cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וילהלם פוקס
קורות חייו
באפריל 1941 מונה למפקד איינזצגרופן סרביה. ב-14 במאי 1941 השתתף בישיבת הפיקוד הגרמני בסרביה, אשר בעקבותיה הוחלט לטפל "בבעיה היהודית". במסגרת תפקידו פיקד על רצח הנשים והילדים מקרב יהדות בלגרד במחנה סיימישטה. בינואר 1942 הועבר מתפקידו בשל כשלים בהתמודדות מול כוחות של הפרטיזנים של טיטו.
בהמשך, הועבר לאזור לטביה, ושירת כעוזרו של מפקד האס אס והמשטרה. ב-15 בספטמבר 1943 מונה למפקד "איינזצגרופן 3", אשר פעלה באזור ריגה. ב-6 במאי 1944 מונה למפקד איינזצגרופן A. באוקטובר 1944 הועבר לפקד על איינזצגרופן E בשטחי המדינה העצמאית של קרואטיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוסגר ליוגוסלביה, והועמד לדין על פשעי מלחמה. ב-22 בדצמבר 1946 נגזר דינו למוות וב-24 בינואר 1947 הוצא להורג בבלגרד בתלייה.
המנון המלדיביים
באיחוד הלאומי אנו מצדיעים לאומתנו (בדיבהי: ޤައުމީ ސަލާމް) הוא ההמנון הלאומי של האיים המלדיביים.
עד 1948, בעת אירועים ממלכתיים שהתקיימו במעונן של הסולטאן ניגנה התזמורת הסולטאנית נעימה ללא מילים בשם "סלאמת'י". בשנת 1948 הוחלט לצרף מלל ל"סלאמת'י" והמשימה הוטלה על מוחמד ג'מאל דידי, משורר צעיר שלימים היה לנשיא בית המשפט העליון.
דידי ביקש למצוא מנגינה שתהלום את הסלאמת'י יותר מהנעימה המסורתית ובחר במנגינה של אולד לנג סיין, שיר עם סקוטי.
במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, הבינו המלדיביאנים את הצורך בהמנון לאומי רשמי, ובשנת 1972 ולקראת הביקור של מלכת אנגליה, אליזבת השנייה, הסמיכה הממשלה את המנצח הסרי לנקי, ו.ד. אמרדווה, להלחין מנגינה שתשמש את המדינה כהמנון לאומי רשמי וקבוע.
ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס
ליונל מאנטוורפן (באנגלית: Lionel of Antwerp; 29 בנובמבר 1338 - 17 באוקטובר 1368) היה בנו השלישי של אדוארד השלישי מלך אנגליה ושל פיליפה מאנו. ליונל היה השני מבין שני הבנים שהגיעו לבגרות (אחד מאחיו נפטר בינקותו). ליונל כונה "מאנטוורפן" מאחר שנולד בעיר זו.
ביוגרפיה
עוד בהיותו ילד הוחלט שליונל ינשא לאליזבת דה בורג, רוזנת אלסטר, בתו ויורשתו של ויליאם דון דה בורג, רוזן אלסטר. ליונל ואליזבת נישאו בשנת 1352, אבל בשל האירוסים הוא הוכרז כרוזן אלסטר כבר בשנת 1347. לבני הזוג נולדה בת אחת - פיליפה.
בשנת 1345 הכריז עליו אביו כנציגו הרשמי, ובשנת 1355 נסע ליונל לצרפת כנציג המלך, אולם פרט לביקור זה שהה באירלנד כנציגה של אנגליה. בשנת 1361 מונה למושל אירלנד, ובנובמבר באותה שנה קיבל את התואר דוכס קלרנס.
בשנת 1363 נפטרה אליזבת בעת שבני הזוג שהו בדבלין.
ליונל ניסה לבסס את השלטון האנגלי באירלנד אולם זכה להצלחה מועטה. לאחר שקיים פרלמנט (כינוס אצילים) בקילקני שהעביר את חוק קילקני בשנת 1367 הפסיק בניסיונותיו ושב לאנגליה.
ב-28 במאי 1368 נשא ליונל לאישה את ויולנטה (1353 לערך - נובמבר 1386) בתו של גלאצו ויסקונטי השני, שליט פאביה. ליונל נסע לאיטליה על מנת לפגוש את רעייתו, טקס הנישואין נערך ברוב פאר במילאנו והחגיגות נמשכו מספר חודשים. במסגרת החגיגות הוגשו המנות לשולחן מוזהבות באמצעות משחה של חלמון, זעפרן וקמח מעורב בעלי זהב אמיתיים. למוזמנים חולקו מתנות כגון סוסים, כלבי ציד, שריונות, גלימות יקרות ועוד. עם המוזמנים נמנו המשוררים פטרקה וג'פרי צ'וסר וההיסטוריון ז'אן פרואסאר. ארבעה חודשים לאחר החתונה, בעת ששהה באלבה חלה ליונל ונפטר. ישנה סברה לפיה ליונל הורעל על ידי אביה של ויולנטה. היא נישאה מאוחר יותר לבן-דודה, לודביקו ויסקונטי.
צאצאיו של ליונל
בתו היחידה, פיליפה, נישאה בשנת 1368 לאדמונד מורטימר, רוזן מרץ', ונכדתם אן מורטימר נישאה לריצ'רד מקוניסבורג, רוזן קיימברידג'. טענת בנם, ריצ'רד, דוכס יורק ויורשיו לבית יורק לכתר האנגלי התבססה למעשה על היותו של ליונל בנו של מלך אנגליה.
Enterprise resource planning
מערכת לתכנון משאבי ארגון (באנגלית: Enterprise Resource Planning System, בר"ת: ERP) היא סוג של מערכת מידע המשמשת לעיבוד נתונים מינהלי, המטפלת בכל צורכי עיבוד הנתונים בארגון (למשל: משאבי אנוש, כספים, שיווק, לוגיסטיקה, תפעול וכו') כמקשה אחת. גישת ה-ERP שונה מהגישה הקלאסית בכך שהיא מאחדת את כלל מערכות המידע של הארגון למערכת אחת באופן המאפשר שימוש במידע משותף באופן אינטגרטיבי ובעל ממשק אחיד.
ראשי התיבות ERP נטבעו לראשונה בשנת 1990 על ידי חברת המחקר גרטנר, ובעשור זה חלה צמיחה מהירה בשימוש במערכות אלו.
עם החברות הבולטות המייצרות מערכות ERP נמנות SAP, אורקל, מיקרוסופט ו-QAD.
מאפיינים
רוב תוכנות ה-ERP מחולקות ל-"מודולים". מודול הוא תת-מערכת בתוכנה המיישם פונקציונליות מסוימת, למשל, שרשרת אספקה (רכש, ייצור, הפצה וכיוצא בזה), ניהול מלאי, ניהול קשרי לקוחות, מכירות מקוונות, פיננסים, משאבי אנוש, מערכות תומכות החלטה ועוד.
הטמעה
לרוב, הטמעת מערכת ERP זולה יותר מאשר פיתוח מערכות ייעודיות עבור כלל המחלקות בארגון. החסכון מתאפשר באמצעות בניית ממשק אחיד עבור כלל הארגון. יתרון נוסף לממשק האיחוד הוא "השפה המשותפת" הנוצרת בין מחלקות שונות בארגון. מערכת ה-ERP מאפשרת קבלת מידע רוחבי על הארגון בצורה מרכזית דבר המאפשר ניתוח ומדידה של פעילות הארגון. מאידך, הטמעת מערכת מרכזית עבור כלל הארגון מחייבת את הארגון לעבודה עם ספק תוכנה יחיד. הטמעת המערכת (המכונה יישום) מחייבת הסבת כל מערכות הארגון, פעולה בעלת תקורות משמעותיות.
פרויקט ההטמעה של מערכת ERP בארגונים זכה למתודולוגיות שונות. המשותף לגישות ההטמעה הוא הצורך לשלב בארגון את תוכנת המדף שנבחרה, יחד עם זיהוי פערים (gap analysis) המיועד לאיתורם של צורכי מחשוב של הארגון, שאינם נענים במלואם על ידי תוכנת המדף. לאחר שמזוהים פערים אלו, ניתן לגשר עליהם במספר דרכים: אפיון ופיתוח התאמות תוכנה, מציאת פתרונות יישומים הקיימים בתוכנת המדף וניצולם כדי לענות על הצורך הארגוני, או שינוי תהליכי העבודה בארגון, כך שיתאימו לאפשרויות הקיימות בתוכנת המדף.
על רקע זה, מידת ההצלחה של פרויקטי ERP עשויה להשתנות, בהתאם ליכולתם של מטמיעי התוכנה, יחד עם נציגי הארגון, להטמיע את התוכנה באופן מוצלח שעונה על הצרכים הארגוניים.
מערכות ERP בישראל
בישראל פותחו לאורך השנים מספר מערכות ERP בהן חשבשבת ERP, אלמוג ERP, מערכת תפנית מבית מטריקס, ופריוריטי. גם Monday.com יכולה להיחשב למערכת ERP על אף שלא נבנתה ככזאת.
מרכז הפיתוח של SAP בישראל הוא אחד המרכזים של SAP בעולם, עם כ-800 עובדים בשני אתרים - רעננה ותל אביב. ב-2001 רכשה SAP את חברת Top Tier שייסד שי אגסי עם אביו ראובן אגסי, תמורת 400 מיליון דולר, ואשר שימשה בסיס ליצירת הפתרון לעסקים בגודל בינוני SAP Business One. בשנת 2002 רכשה SAP את חברת Top Manage, שייסד ראובן אגסי, בסכום הנמוך מ-10 מיליון דולר, כמו כן רכשה SAP את החברות A2i, GUIMachine, ו- Expression Solutions.
אורקל פועלת בישראל יותר מ-40 שנה. מאז תחילת פעילותה בישראל התרחב המרכז הישראלי באמצעות רכישות של חברות, והפך למשמעותי ביותר עבור החברה בעיקר בתחומי הענן, הדאטה, המכירות ועוד. החברה מעסיקה בישראל כ-370 עובדים בשני סניפים: פתח תקווה ובאר שבע.
ב-2006 רכשה אורקל את Demantra – חברת סטארט-אפ שפעלה בעולם של ניהול שרשרת האספקה – תמורת 45 מיליון דולר. ב-2009 אורקל רכשה נכסים מחברת הסטארט-אפ הישראלית הייפרול (HyperRoll). החברה מספקת פתרונות להאצת דיווחים כלכליים ושאילתות במערכות BI. רכישה נוספת הייתה ב-2010, אז רכשה אורקל את הסטארט-אפ הישראלי קונברג'ין (Convergin), תמורת כ-70 עד 100 מיליון דולרים. ב-2008 רכשה אורקל את חברת Primavera, מפתחת תוכנות ניהול פרויקטים, אשר החזיקה מרכז פיתוח בישראל על שנוצר על בסיס רכישת חברת הסטארט-אפ הישראלית פרוסייט (ProSight) תמורת כ-45 מיליון דולר. אורקל רכשה את חברת Ravello Systems בשנת 2016 בהיקף מוערך של חצי מיליארד דולר.
בשנת 2001 החליטה ממשלת ישראל על ראשיתו של פרויקט מרכב"ה להטמעת מערכת ERP של חברת SAP בכל משרדי הממשלה. את הפרויקט הרב-שנתי מוביל אגף החשב הכללי במשרד האוצר, עם חברת נס טכנולוגיות כקבלן ראשי.
היסטוריה
בתקופה זו התבצעו הרחבות מהותיות ביכולות המוצרים שהעיקריות שביניהן הן:
להיות ג'וליה
להיות ג'וליה (באנגלית: Being Julia) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2004 בבימויו של אישטוואן סאבו, עם אנט בנינג, ג'רמי איירונס ושון אוונס בתפקידים הראשיים.
אנט בנינג הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשחקנית הטובה ביותר וזכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
תקציר העלילה
ג'וליה למברט (אנט בנינג) היא שחקנית תיאטרון מפורסמת בלונדון בעשור החמישי לחייה. בעלה מייקל גוסלינג (ג'רמי איירונס) הוא המנהל האמנותי של התיטארון והאלמנה העשירה דולי דה פריס (מרים מרגוליס) שותפה לו בניהול התיאטרון מבחינה כספית. לבני הזוג יש גם בן בגיל ההתבגרות בשם רוג'ר (טום סטארידג').
ג'וליה מרגישה עייפות ושעמום בחייה. יחסיה עם מייקל הם על רקע מקצועי בלבד. היא דורשת ממנו לתת לה פסק זמן כדי להתאושש. כל מחשבותיה של ג'וליה מגולמות ברוחו של ג'ימי לנגטון (מייקל גמבון) שהיה המנטור שלה ותמך בה כשחקנית כשהייתה צעירה.
מייקל מכיר לה בחור אמריקאי צעיר בשם טום פנל (שון אוונס) שמחזר אחריה בהתלהבות למרות שגילו כמחצית מגילה. הוא מקיים אתה יחסי מין סוערים שממלאים מרץ ושמחה בג'וליה. דולי דה פריס מזהירה את מייקל אבל הוא לא מתרגש ומסכים לארח את טום בביתם בכפר.
טום מתיידד עם רוג'ר שמכיר לו שחקנית צעירה בשם אביס קרייטון (לוסי פאנץ'). טום מתחיל לחזר אחריה וג'וליה מתעמתת אתו. טום מתגלה כג'יגולו החי על כספי נשים אך זה לא אכפת לג'וליה. היא לוקחת חופשה ונוסעת לאי ג'רסי לנוח בבית אנה (רוזמרי האריס) ודודתה (ריטה טאשינגהם). לאי מגיע גם ידידה הוותיק לורד צ'ארלס (ברוס גרינווד) והיא מנסה להתחיל אתו יחסים אך הוא מגלה לה שהוא גיי.
ג'וליה חוזרת ללונדון ומתכננת את נקמתה. היא מבקשת ממייקל שיקבל את אביס לתפקיד חשוב במחזה חדש בו היא אמורה לשחק בתפקיד ראשי. אביס "עוברת" את האודישן של מייקל ושתיהן עורכות חזרות על סצנה משותפת. לפני הפרמיירה מחתים מייקל את אביס על חוזה והיא פורצת בשמחה.
בהצגה מפתיעה ג'וליה את אביס בבגדים שמשווים לה דמות שטנית. היא צועקת עליה ומשנה את הטקסט בהצגה. אביס נשארת המומה והקהל מקבל את משחקה הפרוע של ג'וליה בהתלהבות. מייקל מבהיר לאביס כי היא חתומה על חוזה לכל העונה ועליה להמשיך בהופעות עם ג'וליה.
ג'וליה יושבת במסעדה, לוגמת בירה בהנאה ומודיעה שלא תשתתף במסיבת הבכורה של ההצגה, הנקמה הושלמה.
מכלוף נג'אר
קורות חיים
מכלוף נג'אר נולד בשנת 1888 בעיר מוכנין שבתוניסיה. הוא התגורר בנעוריו בבית סבו ר' מרדכי גז בעיר סוסה. שלט היטב בעברית, ערבית יהודית, ערבית ספרותית וצרפתית. מגיל צעיר החל לעסוק בכתיבה עיתונאית וספרותית לעיתונים היהודים השונים של תוניסיה בערבית יהודית.
במאי 1913 ייסד בסוסה חברה אמנותית לתיאטרון, אשר הייתה ידועה בשם "ג'וק [=להקת] נג'אר", ותחת ניהולה פעלה להקת תיאטרון של ילדים ובני נוער יהודים שהתפרסמה ברחבי תוניסיה ואלג'יריה. להקת התיאטרון העלתה הצגות של מולייר, בהשראת המקרא או בהשראת סיפורי עם מזרח-תיכוניים, שערך, תרגם וכתב נג'אר עצמו. ההצגות הועלו בשפות צרפתית,ערבית יהודית, ערבית ספרותית ועברית, בהתאם להצגה ובהתאם לקהל שהלהקה הופיעה מולו. ההצגה הראשונה של הלהקה הייתה "מכירת יוסף בידי אחיו" שהוצגה בערבית ספרותית בסוסה ב-14 באפריל 1913, וקצרה הצלחה גדולה בסיבוב הופעות בערים ספקס, נאבל ולבסוף בתיאטרון העירוני הגדול של תוניס. לאחר מכן היא העלתה הצגות נוספות ובהן: "אסתר המלכה", "דוד וגלית" (בעברית), "משה רבנו", "רומיאו ויוליה", "הארון אלרשיד מע כליפה אלצייאד", "לה גורג'יאן" (בצרפתית) ועוד. להקת התיאטרון הופיעה בערים רבות בתוניסיה וכן נחלה הצלחה גם באלג'יריה בשנת 1914.
מכון דנה-פרבר לסרטן
מכון דנה-פרבר לסרטן הוא מוסד מקיף לטיפול ומחקר בסרטן הממוקם בבוסטון שבמסצ'וסטס. מכון דנה-פרבר חבר במרכז הסרטן המקיף של הרווארד על ידי המכון הלאומי לסרטן, ואחד מ-15 שותפים ומכוני מחקר קליניים של.
מכלוף נג'אר
קורות חיים
בשנת 1917 רכש נג'אר את בית הדפוס של הסופר והעיתונאי צמח הלוי בסוסה והרחיב אותו. הביבליוגרף דניאל חג'אג' מונה בספרו על הספרות היהודית-תוניסאית שמונים יצירות ספרותית שנדפסו בדפוס מכלוף נג'אר, בהן יצירות מקוריות פרי עטו של נג'אר, תרגומיו וכן יצירות שרכש את הזכויות להדפסתן. מלבד יצירות ספרותיות הביא נג'אר לדפוס גם עשרות ומאות כותרים מסוגים אחרים; כתביהם של רבנים בני זמנו, הגדות לפסח, ספרי לימוד לשפה הצרפתית ועוד. ספר השירה "מעדני מלך" (1946) של המשורר והפייטן הנודע אשר מזרחי גם הוא יצא לאור לראשונה בדפוס נג'אר.
מכון דנה-פרבר לסרטן
דנה-פרבר מדורג כבית החולים לסרטן מספר 3 בעולם. שני חתני פרס נובל בפיזיולוגיה ורפואה נמנים עם הסגל של בית החולים. תגליות המחקר של דנה-פרבר כוללות את הפיתוח של Gleevec, התרופה המוצלחת ביותר לטיפול בלוקמיה מיאלואידית כרונית.
מכלוף נג'אר
קורות חיים
בשנת 1920 ייסד נג'אר את עיתונו החשוב "אל-נג'מה" (L’Étoile; הכוכב), שבועון "פוליטי, מדעי, ספרותי, כלכלי" שיצא לאור במשך ארבעת העשורים הבאים (עד שנת 1961) והיה העיתון היהודי היחידי שהמשיך לצאת לאור גם לאחר עצמאות תוניסיה (1956). משטר וישי הפסיק את פרסום העיתון בזמן מלחמת העולם השנייה, אך הוא חזר לצאת לאור לאחריה. לעיתון היו מנויים ברחבי תוניסיה וכן בקרב הקהילות היהודיות באלג'יריה ומרוקו והיה בעל אוריינטציה ציונית. בחירתו של נג'אר להוציא לאור את העיתון בערבית יהודית נבעה מרצונו לשמר את השפה ואת הפעילות העיתונאית והספרותית בה גם בתקופה בה רוב יהודי המגרב אימצו את התרבות הצרפתית. כדי לא לאבד לגמרי את קהל הקוראים בצרפתית, בחלק מהשנים העמוד האחרון של העיתון נכתב בשפה זו. העיתון ובית הדפוס של נג'אר הפסיקו פעילותם בשנת 1961 בעקבות החשש שעוררו מאורעות ביזרט. נג'אר נפטר בסוסה כשנתיים לאחר מכן, בשנת 1963.
מכון דנה-פרבר לסרטן
סקירה כללית
בנוסף להיותו שותף מרכזי בהוראה של בית הספר לרפואה של הרווארד, מכון דנה-פרבר משמש גם מרכז המיועד לחקר איידס, וחבר מייסד במרכז לדנה-פרבר/הרווארד לסרטן (DF/HCC),. המרכז המיועד לסרטן מקיף. דנה-פרבר, המספקת הכשרה מתקדמת בטיפול ובמחקר סרטן לפקולטה בינלאומית, מקיימת תוכניות קהילתיות במניעת, גילוי ושליטה בסרטן בניו אינגלנד, ומקיימת תוכניות משותפות עם מוסדות אחרים בבוסטון, כולל המרכז הרפואי סנט אליזבת, בריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל, בית החולים לילדים של בוסטון ובית החולים הכללי מסצ'וסטס.
דנה-פרבר נתמכת על ידי המכון הלאומי לסרטן, המכון הלאומי לאלרגיה ומחלות מידבקות (ארצות הברית), קרנות פרטיות ותרומות. קרן ג'ימי היא עמותת הצדקה העיקרית של המכון על שם ילד שטופל בו. הבוסטון רד סוקס אימצה את קרן ג'ימי כעמותה הרשמית שלה בשנת 1953 וממשיכה לתת חסות בולטת לעמותה.
לורי גלימשר היא נשיאה ומנכ"לית של המכון.
הסטיו המלכותי
הסטיו המלכותי (יוונית: στοά, סטואה) הוא מבנה מפואר מוקף עמודים שפיאר את צלעה הדרומית של רחבת הר הבית. כמו בכל עיר רומית, גם בירושלים בנה המלך הורדוס בזיליקה ציבורית, היא הסטיו המלכותי, אך זו שבנה הורדוס בירושלים הייתה גדולה ומפוארת יותר מכל מה שנבנה עד אז בעולם העתיק. בניית הסטיו החלה בימי הורדוס ונמשכה שמונה שנים (בערך בשנים 17-9 לפנה"ס). הסטיו נחרב בשנת 70 לספירה בעת המצור על ירושלים ובמקומו  ניצב כיום  מסגד אל-אקצא.
שימושי הסטיו המלכותי
ייתכן ותיאור חי של הסטיו בימי הבית השני ניתן למצוא בברית החדשה:
צורת הסטיו ומידותיו
בספר קדמוניות היהודים מוסר יוספוס פלביוס את מידות הסטיו המלכותי וצורתו. הסטיו נבנה בצורת בזיליקה כלומר ארבע שורות עמודים שיצרו שלושה מעברים אורכיים, אולם מרכזי גדול ומשני צידיו מעברים צרים יותר. כולם עטורי עמודים ומקורים בגג עשוי עץ מעוטר בפיתוחים.
אורך המבנה היה 185 מטר ורחבו הכולל 38 מטר.
על ראש העמודים ניצב גג משופע מעץ (או מבנה עץ שיצר שתי קומות) כך שגובה המעברים הצדדיים היה כ-15 מטרים וגובהו של המרכזי כפול – 30 מטר בשיאו.
על מנת לסבר את האוזן, מדובר במבנה באורך של כשני מגרשי כדורגל, רחבו כשני קרונות רכבת, וגבהו כבניין של 5-10 קומות.
העמודים בסטיו היו כולם קורינתיים, כך שאם רוחבם בבסיס היה 1.45 מטר ("עוביו של כל עמוד היה (כזה שהספיק) לשלושה אנשים אחוזים אלה באלה בזרועותיהם הפרושות לחבוק אותו"), רוחבם בקצה העליון היה 1.30 מטר. גובה העמוד נטו היה 10 מטרים ועל כך התווסף בסיס בגובה 2.5 מטר וכותרת בגובה 1.8 מטר. "הכותרות היו עשויות פיתוחים בדרך קורינתית ועוררו השתוממות מחמת העבודה הגדולה".
המעוניין כיום להתרשם מעמוד בסדר-גודל העמודים של הסטיו יכול להתבונן בעמוד שבור שנחצב במחצבה קדומה ששכנה במגרש הרוסים של היום. שם מונח העמוד הקרוי "אצבע עוג מלך הבשן".
בסטיו כולו היו, לדברי יוספוס, 162 עמודים, כ-40 טורי-עמודים לאורך, כלומר המרווח הממוצע בין עמוד לעמוד היה 4.6 מטר. כלומר, כדי לסבר את האוזן, ניתן להחנות מכונית משפחתית רגילה בין עמוד לעמוד, 40 מכוניות לאורך שדרת העמודים.
שיאים עולמיים של העולם העתיק
הסטיו המלכותי "שבר" כמה שיאים של העולם העתיק:
המאבק הפלסטיני במכירת קרקעות ליהודים
המאבק הפלסטיני במכירת קרקעות ליהודים החל במאה ה-19, כשערביי ארץ ישראל מנעו רכישה יהודית של קרקע בארץ ישראל. לאורך השנים נוהל המאבק בין השאר דרך השלטון העות'ומאני והמנדט הבריטי. בשנות ה-80 הוסכם בין הארגונים הפלסטיניים על הוצאה להורג של ערבים אשר מכרו קרקעות ליהודים או סייעו לכך. עם הקמת הרשות הרשות הפלסטינית, נחקק חוק האוסר מכירת קרקעות לישראלים, גם אם אינם יהודים, והוא נאכף על ידי מנגנון מודיעיני הבולש אחר עסקאות כאלו. החוק הפלסטיני מטיל עונש מוות על המוכרים, אולם בפועל החל משנת 2005 הוא מומר - ככל עונש מוות ברשות - למאסר עולם עם עבודות פרך. בדו"ח שהוגש לאו"ם בידי UN Watch נכתב שזכויות אדם של מוכרי קרקעות פלסטינים מופרות עד כדי רצח ועינויים.
אדמות הכפרים הערביים
במאה ה-19, רוב אדמות הכפרים בארץ ישראל היו קניין משותף לכל בני הכפר, אשר נקרא בערבית "משאע". אדמות אלו התחלקו בין המשפחות אחת לשנה או שנתיים. ה"משאע" הגביל לעיתים את זכותם של בעלי החלקה למכור או לשעבד אותה לאשראי בנקאי. משום כך, רוב הפלאחים שאפו לבטל את מנהג ה"משאע" ולחלק את אדמות הכפרים לבעלויות פרטיות (בערבית: "מפרוז"). כפרים רבים ביצעו את החלוקה הזו ("איפראז") בהסכם פנימי בלתי-רשמי. בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל לא הייתה אפשרות לחלוקה מסודרת ורשמית, כי זו חייבה רישום מדויק של הקרקעות.
במחצית השנייה של המאה ה-19, השלטון העות'מאני דרש את רישום הקרקעות, אולם רק בתקופת המנדט הבריטי שקדה הממשלה על רישומן ("סטלמנט"). בתהליך זה נרשמו כמעט כל הקרקעות כ"אפראז". היו מנהיגים ערבים שסברו כי השמירה על הקניין המשותף בכפר הערבי, תמנע את מכירת אדמותיו ליהודים, לכן הציגו אותו כנכס לאומי וניהלו תעמולה נגד ה"אפראז". בשנות ה-40 הפסיקה ממשלת המנדט לבצע את ה"אפראז" כחלק מה"סטלמנט" והשאירה את הקרקעות כ"משאע". בתקופה זו הצטמצמו שטחי ה"משאע" והפכו למיעוט באדמות הארץ.
שלהי התקופה העות'מאנית
קניות הקרקע של יהודים בארץ ישראל בשלהי המאה ה-19 נתלוו בסכסוכים עם ערבים. הרוכשים לא הכירו את מנהגי המקום בנוגע לחופש רעיית העדרים לאחר הקציר, וכאשר ניסו למנוע רעייה כזאת פרצו תגרות. קניות קרקע שנעשו מהבעלים ללא התחשבות מספקת באריסים, הביאו להתפתחות סכסוכים שנמשכו גם מספר שנים, ללא אופי פוליטי. הם פרצו גם בקרב הכפריים הערבים עצמם, ולא גרמו לערבים המקומיים להימנע ממכירת קרקע ליהודים במחירים גבוהים ביותר. משום כך, ב-1908 המליץ מותצרף מחוז ירושלים שהקאדי של ירושלים יהיה תמיד טורקי ולא ערבי מקומי, משום שהוא חבר בוועדה המשגיחה על העברת קרקעות וכך ידאג לביצוע הוראות הממשלה נגד העברת קרקע ליהודים. ב-24 ביוני 1891 שלחו נכבדים ערבים מירושלים עצומה לממשלה באיסטנבול, בה דרשו למנוע את המשך הגירת היהודים וקניות הקרקע על ידם. גם ב-1901 חתמו כמה מראשי הציבור הערבי בארץ ישראל על עצומה דומה. סכסוכי הקרקעות חיזקו את עמדתם האנטי-ציונית של המשכילים העירוניים ואלה החלו לארגן את הכפריים למעשי התנגדות לקניות הקרקע של היהודים.
בשנת 1908 יצא לאור בחיפה העיתון הפלסטיני הראשון, "אל-כרמל", שמטרתו העיקרית הייתה מאבק בהעברת אדמות מבעלות ערבית לבעלות יהודית. בשנת 1910 נודע על משא ומתן שהתנהל בביירות עם אליאס סורסוק על רכישת כ-9,500 דונמים מאדמות עמק יזרעאל, בתחומי הכפר פולה. הידיעה עוררה תגובות חריפות בכפרי הסביבה, בנצרת ובחיפה, ואל השלטונות העות'מאניים נשלחו מברקי מחאה. בשלהי 1910 הוקמה בחיפה אגודה שמטרתה "לעשות צעדים תקיפים לפני הממשלה שתאסור מכירת קרקע ליהודים". מעט מאוחר יותר קמה אגודה דומה ביפו. ב-1911 תקף העיתון היפואי "פלסטין" את מוכרי האדמות והצהיר: "האדמה שייכת כולה לאל, אך האדמה שאנו יושבים עליה שייכת למולדת במצוות האל". מושל נצרת ניסה למנוע את העסקה על אדמות עמק יזרעאל, אולם השלטונות אישרו אותה ובפברואר 1911 הועברו האדמות לידי יהודים. המכירה גרמה לזעם ציבורי ונשלחו מחאות לממשלה העות'מאנית ולראש בית הנבחרים. העיתון "אל-כרמל" ניהל מאבק חריף נגד עסקה זו.
העיתונים "אל-כרמל" ו"פלסטין" מיהרו לפתוח במאבק ציבורי בכל פרשה של רכישת קרקעות. פעילותם זו הגבילה את חופש התמרון של השלטונות העות'מאניים ומספר פעמים היא אף הצליחה לחבל בהשלמת העסקות: בשנת 1912 הוכשלה העסקה לרכישת קרקעות הג'יפתליק של עמק בית-שאן, ובשנים 1913–1914 הוכשלו עסקות שהיו קשורות למפעל ייבוש החולה ולמפעל התיירות במעיינות החמים של טבריה. ב-1913 פרסם עארף אל-עארף, מראשוני התנועה הפאן ערבית, את מאמרו הראשון בעיתון "פלסטין", בו כתב בחריפות נגד מכירת קרקעות "לציונים הזוממים להשתלט על הארץ". ביולי אותה שנה, קרא אותו עיתון להקים "חברה פטריוטית (וטניה) פלסטינית", שתורכב מעשירי שכם, ירושלים, יפו, חיפה ועזה, ותעסוק ברכישת קרקעות מדינה (אדמות אל-מדורה) לפני שיעשו זאת הציונים. באותו חודש ניסו ראשי האגודות המתנגדות לציונות בחיפה וביפו לכנס ועידה בשכם של נציגים מכל ערי ארץ ישראל במטרה לארגן את המאבק בציונות ובקניות הקרקע של היהודים ברמה על-מקומית, אולם ניסיון זה נכשל. אף על פי כן, המחאה הערבית דחפה את השלטונות שלא לשנות את ההגבלות שהטילו על היהודים בתחום רכישת הקרקעות.
בשנת 1913 הזהיר חיים ויצמן מפני הסכנה שבתחיית הלאומיות הערבית: "הערבים מתארגנים, אם גם בצורה פרמטיבית מאוד. לדעתם ארץ ישראל שייכת להם, והם מנהלים תעמולה עצומה בעיתונותם... נגד מכירת האדמה ל'ציונים' – אויבי טורקיה – המתנכלים להשתלט על ארץ ישראל. בקרוב נעמוד פנים אל פנים עם אויב חמור ונשלם את תמורת הקרקע לא בכסף בלבד".
בזמן מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) קפא שוק המקרקעין, בשל מצבו הכלכלי הקשה של היישוב היהודי.
בתקופת המנדט הבריטי
מספר חודשים בלבד לאחר הכיבוש הבריטי של מרכז ארץ ישראל, החלו גורמים באזור יפו–רמלה (וכעבור מספר חודשים גם בירושלים) לכונן אגודות, שבהן נבחנו דרכים למנוע מהיהודים לעלות לארץ ולקנות בה קרקעות. אלא שבתקופת השלטון הצבאי הבריטי לא נרשמו עסקאות. החל מזמן כיבוש הארץ בדצמבר 1917 ועד ספטמבר 1920, משרדי רישום המקרקעין היו סגורים בתוקף צו שהוציא המושל הצבאי הבריטי, לאחר שהשלטונות הצבאיים גילו שהעות'מאנים לקחו איתם את רוב ספרי הרישום. לאחר שנודע לשלטונות שנעשות עסקאות ללא רישום, פרסמו בנובמבר 1918 צו האוסר עליהן. באוקטובר 1920 חודשה פעילותו של המשרד לרישום הקרקעות, לאחר שספרי האחוזה (טאבו) נמצאו בדמשק והוחזרו לארץ.
הממשל האזרחי
בספטמבר 1920, לאחר כינון הממשל האזרחי בראשות הנציב העליון הרברט סמואל, הוכרז על פתיחת משרדי הרישום ופורסמה "פקודת העברת הקרקעות", שבמטרה להבטיח את האינטרסים של מחזיקי הקרקעות ולמנוע ספקולציה בקרקעות, קבעה שכל עסקת מקרקעין חייבת לקבל הסכמה כתובה של הממשל, שתינתן רק אם הקונה ימלא את התנאים הבאים: הוא חייב להיות תושב ארץ ישראל; הוא לא יוכל לרכוש קרקע בשווי העולה על 3,000 לירות מצריות או ששטחה עולה על 300 דונם (אדמה חקלאית)/ 30 דונם (קרקע עירונית); בכוונתו לעבד או לפתח אותה מיד. בנוסף על שלושת הסעיפים הללו, הסכמת הממשל תינתן רק אם "נוכח לדעת לשביעות-רצונו, שהבעלים המוכר את הקרקע, אם היא ברשותו, או האריס המחזיק בקרקע, כאשר היא מוחכרת, ישמור לעצמו באזור או במקום אחר, קרקע שדי בה לפרנסת משפחתו". ראשי האגודות הלאומיות של ערביי ארץ ישראל עסקו בשלב זה בשאלת הקרקע רק כבעלי קרקעות ולא מבחינה פוליטית, ולכן דווקא הביעו את אי-שביעות רצונם מפקודת הקרקעות, שהגבילה את זכותם למכור קרקע שהיא רכושם ואף טענו כי הפקודה נחקקה כדי להוריד את מחירי הקרקעות שהוצעו למכירה ליהודים. בדצמבר 1921 תקנה הממשלה את הפקודה והסעיפים שנועדו למנוע ספקולציה בוטלו.
איסור השלטונות הצבאיים על עסקאות מקרקעין בתקופת השלטון הצבאי גרם לכך שהנושא לא בלט במאבק התנועה הלאומית הפלסטינית החדשה, ובוועידות הלאומיות השלישית והרביעית (1920–1921) הנושא כלל לא נידון. הטיעון הפלסטיני המוקדם לשלילת הציונות כלל טענה מרכזית שהגשמתה בארץ ישראל אינה אפשרית, משום שאין בה מקום לציונים. קביעה זו התבססה על כך שרוב הקרקעות בארץ היו שייכות לערבים, אולם גם על ההנחה שהערבים יימנעו ממכירת קרקעות ליהודים. אלא שבשנת 1921, לאחר פתיחת משרדי הרישום, נרשמו בספרי רישום המקרקעין עסקאות רבות שתוכננו בעבר והיו על סף השלמה. הגידול הזה גרם למספר צירים בוועידה הלאומית החמישית (1922) של ערביי ארץ ישראל להעלות את הנושא לדיון, אולם לא נתקבלה שום החלטה, מלבד מינוי ועדה שתבחן את שאלת העברת קרקעות ליהודים.
שנות ה-20
למכירות הקרקע ליהודים שרווחו היו תוצאות הרסניות על התנועה הלאומית הפלסטינית. יריבים פוליטיים הטיחו זה בזה האשמות על סחר קרקעות, כאשר מילת הגנאי המקובלת הייתה "מתווך" (סמסאר). ב-1925 כתב העיתון "אל-כרמל": אין להאשים את הממשלה הבריטית...עלינו להאשים את עצמנו, שכן הפקדנו את ניהול עניינינו בידי אנשים שאינם ראויים לאמון, מוכרי קרקעות, מתווכים ומחפשי משרות". לאור המציאות של סחר ער בקרקעות לא התייחסו שלטונות המנדט ברצינות לפעילות הערבית נגד מכירות קרקע ליהודים, כאשר אותם אנשים שרוממות ההתנגדות בפיהם מכרו ליהודים יותר קרקעות ממה שאלה היו מסוגלים לקנות.
בשנות ה-20 נעשו רכישות של כברות-קרקע רחבות מאוד, כמו קניית קרקעות עמק יזרעאל בכמה עסקות מידי משפחת סורסוק בשנים 1921 ו-1924–1925 ורכישת קרקעות ואדי חווארת (עמק חפר) מידי משפחת תיאן ב-1929. שתי המשפחות מביירות. בתקופה זו רק מיעוט מהמכירות נעשו על ידי ערבים פלסטינים. ב-1925 הוציא המופתי של עזה, חג' מוחמד סיד אל-חוסייני, פתווה שאסרה על מכירת אדמות ליהודים. הוא הסביר כי היהודים כבר אינם בני חסות, המוסלמים שעזרו להם הם בוגדים ואת הנוצרים שעזרו להם צריך לגרש. אולם ברוב שנות ה-20, מאמצי ההנהגה הפלסטינית רוכזו בנושאים אחרים. אפילו ב-1925, כאשר חל גידול רב בהיקף קניות הקרקע על ידי יהודים, לא הייתה לכך תגובה פוליטית מלבד מספר מאמרים בעיתונות. בשנה זו התכוונה הממשלה להגביל את העלייה החדה במחירי המקרקעין, אולם הוועד הפועל הערבי התנגד לכך. העלייה נראתה בעיניו טובה לערבים: היא מסייעת לבלום מכירות נוספות ליהודים, ובמכירות שכן מתבצעות - מניבה רווח כספי לערבים. דובריו הביעו התנגדות חריפה להגבלת המחירים, בטענה כי מדובר בהעדפת היהודים חסרי הרכוש על פני הערבים בעלי הרכוש.
המשבר הכלכלי העמוק של המפעל הציוני בשנים 28–1926 גרם לכך שגם בוועידה השביעית (1928) הנושא לא נידון. אלא שבמחצית השנייה של 1929 חל מפנה: עד 1928 רוב הקרקעות שנרכשו היו בבעלות משפחות סוריות ולבנוניות ולא היו מעובדות, ואילו החל מ-1929 החל לגדול שיעור הקרקעות שנרכשו מבעלים פלסטינים, ואיתן מספר הסכסוכים עם מחזיקי הקרקעות, שעוררו את דעת הקהל. הוועד הפועל הערבי מינה ועדה מיוחדת לבחינת הנושא ושלח מברק לממשלה בו תבע להטיל איסור על העברת קרקע מערבים ליהודים. מאז ועד תום המנדט, הפכה תביעה זו לתביעת-יסוד במאבק של התנועה הלאומית הפלסטינית. ההנהגה הפלסטינית טענה כי הממשלה חייבת לאסור על העברת קרקעות ליהודים בהתאם לסעיף 6 של כתב המנדט, המחייב את הממשלה לדאוג לכך ש"זכויותיהן ומעמדן של העדות האחרות באוכלוסייה לא ייפגעו". כמו כן, טענה כי אין די קרקע בארץ ישראל בשביל המהגרים היהודים, בשל הריבוי הטבעי הגבוה של האוכלוסייה הערבית.
ב-1 בנובמבר 1928, ערך המופתי של ירושלים, אל-חוסייני, כנס בשם "הקונגרס האסלאמי" בהשתתפות כ-700 נציגים מכל רחבי הארץ. מלבד נושא תקרית הכותל, שאירעה שבוע לפני כן, טיפל הכנס גם באיסור על מכירת אדמות ליהודים.
במרוצת העשור נתברר כי חוק העברת הקרקעות אינו משיג את מטרתו - למנוע את נישול הכפריים האריסים והפיכתם למחוסרי קרקע. אריסים רבים שקיבלו קרקע חלופית בחכירה, העדיפו כעבור מספר שנים פיצוי כספי על-פני האריסות, והצטרפו אל הכפריים הרבים שעזבו את הכפרים ועברו אל הערים הגדולות. במקרים אחרים דאגו הקונים היהודים להכניס אל חוזי הקנייה סעיף המחייב את המוכרים שלא להשאיר זכויות לאריסים ביחס לקרקע, כאשר מחיר הקנייה כלל את ההוצאות העתידיות של בעל הקרקע על פינויים. מתוך הכרה במצב הקיים, נחקקה ב-31 ביולי 1929 "הפקודה להגנת המעבדים", שהמירה את חובת הפיצוי בקרקע - בפיצוי כספי על ההוצאות וההפסדים שנגרמו לאריס בשל הפינוי: הצורך במכירה או העברה של מטלטליו ופיתוח הקרקע בהסכמת בעליה. כמו כן, קבעה הפקודה שבמקרה של מחלוקת בין בעלי הקרקע לבין האריסים על גובה הפיצויים, תוקמנה ועדות מיוחדות שיפסקו בעניין.
בשנות ה-20 רכשו היהודים 533,000 דונם.
ועדת שו והספר הלבן של פאספילד (1929–1930)
ב-1929 חקרה ועדת שו את הסיבות למאורעות תרפ"ט. המיסיונרית פרנסיס ניוטון העידה בפניה כנציגה מטעם הצד הערבי, והאשימה את היהודים ואת שלטונות המנדט בפרוץ המאורעות. לטענתה, אחד הגורמים שהביאו לתסיסה בקרב הערבים היה נושא הקרקעות. ניוטון הזכירה את מסירת הזיכיון על אדמות ביצות כברה, עתלית וחולות קיסריה לנציגי הברון רוטשילד. כמו כן את רכישת האדמות בעמק יזרעאל על ידי קרנות ציוניות מבנקאי סורי בן משפחת סורסוק בשנת 1924. לדבריה, מכל האדמות הללו נושלו תושבים ערבים ומחמישה כפרים קטנים באדמות עמק יזרעאל הפינוי נעשה בכוח, וזאת למרות שסורסוק, לטענתה, מכר אדמות שלא היו בבעלותו כחוק. במרץ 1930 נתפרסם דו"ח הוועדה, בו צוינה בין גורמיה העיקריים של התנפלות הערבים על היהודים, החרדה של המעמד הערבי מחוסר הקרקע מפני ההתפשטות הציונית. הוועדה נקטה בהמלצותיה עמדה ביקורתית כלפי מכירת קרקעות ליהודים. היא המליצה לבחון את בעיית מכירת הקרקעות ליהודים, לנוכח הריבוי המתמשך של פלאחים מחוסרי קרקע בצד הריבוי הטבעי של האוכלוסייה הערבית. הטיימס של לונדון ציין ב-15 במאי אותה שנה, שהעיתונות הערבית ראתה בדו"ח "ניצחון מבריק לערבים ומהלומת מוות לציונות". בהתאם להמלצת הוועדה, מינה שר המושבות משלחת בראשות ג'ון הופ סימפסון, שאחד מתפקידיה היה לבדוק את הקשר בין רכישת קרקעות לבין היווצרות מעמד של פלאחים ללא אדמה. לצד העמדה הערבית הכללית, היו גם מספר ערבים שביקשו להביע את דעתם בפני סימפסון ותמכו בפניו בזכות ההגירה ורכישות הקרקע של היהודים. בפגישתם איתו נתברר כי הם היו בעלי קרקעות לא-מעובדות, שרצו למכור חלק מהן כדי לפתח את השאר, ומכיוון שלא היה ניתן למצוא קונים ערבים, היו מעוניינים בהגירה יהודית ובביקוש יהודי גדל לקרקע כדי שיוכלו לקבל על אדמתם מחיר גבוה. דו"ח הופ-סימפסון פורסם באוקטובר אותה שנה יחד עם הספר הלבן של פאספילד, ובו המסקנה שיש לחסום רכישה נוספת של אדמה על ידי יהודים.
1932-1931
מאז 1930, עשו שלטונות המנדט מאמצים לצמצם העברת קרקעות ליהודים ואף למנוע אותה. בסוף מאי 1931 פרסם הנציב העליון ג'ון צ'נסלור תיקון ל"פקודה להגנת המעבדים" מ-1929, שנבדל מהתיקון הקודם בעיקר בשתי נקודות: הורחבה ההגדרה של הזכאים להגנה, כך שתעניק זכויות חזקה ואריסות גם לבדואים שחנו ורעו בקרקע מסוימת ברציפות - אנשים אשר "במשך חמש שנים רצופות נהגו לרעות, להשקות את בהמותיהם, לחטוב עצים, לאסוף ירק או עסקו באיזה עיסוק מועיל אחר בעל אופי דומה על הקרקע"; והוגבלה זכותו של בעל הקרקע להעלות שרירותית את דמי החכירה - במטרה לאלץ את האריסים להתפנות - אלא אם קיבל לכך את אישורה של ועדה מיוחדת, המוסמכת לקבוע את גובה התוספת. פקודה זו הייתה זמנית לשנה אחת וב-1932 האריך אותה הנציב העליון החדש ארתור ווקופ לשנה נוספת.
באפריל 1932 מונה לואיס פרנץ' כמנהל הפיתוח, כדי לבדוק מה ניתן לעשות למען התושבים הערבים שנפגעו מקניית הקרקע על ידי יהודים. פרנץ' לא מצא רבים שנפגעו ולא מצא גם התנגדות של ממש לעסקאות המכירה בקרב בעלי הקרקעות הערבים. פרנץ' התייחס בדו"ח שפרסם לתביעה הערבית לאסור מכירות קרקע ליהודים בחקיקה: "העיתונות הערבית מזכירה מדי פעם את חלקם של חברים אחדים במועצה המוסלמית העליונה או בוועד הפועל הערבי במכירות קרקע מערבים ליהודים. ממקרים אלה לא יהיה זה בלתי-הוגן להסיק שחוגים ערביים בעלי מעמד ומנהיגות אינם רואים מכירות כאלה של קרקע עודפת בחוסר אהדה". פרנץ' ניסה כך להסב את תשומת לבה של המנהיגות הפלסטינית למציאות שהתכחשה לה, אולם זו לא מיהרה לפעול להפסקת המכירות וכינסה את הוועד הפועל הערבי רק באוקטובר 1933. פרנץ' קיבל 3,271 בקשות להיכלל ברשימת הערבים המנושלים, אולם עד סוף 1935, אז נפסקה החקירה, אושרו 664 בקשות בלבד. אלא שנתונים אלה אינם משקפים את התמונה כולה. על פי ההנחיות של משרד המושבות, נוסחה ההגדרה לערבים חסרי קרקע הזכאים ליישוב מחדש, כך: "אלה שהוכח לגביהם שנעקרו מקרקע שהחזיקו בה בעקבות העברתה לידיים יהודיות, ושלא השיגו קנין אחר שיכלו להתבסס עליו, או תעסוקה אחרת משביעת-רצון באותה מידה". על פי הגדרה זו, נותרו ערבים לא מעטים שנעקרו מאדמה שנמכרה ליהודים, ולא יכלו להיכלל ברשימת המנושלים: אנשים שמצאו תעסוקה אחרת; אנשים שמכרו בעצמם את האדמה שבבעלותם מרצונם החופשי; בעלי קרקע במקום אחר; אנשים שהצליחו לחכור קרקע אחרת כאריסים ומעבדים אותה; אנשים שהשיגו קרקע אחרת, אך הפסיקו לעבד אותה (בשל עוני, למשל) או מכרו אותה כדי לפרוע חובות; ואנשים שהיו חוכרי משנה (חראת'ון) של הקרקע שנמכרה או פועלים שכירים. נראה כי המספר האמיתי של המנושלים הערבים היה גדול יותר מזה שהופיע ברשימה של פרנץ', אולם גם הוא לא עלה על אלפים בודדים (לא כולל משפחותיהם), וזאת בשל דלילות האוכלוסייה הערבית באזורי ההתיישבות היהודית. ובכל זאת, כאשר הוצע למחוסרי הקרקע ברשימה להתיישב במסגרת תוכניות פיתוח בנפות בית שאן וג'נין, רק מעטים נענו להצעה. הרוב הגדול העדיף לדבוק במקורות הפרנסה שמצאו בערים ובפרדסים שבמרכז הארץ. כמו כן, במקרים בהם פונו אריסים ערבים, בדרך כלל דאגו הקונים היהודים לפצות אותם.
עוד בסוף המאה ה-19 הקונים היהודים העדיפו לרכוש כברות-קרקע גדולות, אולם לאחר שנקנו כמעט כל הקרקעות השוממות בשפלת החוף, בעמק יזרעאל ובעמק הירדן, אלו כבר לא היו ניתנות להשגה. בשנות ה-30 כבר לא היו אפשרויות לרכישת גושי קרקע גדולים, שהיו נוחות מאוד לקונים היהודים, משום שכבר לא היו שטחים גדולים, לא-מעובדים או מעובדים חלקית, בבעלות של לא-פלסטינים. בתקופה זו חל גידול ברכישות קרקע מידי בעלים מקומיים-פלסטינים, שבבעלותם היו נחלאות קטנות יותר ולרוב גם עיבדו אותן. רובם מכרו אז קרקעות מפני שעברו לערים בשפלה, ובעיקר בשל הגידול בענף ההדרים, שאדמת מישור החוף התאימה לו מאוד. הכסף שהתקבל מהמכירה הושקע בנטיעת הפרדס ובהתקנת מתקני ההשקיה.
משנת 1930 ואילך, הקדישה העיתונות הפלסטינית מקום נרחב להסברת הסכנה שבמכירת קרקעות ליהודים. לציבור הוסבר כי "המולדת שייכת לרוב המכריע של העם...ולא לאלה מביניהם, אשר הודות למשטר הפיאודלי הנפשע והישן הצליחו להשתלט על רוב המולדת". בשנות ה-30, כאשר הפכו המכירות על ידי בעלים מקומיים לנפוצות, נשלחו שליחים לכפרים, כדי להסביר אישית לפלאחים ולבעלי הקרקעות את החטא שבמכירת קרקע ליהודים. בתקופה זו החלה ההנהגה הפלסטינית לנקוט באמצעי לחץ כבדים יותר. שליחי הוועד הפועל, האגודות הלאומיות ונכבדי הערים עודדו את המחזיקים בקרקעות למעשה שלא לפנותן לאחר שנמכרו על ידי בעליהן ועודדו אנשים שונים, בעיקר בדוים, לתפוס קרקעות שנמכרו ולטעון בדבר זכותם לחזקה מפאת היותם אריסים שנים רבות. שיטה זו גרמה לקשיים עבור המוסדות המיישבים היהודים והסכסוכים שנוצרו הוצגו כהוכחה לכך שההתיישבות היהודית מנשלת ערבים מאדמתם. במקרים שונים סירבו האריסים לפנות את האדמה, גם תמורת פיצויים; אריסים לשעבר תפסו את הקרקע מחדש למרות שכבר פינו אותה וקיבלו על כך פיצויים; ושבטי בדוים תפסו קרקעות שנמכרו וטענו לחזקה עליהן למרות שמעולם לא עבדו אותן. הוועד הפועל מימן את הוצאות עורכי הדין שהופיעו במשפטים הארוכים שנגרמו עקב הסכסוכים הללו, שגרמו גם לדחיה בהתיישבות יהודית על קרקעות מריבה. סכסוכים אלה העניקו ביסוס לאמונה המתפשטת שמכירת הקרקעות ליהודים גורמת לנישול רחב-היקף של אריסים ערבים. ב-11 במרץ 1931 פרסם משרד הוועד הפועל הערבי "הצהרה אל האומה הערבית האצילה", הקוראת לערבים "למכור ליהודים כל דבר, למעט קרקע, ולא לקנות מהם דבר, למעט קרקע". בדצמבר 1931 כינס חג' אמין אל-חוסייני ועידה כל-איסלאמית עולמית בירושלים, בה השתתפו צירים מ-22 מדינות. אחת ההחלטות שהתקבלו בה הייתה להוקיע את הציונות ואת מכירות הקרקע ליהודים, ולייסד חברה להצלת אדמות פלסטין מידי היהודים.
1935-1933
ב-20 במרץ 1933, נועדו ביפו כ-500 נכבדים ערביים אשר גינו את הבריטים על כך שהם מתירים עליית יהודים לארץ, ואת הערבים אשר מוכרים אדמות ליהודים. כלפי המוכרים הושמעו איומים בחרם וכמה מהדוברים אף האשימו מנהיגים ערבים, ובראשם משפחת נשאשיבי, במעורבות בעסקאות הללו. בשנת 1933 החלה עלייה ברכישת הקרקעות. באוגוסט 1933 הודיעה ממשלת המנדט על הגנתה על "ערבים מנושלים", על פיתוח החקלאות הערבית ועל "החוק להגנת האריס" - פקודה חדשה במקום פקודת העברת הקרקעות הזמנית, שהיו בה ארבעה חידושים עיקריים לעומת קודמתה: כל אריס ייחשב ל"אריס סטטוטורי" אם עיבד פיסת קרקע לפחות שנה (במקום שנתיים); חוכרי-משנה יהיו זכאים לאותה הגנה כמו החוכרים הראשיים; אין לפנות אריס סטטוטורי אלא אם ניתן לו שטח המספיק לקיומו (Subsistence Area) שאושר על ידי הנציב העליון; אסור לאריס של "שטח קיום" למכור או לשעבד את זכויות האריסות שלו, אלא באישורה של ועדה מיוחדת ושל הנציב העליון, שיינתן רק אם ניתנה לאריס קרקע שאינה קטנה משטח הקיום הקודם או אם השיג תעסוקה קבועה שהכנסתה אינה פחותה מזו שמתקבלת משטח הקיום. החוק הקנה לאריס זכות כלשהי על הקרקע שהוא מעבד ונועד להגן עליו מפני נישול. עם זאת, החוק גרם לבעלי האחוזות להיזהר שלא להעניק לפלאחים המעבדים את אדמתם מעמד של "אריס" בחוזי החכירה שהחתימו אותם עליהם. כמו כן הם השתדלו למסור להם מדי שנה חלקה אחרת, כדי שלא יגיעו לקביעות בקרקע. ההנהגה הערבית לא הייתה מרוצה מהפקודה החדשה. ב-27 בדצמבר 1934 כתב אמין אל-חוסייני מכתב אל הנציב העליון, בו טען כי הפקודה אינה יעילה בשל "שיטות המרמה" שהיהודים משתמשים בהן כדי לגרום לאריסים לעזוב את האדמה ולוותר על זכויות האריסות שלהם, ודרש חקיקה שתאסור לגמרי מכירות קרקע מערבים ליהודים. מכיוון שבעלי הקרקע יכלו להשפיע על אריסיהם לעזוב את הקרקע לפני ההוצאה לפועל של מכירתה, לא היוותה הפקודה החדשה מכשול לרכישת קרקעות. למרות החוק שנחקק להגנתם, הפיצוי הכספי והשכר הגבוה בערי החוף, בפרדסים ובמקומות אחרים, משכו את האריסים לעזוב את האדמות שהם מעבדים, מהן הפיקו קיום דל. אולם יצירת המעמד המוגן של "אריס סטטוטורי" גרמה להעלאת תביעות ללא בסיס מצד ערבים שרצו לנצל את החוק החדש, וגם להסגות גבול ותפיסת חזקה בקרקעות וכתוצאה מכך לעיכובים ארוכים במפעלי התיישבות של יהודים.
באוקטובר 1933, נענה רשיד רידא לפנייתם של חוגים שונים והוציא פתווה, שקבעה שמי שמסייע ליהודים ברכישת קרקעות בארץ ישראל הוא "בוגד באומתו ובארצו ואויבם של אללה, נביאו והמאמינים". במאורעות אוקטובר 1933 יצאו אלפי מפגינים אל רחובות הערים, כדי למחות נגד מדיניות ההגירה של ממשלת המנדט ונגד מכירת קרקעות ליהודים. ב-1934 החלה המועצה המוסלמית העליונה במסע הסברה נרחב לשכנע את הציבור הערבי להפסיק את מכירות הקרקע ליהודים. בנובמבר אותה שנה, תועד הרצח הראשון של ספסר קרקעות: צאלח עיסא חמדאן מהכפר ליפתא נורה בפאתי ירושלים. המשטרה דיווחה כי הרוצחים היו "אנשים המקורבים מאוד לחג' אמין". באותו חודש החל אמין אל-חוסייני לבקר בעצמו במקומות שבהם ניסו היהודים לקנות קרקע והסביר לתושבים את הנזק הלאומי הכרוך במכירות, והדגיש כי מדובר במעשה בגידה ובחטא מבחינה אסלאמית. במוקד ההתקפות עמדו המתווכים, שהואשמו בעידוד הכפריים למכור את אדמותיהם. בעקבות אל-חוסייני, הפיצו את הדברים ברחבי הארץ גם המטיפים במסגדים והשייח'ים בכפרים, שאיימו בהטלת חרם על כל מי שיפר את הצו הדתי הזה ושלאחר מותו לא ייקבר בבית קברות מוסלמי. גם אנשי דת חשובים מירושלים ביקרו בכפרים ברחבי הארץ והשביעו את תושביהם שלא ימכרו קרקעות ליהודים. בשיאו של מסע ההסברה, נערך ב-29 בדצמבר 1934 כנס גדול בירושלים בהשתתפות נכבדים כפריים, בו הסבירו הנואמים שאדמת פלסטין שייכת לאלוהים ולכן אין למכור אותה לבני אדם. המופתי אל-חוסייני קרא לפני הקהל פתווה מיוחדת שהכין בנושא, שהופצה לאחר מכן ברחבי הארץ, ומשתתפי הכנס נשבעו: "אני נשבע באלוהים הכל-יכול ובבריתו שלא אמכור קרקע ליהודים, אפילו שמדובר בשעל אחד של הארץ הקדושה הזאת". בחודשים הבאים נערכו גם בערים אחרות מפגשים דומים. ב-25 בינואר 1935 נערך בירושלים כינוס ארצי של עולמא (חכמי הדת) ונושאי תפקידים במועצה המוסלמית העליונה (קאדים, מופתים, אמאמים), בו התקבלה החלטה הקוראת להפסקת מכירת הקרקעות ליהודים וכן החלטה על הקמת אגודת עולמא בשם "ההדרכה האסלאמית", שתפקידה יהיה לעקוב אחר פעולותיהם של בעלי קרקעות המתכוונים למכור אותן ליהודים. האגודה פתחה סניפים במקומות שונים ופרסמה הצהרות חריפות נגד מכירות קרקע. העולמא של פלסטין הוציאו פתווה שהכריזה: "המוכר והמספסר והמתווך אדמות פלסטין ליהודים" הוא שותף למניעת "הזכרת שם אללה במסגדים", מקבל את "היהודים כשליטים", פוגע ב"אללה, בשליחו ובמאמינים", ויש לנדות אותו מקהילת המאמינים. המופתי אל-חוסייני היה ראשון החותמים ואחריו המופתים של ג'נין, באר שבע, שכם, צפת וטבריה. באפריל 1935 אמר המופתי באחד מנאומיו: "הקרקעות שנמכרו בארץ הזאת אוצרות בתוכן את גופותיהם של אבותיכם ואבות-אבותיכם, אלה שקידשו נפשם למות ("שוהדא"), וחבריו של הנביא והלוחמים הראשונים. חוצפתם של הפושעים המוכרים אותן או המתווכים במכירתן היא פשע חמור, שאלוהים והארץ לא ימחלו עליו". בסיומו את הנאום, טען בפני שומעיו, שאם לא תפסקנה המכירות, לא יעבור זמן רב ולערביי פלסטין לא תישאר מספיק קרקע כדי לקבור את מתיהם. המועצה המוסלמית העליונה ניסתה לרתום אל מסע ההסברה גם כוהני-דת נוצרים, שיאבקו במכירות הקרקע ליהודים בשם הנצרות, אולם אף כוהן-דת נוצרי לא הצטרף. בקיץ 1935 איבד מסע ההסברה מתנופתו והמועצה המוסלמית העליונה לא הצליחה לחדשו. ב-25 בנובמבר 1935 הגישו נציגי חמש מתוך שש המפלגות הערביות תזכיר משותף לנציב העליון, שבו תבעו בין היתר לאסור על העברת קרקע ערבית ליהודים.
בשנים 1933–1934 חלה עלייה משמעותית במחירי הקרקעות, בשל העלייה היהודית, שהביאה לגידול בביקוש למקרקעין. התנופה ברכישת הקרקעות, שהחלה ב-1933, הגיעה ב-1935 לשיא. בין השנים 1929–1935 עלה מחירו של דונם מ-5.3 ל-23.3 לא"י לדונם. עליית המחירים גרמה לגידול במכירת קרקע על ידי בעלים המעבדים אותה בעצמם, מה שהביא את הנציב העליון ווקופ להציע ב-1935 לחוקק חוק להגנתם, בדומה לחוק האריסים. לאחר דיונים עם משרד המושבות וועדה מיוחדת שמינה להכנת הצעת החוק, קיבל הנציב העליון את הנוסח שלה בתחילת מאי 1936. אולם בתקופה זו החלה השביתה הכללית ופרץ המרד הערבי הגדול ושר המושבות החדש, אורמסבי-גור, התנגד להצעות החוק ולנקיטת צעדים טרם קבלת הדוח של הוועדה המלכותית, ותהליך החקיקה נעצר. דוח הוועדה המלכותית פורסם רק ביולי 1937. הוא טיפל בשורשי בעיית ארץ ישראל ולא הציע פתרונות משניים כמו זה שבהצעת החוק, וכך הביא המרד הערבי לדחייה של שלוש שנים בנקיטת צעדים למניעת העברת קרקעות מערבים ליהודים.
ישנה הסכמה במחקר, שמכירת הקרקעות המואצת הייתה אחד הגורמים לפרוץ המרד הערבי ב-1936. לדעת יהושע פורת, אילו אכן נעשה בשנות ה-20 וראשית שנות ה-30 נישול המוני של אריסים ערבים, הרי שהמרד הערבי וצעדי הממשלה למניעת נישול היו באים עוד קודם לכן.
בתקופת המרד הערבי הגדול 1939-1936
מיד לאחר הקמתו באפריל 1936, ניסח הוועד הערבי העליון את שלוש הדרישות הלאומיות היסודיות, כפי שהוצגו בנובמבר 1935, ובהן איסור העברת קרקעות מערבים ליהודים. רכישת הקרקעות הואטה שוב בתקופת המרד הערבי הגדול (1939-1936). עם התפשטות המרד, סיירו המופתי והקאדי של שכם בכפרים הסמוכים לעיר והטיפו כי כי כל מי שיהרוג אדם שמוכר אדמות ליהודים, "ישכון בגן עדן בחברת צדיקי עולם". עבד אל-פתח דרוויש מאל-מאליחה, מוכר קרקעות כזה שהביע חרטה, נשבע במאי 1936: "אני מעיד עלי את אללה והמלאכים והנביאים אבירי הלאומיות בפלסטין, שאם אפר את שבועתי זאת אהרוג את עצמי במו ידי". השיח הדתי הזה אומץ, בלחץ מוסלמי, גם על ידי הכמורה הערבית-נוצרית. כינוס של אנשי כמורה פסק באותה שנה: "מי שימכור או יספסר במכירת פיסת אדמה כלשהי מהמולדת דינו כדין המוכר חלק ממקום הולדת ישו או מקברו... חובה על כל המאמינים לנדותו ולהחרימו". עם זאת, בתקופת המרד, לחץ המורדים גרם לתמריץ חדש למכירות. בעלי קרקעות הופחדו על ידם באופן כה חמור עד שהחליטו לעזוב את הארץ ולמכור את אדמתם ליהודים. הקונסול הגרמני בירושלים, היינריך וולף, דיווח למשרד החוץ הגרמני על הלאומנים הערבים: "בצהרי היום הם זועקים חמס על ההגירה היהודית, ובלילות הם מוכרים קרקעות ליהודים".
ביולי 1937 פרסמה ועדת פיל את הדו"ח שלה, בו המליצה על חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות, ערבית ויהודית. הדו"ח המליץ כי בתקופת המעבר ממנדט למדינה, יוטל איסור על מכירת קרקע ליהודים בשטחי המדינה הערבית ואזורים אחרים.
במרוצת שנות ה-30 רכשו היהודים 300,000 דונם.
הקמת קופת האומה
ב-1932 הרכיב הוועד הפועל הערבי ועדה מיוחדת שהכריזה על יסוד חברה "להצלת קרקעות" בשם "קופת האומה הערבית" ("צנדוק אל-אומה אל-ערביה"). בדצמבר אותה שנה החלה הפצת מניות (בשם "החברה הערבית להצלת אדמות פלסטין"), שמרביתן נקנו על ידי המועצה המוסלמית העליונה, אולם העניין ב"הצלת הקרקעות" שקע והקופה לא הייתה פעילה. במקביל להפסקת פעילותו של הוועד הפועל הערבי, הפסיקה גם קופת האומה לפעול.
מכירת קרקעות על ידי נכבדים בציבור הערבי
בו בזמן שבפומבי ניהלה ההנהגה הפלסטינית מאבק בגאולת הקרקע של היהודים לא נמנעו חלק מהמנהיגים הפלסטינים למכור קרקעות ליהודים. כבר באמצע שנות ה-20 האשימה העיתונות הפלסטינית את המנהיגות במעורבות במכירת אדמות. ברשימה שערכה התנועה הציונית ב-5 בינואר 1937, נזכרים עשרות נכבדים ערבים שמכרו קרקעות ליהודים, ובהם בני משפחת אל-חוסייני: מנהיג התנועה הלאומית הפלסטינית, מוסא כאט'ם אל-חוסייני, המופתי של ירושלים, טאהר אל-חוסייני (אביו של אמין אל-חוסייני) ועורך הדין ג'מאל אל-חוסייני. גם אחיו של ג'מאל אל-חוסייני, תאופיק, מכר פרדסים ליהודים בנס ציונה. לטענת אילן פפה, מכירת אדמות ליהודים על ידי בני המשפחה פסקה לחלוטין לאחר שנת 1929. גם ראשי ערים נזכרים ברשימה זו: ראש עיריית ירושלים, ראע'ב נשאשיבי, ושבעה ראשי ערים אחרות, בהן יפו ועזה. רשימות אחרות של התנועה הציונית, כוללות את שמותיהם של ראשי ערים נוספים, עסקנים פוליטיים, מנהיגים דתיים, אנשי עסקים ונכבדים שונים בני משפחות מכובדות, כגון משפחת דג'אני מירושלים ומשפחת א-שווא מעזה. בין הנכבדים היו גם לאומנים מוכרים, מוסלמים ונוצרים. קיבוץ טירת צבי נבנה על אדמות שנרכשו ממוסא אל-עלמי.
ההיסטוריון קנת שטיין ביצע מחקר מקיף בנושא הקרקעות בארץ ישראל וכלל בספרו נספח ובו רשימה של קרוב ל-80 אישים פלסטינים, חברים במוסדות הפוליטיים ובני משפחות מיוחסות, שהיו קשורים במכירת שטחים גדולים ליהודים: טאהר אל-חוסייני מכר לפני מלחמת העולם הראשונה אדמות בירושלים וסביבתה; מוסא כאט'ם אל-חוסייני מכר אדמות באזור מוצא וקריית ענבים; פהמי אל-חוסייני, ראש עיריית עזה (1936-1928) מכר אדמות ליד עזה; מוסא אל-עלמי מכר 900 דונם בבית שאן; אבראהים עבד אל-רחמאן, ראש עיריית טולכרם ושופט בבית הדין השרעי, מכר שטח בכפר סבא, 165 דונם בכפר עבוש, 300 דונם בכפר זיבאד (שניהם באזור טולכרם), ו-430 דונם באל-חרם באזור יפו; אסעד אל-שוקיירי, המופתי של עכו ואביו של אחמד שוקיירי, מכר קרקעות בשכונת נווה שאנן בחיפה; עבד אל-רחמאן אל-תאג'י, חבר המועצה המוסלמית העליונה (1937-1926) מכר 5,000 דונם בקוביבה שבאזור רחובות וקרקעות בנס ציונה; ראע'ב נשאשיבי מכר ב-1924 1,200 דונם באזור יפו וחלק מהשטח על הר הצופים, שעליו נבנתה האוניברסיטה העברית בירושלים; אלפרד רוק, בכיר במוסדות הפלסטיניים העליונים וחבר ברוב המשלחות לחוץ לארץ, מכר שטחים בבית דגן וברנטיה (אזור יפו), בג'באליה (אזור עזה) ובפג'ה (פתח תקווה), וב-1942–1943 מכר 700 דונם באזור כיכר המושבות בתל אביב; בני משפחתו של רוק מכרו 600 דונם בדרך ירושלים-תל אביב ושטחים בבית דגן. משפחות ידועות נוספות ברשימה זו: כנעאן, אל-ע'וציין, אל-שווא, תומא, בסיסו, בושנאק, עבד אל-האדי, אל-צוראני ואל-טברי. אמין עבד אל-האדי, חבר המועצה המוסלמית העליונה, מכר קרקע בכפר אל-מוקיבלה בגלבוע. עווני עבד אל-האדי, חבר הוועד הפועל, שימש יועץ משפטי בעסקת מכירת אדמות ואדי אל-חוארת' (עמק חפר), ומוע'נם אליאס מוע'נם לקח חלק בהעברת ואדי אל-קבאני ליהודים.
אריה ל. אבנרי, שערך גם הוא מחקר מקיף בנושא, ציין שמות נוספים: עצאם אל-סעיד, ראש עיריית יפו, פואד סעד, חבר הוועד הפועל הערבי מחיפה, עבד אל-רחמאן אל-עזה, מראשי המרד הערבי הגדול, מכר את האדמות שעליהן הוקמו הקיבוצים גת וגלאון; משפחת אל-שנטי מקלקיליה ומיפו; מועין אל-מאצ'י מכר אדמה ליד עתלית; משפחת אל-ג'יוסי מטולכרם; משפחת אל-דג'אני מיפו; השייח' שאכר אבו כישכ מכר את האדמות שעליהן הוקמו מגדיאל, רמתיים, כפר מל"ל, הדר יוסף, ובני ברק; זכי נוסייבה מירושלים; משפחת חנון מטולכרם ומשפחת אל-פטהום מנצרת.
חידוש קופת האומה
באוגוסט 1943 התחוללה פרשת קרקעות כפר ענאן. בעלי הקרקעות רצו למכור אותן ליהודים והפלאחים האריסים ביקשו עזרה. עסקני מפלגת אל-איסתקלאל נענו בשם "קופת האומה" והשיגו את התערבות בנק האומה הערבית, שקנה את הקרקעות למען האיכרים תוך מתן הלוואות.
בעקבות הפרשה, חידשה "קופת האומה" את פעולותיה בסתיו אותה שנה, ביוזמת מפלגת אל-איסתקלאל, שבראשה עמדו בין היתר אחמד חילמי עבד אל-באקי ועווני עבד אל-האדי. הסיבה החשובה ביותר לכך שחודשה בתקופה זו, הייתה הצמיחה הכלכלית ביישוב הערבי באותה תקופה. מה שהוביל להצטברות הון רב בידי סוחרים ובעלי קרקעות.
בראשיתה של הקופה המחודשת, היא עסקה במעשי תיווך בין פלאחים לבין בנקים ומלווים, אך לא כקונה בעצמה. באותו הזמן נוסדו ועדות עסקנים בערים, שהחלו באיסוף תרומות במגוון דרכים: הפצת תווים ובולים ברחובות, תליית קופסאות בחנויות ועריכת כינוסים מיוחדים בערים ובכפרים. אנשי הקופה ניסו להשיג גם תרומה חודשית קבועה והלוואות, אולם הצליחו יותר בתרומות החד-פעמיות, במיוחד בכינוסים המלווים נאומים מלהיבים, ככל הנראה בשל אופיו של הקהל הערבי, שלא היה רגיל להירתם לתרומה קבועה. הקופה לא הצליחה אמנם ברכישת קרקעות, אך הצליחה להפריע למכירת קרקעות ליהודים, בין היתר על ידי תביעות משפטיות, לחץ ציבורי שכלל הוקעת המוכרים והמתווכים ואיומים עליהם. הצלחתה העיקרית הייתה השלטת אווירה ציבורית בקהל הפלסטיני. ערבי המוכר או מתווך בין המוכר לקוני קרקעות יהודים, היה נחשב בוגד ונשקפה סכנה לחייו. במהלך 1945 וראשית 1946 נרצחו 5 ערבים (שניים ביפו ושלושה בצפת) שנחשדו במכירת קרקעות ליהודים. באמצע שנות ה-40 נרצח בחיפה ראש חמולת זינאתי אמיר מוחמד. רבים אחרים הוכו ונעשה שימוש רב במכתבי איומים והוקעות פומביות. בין יוזמי "הצלת הקרקעות" היו עורכי דין שעסקו במשפטי קרקעות רבים בין כפריים ערביים לבין יהודים שרצו לשוות למשפטים האלה אופי לאומי. הבולטים ביניהם היו צובחי אל-חד'רא באזור צפת-עכו וכמאל ברברי באזור עזה.
הקופה היתה מזוהה עם בנק האומה הערבית ועיתון פלסטין וזכתה לכתף קרה מיריביהם בבנק הערבי ועיתון א-דיפאע. בשנת 1945 פרצה בגלוי מחלוקת ציבורית ונוצר פילוג בין מחנה קופת האומה ובנק האומה שמאחוריה לבין מתנגדיה, בראשם מוסא אל-עלמי, משפחת אל-חוסייני והבנק הערבי. נגד הקופה הופנו טענות רבות, לגבי היעדר פרסום מאזנים ודוחות, היעדרה של הנהלה ארצית מסודרת והעובדה שכולה נתונה לרשות מנהלה וידידיו. הקופה גרמה לכך שמדי יום הגיעו אליה עשרות פניות של ערבים המתחננים שתקנה את קרקעותיהם, כביכול כי היא בסכנת נפילה בידי יהודים. ביוני 1946 התערבה הליגה הערבית במערכות הפוליטיות הפלסטיניות ואז נטשטש הניגוד בין מחנה קופת האומה לבין מחנה הבנק הערבי, והחוגים והמוסדות השונים החלו לשתף פעולה למען "הצלת הקרקעות".
המפעל הקונסטרוקטיבי
באוגוסט 1945, מתוך הפולמוס עם קופת האומה, קמה תוכניתו של מוסא אל-עלמי, "המפעל הקונסטרוקטיבי" ("אל-משרוע אל-אנשאי") למניעת מכירת קרקעות ליהודים, בתמיכת משפחת חוסייני. התוכנית שללה את ערכה של קניית קרקעות והעדיפה במקומה את פיתוחן על ידי העלאת הרמה החקלאית, הכלכלית והמקצועית של הפלאח והכפר הערבי, תימנע מכירת אדמתו. התוכנית נועדה לייסד חברה שתיתן הלוואות, תייסד בתי ספר ותעניק הדרכה חקלאית-מקצועית בחינם, בתמורה להתחייבות משפטית שהכפרים לא ימכרו את אדמתם ליהודים. אולם גם תוכנית זו עוררה ויכוח חריף, מאחר שרק כ-15% מן האדמות שנמכרו ליהודים, נמכרו על ידי הפלאחים - השאר נמכרו על ידי בעלי אחוזות. בפברואר 1946 נוסדה חברה רשמית לביצוע המפעל, אולם בקיץ אותה שנה התוכנית ירדה מהפרק ומנהלה התפטר.