cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב משה חרל"פ
שנותיו הראשונות
בגיל 16 נישא לפסיה, בת אחיו של ר' דוד מקרלין (נפטרה בשנת תרצ"ב) ומאז עמד עימו בקשר רצוף של מכתבים תורניים. תקופה קצרה לאחר נישואיו למד בישיבת "תורת חיים" בירושלים, שם למד בחברותא עם הרב יונה ראם, לימים רבה של שכונת כרם. האחרון שיבחו ברבים ואף פרסם מכתב תורני שלו, וגרם לריבוי הכרת גדלותו בציבור. למד גם אצל הרב שלמה זלמן בהר"ן שהיה מתייעץ איתו בשאלות הלכתיות מסובכות שהגיעו אליו, ואצל הרב יעקב חיים נפתלי זילברברג - מגאוני ורשא שעלה לארץ.
במשך שנים ארוכות קם מדי לילה בחצות לאמירת תיקון חצות ולאחר מכן למד עד הלילה הבא בחברותא עם הרב עקיבא פרוש, כשהם מפסיקים רק עבור תפילות, בהמשך שינה את מנהגו והחל להקפיד שלא לישון כלל לפני חצות. את לימודו במשך היום עשה כשהוא עם טלית ותפילין. לאחר שעלה רבי יצחק ירוחם דיסקין לירושלים, בשנת ה'תרס"ח, התקרב הרב חרל"פ גם אליו ולמד עימו בין השאר למדו בחברותא את כתבי אביו המהרי"ל דיסקין.
תפקידים רבניים ותורניים
עוד בהיותו אברך צעיר היה מהמשמעותיים בקרב חברי איגוד "בית ועד לחכמים" שנוסד בירושלים כדי לטפל בליבוני הלכות ושאלות למעשה על ידי גדולי הדור ההוא שבארץ ישראל.
עם הקמת שכונת שערי חסד בירושלים בשנת ה'תרס"ט (1909), מונה לרבהּ (בגיל 27), ולאחר מכן גם לרב שכונת רחביה. הוא התייחד בהתאמת סגנונו לפי קהל שומעיו, מה שהביא ליכלתו להנהיג ולהצליח בשתי שכונות שונות אלו - של היישוב הישן מכאן והיישוב החדש מכאן. בשערי חסד נהגו שלאחר תפילת מוסף של שמיני עצרת הקהל מלווה את הרב חרל"פ אל ביתו בשירת הציטוט מהתפילה "מחיה מתים אתה רב להושיע משיב הרוח ומוריד הגשם" שוב ושוב, כדי להרגיל את הלשון באמירת מילים אלו ברצף, על מנת שבשעת ספק שיתעורר לאדם אם אמר משיב הרוח או מוריד הטל יוכל להניח שאמר משיב הרוח ולא יצורך לחזור על תפילתו. כפי שנפסק בהלכה.
בתקופה זו היוה ביתו כתובת תורנית לתלמידי החכמים שבירושלים ותלמידי ישיבותיה. בשבתות ומועדים היה מוסר שיחות בביתו שאליהם הגיעו רבים, ביניהם גם בני ישיבות חרדיות כגון ישיבת חברון ששיחות אלו השפיעו רבות על עולמם הרוחני. קבוצת בחורים ואברכים עילויים מישיבת עץ חיים התרכזה סביבו, והוא היה מלמדם גמרא והלכה, וכן פנימיות התורה מתוך ספר נפש החיים.
בשנת תרע״ב נתמנה לר"מ בישיבת ״עץ חיים״ לצעירים. באותה שנה הוציא לאור ספר מעמיק על תחיית הקודש של עם ישראל, ההכרה ברוממות ייעודו וגילויי גנזי התורה, בשם ״הד החיים הישראלים״. ספר זה נעשה משמעותי בחוגי לומדי תורה והוגי דעות. בשנת תרע"ח הוציא את החוברת ״מכתב גלוי״ שבה הוא קורא לתחיית התורה יחד עם תחיית הארץ, באותה שנה מונה עם הרב צבי פסח פרנק לר"מ בישיבה הגדולה "עץ חיים".
עמד יחד עם הרב איסר זלמן מלצר והרב יצחק אייזיק הרצוג והרב שלמה יוסף זוין בראשות מערכת ש"ס הארצישראלי שהקים הרב מאיר בר-אילן.
הקשר עם הראי"ה קוק
בשבועות תרס"ד (1904), ימים ספורים לאחר שהרב קוק עלה לארץ והגיע ליפו. ראה אותו הרב חרל"פ - שהגיע ליפו לצורכי בריאותו - אומר את ה"אקדמות" ונקשר אליו מתוך התפעלות. הוא לא העז לגשת אליו בעצמו, גם לאחר ששם לב שהראי"ה תמה על כיבוד שהוענק לו למרות גילו הצעיר (21), אך ידידו הרב צבי פסח פרנק הפגיש והכיר ביניהם, תוך שהוא מציין בפני הרב קוק את השבחים שקיבל הרב חרל"פ כנער צעיר מאת המהרי"ל דיסקין, והם עסקו שעה ארוכה "בענייני הלכה ואגדה, פלפול ודרשנות". תוצאות מאורע זה היו משמעותיות ביותר לעיצוב דמותו הרוחנית ומאז נעשה לתלמידו המובהק והצמוד, בסיפור זכרונותיו מתאר הרב חרל"פ את עוצמת הקשר הנפשי שנרקם בינו לבין הרב:
בעקבות המפגש הפך לתלמידו הקרוב של הרב קוק, שהכניסו אל פנימיות נבכי נפשו והדריכו בעבודת ה' ובלימוד תורה, בין השאר - היה זה הרב קוק שגרם לו לחדול ממנהגו לסגף את עצמו בתעניות, שכתב לו "ולמען השם שלא להכביד עליו שום דבר יותר מכח הבריאות, כי זאת היא עצת היצר... כי אם לתת מרגוע לגוף והרחבה לנפש, ויפה שעה אחת של תורה ועבודה במנוחה מאהבה, מכמה ימים של קדרות...". הם נקשרו זה בנפשו של זה, והראי"ה אף סיפר על מקרים שהרגיש ממרחק במתרחש עם הרב חרל"פ. מילותיו האחרונות של הראי"ה לפני מותו היו "ר' יעקב משה".
בשנת ה'תר"פ כתב את החיבור "טובים מאורות", המגן על ספרו של הרב קוק, "אורות", מפני טענות מתנגדיו. בהמשך הודפס החיבור בתוך החלק השישי של סדרת ספריו "מי מרום" – מעייני הישועה.
לאחר פטירת הרב קוק, לאחר שנתבקש בידי רבים, הגיש את מועמדותו לתפקיד הרב הראשי לישראל. לצידו התמודד הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שאכן נבחר לתפקיד. הרב חרל"פ - שמלכתחילה לא חפץ בכך - היה מרוצה מהתוצאה ומסופר שכאשר עבר בסמוך לבניין שבו נערכו הבחירות נהג לומר "ברוך שעשה לי נס במקום הזה". בתקופה זו נשא בנישואים שניים את האלמנה אידה רבקה דוידובסקי, בתו של הרב שלמה נתן קוטלר שהתגוררה אז עם אביה בירושלים.
בישיבת מרכז הרב
סמוך להקמתה של ישיבת מרכז הרב צירפו הרב קוק לראשותה, והוא החל להעביר בה שיעורי גמרא ואמונה. תלמיד הישיבה באותן שנים - הרב משה צבי נריה - סיפר כי אישיותו השפיעה בישיבה אף יותר מהשיעורים שלימד. ומחמת טבעו המצטנע - עיקר אלו שהושפעו ממנו בישיבה היו אלו שהתקרבו אליו והשתדלו לקבל ממנו, היות שהוא לא "עשה נפשות" לעצמו. אף צעירים שאינם מבני הישיבה הגיעו במיוחד כדי להתקרב אליו ולהיות מושפעים ממנו, כגון הרב יוסף ליב זוסמן (שלמד בישיבת עץ חיים) אשר היה לתלמידו המובהק, וכן מבני חסידות ברסלב וחוגים אחרים - שרצו לקבל ממנו הדרכה והשפעה בעבודת ה' ובלימוד תורה.
לאחר פטירת הרב קוק בשנת תרצ"ה, היה הרב חרל"פ לראש ישיבת מרכז הרב, והחל למסור בה את השיעור כללי. שיעוריו הצטיינו בעמקותם ובעמלו עליהם, אותו תיאר אחד התלמידים, שבתי דון-יחייא: "היה יושב ער כל הלילה ועוסק בסוגייא. פעמים כרך את ראשו במגבת רטובה כדי לצנן את רוב מתחו. מפרק לפרק שיתף את בחירי תלמידיו בהכנת השיעור… משעבר שיעורו מבחן אש והתקבל על ידי תלמידיו, נחה דעתו ופניו הזדהרו בזוהר של שעת תפילה".
במהלך שנים אלו - מפני כמה גורמים כגון עיסוקו של הרצי"ה בעריכת כתבי אביו, השפעת השואה ועוד - הישיבה הידלדלה יחסית בכמות תלמידיה. אך רבים הגיעו מישיבת "חברון" לשמוע שיעורים בישיבה. וכן הרב בן ציון אבא שאול מישיבת פורת יוסף. בשנת ה'תש"ד צורף לצוות הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא שמסר שיעור יומי בנוסף לשיעור הכללי של הרב חרל"פ.
במהלך מלחמת העצמאות התנגד לגיוסם של בני הישיבה לצבא, אך רבים מהם התגייסו בעקבות עמדת הרב צבי יהודה קוק שתמך בכך. היעדרות התלמידים בתקופה זו ונפילתם של מספר תלמידים גרמה שוב לירידה במצב הישיבה.
סוף ימיו
בשנת ה'תש"ה (1945) נשא את דבורה, אלמנתו של שמואל צבי כהן. בשנת ה'תשי"א (1950) זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
הרב חרל"פ נפטר ביום ז' בכסלו תשי"ב (6 בדצמבר 1951). בלווייתו השתתפו אלפי בני אדם, רבים מהם שהגיעו מחוץ לירושלים. נטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
הנהגותיו
בהשפעת רבו הרב יהושע צבי מיכל שפירא וכחלק מחבורת התלמידים-הפרושים שהתגבשה סביבו, נהג גם הרב חרל"פ במנהגי חומרות וחסידות יתירה, כגון שלא להביט כמעט מעבר לד' אמותיו ועוד.
תפילתו התייחדה בדבקות והתלהבות בולטת, בפרט בשעת קריאת שמע. בירושלים היה מקובל לומר ששמיעת קריאת שמע של הרב חרל"פ יכולה לגרום לאדם לחזור בתשובה.
נודע בין היתר בניגונו לשירת הים, שרבים היו מגיעים לשמוע במעמד שהתקיים בביתו מדי שנה בליל שביעי של פסח.
נודע בהקפדתו שלא לצאת משטחי ארץ ישראל, וכך כתב: "גם בעד כל כסף וזהב לא אפרד מחיי רוחי, ולא אצא מארץ ישראל". על מצבתו נכתב. במסע הרבנים שערך עם הרב קוק הוחלט בשלב מסוים להגיע מחיפה ליפו באניה, ומפני מנהגו זה - נפרד מהם הרב חרל"פ בחוששו שהספינה תרחיק מקו החוף ונסע ביבשה. כשהתרחשה סערה בהפלגה, אמר הרב קוק שבוודאות ינצלו בזכות הקפדתו של הרב חרל"פ.
חשיבותה ובניינה
הרב חרל"פ החשיב מאוד את ארץ ישראל ואת יישובה וראה בהפרחתה את הנקודה העיקרית של התקופה הנוכחית כתקופת הגאולה:.
את בניין הארץ ראה לא רק כאקט של גאולה גשמית מבורכת ככל שתהא, אלא גם כתחילת פריחת כוחותיה הרוחניים של האומה באמרו "כשם ששיבת ישראל לארץ קדושתו ראשית צמיחת ישועתו היא, כך היא גם ראשית תשובתו"
איסור מסירת שטחים
הרב חרל"פ התנגד נחרצות לכל אפשרות של ויתור על חלקים מארץ ישראל ומסירתם לידי זרים, ואסר כל שיתוף פעולה עם תוכנית כזו. תחת הכותרת "בל נוותר על זכות מזכויותינו בארץ ישראל" כתב: "אם יגיעו הדברים ויצטרכו חלילה לחתום על כתב חוזה בינלאומי שמשמעו ויתור איזה שהוא מכל זכותנו על ארץ ישראל, נוח יותר לחותמים לקצץ בהונות ידיהם ולא יקצצו בנטיעות גן רווה"
קדושתו המהותית
הרב חרל"פ הדגיש שכל אדם מעם ישראל, גם החוטאים והרשעים, קשור לקדושה ביסודו, ועל אף שמבחוץ נראית עליו "הקליפה הרעה" - עם זאת בפנימיותו של כל אדם מישראל הוא קודש, בקדושה עצמית שבלתי ניתן לבטל אותה, זאת מאחר שהקדושה הזו נובעת מעצמיותו של עם ישראל כולו, ו"עם ישראל" מעולם לא חטא ולא יחטא, אף אם אדם פרטי חוטא, וממילא - קדושת כלל ישראל בעינה עומדת לעולם, וכל אדם ואדם מישראל הוא קדוש בקדושה שיונק מן הכלל. ולכן יש להרבות בסנוגריה על עם ישראל ולעסוק בזכותם, ולא לקטרג עליהם.
החוטאים בדורות האחרונים
הוא הסביר את ריבוי החוטאים בדורות האחרונים על פי רוחו של הרב קוק, ותלה את מציאותם בכך שהנשמות הן נשמות של דור עקבתא דמשיחא אשר "נשמתם גדולה מאוד", ודווקא משום כך הרשעה מתגברת בהם, בהסבירו כי "העביות והגסות חופפים עליהם" משום ש"הצללים הולכים בעקבות האורות".
צאצאיו
בין נכדיו: הרב ניסן זק"ש, הרב דוד ורנר, הרב יצחק מאיר חרל"פ, הרב בנימין בארי, הסופרת שרה ברגמן.
בין ניניו: הרב יחיאל זק"ש - מחבר הספר דברי יחיאל (חתן הרב משה חברוני), משה בארי.
ספריו
שתי סדרות ספריו העיקריות "בית זבול" ו"מי מרום" המנציחות את זכר הוריו: הרב זבולון ומרים.
בית זבול
סדרת ספרים בפלפול, הלכה ושו"ת. יצא גם כרך נוסף של 'בית זבול' על מסכת כתובות, אך הוא אינו נכלל בסדרה, ויצא בהוצאה מצומצמת ובכריכה רכה.
מי מרום
סדרת ספרים באמונה ומחשבה:
ספרי איי הי"ם
"מכון איי הים" הוציא לאור ספרים מתורתו לפי נושאים. הספרים כוללים הן ליקוט מסודר מדבריו שכבר הופיעו והן דברים חדשים שנתגלו וליקוטים מן העיתונות. נכון לה'תשפ"ב הוציא המכון שמונה כרכים:
קייזראג
קייזראג (Kaiseregg) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,185 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון פריבורג בשווייץ.
גאוגרפיה
קייזראג הוא ההר הרביעי מדרום לעיר תון, והשני מצפון למעבר יאון (Jaun Pass), ברכס הקיצוני בצפון האלפים הברניים באזור המכונה גם טרום האלפים (Pre-Alps). הרכס מתחיל ליד העיר תון בהר גאנטריש (2,175), וממשיך לאורך עמק זימן דרך ההרים מרה (2,087), שאפארניש (2,107), וקייזראג (2,185), עד להר שאפברג (2,239) ליד אגם גרוייר (Lake of Gruyère) בשפלה השווייצרית, שם חוצה את הרכס מעבר יאון (המחבר את אזור גרוייר (district of Gruyère) שבשפלה השווייצרית עם עמק זימן (Simmental)), ומצידו הדרומי של המעבר ממשיך הרכס בהרים רודיגנשפיץ (2,124), דאן דה רות (2,236), דאן דה סאוויני (2,252), וניל נואר (2,389), ווניל קארה (2,197), ומסתיים בהרים רושה דה נה (2,042) ודאן דה ז'אמאן (1,879) שעל גדות אגם ז'נבה.
למרגלות ההר מצדו הצפון מערבי שוכן האגם השחור.
תיירות
ניתן להגיע לפסגת ההר באמצעות שביל רגלי שמגיע ממש עד הפסגה, וממנה ניתן לרדת במסלולים שונים לכיוון העמקים סביב.
תרמילאות
תרמילאות או טיולי תרמיל (מוצ'ילרו) הוא מושג המתייחס לתת-תרבות בעולם התיירות, המתאר מסעות וטיולים עצמאיים בינלאומיים, לרוב ארוכי טווח, אשר מתאפיינים בחיסכון באמצעים, וכן בהווי של שיתוף חברתי (לפעמים גם לינות בחדרים משותפים).
תרמילאות קלה
תרמילאות קלה (Ultralight Backpacking) היא סוג של תרמילאות עם דגש על ציוד (התרמיל, מזון ומים וכל ציוד אחר שבתרמיל) פשוט ומינימלי ככל שניתן מבלי לסכן את המטייל.
המונח תרמילאות במשקל זעיר (Ultralight), ותרמילאות קלה (Light) מתייחסת למשקל בסיס של כ-4.5 קילוגרם וכ-9 קילוגרם, בהתאמה. לרוב משקל הציוד בטיולים ובטרקים מהסוג המדובר נע בין 14 קילוגרמים ועד 27 קילוגרמים ואף יותר. לעומת זאת, ישנם מטיילים שמנסים אף לטייל עם ציוד במשקל של עד 2.3 קילו (Super Ultralight) או אף 1.4 קילו (eXtreme Ultralight).
למרות החלוקה הברורה למשקלים, רמת הקושי והמורכבות בהשגת המשקלים הנ״ל תלויים מאוד באקלים באזור הרלוונטי, ברמת ההיכרות והניסיון של המטייל עם האזור, וכמו כן, במקדם הבטיחות הרצוי.
רקע
התקדמות רבה בתחום התרמילאות הקלה הגיעה עם הנגישות לחומרים קלי משקל, בייחוד ניילון, וכן עם הנכונות לשינוי תפיסת העולם. את המהפכה הזאת יזם ושכלל במידה רבה ריי ג'רדין (Ray Jardine) בשנות ה-90 של המאה ה-20 בסדרה של מסעות בני אלפי ק"מ. עקרונותיה העיקריים הם הימנעות מסחיבת עודף ציוד/ציוד לא הכרחי, מציאת תחליפים קלים לציוד ההכרחי שנלקח בסופו של דבר, ומציאת יותר משימוש יחיד לכל פריט ציוד. את ההפחתה הגדולה ביותר במשקל מקבלים לרוב על ידי טיפול ב"שלושת הגדולים" - אוהל, תרמיל ושק שינה. במקום אוהל ישתמשו לרוב ביריעה דקה, עשויה מ"סילניילון" שיכולה לשקול 400 גרם ופחות, במקום אוהל ששוקל מספר קילוגרמים. במקום תרמיל כבד יעשה שימוש בתרמיל מינימליסטי עשוי אף הוא מסילניילון. ואת שק השינה יחליפו לרוב בכיסוי עליון בלבד, ללא סגירה מלמטה. בנוסף - מקובל לישון עם כל פריטי הלבוש, לפחות בתנאים קרים, ובצורה זו לקבל בידוד נוסף. רק לאחר הורדת משקל מרכזית זו, ניגשים לטפל בנושאים האחרים, כמו כירה קלה (לרוב כוהליה עשויה מפחית משקה קל בווריאציות שונות), מעילים ופריטי לבוש קלים אחרים, ועוד. ניתן אף לצעוד בנעלי התעמלות קלות או אף סנדלים.
יתרונות וחסרונות
בתרמילאות קלה המטייל מחליף חלק ממקדם הבטיחות שלו בקלילות ומהירות שלו, ולכן היא מתאימה בעיקר למטיילים עם מספיק ניסיון, המסוגלים להתמודד עם תנאי אקלים קשים ולא צפויים. מצד שני, כאשר קיים ניסיון זה, מאפשרת התרמילאות הקלה לנוע בפחות מאמץ, דבר המקנה יותר ביטחון והנאה בזמן ההליכה, בייחוד בתוואי שטח קשים.
משרד הפנים (כללי)
משרד פנים (לעיתים: משרד לענייני פנים; משרד לענייני "בית") הוא משרד ממשלתי האחראי בדרך כלל על שיטור, ביטחון לאומי ונושאי הגירה. בראש המשרד עומד בדרך כלל שר הפנים. במדינות פדרליות יש לעיתים משרדי פנים הן ברמת הפדרציה והן ברמת המדינות; קיימים משרדי פנים לעיתים קרובות גם באזורים אוטונומיים ובשטחי חסות שלהם אין עצמאות.
משרדי פנים היוו חלק מן הקבינט ה"קלאסי" שהיה קיים גם בתקופת המונרכיה האבסולוטית, לצד משרד ביטחון (או: משרד מלחמה; משרד הגנה), משרד אוצר, משרד משפטים ומשרד החוץ.
כמו ששמו מרמז, מתמקד משרד הפנים בנושאי מדיניות פנים. קיימים משרדי ממשלה נוספים, אשר מתמקדים בהיבט אחד של מדיניות פנים, ולמעשה צמחו מתוך תחום הפעילות של משרד הפנים, כמו משרדים ממשלתיים העוסקים באיכות הסביבה ובסעד ורווחה.
קיימים יוצאי דופן, אשר אינם עוסקים במדיניות פנים בהיבטה הרחב. מחלקת הפנים של ארצות הברית עוסקת בנושאי קרקעות פדרליות ונושאים מצומצמים אחרים, בעוד שהמחלקה לביטחון המולדת ומחלקת המשפטים עוסקות בתחום פעילותם המסורתית של משרדי פנים ברחבי העולם. גם בשווייץ, עוסקת המחלקה הפדרלית לענייני פנים בענייני תרבות, בריאות ומחקר, בעוד שנושאי שיטור נמצאים תחת המחלקה הפדרלית לענייני משפט ומשטרה. בישראל הופרדו בחלק מן הממשלות הסמכויות של משרד הפנים ואלו של משרד הקליטה (העוסק בקליטת הגירה); המשרד לביטחון הפנים; ומשרד המשטרה.
(It's Just) The Way That You Love Me
(בעברית: (זו סתם) הדרך שאתה אוהב אותי) הוא שיר של הזמרת והרקדנית פאולה עבדול, אשר נכתב עבור אלבום הבכורה שלה. הוא יצא כסינגל השני מתוכו ב-2 באוגוסט 1988 על ידי וירג'ין רקורדס. ההוצאה המחודשת שלו יצאה לאור ב-15 בספטמבר 1989.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100.
הרכב
השיר נכתב במפתח בסולם דו מינור בקצב של 120 פעימות בדקה. השירה של עבדול משתרעת בין A 3 ל-D 5.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר היה הראשון של עבדול שבוים על ידי הבמאי דייוויד פינצ'ר ביולי 1988, שלימים יביים את הקליפים המצליחים ביותר שלה. הוא כולל בתוכו את עבדול רוקדת ושרה עם רקדנים נוספים. הטכניקה שנעשתה בו שימשה גם בקליפים של "Straight Up", "Opposites Attract" ו-"Forever Your Girl".
נכון לאפריל 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ- מיליון צפיות.
כפר סילבר
כְּפַר סִילְבֶר הוא כפר נוער, הכולל בתוכו בית ספר על יסודי (כיתות ז'-י"ב), פנימייה, משק חקלאי, מכינה קדם צבאית, שנות שירות ובית ספר יסודי. הכפר שוכן ליד העיר אשקלון, בתחום המועצה אזורית חוף אשקלון.
פעילות
הכפר כולל בתוכו פנימייה. התלמידים לומדים בבית-ספר על-יסודי המכין לקראת תעודת בגרות ועובדים בענפי החקלאות השונים: רפת, דיר, חממות לגידול ירקות ונוי.
בכפר פועלת בריכת שחייה, הפתוחה בתשלום במשך חודשי הקיץ.
בנוסף על כך, בכפר הנוער פועלת שלוחה של מכינה קדם-צבאית בשם "אדרת".
היסטוריה
את רעיון הקמת כפר נוער הגתה לראשונה שושנה פרסיץ, חברת כנסת וממנהיגיה של "הסתדרות הציונים הכלליים". היא פנתה לדוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון, בבקשה להקצות למטרה זו משבצת קרקע בדרום הארץ, במטרה להקים מוסד חינוכי-חקלאי פנימייתי. מינהל מקרקעי ישראל נענה לבקשה וב-1951 הוקצו סמוך לאשקלון 2,000 דונם לצורך הקמת כפר הנוער.
באותה עת נחשב אזור אשקלון כאזור דרומי ולא מיושב, יחסית. הקמת כפר הנוער הדרומי ביותר בארץ היוותה רעיון חלוצי עבור מנהיגי "הציונים הכלליים", שקיבלו גם את ברכתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון. כדי להשיג תמיכה כספית ואידאולוגית פנו המקימים אל "ההסתדרות הציונית של ארצות הברית" (Z.O.A). במאי 1951 הוחלט על ידי "הסתדרות הציונים הכלליים" בישראל ו"ארגון ציוני אמריקה" (Z.O.A) להקים במשותף מוסד חינוכי חקלאי במסגרת כפר נוער. הוחלט לקרוא למוסד "כפר סילבר", על שם מנהיג ארגון ציוני אמריקה, הרב ד"ר אבא הלל סילבר, כהוקרה על פועלו בקרב הציבור והקונגרס האמריקאי וכן בעצרת האומות המאוחדות למען הקמת מדינת ישראל.
חגיגת הנחת אבן הפינה של המוסד, אשר תוכנן על ידי האדריכל מאיר הורמן, התקיימה בשמונה במאי 1951. בטקס הוקראה מגילת היסוד, ולאחר מכן הניח אבא הלל סילבר את אבן הפינה של המוסד.
טקס "חנוכת הבית" של כפר סילבר נערך ביום ב' בחול המועד פסח תשט"ז (29 במרץ 1956), בהשתתפות סילבר ואורחים מארצות הברית, ראש הממשלה דוד בן-גוריון, יו"ר הכנסת יוסף שפרינצק, שרים, חברי כנסת, חברי הנהלת הסוכנות היהודית וראשי מפלגת "הציונים הכלליים". בנאומו במהלך הטקס הביע סילבר שביעות רצון מהקמת מוסד חינוכי חקלאי על שמו, בשל חיבתו להתיישבות ולעבודה חקלאית בארץ, כבסיס לקיומה של האומה במולדתה המתחדשת. לדבריו, "יש לתקן התופעה של התרחקות מן האדמה והתרכזות יתר בעיר". כן הביע תקווה כי "התורה שילמדו כאן תהיה תמיד תורת אמת ותורת אהבה, ואני תפילה כי במקום הזה ייתן ה' צבאות שלום!"
ניסוח הייחוד הרעיוני ותוכנית הלימודים
בראשית הדרך, לאחר דיונים והתלבטויות ביחס לייחודיותו של הכפר, ניסח הוועד המנהל המייסד את האידיאלים הבאים:
1956-1976
בית הספר בכפר נפתח ב-1956 כבית ספר תיכון חקלאי, ארבע שנתי (ט'-י"ב).
ב-1959 כבר היווה הכפר חלוץ בגידולי כותנה באזור, ומודל לחקלאי האזור. באותה שנה אימצה העיר רמת גן את הכפר. כך הגיעו תלמידי בתי ספר בעיר, כגון "אהל שם" ו"תיכון בליך", להתגייסות בכפר בעונת קטיף הכותנה לשלושה ימים. בנוסף, תזמורת הנוער של רמת גן הגיעה להופעות באירועי הכפר.
ב-1960 הוקמה בכפר רפת בעזרתה של הסוכנות היהודית.
ב-1966 הוחלט בוועידת הסתדרות ארגון ציוני אמריקה בניו-יורק, להקים בכפר סילבר בית ספר של נוער אמריקאי, שתפקידו יהיה להכין את מנהיגי העתיד של הציונות האמריקאית, וכן לעודד אותו לקראת העלייה לארץ. זאת על-פי רוח חזונו של סילבר, כפי שביטא בדבריו בטקס הפתיחה של הכפר: "תקוותי, כי צעירים אמריקאים, במספרים לא מבוטלים, יבואו לקבל הוראה בבית ספר זה. אפשר שיימצאו כאלה שקסמה של הארץ יהפוך אותם לאוהביה-נאמניה ושיחליטו ביום מן הימים להישאר בה ישיבת קבע. אולם גם אלה שיחזרו לאמריקה, יביאו איתם את 'זימרת הארץ', יהפכו לשלוחי מצווה של הרוח הנאצלת על הארץ הזאת, ויפיצוה בין יהודי ארצות הברית".
ב-1971 זכה בית הספר בהכרה מטעם משרד החינוך כבית ספר תיכון מקיף, המאפשר שלוש מגמות לימודים: עיונית, חקלאית ומקצועית, כאשר כל אחת פועלת בשני מסלולים - תעודת גמר בלבד או תעודת בגרות. ב-1972 הוקמה בכפר מחלקה למכונאות רכב. ב-1976 הונחו יסודות לבניין נוסף בכפר, מתרומתו של מר הסן מוושינגטון. בבניין זה נפתחו לימודי אלקטרוניקה, מכשירנות ומקצועות טכניים נוספים. כמו כן, נפתח בית ספר לסיעוד, בשיתוף עם בית חולים ברזילי באשקלון.
1976-1996
כמו כן החל פרויקט קליטה מאמריקה הלטינית, בו הגיעו בני נוער ממקסיקו וארגנטינה ללימודים בכפר לתקופה של חצי שנה.
1996-2019
בתקופה זו נעשו שינויים רבים במבנים ובתהליכים רה-ארגוניים ופדגוגיים. כל הפנימיות שופצו. בבית הספר נבנה "בית התאנה", וכן שופצו מבני בית הספר "בית התמר" ו"בית הרימון" במסגרת התאמת מבנים של משרד החינוך.
במרץ 2008 התפוצץ לראשונה טיל גראד בכפר, שנורה על ידי פלסטינים מרצועת עזה.
הישגים
הכפר זכה במקום ראשון בתחרות ארצית בין כפרי הנוער על הנוי בכפר. כן זכה הכפר בתיגמול דיפרנציאלי ממשרד החינוך על הישגים ומניעת נשירה. ב-2003 זכה הכפר בפרס החינוך הארצי מטעם משרד החינוך.
הערות שוליים
...
תנועת סיטי ביוטיפול
מקורות והשפעה
התנועה החלה בארצות הברית בתגובה לצפיפות ברובעי המגורים, תוצאה של שיעור ילודה גבוה, הגירה מוגברת והגירה פנימית של אוכלוסיות כפריות לערים. התנועה פרחה במשך כמה עשורים, ובנוסף לבניית אנדרטאות, היא גם השיגה השפעה רבה בתכנון עירוני שנמשך לאורך המאה ה-20, במיוחד בכל הקשור לפרויקטים של דיור ציבורי בארצות הברית. תנועת "עיר גנים" בבריטניה השפיעה על התכנון של מספר פרברים חדשים בלונדון, והייתה השפעה צולבת בין שתי האסתטיקות, האחת מבוססת על תוכניות גנים רשמיות ותוכניות עיור והשנייה, עם "הווילות הדו-משפחתיות שלה" "משרה אווירה כפרית יותר".
ביטוי אדריכלי
הסגנון האדריכלי המסוים של התנועה הושאל בעיקר מהאדריכלות האמנויות היפות והאדריכלות הנאו-קלאסית של אותה עת, שהדגישו את נחיצות הסדר, הכבוד וההרמוניה.
התערוכה העולמית של שיקגו
הפיתוח הראשון בקנה מידה גדול של העיר היפה התרחש בשיקגו בתערוכה הקולומביאנית העולמית של 1893. תכנון התערוכה נוהל על ידי האדריכל דניאל ברנהם, ששכר אדריכלים ממזרח ארצות הברית, כמו גם הפסל אוגוסטוס סיינט-גודנס, כדי לבנות מונומנטים בקנה מידה גדול לאמנויות היופי שהיו קלאסיות במעורפל עם גובה כרכוב אחיד. התערוכה הציגה מודל של עיר בקנה מידה גדול, המכונה "העיר הלבנה", עם מערכות תחבורה מודרניות וללא עוני גלוי. התערוכה מיוחסת לכך שהביאה לאימוץ רחב היקף של מונומנטליזם עבור האדריכלות האמריקאית במשך 15 השנים הבאות. שדרת המונומנטים של ריצ'מונד, וירג'יניה היא ביטוי אחד לשלב הראשוני הזה.
תערוכת לואיזיאנה
הפופולריזציה שהחלה בתערוכת הקולומביאנית העולמית גברה בזכות התערוכה העולמית של סנט לואיס משנת 1904, שהתקיימה בסנט לואיס כחלק. הממונה על האדריכלים שלה בחר באדריכל הצרפתי-אמריקאי עמנואל לואיס מאסקריי להיות ראש התערוכה. תוך שלוש שנים תכנן את מבני היריד הבאים בסגנון האמנויות היפות הרווח: ארמון החקלאות, המפלים והעמודים, ארמון היערות, הדגים והמשחק, ארמון הגננות, וארמון התחבורה. כל אלה זכו לחיקוי נרחב בפרויקטים אזרחיים ברחבי ארצות הברית. זמן קצר לאחר פתיחת היריד ב-1904, התפטר מאסקריי, לאחר שקיבל הזמנה מהארכיבישוף ג'ון אירלנד בסנט פול, מינסוטה לעצב שם קתדרלה בסגנון יופי-ארט. אדריכלים מפורסמים אחרים שתכננו בניינים ביריד - בעיקר קאס גילברט שתכנן את ארמון האמנויות היפות, כיום מוזיאון סנט לואיס לאמנות - יישמו רעיונות עיר יפים מהתערוכה לאורך הקריירה שלהם.
תוכנית מקמילן
שימוש מוקדם באידיאל העיר היפה במטרה ליצור סדר חברתי באמצעות ייפוי ניכר בתוכנית מקמילן (1902), על שם הסנאטור ממישיגן ג'יימס מקמילן. התוכנית נבעה מהתכנון מחדש של ועדת פארק הסנאט בליבה המונומנטלית של וושינגטון הבירה, כדי להנציח את יום השנה המאה לעיר ולהגשים היבטים לא ממומשים של תוכנית העיר של פייר שארל ל'אנפן מאה שנה קודם לכן.
המתכננים בוושינגטון, שכללו את ברנהאם, סנט-גאודנס, צ'ארלס פולן מק'קים משרד האדריכלים "מאקים, מיד ו-ווייט" (McKim, Mead & White) ופרדריק לאו אולמסטד הבן, ביקרו ברבות מהערים הגדולות של אירופה. הם קיוו להפוך את וושינגטון למונומנטלית וירוקה כמו בירות אירופה של אותה התקופה. הם האמינו שייפוי מאורגן על ידי המדינה יכול להעניק לגיטימציה לממשלה בתקופה של מהומות חברתיות בארצות הברית. מהות התוכנית הקיפה את הקפיטול של ארצות הברית במבני ממשלה מונומנטליים שיחליפו "קהילות ושכונת מצוקה ידועות לשמצה". בלב העיצוב עמדה יצירת המול הלאומי ובסופו של דבר כללה את תחנת האיחוד וושינגטון של ברנהם. יישום התוכנית נקטע במלחמת העולם הראשונה אך התחדש לאחר המלחמה, והגיע לשיאו בבניית אנדרטת לינקולן ב-1922.
השפעה בערים נוספות
ההצלחה של פילוסופיית סיטי ביוטיפול בוושינגטון הבירה מיוחסת להשפעה על התוכניות שבאו לאחר מכן במטרה לייפות ערים רבות אחרות, כולל שיקגו, בולטימור, קליבלנד (המול), קולומבוס (עם הציר לאורך רחוב סטייט מאוהיו בניין הקפיטול של המדינה ממזרח לספריית המטרופוליטן ומערבה לנהר Scioto), דה מוין, דנוור, דטרויט (מרכז התרבות, בל אי ואאוטר דרייב), מדיסון (עם הציר מבניין הקפיטול דרך רחוב סטייט ולקמפוס אוניברסיטת ויסקונסין), מונטריאול, ניו יורק (בעיקר בניין מנהטן מוניציפל), פילדלפיה (רובע המוזיאונים בנג'מין פרנקלין פארקווי בין בניין עיריית פילדלפיה למוזיאון פילדלפיה לאמנות), פיטסבורג (רובע חוות שנלי בשכונת אוקלנד של פארקים, מוזיאונים ואוניברסיטאות), סן אנטוניו (פיתוח נהר סן אנטוניו), סן פרנסיסקו (מתבטא במרכז האזרחי שלה), וקמפוס קפיטול מדינת וושינגטון באולימפיה, ה-Rainier Vista של אוניברסיטת וושינגטון בסיאטל. בוילמינגטון, דלאוור, זה היה השראה ליצירת כיכר רודני והבניינים האזרחיים שמסביב. בניו הייבן, קונטיקט, פיתח ג'ון ראסל פופ תוכנית עבור אוניברסיטת ייל שביטלה דיור לא תקני והעבירה את העניים במרכז העיר לפריפריה. קנזס סיטי, מיזורי ודאלאס ביצעו סלילת כבישים ובניית פארקים בהשפעת התנועה, וקורל גייבלס הן דוגמאות לערים העולות בקנה אחד עם פילוסופיית סיטי בוטיפול.
באוסטרליה
שתי ערים באירופה ובצפון-אמריקה סיפקו מודלים לתנועת סיטי ביוטיפול האוסטרלית. שילוב של מרכיבים בערך בשנת 1900 השפיעו גם על התנועה:
עם זאת, סיטי ביוטיפול לא התעסקה רק באסתטיקה. המונח 'יופי' נגזר מהפילוסופיה היפה של העיר האמריקנית, שמשמעותה שייפויה של עיר חייבת להיות גם פונקציונלית. היופי, כולל הערך הכלכלי המוכח של שיפורים, השפיעו על תכנון הערים האוסטרלי.
לא היו ארגונים רשמיים של סיטי ביוטיפול שהובילו את התנועה הזו באוסטרליה; במקום זאת, היא הושפעה מתקשורת בין אנשי מקצוע ובירוקרטים, בפרט אדריכלים-מתכננים ורפורמים בשלטון המקומי. בתחילת עידן הפדרציה כמה אוסטרלים בעלי השפעה היו נחושים שהערים שלהם מתקדמות ותחרותיות. אדלייד שימשה כדוגמה אוסטרלית ל"יתרונות של עיצוב אזרחי מקיף" עם טבעת הפארקים שלה. ייפוי העיר הובארט, למשל, נחשב לדרך להגביר את הפופולריות של העיר כיעד תיירותי.
קנברה
וולטר ברלי גריפין שילב עקרונות של סיטי ביוטיפול עבור עיצובו בקנברה. גריפין הושפע מוושינגטון "עם צירים מפוארים ונוף ונקודת מוקד מרכזית חזקה" עם מרכזים מיוחדים, ובהיותו אדריכל נוף, השתמש בנוף כדי להשלים את הפריסה הזו. ג'ון סולמן, לעומת זאת, היה "התומך המוביל" של תנועת סיטי ביוטיפול באוסטרליה, וב-1921 כתב את הספר An Introduction to Australian City Planning. גם הפילוסופיה של סיטי ביוטיפול וגם פילוסופיה של עיר גנים היו מיוצגות על ידי העיצובים ה"גיאומטריים או "המתאר הנשלט" של סולמן של מערכות הכבישים במחזוריות בקנברה. גם רוחב המדרכות צומצם והוגדלו שטחי צמחייה, כגון שולי דרכים נטועים.
מלבורן
תוכנית הרשת של מלבורן נחשבה משעממת ומונוטונית על ידי אנשים מסוימים, ולכן תכנן האדריכל וויליאם קמפבל תוכנית חדשה לעיר. העיקרון המרכזי מאחוריה היו רחובות אלכסוניים, המספקים אתרים לאדריכלות חדשה, מקיפה ולבניינים מיוחדים. העיצובים של פריז וושינגטון היו השראה מרכזית לתוכנית זו.
סיטי ביוטיפול באוסטרליה כיום
מלחמת העולם הראשונה האריכה את השפעת תנועת סיטי ביוטיפול באוסטרליה, שכן הוקמו יותר אנדרטאות מאשר בכל מדינה אחרת. למרות שהעיר היפה, או תכנון אמנותי, הפך לחלק מתכנון ערים מקיף, השפל הגדול של שנות ה-30 סיים במידה רבה את האופנה הזו.
אמריקה הדרומית
אמריקה הדרומית (דרום אמריקה) היא יבשת הנמצאת מדרום ליבשת אמריקה הצפונית בחצי הכדור המערבי. בצפונה של היבשת עובר קו המשווה, ומשום כך רוב שטחה של יבשת אמריקה הדרומית נמצא במחצית הדרומית של כדור הארץ. אמריקה הדרומית שוכנת בין האוקיינוס השקט לאוקיינוס האטלנטי.
שטחה הוא 17,840,000 קמ"ר והיא היבשת הרביעית בגודלה, אחרי אסיה, אפריקה ואמריקה הצפונית. מבחינת אוכלוסייה היא היבשת החמישית בגודלה, אחרי אסיה, אפריקה, אירופה ואמריקה הצפונית.
היבשת הדרום אמריקנית כוללת גם מספר איים נוספים שרובם שייכים למדינות מהיבשת. הטריטוריות הקאריביות משתייכות גאוגרפית לאמריקה הצפונית (חוץ מטרינידד וטובגו).
המדינות הדרום אמריקאיות שגובלות בים הקריבי - הכוללות את קולומביה, ונצואלה, גיאנה, סורינאם וגיאנה הצרפתית - נקראות גם דרום אמריקה הקריבית.
ברזיל היא המדינה הגדולה ביותר באמריקה הדרומית, מבחינת שטח ומבחינת גודל האוכלוסייה.
התרבות הלטינו אמריקאית שאובה הן משורשים איבריים, מורשת מהתקופה הקולוניאלית, הן מהתרבות המערבית בכללותה, והן ממסורות אינדיאניות מקומיות. בחלק ממדינות היבשת מורגשות גם מסורות אפריקאיות, מורשת סחר העבדים הטרנס אטלנטי הממושך.
החלק של אמריקה הדרומית הוא גדול ומגוון ביותר, וכולל מינים רבים הייחודיים ליבשת כגון: יגואר, פומה, יגוארונדי, מיני הנמרון, זאב הרעמה, זאב היער, מיני שועל דרום אמריקני, שועל קטן-אוזן, דוב המשקפיים, טפיר הרים, טפיר ברזילאי, טפיר בירדי, איילים שונים כמו אייל הביצות, אייל הפאמפאס, אייל האנדים, מזאמה, פודו, למה, אלפקה, גואנקו, ויקוניה מצויה, סוגי הפקאריים, מכרסמים כמו הקפיבארה, המארה, הצ'ינצ'ילה, קופים רחבי-אף, אולינגיטו, דביבון סרטנים, דביבון לופת, דובי נמלים, עצלנאים, מרבית מיני הארמדיליים, פרפרים, דג הפיראניה, קיימנים, ועופות כמו קוניור גרין צ'יק, קריאמאים, קונדוריים או הראיים.
גזרת החופים והאיים
צורתה של אמריקה הדרומית היא כעין משולש, אשר את בסיסו מהווים חופיה הצפון מזרחיים וקודקודו פונה דרומה לעבר יבשת אנטארקטיקה. בצפון נמצא הים הקריבי, ממזרח מקיף אותה האוקיינוס האטלנטי, ובעוד שהקצה הדרומי מגיע עד לאוקיינוס הקרח הדרומי, את גבולותיה המערביים תוחם האוקיינוס השקט.
אין בחופיה של אמריקה הדרומית הסתעפויות רבות ורק חלקו הדרומי של החוף המערבי מבותר מאוד על ידי מפרצים קטנים ועמוקים, הדומים לפיורדים. בכל זאת מצויים בחופיה מספר מפרצים הנוחים לעגינה שבסמיכות אליהם קמו ערי נמל גדולות וחשובות כמו ריו דה ז'ניירו בחוף המזרחי, ולפראיסו בחוף המערבי וקרטחנה בחוף הצפוני. בואנוס איירס, בירת ארגנטינה ועיר הנמל הראשית שלה, שוכנת על חופו הדרום מערבי של שפך הנהר לה פלאטה שהוא כעין מפרץ גדול, ואילו מונטווידאו, בירתה ועיר הנמל הראשית של אורוגוואי, שוכנת על חופו הצפון מזרחי של שפך הנהר הזה. עם ערי הנמל החשובות האחרות שקמו לחופי מפרצים קטנים, נמנות גם קייאו בפרו, גואיאקיל באקוודור וברנקיה בקולומביה.
כשם שקצה הדרומי של אמריקה הדרומית הוא העשיר ביותר במפרצים קטנים, כך הוא גם העשיר ביותר גם באיים קטנים. כאן גם מקומו של גדול האיים של אמריקה הדרומית, הנקרא בשם ארץ האש ("טיירה דל פואגו"). עם אייה החשובים האחרים של אמריקה הדרומית נמנים איי פוקלנד, שמקומם ממזרח לקצה הדרומי של היבשת, האי טרינידד, השוכן בסמוך לחופה הצפוני וכן איי גלאפגוס, הפזורים באזור קו המשווה ממערב.
חלוקה מדינית
מבחינת החלוקה המדינית באמריקה הדרומית יש 13 מדינות עצמאיות ושתי טריטוריות.
מדינות עצמאיות:
טריטוריות:
דייוויד פרום
דייוויד ג'פרי פרום (באנגלית: David Jeffrey Frum; נולד בטורונטו, קנדה ב-30 ביוני 1960) הוא סופר, עיתונאי ועורך עיתונות יהודי, אמריקאי-קנדי, נאו-קונסרבטיבי, ששימש ככותב הנאומים הכלכליים של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש. היה הראשון בעל מידע הפנים, שחיבר ספר, בשם "The Right Man" (הוצאת רנדום האוז, 2003) על חלקה הראשון של תקופת כהונת בוש הבן, בעקבות הפיגוע במגדלי התאומים בספטמבר 2001. פרום ידוע כיום כמבקר חריף של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ והמפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה
פרום נולד בטורונטו שבאונטריו, קנדה, להורים יהודים ומגדיר את עצמו כ"יהודי לא אדוק במיוחד". אימו, ברברה פרום, הייתה עיתונאית ושדרנית רדיו ידועה בזכות עצמה. אחותו, לינדה פרום היא סנאטורית קנדית. נשוי ואב לשלושה ילדים. בעל תואר ראשון ותואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת ייל, שם היה בעל טור קבוע ב"ייל דיילי ניוז", וב-1987 השלים תואר JD במשפטים באוניברסיטת הרווארד. בעת לימודיו בהרווארד נבחר לנשיא סניף האגודה הפדרליסטית (השמרנית) באוניברסיטה.
עיתונאי, עורך ופוליטיקאי
ניסיונו הפוליטי של פרום התחיל כבר בגיל 14 והזדתהה כאיש שמאל אך במהלך השנים השתנו דעותיו ימינה. ב-1980 השתתף כמתנדב בקמפיין הבחירות של רונלד רייגן. פרום מגדיר את עצמו עד היום כ"רפובליקני שמרן", אולם לא היסס לתקוף גם דעות ואישים מהימין, כשהדבר נראה לו נכון. היה עורך מאמרי המערכת של ה"וול סטריט ג'ורנל" בשנים 1989 עד 1992 ובעל טור קבוע במגזין "פורבס" בשנים 1992–1994. את פרסומו הכלל ארצי הפוליטי הראשון קיבל בעקבות מאמר התקפה שפרסם ב-1991 ב"אמריקן ספקטייטור" על פט ביוקנן, מועמד ימני לנשיאות אז.
כיום הוא כותב טור שבועי קבוע ב "נשיונל פוסט" הקנדי ובשבועון החדשות האמריקאי "The Week", מאמריו מופיעים ב"" ובעיתונים באירופה והוא משמש גם פרשן רדיו. חבר בדירקטוריון "הקואליציה היהודית הרפובליקנית" – לובי יהודי שמרני הקיים מאז 1985.
פרום הצטרף למגזין "האטלנטיק" בשנת 2014 ומשמש כעורך בכיר.
ספריו
ספרו הראשון של פרום, שיצא לאור ב-1995 ונקרא Dead Right (הוצאת בייסיק בוקס) זכה לביקורות נלהבות בימין ובשמאל גם יחד. פרנק ריץ', מהניו יורק טיימס תיאר אותו כ"ספר המתוחכם ביותר שנכתב מבפנים על התנועה הקונסרבטיבית האמריקאית". ויליאם באקלי תיאר אותו כ"החוויה האידאולוגית המרעננת ביותר מזה דור שלם."
ספרים נוספים
סוחוי Su-7
סוחוי Su-7 (ברוסית: Су-7 ,שם דגם פנימי – מוצר S2 изделие С2, קוד דיווח נאט"ו: 'Fitter A'; פיטֶר איי, לדגמי האימון הדו-מושביים - ) הוא מטוס קרב ותקיפה סילוני מהדור השני לטווח בינוני מיצור של ברית המועצות, שפותח בשנת 1955 על ידי פאבל סוחוי והיווה בסיס לפיתוח מטוסי תקיפה מתקדמים יותר כגון הסוחוי 17 והסוחוי 22. יתרונו של המטוס הוא מנועו החזק, שאפשר טיסה על-קולית גם בגובה נמוך ו"מהירות חדירה" גבוהה אל המטרה.
הסוחוי-7 פותח במקור כמטוס קרב ליירוט קצר טווח, אך עם השלמת פיתוחו, נמצא כי יכולות היירוט שלו אינן מספקות והוא הוסב למטוס תקיפה. מגבלותיו העיקריות של הסוחוי 7 ביחס למטוסי תקיפה אחרים היו טווח טיסה ויכולת נשיאת תחמושת נמוכים. 1,847 מטוסים יוצרו בשנים 1957–1972, והוא יוצא במספרים גדולים למדינות הגוש המזרחי והמזרח התיכון, בהן השתתף מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
המטוס חמוש בשני תותחים ויכול לשאת כוורות רקטות או פצצות במשקל 2,000 ק"ג.
פיתוח וייצור
בשנת 1953, בעוד מלחמת קוריאה עדיין נמשכת, חיל האוויר הסובייטי מצא את עצמו נשען על מטוסי המיג-15 התת-קוליים, בעוד במערב דגמים של מטוסי קרב ותקיפה על קוליים מהדור השני החלו לטוס את טיסות הבכורה שלהם. בשל זאת, ההנהגה הסובייטית החלה בתוכנית פיתוח למטוס בשני דגמים עיקריים - מטוס קרב ומטוס יירוט נקודתי.
הביצועים שנדרשו משני הדגמים הללו היו מהירות מרבית של 1,800 קמ"ש, ותקרת שירות של 19,000 מטר (כ-62,000 רגל).
באותו הזמן, לאחר מותו של סטלין, פאבל סוחוי הקים משרד תכנון ניסויי חדש בראשותו.
כאמור, נדרשו שתי חלופות למטוס החדש, דגם יירוט ודגם קרב. דגם הקרב הראשוני שתוכן סומן פנימית במשרד כ-S-1 (האות הקרילית "С" סימנה שהמטוס כלל כנף משוכה) וההצעה הראשונית לתכונותיו הוגשה לוועדות הממשלתיות בנובמבר 1953. בקיץ 1954 הוגשה הצעה לדגם היירוט שסומן פנימית S-3, ובמהלך חודש אוקטובר הוגשו חלופות לדגמי הקרב והיירוט שכללו כנפי דלתא וסומנו כ-T-1 ו-T-3 בהתאמה.
למרות שדגמים S-1, T-1 ו-T-3 אושרו למעבר לשלב ייצור דגמי ניסוי, דגם T-1 נגנז לפני שהחל יצורו.
בשלב זה שני הדגמים היו דומים ופרט להבדלים בתצורת הכנפיים (S-1 כלל כנפיים משוכות בעוד T-3 כלל כנפי דלתא) ההבדל העיקרי ביניהם היה במבנה האף של המטוס שהיה צריך להיות מוגדל בדגם T-3 בשביל להתקין בו מכ"ם יירוט חזק. דגם T-3 לבסוף היווה בסיס לפיתוח של דגם T-405 שעל בסיסו נבנה ה-Su-9.
במהלך שלב זה של התכנון לקראת התחלת ייצור אב-הטיפוס הראשון של דגם S-1, בוצעו מספר שינויים. כני הנסע הראשיים של בלי הטיס שתוכננו במקור להיות מותקנים במבנה המרכזי, עברו להתקנה על גבי הכנפיים, מה שדרש תכנון מחודש של הכנפיים, חיזוקם, וכן הורדתם מעט מטה יחסית לגוף המטוס. שינויים אלו דרשו שינויים נוספים במבנה המטוס ומייצב הכיוון.
עבודת התכנון הושלמה במהלך שנת 1954 ודגם האב-טיפוס הראשון השלים את ייצורו ביולי 1955. המטוס עלה לאוויר לראשונה ב-6 בספטמבר 1955 בשוגג במהלך ניסוי ריצת המראה ולפני שניתן אישור רשמי לטיסת הבכורה, מה שהתחיל את תוכנית ניסויי הטיסה. במהלך התוכנית מהנדסי המטוס נתקלו בבעיות שליטה במטוס במהירויות עבר קוליות וכן בבעיית הזדקרות מדחס במנוע המטוס במהירויות גבוהות. מספר קונפיגורציות של חרוטי כונס נוסו בתקופה זאת אך ללא הועיל. עם זאת, המטוס רשם שיא מהירות למטוסי קרב סובייטיים באפריל 1956, של 2,170 קמ"ש.
למרות הבעיות בפיתוח ולמרות שמשרד התכנון "מיקויאן-גורביץ'"' גם היו במהלך ניסויי טיסה של דגמי הניסוי Ye-4 ו-Ye-5 (שהולידו לימים את המיג-21) ביצועיו הגבוהים של ה-S-1, והדחיפות בה ההנהגה הסובייטית רצתה לקבל לידיה מטוסי קרב על-קוליים, הולידה תוכנית חריגה של הצטיידות במספר מצומצם של מטוסים על בסיס ה-S-1 לפני שהמטוס עבר תוכנית בחינות קבלה ממשלתיות.
מעבר לייצור סדרתי
ביוני 1956 מטוס הניסוי של ה-S-1 הוצג לראשונה בסלון האווירי בשדה טושינו, ובמערב המטוס קיבל קוד דיווח נאט"ו Fitter. במהלך תוכניות הניסוי חיל האוויר הסובייטי הוציא דרישה להגדלת תקרת השירות של המטוס ל-21,000 מטר ושילוב של מנוע AL-7F-1 המשופר. כמו כן הוסר אחד משלושת התותחים בשורש כנפי המטוס. שינויים אלו שולבו במטוס הניסוי השני שסומן S-2. הדגם הזה כלל מבנה אף מוארך ב-110 מילימטר והפרופיל של כונס האוויר שונה מעט. כמו כן הוספו 400 מילימטר למבנה המרכזי של המטוס בשביל לאפשר התקנה של מיכל דלק גמיש. באוגוסט 1956 הושלם דגם הניסוי S-2 והחל את טיסות הניסוי בספטמבר אותה השנה. בעוד ה-S-2 תוכנן לשמש כמוכיח התכנון האווירודינמי שיבחן את ביצועי כלי הטיס, וה-S-1 תוכנן לשמש כפלטפורמה לפיתוח מערכות ושיטות לוחמה. וכך המטוס שקיבל את הסימון Su-7 בחיל האוויר הסובייטי הוגש לבחינות הקבלה הממשלתיות.
משרד התכנון של סוחוי היה טרי ולא היו לו יחסים עם מפעלי התעופה הממשלתיים, כמו כן מפעלי התעופה המשמעותיים במערב רוסיה עסקו ביצור של מטוסי מיג. על כן המפעל שהוקצה ל-Su-7 היה מפעל מספר 126 בקומסמולסק על אמור שבמזרח הרחוק, הרחק ממשרד התכנון ואשר עד אז עסק ביצור מוגבל של מטוסים מיושנים וכלל יכולות מוגבלות לייצור וטיפול בטכנולוגיות וחומרים חדישים. יכולות עבודה עם גורמים כמו חיווט תעופתי עמיד בחום, סגסוגות אלומיניום מתקדמות, שיטות כרסום כימיות וכדומה היו צריכות כולן להיות מוקמות במקביל לפס הייצור של המטוס עצמו. על כן מטוסים מוקדמים שיוצרו במפעל זה היו באיכות ירודה וסבלו מבעיות מבניות וטכניות רבות במהלך שרותם.
בנובמבר 1957 ה-S-1 התרסק בשל בעיית מנוע וה-S-2 היה למטוס הבודד בתוכנית הניסוי עד לדצמבר 1958 כאשר מטוסי סדרת יצור מוקדמים הצטרפו אליו בתוכנית הניסוי ובחינות הקבלה.
בשל כשלים בסדרות הייצור המוקדמות שעלו בתוכניות הניסוי והבחינה הממשלתית שולבו מספר שינויים במטוסים של הסדרות המאוחרות יותר. החל מסדרה 4 מבנה האף והכונס הוארכו ושפת הכונס נעשתה יותר חדה, החל מסדרה 6 הוספו דלתות יניקה בצדי הכונס לשיפור הספקת האוויר למנוע ולמנוע את בעיות הזדקרות המדחס. החל מסדרה 9 הותקן מנוע AL-7F-1-50 עם נתוני דחף משופרים, ושינויים באזור המבנה האחורי והזנב, עקב השינויים במבנה המבער של המנוע.
סך הכל יוצרו 132 יחידות מדגם זה ב-12 סדרות יצור. למרות הבעיות שלו, המטוס היווה הצלחה גדולה למשרד התכנון הטרי והיווה בסיס לדגמי התקיפה.
דגמי התקיפה
בשנת 1955 חיל האוויר הסובייטי, שראה במערב מגמה של התאמה של מטוסי קרב ליכולות תקיפה, החל לבחון אפשרויות דומות במטוסיו, שכן לא היו לו מטוסי תקיפה טקטיים דומים. לבסוף הוחלט על יצור מטוס קרב-הפצצה על בסיס ה-Su-7. יכולתיו של המטוס על הנייר אפשרות ללא ירידה משמעותית בביצועיו, נשיאה של 2,000 קילוגרמים של חימוש – רקטות ופצצות בגודל של עד 500 קילוגרם. פיתוח המטוס החל בשנת 1956 והוא קיבל את הסימון הפנימי S-22. במטוס יושמו שינויים כגון חיזוק והגדלת כני הנסע, הוספת מכלי דלק בכפיים. המטוס צויד במנוע AL-7F1-100 החזק יותר שכלל גם שיפורים באמינות ודרש פחות אחזקה. כחלק מהדחיפות בפיתוח ויצור מטוס זה, הצו לכניסה לייצור סדרתי לדגם החדש שקיבל את הסימון Su-7B נחתם עוד לפני שמטוס הניסוי הראשון לדגם יוצר. אחד ממטוסי ה-Su-7 הבסיסיים מהסדרות המוקדמות עבר הסבה והפך לדגם הניסוי למטוס הקרב-הפצצה וסומן S22-1 וטס לראשונה בסוף אפריל 1959. ניסויי הטיסה הבסיסיים הושלמו באוקטובר אותה השנה וכמעט מיד המטוס הוגש לבחינות הקבלה הממשלתיות במהלכה הוסף עוד דגם ניסוי מוסב שסומן S22-2. בחינות הקבלה הושלמו בשנת 1960. באותה שנה, לאחר התאמות, נפתח קו ייצור לדגם החדש במפעל קומסומולסק על אמור באזור מזרח רוסיה. הייצור שהחל עם סדרה 13 (אחרי 12 סדרות הייצור של דגם הקרב הבסיסי) נמשיך עד סדרה 45 - סך הכל 431 מטוסים.
אחת הבעיות שעלו עם תחילת קבלת מטוסים סדרתיים לשירות היה מצב האף הנמוך בזמן הסעה שגרמה לשאיבת גופים זרים למנוע, הגדלת השחיקה והאירועים במהלך השירות.
עם כניסתו של דגם B לשירות עלתה דרישה של חיל האוויר הסובייטי להגדלת טווח הטיסה של המטוס. דגם הניסוי השני של דגם B (S22-2) הוסב להגדלת מכלי הדלק הפנימיים שלו והוספת יכולת נשיאת מכלי דלק בכנפיים ובגחון המטוס וסומן כ-S-22M. כמו כן המטוס כלל חליפה אוויונית חדשה שכללה מערכות ניווט, טייס אוטומטי, זע"ט, מד גובה אלקטרוני וכדומה. ייצור המטוס החל עם סדרה 46 ונכנס לשירות כדגם Su-7BM בשנת 1963. דגם זה גם היה לראשון להיות מסופק למדינות ברית ורשה. סך הכל יוצרו 290 יחידות מדגם זה.
החל מסדרה 54 דגם המטוס הסדרתי ביצור הפך להיות ל-BKL כולל שיפורים כגון יכולת נשיאת רקטות האצה לקיצור מרחק המראה, נשיאת פוד לוחמה אלקטרונית, מפעילי מערכת היגוי משופרים, מיכל פנימי אחורי מוגדל, כוונת אופטית משופרת, ומנוע משופר מדגם AL-7F1-250.
בשנת 1965 החל ייצור של דגם BKL לייצוא שסומן כ-Su-7BMK (סימון פנימי S-22MK), אלה היו דומים לדגם BKL אבל ללא מערכות זע"ט של חיל האוויר הסובייטי, ועם כוונת הפצצה פשוטה יותר. טקס הגלילה של מטוס זה התבצעה במרץ 1966 וארבעה חודשים לאחר מכן ראשון המטוסים הללו סופקו למצרים.
מאפיינים
ה-Su-7 הוא מטוס קרב (בדגם הבסיסי) וקרב-הפצצה (בדגמים Su-7B, Su-7BM, Su-7BKL, Su-BMK) סילוני, חד-מנועי.
מבנה
המטוס כולל מבנה אחוד-למחצה עם 43 מסגרות חציץ ושבעה אורכנים. החומרים מהם המבנה בנוי היה מרובו מסגסוגות D-16 ו-V-95, מיעוט מהמרכיבים המבניים כללו סגסוגת פלדה 30KhGSNA. גוף המטוס נבנה בשני חלקים, ניתן לנתק את המבנה האחורי והזנב של המטוס בין מסגרות 27 ו-28 ממש אחרי תיבת הכנף לטובת אחזקה או החלפת מנוע.
מקצה צינור הפיטו ועד תחילת תא הטייס מוגדר כאזור אף המטוס, והוא המבנה שכלל מרבית השינויים המשמעותיים בדגמים המוקדמים של המטוס, בהם מהנדסי המטוס ניסו להתמודד עם בעיות הזדקרות מדחס וסטגנציה של המנוע. בדגמים מסדרות ייצור 1 עד 3 כונס האוויר של המנוע באף המטוס כלל שפת התקפה מעוגלת. החל מסדרה 4 שפת ההתקפה של הכונס נעשתה לחדה. החל מסדרה 6 הכונס כלל דלתות הנפתחות פנימה באזור האף מעט אחרי שפת הכונס. החל מסדרה 30 צינור הפיטו, שלפני כן הותקן בחלק העליון של כונס האוויר על קו האמצע של המטוס, הוסט מעט ימינה לטובת שיפור הראות.
תא הטייס של המטוס כלל חופה שנפתחת אחורנית. בסדרות מאוחרות יותר על גבי החופה שולבה מראה אחורנית שבולטת החוצה. השמשה היתה קבועה ובנויה משלושה חלקים, שניים מעוגלים והאמצעי מישורי ומוקשח נגד קליעי רובה. בדגמי אימון (U, UM ו-UMK) כללו אזור קדמי מוארך ב-200 מילימטר שכלל שני תאי טייסים בתצורת טנדם. תא הטייס הנוסף גם הקטין גודל מכלי הדלק, ודרש פירוק חלק מהציוד.
אזור הגוף המרכזי כלל את תיבות הכנפיים, מכלי הדלק, תאי המכשירים, חלק מבית המנוע, ספציפית את תושבת המנוע של המטוס.
אזור הגוף האחורי והזנב, שיכלו להתנתק, כללו נאד דלק אחורי, את החלק האחורי של בית המנוע, את סנפיר מייצב הכיוון והגה הכיוון, הגה גובה, וכן את בית מצנח הבלימה בקצה זנב המטוס. עד לסדרת ייצור 8 קוטר המבנה האחורי היה זהה לשאר המטוס, אבל החל מסדרה 9 קוטר של האזור האחורי הוגדל בשביל לאפשר התקנת מנוע משופר. בדגם BKL נאד הדלק הוחלף בתא אינטגרלי מוגדל, ומיקום בית המצנח שונה לשתי דלתות הנפתחות לצדדים.
אזור המבנה האחורי כלל ארבעה משטחי מעצור אוויר בגודל של 0.33 מטר רבוע כל אחד שנפתחו למקסימום של 50 מעלות. אזור הזנב כלל גם באמפר למניעת פגיעת הזנב בקרקע בזמן נחיתה.
כנפי המטוס
כנפי המטוס הותקנו במרכז מבנה המטוס וכללו זווית משיכה של 60 מעלות, ואנהדרל (זווית הטיה מטה) של 3 מעלות. הכנפיים כללו את מכלי הדלק הפנימיים (החל מדגם B), בתי כני הנסע הראשיים, בתי התותח בשורש הכנף וכן את נקודות התלייה לחימוש ומכלי דלק. הכנפיים כללו גדרות כנף ליישור זרימת האוויר.
כני נסע
המטוס כלל כני נסע בתצורה סטנדרטית שלושה כני נסע. כן נסע קדמי הותקן מתחת לתא הטייס וכני הנסע הראשיים עוגנו בכנפיים והיו מתקפלים לכיוון שורש הכנף. בדגמים Su-7 ו-Su-7B וכן בדגמי הייצוא, כן נסע הקדמי היה ללא יכולת ניהוג קרקע והניהוג בהסעה הושג על ידי בלימה הפרשית בכני הנסע הראשיים. בדגמים מאוחרים יותר כן הנסע הראשי כלל יכולת ניהוג מלאה.
החל מסדרה 26 כני הנסע הראשיים קוצרו ב-113 מילימטרים, מה שהפנה את אף המטוס הרחק מהקרקע, כמו כן החל מסדרת יצור 31 שולב כן נסע עם משכך מחוזק שמנע נטיית האף במהלך בלימה והסעה וגם אפשר תפעול המטוס משדות מאולתרים. בדגם BKL שולבו בכני הנסע הראשיים, בנוסף לגלגלים מגלשיים נפרשים שניתנים לפעול על ידי הטייס, לטובת המראה ונחיתה בשדות מאולתרים.
דלק
ישנם הבדלים משמעותיים בין הדגמים השונים ואף בין סדרות הייצור השונות של המטוס בהקשר של תצורת תאי הדלק התעופתי ונפחם. הדגם Su-7 הבסיסי כלל שלושה מכלי דלק באזור המבנה המרכזי של המטוס ומיכל רביעי באזור הזנב. סך הכל כמות הדלק המרבית בדגם זה הייתה 2,760 קילוגרם. ה-Su-7B כלל שני תאי דלק פנימיים בכנפי המטוס והתאמה לנשיאת שני מכלי דלק נתיקים בכנפי המטוס, עם נפח דלק כולל של 4,695 ליטר דלק. מדגמים Su-7BM והלאה משקל הדלק הכולל הוגדל ל-3,000 קילוגרם לאחר שינוי במיכלים הפנימיים של הכנפיים.
דגמי האימון (U, UM ו-UMK) כללו מכל דלק קדמי מוקטן בגלל תא הטייס הנוסף.
הנעה
המטוס הונע על ידי מנוע טורבו-סילון ליולקה AL-7F מדגמים שונים.
בדגמי התקיפה (B והלאה) נכללה מערכת בקרה אוטומטית על המנוע שמנעה סטגנציה מדחס בעת ירי רקטות, שהעשן שלהן נטה להישאב למנוע ולהקטין את כמות החמצן בתא הבערה. בעת ירי רקטות המערכת הייתה מורידה את סל"ד המנוע באופן עצמאי עד אשר הטייס היה מפסיק ללחוץ על כפתור שיגור החימוש.
החל מדגם BM המטוס כלל יכולת להתקנה לרקטות המראה (JATO) המוסיפות לקיצור מרחק המראה.
בקרת טיסה
המטוס כלל משטחי היגוי קלאסיים – מאזנות, הגאי גובה, והגה כיוון. כל ההגאים הללו כללו הגבר הידראולי, מה שלא היה אופייני למטוסים סובייטים באותה תקופה. כמו כן הגאי הגובה של המטוס היו מסוג משטח אחיד, כלומר כל המשטח האופקי בזנב המטוס היה נע. מדגם B הוסף למטוס גם משכך כיוון אוטומטי והחל מדגם BM הוספה למטוס מערכת טייס אוטומטי פשוטה.
בנוסף המטוס כלל משטחי מדפי שפת זרימה בכל כנף וארבעה מעצורי אוויר שהותקנו באזור האחורי של המטוס.
אוויוניקה ובקרת ירי
בדגם BKL הותקנה כוונת משופרת שבסדרות הייצור המאוחרות יותר של הדגם, שופרה פעם נוספת.
המטוס כלל גם מצלמה שהותקנה בכנף ימין בצמוד לגדר הכנף ומצלמה נוספת בתא הטייס בצמוד לכוונת האופטית.
חימוש
ה-Su-7 בכל הדגמים, כלל שני תותחים בקוטר 30 מילימטר מדגם נודל ריכטר NR-30 שהותקנו בשורשי הכנף עם 65 פגזים לכל תותח שנטענו במסילות שרוולים בתוך היקף הגוף המרכזי במסילה שדומה לטבעת. בדגמים הדו מושביים הפגזים הוטענו בתופים ונפחם הוגדל ל-80 פגזים לכל תותח.
ה-Su-7B וה-Su-7BM יכלו לשאת מטען חימוש של עד 2,000 קילוגרם בהתקנה על גבי שתי נקודות תלייה בגחון ושתיים נוספות על גבי הכנפיים. בדגם B ניתן היה להתקין מכלי דלק רק בנקודות התלייה בגחון, בעוד החל מדגם BM והלאה היה ניתן להתקין מכלי דלק גם בשתי נקודות כנפיים. בדגמים BMK ו-BKL הוספו עוד שתי נקודות תלייה על גבי הכנפיים, ומשקל החימוש הכולל עלה ל-2,500 קילוגרם.
החימושים העיקריים של המטוס היו פצצות ורקטות טיפשות, כאשר הרקטות הכבדות הותקנו ישירות על הכנפיים, והרקטות הקטנות יותר הותקנו על גבי כוורות שבתורן הותקנו על נקודות תלייה על כנפי המטוס. בנוסף לזאת המטוס יכל לשאת פצצות גרעיניות טקטיות בעוצמה של עד 20 קילו-טון.
עידן הקרב
מטוס ה-Su-7 נכנס לשירות בשנת 1958. הוא שירת בשני רגימנטים אוויריים של מטוסי קרב של חיל האוויר הסובייטי במזרח הרחוק – IAP 523, ו-IAP 821. שם הוא שימש כמטוס יירוט להגנה נקודתית. יחד עם זאת שהרגימנטים היו צריכים להסב למטוס חדש לגמרי, עם יכולת הדרכה מוגבלת שכן לא היו למטוס עדיין דגמים דו-מושביים, הם גם נאלצו להתמודד עם בעיות ילדות מרובות במטוס, בעיקר במנוע המטוס. המנוע כלל דרישת ביקורת כל 25-50 שעות טיסה, ובפועל זה היה לרוב נמוך יותר מזה, ויחד עם התקלות המרובות המטוסים היו בעלי נתוני שמישות וזמינות נמוכים. הבעיה הייתה כה גדולה שלפני טיסה היו גוררים את המטוס לקראת המסלול ורק שם הוא היה מניע, ואחרי נחיתה המטוס היה מכבה מנוע ברגע שהיה פונה מהמסלול והיו גוררים אותו חזרה לחניה שלו. כל זה בשביל לחסוך בשעות מנוע ולהגדיל את זמינות המטוסים. בנוסף לזה למטוס הייתה נצילות דלק גרועה ומרבית הטיסות במטוס היו מסתכמות במשך של 20-30 דקות.
עם זאת, יחד עם מטוסי ה-Su-9 שהיו בתהליך כניסה לשירות באותה התקופה, ה-Su-7 היה בין הבודדים בשירות שהיו בעלי מסגרת ביצועים שאפשרה להם לאיים על מטוסי הריגול U-2 האמריקאים שבאותה עת באין מפריע בשטח האווירי של ברית המועצות. באירוע ספציפי שאירע בשנת 1959, מטוסי Su-7 הוזנקו ליירט מטוס U-2 שהמריא מהוקאידו שביפן. אך טווח הטיסה של ה-Su-7 היה קצר מדי והמטוס נאלץ לשוב לנחיתה. אורך השירות של מטוסים אלו היה קצר למדי, רגימנט 821 סופח לחיל ההגנה האווירית הסובייטי והסב למטוסי Yak-28P, ורגימנט 523 הסב למטוסי Su-7B ושינה את משימתו לתקיפה ושינה את שמו ל-523 APIB.
קרב-הפצצה
בשנת 1960 ראשוני מטוסי Su-7B השיגו סטטוס מבצעי. לפני כן, חילות האוויר של ברית המועצות וברית ורשה הסתמכו על מטוסי קרב כגון מיג-17 ומיג-15 (מדגם bis) ליכולות התקיפה שלהם. יחסית אליהם, ה-Su-7B היה מהיר יותר, בעל יכולת נשיאת מגוון ומטען חימוש גדולים יותר, בעל יכולת תקיפת מטרות קרקע ומטרות ימיות והיה למטוס הטקטי הסובייטי הראשון שיכל לבצע תקיפה גרעינית. למעשה, המטוס היה למטוס העל-קולי היחיד בארסנל הסובייטי שהשתתף בניסויי ירי חי בפצצות אטום.
במשך השנים המטוס שירת ב-24 רגימנטי מטוסי קרב וקרב-הפצצה של התעופה הטקטית של חיל האוויר הסובייטי והוצבו ברובם בגזרת גבולות ברית המועצות, וכן במדינות ברית ורשה כגון צ'כסלובקיה, גרמניה המזרחית, פולין, והונגריה.
החל משנת 1971 מטוסי ה-Su-17 ומאוחר יותר ה-Su-22, המיג-27, וה-Su-24 החלו אט אט להחליף את מטוסי ה-Su-7 ברגימנטים של הקרב-הפצצה. התהליך המשיך עד שנת 1985 בו אחרון מטוסי ה-BM האחרונים יצאו משירות בעוד מטוסי האימון U ו-UBK יצאו משירות ב-1989.
המזרח התיכון
חילות האוויר המצרי, העיראקי והסורי החלו להצטייד במטוסי Su-7BMK בשנת 1966. ביום פרוץ מלחמת ששת הימים, ב-5 ביולי 1967, חיל האוויר המצרי כלל 64 מטוסי Su-7BMK ומספר דגמי אימון. 14 מתוך המטוסים הללו הושמדו בעודם על הקרקע ומספר הופלו בקרבות אוויר. ואז שאר המטוסים שלא הושמדו ונוספים שסופקו עד שנת 1972 השתתפו במלחמת ההתשה, בה המטוסים השתתפו בתקיפות על עמדות ומוצבי צה"ל, עמדות של תותחני נ"מ, סוללות הוק, עמדות מכ"ם. המצרים התאימו למטוס מצלמה והשתמשו במטוס למטרות ביון. בשנת 1973 בפרוץ מלחמת יום הכיפורים מטוסי ה-Su-7 השתתפו בתקיפות גדולות על מוצבי קו בר-לב, על סוללות נ"מ, בסיסי חיל האוויר הישראלי וכסיוע אווירי קרוב. עצימות הפעילות של חיל האוויר המצרי ירדה לאורך המלחמה וכן השתתפותו של ה-Su-7.
מטוסי Su-7 של חיל האוויר הסורי השתתף גם הם בלחימה במלחמת יום הכיפורים, אבל לא ברור עד כמה מוצלחת הייתה פעילות המטוס.
מטוסי ה-Su-7 העיראקיים השתתפו במלחמת איראן-עיראק, ובגלל שהמטוס היה מיושן הוא סבל משיעור זמינות נמוך, שיעור הצלחה, במשימה נמוך, ושיעור אבידות גבוה.