אשר באה להצהרתו "בחתירה למגע בין הפלסטי, הפואטי, לחברתי, הפופי והפוליטי, בין דיגיטלי לטקטילי, פרוגרסיבי לקומוניקטיבי". גלריה ZIZ זכתה גם היא לשבחי הביקורת, הוגדרה כמי ש״מצליחה להיות בחוד החנית של האמנות הישראלית, ממוקדת, מחויבת, לא מתפשרת ועכשווית״, ואף נבחרה ע״י מגזין ״Time Out תל אביב״ לאחר שתי תערוכות בלבד לגלריה החדשה הטובה בעיר. ZIZ, שנפתחה בקול רועם, פעלה רק עד לשלהי 2014, עת סגרה הגלריה את שעריה בנסיבות כלכליות.
בשנת 2015 הקים אייגר את הפלטפורמה המקוונת לאמנות "CREAM" בשיתוף עם זוגתו הסופרת והעיתונאית מירנה פאנק.
עשייה אמנותית
בשנת 2000 הציג אייגר תערוכת יחיד בגלריה ״פופולוס״ שבמרתפי הדיזנגוף סנטר. ב-2003 הציג אייגר תערוכת יחיד נוספת, בבית האמנים תל אביב, באוצרותו של אריה ברקוביץ. שתי תערוכות היחיד הללו הן היחידות שהעלה אייגר כאמן בשמו המקורי, כשאת האחרות הציג תוך שימוש בשמות בדויים בלבד.
סגנון והשפעות
העשייה של אייגר, כאוצר וכיוצר, מאופיינת באימוץ מוקדם, שימוש עקבי ועיסוק כבד בטכנולוגיה ובתקשורת, וכפועל יוצא בסדר החברתי, המצב התודעתי ועיצוב הזהות שתחת השפעתן המתמדת. מבקר האמנות יונתן אמיר תיאר את עיסוקו של אייגר בהבניית המציאות ככזה שמציג יצירות ״הפועלות בתוך עולם הראווה העתיר בדימויים ובייצוגים המיוצרים, משועתקים, מודפסים, מוקרנים ומשודרים בכל אמצעי התקשורת ועיצוב התודעה הנוכחים בחיי האדם המודרני״, אשר באות לידי ביטוי אמנותי ״באמצעות שיבוש, הסטה, התחפשות והצבה בהקשר שונה״ ובכך חותרות ״להפעילו מחדש ברוח של התנגדות״.
בראיון לאתר Young Space, סיפר אייגר שמפגש בגיל הנעורים עם יצירותיו המופשטות של בארנט ניומן הוא שפתח בעבורו את הצוהר אל תולדות האמנות, וכי כריסטיאן בולטנסקי הוא לתפישתו מקור השראה וגאון אמיתי אשר ניחן באיכויות שמבדילות אותו מכל אמן אחר. כמו כן הצהיר אייגר שהיצירה שהשפיעה עליו יותר מכל היא דווקא עבודת גובלן שראה בילדותו, וכי תמונה רקומה זו עודנה משמשת בעבורו כאידיאל אמנותי: "״(...) נהגתי לבהות בה כאשר ביקרתי את הסבים שלי כשהייתי ילד. זה היה בסלון שלהם, וזה היה כל מה שיכולת לצפות לראות באחת מאותן דקורציות עממיות שיש בבתים של מבוגרים: זו הייתה תמונה רקומה של סוסים רצים, שאחת מהדודות שלי יצרה כשהיא בעצמה הייתה ילדה. רק שהיה משהו רודף בדימוי הזה: הכול שם- הסוסים, האדמה, העננים בשמיים- היה עשוי אך ורק מחוטים בצבעי צהוב וכתום ואדום. כך שכל דבר בתמונה הזאת נראה בוער וכל העולם בתוכה היה אינפרנו אינסופי שהופך לאפר. זה היה הדיוקן המושלם… של חיים, של אהבה; של הכול. (...) גם אחרי צפייה באינספור יצירות, מה שאנשים יחשיבו כ׳אמנות גבוהה׳, עדיין, היצירה הביתית בבית סביי נשארה הטובה, המשפיעה, הנוגעת והיפהפייה ביותר שאי פעם ראיתי בימי חיי״."
אליפות וימבלדון 1926
אליפות וימבלדון 1926 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-21 ביוני והסתיימה ב-3 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
כמו בשנה הקודמת בוצע דירוג משתתפים. כול מדינה הייתה יכולה לדרג עד ארבעה משחקניה, כך שהם יוצבו בבתים שונים.
באליפות זו הווארד קינסי (ארצות הברית) הגיע ל-3 גמרים אך לא זכה באף תואר. בני זוג קיטי מקיין-גודפרי ולסלי גודפרי הגיעו ל-3 גמרים וזכו באליפות בתחרות הנשים וזוגות המעורבים.
תחרות הגברים
לתחרות זו נרשמו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. מנצח אליפות 1925 רנה לקוסט לא עבר את השלב הראשון במוקדמות. בגמר תחרות הגברים נפגשו אלוף שנת 1924 ז'אן בורוטרה (צרפת) והווארד קינסי (ארצות הברית). ז'אן בורוטרה ניצח ב-4 מערכות ובכך זכה באליפות בפעם השנייה.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 64 טניסאיות (מהם 44 בריטיות) שחולקו ל-4 בתים. סוזן לנגלן מצרפת שהייתה אלופת תחרות הנשים בשנים האחרונות גם השנה הייתה מועמדת לניצחון. אומנם במהלך המשחקים היא הוזמנה לפגישה עם מרי מטק אך בשל אי-הבנה לא הגיעה בזמן. הדבר התפרש כפגיעה בכבוד משפחת המלוכה וטניסאית הודחה מהמשך התחרות. במשחק הגמר קיטי מקיין-גודפרי פגשה את לילי דה אלברס (ספרד) וניצחה אותה ב-3 מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. לתחרות נרשמו זוגות טניסאים ממספר מדינות, כמו בתחרות הגברים. זוג אלופי 1924, הצרפתים רנה לקוסט וז'אן בורוטרה, לא השתתפו בתחרות. במשחק הגמר נפגשו הזוג האמריקאי הווארד קינסי ווינסנט ריצ'רדס עם הזוג הצרפתי אנרי קושה וז'אק בריניון. הצרפתים ניצחו ב-4 מערכות וזכו בתואר.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 41 זוגות. בשל פסילתה של סוזן לנגלן (צרפת), שהייתה מהמנצחות בשנה שעברה, זוג האלופות לא יכול היה להמשיך בתחרות. במשחק הגמר שיחקו האמריקאיות מרי בראון ואליזבת ריין נגד הבריטיות קיטי מקיין-גודפרי ואוולין קולייר. האמריקאיות זכו בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. מנצחי אליפות 1925 הזוג הצרפתי סוזן לנגלן וז'אן בורוטרה לא השתתפו בתחרות. בגמר התחרות בני זוג גודפרי נפגשו עם זוג אמריקאי הווארד קינסי ומרי בראון וניצחו אותם בשתי מערכות. עד היום זה המקרה היחיד של ניצחון בני זוג בתחרות זוגות המעורבים.
קיפודניים
קיפודניים (שם מדעי: Tachyglossidae) היא משפחה של יונקים השייכים לסדרת יונקי הביב. כיום סדרה זו מורכבת משני סוגים ומארבעה מינים בלבד הנמצאים ביבשת אוסטרליה ובגינאה החדשה. יתר המינים שהיו בסדרה נכחדו. נקבות משפחה זו מטילות ביצים במקום להמליט גורים, בשונה מכל יתר היונקים למעט הברווזן. טמפרטורת הגוף של יונקים אלו נמוכה בהרבה משאר היונקים. הסדרה "יונקי הביב" נקראת כך משום שקיים פתח אחד המשמש למספר מטרות: הטלת הביצים, מתן השתן והטלת הצואה. פתח זה נקרא "פתח הביב" (Cloaca).
The Second Element
The Second Element (בעברית: האלמנט השני) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, Dive. השיר יצא לאור בשנת 1993, על ידי חברת התקליטים A&M רקורדס, כסינגל השני מתוך האלבום. הוא נכתב על ידי תומאס שוורץ, פרנק פיטרסון, וייס ומתיאס מייסנר.
קיפודניים
אנטומיה ומראה
קיפודן הנמלים הוא בעל חיים לא גדול מכוסה בזיפים וקוצים (הקיפודן דומה לקיפוד המצוי וגם הוא מתכדר בשעת סכנה). יש לו חוטם צר וארוך המשמש גם כאף וגם כפה. לשונו ארוכה ודביקה ואין לו שיניים כלל. הלסת התחתונה קצרה מהעליונה. הגפיים של הקיפודן הן קצרות אך חזקות ומסתיימות בטפרים העוזרים לו בהתחפרות. השלד של הקיפודן חזק וכבד, כנראה כדי לתמוך בשרירים חזקים שמשמשים לו בחפירה.
The Second Element
במרוצת השנים, הוקלט השיר מספר פעמים בידי אמנים כדוגמת ססיליה ונרסטן, Blackmore's Night וריצ'י בלאקמור.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי תומאס שוורץ, פרנק פיטרסון, וייס ומתיאס מייסנר והופק על ידי פיטרסון ושרה ברייטמן. התקליטור סינגל כולל שלוש רצועות מ-Dive ורצועה אחת שאינה מתוכו: "The Second Element", "The Second Element" (גרסת האלבום), "Island" ו-"Rain". הרצועה שאינה חלק מ-Dive, "Rain", בולטת במיוחד וזאת, כיוון שהלחן שלה שנוצר על ידי פרנק פיטרסון כולל מילים שנכתבו על ידו ועל ידי אחותה של שרה, ניקולה ברייטמן. גרסת נוספת בשם "The Second Element II" נכללה ב-Dive גם כן.
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-150,000 השמעות.
גרסאות כיסוי
במרוצת השנים, הוקלט השיר מספר פעמים בידי אמנים כדוגמת:
טבח קנדיה
טבח קנדיה התרחש ב-6 בספטמבר 1898, באי כרתים, אז חלק מהאימפריה העות'מאנית. ההתרחשות באה כתגובה של קבוצות מוסלמיות חמושות להצעה מצד מעצמות זרות לתת סדרת זכויות אזרח לקהילה הנוצרית באי. המוסלמים תקפו את כוח הביטחון הבריטי בקנדיה, השם הקודם של הרקליון המודרנית, שהיה חלק מכוח ביטחון בינלאומי באי. המוסלמים המשיכו לטבוח בתושבים הנוצריים המקומיים בעיר. כתוצאה מכך נרצחו 14 אנשי צבא בריטים, סגן הקונסול הבריטי ומשפחתו נשרפו חיים בביתם ועל פי ההערכות נטבחו 500–800 תושבים נוצרים. חלק משמעותי מקנדיה נשרף והטבח הסתיים רק לאחר שספינות המלחמה הבריטיות החלו להפגיז את העיר. התקרית האיצה את סיום השלטון העות'מאני על כרתים וכעבור חודשיים החייל העות'מאני האחרון עזב את האי. המלכה ויקטוריה קראה באופן אישי ל"פעולה דרסטית", ולורד סליסברי זירז את המשפטים הצבאיים. למלח בריטי אחד, ויליאם מילארד, הוענק צלב ויקטוריה. מנהיגי מבצעי הטבח המוסלמים נתלו על קירות הרקליון.
הרחוב הראשי, בו התרחשו האירועים, נקרא מאוחר יותר "הקדושים המעונים של 25 באוגוסט" (תאריך היומן של האירוע בסגנון הישן) כדי לכבד את קורבנות הטבח. אנדרטה לימאים הבריטיים שנהרגו הוקמה בגני ברקקה העליונה, מלטה.
מנטו צ'באללה מסימאנג
מנטומבזנה "מנטו" אדמי צ'באללה מסימאנג (אנגלית: Mantombazana "Manto" Edmie Tshabalala-Msimang; 9 באוקטובר 1940 - 16 בדצמבר 2009), הייתה פוליטיקאית דרום אפריקאית. כיהנה כסגנית שר המשפטים בין השנים 1996 ל-1999 וכשרת הבריאות, בין השנים 1999 ל-2008, תחת הנשיא תאבו מבקי וגם תחת הנשיא קגאלמה מוטלנטה.
מסימאנג עמדה במוקד של ביקורת בינלאומית עקב ניסיונה לטפל במגפת האיידס בדרום אפריקה בעזרת ירקות, כסלק ושום, במקום בתרופות אנטי-רטרו-ויראליות ("הקוקטייל"), ודחייתה את הקשר המדעי בין נגיף הHIV למחלת האיידס.
מדיניות איידס
פרסומה השלילי של מנטו הגיע בעקבות היותה "מכחישת איידס", השוללת את הקשר בין מחלת האיידס לנגיף ה-HIV ואת הטיפולים המוצעים על ידי מדע הרפואה המודרני לטיפול במחלה. היא כונתה ד"ר סלק, מכיוון שקידמה את השימוש בסלק, שום, לימון ותפוחי אדמה אפריקאים, יחד עם תזונה בריאה, ורמזה לכך שתרופות לאיידס הן רעילות. בראיון שנתנה ברדיו בשנת 2000 סירבה להגיד אם היא סבורה שיש קשר בין נגיף הHIV למחלת האיידס.
נפטרה ב-16 בדצמבר 2009 בעקבות סיבוכים הקשורים לניתוח השתלת כבד שעברה.
איתי בן חורין
איתי בן חורין (נולד במאי 1978) הוא יועץ תקשורת, עורך דין, סופר, פעיל חברתי והמנכ”ל והבעלים של חברת "בן חורין אלכסנדרוביץ".
ביוגרפיה
בן חורין גדל בהרצליה, שיחק כדורסל בקבוצת "בני הרצליה" והיה דובר נוער העבודה הרצליה. בשנת 1996 התגייס לצה"ל ושירת ביחידת מגלן כלוחם וכמפקד. בן חורין בעל תואר ראשון במשפטים ותואר שני בהצטיינות במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב וכן בוגר קורס מנהלים באוניברסיטת הרווארד במסגרת ארגון מעוז.
פעילות חברתית ופוליטית
בן חורין פעיל מרכזי בנושא גיוס תלמידי הישיבות, שוויון בנטל וזכויות חיילי מילואים. בשנת 2000 הקים את תנועת "התעוררות" אשר נאבקה למען חלוקת נטל השירות, גיוס תלמידי הישיבות החרדים לצבא ושיפור זכויות חיילי המילואים. אחד מתוצרי המאבק הוא חוק שירות המילואים אשר חוקק בכנסת בשנת 2008. התנועה התפרסמה בעיקר בזמן שביתת רעב בת 8 ימים בה מייסדי התנועה, בהם בן חורין, שבתו למען ביטול חוק טל.
בשנת 2002 הקים את תנועת הצעירים "ישראל אחרת" שניסחה חזון ותוכנית עבודה אסטרטגית למדינת ישראל טובה יותר. התנועה התמודדה לכנסת בשנת 2003 ולא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 2007 היה ממייסדי הפורום לשוויון בנטל המוביל את המאבק לגיוס תלמידי ישיבות וחלוקה בנטל השירות. הפורום היה חלק ממאהל הפראיירים שהוביל לשינוי ההרכב הקואליציוני של ממשלת נתניהו בשנת 2012 - כניסת מפלגת קדימה לממשלת אחדות.
ב־2012 יזם עצרת למען שוויון בנטל שנערכה בהשתתפות כ־50 אלף מפגינים והובילה לפירוק ממשלת האחדות של הליכוד וקדימה.
בשנת 2012 עתר לבג"ץ כנגד חוק טל, בשיתוף התנועה לאיכות השלטון . עתירה נוספת בשנת 2016 הובילה לביטול חוק הגיוס של ממשלת ישראל ה-34 . כמו כן, בשנת 2003 עתר לבג"ץ כנגד פעילות עמותות המעודדות סרבנות (האומץ לסרב). עתירה זו נדחתה לאחר דיון, אך יסודות העתירה הביאו לכך שהצרו את צעדיהן של עמותות המעודדות סרבנות.
יזם קרן מלגות לסטודנטים לתקשורת על שם אביו אבי בן חורין' במסגרת הקרן (הקרויה גם על שם עליזה אלכסנדרוביץ') מדי שנה הסטודנטים הנבחרים מקבלים מלגה תמורת ליווי תקשורתי של עמותות קטנות הזקוקות לסיוע. הניהול המקצועי נערך על ידי עובדי החברה ובכל נותר מעגל של תרומה לקהילה. מלבד פעילות זו מלווה באופן אישי עמותות רבות בהתנדבות הבולטות שבהן - זיכרון בסלון ועמותת מחוסגן
משנת 2017 משמש כחבר ועד מנהל בארגון ישראליז העוסק בהסברה ישראלית חכמה בעולם.
קריירה מקצועית
מיד עם שחרורו מהצבא החל לעבוד במשרד GCS שהיה בבעלות טל זילברשטיין, משה גאון, סטנלי גרינברג, בוב שרום וג'יימס קארוויל.
ב-2002 הצטרף לחברת ארד תקשורת.
בשנת 2004 עבר התמחות בלשכה המשפטית במשרד הביטחון אצל היועמ"ש צביה גרוס והמשנה עו"ד רחל סטוביצקי ובמקביל פתח את הפעילות העצמאית כיועץ אסטרטגיה ותקשורת.
בשנת 2008 הקים את משרד האסטרטגיה התקשורתית וניהול המשברים "בן חורין אלכסנדרוביץ'" יחד עם שותפתו טל אלכסנדרוביץ'.
בן חורין דורג ברשימת המשפיעים בתקשורת הישראלית של מגזין ליברל בשנים 2018–2021.
ניהול קמפיינים ומשברים
בנוסף, ניהל את קמפיין הבחירות של אבי ניסנקורן לראשות ההסתדרות ואת קמפייני הבחירות של ראשי הערים: זאב בילסקי לראשות עיריית רעננה, מיכאל ביטון לראשות מועצת ירוחם וטל אוחנה לראשות מועצת ירוחם.
בשנת 2023 היה ממובילי המאבק כנגד רפורמת לוין כיועץ אסטרטגיה ותקשורת של רבות מקבוצות המאבק כמו "אחים לנשק" "הגלימות השחורות", מכתב הכלכלנים.
בן חורין מתמחה בניהול משברים, בין היתר הוביל את ניהול המשבר של שטראוס, בן אנד ג'ריס ישראל, פוקס, אסותא,גבי אשכנזי בפרשת הרפז, חיפה כימיכלים, איגוד המזון של התאחדות התעשיינים, ופרשות רבות עבור בנק לאומי, אלטשולר שחם ,סופר פארם ועוד
חיים אישיים
בן חורין מתגורר בכפר סירקין, נשוי ללירן אבישר ולהם 2 ילדים.
המכללה החברתית-כלכלית
המכללה החברתית-כלכלית היא ארגון חברתי ללא מטרות רווח, שנוסד בשנת 2004, העוסק בהקניית ידע בנושאי חברה וכלכלה, במטרה להוות מוקד ידע לשינוי חברתי ולקדם שוויון וצדק חברתי בישראל.
יו"ר הוועד המנהל של המכללה הוא גיא פדה ומנכ"ל המכללה היא יפתח דיין.
מטרות המכללה ואופי פעילותה
מטרת פעילות המכללה היא להקנות ידע בנושאי חברה וכלכלה ולהניע לפעולה קבוצות שונות ברחבי הארץ, במסגרת תוכניות לימוד והכשרה בהנחיית אנשי אקדמיה ופעילים חברתיים. פעילות המכללה מבוססת על מודל המשלב בין לימוד, הכשרה ופעולה. המכללה מלמדת באופן נגיש סוגיות חברתיות-כלכליות, ומגבשת, מכשירה ומלווה קבוצות המתארגנות ופועלות למען שינוי חברתי.
המכללה הוקמה בשנת 2004 בעקבות שינויים במדיניות החברתית-כלכלית בישראל, אשר כללו צמצום ההוצאה הממשלתית על חינוך, רווחה ובריאות, עלייה ביוקר המחיה ובשיעורי ההעסקה של עובדי קבלן. מקימי המכללה סברו כי העדר דיון ציבורי בהשלכותיה של מדיניות זו ובחלופות האפשריות לה, מאפשר להציגה לציבור כגזירת גורל ולהמשיך ליישמה ללא מפריע. המכללה הוקמה במטרה לשנות מצב זה באמצעות הפצת ידע לכל קבוצה שמעוניינת ללמוד ולפעול לשינוי.
תוכניות מרכזיות ומרצים
בין המרצים במכללה נמנים אנשי אקדמיה בולטים מתחומי החברה והכלכלה כגון פרופ' יוסי זעירא וד”ר נילי מארק המרצים בה בהתנדבות. זאת, לצד פעילים חברתיים המובילים התארגנויות עובדים, קואופרטיבים והתארגנויות קהילתיות. הקבוצות המרכזיות הלומדות במכללה הם סטודנטים לכלכלה באוניברסיטאות, עובדות סוציאליות במחלקות לשירותים חברתיים ברשויות מקומיות, תלמידי ובוגרי מכינות קדם צבאיות, פעילים מוניציפליים ממגוון יישובים ועוד. במהלך שנות פעילותה למדו במכללה כ-55,000 תלמידים.
בין מקימי המכללה נמנים עו"ד אביב וסרמן, סגן ראש עיריית לוד לשעבר, שי כהן ממייסדי כוח לעובדים ומיכל שוחט, שכיהנה כמנ"כלית הארגון.
המכללה מפעילה מספר תוכניות לימוד והכשרה. אחת הבולטות שבהן היא התוכנית לכלכלנים חברתיים, במסגרתה לומדים סטודנטים לכלכלה נושאים שנעדרים מתוכנית הלימודים. מאז 2008 מלווה המכללה פורומים של סטודנטים לכלכלה באוניברסיטאות. הפורום, הפועל בחיפה ובתל אביב, הצטרף בשנת 2014 ליוזמה בינלאומית של 40 קבוצות סטודנטים ברחבי העולם לשינוי לימודי הכלכלה. תוכנית נוספות הן התוכניות לפעילים מוניציפליים, לזכויות עובדים, להקמת קואופרטיבים, לרווחה ומדיניות חברתית וחברה ותוכנית "כלכלה בגובה העיניים".
פעילות ציבורית
לצד פעילות המתמקדת בקורסים ובהכשרת פעילים לשינוי חברתי, מקיימת המכללה אירועים ציבוריים. ביולי 2010 קיימה המכללה כנס תחת הכותרת "ריכוזיות ההון בישראל והאיום על הדמוקרטיה", אשר עסק בריכוזיות במשק. כמו כן, מאז 2007, מקיימת המכללה פסטיבל לסרטי פועלים בסינמטק חיפה, במסגרתו מוקרנים סרטים העוסקים במציאות החברתית-כלכלית ומתקיימות הרצאות ודיונים. הפסטיבל נערך בכל שנה ב- ונמשך כשבוע ימים.
במחאת האוהלים 2011 קיימה המכללה שיעורים וסדנאות. ברחבי המאהלים שהוקמו בארץ. המכללה הייתה שותפה מרכזית בצוות ספיבק-יונה, שייעצה למחאה החברתית. מסקנות הביניים של הוועדה הוצגו לראשונה בכנס שערכה המכללה. בספטמבר 2012 יצא לאור הספר "העסקה פוגענית" בעריכת דניאל מישורי וענת מאור בהוצאת המכללה, המנתח את דפוסי הפגיעה בעובדים בישראל.
אחת מהתוכניות שמפעילה המכללה היא תוכנית הכלכלנים החברתיים, הפועלת באוניברסיטת תל אביב ובמכון ון ליר בירושלים.
המכללה פרסמה שיעורים בחברה וכלכלה באתר ynet ופינה קבועה ברשת ב' המבארת מושגים כלכליים. מרציה ומומחיה מפרסמים באופן קבוע מאמרי דעה בעיתונות, מתראיינים בתקשורת בסוגיות שעל סדר היום ומשתתפים בפאנלים ובאירועים ציבוריים.
מירי גלעד
מירי גלעד (נולדה ב-1950) היא משוררת וחוקרת ספרות.
ביוגרפיה
מירי גלעד ילידת קיבוץ ניר עם שבנגב הצפוני, סמוך לרצועת עזה. הוריה היו בין מקימי הקיבוץ, אליו הגיעו מבסרביה (מולדובה היום) כחניכי תנועת גורדוניה הציונית.
לפני גיוסה לצבא עסקה בהדרכת נוער במסגרת 'שנת שירות'. בתום שירותה הצבאי למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת באר שבע. סיימה תואר שני בהצטיינות בספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן, בעבודה על קריאה פמיניסטית בסיפורי הקיבוץ של עמוס עוז.
סיימה דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן בהדרכתה של פרופ' ז'ולייט חסין. את עבודת הדוקטורט עיבדה לספר: "מסע אל חוויית הרגע בחיי היומיום וביצירתם של וירג'יניה וולף וס. יזהר" בהוצאת רסלינג, 2013.
במשך שני עשורים עסקה בהוראה בבתי-ספר תיכוניים ובמכללות. בשנים האחרונות מרצה במוסדות תרבות שונים, בארגונים ובהשתלמויות מורים הרצאות העשרה בנושא ספרות ותרבות.
מירי גלעד נשואה לאהוד – מנהל פרויקטים בתעשייה האווירית ואם לשלושה; מתגוררת באורנית.
אודות ספריה
הספר מבוסס על עבודה אקדמית שכתבה גלעד לתואר הראשון שעסקה בקשר בין שירה מודרנית לצילום. זהו ספר משותף למירי גלעד ולבעלה אהוד גלעד, בו היא כתבה את השירים בהשראת צילומיו של אהוד. אביה, שמשפחתו נרצחה בבסרביה-מולדובה, היה ממייסדי קיבוץ ניר עם. שתי חוויות תשתית אלו – אובדנה האלים של המשפחה באירופה, והקשר לאדמת הנגב מוצאים את ביטויים העז בשירי הספר. שיריה של גלעד נובעים, בעיקרם, מהתבוננות בטבע, ויוצרת תמונות המעצבות חוויות אנושיות והיסטוריות מגוונות הלובשות, לא אחת, ממדים רליגיוזיים.
הספר זכה בפרס ספרי ביכורים מטעם משרד החינוך והתרבות והמועצה הציבורית לתרבות ואמנות.
מאמרים
על המחברת ויצירתה:
על "שעה אחת ביום":
איזאיה בראדלי
איזאיה בראדלי (באנגלית: Isaiah Bradley) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיע בחוברות הקומיקס קפטן אמריקה ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Truth: Red, White and Black #1 מינואר 2003, ונוצרה על ידי הכותב רוברט מוראלס והמאייר קייל בייקר.
מירי גלעד
מאמרים
על "רגע על פני האדמה":
איזאיה בראדלי
במעין הקבלה לניסוי העגבת בטסקיגי, העלילה מספרת על פרויקט "לידה מחדש" של צבא ארצות הברית בו גויסו בכפייה חיילים אפרו-אמריקאים ככלי ניסוי. סיפור זה וקורות חייו של איזאיה תוארו במיני סדרה "Truth: Red, White and Black" מ-2003, ובהמשך הוא הופיע כסבו של פטריוט המלווה אותו לאורך אירועי "האוונג'רס הצעירים".
מירי גלעד
מאמרים
על "מסע אל חוויית הרגע בחיי היומיום וביצירתם של וירג'יניה וולף וס. יזהר":
איזאיה בראדלי
איזאיה מכונה "קפטן אמריקה השחור", והוא נחשב לאגדה בקרב הקהילה האפרו-אמריקאית ביקום מארוול. עם זאת, הוא אינו ידוע ברבים מחוץ לקהילה זו על אף חלקו החשוב בהיסטוריה. כאשר הוא הגיע כאורח מיוחד לחתונתם של סטורם והפנתר השחור, גיבורי-העל האפרו-אמריקאים היו מלאי יראת כבוד כלפיו, וביניהם לוק קייג' (שקרא לו "אני הראשון"), מוניקה רמבו וסאם וילסון. אולם, וולברין הקנדי ללא היה מודע כלל למעמדו או לחשיבותו של האיש.
מירי גלעד
מאמרים
על "מקום הולדתי נוקש על גבי"
איזאיה בראדלי
דמותו של איזאיה בראדלי מופיעה בסדרת הטלוויזיה "הפלקון וחייל החורף" של שירות הסטרימינג דיסני+, בגילומו של השחקן קארל למבלי, שישוב לגלם את הדמות בסרט "קפטן אמריקה: סדר עולמי חדש".
מירי גלעד
קישורים חיצוניים
על "מסע אל חוויית הרגע בחיי היומיום וביצירתם של וירג'יניה וולף וס. יזהר":
איזאיה בראדלי
ביוגרפיה בדיונית
איזאיה בראדלי נולד וגדל בעיר ניו יורק. במהלך יריד, הוא פגש בפיית' שאבז. השניים התאהבו, והם התחתנו ב-1940. הם בילו את ירח הדבש שלהם בתערוכה העולמית, אך נאלצו להיפרד מיד לאחר המתקפה על המפרץ פרל הארבור ב-1941. ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה ופתחה בחזית נגד האימפריה היפנית, ואיזאיה גויס לצבא. בזמן זה, פיית' ילדה את בתם הבכורה שרה גייל.
מירי גלעד
קישורים חיצוניים
על "רגע על פני האדמה":
איזאיה בראדלי
ביוגרפיה בדיונית
לאחר שהמדען אברהם ארסקין יצר באמצעות נסיוב מיוחד את חייל-העל קפטן אמריקה, הממשלה הביעה רצון לפתח לוחמים נוספים. בעקבות מותו של ארסקין ואיתו אבדן הנוסחה המיוחדת, אאוגנים אמריקנים, בריטים וגרמנים החלו לחקור את העניין בתקווה לרקוח מחדש את הנסיוב במעין מרוץ חימוש. על פרויקט "לידה מחדש" הופקדו קולונל וולקר פרייס ודוקטור וילפרד נגל, והם גייסו עבורו בכפייה כ-300 חיילים אפרו-אמריקאים ככלי ניסוי. על מנת לשמור על המידע המסווג, למשפחותיהם של החיילים נמסרה הודעה כאילו הם נהרגו בקרב. איזאיה היה בין חיילים אלו, אם כי פיית' סירבה לקבל את מותו וטענה לאמת אחרת.
הניסויים היו קטלניים במיוחד, ורק קומץ של גברים הצליח לשרוד אותם. אלו שנשארו בחיים זכו למאפיינים פיזיים משודרגים מעל ומעבר לגבולות היכולת האנושית, והם אומנו למיומנות באמנויות לחימה, קרב פנים אל פנים וטקטיקה. לאחר כמה משימות בהן חבריו קיפחו את חייהם, איזאיה נשאר כשורד האחרון. במשימתו האחרונה, איזאיה נשלח למחנה השמדה של הנאצים על מנת להתנקש בחייו של דוקטור קוך במטרה למנוע ממנו לשחזר את הנסיוב של ארסקין. הוא גנב ממחסן את חליפתו של קפטן אמריקה ומגן הסגסוגת פלדה-ויברניום הבלתי שביר שלו, ובעזרת ציוד זה הוא הצליח לגבור על השומרים ולהשלים את משימתו בהצלחה. עם זאת, איזאיה נלכד בסופו של דבר והובא לפיהרר אדולף היטלר עצמו. הוחלט לנתח אותו, להנדס את כוחותיו לתועלת המשטר הנאצי ולשלוח את חלקי גופו כמסר לארצות הברית, אך הוא ניצל בזכות מורדים גרמניים.
לאחר כמה חודשים, איזאיה הצליח לשוב למולדתו. באקט של גזענות כלפי האדם השחור, הוא הוכנס למאסר והואשם במשפט בגנבת הציוד של קפטן אמריקה על אף פעולותיו ההֶירוֹאִיּוֹת. ב-1943, הוא הורשע ונגזר עליו מאסר עולם. בבית הסוהר, מצבו הגופני והנפשי התדרדר בעקבות תופעות הלוואי של הנסיוב. לאחר שגילתה על מצבו, פיית' שלחה בכל חודש מכתב לנשיא דווייט אייזנהאואר בבקשה לשחררו במשך שלוש שנים. לאחר 14 שנות מאסר, ב-1960, הנשיא אייזנהאואר העניק לו חנינה נשיאותית. 19 שנים אחרי גיוסו, איזאיה שב לביתו והתאחד עם פיית' וביתו שרה גייל.
בזמן שהוא שהה במאסר, הממשלה ניסתה להשתמש ב-DNA של איזאיה כדי ליצור חייל-על נוסף. הזרע שלו והביציות של פיית' נגנבו מהם ללא ידיעתם, ולאחר 39 ניסיונות התוצאה הביאה לעולם את ג'וזאיה. הילד גדל אצל אם פונדקאית, שחמקה עימו מזרועות הממשלה, ובבגרותו הוא קרא לעצמו "ג'זואיה אקס". בינתיים, ההשפעות ארוכות הטווח של הנסיוב על מוחו וגופו של איזאיה החלו להופיע, בדומה להשפעות הנגרמות משימוש בסטרואידים ומחלת האלצהיימר. לאחר שחרורו, ועם ההתדרדרות במצבו, סיפור הגבורה של איזאיה הודלף והחל להתפרסם בקהילה האפרו-אמריקאית. מלקולם אקס, ריצ'רד פריור, מוחמד עלי, אנג'לה דייוויס, אלכס היילי, נלסון מנדלה וקולין פאוול ביקרו אותו על מנת לחלוק לו כבוד, וסטיב רוג'רס, קפטן אמריקה המקורי, למד על קיומו. רוג'רס פגש באיזאיה שמוחו התנוון, וחלק לו גם כן כבוד.
בנוסף לטיפול באיזאיה, פיית' גידלה גם את נכדה אלייג'ה. בטענה שקרית כי זכה לכוחות על מעירוי דם שקיבל מסבו איזאיה, אלייג'ה הצטרף אל האוונג'רס הצעירים כגיבור-העל "פטריוט". עם זאת, האמת הייתה כי הוא נטל הורמון גדילה מוטאנטי. במהלך קרב עם גזע הקרי וגזע הסקרול, אלייג'ה נפצע אנושות כשהגן על קפטן אמריקה. בבית החולים, הוא קיבל עירוי דם מאיזאיה, וכך הוענקו לו לבסוף כוחות על.
נועם ברדין
נועם ברדין (נולד ב-18 במאי 1971) הוא איש עסקים ומנהל ישראלי, אשר כיהן כמנכ"ל Waze בשנים 2009-2021 והוביל אותה עד שנרכשה על ידי חברת גוגל.
ביוגרפיה
נועם ברדין למד בירושלים בבית הספר הניסויי ועם גיוסו לצה"ל התנדב ליחידת הקומנדו של חיל האוויר שלדג.
ברדין הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית (בשנת 1997) ומוסמך במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד (2003).
בשנת 1996 היה מייסד משותף של חברת דלתא3, שפיתחה טכנולוגיות לשירותי טלפוניה באינטרנט, ושימש כמנכ"לה עד 2002. בין השנים 2001–2007 כיהן כיושב ראש החברה.
בין השנים 2007–2009 שימש כמנכ"ל של חברת ערוץ אינטראקטיב (Intercast Networks), העוסקת בתחום הפצת תוכני וידאו לאמצעי אחסון פרטיים.
Waze
ברדין מונה למנכ״ל חברת ההזנק הישראלית Waze בשנת 2009. בעת הצטרפותו של ברדין לחברה בסיס המשתמשים מנה כ-14,000 משתמשים רשומים. ברדין הוביל שני גיוסי הון לחברה ועם התרחבותה עבר לנהל את החברה מעמק הסיליקון. מנכ״ל חברת אפל טים קוק המליץ למשתמשי האייפון להשתמש בווייז לצורכי ניווט וההד התקשורתי שנלווה לכך מיצב את אפליקציית ווייז בתודעה העולמית כשחקנית מובילה בעולם הניווט.
ביוני 2013 רכשה חברת גוגל את ווייז ב 1.1 מיליארד דולר. ברדין שהוביל את העסקה, מונה למנהל בגוגל והמשיך להוביל את ווייז כחטיבה עצמאית תחת תאגיד האם. מרכז הפיתוח של ווייז נשאר נשאר בישראל. בשנת 2014 מונה ברדין לסגן נשיא בגוגל.
פעילות עסקית לאחר הצלחת Waze
בשנת 2015 השקיע בחברה ישראלית, יומייק (Umake), שמפתחת דרך חדשה ואינטואיטיבית ליצירת מודלים תלת־ממדיים עם עט ואייפד.
בשנת 2017 מונה לדירקטור בחברה. מכהן כדירקטור גם בחברת בוטסנטרל (Botcentral).
ארון קבורת אשמונעזר השני
ארון אשמונעזר השני (אֶשמֻנעַזָר השני ), מלך צידון הפיניקי ובנו של המלך תַּבּנִת, נוצר במאה ה־5 לפנה"ס (יש חוקרים המשערים שחי במאות ה־3–4 לפנה"ס). ארון הקבורה נחשף בשנת 1855 באתר ארכאולוגי ליד צידון ומוצג במוזיאון הלובר. ארון הקבורה נוצר כנראה במצרים, הוא גולף מאמפיבוליט שמקורו בוואדי חמאמאת (Wadi Hammamat) שבמדבר המזרחי במצרים.
על גבי ארון הקבורה נמצאה כתובת חרותה שקבעה ש"אדון המלכים" (המתייחס למלך פרס בתקופת הממלכה האחמנית) העניק למלכי צידון את השטחים בארץ ישראל של דור ויפו במישור השרון. הכתובת על גבי ארון הקבורה הייתה הכתובת הראשונה שהתגלתה בשפה הפיניקית מאזור הידוע בשם פיניקיה.
ארון הקבורה וגילויו
ארון הקבורה התגלה בנקרופוליס של מַע'ארַת אבלון ("מערת אפולו" בערבית) ב־20 בפברואר 1855 על ידי אֶמֶה פֶּרְטִייה (Aimé Péretié), מזכיר הקונסוליה הצרפתית בביירות. הנקרופוליס נמצא בגבעה סלעית, ליד שכונת עין אל־חילווה. במקום חצובים קברים ומערה. ארון הקבורה התגלה בקבר שעומקו 2 מטר. גודל ארון הקבורה הוא 2.40 מטר אורך ו־1.20 מטר רוחב. מכסה הארון הוא בדמות המלך, כשראש ארון הקבורה הוא דמוי אדם (אנתרופואיד), בעל זקן עם פנים מחייכות, בעיצוב בסגנון מצרי. ארון הקבורה היה ללא שלד בתוכו, שנשדד כבר לפני כן. באתר נאספו שן, חתיכת לסת ועצם אדם. בין הראש המגולף של ארון הקבורה והגוף, המזכיר בצורתו מומיה מצרית, גולפה מצד לצד שרשרת גדולה, כשמשני צידיה, על הכתפיים, גולף ראש נץ קדוש, כמו שמופיע על גבי חלק מהמומיות המצריות. סגנון ארונות קבורה זה היה נפוץ בנקרופוליס של רוב הערים הפיניקיות בחוף לבנון, בקפריסין, ובמושבות הפיניקיות במערב הים התיכון. הם היו יצירות באיכות גבוהה שיוצרו לאליטה החברתית. רק הכתובת זיהתה את ארון הקבורה כשייך למלך אשמונעזר.
ארון הקבורה נרכש על ידי אונורה תאודוריק ד'אלבר דה לואין, שתרם אותו למוזיאון הלובר. בעקבות גילוי ארון הקבורה, רכש פרטייה את כל שטח מע'ארת אבלון וסביבתה. השטח נחפר על ידי משלחת מדעית שנלוותה ב־1860 לחיל המשלוח הצרפתי, שנשלחה על ידי נפוליאון השלישי לסייע למרונים במלחמתם בדרוזים.
הכתובת
על גבי מכסה ארון הקבורה מופיעות 22 שורות של כתובת הידועה בסימון KAI 14. הכתובת נכתבה בשפה הכנענית פיניקית, כתובות באלפבית פיניקי. הכתובת מציינת את המלך שקבור בתוך ארון הקבורה, ומזהירה אנשים שלא להפריע את מנוחתו. בנוסף לכתובת הזאת, הופיעה כתובת קצרה יותר, בקצה התיבה החיצוני סביב הראש, הכוללת שש שורות וחלק משורה שביעית. הכתובת הזאת חוזרת על חלק מהטקסט של 22 השורות, אך היא רשומה באותיות יפות וסימטריות יותר. שתי הכתובות פוענחו על ידי דה לואין והכומר בארז'ס ומזרחנים נוספים.
השפה שבה משתמשת הכתובת היא פיניקית, שפה כנענית הקרובה לעברית מקראית. הכתובת מופיעה בצידו הקדמי של ארון הקבורה. בכתובת המקורית אין רווחים בין המילים. הכתובת מתוארכת לשנת 451 לפנה"ס שהיא שנת מות אשמונעזר. תחילת שלטונו הייתה בשנת 465 לפנה"ס, והוא מלך 14 שנים. על פי הכתובת, העניק המלך הפרסי את דור ואת יפו למלך צידון, בתמורה לעזרה שהצי הצידוני העניק לו. אנסון רייני סבר שהעזרה המוזכרת בכתובת מתייחסת לסיוע שניתן להם בעקבות המרד במצרים העתיקה כנגד השלטון הפרסי שהתרחש בין השנים 454–456 לפנה"ס. חשיבות הטרטוריה שנתנה לצידון היא בהיעדר עורף חקלאי לערים הפיניקיות. הכתובת מדגישה זאת במשפט המופיע בשורה 19: . על פי כתובת זאת, יפו הייתה שייכת במאה ה־5 לפנה"ס לשטח המוגדר השרון.
בתחילת הכתובת נאמר:. הכתובת מציינת בשורות 15–14, שהוא ואמו בנו את מקדש עשתרת ב"צידון אשר על הים" וכן בנו את מקדש אשמון (אשמון היה האל של העיר צידון).
בהמשך הכתובת נכתב:. הכתובת כוללת מעין קללה המתייחסת לאלה שיפריעו את מנוחת הקבר:.
מתוך הכתובת מקבלים את שושלת בית המלוכה, שמתחילה בכתובת באשמונעזר הראשון, בנו המלך תבנת, אמועשתרת, שהייתה הכהנת הגדולה לאלה עשתרת, ובנם המלך אשמונעזר השני. ניתן להשלים את השושלת בעזרת כתובות בדעשתרת.
וילסון הנרי אירווין
וילסון הנרי אירווין ( Wilson Henry Irvine; 1869–1936) היה צייר נוף בסגנון אימפרסיוניזם אמריקאי.
אף על פי שהוא קשור באופן הדוק ביותר למושבת האמנים אולד ליים, בקונטיקט בראשות פלורנס גריסוולד, אירווין בילה את הקריירה המוקדמת שלו בשיקגו, שהוכשר במכון לאמנות שם. אירווין צייר גם ברחבי מערב אירופה - שם ייצר גרסאות אמריקאיות אימפרסיוניסטיות של הנוף המקומי.
אירווין ידוע בעיקר בזכות שליטת האור והמרקם. כדי לתפוס אפקטים עדינים של אור, אירוויין צייר לעיתים קרובות בחוץ. לפעמים האובססיה של אירווין לאור הובילה אותו לצייר נושאים טרוויאליים למדי - נופים המתארים לא יותר מאשר כמה עצים, או דרך או גדר. אבל מספר יצירות מופת של אירווין מתארות סצינות מורכבות היטב, כולל בתים, סירות, גשרים - אפילו קומץ דיוקנאות.
קריירה מוקדמת
וילסון הנרי אירווין, נולד בסמוך לביירון, אילינוי, היה צאצאיהם של מתיישבים ואיכרים ותיקים באילינוי. הוא סיים את בית הספר התיכון מרכז רוקפורד. הוא עבד בחברת הפורטרטים של שיקגו, ולמד במכון האמנות בשיקגו. מההתחלה, העניין של אירווין בנושאים ציוריים התלווה בעניין מקביל בטכניקה האמנותית. עוד כשהיה בשנות העשרים לחייו, אירווין היה חלוץ של שימוש באיירבראש (airbrush) צבע כמדיום אמנותי - כלי שפותח ושווק על ידי הצייר ליברטי ווקופ, שכנו, ומדריכו של אירווין.
במהלך השנים הללו, אירווין ביקר בבית הספר הלילי של המכון האמנותי המפורסם בשיקגו, שם למד יותר משבע שנים. לקראת סוף המאה, המכון הציג לעיתים קרובות את עבודתו של אירווין, והעניק לו תערוכת יחיד יוקרתית בעונת חג המולד 1916-1917. עד עכשו המכון לאמנות שומר על מספר ציורי וילסון אירווין באוסף הקבוע שלו.
אולד ליים, בקונטיקט
בעת פיתוח הקריירה שלו בשיקגו, אירווין פנה לעיתים קרובות מזרחה, צייר במסצ'וסטס, קונטיקט ובמקומות אחרים בניו אינגלנד - כבר בשנת 1906, הוא הציג סצנות של ניו אינגלנד במכון האמנות. הוא גם יצא לחופשות עבודה במקומות אחרים במזרח ארצות הברית, כולל וירג'יניה וניו אורלינס.
אך רק כשהיה בן 45 (בשנת 1914) ארווין העביר את משפחתו לאולד ליים בקונטיקט, שהפכה לחלק מהמעגל החברתי והאמנותי של פלורנס גריסוולד, המוכר כ"ברביזון האמריקני ", מרכז האימפרסיוניזם האמריקאי. אירווין זכור כצייר אופייני של אולד ליים, אף על פי ששמר על קשרים עם שיקגו, שם הביקוש לעבודתו נותר גדול.
לאחר הניסויים המוקדמים שלו עם האיירבראש, בשנותיו המאוחרות המשיך אירווין לנסות טכניקות אמנותיות חדשות. "נוף החורף" שלו הופיע על שער גיליון 31 בינואר 1931 של עיתון ספרותי.
בשנת 1926 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כאקדמאי חבר.
ציור אירופי
הקריירה של אירווין התחזקה בשלוש נסיעות מורחבות באירופה, שם הציג דוגמאות ראויות לציון לנופים האירופיים של האימפרסיוניזם האמריקני - 1908 באנגליה וצרפת, ב 1923 בבריטניה, 1928 צרפת וספרד. אף על פי שאירווין ידוע בעיקר בזכות יצירתו באולד ליים, ונופיו המוקדמים מאילינוי, ציורי אירופה מציגים אנרגיה מיוחדת, ומביאים נקודת מבט אמריקאית ייחודית לנושאים ששבו את לבם של אמני האימפרסיוניזם הצרפתי.
מוות
וילסון אירווין נפטר מדימום מוחי ב -21 באוגוסט 1936
אירווין התגלה מחדש והוכר כאחד מדמויות המפתח של ציירי שנות העשרים באמריקה.
יהדות קרוליינה הצפונית
הקהילה היהודית בקרוליינה הצפונית היא אחת הקהילות היהודיות הוותיקות בארצות הברית.
היהודים הראשונים שהגיעו לצפון קרוליינה היו ספרדים מברבדוס שהיגרו אליה בסוף המאה ה-18. חלק מהיהודים שירתו ב"צבא וושינגטון" במלחמת העצמאות האמריקאית ובמלחמת האזרחים.
יהודים רבים הגיעו למדינה זאת מגרמניה, בעיקרם רוכלים שהתפתחו עם השנים והקימו בה עסקים גדולים וכן הגיעו מהגרים ממזרח אירופה.
כיום מתגוררים בצפון קרוליינה כ-10,000 יהודים המרוכזים בעיקר בערים שארלוט, גרינסבורו וצפ'ל היל.
ענוג הוא הלילה
בשנת 1932 אושפזה אשתו של פיצג'רלד, זלדה סאייר פיצג'רלד, בשל מחלת הסכיזופרניה בבולטימור שבמרילנד. הסופר שכר את אחוזת "לה פיי" בפרבר של טוסון כדי לעבוד שם על הספר הזה, סיפור עלייתו ונפילתו של דיק דייבר, פסיכואנליטיקאי צעיר ומבטיח ואשתו, ניקול, שהיא גם מטופלת שלו. היה זה הרומן הראשון של פיצג'רלד לאחר תשע שנים, והאחרון שישלים. במהלך עבודתו על הספר הגיע פעמים אחדות לחסרון כיס ונאלץ ללוות מן המו"ל והסוכן שלו ולכתוב סיפורים קצרים לכתבי עת מסחריים. שנות ה-30 הראשונות של המאה ה-20, שבהן הגה פיצג'רלד וכתב את הספר, היו השנים האפלות ביותר של חייו, והרומן, שלא במפתיע, משקף אותן ביסודות הקודרים שבו.
שתי גרסאות של הרומן קיימות בדפוס. הראשונה, שיצאה לאור ב-1934, עושה שימוש בהבזקי-זיכרון (Flashbacks); הגרסה השנייה, המתוקנת, בעריכת ידידו של פיצג'רלד, המבקר הנודע מלקולם קאולי על סמך הערות לעיבוד שהניח פיצג'רלד, ערוכה כרונולוגית ויצאה לאור לראשונה לאחר מות הסופר, ב-1948. מבקרי ספרות העלו השערה, לפיה התעורר הצורך בגרסה המתוקנת של מקאולי עקב הסקירות השליליות שנכתבו לגבי מבנה הזמנים בגרסה הראשונה של הספר.
ב-1998 הציבה "הספרייה המודרנית" את "ענוג הוא הלילה" במקום ה-28 ברשימתה ל-100 הרומנים הטובים ביותר שנכתבו בשפה האנגלית של המאה ה-20.
תקציר עלילה
דיק וניקול דייבר הם בני זוג מן החוג הנוצץ, ששוכרים וילה בדרום צרפת ומקיפים עצמם בחוג ידידים, רובם אמריקאים. באתר הנופש שוהות גם רוזמרי הויט, שחקנית צעירה, ואמה. רוזמרי נסחפת אל חוג ידידיהם של הזוג דייבר; היא מתאהבת בדיק וניקול מאמצת אותה כחברה קרובה. דיק משתעשע תחילה באפשרות לנהל רומן עם רוזמרי, רעיון שהוא מגשים לבסוף כעבור שנים. אירועים שונים, משכרות ועד רצח, מתרחשים בחיי הזוג דייבר וידידיהם ומסבכים אותם. בהמשך נחשפת היסטוריית היחסים בין דיק דייבר לאשתו, שאותה קיבל לטיפול עקב נוירוזה קשה ומורכבת, שמקורה ביחסיה הסבוכים עם אביה המתעלל. דיק נושא לאישה את ניקול, על אף התנגדות מצדדים שונים, וכספה משמש לקניית שותפות לדיק במרפאה שווייצרית ולמימון אורח חייהם הפזרני עד קיצוניות. עם הזמן, דיק מתדרדר לשתיינות ולתקריות עם המשטרה, ושותפו קונה ממנו את חלקו במרפאה. האיזון בין בני הזוג משתנה באופן דרסטי - ככל שדיק נחלש ומתערער, ניקול מתחזקת והולכת. דיק נקלע למצבים מביכים עם ילדיו ועם ידידים, ובסופו של דבר ניקול מתגרשת ממנו ונישאת לטומי ברבאן, שעמו ניהלה פרשת אהבים. אחותה של ניקול, שהתנגדה מלכתחילה לקשר ביניהם, משום שראתה בדיק טפיל שלטש עיניו אל ירושתה של ניקול, מסכמת לבסוף, "זה מה שהוא חונך לעשות".
חיבור הספר
פיצג'רלד התחיל לעבוד על רומן חדש סמוך מאוד למועד פרסומו של גטסבי הגדול באפריל 1925. תוכניתו המקורית הייתה לספר את סיפורו של פרנסיס מלארקי, טכנאי הוליוודי צעיר, המסייר בריביירה הצרפתית עם אמו השתלטנית. פרנסיס היה אמור להתרועע עם קבוצה של גולים אמריקאים עשירים, מבריקים ומקסימים (על פי ג'רלד ושרה מרפי וכמה מידידיהם), קשר המפורר אותו בהדרגה ובסופו של דבר, מביא אותו להריגת אמו. פיצג'רלד התכוון במקור לקרוא לרומן "היריד העולמי" אבל שקל גם את "הטיפוס שלנו" ואת "הנער שהרג את אמו". הדמויות המבוססות על הזוג מרפי נקראו במקור סת ודינה פייפר, ופרנסיס היה אמור להתאהב בדינה - מצב שיאיץ את תהליך התפוררותו.
תרגומים לעברית
הספר יצא לאור לראשונה בעברית בסדרת ספרייה לעם של עם עובד בשנת 1973, בתרגומה של אסתר כספי. בשנת 2016 יצא הספר בתרגום חדש של חוה כפרי בהוצאת אוריון. תרגום זה מוער וכולל מבוא על התקופה, על "הדור האבוד" ועל הקשר בין סקוט וזלדה פיצג'רלד לדמויות גיבורי הספר, דיק וניקול דייבר.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה
ב-1962 הופק הסרט ענוג הוא הלילה המבוסס על הסרט.
ב-1985 שודרה ב-BBC מיני-סדרה המבוססת על הספר לפי תסריט שכתב דניס פוטר, ובכיכובם של מרי סטינבורגן ופיטר שטראוס בתפקידי ניקול ודיק.
דוד פולוס
דוד בן ישראל משה פּוֹלוּס (David Polus; 1893 – 5 בינואר 1975) היה פסל ישראלי, שנדד בין יישובים והתגורר בכל מקום שבו פיסל, תמורת דמי קיום.
ביוגרפיה
פולוס גדל בוורשה בירת פולין. לפי אלחנני ופרידלנדר, היה בנעוריו בוורשה, בן ישיבה רכון על דפי גמרא. בישיבה, היה נוהג לקשט את אולם הישיבה לכבוד סיום מסכת של ש"ס, ומכאן נתפס לפיסול. הוא עלה לארץ ישראל בעלייה השלישית, באוניה "רומניה" כחלוץ בחודש אוגוסט 1924. בפואמה שכתב ביידיש בשנות העשרים כתב בין השאר: "חלוץ קום עלה.... הכישרון הוא רכושך". פולוס היה חבר בגדוד העבודה, ובקבוצת החוצבים של יצחק שדה. את פסלו הראשון בארץ סיתת בהיותו בגדוד העבודה במגדל צדק: פרוטומה של אהרן דוד גורדון. בחודש פברואר 1932 שלח פולוס הצעה שפורסמה בעיתון "דבר" להנהלת "יריד המזרח", לפיה תוכרז תחרות של פסלים ושהיצירות הטובות ביותר תוצגנה בתערוכה, מה שייתן תנופה ליצירה.
פולוס נהג לנדוד ברחבי הארץ. הוא התגורר בקיבוצים שונים ופיסל בהם תמורת דמי קיום בלבד, ללא שכר נוסף. כך ברמת דוד, בתל יוסף בבית אורן וברמת רחל. על פי מסמך בארכיון המדינה מיום 22 בספטמבר 1936, התגורר פולוס, שהיה רשום כמורה, ברחוב הירקון בתל אביב (אז שכונת מחלול), על יד בית החרושת לאריגה וצביעת משי "דלפינר-יוחננוף". היה לו צריף, שם נהג להתבודד ולעסוק בתכנון עבודות חדשות. מאוחר יותר עבר לירושלים, והתגורר בעשרים השנים האחרונות לחייו בצריף אחר, בלבה של חורשת אורנים ליד מחנה אלנבי.
ביצירותיו הריאליסטיות יש מוטיבים הרואיים, המתארים את תקומת העם היהודי בארצו. פולוס השתמש בחומרים מקומיים פשוטים וזולים יחסית, כמו בטון, טיח על רשתות לולים ומוטות ברזל. הדבר גרם לבלייה מוגברת בפסליו, וצרך תחזוקה מתמדת. בזמנו, פולוס תחזק אותם בעצמו. ועם השנים חלקם שופצו וחלקם עומדים בפני כליה.
פרוטומות שיצר פולוס
בין השנים 1967–1971 ניהל פולוס תכתובת ענפה עם לשכת הנשיא דאז זלמן שזר מתוך תקווה שזה יסייע לו בהמשך יצירתו (תיק ארכיון המדינה נ-93/17 פורסם אפריל 2019).
קטגוריות פרס גראמי
פרסים מיוחדים
ישנם פרסים מיוחדים המוענקים ללא מועמדויות, בדרך כלל עבור תקופות ארוכות יותר משנה, עליהן חלים הפרסים הסטנדרטיים:
קטגוריות כלליות
הקטגוריות כלליות (הידועות גם בשם 'ארבעת הגדולים') הן ארבעה פרסים סטנדרטיים ליצירות מוזיקליות שאינם מגבילים את המועמדים לפי ז'אנר או קריטריון אחר:
קטגוריות ספציפיים לז'אנר
בטקס של שנת 2022, היו 86 קטגוריות, כולל הקטגוריות הכלליות אך לא כולל פרסים מיוחדים: {{טורים
מוזיקה קלאסית
}}
אבי-יונה בואנו
אָבִי-יוֹנָה (בַּמְבִּי) בּוּאֵנוֹ (נולד ב-1955) הוא מעצב תאורה ישראלי.
קורות חייו
בואנו נולד בתל אביב וגדל בשכונת שפירא עם אמו ושני אחיו. יחסיו עם אמו היו מסויגים, אך היא זו שהנחילה בו את האהבה למוזיקה. אל תחום התאורה הגיע לאחר הצבא. הוא נהג לשבת עם חבר ששירת יחד איתו, רמי פורטיס, בקפה "פינתי", ופועלי הבמה שנהגו להגיע למקום עודדו אותו להיכנס אתם לעבודה. בואנו מיאן, אולם באחד הערבים בשנת 1976 ביקש אמרגנו של פורטיס, רפי מלול, מבואנו לסייע עם הופעה דחופה של דני ליטני, וכך הוא החל את דרכו בתפקיד איש טכני.
לאחר מספר חודשים עבד על הסאונד והתאורה במופע של מתי כספי בצוותא, מה שהוביל לעבודה עם אמנים בולטים נוספים ובהם: אריק איינשטיין, שלום חנוך, שלמה ארצי, ריטה, יהודה פוליקר, יהודית רביץ, החברים של נטשה, כוורת, רמי פורטיס וברי סחרוף.
לאחר זמן מה החל לעבוד בדיסקוטקים ובפסטיבלי רוק בתל אביב, בין היתר בקולוסיאום. בעקבות פסטיבל רוק שבו שיתף פעולה עם מוזיקאים שהגיעו מבריטניה, קיבל הזמנה מחברת התאורה שעובדת עם פינק פלויד, ולאחר מספר חודשים, בשנת 1982, עזב לחו"ל בעקבות ההצעה. בתחילת דרכו האמנותית באנגליה היה עוזר תאורן, ובמהלך שהותו שם עבד עם להקות רוק במגוון תפקידים: החל מטכנאי, מפעיל ומעצב ועד לראש צוות. בין הלהקות והזמרים איתן עבד היו: הקיור, מייק אולדפילד, דייוויד גילמור, רוג'ר ווטרס, תומפסון טווינס, הקומודורס ומיט לוף. בהמשך עבד עם זמרים מסוגות שונות כדוגמת ג'אז ודאנס, בהם סטיבי וונדר, נינה סימון ומיילס דייוויס.
עם שובו לישראל החל לעבוד עם אמנים ולהקות בולטים, בואנו עיצב עבור כל תיאטראות הרפרטואר בישראל: הקאמרי, הבימה, תיאטרון באר שבע, התיאטרון העירוני חיפה ותיאטרון בית לסין.
בואנו משמש מעצב הבית של אנסמבל עיתים של רנה ירושלמי ועיצב את התאורה עבור "רומיאו ויוליה", "וויצק", "ויאמר וילך", "ויסעו ויחנו", "חלום ליל קיץ", "שלוש אחיות", "מיתוס", "הדיבוק", "הרצל" ויצירות נוספות. בנוסף עיצב תאורה עבור יצירות המחול של להקת בת שבע וליווה את יצירותיהם של אוהד נהרין, ענבל פינטו ואבשלום פולק ושרון אייל. בחו"ל עיצב עבור להקת אלווין איילי, בלט האופרה של פריז והפקות אופרה בטוקיו, ניס, ליון, ברצלונה, מדריד, בילבאו, קופנהגן וקלן. בישראל לקח חלק מרכזי בהפקות הענק של "אאידה" ו"נבוקו" למרגלות ה"מצדה" של האופרה הישראלית החדשה, וכן ב"מאדאם באטרפליי", "טורנדוט", "טוסקה", "דון ג'ובאני", "אלפא ואומגה" ויצירות נוספות.
משנת 1995 משמש מעצב התאורה הקבוע של תיאטרון גשר ועיצב את התאורה למספר רב של הצגות בתיאטרון.
בתיאטרון הקאמרי עיצב בשנת 2018 את תאורת המחזה "אותלו" ובשנת 2019 את תאורת המחזה "הנכד".
בתיאטרון הבימה עיצב בשנת 2022 את תאורת המחזה "הרטיטי את ליבי".
בשנת 2023 עיצב את התאורה בהצגה מלאכים באמריקה בתיאטרון הקאמרי.
בואנו עיצב תאורה ותפאורה עבור תחרות האירוויזיון ותוכניות שונות נוספות.
בואנו חי עם בת זוגו בתל אביב, ולהם שני ילדים: בן ומאיה.
פרסים
בואנו זכה 11 פעמים בפרס עיצוב התאורה בפרס התיאטרון הישראלי: ב-1995–1996, ב-1998–2004 (ברציפות), ב-2008 ב-2010 וב-2014. בנוסף, זכה בפרס יאיר שפירא על פיתוח שפה ייחודית לעולם המחול. בשנת 1996 זכה לציון לשבח בפרס משה הלוי לאמנות הבימה עבור "הטכנולוגיות המשוכללות והמודרניות של התאורה הממוחשבת, שהביא לתיאטרון הישראלי, בעיצוב תאורת במה". כן זכה בפרס על הישגים יוצאי דופן על מיזם מרכז המבקרים בכותל בשנת 2008 מידי ארגון Thea של דיסני.
פטמה
פטמה היא בליטה המשמשת כפתח של בלוטות חלב אצל יונקים, דרכה מעבירה האם חלב לצאצאיה.
מינוח
מקור המילה פטמה במשנה, שבה מזוהה הפטמה כחלק שיוצא מהפרי ובולט בראשו או בתחתיתו אך אינו מהווה חלק מגוף הפרי.
מהתפקיד הביולוגי של הפטמה ביונקים לשם האכלה, הושאל המונח גם לתיאור פיטום מלאכותי כגון פיטום כפוי, הלעטה במזון רב כדי לגרום להשמנה. בארמית פירוש המונח פיטום הוא בישום, ונעשה בו שימוש בהלכות פיטום הקטורת.
בגוף האדם
בעומק של כל שד של אישה קיימות בלוטות המייצרות חלב אם. החלב עובר דרך תעלות המגיעות לפני השטח בצורת תפיחה בשרית הנקראת פטמה. הבלוטות המוטבעות ברקמת שומן, נוצרות בגיל ההתבגרות המינית על ידי השפעה הורמונלית מעור בלוטת החלב, ומצטמקות מעט לאחר גיל המעבר.
הפטמות מתפתחות בשלב מוקדם מאוד ברחם, וקיימות גם אצל גברים. עד השבוע השישי להיריון, העובר הוא דו-מיני, ובהמשך ממיינים כרומוזומי המין את איברי הגוף לנקביים וזכריים. אצל שני המינים, הפטמות עשירות בכלי דם ועצבים, ונוצרות עם צינורות חלב. במהלך החיים הפטמות אצל האישה הופכות תפקודיות, בעוד אצל הגבר מתנוונת היכולת לייצר חלב, אם כי הפטמות נותרות גם אצלו אזור רגיש לגירוי מיני. עם זאת, ישנן עדויות על מקרים פרטניים של גברים המסוגלים להניק. בשנת 1799, דיווח החוקר אלכסנדר פון הומבולדט על חקלאי מוונצואלה שהניק את בנו במשך מספר חודשים, לאחר מות אשתו. כיום, ניתן להפעיל יכולת זו מלאכותית, באמצעות תוסף הורמון. צ'ארלס דרווין העריך בספרו "מוצא המינים" כי אצל יונקים מוקדמים שני ההורים מסוגלים להניק, אולם לא ניתן היה להפריך או לאשש זאת. לא ידועה הסיבה מדוע נשארים הגברים עם פטמות. השאלה מוצגת גם לעיתים קרובות בהקשר אתאיסטי, כטיעון נגד בריאה מחושבת, ואף נגד סיפור גן עדן לפיו נוצרה חווה מאדם, שכן פטמות הגבר הן למעשה העתק של פטמות האישה.
בני האדם נולדים עם זוג פטמות, הממוקמות בסמוך למרכז של כל שד, ומוקפות בעור רגיש ובעל פיגמנטציה המכונה עטרה או הילה (בלועזית: Areola). בעטרה מספר רב של בלוטות ריח המגיבות בצורה חזקה מאוד לגירוי של מגע או קור, ולכן נחשבת לאזור רגיש לגירוי מיני. הרגישות החזקה של הפטמה נועדה בעיקר לאיתור קל יותר של הפטמה על ידי התינוק בזמן ההנקה, משום שהיא נזקפת בתגובה למציצה. זקפה זו דומה יותר לזקפה של זקיקי שיער מאשר לזקפה של איברי מין, ונוצרת מאותו רפלקס שגורם לעור ברווז.
פטמה זקופה עשויה להיות תגובה לגירוי של קור או מגע, הן של גברים והן של נשים. אולם היא יכולה להיווצר גם מעוררות מינית, בשני המינים, ובזמן הנקת תינוק. בשני המקרים, הזקפה נגרמת על ידי שחרור של ההורמון אוקסיטוצין, האחראי להפרשת החלב מבלוטות החלב אל צינורות החלב. כאשר רמתו בדם עולה, ניתז החלב בעוצמה אל צינורות החלב ואצל המניקה נוצרת הרגשת דגדוג ועקצוץ בעומק השד והחלב משתחרר מהשד.
כבר במהלך ההיריון גדלות על פני הפטמה הנשית גבשושיות המפרישות חומר סיכה כדי להגן על הפטמה מפצעים וסדקים בעקבות ההנקה. במחקר שפורסם בשנת 2011 טענו חוקרים כי לגבשושיות תפקיד שונה: הן מכילות בלוטות ריח המעודדות תינוקות שלא ינקו להפעיל את רפלקס המציצה ביתר יעילות. במהלך חודשי ההיריון הראשונים מקבלות הפטמות גוון כהה.
בעלי חיים
בקרב חלק מבעלי החיים, כגון פרות, הפטמה היא בליטה הממוקמת בקצה העטין. תעלות החלב מפרישות את החומר אל מאגר נוזלים ומשם הן מופרשות החוצה דרך פתח יחיד בפטמה. לחיות כיס ושלייניים יש בדרך כלל מספר זוגי של פטמות הממוקמות על שני צידי הגוף, החל משתי פטמות אך הן יכולות גם להגיע ל-19. אצל רוב השלייניים יש פטמות גם לזכרים וגם לנקבות. חריגים בולטים הם עכברים וסוסים להם יש פטמות ובלוטות חלב רק בנקבה.
בעולם הצומח
בעולם הצומח ה"פטמה" (או "פיטם") מתארת בליטה קטנה בחלקו העליון או התחתון של הפרי. פיטם האתרוג נמצא בקצה המורחב של עמוד העלי, שהוא האבר הנקבי של פרח הפרי. בניגוד לשאר פירות, באתרוג נותרת הפטמה בראש הפרי גם לאחר הבשלת הפרי, ובזנים מיוחדים (בעיקר באתרוגים המורכבים) גם בולטת עליו במיוחד.
מקסימוס (קומיקס)
מקסימוס (באנגלית: Maximus) הוא דמות בדיונית של נבל-על חייזרי המופיע בחוברות הקומיקס הבלתי אנושיים ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Fantastic four #47 מפברואר 1966, ונוצרה בידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
מקסימוס הוא אחיו המטורף של מלך הבלתי אנושיים חזיז שחור, שחומד את כס המלוכה לעצמו. מקסימוס נעשה למלך הבלתי אנושיים מספר פעמים באמצעות יכולת השליטה המוחית אותה קיבל מחשיפה לערפילי טריגן, והודח בידי משפחת המלוכה לאחר שנחשפו עלילותיו. לרוב מוצג מקסימוס כאויב הבלתי אנושיים, תפקיד שהציב אותו נגד גיבורים כארבעת המופלאים, הענק הירוק והאוונג'רס.
את דמותו של מקסימוס בסדרת הלייב אקשן "הבלתי אנושיים" גילם השחקן איוואן רהון.
מקור, מפגש הבלתי אנושיים וארבעת המופלאים
מקסימוס ביצע ניסויים על שלושה אלפא פרימיטיבים, והפך אותם לטריקון - נציג האלפא פרימיטיבים. בעוד טריקון עשה שמות באטילאן, מקסימוס תפקד כרגיל ושלח את גורגון להביא את מדוזה חזרה לאטילאן. כאשר שאר משפחת המלוכה של הבלתי אנושיים יצאו לכדור הארץ בחיפושים אחר מדוזה, מקסימוס נעשה מלך אטילאן עד שחזיז שחור חזר. בכוונה לזכות בחיבת הציבור, מקסימוס החל בהפעלת מכשיר אשר יהרוג את כל בני האדם בכדור הארץ, ויותיר את הבלתי אנושיים לבד בכוכב. מקסימוס טעה בחישובים, והמכונה נכשלה. כועס, מקסימוס הפך את מכונתו, ויצר בטעות מחסום שלילי סביב אטילאן. הבלתי אנושיים נכלאו בתוך אטילאן חודשים שלמים, בהם מקסימוס בנה לטריטון מכשיר המאפשר לו לחיות מחוץ למים. בעקבות כך, גורגון זעם בטענה כי מקסימוס היה צריך לבנות מכשיר שיחלץ אותם. לבסוף, בלאקאגאר השתמש בקולו כדי לפרוץ את המחסום. דבר זה חשף לאומת הבלתי-אנושיים את סודו, והרס את מבני אטילאן.
הבלתי אנושיים הרעים
הוא תמרן את הענק הירוק לשחרר שישה פושעים בלתי-אנושיים - כנופיית "ליגת הבלתי אנושיים הרעים" שלו" - ולפרוץ מחסום לנשק בו מקסימוס התכוון לשלוט על אטילאן, אך נעצר בידי בלאקאגאר. מקסימוס סימם וכלא את משפחת המלוכה, והתכוון להשתמש באקדח היפנוט כדי להשתלט על האנושות. משפחת המלוכה נמלטה, והוא הובס. הוא ברח מאטילאן עם ליגת הבלתי אנושיים הרעים, נחת בדרום אמריקה והחל בבניית מכשיר הדומה לאקדח ההיפנוט שלו. הוא הובס על ידי הענק הירוק וצבא ארצות הברית, ונאלץ לברוח פעם נוספת.
כמו כן, הוא וליגת הבלתי אנושיים הרעים נלחמו בגולש הכסוף ושכנעו אותו כי משפחת המלוכה אחראית למעשיהם. מקסימוס חזר לאטילאן, שם התקבל בזרועות פתוחות. למעשה בלאקאגאר רצה לעקוב אחר מקסימוס, וזאת לאחר שגילה כי כוחותיו מתחילים לחזור. ללא הסבר מצידו, בלאקאגאר כלא את מקסימוס על מנת שלא יוכל להשתמש בכוחותיו. גורגון התנגד לכך, ושחרר את מקסימוס. מקסימוס השתמש בכוחותיו על מנת להכניע את אומת הבלתי אנושיים, ולגרום לבלאקאגאר אמנזיה. הוא כיסה את אטילאן במחסום שלילי שנית, והחל במשא ומתן עם הקרי על מנת שמספר בלתי אנושיים ישמשו כחיילי הקרי. בלאקאגאר התאושש, ופרץ את המחסום. בהתערבות האוונג'רס, בלאקאגאר שחרר את הבלתי אנושיים וסיכל את מזימתו של מקסימוס.
הפיכה
לאחר שנמלט מאטילאן והחמיר את עונשו, מקסימוס החל בבניית האנדרואיד אומגה. מקור הכוח של האנדרואיד היה רגשות האשם של הבלתי אנושיים על ניצולם של האלפא פרימיטיבים כעבדים. ארבעת המופלאים עזרו בהשמדת אומגה, וכאשר משפחת המלוכה עזבה את אטילאן לזמן קצר, מקסימוס לכד את קריסטל וקוויקסילבר. הוא הכריח את בלאקאגאר לתת לו את הכתר, כמו גם לכלוא את עצמו. כעת בעמדת כוח, מקסימוס חידש את עסקיו עם הקרי, בהם יינתנו לקרי בלתי-אנושיים כחיילים.
מלחמה שקטה, פלישה סודית, מלחמת וממלכת המלכים
במהלך המלחמה בין הבלתי אנושיים לארצות הברית, מקסימוס התגרה בבלאקאגאר מכלאו ונסה לשכנע את מדוזה לעבור לצדו. למעשה הוא השתלט על מדוזה, והמשיך בפעולותיו לגזלת כס המלוכה. כאשר אחד מהמארינס התפוצץ בתוך אטילאן והרס אותה, מקסימוס הצליח להשתלט על אטילאן ולקח את מדוזה כמלכתו. במהלך פלישת הסקרול, מקסימוס הרג סקרול שהתחזה לאהורה בולטאגון ועזר בלחימה נגד הסקרול ושיחרור בלאקאגאר. כמו כן, הוא עזר בהשתלטות על אימפריית הקרי.