cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון הנרי פוינטינג
ביוגרפיה
פוינטינג היה בנו הצעיר של תומאס אלפורד פוינטינג, כומר אוניטריאני. הוא נולד בבית הכומר של הקפלה האוניטריאנית מונטון באקלס בלנקשייר (אביו כיהן שם ככומר בשנים 1846- 1878). בילדותו התחנך בבית הספר הסמוך שהפעיל אביו. מ-1867 עד 1872 הוא למד באוונס קולג', כיום אוניברסיטת מנצ'סטר, שם היו מורי הפיזיקה שלו אוסבורן ריינולדס ובלפור סטיוארט. משנת 1872 ועד 1876 הוא היה סטודנט באוניברסיטת קיימברידג', שם הצטיין. בסוף שנות ה-70 הוא עבד במעבדת קוונדיש בקיימברידג' תחת ג'יימס קלרק מקסוול. ב-1880 הוא היה לפרופסור הראשון לפיזיקה באוניברסיטת ברמינגהם.
הוא היה ההוגה של וקטור פוינטינג, המתאר את הכיוון והגודל של זרימת האנרגיה האלקטרומגנטית ומהווה חלק במשפט פוינטינג, שעוסק בשימור אנרגיה עבור שדות חשמליים ומגנטיים. עבודה זו פורסמה לראשונה בשנת 1884. כמו כן ערך מדידה של קבוע הכבידה של ניוטון באמצעים חדשניים לזמנו, במהלך 1893. בשנת 1903 היה הראשון שהבין שקרינת השמש יכולה למשוך אליה חלקיקים קטנים - אפקט פוינטינג-רוברטסון.
פוינטינג וחתן פרס נובל ג'יי ג'יי תומסון כתבו יחד ספר לימוד רב-כרכים בפיזיקה לתואר ראשון, שהודפס במשך כ-50 שנה והיה בשימוש נרחב במהלך השליש הראשון של המאה ה-20. פוינטינג חיבר את רובו.
בשנת 1901 הוענק לו תואר שני של כבוד במחקר בסיס על ידי אוניברסיטת ברמינגהם.
מורשת
אלפרד ג'יי לוטקה היה בין תלמידיו המפורסמים ביותר של פוינטינג. בהשראת פוינטינג יישם את רעיונות הכימיה הפיזיקלית בביולוגיה. לוטקה הקדיש את ספרו הקלאסי על ביולוגיה מתמטית של אוכלוסיות לפויטינג. פוינטינג חזה את "אפקט פוינטינג-רוברטסון", לפיו חלקיק אבק המקיף כוכב חווה כוח גרירה שגורם לו להתגלגל לאט לתוך הכוכב. הווארד פ. רוברטסון שחזר מאוחר יותר את התחזית באמצעות תורת היחסות הכללית. שמו של פוינטינג נוגע גם לאגודת הסטודנטים הפופולרית באוניברסיטת ברמינגהם, "האגודה לפיזיקה פוינטינג", או Poynting Physical Society - PPS. מכתשים על מאדים ועל הירח נקראים על שמו, וכך גם בניין הפיזיקה הראשי באוניברסיטת ברמינגהם והחברה המחלקתית שם, האגודה הפיזיקלית של פוינטינג. הוא טבע את הביטוי "אפקט החממה" בשנת 1909 כדי להסביר כיצד גזי בולעי קרינה תת־אדומה כמו פחמן דו-חמצני באטמוספירה מעלים את טמפרטורת פני השטח של כדור הארץ ומאדים.
גארת' נוקס
גארת' נוקס (אנגלית: Garth Knox; נולד ב-8 באוקטובר 1956) הוא מוזיקאי, ויולן, נגן ויולה ד'אמורה ומלחין אירי-צרפתי, המומחה בביצוע מוזיקה קלאסית בת-זמננו, ומוזיקה אתנית. חי כיום (2019) בפריז.
ביוגרפיה
גארת' נוקס נולד בדבלין, אירלנד למשפחה מוזיקלית, אשר כל ארבעת ילדי המשפחה ניגנו בכלי מיתר. בגיל צעיר עברה המשפחה לסקוטלנד.
לאחר שבחר בוויולה ככלי הראשי שלו, המשיך בלימודים בקולג' המלכותי למוזיקה אצל פרדריק רידל, ולאחר מכן ניגן באנסמבל אנטרקונטמפורן (1983-1990) וברביעיית המיתרים ארדיטי (1990–1997).
גארת' ביצע בכורות רבות של יצירות בנות-זמננו, ושיתף פעולה עם מלחינים ידועים כגון ג'רג' ליגטי, יאניס קסנאקיס, קרלהיינץ שטוקהאוזן, פייר בולז, ג'רג' קורטג, הנס ורנר הנצה, סלבטורה שיירינו ועוד.
הדיסק השני שנוקס הוציא נקרא בשם Spectral Viola (בהוצאת Zeitklang). הדיסק השלישי - Viola d'Amore (בהוצאת ECM Records, זיכה אותו בפרס הקלטת החודש מטעם המגזין הבריטי גרמופון.
ב-2012 יצא הדיסק הרביעי של נוקס: "סלטרלו" - על שם הריקוד האיטלקי המהיר מן המאה ה-14, בעל משקל 6/8 או 3/4.
בדיסק זה, נוקס, שמנגן על שלושה כלים - כינור עממי (Fiddle) ויולה וויולה ד'אמורה, משתף פעולה עם אגנס וסטרמן בצ'לו, וסילביין למטר בכלי הקשה.
היצירות בדיסק זה נעות בין מוזיקת ימי הביניים ומוזיקת רנסאנס (הילדגרד מבינגן, גיום דה מאשו, ג'ון דאולנד), מוזיקת בארוק (הנרי פרסל, אנטוניו ויואלדי) ועד מלחינים של ימינו אלה כמו קאיה סרייהו ונוקס עצמו.
רבקה דוהסון
רבקה (בקי) דוהסון (באנגלית: Rebekah (Beki) Dawson) היא אסטרונומית ואסטרופיזיקאית אמריקאית. היא פרופסורית חברה באוניברסיטת פנסילבניה (Pennsylvania State University). רוב מחקריה עוסקים בהיווצרות כוכבים מסוג "צדק חם". דוהסון היא מהחוקרות המובילות בתחום, ואף הציעה תיאוריה על הדרך שבה הם נוצרים. בשנת 2017 זכתה בפרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה על עבודתה ביצירת מודלים דינמיים של האינטראקציות בין כוכבי לכת במערכות שמש.
לימודים
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר, החלה דוהסון ללמוד במכללת וולזלי (Wellesley College) שבמסצ'וסטס. בשנת 2009 קיבלה את התואר הראשון שלה באסטרופיזיקה בהצטיינות יתרה. לאחר מכן עברה ללמוד באוניברסיטת הארוורד שבבוסטון. בשנת 2011 קיבלה את התואר השני שלה באסטרונומיה, ובשנת 2013 השלימה את הדוקטורט שלה באסטרופיזיקה ואסטרונומיה. לאחר מכן, החלה בעבודת מחקר ב-Miller Institute שבקליפורניה, לאחר שזכתה במענק. שם פרסמה מספר מאמרים על הקשר בין מסלולם של כוכבי לכת מחוץ למערכת השמש שלנו לבין הרכבם הכימי. היא המשיכה את מחקרה עד לסיומו ב-2015, ואז עברה לאוניברסיטת פנסילבניה שם ביצעה עבודת מחקר כעוזרת פרופסור עד יוני 2021, מועד בו קיבלה מינוי כפרופסורית חברה (Associate Professor).
פרסים
במהלך הקריירה שלה זכתה דהסון בפרסים רבים כשהחשובים מביניהם:
ארין ברוקוביץ' (סרט)
ארין ברוקוביץ' (באנגלית: Erin Brockovich) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2000 בבימויו של סטיבן סודרברג, המבוסס על סיפור אמיתי אודות מאבקה המשפטי של ארין ברוקוביץ' נגד תאגיד האנרגיה "PG&E". בסרט משחקים בתפקידים ראשיים ג'וליה רוברטס, אלברט פיני ואהרון אקהרט. הסרט זכה לביקורות מהללות, ורוברטס זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור משחקה בסרט. עבור השתתפותה בסרט קיבלה סכום חסר תקדים לשחקנית – 20 מיליון דולר.
הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בארצות הברית בתפוצה מוגבלת במרץ 2000 וברחבי בריטניה ב-7 באפריל 2000. בישראל ב-25 במאי 2000.
עלילה
ארין ברוקוביץ' (ג'וליה רוברטס) היא אם חד-הורית המגדלת בגפה את שלושת ילדיה. היא מפסידה בתביעת נזיקין נגד רופא שפגע ברכבה ופצע אותה ברכבו, אף על פי שרואים בבירור שהיא נסעה כראוי והרמזור היה בצבע ירוק. מאחר שאיננה מצליחה למצוא עבודה היא מתעקשת שעורך דינה, אד מסרי (אלברט פיני), יאפשר לה לעבוד במשרדו, משום שהבטיח לה ניצחון במשפט וכשל. אד ממנה אותה לפקידה המארגנת תיקים משפטיים. באחד מתיקי הנדל"ן של חברת האנרגיה "PG&E", היא מגלה שנוספו מסמכים רפואיים לתיק. בנוסף, היא מגלה ש"PG&E" מנסים לרכוש בית בהנקלי, קליפורניה. ארין מבקשת מאד לאפשר לה לחקור את הנושא. הוא מאשר לה. היא חוקרת במשך שבוע וכאשר היא שבה למשרד, היא מגלה שפיטרו אותה.
ארין משכנעת את אד להמשיך בבדיקות כדי להבין את התיק לעומקו. לכנס את כל האנשים ולשכנעם בדרכה. ארין חושפת ממצאים רבים המוכיחים ש-"PG&E" אחראיים להרעלת מי השתייה של תושבי הנקלי, ומוכיחה שרבים מהם חלו במספר מחלות עקב כך. ארין מצליחה להשיג מסמך המקשר בין חברת "PG&E" המקומית לבין חברת "PG&E" הארצית וכך לנצח בתביעה.
קישורים חיצוניים
ביקורות
מישאל
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מונופולי (אתר)
מונופולי הוא אתר אינטרנט ישראלי המאפשר פרסום מודעות המתמקדות בעסקאות בישראל ומחוצה לה ויזמות עסקית כגון: לוח עסקים למכירה, לוח שותף לעסקים, נדל"ן מסחרי וזכיינות.
רקע
האתר הוקם ב-22 ביוני 2016 על ידי ז'אן קלוד מקס, בבעלותה של חברת "מונופולי פרסום עסקאות ברשת בע"מ", בהשקעה של למעלה ממיליון שקלים. האתר הוקם על מנת לענות על הצורך של בעלי העסקים כפי שלא היה קיים לפני וזאת מתוך הראייה של ריבוי העסקים בארץ ובעולם.
ביוני 2017 התווסף באתר שירות חינם המאפשר למשתמשים לבצע הערכת שווי לעסק שלהם דרך המחשבון שווי עסק האינטרנטי לעסקים.
בשנתיים האחרונות (2019-2017) בוצעו עסקאות דרך מונופולי בשווי של למעלה מ-100,000,000 ש"ח.
מבנה האתר ושירותים עיקריים
עלות פרסום מודעה באתר החל מחינם למודעות בלוח נדל"ן מסחרי, זכיינות ובקרוב גם בנדל"ן בחו"ל וכלה במודעות בתשלום. תהליך העלאת המודעה מתבצע על פי תבנית מוגדרת מראש העומדת לרשות המפרסם לה ניתן להוסיף גם טקסט חופשי במידת הצורך. באתר כלים לחיפוש מתקדם ואף הפעלת "סוכן חכם" אשר מעדכן כאשר מתפרסמת מודעה התואמת לצורכי החיפוש בזמן אמת. כמו כן, באתר מוצעים שטחי פרסום ושת"פ מול ספקים שונים.
פרוט חלקי האתר:
דן לביא
ביוגרפיה
לביא נולד להורים ציונים סוציאליסטים. האם גליה לביא לבית גורבולסקי (ילידת גרודנו 1912, נפטרה ב-1996) למדה בווילנה בבית ספר לאחיות, הייתה פעילה בתנועת השומר הצעיר ועלתה ארצה ב־1932 כחלוצה, יחד עם קבוצתה במטרה להקים קיבוץ (חבריה לקבוצה היו בין מקימי כפר מנחם). השלימה את לימודי האחות בבית החולים בילינסון והתחילה לעבוד בבית חולים בבני ברק שם הכירה את בן זוגה לעתיד. האב אריה לביא עיברת את שמו מליובה ליפשיץ (יליד וולקוביניץ, אוקראינה, 1907, נפטר ב-1964), עלה ארצה ב-1928 לאחר מאסר בגלל פעילות ציונית במסגרת תנועת החלוץ. התחיל את חייו בארץ כפועל חקלאי בפרדסים בפתח תקווה ומגדיאל. הזוג נישא ב-1933 והתגורר תחילה בשכונת הצריפים נורדיה.
ב-1935 נולדה בתם הבכורה אילנה. ב-1937 עברו לגור בחיפה, האב עבד כפועל בכמה קואופרטיבים, עד מהרה התקדם בסולם הדרגות ומונה למזכיר מרכז הקואופרציה לתעשייה ושירותים באזור חיפה והצפון. רוב בני משפחותיהם נספו בשואה. דן גדל בחיפה ברחוב ציפורי, שם המשפחה גרה בתחילה יחד עם עוד משפחה באותה הדירה. כבר כילד בבית הספר היסודי ע"ש רמז, התעניין דן בציור והוריו שלחוהו ללמוד ציור ורישום בגיל 9 אצל הצייר אבשלום עוקשי [1953–1954]. בשנים 1955–1957, למד אצל משה גת ציור ורישום.
בשנים 1958 ועד 1962 למד בבית הספר המקצועי התיכוני בסמ"ת ובמקביל, למד בין השנים 1958–1960 רישום אצל אברהם ישכיל. וציור אצל צבי מאירוביץ.
בשנת 1966 סיים את התואר B.Sc בפקולטה להנדסת חשמל ב. לאחר סיום לימודיו ושירותו הצבאי, חזר להשתלם ברישום וציור. הוא למד בשנים 1970–1972 רישום אצל הציירת פליס פזנר מלכין, ובשנים 1972–1974 ציור אצל הצייר צבי איליביצקי. בשנים 1975– 1976 למד רישום אצל האמן מנואל זלצר.
בשנת 1976 סיים דן את התואר M.Sc בטכניון. בשנים 1976–1978 למד טכניקות ואמנות הדפס בסדנה בהדרכתה של אמנית התחריט ריטה פרניו. בין 1978 ל-1979 העמיק את התנסותו בתחריט בסדנה בהדרכתה של האמנית שרה קסטיין. במקביל בין 1976 ל-1979 התנסה בציור ותחריט אצל האמנית גתית הראל.
ב-1982 קבל תואר Ph.D ביוניברסיטי קולג' לונדון על עיבוד תמונות בשדה "האינטליגנציה המלאכותית" ובאותו הזמן השתלם גם בסדנאות ולימודי חוץ באמנות פלסטית. ב-1993 היה בשנת שבתון באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית ובמקביל עסק גם ברישום ב-PAC-Pacific Art Center.
בין השנים 1994 לשנת 1999 היה בין שאר התפקידים, המנהל המדעי והאוצר הראשי של המוזיאון הלאומי למדע (ב, "המדעטק").
בשנת 1996, הצטרף לצוות המעריכים המקצועיים בלשכת המדען הראשי במשרד המשרד הכלכלה והתעשייה שם עבד בלשכת המדען הראשי, כבודק מקצועי עד לפרישתו בשנת 2011 (לאחרונה שונה השם ל'רשות החדשנות", במשרד המסחר והתעשייה, כיום משרד הכלכלה).
בין שנת 1986 לשנת 2002 היה דר' לביא דירקטור בחברת המוזיאונים של חיפה. בין שנת 1997 לשנת 2005 היה מרצה חוץ בחוג למוזיאולוגיה באוניברסיטת חיפה.
לביא חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, וחבר באיגוד האמנים הפלסטיים בישראל.
על נושאי ודרכי יצירתו
לביא נולד בחיפה וגר בה רוב חייו, יצירותיו מראות את העיר ובעיקר את האנשים שגדלו בה יחד אתו בילדותו ואת השינויים החלים בנופה לעת התבגרותו. כמי ששילב כל חייו את הלימודים המדעיים עם לימודי האמנות, גם באמנותו ניכרים סימנים של הנושאים אותם חקר. סימני חלונות או מלבנים גאומטריים כמו במחשב, סימנים ואותות דיגיטליים, מופיעים בחלק מיצירותיו.
מבקרת האמנות אנג'לה לוין, כתבה במדור האמנות בג'רוזלם פוסט על שתי תערוכות שהוצגו ב-1993 במקביל בבית האמנים בחיפה, אחת מהן "חלונות" של דן לביא (כותרת המאמר יוניברסיטי קולג' לונדון מתייחסת לתערוכה שאינה רק של דן(. המבקרת לוין כותבת ש"מדעי המחשב 'מארגנים' את יצירותיו של לביא, הכותרות שלהן, הנוכחות של אזורים ממוסגרים דמויי 'חלונות המידע' שעל צג המחשב והתגודדות של סמלים, מספרים וטבלאות צבעים שמאגפים דיוקנאות משפחתיות קטנות ומחקרים של עירום או צמחים".
דר' אירית מילר, היסטוריונית לאמנות, אוצרת ומרצה בכירה בקורס למוזיאולוגיה באוניברסיטת חיפה, כתבה בספר "מדמות להפשטה ובחזרה" מאמר מקיף, ובהקדמה היא מצינת "לביא בחר בדרך אמנותית מורכבת, שבה מתקיימים זה לצד זה עולמות מקבילים – עולמות מקוטעים, המתחברים ומתפצלים. עבודתו האמנותית קשורה לחוויותיו האישיות והפרטיות ובד בבד לפעילותו בשדה המחקר המדעי והפיתוח הטכנולוגי". היא מסיימת את הקטע ב"במשך כל שנות פעילותו עוסק לביא באינטנסיביות ברישום המשקף את התבוננותו החקרנית על דמות האדם, בלימוד ובתרגול של מבנה הגוף, תנועה ומבע והשלכתם על המצע הדו-ממדי".
במבוא לתערוכה "ארבעה פרקים" כתבה האוצרת מרים ברוק-כהן על אופן היצירה של דן לביא "במשך השנים הוזמנתי מדי פעם לסטודיו שלו להציץ ביצירותיו, ראיתי ושמעתי כיצד הוא עובד קשה ומחפש בתוך נפשו, כדי שציוריו יביעו בדיוק את מה שהוא חש. לא פעם פגשתי ציור שהפעים אותי בכל מובן, אך לתדהמתי דן לא היה מרוצה, הוא כיסה אותו בצבע והתחיל מחדש, לעיתים הוא 'רק' שינה את גודל הקנבס. רק כעת לאחר שנים רבות כל כך, הרגיש הצייר שהיצירות מוכנות להיראות בציבור. אמן צריך המון אומץ, ידע אמנותי ויושר פנימי, ליצור שוב ושוב את אותה היצירה עד שהוא חש שאכן היצירה מושלמת. התערוכה 'ארבעה פרקים' מחולקת לארבעה נושאים שונים שמעסיקים את הצייר, אך המתבונן הדקדקני ימצא 'רמזים-סמלים' ייחודיים לדן שבים וצצים ביצירות שונות בכל אחד מארבעת הפרקים".
יוסף זליגר
יוסף הלוי זליגר (כ"א באייר תרל"ב, 29 במאי 1872, סניאטין (מזרח גליציה) – כ"ח באדר א' תרע"ט, 28 בפברואר 1919, ירושלים) היה פילוסוף, סופר ומשורר, מורה, עיתונאי ועסקן ציבור.
תולדות חייו
כבר בשנות ילדותו הצטיין בכישרונות ובשקידה נמרצת, בגיל 14 סיים בפעם הראשונה את הש"ס, ולא נמצא עוד מלמד עבורו בעיר הולדתו. הוא המשיך ללמוד לבדו בבתי המדרש בעיר, והתעמק בתלמוד ומפרשיו, בתולדות חז"ל, ספרי הרמב"ם ויתר חכמי ספרד. יצא לו שם של "עילוי" וכונה "יוסה'לי בעל-שם".
בשבתו בברן ארגן "חברת ש"ס" (חבורה הקובעת עיתים ללימוד התלמוד) בה היו חברים תלמידי ישיבות מרוסיה וסטודנטים מהאוניברסיטה. כמו כן יסד בברן בית תבשיל כשר למהדרין לתלמידים היהודים, וכן הנהיג שם תפילה בציבור בה שימש כבעל קורא ודרש לפניהם בשבתות וימים טובים.
כאשר חזר לביתו בגליציה, לא כולם קבלו את שובו בשמחה. מיעוט מהרבנים התייחסו אליו בכבוד והערכה רבה, אולם רוב הרבנים פחדו מפני "הרחבת האופק מחוץ לד' אמות של הלכה" וחששו משינויים. שני הרבנים שעימם עמד בקשר נתנו לו הסמכה לדין ולהוראה. הראשון היה רבי בנימין אריה וייס, רב ואב בית דין בעל שו"ת "אבן יקרה" מצ'רנוביץ, והשני היה רבי גדליה שמלקס שהיה רב ואב"ד בקולומיאה. למרות זאת לא קיבל על עצמו תפקיד רבני בפועל, היות שקבלת משרה זו הייתה כרוכה במתן שוחד לראשי הקהילות. בנוסף היה קשה לבני גליציה להשלים עם הרעיון שרב ירא שמים יהיה גם דוקטור. .
זליגר הרבה לכתוב להמצפה. אחד ממאמריו המפורסמים היה "מכתב גלוי להד"ר עמיל ביק" ציר בית המחוקקים באוסטריה, על אודות הכרת הלאומיות העברית.
זליגר היה בין הראשונים בגליציה ששפת ביתו הייתה עברית. בשנת תרס"ד בעזרת שלום מרדכי שבדרון מברז'אן, שעימו עמד בחלופי מכתבים, ניסה לייסד הסתדרות בשם "ישורון בגליציה ובוקובינה" שתעסוק בתיקון החינוך העברי.
ב-1902 ניסה יחד עם ד"ר מ. יונג להקים בקרקוב גימנסיה עברית, אולם זו נסגרה לאחר זמן קצר. ראשי הצמרת הציונית בעיר התייחסו בספקנות רבה לעצם הקמתו ולסיכוי הצלחתו של בית-ספר מסוג זה בקרקוב לאורך ימים. עמדתם העוינת והבלתי-מתפשרת של החרדים מזה ושל המתבוללים מזה – שני החוגים האלה החזיקו ביחד ברסן השלטון בקהילה – נראו כמחסום שלא ניתן להתגבר עליו. במשך שנתיים לימד בבית מדרש בשם "יבנה", בשנת 1905 נשא לאישה את לאה לבית רוזנקראנץ. בשנים הראשונות לאחר נישואיו הוא חי בעוני מחפיר, כאשר ראו חברי אגודת "תקות ציון" את מצבו, הציעו לו משרה של דרשן, אך הוא סירב.
בקיץ תרס"ז יצא אליו מיפו קול קורא, מטעם הביל"ויי ר' אברהם שכביץ מגדרה, בשם קבוצת בעלי בתים ביפו. הם ביקשו ממנו לעלות ולכונן חינוך דתי מודרני על פי שיטתו המקורית, אשר נתפרסמה בשבועון המצפה בקרקוב. באלול תרס"ז עלה לארץ ישראל עם אשתו ונתמנה למנהל החדר המתוקן שנוסד ביזמת חברי אגודת אחוה. הוא קרא למוסד בשם "תחכמוני".
עם בואו ליפו, פרש בפני ועד ההורים את תוכניתו, ללימוד תורה ותלמוד ופירושיהם בעברית. מצד חלק מההורים הייתה התנגדות עצומה ללימוד תלמוד בעברית, "איככה אפשר לבאר את אביי ורבא בעברית זה לא ייתכן", לבסוף זליגר ניצח והיה עליו לעשות לילות כימים בהכשרת המורים לעבוד לפי שיטתו. בנוסף לעבודתו בבית הספר, הרצה במקומות רבים בין השאר, ביפו במוסד "ההרצאות לחכמת ישראל וספרותו", הרצאותיו המצוינות משכו את הכוחות הטובים ביותר שבעדת היהודים. בשנה הראשונה לקיומו של תחכמוני, התעוררו קשיים כספיים. באייר של אותה שנה הוא נסע לפרנקפורט לבקשת סיוע והציע שם בפני פרנסי הקהילה תוכנית לבית אולפנא גדול עד לדרגות הגבוהות של הלימוד, אך ראשי הוועד לא הסכימו לתוכניתו הגדולה והחליטו לממן לכל היותר מחלקות אחדות של בית ספר יסודי. זליגר חזר מפרנקפורט לקרקוב והחל ללמד שוב בבית-המדרש "יבנה".
בשנת תרע"ב יסד בקרקוב עיתון יומי עברי בשם "בת קול" ובו פרסם מאמרים מדיניים, חברתיים וספרותיים, ומוסף שבועי בשם "יבנה", אשר הכיל מאמרי מחקר וספרות יפה. ההתנגדויות לפעולותיו שהיו הן מצד הממסד הדתי והן מצד המתבוללים הקשו עליו את עבודתו. כדי לצמצם את ההוצאות הכספיות ולהקל על תפוצת העיתון העביר את המערכת לעיר המרכזית לבוב, והוציא אותו כשבועון במקום עיתון יומי. בין המשוררים והסופרים שפרסמו מאמריהם בעיתון היו: מנחם מנדל בראונשטיין (מבש"ן), ש. קוק, ש.ז. יעבץ, הרב משה לייטר ואחרים.
בשנת 1910 נערך מפקד בין אזרחי גליציה ובו נדרשו התושבים לרשום מהי שפת הדיבור שלהם. השלטון דרש שהיהודים ירשמו פולנית, אך זליגר עשה תעמולה בעיתונו לרישום השפה העברית כשפת ביתם של יודעי העברית, כך הוא נהג, ועל זאת נדון לתשלום קנס גדול. בתשרי שנת תרע"ד נסגר העיתון מחוסר תקציב.
בד' בניסן תרע"ד חזר לארץ ישראל בשנית והתיישב בפתח תקווה שם הוא שימש מורה במוסדות החינוך של נצח ישראל. בשנות מלחמת העולם הראשונה לימד תורה צעירים בירושלים, הרצה ודרש בבית הכנסת של שכונת אחוה. באחת מדרשותיו אחרי הכיבוש הבריטי ניסה לצנן את ההתלהבות והתקוות שתלו רבים בהצהרת בלפור, כאילו זוהי כבר הגאולה האמיתית.
לאחר עשר שנות נישואים נולדה לזוג בת, תקוה (אשתו של נחום שריג ואמם של יוסף ורן שריג). בחודש אב תרע"ח חלה במחלת מעיים, ובליל כ"ח באדר א' תרע"ט נפטר ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. קברו של זליגר נכלל בין אלפי הקברים שחוללו בשנות ירושלים החצויה, ושוקמו לאחר מלחמת ששת הימים.
פסק דין שטיינברג
ע"פ 5/51 שטיינברג נ' היועץ המשפטי לממשלת ישראל הוא פסק דין שניתן בשנת 1951 בבית המשפט העליון בעניינו של צעיר חרדי חבר קהילת נטורי קרתא שסירב להתגייס לצבא מטעמי מצפון על רקע אמונתו הדתית. בית המשפט העליון קבע שההבחנה הקיימת בין גברים לנשים במתן פטור מגיוס חובה על רקע אמונה דתית היא הבחנה מותרת ואיננה אפליה. בנוסף קבע בית המשפט שבמקרה של סתירה בין דיני המשפט הבינלאומי המנהגי וחוקי המדינה יש לפסוק לפי חוקי המדינה שגוברים על תוקף דיני המשפט הבינלאומי המנהגי.
רקע
מייד לאחר הקמת המדינה, בספטמבר 1949, התקבל בכנסת חוק שרות ביטחון, תש"ט – 1949 שקבע את חובת הגיוס לצה"ל. החוק קבע שהצבא רשאי לזמן כל אזרח לצורך התייצבות לבדיקות רפואיות לבחינת כשירותו לגיוס וכן לצורך גיוס לשרות סדיר או מילואים. חובת הגיוס נקבעה לגברים בגילאי 18–49 ולנשים בגילאי 18–38. החוק קבע מספר עילות לפטור מחובה זו. עילות אלו כללו פטור מגיוס לאם לילד, לאישה הרה, לאישה נשואה וכן לאישה דתייה שאמונתה לא מאפשרת לה לשרת בצבא. נוסף על אלו ניתנה לשר הביטחון סמכות לפטור אזרחים נוספים על פי שיקול דעתו. עילת הפטור לנשים דתיות נקבעה בחוק כחלק מפשרה עם הסיעות הדתיות בכנסת שהתנגדו בתוקף להטלת חובת גיוס על נשים. בקרב הציבור הדתי והחרדי הייתה הסכמה בהתנגדות לחובת גיוס נשים לצבא אך ביחס לחובת הגיוס לצבא שהוטלה על גברים לא שררה הסכמה גורפת. בציבור הדתי לאומי ראו בגיוס לצבא חובה ראויה ואף חובה דתית. בקרב הציבור החרדי לא היו הדעות אחידות אך חלקים בציבור לא ראו בחיוב הטלת חובה זו. ההתנגדות החרדית לגיוס נבעה מכמה סיבות: האופי החילוני של הצבא והחשש מפגיעה באפשרותם של המשרתים בו לשמור תורה ומצוות, האמונה הדתית שחשיבות לימוד התורה גוברת על חשיבות השירות בצבא וכן יחס מסויג להכרה במדינה וחוקיה לנוכח היותה מדינה חילונית שלא פועלת על פי חוקי התורה. אחת הקבוצות הקיצוניות שהתנגדו באופן התקיף ביותר לחובת הגיוס הייתה הקבוצה החרדית נטורי קרתא. תפיסתם האידאולוגית ראתה את עצם הקמת המדינה כמעשה אסור גם אם זו הייתה מדינה הלכה. אנשיה לא הכירו כלל בחוקי המדינה ולא ראו את עצמם כאזרחי המדינה.
פסק הדין
חיים בן יוסף שטיינברג, היה חבר הקהילה החרדית נטורי קרתא בירושלים. הוא נדרש להתייצב לביצוע בדיקות רפואיות ורישום פרטים לצורך גיוס לצה"ל. שטיינברג, שהחזיק באמונה דתית שלא מכירה בסמכותה של המדינה ובחוקיה, לא התייצב כנדרש ממנו בחוק שירות הביטחון. בעקבות זאת נידון שטיינברג בבית המשפט המחוזי בירושלים לעונש מאסר. שטיינברג עתר לבית המשפט העליון כנגד הרשעתו וכנגד העונש שהוטל עליו. בערעורו ביקש לבטל את חובת הגיוס לצבא לגברים דתיים, שמסרבים לשרת בצבא מטעמי מצפון הנובעים מאמונתם הדתית. לטענת שטיינברג, הטלת חובת גיוס על גברים דתיים בניגוד לאמונתם הדתית היא אפליה פסולה על רקע מגדרי. האפליה נובעת מכך שבניגוד לחובה המוטלת על גברים מאפשר החוק לנשים דתיות לקבל פטור מגיוס לצבא אם הן מצהירות על אמונה דתית השוללת שירות צבאי. בנוסף טען שטיינברג שעל פי דיני המשפט הבינלאומי לא ניתן לחייב את תושבי ירושלים בגיוס לצה"ל. זאת כיוון שירושלים הוגדרה כשטח מוחזק שלא נכלל בשטחה של מדינת ישראל, ועל פי כללי המשפט הבינלאומי לא ניתן לגייס תושבים של שטח מוחזק. לבסוף טען שטיינברג כנגד חומרת העונש שהוטלה עליו. בעתירתו טען שיש להתחשב בקביעת חומרת העונש בכך שהוא סרבן מצפון ולכן יש להקל בעונש שהוטל עליו ולהסתפק בהטלת קנס במקום עונש המאסר שפסק בית המשפט המחוזי.
בית המשפט קבע שההבחנה בדין המקנה פטור מטעמי מצפון לנשים דתיות אך לא לגברים דתיים אינה מהווה אפליה, כיוון שיש שוני רלוונטי בין גברים לנשים המצדיק יחס שונה. בית המשפט נימק קביעה זו בכך שאפליה היא דבר פסול רק במקרה בו אין הצדקה למתן יחס שונה לאנשים או האוכלוסיות השונות. לעומת זאת, במקרים בהם קיים הבדל מהותי המצדיק מתן יחס שונה לאדם או קבוצה אין ביחס השונה משום אפליה פסולה שיש למנוע אותה. אם האפליה בין הגבר לאישה לא נובעת מהזהות המגדרית בלבד אלא היא כתוצאה מההבדלים הקיימים בין גבר לאישה המצדיקים בנסיבות המקרה מתן יחס שונה ניתן ולעיתים אפילו נדרש לאפשר הבחנה בין המינים. השופטים סברו פה אחד שלעניין חובת הגיוס לצבא ההבדלים הקיימים בין גברים לנשים, כגון היכולת לשמש בכל תפקידי החייל או תפקידה של האישה בקרב ביתה, מצדיקים מתן יחס שונה בהטלת חובת הגיוס. השופטים ציינו דוגמאות נוספות הקיימות בחוק להקלות לנשים כתוצאה מהמאפיינים השונים הקיימים בין גברים לנשים. אישה נשואה תהיה פטורה משירות צבאי בניגוד לגבר נשוי, ואישה תסיים את חובת השירות הצבאי בגיל שלושים וארבע לעומת הגבר שישתחרר מחובה זו רק בגיל ארבעים ותשע. כמו ההקלות האחרות שראוי היה להבחין בהן בין הגבר לאישה לנוכח ההבדלים הקיימים בניהם כך שהנסיבות השונות הקיימות בהטלת חובת גיוס על אישה דתייה לעומת גבר דתי מצדיקות את ההבחנה של המחוקק בקביעת חובת הגיוס השונה.
בית המשפט הוסיף וקבע שאין צורך לדון בעתירה זו בשאלה אם חוק שירות הביטחון מטיל חובה הסותרת את כללי המשפט הבינלאומי, כיוון שבמקום שבו לשון החוק ברורה ולא ניתן לפרש אותה באופן שעולה בקנה אחד עם המשפט הבין לאומי, החוק גובר על המשפט הבין לאומי. לאור זאת גם אם החוק אכן סותר את כללי המשפט הבינלאומי בית המשפט יפסוק לפי חוקי המדינה ולא לפי המשפט הבינלאומי. השופטים קבעו שאמנם יש לפרש את החוק באופן שלא יעמוד בסתירה לכללי המשפט הבינלאומי, מתוך הנחה שהמחוקק מעוניין לעמוד בכללים אלו, אך מדובר בקביעה לאופן פרשנות לשון החוק ולא במערכת כללים המחייבת את המחוקק. לכן במקרה שלשון החוק ברורה ולא ניתן לפרש את החוק באופן זה יגבר החוק על כללי המשפט הבינלאומי. המשפט הבינלאומי עוסק בהתחייבות של מדינות כלפי מדינות אחרות ולא עוסק בקביעת החוקים הפנים מדינתיים. במידה ומדינה בחרה לחוקק בניגוד לכללי המשפט הבינלאומי תהיה אמנם למדינות אחרות יכולת לטעון כנגד אותה מדינה, אך המשפט הבינלאומי לא מחליף את המשפט המדינתי והוא לא מקנה לאזרח טענה כלשהי כלפי המדינה שכן היא לא התחייבה כלפיו מעולם לפעול באופן אחר. טעם נוסף לקביעת עדיפות החוק על פני כללי המשפט הבינלאומי שניתן על ידי השופטים נובע מכך שבית המשפט שואב את כוחו מכוח הסמכות שהקנתה לו המדינה ולא מכוח סמכותו של גורם בינלאומי. על כן בית המשפט נדרש לפסוק לפי כללי המדינה ולא לפי כללי המשפט הבינלאומי.
בעניין העתירה אודות חומרת העונש בית המשפט קבע שניתן להקל בעונש של סרבני מצפון, כיוון שסרבנותם נובעת מתפיסת עולם ערכית, כאשר סרבנותם נובעת מהתנגדות לשירות הצבאי עצמו, אך לא כאשר סרבנות הגיוס נובעת משלילת סמכותה של המדינה וחוקיה. חיים שטינברג לא החזיק באמונה דתית השוללת דווקא את השירות בצבא ורק מחובת הגיוס בכפייה הוא ביקש לקבל פטור. הוא האמין בתפיסה ערכית שכלל לא מכירה בסמכותה של המדינה ובחוקיה. אמנם במקרה הנידון הדבר בא לידי ביטוי בחובת הגיוס בלבד, אך שטיינברג האמין בסרבנות מצפונית לכלל חוקי המדינה. בית המשפט קבע שתפיסה ערכית זו היא תפיסה שאין להכיר בה על אף שהיא נובעת ממצפונו של האדם לאור השקפתו הדתית.
פטור על רקע דתי לגברים
הפסיקה והחקיקה לא השתנו במהלך השנים וככלל גבר לא זכאי לפטור מגיוס על רקע סרבנות מצפון דתית בדומה לאישה. האפשרות לקבל פטור על רקע סרבנות מצפון לגבר אפשרית רק לפי סעיף החוק המקנה לשר הביטחון סמכות לפטור מועמד לשירות מחובת הגיוס. לצורך כך הוקמה ועדה מייעצת לשר הביטחון בענייני פטור משירות. למרות זאת, בפועל הגיוס לצבא בקרב האוכלוסייה החרדית אינו נפוץ ולא מונהגת מדיניות של גיוס חובה בקרב הציבור החרדי, נוכח עילת פטור אחרת המאפשרת לגבר דתי שמצהיר ש"תורתו אומנותו" לדחות את שירותו הצבאי עד לקבלת פטור מלא עם הגיעו לגיל הפטור מגיוס. הפטור מגיוס שניתן לבני הישיבות נבע מתוך הכרה של המדינה בחשיבות שימור לימוד התורה והוא אינו נובע מהכרה בסרבנות מצפון על רקע דתי. הפטור מותנה בכך שבעליו עוסק בלימוד תורה. קהילת נטורי קרתא וקבוצות המחזיקות בדעות הדומות לה שאינם מכירים כלל בחובת הציות לחוקי המדינה ומתנגדים אף לעצם קיומה מבקשים להימנע מחובת הגיוס ללא הצהרה שתורתם אומנותם, ואף מסרבים לשתף פעולה עם רשויות המדינה בעצם תהליך ההצהרה. לאור זאת במהלך השנים נדרשו רשויות המדינה לבצע פעולות אכיפה וענישה כלפי סרבני גיוס השייכים לקבוצות חרדיות אלו, שחובת הגיוס חלה גם עליהן.
שוויון מהותי ושוויון פורמלי
קביעתו של בית המשפט שאפליה היא הבחנה בין פרטים שווים אך כאשר יש שוני בין הפרטים שהוא רלוונטי לסיבת ההבחנה אין בביצוע ההבחנה אפליה פסולה, התקבלה כהלכה במשפט הישראלי. בית המשפט העדיף את השוויון המהותי על פני השוויון במשמעותו הפורמלית בלבד. פרשנות זו של השוויון מקובלת בשיטות משפט מערביות רבות והוגדרה כך לראשונה על ידי אריסטו בהרצאותיו על אתיקה.
עד שנות התשעים של המאה העשרים מומש עיקרון זה באופן גורף במגוון נושאים וכמעט בכל פסק דין העוסק בנושא השוויון. כך לדוגמה פסק בג"ץ שההבחנה בין זכאי חוק ביטוח בריאות וזכאי משרד הביטחון בהיקף אביזרי השיקום אינה אפליה פסולה . וכך גם בקביעתו שקיצוץ קצבה לנכים מתאונות עבודה אינה אפליה אף על פי שקצבתם של נכים אחרים לא קוצצה . קביעה זו אף באה לידי ביטוי בפסקי דין בטענות אפליה באכיפה של רשויות השלטון, כגון אכיפה אל מול עבירות בנייה. בפסקי דין אלו נקבע שאדם לא יכול לטעון שהרשות השלטונית מפלה על סמך העובדה שהיחס שאותו אדם קיבל שונה מהיחס שקיבל אדם אחר. על מנת לטעון שקיימת אפליה יש להראות שאין סיבה המצדיקה את ההבחנה שעושה הרשות בין האנשים השונים.
בשנות השמונים החלו להופיע בפסיקה, בעיקר בדעת מיעוט, גישות שונות בפרשנות השוויון. כך פרש השופט שמגר בפס"ד בדבר חלוקה שונה של מכסות זמן ברדיו ובטלוויזיה למפלגות השונות שהדבר לא עומד בהוראות החוק הדורשות "בחירות שוות", אף על פי שניתנה הצדקה להבחנה שבוצעה בין המפלגות. דעת הרוב קבעה שאין כאן פגיעה בשוויון לאור העיקרון המאפשר להבחין בין שאינם שווים .בשנת 1994 חל שינוי משמעותי בפרשנות שנתן בית המשפט לערך השוויון. שינוי זה התרחש בפסק הדין בעתירתה של אליס מילר. עתירה זו הוגשה כנגד החלטת הצבא שלא לאפשר לנשים להתמיין לקורס טיס. בית המשפט קבע בדעת הרוב שהאפשרות לבצע הבחנה בטענה שקיימת הצדקה לאותה הבחנה איננה מוחלטת והיא כפופה לעקרון המידתיות. שופטי הרוב, השופטים מצא, שטרסברג כהן ודורנר, קבעו שלא ניתן לבטל את השוויון הפורמלי לחלוטין, בקלות ובעקבות ההצדקה הקלה ביותר. לדבריהם, אף על פי שההבדלים בין גברים לנשים אכן רלוונטיים להכשרתם כטייסים, כגון במשך שירות המילואים שמבצעים גברים לעומת נשים, אין בשוני זה הצדקה מספקת בשביל להתיר הבחנה זו.
מעבר להכפפת השוויון המהותי לעקרון המידתיות העבירה השופטת דורנר ביקורת על השימוש הגורף והמוחלט בהלכה שנקבעה בפס"ד שטיינברג. לטענתה, הקביעה שלא תתקיים אפליה במקרה בו השוני מצדיק את ההבחנה מבלי לקבוע מהם המדדים לכך שהשוני אכן מוצדק ולא פסול הופכת את הדבר לחסר משמעות. אותם סטראוטיפים שעקרון השוויון בדיוק מבקש להימנע מהם יובילו להצדקה של אותה אפליה. דוגמה לכך לפי דבריה של השופטת דורנר היא האפליה שהייתה כלפי נשים בגיוס לצבא האמריקאי. אפליה זו הוצדקה על ידי סטראוטיפים שאינם מקובלים היום כלפי נשים אך הם היו המקור שהצדיק את האפליה. לאור זאת ביקשה השופטת דורנר לקבוע מבחן נוסף לבחינת הפגיעה בערך השוויון. לדבריה גם במקרה שקיים שוני אמיתי בין פרטים יש לבחון האם עצם ההבחנה ביניהם לא פוגעת בכבודו של האדם המופלה וכתוצאה מכך נפגע גם ערך השוויון . בדעת המיעוט סברו השופטים קדמי וטל שעל פי העיקרון שנקבע בפס"ד שטיינברג, נוכח השוני בין גברים לנשים רשאי הצבא לגייס לקורס טיס גברים בלבד ואין בכך אפליה פסולה.
הרחבה נוספת של פרשנות השוויון, תוך מתן דגש על כך שהמבחן לקיומו של שוויון הוא מבחן התוצאה בפועל ולא מבחן הסיבות להיעדר השוויון, התרחשה בשנת 2006 בפסק הדין שדן בעתירות כנגד חוק האזרחות והכניסה לישראל. בדעת המיעוט, כתב הנשיא ברק שהמבחן לקבוע אם קיימת הפליה בחוק לא תלוי בכוונת המחוקק אלא בתוצאה בפועל, אף על פי שהמחוקק כלל לא התכוון להבחין בין קבוצות אוכלוסייה שונות. במקרה הנדון בעתירה, החוק מנע איחוד משפחות של פלסטינים שנישאו לאזרחיים ישראלים. החוק לא הבחין בין אזרחי ישראל הערבים ובין אזרחי ישראל היהודים. הוא שלל מכל אזרח ישראלי שנישא לפלסטיני את הזכות לאיחוד משפחות. למרות זאת, כיוון שבפועל החוק השפיע רק על האוכלוסייה הערבית, זאת מפני שמקרי הנישואין בין יהודים לפלסטינים היו נדירים ביותר, קבע הנשיא ברק שהחוק פוגע בשוויון בין היהודים הערבים. שופטי הרוב בפסק הדין לא חלקו על העיקרון שהציג ברק לפרשנות השוויון אך סברו שהפגיעה בשוויון בין האוכלוסייה הערבית ליהודית היא מידתית ולכן אין בסיס לפסול את החוק.
כפיפות המשפט הבינלאומי לחוקי המדינה
העיקרון שנקבע בפסק הדין שאת החוק יש לפרש כך שהוא עומד בדיני המשפט הבינלאומי רק כל עוד החוק לא אומר מפורשות אחרת התקבל במשפט הישראלי. גישה זו באה לידי ביטוי במשפטו של אדולף אייכמן. אייכמן טען להגנתו שבית המשפט לא רשאי לדון אותו כיוון שהדבר סותר את החוק הבינלאומי. ראשית כיוון שמדובר במעשים שנעשו לפני הקמת המדינה וטרם חקיקת חוקי המדינה וענישה בגינם תהיה ענישה למפרע, פעולה שהדין הבינלאומי שולל. שנית, מדובר באדם שהוא לא אזרח המדינה שביצע מעשים בשטח שהוא לא שטח המדינה, ולכן הדין הבינלאומי לא מקנה סמכות שיפוט לבית המשפט הישראלי. בתשובה לטענות אלו כתבו השופטים מספר נימוקים המצדיקים את סמכותו של בית משפט ישראלי לדון. הראשון שבהם הוא העיקרון שנקבע בפס"ד שטיינברג הקובע שבמידה והחוק בישראל סותר את הדין הבינלאומי על בית המשפט לפסוק לפי החוק ולא לפי הדין הבינלאומי. במקרה של אייכמן החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם קובע מפורשות שניתן להביא לדין על המעשים שביצע.
יחסי איטליה–גאורגיה
יחסי איטליה–גאורגיה הם יחסי החוץ בין גאורגיה לאיטליה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-11 במאי 1992. שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה.
מלחמת גאורגיה–רוסיה
במהלך מלחמת דרום אוסטיה 2008, שר החוץ האיטלקי פרנקו פראטיני אמר כי "איננו יכולים ליצור קואליציה נגד רוסיה באירופה, ובנקודה זו אנו קרובים לעמדתו של פוטין" הוא הדגיש גם כי ראש הממשלה סילביו ברלוסקוני היה בן בריתו של ראש הממשלה ולדימיר פוטין מרוסיה. ב-8 באוגוסט פרסמה ממשלת איטליה הודעה שדיווחה כי "בתיאום הדוק עם האיחוד האירופי ושותפותיה האטלנטיות, ממשלת איטליה עוקבת אחר מצב המשבר שהתפתח בדרום אוסטיה בדאגה כבדה" וכי "איטליה קוראת לכל הצדדים להביא לסיום מיידי לאלימות ולהגעה להפסקה מתמשכת של פעולות האיבה. איטליה מעודדת בתוקף את חידוש המשא ומתן לפתרון פוליטי לבעיה בכבוד הראוי לריבונותה ולשלמותה הטריטוריאלית". מאוחר יותר, ב-10 באוגוסט, לאחר מגעים עם שר החוץ האמריקני, שר החוץ הצרפתי ושר החוץ הפיני, חזר שר החוץ האיטלקי על הזמנה זו. בראיון שנערך ב-11 באוגוסט לעיתון לה סטמפה דיווח משרד החוץ האיטלקי על מעורבותו הישירה של סילביו ברלוסקוני, ראש ממשלת איטליה: "סרקוזי התקשר לפוטין בתפקידו כנשיא האיחוד האירופי וכעבור עשר דקות הוא התקשר גם לברלוסקוני. 'סילביו, אתה מדבר גם עם ולדימיר', אמר, 'הסביר שאנחנו לא אנטי-רוסים וכולנו רוצים שמוסקבה תהיה קרובה לאיחוד האירופי'. בשיחתו עם ברלוסקוני חזר פוטין על עמדתו: שלרוסיה הייתה כל הזכות להתערב בגאורגיה, והפנה את התייחסותו לפריסתם של כוחות איטלקיים בסופו של דבר: "אם, לאחר פגישותיו בטביליסי ובמוסקבה, מגיש קובנר הצעה במועצת שרי החוץ האירופית ביום רביעי, והיא מאושרת, ניקח אותה בחשבון. יש הרבה 'אם', ובכל מקרה נצטרך לחלק מחדש את כוחותינו הסופיים על ידי פריסה מחדש ממשימות בינלאומיות אחרות. לעומת זאת, הסיוע ההומניטרי לדרום אוסטיה יהיה מוכן מעכשיו".
אדמונד דארץ' לואיס
אדמונד דארץ' לואיס (באנגלית: Edmund Darch Lewis; 17 באוקטובר 1835 – 12 באוגוסט 1910) היה צייר נוף אמריקאי, הידוע בסגנונו ובציורים הימיים בצבעי שמן או צבעי מים.
ביוגרפיה
לואיס נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, במשפחה אמידה. והחל להתאמן בגיל 15 אצל הצייר פול ובר יליד גרמניה (1823–1916) מאסכולת נהר ההדסון.
בגיל 19 הוא הציג באקדמיה לאמנויות פנסילבניה, ונבחר כחבר באקדמיה בגיל 24.
קריירה
עבודתו המוקדמת של לואיס בצבעי שמן, בעקבות הכשרתו המצוינת, נחשבת עם עליונה טכנית גבוהה יותר מעבודתו המאוחרת. הוא נסע ברחבי פנסילבניה, ניו ג'רזי וניו יורק, צייר סצינות נהרות, ובמשך שני עשורים הוא נסע להרים הלבנים וצייר נופים של הרים, נהרות ואגמים.
הוא צייר ציורים ימיים נרחבים ברחבי ניו אינגלנד, והפך לאמן פורה ומצליח.
עבודתו זכתה להערכה בגלל הזוהר והברק שבנופים. בגלל היצירה התוססת, הוא נחשב לאחד הציירים הלומיניסטים באסכולת נהר הדסון.
חיים מאוחרים
היו לו שני בתים סמוכים שנבנו ברחוב 22 במרכז פילדלפיה כדי להציג את האוסף שלו לקהל בפילדלפיה.
לואיס נפטר ב־12 באוגוסט 1910.
בראיינט ריבס
בראיינט ריבס (באנגלית: Bryant Reeves; נולד ב-8 ביוני 1973) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בקבוצת ונקובר גריזליס מליגת ה-NBA בין השנים 1995–2001. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 12.5 נקודות, 6.9 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
ממדיו הגדולים (2.13 מטרים, כ-160 ק"ג) סייעו לו להפוך לאחד הסנטרים המבטיחים ביותר ב-NBA בתחילת הקריירה, אך בהמשך סבל ריבס מפציעות בגבו אשר פגעו בכשירותו וקטעו את קריירת המשחק שלו כבר לאחר 6 עונות. מוכר בכינויו "Big Country".
קריירת מכללות
ריבס נולד בעיר פורט סמית' שבארקנסו, ובשנת 1991 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של אוקלהומה. בכל אחת משלוש עונותיו האחרונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה הוביל את מחוז ה-"Big 8" הן בממוצע ריבאונדים (כ-9.7 למשחק) והן באחוזי קליעה מהשדה (כ-59.5%). בעונתו האחרונה, 1994/1995, רשם ממוצעים של 21.5 נקודות ו-9.5 ריבאונדים למשחק, והוביל את קבוצתו לשלב פיינל פור טורניר אליפות המכללות – הישגה הגדול ביותר מזה 44 שנים. במשחק חצי הגמר קלע ריבס 25 נקודות מול אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), אשר ניצחה במשחק וזכתה בהמשך באליפות המכללות. בעונות 1993 ו-1995 זכה ריבס בתואר השחקן המצטיין של מחוז ה-"Big 8".
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1995 נלקח ריבס בבחירה השישית על ידי ונקובר גריזליס, לקראת עונת הבכורה של המועדון ב-NBA. בעונתו הראשונה בליגה קלע 13.3 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה. בשתי העונות הבאות הפך לאחד השחקנים המובילים של הקבוצה, לצד שריף עבדור-רחים, עם ממוצעים של 16.2 נקודות ו-8.0 ריבאונדים למשחק. ב-15 בינואר 1998 קלע שיא קריירה של 41 נקודות במשחק מול בוסטון סלטיקס. לקראת עונת חתם על הארכת חוזה בוונקובר ל-6 עונות נוספות עבור כ-62 מיליון דולר.
החל משנת 1998 סבל ריבס ממספר פציעות בברכו ובגבו, בגינן נאלץ להחמיץ את מרבית עונת והוגבל לכ-25 דקות בממוצע למשחק עד לסיום הקריירה בשנת 2001. בתקופה זו ירדה תפוקתו ל-8.9 נקודות ו-5.8 ריבאונדים בממוצע למשחק. במהלך משחק קדם-עונה באוקטובר 2001 נפגע ריבס בגבו פעם נוספת, ומשלא הצליח להתרומם פונה מהמגרש על גבי שתי אלונקות מחוברות, אותן סחבו 8 מחברי קבוצתו. מאז לא שב ריבס לשחק כדורסל.
בשנת 2018 יצא סרט דוקומטרי בשם "Finding Big Country" המתעד את ניסיונה של אוהדת הגריזליס לאתר את ריבס, אשר "נעלם" מעיני התקשורת מאז פרישתו ממשחק. הסרט זכה בשני פרסים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בוונקובר.
גרנד פרי בריטניה
ברוקלנדס: 1926–1927
מסלול ברוקלנדס נבנה בשנת 1907 בוייברידג', שבמחוז סארי הנמצא בסמוך ללונדון. היה זה המסלול הראשון שתוכנן מלכתחילה לשמש כמסלול מרוצים ושימש גם כאחד משדות התעופה הראשונים במדינה. מרוץ הגרנד פרי הראשון תוכנן על ידי הנרי סגראב, נהג המרוצים הבריטי שניצח בגרנד פרי צרפת בשנת 1923 ובגרנד פרי סן סבסטיאן שנה לאחר מכן. במרוץ הבכורה ניצחו צמד הנהגים הצרפתים לואי וגנר ורוברט סנישאל. שנה לאחר מכן התקיים במסלול הגרנד פרי השני.
במהלך השנים הבאות התקיימו בבריטניה מספר מרוצים, שלא היו חלק מסבבי האליפות. גרנד פרי דונינגטון התקיים בשנים 1937 ו-1938 בדונינגטון פארק. המרוצים התקיימו בשליטה של היצרנים הגרמנים. ברנד רוזמאייר וטאציו נובולארי, שניהם נהגי חברת יוניון אוטו ניצחו במרוץ.
סילברסטון: 1948–הווה
ברוקלנדס נפגע במהלך מלחמת העולם השנייה ונזנח בסיום המלחמה. מסלולי מרוצים חדשים נבנו במקומם של בסיסי חיל האוויר הבריטי שיצאו משימוש. מועדון הרכב המלכותי יזם את מרוץ הגרנד פרי הראשון במסלול סילברסטון ב-2 באוקטובר 1948. את המרוץ ניצח לואיג'י וילורסי שהתחרה עבור מזארטי. המסלול עבר שינויים רבים על מנת להפוך אותו למסלול מהיר יותר לקראת המרוץ השני שהתקיים בשנת 1949.
בשנת 1950 הוצגה אליפות הפורמולה 1 וגרנד פרי בריטניה נבחר להיות מרוץ הבכורה של האליפות. המלך ג'ורג' השישי היה בין הצופים במרוץ וראה את ג'וזפה פארינה מנצח במרוץ. בעונת 1951 ניצח חוסה פרוילאן גונזלס במרוץ, ניצחון שהיה ניצחון הבכורה של קבוצת פרארי באליפות. אלברטו אסקרי ניצח בשני המרוצים הבאים לפני שגונזלס השיג ניצחון שני בשנת 1954.
החל מעונת 1955 התקיים הגרנד פרי במסלול אינטרי ובסילברסטון, לסירוגין. סטירלינג מוס ניצח במרוץ לאחר קרב צמוד עם חואן מנואל פנג'יו. קבוצת מרצדס הייתה דומיננטית וזכתה בכל ארבעת המקומות הראשונים במרוץ. פנג'יו ניצח במרוץ שנה לאחר מכן עבור פרארי. מוס ניצח במרוץ בעונת 1957, הפעם עבור קבוצת ואנוול. המרוץ האחרון באינטרי התקיים בעונת 1962. ג'ים קלארק ניצח במרוץ בפעם הראשונה. בהמשך ינצח במרוץ עוד ארבע פעמים.
את מקומו של המסלול באינטרי תפס בעונת 1964 מסלול ברנדס האטץ' הנמצא במחוז קנט. המסלול נבנה בשנת 1950 והורחב משמעותית עשור לאחר מכן. בניגוד למסלול השטוח באינטרי מסלול ברנדס האטץ' מאופיין בפניות חדות ושינויי גובה רבים. המרוץ בעונת 1969 סיפק קרב צמוד בין ג'קי סטיוארט ויוכן רינדט. רכבו ושל רינדט ספג פגיעה קשה בכנף האחורית של הרכב ונאלץ להיכנס לרחבת הטיפולים על מנת לתקן את הבעיה. סטיוארט ניצח במרוץ. שנה לאחר מכן היה זה רינדט שהשיג את הניצחון. במרוץ בעונת 1973 אירעה תאונה גדולה במהלך ההקפה הראשונה, תאונה בה היו מעורבות 11 מכוניות, אך ללא נפגעים. לקראת עונת 1975 נוספה פניית שיקיין נוספת, פניית וודקוט (Woodcote), על מנת להאט את המהירות בה נכנסות המכוניות לפנייה. גשם כבד ירד במהלך המרוץ, והוביל נהגים רבים, ביניהם ג'ודי שכטר וג'יימס האנט, להחליק מחוץ למסלול. אמרסון פיטיפלדי ניצח במרוץ, שקוצר בעקבות הגשם.
שינויים נוספים בוצעו במסלול בעונת 1976. באותה שנה עורר המרוץ מחלוקות גדולות. הטלוויזיה הבריטית סירבה לשדר את המרוץ בשל החלטתה של קבוצת סורטיס לפרסם על המכוניות את חברת דורקס, יצרנית הקונדומים. האנט ניצח במרוץ, אך לאחר מכן נפסל בשל תלונות של פרארי וקבוצות אחרות והניצחון ניתן לניקי לאודה, שסיים במקום השני. קליי רגצוני ניצח במרוץ בברנדס האטץ' בעונת 1979, הניצחון הראשון של קבוצת ויליאמס. לאודה ניצח שוב בגרנד פרי בעונת 1984 ועלה לראש טבלת הניקוד של האליפות בכל הזמנים. איירטון סנה זינק למרוץ בעונת 1985 מהמקום הרביעי, אך לקח את ההובלה לאחר הפנייה הראשונה. הוא הוביל לאורך חלקים גדולים של המרוץ, אך לבסוף נותר ללא דלק והפסיד במרוץ לאלן פרוסט. המרוץ בעונת 1986 היה האחרון שהתקיים בברנדס האטץ'. ז'אק לאפיט, בן ה-42, נפגע בתאונה בפנייה הראשונה. תאונה שהביאה לסיום קריירת המרוצים שלו. נייג'ל מנסל שמכוניתו נתקעה בתחילת המרוץ החליף למכונית הרזרבית של נלסון פיקה, שותפו לקבוצה, וניצח עימה במרוץ.
המסלול בסילברסטון עבר מספר שינויים לקראת עונת 1987. מנסל, שבחר שלא להחליף צמיגים במהלך המרוץ, שבר את שיא המסלול 11 פעמים בדרך לניצחון שני ברציפות. בסיום המרוץ פרצו מאות צופים לתוך המסלול. בשלושת המרוצים הבאים סיים מנסל במקום השני אחרי סנה (1988) ופרוסט (1989, 1990). בסיום המרוץ בשנת 1990 זרק מנסל את הכפפות לקהל והכריז על פרישה, הכרזה ממנה חזר בסופו של דבר. לקראת עונת 1991 עבר המסלול, שנחשב למסלול המהיר באליפות, שינוי משמעותי שהאט את קצב הנהיגה. מנסל ניצח בשני המרוצים הבאים. לאחר פרישתו ניצחו במרוץ שני נהגים אחרים של קבוצת ויליאמס, פרוסט ודיימון היל.
בעקבות מותם של איירטון סנה ורולנד רצנברגר בגרנד פרי סן מרינו של שנת 1994 בוצעו במסלול מספר שינויים. שינויים נוספים נעשו שנתיים לאחר מכן. במהלך המרוץ של 1999 נפצע מיכאל שומאכר ושבר את רגלו. בעקבות הפציעה החמיץ את מרבית העונה ויצא ממרוץ האליפות. בשנת 2003 פרץ למסלול קורנליוס הורן, שנודע בהתפרצויות לאירועים במטרה לעורר מודעות לכך שסוף העולם מתקרב. המרשלים הצליחו לתפוס אותו ולהורידו מהמסלול ובהמשך נעצר על ידי המשטרה.
מחלוקת בין מועדון נהגי המרוצים הבריטי (BRDC), בעלי המסלול בסילברסטון ובין הנהלת הפורמולה 1 לגבי מימון השיפוצים הנדרשים במסלול הוביל לספקות לגבי המשך המרוץ. באוקטובר 2004 הוצא המרוץ מסבב התחרויות המתוכנן לשנת 2005 בשל סירוב של הבעלים לשלם את דמי ההשתתפות שנדרשו. בסופו של דבר נחתם חוזה חדש לקיום המרוץ לחמש שנים נוספות. ביולי 2008, שנה לפני סיום החוזה, הוכרז כי יחתם הסכם עם דונינגטון פארק ל-10 שנים. דונינגטון פארק לא הצליח להשיג את המימון הנדרש ובדצמבר 2009 נחתם חוזה חדש עם סילברסטון ל-17 עונות.
בעונת 2021 הוחלט על קיום פיילוט של שלושה מרוצי ספרינט שישולבו במהלך העונה, במקום מקצה הדירוג המסורתי. מרוץ הספרינט הראשון התקיים בשבת שלפני הגרנד פרי. ולטרי בוטאס ניצח במרוץ הספרינט. הוא הוביל לאורך מרבית המרוץ, אך 12 הקפות לסיום, בעקבות הוראה קבוצתית, איפשר ללואיס המילטון לעקוף ולנצח את המרוץ.
נהגים שניצחו את המרוץ מספר פעמים
נהגים המופיעים בכתב מודגש עדיין פעילים
קבוצות שניצחו את המרוץ מספר פעמים
קבוצות המופיעות בכתב מודגש הן קבוצות שעדיין פעילות באליפות קבוצות המופיעות עם רקע ירוק הן קבוצות שהתחרו בעידן שלפני מלחמת העולם השנייה קבוצות המופיעות עם רקע ורוד הן קבוצות שהתחרו בשנים בהן המרוץ לא נכלל כחלק מאליפות הפורמולה 1
מנצחים לפי שנה
מרוצים המסומנים ברקע ורוד לא היו חלק מאליפות הפורמולה 1
חוסה פסטוריסה
כשחקן, שיחק פסטוריסה בעמדת הקשר, כששיחק במשך רוב הקריירה באינדפנדיינטה ובמונקו.
קריירת האימון של פסטוריסה נמשכה קרוב לשלושים שנה, ונפרשה על מספר ליגות בדרום אמריקה ובאירופה.
קריירת משחק
פסטוריסה, שכינויו היה אל פאטו (בספרדית: El Pato, הברווז), נולד ברוסאריו והחל את דרכו בקבוצת הנוער של רוסאריו סנטראל המקומית. משם, עוד בגילאי נוער, עבר לאתלטיקו קולון, לפי שהחל את קריירת הבוגרים במדי ראסינג קלוב.
פסטוריסה שיחק שנתיים במדי ראסינג, בהן רשם 53 הופעות ליגה. אמנם, עקב מצב כלכלי רעוע ויכולת קבוצתית ירודה, הוא נמכר לאינדפנדיינטה, היריבה העירונית והגדולה ביותר של ראסינג. בשנה זו זומן פסטוריסה על ידי מאמן נבחרת ארגנטינה, חואן קרלוס לורנסו, לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1966 באנגליה, על אף שלא רשם עד אז הופעות בינלאומיות. ארגנטינה רשמה ארבע הופעות בטורניר, אך פסטוריסה לא זכה לקבל דקות.
יחד עם פסטוריסה הגיעה אינדפנדיינטה להישגים. כבר בשנתו השנייה בקבוצה סייע לה פסטוריסה לזכות באליפות ארגנטינה, לראשונה אחרי ארבע שנים. יחד עם פסטוריסה חזרה הקבוצה לזכות באליפות נוספת, ב-1970. באותה שנה רשם פסטוריסה את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארגנטינה, אליה השתייך בשלוש השנים הבאות, ובמדיה רשם 18 הופעות ושער בודד.
ב-1971 השלימה אינדפנדיינטה זכייה שנייה ברציפות בתואר, ושלישית בסך הכל עם פסטוריסה, שזכה בתואר כדורגלן השנה בארגנטינה. הוא רשם באותה שנה 46 הופעות ליגה, בהן כבש 15 שערים, שיא אישי לעונה עבור הקשר. ב-1972 סייע פסטוריסה לקבוצתו לזכות בגביע ליברטדורס בפעם השלישית בתולדותיה.
לקראת עונת, עזב פסטוריסה בן ה-30 לראשונה את הליגה הארגנטינאית, כשחתם במדי מונקו הצרפתית. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה סייע לה לעלות בחזרה לליגה הבכירה, והוסיף לשחק בה שלוש עונות נוספות. בשלוש עונותיו הראשונות בקבוצה כבש פסטוריסה מספר דו-ספרתי של שערים, ולאחר עונת, פרש ממשחק פעיל בגיל 34.
קריירה כמאמן
ב-1976, כשנה לאחר פרישתו ממשחק, החל פסטוריסה בקריירת האימון שלו. משרתו הראשונה הייתה בקבוצה בה שיחק ועימה הגיע להישגים, אינדפנדיינטה. כבר בשנתו השנייה בקבוצה זכה פסטוריסה באליפות ארגנטינה, ושנה אחר כך הוסיף זכייה נוספת בתואר. הוא עזב את הקבוצה ב-1979, ורשם קדנציות קצרות בטאז'רס וראסינג קלוב הארגנטינאיות ומיונאריוס הקולומביאנית, בטרם חזר לקדנציה שנייה באינדפנדיינטה.
הקדנציה השנייה של פסטוריסה באינדפנדיינטה החלה ב-1983. הוא הוביל אותה בפעם השלישית לזכייה באליפות ארגנטינה. שנה לאחר מכן, הוביל פסטוריסה את קבוצתו לזכייה שביעית בגביע ליברטדורס, לאחר שניצחה בגמר את גרמיו הברזילאית. בעקבות הזכייה, זכתה אינדפנדיינטה לפגוש את ליברפול במסגרת הגביע הביניבשתי, הטורניר שמפגיש את מחזיקת גביע ליברטדורס עם מחזיקת גביע אירופה לאלופות. אינדפנדיינטה גברה על ליברפול בתוצאה 1-0, וזכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה. בסיום העונה עבר פסטוריסה לברזיל, לתקופה של שנה בה אימן את גרמיו ואת פלומיננסה.
פסטוריסה חזר ב-1985 לקדנציה שלישית באינדפנדיינטה. הוא אימן בה שנתיים, ללא הצלחה, עד שעבר לראשונה בקריירת האימון למועדון הפאר בוקה ג'וניורס. בתום פחות משנתיים בתפקיד, חזר לאמן את אינדפנדיינטה בפעם הרביעית.
בשנת 1992 אימן לראשונה מחוץ לדרום אמריקה, באתלטיקו מדריד מספרד, אך הוא פוטר כעבור זמן קצר בעקבות חילוקי דעות עם הבעלים. ב-1993 חזר לארגנטינה, שם אימן את טאז'רס כ-13 שנים לאחר הקדנציה הראשונה שלו בקבוצה. גם הפעם נמשכה הקדנציה פחות משנה.
לאחר קדנציות קצרות בבוליבר מבוליביה וארחנטינוס ג'וניורס, קיבל פסטוריסה את משרת האימון הבינלאומית הראשונה שלו, כשאימן את במשך שנתיים. הוא הוביל את הנבחרת להשתתפות ראשונה בטורניר גביע הזהב 1996. במשחק הראשון גברה אל סלוודור על בתוצאה 3-2, אך הפסד למארחת  בתוצאה 2-0 סיים את דרכה בטורניר, לאחר שסיימה שנייה בבית ג' ולא הצליחה להשיג את המאזן הטוב מבין הסגניות.
לאחר הפסקה מאימון שארכה כשנתיים, חזר פסטוריסה לקדנציה שלישית בטאז'רס, ולאחר פחות משנה עבר לאמן את נבחרת ונצואלה, והוביל את הנבחרת בטורניר קופה אמריקה 1999 בפרגוואי. הנבחרת נכשלה בטורניר, כשהפסידה בכל שלושת משחקיה בשלב הבתים. היא פתחה את הטורניר בתבוסה 7-0 ל, והפסידה 3-0 ל ו-3-1 ל, בדרך למקום האחרון בבית.
ב-2003 חזר לטאז'רס בפעם הרביעית והאחרונה, ובהמשך השנה מונה בפעם החמישית לתפקיד המאמן באינדפנדיינטה.
מותו
ב-2 באוגוסט 2004, בעודו משמש כמאמן אינדפנדיינטה, לקה פסטוריסה בהתקף לב ונפטר בביתו שבבואנוס איירס, כשהוא בן 62. טקס הלוויה נערך במשרדי קבוצת אינדפנדיינטה.
מותו הכה את שחקני הקבוצה בתדהמה. החלוץ הקולומביאני, חיירו קסטיו, נענש מספר פעמים במהלך המשך העונה בכרטיס צהוב, לאחר שהוריד חולצה כדי לחשוף מחוות למאמנו שנפטר. כתוצאה מכך, הוחלט להוסיף לחולצות השחקנים את הכיתוב פאטו, כינויו של פסטוריסה, כדי להוקיר את זכרו.
אגדת לבו
אגדת לַבּוּ, היא אגדה עתיקת יומין שככל הנראה מקורה מהתקופה הבבלית הקדומה. ייתכן שהסיפור נכתב באזור נהר דיאלא בעיר אשנונה, שכן גרסה מאוחרת של הסיפור מציגה את האל תִשְׁפַּךּ כגיבור הראשי, והאל תִשְׁפַּךּ החליף את האל השומרי נינזו כאל הראשי של בני אשנונה בתקופה הבבלית הקדומה. ייתכן שאגדה זו הייתה מקור של המיתוס אנומה אליש, שם לַבּוּ, "לביא", היה האב טיפוס של תיאמת וסיפור מלחמת אל הסער בים.
תקציר האגדה
אגדת לַבּוּ נמצאה בעותק מקוטע מאוד מספריית אשורבניפל, והלוח שבור במקומות רבים. אגדת לבו עוסקת בסיפורו של מפלצת, כנראה נחש-אריה, מפלצת באורך חמישים בֶּרוּ ("bēru", כ-11 ק"מ).
לפי גרסה אחת, הים, תָּמתּוּ (tāmtu), הוליד את הנחש ואנליל עיצב את צורתו -. יש חוקרים שהסבירו שאנליל עיצב את המפלצת כדי למחוק את האנושות שרעשה והפריעה לו, כמתואר באתרחסיס.
בהמשך נכתב כי האלים נחרדו -. ואף שאלו מי יהרוג את המפלצת -. האלים מציעים שהאל תִשְׁפַּךּ ילך להילחם במפלצת, אך הוא מתנגד. לבסוף, לאחר רצף שורות חסרות, אל שלא מוזכר שמו (אך כנראה מדובר באל תִשְׁפַּךּ) מקבל עצה מאל אחר, מחולל סערה והורג את לַבּוּ.
יש הטוענים שהטקסט נכתב באשנונה ונועד לרומם את תִשְׁפַּךּ ולהסביר מדוע הוא המלך ולא נינזו (האל הראשי של אשנונה לפני תִשְׁפַּךּ).
אגדת לַבּוּ נקראת גם אולי אגדת כַּלבּוּ (כלב), בהתאם לקריאת התו הראשון בשם המפלצת. בתחילה המפלצת מתוארת באמצעות הסימן muš שפירושו "נחש", אך בהמשך היא נקראת KAL-bu. לרוב "KAL" נהגה כlab, אך ניתן לקרוא את השם גם כַּלבּוּ, רִיבּוּ או תַּנבּוּ. הקריאה כlab השתרשה במחקר ולפיכך האגדה נקראת כיום "אגדת לַבּוּ".
פלורנטיו מסקרה
פלורנטיו מסקרה (באיטלקית: Florentio Maschera; 1540-1584) או פיורנצו מסקרה (Maschera, Fiorenzo) היה מלחין, נגן עוגב וכלי קשת איטלקי מסוף תקופת הרנסאנס.
ביוגרפיה
פלורנטיו מסקרה נולד בעיר ברשה. הוא למד כנראה מאביו ברתולומאו מסקרה, שהועסק כמורה ללטינית לנערים ששרו במקהלת הקתדרלה של ברשה. מסקרה קיבל שיעורי מוזיקה מקלאודיו מרולו בוונציה. בהמשך, בשנת 1557, התמודדו פלורנטיו מסקרה, אנדראה גבריאלי וקלאודיו מרולו על משרת נגן העוגב בכנסיית סנט מארק בוונציה. לבסוף זכה במשרה זו קלאודיו מרולו.
כתוצאה מכך, פנה מסקרה למציאת תפקיד חדש, ועבודתו הראשונה הייתה כנגן עוגב במנזר "סנטו ספיריטו אין איזולה" בוונציה, שם החל לעבוד (בגיל 17 בלבד) ב-22 באוגוסט 1557 בשכר התחלתי של 180 לירטות. בתקופה זו המשיך ללמוד אצל מרולו. בתחילת המאה ה-17 נבנה עוגב חדש בסגנון הבארוק בקתדרלה של ברשה. ומסקרה נתמנה לנגן העוגב בקתדרלה זו. בתפקיד זה כיהן למשך כל חייו. בונה כלי הנגינה גספארו דה סאלו, תושב ברשה בעצמו, ציין כי מסקרה היה נגן ויולה דה גמבה מעולה. באותה תקופה הייתה ברשה מרכז לבניית כלי נגינה, במיוחד כלי קשת, בדומה גם לעיר מנטואה. מסקרה נחשב לנגן עוגב מחונן ומוכשר, שני רק לקלאודיו מרולו.
בשנת 1584 מת מסקרה בעיר ברשה. את תפקידו בקתדרלה של ברשה תפס אחריו קונסטנצו אטנייטי, המלחין, נגן העוגב ובונה העוגבים, אשר העיד כי מסקרה הצטיין בצליל יפה ומתוק. יוהאן גוטפריד ולתר אף ציין ב"לקסיקון המוזיקלי" שלו (בגרמנית: Musicalisches Lexicon; לייפציג 1732), כי מסקרה היה נגן כלי קשת (כינור, ויולה וויולה דה) גמבה יוצא מהכלל, אשר ניגן לעיתים קרובות בערים רבות בצפון איטליה.
יצירותיו
מסקרה ידוע בעיקר ב-21 הקנצונות הכליות שלו תחת הכותרת "Il primo libro de canzoni da sonar". קנצונות אלה, לארבעה כלים, כתובות בעיקר במרקם פוליפוני עם מעט מאוד מרקם הומופוני. הן כוללות גם קטעי דואטים המופיעים לסירוגין בין זוגות הקולות. האוסף פורסם לראשונה בשנת 1582 אבל לא שרדו ממהדורה זו עותקים. המהדורה הראשונה ששרדה היא משנת 1584. נדפסו בסך הכל שש מהדורות: מ 1582, 1584, 1588, 1593, 1596, 1607 ו 1621. זהו האוסף המוקדם ביותר של קנצונות שיש בידינו (פרט לאלה של וינצ'נטי) ואשר נכתבו במיוחד להרכב כלי ולא עיבודים של יצירות קוליות קודמות.