cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דנובה
היסטוריה
לאחר שסיים לבסס את שלטונו במוקדון וביוון, יצא אלכסנדר מוקדון בשנת 335 לפנה"ס למסעות מלחמה נגד התראקים, שהתחילו לחרחר מלחמה בגבולו הצפוני. הוא חצה את הרי הבלקן והכניע את הטריבאלים, אחד משבטי התראקים. אלכסנדר המשיך צפונה לעבר נהר הדנובה ואף הצליח לעבור אותו בעזרת סירות מקומיות עשויות מגזעי עצים. הוא חדר אל ארץ התראקים עם צבא, וניצח בנקל את הצבא התראקי, שכלל 4,000 רוכבים ו-10,000 רגלים. המוקדונים רדפו אחר התראקים הנמלטים, נכנסו לעירם ובזזו אותה. פקודיו של אלכסנדר, מלאגרוס ופיליפוס, נשלחו חזרה עם השלל בעוד שאלכסנדר נשאר במקום עם צבאו, הרס את העיר עד היסוד, והקריב קורבנות הודיה לזאוס, להרקולס ולאל הנהר שאפשר לו לצלוח את הדנובה. מבצע זה הרתיע את השבטים הברברים מצפון למוקדון, והבטיח בכך את גבולה הצפוני של מוקדון מפלישות עתידיות. במשך יותר מ-2,000 שנה שימש נהר הדנובה כאמצעי לתעבורת צבאות. גם האימפריה הרומית, אשר במאות הראשונות לספירת הנוצרים היה נהר הדנובה גבולה הצפוני, עשתה בו שימוש. מאוחר יותר חצו את נהר הדנובה הגותים, הסלאבים, ההונים ושבטים אחרים בדרכם אל תוך האימפריה הרומית.
מקורות יוונים-ביזנטים שונים תיארו בשנים 1047-1046 ששבטי הפצ'נגים חצו את הדנובה הקפואה עם הבהמות שלהם (אחד המקורות אף מעריך את מספרם בכ-600,000 איש). תיאורים אלו מעלים אפשרויות היסטוריות שונות, ביניהן עדות אפשרית לקיצוניות עזה במיוחד של מזג האוויר באזור באותן השנים, וכן חיזוק אפשרי להשערות לפיהן אגדות שונות על חציית הדנובה ברגל - אשר מזוהות עם ההונים ונחשבות למיתוסים - אולי נכונות בחלקן.
הצלבנים עשו שימוש בנהר הדנובה במהלך מסעות הצלב על מנת לנוע מהר יותר אל עבר ירושלים. בשלהי ימי הביניים השתמשו אף הטורקים העות'מאנים בנהר הדנובה להקלת גיחותיהם במסעות כיבושיהם בדרום-מזרח אירופה ובמרכז אירופה עד שנבלמו במערכה על וינה בשנת 1683 אשר לאחריה לא היוו עוד איום על מרכז אירופה.
במאה ה-19 נחתמו הסכמים רבים על מנת למנוע ממדינה כלשהי להשיג שליטה רבה מדי על נהר הדנובה. באותה התקופה נחלשה השפעת האימפריה העות'מאנית בבלקן ואילו השפעת האימפריה הרוסית עלתה, על כן, פעלו מדינות אירופה החזקות למנוע השתלטות רוסית על שפך נהר הדנובה. בשנת 1856 נחתם חוזה פריז שסיים את מלחמת קרים, הוראת החוזה הייתה שוועדה בינלאומית תפקח על השימוש בשפך נהר הדנובה לים השחור. ב-1890 ביצעה אוסטריה עבודות שיפור באזור הקרוי בשם "שער הברזל", המצוי כיום בגבול שבין רומניה לסרביה. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, ועדת הפיקוח על נהר הדנובה אושרה מחדש בחוזה ורסאי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפיקוח על נהר הדנובה לא התאפשר בגלל חלוקת אירופה למזרח ומערב על ידי מדיניות מסך הברזל של הסובייטים כפי שהטיב לתאר אותה וינסטון צ'רצ'יל.
בתחילת שנות ה-90 סלובקיה היטתה חלק מנהר הדנובה ל"סכר גאבציקובה" על מנת להפיק חשמל בשיטה ההידרו-אלקטרית, מה שעורר משבר עם הונגריה על קו הגבול ביניהן, משבר שיושב רק באופן חלקי. סכר זה היה פרויקט משותף של צ'כוסלובקיה, אוסטריה והונגריה אך הונגריה ואוסטריה נמנעו מלהשתתף בפרויקט עקב לחצים מצד קבוצות התומכות באיכות הסביבה וצ'כיה פרשה לאחר הפילוג בינה ובין סלובקיה.
ב-1992 חוברו נהר הריין, נהר המיין ונהר הדנובה במסגרת הפרויקט הגרמני "תעלת מיין-דנובה", מה שיצר נתיב מים באורך 3,500 ק"מ אשר קצהו האחד בשפך נהר הריין בים הצפוני וקצהו השני בשפך הדנובה בים השחור.
מערת וטרני
אגדות רבות נקשרות במערה ובאוצרות, שהוטמנו בה על פי אותן אגדות, לכן ביקרו בה לא מעט מחפשי אוצרות וחלקם מצאו שם את מותם.
המעבר מתחת לדנובה
באזור גאלאץ מתהלכות אגדות על מעבר סודי מתחת לנהר הדנובה. לדברי האגדות הבויארים המקומיים חפרו מעבר תת-קרקעי היוצא מתחת לכנסייה, עובר מתחת לדנובה ומגיע לגדה השנייה. המעבר, שנחפר במאה ה-17, נועד להברחת הרכוש היקר מפני בוזזים עות'מאנים או טטרים ואחרים. על פי האגדות הפתחים של המעבר נחסמו משני הצדדים.
לדברי מנהל המוזיאון המקומי של גאלאץ אין יסוד של ממש לאגדות והן כנראה נובעות מהעובדה שהתגלה בעבר מעבר תת-קרקעי באורך של כ-300 מטרים בין שתי כנסיות בגאלאץ.
נפט רומני שט אל גרמניה
גרמניה הנאצית נזקקה מאוד לייבוא נפט מרומניה - הנפט הרומני סיפק שליש מצרכיה במלחמת העולם השנייה. הנפט הובל בכלי שיט במעלה הדנובה, מרומניה עד כגרמניה. לא רק נפט, גם דגנים ומוצרים נוספים עשו את הדרך הזאת. בריטניה עשתה ככל יכולתה למנוע או לפחות לפגוע בקווי אספקה אלה. מאפריל עד אוקטובר 1944 הטילו מפציצים בריטיים מוקשים ימיים למי הדנובה, כדי לפגוע בשיט בה. חרף השנים הרבות שחלפו מאז עדיין מופיעים מפעם לפעם במי הדנובה מוקשים מאותה תקופה.
השלכת יהודים לדנובה
בימי מלחמת העולם השנייה, ב-21 בינואר 1942, הוטל עוצר בנובי סאד, וחיילי צבא הונגריה הטילו סגר על העיר. בפעולות בתוך העיר השתתפו חיילים, כוחות ז'נדרמריה ומשטרה הונגריים. בשלב הראשון פרצו הכוחות ההונגריים באופן אקראי לבתי יהודים וסרבים והוציאו אותם להורג ביריות. בהמשך, ב-23 בינואר, ביימו הכוחות ההונגריים תקרית אש, וכפועל יוצא ממנה, 500 סרבים וכ-800 מיהודי העיר הוצעדו אל חוף הרחצה העירוני "שטראנד" אשר לגדת הדנובה בקור של מינוס 20oc, סודרו בשורות, נורו למוות, וגופותיהם הושלכו אל הדנובה. בסך הכל נרצחו בנובי סאד 1,120 מבני הקהילה היהודית, 800 סרבים ו-60 אזרחים בני לאומים שונים.
בעקבות מקרים חוזרים ונשנים שבהם הציף הדנובה את רחובות בודפשט, נבנו רציפי אבן משני צדי הנהר בגובה של כשלושה-ארבעה מטרים. בתקופת שלטונם של אנשי "צלב החץ" בהונגריה הובאו יהודים והועמדו על רציפים אלו, כשפניהם אל המים, ונורו בגבם. גופות המתים נפלו אל המים ונסחפו בזרם, מבלי שהובאו לקבורה. בהמשך ביקשו הרוצחים לחסוך בתחמושת, ולכן קשרו את היהודים זה לזה, הוסיפו אבנים ומשקולות, וירו רק בחלק מהם. כך נפלו כולם אל המים, והחיים טבעו אף הם. פעולות הירי נמשכו כמה חודשים, עד נפילת בודפשט בידי ברית המועצות, במהלך ינואר 1945. גם אז המשיכו אנשי צלב החץ במעשי הירי, ואלה הופסקו רק לאחר המלחמה. לפי הערכות נהרגו במהלך הקרב על בודפשט לבדה 15,000 יהודים ומתוכם כ-7,000 הוצאו להורג והושלכו לתוך הדנובה. נעליים על הדנובה היא אנדרטה ייחודית שהוקמה בשנת 2005 על גדות נהר הדנובה בבודפשט. האנדרטה מנציחה את מאות היהודים שנרצחו בידי גדודי צלב החץ ההונגרים, לאחר שנורו והושלכו למי הנהר בעת שואת יהודי הונגריה בשנים 1944–1945.
יום הדנובה הבינלאומי
כל שנה, החל משנת 2004, ביום 29 ביוני, חוגגים את היום הבינלאומי של הדנובה. החגיגות נערכות תחת פיקוח הוועדה הבינלאומית להגנת הדנובה. התאריך הזה נבחר לזכר אירוע החתימה על ההסכמה לשיתוף פעולה והגנה על הדנובה של הארצות השוכנות על חופיה. האירוע נערך בסופיה, בולגריה, ב-29 ביוני 1994.
כביש טבעת
כביש טבעת (באנגלית: Ring road, Belt או Orbital motorway) הוא כביש היקפי, פעמים רבות בעל מאפיינים של כביש מהיר, המקיף עיר או אזור עירוני בנוי.
כביש טבעת עשוי לעבור מחוץ לעיר או בתוכה, ולהקיף את כולה או את חלקה. פעמים רבות מקיף כביש הטבעת רק את מרכזה של העיר. בערים רבות בעולם כבישי הטבעת אינם יוצרים טבעת היקפית מלאה בשל מגבלות טופוגרפיות או תקציביות.
מטרת הקמתו של כביש טבעת היא למנוע מכלי רכב הנדרשים לחצות את העיר, מלעבור דרכה. עוד מחבר כביש הטבעת את כל הדרכים המובילות אל העיר אלה עם אלה, ועם הדרכים המובילות ממנו אל מרכזה. בדרך זו הוא מאפשר להגיע ביתר קלות לחלק מוגדר בעיר. כבישי טבעת תורמים להפחתת עומסי התחבורה בעיר, וכפועל יוצא מכך להפחתה בזיהום האוויר והרעש, ולשיפור איכות החיים בעיר.
לעיתים כביש טבעת הוא צירוף של מספר כבישים בעלי איכויות שונות, אשר יוצרים יחדיו תוואי היקפי סביב העיר. במקרה כזה אין הכרח שכל קטעי הכביש ישאו את אותו שם או סימון. לעיתים נסלל כביש טבעת לפי תוכנית מושכלת ובמטרה לשמש עורק היקפי סביב העיר. דוגמאות לכך ניתן לראות בכבישים ההיקפיים של פריז, רומא או ברלין.
בערים רבות קיימים מספר כבישי טבעת המקיפים את העיר במרחקים שונים ממרכזה. התופעה נגרמת בשל חיבור עורקי תנועה הנמצאים במרחקים שונים ממרכז העיר למספר כבישי טבעת; או בשל התפשטות האזור העירוני הבנוי וסלילת כבישי טבעת חדשים בהתאם לכך.
מגדל שוקי הון
מגדל שוקי הון הוא בית השקעות ישראלי שנמצא בבעלות חברת מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים.
היסטוריה
בית ההשקעות נוסד בשנת 1965 על ידי אברהם אירני בשם "החברה המרכזית לניירות ערך בע"מ". החברה המרכזית הייתה מהחברות הראשונות בישראל שאפשרו למשקיעים קטנים, עצמאיים וחוץ ממסדיים להשקיע בבורסה, ומהראשונות שנתנה אשראי ללקוחות שרצו לפעול באמצעותה. בהמשך הצטרפה חברת קרדן לגרעין השליטה בבית ההשקעות ושמו שונה ל"קרדן שוקי הון". בשנת 2001 רכשה "מגדל" את בית ההשקעות מחברת קרדן ושינתה את שמו ל"מגדל שוקי הון".
התרחבות לאחר רפורמת בכר
בעקבות יישום מסקנות ועדת בכר, שקבעה כי על הבנקים בישראל להיפרד מקופות הגמל וקרנות הנאמנות ולמכור אותן לגופים פרטיים, ביצעה מגדל שוקי הון מספר רכישות מידי בנקים וגופים פרטיים: בשנת 2006 רכשה את קרנות הנאמנות של "אפיקים", המתמחות בשוק הסולידי, צעד חשוב בהתפתחות החברה, שהביא אליה את מנהל חברת אפיקים (ובעליה) יעקב ויינשטיין, שמשמש כיום כמנהל ההשקעות הראשי של מגדל שוקי הון ומתווה את מדיניות ההשקעות בחברה. עוד באותה שנה רכשה מגדל שוקי הון את קרנות הנאמנות של "דיקלה" המתמחות בהשקעות בשוק המנייתי בחו"ל. רכישת דיקלה הביאה עימה למגדל שוקי הון מנהלי השקעות המתמחים בהשקעות במניות בישראל ומחוצה לה. בשנת 2007 רכשה מגדל שוקי הון את חברת קרנות ההשתלמות הגדולה בישראל - "קהל", במסגרתה נוהלו בסוף שנת 2009 כ-8.2 מיליארד שקל.
בעקבות הרכישות הפכה החברה מבית השקעות המנהל כ-1.5 מיליארד שקל לגוף המנהל בקרנות נאמנות, קופות גמל, קרנות השתלמות וניהול תיקים, כ-27 מיליארד שקל (עדכני לשנת 2015) - היקף נכסים שישי בגודלו מבין גופי ההשקעות בישראל. בין חברות הבת של מגדל שוקי הון נמנות: מגדל קרנות נאמנות, מגדל ניהול תיקי השקעות (חבר הבורסה), מגדל חיתום וקידום עסקים ומגדל עשיית שוק.
לי צ'ונג-יונג
לי צ'ונג-יונג (בקוריאנית: 이청용; נולד ב-2 ביולי 1988) הוא כדורגלן דרום קוריאני המשחק בעמדת הקיצוני בקבוצת אולסן יונדאי.
קריירת מועדונים
ב-14 באוגוסט 2009 חתם צ'ונג-יונג בבולטון וונדררס מהפרמייר ליג תמורת 2.2 מיליון פאונד. למחרת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–1 לסנדרלנד. ב-26 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד בירמינגהאם סיטי. בסיום העונה נבחר לכדורגלן העונה של בולטון. ב-25 בנובמבר 2010 חתם על חוזה עד שנת. ב-30 ביולי 2011 שבר את רגלו, והערכה הראשונית הייתה שסיים את העונה. אולם, בסוף אפריל חזר לאימונים וב-6 במאי 2012 חזר לשחק לראשונה מאז הפציעה.
ב-2 בפברואר 2015 חזר צ'ונג-יונג לפרמייר ליג, וחתם בקריסטל פאלאס לשלוש עונות וחצי.
בספטמבר עזב את אנגליה, וחתם בבוכום מהבונדסליגה השנייה.
ב-4 במרץ 2020, צ'ונג-יונג חתם באולסן יונדאי.
קריירה בינלאומית
ב-31 במאי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 2-2 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. במשחק הגומלין שנערך ב-5 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו הנבחרת.
במונדיאל 2010 הבקיע שני שערים נגד ו בהתאמה. אתר ספורטס אילוסטרייטד בחר בו כאחד מעשרת כוכבי המונדיאל.
משאלוגיה
משאלוגיה (באנגלית: Wishology) היא טרילוגיית סרטי-טלוויזיה מצוירת ואחת מהסרטים המבוססים על סדרת האנימציה "קסם של הורים". היא נכתבה על ידי קווין סאליבן, סקוט פלווס ובוטץ' הארטמן ובוימה על ידי גארי קורנד. אורכה של הטרילוגיה הוא 135 דקות בסך הכל והיא הפרקים 95-100 בסדרה.
החלק הראשון, "ההתחלה הגדולה", שודר לראשונה בארצות הברית ב-1 במאי 2009, החלק השני, "החלק האמצעי המלהיב", שודר ביום למחרת, והחלק השלישי, "הסוף הסופי" שודר ביום אחרי כן. לפי מדד נילסן, החלק הראשון נצפה על ידי כארבעה מיליון איש החלק השני נצפה על ידי כ-3.6 מיליון איש. המלחין גיא מון זכה ב-2010 בפרס אנני עבור כתיבת המוזיקה לחלק הראשון של הטרילוגיה.
הטרילוגיה עוסקת בטימי טרנר, ילד בן 10 ובסנדקי הפיות שלו, וונדה וקוזמו, אשר תפקידם להגשים כל משאלה שיבקש. יום אחד, בעיר בה מתגורר טימי, דימסדייל, מופיעים רובוטים שנקראים "המחסלים" ונשלחים לחסל את "הנבחר" - טימי.
בהמשך הטרילוגיה, על מנת לנצח את המחסלים, נדרש טימי לחבר 3 שרביטים שאמורים ליצור כוח מספיק חזק בשביל להביס את האויב הראשי בסיפור אשר שולט במחסלים - החושך.
בנוסף לצוות השחקנים המקורי מהסדרה, משתתפים בסרט גם ג'ין סימונס ופול סטנלי מלהקת קיס בתפקיד עצמם. פטריק וורברטון וברנדן פרייזר, שאינם מדבבים דמויות בסדרה, דיבבו בטרילוגיה את הדמויות "המחריב" ו"טורבו רעם", ששימשו כדמויות ראשיות בסרט. הסרט מכיל גם פארודיות רבות על סרטים אחרים וביניהם המטריקס, שר הטבעות, הארי פוטר, גברים בשחור ומלחמת הכוכבים.
הנבלים
המחסלים - רובוטים שנשלחו על מנת לתפוס את טימי. המחסלים מסוגלים לשאוב כל כוח שפועל עליהם לגוף הרובוטי שלהם, ובכך הכוח הזה נהיה חלק מהגוף שלהם, מה שנותן להם את האופציה להשתמש באותו הכוח שהופעל עליו נגד טימי וסנדקי הפיות.
המחסל הראשי - מהמחסלים שהחושך ניסה להשמיד עקב מרדנות, אך רצף אירועים מסוים הוביל לכך שכל מקורות הנפץ בעולם נשאבו אליו, מה שהביא לשליטתו בכדור הארץ.
החושך -היוצר של המחסלים, מטרתו היא לשאוב לתוכו את טימי על מנת שטימי בתוכו ירצה אותו בכך שפשוט ישהה בו, מה שיוביל לסיפוקו
הפקה
בוטץ' הארטמן, יוצר הסדרה ומפיקה בפועל כתב את הטרילוגיה יחד עם סקוט פלווס וקווין סאליבן שהצטרפו לסדרה בעונה החמישית. הטרילוגיה בוימה על ידי גארי קונארד שהחל לביים פרקים בעונתה השנייה של הסדרה. המוזיקה נכתבה על ידי המלחין גיא מון, שכתב את המוזיקה לפרקים רבים בסדרה מאז יצירתה. כמו כל הפרקים בסדרה, הפרק משאלוגיה הופק באנימציה מצוירת ידנית בשילוב עם אנימציה ממוחשבת בידי החברות פרדראטור וביליונפולד עבור ניקלודיאון. הפקתם של שלושת חלקי הטרילוגיה ערכה 18 חודשים.
במקור, שלושת חלקי הטרילוגיה היו צפויים להיות משודרים ביום שישי, ה-1 במאי 2009 ובשני ימי השישי שלאחריו. עם זאת, בסופו של דבר הוחלט לשדר את שלושת חלקי הטרילוגיה בתאריך זה ובשני הימים הבאים לו. ב-3 ביוני 2011 שוחררה הטרילוגיה בגרסת DVD.
AC 3000ME
"AC 3000ME" (באנגלית: AC 3000ME) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, בעלת מרכב פיברגלס מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית AC Cars" Group Ltd" (קרוי גם: "Auto Carriers Ltd"), אשר יוצרה בין השנים 1979–1984. יוצרו 71 יחידות.
בין השנים 1984–1985 יוצר הדגם בסקוטלנד על ידי "AC (Scotland) plc". יוצרו 30 יחידות.
דגם ה-"AC 3000ME" הוצג לראשונה בשנת 1973 בתערוכת המכוניות הבינלאומית בלונדון.
שרי (יין מחוזק)
שרי (בספרדית: Jerez; באנגלית: Sherry) הוא סוג של יין מחוזק המיוצר, במקורו, בסביבות העיר חרס דה לה פרונטרה (Jerez de la Frontera) במערב אנדלוסיה שבספרד, בקרבת מצר גיברלטר. השרי מיוצר משלושה סוגי ענבים: העינב העיקרי הוא פאלומינו הגדל בקרקע נקבובית ולבנה (המשמש גם כעינב מאכל איכותי), אליו חוברים פדרו חימנס (Pedro Ximénez) ומוסקט (Muscat, או Moscatel). יינות בסגנון השרי המיוצרים מאזורים אחרים עושים שימוש, לרוב, בזני ענבים אחרים.
היין מתחיל את דרכו כיינות אחרים ועובר תסיסה עזה ביותר במשך ארבעה עד שבעה ימים וממשיך לתסוס בנחת כחודשיים ולאחר מכן הוא מובל לבודגה (מרתפי היין) של הסוחרים. בשלב הזה השרי הוא יין יבש לחלוטין שעבר תסיסה מלאה, כך שהסוכר בתירוש המקורי מומר על ידי השמרים לאלכוהול.
השרי נבדל מיינות אחרים הודות לטיפול בו לאחר תהליך התסיסה. ראשית הוא מחוזק בברנדי, ולאחר מכן, אם הוא נועד להיות מסוג הפינו (בספרדית: עדין; סוג שרי יבש וחיוור במיוחד) יינתן לשמרים מסוג פלור (בספרדית: פרח; שמרים ייחודיים הגדלים באנדלוסיה בלבד) לגדול ולכסות את פני הנוזל, כך שהוא יתפתח ללא מגע עם חמצן. סוג האולורוסו (בספרדית: מבוסם; סוג שרי כהה, עשיר ומיושן) מחוזק עד למידה בה הפלור אינו יכול לגדול.
שמו של היין נגזר משמה המודרני של העיר (חרס), שמקורו בערבית شريش (שריש). היות שהאנגלים התקשו לאיית שם זה הם כינו את המשקה Sherry שרי. השם הוא שם רשום בידי יצרני השרי הספרדיים ועל פי חוק מקורו (D.O. - Denominacion de Origen) צריך להיות השטח המשולש במחוז קדיס התחום בין הערים חרס דה לה פרונטרה, סנלוקר דה ברמדה (Sanlúcar de Barrameda) ואל פווארטו דה סנטה מריה (El Puerto de Santa María) וכולל גם חלקת אדמה דרומית לאל פווארטו וצפונית לסנלוקר.
באזור זה נמצא השילוב הייחודי של קרקע לבנה, שבהחזירה את אור השמש היא תורמת לאחוזי סוכר גבוהים למדי בענבים, הגדלים בסמוך לקרקע, וזאת מבלי להביא להתחממותם, בשל הרוח הקרירה הנושבת מהים הקרוב. ספרד הצטרפה ב-1986 לשוק האירופי המשותף, והחל מה-1 בינואר 1996 השיג אזור חרס זכויות קניין רוחני על השם שרי בגבולות האיחוד האירופי, לאחר ששנים רבות היה שם גנרי שנמצא בשימוש גם במדינות אחרות, בעיקר בריטניה ואירלנד. הישג זה צלח בידי הספרדים על אף ניסיונות בריטניה ואירלנד למנוע זאת. אף על פי כן משמש השם שרי כשם גנרי למחצה בארצות הברית, אך עליו להיות מסומן במקום מוצאו, דוגמת "שרי קליפורניה", על מנת שלא לבלבל בינו ובין המקור הספרדי.
תהליך היישון
מיד לאחר תהליך התסיסה, נדגם היין ומבוצע הסיווג הראשוני. החביות מסומנות בהתאם לפוטנציאל של היין: קו אחד (/) מסמן יין בעל טעם וארומה מובחרים ביותר, הראוי לפינו, מנסאנייה או אמונטייאדו, היינות המשובחים ביותר. יינות אלו מחוזקים עד לרמה של 15% אלכוהול, על מנת לאפשר את גדילת הפלור; קו ולצידו נקודה (./) מסמנים יין כבד יותר, בעל גוף מלא יותר. יינות אלו מחוזקים עד לרמה של 17.5% אלכוהול על מנת למנוע את גדילת הפלור, והם מיושנים על ידי חימצון על מנת להפוך לסוג האולורוסו; שני קווים (//) מציינים כי על היין להתפתח זמן ממושך יותר בטרם יקבע אם יעשה בו שימוש לאמונטייאדו או אולורוסו. יינות אלו מחוזקים עד לדרגה של 15% אלכוהול; שלושה קווים (///) מסמנים יין שהתפתח בצורה גרועה והוא יזוקק.
היין ממולא אל תוך חביות יין מאלון אמריקאי או קנדי, שהן נקבוביות יותר מאלון ספרדי או צרפתי. החביות ממולאות רק עד לכדי חמש שישיות מנפחן, באופן המשאיר מרווח של "שני אגרופים" בחלקן העליון על מנת שהפלור יתפתח מעל ליין.
את היין מיישנים בשיטת הסולרה (solera), (בספרדית - על הארץ), בה יין חדש מוסף לחביות יין בתחילת סידרה של 3 עד 9 חביות, המסודרות זו על גבי זו בצורת פירמידה (בנות 110 גאלון או 500 ליטר). כל שורת חביות קרויה criadera. מזמן לזמן מועברת מנה קצובה מהיין לשורת החביות הבאה בתור, באמצעות כלי הקנואה (canoa, סירה) והמזלף (ociador). כלים אלו משמשים להעברת היין בצורה עדינה, מבלי לפגוע בשכבת הפלור בכל חבית. בשכבה התחתונה רק חלק מהיין מבוקבק ונמכר. המנה המועברת בכל פרק זמן יכולה לנוע בין 5 עד לכדי 30 אחוזים מכל חבית, מותנה בסוג היין. תהליך זה מכונה "טיפוס בסולם", משום שכל חבית בסדרה קרויה "סולם". לפני הביקבוק השרי השונים עוברים שישה עד שבעה שלבים והמורכבים שבהם עוברים שנים עשר עד ארבעה עשר שלבים בשיטת הסולרה.
בימינו, מתוך סיבות מעשיות שוב אין החביות השונות בשיטת הסולרה מונחות זו מעל זו, כי אם בנפרד ולעיתים אף במרתפים שונים.
כתוצאה משיטת יישון זו היין הצעיר ביותר המגיע, בסופו של דבר, לבקבוק, נקבע לפי מספר החביות בסדרה, וכל בקבוק מכיל מידה מסוימת של יין ישן יותר. מכיוון שכך, ליינות שרי, כמו ליינות אחרים המיוצרים בשיטת הסולרה, אין שנת בציר מוגדרת. התאריכים על גבי חביות היין הגדולות בבודגה מתייחסים לשנה שבה החבית הראשונה הונחה לפי שיטת הסולרה.
בסרט יהלומים לנצח משנת 1971, אומר ג'יימס בונד (שון קונרי) למפקדו M (ברנארד לי), לאחר שהוגשה לו כוסית שרי: "סולרה מובחר במיוחד, 51 אני מאמין" ו-M עונה לו "אין שנה לשרי, 007", בונד עונה לו: "התכוונתי לבציר המקורי ממנו נעשה השרי, שנת 1851, לא ניתן לטעות בכך" וסיר דונלד המארח משיב "בדיוק".
על דפנות חביות השרי בבודגה כתובים שמותיהן של מזקקות ויסקי, החביות מובאות לאנגליה עם השרי בתוכן ולאחר ריקונן לבקבוקים הן נשלחות לסקוטלנד לשימוש בתי הויסקי.
למרות שייצור השרי מבוקר בקפדנות, כל יצרן עושה שרי בהתאם לסטנדרטים שלו ולטעמם של הלקוחות.
היסטוריה של השרי
בשנת 1100 לפני הספירה ייסדו הפיניקים את גדיר (Gadir), היא קדיס דהיום. במהרה הם נטשו את האזור עקב החום היוקד והרוח העזה, וייסדו עיר מרוחקת יותר מן הים שנקראה בשם Xera, שהיסטוריונים אחדים מזהים אותה עם חרס דה לה פרונטרה של ימינו. ככל הנראה היו אלו הפיניקים שהביאו את הגפנים הראשונות מחופי הים התיכון ואת אומנות עשיית היין לאזור, אך ייתכן כי אלו היו היוונים, שהביאו עימם bepsema מבשרו של arropes (משקה העשוי מענבים בשלים בהרתחה ומשמש כיום להמתקת השרי ו-vinos de color שהוסיף מתיקות, גוף וצבע לשרי המתוק ולשרי הקרם של ימינו.
בימי הביניים הציגו המורים המוסלמים את האלמביק alembic, מזקקה פשוטה שבה אנשי חרס יכלו להפוך את תוצרת היין העודפת שלהם לכוהל, אותו הם הוסיפו ביחד עם ה-arrope וה-vino de color, למה שנהפכו להיות יינות השרי הראשונים.
שמם של יינות אלו נפוץ ברחבי העולם המערבי בעיקר הודות לסוחרים אנגליים שיסדו תחנות סחר באנדלוסיה בסוף המאה ה-13. לאחר שהנרי השמיני פרש מן הכנסייה הקתולית, היו הסוחרים האנגליים באיום מתמיד מפני האינקוויזיציה. ברם, הסוחרים האנגליים גילו כושר הישרדות רב, שעמד להם גם כשפרנסיס דרייק הבעיר את הצי הספרדי במפרץ קדיס ב-1587 וכששב לאנגליה הוא לקח עמו כשלל 2,900 חביות של שרי, ששווין מוערך בכ-150,000 ארגזים או 1,800,000 בקבוקים, משלוח היין הגדול ביותר בהיסטוריה. מאז אותו זמן אנגליה הייתה השוק העיקרי של שרי בעולם, בתחילה היה משקה האצולה ומאוחר יותר עבר לנחלת העם.
שיטת הסולרה ראשיתה במחצית השנייה של המאה ה-19, כשהיבואנים האנגלים של השרי דרשו מיצרני חרז לספק יין בעל טעם אחיד. עד אז השרי התיישן לפי שנת בציר ששמה anada, כיום שנת הבציר היא נדירה.
ב-1901 בריטניה הייתה נתונה בקשיים פיננסיים ואדוארד השביעי החליט להוציא למכירה פומבית שישים אלף בקבוקי שרי ופורטו. אחד מהידועים שבסופרי התקופה שאל בחימה לו לא היה עדיף למכור את עדר הפילים הלבנים שקיבלה המלכה ויקטוריה ממלך סיאם (תאילנד דהיום).
שמה של העיר - פרונטרה, גבול - כשמן של ערים רבות באנדלוסיה, מקורו בכינוי שהוצמד לערים נוצריות שהיו על סף הספר בין בספרד נוצרית לזו המוסלמית, גבול שהלך ונסוג דרומה במרוצת הרקונקיסטה עד לכיבוש גרנדה בשנת 1492.
שרי מוזכר ומהולל בכתבי שייקספיר: "לו היו לי אלף בנים, הכלל האנושי הראשון אותו הייתי מלמדם היה ללגום מעות קטנות ולהקדיש עצמם לשרי" (הנרי הרביעי, חלק שני) ופלסטף מאוד אהבו ונהג להוריקו אל חיכו.
סוגי שרי
הן פינו והן מנסאנייה מהנים יותר בעודם צעירים, פריכים ורעננים ומצוינים כמתאבנים (אפריטיפים).
את השרי יש לשתות צונן או קר, בכוס מיוחדת לשם כך, דמוית צבעוני מוארכת ואין למלאה עד גדותיה, על מנת שהבוקה יוערך כיאות. שרי יבש שותים כמתאבן לפני הארוחה (על אף שבמקומות חמים נהוג לשתותו במהלך כל הארוחה) ושרי מתוק גם כמתאבן וגם כקינוח בסיום הסעודה. את שרי הפינו העדין והקליל יש לקרר קלות והוא יחדל להיות במיטבו תוך יום יומיים מפתיחת הבקבוק. את היינות המתוקים יותר יש לשתות תוך שבעה עד עשרה ימים על מנת שיהיו במיטבם. בשאריות הבקבוקים ניתן להשתמש לבישול.
עמיאל שטרנברג
ביוגרפיה
נולד בכפר פינס, כתאום לאחיו הרב מרדכי שטרנברג, ובן לרבקה ולרב משה שטרנברג, שהיה רב היישוב. טרם הגיעו לגיל בר-מצווה נפטר אביו, ואימו עברה לגור בירושלים יחד עם ארבעת ילדיה. הוא למד בישיבת נתיב מאיר ולאחריה המשיך את לימודיו בישיבת מרכז הרב, שם למד אצל הרב מרדכי פרום ואצל הרב אברהם שפירא. כמו כן הוא תלמיד של הרב צבי יהודה הכהן קוק, ושל הרב צבי ישראל טאו.
בגיל 23 מונה לר"מ בישיבת מרכז הרב על ידי הרב צבי יהודה הכהן קוק. במשך השנים כיהן גם כר"מ בישיבת אור עציון ובישיבת עטרת כהנים, וכראש הכולל ביישוב עצמונה. לאחר מכן הקים הרב שטרנברג את כולל "חזון אלחנן" בעיר דוד. בהדרכתו ובהנהגתו עוברים תלמידי הכולל על חלקים נבחרים מהש"ס בעיון.
בשנת ה'תשנ"ח 1997, נמנה עם קבוצת הרבנים שפרשה מישיבת מרכז הרב והקימה את ישיבת הר המור, והוא הועמד בראשות הישיבה החדשה, בנוסף להיותו ראש הכולל "חזון אלחנן". יחד עמו עמד בראש הישיבה אחיו התאום הרב מרדכי שטרנברג, עד פטירתו בכסלו התשפ"ג. עד לפרישה לימד הרב עמיאל במכון מרחבים בירושלים.
הרב שטרנברג הוא חתנו של הרב שלמה זלמן מן-ההר שהיה רבה של שכונת בית וגן בירושלים. רעייתו הרבנית אסתר הקימה ספרייה בהר חומה, כתבה את הספר "מבצע שפיפון" על נפילת הרובע היהודי, ועוסקת בשירה. לזוג תשעה ילדים. הם מתגוררים ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים. גיסיו הם הרב חיים שטיינר, הרב יששכר גואלמן, הרב חיים מן ההר והרבנים עודד ולנסקי ויעקב לבנון, ר"מים בישיבת הר המור. בנו, הרב משה שטרנברג, הוא ר"מ בהר המור.
לדעתו "היה ראוי שההר (הר הבית) יהיה סגור כל הזמן לערבים". יחד עם זאת, דעתו היא שכיום יהודים צריכים להימנע מלעלות להר. בעניין פרשת חיים ולדר, פורסם בתקשורת כי תמך בעמדת הרב שמואל אליהו, ואמר ש'אולי הרב טאו טעה'. אולם, פרסומים אלו הוכחשו על ידו.
ג'סי אולדנדורף
ג'סי אולדנדורף (באנגלית: Jesse Oldendorf; 16 בפברואר 1887 - 27 באפריל 1974) היה אדמירל בצי האמריקאי, ידוע בעיקר בעיקר בשל ניצחונו על הכוחות היפניים בקרב מפרץ לייטה במהלך מלחמת העולם השנייה.
לפני מלחמת העולם הראשונה
אולדנדורף נולד ב-16 בפברואר 1887 בריברסייד, קליפורניה, וסיים את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית בשנת 1909, במקום 141 מתוך 174 צוערים. טרם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שירת אולדנדורף על הסיירת המשוריינת "קליפורניה," הסיירת "דנבר," על המשחתת "ויפל" ושוב על הסיירת קליפורניה.
בין מלחמות העולם
בין מלחמות העולם, שירת אולדנדורף במגוון תפקידים. לאחר שמונה לסגן מפקד אוניית התובלה "פטרישה," מונה אולדנדורף למפקד תחנת גיוס בפיטסבורג, קצין הנדסה ראשי בבסיס בבולטימור וכקצין במשרד ההידרוגרפיה של הצי. בשנים הבאות, שימש אולדנדורף כעוזרם של מספר קציני צי בכירים.
בין השנים 1928-1930, למד אולדנדורף במכללת המלחמה של הצי ובמכללת המלחמה של צבא ארצות הברית, ולאחר מכן שירת כקצין ניווט על אוניית המערכה "ניו יורק." באותו זמן, אף לימד באקדמיה הימית את מקצוע הניווט. לאחר מכן, מונה לסגן מפקד אוניית המערכה "מערב וירג'יניה." לאחר שמונה לדרגת קפטן, מונה אולדנדורף בשנת 1939 למפקד הסיירת הכבדה "יוסטון."
מלחמת העולם השנייה
בחודש ספטמבר 1941, חזר אולדנדורף למכללת המלחמה של הצי, שם לימד ניווט עד בפברואר 1942. ב-31 במרץ 1942, קודם אולדנדורף לדרגת אדמירל-משנה, והוצב בגזרת ארובה-קוראסאו שבים הקריבי. באוגוסט 1942, עבר לגזרת טרינידד, שם תפקידו העיקרי היה לוחמה נגד צוללות.
אולדנדורף הוצב בגזרת האוקיינוס השקט בינואר 1944, שם קיבל את הפיקוד על "שייטת הסיירות הרביעית." שייטת זו, שכללה אוניות מערכה וסיירות, סיפקה סיוע לנושאות המטוסים ולכוחות הנוחתים על איי מרשל, פלאו, איי מריאנה ולייטה.
ב-23 בספטמבר 1945, פיקד אולדנדורף על כיבוש וקאיאמה, שבאי הונשו, יפן, ולאחר מכן הכתיב את תנאי הכניעה של תת-אדמירל הוקה ואדמירל-משנה יופאיי.
לאחר מלחמת העולם השנייה
ג'סי אולדנדורף נפטר ב-27 באפריל 1974, בפורטסמות', וירג'יניה.
על שמו נקראת המשחתת האמריקאית "אולדנדורף."
מט לדעת
בשחמט, מט לדעת (מכונה גם "מט עצמי") הוא סוג של בעיית שחמט, שבה על הלבן לגרום לשחור להנחית עליו מט במספר מסעים מוגבל, חרף מאמציו של השחור להימנע ממתן המט. למרות ששני הצדדים פועלים באופן הפוך למקובל במשחק שחמט רגיל (הלבן שואף להפסיד במשחק והשחור אינו מעוניין בניצחון), כל המסעים חייבים להיות חוקיים. בעיות אלו מסומנות כ- S#n (קיצור של selfmate), כאשר n הוא מספר המסעים שבו על הלבן להגיע למט.
בעיה בסיסית
הבעיה משמאל היא דוגמה פשוטה לבעיית מט לדעת. אם הלבן יוכל להכריח את השחור לשחק ר:ז2, הבעיה נפתרה. הלבן יכול להזיז את הרץ הזה, אבל זה לא טוב, כי אז השחור יוכל להזיז את הרץ שלו. הזזת הפרש הלבן תאפשר הזזת המלך השחור; 1.ה6 יאפשר 1...ה:ו6 ו-2...ו5; 1.ו7 או 1.ו:ה7 יאפשרו 1...מ:ז7; 1.ז8=מה או 1.ז8=צ לא טובים אחרי 1...ר:ז2+ 2.מה/צ:ז2; 1.ז8=פ מנחית מט על השחור, מה שכמובן לא מהווה פתרון; ו-1.ז8=ר מאפשר 1...ה7:ו6 2.ה5:ו6 ר:ז2+ שכעת אינו מהווה עוד פתרון, בגלל 3.רד5. לכן חייבים להכתיר את הרגלי בג7. הכתרה למלכה, צריח או רץ תתן הגנה מפני ר:ז2+. יוצא שהמהלך האפשרי היחיד הוא 1.ג8=פ! ומכאן יש שתי אפשרויות: 1...ה:ו6 2.ה:ו6 ר:ז2; ו- 1...ה6 2.ז8=ר ר:ז2. שימו לב שהכתרת הרגלי לרץ אפשרית כעת, כי הרגלי השחור ב-ה6 חוסם את האפשרות של רד5.
בעיה מורכבת
קיימות גם בעיות מט לדעת מורכבות מאוד, כמו זאת משמאל שחוברה על ידי יעקב מינץ ב-1979. כפי שניתן לראות, עמדת הפתיחה בבעיה זו "פתוחה" בהרבה מאשר בדוגמה הפשוטה לעיל ולכן בעיה זו דורשת ניתוח מעמיק בהרבה. הפתרון: 1. ז8=מה+ מח6 2.ו8=מה+ מח5 3.ה8=מה+ מח4 4.מהו4+ מהז4 5.מהח2+ מהח3 6. מהא4+ מח5 7.מהזז4+ מח6 8.מהד6+ מח7 9.מהא7+ מח8 10.מהזד4+ מז8 11.מהז6+ מו8 12.מהזז7+ מה8 13.מהזו7+ מד8 14.מהא5+ מג8 15.מהה8+ מב7 16. מההב5+ מג8 17.מהא8+ מג7 18.מהבג4+ מד7 19.מהאג8+ מה7 20.מהג4-ג5+ מו7 21.מהה6+ מה:ה6. שימו לב שכל המסעים של השחור כפויים, הלבן מוביל תוך רצף "שחים" בלתי פוסק למצב שבו המלכה השחורה חייבת להנחית מט.
חגי דיקן
חגי דיקן (1 באוגוסט 1918, כ"ג באב ה'תרע"ח - 7 בינואר 2007, י"ז בטבת ה'תשס"ז) היה דיפלומט, פקיד בכיר במשרד החוץ של ישראל ושגריר ישראל בסינגפור, אורוגוואי ובמספר ארצות נוספות באפריקה ובדרום אמריקה.
ביוגרפיה
חגי דיקן נולד ב-1 באוגוסט 1918 באיסטנבול, טורקיה לאברהם ומיידה. עבד בסוכנות היהודית בשנת 1948. בשנת 1951 עלה לישראל והתקבל למשרד החוץ ב-4 במרץ אותה השנה. תפקידו הראשון במשרד החוץ היה עוזר במחלקת מזרח תיכון. לאחר מכן התקדם לתפקיד עוזר בחטיבה הקונסולרית במשרד החוץ. בשנת 1952 התמנה למנהל מרכז הרישום ובשנת 1953 התמנה לעוזר ראשי לסמנכ"ל באגף לשכת מנכ"ל משרד החוץ. בשנת 1954 התמנה לעוזר ראשי במע"ר באגף אירופה המערבית וב-1956 נשלח לתפקיד הראשון מחוץ לישראל במסגרת המשרד באיסטנבול, עיר הולדתו, כקצין עיתונות בקונסוליה הישראלית בעיר.
בשנת 1956 נשלח למרסיי לשמש כקונסול הכללי בקונסוליה הכללית של ישראל בעיר. ב-1957 מונה למזכיר ראשון לענייני עיתונות בשגרירות ישראל בפריז. באוגוסט 1959 בעת ביקורו החשאי של ראש הממשלה דוד בן-גוריון לדרום צרפת, ביקור שתואר בהמשך כמסע נופש או חופשה ושעורר חשש בקרב מדינות ערב ומדינות הגוש הסובייטי בשל הדמיון לפגישה שהתרחשה ערב ההחלטה על מלחמת סיני, ליווה המזכיר דיקן את בן-גוריון בסיורו בעיר טולון יום לפני חזרתו של זה לישראל עם רעייתו פולה על סיפון אוניית הנוסעים "ירושלים".
תפקידו הראשון כשגריר היה בבירת גינאה, קונאקרי. בשנת 1963 מונה לשגריר ישראל באביג'אן, בירת חוף השנהב. דיקן היה שגריר ישראל באותה תקופה גם לשאר "ארצות ההסכמה": דהומיי, וולטה עילית וניז'ר, כאשר מושבו באביג'אן בירת חוף השנהב. הגשת כתב האמנה בניאמיי, בירת ניז'ר לוותה בטקס חגיגי בנוכחות יושב ראש הפרלמנט, נשיא בית המשפט העליון וכל חברי הממשלה של ניז'ר, כאשר הטקס כולו שודר במלואו ברדיו הממלכתי של המדינה. לאחר שירותו באפריקה מונה למנהל מחלקת מא"פ באגף אפריקה. עד מהרה נשלח לניו יורק כיועץ מדיני לענייני אפריקה במשלחת ישראל לאו"ם (במקומו של חנן עינור שמונה לשגריר במדגסקר), בשל אי יכולתו לכהן כמנהל מחלקה במשרד עקב מחלה שבה חלה במהלך שירותו כשגריר באפריקה.
באוקטובר 1965 מונה דיקן לשגריר ישראל במונטווידאו, בירת אורוגוואי. במהלך כהונתו, בחודש יוני 1966 ביקר נשיא מדינת ישראל זלמן שזר במונטווידאו כחלק ממסעו הרשמי ביבשת דרום אמריקה. במסגרת הביקור נחתם הסכם שיתוף פעולה בין ישראל לאורוגוואי בנוכחות הנשיא, שמטרתו פיתוח האנרגיה הגרעינית למטרות שלום. ההסכם "מסמיך את הוועדות לאנרגיה אטומית של שתי המדינות לעבד תוכנית לחילופי אינפורמציה ונתונים טכניים ולארגן מלגות למדענים וסטודנטים". את ההסכם חתמו שגריר ישראל במונטווידאו חגי דיקן ושר החוץ האורוגוואי לואיס וידל סגליו.
במסגרת ביקוריו בדרום אמריקה עצר בשנית הנשיא שזר באורוגוואי לאחר ביקורו בצ'ילה בחודש יולי 1966, אך הפעם לא במסגרת ביקור רשמי אלא במסגרת עצירה זמנית בעיר הקיט פונטה דל אסטה שלחופי האוקיינוס האטלנטי. גם אז קידם את פניו השגריר דיקן בשנת 1968 קיבל הנשיא שזר את דיקן עם סיום תפקידו כשגריר ישראל באורוגוואי.
בשנת 1968, מונה דיקן לנציג המסחרי הרשמי של ישראל בסינגפור, עם פתיחת הנציגות המסחרית הישראלית בסינגפור. בין הפעולות שנקט כנציג המסחרי היו הקמת התזמורת הסימפונית הלאומית של סינגפור, על ידי הזמנתו של המנצח שלום רונלי-ריקליס.
ביולי 1969, חודשיים לאחר כינון יחסים דיפלומטים מלאים בין ישראל לסינגפור, מונה דיקן לשגריר הישראלי הראשון בסינגפור. סינגפור כונתה בזמנו בפי כתב רשת cbs הארי ריזונר כ"ישראל של המזרח הרחוק". בעת הגשת כתב האמנה לנשיא סינגפור הראשון יוסוף בן אישק הצהיר דיקן: "ישראל תלמד שיטות שיכון מסינגפור". החלטה זו התקבלה בעקבות סיור של שר הבינוי והשיכון מרדכי בנטוב בסינגפור. רשות השיכון והפיתוח של סינגפור בנתה 100 אלף דירות בעשר השנים שעברו (מ-1959), זהו קצב חסר תקדים בזמנו. בעקבות כך שלחה ישראל 5 מומחים למדינה כדי ללמוד את דרכי הפעולה של סינגפור בתחום.
בשנת 1971 סיים את שירותו בסינגפור ומונה למנהל במחלקת אפריקה 2 וב-1977 מונה לשגריר ישראל בקראקס, ונצואלה. בשנת 1979 מונה לשגריר ישראל בסן חוסה, קוסטה ריקה. פרש לגמלאות ב-31 באוגוסט 1983.
הוא נפטר ב-7 בינואר 2007 בגיל 88 והובא למנוחות בבית העלמין בכפר שמריהו.
רודולף פרנץ הס
רודולף פרנץ פרדיננד הס (בגרמנית: Rudolf Franz Ferdinand Höß; 25 בנובמבר 1901 – 16 באפריל 1947) היה בכיר נאצי, שימש כמפקד מחנה ההשמדה אושוויץ, היה אחראי לרצח של מיליוני יהודים ושל מאות אלפי קרבנות בני עמים אחרים באושוויץ, במהלך השואה. לאחר המלחמה נידון והורשע ברצח עם כפושע מלחמה, והוצא להורג בתלייה ב-1947 בתוך מחנה אושוויץ.
ביוגרפיה
הס נולד בעיר באדן-באדן למשפחה קתולית. חרף שאיפות אביו שיהפוך לכומר, התנדב בשנת 1915 לצבא, לאחר מות אביו, וכנער בן 15 הספיק להשתתף במלחמת העולם הראשונה. הוא נשלח להילחם כמש"ק לצד העות'מאנים בעיראק ובארץ ישראל, וקיבל שני עיטורי צלב הברזל. במהלך הלחימה נפצע ואושפז בבית החולים בוילהלמה.
בתום המלחמה הצטרף ל"פרייקור של רוסבאך" - מיליציות בריונים ימניות קיצוניות שנהגו להתנפל על גורמי שמאל באלימות, וכן על פולנים ובני המדינות הבלטיות, באזורי הגבול המזרחי של גרמניה. הוא השתתף בפעולות ה"פרייקור" בחבל שלזיה העילית, וכן באזור הבלטי ובחבל הרוהר. בשנת 1922 הצטרף למפלגה הנאצית ובשנת 1923 נידון לעשר שנות מאסר על מעורבות ברצח ולטר קאדוב - מורה שנחשד בשיתוף פעולה עם שלטונות הכיבוש הצרפתיים בחבל הרוהר. עמו נידון למאסר גם מרטין בורמן, מי שעתיד היה למלא תפקיד בכיר לצד היטלר בהיסטוריה רווית הדם של הרייך השלישי. לימים יטען הס כי קיבל על עצמו את האחריות העיקרית לרצח, בין היתר בגלל שבורמן היה נשוי.
הס שוחרר בחנינה כללית ב-1928, וב-1929 לצד עיסוקו בחקלאות, המשיך פעילותו בחוגי הימין הקיצוני, והצטרף לארגון הקיצוני "אגודת ארטמן", שהטיפה להתיישבות בשטח פולין שבמזרח. בשנה זו התחתן עם הדוויג הנזל, ולימים נולדו לזוג חמישה ילדים. בתקופה זו גם פגש לראשונה את היינריך הימלר.
בדצמבר 1943 הודח הס מתפקידו כמפקד אושוויץ והוחלף על ידי ארתור ליבהנשל, ככל הנראה בשל קשר שרקם עם אסירה אוסטרית קומוניסטית. נראה שהוא ניצל מעונש חמור יותר הודות הנאמנות שגילה בזמנו לבורמן (ר' למעלה). הס החליף את ליבהנשל בתפקידו ב-WVHA ("המשרד הראשי למשק ולמינהל" של האס אס). בתפקיד זה היה אחראי, בין היתר, להחדרת השימוש בגז ציקלון בה בתעשיית השמדת היהודים.
ב-8 במאי 1944 הורה הימלר להס לשוב לאושוויץ כדי לפקד על "מבצע הס" - השמדת יהודי הונגריה. במבצע זה הושמדו יותר מארבע מאות ושלושים אלף מיהודי הונגריה תוך שבועות ספורים.
בתום המלחמה נעלם הס והתנהל אחריו מרדף. הוא נלכד ב-11 במרץ 1946 על ידי יחידה של המשטרה הצבאית הבריטית, בפיקודו של הנס אלכסנדר. לכידתו התאפשרה אחרי איתור אשתו של הס, הדוויג, שבמהלך חקירתה הסגירה את מקום מחבואו: חווה בסמוך לגבול הדני ליד גוטרופל, תחת השם פרנץ לאנג. כשנתפס בידי חוליה בריטית שהוביל היהודי קפטן הנס אלכסנדר, הציג הס מסמכי זיהוי מזויפים על שם פרנץ לאנג. קצין בריטי יהודי בשם קארל אברהמס, התעקש לבדוק את טבעת הנישואין שענד, ומצא שבחלקה הפנימי חרותים השמות "רודולף" ו"הדוויג", שם אשתו. אז נשבר והודה בזהותו.
דמותו של הס מופיעה בספרו של ויליאם סטיירון "בחירתה של סופי" משנת 1979 ואף בגרסה הקולנועית בעלת אותו שם משנת 1982. הספר והסרט אינם מבוססים על מקרים אמיתיים והאירועים בהם מופיע הס הם פרי דמיונם של היוצרים.
משפחתו
אשתו של הס, הדוויג, הופיעה קצרות כעדה במשפטי אושוויץ, שנערכו בפרנקפורט באמצע שנות השישים. היא מתה ב־1989 בגיל 81. לזוג היו חמישה ילדים: קלאוס, נולד ב-1930, מת ככל הנראה בשנות השבעים באוסטרליה, מצריכת יתר של אלכוהול, היידה־טראוד נולדה ב־1932 ומתה מסרטן בגרמניה בעשור השני של המאה ה-21, אינגה־בריגיט נולדה ב־1933, מתגוררת בארה״ב; הנס־ירגן, נולד ב־1937 בדכאו, שם שירת אביו ומתגורר בגפו בעיירת נופש בצפון גרמניה; אנגרט, נולדה ב־1943 באושוויץ ומתגוררת בפולדה בגרמניה.
ריינר הס, נכדו של הס (בנו של הנס־ירגן), הופיע, לצד צאצאים אחרים של נאצים בכירים, בסרט "ילדי היטלר", אשר הוקרן בערוץ 2 ב-1 במאי 2011. בספרו של אלדד בק "גרמניה, אחרת", הוא מתאר בהרחבה את פגישותיו עם ריינר. ב-2020 כתב בק שריינר שבמהלך השנים ניסה להציג עצמו כמתנגד לנאציזם וסולד ממעשי סבו, למעשה השתמש בשמו כנכד לפושע נאצי בכיר על מנת להונות אנשים ולהוציא מהם כספים במרמה. אחיו הגדול של ריינר, קאי, הוא ממקימי הקהילה האוונגלית בשטוטגרט ומנהלה כיום, והוא מנסה לפרסם את פעילותו הפלילית של אחיו ולמנוע את גנבותיו. בהמשך פרסם בק, שניצולת השואה אווה מוזס קור, ש"אימצה" כנכד את ריינר ב־2014, לאחר ששכנע אותה שמשפחתו מתעלמת ממנו בשל "התכחשותו לפשעי סבו, ופועלו להנצחת זכר השואה", ניתקה את הקשר ביניהם פחות משמונה חודשים לאחר שנפגשו.
ספר עליו
הביוגרפיה עליו, אשר פורסמה בשנת 1958 בשם "רודולף הס - קומנדנט באושוויץ", הציגה אותו כמי שגידלו אותו ל"חוש חזק לחובה" ואשר נשבע ל"מעלה הגבוהה של הציות הצבאי". הביוגרפיה יצאה לאור בעברית בהוצאת "בית לוחמי הגטאות" בשנת 1978.
וסאל
בתקופה המרובינגית פירוש המילה וסאל היה עבד וכך גם התייחס החוק הסאלי אל המונח. במהלך המאה ה-8 התחילו להשתמש במונח וסאל גם כלפי אנשים חופשיים שהיו תלויים באדון ותילקו לו.
היסטוריה
מעמד הווסאלים התפתח בחברת ימי הביניים מן הנהגים החברתיים שהיו מקובלים בשבטים הגרמאנים. בשבטים אלו היו שליטי השבט, וחבורת הלוחמים, קשורים זה לזה בחובת נאמנות, גפולגה (gefolge). תיאור זה מופיע ב"גרמאניה" של טקיטוס ואחר כך גם בפואמה מן המאה השמינית "ביאוולף". שם, מתואר המנהיג הטוב כמי שמעניק מתנות לנאמניו, ובתמורה הם באים לעזרתו ברצון כאשר הם נדרשים לכך (שורות 20–25).
במאה השביעית, אחרי נפילת האימפריה הרומית היו הווסאלים כנופיות של אנשים משוחררים שכפפו עצמם מרצונם לסמכותו של מנהיג, שהוביל אותם למסעות ביזה ושוד. הווסאל נמדד בכנופיות אלו רק ביכולת הלחימה שלו ובנאמנותו, ותפקידו היה לשמור על אדונו מכל רע.
בתקופת השליטים המרובינגים במאה השביעית זכה הווסאל, שומר הראש המלכותי, לתואר הכבוד antrustiones, ולעיתים נדירות גם קיבל אדמות בתמורה לשירותיו הנאמנים, אך בתקופה זו נותר עדיין המלך במובנים רבים מנהיג של כנופיית לוחמים ואלו נותרו ברובם לצידו.
המונח וסאל החל לצבור את משמעותו המאוחרת רק בתקופת קרל הגדול, שיצר את הקישור בין וסאלים להענקת אדמות מתוך נחלות השליט. המוסדות, החוק והסחר שחרבו עם נפילת האימפריה הרומית והומרו בשלטון כנופיות מלכותיות, מנעו אפשרות לקיום שלטון ריכוזי ויעיל בממלכה. קרל הגדול עצמו נאלץ לנדוד ממקום למקום, שכן שום מקום ברחבי האימפריה שלו לא יכול היה להזין אותו ואת חצר לוחמיו לאורך זמן רב.
אטימולוגיה
המונח וסאל שורשו במילה הקלטית gwas שמשמעה "נער", צעיר שאינו חופשי. בתצורתה הלטינית הפכה המילה ל-vassus. המילים "אביר" (משורש cniht, קניכט) באנגלית עתיקה ו-cognates בפריזית והולנדית שמשמעותם גם "נער צעיר".
בנוסף קיים גם המונח "וָוָסוֹר" (מצרפתית עתיקה: vavasour או vavasor) הוא מונח המציין וסאל או חוכר (אריס) של אדון פיאודלי בימי הביניים—אדם שיש לו חכירה תחת הברון ושיש חוכרים תחתיו. המילה מבוססת ככל הנראה על המונח vassus vassorum, וסאל של וסאלים.
חוק בית הספר החקלאי מקוה ישראל
חוק בית הספר החקלאי מקוה ישראל, התשל"ו-1976 הוא חוק המסדיר את פעילותו של מקוה ישראל. החוק החליף את הרישיון של האימפריה העות'מאנית להפעלת בית הספר החקלאי, שמכוחו פעל המוסד עד אז, בנוסף להסכם בין חברת "כל ישראל חברים" וממשלת ישראל לניהול משותף של בית הספר החקלאי שנחתם בשנת 1956.
היסטוריה חקיקתית
ב-15 ביוני 1970, בישיבת מליאת הכנסת לציון מאה שנים למקוה ישראל, הכריז שר החקלאות דאז חיים גבתי בשם ממשלת ישראל על הכוונה לחוקק חוק מיוחד לשימור מקוה ישראל.
הצעת חוק בית הספר החקלאי מקוה ישראל הוגשה לראשונה מטעם הממשלה לכנסת השביעית ביולי 1971. לאחר דיונים בוועדות הכנסת הוגשה ההצעה מחדש לכנסת השמינית, בגרסה משופרת, ביולי 1976.
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את המניע לחקיקתו:
לחוק נחקקו, נכון ל-2022, שני תיקונים, הראשון ב-2009 (תיקון טכני), והשני ב-2018 תיקון של סעיף 4, כאמור להלן.
יש לציין שהמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל אשר הוקמה בשנות ה-80 בעקבות פגיעה באתרי מורשת, שוכנת בשטח מקוה ישראל. כמו כן באופן סמלי, כזכר לטעות המרה שבהריסת אתר בעל חשיבות בראשיתית רבה, בחרה לעצמה המועצה את דמות חזית בנין הגימנסיה העברית הרצליה לסמל הרשמי שלה, (מוסד חינוך עברי שהוקם 35 שנה אחרי מקוה ישראל ונהרס כבר בסוף שנות ה-50).
הוראות החוק
החוק קובע כי מקוה ישראל יוסיף לפעול כבית ספר חקלאי לקידום מטרותיו, כמו כן, החוק מעגן את מטרותיו של בית הספר שהן "לחנך נוער בישראל לחיי חקלאות ולהתיישבות, ולהקנות לו השכלה כללית, וכן תרבות יהודית וחינוך עברי בהתאם למורשת ישראל, כמקובל במוסדות החינוך במדינה."
החוק כולל גם סעיף שאומר כי שינויים בתזכיר ההתאגדות ובתקנות ההתאגדות של החברה "מקוה ישראל – כל ישראל חברים" המנהלת את בית הספר, טעונים אישור הממשלה וועדה משותפת של ועדת החינוך, התרבות והספורט וועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת.
סעיף 4 לחוק קובע כי המקרקעין בבית הספר מיועדים לשימוש בית הספר ואין לשנות את יעודם זה אלא לפי יוזמת שר ובאישור שרי החינוך, החקלאות ופיתוח הכפר והפנים, וועדה משותפת של ועדת החינוך, התרבות והספורט וועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת. בתיקון לחוק, שנועד לקדם סלילת מסילת רכבת רביעית בנחל איילון, הוגמשה הגבלה זו ונקבעו מטרות שלמענן מותר לשנות יעוד של מקרקעין בבית הספר:
בפסיקה
בשטח בית הספר החקלאי מקוה ישראל נבנה בשנות ה-50 שיכון שנועד למגורים של צוות בית הספר, והדירות שבו הוחכרו לעובדי בית הספר. בשנות ה-60 רצה אחד המשתכנים להעביר את זכויותיו בדירה למי שאינו נמנה עם עובדי בית הספר. בית הספר התנגד לכך, ומינהל מקרקעי ישראל הסכים שלא לתת הסכמתו להעברת זכות החכירה למישהו אחר, ללא המלצה מבית הספר לגבי רוכש הזכות המוצע. בית הספר התחייב שבמקרה שלא יאשר את העברת הזכות, הוא מוכן לרכוש אותה בעצמו. המשתכנים התנגדו להסדר זה ופנו לבית המשפט. המחלוקת הגיעה לבית המשפט העליון, שקבע כי "חוק בית הספר החקלאי מקוה ישראל מעיד בבירור על כך, כי למדינה יש אינטרס העולה בקנה אחד עם האינטרס של בית הספר לשמור על אופיה וצביונה של הקרקע המיועדת לשימושו. מכאן, שהסכמתו ונכונותו של המינהל לפעול בתיאום עם בית הספר לשימורו של השיכון כמיועד לסגל בית הספר ולמניעת הפיכתו למקום מגורים לכול אינה מעידה על הוצאת שיקול הדעת מידיו והעברתו לאחר, אלא מבטאה את המדיניות שלו עצמו, ובכך אין פסול".
בנובמבר 2004 אושרה תוכנית המתאר המחוזית לפארק איילון. נגד תוכנית זו הוגשו עתירות אחדות לבג"ץ, בהן עתירה של בית הספר החקלאי מקוה ישראל, שהתנגדה לתוכנית בנימוק שהתכנית שאושרה, החלה על שטחי בית הספר החקלאי מקוה ישראל, עומדת בניגוד להוראות חוק בית הספר החקלאי מקוה ישראל. בג"ץ דחה טענה זו וקבע כי "הוראות תוכנית פארק איילון לא רק שאינן סותרות את הגיונן של הוראות חוק מקוה ישראל, אלא הן מקדמות אותן, הן על פי לשונן והן על פי רוחן. התכנית מעניקה להוראות החוק ולתכליותיו משנה תוקף."
השלכות החוק
למרות קצב ההתפשטות העירונית הגבוהה של גוש דן נשמרו שטחי מקוה ישראל במעמד נבדל מהרשויות שמסביבו. והנו במעמד של שטח גלילי.
כפועל יוצא מהרחבת פארק אריאל שרון והפיכתו לפארק מטרופוליני הכולל בהיבטים מסוימים גם את שטחי מקוה ישראל, ותוך התחשבות בחוק, הוחלט על תוכנית שימור למתחם מקוה ישראל.
בשנת 2021 אושרה להפקדה תוכנית המתאר של בית הספר החקלאי מקוה ישראל בה נקבעו תוספת זכויות בנייה של כ-85,000 מ"ר לטובת מבני חינוך, פנימיות, מעבדות מחקר, מבני משק ולצורך תוספות למבנים לשימור ובפרט נקבעו בה גבולות הטריטוריה של המוסד והיכן אסור יהיה לבנות בשטחו כמו גם שינויי התנועה והתשתיות המשמעותיים הצפויים במרחבו.
דניאל רוזן
ביוגרפיה
רוזן נולד באנגליה ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1947. בשנת 1962 הוסמך כאלקטרונאי במכללת בזק בירושלים, בשנת 1969 סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון ובשנת 1984 לימודי תואר שני במינהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1962, לאחר הסמכתו כאלקטרונאי, התגייס לצה"ל ומילא שורת תפקידים בחיל הקשר: טכנאי טלפרינטר ומנהל בית מלאכה לתחזוקת טלפרינטרים (1962–1965), קצין קשר במפקדת פיקוד הדרום (1969–1972), מפקד המפעל האלקטרוני המרכז במרכז שיקום ואחזקה לציוד קשר ואלקטרוניקה (1972–1974), ראש מדור תכנון ופיקוח במרכז השיקום והאחזקה (1974–1976), ראש מדור פיתוח בענף טכני במפקדת קצין קשר ואלקטרוניקה ראשי (1976–1977), ראש ענף טכני במפקדת קצין קשר ואלקטרוניקה ראשי (1977–1979) ובמקביל קצין הקשר של המשלחות למשא ומתן עם מצרים, מהנדס ראשי של פרויקט תקשורת מבצעית (1979–1981), ראש מחלקת תכנון ארוך טווח במפקדת קצין קשר ואלקטרוניקה ראשי (1981–1984) וראש מחלקת מערכות קשר במפקדת קצין קשר ואלקטרוניקה ראשי (1984–1986). בסיום תפקיד זה פרש מצה"ל, בדרגת אלוף-משנה. במהלך שנות עבודתו הוענקו לו פרס קפלן (1975) וציון לשבח במסגרת פרס ביטחון ישראל (1979).
לאחר פרישתו מצה"ל מונה לסמנכ"ל חברת הטלפוניה "בזק" וראש אגף ההנדסה והתכנון במסגרתה (1987–1991). לאחר מכן שימש סמנכ"ל לטכנולוגיות ופיתוח עסקי בתדיראן טלקום (1992–1995) ומנכ"ל בזק בינלאומי (1995–1997). בשנים 1997–2001 כיהן כמנכ"ל משרד התקשורת. בתקופת כהונתו החלה להתרחש בפועל הרחבת התחרות בתחום התקשורת, עם מתן הזיכיון לחברת סלולר נוספת, אישור תדרי דור שלישי וראשית השידורים בלוויין.
לצד פעילותו המקצועית מונה רוזן לשורת ועדות ציבוריות וממשלתיות בנושאי התמחותו: מחקר ופיתוח, הנדסת והפעלת מערכות תקשורת, ניהול הנדסי, ניהול כללי וייזום עסקים. בשנים 1992–1996 עמד בראשות הוועדה המרכזית לתקינת תקשוב ובראש ועדה לתקינת מוצרי ושירותי תקשורת במכון התקנים הישראלי. בשנת 2006 התמנה ליו"ר דירקטוריון "אופטיוויי" (OptiWay).
משנת 2002 עוסק דניאל רוזן בייעוץ בתחומי אסטרטגיה עסקית, תכנון עסקי, הנדסה ואסדרה למפעילי שירותים, חברות תעשייתיות, גורמים פיננסיים וממשלות, וכן בתכנון והקמת מֵיזמים הנדסיים גדולים ומתקדמים בתחום התקשורת, בחזית הטכנולוגיה, בישראל ומחוצה לה. הוא חבר מועצות מנהלים במספר חברות הזנק וחברות ציבוריות בישראל העוסקות בטכנולוגיות מתקדמות בתחום תקשורת ואלקטרוניקה, כולל בעלים ויו"ר מועצת המנהלים של חברת קיו־אר־פי בע"מ. בשנים האחרונות שימש, בין היתר, יו"ר מועצת המנהלים של תדיראן טלקום (תטל) 'שמ' (חברת טכנולוגיה בתחום תקשורת אחודה לעסקים, המפתחת ומשווקת מתג תוכנה Softswitch בקדמת הטכנולוגיה); יו"ר מועצת המנהלים של Tadiran Telecom Inc. (מכירה ושירותים של מערכות תקשורת עסקיות בארצות הברית); יו"ר מועצת המנהלים של Kunming Tadiran Telecom (מכירה ושירותים של מערכות תקשורת עסקיות בסין); יו"ר מועצת המנהלים של תדיראן טלקום 'שירותי תקשורת בישראל שמ' (מכירה ושירותים של מערכות תקשורת אחודה, מוקדי שירות ורשתות תקשורת נתונים בישראל); יו"ר מועצת המנהלים של פרי טלקום בע"מ (מפעיל סלולרי וירטואלי); יו"ר מועצת המנהלים של חברת אופטיווי בע"מ (חברת הזנק שעסקה במוצרים אופטיים לתקשורת סלולרית בתוך מבנים); יו"ר מועצת המנהלים של וריקום בע"מ (חברת הזנק שעסקה בתחום המסרים המאוחדים); חבר במועצת המנהלים של רפאל – מערכות לחימה מתקדמות בע"מ; חבר מועצת המנהלים של אינטרגמא חברה להשקעות בע"מ (חברת החזקות בורסאית). היה חבר בחבר הנאמנים של עזריאלי - מכללה אקדמית להנדסה ירושלים (מכללה טכנולוגית להנדסה) מהקמתה בשנת 1999 עד שנת 2017; ובשנים 2012–2016 היה חבר בוועדה המייעצת של מוסד המחקר לתקשורת (CITI) באוניברסיטת קולומביה בניו־יורק.
משנת 2003 משמש רוזן יו"ר הוועדה המרכזית לתקינת טכנולוגיות מידע ותקשורת במכון התקנים הישראלי, הגוף המוביל את התקינה הטכנולוגית בישראל בתחומי מערכות המידע והתקשוב (כולל בנושאי תקשורת, מערכות מידע, מִרשתת, סייבר וביומטריה); משנת 2018 יו"ר הוועדה הטכנית לתקינת תאימות אלקטרומגנטית במכון התקנים הישראלי (הגוף האחראי לתקינה הטכנית בתחום זה); משנת 2017 חבר בוועדת התשתיות של איגוד האינטרנט הישראלי (ועדה ציבורית המובילה את האסטרטגיה של שירותי תשתית האינטרנט בישראל); בשנים 2013–2014 היה חבר בוועדה הציבורית לקביעת מקצועות ההגנה הקיברנטית (סייבר) בישראל. בשנת 2018 מונה על ידי השר איוב קרא ליו"ר ועדה מייעצת לשר התקשורת לבחינת שירותי דואר בתחום השמור. במטרה לחזק את התחרות בתחום הדואר. הוועדה נקראה ועדת רוזן על שמו.
רוזן הוא חובב רדיו פעיל, בעל אות הקריאה 4x1SK.
בשנת 2017 מונה ליו"ר ועדת המורשת של העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב.
מאדאם X
{{פירושונים|
ראו גם
}}
The Real Thing
The Real Thing ("הדבר האמיתי") הוא אלבומם השלישי של להקת פיית' נו מור, והראשון שלה עם הסולן מייק פאטון. האלבום היה להצלחה, ווידאו קליפים לשני סינגלים ("Epic" ו-"Falling to Pieces") הופיעו ללא הרף ב-MTV באותה תקופה.
האלבום הכיל גם גרסת כיסוי לשירם של בלאק סבאת' "War Pigs", שיר מחאה אנטי-מלחמתי.
היימנות
הַיימָנוֹת (געז: ሃይማኖት) היא הכינוי הנפוץ לתיאור כלל חוקי ומנהגי הדת והאמונה, הלכה ומחשבה, שהיו נהוגים בעדת ביתא ישראל. המונח לקוח משפת געז ומקורו במילה הארמית "הימנותא" שפירושה "אמונה". ההיימנות בעלת מאפיינים מרכזיים המזכירים יותר את הלכות היהדות הרבנית ואת ההלכה הקדומה שהייתה נהוגה בארץ ישראל בתקופת בית שני, מאשר את היהדות הקראית.
ההיימנות מבוססת על פירוש בעל-פה לתנ"ך ולחלק מהספרים החיצונים, מועברת מדור לדור ומעניקה סמכות ללא עוררין לחכמי הדת בקביעת ההלכה. בשל קרבתה להלכה הקדומה, כמתבטא מהמשך הכהונה, הנבואה והנזירות, הקרבת הקורבנות ועוד, ובשל קיומם של הלכות, מועדים וחגים ייחודיים לקהילה, ניתן לראות בהיימנות פלג המשמר הלכה יהודית עתיקה. עם עליית מרבית בני קהילת ביתא ישראל ארצה, ההיימנות כמעט ונזנחה על ידי הצעירים בעדה, אך במרוץ השנים נצפים עדויות רבות על חזרה לשורשים ויישום ההיימנות בצורה הדומה למה שהיה נהוג בגלות באתיופיה.
עיקרי האמונה
בהיימנות, כבכל זרמי היהדות, האמונה באל אחד, בהיותו מופשט ולא גשמי, האמונה בנבואה והאמונה בעליונותה הנבואית של תורת משה מהווים עיקר. בין העיקרים נמצאים גם האמונות בתחיית המתים, בעולם הבא ובמשיח עיקר נוסף המיחד את ההיימנות הוא האמונה בשיבה לציון.
עיקרי ההלכה
הלכת ההיימנות מתבססת על ספרי הקודש ובייחוד על האורית, הוא ספר התורה. בהיימנות מקום מרכזי לשבת וקיימת הקפדה על שמירתה. בקהילה חלה הקפדה מיוחדת על הלכות טומאה וטהרה ועל מאכלות אסורים. כמו כן חלה הימנעות קפדנית מנישואי קרובים עד דור שביעי. מסורת השחיטה של הקהילה שונה מזו המוכרת בתפוצות אחרות.
תפילה
התפילות נקראות מספרי הקודש הכתובים, כסדר המועדים והחגים. בתפילת השבת נהוג לקרוא את קטעים מכתבי הקודש בשפת געז ולתרגמם מיד לאמהרית. את נוסח התפילה האופייני של ביתא ישראל קבע אבא צברה במאה החמש עשרה. קהילת ביתא ישראל מתייחדת במסורת הליטורגית שלה; זוהי הקהילה היהודית היחידה אשר משתמשת בכלי נגינה וריקוד לליווי שירת הקודש. הקסים מסבירים כי השימוש בכלי נגינה (כלי הקשה בלבד - תופים ומצילות) נעשה בהשראת ספר תהילים.
קורבנות
בנוסף לשחיטת חולין נהוג היה בקהילת ביתא ישראל לזבוח קורבן עולה, קורבן חטאת וקורבן פסח על גבי מזבח שנקרא אווד ואשר מוקם בצד הצפוני של מתחם המסגיד. במקום קורבן יולדת הייתה היולדת מביאה קורבן לחם ושבטים - ארבעים לבן זכר, שמונים לבת - שבאמצעותם הצליף בה הכהן קלות כחלק מטקס טיהורה. שחיטת פרה אדומה לצורך טיהור טומאת מת גם היא הייתה נהוגה. הפרה האדומה האחרונה נשחטה בשנת 1952, בידי מֶמהְרֶה יִסהַק ושארית אפרה נטמן בכד חרס, בבית מאריה שבמחוז תיגראי.
רמז להמשך הקרבת הקורבנות על ידי קהילות ביתא ישראל, אפשר למצוא בדברי הנביא צפניה המנבא שלאחר שישראל גלו, מנחות הקורבנות ימשכו על ידי היהודים ש"מעבר לנהרי כוש".
מנהג הקרבת הקרבנות בוטל רשמית על ידי כהני הקהילה עם קומה של מדינת ישראל.
כתבי הקודש
עמוד התווך המרכזי של הקהילה בענייני הלכה הוא המצהף קדוס (געז: כתבי הקודש) הכתובים בשפת געז. המצהף קדוס כוללים את ספרי התנ"ך, שהחשוב שבהם הוא ספר התורה (געז: אורית); בנוסף לתנ"ך, כתבי הקודש של הקהילה מכילים כמה ספרים חיצוניים כגון ספר חנוך א', המכונה גם 'ספר חנוך החבשי', וספרי הלכה שנכתבו על ידי חכמי ביתא ישראל.