cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנהטן
אטימולוגיה
מקור השם "מנהטן" אינו ברור. השם מנאהטה מופיע לראשונה ביומנו של רוברט ג'ואט, קצין בספינתו של הנרי הדסון אשר חקר את האזור בשנת 1609. במפה משנת 1610 מופיע השם בשני מקומות – הן בגדתו הימנית של נהר מאוריציוס (לימים נהר ההדסון), כלומר במקום שבו נמצא כיום האי, והן על גדת ניו ג'רזי של הנהר.
התקופה הקולוניאלית
קודם לראשית ההתיישבות האירופית, היה האזור מיושב על ידי שבט הילידים "לנאפי". בשנת 1524 הגיע אל האזור החוקר האירופאי הראשון – ג'ובאני דה וראצאנו. עם זאת, היה זה הנרי הדסון שמיפה את האזור לראשונה עבור חברת הודו המזרחית ההולנדית ב-11 בספטמבר 1609. הדסון המשיך בנהר שעתיד לקבל את שמו ולהפוך לנהר הדסון עד אזור אולבני, בירתה העתידית של מדינת ניו יורק.
ההתיישבות הראשונה באי החלה בשנת 1624, עת האזור נקרא "הולנד החדשה", עם הקמת תחנת מסחר הולנדית לסחר בפרוות באי גברנרז, כש-30 משפחות שהגיעו מהולנד התיישבו באי. בשנת 1625 החלה הקמת מצודת "ניו אמסטרדם" (בהולנדית: Nieuw Amsterdam) בדרום האי, לצורכי הגנת התושבים, מצודה שסיום בנייתה מסמל את הקמת העיר ניו יורק. בשנת 1626, רכש סוחר הולנדי בשם פטר מינואי את האי מתושביו האינדיאניים באמצעות החלפת סחורות בשווי של 60 גילדרים (שבהמשך שוערכו ל-24 דולרים), סכום שכיום מוערך בסביבות 1,000 דולר.
בשנת 1647 מונה פיטר סטויוסאנט כמושל האחרון של המושבה מטעם הולנד. בשנת 1652 קיבלה המושבה ממשל עצמי, וב-2 בפברואר 1653 התאגדה כעיר. בשנת 1664 כבשו הבריטים את האזור מההולנדים במהלך מלחמת הולנד-אנגליה השנייה ושינו את שם המושבה ל"ניו יורק" על שם ג'יימס השני שהיה באותה עת דוכס יורק ואולבני. במסגרת החלפת המושבות, דנה מועצת העיר עם הבריטים בזכויות התושבים והגיעה להסכמה לפיה יקבע חופש דת בעיר עבור התושבים ההולנדים. בשנת 1673, במהלך מלחמת הולנד–אנגליה השלישית, כבשה הולנד את האזור שוב ושינתה את שמו ל"ניו אורנג'", אך האזור הוחזר לבריטים זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1674.
המהפכה האמריקאית
בשנת 1765 התכנס במנהטן "קונגרס הבולים", התכנסות של נציגי המושבות במחאה על "חוק הבולים", וממנו יצאה הצהרת הזכויות שעיקרה נודע במשפט: "אין מיסוי ללא ייצוג". מדובר היה בשיתוף הפעולה הפוליטי הראשון של המושבות שהוביל להקמת הקונגרס הקונטיננטלי כתשע שנים לאחר מכן. תגובה נוספת לחוק הבולים שהתרחשה במנהטן הייתה הפיכת הרובע למרכז פעילותו של ארגון "בני החירות", מיליציה פטריוטית שפעלה נגד השלטון הבריטי.
במהלך המהפכה האמריקנית, הייתה מנהטן לב המערכה על ניו יורק וניו ג'רזי, והיו בה מספר קרבות בתחילת המהפכה. לאחר קרב מצודת וושינגטון ב-16 בנובמבר 1776, נאלצו כוחות הצבא הקונטיננטלי לסגת מהאזור, ובעקבות כך הפכו הבריטים את מנהטן למרכזם הצבאי והפוליטי לשארית המלחמה. ב-21 בספטמבר אותה שנה, פרצה השרפה הגדולה של ניו יורק, שסיבת פריצתה אינה ידועה ושפגעה קשות במנהטן. השליטה הבריטית על מנהטן נמשכה עד 25 בנובמבר 1783 כשעזבו את ארצות הברית, והנשיא הראשון של ארצות הברית ומפקד הצבא הקונטיננטלי, ג'ורג' וושינגטון, נכנס למנהטן. יום זה מצוין כ"יום הפינוי".
מ-11 בינואר 1785 עד סתיו 1788 הייתה העיר ניו יורק אחת מחמש בירות ארצות הברית לפי סעיפי הקונפדרציה, כשהקונגרס הקונטיננטלי התכנס בעיר בפונדק פראונסס. לאחר קבלת חוקת ארצות הברית הייתה העיר בירת המדינה מ-4 במרץ 1789 עד 12 באוגוסט 1790. הקונגרס החדש התכנס בבניין העירייה שבעיר. בית המשפט העליון של ארצות הברית שכן במנהטן עד העברתו לוושינגטון הבירה, כשאימוץ מגילת הזכויות התרחש בעיר.
המאה ה-19
ניו יורק החלה להתפתח כמרכז כלכלי, בעיקר בעקבות הקמת תעלת אירי בשנת 1825, שחיברה בין הימות הגדולות לאוקיינוס האטלנטי ובכך הפכה את נמל ניו יורק לנמל חשוב הן עבור ארצות הברית והן עבור קנדה. בשנת 1835 עקפה העיר את פילדלפיה והפכה להיות העיר הגדולה ביותר בארצות הברית. סנטרל פארק, שנבנה בלב האי מנהטן בשנת 1858, היה הפארק הציבורי המתוכנן הראשון שנבנה בארצות הברית. על מנת להקים את הפארק רכשה העירייה שטחים נרחבים בין השדרה החמישית והשדרה השמינית ובין רחובות 59 ו-110.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, התעורר מתח חברתי בעיר ומרמור כלפי מדיניותו של הנשיא, אברהם לינקולן, בשל העובדה שעשירי האזור יכלו להתחמק מחובת הגיוס למלחמה על ידי תשלום קנס של כ-300 דולר, לעומת העובדים הפשוטים שלא יכלו. המתח החברתי הוביל למהומות הגיוס של ניו יורק שנמשכו כשלושה ימים החל מ-13 ביולי 1863. במהלך המהומות נהרגו כ-119 איש ונפצעו עוד כמה מאות, עובדה שהופכת אותן לתקרית חוסר הסדר האזרחי הקשה בתולדות ארצות הברית.
מאחר שהעיר הפכה לנמל ההגירה הראשי של ארצות הברית, ומיליוני מהגרים מאירופה עברו דרכה, הוקם על האי ליברטי ששימש עד אז לצרכים צבאיים, פסל החירות ב-28 באוקטובר 1886, שהתקבל כמתנה מאזרחי צרפת לתושבי ארצות הברית.
בשנת 1874 הפך חלקו המערבי של מחוז הברונקס לחלק מהמחוז של מנהטן, מחוז ניו יורק, וב-1895 יתרת הברונקס סופחה למחוז. בעקבות האיחוד הוקמה "ניו יורק רבתי" בשנת 1898, ומנהטן והברונקס הפכו לשני רבעים של העיר המאוחדת. ב-1 בינואר 1914 הופרד מחוז הברונקס ממחוז מנהטן והפך מחדש למחוז נפרד, מחוז ניו יורק.
המאה ה-20
הקמת הרכבת התחתית של ניו יורק, שהחלה לפעול בשנת 1904, אפשרה איחוד של החלקים השונים של ניו יורק ויצרה את הביקוש הרב למקרקעין בדרום מנהטן שהביא לעלייה חדה במחיר הקרקע ובכך לצורך בהקמת גורדי השחקים הרבים של העיר. ב-25 במרץ 1911 פרצה שרפה במפעל בגריניץ' וילג' שבה נספו 146 עובדי המפעל. האסון הביא לשינוי בתקנות התכנון והבנייה בעיר ניו יורק, ולשיפור במחלקת כיבוי האש בעיר. בשנת 1925, בעקבות גל הגירה של אפרו-אמריקנים ממדינות דרום ארצות הברית, הפכה ניו יורק לעיר המאוכלסת בעולם, כשהיא עוקפת את לונדון. העלייה החדה בצפיפות גם היא הייתה זרז לעלייה במחירי הקרקעות ובצורך בהקמת גורדי שחקים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הביאו חיילים שחזרו לארצות הברית דרך העיר ניו יורק, לפריחת העיר בכלל ולפריחת מנהטן בפרט. גורם נוסף שהביא לפריחת מנהטן לאחר המלחמה היה מיקום מטה ארגון האומות המאוחדות במזרח מנהטן בשנת 1951.
במהלך שנות ה-60 התרחשו במנהטן מהומות על רקע גזעי, אך אלה היו רגועים יחסית למהומות דומות שהתרחשו שמקומות אחרים ברחבי ארצות הברית. בשנת 1965, עם אימוץ חוקי ההגירה החדשים של ארצות הברית שלא התייחסו יותר למדינות המוצא של המהגרים אלא למצבם הפרטי, נוצר שינוי באוכלוסיית מנהטן שהתבטא בעליית אחוז התושבים ממוצא מזרח אסייאתי ולירידה באחוז התושבים הלבנים. שנות ה-70 נחשבות לנקודת השפל בהיסטוריה של העיר ניו יורק ובכלל זה גם מנהטן. נפילת הבורסה לניירות ערך יחד עם הירידה בתיעוש העיר הובילו לעלייה באבטלה ובשיעור הפשע בעיר. בעקבות כך, החלה עזיבה המונית של תושבי מנהטן, בעיקר ממעמד הביניים, לפרוורים הסמוכים לניו יורק. העיר הייתה על סף משבר כלכלי שנבלם אך ורק בזכות הלוואת כספים מהממשל הפדרלי על ידי ראש העיר, אברהם בים.
בשנות ה-80, חזרה הבורסה לניירות ערך בוול סטריט לשגשג, והפכה למובילה עולמית. עם זאת, החלה הידרדרות חוזרת בכלכלת האזור כאשר אחוז המובטלים עלה בסוף העשור ושיעור הפשיעה נשאר כמות שהוא. בשנת 1993 נעשה ניסיון לפיגוע במגדלי התאומים שבמרכז הסחר העולמי במנהטן על ידי ארגון הטרור האיסלאמי אל-קאעידה בעזרת מכוניות תופת, ניסיון שנכשל והסתיים ברציחתם של 6 אנשים ובפציעת יותר מ-1,000. באותה שנה נבחר רודולף ג'וליאני לראשות העיר ניו יורק. כהונתו התאפיינה במלחמת חורמה בפשיעה מתוך אמונה בתאוריית החלונות השבורים לפיה הזנחה ופשע יגררו הזנחה ופשע. בנוסף לכך, החל ג'וליאני בטיפוח מנהטן ופיתוחה, יחד עם כל ניו יורק, כאזור תיירות. סיבות אלו, יחד עם התשתיות המפותחות וצבירת התאוצה של הבורסה לניירות ערך, החזירו את ניו יורק ליעד הגירה ותיירות נחשק, כשמנהטן הופכת למרכזה הכלכלי של העיר. סדרות טלוויזיה וסרטים רבים המתרחשים על רקע העיר בכלל ומנהטן בפרט (כגון חברים, סיינפלד, וסקס והעיר הגדולה) הפכו את מנהטן למותג בינלאומי.
המאה ה-21
שגשוג מנהטן המשיך גם אל תוך המאה ה-21, אך נעצר בפתאומיות בשל האירוע המכונן של ארצות הברית בתחילת המאה – פיגועי 11 בספטמבר. כחלק מסדרה של פיגועי טרור ברחבי ארצות הברית, טרוריסטים מהארגון האיסלאמי אל-קאעידה חטפו שני מטוסי נוסעים וריסקו אותם במגדלי התאומים שקרסו בזה אחר זה תוך זמן קצר. במהלך הפיגוע הזה בלבד נרצחו 2,996 אזרחים ונפצעו עוד אלפים. מלבד ההשלכות הרות האסון על ארצות הברית כולה בעקבות הפיגועים שהתבטאו בסגירת שמי המדינה ונפילת הבורסות לניירות ערך במדינה מיד לאחר פתיחתן המחודשת ב-17 בספטמבר (הנפילה החדה בהיסטוריה עד למשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008), היו השלכות קשות על ניו יורק ועל מנהטן בפרט: ענף התיירות נפגע קשות, הנזק של קריסת המגדלים והפגיעה בבניינים קרובים מוערכת בסביבות ה-30 מיליארד דולר (יותר משליש מתקציב מדינת ישראל במונחים של אותה שנה), וכ-430,000 אנשים איבדו את עבודתם בעיר ניו יורק (בעיקר במנהטן). בנוסף לכך, בשל קריסת המגדלים התפזרו למעלה מ-2,500 חומרים רעילים במנהטן ובמשך כחמישה חודשים נשארו ענני אבק בסביבת מרכז הסחר העולמי. בעקבות הפיגועים נערכו שינויים רבים בתקנות הבטיחות של הבנייה במנהטן.
בדצמבר 2002 ארגן איגוד מנהטן התחתית ("Lower Manhattan Development Corporation – LMDC") תחרות רעיונות לשימוש חדש של שטח מרכז הסחר העולמי ההרוס. בסופו של דבר אומצה התוכנית של האדריכל דניאל ליבסקינד בשנת 2005, תוכנית שעל פיה נבנו 5 בניינים חדשים ולצידם מוזיאון ואנדרטה לזכר נרצחי הפיגועים הכוללת פארק ושתי בריכות עמוקות במקומות בהם עמדו מגדלי התאומים. בין הבניינים נבנה מגדל החירות, מגדל בגובה של כ-1,776 רגל (כשנת קבלת העצמאות של ארצות הברית) שהם כ-541.3 מטרים ובראשו אנטנה ממנה תצא אלומת אור, גם היא לזכר הנרצחים.
גאוגרפיה
אורכו של האי מנהטן נחלק לדאונטאון, מידטאון, ואפטאון, ורוחבו נחלק למזרח ומערב על ידי השדרה החמישית. האי נתחם במערב על ידי נהר ההדסון, במזרח על ידי איסט ריבר, ובצפון על ידי נהר הארלם. אורכו של האי מנהטן הוא 21.5 ק"מ ובשיא רוחבו הוא מגיע ל-3.7 ק"מ. שטחו של המחוז כולו הוא 87.5 קמ"ר, מתוכם 59.5 קמ"ר הם שטחי יבשה ו-28 קמ"ר הם שטחי מים (כ-32.01 מהשטח הכולל של המחוז).
במהלך השנים, בשל יוקר הקרקעות בדרום האי, בוצעו מספר הרחבות לשטח האי באמצעות ייבוש נהר ההדסון. הייבוש הראשון נעשה בשלהי המאה ה-19 עת יובש הנהר בסמוך לרחוב גריניץ' ועד המקום בו עובר כיום רחוב ווסט. ייבוש נוסף בוצע בעת שהוקם מרכז הסחר העולמי – במהלך חפירת יסודות המבנה הוצאו 917,000 מטרים מעוקבים של אדמה אשר נעשה בהם שימוש לייבש את האזור בו הוקמה באטרי פארק סיטי.
המחוזות הגובלים באי הם מחוז ברגן (של מדינת ניו ג'רזי) מצפון-מערב, מחוז הדסון (ניו ג'רזי) בדרום-מערב, מחוז ברונקס בצפון-מזרח, מחוז קווינס במזרח, מחוז קינגס (ברוקלין) בדרום-מזרח, ומחוז ריצ'מונד (סטטן איילנד) בדרום-מערב.
חלוקת האזורים במנהטן
תוכנית משנת 1811 הציעה הקמת 12 שדרות אשר תעבורנה מצפון לדרום במקביל לחופי נהר ההדסון. התוכנית קבעה שרוחב כל שדרה יהיה 30 מטרים, כאשר השדרה הראשונה תהיה בצד המזרחי של האי, והשדרה השתים עשרה בצד המערבי. מספר שדרות נוספות נבנו מזרחית לשדרה הראשונה בשל צורתו של האי – שדרות אלה נקראות A, B C ו-D (אזור המכונה כיום אלפבית סיטי בשל שמות השדרות).
לפי שיטה זו, גדלו של כל גוש בניינים הוא 80 מטרים על 60 מטרים, ובכל מייל רבוע יש 20 גושי בניינים.
היוצא דופן בגריד הרחובות החוצה את העיר הוא רחוב ברודוויי החוצה את העיר באלכסון מקצה הדרום-מזרחי של האי לקצהו הצפון-מערבי. הכיכרות העיקריות של העיר הן במפגש רחוב ברודוויי עם רחובות אחרים – כיכר יוניון במפגש של ברודוויי ורחובות 13, 14 והשדרה החמישית; כיכר הרולד במפגש ברודוויי, השדרה השישית ורחוב 34; כיכר טיימס במפגש ברודוויי, השדרה השביעית ורחוב 42; כיכר קולומבוס במפגש ברודוויי עם השדרה השמינית ורחוב 59.
איסט סייד, ווסט סייד – הצד המזרחי והצד המערבי של העיר
השדרה החמישית מחלקת את האי מנהטן לשני חלקים. רחובות האי מחולקים לפי חלוקה זו – כאשר הרחובות ממזרח לשדרה החמישית נקראים עם המילה "מזרח" לאחר מספר הרחוב, לדוגמה – "רחוב 27 מזרח", והרחובות ממערב לשדרה החמישית נקראים בהתאם עם המילה "מערב" בשמם.
אפטאון, דאונטאון, מידטאון – צפון העיר, דרום העיר ומרכז העיר
מנהטן מחולקת גם לחלק הצפוני מנהטן עילית המכונה "אפטאון", צפון העיר, אליו שייכים כל הרחובות הצפוניים לרחוב 59. החלק הדרומי של מנהטן מכונה מנהטן תחתית ("דאונטאון") דרום העיר, אליו משתייכים כל הרחובות הדרומיים לרחוב 14. רחובות הדאון טאון הם צרים יותר והם בעלי שמות "רגילים" ולא ממוספרים. החלק האמצעי של מנהטן נקרא "מידטאון מנהטן", מרכז העיר. מרכז העסקים של מנהטן נמצא בחלקו בדרום העיר ("דאונטאון") ובחלקו במרכז העיר ("מידטאון"). בכך שונה מנהטן משאר ערי ארצות הברית בהן מרכז העסקים ממוקם לרוב במרכז העיר (אזור המכונה בדרך כלל "דאון טאון" מבלי קשר למיקומו הגאוגרפי או הטופוגרפי).
אקלים
אף שמנהטן ממוקם באותו קו רוחב של ערים כגון נאפולי ומדריד שבאירופה, שאקלימן חם יותר, בעיר אקלים ממוזג ולח בקיץ, וקר ומושלג בחורף, בשל רוחות קרות הנושבות ממרכז יבשת אמריקה הצפונית וממישורי הקרח של קנדה. קרבת העיר לים גורמת לחודשי הקיץ להיות חמים ובעלי לחות גבוהה, אולם בחודשי החורף יורדים בעיר בין 63.5 ל-88.9 ס"מ שלג מדי שנה.
בחודשי הקיץ האי מהווה אי חום אורבני בו המבנים הרבים אוגרים חום במהלך היום. שחרור החום בלילה מעלה את הטמפרטורה ברחובות העיר בעד 7 מעלות פרנהייט מעל טמפרטורת הסביבה.
אוכלוסיית מנהטן
מחלקת התכנון של עיריית ניו יורק מעריכה כי בין השנים 2000 ל-2030 תגדל אוכלוסיית הרובע ב-289,000 תושבים, עלייה של 18.8% – בניגוד לעלייה צפויה של 12.7% בשטח העיר כולה. שיעור האוכלוסייה בגיל בית ספר יעלה בכ-4.4%, לעומת ירידה קלה בעיר כולה. האוכלוסייה מעל גיל 65 תגדל בכ-57.9%, לעומת כ-44.2% בעיר כולה.
לפי מדגם שנערך בשנת 2009, כ-58.9% ממנהטן הם לבנים, כ-15.5% הם שחורים, כ-11.6% היספנים, כ-10.3% אסיאתים, כ-3.4% בני שני גזעים או יותר, וכ-0.3% הם ילידים. בנוסף לכך, לפי המדגם קבוצת המוצא הגדולה ביותר במנהטן היא אירים, שמהווים כ-7.8% מכלל האוכלוסייה, אחריה הגרמנים שמהווים כ-6.8%, האיטלקים שמהווים כ-6.8%, ואז הרוסים שמהווים כ-6.2%. המדגם גם מצא שכ-27% מתושבי ניו יורק נולדו מחוץ לארצות הברית.
מנהטן הוא אחד המקומות בהם חיים מעל מיליון איש בעלי ההכנסה הגבוהה ביותר בארצות הברית. בשנת 2004 תשלום מס ההכנסה הממוצע בלבד עמד על כ-25,874 דולר. שכונת "אפר איסט סייד" נחשבת למרכז העושר, שכן בה חיים מעל ל-100,000 איש שהכנסתם השנתית היא למעלה מ-90,000 דולר. ההכנסה החציונית לבית עומדת על כ-47,030 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה עומדת על כ-50,229 דולר. עם זאת, ההכנסה הממוצעת לאדם במחוז עומדת על כ-42,922 דולר, כש-17.6% מהמשפחות בו נמצאות מתחת לקו העוני.
מחוז ניו יורק (מנהטן) מפוצל מאוד מבחינה דתית: כ-36% מהאוכלוסייה הם קתולים, כ-20.5% מהאוכלוסייה יהודים (מהשיעורים הגבוהים למחוז בארצות הברית), וכ-9.1% פרוטסטנטים. שאר ה-34.4% מהאוכלוסייה נחלקים בין חסרי דת למגוון רחב של דתות אחרות, הגדולות שבהן הן אסלאם ובודהיזם.
פני וקו הרקיע של מנהטן
קו הרקיע הייחודי של מנהטן ידוע במספר הרב של גורדי השחקים שבו. כיום מנהטן הוא האזור בעל הריכוז הגבוה ביותר של גורדי שחקים בעולם, עם מעל 70 בניינים בעלי גובה של מעל ל-200 מטרים. עוד מתחילת המאה ה-19 מנהטן התאפיין בבנייה לגובה, מה שגרם להפצת סיפור ניסור האי מנהטן על ידי נגר לפיו יש צורך לנסר ולסובב את האי מנהטן כך שמרכז הכובד יעבור למרכז יבשתי ועל-מנת למנוע את שקיעתו. קו רקיע זה החל להתרומם מעל פני האי בשלהי המאה ה-19, ובין השנים 1890–1973 המבנה הגבוה ביותר בעולם היה על האי כשכל פעם מבנה אחר מבין תשעה מבנים שהחזיקו שיא זה היה ממוקם על האי, למעט הפסקה קצרה של 4 שנים עם בניית בניין עיריית מילווקי במילווקי שבוויסקונסין עד בניית בניין פארק רו.
המבנה הראשון שנשא בתואר זה והיה ממוקם על האי היה בניין ניו יורק העולמי בפארק רו שגובהו הגיע ל-94 מטרים. המבנה החזיק בתואר משנת 1890 ועד שנת 1895. ב-1955 נהרס המבנה על מנת להקים מעבר גישה חדש לגשר ברוקלין. בשנת 1899 הוקם בניין פארק רו המתנשא לגובה של 119 מטרים והחזיק בתואר הבניין הגבוה ביותר עד שנבנה בניין סינגר ב-1908 שהתנשא לגובה של 187 מטרים. בניין סינגר נהרס בשנת 1968. בעת הריסתו היה המבנה, למבנה הגבוה ביותר שנהרס אי פעם. בשנת 1909 נבנה מגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף שהתנשא לגובה 213 מטרים והפך לגובה בעולם, כשבניין וולוורת' שנבנה בסגנון גותי ושהתנשא לגובה 241 מטרים לקח את התואר בשנת 1913.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 שלושה מבנים בעיר נשאו בתואר "המבנה הגבוה בעולם" בתוך שנה אחת – המבנה בוול סטריט 40 שהושלם במאי 1930 עבור בנק מנהטן נשא בתואר זמן קצר, לאחריו בניין קרייזלר נשא בתואר (הבניין הוא הרביעי בגובהו בין בנייני העיר בין 1973–2001 ומאז נפילת מגדלי מרכז הסחר העולמי הוא השני בגובהו בעיר), ובמאי 1931 הפך בניין האמפייר סטייט לגבוה בעיר ובעולם עם גובה של כ-381 מטרים, כשהוא נושא בתואר עד הקמת מגדלי התאומים שבמרכז הסחר העולמי ב-1972. מגדלי התאומים התנשאו לגובה של 415 מטרים ו-417 מטרים. המגדלים הפכו לסמל של מנהטן והעיר ניו יורק, כשכתוצאה מכך גם לעוצמתה הכלכלית של ארצות הברית. בשנת 1973 עזב התואר את מנהטן עם בניית מגדל סירס בשיקגו. לאחר הרס מגדלי התאומים במהלך פיגועי 11 בספטמבר, נושא האמפייר סטייט כיום בתואר המבנה הגבוה בעיר. תואר הבניין הגבוה בארצות הברית ומהגבוהים בעולם חזר למנהטן בסוף שנת 2014, עם סיום בניית מגדל החירות המתנשא לגובה של 1,776 רגל, שהם כ-541 מטרים.
מנהטן הוא מהאזורים המובילים בארצות הברית בשילוב של איכות הסביבה בפני המחוז. הביטוי הבולט והקדום ביותר לכך הוא בשילוב הצמחייה באזור, בין אם בפארקים הנרחבים או בשתילה של עצים בודדים ברחובות, כשהדוגמה הבולטת היא הסנטרל פארק. הסנטרל פארק היה לפארק המתוכנן הראשון בארצות הברית, כשבשטח של כ-3.4 קמ"ר הוא כולל בתוכו אזורים ירוקים מגוונים בסוגם ובמראם בשילוב של אזורים לפנאי ובילוי התושבים. בפארק צמחייה נרחבת עם למעלה מ-226,000 עצים מסוגים שונים, מה שגורם להפיכת הפארק למוקד משיכה לציפורים נודדות. בסך הכל כ-18% מכלל הרובע, שהם כ-10.9 קילומטרים רבועים, משמשים לפארקים.
בשנים האחרונות החלה ברובע בנייה שמשלבת מודעות לאיכות הסביבה, בנייה שהחלה עם חנוכת מגדל הרסט, מגדל בגובה של 182 מטרים שליד כיכר קולומבוס, שלשם בנייתו השתמשו רבות בחומרים ממוחזרים ונעשה בו שימוש במיחזור מים ובייצור אנרגיה מחום. גם מגדל החירות נבנה כך ב-20% מהאנרגיה שתיעשה בה שימוש בבניין תהיה מתחדשת. דוגמה נוספת להיטמעות איכות הסביבה בבנייה היא בגנים הממוקמים על גגות מרכז רוקפלר.
כלכלה
האי מנהטן מהווה את המרכז הכלכלי של העיר ניו יורק ואחד המרכזים הכלכליים החשובים בעולם. במנהטן נמצאים המשרדים הראשיים של 7 מתוך 8 משרדי הפרסום הגדולים בעולם (משרדים שמרוכזים בשדרת מדיסון), והמשרדים של 5 קרנות הסחר בניירות ערך הגדולות בארצות הברית. הבורסה לניירות ערך של ניו יורק היא הבורסה לניירות ערך הגדולה בעולם והיא ממוקמת במנהטן רחוב וול סטריט (כשיותר מ-50% מהעובדים במנהטן בתחום הפיננסי מועסקים דרך הבורסה הזאת) בנוסף לכך, מנהטן הוא מקום מושבן של שאר הבורסות לניירות ערך הגדולות בארצות הברית, ובהן הנאסד"ק והבורסה האמריקנית לניירות ערך. בסך הכל אזור מידטאון לבדו הוא האזור הכלכלי הגדול ביותר בארצות הברית, ואזור דאון טאון הוא האזור הכלכלי השלישי בגודלו בארצות הברית.
במנהטן נמצאים נכסי הנדל"ן היקרים ביותר בארצות הברית, ועלות המגורים בו היא מהגבוהות בארצות הברית. כך יוצא המצב שרק 20.3% מתושבי מנהטן מתגוררים בדירה שברשותם, האחוז הנמוך ביותר בארצות הברית אחרי הברונקס. מנהטן הוא אחד המקומות בהם חיים מעל למיליון איש בעלי ההכנסה הגבוהה ביותר בארצות הברית. בשנת 2004 תשלום מס ההכנסה הממוצע בלבד עמד על כ-25,874 דולר. שכונת "אפר איסט סייד" נחשבת למרכז העושר, שכן בה חיים מעל ל-100,000 איש שהכנסתם היא למעלה מ-90,000 דולר. ההכנסה החציונית לבית עומדת על כ-47,030 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה עומדת על כ-50,229 דולר. עם זאת, ההכנסה הממוצעת לאדם במחוז עומדת על כ-42,922 דולר, כש-17.6% מהמשפחות בו נמצאות מתחת לקו העוני.
מנהטן הוא המנוע הכלכלי של העיר ניו יורק, כש-2.3 מיליון העובדים שבו מהווים כשני שלישים מסך העובדים בה. תופעת היוממות במנהטן היא הנרחבת ביותר בארצות הברית, עם כ-1.46 מיליון עובדים שחיים מחוץ לרובע ומגיעים אליו בשביל לעבוד בו, מספר שהוא גדול יותר מפי 3 ממספר היוממים בוושינגטון הבירה (העיר השנייה בגודל תופעת היוממות שלה בארצות הברית) שעומד על כ-480,000. מנהטן בנוי בעיקר על כלכלת מקצועות חופשיים, בעיקר עבודה פיננסית ובנקאית. בשנים האחרונות צמחה במנהטן גם תעשיית סטארטאפים, המכונה "Silicon Alley", כפרפרזה למרכז הטכנולוגי המכונה "Silicon Valley" בקליפורניה.
תרבות
במנהטן שוכנים מוסדות תרבות ובידור מהמובילים בעולם. אזור תיאטראות ברודוויי שסמוך לכיכר טיימס, כולל את התיאטראות הנחשבים לטובים ביותר בארצות הברית בפרט ומהטובים בעולם בכלל. סמוך להם נמצא אזור "אוף ברודוויי" ("מחוץ לברודוויי") שכולל תיאטראות קטנים יותר בגדלים של 100 עד 500 מקומות ישיבה ובהם מחזות מתחילים את דרכם. מעט צפונית להם נמצא מרכז לינקולן המשמש משכן לכ-12 להקות אומנות, המטרופוליטן אופרה, שהיא להקת האופרה הגדולה בצפון אמריקה ומהגדולות בעולם שמעלה כ-240 הופעות בשנה.
הרובע הוא גם ביתם של מגוון רחב של מוזיאונים מהגדולים והחשובים בעולם, בהם מוזיאונים לאמנות דוגמת מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית ואוסף פריק, ומוזיאונים בתחומים נוספים דוגמת המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע שהוא הגדול בעולם בתחומו, מוזיאון העיר ניו יורק, מוזיאון דל בריו, מוזיאון גורדי השחקים, וכן המוזיאון היהודי של ניו יורק ומוזיאון הקלויסטרס הייחודי.
ספורט
שלוש קבוצות הספורט העיקריות הפועלות במנהטן הן קבוצת כדורסל הגברים ניו יורק ניקס שמשחקת בליגת ה-NBA, קבוצת כדורסל הנשים ניו יורק ליברטי, וקבוצת ההוקי קרח ניו יורק ריינג'רס. מגרש הבית של שלוש הקבוצות הוא המדיסון סקוור גארדן, אולם הספורט המקצועי היחיד במחוז. במנהטן לא פועלות קבוצות בייסבול או פוטבול מהליגות הלאומיות של ארצות הברית.
תחבורה
מנהטן הוא ייחודי בין מחוזות ארצות הברית בשימוש הרב בתחבורה הציבורית שבו. לפי סקר משנת 2001 בעוד שברחבי ארצות הברית 88% מהתושבים נוהגים למקום עבודתם ברכב פרטי ורק 5% משתמשים בתחבורה הציבורית, במנהטן התחבורה הציבורית היא אמצעי התנועה העיקרי – נמצא באותו סקר שכ-72% משתמשים בתחבורה ציבורית ורק כ-18% ברכב פרטי. על פי מדגם שנערך בשנת 2000, 77.5% מתושבי הרובע אינם מחזיקים בבעלותם מכונית.
הרכבת התחתית של ניו יורק, היא בין המערכות הגדולות והעמוסות בעולם, היא אמצעי התחבורה העיקרי בעיר. חרף שמה, כ-40% ממערכת הרכבת התחתית של ניו יורק היא עילית, אך רובע מנהטן ייחודי באחוז הגבוה ביותר שלו מבין הרבעים עם הקווים התחתיים ולא העיליים, כשכמעט כל קווי המערכת עוברים ברובע. מערכת רכבות תחתיות נוספת היא מערכת PATH ("דרך", ראשי תיבות של Port Authority Trans-Hudson) שמחברת בין מנהטן ל-6 תחנות בצפון ניו ג'רזי, מערכת שפועלת 24 שעות ביממה. בנוסף לכך, שתי תחנות הרכבת העילית הראשיות ברובע (תחנות פן וגרנד סנטרל) הן מתחנות הרכבת העמוסות בארצות הברית.
מערכת האוטובוסים של ניו יורק מתרכזת במנהטן ובעלת קווים לכל רחבי מטרופולין העיר ניו יורק לשימוש היוממים הרבים לעיר בכלל ולמנהטן בפרט. בשנת 2004 נסעו במערכת האוטובוסים כ-740 מיליון אנשים, המספר הגדול בארצות הברית וכפול ממספר הנוסעים במערכת האוטובוסים שבלוס אנג'לס. מערכת המוניות בעיר כוללת למעלה מ-13,000 מוניות והיא מרוכזת ברובה במנהטן, ובדרך כלל ניתן למצוא בה מונית ברוב שעות היממה וכמעט בכל מקום ברובע.
השכלה וחינוך
במנהטן נמצאים מוסדות יוקרתיים ומובילים רבים להשכלה גבוהה, אוניברסיטת קולומביה בצפון מנהטן, ואוניברסיטת ניו יורק בדרומו נמנים עם האוניברסיטאות היוקרתיות והנחשבות ביותר בעולם.
מוסדות בולטים נוספים הם ג'וליארד, המוסד הטכנולוגי של ניו יורק, בית הספר מנהטן למוזיקה, אוניברסיטת ישיבה, אוניברסיטת פייס, ואוניברסיטת סנט ג'ון. במנהטן נמצאת האוניברסיטה העירונית של ניו יורק שהיא מערכת מכללות עירוניות ציבוריות של ניו יורק וכוללת בין היתר את מכללת ברוך, מכללת האנטר, מכללת ג'ון ג'יי למשפטים ומכללת העיר ניו יורק. באוניברסיטה העירונית לומדים כ-226,000 תלמידים, ובכך היא מערכת האוניברסיטאות העירוניות הגדולה בארצות הברית. כשליש מבוגרי המכללות שחיים בניו יורק הם בוגרי האוניברסיטה העירונית, וכמחצית ממסיימי לימודי המכללות בעיר כל שנה מסיימים את לימודיהם באוניברסיטה העירונית.
בשנת 2003 היו כ-52.3% מתושבי מנהטן בני 25 ומעלה בעלי תואר ראשון, השיעור החמישי בגודלו מבין מחוזות ארצות הברית. בשנת 2005 היו כ-60% מתושבי מנהטן בוגרי מכללות וכ-25% היו בעלי תארים מתקדמים, נתונים שהופכים את מנהטן לאחד הריכוזים הצפופים של בעלי השכלה גבוהה בארצות הברית.
במנהטן נמצאות כ-35 ספריות, ובהן הספרייה הציבורית של ניו יורק, שהיא מערכת הספריות הגדולה במדינת ניו יורק ומהגדולות בעולם. מלבד כך, הספרייה הציבורית נחשבת למובילה בתכניה, כשבין היתר ניתן למצוא בה את תנ"ך גוטנברג, ואת ספרו של אייזק ניוטון עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע.
נוף עירוני
מנהטן מג'רזי סיטי
שארל דה גול (נושאת מטוסים)
קדמו לה תשע נושאות מטוסים קטנות יותר, והיא הראשונה אשר מופעלת על ידי כור גרעיני מבין נושאות המטוסים הצרפתיות, וכמו כן הראשונה המופעלת על ידי כור גרעיני מחוץ לצי ארצות הברית.
בנושאת המטוסים מוצבים מטוסי דאסו ראפאל M ו-E-2 הוקאיי, והיא מצוידת במערכות אלקטרוניות משוכללות ובטילי אסטר. הנושאת נחשבת לספינת הדגל של הצי הצרפתי, והשנייה בגודלה באירופה אחרי אדמירל קוזנצוב וככל הנראה החזקה ביותר.
שמה של נושאת המטוסים כפי שקבע פרנסואה מיטראן, נשיא צרפת דאז, היה רישלייה, על שם הקרדינל רישלייה, אך ז'אק שיראק, שהיה ראש הממשלה החליף את השם לשארל דה גול.
ב-21 בנובמבר 2001, צרפת החליטה לשלוח את שארל דה גול לאוקיינוס ההודי, במטרה לתמוך במבצע האמריקאי נגד אפגניסטן. כוח המשימה, שכלל את נושאת המטוסים, שלוש פריגטות ומכלית, הפליג ב-1 בדצמבר 2001.
לאחר פיגועי נובמבר 2015 בפריז החליטה צרפת לשלוח את נושאת המטוסים יחד עם כוחות נוספים במסגרת מבצע נחישות טבועה.
מגפת הקורונה
החשד לכך שהתרחשה התפרצות של נגיף הקורונה בעת מגפת הקורונה על סיפונה של "שארל דה גול" דווח לראשונה על ידי הצבא הצרפתי ב-8 באפריל 2020, וזאת לאחר שעשרות אנשי צוות החלו לחוות סימפטומים המאופיינים לתחלואה של וירוס הקורונה. בשל כך החליטו בצבא לקצר את משימתה של נושאת המטוסים הגרעינית בכשבועיים, ולהשיב אותה ממשימתה בסמוך לחופי המזרח התיכון, לנמל הצרפתי בעיר טולון.
שעת כושר
שעת כושר הייתה תוכנית טלוויזיה בהפקת הטלוויזיה החינוכית, ששודרה בין השנים 1986 -1991.
לתוכנית היו חמישה מנחים מתחלפים (חיה הלפרין, אורה חיון, יעקב לויתן, דליה מנטבר ואבי פאנק), שבכל פרק הדגימו תרגילי כושר גופני. התרגילים היו כאלה שהצופים יכלו לבצע בביתם מול מרקעי הטלוויזיה, ולכן העזרים שהשתמשו בהם היו פשוטים יחסית, וכללו חפצים המצויים בכל בית.
מאז 1986 הופקו 343 פרקים, שכל אחד מהם נמשך 13 דקות. התוכנית שודרה בימים ראשון עד שישי כתוכנית הראשונה שפתחה את שידורי הטלוויזיה החינוכית.
לתוכנית יצא ספר שנקרא על שמה ושכתבה מנחת התוכנית חיה הלפרין ושיצא ב-1987.
גלן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הערת שוליים (סרט)
הערת שוליים (הופץ בעולם בשם: Footnote) הוא סרט דרמה ישראלי על פי תסריט של יוסף סידר ובבימויו, בכיכובם של ליאור אשכנזי ושלמה בראבא. הסרט עוסק באב ובנו, שניהם פרופסורים בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. האב הוא איש שיטת המחקר הישנה, המתוסכל משום שהמחקר החשוב בחייו, עליו עמל עשרות שנים, הפך למיותר עקב תגלית של חוקר אחר. הבן הוא ידוען וגיבור הממסד, המייצג את שיטות המחקר החדשות, שבעיני האב נתפסות כשטחיות.
הסרט זכה בפרס לתסריט הטוב ביותר (Prix du scénario) בפסטיבל קאן 2011, שם הוצג בהקרנת בכורה ב־14 במאי 2011, וכן בתשעה פרסי אופיר לשנת 2011, בקטגוריות: הסרט העלילתי, בימוי, תסריט, שחקן ראשי, שחקן משנה, צילום, עריכה, עיצוב אמנותי ופסקול. הסרט נמנה עם חמשת המועמדים הסופיים לזכייה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2011, והיה הסרט הישראלי המכניס ביותר בקופות הכרטיסים בישראל בשנת 2011.
בשנת 2022 יצא הסרט "מאסטרו", שהוא עיבוד צרפתי לסרט "הערת שוליים". הגרסה הצרפתית מחליפה את עולם האקדמיה באולם הקונצרטים ואת ספר התלמוד בשרביט המנצחים.
עלילה
אליעזר שקולניק (שלמה בראבא) הוא פילולוג, החוקר את נוסחיו של התלמוד הירושלמי. בנו, אוריאל שקולניק (ליאור אשכנזי), אף הוא חוקר תלמוד. שניהם פרופסורים באוניברסיטה העברית בירושלים. הבן זוכה לפופולריות רבה, ואף להוקרה אקדמית – הוא נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. האב אינו זוכה להוקרה, והוא מתאכזב מדי שנה כאשר אינו מקבל את פרס ישראל. שקולניק האב חש תסכול רב מכך שהמחקר החשוב בחייו ירד לטמיון בשל תגלית של פרופ' יהודה גרוסמן (מיכה לבינסון), ומהשתנות האופנות המחקריות, שהפכו את המחקר העכשווי לשטחי בעיניו והותירו את סגנון מחקרו ועבודותיו שלו מיושנות ובלתי מבוקשות. הוא חש ריחוק כמעט מכל סובביו ובכלל זה אשתו, ובעיקר מבנו אוריאל, המייצג נאמנה את שיטות המחקר החדשות.
בעת הליכתו השגרתית של אליעזר מהספרייה הלאומית לביתו ברחביה, הוא מקבל שיחת טלפון משרת החינוך, המודיעה לו שהשנה הוא הזוכה בפרס ישראל, ומברכת אותו על זכייתו. למחרת מתפרסמת בעיתון ידיעה קצרה על כך. באותו בוקר מוזמן אוריאל שקולניק לפגישה בהולה עם ועדת פרס ישראל, שם מספרים לו שנפלה טעות, ולמעשה הוא זה שנבחר על ידי הוועדה לקבל את הפרס. הוועדה מבקשת לדון כיצד לתקן את הטעות, אך אוריאל מתנגד לכך בתוקף. הוא מנסה לשכנע את הוועדה שאביו ראוי לפרס, ושתיקון הטעות יפגע פגיעה אנושה באביו. יושב ראש הוועדה, אותו פרופסור יהודה גרוסמן, מתנגד בתוקף לגישה זו, המנוגדת לאמת, והעימות המילולי החריף בינו לבין אוריאל הופך לפגיעה פיזית של אוריאל בו. אוריאל מתנצל על כך, ואומר לוועדה שהוא יודיע את הבשורה המרה לאביו.
אוריאל רוצה לספר לאביו את העובדות. הוא הולך לספרייה הלאומית כדי לחפש שם את אביו, אך מוצא את אביו ואת הספרנים מרימים כוסית לרגל הזכייה, ומוצא עצמו נאלץ להצטרף אליהם. בהמשך הוא נפגש עם פרופ' גרוסמן, ומצליח לשכנע אותו שהפרס יינתן לאביו. גרוסמן משנה את דעתו אך מציב שני תנאים: הראשון שאוריאל יכתוב את הנימוקים למתן הפרס ואילו גרוסמן רק יחתום, והשני שאוריאל לעולם לא יוצע כמועמד לפרס ישראל.
אוריאל כותב את הנימוקים למתן הפרס לאביו תוך התלבטויות רבות וקושי רב בתיאור הישגיו המדעיים של אביו, אך עם זאת תוך גילוי אכפתיות בבחירת נוסח הדברים הרצוי. באותה שעה מתראיין אביו לכתבת "הארץ", נועה (יובל שרף), ובראיון הוא מותח ביקורת חריפה על ערכה המדעי של עבודתו המחקרית של בנו. כאשר הריאיון מתפרסם, תוך הקצנה של המתחים הקיימים בין האב והבן, אוריאל סופג עלבון קשה. הוא אמנם ממשיך לשמור את דבר הטעות בסוד, אך מכלה את זעמו בבנו ובתלמידיו. כאשר כאבו גובר, הוא לוחש סוד זה לאמו, יהודית שקולניק (עליזה רוזן).
אליעזר שקולניק מוזמן לראיון טלוויזיה, ובמהלך ההכנות לראיון (עם המנחה ג'קי לוי) הוא מבחין בביטוי ספרותי מסוים, המופיע בנימוקי השופטים, שנראה לו חשוד מבחינת סגנון כתיבתו. הוא יוצא בחיפזון מהאולפן וממהר לחדר עבודתו. כפילולוג הוא בוחן את הביטוי ומשחזר במוחו הופעות קודמות שלו, ולאט לאט חודרת אליו ההכרה שאת הנימוקים לפרס כתב בנו, אוריאל, ולא פרופ' גרוסמן. הוא משחזר בזיכרונו את הנוסח המדויק של שיחת הטלפון שבה בישרה לו שרת החינוך על זכייתו בפרס, ומסקנתו בדבר הטעות מתחזקת כאשר הוא מבין מתוך פרטים אחדים בשיחה, שהשרה חשבה שהיא משוחחת עם בנו. הוא גם נזכר שקיבל שיחה שנייה המבשרת על זכייתו בפרס, כאילו לא התקשרו אליו בפעם הראשונה. ועוד: בשיחה הראשונה וגם בשנייה נאמר לו שמכתב נשלח אליו; הוא בדק את המכתב שהגיע לידיו וגילה שהתאריך מתאים דווקא לשיחה השנייה.
בבוקר יום הענקת הפרס אליעזר ויהודית שקולניק מגיעים לבנייני האומה לצורך הכנות לטקס. כל אחד מהם יודע בנפרד שמתן הפרס לאליעזר בטעות יסודו, אך הם אינם משתפים זה את זה בידיעה. הסרט מסתיים עם שירת "התקווה" מעט לאחר תחילתו של טקס הענקת הפרס, ורגע לפני שחתני הפרס נקראים לעלות על הבמה. המצלמה מתמקדת באליעזר שהתרגשות ומתח רב ניכרים בפניו. בנקודה זו מסתיים הסרט. אין לדעת מה התרחש לבסוף – האם קיבל את הפרס? האם נמלט גם מכאן?
הפקה
יוסף סידר, התסריטאי והבמאי של הסרט, ושאביו הוא בעצמו חתן פרס ישראל, סיפר שהרעיון שבלב הסרט נולד בעת שקיבל שיחת טלפון שבה:
סידר הסביר מדוע בחר לעשות סרט אודות המחלקה לתלמוד של האוניברסיטה העברית בירושלים:
זו הופעתו הקולנועית הראשונה של בראבא לאחר הפסקה של 20 שנה. סידר ציין כי חשש ללהק את בראבא לדמות האבא המופנם, בגלל אופיו האנרגטי, ושלאחר בחירתו ערך חזרות לעיצוב הדמות במשך שישה חודשים. ליאור אשכנזי, שגדל בבית חילוני, התכונן לתפקיד על ידי השתתפות בשיעורי תלמוד באוניברסיטה העברית, וגידל את זקנו במשך שמונה חודשים.
הסרט צולם בירושלים, ורבים מאתריה נראים בו: מוזיאון ישראל, השביל בעמק המצלבה המוביל מרחביה לגבעת רם (כולל האנדרטה לזכר מנחם שטרן), הספרייה הלאומית (כולל מחסני הספרייה, שסגורים לקהל הרחב) וקמפוס גבעת רם שבו היא שוכנת, בניין לב רם (שבו שוכן משרד החינוך) ובנייני האומה.
הסרט הופק על ידי סרטי יונייטד קינג ו"מובי פלוס", וקיבל תמיכה מקרן הקולנוע הישראלי, המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, קרן אבי חי, מפעל הפיס, ערוץ 10, Yes הטלוויזיה בלוויין ופרטנר תקשורת. תקציב ההפקה הסתכם בכ־7 מיליון ש"ח. חברת סוני רכשה את זכויות הפצת הסרט בצפון ובדרום אמריקה.
בישראל הסתכמו מכירות הסרט בכ־250,000 כרטיסים והוא היה הסרט הישראלי המצליח ביותר בשנת 2011.
פסקול
פסקול הסרט כולל מוזיקה מקורית שהלחין עמית פוזננסקי, שנוגנה על ידי התזמורת הסימפונית ירושלים והוקלטה בתיאטרון ירושלים. כן כולל הפסקול מוזיקה אתנית שמנגנים תום כהן ורביעייתו בטקס באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, שבפתיחת הסרט, וקטע בביצוע להקת "מיומנה" בטקס הענקת פרס ישראל, שבסיום הסרט.
פוזננסקי תיאר את הפסקול:
ביקורות
מייסד בית הספר הדתי לקולנוע מעלה, אודי לאון, התייחס למהפכנות ולשפה הקולנועית הייחודית שלדעתו התגלמה בסרט:
הסרט קיבל 91 אחוזי טריות באתר Rotten Tomatoes. בקרב מבקרי הקולנוע הבינלאומיים קיבל הסרט ביקורות מעורבות. מבקר העיתון "לה מונד" הגדיר את הסרט "חכם, סוחף וייחודי". חלק מהמבקרים ציינו לשלילה את השפה התלמודית, שאינה מובנת לצופים בתרגום. המבקר של "לה טריבון" אהד את ההיבטים הקומיים בסרט, אך הוסיף כי. על פי הפרופ' זיוה שמיר, הסרט זכה בפרס התסריט הטוב ביותר נגד כל הסיכויים:. היא הוסיפה שיש להניח שהנושאים האוניברסליים שבהם עוסק הסרט – יחסי אבות ובנים, חתירת היוצר להכרה וקנאותו לקנייני הרוח שלו – הם שהקנו לסרט את מעמדו בעולם.
בדצמבר 2012, אי.או סקוט, מבקר הקולנוע של "הניו יורק טיימס", בחר ב"הערת שוליים" במקום הרביעי ברשימת הסרטים הטובים ביותר שעלו על המסכים בשנת 2012. קנת טוראן, מבקר ה"לוס אנג'לס טיימס", כלל את "הערת שוליים" ברשימת "עשרת הסרטים שלהם יש בעיניי הסיכוי הטוב ביותר לעמוד במבחן הזמן".
שם הסרט
שם הסרט, "הערת שוליים", מרמז למקור גאוותו של אליעזר שקולניק: אזכורו בהערת שוליים בספרו החשוב של מורהו, י. נ. פיינשטיין.
המבקר שמוליק דובדבני רואה בשם רמז למעמדו של אליעזר שקולניק בצלו של בנו:. המבקר מאיר שניצר רואה בשם רמז למבנהו של דף תלמוד, מושא מחקרם של האב והבן: הסרט קרוי "הערת שוליים", כלומר סוג של מבנה סיפורי המעתיק אל הבד דף תלמוד, המורכב כידוע מטקסט מרכזי, שאותו אופפות מכל עבר הערות שוליים".
יחסי אבות ובנים
נושא מרכזי בסרט הוא יחסי אבות ובנים. אף שהאב והבן שניהם פרופסורים בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, יש הבדלים בולטים ביניהם. האב הוא איש שיטת המחקר הישנה, ואילו הבן הוא ידוען וגיבור הממסד, המייצג את שיטות המחקר החדשות, שנתפסות כשטחיות בעיני האב.
מבקר הקולנוע אורי קליין התייחס למרכיב זה של הסרט:
הסרט עוסק במידה מצומצמת גם ביחסים שבין אוריאל שקולניק לבנו – צעיר שאינו מוצא את מקומו בחיים. אוריאל מבקר בחריפות חידלון זה של הבן, ובכך מעניק לבנו יחס דומה לזה שהוא מקבל מאביו וכה סובל ממנו.
על כך עמד אורון שמיר:
רעיות
בסרט מופיעות שתי רעיות: יהודית, אשתו של אליעזר, ודקלה, אשתו של אוריאל. הסרט עוסק באופן מובהק בעולמם של הגברים, ולרעיות תפקיד זניח למדי – כל אחת מהן מתפקדת רק כ"עזר כנגדו". מבקר הקולנוע אורי קליין רואה בעיצוב דמותן של הנשים את אחת מחולשותיו של הסרט:.
זיוה שמיר, הרואה שלל זיקות בין הסרט ובין סיפורי ספר בראשית, העירה:
מאבקי כוח באקדמיה
נושא מרכזי נוסף בסרט הוא מאבקי הכוח באקדמיה. האם חוסר ההערכה של פרופ' יהודה גרוסמן לפרופ' אליעזר שקולניק נובע ממניעים אישיים, כפי שטוען אוריאל (אוריאל מטיח בגרוסמן את הטענה, שגרוסמן מעכב את קבלת תואר הדוקטור לתלמידיו של אליעזר שקולניק, רק משום שהם תלמידיו) או משיקולים אקדמיים, כפי שמציג זאת גרוסמן? וביקורתו של האב על אופי מחקריו של בנו, אותה הוא מביע בריאיון לעיתונאית, האם היא נובעת מקנאה, או משקפת הבדלי גישות ביחס לדרך הנכונה למחקר? (לפני שהעיתונאית מצליחה למשוך את אליעזר בלשון, כדי שיבקר באופן ספציפי את המחקר של בנו, הוא אומר לה "לעולם לא מקנא אדם בבנו ובתלמידו".)
על מאבקי כוח אלה העיר עודד זהבי:
סיום הסרט
במהלך הסרט הולך ונבנה מתח סביב השאלה: "האם יקבל אליעזר שקולניק את הפרס?" סיום הסרט מותיר שאלה זו פתוחה: הסרט מגיע עד לשלב של דקות מעטות קודם תחילתו של טקס הענקת הפרס. אף שאליעזר שקולניק יודע שהפרס לא נועד לו, הוא ממשיך בהכנות לקבלת הפרס. באולם נמצאים עוד מספר אנשים היודעים שהפרס לא נועד לאליעזר שקולניק, אלא לבנו אוריאל: אוריאל עצמו, אמו יהודית (אשתו של אליעזר), ועדת הפרס, יהודה גרוסמן וכן חבר השופטים וחברי הוועדה אליה זומן שקולניק הבן קודם לכן.
המבקר מרט פרחומובסקי כתב על כך:
גם המבקר דורון פישלר התייחס לסופו של הסרט:
ז'אנר
שני נושאיו המרכזיים של הסרט, יחסי אבות ובנים ומאבקי הכוח באקדמיה, מטופלים בשני ז'אנרים שונים: העיסוק ביחסי אבות ובנים הופך את הסרט לדרמה משפחתית, ואילו העיסוק במאבקי הכוח באקדמיה נושא אופי סאטירי. מבקרים אחדים עמדו על עירוב ז'אנרים זה. כך שמוליק דובדבני:
וכך דורון פישלר:
רמזים
פרופ' דוד אסף מציין שבסרט "יש רמזים נסתרים וגלויים לכל מיני טיפוסים שהכרנו ואנחנו מכירים", אך אינו מפרט מהם רמזים אלה. להלן יפורטו רמזים אחדים.
ישראל ייבין
ישראל יֶיבין (י"ט בטבת ה'תרפ"ג, 7 בינואר 1923 - כ"ב בכסלו ה'תשס"ט, 19 בדצמבר 2008) היה חוקר המסורה והלשון העברית, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל בשנת ה'תשמ"ט על תרומתו למחקר הלשון העברית.
קורות חייו
ייבין נולד ב-1923 בברלין בירת גרמניה, הוריו, מרים-עטרה בת המו"ל והעורך פייבל מרגולין, וד"ר יהושע השל ייבין, מהוגי הדעות של התנועה הרוויזיוניסטית בארץ ישראל וממקימי "ברית הבריונים", נישאו ב-1922. בשנת 1924 עלה אביו לארץ ישראל, וכעבור שנה עלו גם ייבין ואמו. ב-1926 נולד אחיו היחיד, זאב ייבין (ארכאולוג).
בגיל 7 עלה לארץ ישראל עם משפחתו. גדל בתל אביב, למד בבית הספר היסודי לבנים "אחד העם" ואחר כך בגימנסיה "בלפור", שם סיים את לימודיו בשנת 1940. בנערותו היה חניך בתנועת הנוער בית"ר, ומאוחר יותר היה אף חבר באצ"ל.
בשנת 1958 נישא לבתיה לבית חפץ, ונולדו להם שני בנים.
ב-1940 החל ללמוד באוניברסיטה העברית (לשון עברית, ספרות עברית ופילוסופיה כללית). בין מוריו היו נפתלי הרץ טור-סיני, יחזקאל קוטשר, חיים שירמן ויוסף קלוזנר. ב-1958 הוא קיבל תואר מוסמך, עבודת הגמר שלו עסקה ב"הקפת התיבות הזעירות במקרא (כ"א ספרים)". תואר דוקטור קיבל ב-1968 על עבודתו "ניקוד בבלי ומסורת הלשון המשתקפת ממנו", בהדרכת זאב בן חיים. עבודת הדוקטור שלו הפכה בהמשך לספר בשני כרכים "מסורת הלשון המשתקפת בניקוד הבבלי" הנחשב לספר המקיף ביותר על שיטת הניקוד הבבלית.
במקביל ללימודיו באוניברסיטה עבד לפרנסתו כסדר וכמגיה בבית דפוס, ובהמשך היה מגיה במערכת האנציקלופדיה העברית, בעבודת ההכנה לאנציקלופדיה יודאיקה ומזכיר מערכת תרביץ. ישראל ייבין כתב מספר ערכים באנציקלופדיה מקראית ("מסורה", "מקרא - כתבי-יד של המקרא", "מתג, געיה, מאריך" ו-"קרי וכתיב") כמו כן עבד במפעל המקרא של האוניברסיטה העברית, שם התמחה במחקר כתבי-יד עתיקים של המקרא, בהם כתר ארם-צובא, ובעקבות כך הוציא לאור את ספרו על הכתר. ספרו זה, "כתר ארם צובא, ניקודו וטעמיו", מתאר בצורה מדויקת את שיטת הניקוד הנהוגה בכתר שהיא יסוד הניקוד שלנו ועליו בנוי הניקוד העברי. על עבודתו זו זכה ייבין, בשנת 1969, בפרס יפה מטעם קרן היסוד. מנימוקי חבר השופטים:
עם הקמת מפעל המילון ההיסטורי ללשון העברית של האקדמיה ללשון העברית בשנת 1959 היה ייבין לאחד מעובדיו המדעיים הראשונים. הוא עבד במערכת המילון למעלה משלושים שנה, ועמד בראש המדור לעברית העתיקה.
החל בשנת 1968 הורה בחוג ללשון של האוניברסיטה העברית והגיע עד לדרגת פרופסור מן המניין וכן כיהן כראש החוג ללשון עברית. ב-1990 פרש לגמלאות. המקצועות שלימד באוניברסיטה היו גם תחומי התעניינותו במחקר: המסורה, טעמי המקרא, מסורת הלשון המשתקפת בניקוד הבבלי, לשון חכמים, לשון הפיוט ולקסיקולוגיה. הוא פרסם שלושה ספרים ולמעלה מחמישים מחקרים.
בשנת 1975 נסע לקיימברידג' שבאנגליה לכמה חודשים להשתתף במיון גניזת קהיר. בעבודת מיון זו השתתפו גם עזרא פליישר ויעקב זוסמן.
בשנת 1986 זכה בפרס פריידנברג על ספרו "מסורת הלשון העברית המשתקפת בניקוד הבבלי". באותה השנה נפטר בנו בכורו, דב, בגיל 27. לזכר בנו, ייבין העביר לידי המכון לתצלומי כתבי יד עבריים של בית הספרים הלאומי בירושלים את אוספו הפרטי של תצלומי כתבי-היד, הכולל קטעי גניזה בניקודים ובטעמים.
בשנת תשמ"ט (1989) זכה בפרס ישראל על תרומתו למחקר הלשון העברית. חבר השופטים קבע בנימוקיו לפרס כי "הוא מגדולי החוקרים בעולם בחקר המָסורה והטעמים והגדול שבחוקרי העברית המְסוּרה בניקוד הבבלי".
ייבין היה חבר האקדמיה ללשון העברית משנת 1987 וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1991.
המשורר אורי צבי גרינברג היה ידיד קרוב של משפחת ייבין. ישראל ייבין סייע לו בניקוד שיריו, ופרסם שבעה מאמרים על שירתו, בשם-העט שמואל ארני.
מיכלאשוילי
מיכֶּלאשוילי (בגאורגית: მიქელაშვილი, או מיכֶּלאסשווילי, მიქელასშვილი, בתרגום חופשי "בן מיכאל") הוא שם משפחה גאורגי ויהודי-גאורגי.
המיכלאשוילים הם נצר למשפחת האצולה, מיכלאדזה, משפחת אצולה מדרג נמוך שנקראה אזנאורי. בישראל נפוץ גם מיכאלשוילי שהוא סוג של שיבוש. ההגיה בעברית של שני השמות מיכלאשווילי ומיכאלשווילי הוא ב-"כ" שאיננה דגושה. לעיתים קרובות מעוברת כ"מיכאלי".
פאביו גרוסו
פאביו גרוסו (באיטלקית: Fabio Grosso, נולד ב-28 בנובמבר 1977) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בנבחרת איטליה, עמה זכה במונדיאל 2006. כיום הוא מאמן.
קריירת מועדונים
עבר לפרוג'ה מהסרייה א' ביולי 2001, ובעונתו הראשונה שיחק 24 משחקי ליגה וכבש שער אחד. בעונתו השנייה בקבוצה שמר על מקומו בהרכב, שיחק 30 משחקים וכבש ארבעה שערים. ובעונתו השלישית שיחק רק 12 משחקים בטרם נמכר לפלרמו.
בינואר 2004, במהלך חלון ההעברות, עבר לפאלרמו, מהליגה השנייה באיטליה. בשארית העונה הופיע 21 פעמים במדי הקבוצה, כבש שער אחד והעפיל עם הקבוצה לליגה הבכירה. עונתה הראשונה של הקבוצה בסרייה א' הייתה מוצלחת במיוחד, כאשר הקבוצה סיימה את העונה במקום השישי, וזכתה בכרטיס לגביע אופ"א. באותה העונה גרוסו שיחק ב-36 משחקים וכבש שער אחד. את עונת 2005/2006 סיימה פאלרמו במקום השמיני. גרוסו היה אחד מארבעה שחקני פאלרמו שקיבלו ממרצ'לו ליפי זימון לנבחרת איטליה אשר זכתה במונדיאל 2006. לאחר הטורניר המוצלח נמכר גרוסו לאינטר מילאנו.
גרוסו הצטרף לאינטר מילאנו תמורת 5.5 מיליון אירו ב-6 ביוני 2006, אך לא הצליח לתפוס את מקומו בהרכב הקבוצה, ושיחק בעיקר כמחליף. הוא שותף ב-23 משחקי ליגה באותה העונה וכבש שני שערים. בעקבות העונה המאכזבת, נמכר גרוסו לאולימפיק ליון בקיץ 2007 לאחר עונה אחת בלבד באינטר מילאנו.
לאחר שנתיים בצרפת חזר גרוסו בקיץ 2009 לאיטליה כאשר יובנטוס שילמה תמורתו 2 מיליון אירו. גרוסו הפך לשחקן הרכב באופן מיידי, וכבש את שער הבכורה שלו ב-28 בנובמבר במשחק נגד אודינזה. בעונתו הראשונה ביובנטוס שיחק 28 משחקים וכבש שני שערים.
נבחרת איטליה
גרוסו היה חלק מסגל נבחרת איטליה אשר זכתה במונדיאל בגרמניה ב-2006. בשלב שמינית הגמר בהתמודדות נגד אוסטרליה גרוסו ספק-הוכשל ברחבה על ידי לוקאס ניל בתוספת הזמן. פרנצ'סקו טוטי כבש את הפנדל אשר העלה את איטליה לשלב הבא בניצחון 0–1.
את שערו הראשון בנבחרת כבש ב-4 ביולי 2006, בהתמודדות מול גרמניה בחצי גמר המונדיאל, בדקה ה-119'. בגמר הטורניר, כבש גרוסו את הפנדל האחרון בדו-קרב בעיטות העונשין מול צרפת אשר העניק לאיטליה את גביע העולם.
קריירת אימון
בפתיחת עונת, הודיעה יובנטוס כי גרוסו יצטרף לסגל האימון של מערכת הנוער של מועדון. ב-11 במרץ 2014, בעקבות סדרת תוצאות חלשה, קיבל גרוסו את משרת האימון הראשונה שלו, מאמן קבוצת הנוער "פרימוורה" (עד גיל 19) של יובנטוס, המועדון במדיו פרש ממשחק פעיל.
ב-13 ביוני 2017, לאחר כשנתיים וחצי כמאמן הנוער של יובנטוס ולקראת עונת, התמנה גרוסו לתפקיד מאמן בארי. ב-23 במרץ 2021, מונה למאמן פרוסינונה.
בולי איש השלג
בולי איש השלג (צרפתית: Bouli, "בולי") היא סדרת אנימציה צרפתית שהופקה לטלוויזיה בשנים 1989- 1991, לערוץ השני הצרפתי.
הסדרה שודרה בישראל בערוץ הראשון במסגרת פינת תוכניות הילדים בתוכנית הבוקר של הערוץ הראשון "בוקר טוב ישראל" בין השנים 1991 עד 1992. כמו כן, במקביל שודר גם בערוץ הילדים.
הסדרה מתמקדת בבולי איש השלג אשר הירח הפיח בו ובחבריו רוח חיים ובהרפתקאותיהם בארץ השלג.
את שיר הפתיחה בגרסה העברית ביצעה מיכל צפיר.
צוות המדבבים
בגרסה העברית המקורית השתתפו בדיבוב הדמויות:
תעביר את זה הלאה
תעביר את זה הלאה (באנגלית: Pay It Forward) הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויה של מימי לדר, המבוסס על הרומן המצליח של קתרין ריאן הייד. הסרט יצא בשנת 2000 וגרם לאנשים רבים לפעול למען הכלל לאחר שצפו בו - הקמת עמותות רבות עם מטרות שונות, ניסיונות רבים ליישום שיטת הסרט בחיי היום יום, תרומות לנזקקים ופעולות רבות אחרות.
תקציר עלילתי
טרוור הוא ילד שחי בלאס וגאס. הוא חי בפחד מפני אביו המתעלל אשר עזב אותו ואת אימו האלכוהוליסטית. כאשר הוא מגיע לכיתה ז' בבית הספר הוא מקבל מהמורה שלו משימה לימודית - לנסות ולמצוא דרך שתשנה את העולם. בהתחלה טרוור חושב שזה לא אפשרי לביצוע אך עד מהרה הוא מתחיל לפעול. הוא מייסד שיטה חברתית לפיה אדם מחזיר טובה לא למי שקיבל אותה ממנו, אלא מחזיר אותה לשלושה אנשים אחרים, מוכרים או זרים. כך, אנשים סביבו מתחילים להעביר את המעשים הטובים מאדם לאדם וטרוור גורם לשינוי חברתי של ממש עד שהוא נכנס עמוק לחייו האישיים.
ברקע מתגלגל סיפור האהבה העצוב של אימו של טרוור ומורו, כאשר טרוור עצמו לוקח חלק גדול בשידוך הזה. בסוף הסרט כל תוכניותיו של טרוור מצליחות, אך כאשר הוא יוצא מבית-ספרו הוא מסתבך בקטטה עם בריונים כשניסה למנוע מהם מלהציק לחבר שלו. במהלך הקטטה אחד מהבריונים שולף סכין ודוקר את טרוור. כתוצאה מהדקירה טרוור נפטר כמה שעות מאוחר יותר. לאחר מותו זכה טרוור לטקס אזכרה ענק בו השתתפו אלפי אנשים מכל רחבי ארצות הברית, שהושפעו מהתנועה החברתית שיצר טרוור.
צילומי הסרט
לפי הרומן "תעביר את זה הלאה", עליו מבוסס הסרט, המורה לאזרחות של טרבור הוא אפרו-אמריקאי בשם רובן סנט קלייר, אותו היה אמור לגלם דנזל וושינגטון. ימים ספורים לפני תחילת הצילומים הודיע וושינגטון שלא ישתתף בסרט בגלל התחייבויות קודמות וההפקה יצאה לחיפוש שחקן אחר. בסופו של דבר קווין ספייסי, שהוא אדם לבן, הסכים לגלם את דמותו של המורה והשם של הדמות שונה ליוג'ין סימונט.
טוני סופרנו
אנתוני ג'ון סופרנו (22 באוגוסט 1959-?) הוא דמות של ראש מאפיה מניו ג'רזי, בסדרה הסופרנוס. הדמות גולמה על ידי ג'יימס גנדולפיני.
ביוגרפיה דמיונית: ילדותו של טוני ונעוריו
טוני נולד ב-1959 לג'וני "בוי" סופרנו ולליביה. לטוני יש שתי אחיות, ג'ניס וברברה. הייתה לו אחות נוספת שמתה בלידתה.
חשיפה מוקדמת לפשע
לדבריו, בסביבות השנה 1967 הוא גילה לראשונה שאבא שלו חבר במאפיה, כשאביו התקוטט עם מישהו שלא שילם לו כסף.
בתחילת שנות ה-70 ראה טוני את אביו חותך למישהו אצבע. התקף החרדה הראשון של טוני היה כשהתעלף, כמה שעות אחרי המקרה הזה.
תקופת בית-הספר תיכון של טוני
במהלך לימודיו בתיכון, הכיר טוני את אשתו לעתיד, כרמלה דיאנג'לו, בחניון של "פיצה וורלד", במהלך תגרה עם חברו דומיניק טדסקו. בתיכון גם הכיר את דייוויד סקטינו וארטי בוקו. הוא היה חבר בארגון קתולי ושם הכיר את יוג'ין, חברו לעתיד במאפיה. כמו כן הוא התנסה בסמים.
החבירה של טוני למאפיה
כשטוני היה ילד הוא הקים כנופיה צעירה ביחד עם ג'קי אפריל האב, ראלף סיפראטו וסילביו. הם בעיקר מכרו חשיש וסיגריות.
בסוף שנות ה-70 טוני והחבורה תכננו לשדוד את משחק הפוקר של פיץ' למאנה. הם תכננו את המעשה ימים רבים. בסופו של דבר, הם עשו זאת בלי ראלף, שהיה חולה. השוד המוצלח הניב להם הרבה כסף, אבל הפשע נודע לפיץ' ולג'וני, אביו של טוני. עקב ההתערבות של ג'וני, טוני וג'קי לא נענשו על המעשה ואף התקבלו למאפיה בזכותו.
ב-1982 טוני עשה את עבודתו הראשונה במאפיה, שכללה חיסול של סוכן ההימורים וולי אוברול.
החיים האישיים של טוני
טוני גר בניו ג'רזי. הוא נשוי לכרמלה ולזוג שני ילדים: מדו, הבת הבכורה, ואנתוני ג'וניור (שמכונה גם AJ).
התחביבים של טוני
טוני ידוע בחיבתו לברווזים. הוא דואג להם וקונה ספרים כדי לשפר את הידע שלו לגביהם. בנוסף, הוא חובב סיגרים ומעשן קבוע של סיגרים מסוג CAO Maduro L’Anniversaire Robusto.
בסיום הסדרה
בסצנה האחרונה בסדרה, טוני, כרמלה ואיי.ג'י נפגשים בדיינר מקומי, כשברקע מתנגן השיר "Don't Stop Believin" של להקת "Journey" והמצלמה נעה ברחבי המסעדה. במקביל, מדו, שהתקשתה בהתחלה במציאת מקום חנייה, נראית מתקרבת לפתח המסעדה. המצלמה מתמקדת באדם שנראה קודם יושב בבר המסעדה ומביט בטוני, נכנס לחדר השירותים. מדו מתקרבת לדלת הכניסה וטוני מביט לעבר הדלת לאחר שרעש פעמון הכניסה נשמע. מיד לאחר מכן, מוחשך המסך וכעבור מספר שניות עולות כתוביות הסיום.
החלטתו של יוצר התוכנית צ'ייס לסיים את הפרק והסדרה בהחשכת המסך וביצירת חוסר ודאות לגבי גורלו של טוני עוררה הדים והעלתה ספקולציות וסימני שאלה רבים, כמו גם גילויי אכזבה מצד מעריצי הסדרה, ששאלת גורלו של טוני המשיכה להעסיק רבים מהם זמן רב לאחר ירידתה מהמסך. כשנשאל לגבי סצנת הסיום, סיפר צ'ייס כי:
קרן לב"י
למען ביטחון ישראל (לב"י) הקרן להתעצמות צה"ל, המוכרת בשם המקוצר קרן לב"י, הייתה עמותה אזרחית שפעלה משנת 1980 עד שנת 2017 ומטרתה הייתה איסוף תרומות למען חיילי צה"ל ולפיתוח אמצעי לחימה בישראל. יו"ר הקרן מונה על ידי ראש ממשלת ישראל ושר הביטחון, ופעל בהתנדבות. פעילי הקרן היו אזרחים מתנדבים וצוות קטן של חיילים וקצינים.
בשנת 2016 הוחלט לאחד את הקרן עם האגודה למען החייל, ולקרוא לגוף החדש "יחד למען החייל".
היסטוריה
קרן לב"י הוקמה בשנת 1980 אך נרשמה בפועל כעמותה רק ביולי 1982. בשלוש השנים הראשונות הצליחה הקרן לגייס כ-45 מיליון דולר, אולם עם השנים הכנסות הקרן ירדו ובדו"ח מבקר המדינה על משרד הביטחון משנת 1989 אף הועלתה השאלה האם יש לה זכות קיום. קרן לב"י (למען ביטחון ישראל) היא עמותה התנדבותית הכוללת מתנדבים מישראל ומרחבי העולם ופועלת לצד יחידה צבאית המונה 7 קצינים.
בשנת 2003 הוציא צה"ל פקודת מטכ"ל שהורתה לנתב את כל התרומות ליחידות צה"ל דרך הקרן על מנת להסדיר את קבלת התרומות ליחידות השונות.
פעילות בתחום החינוך
לב"י הפעילה פרויקט "בגרות לוחמים" במסגרתו לומדים להשלמת בגרויות, לוחמים ותומכי לחימה. על פי דיווחי לב"י בכל מחזור עברו כ-94% מהחיילים את בחינות הבגרות בהצלחה, כאשר 85% מתוכם מקבלים ממוצע הגבוה מ-85. קרן לב"י מימנה את הפרויקט עד לשנת 2011 בסך של למעלה מ-14 מיליון ₪.
במסגרת פרויקט "עדים במדים" תמכה לב"י בחינוך להנחלת זיכרון השואה לחיילי צה"ל. במסגרת הפרויקט יצאו בכל שנה יוצאות כ-24 משלחות חיילים, בהן משתתפים כ-3,700 אנשי קבע ואנשי מילואים, לפולין.
בפרויקט "חוות השומר", שהוא חלק ממערך המקא"מ (מערך קידום אוכלוסיות מיוחדות), אשר היה ידוע בעבר כפרויקט "נערי רפול", מטופלים צעירים שנפלטו ממערכת החינוך, כדי להעניק להם הזדמנות נוספת להתגייס לצה"ל, ולהשתלב בחברה הישראלית. בפרויקט מטופלים חיילים חסרי כישורי חיים בסיסיים, נטייה להתנהגות תוקפנית, רקע סוציו אקונומי נמוך, קשיי הסתגלות, רקע פלילי והשכלה נמוכה.
בפרויקט "אנחנו בלב" סייעה לב"י לחיילים בודדים, עולים חדשים בישראל בתמיכה בקורסי עברית אותם מקיים חיל החינוך בצה"ל.
לב"י אף תמכה בקורס "אמיר", המיועד לבני הקהילה האתיופית בלבד, כדי להקל על השתלבותם של בני העדה במקצועות צבאיים ובתפקידים איכותיים ומגוונים בצה"ל. במהלך הקורס, האורך כ-5 שבועות, עוברים החיילים ראיונות אישיים, מבחני מצב, אבחונים ולומדים לימודי העשרה.
פעילות בתחום הרפואה
במסגרת פרויקט "בריאות מכל הלב" מסייעת קרן לב"י לרכישת אמבולנסים וניידות טיפול נמרץ לצה"ל, בהם אמבולנסים ממוגני ירי המצוידים בציוד החייאה מתקדם. הקרן אף מסייעת ברכישת מרפאות שיניים ניידות המותקנות גבי משאית ומגיעות למקומות בהם אין מרפאות שיניים קבועות.