cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ציקלובוטדיאן
ציקלובוטדיאן (באנגלית: Cyclohbutadien) היא תרכובת אורגנית פחמימנית שנוסחתה הכימית C4H4.
הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה
הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה (בגרמנית: Obergermanisch-Raetischer Limes, בראשי תיבות ORL) הוא קטע בן 550 קילומטרים מהגבול החיצוני לשעבר של האימפריה הרומית בין הריין לדנובה. הוא משתרע מריינברוהל (Rheinbrohl) בצפון למצודת איינינג (Kastell Eining) שעל הדנובה בדרום-מזרח. הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה הוא מונומנט ארכאולוגי, ומאז 2005 אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
המונח
המונח הלטיני לימס (Limes, במקור: דרך צבאית) מתייחס למערכות להגנת גבולותיה של הקיסרות הרומית. היו אלו חומות, מצודות, דרכים, ביצורים ומכשולים אשר נועדו לתחום את הקיסרות מפני שבטים פולשים. בגרמניה, המונח לימס מתייחס בדרך כלל ללימס הרייטיאני (Raetische Limes) וללימס של גרמאניה סופריור (Obergermanische Limes), המכונים יחד הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה. שני חלקי הלימס נקראים על שם הפרובינקיות הרומיות השכנות רייטיה וגרמאניה סופריור (גרמניה עילית).
לראשונה בהיסטוריה הוגדרו ה-Limites (בלטינית - לימס ברבים) הרומיים באופן ברור במרחב והיו גבולות חיצוניים מזוהים של תחום השליטה הרומי עבור ידידים ואויבים כאחד. הוא מקיף את הגבול היבשתי הארוך ביותר בחלק האירופי של הלימס, שנקטע רק כמה קילומטרים ברצועה העוקבת אחרי הנהר מיין בין העיירות ו. יתרת הלימס באירופה, היא לאורך הנהרות ריין (הלימס של גרמאניה אינפריור) והדנובה (לימס הדנובה).
מטרה
מטרת הגבולות הצבאיים הרומיים הייתה נושא לדיון ער בין החוקרים. המחקר העדכני ביותר מניח שלפחות הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה, בניגוד לרעיונות ישנים יותר, לא היה בעיקר תיחום צבאי וקו הגנתי, אלא גבול שנועד לפקח על הסחר עם האזור הלא-רומי. הוא אפשר פיקוח על תנועה חוצת גבולות ידידותית וגביית חובות ומיסים. הלימס לא התאים להדיפת התקפות חיצוניות מרוכזות, במיוחד מכיוון שהכוחות שהוצבו שם לא הספיקו להגנה. האימפריה הרומית הרחיבה את אזור השפעתה מעבר לגבול הרחק צפונה-מזרחה באמצעות מדיניות כלכלית מיומנת. מעברי הגבול הרבים, היו מפוקחים על ידי חיילים רומאים, אך בכל זאת אפשרו סחר חליפין ער, והממצאים הרומיים הרבים גם ב"גרמאניה החופשית" (עד יוטלנד וסקנדינביה) מעידים על כך. נעשו ניסיונות גם ליישב לגיונרים רומאים בצד השני של הלימס או, לעיתים קרובות יותר, לגייס חיילי עזר. הרומניזציה של האוכלוסייה התרחבה אם כן מעבר ללימס.
מחקר היסטורי
העניין בלימס כשריד למתחם מהתקופה הרומית התעורר לחיים בגרמניה בתקופת הרנסאנס וההומניזם. הוא התעורר כשהתגלו בספריות המנזר במאות ה-15 ותחילת המאה ה-16 הספרים גרמאניה וה"אנלים" שכתב ההיסטוריון הרומי טקיטוס. חוקרים כמו (1543–1605) חקרו כתובות וגילו מבצרים. כך למשל הוביל שטודיון חפירות ארכאולוגיות במצודת בנינגן (Benningen Fort) בקו הנקאר של הלימס נקאר-אודנוואלד (Neckar-Odenwald-Limes). הוקמו ועדות לימס (Limes-Kommissionen) אזוריות, אך הן נותרו מוגבלות לאזורים קטנים בגלל המצב הפוליטי, למשל בדוכסות הגדולה של הסן או בדוכסות הגדולה של באדן. ההיסטוריון (1675–1745) היה הראשון שדיווח על מסלול הלימס באזור העיירה. בשנת 1723 הוא היה הראשון שפירש נכון את משמעות המילה לימס, ובשנת 1731 פרסם עליה מאמר מדעי ראשון.
ועדת הלימס הקיסרית
רק לאחר הקמת האימפריה במחצית השנייה של המאה ה-19 הצליחו ארכאולוגים לתעד את המסלול, שעד אז תואר בקווים בסיסיים בלבד, ולבצע את החפירות השיטתיות הראשונות. בשנת 1892 הוקמה לשם כך "ועדת הלימס הקיסרית" (Reichs-Limeskommission בראשי תיבות RLK) בהנחיית ההיסטוריון של העת העתיקה תאודור מומזן, שבסיסה בברלין. עבודתה של ועדה זו נחשבת כמאמץ חלוצי להשלים את ההיסטוריה של הפרובינקיות הרומיות. עשר השנים הראשונות של המחקר היו פרודוקטיביות במיוחד, בהן נקבע מסלול הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה, והמצודות לאורך הגבול קיבלו שמות. דוחות המחקר על החפירות הופיעו משנת 1894 ועד לפיזור הוועדה בשנת 1937. הדוחות קובצו תחת הכותרת "הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה של האימפריה הרומית" (Der Obergermanisch-Raetische Limes des Roemerreiches (ORL)) בחמישה עשר כרכים, שבעה מהם עוסקים במסלול, ושמונה דנים במבצרים בודדים. מסמכי ועדת הלימס הקיסרית נמצאים כעת ברשותה של הוועדה הרומית-גרמנית (Römisch-Germanische Kommission) של. בנוסף למסלולים, ספררה ה-RLK את המבצרים ברציפות, וכן את מגדלי השמירה (Wp) של המקטעים הבודדים.
מסלול
במהלך עבודה זו נקבע מסלול הלימס באורך 550 קילומטרים, חולק למקטעים ותואר. חלוקה זו עקבה אחר הגבולות המנהליים שהיו בגרמניה של המאה ה-19, ולא אחר הגדרות קדומות:
היסטוריה של הבנייה
תחילת ההיסטוריה של הלימס בשנת 9 לספירה, כאשר הרומאים בפיקודו של פובליוס קווינקטיליוס וארוס ספגו תבוסה מוחצת מהטבטונים תחת מנהיגם ארמיניוס בקרב יער טויטובורג. בסך הכל שלושה לגיונות רומאים נספו בניסיון זה של הרומאים להרחיב את הגבול האימפריה לכיוון האלבה. לאחר אסון זה נסוגו הרומאים לגדה השמאלית של הריין, ולגדה הימנית של החלק העליון של הדנובה.
אולם כעבור מאה שנה, רומא החליטה לקצר את קו הגבול בין הריין לדנובה וגם לספח בתהליך שטחים בעלי ערך כלכלי, כמו. הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה התפתח בכמה שלבים ממסלול שירות דואר בלבד תוך נתיב שנפרץ ביערות הגרמניים. באודנוואלד נבנו מגדלי שמירה מעץ בשנים 107–110 ו-115 בהתאמה. מגדלי שמירה מעץ אלה, שגובהם כעשרה מטרים, הוקפו בחומות מאדמה והיה ביניהם קו ראייה. המרחק הממוצע ביניהם היה סביב 800 מטר. התרחבות הלימס לא הייתה אחידה. הלימס בגרמניה סופריור הורחב כ-40 שנה מוקדם יותר מאשר ברייטיה.
הממצאים הדנדרוכרונולוגיים העתיקים ביותר, המגיעים משלב ההקמה של המחנה הצבאי הרומי, מצודת בוך (Kastell Buch) ברייטיה, מוערכים למאי / יוני 161 לספירה. ייתכן כי הצבא הרומי הוזמן לבנות את הביצורים הראשונים ברייטיה וב"לימס פורדרן" (Vorderen Limes) בערך בתקופה זו. באתר הארכאולוגי הסמוך עם קשת הניצחון המכונה "לימסטור דלקינגן" (Limestor Dalkingen), נבנתה בשלב ראשון זה של הרחבה גדר סבכה פשוטה הבנויה מעמודים בודדים. באותו מקום נמצאה ריבוע מוקף חפיר שנועד למגדל עץ. הארכאולוג דיטר פלאנק (Dieter Planck) שחפר במקום תיארך את הגדר והמגדל לאותו זמן. מבחינת המדענים נשאלת כעת השאלה האם לא התעלמו לעיתים קרובות ממכשול פשוט זה בתצפיות הקודמות, בעיקר בתקופת ועדת הלימס הקיסרית (RLK). עם זאת, כמה מדענים תיארכו גדר זו לתקופה אחרת לגמרי. לדעתם, היא נבנתה רק לאחר שגדר בולי העץ נפגעה. עם זאת, זה סותר את הממצאים בלימסטור. לדברי פלנק, החפיר של הגדר חופף חלקית את בורות העמודים שם.
מצד שני בווטראו, הגדר של מצודת מרקובל היא משנת 120. הטבלה הבאה מציגה תאריכים דנדרוכרונולוגיים חשובים לפעילויות הבנייה בין השנים 120 עד 169 לספירה: מאוחר יותר הוחלפו מגדלי העץ המקוריים הפגיעים למזג האוויר במבני אבן. הלימס עצמו עבר גם מספר תקופות התרחבות. הלימס הרייטאני התפתח בהתאם. רק שם, בתקופת שלטונו של הקיסר ספטימיוס סוורוס, הוקמה חומה מסיבית רצופה שגובהה עד שלושה מטרים במקום גדר העץ, מבצר וחפיר. בהתבסס על תחקירים דנדרוכרונולוגיים זהים על שלוש מקבצים של גזעי עץ אלון שנשמרו היטב שעליהם ששימשו יסודות לחומה הרייטיאנית ליד מצודת דמבך (Kastell Dambach), כי העץ ששימש יסודות נכרת בחודשי החורף 206–207 לספירה. ייתכן שהגזעים הוחדרו לקרקע כבר באביב 207. נראה אם כן ברור כי שגדרות העץ ברייטיה התקיימו בערך 45 שנה. מההבדל המבני בין ביצורי הגבול, המחקר מסיק כי תחזוקת הבנייה שלהם הייתה ככל הנראה באחריות הממשל של הפרובינקיה.
הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה עבר שינויים גדולים וקטנים של קו הגבול ונבנה בהתאם בכמה מקומות. הסיבות לתזוזות הגבול הללו אינן ידועות. למשל, הגבול של "לימס אודנוואלד", ששימש כביצור גבול רומי במשך כ-60 שנה, הועבר לאחר מכן כמה קילומטרים מזרחה.
מאפיינים מיוחדים
בלימס של גרמאניה סופריור ישנם כמה קטעים הבולטים עקב היותם מסלול ישר מדויק ונראים כאילו שורטטו בנוף עם סרגל. הדיוק יוצא הדופן הנדרש לכך מיוחס לשימוש ב (מכשיר מדידה) על ידי מודדים רומאים. הארוך ביותר מבין קטעים אלה משתרע, עם סטייה קצרה בלבד עקב תבליט בשטח, ב – גליכן (Gleichen), ממגדל שמירה לא משמעותי ליד ולדירן (Walldürn, מקטע 8) ועד הגהוף (Haghof) מדרום לוולצהיים שאורכו 81.259 קילומטרים. זהו המסלול הישר הארוך ביותר בימי קדם. מאפיין מיוחד באזור זה הוא המגדל המשושה (WP 9/51) בפדלבאך-גליכן. זהו המגדל היחיד כזה במקטע לימס זה. היסודות ברוחב מטר אחד, ולכן הם חזקים באופן יוצא דופן, בסיסם בולט 0.5 מטר מבחוץ כחיזוק נוסף. הצורה המשושה וקירות היסוד מצביעים על כך שהמגדל היה גבוה מהרגיל. תכנון המגדל ומיקומו מרמזים שהוא היה נקודה עיקרית למדידה האופטית של הקו הישר.
מבני עזר
במרחק של כעשרה קילומטרים מהלימס נבנו מבצרים קטנים יותר עבור כוחות העזר שתספקו את צוותי המגדלים והיו יכולים לקבל הודעה מהם במקרה של תקריות בגבול. המבצרים הראשונים נבנו על הנהר נקאר וברכס טאונוס, תחילה כמבני עץ ואדמה, ואחר כך, משנת 150 ואילך, גם כמבני אבן. דוגמאות בולטות למבצרים כאלה הם מצודת זאלבורג (Kastell Saalburg), מצודת קליינר פלדברג (Kastell Kleiner Feldberg) ומצודת קפרסבורג (Kastell Kapersburg), ששלושתם ממוקמים ברכס הטאונוס. מבצר גדול במיוחד ליחידת פרשים (בלטינית: Ala) נמצא באזור העירוני של אאלן של ימינו. הכוחות במצודות אלה היו יכולים לבקש תגבורת ממחנות הלגיונות, בבירות הפרובינקיה, במידת הצורך.
ככלל, התנחלויות אזרחיות גדולות וקטנות יותר (בלטינית ברבים ויקי, Vici) נוצרו סביב המצודות. באלה התגוררו, בין היתר, קרובי המשפחה של חיילי העזר המוצבים. סוחרים, בעלי מלאכה ופונדקים סיפקו גם הזדמנויות לתספק את הכוחות. חלק מהוויקי המוקדמים הפכו לערים (civitas) גדולות ומשגשגות יותר גם לאחר שהצבא נסוג, כמו העיר הרומית, כיום בפרוורים הצפון-מערביים של פרנקפורט.
יסודה של העיר הרומית באזור ולדגירמס (Waldgirmes) של ימינו בעמק הנהר מעבר ללימס הוא מקרה מיוחד. לעיר היה פורום מייצג והיא נועדה כנראה להיות מרכז מנהלי מקומי, כבירת הערים האחרות המתוכננות, אולי אפילו כבירתה העתידית של הפרובינקיה הגדולה גרמאניה מאגנה לפי החזון המקורי של הקיסר אוגוסטוס. היא הייתה אמורה להתרחב מהריין עד לאלבה. לאחר קרב יער טויטובורג (9 לספירה), או לכל המאוחר עם נטישת מדיניות ההרחבה של אוגוסטוס בתקופת טיבריוס (17 לספירה), כל התוכניות הרלוונטיות בוטלו והעיר ננטשה.
הנפילה
רק מקורות כתובים מעטים הגיעו אלינו על תקופת הדעיכה של הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה. היסטוריונים הניחו אפוא זמן רב כי הלימס הותקף והתמוטט בהתקפה יחידה של הטבטונים בשנים 259 וב-260 לספירה. חקירות וממצאים ארכאולוגיים מאוחרים יותר מראים, עם זאת, שהדעיכה במאה ה-3 לספירה התרחשה לאט ובכמה שלבים וכי היו גם הבדלים בין המקטעים בגרמאניה סופריור למקטעים ברייטיה. צירוף המקרים של מספר גורמים פנימיים וחיצוניים הוביל לתהליך של התדרדרות מתמשכת.
קרבות בתקופת אלכסנדר סוורוס
הלחץ על הגבול הצפוני של רומא גבר כבר בסוף המאה השנייה; מחקרים עדכניים יותר מצביעים על כך שהדבר יכול היה לנבוע בין השאר מקבוצות אתניות שהיגרו מפנים גרמאניה, שלא עברו רומאניזציה והיו תוקפניות יותר כלפי האימפריה. הקיסר קומודוס חידש והרחיב כמה ביצורי גבול בסביבות שנת 185. בשנת 213 ביצע הקיסר קרקלה מסע עונשין מעבר ללימס. הסיבה העיקרית לשקיעתו או לנטישתו של הלימס היא, מצד אחד, בשימוש הגובר בכוחות צבאיים עקב עימותים במחוזות המזרחיים. האימפריה הרומית ראתה עצמה ניצבת בפני אתגר הולך וגובר מצד שכנתה המזרחית, האימפריה הסאסאנית הפרסית, שנוסדה בשנת 224 לספירה. בתגובה, יותר ויותר כוחות צבא, במיוחד פרשים, הוצאו מהלימס. הקיסר הצעיר אלכסנדר סוורוס ניהל מערכה נגד הסאסאנים יחד עם אימו יוליה בשנת 232 לספירה. הכוחות שהוצבו על הגבולות במזרח הוכיחו את עצמם כלא אמינים בגלל מרד, כך שהקיסר נאלץ להקצות יותר כוחות מהלימס. בקרבות עם הסאסנים לאחר מכן, שלוו באבדות כבדות, אף אחד משני הצדדים לא הצליח להשיג ניצחון, והם הסתיימו בלא שנחתם הסכם שלום.
מצד שני, השבטים הגרמאניים, כלומר הקונפדרציה של האלמאנים, ניצלו את היחלשות קווי ההגנה הרומיים כדי לבזוז ולהשמיד בשנת 233 לספירה. באותה תקופה היו כנראה רק כוחות רגלים של חיל העזר לאורך הלימס, שלא היה בכוחם לעמוד מול התקפת השבטים הגרמנים, שכעת היו מאורגנים בקבוצות שבטיות גדולות באופן שונה מבעבר, ולכן ידעו ביתר קלות כיצד לגייס יחידות חזקות יותר. פשיטות הביזה הובילו את הטבטונים אל הריין ולמורדות הרי האלפים. כמה מחנות, כולל מצודת זאלבורג, נהרסו. ניתן לזהות ארכאולוגית שכבות הרס מתקופה זו, למשל במצודת אוסטרבורקן. שרידי שלושה אנשים לפחות שמתו באלימות נמצאו באזור החפיר של חיל המצב באוסטרבורקן.
נאמר כי הכוחות הרומיים שלחמו בפרסים במזרח דאגו לקרוביהם בגאליה. כל זה הניע את אלכסנדר סוורוס ואימו להגיע ללימס של גרמאניה סופריור-רייטיה בשנת 235. הם הקימו את המטה בעיר הלגיון מוגונטיאקום. הלגיונרים קיוו לשלל, תגמול וניצחון קל על הטבטונים. עם זאת, אם הקיסר רבת ההשפעה שרצתה לחסוך בעלויות החלה לנהל משא ומתן עם הטבטונים על מנת להימנע ממערכה יקרה. לכן, הכוחות הרומיים מרדו והעלו את הקצין שהיה אחראי על הכשרת הכוחות שזה עתה גויסו, מקסימינוס תראקס, לקיסר. ככל הנראה נרצחו אלכסנדר סוורוס ואימו בברצנהיים (פרוור של מיינץ) במרץ 235.
התדרדרות כלכלית
הביצורים חודשו לאחר חוויית הביזה של שנת 233, וככל הנראה הותאמו לתנאים החדשים. סביר להניח כי מערכת החומות והחפירים ששימשו כמחסום כנגד צבאות הפרשים הורחבה רק אז בביצורי הלימס של גרמאניה סופריור, בנוסף או כתחליף לגדר בולי העץ. עם זאת, רבים מהיישובים האזרחיים שהושמדו כבר לא נבנו מחדש. ממצאים ארכאולוגיים מאשרים את הצורך בתיקונים במהירות של מבני המשק. לא רק בנייני מגורים ובתי מרחץ כבר לא נבנו מחדש בגודלם הקודם, אלא שנראה כי גם מבצרים בודדים הצטמצמו באותה תקופה. חפירות בתוך המבצרים קפרסבורג ומילטנברג-אוסט הראו צמצום של פנים המבצר.
הסיבה לשיקום המהוסס הייתה אולי העברות הכספים המופחתות לאזור הגבול. בעוד שהקיסר קרקלה הצליח לרכוש את תמיכת חייליו במערכה נגד האלאמנים ועמים גרמאנים אחרים על נהר המיין בשנת 213 לספירה באמצעות שכר מוגדל מאוד ובבונוסים נדיבים תכופים, עמדתו כלפי יציבות ערך הכסף והמדיניות הכלכלית של יורשיו היו הרת אסון. אפילו אלכסנדר סוורוס כבר לא יכול היה לספק את הציפיות המוגזמות של החיילים. התוצאה הייתה מלחמות אזרחים והתחלפות קיסרים מהירה. שוב ושוב הוצאו כוחות מהלימס להסדרת סכסוכים פוליטיים פנימיים. הקיסר מקסימינוס תראקס, הלך בעקבותיו עם חייליו כבר בשנת 236 לספירה בפאנוניה, וב, 238 לספירה, הוא נרצח על ידי בני עמו בדרך לרומא במהלך המצור על העיר אקוויליה. התרחבות הלימס וכוח הקנייה הגבוה של כוחות הצבא היו הגורמים לתנופה הכלכלית למלאכות יד, סחר ושירותים באזור הגבול. כעת גרמו גם הכוחות ההולכים ומתמעטים להתמעטות האוכלוסייה. המחסור בכסף ועבודה פגם בשיקום הלימס.
מצד שני, נראה כי הלחץ של מעבר אוכלוסייה מאזור אירו-אסיה לגבולות הריין והדנובה גבר. שלישית, גם סכסוכים רומיים פנימיים מילאו תפקיד חשוב. אולם מעל לכל, ככל הנראה מעולם לא הייתה כוונתם של הרומאים להשתמש בלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה כמתקן הגנה צבאי - ייתכן שהיו יוזמות כאלו לאחר 235, אך הלימס היה ונשאר גבול של שלום.
הפשיטות הגרמאניות בשנים 259–260
מחקרים נומיסמטיים ודנדרוכרונולוגיים מצביעים על כך שהחלק של רייטיה בלימס ננטש זמן קצר לאחר שנת 254 לספירה, בתקופת שלטונו של הקיסר ולריאנוס (253–260). כך למשל, בתחילת הקיץ של שנת 254 לספירה הפך הכפר-מחנה של מצודת בוך ברייטיה לעיי חורבות. בניגוד לכך, החלק הדרומי של המקטע של גרמאניה סופריור של הלימס של פורדרן (Vorderen Limes) התקיים עוד מספר שנים אחר כך. עובדה זו קיבלה אישוש באמצעות ממצאים מאוחרים של מטבעות עד זמנו של הקיסר גליאנוס, שהתגלו במצודה הקטנה של הסלבורג (Kleinkastell Haselburg) ובמצודה הקטנה רוטלזה (Kleinkastell Rötelsee). הארכאולוג מרקוס שולץ מניח כי הלימס על הטאונוס והלימס בווטראו נפלו מוקדם יותר מאשר בדרום. ממצאי מטמון רבים מוכיחים אז את הפלישות הגרמאניות בשנים 259 ו-260 לספירה, מה שהוביל בסופו של דבר לנטישת כל הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה. פלישות אלה התרחשו בזמן המשבר באימפריה הרומית. בין הממצאים "המטמון של נאופוץ" (Hortfund von Neupotz) שנחשף בשנים 1967–1997 במהלך דליית חצץ מיובל קדום של הריין ליד נאופוץ. הוא שייך לאותה תקופה כמו ממצא המטמון מהגנבאך (Hortfund von Hagenbach) או לממצא המטמון מאוטרשטאדט (Hortfund von Otterstadt). בסך הכל ידועים כיום 18 אתרי ממצאים מהמאה ה-3 מהריין בין סלץ למנהיים. התקדמות אדירה של השבט הגרמאני של ה לאיטליה בשנים 259–260 ידועה באמצעות. עם זאת, עקבות לחימה והשמדה אלימה נמצאו במצודות מעטות ביותר של הלימס, ולכן חוקרים רבים מניחים כיום כי חומת הגבול עצמה לא נכבשה, אלא פונתה פחות או יותר על פי התוכנית: המצב הצבאי שהשתנה באופן דרסטי הפך את המתקן למיותר. לכן סביר להניח שמצודות רבות נשרפו על ידי הכוחות הרומיים עצמם כדי שלא יפלו לידי האויב.
זמן קצר לאחר ההתקפות הגרמאניות הכבדות סביב שנת 260, הוחלט לסגת לגדה המערבית של הריין ולגדה הדרומית של הדנובה עם קו ההגנה החדש של הלימס דנובה-אילר-ריין (Donau-Iller-Rhein-Limes). גבולות הנהר היו הרבה יותר נוחים להגנה. הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה ננטש למעשה, גם אם החיים נמשכו בחלק מכפרי המחנה על הלימס לשעבר. לדוגמה, לאחר ההרס בסביבות 254 לספירה, יושרה הקרקע במצודת בוך ההרוסה והחל השיקום בקנה מידה מצומצם. חלק מהכוחות הרומאים הנסוגים קברו ציוד וכלי עבודה ליד מצודותיהם, כנראה התכוונו לחזור במועד מאוחר יותר ברגע שהאזור יירגע שוב. קיים חשד לקשר עם הקרבות בין המורד, שייסד את האימפריה הגאלית, שהתנתקה מהאימפריה הרומית בשנת 260, לבין הקיסר הלגיטימי גליאנוס. הכוחות נדרשו במקום אחר ולכן הגבול היה חשוף.
לא ניתן להוכיח שכל האזור בגדה הימנית של הריין פונה על ידי הרומאים יחד עם הלימס, כלומר שהאוכלוסייה האזרחית גורשה. נסיגה שיטתית של החיילים הרומיים האחרונים שנותרו הייתה אפשרית ככל הנראה רק בסביבות שנת 275, כאשר מצבה של האימפריה הרומית התייצב שוב. לפחות חלק מהאוכלוסייה הרומית נשארה במקומה והתערבבה עם השבטים הגרמאנים המהגרים. בסביבות שנת 300, מקורות רומאיים כבר לא מכנים את האזור של גרמאניה סופריור-רייטיה, אלא אלאמניה (Alamannia). עם זאת, הקיסרים הרומאים שמרו על תביעותיהם לאזורים אלה לפחות עד סוף המאה הרביעית (הקיסר הרומי גרטיאנוס ניהל את המערכה האחרונה באזור בשנת 377), ואולי בסביבות 360 הקיסר יוליאנוס הכופר אף תיקן חלק מהלימס הישן לתקופה קצרה.
חשיבות מאוחרת יותר
ההתפוררות של מבני הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה נמשכה מאות שנים. על פי דברי כרוניקן מבוואריה, חלקים מהחומות עדיין נראו לאורך שטחים ארוכים בשנת 1780. עם זאת, מכיוון שיותר ויותר בניינים נבנו מאבן במקום מעץ, "התושבים לקחו הרבה אבנים" משרידי החומה. בקלן היו עדיין מגדלים של חומת העיר הרומית בתחילת המאה ה-19. השער הצפוני של חומת העיר הרומית של קלן נהרס רק באמצע המאה ה-19 מכיוון שהפך צר מדי לתנועה הגוברת.
עם זאת, תפקידם של רוב הבניינים לאורך הלימס לשעבר נשכח. האוכלוסייה פירשה את אמת המים הרומית של העיר קלן, שרובה נבנתה על פני השטח והגיעה מדרום-מערב, כ"מעבר מקשר סודי" בין הערים קלן וטריר. לעומת זאת, הביצורים הרעועים של הלימס של רייטיה, שאיש לא יכול היה כבר להסביר תפקידם, נקראו בפי העם "חומת השטן" (Teufelsmauer).
באופן משמעותי שימש מסלול המתחם גם כגבולות רכוש במשך מאות שנים (לרוב במקביל לגבולות של העיירה או לגבול המנהלי). האחדת הקרקעות ביטלה חלקית גבולות אלו במאה ה-20, אך בחלקם הם קיימים עד היום.
הלימס כיום
הלימס הוא מונומנט ארכאולוגי בעל חשיבות בינלאומית בגרמניה. מבנים מסוימים על הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה שוחזרו. דוגמאות לכך הן זאלבורג ליד באד הומבורג ומבצר אאלן, שבין הכתלים של כל אחד מהם נמצאים מוזיאונים רומיים חשובים, כמו גם מגדלי שמירה רבים.
החומות והתעלות של ביצורי הגבול האמיתיים נשמרים בצורה הטובה ביותר על הלימס של גרמאניה סופריור. הדבר נכון במיוחד עבור אזורי היער של הרכסים של וטאונוס. לעומת זאת, בלימס של רייטיה, רצועה רחבה של הריסות, הנראית לעיתים קרובות בשדות, מסמנת את מסלול הביצור. ניתן למצוא תלוליות אדמה קטנות והריסות לאורך שני הקטעים של הלימס בהם עמד בעבר מגדל שמירה.
השם לימס מילא תפקיד בבניית קו זיגפריד: התוכנית הגדולה ביותר להקמת מבצר זה לקראת מלחמת העולם השנייה נקראה תוכנית לימס (Limesprogramm).
מדי כמה שנים מתקיים קונגרס הלימס (Limes Congress) הבינלאומי, בו נפגשים מדענים המתמסרים לחקר הלימס ומחליפים תוצאות מחקר (ב-1967 הקונגרס נערך בתל אביב).
הכביש לאורך הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה, מכונה "כביש הלימס הגרמני" (Deutsche Limes-Straße) וכמו כן יש דרך מיוחדים לרכיבה על אופניים ושבילי הליכה שונים המכוונים ספציפית לאתרים השונים לאורך הלימס.
הנציבות האירופית (המנהל הכללי לענף ותעשייה) מימן את פיתוח השירותים הדיגיטליים לתיירות תרבות לאורך הלימס בעשר מדינות אירופה שכנות בין השנים 2011–2013. אזורי המודל נמצאים בריינלנד-פפאלץ (גרמניה), אוסטריה תחתית (אוסטריה) והעיר רוסה (בולגריה).
אתר מורשת עולמית
ב-15 ביולי 2005 נכלל הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה ברשימת אתרי מורשת התרבות העולמית של אונסק"ו, וב-5 ביולי 2006 נמסרו באאלן, מסמכי אונסק"ו הרלוונטיים לנציגי ארבע המדינות הפדרליות שבהן עובר הלימס: ריינלנד-פפאלץ, הסן, באדן-וירטמברג ובוואריה. המדינות הפדרליות המעורבות ייסדו את ועדת הלימס הגרמנית (DLK) לתיאום. רק הקו הראשי של הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה במצב הפיתוח הנרחב שלו הוא חלק מהמורשת העולמית. הוא כולל חלק מהתשתית הבסיסית.
הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה הוא לא אתר מורשת תרבותית עולמית עצמאי, אלא האתר השני של אתר המורשת העולמית "גבולות האימפריה הרומית" (Frontiers of the Roman Empire). האתר הראשון הוא חומת אדריאנוס באנגליה, שהוכרזה כאתר מורשת תרבותית עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1987. מטרת פרויקט "גבולות האימפריה הרומית" הייתה - בהתחלה - לשלב את כל המדינות האירופאיות שדרכן עבר הלימס עם המתקנים בשטחן במורשת העולמית. בשנת 2008 נוספה חומת אנטונינוס בסקוטלנד.
בתמיכת ועדת הלימס הגרמנית והמשרד הממלכתי לשימור מונומנטים של באדן-וירטמברג, הוקמה בפברואר 2005 אגודת לימס-ציצרונס (Limes-Cicerones), שחבריה עובדים כמדריכי טיולים מוסמכים על הלימס של גרמאניה סופריור-רייטיה. ובכך ממלאים תפקיד במסגרת תוכנית הפיתוח של הלימס.
תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1
תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה דאיצ'י (יפנית: 福岛 第一 原子 力 発 电 所 ;Fukushima Daiichi genshiryoku hatsudensho) היא אחת מתחנות הכוח הגרעיניות הגדולות ביפן. התחנה ממוקמת בעיר אוקומה בנפת פאטאבה שבמחוז פוקושימה, כ־250 ק"מ צפונית לטוקיו, בסמוך לחוף הים. במרחק 12 קילומטרים נמצאת תחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 2 (Fukushima-Daini).
התחנה סבלה פגיעה במהלך רעידת האדמה בעוצמה 9.0 שפקדה את יפן ב-11 במרץ 2011, ובייחוד בעקבות הצונאמי שבא בעקבותיה וגרם להשבתת מערכות הקירור בכור. עם זיהוי רעידת האדמה הושבתה תגובת השרשרת הגרעינית שמשמשת לחימום המים לקיטור באופן אוטומטי, אולם גם לאחר השבתת הכור המשיכו המים בכור להתחמם עקב הקרינה שנוצרה מהחומרים הרדיואקטיביים במוטות הדלק. עקב השבתת מערכת הקירור הרגילה נוצר צורך דחוף במציאת דרך לקירור אפקטיבי ככל האפשר של ליבת הכור, על מנת למנוע דליפת חומרים רדיואקטיביים מחוץ לכור עקב התכה של מכל הפלדה בו נמצאת ליבת הכור.
עקב אי־תפקודן של מערכות הקירור ותקלות נוספות שנגרמו מכך הוכרז מצב חירום גרעיני באזור, וניתנה הוראה לפינוי כל התושבים בטווח של כ־20 ק"מ מהכור.
טכנולוגיה
תחנת הכוח פוקושימה 1 מורכבת משש יחידות כורי כוח מסוג כורי מים רותחים, שנבנו בשנות 1970-1979. שתי הראשונות ויחידה 6 נבנו על ידי ג'נרל אלקטריק, יחידות 3 ו-5 על ידי טושיבה ואת יחידה 4 בנתה היטאצ'י. בנוסף תוכננה הקמה של שתי יחידות עם כורי כוח מסוג כור מים רותחים מתקדם. התחנה שואבת את מי הקירור מהים, והיא משתרעת על שטח של 3.5 קמ"ר. מאז 21 באוגוסט 2010 החלה יחידה 3 לעשות שימוש בדלק גרעיני מועשר בחמצן (פלוטוניום).
במשך זמן רב תוכננה סגירת יחידה 1 בתחילת 2011. בחודש פברואר 2011 דחה הרגולטור הגרעיני היפני Nisa את הסגירה ב-10 שנים.
שיבושים בהפעלת הכור לפני מרץ 2011
בשנת 2002 התברר כי דו"חות של מפעילת התחנה, חברת החשמל של טוקיו ( Tokyo Electric Power Company - TEPCO), זויפו במשך 16 שנים ורישומי בדיקות הועלמו מסיבות כלכליות. בעקבות זאת נסגרו כל תחנות הכוח בהנהלת TEPCO. עם השלמת החקירה ב-16 במאי 2003 הופעלה התחנה מחדש.
ב-28 במרץ 2007 דיווח העיתון "וול סטריט ג'ורנל" ש-TEPCO דחתה את הזמנת יחידות 7 ו-8 בשנה אחת. נטען שהרקע לדחייה הוא ניסיון חיפוי לתאונה.
סדרת התאונות לאחר רעידת האדמה במרץ 2011
תחנת הכוח שותקה באופן אוטומטי עם רעידת האדמה ב-11 במרץ 2011, לאחר שהופעלו מנגנוני זיהוי רעידות אדמה. באותו זמן פעלו בתחנה יחידות 1, 2 ו-3, ויתר שלשת הכורים הושבתו בשל פעילות תחזוקה.
על אף ההשבתה המיידית של הכור, נותרו בו שיורי קרינה מהדלק שלא ניתן היה לקררם באמצעות משאבות הקירור הסדירות בשל הפסקת ייצור החשמל בכור. TEPCO דיווחה כי דיזל-גנרטורים לשעת חירום סיפקו חשמל באופן אוטומטי, אולם עם פגיעת הצונאמי כשעה לאחר הפעלתם, הם יצאו מכלל פעולה, כך שלשלוש היחידות לא סופק קירור סדיר על מנת לצנן אותן.
באתר נמצאו גנרטורים ניידים, ואחרים הוסעו למקום. אולם אלו הועילו רק עד לבוקר 12 במרץ, ככל הנראה בשל מחסור בכבלים מתאימים, וכן בשל חסימת דרכי הגישה למקום. יחידות 1, 2 ו-3 קוררו בשל כך באופן זמני באמצעות שאיבת מי ים.
לראשונה בהיסטוריה, ראש ממשלת יפן נאוטו קאן נאלץ להכריז על מצב חירום גרעיני. בשלב הראשון התבקשו תושבים בטווח 3 קילומטרים להתפנות ולהגיע למקום מבטחים, תושבים ברדיוס עשרה קילומטרים התבקשו להישאר בבתיהם. מאוחר יותר התבקשה גם האוכלוסייה במרחק של 10 קילומטרים, ולאחר מכן גם 20 קילומטרים, להתפנות למקום מבטחים.
במבני הכורים של יחידות 1, 2, 3 ו-4 התרחשו פיצוצים שפגעו בבניין, במבנה 4 פרצו מספר שריפות. התקרית סווגה על ידי הסוכנות לאנרגיה אטומית ביפן בדרגה 4-INES ("תאונה בעלת השפעה מקומית"), ומאוחר יותר גם בדרגה 6 על ידי המכון למדע וביטחון בינלאומי. מספר מדינות קראו לאזרחיהם לעזוב את יפן או לכל הפחות את חלקה הדרומי בשל סיכון הקרינה. ב-11 באפריל הוגדר האירוע בדרגה 7 בסולם הבינלאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי, כמו גם צ'רנוביל.
לאחר האסון
יפן הודיעה כי תשפוך לאוקיינוס השקט במהלך 2023 כמיליון טונות של מים רדיואקטיביים, שמקורם בתחנת הכוח הגרעינית פוקושימה 1, בעקבות האסון הגרעיני בפוקושימה.
פרידריך לודוויג, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן
פרידריך לודוויג, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן (31 בינואר 1746 – 15 בפברואר 1818), היה גנרל פרוסי שנחל מפלה בולטת בקרב ינה-אאורשטדט ונפל בשבי הצרפתי לאחר קרב פרנצלאו.
ביוגרפיה
פרידריך לודוויג נולד ב-31 בינואר 1746 באינגלפינגן, שהייתה חלק מנסיכות הוהנלוהה-אינגלפינגן - נסיכות קטנה באזור וירטמברג, להיינריך אוגוסט, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן ולוילהלמינה אלאונורה, רוזנת הוהנלוהה-אהרינגן.
בשנת 1762 הצטרף פרידריך לודוויג לצבא האימפריה הרומית הקדושה, ולחם עמו כנגד הצבא הפרוסי במהלך מלחמת שבע השנים. בשנת 1766 הצטרף פרידריך לודוויג לצבא הפרוסי בדרגת מיור, ובשנת 1775 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. בשנת 1778 השתתף פרידריך לודוויג במלחמת הירושה הבווארית, ובאותה עת הועלה לדרגת אוברסט. זמן קצר לפני מותו של המלך פרידריך הגדול, הועלה פרידריך לודוויג לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-32. לאחר מכן שהה פרידריך לודוויג כמה שנים בברסלאו, ובשנת 1791 מונה למושל ברלין. בשנת 1794 פיקד פרידריך לודוויג על קורפוס בצבא הפרוסי על הריין, והתבלט מאוד בהתקפות רבות, ובייחוד בקרב קייזרסלאוטרן ב-20 בספטמבר אותה שנה.
באותה תקופה היה פרידריך לודוויג החייל הכי פופולרי בצבא הפרוסי, ובליכר כתב עליו שהוא מנהיג שהצבא הפרוסי יכול להתגאות בו. כמו כן ירש פרידריך לודוויג את אביו בנסיכות באותו זמן, ורכש קרקעות נוספות על ידי נישואיו עם בתו של הרוזן פון הוים. בשנת 1806 העביר פרידריך לודוויג את השלטון בנסיכות לבנו הבכור פרידריך אוגוסט, נסיך הוהנלוהה-אהרינגן, וזמן קצר לאחר מכן מונה פרידריך לודוויג, שהיה כעת גנרל חיל הרגלים, לפקד על האגף השמאלי של הכוח הפרוסי שהיה אמור להילחם בנפוליאון. אולם פרידריך לודוויג לא פיקד בפועל על הכוחות, אלא הותיר לראש מטהו כריסטיאן קרל אוגוסט לודוויג פון מאסנבאך לפקד בפועל על הכוחות. זמן קצר לפני הקרב העביר קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל את עיקר צבאו, שכלל 60,000 חיילים, מאזור ינה לאזור אאורשטדט, עקב ההנחה שנפוליאון הופיע רק עם מספר קטן של קורפוסים לצורך הקרב. באזור ינה נשאר פרידריך לודוויג עם כ-42,000 חיילים, ובין ינה לויימאר התמקם גנרל ארנסט פון ריכל עם כ-30,000 לוחמים. ב-14 באוקטובר הותקף כוחו של פרידריך לודוויג על ידי עיקר הצבא הצרפתי תחת פיקודו של נפוליאון, ובקרב שהתפתח ספגו הכוחות הפרוסיים מפלה מוחצת.
פרידריך לודוויג שהה כשנתיים בשבי הצרפתי, ולאחר מכן פרש לאחוזותיו, וב-15 בפברואר 1818 מת בביתו בזלאוונציץ.
משפחתו
ב-8 באפריל 1782 התחתן פרידריך לודוויג עם גלאינה שרלוטה אמליה מריאנה לואיזה כריסטיאנה, רוזנת הוים, ובשנת 1799 התגרשו השניים. לבני הזוג נולדו 7 ילדים:
נמל התעופה הבין-לאומי פאגו פאגו
נמל התעופה הבין-לאומי פאגו פאגו הוא נמל התעופה המרכזי של סמואה האמריקנית, אזור מבודד של ארצות הברית באוקיינוס השקט. הוא שוכן באי טוטואילה, בקרבת העיירה פאגו פאגו, בירת סמואה האמריקנית.
היסטוריה
נמל התעופה נוסד כמתקן של צי ארצות הברית, זמן קצר לפני ההתקפה על פרל הארבור ותחילתה של מלחמת העולם השנייה באוקיינוס השקט. הוא נקרא במקור "שדה התעופה טאפונה", על שם הכפר שלידו והיו בו שני מסלולי טיסה שנבנו משברי אלמוגים. בשנות המלחמה הוצבו בו טייסות של חיל הנחתים.
ב-1946 החל הנמל לשמש לטיסות אזרחיות מסחריות. בין היתר השתמשה חברת פאן אמריקן וורלד איירווייז בנמל כתחנת ביניים בטיסותיה מהוואי אל אוסטרליה וניו זילנד. בשנות השישים שופץ הנמל והורחב והחל מ-1964 החל לשרת מטוסי סילון. בשנים 1975-1985 הגיע הנמל לשיא פעילותו. פעלו אליו וממנו חברות תעופה מארצות הברית, ניו זילנד, צרפת, פיג'י ונאורו וכן סמואה. הופעלו ממנו טיסות גם אל פולינזיה הצרפתית וקנדה. גם מטוסי בואינג 747 פקדו את הנמל. הנמל גם היה יעד נחיתת ביניים פופולרי למטוסי מטען של עלויות הנחיתה הנמוכות בו. בתקופה זו הורחבו מאוד מתקני הנמל כדי לשרת את צורכי השימוש הגובר בו.
ב-1984 הורחב נמל התעופה הבינלאומי פלאולו שבסמואה. התפתחות זו ועליית קרנה של סמואה כאתר תיירות הביאו בהדרגה להסטת רוב הטיסות הבינלאומיות מפאגו פאגו אל פלאולו ולירידת קרנו של הראשון. לירידה בשימוש בנמל תרם גם השימוש הגובר במטוסים שלא נזקקו לנחיתת ביניים לתדלוק בדרכם מארצות הברית ליעדים באוקיינוס השקט.
באוקטובר 2009 נחת בנמל המטוס הגדול בעולם, אנטונוב An-225, שהביא עמו ציוד לסיוע בעקבות רעידת האדמה והצונאמי שפקדו את האזור באותה שנה.
ב-30 בינואר 1974 התרסק בסמוך לנמל המטוס שנשא את טיסה 806 של פאן אם, שהייתה בדרכה מניו זילנד אל ארצות הברית. המטוס, מדגם בואינג 707, התרסק בעת שנמצא בגישה לנחיתה בו, עקב תנאי מזג אוויר קשים וטעויות אנוש של צוות הטיסה. 97 מתוך 101 יושבי המטוס נספו בתאונה.
מתקנים ופעילות
הנמל משתרע על פני שטח של 2,832 דונם. קיימים בו שני מסלולי טיסה, טרמינל נוסעים אחד המורכב משמונה מבנים המקושרים ביניהם ובו שלושה שערי עלייה למטוס ושלוש רחבות חנייה למטוסים. טרמינל הנוסעים שופץ כולו בשנת 2010.
בשנים האחרונות פוקדות חברות תעופה ספורות את הנמל. יש ממנו קו טיסה אל הוואי וכן טיסות סדירות אל סמואה. בשנת 2014 היו בו 3,099 תנועות מטוסים (3,665 בשנה שלפני כן), מיעוטן אל הוואי, ועברו בו 113,083 נוסעים. בנוסף משמש הנמל רבות כתחנת תדלוק למטוסים צבאיים אמריקאים החוצים את האוקיינוס השקט.
יחסי ברזיל–מרוקו
יחסי ברזיל–מרוקו הם יחסי החוץ בין ברזיל למרוקו.
סקירה כללית
שיתוף הפעולה בין ברזיל לבין מרוקו החל במהלך המאה ה-19, כאשר מהגרים מרוקאים הגיעו לברזיל. בשנת 1861 פתחה ממשלת ברזיל את הקונסוליה הראשונה שלה בטנג'יר, אך רק מאז 1961, עם עצמאות מרוקו, היחסים הדו-צדדיים החלו להתפתח. באותה שנה אף הוקמה שגרירות ברזיל ברבאט. בתחילת 2016 החלו שני הצדדים לאותת על עניין מחודש בקידום קשרים כלכליים דו-צדדיים.
נראה כי ממשלת ברזיל החדשה חידשה עניין בשותפות דו-צדדית בין ברזיל למרוקו. במאמר שפרסם שר החוץ הברזילאי ב-8 במאי 2019, ובו העריך את 100 הימים הראשונים של מדיניות החוץ החדשה בברזיל, הוא מזכיר כי "קיימנו או נקיים דיאלוגים יצרניים בקרוב עם גרמניה, ערב הסעודית, הונגריה, איטליה, מרוקו, ניגריה, ניו זילנד, שווייץ, בין היתר, איתה כבר זיהינו רעיונות חדשים ופרויקטים יעילים לשיתוף פעולה לצמיחה בברזיל".
יחסי סחר
בשנת 2018 הסתכם הסחר בין המדינות ב-1.4 מיליארד דולר. ברזיל היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של מרוקו באמריקה הדרומית בין בתחום היבוא ובין בתחום היצוא.
תיירות
מעל 50,000 תיירים מרוקאים מבקרים בברזיל בכל שנה.
תל אביב זה אני ואת
תל אביב זה אני ואת הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי אמיר ובן, בשיתוף ההרכב המוזיקלי הישראלי ג'יין בורדו. השיר יצא לאור ב-8 ביוני 2020, על ידי חברות התקליטים Mobile1 Music ותקליטי יהלום, כסינגל שלא מתוך אלבום.
רקע וכתיבה
השיר הוא שיר פופ שנכתב והולחן על ידי אמיר ובן, בשיתוף עם דורון טלמון, והופק על ידם בשיתוף עם מתי גלעד.
וידאו קליפ
ב-8 ביוני 2020, בסמוך לצאת הסינגל, פורסם הווידאו קליפ של השיר בערוץ היוטיוב של אמיר ובן. הווידאו קליפ בוים על ידי תמר גורן (חברתו של אמיר). בקליפ, נראים אמיר ובן וג'יין בורדו על גג, שרים את מילותיו של השיר ורוקדים לצליליו. בריאיון למאקו, אמרה טלמון: "רצינו לצלם קליפ אחר לגמרי ל'תל אביב זה אני ואת', אבל אז הגיעו ההגבלות והסגר. השיר כבר היה מוכן, לא ויתרנו, ואמרנו - ננצל את המגבלה למצוא פתרון יצירתי. אי אפשר עכשיו להשקיע בלוקיישן ובצוות גדול אז נעשה משהו מצומצם וחכם, נתמקד בכוריאוגרפיה ובבגדים, ושהשיר ידבר בעד עצמו. בסוף צילמנו בגג מול הבניין שלנו בדיוק כשפתחו את הסגר. יצא בסוף הכי פשוט והכי טוב, הכי תל אביב זה אני ואת. זו הייתה הברקה של הבמאית תמר גורן שהפכה את זה למבצע גרילה, וזה הפך את זה לעוד יותר מרגש".
טרנסנטמאריה
טרנסנטמאריה (בהונגרית: Tarnaszentmária) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
גאוגרפיה
כמו יישובים רבים באירופה גם בטרנסנטמאריה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 396 ובשנת 2021 רק 219 תושבים.
האזור היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-13 והוזכר לראשונה בכתבים משנת 1325.
יהודים חיו בטרנסנטמאריה ובמפקדים שונים נרשם שהיו בכפר 25 יהודים בשנת 1880 ו-33 בשנת 1910. יהודים מהכפר נרצחו בשואת יהודי הונגריה
בוט (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
סן-לורן-די-מרוני
סן-לורן-די-מרוני (בצרפתית: Saint-Laurent-du-Maroni) היא קומונה מעבר לים, שנמצאת במחוז שמעבר לים גיאנה הצרפתית, צרפת.
היסטוריה
סן-לורן-די-מרוני נוסדה ב-1858 על ידי האדמירל הצרפתי, אוגוסט באודין. האזור שימש בעבר כנקודת הגעה לאסירים שהוגלו.
סן-לורן-די-מרוני הייתה נמצאת סמוך ליישוב האמרדיאני, קאמאלאקולי, שבו היישוב נקרא על שם הצ'יף של היישוב. ב-15 בספטמבר 1880, נהפכה סן-לורן-די-מרוני לעיר הבירה של קומונת כלא מיוחדת, שבה ראש העיר היה מנהל מינהל העונשין של גיאנה הצרפתית.
כשגסטון מונרוויל נבחר לסגן ב-1932, הוא ניסה לסגור את מתחם הכלא. עם זאת, מתחם הכלא נסגר רק כ-6 שנים לאחר מכן, ב-17 ביוני 1938, אם כי הסגירה הסופית הייתה רק ב-1946. ב-9 בנובמבר 1949, הוכרז כי סן-לורן-די-מרוני תהיה קומונה מעבר לים קבועה.
מצפה הכוכבים אולוג בג
מצפה הכוכבים אולוג בג הוא מצפה כוכבים בסמרקנד, אוזבקיסטן. הוא נבנה בסביבות 1420 על ידי האסטרונום הטימורי אולוג בג, ונחשב בעיני חוקרים כאחד ממצפי הכוכבים הטובים ביותר בעולם המוסלמי. בין האסטרונומים המוסלמים המפורסמים שעבדו במצפה כוכבים זה נכללים ג'משיד אל-כאשי, עלי קושג'י ואולוג בג עצמו. המצפה נהרס בשנת 1449 והתגלה מחדש בשנת 1908.
היסטוריה וציוד אסטרונומי
בשנת 1420, האסטרונום הגדול אולוג בג בנה מדרסה בסמרקנד, שנקראה מדרסת אולוג בג. המדרסה הפכה להיות מרכז חשוב ללימודי אסטרונומיה. רק חוקרים שאושרו על ידי אולוג בג והיו בעלי מוניטין אקדמי הוזמנו ללמוד באוניברסיטה. בשיאה, בין 60 ל-70 אסטרונומים עבדו שם. בשנת 1424, אולוג בג החל לבנות את מצפה הכוכבים כדי לתמוך במחקר האסטרונומי במדרסה; הבניה נשלמה חמש שנים מאוחר יותר, בשנת 1429. אולוג בג הטיל על עוזרו המלומד עלי קושג'י את משימת ניהול המצפה, אשר נקרא אז מצפה הכוכבים של סמרקנד. קושג'י עבד שם עד מותו של אולוג בג בידי מתנקש. אסטרונומים בולטים אחרים השתמשו במצפה הכוכבים כדי לצפות בתנועות גרמי השמיים, ביניהם קאדיזאדה א-רומי וג'משיד אל-כאשי.
עם זאת, המצפה נהרס על ידי קנאים דתיים בשנת 1449, ונתגלה מחדש בשנת 1908, על ידי הארכאולוג האוזבקי-רוסי ו"ל ויאטקין מסמרקנד, אשר גילה מסמך הקדשה המציין את מיקומו המדויק של המצפה.
תוך כדי עבודה על החפירה באתר, ויאטקין מצא את אחד המכשירים האסטרונומיים החשובים ביותר בו השתמשו במצפה: קשת גדולה ששימשה  לקביעת צהרי היום. תעלה ברוחב של כשני מטרים נחפרה בגבעה לאורך קו האורך ובה הונחה הקשת של המכשיר. כיום יש בסיס מעוגל המראה את קווי המתאר של המבנה המקורי ואת הפתח המוביל אל החלק התת-קרקעי הנותר של סקסטנט פח'רי שעכשיו הוא מקורה. הסקסטנט היה באורך 11 מטרים, ופעם התנשא עד קצה המבנה בן שלוש הקומות, למרות שהוא נשמר מתחת לאדמה כדי להגן עליו מפני רעידות אדמה. מכויל לאורכו, היה זה רביע 90 המעלות הגדול ביותר בעולם באותו הזמן, עם רדיוס של 40.4 מטרים. על פי אסטרונום טורקי מהימן, הרדיוס של קשת המרידיאן היה כ-50 מטר, ונאמר עליו שהוא באותו גובה כמו הכיפה של מסגד איה סופיה באיסטנבול. הוא שימש לתצפית על השמש, הירח וגופים שמימיים אחרים, ויחד עם עוד ציוד מתוחכם כגון ספירה ארמילרית ואצטרולב, האסטרונומים שעבדו בסמרקנד יכלו לקבוע את צהרי היום בכל יום על פי גובה המרידיאן של השמש, המרחק מן הזנית וההטייה.
עד שנת 1437, מלומדים שהשתמשו במצפה הכוכבים עדכנו את הלוחות האסטרונומיים אשר שימשו בעבר בסביבות 1260 ו-1270 במצפה הכוכבים מראע'ה, אשר סיפקו לוחות סינוס והשקה, ואת הלוח האסטרונומי הסולטאני, אשר הציג פרמטרים כוכביים משופרים ואת חלוקת נקודות הציון של 1,018 כוכבים על סמך מחקר מקורי במצפה הכוכבים ולא רק בהסתמך על עדכון של עבודת תלמי או עבד א-רחמן א-סופי. למעשה, אולוג בג והחוקרים שלו  חישבו הרבה אי דיוקים במהלך העבודה שלהם, כפי שהסביר בהקדמה שלו תחת הכותרת "קביעת המיקומים של הכוכבים הקבועים בקווי אורך ורוחב": המחקר והגילויים שנערכו במצפה הכוכבים אולוג בג היו חשובים מאוד באותו הזמן, שכן אסטרונומים יכלו לחזות ליקויים ולחשב את שעות הזריחה ואת גובהם של גרמי השמיים. ההשערה שלהם בנוגע לשנה שמיימית הייתה מדויקת למדי: 365 ימים, 6 שעות, 10 דקות ו-8 שניות, רק כדקה אחת יותר מאשר חישובים אלקטרוניים מודרניים. למרות שמצפה הכוכבים נהרס בשנת 1449, מחקר אסטרונומי נמשך בסמרקנד גם ב-75 שנים הבאות.
שינויים
הכניסה למצפה הכוכבים שונתה מספר פעמים בשנים האחרונות.
הלוח האסטרונומי הסולטאני
הלוח האסטרונומי הסולטאני (או הלוח האסטרונומי של אולוג בג, בפרסית: زیجِ سلطانی או زيج اولوغ بػ) הוא טבלה אסטרונומית וקטלוג כוכבים שפורסם על ידי אולוג בג בשנת 1437. הלוח היה תוצר עבודה משותף של קבוצת אסטרונומים מוסלמים שעבדו תחת חסותו של  אולוג בג  במצפה הכוכבים בסמרקנד. אולוג בג קבע את אורכה של השנה הטרופית כך: 365 ימים, 5 שעות, 49 דקות ו-15 שניות (בחישוב הזה יש תוספת שגויה של 25 שניות). לכן החישוב הזה  מדויק יותר מהערכתו של ניקולאוס קופרניקוס, אשר בה הייתה תוספת שגויה של  30 שניות. אולוג בג גם קבע את נטיית ציר הסיבוב  של כדור הארץ ב-23.52 מעלות, חישוב  שנשאר המדויק ביותר עד כה. החישוב שלו היה מדויק יותר מאשר חישובים מאוחרים יותר שנערכו על ידי קופרניקוס וטיכו ברהה, והוא תואם בדיוק את הערכים המקובלים כיום.
המוזיאון
מוזיאון מצפה הכוכבים אולוג בג נבנה בשנת 1970 לזכר אולוג בג. הלוחות האסטרונומיים של אולוג בג, הזיג'-י סולטאני, נשמרים במוזיאון למרות היותם עותקים; התרשימים המקוריים נלקחו מאוזבקיסטן על ידי הבריטים, והם מוצגים באוקספורד.
פרנק פרר
פרנק פרר (בתרגום מאנגלית: Frank Ferrer; נולד ב-25 במרץ 1966) הוא מתופף אמריקאי. התפרסם בעיקר כמתופף של להקת ההארד רוק Guns N' Roses, איתה הוא מנגן ומופיע משנת 2006. בעבר, השתתף בלהקה "The Psychedelic Furs" - יחד עם גיטריסט הליווי הנוכחי של Guns N' Roses, ריצ'רד פורטוס. כמו כן, השתתף בלהקות הרוק "Love Spit Love" ו- "The Beautiful". פרר ניגן לצד מספר מוזיקאים מוכרים, ביניהם: להקת טול, סולן להקת Violent Femmes - גורדון גאנו, פי ג'יי הארווי, הזמרת נֵנָה ופרנק בלאק מלהקת הפיקסיז.
ביוגרפיה
פרר נולד ב-25 במרץ 1966 להורים קובנים וגדל בניו יורק. אביו היה נגר, ונגן כלי הקשה למוזיקה לטינית. בגיל 11,פרר צפה במופע של להקת קיס במדיסון סקוור גארדן וכך התאהב במוזיקת רוק.
בין השנים 1988 ל-1993 היה פרר המתופף של להקת הרוק The Beautiful, אשר מקורה בעיר ניו יורק. הלהקה הוציאה לאור מיני-אלבום בשם הלהקה, בשנת 1990 ואלבום באורך מלא, Storybook, במאי 1992.
פרר הצטרף ללהקת Love Spit Love ב-1992. הלהקה הוקמה על ידי הזמר ריצ'רד באטלר, פרר והגיטריסט ריצ'רד פורטוס בזמן שלהקת המקור של באטלר ופורטוס, The Psychedelic Furs, הייתה בהפסקה זמנית. הלהקה הוציאה לאור אלבום בשמה, Love Spit Love ב-1994 ואלבום נוסף, Trysome Eatone, ב-1997. בזמן שהיה בלהקת Love Spit Love, ניגן פרר עם להקת Dripping Goss', לאלבומה Gift of Demise. בין השנים 2001 - 2008, הצטרף פרר להרכב המופיע של להקת The Psychedelic Furs, יחד עם פורטוס.
ביוני 2006, הצטרף פרר ללהקת Guns N' Roses במהלך סיבוב ההופעות האירופאי שלהם והחליף את המתופף (דאז) בריאן מנטייה. טומי סטינסון וריצ'רד פורטוס, איתם פרר ניגן בעבר, הציעו לצרפו ללהקה. אף-על פי שבמקור היה אמור לשמש רק כמתופף מחליף לסיבוב ההופעות, הפך פרר למתופף הרשמי של הלהקה. הוא ניגן במספר שירים מאלבום הלהקה, Chinese Democracy, בהם: "Chinese Democracy", "Better" ו-"If The World".
פרר הופיע עם להקת The Dead Daisies ב-2013 וניגן למיני-אלבום של הלהקה, Face I Love, ב-2014.
אלויס, יורש העצר של ליכטנשטיין
אַלוֹיס פיליפ מריה, עוצר ליכטנשטיין, רוזן ריטברג (בגרמנית: Erbprinz Alois Philipp Maria von und zu Liechtenstein, Graf zu Rietberg; נולד ב-11 ביוני 1968), הוא יורש העצר והעוצר של נסיכות ליכטנשטיין.
ביוגרפיה
אלויס נולד ב-11 ביוני 1968, להנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין, והוא עתיד לרשת את תפקידו לאחר מותו. אמו היא מריה נסיכת ליכטנשטיין, בתם של פרדיננד קרל קינסקי, רוזן וצ'יניץ וטטאו והנרייטה קרולינה, רוזנת לדבור-ויכלן. אלויס נשוי מאז 1993 לסופיה, דוכסית בבוואריה, בתם של הנסיך מקס, דוכס בבוואריה והנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה, ואב לארבעה ילדים. אשתו היא יורשת עתידית של סדר הירושה היעקוביטי ובנם הבכור צפוי לרשת את אימו בסדר ירושה זה ואת אביו כשליט ליכטנשטיין.
אלויס למד בבית ספר תיכון בוואדוץ בירת ליכטנשטיין, ולאחר מכן באקדמיה הצבאית המלכותית בבריטניה. שירת במשך שישה חודשים במשמר קולדסטרים של הצבא הבריטי בהונג קונג ובלונדון. בשנת 1993 סיים תואר שני בתורת המשפט באוניברסיטת זלצבורג. בשנת 1996 חזר לוואדוץ והחל להיות מעורב בניהול כלכלי של עסקי אביו ובתהליכי קבלת ההחלטות הפוליטיות במדינה. כן כיהן במספר תפקידים ייצוגיים. בהמשך העביר אליו אביו את האחריות לניהול כלל ענייני הממשל היומיומיים בנסיכות. הוא מונה לעוצר ב-15 באוגוסט 2004.
משפחתו
ב-3 ביולי 1993 התחתן אלויס עם סופיה, דוכסית בבוואריה, בתם של הנסיך מקס, דוכס בבוואריה והנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
עונת 1990/1991 בליגה הלאומית בכדורסל
העונה הסדירה החלה ב-23 בספטמבר 1990 הסתיימה ב-11 באפריל 1991. לאחר הפלייאוף, העונה הסתיימה בניצחון של מכבי תל אביב בפעם ה-22 ברציפות.
בריגדת פירון
בריגדת פירון (בצרפתית: Brigade Piron) הייתה בריגדה של צבא בלגיה החופשית אשר לחמה בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה. הבריגדה נקראה על שם מפקדה - ז'אן-בטיסט פירון.
היסטוריה
הבריגדה הוקמה בינואר 1943 על בסיס אלפי מתנדבים בלגיים שנמלטו מהארץ הכבושה ושמרו אמונים לממשלה הבלגית הגולה ולצבא בלגיה החופשית. כמו כן כללה הבריגדה גם מתנדבים רבים מהפזורה הבלגית בכל רחבי העולם. לבריגדה התגייסו גם 116 חיילים לוקסמבורגים. מיור ז'אן-בטיסט פירון מונה למפקד הבריגדה. שמה הרשמי של הבריגדה היה "הבריגדה הבלגית הראשונה" אולם עד מהרה היא זכתה לכינוי "בריגדת פירון" על שם מפקדה.
חיילי הבריגדה עברו אימונים בבריטניה, ופירון קיווה שאנשיו ישתתפו בפלישה לנורמנדי, אולם מפקדת הצבא הבריטי העדיפה לשמור את החיילים הבלגים רעננים לקראת שחרור בלגיה. פירון הפציר בממשלה הבלגית הגולה ללחוץ על הבריטים, אולם לשווא. הבלגים נחתו בסופו של דבר בנורמנדי לקראת סוף יולי, במסגרת הדיוויזיה המוטסת השישית (בריטניה). הבריגדה השתתפה בשחרור צרפת ולאחר מכן הועברה כדי לסייע בשחרור בלגיה. הבריגדה לקחה חלק במבצע מרקט גארדן ולאחר מכן המשיכה לשחרור הולנד. ב-17 בנובמבר 1944 הוחזרה הבריגדה לבלגיה והוצבה במילואים בלוון. ב-11 באפריל 1945 הוחזרה הבריגדה להולנד לקרבות מאסף כנגד הגרמנים. הבריגדה עוד הספיקה להשתתף בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה לפני סיום המלחמה.
טופאק אינקה יופאנקי
טופאק אינקה יופאנקי (בקצ'ואה: Tupaq Inka Yupanki, מתורגם כ"רואה חשבון אינקה אציל"; 1441–1493), וגם טופה אינקה יופאנקי (בספרדית: Topa Inca Yupanqui), היה קיסר האינקה העשירי (שלט 1471–1493), של אימפריית האינקה, החמישי משושלת אנן (Hanan). אביו היה פאצ'אקוטי, ובנו היה הקיסר ואיינה קאפאק. אשתו הייתה אחותו הגדולה,. בתקופת שלטונו התרחבה אימפריית האינקה מאוד.
ביוגרפיה
אביו מינה אותו לעמוד בראש צבא האינקה ב-1463.
הוא הרחיב את הממלכה לאורך הרי האנדים דרך אקוודור של ימינו,  ופיתח חיבה מיוחדת לעיר קיטו, אותה בנה מחדש עם אדריכלים מקוסקו. במהלך תקופה זו אביו פאצ'אקוטי ארגן מחדש את ממלכת קוסקו לאימפריה המכונה "טוואנטינסויו", "ארבעת המחוזות". טופאק אינקה הוביל כיבושים צבאיים נרחבים והרחיב את אימפריית האינקה על פני חלק גדול מאמריקה הדרומית.
הוא הפך לסאפה אינקה (שליט יחיד) בתורו עם מות אביו ב-1471, ושלט עד מותו שלו ב-1493. הוא כבש את ממלכת צ'ימור ששלטה על החוף הצפוני של מה שהיא כיום פרו, היריבה הגדולה ביותר שנותרה לאינקה.
הוא כבש את מחוז, המחוז המזרחי של אימפריית האינקה הגובל באגן האמזונאס, וב-1473 דיכא מרד שפרץ בממלכות קויה ולופאקה אותן כבש אביו עשר שנים לפני כן. הוא הטיל חוקים ומיסים, והפקיד שני מושלים כלליים: "סויווק אפו" (Suyuyoc Apu), אחד ב והשני בטיוואנאקו. טופאק אינקה יופאנקי הקים את המצודה סקסייוומאן על הרמה הגבוהה מעל קוסקו, שכללה מחסנים לציוד ולבוש.
טופאק אינקה מת בסביבות 1493 ב, והותיר אחריו שני בנים לגיטימיים ו-90 בנים ובנות לא לגיטימיים. צ'וקי אוקיו (Chuqui Ocllo), אחת מנשותיו של טופאק יופאנקי, שכנעה אותו שבנו קאפאק וארי (Ccapac Huari) יחליף אותו, אולם טופאק אינקה יופאנקי שינה את דעתו והחליט על בנו טיטו קוסי ואלפה (Titu Cusi Hualpa), שמאוחר יותר יהפוך לקיסר ואיינה קאפאק. החלטה זו עוררה את כעסה של צ'וקי אוקיו והיא הרעילה את טופאק אינקה יופאנקי. היא הוצאה להורג זמן קצר לאחר מותו של טופאק אינקה יופאנקי.
האגדה
לטופאק אינקה יופאנקי מיוחסת הובלת מסע חקר בן 10 חודשים בערך לתוך האוקיינוס השקט בסביבות 1480. על פי הדיווחים הוא ביקר באיים שהוא כינה נינה צ'ומפי (Nina Chumpi "חגורת אש") ואווא צ'ומפי (Hawa Chumpi וגם Avachumpi, "חגורה חיצונית"). המסע מוזכר ב'היסטוריה של האינקה' מאת פדרו סרמיינטו דה גמבואה מ-1572. פדרו סרמיינטו תיאר את המשלחת כך:
מחקר
היסטוריונים רבים סקפטיים שההפלגה התרחשה אי פעם. התומכים בסיפור זיהו בדרך כלל את האיים עם איי גלאפגוס. הוצע גם שאחד האיים היה אי הפסחא, שבו מסורות שבעל פה טענו שקבוצה מיתולוגית המכונה "ארוכי האוזניים" הגיעה לאי מארץ לא ידועה.
דפנה שורץ
דפנה שורץ (נולדה ב- 1950) היא פרופסורית לכלכלה, מומחית לפיתוח כלכלי, יזמות וחדשנות. מהראשונות בארץ לפיתוח תוכניות ליזמות וממקימות תחומי היזמות והחדשנות במסגרת אקדמאית. היא ראש רשות המחקר ואחראית על יישום ומעקב הפטנטים, במרכז הבינתחומי, חברת הסגל האקדמי בבית ספר אדלסון ליזמותבמרכז הבינתחומי, הרצליה ולשעבר פרופסורית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בעלת ניסיון רב כיועצת כלכלית בישראל ומחוצה לה וכדירקטורית בחברות סטרטאפ וחברות מובילות במשק.
ביבליוגרפיה
דפנה שורץ נולדה ברחובות, לנעמי ולשמואל רכטמן חבר כנסת וראש עיריית רחובות לשעבר. שורץ עשתה את התואר הראשון שלה בכלכלה, עם חטיבה בסטטיסטיקה מאוניברסיטת תל אביב, את תואר המוסמך (MSC) עשתה בכלכלה חקלאית ומנהל מהאוניברסיטה העברית ואת תואר הדוקטור בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. נושא עבודת הדוקטור שלה: "השפעת חוק עידוד השקעות הון על תיעושן של ערי הפיתוח". קיבלה תואר פרופסור באפריל 2009. שורץ גם הייתה מדענית אורחת באוניברסיטת הרווארד בקיץ של 1991.
פרופסור שורץ הצטרפה לסגל האקדמי של בית ספר אדלסון ליזמות במרכז הבינתחומי ב-2017, והחל מאוגוסט 2020 היא גם, במרכז הבינתחומי, ראש רשות המחקר ואחראית על יישום ומעקב תחום הקנין הרוחני. לפני הצטרפותה למרכז הבינתחומי היא הייתה פרופסורית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בה פיתחה את תחום היזמות והחדשנות. באוניברסיטת בן-גוריון שורץ הקימה את המגמה ליזמות, חדשנות וניהול היי-טק במחלקה למנהל עסקים בפקולטה לניהול ועמדה בראש המגמה מאז הקמתה. והיא ניהלה ופיתחה את המרכז ליזמות - "מרכז בנג'יס ליזמות וחדשנות" מאז הקמתו (שנת 2000). היא כיהנה בוועדות שונות באוניברסיטה, לרבות: בוועד המנהל של האוניברסיטה ונציגת הסנאט בחבר הנאמנים.
לפני הצטרפותה לאוניברסיטה (1999) היא הייתה מנכ"ל המרכז ללימודי הפיתוח (לפני כן חוקרת ומתכננת). המרכז ללימודי הפיתוח הוא מוסד ללא מטרות רווח שעוסק במחקר, הדרכה ובתכנון בפרויקטים בינלאומיים של פיתוח אזורי כולל, במדינות רבות באמריקה הלטינית, באסיה ובאפריקה. במסגרת המרכז ללימודי הפיתוח שורץ הקימה מערך תמיכה ליזמות ועסקים קטנים (שכלל הדרכה וייעוץ בארץ ובארצות מתפתחות) והייתה בין החלוצים בארץ בתחום זה. מסיבה זו הייתה חברה בוועדה המייעצת לשר התעשייה להקמת הרשות לעסקים קטנים (היום הסוכנות לעסקים קטנים) וחברה בוועד המנהל של הרשות לעסקים קטנים עם הקמתה.