cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תנועת החרות הנאציונל-סוציאליסטית
היסטוריה
לאחר כישלון הפוטש במרתף הבירה נלכד אדולף היטלר מנהיג המפלגה הנאצית שהוביל את הפושט ומנהיגים אחרים כהרמן גרינג וארנסט רהם, ראש האס אה יצאו לגלות. הרשויות ברפובליקת ויימאר החליטו להוציא את המפלגה הנאצית מחוץ לחוק. בעוד היטלר יושב בכלא מפלגתו התפרקה לכמה חלקים: חלק הצטרפו לארגון-גג רדיקלי בצפון גרמניה וחלק אחר חבר לאגודה פאן-גרמנית קטנה במדינת בוואריה. החלק הראשון ייסד את מפלגת החירות הנציונל-סוציאליסטית ובראשה הועמד הגנרל אריך לודנדורף מפקד הצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה. שני מנהיגים בולטים נוספים של המפלגה היו אלפרד רוזנברג והרוקח הצעיר והשאפתן גרגור שטראסר.
המפלגה החליטה לרוץ לבחירות לרייכסטאג שנקבעו לתחילת שנת 1924. בבחירות המפלגה זכתה לשלושים ושנים מושבים בפרלמנט. בסוף שנת 1924 הרייכסטאג פוזר בשל התפרקות הקואליציה והמפלגה רצה לבחירות נוספות בדצמבר של אותה שנה. בבחירות אלו המפלגה ספגה מפלה וזכתה בארבעה-עשר מושבים בלבד, אולם לודנדורף, רוזנברג ושטרסר נכנסו בכל זאת לפרלמנט. כשהיטלר סיים לרצות את עונשו בכלא המפלגה חדלה להתקיים - שטרסר ורוזנברג חזרו למפלגה הנאצית ולודנדורף, שבתחילה סירב, וויתר לבסוף וחבר גם הוא להיטלר.
סודה לשתייה
תכונות החומר
סודה לשתייה היא חומר מוצק גבישי לבן, בדרך כלל בצורה של אבקה דקה.
הפקה מנתרן הידרוקסידי
נתרן פחמתי יכול להתקבל בתגובה בין נתרן הידרוקסיד (NaOH) ופחמן דו-חמצני (CO2) לפי הנוסחה:.
לאחר מכן מתרחשת תגובה בין הנתרן הפחמתי, המים ופחמן דו-חמצני: .
תוצר התגובה הוא סודה לשתייה (NaHCO3).
תגובות סתירה
סודה לשתייה תגיב עם חומצות ותנטרל אותן, התגובה תייצר מלחים שונים. כך למשל תגיב סודה לשתייה עם חומצה הידרוכלורית (HCl): . המלח המתקבל הוא נתרן כלורי (מלח בישול).
פירוק בחום
מעל טמפרטורה של 60°C תתפרק סודה לשתייה ותפלוט הרבה פחמן דו-חמצני. בגלל תכונה זו משתמשים בה בתוך חומר מתפיח באפייה ובמטפים לכיבוי אש. נוסחת ההתפרקות היא:.
הפקה
התהליך התעשייתי הראשי להפקת סודה לשתייה נקרא תהליך סולווה (Solvay process) על שם התעשיין הבלגי ארנסט סולווה שפיתח את השיטה ובנה מתקן ייצור ראשון בשנת 1864. בתהליך זה מעבירים פחמן דו-חמצני CO2 דרך תמיסה מרוכזת של מלח בישול NaCl ואמוניה NH3. התגובה להפקת סודה לשתייה:
במפעל תמיסת מלח מועברת דרך שני מגדלים, בראשון מבעבעים לתוכה אמוניה המתמוססת בה ובמגדל השני מבעבעים את ה CO2. האמוניה נחוצה משום שהיא יוצרת pH בסיסי ובסביבה בסיסית סודה לשתייה מסיסה פחות מ NaCl ולכן תשקע כמוצק. בלי אמוניה התמיסה תהיה חומצית ואי אפשר יהיה להפריד סודה לשתייה מהתמיסה.
מקור חלופי הוא כרייה של החומר: בארצות הברית נכרה המינרל Trona שהוא תערובת סודה לשתייה ונתרן פחמתי ממכרות בוויומינג.
מיתוס היצר המיני
בפולקלור ידוע החומר כמדכא יצר מיני, הסיפור מופיע כשמועה על הוספת סודה לשתייה למזון חיילים כדי שהאנרגיות שלהם יופנו לאפיקים מועילים. הוספת סודה לשתייה למזונם של אסירים לאותו צורך בגרמניה בשנות ה-20 של המאה ה-20 מוזכרת בספרו של ליון פויכטוונגר, ניצחון: המיתוס חסר ביסוס: סודה לשתייה היא בסיס ותיצור בקיבה תגובת סתירה, עם זאת כמות משמעותית תעלה את לחץ הדם, ובעקיפין תגרום לבעיות זקפה.
קית' אליסון
קית' מוריס אליסון (באנגלית: Keith Maurice Ellison; נולד ב-4 באוגוסט 1963) הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כתובע הכללי של מינסוטה. אליסון הוא חבר במפלגת העבודה-דמוקרטית-החקלאית (ה-DFL), שהיא הנציגה במינסוטה של המפלגה הדמוקרטית הארצית. אליסון היה למוסלמי הראשון שנבחר לקונגרס האמריקאי כאשר זכה ב-8 בנובמבר 2006 בבחירות המקומיות ומונה כאחד משמונת נציגי מדינת מינסוטה בבית הנבחרים. אליסון מייצג את מחוז הבחירה החמישי של מינסוטה, הכולל את אזרחי מיניאפוליס ומספר מחוזות אחרים. בשנים 2017–2018 כיהן כסגן יו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC).
ביוגרפיה
אליסון נולד למשפחה בת חמישה ילדים בדטרויט. בילדותו גדל כקתולי, אך עם לימודיו באוניברסיטה בגיל 19 המיר דתו לאסלאם. ב-1987 התחתן ועבר למיניאפוליס, שם החל את לימודי המשפטים באוניברסיטת מינסוטה. בעת לימודיו כתב אליסון מספר מאמרים תחת שם העט קית' א. חַכּים עבור עיתון הסטודנטים של האוניברסיטה. בין הדברים שכתב הגן על מנהיג אומת האסלאם, לואיס פרחאן, מהאשמות על אנטישמיות והציע להקים מדינה עבור אפרו-אמריקנים. גם לאחר לימודיו היה פעיל באומת האסלאם, הוא התקרא בשם קית' אליסון-מוחמד, סייע לארגן את "צעדת המיליון" של התנועה ב-1995, המשיך להגן על פרחאן בהזדמנויות שונות, וכן הביע תמיכה באישים נוספים שהתבטאו באופן אנטישמי. מאז התנער אליסון מדבריו, וב-2006 התנצל בפני הקהילה היהודית במינסוטה באומרו שהתבטאויותיו של פארחן עליהן הגן קודם היו אנטישמיות, ושהוא היה צריך להגיע למסקנה הזו מוקדם יותר. בעקבות התנצלות זו הוא זכה לתמיכה של רבים בקהילה היהודית במינסוטה.
אליסון התמודד ללא הצלחה ב-1998 לבית הנבחרים של מדינת מינסוטה. הוא נבחר לראשונה ב-2002 וב-2004 נבחר פעם נוספת. לקראת הבחירות של 2006 החליט להתמודד על המושב בבית הנבחרים של ארצות הברית ממנו פרש חבר הקונגרס הדמוקרטי הוותיק מרטין סאבו. בבחירות המקדימות גבר על מספר מועמדים, בהם ראש הצוות של סאבו, עם 41% מהקולות. במהלך מסע הבחירות קרא אליסון ליציאה ארצות הברית מעיראק ולסיום המלחמה בה. הוא התריס על אופן הטיפול של ממשלת ארצות הברית בנפגעי הוריקן קתרינה וכן על נסיונותיו של ממשל בוש לאסור הפלות מלאכותיות. בבחירות הכלליות אליסון זכה ברוב של 56%. עם כינוס הקונגרס הושבע אליסון על הקוראן בתרגום לאנגלית שהיה שייך לתומאס ג'פרסון והושאל על ידי ספריית הקונגרס.
בבית הנבחרים מכהן בוועדה לשירותים פיננסיים, וכיהן בוועדה ליחסי חוץ וועדת המשפטים.
בבחירות המקדימות לנשיאות ב-2016 היה בין חברי הקונגרס הבודדים שתמכו במועמדותו של ברני סנדרס.
אחרי הבחירות בארצות הברית ב-2016 עלה שמו כמועמד ליו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC), והוא זכה לתמיכה של סנדרס ואליזבת וורן מהאגף הפרוגרסיבי של המפלגה, וגם מצד אישים מהמנהיגות הדמוקרטית בסנאט כגון הארי ריד וצ'אק שומר. בבחירות שהתקיימו בקרב חברי הוועדה ב-25 בפברואר 2017 הפסיד בבחירות לטום פרז, שכיהן כמזכיר העבודה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ברק אובמה. פרז מינה אותו דקות לאחר פרסום התוצאות לסגנו. ב-7 בינואר 2019 נבחר לתובע הכללי של מדינת מינסוטה.
יחסו לישראל
אליסון ביקר בישראל מספר פעמים. ב-2007 הוא השתתף במשלחת של חברי בית הנבחרים בראשות יושבת הראש ננסי פלוסי למזרח התיכון, כולל לישראל. במסגרת ביקור ב-2009 הוא ביקר יחד עם חבר קונגרס נוסף ברצועת עזה ובשדרות. בביקור ב-2013 ביקר גם באתר הארכאולוגי בשילה.
במהלך מבצע צוק איתן פרסם אליסון מאמר בעיתון וושינגטון פוסט שבו קרא להסרת הסגר על עזה בטענה שרבים מהפלסטינים החיים ברצועה אינם תומכים בחמאס או בירי הרקטות שלו, אלא סובלים ממעשיו. לצד זאת הוא ציין את זכותם של הישראלים לחיות ללא איום רקטות. אליסון התנגד לתוספת חירום למימון מערכת כיפת ברזל שהועברה על ידי הממשל האמריקאי ונימק שמותם של יותר ישראלים יזרז את השלמת המשא ומתן בין ישראל לשלטונות עזה.
טיונית החולות
טַיּוּנִית הַחולוֹת (שם מדעי: Heterotheca subaxillaris; מכונה גם טיונית פולשנית או הטרותיקת החולות) היא עשבוני רב-שנתי ממשפחת המורכבים שמוצאו בדרום-מזרח ארצות הברית. לארץ הובא בשנת 1975 לצורך ייצוב חולות, אך בשנים האחרונות חלה התפשטות פולשנית שלו, ונכון ל-2007 הוא נמצא ברשימות צמחים פולשניים של המשרד להגנת הסביבה.
הצמח גדל לגובה 30 עד 150 סנטימטרים. לצמח עלים פשוטים מסורגים, בעלי שפה תמימה. הפריחה צהובה; פורח בארץ בחודשים מרץ עד דצמבר.
הצמח מוכרז כמין פולש, בנוסף לישראל, גם במערב ארצות הברית ובמרכז ארגנטינה.
שם הסוג נקבע על ידי האקדמיה ללשון העברית על שום דמיון נוף הצמח ועליו לסוג טיון.
קבוצת התעשייה האווירית צ'נגדו
קבוצת התעשייה האווירית צ'נגדו (Chengdu Aircraft Industry Group) היא קונצרן תעופה של הרפובליקה העממית של סין המייצרת חלקי מטוסים, ומעצבת ומייצרת מטוסי קרב. הקבוצה נוסדה בשנת 1958 בעיר צ'נגדו על מנת שתהיה ספק של כלי טיס עבור הצבא הסיני. בין היתר היא אחראית ליצור מטוס החמקן J-20.
בצ'נגדו תכננו ומייצרים את מטוס הקרב צ'נגדו J-10, המטוס מיוצר בשני דגמים - דגם J-10A החד מושבי שמתפקד כמטוס רב משימתי ודגם J-10B הדו מושבי המשמש בין היתר כמטוס אימונים, תקיפה קרקעית ולוחמה אלקטרונית. בנוסף, מייצרים את מטוס הקרב הסילוני JF-17 שפותח במשותף על ידי סין ופקיסטן.
הקבוצה מייצרת ויצרה בעברה חלקי מטוסים עבור המקדונל דאגלס MD-80 וה-בואינג 757.
חיים מילר
חיים מילר (29 באפריל 1921 – 26 בספטמבר 2020) היה חבר קיבוץ כפר מנחם שזכה להכרה ציבורית עקב פעילותו כחבר תנועת הנוער "השומר הצעיר" וכלוחם ומפקד בפלמ"ח ובהגנה, ובין השאר, ביחידות הפלי"ם, הנוקמים, המחלקה הגרמנית, ובארגון פעילות העפלה לארץ ישראל.
ביוגרפיה
מילר נולד בווינה ועלה לארץ ישראל במרץ 1939, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, כחניך תנועת הנוער השומר הצעיר בעלייה בלתי לגלית. הוא הצטרף לגרעין שנועד להקים את קיבוץ כפר מנחם. חברי הגרעין שהו במשך שנה וחצי בקיבוץ עין השופט, ולאחר מכן המתינו במושבה כפר הדר, ליד רמתיים, עד לקבלת אישור העלייה על הקרקע.
מילר התגייס לפלמ"ח ובמקביל עבד בקיבוצו במסגרות. תחילה שירת במחלקה הגרמנית של הפלמ"ח, עד שהיחידה הועברה אל הצבא הבריטי. לאחר מכן, שירת בפלי"ם, ובחוליית הנוקמים או ה"נקם", אשר בנוסף לפעילותה המיוחדת, ארגנה עליית מעפילים לארץ ישראל והברחה של נשק ותחמושת. הוא מונה לפקד על מחנה מעפילים בצרפת, ואחר כך השתתף בפיקוד על אוניית המעפילים "תל חי". כאשר חזר לארץ הועבר למסגרת ההגנה המרחבית, ושירת כמפקד אזורי בסביבות קיבוצו כפר מנחם, ובמבצע יואב במלחמת העצמאות. לאחר הקמת מדינת ישראל עבד במחלקת הביטחון של הקיבוץ הארצי השומר הצעיר.
בסוף שנת 1946 התחתן עם הדסה כהן בת משמר הירדן, והקים עמה משפחה. לחיים והדסה נולדו שתי בנות ושני בנים, והם אימצו אל משפחתם שלושה ילדים. הדסה נפטרה ממחלה בשנת 2004.
ב-2008 יצא סרט המתאר את קורות חייו.
מילר קיבל בשנת 2015 את "פרס יקיר התעשייה הקיבוצית".
בערב יום השואה 2016 ראיינו את מילר בערוץ 10 שאמר: "אז, כולם רצחו - אז גם אני. זו הייתה תגובה, פשוט תגובה" ו-"היום לא הייתי עושה את זה, אבל אני לא מצטער".
חיים נפטר בקיבוצו כפר מנחם ב-26 בספטמבר 2020 בגיל 99, והובא למנוחות בבית העלמין של הקיבוץ.
ריאה (ירח)
גודלו של ריאה הוא כמחצית גודלו של הירח של כדור הארץ. ריאה על 1,528 הקילומטרים שלו הוא הירח השני בגודלו מבין הירחים המקיפים את שבתאי.
ב-6 במרץ 2008 הודיעה נאס"א כי ככל הנראה יש לריאה מערכת טבעות, טבעות ריאה. זהו הירח הראשון במערכת השמש שנתגלו סביבו טבעות.
פנחס שפירא מקוריץ
רבי פנחס שפירא מקוריץ (תפ"ו, 1726 – י' באלול תקנ"א, 1791) היה מתלמידיו הקרובים של הבעל שם טוב, מגדולי צדיקי החסידות במאה ה-18.
קורות חייו
נולד בעיר שקלוב בשנת 1726, לרבי אברהם אבא. אביו, אברהם אבא, היה בנו של פנחס בן משה, בן רבי שלמה אב בית הדין של סטאנוב, בנו של רבי נתן נטע שפירא בעל ה"מגלה עמוקות". אמו הייתה מצאצאי הראב"ן. נקרא על שם סבו רבי פנחס שפירא, מגיד מישרים בשקלוב. גדל והתחנך בעיר הולדתו, וכבן למשפחת ליטאית למדנית למד והעמיק בתלמוד ובפוסקים, וכבר בצעירותו רשם לעצמו חידושים ופלפולים שנדפסו מאוחר יותר בספר גבעת פנחס. בנוסף רכש ידיעות בדקדוק ובספרי הפילוסופיה של ימי הביניים. נישא לטריינא בת הרב יונה וייל מסלאוויטא (אחיינו של הקרבן נתנאל).
בעקבות עלילה שהעלילו על אביו בשקלוב נאלצה משפחתו לעזוב את העיר ולעבור למירופול שבאזור ווהלין, שם החל אביו שהיה מתנגד לחסידות להכיר את הבעל שם טוב, עד שהפך לתלמידו. הבן, רבי פנחס, הלך בעקבות אביו ודבק בתנועה החסידית ובתורתה, ועם זאת, הוא נותר ייחודי בהשקפותיו ובדרכו החסידית. בהיררכיה החסידית, נמנה רבי פנחס מקוריץ עם תלמידיו הבכירים של הבעל שם טוב, יחד עם המגיד ממעזריטש, רבי יעקב יוסף מפולנאה ורבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
רבי פנחס ישב בעיר קוריץ, ולאחריה בעיר אוסטרהא. בשנת תקנ"א עזב רבי פנחס את אוסטרהא על מנת ללכת לארץ ישראל, אולם בדרכו התעכב בעיר שיפיטובקה, בה חלה ונפטר בי' באלול אותה שנה. נקבר בבית הקברות הישן בעיר. תחת השלטון הקומוניסטי הוחרב בית הקברות, והרב יצחק גדליה ליברזון בנה מצבה חדשה בבית הקברות החדש לזכרו של רבי פנחס אך קברו לא הועבר. המצבה שהועברה נשאה את השם פנחס בן מרדכי והייתה שונה מהנוסח המקורי של המצבה, והעולים לקברו טעו בציון וניגשו למצבה החדשה. בעקבות השתדלותו של ד"ר גדליה מזל מירושלים שנמנה עם צאצאיו ופנייתו לגוף האחראי הוקם אוהל תפילה, חודשה מצבתו על מקום קברו, והמשתטחים התוודעו למקום קברו ושבו לפקוד את המקום.
תורתו
קיימת מסורת על ספר שנכתב בכתב ידו, אך בקרב צאצאי רבי פנחס, המדפיסים מסלאוויטא, הייתה מסורת שאין להדפיס את הספר. עיקרי תורתו וסיפורי צדיקים הקשורים בו מכונסים בספר ליקוטי שושנים (רוסיה, ללא שנת דפוס), ובספר מדרש פנחס (ח"א - וורשה תרל"ו, ח"ב - לובלין תר"ס), שנכתב על ידי תלמידיו; ובספר "מדרש פנחס החדש" (וורשה תר"ע). בסוף הספר מדרש פנחס נרשם שהוא עצמו ביקש מצאצאיו ותלמידיו שילמדו את ספרו מדי יום. הספר כולל גם סיפורים והדרכות של תלמידיו, בחלקים נפרדים. קטעים מתורתו, הודפסו כנספחים בספרים שונים. כמו כן, נערך מתורתו החלק השני נופת צופים שבספר קודש הילולים.
בשנת תשס"ג (2003) הודפסו בבני ברק שני כרכים הכוללים מתורתו ותולדותיו בצירוף מפתחות ונספחים, בשם "אמרי פנחס השלם".
צאצאיו
הרב שמשון אהרן פולונסקי היה צאצא של רבי פנחס דרך חתנו רבי שמואל.
חיים כצמן (איש עסקים)
חיים כצמן (נולד ב-4 בנובמבר 1949) הוא איש עסקים, מנכ"ל ונדבן ישראלי-אמריקאי, מייסד ובעל השליטה בחברת הנדל"ן המניב ג'י סיטי (שנקראה בעבר גזית גלוב). מכהן כמנכ"ל וסגן יו"ר בחברה.
ביוגרפיה
כצמן נולד בתל אביב ב־4 בנובמבר 1949, הצעיר מבין שלושה ילדים, בן לסוניה ויהושע כצמן, שעלו בשנת 1933 מפינסק שבבלארוס. אביו היה מחזיק תיק "הפועל" במועצת פועלי תל אביב וממלא מקום מזכיר מועצת פועלי תל אביב ואמו הייתה עקרת בית. למד בבית הספר 'תיכון חדש' בתל אביב. ב־1967 התגייס לצה"ל ושירת כמדריך נוער וכמפקד בפיקוד הגדנ"ע (עד שחרורו משירות המילואים, בדרגת רב-סרן). הוא עורך דין בהשכלתו, כאשר במקביל ללימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב, בשנים 1969–1974, פעל כיזם נדל"ן.
לכצמן ולרעייתו, ד"ר שולמית כצמן, רופאת ילדים שנפטרה ב־2013, שלוש בנות. מתגורר כיום במיאמי עם רעייתו השנייה, שלי כצמן, לה נישא ב־2018. אחותו דליה פרשקר היא יזמית הייטק.
פעילות עסקית
ב־1989 עבר כצמן עם אשתו, ד"ר שולמית כצמן, ושלוש בנותיהם להתגורר במיאמי, שם התמחתה אשתו ברפואת ילדים. הוא החל לעסוק בנדל"ן, רכש ב־1991 מרכז מסחרי ראשון במיאמי לחברת גזית אינק. (שבהמשך שינתה שמה ל"נורסטאר") שנסחרה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ושאותה רכש כשלד בורסאי באותה שנה. ב־1992 ייסד כצמן את חברת אקוויטי 1 (EQY Equity One) כחברה בת בבעלות מלאה של גזית אינק. וב־1998 הנפיק אותה לראשונה בבורסה לניירות ערך בניו יורק. כצמן שימש ב־EQY מאז היווסדה כמנכ"ל וכיו"ר עד 2006 וכיו"ר החברה עד למיזוגה עם חברת Regency Centers ב־2016. ב־1995 החל לכהן כיו"ר דירקטוריון חברת 'גזית גלוב' הציבורית, אותה רכשה גזית אינק עם שותפים אחרים. בין השנים 2000–2017 כיהן כיו"ר חברת FCR (First Capital Realty Inc) שהייתה בשליטת גזית גלוב, הרשומה למסחר בבורסה בטורונטו. ב־2010 מונה ליו"ר דירקטוריון של חברת Citycon Oyj, חברה ציבורית הרשומה למחסר בבורסה של הלסינקי, פינלנד שגזית גלוב מחזיקה כ־48% ממניותיה. ב־2008 רכש כצמן עבור גזית גלוב את השליטה בחברת Atrium האירופאית הרשומה למסחר בבורסות של וינה ואמסטרדם ומאז הוא משמש כיו"ר החברה.
ב־2018 מונה כצמן למנכ"ל וסגן יו"ר דירקטוריון בחברת 'נורסטאר'.
פעילות חברתית
כצמן הוא חבר במועצה הבינלאומית של מרכזי הקניות (ICSC), שימש כנאמן ב־ULI-Urban Land Institute, חבר באיגוד הלאומי של קרנות להשקעות בנדל"ן (NAREIT), וחבר באגודת המשקיעים הזרים למקרקעין (AFIRE). הוא נשיא עולמי בעמותת "גדולים מהחיים", המסייעת לילדים חולי סרטן בישראל.
ב־2011 ייסד כצמן את מכון גזית-גלוב לנדל"ן, במרכז הבינתחומי הרצליה.
ב־2017 החל כצמן בהקמת מרכז הסרטן מהמתקדמים בישראל: "בית שולמית", בעלות מוערכת של כ־50 מיליון דולר, מחציתה תרומה של כצמן, בקמפוס המרכז הרפואי העמק בעפולה על שטח של כ-11,000 מ"ר. את המבנה תיכנן האדריכל הבינלאומי רון ארד.
מאז 2006 הוא חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, ומאז 2010 הוא חבר בידידים האמריקאים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
באמצעות הקרן המשפחתית שלו הקים כצמן מוסדות לילדים:
ב־2019 הוענק לו תואר 'יקיר העיר' קריית מלאכי על השקעתו בצעירים בעיר, על ידי ראש העיר אליהו זוהר.
דקסל פארמה
דקסל פארמה (באנגלית: Dexcel Pharma) שבעבר פעלה תחת השם "דקסון", היא חברת תרופות ישראלית, השלישית בגודלה בישראל אחרי טבע ותרו. מכירותיה מהוות 25% מסך התרופות הנמכרות בישראל. מרכזיה שוכנים באור עקיבא, ביקנעם ובירושלים.
החברה נחשבת מצליחה בתחום התרופות הגנריות, המשווקות בעיקר בישראל. דקסל פארמה מוכרת גם מחוץ לישראל, אולם שם עיקר המכירות הוא של חומרי גלם לתרופות. אחד המהלכים החשובים של החברה היה רכישת "תכשירי פריו" מכימיקלים לישראל, שאיפשרה לה לראשונה לפתח תרופות מקור, ולא רק תרופות גנריות. רבים מגרסאותיה לתרופות גנריות מכילות את הצליל "דקס", כגון דקסמול, אומפרדקס, ציפרדקס ועוד.
"תכשירי פריו" היא חברת בת של דקסל פארמה המתמקדת בתרופות לחלל הפה.
היסטוריה
דקסל פארמה הוקמה על ידי דן אורן, בעל תואר שני במנהל עסקים, בתא קטן בו עבדו בהתחלה 9 עובדים. ב-1989 החברה השיקה את הדקסמול, גרסה גנרית לפרצטמול (אקמול). ב-1991 החברה סיפקה דוקסילין למאגר הלאומי של ישראל בעת משבר. ב-1992 התחילה לייצא תרופות. ב-1993 עברה לקמפוס חדש באור עקיבא. ב-1999 קנתה את "תכשירי פריו" והשיקה את הפריוצ'יפ בארצות הברית. ב-2014 הקימה מרכז מחקר ופיתוח בירושלים.
תכשירי פריו
תכשירי פריו (באנגלית: Perio Product) היא חברת בת של דקסל פארמה המתמחה בפיתוח תרופות חדשניות למחלות ובעיות בחלל הפה. תכשירי פריו היא חלק ממחלקת רפואת השיניים של דקסל פארמה, דקסל דנטל, שבין היתר אחראית על פיתוח ה-PerioChip וה-PAD Plus.
החברה נוסדה על ידי ד"ר משה פלשנר ברק כחברת בת של כימיקלים לישראל בה עבד. ברק מונה למשנה למנכ"ל, ומנהל צוות המחקר ופיתוח. החברה פיתחה את הפריוצ'יפ (באנגלית: PerioChip), צ'יפ חדשני החוסך ניתוח במחלות חניכיים, באמצעות החדרה לכיס הפריודונטלי בפה, שם הוא מפריש חומרים כדי לחסל את החיידקים. המוצר של פריו, שזכה לאישור ה-FDA במהלך 1998, אושר לשיווק בישראל וב-12 מדינות אירופיות. במהלך 1996 אמורה הייתה תכשירי פריו להיות מונפקת בוול-סטריט לפי שווי של 80 מיליון דולר, אולם ההנפקה נדחתה פעם אחר פעם ולבסוף נגנזה. ב-7 ביולי הושגה עסקה בין כימיקלים לישראל לבין דקסון, שהאחרונה תרכוש 85% ממניות "תכשירי פריו" ב-30–35 מיליון דולר, כאשר הוחלט לחתום על המכירה ב-5 באוגוסט. ב-4 באוגוסט, יום לפני המכירה, משה פלשנר ברק התפטר מתפקיד המשנה למנכ"ל, מבלי ליידע את בעלי דקסון. ב-13 באוגוסט שלחה דקסון לכי"ל בכתב שהיא מבטלת את העסקה בעקבות ההתפטרות של העובד הבכיר. כי"ל הוציאה הודעה בה אמרה כי "ביטול העסקה נעשה שלא כדין והיא תנקוט את ההליכים המתחייבים מכך".
דן אורן, מנכ"ל דקסון, אמר אז כי ד"ר משה פלשנר ברק, המשנה למנכ"ל פריו "הוא האיש עם הרעיונות, הדבק והדוחף את כל עובדי המו"פ בתכשירי פריו. שלושה חודשים הוא הסביר לנו כמה מרוצה שדקסון רוכשת את פריו וב-4 באוגוסט, יום לפני חתימת ההסכם, הוא התפטר". לבסוף, ב-23 באוגוסט, דקסון נכנעה וקנתה את פריו. דן אורן נימק אז ש"השתנו הנסיבות", אולם לא פירט מה השתנה.
תכשירי פריו הצטרפה לדקסל דנטל, מחלקת רפואת השיניים של דקסל פארמה.
שרית שפירא
שרית שפירא (1957 - נובמבר 2018) הייתה אוצרת ישראלית ומרצה לאמנות מודרנית בבצלאל בירושלים.
ביוגרפיה
בשנת 1989 החלה ללמד היסטוריה ותאוריה של אמנות מודרנית ועכשווית ב"בצלאל", ירושלים, ובבתי הספר לאמנות "קלישר" ו"קמרה אובסקורה" בתל אביב. בשנת 1999 המשיכה ללמד תאוריה בתואר שני בבצלאל.
בשנת 1997 נבחרה כאוצרת המחלקה לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל. ובשנת 2002 החלה לעבוד כ"אוצרת עמיתה" של אותה המחלקה.
בשנת 2007 החלה בהקמת חלל לאמנות R69, מטרת החלל להיות לא מסחרי ולעסוק באמנות עכשווית, שמו נובע ממיקומו בשדרות רוטשילד 69 בתל אביב, ולהקים מגזין חדש לאמנות.
משנת 2008 שפירא שימשה אוצרת ומנהלת של אוסף יגאל אהובי לאמנות עכשווית בינלאומית. במסגרת עבודתה היא שימשה כשופטת ב"פרס האמן המבטיח" שניתנה כל שנה מטעם האוסף ביריד "צבע טרי". בסוף 2014 פרשה מתפקידה והמשיכה לשמש כיועצת אמנותית של האוסף. במקומה מונה מתן דאובה לאוצר ומנהל האוסף.
שפירא כתבה במגזיני האמנות: "סטודיו", "עיתון 77" ו"משקפיים", ובמדורי התרבות ב"ידיעות אחרונות".
נפטרה בנובמבר 2018, לאחר מאבק של שלוש שנים במחלת הסרטן.
חיים אישיים
שפירא הייתה בת זוגו של הקולנוען עמית גורן, ולהם שלושה ילדים.
סלאבקו קווטרניק
סלאבקו קווטרניק (בקרואטית: Slavko Kvaternik; 1878–1947), מראשי תנועת האוסטאשה, התנועה הפשיסטית הקרואטית, ושר המלחמה בממשלת המדינה הקרואטית העצמאית (Nezavisna Država Hrvatska, או NDH) בתקופת מלחמת העולם השנייה, בראשה עמד אנטה פאבליץ'.
ביוגרפיה
סלאבקו קווטרניק נולד בקרואטיה. את הקריירה הצבאית שלו החל כקצין מטה בצבא האוסטרו-הונגרי, לאחר שסיים לימודים באקדמיה צבאית. ב-1918 הוא פיקד בהצלחה על ניסיון של כוחות קרואטיים להדוף את הצבא ההונגרי מאזורים מסוימים בקרואטיה.
לאחר שפרש מהצבא בשנת 1921, הצטרף ל"מפלגת החוק", שהפכה אחר כך לתנועה האוסטאשית. ב-10 באפריל 1941, מיד עם כניסת הכוחות הגרמניים לזאגרב, הכריז קווטרניק ברדיו זאגרב על הקמתה של המדינה הקרואטית העצמאית ועל הקמת ממשלה קרואטית עצמאית בראשותו של אנטה פאבליץ', שחזר כעבור ארבעה ימים מגלות באיטליה מלווה בכמה מאות פעילים אוסטאשים. קווטרניק מונה לשר המלחמה ולמפקד הצבא. הוא החל מיד בגיוס כוחות לצבא החדש, כשהוא מתבסס בעיקר על קצינים לשעבר בצבא האוסטרו-הונגרי.
בסוף שנת 1942 הודח קווטרניק מתפקידו בעיקר בשל המתיחות שנוצרה בין פאבליץ' לבין אאוגן קווטרניק, בנו של סלאבקו, שעמד בראש שירותי הביטחון הקרואטיים. קוואטרניק ובנו הוגלו לסלובניה. לאחר המלחמה, באביב 1945, נלכד סלאבקו קווטרניק על ידי צבא ארצות הברית. הוא הוסגר ליוגוסלביה, שם הועמד לדין והוצא להורג בירייה ב-13 ביוני 1947, בקשר לחברותו בתנועת האוסטאשה, היחידה מבין משתפי-הפעולה עם הנאצים שהקימה בעצמה מחנות ריכוז והשמדה של ממש, דוגמת יאסנובאץ.
קווטרניק היה נשוי לאולגה, יהודייה למחצה ובתו של יוסיף פרנק, ממייסדי "מפלגת הזכויות" הקרואטית, המפלגה שמתוכה קמה אחר כך תנועת האוסטאשה.
אדואר לאלו
אדוארד לאלו (בצרפתית: Édouard Lalo; 27 בינואר 1823 – 22 באפריל 1892) היה מלחין צרפתי, מגדולי מלחיני המוזיקה הרומנטית הצרפתית במאה ה-19.
ביוגרפיה
לאלו נולד בליל שבצפון צרפת. בנעוריון למד בקונסרבטוריון למוזיקה בעירו. אביו היה קצין מצטיין בצבא נפוליאון, אך הקריירה הצבאית לא קסמה לאדואר והוא סירב להמשיך בדרכו של אביו. בגיל 16 החל את לימודיו בקונסרבטואר של פריז אצל יריבו הוותיק של ברליוז, פרנסואה אנטואן האבנק. במשך שנים אחדות התפרנס בנגינה בכינור ובוויולה ובלימוד נגינה בפריז. ב-1848 הקים עם ידידים רביעיית מיתרים בשם "ארמינגו", שם ניגן בכינור שני ובוויולה. הוא החל בכתיבת מוזיקה, שלא זכתה להצלחה. מתקופה מוקדמת זו שרדו שירים ויצירות קאמריות (שתי סימפוניות מוקדמות הושמדו).בשנות ה-60' של המאה ה-19 כמעט לא חיבר מוזיקה, אך בעשור הבא החל להלחין מוזיקה תזמורתית ועורר עניין בקהל המאזינים. בשנת 1873 חיבר את "הסימפוניה הספרדית" לכינור ותזמורת, בשביל הכנר הווירטואוז פבלו סרסטה וקונצ'רטו לצ'לו. את שתי היצירות מאפיינת מוזיקה קליטה ומלהיבה, הודות להשפעה הספרדית המובהקת והתנופה המלודית והקצבית, והן שבו את לב המאזינים.
ז'ולי מאליני, זמרת אלט מברטאן שעמה התארס ב-1865 עוררה את עניינו באופרה והוא החל לחבר יצירות לבימה, אבל הן היו מתקדמות ווגנריות מדי באופיין ולא התקבלו תחילה, על אף הרעננות והמקוריות שאפיינו אותן, ולאלו בחר אפוא להתמקד בחיבור מוזיקה קאמרית, שהחלה אותן שנים להיכנס לאופנה בצרפת, ויצירות לתזמורת. לאחר תקופה של דחייה, קיבלה האופרה של פריז את האופרה "מלכה של איס", שבוצעה בהצגת בכורה ב-1888 וזכתה בהצלחה מסחררת.
אף כי לאלו איננו מן השמות הבולטים והמוכרים ביותר במוזיקה הצרפתית, הסגנון הייחודי שלו, המתאפיין בבהירות והיגיון, הקנה לו מידה מסוימת של פופולריות. על אף זיקתו לרומנטיקה במוזיקה, כפי שייצגו אותה מנדלסון ושומאן, נטה לאלו למוזיקה עממית והיה בין הראשונים ששילבו ביצירותיהם רעיונות וצבעים שמקורם בנעימות עממיות. "הסימפוניה הספרדית" לכינור ותזמורת נהנית עד היום ממקום מכובד ברפרטואר הכינור ומזוהה עם שם מחברה יותר מכל יצירה אחרת שלו. לאלו מוכר גם בקונצ'רטו שלו לצ'לו ברה מינור. אותה אגדה ברטאנית שנתנה את השראתה לאופרה "מלכה של איס" השפיעה גם, במידה מסוימת, על הסימפוניה בסול מינור (מן החביבות ביותר על סר תומאס ביצ'ם) ועל אי-אילו יצירות קאמריות.
רק בהיותו בן 50 החלו יצירותיו להתפרסם והוא הוכר כאחד מגדולי המלחינים הצרפתיים בתקופה הרומנטית וקיבל מהממשלה הצרפתית תוארי כבוד ופרסים.
טלוסטה
טלוסטה או טלוסט (ביידיש: טלוסטאַ, טלוסט או טויסט; בפולנית: Tłuste; באוקראינית: Товсте, "טוֹבְסְטֶה"; ברוסית: Толстое, "טוֹלְסְטוֹיֶה") היא עיירה בנפת הוסיאטין שבמחוז טרנופול באוקראינה, כ-80 ק"מ מדרום לעיר טרנופול.
תולדות היישוב
טלוסטה נזכרת מהמאה ה-16, עת הייתה עיר בבעלות אצולה, ומהמחצית השנייה של המאה ה-16 הוענקו לה זכויות כלכליות שונות. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בזמן הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה נגרם לעיירה נזק רב.
יהודי היישוב
יהודים התיישבו בעיירה בסוף המאה ה-17, ואלו נטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי. בשנות השלושים של המאה ה-18 פעל בעיירה הבעל שם טוב ועד למלחמת העולם השנייה אף נשתמרה בעיירה מצבת אמו שרה, ומאז התאפיינה העיירה בצביון חסידי
פנמלה קסטרו
פנמלה קסטרו (נולדה ב-26 ביוני 1981), הידועה גם בשם אנרקיה בולדונה (Anarkia Boladona), היא אומנית ברזילאית אשר משתמשת בגרפיטי כפלטפורמה להעלות את המודעות לזכויות נשים ועל השכיחות של אלימות במשפחה המתרחשת כלפי נשים בברזיל. בשנת 2006, בברזיל, עבר חוק פורץ דרך, בשם חוק מריה דה פנהה. חוק זה הכיר בכך שהתעללות פיזית כלפי נשים אינה חוקית, ומפרה זכויות אדם. נשים בברזיל לא ידעו על קיומו של חוק זה. פנמלה קסטרו שמה לב לכך והחליטה להגביר את המודעות לחוק באמצעות גרפיטי. היא קיווה כי באמצעות האמנות שלה, נשים בברזיל יהיו מודעות לזכויותיהן ולקיומה של הגנה משפטית לנשים.
טלוסטה
יהודי היישוב
המשורר שמשון מלצר שנולד בעיירה הטיב לתאר את בית הקברות הישן בטלוסטה שבו קבורה שרה. הרי לפניכם קטע מהשיר :
בבית הקברות הישן הקברים צפופים-צפופים, זרועים כפרחי השדה ציונים כפופים-כפופים. עלו עשבים בלחיה של כל אבן בכות וגלעד, כסתה ירוקה כל לפ"ק ובלעה הפאנו"נים כמעט.
פנמלה קסטרו
רקע
פנמלה קסטרו נולדה וגדלה בריו דה ז ' ניירו, ברזיל. היא גדלה במשפחה שבה אלימות במשפחה התרחשה לעיתים קרובות. היא ראתה את אמא שלה ודודותיה קורבנות לאלימות במשפחה. קסטרו בסופו של דבר הפכה לקורבן של אלימות במשפחה בעצמה. פנמלה קסטרו קיבלה תואר ראשון באמנויות מבית הספר לאמנויות באוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו. כיום היא רשומה בתור סטודנטית למאסטר לאמנויות בתוכנית באוניברסיטה של ריו דה ז'ניירו.
טלוסטה
יהודי היישוב
בבית הקברות הישן רק אחת יחידה מצבה עומדת ישר זקופה, לא כפופה וגחונה משיבה; העשב מסביב לה ירוק ופרה ללחכו אין ניגשת, כי זו מצבתה של שרה הצדקת אמו של הבעש"ט.
פנמלה קסטרו
סגנון
פנמלה קסטרו מאמינה כי היא יכולה להשתמש גרפיטי שלה כמו קנווס בנוף העירוני על מנת לחקור את הגוף הנשי לשפוך אור על אי שוויון מגדרי ואלימות כלפי נשים. פנמלה קסטרו משתמשת באמנות לגנות אלימות במשפחה.
טלוסטה
יהודי היישוב
תושבי העיירה התחלקו בין חסידויות צ'ורטקוב, ויזניץ וקופיטשניץ. בשנת 1880 נמנו בעיירה 2,157 יהודים, ועם חיבורה של העיירה לקו מסילות הברזל בסוף המאה ה-19 השתפר מצבם הכלכלי של יהודיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נקלעו יהודי היישוב למצב כלכלי חמור. בין מלחמות העולם היגרו חלק מיהודי היישוב למדינות דרום אמריקה, ובעיירה נמנו כ-1,700 יהודים. בשנים אלה התקיימה בעיירה פעילות ציונית ענפה, לצד פעילות של אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות כלפיהם מצד שכניהם האוקראינים והפולנים.
פנמלה קסטרו
סגנון
פנמלה קסטרו יצרה את "רדה נמי", רשת עירונית בה אומניות רחוב מעלות את המודעות על אי שוויון מגדרי באמצעות אמנות ציבורית, גרפיטי וסדנאות בריו. רדה נמי מספקת גם סדנאות בברזיל, עבור נשים ונערות, כדי ללמד אותן על אלימות במשפחה, וכן ללמד אותן על אומנות הגרפיטי.
טלוסטה
בשואה
עם כיבוש העיירה בידי הסובייטים בספטמבר 1939, היא הפכה לנקודת מעבר לפליטים יהודים ממערב פולין שניסו להגיע לרומניה, והקהילה המקומית ביישוב התגייסה לעזרתם. בתקופה הסובייטית הולאמו עסקי היהודים בעיירה, ונאסרה בה הפעילות הציבורית היהודית, תוך הגליית חלק מהפליטים היהודים במקום לעומק ברית המועצות.
פנמלה קסטרו
פרסים
בחודש מרץ 2010 הוענק לפנמלה קסטרו פרס ה- DVF על היותה אישה יוצא דופן הנלחמת לשינוי למען זכויות נשים.
טלוסטה
בשואה
למחרת נסיגת הסובייטים מהעיירה לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, ביום 7 ביולי 1941, ערכו האוקראינים פוגרום ביהודי הכפרים הסמוכים לטלוסטה, בו רצחו כ-200 איש. ב-9 ביולי 1941 נכנסו לעיירה כוחות הצבא ההונגרי, ואלו הסבו את בית המדרש המקומי לאורוות סוסים, וחטפו יהודים לעבודות כפייה. ב-1 באוגוסט 1941 הובאו לעיירה כ-2,000 יהודים שגורשו בידי ההונגרים מקרפטורוס, ויהודי העיירה התגייסו לעזרתם בתקופה שבה הוחזקו במקום.
פנמלה קסטרו
פרסים
ב- 2013, היא הייתה בפורום הכלכלי העולמי כאחת מהמנהיגים העולמיים הצעירים.
טלוסטה
בשואה
ב-5 באוקטובר 1942 ערכו שוטרים גרמנים ואוקראינים אקציה שנייה בעיירה, בה שילחו כ-1,000 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ, ורצחו כמה מאות יהודים ברחובות העיירה, ובהם תינוקות רבים. בהמשך הובאו לעיירה יהודים נוספים, לאחר שהיא הוכרזה כאחד מארבעת היישובים היחידים בנפת צ'ורטקוב בהם עוד הותר ליהודים להתגורר. במהלך החורף שלאחר מכן מתו רבים מיהודי העיירה ברעב וממגיפות, וכן נרצחו יהודים רבים באופן אקראי בידי אנשי גסטאפו.
במחצית הראשונה של 1943 שולחו יהודים רבים מהעיירה לבית הסוהר המרכזי בצ'ורטקוב, וממנו שולחו להשמדה. באפריל 1943 הוקמו מספר מחנות עבודה בכפרים שבסביבת העיירה, בהם הוחזקו כ-1,500 יהודים. ב-27 במאי 1943 לפנות בוקר ערכו השוטרים הגרמנים והאוקראינים אקציה שלישית בעיירה, בה רוכזו כ-3,000 יהודים בכיכר המרכזית בה, ומשם נלקחו בקבוצות לבית העלמין היהודי המקומי, בו נרצחו בירי. בנוסף, נרצחו ברחובות העיירה כ-800 יהודים שניסו להסתתר או להימלט.
כעבור שבוע רוכזו כ-3,000 היהודים שנותרו בעיירה בגטו צפוף וסגור שהוקם בה, בו הוחזקו בתנאי רעב. ב-6 ביוני 1943 פשטו על הגטו שוטרים גרמנים ואוקראינים, וערכו בו אקציה אלימה, תוך רצח למעלה מ-1,000 יהודים בשטח בית העלמין המקומי. ב-9 ביוני 1943 הועברו אחרוני יהודי הגטו לצ'ורטקוב, וטלוסטה הוכרזה באופן רשמי כ"נקייה מיהודים". יהודים מעטים מהעיירה שהצליחו להימלט לרומניה הוסגרו בידי המשטרה הרומנית לגרמנים, ואלו רצחו אותם במקום. היהודים שעוד נותרו במחנות העבודה החקלאיים שבסביבת העיירה סבלו מתקיפות מצד האיכרים האוקראינים, וממעשי רצח תכופים של עובדים "בלתי יעילים" בידי הגרמנים. בתחילת 1944 רצחו השוטרים האוקראינים את רוב היהודים שעוד נותרו במחנות אלו. כ-100 יהודים שנותרו באחד המחנות נרצחו בידי הגרמנים לאחר נסיגתם, באמצעות הפצצה אווירית.
דיון
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
AZCA
AZCA (ראשי תיבות של Asociación Mixta de Compensación de la Manzana A de la Zona Comercial de la Avenida del Generalísimo - אגודה שיתופית להקמת אזור עסקים בשדרת גנרליסימו) הוא אזור עסקים במדריד, בירת ספרד.
אזור העסקים AZCA ממוקם במרכז מדריד, לאורך שדרת קסטיאנה (לשעבר שדרת גנרליסימו) החוצה את העיר מצפון לדרום. הקמת אזור העסקים עלתה בתוכנית הניהול הכללית של מדריד שאושרה בשנת 1946, במסגרתה נקבע גם שמו של האזור. מטרת התוכנית הייתה להקים אזור בנייני משרדים מודרני שיהיה נגיש באמצעות רכבת תחתית ורכבת רגילה, ושימוקם בסמוך לאצטדיון סנטיאגו ברנבאו ולמתחם הממשלתי החדש נואבוס מיניסטריוס.
לאחר עיכובים רבים, החלה בניית המתחם בשנות ה-70. כיום המתחם כולל כמה מגורדי השחקים המודרניים והגבוהים במדריד, ובהם מגדל פיקאסו, מגדל אירופה ומגדל בנק בילבאו. עד שנת 2005 ניצב באזור גם מגדל וינדזור, שעלה באש ונהרס מאוחר יותר. תוכנית הבניה המקורית כללה גם הקמתם של גן בוטני, ספרייה ובית אופרה, אך אלו לא נבנו מעולם.
רגישות לקרינה
רגישות לקרינה (בראשי תיבות: EHS) היא שם כולל לטענות על סימפטומים מידיים בחשיפה רגעית לקרינה אלקטרומגנטית בלתי מייננת בתדרי רשת החשמל (סביב 50 הרץ) ובתדרי רשת הסלולר (בין 500MHz- 2.5GHz) ושידורי רדיו-מיקרוגל (תחום המיקרוגל מוגדר בין 100kHz ל-300GHz). הטענות מגוונות ושונות מאדם לאדם, וכוללות כאבי ראש, כאבי מפרקים, הפרעות שינה, בעיות זיכרון, קשיים בריכוז, עייפות כרונית, בעיות עור, צלצולים באוזניים, סחרחורות, קשיי נשימה, בעיות שיווי משקל, הפרעות בקצב הלב, מתח שרירים ועוד. לפי ארגון הבריאות העולמי מדובר לרוב על סימפטומים שמופיעים בלי קשר ישיר להופעת קרינה אלקטרו־מגנטית, כפי שהודגם במחקרים בעלי סמיות כפולה.
יחס הרפואה לרגישים לקרינה
הרפואה לא מכירה ברגישות לקרינה ובדרך כלל משייכת את הסימפטומים לסטרס (לחץ נפשי ופיזי) של החולה ומטפלת בסימפטומים על ידי מדכאי מערכת העצבים. מחקרים שנעשו לא מצאו קשר, אצל מטופלים שהתלוננו על הסימפטומים, בין חשיפה לקרינה והופעת הסימפטומים.
קרב גשר סטמפורד
הקרב על גשר סטמפורד (באנגלית: Battle of Stamford Bridge) נערך ב-25 בספטמבר 1066, בין כוחות אנגליים (אנגלו-סקסונים) שהונהגו בידי המלך הרולד גודווינסון לבין כוחות ויקינגים בראשותם של הראלד השלישי, מלך נורווגיה ושל בעל-בריתו טוסטיג – אחיו הצעיר של הרולד ורוזן נורת'מבריה לשעבר, שגורש מנחלתו. הקרב נערך במזרח אזור יורקשייר וסימן את סוף גלי הפלישה הוויקינגית לאנגליה, שתחילתה כמאתיים וחמישים שנה לפני כן. לאחר קרב זה שוב לא דרך צבא כיבוש סקנדינבי על אדמת אנגליה. עם זאת, עד תחילת המאה ה-12 (פלישת המלך הנורווגי מגנוס ב-1103) עוד המשיכו להגיע פושטים ויקינגים לאיים הבריטים.
הרקע ההיסטורי
אנגליה של אמצע המאה ה-11 הייתה שרויה בתקופה של שקיעה מתמשכת. המלך האחרון של שושלת וסקס המפוארת והעתיקה והמלך האנגלו-סקסוני הלפני אחרון היה אדוארד המודה, מלך בובה, שהושם על כס המלכות בניגוד לאופיו ולשאיפותיו, רק כדי לשמש כלי בידי אינטרסים החזקים ממנו. אדוארד הקדיש את עיקר זמנו לעיסוק בדת (ואכן היה למשך תקופה ארוכה הקדוש הפטרון של אנגליה לאחר מותו), והשליטה בפועל הייתה בידי גודווין, רוזן וסקס, ממשפחה דנית. לאחר מותו של גודווין קיבל את תפקידיו בנו, הרולד גודווינסון. אדוארד המודה היה חשוך ילדים, והיה ברור כי לאחר מותו יעלו דרישות סותרות אחדות לכתר האנגלי. בין היורשים הפוטנציאליים נמנו:
הייתה זו פרשת דרכים חשובה בדברי ימי אנגליה. המלכתו של הרולד פירושה המשך השליטה הסקסונית באי, שכן הרולד נסמך על המוסדות הסקסונים ועל האצולה הסקסונית. כיבוש בידי הנורווגים פירושו הפיכתה של אנגליה לממלכה ויקינגית, והטיית הכף הדמוגרפית והתרבותית לכיוון אחר. על אף שאנגליה ידעה סדרה של פלישות ויקינגיות, ובחלקים נרחבים ממנה שרר החוק המכונה, החוק הדני, עדיין היה גרעין השליטה התרבותי והמדיני במדינה סקסוני. הכיבוש הנורמני פירושו צירופה של אנגליה ליבשת אירופה, והפעלת משטר פאודלי תחת כובש זר.
אדוארד המודה מת ב-5 בינואר 1066. יורשו הקרוב ביותר אדגר אתלינג היה עדיין נער, ולכן נאלצו לבחור במועמד אחר. כבר למחרת היום נפגשו חברי הוויטנגמוט, מועצה של כשישים בישופים ולורדים שעזרו לנהל את אנגליה, והם החליטו על מינויו של הרולד גודווינסון למלך אנגליה הבא.
החלטתו של הרולד
במאי 1066 שמע הרולד כי צבאו של אחיו טוסטיג, רוזן נורת'מבריה לשעבר שגורש מממלכתו, נחת בחופו של האי וייט, ואילץ את תושבי המקום לתת לו כסף ואספקה. הרולד וצבאו צעדו דרומה אל האי, אך עד שהגיעו ליעדם, כבר הניס צבאו של הרוזן את טוסטיג. האיום העיקרי על אנגליה ועל כס המלך היה מצד הנורמנים, ולכן הציב הרולד את חייליו על חופה הדרומי של אנגליה וחיכה לבוא הנורמנים. בספטמבר החליט הרולד לשחרר את צבאו אל ביתו, שכן האיכרים היו צריכים לקצור את היבול.
הרולד שב ללונדון, שם שמע משליח כי הראלד הרדראדה, מלך נורווגיה, מתכוון לפלוש לממלכת אנגליה ולכבוש את כולה, בתגובה אמר המלך "אתן לו רק 6 רגל מהאדמה האנגלית; אולי, מאחר שאומרים שהוא איש גבוה, 7 רגל!" (כלומר יתן לו רק מקום מספיק לקבורה). לאחר מכן, שמועות על השרפה בסקרבורו ב-15 בספטמבר הגיעו לאוזניו של הרולד, ואילצו אותו להחליט החלטה קשה: האם להישאר בלונדון כנגד האיום הנורמני או לחלופין להילחם בטוסטיג ובהראלד הרדראדה ולעזור לרוזנים אדווין ומורקר.
החלטתו של הרולד, לצאת ולהילחם בוויקינגים נשמעת מוזרה לחלק מההיסטוריונים שכן האיום הנורמני היה כבד בהרבה. אך עונת הסערות עמדה בפתח ושמועות סיפרו שבסערה האחרונה נפגע כלל הצי הנורמני (כמו גם חלק מהצי האנגלי) כך שפלישה נורמנית לא נראתה בזמן הקרוב. הרולד גמר אומר לצאת במהרה צפונה, להביס את האיום הוויקינגי ולחזור אל החזית הדרומית.
המסע ליורק
צבאו של המלך הרולד הורכב בעיקר מלוחמים שנקראו ומאיכרים שנקראו. הפירדים נקראו לצבא רק בשעות חירום, בעוד שהאוסקרלים היוו את החלק המאומן של הצבא וקיבלו תשלום בעבור שירותם. האיכרים חומשו מכל הבא ליד: אבנים, מקלות, קלשונים ועוד, בעוד שהלוחמים היו מצוידים במגנים ובחרבות. לוחמי העלית של ההאוסקרלים היו חמושים בגרזן דני, גרזן דו-ידני גדול. הרולד פנה עם צבאו צפונה, על הדרך הרומית העתיקה שנסללה מלונדון צפונה. במקביל הביס הרדראדה את כוחות מורקר ב ב-20 בספטמבר וארבעה ימים לאחר מכן, ב-24 בספטמבר, כבש את יורק.
יורק נמצאת כ-320 קילומטר צפונית ללונדון. ביום ראשון, 24 בספטמבר, רק ארבעה ימים לאחר צאתו מלונדון, הגיע צבאו של הרולד ל, שנמצאת כ-16 קילומטר מיורק. הרולד וצבאו עברו כשמונים קילומטר ביום. הייתה זו מהירות מדהימה לגבי אותם הימים, והיא חוללה הפתעה שהניחה בידי הרולד יתרון התחלתי בקרב. הדרך הרומית בה השתמש הרולד במסעו עוברת בסמוך לגדה הדרומית של, רק 3.5 ק"מ ממקום עגינתן של ספינות הצי הוויקינגי.
בטדקסטר התחיל הרולד ללקט מידע. הוא שמע בראשונה על הפסד הרוזנים בשער פולפורד. צי המלחים הקטן של הרוזן מורקר סיפק כמה פרטי מידע מועילים להרולד: טוסטיג, הרדראדה וצבאם עזבו את יורק וחזרו לכיוון הספינות. מאנשים ששהו ביורק בזמן כניעתה שמע הרולד כי אנשי העיר התחייבו להעביר לוויקינגים אספקה ובני ערובה, וכך גם ממלכת נורת'מבריה שמתכננת לספק 100 בני ערובה ואספקה לוויקינגים ב. בהתבסס על מידע זה, החליט הרולד לקחת את צבאו ליורק בבוקר שלמחרת, לבסס שם שלטון אנגלי מחודש, ואז לתקוף במפתיע את הנורדים בגשר סטמפורד, שבו יוכל לתפוס אותם לא מוכנים.
יום הקרב
בבוקר 25 בספטמבר הגיעו המלך וצבאו ליורק, שם גייס המלך כל לוחם אפשרי והמשיך לגשר סטמפורד שממוקם כ-9 קילומטר צפונית מזרחית לעיר. הצבא נשאר בצמוד לדרך המלך הרומית, עד לנקודה בה הנורדים יכולים כמעט לראותו, ואז הסתתר תחת שער הלמסלי. הם המתינו שם לאחר שהוויקינגים נרגעו, חלקם פשטו את בגדיהם והשתזפו, אחרים השתכשכו במי נהר דרוונט והתחילו לשחות בו. כאשר החליט הרולד שהגיע הרגע המתאים, הורה לצבאו לתקוף.
צבאו של הרולד עלה על הגבעה בשאון קולות. השמש שהשתקפה ממגני וחרבות האנגלים סינוורה את עיני הוויקינגים. הנורדים, שלא העלו על דעתם שיאלצו להילחם על הגשר, הותירו בספינות את שריונותיהם ושליש מ-5,000 האנשים שתקפו את יורק.
הקרב
הוויקינגים היו מחולקים לשתי קבוצות: אחת עמדה בחלקו הצפוני של הגשר, קבוצה קטנה שעמדה אל מול כלל הצבא האנגלי, בעוד הקבוצה השנייה, הגדולה, עמדה בצדו הדרומי של הגשר.
הרדראדה לא הכיר את השטח וגם לא תכנן תוכנית מראש למקרה של מתקפה. אחיו המורד של הרולד, טוסטיג, לעומת זאת, הכיר את האזור בזכות היותו רוזן נורת'מבריה במשך 10 שנים וגם יכול היה להעריך את יכולת הקרב של אחיו למחצה, הרולד. הוא ייעץ להרדראדה לנוס עם כוחותיו אל עבר הצי, שם יצטרף אליו שאר צבאו. אך הנורדי דחה את התוכנית, באומרו כי פרשי הרולד ישיגו את הצבא ויטבחו בו במהירות.
לאחר שהחליט לקבל עליו את הקרב, הרדראדה קרא אליו שליח שיצא אל המפקד הוויקינגי שנשאר עם הספינות ויקרא לו לבוא לעזרת צבא הוויקינגים. במהרה, קרא הנורדי לכל כוחותיו בצידו הצפוני של הנהר לעבור אל הצד הדרומי, משאיר רק כוח קטן לאבטח את הגשר בשעה שערך את צבאו, החיילים המשוריינים מקדימה, לאורך רכס 300 מטר דרומית מזרחית לדרוונט.
החייל הבודד
הכוח על הגשר לא הספיק כדי לעכב את הצבא האנגלי שהביס אותו במהרה, אך מסופר כי (לוחם ויקינגי המצוי בשכרון קרב - מעין טירוף ההופך אותו לאגרסיבי וחסר פחד) בודד נשאר על הגשר ומנע מן הצבא האנגלי לעבור עד אשר חייל אנגלי ירד בסירה אל מתחת לגשר ונעץ רומח בגופו של הוויקינג מלמטה.
לסיפור גרסה שונה, לקוחה מהגרסה השלישית ל"היסטוריה האנגלו-סקסונית" בה נכתב אודות "חייל נורווגי שעמד כנגד האנגלים ומנע מהם לעבור את הגשר או לנצחו. אז איש אנגלי ירה לעומתו חץ, אך ללא הועיל, עד אשר הגיע אחר תחת הגשר ודקר אותו עם החץ."
המשך הלחימה
המלך הרולד רכב לעבר טוסטיג והציע לו בתמורה לחזרתו לצד האנגלים את אדמתו הנורת'מברית בחזרה, ביודעו שהסיכוי שיענה בחיוב קטן, אך אם דבר כזה יקרה, יפגע במורל הוויקינגים. בתגובה שאל טוסטיג את הרולד אילו שטחים יתן להרדראדה אם ישחרר את צבאו והרולד ענה לו שהוא יעניק לנורדי 7 רגל של אדמה אנגלית משובחת.
לאחר שעברו החיילים האנגלים את הגשר הם הסתדרו בשורה ארוכה בעלת עומק של מספר חיילים. פונים אל הצבא הוויקינגי, החלו חיילי המלך לצעוד ואז לרוץ ולתקוף. כנגד הוויקינגים פעל חסרונו של השריון אך כנגד האנגלים פעל המסע המפרך שעברו באותו יום – 19 ק"מ, נוסף על המסע שעברו בארבעת הימים שלפני כן. הקרב היה עקוב מדם ושווה בין הצדדים. הראלד הרדראדה נפגע ראשון מחץ בגרונו. לאחר מכן לקח טוסטיג את הפיקוד, ושוב הציע לו הרולד להיכנע, ולחזור בשלום עם אנשיו, אך הנורדים הודיעו כי טוב להם למות כולם יחדיו מאשר להיכנע להרולד. גם לאחר מותו של טוסטיג המשיכו הוויקינגים להילחם בעוז ובקבוצות קטנות. צבא התגבורת הוויקינגי, שהגיע מהספינות, הגיע מאוחר מדי ומעט מדי. כדי להקדים הגעתם הורידו מעליהם חיילי התגבורת את השריון וכך היו לחסרי כל תועלת ולא עזרו במאומה לכוחות הוויקינגים.
תוצאות הקרב
בשנת 1125 לערך כתב הנזיר על תוצאות הקרב:
הגרסה הרביעית של ה"היסטוריה האנגלו-סקסונית" מספרת בערך את אותו סיפור וכך גם מקורות נוספים, לפעמים עם שמות שונים לבנו של המלך הנורווגי אולף, ומספר ספינות שונה אך קטן מ-25.
הקרב הביא לסוף הפלישות הוויקינגיות לאנגליה, והיה לנקודה מרכזית בפעילות הוויקינגים באזור. המלך הרולד לא זכה לרגע שקט לאחר קרב זה, וביום הניצחון הגדול בגשר סטמפורד הביאו לו שליחים את הידיעה כי מתחרה נוסף על כתרו, ויליאם, דוכס נורמנדי, נחת בראש צבא גדול בחופה של פוונסי. קצת יותר משבועיים לאחר מכן ב-14 באוקטובר, לאחר שהצעיד את צבאו כל הדרך חזרה מיורקשייר, נחל תבוסה נחרצת מידי ויליאם הכובש בקרב הייסטינגס, שסימן את תחילת הכיבוש הנורמני של אנגליה.
בהכרעה על דרכה של אנגליה - סקסונית, ויקינגית או נורמנית, סימן הקרב את סופו של האיום הוויקינגי על שלמות המדינה האנגלית ועל כתרה. התרבות הוויקינגית, הלשון הוויקינגית והמוצא הוויקינגי נותרו בעלי השפעת מה על האנגלים, אך לאחר הקרב על גשר סטמפורד לא חזרו אנשי הצפון למצב בו הייתה להם היכולת לארגן כוח שיפלוש לאנגליה ויטען לשליטה בה.
פרס כץ
פרס כץ הוא פרס המיועד לאישים ומוסדות העוסקים ביישום והפעלת ההלכה בחיים המודרניים, ביצירות שבכתב ובמפעלים מעשיים. גובה הפרס 25,000 דולר. הפרס מוענק בישראל החל משנת 1975 מטעם קרן משפחת כץ ממקסיקו. בראש הקרן עמד מרקוס דוד כץ עד לפטירתו ב 27 ביולי 2016.
בין הזוכים במהלך השנים:
אלכסנדר רמתי
אלכסנדר רמתי (נולד בשם: דוד סולומונוביץ' גרינברג ב-20 בדצמבר 1921 - 18 בפברואר 2006) היה סופר, במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע ושחקן יהודי-אמריקאי, אשר נולד בפולין.
חייו
אלכסנדר רמתי נולד בברסט ליטובסק שבפולין בשנת 1920. במהלך מלחמת העולם השנייה שהה בארץ ישראל ככתב של השבועון "טיים". במהלך המלחמה רמתי ליווה את המחנה השמיני אשר לחם באיטליה. במהלך התקדמות המחנה השמיני רמתי הגיע ביוני 1944 לאסיזי (ר' להלן). בהמשך חייו עבר להוליווד, שם עסק בכתיבת רומנים ותסריטים, ולאחר מכן עבר לעסוק בבימוי.
בשנת 1966 כתב את התסריט וביים את הסרט "מורדי האור" (Sands of Beersheba), שעלילתו מתרחשת במהלך מלחמת העצמאות. התסריט מבוסס על ספרו של רמתי, Rebel Against the Light, שיצא לאור ב-1960. כן השתתף בכתיבת התסריטים לסרטיו של מנחם גולן, "מבצע קהיר" (יחד עם רפאל נוסבאום) ופורטונה (יחד עם וולדיה סמיטיוב ויוסף גרוס).
בשנת 1968 כתב את התסריט וביים את הסרט "הנואשים" (The Desperate Ones), שבו השתתפו מקסימיליאן של, אירן פאפאס, ראף ואלונה, תיאודור ביקל ורמתי עצמו. התסריט מבוסס על ספרו של רמתי, Beyond the Mountains, שיצא לאור ב-1958.
בשנת 1985 כתב את התסריט וביים את הסרט "המחתרת באסיזי" (The Assisi Underground) על פי ספרו בשם זה, שעסק בפעילותה של המחתרת באסיזי. בסרט השתתפו בן קרוס, ג'יימס מייסון, מקסימיליאן של, אירן פאפאס ורמתי עצמו. התסריט מבוסס על ספרו של רמתי בעל אותו שם, שיצא לאור ב-1978.
בשנת 1988 כתב את התסריט וביים את הסרט הדובר פולנית "והכינורות חדלו לנגן" (I skrzypce przestaly grac) בכיכובם של הורסט בוכהולץ ומאיה רמתי, בתו של אלכסנדר רמתי. התסריט מבוסס על ספרו של רמתי, And the Violins Stopped Playing: A Story of the Gypsy Holocaust, שיצא לאור ב-1986.
נשא לאישה את דידי זוננפלד, שהופיעה כשחקנית באחדים מסרטיו. לזוג נולדה בת אחת בשם מאיה, שהופיעה בשניים מסרטיו.
ספירו (כתב עת)
ספירוּ (בצרפתית: Spirou) הוא כתב עת בלגי בשפה הצרפתית העוסק בקומיקס. מרבית החומר המתפרסם בו הוא דפים נבחרים בסדרות קומיקס חדשות בז'אנרים שונים - כמו הומור והרפתקאות, כאשר הסדרות הארוכות מתפרסמות בהמשכים. מרבית סדרות הקומיקס המופיעות הן של ההוצאה לאור הבלגית דופואי (Dupuis), שמוציאה לאור את העיתון. מרבית הסדרות מאת אומנים דוברי צרפתית מבלגיה, צרפת ושווייץ וגם ממדינות אחרות.
כתב עת זה התפרסם לראשונה ב-21 באפריל 1938 ובראשית דרכו הכיל גם מעט חומר מתורגם מאנגלית בנוסף לחומר מקורי בשפה הצרפתית. כתב העת ספירו נמכר היטב עד היום ועם השנים הוא היווה גורם חשוב בהצלחתן המסחרית של סדרות קומיקס רבות כגון הסדרה "ספירו" שעל שמה הוא נקרא, כגון "לאקי לוק", "טיטוף", "הדרדסים", "יוקו טסונו", "כחולי המעיל", "גסטון לה גאף", "סדריק", "בול וביל", "קיד פאדל", "קקטוס קלב", "לה קרניבור", "מלוסין" ו-"לה בוס". מושא הבדיחות של הסדרה "לה בוס" (Le Boss) הוא צוות העריכה של כתב העת ספירו עצמו.
מערכת ספירו מוציאה ביטאון בהולנדית בעל תכנים דומים לספירו, הקרוי Robbedoes. ביטאון זה החל לצאת לאור שבועיים אחרי ביטאון ספירו. בתקופות מסוימות הוציאה המערכת גם ביטאונים בספרדית ובפורטוגזית.
ארגון התעשיות הביטחוניות (איראן)
ארגון התעשיות הביטחוניות (DIO) הוא קונצרן של חברות המנוהלות על ידי הרפובליקה האסלאמית של איראן שתפקידו לספק לכוחות המזוינים את כושר הייצור והיכולות הטכניות הנדרשות.
פקפנט
פקפנט (®PecFent, שם גנרי FPNS – Fentanyl Pectin Nasal Spray) היא תרופה לשיכוך כאבים מהיר, המכילה את החומר פנטניל (Fentanyl) בתרסיס לאף. פקפנט מותווה בישראל ובעולם לטיפול בכאבים מתפרצים, בחולים אונקולוגיים המטופלים בתרופות ממשפחת האופיואידים.
ארגון התעשיות הביטחוניות (איראן)
בתחילת שנות האלפיים, ה-DIO החל להתמקד בייצוא על מנת לאפשר לאיראן להיות יצואנית נשק.
פקפנט
המשווק בישראל: מדיסון פארמה.
ארגון התעשיות הביטחוניות (איראן)
היסטוריה
עד 1963 כללה התעשייה הצבאית האיראנית מספר מפעלים עצמאיים. התעשייה הצבאית של איראן נוצרה תחת השאה האחרון של איראן, מוחמד רזא פהלווי.
פקפנט
קבוצה תרפויטית: משכך כאבים חזק השייך לקבוצת משככי כאבים האופיואידים.
למי מתאימה התרופה פקפנט?
פקפנט מיועד לטיפול בחולי סרטן בוגרים הסובלים מכאב מתפרץ. כאב מתפרץ הוא כאב אשר מופיע באופן פתאומי, אפילו כאשר המטופל נמצא תחת טיפול רגיל בתרופות אופיואידיות לשיכוך כאבים קבועים כגון מורפין, פנטניל, אוקסיקודון או הידרומורפון. פקפנט יינתן רק לחולי סרטן בוגרים שכבר נוטלים תרופות אופיואידיות אחרות על בסיס יומי לשיכוך כאבים קבועים. ההתוויה המאושרת במשרד הבריאות בישראל, תואמת את ההתוויה המאושרת על ידי ה-FDA בארצות הברית.
ארגון התעשיות הביטחוניות (איראן)
היסטוריה
בשנת 1973 נוסדו תעשיות האלקטרוניקה של איראן (IEI) שמטרתו הרכבה ותיקון של כלי נשק שסופקו מגורמים שחוץ למדינה. רוב כלי הנשק של איראן שלפני המהפכה האיראנית יובאו מארצות הברית ומאירופה.
פקפנט
זמינות בישראל
התרופה כלולה בסל הבריאות וזמינה בישראל בקופות החולים כללית, מכבי, מאוחדת, לאומית, ללא עלות לחולים אונקולוגיים.
ארגון התעשיות הביטחוניות (איראן)
היסטוריה
בין השנים 1971 ל-1975, יצא השאה למסע רכישה, והזמין בין היתר נשק בשווי של 8 מיליארד דולר מארצות הברית, שהמשיכה למכור כמויות גדולות של נשק לאיראן עד למהפכה האיראנית בשנת 1979.
פקפנט
מנגנון הפעולה – טכנולוגיית מתן פנטניל בתרסיס לאף
מחקרים מבוקרים מוכיחים כי פקפנט מסייע לשיכוך כאב משמעותי תוך 5 דקות, בהשוואה לפלצבו ולתרופה MIR (morphine immediate release). משך השפעת התרופה הוכח עד שעה אחת.
ארגון התעשיות הביטחוניות (איראן)
היסטוריה
במאמץ לשנות את היכולות הצבאיות של איראן, הורה מוחמד רזא שאה על הקמת ארגון התעשיות הצבאיות (MIO). הארגון פעל כזרוע של משרד ההגנה, והוא היה אמור לפקח על כל הייצור הצבאי באיראן. במהלך 15 השנים מאז הקמתו, מפעלים צבאיים ייצרו תחמושת לנשק קל, סוללות, צמיגים, מוצרי נחושת, חומרי נפץ וכדורי מרגמה. הם גם ייצרו רובים ומכונות ירייה ברישיון ממערב גרמניה. בין היתר הורכבו מסוקים, ג'יפים, משאיות ונגררים במטרה לצבור ידע טכני באיראן.
פקפנט
אופן השימוש
פקפנט זמין בשני מינונים: פקפנט 100 מק"ג (מיקרוגרם) ופקפנט 400 מק"ג (מיקרוגרם). יש לוודא שנעשה שימוש במינון שנרשם על ידי הרופא. מנה לטיפול בכאב מתפרץ יכולה להינתן על ידי לחיצה אחת או שתי לחיצות (לחיצה אחת לכל נחיר) לפי הוראת רופא, ותכיל אחת מארבע עוצמות מינון: 100 מק"ג, 200 מק"ג, 400 מק"ג או 800 מק"ג. להסבר על פתיחת אריזת המגן, הכנת בקבוק לשימוש ראשון ואופן נטילת התרופה, יש לעיין בעלון לצרכן.
ארגון התעשיות הביטחוניות (איראן)
היסטוריה
הארגון הופקד על מחקר ופיתוח ותחתיו בוצע הנדסה לאחור של מספר טילים סובייטים כגון RPG-7, BM-21 ו-SAM-7.
פקפנט
מידע חיוני ותופעות לוואי
תופעות לוואי המופיעות לעיתים קרובות הן: בלבול, שינוי בחוש הטעם, סחרחורת, בחילות והקאות, ישנוניות, כאבי ראש, דימום מהאף, הרגשת אי נוחות בתוך האף, נזלת, עצירות, גרד בעור. למידע מלא על תופעות הלוואי, יש לעין בעלון לצרכן.
ארגון התעשיות הביטחוניות (איראן)
היסטוריה
המהפכה האיראנית עצרה את כל הפעילות הצבאית של ה-MIO. כתוצאה מהתהפוכות של אז, ה-MIO נותר ללא יכולת לפעול, ללא מומחים וטכנאים זרים. עד 1981 ה-MIO איבד את מרבית יכולת הניהול והשליטה על המתקנים התעשייתיים שהיו באחריותו.
משמרות המהפכה האסלאמית הופקדו על ארגון מחדש של התעשייה הצבאית המקומית. בפיקודו הורחבה התעשייה הצבאית של איראן בצורה דרמטית, וכשמשרד ההגנה הזרים הון לתעשיית הטילים, לאיראן היה עד מהרה ארסנל של טילים.
פעילות
בשנת 1987, ה-DIO נוהל על ידי מועצת מנהלים אזרחית-צבאית האחראית על פעולות הניהול והתכנון בפועל. אף על פי שמנהל ה-DIO היה תחת אחריותו של סגן שר ההגנה ללוגיסטיקה, הייתה לנשיא איראן, בתפקידו כיו"ר ה-SDC, האחריות הסופית לכל פעולות ה-DIO.
משנת 1992 ה-DIO מייצר טנקים, נושאות משוריינים, טילים, צוללות ומטוסי קרב.
כיום, ל-DIO יותר מ-35,000 עובדים, 30% מהם בוגרי אוניברסיטאות והוא מרכזי בתעשייה הצבאית של איראן.
בשנת 2007, בעקבות אירועים בתוכנית הגרעין של איראן, הטילה מועצת הביטחון של האו"ם סנקציות נגד איראן שאסרו עליה לייצא כל סוג של נשק.
נאשונל סמלינג
נאשונל סמלינג (בנורווגית: Nasjonal Samling) הייתה מפלגה שפעלה בנורווגיה בשנים 1933–1945. המפלגה דגלה באנטישמיות, אנטי-דמוקרטיה, אנטי-קומוניזם ואנטי-ליברליזם. הייתה זו מפלגה-אחות של המפלגה הנאצית, והיא שיתפה עמה פעולה בזמן הפלישה הגרמנית לנורווגיה ובמהלך שנות הכיבוש הגרמני. המפלגה מעולם לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה בבחירות חופשיות בנורווגיה ומעולם לא שלחה נציגים לסטורטינג, הפרלמנט הנורווגי.
היסטוריה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 ביקר קוויזלינג בברלין, שם נפגש עם אדולף היטלר, קיבל כסף שהיה מיועד למימון פעולות המפלגה, והבטיח להיטלר שבמקרה של פלישה גרמנית תוכל מפלגתו לתפוש את השלטון בנורווגיה ולהקים ממשלה פרו-גרמנית.
ב-9 במאי 1940, כאשר פלשה גרמניה הנאצית לנורווגיה, הודיע קווזלינג על הפיכה במהדורת החדשות ואילץ את הממשלה החוקית ואת המלך הוקון השביעי להימלט ובסופו של דבר לצאת לגלות בבריטניה.
לאחר הצלחת הגרמנים מונה קווזלינג לראש ממשלת נורווגיה. קוויזלינג לא נהנה מתמיכה ציבורית וממשלתו שרדה חמישה ימים בלבד, עד שיוזף טרבובן התמנה לרייכסקומיסר (ממונה מטעם הרייך), בעל הסמכות הגבוהה ביותר בנורווגיה וכפוף ישירות להיטלר, וקוויזלינג נעשה כפוף לו.