cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיליפ מקסס
חייו האישיים
מקסס הוא הגרוש של קרלה איתה יילד את אנצו ב-2003 ואת אווה ב-2007. למקסס וחברתו סטלה, נולדה ורוניקה ב-2008.
מבנה לואיס
מבנה לואיס או דיאגרמת לואיס (Lewis) או מבנה קקולה (Kekulé) הוא כתיב כימי, אשר נועד להציג את הקשרים בין האטומים במולקולה, ואת האלקטרונים הבלתי קושרים שלעיתים קיימים בה. כתיב לואיס נקרא על שמו של הכימאי גילברט ניוטון לואיס, אך לעיתים מכונה גם על שמו של המדען פרידריך אוגוסט קקולה. בכתיב לואיס הקלאסי מיוצגים האלקטרונים, שבקליפת הערכיות של האטומים השונים במולקולה, על ידי נקודות. באופן זה, קשר בודד מיוצג על ידי שתי נקודות, קשר כפול על ידי ארבע וקשר משולש על ידי שש. כיום מקובל לקצר ולסמן כל זוג אלקטרונים היוצרים קשר בקו בעוד שרק אלקטרונים שברדיקלים חופשיים או באלקטרונים לא קושרים מיוצגים על ידי נקודות. כל אטום יכול להיות קשור למקסימום שמונה אלקטרונים בשכבה החיצונית (בתואם ל"כלל האוקטט").
דוגמה
מבנה לואיס של תרכובת של מולקולת ניטריט <ce>NO2-</ce>.
המלחמה בטרור בסיני
המלחמה בטרור בסיני כוללת סדרה של מבצעים צבאיים מצריים בחצי האי סיני שבאו בעקבות מתקפות טרור של ארגוני הג'יהאד העולמי שהתבססו בשטח סיני. הלחימה החלה באוגוסט 2011 כשהוכרז על מבצע נשר בעקבות איבוד השליטה של מצרים בסיני ופיצוץ חוזר ונשנה של צינור הגז בין מצרים לישראל ולירדן. לראשונה מאז נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים, הכניס הצבא המצרי שריוניות, נגמ"שים ואף טנקים לתוך סיני. במהלך המבצע אירעה מתקפת הטרור בדרום ישראל. באוגוסט 2012, בתגובה למתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל-מצרים-רצועת עזה, יצא הצבא המצרי למבצע סיני. במהלך המבצע הרג הצבא המצרי עשרות פעילי טרור, וביצע תקיפות רבות מהאוויר על אזורי השליטה של לוחמי הג'יהאד בסיני.
במאי 2013, בעקבות חטיפת שבעת החיילים המצרים, יצא הצבא המצרי שוב למבצע צבאי בסיני. לאחר הדחת נשיא מצרים מוחמד מורסי ב-2013, ארגוני הטרור בסיני הגבירו מאוד את פעולות הטרור נגד הממשלה והצבא. בתגובה לכך, הצבא המצרי יצא למבצע צבאי מקיף שכלל עימותים חסרי תקדים. ב-10 בנובמבר 2014 הצהיר ארגון הטרור המרכזי בסיני "אנצאר בית אל-מקדס" נאמנות למדינה האסלאמית ול"ח'ליף" אבו בכר אל-בגדאדי. בעקבות שבועת האמונים, הארגון שינה את שמו בפרסומיו הרשמיים ל"מחוז סיני של המדינה האסלאמית". הלחימה בסיני בין הצבא לפעילי הג'יהאד נמשכת עד היום. בשנים 2017 - 2021 הוכרז מצב חירום במצרים בשל פיגועים שבוצעו על רקע המלחמה.
לפי תחקיר של העיתון "הניו יורק טיימס", בשנים 2016–2017 תקף חיל האוויר הישראלי פעילי טרור בצפון סיני יותר ממאה פעמים, באישור נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי. דובר צבא מצרים הכחיש דיווח זה.
רקע
ב-7 באוקטובר 2004 בוצעה מתקפת טרור נרחבת שכללה פיצוץ שלוש מכוניות תופת בשניים ממוקדי התיירות הישראלים המרכזיים בסיני: מלון הילטון טאבה, בסמוך לעיירה טאבה השוכנת בסמוך לגבול ישראל-מצרים, וחוף ראס א-שטן, הממוקם בסמוך לעיירה נואיבה במזרח סיני, כ-50 קילומטר מדרום לקו הגבול. במהלך המתקפה נהרגו 34 איש (מתוכם 12 אזרחים ישראלים) ונפצעו 171, חלקם ישראלים. המתקפה בוצעה על ידי פעילי טרור פלסטיניים, שנעזרו בסיוע מקומי. בתגובה ביצע המשטר המצרי מעצרים נרחבים בסיני של חשודים במעורבות וסיוע לפיגועים. ב-23 ביולי 2005, יום השנה למהפכת הקצינים החופשיים, ביצע ארגון הטרור הווהאבי גדודי עבדאללה עזאם שמקורו בערב הסעודית, סדרת פיגועים בשארם א-שייח', בשני בתי מלון ובשוק העתיק של העיר. פיצוץ שתי מכוניות תופת ומזוודת נפץ הביאו למותם של 88 איש, בהם 10 תיירים זרים, ולפציעתם של למעלה מ-200. בתגובה לפיגועים בוצעו מעצרים רבים בקרב הבדואים בסיני והוקמו נקודות בידוק בכניסה לשארם א-שייח', במטרה למנוע את כניסתם של גורמי טרור לעיר.
לאחר ההפיכה במצרים בשנת 2011, הדחתו של הנשיא חוסני מובארכ וההתערערות במצב הביטחוני הכללי במצרים ובפרט בסיני, החלו פעילי הטרור שהתבססו באזור במתקפות על גורמים ממשלתיים וצבאיים, כאשר חמושים בדואים באזור נותנים להם סיוע.
מהלך האירועים
בסוף שנות שלטונו של הנשיא חוסני מובארכ, התרופפות השליטה הביטחונית המצרית בסיני הגיעה לשיא. אלפי מנהרות הברחה בין סיני לעזה שימשו להובלת תחמושת, טילים ואמצעי לחימה. ארגוני הטרור החלו בניסיון לערער את היציבות באזור על ידי ירי רקטות מסיני על ישראל וירדן ב-2010. אך כל עוד נשמרה היציבות במצרים, המצב בסיני נשאר תחת שליטה יחסית. לאחר ההפיכה במצרים והדחתו של מובארכ ניצלו ארגוני הטרור בסיני את ההזדמנות לערער את המצב הביטחוני באזור.
מתקפות הטרור הראשונות
הסכם השלום בין ישראל למצרים כולל בין היתר סיכום על אספקת גז לישראל. לאחר ההפיכה במצרים בשנת 2011 ניסו אותם גורמים קיצוניים לנצל את המצב הביטחוני הרגיש ולחבל בצינור הגז בין ישראל למצרים. ב-5 בפברואר 2011 הודיע הצבא המצרי על הפסקת הזרמת הגז בקו שמוביל את הגז מאל עריש לירדן ולישראל, עקב פיצוץ בצינור הגז שבוצע על ידי גורמי טרור. בתקופה ההיא מצרים הייתה אחראית ל-40 אחוז מאספקת הגז בישראל והפסקת הזרמתו של הגז הייתה בעיה משמעותית לישראל. במהלך השנים 2011–2012 פוצץ צינור הגז למעלה מ-14 פעמים. ב-30 ביולי 2011 ביצעו חמושים מתקפה על תחנת משטרה באל עריש, בצפון חצי האי סיני. במתקפה נהרגו שוטר ושלושה אזרחים. ב-2 באוגוסט 2011 קבוצת פעילי טרור שהגדירו עצמם אל-קאעידה של חצי האי סיני הכריזו על כוונתם להקים בסיני ח'ליפות אסלאמית.
מבצע נשר
ב-14 באוגוסט 2011 פתחה מצרים במבצע צבאי מקיף בסיני, לראשונה לאחר שנים רבות של הזנחה וחוסר פיקוח על הקורה בסיני. המבצע, שכונה על ידי הצבא המצרי מבצע נשר (בערבית: العملية نسر), כלל בהסכמת ישראל את הגדלת כוחותיו בסיני בעוד כ-1,000 חיילים, נגמ"שים, שריוניות ואף טנקים. ישראל הסכימה להכנסת הכוחות הצבאיים לסיני, למרות הסכמי השלום שנחתמו בינה לבין מצרים, בעקבות חששותיה שארגוני הטרור ישתמשו בסיני כבסיס להוצאת מתקפות טרור נגדה.
מתקפת הטרור באוגוסט 2011
מצרים, שהמחבלים חדרו לישראל משטחה, האשימה את ישראל בהתרשלות בהגנה על הגבול, והודיעה על החזרת שגרירה מישראל עד לקבלת התנצלות מישראל ומסירת תוצאות החקירה בנוגע למותם של חמישה אנשי כוחות ביטחון מצרים במהלך מתקפת הטרור. שר הביטחון, אהוד ברק, הביע צער על מותם של השוטרים המצרים. תחקיר שהתפרסם כשבוע לאחר מתקפת הטרור הראה שחיילי צה"ל השתדלו להימנע מפגיעה בחיילים מצרים. עוד התברר, כי שלושה מהמחבלים היו אזרחים מצרים שחברו לארגוני טרור.
מתקפת הטרור באוגוסט 2012
ב-5 באוגוסט 2012, חדרו טרוריסטים חמושים לתחנת משטרה מצרית בצפון חצי האי סיני. השוטרים והחיילים ששהו באותה עת בתחנה הותקפו בירי נשק קל ורקטות נגד טנקים בעת שסעדו את סעודת האפטאר המסורתית - ארוחת הערב השוברת את הצום היומי בחודש הרמדאן המוסלמי. בהתקפה נהרגו 16 שוטרים וחיילים מצרים ושבעה נפצעו. המחבלים גנבו נגמ"ש ומשאית שאותה מילכדו בחומרי נפץ, ופרצו את הגבול עם ישראל, בסמוך לכרם שלום.המשאית הממולכדת התפוצצה כשנתקעה בפילבוקס במעבר כרם שלום, והנגמ"ש הצליח לפרוץ את הגבול ולהמשיך לנסוע בתוך שטח ישראל עד שהושמד באמצעות טיל ששוגר על ידי מסוק קרב וירי טנקים של צה"ל. המחבלים שהשתתפו בתקיפה בישראל היו חמושים ברובי קלשניקוב וחגורים בחגורות נפץ. כל המחבלים נהרגו בידי צה"ל. אף ארגון לא לקח אחריות על המתקפה, אך בישראל ובמצרים העריכו שמדובר בחוליות טרור אסלאמי סלפיות של הג'יהאד העולמי שפעלו בשיתוף פעולה עם ארגוני טרור פלסטיני מרצועת עזה, חדרו דרך מנהרות ההברחה ברפיח (ציר ה-ח'), וביצעו את המתקפה יחד עם תשתיות טרור מקומיות. בעקבות המחדל המודיעיני שאיפשר את המתקפה, והתפקוד של כוחות הביטחון המצריים, הדיח מורסי את ראש המודיעין מוראד מוואפי ואת מושל צפון סיני.
תגובת הצבא המצרי - מבצע סיני (אוגוסט 2012)
ב-5 באוגוסט 2012 פתח צבא מצרים במבצע צבאי ממושך נגד גורמי הטרור בסיני. המבצע שהחל בעקבות מתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל-מצרים, נחשב בתחילה כהמשך ל'מבצע נשר', אך ב-3 בספטמבר הודיע צבא מצרים שמדובר במבצע צבאי חדש ששמו מבצע סיני. במהלך המבצע, צבא מצרים הפציץ כפרים שבהם התרכזו חמושים, פשט על מאות בתים בניסיון להתחקות אחר פעילי טרור ולמצוא נשק לא חוקי, והשתלט על מאגרי תחמושת שכללו בין היתר טילים נגד מטוסים. צבא מצרים הגדיר את המבצע כ"מבצע לטיהור סיני שמטרתו להחזיר את הביטחון באזור, על ידי רדיפת גורמי טרור חמושים". במבצע סיני נהרגו 32 פעילים חמושים ונעצרו 38 פעילי טרור, ביניהם טרוריסט שכונה 'בין לאדן של חצי האי סיני' והיה לטענת הצבא המצרי אחראי לפיגוע ב-5 באוגוסט. הצבא המצרי לעומת זאת ספג 21 הרוגים ו-36 פצועים, כמו כן 2 אזרחים נהרגו ושישה נפצעו.
משבר בני הערובה במאי 2013
באמצע מאי 2013 חטפו חמושים שישה שוטרים וחייל משמר הגבול בצפון סיני. כדי ללחוץ על הממשלה המצרית, פרסמו סרטון וידאו שבו התחננו החטופים כשידיהם קשורות ועיניהם מכוסות, לנשיא מצרים מוחמד מורסי לשחרר את "האסירים הפוליטיים", חבריהם של החוטפים, כדי שהחוטפים ישחררו אותם. בתגובה אמר מורסי ש"כל האופציות פתוחות" והצהיר בטוויטר "לא ניכנע לשום סחיטה באיומים". הצבא המצרי שלח חיילים, טנקים ומסוקים לאזור. במהלך החיפושים אחר החטופים היה אירוע אלים נוסף בסיני, כאשר חמושים ניסו להשתלט על בסיס של כוחות הביטחון וניהלו ביניהם חילופי אש, אך לא היו הרוגים. לאחר כמה ימים הוציא הצבא הודעה ש"שבעת החיילים נמצאים בדרכם לקהיר לאחר שהם שוחררו בשיתוף פעולה עם ראשי השבטים ותושבי סיני".
לאחר הדחת מורסי ביולי 2013
ביולי 2013 לאחר הדחתו מהנשיאות של מוחמד מורסי והמלחמה של הצבא בתנועת האחים המוסלמים, חלה עליה בהתקפות הטרור בסיני נגד אזרחים וכוחות הביטחון, שבוצעו על ידי בדואים ואסלאמיסטים חמושים. התקפות שהעידו לטענת הצבא, על הקשר בין ארגוני הטרור האסלאמיים בסיני לתנועת 'האחים המוסלמים'. הצבא בתגובה הגדיל את נוכחותו בסיני בשני גדודים נוספים והמשיך בפעילות מאסיבית נגד מוקדי הטרור. בשבועיים שחלפו מאז ההפיכה ב-3 ביולי, בוצעו בצפון סיני 39 פיגועי טרור. בעימותים בין כוחות הביטחון לחמושים נהרגו 52 חמושים ואזרחים ושישה חיילים מצרים. ב-15 ביולי אירעה המתקפה הגדולה ביותר על אזרחים, חמושים תקפו אוטובוס שהסיע פועלים, הרגו חמישה ופצעו חמישה עשר.
ב-18 באוגוסט עצרו פעילי טרור חמושים שני מיניבוסים שהובילו שוטרים שלא היו בתפקיד, הורו להם לרדת ולשכב בצידי הכביש. לאחר שקשרו אותם, ירו בהם והרגו 25 שוטרים. במצרים הועלתה ביקורת קשה על כך שהמיניבוסים לא היו מאובטחים. משרד הפנים המצרי הודיע שמעתה כל השיירות שיובילו שוטרים וחיילים יהיו תחת אבטחה כבדה. הצבא המצרי עצר 11 איש בהם חמישה אנשי חמאס, שלושה מקומיים ושלושה אזרחים זרים, בחשד לאחריותם למעשי ההרג. ב-1 בספטמבר נעצר עאדל מוחמד איברהים מנהיג אל קאעידה בחצי האי סיני שהודה באחריותו למתקפת הטרור.
דובר צבא מצרים אחמד עלי מסר כי בפעילות צבא מצרים בין ה-5 ביולי ל-23 באוגוסט חוסלו 58 חמושים בהם 32 זרים, ונפצעו 116. כמו כן נעצרו 203 איש מתוכם 48 זרים, בחשד למעורבות בפעולות טרור בחצי האי סיני. בנוסף הושמדו 343 מנהרות בגבול שבין מצרים לרצועת עזה. ב-3 בספטמבר חוסלו 15 חמושים בתקיפת מסוקי קרב. מה-7 בספטמבר עד ה-11 בספטמבר סרק הצבא המצרי את האזורים הסמוכים לעזה תוך כדי שהוא משבש את אמצעי התקשורת של אותם חמושים, במטרה ללכוד את האחראים למעשי הטרור. במהלך אותם ימים נהרגו קצין ושני חיילים. עשרים ותשעה חמושים חוסלו ושלושים ותשעה נעצרו. ב-11 בספטמבר פוצץ עצמו מחבל מתאבד במטה המודיעין הצבאי ברפיח, כאשר באותו הזמן התפוצצה מכונית תופת במחסום צבאי. 9 חיילים נהרגו. ב-24 בדצמבר אירעה מתקפת הטרור הגדולה ביותר על אתר ממשלתי מאז הדחתו של מורסי ביולי, פצצה שהתפוצצה במבנה ממשלתי גרמה לשישה עשר הרוגים וללמעלה מ-134 פצועים. ראש ממשלת מצרים הזמנית חאזם אל-בבלאווי אמר כי הפיגוע נועד לפגוע במפת הדרכים שקבע הממשל הזמני במדינה לאחר הדחת מורסי, שר בממשלת מצרים הטיל את האחריות לפיגוע על תנועת האחים המוסלמים של מורסי.
2014
במהלך החודשים הראשונים של שנת 2014 הצליח הצבא לחסל יותר מ-75 אחוז מהטרור בסיני, לאחר שהגביל את יכולתן של קבוצות הטרור לבצע פיגועים ולהבריח נשק. הצלחתו לבודד ולנקות את צפון מזרח סיני שהיה מעוזם של ארגוני הטרור הכניס את פעילי הטרור למגננה.
ב-3 בפברואר ביצע צבא מצרים סדרת תקיפות מהאוויר נגד פעילי טרור והרג 30 חמושים ופצע 15. ב-16 בפברואר התפוצץ מטען באוטובוס תיירים במסוף טאבה, סמוך למעבר הגבול בין ישראל למצרים. בפיצוץ נהרגו 4 אזרחים שלושה מהם תיירים אזרחי קוריאה הדרומית, בנוסף נפצעו 13 תיירים.
ב-23 במאי טען הצבא המצרי כי בתקיפה מהאוויר בסיני נורה שאדי אל-מניעי מנהיג ארגון אנצאר בית אל-מקדס כאשר יחד עמו חוסלו שלושה פעילים נוספים בארגון. אולם ב-2015 דווח כי שאדי אל-מניעי מסתתר ברצועת עזה וכי הוא מקיים קשרים עם בכירים בחמאס. על ראשו הוכרז פרס של מיליון לירות מצריות.
מתקפת הטרור באוקטובר 2014
ב-24 באוקטובר ביצעו אנצאר בית אל-מקדס את אחת ממתקפות הטרור הקטלניות ביותר נגד מצרים כאשר מכונית תופת התפוצצה בסמוך למחסום של הצבא המצרי בשיח' זוויד, 30 חיילים נהרגו. כמה שעות אחר כך נהרגו שלושה חיילים נוספים באזור אל עריש לאחר שפעילי ג'יהאד פתחו לעברם באש. בתגובה הכריז נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי על שלושה ימי אבל לאומי וטען כי "ידים זרות" מעורבות בטרור בסיני. כוחות מצריים תקפו מטרות רבות באזורים באל עריש, רפיח ושייח' זוויד ומעבר רפיח בין רצועת עזה לרפיח המצרית נסגר לתקופה בלתי מוגבלת. ב-29 באוקטובר הורה א-סיסי על הקמת אזור חיץ בין רצועת עזה לסיני וכוחות צבא הרסו כ-880 בתי מגורים בטווח של 500 מטר מהגבול במטרה למנוע מעבר סחורות, אנשים ונשק בין ארגוני הג'יהאד בסיני לארגונים ברצועת עזה.
ב-10 בנובמבר הצהיר ארגון הטרור המרכזי בסיני אנצאר בית אל-מקדס נאמנות למדינה האסלמית ול"ח'ליף" אבו בכר אל-בגדאדי. בעקבות שבועת האמונים, הארגון שינה את שמו בפרסומיו הרשמיים ל"מחוז סיני של המדינה האסלאמית". ב-14 בנובמבר פרסם דאעש סרטון תעמולה ובו כלל תמונות ממתקפת הטרור שאירעה בסיני ב-24 באוקטובר
2015
ב-29 בינואר ביצעה "המדינה האסלאמית של מחוז סיני" (אנצאר בית אל-מקדס) סדרת פיגועי טרור שכללו מכוניות תופת וירי מרגמות בשישה מוקדים שונים, 44 נהרגו מתוכם 14 אזרחים. הצבא המצרי הגיב בתקיפות של מוקדי טרור שהביאו ל-47 הרוגים בקרב ארגוני הטרור. במהלך החודשים הבאים המשיך הצבא המצרי בלחימה בטרור כשהוא הורג עשרות רבות של פעילי טרור. ב-2 באפריל תקפו פעילי אנצאר בית אל-מקדס כוחות של צבא מצרים בצפון סיני, 18 נהרגו מתוכם 16 חיילים, הצבא המצרי השיב באש וחיסל 35 חמושים.
ב-1 ביולי, פעילי "המדינה האסלאמית של מחוז סיני" (אנצאר בית אל-מקדס) תקפו עשרה מוצבים של צבא מצרים ותחנת משטרה והביאו למותם של עשרות חיילים. במתקפת נגד של הצבא המצרי נהרגו כמאה חמושים.
2016
ב-4 באוגוסט נהרג ראש אנאצר בית אל-מקדס (אבו עדא אל- אנסארי) בתקיפה אווירית של צבא מצריים באזור אל עריש.
2017
ב-18 באפריל 2017 פתחו חמושים בירי על שוטרים מצריים שאבטחו את מנזר סנטה קתרינה המשמש כאתר תיירות חשוב בדרום סיני. ארגון המדינה האסלאמית נטל על עצמו את האחריות לפיגוע, בו נהרג שוטר מצרי ונפצעו ארבעה נוספים.
ב-15 באוקטובר, בשעה 19:30 בערב, החלה מתקפה נרחבת של ארגון המדינה האסלאמית על הצבא המצרי; כ-150–200 מחבלים תקפו בו זמנית 6 מוצבים של הצבא המצרי באזור שבין רפיח המצרית ושיח' זוויד. במתקפה נהרגו 7 חיילים מצרים ונפצעו למעלה מ-20. הצבא המצרי טען שהמתקפה נבלמה לחלוטין וכי למעלה מ-40 מחבלים נהרגו. בעקבות המתקפה ביטל נשיא מצרים, א-סיסי, את פתיחת מעבר רפיח שתוכננה למחרת היום למעבר סחורות לרצועת עזה. כ-3 שעות לאחר המתקפה ירו מחבלים מארגון המדינה האסלאמית 3 רקטות משיח' זוויד לעבר המועצה האזורית אשכול. על פי הצהרתם: "כתגובה לסיוע הציוני לצבא מצרים במלחמה נגד האסלאם".
ב-24 בנובמבר התרחש הפיגוע במסגד א-ראודה, שהוא הקשה ביותר בתולדות מצרים. לפחות 305 אנשים נרצחו ו-128 נוספים נפצעו בפיגוע שכלל פיצוץ מטעני חבלה וירי במסגד א-ראודה שבצפון סיני, כ-32 ק"מ ממזרח לעיירה ביר אל-עבד וכ-45 ק"מ ממערב לאל עריש.
2019
במאי 2019, ארגון Human Rights Watch דיווח כי לאורך כל הפעולות בסיני "הצבא והמשטרה המצריים ביצעו מעצרים שרירותיים שיטתיים ונרחבים - כולל מעצר ילדים, היעלמויות בכפייה, עינויים והרג ללא משפט, ענישה קולקטיבית ופינויים בכפייה". הדיווח מבוסס על עדויות של עשרות תושבי סיני.
בנובמבר 2019 הרגו כוחות מצרים 83 לוחמים חשודים בפעולות טרור במרכז ובצפון סיני.
2020
במרץ 2020, הצליחו כוחות הצבא המצרי להרוג את אבו פארס אל-אנסארי, מפקד אנסאר בית אל-מקדס, באזור אל-עג'רה מדרום לרפיח.
ב-1 במאי 2020 נטל דאעש אחריות באמצעות סוכנות הידיעות שלו להפצצה שהרגה כמה אנשי צבא מצרים ליד העיר ביר אל-עבד שבצפון סיני. כנקמה הצליחה המשטרה המצרית להרוג 18 חמושים קיצוניים בפשיטה בצפון חצי האי סיני.
ב-21 ביולי 2020, דאעש כבש חמישה כפרים בסיני ממערב לביר אל-עבד.
ב-26-28 באוגוסט 2020, מצרים כבשה מחדש את חמשת הכפרים והרגה 73 פעילי דאעש.
2022
ב-7 במאי 2022 המדינה האסלאמית תקפה תחנת הרמת מים על גדת תעלת סואץ והביאה למותם של לפחות 11 הרוגים בקרב כוחות הביטחון המצריים. בתגובה, תקף הצבא המצרי 2 רכבים שבהם היו 9 פעילי הארגון. ב-11 במאי המדינה האסלאמית ביצעה שוב התקפה נגד הצבא המצרי בה נהרגו 5 חיילים, ובתגובה תקף הצבא רכב ובו 7 חמושי המדינה האסלאמית.
2023
ב-3 ביוני 2023 התרחש פיגוע הירי בגבול ישראל–מצרים (2023), שבו שני לוחמים ולוחמת צה"ל נהרגו בפיגוע ירי בגבול ישראל–מצרים שבוצע על ידי שוטר מצרי.
ירי הרקטות מסיני לישראל
הקשר בין ארגוני הטרור בסיני לאלה שברצועת עזה הדוק מאוד. ארגון הטרור האסלאמי מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בסביבות ירושלים פועל גם ברצועת עזה וגם בחצי האי סיני. טילים רבים שנורים לעבר ישראל מרצועת עזה מקורם בהברחות במנהרות מסיני אל תוך עזה. כבר בשנות שלטונו של נשיא מצרים חוסני מובארכ בשנת 2010 החלו פעילי טרור בירי רקטות גראד לעבר ישראל מסיני. ב-2 באוגוסט 2010 נורו משטח סיני לכיוון ישראל שש רקטות 122 מ"מ. שלוש מהרקטות נפלו בעיר אילת, אחת מהן בבריכת ניקוז הממוקמת בצפון העיר. לא היו נפגעים. שתי רקטות נוספות נפלו בעיר עקבה שבירדן בחזית מלון אינטרקונטיננטל. אזרח ירדני נהרג וחמישה נפצעו, אחד מהם באורח קשה. רקטה נוספת נפלה לים. ב-2012 נורו לעבר ישראל מסיני 8 רקטות. ב-2013 דווח כי השב"כ הקים חטיבה מיוחדת לסיכול טרור שמקורו בסיני. בעקבות ירי הרקטות מסיני הוחלט בישראל על הצבת מערכת כיפת ברזל המגינה מפני טילים, באילת. במהלך שנת 2014 נורו כ-5 רקטות משטח סיני לעבר העיר אילת, אחת מהרקטות פגעה פגיעה ישירה בחניון בית מלון בעיר, מספר אזרחים נפצעו קל ונזק כבד ברכוש. ב-3 ביולי 2015 נורו 3 רקטות גראד משטח סיני לעבר מועצה אזורית אשכול, שלוחת דאעש בסיני לקחה אחריות על הירי. ב־8 בפברואר 2017, נורו 4 רקטות לכיוון אילת. 3 יורטו על ידי מערכת כיפת ברזל, הרביעית נפלה בשטח פתוח. ב־15 באוקטובר 2017 נורו שתי רקטות לכיוון מועצה אזורית אשכול בעוטף עזה הרקטות נפלו בשטחים פתוחים ללא נזק וללא נפגעים, דאעש קיבל אחריות לירי בעקבות התערבות ישראל בלחימה בסיני לטענתם.
ארגוני הטרור בסיני
בארגוני הטרור בסיני חברים בין1,800 ל-12,000 פעילי טרור. הם מורכבים מכמה סוגים:
פעילי הטרור מתרכזים בשני אזורים עיקריים בסיני: אזור אל-מהדיה, לא הרחק מהגבול עם ישראל (מול היישובים יבול ונווה) שבגזרת רפיח ואל עריש (שטח בשליטת שבט הבריקאת); ואזור ג'בל חלאל.
הם מתחלקים למספר קבוצות עיקריות:
מחוז סיני של המדינה האסלאמית (אנצאר בית אל-מקדס)
אנצאר בית אל-מקדס (בערבית: أنصار بيت المقدس, בעברית: "תומכי ירושלים") שחברים בו בין1,000 ל-2,000 פעילי טרור, הוקם לאחר ההפיכה במצרים בשנת 2011 והוא ארגון הטרור המרכזי בסיני. הארגון מזרם הג'יהאד הסלפי, ומטרת הקמתו – ביצוע פעולות טרור נגד גורמים ממשלתיים מצריים ונגד מדינת ישראל. מנהיג הארגון הוא שאדי אל-מניעי, בן לאחד השבטים הבדואיים שבצפון סיני. רוב החברים בארגון הם משבט הבריקאת, הידוע בתמיכתו בג'יהאד העולמי. הארגון הגביר מאוד את פעולות הטרור נגד הממשלה והצבא המצרי לאחר הדחתו של הנשיא מטעם תנועת האחים המוסלמים מוחמד מורסי. לטענת נביל נעים, בכיר בג'יהאד האסלאמי המצרי, ח'יירת א-שאטר ממנהיגי תנועת האחים המוסלמים, מימן את הארגון. הארגון נחשב לגדול ביותר מבין ארגוני הטרור בסיני. אנצאר בית אל-מקדס אחראי בין היתר לפיצוץ צינור הגז בין ישראל למצרים פעולות שהגדיר כ"ג'יהאד כלכלי". חבר בארגון, קצין לשעבר, אחראי על ניסיון ההתנקשות בשר הפנים המצרי מוחמד איברהים מוסטפא בספטמבר 2013 בקהיר. הארגון גם אחראי לירי טילים על אילת ולעוד מספר רב של התקפות ופעולות טרור בסיני ואף בתוך מצרים. ב-10 בנובמבר 2014 נשבע הארגון אמונים למדינה האסלאמית ולמנהיגה אבו בכר אל-בגדאדי ושינה את שמו ל"מחוז סיני של המדינה האסלאמית".
מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בסביבות ירושלים
מג'לס שורא אל-מוג'אהדין פי אכנאף בית אל-מקדס (בעברית: مجلس شورى المجاهدين في أكناف بيت المقدس) הוקם ב-18 ביוני 2012. מקור שמו של הארגון מקבוצות המזוהות עם אל-קאעידה הפועלות בעיראק. מנהיג הארגון הוא עבדאללה אל-אשקר המכונה אבו אל-מחתסב אל-מקדסי. הארגון מהווה למעשה חבירה של כמה קבוצות סלפיות המזוהות עם אל-קאעידה והג'יהאד העולמי.
חברי ארגון מג'לס שורא אל-מוג'אהדין פרסמו סרטון שבו הודיעו על הקמת הארגון "לאחר שהופל "פרעה" (חוסני מובארכ) במצרים, ולאחר שמתערערת "הרודנות העלווית" (משטרו של נשיא סוריה בשאר אל-אסד), וכאשר בלבנון ובירדן ניכר חוסר שביעות הרצון של המוסלמים הסונים – "רוח הייסורים נושבת לעבר היהודים מחצי-האי סיני וממרגלות הר סיני". הדובר בסרטון קרא לאומה האסלאמית ולפלסטינים "לאחד את השורות ולהתכונן לשלב הבא" שהוא "השבת שלטון אללה". בסרטון הודיע הדובר, כי על רקע התהפוכות בעולם הערבי הוחלט על הקמת "מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בסביבות ירושלים" כבסיס לפעילות ג'יהאדית, שמטרתה השבת הח'ליפות האסלאמית. ההודעה הסתיימה באיומים כלפי ישראל: "...מהכוס שבה השקתם את המוסלמים ברחבי ירושלים נשקה אתכם ברעל יעיל... אנו לא נשיב [את חרבותינו] אל נדנן אלא לאחר שתהיינה מוכתמות בדמכם, לאחר שנכלה אתכם...".
ביום הקמת הארגון, חדרו שלושה פעילי הארגון לשטח ישראל, סמוך ליישוב באר מילכה, שבקרבת גבול ישראל-מצרים. שלושת המחבלים, שחצו את הגבול במקום בו עדיין לא נבנתה גדר הביטחון, פתחו באש מנשק קל וטילי RPG לעבר שני כלי רכב של קבלנים הבונים את גדר הגבול בין ישראל למצרים. כתוצאה מכך נהרג אזרח, אשר הועסק על ידי משרד הביטחון. שני מחבלים נהרגו במהלך הפיגוע. מאז הקמתו ביצע הארגון מתקפות טרור רבות נגד הצבא והממשלה המצרית. אפשר שהארגון אחראי למתקפת הטרור בגבול מצרים וישראל באוגוסט 2012. הארגון אחראי לרוב ירי הרקטות שנורו לישראל.
ב-11 בפברואר 2014 נשבעו חברי הארגון אמונים ל"מדינה האסלאמית בעיראק ובשאם" (דאעש) - הידועה כיום בשמה הרשמי "המדינה האסלאמית".
צבא האסלאם
צבא האסלאם (בערבית: جَيش الإسلام; תעתיק: 'ג'יש אל-אסלאם') הוא ארגון טרור שהוקם ברצועת עזה בשנת 2006, על ידי בני חמולת דע'מש מהעיר עזה. מנהיג הארגון הוא מומתאז דע'מש, והאידאולוגיה של הארגון זהה לחלוטין לזו של אל-קאעידה העולמית, יש המכנים את ג'יש אל אסלאם "אל קאעידה בעזה". לארגון שלוחות רבות ברחבי חצי האי סיני ומיוחסים לו ניסיונות למתקפות טרור על ישראל, שאמורות היו לצאת מסיני. ב-17 בנובמבר 2010 חוסל בתקיפה מהאוויר על ידי צה"ל אסלאם יאסין בכיר בארגון, לאחר שניסה לארגן פיגוע חטיפה של ישראלים בסיני. בינואר 2011 הודיע משרד הפנים המצרי כי ארגון הטרור ג'יש אל-אסלאם ותא טרור הפועל במסגרת הארגון א-תכפיר ואלהיג'רה, הם האחראים לפיגוע ההתאבדות שגרם למותם של 23 נוצרים קופטים ליד כנסייה בעיר אלכסנדריה בראש השנה האזרחית. לדעת המודיעין המצרי, הארגון אחראי יחד עם ארגון הטרור תכפיר ואל היג'רה למתקפת הטרור באוגוסט 2012 שבוצעה נגד מצרים וישראל, ובמהלכה נהרגו 16 שוטרים מצרים. הקשרים של חמאס עם הארגון והעובדה שהוא מתיר לפעול מעזה למרות פעולות הטרור שאחראי להם הארגון בסיני, היוו גורם משמעותי בסכסוך בין צבא מצרים לחמאס.
א-תכפיר ואל-היג'רה
א-תכפיר ואל-היג'רה (בערבית: التكفير والهجرة, תעתיק מדויק: אלתכפיר ואלהג'רה) הוא תא טרור הפועל ברחבי סיני ומטרתו ביצוע פעולות טרור נגד הממשלה המצרית. הארגון פועל על פי המורשת של א-תכפיר ואל-היג'רה שהוקם ב-1960 במצרים כשלוחה של תנועת האחים המוסלמים. הארגון המקורי הפסיק את פעילותו לאחר שהשלטונות המצרים נלחמו בו בעקבות רצח שר ההקדשים המצרי ב-1977. המורשת של הארגון ממשיכה עד היום כאידאולוגיה של פעילים אסלאמיים קיצוניים ברחבי העולם, כיום ארגון שמזהה עצמו כארגון א-תכפיר ואלהיג'רה פועל במצרים ובסיסו בסיני. הארגון שותף לרצח 23 איש בפיגוע בכנסייה הקופטית באלכסנדריה ב-2012. כמו כן לדעת המודיעין המצרי אחראי הארגון יחד עם ארגון ג'יש אל-אסלאם למתקפת הטרור באוגוסט 2012, ולעוד מתקפות טרור רבות במצרים ובסיני.
קבוצות נוספות
בנוסף לארגוני הטרור הבולטים, פועלים בסיני עוד למעלה מעשרה ארגונים קטנים ששותפים למאבק בצבא ובממשלה המצרית. הארגונים פועלים בשיתוף פעולה הדוק עם הארגונים הגדולים והאידאולוגיה שלהם היא לרוב זהה.
מאבק ישראל בטרור בסיני
בהסכם השלום בין ישראל למצרים שנחתם ב-1979 סוכם בין הצדדים על הגדרת חצי האי סיני כשטח מפורז שאסור לכניסת הצבא ורק משטרה מצרית תוכל לפקח על האזור. מצב זה גרם לפריחת הטרור וחוסר הביטחון בסיני, דבר שכמובן השפיע על גבולה הדרומי של ישראל. מכיוון שבאופן רשמי ישראל אינה יכולה לתקוף פעילי טרור שנמצאים בשטחה של מדינה ריבונית אחרת, לישראל היה אינטרס ברור שמצרים תטפל בקיני הטרור שנוצרו בסיני. לכן ישראל אישרה למצרים בעקבות מתקפת הטרור באוגוסט 2011, להכניס כוחות צבא מוגבלים לסיני. עם זאת, מצרים הכניסה כוחות רבים מעבר למה שישראל אישרה ואף לא ביקשה בכל פעם שהכניסה כוחות לסיני את הסכמתה של ישראל. פעולות אלו גרמו לחשש בקרב ישראל שמצרים תנצל את המצב לביסוס כוח צבאי בסיני. באוגוסט 2012 אמר שר החוץ אביגדור ליברמן כי "אסור לוותר למצרים על הפרות השלום.. וכי מדובר במדרון חלקלק בשמירה על הסכם השלום". למרות החשש הישראלי מהעצמאות המצרית בהקשר של הכנסת הכוחות לסיני, ישראל הביעה שביעות רצון מהמאבק המצרי בטרור בסיני והיא אף מספקת למצרים מידע מודיעיני.
פעילות ישראל בשטח חצי האי סיני
שלא כמו ברצועת עזה שם ישראל תוקפת פעילי טרור שמוגדרים כ"פצצה מתקתקת" (קרי העומדים לבצע פעילות טרור באופן מיידי), בסיני ישראל אינה יכולה לפעול בשטח נגד פעילות טרור מכיוון שמדובר בשטח ריבוני מצרי. עם זאת במתקפת הטרור בדרום ישראל ב-2011 חדר מסוק תקיפה ישראלי לשטח סיני במהלך המרדף אחר המחבלים והרג חמישה חיילים מצרים שככל הנראה ירו לעברו טיל. מצרים בתגובה דרשה התנצלות ישראלית על הרג החיילים המצרים. באוגוסט 2013 דווח כי מטוס ללא טייס ישראלי תקף פעילי טרור ברפיח המצרית שעמדו לירות רקטות מסיני לשטח ישראל. ישראל לא אישרה את הדיווחים אך גם לא הכחישה. בהמשך הכחיש דובר צבא מצרים כי הייתה תקיפה ישראלית, גורם צבאי מצרי טען כי מדובר בתקיפה של מסוק אפאצ'י מצרי.
בתחום המודיעיני ישראל הגבירה מאוד את המעקב שלה על הנעשה בסיני. ב-2013 דווח כי השב"כ הקים חטיבה מיוחדת לסיכול טרור שמקורו בסיני. בין ישראל ומצרים קיים גם שיתוף פעולה מודיעיני, שגבר מאוד לאחר הדחתו של מוחמד מורסי והעברת השליטה במצרים לידי הצבא.
בתחילת שנת 2018 דיווח העיתון "הניו יורק טיימס" כי חיל האוויר הישראלי תקף מטרות של שלוחת דאעש בסיני למעלה ממאה פעמים במשך השנתיים הקודמות, באישורו של נשיא מצרים.
בתחילת שנת 2019, בריאיון לתוכנית "60 דקות" אישר נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי, שצבא מצרים וישראל משתפים פעולה במלחמה נגד דאעש.
לפי ההערכות, בנוסף לתרומה המודיעינית הגדולה (שאפשרה סיכול עשרות פיגועים), ישראל פגעה (הרגה או פצעה) באלפי מחבלי דאעש.
אולימפיאדת אתונה (1896)
אולימפיאדת אתונה (1896) היא האולימפיאדה הראשונה בעת החדשה. אלה היו המשחקים האולימפיים הראשונים מאז נאסר קיום המשחקים האולימפיים העתיקים בשנת 393. המשחקים נערכו מיום שני ה-6 באפריל ועד יום רביעי ה-15 באפריל 1896. השתתפו בתחרויות 241 ספורטאים מ-14 מדינות.
למרות מספר המשתתפים באולימפיאדה, שהיה קטן מהמצופה, היה זה אירוע הספורט הגדול ביותר שידע העולם עד אז. רבים מספורטאי הצמרת של העולם לא הגיעו למשחקים האולימפיים, וכך, הצליחו ספורטאים יוונים לזכות בהישגים והביאו להצלחת ולאהדת המשחקים מצד הציבור היווני. הישג השיא של ספורטאי יווני באולימפיאדה זו היה זכייתו של ספירידון לואיס בריצת המרתון. האלוף הראשון באולימפיאדה היה האתלט האמריקאי ג'יימס קונולי, שזכה בתחרות הקפיצה המשולשת.
לאחר האולימפיאדה, הגישו מלך יוון גאורגיוס הראשון ומספר ספורטאים אמריקאים עצומה בעד אירוח כל האולימפיאדות הבאות באתונה. דה קוברטן והוועד האולימפי הבינלאומי התנגדו נמרצות להחלטה זאת. בסופו של דבר, המשחקים האולימפיים 1900 נערכו בפריז, והאולימפיאדה לא חזרה לאתונה עד המשחקים האולימפיים בשנת 2004.
בחירת העיר המארחת
במהלך המאה ה-19, נערכו באירופה מספר תחרויות ספורט קטנות שנקראו על שם המשחקים האולימפיים העתיקים. בשנת 1850 התקיימו משחקים אולימפיים בעיירה קטנה, מאץ' ונלוק, שבמרכז אנגליה. המשחקים, שנוסדו על ידי הרופא המקומי, ויליאם פני ברוקס, נערכו באוקטובר 1850, ומקצועות הספורט שנערכו בהם היו קריקט, כדורגל ועוד.
פייר דה קוברטן, מחנך והיסטוריון צרפתי החליט להחיות את המשחקים האולימפיים במתכונת של אירוע ספורט בינלאומי גדול. ב-1894, הוא הציג את הרעיון שלו בכינוס של אנשי אגודות ספורט שנערך בסורבון, פריז.
דאגלס דולפין
דאגלס דולפין היה מטוס ימי אמפיבי תוצרת יצרנית המטוסים האמריקאית דאגלס, המטוס שימש במגוון רחב של תפקידים ביניהם: מטוס נוסעים, מטוס לתחבורה צבאית, לחילוץ והצלה, וכיאכטה. בסה"כ נבנו 58 מטוסים.
אולימפיאדת אתונה (1896)
בחירת העיר המארחת
אחרי שהחליטו להחיות את המשחקים האולימפיים, היה צריך להחליט היכן הם ייערכו. דה קוברטן חשב לערוך את האולימפיאדה יחד עם התערוכה העולמית שתוכננה לשנת 1900 בפריז, אך מחשש לתחרות על תשומת הלב בין שני האירועים, הוחלט שלא להמתין למועד התערוכה, ולהקדים את חידוש המשחקים לשנת 1896. כמה חברי קונגרס הציעו את לונדון בתור עיר מארחת, אבל אחרי שיחות קצרות עם היווני דמטריוס ויקלאס, הועדפה אתונה בתור העיר המארחת. יוון, שהייתה המקור ההיסטורי של המשחקים האולימפיים, קיבלה את הסכמתם של כל חברי הקונגרס, ונבחרה למדינה המארחת. ויקלאס, נבחר באותה הזדמנות לנשיא הראשון של הוועד האולימפי הבינלאומי.
ארגון
החדשות כי המשחקים האולימפיים החדשים עומדים להתקיים ביוון, התקבלו באהדה רבה בקרב הציבור והתקשורת היווניים. עם זאת, יוון הייתה נתונה, באותה עת, בקשיים כלכליים גדולים ובחוסר יציבות פוליטית (תפקיד ראש הממשלה עבר ברוטציה בין חרילאוס טריקופיס ובין תיאודורוס דליגיניס). בסוף שנת 1894, הגישה הוועדה המארגנת של המשחקים בראשות אטינה סקולודיס דין וחשבון שאמד את עלות המשחקים בפי שלושה מאומדנו המוקדם של דה קוברטן. הוועדה הסיקה שהמשחקים לא יוכלו להתקיים, ואף הגישה את התפטרותה.
קונסטנטין נסיך הכתר היווני, שהיה תומך נלהב של המשחקים, החליט להרכיב ועדת ארגון חדשה, והוא עצמו שימש כנשיאה. התלהבותו של קונסטנטין גרמה לעם היווני לתרום למשחקים 330,000 דרכמות. הוצאת מהדורה מיוחדת של בולי דואר תרמה עוד 400,000 דרכמות להכנסות ומכירת הכרטיסים הוסיפה 200,000 דרכמות לקופת המשחקים. לפי בקשתו של קונסטנטין, איש העסקים האמיד ג'ורג' אברוף, מימן את שיפוץ אצטדיון פאנאתינאיקו, שיפוץ שעלה 920,000 דרכמות. בתמורה לנדיבותו ניצב פסל של אברוף בכניסה לאצטדיון.
דאגלס דולפין
שני מטוסי הדולפין הראשונים נרכשו על ידי חברת תעופה קטנה בשם Wilmington-Catalina Airlines, והיא השתמשה בהם בטיסותיה מלוס אנג'לס לסנטה קטלינה.
אולימפיאדת אתונה (1896)
ארגון
ארגון אירועי ספורט היה תחום חדש ביוון ועל כן, נתקלה הוועדה המארגנת בקשיים. חלק נכבד ממשימות הוועדה עבר לידיו של דה קוברטן, שקבע את הדרך שבה נקבעו חוקי המשחקים והתחרויות ואף עסק בהזמנת ספורטאים למשחקים. חלק מהספורטאים שהשתתפו באולימפיאדה עשו זאת משום שהם שהו באתונה בזמן קיום המשחקים. חלקם במסגרת עבודתם וחלקם היו בחופשה בעיר (לדוגמה, חלק מהספורטאים הבריטיים עבדו בשגרירות בריטניה בעיר והחליטו להשתתף בתחרויות). הרעיון של הכפר האולימפי לא היה קיים עד אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), והאתלטים היו צריכים לדאוג בעצמם למקומות לינה.
דאגלס דולפין
בהמשך רכש חיל האוויר האמריקאי מספר מטוסים, והם כונו בחייל בשמות: C-26 ,C-21, ו-C-29. אחד המטוסים נרכש עבור נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך הוא מעולם לא השתמש בו, מטוס זה היה הראשון שנרכש עבור נשיא ארצות הברית.
אולימפיאדת אתונה (1896)
טקס הפתיחה
ב-6 באפריל 1896, נפתחו המשחקים האולימפיים הראשונים בעת החדשה באופן רשמי. היה זה היום הראשון שאחרי חג הפסחא, ויום השנה לפרוץ מלחמת העצמאות היוונית.
אצטדיון פאנאתינאיקו היה מלא, ו-80,000 צופים צפו בגאורגיוס הראשון, מלך יוון, באשתו אולגה ובבניו. רוב הספורטאים המשתתפים עמדו על דשא האצטדיון, מחולקים למדינות שייצגו. אחרי הנאום של נשיא הוועדה המארגנת, הנסיך קונסטנטין הראשון, נפתחו המשחקים.
לאחר מכן, תשע להקות ו-150 זמרי מקהלה ניגנו ושרו את ההמנון האולימפי שכתב קוסטיס פאלמאס והלחין ספירוס סמאראס.
טקס הפתיחה הנוכחי של המשחקים האולימפיים כולל עדיין מספר מרכיבים מטקס הפתיחה הראשון. נשיא הוועדה המארגנת של המשחקים עדיין אחראי על פתיחת המשחקים באופן רשמי, וההמנון האולימפי עדיין מושמע. שאר האלמנטים, כמו הצגת הספורטאים, הדלקת הלפיד האולימפי והשבועה האולימפית נוספו מאוחר יותר.
סקירה כללית על מקצועות הספורט
בקונגרס 1894 שנערך באוניברסיטת סורבון בפריז, הוזכרו מקצועות ספורט רבים שייערכו במשחקים האולימפיים באתונה. בהודעה הרשמית הראשונה של הוועד האולימפי הוחלט שמקצועות הכדורגל והקריקט ייכללו במשחקים האולימפיים, החלטה שבסופו של דבר לא יצאה אל הפועל. גם תחרות החתירה הייתה מתוכננת, אבל בוטלה בשל רוחות חזקות ביום שבו הייתה אמורה להתקיים. מקצוע נוסף שהיה מתוכנן אך בוטל היה שיט.
אתלטיקה
מבין כל תשעת הענפים שבהם התקיימו תחרויות, הייתה האתלטיקה הענף שבו השתתפו ספורטאים ממדינות רבות ביותר. כל מקצועות האתלטיקה נערכו באצטדיון פאנאתינאיקו, למעט ריצת המרתון שרק הסתיימה באצטדיון זה. אירוע השיא באתלטיקה היה ריצת המרתון שנערכה בפעם הראשונה בתחרות בינלאומית. ספירידון לואיס ניצח בריצה זו והפך לאלוף היווני היחיד באתלטיקה ולגיבור לאומי. באולימפיאדה זו לא נשברו שיאי עולם, ומספר רב של אתלטים שהיו שייכים לצמרת העולמית לא הגיעו לתחרויות. בנוסף, הקשת במסלול הריצה הייתה צרה מדי, דבר שהקשה על השגת תוצאות מהירות. האלוף האולימפי הראשון היה ג'יימס קונולי מארצות הברית, שזכה במדליית זהב בקפיצה משולשת.
אופניים
רוב מרוצי האופניים נערכו במתחם המרוצים החדש שנבנה, ולודרום נאו פאלירון. רק מרוץ אחד נערך על כביש, מאתונה למרתון וחזרה (87 קילומטר), וניצח בו היווני אריסטידיס קונסטנטינידיס.
הצרפתי פול מאסון היה רוכב האופניים הטוב ביותר באולימפיאדה, כאשר זכה בשלוש מדליות זהב (מרוץ נגד השעון ל-333 מטר, מאוץ לשני קילומטר ומרוץ ל-10 קילומטר). במקצה ל-100 קילומטר, מאסון השתתף כמכתיב קצב לבן ארצו, לאון פלמאנג. פלמאנג ניצח באותו מקצה, אחרי שנפל מאופניו ואחרי שעצר לחכות לרוכב היווני קולטיס שלאופניו הייתה בעיה טכנית. הסייף האוסטרי אדולף שמאל ניצח במרוץ ה-12 שעות, מרוץ אותו סיימו שני רוכבים בלבד.
היאבקות
תחרות ההיאבקות האולימפית, שהתקיימה באצטדיון פאנאתינאיקו, לא כללה סיווגים לפי משקלים, ולכן בתחרות זכה רק אדם אחד. החוקים היו דומים מאוד להיאבקות היוונית-רומית של היום, אף על פי שמספר חוקים אשר קיימים היום, לא היו קיימים באותה עת כגון: הגבלת זמן ואיסור לפיתת רגלי היריב.
חוץ מהמתאבקים היוונים, כל המתאבקים באולימפיאדה השתתפו גם במקצועות נוספים כמו הרמת משקולות והתעמלות. קרב הגמר נערך בין קארל שומאן לבין גאורגיוס טסיטאס, הופסק לאחר 40 דקות של היאבקות, כיוון שירדה חשכה על האצטדיון. הקרב נמשך ביום המחרת ולאחר כרבע שעה, ניצח הגרמני שומאן במאבק וזכה במדליית הזהב.
הרמת משקולות
התחרות הראשונה שנערכה במסגרת הרמת המשקולות, הייתה תחרות הרמת משקולות בשתי ידיים בסגנון הדחיקה. שני משתתפים בלטו מעל כולם: הסקוטי לונסטון אליוט וויגו ינסן מדנמרק. שניהם הרימו את אותו המשקל, אבל צוות השופטים, יחד עם הנסיך ג'ורג' כיושב-ראש, החליטו שינסן עשה זאת טוב יותר ולכן זכאי למדליית הזהב. המשלחת הבריטית, לא הכירה את החוק שובר השוויון, ולכן, הגישה ערעור. שני המתחרים ניסו שוב להרים משקל שיכריע את התחרות - אך כשלו, וינסן הדני הוכרז באופן סופי כאלוף האולימפי במקצוע זה.
אליוט נקם את נקמתו במקצוע השני, הרמת משקולות ביד אחת בסגנון ההנפה, מקצוע שנערך מיד לאחר הרמת המשקולות בשתי ידיים. ינסן, שנפצע בצורה קלה בניסיונו האחרון בהרמת המשקולות בשתי ידיים, לא היה יריב ראוי לאליוט, שזכה בקלות במדליית הזהב.
התעמלות
תחרויות ההתעמלות המכשירים נערכו בשדה הפנימי של אצטדיון פאנאתינאיקו. גרמניה, אשר שלחה קבוצה בת 11 מתעמלים, שלטה בתחרויות וזכתה בחמש מדליות זהב, כולל זכייה בשתי התחרויות הקבוצתיות. בתחרות הקבוצתית במתח זכתה הנבחרת הגרמנית ללא מתחרים. הגרמנים זכו שלוש פעמים נוספות גם במקצועות היחידים: הרמן ויינגרטנר, זכה בתחרות המתח ליחידים, אלפרד פלאטו (יהודי במוצאו) זכה בתחרות המקבילים ליחידים וקארל שומאן, שגם השתתף בהצלחה בתחרויות ההיאבקות, זכה בתחרות סוס הקפיצות.
במקצועות הנותרים זכו: לואיס צוטר השווייצרי זכה בתחרות על סוס הסמוכות), יואניס מיטרופולוס היווני זכה בתחרות על הטבעות) וניקולאוס אנדריאקופולוס היווני זכה בתחרות הטיפוס על חבל (לגובה של 14 מטר).
טניס
אף על פי שהטניס היה מקצוע ספורט עיקרי בסוף המאה ה-19, אף אחד מהטניסאים הבכירים בעולם לא הגיע למשחקים האולימפיים באתונה שנערכו במדשאה של מועדון הטניס של אתונה ובשדה הפנימי של אצטדיון הוולודרום.
האירי ג'ון פיוס בולאנד, שהגיע לאתונה לחופשה בזמן חג הפסחא, נכנס לתחרות הטניס בעזרת חברו היווני וזכה בקלות יחסית במדליית הזהב. הוא הביס בסיבוב הראשון את פרידריך טראון, גרמני שהשתתף גם בריצת ה-800 מטר. השניים החליטו להתחרות יחד בטורניר הזוגות, ובסופו זכו במדליית הזהב.
סיף
תחרויות הסיף נערכו בבניין הזפיון, שנקרא על שמו של אוונגלוס זאפאס, האיש שייסד את המשחקים האולימפיים היווניים באמצע המאה ה-19. שלא כמו במקצועות אחרים, הותר לספורטאים מקצוענים להשתתף בתחרויות הסיף, שכן הסייפים המקצוענים נחשבו כג'נטלמנים ובהיותם כאלה, מעמדם היה כשל ספורטאים חובבנים.
ארבע תחרויות סיף היו אמורות להתקיים, אולם התחרות בדקר בוטלה (סיבת הביטול אינה ידועה). לאונידס פירגוס, שזכה בתחרות הרומח למאסטרים, היה ליווני הראשון בעת החדשה שהפך לאלוף אולימפי. בן ארצו, יואניס גאורגיאדיס זכה בתחרות החרב והצרפתי אז'ן-אנרי גרוולוט זכה בתחרות הרומח.
קליעה
חמש תחרויות קליעה נערכו במשחקים - שתי תחרויות ברובה ושלוש תחרויות באקדח. כל התחרויות נערכו בקליתאה, יישוב באזור אתונה.
התחרות הראשונה הייתה ירי ברובה צבאי, ממרחק של למעלה מ-200 מטר. בתחרות זכה היווני פנטליס קרסבדאס, המשתתף היחיד שקלע למטרה בכל היריות שלו. התחרות השנייה הייתה ירי באקדח צבאי, ממרחק של 25 מטרים. בתחרות בלטו האחים האמריקאים, ג'ון וסאמנר פיין, שבסופה ניצח ג'ון. בתחרות השלישית, ירי חופשי באקדח, זכה בקלות האח השני, סאמנר.
האחים פיין לא השתתפו בתחרות הרביעית, ירי מהיר מאקדח למרחק 25 מטרים, ויואניס פראנגודיס ניצל זאת כדי לזכות במדליית הזהב. פראנגודיס גם סיים במקום השני בתחרות החמישית, ירי חופשי מרובה, שנערכה באותו יום. בתחרות, שנמשכה גם ביום המחרת עקב החשכה, ניצח היווני גאורגיוס אורפנידיס.
שחייה
שלא כמקובל היום, תחרויות השחייה של המשחקים האולימפיים ב-1896 נערכו במים פתוחים. 20,000 צופים הגיעו כדי לצפות בתחרויות שנערכו במפרץ זאה, בסמוך לפיראוס.
טקס הסיום
בבוקר יום ראשון ה-12 באפריל, ארגן המלך גאורגיוס הראשון משתה גדול לפקידים ולספורטאים שהשתתפו במשחקים האולימפיים, אף על פי שחלק ממקצועות הספורט עדיין לא נערכו. במהלך נאומו, אמר גאורגיוס כי תקוותו היא כי מעכשיו כל האולימפיאדות ייערכו באופן קבוע באתונה.
טקס הסיום הרשמי של המשחקים האולימפיים נערך ביום רביעי ה-15 באפריל. משפחת המלוכה היוונית נכחה בטקס, שנפתח בהמנון הלאומי של יוון ובשיר הלל שחיבר הספורטאי הבריטי, ג'ורג' רוברטסון.
לאחר מכן, חילק המלך פרסים למנצחים. שלא כמו היום, הזוכים במקום הראשון קיבלו מדליות כסף והזוכים במקום השני קיבלו מדליות ארד. חלק מהזוכים קיבלו גם פרסים נוספים, לדוגמה ספירידון לואיס, שקיבל גביע ממייקל ברהאל, חברו של פייר דה קוברטן. לואיס גם הוביל את הקפת הניצחון באצטדיון לצלילי ההמנון האולימפי.
כמו מלך יוון, תמכו רבים ברעיון שכל האולימפיאדות הבאות ייערכו באתונה. דה קוברטן התנגד לרעיון מאחר שבינלאומיות המשחקים הייתה אבן הפינה של רעיון המשחקים המודרניים. בעקבות בקשתו של דה קוברטן, האולימפיאדה הבאה נערכה בפריז, עיר הולדתו של דה קוברטן.
מדינות משתתפות
הרעיון של נבחרות לאומיות לא היה חלק עיקרי באולימפיאדה, עד המשחקים האולימפיים הלא-רשמיים שנערכו באתונה ב-1906. כך קרה שאתלטים רבים ייצגו מדינות שלא היו קשורים אליהן. למרות זאת, טבלת המדליות של האולימפיאדה חולקה לפי מדינות ולא על פי שמות הספורטאים.
עדיין קיים ויכוח לגבי זהותן של המדינות שהשתתפו במשחקים. הוועד האולימפי החליט שבאולימפיאדה השתתפו 14 מדינות, אבל לא הציג רשימה. בסופו של דבר, בחר הוועד האולימפי את 14 המדינות שהשתתפו במשחקים האולימפיים:
מדינות רשומות שלא השתתפו
בלגיה ורוסיה נרשמו לתחרויות האולימפיאדה, אבל פרשו מהן. בנוסף, גם שיתופו של האתלט הצ'יליאני במשחקים מוטל בספק. מספר מקורות טוענים שגם לאיטליה לא הייתה נציגות באולימפיאדה, משום שהספורטאי האיטלקי היה מקצוען (דבר שהיה אסור באותם ימים באולימפיאדה), ולכן נשללה ממנו הזכות להשתתפות במשחקים.
מדליות
עשר מתוך 14 המדינות שהשתתפו זכו במדליות. קבוצות מעורבות מכמה מדינות זכו בשלוש מדליות. ארצות הברית זכתה במספר הרב ביותר של מדליות זהב, 11, והמדינה המארחת, יוון, זכתה במספר הרב ביותר של מדליות, 46.
בעת המשחקים קיבלו המנצחים מדליית כסף וענף עץ זית. המסיימים במקום השני קיבלו מדליית ארד וענף עץ ער אציל. המסיימים במקום השלישי, לא קיבלו מדליה או פרס. מאוחר יותר החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לתת לזוכים במקום הראשון, השני והשלישי מדליות זהב, כסף וארד בהתאמה, כמקובל היום. כיוון שהיו שלוש תוצאות תיקו בין משתתפים, חולקו שלוש מדליות נוספות. בכמה אירועים לא היה מסיים שלישי, ולא חולקה מדליית ארד באירועים אלה.
בכמה אירועים קבוצתיים הורכבו קבוצות מעורבות מכמה מדינות. כמה ספורטאים זכו במדליות הן באופן אישי והן כחלק מקבוצה מעורבת. לכן ייתכן שבטבלת המדליות הרשמית, יספרו המדליות של ספורטאי זה תחת מדינות שונות. למשל דיוניסיוס קסדגליס, אתלט ממוצא יווני שחי במצרים, נרשם תחת יוון בתחרות הטניס ליחידים, אך בתחרות הזוגות עם בן זוגו היווני דמטריוס פטרוקוקינוס, נרשם כקבוצה מעורבת. המשלחות הלאומיות לא היו כפי שהן היום. הספורטאים ייצגו את עצמם או את המועדונים בהם התאמנו ולא את המדינה שממנה באו. לא כל המדינות שזכו במדליות היו קיימות באותם הימים. לדוגמה, אוסטרליה הייתה עדיין חלק מבריטניה, והונגריה ואוסטריה היו עדיין מאוחדות במדינה אחת. אף על פי כן, מקורות מאוחרים ערכו את טבלאות המדליות על פי המדינות שהתגבשו במועד מאוחר יותר.
ג'יימס קונולי מארצות הברית היה האלוף האולימפי הראשון בזמן המודרני, כאשר זכה בתחרות הקפיצה המשולשת.
להלן הטבלה המלאה והרשמית של הזוכים במדליות באולימפיאדת אתונה (1896), ממוינת על פי הזוכים במדליית הזהב תחילה, ואחר כך מספר הזוכים במדליית כסף וארד. הטבלה מבוססת על נתוני הוועד האולימפי הבינלאומי, אם כי הוועד האולימפי הבינלאומי אינו מכיר באופן רשמי בשיטת דירוג כלשהי.
ג'יימס ב. קנינגהם
ג'יימס בלייר קנינגהם (באנגלית: James Blair Cunningham; ) הוא דיפלומט אמריקאי שהיה שגריר ארצות הברית בישראל משנת 2008 עד 2011 ושגריר ארצות הברית באפגניסטן בשנים 2012–2014. במהלך עבודתו בשירות החוץ של ארצות הברית שימש קנינגהם כשגריר בפועל לאומות המאוחדות (ינואר-ספטמבר 2001), שגריר וסגן הנציב הקבוע לאומות המאוחדות (2001–2005), והקונסול הכללי של ארצות הברית בהונג קונג ומקאו (אוגוסט 2005 – יוני 2008).
חייו
קנינגהם נולד בעיר אלנטאון בפנסילבניה. הוא למד מדע המדינה ופסיכולוגיה באוניברסיטת סירקיוז וסיים, בשנת 1974, תואר ראשון בהצטיינות.
קנינגהם התמנה לסגן היועץ לעניינים מדיניים של משלחת ארצות הברית לאומות המאוחדות בחודש אוגוסט 1990, מיד לאחר פלישת עיראק לכווית. בשנת 1992 הוא שב לוושינגטון ושימש סגן מנהל המשרד לעניינים מדיניים וביטחון אירופי במחלקת המדינה, ובשנת 1993 התמנה למנהל משרד זה. כמנהל היה מעורב בהיבטים שונים של מדיניות ארצות הברית כלפי אירופה, כולל נאט"ו, מרוץ החימוש, והסכסוך בבוסניה. לאחר שסיים שנה של השתלמות לפקידים בכירים במשרד, הוא קיבל את שליחותו הדיפלומטית ברומא, בחודש אוגוסט 1996.
לא באנו להנות
לא באנו להנות הוא ספר קומיקס מאת רותו מודן ואתגר קרת, שיצא בהוצאת כתר הוצאה לאור בשנת 1993. הספר מכיל סיפורים קצרים מאוירים, שחלקם מנסים לספר בדיחה אך רובם הגדול מוסרים מסר פוליטי/חינוכי/פילוסופי. הספר היה רב מכר ונחשב לאחד מגדולי ספרי הקומיקס בישראל.
רקע
הספר נכתב במקור כ-22 סיפורים קצרים מאת אתגר קרת, שאת חלקם פרסם זמן מה קודם לכן לא בפורמט של ספר, אלא בפורמט יחידים. רותו מודן, בוגרת בצלאל ובאותה תקופה גם כותבת הקומיקס המפורסמת היחידה בארץ ואחת מהקומיקסאים היחידים בארץ הייתה מפרסמת טורי קומיקס מצחיקים או פוליטיים בעיתונים "מעריב", "דבר" ו"ידיעות אחרונות" (בשנת 2006 הוציאה את ספרה הבלעדי הראשון, "קרוב רחוק"). השניים החליטו לשתף פעולה כשקרת, שהיה ועודנו חובב קומיקס, רצה שסיפוריו יאוירו בקומיקס לפני שיוציא אותם בספרו החדש. השניים עבדו על הספר במשך הרבה זמן, כשקרת היה מביא את הסיפור ומודן הייתה מחלקת אותו לפאנלים ומאיירת אותו. חלק מסיפורים המאוירים צבועים בצבעי מים, חלק בטושים (הסיפור "שיעועית מקופסה") וחלקם בשחור-לבן. לבסוף, בשנת 1993 הוצאת כתר פרסמה את הספר במהדורת כריכה רכה שמכילה 22 סיפורים קצרים מאוירים.
איורים
האיורים של הספר שונים מאוד מסגנונה הרגיל של מודן; כל ספריה הבאים מצוירים שונה מהספר הזה. זה בעקבות הניסיון של מודן וקרת ליצור ספר שונה מספרי הומיקס הרגילים, ספר שישלב את האיורים המיוחדים של מודן עם הסיפורים הייחודיים של קרת. האיורים רובם לא ריאליסטיים, עם קווים לא ישרים בכוונה, וצבועים בצבעי מים, שיטת צביעה שאמנם נמנית עם אמנות הציור הקלאסית על קנבסים, אך למעשה מאוד פופולרית בעולם הקומיקס.
ביקורות ודירוגים
הספר התקבל בחברה הישראלית בתגובות מעורבות. מצד אחד היו מעריצי קומיקס ואתגר קרת שטענו כי מדובר ביצירת אמנות למופת שמגיעה רק פעם בהרבה שנים. למשל, איילת קליין כהן מעיתון ישראל היום כתבה על הספר "קובץ הסיפורים שיכניס לכם אגרוף בבטן". לעומת זאת, הספר קיבל גם ביקורות גרועות מאוד עקב יציאתו לאור. רבים מהקוראים התחלחלו מתיאורי האלימות, האכזריות והברוטליות שמופיעות בחלק מהציורים, וכן רבים לא הבינו את הפואנטה בסיפורים. ביקורת על הספר באתר סלונה כתבה "הסיפורים בספר כה רדודים ושטוחים. אפילו בתור סיפור קצר כ”כ יש קפיצות בזמן ומנושא לנושא. אולי הכוונה שאנחנו הקוראים נמלא את הפערים, אבל אין מספיק תוכן שיאפשר לנו לעשות זאת, גם לא לבעלי דמיון מפותח כמוני. אני רוצה להניח שלפחות בסיפור הראשון שכ”כ לא אהבתי אותו, יש איזה מסר, אבל האמת היא, שאני לא מעוניינת במסר הזה, גם אם אכן הייתה כוונה כזו".
אהרן אביתר
אהרן אביתר (20 בפברואר 1931 – 27 ביוני 2021) היה פרופסור לגיאופיזיקה באוניברסיטת תל אביב, פעיל שלום וזכויות אדם ויו"ר אמנסטי ישראל.
ביוגרפיה
אביתר נולד בעיר דולות' שבמינסוטה לאברהם בר ורייזל שוסטרמן. בשנת 1949 עלה לישראל ובין השנים 1951 ל-1957 שירת בצה"ל.
רכש תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת תל אביב, בין השנים 1949 ל-1952. למד לתואר שני בפיזיקה, מתמטיקה ומטאורולוגיה בין השנים 1956 ל-1961 באוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 1962 ל-1966 עשה דוקטורט בפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת מרילנד. החל ללמד באוניברסיטה העברית מטאורולוגיה בשנת 1957 ובשנת 1978 הצטרף כמרצה בכיר לאוניברסיטת תל אביב וב-1980 קיבל מעמד של פרופסור חבר במחלקה לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים.
בנוסף לעבודתו המדעית אביתר היה פעיל בנושא זכויות האדם והשלום. שימש כיו"ר ארגון אמנסטי ישראל וכרכז מערכת סין בארגון.
אביתר היה נשוי לד"ר דפנה אביתר, פסיכולוגית קלינית, שנפטרה ב-2003, והתגורר ביישוב חופית. הוא נפטר ב-27 ביוני 2021, והותיר אחריו שלושה ילדים.
פרנק אצ'ימפונג
קריירת מועדונים
החל את הקריירה בליגה המקומית בגאנה, אך מהר מאוד הורשם על ידי רבים, כאשר אחד מהם היה השייח מנסור מאיחוד האמירויות הערביות, שבבעלותו המועדון האנגלי - מנצ'סטר סיטי, הוא זומן להתרשמות בקבוצת אל-ג'זירה, מועדון אחר שבבעלותו.
בפברואר 2011 הוא חתם בשורותיה של בורירם יונייטד התאילנדית. בשנת 2013 עבר לאנדרלכט הבלגית. ובאפריל 2013 חתם במדיה בעבור סכום משוער של מיליון אירו. ב-28 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו קבוצה כאשר נכנס כמחליף בהפסד 3-2 ללוקרן. את שער הבכורה שלו הבקיע בניצחון 1-4 על גנט. ב-13 ביולי 2017 הושאל לטיינג'ין טדה הסינית. ב-22 ביולי רך את הופעתו הבעורה בקבוצה בהפסד 2-1 לצ'ונגצ'ינג ליפאן. ב-27 בספטמבר כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 3-1 על גוויג'ואו ז'יצ'נג.
ב-12 באפריל 2021, אצ'ימפונג חתם בשנג'ן.
נבחרת גאנה
באוגוסט 2012 זומן אצ'ימפונג לראשונה לסגל נבחרת גאנה למשחק ידידות נגד סין, כאשר עלה בהרכב הפותח של הנבחרת, משחק שהסתיים בתיקו 1-1. את שער הבכורה שלו בנבחרת כבש ב-10 בספטמבר 2013 במשחק ידידות נגד יפן.
גיורא גודיק
גיורא גוֹדיק (15 במאי 1921 – 5 בספטמבר 1977) היה אמרגן ומפיק תיאטרון ישראלי, שהתפרסם כשהעלה במהלך שנות השישים סדרה של מחזות זמר.
קורות חייו
גיורא גודיק נולד בשנת 1921 בוורשה בירת פולין, דור שלישי למשפחת שחקנים בפולין וברוסיה. אביו היה השחקן ולדיסלב גודיק. התחנך בבית הספר היהודי של מגנוס קרינסקי בעירו, ואחר כך למד משפטים באוניברסיטת וילנה. שירת בארטילריה בצבא הפולני במלחמת העולם השנייה. באפריל 1948 עלה לישראל. עם הגעתו גויס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים עד שחרורו בדרגת רב-סרן ב-1955. עם שחרורו מצה"ל קיבל הלוואה של 1,000 לירות ופנה להגשים חלום ישן. הוא פתח תחילה משרד אמרגנות קטן בחדר ששכר ברחוב שינקין בתל אביב. אחת הלקוחות הראשונים שלו הייתה יפה ירקוני. אולם כבר בחודש הפעילות הראשון שלו הפסיד את כל סכום ההלוואה.
פעילותו כאמרגן
משנת 1957 החל בהבאת אמנים מצליחים בחו"ל להופעות בישראל, בין הבולטים בהם היו: בשנת 1961 קצר הצלחה עם ההפקה המיובאת-למחצה של "סיפור הפרברים" שהועלתה בשיתוף פעולה עם "הבימה". ב-1969 חתם על חוזה עם הבמאי היהודי-פולני אלכסנדר פורד להפקת שלושה סרטים (אביו של גודיק השתתף בסרט של פורד משנת 1948).
תיאטרון משלו
ב-1964 החליט להקים תיאטרון בעצמו, בעקבות ההצלחה שקצר עם "סיפור הפרברים", התיאטרון החדש, תיאטרון גיורא גודיק, העלה את "גבירתי הנאווה", מחזמר בהפקה כמו-אמריקנית, שהפך לסיפור הצלחה (בכיכובה של רבקה רז).
ההימור השני שלו היה המחזמר "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ" (1965), שבו הושקעו 500 אלף לירות. ההפקה ירדה מהבמה לאחר שבעים הצגות בלבד בלי שהחזירה את ההשקעה. גודיק לא נרתע ומיהר לתחנה הבאה: המחזמר "כנר על הגג", שהוצג לראשונה ביוני 1965 וזכה להצלחה רבה.
בהמשך, ב"קולנוע אלהמברה" שחכר ביפו, המשיך גודיק להתמקד בסוגת המחזמר, והעלה הפקות נוספות - שחלקן היו להצלחות ענק, אך כמה מהן היו כישלונות. בין המחזמרים שהעלה: "המלך ואני", "איש למנשה", "קזבלן" בכיכוב יהורם גאון (שהוצג 606 פעמים, שיא הופעות להצגה בתקופה ההיא), "איי לייק מייק" ו"לחיי הסוסים שיוציאו את עם ישראל מהבוץ", הפקה שגררה אותו עמוק לתוך הבוץ, כיוון שחובותיו הכספיים הפכו גדולים. כשהפקת "יום האבא" נקלעה לקשיים, גודיק אף נאלץ לביים בעצמו את המחזה. אבל המבקרים קטלו את ההצגה והיא הורדה מן הבמה לאחר זמן קצר.
כל ערב בכורה של גודיק היה אירוע חברתי נוצץ, וגודיק אף המליך - בין לילה כמעט - עשרות כוכבי במה אלמוניים, בהם: רבקה רז, שמואל רודנסקי, תיקי דיין, בומבה צור, שולה חן, יהורם גאון, חיים טופול ואחרים. הוא שילם להם משכורות שלא יכלו לחלום עליהם קודם. את חלקם שלף מהתיאטראות הרפרטואריים. בשיאו העסיק גודיק בתיאטרון שלו כ-200 עובדים.
סוף דרכו
ההידרדרות הייתה תלולה ומהירה. בפרנקפורט מכר גודיק עם אשתו נקניקיות במזנון סמוך לתחנת הרכבת, באזור של פשע, כשבין לקוחותיהם היו עבריינים וזונות. בני הזוג עבדו מבוקר עד לילה, והאמינו שעוד יחזרו לארץ ויחזירו את חובותיהם. ארבע שנים לאחר שהוכרז בישראל עבריין נמלט ויתר גודיק על אזרחותו הישראלית למען אזרחות גרמנית. גודיק הצליח בעבודה קשה לרכוש עוד מסעדה, ועוד אחת, ובסופו של דבר צבר מספיק כסף כדי להחזיר את רוב חובותיו. במקביל ניהל מגעים לחזור לארץ ולהחזיר את החובות. ב-1977 התגלה אצלו סרטן מתקדם במעיים, והוא נפטר בגרמניה בגיל 56. גודיק נקבר בגדרה. אשתו אמה לא יכלה לבוא מגרמניה להלוויה כיוון שהייתה עלולה להעצר. לגודיק נערך טקס אזכרה בתיאטרון הבימה, בנוכחות קהל רב ובהשתתפות שחקנים ואנשי תיאטרון.
בתו אדית (1947–2014) הייתה אמנית שיצרה בשיתוף עם בן-זוגה, ארנסטו לוי. בנו זאב הוא מסעדן בלונדון ונרתם לכיסוי מרבית חובותיו של אביו.