cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחיקה ביסקסואלית
ארצות הברית
ננסי מרקוס קובעת כי אי הבנה ומחיקה של ביסקסואליות בתוך מערכת המשפט האמריקאית מביאה לפגיעה מוחשית במתדיינים ביסקסואלים, כולל סיכוי מוגבר לאובדן זכויות הוריות והסתברות מוגברת לסירוב הענקת מקלט ממדינות אנטי-להט"ב. נושאי משמורת מתעוררים עקב האמונה שאנשים ביסקסואלים אינם יציבים מספיק כדי להיות הורים, ואילו ביסקסואלים המבקשים מקלט ממדינות עוינות ללהט"בים נתונים לחשדנות יתר בשל אמונה כי הם אינם "גאים מספיק". זאת, בשל הנחה הרווחת בקהילה המשפטית שאדם יכול להימשך באופן לגיטימי רק למין אחד; ולפיכך, מבקש-מקלט ביסקסואל הוא בעל סיכוי גבוה יותר להיחשב כרמאי.
העתקה מקבילה
העתקה מקבילה או הובלה מקבילה (לעיתים מכונה גם בשם הזזה מקבילית או טרנספורט מקבילי) הוא מושג בגאומטריה המתאר פעולה של גרירה של וקטור לאורך עקומה ללא שינוי אורכו או כיוונו יחסית למרחב. במרחב שטוח, הווקטור המובל יישאר זהה בגודלו וכיוונו לווקטור המקורי, בכל נקודה לאורך המסלול. במרחב עקום התוצאה עשויה להיות שונה, כתלות בעקמומיות המקומית. הזזה מקבילית משמשת על כן כאחת השיטות למדידת עקמומיות של מרחב.
במרחב עקום, אם נבצע הזזה מקבילית של וקטור לאורך לולאה סגורה לא נקבל בסוף בהכרח את אותו וקטור שהתחלנו איתו. למעשה, ההפרש בין 2 הווקטורים נובע מעקמומיות המרחב ועבור לולאה אינפיניטסימלית הוא פרופורציונלי לטנזור העקמומיות של רימן המתאר את העקמומיות בנקודה שבתוך הלולאה. העתקות אלו יוצרות את חבורת ההולונומיה של המרחב בנקודה בה מתחילה ונגמרת הלולאה.
עקומה המבצעת הזזה מקבילית לווקטור המשיק של עצמה נקראת גאודזה.
אפעה
אֶפְעֶה (שם מדעי: Echis) הוא סוג נחש ארסי ממשפחת הצפעיים.
תיאור
האפעה הוא נחש קטן יחסית לצפעיים. המינים הגדולים בסוג זה (אפעה מצרי, אפעה לבן גחון) יכולים להגיע לאורך מרבי של עד 90 ס"מ, בעוד המינים הקטנים בסוג זה מגיעים לאורך מרבי של 30 ס"מ.
צבעו הכללי אפור, אדום, צהוב או חום, עם כתמים בהירים בעלי הילה כהה. לעיתים ישנם פרטים בעלי גוון כחלחל-אפור. האפעה בעל קשקשי צד קטנים המשמשים אותו להשמעת קולות אזהרה והפחדה, המופקים על ידי שפשוף הקשקשים אלו באלו, ובכך חוסכים מהנחש את פעולת הנשיפה - המפיקה קול דומה, אך תורמת לאיבוד מים.
ראשו משולש ובולט מהצוואר הדק. החוטם קצר ומעוגל, העיניים גדולות יחסית בעוד הגוף דק עם זנב קצר.
התנהגות ותזונה
לכל מיני האפעה תנוחה אופיינית מאיימת, הנראית כמו רצף כריכות של האות "C", שגורמות לשפשוף הקשקשים והשמעת קול אזהרה. הפקת קול בעזרת קשקשים משוננים מכונה צירצור. נחשים אלו יכולים להיות לא צפויים, ומסוגלים להכיש מתנוחתם האופיינית.
האפעה פעיל בלילה והוא ניזון ממכרסמים, צפרדעים, לטאות ופרוקי-רגליים; הצעירים ניזונים בעיקר מחרקים. האפעה אינו שותה מים, ובכך הוא מתאים לתנאי המדבר. מוצאו כנראה באזורים חוליים, והוא הסתגל לאזורים של טרשים וסלעים.
חלק ממיני האפעה מטילים ביצים, בעוד האפעה הקריני משריץ, כלומר נושא את הביצים בתוכו ומוליד נחשים שכבר בקעו מהן.
האפעה במקורות
מקורות כתובים מהתקופה הביזנטית מעידים על שימוש בנחש האפעה לייצור חומר מרפא בשם תריאק אשר מרכז הייצור שלו היה בירושלים ובאזור ים המלח, שם הוא נקרא בשם טיר, וכנראה, מכאן שם התרופה – טיריאק..
המדרש מזהה את האפעה עם העכס (Echis), וזהו הזיהוי המקובל כיום. האפעה מוזכר גם בברית החדשה.
מינים
עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 היו ידועים רק שלושה מינים: מאז, זוהו מספר מינים נוספים, אך לגבי חלקם קיימת מחלוקת האם הם מינים נפרדים או תת-מינים. המינים הנוספים הם:
תפוצה
האפעה מצוי בכל רחבי צפון אפריקה מעל לקו המשווה, למעט באזורי מדבר והרים יבשים במיוחד, באסיה - מפקיסטן ומערבה, במזרח התיכון ובתת-היבשת ההודית כולל סרי לנקה.
בישראל מצוי האפעה באזורי מצוקים בנגב, בבקעת הירדן, במדבר יהודה, ובגלבוע. התפוצה של האפעה במערב הנגב מתרחבת. בישראל מצוי המין אפעה מגוון.
האפעה בהרי הנגב ובגלבוע הוא חום-אדמדם בעל כתמים בהירים, ונראה שהצבעים מותאמים לצבע הקרקע.
ארס
האפעה מסוכן לאדם בשל ארסיותו הרבה, וידועים מקרים של מוות בשל הכשת אפעה. ארסו מרוכז יחסית ומכיל בעיקר רכיבים המו-טוקסיים (הרעלת דם) הגורמים לאדם סבל רב, דימום, שטפי דם ונמק.
תפוצתם רחבה, והם חיים לרוב באזורים החסרים מתקנים רפואיים מתאימים, לכן ישנם מקרי מוות לא מעטים מהכשות אפעה. רוב הקורבנות מוכשים בלילה, הזמן בו האפעה פעיל. ב"חליבת" בלוטות הארס של האפעה ניתן לקבל עד 400 מ"ג של ארס טרי, כמות לא גדולה יחסית לצפעוניים אחרים. הארס מוזרק לגוף הקורבן דרך שתי שיני ארס חלולות אשר בקדמת הלסת העליונה של הנחש, הנתונות מקופלות בנרתיק עד לפתיחת הפה והשימוש בהן.
על שם האפעה
בנגב המזרחי ובגבול מדבר יהודה ישנם נחל ורכס הרים הנושאים את השם אפעה ובהם מצויים נחשי אפעה:
נכו השני
נכו השני היה שליט מצרי מהשושלת ה-26 של מצרים, אשר מלך בין השנים 595-610 לפני הספירה.
ביוגרפיה
אביו של נכו, פסמתיך הראשון, התרכז בעיקר בארגונה הפנימי של מצרים, בעוד נכו התרכז בעיקר במדיניות חוץ. בשנת 609 לפנה"ס עלה לחרן כדי לסייע לאשור-אובליט השני, אחרון מלכי אשור, לכבוש את העיר מידי הבבלים. המצור נכשל ונכו עם בעלי בריתו חזרו לסוריה. הבבלים חצו את נהר פרת ובשנת 605 לפנה"ס תקף צבאו של נבופלאסר מלך בבל, בפיקודו של נבוכדנצר השני, את המצרים ליד כרכמיש. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ לצבא בבל ושרידי הצבא המצרי הושמדו ליד העיר חמת. כתוצאה מקרב כרכמיש השתלטה בבל על כל תחום עבר הנהר עד גבול מצרים.
בדרכו לחרן לחם נכו כנגד יאשיהו מלך יהודה בקרב מגידו, הביס אותו והמליך את יהויקים בנו, מתוך רצון להכפיף אותו לשלטון המצרי. מאוחר יותר, עודד נכו את יהויקים למרוד בבבל.
וכך מתאר זאת הרודוטוס:
.
באגדות חז"ל
לפי חז"ל המילה "נכה" או "נכו" פירושה "חיגר". על נסיבות פציעתו מספר המדרש שהוא נפצע על ידי האריות שבכיסא שלמה המלך, אותו שדד במלחמתו עם יאשיהו.
תעלת סן מרטן
תעלת סן-מרטן (בצרפתית: Canal Saint-Martin; נהגה קאנאל סן מרטן) היא תעלת מים בפריז בירת צרפת, שאורכה 4.5 ק"מ. התעלה מקשרת בין אגן לה וילט (bassin de la Villette) ואת תעלת אורק (canal de l'Ourcq) שמעליה, ובין אגן דה ל'ארסנל (bassin de l'Arsenal), שמשמש כמעגן לסירות קיט, ומתחבר לנהר הסן.
תעלת סן-מרטן, יחד עם תעלת אורק, אגן דה לה וילט ותעלת סן-דני, מהווה את רשת התעלות הפריזאיות, שאורכה 130 קילומטר.
היסטוריה
תעלת סן-מרטן, שנחנכה בשנת 1825, מורכבת מתשע דלתות סכר (écluses) ומשני גשרים מסתובבים בשל חוסר איזון והבדלי גובה של 25 מטרים בין חלקיה השונים. זו תעלה קטנה שיועדה במקור להוסיף מקורות מים לעיר פריז.
בזמן המשטר הישן, לפריזאים הייתה אספקת מים חלושה, ולעיתים קרובות היו המים מזוהמים, וזאת למרות שבעיר היו בארות מים ואקוודוקטים.
בשנת 1802 החליט נפוליאון בונפרטה לתקן מצב זה, בעיקר כדי למנוע מגפות חדשות שנבעו מתנאי ההיגיינה הירודים בעיר (בעיקר מגפות דיזנטריה וכולרה). שפטל (Chaptal), מושל העיר פריז, הציע לפיכך לחזור ולבצע את מיזם ההתחברות לתעלת אורק, שמקורותיה כמאה קילומטר מצפון-מזרח לפריז, רעיון שהועלה כבר במאה ה-16. החפירות החלו במהירות יחסית, בעזרת הכסף שנכנס לקופת הקיסרות בשל מיסים חדשים שהוטלו על היין, בין השנים 1802 ל-1825.
עידן הזהב של התעלה היה במאה ה-19 ועד אמצע המאה ה-20, אז התנועה בה הייתה אינטנסיבית מאוד: שכן תעלת סן מרטן לא הביאה לפריז רק מים, אלא גם סחורות, אספקה (של דגנים) וחומרי בנייה שהגיעו דרכה עד לב העיר. שני הנמלים הנגישים העיקריים במסלול התעלה הם נמל דה ל'ארסנל ואגן דה לה וילט.
התחרות על דרכי המסחר, ופיתוח מסילות הרכבת פגעו והחלישו את התחבורה בנהרות מאז שנות השישים של המאה ה-19, וגרמו לירידה בתנועה בתעלות העיר, וכתוצאה מכך, להעלמות מפעלים, מחסנים ובתי מלאכה, ובעקבות זאת גם של אוכלוסיית הפועלים, לאורך תעלת סן-מרטן.
חלקים מנתיב תעלת סן-מרטן כוסו, באזור כיכר הבסטיליה, באזור שדרות רישאר-לנואר שבין כיכר הבסטיליה ושדרות דה לה רפובליק (כוסו בשנת 1862), ובשדרות ז'ול-פרי (בשנת 1907). מספר פתחים נפערו באזורים המכוסים, כדי לאפשר למעט אור לחדור לאזורים אלו.
באחד האזורים המכוסים נמצא אוטל די נור (hôtel du Nord) המפורסם, שמוכר הודות לסרטו של מרסל קרנה (Marcel Carné) משנת 1938, בעל אותו השם. התעלה נראית גם בסרט אמלי של הבמאי ז'אן פייר ז'ונה, שם נהנית אמלי פולאן להקפיץ אבנים על פני המים בתעלה. התעלה שמשה כנושא במספר ציורים של האמן האימפרסיוניסטי אלפרד סיסלי בהם "מראה של תעלת סן-מרטן בפריז" (Vue du canal Saint-Martin à Paris) משנת 1872 המוצג כיום במוזיאון אורסיי.
התעלה כיום
תעלת סן-מרטן משרתת כיום בעיקר נוסעים בסיורים תיירותיים וכמעט ואינה משמשת להעברת סחורות. היא פתוחה כ-363 ימים בשנה, ופריזאים רבים נהנים לטייל לאורך גדותיה, שמהווים כיום אזור בילוי אופנתי.
כינוי גנאי
כינוי גנאי או שם גנאי הוא שם המומצא לאדם, לקבוצת אנשים, לבעל חיים או לחפץ, נוצר למטרות ביזוי. המונח בא מלשון "גינוי", לגנות. כינוי גנאי הוא בהכרח פוגע, אך לעיתים גם משעשע או ילדותי. כינוי הגנאי מסתמך על מאפיין פיזי או נפשי, על טעות שנעשתה בעבר, על מוצא וכדומה, ומטרתו לזלזל במושא הגינוי.
כינוי גנאי כלשון הרע
כינוי גנאי עלול להיחשב כלשון הרע, כפי שפסק בית משפט השלום בירושלים:
בתביעה שהגיש איתמר בן-גביר נגד אמנון דנקנר, על שכינה אותו בכינוי הגנאי "נאצי מלוכלך" בתוכנית הטלוויזיה "פופוליטיקה", נפסק שבדברים אלה של דנקנר יש משום לשון הרע, ועל כן עליו לפצות את בן גביר בפיצוי סמלי של שקל אחד.
נאזים חכמת
נאזים חכמת (20 בינואר 1902, סלוניקי - 3 ביוני 1963, מוסקבה) היה משורר ומחזאי טורקי. הוא נחשב למייסד השירה הטורקית החדשה ואחד המשוררים הטורקים החשובים ביותר.
ביוגרפיה
חכמת נולד בסלוניקי, שם שימש אביו כפקיד ממשל עות'מאני. מצד אמו הוא היה ממוצא צ'רקסי, גרמני ופולני. סבה של אמו היה מהמט עלי פאשה. הוא למד בבית הספר היסודי ברובע גוזטפה באיסטנבול, בגיל 11 החל לכתוב את שיריו הראשונים. מאוחר יותר הוא נרשם לחטיבת הביניים בבית הספר התיכון היוקרתי גלאטסראיי ברובע ביוגלו, שם החל ללמוד צרפתית. בשנת 1918 סיים את לימודיו בבית הספר הימי העות'מאני בהייבליאדה, באחד מאיי הנסיכים הממוקם בים מרמרה. במשך תקופה קצרה הוא הוצב כקצין חיל הים העות'מאני; אולם בשנת 1919 הוא חלה במחלה קשה ולא החלים לחלוטין, ולכן קיבל פטור משירות בשנת 1920.
הוא הושפע מאוד ממהפכת אוקטובר, והצטרף לתנועת השחרור. ב-1921 הוא נסע עם חבר לאורכה ולרוחבה של אנטוליה במטרה לחיות "עם העם הפשוט". הם נשלחו לבולו על חוף הים השחור, ובסוף השנה נכנסו באופן לא-חוקי לברית המועצות הצעירה, שם חוו את זוועות הרעב בערבות דרום אוקראינה. חכמת הגיע למוסקבה ולמד באוניברסיטה הקומוניסטית של המזרח ויצר קשר עם פוטוריסטים רוסיים. בעיקר סרגיי יסנין וולדימיר מאיאקובסקי השפיעו על שירתו. מאז 1924 היה חבר במפלגה הקומוניסטית הטורקית, וב-1925 שוב ברח מטורקיה למוסקבה. ב-1928 הוא ניסה לחזור, נאסר וישב בכלא במשך שמונה חודשים. כתביו החלו להתפרסם.
בשנים 1933 עד 1935 ישב בכלא בבורסה. שם יצר את האפוס "שיח בדרדין". בשנת 1938 הוא נשפט למאסר של 28 שנים, אך הוא לא הפסיק ליצור. בין היתר תרגם את "מלחמה ושלום" של לב טולסטוי לטורקית. בשנות הארבעים מצב בריאותו החל להידרדר. בשנת 1950 הוא החל שביתת רעב, שהצליחה. והוא שוחרר.
בשביל הכנסה קבועה הוא החל לכתוב תסריטים. אולם, שוב הוא ברח למוסקבה, כאשר שלחו לו, בגיל 49, צו גיוס לצבא. במוסקבה הוא חי כאינטלקטואל מפורסם, נסע לארצות שונות במזרח אירופה, עד שנפטר בגיל 61 בלבד. הוא קבור בבית העלמין נובודוויצ'יה. עד שנת 1965 נאסר בטורקיה לפרסם את כתביו. ורק בשנת 2009 הוחזרה לו בדיעבד את אזרחותו שנלקחה ממנו.
תרגום יצירתו לעברית
בתרבות:
רובוט
לעיתים נעשה שימוש במונח "רובוט" ככינוי גנאי לאדם שפועל בצורה מכנית ללא הפעלת רגש או חשיבה עצמאית.
מקור המילה
המילה "רובוט" נזכרה לראשונה במחזה של הסופר הצ'כי קארל צ'אפק, R.U.R. (קיצור של Rosumovi Univerzální Roboti. בתרגום לעברית: "הרובוטים האוניברסליים של רוסום"). המילה עצמה לקוחה מן המילה "רובוטה" בשפה הצ'כית שמשמעותה "עבדות" או "עבודת פרך". היא הוצעה לצ'אפק על ידי אחיו, יוזף.
רובוטים בימינו
בשנים האחרונות רובוטים תופסים מקום הולך וגובר בחברה בת ימינו ותפקידיהם מתרחבים כאשר הם לוקחים על עצמם משימות רבות יותר ויותר. ישנם לרובוטים שימושים רבים. רובוטים יכולים לבצע היטב עבודות חוזרות ומשעממות, עבודות מלוכלכות, מסוכנות, קשות, או עבודות בתנאים שבני אדם מתקשים בהם:
התפתחויות עתידיות
בתחום הננו-רפואה רובוטים זעירים מיועדים לביצוע פעולות פנימיות ללא צורך בניתוח או בפעולות חודרניות אחרות. התחום נמצא בחזית המחקר הטכנולוגי והמחקר בישראל נחשב לאחד מהמובילים בתחום, בייחוד בטכניון, ב אוניברסיטת בן-גוריון שבנגב, באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת אריאל.
ב-30 בספטמבר 2022, חברת טסלה הכריזה על תחילת הפיתוח של רובוט היומנואיד. על רקע המשאבים העומדים לרשות החברה, המצוינות הטכנולוגית שלה וה"אשראי הטכנולוגי" שיש למנהל החברה, רבים מייחסים חשיבות רבה לאירוע זה.
בדצמבר 2022, ה"וושוינגטון פוסט" פרסם מאמר הטוען כי תחום הרובוטיקה נמצא ב"נקודת תפנית" - מכיוון שהתעשייה הצליחה להגיע לרובוטים שמסוגלים לקחת בעדינות, מוצרים ולארוז אותם ברמת מיומנות של בני אנוש.
הרובוט בספרות הבדיונית
הרעיון של יצור דמוי אנוש מעשה ידי אדם קיים עוד מימי המיתולוגיה היוונית. אחד הסיפורים הידועים ביותר המתארים יצירת יצור דמוי אדם הוא סיפור הגולם מפראג מהמאה ה-16. אלמנט "הגולם הקם על יוצרו" בסיפור הגולם מפראג חוזר גם בסיפורה של מרי שלי, "פרנקנשטיין", שפורסם לראשונה בשנת 1818. בשני סיפורים אלו מודגש העיקרון לפיו יצירת חיים שמורה לאל ולא לאדם, וניסיון של האדם ליצור חיים בעצמו הוא חילול הקודש וסופו לשלם על כך מחיר כבד. צ'אפק שקל לקרוא ליצורים בסיפורו R.U.R "גלמים", אך בסופו של דבר בחר ב"רובוטים".
הפתרון שמתאר אסימוב למניעת תסריט זה הוא ניסוח "שלושת חוקי הרובוטיקה" שכל רובוט חייב לציית להם באופן מוחלט:
כעבור 40 שנה הוסיף אסימוב חוק נוסף, המשלים חוקים אלה - חוק האפס, הקובע: "לא יפגע רובוט באנושות, ולא יניח, במחדל, שהאנושות תיפגע." שאר החוקים עודכנו בהתאם.
בספרו של דאגלס אדמס "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", חברת "סיריוס קיברנטיקה" מגדירה רובוט כ"ידיד הפלסטיק שלך, שכיף לשהות במחיצתו".
המאבק בין האדם למכונה הגיע גם אל מסך הקולנוע. סדרת הסרטים "שליחות קטלנית" מתארת מלחמה עקובה מדם בין הרובוטים לבני האדם. סדרת סרטים מצליחה נוספת המתארת מלחמה שכזו היא סדרת המטריקס.
סופרי מדע בדיוני רבים אחרים התייחסו לרובוט כאמצעי לבחון את השאלה "מהו בן אדם". אחד הסיפורים הידועים בנושא הוא סיפור קצר של סופר המדע הבדיוני פיליפ ק. דיק בשם "האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות?", סיפור שעובד מאוחר יותר לסרט קולנוע מצליח בשם בלייד ראנר.
חזון הרובוט דמוי האדם המתואר בספרות המדע בדיוני לא הגיע עד היום למימוש. ישנן מספר רב של בעיות טכנולוגיות לא פתורות הדרושות כדי ליצור רובוט אוטונומי דמוי אדם. חלקן של הבעיות הללו ברמה המכנית (לדוגמה, יצירת מכונה הפועלת כמו כף יד אנושית) וחלקן אלגוריתמיות (לדוגמה, היכולת לעבד תמונות ולהתמצא במרחב).
סיווג רובוטים במדע הבדיוני
אנדרטת מלחמת ארצות הברית-ספרד
אנדרטת מלחמת ארצות הברית–ספרד (באנגלית: Spanish–American War Memorial) ניצבת בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שליד וושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית. היא מוקדשת לזכרם של האמריקנים שנהרגו במלחמה. האנדרטה נחנכה בשנת 1902, ארבע שנים לאחר המלחמה.
האנדרטה הוקמה ביוזמת ארגון נשים - האגודה הלאומית של הגברות הקולוניאליות של אמריקה, אשר גם תכננה את האנדרטה וגייסה מתרומות פרטיות את המימון הדרוש להקמתה.
האנדרטה
האנדרטה ניצבת בכיכר דשא עגולה בחלקו המערבי של בית הקברות ארלינגטון, בקרבת שלוש חלקות שבהן נקברו חללים של המלחמה. היא עמוד גרניט בגובה של 16 מטרים. בראשה קבועים גלובוס ועליו פסל נשר הפורש את כנפיו כשפניו מערבה. על גבי הגלובוס נמצא תבליט של רצועה ועליה 13 כוכבים, כמספר המדינות החברות המקוריות בארצות הברית. הגלובוס נח על גבי כותרת קורינתית הקבועה בראש העמוד. העמוד עצמו ניצב על גבי בסיס רבוע שתחתיו שתי מדרגות. על ארבע הפאות העליונות של הבסיס הרבוע קבועים 11 כוכבי ארד, 44 בסך הכל. בארבע הפינות של הבסיס התחתון של האנדרטה קבועים כדורי גרניט כהה.
שלט ארד קבוע בעברו המערבי של בסיס האנדרטה, ועליו הכתובת הבאה:
ממזרח לעמוד, מעבר לדרך המקיפה את הכיכר שבה הוא ניצב, הוצבו על גבי כנים ארבעה תותחים שנלקחו שלל מספרד במהלך המלחמה. שניים מהם, במרכז, הם תותחים מודרניים שנלקחו מאוניות ספרדיות. קני התותחים פונים מזרחה. ארבעת התותחים היוו למעשה את האנדרטה הראשונה למלחמה והוצבו במקומם הנוכחי בשנת 1900, לפני הקמת עמוד האנדרטה.
בשנת 1964 הוסיפה האגודה הלאומית של הגברות הקולוניאליות של אמריקה שלט ארד שני בעברו המזרחי של בסיס האנדרטה. הוא מוקדש לזכר כל חללי ארצות הברית במאה העשרים.
בשנת 2008 הוסיפה האגודה שלט ארד שלישי, הקבוע על בסיס בקרקע בשוליים המערביים של כיכר הדשא שבה ניצבת האנדרטה. שלט זה מוקדש לכל המשרתים את ארצות הברית.
האגודה ביקשה במקור לחרות על גבי האנדרטה את שמות כל הרוגי המלחמה, אך התברר שמספרם רב מדי לכך. במקום זאת הפיקה האגודה כרך מהודר בעל דפי קלף וכריכת עור שבו נרשמו שמות כל החללים. כרך זה הוצג בתחילה בבית ארלינגטון, ולאחר מכן במשרד באמפיתיאטרון הזיכרון. נכון לשנת 2013 לא ידוע מקומו של הכרך.
קרב כרכמיש
רקע ותוצאות
בשנת 612 לפנה"ס כבשו הבבלים את נינוה, בירת האימפריה האשורית, והעיר נהרסה עד יסוד. כתוצאה מכך, העבירו מלך אשור אשור-אובליט השני, את עיר הבירה של אשור לחרן. כאשר חרן נכבשה על ידי הבבלים בשנת 609 לפנה"ס, הזעיק אשור-אובליט את המצרים שוב לעזרתו. האשורים העבירו שוב את בירתם, והפעם לכרכמיש. למצרים היה אינטרס לסייע לאשורים, כי הם היוו כוח חוצץ בינם לבין הבבלים שהיו כוח חזק שעלה בדרום מסופוטמיה.
בשנת 609 לפנה"ס עלו המצרים צפונה בדרך הים ונחלצו לצד בעלי בריתם האשורים. במגידו, אשר נמצאת על דרך הים, התעכב הצבא המצרי בעקבות המלחמה נגד צבאו של המלך יאשיהו בקרב מגידו. יחד, צרו צבאות האשורים והמצרים על חרן, אך נכשלו לכבשה מחדש. בעקבות כישלון זה נעלמה האימפריה האשורית החדשה והם לא הוזכרו יותר בכרוניקות הבבליות. הכוחות המצרים נסוגו בחזרה לסוריה וניסו למנוע מהבבלים לחצות את נהר פרת מערבה. הצבא הבבלי הצליח לעבור את הנהר בשלוש נקודות ובקרב מכריע ליד כרכמיש השמיד את הצבא המצרי.
בעקבות הקרב ביססו הבבלים את מעמדם כמעצמה האזורית והגיעו לשיא מבחינה כלכלית.
עובדים פלסטינים בישראל
עובדים פלסטינים בישראל מהווים כוח עבודה זול וזמין, שהשתלב בענפי הבנייה, החקלאות ועוד, בעיקר כפועלים בלתי מקצועיים (ב.מ.) בתחומים שאינם דורשים הכשרה מקצועית.
בעקבות כיבוש שטחי יהודה, שומרון וחבל עזה על ידי ישראל במלחמת ששת הימים, נפתחה בפני פלסטינים תושבי שטחים אלה האפשרות לעבוד בתחומי הקו הירוק, ומאוחר יותר גם בהתנחלויות ובאזורי תעשייה ישראלים ביהודה ושומרון (דוגמת אזור התעשייה ברקן), שם התרכז חלק משמעותי מכוח העבודה הפלסטיני המועסק בישראל.
מקור תעסוקה זה הפך לאחד העוגנים המשמעותיים של הכלכלה הפלסטינית מאז מלחמת ששת הימים ועד היום, אך גם הפך את הכלכלה הפלסטינית לפגיעה מאוד במקרה של שינוי באפשרות ההעסקה על ידי ישראלים (ערב האינתיפאדה הראשונה הועסקו כ־60% מכח העבודה הפלסטיני ברצועת עזה בידי ישראלים). אפשרות התעסוקה בישראל הובילה לזניחת ענפים כלכליים מקומיים, שלא יכלו להתחרות ברמות השכר של המשק הישראלי (דוגמת חקלאות מסורתית).
אפשרות העסקת פלסטינים בישראל רגישה מאוד לשינויים במצב הביטחוני במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני, כאשר בתקופות שקטות ביטחונית חלה עלייה מתונה במספר הפלסטינים המועסקים בישראל, ובתקופות עימות חלה ירידה חדה תוך זמן קצר במספר המועסקים. לגלי העלייה ממדינות חבר העמים הייתה השפעה מרובה על העסקת העובדים הפלסטינים, בפיטוריהם ממקומות ממשלתיים וציבוריים על מנת לפנות מקום לעולים. הפיטורים וההגבלות על העסקה גרמו לירידה בפריחה הכלכלית שהייתה ואף לתחילתו של חנק כלכלי.
האינתיפאדה הראשונה שפרצה ב-1987, הסגרים שהוטלו על השטחים בעקבותיה ובמסגרת מדיניות ההפרדה של ממשלת רבין השנייה, והגבלת התנועה של הפלסטינים, מנעו את הגעתם לעבודה בישראל, והביאו במהלך השנים להחלפת רבים מהם בעובדים זרים. האינתיפאדה השנייה בראשית העשור הראשון של המאה ה־21 הביאה לצמצום קיצוני בהעסקת פלסטינים בישראל, אך עם הרגיעה הביטחונית חזרו פלסטינים תושבי יהודה ושומרון לעבוד בישראל, לאחר שאלו עוברים בדיקה קפדנית במעברים מיוחדים. תפיסת השלטון ברצועת עזה על ידי חמאס ב־2007 הובילה להפסקה כמעט מוחלטת של תעסוקת פלסטינים תושבי רצועת עזה בישראל, וכיום, רק אלפים בודדים מתושבי הרצועה מורשים לעבוד בתחומי המדינה.
במקביל לתעסוקת הפלסטינים המוסדרת, עובדים בישראל פלסטינים חסרי רישיון עבודה, במעמד של שוהים בלתי חוקיים. בשל ההיצע הרב של פועלים פלסטינים, קיומם של עובדים לא חוקיים ומאפיינים נוספים, מקבלים פועלים פלסטינים משכורות נמוכות יחסית למקובל בישראל (אך גבוהות ביחס למקובל בשטחי הרשות הפלסטינית), וכן הם חשופים לניצול והתעמרות בידי מעסיקיהם. מאפיין בולט של תעסוקת פלסטינים בישראל השונה מהמקובל לתעסוקת פועלים זרים בארץ ובעולם היא היותם של רבים מהפועלים יוממים, החוזרים למקום מגוריהם מדי ערב, בשל הקרבה הגאוגרפית בין שטחי יהודה שומרון וחבל עזה לישראל של הקו הירוק.
היסטוריה
בתקופה הקצרה שלאחר מלחמת ששת הימים חל משבר כלכלי חמור ביהודה ושומרון, בשל הניתוק מארץ האם עד אז, ירדן, שהייתה יעד הייצוא החקלאי העיקרי, ושילמה את משכורתיהם של עובדי הציבור (לדוגמה: מורים ופקידי ממשל). עם זאת, עד מהרה פתחה השליטה הישראלית אופקי תעסוקה חדשים ומשמעותיים בפני האוכלוסייה הפלסטינית, שהחלה לעבוד במשק הישראלי, בעיקר כפועלים בעבודות פשוטות כדוגמת חקלאות, בנייה וניקיון. הפלסטינים דחקו מעבודות אלו פועלים יהודים וערבים ישראלים חסרי השכלה, שהועסקו בעבודות אלו קודם למלחמת ששת הימים. ריבוי העובדים הפלסטינים בשכר נמוך הוביל עם השנים גם לירידת שכר כללית במגזרי העבודה בהם הועסקו פלסטינים, ולהתדרדרות טכנולוגית וירידה בפריון העבודה במגזרים אלו, עקב ההיצע הרחב של עבודת כפיים זולה.
תחילה הועסקו הפועלים הפלסטינים באופן בלתי חוקי, והחל מקיץ 1968, באישור ממשלתי לכמות פועלים מסוימת של יוממים, כמות שהתרחבה בהדרגה עם השנים (כמה אלפים עד 1970, כ־20,000 ב־1970, 50,000 ב־1972 ו־75,000 ב־1982). על פי הערכות, כשליש מכח העבודה הפלסטיני הועסק בישראל בשנים אלו. לצד הפועלים שהועסקו בהיתר, הועסקו עוד מספר בלתי ידוע של פלסטינים באופן בלתי חוקי. הפועלים הפלסטינים היו חשופים לניצול מצד מעסיקיהם, על רקע היותם כח עבודה בלתי מקצועי, ההיצע הרחב של פועלים פלסטינים שעמד לרשות המעסיקים הישראלים, וההעסקה הבלתי חוקית הנסתרת של פלסטינים שנוספה להעסקה החוקית.
התעסוקה במשק הישראלי הובילה עד מהרה לפריחה כלכלית חסרת תקדים ביהודה ושומרון, כמו גם לזניחת חלק מהחקלאות המסורתית, שרווחיותה הנמוכה לא יכלה להתחרות בשכר העבודה של המשק הישראלי. הביקוש בשוק הישראלי היה לעובדים חסרי השכלה, דבר שהוביל לאבטלת אקדמאים, והפחית באופן משמעותי את הכדאיות הכלכלית של רכישת השכלה בקרב הפלסטינים.
העסקת פלסטינים בשטחי ישראל עלתה בחדות מכ־5,000 מועסקים ב־1968 לכ־61,500 ב־1973. הגידול במספר הפועלים הפלסטינים המשיך בקצב עלייה מתון יותר של כ־1.5% בממוצע שנתי עד 1980. בתקופה זו עלה חלקם של הפועלים הפלסטינים מרצועת עזה מכלל הפועלים הפלסטינים המועסקים בישראל, על חשבון הפועלים הפלסטינים מיהודה ושומרון. לצד הפועלים הפלסטינים עבדו בישראל גם פועלים ממזרח ירושלים, שסופחה לישראל ותושביה קיבלו תעודות זהות ישראליות, ועל כן יכלו להיות מועסקים בחופשיות במשק הישראלי. בין השנים 1980 ל־1987 פחת מספר הפועלים הפלסטינים במדינות המפרץ, ומנגד חל גידול שנתי ממוצע של כ־6% במספר המועסקים הפלסטינים בישראל, עד לכ־109,000 מועסקים ב־1987.
ברצועת עזה עלה בחדות שיעור המועסקים במשק הישראלי בין 1970 ל־1987 מ־10% ל־60%, דבר שסייע מאוד לפיתוח הכלכלי של רצועת עזה, אך מנגד יצר תלות מוחלטת של המשק העזתי בהעסקה על ידי המשק הישראלי.
ערב האינתיפאדה הראשונה עמד מספר המועסקים הפלסטינים בישראל על כ־109,000, כ־40% מכוח העבודה הפלסטיני, והאבטלה ביהודה, שומרון ורצועת עזה עמדה על כ־5%. לשירות העובדים הפלסטינים אף עמדו קווי תחבורה ציבורית מיוחדים של חברת "אגד". תנועת הפלסטינים מיהודה, שומרון ורצועת עזה אל תוך שטחי ישראל של הקו הירוק נעשתה בחופשיות, כמעט ללא עיכוב במחסומים ובנקודות בדיקה.
התדרדרות המצב הביטחוני בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 על רקע האינתיפאדה הראשונה הובילה לירידה במספר שעות העבודה של פלסטינים בישראל, אף כי לא חלה ירידה במספר המועסקים, על רקע הגבלות ביטחוניות שהוטלו על האוכלוסייה הפלסטינית במהלך תקופה זו.
בשנים הראשונות של שנות ה־90 של המאה ה־20 חלה ירידה ניכרת במספר הפועלים הפלסטינים שהועסקו בישראל, על רקע גלי העלייה ממדינות חבר העמים לשעבר שתפסו מקומות עבודה של העובדים פלסטינים, תקופות מדיניות סגר נרחבת שהוטלה על יהודה שומרון ורצועת עזה, עקב אירועים ביטחוניים שונים, וניסיון ישראל להפרדה בין ישראל לבין יהודה, שומרון ורצועת עזה. מספר הפועלים ירד מכ־116,000 ב־1992 לכ־65,000 ב־1995. הירידה התרכזה בעיקרה במועסקים פלסטינים מרצועת עזה, שמספרם צנח בתקופה זו מ־43,000 ל־4,000. הפועלים הפלסטינים נדרשו מעתה להיתרי עבודה פרטניים, בנוסף להיתר כניסה לשטחי ישראל של הקו הירוק. את מקומם של פועלים פלסטינים במגזר התעשייה הישראלי החלו להחליף בהדרגה עולים חדשים וקבלני משנה פלסטינים שהפעילו מפעלי תעשייה קטנים בשטחי יהודה, שומרון ורצועת עזה. הצורך הדחוף בפועלי כפיים במגזרי החקלאות והבנייה הוביל להיתרים שניתנו להעסקת עובדים זרים, שהחלו להחליף את הפועלים הפלסטינים בהדרגה. ב־1997 הגיע מספרם לכ־200,000.
לקראת סוף שנות ה־90, על רקע תקופת שקט יחסי, שב ועלה מספר הפלסטינים שהועסקו בישראל ובהתנחלויות, מספר שהגיע ערב פרוץ האינתיפאדה השנייה לכ־110,000 פלסטינים, כרבע מכלל כוח העבודה הפלסטיני (הנתונים לשנים שאחר 1993 כוללים בתוכם גם את תושבי מזרח ירושלים).
פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000 הביאה לפגיעה קשה בכלכלה הפלסטינית, שאף הושוותה על ידי הבנק העולמי להשפעת "השפל הגדול" של שנת 1929 על הכלכלה העולמית. בעקבות הפיגועים נהג צה"ל להטיל סגרים מתמשכים על השטחים, דבר שפגע באפשרות ההעסקה של עובדים פלסטינים במשק הישראלי, והקשר הכלכלי בין ישראל והפלסטינים נותק כמעט לגמרי. בשנת 2002, בעקבות אירועי האלימות וכניסת מחבלים מתאבדים לשטחי ישראל, סגרה מדינת ישראל את שעריה לכמאתיים אלף הפועלים הפלסטינים שעברו לשטחה מדי יום לעבודה בחקלאות ובבניין, והחליפה אותם בעובדים זרים. בעקבות זאת איבדו אלפי פלסטינים את מקור עבודתם ואחוז האבטלה ברשות נסק. תפיסת השלטון ברצועת עזה על ידי החמאס ב־2006 הובילה לסגר ישראלי הדוק על הרצועה, ומנעה מעבר פועלים לעבודה בישראל באופן כמעט מוחלט.
רגולציה
לעובדים הפלסטינים בישראל מעמד מיוחד, שונה מזה של תושבי ישראל ושונה מזה של העובדים הזרים. הרגולציה מבחינה בין פלסטינים המועסקים בתחומי הקו הירוק ובין פלסטינים המועסקים ביישובים ישראליים שבתחומי יהודה ושומרון.
עובדים פלסטינים בתחומי הקו הירוק
עובד פלסטיני המעוניין לעבוד בישראל זקוק להיתר ממתאם פעולות הממשלה בשטחים, שניתן בדרך כלל על ידי מנהלת תיאום וקישור מקומית או על ידי המנהל האזרחי.
עובדים אלה חייבים במס הכנסה בהתאם לכללים החלים על ישראלים (להבדיל מעובדים זרים, עליהם חלים כללים שונים). עובדים פלסטינים מבוטחים בביטוח לאומי רק בענפים פשיטת רגל, פגיעה בעבודה ואמהות (בדומה לעובדים זרים), אך חל עליהם היטל השוואה, המביא את גובה דמי ביטוח לאומי החלים עליהם לזה החל על תושבי ישראל.
עובדים פלסטינים בהתנחלויות
בשנת 2005 הוגשה עתירה לבג"ץ, שכללה דרישה לקבוע כי פועלים פלסטינים מקומיים שעובדים בהתנחלויות זכאים לתנאי עבודה על-פי החוק הישראלי, כפי שנהוג לגבי פועלים ישראלים העובדים באותם מפעלים. בית הדין הארצי לעבודה פסק שהדין הישראלי אינו חל על הפועלים האלה, אולם הפועלים וארגוני עובדים ישראלים טענו שיש לקבוע דין אחד לכל הפועלים בהתנחלויות. בג"ץ קיבל את העתירה ופסק כי יש להעסיק את הפועלים הפלסטינים על-פי הדין הישראלי, שכן, לצורך העניין, זיקתם לדין הישראלי גדולה מזיקתם לדין המקומי החל בשטחים.
פוגרום פשיטיק
פוגרום פּשיטיק התרחש ב-9 במרץ 1936 נגד הקהילה היהודית בעיירה פשיטיק (Przytyk) בפולין. אירוע זה של אלימות אנטישמית היה אחד מסדרה של פוגרומים שהתרחשו בה החל ממותו של המרשל יוזף פילסודסקי (שהיה שליט פולין וריסן את האנטישמיות) במאי 1935 והלכו וגברו במהלך השנים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. הפוגרום עורר תשומת לב רבה ברחבי העולם, בפרט עקב הניסיון היהודי להתגוננות עצמית ודיכויו על ידי השלטונות הרשמיים.
יום הפוגרום
בבוקר ה-9 במרץ פרצו איכרים מוסתים לכיכר השוק, הרסו דוכנים של יהודים ופגעו בסחורותיהם. היהודים שהיוו כ-87% מכ-2,500 תושבי העיירה, הגנו על עצמם בנשק והצליחו להניס את הפורעים. במהלך ניסיון היהודים להגן על עצמם נפצעו מספר איכרים פולניים ואחד נהרג מירי אקדח. בתגובה פרצו הפולנים לבתי היהודים. שני יהודים נהרגו, 22 נפצעו ונזק רב נגרם לרכוש. המשטרה, שהגיעה לאחר מעשה, ערכה חיפוש נשק בבתי היהודים.
בעקבות הפוגרום
למחרת האירוע הובאו לבית המשפט 44 פולנים ו-14 יהודים. השופטים דנו את היהודים לתקופות מאסר בין חצי שנה עד 14 שנים וחצי (ליהודי שירה באקדח), הפורעים יצאו בעונשים קלים בלבד.
ב-17 במרץ ארגן הוועד המרכזי של הבונד שביתה כללית של יהודים בקריאה להגן על זכות ההתגוננות העצמית של היהודים, אליה הצטרפו רבים. שליח ההסתדרות בפולין, א"ש יוריס, קבע: "פשיטיק — לא רק פרעות, אלא גם התקוממות והגנה עצמית. במובן זה אין מצב יהודי פולין דומה לזה שבגרמניה. בפולין אפשר לארגן התנגדות של 4 מיליון יהודים".
הפוגרום גרם לעלייה משמעותית של יהודים מפולין לארץ ישראל.
השיר העיירה בוערת של מרדכי גבירטיג נכתב בשנת 1938 על רקע פוגרום זה.
פלאוסול
פלאוסול (paleosol) היא קרקע קבורה, מאובנת או קרקע עתיקה.
כיום החוקרים מחזיקים בדעה כי קיימים שלושה סוגים של קרקעות עתיקות: קרקע קבורה מתחת לפני השטח, קרקע מאובנת או עתיקה הנמצאת בפני השטח, וקרקע עתיקה שהייתה קבורה מתחת לפני השטח, ונחשפה אל פני השטח. ישנם חוקרים המכנים קרקע מסוימת בשמות שונים או באמצעות מושגים שונים. עד סוף שנות החמישים קרקע המכונה “Relict” כללה את כל הקרקעות העתיקות החשופות בפני השטח, ללא הבחנה אם הקרקע הייתה קבורה או לא. החוקרים Ruhe and Daniels (1958) קובעים לראשונה את המונח “Exhumed paleosol” לקרקע שהייתה קבורה ונחשפה אל פני השטח על ידי תהליכי ארוזיה. הפירוש בעברית ל - “Exhumed paleosol” הוא להוציא מקבורה. החוקר (Ruhe 1965) מגדיר פלאוסול כ”קרקע שנוצרה בנוף העבר”, והוא החוקר הראשון שמחלק את הקרקעות לשלושה סוגים ברורים:
(Valentine and Dalrymple 1976) מצדדים בגישה של (Ruhe, 1965) המחלקת את סוגי הקרקעות המאובנות לשלוש Buried paleosol, Relict paleosol, Exhumed paleosol. אך במאמרם הם מפרטים רק לגבי קרקע קבורה. החוקר (Butler 1959) מגדיר שקרקע הופכת לפלאוסול רק כאשר היא נקברת מתחת לחומר אב חדש. חומר האב שעתה נמצא בפני השטח מתחיל להפוך לקרקע כאשר השכבות התחתונות שומרות על אפיוניהן הקודמים, וכך נוצרים מחזורים של שכבות קרקע הקבורות אחת מתחת לשנייה. החוקר מגדיר מחזור קרקעות קבורות אלו כמחזור K. החוקר (Gerasimov 1971) מחלק את סוגי הפלאוסולים, לקרקע קבורה (possil), כקרקע קבורה, קרקע שארית או שריד (Relict or residual) כקרקע שנמצאת על פני השטח, וכקרקע שהשתמרה כחומר משקע גאולוגי (pedoliths). לעומתו (Ruellan 1971) מחלק את הקרקעות בכלל לשלוש קבוצות גדולות, שרק שתיים מהן שייכות לקרקעות הקבורות, וכל קבוצה הוא מפרט לתת קבוצות, מסביר, ומביא דוגמאות מקרקעות במרוקו. הקבוצות הגדולות לפי חלוקתו הן:
סטיב קנאלי
סטיבן פרנסיס (סטיב) קנאלי (באנגלית: Steven "Steve" Francis Kanaly; נולד ב-14 במרץ 1946) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי הידוע בגילום דמותו של "ריי קרבס" בסדרת הטלוויזיה "דאלאס".
קורות חיים
קנאלי נולד בשנת 1946 בברבאנק, קליפורניה ובשנת 1964 סיים את לימודי בית הספר התיכון בוואן נייס, קליפורניה. הוא שירת במלחמת וייטנאם כקשר בדיוויזיה המוטסת הראשונה של חיל הרגלים של ארצות הברית.
קנאלי החל את קריירת המשחק שלו בשנות ה-70 בשיתוף פעולה עם הבמאי והתסריטאי ג'ון מיליוס. קנאלי פגש במיליוס במטווח בקליפורניה, והשניים התיידדו. מיליוס דחף את קנאלי להיות שחקן, והמליץ עליו לבמאי ג'ון יוסטון לתפקיד בסרט "השופט רוי בין" בשנת 1972. סרטו הבא של קנאלי היה "דילינג'ר שביים מיליוס בשנת 1973. קנאלי הופיע בסרטיו של מיליוס "הרוח והאריה" (1975) ו"יום רביעי הגדול" (1978). כן הופיע בסרטו של סטיבן ספילברג "שוגרלנד אקספרס" בשנת 1974.
במקביל הופיע קנאלי בטלוויזיה בתפקידי אורח בסדרות כ"סטארסקי והאץ'", "המלאכיות של צ'ארלי", "ספינת האהבה", ו"הוואי חמש-אפס". תפקידו הידוע והמוכר הוא בסדרה "דאלאס", שם שיחק את ריי קרבס, הבוקר הקשוח, בנו הבלתי חוקי של אבי משפחת יואינג. קנאלי הופיע בסדרה בהצלחה רבה בין 1978 ל-1989 ועזב שתי עונות בטרם ירדה הסדרה מן המסכים. הסדרה נחשבה בתחילת שנות ה-80 לסדרה הפופולרית ביותר בטלוויזיה האמריקנית. במרץ 1982 ביקר קנאלי במדינת ישראל ביחד עם כמה משחקני "דאלאס" האחרים. הוא התקבל בכבוד רב, וזומן, עם חבריו, למפגש עם ראש ממשלת ישראל מנחם בגין, אוהד מושבע של "דאלאס" לו נתן במתנה כובע בוקרים. קנאלי ביים שלושה מפרקי הסדרה, וכן השתתף באחד מסרטי ההמשך, "דאלאס: מלחמת בני יואינג" בשנת 1998.
קנאלי עודו מופיע לעיתים בטלוויזיה ובקולנוע, וכן שלח ידו בבימוי שני סרטים, "הצלף" (1997) ו"לעזוב את הארץ" (2002). בשנת 1994–1995 השתתף כשחקן קבוע באופרת הסבון הפופולרית "כל ילדיי".
קנאלי ואשתו ברט חיים בחווה באוג'אי, קליפורניה. קנאלי עוסק בציור בצבעי מים, ויצירותיו מוצגות בגלריות וזוכות להערכה.
בית עיריית תל אביב-יפו
בית עיריית תל אביב-יפו הוא משכנה של עיריית תל אביב-יפו הנמצא בכיכר רבין (רחוב אבן גבירול 69) ויוצר את הדופן הראשית שלה.
היסטוריה
המבנה תוכנן על ידי האדריכל מנחם כהן, שזכה במפתיע בתכנונו בשנות ה-50, בהיותו בן 26 בלבד. הוא תוכנן בסגנון הברוטליסטי אשר אפיין את הבנייה באותן השנים. גובה הבניין 62 מטרים, כאשר גגו הראשי מגיע לגובה 54.74 מטרים. בבניין 720 חלונות ושטחו הבנוי הוא כ-27,000 מ"ר. הקמת הבניין מומנה על ידי חברת וולפסון קלור מאיר, שקיבלה דמי שכירות מהעירייה.
חזית הבניין הראשית פונה אל כיכר רבין, הכיכר החשובה בתל אביב. הכיכר מהווה מוקד לאירועים, עצרות, הפגנות, פסטיבלים וחגיגות, להם מהווה תמיד בניין העירייה רקע. ברחבת בית העירייה בנויה במה מוגבהת הפונה לכיוון מרכז הכיכר. בעת אירועים והפגנות נוהגים אישים ופוליטיקאים לנאום מעל גבי הרחבה. על פי התוכנית המקורית, הכניסה לבניין נועדה להיות מכיוון הכיכר, לאחר עלייה במדרגות הרחבות וחציית הבימה המוגבהת. הכניסה המונומנטלית הפונה לכיכר אינה בשימוש כיום, בין השאר בגלל בעיות גישה לנכים, והכניסה לציבור הרחב היא כניסה צדדית במפלס רחוב אבן-גבירול.
בתחילת המאה ה-21 התגלו ליקויי בטיחות במבנה, ועקב כך הוסרה בשנת 2004 רשת הבטון משני צדיו. לאחר מכן החלה להתגבש תוכנית כוללת לשיפוצו והרחבתו, ובשנת 2012 עבר שיפוץ כולל.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נבחנו אפשרויות להוסיף לבניין קומות נוספות, ומערכת קולטים סולארים שיפיקו אנרגיה בבניין. כמו כן, נבחנה אפשרות לשיפוץ של המבנים המקיפים את הכיכר והסדרת חזית מסחרית בעיצוב אחיד מתחתם. שיפוץ נוסף שנבחן היה לרחבת הכיכר, ואף נבחנה האפשרות להקים מתחתיה חניון תת-קרקעי. לבסוף הסתיים השיפוץ בשנת 2014 והוא כלל הקמת מערכת תאורה צבעונית על חזית הבניין לכיוון כיכר רבין, שלדברי העירייה "משמשת להעברת מסרים מהעירייה לתושבים ולהעניק לציבור חוויה אסתטית ואינטראקטיבית". בין השאר שימשה מערכת התאורה במקרים הבאים:
הבניין הראשון והשני
בית העירייה הנוכחי הוא המבנה השלישי של עיריית תל אביב. בראשונה שכנה עיריית תל אביב ב"בית הוועד" שהיה מבנה בן 3 קומות הצמוד למגדל מים בשדרות רוטשילד. בשנת 1925, עברה העירייה למשכן חדש בבית א. סקורה, מבנה בכיכר ביאליק, שבמקור נועד לשמש כבית מלון, ומשרדי העירייה שכנו גם במבנים סמוכים אליו.
במשך השנים 1965–1966 עברה עיריית תל אביב למיקומה הנוכחי בכיכר רבין (אז "כיכר מלכי ישראל").
Joe Cocker!
עובדות
"" הוא אלבום האולפן השני של הזמר האנגלי ג'ו קוקר, שיצא בנובמבר 1969. האלבום כולל גרסאות רבות של שירים שבוצעו במקור על ידי בוב דילן ("Dear Landlord"), הביטלס ("She Came in Through the Bathroom Window" ו"Somthing") - כאשר שניהם יצאו לאור כמעט בו זמנית עם גרסאות מקוריות - "Let It Be" אשר הוקלט ויצא לאור גם כצד B. כמו כן גם שירים של האמן האמריקאי היהודי לאונרד כהן ("Bird on the Wire"), אשר היה שותף לשיתופי פעולה עתידיים עם קוקר. באלבום גם שיר מאת ליאון ראסל ("Delta Lady"). קוקר גם כתב יחד עם כריס סטינטון (שהיה גם שותפו לכתיבה בשנים מאוחרות יותר) שיר אחד באלבום, שנקרא "That's Your Business Now".
מוזיקה
את השירה באלבום מבצע קוקר, שהיה ידוע בקולו המחוספס והנמוך בסגנון באריטון, והוא גם כתב את העיבודים המוזיקליים לשירים. שלא כמו גרסאות כיסוי 'רגילות', גרסאותיו של קוקר שונות כמעט לחלוטין בנגינתם מהשירים המקוריים, ולמי שאינו יודע את המילים המקוריות יכול אפילו להתבלבל ולחשוב כי זהו שיר מקורי. למשל, בשיר המקורי של להקת ה"ביטלס", "Somthing", (אשר יצא רק זמן קצר לפני כן באותה שנה כחלק מהאלבום "Abbey Road") יש רק שני קולות, של פול מקרטני ושל ג'ון לנון, וארבעה כלים: שתי גיטרות חשמליות (לנון וג'ורג' האריסון), גיטרה בס (מקרטני) ותופים (רינגו סטאר). ואילו בשיר בביצועו של קוקר נכתבו עשרות תפקידים: קולו של קוקר הוא המוביל, בעוד שיש עוד שלושה קולות של זמרות הרקע. לצידם יש מתופף (פול האמפריי), פרקאשן (מילט הולנד) גיטרה בס (אלאן ספנר), שלוש גיטרות (ליאון ראסל, הרני מקלאוו, קלארנס וויט), פסנתר וקלידים (כריס סטאינטון, ליאון ראסל) וכלי נשיפה וקשת. יש גם סולו אורגן שנכנס בין הפזמון לבתים, סולו שלא מופיע כלל בשירם המקורי של להקת הביטלס.
ביקורות
האלבום הצליח מאוד באמריקה ובאנגליה ורבים משיריו הפכו ללהיטים מאוחר יותר. לאחר שהאלבום יצא בממלכה המאוחדת בריטניה במאי 1972 כאלבום כפול עם אלבומו הראשון "With a little Help From My Friends" הוא דורג במקום מספר 29 ברשימת האלבומים הפופולריים של השנה. עם יציאתו, האלבום דורג גם כמספר 11 מתוך 200 אלבומים במצעד הבילבורד באמריקה. המקום הגבוה שקיבל האלבום ככל הנראה ניתן גם בגלל פופולריות הופעתו של קוקר עם להקת ה"גריז" בוודסטוק מוקדם יותר באותה שנה.
רשימת רצועות
צד א': צד ב':
הנפקה
הנפקה, בבורסה לניירות ערך, היא פעולה המשמשת לגיוס הון על ידי הצעה של ניירות ערך לציבור. בישראל, הנפקה מכונה בחוק הצעה לציבור. תאגיד המעוניין לגייס כסף מהציבור יכול להנפיק בבורסה מניות, איגרות חוב, אופציות, ניירות ערך אחרים או שילוב של אלו באותה הנפקה. הנפקה יכולה להתבצע גם על ידי מציע שאינו המנפיק. לדוגמה, בעל מניות קיים בתאגיד יכול להציע את מניותיו לציבור דרך הבורסה. פעולה זו, של הנפקה בשוק המשני, היא נדירה יחסית.
הנפקה יכולה להיות ההנפקה הראשונה של התאגיד, או הנפקה של תאגיד שניירות הערך שלו כבר רשומים למסחר. הנפקה ראשונה של מניות מכונה הנפקה ראשונה לציבור. היא שהופכת חברה פרטית לחברה ציבורית. תאגיד שניירות הערך שלו כבר רשומים למסחר יכול להנפיק ני"ע נוספים מאותה סדרה או לגוון את סוגי ניירות הערך שבידי הציבור (למשל, חברה ציבורית שרק מניותיה נסחרות יכולה להנפיק מניות נוספות או להנפיק אג"ח, אופציות ועוד).
בהנפקה של מניות מגויס הון באמצעות מכירת חלק מהבעלות בתאגיד לציבור. לעומת זאת, בהנפקה של איגרות חוב (אג"ח) מגויס הון תמורת התחייבות להחזירו בתוספת ריבית ולעיתים גם הצמדה. איגרות חוב עשויות להיות מובטחות בשעבוד על נכסי החברה.
בטרם ההצעה לציבור, קיימת חובה לפרסם תשקיף. מסמך זה חייב לעבור את אישורם של גופים רגולטוריים (בישראל, הרשות לניירות ערך) בטרם יתפרסם. התשקיף מיועד לספק לציבור המשקיעים גילוי נאות אודות החברה, תחומי פעילותה, תוצאותיה הכספיות והסיכונים להם היא נחשפת בפעילותה. כמו כן, הוא כולל מידע על ניירות הערך המוצעים לציבור, הזכויות הצמודות להם והשימוש שהחברה מייעדת לתמורה שתתקבל מהנפקתם. הפרטים שאותם צריך לכלול בתשקיף נקבעים בתקנות שבסמכות שר האוצר. פרסום תשקיף מחייב התארגנות משמעותית מצד החברה המנפיקה. הליך פרסומו המחייב גם את היתר הרשות לניירות ערך, מורכב ואורך מספר חודשים שבהם גם עלול חלון ההזדמנות שמעניק שוק ההון להנפקה להיסגר.
הנפקה בבורסה מעניקה יתרונות כגון:
על חסרונותיה של ההנפקה בבורסה נמנים:
החיתום בהנפקה
לצורך הנפקה מקובל להשתמש בשירותיהם של חתמים אשר דואגים להפצת ניירות הערך ומשמשים רשת ביטחון למציע כנגד חוסר היענות מצד הציבור. החתם מעניק "ביטוח" למציע, כך שאם לא כל ניירות הערך המוצעים ירכשו על ידי הציבור בשוק הראשוני, החתם עצמו ירכוש את החלק הנותר. אין חובה להשתמש בחיתום בהנפקה וניתן לבצעה בלעדיו.
חברה המעוניינת בסיוע של חברת חיתום ממנה מנהל קונסורציום (גוף המאגד ארגונים המשתפים פעולה בעניין פיננסי מסוים) חתמים, אחד או יותר, המלווה את הליכי הכנת התשקיף, מנהל את מסע השיווק של ניירות הערך ומקבץ מספר חתמים לקונסורציום החותם על התשקיף ומבטיח את רכישת ניירות הערך המוצעים בו.
חברות שרוצות שירותי שיווק והפצה בלבד מתקשרות עם חתם אחד או יותר ואלה מובילים את מסע השיווק של ניירות הערך ואת התיווך בין החברה לבין משקיעים פוטנציאליים. במקרה כזה לא מובטחת ההנפקה בהתחייבות חיתומית ואין התחייבות לרכישת ניירות הערך שלא נרכשו על ידי הציבור.
החתמים החתומים על תשקיף אחראיים לנזק שעלול להיגרם בשל הפרטים הכלולים בו לכן, הם מנהלים הליכי בדיקה בקשר לחברה המנפיקה הכוללים בדיקות חשבונאיות ומשפטיות שמטרתן לוודא כי התשקיף אינו כולל פרט מטעה. לצורך כך משתמשת מנהלת קונסורציום החתמים ברואי חשבון, עורכי דין ולעיתים גם בכלכלנים המבצעים מטעמה ועבורה את הבדיקות האמורות.
שירות ניהול קונסורציום החתמים מורכב בעיקר ממרכיבים אלה:
בנוסף לכך מקבלת החברה המנפיקה גם שרותי ריכוז להנפקה, ממנהלת קונסורציום החתמים או מגוף קשור. בין שירותים אלה ניתן למצוא:
תשקיפי מדף נותנים כמה הקלות משמעותיות ומאפשר גמישות למנפיקים בהיבט הנגישות לשוק. מוצרי מדף אלה העצימו מאוד את התופעה של הנפקות ללא סיוע חתם שבהן מצטמצם שירות חברות החיתום לתחום השיווק בלבד.
על פי הנחיה של הרשות לניירות ערך, מחויבת חברה שיוצאת בהנפקה ראשונית לרשום את ניירות הערך שהנפיקה למשקיעים מוסדיים בהנפקה פרטית למסחר בבורסה, לפרסם לשם כך תשקיף עליו חתומים החתמים המתמחרים שליוו את הליכי ההנפקה הפרטית.
דב פרוסק
דב (בולק) פרוסק (3 ביולי 1910 - 1 בספטמבר 1995) היה שחקן ומאמן בהפועל תל אביב, ומייסדן של מחלקות הכדורסל והכדורעף בקבוצה.
ביוגרפיה
פרוסק נולד בפולין. לאורך חייו שימש בתפקידים רבים באיגוד הכדורסל וכן כרכז צוות ההקמה מטעם מועצת הפועלים של אולם אוסישקין. בין האולמות שהיה שותף בהקמתם נמנה אולם אוסישקין המפורסם על גדות הירקון.
ב-1935 הגיע לווארשה שליח מישראל מטעם הפועל, ברוך בג (לימים מנהל מכון וינגייט), כדי למצוא ולהביא ארצה מאמן ומארגן למשחקי כדור בהפועל, וביניהם כדורעף. בג איתר בפולין שחקן יהודי מצטיין, דב פרוסק, והחתים אותו לתפקיד מאמן ראשי של הפועל בישראל למשך שנתיים. בתוך חודש עלה פרוסק לארץ ישראל, והחל בפעילות הספורטיבית אליה גויס, כשהוא מתפרנס כפועל כבישים. כשהגיע ארצה כבר היו מספר קבוצות כדורעף פעילות. הוא ארגן קורס למאמנים ולשופטים, ופרסם חומר על חוקי המשחק (שנקרא אז 'כדור מעופף'), ועל טקטיקה של הגנה והתקפה.
בשנת 1939 היה ממארגני אליפות הפועל הראשונה בכדורעף.
פרוסק שהיה אף לשחקן מקצועני בראשית ימי הכדורסל בישראל.
פרוסק בעלייתו ארצה הספיק לפרסם מספר ספרים בנושאי ספורט.
בין כתביו ניתן למצוא את הספרים:
קרוס אסול
קרוס אסול פוטבול קלוב (בספרדית: Cruz Azul Fútbol Club, מועדון כדורגל צלב כחול), המוכר גם כדפורטיבו קרוס אסול, או בפשטות קרוס אסול, הוא מועדון כדורגל מקסיקני המשחק בליגת העל המקסיקנית.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-22 במאי 1927 על ידי חברת המלט "קואופרטיבה קרוס אסול" בעיר חאסו (כיום סיודד קואופרטיבה קרוס אסול) שבמדינת אידלגו במרכז מקסיקו. בשנת 1971 עבר המועדון למקסיקו סיטי, אל אצטדיון האצטקה, ומאז 1996 מארח המועדון את משחקיו הביתיים באצטדיון אסול בדרום-מערב העיר. מאז היווסדו השתתף המועדון ב-71 עונות בליגת העל וב-4 עונות בליגת המשנה המקסיקנית.
תור הזהב של המועדון החל בטרבל היסטורי (הראשון עבור קבוצה בקונפדרציית CONCACAF, והחמישי בעולם כולו) בשנת 1969 ונמשך לאורך שנות השבעים, אז זכה המועדון במרבית תאריו. לאחר מכן באה תקופה ארוכה של "בצורת", שנפסקה בעונות 1996 ו-1997, עם האליפות והגביעים שהושגו בשנים אלו ברמה הלאומית והבינלאומית. בעונת 2013/14 שב המועדון וזכה בתואר הבכיר ביבשת - ליגת האלופות של CONCACAF.
תארים
לאומיים בינלאומיים
לאו השלישי (אפיפיור)
ביוגרפיה
עיקר חשיבותו של לאו השלישי בהיסטוריה הכנסייתית טמונה ביחסיו עם קרל הגדול. קודמו של לאו, אדריאנוס הראשון, טיפח יחסים טובים בין הכס הקדוש לפרנקים. עם היבחרו לכס הקדוש (יום אחד בלבד לאחר מותו של אדריאנוס הראשון), הוא שלח לקרל הגדול את מפתחות קברו של פטרוס הקדוש ואת דגל רומא, כסוג של שבועת אמונים. קרל הגדול השיב, כי בכוחו להגן על הכנסייה, וכי על האפיפיור להתפלל לטובת צבאו וניצחונותיו.
לאו עלה לגדולה מרקע צנוע יחסית, דבר אשר עורר עליו עוינות מצד האצולה הרומאית, שראתה את משרת האפיפיור כשמורה למועמדים מקרבה. באפריל 799 הוא הותקף על ידי כנופיה אשר ניסתה לעקור את עיניו ולחתוך את לשונו (חלק מן ההיסטוריונים סבורים שתוקפיו היו קרובי משפחה של אדריאנוס הראשון). לאחר מכן, הוא הודח באופן רשמי ונשלח למנזר לאחר שהועלו נגדו האשמות בדבר התנהגות לא נאותה. לאו הצליח להימלט מן המנזר ולהגיע לקרל הגדול, אשר לא הכיר בהדחה. מתנגדי לאו ברומא שלחו את נציגיהם לקרל הגדול, לשטוח את טיעוניהם. אלבינוס (אלקווין), יועצו של קרל הגדול, טען בפני קרל הגדול שאין סמכות ארצית שבכוחה לשפוט את האפיפיור ולפיכך לאו לווה חזרה לרומא והחזר לשלטון לאחר שהוא נשבע שאין כל אמת באשמות שהועלו נגדו.
קרל הגדול עמד בשערי רומא בשנת 800 וב-1 בדצמבר אותה שנה קיים שם ועידה עם נציגי שני הצדדים. לאו נשבע ב-23 בדצמבר כי הוא נקי מכל חשד בבגידה, ומאשימיו הוגלו מן העיר. יומיים לאחר מכן, לאו הכתיר את קרל הגדול כ"קיסר הרומאים" (Imperator Augustus Romanorum), לאחר שהלה התפלל את מיסת חג המולד בקברו של פטרוס הקדוש. אירוע זה השפיע על מעורבותו של קרל הגדול בנושאים כנסייתיים, לא תמיד בהצלחה. מעורבותו זו של קרל הגדול בנושאי הכנסייה הייתה למורת רוחה של אירנה קיסרית ביזנטיון, אך כוחה הפוליטי הוחלש במידה ניכרת בכל מקרה.
יום מותו, 12 ביוני, נחשב ליום הקדוש שלו. ב-1673 הוכרז לאו השלישי על ידי האפיפיור קלמנס העשירי כקדוש.
הנפת הדגל באיוו ג'ימה
הנפת הדגל באיוו ג'ימה במהלך כיבוש האי היפני איוו ג'ימה בידי האמריקאים במלחמת העולם השנייה, הוא תצלום היסטורי מפורסם, ובו חמישה נחתים אמריקאים וחובש של הצי האמריקני מניפים את דגל ארצות הברית על פסגת הר סוריבאצ'י שבדרום האי. הוא צולם ב-23 בפברואר 1945 על ידי הצלם ג'ו רוזנטל במהלך קרב איוו ג'ימה שבו נכבש ההר. בתצלום מוצגת הנפת הדגל השנייה על הר סוריבאצ'י. הנפת הדגל הראשונה צולמה בידי לואיס לווארי, אולם תצלומו לא התפרסם בזמנו, וגם כיום זוכה לפרסום מועט.
תצלומו של רוזנטל זכה לפופולריות רבה. הוא הודפס מחדש אלפי פעמים בעיתונים ובכתבי עת שונים, והפך עבור הציבור האמריקני לתצלום המסמל את הניצחון במלחמה. בשנת 1945 הוא זיכה את הצלם בפרס פוליצר לתצלום הטוב ביותר, והיה לתצלום הראשון שזיכה צלם בפרס באותה שנה שבה פורסם לראשונה.
מבין ששת האנשים בתצלומו של רוזנטל (מייקל סטרנק, רני גאגנון, איירה הייז, פרנקלין סוסלי, ג'ון בראדלי והארלון בלוק), רק שלושה שרדו את הקרב (הייז, גאגנון ובראדלי).
רקע
קרב איוו ג'ימה נערך בפברואר ובמרץ 1945, בשלהי המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. בקרב לחמו ארצות הברית והאימפריה היפנית. הוא התחולל באי איוו ג'ימה שבאוקיינוס השקט, במחצית הדרך בין איי מריאנה, שבהם היה בסיס מפציצים של ארצות הברית, לבין יפן. מטרת הפלישה האמריקאית לאיוו ג'ימה הייתה לכבוש את שלושת שדות התעופה הנמצאים באי הקטן יחסית (רק 21 קמ"ר). היפנים השקיעו כל מאמץ על מנת שלא לאבד את האי, המרוחק רק 1,200 קילומטר מטוקיו. בנוסף, האי בתחום השיפוט של טוקיו הבירה, ולכן ראש עיריית טוקיו היה גם מושל איוו ג'ימה, מה שהגביר את חשיבות האי עבור היפנים. הייתה זו המתקפה האמריקנית הראשונה על אי שהיה חלק מהמולדת היפנית.
ראש ממשלת האימפריה היפנית באותה תקופה, הידקי טוג'ו, הקצה לקרב כ-20,000 חיילים. מפקד הכוח היפני בקרב, טדאמיצ'י קוריבאישי, סבר שהגנה על האי עם כמות כזו של חיילים תהיה בלתי אפשרית אל מול כוח אמריקאי גדול בהרבה המלווה במספר רב של מטוסים ושל ספינות קרב. מסיבה זו הורה לחייליו להילחם עד מוות ולפגוע במספר רב ככל האפשר של חיילים האמריקאים, גם אם יידרשו לבצע משימות שבפועל הן משימות התאבדות. בנוסף הוחלט לבצר את האי בעזרת בונקרים גדולים, ארטילריה מוסווית ורשת תעלות תת-קרקעיות שחיזקו מאוד את עמדותיהם של החיילים היפנים.
ב-19 בפברואר 1945, בשעה 2:00 לפנות בוקר, פתחו תותחי אוניות המערכה של הצי האמריקני בהפגזה על האי וסימנו את תחילת הפלישה. היפנים ניצלו את מקום מסתורם באי כדי לירות אל עבר החיילים שנחתו על חופי האי, וגרמו לבלבול ולאבדות כבדות בקרב האמריקאים. הנקודה המבוצרת ביותר באי, וללא ספק הנקודה האסטרטגית החשובה ביותר בו, היה "הר סוריבאצ'י", הר געש כבוי שנמצא בדרום האי ומתנשא לגובה של 166 מטרים מעל פני הים. בהר התבצרו רבים מהחיילים היפנים וירו אש כבדה אל עבר הכוחות האמריקניים. לאחר מספר ימי לחימה הבינו הנחתים שרובים אינם יעילים נגד המתבצרים היפנים, ובמקום זאת החלו להשתמש בלהביורים וברימוני יד על מנת לגרום להם לצאת מתוך המנהרות. שיטה זו הוכחה כיעילה וההר נכבש על ידי האמריקנים ב-23 בפברואר, לאחר ארבעה ימי לחימה.
כיבוש ההר לא שם קץ לקרב, שהסתיים בניצחון אמריקאי ב-26 במרץ, 31 ימים לאחר כיבוש ההר. תוצאות הקרב היו הרסניות לשני הצדדים: מתוך הכוח האמריקני שמנה 110,000 חיילים, נהרגו 6,825 ו-19,026 נפצעו, ומהכוח היפני שמנה 22,000 חיילים, נהרגו 21,500 ו-216 נפלו בשבי.
הנפת הדגל הראשונה
ב-23 בפברואר 1945, מעט אחרי כיבושו של הר סוריבאצ'י, הורה קולונל צ'נדלר ג'ונסון לקפטן דייב סברנס לשלוח קבוצה של חיילים לטפס על ההר. סברנס שלח למשימה קבוצה של כ-40 חיילים שכללה שלוש יחידות נחתים בפיקודו של לוטננט משנה הארולד שרייר. לפני שיצאו הנחתים למשימה, נתן ג'ונסון לשרייר דגל ארצות הברית קטן כדי שיניפוהו בפסגת ההר. הנחתים הצליחו להעפיל לפסגה ללא אירועים מיוחדים, והניפו בה את הדגל, 135X70 ס"מ גודלו, בעזרת צינור ברזל שמצאו בהריסות על פסגת ההר. הנפה זו תועדה על ידי לואיס לווארי, שהיה צלם של חיל הנחתים האמריקני. את הרגשות שעורר האירוע בלב החיילים תיאר קורפורל צ'ארלס לינדברג:
לא כל החיילים שהניפו את הדגל מופיעים בתצלומו של לווארי. אולם, גם החיילים שכן הופיעו לא זכו לפרסום רב או להכרה ציבורית נרחבת. היטיב לתאר זאת צ'ארלס לינדברג, שסיפר "כשחזרתי הביתה לארצות הברית, והתחלתי לדבר על זה [על הנפת הדגל] כינו אותי שקרן ובעוד כינויים. זה היה נורא". בנוסף, במכתב ששלח לואיס לווארי, הצלם, לריימונד ג'ייקובס (שהיה ממניפי הדגל אך לא הופיע בתצלום) הוא אמר: "אתם עשיתם את כל העבודה השחורה, ואילו אלה שהופיעו בתצלום של רוזנטל זכו לכל הקרדיט[...] זו בושה עצומה שדווקא החיילים שכבשו את ההר לא זכו מעולם להכרה המגיעה להם".
הנפת הדגל השנייה
לאחר כיבוש ההר נשלחה קבוצה של חיילים שמנתה בין השאר את מייקל סטרנק, איירה הייז, פרנקלין סוסלי והארלון בלוק לפסגת ההר כדי להניח שם קווי טלפון. במקביל לכך, נחת על חופי איוו ג'ימה מזכיר הצי של ארצות הברית, ג'יימס פורסטל, ולאחר שראה את הדגל המונף הוא החליט שהוא רוצה אותו כמזכרת. דרישה זו הרגיזה את קולונל צ'נדלר ג'ונסון, שטען שדווקא הנחתים שכבשו את פסגת ההר ראויים לשמור את הדגל. על כן, הוא שלח את עוזרו טד טאטל להביא דגל חדש וגדול יותר, במטרה להניף אותו במקום הדגל הקודם כך שכל החיילים באי יוכלו לראות אותו. טאטל מצא דגל גדול יותר (240X140 ס"מ) על אחת מהספינות שעגנו בחוף והביא אותו לג'ונסון. ג'ונסון קרא אז לרני גאגנון, רצו האישי, וביקש ממנו לקחת את הדגל אל פסגת ההר. כשהגיע לפסגה, נתן גאגנון את הדגל לסטרנק, הייז, סוסלי ובלוק וביקש מהם להניפו.