cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בחירות בארצות הברית
הצבעת נפקדים
"הצבעת נפקדים" (Absentee ballot) היא הליך בו אנשים שלא יכולים להצביע בקלפי אליו הם רשומים מצביעים באופן אחר. בהצבעת נפקדים, האזרח מצביע בקלפי אחרת מזו שהוא רשום אליה, או בקלפי ייעודית, או בהצבעה בדואר, או בהצבעת פרוקסי או בהצבעה אונליין. הצבעת נפקדים מיועדת לאזרחים שאינם יכולים להגיע לקלפי אליו הם רשומים, כגון חיילים בשירות פעיל, סגל דיפלומטי, ימאים, אזרחים החיים מחוץ לארצם ולאזרחים שמתקשים להגיע לקלפי אליו הם רשומים, כגון פצועים, חולים ונכים.
"הצבעת נפקדים" הונהגה בארצות הברית לראשונה במהלך מלחמת האזרחים. היה זה הרעיון של אדווין סטנטון, מזכיר המלחמה בממשלו של אברהם לינקולן, ליצור מנגנון הצבעת נפקדים לבחירות לנשיאות של 1864. זאת כדי לאפשר לחיילים הנמצאים רחוק מביתם להצביע בבחירות. חידוש זה השתלם ללינקולן הרפובליקני שהצליח בעזרת קולות החיילים להביס את יריבו הדמוקרטי, ג'ורג' מקללן.
ב-1896 הייתה ורמונט המדינה הראשונה לאפשר הצבעת נפקדים גם לאזרחים. עד אמצע המאה ה-20 רוב המדינות של ארצות הברית אימצו איזשהו סוג של הצבעת נפקדים – לאנשי צבא ולאזרחים.
הצבעת נפקדים בארצות הברית נחלקת לשני תתי סוגים – הצבעת נפקדים "מגבילה" והצבעת נפקדים "ליברלית". בהצבעת נפקדים מגבילה חייב המצביע להצהיר מראש על אחת ממספר סיבות מוגדרות כדי להיות זכאי להצביע בדרך זו. בהצבעת נפקדים ליברלית, הידועה יותר כ-No Excuse או כ-No Fault, המצביע אינו חייב לספק "תירוץ" כדי להיות זכאי להצביע בהליך זה. קליפורניה הייתה המדינה הראשונה שאפשרה הצבעת נפקדים ליברלית בבחירות האמצע של 1978.
בשנת 1986 עבר חוק פדרלי להסדרת הצבעת נפקדים – The Uniformed and Overseas Citizens Absentee Voting Act (UOCAVA). החוק הסדיר הצבעת נפקדים של כוחות הצבא, של הימאים בצי הסוחר, של עובדים בממשל הפדרלי המוצבים מחוץ לארצות הברית ושל אזרחים אמריקאים החיים מחוץ לארצות הברית.
בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-20 החלו מדינות ארצות הברית להתנסות בסוגים נוספים של הליכי הצבעה לא סטנדרטיים בנוסף להצבעת נפקדים. כך, למשל, מספר מדינות הוסיפו הליך של הצבעת נפקדים בה ויתרו על דרישת המגורים ועל הדרישה של סיבה מוגדרת.
הגדלת הנגישות של ה-Absentee ballot נתפסת בעיני רבים כדרך מהותית לשיפור כמות המצביעים במערכת בחירות.
הצבעה מוקדמת
הצבעה מוקדמת היא הליך נוחות בו אנשים שלא יכולים להצביע ביום הבחירות המיועד או שלא נוח להם להצביע ביום זה, מצביעים במהלך תקופה מוגדרת מראש לפני הבחירות.
במשך שבעת העשורים הראשונים לקיומה של ארצות הברית, הבחירות נמשכו מספר ימים וזאת כדי לאפשר לאזרחים מהאזור הכפרי להגיע לערים ולבתי המשפט המחוזיים שם היה נהוג להצביע. בשנת 1845 הממשל הפדרלי קבע יום בחירות אחד אחיד בכל מדינות ארצות הברית. יום הבחירות נקבע למועד קבוע – יום השלישי שבא אחרי יום השני הראשון בנובמבר. הממשל הפדרלי קבע רק יום אחד לבחירות כדי למנוע מאזרחים לעבור בין מדינה למדינה וכך להצביע יותר מפעם אחת.
בארבעת העשורים האחרונים התווספו הליכי הצבעה לא סטנדרטיים שונים ומגוונים להצבעת הנפקדים הקלאסית הקיימת מאז מלחמת האזרחים, ביניהם הצבעה מוקדמת.
הצבעה מוקדמת בארצות הברית יכולה להתבצע דרך הדואר, או באתרי הצבעה ייעודיים. בחלק מהמדינות נהוג למקם אתרי הצבעה ייעודיים להצבעה מוקדמת בסופרמרקטים ובמרכזי קניות, כדי להקל עוד יותר על המצביעים.
הצבעה מוקדמת מותרת ב-31 מהמדינות ללא צורך בסיבה, ואסורה ב-16 מהן. ב-3 מהמדינות ניתן להצביע הצבעה מוקדמת מנומקת.
מספר המצביעים בהליכי הצבעה לא סטנדרטיים גדל בהתמדה. כך, למשל, רק אחוז חד ספרתי מכלל המצביעים הצביע בהצבעה מוקדמת במהלך המאה ה-20 אך בשנת 2000 זינק שיעור המצביעים בהצבעה מוקדמת ל-16% מכלל המצביעים.
בבחירות 2004 ניצלו 22% מהמצביעים את זכותם להצבעה מוקדמת.
בבחירות של 2012 כ-46 מיליון בוחרים – שליש מכלל הבוחרים – הצביעו בהליכי הצבעה לא סטנדרטיים. מחצית ממספר זה הצביעו בהצבעת נפקדים, כ-17 מיליון מצביעים הצביעו בהצבעה מוקדמת ויותר משישה מיליון מצביעים הצביעו דרך הדואר.
הצבעה בדואר
הצבעה בדואר היא הליך בו ההצבעה או לפחות חלק ממנה מתבצע באמצעות הדואר. פתקי ההצבעה והמעטפות מחולקים לאזרחים דרך הדואר, והם מחזירים את המעטפה דרך הדואר, דרך מרכזים ייעודיים, או דרך תיבת איסוף ייעודית.
הצבעה בדואר היא כל הליך הצבעה בו רשות הדואר של ארצות הברית ממלאת תפקיד בפרוצדורה של ההצבעה. כאמור, בהצבעת נפקדים ובהצבעה מוקדמת ניתן להצביע דרך הדואר, אך אפשר להצביע בהליכים אלו גם בדרכים אחרות. על כל פנים, כל מדינות ארצות הברית מתירות להצביע הצבעת נפקדים דרך הדואר. בהליך הצבעה כללי בדואר מקבלים כל המצביעים הרשומים במדינה את פתקי ההצבעה ואת מעטפות ההצבעה בדואר בשבועות לפני הבחירות. המצביעים יכולים לשלוח חזרה את המעטפות עם הצבעתם בדואר, או להפקיד אותן בתיבות איסוף ייעודיות (Drop Box) או להביא אותם לאתרים איסוף ייעודיים.
מ-1981 ואילך התנסתה אורגון בהליך הצבעה בדואר לכלל האוכלוסייה (all-mail) – בתחילה בבחירות מקומיות, ואז בבחירות פדרליות – ובשנת 2000 הייתה המדינה הראשונה להנהיג הליך הצבעה בדואר לכלל האוכלוסייה בבחירות לנשיאות. בשנת 2011 מדינת וושינגטון אימצה את הליך all-mail, קולורדו בשנת 2013, ולאחר מכן אימצו הליך זה גם יוטה, הוואי והבירה וושינגטון די.סי.. לצד הליך ההצבעה בדואר, עדיין אפשר להצביע במדינות אלו גם בהליך הצבעה המסורתית בקלפי.
בבחירות של 2012 כ-46 מיליון בוחרים – שליש מכלל הבוחרים – הצביעו בהליכי הצבעה לא סטנדרטיים. מחצית ממספר זה הצביעו בהצבעת נפקדים, כ-17 מיליון מצביעים הצביעו בהצבעה מוקדמת ויותר משישה מיליון מצביעים הצביעו דרך הדואר.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית של שנת 2016 כ-33 מיליון מצביעים הצביעו באמצעות הדואר (כרבע מכל המצביעים).
בארצות הברית הבוחרים רשאים להצביע מוקדם יותר או להצביע בדואר. ברוב האזורים בארצות הברית המצביעים אינם נדרשים לספק סיבה מיוחדת שתאפשר להם לעשות זאת.
האפשרות להצביע בדואר קיימת כיום הן במדינות עם רוב רפובליקני והן במדינות עם רוב דמוקרטי ,
אף על פי כן, הנושא הפך שנוי במחלוקת במהלך מערכת הבחירות לנשיאות של שנת 2020. הזמינות של האפשרות להצביע בדואר הוכחה כדרך להגדלת אחוזי ההצבעה בקרב הציבור האמריקני.
מספר האמריקנים שצפויים להצביע מוקדם יותר או בדואר צפוי להגיע לשיא ב-2020 בשל מגפת הקורונה.
קולטן מטבוטרופי
קולטן מטבוטרופי הוא סוג של קולטן בממברנות של תאים איקריוטיים. נקרא כך כי הוצאת אנרגיה כרוכה בפעילותו, מטבו -> פעילות מטבולית.
במערכת העצבים
במערכת העצבים, הקולטנים מהווים תפקיד חשוב, ככאלה אשר ממסרים את המידע אודות היתכנות של פוטנציאל פעולה.
מיקום
הקולטנים המטבוטרופים בניגוד לקולטנים יונוטרופים נמצאים על הדנדרטים בסמוך לתעלת היונים.
דרכי פעולה
כאשר ליגנד מתאים, כגון מוליך עצבי כלשהו, נקשר לקולטן המטבוטרופי יכולות להתפתח שתי דרכי פעולה:
דרך פעולה א'
הדרך הקצרה:
יעניים
היענים חיים כיום רק באפריקה שמדרום לסהרה, אך בעבר הם היו נפוצים גם בארץ ישראל. הם בעלי נוצות שחורות לבנות עם פלומת נוצות פרועה וגסה ובעלי כנפיים ענקיות שאינם יכולים לעופף. הרגליים חזקות, בעלות 3 אצבעות ומותאמות לריצה מהירה בסוואנה האפריקנית. הצוואר ארוך והראש קטן. היענים הם עופות חזקים המסוגלים לבעוט בחזקה ברגליהם ולהפוך למסוכנים. ברשת קיימים תיעודים רבים של רכיבת בני אדם על יענים או מרוצי רכיבה על יענים.
היענים חיים באזורים פתוחים בקבוצות קטנות. הם מקננים על הקרקע ושני בני הזוג מטפלים בביצים בשווה.
שיקום בלתי פורמלי
מאפייני השיקום הבלתי פורמלי
תהליך השיקום מתקיים במסגרת קבוצה חינוכית-שיקומית, החיה ביחד במסגרת של קומונה שיתופית-שיקומית. מדריכי הקבוצה הם אנשי חינוך המלווים על ידי אנשי מקצוע מתחומי השיקום השונים (ריפוי בעיסוק, עבודה סוציאלית, פסיכולוגיה שיקומית ועוד). המטרות העיקריות של השיקום הבלתי פורמלי הן האצת תהליך הספרציה-אינדיבידואציה של המתבגר מהוריו, ולימוד דרך התנסות של תפיסות, יכולות ומיומנויות לניהול חיים עצמאיים במסגרת הקהילה.
ראובן כהנא, טען כי מה שמבחין בין ארגוניים פורמליים לאלה שאינם פורמליים אינן המטרות או אופן תפקודם, אלא הצפנים ההתנהגותיים העומדים בבסיסם. הוא הגדיר שמונה מרכיבים לצופן הבלתי פורמלי: וולונטריזם, רב ממדיות, סימטריה, דואליזם, מורטוריום, מודולריות, אינסטרומנטליזם אקספרסיבי וסימבוליזם פרגמטי. כהנא טען שלמסגרת התאורטית הזו יש השלכות ויישומים רחבים, וניתן להסביר באמצעות הצופן הבלתי פורמלי תאגידים כלכליים, מפלגות פוליטיות, קבוצות אינטרסים, ארגונים וולונטריים, בתי ספר ותנועות נוער, שהן היוו את הבסיס לפיתוח הקוד הבלתי פורמלי.
יישום הגישה
נכון להיום, מיושמת גישת השיקום הבלתי פורמלי בשש המכינות של עמותת כוונים. במסגרת מכינות אלו, אנשי חינוך ושיקום עובדים יחד ביצירת מסגרת חינוכית-שיקומית הפועלת לפי הצופן הבלתי פורמלי. ביטוי יישומי של השיקום הבלתי פורמלי בבניית קהילה של צעירים עם מוגבלות, בא לידי ביטוי במפגש של שלוש קבוצות שונות של צעירים עם וללא מגבלה, כפי שנמצא במאמר המתאר אירועי מקרה במכינות אלו. השיקום הבלתי פורמלי נמצא בבסיס מודל ההפעלה של תוכנית הרצה (פיילוט) של דירות אימון לבני נוער עם מוגבלות, אותה יזמו משרד הרווחה והשירותים החברתיים, הג'וינט, וקרנות הביטוח הלאומי.
פרס וולף לחקלאות
פרס וולף לחקלאות הוא פרס מוענק מדי שנה על ידי קרן וולף בישראל. זהו אחד מששת פרסי וולף שהוקמו על ידי הקרן ומוענקים מאז 1978; האחרים הם לכימיה, מתמטיקה, רפואה, פיזיקה ואומנויות. הפרס נחשב לעיתים כמקביל ל"פרס נובל לחקלאות".
רודרקשה
רודרקשה (שם מדעי: Elaeocarpus ganitrus) הוא עץ הגדל בעיקר במדינת אנדרה פרדש שבהודו. פירות העץ משמשים לפולחן הפוג'ה עבור מאמיני ההינדואיזם. המאמינים נוהגים לייבש את הפירות, לחורר אותם ולהכין מהם מחרוזות תפילה לשימוש בטקס.
מחרוזות הרודרקשה, הנקראות "מאלה" ("מחרוזת" בהינדית), מיוצרות בגדלים שונים ונבדלות זו מזו במספר החריצים שעל הפירות. אם מספר החריצים לא חורג מהרגיל (בסביבות 5-3), תהיה זו מחרוזת פשוטה וזולה לקאסטות הנמוכות. במידה ויש מיעוט או ריבוי ניכר בחריצים, ייחשבו החרוזים לנדירים ויקרים וישמשו את הברהמינים, או ימכרו לבעלי ממון.
קישורים חיצוניים
Mala wąskolistna
אווה בוהר
אוֹוֶה נילס בוהר (בדנית: Aage Niels Bohr; ; 19 ביוני 1922 – 8 בספטמבר 2009) היה פיזיקאי דני שהתמחה בפיזיקה גרעינית. חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1975. התמחה בתחום הפיזיקה הגרעינית ואת מרבית מחקריו ביצע באוניברסיטת קופנהגן ובמסגרת "פרויקט מנהטן".
ביוגרפיה
בוהר נולד בקופנהגן לנילס ומרגרטה בוהר. אביו, נילס בוהר, היה מגדולי הפיזיקאים בהיסטוריה וזוכה פרס נובל אף הוא. סבו כריסטיאן בוהר היה פיזיולוג פורץ דרך. אחיו הגדול, כריסטיאן, מת בתאונת שיט בשנת 1934, ואחיו הקטן הרלד מת מדלקת קרום המוח. המשפחה גרה במכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קופנהגן.
בוהר למד בגימנסיית סורטאם בקופנהגן, ובשנת 1940 התחיל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת קופנהגן. בספטמבר 1943 הגיעה אל המשפחה ידיעה שהנאצים מחשיבים אותם כיהודים, משום שסבתו של אווה מצד אביו הייתה יהודייה, ולכן הם בסכנה. תנועת ההתנגדות הדנית עזרה לבני המשפחה לברוח דרך הים לשוודיה. משוודיה טס בוהר לאנגליה, שם עבד כחוקר במחלקה למחקר מדעי ותעשייתי של אנגליה ועזר לאביו במחקריו.
באוגוסט 1945, עם סיום המלחמה, חזר בוהר לדנמרק, שם המשיך את לימודיו באוניברסיטה וקיבל תואר שני בשנת 1946.
בשנת 1948 הפך בוהר לחבר המכון למחקר מתקדם בפרינסטון. בביקורו באוניברסיטת קולומביה הוא פגש את איזידור ראבי, שהסב את תשומת ליבו לתגליות שונות על המבנה ההיפרפיני של הדאוטריום ועורר את התעניינותו. במהלך שהותו בארצות הברית התחתן בוהר עם מריאטה סופר, ב-11 במרץ 1950. לזוג נולדו שלושה ילדים: וילהלם, תומאס ומרגריטה.
עבודתו המדעית
בשנת 1948, במסגרת עבודתו במכון נילס בוהר לפיזיקה אשר בקופנהגן, שיתף בוהר פעולה עם בן מוטלסון וליאו ג'יימס על מנת לרכז את המידע שהצטבר עד אז בתחום המבנה הגרעיני למונוגרפיה אחת. פרסומם הראשון יצא ב-1969 והשני ב-1975. על עבודה זו הוענק לשלושתם פרס נובל לפיזיקה באותה שנה. אווה זכה בפרס זה 53 שנים לאחר שאותו פרס הוענק לאביו.
Hurts 2B Human (שיר)
Hurts 2B Human הוא סינגל שיווקי של הזמרת האמריקאית, פינק, בשיתוף הזמר האמריקאי, חאליד, שיצא, על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס, ב-22 באפריל 2019. השיר נמצא באלבום האולפן השמיני שלה, Hurts 2B Human. השיר יצא לרדיו ב-30 באוגוסט 2019. השיר נכתב על ידי פינק, טדי גייגר, אופי, אסקרדו, סקוט האריס וחאליד, והופק על על ידי אודגארד.
נכון לינואר 2022, השיר הושמע למעלה מ-202 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר יצא בערוץ היוטיוב של פינק ב-18 בספטמבר 2019. נכון לינואר 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-32 מיליון פעמים.
ויסאקפאטנאם
ויסאקפאטנאם (בטלוגו: విశాఖపట్నం, בהינדית: विशाखपट्नम, באנגלית: Visakhapatnam) היא העיר הגדולה ביותר במדינה ההודית אנדרה פרדש. ויסאקפאטנאם היא בירת מחוז ויסאקפאטנאם. זוהי העיר המאוכלסת ביותר באנדרה פרדש אשר הכילה 2,035,922 תושבים נכון לשנת 2011, מה שהופך אותה לעיר ה-14 בגודלה במדינה. העיר נמצאת גם במרכז המטרופולין ה-9 בגודלו בהודו אשר כולל 5,018,000 תושבים. העיר שוכנת לאורך החוף של מפרץ בנגל והעיר מכילה את הנמל הרביעי בגודלו בהודו ואת המספנה הוותיקה ביותר בהודו.
האטרקציות התיירותיות המרכזיות בעיר כוללות את החופים של העיר, מקדש מהמאה ה-11, אתרים בודהיסטים עתיקים, ומוזיאון הצוללות.
טבח הילדים בייסק
טבח הילדים ביֶיְסְק היה טבח שביצעו כוחות גרמניה הנאצית, במלחמת העולם השנייה בין התאריכים 9–10 באוקטובר 1942, במהלכו יחידה של האיינזצגרופן בשם זונדרקומנדו 10 בראשות קורט כריסטמן רצחה 214 ילדים מבית יתומים ביֶיְסְק, במחוז טַגַנְרוֹג שברוסיה.
הטבח
במהלך הקרבות בחצי האי קרים מסימפרופול לקובאן, פונו לעיר ייסק שבמחוז קרסנודאר, דרום רוסיה, כ-300 תלמידים ועובדי בית יתומים.
שנה לאחר מכן ייסק נכבשה על ידי הנאצים, וב-9 באוקטובר נסעו כמה משאיות לבית היתומים. על הפעולה פיקד ראש הגסטאפו של ייסק, סגן בדקר ומפקד העיר קנדלר. האחריות לפיקוח הרפואי הייתה על רופא הגסטאפו שטראוך והרופא של יחידה S 10A זונדרקומנדו קורט כריסטמן. עמדו לרשותם משאיות מיוחדות המצוידות כתאי גז ורופדו מבפנים בברזל ופח. יחידה זו בשנים 1942–1943 ביצעה פעולות ענישה בשטח מחוז קרסנודר כנגד האוכלוסייה המקומית.
בשעה 18:00 בערב נסעו משאיות לבית היתומים שלתוכו החלו לדחוף ילדים. מי שהתנגד נדחף בכוח.
ילדים הועמסו בהם כדי להוביל אותם למקום הקבורה באזור חוות שירוצ'אנסקי. לאורך הדרך (המרחק היה כ-3.5 ק"מ) כל הילדים מתו מהרעלה. את זה סיכמה הוועדה, שלאחר שחרור העיר, חקרה את הרצח ועל פי עדותה מצאה שהילדים נקברו ללא רוח חיים, מכיוון שלא היו פצעי ירי על הגוויות או פגיעות בגופות, לא נמצאו עדים ששמעו את זעקותיהם או בכיים של הילדים בעת הקבורה. ב-10 באוקטובר המבצע נמשך, כשהועמסו עוד 13 נערים ונערות מתוך 20 שהצליחו לברוח יום קודם, כמו גם 22 ילדים.
ממסמכי החקירה הראשונית עולה כי נרצחו ילדים עם מוגבלות. עדות לכך היא פגיעה בשלדים, קביים ותותבות שנמצאו בקברים. לאחר מכן, נערכה רשימה מלאה של ילדים מתים המציינת את קבוצת הנכות, ביניהם רוסים, אוקראינים, ארמנים, גרוזינים, צ'כים, טטרים, יהודים ואפילו שני גרמנים לפי לאום. לחלקם קרובי משפחה, חלקם יתומים.
חקירה
לאחר שחרור ייסק מהכיבוש, נחקר טבח הילדים. עדויות מומחים ועדויות של עדים נאספו. ב-15 באפריל 1943 בדקה ועדה של שני רופאים וקצין את קבר ההמונים. ב-3 וב-4 באוגוסט באותה השנה נחשפו שני אתרי קבורה נוספים בהם התגלו שרידי ילדים בגילאי 6 עד 14 שנים.
נערך גם חיפוש אחר האחראים לפשע זה. חלקם, כולל קורט כריסטמן, נענשו. עם זאת, בדדקר, קנדלר, שטראוך ואחרים נמלטו ממשפט.
לאחר עיון בארכיוני שירות הביטחון הפדרלי, ועדת החקירות של הפדרציה הרוסית החליטה לפתוח בתיק פלילי של רצח עם על עובדת רצח היתומים בשנת 1942, בהתבסס על כך שהשמדת האוכלוסייה האזרחית היא פשע נגד האנושות ואין לה שום חוק התיישנות. בהתאם לכך, באפריל 2020, לאחר שנשללה אזרחותו הקנדית של הלמוט אוברלאנדר רוסיה דרשה את הסגרתו על מעורבותו ברצח הילדים.
Fanfare
Fanfare הוא סינגל יפני של להקת הבנות הדרום-קוריאנית Twice. השיר והקליפ פורסמו דרך חברת התקליטים וורנר מיוזיק יפן ב-18 ביוני 2020.
יו שירר
יו לוסון שירר (באנגלית: Hugh Lawson Shearer; 18 במאי 1923 - 5 ביולי 2004) היה ראש ממשלת ג'מייקה השלישי, בין השנים 1967 ל-1972, איש מפלגת הלייבור של ג'מייקה (JLP).
שנים ראשונות
נולד במחוז טרלוני, אזור מטעי בננות וקנה סוכר. ב-1941 הצטרף למערכת שבועון איגוד העובדים Jamaican Worker. ב-1943 היה ליד ימינו של אלכסנדר בוסטמנטה, מייסד מפלגת הלייבור שאך נוסדה. ב-1947 היה לסגנו של בוסטמנטה בראשות איגוד עובדי התעשייה BITU.
ב-1955 נבחר למועצה המחוקקת וכיהן עד בחירות 1959, בהן הפסיד את מושבו. עם קבלת העצמאות ב-1962 התמנה על ידי בוסטמנטה לכהן כנציג ארצו לאומות המאוחדות. ב-1967 נבחר שירר לפרלמנט ועם מותו של ראש הממשלה, דונלד סנגסטר, פחות מחודשיים לאחר כניסתו לתפקיד, נבחר להחליפו בראשות הממשלה.
בראשות הממשלה
בתחילת כהונתו היה ראש ממשלה פופולרי ומקובל על שכבות הציבור. אולם ב-15 באוקטובר 1968 חולל סערה כאשר אסר על שיבתו של ההיסטוריון והפעיל הפוליטי הפאן-אפריקני וולטר רודני מגיאנה לג'מייקה (בה לימד באוניברסיטת איי הודו המערבית) והכריז עליו אישיות בלתי רצויה (persona non grata). זאת כיוון שעסק, לדברי הממשלה, בהתססת מעמד הפועלים נגד המעמד הבינוני, חתרנות על ידי הקמת קבוצות "כוח שחור" כגון "הפנתרים השחורים" בג'מייקה ובמדינות הקריבים וזיקה לברית המועצות וקובה. הדבר גרם לפריצת "מהומות רודני" שהתחוללו ביומיים שלאחר מכן. עם הוודע באוניברסיטה דבר מניעת כניסתו של רודני, התבצרו סטודנטים בקמפוס מונה בפרברי הבירה ולאחר מכן יצאו בהפגנה לכיוון בנייני הפרלמנט ובית ראש הממשלה בקינגסטון. הפגנה הפכה עד מהרה להתכנסות המונים שהצטרפו אליה לאורך רחובות הבירה. ההפגנה פוזרה על ידי הפעלת אלימות משטרתית מופרזת שגרמה למותם של מספר מפגינים. הדיכוי האלים של ההפגנה נתן את האות לפריצתן של מהומות שכללו ונדליזם וביזה ברחבי האי ולמחאה רחבה של מובטלים, עניים עירוניים ומיעוטים נגד בעלי רכוש. אף שהאירועים דוכאו תוך יומיים, השפעותיהם על הפוליטיקה הפנימית היו נרחבות. ניצני מודעות מעמדית וגזעית נגד בעלי הרכוש והכוח שקיננו בקרב סטודנטים לפני המהומות הפכו לאחריהן לתנועה חברתית רחבה שסיכנה, בעיני שירר, את יציבותה של המדינה הצעירה. ממשלת שירר, ששריה היו כולם מרקע אריסטוקרטי, הוציאה צוים שהוציאו מחוץ לחוק התארגנויות של "הכוח השחור" ואסרה הפצה של ספרות קומוניסטית. האופוזיציה מצידה האשימה את שירר אישית בהפעלת האלימות המשטרתית. כשחור-עור הציגו אותו הרדיקלים כמשתף-פעולה עם בעלי ההון הלבנים ולפיכך גרוע יותר מהם.
שירר ביקש לפתח ברית אסטרטגית עם ארצות הברית ופיתח את כלכלת ג'מייקה באמצעות השקעות מערביות זרות במכרות ומפעלי עיבוד אלומינה ובוקסיט וכפרי נופש תיירותיים. בתקופתו הוכנה ובוצעה תוכנית להקמה מואצת של בתי ספר ופותחה התשתית התחבורתית באי. כן ביקש שירר למצב את מעמדה הבינלאומי של ג'מייקה ובאמצעות קשריו באו"ם הצליח למקם את נציבות האו"ם לחוק הים (UNCLOS) בעיר מונטגו ביי. עם זאת לא איחה ממשלו את הקרעים המעמדיים ולא השכיל לחבור לכוחות החדשים שהתעוררו במדינה. בפרט נכשל שירר בהתמודדות מול יריבו הכריזמטי, מנהיג מפלגת העם הלאומית (PNP), מייקל מנלי, שגייס לצידו את המעמדות הנמוכים ויצר קשרים עם אנשי הרסטאפארי. בבחירות 1972 ניצל מנלי את התסיסה החברתית והמעמדית שליוותה מאז 1968 את שלטונו של שירר וזכה בבחירות ברוב של כמעט 70%.
לאחר הכהונה כראש ממשלה
בשנת 1974 איבד שירר את ראשות המפלגה לטובת אדוארד סגה. בשנות שלטונו של סגה, 1980-1989, כיהן שירר כשר חוץ וסגן ראש ממשלה. לאחר בחירות 1989 שב שירר לנהל את מעוז כוחו, איגוד עובדי התעשייה.
סרבנות גט
סרבנות גט הוא מצב שבו אדם מסרב לסיים נישואים על פי ההלכה על ידי מתן גט, אף על פי שבן או בת הזוג ביקש זאת מבית הדין. הסיבה העיקרית לסרבנות גט היא רצונו של הסרבן להשיג תנאים עדיפים בהסכם הגירושין. מצב זה מכונה לעיתים סחטנות גט.
רקע לבעיה
התורה מחייבת שגירושין יתבצעו על ידי מתן גט מהבעל לאישה. על פי ההלכה הגט חייב להינתן על ידי הבעל מרצונו ואם הבעל נותן את הגט שלא מרצונו הגט עלול להחשב גט מעושה שהוא פסול. ניתן על פי התורה והן על פי ההלכה (רמב"ם ושו"ע) לתת לאישה גט בעל כורחה, אלא שהדבר נאסר לאשכנזים בחרם דרבנו גרשום ובקום המדינה אף לכלל היהודים הישראלים הדתיים והחילונים על ידי חוק שיווי זכויות האישה תשי"א-1951 אשר קבע שמעשה זה הוא עברה פלילית מסוג פשע ("התיר האיש קשר הנישואין על כורחה של האישה, באין פסק דין של בית משפט או בית דין מוסמך המחייב את האשה להתרת קשר הנישואין - האיש אשם בפשע ודינו מאסר עד חמש שנים"). מדינת ישראל כיום היא המדינה היחידה בעולם שבה אסור לגבר לגרש אישה בעל כרחה. בשאר העולם זכותו של כל גבר לגרש את אשתו מבלי רצונה, וכן להפך. בקרב חוקרי ההיסטוריה של המשפט מקובל לומר שהחוק הנ"ל נחקק בהשראה פמיניסטית תוך תמיכת הרבנות שביסודה חוקיה נוסדו על ההלכה האשכנזית, כך שבמקרה זה יצא ש"זה נהנה וזה לא חסר", ושני הממסדים - הן הדתי והן החילוני מרוצים ממנו כל אחד מזווית ראות עיניו. אשר לכך, בתי דינים בחו"ל אינם מחויבים לקיום חוק זה מכיוון שאינם כפופים לחוק הישראלי בנושאים אלה.
הפסיקה הספרדית לעומת זאת, המשיכה בפסיקה התלמודית ולא קיבלה את חרמו של רבי גרשום שהיה בסמוך לדורו של הרמב"ם, הרמב"ם עצמו לא הכיר את החרם הזה ופסק שמותר לגרש אשה בלא רצונה. פסיקה ברוח זו המשיכה אף בתקופתו של רבי יוסף קארו שהכיר את החרם ולא קיבל אותו, וכך הוא פסק בספרו שולחן ערוך (אבן העזר הלכות גיטין סימן קיט סעיף ו): "יכול לגרשה בלא דעתה". למרות זאת, הרבנות ביסודה קיבלה את פסקי עדות אשכנז בדברים רבים, ובין היתר גם את חרמו של רבי גרשום. דבר שחשף ועדיין חושף אותה לביקורת מצד אנשי עדות המזרח אשר טוענים כי הרבנות כופה עליהם הלכות שהתאימו לרוב מייסדיה האשכנזים. כך לדוגמה, הרב עובדיה יוסף הביע ביקורת על כך וכתב בספרו שו"ת יביע אומר (חלק ח' אה"ע סימן ב) "בשומעי כי יש בתי דין שפוסקים להחמיר גם על הספרדים ועדות המזרח בעניין זה, בהחילם חרם דרבינו גרשום גם על עדות המזרח בפסקיהם, ושגגה היא בידם..." בהמשך הביא הוכחות מדברי הראשונים והאחרונים.
אף הפסיקה האשכנזית, וחרמו של רבי גרשום בכללה, אינם אבסולוטיים, ומאפשרים לפעמים לגרש אישה בעל כרחה. בשולחן ערוך אהע"ז סימן קי"ז סעיף יא:
"מי שנודע לו שאשתו נכפית, ורוצה לגרשה ואינו משיג כדי כתובתה, כופין אותה לקבל גט ואין בזה משום תקנת רבנו גרשום, ויתן הנמצא בידו לכתובתה, והמותר כשתשיג ידו, ואם תמאן לקבל גט, ימנע ממנה שאר כסות ועונה. הגה: ודווקא במום גדול כזה שאילו היה באיש היו כופין לגרש מדין התלמוד, ולא תקן רבנו גרשום שתהא האשה עדיפא מאיש (תשובת הרא"ש כלל מ"ב), אבל משום שאר מומין אינו יכול לגרשה בעל כרחה, אבל מכל מקום אין כופין אותו להיות עמה, מאחר דמאיסה עליו ורוצה לגרשה ולתת כתובתה (מהרי"ק שורש ק"ז)"
על פי ההלכה ועל פי חוקי מדינת ישראל מסורבי הגט נותרים נשואים, ועל כן אינם יכולים להתחתן בשנית. אומנם לגבי גברים ישנה אפשרות של היתר מאה רבנים, בו מתירים לאיש לשאת אישה שנייה על פני הראשונה. לפי ההלכה, אישה נשואה, ובכלל זה מסורבת גט, המקיימת יחסי מין עם בן זוג אחר, עוברת עם בועלה על איסור ניאוף, והם נאסרים להינשא זה לזה אף לאחר סיום הנישואים הנוכחיים.
בנוסף, צאצאים הנולדים כתוצאה מיחסים אלו יחשבו לממזרים ואפשרות הנישואים שלהם תוגבל משמעותית. הבעל או האישה יכולים להשתמש בהגדרת בן הזוג כנואף או נואפת כדי לנסות להשיג הישגים ממוניים בבית הדין. לעומת האישה, הגבר יכול לקיים יחסי אישות עם אשה אחרת בלי שהדבר יחשב לניאוף הלכתי, אך כן ייחשב לחטא.
מאידך, גבר נשוי ובכלל זה מסורב גט, מחויב במזונותיה של אשתו כל עוד הם נשואים, אפילו אם נפרדו. האישה גם עשויה לנצל את חובות הבעל כלפיה בדין ההלכתי והאזרחי כאמצעי לחץ עליו לשם השגת הסכמתו לויתורים שונים בהסכם הגירושים.
הסיבות לסרבנות
סיבה נפוצה לסרבנות גט היא "סחטנות גט", אשר בהם גברים ונשים אינם מסרבים קטגורית לתת גט או לקבלו, אלא מציבים תנאים מוקדמים, לעיתים קשים, לכך, למשל מתוך רצון לשפר את מעמדם במאבק הרכוש בסכסוכי גירושין, או את מצבם בסכסוכים על ענייני משמורת וילדים. תביעת שלום בית משמשת לעיתים כאמצעי לאכוף את המשך הנישואין על הצד האחר או כטקטיקה במסגרת ניסיונות להשיג עמדות יותר טובות בהסכם הגירושין. האפשרות לסחטנות גט ירדה משמעותית בשנים האחרונות היות שהמחוקק ובתי הדין הרבניים ניתקו את התלות שהייתה בעבר בין קבלת הגט להסדרת ענייני הרכוש והילדים.
סיבות נוספות לסרבנות גט הן נקמנות או קנאה כלפי בן הזוג, או התנגדות עקרונית למתן גט הלכתי, למשל במקרה של אדם שהמיר את דתו. פעמים שהסרבנות נובעת מרצון כן של בן הזוג להגיע למצב של שלום בית.
היקף התופעה
מספרן של מסורבות הגט שנוי במחלוקת, עקב הבדלים בהגדרות של מי היא מסורבת גט. הנהלת בתי הדין הרבניים מגדירה מסורבת גט כמי שלא קיבלה גט שנתיים מפתיחת התיק בבית הדין הרבני בגלל סירוב בן הזוג, ומספר מסורבות הגט על פי הגדרה זאת עמד על 180 בתחילת 2009. בדו"ח של מערכת בתי הדין הרבניים נאמר שבסוף שנת 2006 עמד מספר התיקים הפתוחים מעל שנתיים שלא נסגרו בגט על 942 ומדגימה של 346 תיקים מתוכם הוערך שמספר מסורבי הגט עומד על כ-190 גברים ו-180 נשים. בשנת 2005 עמד מספר הנשים שלא קיבלו גט אף על פי שתיק בבית הדין נפתח לפני יותר משנה, על 963. לאור חוסר האחידות בהגדרות מסורבות גט לא ניתן לקבוע כמה סירובי גט יש בזמן נתון והאם יש שינוי במספר מסורבי הגט לאורך השנים, אך סקירת כלל הנתונים מעידה שמספר מסורבי הגט נע בין כמה עשרות לכמה מאות.
סרבנות גט היא רק אחת הסיבות לאי סגירת תיק תוך שנתיים. בדיקת בתי הדין לגבי סוף שנת 2006 הסיקה את הפילוג הבא לגבי הסיבות לאי סיום הליכי גירושין בגט:
עד סביבות שנת 2005 הגדירה הנהלת בתי הדין מסורבת גט כמי שלא קיבלה גט שלושה חודשים לאחר החלטה על חיוב או כפיית גט או הטלת סנקציות על סרבן גט. על פי הגדרה זאת הוצג מספר המסורבות בסוף שנת 2004 כ-238 ובאוגוסט 2005 כ-135. כנגד הגדרה זאת הופנתה ביקורת של ארגוני נשים בטענה שיש נשים רבות הסובלות מסחבת של הבעל המסרב לתת גט ובתי הדין אינם נותנים החלטה של חיוב גט. מבקר המדינה הצטרף לביקורת והציע להוסיף להגדרת מסורבות הגט גם נשים שניתן בעניינן המלצה או הצעה לתת גט. הרבנית מרים גולדפישר מאמונה ציינה שעל פי הגדרה מורחבת כזאת יש להוסיף עוד כמה מאות נשים למספר מסורבות הגט.
אולם נציגות אחרות של ארגוני נשים נוהגות לנקוב במספרים של אלפי מסורבות גט. למשל, אלה גרא, מנכ"ל שדולת הנשים, נקבה במספר 5,000 מסורבות גט ובכנס של ארגוני נשים שאורגן על ידי פרופ' הלפרין-קדרי הועלתה הערכה שיש מעל 10,000 מסורבות גט בישראל. כנגד מספרים אלו טען מנהל בתי הדין הרבניים הרב אלי בן דהן שאין בינם ובין המציאות כלום, וחבר הכנסת אברהם רביץ טען שמדובר בהגזמות של ארגוני הנשים להדגיש את חשיבות קיומן, אך מזיקות לפתרון הבעיה של מסורבות הגט האמיתיות.
סנקציות כנגד סרבני גט
הכלל היסודי של "כופים אותו עד שאומר רוצה אני" הוא הבסיס ההלכתי של הצבת סנקציות על סרבן הגט: "...וכן אתה אומר בגיטי נשים כופין אותו עד שיאמר רוצה אני" (בבלי, מסכת ערכין, דף כ"א, עמוד א). ההלכה דורשת שהפעלת הסנקציות תהיה כזו שלא תישלל לחלוטין זכות הבחירה שכן גט שניתן שלא מבחירה, עלול להיכנס בקטגוריה של "גט מעֻשֶׂה", ולהיפסל משום כך.
הרב שלמה דיכובסקי והרב ציון בוארון כתבו באחד מפסקי דינם: "במשך מאות בשנים, אם לא למעלה מכך, היו בתי הדין הרבניים ברוב תפוצות הגולה מוגבלים מאוד ביכולתם לפעול נגד סרבני גט שניתן נגדם פסק דין לגירושין, יהיה זה בגדר המלצה, מצווה, חובה או כפייה לגרש. חוסר האונים הזה הביא בצדו לצמצום מסוים של השיח ההלכתי בכל הקשור לדרכים העומדות בפני בתי הדין להביא לאכיפת פסקי דין לגירושין על פי ההלכה."
בימי המנדט הבריטי הסכימו השלטונות לכפות צווים כספיים של בתי הדין הרבניים, אך לא את שאר הצווים, אף על פי שבאופן תאורטי היה בסמכותם של בתי הדין לתת את הצווים. במדינת ישראל ניתנה בידי בית הדין הרבני האפשרות לכפות מתן גט על ידי עונש מאסר. בשנת 1995 חוקק חוק המרחיב את מגוון הסנקציות שניתן בידי בית הדין להפעיל כנגד סרבני גט.
הסנקציות:
סנקציות אזרחיות ומאסר
בעוד שההלכה מתירה אכיפת גט, במקרים מסוימים, אף באמצעים אלימים, החוק הישראלי מתיר לבית הדין הרבני להפעיל שורת סנקציות אזרחיות מוגדרות כנגד סרבני גט, הכוללות מניעת רישיון נהיגה וחשבון בנק, מאסר לתקופה של עד עשר שנים, חבישה בצינוק ומניעת זכויות מעציר או אסיר, עיכוב יציאה מן הארץ, איסור על קבלה, החזקה או הארכה של דרכון, איסור על קבלה החזקה או חידוש של רישיון נהיגה, מניעה מלהיבחר למשרה על פי דין, או לשאת במשרה גוף מבוקר, מניעות מעיסוק מוסדר על פי דין או הדורש רישוי או היתר ועוד.
ביטול קבלת קצבאות מביטוח לאומי: הביטוח הלאומי רשאי בנסיבות מסוימות בהם "במקרי עגינות קשים אשר בהם דרכי הכפייה הרגילים המצויים בחוק בתי דין רבניים (קיום פסקי דין של גירושין), התשנ"ה-1995 אינם אפקטיביים", למנוע מסרבן הגט קצבאות אותן הוא רשאי לקבל מהביטוח הלאומי.
ביוני 2011 הורה בית הדין הרבני בירושלים באופן תקדימי להאריך את מעצרו של סרבן גט לתקופה בלתי מוגבלת, בעקבות המשך סירובו לתת גט לאשתו גם לאחר שסיים לרצות תקופת מאסר של עשר שנים. במרץ 2016 הטיל בית הדין הרבני עונש מאסר על אביו של סרבן גט, לאחר שקבע שהאב עומד מאחורי הסרבנות של בנו.
בספטמבר 2022, הוציא בית הדין הרבני הגדול צו למאסר סרבנית גט, לאחר שלא התייצבה לדיונים במשך 4 שנים. זאת הפעם הראשונה שהסנקציה מופעלת נגד אישה.
סנקציות פליליות
בנובמבר 2016 פרסם פרקליט המדינה הנחיה חדשה, שהסמיכה את הפרקליטות להגיש כתב אישום פלילי בגין "אי קיום צו שיפוטי של בית הדין הרבני למתן או קבלת גט". ההנחיה התבססה על הבנה, לפיה סרבנות גט, בניגוד להוראת בית הדין מהווה "הפרת צו שניתן לשם הגנה על חייו, גופו או שלומו של אדם אחר", שהיא עבירה פלילית שדינה 4 שנות מאסר. לפי הנחיית פרקליט המדינה, כתב אישום מסוג זה יוגש רק בכפוף להתייעצות עם מערכת בתי הדין, וזאת כדי למנוע חשש לגט מעושה.
ארגונים 'אזרחיים' הביעו התנגדות להנחיית הפרקליט, בטענה שהיא מערבת הליכים פליליים בעניין דתי ביסודו, אך לפי עמדת פרקליט המדינה, מערכת אכיפת החוק מכירה בעוול המוחשי שנגרם בגין הכלא הווירטואלי של העגינות וצריכה גייס את כל הכלים המשפטיים כדי למנוע זאת.
התנאים להטלת סנקציות
תנאי סף להפעלת סנקציות נגד סרבן הגט, הוא פסיקה של בית הדין הרבני ברמת "כופין" לתת גט לאישה. פסק דין ברמה של "'המלצה" או "מצווה" לא יספיק לצורך הפעלת הסנקציות.
ברוב המקרים בעלים נענים לסנקציות ומוסרים לאישה גט, אף לפני הפעלתם. אולם היו גם מקרים בהם גברים התמידו במשך שנים בסירובם לתת גט. ידוע המקרה של יחיא בן יחיא אברהם, אשר רק מותו לאחר שלושים ושלוש שנות מאסר בגין סרבנות גט שחרר את אשתו מעגינותה.
אל מול בעיית הסרבנות, עלו טענות שונות לגבי הסיבות לאי היענות הבעלים לסנקציות. בית הדין הרבני הגדול, בפסק דין מיום 17.9.2008 מתאר את הקשיים שהציב המחוקק על אכיפת פסקי דין של בתי הדין הרבניים, ומנסה לבור בין אלו את הדרך המשפטית הראויה לשם אכיפת פסק דין לגט, תוך הרחבת סמכויות אלו אף מעבר לאלו שניתנו לבתי הדין במפורש בחוק. בין השאר, ממליץ פסק דין זה על סנקציות קשות על סרבן גט - כולל המלצה לאיסור שינה על מזרן, כליאה יחד עם אסירים ביטחוניים, כליאה בבידוד לסירוגין לתקופות ארוכות של 90 יום, כאשר הסרבן יימצא שבעה ימים בבידוד ושבעה ימים במאסר רגיל, וחוזר חלילה, איסור רכישת מצרכים בקנטינת בית הסוהר, מניעת הזכות לקבל אוכל כשר למהדרין, ועוד. פסק דין זה אף ממליץ למחוקק כי יתיר לבתי הדין הרבניים לאסור סרבן גט אף ליותר מעשר שנים.
הוויכוח סביב הפעלת הסנקציות
יש הטוענים כי בית הדין הרבני מהסס יתר על המידה טרם הפעלת סנקציות. כך למשל אומר הרב יובל שרלו:
טענה דומה מושמעת גם בכתב העת המדעי "זעקת דלות" בהוצאת מכון שכטר ללימודי היהדות, המוסיף וטוען כי יש הרכבים המסרבים באורח שיטתי להפעיל אמצעי כפייה אזרחיים והלכתיים (הרחקות דרבנו תם). בגיליונות אחדים של כתב העת מופיע ניתוח הלכתי מדוקדק של מקרים של פסיקה של בתי הדין הרבנים, וטענה כנגדם כי בתי הדין הרבניים אינם משתמשים בכלים הלכתיים כמו "קידושי טעות", ו"קידושי אונס" העומדים לרשותם כדי להתיר עגונות. עוד נטען בכתב העת כי בתי הדין הרבניים מפרים כללים דיוניים הלכתיים כגון העיקרון של כיבוד סמכות ופסיקה של בתי דין אחרים, והפיכה של פסיקה קודמת של בית הדין הרבני, באופן שמעגן נשים. הרב אשר רוט, היועץ המשפטי לשיפוט רבני, טוען כנגד הניתוח ההלכתי כי הוא מסתמך על התלמוד והרמב"ם בלבד תוך התעלמות מהפסיקה המאוחרת.
מאידך, יש הטוענים כי המאבק למען העגונות מנוצל ככלי "לניגוח התורה". עוד נמתחה ביקורת על בית המשפט העליון על כך שהוא מגביל את סמכויותיו של בית הדין הרבני, ובכך מקשה עליו להתיר עגונות.
ביקורת נוספת נמתחה על כך שהמאבק למען העגונות ומסורבות הגט מנוצל לשם פגיעה מכוונת בגברים מסורבי גט. בפסק דין של בית הדין הרבני הגדול, אמר הרב שלמה דיכובסקי כי: "אני חייב לציין, שהחוק הנ"ל (החוק לכפיית פסקי דין של גירושין) הוא חוק מפלה במכוון. ישבתי בשעתו בוועדת הכנסת למעמד האישה, וחברות הכנסת הנכבדות הצהירו במפורש על רצונן להכניס בחוק סעיף שבו "אפליה מתקנת" לטעמן, לטובת הנשים. אני מתקשה מאוד להבין את פשר האפליה "הלא מתקנת" הזו. מה בצע להכביד על גבר מסוים שגורלו המר הביא אותו בברית הנישואין עם אשה סרבנית גט, כדי ללמד לקח גברים אחרים המתעמרים בנשותיהן? במה יתוקן מעמד האישה, אם נאמלל גבר שזכה בתביעת הגירושין כנגד אשתו, כדי ללמד לקח גברים אחרים סרבני גט?"
עוד נאמר כי המאבק למען העגונות ולמען מסורבות הגט, מנוצל באורח ציני לשם הצדקת חוקים המפלים מגדרית נגד גברים. ואכן, פסק דין של השופטת נילי מיימון, שעליו נמתחה ביקורת, שעסק במקרה בו 3 ילדים היו במשמורת האב וילד אחד במשמורת האם, והטיל תשלום מזונות בסך 1,600 ש"ח על האב עבור הילד שאצל האם, ואילו על האם הטיל מזונות בסך 500 ש"ח בלבד עבור כל 3 הילדים שאצל האב. את אי-השוויון ההלכתי בין גברים לנשים הצדיק פסק הדין באומרו: "כמו כוח המיקוח של האיש בענייני רכוש העולה על זה של האישה, כתוצאה מכך שהאישה אינה יכולה להתגרש ללא הסכמת האיש ושיתוף פעולה מצידו. האישה, בניגוד לאיש, גם אינה יכולה לקבל היתר נישואין כאשר בעלה מסרב להתגרש ממנה או במקרים בהם הוא חסר דעה".
במערכת אזרחית
כאשר מערכת המשפט אינה דנה לפי דין תורה, נוצרים מצבים בהם מערכת המשפט קובעת שזוג עבר גירושין, בעוד מבחינת התורה הזוג נחשב לנשוי. מערכות משפט שונות דנו בתביעות של נשים גרושות בדין האזרחי, אך מסורבות גט, לכפות על בעליהן לתת להן גט. היו שופטים שסירבו לכפות את מתן הגט על הבעל, מכיוון שמדובר בטקס דתי, בעוד אחרות כפו את מתן הגט בגלל הנזק הנגרם לאשה.
התרת נישואין נוספים
לא קיים מנגנון הלכתי המתיר לאישה נשואה לשאת בעל נוסף, והיתר למסורבת גט להינשא יכול להיעשות רק באמצעות קביעה הלכתית כי קידושיה היו בטלים מלכתחילה. לעומת זאת, גברים מסורבי גט היו רשאים בעבר לשאת אשה נוספת, אך על פי חרם דרבנו גרשום התקף לאשכנזים, והתחייבות בכתובה של בני עדות המזרח, כמו גם חוקי מדינת ישראל ומרבית המדינות, הם מנועים עתה מלעשות כן.
עם זאת, עגינותו של גבר מסורב הגט ניתנת להתרה על ידי פסק דין של בית דין רבני המתיר את החרם, והזוכה להסכמה של מאה רבנים משלוש מדינות. היתר כזה לנישואין ניתן רק בתנאי שהעגון ישליש גט לאשתו בבית הדין ויפקיד לה את כתובתה (אם היא זכאית לכך). אם הפסק מאושר גם על ידי נשיא בית הדין הרבני הגדול, הרי הוא גובר על איסור הביגמיה, שבסעיף 176 לחוק העונשין.
פסק דין המתיר לאיש לשאת אשה שנייה, והשגת הסכמת מאה רבנים לפסק, צריכים לגבור על מכשולים הלכתיים משלושה סוגים :
מכשול לא הלכתי אך משפטי הוא החלטת בית המשפט העליון
על פיה אמנם הסמכות שניתנה לבתי הדין הרבניים להתיר נישואין קיימת גם במקרים של סרבנות גט, אלא שעל הרבנים הראשיים להשגיח כי הזדקקות למוסד היתר הנישואין לא תסכל את המטרה של חיזוק היסודות המונוגמיים שבחברה שעמדה מאחורי איסור הביגמיה ושהיתר זה יינתן רק במקרים יוצאים מן הכלל ותוך דאגה לבל יגרם עוול לאישה.
מכשול טכני אחר הוא קביעת הרב הראשי לישראל, ישראל לאו משנת 2002 כי "גבר הנשוי לסרבנית גט, לא יוכל לשאת אשה חדשה, לפני שעל אשתו יופעלו דרכי כפייה לקבל ממנו גט". על כך נוסף החוק לקיום פסקי דין של גירושין, שבסעיף 1 ד קובע כי "הוצא צו הגבלה כנגד אשה... לא תידון בקשת הבעל ליתן לו היתר נישואין עד תום שלוש שנים מיום הוצאת צו ההגבלה", כלומר "בעל אינו יכול לפעול בשני המסלולים בעת ובעונה אחת. הוא אינו יכול לדרוש הפעלת צוי אכיפה כנגד אשתו סרבנית הגט, ולחלופין היתר נישואין. עליו לבחור באפשרות אחת בלבד, ובחירה זו תקפה לשלוש שנים, מבלי אפשרות לחזרה. בדרך כלל, נאלצים רוב הבעלים להעדיף את האפשרות ה"קלה" יותר של בקשת "היתר נישואין", על פני האפשרות הכבדה יותר של הפעלת צווי אכיפה."
היתר לשאת אישה שנייה אינו פוטר את הבעל מלשאת במזונות אשתו, שכן ההיתר אינו מבטל את הנישואין הראשונים. ועל כן הוא מועיל פחות למסורב גט הסובל מהחובה לזון את אשתו על אף שקשר הנישואין מתקיים ביניהם בעל כורחו, מאשר למסורב גט המתקשה ליצור קשר זוגי חדש עקב קשר נישואין מעגן. כמו כן, לא תמיד היתר כזה מספק מסורב גט, שכן מעמדו כנשוי עשוי להרתיע בנות זוג פוטנציאליות. בתי המשפט למשפחה בישראל קבעו כי ההיתר לשאת אישה שנייה אמנם מסיר את המניעה להינשא, אך אינו מסיר את יתר הנזקים, ובהם פגיעה בחופש הבחירה והזכות להשתחרר מקשר כפוי (תמ"ש 21162/07, תמ"ש 18561/07).
היתר לשאת אישה שנייה עשוי להפוך את משוואת הכוחות, ולהפוך סרבנית גט לעגונה. היתר לשאת אישה שנייה ניתן על כן לאחר השלשת גט והפקדת הכתובה של המבקש.
על פי ההערכה, בימינו היתר כזה ניתן במקרים כ-4–5 פעמים בשנה.
פתרונות נוספים
אמצעים נוספים שהוצעו להתמודדות עם סרבנות גט:
ברוב מדינות המערב, שבהן נהוגים נישואים אזרחיים, בתי המשפט מוסמכים לסיים נישואים גם בהיעדר שיתוף פעולה של שני בני הזוג. עם זאת, אם אישה יהודייה ומעוניינת להינשא בנישואים הלכתיים, היא תיתקל בכל הבעיות הכרוכות בעגינות, ובתי המשפט לא יציעו לה סעד.
יש הטוענים כי המאמצים הציבוריים לפתרון בעיית מסורבי הגט (להבדיל ממסורבות גט) מועטים מידי.
תביעת נזיקין כנגד סרבני גט
בינואר 2001 נתקבל לראשונה העיקרון שניתן לתבוע סרבן גט על הנזק שבאי מתן גט, כאשר השופט בן ציון גרינברגר סירב לדחות תביעה כזאת על הסף. את המהלך יזמה עו"ד סוזן ווייס, שהקימה בשנת 2004 את עמותת מרכז צדק לנשים. פסק דין ראשון המחייב סרבן גט בתשלום על נזקים שגרם ניתן על ידי השופט מנחם הכהן בדצמבר 2004. גובה הפיצוי היה 425,000 שקלים. השופט נימק את הפיצוי בכך ש"אי מתן הגט מהווה פגיעה קשה ביכולתה לנהל אורח חיים סביר ותקין, דבר המגיע לכדי התעללות נפשית הנמשכת שנים רבות", כך פסק השופט מנחם הכהן, וציין כי "אין מדובר בקביעת סנקציה נוספת כנגד סרבן הגט, שתכליתה לזרז את מתן הגט, ובית משפט זה אינו עוסק באמצעים לסידור הגט בעתיד, אלא אך ורק בהשלכות הישירות הנובעות מאי מתן הגט, על זכות האישה לפיצויים נזיקיים". מאז ניתנו כמה וכמה פסקי דין בנושא.
בשנת 2008 קבע בית המשפט שהפיצויים ישולמו במקרים מסוימים גם עבור התקופה שקדמה לחיוב בית הדין את הבעל לתת גט. בית המשפט הזהיר את האישה שפסק דין על נזקים שבסירוב לתת גט עלול למנוע ממנה לקבל גט, אך לא נמנע מלדון בתביעה עקב כך.
במאי 2010 קבע השופט איתי כץ פיצויים לגבר שאשתו סירבה לקבל ממנו גט.
העילות הנזיקיות המשמשות לתביעת סרבני הגט
רשלנות: חובת הזהירות בין בני זוג כבר הוכרה על ידי בתי-המשפט לענייני משפחה ככוללת חובה לנהוג בבן-הזוג בכבוד, בהגינות, באנושיות וברגישות, לא לצער אותו ולא להתעלל בו נפשית ובאופן שלא יאפשר לו ניהול של אורח חיים תקין וסביר. סרבנות הגט הוכרה בתנאים מסוימים כהפרת אותה חובת זהירות מתוך שהיא מפרה את החובות הללו, שכן רשלנות חלה, על-פי הפסיקה הישראלית, אף על מעשים מכוונים.
הפרת חובה חקוקה: עוולת הפרת חובה חקוקה רלוונטית בייחוד באשר להפרת החובה הפלילית שבסעיף 287 לחוק העונשין, "הפרת הוראה חוקית", אם מדובר במקרה שבו חויב הבעל לתת גט על ידי בית-הדין הרבני בתביעת הגירושין וסירב לעשות כן. שאלת הפרת הוראה חוקית פלילית זו נמצאת במחלוקת בין שופטי בית המשפט לענייני משפחה, מסיבות שונות, בין היתר עקב אופייה הפלילי ושאלת מטרת חקיקתה. בחלק מפסקי-דין הייתה מוכנות לקבל גם הפרת חובה חקוקה של סעיפים בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אם כי הדבר לא נעשה לאחר דיון מעמיק במהלך זה.
נירמגייש
נירמגייש (בהונגרית: Nyírmeggyes) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם בנירמגייש נמצא מספר התושבים בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 2,678 ובשנת 2022 רק 2,611 תושבים.
יהודי נירמגייש
יהודים החלו ללהתיישב בנירמגייש במחצית השנייה של המאה ה-18 בעידודם של בעלי האחוזות באזור.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי. ובמקום היו בית כנסת, חברה קדישא, "חדר", מקווה ובית קברות יהודי.
באפריל 1944 כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הובלו יהודי נירמגייש לגטו במאטסלקה ומשם הוסעו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי מלחמת העולם השנייה לא נתחדשו חיי הקהילה בנירמגייש.
סרז' דאסו
סרז' דאסו (בצרפתית: 'Serge Dassault; 4 באפריל 1925 – 28 במאי 2018) היה מיליארדר, איש עסקים ופוליטיקאי שמרן יהודי צרפתי. הוא היה יושב ראש ומנכ"ל קבוצת דאסו.
לפי פורבס, הונו נאמד בשנת 2016 בכ-15 מיליארד דולר.
ראשית חייו
סרז' למד בתיכון ג'נסון דה סאלי. הוא סיים שני תארים בהנדסה מטעם אקול פוליטקניק (1946) וסופיירו (1951). בשנת 1963 קיבל תואר שני במנהל עסקים מטעם בית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז.
קריירה עסקית
לאחר מות אביו בשנת 1986, המשיך סרז' לפתח את החברה, בעזרת המנכ"לים צ'ארלס אדלנן ואריס טרפיאר. הקבוצה שלו היא גם הבעלים של עיתון לה פיגארו. בדצמבר 1998 הוא נידון לשנתיים מאסר על תנאי בשערוריית אגוסטה הבלגית, וקנסו אותו ב-60,000 פרנק בלגי (כ-1,500 אירו).
קריירה פוליטית
הוא היה חבר באיחוד למפלגה פוליטית של התנועה העממית, כמו גם בנו אוליבייה, המשמש כסגן באספה הלאומית. הוא היה ראש עיריית לשעבר של העיר קורביל-אסונס, פרבר דרום של פריז. בשנת 2005, הוא חנך בעירו מרכז תרבות איסלאמי.
בשנת 2004 הוא הפך לסנאטור. הוא היה תומך בולט בעמדות שמרניות בסוגיות כלכליות ותעסוקתיות, וטען כי תקנות המיסים והתעסוקה בצרפת פוגעות ביזמות. בנובמבר 2012 התנגד לתוכנית ממשלת ארו לאפשר נישואים חד-מיניים.
חייו האישיים
דסו התחתן עם ניקול רפאל ב-5 ביולי 1950. נולדו להם ארבעה ילדים: אוליבייה, לורן, תיירי ומארי-הלנה. בנם, אוליבייה, שהיה חבר הפרלמנט הצרפתי, נהרג בהתרסקות מטוס במרץ 2021.
אגודת המתרגמים בישראל
אגודת המתרגמים בישראל היא הארגון היחיד בישראל המאגד אנשי מקצוע מתחום התרגום והלשון. האגודה מקדמת באופן פעיל את מקצוע התרגום בישראל ומטפחת פורומים רבים למפגשים מקצועיים של מתרגמים, מתורגמנים ועורכים. האגודה חברה בארגון הגג להב (לשכת ארגוני העצמאים והעסקים בישראל).
הנהלת האגודה
אגודת המתרגמים בישראל מנוהלת על ידי ועד מנהל האחראי לכל ענייני האגודה.
מטרות האגודה
כדי לממש את חזונה ולהוציא אל הפועל את משימתה, הציבה לעצמה אגודת המתרגמים בישראל מספר מטרות פנימיות וחיצוניות:
הכנס השנתי
הכנס השנתי של אגודת המתרגמים בישראל הוא אירוע הדגל של האגודה, המכנס מאות מתרגמים מהארץ ומהעולם לשלושה ימים של סדנאות, הרצאות וקריאות תרגומיות.
מפגשים חודשיים
אגודת המתרגמים בישראל עורכת מפגשים חודשיים המעניקים לחבריה הזדמנויות ליצור קשרים הדדיים ולהתעדכן בתחומים שונים הקשורים למקצוע.
מערכת ההכרה
אגודת המתרגמים בישראל מעניקה לחבריה הזכאים לכך – מעמד של מתרגם/מתורגמן/עורך מוכר. זכאים למעמד זה רק חברי אגודה הרשומים בה שנה מלאה אחת לפחות ואשר עומדים בתנאים לקבלת מעמד זה על פי השכלתם וניסיונם התעסוקתי.
כריסטיאן קראוק ואן אדריכם
כריסטיאן קרַאוּק ואן אַדריכֶם (בהולנדית: Christian Kruik van Adrichem; בלטינית: Christianus Crucius Adrichomius; 1533–1585) היה קרטוגרף ותאולוג. נולד בדלפט שבהולנד וחי רוב חייו בגרמניה. ספרו Theatrum Terrae Sanctae et Biblicarum Historiarum ("זירת ארץ הקודש וסיפורי התנ"ך"; ראה אור בקלן ב-1590) היה בתקופתו המחקר היסודי ביותר בגאוגרפיה של ארץ ישראל. הספר כלל מפה גדולה של ארץ ישראל, 10 מפות קטנות ואיורים רבים המתארים את נחלות שנים עשר שבטי ישראל, ערי המקלט וערי הלויים, העיר ירושלים, כיבושי יהושע בן נון, מסעות האבות ועוד. הספר כולל לקסיקון של כ-300 אתרים בירושלים וסביבתה, הקשורים לסיפורי המקרא וחיי ישו, יוחנן המטביל והשליחים וכרונולוגיה מאדם הראשון ועד ישו.
ואן אדריכם היה בנו של איש דת קתולי שהוגלה מהולנד הפרוטסטנטית. את ידיעותיו שאב מלימוד מעמיק וקפדני של התנ"ך והברית החדשה, כתבי יוספוס פלביוס ועולי רגל קדומים לארץ ישראל.
בין יתר ספריו חיבור אנטי-פרוטסטנטי חריף ("האנטיכריסט", נוסף כנספח לספרו הגדול) ו-Vita Jesu Christi ("חיי ישוע"; אנטוורפן, 1578).
גרדום
גרדום הוא מתקן, בדרך כלל עשוי עץ, המשמש להוצאה להורג בתלייה.
גרדום בדרך כלל בנוי בצורת האות 'ר' או 'ו' - קורה אנכית שלקצה העליון שלה מחוברת קורה אופקית ממנו משתלשלת לולאת חנק. ישנם דגמים מורכבים יותר של גרדומים שבהם הקורה האופקית נשענת על שתי קורות אנכיות. הגרדום בטייברן בלונדון עוצב בצורה משולשת, עם שלוש קורות אופקיות ושלוש קורות אנכיות מה שאפשר לתלות פושעים משלושת צדדיו.
ישנם גרדומים קבועים הממוקמים במקומות ציבוריים, המשמשים גם כסוג של הרתעה בפני ביצוע עבירות שיש עליהן עונש מוות. לעיתים נהגו להשאיר את גופות המוצאים להורג על הגרדום למען "יראו וייראו". במקומות אחרים מותקן הגרדום בין כותלי בית סוהר. לעיתים, לשם העצמת אימת המוצא להורג, מוקם הגרדום בסמוך למקום מאסרו תוך שהוא שומע את הלמות עבודות הבנייה.
בעבר נהגו לקשור את לולאת החנק סביב צווארו של הנחנק המוצא להורג בעוד הוא עומד על סולם, או על עגלה קשורה לסוס. סילוק סולם או הסעת העגלה גרמו למוצא להורג ליפול, תלוי בלולאה, ולהחנק אט אט. בגרדומים מודרניים משתמשים בדלת קטנה ברצפה הנפתחת באמצעים מכניים. פתיחת הדלת גורמת לנפילה של המוצא להורג שמת במהירות משבירת המפרקת וחניקת הגרון.
גרדום בארץ ישראל
בתקופת המנדט הבריטי נגזר בארץ ישראל עונש מוות על 11 מלוחמי המחתרות. תשעה מהם הוצאו להורג בתלייה, בגרדום שהותקן בכלא עכו (ראו עולי הגרדום).
לאחר ששלושה מלוחמי האצ"ל, מאיר נקר, אבשלום חביב ויעקב וייס, נידונו למוות, ניסה האצ"ל למנוע את תלייתם, באמצעות חטיפה של שני סרג'נטים בריטיים, ואיום להוציאם להורג אם יבוצע גזר הדין. שלטונות המנדט הבריטי לא נכנעו לאולטימטום זה, ובעקבות לוחמי האצ"ל נתלו גם שני החיילים הבריטיים החטופים. המקום בו בוצע גזר הדין נקרא "חורשת הסרגנ'טים", חורשה באזור נתניה הממוקמת על יד בית העלמין.
גרדום במדינת ישראל
במדינת ישראל הוקם גרדום לשם הוצאתו להורג של אדולף אייכמן.
מאניק סטריט פריצ'רז
מאניק סטריט פריצ'רז (אנגלית: Manic Street Preachers) היא להקת רוק וולשית.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בשנת 1986 בעיירה בלאקווד אשר בוויילס והפכה לאחת הלהקות החשובות של תחילת שנות ה-90. זכתה פעמיים בפרס הבריט-אוורדס בפרס הלהקה הטובה ביותר ובפרס האלבום הטוב ביותר, ב-1996 וב-1998. המאניקס החלה את דרכה בתור להקת פאנק רוק, בעוד שכיום הלהקה מקושרת יותר עם רוק אלטרנטיבי ואינדי, לאור השינויים שחלו בלהקה במהלך השנים. היא ידועה בעיקר בשל היעלמותו המסתורית וההתאבדות האפשרית של גיטריסט הלהקה, ריצ'י ג'יימס אדוארדס בשנת 1995
ב-24 בנובמבר 2008 הכריזו באנגליה על מותו הרשמי. מאז היעלמותו נכתבים רוב הטקסטים של שירי הלהקה על ידי נגן הבס ניקי וייר.
חלק משירי הלהקה המוקדמים מזוהים עם האידאולוגיה הסוציאליסטית והנאו-מרקסיסטית. בשנת 2001 הופיעה הלהקה בקובה בשנת 2001 וחבריה נפגשו עם פידל קסטרו. הביקור וההופעה תועדו בדי.וי.די בשם Louder Than War. בנוסף, באוסף הווידאו קליפים שהוציאה הלהקה בדי.וי.די, נראה שחקן המחופש לקארל מרקס ומציג אותם כ"להקת הרוק החביבה עליו".
שירים רבים אחרים עוסקים בניכור חברתי ובעיות נפשיות, כמו כן, בשירי הלהקה רפרנסים רבים לנושאים פוליטיים, היסטוריים וספרותיים.
בשנת 2009, לאחר שריצ'י גיימס אדוארדס הוכרז רשמית כמת (2008), הוציאה הלהקת את האלבום Journal for Plague Lovers בו לחנים לטקסטים האחרונים שכתב.
ויליאמיטים
ויליאמיטים היו תומכיו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה (1689–1702) שהדיח את המלך ג'יימס השני והשביעי בבמהפכה המהוללת. ויליאם, סטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית, החליף את ג'יימס בתמיכתם של ויגים אנגליים.
המונח "ויליאמי" משמש בדרך כלל גם להתייחס לצבא הרב-לאומי של ויליאם באירלנד במהלך מלחמת הוויליאמי באירלנד, 1689–1691. באירלנד עצמה, ויליאם נתמך בעיקר על ידי הפרוטסטנטים והתנגדו לו אירים ויעקוביטים קתולים אנגלו-אירים שתמכו בג'יימס. לאחר שג'יימס השני עלה לכס המלכות בשנת 1685, הוא הורה למשנה למלך שלו ריצ'רד טלבוט, רוזן טירקונל להחליף בממשלה את הפרוטסטנטים בקתולים. הצבא האירי המלכותי טוהר מפרוטסטנטים, שהוחלפו בקצינים וחיילים קתולים. המיליציה האירית פורקה מנשקה וכלי הנשק שלה נמסרו לקתולים.
בתגובה בשנת 1689 הקימו פרוטסטנטים אירים את צבא הצפון שלהם, הכריזו על ויליאם מאורנז' כמלך, והחלו לכבוש מעוזים סביב קורק ובמיוחד באלסטר. עם זאת, הצבא האירי היעקוביטי הצליח לבסס מחדש את השליטה, לכבוש את בנדון ולנתב את צבא הצפון במהלך הבקעת דרמור. תוך זמן קצר רק דרי ואניסקילן עדיין החזיקו מעמד.
לאחר הכישלונות המוקדמים הללו, הכוחות הוויליאמיטים זכו בשורה של ניצחונות במהלך המלחמה, הגנו על דרי וכבשו את קאריקפרגוס ב-1689. קרבות שלאחר מכן ב- Bone and Aughrim הובילו לניצחון מכריע בלימריק ב-1691. ויליאם בעצמו הוביל את כוחותיו בבוין ב-1690, אשר הונצחה באופן נרחב בציורים כמו הקרב על הבוין של בנג'מין ווסט. הוא עדיין מתואר באיקונוגרפיה של מסדר אורנג', ששמו בא מהשושלת של ויליאם, בית אורנג'-נסאו.
סטולרו
סטולרו הוא שם משפחה ממקור רומני (Stoleru). {{פירושונים|
ראו גם
}}
נבאסה (אי)
האי נבאסה (באנגלית: Navassa Island, מספרדית: nava משמעותו שדה) הוא אי קטן בלתי מיושב המהווה טריטוריה של ארצות הברית ומנוהל על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
הבית באיטליה (סרט, 2020)
הבית באיטליה (באנגלית: Made in Italy) הוא סרט קומדיה שכתב וביים ג'יימס ד'ארסי, שזהו סרט הביכורים שלו כבמאי. בסרט מככבים ליאם ניסן, מייקל ריצ'רדסון, ולריה ביללו ולינדזי דאנקן.
נבאסה (אי)
איש העסקים מקליפורניה, ביל וורן טוען כי האי בבעלותו (בהתאם לחוק איי הגואנו) וכן האיטי טוענת לבעלות על האי.
הבית באיטליה (סרט, 2020)
הפקה
באוקטובר 2018 הוכרז כי ליאם ניסן ומייקל ריצ'רדסון הצטרפו לצוות הסרט, כשג'יימס ד'ארסי ביים מתוך תסריט שכתב. פיפה קרוס, סם טיפר-הייל וניקולה סרה ישמשו כמפיקים. במאי 2019 הצטרפו לינדזי דאנקן ו-ולריה ביללו לצוות שחקני הסרט. צילומי הסרט החלו באפריל 2019.
הפצה
בפברואר 2020 רכשה סרטי IFC את זכויות ההפצה האמריקאיות לסרט הוא מתוכנן לצאת לאקרנים בארצות הברית ב-7 באוגוסט 2020.
נבאסה (אי)
גאוגרפיה
שטחו של האי כ-5.4 קמ"ר והוא ממוקם 160 ק"מ דרומית לבסיס צי ארצות הברית במפרץ גואנטנמו שבקובה, וברבע הדרך בין האיטי לג'מייקה.
שטח האי סלעי, וגדל בו מעט עשב המסוגל לספק מזון לעדרי עיזים. כמו כן גדלים באי מספר קקטוסים.
גילוי האי
בשנת 1504 בעת שהותו של כריסטופר קולומבוס בג'מייקה הוא שלח מספר סירות קנו להיספניולה בבקשת חילוץ. בדרכן ראו הספינות את האי וקראו לו "נבאזה", אולם מאחר שלא היו בו מים מתוקים לא נחתו בו ימאים במשך 350 השנים לאחר מכן.
תביעות בעלות על האי
בשנת 1857 הכריז רב החובל האמריקני פיטר דנקן על בעלותו על האי במסגרת חוק איי הגואנו משנת 1856 בשל מרבצי הגואנו באי. המרבצים ניכרו בין השנים 1865–1898 על אף מחאות ממשלת האיטי אשר טענה לבעלות על האי - טענה שנדחתה על ידי ארצות הברית.
דנקן מכר את זכויותיו באי לחברת פוספטי נבאסה מבלטימור אשר הקימה באי אתר כרייה גדול, וכן בתי מגורים עבור 140 שחורים ששוחררו במלחמת האזרחים האמריקנית מעבדותם וחיפשו עבודה. העובדים כרו את הגואנו וגררו אותו בקרונות למפרץ לולו, שם המתינו סירות לאסוף את המחצב. מאוחר יותר נבנתה מסילת ברזל באי.