cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דילמה רוסף
פעילותה במחתרת
אראוז'ו היה בנו של עורך דין בולט בתחום דיני העבודה. הוא ביקר במדינות שונות באמריקה הלטינית ואף נכלא למספר חודשים בשנת 1964. הוא הצטרף למאבק המזוין בשנת 1968 לאחר פרסום צו שלטוני הידוע בשם AI-5 (Ato Institucional Número Cinco) אשר הגביל את חירויות הפרט בברזיל במטרה לדכא פעולות מחאה אזרחיות נגד שלטון הדיקטטורה. בתחילת 1969 הוא החל דן באפשרות לאחד את הקבוצה שבראשה עמד עם ארגון קולינה ועם ארגון החזית העממית המהפכנית (Vanguarda Popular Revolucionária - VPR). רוסף הייתה נוכחת בכמה מן הפגישות לבחינת אפשרות האיחוד, אשר הושלם לאחר שתי ועידות והוביל ליצירת החזית המהפכנית החמושה פלמרס (Vanguarda Armada Revolucionária Palmares - VAR Palmares). דילמה רוסף הייתה בין מנהיגי הארגון החדש, לטענת המשטרה היא הובילה שביתות במשק ותכננה מעשי שוד בנקים, אף שהיא הכחישה את המעשים שיוחסו לה. בין השאר נטען כי היא שתכננה ב-18 ביוני 1969 גנבת כספת אשר הייתה שייכת למושל סאו פאולו בה היו 2.5 מיליון דולר אמריקאי. ארגון VPR שמר על אחדותו זמן קצר בלבד. בחודש אוגוסט 1969 התגלעו מחלוקות בין מנהיגי הארגון בין אלה שתמכו במאבק מזוין, לבין אחרים, ובהם רוסף, אשר צידדו בפעילות לגיוס תמיכה עממית. בחודש ספטמבר התפצל הארגון לשניים, לאורך קו המחלוקת. לאחר הפיצול נשלחה רוסף לסאו פאולו כדי להבטיח את שמירת מצבור הנשק של הארגון.
מעצרה
איש הארגון, ריביירו, אשר נהג להיפגש עם רוסף 3 פעמים בשבוע, נתפס על ידי המשטרה. לאחר שעונה, הוא גילה מקום מפגש עם איש מחתרת אחר וב-16 בינואר 1970 הוכרח ללכת למפגש עמו תחת מעקב משטרתי סמוי. מיד לאחר מעצר איש המחתרת הנוסף, הופיעה במקום דילמה רוסף מבלי שהדבר תוכנן. מיד כשהבחינה בהתרחשות ניסתה לעזוב, אולם היא נעצרה ובחיפוש שנערך עליה נמצא נשק. על פי דיווח של עצורה אשר חלקה עמה את תא המעצר היא עונתה על ידי הצבא במשך 22 יום, בין השאר בחישמול. במהלך חקירתה היא גילתה את מקום הימצאם של חלק מאנשי המחתרת. חודשים מספר אחריה נעצר אף בעלה קרלוס אראוז'ו, ותקופה מסוימת הם נכלאו באותו בית סוהר, שם נפגשו ואף תכננו לשקם את נישואיהם לאחר שחרורם. רוסף הועמדה לדין, הורשעה ונידונה לשש שנות מאסר. בעת שניתן פסק הדין בערעורה, ועונשה קוצר לשנתיים מאסר, היא כבר בילתה שלוש שנים בכלא. בנוסף נשללו זכויותיה האזרחיות לבחור ולהיבחר למשך 18 שנים. בחודש דצמבר 2006 החל הליך של קביעת פיצויים לרוסף ול-18 אסירים אחרים, על תקופת מאסרם ושלילת זכויותיהם.
בסוף שנת 1972 שוחררה רוסף מן הכלא. במהלך שנות מאסרה היא איבדה ממשקלה וחלתה במחלת בלוטת התריס. היא שבה לתקופת מה לעיר מולדתה ושהתה עם משפחתה ולאחר מכן עקרה לפורטו אלגרה, שם ריצה קרלוס אראוז'ו את החודשים האחרונים בכלא. בחודש יוני 1974 שוחרר קרלוס מן הכלא.
דיניכטיס
דיניכטיס (שם מדעי: Dinichthys) הוא סוג דג פרהיסטורי גדול אשר חי בסוף תקופת הדבון, לפני כ-360–380 מיליון שנה. הדיניכטיס היה שונה מכל דג מודרני והשתייך למחלקת בעלי שריון, בה נכלל גם הדנקליאוסטיוס, המוכר יותר.
מאובניו של הדיניכטיס נתגלו באוהיו ובטנסי ב-1868 והם נקראו בשם בידי החוקר ג'ון ניוברי. מאובנים אלה כללו חלקי גולגולת, ומעריכים שהדיניכטיס דמה בגודלו ומראהו לדנקליאוסטיוס וגם לדג העצום אך אוכל הפלנקטון טיטאניקטיס. ככל הנראה היה הדיניכטיס טורף-על בימי הדבון. הוא נחשב בימינו לסוג יחיד במשפחתו ובו מין אחד - Dinichthys herzeri.
ב-1873 סווג הדנקליאוסטיוס כסוג של דיניכטיס, כך שמרבית איורי הדיניכטיס מתארים את הדנקליאוסטיוס. רק ב-1956 סווג הדנקליאוסטיוס מחדש לסוג נפרד.
מקדש הנמרים
מקדש הנמרים הוא אתר ארכאולוגי, בו התגלה מקדש פתוח ששימש אתר פולחן פרהיסטורי. האתר שוכן ממזרח לכביש הגישה ליישוב שחרות, צפונית-מזרחית לנמל התעופה עובדה שבבקעת עובדה. המקום הוא אחד מכ-160 מקדשים פתוחים שנתגלו עד כה בנגב ובמזרח סיני, והוא היה בשימוש במשך כ-4,000 שנים, החל מאמצע האלף ה-6 לפנה"ס (תקופת האבן החדשה המאוחרת) ועד המחצית הראשונה של האלף ה-2 לפנה"ס (תקופת הברונזה התיכונה).
האתר
האתר התגלה באקראי עקב מעבר טנק בסמוך לו, ונחקר בידי אורה יוגב ועוזי אבנר, מטעם רשות העתיקות, בשנים 1980 ו-1982. המקדש בנוי מחצר מעוינת מוקפת בקו אבנים כפול עשוי אבנים שקועות, ואורך כל אחת מצלעותיה הוא כ-12 מטרים. בחצר ארבעה מזבחות שקועים מתקופות שונות, העשויים מבורות בקרקע אשר דופנו באבנים. שרידי הפחמים שהתגלו במזבח הקדום ביותר תוארכו בעזרת פחמן-14 וגילם מוערך בכ-7,500 שנים. בצידה המערבי של החצר המעוינת שוכן מתקן שמפורש על ידי חופרי האתר כ"קודש הקודשים" - תא מוארך מוקף באבנים ובו 17 מצבות העשויות מאבנים ניצבות בלתי מעובדות, אשר ייתכן שייצגו אלים ואבות קדמונים.
ממזרח לחצר התגלה ממצא ייחודי של 16 דמויות בעלי חיים, העשויות מאבנים קטנות שננעצו בקרקע, ואשר נערכו בטור באורך של 15 מטרים. כל הדמויות זוהו כנמרים, על פי זנבם המורם ואבנים כהות המייצגות את חברבורותיהן; למעט דמות אחת שזוהתה כראם. נראה כי המדובר בנמרות נקבות אשר ייצגו אלות הפריון והן פונות מזרחה, לעבר מקום זריחת השמש בחורף. הראם הנטרף מתואר ללא ראשו, והוא מייצג את המוות.
בשנת 1988 נפגעו המקדש וציורי החיות על ידי טנקים בעת תרגיל של צה“ל. לאחר מכן הם שוקמו בעזרתו של בסיס חיל האוויר הסמוך, ודמויות החיות הושלמו באבנים קטנות ומרווחות, כך שהמבקר יכול להבחין בין המקור והשחזור. בשנת 2011 הוכשר המקום לביקור בידי רשות הטבע והגנים.
מרשל רוזנברג
מרשל ברטרם רוזנברג ( Marshall B. Rosenberg; 6 באוקטובר 1934 – 7 בפברואר 2015) היה פסיכולוג יהודי אמריקאי, היוצר של תקשורת לא-אלימה – תהליך תקשורת המסייע לאנשים להחליף ביניהם את המידע הדרוש כדי לפתור קונפליקטים בדרכי שלום. הוא המייסד והמנהל לשעבר של המרכז לתקשורת לא-אלימה (NVC) – ארגון בינלאומי ללא מטרות רווח.
קורות חיים
רוזנברג נולד בקנטון שבאוהיו, בנם של ג'ין (לבית ויינר) ופרד רוזנברג, מהגרים יהודים-רוסים. בשנת 1943 עברה המשפחה לדטרויט שבמישיגן (שבוע לפני המהומות על רקע גזעני שהתחוללו בעיר). כילד יהודי יחיד בשכונה, הוא סבל ממקרי בריונות ואלימות על רקע אנטישמי ואלה היו בגדר חוויות מעצבות חיים עבורו. הוא סיים את לימודיו בבית ספר תיכון "קולי" בדטרויט.
רוזנברג סיים תואר ראשון באוניברסיטת מישיגן, ובשנת 1961 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת ויסקונסין במדיסון שם למד אצל קארל רוג'רס ובשנת 1966 הוענק לו מעמד חבר כבוד בפסיכולוגיה קלינית ממועצת המנהלים של הבוחנים האמריקאים בתחום הפסיכולוגיה המקצועית.
הוא התגורר עם אשתו ולנטינה באלבקרקי שבניו מקסיקו, שם הקים את המרכז לתקשורת לא-אלימה. לזוג היו כמה ילדים. רוזנברג נפטר בביתו ממחלת הסרטן ב-7 בפברואר 2015, בגיל 80.
פועלו
המרכז לתקשורת לא אלימה הוקם הודות לעבודה שרוזנברג עשה עם פעילי התנועה לזכויות האזרח בשנות השישים המוקדמות. במהלך תקופה זו הוא סיפק הכשרה במיומנויות גישור ותקשורת לקהילות הפועלות במטרה לאחד בתי ספר ומוסדות ציבור אחרים.
הוא עבד עם אנשי חינוך, מנהלים, ספקי בריאות ובריאות הנפש, עורכי דין, קציני צבא ופקידי ממשל, שוטרים וצוותי בתי סוהר, אנשי דת ואנשי ממשל.
היה חבר במועצת הכבוד של הקואליציה הבינלאומית לתרבות של שלום ואי-אלימות (2001–2010).
ארטמיסיה (ציור)
ארטמיסיה או סופומיסבה (בהולנדית: Artemisia) היא ציור שמן על בד משנת 1634 מעשה ידי הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין. היצירה מוצגת כיום במוזיאון הפראדו במדריד שבספרד.
המלכה, המופיעה במרכז התמונה, מוארת ולבושה בפאר רב. גבה של המשרתת מופנה אל הצופה.
כפי הנראה כדוגמנית לדמות המלכה המופיעה ביצירה שימשה ססקיה, רעייתו של רמברנדט.
דמה
{{פירושונים|* דמה (תשכיל) – בערבית: אחד מסימני התשכיל
ראו גם
}}
לובן (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'יימס פרנסיס ברנס
ג'יימס פרנסיס ברנס (באנגלית: James F. Byrnes; ) היה שופט ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת קרוליינה הדרומית. כחבר המפלגה הדמוקרטית כיהן ברנס בקונגרס, כמזכיר המדינה ובתפקידים נוספים בממשל, וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא גם כיהן כמושל קרוליינה הדרומית ה-104, ובכך הוא היה אחד הפוליטיקאים המעטים שכיהנו בדרג בכיר בכל שלוש הזרועות של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, וכן פעיל בממשל המדינתי.
ביוגרפיה
ברנס נולד וגדל בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. הוא ניהל קריירה משפטית בסיוע דודנו, המושל מילס בנג'מין מקסוויני. ברנס נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו בשנים 1911–1925. הוא היה בעל ברית קרוב של הנשיא וודרו וילסון ובן חסותו של הסנאטור בנג'מין טילמן. הוא ניסה להתמודד בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1924, אך הפסיד בהפרש קטן לקולמן ליווינגסטון בליז, שזכה לגיבוי הקו קלוקס קלאן. ברנס העביר אז את משרד עורכי הדין שלו לספרטנבורג שבקרוליינה הדרומית, והכין את עצמו לחזרה לפוליטיקה. ב-1930 הוא הביס את בליז בהפרש קטן בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ונבחר לסנאט.
ההיסטוריון ג'ורג' מוורי כינה את ברנס "חבר הקונגרס הדרומי המשפיע ביותר מג'ון קלהון ועד לינדון ג'ונסון". כחבר הסנאט, תמך ברנס בצעדי המדיניות של ידידו משכבר הימים, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. הוא תמך בניו דיל ושאף להשקעות של הממשל הפדרלי במיזמי המים של קרוליינה הדרומית. הוא גם תמך במדיניות החוץ של רוזוולט, קרא לנקיטת יד קשה נגד האימפריה היפנית וגרמניה הנאצית. מצד שני, ברנס התנגד לחקיקת חוקים נגד מעשי לינץ' ונגד כמה מחוקי העבודה שהוצעו על ידי רוזוולט, כמו "חוק יחסי העבודה ההוגנים", שקבע תשלום שכר מינימום. ב-1941 מינה רוזוולט את ברנס כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה הוא ביקש ממנו למלא תפקידים ברשות המבצעת. במהלך המלחמה ניהל ברנס את "המשרד ליציבות כלכלית" ואת "המשרד לגיוס המלחמתי"  והיה מועמד להחליף את הנרי וולאס כשותפו למרוץ של רוזוולט בבחירות לנשיאות של 1944, אך תחת זאת נבחר הארי טרומן כמועמד המפלגה הדמוקרטית לסגן הנשיא על ידי ועידת המפלגה הארצית.
לאחר מותו של רוזוולט, שימש ברנס כיועצו הקרוב של טרומן וביולי 1945 הוא מונה כמזכיר המדינה של ארצות הברית. בתוקף תפקידו זה השתתף ברנס בוועידת פוטסדאם ובוועידת השלום בפריז. עם זאת, היחסים בין ברנס לבין טרומן החלו להתערער ובינואר 1947 הוא התפטר מתפקידו. הוא שב לכהן במשרה נבחרת ב-1950 כאשר נבחר למשרת מושל קרוליינה הדרומית.
כמושל, התנגד ברנס להחלטת בית המשפט בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך ושאף למסד את דוקטרינת נפרד אבל שווה כחלופה מציאותית לביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר. אף על פי שהוא המשיך להיות חבר המפלגה הדמוקרטית, הוא תמך ברוב מועמדי המפלגה הרפובליקנית לנשיאות לאחר 1948 ותמך במעבר של סטרום ת'ורמונד אל המפלגה הרפובליקנית ב-1964.
ראשית חייו
ג'יימס פרנסיס ברנס נולד וגדל בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. אביו, ג'יימס פרנסיס ברנס האב, נפטר שישה שבועות לפני לידתו. אמו, אליזבת מקסוויני ברנס, אישה ממוצא אירי אמריקאי, הייתה תופרת. בשנות ה-80 של המאה ה-19 עברה להתגורר עמם דודתו האלמנה ושלושת ילדיה. אחד מהם היה פרנק ג' הוגן, לימים נשיא לשכת עורכי הדין של ארצות הברית. בגיל 14 עזב ברנס את בית הספר הקתולי סנט פטריק כדי לעבוד במשרד עורכי דין וכדי להיות קצרן בבית משפט. המשפט הבולט ביותר שהוא עסק בו בעבודת הקצרנות היה משפטו של סגן מושל קרוליינה הדרומית ג'יימס טילמן, שנשפט ב-1903 על רצח עורך עיתון. ב-1906 נשא ברנס לאישה את מוד פרקינס בוש מהעיר אייקן. לזוג לא נולדו ילדים. באותה עת הוא המיר את דתו מהנצרות הקתולית לנצרות האפיסקופלית.
ב-1900, מונה ברנס על ידי דודנו, מושל קרוליינה הדרומית מילס בנג'מין מקסוויני, כפקיד בלשכתו של השופט רוברט אלדריץ' באייקן. עקב הדרישה להיות בן 21 כדי לקבל את המשרה, שינו ברנס, אמו ומקסוויני את תאריך הלידה שלו לזה של אחותו לאונורה. בהמשך הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של עורך דין, וב-1903 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. ב-1908 הוא מונה כיועץ המשפטי של הסבב השני של קרוליינה הדרומית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1910. ברנס היה בן חסותו של בנג'מין טילמן ולעיתים קרובות הייתה לו השפעה ממתנת על הסנאטור הרתחן תומך ההפרדה הגזעית.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית
ב-1910 ניצח ברנס בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית כמועמד למשרת חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השני של קרוליינה הדרומית, שהיה אז מחוז בחירה בטוח של המפלגה. הוא ניצח גם בבחירות הכלליות והחל לכהן בבית הנבחרים ב-1911, נבחר מחדש שש פעמים נוספות, וכיהן בו עד 1925.
ברנס הוכיח את עצמו כמחוקק מבריק, עבד מאחורי הקלעים כדי ליצור קואליציות, ונמנע מלהתאפיין כנואם בולט כפי שהיו רוב חברי הקונגרס הדרומיים. הוא היה לבעל ברית קרוב של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, שלעיתים קרובות העדיף להפקיד משימות פוליטיות חשובות בידיו של חבר הקונגרס הצעיר, במקום בידיהם של המחוקקים המנוסים. בשנות ה-20 הוא קידם את "תנועת הכבישים הטובים", שהסבה את תשומת ליבם של נהגים ופוליטיקאים לתוכניות סלילת כבישים רחבות היקף.
סנאטור
ב-1924 דחה ברנס הצעות להיבחר מחדש לבית הנבחרים, ותחת זאת הוא ביקש להיבחר כמועמד המפלגה לסנאט של ארצות הברית. המושב של קרוליינה הדרומית בסנאט אויש אז על ידי נתניאל ב. דייל. דייל וברנס היו שניהם בעלי ברית של בנג'מין טילמן, שאז כבר הלך לעולמו, ואף על פי כן ביקש ברנס להתמודד מול דייל. מתנגדו של טילמן, הדמגוג והגזען הקיצוני קולמן ליווינגסטון בליז, שהתמודד מול דייל ב-1918, התמודד גם הוא על המועמדות לסנאט. בליז הוביל את הבחירות המקדימות ברוב של 42 אחוזים. ברנס זכה ב-34 אחוזים ודייל סיים שלישי עם 22 אחוזים.
ברנס זכה להתנגדותם של חברי הקו קלוקס קלאן, שהעדיפו את בליז. ברנס גדל כנוצרי קתולי, והקלאן הפיץ שמועות שהוא עדיין החזיק בסתר באמונתו הקודמת. ברנס הגיב בפרסום תמיכתו בכמורה האפיסקופלית. שלושה ימים לפני סבב הבחירות הסופי, פרסמו עשרים קתולים שהיו יחד עם ברנס נערי מזבח, הודעת תמיכה בו. מנהיג קבוצה זו היה בעל בריתו של בליז, ו"הודעת תמיכה" זו הופצה באזורים אנטי-קתולים. בסבב הבחירות הסופי זכה בליז ב-50.6 אחוזים מקולות הבוחרים וברנס זכה ב-49.4 אחוזים בלבד.
לאחר סיום מושב בית הנבחרים ב-1925 סיים ברנס את כהונתו. הוא העביר את משרד עורכי הדין שלו לספרטנבורג, שבאזור התעשייה של פידמונט. בזכות עיסוקו בעריכת דין ובזכות ייעוץ השקעות מידידים כמו ברנרד ברוך, הוא היה לאדם אמיד, אך מעולם לא ויתר על חזרה לפוליטיקה. הוא טיפח את עובדי ענף הטקסטיל של פידמונט, שהיו התומכים המרכזיים של בליז. ב-1930 הוא התמודד מול בליז פעם נוספת. גם הפעם הוביל בליז בבחירות המקדימות, עם 46 אחוזים מול 38 האחוזים שהצביעו לברנס. אך הפעם, ניצח ברנס בסבב הבחירות הסופי, כאשר גרף 51 אחוזים מקולות המצביעים מול 49 שהצביעו לבליז.
במהלך תקופת כהונתו בסנאט, נחשב ברנס לסנאטור מדרום קרוליינה המשפיע ביותר מאז ג'ון קלהון. הוא היה ידידו משכבר הימים של פרנקלין דלאנו רוזוולט, ותמך בבחירתו כמועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות של 1932. הוא הפך לדוברו של רוזוולט במליאת הסנאט, שם הוא הוביל את רוב צעדי החקיקה הראשונים של הניו דיל. בבחירות של 1936 הוא נבחר מחדש בקלות, בהבטיחו:
מאז העידן הקולוניאלי, חלמו הפוליטיקאים בקרוליינה הדרומית על כריית מערכת תעלות פנימית, שלא רק תשמש כנתיב סחר, אלא גם תהיה אמצעי לשליטה בשיטפונות. בשנות ה-30 נרתם ברנס לקידום מיזם לבניית סכר גדול, סנטי קופר, שלא רק הגשים את המטרות הללו, אלא גם הוביל לחשמולה של כל המדינה באמצעות אנרגיה הידרואלקטרית. משנפגעה קרוליינה הדרומית מהשפל הגדול, הצליח ברנס לגרום לממשלה הפדרלית לאשר קבלת הלוואה למיזם, שהושלם ונכנס לפעולה בפברואר 1942. ההלוואה שולמה עם ריבית מלאה לממשלה הפדרלית ללא שום עלות למשלמי המיסים בקרוליינה הדרומית. מיזם סנטי קופר המשיך להיות מודל לגופי תשתית חשמל בבעלות הציבור ברחבי העולם.
ב-1937 תמך ברנס בתוכנית הרפורמה השנויה במחלקות בבית המשפט העליון, אך ב-1938 הוא הצביע נגד "חוק יחסי העבודה ההוגנים", שקבע שכר מינימום, אך היווה סכנה פוטנציאלית לרווחיותם של מפעלי הטקסטיל במדינתו. הוא התנגד למאמציו של רוזוולט להתנתק מאנשי האגף השמרני במפלגה הדמוקרטית בבחירות המקדימות של 1938. ברנס תמך במדיניות החוץ של רוזוולט לסיוע לממלכה המאוחדת וצרפת נגד גרמניה הנאצית בשנים 1939–1941 ובנקיטת קו דיפלומטי נוקשה נגד יפן.
ברנס היה פעיל מאוד בהתנגדות להצעות החוק נגד מעשי לינץ', שהבולטות מבניהן היו הצעת חוק קסטיגן-וגנר מ-1935 והצעת חוק גוורגן מ-1937. הוא גם טען שמעשי הלינץ' היו הכרחיים "כדי לשלוט על השחורים בדרום" ואמר ש"מעשי האונס הם המניע, באופן ישיר או לא ישיר, למעשי הלינץ' באמריקה".
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
כגמול לתמיכתו בו בנושאים חשובים רבים, מינה הנשיא רוזוולט את ברנס ביוני 1941 כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. ברנס היה השופט העליון האחרון שהוסמך כעורך דין לאחר הכשרה למקצוע בקריאה עצמית והאחרון שמעולם לא למד בבית ספר למשפטים. ברנס התפטר מכהונתו על כס השיפוט לאחר 15 חודשים בלבד כדי לעמוד בראש "המשרד ליציבות כלכלית". בהיסטוריה של בית המשפט העליון רק שופט אחד, תומאס ג'ונסון, כיהן פחות זמן ממנו.
מלחמת העולם השנייה
ברנס פרש מבית המשפט העליון כדי לעמוד בראש "המשרד ליציבות כלכלית" של הנשיא רוזוולט, שעסק בסוגיות החיוניות של מחירים ומיסים. משרד זה צבר כוח בשל מיומנותו הפוליטיות של ברנס, וחוגים פנימיים בוושינגטון דיווחו עד מהרה שהוא היה האחראי הראשי עליו. במאי 1943 הוא היה לראש "המשרד לגיוס המלחמתי", סוכנות פדרלית חדשה שפיקחה על המשרד ליציבות כלכלית. בהנהגתו של ברנס, הגוף החדש ניהל את מפעלי התעשייה ברחבי ארצות הברית שעשו שימוש בחומי גלם, בייצור אזרחי וצבאי, ובאמצעי תחבורה עבור אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ולזכותו נזקפה הרחבת התעסוקה שהייתה נחוצה לסיום השפל הגדול. הודות לניסיונו הפוליטי, חקרנותו, ידידותו הקרובה עם רוזוולט, וקסמו האישי, הייתה לברנס עד מהרה השפעה לא מבוטלת על היבטים רבים של המאמץ המלחמתי שלמעשה לא היו בתחום אחריותו. רבים בקונגרס ובעיתונות החלו להתייחס לברנס כ"עוזר הנשיא".
רבים ציפו שבבחירות לנשיאות של 1944 ייבחר ברנס כמועמד המפלגה הדמוקרטית לסגן הנשיא לצדו של רוזוולט, במקומו של הנרי וולאס, שרבים מבין בכירי המפלגה חשבו שהוא תימהוני מדי כדי להיות מי שיחליף את רוזוולט, שהיה אז במצב בריאותי ירוד ורבים לא האמינו שהוא יוותר בחיים עד סוף כהונתו. רוזוולט סירב להתמודד עם כל מועמד אחר מלבד וולאס. הייתה לו העדפה אישית לשופט בית המשפט העליון ויליאם אורוויל דאגלס. ברנס היה ברשימת המועמדים האפשריים של רוזוולט, אך לא כאפשרות ראשונה. בפגישה שהתקיימה ביולי בבית הלבן, לחצו בכירי המפלגה לבחירתו של הסנאטור ממיזורי הארי טרומן, ורוזוולט הוציא הצהרה שהוא יתמוך בטרומן או בדאגלס. ברנס נחשב שמרן מדי עבור האיגודי העובדים. בכירי המפלגה התנגדו לו מתוך חשש שכקתולי לשעבר, בחירתו תפגע בקתולים. השחורים היו מודאגים בשל התנגדותו לשילוב הגזעי. לסיכומו של דבר, לברנס לא היה סיכוי של ממש להיבחר כמועמד למשרת סגן הנשיא ובסופו של דבר נבחר טרומן. רוזוולט צירף את ברנס אליו בנסיעתו לוועידת ילטה בראשית 1945, שבה נראה היה שהוא מעדיף את תוכניותיה של ברית המועצות. רשימותיו של ברנס מימי הוועידה כוללים את התיעוד השלם ביותר שלה.
סרט פולחן
סרט פולחן, או סרט קאלט (מאנגלית: Cult film), הוא סרט שמושך קבוצה נאמנה של מעריצים אדוקים או סרט שנשאר פופולרי לאורך שנים רבות בקרב קבוצת מעריצים. במקרים רבים, סרטי פולחן כשלו בניסיון לרכוש הצלחה בקרב הציבור הרחב בעת שיצאו לראשונה לאקרנים, אך לא תמיד.
ג'יימס פרנסיס ברנס
מזכיר המדינה של ארצות הברית
משעה שהושבע כנשיא ארצות הברית במקומו של רוזוולט, שנפטר ב-12 באפריל 1945, נתן טרומן אמון רב בעצותיו של ברנס. ברנס היה המנטור של טרומן מראשית ימיו של זה האחרון בסנאט. ואכן, ברנס היה אחד האנשים הראשונים שנראו לצדו של טרומן ביומו הראשון לנשיאות. היה זה ברנס ששיתף את הנשיא החדש במידע על מיזם פצצת האטום. עד אז לטרומן לא היה מושג על פרויקט מנהטן. כאשר קיבל טרומן את פני ארונו של רוזוולט בהגיעו לוושינגטון, הוא ביקש מברנס, ומסגן הנשיא לשעבר וולאס, השניים שהיה להם סיכוי לרשת את רוזוולט, להצטרף אליו בתחנת הרכבת. לטרומן היו מלכתחילה כוונות לתת לשניים תפקידי מפתח בממשלו כדי להעביר את המסר של רציפות למדיניות של רוזוולט. עד מהרה הסתכסך טרומן עם וולאס, אך שמר על יחסי עבודה טובים עם ברנס ויותר ויותר הוא פנה אליו לעזרה.
ב-3 ביולי 1945 מינה טרומן את ברנס כמזכיר המדינה של ארצות הברית. כמזכיר המדינה, הוא היה הראשון בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, שכן בתקופת כהונתו הראשונה של טרומן לא היה סגן נשיא. ברנס היה בעל תפקיד מרכזי בוועידת פוטסדאם, בוועידת השלום בפריז ובוועידות חשובות נוספות לאחר המלחמה. לדבריו של ההיסטוריון רוברט יו פרל, ידיעתו של ברנס בנושאי יחסי חוץ הייתה רבה באופן מועט בלבד בהשוואה לזו של טרומן. הוא קיבל החלטות לאחר שנועץ עם כמה יועצים, כמו דונלד ראסל ובנג'מין כהן. ברנס והצוות המצומצם שלו הקדישו תשומת לב מועטה בלבד למומחי מחלקת המדינה ובאופן דומה התעלמו מטרומן.
סרט פולחן
סרטי פולחן רבים מתאפיינים במקוריות, חדשנות ושבירת מוסכמות. לעיתים תגובת הקהל לסרטי פולחן היא לא מה שציפו יוצרי הסרט, למרות שלרוב סרטים שהפכו לסרטי פולחן החלו את דרכם עם אלמנטים או תוכן חריגים, לעיתים אף חתרניים כגון סרטו של ג'ון ווטרס "היירספריי" בכיכובו של הדראגיסט דיוויין.
הסרט שנחשב לדעת מבקרי קולנוע וצופים רבים לסרט הפולחן הבולט ביותר הוא "מופע הקולנוע של רוקי", בבימויו של ג'ים שרמן. סרט זה מוקרן שוב ושוב ברחבי העולם ומעריציו נוהגים לשיר את מילות השירים לאור נרות, לרקוד את הריקודים ולעיתים אף להתחפש בדומה לדמויות מן הסרט.
ג'יימס פרנסיס ברנס
מזכיר המדינה של ארצות הברית
בשל חברתו של ברנס במשלחת האמריקאית לוועידת ילטה, הניח טרומן שהיה לו ידע מדויק על שהתרחש בוועידה. עברו חודשים לא מעטים עד שטרומן גילה שהדברים לא היו כך. יותר מכך, ברנס טען שהסובייטים הפרו את הסכם ילטה ושעל טרומן להיות תקיף ובלתי מתפשר עמם. עד מהרה החל טרומן לנקוט בקו נוקשה כלפי כוונותיה של ברית המועצות במזרח אירופה ובאיראן, אך ברנס היה פייסני הרבה יותר. הפער בין השניים גדל והקשרים והידידות האישיים נחלשו. בסוף 1945 התנצח ברנס עם שר החוץ של ברית המועצות ויאצ'סלב מולוטוב בנוגע ללחצים של ברית המועצות על בולגריה ועל רומניה. ברנס שלח את העיתונאי מארק אתרידג', לחקור בנושא ואתרידג' מצא שהמצב בארצות אלו אכן היה לא קל. אתרידג' כתב דוח מרשים, אך ברנס התעלם ממנו ותחת זאת קיבל את הצעת ברית המועצות. טרומן קרא את הדוח של אתרידג' והחליט שהגישה המרוככת של ברנס הייתה כושלת ושארצות הברית צריכה להתייצב באופן תקיף מול ברית המועצות.
היחסים האישיים בין ברנס לבין טרומן נעשו מתוחים, במיוחד כאשר הנשיא חש שברנס ניסה להתוות את מדיניות החוץ בעצמו מבלי ליידע את הנשיא. אחת הדוגמאות המוקדמות למערכת יחסים זו הייתה ב בדצמבר 1945. טרומן ראה בהישגי הוועידה כלא ממשיים, ומתח ביקורת קשה על כישלונו של ברנס להגן על איראן, שלא הוזכרה כלל בסיכום הסופי של הוועידה. "נותרתי באפלה בנוגע לוועידת מוסקה", אמר טרומן לברנס בבוטות. במכתבים מאוחרים יותר לברנס, נקט טרומן בקו נוקשה יותר בנוגע לאיראן: "ללא האספקה הזאת מארצות הברית, רוסיה הייתה מובסת בחרפה. אך כעת רוסיה מעוררת מרד ומחזיקה כוחות על אדמתה של ידידתה ובעלת בריתה - איראן. ...אלמלא רוסיה הייתה ניצבת מול אגרוף ברזל ושפה תקיפה הייתה מתרחשת מלחמה נוספת. הם מבינים רק שפה אחת... אני לא חושב שעלינו להתפשר עוד... עייפתי מהילדותיות של הסובייטים". מצב דברים זה הוביל למשבר איראן ב-1946, שבו ברנס נקט בגישה תקיפה יותר ויותר כלפי סטלין, שהגיעה לשיאה בנאום שהוא נשא בגרמניה ב-6 בספטמבר. "ההצגה מחדש של המדיניות בגרמניה", שגם נודע בשם "נאום התקווה", קבע את הטון העתידי של מדיניות ארצות הברית באמצעות התכחשות לתוכנית מורגנטאו, תוכנית כלכלית שהייתה אמורה להחליש את תעשייתה של גרמניה. באותה שנה נבחר ברנס כאיש השנה של המגזין "טיים". טרומן ואחרים סברו שברנס היה ממורמר על כך שהוא לא היה שותפו למרוץ ויורשו של רוזוולט ובשל כך הוא לא רחש כבוד כלפי טרומן. בין אם הדברים היו כך ובין אם לאו, ב-1947 חש ברנס שעליו להתפטר מהקבינט בתחושת מרירות.
סרט פולחן
דוגמאות
סרטי חבורת מונטי פייתון ובייחוד "בריאן כוכב עליון", "ילדות רעות", סדרת "אמריקן פאי", "משתגעים על מרי", "ביג לבובסקי", "החדר", "ספרות זולה", "ספיינל טאפ", "אמא סדרתית", "חלף עם הרוח", "האחים בלוז", "לבנבנות", סדרות סרטי "שר הטבעות", "הארי פוטר", "אינדיאנה ג'ונס", "הנוסע השמיני", "ג'יימס בונד" וסרטי "מלחמת הכוכבים".
סרטי פולחן ניסויים
סרטים נוספים שזכו למעמד של סרטי פולחן הם סרטים סוריאליסטיים ניסויים, הכוללים אלמנטים של סמים והזיות למיניהן, כדוגמת "טריינספוטינג" הבריטי, "קאובוי של חצות", "יצרים בדם" ו"רקוויאם לחלום" האמריקאיים, ו"משהו טוטאלי" ו"הכוכב הכחול" הישראליים.
ג'יימס פרנסיס ברנס
מושל קרוליינה הדרומית
בגיל שבו רוב בני זמנו פרשו מן החיים הפוליטיים, ברנס לא היה עדיין מוכן לפרוש מן השירות הציבורי. בגיל 68 הוא נבחר כמושל קרוליינה הדרומית וכיהן בתפקיד בשנים 1951–1955. בתמיכה בהפרדה הגזעית בחינוך, הצהיר ברנס בנאום ההשבעה שלו:
בתחילה נראה היה לכאורה שברנס החזיק בגישות מתונות יחסית בנוגע לסוגיות גזעיות. בהכירו שהדרום לא יוכל להמשיך זמן רב עם מדיניות ההפרדה המושרשת שלו, אך מתוך חשש שהקונגרס יוכל לכפות שינוי גורף על הדרום, הוא בחר במהלך של שינוי גורף מבפנים. עד לאותה עת, הוא שאף להגשים בסופו של דבר את מדיניות נפרד אך שווה שהדרום הציג בפני בית המשפט העליון בפסקי דין שנגעו לזכויות האדם, במיוחד בנוגע לחינוך הציבורי. ברנס השקיע כספים רבים מכספי מדינתו בשיפור בתי הספר לשחורים, ברכישת ספרי לימוד חדשים ואוטובוסים חדשים, ובהעסקת מורים נוספים. הוא גם ביקש לרסן את כוחו של הקו קלוקס קלאן באמצעות העברת חוק שאסר על מבוגרים ללבוש מסכות בפומבי למעט בליל כל הקדושים. הוא ידע שרבים מחברי הקלאן חששו להיחשף ושהם לא יופיע בציבור בגלימותיהם, אלא אם כן פניהם יהיו מכוסים. ברנס קיווה להפוך את קרוליינה הדרומית לדוגמה למדינות דרומיות אחרות שימתנו את חוקי ג'ים קרואו שלהם. אף על פי כן, ה-NAACP הגיש תביעות נגד קרוליינה הדרומית כדי לאלץ אותה לבטל את ההפרדה הגזעית בבתי הספר. ברנס ביקש מקנזס, אחת ממדינות המערב התיכון, שגם היא תנהיג הפרדה גזעית בבתי הספר שלה כדי שעמדתה זו תהווה עמדת ידיד בית המשפט שתתמוך בזכות המדינה לקיים הפרדה גזעית בבתי הספר שלה. צעד זה הוביל את עורך הדין של NAACP, ת'ורגוד מרשל, לרעיון להעביר את התביעה מקרוליינה הדרומית אל קנזס, מהלך שהוביל ישירות לפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, החלטה שברנס מתח עליה ביקורת קשה.
סרט פולחן
סרטי פולחן בישראל
בישראל חלק מהסרטים מז'אנר סרטי בורקס נחשבים לסרטי פולחן: "משפחת צנעני", "צ'רלי וחצי", "חגיגה בסנוקר", "מבצע סבתא" וכן סרטים של השחקן והבמאי זאב רווח: "רק היום" ו"אדון לאון" ואחרים. גם סרטי דרמה הנוגעים בחוויה הישראלית הקולקטיבית: "הלהקה", "מציצים", "דיזנגוף 99", "אסקימו לימון", "ספיחס", "אלכס חולה אהבה" זכו לתואר. הסרט "גבעת חלפון אינה עונה" בבימוי אסי דיין ובכיכובם של שלישיית הגשש החיוור, נחשב לאחד מסרטי הקאלט הישראליים האהובים והמצוטטים ביותר.
ג'יימס פרנסיס ברנס
מושל קרוליינה הדרומית
באותה תקופה הגבילה חוקת קרוליינה הדרומית את כהונת המושל לתקופה רצופה אחת, כך שב-1954 פרש ברנס מן החיים הפוליטיים.
שנותיו האחרונות
בשנותיו האחרונות צפה ברנס שלדרום יהיה תפקיד מרכזי יותר בפוליטיקה הארצית. כדי להחיש את התהליך הזה, הוא שאף לשים קץ לתמיכה הכמעט אוטומטית של הדרום במפלגה הדמוקרטית, שברנס סבר שהיא הפכה לליברלית יתר על המידה ושהיא קיבלה את "הדרום העמוק" כמובן מאליו בבחירות, אך התעלמה מהדרום ומצרכיו.
סרט פולחן
השפעה
ברוסיה תרם סרט הפולחן "קין-דזה-דזה!" מילים וביטויים לסלנג הרוסי.
ג'יימס פרנסיס ברנס
שנותיו האחרונות
ברנס תמך בדווייט אייזנהאואר בבחירות לנשיאות של 1952, בהארי פ. בירד בבחירות לנשיאות של 1956, בריצ'רד ניקסון בבבחירות לנשיאות של 1960 ובאלו של 1968, ובבארי גולדווטר בבחירות לנשיאות של 1964. הוא נתן את ברכתו לסנאטור סטרום ת'ורמונד מקרוליינה הדרומית לעבור ב-1964 מהמפלגה הדמוקרטית אל המפלגה הרפובליקנית, אך ברנס עצמו נותר נאמן לדמוקרטים.
ב-1965 התנגד ברנס ל"עונש" ול"השפלה" שהיו מנת חלקו של חבר בית הנבחרים מקרוליינה הדרומית, אלברט ווטסון, שנשלל ממנו המעמד של חבר קונגרס כיר על ידי הסיעה הדמוקרטית של הבית לאחר שתמך בגולדווטר במסע הבחירות לנשיאות. ברנס תמך בהמשך כהונתו של ווטסון בקונגרס כרפובליקני בבחירות ביניים שהתקיימו באותה שנה ובהן הוא התמודד מול הדמוקרט פרסטון קליסון.
מותו והנצחתו
ויליאם פרנסיס ברנס נפטר ב-9 באפריל 1972 בקולומביה, קרוליינה הדרומית בגיל 89. הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית טריניטי האפיסקופלית שבעיר.
שמו של ברנס מונצח בכמה אוניברסיטאות ובתי ספר בקרוליינה הדרומית. המרכז הבינלאומי של אוניברסיטת קרוליינה הדרומית הקרוי על שמו של ברנס שוכן בבניין המנציח את שמו. כמו כן קיימת משרד פרופסורה ללימודים בינלאומיים על שמו באוניברסיטה. באוניברסיטת וינתרופ מונצח שמו של ברנס באודיטוריום של האוניברסיטה. באוניברסיטת קלמסון, בו הוא היה חבר בחבר הנאמנים עד יומו האחרון, נקראו על שמו של ברנס מעונות הסטודנטים. בעיירה דנקן קרוי על שמו בית הספר התיכון המקומי.
ב-1948 הקימו ברנס ורעייתו את קרן המלגות על שמו, שמאז סייעה ליותר מאלף צעירים מקרוליינה הדרומית ברכישת השכלה בקולג'. מסמכיו של ברנס שמורים באוסף מיוחד של ספריית אוניברסיטת קלמסון.
מחצבות חפציבה
מחצבות חפציבה היו מחצבות לרגלי הר הגלבוע שסיפקו חומרי גלם לחברת אבן וסיד. מדובר בשני אתרי חציבה, אחד שסיפק שיש בין השנים 1942–1952, והשנייה, מחצבת סוגי סלע שונים שנחנכה ב-1950 על ידי גבריאל רפפורט ("גברוש"), איש בית אלפא, שעדיין פועלת בחלקה. המחצבה הוכרה כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
מחצבת השיש
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נפסק ייבוא השיש מאיטליה, שהפכה למדינת אויב. במקביל, סיור של אנשי "אבן וסיד" גילה בגלבוע מחשוף שיש אמיתי. הצוות, בראשות זאב פל, יצא להשתלמות באיטליה לחציבת שיש והביא עמו מכונת חיתוך המבוססת על כבל פלדה בעובי 4 מ"מ הנע על מערכת גלגלות 24 שעות ביממה וחותך את הסלע תוך חיכוך מוגבר הנוצר על ידי שפיכה מתמדת של חול רטוב על מקום הניסור. הנתחים הוסעו על גבי קרוניות, שנעו על גבי מסילה. בנוסף הוקמו במקום מבני-שירות כמגדל מים, מתקן להובלת חול ומתקן לאספקת חשמל. המחצבה פעלה עד שנת 1952, בה הפכה לבלתי-כלכלית עם חידוש הייבוא מאיטליה. המחצבה ננטשה ובאתרה נותר רק קידוח-מים המספק עד היום שפע מים מליחים לבריכות דגים באזור.
לאחר שמחצבות השיש הפסיקו לתפקד וננטשו, לקחה על עצמה הקרן לשיקום מחצבות את פעילות השיקום הנופי. אתר למבקרים נפתח לציבור במרץ 2009 והוא מיוחד לתצוגה גאולוגית. בכך היו המחצבות לגן גאולוגי ומצפורים לנוף עמק יזרעאל (אחד מהם, "מצפה גברוש" על שם גבריאל רפפורט). האתר הוא המקום היחיד בארץ בו נחשפו שכבות שיש אמיתי. במסגרת שיקום האתר נחנכה עמדת הכבל שהניעה את המכונות לחיתוך השיש – ששוחזרה ביוזמת המועצה לשימור אתרים.
מחצבת בית אלפא
מחצבת בית אלפא בצוק הגלבוע, מעל בית אלפא מספקת מגוון מוצרים לבנייה במשך שנים, בהם חול, אבן גיר קשה גרוסה לגדלים שונים, בזלת ועוד. המחצבה נוסדה כפתרון להרחבת ענפי משק בית אלפא מיד לאחר מלחמת העצמאות, ביוזמת גבריאל רפפורט והתרחבה גם אל אזורי גן השלושה ורמת יששכר.
טנא א-תחתא
חורבת טנא א-תחתא (Tana et-Tahta) הוא אתר ארכאולוגי הממוקם בדרום מזרח השומרון.
מורטון פלדמן
מורטון פלדמן (באנגלית: Morton Feldman; 12 בינואר 1926 – 3 בספטמבר 1987) היה מלחין אוונגרד יהודי אמריקאי.
פלדמן היה מחלוצי המוזיקה האליאטורית, סגנון ההלחנה המקושר לאסכולת ניו יורק ומאפשר למבצעים חופש נרחב בפרשנותם ליצירות. עבודתו של פלדמן מאופיינת במקצבים חופשיים ומרחפים; המוזיקה בדרך כלל שקטה ומתפתחת באיטיות תוך כדי חזרה על דפוסים א-סימטריים, אחרי 1977, פלדמן החל להתנסות ביצירות ארוכות במיוחד.
שנים ראשונות
פלדמן נולד בוודסייד, קווינס למשפחת מהגרים רוסית-יהודית, אביו אירווינג פלדמן (1893–1985) הגיע לניו יורק ב-1910 מפריאסלאב, ואמו פרנסס פלדמן לבית ברסקין (1897–1984), הגיעה לניו יורק מבוברויסק. בילדותו למד פסנתר אצל ורה מורינה פרס, שלדבריו הנחילה לו "מוזיקליות ולא טכניקה." מוריו הראשונים של להלחנה היה וולינגפורד ריגר, אחד מחסידיו האמריקאים הראשונים של ארנולד שנברג, ושטפן וולפה, שלמד אצל פרנץ שרקר ואנטון וברן.
קריירה
בתחילת 1950 הלך פלדמן לשמוע את הפילהרמונית של ניו יורק מבצעת סימפוניה של אנטון וברן. אחרי הסימפוניה, התזמורת עמדה לנגן יצירה מאת סרגיי רחמנינוב, פלדמן עזב מיד לפני כן, נסער מהתגובה חסרת הכבוד של הקהל ליצירתו של וברן. בלובי פלדמן פגש את ג'ון קייג', שיצא גם הוא מהקונצרט. שני המלחינים התיידדו במהרה ופלדמן עבר לדירה בבניין בו גר קייג'. דרך קייג', פלדמן הכיר את האמנים ריצ'רד ליפולד, סוניה סקולה ורוברט ראושנברג, וכן מלחינים כמו הנרי קאוול, וירג'יל תומסון וג'ורג' אנטהייל.
בעידודו של קייג', פלדמן החל לכתוב יצירות בשיטה שלא התבססה על הרמוניה או סריאליזם. פלדמן התנסה עם מערכות תווים לא סטנדרטיות, לעיתים קרובות באמצעות שרטוטי רשתות המציינים כמה צלילים צריכים להתנגן בזמן מסוים, אך לא אילו צלילים. ניסוייו של פלדמן במקריות בלחניו היוו השראה לג'ון קייג' בכתיבת היצירה Music of Changes.
פלדמן פגש דרך חברותו עם קייג' חברים בולטים בסצנת האמנות הניו יורקית, ביניהם ג'קסון פולוק, פיליפ גאסטון ופרנק א'והרה. פלדמן מצא השראה בציורי אקספרסיוניזם מופשט, ובמהלך שנות ה-70 כתב מספר יצירות באורך כ-20 דקות כל אחת, ביניהן קפלת רותקו (1971, נכתבה עבור בניין בשם זה, המציג יצירות של מארק רותקו) ולפרנק אוהרה (1973). ב-1977, הוא פלדמן כתב את האופרה Neither עם לברית מאת סמואל בקט.
בשנות ה-70 המוזיקה של פלדמן "השתנתה באופן קיצוני": הוא התרחק מתיווי גרפי לכיוון הלחנה מדויקת יותר מבחינה ריתמית.
ב-1973, בגיל 47, התמנה פלדמן לפרופסור באוניברסיטת באפלו. לפני כן עבד במשרה מלאה בעסק הטקסטיל המשפחתי. במהלך שנות ה-1980 לימד גם באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
עם הזמן, פלדמן החל לכתוב יצירות ארוכות מאוד, בדרך כלל פרק אחד רציף, לעיתים נדירות קצרות מחצי שעה ולעיתים קרובות ארוכות הרבה יותר. עבודות אלה כוללות כינור ורביעיית מיתרים (1985, כשעתיים), לפיליפ גאסטון (1984, כארבע שעות) והקיצונית ביותר, רביעיית המיתרים II (1983, יותר משש שעות, ללא הפסקה). יצירות אלו מאופיינות בהתפתחות איטית מאוד ומורכבות בעיקר מצלילים שקטים. פלדמן עצמו הצהיר שצלילים שקטים הם היחידים שמעניינים אותו.
זמן קצר לפני מותו פלדמן נישא למלחינה הקנדית ברברה מונק. פלדמן מת מסרטן הלבלב ב-1987 בביתו בבאפלו, ניו יורק.
הבחירות לנשיאות צרפת
הבחירות לנשיאות צרפת קובעות מי יכהן כנשיא צרפת וכנסיך-שותף של אנדורה.
כיום, הבחירות מתקיימות אחת לחמש שנים (בעבר שבע), ומתקיימות תמיד ביום ראשון. מאז 1965 הנשיא נבחר בהצבעה עממית ישירה.
הרפובליקה השנייה
מערכת בחירות אחת בלבד התרחשה בצרפת במהלך הממשלה הידועה בשם הרפובליקה הצרפתית השנייה (1848–1851). הבחירות נערכו בשנת 1848. הנשיא נבחר בהצבעה עממית ישירה.
הרפובליקה השלישית
על פי חוקת צרפת מ-1875, הנשיא נבחר ברוב מוחלט של הקולות על ידי שני בתי הפרלמנט שהתאספו באספה הלאומית.
הרפובליקה הרביעית
שתי מערכות בחירות נערכו בצרפת במהלך הרפובליקה הצרפתית הרביעית (1946–1958). הן נערכו ב-1947 וב-1953.
הנשיא נבחר על ידי הקונגרס של הפרלמנט הצרפתי, ישיבה משותפת של שני בתי הפרלמנט הצרפתי (האספה הלאומית ומועצת הרפובליקה).
הרפובליקה החמישית
בצרפת התקיימו 12 מערכות בחירות לנשיאות מאז הקמת הרפובליקה הצרפתית החמישית ב-1958.
במקור הנשיא נבחר על ידי אספת בחירות שכללה את חברי הפרלמנט, המועצות הכלליות והאספות של השטחים שמעבר לים, וכן את הנציגים הנבחרים של המועצות העירוניות. אספת בחירות זו כללה כ-80,000 חברי מועצת מחוז וערים (שנבחרו באופן מקומי).
בעקבות הרפורמה החוקתית בנובמבר 1962 (החוקה מ-6 בנובמבר), שקודמה על ידי הנשיא דה גול, הנשיא נבחר ישירות על ידי תושבי צרפת בשני סיבובים.
עד למשאל העם החוקתי ב-24 בספטמבר 2000, הנשיא נבחר לכהונה של שבע שנים מאז 1958. עם הצלחת משאל העם, הכהונה צומצמה לחמש שנים. לכן כשהמנצח בבחירות 2002, ז'אק שיראק, נכנס לתפקידו כנשיא, הבחירות הבאות נקבעו ל-2007 ולא ל-2009.
נכון לעכשיו, נשיא הרפובליקה הצרפתית נבחר לתקופת כהונה של חמש שנים בבחירות של שני סיבובים לפי סעיף 7 לחוקה: אם אף מועמד לא יזכה ברוב מוחלט (50%, כולל פתקים לבנים וקולות לא-כשרים) של הקולות בסיבוב הראשון, הסיבוב השני יתקיים כעבור שבועיים בין שני המועמדים שקיבלו את מירב הקולות. החל מ-2022, כל מערכת בחירות תעבור לסיבוב שני, גם אם אחד המועמדים קיבל יותר ממחצית הקולות.
הבחירות האחרונות התקיימו ב-2022, כאשר הסיבוב הראשון נערך ב-10 באפריל והסיבוב השני ב-24 באפריל. הבחירות הבאות יערכו בשנת 2027.
סטנומילוס
סטֶנוֹמילוּס (שם מדעי: Stenomylus; מילולית: "טוחנת צרה") הוא סוג נכחד של גמל אשר חי באמריקה הצפונית בין האוליגוקן לתחילת המיוקן. הוא היה קטן יותר מהגמלים המודרניים והיה חסר דבשת.
ג'רי אדמס
בין השנים 1983–1992 ובין השנים 1997–2011, הוא היה חבר הפרלמנט של הממלכה המאוחדת מטעם מחוז הבחירה של מערב בלפסט, אם כי כאות מחאה, הוא נמנה עם חברי הפרלמנט הצפון אירים שלא מימשו את חברותם בפרלמנט כדי לא להישבע אמונים למלכה.
מאז 1983 משמש אדמס כנשיא מפלגת שין פיין. מאז הפכה המפלגה להיות הרביעית בגודלה ברפובליקה האירית והשנייה בגודלה והמפלגה הלאומנית האירית הגדולה ביותר בצפון אירלנד. ב-1984 נפצע אדמס קשה בניסיון התנקשות שבוצע על ידי כמה חמושים מטעם הארגון היוניוניסטי, "אגודת ההגנה של אלסטר" (UDA), שאחד מהם היה ג'ון גרג. מסוף שנות השמונים ואילך, היה אדמס דמות מרכזית בתהליך השלום בצפון אירלנד, שהחל במגעים עם מי שהיה אז מנהיג מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית, ג'ון יום ובסופו של דבר במגעים עם ממשלות אירלנד והממלכה המאוחדת.
ב-2005 הודיע הצבא האירי הרפובליקני שהמאבק המזוין שלו הסתיים והוא מחויב אך ורק לפעילות פוליטית דמוקרטית. תחת מנהיגותו של אדמס שינתה השין פיין את מדיניותה המסורתית של "היעדרות" (Abstentionism) לטובת חברות בפרלמנט של הרפובליקה האירית ובמועצה המחוקקת של צפון אירלנד.
ב-2014 נעצר אדמס לחקירה והוחזק במעצר ארבעה ימים על ידי משטרת צפון אירלנד בקשר לחטיפת ולרציחתה של ג'ין מק'קונביל ב-1972. הוא שוחרר ללא האשמה והתיק הועבר לתביעה הכללית של צפון אירלנד.
רקע משפחתי וראשית חייו
ג'רי אדמס נולד בבלפסט, בירת צפון אירלנד. הוריו של אדמס, ג'רי אדמס האב ואן "אנני" האנווי, היו בעלי שורשים רפובליקניים. שניים מדודיו של אדמס, דומיניק ופטריק אדמס, נאסרו על ידי הממשלה בבלפסט ובדבלין. דומיניק אדמס היה פעיל בצבא האירי הרפובליקני באמצע שנות הארבעים. אביו של ג'רי אדמס הצטרף לצבא האירי הרפובליקני בגיל 16 וב-1942 הוא השתתף במארב של הארגון על כוח סיור של כוח השיטור המלכותי של אלסטר, אך נפצע בעצמו, נעצר ונדון לשמונה שנות מאסר. סבא רבא מצד אמו של אדמס, מייקל האנווי, היה חבר בתנועת הפינאן במהלך מבצע הפיצוצים שביצעו בשנות השישים והשבעים של המאה ה-19. בנו של מייקל, בילי, היה פעיל במטה הבחירות של איימון דה ואלירה בבלפסט ב-1918, אך סירב ללכת אחרי דה ואלירה כאשר זה פנה לפוליטיקה דמוקרטית וחוקתית עם הקמתה של מפלגת פיאנה פול.
אנני האנווי הייתה חברה בקבוצת הנשים של הצבא האירי הרפובליקני ושלושה מאחיה היו חברי הצבא האירי הרפובליקני. בן דודו של אדמס, קיירן מרפי, נחטף ונרצח על ידי כוח המתנדבים מאלסטר ב-1974.
ג'רי אדמס למד בבתי ספר נוצריים בבלפסט ולאחר סיום לימודיו החל לעבוד כברמן. בהדרגה הוא החל להיות מעורב בפעילות של התנועה האירית הרפובליקנית, הצטרף ב-1964 לשין פיין ולתנועת הנוער שלה.
ב-1971 נישא אדמס לקולט מק'ארדל. לזוג בן אחד.
ראשית הקריירה הפוליטית
בסוף שנות השישים החל מאבק למען זכויות האזרח בצפון אירלנד. אדמס היה תומך פעיל במאבק זה וב-1967 הצטרף לאגודה לזכות האזרח של צפון אירלנד. אגודה זו נתקלה במחאות מצדם של לויאליסטים (נאמנים לבריטניה). באוגוסט 1969 החלו להתפרץ מהומות בערים צפון-איריות כמו בלפסט ודרי וכוחות הצבא הבריטי נקראו אליהן על ידי ממשלת צפון אירלנד.
במהלך שביתת הרעב של 1981 לקח אדמס חלק חשוב כקובע מדיניות וכתוצאה מכך עלתה החשיבות של מפלגתו ככוח פוליטי. ב-1983 הוא נבחר להיות נשיא מפלגת שין פיין והיה לחבר בית הנבחרים הבריטי הראשון מטעם שין פיין, מאז פיל קלארק וטום מיטצ'ל באמצע שנות החמישים. בעקבות בחירתו מטעם מחוז הבחירה של מערב בלפסט, הטילה ממשלת בריטניה איסור על נסיעתו לבריטניה. כחלק ממדיניותה של שין פיין, הוא סירב לתפוש את מקומו בפרלמנט הבריטי. שין פיין החזיקה במדיניות של "היעדרות" (abstentionism) כלפי הפרלמנט של בריטניה.
ב-14 במרץ 1984 נפצע אדמס קשה במרכז העיר בלפסט במסגרת ניסיון התנקשות, כאשר כמה חברים חמושים של "אגודת ההגנה של אלסטר" (UFF) ירו כ-20 יריות אל עבר הרכב בו נסע. אדמס נפגע בצווארו, בכתפו ובזרועו. לאחר הירי הוא הובהל לבית החולים ועבר ניתוח להוצאת שלושה קליעים מגופו. כמה חשודים במעשה נעצרו ובסופו של דבר שלושה מהם נשפטו לעונשי מאסר. אחד מהשלושה היה ג'ון גרג, שב-2003 נהרג על ידי קבוצה לויאליסטית יריבה. אדמס טען שלצבא הבריטי היה ידע מוקדם על ההכנות לפעולה והוא אפשר את ביצועה.
ההאשמות בחברות ב-IRA
אדמס הצהיר פעמים רבות שהוא מעולם לא היה חבר בצבא האירי הרפובליקני (IRA). עם זאת, חוקרים רבים נקבו בשמו כאחד מחברי ההנהגה של ה-IRA מאז שנות השבעים. אדמס הכחיש את טענותיהם וכינה אותן "השמצות". באירוע של מפלגת פינה גייל ב-29 בספטמבר 2012, האשים ראש הממשלה, אינדה קני, את אדמס שהוא לא רק היה חבר ב-IRA, אלא גם שהוא היה חבר במועצת הארגון, וקרא לו להיות "דובר אמת לאמיתה בנושא", בתגובה לקריאתו של אדמס להקמתה של "ועדת אמת ופיוס" בצפון אירלנד.
מפקד לשעבר ב-IRA, ברנדן יוז, נקב בשמו של אדמס כזה שהורה על רציחתה וקבורתה הסודית של ג'ין מק'קונביל ב-1972. ג'ין מק'קונביל הייתה אחת מ-16 נעדרים שנחטפו ונרצחו על ידי ה-IRA במהלך הסכסוך בצפון אירלנד ("הצרות"). האסירה הרפובליקנית לשעבר, אבלין גילרוי, שהייתה פעילה באזור בו נחטפה מק'קונביל, אמרה שאדמס היה היחיד שהיה לו את המעמד להורות על הרצח. בין חוטפיה של מק'קונביל הייתה דולורס פרייס, שטענה שהיא פעלה בהוראותיו של אדמס. יוז ופרייס טענו גם שאדמס היה מעורב באישורן של פעולות חבלה בלונדון בראשית שנות השבעים. בלש לשעבר במשטרת אירלנד טען שאדמס היה "מנהיג של יחידה פסיכוטית של ה-IRA בבלפסט בראשית שנות השבעים.
אדמס הכחיש כל מעורבות בפשעים כמו רציחתה של מק'קונביל ואת חברותו ב-IRA בזמן כל שהוא ואמר שההאשמות נגדו הגיעו מטעמם של "אויבי תהליך השלום". לאחר מעצרו ושיחרורו ללא האשמות ב-2014, הצהירה רשת BBC "שה-BBC יודע שאין כל עדות מספקת כדי להאשים את אדמס בעבירה כל שהיא".
נשיא שין פיין
ב-1978 נעשה אדמס סגן נשיא שין פיין ודמות מפתח הקוראת תיגר על מנהיגות המפלגה, הנשיא רוארי או'בריידי וסגן הנשיא הנוסף דייהי או'קוניל.
שביתת הנשק בין הבריטים לבין הצבא האירי הרפובליקני של 1975 נתפסת לעיתים קרובות כאירוע שהחל את האתגר עבור הנהגת השין פיין, שנשלטה אז על ידי אישים מהדרום כמו או'בריידי ואו'קוניל. עם זאת, ראש המטה של הצבא האירי הרפובליקני באותו זמן, שיימוס טומי, ואישים נוספים, היו מהצפון.
אחת הסיבות להקמתם של "הצבא האירי הרפובליקני הזמני" (Provisional IRA) ושל "שין פיין הזמנית" בדצמבר 1969 ובינואר 1970, בהתאמה, הייתה שאנשים כמו או'בריידי, או'קונל ומק'קי, התנגדו להשתתפות של המפלגה בפוליטיקה חוקתית. הסיבה הנוספת הייתה הכישלון במתן ההגנה לאזורים הלאומנים. כאשר החליטו שני הארגונים להצטרף לפרלמנטים בדבלין, בבלפסט ובלונדון, חלו בהם פילוגים. ג'רי אדמס, שהצטרף לתנועה הרפובליקנית בראשית שנות השישים, תמך בארגונים הזמניים.
בשיבתו בכלא באמצע שנות השבעים, קרא אדמס לרפובליקנים להרחיב את פעילותם הפוליטית, בעיקר בפוליטיקה המקומית. הקריאה הגיעה לאוזניהם של צעירים רבים בצפון, רבים מהם היו פעילים ב-IRA הזמני, אך לא בהכרח פעילים בשין פיין. ב-1977, נשא ג'ימי דרם נאום בטקס הזיכרון השנתי לוולף טון. הנאום נתפס כקו פרשת המים בה הודה דרם כי המלחמה תארך זמן רב והצלחתה תלויה בפעילות פוליטית שתשלים את הפעילות הצבאית של ה-IRA. אחרים רואים את שיאו של הקישור הזה בין מאבק פוליטי למאבק צבאי בהצהרתו של דני מוריסון בוועידת השין פיין ב-1981 בה שאל: "מי כאן באמת מאמין שאנו יכולים לנצח במלחמה בקלפיות? אך האם מישהו כאן יתנגד אם באמצעות פתק ההצבעה ביד אחת והרובה ביד השנייה, נשיג את השליטה באירלנד". יש הרואים את הקישור בין המאבק הצבאי למאבק הפוליטי כמדינות שהותוותה בנאומיו של או'בריידי, אך קריאה זו לא הדהדה באוזניהם של הצעירים בצפון.
גם לאחר בחירתו לפרלמנט של בובי סנדס, כחלק מההתגייסות ההמונית לתמיכה בשביתת הרעב של 1981 של אסירים רפובליקנים בכלא מייז, אדמס היה זהיר בנוגע למעורבות הפוליטית של השין פיין. צ'ארלס הוהי, ראש ממשלת אירלנד, קרא לעריכת בחירות ביוני 1981. בוועידת המפלגה המליץ אדמס ששין פיין תציג מועמדים רק בארבע מחוזות בחירה הגובלים עם צפון אירלנד. תחת זאת, הציגו תשעה אסירים את מועמדותם ומתוכם נבחרו שניים. אלה, עם בחירתו של בובי סנדס, בישרו את פריצת הדרך בבחירות שהתקיימו בשנה שלאחר מכן לאספה הכללית של צפון אירלנד. אדמס, מוריסון, מק'גיניס ואוון קארון, נבחרו לאספה הכללית, אך בחרו להיות "נעדרים". מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית (SDLP) הכריזה לפני הבחירות שגם הנציגים שיבחרו מטעמה לא יתפסו את מקומותיהם באספה וכך אכן עשו 14 הנבחרים מטעמה. ב-1983 התקיימו הבחירות לפרלמנט הבריטי, שבהם עלו אחוזי ההצבעה לשין פיין ואדמס נבחר מטעם מחוז הבחירה של מערב בלפסט, ושוב בחר שלא לממש את בחירתו מתוך מחאה. באותה שנה התפטר או'בריידי מתפקידו כנשיא שין פיין וג'רי אדמס ירש אותו.
הרפובליקנים טענו זה מכבר שהמדינה האירית הלגיטימית היחידה מבחינתם היא זו שהוקמה ב-1916 והממשלה הלגיטימית היחידה היא מועצת הצבא האירי הרפובליקני, ששאבה את סמכותה מחברי הפרלמנט האירי האחרונים שהיו ממתנגדי האמנה האנגלו-אירית ב-1938. אדמס המשיך לדבוק בתביעתו ללגיטימיות רפובליקנית פוליטית עד לשנים האחרונות, כאשר בנאומו בוועידת מפלגת שין פיין ב-2005 הוא דחה אותה באופן מפורש: "אך אנו מסרבים להפליל את אלו שהפרו את החוק במסגרת רדיפה אחר מטרות פוליטיות לגיטימיות... שין פיין מואשמת בהכרה במועצת הצבא האירי הרפובליקני כממשלה הלגיטימית של האי. זהו לא המקרה... אל תאמינו שהמועצה הצבאית היא הממשלה של אירלנד. ממשלה כזו תתקיים רק כאשר כל תושבי האי יבחרו בה. האם שין פיין מקבלת את המוסדות של המדינה כלגיטימיים? ברור שכן".
כתוצאה מאי הכרה זו, נמנעו נציגי שין פיין לתפוס את מקומם במושבי הפרלמנטים האיריים והבריטים. בוועידה השנתית של 1986 הוחלט לתקן את סעיפי חוקת המפלגה כדי שיאפשרו לחבריה לשבת בפרלמנט בדבלין. במעמד זה ארגן או'בריידי קבוצה קטנה ששבתו שביתת מחאה. מיעוט זה, שדחה את נטישת מדיניות ה"היעדרות", מבדיל את עצמו עד היום מהשין פיין.
מנהיגותו של אדמס קיבלה תמיכה מאנשים בצפון כמו מוריסון ומק'גיניס. במשך הזמן, אדמס ואחרים כיוונו עצמם להצלחה האלקטורלית בראשית ובאמצע שנות השמונים, כאשר שובתי הרעב כמו בובי סנדס וקיראיאן דוהרטי נבחרו לפרלמנטים הבריטי והאירי, בהתאמה, והם טענו ששין פיין נעשתה בהדרגה למפלגה פוליטית ובסיס ההשפעה על הפוליטיקה ולא על המאבק הצבאי. ההשפעה האלקטורלית של אסטרטגיה זו הוכחה מאוחר יותר בבחירתם של אדמס ושל מק'גיניס לפרלמנט הבריטי.
איסור השמעת קולו
אדמס התבלט כמנהיג אירי רפובליקני במיוחד כאשר נאסרה השמעת קולו באמצעי התקשורת האלקטרוניים. האיסור כלל מנהיגים מ-11 ארגונים רפובליקנים ולויאליסטים, אך באופן מעשי, אדמס היה היחידי מהם שהופיע באופן קבוע בתקשורת. איסור זה הוטל ב-19 באוקטובר 1988 על ידי מי שהייתה אז ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר. הסיבה לאיסור זה הוגדרה כ"אי מתן במה תקשורתית לטרוריסטים והחוטפים, במה שהם כה זקוקים לה". צעד זה ננקט לאחר שה-BBC קיים ריאיון עם מרטין מק'גיניס ועם אדמס.
איסור דומה הוטל גם באירלנד מאז שנות השבעים, אך התקשורת הבריטית מצאה דרכים לעקוף אותו על ידי שימוש בכתוביות או בהקראת דברי המרואיינים על ידי קריין. פתרון זה לא היה יכול להיות מיושם באירלנד. רשת הטלוויזיה הממלכתית האירית, RTÉ, אף סירבה לשדר את דבריהם של מנהיגי שין פיין בנושאים שלא היו קשורים לסכסוך בצפון אירלנד.
איסור זה הושם ללעג בקריקטורות ובתוכניות טלוויזיה סטיריות וזכה לגינוי על ידי ארגוני חופש הדיבור ועל ידי אישים מרכזיים בתקשורת הבריטית, כולל מנכ"ל ה-BBC ג'ון בירט ועורך חדשות החוץ, ג'ון סימפסון. האיסור בוטל על ידי ראש ממשלת בריטניה, ג'ון מייג'ור בספטמבר 1994.
המעבר לזרם המרכזי של הפוליטיקה
שין פיין המשיכה במדיניותה לסרב לשבת בפרלמנט הבריטי גם לאחר שאדמס זכה בבחירות במחוז הבחירה של מערב בלפסט. בבחירות של 1992 הוא איבד את מושבו לנציג מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית ובבחירות של 1997 הוא זכה בו מחדש.
תחת מנהיגותו של אדמס החלה שין פיין להיות פחות ופחות הקול הפוליטי של הצבא האירי הרפובליקני ויותר ויותר להיות מפלגה פוליטית מאורגנת באופן מקצועי הן בצפון אירלנד והן ברפובליקה האירית.
מנהיג מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית,ג'ון יום, זיהה את האפשרות של הסדר המושג במשא ומתן והחל במגעים חשאיים עם אדמס ב-1988. דיונים אלה הובילו למגעים בלתי רשמיים עם המשרד לענייני צפון אירלנד בהנהגתו של מזכיר המדינה לענייני צפון אירלנד, פיטר ברוק, ועם ממשלת הרפובליקה האירית, תחת מנהיגותו של צ'ארלס הוהי, אף על פי ששתי הממשלות הצהירו בפומבי שהן לא תנהלנה משא ומתן עם טרוריסטים.
הדיונים היוו את הבסיס להסכם יום שישי הטוב ולהצהרת רחוב דאונינג. דיונים אלה הובילו גם להפסקת האש של הצבא האירי הרפובליקני באוגוסט 1994. ראש ממשלת אירלנד, אלברט ריינולדס, שהחליף את הוהי ושמילא תפקיד מרכזי בדיאלוג בין יום לבין אדמס באמצעות יועצו המיוחד, מרטין מנסרי, התייחס להפסקת האש כאל קבועה. עם זאת, הקצב האיטי של התקדמות העניינים, שנגרם בין השאר על ידי הקשיים של ממשלתו של ג'ון מייג'ור ועקב הרוב של המפלגה היוניוניסטית של אלסטר בבית הנבחרים הבריטי, גרמה לצבא האירי הרפובליקני לסיים את הפסקת האש ולחדש את מאבקו הצבאי.
הפסקת האש חודשה בהמשך כחלק ממשא ומתן בשיתוף צוותים מטעם ממשלות בריטניה ואירלנד, המפלגה היוניוניסטית של אלסטר, מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית, שין פיין, ונציגים של ארגונים לויאליסטים צבאיים-למחצה, כשהמתווך במשא ומתן היה הסנאטור לשעבר של ארצות הברית, ג'ורג' מיטשל, שהוביל לחתימתו של הסכם בלפסט, הידוע יותר בשם הסכם יום שישי הטוב, בשל העובדה שהוא נחתם ביום שישי הטוב של 1998. על פי ההסכם, נוצרו מנגנונים שישקפו את הזהויות האיריות והבריטיות של תושבי אירלנד והוקמו המועצה הבריטית-אירית (הכוללת נציגים מכל הישויות המדיניות של כל האיים הבריטים) והמועצה המחוקקת של צפון אירלנד.
סעיפים 2 ו-3 של חוקת אירלנד, הטוענים לריבונות על כל שטחי האי, נוסחו מחדש, ומועצה מנהלת משותפת הוקמה. כחלק מההסכם, הסכימה שין פיין לנטוש את מדיניות "ההיעדרות" שלה בנוגע לפרלמנט של צפון אירלנד ונציגיה החלו לקחת חלק בפעילות בפרלמנט ומונו כשרי החינוך, הבריאות והרווחה בממשלת צפון אירלנד.
ב-15 באוגוסט 1998, ארבעה חודשים לאחר חתימת הסכם יום שישי הטוב, פוצץ ארגון "הצבא האירי הרפובליקני האמיתי" (Real IRA), פצצה בפיגוע באומה. בפיגוע נהרגו 31 איש ונפצעו 220. בניגוד למנהגו מהעבר, הגיב אדמס במילים: "אני מזועזע עמוקות מפעולה זו. אני מגנה אותה ללא כל משמעות כפולה כל שהיא". לפני אירוע זה סירב אדמס באופן עקבי לגנות את פעולותיו של הצבא האירי הרפובליקני ושל הארגונים שהתפצלו ממנו.
מתנגדיו של אדמס ב"שין פיין הרפובליקני" האשימו אותו בפילוגה של אירלנד. בכל מקרה עמד אדמס על כך שהסכם יום שישי הטוב יצר מנגנון שיאחד את אירלנד באמצעים בלתי אלימים, ברוח דבריו של מייקל קולינס על האמנה האנגלו-אירית כמעט שמונים שנה קודם לכן.
כמו מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית וכמו המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית, העדיפה שין פיין, בבואה לבחור את נציגה בממשלת צפון אירלנד, לא למנות את מנהיגיה לתפקידי שרים וזאת מסיבות טקטיות. אדמס המשיך להיות נשיא שין פיין וב-2011 הוא נהיה מנהיג סיעת המפלגה בפרלמנט האירי (הדאל). הוא נבחר מחדש לאספה המחוקקת של צפון אירלנד במרץ 2007 ובאותו חודש ההוא נפגש לראשונה פנים אל פנים עם מנהיג המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית, איאן פייזלי והשניים סיכמו לשתף פעולה בממשלת צפון אירלנד.
בינואר 2009 נכח אדמס בטקס ההשבעה של נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, כאורחו של חבר הקונגרס, ריצ'רד' ניל.
ב-6 במאי 2001 נבחר אדמס מחדש לפרלמנט הבריטי לאחר שזכה ב-71% מהקולות במחוז הבחירה שלו.
הבחירות לפרלמנט האירי
ב-2010 הודיע אדמס על כוונתו להתמודד בבחירות לפרלמנט האירי כנציג מחוז הבחירה של לאות' בבחירות הכלליות של 2011 באירלנד. ב-7 בדצמבר 2010 הוא התפטר מהפרלמנט הבריטי וב-25 בפברואר 2011 הוא נבחר לפרלמנט האירי.
משפטו של אחיו
באוקטובר 2013 נמצא ליאם אדמס, אחיו של ג'רי אדמס, אשם בעשרה סעיפי אישום, כולל אונס וניצול מיני של בתו. לאחר שנחשפו ההאשמות בפומבי לראשונה ב-2009, חשף ג'רי אדמס שאביו המנוח השפיל את בני המשפחה באופן רגשי, פיזי ומיני. בנובמבר 2013 נידון ליאם אדמס לעונש מאסר של 16 שנים. בעקבות הרשעתו של ליאם אדמס, התבקש התובע הכללי של צפון אירלנד לבחון מחדש החלטה מ-2011 שלא להאשים את ג'רי אדמס בחשד שהוא הסתיר מידע בנוגע למקרה.