cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטפן ברצקי
מעצר ומשפט
בנוסף, בית המשפט מצא כי הוא אשם בשלושה פשעים נוספים. אלה כללו ענישת אסירים שניסו לתקשר עם אסירים בחלקים אחרים של המחנה, כאשר אילץ אותם לבצע תרגילים מאומצים, במהלכם ירה בחמישה אסירים לפחות. בית המשפט לא העניק עונש נוסף על פשעים אלה אלא השתמש בהם כעדות נוספת לאכזריותו של ברצקי. אוטו דב קולקה ועדים נוספים העידו כי ברצקי הרג אסירים אחרים, אך הוא לא הואשם ברציחות אלה. הוא נידון למאסר עולם ושמונה שנים.
מכיוון שבית המשפט הגדיר אותו כ"פתי" ו"פחות אינטליגנט מהנאשמים האחרים", הודאתו של ברצקי כי ידע שהרצח ההמוני של יהודים היא פשע, שימשה כראיה שהנאשמים האחרים ידעו אף הם כי מעשיהם פליליים. הוא היה הנאשם היחיד שהעיד נגד נאשמים אחרים, והציג עדות על התנאים במחנה. על רופא האס אס פרנץ לוקאס, שהכחיש בתחילה שהשתתף בסלקציות, אמר ברצקי, "לא הייתי עיוור כשד"ר לוקאס עשה סלקציות על הרמפה... חמשת אלפים איש הוא שלח להמתה בגז תוך חצי שעה". ברצקי אמר שלוקאס שינה את התנהגותו במהלך חודשי המלחמה האחרונים רק כאשר היה ברור שגרמניה תפסיד. לאחר עדותו, עדים אחרים התייצבו ואמרו שלוקאס בחר אסירים למוות. בסופו של דבר הודה לוקאס שעשה זאת בארבע הזדמנויות, אך רק בהוראות מהממונים עליו. בית המשפט מצא כי הוא השתתף ברצח.
הכלא וההתאבדות
ברצקי העיד גם נגד קורט קניטל, אחראי מחלקת התעמולה באושוויץ. ברצקי העיד כי קניטל אמר שצריך לרצוח נשים וילדים יהודים מכיוון שהם גזע נחות. לדברי ברצקי, "למדנו כיצד לרצוח מהרצאותיו של אדון קניטל".
בהיותו בכלא, עזר ללנגביין במחקר על המחנה. ברצקי אמר לו שהוא מקווה שאושוויץ לעולם לא יקרה שוב. לדברי לנגביין, הוא קיבל את אשמתו ואמר כי ריצוי מאסר הוא הדבר היחיד שהוא יכול לעשות עבור האסירים שרצח. ברצקי ערער על עונשו, וכאשר הערעור נכשל, בארצקי התאבד בכלא בבאד נהיים ב-21 ביוני 1988.
ז'ואלינטון
ז'ואלינטון קאסיו אפולינריו דה לירה (בפורטוגזית: Joelinton Cássio Apolinário de Lira; נולד ב-14 באוגוסט 1996 באליאנסה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג ובנבחרת ברזיל.
קריירת מועדונים
ב-10 ביוני 2015 חתם ז'ואלינטון בהופנהיים מהבונדסליגה. הוא ערך 29 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-23 ביוני 2016 הושאל ז'ואלינטון לשתי עונות לראפיד וינה מהבונדסליגה האוסטרית. הוא ערך 60 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 15 שערים.
ב-23 ביולי 2019 חתם ז'ואלינטון על חוזה לחמש שנים בניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג. ב-11 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לארסנל במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2019/2020. ב-25 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על טוטנהאם הוטספר במסגרת המחזור השלישי בליגה. בארבע העונות הראשונות שלו במועדון ערך 136 הופעות ליגה, בהן הבקיע 16 שערים.
קריירה בינלאומית
ב-17 ביוני 2023 ערך ז'ואלינטון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל, בניצחון 4-1 על נבחרת גינאה במשחק ידידות. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
המהפכה החוקתית בפרס
המהפכה החוקתית בפרס (פרסית: انقلاب مشروطه) התמשכה בין השנים 1905–1911 והייתה מאבק מזוין, תסיסה אזרחית ומלחמת אזרחים ששטפה את השושלת הקאג'ארית ואפשרה את עליית השפעתן של האימפריה הרוסית והאימפריה הבריטית באזור. עיקר המהפכה התעסק בסיום המונרכיה האבסולוטית של השאה השלט, הקמתה של חוקה דמוקרטית, פרלמנט (מג'לס) ומונרכיה חוקתית בשושלת הקאג'ארית. הריבונים הפרסים, מוזפר א-דין שאה קאג'אר ומוחמד עלי שאה קאג'אר נאבקו בעזרת הצבא נגד ההתנגדות האזרחית החמושה לשלטונם האבסולוטית.
בתקופה שקדמה למהפכה, מאבקים כגון מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828) והמלחמה האנגלו-פרסית גרמו להאדרת ההשפעה האירופאית על פרס. ההשפעה כללה בין לבין את הגעתם של רעיונות אידיאליסטים שכללו את זכויות האזרח ואת בשורת המהפכה התעשייתית, אשר ערערו את הסדר החברתי בפרס. עם כתביהם של מלומדים מוסלמים כגון ג'מאל א-דין אל-אפגאני, הסדר החברתי שנשען רבות על דת האסלאם השיעי התערער עוד יותר. אי שקט ותסיסה אזרחית הביאו למאבקים מזוינים, הראשון בהם, מרד הטבק בפרס, הביא לאיבוד היציבות בממשלו של נאסר א-דין שאה קאג'אר.
בתחילת המאה ה-20, שלטונו החדש של מוזפר א-דין שימש פרצה ביד הברזל של האוטוקרטיה השלטונית ואפשר את עלייתם של קבוצות התנגדות שקראו להפיכה דמוקרטית. בשנת 1906 נכנע מוזפר א-דין לדרישות המתנגדים האזרחיים וויתר על האוטוקרטיה בתמורה למונרכיה חוקתית. מותו של מוזפר א-דין שנה אחר כך הביא לעליית בנו, מוחמד עלי, לשלטון. מוחמד עלי התנגד לרפורמות בחוקה ובהמשך למרידות שהתרחשו עוד בתקופת אביו, הוא יצא בפעולות נגד הממשל החוקתי ונגד הפרלמנט. לאחר שכוחות מורדים כבשו את הבירה טהראן, הדיחו את מוחמד עלי והסדירו את בנו הצעיר, אחמד שאה קאג'אר, בשלטון הפרלמנט היה בפועל הכוח השלט בפרס עד לעלייתו של אחמד שאה לבגרות. בשנת 1911, מוחמד עלי שב מגלות לפרס והחל במאבק מזוין נוסף להשיב עצמו אל הכס אך ללא כל הצלחה.
למהפכה החוקתית בפרס היו השפעות רבות על המדינה בהמשך ההיסטוריה שלה; הממשל הפרלמנטרי היה בפועל חסר כוח מכיוון שכוחות האימפריות הרוסית והבריטית חילקו את המדינה לאזורי השפעה במהלך המהפכה, זכויות הנפט של המדינה הועברו לבריטניה עד לאירועי משבר אבדאן בשנות ה-50. סדר שלטוני בפרס יושג רק לאחר 1921, עם ההפיכה הצבאית של רזא ח'אן ועלייתה של שושלת פהלווי שהחליפה את השושלת הקאג'ארית.
רקע היסטורי
לקראת סוף המאה ה-18, ממלכת פרס אוחדה תחת השושלת הקאג'ארית בהנהגתו של אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר. עם הזמן, לאורך המאה ה-19 המוקדמת, מעצמות אירופאיות, בייחוד האימפריה הרוסית והאימפריה הבריטית, קבעו את גבולותיה של השושלת הקאג'ארית בכך שהנחילו סדרת הפסדים. מלחמת רוסיה–פרס השנייה ומלחמת רוסיה–פרס השלישית קבעו את הגבול המודרני של איראן עם אזרבייג'ן וארמניה. בהמשך, המלחמה האנגלו-פרסית הביאה לנפילת השליטה הפרסית על הראת (כיום באפגניסטן), ששימשה מרכז מסחר עם מרכז אסיה. המאבקים הללו התרחשו בעיקר עקב עליית הקולוניאליזם ותחילתו של המשחק הגדול במסגרתו נאבקו הבריטים והרוסים בהשפעה על מרכז אסיה כאשר מטרת הרוסית לגבול בהודו הבריטית ולאיים על יציבותה והבריטים נאבקו על יצירת מדינות שישמשו חוצצות בין הודו הבריטית ורוסיה.
לאחר פטירתו של אמיר כביר (השר הראשון של פרס) בשנת 1852, לא עלה מנהיג פוליטי שידע לנהל את צרותיה הכלכליות של המדינה למשך יותר מיובל השנים הבאות, מה שאפשר לכוחות מערביים להשיג כוח והשפעה כלכלית על פרס. עם עליית ההשפעה של שתי המעצמות על גבי השושלת הקאג'ארית החלו שינויים בחברה ובכלכלה הפרסית. בשנות הארבעים ושנות החמישים, שלטונו של נאסר א-דין שאה קאג'אר פתח את המדינה לכדי פיתוח בריטי במסגרת המהפכה התעשייתית. למרות עליית החשיבות הבריטית במסחר ייבוא וייצוא לשושלת הקאג'ארית, שלטונו המוכשר והמיומן של נאסר א-דין שאה קאג'אר לא אפשר את עליית ההשפעה הבריטית על הכלכלה הפנימית של פרס כדוגמת קניית חברות סחר ולקיחת הלוואות עליהם לא יוכל הממשל הקאג'ארי לשלם מאוחר יותר. שלטונו של נאסר א-דין שאה קאג'אר המשיך בהסדר יחסים עם מדינות שכנות בכך שקבע גבולות מסוכמים עם הודו הבריטית בחלוקת ח'אנות בלוצ'יסטן בין בלוצ'יסטן הבריטית וסיסתאן ובלוצ'סתאן הפרסית. מאוחר יותר נקבעו הגבולות עם אמירות אפגניסטן ועם האימפריה העות'מאנית אך המאבק בין הבריטים והרוסים, ביחד עם עליית הקולוניאליזם, הביא את נאסר א-דין שאה קאג'אר למסקנה ששתי המעצמות לא יפסיקו להאדיר את השפעתן על גבי פרס עד אשר יכבשו את כולה. בתגובה, הממשל הקאג'ארי החל בשיפור היחסים עם שתי המעצמות במסחר ובשיתוף פעולה מדיני כדי להביא למאבק בין השתיים על ההשפעה בפרס.
שינויים באוכלוסייה הפרסית
לאורך המאה ה-18 והאלה, אומות מוסלמיות הפסידו במאבקים צבאיים רבים לאירופאים, להלן מספר דוגמאות למאבקים כאלו: המלחמה הברברית הראשונה, מלחמת העצמאות היוונית, המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה, המלחמה האנגלו-מצרית והמלחמה המהדית. מלחמות מאבקים והפסדים אלו הביאו מוסלמים רבים למשבר אמונה. כותבים רפורמיסטים ומלומדים מוסלמים קראו לשינוי במסדר המעמדות החברתי, בגישה לפיתוחים טכנולוגים ואידאולוגים אירופאים ולשינוי כללי בקשר בין החברה והדת. דוגמה לכותב שכזה היה החכם הדתי ג'מאל א-דין אל-אפגאני, שקרא לקבלת המדע והפיתוחים הטכנולוגים של האירופאים ולהביא לרפורמה בחינוך ובמדינה שתביא לאיחוד העולם המוסלמי נגד ההשפעה הגוברת של העולם המערבי. בשנות הארבעים, לחץ בריטי על מוחמד שאה קאג'אר הביא לביטול העבדות ללא-מוסלמים בפרס. לפי הקוראן, מותר למוסלמים להעביד לא-מוסלמים, דבר שהביא עבדים רבים להתאסלם. בסיום העבדות נעצרה הסיבה המרכזית של רבים בפרס להתאסלם.
עם התפתחות התיעוש, הסדר החברתי המסורתי החל מתפרק, רבים עברו מכפרים מבודדים לעבר ערים גדולות איפה שבשורת המהפכה התעשייתית כבר הגיעה, נפתחו מוסדות לימוד מרכזיים חילוניים ששימשו כאלטרנטיבה למדרסאות והחל קרע בין המשטר של נאסר א-דין שאה קאג'אר והמנהיגים הדתיים. החלה בנייה של מסילות ברזל ונוצרו לראשונה תשתיות השקיה. משטרו של נאסר א-דין שאה קאג'אר הקים את הבסיס ללאומיות הפרסית/איראנית המודרנית. נאסר א-דין שאה קאג'אר ראה את חשיבות המוסד המוסלמי השיעי בשימור האחדות הלאומית הפרסית ולכן פעל מספר פעמים להביא לפשרה עם ראשי הדת ועם המנהיגים האזוריים המסורתיים.
כאשר פרס התחברה עם הזמן בכלכלה העולמית במהלך המאה ה-19, העניים האיראניים חוו רעב, קשיים חדשים ואבטלה נרחבת. במהלך תקופת 1870–1920 נדדו האיראנים רבים לבומביי בתקווה למצוא הזדמנויות כלכליות טובות יותר. במקרים רבים, קהילות מהגרים אלה מצאו את דרכן לניידות חברתית כלפי מעלה חסומות בגלל היעדר יכולות לשוניות רלוונטיות ושוקי עבודה שהיו כבר רוויים בכוח אדם. ככאלה, מהגרים איראניים פתחו בתי תה, חנויות קטנות ובתי מלון. בתי התה האיראניים בבומביי הפכו למרחבים תרבותיים בפני עצמם ומסמנים עד היום חלק ייחודי במרקם העירוני. יתרה מזאת, ההתיישבות של הגולים האיראנים בבומביי הייתה הראשונה מני מאות התיישבויות של גולים איראנים ברחבי העולם בעוד הם ממשיכים לשמור על תרבותם האיראנית המקורית. העובדה שהיה על איראנים רבים לצאת לגלות מוכיחה את הקשיים של הקאג'ארים באותה העת לנהל את המדינה לנוכח המודרניזציה העולה. הזורואסטרים האיראנים (המכונים בדרך כלל איראנים) ופליטים מוסלמים פתחו בתי קפה, מסעדות ואכסניות בבומביי. מכיוון שהפליטים הללו נאבקו בשפה האנגלית שתאפשר להם להמשיך בקריירה משתלמת יותר במקצועות מודרניים או בשירות המדינה, הם גזרו לעצמם נישה על ידי פתיחת עסקים קטנים כאלה. הייתה זאת ההתחלה של תרבות הגלויות האיראנית, שגדלה במאות לאורך המאה ה-20.
ויתורים למעצמות שונות
הוויתורים של הממשלה הפרסית בתקופת הקאג'ארית כללו הענקת זכויות פוליטיות וחוץ-טריטוריאליות לממשלות רוסיה ובריטניה, וכן מונופולים, חוזים ורישיונות לאזרחים ולחברות בריטיות ורוסיות לביצוע פעילויות כלכליות ספציפיות בשטח פרס. כמה ויתורים הוענקו גם למדינות אירופאיות אחרות ולנתיניהן, למשל, בשנת 1895 ניתן מונופול על חפירות ארכאולוגיות לרפובליקה הצרפתית השלישית. לאחר המאבקים נגד הבריטים והרוסים הוטל על פרס סוג של מעמד חצי-קולוניאלי. היריבות הגוברת של שתי המעצמות הגדולות במהלך הרבעון האחרון של המאה ה-19 הביאה עשרות ויתורים לבריטים והרוסים בחיפוש אחר רווחים מהירים. האינטרסים שלהם התרחשו במקביל לאלה של השאה, שזקוק היה לכסף וביחד עם ממשלו לא הבין לחלוטין את ההשלכות של ויתורים כאלה, כמו גם של כמה יועצים מושחתים בחצר המלוכה שלו, אשר פעלו להאדיר את השפעתם האישית בלבד. השאה ספג לחץ גובר מצד רוסיה ובריטניה וגם ביקש לשמור על איזון עדין על ידי מתן ויתורים דומים לשניהם, למשל, הזכות להקים בנק לאומי בפרס. באותה מידה היה צריך לשלול מהצד השני ויתורים שנשללו מצד אחד, למשל, הזכות לבנות מסילת ברזל שתעבור ברחבי צפון פרס.
ויתורים כלכליים נכללו בשלוש קטגוריות עיקריות: שירותים ציבוריים, מפעלים פיננסיים וחקירה לניצול משאבי טבע. הזיכיון הכלכלי המקיף ביותר הוענק בשנת 1872 לנציג בריטי, הברון יוליוס דה ראוטר; במשך תקופה של שבעים שנה הוא אמור היה להיות בעל הזכות הבלעדית לנצל את מרבית משאבי הטבע של פרס; לבנות סכרים, גשרים, כבישים, מסילות ברזל ומפעלים; לחוות את המכס; ולממש את האפשרות הראשונה אם הממשלה תחליט להקים בנק לאומי. אולם בגלל ההתנגדות העממית בפרס והיעדר תמיכה ממשלתית בריטית בראוטר, השאה ביטל ויתור זה בשנת 1873. הזיכיונות של שירותים ציבוריים לאינטרסים בריטיים כללו גם סדרת רישיונות שהונפקו בין השנים 1862–1918, להקים ולהפעיל קווי טלגרף בפרס; פתיחת נהר קראון לניווט בינלאומי בשנת 1888; ובין 1890 ל-1913 כמה ויתורים ניתנו להקמת ותפעול כבישים ומסילות ברזל במחוזות הדרומיים והמערביים של המדינה. ויתורים דומים הוענקו לאינטרסים הרוסיים, כולל, בשנת 1889, הזכות לנווט בנהרות פרסיים הזורמים לעבר הים הכספי, לעגון בלגונת אנזאלי ולהקים מחסנים וכבישים בין פירבזאר בחוף הכספי וטהראן; סדרת מענקים בין השנים 1881 ל-1894 לשימוש ובקרת קווי טלגרף בפרובינציות הצפוניות בפרס; אישור לחברת ביטוח ותחבורה רוסית להקים כביש מאנזאלי לקזווין בשנת 1893 ועוד.
רפורמים אינטלקטואלים
במהלך המאה ה-19 החלו בקרב האוכלוסייה הכללית דרישות לפיתוח ורפורמה במערכת הדין והצדק. דרישות אלו בלטו בכתבים רפורמיסטים, בדרשותיהם של מטיפים פופולריים שהושפעו מאידאולוגיות האירופאיות ובעתירות של הסוחרים. דרישות כאלה נראו טבעיות ולגיטימיות בפי הממשל, בהתאם למושג "חיפוש צדק" בתורת הממשל הפרסית-אסלאמית. התפיסה המשיחית טענה כי בעת הופעתו של המהדי, האחרון יתקן עוולות ויבסס מערכת משפט וצדק אולטימטיבית, טענה זאת הייתה חיה גם בתודעה הקולקטיבית של פרס השיעית מאז הכיבוש הספווי של שאה אסמאעיל הראשון. תפישות צדק מוכרות אלו מצאו הדהוד חדש בכתבי הרפורמים במאה ה-19, שהושפעו בידי האירופאים ולא הסתפקו בתפיסה המשיחית. הכותבים (ברובם) הושפעו בהשראה ישירה מהמהפכה הצרפתית, הבונים החופשיים, הטורקים הצעירים ופלגים אסלאמיים אחרים אשר קראו לרפורמות פוליטיות ומוסריות. הרפורמים הפרסים טענו לבצע השוואה בין מערכת המשפט הפרסית לאידיאלים של צדק חברתי ושוויון הזכויות של האזרחים. אותו גילמו במונח הצרפתי שוויון.
חוגים פרסיים וטורקים התכנסו בעבר הקווקז, בערים באקו, טביליסי וירוואן (מלכות המשנה של הקווקז, האימפריה הרוסית) ורבים מהם ראו את ההיבטים התרבותיים של החיים המסורתיים בחברה הפרסית כגורמים העיקריים לקיפאון מדיני והיעצר הפיתוח. דוגמה לכותב רפורמי מהתקופה הוא הסופר הפרסי עבד א-רחים נג'אג'ראדה תבריזי, (נודע בכינוי "טלבוף"), כתב עבודות חינוכיות לצעירים בחברה על גאוגרפיה, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה ומדעים אחרים מתוך לימודים אירופאים, ומאוחר יותר הוסיף לכתוב לאותו קהל על החברה הפרסית והמערכת הפוליטית כמו גם על מוסדות מדיניים באירופה המודרנית. ליצירות אלה היה קהל פופולרי גדול, בעיקר בקרב צעירים ותושבי הערים הגדולות. היצירות של עבד א-רחים על מדעי אירופה הבהירה לקורא ההדיוט את הטענה של הפלגים הרפורמיים על הנחשלות הטכנולוגית של פרס. בין כתביו של עבד א-רחים נכתב על אידאולוגיות פוליטיות של מונרכיה, דמוקרטיה, דיקטטורה, רפובליקניזם ועוד.
הנושא הרלוונטי ביותר שעלה בכתבי סוף המאה ה-19 היה הרעיון שכדי להבטיח צדק חברתי, לשפר בצורה מהותית את איכות החיים של התושב הפשוט ולשמור על עצמאותה של פרס ועל זהותה הלאומית כנגד עליית השפעה קולוניאלית אירופית, היה חיוני לקריאה האזרחית שהתהוותה בהמשך והחלה לקרוא לשינוי ממשלתי, החשוב ביותר בו הוא כתיבת חוקה מדינית-לאומית לפרס. הפלגים הרפורמיסטים קראו להקמת מונרכיה חוקתית עם ניסוח החוקה, הסדר סמכויות כוחו של השאה והגבלתן, הבטחת הפרדת הרשויות והגדרתן הרשמית של התפקידים לכל גופי השלטון. פטריוטיות והכרה במורשת התרבותית הפרסית ובו בזמן בצורך ברפורמה הועדפו בידי התומכים הצעירים כמשלימים - או אפילו בתור חלופות - לנאמנות לאמונה המוסלמית ולמוסדות דתיים מסורתיים. עם זאת הכוחות הרפורמים הראשונים לא הצליחו להגיע לבניית שיח עם הממשל של השאה. ממשל השאה התנגד ללימוד אידאולוגיות פוליטיות וחברתיות במוסדות החינוך החדשים. פילוסופים מסורתיים ומשפטים נמנעו מהדיונים לרפורמות, ובכך הותירו את מדיניות הפיתוח החוקתי בידי אינטלקטואלים אופוזיציונרים להשפעה הדתית, פעילים רפורמים פופולריים ופעילים פוליטיים.
בתחילת המאה ה-20 המגמה הרפורמיסטית בפרס קיבלה אופי מובהק. מהפכת 1905 באימפריה הרוסית, ואחריו מתן חוקה, ואז כינוס הדומה הראשונה ופירוקה שלאחר מכן בידי ניקולאי השני, קיסר רוסיה, סיפקו דוגמה למאבק מהפכני אזרחי נגד כוח אוטוקרטי במדינה שחשש לתפקידו ממנה ונהג להשתמש בכוחו הצבאי בשביל להפיל כל התנגדות. מעט מוקדם יותר ניצחונה המכריע של יפן במלחמת רוסיה-יפן (1904-1905), היווה את הניצחון הראשון של מדינה אסייתית על מעצמה אירופית בעידן הקולוניאליזם. אירוע הניצחון של האימפריה היפנית ספד ברחבי העיתונות הפרסית ויוחס להצלחה של יפן בהפיכתה מחברה פיאודלית נחשלת לאומה מתועשת ומפותחת, אשר העלתה גם תקווה וגם ייאוש מהצורך של פרס לסטות מהדרכים המסורתיות מכדי להביא לתיעוש משמעותי ופיתוח נרחב. מלחמת הבורים הראשונה ב והחוקה שהוענקה לטרנסוואל בשנת 1906 עוררו תגובה דומה ותשואות מצדה של העיתונאות הפרסית הרפורמיסטית.
השפעה לא פחותה על גיבוש דעת הקהל הפרסית הייתה גל של פרסום עיתונים, חוברות וספרים. כבר באמצע המאה ה-19, ובמיוחד בשנות ה-70 של המאה ה-19, העיתונות הפרסית הקטנה, אף שנשלטה על ידי הממשלה, דיווחה באקראי על היבטים של אירועים חוקתיים ומהפכניים בעולם המערבי. בעשור האחרון של המאה נחשף קהל הקוראים הפרסי לזמן קצר לא רק להתרחבות קולוניאלית וליריבות בין בריטניה ורוסיה על אומתם, אלא גם למשבר החוקתי ברפובליקה הצרפתית השלישית, למערכת הפרלמנט הבריטית, למהלכים המדיניים שקדמו לאיחוד גרמניה, לבחירות לנשיאות בארצות הברית, ופעילויותיהם של זרמים מהפכניים ומאבקי עצמאות ברחבי העולם. מכונות הדפוס הקטנות והרבות בערים הפרסיות בתקופת מוזפר א-דין שאה אחר כך מילאו תפקיד מכריע בהפצת המסר החוקתי לציבור נלהב. תרגומים ועיבודים של יצירות מערביות המתייחסות לפילוסופיה פוליטית, שפורסמו בפרס לפני המהפכה החוקתית ובמהלכה, סייעו גם בעיצוב האידאולוגיה והרטוריקה של המהפכה.
רפורמים דתיים
בתוך התנועות הדתיות עלתה ההתנגדות לשלטון השאה האבסולוטי הודות למדיניות הרפורמית הדתית של המודרניזם האסלאמי. המרג'ע תקליד מירזא מוחמד טאקי האירי שיראזי, הדגיש במהלך נאומיו הפומביים את היתרונות של חופש הביטוי ועורר בקהל המאמינים שלו תמיכה באידאולוגיה של דמוקרטיה אל מול המשטר האוטוקרטי. הוא הרחיק לכת והציע אף להפוך את פרס לרפובליקה כאלטרנטיבה בת קיימא למונרכיזם. במכתב אל השר הראשי (וזיר גדול) בממשל השאה, הציע טאקי האירי את הבאות: טאקי הארי הוסיף וטען כי:
מסירותו של טאקי האירי, חזקה ככל שהייתה, קיבלה תמיכה מעטה מאוד מחברי עולמא אחרים. מרבית המנהיגים הדתיים ובהם האייתוללות הבכירים היו מוכנים לתמוך ברפורמה פוליטית רק אם היא נותנת להם שליטה רבה יותר על חיי הציבור וסמכות בין הכוחות הגורמים לזירה המהפכנית מחשש לאובדן השפעה על האוכלוסייה הכללית לידי המטיפים הרדיקליים והאינטלקטואלים החילוניים. ביקורת חריפה על מנהיגי הדת על סטירתם, שחיתותם ושיתוף פעולה מאוחר יותר עם המלוכנים העמידו את אלה שביניהם היו אמביוולנטיים במגננה עוד לפני שהחלה המהפכה. יתר על כן, על ידי ניצול יריבויות בין המנהיגים הדתיים הצליחו אנשי הדת התחתונים לקטב את דעתה של הקהילה הפקידותית ולצבור תמיכה אזרחית נרחבת. הבידוד הפוליטי של טאקי האירי, לעומת מנהיגים שיעים שונים שחליו בעיראק (מספר ערי קודש שיעיות ממוקמות בעיראק ולערך 60% מאוכלוסיית המדינה היא שיעית), דאז האימפריה העות'מאנית, פגעו באחדותם של הפלגים הדתיים ובקשריהם.
חוסר ההתאמה של המנגנון השיפוטי והמנהלי המסורתי - הן בתי הדין הדתיים והן בתי הדין הממשלתיים - בהתמודדות עם תיקים מסחריים הביאו זמן רב הפסדים קשים לסוחרים. שום עבודה של פסיקה שיעית לא עסקה כראוי בבעיות של כלכלה מודרנית וסחר חוץ והיה על הממשל לתאם את בית הדין בחוקים מערביים כדי לספק את דרישותיהם של הסוחרים. היו אלה המטיפים דתיים בדרג הביניים שנהגו לרוב להביע את תלונות הסוחרים. רבים מהם תמכו בשיתוף פעולה מסחרי, בארגונים עסקיים ובצריכת מוצרים פרסיים לחיזוק הכלכלה הבייתית, במיוחד במסחר פנימי וייצוא של טקסטיל. רבים מהם העניקו תמיכה דתית לחידושים מסחריים, שיבחו את מוסר העבודה והתפוקה, וזיהו את העצמאות הכלכלית כדרך לשמור על האסלאם מפני חורבן. העיתונות ומוסדות החינוך המודרניים של התקופה סיפקו פלטפורמה חילונית, אלטרנטיבה למסגד ולמוסד הדתי. בהשראת מוסדות חינוך מערביים, סופרים ואינטלקטואלים, עוד לפני הדיון החוקתי, דרשו להכניס בתי ספר מודרניים למוסד החינוך המדיני ולהביא להדרכה במדעים מדויקים ובשפות אירופאיות; תנועה זו צברה כוח נוסף מתמיכתו של טאקי האירי וקהל מאמיניו. הקמת המועצה לחינוך והקמת בתי הספר המודרניים בחסותה היו בין הצעדים החשובים ביותר שהשפיעו על צמיחתה של האידאולוגיה המערבית בפרס. המועצה פעלה בצורה עצמאית ועשתה את התפקיד של משרד ממשלתי.
מחאת המשפטים
בשנת 1905 טיול מלכותי מסביב לפרס הביא את האוצר המדיני לחוב נוסף אל מול האימפריה הרוסית. עם יצירת החוב הנוסף החלו פעילים רפורמיים לצאת לרחובות ולמחות נגד פעילות הממשלה ברחבי המדינה. הדרישה הראשונה של הפעילים האינטלקטואלים ותומכי הרפורמה הייתה להקים גוף ממשלתי שיקבע מחדש את חוקי הדין והצדק במדינה אל מול פשעים נגד הפרט. ההצעה הראשונה, המעורפלת במתכוון, הוגשה לממשלת השר הראשי און-י דולה במהלך 11 בדצמבר 1905. באותו היום מתנגדים שתבעו שינויים במערכת החקיקה והמשפט התכנסו במעון המגורים של השאה בעבד אל-ע'ים, ליד טהראן כצורה של מחאה נגד הממשלה, וקראו "לרפורמות בכל ענייני המדינה תוך התחשבות בזכויות העולמא. היה זה שיתוף פעולה נדיר בין אינטלקטואלים חילוניים לבין מנהיגי דת שמרנים. מטרתם של המוחים הוגדרה עד מהרה כדרישה להקמת משרד משפטים (או כפי שנודע בדבריהם: בית צדק) אשר ישלט על ידי הריבון מבחינה תאורתית אך היה עצמאי בהחלטותיו. רשימה מוקדמת של דרישות חוקתיות כללה "הקמת בית צדק בפרס עם סניפים בכל הערים לבחינת העתירות וההתדיינות המשפטית של הנושאים עם צדק והגינות" וכדי "ליישם את דין האסלאם (השריעה) ללא משוא פנים בקרב כל הפרטים וללא התחשבות אישית." המונח מג'לס (משמע פרלמנט) שימש לראשונה לאספה שאשררה את עתירת המפגינים במהלך ההתכנסות במעון השאה עבד אל-ע'ים, והקריאה הלאומית למען "תחיית איראן" נשמעה לראשונה באותה התכנסות.
השאה המכהן, מוזפר א-דין שאה קאג'אר, סגר חובות אל מול הבריטים במכירת כל זכויות הנפט של פרס וידע כי תידרש אחדות מדינית כדי למנוע את נפילתה של פרס למעגל ההשפעה של המעצמות האירופאיות. מוזפר א-דין הביע לבסוף את תמיכתו בקולות הרפורמיים וצו מלכותי מינואר 1906 הקים בית דין לצדק ומשפט ליישום פקודות השריעה והקלת חיי האזרחים בלי לבצע הבחנה בין כיתות האזרחים. אף כי צו זה הדהד את שפת הדרישות הקודמות, בפועל פירוש הדבר היה לא רק ארגון מחדש של משרד המשפטים. מוזפר ניתן רבות להשפעת השרים בממשלתו עקב חוסר המיומנות שלו, אך בעניין המחאה היה בעל חשיבות מרכזית בהבאת ההחלטות. הממשל הקאג'ארי הורכב לרוב מאריסטוקרטיה ומחברי השושלת השלטת ולכן אלו פעלו לשמור על תפקידם ולמנוע את עלייתו של פרלמנט הנבחר בעזרת קולות העם. הקול של מוזפר א-דין על כן נפגש בהתנגדות מצד הממשלה אך זאת הייתה חסרת ערך שכן בתור הריבון הייתה לו היכולת לעקוף את הממשלה ולהטיל וטו על החלטותיה.
דיוני החקיקה
בחודשים הראשונים של שנת 1906 הוגדרו בהדרגה הסמכויות של המג'לס שתוכנן להיבחר בבחירות דמוקרטיות. בהקשר המסורתי צוין כינון חוק מנהלי, פיננסי וסדר עונשים מחוץ לתחום סמכותו. לאורך המאה ה-19 היו מספר ניסיונות של הממשל הפרסי להביא לרפורמה שלטונית כגון הטנזימאט שהתרחשו באימפריה העות'מאנית, אך לא צלחו בהחזקת סמכויותיו של השאה וחלוקתן. בשלב השני של המהפכה דאגו הכוחות הרפורמים שדנו עם ממשל השאה להביא לאימוץ מדיניות של חוקה סדירה וחלוקת סמכויות ובמהלך שלב זה הוסדרה סופית חלוקת הסמכויות בין המשפט והדין המדיני לבין השאה.
לאחר משא ומתן ארוך הסכים השאה באופן עקרוני להקמת המג'לס, וב-29 ביולי התפטר השר הראשי און א-דולה בעוד נקבעו חברי מג'לס חדשים שהיו תומכי הרפורמה ברובם. חלק ממבצעי המשא ומתן עם השאה התכוננו לעזוב עם התפטרותו של א-דולה, אך ראשי ההנהגה הרפורמית, ביניהם אישים כגון סולטאן עלי וזיר-י אפח'אם וחסן מוסתוופי אל-ממאלכ, יעצו להם להישאר בטהראן, שכן צוין כי התפטרותו של ראש הממשלה אינה כלל הרפורמה המהותית הנדרשת. התפתח מאבק בין השאה והרפורמים על האופי המדויק של המג'לס, והנושא המרכזי היה מידת החשיבות וההשפעה של החוק האסלאמי במג'לס החדש. העולמא בקום שלח מברק למוזפר א-דין שאה בו הוא ותומכיו הצהירו על דרישתם להקים את המג'לס כדי להבטיח צדק בכל מעמדות החברה, להגן על המדינה מפני התערבות זרה ולהנהיג רפורמות למודרניזציה בהתאם. הצעת החוק של 5 באוגוסט המעניק למג'לס אפשרות בחירת נציגים מכל המעמדות, נדחה על ידי קולות שונים בפלגים הרפורמים מכיוון שהם מצאו את הצעת החוק מעורפלת. לבסוף, בעקבות התייעצויות נוספות, כולל ראיון בין השר הראשי החדש, נסר אללה מושיר א-דולה, לבין עובדי מסחר, עברה הצעת חוק חדשה ב-10 באוגוסט שהעבירה את ניהול מדיניות הייבוא והייצוא של הממלכה לידי סמכויות המג'לס בלבד.
כעבור שלושה ימים התכנסה מועצה ממשלתית חדשה לעריכת צורת הארגון השל מג'לס; היא כללה חברים משלוש קבוצות נפרדות: רפורמיסטים נכבדים, כמה סוחרים ושמרנים בעלי פעילות במערכת הדין והצדק, הבולטים ביניהם עמיר בהאדור. בפרק הזמן שבין 19 באוגוסט ל-8 בספטמבר הקבוצה פעלה לגיבוש כללי הבחירות הדמוקרטיות. זכות ההצבעה נאסרה על בני פחות מ-25, נשים, תיירים, אנשים שנודעו בביצוע מעשי קונדס, בעלי רקע פלילי, משרתים בצבא ומספר קבוצות של פעילים פוליטיים שונים. טיוטה המבוססת על חוקי הבחירות בחוקה הבלגית הוגשה על ידי קבוצת הנכבדים הרפורמיסטים לעיון ודיון בפני שתי הקבוצות השונות. אף על פי שהשמרנים חששו שהטיוטה לא מעניקה קול מספיק בולט לדת ולשימור סמכויות השאה, הוצגה בסופו של דבר הטיוטה כפי שהיא בפני השאה. מוזפר א-דין חתם על חוקי הבחירות המוצעים ב-8 בספטמבר ללא התערבות ושינויים משלו וההחלטה הפכה לרשמית ביום למחרת. התקנות קבעו כי המג'לס הכלל מדיני (שכן הרעיון היה שהמג'לס יחולק בין פרלמנט מרכזי הממוקם בטהראן לבין מועצות אזוריות) יכלול 160 חברים; שישים מהם הוקצו לטהראן, על מנת לאפשר הקמה מהירה של המג'לס. מבין 60 חברי המג'לס שהוקצו לטהראן ייצגו שלושים ושניים את החברות הממשלתיות, עשרה את הסוחרים, עשרה את בעלי הקרקעות, ארבעה את מנהיגי הדת וארבעה את המלוכה הקאג'ארית. הבחירות הראשונות התקיימו ברחבי הערים הגדולות בפרס בתאריך 29 בספטמבר, ומספר המצביעים היה לא יותר מכמה מאות בכל אחת מחמש עמדות ההצבעה. טאקי האירי הצטרף אל המג'לס כדי ליצור קואליציה שלטונית. נסיך הכתר ומושל מזרח אזרבייג'ן, מוחמד עלי שאה קאג'אר, התנגד לדמוקרטיה החדשה ורק לאחר פרעות פרו-רפורמיות שאירעו בעיר תבריז הוא הסכים לפתוח את ההצבעה לציבור הרחב.
במהלך 5 באוגוסט 1906, הוצא לפועל צו מלכותי שנודע בהמשך בכינוי הצו החוקתי, סיפקה את הסמכות לכינוס המג'לס הראשון שהחליף את הממשלה המלוכנית שהוסדרה מתוך המקורבים לשלטון. לפי הצו, האריסטוקרטיה והריבון בראשה הסכימו לוותר על האבסולוטיזם הפוליטי בו אחזו קודם לכן והשושלת הקאג'ארית הפכה למונרכיה חוקתית. להלן הצו המלכותי (פירמאן) של מוזפר א-דין שאה קאג'אר מ-5 באוגוסט 1906 :
באופן דומה לצו המלכותי של 5 באוגוסט 1906, חוק הבחירות מ-9 בספטמבר 1906, שהפך את פרס לדמוקרטיה בפועל ונודע בכינוי "קוד הכללים", היה מרכזי למהפך שהפעילים הרפורמים הביאו לו ברחבי המדינה. שישה מעמדות הוסדרו בין חברי המג'לס הראשי (זה שהיווה את הפרלמנט וישב בבירה טהראן), והתנאים והכישורים הנדרשים לחברי הפרלמנט ולמועמדים נקבעו. המג'לס הראשי הכיר בסמכויותיהן האזוריות של מועצות מקומיות ואזרחיות (אנג'ומנים כפי שנודעו היו גם פרו-רפורמיסטים רדיקלים), וחסינותם החוקית של חברים במג'לס הובטחה. תפקידם החקיקתי של המג'לס לא הוכר בבירור עד שאומצה החוקה הפרסית (חוק יסוד), ב-27 בדצמבר 1906. מסמך זה היה ידוע גם בהתחלה כ"קוד הכללים הבסיסי"; בה הוגדרו "תפקידיה ותפקידיהם של חברי האספה הלאומית, מגבלות סמכויותיה ויחסיה עם מחלקות המדינה השונות".
המג'לס הראשון
למרות התנגדות הממושכת מצד חצר המלוכה הקאג'ארי, כל שלושת הצווים המלוכניים - הצו החוקתי, חוק הבחירות והחוקה עצמה - אושרו על ידי מוזפר א-דין שאה ב-23 בספטמבר 1906, זמן קצר לפני מותו של השאה בינואר 1907. מתוך הבנה כי לא הדיונים והחקיקה של המג'לס לא יפגעו בזכויות השאה. רק לאחר עלייתו לכס של בנו של מוזפר, מוחמד עלי שאה קאג'אר, התבקש השאה לראשונה על ידי המג'לס להכיר בכך שפרס היא מדינה חוקתית ולא אוטוקרטיה. לאחר משא ומתן ממושך לגבי ההכרה, מוחמד עלי החליט להכיר בפרס כמדינה בעלת חוקה אך לא כמדינה חוקתית.
המג'לס נפתח ב-7 באוקטובר, עם מייצג הסוחרים סאני א-דולה כיו"ר הפרלמנט הראשון. הסיעה הדומיננטית הראשית הורכבה מסוחרים וכמה מייצגי גילדות. הנושא העיקרי שנדון לאורכו של סתיו 1906 היה הסדרה של החוקה המוצעת. הוסכם כי למג'לס, המייצגים את העם, תהיה הזכות להציע חקיקה ותהיה לחבריה סמכות סופית על קביעת החוקים, התקציב והמדיניות הפיננסית. זה היה יושב במפגשים של שנתיים. בנוגע למינוי חברי המג'לס הוסכם שהשאה יוכל למנות אחד מכל שני חברי מג'לס לתפקיד. בתחילת 1907 נכנסו לזירה הפוליטית עוד שני גורמים בלתי צפויים. מצד אחד עלייתו לכס של מוחמד עלי שאה, שהחזיק בדעות שנגדו את סמכויות המג'לס. מצד שני הגיעו הצירים שקראו להאדרת ההשפעה הדתית במג'לס מתבריז, בראשות סייד סאסאן טקיזדה. הנושא המרכזי הראשון שעמד מול המג'לס היה הוויכוח על הגדרת השלטון החוקתי ותפקיד הסמכות הדתית, שהוביל לפרעות קשות בתבריז נגד הממשלה ביוזמתו של טקיזדה, ונפתר באופן זמני רק ב-11 בפברואר, עם נתינת מעמד מיוחד למנהיגי הדת בעיני החוק.
הבעיה העיקרית הנוספת שעמדה בפני המג'לס הייתה הכלכלה הפרסית. הכנסות הממשלה ממיסים היו דלות לכדי מצב שרפורמה תעשייתית וחברתית נרחבת הייתה בלתי אפשרית, ומשכורות עובדי הממשלה היו דלות גם הן. הלוואה אנגלו-רוסית מוצעת לא התבצעה מכיוון שהמג'לס לא יכלו להבטיח שהכסף יוצא כראוי על ידי הממשלה. ב-19 במרץ 1907 ועדת כספים הציעה לסדר מחדש את כספי הממשלה בדומה לכלכלת מדינות אירופאיות, עם הכנסות ששולמו ישירות לאוצר המדינה ודרכו ניתן שכר לפקידים. המערכת הישנה של הענקת מתנות בלתי סדירות, בגביית ההכנסות והמתנות שהועברו לשאה בתמורה למינויים, בוטלה רשמית. בנק לאומי הוקם בסתיו 1906, בניסיון לפתור את המשבר הפיננסי מבלי להזדקק להלוואות זרות. הבנק לא הצליח לגייס מנויים נאותים, ובמרץ 1907 הוחלט על ידי מנהליו לבצע הלוואה מבריטניה וליזום תשתיות לפיתוח. ב-16 במרץ 1907 הועברה במג'לס הצעת חוק לבטל את אחזקת הקרקעות, אך מהלך זה עורר התנגדות בקרב הנכבדים והעולמא, שהרוויחו כספים רבים מתשלומים אלה.
ההתנגדות הסמויה של השאה וחצר המלוכה למג'לס קיבלה חיזוק מחוסר שביעות רצון הולך וגובר בקרב קבוצות פוליטיות שונות שהרוויחו מהמשטר הישן. השאה, ברואו את המאבקים הפנימיים של המג'לס ואת חוסר המעש וקבלת ההחלטות שלהם החזיר את המדינאי הפרו-מלוכני מירזא עלי אשגר ח'אן אמין א-סולטאן מהגלות באירופה ומינה אותו לראשות הממשלה באפריל 1907, פעולה שעוררה מחאות חריפות מצד המפלגה החוקתית ותומכי הרפורמה. בהגעתו הכריז אמין א-סולטאן כי הוא תומך בחוקה, טענה שפעילים פוליטיים שונים ראו כשקר. אמין א-סולטאן היה היחיד במג'לס בעת המיומנות הפוליטית להביא להסדר בין הצדדים והפלגים השונים בממשלה. אמין א-סולטאן שלח את הצבא הפרסי נגד התערבות הצבא העות'מאני בצפון-מערב פרס והחל לפעול בשביל לקדם תשתיות ולטפל במשבר הכלכלי החריף של פרס. באוגוסט, מכתב איום על חייו של אמין א-סולטאן הביא אותו להגיש מכתב התפטרות למוחמד עלי שאה. השאה סירב לקבל את התפטרותו של אמין א-סולטאן והאחרון נרצח בנאום אל מול חברי המג'לס לאחר 11 ימים בלבד.
ההתערבות הטורקית
במהלך מאי 1906, באמצע כל המרידות הממושכות והמגעים הדיפלומטים בין הצדדים להקמת החוקה, קבוצת בדלנים כורדים שבטיים עברו את הגבול מפרס אל האימפריה העות'מאנית דרך מעברי הרים בזגרוס ובזזו מספר עיירות גבול באזורים המודרניים של כורדיסטן הטורקית וכורדיסטן העיראקית. הממשל העות'מאני תחת עבדול חמיד השני פעל למחוץ כל התנגדות לשלטון ועל כן הביזה הביאה לתגובה חריפה מצד העות'מאנים. ביודעין כי הצבא הפרסי היה לא-מפותח ומשותק עקב המרידה האזרחית, צבא האימפריה העות'מאנית פלש לתוך מערב אזרבייג'ן כדי ליצור אזור כיבוש צבאי שישמש חוצץ בין האימפריה העות'מאנית עצמה לבין הכוחות הכורדים הבדלנים. הצבא העות'מאני החל בפלישה ב-23 במאי 1906 וכבש את החוף המערבי של ימת אורמיה כמו גם את צפון מחוז כורדסתאן האיראני. תוך מספר ימים העיר אורמיה הייתה תחת מצור. ההתערבות העות'מאנית תימשך מספר שנים לאורך המהפכה החוקתית והאזור הכבוש יהפוך לחלק מרכזי במאבק בין העות'מאנים לבין הכורדים והתנועה הארמנית לשחרור לאומי.
האמנה האנגלו-רוסית
בסוף המאה ה-19 עמדתה של רוסיה מול בריטניה התחזקה בהדרגה; לאחר שכבשו את מרבית מרכז אסיה, הרחיבו הרוסים את השפעתם על מנצ'וריה וקוריאה והיוו איום על האימפריה היפנית ועל אינטרסים בריטיים בסין תחת שושלת צ'ינג. האמנה האנגלו-יפנית של מסחר וניווט שהפכה משנת 1902 לברית האנגלו-יפנית היוותה את הניסיון של בריטניה להעלות מכשול לקידום ההתקדמות הרוסית באסיה בכך שהתירה ליפנים לנהל מלחמה נגד הרוסים. ההצלחה של יפן במהלך מלחמת רוסיה–יפן והתפרצויות המהפכה שלאחר מכן בחלק גדול מהאימפריה הרוסית שכנעו את הבריטים שרוסיה אינה איום אימתני כפי שדמיינו. במקביל, מספר פוליטיקאים בריטים פיתחו פחד עמוק מעליית כוחה של הקיסרות הגרמנית. המדינאים האחראים לגיבוש מדיניות החוץ הבריטית חיפשו הבנה אל מול רוסיה שתשלים את הברית האנגלו-צרפתית ותשלים את הבידוד הדיפלומטי של גרמניה.
ניסיונות בריטיים מוקדמים לגרום לרוסים לחתום על הסכם בנוגע לריבונותן של פרס ואפגניסטן, שני אזורי היריבות הרגישים ביותר, הסתיימו בכישלון. הם הרגישו שהזמן נמצא לצידם, ולא התכוונו לתת לרוסים להתמקח על חלק כלשהו בפרס או באפגניסטן. אך תבוסה ומהפכה צבאית אילצה את ממשלת רוסיה להעריך מחדש את המטרות והשיטות של מדיניות החוץ שלה. היוזמה במשא ומתן הייתה שייכת לשגריר הבריטי החדש בסנקט פטרבורג, סר ארתור ניקולסון, שביחד עם אדוארד גריי וצ'ארלס הרדינג, תת-מזכיר קבוע במשרד החוץ, היוו את הגרעין הקשה של הפלג האנטי-גרמני בפרלמנט הבריטי שחיפשו ברית עם רוסיה. הצעותיו של ניקולסון נדונו בפירוט על ידי הדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית. שר החוץ הבריטי התנגד לרעיון כי לרוסיה תהיה השפעה על כל פרס תמורת חוזה של ידידות בינה לבין בריטניה.
פרוץ המהפכה החוקתית בטהראן איים לתסכל את המשא ומתן שמתנהל בסנקט פטרבורג. מהפכנים פרסיים היו פרו-בריטים ואנטי-רוסים; כ-10,000 מתנגדי השאה לקחו מקלט בשגרירות הבריטית בציפייה לתמיכה של הממשלה הבריטית בעניין המהפכני. ממשלת פרס החלה לחשוד בהתקרבות היחסים בין בריטניה לרוסיה כבר בנובמבר 1905. עם זאת, השר הפרסי בלונדון, מוחמד-אליי ח'אן אלאל א-סלנה, הובטח על ידי לורד לנסדוון, שר החוץ של בריטניה דאז,. בשום זמן במשך יותר משנה של משא ומתן לא העלו הבריטים או הרוסים להסדר ביחס בנוגע לפרס, אפגניסטן או טיבט מכיוון שלא הצליחו להגיע להחלטות המתקבלות לגביהן או על חשבונן.
ההסכם על טיבט בוועידת 1907 הביא להשפעה בריטית על חבל הארץ והחלישה את הסמכות הריבונית הסינית. שני הצדדים הבטיחו שלא לעסוק ביחס לטיבט אלא באמצעות הסינים, ובכל זאת לבריטים תהיה הזכות להתמודד עם הרשויות הטיבטיות בעניינים מסחריים, ואילו לבודהיסטים רוסים תהיה הזכות להתמודד עם הדלאי לאמה בענייני דת. ההסכם על אפגניסטן, שם לשתי המעצמות הייתה היסטוריה ארוכה יותר של יריבות וסכסוכים, היה מורכב יותר; בפועל היה זה ניצחון של בריטניה. ממשלת בריטניה הצהירה כי אין בכוונתה לשנות את מעמדה הפוליטי של אפגניסטן וכי היא תפעיל את "השפעתה באפגניסטן רק במובן השקט", ולא "תנקוט או תעודד את אפגניסטן לנקוט בצעדים כלשהם המאיימים על רוסיה." ממשלת רוסיה הצהירה בתמורה כי היא מכירה ב"אפגניסטן מחוץ לתחום ההשפעה הרוסית", ועסקה לנהל את כל קשריה עם אפגניסטן "באמצעות תווך מידי ממשלת הוד מלכותו אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת] הבריטית". יתר על כן, רוסיה לא תשלח סוכנים לאפגניסטן. הבריטים הבטיחו שלא לספח שום שטח אפגני "או להתערב בממשל הפנימי של המדינה, ובלבד שהאמיר חביבאללה ח'אן, אמיר אפגניסטן] ימלא את ההתקשרויות שכבר נקבעו על ידו כלפי ממשלת הוד מלכותו הבריטית... הצדדים המתקשרים יצייתו לעקרון של שוויון הזדמנויות מסחרי בעוד שההסכם ייכנס לתוקף לאחר שהאמיר הסכים לתנאיו.
לב הוועידה היה החלק הראשון שלה, הנוגע לפרס. בפתח הדברים נאמר כי הצדדים המתקשרים "עסקו זה בזה כדי לכבד את שלמותה ועצמאותה של פרס" וכי הם רוצים בכנות לשמור על הסדר בכל הארץ. הבריטים לקחו לעצמם אזור השפעה רחב בדרום-מזרח פרס אשר נמתח מנקודת הגבול האפגני-רוסי-פרסי, דרך יזד ודרומה עד לבושהר לחופי המפרץ הפרסי. הממשלה הרוסית לקחה לעצמה תחום השפעה בצפון פרס, שנמתח מהגבול האפגני-רוסי-פרסי לעבר קום ומשם עד למחוז כורדסתאן. לפיכך, הסעיפים הראשון והשני יצרו את תחומי האינטרסים הרוסיים והבריטיים בפרס, אף על פי שבאמנה הסופית הם לא נכללו. הרוסים והבריטים הותירו אזור נייטרלי להשפעת הממשל הפרסי במרכז המדינה הותירו את ח'וזסתאן, תחת משטר השייח' האוטונומי, ללא הפרעה. סעיף מספר 3 קבע כי בריטניה ורוסיה היו חופשיות לדרוש ויתורים בתחומי השפעתו של הצד האחר ללא התנגדות מהצד המתקשר האחר. סעיף רביעי עסק בבעיה הקשה של חובות פרסיים לממשלות של שתי האימפריות. בארבעת העשורים האחרונים המלכים הפרסים הלוו סכומים גדולים למטרות לא יצרניות, ובהתחשב במצב הכלכלה ובמערכת המס, לא הייתה שום תקווה להחזר ללא הכנסת שינויים קיצוניים שהיו מעבר להבנה או ליכולת של הקאג'ארים. שליטי שני הצדדים המתקשרים הסכימו על חלוקת ההכנסות ממכס פרס, דיג, עמדות וטלגרפים בגין הפחתת חובות פרסיים לבנק הלוואות ובנק פרס. סעיף חמישי קבע כי אם פרס לא תמשיך את התשלומים לשני הבנקים, רוסיה ובריטניה יכנסו "לחילופי רעיונות ידידותיים" לפני שאחד מהם "יקיים שליטה במקורות ההכנסה [של פרס]".
הוועידה עוררה מרירות רבה בקרב הפרסים והאפגנים. היא נותרה בתוקף, עם תיקונים שבוצעו בשנת 1915, עד שנשללה על ידי הממשלה הסובייטית בשנת 1918, אם כי גם ההסכמות שלה וגם רוחה הופרו שוב ושוב על ידי רוסיה כמעט מהרגע שנחתמו. רק החשש מגרמניה והנחישות הנחרצת כתוצאה מכך לשמור על יחסים טובים עם רוסיה יכולים להסביר את הפסיביות של בריטניה לנוכח מעשים רוסיים כמו הפלישות לפרס, כיבוש מחוזותיה הצפוניים ואף גביית מיסים באזורים מסוימים שלה.
המרד המוקדם
ביולי 1906, מורה דת נאם בפני קהל תומכים בטהראן נגד המשך קיומו של המוסד המלוכני. המורה נורה בידי חייל של הצבא הפרסי והתקרית גרמה למהומה בבירה. מאמיניו של המורה החלו לתקוף את החיילים המוצבים במקום ואלו בתגובה קיבלו תגבורת לכוחותיהם. התקרית הסתיימה בטבח של הצבא באזרחים בתוך מסגד בטהראן. האירוע לא הביא לעצירת הדיונים על קביעת החוקה בארמון גולסתאן, אך השפיע רבות על דעת הציבור הכללית נגד המשך האבסולוטיזם הפוליטי של השאה בעוד אחרים יצאו בקריאות בעד השיבה לאבסולוטיזם הפוליטי שקדם אל ההפיכה הפרלמנטרית. מנהיגים דתיים יצאו בנאומיהם מצד אחד בקריאות חריפות נגד השושלת הקאג'ארית והביאו לחימום הדעה הכללית של התושבים ברחבי פרס. כאשר ההסכמים הסופיים של 9 בספטמבר לא באו בעין טובה עם פלגים שונים ברחבי המדינה, אזרחים התחמשו והחלו במרד מזוין נגד הממשל החדש.
ב-4 באוקטובר מורדים אזרחיים שהתנגדו לשלטון השאה לקחו את השליטה על העיר רשת, בירת מחוז גילאן. בהמשך אוקטובר פרצו מרידות דומות בערים שיראז, אספהאן וזנג'אן ובסוף החודש יצאה משלחת של אזרחים חמושים מזנג'אן לאיחוד כוחות עם המורדים ברשת. היה ניסיון נוסף להרים מרד בתבריז אך נוכחות מרובה של הצבא בעיר לא אפשרה את כיבוש העיר בידי המורדים. בעיר תבריז נחכה בריגדת הקוזאקים הפרסית, שהייתה יחידת עילית של חיל רגלים אשר אומנה בידי צבא האימפריה הרוסית והשתמשה בנשק רוסי מודרני. עד ליוני 1908 הפלגים הפרו-חוקתיים ניצחו ברוב הוועדות על גבי קביעת סמכות השאה. בתחילת יוני, סלאר א-דולה (פר'), אחיו הצעיר של מוחמד עלי שאה קאג'אר, יצא במרד עם תומכים בטענתו לכתר. המרד התפרש מכרמאנשאה להמדאן ונפל לקראת סוף החודש במתקפת נגד של הצבא הפרסי. המרד פגע עוד יותר ביציבות שלטונו של מוחמד עלי והוביל אותו לחשוד בחברי המג'לס ובאחריותם למרד.
המשבר בטהראן
הניסיונות של המג'לס להשתלט בסמכותו ולקבוע את פעילות הכוחות המזוינים הפרסיים מידי השאה או לארגן יחידות חדשות הנאמנות רק למג'לס נכשלו, והותירו את המג'לס תלוי בשומרים שסופקו על ידי האנג'ומנים. ב-19 בנובמבר 1907 שלחו האנג'ומנים מכתב משותף למג'לס בבקשה להקמת צבא לאומי, שהבהיל את השאה ברצינות שייקחו ממנו עוד סמכויות. המג'לס הוטרד גם מחוסר הניסיון והיעדרות המיומנות של חבריו. ללא אמין א-סולטאן המג'לס נפל ליריבות ממושכת בין הליברלים לרדיקלים. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית החדשה קמה והרימה איתה קולות רבים של תומכים מהמעמד הנמוך נגד המג'לס הראשי. פעילים פוליטיים השתמשו בעיתונים למען תעמולה. הבעיה העיקרית במדינה נותרה כספית. בניסיון לאזן את התקציב בוצעו קיצוצים בקצבת השאה, והוא מצדו פיטר מספר עובדים בדרג נמוך של בית המשפט, וניצל בכך את חוסר שביעות רצונו מהמג'לס. המתיחות בין המג'לס לשאה הועצמה עוד יותר באוקטובר, כאשר הופצו שמועות על תוכנית להחליף אותו בדודו מסעוד מירזא זל א-סולטאן. לנוכח הטינה של השאה על המגבלות המוטלות על סמכותו, על הקיצוץ בכספים, ועל החשדות של המג'לס כלפיו, היה זה בלתי נמנע שהמצב לא יישאר רגוע לאורך זמן. המתח בין השאה והמג'לס הגיע לעבר שיא בתחילת דצמבר, כאשר גם השאה וגם האנג'ומנים גייסו את כוחותיהם. השאה ניסה לארגן צבא נאמנים שהורכב משומרי ראשו שלו ובני שבטים מאזרבייג'ן שהובאו לטהראן. כששמעו שמועות על פעילות זו, האנג'מנים הרדיקלים הפכו קולניים יותר בהאשמת השאה ויועציו השמרנים.
השאה זימן את הקבינט, שלא מצא את עצמו מסוגל להתמודד עם המשבר, והתפרק ב-13 בדצמבר 1907. למחרת היום אספסוף של בין 600 ל-700 אזרחים חמושים מהרבעים העניים יותר של דרום טהראן, שאורגן על ידי תומכי השאה, תקף את המג'לס אך נהדף על ידי כוחות חמושים של תומכי הפרלמנט אשר שמרו על בניין המג'לס. לאחר מכן נע האספסוף ברחבי הבירה טהראן, עם הזמן הצטרפו אליו נהגי גמלים, שומרי תותחים, משרתי המשמר וחיילי מוצב הרגלים בבירה. אחר הצהריים זומן ראש הממשלה, מוחמד ואלי חאן טונקבוני, שכבר התפטר, לבית המשפט העליון. כשהגיע הוא נתפס בידי תומכי השאה והושם בשלשלאות. טונקבוני שוחרר לבסוף בדרישת שר החוץ הבריטי, אדוארד גריי. המג'לס התפזרו, ונראה לזמן קצר כי השאה ניצח והשיב לעצו את השלטון האוטוקרטי, שהרי האנג'ומנים לא יצאו בהתנגדות נוספת. השאה לא לחץ על היתרון שלו, עם זאת, לטענת חלקם מחוסר נחישות, אך ככל הנראה משום שחייליו לא היו אמינים ולא היו כוחות סדירים אלא אספסוף אזרחי. מטרתו העיקרית הייתה אולי ליצור משבר, כדי להראות כי העם אינו תומך בחוקה.
ב-16 בדצמבר השיבו המג'לס את יתרונם על סיעת השאה; האנג'ומנים הקיפו את בניין הפרלמנט בכ-3,000 איש, חלקם חמושים. תגובה זו אורגנה במידה רבה על ידי מפקדי כוחות פרו-חוקתיים שפעלו מתבריז, אשר מזה כמה חודשים הייתה תחת שליטה של כוחות רפורמיסטים. אך התמיכה הגיעה גם מגילדות טהראן והמוכרים עשירים, בייחוד מתוך אריסטוקרטים שהיו להם שאיפות לכס המלוכה. לאחר מכן תפסו המג'לס את היוזמה, ויצאו בדרישה לפטר את יועציו הנוקשים של השאה ואת הסמכות לשלוט בכוחות המזוינים העתידיים. השאה הגיב בדרישה לסילוק מספר חברי מג'לס. ב-18 בדצמבר היה ברור שהמג'לס היה החזק יותר בטהראן, עם כוח של 6,000-7,000 תומכים, לעומת 1,500 תומכי השאה. ב-23 בדצמבר השאה נכנע לכל תנאי המג'לס, וביקש רק כי יועצו אמיר בהאדור יישאר בתפקידו. נראה כי החמושים תומכי המג'לס היו מוכנים ללחוץ על יתרונם, אך הרוסים והבריטים התערבו באירוע והסכימו שכדי להימנע מאנרכיה, חשוב לשמור על השאה על כס המלוכה. שיתוף הפעולה שלהם שיקף את חתימת האמנה האנגלו-רוסית ב-31 באוגוסט 1907, בה הם הכירו בתחומי השפעה נפרדים בפרס, הבריטים בדרום והרוסים בצפון. השאה נשבע אמונים לחוקה ועד 26 בדצמבר המשבר הסתיים.
ההפיכה של השאה
בעקבות כישלון ניסיון ההפיכה שלו, השאה נסוג לזמן מה ממעורבות פעילה בפוליטיקה, אך בעיות השלטון הוחמרו על ידי פילוג בין הרפורמים הקיצוניים, המורכב בעיקר מצירים מאזרבייג'ן, לבין המתונים בתוך המג'לס עצמו. נשיא המג'לס, מחמוד ח'אן אתטסאם אל-סלסאנה, נתפס בין הקבוצות הללו לבין דרישותיו של השאה. עמדתו הייתה חלשה משום שמשרדו דרש ממנו לנסות להשיג צורה כלשהי של פשרה עם השאה. כתוצאה מכך, טאקי האירי, הרפורמיסטים האזרים הקיצוניים והאנג'ומנים הקיצוניים התאחדו נגד הנשיא. תמיכתם של צירים רבים, כולל הסוחרים המובילים, לא הצליחה להגן עליו, ובסוף מרץ 1908 הוא נאלץ להתפטר. את מקומו ירש מירזא איסמעיל ח'אן שתאם יותר את רצונם של הרדיקלים הפרו-רפורמיסטים ולכן הביא למאבקים עם השאה, שהתמרמר גם על כישלונם של המג'לס בזיהוי האשם בניסיון רצח פוליטי עליו שאירע בפברואר 1908.
בסוף אפריל החשדנות ההדדית בין השאה לאנג'ומנים גברה שוב; סמכותם של המג'לס, שהייתה בפשיטת רגל ומאוימת יותר ויותר על ידי כוחות חיצוניים, הייתה מינימלית. האריסטוקרטיה של שושלת קאג'אר קיימה סדרת פגישות כדי לגרום לשאה לשתף פעולה עם המג'לס. הגיעו אליהם חברי עולמא, נכבדים, חברי מג'לס ונציגי האנג'ומנים. היו שמועות שמאבקים פנימיים בשושלת הקאג'ארית פועלים להדיח את מוחמד עלי שאה מהשלטון. היה בתוך השושלת הקאג'ארית חשש כי ללא צבא, משטרה או כסף, השאה יתקשה להילחם באנג'ומנים בעת ידרשו ממנו לוותר על יותר ויותר סמכויות. כתוצאה מפגישות בטהראן נאמר לשאה מידי שר החוץ הרוסי לשתף פעולה עם המג'לס או להתמודד עם מאבק פנימי בתוך משפחתו ללא תמיכה. השאה נכנע לדרישות המג'לס, וב-1 ביוני, פוטרו כל יועציו השמרנים ורובם מצאו מקלט בציר הרוסי. השאה חשש מאיבוד כוחו, המגן הביורוקרטי שלו והתמיכה של הצבא והמשפחה בהמשך שלטונו.
ב-4 ביוני עזב מוחמד עלי שאה את ארמונו לבאג-י שאה, בית מגורים מחוץ לבירה שם היה בטוח בהגנת כוחות מבריגדת הקוזאקים. שלושה ימים אחר כך נעצרו ג'לאל אל-דולה ושני נסיכים קאג'ארים אחרים עקב ניסיון להביא להפיכה נגד השאה ובסופו של דבר הם הוגלו. יועצו המפוטר של השאה, אמיר בהאדור, הצטרף למוחמד עלי שאה בבאג-י שאה, וקווי הטלגרף בין המעון המלוכני לטהראן נותקו. מאבק שפרץ בין חברי מג'לס לפלג האנג'ומנים שימש פרצה בשביל השאה להשיב את סמכותו. המג'לס ראו את מעצר הנסיכים כמנוגד לחוקה. האנג'ומנים התאספו כאות מחאה במסגד ספה-סאלאר, סמוך לבניין המג'לס, והשאה דרש לפיזורם. רבי מהם החליטו לציית לדרישתו, אף שטאקי האירי התנגד לאות כזה של חולשה. חברי המג'לס שייצגו את הסוחרים ניסו לנטרל את המצב; שלושה מהם לקחו את הנשק שהם מצאו והסתירו אותם. השאה, שהעביר אקדחים ותחמושת לבאג-י שאה, חימש את חייליו ב-14 ביוני ודרש ששמונה יועצים שמרנים שלו יישלחו לגלות נגד דרישת המג'לס. בשעה שש בבוקר שלמחרת נשלחו עשרים חיילי בריגדת הקוזאקים לעצור את מנהיגי המחאה האנג'ומים, אך נהדפו באש שנורתה בידי האנג'ומנים בתוך המסגד. תגבורת של קצינים רוסים פינתה את המוחים שבמסגד ובמהומה שפרצה יצאה תוכניתו של מוחמד עלי שאה לפועל. בניין המג'לס הופגז בעזרת תותחים. מספר חברי מג'לס ויועצים שמרנים נעצרו ומתמודדים לכס הקאג'ארי הוצאו להורג. הירידה החדה בפופולריות של המג'לס תרמה רבות לנפילתם. המערכת הפרלמנטרית הואשמה בהידרדרות המצב הכלכלי במדינה, ירידת החוק והסדר והפרקטיקות המושחתות של חלק מחבריה.
הצדדים במאבק
הפעולה הצבאית שאירעה ב-14 ביוני 1908, נפילת המג'לס לידי השאה, החלה רשמית מלחמת אזרחים בפרס. הכוחות השונים שפעלו במלחמת האזרחים היו:
הקרב על תבריז
זמן קצר לאחר כיבוש טהראן והשבת הכוח לידי השאה, מוצבים צבאיים ברחבי פרס הפילו את המועצות המקומיות והשיבו את השלטון האוטוקרטי על גבי אספהאן, שיראז, רשת, זנג'אן וכרמאן. מוצב הכוח העיקרי שאליו נסוגו כוחות הממשלה הפך לתבריז, שם נקבע אחמד מושיר אל-סלטנה להיות ראש הממשלה החדש מטעם המג'לס. הכוחות הפרו-חוקתיים בתבריז קראו לתמיכה צבאית מצד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האזרית של באקו בבקשה לעזרה; כתוצאה מכך הגיעו 100 מהפכנים חמושים מעבר הקווקז, תומכי האנג'ומן, בעיקר מנהיגים שבטיים ערבים וארמנים שנפגשו בהתנגדות קשה מצד הצבא הפרסי. השאה שלח כוח לתבריז בהנהגתו של און א-דולה. בינתיים, ב-8 בספטמבר, הבריטים והרוסים, שיחסיהם נפגעו לזמן קצר מההפיכה בשנת 1908, דרשו מהשאה להשיב את המג'לס לסדרו כדי להביא להסדר בחלוקת הסמכויות על כספי המדינה ולסיים את המאבק בתבריז, שמנע פעילות רוסית בעיר ומכאן פגע באזור ההשפעה של האימפריה הרוסית בצפון פרס. בתגובה שייח' פזאל אללה הכריז על המג'לס, ובמיוחד על תפישות החקיקה והייצוג הפרלמנטרית, כמנוגדים לדין האסלאמי וטען כי המלוכנות של השאה היא אחד מעמודי התווך של האסלאם. מועצת מנהיגי דת שיעים מעיראק, בראשותו של מונד מוחמד - ח'אן, שתמך בתנועה החוקתית עוד מימיה הראשונים, תמך גם הוא בביצוע התעמולה נגד המלוכה הפרסית ושלח לשאה מברק שהצביע על היותו עריץ ועל ממשלתו כנוגדת את האסלאם.
הדעה האזרחית הכללית בטהראן, שאהדה את ההפיכה של השאה בקיץ 1908, השתנתה עד הסתיו, בעיקר בגלל כישלונו להשיב את הסדר הכלכלי. המדינאים השמרנים, ובראשם חאני אל-דולה ואחרים, עלו מחדש בדרגות המדינה, וב-20 בדצמבר 1908 ארבעים בני אדם התנפלו על השגרירות העות'מאנית. כעבור יומיים מספרם עלה ל-250 והם עתרו לשאה להחזרת החוקה. ב-28 בדצמבר נסגרו השווקים ברחבי העיר, וינואר ופברואר התאפיינו במאבק ממושך להשפעה על קול האזרחים שבסופם רבים החליטו לתמוך בהשבתה של החוקה. בינתיים הכוח ששלח השאה להפיל את תבריז התגבר בהדרגה על ההתנגדות של החמושים מאזרבייג'ן והטיל מצור על העיר תבריז עצמה החל מינואר ועד אפריל, כאשר השאה, שזקוק מאוד לכספים, נכנע לבסוף ללחץ הבריטי והרוסי ואפשר לרכבת תבואה רוסית להקל על אוכלוסיית העיר. ביום הולדתו, 5 במאי 1909, הכריז השאה על השבת עקרונות החוקה וקבע את 19 ביולי כמועד לבחירות כלליות. בצפון פרס, בעבר האלבורז החל מרד ב-7 בפברואר, שאורגן על ידי כוחות מוג'אהדין מהפכנים, ששיתפו כוחות עם הפדרציה המהפכנית הארמנית. נגד המיליציות הטורקמניות פלש הצבא הרוסי לתוך ח'וראסאן רזאווי, צפון ח'וראסאן וגולסתאן, והשתלט על העיר משהד.
המצור הובא לסיום על ידי התערבות צבאית רוסית. עד אז מרכזי הפעילות של חברי המג'לס המדיני לשעבר הועברו מטהראן לתבריז. בריגדת חיל רגלים של צבא האימפריה הרוסית יצאה לעבר תבריז הנצורה במהלך אפריל 1909 ועליונותם של הכוחות הרוסים במיומנות וטכנולוגיה הביאה לניצחון מהיר על הכוחות המלוכניים של מוחמד עלי שאה, אשר נסוגו מהעיר והותירו אותה למוג'אהדין, הפרו-חוקתיים והכוחות הרוסים, שיישארו לפקח על המשך המסחר הסדיר בעיר עד למהפכת 1917 ותחילתה של מלחמת האזרחים ברוסיה. בשל האומץ והסיבולת של חלק גדול מאוכלוסיית תבריז, החוקה "הושמעה" ברחבי פרס. בשלושת השלבים הללו של מלחמת האזרחים התגלה סאתר ח'אן, מפקד מוג'אהדין פרו-חוקתי מתבריז, כגיבור מקומי וגם כגיבור לאומי.
הצעדה לעבר הבירה
במאי 1909, כוחות שבטיים של מוג'אהדין לורים כבשו מחדש את העיר אספהאן מידי ממשל השאה לאחר שהעיר הייתה תחת הגנה חלשה. באפריל הגיעו משפחות היריבות רבות ההשפעה אלח'אני ו-ח'אגי אלח'אני להסכמה משותפת לשיתוף כוחות נגד המשך שלטונו של מוחמד עלי שאה. ככל שכוחות פרו-חוקתיים מתבריז ורשת התקדמו לעבר טהראן, הכוחות הפרו-חוקתיים הלורים התקדמו מאספהאן לעבר קום, כך שבתחילת יולי הכוחות נפגשו ואוחדו לכדי יותר מ-2,000 איש בקום. לאחר ניסיון פשרה לא מוצלח עם השאה נכנסו שני הכוחות לטהראן, ב-13 ביולי 1909, ושלושה ימים לאחר מכן השאה תפס מקלט בשגרירות הרוסית. כמה מתומכיו, בהם שייח' פזאל, נשפטו והוצאו להורג על ידי בית דין מיוחד שנועד לפושעי מלחמה. מג'לס עליון (מג'לס-אלילי) של יותר מ-300 חברים, השאובים מכל מעמדות החברה הפרסית, העביר הצעת חוק להדיח את מוחמד עלי שאה, והעמיד את בנו הקטין אחמד שאה קאג'אר על כס המלוכה. ספהאדר-י אזאם הפך לראש הממשלה ושר המלחמה וסרדאר אסד הבקטיארי הפך לשר הפנים.
המג'לס השני
הבעיות שעמדו בפני המג'לס החדש היו עצומות. האוצר המדיני היה ריק כמעט לגמרי, ממשל המחוז היה בתוהו ובוהו, המג'לס התפצל על ידי פלגים נבדלים, והצבא הרוסי עדיין התבצר בצפון ולא הגיע להסדר. בשנת 1910 נסוגו כוחות הצבא העות'מאני ממערב אזרבייג'ן לנוכח לחץ צבאי של האימפריה הרוסית. באמצע 1910 המג'לס חולק לשתי מפלגות עם תומכים חמושים שעמדו לצידם של שני הצדדים, דבר שהביע את הרדיקליות ששררה בקרב האוכלוסייה הפרסית בכל הנוגע לשינויים אלו.
שתי "המפלגות" היו חלשות מבחינה מספרית, כך שאף ממשלה לא תוכל לקבל בסיס קואליציוני מוצק של תמיכה במג'לס. יתר על כן, שתיהן אימצו מדיניות של ביקורת אחת לשנייה בזמן שהמג'לס כבר נחלש בגלל בעיות פיננסיות, חוסר ביטחון ציבורי ליכולתו והיעדר כוח צבאי מודרני לכוחות המזוינים. הכוח האמיתי היה עדיין בידי בעלי הקרקעות והביורוקרטים מהמדרגים הגבוהים יותר, כולל ח'אנים ושייח'ים אזוריים, אשר היה צורך בעושרם, יוקרתם וניסיונם בתפקידי הממשלה. מעטים מחברי הקבוצות הללו ישבו במג'לס, כך שהכוח האמיתי לניהול המדינה הפרסית נח מחוץ לו; מנהיגים אזוריים אלו והסוחרים הגדולים נטו לתמרן את המג'לס ובסופו של דבר הגיעו לשלוט בו בלי להיות שותפים בפוליטיקה שלו אלא מאחורי פני השטח.
ביוני 1910 קרא המולא מוחמד קאזם ח'ורסאני אל הממשלה בדרישה להדיח את טקיזדה מהמג'לס בטענה שהוא נוגד את הדת המוסלמית ופעילותו מזיקה לאינטרסים של המדינה הפרסית. נאמר כי העולמא של נג'ף, בעיראק העות'מאנית, קיבל ממקורות שונים מידע על המדיניות הרדיקלית של טקיזדה, אשר עליה ההנהגה הדתית השיעית הביע התנגדות חריפה. הם גם ביקשו לגרש את הפלגים הזרים והמיעוטים, עליהם הסתמכו הדמוקרטים כדי לשמור על השפעתם. ב-16 ביולי 1910 נורה פוליטיקאי דמוקרטי מבין תומכיו של טקיזדה על ידי לוחם מוג'אהדין. טקיזדה נמלטה מפרס לעבר מלכות המשנה של הקווקז, ופלגים שונים שהחליטו למלא אחר דרישת המנהיגים הדתיים יצאו במסע התנקשויות נגד חברי מג'לס דמוקרטים. המשבר במג'לס החמיר כאשר בשנת 1911 שב מוחמד עלי שאה קאג'אר מן הגלות אל מחוז גולסתאן והחל במרד מזוין להשיב את הכס. מרידות להשבת כיסאו של השאה מוחמד עלי פרצו ברחבי פרס והממשלה התעכבה בנתינת פקודה מהירה לאשר פעילות צבאית נגד השאה. בסופו של דבר, נפל המרד של השאה והיה על האחרון לסגת חזרה לגלות בממלכת איטליה.