cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ירח מר
עלילת הסרט
בשנתיים שלאחר מכן התרכז אוסקר בעיקר במסיבות פרועות וביחסי מין מזדמנים. סגנון החיים ההדוניסטי שלו הגיע לקיצו כאשר בעודו שיכור התפרץ לכביש ונדרס על ידי רכב חולף. מימי הגיעה לבקר אותו בבית החולים, שבו החלים מכמה פציעות קלות ומרגל שבורה. תוך שהיא מנצלת את נכותו הזמנית, גרמה לו מימי באקט אלים ואכזרי לנכות חמורה ולשיתוק קבוע בשתי רגליו. מימי הודיעה לאוסקר שמעתה ואילך היא תטפל בו ותדאג לו, ואף חזרה לגור בדירתו לשם כך. הגלגל התהפך, וכעת הייתה זו היא ששלטה בו והשפילה אותו, בין היתר על ידי כך שפיתתה גברים ושכבה איתם לנגד עיניו.
כאשר אוסקר מסיים לספר את סיפורו, נותר נייג'ל המום ומזועזע. מימי מסקרנת אותו ואוסקר מעודד אותו להתחיל איתה. נייג'ל מוצא עצמו נמשך אל מימי, אך לא מצליח לגייס את האומץ לפנות אליה ישירות.
מאוחר יותר, במהלך מסיבת סילבסטר, נייג'ל מנסה לרקוד עם מימי, אך היא לא מגלה בו עניין. אוסקר מפציר בו להשתדל יותר. כשאשתו של נייג'ל, פיונה, מצטרפת למסיבה, היא ומימי צועדות לעבר רחבת הריקודים ובעידוד הקהל הן רוקדות בלהט ומתגפפות. לאחר מכן השתיים עוזבות את המקום ביחד, לתדהמתו של נייג'ל.
נייג'ל מתעורר כשהוא שיכור ומחפש את פיונה. הוא מוצא אותה בחדרה של מימי, ומתברר לו שאוסקר צפה שם בשתי הנשים כשהן מקיימות יחסי מין סוערים. בפרץ של זעם, נייג'ל אוחז בצווארו של אוסקר, אך אז הוא מגלה שאוסקר מחזיק בידו אקדח. אוסקר יורה מספר פעמים במימי, בעודה ישנה, כשפיונה שוכבת לצידה, ולאחר מכן יורה לעצמו בראש ומתאבד.
בסצנת הסיום רואים את שתי הגופות כשהן מפונות מהספינה, ונייג'ל ופיונה מחבקים זה את זה ובוכים.
הפקה
הסרט מבוסס על רומן משנת 1981 של הסופר הצרפתי פסקל ברוקנר בשם "Lune de fiel", שפירושו המילולי הוא "ירח מורעל". לתפקיד הראשי של אוסקר לוהק תחילה השחקן ג'יימס וודס, אך הוא פרש מהפרויקט, ופיטר קויוטי תפס את מקומו.
הסרט צולם באתרים שונים ברחבי פריז.
הערות שוליים
Keserű méz
האמנה האולימפית
היסטוריה
האמנה פורסמה לראשונה בשנת 1908, בשם "מדריך לוועד האולימפי הבינלאומי" (Annuaire du Comité International Olympique), אם כי חלק מן הכללים נכתבו על ידי פייר דה קוברטן עוד בשנת 1898. היא ידועה בשמה הנוכחי משנת 1978, והעדכון האחרון שלה פורסם ביוני 2019.
מטרה
בעיקרו של דבר, ישנן שלוש מטרות מרכזיות לאמנה האולימפית, כפי שמפורט בחלק המבוא של האמנה:
תוכן האמנה
האמנה האולימפית מורכבת מ-6 פרקים ומ-61 סעיפים.
הפרק הראשון מגדיר את התנועה האולימפית ואת התפקיד והמשימה של הוועד האולימפי הבינלאומי. בפרט, בסעיף 2 נקבע כי על הוועד האולימפי לשמור על ההגינות בספורט, לעודד השתתפות בספורט ולוודא שהמשחקים האולימפיים יתקיימו כל תקופה קבועה. בנוסף, הפרק מגדיר את היחסים בין הוועד האולימפי הבינלאומי, הוועדים האולימפיים הלאומיים, והפדרציות הבינלאומיות. כמו כן מפורטים בפרק הסמלים הרשמיים של התנועה האולימפית.
בפרק השני מתוארים החוקים וההנחיות של הוועד האולימפי הבינלאומי הנוגעים לחברי הוועד וניהולו, בפרק השלישי מתוארים החוקים עבור הפדרציות הבינלאומיות, ובפרק הרביעי – עבור הוועדים האולימפיים הלאומיים.
הפרק החמישי נוגע לחוקים של המשחקים האולימפיים. בין השאר, הוא מכיל את הנהלים עבור בחירת העיר המארחת ועבור הוועדה המארגנת של המשחקים, וקובע אילו ענפי ספורט נכללים במשחקים האולימפיים.
קישורים חיצוניים
האמנה האולימפית (אנגלית)
חוק הפיקוח על מכונים פסיכומטריים
חוק הפיקוח על מכונים פסיכומטריים, תשס"ט-2008 מסדיר את פעילות המכונים העוסקים בהכנה לבחינה הפסיכומטרית.
מטרת החוק
מטרת החוק היא להסדיר את פעילות המכונים הפסיכומטריים, ליצור מציאות שבה המדינה תוכל להגן בצורה יעילה על חיילים וסטודנטים לעתיד המוציאים את מיטב כספם עבור ההכנה לבחינה והקבלה לאוניברסיטאות.
עיקרי החוק
החוק נועד להגן על תלמידי המכונים הפסיכומטריים ובפרט חיילים משוחררים, אשר רוצים לבטל את השתתפותם בקורסי ההכנה לבחינת הפסיכומטרי, ולבחינה עצמה.
ביטול השתתפות בקורס
החוק קובע שתלמיד רשאי לבטל את השתתפותו בקורס עד שלושים ימים לפני תחילת הלימודים בקורס – בלא דמי ביטול, מתום שלושים ימים לפני תחילת הלימודים בקורס ולא יאוחר מתחילת הלימודים – כנגד דמי ביטול בסכום שלא יעלה על עשרה אחוזים מהמחיר הכולל, עד תום שליש מהמפגשים בקורס – כנגד דמי ביטול בסכום שלא יעלה על ארבעים אחוזים מהמחיר הכולל.
פרסום מבחנים ונתונים על ידי המרכז הארצי לבחינות והערכה
החוק מחייב את המרכז הארצי לבחינות והערכה לפרסם לציבור, לאחר כל מועד שבו התקיים מבחן פסיכומטרי, טופס מבחן מרכזי שניתן באותו מועד ואת פתרונו, וכן נתונים בדבר תוצאות המבחן, לרבות התפלגות התוצאות לפי מדדים שונים. וכן החוק מחייב את המרכז הארצי לבחינות והערכה לפרסם אחת לשנה טופס מבחן בכל שפה שבה התקיים מבחן פסיכומטרי באותה שנה.
הרקע לחוק
בתאריך 4 בנובמבר 2008 חבר הכנסת סילבן שלום ובסיוע "אמון הציבור" קבע מדרג של החזרים ושעל פיו, תלמיד שביטל השתתפותו בקורס, חודש לפני תחילתו יזכה להחזר מלא של שכר הלימוד. שלום הסביר לחברי הכנסת כי ענף הפסיכומטרי הוא ענף הממומן ברובו מכספי מדינה. מרבית התלמידים במכונים הם חיילים משוחררים הממנים את הקורס הפסיכומטרי באמצעות כספי הפיקדון המגיעים להם מכוח חוק קליטת חיילים משוחררים. ההערכה היא כי המדינה מעבירה למכונים הפסיכומטריים כ-100 מיליון שקל בשנה עבור עשרות אלפי תלמידים שהם חיילים משוחררים הזכאים להשתמש בכספי הפיקדון לצורך כך. לדברי שלום, עידוד חיילים משוחררים ללימודים גבוהים, שבחינה פסיכומטרית היא תנאי להם הוא מטרה חברתית ולאומית.
השירות למאבק בסמים (טורקמניסטן)
השירות למאבק בסמים של טורקמניסטן ידוע רשמית בשם השירות הממלכתי להגנת בריאות הציבור (בטורקמנית:  Türkmenistanyň sagdyn jemgyýet howpsuzlygyny goraýyş döwlet gullugy) והוא הזרוע הממשלתית העיקרית בטורקמניסטן האחראית לאכיפת חוק המלחמה בסמים.
הארגון הוקם תחילה כגוף עצמאי הכפוף לנשיא טורקמניסטן בלבד. ב-1 במרץ 2016 הוכפף הארגון למשרד הפנים.
היסטוריה
הארגון הוקם ב-18 בינואר 2008 כגוף משטרתי בשם השירות הממלכתי למלחמה בסמים' ולראשו מונה מיראט איסלאמוב. הרקע להקמת הארגון היה המצב הגאופוליטי במדינות מרכז אסיה והתגברות הסחר הלא חוקי בסמים המגיע ממחוז הלמנד שבאפגניסטן. מיראט הוחלף לאחר מכן באמאן גראייב.
ב-1 באוגוסט 2012 נשיא טורקמניסטן חתם על צו להפיכת השירות לשירות הממלכתי לביטחון הציבור, אמאן גראייב מונה לראש משמר הגבול הממלכתי ובמקומו מונה אטאדורדי אוסמאנוב לראש השירות הממלכתי לביטחון הציבור.
הסוכנות חתומה על הסכם שיתוף פעולה עם הסוכנות הטג'יקית למאבק בסמים.
ספדקס
ספדקס (באנגלית: Sephadex) הוא ג'ל פוליסכרידי העשוי מהפולסיכריד דקסטרן (dextran). משמש בביוכימיה כאמצעי לניקוי חלבונים.
תכונות כימיות
ספדקס מתאים במיוחד כיוון שהוא יוצר קשרי-צילוב (cross links) ומתפלמר ולכן על ידי שליטה במידת הצילוב ניתן לשלוט על תכונות הג'ל ולכן גם על תכונות ההפרדה. צורות אפשריות כוללות קבוצות אניון וקטיון כמו כן גם שרפים כרומוטוגרפים בעלי נקבוביות בגדלים שונים, כאשר גודלי החרוזים נופלים בטווח של 20 עד 300 מיקרון.
בנוסף, הספדקס הוא חומר אינרטי, שאינו מגיב עם חלבונים ולכן יעיל לצורכי הפרדה ביוכימיים.
שימושים
משתמשים בספדקס בכרומטוגרפיה על פי גודל (Size-Exclusion Chromatography), שיטה הקרויה גם ג'ל פילטרציה (Gel-Filtration Chromatography). שיטה זו מפרידות מולקולות על-סמך ההבדלים בגודלן. בביוכימיה משתמשים בשיטה זו על מנת להפריד בין חלבונים שונים על סמך גודל החלבון.
אנריקה חורדה
אנריקה חורדה (בספרדית: Enrique Jordá, 24 במרץ 1911 – 18 במרץ 1996) היה מנצח ספרדי-אמריקאי. חורדה נולד בסן סבסטיאן שבספרד ובהמשך קיבל אזרחות של ארצות הברית.
אחרי שניצח במדריד, קייפטאון ואנטוורפן, כיהן חורדה כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו משנת 1954 עד 1963. בסן פרנסיסקו ערך כמה הקלטות סטריאו לחברת RCA ויקטור, ב-1957 ו-1958. הקלטותיו האחרונות עם התזמורת היו לחברת CRI בשנת 1962. במהלך סיור הקונצרטים של התזמורת באירופה בשנת 1973 התאחדו נגניה עם חורדה בפעם האחרונה.
אנריקו חורדה הוא מחבר הספר הפופולרי בספרדית בנושא ניצוח, (El director de orquesta ante la partitura). חורדה מת בגיל 84 בבריסל שבבלגיה לאחר מחלה של חודשיים, שהייתה קשורה בעירוי דם.
מעבורת החלל אטלנטיס
מעבורת החלל אטלנטיס (כינוי מקצועי: OV-104), היא מעבורת החלל האחרונה מצי מעבורות החלל של סוכנות החלל האמריקאית נאס"א. האטלנטיס היא המעבורת הרביעית שנבנתה לצי המעבורות, ולאחר אסון מעבורת החלל קולומביה בפברואר 2003 היא הייתה אחת משלוש מעבורות פעילות (יחד עם דיסקברי ואנדוור) שיצאו משימוש בשנת 2011.
המעבורת נקראת על שם ספינת המחקר לאוקיינוגרפיה הראשונה של ארצות הברית, ספינה בעלת שני תרנים שהופעלה על ידי Woods Hole Oceanographic Institution מ־1930 עד 1966.
היסטוריה
בהיותה הרביעית בצי המעבורות של ארצות הברית נבנתה על סמך ניסיון קודם של שלוש המעבורות שנבנו לפניה. היא שוקלת כשלושה טון פחות מהמעבורת הראשונה, קולומביה, ונבנתה בחצי הזמן. חלקי החילוף של האטלנטיס שימשו מאוחר יותר לבנייתה של אנדוור.
טיסתה הראשונה נערכה באוקטובר 1985, כשהובילה את המשימה הסודית הראשונה (מתוך חמש) של משרד ההגנה האמריקאי. ב־1989 הובילה את שני לוויני המחקר, מגלן וגלילאו, וב-1991 הציבה במסלולו את הטלסקופ קמפטון לצפייה בקרני גמא.
החל משנת 1995 ביצעה שבע טיסות לתחנת החלל הסובייטית מיר, כשבמשימה השנייה הביאה את מודול העגינה בתחנה ולאחר מכן ביצעה חמש טיסות להחלפת צוותים בתחנה.
מנובמבר 1997 עד יולי 1999 הושבתה לשם התאמה מחדש ושיפור חומרה. במהלך השיפוץ בוצעו בה 165 שינויים. מאז ועד טיסתה האחרונה ביצעה המעבורת עשר טיסות להרכבה והבאת חלקים לשם בניית תחנת החלל הבינלאומית, טיסה אחת לתחזוקת טלסקופ החלל האבל, ועוד טיסת אספקה אחת לתחנת החלל.
בטיסתה באוקטובר 2002, אטלנטיס וששת אנשי הצוות שעל סיפונה ביצעו שלוש הליכות חלל בתחנת החלל הבינלאומית.
נאס"א שיבצה אותה לספטמבר 2005 ועקב אי כשירותה לטיסה עבר חלון השיגור. עקב סיבוכים הוחלט שהדיסקברי תמריא למשימת STS-114, ולכן שובצה למשימת STS-300 של משימת STS-114.
מנהל תוכנית המעבורות של נאס"א הודיע באמצע 2006 לעובדים במרכז החלל קנדי, שהאטלנטיס תצא משירות פעיל ב-2008 ותשמש לאחר מכן כחלקי חילוף לדיסקברי ואנדוור, שיסגרו את תוכנית מעבורות החלל בשנת 2010. בחירת הפרישה המוקדמת של האטלנטיס נעשתה משיקולים כלכליים, שכן באותה שנת פרישה הייתה אמורה לעבור שיפוץ, ולכן הוחלט לחסוך בהוצאות. עם זאת, תוכנית זו שונתה, וטיסתה ה־33 והאחרונה של האטלנטיס, משימה STS-135, הייתה הטיסה האחרונה של תוכנית המעבורות, המריאה ב־8 ביולי 2011 ונחתה ב־21 לאותו חודש.
טיסות
מעבורת החלל אטלנטיס ביצעה 32 טיסות, שהתה יותר מ־293 ימים בחלל, השלימה 4,788 הקפות וגמאה כ־184,500,000 ק"מ.
חזית סערה
חזית הסערה (באנגלית: Storm Front) הוא ספר פנטזיה מאת הסופר ג'ים בוצ'ר שיצא לאור ב-2000. זהו הספר הראשון בסדרת תיקי דרזדן, העוקבת אחרי מעלליו של הארי דרזדן, מכשף מקצועי ובלש פרטי. הסדרה זכתה לפופולריות רבה, ובוצ'ר הוציא החל מ"חזית סערה" ב-2000, ספר חדש בסדרה מדי שנה עד לשנת 2015, אז יצא להפסקה של 5 שנים. לפי דבריו של בוצ'ר בראיונות ופרסומים בבלוג שלו, הוא מתכנן להמשיך לפחות ל-20–21 ספרים בסדרה, ולסיים אותה בטרילוגיית סיום אפוקליפטית.
ב"חזית הסערה" מוצג לראשונה הארי דרזדן, הגיבור הראשי של הסדרה, דרך נקודת מבטו אנו קוראים את הסיפור. הארי הוא בלש פרטי ומכשף, שמתפרנס בדוחק מעבודתו ומתמודד בספר זה עם מכשף אפל שמשתמש בכוחות שלו ליצור סם מסוכן וממכר. הספר עובד לסדרת טלוויזיה בת עונה אחת ששודרה בערוץ SyFy האמריקאי ב-2007, ולא חודשה לעונות נוספות.
עלילה
דרזדן נשכר על ידי אשה שמגיעה למשרדו, למצוא את בעלה הנעדר, ויקטור סלס, מכשף חובב. לאחר מכן, דרזדן נקרא על ידי קרן מרפי, מנהלת היחידה לחקירות מיוחדות (ח"מ), ממשטרת שיקגו. השותף של מרפי, מראה לדרזדן את גופותיהם של שני אנשים שמתו לאחר שליבם נקרע מקרבם, ככל הנראה באמצעות קסם. דרזדן מבין שהוא החשוד המיידי ברציחות מבחינת הצוהר החשדן שלו מורגן, שמאשים את דרזדן בשימוש בכישוף שחור - עבירה שעונשה מוות. לדרזדן יש צוהר, מאחר שבעברו הוא הרג את המנטור הקודם שלו, ג'סטין דה-מורן, שניסה להכריח את דרזדן הצעיר לעסוק בכישוף אפל. לאחר הפרשייה, גזרה המועצה הלבנה של המכשפים על דרזדן להיות תחת פיקוחו ההדוק של הצוהר מורגן, כדי לוודא שהוא אכן לא מנצל לרעה את יכולות הכישוף שלו.דרזדן מתחיל לחקור ומגלה שהרציחות קשורות לסם רחוב חדש בשם "עיןשלישית" שמאפשר לאנשים רגילים לקבל ראיית מכשפים, שבאמצעותה הם רואים את העולם כמות שהוא, לרבות יצורים קסומים. ככל שהחקירה מתקדמת, מתברר שוויקטור סלס הוא שייצר את הסם כדי לגבור על בוס המאפייה, ג'וני מרקון ולהשתלט על שוק הסמים המקומי. סלס, מודע לכך שעוקבים אחריו, השתמש בכישוף מסוכן כדי להרוג את אויביו, בעיקר אנשיו של מרקון, וכל אחד אחר שעלול לסכן את עסקיו - במטרה לדחוק את מרקון מחוץ למעגל והשתלטות על מסחר הסמים בשיקגו.
דרזדן מפריע להטלת הכשף של סלס ותוקף אותו. בתום מאבק, דרזדן שורף את ביתו של סלס ובורח למרפסת בקומה השנייה, בהשאירו את סלס להתמודד עם השריפה והיצורים שהוא זימן כדי לתקוף את הארי, עקרבי ענק ושד שמתקרבים לתקוף את סלס עצמו. דרזדן כלוא במרפסת, עד שמורגן מופיע ומציל אותו, ולאחר מכן נאלץ להעיד, בניגוד לרצונו, בעד הארי מול המועצה הלבנה של המכשפים, כדי לזכות אותו מהאשמה על השימוש בכישוף שחור.
קין-דזה-דזה!
קין-דזה-דזה! (ברוסית:  Кин-дза-дза! ) הוא סרט קולנוע משנת 1986, בבימויו של הבמאי הגאורגי-סובייטי גאורגי דאנליה, שגם כתב את התסריט יחד עם רזו גבריאדזה. הסרט משלב מספר סגנונות – מדע בדיוני, קומדיה סאטירית, דיסטופיה וסוריאליזם ואלמנטים של סייברפאנק. הסרט היה לסרט פולחן ברוסיה ומחוצה לה ומילים וביטויים רבים ממנו חדרו אל השפה הרוסית.
עלילה
"הדוד ווֹבָה", קבלן בניין רוסי וגֵדֵוָאן, סטודנט גאורגי המכונה "סְקְרִיפָץ'" (כנר), מנסים לעזור לאדם שעומד יחף ברחוב במוסקבה ומבקש מאנשים עזרה בהפעלת מכשיר לשיגור בין־גלקטי. הם חושבים שהוא תימהוני, משחקים עם המכשיר ולפתע מוצאים עצמם באמצע מדבר. בתחילה הם חושבים שהגיעו לאחת הרפובליקות של ברית המועצות במרכז אסיה, אך כעבור כמה זמן נוחתת לידם מכונה מעופפת ובה שני זמרים נודדים – אוּאֵף הצַ'טְלָאנִי ובִּי הפָּצָאקִי. הם מסבירים להם שהם נמצאים בכוכב הלכת פְּלוּק בגלקסיה קין-דזה-דזה.
הדוד וובה וגדוואן מגלים שפלוק הוא עולם מפותח מאוד מבחינה טכנולוגית, אך מושחת לגמרי מבחינה חברתית וסביבתית. החברה בפלוק מחולקת למעמדות: הצ'טלאנים הם בני המעמד הגבוה והפצאקים חייבים להסתובב עם פעמון באף ("צאק") ולשרת את הצ'טלאנים. השפה המקומית ענייה מאוד והמילה "קוּ" מחליפה כמעט את כל המילים; בני פלוק מפצים על כך ביכולת לקרוא מחשבות, אבל מנצלים את היכולת הזו בעיקר כדי לרמות אחד את השני. בפלוק יש חלליות ("פֶּפֵּלָץ") שמסוגלות לחצות גלקסיות בתוך רגעים, אבל הדלק ("לוּץ") בשבילן קשה להשגה כי הוא עשוי ממים שכבר אזלו. שליט הכוכב הרשמי הוא "האדון פֶּה־זֶ'ה", אך בפועל הוא נהנתן רפה־שכל שמבלה את כל זמנו בישיבה באמבטיה והכוח האמיתי מצוי בידי ה"אֵצִילוֹפִּים" – שוטרים שֶׁדָנים אנשים על עבֵרות זניחות לעונשים דרקוניים, כגון מאסר עולם בארגז מתכת עם מסמרים ("אֵצִיךְ").
המצרך המבוקש ביותר בפלוק הוא גפרורים ("קֶה־צֶה"), ומי שיש לו אפילו גפרורים ספורים נחשב לעשיר מופלג – הוא רשאי ללבוש מכנסיים צבעוניים וכולם חייבים להשתחוות בפניו. וובה וגדוואן מנסים לנצל את העובדה שיש להם קופסת גפרורים שלמה כדי לנסות להשיג חלק חיוני לחללית שתחזיר אותם לכדור הארץ, אך אנשי פלוק מכשילים אותם פעם אחר פעם. אף־על־פי שבי ואואף הם שקרנים חסרי מצפון שמרמים אותם ללא הרף, וובה וגדוואן מתיידדים אתם וכשהם נקלעים לצרה הם מסרבים להצעה לחזור בקלות לכדור הארץ ובוחרים לעזור להם וכך מלמדים אותם לקח על מוסר אנושי.
צילומים
התסריטאים גאורגי דאנליה ורזו גבריאדזה התכוונו לצלם סרט מדע בדיוני שיציג חייזרים מסוג שונה מהמקובל ברוב הסרטים בסגנון – מתקדמים טכנולוגית, אבל לא מעוררים הזדהות. הם כתבו את התסריט במשך כמה שנים בחשש שהסרט ייאסר לצילום, כי רשויות התרבות של ברית המועצות יראו בו ביקורת אנטי־סובייטית. עם זאת, לדברי דאנליה, הוא לא התכוון ליצור סרט שתוקף דווקא את השלטון הסובייטי, אלא סרט כלל־אנושי שרומז איך ייראה העולם אם האנושות תמשיך להזניח נושאים חברתיים וסביבתיים. הגיבורים אף מתארים במספר הזדמנויות בסרט את החברה של פלוק במושגים ששימשו לתיאור שלילי של ארצות קפיטליסטיות בעיתונות הסובייטית: פלוק מזכירה להם מדינה קפיטליסטית (капстрана) ששוררת בה "גזענות שלוחת רסן" (оголтелый расизм). למרות המסרים הקשים בתסריט, דאנליה קיבל אישור לצלם את הסרט בזכות המוניטין שלו. חלק מהשחקנים אף הודו שלא הבינו בתחילה את התסריט, אך שמחו להשתתף בסרט של במאי חשוב כמו דאנליה.
התגובות לסרט
הסרט קיבל תגובות מעורבות. הבמאי סיפר בראיונות שקיבל מכתבים מצופים שזעמו על כך שכספי ציבור מתבזבזים על סרט לא ברור ודוחה, לצד תגובה של חוקר התרבות הרוסית פרופסור דמיטרי ליכצ'וב, שאמר שמדובר בסרט מבריק. עם הזמן הסרט קיבל מעמד של סרט פולחן והוא מוקרן גם כעבור למעלה ל-25 שנה מאז יציאתו. ביטויים רבים מהסרט הפכו למטבע לשון.
מאוצר המילים של הסרט
כמה ביטויים מהסרט חדרו אל הסלנג ברוסית, בהם:
סרט המשך
בשנת 2005 החלו צילומים של הסרט קין-דזה-דזה-דזה! – סרט מצויר שמבוסס על הדמויות של "קין-דזה-דזה!" ומיועד לקהל צעיר. גאורגי דאנליה השתתף בהפקתו. הסרט יצא בשנת 2013.
די. סי. יונייטד
'''די.סי. יונייטד (באנגלית: D.C. United''') היא קבוצת כדורגל מוושינגטון הבירה, המשחקת בליגת ה-MLS. כינויה הרשמי הוא "שחור ואדום", ומדי הקבוצה הם ברובם שחורים. די.סי. יונייטד נחשבת לאחת הקבוצות המצליחות ביותר ב-MLS וזכתה מספר פעמים באליפות.
האצטדיון הביתי של הקבוצה הוא אאודי פילד. לקבוצה מספר מחנות אוהדים: בארה בראבה, סקרימינג איגלס, "לה-נורטה" ו"מועדון אוהדים יונייטד". קמע הקבוצה הוא "טלון", איש בחליפת נשר.
היסטוריה
המועדון הוא אחד מעשרת המועדונים המקוריים שהיו חברים ב-MLS, בשנת הקמתה, 1996. באותה שנה זכתה זכתה ב"דאבל" הראשון בכדורגל האמריקאי המודרני, לאחר שזכתה בגביע ה-MLS ובגביע ארצות הברית הפתוח. הקבוצה הצליחה גם בטורנירי CONCACAF, כאשר זכתה ב-1998 גם בגביע CONCACAF לאלופות וגם בגביע האינטראמריקנה מול ואסקו דה גאמה הברזילאית, אלופת גביע ליברטדורס.
די.סי. יונייטד החלה לרדת בכושרה כאשר עזב ברוס ארינה, מאמן הקבוצה, לטובת אימון נבחרת ארצות הברית. על אף הזכייה בגביע ה-MLS ב-1999 לא הצליחה הקבוצה לשחזר את יכולתה מהשנים הקודמות. בתחילת עונת 2004, עם הצטרפות המאמן הפולני פיטר נוואק, החלה הקבוצה להשתפר ולחזור לכושר מימים עברו. בסיום אותה עונה, על אף פציעות של שחקנים מרכזיים, זכתה די. סי. בגביע MLS רביעי בתולדותיה, כאשר במשחק אחד מול ניו אינגלנד רבולושן, ניצחה בעיטות הכרעה, ולמשחק הודבק הכינוי, "משחק ה-MLS הגדול ביותר אי פעם".
מאז שנת 2002 משחקת די.סי. יונייטד עם מטרוסטארס (ששינתה בהמשך את שמה לרד בול ניו יורק) בגביע האטלנטי.
יום ראשון העקוב מדם
יום ראשון העקוב מדם (בכפל משמעות ל"יום ראשון הארור"; באנגלית: Bloody Sunday) הוא אירוע שהתרחש ביום ראשון ב-30 בינואר 1972, ובו צנחנים בריטים ירו למוות ב-14 גברים ונערים קתולים לא חמושים, לאחר מצעד למען זכויות אדם בשכונת העוני בוגסייד בעיר דרי שבצפון אירלנד. יום ראשון העקוב מדם נחשב כאירוע מכונן אשר הביא לתחילתן של 30 שנות אלימות מצד הצבא האירי הרפובליקני הזמני (ה-PIRA) נגד בריטניה.
מצעד זכויות האדם ביום זה אורגן על ידי איוון קופר, חבר הפרלמנט של צפון אירלנד כדי למחות על כליאתם של אירים, קתולים ברובם, בצפון אירלנד. חשיבותו של היום היא לא רק באירוע עצמו, אלא בסמליותו, מאחר שהוא נחשב לתחילת המאבק נגד השליטה הבריטית בצפון אירלנד על ידי ה-PIRA בשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה.
רקע היסטורי
ה-IRA נוסד על ידי מייקל קולינס ב-1919, אך האלימות בין הקתולים לממשל הבריטי הגיעה לשלב חדש רק בסוף שנות השישים של המאה ה-20. הרפובליקה של אירלנד קיבלה את עצמאותה לאחר מלחמה בבריטניה ומלחמת אזרחים שהתרחשה לאחר מכן, עוד בשנת 1922, אך שישה מחוזות בצפונה של אירלנד בחבל אלסטר, נותרו מחוץ לגבולות המדינה החדשה. במלחמת האזרחים האירית ניצחו תומכי ההסכם עם בריטניה בראשות איימון דה ואלירה את מתנגדיו. ההסכם העניק עצמאות לאירלנד, אך קרע מעליה את חבליה הצפוניים. דבר זה הביא לדעיכת מפלגת שין פיין, ולדעיכתו של הצבא האירי הרפובליקני, אשר הובס במלחמה. במשך למעלה מארבעה עשורים היה המאבק לאיחודן של צפון אירלנד ודרום אירלנד הצהרתי בעיקרו. אנשי הדרום מעולם לא קיבלו את החלוקה, אך לא עשו כל צעד מעשי על מנת להביא לאיחוד עם הצפון. הצפון היה נתון תחת שליטה בריטית, וההרכב האתני שלו לא היה הומוגני. הוא כלל רוב פרוטסטנטי אל מול מיעוט קתולי, על אף שרוב זה הלך והצטמצם. המאבק המזוין דעך וההתנגדות לשלטון הבריטי לא הביאה לרוב לאלימות. המיעוט הקתולי היה מדוכא, והממשל המקומי היה מורכב, רובו ככולו, מ"יוניוניסטים" (פרוטסטנטים תומכי האיחוד עם בריטניה), תוך אפליה מוצהרת כמעט של האוכלוסייה הקתולית.
ב-1968 החלו הקתולים בצפון אירלנד לפעול לשם השגת זכויות אזרח שוות מן הממשלה הבריטית, כשהם מושפעים מהתנועות לזכויות האזרח בארצות הברית ומתורתו של מרטין לותר קינג, וכן ממהומות הסטודנטים בפריז. התנועה לזכויות האזרח לא הייתה לאומנית, ודרישתה הייתה שהקתולים - כנתינים בריטים - יזכו ל"קול אחד לאדם אחד". הממשלה הבריטית ראתה בפעולותיה של התנועה לזכויות האזרח "סוס טרויאני", שמטרתו לקדם את האינטרס הרפובליקני הלאומני. תגובתם החריפה של הבריטים עוררה מחדש לפעולה את ה-IRA ואת שין פיין.
הקתולים הרגישו מקופחים מכיוון שכוחם הפוליטי היה זעום על אף שהיוו אחוז ניכר מקרב האוכלוסייה, ומכיוון שתנאי חייהם היו קשים מאוד. הם חשו כי הממשל הפרוטסטנטי היוניוניסטי מתייחס אליהם כאל גיס חמישי, וכתוצאה מכך, הם פנו למאבק לא אלים. כישלונו של ניסיון זה ופעולות הפלגים הרדיקליים בתנועה הכשירו את הקרקע לתנועה מיליטנטית יותר. בנוסף, הפכה מדיניות ממשלתו השמרנית של אדוארד הית' בבריטניה למקדם גיוס יעיל לשורות הארגון.
ב־12 באוגוסט 1969 הפך עימות בין קתולים לכוחות ממשלה בשכונת העוני בוגסייד בלונדונדרי למניע להתפרצויות אלימות ברחבי צפון אירלנד, בעיקר בעקבות השימוש הנרחב של הבריטים בגז מדמיע, אך לפני יום ראשון העקוב מדם, ה-IRA היה לא מאורגן וחלש כארגון.
אירועי היום
בשעה 14:50 החל מצעד זכויות האדם שלפי ההערכות השתתפו בו כ-10,000 עד 20,000 צועדים. המצעד היה אמור לעבור דרך רובע בית העירייה, אך עקב מחסומי הצבא שונה הנתיב לעבר "פינת דרי החופשית". כחמישים דקות לאחר מכן, בשעה 15:40, התנתקה קבוצה קטנה של גברים צעירים מהצועדים, והתעקשה לדחוף את המחסומים ולהמשיך בנתיב המקורי של המצעד אל רובע בית העירייה. הם תקפו באבנים את המחסומים הבריטיים, תוך כדי השמעת גידופים כנגד הכוחות שבמקום. בנקודה זו, החלו הכוחות לפעול נגד המפגינים על ידי שימוש נגדם בגז מדמיע ובכדורי גומי. בנקודה מסוימת, התקבלו דיווחים במרכז הפיקוד הבריטי על ירי צלף של ה-IRA, וניתנה פקודה לירות באש חיה על המפגינים. אחד הצעירים שהפגינו נורה ונהרג, ועקב כך הסלימה האלימות המפגינים כלפי הכוחות הבריטיים.
עדויות סותרות וחילופי ההאשמות בין הצבא למפגינים הקתולים, יחד עם המהומה שנוצרה עקב הירי, הקשו על ניתוח מהלך האירועים ואיתור הצד הראשון שפתח באש. הצבא יצא בהצהרה רשמית כי הירי של חייליו נבע כתגובה לירי של צלפים בשטח. למרות זאת, הצועדים טענו כי לא היו צלפים, ואם היה ירי מצד המפגינים הקתולים הרי שהוא בא בתגובה לירי החיילים. במיוחד הודגשה העובדה, כי הצבא הבריטי ירה מטחי כדורים רבים לתוך ההמון הסואן ופגע באנשים לא חמושים וחפים מפשע.
היום שאחרי
התגובה הרשמית של הצבא הייתה כי הצנחנים הגיבו לאיום של ירי ופצצות מסמרים מצד חשודים כחברים ב-IRA. עדים רבים, לרבות הצועדים במצעד, תושבים מקומיים ועיתונאים בריטיים שנכחו במקום, דחו את טענת הצבא. הם טענו כי הצבא ירה ללא הבחנה לתוך ההמון הצועד, לעבר המפגינים שברחו ואל אלו שעזרו לפצועים בשטח. מבחינתם, עצם העובדה שאף חייל בריטי לא נפצע מירי, הייתה הוכחה לטענותיהם. הזעם הרב הוביל המונים לעבר השגרירות הבריטית שברובע מריון (Merrion) בדבלין, והם העלו אותה באש. היחסים בין האירים לבריטים הגיעו לשפל כזה, עד ששר החוץ האירי פטריק הילרי נסע במיוחד לאו"ם בניו יורק כדי לדרוש את התערבות הארגון בנעשה בצפון אירלנד. עם זאת, מאחר שלבריטניה יש זכות וטו במועצת הביטחון, פעולה זו לא נחשבה כצעד מעשי, אלא כצעד של מחאה. בעוד שהעדויות הראו כי אומנם הקבוצה שסטתה מן המצעד תקפה באבנים את הכוחות הבריטים, הציפייה שלהם הייתה כי כוחות הצבא "יזרקו אותם החוצה", אך לא יפעילו אש חיה על קבוצה שאינה חמושה. מאידך, הצנחנים שהשתתפו בהתקפה העידו בבית הדין שבחן את האירועים, וטענו שנאמר להם לצפות לקרב ירי וכי הם זכו לעידוד להגיע להרג בצד השני.
לאחר האירוע, סערו הרוחות באירלנד ובריטניה, ואחת התוצאות המיידיות של "יום ראשון העקוב מדם" הייתה ייסודה של ועדת חקירה שבראשה עמד אב בית הדין הלורד וידג'רי (Widgery) מצידה של הממשלה הבריטית. הדו"ח המהיר שנכתב על ידי הלורד וידגרי תמך בגרסת הצבא לאירועי אותו היום. העדויות המדעיות שהוצגו בפני בית הדין רמזו שעל גופות חלק מן ההרוגים היו סימני מגע עם חומרי נפץ (ומכאן כי באו במגע עם חומרי נפץ בטרם נורו, דהיינו כי היו טרוריסטים ולא מפגינים תמימים). המהירות שבה נכתב הדוח הביאה לכך שבית הדין, העומד בראשו והמסקנות שהוצאו ממנו, זכו לביקורת נוקבת מן הלאומנים האירים אשר טענו כי מדובר בטיוח ובפזיזות נמהרת.
ועדת החקירה השנייה
בינואר 1998 נפתחו דיוני ועדת החקירה השנייה בענינו של יום ראשון העקוב מדם. בראשות הוועדה עמד הלורד סביל (Lord Saville), ודיוניה נמשכו עד לחודש נובמבר 2004. הוועדה שמעה כ-900 עדויות, ועלות החקירה הגיעה עד כדי 150 מיליון ליש"ט. בעוד הדו"ח היה אמור להתפרסם כבר בקיץ 2005, הוא פורסם לבסוף רק ב-15 ביוני 2010. הוצאות ועדת החקירה התנפחו בהדרגה לכדי כארבע מאות מיליון ליש"ט ועוררו ביקורת נוקבת. בעקבות פרסום הדו"ח הצהיר ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, כי "לא ניתן להצדיק את האירועים", והוסיף כי "מה שאירע לא היה צריך להתרחש".
חקירת סביל הייתה מקיפה מאוד, ודאי יחסית לוועדת החקירה הראשונה, וכללה טווח רחב של עדים, כולל תושבים מקומיים, חיילים, עיתונאים ופוליטיקאים. רבים מאמינים כי העדויות הנוכחיות מערערות על קביעתה המהירה של ועדת החקירה הראשונה בראשותו של הלורד וידגרי. חלק מהאשמות שהועלו בוועדה השנייה היו, כי חלק מן הגופות מוקמו ליד רובים וחומרי נפץ. בנוסף התברר כי חומרים תמימים אחרים (כמו למשל קלפי משחק), מגיבים גם הם חיובית לסוג המבחנים שנערכו לאיתור שרידים של חומרי נפץ. חלק מהמדענים שהיו אחראים לחלק המדעי של דו"ח ועדת החקירה הראשונה, אף חזרו בהם מממצאיהם הראשונים, וטענו כי הפרשנות שלהם הנחתה את ממצאיהם ולא ההוכחות המדעיות. הלורד סביל מאידך, סירב להתייחס לדוח של ועדת החקירה של וידגרי, וטען כי תפקידה של ועדת החקירה השנייה הוא לחקור את מאורעות יום ראשון העקוב מדם, ולא את ועדת החקירה הראשונה.
בבית הדין של סביל היו שלושה שופטים, סביל הבריטי שכיהן כאב בית הדין, השופט הויט (Hoyt) מקנדה, והשופט טוהיי (Toohey) מאוסטרליה. סביר שהם פרוטסטנטים, אם כי החלוקה של קתולים ופרוטסטנטים לגבי אלו שאינם במקור מצפון אירלנד פחות סבוכה ואינה משייכת אותם אוטומטית למחנה זה או אחר בקונפליקט המתקיים בצפון אירלנד.
ההסכמים שנחתמו בצפון אירלנד בסוף המאה העשרים, השיבו את השלום והשליטה לבריטים באזור בכל הנוגע לביטחון ולמשפט. כך, שגם אם הקהילה הקתולית ומנהיגיה שאפו להתערב בהקמת בית הדין ולקבל ייצוג בו, הם לא יכלו. בנוסף, הסיכוי שרפובליקנים איריים (השיין פיין וה-IRA) יסכימו לשבת בבית דין שהוא מוסד משפטי בריטי, קטן מאוד כיוון שהם אינם מכירים בסמכות הבריטית לגבי צפון אירלנד.
עם זאת, קתולים ולאומניים איריים הביעו שביעות רצון באופן כללי לעבודתה של ועדת החקירה בראשות הלורד סביל, כיוון שהיא מאשרת את אמונתם כי הצועדים באותו יום היו לא חמושים כאשר הם נורו בידי הצבא הבריטי. הרפובליקנים, ובכללם גם מרטין מק'גינס (מי שהיה מפקד ה-IRA בדרי ב-1972 ואחד ממנהיגי השיין פיין) העידו ברצון בפני בית הדין של סביל. מק'גינס אף הצהיר שהוא נכח במצעד ופיקד על סניף ה-IRA בדרי. הוא סירב לענות על שאלות באשר להיכן שהה, מכיוון שלטענתו זה עלול לפגוע בביטחונם של האנשים המעורבים.
מאידך, יוניוניסטים הביעו תרעומת על כך שבית הדין עלה כסף רב מדי ושם דגש על הקורבנות מהצד הלאומני תוך התעלמות מקורבנות היוניוניסטים שנפגעו על ידי ה-IRA.
השפעת "יום ראשון העקוב מדם" על צפון אירלנד
כנראה לא ניתן יהיה לגלות את מה שהתרחש בדיוק באותו יום, אך ניתן לומר בוודאות כי כל הצדדים מסכימים ש"יום ראשון העקוב מדם" הפך לסמן או סמל, לנקודת מפנה של שפל חדש בהיסטוריה ובעתיד של צפון אירלנד.
בשלושים השנים הבאות, "הפלג הזמני" בצבא האירי הרפובליקני (שהתפלג מהרוב בדרישה לפתוח בטרור) וקבוצות רפובליקניות קטנות כמו צבא השחרור הלאומי האירי (INLA) יצאו במערכה של מה שהם תיארו כמלחמה בבריטים, ובמיוחד במשטרה המלכותית של אלסטר, בצבא הבריטי ובחטיבת המשמר ההגנתי באלסטר של הצבא הבריטי. לדעת מבקרי הארגונים הללו, הם יצאו גם נגד הפרוטסטנטים והקהילה היוניוניסטית. בין כוחות אלה וארגונים חמושים אחרים, החל מאבק מר שנטל את חייהם של אלפי קורבנות. המאבק שנשא אופי של לוחמת גרילה, סווג על ידי רבים כטרור שהופעל על ידי שני הצדדים היריבים גם יחד.
ההפוגה באש שחלה במקביל חקירת סביל והסכם יום שישי הטוב, הידוע גם כהסכם בלפסט, המדגיש את פתרון עתידה של אירלנד בדרכי שלום, הביאו לרגיעה בצפון אירלנד לאחר כמה עשורים של לחימה. כל אלו, חברו יחד כדי לתת סיכוי אמיתי לתקווה ולשלום בין הקבוצות היריבות בצפון אירלנד וביניהן לבריטניה. בקיץ 2005 הודיע ה-IRA שהוא מתפרק מנשקו.
גם בעיר דרי שככה האלימות, אך על קירות בתיה נותרו ציורי קיר גדולים, המתארים תמונות של דיכוי בריטי, סיסמאות, סמלים לאומניים וסמלים של "ארגוני מדוכאים" אחרים (כגון אש"ף) מהצד הקתולי, לעומת ציורי מאורעות היסטוריים, הנצחת חללים וסיסמאות שכנגד מהצד הפרוטסטנטי.
תגובת אמנים ל"יום ראשון העקוב מדם"
שניים מחברי הביטלס חיברו שירי מחאה בעקבות האירועים: ג'ון לנון (שאף הוא ממוצא אירי) כלל באלבומו Sometime In New York City את השיר "Sunday Bloody Sunday", וכן שיר נוסף בשם "Luck of the Irish" ("מזלם של האירים") שעסק יותר בקונפליקט המתחולל בצפון אירלנד, ולא ספציפית ב"יום ראשון העקוב מדם". התמלוגים מהשיר "Luck of the Irish" נתרמו ל-IRA. פול מקרטני וכנפיים הוציאו אף הם סינגל שעסק בנושא, "Give Ireland Back to the Irish" ("השיבו את אירלנד לאירים"), והוא נאסר לשידור על ידי ה-BBC.
ב-1983 הוציאה להקת U2 את האלבום "War", שכלל את אחד משיריה הידועים של הלהקה - "Sunday Bloody Sunday". שיר זה עסק במצב ששרר בצפון אירלנד באותם ימים, אך למרות ספקולציות רבות, לא ברור לחלוטין האם השיר אכן עוסק ביום ראשון העקוב מדם. באחת הגרסאות החיות של השיר, הצהיר בונו לפני השמעתו, כי "This is not a rebel song" ("זהו אינו שיר מרדני"), אך כוונתו המדויקת נותרה סתומה.
אירועי היום אף הונצחו בשני סרטים. הראשון הוא דרמה טלוויזיונית בשם "Bloody Sunday", בכיכובו של ג'יימס נסביט אשר הוקרנה ב-25 בינואר 2002. הסרט השני היה -"Sunday" (שנוצר על ידי ג'יימי מק'גוורן, מי שייצר את סדרת הטלוויזיה המפצח). שני הסרטים נטו יותר לתיאור האירועים לפי גרסת המפגינים ולא לפי הפרשנות של הצבא הבריטי.
מעצר חשוד באירוע
ב-10 בנובמבר 2015, לראשונה מאז האירוע שהתרחש 43 שנים קודם לכן, עצרה משטרת צפון אירלנד חייל בריטי לשעבר, בן 66, בחשד למעורבות בהרג ביום ראשון העקוב מדם. ב-14 במרץ 2019 הודיעה התביעה הצפון-אירית כי יש די ראיות להעמיד לדין חשוד אחד, הצנחן הבריטי פ., בעוד שנגד יתר החיילים ואנשי הצבא האירי הרפובליקני שנחקרו לא יוגשו כתבי אישום.
מראה (פירושונים)
{{פירושונים|
בית חרושת לתארים
המונח בית חרושת לתארים (באנגלית: diploma mill או degree mill) מתאר מוסדות אשר מציגים עצמם כמוסדות להשכלה גבוהה, אך אינם מוכרים על ידי גופים רשמיים ככאלה; ואשר התארים המוענקים על ידיהם ניתנים ללא פיקוח על רמת הלימודים ועל תוכנם. לעיתים, המבקשים לקבל תואר אקדמי ממוסדות אלה אינם נדרשים לעשות כל עבודה אקדמית, ולעיתים העבודה הנדרשת מהם אינה מידתית לתואר, והיא קלה במיוחד.
"בתי החרושת לתארים" מציגים את עצמם לעיתים קרובות במצג שווא בשמות דומים לאלה של מוסדות אקדמיים ידועים. כך, למשל, קיים מוסד אשר קרוי "האוניברסיטה האמריקאית של לונדון" (American University of London), אך אינו מוכר ומסתמך בין היתר על העובדה כי קיימות מספר אוניברסיטאות פרטיות ידועות שם מחוץ לארצות הברית אשר נושאות בשם "האוניברסיטה האמריקאית" (בפריז, בביירות ובקהיר).
במקרים רבים מציגים עצמם "בתי חרושת לתארים" כמוסדות ללימוד מרחוק. מספר מוסדות כאלה פעלו בארצות הברית עד שנת 2000 ונסגרו מאז, בהם American Coastline University ו-Columbia Pacific University. פעילותם פגעה בשמם הטוב של מוסדות לגיטימיים להשכלה גבוהה שפעלו באמצעות לימוד מרחוק, ובמוניטין של בוגריהם.
מאפיין נוסף של בתי החרושת לתארים הוא העובדה כי הם מציגים לעיתים באתרי האינטרנט שלהם "הוכחות" על רישומם במרשם החברות המקומי (אך זוהי אינה הוכחה להיותם רשאים לספק תארים) או מציגים תעודות המעידות כי הם מוסדות מוכרים, אך הגופים אשר העניקו להם את ההכרה הנ"ל הם עצמם גופים פיקטיביים אשר במקרים רבים הוקמו על ידי החברות המפעילות את המוסדות.
בישראל
במישור החוקי בישראל, חוק המועצה להשכלה גבוהה אוסר על פתיחת מוסד אשר לא הוכר ו"מעניק, או מבטיח להעניק, תואר אקדמי או נקודות זכות לקראת תואר אקדמי, אלא אם ניתנה למוסד תעודת היתר מאת המועצה"; ואוסר על מוסד לכנות עצמו "אוניברסיטה, טכניון, מכון טכנולוגי, פקולטה, אקדמיה, בית-ספר גבוה, מכללה אקדמית, השכלה גבוהה או חינוך גבוה – בין בנפרד ובין בסמיכות, ובין בצירופו, כשם או כתואר, לכינוי אחר, בין בעברית ובין בלועזית, אלא אם המוסד הוכר".
מוסדות לא-ישראליים אשר פתחו שלוחה אקדמית בישראל לא יכלו לקבל הכרה מן המועצה להשכלה גבוהה (שכן אינם מוסדות ישראליים), והפיקוח על פעילותם היה במשך שנים מצומצם למדי. מגמות כלכליות הגבירו מצד אחד את הביקוש מצדם של עובדי השירות הציבורי (עובדי חינוך והוראה, משרתי צבא קבע, אנשי המשטרה והשב"ס) לתארים, אשר יגררו עמם הטבות שכר ובמקביל, את נכונותם של מוסדות במדינות זרות לפתוח "שלוחה" בישראל. ב-1999 הפסיקה המועצה להשכלה גבוהה את פעילותן של שלוחות רבות שנחשדו כ"בתי חרושת לתארים". חלק מן השלוחות פועלות בהתאם לכללים מוסכמים (ואחת מן השלוחות, שלוחת טורו קולג', אף עברה הסבה והפכה למוסד אקדמי ישראלי, מכון לנדר, שנסגר בשנת 2014), אך לגבי אחדות מהשלוחות התגלעו מחלוקות אשר מעמידות אותן בחשד כי נהגו לעיתים כ"בתי חרושת לתארים".
ב-2001 החלה חקירת משטרה בעניינן של שלוחות מכללת ברלינגטון ואוניברסיטת לטביה (שתיהן הופעלו על ידי אותו גורם מסחרי). החקירה העלתה, בין היתר, כי עובדי ציבור בכירים, ובכללם ח"כ יאיר פרץ, ראש עיריית בית שמש דניאל וקנין ויו"ר הסתדרות המורים אברהם בן שבת קיבלו תואר במרמה מן המוסד (פרץ אף הגיש עבודה אקדמית של סטודנטית אחרת, ללא שינוי ציוני המגדר הדקדוקיים בעבודה). ראש החברה שהפעילה את השלוחות, אברהם אבן חן, הורשע במתן שוחד ובמכירת תארים אקדמיים. בעקבות החקירה, ביטלו גופים ציבוריים שונים את הטבות השכר שהעניקו לבוגרי שלוחות אלו. בוגרי השלוחות עתרו לבג"ץ, אשר ציווה על המדינה, באמצעות צו ביניים, לבחון כל בוגר לגופו ולא לבטל את התארים בצורה גורפת. לאחר בדיקה, נקבע ב-2005 כי מרבית התארים פסולים, וכי "בעבודות הגמר של 450 בוגרים נמצאו פגמים. 850 בוגרים אחרים לא הראו התמצאות בסיסית בתחום שלמדו. כ-550 בוגרים לא שיתפו פעולה עם הבדיקה שערך משרד החינוך. אצל 1,100 שקיבלו תואר ראשון במנהל עסקים נמצאה אי התאמה בקורסים שלמדו." במאי 2007 דחה בג"ץ עתירה בנושא, שהגישו כמה מאות בוגרי האוניברסיטה שתאריהם לא הוכרו. שלוחה נוספת שנטען לגביה כי היא "בית חרושת לתארים" היא שלוחת אוניברסיטת לינקולן (האמברסייד). במקרה אחר, התגלה כי עובדי הוראה וציבור אחרים רכשו תארים של אוניברסיטת יון קראנדגה המולדבית, ללא עבודה בכלל. במקרה זה האחרון, הודיעה האוניברסיטה המולדבית כי אין לה דבר וחצי דבר עם ה"שלוחה" שהוקמה בישראל וזו היוותה למעשה שלוחה פיקטיבית.
בחוק המועצה להשכלה גבוהה נכלל סעיף 25טז, שקבע כי תואר שניתן על ידי שלוחה של אוניברסיטה זרה בישראל, שניתן לה רישיון מטעם המועצה להשכלה גבוהה, דינו, לכל דבר ועניין כדין התואר הזהה המוענק על ידי מוסד-האם בארץ-האם. ב-29 במרץ 2005 אישרה הכנסת תיקון לסעיף זה, שבו נוספה, לאחר המילים "לכל דבר ועניין", ההסתייגות "למעט לעניין קבלה לעבודה, לעניין דירוג העובד ודרגתו ולעניין שכר ותנאי עבודה". דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים תיקון זה "לאפשר למעסיק גמישות ושיקול דעת בתגמול עובדים בעלי תארים מסוגי מוסדות שונים". בתיקון זה פגע המחוקק במוטיבציה לרכוש תואר בבית חרושת לתארים.
בעקבות ההכרה בתואר רב כתואר המזכה עובדי מדינה בהטבות שכר בדומה לתואר אקדמי, עברו מאות חיילי צבא הקבע, שוטרים וסוהרים הכשרה לרבנות במכללות שנפתחו לשם כך, ונחשדות ששימשו כבית חרושת לתארים. בשנת 2014 הורשעו ב"תיק הרבנים" שבעה נאשמים בהוצאת תעודות הסמכה כוזבות לרבנות ליותר מ-1,000 אנשי צבא ומשטרה. ערעורים לבית המשפט העליון על הרשעות אלה נדחו ברובם.
נספח ייצוג
נספח ייצוג או נספח שוויון (באנגלית: Inclusion Rider או Equity Rider) הוא התניה בחוזה של שחקנים עם חברות ההפקה, המבטיח רמה מסוימת של גיוון אנושי בליהוק ובצוות ההפקה. לדוגמה, הנספח יכול לדרוש שאחוז מסוים מהשחקנים או צוות ההפקה יהיו נשים, לא לבנים, בעלי זהויות מיניות ומגדריות שונות או אנשים עם מוגבלויות. שחקנים ויוצרי סרטים בעלי שם יכולים להשתמש בעמדתם החזקה במהלך המשא ומתן לקראת חוזה העסקתם ולדרוש הכללת נספח זה, בנוסף לנספחים אחרים העוסקים בתנאי ההעסקה השונים.
מקור הנספח
הרעיון בדבר נספח ייצוג פותח לראשונה ב-2014 על ידי פרופ' סטייסי ל. סמית' מבי"ס לתקשורת ועיתונאות באוניברסיטת דרום קליפורניה, בעקבות מחקר שנערך לאורך 9 שנים שהצביע על חשיפת החסר של דמויות נשיות בסרטי קולנוע. ב-100 הסרטים הרווחיים ביותר בשנת 2013, דמויות נשיות "מדברות" היוו פחות משליש, שיעור שלא השתנה ב-25 השנים הקודמות למועד הבדיקה. בעקבות מחקר זה פרופ' סמית', יחד עם השחקנית והמפיקה פאנשן קוקס דיג'ובאני והמשפטנית המתמחה בדיני עבודה קאלפנה קוטאגל סמית' הגו את רעיון הנספח ואף נסחו מסמך מתאים. פרופ' סמית' הציגה את הנושא בכתבה שפרסמה ב-The Hollywood Reporter ב־15 בדצמבר 2014, ובוועידת Ted Women באוקטובר 2016.
קיומו של הנספח והאפשרות לדרוש הכללתו הפכו לידועים בעקבות נאום הזכייה של השחקנית פרנסס מקדורמנד בטקס קבלת פרס האוסקר בשנת 2018. בסופו של מה שהחל כנאום זכייה רגיל, היא הניחה את פסלון האוסקר על הבמה, ביקשה מכל הנשים שהיו מועמדות לפרס לקום, קראה לבעלי הכוח בתעשייה לפעול להגדלת חלקן של הנשים בתחום וסיימה במילים "יש לי רק שתי מילים שברצוני לומר לכם, גבירותיי ורבותי, לפני שאני מסיימת: נספח ייצוג".
התקבלותו של הנספח בתעשיית הקולנוע
מאז הבאתו של המידע אודות הנספח לתודעה הציבורית על ידי פרנסס מקדורמנד, מספר שחקנים וארגונים הודיעו על מחויבות ליישום הנספח בחוזים שיהיו מעורבים בהם. בין אלה ניתן למנות את בן אפלק, מאט דיימון, פול פייג (שחקן, במאי, מפיק ותסריטאי), מייקל ב. ג'ורדן וחברת ההפקה שלו Otlier Society, ברי לארסון, William Morris Endeavor - ארגון המייצג שחקנים וכן קונצרן התקשורת וורנר מדיה והחברות בקבוצה - HBO ו-Turner. הבמאית אווה דוברני הודיעה כי הייתה מחויבת לעקרונות הנספח עוד לפני יצירתו. בהמשך, בנאום הזכייה של השחקנית רג'ינה קינג בטקס קבלת פרס גלובוס הזהב ב-6.1.2019 היא התחייבה להעסקה של 50% נשים בפרויקטים בהם תהיה מעורבת בשנתיים הקרובות, וקראה גם לאחרים לפעול להעלאת שיעור הנשים בתעשייה.לפחות לחמישים אחוז.
לעומת זאת אולפני דיסני, סוני, יוניברסל סרטי פרמאונט ואמזון לא נעתרו בשלב זה לפנייה להתחייב ליישום הנספח. התנגדות ישירה הובעה על ידי ריד הייסטינגס, המייסד ומנכ"ל נטפליקס, בטיעון שמעדיף להשאיר את הנושא לטיפולם האינדיבידואלי של היוצרים השונים מבלי ליצור מחויבות חוזית כוללת. גם ארגוני העובדים בתחומים השונים של התעשייה לא הביעו תמיכה בנושא.
ביקורת על הפרויקט
הביקורות על השימוש בכלי המשפטי לקידום השוויון קשורות לחשש לאיבוד החופש האמנותי של היוצרים, להשפעות השליליות של העדפה מתקנת ולחשש שתפקידים המיועדים למיעוטים הממלאים לכאורה את תנאי ההתחייבות יכולים להיות כאלה שמקדמים דווקא תפיסה סטריאוטיפית שלהם.
קישור חיצוני
?A year after Frances McDormand’s Oscars speech, are inclusion riders making progress - ניו יורק טיימס 27.2.2019
רוברט גאנט
רוברט גאנט (גונזלס לשעבר) (באנגלית: Robert Gant; נולד ב-13 ביולי 1968) הוא שחקן אמריקאי, שנודע בשל תפקידו בסדרת הדרמה הטלוויזיונית הפופולרית "הכי גאים שיש" בתור בן ברוקנר.
ביוגרפיה
גאנט נולד בטמפה, פלורידה. הוא התחיל לשחק בפרסומות טלוויזיה והצטרף לארגון השחקנים SAG בגיל 10 בפלורידה. הוא למד לתואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת פנסילבניה ולמד משפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון. בזמן שהוא למד משפטים הוא מעולם לא ויתר על התשוקה האמיתית שלו, משחק, והופיעה בכמה הופעות תיאטרון. קריירת המשפטים שלו הייתה שהביאה אותו ללוס אנג'לס. כשהוא התקבל לעבודה בחברת עורכי הדין הגדולה בעולם "Clifford Chance". השלוחה בלוס אנג'לס נסגרה תוך מספר חודשים ולכן גאנט החליט להקדיש את כל זמנו למשחק.
קריירה
בשנת 2001 החל גאנט להופיע בטלוויזיה בסדרת הדרמה "הכי גאים שיש" בתפקיד בן ברוקנר, התפקיד הידוע ביותר שלו עד כה. לפני "הכי גאים שיש" הוא הופיע בסדרה "פופולרי" של "NBC" וב"קרוליין בעיר" של "NBC". גאנט הופיע כשחקן אורח בסדרות שונות כמו "חברים", "הארון של וורוניקה", "מלרוז פלייס", "אלן", "השגחה" ו"Becker". הוא הופיע גם בסרטים עצמאיים כמו "הקונצרט", "Fits and Starts", ו-"מריה וברוס" בכיכובם של ג'וליאן מור ומתיו ברודריק.
ביוני 2004, גאנט ביחד עם חברו השחקן קדי הופמן (השחקן הראשי של המחזמר "המפיקים") צילמו את הסרט הקצר "Billy's Dad is a Fudgepacker", במחווה לסרטים החינוכיים של שנות ה-50.
בשנים 2015 - 2016 שיחק בשתי עונותיה הראשונות של סדרת גיבורי העל "סופרגירל" בדמותו של זור-אל (אנ').
בשנת 2018 השתתף בתפקיד משני בסדרת הדרמה "13 סיבות" מבית נטפליקס.
פעילות
בשנת 2003, גאנט קיבל פרס מיוחד בנוגע לזכויות האדם במעמד היכל העיר ניו יורק. מקבלים אחרים היו שרון גלס וגייל הרולד, שחקנים נוספים מהסדרה "הכי גאים שיש" וגם רוב מרשל, שירלי מקליין וסטיב דלדרי, הבמאים של המחזמר "שיקגו".
בשנת 2003, גאנט יחד עם חברי קאסט נוספים של "הכי גאים שיש" התכבדו לקבל אות כבוד מטעם "The National Stonewall Democrats" על יצירה והצגה של משפחות גייז אוהבות ושמחות מכל הווריאציות. במאי באותה השנה ה-"National Gay and Lesbian Task Force" (NGLTF) כיבד את גאנט בטקס השנתי שלהם בפרס המנהיגות בוושינגטון הבירה. בשנת 2006 העניק ארגון הלהט"ב "הקמפיין לזכויות אדם" לגאנט את פרס השוויון בארוחת הערב השנתית של הארגון.
הזמן של גאנט בהוליווד לא מוקדש כולו למשחק. בנוסף עם השותפים שלו צ'אד אלן וכריסטופר רקסטאר הם הקימו חברת הפקות לסרטים ולטלוויזיה בשם "Mythgarden". הם עובדים על מספר פרויקטים שלכולם יש התמקדות כלשהי בנושא הגייז והם מפתחים מספר פרויקטים לקולנוע ולטלוויזיה.
בזמן שגאנט תורם מזמנו למספר ארגונים פוליטיים וארגוני התנדבות, "נושא התורן" שלו הוא הזדקנותם של בני הקהילה הגאה. הוא תומך בארגונים כמו "SAGE" (שמעניק שירותי הגנה לאוכלוסיית הלהט"ב המבוגרת) וה-"GLEH" (בית אבות לאוכלוסיית להט"ב המבוגרת). הוא גם מפתח אתר שקשור כולו לאוכלוסיית להט"ב המבוגרת ובנושאים שקשורים ומשפיעים עליהם.
נכון לשנת 2007, גאנט מתגורר בלוס אנג'לס.
ואניטאס
"ואניטאס" (מלטינית: Vanitas, ריקנות) הוא סוגה סמלית של תאורי טבע דומם, הרומזת לזמניות החיים ולוודאות של המוות, האופיניית לציור ההולנדי והפלמי של המאה ה-16 וה-17.
תאורי הוואניטאס, שהיו פופולריים בעיקר בציור, הציגו מבחר של תאורי טבע דומם ובהם שילוב של פריטים בעלי משמעות סמלית. בתיאורים הופיעו פריטים כגון נרות, כוסות יין הפוכות, גולגולות אנושיות, שעוני חול, פירות או פרחים במצבי ריקבון שונים וכדומה אשר רמזו על המוות המתקרב. לעיתים עומתו דימויים אלו עם דימויים דתיים, כגון ספר תפילות, המסמלים את הנצח בחסות האל הנוצרי. מטרתם של ציורים אלו הייתה לתאר את חלוף הזמן ואת אפסיותם של החיים האנושיים, כביטוי מוסרי. הציור תופס מקום חשוב בספרה של בתיה גור, 'המרחק הנכון - רצח מוזיקלי' (כתר, 1996).
קישורים חיצוניים
Vanitato Vaidade Majivuno Марнославство
לוכד נחשים
לוכד נחשים הוא אדם העוסק בלכידת נחשים שהגיעו לסביבה מיושבת, חדרו לתוך חצרות או בתים ובשל כך מהווים איום על התושבים.
בישראל הנחשים הם בעלי חיים מוגנים על פי חוק, ולכן כל פגיעה בהם לרבות לכידה, הריגה, החזקה בשבי וכיוצא בזה נחשבת עבירה על החוק. הפרעה לנחש חייבת להיעשות באישור מיוחד הנקרא "אישור פגיעה בערך טבע מוגן" הניתן על ידי רשות הטבע והגנים. כל עבירה על חוק זה עלולה לגרור קנסות כבדים ואף עונשי מאסר בפועל.
אחריותו של לוכד נחשים היא לכידת הנחש תוך פגיעה מינימלית בנחש עצמו, והעברתו ממקום הימצאו הנוכחי בסביבה מיושבת לשחרור בשמורת טבע, שם הנחש יקבל "הזדמנות שנייה". שחרור הנחש נעשה בתיאום של לוכד הנחשים עם פקח שמורות הטבע האזורי.
במקרה ונתקלים בנחש במקום ציבורי, יש לפנות למחלקת התברואה או למוקד החירום ברשות המקומית, שכן נחש במקום ציבורי נמצא תחת אחריותם. אם מדובר בשטח פרטי, יש לפנות ללוכד נחשים מוסמך.
גיתה (יישוב)
גִּתָּה הוא יישוב קהילתי באזור הצפון ליד העיר מעלות תרשיחא וסמוך לכפרים הדרוזים ג'ת וירכא השייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
היישוב הוקם בתחילה כחלק מתוכנית המצפים בגליל, בידי מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית ומשרד השיכון והבינוי, אשר העלו לאזור 12 משפחות. חלק מאדמות היישוב הופקעו מתושבי הכפר הדרוזי יאנוח-ג'ת. היישוב ננטש לאורך השנים. בעקבות תהליך הנטישה, ביקש גרעין של 20 חיילים משוחררים מן העדה הדרוזית בראשות אלוף המשנה מזייד עבאס להתיישב במקום, אך הסוכנות היהודית סירבה לבקשה, בטענה כי היישוב מיועד ליהודים בלבד.
בשנת 1993 היישוב הוקם מחדש ויושב בעיקר על ידי 300 משפחות עולים מברית המועצות לשעבר.
היישוב נקרא על שם הנחל הזורם ליד היישוב, שנגזר משם הכפר הסמוך ג'ת.
קובי ברקאי
יַעֲקֹב (קוֹבִּי) בַּרְקַאי הוא קריין ושדרן רדיו ישראלי, שימש בעבר מנהל מחלקת הקריינים של קול ישראל. כיום הוא קריין חדשות, וכן עורך ומגיש את התוכנית "הדברות עם קובי ברקאי" המשודרת בכאן ב (קודם לכן שודרה התוכנית ברשת א'), תוכנית זו עוסקת במגוון תחומים כמו אקטואליה, תרבות, חברה ושירה. ברקאי שידר את מהדורת החדשות האחרונה של קול ישראל בתאריך 14 במאי 2017. ב-15 במאי החל לשדר בכאן ב', במסגרת תאגיד כאן.
אוקולוס
באדריכלות רומנסקית ואדריכלות גותית "אוקולוס" משמש גם כשם לחלון עגול.
סקאניה
סקאניה (בשוודית: Scania AB) היא חברה שוודית המייצרת משאיות כבדות, אוטובוסים ומנועי דיזל. קבוצת פולקסווגן רכשה 68.6% ממניות החברה ובכך, הפכה את סקאניה לחברה-בת שלה.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1900 בעיר מאלמה בדרום שוודיה ונקראה על שם החבל הדרומי ביותר בשוודיה.
בשנת 1911, התמזגה סקאניה עם חברת "ואביס". לאחר מלחמת העולם השנייה החלה לייבא רכבי "פולקסווגן" לשוודיה תחת השם "סוונסקה פולקסווגן".
בשנת 1969 התמזגה חברת סקאניה-ואביס עם סאאב עד שנת 1995. סאאב המשיכה לייצר כלי רכב פרטיים, מסחריים ומשאיות וסקאניה המשיכה לייצר משאיות ואוטובוסים כבדים.
סקאניה היא החברה השלישית בעולם ביצור אוטובוסים ומשאיות כבדות אזרחיות וצבאיות כאשר היא מוכרת אותם ל 70 מדינות כולל ישראל ומפעלים במדינות רבות ברחבי העולם: ארגנטינה, ארצות הברית, בוצוואנה, ברזיל, הולנד, טנזניה, זימבבואה, קוריאה ורוסיה.
מחזיקי המניות
שתי מחזיקות המניות בסקאניה הן:
יוסף ברוך אפשטיין
רבי יוסף ברוך הלוי אפשטיין מניישטאט (ה'תקנ"ב - י' באדר ה'תרכ"ז), היה אדמו"ר חסידי. מכונה "דער גוטער איד" (היהודי הטוב).
תולדות חייו
נולד לרבי קלונימוס קלמן הלוי מקרקא מחבר הספר "מאור ושמש", מחשובי אדמו"רי פולין ולמילכה ראדל. בילדותו היה אצל החוזה מלובלין, רבו של אביו. כמו כן נסע לרבי מנחם מנדל מרימנוב, רבי נפתלי צבי מרופשיץ, רבי צבי הירש מרימנוב, רבי מאיר מפרמישלאן ורבי יחזקאל מקוזמיר. בבחרותו היה חסידם של רבי ישכר בער מראדושיץ, השרף ממוגלינצא ורבי אלעזר מקוז'ניץ, אך בעיקר היה חסידו של אביו. אחרי ההסתלקות של הצדיקים הנ"ל היה נוסע לרבי חיים מצאנז.
לאחר נישואיו החל לעסוק במסחר, אך בהמשך מונה לרבה של ניישטאט ("עיר חדש"), והחל לנהוג באדמו"רות. התפרסם בשל מנהגו להרבות באמירת תהילים, ונודע כבעל מופת. לאחר פטירת רבי ישכר בער מראדושיץ, פנו אליו חסידים רבים. הוא נהג לחלק קמיעות בהם מופיע שמו ושם אמו. בדרך כלל נהג לומר רק מדברי תורתו של אביו, והסתיר את כוחו בתורה. עם זאת זכה להערצתם של צדיקים שנודעו גם כגאונים בתורה מלבד צדקתם כמו רבי מנחם מנדל שניאורסון ה"צמח צדק" ורבי חיים מצאנז.
בנו רבי קלונימוס קלמן מילא את מקומו. חתניו היו רבי אליעזר הורוויץ נכדו של החוזה מלובלין ורבי משה אבא בער מליטוביסק. נכדו רבי חיים שמואל הורוויץ מחנטשין, היה מגדולי אדמו"רי פולין בתקופתו. בין צאצאיו, אדמו"רי חסידות אוז'רוב ורבי קלונימוס קלמיש שפירא מפיאסצנא.
הרעב הסובייטי (1932–1933)
הרעב הסובייטי בשנים 1932–1933 השפיע על כל האזורים מפיקי התבואה בברית המועצות: אוקראינה, צפון הקווקז, אזור הוולגה, דרום הרי אורל, מערב סיביר וקזחסטן. באוקראינה רעב זה מכונה הולודומור ויש רבים הרואים אותו כרצח עם. על פי הערכות שונות מתו ברעב זה ברחבי ברית המועצות בין 5 ל-8 מיליון איש. באוקראינה – 3.2 מיליון (הולודומור), בצפון הקווקז – 2.61 מיליון, ב – 2.74 מיליון, בשטח קזחסטן – כ-1–2.5 מיליון (לפי הערכות שונות) ובסיביר – 1.1 מיליון.
רקע וגורמים לרעב
המשטר הסובייטי בראשות סטלין בברית המועצות כפה על האיכרים קולקטיביזציה של החקלאות. התוכנית נועדה להחליף את החקלאות הביזורית בחוות קטנות שהשתמשה באמצעים פשוטים ובסיסיים בלבד, בחקלאות ריכוזית המאורגנת בקולחוזים וסובחוזים, המשתמשת באמצעים מודרניים, בחוות גדולות, כך שניתן יהיה לייצר אוכל באופן יעיל יותר. הגורל הכלכלי של האיכר הסובייטי נשלט מעתה בידי הממשלה. היא קבעה מראש את מכסת יבול התבואה של הקולחוז ואספה אותו בכוח תמורת פיצוי חומרי מזערי. מכאן ואילך הותר לחברים בקולחוז למכור באופן פרטי רק תוצרת חקלאית שגודלה בחלקה קטנה בחצרם. המטרה המוצהרת של המדיניות הייתה החדרת מודרניזציה. בפועל הייצור צנח. התוכנית גרמה להרס מעמד איכרים שלם, ירידה דרסטית ברמת החיים של האוכלוסייה כולה, והאוכלוסייה הכפרית במיוחד, להתנגדות אלימה לשלטון בקרב מעמד זה, ולרעב הגדול באזורים אלה בשנים 1932–1933.
הנסיך רנדיאן
הנסיך רנדיאן (באנגלית: Prince Randian; 12 באוקטובר 1871 - 19 בדצמבר 1934) או רנדיון (Randion), שנודע גם בשמות "איש הנחש", "הטורסו האנושי", "הזחל האנושי" ומגוון שמות אחרים, היה אמן קרקס פופולרי ללא גפיים שהופיע בראשית המאה ה-20. הוא נודע בעיקר בשל יכולתו לגלגל סיגריות בעזרת שפתיו. נאמר כי הובא לארצות הברית על ידי פי. טי. ברנום ב-1889, ובמשך 45 שנה היה אטרקציה פופולרית במופעי קרקס ובמופעי שוליים. בשנת 1932 הופיע בסרט פריקס.
חיים אישיים
רנדיאן (ששמו מלידה אינו ידוע) נולד ללא ידיים וללא רגליים בדמררה, גיאנה הבריטית. הוא היה בן דת ההינדואיזם ודיבר הינדי, אנגלית, צרפתית וגרמנית. אשתו נודעה בשם הנסיכה שרה, ונולדו להם ארבע בנות ובן אחד. הוא ואשתו התגוררו ברחוב ווטר 174 בפטרסון, ניו ג'רזי, עד מותו.
המופע שלו
במופע שלו, לבש רנדיאן בגד כותנה שהיה צמוד לגופו, ושיווה לו מראה של זחל או נחש; הוא התנייע על הבמה על ידי הזזת מותניו וכתפיו, כבתנועת נחש. כישרונו הידוע ביותר היה הדלקת סיגריות וגלגולן בפיו בעזרת שפתיו בלבד, אך הוא ידע גם לצייר ולכתוב על ידי החזקת מברשת או עט חרט (סטיילוס) בשפתיו, ולהתגלח על ידי החזקת סכין גילוח בתוך קופסת עץ. את כל אביזרי המופע שמר בקופסת עץ שנאמר כי הוא בנה אותה, צבע אותה והתקין לה את המנעול.
בסרט "פריקס" של MGM מוצג טריק גלגול הסיגריה שלו.
מותו
ב-19 בדצמבר 1934 מת רנדיאן, זמן קצר לאחר הופעה ב-Sam Wagner's 14th Street Museum. הוא היה בן 63 במותו.
ג'ורג פולדס
ג'ורג פולדס (11 בינואר 1926 – 11 ביוני 1993) היה צייר יהודי ניצול השואה ואדריכל בעיריית ירושלים, בה פעל רבות למען תושביה הערבים של העיר.
חייו
פולדס נולד בשנת 1926 בבודפוק שבהונגריה. הוריו נרצחו באושוויץ, אחותו שרדה וחזרה לבודפשט וגורלו של אחיו אינו ידוע. פולדס עצמו עבד במחנות כפייה ונשלח למאוטהאוזן ל"צעדת המוות" אך לפניה שוחרר המחנה על ידי הצבא האמריקאי.
בשנת 1948, כשהיה בן 22 זכה בפרס רומא מטעם בית הספר לאומנויות יפות בבודפשט. הפרס כלל לימודי אמנות באיטליה. בהמשך שם פעמיו לפריז, שם חווה עוני ורעב. הוא למד אדריכלות בבוזאר ובמקביל בבית ספר לרבנים. במהלך שנים אלה הרחיב את ידיעותיו ביהדות ובפילוסופיה, היה תלמידו של מר שושני ולמד עם עמנואל לוינס.
פולדס נפטר לאחר מחלה ממושכת ביוני 1993 בגיל 67. השאיר אחריו אישה ושני ילדים.