cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קנגורו אילני דוריה
אקולוגיה
קנגורו דוריה הוא המין החברותי ביותר מבין קנגוריי העצים: הוא חי בקבוצות משפחתיות הכוללת מספר נקבות בוגרות וצאצאיהן וזכר שליט יחיד. אצל הנקבות, יש היררכיה חברתית קפדנית המבוססת על גיל וגודל, כאשר תמיד יש נקבה אחת דומיננטית במיוחד. הן הזכר והן הנקבות נוהגים לבלות במשחקים עם הגורים, ומרבית האינטראקציות בין הקנגורים בהרמון הן שלוות. אצל פרטים מבוגרים, נודף ריח מושק לא נעים מהפרווה, והוא חזק וחריף במיוחד אצל הזכרים. הזכר מפגין תצוגה דומיננטית בפני יריבים, במהלכה הוא יושב על רגליו האחוריות, מגביה את זרועותיו למעלה תוך כדי הרמת הראש, ומותח את אצבעותיו כדי לחשוף את טפריו הגדולים; תצוגה זו מלווה לעיתים גם בהטחת הזנב מטה. על פי דיווחים מקומיים, לקנגורו בוגר יש יכולת להשמיע שישה צלילים ווקליים שונים, ולעיתים מתרחשת שיחת-קולות בין בוגרים לצעירים.
הרבייה מתרחשת כל השנה ללא עונה מוגדרת, ולאחר היריון קצר נולד וולד יחיד זעיר החי בתוך הכיס של האם במשך שנה. הוא נעשה עצמאי לחלוטין בגיל שנתיים. במהלך תקופת ההתבגרות, הגורים מזכירים בגופם הגוצי והעגלגל את הקואלה. תוחלת החיים של מין זה גבוהה ככל הנראה ממינים אחרים בסוגו.
מצב שימור
קנגורו דוריה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), כתוצאה מירידה בגודל האוכלוסייה בשיעור של 30% בשלהי המאה ה-21. מין זה מאוים בעיקר מפני ציד כבד למזון על ידי הילידים הפפואנים, וסלילת כבישים ברחבי פפואה עשויה להחמיר את לחצי הציד כתוצאה משיפור הגישה ליערות ולרכסים ההרריים. איום נוסף שככל הנראה עשוי להיות חמור יותר בעתיד הוא אובדן בית גידול בעקבות עלייה בצפיפות האנושית בפפואה. קנגורו דוריה נמצא במספר אזורים מוגנים ברחבי הטווח שלו, וה-IUCN ממליץ לעשות מחקרים נוספים אודות האקולוגיה, הביולוגיה והאיומים על המין.
הזמיר
את הספר כתבה הסופרת כריסטין האנה, וזהו אחד הספרים המפורסמים ביותר שלה. הספר תורגם ליותר מ-30 שפות במדינות שונות.
על מחברת הספר
כריסטין האנה נולדה ב-1960. היא גרה כיום בגרדן גרוב, קליפורניה, ארצות הברית. היא עורכת דין שהפכה לסופרת. היא כתבה יותר מ-20 רבי-מכר שנמכרו ביותר ממיליון עותקים.
תקציר העלילה
הסיפור מתקיים בשתי תקופות שונות: התקופה הראשונה מספרת על עברם של ויאן ואיזבל, הדמויות הראשיות בספר, וזו התקופה שבה מתרחשת רוב עלילת הסיפור. התקופה השנייה מתרחשת בזמן ההווה כשויאן הזקנה נזכרת בעברה.
העלילה מתחילה בשנת 1939 בפריז, כשצרפת נכנסת למלחמת העולם השנייה. הגרמנים נכנסים לצרפת וכובשים את חלקה הצפוני. איזבל, האחות הצעירה, נשלחת על ידי אביה לאחותה ויאן שגרה עם בעלה אנטואן ובתם סופי בקאריבו, כפר קטן בצרפת.
אנטואן נשלח למלחמה, ואיזבל, ויאן וסופי, נשארות בבית עם בק, קצין גרמני שפלש לביתן.
איזבל רוצה לקחת חלק פעיל במלחמה נגד הגרמנים, מצטרפת למחתרת הצרפתית ומתחילה לפעול נגד הגרמנים. היא עוזבת את קאריבו וחוזרת לפריז, שם היא מתחילה לעזור למחתרת בהברחת טייסים לגבולות ספרד.
מצב היהודים בקאריבו מתחיל להתדרדר, ובעקבות כך ראשל, חברתה היהודייה, נלקחת למחנות השמדה, שרה בתה נרצחת, ובנה השני ארי נשאר בחזקתה של ויאן. היא מעמידה פנים שהוא בנה. ויאן מבינה שעליה לקחת חלק פעיל בהגנת יהודים מקאריבו. היא לוקחת ילדים יהודיים, משנה את זהותם ומעבירה אותם לכנסייה על מנת שיגנו עליהם.
בזמן זה אחותה איזבל חוזרת לקאריבו. כדי להגן על עצמה ועל ויאן, היא נאלצת להרוג את הקצין הגרמני בק שהשתכן בביתן. לאחר המעשה מגיע לביתה קצין גרמני אחר שמתאכזר אל האחיות. לאחר זמן רב שבו איזבל ממשיכה לפעול במחתרת, וויאן מגינה על ילדים בכנסיות, איזבל נתפסת ומועברת למחנה עבודה. בסוף המלחמה היא משוחררת, חוזרת לכפר שלה ומוצאת את מותה בידיו של גאטון, אהובה בעקבות המחלה שתקפה אותה במחנה העבודה.
סוף הספר חוזר לתקופת ההווה, בו ויאן חוזרת לפריז עם בנה השלישי ג'וליאן שנולד מהקצין הגרמני שאנס אותה. בפגישת המחזור של כל חברי המחתרת אליה הוזמנה ויאן כדי לדבר על אחותה ועל מעשיה, מתאחדים ויאן וארי. וויאן מספרת לבנה את סיפור חייה.
דמויות
ויאן: אמה מתה בילדותה. היא ואחותה נשלחות לקאריבו שם היא פוגשת את אנטואן ומתחתנת איתו. לאחר שתי הפלות נולדת בתם סופי. ויאן מאופיינת כבעלת נטיות דיכאוניות. במהלך הספר היא מגלה אומץ מעבר למצופה משום שהצילה תשעה עשר ילדים יהודיים.
איזבל: אחותה של ויאן. מאופיינת כאישה אמיצה, עקשנית, פמיניסטית, חסרת פחד וטאקט, עומדת על עקרונותיה אפילו בסיכון של מוות, ועושה הכול למען המולדת שלה. איזבל כונתה "הזמיר" ובמהלך המלחמה הצילה מעל מאה אנשים מידי הגרמנים.
דמויות משניות
גאטון: המאהב של איזבל, היה במחתרת עם איזבל ולקראת סוף המלחמה החליט לצאת מהמחתרת ולהילחם נגד הנאצים בגלוי.
ראשל: חברת ילדות של ויאן בזמן המלחמה. נהרגה ביחד עם בתה על ידי הנאצים בשל היותה יהודייה.
ארי (דניאל): בנה של ראשל לאחר שאמו ואחותו נרצחו, עבר לגור אצל ויאן בתור 'דניאל', בסוף המלחמה נלקח על ידי יהודים על מנת שיגדל בסביבה יהודית.
המחתרת הצרפתית בזמן מלחמת העולם השנייה ואמינות האירועים המתרחשים בספר
בזמן מלחמת העולם הראשונה, צרפת נחשבת למעצמה החזקה ביותר ביבשת אירופה. בתחילת מלחמת העולם השנייה לאחר חדירת צבא גרמניה לצרפת הוחלט על שביתת נשק שהייתה למעשה הסכם כניעה של צרפת מול גרמניה. שביתת הנשק השפיעה על צרפת מיידית, ולכן היא חולקה לשני חלקים: חלק אחד היה תחת שלטון הגרמנים (האזור הכבוש בצפון מערב צרפת), והחלק האחר בדרום צרפת נחשב לאזור החופשי. אירוע זה של החלוקה מתרחש גם בספר ובו מתחילה העלילה.
נקודת המפנה הגדולה ביותר במלחמה התרחשה בצרפת ונקראה "הפלישה לנורמנדי". זו התרחשה ב-6 ביוני 1944 עד 30 ביוני 1944. במסגרת הפלישה חיילי בנות הברית ביצעו פעולת הטעייה על הצבא הגרמני ופלשו לצרפת. ההכנה למתקפה על נורמנדי החלה בערב שלפני הפלישה על ידי המחתרת. הם פוצצו רכבות, קרונות ומסילות וניסו להקשות את התקשורת של הגרמנים. הפעולות הללו נעשו על מנת למנוע מהצבא הגרמני לתגבר את חייליהם לפני המתקפה שהייתה אמורה להתרחש.
בשנת 1945 בעקבות התקדמות בנות הברית ותבוסתה של גרמניה מול רוסיה, נכנעה גרמניה ונסוגה מצרפת. השבויים הצרפתים שוחררו. אירוע זה גם הוא מוזכר בספר: איזבל הגיבורה בסיפור הייתה אחת מן השבויים ששוחררו ממחנות העבודה.
שמעון הקוסם
שמעון הקוסם (ביוונית: Σίμων ὁ μάγος; שמעון מגוס או סימון מגוס) הוא דמות המופיעה בספר מעשי השליחים שבברית החדשה. לפי המתואר שם, היה קוסם שומרוני שהתנצר ואחר כך ניסה לרכוש בכסף משליחי ישו את היכולת להוריד את רוח הקודש. שמו היה לגנאי ולמקור המונח "שמעונות", שפירושו קניית משרות כנסייתיות בשוחד ובשחיתות. בכתבי אבות הכנסייה, צויר שמעון כמי שסטה מן הנצרות וכאבי כל הכתות הגנוסטיות והכפירות בכלל וכת השמעוניים בפרט. אין ראיות עצמאיות לקיומו, כל הידוע עליו מגיע מכתבים ‫של אישים שהתנגדו לו ושאלת מציאותו ההיסטורית היא מושא להשערות שונות בין החוקרים.
"מעשי השליחים"
בברית החדשה בפרק על מעשי השליחים, מוזכר ששמעון מגוס, עושה הקסמים, עבר טבילה והצטרף לעדה הנוצרית. פטרוס ויוחנן יצאו לקראתו ונפגשו איתו. שמעון ראה אותם מורידים את רוח הקודש על קהל המאמינים, והציע לשליחים לשלם להם עבור יכולת זו. על כך נקבע בכנסייה הנוצרית המושג סימוניה, קניית תפקיד כנסייתי בכסף.
מעשי פטרוס
רוב הספר מעשי פטרוס, אחד מהקדומים שבספרים החיצונים, מתאר קרב בין השליח פטרוס לשמעון הקוסם. במסגרת קרב זה מבצע פטרוס ניסים בהם החייאת דגים מעושנים וגורם לכלבים לדבר.
יוסף בן מתתיהו
החוקר הנס וייץ הציע לזהות את שמעון מגוס עם דמות בשם אתומוס המופיעה בקדמוניות היהודים של יוסף בן מתתיהו. אתומוס, ובתרגומים מסוימים שמעון, שכנע את דרוסילה בתו של אגריפס הראשון להתגרש מבעלה עזיז מלך חמת (בתרגומים: אזיזוס מלך אמסה), ולהתחתן עם אנטוניוס פליקס, נציב יהודה.
יוסטינוס מרטיר
על פי יוסטינוס מרטיר ועל פי אירנאוס שכנראה מצטט אותו, הגיע שמעון מהכפר גיטה, כפר שומרוני הסמוך לשכם. הוא למד מגיה באלכסנדריה ושב במטרה לחיות כפילוסוף בארץ ישראל ובפניקיה. הוא זכה לפרסום גדול בעקבות הנאומים שנשא, בהם הכריז על עצמו כ"הכוח הגדול של אלוהים" ומופעי קוסמות ומגיה. שמעון הקוסם הגיע בתקופת קלאודיוס לרומא שם הוא עשה מעשי קסמים וטען שהוא זה שהופיע בפני היהודים כבן האלוהים. בשומרון כאב ובמקומות אחרים כרוח הקודש. לדבריו השומרונים האמינו שהוא אל
פסאודו קלמנס
הספר פסאודו קלמנס מרחיב על שמעון ומעשיו. מוזכרים שמות הוריו (רחל ואנטוניוס), כפר הולדתו, השכלתו הנרחבת ושהוא רצה שיאמינו ‫שהוא כוח עליון, מעל לאל הבורא.
בספר ב' פרק 15 מתואר ששמעון ברא ילד.
משה זקס
משה זקס (נכתב גם זאקס, זאכס; בגרמנית: Moses Sachs; 1800, דריסיקאקר, דוכסות סקסוניה-מיינינגן – 5 ביולי 1870, ירושלים) היה עסקן ירושלמי ושד"ר.
ביוגרפיה
זקס נולד ב־1800 בעיירה דרייסיקאקר שבדוכסות סקסוניה-מיינינגן שבגרמניה. זקס היה תלמידם של גדולי הרבנים בשלהי המאה ה-19 בהם: הרב אברהם בנימין זאב המבורג ראש ישיבת פיורדה, הרב נחום טרייביטש, רבי עקיבא איגר, החת"ם סופר ועוד.
ב-1830 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. זקס נחשב לראשון העולים מגרמניה במאה ה-19.
ב-1832 נשא לאישה את רחל בתו של הגביר הירושלמי רבי צדוק הלוי קרויז (שנחשב באותה עת על ידי תושבי העיר ל"רוטשילד" הירושלמי).
ב-1835 יצא לתוניסיה בה פעל כשד"ר. בעת שהותו בתוניס פגש את הנסיך פיקלאר פון מוסקאו שהתרשם ממנו ונתן לו המלצה לברון שלמה רוטשילד מווינה. זקס שכנע אותו וקבוצת עשירים יהודיים לעמוד מאחורי תוכנית ליישוב יהודים שיעסקו בחקלאות בארץ ישראל בחסות ממשלת אוסטריה. התוכנית הוגשה לממשלת אוסטריה בסיועו של נסיך הכתר יוהאן, ושר החוץ מטרניך וזו הגישה בקשה לממשלת האימפריה העות'מאנית על ידי הקונסול האוסטרי בקושטא הברון פון שטירמר. התוכנית נכשלה בגלל סירובה של הממשלה העות'מאנית.
זקס נשאר באירופה עד 1839, וביקר בקהילות רבות ברחבי אירופה לעשות נפשות לתוכנית הפרודוקטיביזציה (התיישבות יצרנית-חקלאית), וכן שהה ממרץ עד אוגוסט באוניברסיטת מינכן כתלמיד לרפואה ואסטרונומיה, משם המשיך לווינה שם למד רפואה באוניברסיטת וינה ועבד בבית החולים הכללי, עד חזרתו לירושלים.
זקס נרדף על ידי הבנקאים למשפחת להרן שניהלו את מערכת גיוס הכספים באירופה וחלוקתם לבני היישוב בארץ ישראל במסגרת ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם (פקוא"מ), שהתנגדו לפרודוקטיבציה. לשיטתם, מטרת היישוב בארץ ישראל הייתה קירוב הגאולה על ידי תפילה ולימוד תורה והפרודוקטיבציה היוותה סכנה שהייתה עלולה לעכב את הגאולה.
בשנת 1854 היה שותף יחד עם פטר קלאסן, עזריאל זליג הויזדורף, בנימין לילינטל והרב יוחנן מרקוס הירש (אב"ד של קהילת לונדון) לייסוד החברה הראשונה ליישוב ארץ ישראל שנקראה בשם "חברה קדושה תפארת ישראל העוסקים להקים קרן עבודת הקרקעות."
ב-1860 יצא בשליחות כולל הו"ד למסע לגייס כספים לטובת בתי מחסה. בחמש שנות מסעו ביקר זקס ברחבי אירופה, גייס כספים ועשה רבות לעידוד הפרודוקטיביזציה.
ב-1865 חזר לירושלים עסק בענייני ציבור והמשיך לסקר את אירועי היישוב בעיתוני ארץ ישראל ואירופה.
זקס זכה לראות בייסוד מקוה ישראל ונפטר ב-1870.
צאצאיו
על שמו נקרא רחוב משה זקס, בירושלים.
סנדי ספרינגס
סנדי ספרינגס' (באנגלית: Sandy Springs) היא עיר בג'ורג'יה שבארצות הברית. נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-109,000 תושבים. העיר הוכרזה כעצמאית בדצמבר 2005.
מבחינה כלכלית, המעסיקים המרכזיים בסנדי ספרינגס הם אורקל, VMware, IBM, United Parcel Service, וכן עובדי מערכת הבריאות המקומית.
מבין תושביה הבולטים של העיר ניתן למנות את דייוויד ג'סטיס, אשר, פלייבוי קרטי, יאנג ת'אג ואייקון.
לואיזה, נסיכת פרוסיה
ביוגרפיה
לואיזה נולדה ב-3 בדצמבר 1838 בברלין, לוילהלם, נסיך פרוסיה ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, בתם של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ומריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. לואיזה הייתה ביחסים קרובים עם אביה, לעומת זאת היחסים עם אמה היו יותר נוקשים ומרוחקים.
בשנת 1856 התחתנה לואיזה עם פרידריך, נסיך הכתר של באדן, ובתוך כמה שבועות כבר נכנסה להיריון. בשנת 1858 מת גיסה לודוויג השני, הדוכס הגדול מבאדן, ובעלה עלה לשלטון במקומו כפרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן.
לואיזה הייתה ידידה טובה של אחות גיסתה אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בעוד שיחסיה עם גיסתה ויקטוריה, הנסיכה המלכותית היו לא ידידותיים במיוחד. לאחר שאליזבת, נסיכת הסן דחתה את חיזוריו של בנה של לואיזה פרידריך, והתחתנה עם סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, התדרדרו עוד יותר היחסים בין השתיים.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות הגדולה של באדן לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, על אף קרבת המשפחה עם ממלכת פרוסיה. לאחר התבוסה האוסטרית, לא נאלצה באדן לשלם פיצויים גבוהים בעקבות קשרי המשפחה. לואיזה הייתה בקשר ידידותי עם פלורנס נייטינגייל ועם קלרה ברטון, שאותה הכירה במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, ואף המליצה עליה לקבלת עיטור צלב הברזל, על פעולותיה בטיפול בחיילים הפצועים.
בשנת 1888 מתו תוך תקופה קצרה אביה, אחיה, בנה ואמה. בעקבות זאת גיסתה ויקטוריה, הנסיכה המלכותית התחברה עמה, ואף שכנעה את אמה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת לתת ללואיזה את עיטור המסדר המלכותי של ויקטוריה ואלברט.
בשנת 1907 מת בעלה פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן, ובנה פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן עלה לשלטון במקומו. באותה שנה גם הוכתרה בתה ויקטוריה, נסיכת באדן למלכת שוודיה, עם עלותו של בעלה גוסטב החמישי, מלך שוודיה לשלטון.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה ובעקבות המהפכה הגרמנית התפטר בנה מהשלטון, ובני המשפחה נמלטו מהארמון. לאחר מכן התיישבו בני המשפחה בבאדן-באדן, וב-23 באפריל 1923 מתה לואיזה, כשבעת מותה היא הייתה הנכדה החוקית האחרונה של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ששרדה בחיים.
משפחתה
בשנת 1856 התחתנה לואיזה עם פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
פרס חבר השופטים (פסטיבל קאן)
פרס חבר השופטים (בצרפתית: Prix du Jury) הוא פרס המוענק בפסטיבל קאן, ונבחר על ידי חבר השופטים של התחרות הרשמית בפסטיבל. הפרס נחשב לפרס השלישי בחשיבותו בפסטיבל לאחר פרס גרנד פרי (השני) ופרס דקל הזהב (הראשון). לדברי מבקר הקולנוע דייב קאר, הפרס נועד "להכיר ביצירה מקורית המגלמת את רוח החקירה".
היסטוריה
בשנת 1946 הוענק פרס בשם פרס חבר השופטים הבינלאומי לאותה שנה בלבד. החל משנת 1951 הוענק פרס חבר השופטים המיוחד (Prix spécial du Jury) בין פרסים משניים אחרים. בשנת 1954, לאחר שהתמודדו עם ביקורת רבה על אופיים הגחמני של פרסים אלה, החליטו מארגני הפסטיבל לפנות להסדר חלוקת פרסים מסורתי יותר. בשנת 1967, עם ייסודו של פרס גרנד פרי, הפרס השני בחשיבות אחרי דקל הזהב, העניק חבר השופטים פרס המיוחד את מקומו לפרס חבר השופטים ומוענק בשם זה מאז, ונחשב לפרס השלישי בחשיבותו בפסטיבל. שש פעמים בשנות השבעים, שלוש בשנות השמונים ובשנת 2001 לא הוענק פרס חבר השופטים. פרס חבר השופטים המיוחד הופיע מחדש רק פעמיים, פעם אחת בשנת 1995, שהוענק יחד עם פרס חבר השופטים ופעם אחת בשנת 1996, כפרס היחיד של חבר השופטים.
הבמאית אנדראה ארנולד והבמאי קן לואץ' חולקים את שיא מספר הזכיות בפרס העומד על שלוש זכיות. הפרס הוענק לארנולד על סרטיה Red Road, Fish Tank ו-אמריקן האני, וללואץ' הוענק הפרס על סרטיו תיק חסוי, גשם של אבנים ו-חלקם של מלאכים.
מיכלאנג'לו אנטוניוני, רנה קלמנט, מאסאקי קובאיאשי, סמירה מח'מלבאף ואפיצ'טפונג ויראסתקול זכו בפרס פעמיים.
זוכי הפרס
הסרטים הבאים זכו בפרס חבר השופטים בפסטיבל קאן לאורך השנים.
דיוק קהנמוקו
דיוק פאואה קהינו מוקואה הליקוהולה קהנמוקו (באנגלית: Duke Paoa Kahinu Mokoe Hulikohola Kahanamoku; 24 באוגוסט 1890 – 22 בינואר 1968) היה שחיין ושחקן כדורמים אמריקאי. פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912 ואנטוורפן 1920) ושיאן העולם במשך 10 שנים, במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי. עקב ביטולה של האולימפיאדה בתקופת מלחמת העולם הראשונה (1916) נמנעה ממנו זכייה שלישית ברציפות. נוסף לכך היה שחקן קולנוע.
ביוגרפיה
קהנמוקו נולד בהונולולו, הוואי. ביחד עם אחיו הצעיר סמואל כונו "האחים קהנמוקו". כמוהם כונו "האחים קלילי", מיולה ומנואלה, זכו במדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932). שני זוגות האחים גדלו והתאמנו בהוואי.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה קהנמוקו בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית כסף. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:03.4 דקות, לפני ססיל הילי מאוסטרלאסיה (1:04.6 דקות) ובן ארצו קן האשה (1:05.6 דקות), בשלב חצי הגמר הוא השווה את שיא העולם, 1:02.4 דקות. מדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 10:20.2 דקות, אחרי אוסטרלאסיה שקבעה שיא עולם חדש של 10:11.2 דקות ולפני בריטניה (10:28.6 דקות).
בתחרות שנערכה בהמבורג, גרמניה 10 ימים לאחר המשחקים האולימפיים קבע קהנמוקו במשחה ל-100 מטר חופשי שיא עולם חדש של 1:01.6 דקות.
המשחקים האולימפיים שהיו אמורים להתקיים בברלין, גרמניה בשנת 1916 לא נערכו בשל מלחמת העולם הראשונה, וכך החמיץ קהנמוקו מדליית זהב נוספת במשחה ל-100 מטר חופשי.
בתחרות שנערכה בניו יורק באוגוסט 1918 שיפר קהנמוקו את שיאו העולמי במשחה ל-100 מטר חופשי והעמיד אותו על 1:01.4 דקות.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה קהנמוקו בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בפעם השנייה ברציפות בתוצאה של 1:01.4 דקות, לפני פואה קילואה (1:02.6 דקות ) וויליאם הריס (1:03.0 דקות) שניהם מארצות הברית, בשלב הגמר הראשון הוא קבע שיא עולם חדש של 1:00.4 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 10:04.4 דקות, לפני אוסטרלאסיה (10:25.4 דקות) ובריטניה (10:37.2 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי עם נבחרת הכדורמים של ארצות הברית.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה קהנמוקו במדליית כסף בתוצאה של 1:01.4 דקות, אחרי בן ארצו שיאן העולם ג'וני וייסמילר שקבע שיא אולימפי חדש של 59.0 שניות ולפני אחיו סמואל (1:01.8 דקות) ולא הצליח להגן על תוארו בפעם השלישית בגיל 34.
קהנמוקו היה שחיין מחליף בנבחרת השחייה האמריקאית לאולימפיאדות באמסטרדם 1928 ובלוס אנג'לס 1932, אך לא זכה בסופו של דבר להשתתף בהן.
משנת 1925 שהה קהנמוקו בהוליווד ושיחק ב-18 סרטי קולנוע, ביניהם שלושה סרטי תעודה על חייו.
בשנת 1965 זכה קהנמוקו להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ב-24 באוגוסט 2015 פורסם גוגל דודל במלאת 125 שנים להולדתו.
בדד (שיר של שרית חדד)
בדד הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד, מתוך אלבומה ה-21, ימים של שמחה – חלק א'. השיר יצא לאור ב-14 באוגוסט 2013, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקום השישי במדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דיקלה, שכתבה גם את הסינגל הראשון מתוך האלבום "תחזרי", הולחן על ידי דיקלה ועידו אוחיון והופק על ידי תמיר צור. השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את הסגנון הים-תיכוני.
בנוסף לכך, הביקורות שהופנו כלפיו אמרו בתוכן כי בניגוד ל-"בדד" של זוהר ארגוב שעוסק בבדידות ועצב, השיר הזה קצבי ומכיל בתוכו שמחה.
וידאו קליפ
טרם הוציאה את הוידאו קליפ המלא של השיר, העלתה שרית חדד לערוץ היוטיוב שלה אודיו של השיר, המציג את עטיפתו של האלבום ימים של שמחה – חלק א', ולא את עטיפתו של הסינגל. האודיו זכה להצלחה מתונה.
ג'יין אדמס
ג'יין אדמס (באנגלית: Jane Addams; 6 בספטמבר 1860 – 21 במאי 1935) הייתה חלוצה פעילה בהתיישבות האמריקאית, עובדת סוציאלית, פילוסופיה ציבורית, סוציולוגית, סופרת, ומנהיגה בתנועת זכות בחירה לנשים ושלום עולמי. כלת פרס נובל לשלום. היא ייסדה את אחד מבתי הקליטה הראשונים בארצות הברית - בית האל.
בתקופה בה נשיאים אמריקאים כמו תאודור רוזוולט וודרו וילסון זיהו עצמם כרפורמים ופעילים חברתיים, אדמס הייתה אחת הרפורמיות הבולטות ביותר בעידן הפרוגרסיבי בארצות הברית (בשנים 1890–1920). היא הסבה את תשומת ליבם של האמריקאים לחששות של אמהות, בנושאים כמו צרכים של ילדים, בריאות ציבור מקומית ושלום עולמי. אדמס טענה שאם נשים היו אחראיות להובלת הקהילות שלהן, הן היו הופכות אותן למקומות טובים יותר לחיות בהם. לנשים צריכה להיות זכות הצבעה על מנת להשפיע על הקהילות שלהן. אדמס הפכה למודל לחיקוי לנשים ממעמד הביניים, שהתנדבו לחזק את הקהילות שלהן. היא מזוהה כחלק מהזרם הפרגמטיסטי האמריקאי בפילוסופיה.
ביוגרפיה
אדמס בילתה את ילדותה במשחק בחוץ, קריאה בבית, ולמדה בבית הספר של יום ראשון. כשהייתה בת ארבע, היא לקתה בשחפת של עמוד השדרה ומחלת פוטס, שגרמה לעקמומיות בעמוד השדרה ולבעיות בריאות לכל חייה. מחלות אלו הקשו עליה להתחבר עם ילדים אחרים משום שצלעה ולא יכלה לרוץ. כילדה, היא חשבה שהיא "מכוערת", ומאוחר יותר נזכרה שלא רצתה להביך את אביה שהלכו יחד ברחוב.
אדמס העריצה את אביה כשהייתה ילדה, היא תיארה זאת בספר הזכרונות שלה, "עשרים שנה בבית האל" (1910). ג'ון יואי אדמס היה איש עסקים. עסקיו כללו מגוון עסקים חקלאיים: טחנות קמח, מפעל צמר, מפעל לקורות ועוד. כמו כן, הוא היה הנשיא של הבנק הלאומי השני של פריפורט. הוא נישא בשנית בשנת 1868, כאשר ג'יין הייתה בת שמונה. אשתו השנייה הייתה אנה הוסטר הולדמן, אלמנתו של טוחן בפריפורט. ג'ון אדמס היה חבר מייסד של המפלגה הרפובליקנית של אילינוי, שימש כסנטור אילינוי (1855–1870), ותמך בחברו אברהם לינקולן במועמדויותיו לסנאט (1854) ולנשיאות (1860). ג'ון אדמס שמר מכתב מלינקולן בשולחן כתיבה שלו, וג'יין אדמס אהבה להסתכל עליו כילדה.
בשנות העשרה שלה, היו לאדמס חלומות גדולים לעשות משהו מועיל בעולם. היא הכירה בקשיים של אנשים עניים מקריאתה בספרים של דיקנס וקבלה השראה מנדיבותה של אמה לעניי סֶדארוויל. היא החליטה להיות רופאה כדי שתוכל לחיות ולעבוד בקרב העניים. זה היה רעיון מעורפל, שטופח על ידי ספרות בדיונית. אדמס הייתה תולעת ספרים.
השכלה
אביה ומשפחתה של אדמס עודדו אותה לרכוש השכלה גבוהה, דבר שלא היה מובן מאליו עבור נערה באותם ימים. אדמס הייתה להוטה ללמוד במכללה החדשה לנשים, סמית' קולג' במסצ'וסטס; אבל אביה דרש ממנה ללמוד בסמינר הבנות רוקפורד הסמוך לביתה (כיום אוניברסיטת רוקפורד), ברוקפורד, אילינוי. לאחר שסיימה את לימודיה ברוקפורד בשנת 1881, היא עדיין קיוותה ללמוד בסמית' ולרכוש תואר אקדמי. באותו הקיץ, אביה נפטר באופן בלתי צפוי. כל ילד ירש כ-50,000$ (שווה ערך לכ-1,250,000$ ב-2018). לאחר מות האב, המשפחה עברה לפילדלפיה כדי שהאחיות יוכלו ללמוד רפואה. ג'יין ואליס השלימו את שנתן הראשונה בבית הספר לרפואה לנשים של פילדלפיה, אך הבעיות הבריאותיות של ג'יין, ניתוח בעמוד השדרה והתמוטטויות עצבים, מנעו ממנה את השלמת התואר. היא התמלאה בעצב בגלל תחושת הכישלון. גם אמה החורגת חלתה וכל בני המשפחה ביטלו את תוכניותיהם וחזרו לסֶדארוויל.
בסתיו שלאחר מכן, אחיה (החורג) הארי ביצע ניתוח בגבה, כדי לנסות וליישר אותו ויעץ לה שלא תמשיך בלימודים ובמקום תטייל. באוגוסט 1883, היא יצאה למסע של שנתיים באירופה עם אמה החורגת, חלק מהזמן הן היו עם חברים ובני משפחה שהצטרפו אליהם. אדמס החליטה שהיא לא צריכה להיות רופאה כדי לעזור לעניים.
בשובה הביתה, ביוני 1887, נשארה לגור עם אמה החורגת. אדמס, שעדיין הייתה ללא כיוון, שקעה בדיכאון, חוסר ביטחון לגבי עתידה והרגישה חסרת תועלת כאישה צעירה ואמידה. היא כתבה מכתבים ארוכים לחברתה מסמינר רוקפורד, אלן גייטס סטאר, בעיקר על הנצרות וספרים, אבל לפעמים גם על ייאושה.
בית הקליטה
אדמס קיבלה השראה מהספרים שקראה. מוקסמת מחיי הנוצרים הקדמונים ומספרו של טולסטוי "הדת שלי", היא הוטבלה בכנסייה הפרסביטריאנית שבסדארוויל, בקיץ 1886. כשקראה את "חובות של אדם" של ג'וזפה מציני, היא התחילה להאמין ולקחת השראה מהרעיון של דמוקרטיה כאידיאל חברתי. ובכל זאת היא חשה מבולבלת לגבי תפקידה כאישה. "שעבוד האישה" של ג'ון סטיוארט מיל גרמו לה לפקפק בלחצים החברתיים שיש על אישה להתחתן ולהקדיש את חייה למשפחה.
בקיץ 1887, אדמס קראה על תנועת בתי הקליטה. היא החליטה לנוסע לבקר בבית הראשון של התנועה בלונדון, טוינבי הול (Toynbee Hall). היא וכמה חברים, כולל אלן גייטס סטאר, נסעו לאירופה מדצמבר 1887 עד סוף הקיץ של 1888. בתחילה אדמס לא סיפרה לאיש על חלומה להקים בית קליטה בארצות הברית; אבל, היא חשה יותר ויותר אשמה שהיא לא עושה דבר להגשים אותו. באמונה כי שיתוף חלומה עשוי לעזור לה לפעול על פיו, היא סיפרה לאלן גייטס סטאר. סטאר אהבה את הרעיון והסכימה להצטרף לאדמס בהקמת בית קליטה.
בחזונה של אדמס בית החברתי הוא מרחב שבתוכו מקיימים קשרים תרבותיים בלתי צפויים ללא הגבלות של תרבות, מעמד, וחינוך. בתים חברתיים ישגשגו כמרכזי אומנויות קהילתיים ומתקני שירות ציבור. הם יניחו את היסודות לחברה אזרחית אמריקאית, מרחב נייטרלי שבתוכו קהילות ואידאולוגיות שונות יכולות ללמוד אחת מהשנייה ומנסות למצוא בסיס משותף לפעולה משותפת. תפקידו של הבית החברתי יהיה "מאמץ בלתי פוסק ליצור תרבות משותפת".
בית הָאל
בשנת 1889 אדמס וחברתה מהקולג' והמאהבת שלה אלן גייטס סטאר יסדו ביחד את בית האל, בית חברתי בשיקגו. האחוזה נבנתה על ידי צ'ארלס האל בשנת 1856 נזקקה לתיקונים ושדרוגים. אדמס שילמה בהתחלה עבור כל הוצאות התיקון (הגג של המרפסת, צביעת החדרים, רכישת רהיטים וכו') ועבור רוב עלויות התפעול. עם זאת, היו אנשים נוספים שתמכו בבית מתחילת הפעלתו, התקציב השנתי גדל בקצב מהיר ואדמס הצליחה להפחית את חלקה במימון הבית. מספר נשים עשירות הפכו לתורמות קבועות לבית, ביניהן הלן קלבר, שנהלה את הנכסים של בן דודה צ'ארלס האל, ובסופו של דבר איפשרה להשתמש בבית מבלי לשלם שכר דירה. תורמים אחרים היו לואיז דה קובן בואן, מרי רוזט סמית', מרי וילמארת', ואחרים.
אדמס וסטאר היו שתי הדיירות הראשונות של הבית, אשר לימים הפך למעונן של כ -25 נשים. בשיאו, הגיעו לבית האל כ -2,000 איש בשבוע. בית האל היה מרכז למחקר, ניתוחים תצפיתיים, לימוד, דיבייט וגם מרכז עסקי למחיה ולכינון יחסי שכנות טובה. דיירי בית האל חקרו נושאים שונים כגון דיור, מיילדות, עייפות, שחפת, טיפוס הבטן, איסוף אשפה, קוקאין, ונשירה מבתי ספר. הפעילות בבית כללו לימודי ערב למבוגרים, מועדוניות לילדים בוגרים, מטבח ציבורי, גלריית אומנות, חדר כושר, מועדון בנות, בית מרחץ, כריכיה, בית ספר למוזיקה, חוג לדרמה ותיאטרון, דירות, ספרייה, חדרי ישיבות לדיון, מועדונים, לשכת עבודה, וכן חדר אוכל. לימודי הערב למבוגרים היו ההתחלה של תוכניות לימודי המשך המוצעות כיום על ידי אוניברסיטאות וגופים רבים נוספים. בנוסף להפעלת שירותים קהילתיים ואירועי תרבות, בית האל הציע הזדמנות לעובדים סוציאליים צעירים לרכישת הכשרה. בסופו של דבר, בית האל הפך לבית התיישבות המורכב מ-13 בניינים, שכללו מגרש משחקים ומחנה קיץ.
בעזרת מימון מאדוארד באטלר, פתחה אדמס גלריית אמנות ומרחב סטודיו. הגלריה הציגה שחזורים של יצירות אמנות מפורסמות כמו גם עבודות של אמנים מקומיים. בתוך הגלריה היו סטודיו ששימש את דיירי בית האל ואת הקהילה כולה. בבית האל היה סניף של הספרייה הציבורית של שיקגו. ככל שבית האל גדל, ומערכת היחסים עם השכונה העמיקה, המקום פחות עסק בסיוע לעניים אלא יותר למרחב לביטוי עצמי וחילופי תרבויות ומפגש לקהילות מגוונות. לילדים ממעמד העובדים הוצעה הדרכה בכל הצורות והרמות של אמנות. אדמס, בעזרת אלן גייטס סטאר, ייסדה את אגודת בתי הספר הציבוריים לאמנות בשיקגו (CPSAS או Chicago Public School Art Society) על מנת להגביר את השימוש באומנות בקרב ילדים. האגודה סיפקה שיעורים ציבוריים תוך שימוש בשחזורים של יצירות אמנות בעלות שם עולמי, שכרה אמנים שילמדו ילדים כיצד ליצור אמנות, וגם לקחה את התלמידים לסיורים למוזיאוני האמנות הרבים של שיקגו.
אדמס הייתה מראשוני הגישה הטוענת שניתן לקיים בשכונות עוני חיי תרבות וחברה, ושטיפוח חיי התרבות בשכונות עוני יכול לא רק להפחית שוטטות ואלימות אלא באופן חיובי ואקטיבי לסייע לאוכלוסייה לשמר את התרבות ולנצל את הכוחות החברתיים שלה לשינוי. לאחר עשר שנים היו כבר כמאה בתים חברתיים דומים, ולאחר 20 שנה כ־400.
אתיקה
סטאר ואדמס פתחו שלושה "עקרונות אתיים" לבתים חברתיים: "לימוד על בסיס דוגמה, תרגול שיתוף פעולה ודמוקרטיה סוציאלית, שהיא שוויונית או דמוקרטית, יחסים חברתיים חוצי מעמדות." בית האל הציע תוכנית מקיפה של פעילויות אזרחיות, תרבות, פנאי, חינוך ומשך מבקרים מכל רחבי העולם, כולל ויליאם ליון מקנזי קינג, אז סטודנט לתואר שני מאוניברסיטת הרווארד ולימים ראש ממשלת קנדה. בשנות ה-1890 ג'וליה לת'רופ, פלורנס קלי, ותושבים אחרים של הבית תרמו להפיכתו למרכז עולמי בתחום רפורמות חברתיות. הם השתמשו במתודולוגיות חדשניות כדי ללמוד על צפיפות אוכלוסין, נשירה מבית ספר, טיפוס המעיין, קוקאין, קריאה של ילדים, תמותת תינוקות, ומיילדות. בניסיון לשפר את הסביבה, קבוצת בית האל הפכה למעורבת בקמפיינים עירוניים ומדיניים בנושא תרבות הדיור, שיפור בשירותי הרווחה, דיונים בנוגע להחמרת החקיקה בנוגע להעסקת ילדים, והגנה על נשים עובדות. אדמס הביאה מבקרים בולטים מרחבי העולם, ופיתחה קשרים הדוקים עם אנשי הרוח והנדבנים המובילים בשיקגו. בשנת 1912, היא סייעה למפלגה הפרוגרסיבית החדשה ותמכה בקמפיין לנשיאות של תאודור רוזוולט.
ילדים ונוער
בית האל שם דגש על תפקידם של ילדים בתהליך הקליטה של מהגרים חדשים. אדמס טענה בספרה The Spirit of Youth and the City Streets (רוח נוער ורחובות העיר) שמשחק חיוני לנוער משום שערים הורסות את רוח הנעורים. בית האל הציג מספר רב של תוכניות אמנות ודרמה, כיתות גן, מועדוני נוער, שיעורי שפה, קבוצות קריאה, אולם התעמלות, ומגרש משחקים. כל אלו ואחרים, נועדו לעודד שיתוף פעולה דמוקרטי, פעולה משותפת והורדת ערך האינדיבידואליזם. היא עזרה להעביר את חוקי המפעל הראשונים.
תיעוד ומחלות
אדמס ועמיתיה תיעדו את הגאוגרפיה של הטיפואיד ודיווחו כי העובדים העניים סבלו ממנה רבות. היא זיהתה את תאוות הבצע והשחיתות שהובילו לביורוקרטיה העירונית להתעלם מבריאות, תברואה חוקי הבנייה. השילוב בין צדק סביבתי לרפורמה בשלטון המקומי, בסופו של דבר, הביאו לחלוקה שוויונית יותר של תשתיות העיר ושיטות בדיקה מודרניות. אדמס עבדה עם לשכת הבריאות של שיקגו וכיהנה כסגנית הנשיא הראשונה של אגודת גני השעשועים של אמריקה.
יחס לזנות
בשנת 1912 פרסמה אדמס את הספר "מצפון חדש ורוע עתיק", שעסק בזנות. על אף הנושא הספר זה היה פופולרי משום שהוא פורסם בזמן המאבק בעבדות הלבנה. אדמס האמינה כי זנות היא תוצאה של חטיפה בלבד.
אידיאלים נשיים
אדמס ועמיתיה רצו במקור שבית האל יביא את הערכים הגבוהים של תרבות הקולג' להמונים, כולל את עקרונות תנועת היעילות (Efficiency Movement). בחלוף הזמן, מטרת הבית השתנתה מהבאת אמנות ותרבות לשכונה, למענה על הצרכים של הקהילה על ידי מתן טיפול לילדים, הזדמנויות חינוכיות, ואזורי כינוס גדולים. בית האל הפך ליותר ממקום עבור הדור החדש של נשות ההשכלה האקדמית, הוא גם הפך לחלק מהקהילה בה היא נוסד, וההתפתחות מראה על היסטוריה משותפת.
אדמס קראה לנשים - בעיקר נשים מהמעמד הבינוני עם זמן פנוי וכוחות, כמו גם נדבניות עשירות - לממש את חובתן האזרחית ולהיות מעורבות בנושאים מוניציפליים כביטוי ל"משק בית אזרחי". בכך הרחיבה אדמס את הרעיון של אחריות אזרחית גם לנשים והזמינה אותם לעשייה ציבורית מעבר לתפקידי האמהות. חייהם של נשים סובבים סביב "אחריות, זהירות, וחובה", תחומים אלו ייצגו את מקור הכח של הנשים. רעיון זה היווה את הבסיס לתפקיד המשק עירוני או אזרחי שאדמס הגדירה, ונתן ערך מוסף לתנועה לזכות הבחירה לנשים בה אדמס תמכה. אדמס טענה שנשים, בניגוד לגברים, חונכו על מנת לדאוג לרווחת האדם. הן צריכות לבנות על בסיס תפקידיהן המסורתיים במשק הבית תפקידים אזרחיים. חובות משק אזרחי כללו, למשל, מאמצים להובלת רפורמה בנושאים ביוב, אוויר מזוהם, ותנאי עבודה לא בטוחים במפעלים. אדמס הובילה את "מלחמות אשפה"; בשנת 1894 היא הפכה לאישה הראשונה שמונתה למפקחת תברואה של שדרה ה-19 בשיקגו. בעזרתו של מועדון נשי בית האל, תוך שנה יותר מ-1000 הפרות בריאות דווחו לעירייה ואיסוף האשפה תדיר גרם לירידה בשיעורי המוות והמחלות.
לאדמס היו דיונים ארוכים עם הפילוסוף ג'ון דיואי שבהם הם הגדירו מחדש את הדמוקרטיה במונחים של פרגמטיזם אקטיביזם אזרחי, תוך שימת דגש יותר על חובת האזרח ופחות על זכויות. אחת מהפרספקטיבות המובילות שייחדו אדמס והקואליציה שלה הייתה הקריאה להרחיב את המבנים והשיטות הדמוקרטיות לחיים החברתיים והכלכליים ולא להגביל אותם לתחום המדיני בלבד. השנייה הייתה קריאתם למוסר חברתי חדש שיחליף את הבלטת האינדיבידואליות בחברה מודרנית.
אדמס התעמקה בפתולוגיה החברתית של עבדות מין, זנות והתנהגויות מיניות כפויות אחרות בקרב מעמד הנשים העובדות במרכזי תעשייה אמריקאים בין השנים 1890–1910. הפרסונה האוטוביוגרפית של אדמס מבטאת את האידאולוגיה שלה ותומכת בפרסונה הציבורית והפופולרי שלה כמו "אמא לעבודה סוציאלית", במובן זה היא מייצגת את עצמה כאחות ראשית רווקה, שמשרתת את המוני המהגרים הסובלים דרך בית האל, כאילו היו בניה שלה. אף על פי שלא הייתה אמא בעצמה, אדמס הפכה ל-"אמא לאומה", המזוהה עם אמהות במובן של טיפול המגן על בני עמה.
הוראה
אדמס שמרה על לוח הזמנים הצפוף שלה שכלל הרצאות ציבוריות ברחבי הארץ, בעיקר בקמפוסים. בנוסף לכך, היא הרצתה בקורסים ביחידה ללימודי חוץ של אוניברסיטת שיקגו. היא סירבה להצעות מהאוניברסיטה, להפוך לחברת סגל קבועה על מנת לשמור על התפקיד העצמאי שלה מחוץ לאקדמיה. מטרתה הייתה ללמד מבוגרים שלא למדו במוסדות אקדמיים רשמיים, בגלל מחסור כלכלי או העדר תעודות. יתר על כן, היא לא רצתה מעורבות אוניברסיטאית על הפעילויות הפוליטיות שלה. במהלך השנים השתלמו בבית האל עובדות סוציאליות רבות.
בשנת 1910 הפכה לאשה הראשונה ששמשה נשיאה של הוועדה הלאומית לעבודה סוציאלית, וב-1919 מונתה ליושבת ראש הקונגרס הבינלאומי של נשים, שמקום מושבו בהאג, הולנד. שם פעלה יחד עם אמילי גרין באלץ', והן חיברו במשותף את דו"ח הקונגרס. כפציפיסטית יצאה בגלוי כנגד הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, דבר שהביא לגינוי כלפיה מצד אנשי ציבור והעיתונות.
אדמס הייתה ממייסדות ליגת הנשים הבינלאומית למען שלום וזכויות אדם. בשנת 1931 זכתה, במשותף עם ניקולס מארי באטלר, בפרס נובל לשלום על פועלה. הייתה זו הפעם הראשונה שאשה אמריקאית זכתה בפרס נובל.
פעילות פוליטית
אדמס החלה להיות פעילה במפלגת הנשים לשלום ב-1915 ונבחרה ליושבת ראש ארצית. סופרג'יסטיות אירופאיות, אלטה יאקובס, אניטה אאוגספורג וגוסטבה היימן הזמינו אותה יחד עם פעילות נוספות מהמפלגה לקונגרס הנשים הבינלאומי בהאג באותה השנה. ביחד עם מנהיגות נוספות היא נפגשה עם מנהיגים של המדינות הנייטרליות לדיונים באפשרות לסיום מלחמת העולם הראשונה. כמו כן היא כתבה לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון מכתב בו הפצירה בו לא להיכנס למלחמה באירופה:
ב־1919 כאשר הקונגרס התכנס, בשנית בז'נבה, הוקמה ליגת נשים בינלאומית לשלום וחרות ואדמס נבחרה לנשיאה. כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמה, בשנת 1917, אדמס ביקרה חריפות את ההחלטה. היא התמודדה עם תגובות קשות על היותה פציפיסטית וביקורתית.
כחלק פעילותה למען השלום, במהלך מסעותיה, נפגשה אדמס עם מגוון רחב של דיפלומטים ומנהיגים אזרחיים הדגישה את התפקיד המיוחד שיש של נשים לשמור על השלום. ההכרה של מאמציה זיכו את אדמס בפרס נובל לשלום בשנת 1931. היא הייתה האישה האמריקאית הראשונה שזכתה בפרס. את הפרס הכספי היא תרמה לליגת נשים בינלאומית לשלום.
מערכות יחסים
במהלך חייה לאדמס היו יחסים רומנטיים עם נשים, למשל עם מרי רוזט סמית' ואלן סטאר. היחסים שלה עם נשים היוו מערך תמיכה עבורה בעבודה החברתית. היא הקפידה והצליחה לשמור על יחסי עבודה תקינים עם הנשים שהגיעו לבית האל והיוותה עבורן דמות להערכה והשראה. קרוב לוודאי שכיום הייתה מוגדרת כלסבית.
בת הזוג הראשונה שלה הייתה אלן סטאר, שעמה היא ייסדה את בית האל. הן הכירו כששתיהן היו סטודנטיות בסמינר רוקפורד לבנות. בשנת 1889, הן ביקרו באולם טוינבי יחד, והחלו בפרויקט בית החברתי.
בת זוגה השנייה הייתה מרי רוזט סמית', שהייתה אחת התורמות לבית האל, וגרה שם יחד עם אדמס. ליליאן פאדרמן, היסטוריונית, כתבה כי אדמס פנתה למרי בתור "יקירתי הנצחית" "מותק" ו-"יקרה מכל", וקבעה באופן חד משמעי כי הן חלקו את האינטימיות של זוג נשוי. ב 1934, כשמרי נפטרה מדלקת ריאות, לאחר ארבעים שנה יחד. נאמר כי, "מרי סמית' נהייתה ונשארה התו הגבוה והברור ביותר במוזיקה שהייתה החיים האישיים של ג'יין אדמס". בבעלותן היה בית קיץ בנמל בר, מיין. כאשר היו רחוקות זו מזו, הן כתבו מכתב אחת לשנייה לפחות פעם ביום - לפעמים פעמיים ביום. אדמס כתבה לסמית', "אני מתגעגעת אליך נורא, שלך עד המוות". המכתבים מראים שהנשים ראו את עצמם כזוג נשוי: "יש היגיון בתכונה של אנשים נשואים להישאר יחד", כתבה אדמס לסמית'.
מורשת
בית האל ותנועת השלום מזוהים כעמודי התווך של המורשת של אדמס. בעוד חייה התמקדו בפיתוח הפרט, רעיונותיה ממשיכים להשפיע חברתית, פוליטית וכלכלית בארצות הברית, כמו גם מבחינה בינלאומית.
אדמס פעלה עם אחרים לכינון בית המשפט הראשון לנוער, רגולציה בדיור ללא צורך במיקור חוץ, יום עבודה של שמונה שעות לנשים, בדיקות בטיחות במפעל, ודמי מחלה בשל תאונות בעבודה. היא תמכה במחקר שמטרתו לקבוע את הסיבות של עוני ופשע, ותמכה בזכות ההצבעה לנשים. היא הייתה חסידה נלהבת של צדק למהגרים ושחורים והפכה לחברה באיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים. בין הפרויקטים שחברי בית האל פתחו היו חבר ההגנה למהגרים, האגודה להגנה על הנוער, בית המשפט לנוער הראשון בארצות הברית, ומרפאה פסיכותרפית לנוער.
נייט הגדול: מכה שנית
נייט הגדול: מכה שנית (באנגלית: Big Nate: Strikes Again) הוא הספר השני בסדרת נייט הגדול, אשר נכתב ואויר על ידי לינקולן פירס.
תקציר עלילה
הספר מתחיל בכך שנייט, טדי ופרנסיס עומדים במסדרון מול לוח תמונות של כל התלמידים כתינוקות, לאחר שנייט חושב שהתמונה של ג'נה היא התמונה של ג'ני, נוצרת אצלו מבוכה גדולה.
לאחר מכן, נייט מגלה שהוא נבחר להיות הקפטן לקבוצת הפומפונים באירוע ספורט שנקרא מסיב"ה, שמורכב מענפי ספורט מאולתרים. אך גם רנדי בטאנקורט נבחר להיות הקפטן בענף שונה ומתגרה בנייט על כך, שבתגובה לכך, "קובר" אותו בערמת החפצים בלוקר שלו.
בפרק ארבע, נייט מגלה שהוא לא הולך לשתף פעולה עם ג'ינה רק בתחום הלימודים, אלא גם בתחום הספורט, כשהוא מגלה שהיא תהיה חלק מקבוצת הפומפונים, לה הוא מחליט לקרוא "הכלבים הפסיכיים" לאחר שקיבל השראה משפיצי בפרק חמש. אך בפרק שש, נייט שוכח לומר את השם למאמן, אך ג'ינה לא, אך היא בוחרת את השם "החתלתולים החמודים" במקום.
הוא מתכנן פעולת נקם בג'ינה עקב כך, לשפוך עליה סלט ביצים מהקפטריה. הוא מצליח לשפוך, אך על ג'ני.
המשחק הראשון של "החתלתולים החמודים" נגד "הדבורים הקטלניות" נגמר רע עבור הקבוצה של נייט, כאשר הם מפסידים 9:8 במשחק הבייסבול, לאחר שנייט פספס את החבטה האחרונה שלו.
בפרק שמונה, ג'ינה, שהופיעה בביתו של נייט, ונייט עצמו, קובעים עסקה. שג'ינה תעשה בעצמה את העבודה על בן פרנקלין ללא הפרעות של נייט ובלי הקומיקס שצייר, והיא בתמורה לכך תצא מקבוצות "החתלתולים החמודים".
בפרק תשע, נייט מחליט שהעבודה שבזבז על זמן ציור הקומיקס שצייר במסגרת העבודה על בן פרנקלין לא יהיה לחינם, ומחליט לנסות למכור עותקים שלו, אך המנהל ניקולס מונע ממנו את זה לפני שמכר עותק אחד. בעוד שטדי ונייט סוחבים בחזרה את השולחן עליו נייט שם את הקומיקס, רנדי מתנגש בו ומאשים את נייט, אך המסקנה של גברת קלרק הייתה שנייט נתן לעצמו אגרוף בראש כדי להאשים את נייט.
לאחר מכן, זמן הגשת העבודה על בן פרנקלין הגיע עבור ג'ינה ונייט, אך גברת גודפרי אומרת שבגלל שהעבודה לא כללה ערכים חזותיים הם עלולים לקבל ציון נכשל, ברגע האחרון, נייט מוסר לה את הקומיקס שצייר, גברת גודפרי משבחת אותו על העבודה.
בינתיים, משחק האליפות של החתלתולים החמודים הגיע, והם מתמודדים נגד הקבוצה של רנדי, "ציפורי הטרף". במצב של 9:9, רנדי זוכה לנקמה שלו בכך שהוא בועט בנייט בדרך שנייט רץ לשמור על הבסיס. עקב כך, נייט לא יכול להמשיך לשחק וג'ינה מחליפה אותו. בחבטה האחרונה שלה, היא מצליחה להשיג "הום ראן" ובכך הקבוצה מנצחת את המשחק וזוכה בגביע.
גורדי שחקים בישראל
גורדי שחקים ומגדלים רבי קומות נמצאים כמעט בכל עיר מרכזית בישראל, כחלק מהליך העיור, העיבוי והציפוף של מרכזי הערים, המאפיין את כלל הערים בישראל, ובמיוחד ערי גוש דן. לפי הגדרת "המועצה לבניינים גבוהים ובנייה עירונית", "גורד שחקים" הוא בניין רב קומות המתנשא לגובה של לפחות 150 מטרים אך ישנה גם הגדרה מקלה המגדירה כגורד שחקים כל בניין המתנשא לגובה של החל מ-100 מטרים לפחות. נכון ל-2022 היו בישראל 24 גורדי שחקים מעל לגובה של 150 מטר, כולם נמצאו בגוש דן ורק שישה מתוכם הושלמו לפני שנת 2010. למעט עזריאלי העגול ב-1999 כולם הושלמו אחרי שנת 2000. גורד השחקים הראשון בישראל, לפי הגדרת ה"100 מטר" מגדל שלום, החזיק שנים ארוכות בתואר "גורד השחקים הגבוה בישראל" ובמשך מספר שנים אף בתארים "גורד השחקים הגבוה באסיה" ו"גורד השחקים הגבוה במזרח התיכון". מאז, בתהליך ארוך שנמשך למעלה מ-40 שנה, וביתר שאת משנות ה-90 של המאה ה-20, התרבו רבי הקומות וגורדי השחקים כמעט בכל עיר מרכזית בישראל. התהליך, שהחל בבנייה לגובה בתל אביב רבתי, החסרה שטחים פנויים לבנייה רוויה, המשיך והתרחב לשאר חלקי הארץ.מגדל עזריאלי שרונה הוא גורד השחקים הגבוה בישראל, המתנשא לגובה של 238.5 מטרים. ב-2020 היו למעלה מ-750 רבי קומות בעלי 20 קומות ומעלה. בעת הזו לא היה אף גורד שחקים "סופר-גבוה" (supertall) שהתנשא לגובה של 300 מטרים ומעלה אך היו תוכניות לבנייתם של כמה מגדלים כאלו, כדוגמת מגדל בין ערים, מגדל 120, מגדלי תידהר גבעתיים, תוצרת הארץ 2, מגדל קרן הקריה, ומגדל עזריאלי ספירלה, שבנייתו החלה.
גורד השחקים הגבוה בישראל
עד 2020 החזיקו בתואר חמישה בניינים בלבד: הראשון הוא מגדל שלום מאיר התל אביבי. גובהו 120 מטר, הוא נבנה בשנת 1965 והחזיק בתואר במשך כ-22 שנה - עד שנת 1987. בשנה זו נבנה מגדל מרגנית, שהיה הגבוה ביותר עד 1999, בשנה זו נחנכו מגדלי עזריאלי והתואר עבר למגדל עזריאלי העגול שגובהו 187 מטר, גם הוא בתל אביב. שנתיים לאחר מכן ירש את התואר מגדל משה אביב הרמת-גני על 235 המטרים שלו, תואר שנשמר עד שנת 2016. בשנת 2016 נטל את התואר מגדל עזריאלי שרונה בתל אביב המתנשא לגובה 238.55 מטרים.
התפתחות גורדי השחקים בישראל
עד שנות ה-90 נבנו לא מעט רבי קומות גבוהים בישראל, ביניהם מגדל אשכול בחיפה, מגדלי דיזנגוף ומגדל גן העיר בתל אביב, חלק ממגדלי מתחם הבורסה שברמת גן ועוד רבים אחרים; אבל מעטים עברו את סף 100 המטרים ורק ב-1999 נבנה גורד שחקים שעבר את 150 המטרים. עיקר התנופה בבניית גורדי שחקים גבוהים בישראל התרחשה מאמצע שנות ה-90 ועד היום. מתוך רשימת 25 המגדלים הגבוהים בישראל, כולם נבנו החל משנות ה-90, רובם בשנות ה-2000 המאוחרות.
שנות ה-50
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמו מספר מבנים גבוהים מוכרים, כמו מצודת זאב, בית אל על בתל אביב, בניין עיריית תל אביב, בית מנורה, מגדל אגד בחיפה ומגדל שמשון בבורסת היהלומים ברמת גן (שהיה המגדל הראשון מיני רבים באזור זה). בשנת 1965 נבנה מגדל שלום במקום בו עמדה הגימנסיה העברית הרצליה. המגדל שימש במשך שנים ארוכות מקור גאווה לישראלים רבים, שראו בו סמל להתקדמות הטכנולוגית בישראל. המגדל זכה גם לביקורת שנים לאחר מכן, עקב מיקומו בלב הנוסטלגי של תל אביב והצורך בהריסת בניין גימנסיה הרצליה לצורך בנייתו.
הקמת בורסת היהלומים
אזור בורסת היהלומים ברמת גן מוכר בישראל במיוחד בשל הריכוז הגבוה של רבי קומות שבו. אזור זה כולל ארבעה מבנים אשר שייכים ישירות לבורסת היהלומים, ועוד מבנים ומגדלים רבים המשמשים לצורכי משרדים, מלונאות ומעט מגורים. מגדל שמשון, שהוקם בשלהי שנות ה-60 וגובהו 79 מטרים ולכן אינו גורד שחקים, כולל 23 קומות, הוא היום למעשה העשירי בגובהו באזור בורסת היהלומים. למעלה מ-160 מטרים מפרידים בינו לבין מגדל משה אביב, שהוא המגדל הגבוה במתחם.
מגדלי מתחם הבורסה כוללים כיום את מגדל שמשון, מגדל מכבי (די מול) – 1978, מגדל יהלום (הגבוה מבין המגדלים ששייכים ישירות לבורסת היהלומים) – 1989, לאונרדו סיטי טאוור – שנת 2000 ומגדל משה אביב (מגדל שער העיר), שנפתח בשנת 2002. את תואר המגדל הגבוה במתחם הבורסה וברמת גן בכלל החזיקו חמישה מגדלים שונים מאז תחילת הבנייה לגובה באזור.
שנות ה-70
בשנות ה-70 לא נבנה מספר רב של גורדי שחקים, אך הוקמו במהלכן בירושלים ובתל–אביב מספר מלונות גבוהים ובהם (בשמותיהם היום) שרתון מוריה, שרתון תל אביב, קרלטון ודן פנורמה. בירושלים, בה הייתה עד שנות השבעים קיימת מדיניות של שמירה על קו רקיע נקי מגורדי שחקים, נבנה מגדל קראון פלאזה (1973) נחשב במשך תקופה ארוכה למגדל הגבוה בעיר, וכן שרתון פלאזה ירושלים.
בחיפה הוקם בשנת 1978 מגדל אשכול, שבו 30 קומות. המגדל נחשב עד שנת 2002 לגבוה ביותר בחיפה בפרט ובצפון הארץ בכלל. כאשר הוקם הוא היה למעשה המגדל הגבוה ביותר בישראל מחוץ לתל אביב. מגדל אשכול, שהוא המגדל הראשי של אוניברסיטת חיפה, היה מגדל האוניברסיטה הגבוה ביבשת אסיה עד שנת 1989, והוא עדיין, הודות למיקומו על הכרמל, המבנה הראשון הנגלה לכל נוסע המגיע לאזור חיפה או הקריות.
שנות ה-80
שנות ה-80 אופיינו בבנייה גבוהה יותר, אך עדיין מתונה בהשוואה להתפתחות בשנות ה-90. באותו עשור נבנו דיזנגוף סנטר ומגדליו, מגדל דניאל פריש, מגדל מרגנית בקריה שבתל אביב שהפך לגבוה בישראל, מגדל גן העיר, וכן מגדלי פנורמה על הכרמל בחיפה. באותה עת החלה להתפתח מגמת בנייני מגורים גבוהים, אך התופעה עדיין לא התפשטה באופן רחב כבעשור שלאחר מכן.
שנות ה-90 והעשור הראשון של שנות ה-2000
החל מאמצע שנות ה-90, בזכות השגשוג הכלכלי בישראל, חלה מהפכה אשר תוצאותיה נראו רק לקראת סוף העשור. בתקופה זו החלו לבנות גורדי שחקים ורבי קומות רבים, במיוחד באזור תל אביב ורמת גן, אשר היו גבוהים משמעותית ובעלי מספר קומות רב יותר מבעבר.
לשם השוואה ניתן לראות כי מקום המדינה ועד 1998 נבנו בישראל פחות מ-10 רבי קומות מעל ל-25 קומות, בעוד בשנים 1999 ו-2000, עם שגשוג ענפי ההיי טק וענפים אחרים, הסתיימה בנייתם של 11 מגדלים שגובהם מעל ל-25 קומות תוך שנתיים בלבד, רובם מגדלי משרדים כמו מגדל המפרש ומגדל חברת החשמל בחיפה.
לקראת סוף שנת 2000, עם התנפצות בועת האינטרנט והכניסה למיתון בעולם ובישראל, תחילת האינתיפאדה השנייה, ותחת השפעת פיגועי 11 בספטמבר ב-2001, נכנס ענף גורדי השחקים למיתון עמוק. הבנייה במגדלים רבים הוקפאה או בוטלה, ולא אושרו כמעט תוכניות חדשות לבנייה. שיא אותה מגמה היה הקפאת התוכנית לבניית מגדל אגד, שתוכנן להתנשא לגובה של למעלה מ-300 מטרים ולגרוף את תואר הבכורה הישראלי.
החל משנת 2005, עם היציאה מהמיתון הכלכלי והשיפור במצב הביטחוני בישראל, החלה הפשרת מיזמי בנייה ואושרו פרויקטים רבים נוספים. בשל הזמן הממושך יחסית הנדרש לבניית גורדי שחקים (כשלוש שנים), נראו תוצאות היציאה מהמיתון והחזרה לבנייה לגובה באופן משמעותי רק מספר שנים אחר כך לקראת סוף העשור.
העשור השני של שנות ה-2000
עם התאוששות הכלכלה העולמית ב-2008 המשך הצמיחה מהעשור הקודם והפחתת רגולציית גובה בידי ממשלות נתניהו ועיריות גוש דן, בעשור השני של שנות ה-2000 החלה תנופת צמיחה בבניית רבי קומות בכלל וגורדי שחקים מעל לגובה של 150 מטר בפרט. עד שנת 2010 היו רק שמונה גורדי שחקים מעל לגובה של 150 מטר, ועד שנת 2020 נבנו 28 גורדי שחקים חדשים בעיקר בתל אביב ורמת גן אך גם בערים כמו גבעתיים, בני ברק, פתח תקווה, בת ים ואשדוד.
בין האזורים שעברו פיתוח מאסיבי בולט לאורך העשור ניתן למנות את: פארק צמרת, משולש הגבולות בין תל אביב גבעתיים ורמת גן ואת מע"ר עסקים ראשי בעיקר לאורך דרך בגין בת"א.
עידוד הציפוף במרכזי הערים על ידי המדינה ורשויות התכנון, כחלק ממגמה כוללת של התחדשות עירונית בערים, ביחד עם תחבורה ציבורית יעילה יותר ומערכת של רכבת קלה, מביאים להתרבות חסרת תקדים גורדי שחקים בבנייה מסוגים שונים בכל הערים הגדולות ובעיקר בגוש דן לאורך העשור השני של המאה ה-21 ובעתיד הנראה לעין.
בעשור השני התחילה מגמת פיתוח מגדלים נרחבת בערים אחרות יותר מרוחקות מתל אביב כמו אשדוד ונתניה, אך גם גדילת משמעותית במספר המגדלים
מגמת פיתוח למגורים בלבד
אחד המאפיינים הבולטים שהחלו להתחזק ולהשפיע לקראת סוף שנות ה-90 ותחילת העשור הראשון של המאה ה-21, הוא בנייתם של גורדי שחקים יוקרתיים למטרות מגורים בלבד. מגדלים אלה נבנים בעיקר באזור תל אביב ורמת גן, ברמת גימור גבוהה, ונועדו לאוכלוסייה האמידה בישראל כתחליף לווילות בפרוורים. המגמה החלה במספר קטן של גורדי שחקים שנבנו למטרה זו, ביניהם מגדלי צמרת ומגדלים בודדים נוספים, אך ללא ספק שיאה בא לידי ביטוי בבניית פארק צמרת.
ב-2023 צפויה להסתיים בניית מגדל Hi Tower (הגבהתו הסתיימה ב־2022) בגבעתיים, וכאשר יאוכלס עתיד להיות בניין המגורים הגבוה בישראל, שיגיע לגובה של 220 מטר.
בתרבות
פולקלור גורד שחקים שנטמע בפולקלור הישראלי הוא הבניין של הקפיטריה מטבריה:
מגדל שלום מאיר היווה אתר התרחשות מרכזי בסרט 999 עליזה מזרחי ובאפיזודה "גט" בסרט סיפורי תל אביב.
באיינחונגור
באיינחונגור (במונגולית: Баянхонгор аймаг) הוא אחד מ-21 האיימאגים (מחוזות) של מונגוליה. האיימאג ממוקם בדרום המדינה ובירתו היא באיינחונגור.
תעשיות נשק לישראל דן
תעשיות נשק לישראל "דן" (באנגלית: "IWI Dan", או בשמו המלא IWI DAN .338 Bolt Action Sniper Rifle), הוא רובה צלפים בריחי בקליבר 0.338 לפואה מגנום (8.58 מ"מ) תוצרת תעשיות נשק לישראל (IWI) שפותח ב-2014. הרובה מדויק לטווחים של עד 1,200 מטר. הוא פותח על מנת להתחרות ברובי צלפים בקליבר 0.338 אחרים דוגמת ה"ברק" שמשרת בצה"ל, מקמילן TAC-338 (שנמצא בשימוש יחידות מובחרות בצה"ל ובשימוש ה-אריות הים), ה-AWM הבריטי ו-PGM 338.
הנדסה ומבנה
הרובה הוא רובה צלפים בריחי בקליבר 0.338 לפואה מגנום וייעודו הוא צליפה לטווחים ארוכים של למעלה מ-800 מטר. בתכנון גוף הרובה והמתפסים הושם דגש על ארגונומיה ונוחות ליורה. חלקים ברובה, כגון הקת, מאפשרים התאמה אישית של הרובה ליורה. על הרובה מותקנות מסילות פיקטיני המאפשרות לחבר לרובה בקלות ובמהירות כוונות טלסקופיות שונות ועזרי לחימה טקטיים. על הרובה ניתן להתקין גם משתיקי קול. השלדה של הרובה קלה יחסית, דבר שמקל על השימוש בו.
הרובה משתמש בתחמושת 0.338 לפואה מגנום, תחמושת צליפה חזקה שיעילה לטווחים של. תחמושת זו נועדה נגד מטרות דמות ומלבד הדיוק שלה היא בעלת כוח אש חזק: היא יכולה לחדור שריון גוף (שכפ"צים) ופגיעתה קטלנית ביותר. היא יעילה גם נגד כלי רכב לא משוריינים.
ה"דן" נחשב לרובה מדויק ביותר, אך נתון רשמי על דיוקו בדקות קשת (MOA) טרם פורסם. חברת IWI מתחייבת לדיוק של מתחת לדקת קשת אחת ("sub-MOA") ויש הערכות שדיוקו מגיע אף ל-0.3 דקת קשת.
היסטוריה מבצעית
הרובה נבחן על ידי ה-SAS, יחידות הקומנדו הבכירה של בריטניה, וזכה לחוות דעת חיוביות. בפברואר 2016 דיווח עיתון הדיילי אקספרס הבריטי שצלף של ה-SAS חיסל בסוריה מפקד בדאעש מטווח של כ-1,200 מטר (3/4 מייל יבשתי) באמצעות ירי ברובה ה-DAN. קליע ה-0.338 אינץ' שבו השתמש היה כה חזק, עד כדי שהוא ערף לגמרי את ראשו של המחבל, בעת שזה לימד כ-20 מגויסים חדשים של דאעש לערוף ראשים.
הרובה משווק גם בארצות הברית ומוצע למכירה במחיר של $8999 לרובה כולל ערכה.
ארכיטקטורת מחשב
ארכיטקטורת מחשב הוא תחום בהנדסת מחשבים העוסק ברעיון הראשוני, תכנון ובמבנה הביצועי של מערכת מחשב. התחום הוא אבן בניין בתיאור הדרישות והמפרט, התכנון והמימוש של חלקים רבים ממערכת מחשב תוך כדי התמקדות בדרך בה המעבד המרכזי CPU מבצע גישה לזיכרון. התחום גם מהווה את התורה בה מתכננים ובוחרים את מרכיבי המחשב ואת החיבוריות ביניהם בצורה הטובה ביותר לעמידה בציפיות הביצועים והעלות.
מבוא
ארכיטקטורת מחשב מורכבת לפחות משלוש קטגוריות משנה עיקריות:
ברגע שה-ISA והמיקרו ארכיטקטורה הוגדרו, ההתקן המסוים מתוכנן להיות מבוצע בחומרה. תהליך תכנוני זה נקרא יישום או אימפלימנטציה. יישום לא נחשב כהגדרה ארכיטקטונית אלא תכנון הנדסי בחומרה.
את היישום ניתן לפרק לשלושה חלקים שונים (לא בהכרח שונים):
עבור מעבדים כל התהליך נקרא "תכנון מעבדים" (CPU Design) או ארכיטקטורת מעבדים.
ביצועים
ביצועי המחשב נבחנים לרוב לפי קצב שעון המערכת (מגה הרצים או גיגה הרצים) ומתייחס למחזורים לשנייה של שעון המעבד המרכזי. אולם קיימים מקרים בהם קצב מהיר יותר אינו בהכרח מוביל למערכת עם ביצועים טובים יותר ולכן יש להציג את ביצועי המערכת לפי מבחנים מפורטים ומדויקים יותר.
צריכת הספק
צריכת הספק הוא מאפיין תכנוני חשוב המשפיע על כל הארכיטקטורה של המחשב. הקטנת צריכת ההספק לעיתים באה על חשבון ביצועי המחשב אך מקטינה את עלות המחשב. הקטנת הצריכה גם משפרת את אמינותם של רכיבי המחשב. חשיבות צריכת ההספק עולה עם יכולת המזעור והגדלת צפיפות הרכיבים לפי חוק מור. בתחום מערכות משובצות מחשב יש חשיבות קריטית בהקטנת צריכת ההספק, במיוחד עבור התקנים ניידים.
זכריא נאבסו
זכריא נאבסו (באדיגית: Закэри Нэпсэу; נולד ב-17 בנובמבר 1955) הוא פוליטיקאי, איש ציבור ואיש עסקים ישראלי-צ'רקסי, ראש המועצה המקומית כפר כמא.
AMX-13
AMX-13 הוא טנק קל תוצרת צרפת, שיוצר במספרים גדולים ויוצא למדינות רבות, החל משנות החמישים המוקדמות של המאה ה-20.
זכריא נאבסו
ביוגרפיה
שירת בצה"ל והשתחרר בדרגת רב-סרן. מצעירותו היה פעיל חברתי בארגוני סיוע לצ'רקסים בסוריה ובטורקיה.
AMX-13
רקע
צרפת של אחרי מלחמת העולם השנייה ייצרה אבות טיפוס רבים של טנקים, כלי רכב משוריינים ומטוסים אך רובם לא הגיעו לכדי ייצור בקנה מידה גדול. מיעוטם של אבות טיפוס זכו לייצור המוני והצלחה בשוק הנשק העולמי. בתעשיית המטוסים הצרפתית היו אלה סדרת מטוסי המיראז', ולתעשיית הטנקים הצרפתית היה זה ה-AMX-13 וה-AMX-30.