cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Circles (שיר של פוסט מאלון)
הצלחה
במצעד של 30 בנובמבר 2019, "Circles" הפך לשיר הרביעי של מאלון שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 והראשון שלו כאמן יחיד שהגיע למעמד זה. כמו כן, השיר היה לשיר השני שלו שהגיע למעמד זה בשנת 2019, לאחר "Sunflower" יחד עם סוואה לי. ב-2 במאי 2020, השיר שבר את שיא מספר השבועות הרב ביותר בעשירייה הפותחת של המצעד, עם 34 שבועות, תוך שעבר את שירו יחד עם סוואה לי, "Sunflower", "Girls Like You" של מארון 5 בהשתתפות קארדי בי ו-"Shape of You" של אד שירן. סך הכל, שהה השיר בעשירייה הפותחת כ-39 שבועות.
השיר הגיע למקומות הראשונים גם במצעדים של איסלנד, מלזיה וניו זילנד, למקום השני באוסטרליה, קנדה, אירלנד, נורווגיה, סינגפור וסלובקיה ולמקום השלישי בצ'כיה, דנמרק, ליטא, סלובניה ובריטניה. במצעד ההשמעות ברדיו הישראלי השבועי של מדיה פורסט, הגיע השיר למקום ה-13.
תביעה משפטית
מאלון הגיש תביעה נגד הפזמונאי טיילר ארמס בגין "טענה כוזבת שהוא שותף לכתיבת הלחן הכלול בשיר "Circles"'. הוא הצהיר כי אף על פי שארמס נכח בהקלטת השיר ב-8 באוגוסט 2018, הוא לא תרם לכתיבת השיר. על פי התלונה של מאלון, הוא המשיך לעבוד יחד עם לואי בל, פרנק דוקס ובילי וולש במפגשים הבאים לאחר 8 באוגוסט, בעוד שארמס לא נכח באף אחד מהמפגשים הללו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר בוים על ידי קולין טילי ופורסם ב-3 בספטמבר 2019. בקליפ מגלם מאלון אביר שמסתובב באזור כפרי שסוע מלחמה ומתבונן במראה של אישה מוזרה ללא פה. נכון לאוקטובר 2020, לקליפ למעלה מ-280 מיליון צפיות.
תוכנית גלווסטון
תוכנית גלווסטון (הידועה גם כתנועת גלווסטון), הייתה תוכנית סיוע למהגרים שהופעלה על ידי מהגרים יהודים בין 1907 ל-1914 במערב ארצות הברית.
התובע הכללי של ברית המועצות
התובע הכללי של ברית המועצות (ברוסית: Генеральный прокурор СССР) היה התפקיד הבכיר ביותר במערכת המשפט הסובייטית והיה ראש התביעה הכללית במדינה.
תוכנית גלווסטון
התוכנית פעלה להטות מהגרים יהודים מרוסיה ומזרח אירופה, הרחק מערי החוף המזרחי של ארצות הברית, ובמיוחד מניו יורק שהייתה עמוסה לעייפה ממהגרים, אל עבר החלקים הפנימיים של צפון אמריקה. במהלך תקופה זו, קרוב לעשרת אלפים מהגרים יהודים עברו דרך עיר הנמל גלווסטון שבטקסס, כשליש מסך המהגרים לארץ ישראל במהלך אותה תקופה. הכלכלן והפילנתרופ היהודי הניו יורקי, יעקב שיף, היה הכוח היוזם והמניע מאחורי המאמץ, ותמך בתוכנית בכחצי מיליון דולר אמריקאי מהונו העצמי. הוא שיתף פעולה יחד עם אוסקר שטראוס, המזכיר הפדרלי למסחר ועבודה, וזכה לעידודו של הנשיא תאודור רוזוולט. שיף האמין, כי לו יעברו היהודים דרך חופי טקסס, יותר יהודים יורשו בסופו של דבר להיכנס לארצות הברית, וכי במערב הרחוק והמבוזר הם לא יורגשו כפי שהורגשו אחיהם בניו יורק. הרב הנרי כהן, מקהילת בני ישראל בגלווסטון, היה "פניה האנושיות" של התנועה, ונהג בעקביות לפגוש את המהגרים שנחתו אל רציפי הנמל, וסייע להם בתהליך הגעתם ליעדם, שהיה לרוב מחוץ לעיר.
ההגירה ההמונית
ארצות הברית של סוף המאה התשע עשרה עוצבה רבות על ידי ההגירה הגדולה מאירופה. מסוף המאה התשע עשרה ועד תחילת המאה העשרים פלטה אירופה מתוכה החוצה כשלושים וחמישה מיליון איש. ארצות הברית קלטה כ-22 מיליון מתוכם. מהגרים יהודים רבים היו בהגירה זו. ארצות הברית נבחרה ליעד המועדף, על אף שחלקם הגיע למדינות כארגנטינה, דרום אפריקה, ארץ ישראל וקנדה. שיאה של ההגירה היהודית היה בשנים 1881–1914. סך הכל היגרו לארצות הברית בתקופה זו כשני מיליון יהודים. מהגרים אלה הגיעו אל חיקה של קהילה יהודית קיימת, אשר הייתה אמנם פזורה ברחבי היבשת אבל ריכוזים גדולים היו בשער הכניסה העיקרי, היא העיר ניו יורק.
התובע הכללי של ברית המועצות
עד 1946 כונה התפקיד בפשטות בשם התובע של ברית המועצות (Прокурор СССР).
תוכנית גלווסטון
מספר מניעים להגירה המונית זו
מניעים אלה באו לידי ביטוי באופן שונה בקרב ההגירה היהודית.
התובע הכללי של ברית המועצות
התפקיד נוצר בנובמבר 1923 בשם התובע של בית המשפט העליון של ברית המועצות (Прокурор Верховного Суда СССР).
תוכנית גלווסטון
הגל הרביעי של ההגירה ממזרח אירופה
גורמים מגוונים השפיעו על ההגירה היהודית ממזרח אירופה ומרוסיה לעבר ארצות הברית, החל משנות השמונים של המאה ה-19. פוגרום קישינב, בשנת 1903, היווה זרז מרכזי, החל משנת 1904, להטמעת ההכרה בקרב מאות אלפי יהודים ממזרח אירופה, ובעיקר בתחום המושב, כי הקרקע הקיומית נשמטה תחת רגליהם. התוצר: גל הגירה עצום לעבר מדינות דמוקרטיות, ובראשן ארצות הברית, הוא הגל הרביעי במספר. הגם שההגירה החלה באמצע שנות השבעים של אותה מאה, גל זה היה הגדול והבולט מכולם.
התובע הכללי של ברית המועצות
בדצמבר 1933 התביעה של בית העליון פוזרה והתובע הוכפף ישירות לנשיאות ועדת ההוצאה לפועל ולמועצת הקומיסרים העממיים של ברית המועצות.
תוכנית גלווסטון
IRO – Industrial Removal Office
האליטה היהודית בארצות הברית חיפשה מזה זמן להגדיל את המעורבות הדיפלומטית של ממשלת ארצות הברית על מנת לסייע להקל על התרחשויות של פגיעות ביהודים באירופה, ועודדה במאמץ רב את המשך ההגירה החופשית לארצות הברית. ארבע פעמים במהלך השנים 1896–1906 היא העבירה את התנגדותה להגבלות הגירה כאשר אלה נדונו בקונגרס האמריקאי, בו בזמן שתועדו תנאי צפיפות ועוני חמורים בשכונות המהגרים בניו יורק. שני גורמים אלה הובילו בשנת 1901 כמה אישים באמריקה, בהם הבנקאי הניו יורקי יעקב שיף, לייסד את ארגון ה-IRO ששם לו למטרה להקטין את מספר המהגרים בניו יורק ובערים הגדולות האחרות בחוף המזרחי, ולשלחם לערים אחרות בפנים היבשת, היכן שעבודות מצויות יותר ובמגוון רחב. עד 1905 כארבעים אלף יהודים עזבו את ניו יורק בעזרת ובמימון ה-IRO. גל ההגירה הגדול של תחילת המאה העשרים הביא עמו מאות אלפי יהודים לארצות הברית, כאשר רובם התיישב בניו יורק. כשהתנאים בניו יורק הרעו, הגיע שיף למסקנה כי יש לפעול בארצות המקור של המהגרים על מנת להטותם ליעדי הגירה בפנים היבשת, טרם הגיעם לניו יורק.
התובע הכללי של ברית המועצות
במרץ 1946 הסובייט העליון אשרר חוק לשינוי שם התפקיד לתובע הכללי. בהתאם לחוק מנובמבר 1977 התובע היה מתמנה בהחלטת הסובייט לתקופת כהונה בת 5 שנים.
תוכנית גלווסטון
ייסוד יט"א - ITO
המניע העיקרי להקמתה של יט"א היה "מתוך מצוקתו של היהודי הנרדף ומתוך יאוש עמוק של ציבור אשר לא ראה עוד כל עתיד בארץ הולדתו". פוגרום קישינב הביא את תאודור הרצל להכרה כי יש הכרח למציאת פתרון התיישבותי מיידי למצוקתם של יהודי אירופה. בקיץ 1903 הניח הרצל על שולחן הקונגרס הציוני השישי את תוכנית אוגנדה. הסערה שפרצה בעקבות זאת פיצלה את הקונגרס לשני מחנות – מתנגנים ומצדדים. מותו הפתאומי של הרצל שנה לאחר מכן הותיר מבוכה בקונגרס הציוני השביעי שהתקיים בבזל ב-1905; אז הוחלט כי ארץ ישראל היא הפתרון האולטימטיבי למימוש הרעיון הציוני.
החלטה זו גררה פרישה של קבוצה קטנה בהנהגת ישראל זנגוויל, אשר הכריזה על ייסוד ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית היא יט"א (Jewish Territorialism Organization - ITO). יט"א ביקשה לתת מענה למצוקה הקיומית של היהודי הנרדף ומתוך חוסר היכולת לראות כל תוחלת במקום מושבו במזרח אירופה. משך תקופה ארוכה אזרחים רבים היו פונים לנשיא התנועה זנגוויל ומתארים קושי קיומי. רשמים אלה ניטעו בליבו של האחרון אשר גדל בגטו לונדון והיה בנם של מהגרים עניים ממזרח אירופה. בנוסף לתיאורים אלה, פוגרום קישינב סימן תחילת גל של פוגרומים ויהודים חשו שחייהם במזרח אירופה נעשו כעת מסוכנים יותר. זנגוויל אף חשש מסגירת שערי ההגירה והאיץ את חיפושו אחר פתרון טריטוריאלי הולם ליהודים "שיכולים או שאינם רוצים להישאר בארצות מגוריהם".
התנועה נוהלה מאנגליה באמצעות ועד פועל מקומי, והוועדה הגאוגרפית של התנועה החלה בחיפוש אחר פתרון. התנועה לא ראתה עצמה מתנגדת לציונות והייתה נכונה לשתף עמה פעולה "אם רק אלה יוכלו להבטיח אמצעי ביטחון פוליטיים בה"; ו"ארץ קיימת בשביל עם ולא עם בשביל הארץ".
ישראל זנגוויל
ישראל זנגוויל היה האיש שעמד מאחורי יסודה של יט"א ולאורך כל פעילותה. הוא נולד בלונדון בשנת 1864 למהגרים יהודים ממזרח אירופה, גדל ברובע המהגרים היהודיים, והתחנך בבי"ס יהודי. הוא הרחיב את השכלתו היהודית והעמיק בה, ובנה עצמו כסופר, עיתונאי והומוריסטן. המחזה 'ילדי הגטו" אשר הוציא לאור בצעירותו הפכו לאישיות ספרותית הן באנגליה והן בארצות הברית. הגם שכתב באנגלית והיה פטריוט אנגלי והגם שנשא אשה לא יהודיה, עולמו הפנימי היה יהודי, גם אם בחלקו, דבר שניכר בספרותו. אמנם, זנגוויל היה רחוק מעשית מהמסורת היהודית, דבר שהשפיע על הבנתו את בעיית היהודים לה נדרש, ואת יחסו לציונות.
לזנגוויל ניתן לייחס תמורות ביחסו לציונות במהלך חייו הציבוריים. בתחילה גויס על ידי הרצל, הפך לתומכו וכן לחבר בהסתדרות הציונית מראשיתה, על אף שהיו ברי פלוגתא בנוגע למימוש הרעיון הציוני. פרישת זנגוויל מההסתדרות לאחר מותו של הרצל לטובת ייסוד יט"א סימנה תמורה שנייה. תמורה שלישית חלה בראותו כי אין ביכולת התנועה ליישם את תוכניתה; אז נואש ותמך במהלכים הציוניים לזמן מה. בעקבות ועידת השלום בפריז ב-1919 הוא נואש מכל פתרון, גם זה הארץ-ישראלי, וכאן חלה התמורה האחרונה. זנגוויל הושפע מהאוטואמנציפציה, כזו שמגדירה את אמות המידה לטריטוריה המתאימה ליהודים: ארץ גדולה, עשירה במשאבים וריקה מאדם. מכיוון שא"י לא ענתה על אלה היא נחשבה בעיניו הפתרון הגרוע. בכתביו, הקפיד להגדיר את הטריטוריה אליה שאף "ארץ מקלט".
הבחירה בגלווסטון
לבחירת עיר הנמל המתאימה בארצות הברית קדם תהליך בו הוצעו כמה ערים. מבין הערים שנבחנו כחלופות היו צ'ארלסטון בדרום קרולינה, ניו אורלינס בלואיזיאנה וגלווסטון בטקסס. צ'ארלסטון ביכרה מהגרים אנגלוסקסים על פני אחרים, ועל ניו אורלינס איימה מגפת קדחת צהובה. מהיתרונות של גלווסטון ניתן היה למנות את גודלה הקטן - על אף שהייתה מהערים הגדולות בטקסס - שעשוי היה לעודד אך מעט יהודים להשתקע בה, ולחלופין למצוא דרכם בפנים הארץ, מערבה למיסיסיפי. כמו כן, מיקומה אפשר גישה מהירה להזדמנויות הכלכליות הצומחות במערב אמריקה, באמצעות רשת קווי רכבת ישירים למגוון יעדים. בנוסף, גלווסטון הייתה יעד של חברת הספנות הגרמנית נורד-דויטשר לויד, אשר הפעילה קו ישיר אליה מעיר הנמל הגרמנית ברמן, נקודת מוצא אירופאית עיקרית לעבר ארצות הברית, ומיקומה של אחת מלשכות המודיעין. בנוסף סייעה לבחירת עיר זו היא עובדת קיומה בעת ההיא של קהילה יהודית בהנהגתו של הרב הנרי כהן.
מדיניות ודרכי פעולה
שלש לשכות מודיעין נוסדו על מנת ליישם את התוכנית: בקייב שבקיסרות הרוסית – הייתה אמונה על מיון וגיוס המהגרים; בעיר ברמן, גרמניה – נמל היציאה לגלווסטון, הופעלה על ידי ארגון "העזרה"; והשלישית – בנמל גלווסטון, שילחה את המהגרים ליעדם הסופי. תפקידם של שיף וזנגוויל היה לפקח על הנעשה ממקום מושבם בניו יורק ובלונדון. מספר כללים נקבעו להגירה על ידי ונאכפו על ידי הלשכה בקייב: הגבלת גיל המהגר ל-40 שנה והדרישה שיהיה פועל חזק; ההבנה כי שמירת השבת במציאות של ארצות הברית היא קשה עד בלתי אפשרית; אם היה נשוי, על משפחתו היה להיות חזקה ובריאה, ותואמת את חוקי ההגירה של ארצות הברית; נשים לא נשואות וילדים מתחת לגיל שש עשרה שלא היו מלווים על ידי הורה או קרוב משפחה נשוי, לא יכלו להגר; על נשים נשואות שרצו להגר בגפן היה להוכיח שבעליהן כבר התיישבו בארצות הברית והם חיים שם; ובסופו של דבר על המהגר היה לשלם מכיסו את הנסיעה מברמן לגלווסטון.
לפי כתביו של יעקב שיף, יט"א נאלצה לעבוד לפי חוקי ארצות הברית אשר אסרו על סיוע כלכלי למהגרים, אבל למעשה היא עשתה ככל שביכולתה להקל עליהם באמצעות מערכת של ייעוץ ופיקוח, מרגע עזיבתם את ביתם ועד להגעתם לגלווסטון. עם הגעתם, המהגרים חסו תחת צילה של לשכת המודיעין. לשכה זו שנוהלה על ידי הנרי ברמן ובהמשך על ידי מוריס אפשטיין, ייסדה בהדרגה מערכת של סוכנויות ברחבי היבשת, מהמיסיסיפי ועד לחוף הפסיפי. היא עמדה בקשר עם סניפי ארגון בני ברית ודומיהם, אשר מהם קיבלה סיוע ושיתוף פעולה, וכך ניתן היה לספק תעסוקה מיידית למהגרים אשר הגיעו מפעם לפעם לגלווסטון. הוצאות הניהול של תנועת גלווסטון, הטיפול במהגרים עד למציאת תעסוקה עבורם, ועלות התחבורה מגלווסטון ליעדים השונים, כולם הובלו ומומנו על ידי ועדת גלווסטון.
הרב הנרי כהן וקבלת המהגרים בנמל גלווסטון
הרב הנרי כהן (1863–1952) השפיע על ההיסטוריה באמצעות מעשיו, ומאידך ההיסטוריה היא זו שהגדירה את תפקידו בתוכו פעל. הרב הנרי כהן היה שותף מלא לתוכנית גלווסטון ובעל תפקיד מכריע בה, בהיותו "הכוח הרוחני והמנהיג מאחורי ביצוע התוכנית". כפי שצוין לעיל, הנהגתו ועצם קיומה של הקהילה בעיר, היוו אחת מהסיבות לבחירת עיר זו כקולטת ההגירה למערב. הרב כהן הוערך מאוד כמנהיג רוחני, למדן, מתורגמן וסופר. הוא אף תואר על ידי נשיא ארצות הברית וילסון כ"תושב הראשון במעלה של טקסס", ובשנת 1930 היה הרב היחיד ברשימת המנהיגים הרוחניים הגדולים של אמריקה.
כהן נולד בשנת 1863 באנגליה, ובא להנהיג את קהילת "בני ישראל" בגלווסטון בשנת 1888, לאחר ששימש בתפקידים דומים בקהילות אחרות. באותה עת הקהילה הייתה קטנה והוא נותר בה על אף הצעות מפתות ממקומות נחשבים יותר, מה שמצביע, יחד עם סימנים נוספים, על מידת מחויבותו לקהילה זו. החל מהגל הראשון של המהגרים שנחתו לחופי הנמל, היה הרב כהן זה שקיבל פעם אחר פעם את פניהם, וכך עשה למשך שבע שנים. הוא וצוותו עמדו שם מהגעת הנוסע הראשון ועד שאחרון הנוסעים נסע ליעדו בפנים היבשת. פעמים אף עלה לסיפון הספינה לשוחח עמם על מנת לתת להם הרגשה טובה בארצם החדשה. נקודת העצירה הראשונה של הנוסעים הייתה מטה התנועה. כאן יכלו לפוג קמעה לאחר המסע המפרך, שארך משמעותית יותר מהמסע לניו יורק, וכן ליהנות ממקלחת מרעננת וארוחה נדיבה. כאן גם קיבלו, כל אחד בשפתו, מידע שנסך בהם מעט ביטחון וסדר בנוגע ליעד מגוריהם. לאחר מכן נשאלו בנוגע לתעסוקה והיעד העדיפים עליהם, מה שעזר לשדך להם את היעד המתאים על פי צרכיו. לאחר שנבחר היעד נרכש כרטיס רכבת, אליה עלה הנוסע, לא לפני שסעד את ליבו לקראת המסע הלילי.
עורכו של עיתון הג'ואיש הראלד ווייס ב-1937 תיאר את פועלו של הרב כהן באומרו כך: לבסוף הוא תואר כ"אגדת טקסס".
הקהילות הקולטות
מרבית הקהילות הקולטות הראו נכונות מצדן לסייע בקליטת המהגרים, ואף שיתפו פעולה עם לשכת המודיעין בהצפתן את הצורך בידיים עובדות ללשכה. אמנם, ישנן עדויות כי סוחרים החלו לדאוג מתחרות בקרב המהגרים, ומספר גדל של מהגרים יהודים מפולין שסירב לעבוד בשבת הפחית את ההתלהבות של קהילות יהודיות מהמהגרים. מספר קהילות אכן סירב לקבל מהגרים נוספים. נציג קהילת קלבורן, טקסס, לדוגמה, התלונן על מציאות של סחטנות ומציאת פגמים על ידי המהגרים, וכן סירוב לציית לתנאי העבודה שלשמה באו. ככלל, טבעם של המהגרים לגלווסטון היה חלוצי יותר מזה של אחיהם שנחתו בניו יורק. המהגר לכאן לא ציפה למצוא את הנוחות של קהילה תומכת. בחינת המקרה של הקהילה הקולטת בקנזס סיטי מראה כי תוך זמן קצר המשכורות של המהגרים השתוו לאלה של המקומיים, וארגוני סיוע לא הזדקקו לעשות את מלאכתם אלא עבור אחוז נמוך בלבד מקרב המהגרים.
ההרכב הדמוגרפי של המהגרים
הנתונים שלהלן מתבססים ברובם על המידע שנאסף מלשכות המודיעין של יט"א וממחלקת יט"א בארכיון הציוני בישראל, וכן ממידע נוסף של הדמוגרף יעקב לשצ'ינסקי. כל אלה מציגים תמונה מהימנה על ההגירה לגלווסטון בשנים 1907–1914, ומצביעים על מספר של מעט למעלה מ-7,000 מהגרים יהודים. יחס גברים – נשים מבין המהגרים היה 77% גברים ו-23% נשים בממוצע. יחס זה מורה על מספר מועט של משפחות מקרב המהגרים, זאת לעומת ההגירות המקבילות בזמן לארץ ישראל ולאליס איילנד, שהיו מאופיינות כהגירות של משפחות.
מספר המהגרים לארץ ישראל באותה תקופה היה גדול פי שלושה ממספר המהגרים לגלווסטון. פילוח גילאי של המהגרים מצביע על כך שהמהגר הממוצע הוא אדם צעיר בשיא יכולתו הפיזית. בהיבט של משלוח יד – למעלה משמונים אחוזים מקרב המהגרים הזכרים היו בעלי מלאכה. מרביתם: סנדלרים, חייטים, נגרים ומסגרים. בקרב הנשים התמונה שונה: מחציתן היו ללא תעסוקה, והגיעו לארצות הברית עם בן זוגן. כ-40% מהן תופרות, והיתר עסקו במלאכות שונות.
הצלחת התוכנית
תוכנית גלווסטון לא הצליחה לענות לציפיות של הוגיה ולהסיט את ההגירה לארצות הברית לפנים הארץ, בהבאת מספר רב יותר של מהגרים לרחבי ארצות הברית. בכך נכשלה. ועל אף שתוכנית גלווסטון לא משכה מספרים גדולים מאוד של מהגרים בזמן פעולתה, בהשפעתה מהגרים יהודים התיישבו בכל רחבי ארצות הברית, מנסים את מזלם מכל הבא ליד, החל מעסקים קטנים בדרום ועד להתיישבות חקלאית במערב התיכון. תוכנית זו מצביעה על כך שהחוויה של ההגירה היהודית הייתה מגוונת יותר מכפי שהיא נתפשת לרוב, וכללה חיים בעיירות קטנות לצד הלואר איסט סייד של ניו יורק.
חשוב מכך, יש להתייחס להגירה לגלווסטון כחלק מגל ההגירה היהודית שהחל ב-1870 ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. בתום תקופה זו מפת ההתיישבות היהודית בעולם השתנתה דרמטית – קהילות חדשות קמו במקומות בהם לא היו יהודים כלל קודם לכן תחת מרכזי יהדות אחרים שנחלשו במספר ובחשיבות. המרכזים החשובים ביותר שנוצרו – ואשר נושאים כתר זה עד היום – הם אלה באמריקה ובישראל. עניין נוסף המייחד את ההגירה היהודית על פני ההגירות המקבילות – היהודים נדדו לבלתי חזור ליישוב ממנו יצאו, בשונה מהמהגרים הלא יהודים שתכננו לחזור לכור מחצבתם לאחר שצברו הון.
יניר קוזין
יניר קוזין (נולד ב-12 בנובמבר 1985) הוא עיתונאי ישראלי. משמש ככתב המדיני של גלי צה"ל ומגיש תוכניות אקטואליה בתחנה, ובערוץ כנסת.
ביוגרפיה
בן לכרמלה ולד"ר יאן קוזין, שנפל במהלך שירות מילואים בשנת 2002. את שירותו הצבאי עשה כמדריך נוער בחיל החינוך. את שירות המילואים הוא עושה ביחידת הכבאות של צה"ל.
תוכנית גלווסטון
הצלחת התוכנית
ישראל זנגוויל, הוגה יט"א, לא ראה בתוכנית גלווסטון תחליף לטריטוריה האוטונומית אותה חיפש. אמנם, בראותו את הקשיים הדיפלומטיים ואת רדיפת היהודים, הוא ראה בהתיישבות במערב אמריקה פתרון, ולו זמני ואף חלקי לבעיית היהודים במזרח אירופה. תוכנית גלווסטון היוותה עבור יט"א מה שהיוותה אוגנדה עבור חוזה המדינה והתנועה הציונית בראשותו – מקלט חירום זמני. עבור הטריטוריאליסטים הייתה זו תוכנית עם מטרות לאומיות מוגבלות שהשתלבו עם תוכניות יט"א. על מנת לממש זאת תר זנגוויל אחר אוכלוסיית מהגרים אשר יכלה לפתח ולבנות את מערב אמריקה.
יניר קוזין
ביוגרפיה
קוזין הוא בעל תואר בוגר מהאוניברסיטה העברית, בחוגים ליחסים בין-לאומיים (יחב"ל) ותקשורת ועיתונאות.
בשנים 2008–2009 ערך קוזין את מדור המגזין בעיתון הסטודנטים של האוניברסיטה העברית "פי האתון".
בין השנים 2009–2013 הגיש תוכניות שונות ברדיו ירושלים 101FM.
בשנים 2015–2016 ערך את מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ הכנסת. החל משנת 2013 הוא מגיש את הפינה "קו חוץ" בתוכנית הרשת 'כנסת ברשת' בהגשת ירון אברהם.
בשנים 2017–2019 היה הכתב המדיני של "מעריב". במרץ 2019 פרסם עם הילה קובו את הספר "לא יהיה כלום – המשפטים הגדולים של הפוליטיקה הישראלית" בהוצאת דני ספרים.
ביולי 2019 הפך לכתב פוליטי בגלי צה"ל. הוא החליף בתפקיד את מיכאל האוזר טוב, שנמנע מהתפקיד במהלך מערכות הבחירות עקב ניגוד עניינים, מאחר שאביו, צבי האוזר, התמודד בבחירות לכנסת ה-22, ה-23 וה-24.
קוזין משמש ככתב בערוץ כנסת, ומסקר את התחום הפוליטי, המדיני והפרלמנטרי. הוא הגיש את הפינה "צרות של אחרים" בתוכנית "עולם פוליטי".
מיוני 2022 משמש קוזין ככתב המדיני והתחום הפוליטי בגלי צה"ל. הוא מגיש עם ספי עובדיה את תוכנית הבוקר בתחנה בימים ראשון עד רביעי.
נשוי לשמרית, ואב לשלושה ילדים.
תומאש צ'וואנצ'ארה
תומאש צ'וואנצ'ארה (בצ'כית: Tomáš Čvančara; נולד ב-13 באוגוסט 2000 בצ'כיה) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה ובנבחרת צ'כיה.
קריירת מועדונים
צ'וואנצ'ארה גדל במחלקות הנוער של סלביה פראג, פ.ק. יבלונץ ואמפולי. הוא ערך 24 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של פ.ק. יבלונץ במסגרת ליגת העל הצ'כית, בהן הבקיע ששה שערים. בנוסף, הושאל מהמועדון לסלבוי וישהראד מליגת המשנה הצ'כית, במדיה ערך 21 הופעות ליגה והבקיע 13 שערים, ולאופבה מליגת העל הצ'כית, במדיה ערך עשר הופעות ליגה.
ב-14 ביולי 2023 חתם צ'וואנצ'ארה על חוזה לחמש שנים בבורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה. ב-11 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 7-0 על ברזנביק במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע הגרמני לעונת. במשחק זה הבקיע את צמד שערי הבכורה שלו במועדון.
קריירה בינלאומית
ב-24 במרץ 2023 ערך צ'וואנצ'ארה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה, בניצחון 3-1 על נבחרת פולין במסגרת מוקדמות יורו 2024. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
פרנסואה סטרשלה
פרנסואה סטרשלה (בצרפתית: François Sterchele; 14 במרץ 1982 – 8 במאי 2008) היה כדורגלן בלגי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
סטרשלה גדל במחלקות הנוער של לונקין ושל לייז'. בגיל 19 עבר לאוניון לה קלמינה. לאחר שלוש עונות חתם בלוון מהליגה הבלגית השלישית. בעונת הבקיע 21 שערי ליגה, וסיים כסגן מלך השערים של הליגה הבלגית השלישית. בתום העונה העפיל עם לוון לליגה הבלגית השנייה.
לאחר עונת חתם סטרשלה בשרלרואה מליגת העל הבלגית. לאחר עונה אחת במועדון, חתם בג'רמינל בירסחוט מליגת העל הבלגית, וסיים את עונת כמלך השערים של ליגת העל הבלגית, עם 21 שערים ב-32 הופעות ליגה.
ב-19 ביולי 2007 חתם סטרשלה בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית, וערך 31 הופעות ליגה במדיה, בהן הבקיע 11 שערים, עד למותו ב-8 במאי 2008, לפני תום העונה.
קריירה בינלאומית
ב-24 במרץ 2007 ערך סטרשלה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בהפסד 4-0 לנבחרת פורטוגל במסגרת מוקדמות יורו 2008. בסך הכל ערך ארבע הופעות במדי הנבחרת.
מותו
ב-8 במאי 2018 התנגש סטרשלה עם רכב הפורשה בוקסטר שלו בעץ ונהרג במקום.
הכול בסדר
השביתה במפעל מוצגת באופן טרגי מהול בקומיות מפעם לפעם. ניכרת תחושה שזהו סרט תיעודי בעקבות השוטים הארוכים שהוא מייצר והמלל האין סופי. הסרט מסופר בין היתר מנקודת מבטה של כתבת אמריקנית ובעלה הקולנוען המגיעים למפעל הנקניקיות על מנת לסקר שביתה שפורצת במפעל. בעצם הם נכלאים יחד עם מנהל המפעל במשרדו בידי השובתים. החוויה מערערת את אורח החיים של הזוג העמיד וחושפת את השקרים והריקנות המאפיינים את עבודתם וחיי היום-יום שלהם.
הסרט יצא בארצות הברית תחת השם "הכול בסדר" (Everything's All Right), ובמדינות רבות הוא נקרא "פשוט נהדר".
קדיס (כדורגל)
מועדון כדורגל קדיס (בספרדית: Cádiz Club de Fútbol) הוא מועדון כדורגל ספרדי מהעיר קדיס שבאנדלוסיה. המועדון נוסד ב-10 בספטמבר 1910, וקבוצתו משחקת נכון ל-2022 בלה ליגה, הליגה הספרדית הבכירה. אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון רמון דה קראנסה שבקדיס, המכיל 20,724 מושבים.
לקדיס ישנה קבוצת מילואים, הנקראת קדיס ב', המשחקת בליגה האנדלוסית הראשונה (חמישית ברמתה בספרד), נכון לעונת 2016/2017.
היסטוריה
קדיס נוסדה בשנת 1910 והעפילה לראשונה לליגה השנייה בשנת 1935, אך לאחר 5 עונות בלבד ירדה לליגה השלישית, ורק בשנת 1955 עלתה הקבוצה בחזרה. מלבד עונה אחת, שיחקה הקבוצה מאז למשך שני עשורים בליגה השנייה, עד שבשנת 1977 סיימה במקום השני בליגה השנייה והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה בספרד.
עונת הבכורה, כמו גם עוד שתי עונות במשך העשור הקרוב, היו עונות לא טובות והקבוצה ירדה בחזרה לאחר עונה בודדת בכל אחת מהן. אך בעונה שלאחר העלייה בשנת 1985, עת עלתה שוב הקבוצה לליגה הבכירה, החלה קדיס ברצף עונות בליגה הבכירה, שנקטע בשנת 1993. בתקופה זו קדיס נלחמה על חייה בחצי התחתון של הטבלה.
העונה הראשונה לאחר הירידה הייתה לא טובה עבור קדיס, ותוך שנה בלבד ירדה לליגה השלישית, שם נשארה במשך 9 עונות רצופות ללא הצלחה. בשנת 2003 עלתה חזרה לליגה השנייה ותוך שנתיים עלתה בחזרה אף לליגה הבכירה, לראשונה מזה 12 שנים.
אך גם עונה זו,, הייתה חד פעמית ושוב ירדה קדיס לליגה השנייה. גם במקרה זה, לא הצליחה להתאקלם בחזרה בליגה השנייה ושוב תוך שנתיים ירדה לליגה השלישית בשנת 2008, חזרה תוך שנה לליגה השנייה תוך שהיא זוכה בתואר אליפות הליגה השלישית. אלא שקדיס לא הצליחה לשרוד גם בעונה זאת, ירדה שוב ומאז לא הצליחה לחזור שוב.
בשנת 2012 שיחקה בפלייאוף העלייה לליגה השנייה ואף ניצחה במשחק הראשון את מירנדס בתוצאה 2-0, אך ספגה במשחק הגומלין תבוסה בתוצאה 4-1 והודחה. כעבור שנה העפילה לפלייאוף דרך המקום הראשון, אך הובסה בשני המשחקים לקבוצת המילואים של ריאל מדריד בתוצאות 3-0 ו5-1. בשל היותה ראש בית, קיבלה הזדמנות שנייה ואף עברה את אלבסטה בפנדלים. במשחק האחרון הודחה לאחר שהפסידה בפנדלים ללוגו, ואף בעונה שלאחר מכן הודחה לאחר סיבוב אחד.
בעונת סיימה הקבוצה ראשונה בביתה, אך גם הפעם הפסידה במסלול האלופות, הפעם לריאל אוביידו. בסיבוב השני עברה את הרקולס, אך בסיבוב האחרון פספסה את העלייה בעונה השישית ברציפות שלה בליגה השלישית, הפעם למילואי אתלטיק בילבאו.
בעונת, הוגרלה קדיס מול ריאל מדריד ואף הפסידה במשחק הראשון בתוצאה 3-1, אך לאחר המשחק התגלה כי שחקנה של ריאל מדריד, דניס צ'רישב, שותף שלא כחוק. לאחר מכן הענישה ההתאחדות הספרדית את ריאל מדריד בהדחתה ממפעל הגביע, וקדיס עלתה לשלב שמינית הגמר, שם הודחה בידי סלטה ויגו. את העונה הסדירה סיימה רביעית, ובפלייאוף הצליחה לחלוף על פני ראסינג פרול וראסינג סנטאנדר ולהעפיל למשחק האחרון מול קבוצת הרקולס.
בסיום עונת 2019/2020 חזרה ללה ליגה אחרי היעדרות של 14 שנה. במחזורים הראשונים של עונת 2020/2021 השיגה הקבוצה ניצחון היסטורי כאשר ניצחה הקבוצה את ריאל מדריד האלופה 0–1 במשחק חוץ.
בסיום עונת 2021/2022 הקבוצה ניצלה מירידת ליגה. הודות לניצחון על אלאבס במחזור הסיום, הקבוצה סיימה במקום ה-17, נקודה בודדת מעל הקו האדום.
סגל הקבוצה
נכון ל-16 בספטמבר 2022
(קפטן)
אלכסנדר דרוזדנקו
אלכסנדר יורייביץ' דרוזדנקו (ברוסית: Алекса́ндр Ю́рьевич Дрозде́нко; נולד ב-1 בנובמבר 1964 בכפר אחזאר, מחוז המשנה באיאזקסק, מחוז ז'מביל, בקזחסטן הסובייטית, ברית המועצות) הוא כלכלן ופוליטיקאי רוסי. מכהן כמושל מחוז לנינגרד מאז 28 במאי 2012.
ביוגרפיה
בשנים 1988–2002 עבד בתפקידים שונים במחוז המשנה קינגיספ שבמחוז לנינגרד והיה יו"ר מועצת הנבחרים של העיר קינגיספ (הפרלמנט העירוני) ושימש כראש מחוז המשנה קינגיספ. ב-6 בנובמבר 2002 מונה לסגן מושל מחוז לנינגרד ויו"ר הוועדה לניהול נכסי מדינה במחוז לנינגרד. במקביל, שימש כראש המשרד המחוזי בלנינגרד של המשרד לענייני רכוש המדינה.
מושל מחוז לנינגרד
ב-5 במאי 2012 הגיש נשיא הפדרציה הרוסית את אלכסנדר דרוזדנקו בפני האספה המחוקקת של מחוז לנינגרד כמועמד מטעמו לתפקיד מושל מחוז לנינגרד. ב-12 במאי 2012 אושר מינויו של דרוזדנקו והוא הושבע לתפקיד המושל ב-28 במאי 2012. בבחירות המוקדמות ב-13 בספטמבר 2015, קיבל אלכסנדר דרוזדנקו את תמיכתם של 471,145 מצביעים, שהסתכמו ב-82.1% מהציבור שהצביע והשתתף בבחירות.
מאז 2014 נכלל בעקביות מחוז לנינגרד ברשימת עשרם המחוזות המובילים של הפדרציה הרוסית בהיקף גידול ההשקעות. בשנת 2017 התוצר המחוזי הגולמי של המחוז עלה לטריליון רובל לראשונה בהיסטוריה של המחוז. בהתבסס על נתונים לשנת 2017, מחוז לנינגרד תפס את המקום ה-12 בדירוג הלאומי לאטרקטיביות השקעות, על פי רשימה שהוקמה על ידי הסוכנות הממשלתית ליוזמות אסטרטגיות.
המושל דרוזדנקו יזם גם תוכנית שיקום בהיקף נרחב בעיר ויבורג שכללה מימון בינלאומי ופדרלי. הוא תיקן את מערכת הביטחון הסוציאלי והתבסס על קריטריונים של צורך וסטנדרטים חברתיים אחידים. בהוראתו, הוגשמה תוכנית לביצוע שיפוץ מוסדות חינוך במחוז לנינגרד בשנת 2015. בתוך שלוש שנים (2015–2017) שופצו 28 בתי ספר ו-4 בתי ספר מקצועיים מכספי תקציב המחוז. הוא תמך בקבוצת היוזמה לסגירת אתר ההטמנה של פסולת מסוכנת קרסני בור שהופעל על ידי עיריית סנקט פטרבורג בשטח המחוז.
בשנת 2015 הוא דחף להעברת לאחריות המחוז של חלקות אדמה עירוניות שנועדו לבניית בתים באזורים הגובלים בעיר סנקט פטרבורג. בנוסף לצורך פיתוח מואץ של תשתיות דחף ליישום תוכנית בשם "שירותים ציבוריים תמורת מיסים". המושל נקט במדיניות של שקיפות - הוא פוגש תושבים ביישובי המחוז ומשיב לשיחות טלפון של תושבים פעמיים בחודש. ביוזמת המושל משודרים כל ישיבות ממשלת מחוז לנינגרד בשידור חי באינטרנט. מאז 2017 ניהל בלוג משלו באתר יוטיוב והיה פעיל גם ברשתות החברתיות, בייחוד ברשת VK הרוסית.
בספטמבר 2020 זכה בבחירות למושל המחוז ברוב של 83.61%, בהן התמודד במסגרת הבחירות לרשויות המקומיות ברוסיה, שהיו מערכות הבחירות הראשונות ברוסיה שלאחר התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה. מולו התמודדו אלכסנדר גאביטוב, נשיא איחוד התעשיינים ואנשי העסקים של מחוז לנינגרד (מטעם מפלגת המצע האזרחי), אנדריי לבדב, מנהיג סיעת המפלגה הליברל-דמוקרטית ב ויו"ר הוועדה לבינוי, תחבורה, תקשורת וכבישים ואלכסנדר פרמינוב, יו"ר סיעת רוסיה הוגנת באספה המחוקקת המחוזית ויו"ר הוועדה לענייני נוער, מדע, ספורט, תרבות ותיירות.
מספור דילס–קרנץ
מספור דילס-קרנץ (בגרמנית Diels–Kranz; בקיצור: DK) היא השיטה הסטנדרטית להתייחסות ליצירותיהם של הפילוסופים היוונים הקדם־סוקרטיים, המבוססת על אוסף הציטוטים מעבודתם ועדויות אודותם. השיטה מבוססת על אסופת הפרגמנטים Die Fragmente der Vorsokratiker, מאת הרמן דילס, שפורסמה לראשונה ב-1903, ולאחר מכן תוקנה והורחבה שלוש פעמים על ידי דילס, ולבסוף תוקנה במהדורה חמישית (1934–1937) ובמהדורה שישית (1952) על ידי ולטר קרנץ.
במספור דילס-קרנץ, לכל פריט מוקצה מספר המשמש לזיהוי ייחודי של האישיות העתיקה שבה הוא עוסק, ואת סוג הפריט שניתן. המספור משמש באקדמיה עבור הפניות לפילוסופים קדם־סוקרטיים, והמערכת מקיפה גם סופיסטים ומשוררים פרה־הומריים ואף מיתולוגיים כמו אורפיאוס.
עימוד סטפנוס הוא השיטה המקבילה להפנייה לאפלטון, ומספור בקר היא המערכת המקבילה להפנייה לאריסטו.
רקע כללי
ה-Fragmente, אסופת הפרגמנטים של דילס וקרנץ הפכה לטקסט הסטנדרטי במחקר המודרני של הפילוסופיה העתיקה הקדם־סוקרטית. בשל השפעתו הרבה של החיבור, מספור דילס-קרנץ הפך לדרך הסטנדרטית להתייחס לחומרים העתקים ולהפנייה אליהם.
מערכת מספור
המספר המתאים לפריט מורכב משלושה חלקים:
בדוגמה שלהלן, 22 הוא מספרו של הרקליטוס, B מציין כי מדובר בפרגנט, ו35 מציין את מספרו בפרק:
לפעמים, מספר הפרק (אישיות) עשוי להיות פשוט מוחלף בשם ההוגה, מה שיכול לעזור במקרים שבהם הראשון זהה למספר הקטע.
טבלה
הטבלה הבאה מציגה את מספור דילס-קרנץ של הפילוסופים הקדם־סוקרטיים, בהתאם למהדורה החמישית של ה-Fragmente.
מתוך 90 פרקים רוב הערכים (78) עוסקים באדם בודד בעוד שלמיעוט הנותר (12) יש הקשר מורכב יותר. מבין אלה האחרונים, שמונה (10, 19, 39, 46, 53-56) עוסקים כל אחד בקבוצות של אישים בעלי שם, שבדרך כלל יש להם קשר ברור מסוג כלשהו כדי להצדיק את הקשר שלהם בכל ערך. שני ערכים (58, 79) מוקדשים לא ליחידים, אלא לאסכולות (פיתגוריזם וסופיזם), והשניים האחרונים (89, 90) משחזרים טקסטים אנונימיים.
אוטו-וילהלם פרסטר
אוטו-וילהלם פרסטר (בגרמנית: Otto-Wilhelm Förster; 16 במרץ 1885 – 24 ביוני 1966) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פרסטר נולד ב-16 במרץ 1885 באילמנאו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1903 התגייס פרסטר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד ההנדסה של המשמר. בתחילת מלחמת העולם הראשונה שירת פרסטר כקצין מטה בארמייה השלישית, ובהמשך שירת כקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-14 ובקורפוס המילואים ה-8. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פרסטר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1929 הועלה פרסטר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1929 מונה למפקד גדוד ההנדסה ה-4 (הפרוסי). ב-1 בפברואר 1932 הועלה פרסטר לדרגת אוברסט, וב-1 בפברואר 1933 מונה למפקח ההנדסה והביצורים במשרד המלחמה. ב-1 באוקטובר 1934 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בינואר 1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-20 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל חיל ההנדסה, וב-24 בנובמבר 1938 מונה למפקד הקורפוס ה-6.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה פרסטר מפקד הקורפוס ה-6, ופיקד עליו בחזית המערבית כחלק מהארמייה החמישית. במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס שבפיקודו בתחילה כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות A, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך מבצע אדום כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה התשיעית, והשתתף בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה, וב-23 באוגוסט 1941 קיבל פרסטר על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-31 בדצמבר 1941 פרש פרסטר מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, ב-31 בינואר 1944 פרש מהצבא, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקני.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה הועבר פרסטר על ידי האמריקנים לרוסים, והוא שהה בשבי הרוסי עד לשנת 1955. לאחר שחרורו התגורר פרסטר בולסרודה, עד למותו ב-24 ביוני 1966.
העיר העתיקה של בית שאן
העיר העתיקה של בית שאן, היא ההתיישבות באזור תל בית שאן מראשית התקופה הפרה-היסטורית ועד הקמת העיר הישראלית לאחר מלחמת העצמאות. בית שאן מילאה תפקיד מרכזי בהיסטוריה, בשל מיקומה האסטרטגי על דרך הים שחיברה בין מצרים למסופוטמיה, ועל מפגש בקעת הירדן ועמק יזרעאל. בתקופת הברונזה שימשה מרכז שלטוני של מצרים. בתקופת הברזל הייתה עיר יהודית בממלכת ישראל המאוחדת. בתקופה היוונית הייתה לעיר הלניסטית בשם סקיתופוליס. בתקופה הרומית הייתה העיר בירת חבל דקאפוליס, וההתיישבות בה הייתה למרגלות התל ולא על תל בית שאן עצמו. שרידים מתקופה זו ניתן לראות בגן לאומי בית שאן.
שם העיר
שם העיר עבר גלגולים רבים, בין השאר נקראה "אשאן", "בֵּית שָׁן", "ביישן". נקראת, ככל הנראה, על שם האל שאן, שיושביה הקדומים הקימו לו בה מקדש.
ביוונית: Σκυθόπολις "סְקִיתוֹפּוֹלִיס", סקיתים + פוליס, על שם יושביה.
בערבית שם העיר הוא بيسان. בתעתיק מערבית לעברית: "בִּיסַאן".
פרה-היסטוריה
בשנים 1921—1933 ערכה משלחת של אוניברסיטת פנסילבניה חפירות רחבות היקף בתל בית שאן. לפי מוביל המשלחת, הארכאולוג ג'רלד פיצג'רלד, ההתיישבות באזור תל בית שאן החלה בשלהי התקופה הנאוליתית, או בתחילת התקופה הכלקוליתית, באלף השישי או החמישי לפנה"ס, ככל הנראה עם הפסקה בתקופה הכלקוליתית המאוחרת.
תקופת הברונזה
הממצאים בתל בית שאן מעידים על התיישבות בתחילת תקופת הברונזה הקדומה, הפסקה בתקופת הברונזה התיכונה, ושוב חזרה בתחילת תקופת הברונזה המאוחרת.
בחפירות של האוניברסיטה העברית התגלה מבנה מתקופת הברונזה הקדומה, המתוארך למאות ה-31–32 לפנה"ס.
בחלקו הצפוני של התל היה בית קברות ששימש החל מתקופת הברונזה ועד התקופה הביזנטית. בשנת 1926 התגלו במקום קברים כנעניים המתוארכים לשנים 2000 עד 1600 לפנה"ס.
התקופה המצרית
במאה ה-15 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי תחותמס השלישי, והיא מוזכרת ברשימת כיבושיו שנמצאה באתר כרנך.
עד המאה ה-12 לפנה"ס הייתה העיר תחת שלטון מצרי, ונמצאו בה שרידים של בית מושל מצרי, ששימש ככל הנראה רצף של מספר מושלים. בזמן כמה מהם הייתה העיר מרכז שלטוני של כל האזור. בעיר נמצא פסל של רעמסס השלישי, וכן שתי מצבות מימיו של סתי הראשון. על אחת המצבות מצוינת חשיבותה האסטרטגית של בית שאן, ועל השנייה מוזכר שהיה בבית שאן נציב מצרי בתקופת רעמסס השני.
האזכור הכתוב הקדום ביותר של העיר עשוי להיות בכתבי המארות שנכתבו במצרים העתיקה, שם מוזכרת העיר בשם "אסאן", אך יש ויכוח על פענוח וזיהוי שם זה.
במכתב אל-עמארנה הזכיר המלך עבדיחבה אסורים בבית שאן (באכדית: bît-sa-a-ni).
מטמון כסף 88866
ממצא מטמון כסף משכבה S-4 בחדר 10704 בבניין SD בלוקוס מספר 88866 מתקופת השלטון המצרי (סביבות 1250).
הממצאים
כמו כן נמצאו בחדר, בסמוך לצרורות: חרפושית, חותם מעוטר, גליל עצם עם עיטור חרוץ, שברי כסף נוספים שנתגלו בניפוי ושני עגילי זהב בצורת סהרונים.
דיון
ממצאים: בבדיקה מעמיקה של הטקסטיל בצרור 3, התברר שזהו בד מצרי (צורת האריגה) אך לא ניתן לדעת אם הבד יובא ממצרים או היה ייצור מקומי.
החופרים של התל קשרו את חדר הממצאים והחדרים ליד כבית מגורים, אך לא ברור האם הבית היה בבעלות ציבורית או פרטית. על סמך ממצאים שונים שנמצאו בחדר ובסמוך לו כמו: מטחנת חיטה, טבון וקנקני אחסון, ההנחה המקובלת שהבית שימש את פיקוד חיל המצב המצרי שהיה באזור. ממצאים אלו ואחרים מתוארכים לתקופת השושלת ה-20 במצרים ששלטה באזור, ומכילים כלים מצריים וכנענים. הבית היה מקורה ברובו והכניסה אליו הייתה מהכביש.
החותם המעוטר שנמצא, בסגנון חיתי, הוא דוגמה יפה לקשרים המדיניים והמסחריים באזור. חותמות דומות נמצאו באזור סוריה (תל נמי ותל אל פארסה) שהיו אזור שליטה חיתי בתקופה זו, כך שמציאת חותמת חיתית בתל בית שאן, שהייתה תחת כיבוש מצרי, מעיד על הקשרים שבין המעצמות בתקופה זו. אין קביעה חד משמעית אם המטמונים היו במקורם מתחת לרצפה (מוסתרים) או הושארו על רצפת הבית. כן לא ברור למה בדיוק שימשו מטמוני הכסף, כשהטענה המקובלת (פרופסור מזר 2009) שהם שימשו כאמצעי תשלום.
הרכב כימי: חלק מפריטי המטמון היו בעלי תכולת נחושת גבוהה (כ-60% נחושת). בנוסף נמצא כי הפרטים האלו היו מעושרים בכסף בחלקם החיצוני, וכך נראו כמו כסף על אף שהכילו אחוזים גבוהים של נחושת.
הוצע כי מדובר ב"זיוף", העלאת משקל הכסף לקבלת שווי "כספי" גבוה יותר מערכו האמיתי. הצעה נוספת שהועלתה היא: תוספת הנחושת בתקופה זו נבעה ממחסור בכסף, לא ברור אם בשל מצב מדיני (מלחמה) או בעיות סחר של הפיניקים שהיו היבואנים העיקריים של כסף לאזור.
מקורות הכסף: מכיוון שאין מרבצי כסף באזורינו, בדקו החוקרים מניין הגיע הכסף לאזור. בעזרת בדיקת איזוטופים נמצא שהכסף שהשתמשו בו במטמונים אלו הגיע בחלקו מאזור הרי הטאורוס ובחלקו מדרום מזרח יוון.
השימוש בכסף: שתי גישות לשימוש בכסף (מתכת) בתקופה זו: האחת, הפחות מקובלת היום, היא שמטמוני כסף וזהב שנמצאו באותו אזור, שימשו צורפים ליצור חפצי נוי שונים. אלא שלדברי תומפסון (2009) ברוב המקומות בהם נתגלו מטמוני כסף באזורים מסופוטמיה, הסהר הפורה, הלבט ואנטוליה, לא נתגלו ממצאים משמעותיים לאישוש טענה זו. הטענה המקובלת יותר כיום, בעקבות ממצאים שונים, היא הטענה שהכסף והזהב שימשו כאמצעי תשלום.
כיצד? כדי להשתמש בכסף כאמצעי תשלום התפתחו שני דברים חשובים: הכתב (שנבע מהעיור הגדל בתקופה זו והמסחר בין ערים ומקומות שונים) שענה על הצורך בתקשורת בלתי מילולית (אין אפשרות לזכור הכול בראש), והמשקל והמשקולות. אלה נועד כדי לתת ערך לדברים בצורה שווה בין מקומות שונים. כך למשל: אם שק חיטה היה שווה נאמר 2 בצעי כסף, היו "בוצעים" (חותכים) את הכסף לגודל מסוים לפי משקולת שנקבעה כ-שקל (משקל מסוים). היו משקולות גם בערכים נוספים כמו חצי שקל, 5 שקלים וכולי. משקולות שנבדקו במקומות שונים, הראו זהות (במידה רבה) בין האזורים השונים.
למה נבחר הכסף כאמצעי תשלום? ערך מתכת נקבע לפי נדירותו, מקום הפקתו (והעברתו ממקום למקום), הקושי שביצורו ומה ניתן לעשות ממנו. עפרות הכסף (כמו הזהב), יחסית לעפרות הברזל, הברונזה והאבץ (מהם מכינים את הארד), הן עפרות נדירות שלא מצויות בכל מקום. לשם שימוש בו, נדרש היה להביאו ממקומות רחוקים, מה שהעלה את מחירו. הפקת הברונזה, האבץ והברזל פשוטים לעומת הפקת הכסף המצריך זיקוק כפול ואמצעים מיוחדים. אך בניגוד לאחרים, מהכסף ומהזהב לא ניתן להכין כלים שימושיים (כלי עבודה) בגלל רכותם. מסיבות אלו, ובגלל שלזהב ולכסף יש מרקם בוהק, הם שימשו בעיקר להכנת תכשיטים ובמשך הזמן, בגלל ערכם הגבוה, הפכו לאמצעי תשלום.
הסיפור המקראי
בית שאן מוזכרת לראשונה בחלוקת הארץ לאחר כיבושה על ידי יהושע בן נון. בית שאן ניתנה לשבט מנשה. בספר שופטים מצוין: "וְלֹא הוֹרִישׁ מְנַשֶּׁה אֶת בֵּית שְׁאָן... וַיּוֹאֶל הַכְּנַעֲנִי לָשֶׁבֶת בָּאָרֶץ הַזֹּאת".
בתקופת שאול המלך מסופר כי לאחר שצבא ישראל נוצח בגלבוע בידי הפלשתים, שמו את גוויית שאול וגוויות בניו על חומת העיר בית שאן:.
העיר נכללה ברשימת הנציבויות של שלמה המלך, כחלק מפירוט תחומה של ממלכת ישראל המאוחדת.
ממצאים ארכאולוגיים
אמנם המשלחת של אוניברסיטת פנסילבניה לא זיהתה במקום תקופה של התיישבות כנענית, אך המשלחת של האוניברסיטה העברית זיהתה התיישבות כנענית במאה ה-11 לפנה"ס. עיר זו נחרבה בשרפה.
לא נמצאו באזור ממצאים של התיישבות פלשתית, אך אפשרי שכוח צבאי פלשתי עבר באזור והשתמש בחומות העיר לתליית שאול.
שתי המשלחות זיהו במקום שרידי מבנים מהמאה ה-10 לפנה"ס, ובהם כלים המשויכים לתקופת הממלכה הישראלית המאוחדת. השרידים עברו שרפה, ככל הנראה בכיבוש שישק.
בכרנך שבמצרים השתמרה רשימת הערים שנכבשו במסע שישק לארץ ישראל (925 לפנה"ס), ובהן נמנית בית שאן.
מבנה נוסף שויך למאה ה-8 לפנה"ס. בין הממצאים במבנה זה, תחתית צנצנת עליה רשום בכתב עברי עתיק. הריסתו משויכת לכיבוש של תגלת-פלאסר השלישי באותה מאה. בתקופת הכיבוש האשורי אין ממצאים להתיישבות, עד התקופה ההלניסטית.
התקופה ההלניסטית
בתקופת בית שני הייתה בית שאן עיר מעורבת שבה גרו יהודים שקראו לה ביישן, ויוונים שקראו לה סקיתופוליס. פרופסור מיכאל אבי-יונה אומר שנקראה כך על שם שכירי הצבא הסקיתים שהושיבו שם המלכים לבית תלמי.
הממצאים בתל מהתקופה הזו עשירים וכוללים שרידי בתים, תנורים ושלל כלי חרס, ביניהם ידיות חתומות שהגיעו מהאי רודוס, קערות יצוקות שהגיעו מהעיר מגארה ודמויות טרקוטה. מטבעות תלמאים ושקל צורי מלמדים על תקופת ההתיישבות: מסוף המאה ה-3 לפנה"ס עד המאה ה-1 לפנה"ס.
ממצאים רבים מהתקופה ההלניסטית נמצאו בתל סמוך, תל אצטבא. ייתכן שהעיר סקיתופוליס ההלניסטית כללה את שני התלים.
בתקופת ההתרחבות של ממלכת החשמונאים, כבש יוחנן הורקנוס הראשון את בית שאן, וכך תואר בספרו של יוסף בן מתתיהו, מלחמות היהודים: לפי מגילת תענית, החשמונאים הגלו את אנשי בית שאן בט"ו בסיוון (בשנת 107 לפנה"ס).
התקופה הרומית
בשנת 63 לפנה"ס, כבש פומפיוס את ירושלים, וממלכת יהודה החשמונאית, ובכללה בית שאן, הפכה להיות בשליטת הרומאים. אולוס גביניוס בנה את סקיתופוליס מחדש כעיר רומית.
בתקופה הרומית כונתה העיר "ניסה סקיתופוליס", על-שם ניסה, שהייתה במיתולוגיה היוונית האומנת של דיוניסוס, אל היין והפריון ופטרונה של בית שאן. העיר הייתה הבירה של ברית עשר הערים (הדקאפוליס) בראשית התקופה הרומית, אף על פי ששאר הערים היו בעבר הירדן המזרחי.
בתקופת השלום הרומאי העיר שגשגה, כפי שניכר משרידי הבנייה המאסיבית, ובכללם התיאטרון במצב הטוב ביותר שנשתמר משומרון הקדומה, היפודרום, קארדו ועוד.
בחפירות ארכאולוגיות בתל בית שאן לא נמצאו ממצאים מהתקופה הרומית, פרט למקדש מונומנטלי בפסגת התל, וייתכן שהתל לא היה מיושב בתקופה הרומית, וכל ההתיישבות התרכזה מדרום לו. לדברי עמיחי מזר יש לראות בתל ובמקדש שבראשו חלק מהעיר הרומית, גם אם לא הייתה בו התיישבות. מדרום לתל התגלו ממצאים רבים מהתקופה הרומית.
בתחילת המרד הגדול נגד הרומאים, בשנת 66 לספירה, טבחו תושבי קיסריה, הסורים והיוונים ביהודים ורצחו 20,000 מהם. הנקמה לא איחרה לבוא:
התקופה הביזנטית וימי הביניים
בית שאן הייתה עיר נוצרית חשובה בתקופה הביזנטית. ברעידת אדמה בשנת 363 נהרסו מבנים בעיר, בהם הבזיליקה הרומית. בשנת 409 חולקה הארץ לשלוש פרובינקיות, וסקיתופוליס נבחרה לבירת הפרובינקיה פלשתינה השנייה. במהלך כל התקופה הרומית-ביזנטית הייתה סקיתופוליס עיר מפוארת עם מבני ציבור, בתי מרחץ, מתקני שעשועים, שווקים, נימפאונים, שערים מונומנטליים ורחובות מרכזיים צולבים (קארדו ודקומאנוס). בעיר היה בית כנסת עם פסיפס מרשים שנחשף בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, ומקדשים אליליים גדולים שהפכו אחר כך לכנסיות. ב-2010 נחשף בית כנסת שומרוני שנבנה ככל הנראה בסוף המאה ה-5 לספירה.
בית שאן נכבשה על ידי טנקרד (1072 – 1112) במסע הצלב הראשון בשנת 1099, אך היא מעולם לא בוּצרה. למרות זאת הוקמה בה מצודה בחלקו המזרחי של ההיפודרום הרומי הנטוש. גם התל כנראה יושב בתקופה זו. בית שאן עמדה במתקפה הראשונה של צלאח א-דין ב-1182, אך מקץ שנה נפלה ונהרסה כליל בידיו. העיר נבנתה מחדש בשנת 1192, ועִז א-דין אֻסאמה אלצאלח מונה למושלה. ב-1217, הרסו הצלבנים את העיר שוב במסע הצלב החמישי בראשות אנדרי מלך הונגריה. הקטע האחרון של קרב עין ג'אלות (1260) בין המונגולים לממלוכים התרחש בבית שאן. בית שאן שוקמה מהריסותיה שוב באמצע המאה ה-13, כאשר מדי פעם התנפלו עליה המונגולים או הצלבנים. בד בבד, חשיבותהּ הלכה ועלתה עם תזוזת החזית המונגולית-ממלוכית צפונה לסוריה, והיותה תחנה בדרך הראשית (דרך הדואר) המחברת בין סוריה ומצרים. ב-1260 הפכה בית שאן לבירת אחת הנפות של מחוז דמשק, כאשר באותה עת נבנתה בה אכסניית-השיירות של האמיר סלאר (שכונתה "ח'אן אל-אחמר"), ליד השכונה הסמוכה למסילת הברזל דהיום.
במאה ה-14 חייתה בעיר קהילה יהודית קטנה. ר' אשתורי הפרחי (1313 והלאה) כותב בספרו "כפתור ופרח" מדוע בחר בבית שאן כמקום מגוריו: "בפלגת אדמת ישראל בחסד עליון עברתי. עירותיה, מדינותיה וכרכיה רובם דרכתי. הרי בשמים עם נרדים מצאתי בבית שאן למנשה, אשר בו חבר את זה ישיבתי בחרתי. יושבת על מים רבים, ארץ חמדה מבורכת, ושבעת שמחות כגן השם תוציא צמחה ולגן עדן פתחה".
כמה אישים נוצרים בולטים גרו בבית שאן, בהם קירילוס מסקיתופוליס, פרוקופיוס מסקיתופוליס ויוסף הקומס בסוף ימיו.
התקופה העות'מאנית
במשך רוב התקופה העות'מאנית הייתה העיר כפר נידח וחרב. במאה ה-19 הגיעו לאזור בית שאן בדווים ומהגרים מצריים. הם הצרו והציקו לשאר המתיישבים המקוריים שהיו באזור עוד לפני כן. ב-1876 עלה עבדול חמיד השני על כס הסולטנות בטורקיה: הוא עשה סדר ברישום הקרקעות, גירש אנשים שלא עיבדו את האדמה והעלו לו מס יובלים, והגדיר את האדמות הלא מעובדות כג'יפתליק - אדמות ששייכות לסולטנות. בנוסף שיפץ הסולטן את גשר שייח' חוסיין, שיפר את מצב הביטחון והשקיע בתשתיות, איפשר התיישבות קבע וגירש חלק מהבדווים. דברים אלו שיפרו את מצב הביטחון וההתיישבות בעמק בית שאן ובה עצמה, והיישוב החל לצמוח. במחצית השנייה של המאה ה-19 נערכו מספר פעולות שיקום ושיפור במרחב כולו, העיר הוכרזה עיר מחוז, נבנו בה מספר מבני ממשל (חלקם קיימים עד היום), נוסדו בעיר שווקים ומונה נציב לאזור. המיזם המשמעותי ביותר בעיר, היה תחנה על תוואי רכבת העמק, שנחנכה ב-1904, ופעלה עד ליל הגשרים ב-1948, אז פסקה פעולת הקו. בעשור האחרון של המאה ה-19 הגיעו לעיירה הקטנה גם ראשוני המתיישבים היהודים. כתוצאה מפעילות השיקום, החלה זרימת אוכלוסייה אזרחית ליישוב הקטן, שמנה ערב מלחמת העולם הראשונה 2,000 נפש, והוא זכה למעמד של עירייה.
עד היום פזורים בבית שאן כמה עשרות מבנים מהתקופה המנדטורית. בתקופה העות'מאנית הבתים היו עשויים מחומר, ולרוב לא נותר מהם כמעט דבר.
המנדט הבריטי ומלחמת העצמאות
בימי המנדט הבריטי הייתה ביסאן עיירה ערבית. על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל מנתה 5,180 תושבים ושימשה כבירת נפת ביסאן במחוז הגליל (1945). בעיר הערבית שהו בשיאה של הקהילה היהודית בתקופת המנדט, בין 200 ל-250 יהודים שנמלטו בזמן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. המאורעות פרצו ב-19 באפריל 1936, הערבים בבית שאן איימו בפרעות על הקהילה היהודית בבית שאן ולכן יומיים לאחר מכן פונו כל יהודי העיר.
על פי תוכנית החלוקה של ארץ ישראל (1947), יועדה העיר וסביבותיה להפוך לחלק מן המדינה היהודית. בחודש ינואר 1948 דווח כי הוועד הערבי העליון בראשות המופתי אמין אל-חוסייני סיכל ניסיון של מנהיגי העיר הערבים ותושבי האזור היהודים להגיע ל"הסכם בלתי רשמי של הבלגה הדדית". עמק בית שאן ובמרכזו ביסאן נתפס בעיני מטה "ההגנה" כאחד הנתיבים העיקריים דרכם צפוי הלגיון הערבי (צבא עבר הירדן) לפלוש למדינה היהודית. ב-22 באפריל המליץ יגאל אלון לכבוש את העיר ולהניס את תושביה הערביים. תושבי היישובים היהודיים באזור ויוסף ויץ הפעילו גם הם לחץ על מנהיגי היישוב וטענו כי צבא הלגיון נכנס לעיר ומחזק את ביצוריה. בעקבות כך, מסוף אפריל הוטל מצור חלקי על העיר ומשפחות אמידות בה החלו לעזוב לעבר הירדן. בראשית מאי הורה הלגיון הערבי על פינוי נשים וילדים מהעיר.
בליל 11 במאי כבשה מחלקה של "ההגנה" את תל בית שאן במבצע גדעון. בעקבות זאת, ב-12 במאי נכנעה העיר לחיילי "ההגנה". במהלך המשא ומתן על תנאי הכניעה, ברחו יחידות צבא השחרור הערבי ומרבית תושבי העיר, רובם לעבר הירדן ומיעוטם לג'נין. בעיר נותרו בין 700 ל-1,500 איש. תחילה הוטל עליהם עוצר ומשטר צבאי, אך קציני "ההגנה" באזור, שחששו מהפלישה העתידית של צבאות ערב ומקיומו של ריכוז ערבי גדול בסמוך לחזית, לחצו על פינוי הנותרים ובקשתם נענתה. בסוף החודש פונו גם אחרוני התושבים, רובם נוצרים, לנצרת.
גן לאומי בית שאן
גן לאומי בית שאן הוא גן ארכאולוגי הממוקם בתחום העיר בית שאן ובו נמצאים שרידי העיר מהתקופה הרומית ביזנטית. בגן מתקיימים סיורים מודרכים ומופע אור קולי "לילות שאן".
וולוו B7RLE
וולוו B7RLE (בשוודית: Volvo B7RLE) היא סדרת שלדות אוטובוס מתוצרת חברת וולוו אוטובוסים השוודית, אשר יוצר בין השנים 2013–2001. זוהי וריאצית נמוכת כניסה של שלדת B7R הבינעירונית.
תמר חבלה
תמר חבלה היא חברה ישראלית להנדסה המתמחה בתחומי החבלה והעיסוק בחומרי נפץ למגוון מטרות. בין עיסוקיה: הריסת מבנים באמצעות חומרי נפץ, השמדת חומרי נפץ בביטחה, חציבה וכרייה באמצעות חומרי נפץ, חפירה וקידוחי עומק. כמו כן, החברה מספקת שירותי הדרכה וסימולטורים בנושאי עבודה עם חומרי נפץ עם דגש על גיהות ובטיחות בעבודה וכן שירותי אבטחה. בנוסף למתן שירותים בכל התחומים הקשורים לחומר נפץ עוסקת החברה גם במחקר וניסויי מעבדה בתחום הכוללים יצירת ומיטוב חומרי נפץ למטרות שונות, אמצעים לגילוי וזיהוי חומרי נפץ ויצירת מאגרי מידע בנושא.
וולוו B7RLE
ישראל
שלדות מדגם זה בישראל הורכבו על ידי חברת מרכבים לאחר הפסקת הייצור של שלדות ה B7L ב 2007 ועד המעבר למנועים בתקן יורו 6 ב 2016.
שלדות מדגם זה נמצאות בשימוש בקרב מספר רב של מפעילות בישראל ביניהן קווים אשר נמצאת בבעלות יבואן וולוו בישראל, מטרופולין, אפיקים, גלים, סופרבוס ודן באר שבע.
תמר חבלה
החברה הוקמה ב-1998 על ידי יוצאי צה"ל, בעיקר מחיל ההנדסה הקרבית, חטיבה טכנולוגית ליבשה (חט"ל) ויחידות מובחרות בצה"ל. החברה משתפת פעולה עם צה"ל ומעבירה השתלמויות לקציני חיל ההנדסה הקרבית וחט"ל. בשנים האחרונות עוסקת חברת תמר בפיתוח פיתרונות למלחמה במנהרות ההברחה של רצועת עזה. ב-2010 הוטל על חברת תמר חבלה לפוצץ סלע במשקל 800 טונות שהייתה סכנה שייפול על הכביש בירידה למכתש רמון. חברת תמר פוצצה את הסלע ב-27 באפריל 2010, הפיצוץ צולם בוידאו ושודר באתרי חדשות באינטרנט. ב-6 בנובמבר 2012 פוצצה החברה בית מלון נטוש בגובה 40 מטרים בבת ים. ב-21 באוגוסט 2015 פוצצה החברה את גשר מעריב לצורך בניית תחנת הרכבת הקלה בתל אביב..
חברת תמר הקימה ומנהלת את המעבדה הלאומית לזיקוקין די-נור. המעבדה הוסמכה על ידי מכון התקנים הישראלי, המוסד לבטיחות וגהות ומשרד הכלכלה, לבחינתם של הזיקוקין המיובאים ארצה. המעבדה משמשת כזרוע הביצועית של מכון התקנים בכל הנוגע למוצרים פירוטכניים וכן חברה בוועדות מומחים בתחום זה. בדיקות הזיקוקין נערכות בהתאם לתקנים האירופאים אשר אומצו בישראל. המעבדה עברה הכשרה במעבדה הלאומית לזיקוקין של צרפת (INERIS) ועובדת בשיתוף פעולה עם מעבדות הזיקוקין בסין ובצרפת.
אאודי RS5
אאודי RS5 (בגרמנית: Audi RS5) היא מכונית ספורט במרכב קופה וקבריולה, בעלת ארבעה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי אאודי ספורט חברת הבת של אאודי משנת 2010. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה במרץ 2010, והגיעה לישראל ב-21 בנובמבר 2017. היא מהווה כגרסת הביצועים הגבוהים של אאודי A5.
דור ראשון (שם קוד 8T)
הדור הראשון יוצר בין השנים 2010 ל-2015. הדור הראשון נחשף ב-22 בפברואר 2010 והוצג בתערוכת ז'נבה במרץ אותה שנה. הדור הראשון יוצר בשני סוגי מרכב, בשלב הראשון של ההשקה בגרסת קופה בלבד ובשנת 2012 נוספה גם גרסת הקבריולה. הדור הראשון התחרה בב.מ.וו M3. המנוע של הדור הראשון נלקח מהלמבורגיני גאיארדו אך עבר התאמה מסוימת אשר הפכה אותו למנוע V8 צילינדרים במקום V10 צילינדרים. העיצוב החיצוני והפנימי מבוס ברובו על ה-A5 אך כולל שינויים קלים המותאמים לרכבי ספורט.
הדור הראשון כלל מנוע בנזין V8 צילינדרים בנפח 4.2 ליטר אטמוספירי המספק 450 כ"ס ב-8,250 סל"ד ומומנט מרבי של 46 קג"מ המתקבל בין 4,000 ל-6,000 סל"ד. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים. נתון התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש עומד על 4.6 שניות (קופה) ו-4.9 שניות (קבריולה) ומהירות מרבית מוגבלת אלקטרונית של 250 קמ"ש או 280 קמ"ש (לאחר מתיחת הפנים). צריכת הדלק המשולבת עומדת על 9.3 ק"מ לליטר. פליטת הפחמן דו-חמצני עומדת על 252.0 גרם לק"מ.
מתיחת פנים שנת 2012
בתערוכת הרכב של פרנקפורט בספטמבר 2011 חשפה אאודי את מתיחת הפנים ל-RS5. מתיחת הפנים כללה שינויים קלים בעיצוב בכדי ליישר קו עם דגמי אאודי החדשים, מערכת ההנעה נותרה ללא שינוי אך הגבלת המהירות שונתה ל-280 קמ"ש. שיווק ה-RS5 לאחר מתיחת הפנים החל בתחילת 2012.
מידות
אורך הדור הראשון היה 4,649 מ"מ, רוחב הדור הראשון היה 1,860 מ"מ, גובה הדור הראשון היה 1,366 מ"מ, משקל הדור הראשון עמד על 1,715 ק"ג, בסיס הגלגלים בדור הראשון עמד על 2,751 מ"מ.