cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגומד אוזדוייב
קריירה
הוא נולד בגרוזני, צ'צ'ניה שברוסיה, למשפחה מוסלמית. החל את קריירת המשחק שלו במועדון אנגושט נזראן. בגיל 15 עבר לקבוצת הנוער של טרק גרוזני. אך כעבור שנה נשלח לשחק בשורות קבוצת הנוער של דינמו קייב האוקראינית.
לוקומוטיב ורובין קאזאן
בפברואר 2010 עבר ללוקומוטיב מוסקבה ובה אחר כך שיחק בשורות הקבוצה הבוגרת. באפריל 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו ולמעשה את שער הניצחון במשחק הליגה נגד וולגה ניז'ני נובגורוד.
ביולי 2014 הושאל לקבוצת רובין קאזאן ובלט בה כקשר מרכזי.
זניט
בפברואר 2017 הושאל לאחמט גרוזני מעיר הולדתו ועד מהרה הבחינו בו סוכני קבוצת הפאר זניט סנקט פטרבורג, שהחתימו אותו בפברואר 2018 יחד עם אלמיר נביאולין תמורת 3.3 מיליון יורו לתקופה של 4.5 שנים ואת הופעת הבכורה שלו עשה במשחק נגד אמקאר פרם במחזור ה-21 של ליגת העל הרוסית שנערך ב-3 במרץ 2018 והסתיים בשוויון מאופס. את שער הבכורה הבקיע בדקה הרביעית, נגד פנרבחצ'ה בשלב 16 האחרונות של הליגה האירופית, במשחק שנערך ב-21 בפברואר 2019. את שער הבכורה במדי זניט בליגת העל הרוסית בכדורגל הבקיע ב-21 ביולי 2019 בניצחון קבוצתו על סוצ'י במשחק המחזור השני שנערך באצטדיון פישט. במחזור 28 מונה לראשונה לקפטן הקבוצה במשחק נגד אחמט גרוזני, בשל העדרם של איבנוביץ' (הקפטן) ודזיובה (קפטן המשנה). הוא מונה לקפטן מחליף גם במשחק הסופר קאפ הרוסי בכדורגל 2020 שבו הבקיע את שער הניצחון במשחק נגד לוקומוטיב מוסקבה שהסתיים ב-2:1 ובו קבוצתו זכתה בסופר קאפ החמישי בתולדותיה. ב-27 ביולי 2021 נפצע ונזדקק לשיקום ארוך וחזר למגרשים רק ב-19 בנובמבר, כשעלה כמחליף לויאצ'סלב קרבאייב בניצחון הבייתי של קבוצתו על ניז'ני נובגורוד. הוא תרם את חלקו גם במשחק ליגת האלופות במחזור האחרון של שלב הבתים באותה עונה כשהבקיע את שער השוויון לקבוצתו במשחק מול צ'לסי שהסתיים בתוצאה המפתיעה 3:3. במאי 2022 סיים את חוזהו בקבוצה.
טורקיה ויוון
הוא חתם בקבוצה פתיח מהליגה הטורקית למשך עונה אחת.
בקיץ 2023 חתם בפאוק סלוניקי מהליגה היוונית.
קריירה בנבחרת
אוזדויב נשקל אומנם כמי שיצורף לסגל הנבחרת ליורו 2012 אך לא צורף לבסוף ובמקומו נכנס איגור דניסוב מלוקומוטיב מוסקבה. לבסוף את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עשה תחת פאביו קאפלו במשחק הידידות נגד נבחרת אזרבייג'ן בכדורגל בסתיו 2014.
חייו האישיים
הוא אינגושטי במוצאו. נולד בגרוזני אך בעקבות מלחמת צ'צ'ניה הראשונה עברה המשפחה לאינגושטיה. נשוי למרגריטה מוסילמובאיה משנת 2015 ולשניים יש בן.
זכויות להט"ב בדלאוור
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינת דלאוור שבארצות הברית התקדמו משמעותית במאה ה־21, וכיום דלאוור נחשבת לאחת המדינות הליברליות והסובלניות ביותר כלפי להט"בים בארצות הברית ובעולם. זוגות חד־מיניים מורשים לאמץ ילדים במדינה החל משנת 2012, ונישואים חד־מיניים חוקיים משנת 2013.
חוקי דלאוור אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במקומות עבודה, בדיור ובכל התחומים האחרים. כמו כן, טיפולי המרה אינם חוקיים עבור קטינים.
מעמדם של הומוסקסואלים ושל לסביות בחוק
בעבר היו קיימים בדלאוור (כמו בכל מדינות ארצות הברית) חוקים שאסרו מעשי סדום. חוקים אלה אסרו, בין היתר, פעילות מינית בין בני אותו המין. מדינת דלאוור ביטלה את החוקים הללו ביולי 1972, והביטול נכנס לתוקף ב־1 בינואר 1973.
איחוד אזרחי
במרץ 2011 העלו דייוויד סוקולה ומלאני ג'ורג' (שני סנאטורים במדינת דלאוור) הצעת חוק שמטרתה להכיר בזוגיות חד־מינית במסגרת איחוד אזרחי. הצעת החוק עברה בבתי המחוקקים. מושל דלאוור, ג'ק מרקל, חתם על החוק ב־11 במאי 2011, וב־1 בינואר 2012 המדינה החלה להכיר באיחוד אזרחי עבור זוגות חד־מיניים. מנגנון האיחוד האזרחי העניק לזוגות חד־מיניים את אותן הזכויות, היתרונות, ההגנות והמחויבויות שהוענקו לזוגות הטרוסקסואלים נשואים, אך הגדרת הנישואים במדינה לא שונתה והמשיכה לאפשר נישואים בין גבר ואישה בלבד.
בשנת 2012 מדינת דלאוור הנפיקה לפחות 565 רישיונות של איחוד אזרחי. כמות זו הייתה גדולה יותר משמעותית מהציפייה של התומכים בחוק.
נישואים חד־מיניים
במרץ 2012 אמר המושל ג'ק מרקל שהחקיקה של נישואים חד־מיניים בדלאוור היא "בלתי נמנעת", והעריך שחקיקה כזו תעבור בבתי המחוקקים בשנים הקרובות.
בספטמבר 2012 אמר פיטר שוורצקוף, נציג בבית הנבחרים של דלאוור, שהוא מצפה מהרשות המחוקקת להצביע על חוק המתיר נישואים חד־מיניים בשנת 2013. שוורצקוף ציין שיתמוך בחוק, אך לא היה בטוח האם החקיקה תעבור בבתי המחוקקים.
ב־23 באפריל 2013 בית הנבחרים של דלאוור אישר הצעת חוק שנועדה לאפשר נישואים חד־מיניים במדינה ברוב של 23–18. הסנאט של דלאוור אישר את הצעת החוק שבועיים לאחר מכן ברוב של 12–9, והמושל ג'ק מרקל חתם על החוק באותו היום. החוק נכנס לתוקף ב־1 ביולי 2013, וביום זה נערך טקס החתונה החד־מינית הראשונה במדינה.
מוזיקאי
מוזיקאי הוא מקצועו של אדם העוסק ביצירת מוזיקה או בביצועה. מוזיקאים יכולים להיות מסווגים לפי תפקידיהם ביצירת המוזיקה או בביצועה. הסיווג של מוזיקאים מתחלק בדרך כלל לקטגוריות שלהלן:
זכויות להט"ב בדלאוור
אימוץ והורות
מדינת דלאוור מתירה לכל אדם שאינו נשוי וכן לכל הזוגות הנשואים לאמץ ילדים. כמו כן, המדינה מאפשרת לאמץ את הילד של בן או בת הזוג החל מאוקטובר 2001.
מוזיקאי
נגנים
בסיסט
זכויות להט"ב בדלאוור
אימוץ והורות
החל משנת 2012, זוגות חד־מיניים הרשומים באיחוד אזרחי זכאים לאותן זכויות האימוץ שלהן זכאים זוגות הטרוסקסואלים.
יתר על כן, זוגות לסביות בדלאוור מורשות להיעזר בטיפולי הפריה חוץ־גופית על מנת להיכנס להיריון, וזוגות הומוסקסואלים רשאים להיעזר בפונדקאות.
הגנה מפני אפליה
ב־11 באוגוסט 2009 הוציא מושל דלאוור, ג'ק מרקל, צו מנהלי שמגן על עובדים ממשלתיים במדינה מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
בשנת 2009 בתי המחוקקים של דלאוור אישרו חוק האוסר אפליה על רקע נטייה מינית במקומות עבודה, בדיור, בשירותים ציבוריים ובכל התחומים האחרים. בשנת 2013 בתי המחוקקים של המדינה אישרו חוק דומה שאוסר אפליה על רקע זהות מגדרית.
החל מ־26 במרץ 2016, חוקי דלאוור אוסרים אפליה על רקע זהות מגדרית בחוזי ביטוח בריאות. איסור האפליה כולל אנשים שעברו ניתוח לשינוי מין.
הגנה מפני בריונות בבתי ספר
חוקי מדינת דלאוור אוסרים בריונות על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
פשעי שנאה
חוק פשעי השנאה של דלאוור כולל פשעים שנעשו על רקע נטייתו המינית של הקורבן החל משנת 2001. החל משנת 2013, החוק כולל גם פשעים שנעשו על רקע זהותו המגדרית של הקורבן.
טרנסג'נדריות ושינוי מגדר
טרנסג'נדרים בדלאוור מורשים לשנות את מגדרם בתעודת הזהות. לשם כך, יש צורך בהצהרה חתומה של רופא מוסמך.
החל מ־11 בפברואר 2017, חוקי המדינה אינם דורשים לעבור ניתוח לשינוי מין כדי להנפיק תעודת לידה מתוקנת עם המין החדש. במקום זאת, נדרשת רק הצהרה של רופא המאשרת שמבקש שינוי המין עבר טיפולים כירורגיים, טיפולים הורמונליים, טיפולים פסיכולוגיים או טיפולים רפואיים אחרים הנחוצים לתהליך שינוי המין.
בשנת 2015 האספה המחוקקת של דלאוור אישרה חוק המאפשר לאסירים לשנות את שמם הפרטי בתעודת הלידה, כך שיתאים לזהותם המגדרית. לפני כן, אסירים בדלאוור הורשו לשנות את שמם הפרטי רק מסיבות של אמונה דתית. מושל דלאוור ג'ק מרקל חתם על החוק ב־25 ביוני 2015, והחוק נכנס לתוקף באופן מיידי.
תרומת דם
בהתאם למדיניות הפדרלית של ארצות הברית, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים מורשים לתרום דם בתנאי שלא קיימו יחסי מין עם גברים במשך שנה לפחות.
בשנת 2017 בתי המחוקקים של דלאוור אישרו חוק המאפשר לנשאי HIV לתרום דם לנשאי HIV אחרים. המושל ג'ון קרני חתם על החוק ב־25 באפריל 2017, והחוק נכנס לתוקף ב־1 בינואר 2018.
טיפולי המרה
ב־17 במאי 2017 הסנאט של מדינת דלאוור אישר הצעת חוק שאוסר לבצע טיפולי המרה עבור קטינים. הצעת החוק עברה ברוב של 12–3. בית הנבחרים של המדינה אישר את החוק ב־7 ביוני 2018 ברוב של 24–14. מושל דלאוור ג'ון קרני חתם על החוק ב־23 ביולי 2018, והחוק נכנס לתוקף באותו היום.
דעת קהל
סקר שנערך בשנת 2017 על ידי המכון הציבורי לחקר דת (PRRI) מצא ש־58% מתושבי דלאוור תומכים בנישואים חד־מיניים, בעוד ש־27% מתנגדים ו־15% לא בטוחים או מחזיקים בעמדה נייטרלית.
טד בנדי
תיאודור רוברט "טד" בנדי (באנגלית: Theodore Robert Bundy; 24 בנובמבר 1946 – 24 בינואר 1989) היה רוצח סדרתי ונקרופיל אמריקאי. התפרסם בכך שחטף, אנס ורצח נשים צעירות ברחבי ארצות הברית בין השנים 1974–1978, כינויו היה "רוצח הקמפוסים". לאחר למעלה מעשור של הכחשות הוא הודה ב-30 מקרי רצח, זמן קצר לפני הוצאתו להורג. מספר הרציחות האמיתי נותר לא ידוע, וייתכן שהוא גבוה בהרבה.
בנדי היה אדם משכיל, נאה וכריזמטי. הוא ניצל תכונות אלו לרכישת האמון של קרבנותיו הצעירות והמושכות. לרוב פנה אליהן במקומות פומביים תוך זיוף פציעה או נכות (לרוב יד שבורה) וביקש עזרה בהעמסת רכבו, או התחזה לדמות סמכותית, לפני שהשתלט עליהן ותקף אותן ברכבו. לאחר מכן היה לוקח את קרבנותיו לאתר משני, בו היה שורף את בגדיהן, אונס אותן, רוצח אותן וקובר אותן. לעיתים קרובות היה חוזר לאתר הקבורה בשביל להתעלל שוב בגופות.
בנדי ערף את ראשן של לפחות שש קורבנות ושמר את הראשים הכרותים בדירתו לתקופת זמן כמזכרות. במספר הזדמנויות הוא פרץ לבתי מגורים באישון לילה והכה בעזרת אלה את קורבנותיו בזמן שנתן.
בשנת 1975, ביוטה, התנהל המשפט הראשון נגד בנדי, במהלכו הורשע בחטיפה בנסיבות מחמירות ובניסיון תקיפה. במהלך המשפט בנדי נקשר לרשימה ארוכה ומתמשכת של רציחות בלתי מפוענחות בשש מדינות שונות. בעוד אישומי רצח עומדים כנגדו בקולורדו, הצליח בנדי לבצע שתי הימלטויות דרמטיות, במהלכן ביצע לפחות שלוש רציחות נוספות ומספר תקיפות אלימות אחרות בפלורידה, לפני שנתפס סופית בשנת 1978. נגזרו עליו שלושה עונשי מוות בשני משפטים נפרדים, בגין שלושת מקרי הרצח הידועים בפלורידה.
הוא הוצא להורג בכיסא חשמלי ב-24 בינואר 1989, בבית הסוהר המדינתי שבפלורידה.
ראשית חייו
בנדי נולד ב-24 בנובמבר 1946 בשם תיאודור רוברט קאוול (Theodore Robert Cowell) בוורמונט שבארצות הברית למשפחה נוצרית-מתודיסטית. אמו אלינור לואיז קאוול (נודעה בחייה בשם "לואיז") הרתה אותו מחוץ לנישואין כשזהות אביו לא ידועה. בשנותיו הראשונות חי בנדי עם הורי אמו, סמואל ואלינור קאוול, אשר גידלו אותו בביתם בפילדלפיה כבנם, כדי להימנע מהתדמית השלילית שהתלוותה ללידה מחוץ לנישואין באותה תקופה. למשפחה, לחברים ואף לטד הצעיר נאמר שהורי אמו הם הוריו הביולוגיים, בעוד אמו היא אחותו הגדולה. בגיל 14 מצא את תעודת הלידה שלו, כשבסעיף "שם האב" נכתב "לא ידוע"; כך גילה בנדי שאמו הרתה אותו מחוץ לנישואים. גילוי זה היה לדבריו אירוע משמעותי עבורו.
תעודת הלידה הרשמית של בנדי קובעת כי אביו הוא יוצא חיל האוויר האמריקאי לויד מרשל, אולם מאוחר יותר עלתה השערה שאביו הוא מלח בשם ג'ק וורת'ינגטון. משפחתה של האם העלתה חשדות, לפיהם אביו של בנדי היה, למעשה, אביה האלים והמתעלל של אמו, סמואל קאוול.
בילדותו שוטט בנדי בשכונת מגוריו וחיטט במכלי אשפה בחיפוש אחר תמונות של נשים עירומות. כמתבגר, חיפש בחנויות ספרים ובספריות ציבוריות אחר מגזינים בנושא בילוש, רומני פשע ותיעוד פשעים אמיתיים, כשהוא מעדיף סיפורים המערבים אלימות מינית, במיוחד כשהם מלווים בתמונות של גופות מרוטשות. בהמשך צרך כמויות גדולות של אלכוהול (אותו הגדיר כ"מניע חשוב מאוד") וחיפש בשכונת מגוריו בשעות לילה מאוחרות אחר חלונות פתוחים, דרכם יוכל להציץ על נשים מתפשטות.
בנדי העיד על עצמו שבגיל ההתבגרות הוא "בחר להיות לבד", מפני שלא הצליח להבין יחסים בין-אישיים. אף על פי שכלפי חוץ הוא ניהל כביכול חיים חברתיים בבית הספר, לטענתו לא הייתה לו מיומנות לפיתוח חברויות. "לא ידעתי מה גורם לאנשים לרצות לפתח חברויות", אמר, "ולא הבנתי מה עומד מאחורי אינטראקציות חברתיות". עם זאת, חבריו ללימודים של בנדי תיארו אותו כ"מוכר ואהוד מאוד". במהלך התיכון נעצר לפחות פעמיים בחשד לפריצה ולגנבת מכוניות. כשהגיע לגיל 18, פרטי המעצרים נמחקו מרישומיו, כנהוג במדינת וושינגטון.
חייו הבוגרים
ב-1965 סיים בנדי את חוק לימודיו בתיכון והחל ללמוד באוניברסיטת פיוג'יט סאונד. כעבור שנה עבר ללמוד באוניברסיטת וושינגטון (UW), שם למד סינית. ב-1967 ניהל בנדי מערכת יחסים עם סטודנטית מהאוניברסיטה, כנראה בשם סטפני ברוקס היא סיימה את מערכת היחסים לאחר תום לימודיה ב-1968 ושבה למשפחתה בקליפורניה. ברוקס תיארה את בנדי כלא בוגר וחסר שאיפות. שבור מדחייתה, בנדי נשר מלימודיו באוניברסיטה ונסע לטייל במזרח ארצות הברית, שם ביקר קרובי משפחה בארקנסו ובפילדלפיה, ולקח מספר קורסים אקדמיים באוניברסיטת טמפל. יש הסוברים שבתקופה זו הוא ניגש למשרד הפנים בברלינגטון שבוורמונט ואישש את חשדותיו לגבי זהות הוריו האמיתיים.
ב-1968 הוא חזר לוושינגטון ונרשם שוב לאוניברסיטה, הפעם בחוג לפסיכולוגיה. בנדי סיים את לימודיו בהצטיינות וזכה לתשבחות רבות מהמרצים. ב-1969 הוא הכיר את אליזבת קלופפר, גרושה מיוטה שעבדה כמזכירה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון. מערכת היחסים הסוערת ביניהם נמשכה זמן רב, אף לאחר מאסרו הראשון ביוטה ב-1976.
ב-1972 סיים בנדי לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה. ב-1973 החל ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת פיוג'יט סאונד. באותה שנה חזר להיות בקשר עם בת זוגו לשעבר - סטפני ברוקס, שהתפעלה מהפיכתו לאדם רציני, מסור מקצועית ובעל השפעה בחוגים הפוליטיים. בנדי המשיך לנהל במקביל גם מערכת יחסים עם קלופפר, כאשר אף אחת מהנשים אינה מודעת לקיומה של האחרת. ברוקס טסה מספר פעמים לסיאטל כדי לבלות עם בנדי והם אף שקלו להינשא. עם זאת, בינואר 1974 בנדי הפסיק לפתע להתקשר אליה והפסיק להשיב למכתבים ששלחה לו. כחודש לאחר מכן, ברוקס הצליחה להשיגו בטלפון ודרשה לדעת מדוע סיים באופן חד-צדדי את מערכת היחסים ללא הסבר. בקול רגוע וחדגוני ענה לה בנדי: "סטפני, אין לי מושג למה את מתכוונת", וניתק את השיחה. ברוקס מעולם לא שמעה ממנו שוב. מאוחר יותר בנדי הסביר: "רק רציתי להוכיח לעצמי שהייתי יכול להינשא לה".
בתחילת 1974 החל בנדי להחמיץ קורסים במסגרת התואר, ועד אפריל אותה שנה נטש לגמרי את לימודיו. בערך באותה תקופה, נשים צעירות החלו להיעלם בצפון-מערב ארצות הברית.
וושינגטון, אורגון
אין תמימות דעים לגבי המקום והזמן בהם החל בנדי לרצוח נשים. הוא סיפר סיפורים שונים לאנשים שונים, וסירב להסגיר פרטים לגבי פשעיו המוקדמים, על אף שבימים שקדמו להוצאתו להורג הודה בפירוט רב בביצוע עשרות רציחותיו המאוחרות. בנדי סיפר לעורכת הדין פולי נלסון שהתנסה לראשונה בחטיפה ב-1969, אך לא הרג אף אדם לפני שנת 1972. לפסיכיאטר הוא סיפר שרצח שתי נשים באטלנטיק סיטי בניו ג'רזי ב-1969 כאשר ביקר את משפחתו בפילדלפיה. במהלך חקירה על ידי הבלש רוברט די קפפל, הזכיר בנדי מקרה רצח מ-1972 ומקרה רצח נוסף מ-1973 שעירב טרמפיסטית בוושינגטון, אך סירב לפרט. מומחים מעריכים שבנדי החל לרצוח כבר בגיל ההתבגרות. ראיות נסיבתיות תומכות באפשרות שהוא חטף ורצח ילדה בת 8 מטקומה ב-1961 כשהיה בן 14 בלבד, האשמות אותן הכחיש באופן עקבי.
הרצח המוקדם ביותר אותו ביצע בנדי בוודאות היה ב-1974, כשהיה בן 27. עד אז שלט באופן מוחלט, לפי הודאתו, ביכולות הנדרשות לביצוע רצח מבלי להיתפס. בנדי ידע - בעידן שלפני בדיקות ה-DNA - כיצד להימנע מלהותיר אחריו ראיות מרשיעות בזירת הפשע.
זמן קצר לאחר חצות ב-4 בינואר 1974, הוא נכנס לחדר השינה במרתף ביתה של ג'וני לנז (שם בדוי) בת ה-18, רקדנית וסטודנטית באוניברסיטת וושינגטון. הוא הלם בה עם מוט ברזל שתלש ממסגרת מיטתה ותקף אותה מינית עם מרחב (ספקולום), כשהוא גורם לה לפציעות פנימיות קשות. היא נותרה חסרת הכרה במשך עשרה ימים, אך שרדה את התקיפה ונותרה עם נזק מוחי קבוע. חודש לאחר מכן, בנדי פרץ בשעת לילה מאוחרת לחדרה של לינדה אן הילי, סטודנטית מאוניברסיטת וושינגטון, שעבדה כקריינית מזג האוויר לגולשי שלג ברדיו סיאטל. הוא הלם בה באמצעות חפץ קהה למוות, הלביש אותה במכנסי ג'ינס, חולצה לבנה ונעליים, ונשא אותה החוצה.
סטודנטיות המשיכו להיעלם בקצב של אחת לחודש. במרץ, דונה גייל מנסון, סטודנטית בת 19 באולימפיה (97 ק"מ דרומית-מערבית לסיאטל) עזבה את המעונות בדרכה להופעת ג'אז בקמפוס, אך מעולם לא הגיעה ליעדה. באפריל, סוזן אליין רנקורט נעלמה בתום פגישה בערב עם המנחה שלה בקמפוס בוושינגטון, 180 ק"מ דרומית-מזרחית לסיאטל. שתי סטודנטיות מוושינגטון דיווחו מאוחר יותר - אחת בליל היעלמותה של רנקורט, האחרת שלושה לילות לפני כן - על מפגשים עם גבר חבוש במתלה זרוע, שביקש עזרה בנשיאת ערימת ספרים לחיפושית הפולקסווגן שלו, בצבע חום בהיר.
ב-6 במאי 1974, רוברטה קת'לין פארקס יצאה ממעונות אוניברסיטת אורגון, 420 ק"מ דרומית לסיאטל, למפגש עם חבריה בבניין אגודת הסטודנטים. גם היא מעולם לא הגיעה. דאגה גוברת התפשטה בקרב בלשים ממשטרת סיאטל. לא נמצאו ראיות פיזיות משמעותיות ולנשים הנעדרות היה מעט מאוד מן המשותף, פרט להיותן סטודנטיות לבנות ארוכות שיער עם שביל באמצע, צעירות ומושכות.
ב-1 ביוני 1974, ברנדה קרול בול בת ה-22 נעלמה בוושינגטון. היא נראתה לאחרונה כשהיא משוחחת במגרש חניה עם אדם בעל שיער חום, החבוש במתלה זרוע. בשעות המוקדמות של 11 ביוני 1974, סטודנטית מאוניברסיטת וושינגטון, ג'ורג'ין הוקינס, נעלמה בזמן שהלכה לאורך הסמטה המוארת בסמוך לדירת בן זוגה. בבוקר שלמחרת, שלושה בלשי מחלקת הרצח של משטרת סיאטל ביחד עם קרימינולוג סרקו את הסמטה כולה כשהם זוחלים על ידיהם וברכיהם; הם לא מצאו דבר. לאחר שדבר היעלמותה של הוקינס פורסם, עלו עדויות שדיווחו על אדם בעל קביים וגבס על רגלו שפסע בסמטה אותו לילה, כשהוא מתאמץ לשאת מזוודה. אישה אחת טענה שהאיש ביקש את עזרתה בסחיבת המזוודה לרכבו, חיפושית פולקסווגן בצבע חום בהיר.
במשך תקופה זו, בנדי עבד בשירותי החירום של המחלקה המדינית של וושינגטון באולימפיה - סוכנות ממשלתית שהייתה מעורבת בחיפושים אחר הנשים הנעדרות. שם הוא פגש והחל לצאת עם קרול אן בון, אם גרושה לשניים, אשר שש שנים מאוחר יותר תמלא תפקיד חשוב בתקופה האחרונה של חייו.
דיווחים על שש הנשים הנעדרות והתקיפה האכזרית של לנז פורסמו באופן קבוע בעיתונות ובטלוויזיה ברחבי וושינגטון ואורגון. פחד רב התפשט בציבור, וחלה ירידה חדה במספר הנשים הצעירות שניסו לתפוס טרמפים. על גורמי אכיפת החוק הופעל לחץ רב לפענוח הפשעים, אולם היעדר ראיות ממשיות הקשה עליהם מאוד. המשטרה לא יכולה הייתה לספק לכתבים את המידע המועט שהיה בידה, מחשש לפגיעה בחקירה. בתוך כך, כל דמיון נוסף בין הקרבנות נרשם: ההיעלמויות כולן קרו בלילה, לרוב ליד אתר בנייה פעיל, בתוך תקופת בחינות אמצע או סוף השנה; כל הקרבנות לבשו מכנסי בד או ג'ינס כחולים; ברוב זירות הפשע היו עדויות על גבר שחבוש במנשא זרוע או נושא קביים, ונוהג במכונית מסוג חיפושית פולקסווגן בצבע חום בהיר.
תעלומת שרשרת הרציחות בצפון-מערב הפסיפיק הגיעה לשיאה ב-14 ביולי 1974, עם חטיפתן לאור יום של שתי נשים מחוף הומה אדם באיסקווה, וושינגטון, 32 ק"מ מזרחית לסיאטל. חמש עדות תיארו צעיר נאה לבוש בגדי טניס לבנים, בעל מבטא קל, קנדי או בריטי, כשזרועו השמאלית חבושה במנשא זרוע. הצעיר הציג את עצמו כ"טד" וביקש את עזרתן לפרוק מפרשית מחיפושית הפולקסווגן החומה בהירה שלו. ארבע מהן סרבו; אחת התלוותה אליו עד לרכב, ראתה שאין שם אף מפרשית ונמלטה. שלושה עדים נוספים ראו אותו ניגש לג'ניס אן אוט בת ה-23, קצינת מבחן בבית משפט לנוער, כשהוא שוטח בפניה את סיפור המפרשית. העדים ראו אותה עוזבת את החוף בחברתו. ארבע שעות לאחר מכן, דניס נסלאנד בת ה-18, סטודנטית למדעי המחשב, עזבה פיקניק כדי להתפנות ומעולם לא חזרה. בנדי יספר מאוחר יותר שאוט הייתה עדיין בחיים כשחזר עם נסלאנד ונאלצה לצפות ברציחתה של האחרת.
בלשי משטרת קינג קאונטי הפיצו מודעות ברחבי סיאטל עם תיאורו המפורט של החשוד ופרטי רכבו. תרשים פנים משוער הודפס בעיתונים האזוריים והופץ בתחנות הטלוויזיה המקומיות. אליזבת קלופפר, אן רול, עובדת שירותי החירום של המחלקה המדינית של וושינגטון ופרופסור לפסיכולוגיה מאוניברסיטת וושינגטון - כולם זיהו את הפרופיל, התרשים והמכונית, ודיווחו על טד בנדי כחשוד אפשרי. עם זאת המשטרה, שקיבלה עד 200 פניות ביום בעניין הרציחות, חשבה בהתחלה כי לא סביר שסטודנט מסודר למשפטים ללא רישום פלילי בחייו הבוגרים יכול להיות המבצע.
חודשיים לאחר מכן, ב-6 בספטמבר 1974, שני ציידי שכווים נתקלו בשרידי גופותיהן של אוט ונסלאנד בסמוך לשביל גישה באיסקווה, וושינגטון. עצם ירך נוספת ומספר חוליות עמוד שדרה נמצאו אף הן באתר, וזוהו מאוחר יותר על ידי בנדי כשייכות לג'ורג'ין הוקינס. שישה חודשים לאחר מכן השלדים והלסתות התחתונות של הילי, רנקורט, פרקס ובול נמצאו בהר טיילור (היכן שבנדי נהג לטייל לעיתים קרובות), סמוך לאיסקווה. על כולם נמצאו סימני פגיעה נרחבים שנגרמו על ידי מהלומות בחפץ קהה.
איידהו, יוטה, קולורדו
באוגוסט 1974 בנדי התקבל שנית ללימודי משפטים, הפעם באוניברסיטת יוטה. הוא עבר לסולט לייק סיטי, כשהוא משאיר את קלופפר בסיאטל. במקביל לקשר הזוגי הקרוב עם קלופפר, בנדי יצא עם עוד 12 נשים אחרות לפחות. ב-1975 כשהתגורר ביוטה, הוא הוטבל לכנסייה המורמונית. עם זאת, בנדי לא השתתף בפעילות בכנסייה והתעלם ממרבית איסוריה.
שרשרת רציחות חדשה החלה חודש לאחר מכן, עם שני מקרי רצח שלא פוענחו עד שבנדי התוודה לגביהם זמן קצר טרם הוצאתו להורג. ב-2 בספטמבר 1974 בנדי אנס וחנק טרמפיסטית לא מזוהה באיידהו. ב-2 באוקטובר 1974, הוא תפס את ננסי ווילקוקס בת ה-16 בפרבר של סולט לייק סיטי, וגרר אותה לתוך אזור מיוער. לפי עדותו, כוונתו הייתה לאנוס אותה ולשחררה, תוך ניסיון לרכך את דחפיו הפתולוגיים. עם זאת, הוא חנק אותה למוות - בטעות, לטענתו - בזמן שניסה להשתיק אותה.
ב-18 באוקטובר 1974 מליסה סמית, בתו בת ה-17 של מפקד תחנת משטרה ביוטה, נעלמה לאחר שיצאה מפיצרייה; גופתה העירומה נמצאה באזור הררי סמוך תשעה ימים מאוחר יותר. בדיקה פתולוגית של הגופה הצביעה על כך שייתכן והנערה נשארה בחיים עד שבעה ימים לאחר היעלמותה. ב-31 באוקטובר 1974, לורה איים, גם היא בת 17, נעלמה לאחר שיצאה מבית קפה ביוטה מעט לאחר חצות. גופתה העירומה נמצאה על ידי מטיילים בחג ההודיה. שתי הנערות הוכו, נאנסו, בוצעו בהן מעשי סדום והן נחנקו למוות באמצעות גרבי ניילון. שנים מאוחר יותר, בנדי תיאר את הטקסים שביצע לאחר המוות בגופותיהן של סמית ואיים. הטקסים כללו בין השאר חפיפת שערותיהן בשמפו ואיפורן.
בערב גשום, ב-8 בנובמבר 1974, בנדי ניגש לקרול דרונץ', מרכזנית טלפון בת 18 שבילתה בקניון. הוא הציג את עצמו כקצין משטרה בשם רוזלנד מתחנת המשטרה המקומית. בנדי אמר לה שניסו לפרוץ למכוניתה וביקש ממנה להתלוות אליו לתחנה כדי להגיש תלונה. לבקשתה של דרונץ', הציג לה בנדי תג המזהה אותו כשוטר, והיא השתכנעה להתלוות אליו לתחנת המשטרה. כשדרונץ' ציינה שבנדי נוהג על דרך שאינה מובילה לתחנת המשטרה, הוא מיד סטה לשוליים וניסה לאזוק אותה. בנדי שלף אקדח ואיים על דרונץ', אך דרונץ' ניצלה את העובדה שרק ידה האחת נאזקה והיא הצליחה לפתוח את דלת הרכב ולצאת. לאחר מאבק קצר מחוץ לרכב, הצליחה דרונץ' להשתחרר מאחיזתו ולהיכנס לתוך מכונית שחלפה ברחוב.
מאוחר יותר באותו ערב, דברה (דבי) קנט, תלמידת תיכון בת 17, נעלמה לאחר שעזבה הצגת תיאטרון בבית ספרה כדי לאסוף את אחיה. המורה לדרמה בבית הספר ותלמידה סיפרו למשטרה שאדם זר ביקש מכל אחת מהן לצאת למגרש החנייה כדי לזהות רכב. תלמידה נוספת ראתה מאוחר יותר אותו אדם צועד מאחורי האודיטוריום, והמורה לדרמה זיהתה אותו שנית זמן קצר לפני תום ההצגה. חוקרים מצאו מאוחר יותר מפתח מחוץ לאודיטוריום, שתאם את האזיקים שהוסרו מפרקי ידיה של קרול דרונץ'.
בנובמבר 1974, לאחר שקראה על היעלמותן של נשים צעירות בערים שסובבות את סולט לייק סיטי, התקשרה אליזבת קלופפר שוב לתחנת המשטרה של קינג קאונטי. הבלש רנדי הרגשימר ממחלק הפשע חקר אותה לעומק. בשלב זה בנדי בלט באופן משמעותי ברשימת החשודים בפרשיות הרצח, אך העדים האמינים נכשלו בזיהויו במסדר תמונות. בדצמבר 1974 קלופפר התקשרה למשטרת סולט לייק סיטי וחזרה על חשדותיה. שמו של בנדי התווסף לרשימת החשודים גם בתחנת משטרה זו, אולם באותה עת לא היו ראיות מהימנות שקשרו אותו לרציחות ביוטה. בינואר 1975 בנדי שב לסיאטל לאחר בחינות הגמר שלו ובילה שבוע עם קלופפר, שלא גילתה לו כי דיווחה עליו שלוש פעמים למשטרה.
בשנת 1975 בנדי העביר את רוב פעילותו הפלילית מזרחה לקולורדו, כשהוא ממשיך לגור וללמוד משפטים ביוטה. ב-12 בינואר, אחות בת 23 בשם קרין קמפבל נעלמה בזמן שפסעה במסדרון מואר היטב בין המעלית לחדרה בפונדק בו התגוררה, כ-640 ק"מ דרומית-מזרחית לסולט לייק סיטי. גופתה העירומה נמצאה כעבור 36 ימים, בדרך עפר הרחוקה כ-5 קילומטרים מהמקום. היא נרצחה במהלומות חפץ קהה בראשה, אשר הותירו שורת סדקים עמוקים בגולגולת; גופתה הייתה מלאה בחתכים עמוקים מנשק חד.
ב-15 במרץ 1975, ג'ולי קנינגהם בת ה-26, מדריכת סקי מוייל קולורדו, נעלמה בזמן שפסעה מדירתה לארוחת ערב עם חבר. בנדי סיפר מאוחר יותר לחוקרים מקולורדו שהוא ניגש אליה על קביים וביקש ממנה עזרה בנשיאת ציוד הסקי שלו לרכב. באזור המרוחק כ-140 ק"מ מוייל, הוא הכה בה באלה, אזק אותה, תקף וחנק אותה למוות. שבועות לאחר מכן, נסע בנדי במשך שש שעות מסולט לייק סיטי כדי לפקוד את שרידי גופתה.
דניס אוליברסון בת ה-25, מגראנד ג'נקשן, נעלמה סמוך לגבול יוטה-קולורדו ב-6 באפריל 1975, בזמן שרכבה על אופניים לבית הוריה; האופניים והסנדלים שלה נמצאו תחת גשר מים בסמוך לפסי רכבת. ב-6 במאי 1975 בנדי פיתה את לינט קולבר בת ה-12 מבית ספרה באיידהו, 260 ק"מ צפונית לסולט לייק סיטי, ולקח אותה לחדרו בבית המלון, שם הוא הטביע אותה ואז תקף אותה מינית.
באמצע מאי 1975, שלושה מחבריו לעבודה במחלקה המדינית של וושינגטון, כולל קרול אן בון, ביקרו אותו בסולט לייק סיטי ולנו במשך שבוע בדירתו. בנדי בילה שבוע בסיאטל עם קלופפר בראשית חודש יוני 1975, והם שקלו להינשא בחג המולד הקרב. שוב, קלופפר לא הזכירה כלל את דיווחיה החוזרים לתחנות המשטרה בקינג קאונטי ובסולט לייק סיטי, ובנדי לא סיפר על הקשר הרומנטי המתמשך שניהל עם בון ועל הקשר הרומנטי שניהל באותה עת עם עוד סטודנטית למשפטים מיוטה.
ב-28 ביוני 1975 סוזן קורטיס נעלמה מקמפוס האוניברסיטה בפרובו, יוטה, 72 ק"מ מסולט לייק סיטי. הרצח של קורטיס היה האחרון שבו הודה בנדי בהקלטות שבוצעו רגעים לפני שהובל לתא ההוצאה להורג. גופותיהן של ווילקוקס, קנט, קנינגהם, קלבר, קורטיס ואוליברסון מעולם לא נמצאו.
במדינת וושינגטון, החוקרים עדיין נאבקו בניתוח שרשרת הרציחות בצפון-מערב הפסיפיק, שנגמרה באותה פתאומיות שבה החלה. במאמץ להחדיר הגיון בכמות העצומה של מידע שהגיע אליהם, הם פנו לאסטרטגיה החדשנית בזמנו של מסד נתונים מרוכז. הם השתמשו במחשב ששימש לחישוב השכר בקינג קאונטי, מכשיר "גדול ופרמיטיבי" ביחס למקובל בימינו - המחשב היחיד שהיה ברשותם. לאחר שהזינו למחשב את הרשימות הרבות שאספו - רשימות שכללו בין היתר, רשימת חברים ללימודים ומכרים של כל אחד מהקרבנות, רשימת בעלי רכב פולקסווגן בשם "טד" ורשימת עברייני מין ידועים - עקבו באמצעות המחשב אחר הצלבות אפשריות בין הרשימות. מתוך אלפי השמות, 26 הופיעו בארבע רשימות; אחד מהם היה טד בנדי. בנוסף, הבלשים ליקטו ידנית רשימה של 100 החשודים ה"סבירים" ביותר, כשבנדי מופיע גם בה. בנדי היה "פשוטו כמשמעו - בראש הקבוצה" של החשודים, כשהגיעה ההודעה מיוטה על מעצרו.
מעצר ומשפט ראשון
בחיפוש בביתו של בנדי, המשטרה מצאה מדריך לאתרי הסקי בקולורדו עם ציון דרך באתר שבו ביצע רצח, ועלון פרסום להצגת בית הספר שבסמוך אליו נחטפה דברה קנט. עם זאת, שום ראייה מרשיעה מספקת לא נמצאה כנגדו. בנדי שוחרר בערבות עצמית. מאוחר יותר, בנדי סיפר שהחוקרים החמיצו בחיפוש בביתו אוסף של צילומי פולארויד של קרבנותיו, אשר החביא בחדר השירות והשמיד לאחר שחרורו.
בנדי היה בחוב כספי תמידי לכולם וקלופפר חשדה שאת רוב חפצי הערך שברשותו הוא השיג בגנבה. כשהתעמתה איתו לגבי טלוויזיה ומערכת סטריאו חדשות הוא הזהיר אותה: "אם תספרי למישהו אשבור לך את המפרקת". היא סיפרה שבנדי היה מודאג מאוד בכל פעם שהיא שקלה לספר את שיערה - שהיה ארוך ומפוצל באמצע, כשיערן של קרבנותיו. לעיתים היא התעוררה באמצע הלילה ומצאה אותו תחת מצעי המיטה עם פנס, כשהוא בוחן את גופה. הבלשים מצאו שבנדי לא היה עם קלופפר באף אחד מהלילות שבהם נעלמו הנשים בצפון-מערב הפסיפיק ולא ביום בו אוט ונסלאנד נחטפו. זמן קצר לאחר מכן, קלופפר נחקרה על ידי בלשית מחלק הרצח בסיאטל קתי מקצ'סני, וגילתה דרכה על קיומן של סטפני ברוקס ואירוסיה הקצרים לבנדי בשנת 1973.
בספטמבר 1975 מכר בנדי את חיפושית הפולקסווגן שלו. משטרת יוטה החרימה אותה, וטכנאי ה-FBI פירקו וחיפשו בה. הם מצאו שערות שתאמו דגימות שנלקחו מגופתה של קרין קמפבל. בנוסף הם זיהו שרידי שיער מיקרוסקופיים ו"בלתי מובחנים" שתאמו את דגימות השיער מגופתה של מליסה סמית ומגופה של קרול דרונץ'. רוברט ניל, מומחה המעבדה של ה-FBI, ציין שקיומם של שרידי שיער ברכב אחד שתואמים שלושה קרבנות שמעולם לא נפגשו, הוא "צירוף מקרים נדיר באופן מדהים".
ב-2 באוקטובר 1975, הבלשים העמידו את בנדי במסדר זיהוי מול דרונץ', שמיד זיהתה אותו כ"קצין המשטרה רוזלנד". העדים ממקרה חטיפתה של דברה קנט זיהו אותו מיד באותו מסדר זיהוי כאיש הזר ששוטט בסביבת האודיטוריום של בית הספר. נמצאו ראיות חלקיות בלבד שקשרו את בנדי לדברה קנט (שגופתה מעולם לא נמצאה), אולם היה למעלה מהנדרש כדי להאשים אותו בחטיפה בנסיבות מחמירות ובניסיון תקיפה במקרה דרונץ'.
בנדי שוחרר בערבות של 15,000 דולר ששילמו הוריו, והוא העביר את מרבית זמנו הפנוי בין הליכי המשפט השונים בסיאטל, בביתה של קלופפר. למשטרת סיאטל לא היו ראיות מספיקות כדי להגיש נגדו כתב אישום בגין הרציחות בצפון-מערב הפסיפיק ולכן הציבה מעקב צמוד אחריו. "כשטד ואני פסענו אל מחוץ לבית", כתבה קלופפר, "כל כך הרבה רכבי משטרה לא מסומנים התניעו בבת אחת, שזה נשמע כמו התחלה של מרוץ מכוניות".
בנובמבר 1975 שלושת החוקרים הראשיים של בנדי - ג'רי ת'ומפסון מיוטה, רוברט קפפל מוושינגטון ומייקל פישר מקולורדו - נפגשו והחליפו מידע עם 30 בלשים ותובעים מחמש מדינות, באספן קולורדו. הגורמים הרשמיים סיימו את הפגישה (שנודעה מאוחר יותר כ"פסגת אספן") כשהם משוכנעים שבנדי הוא הרוצח אותו הם חיפשו. עם זאת, הם הסכימו שיש עוד צורך במציאת ראיות משמעותיות לפני שיוכלו לגבש כתב אישום לגבי הרציחות.
בנדי עמד למשפט בפברואר 1976, כשהוא מוותר על זכותו לחבר מושבעים בעצת עורך דינו ג'ון אוקונל, בעקבות הפרסום הרב שהתלווה למקרה. בתום ארבעה ימי משפט, השופט הרשיע את בנדי בעבירות חטיפה ותקיפה, בגינן נגזרו עליו ב-30 ביוני בין שנה ל-15 שנים בכלא. בתחילת תקופת מאסרו, נפגש בנדי עם פסיכולוג מתקן הכליאה ביוטה אל קרלייל, לצורך הערכה פסיכולוגית של מסוכנותו וקביעה האם ניתן לאפשר לו מאסר על תנאי. במסגרת הערכה זו קיים קרלייל שיחות עם בנדי, עם מכרים שלו בסולט לייק ועם בנות עימן יצא בנדי בעבר. קרלייל קבע בדוח שהגיש, כי לבנדי ישנו צד אלים וכי הוא ממליץ לשופט שלא לאפשר לו מאסר על תנאי.
ב-22 באוקטובר 1976 רשויות קולורדו הגישו נגד בנדי כתב אישום בגין רציחתה של קרין קמפבל. לאחר תקופה של התנגדות להסגרתו הוא ויתר על התנגדותו זו, ובינואר 1977 הועבר לאספן.
בריחות
ב-10 ביוני 1977 בנדי פרץ לתוך קרוואן באגם מרון, לקח מזון ומעיל סקי, וצעד חזרה צפונה לכיוון אספן, כשהוא מתחמק ממחסומי הדרכים וממשלחות החיפוש שנשלחו אחריו. שלושה ימים לאחר מכן, בנדי גנב רכב בסמוך לאספן. מקורר, מחוסר שינה ואפוף כאבים מקרסולו הנקוע, נהג בנדי חזרה לתוך אספן. שני שוטרים הבחינו ברכב שנסע בצורה בלתי יציבה, כשהוא סוטה ושב אל הנתיב, ועצרו אותו. בנדי היה אסיר נמלט במשך שישה ימים. ברכב נמצאו מפות של האזור ההררי סביב אספן, בהן השתמשו התובעים על-מנת להצביע על מיקום גופתה של קרין קמפבל (כפרקליט שייצג את עצמו, לבנדי ניתנה זכות העיון בכל המסמכים שקשורים לתביעה נגדו). הימצאות המפות ברכב העידו על כך שבריחתו הייתה מתוכננת מראש.
בשובו לכלא בקולורדו, בנדי תכנן תוכנית בריחה חדשה. הוא השיג להב של מסור מאסיר אחר ולמעלה מ-500 דולר במזומן, אותם הבריח לכלא באמצעות חברים שביקרו - בעיקר קרול אן בון - במשך תקופה של שישה חודשים. במהלך הערבים, בשעה ששאר האסירים התקלחו, בנדי ניסר חור בגודל 30 סמ"ר בתקרת תאו. לאחר שאיבד כ-16 ק"ג ממשקלו, בנדי הצליח לחמוק דרך החור לתוך החלל שמעליו. בשבועות שלאחר מכן הוא ביצע מספר בריחות תרגול, כשהוא בוחן את המאפיינים השונים של המרחב. מודיע משטרתי סיפר לקציני המשטרה שהוא שמע מישהו נע בתוך התקרה באמצע הלילה, אולם הדיווח לא נחקר.
לאחר שגנב רכב הוא נהג מזרחה, אך הרכב התקלקל במהרה בהרים. בנדי נתקע באמצע הלילה בעיצומה של סופת שלג. נהג חולף הסיע אותו לתוך וייל, 97 ק"מ מזרחה. משם הוא עלה על אוטובוס לדנוור ממנה עלה על טיסה לשיקגו. צוות בית הכלא בקולורדו לא גילה שבנדי נעדר עד לצהרי 31 בדצמבר, למעלה מ-17 שעות לאחר בריחתו. עד אז, בנדי כבר היה בשיקגו.
פלורידה
משיקגו בנדי נסע ברכבת למישיגן ומשם נהג ברכב גנוב לאטלנטה. באטלנטה עלה על אוטובוס וב-8 בינואר 1978 הגיע לטאלאהאסי, בירת פלורידה. בנדי שכר חדר באכסניה הסמוכה לקמפוס אוניברסיטת המדינה של פלורידה, בשם הבדוי כריס האגן. מאוחר יותר טען בנדי שבהתחלה היה נחוש למצוא תעסוקה חוקית ולהימנע מפעילות פלילית נוספת, כשהוא יודע שקרוב לוודאי יוכל להישאר חופשי ולא מורגש לצמיתות בפלורידה, כל עוד לא ימשוך את תשומת הלב של המשטרה. עם זאת, בנדי נאלץ לוותר על העבודה היחידה אליה הגיש מועמדות, באתר בנייה, לאחר שהתבקש לספק תעודת זהות. בנדי שב להרגליו הקודמים של גנבה מחנויות וגנבת כרטיסי אשראי מארנקי נשים שהונחו בעגלות קנייה.
ב-15 בינואר 1978, כשבוע לאחר הגעתו לטאלאהאסי, בנדי נכנס לבית האחווה "כי-אומגה" (ΧΩ) של אוניברסיטת המדינה של פלורידה. בשעה 2:45 לפנות בוקר הוא חבט במרגרט באומן בת ה-21 באמצעות גזע עץ בזמן שישנה, ואז חנק אותה למוות באמצעות גרבוני ניילון. לאחר מכן פנה לליסה לוי בת ה-20 והכה אותה למוות, נאבק עמה תוך שהוא תולש את אחת מפטמותיה, נושך בחזקה בישבנה ותוקף אותה מינית. בחדר שינה סמוך הוא תקף את קתי קליינר, שבר לה את הלסת ופצע קשות את כתפה; ואז תקף את קרן שנדלר, שסבלה בעקבות תקיפתו מזעזוע מוח, מלסת שבורה, מאבדן שיניים ומאצבע מרוסקת. בלשי טאלאהסי קבעו מאוחר יותר שהתקיפה כולה נמשכה פחות מ-15 דקות, בטווח שמיעה של למעלה מ-30 עדים שלא שמעו דבר.
לאחר שעזב את בית האחווה, בנדי פרץ לתוך בנין דירות ותקף את הסטודנטית שריל תומאס. הוא פרק את כתפה, ריסק את הלסת שלה וגרם לה לשברים בגולגולת בחמישה מקומות. תומאס נותרה עם חרשות קבועה ובעיות שיווי משקל ששמו קץ לקריירת הריקוד שלה. שוטרים מצאו על מיטתה סימני זרע ושיירי שיער שדמו לסוג השיער של בנדי.
ב-8 בפברואר 1978 בנדי נהג בטנדר גנוב 240 ק"מ מזרחה לג'קסונוויל. במגרש חנייה הוא ניגש ללזלי פרמנטר בת ה-14, בתו של בלש משטרה בג'קסונוויל, כשהוא מציג את עצמו כ"ריצ'רד בארטון, מחלקת הכבאים". בנדי נמלט כשאחיה הגדול הגיע. למחרת הוא נסע חזרה מערבה 97 ק"מ ללייק סיטי. אותו בוקר, קימברלי דיאן ליץ' בת ה-12 נשלחה הביתה במהלך שיעור בחטיבת הביניים המקומית, כדי להשיב ארנק ששכחה בביתה. ליץ' מעולם לא שבה לכיתה. שרידי גופתה החנוטה חלקית נמצאו שבעה שבועות לאחר מכן בדיר חזירים 48 ק"מ מלייק סיטי, בתום חיפוש קדחתני.
ב-12 בפברואר 1978 בנדי עזב את טאלאהאסי ונסע מערבה. כעבור שלושה ימים, בסביבות השעה 1 לפנות בוקר, הוא נעצר על ידי קצין המשטרה דויד לי בפנסקולה, סמוך לגבול פלורידה ואלבמה, לאחר שבדיקה הראתה שחיפושית הפולקסווגן שבה נהג הייתה גנובה. כשנאמר לו שהוא עצור, בנדי בעט ברגליו של קצין המשטרה והחל להימלט בריצה. לי ירה יריית אזהרה בנשקו וכעבור מרדף קצר תפס אותו. השניים נאבקו על נשקו של לי, עד שקצין המשטרה הצליח לבסוף להכניע ולעצור את בנדי. ברכב הגנוב נמצאו שלושה סטים של תעודות סטודנט, 21 כרטיסי אשראי גנובים ומקלט טלוויזיה גנוב. בזמן שלי העביר את בנדי למעצר, מבלי שהיה מודע לכך שעצר את אחד מעשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI, הוא שמע את בנדי אומר: "הלוואי והיית הורג אותי".
בנדי הזדהה בפני השוטרים בשם קנת' מייזנר, סטודנט למשפטים בן 29 מטאלאהסי, ואף הציג בפניהם רישיון נהיגה תואם. אלא שהאדם האמיתי ששמו קנת' מייזנר, שזהותו נגנבה על ידי בנדי, שמע על מעצרו של אדם שהזדהה בשמו ודיווח על כך לרשויות. במהלך החקירה גילו השוטרים כי הרכב הגנוב בו נהג בנדי, נגנב מאזור בית האחווה כי-אומגה, בו בוצעה שרשרת מעשי התקיפה והרצח כחודש קודם לכן. על אף שטרם ידעו את זהותו, הפך בנדי בעיניהם לחשוד העיקרי במעשים. ב-16 בפברואר הסכים בנדי לחשוף לבסוף את זהותו, אך התנה זאת בכך שיתאפשר לו לבצע שיחת טלפון עם חברתו אליזבת קלופפר.
בנוסף לתקיפות בטאלאהאסי נחשד בנדי גם ברצח קימברלי ליץ'. החשד התבסס בין היתר על רישום שהושג מאחד מכרטיסי האשראי הגנובים שהיו ברשותו, שהעיד כי בנדי בילה את הלילה שקדם להיעלמותה של הילדה במלון הולידיי אין בלייק סיטי, שממוקם מרחק קצר מבית הספר בו למדה ליץ'.
המשפט בפלורידה
ביוני 1979, בנדי עמד למשפט במיאמי, פלורידה, על הרציחות שביצע בטאלאהאסי. הכיסוי התקשורתי למשפט כלל 250 כתבים מחמש יבשות, והיה המשפט הראשון ששודר בטלוויזיה הארצית בארצות הברית. על אף שבית המשפט מינה להגנתו של בנדי חמישה עורכי דין, בנדי בחר לנהל חלק גדול מההגנה במשפט בעצמו. לפי מייק מינרבה, סניגור ציבורי מטאלאהאסי וחלק מצוות ההגנה של בנדי, התנהל משא ומתן עם התביעה לקראת הסדר טיעון, במסגרתו בנדי יודה ברציחתן של לוי, באומן וליץ', בתמורה לעונש מאסר של 75 שנים; בנדי סירב לעסקה ברגע האחרון. "זה גרם לו להבין שהוא יצטרך לעמוד מול העולם כולו ולהודות בכך שהוא אשם", אמר מינרבה, "הוא פשוט לא יכול היה לעשות זאת". עורכי דינו של בנדי טענו כי הוא אינו כשיר לעמוד למשפט, אך לאחר שימוע כשירות שבוצע לבנדי, דחה השופט אדוארד ד. קאווארט טענה זו. במהלך המשפט העלה בנדי טענות שונות באשר לתנאי הכליאה שלו ולהשפעתם על יכולתו לייצג את עצמו במשפט. הוא ביקש לאפשר לו זמן רב יותר לפעילות גופנית מחוץ לתאו, ולאפשר לו גישה למכונת כתיבה ולספרייה המשפטית שבכלא. כמו כן התלונן בנדי על התאורה בתאו, שלדבריו הקשתה עליו לקרוא. לאחר ביקור בתאו, קיבל השופט טענה זו והורה להעביר את בנדי לחדר הישיבות. במהלך המשפט התעמת בנדי בפומבי מספר פעמים עם עורכי דינו, בטענה שהם אינם מאפשרים לו להיות מעורב מספיק בדיון בבית המשפט.
עדותה של ניטה נירי, חברה בבית האחווה כי אומגה, היוותה ראייה מהותית מרשיעה במשפט. נירי ראתה את בנדי עוזב את בית האחווה כשבול העץ ששימש לרצח עדיין בידו. בנוסף, סימני הנשיכה שנותרו על ישבנה של לוי, הוכחו בבדיקת רפואת שיניים משפטית כתואמות את שיניו של בנדי. לחבר המושבעים לקח פחות משבע שעות כדי לדון ולהחליט על הרשעתו ב-24 ביולי 1979. בנדי הורשע בשני אישומי רצח, בשלושה אישומים של ניסיון לרצח מדרגה ראשונה ובשני אישומים של פריצה. השופט הטיל על בנדי שני עונשי מוות בגין ההרשעות ברצח. בהקראת גזר דינו של בנדי אמר השופט: "אתה בחור חכם ומוכשר והייתי שמח לראות אותך עובד מולי, אך בחרת בדרך אחרת".
שישה חודשים לאחר מכן, משפט שני החל באורלנדו בגין רציחתה של קימברלי ליץ'. לאחר דיון קצר בנדי הורשע ברצח. המשפט הסתמך בעיקר על עדותו של עד ראייה שראה את בנדי מוביל את ליץ' מחצר בית הספר אל הטנדר שלו. ראייה חשובה נוספת כללה שרידי בד שבהם טעות ייצור חריגה, שנמצאו הן בטנדר הגנוב של בנדי והן על גבי גופתה של ליץ'. שרידי הבד המיוחדים תאמו את בד הז'קט שבנדי לבש בעת מעצרו. בפעם השלישית, בנדי נידון למוות בכיסא חשמלי. כשגזר הדין הוכרז, בנדי נעמד וצעק: "אימרו לחבר המושבעים שהם טעו". עונש המוות שנגזר על בנדי במשפט זה, הוא שבסופו של דבר הוצא לפועל כעבור תשע שנים.
תא הנידונים למוות, וידוי, הוצאה להורג
זמן קצר לאחר הרשעתו במשפט הרצח של ליץ', עם תחילת הליכי הערעור הממושכים, בנדי יזם סדרה של ראיונות עם סטיבן מיקאוד ויו איינסוורת'. כשהוא מדבר על עצמו בעיקר בגוף שלישי כדי להימנע ממתן "רושם של וידוי", בנדי החל לראשונה לגלות פרטים לגבי פשעיו והליך החשיבה שקדם להם. בנדי סיפר על עברו כגנב, כשהוא מאשר את חשדה הממושך של קלופפר לפיו הוא גנב למעשה כל חפץ בעל ערך שבבעלותו. בנדי החל לחטוף נשים כאשר יחסי מין בהסכמה כבר הפסיקו לספק אותו; תקיפה מינית, הוא אמר, מילאה את הצורך שלו ל"בעלות מוחלטת" על קרבנותיו. בתחילה, בנדי הרג את הנשים "כעניין של תועלת... כדי להפחית את הסיכוי להיתפס".
בנדי התוודה גם בפני הסוכן המיוחד ויליאם האגמאייר, מיחידת מדעי ההתנהגות של ה-FBI. האגמאייר התרשם מ"הסיפוק העמוק, הכמעט מיסטי" שבנדי שאב מהרציחות. "הוא אמר שלאחר זמן מה, רצח חדל להיות פשע של תאווה או אלימות בלבד", סיפר האגמאייר, "הוא הופך לעניין של בעלות. הן חלק ממך... [הקרבנות] הופכות לחלק ממך, ו[אתם] הופכים לנצח לאחד... והאדמה עליה הרגת אותן או הותרת אותן הופכת לקדושה עבורך, ותמיד תימשך חזרה אליה". בנדי סיפר להאגמאייר שהוא החשיב עצמו כרוצח "חובבני ואימפולסיבי" בשנותיו הראשונות, לפני שעבר לתקופה אותה הוא כינה "מובחרת" או "תקופת הטרף", בערך כשלינדה הילי נרצחה, ב-1974. אמירה זו הצביעה על כך שבנדי החל להרוג זמן רב לפני 1974 - על אף שהוא מעולם לא הודה בכך במפורש.
ביולי 1984 סוהרי בית הכלא ריינפורד מצאו שני להבי מסור לניסור מתכת מוחבאים בתאו של בנדי. סורג פלדה באחד מחלונות התא נוסר לגמרי בראשו ובתחתיתו, והודבק חזרה למקום בדבק מאולתר על בסיס סבון. מספר חודשים לאחר מכן, בנדי הועבר שוב מתאו לאחר שסוהרים מצאו בו מראה.
באביב 1986 בנדי התוודה בפני האמגאייר ונלסון, וידוי שהם האמינו שהקיף את כל מעשיו ההרסניים, כולל פרטים לגבי מה שעשה לקרבנותיו לאחר מותן. בנדי סיפר שהוא שב וביקר בהר טיילור, איסאקווה וזירות רצח אחרות, לעיתים מספר פעמים, כדי לקיים יחסי מין עם קרבנותיו ולבצע מעשים מיניים עם גופותיהן המרקיבות, עד שהריקבון כפה עליו להפסיק. בחלק מהמקרים, הוא נהג משך מספר שעות לכל כיוון ונשאר שם במהלך לילה שלם. ביוטה הוא איפר את פניה חסרות החיים של מליסה סמית, וחפף שוב ושוב את שיערה של לורה איים. "אם יש לך זמן", הוא אמר להגמאייר, "הן יכולות להיות כל דבר שתרצה שהן יהיו". בנדי אישר את החשדות הממושכים נגדו, לפיהם הוא כרת את ראשיהן של חלק מקרבנותיו במסור, ושמר לפחות קבוצה אחת של ראשים כרותים - קרוב לוודאי ארבעת הראשים שנמצאו מאוחר יותר בהר טיילור (של רנקורט, פרקס, בול והילי) - בדירתו לתקופת זמן לפני שנפטר מהם.
אהרן שאול זליג גוריון-מאירוב
הרב אהרן שאול זליג הכהן גוריון-מאירוב (ה'תקע"ג, 1813 - ה'תרל"ט, 1879) היה רב וראש ישיבה מגדולי רבני יהדות ליטא בדורו. מחבר ספר השו"ת "תשובות לשואל". כיהן עשרות שנים כראש הישיבה הגדולה במינסק, ואחר כך כרבן של כמה ערים בליטא, הידועה שבהן דננבורג (דווינסק).
טד בנדי
תא הנידונים למוות, וידוי, הוצאה להורג
בשלהי 1988 בית המשפט העליון דחה את האחרון בסדרת ערעורים שהגיש בנדי. כשההוצאה להורג באופק, וללא כל מניע להתכחש לפשעיו הוא הסכים לדבר בכנות עם החוקרים. בפני קפפל, הוא הודה בכל שמונה הרציחות בוושינגטון ואורגון בהן היה חשוד מרכזי. בנדי סיפר על שלוש רציחות קודמות נוספות בוושינגטון שלא היו ידועות, ועל שתי נרצחות באורגון אותן הוא סירב לזהות (אם הכיר בכלל את זהותן). הוא טען שהותיר גופה חמישית - של דונה מנסון - על הר טיילור, אך שרף את ראשה באח, בביתה של קלופפר. "מתוך כל הדברים שעשיתי לאישה הזו [אליזבת קלופפר]", אמר לקפפל, "זה האחד שקרוב לוודאי היא לא תסלח לי עליו לעולם. ליז המסכנה". בנדי תיאר בפרוטרוט את חטיפתה של ג'ורג'ין הוקינס מהסמטה המוארת בסמוך לאוניברסיטת וושינגטון - איך פיתה אותה לרכבו, הכה בה באלה ואזק את ידיה, נסע איתה לאיסקווה, אנס וחנק אותה, בילה לילה שלם עם גופתה וביקר את גווייתה לאחר מכן בשלושה מועדים שונים. "הוא תיאר את זירת הרצח של איסקווה [היכן שנמצאו עצמותיהן של אוט, נסלאנד והוקינס], וזה היה כמעט כאילו הוא נמצא ממש שם", אמר קפפל, "כאילו הוא רואה את הכל. הוא היה מוקסם מהרעיון, מפני שהוא בילה זמן כה רב שם. הוא פשוט עוסק ברצח כל הזמן".
אהרן שאול זליג גוריון-מאירוב
ביוגרפיה
מאירוב נפטר בשבט בשנת ה'תרל"ט, ולאחר פטירתו נדפס בוילנא לזכרו הספר מגן שאול מאת הרב אברהם צדוק בוגין, וכן ספרו שלו "תשובות לשואל". בהקדמה נכתב אודותיו, כי היה: "כמעיין המתגבר, וכנחל נובע בחידושי תורה, וסברא ישרה כאחד מגאוני הראשונים." כמו כן נכתב כי מה שהודפס בספר "תשובות לשואל" הוא רק שארית מחידושים רבים שהיו לו. כעבור כעשרים וחמש שנה, נדפס בירושלים בהוצאת מוסד הרב קוק ספרו "מגן שאול - חידושים וביאורים בש"ס", מתוך כתבים שנשארו ממנו בידי נכדו ד"ר יהודה כהן מאירוב.
תדמית
ייעוץ תדמית עסקית
יועץ התדמית הוא אדם אשר מייעץ לחברה או אדם פרטי על המראה החיצוני שלהם, אישיותם וכן על הלבוש המקובל בקרב קבוצה או אוכלוסייה מסוימת. יועץ התדמית מיידע את הלקוח שלו אודות הצהרותיו ופעולותיו החיצוניות אשר משפיעות על התדמית העסקית שלו. היועץ יכול לייעץ ללקוח שלו להשתתף באירועים מסוימים או להימנע מאירועים שאינם מועילים לשמירה על תדמיתו. (מהיכן לקוח?)
מחקרים מוכיחים כי תשעים ושלושה אחוזים מהתקשורת הבין אישית של בני האדם מורכבים מהמסר הבלתי מילולי, הכולל את המידע המועבר דרך ההופעה החיצונית, היציבה, תנועות הגוף, מאפייני הקול וסמלי סטטוס. רק שבעה אחוזים מהווה המסר המילולי, הכולל מידע בצורת מילים ומשפטים (בנצור, נ., 1987).
התדמית בפוליטיקה
הפוליטיקאי ניזון מן התדמית הציבורית שלו והיא עומדת למבחן יום-יומי: די בפליטת-פה בלתי מוצלחת, במעידה בהופעה בפני כלי התקשורת- ומאמץ של שנים עלול לרדת לטמיון. כלי העבודה החשוב ביותר של פוליטיקאי הוא יכולת העברת מסר פומבי. מה שקהל הבוחרים רואה במועמד לתפקיד פוליטי מותנה בתדמית שהמועמד מקרין בהופעותיו הציבוריות: בנאומיו, במסר שהוא מעביר, בהופעותיו וראיונותיו בכלי התקשורת ובמדיה השונים וכמו כן בוויכוחים פומביים. מחקרים שנעשו בתחום תקשורת ההמונים מוכיחים כי המרכיבים השכיחים ביותר שאנשים מייחסים למעביר המסר הפומבי המוצלח הם ביטחון, דינאמיות ומומחיות. ביטחון ודינאמיות הם מרכיבים צורניים המתבססים על התרשמות מדרך העברת המסר ולא על תוכנו, לכן התדמית שמקרין הפוליטיקאי היא תנאי להצלחתו בקריירה (בנצור, נ., 1987).
התדמית בראיונות עבודה
מחקרים מוכיחים כי שבע שניות, זה הזמן שלוקח ליצור רושם ראשוני חיובי. בראיונות עבודה חשוב למרואיין לגייס את יכולתו בפרק זמן קצר וקצוב של הראיון כדי להקרין תדמית שתפעל לטובתו ותאפשר לו ליצור רושם ראשוני חיובי מול המראיין.
נקודת מוצא של ייעוץ תדמית
ה"אני הפנימי" וה"אני החיצוני" המילה תדמית נגזרת מהשורש "דמה". לשורש זה יש תכונה של אי ודאות וחוסר ביטחון לגבי המהות האמיתית. כלומר, במילה תדמית משוקעת אי-הוודאות. לכל אחד מבני האדם ישנם שני סוגי "אני": ה"אני הפנימי" – מכלול הרגשות והמידע, ו"האני החיצוני" – אותו חלק מתוך ה"אני הפנימי" שאותו יחלוק עם סביבתו החברתית. ישנו פער בין האופן בו בני האדם תופסים את ה"אני הפנימי" שלהם, לאופן בו הסביבה רואה את ה"אני החיצוני שלך". למעשה, קיים פער בין המסרים שהאדם מעוניין להעביר ולבין המסרים שהוא מעביר בפועל. תפקידם של יועצי התדמית הוא ליצור התאמה בין המסר המילולי והבלתי-מילולי.
ההיסטוריה של ייעוץ התדמית
תעשיית ייעוץ התדמית הראשונה החלה בשנות ה-70 המאוחרות. לפני כן, מושג "ייעוץ התדמית" אינו היה מוכר בקרב הציבור הרחב. עקרונות אלו היו רלוונטיים לתחומים של עיצוב אופנה, דוגמנות, ובתי ספר שהתמחו בתחום. המועמדים היחידים אשר שכרו יועצי תדמית והיו מיועדים למהפך היו דוגמניות, אושיות טלוויזיוניות וסלבריטאים. בשנת 1980 התאחדו מספר כוחות משלובים על מנת לסלול את הדרך לתעשיית ייעוץ התדמית ולגרום לה להתפתח. ספרו של ג'ון מולוי, "להתלבש להצלחה", זכה לפופולריות עצומה ותאוריית ה"צבע העונתי" החלה לצבור תאוצה בכל העולם. במקביל, נשים נכנסו לשוק העבודה והחלו להתחרות בזירה הגברית, תוך שהן מודעות לעובדה כי התדמית העסקית חשובה בזירה זאת, וכמו כן החלו להשקיע את כספן במראה החיצוני. בשנת 1990 חברות ההייטק הושפעו ממגמה של עיצוב ביגוד נוח ועובדיהן החלו להתלבש בסגנון הנקרא "עסקי מזדמן" אשר תפס תאוצה בכל רחבי העולם. מעסיקים דיווחו כי לבוש עסקי עבר מפורמלי לעסקי מזדמן ומשם לעסקי אוים וגרם לבלבול בעניין התדמית העסקית. לכן היה חשוב להציג את קוד הלבוש המקובל ולהציב מגבלות ותקנים. כיום, הביקוש ליועצי תדמית איכותיים בשוק העבודה נמצא בשיאו. ישנה תחרות קשה וארגונים מוכרחים לבדל את עצמם מהמתחרים. כמו כן, פיתוח מיומנויות אישיות ומקצועיות הופכות להיות קריטיות בעידן זה.
האופן בו מקדמים תדמית עסקית
תחילה האדם צריך לשאול עצמו אם הופעתו החיצונית משרתת או בולמת את התקדמותו: אם אכן אין ניגוד בין ה"עטיפה" ובין הרצון להתקדם. לאחר מכן יועץ התדמית משתמש נכון בנתונים הטבעיים המוצלחים של הלקוח שלו, ועוזר לו לחפות על נתונים פחות מוצלחים בעזרת לבוש מתאים, עיצוב שיער ואיפור – כאשר כל אלה יגדילו את סיכוייו "להימכר" ויעלו את מחיקו בשוק. כמו כן, יועץ התדמית דואג לברור בקפידה את המסרים אשר יובילו את הלקוח שלו להשגת המטרה וכי יהיו בהירים ויעילים ככל האפשר. האיכות הבסיסית, ההופעה החיצונית והמיומנות התקשורתית- מהווים יחד את התדמית (בנצור, נ., 1987).
התדמית ומעורבותה בחיינו
בני האדם הורגלו לסממנים חיצוניים כדי לקטלג כל אחד ואחד על פי אמונתו, עיסוקו ודרך חייו. כך גם הורגלנו לקטלג מוצרים, חברות, קבוצות חברתיות, וכל תופעה אליה אנחנו מתוודעים - על פי קריטריונים הקשורים לנורמות וערכים חברתיים. כיוון שהרגל זה הפך לטבע אנושי, מהווה התדמית חלק מהאישיות של רבים מאיתנו, ואנו נוקטים בפעולות שונות לסייע לעיצובה. כך למשל, אשה מתאפרת כדי להוסיף עוד ממד לדמותה, גבר מתגלח או מגדל זקן כדי לשוות לעצמו מראה מסוים, איש עסקים ירהט את משרדו באופן שיצור רושם מסוים על לקוחותיו. טיפוח תדמית אישית על ידי האדם עצמו לא נתפסת בהכרח על ידי הצופה מהצד ויש והיא מקבלת פרשנות אחרת.
לעיתים קרובות מדובר במהלך המשנה באופן מהותי את הדימוי המצטייר בעיני הסביבה ויכול אף להטעות את המתבונן בו. אם למשל אישה שמנהלת אורח חיים דתי, לובשת מכנסיים וראשה גלוי - יש לה תדמית (מראה חיצוני) של חילונית אך דמות של דתית, ונראה כי לתדמית שלה יש יכולת השפעה הרבה יותר משמעותית על הסביבה מאשר למהות האמיתית שלה.
התדמית בכלכלה
כמעט כל תחום שיש בו שיווק ומכירה, נלווה לו מעשה של עיצוב תדמיתי, ומושקעים בכך משאבים רבים. המיתוג הוא עניין של רושם ויצירת דימוי, וכך גם השירות הניתן ללקוחות, והשידול המכירתי. נושאים אלה ואחרים הביאו להיווצרותם של בעלי מקצוע שמתמחים בנושאי עיצוב התדמית וביניהם: פרסומאים, יחצ"נים, מעצבי מוצר, גרפיקאים, תסריטאים, במאי סרטים, יועצים ארגוניים, יועצי שיווק ועוד. <BR />בנוסף לזה, משקיעים חברות וארגונים ביצירת מוניטין אותו הם חפצים להביא לידיעת לקוחותיהם וכלל הציבור. כך למשל חברה ששמה הטוב נפגע ממהלכים שונים, תשקיע בשיפור המוניטין, בדרך של עשיית מעשה חיובי ופרסומו באופן שיחזיר לציבור את האמון בה. זוהי דרך עקיפה ליצירת תדמית. באותה מידה חברה כלכלית יכולה גם להקצות אחוז מסוים מפעילותה, לטובת מפעלי תרבות וחינוך. גם זוהי דרך להוסיף ממד לדימוי החברה בעיני הציבור.
האופן בו מתנהל קשר עסקי בכללותו, עובר דרך עולם הדימויים שיש לכל אחד מהצדדים הקשורים לעסקה. משא ומתן עסקי יכול לקום או ליפול על הדימוי שיש לאחד הצדדים. למשל חברה אמינה, מנהל שאפשר לסמוך על המילה שלו, וכך הלאה.
התדמית בפוליטיקה
לפוליטיקאים יש אינטרס ברור ליצירת תדמית בעיני בוחריהם, ובעיני הציבור בכלל. רבים מהם נעזרים באנשי מקצוע המתמחים בכך, ולפני כל מהלך שהם נוקטים יביאו בחשבון את השפעתו על תדמיתם כפי שהם מבקשים להצטייד בה. המאה ה-20, ובמיוחד התפתחות אמצעי התקשורת, הביאו להתמחויות מיוחדות בתחום הדימוי של פוליטיקאים כמו: דוברים, קציני עיתונות, כותבי נאומים, יועצי תדמית ויועצי תקשורת.
התדמית המדינית
מדינות רבות זקוקות לעיצוב תדמיתן בעיני עמים אחרים, כדי לזכות באהדה לצורכי סיוע מתבקש או כדי לזכות בנקיטת עמדה מדינית התואמת את צרכיה.
ישראל, כמדינת עימות וכנזקקת לסיוע כלכלי, משקיעה מאמצים רבים בעיצוב תדמיתה. משרד החוץ אחראי על כך במידה רבה, יחד עם ארגונים יהודיים הפזורים ברחבי העולם ומסייעים לה בכך.
התדמית במשפט
שופטים יכולים לקבוע פסקי דין, בין היתר מהאופן בו הם מתרשמים מהעדויות הנשמעות לפניהם, ולכן ישקיעו הצדדים בסיוע עורכי דינם, משאבים רבים באופן הצגת טיעוניהם ובהישענות על יצירת הרושם המתאים.
התדמית והתקשורת
אמצעי התקשורת ההמוניים, משמשים כלי חשוב ביצירת תדמיות. האופן שבו התקשורת מסקרת אירועים ואישים, נתון במידה רבה להשפעות חיצוניות, ואלו נעשות לעיתים קרובות על ידי האישים המעורבים או שלוחיהם. התקשורת היא המגרש עליו משחקים בעלי המקצוע כמו: פרסומאים ויחצ"נים, דוברים ויועצי תקשורת. מאחר שאמצעי תקשורת נתונים להשפעות של קבוצות מצומצמות, הן לא תמיד מבטאות דעה נרחבת של הציבור. זו נבחנת טוב יותר באמצעות בדיקה של דעת הקהל.
ליצירת התדמית הרצויה משמש לעיתים מסע פרסום, הפועל להשגת מטרה זו באופן ישיר, ובעיקר משמשת התקשורת למטרה זו באופן עקיף, באמצעות חדשות וכתבות התורמות למוניטין ולתדמית של האדם או הארגון. בספטמבר 2006 יצא השב"כ במסע פרסום לגיוס אנשי מחשבים, אך למסע פרסום זה הייתה מטרה נוספת: שינוי תדמיתו של הארגון.
עיצוב תדמית של ארגון או אדם מתנהל גם במרחב הווירטואלי, ברשת האינטרנט, המשמשת כיום, אחד המקורות המרכזיים לפרסום ולהשגת מידע. ניהול תדמית הוא השפעה על הדרך בה מצטיירת דמותו של אדם, ארגון או מותג בעיני הגולשים. כבר בשנת 2007 חשף מחקר שנערך באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה כי מוכרים באתר המכירות הפומביות eBay עסקו בניהול תדמית ברשת על ידי מכירת מוצרים בהנחה בתמורה למשוב חיובי. על-פי מחקר שנערך בשנת 2010 על ידי חברת Microsoft וחברת cross-tab למחקרי שוק, 70% מהחברות האמריקאיות דחו מועמדים לעבודה על בסיס התדמית שלהם ברשת אולם רק שבעה אחוז מהאמריקאים מאמינים שלתדמית שלהם ברשת השפעה על תהליך חיפוש העבודה. סקר נוסף שנערך על ידי אתר CareerBuilder.com מצא כי 1 מכל 4 מנהלי גיוס משתמש במנועי חיפוש לשם מיון מועמדים לעבודה ואחד מכל 10 בודק גם את פרופיל המועמד ברשתות חברתיות ברשת.