cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטפן רופייה
קריירה
רופייה התחיל בגיל 6 לשחק בקבוצת אביון באיון שבעיר הולדתו. בהתחלה הוא שיחק כחלוץ, בעקבות גובהו, אולם יכולותיו הטכניות המוגבלות מנעו ממנו להתקדם. יחד עם מאמן הקבוצה, הוא מחליט לעבור לעמוד בין הקורות. בעמדת השוער הוא גילה יכולות גבוהות ומתקדם מהר מאוד לרמות הגבוהות. ב-2003 הוא עבר לקבוצת הנוער של מונקו ושנתיים מאוחר יותר הוא עולה לקבוצה הבוגרת. בעונת 2005/6 הוא הושאל לקבוצת נעוריו ששיחקה בליגה השלישית בצרפת שם הוא שימש כשוער ראשון ולאחר שנת השאלה הוא שב למונקו שם הוא שימש ששוער שני לפאביו רומא. הוא שותף במספר משחקים מועט ובעונת 2008/9, לאחר מעברו של רומא למילאן, הוא התחיל לשמש כשוער ראשון עד לעונת 2010/11. בתום העונה מונקו יורדה ליגה ורופייה עובר לסנט אטיין.
נבחרת לאומית
ב-2008, במקביל להפיכתו לשוער ראשון במונקו הוא זומן לנבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21 בה הוא שיחק רק שלושה משחקים. ב-2010 זומן לראשונה לסגל הרחב של הנבחרת הבוגרת של צרפת לקראת מונדיאל 2010 אולם אינו נמצא ב-23 השחקנים שנוסעים למונדיאל. לאחר כישלון צרפת במונדיאל הוא זומן על ידי המאמן דידייה דשאן כשוער ראשון ומשחק במשחק הידידות נגד נורווגיה. לאחר מכן הוא לא מזומן לנבחרת צרפת עד למאי 2013 שבעקבות פציעתו של סטיב מנדנדה הוא זומן לשמש כשוער שני להוגו לוריס. לאחר מכן הוא מזומן שנית לשמש כשוער שני ללוריס במונדיאל 2014 בעקבות פציעה נוספת של מנדנדה.
תארים
סנט אטיין
ג'סיקה קאפשו
ג'סיקה ברוק קאפשו (באנגלית: Jessica Brooke Capshaw; נולדה ב-9 באוגוסט 1976) היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר בשל תפקידה בתור ד"ר אריזונה רובינס בסדרת הדרמה של ABC, "האנטומיה של גריי" ובתפקידה בתור ג'יימי סטרינגר בסדרת הדרמה המשפטית "הפרקליטים".
ביוגרפיה
קאפשו נולדה ב-9 באוגוסט 1976, בקולומביה, מיזורי. בתם של השחקנית והמפיקה קייט קאפשו ושל רוברט קאפשו, מנהל עסקים ושיווק ובנוסף מנהל בית ספר תיכון. אביה החורג הוא הבמאי האמריקאי-יהודי סטיבן ספילברג שנישא לאמה שהתגיירה, כאשר קאפשו הייתה בת 15.
קאפשו למדה בתיכון הרווארד ווסטלייק וסיימה תואר ראשון באוניברסיטת בראון בחוג לאנגלית. לאחר מכן לקחה שיעורי משחק באקדמיה המלכותית לאמנויות הדרמה בלונדון.
קריירה
בשנת 1999 גילמה את דודה ג'ורדן בסיטקום "Odd Man Out" ברשת ABC.
בשנת 2001 גילמה קאפשו את דורותי בסרט יום אהבה קטלני.
בשנת 2009 הצטרפה קאפשו לצוות השחקנים בעונה החמישית של הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי" של רשת ABC, שם היא גילמה, מעונה 6 עד עונה 14, את ד"ר אריזונה רובינס, ראש המחלקה לניתוחי ילדים לשעבר ומנתחת ילדים ועוברים.
בשנת 2020 גילמה את אבי בסרט "הולידייט" של שירות הסטרימינג נטפליקס.
חיים אישיים
ב-22 במאי 2004, קאפשו נישאה ליזם כריסטופר גביגן. לזוג ארבעה ילדים.
טאבה
טאבה (בערבית: طابا, תעתיק מדויק: טאבא) היא עיירה מצרית קטנה ליד הקצה הצפוני של מפרץ אילת סמוך לגבול ישראל–מצרים. טאבה מחולקת לשני חלקים: החלק הראשון, בתוך העיירה, בו נמצאת טאבה בורדר, ומעבר הגבול העמוס ביותר בין מצרים וישראל. והחלק השני מחוץ לעיירה עצמה (כ-15 ק"מ ממנה), בו שוכנת העיירה טאבה הייטס, מתחם בו מרוכזים 4 בתי מלון.
טאבה משמשת בעיקר כתחנת מעבר לישראלים ותיירים בדרכם לנופש בחצי האי סיני. עיקרם של תושבי טאבה הם בדואים. ב-2006 מנתה אוכלוסיית העיירה, כולל היישובים הסמוכים אליה, 4,680 נפש.
בוררות טאבה
טאבה הייתה החלק האחרון מחצי האי סיני שהעבירה ישראל למצרים במסגרת הסכמי השלום בין שתי המדינות, לאחר בוררות בינלאומית שנסתיימה בשנת 1989.
המחלוקת על מיקום הגבול באזור טאבה נבעה מכך שלא הוצבה אבן גבול במקום בשנת 1906, בעת שסומן "קו רפיח עקבה", שהיה הגבול המנהלי בין מצרים העות'מאנית (שהייתה בפועל בשליטה בריטית) ליתר שטחי האימפריה העות'מאנית. הסכם השלום בין ישראל למצרים קבע את קו הגבול המנדטורי כקו הגבול המוסכם והמוכר בין המדינות, ולא את קו 1906 שקדם לו. במפות משנת 1906 מסומן אזור טאבה כשייך למצרים הבריטית במפות הבריטיות, וכשייך לאימפריה העות'מאנית במפות העות'מאניות. נראה כי הצדדים לא טרחו ליישב את המחלוקת כיוון שהמקום באותה תקופה היה שומם וגודלו לא היה משמעותי. עם הקמת העיר אילת, ומאוחר יותר הקמת אתרי הנופש והתיירות הישראליים והמצריים לאורך חוף מפרץ אילת, הפך מיקום הגבול למשמעותי.
הצעת הפשרה המרכזית ("הנייר האמריקאי") קבעה כי טאבה תוכר כשטח ריבוני מצרי, אך בפועל תנוהל על ידי ישראל. הצעה זו נדחתה על ידי ישראל, שטענה כי כל אזור טאבה נמצא בצד שלה של הגבול ודרשה כי ריבונותה תישמר במקום. בנוסף, ראש הממשלה שמיר העדיף קביעת קו גבול סופי על פני הסדרים למיניהם. הטענה המצרית הייתה שאבן גבול 91 המנדטורית היא אבן הגבול הסופית, וממנה יש להמשיך את קו הגבול ישר אל הים (תוך התעלמות מ"אבן פרקר" שהייתה מוצבת בתקופת המנדט על החוף). טענת ישראל שהגבול המנדטורי לא רלוונטי כלל, ושעמוד הגבול הסופי המקורי של 1906 נמצא בבאר טאבה.
לבסוף, מוסד הבוררות הבינלאומי קבע שקו הגבול על פי הסכם השלום מ-1979 מתייחס בזיקה לקו המנדטורי (שבו טאבה מצרית) ולא לקו 1906 המקורי (שבו טאבה בארץ ישראל), שכן זה נכתב מפורשות בהסכם השלום. הבוררות קבעה שאכן אבן גבול 91 המנדטורית מחייבת כאבן גבול בהסכם השלום (כטענת המצרים), עם זאת היא דחתה את טענת המצרים שמדובר באבן הגבול האחרונה, אך לא קבעה מה מיקומה של אבן הגבול האחרונה - מאחר שנושא זה לא היה בשטר הבוררות - והשאירה זאת למשא ומתן בין הצדדים.
לאור פסיקת הבוררים, פתחו ישראל ומצרים במשא ומתן שבו נקבע כי אבן הגבול על החוף תהיה אבן הגבול המנדטורית ("אבן פרקר"). לפיכך, ישראל נאלצה לפנות את מלון אביה סונסטה של משפחת פפושדו, (כיום הילטון טאבה) ואת כפר הנופש של רפי נלסון, שנחשב לאחד מסמלי הבוהמה הישראלית של שנות השבעים והשמונים. עד אותה עת הייתה טאבה כפר קטן. מאז התחלת בניית המלונות ופיתוח התיירות באזור גדלה אוכלוסייתה.
כחלק מההסכם נקבע שבטאבה יוקם מעבר גבול מהיר שיפעל כמעט ללא הפסקה. כמו כן נקבע שישראלים יוכלו לבקר בחלק המזרחי של סיני ללא צורך בוויזה לפרקי זמן של עד שבועיים. באופן דומה, מתירה ישראל כניסה לאזרחים מצרים לנגב ללא צורך בוויזה לפרק זמן של עד שבועיים. המצרים התירו הקמת קזינו במלון הילטון טאבה, לפיכך נשארה טאבה מקום בילוי פופולרי לישראלים.
לצד הכניסה של צה"ל ללבנון ב-1982 (מלחמת לבנון הראשונה), החיכוך בין ישראל ומצרים על הריבונות בטאבה פגע במומנטום של הסכמי השלום עם מצרים.
פיגועים בטאבה לאחר הסכם השלום
ב-8 באוקטובר 2004 פוצץ מלון הילטון טאבה באמצעות משאית תופת. בפיגוע נהרגו 31 בני אדם, מהם 12 ישראליםֻ. ועדת חקירה של משרד הפנים המצרי קבעה, לאחר 24 יום, כי המחבלים לא קיבלו סיוע מן החוץ, בניגוד להשערות שהעלו בכירים ישראלים, לפיהן הפיצוץ היה קשור לאל-קאעידה.
כתוצאה מפיגועי הטרור בטאבה ובסיני ב-2004–2005 והתרעות של משרד החוץ התמעטה התיירות הישראלית בטאבה, אם כי לא נעלמה לחלוטין. בשנת 2005, נפתח כ-15 ק"מ מדרום לטאבה מתחם נופש גדול בשם 'טאבה הייטס'. במתחם הנופש מרוכזים כחמישה בתי מלון מפוארים, אליהם מגיעים בעיקר תיירים מאירופה בטיסות צ'רטר ישירות לשדה התעופה בטאבה.
בפברואר 2014, מטען שהונח על ידי מחבלים מארגון אנצאר בית אל-מקדס המשויך לדעא"ש, באוטובוס תיירים מקוריאה הדרומית, התפוצץ, והרג שלושה תיירים ואת הנהג. הפיגוע התרחש 100 מטרים בלבד ממעבר טאבה.
משה קראוס
משה (מיקלוש) קראוס (1908 – 1 בספטמבר 1986) היה איש תנועת המזרחי ושרת כמנהל המשרד הארצישראלי (הזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית בארץ ישראל) בבודפשט, בירת ממלכת הונגריה, בין השנים 1935–1945. בין שאר תפקידיו היה קראוס אחראי על חלוקת מכסת הסרטיפיקטים בין חברי התנועות הציוניות המקומיות, סרטיפיקטים שקצב המנדט הבריטי לעלייה לארץ ישראל. עם כניסת הוורמכט להונגריה ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה), הגה קראוס את הרעיון להשתמש בסרטיפיקטים שנותרו בידו, יחד עם בקשות חסות נוספות ממדינות שונות, להצלת יהודים. הרעיון הניע את תת-הקונסול השווייצרי, קרל לוץ, לבקש ולקבל את אישורה של ממשלת הונגריה להגירת 7,800 יהודים (שפורשו לאחר מכן על ידי לוץ כ-7,800 משפחות של יהודים). לצורך הכנת הניירת להכנת הדרכונים הקולקטיביים להגירה, חכר לוץ מהסוחר ארתור וייס את "בית הזכוכית" בבודפשט.
האנשים שהיו המיועדים לעלייה קיבלו מלוץ כתב חסות שווייצרי שלפיו הם נחשבים לנתינים שווייצרים. בזכות הפעילות בבית הזכוכית, במיוחד זו של המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה, ניצלו אלפי בני אדם, אלה שמצאו מקלט במתחם עצמו, שהיה אתר "אקס-טריטוריאלי", או כאלה שניצלו בעזרת השימוש בכתבי החסות (שוצפאס) - המקוריים או המזויפים - שקיבלו לידיהם.
הרעיון היה של קראוס, מתן החסות והתעודות המקוריות (אלפים) היו של קרל לוץ, ולאחר מכן גם ראול ולנברג ואחרים, והביצוע (במיוחד זיוף עשרות אלפי תעודות חסות מזויפות וחלוקתן) היה של המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה.
בדו"ח הנהלת ההסתדרות הציונית העולמית משנת 1946 נקבע כי המשרד הארצישראלי בבודפשט בראשותו של קראוס חילק רבבות תעודות חסות ליהודים בגיבוי הקונסוליה השווייצרית וכי כ-40 אלף מיהודי הונגריה ניצלו בדרך זו ממוות.
קביעה זו מאוד בעייתית, לא מדויקת ואף לא סבירה כי יש לציין שבניגוד למאות פעילי המחתרת שעסקו בתקופה זו בהצלת יהודים בהונגריה בדרך של זיוף תעודות, חלוקתן, השגת וחלוקת מזון ושליחת אלפים לארץ ישראל דרך רומניה (מבצע טיול), לרשות קראוס כמעט לא עמד כוח אדם לביצוע משימה בהיקף כה משמעותי.
לימים היה קראוס העד המרכזי מטעם ההגנה במשפט הדיבה נגד מלכיאל גרינוולד, משפט המוכר כ"משפט קסטנר".
קורות חייו
בשנת 1939 התקיימו בחירות לקונגרס הציוני ה-21. במערך הכוחות של התנועה הציונית הקטנה בהונגריה זכתה תנועת "המזרחי" לתמיכת 43% מהקולות; תנועת "השומר הצעיר" זכתה לתמיכה של 27%, ואילו תנועת האיחוד (מפא"י) זכתה לתמיכה של 13% בלבד. קראוס, איש "המזרחי", התמנה למנהל המשרד הארץ ישראלי, שבמשך כל תקופת המלחמה עסק בהשגת אישורי עלייה לארץ ישראל שתחת שלטון המנדט הבריטי (דרך קונסטנצה ואיסטנבול) עבור יהודים מהונגריה.
בדומה לישראל קסטנר ולמנהיגים יהודים נוספים, ידע גם קראוס על הפתרון הסופי בפולין כבר באפריל 1943, והיה היחיד שחשש כי סכנה דומה צפויה גם ליהודי הונגריה, בעלת בריתהּ של גרמניה. לימים, כשהגיע לידיו דו"ח ורבה וצלר, דו"ח אודות אושוויץ שכתבו שני ניצולים שנמלטו מאושוויץ, היה קראוס היחיד שעשה מאמצי על להפיץ את הדו"ח לידיעת המערב. הוא שלח אותו לכל השגרירויות הזרות עימן עמד בקשר, חילק ממנו עותקים ואף צירף אליו תמצית תיאור אודות גירוש יהודי הונגריה. הדו"ח הגיע ופורסם וגרר גל מחאה אדיר ששיאו הפצצת בודפשט בידי ארצות הברית.
גם כלפי קראוס היו טענות רבות על חלוקת סרטיפיקטים, בשל העדפת דתיים ואנטי-ציונים וניצול כספי האנשים העולים. עלו אף טענות כי לא סייע לעליית ילדים מאזורים שונים שהיו בכיבוש נאצי. קסטנר העיד שבשנת 1941, הוא האשים "יחד עם מרבית מנהיגי התנועה הציונית את קראוס בהתנהגות בלתי־נבונה בקשר עם סרטיפיקטים לילדים יוגוסלביים שלא הועברו במועד ועל ידי כך נהרגו רוב הילדים." קסטנר טען שמאז מתקיימים יחסים מתוחים ביותר בינו לבין קראוס, והלה "ניסה בכל מיני דרכים להכשיל אותי באופן אישי ולהשמיץ אותי". יש לציין שהיו טענות סותרות לגבי קראוס גם על רקע המתיחות בין הגופים השונים שפעלו אז בהונגריה.
אל מול שואת יהודי הונגריה
ב-19 במרץ 1944 כבשה גרמניה הנאצית את הונגריה והעמידה אותה תחת שלטונם הישיר, ושלחה את אדולף אייכמן לבודפשט. שלושה ימים קודם לכן קיבל המשרד הארץ ישראלי בבודפשט הודעה שלפיה עומדים לרשותו 600 רישיונות עלייה. הגרמנים דרשו להציג את העלייה כגירוש, על מנת שלא ייתפסו כמצילי יהודים. ב-15 במאי 1944 החלו הנאצים בגירוש היהודים מערי השדה שבהונגריה למחנות ההשמדה בפולין. באותם ימים עמד קצב השמדתם של יהודי הונגריה על כ-12 אלף בני אדם ביום.
בימים אלה ניהל קסטנר משא ומתן עם אנשי האס אס, ללא קשר למשרד הארץ ישראלי. אדולף אייכמן הציע את עסקת סחורה תמורת דם: הצלת יהודי הונגריה תמורת אלפי כלי רכב וטונות של מזון. יואל ברנד, עמיתו של קסטנר בוועדת העזרה וההצלה בבודפשט, יצא לאיסטנבול כדי לשכנע את נציגי הסוכנות היהודית לקבל את העסקה. קסטנר, במקביל, עסק בארגון "רכבת ההצלה", שנוסעיה יעזבו בבטחה את הונגריה כחלק מהעסקה. לקראוס עצמו הוצע מקום ברכבת אך הוא סירב. הוא היה אחד המנהיגים המעטים שנשארו בבודפשט להמשך פעולות ההצלה. עד ליציאתה של הרכבת ב-30 ביוני גורשו ונרצחו כחצי מיליון מיהודי הונגריה.
קראוס הגה את הרעיון של חלוקת כתבי חסות ("שוץ-פאסים", Schutz-Pass) לכ-7,800 יהודים שהיו כלולים כביכול ברשימת המועמדים לעליה מהונגריה לארץ ישראל, ושהסרטיפיקטים שלהם לא נוצלו מאז תחילת המלחמה. באמצעות קשריו עם הדיפלומט השווייצרי קרל לוץ, הממונה על המחלקה לאינטרסים זרים בשגרירות שווייץ בבודפשט, הצליחו השניים להנפיק תעודות חסות שווייצריות – לא רק ליהודים הכלולים ברשימת העלייה, אלא גם לכל בני משפחותיהם – והעמידו את מספר היהודים בעלי החסות השווייצרית בבודפשט על עשרות אלפים. בכתבי החסות שהוציאה נציגות שווייץ ליהודים נכתב כי "המחלקה לאינטרסים זרים של השגרירות השווייצרית מאשרת בזה כי פלוני אלמוני מופיע בדרכון קולקטיבי שווייצרי, ויש לראות בו אדם בעל דרכון בר תוקף". תעודות חסות אלו כובדו בהונגריה, והעניקו לבעליהן ביטחון אישי יחסי.
גודלהּ של הנציגות השווייצרית לא איפשר לה להתמודד כראוי עם מבצע בסדר גודל כזה, ולכן נמצא בבודפשט בניין משרדים שנידב יצרן זכוכית בשם ארתור וייס לטובת העניין. המקום, שזכה לכינוי "בית הזכוכית", הפך במהרה לכתובת לרבבות מתושבי בודפשט, אשר הגיעו לשעריו בתקווה להיכלל ברשימת היוצאים. קרל לוץ פרש על הבניין חסות דיפלומטית שווייצרית, ובאוקטובר 1944 הפך בית הזכוכית למקום מחסה מוגן, ואיש לא העז לצאת ממנו לרחובות.
לימים קיבל קראוס תעודת הוקרה מממשלת שווייץ על הצלת כ-30,000 איש מיהודי הונגריה.
בסוף חודש מאי 1944 קיבל קראוס לידיו את דו"ח ורבה-וצלר, הוא צירף אליו דו"ח על גירושם והשמדתם של היהודים בערי השדה בהונגריה, ושלח את המסמכים לשליט הונגריה דאז, מיקלוש הורטי, ולכל האישים הפוליטיים החשובים בהונגריה.
כמו כן, העביר קראוס לשווייץ באמצעות דיפלומט רומני, ד"ר פלורין מנוליו (נספח המסחר של הצירות הרומנית בברן), נוסח מקוצר בתרגום לאנגלית של דו"ח ורבה-וצלר. החומר שוכפל והועבר לסוכנות עיתונים בינלאומית על מנת שיפורסם. בעקבות העברת החומרים הופעל לחץ בינלאומי כבד על הורטי, וב-8 ביולי 1944 הוא הורה להפסיק את גירוש היהודים.
יחסי קראוס-קסטנר
תוכנית ההצלה של קראוס היוותה את ההפך הגמור מתוכניתו של קסטנר; לעומת קסטנר, שסבר כי משא ומתן ישיר עם הנאצים הוא הדרך הבטוחה להצלת יהודי הונגריה, אף אם רק מעטים מהם, דבק קראוס בקו של הסתייעות בנציגי המדינות הנייטרליות והפעלת לחץ כבד על שלטונות הונגריה, אשר זכו מהגרמנים למרחב תמרון גדול ולסמכויות נרחבות.
הסדק הראשון ביחסי קראוס-קסטנר נוצר עם כניסת הנאצים להונגריה ודרישתם לטפל בעלייה המאושרת של היהודים כגירוש. קראוס טען בפני קסטנר כי טיפול בעליה בצורת גירוש עלולה להתפרש בעיני הציבור ההונגרי והיהודי כאחד כהסכמת היהודים מראש לגירושם. קסטנר לא קיבל את דעתו של קראוס, והמשיך במשא ומתן עם אנשי האס אס. 600 רישיונות העלייה שקיבל המשרד הארץ-ישראלי ערב הכיבוש הנאצי הפכו במהלך חודשי המשא ומתן לחלק מרשימת 1,684 נוסעי הרכבת שהציל קסטנר.
קראוס סבר כי שורשהּ של פעילותו של קסטנר בכוונות טובות, אך כי הוא טעה טעות הרת גורל כשנתן אמון רב מדי בגרמנים. לדעתו של קראוס, הפכה טעות זו לפשע של ממש, כפי שהגדיר זאת בעצמו:
במשפט קסטנר היה קראוס העד המרכזי מטעם ההגנה בראשות הסנגור שמואל תמיר. קסטנר ערער לבית המשפט העליון על פסק הדין במשפטו בו נקבע כי "מכר את נפשו לשטן". על אף שרוב ערעורו התקבל והוא טוהר מאשמת שיתוף פעולה עם הנאצים, ציין השופט משה זילברג, בדעת מיעוט, בפסק הדין את פעולתו של קראוס במילים אלה:
במאמר של קראוס שפורסם בספר "בגלוי ובמחתרת" (הוצ' בית העדות, תל אביב תשנ"ב), כתב שהנאצים סירבו להכיר בכתבי החסות המשפחתיים:
אחרי המלחמה
בשנת 1945 פוטר קראוס מתפקידו כמנהל המשרד הארץ ישראלי בבודפשט, לאחר שהואשם בשימוש בתעודות עלייה שהיו מיועדות לחברי תנועות ציוניות אחרות. ההאשמות בוטלו לבסוף, אך עליית כוחהּ של מפא"י דחקה את קראוס, איש תנועת "המזרחי", מחוץ למשרד בבודפשט.
קראוס היה ציר ל הכ"ב בבזל, והתגורר בשווייץ עד שעלה לישראל בשנת 1952.
בשנת 1955 ביקש שלמה זלמן שרגאי למנות אותו לתפקיד במחלקת העלייה של הסוכנות היהודית אך הדבר לא עלה בידו, בטענה שהעסקתו עלולה להתפרש כהתערבות בנוגע למשפט קסטנר. בתחילת 1956 תבע קראוס את הסוכנות בדרישה לפיצויי פיטורין על פיטוריו בשנת 1945. בסוף 1958 הציע השופט פשרה בין קראוס והסוכנות.
קראוס נתן עדות מקדימה למשטרה לקראת משפט אייכמן אך לא הוזמן להעיד במשפט עצמו.
בארץ ניהל את הכפר השוודי, ועבד במשרד הסעד עד צאתו לגמלאות. הוא היה נשוי לגוסטי שטאל. נפטר בארץ, בשנת 1985.
הנצחה
במהלך השנים העלו טענות להתעלמות ממפעל ההצלה של קראוס מכיוון שלא היה איש מפא"י, כפי שכתב הסנגור שמואל תמיר בספרו האוטוביוגרפי בן הארץ הזאת: "נציג הסוכנות בהונגריה ומנהל המשרד הארץ-ישראלי עשה פעולה חשובה ביותר, שאף צוינה לשבח בשני דו"חות של הסוכנות ואיש אינו יודע על כך דבר... למרות שהסוכנות והמוסדות הציונים היו רשאים להתברך בפעולה זו, הייתה סביבה מעין דממה שאי אפשר היה להסביר אותה אלא בכך שקראוס לא היה נאמנה של מפלגת השלטון בארץ ישראל, מפא"י, אלא איש המזרחי, ללא קשרים פוליטיים חשובים וללא יחסי ציבור." לעומת זאת, בן בריתו של תמיר, אורי אבנרי, כלל לא זכר את קראוס בריאיון לאחר שנים.
באוגוסט 2015, נקרא רחוב על שמו בירושלים, בשכונת פסגת זאב, בטקס חגיגי בהשתתפות ראש העיר, ניר ברקת, מפקד חיל האוויר, אליעזר שקדי (אביו היה אחד מהניצולים בבית הזכוכית), ההיסטוריונית שחקרה לעומק את מפעלו של קראוס - ד"ר אילה נדיבי ובנות אחותו שחיות בארץ (לקראוס עצמו מעולם לא נולדו ילדים).
שמואל דכנר
שמואל דכנר (26 בספטמבר 1937 - 1 במרץ 2013) היה ניצול שואה, מיקרוביולוג, מנהלן ואיש עסקים ישראלי יליד רומניה. התפרסם כעד המדינה "ש.ד." בפרשת הולילנד.
ביוגרפיה
דכנר נולד ב-26 בספטמבר 1937, בצד הרומני של חבל בוקובינה (על גבול רומניה ואוקראינה), ובהיותו ילד הוגלה יחד עם משפחתו למחנה ציבולווקה, שם מתו אמו ואחיו הבכור. שמואל דכנר ואביו שרדו את אימי המחנה ועלו לישראל ב-1950.
דכנר למד כלכלה באוניברסיטה העברית ועשה תואר במנהל עסקים ב"סנצ'ורי יוניברסיטי" שבלוס אנג'לס. הוא נישא ונולדו לו שתי בנות. לאחר לימודיו עבד כראש מדור ביקורת פנימית במכון ויצמן למדע ולאחר מכן היה מנהל אדמיניסטרטיבי במפעל לחומרי בידוד. ב-1967 התמנה לתפקיד מבקר פנים של חברת רסקו והמשיך והתקדם עד לתפקיד המשנה למנכ"ל. אהרן דוברת, שהיה מנכ"ל קונצרן כלל, צירף את דכנר לקונצרן בתפקיד חשב. ב-1977 מונה למנהל חטיבת הבנייה ולמשנה למנכ"ל חברת הבניה אזורים.
בדצמבר 1982, לאחר עשר שנות עבודה בקונצרן כלל, פרש ממנה דכנר והקים קבוצת השקעות בשם "מאגרים". דכנר גייס הון משורה של אנשי עסקים, בהם אברהם יוסף שפירא, האחים נקש, יוסי ריגר ואליעזר פישמן. בנוסף גייס הון מחברות עסקיות של מספר קיבוצים, תוך הבטחה לתשואה גבוהה על השקעתם. דכנר מיהר לקנות בכספים שקיבל נכסים מסוגים שונים, החל ממגרשים בתל אביב, חברות בנייה, מפעל שוקולד קטן בשם "בילו", וכלה בשליטה בחברת הביטוח "אררט". במסגרת הקבוצה הקים את החברות "מאגרי טכנולוגיה", "מאגרי סחר" ו"מאגרי בניה". הרעיון של דכנר היה להפוך אותן לחברות ציבוריות על ידי הנפקת מניות בבורסה בתל אביב, ומכיוון שמחירי המניות זינקו באותה עת, יוכלו המשקיעים לממש את ההשקעה ברווח מהיר. אך בעקבות משבר מניות הבנקים וקריסת הבורסה בסוף 1983, עסקיו של דכנר החלו לקרוס והרשות לניירות ערך פתחה בחקירה נגדו. לאחר שהספיק להנפיק שניים מהחברות "מאגרי טכנולוגיה" ו"מאגרי בניה". באמצעות "מאגרי סחר" רכש את השליטה בחברת הביטוח "אררט", אך חלק מהתשלום שילם במניות "מאגרי סחר" שהנפקתה בוטלה והמשקיעים איבדו את כספם.
ב-22 במאי 1984 הוגשה בקשה לבית המשפט לפירוק קבוצת "מאגרים", על ידי מספר משקיעים. דכנר הודיע שמצב בריאתו התדרדר ופרש מהקבוצה. הוא עבר ללונדון ושימש כמנהל כספים בחברה של איש העסקים ליאון תמן. ב-1988 עזב דכנר את עבודתו אצל תמן ורכש את השליטה בחברת האפייה "היברס הולדינג". החברה החזיקה 6 מפעלים לאפיית לחם, מוצרי מאפה וכריכים. כעבור כמה שנים החברה נקלעה לחוב של יותר מעשרה מיליון לירות שטרלינג, מונה לה כונס נכסים וכל ההשקעות בה אבדו. הסקוטלנד יארד פתח בחקירה נגד דכנר, בחשד שקיבל מימון ממספר מקורות לשם קניית ציוד לחברה, אך משך את הכספים. הוא עזב את בריטניה ושב לישראל ב-1993. בישראל חזר להיות פעיל בבורסה והחזיק משרדים מפוארים בתל אביב.
פרשת הולילנד
בסוף שנות ה-90 של המאה העשרים, החל דכנר לפעול כמאכער בשירותו של איש העסקים הלל צ'רני, בעלי מתחם מלון "הולילנד" בירושלים, על מנת לקדם פרויקט בנייה במתחם. לאחר שנים של שיתוף פעולה פרץ סכסוך כספי בין דכנר ובין צ'רני בשנת 2008, וכתוצאה מכך הגיש דכנר תביעה אזרחית נגד צ'רני ומאוחר יותר פנה למשטרת ישראל והציע עצמו כעד מדינה, שיחשוף פרשיות שוחד ויעיד נגד נותני השוחד ומקבליו. הצעתו התקבלה, הוא נחקר ארוכות במשטרה ובעקבות חקירתו נפתחו תיקי חקירה נגד אישים רבים, חלקם בעלי תפקידים בכירים מאוד בעבר ובהווה. החקירות הבשילו להגשת כתבי אישום ודכנר העיד במשפטים אלה. במהלך המשפט, בספטמבר 2012, הודה דכנר כי לא שיחד חלק מהגורמים שהוזכרו בטיוטת כתב התביעה נגד הלל צ'רני. לדבריו, שיקר בשל מצבו הנפשי והכספי הירוד בפברואר 2013, נחשף עוד מסמך מזויף של דכנר. בתקופה זו, עוד לפני תום החקירה הנגדית שהסעירה מאוד את רוחו, נפטר דכנר, אך המשפט נמשך והסתיים בהרשעת 9 מתוך 13 הנאשמים, בהם ראש עיריית ירושלים לשעבר אורי לופוליאנסקי והלל צ'רני ואחרים. ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט הורשע תחילה בבית המשפט המחוזי על מעורבותו בפרשה, אך זוכה לבסוף מחמת הספק בבית המשפט העליון. זהותו כעד המדינה בפרשה נחפשה רק לאחר מותו.
פרשת חברת הזרע
אהוד אולמרט הורשע כי קיבל מדכנר, באמצעות שולה זקן, שוחד בסך 60,000 שקל לצורך קידום פרויקט בנייה בקרקעות שהחזיקה חברת "הזרע" ליד תל אביב. ערעורו של אולמרט בגין הרשעה זו נדחה, ונגזר עליו עונש של 18 חודשי מאסר לריצוי בפועל.
אריאל (אנציקלופדיה)
מבנה הערכים
באנציקלופדיה מובאים ומבוארים, לעיתים בתוספת - מפות, ציורים, תמונות, איורים ותרשימים שונים, שמות כל המקומות הנזכרים בספרות העברית וכן שמות מקומות מתעודות עתיקות של עמי כנען ומצרים. יתר על-כן אפשר למצוא באנציקלופדיה שמות חפצים, דרכים, תארים, אישים וממלכות ששמם נקשר בתולדות הארץ.
לכל שם מקום מצורף מידע בסיסי רב:
תקופת הכתיבה
חמש שנים עברו בין פרסום הכרך הראשון לבין פרסום הכרך הבא אחריו. במהלך שנים אלו התחוללה מלחמת ששת הימים ואתרים רבים שווילנאי כתב עליהם בכרך הראשון היו כעת תחת שלטון ישראלי. מסיבה זאת ניתן לעיתים למצוא שבערך מסוים מציין וילנאי שהמקום נתון תחת שלטון ממלכת ירדן למרות שהדבר איננו נכון עוד. כמו כן במשך הזמן הזה הוחלפה הוצאת הספרים מהוצאת "ספריית השדה" להוצאת "עם עובד". עם ההעברה התחדשה יציאת הכרכים בקצב של כאחד לשנה. עם תום פרסום שמונת כרכי האנציקלופדיה, יצא לאור כרך מילואים שהכיל השלמות לערכים שכבר פורסמו, ערכים חדשים רבים אשר התאימו לשינויים בישראל וכמו כן, ברוח חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים תוספות רבות הנוגעות לקשרים בין ארץ ישראל ויושביה לבין ארץ מצרים (ארץ הנילוס השכנה).
הכרכים ושנת פרסומם:
הצהרת הריבונות הממלכתית של רוסיה הסובייטית
הצהרת הריבונות הממלכתית של רוסיה הסובייטית (ברוסית: Декларация о государственном суверенитете РСФСР) היה צו פוליטי של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, שהייתה אז חלק מברית המועצות, שסימנה את תחילתה של הרפורמה החוקתית ברוסיה. ההצהרה אומצה על ידי הקונגרס הראשון של צירי העם של רוסיה ב-12 ביוני 1990. היא הכריזה על ריבונות רוסיה ועל הכוונה להקים מדינה חוקתית דמוקרטית בתוך ברית המועצות.
ההצהרה קובעת גם את הדברים הבאים: על ההצהרה חתם יו"ר הנשיאות של הסובייט העליון, בוריס ילצין.
יום ההכרזה, 12 ביוני, נחגג כיום רוסיה, החג הלאומי בפדרציה הרוסית, מאז 1992.
אחותי (שיר של שירי מימון)
אחותי הוא סינגל שהוקלט על-ידי הזמרת הישראלית שירי מימון. השיר יצא ב-11 בינואר 2018, מתוך אלבומה החמישי של מימון, "נשימה", על-ידי חברת התקליטים הליקון.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על-ידי נעם חורב, הולחן על-ידי אלנתן שלום והופק על-ידי רוני בראון ואורי אבני. את השיר יצרו חורב ושלום לאחר שיצרו את שירה הקודם של מימון, "יש לי הכול".
במסגרת צאת השיר, אשר עוסק בקשר הייחודי והעמוק שנרקם בין אחיות, שיתפה מימון כי אחותה והיא חוו הן תקופות של קירבה והן תקופות של ריחוק. למרות זאת, והודות לשוני הגדול ביניהן, סיפרה מימון כי מעולם לא שררה קנאה בקשר שלהן.
השיר התקבל באהבה גדולה מצד הקהל ותחנות הרדיו, והיה בשיאו לשיר השישי המושמע ביותר במצעד השבועי של מדיה פורסט. לצד זאת, ציינו מבקרי המוזיקה כי הטקסט, יפה ככל שיהיה, נשאר בגבולות הבטוחים ונמנע מלספר סיפור אותנטי ואישי.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על-ידי קובי פלשמן והועלה לערוץ היוטיוב של מימון ב-11 בינואר 2018. בקליפ ניתן לראות את מימון, מלווה באחותה לבנת ובצמדי אחיות נוספים, שרות את מילות השיר.
לקראת צילומי הקליפ, במסגרת פעילות בעמוד הפייסבוק של מימון, שיתפו מעל ל-70,000 נשים סיפורים ותמונות הקשורים בקשריהן עם אחיותיהן. חלקן אף הוזמנו להשתתף בצילומי הקליפ.
נכון ליוני 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-4.5 מיליון צפיות.
שלמה קטן
שלמה קטן (נולד ב-25 באוגוסט 1948) הוא איש ציבור ישראלי. היה ראש המועצה הראשון של אלפי מנשה בשנים 1985–1998 וכיהן שוב כראש המועצה בשנים 2012–2018.
חייו
שלמה קטן נולד ב-1948 בבצרה, צעיר מבין עשרה אחים. עלה לארץ בשנת 1951 ושירת בצה"ל בשנים 1986-1966 והגיע לדרגת סגן-אלוף. במהלך שירותו השתתף בחמש מלחמות: במלחמת ששת הימים שירת בגזרת בית חאנון-ניר עם, במלחמת ההתשה שירת במסגרת קורס מ"כים בגדוד נח"ל 906 שבשבטה ולאחר מכן במעוז האגם המר על גדות תעלת סואץ, במלחמת יום הכיפורים בגזרת צפון ובמלחמת לבנון הראשונה ובמערכה ברצועת הביטחון כמפקד יחידה מוטסת. במסגרת השירות באותה יחידה נטל חלק בהעלאת יהודי אתיופיה.
במהלך שירותו סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה וכלכלת ארצות מתפתחות ולימודי תואר שני במזרח תיכון ואפריקה.
קריירה פוליטית
קטן הוא ראש המועצה הראשון של אלפי מנשה. בשנים 1998-1985 כיהן במשך שלוש קדנציות. בתקופה זו הוקם מתנ"ס ויוסדה חברה כלכלית שהקימה פרויקטים כלכליים ואזור תעשייה.
לאחר סיום התפקיד ב-1998, ניהל בשנים 2002-1999 את היישוב צופים בשומרון. בשנת 2004 היה סגן מנהל מוזיאון ז'בוטינסקי בתל אביב ולאחר מכן מונה למנהל המוזיאון. במאי 2011 פרש מתפקיד זה.
שלמה קטן חבר מרכז הליכוד משנת 1987, פרט לתקופה קצרה ב-1999 שהיה מועמד מפלגת המרכז לכנסת. ב-2000 שב לליכוד ומאז הוא פעיל בה.
ביוני 2012 נבחר קטן לקדנציה רביעית ובאוקטובר 2013 נבחר לקדנציה חמישית. ב-30 באוקטובר 2018 התמודד קטן בשישית לראשות מועצת אלפי מנשה ולא נבחר.
בחודש אפריל 2016 נבחר קטן לוועד המנהל של "צוות".
בין השנים 2022-2019 עבד כמנהל כספים ופרויקטים במכון ז'בוטינסקי, במקביל החל להוביל קבוצת קצינים במילואים, מותיקי יחידה 8200, לפעילות מורשת והדרכה לחיילי היחידה. על פעילות זו זכה בדצמבר 2021, יחד עם חבריו, בפרס ראש אמ"ן לחשיבה יוצרת.
בנק אנגליה
בנק אנגליה (באנגלית: Bank of England) הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של הממלכה המאוחדת.
היסטוריה
בנק אנגליה ובנק סקוטלנד נוסדו יחד בשנת 1694 על ידי ויליאם פטרסון, מכוח זיכיון מלכותי.
ג'ברתי
ג'ברתי (געז: ጀበርቲ) כינוי המתייחס לתושבים המוסלמים של קרן אפריקה לרבות באתיופיה ובאריתריאה ללא קשר לשיוך אתני או לשוני. במובן הצר ההתייחסות היא למוסלמים החיים בין האמהרים והתגרים הנוצרים. במובן אחר מתייחס לכל המוסלמים שבאתיופיה ובאריתריאה.
על מקור הכינוי ישנם מספר השערות. השערה נפוצה היא שמקור הכינוי הוא מהאזור המכונה "ארץ ג'ברתה" שהוא הכינוי לאזור שבו נמצאת העיר זילע וסולטנות יפאט. סברה אחרת קושרת את הכינוי למילה התגרית "גברי" שמשמעותה "דייר" או "משרת" ומתייחסת למצב החברתי שהיה למוסלמים שרבים מהם היו צמיתים בסביבה הנוצרית, משמעות זו של הכינוי נחשבת לגנאי. השערה אחרת היא שמקור הכינוי הוא מהמילה בגעז "אגברת" שמשמעותה "משרת" בכוונה של "משרת האל".
גקו ענק
גקו ענק (שם מדעי: Gekko gecko) הוא מין של לטאה ממשפחת השממיתיים המצוי בהודו ובדרום-מזרח אסיה. זהו המין הגדול ביותר בסוג גקו והוא אחד מהשממיות הגדולות ביותר בעולם. מקור השם "גקו" הוא מהקולות אותו הוא מפיק מפיו, דבר נדיר אצל זוחלים. הגקו מגודל כחיית מחמד בבתים רבים.
אורכו של הגקו מגיע עד 18–36 ס"מ ומשקלו עד 300 גרם כששני הזוויגים דומים. הוא בעל עור דק בצבע אפור המכוסה בגבשושיות ורודות לאורך גופו. הוא מיטיב לטפס בעזרת כפות רגליו הגדולות. הראש גדול דמוי-חרוט ובעל עפעפיים גדולות בצבע צהוב המותאמות לראיית לילה ולסתות היכולות לנשוך חזק. הזנב קצר אך עבה.
סימוניזם
השמעוניים (ביוונית: Σιμωνιανοί) היו כת שפעלה מהמאה ה-2 ועד המאה ה-4 לספירה. כל הידע אודותם שאוב מאבות הכנסייה ואין מקורות עצמאיים הנוגעים אליהם. לפי המסופר, היו כת גנוסטית שראתה בשמעון הקוסם את מייסדה וסגדה לו כאל.
מדיווחי אבות הכנסייה כמו אוריגנס, אוסביוס מקיסריה, אירנאוס ואחרים עולה שהשמעוניים האמינו כי בטרם נברא העולם התקיים כח עליון, בלתי-נוצר, "העומד" או "הניצב" (ἐστὸσ) שהיה בעצם "רוּחַ אֱלֹהִים" המוזכרת בספר בראשית. הצד הנקבי של כח מקורי זה היה החכמה או הנשמה בהתגלמותה העילאית (ἔννοια). מן "העומד" התגלגלו כוחות ורוחות נחותים יותר, כולל הדמיורגוס שליט העולם הגשמי, הוא אלוהי התנ"ך. קנאת ואיבת הרוחות הנחותות לחכמה אילצה אותה להתגלגל בעולם החומר בגופן של נשים בעודה ממתינה להזדמנות לגאול את נשמותיהם בנות האלמוות של בני-האדם מכלא הגשמיות. זו הגיעה כשנולד שמעון הקוסם, גילומו של הכח העליון הקדום. שמעון מצא את החכמה בנשמת אישה בשם הלנה. מתיאורי אבות הכנסייה, כת השמעוניים סגדה לשמעון כמעין מראה לזאוס ולהלנה, בהתאמה, כאתנה. הם ראו בתורה ובחוקיה אמצעי לשעבד את בני-האדם והתנגדו לה, והמפתח לגאולה בעיניהם היה הכרה בטבעם האלוהי של שמעון והלנה שהחסד שהעניקו הושיע את המאמינים בהם. הם עסקו, לכאורה, בכשפים וקיימו אורח חיים מופקר ובלתי-מוסרי.
מחוץ ממה שנכתב על ידי מתנגדיהם, לא שרד שום מידע אודות הכת ואין ערובה אף להתקיימותה במציאות; למרות שניתן לשער שמדובר היה בקבוצה גנוסטית, אפילו זה לא ידוע בוודאות. המסופר אודותם נכתב בעת מלחמתם של אבות הכנסייה בכתות הגנוסטיות-נוצריות, מרקיון והאוחזים בדעות דומות. בתקופה זו הם ייחסו לשמעון הקוסם – שגם קיומו ההיסטורי שנוי במחלוקת ומוקשה ביותר; לפי אחת הדעות במחקר, לא היה אלא פאולוס עצמו שהיריבות בינו לבין פטרוס טושטשה והועתקה אל דמות חיצונית שניתן היה להפוך לשעיר לעזאזל – את ייסודם של כל הפלגים הגנוסטיים בתוך הכנסייה ולפרקים, של כל המינויות בכלל. מאחר שלפי הברית החדשה שמעון נטבל אך רק העמיד פנים שהוא נוצרי ישר, ניתן היה לציירו כמקור שלשלת הסמיכה ממנה הגיחו הבישופים הגנוסטיים וכך להסביר את קיומם בתוך הכנסייה ולשלול את הלגיטימיות שלהם בעת ובעונה אחת. מחברים נוצרים אורתודוקסים, מאירנאוס ועד אפיפניוס מסלמיס, ייחסו לשמעוניים קשרים הדוקים או אבהות על מספר כתות בתוך או על סף הכנסייה (שאף הידוע על טיבן מגיע כולו מכתביהם), הגם שאין לכך כל מקור מלבדם. כך, לדוגמה, כתות הדוסיטאנים, המנאנדריאנים והסטורנליים יוחסו כולן לתלמידיו או שותפיו של שמעון.
מליסה
מֵלִיסָה (שם מדעי: .Melissa Tourn. ex L), סוג של עשבים רב-שנתיים ממשפחת השפתניים. הסוג מונה 4 מינים ושני תת-מינים. הנפוץ והמוכר ביותר הוא המין הריחני מליסה רפואית (.Melissa officinalis L) המונה 2 תת-מינים. הוא שמש מימי קדם כצמח מרפא חשוב ברפואה העממית, להפקת שמן ריחני, לתיבול מאכלים ולהכנת משקה (תה).
תפוצתם הטבעית של המינים באגן הים התיכון (מלבד מצרים ולוב), באירופה, במזרח התיכון לכיוון הודו ועד מלזיה, דרום מזרח סין, דרום מרכז סין. הוא תורבת באירופה, במרכז אסיה, בצפון אמריקה ובדרום דרום אמריקה.
מקור השם "מליסה" במילה הלטינית meli, שפירושה דבש, שכן פרחי הצמח מושכים דבורי דבש, בדומה לפרחים של שאר בני משפחת השפתניים. מכאן גם נגזר שמו הערבי של הצמח - "חשישת א (ל)-נחל" (حشيشة النحل, מילולית: "צמח הדבורים") עִשְׂבֶּת אֶ-נָחֶל, תוּרוּנְגַ'אן, טרינג'אן.
שמו הנפוץ באנגלית: balm, balm lemon, Common Balm, Bee Balm.
מאפייני הסוג
אילו הם המאפיינים המבדילים את מליסה מבני משפחתה: מליסה היא בן-שיח ירוק, העלים משוננים, הפרחים דו-שפתניים בבירור, ובעלי עוקצים ארוכים יחסית. מספר האבקנים 4. הגביע דו-שפתני קטן ושעיר ובעל 13 עורקים בולטים. שפת הגביע העליונה עם 3 שיניים לא בולטות, והשפה התחתונה עם 2-שיניים בולטות.
ליתר פירוט, מיני המליסה הם צמחים עשבוניים רב-שנתיים בעלי קנה שורש ובעלי ריח נעים. העלים נגדיים, פשוטים, בעלי פטוטרת כפופה. טרף העלה דמויי ביצה ושפתו משוננת.
הפרחים בעלי עוקצים ארוכים מקובצים בדורים רבים לאורך הגבעול. החפים (העלים) המלווים את הדורים קטנים מעלי הגבעול שאורכם גדול מ-2 ס"מ. החפיות המלוות את הפרחים דמויות עלים וצורתם אליפסה או ביצה (בשונה מהחפיות דמויות חוט של קלינופודיון) ואורכן עולה על 5 מ"מ.
הגביע דמוי פעמון, שעיר, ובעל 13 עורקים בולטים. הוא דו-שפתני באופן ניכר. השפה העליונה עם 3 שיניים לא בולטות. השפה התחתונה עם 2 שיניים (אונות) בולטות. הוא בעל עוקץ לאחר ההבשלה המינית.
הכותרת דו-שפתנית בבירור, וצבעה לבן, צהוב-לבן עד סגול חיוור. צינור הכותרת אינו בולט או בולט מעט מחוץ לגביע ולועו מורחב מעט. השפה העליונה זקופה וקודקודה מפורץ או בעל 2 אונות. השפה תחתונה פרושה, בעלת 3 אונות שטוחות, האונה האמצעית שלמה או מפורצת, ורחבה יותר מהאונות הצדדיות.
האבקנים 4, הזוג הקדמי ארוך יותר מהאחורי והם צמודים לשפת הכותרת העליונה וחבויים בה, או בולטים מעט החוצה. הזרים דמויי קשת. המאבקים בעלי 2 לשכות שמתפצלות בראשיתן בכמעט זווית ישרה, ובהמשכן מפושקות. עמוד העלי מפוצל בראשו לשתי זרועות שווים. הצלקות דמויי מרצע או מעוקלים. הפרי מפרדת והזרעים דמויי ביצה וחלקים.
טקסונומיה של מליסה רפואית בארץ ישראל
מֵלִיסָה רְפוּאִית (שם מדעי: .Melissa officinalis L) וליתר דיוק תת-המין ינודורה (שם מדעי: Melissa officinalis subsp. inodora Bornm ) היא מין יחיד בסוגו הגדל בר רק בישראל, בירדן, בלבנון, בסוריה בעיראק ובטורקיה, באזור הים תיכוני ואירנו-טורני (אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי). תת-המין ינודורה הוכנס זה מקרוב, בסוף שנת 2017, לרשימה האדומה של IUCN ושייך לקטגוריה "ללא חשש" (LC). ברשימה זאת תפוצתו בישראל נפקדת. הוא לא הוכרז כערך טבע מוגן בישראל בשנת 2005.
מאפיינים של מליסה רפואית
מאפיינים ייחודים למין זה: עשב רב-שנתי (בן-קיימא), ריחני, גובהו עד מטר אחד, אך לרוב הצמח נמוך יותר וכשהוא אינו פורח אז הוא צנוע למראה ובלתי בולט.
החפים שמלווים את הדור בולטים מן התפרחית. חפיות הפרחים דמויות עלים וצורתן אליפטית או דמוית ביצה.
הגביע דמוי פעמון, דו-שפתני, ובעל עירוק מרושת עם 13 עורקים בולטים ועם שערות קשות. השפה העליונה שטוחה או שקערורית בעלת 3 שיניים קצרות. השפה התחתונה בעלת 2 שיניים דקות ומחודדות (דמויות אזמל). הוא משתייר זמן רב לאחר הפריחה וההתייבשות.
הכותרת לבנה או סגולה מעט (צהובה בניצן), אורכה 15 עד 18 מ"מ, ארוכה כפליים מהגביע. צינור הכותרת ארוך ובולט מתוך הגביע. הגביע משתייר ועוטף את הזרעים.
בית גידול ותפוצה
בארץ ישראל מליסה רפואית גדלה בר בחבל הים תיכוני בשני בתי גידול שונים: האחד - מקומות לחים ובוציים, ושולי נחלים רדודים. השני - מקומות מוצלים תחת חורש ים תיכוני בוגר. מין זה הוא נפוץ בגליל העליון; מצוי בבקעת חולה, בכרמל ובשרון; נדיר בגולן;  נדיר מאוד בחרמון, בגליל התחתון, בעמק יזרעאל, בדרום שפלת החוף, בשומרון, בשפלה ובהרי יהודה. הפריחה חלה בסוף האביב ועד סוף קיץ, מסוף אפריל ועד אמצע אוקטובר. הפרי גדל בעיקר במקומות לחים.
מליסה רפואית גדלה בישראל גם כצמח נוי כמו בשאר העולם. היא צמח אור מלא או חלקית במקומות המקבלים השקיה סדירה, עמידה בקרה, בשרב, ובגיר, אך רגישה למליחות. גדלה בקרקעות כבדות. הריבוי באמצעות זרעים בסתיו, באמצעות ייחורים בחורף ובאמצעות חלוקה באביב.
מליסה רפואית כצמח תבלין ובושם
מליסה רפואית מגודלת כגידול תרבות נפוץ ברחבי העולם, ובכללם ישראל, בשל ריחה הנעים והתועלת הרפואית המיוחסת לה. גידול זה נעשה הן בהיקף מסחרי למטרות הפקת שמנים לתכשירים קוסמטיים, ולתעשיית היינות והמשקאות הקלים, והן בגינון בקנה מידה קטן, כצמח תבלין המשמש לחליטת תה (עם נענע או בלעדיה) ולנוי. המליסה, כצמח תבלין, משמשת לתיבול מאכלי ביצים, סלטים, צלי ומרקים. בהולנד משמשת המליסה לשימור צלופחים ומליחים. בעלים היבשים משתמשים לבישום ארונות בגדים וחדרי שירותים.
שימושים ברפואה העממית
למליסה יוחסו ברפואה העממית מאז ימי קדם שימושים רפואיים מגוונים. היוונים הקדמונים השתמשו ביין שבו השורו עלי מליסה לטיפול בעקיצות עקרב ובנשיכות כלבים. אבו סינא המליץ עליה כנוגדת דיכאון. באירופה ייחסו לה סגולות נגד מחלות נפש כמו דיכאון, מחלת נפילה ופחד גבהים, דחיית הזדקנות, הגברת כוח גברא וזיכרון, זירוז הופעת המחזור החודשי, שיכוך כאבי בטן מניעת עוויתות ועוד. המליסה נחשבת לצמח מרפא חשוב, המיוחסים לו תכונות ריפוי רבות: הסדרת המחזור הנשי, הרגעה, שיפור מצב רוח, מסייע ליתר פעילות של בלוטת התריס, שיפור זיכרון, נוגדת חמצון ועוד.
הקשר
הֶקְשֵׁר, ובלועזית: קוֹנְטֶקְסְט (context), הוא טקסט הסמוך אל טקסט מסוים, לפניו או אחריו, שיש ביניהם קשר ומשמעות ישירה. ההקשר משמש בהשאלה לכל רעיון ומושג שיש בו שייכות, זיקה או יחס אל רעיון או מושג אחר, ועל פיו הוא מקבל את משמעותו העמוקה יותר.
הבנה עמוקה וחדה של טקסט מחייבת את בחינת הקשרו: הטקסט הסמוך אליו והרקע שמחמתו הוא נוצר. מלבד זאת יש לבחון גם כן את אופי השיח שבו הוא נוצר (מייצר הטקסט, נמען הטקסט, וכן את תקופת היווצרות הטקסט). ההקשר אינו מופיע במפורש בגוף הטקסט, אך הוא משתמע ממנו באופן ברור. הקשר שהוא אינו ברור, ועשוי הוא להיות נתון במחלוקת, מאבד הטקסט את התקבעותו למושג מוחלט כלשהו. טקסט המכיל מספר הקשרים שונים המערערים את המשמעות הישירה שבו, הוא הופך לנטול הקשר מובהק, ומשמעות ההקשר בו נשארת פתוחה ללא הכרעה חד משמעית. סימן ונגזר מתופעה זו היא הדקונסטרוקציה המפרקת את הטקסט ממשמעותו היציבה לכאורה.
היבטים קוגניטיביים
להקשר יש השפעה רבה על תהליכי התפיסה שלנו, משום שהוא יוצר ציפיות אשר המסייעות לזיהוי של עצמים ומאורעות בסביבה באמצעות תהליכי עיבוד מלמעלה למטה.
משום שהזיהוי התפיסתי תלוי הן בציפיות של הנחשף אליו והן בתכונות הפיזיקליות של העצמים שהוא רואה, עלול הזיהוי להשתנות על פי הקשר. למשל, אדם שיקרא את המילים THE CAT (בתרגום מאנגלית: החתול) כפי שהן מופיעות בכיתוב שבצד, יעשה זאת מאחר שתפיסת תודעתו הושפעה מידיעתו את השפה האנגלית, שכן למעשה שתי האותיות האמצעיות בשתי המילים שוות הן בצורתן. תרגומן באופן שונה (האות הראשונה כ-H ואת השנייה כ-A) נובע מאשליה אופטית התלויה בהקשר של האותיות.
ניתן לראות דוגמה נוספת של דבר תלוי-הקשר במילים רבות (ובפרט בשפה העברית) שיש להן כפל משמעות (או שיש להן הגייה שונה, המשתנה לפי הניקוד, אך המילים כתובות בלא ניקוד), שזיהוי המשמעות הנכונה של המילה הכתובה הוא מתאפשר לרוב על פי הקשרה של המילה המופיעה לצד מילים מסוימות ובעניין מסוים. דוגמאות למילים כאלו בשפה העברית: רוח, הגה, שפה, אב; וכן בשפה האנגלית: book, bank. מילים שיש ביניהן קשר אחיד למשמעויות השונות שלהן, הן מילים פוליסמיות, וכמו המילה שפה, הקיימת גם כיחיד של שפתיים, וגם במשמעות של שפה כדרך תקשורת, וגם כגדה של נהר (ראו משמעויות נוספות למילה בדף ); ומילים שאין ביניהן קשר אחיד למשמעויות השונות שלהן, הן מילים הומונימיות, וכמו המילה אב, הקיימת גם במשמעות של חודש בלוח השנה העברי בשם אב, וגם במשמעות של הורה זכר. בשפות שקיים בהן ניקוד, קיימות מילים שתופענה ללא ניקוד ועל ידי כך יקבלו מספר משמעויות, וזיהויה הנכון של המילה עשוי להתבצע גם בלא ניקודה, על ידי הקשרה. לדוגמה, המילה שמן יכולה להיות בעלת מספר משמעויות: שָׁמֵן = מי שהצטבר בגופו עודף של שומן, שֶׁמֶן = נוזל שומני, שַׁמָּן = מי שמקצועו הוא במכירת שמן או בייצורו, שָׁמָן = אדם המציג את עצמו כמי שמתקשר עם רוחות וכוחות בלתי נראים (ראו משמעויות נוספות למילה בדף ).
נמל התעופה ציריך קלוטן
נמל התעופה ציריך קלוֹטֶן (בגרמנית: Flughafen Zürich Kloten) הוא נמל התעופה הגדול והחשוב ביותר בשווייץ, ואחד הגדולים והעמוסים באירופה, הנמל ממוקם סמוך לעיירה קלוטן כ-13 קילומטר צפונית למרכז העיר.
בשנת 2015 עברו בנמל התעופה 26,281,228 נוסעים, ומועסקים בו כ-15,000 עובדים.
בשנת 2010 קיבל הנמל בפעם השביעית ברציפות את פרס Skytrax, בקטגוריית שדות התעופה המובילים באירופה.
בשנת 2019 זכה במקום העשירי בדירוג "שדה התעופה הטוב בעולם" של SKYTRAX.
היסטוריה
שדה התעופה נפתח בשנת 1919 כשדה תעופה צבאי, ובשנת 1932 החלה להשתמש בשדה חברת התעופה השווייצרית סוויסאייר.
בשנת 1947 החלו בפרויקט VII שכלל בין היתר בניית מסלול מבטון. ביוני 1948 הושלמה בנייתו של המסלול הראשון והוא היה מצויד במערכת נחיתת מכשירים.
באוגוסט 1953 נפתח מסוף נוסעים חדש, בינואר 1961 נחנך המסלול השני, בנובמבר 1975 נפתח הטרמינל הראשי, בינואר 1976 החלו בבניית המסלול השלישי, ביוני 1980 החלו בבניית תחנת הרכבת בנמל, באפריל 1986 נחנך מגדל הפיקוח החדש.
בשנות האלפיים הורחב נמל התעופה בצורה משמעותית.
מתקני הנמל
בנמל ארבעה מסופים מחוברים לטרמינל הראשי AIRSIDE CENTER:
Skymetro רכבת תת-קרקעית המקשרת בין Airside center למסוף E באמצעות שתי מנהרות העוברות מתחת למסלול 28/10, המערכת כוללת שלוש רכבות ומסוגלת להסיע עד 4,200 נוסעים בשעה.
חברות תעופה ויעדים
בנמל פועלות כ-80 חברות תעופה הטסות לאירופה, אסיה, אפריקה, צפון ודרום אמריקה.
הנמל משמש כבסיס הפעולה המרכזי של החברות סוויס, בלאייר, Edelweiss Air, Helvetic Airways, וכבסיס משני של החברת הלו.
טיסות לישראל וממנה
אל על מפעילה 2 טיסות יומיות בין הנמל לתל אביב.
סוויס מפעילה 2 טיסות יומיות בין הנמל לתל אביב.
תחבורה אל הנמל וממנו
נמל התעופה הוא גם תחנתם הסופית של מספר קווי אוטובוסים, שרותי מוניות נפוצים גם הם בנמל.
אספלט צהוב
אספלט צהוב הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2000 בכתיבתו, הפקתו ובימויו של דני (נוקיו) ורטה.
זאת אנתולוגיה של שלושה סיפורי מדבר המתרחשים במדבר יהודה בשבט ערב אל-ג'האלין. הסיפורים הם "כתם שחור", "כאן ולא שם" ו"גגות אדומים".
הסרט צולם במאהל שבט הג'האלין במדבר יהודה ומשתתפים בו אנשי השבט כשחקנים וכניצבים.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה והיה מועמד לשלושה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2000: כן זכה הסרט בוכן בפרס מיוחד של צוות השופטים בפסטיבל הסרטים הים-תיכוני בקלן ובאדינבורו.
הסרט "גגות אדומים" הוא הארוך ביותר באנתולוגיה הזאת ועליו מבוסס הסרט ההודי-בריטי "לפני הגשמים" (2007). הוא מנסה לתאר את התנגשות הציביליזציות של תרבות הבדואים ותרבות המערב מבלי לצדד באחד הצדדים וללא התייחסות פוליטית.
כתם שחור
מכלית דלק עושה את דרכה על כביש אספט שחור ומפותל מוקף בגבעות צהובות במדבר יהודה. בתא הנהג יושבים הנהג זאביק (זאב רז) ועוזרו (משה איבגי) באחד הפיתולים הם נתקלים בילד בדווי והנהג לא מספיק לעצור ודורס אותו. הם יורדים המומים מן הרכב. זאביק מגלה שהנער מת ומחליט להחביא אותו בין הדיונות סמוך לכביש ולהימלט מהמקום.
המנוע לא מתניע והם מנסים להתגבר על התקלה אבל תוך זמן קצר הם מוקפים באנשי השבט שמצאו את הגופה ומתקרבים אליהם בפנים זועמות.
זאביק אומר להם כי הכל מאלוהים והם מחליטים לתת לבדווים את הגלגל הרזרבי הגדול של המכלית. הבדווים מתרצים נוכח המתנה ועוזבים.
כאן ולא שם
תמאם (טטיאנה בלאכר) היא תיירת גרמנייה לשעבר שהתאהבה בסולימאן הבדואי (עבד זועבי) ונישאה לו. יש להם בת ובן אך חיי הנישואין שלהם עלו על שרטון. היא רוצה לחזור לגרמניה עם ילדיה אך ראש השבט בהתייעצות עם זקני השבט מורים לה לא לעזוב את בעלה.
בלילה היא חולמת שהיא בורחת באמצע הלילה עם ילדיה ובעלה עוקב אחריה. היא מתחבאת בטיולית של מצוקי דרגות אך הוא מוצא אותה שם ונאבק עם הנהג (אלי רוזן). היא נמלטת לתוך מערה ומסתתרת אך סולימאן שהוא גשש מצוין מגלה זאת וממתין לה בפתח המערה. כשהיא יוצאת הוא תופס אותה ומנסה לרוצץ את גולגולתה באבן, ואז היא מתעוררת.
למרות הפחד היא משכימה קום באמצע הלילה הבא ובורחת עם ילדיה.
גגות אדומים
לשמואל (מוטי כץ) יש משק חקלאי מצליח לא רחוק משבט הג'האלין. לעומת אנשי השבט שגרים באוהלים ופחונים, הוא גר בבית מסודר עם רעפים אדומים (מכאן שם הסרט). עבור עבודות המשק, שמואל נעזר בעבד (סמי סמיר) שהוא בן השבט וגר בתחום המשק.
בנוסף לעבד נמצאת אצלם גם סוהילה (ראידה אדון) שהיא אישה נשואה ועוזרת לאשתו של שמואל, ענת (חגית קלר) במשק הבית ובטיפול בשלושת ילדיהם.
בין שמואל לסוהילה מתפתחים יחסים אינטימיים, אשתו לא מבחינה בזאת אבל עבד רואה ושותק כי אינו רוצה לאבד את מקום עבודתו.
עבד לוקח את סוהילה אך לא מסוגל נפשית להרוג אותה. הוא מוריד אותה בלילה בעיר עברית ואומר לה למצוא מחבוא ולהיעלם אצל יהודים. הבדווים מחפשים את סוהילה אצל שמואל אך הוא אומר שאינו יודע דבר על מקום הימצאה. השוטר המקומי יורם (יורם יוספסברג) שואל את שמואל מדוע לא דיווח למשטרה ושמואל משיב כי זה עניין פנימי של אנשי השבט.
שמואל בטוח שסוהילה חוסלה והעניין נפתר אך מזדעזע כשהיא חוזרת אליו שוב ומבקשת עזרה. הוא הורג אותה ברובה ופוקד על עבד להיפטר מהגופה. ילדים בדווים מוצאים את הגופה והחשד נופל על עבד. הוא אומר שלא רצח את סוהילה ומוכן לעבור את מבחן הבישעה המוכיח שאמר אמת. לבסוף הוא מספר הכל על שמואל. זקני השבט מחליטים כי הוא מנודה מהשבט עד שיהרוג את שמואל.
עבד מגיע למשק עם אחיה של סוהילה אך לא מסוגל לירות בשמואל, בורח ומשאיר לאח לסיים את המלאכה.
לבסוף רואים את עבד יורד מרכב ליד המקום בו הוריד את סוהילה ונשמעות המילים שאמר לסוהילה כי גם הוא צריך להיעלם כעת בין היהודים.
משטרת הפלילים הפדרלית (אוסטריה)
משרד משטרת הפלילית הפדרלית (בגרמנית: Bundeskriminalamt, "בונדסקרימינלאמט", הידוע בראשי התיבות: BK) היא משטרה פדרלית ברפובליקה של אוסטריה שתפקידה לנהל מודיעין משטרתי ולהילחם בפשיעה חמורה ולהוות מרכז לשיתוף פעולה עם משטרות בינלאומיות.
המשטרה נוצרה בשנת 2002 מכוח חוק מיוחד שנקרא "חוק לשכת החקירות הפדרלית" ("Bundeskriminalamtgesetz"), ה-BK מכונה לעיתים גם שירות המודיעין הפלילי האוסטרי. אין להתבלבל עם משטרת הפלילים הפדרלית בגרמניה אשר נקרא גם Bundeskriminalamt אך קיצורו הוא BKA.
משימות
המשימות העיקריות של BK הן שיתופי פעולה בינלאומיים, ביצוע חקירות, מניעת פשע ואיסוף סטטיסטיקות פשיעה. זוהי הלשכה המרכזית הלאומית של אוסטריה שמקיימת שיתופי פעולה עם משרד המשטרה האירופית (Europol), מערכת המידע של שנגן וארגון המשטרה הבינלאומית הפלילית (Interpol).
מבנה
ה-BK כפוף למינהל הכללי לביטחון הציבור (Generaldirektion für die öffentliche Sicherheit, "GDföS") במשרד הפנים הפדרלי בווינה. לפיכך היא אינה קשורה ישירות למשטרה הפדרלית, שהיא ארגון נפרד בתוך המינהל הכללי לביטחון הציבור. ארגון חדש זה הוגש כפתרון טוב יותר למאבק בפשעים פדרליים וחמורים.
ראשי התיבות "BK" נבחרו כדי להבדילו מלשכת הקנצלר הפדרלי האוסטרי (Bundeskanzleramt) שראשי התיבות שלו "BKA". מטה BK נמצא ברובע אלזגרונד בווינה שבג'וזף-הולאובק-פלאץ, על שמו של רב-פקד לשעבר במשטרת וינה.
נצח ישראל
נֵצַח יִשְׂרָאֵל (לעיתים במלואו: נֵצַח יִשְׂרָאֵל לֹא יְשַׁקֵּר) הוא ביטוי שמבטא את נצחיותו של עם ישראל ובהקשרים מסוימים גם את נצחיותה של מסורת ישראל. בשימושו הפופולרי, מביע הביטוי תקווה בגאולה ובניצחון עם ישראל על אויביו.
מקור הביטוי
מקור הביטוי הוא מהפסוק "וְגַם נֵצַח יִשְׂרָאֵל, לֹא יְשַׁקֵּר וְלֹא יִנָּחֵם" שנאמר על ידי שמואל הנביא לשאול המלך, במסגרת תוכחתו על כך שהחרים את רכושם של בני עמלק ולא השמידו כליל. כעונש על מחדל זה אומר שמואל לשאול: "קָרַע ה' אֶת-מַמְלְכוּת יִשְׂרָאֵל מֵעָלֶיךָ, הַיּוֹם; וּנְתָנָהּ, לְרֵעֲךָ הַטּוֹב מִמֶּךָּ. וְגַם נֵצַח יִשְׂרָאֵל, לֹא יְשַׁקֵּר וְלֹא יִנָּחֵם" (ספר שמואל א', פרק טו' פסוקים כח–כט).
מרכך שיער
מרכך שיער, הקרוי גם מעצב שיער, קונדישנר או קרויטר (באנגלית: Hair conditioner) הוא מוצר טיפוח לשיער הראש, את המרקם  של השיער. ישנם מרככי שיער המבוססים על שמן, ואחרים על סיליקון. בשני המקרים הם יוצרים על השיער שכבה דקה, המעניקה לשיער ברק ורכות.
היסטוריה
במשך מאות שנים, שימשו שמנים טבעיים לטיפוח השיער האנושי. חלק ממוצרים טבעיים אלה משמשים עד היום, כולל שמנים אתריים כגון שמן עץ התה, ושמנים צמחיים כגון שמן חוחובה, ועוד.
מרכך שיער פופולרי אצל גברים בסוף התקופה הוויקטוריאנית היה שמן מקאסאר, המורכב משמן קוקוס או משמן תמרים. מוצר זה היה כה שמנוני, עד שלעיתים היה צורך להניח מטלית על הספות למשך זמן מה, על מנת להגן על הריפוד מפני מגע עמו. בשנת 1900 שווק בפריז לראשונה הברילנטין, ג'ל לעיצוב שיער לגברים, על בסיס צמחי. היה זה נוזל שמנוני, שלפי הפרסומות היה "מבריק את השיער ומחזיק אותו במצב אחיד, כל שערה במקומה, גם לאחר ערב שלם של ריקודי טוויסט סוערים". בהמשך, הוספו חומרים מייבשים ואליפאטיים אחרים, שאפשרו למרכך להיות פחות שמנוני, לחדור לזקיק השערה ולהיצמד אליה למשך זמן ארוך.
פעולת המרכך
החלק החיצוני של השערה עשוי שכבת קשקשים (אין להתבלבל עם הקשקשת), העוטפים אותה מבחוץ ורוכנים זה על גבי זה בשכבות. הם מכסים ומגוננים על השכבה הפנימית שבה נמצאים הפיגמנטים, המקנים לה את צבעה. בין קשקשים אלה מצטבר גם לכלוך, במהלך הזמן.
גורמים חיצוניים שונים, כדוגמת השמש, מלח, והמים הקשים, וכן גם חומרי ניקוי כדוגמת השמפו, עלולים לפגוע בשערה ולהותיר את שכבות הקשקשים פתוחות באופן חלקי. כתוצאה מכך, מתייבש השיער, מאבד מהברק שלו, מתפצל, נשבר ונעשה קשה לסירוק. נזק גדול יותר נגרם לשיער צבוע, מסולסל או עם גוונים, שהפעולות הכימיות שנעשו בו מחלישות אותו ומפחיתות את עמידותו.
הצורך במרכך גובר עקב השימוש בשמפו. לשמפו תפקיד חיוני בהמסת הלכלוך השמנוני והסרתו מהשיער ומהקרקפת. השמפו פותח את הקשקשים העוטפים את השערה כדי לנקות מתחתם וביניהם. מלבד הסרת הלכלוך שהצטבר, עלול השמפו לפגוע גם בשכבת השומן המגנה על הקרקפת ועוטפת את השערה, ובקשקשים עצמם, ולהשאירם פתוחים. כאשר מדובר בשיער צעיר ובריא, הוא משקם את עצמו במהירות, מאזן את רקמת השומן החיונית, ועם התייבשותו, הקשקשים נסגרים וחוזרים לעטוף את השערה. אולם ככל ששיערו של האדם מתבגר, וככל שהשיער עבר יותר עיבוד כימי, כך פוחתת יכולתו לשקם את עצמו. בשיער פגוע וצבוע סגירת תאי הקשקשים שבשערה אינה מתרחשת בעצמה ובאופן מלא, לאחר החפיפה. ללא סגירה זו, פני השערה יהיו מחוספסים וקשים לסירוק, החזרת קרני האור לא תהיה אחידה, והשיער ייראה עמום וחסר ברק. מעבר לכך, גם הצבע ידהה בקלות. תפקידו הכימי של המרכך הוא לסגור את שכבות הקשקשים המגינים על השערה, לשמר ולשחזר את רקמת השומן העוטפת אותה.
לצורך פעולה זו מכיל המרכך המודרני מרכיבים כימיים שונים, שתפקידם לחדור אל השערה בתהליך של פלמור, בשילוב עם שמנים אתרים מטפחים.
קנגורו אילני דובי
קנגורו אילני דובי (שם מדעי: Dendrolagus ursinus; קרוי גם קנגורו אילני ווגלקופ), הוא מין כיסאי גדול בסוג קנגורו אילני שאנדמי למערב גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1836 על ידי הזואולוג, והיה למין הראשון מסוגו שהתגלה לעולם המערבי. אף על פי כן, לא התבצע מעולם מחקר אקולוגי על המין; כתוצאה מכך, אין כמעט מידע אודות האקולוגיה והביולוגיה שלו. הקנגורו הדובי נבדל במספר מאפיינים פיזיים מקרוביו, והטקסונומיה שלו אינה ברורה דיה. הוא מוגבל למספר רכסי הרים במחוז פפואה המערבית אשר נשלט על ידי אינדונזיה, ואוכלוסייתו פוחתת כתוצאה מציד ובירוא יערות.
תיאור
הקנגורו הדובי מזכיר מאוד במבנה גופו ובמראהו החיצוני דוב שחור קטן, וזהו המקור לשמו הרשמי ושמו המדעי. יש לו מבנה גוף כבד, פרווה כהה, גב מקושת, וראש גדול ועגלגל. האוזניים שלו ייחודיות בכך שהן ארוכות ומחודדות יחסית למינים אחרים, ושעירות בצורה יוצאת דופן. חרטומו קצר ואפו גדול ורחב. זרועותיו שריריות, ועצמותיו חזקות ומסיביות ומאפשרות לו ליפול לקרקע מבלי להיפצע. הבדלים בולטים בינו לבין הקנגוריים הקרקעיים הם רגליים קצרות וגפיים ארוכות, כפות רגליים רחבות עם כריות מחוספסות לשיפור האחיזה בגזעים, וטפרים גדולים ומפותלים. הזנב שלו ארוך ושעיר בצורה אחידה, ומשמש לייצוב משקלו במהלך הטיפוס. חרף העובדה שהקנגורו הדובי היה המין הראשון שהתגלה, המחקר אודותיו הוזנח לחלוטין, ולמעשה לא נשקל מעולם פרט בוגר. אורך ראשו וגופו: 82-50 סנטימטרים, אורך זנבו: 94-40 סנטימטרים ומשקלו המינימלי המשוער: 8 קילוגרם. המשקל המרבי של פרט בוגר עשוי להיות גבוה בהרבה.