cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק
פרוץ מלחמות השושנים
ביוני 1459 שב המלך לאיתנו וביקש להשכין שלום בין הסיעות. הוא קבע התכנסות של המועצה הגדולה בקובנטרי, אך יורק, סולסברי וווריק העדיפו לא להשתתף ולגייס צבא במקום. באוקטובר התקיים כינס של הפרלמנט בקובנטרי, ללא יורק ותומכיו. פירוש הדבר היה מרד במלכות. שורה של קרבות פרצו בין אנשיו של יורק לבין תומכי המלך, בסיומם הייתה ידו של יורק על התחתונה והמורדים נמלטו - יורק לאירלנד; סולסברי, ווריק ואדוארד (בנו של יורק) - לקאלה. סיסלי, רעייתו של יורק, יחד עם בניהם ג'ורג' וריצ'רד נתפסו בטירת לדלו והובלו למאסר בקובנטרי.
יורק החזיק עדיין במשרד מושל אירלנד וזכה לתמיכת הפרלמנט האירי במימון וכוח אדם. ווריק, ששלט למעשה בתעלת למאנש, החל להפיץ מקאלה את המסר העיקרי של יורק - תמיכה במלך החוקי (הנרי), תוך התנגדות חריפה ל"יועציו הרעים", כלומר - לכל האצולה המקושרת לבית לנקסטר ובפרט למלכה מרגרט. בדצמבר 1459 הוצא צו מלכותי נגד המורדים, יורק, ווריק וסולסברי, שהחרים את אדמותיהם והכנסותיהם לטובת הכתר, נישל אותם מכל תוארי הכבוד וקבע שצאצאיהם לא יירשו את תארם.
ב-26 ביוני 1460 נחת צי בפיקוד ווריק וסולסברי בחופי קנט ויחד עם מקומיים הם צעדו ללונדון, שאנשיה פתחו בפניהם את שעריה ב-2 ביולי. ב-10 ביולי התנגשו כוחות המורדים עם כוחות המלך בקרב נורת'המפטון. בהמולה שנוצרה נתפס המלך, אך המלכה מרגרט ויורש העצר אדוארד הצליחו להימלט. שוב נלקח המלך ברוב כבוד והדר אל ארמון וסטמינסטר בלונדון. שוב הובטח לו כי ימשיך למשול, ושוב הוכרז יורק כיורש ולורד פרוטקטור. כל אותה עת שהה יורק עצמו באירלנד ושב לאנגליה רק ב-9 בספטמבר. עם שובו נהג כמלך לכל דבר, תוך שהוא מאמץ את שלט האצולה של סב-סבו, ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס. ב-10 באוקטובר השתכן יורק בארמון המלך וכינס פרלמנט לביטול כל החלטות פרלמנט קובנטרי שהתקבלו שנה קודם לכן. אף שציפה כי חברי הפרלמנט יכירו בו במלך, כפי שהוכר הנרי בולינברוק כמלך הנרי הרביעי ב-1399, חברי הפרלמנט לא קיבלוהו כמלך והוא נדרש לעתור לפני הנרי עצמו. למחרת פנה יורק למלך בכינוס הפרלמנט ולאחר משא ומתן הוסכם כי הנרי ימשיך להיות מלך לכל ימי חייו, ורק במותו יועבר הכתר ליורק (ולא לאדוארד יוצא חלציו ובנה של מרגרט). יורק הוכתר כנסיך ויילס, רוזן צ'סטר, דוכס קורנוול ולורד פרוטקטור ולפיכך היה למושלה בפועל של אנגליה. הסכמה זו, שהתקבלה ב-25 באוקטובר, ידועה בהיסטוריה של אנגליה בשם "צו ההסכמה" (Act of Accord).
מותו
נאמני בית לנקסטר בעידודה של המלכה מרגרט, לא צידדו בהסכם שהושג וגייסו צבא בצפון אנגליה, תוך ניסיון להשגת תמיכתו של ג'יימס השלישי, מלך סקוטלנד. סולסברי, יורק ובנו אדמונד יצאו צפונה על מנת להתעמת עם הלנקסטרים. הלנקסטרים שלטו בצפון, כולל בעיר יורק עצמה. צבא לנקסטר הונהג על ידי בניהם תאווי הנקם של האצילים שנהרגו בקרב סנט אולבנס הראשון. ב-30 בדצמבר התנגשו הצבאות בקרב וייקפילד, כאשר יורק יצא מטירת סנדל בה התבצר, ככל הנראה בשל פעולת הונאה של יריביו או בשל פזיזות. כוחותיו של יורק כותרו וצבאו חוסל.
גורלו המדויק של יורק עצמו לא ברור. הוא נהרג בקרב או לחלופין נתפס והוצא מיידית להורג וראשו הערוף הוקע על שער העיר יורק. תיאורים מאוחרים של הקרב תומכים בפולקלור לפיו נלקח בשבי, הושם ללעג בידי שוביו, בהם המלכה מרגרט עצמה, שלאחר מכן ערפו את ראשו ועיטרו אותו בכתר עשוי נייר. תיאור זה נחקק בזיכרון הלאומי בזכות ייצוגו במחזהו של ויליאם שייקספיר הנרי השישי, חלק שלישי.
טולוז (כדורגל)
מועדון הכדורגל טולוז (בצרפתית: Toulouse Football Club) הוא מועדון כדורגל צרפתי מן העיר טולוז. תצורתו הנוכחית של המועדון נוסדה בשנת 1970, הקבוצה משחקת בליגת העל הצרפתית. קבוצה משחקת באצטדיון העירוני טולוז.
היסטוריה
המועדון הוקם במקור בשנת 1937, תחת השם "טולוז מועדון כדורגל", אך מכר את כל שחקניו ואת מקומו בליגה הצרפתית המקצוענית הראשונה למועדון הכוכב האדום פאריס בשנת 1967. בשנת 1957, הצליחה הקבוצה לזכות בגביע הצרפתי.
ב-1994, ירדה טולוז לליגה הצרפתית השנייה. במהלך שנות ה-90, המועדון עלה וירד לסירוגין מהליגה הראשונה לשנייה בצרפת וסבל מקשיים כלכליים. מצבה הכלכלי הקשה של הקבוצה הביא לכך שבשנת 2001, הקבוצה הורדה ליגה בכח על ידי התאחדות הכדורגל הצרפתית, ואף כמעט שנשלל ממנה מעמדה המקצועני. אחרי שתי עונות בלבד בליגת המשנה, שבה טולוז לליגה הבכירה בצרפת. בעונות הראשונות לאחר שובה לליגת העל הצרפתית, הציגה יכולת לא טובה. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, טולוז הצליחה להתברג מספר פעמים בצמרת הליגה, והעפילה לגביעי אירופה השונים. בשנת 2009 הקבוצה הגיעה לחצי גמר הגביע הצרפתי והפסידה לגנגאן.
בשנים 2004–2020 שיחקה בליגת העל הצרפתית בכדורגל.
בעונת 2020/21 סיימה הקבוצה במקום השלישי שמוביל לפלייאוף העלייה לליגה הבכירה, בגמר הפלייאוף הפסידה לנאנט (כדורגל) בסיכום שני המשחקים ונשארה בליגה השנייה. בעונה שלאחר מכן הקבוצה העפילה חזרה לליגה לאחר שנתיים של היעדרות.
בשנת 2023 זכתה בפעם הראשונה בתולדותיה בגביע הצרפתי לאחר שניצחה 5–1 את נאנט במשחק הגמר.
סגל הקבוצה
(בהשאלה מפאוק סלוניקי)
מוניקה בלוצ'י
מוניקה אנה מריה בלוצ'י (באיטלקית: Monica Anna Maria Bellucci; נולדה ב-30 בספטמבר 1964) היא שחקנית ודוגמנית עבר איטלקייה.
ביוגרפיה
קיבלה חינוך קתולי, אם כי ברבות השנים התרחקה מן הדת והפכה, לדבריה, לאגנוסטית המכבדת את כל הדתות. בגיל 16 החלה לדגמן בעודה בבית ספר תיכון. לאחר מכן נרשמה ללימודי משפטים באוניברסיטת פרוג'ה והתכוונה לדגמן לצורך מימון שכר הלימוד. בעקבות הצלחתה הגדולה הפסיקה את לימודי המשפטים. היא דוברת באופן שוטף בשלוש שפות - איטלקית, צרפתית ואנגלית (ומעט בספרדית) - והשתתפה בסרטים שנעשו בשפות איטלקית, צרפתית ואנגלית ואף בסרט שנעשה בשפה הארמית.
הייתה מאורסת לשחקן ניקולא פארון מ-1989 עד 1995, אך מעולם לא נישאה לו. בשנת 1999 נישאה לשחקן הצרפתי ונסן קאסל (בנו של השחקן הידוע ז'אן פייר קאסל), אותו פגשה במהלך צילומי הסרט הצרפתי "הדירה" (L'apartement).
בני הזוג בלוצ'י וקאסל הופיעו יחד גם בסרטים נוספים, ביניהם גם Le Pacte des Loups. לזוג שתי בנות (דווה שנולדה ב-- 2004 ולילי שנולדה ב-2010). בעודה בהריון דיגמנה בלוצ'י בעירום לגרסה האיטלקית של כתב העת ואניטי פייר במחאה כנגד החוק המאפשר אך ורק לזוגות נשואים לקבל הפריה חוץ גופית ולהשתמש בתרומת זרע. בשנת 2013, אחרי 14 שנות נישואים, התגרשו בלוצ'י וקאסל ומאז היא מחלקת את חייה בין הבתים שלה ברומא, פריז ולונדון.
דוגמנות
בשנת 1988 בלוצ'י עברה למילאנו, ממרכזי האופנה של אירופה, שם חתמה על הסכם עם סוכנות הדוגמנות עלית והפכה לדוגמנית מבוקשת. בפריז ובניו יורק דיגמנה, בין היתר, עבור דולצ'ה וגבאנה ועבור הגרסה הצרפתית של המגזין Elle. את סרטון הפרסומת עבור דולצ'ה וגבאנה ביים ג'וזפה טורנאטורה ("סינמה פרדיסו") שליהק אותה לתפקיד הראשי בסרטו מאלנה. בפברואר 2001 הופיעה על השער ובמאמר מרכזי של המגזין אסקווייר. בשנת 2003 הופיעה במגזין מקסים. בשנת 2004 נבחרה למקום הראשון ברשימת 100 הנשים היפות בתבל של AskMen. קריירת הדוגמנות שלה מנוהלת על ידי סוכנות עלית פלוס-ניו יורק שהיא מחלקה המטפלת בדוגמניות על בסוכנות עלית. משמשת כיום דוגמנית בית של חברת כריסטיאן דיור.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 היא הופיעה בפרסומות של דולצ'ה וגבאנה לצד אנדרה בירלאנו.
טלוויזיה וקולנוע
קריירת המשחק של בלוצ'י החלה בראשית שנות ה-90. בשנת 1990 השתתפה בשתי סדרות טלוויזיה איטלקיות - Vita coi figli ו-Briganti. בשנה שלאחר מכן גילמה את דמותה של פרנצ'סקה בסרט La Riffa. כוכבה דרך באירופה בעקבות מועמדותה לפרס סזאר היוקרתי בשנת 1997 בגין השתתפותה בסרט L'Appartement לצד בעלה לעתיד.
בשנת 1992 השתתפה לראשונה בסרט דובר אנגלית - "דרקולה" בבימויו של פרנסיס פורד קופולה ולצידם של גארי אולדמן ווינונה ריידר. בסרט גילמה את אחת מנשותיו של הרוזן הידוע, תפקיד משני למדי. בלוצ'י הפכה ידועה בקרב הקהל דובר האנגלית בעיקר בעקבות תפקידה הראשי בסרט האיטלקי "מאלנה" בבימויו של ג'וזפה טורנאטורה (2000), ותפקידה כקורבן אונס בסרט השנוי במחלוקת "בלתי הפיך" של גספר נואה (2002). עיקר פרסומה בארצות דוברות האנגלית בא, עם זאת, בעקבות השתתפותה בשנת 2003 בשני הסרטים האחרונים בטרילוגיית המטריקס - מטריקס רילודד ומטריקס רבולושנס.
בשנת 2003 כיכבה בלוצ'י לצד ברוס ויליס בסרט Tears of the Sun בתפקיד ד"ר לינה קנדריקס, רופאה אזרחית אמריקנית, המחולצת מניגריה במהלך מלחמת אזרחים בדיונית על ידי אנשי הקומנדו הימי של ארצות הברית. כעבור שנה גילמה את דמותה של מרים המגדלית בסרטו השנוי במחלוקת של מל גיבסון הפסיון של ישו. בשנת 2005 כיכבה בסרט האחים גרים כמלכת המראות המרושעת.
בשנת 2007 הייתה אמורה לגלם את דמותה של סוניה גנדי, פוליטיקאית הודית ילידת איטליה ורעיית ראש הממשלה ההודי המנוח רג'יב גנדי, בסרט הביוגרפי "סוניה", אך בסופו של דבר הסרט בוטל. באותה שנה גילמה דמות של זונה מסתורית לצידו של קלייב אוון בסרט Shoot 'Em Up. היא עצמה דיבבה את הדמות בגרסה הצרפתית ובגרסה האיטלקית של סרט זה.
בלוצ'י תרמה את קולה לדמותה של קאפי בגרסה הצרפתית של סרט האנימציה "רובוטס" משנת 2005.
ב-5 במרץ 2009 זכתה בלוצ'י ב-Women's World Award בקטגוריית "שחקנית השנה".
מתמיר
דוגמאות
פחמימן שמכיל את המתמיר קרבוקסיל (COOH) קרוי חומצה קרבוקסילית, ונוכחות המתמיר מעניקה למולקולה את האופי החומצי שלה. קיימות מספר חומצות קרבוקסיליות שנבדלות במספר אטומי הפחמן בשרשרת הראשית ובנוכחותם של מתמירים נוספים. כך למשל, חומצה אצטית, המרכיב החשוב בחומץ, היא חומצה קרבוקסילית בעלת שני פחמנים בשרשרת הראשית והיחידה שלה, ואילו חומצה פרופנואית מכילה 3 אטומי פחמן בשרשרת ותכונותיה שונות. מולקולת אספירין היא חומצה קרבוקסילית ארומטית; המבנה שלה מורכב יותר, ובנוסף לקרבוקסיל היא מכילה קבוצה אצטוקסית בתור מתמיר נוסף.
ראו גם
Compresseur (audio)
ג'ון בראון
ג'ון בראון (באנגלית: John Brown; 9 במאי 1800 - 2 בדצמבר 1859) היה מתנגד לעבדות אמריקני, אשר הוביל פשיטה על מחסן נשק בהארפר'ס פֵרִי שבוירג'יניה המערבית, ואשר קורבנו האישי ומותו היו בין הגורמים למלחמת האזרחים האמריקנית.
שנים מוקדמות
ג'ון בראון נולד בטורינגטון, קונטיקט בשנת 1800. אביו, אוואן בראון, היה קלוויניסט אדוק, אשר התנגד לעבדות מטעמי דת. הוא היה זפת, ולימד את בנו את המקצוע וחינך אותו כי עבדות היא פשע בעיני האל.
ב־21 ביוני 1820 נישא בראון לדיאנת' לאסק. ב־1826 עברו לפנסילבניה שם עסק בזיפות. דיאנת' מתה בשנת 1832 לאחר לידה, שהסתבכה. ב־14 ביוני 1833 בראון נישא למרי דיי בת השש עשרה, אשר במהלך חייהם המשותפים ילדה לו שלושה עשר ילדים, בנוסף לגידולם של חמשת ילדיו מדיאנת'. ב־1836 עבר בראון לאוהיו ורכש שם חלקת אדמה. הוא סבל ממשבר כלכלי בשנת 1837, שהביא להכרזה על פשיטת רגל ב-1842.
התחלת התנגדותו הפעילה לעבדות
בשנת 1847 בספרינגפילד פגש בראון בפרדריק דאגלס. דאגלס, מראשי הפעילים השחורים כנגד העבדות ומחנך דגול, כתב על בראון: "למרות שהיה ג'נטלמן לבן, היו בו מרגשות האדם השחור והיה מעוניין בהגשמת מטרתנו, כאילו נפשו נצרבה בברזל הלוהט של העבדות". בפגישה זו פרש בראון בפני דאגלס לראשונה את רצונו לפתוח במלחמה לשחרור העבדים.
ביוני 1855 עבר בראון לקנזס שם התיישבו חלק מבניו. חוק קנזס נברסקה משנת 1854 קבע, כי תושבי קנזס ונברסקה יוכלו להכריע אם ברצונם להפוך את העבדות לחוקית במדינתם. תומכי העבדות הטילו טרור על האזור, ובאיומים לאלימות הטו את הבחירות בניסיון להפוך את קנזס למדינת עבדים.
הטבח בפוטאווטומי קריק
ב־24 במאי 1856 הרג בראון חמישה מתומכי העבדות בפוטאווטומי קריק באמצעות חרב פרשים. בראון אמר לאחר מכן כי לא השתתף ברצח, אך הסכים לו. מאבקו של בראון בתומכי העבדות בקנזס הביא לתשומת לב לאומית למאבקו, והוא הפך לגיבור בעיניהם של רבים ממתנגדי העבדות. בראון בילה את השנתיים הבאות בנסיעות בניו אינגלנד, כשהוא מתרים כספים למטרתו. תומכים עשירים בבוסטון איפשרו לבראון להקים צבא פרטי קטן. בינואר 1858 רכבו בראון ואנשיו למיזורי והתקיפו שתי חוות. לאחר ששחררו אחד עשר עבדים, רכבו במשך 82 ימים על מנת להעבירם לקנדה, שבה העבדות הייתה אסורה על פי חוק.
הפשיטה על הרפר'ס פֵרִי
בתחילה הצליחה הפשיטה. קווי הטלגרף נחתכו, והנשקייה נתפשה בקלות יחסית, שכן היה מוצב עליה רק שומר אחד. הם אספו בני ערובה. אלא שאז הגיעה לעיירה רכבת, וכשבראון סימן לה לעצור, פתחו אנשי הביטחון שעליה באש. הממונה על המזוודות ברכבת, הווארד שפארד, הפך לקורבן הראשון במלחמתו של בראון, כשנהרג בחילופי האש. באופן אירוני היה שפארד עבד שחור משוחרר. הרכבת חלפה דרך העיירה והמשיכה, וכך נודע לממשל הפדרלי על הפשיטה.
בינתיים, חוואים, אנשי מיליציה וחנוונים מקומיים, אשר התמקמו על הגבעות שמסביב, לא איפשרו לבראון ואנשיו לצאת ממתחם הנשקייה. בשעת הצהריים השתלטו אנשי המיליציה על הגשר, וחסמו את נתיב ההימלטות לבראון. הפושטים, שנותרו במתחם הנשקייה הסתתרו בבניין סמוך, אשר עד מהרה כותר בידי אנשי צבא, שהונהגו על ידי לוטננט קולונל רוברט לי ועל ידי לוטננט ג'ב סטיוארט, לימים שניים ממנהיגי צבא הקונפדרציה. סטיוארט ניגש אל בראון ואנשיו עם דגל לבן, ומסר להם שאם ייכנעו, יחוסו על חייהם. בראון סירב, והמארינס הסתערו על הבניין. שנים עשר מהפושטים, ואחד מאנשי המארינס, נהרגו, ובראון נתפס בעודו חי.
ב-2 בנובמבר לאחר משפט שארך שבוע, קבע חבר מושבעים לאחר התייעצות של 45 דקות, כי בראון אשם ברצח, בגידה והסתה למרידת עבדים. בראון סירב לניסיון של אחד מידידיו להבריחו (הידיד כבר היה בתוך חומות הכלא) והעדיף למות כקדוש מעונה (דבריו האחרונים שנאמרו בבית המשפט - "כפי שאני מניח, בית המשפט הזה מכיר בתוקפו של חוק האלוהים המורה לי כי 'כל אשר תרצו שיעשו לכם בני האדם עשו להם גם אתם'.")
בראון נתלה ב-2 בדצמבר 1859. ביום מותו כתב בראון על פתק שנמצא בכלא: "אני, ג'ון בראון, סמוך ובטוח עתה לגמרי, כי הפשעים של ארץ זו לעולם לא יכופרו אלא בדם. עתה אני יודע שהשליתי את עצמי כשהאמנתי שניתן לעשות זאת בלי שפיכות דמים רבה." באירוע זה נכח ג'ון וילקס בות', מי שעתיד לרצוח את אברהם לינקולן. לאחר מלחמת האזרחים כתב פרדריק דאגלס: "האם ג'ון בראון נכשל? בראון החל במלחמה, שסיימה את העבדות באמריקה, והפך את המדינה לרפובליקה של אנשים חופשיים. קנאותו למטרה של הגזע שלי, הייתה גדולה יותר משלי. אני יכולתי לחיות למען העבדים. הוא מת למענם".
ג'ון בראון נקבר בחוות ג'ון בראון בצפון אלבה, ניו יורק.
תוצאות מותו של בראון
הפשיטה על הרפר'ס פֵרִי נחשבת לאחד מהאירועים, שהובילו את ארצות הברית אל מסלול מלחמת האזרחים. בעלי העבדים, שחששו מפשיטות דומות, התחמשו והקימו מיליציות, שהפכו לשלד ממנו הוקם צבא הדרום. הצפון קיבל את הקדוש המעונה, ואת האתוס, שהיה דרוש כדי להצעיד את האנשים אל הקרב.
השיר "גוויתו של ג'ון בראון"
בשנת 1862 התפרסם השיר, שהפך לאחד מהשירים המזוהים ביותר עם מלחמת האזרחים, ולצלילו צעדו חיילי צבא האיחוד ממדינות הצפון בדרכם אל הקרב. מילות השיר הן כי 'גוויתו של בראון מרקיבה בקברו, אך רוחו ממשיכה לצעוד'. לאחר מכן עברו מילות השיר עיבוד נוסף, והפכו ל"מזמור הקרב על הרפובליקה", שלצליליו צועדים חיילי צבא ארצות הברית עד היום.
בקולנוע ובטלוויזיה
השחקן ריימונד מאסי גילם את דמותו של ג'ון בראון בסרטים "שביל סנטה פה" (1940) ו"שבעה גברים זועמים" (1955). אית'ן הוק גילם אותו בסדרת הטלוויזיה "ציפור אלוהים שבשמים", שמבוסס על ספרו של ג'יימס מקברייד, "ציפור אלוהים שבשמים".
אולם משפטים
אולם משפטים הוא חלל במבנה בית משפט, שבו מתקיימים דיוניו של בית משפט.
בתי משפט במדינות העולם השונות נבדלים זה מזה במבניהם הארגוניים, בסמכויותיהם ובכללי הפעולה שלהם. לעומת זאת מבנה אולם המשפטים הוא אחיד למדי במרביתן: הכניסה אל דוכן השופטים, עמדת המושבעים ועמדות עובדי העזר היא דרך מעברים נפרדים ממעבר הקהל לאולם. כך הדבר גם עם הכניסה אל עמדת הנאשמים, וזאת מסיבות אבטחה.
כל שופט משתמש בדרך כלל באולם משפטים קבוע, אשר לשכתו צמודה אליו.
יש ומתרחשות בעולם תקריות אלימות באולמות משפטים, המסלימות אף לכדי ירי בנשק חם. בשל כך נערכת בדיקה בכליהם של כל הנכנסים למבנה בית המשפט על מנת למנוע מהם מלהכניס לתוכו נשק כלשהו. בארצות הברית מוגנו חלק מדוכני השופטים בפני כדורים, ולעיתים מפרידה מחיצה חסינת כדורים בין מושבי הקהל לבין חלקו הקדמי של האולם.
אולמות בתי משפט בעולם נבדלים זה מזה בגודלם - מאולמות קטנים למספר מועט של אנשים ועד לאולמות גדולים, המכילים עשרות רבות מהם. האולמות נבדלים גם בסגנונות עיצובם ובמידת ההידור שבהם, שבאמצעותם ניתן ביטוי למעמדם הרם של בתי המשפט.
דיונים באולמות משפט זכו להתייחסויות נרחבות בתרבות, וסצנות המתרחשות באולמות משפט הופיעו במאות סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
מקצת דיוניו של בית משפט (בעיקר דיונים מקדמיים או דיונים מצומצמים ללא עדים) נערכים לא באולמות אלא בלשכותיהם של השופטים.
סק הנרי
סק הנרי (באנגלית: Sek Henry; נולד ב-27 ביוני 1987) הוא כדורסלן אמריקאי-ג'מייקני המשחק בפינאר קרשיאקה מליגת העל הטורקית.
נעוריו וקריירת הקולג' שלו
הנרי למד בבית ספר בלוס אנג'לס שבקליפורניה. שיחק בליגת המכללות בקבוצת אוניברסיטת נברסקה.
קריירה מקצועית
ב-2010 התחיל את הקריירה המקצועית שלו בתור שחקן כדורסל בקבוצת אקיטה צפון האפינטס.
בשנת 2012, הנרי חתם עם הקבוצה הפולנית א.ז.ס קוסזלין על חוזה לעונת 13–2012. במהלך העונה, הנרי עזר לקוסזלין להגיע לגמר גביע פולין 2013. ביום 15 באוגוסט 2013, חתם הנרי על חוזה שבו הוא ישחק עוד שנה אחת עם קוסזלין. בעונה השנייה שלו עם קוסזלין, הנרי שיחק 18 משחקים עם ממוצע של 15.7 נקודות ו-4.2 אסיסטים למשחק.
ב-20 ביוני 2014, חתם הנרי על חוזה עם קבוצת ניו באסקט ברינדיזי לעונת 15–2014. עם זאת, ב-21 בנובמבר 2014, הנרי נפרד מברינדיזי וחתם חוזה עם אורלנדינה באסקט למשך שאר העונה, במקום ג'וני פלין שהצטרף במקומו לברינדיזי.
ב-21 בספטמבר 2016, חתם הנרי על חוזה קצר טווח עם הקבוצה הצרפתית פו אורטז עקב פציעה של יאניק בוקולו. הנרי שיחק 7 משחקים עבור פו אורטז עם ממוצע של 11.2 נקודות ו-2.8 אסיסטים למשחק. ב-3 בנובמבר 2016 נפרד הנרי מאורטז וחתם על חוזה עם גראבלין דנקירק למשך כל העונה.
ב-16 ביולי 2017, חתם הנרי על חוזה עם מכבי אשדוד לעונת 18–2017. ב-29 באוקטובר 2017, הנרי רשם 26 נקודות, וקלע 7 מ-8 מהשדה בניצחון 74–86 על הפועל ירושלים. יומיים לאחר מכן, הנרי נבחר לשחקן הסיבוב הרביעי של הליגה הישראלית, לצד חברו לקבוצה, דייוויד לאורי. בעונה זו נבחר ככדורסלן העונה.
ב-28 ביולי 2018, עזב את ישראל וחתם בפינאר קרשיאקה הטורקית.
חיים אישיים
אביו, ראס מייקל, הוא זמר ג'מייקני.
רכסי סוואנל
רכסי סוואנל (באנגלית: Swannell Ranges) הם רכסי הרים המצויים בין נהר פינליי ונהר ניישן, ובין רכסי הוגם ורכסי פינליי בצפון פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
שטח הרכסים 22,924 קמ"ר והם תת-רכסים של הרי אומינקה המהווים חלק מההרים הפנימיים. ההרים מתנשאים לגובה של 1,032 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
הרכסים נקראים על שם המודד ומגלה הארצות פרנק סוואנל.
תת-רכסים
רכסי סוואנל כוללים את תת-הרכסים להלן:
שמעון וילנאי
שמעון וילנאי (נולד ב-4 באוגוסט 1945) הוא כתב קול ישראל בגמלאות. עסק בעיקר בענייני חקלאות ותעשייה. עורך ראשי של "יבול שיא".
קורות חייו
וילנאי נולד וגדל בתל אביב בשם שמעון וילנצ'יק. בעבר היה כתב בעיתון "חדשות הספורט". ב"קול ישראל" היה כתב בתחומים שונים, ובהם כתב לענייני משטרה בגוש דן, לענייני חקלאות במשך 17 שנים, וכתב לענייני תאונות דרכים.
כיהן כיו"ר ועד העיתונאים של קול ישראל בתל אביב, וכחבר הנהלת אגודת העיתונאים בתל אביב. ב-2012 זכה בפרס מנכ"ל רשות השידור על שם אילן רועה.
במהלך יולי 2012 פרש וילנאי לגמלאות.
טומאת גולל ודופק
בהלכות טומאה וטהרה, גולל ודופק הם שני חפצים הקשורים לקבורת מת, והם מטמאים אדם בטומאת אב הטומאה, מסיבה זו הם נחשבים לאבי אבות הטומאה.
המקור בתורה
בתורה כתוב.
לפי רבי עקיבא, המילים "וְכֹל אֲשֶׁר יִגַּע עַל פְּנֵי הַשָּׂדֶה" מיותרות לכאורה, שהרי התורה פירטה בפסוק את כל מיני הטומאות הקשורות לטומאת מת: קבר, טומאת הנגרמת על ידי נגיעה במת או באחד מאבריו, וטומאת כלי מתכת הנלמדת מ"חרב". המילים "על פני השדה" מלמדים כי קיימת טומאה נוספת הקשורה לטומאת מת, והיא טומאת גולל ודופק. רבי ישמעאל, חלוק על רבי עקיבא, ולפיו הפסוק בא ללמד הלכה אחרת שקשורה לטומאת מת, למעט עובר מת, שאינו מטמא כל עוד שהוא במעי אמו, מכיוון שכתוב "על פני השדה" שמשמע שמדובר בטומאה גלויה ולא בטומאה כזו שאיננה גלויה. טומאת גולל ודופק, לדבריו, אינה פסוק מפורש, אלא הלכה למשה מסיני.
הטומאה
הראשונים נחלקו מהו גולל ומהו ודופק. לפי רש"י גולל הוא כיסוי הארון של המת, ודופק הוא דף של עץ שמניחים בצד הארון. כך סוברים גם בעלי התוספות במסכת ברכות שמוסיפים שרק הצד החיצון של הדופק - במקרה זה הארון - מטמא.
לעומת זאת, בעלי התוספות במסכת שבת אינם מסכימים עם פירוש רש"י, והם מפרשים שהגולל היא מצבה - . התוספות מביאים מספר ראיות לדבריהם, האחת - כי הלשון גולל נופל באבן כאמור: "וגללו את האבן". ראיה נוספת, מהלשון "על פני השדה" שמשמע שמדובר בדבר גלוי כמו מצבה, ולא בדבר שמונח בתוך הקבר - ארון המת. דופק, לשיטת התוספות, הן שתי אבנים שנותנים אחת לראשו ואחת לרגליו לסימן.
בנוסף נחלקו הראשונים, מה דינם של גולל ודופק לאחר שסיימו את תפקידם, ואינם משמשים למת. לפי רש"י גם במקרה זה הם טמאים וכן דעת הרשב"א, שמסביר זאת בכך שהפסוק כולל טומאה זו וטומאת חרב שנגעה במת בבת אחת, וכמו שחרב מטמאת אדם גם לאחר שנגעה במת, כך גם גולל ודופק. רבי מאיר שפירא מעיר כי טעם זה הוא דווקא לפי רבי עקיבא, אבל לפי רבי ישמעאל שנלמד מהלכה למשה מסיני, ייתכן שהגולל ודופק אינו מטמא לאחר שהפסיק לשמש בתפקידו.
אבל דעת הרמב"ם היא שלאחר שפירש הגולל והדופק מתפקידו, אין הוא מטמא עוד.
שימג
שימג (בהונגרית: Sümeg) היא עיר במחוז וספרם שבהונגריה, כ-20 ק"מ צפונית לאגם בלטון.
היסטוריה
במאה ה-13 בנה בלה הרביעי, מלך הונגריה, את טירת שימג, המהווה בימינו אטרקציה תיירותית. במאה ה-16, בתקופת ההתפשטות העות'מאנית, לאחר קרב מוהאץ' ולאחר כיבוש וספרם על ידי העות'מאנים, הייתה לטירה זו חשיבות בהגנה על העיר.
בשנת 1700 חרבה רוב העיר בשרפה.
לעיר היה תפקיד משמעותי ב"מלחמת העצמאות של פרנץ ראקוצי", בתחילת המאה ה-17. עקב המרד שרפו האוסטרים את העיר ב-1713 ושללו ממנה את זכויות העיר. רק בשנת 1984 הושב ליישוב מעמד העיר.
אתרים בעלי חשיבות
העיר היא חלק מהאזור התיירותי של הפארק הלאומי רמות בלטון. בעיר כנסייה קתולית בסגנון הבארוק המאוחר של לואי ה-16, ותוספות בסגנון הרוקוקו נבנו בה במאה ה-18. בתוכה פרסקו של האמן פרנץ אנטון מאולברץ'. בעיר שוכנת גם "כנסיית בית הקברות", שנבנתה בסגנון הבארוק ב-1816. כנסיית הביקור בעיר היא מוקד צליינות, בעיקר של פרנציסקנים. בעיר גם מוזיאון לקדרות ומוזיאון ליין.
יהודים
בינואר 1941 היו בעיר 226 יהודים שהיו סוחרים, בעיקר בענף היין, והשתייכו לקהילה הנאולוגית. במקום קיימים עדיין בית כנסת ובית קברות
ב-1942 גויסו יהודי העיר לשירות העבודה.
במרס 1944 כבשה גרמניה הנאצית את הונגריה, ובמאי 1944 רוכזו יהודי העיר בגטו. ביוני 1944 הועברו היהודים מהגטו לנקודת ריכוז במחוז זאלה, וביולי 1944 גורשו לאושוויץ.
הבנק המרכזי של מצרים
נגידי הבנק
רשימת נגידי הבנק משנת 1951-הווה:
וריד הזרוע והראש
וְרִיד הַזְּרוֹעַ וְהָרֹאשׁ (TA: vena brachiocephalica), הקרוי לעיתים גם הַוְּרִיד הָאַלְמוֹנִי (vena innominata), הוא וריד גדול בבינה המנקז את הראש והיד.
ראשיתו של הווריד היא בהתמזגותם של וריד הצוואר הפנימי והווריד התת-בריחי בגובה מפרק החזה והבריח. וריד הזרוע והראש השמאלי, הארוך יותר ממקבילו הימני, מתמזג עם הווריד הימני, מאחורי החיבור בין סחוס הצלע הראשונה לידית עצם החזה, ליצירת הווריד הנבוב העליון.
הווריד הימני, שאורכו 2.5 ס"מ, יוצא ממפרק החזה והבריח בזווית כמעט אנכית. מיקומו קדמית ומימין לגזע הזרוע והראש. לימינו עצב הסרעפת והאדר. לעומתו, הווריד השמאלי, שאורכו 6 ס"מ, יורד באלכסון מטה וימינה, מאחורי החצי העליון של ידית עצם החזה, עד למפגשו עם הווריד הימני. הווריד השמאלי מופרד מידית עצם החזה על ידי שריר עצם החזה ועצם הלשון, שריר עצם החזה והתריס ושאריות התימוס. מאחוריו שלושת העורקים הגדולים היוצאים מקשת אבי העורקים, יחד עם העצב התועה ועצב הסרעפת. לעיתים הווריד השמאלי ממוקם גבוה יותר, קדמית לקנה הנשימה.
וריד הזרוע והראש השמאלי נוצר מהשקה בין הוורידים העיקריים (הקרדינליים) הקדמיים הימני והשמאלי, כאשר מתנוון החלק הזנבי של הווריד השמאלי מביניהם.
קרול סמאחה
קרול סמאחה (בערבית: كارول سماحة, תעתיק מדויק: כארול סמאחה; נולדה ב-25 ביולי 1972), זמרת ושחקנית לבנונית מפורסמת.
ביוגרפיה
סמאחה נולדה וגדלה בביירות, בירת לבנון. משפחתה נוצרית-מרונית ולה שני אחים. מאז ילדותה חלמה להופיע על במה. לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים פנתה ללמוד משחק ובימוי באוניברסיטת ביירות, וסיימה את התואר בשנת 1999.
לאחר סיום לימודיה האקדמאיים, לוהקה סמאחה לתפקידים ראשיים במחזות זמר מוכרים בתיאטראות בלבנון. הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בהופעה לרגל ערב ראש השנה האזרחית בשנת 2000 בערוץ הטלוויזיה הלבנוני LBC. בהופעה, ביצעה סמאחה את השיר "Bi sabah al alf al talet" וזכתה לשבחים רבים. בעקבות הצלחתה בהופעה זו, פצחה בקריירת זמר.
אלבום הבכורה שלה יצא בשנת 2003 תחת השם חלם ("חלום"). אלבום זה זכה להצלחה רבה, במיוחד הלהיט "חביב אלבי" ("אהוב לבי") אשר צעד בראש מצעדי הפזמונים בלבנון זמן רב.
כעבור שנה הוציאה את אלבומה השני, אנא חֻרה ("אני חופשייה"), אשר גם הוא, בדומה לקודמו, זכה להצלחה. אלבומה השלישי, אשר יצא בשנת 2006, הצליח רבות גם הוא.
בשנת 2007 הקליטה סמאחה את השיר "יא רב" ("אלוהים") יחד עם הזמר הלבנוני מרוואן ח'ורי אשר הפך ללהיט ענק בעולם הערבי (וגם בישראל). שיר זה הוביל במשך זמן רב בראשי מצעדי הפזמונים בכל רחבי העולם הערבי ושבר את שיא הורדות הרינגטונים לשירים ערביים.
החלטה של העצרת הכללית של האו"ם
החלטה של העצרת הכללית של האו"ם היא החלטה או הצהרה שנערכה עליהן הצבעה שכללה את כל המדינות החברות ב בעצרת הכללית.
החלטות העצרת הכללית דורשות לרוב רוב רגיל (50% מכלל הקולות ועוד אחד) כדי לעבור. אולם, אם העצרת הכללית קובעת שהנושא הוא "שאלה חשובה" ברוב רגיל, אזי נדרש רוב של שני שלישים. "שאלות חשובות" הן אלו העוסקות באופן משמעותי בשמירה על שלום וביטחון בין-לאומיים, קבלת חברות חדשות לארגון, השעיית הזכויות של החברות, גירוש חברות, הפעלת מערכת הנאמנות או שאלות תקציביות.
למרות שהחלטות האו"ם של העצרת הכללית, אינן מחייבות בדרך כלל כלפי מדינות חברות, החלטות פנימיות עשויות לחייב את פעולות העצרת הכללית עצמה, למשל בכל הנוגע לעניינים תקציביים ומנהלתיים.
ניסויים בבעלי חיים בתעשיית הקוסמטיקה
ניסויים בבעלי חיים בתעשיית הקוסמטיקה הם סוג של ניסויים בבעלי חיים, שמטרתם להבטיח את בטיחותם ומרכיבם ההיפוראלרגניים של מוצרים קוסמטיים בשימוש בני אדם. בגלל הנזק שנעשה לבעלי החיים עליהם נערכים הניסויים, פעילי זכויות בעלי חיים ואחרים מתנגדים לניסויים אלה, וכיום הם אסורים ברוב מדינות האיחוד האירופי.
דרישות חוקיות
אין דרישה שמחייבת ניסויים בבעלי חיים בתעשיית הקוסמטיקה. בגלל ההתנגדות הציבורית לניסויים בבעלי חיים בתעשיית הקוסמטיקה, רבים מהיצרנים אומרים שהמוצרים שלהם לא נוסו על בעלי חיים. ואמנם, הם נדרשים על ידי סטנדרטים מסחריים וחוקי הגנת הצרכן ברוב המדינות להראות שהמרכיבים והמוצרים שלהם אינם רעילים או מסכנים את בריאות הציבור, בשימוש, בהובלה ובמפעל הייצור. ארצות הברית ויפן סופגות לעיתים קרובות ביקורת על התעקשותן על שימוש בחומרים מסוכנים, הדורשים תקנות בטיחות מחמירות, שלעיתים קרובות מלוות בניסויים בבעלי חיים. קמעונאים מסוימים מבדילים את עצמם בשוק על ידי עמדתם בנוגע לניסויים בבעלי חיים. הקבוצה הקואופרטיבית בממלכה המאוחדת מחזיקה באתר אינטרנט בנוגע לניסויים בתעשיית הקוסמטיקה, הכוללים הצהרות מכל הספקים שלהם לגבי השימוש שלהם בניסויים בבעלי חיים.
עד שנת 2020 סין חייבה סדרת בדיקות על מוצרי קוסמטיקה המשווקים במדינה, הכוללת ניסויים על בעלי חיים. מסיבה זו, חברות קוסמטיקה נטולות אכזריות ויתרו על האפשרות לייצא לשוק הסיני. בינואר 2020 אושרו בסין בדיקות חלופיות שאינן כוללות ניסויים בבעלי חיים. במרץ 2021 סין ביטלה את החובה לערוך ניסויים בבעלי חיים על מוצרי קוסמטיקה מיובאים המסווגים "כלליים". חובה זו עדיין חלה על מוצרי צביעת שיער, מוצרי סלסול, מסירי נמשים, מוצרים מלבינים וקרם הגנה.
איסורים באיחוד האירופאי
צרפת, ביתה של חברת הקוסמטיקה הגדולה בעולם, לוריאל, התנגדה לאיסור המוצע על ידי פתיחת תיק בבית הדין האירופי לצדק בבקשה להסיר את האיסור. האיסור זכה גם להתנגדות על ידי הפדרציה האירופאית לרכיבים קוסמטיים, המייצגת 70 חברות בשווייץ, בבלגיה, בצרפת, בגרמניה ובאיטליה. לדוגמה:פרוקטר אנד גמבל עושים ניסויים בבע"ח ורומסים את חוק האיחוד האירופי נגד ניסויים בבע"ח בתעשיית הטיפוח. תחקירנית PETA, תיעדה חברת מזון של פרוקטר אנד גמבל.
התנגדות בבריטניה
אף על פי שמשרד הפנים הבריטי הפסיק להנפיק רישיונות לעריכת ניסויים של מוצרים קוסמטיים ב-1989, תרכובות שיש להן שימושים קוסמטיים ורפואיים, למשל חומרים נגד קמטים כמו זיידרם, רסטיליין ובוטוקס, עדיין מוגבלות על ידי תקנות המחייבות ניסויים בבעלי חיים. לפי פעילים, פשיטה על מעבדה ב-2004 חשפה שמבחן ה-LD עדיין נמצא בשימוש בכל מקבץ של בוטוקס (רעלן שכאשר הוא מוחדר לווריד, הוא קטלני לבני אדם) כדי לבסס יכולת.
בישראל
בשנת 2007 אושרה במליאת הכנסת הצעת חוק האוסרת ניסויים בבעלי חיים לצורך ייצור מוצרי קוסמטיקה וניקוי.
בינואר 2013 נכנס לתוקף תיקון לחוק פקודת הרוקחים, האוסר על יבוא מוצרי קוסמטיקה שנוסו על בעלי חיים.
חלופות
יצרנים של קוסמטיקה שלא עורכים כלל ניסויים בבעלי חיים משתמשים בדרך כלל בשיטות הבאות כדי לבדוק את בטיחות המוצרים שלהן:
יתרונות הבדיקה על תרביות תאים מאשר על גוף החיה:
לכן, חוקרים רבים טוענים ששימוש בתרביות תאים היא שיטה יעילה יותר מניסויים בגוף החיה, ואין אמת בטענת התומכים בניסויים בבעלי חיים שחושבים כי ניסויים אלו דרושים על מנת לחקות את השפעת החומר על המשתמשים.
תווית הארנב
תווית הארנב היא סמל בינלאומי המאפשר איתור וזיהוי מוצרים של חברות קוסמטיקה שאינן מעורבות בניסויים בבעלי חיים.
אין בסמל הארנב כדי להוכיח שלא נעשו בעבר ניסויים על בעלי חיים לצורך קבלת רישוי למרכיבים השונים של המוצר, אלא רק להעיד שהחברה מצהירה שבעת יצור המוצר אינה מבצעת ניסויים כאלו. חברות שלא עושות ניסויים בבעלי חיים לדוגמה: קוסמו פארם, ד"ר פישר.
מייק ששבסקי
מייקל ויליאם "מייק" ששבסקי (באנגלית Michael William "Mike" Krzyzewski; כינויו הוא "קואוץ' K" נולד ב-13 בפברואר 1947 בשיקגו) הוא מאמן כדורסל אמריקאי שאימן במשך 42 שנים את קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת דיוק.
ששבסקי, הנחשב לאחד המאמנים הטובים בעולם, שימש מאמנה של דיוק משנת 1980 ועד 2022. הוא הוביל את דיוק לחמישה תוארי אליפות המכללות, 15 זכיות בטורניר ה-ACC ו-13 פעמים למאזן הטוב ביותר ב-ACC. הוא מחזיק בשיא ניצחונות למאמן בדרג הראשי של ליגת המכללות.
את נבחרת ארצות הברית הוביל לשלוש מדליות זהב אולימפיות: בבייג'ינג 2008, בלונדון 2012 ובריו דה ז'ניירו 2016, ולשתי מדליות זהב ומדליית ארד באליפויות העולם.
קריירת משחק ותחילת הדרך
נולד בשיקגו, לזוג פועלים מהמעמד הנמוך ממוצא פולני, והוא קיבל חינוך קתולי, כנער בתיכון שיחק כדורסל, אך אף אוניברסיטה לא הציעה לו מלגה, מלבד האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, שאותה אימן המאמן המצליח חבר היכל התהילה בובי נייט. הוא שיחק בקבוצה כרכז וכקלע ובעונתו האחרונה אף שימש כקפטן. בין השנים 1969-1974 הוא שירת בצבא ארצות הברית ואימן כדורסל בבסיסים ברחבי ארצות הברית ומחוצה לה.
תחילת דרכו באימון
ששבסקי שלא היה בולט כשחקן, פנה במהרה לתחום אימון, ומונה לעוזרו של נייט. לאחר שנה של עבודה משותפת, התפנתה משרת המאמן הראשי באקדמיה הצבאית, שבה שיחק, ששבסקי אימן שם חמש שנים עד 1980. הוא עבר לאמן באוניברסיטת דיוק, אחת האוניברסיטאות היוקרתיות בארצות הברית, שפנתה אליו למרות גילו הצעיר וחוסר ההישגים הבולטים עד אז. לדברי האחראים על הספורט באוניברסיטה הם חשו בכישרונו מרחוק.
הפריצה בדיוק
משנת 1980 ועד העשור השני של המאה ה-21 מאמן ששבסקי בדיוק, בשנים אלו הוא הגיע להישגים ושיאים רבים עם הקבוצה, לחמש אליפויות בטורניר אליפות המכללות, ל-12 אליפויות אזוריות והופעות בפיינל פור. הוא טיפח עשרות שחקנים גדולים, וביניהם כוכבי NBA דוגמת גרנט היל, קרלוס בוזר, קיירי אירווינג, שיין באטייה, אלטון ברנד ואחרים. אחדים מעוזרי המאמן של ששבסקי הפכו למאמנים בכירים בעצמם ברבות הימים (כמו ג'וני דוקינס, מאמן נבחרת סטנפורד).
בעשרות השנים שבהן אימן את דיוק קיבל ששבסקי פעמים אחדות הצעות מקבוצות שונות של ליגת ה-NBA לשמש בהן המאמן הראשי אך סירב לכולן. הוא נוהג לומר, שהאתגר האמיתי הוא בליגת המכללות. בשנת 2004 קיבל הצעת מפתה מאת לוס אנג'לס לייקרס, וב-2010 הצעה גדולה עוד יותר מניו ג'רזי נטס
ביוני 2021 החליט לפרוש מאימון. הוא הודיע כי יפרוש בסיום עונת 2021/22. יחליף אותו עוזרו ג'ון שייר. בעונה האחרונה כמאמן הוביל את דיוק עד לחצי גמר הפיינל פור, בו הפסידה הקבוצה לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית, יריבתה הגדולה.
נבחרת ארצות הברית
ששבסקי היה בסגל האימון של נבחרות של ארצות הברית החל מ-1987. הוא היה המאמן של הנבחרות הצעירות בטורנירים משניים, ועוזר המאמן בדרים טים ב־1992 ב־2005 לאחר שורת כישלונות של הנבחרת הוחלט באיגוד הכדורסל האמריקאי, להצעידו לראש הבמה ולמנותו למאמן ראשי, למרות שמעודו לא אימן ב-NBA ולא הוצרך לנהל שחקנים בסדר הגודל של לברון ג'יימס או קובי בראיינט. ההצלחה לא הגיעה מיידית, באליפות העולם 2006 זכתה הנבחרת רק במקום השלישי ובמדליית הארד, לאחר שהפסידה ליוון בחצי הגמר, אך באולימפיאדת בייג'ינג 2008 זכתה הנבחרת במדליית זהב תוך כדי שהיא מנצחת את היריבות בהפרש ממוצע של מעל 20 נקודות, משחק הגמר נגד נבחרת ספרד, שהציגה סוללת כוכבים משלה, התעלה לרמה גבוהה ובו ניצחה ארצות הברית. באליפות העולם 2010 שוב זכו בזהב למרות שחלק מהכוכבים נעדרו הנבחרת התבססה על כוכב צעיר ומבטיח קווין דוראנט. באולימיפאדת לונדון 2012 שוב זכה בזהב לאחר ניצחון על אותה ספרד המצוינת 107-100. במסגרת המשחקים בלונדון הוביל ששבסקי את האמריקאים לניצחון בפער הגדול ביותר עד אז 156-73 על נבחרת ניגריה. כמו כן הוסיפו האמריקאים עוד זכייה באליפות אמריקה. ב-2007.
בגביע העולם 2014, שנערך בספרד הוביל ששבסקי את נבחרת ארצות הברית. קודם לטורניר במשחק אימון פנימי שנערך בלאס וגאס השחקן פול ג'ורג' נפצע פציעה קשה מאוד ברגלו מספר ימים לאחר מכן גם קווין דוראנט הודיע על פרישתו מהטורניר, כתוצאה מכך הידלדל הסגל של הנבחרת, והיא כללה סגל צעיר וחסר ניסיון, כקיירי אירווינג וקנת' פאריד. בעולם הושמעו תהיות, לגבי כשירותם למשימה. אך האמריקאים הרשימו, והשלימו טורניר ללא הפסד. הם הביסו את היריבות בהפרש ממוצע של כ-30 נקודות וזכו במדליית הזהב. את קריית האימון של בנבחרת סיים עם זכייה במדליית זהב באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
לששבסקי מאזן עם נבחרת ארצות הברית של 88 ניצחונות לעומת הפסד בודד במשחקים רשמיים, כשההפסד היחיד הוא אותו הפסד ליוון.
משפחה ופעילות ציבורית
בשנת 1969 נישא ששבסקי לרעייתו קרול בכנסייה הקתולית בווסט פוינט, לזוג שלוש בנות ושמונה נכדים, אשתו ובנותיו מעורבות בדרכו המקצועית, ובעיקר בפעילותו הפילנתרופית, אחת מבנותיו היא האחראית על הקרן שהקים, שמטרתה לכוון בני נוער למנהיגות ולהישגיות. על פעילות זאת זכה להכרה ולפרסים.
ששבסקי הוא נואם מבוקש בוועידות עסקיות, ובאיגודים שונים, הוא מקבל סכומים גבוהים עבור הרצאותיו, שאינן עוסקות בכדורסל או בספורט בכלל אלא במנהיגות והובלה למצוינות.
עשנור הקמח
עַשְׁנוּר הַקֶּמַח או עש הקמח ההודי (שם מדעי: Plodia interpunctella) הוא מין עש בעל תפוצה עולמית ממשפחת העשנוריים. מין זה הוא כנראה המזיק הנפוץ ביותר ברחבי העולם למוצרים מאוחסנים כגון דגנים ובעיקר גרגירי חיטה ואורז.
תיאור
בוגרי עשנור הקמח קטנים יחסית; אורכם נע בין שמונה לעשרה מ"מ, ומוטת כנפיהם בין שישה עשר לעשרים מ"מ. צבעם השליט אפרפר מוכתם, והמחצית האחורית של כנפיהם חומה כהה עם כתמי חלודה או נחושת. כתמים אלו מאפשרים זיהוי קל של המין ומבדילים אותו משאר מיני העשים. אורך הזחלים הוא כ-12 מ"מ, וצבעם קרם שלפעמים נוטה לירוק או צהוב; ראשם חום כהה. לרוב נמצאים קרוב למקור המזון. הזחלים מתגלמים בתוך פקעת קורים דלילה ושוכנים בחריצים. צבע הגולם חום כהה. קוטר הביצים כמחצית המ"מ, והן מוטלות על ידי הנקבה – על האוכל או בסמוך לו.
מחזור החיים
מחזור החיים של עש הקמח ההודי נע בין 30–300 ימים ויכול להתנהל כולו בתחומי הבית. הנקבה מטילה בין 60–400 ביצים על מקור המזון והן בוקעות לאחר כ-2–14 יום. הזחלים ניזונים מהמזון במשך 2–41 שבועות עד שמחליטים להתגלם בהתאם לטמפרטורה וטיב המזון. הבוגרים אינם ניזונים ולכן חיים בין שבוע לשבועיים, בתקופה זו הם מזדווגים והנקבות מטילות את הביצים. בשנה אחת יכולים להתקיים 3–4 מחזורי חיים.
נזקים ובקרה
עש הקמח ההודי ניזון ממגוון גדול של מוצרים ממקור צמחי כגון מוצרי דגן, אורז, לחם, פסטה, תבלינים, פירות יבשים, אגוזים וזרעי צ'יה. כמו כן ניתן לפעמים למצוא אותם גם בפולי קקאו, שוקולד, ופולי קפה, עוגיות, קמח ועוד. המזון יהיה לרוב מכוסה קורים דקים אשר הזחלים טווים לקראת התגלמות.
לזחלים הצעירים יש יכולת להידחק גם לחורים הקטנים ביותר ולהיכנס לשקיות מזון וכלי פלסטיק שאינם סגורים הרמטית. ברגע שהבית נגוע קשה מאוד להיפטר מהעש, וכדי למנוע את התפתחותו יש לזרוק את כל מקורות המזון שחשודים כנגועים. אוכל נקי אפשר לאפסן במקרר ולהשתמש במוצרים דוחי עש כדי להרחיק את העשים הקיימים. יש לחכות לפחות מחזור חיים אחד לפני שמחזירים את האוכל למקום שהיה נגוע.
חדשות (עיתון)
חדשות היה עיתון יומי שיצא לאור בישראל בין השנים 1984–1993.
היסטוריה
הגיליון הראשון של "חדשות" יצא לאור ב-4 במרץ 1984, העיתון היומי החדש של עמוס שוקן, מנכ"ל קבוצת "הארץ". העיתון הוקם על רק הצלחתו הגדולה של עמוס שוקן בהקמת רשת המקומונים שלו. תחילה המקומון הירושלמי, "כל העיר", בהמשך המקומון תל אביבי "העיר" שאחריו הוקמו או נרכשו מקומונים בכל הארץ. המקומונים איפשרו פרסום מודעות מקומיות במחירים נמוכים וזכו להצלחה מסחרית. לאחר שהוקמו מקומונים בכל הארץ יכלה "רשת שוקן" להציע גם מודעות זולות ואפקטיביות גם למפרסמים ארציים.
בינואר 1985, רכשה קבוצת 'מוניטין עיתונות', המוציאה לאור של העיתון הכלכלי "גלובס", 50% מהבעלות תמורת השקעה של 3.9 מיליון דולר. קבוצת 'מוניטין עיתונות' באותה עת הייתה בבעלות משפחת ליבוביץ' (בעלי חברת שמן תעשיות) ואיש העסקים מיכאל אלבין. אולם בהמשך יצאה הקבוצה מההשקעה.
עורך העיתון היה יוסי קליין ומנהלו רוני ארן. עיתון זה ניסה להיכנס לפלח שוק שהיה אז רבגוני. פרט ל"חדשות" התפרסמו בישראל עיתונים יומיים נוספים - "ידיעות אחרונות", "מעריב", "הארץ" (אף הוא בבעלות משפחת שוקן ונחשב ל"אחיו הבוגר" והרציני יותר של "חדשות"), "על המשמר", "דבר", "הצופה", "ג'רוסלם פוסט", ועוד. עם פתיחת העיתון הכריז שוקן כי בכוונתו להפוך את העיתון תוך מספר שנים לעיתון הנפוץ במדינה. העיתון כלל כותרת צבעונית גדולה, עמודי צבע, ושימוש בשפה חדשנית יותר ורשמית פחות. קהל היעד העיקרי של העיתון היה קוראי "ידיעות אחרונות", והמאבק בין שני העיתונים השפיע מהותית על שניהם.
עד מהרה נקלע העיתון לשערורייה, כאשר פרסם, בניגוד להוראות הצנזורה הצבאית, ידיעה על הקמת ועדת חקירה לבדיקת אירועי פרשת קו 300. צלם העיתון אלכס ליבק הוא שצילם את התמונה המפורסמת המראה את חוטפי האוטובוס בעודם בחיים (כאשר נטען כי נהרגו במהלך ההשתלטות על האוטובוס). העיתון נסגר לשלושה ימים ב-29 באפריל 1984. הייתה זו חציית קו אדום מבחינה עיתונאית, אך הפרשה והפרסום שהעיתון קיבל בעקבותיה יצרו לעיתון תדמית אנטי-ממסדית.
במהלך השנים כתבו בעיתון עיתונאים שנותרו בולטים בנוף התקשורת הישראלית, ובהם: חנוך מרמרי, אמנון דנקנר, רונית ורדי, רון מיברג, גבי ניצן, נתן זהבי, דורון רוזנבלום, דודו גבע, אהוד אשרי, עירית לינור, דן בן אמוץ, אמנון לוי, יוסי ורטר, מנחם שיזף, גדעון קוץ (שחתם "דן גלעדי") ורבים אחרים. העיתון בלט בקו גרפי חדשני מאחוריו עמד המעצב שמעון זנדהאוז ובהמשך ערן וולקובסקי.
העיתון היה בעל תדמית צעירה, שמאלנית ואנטי ממסדית. השפה בה כתב העיתון הייתה עברית חדשה, משוחררת, צעירה, על גבול הסלנג, שבלטה על רקע האפרוריות, הרצינות והשמרנות של העיתונים האחרים. העיתון הוביל עיתונים אחרים בעקבותיו, ולדוגמה בטור הרכילות "ציפורה" אשר המציא פורמט ושפה ששימשו לאחר מכן דורות של רכילאים. עם זאת, לא שמר על קו אחיד - לעיתים ניסה להיות צהוב, לעיתים הציג עצמו כעומד על עקרונות הדמוקרטיה ובשנותיו האחרונות ניסה להפוך לשמרני יותר.
בתחילת דרכו, נהג העיתון גישה טבלואידית מבחינה גרפית. לעיתים מזומנות תפסה הכותרת הראשית את כל שטחו של העמוד הראשי. כך גם הכותרות בעמודי המשנה, אשר בלטו מאוד בגודלן. עם השנים התמתנה גם גישה זו, ועיצובו של העיתון הפך עדין יותר. הופיעו מדורים קבועים בעלי מיקום ועיצוב קבוע. כך למשל, בלט מדורו של דן בן אמוץ, אשר הפנה את כתיבתו באופן קבוע ל"ששת הקוראים שלי", ונתן לקוראים הרגשה אישית.
העסקת כתבים לא מנוסים הביאה לתופעות חמורות של פגיעה באתיקה. כך נהג אותו כתב שבא למשפחה בצפון הארץ שבתה נהרגה בתאונת דרכים והיא תרמה את אחד מאבריה להשתלה. הוא נטל מהמשפחה בטענות שווא את תמונת המנוח, והתמונה פורסמה בעמוד הראשון של "חדשות". בעקבות פרשה זו חוקקה הכנסת חוק האוסר פרסום זהות תורם איברים בלי הסכמת המשפחה. במקרה אחר הייתה כתבת שהועמדה לדין על זיוף שהעיד כאילו קצין משטרה ביטל דו"ח תנועה לקרוב משפחה של חבר הכנסת. הידיעה וצילום הדו"ח המזויף הופיעו בחדשות בלי שמישהו במערכת בדק את העניין מלכתחילה ומבלי שהסיקו מסקנות לגבי הכתבת.
על אף הצלחתו העיתונאית והתרבותית נאבק העיתון מרגע היווסדו בתפוצה נמוכה, ואי הצלחה כלכלית. הפסדיו כוסו על ידי פעילויות רווחיות אחרות של "קבוצת הארץ" (בעיקר רשת המקומונים). לבסוף נסגר העיתון, באופן מפתיע, במסיבת עיתונאים שכינס עמוס שוקן ב-29 בנובמבר 1993. הסיבה המרכזית לסגירת העיתון באותה עת הייתה העלייה לשידור של ערוץ 2 המסחרי באותו החודש, שלקח נתח גדול משוק הפרסום (שהיה מקור ההכנסה העיקרי של "חדשות"). בנוסף בעלי "ידיעות אחרונות" היו בין בעלי המניות של הזכיינית "רשת" (והחזיקו מניות גם בחברת הכבלים "ערוצי זהב"), ואילו בעלי עיתון "מעריב" נמנו על בעלי המניות של הזכיינית "טלעד" (אשר החזיקו מניות בחברת הכבלים מת"ב). כך שהעיתון התקשה להתמודד מול שני המתחרים החזקים יותר כלכלית.
הולדתו של עיתון "חדשות", שינתה בהרבה מובנים את פני העיתונות הישראלית והיוותה נקודת מפנה בתקני כתיבה, באופן הכתיבה, בתבניות ובגישה. "חדשות" היה העיתון הראשון בישראל שהודפס בדפוס מודרני והראשון שהעסיק את כותביו בחוזים אישיים, שהמירו את ההסכמים הקיבוציים והקביעות שהיו נהוגים עד אז. אגודת העיתונאים בתל אביב אף פתחה במאבק נגד "חדשות", שכלל חרם על סיקור הקמת העיתון, ומניעה תחילה מהעיתונאים של "חדשות" להיות חברים באגודת העיתונאים בתל אביב.
במלאת עשור לסגירת העיתון יצאה במסגרת "העיר", מהדורה אחרונה, מיוחדת, בה סיכמו רבים מן הכותבים בעיתון את שנות עבודתם בעיתון, ואת השפעתו של העיתון על כתיבתם ועל הכתיבה העיתונאית בישראל.
אלפרד בריל
אלפרד בריל (בהונגרית: Brüll Alfréd; בודפשט, 10 בדצמבר 1876 – קצ'קמט או אושוויץ 1944) היה תעשיין יהודי-הונגרי, פטרון של הספורט ההונגרי, נשיא או נשיא כבוד של כמה אגודות ספורט בהונגריה. הוא מקורבנות השואה. לא ידוע בוודאות היכן נרצח. על פי מקורות מסוימים בעיר קצ'קמט שבהונגריה, אך סביר יותר שבאושוויץ.
תפקידו בספורט ההונגרי
משנת 1906 היה בריל עיתונאי ב"עולם הספורט" ההונגרי ומשנת 1908 בעיתון "ספורט לאומי". בהמשך אהבת הספורט שלו הובילה אותו לאגודת מ.ט.ק. בודפשט (בתרגום: חוג האימון הגופני ההונגרי, בודפשט) והפך למנהלה. האגודה הייתה מזוהה במשך שנים רבות עם היהודים. הן כמנהליה הן כמאמניה הן כספורטאיה. אכן מספר לא קטן משחקני קבוצת הכדורגל מ.ט.ק. היו יהודים, ביניהם בלה גוטמן, גיולה מאנדי ובכך רכשה הקבוצה לעצמה מוניטין של "קבוצה יהודית" וסבלה מאנטישמיות בשנות ה-30 וה-40. בשנת 1904 הפך בריל לסגן נשיא הראשון של התאחדות האתלטיקה ההונגרית, ושנתיים לאחר מכן נבחר לנשיא התאחדות השחייה ההונגרית. בשנת 1908, מונה לסגן נשיא ההתאחדות להתעמלות. בינתיים היה פעיל גם בהקמת התאחדות הכדורגל ההונגרית. הוא נבחר לחבר כבוד של ההתאחדות לכדורגל בשנת 1906 ולנשיא התאחדות ההיאבקות ההונגרית שהוקמה בהמשך. פעילותו חצתה את גבולות הספורט ההונגרי ובריל נבחר לנשיא התאחדות ההיאבקות הלא מקצוענית הבינלאומית במהלך אולימפיאדת פריז (1924). כישורי השפה שלו ויכולתו לנאום הפכו אותו לנציג מצוין בקידום הספורט ההונגרי על הבמות הבינלאומיות. כבר בשנות מלחמת העולם הראשונה היה ידוע כאיש הספורט ההונגרי המשמעותי ביותר. הוא היה ממנסחי ומקובעי מערכת כללי התחרות המודרנית בשחייה ובהיאבקות. הוא מונה כחבר ב"מועצה לחינוך גופני", הרשות הממלכתית העליונה לחינוך גופני בהונגריה, כבר בשנת 1912 ומינויו חודש עד שנת 1918. הוא הפך ליו"ר וליו"ר כבוד של 26 אגודות ספורט בהונגריה. בריל הקדיש תשומת לב רבה לענפי ספורט חדשים, בהיותו אחד המנהיגים ההונגריים הראשונים בקידום תחום מרוצי המכוניות ושיט. הוא תמך כספית בספורטאים רבים שלא יחמיצו תחרויות בינלאומיות מחוץ להונגריה מסיבות כלכליות. הוא העניק את התמיכה הגדולה ביותר לאגודת מ.ט.ק. ותרם למועדון 150,000 כתרים לבניית מגרשו ומתקניו.
נשיא ופטרון מועדון מ.ט.ק. בודפשט
משנת 1905 עד לפירוקו בשנת 1940 היה נשיא ופטרון של מועדון הכדורגל המפואר מ.ט.ק. בודפשט. כחובב ספורט, הוא תרם לעיתים קרובות מהונו הפרטי להצלחה הספורטיבית של המועדון שצבעיו היו כחול-לבן. בשנת 1912 תמך בחידוש מסלולי ומתקני המועדון בכסף. הוא תרם למועדון את המניות שקיבל בתמורה. תחת נשיאותו במשך 35 שנה זכה מועדון הכחול-לבן בחמש עשרה אליפויות של ליגת הכדורגל ההונגרית, תשע פעמים מקום השני ושבע פעמים בגביע הונגריה. הישג חסרי תקדים. בעקבות פרסום החוק היהודי השני, החליטו אלפרד בריל, לאיוש פרייסמן והנריק פודור (נשיא המועדון ועוזריו היהודים) בישיבת הנהלת המועדון שהתקיימה ב־26 ביוני 1940, כי יפרשו לטובת הקבוצה. עם זאת, השחקנים ובעלי עניין אחרים החליטו שלא ימשיכו את הפעילות ללא הנשיא ועמיתיהם. המועדון הכריז על פירוקו המלא.
בריל היגר לשווייץ בשנת 1943, אך לאחר שקיבל מידע כוזב על ביטול רדיפת היהודים, שב להונגריה. הוא נלכד ונרצח על ידי אנשי צלב החץ או נשלח על ידם לאושוויץ.
בלתי הפיך (סרט, 2002)
בלתי הפיך (בצרפתית: Irréversible) הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 2002 שנכתב, בוים, נערך וצולם על ידי גספר נואה. הסרט הוגדר על ידי מספר מבקרי קולנוע כאחד הסרטים השנויים במחלוקת שיצאו בשנת 2002, בעיקר בשל סצנות רוויות ביחסי מין ואלימות המצויות בו. ייחודו של הסרט הוא בכך שהוא מורכב בסך הכל מ-13 סצנות, כל אחת מהן מוצגת כשוט בודד, המסודרות בסדר כרונולוגי הפוך (כלומר מן הסוף להתחלה).
עלילה
תחילת הסרט (שהיא כאמור, סיומו הכרונולוגי של רצף הזמן של העלילה) מורכבת מסדרה של צילומים חשוכים, מעוותים ותזזיתיים, היוצרים תחושת כאוס. שני גברים צרפתיים, מרקוס ופייר, מובלים בפריז על ידי שוטרים אל מחוץ למועדון לילה הומוסקסואלי בעל מאפייני סאדו-מאזו. מוקדם יותר באותו הערב, הם מגיעים למועדון, תוך שהם מחפשים בכעס משולהב אחר אדם בשם לה טניה (פירוש השם בצרפתית: תולעת טפילה). מרקוס פותח במריבה אלימה עם אדם, אותו חשב בטעות לאדם אותו הם מחפשים. אותו אדם גובר על מרקוס וכמעט ואונס אותו, אך פייר מגיע לעזרתו, וחובט באלימות קיצונית בפניו של אותו אדם באמצעות מטף עד לריצוץ גולגולתו והריגתו.
בסצנה הבאה, מתוארים מרקוס ופייר כאשר הם עדיין מחפשים אחר לה טניה (טרם הגעתם למועדון), ומתשאלים מספר זונות מזדמנות אודות אדם שביצע אונס. זונה בשם קונצ'ה (פירוש השם בספרדית הוא צדפה, ובסלנג הכוונה היא לאיבר המין הנשי), המתגלה כטרנסקסואל ששמו המקורי הוא גיירמו נונייז, מזהה את האנס במדויק כלה טניה עצמו, לאחר שמרקוס מאיים לחתוך אותה באמצעות שבר זכוכית. קונצ'ה אף מכוונת את השניים אל מועדון הלילה בו הם עשויים למצוא את לה טניה.
בסצנה הבאה, מוצגים אלכס, מרקוס ופייר במסיבה, כאשר אלכס מביעה את מורת רוחה על השימוש המוגזם של בן זוגה, מרקוס, בסמים ואלכוהול, ועוזבת את המסיבה בכעס.
כותרת הסיום של הסרט היא "LE TEMPS DETRUIT TOUT" ("הזמן הורס הכול").
פרטים טכניים
הסרט צולם באמצעות מצלמת 16 מילימטר בעלת מסך רחב. סצנות רבות, אשר הוצגו בסרט כבעלות "שוט" בודד, צולמו למעשה במספר רב של טייקים ונערכו יחד, כך שיוצגו כאילו צולמו ברצף וללא חיתוכים. הסצנה בה חובט פייר בפניו של אדם במועדון עד להשחתתם המוחלטת נוצרה באמצעות טכנולוגיית CGI, לאחר שהצילום המקורי, בו הכה השחקן פנים העשויות מגומי, לא היה אמין דיו.
את 20 הדקות הראשונות של הסרט מלווה פסקול בצליל מונוטוני בתדר נמוך, על מנת ליצור אצל הצופה תחושת דיסאוריינטציה ואי-נוחות.
ביקורת ופרסים
מבקר הקולנוע האמריקאי, רוג'ר איברט, טען כי מבנהו הייחודי של הסרט מדגיש את מוסר ההשכל שנובע ממנו. הוא הסביר כי הצגת הנקמה לפני המעשה שעורר אותה, גורמת לצופה להתייחס אליה בנפרד ולדון בהשלכותיה.
תגובות הקהל לשתי הסצנות הקשות בסרט (הרצח האלים והאונס הממושך) נעו בין הערכה לערך האמנותי שלהן לבין עזיבת בית הקולנוע בשאט נפש. המגזין "ניוזוויק" טען כי זהו הסרט שמספר הצופים שהסתלקו מבית הקולנוע במהלך הקרנתו היה הגבוה ביותר בשנת 2002.
הסרט זכה בפרס "סוס הזהב" בפסטיבל הקולנוע בסטוקהולם, והיה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן ולפרס הסרט זר הטוב ביותר המוענק על ידי חוג מבקרי הקולנוע באוסטרליה. הסרט נבחר גם כסרט הזר הטוב ביותר על ידי אגודת מבקרי הקולנוע של סן דייגו.
שחקנים
ונסן קאסל, שגם לקח חלק בהפקת הסרט, נשוי מאז שנת 1999 (וגם בעת צילומי הסרט) למוניקה בלוצ'י.
פיטר ביגל
כתיבתו
בספריו ביגל משלב לעיתים שירים. הוא גם מוזיקאי חובב. את ספרו הראשון, 'מקום נעים ופרטי', כתב בהיותו בן 19 (1960). הספר מתרחש בבית קברות ניו-יורקי. בין ספריו האחרים: (I See by My Outfit' (1965', המתאר חוויות ממסע באופנועים לרוחבה של ארצות הברית, ו-'שירו של בעל הפונדק' (1993), סיפור פנטסיה אפל במקצת שמככבות בו שלוש נשים מסתוריות.
"החדקרן האחרון"
"החדקרן האחרון" נחשב היום בעיני רבים כיצירה קלאסית מסוגה, אחד מספרי הפנטסיה הגדולים בזמננו. הוא נמכר מאז פרסומו ביותר מחמישה מיליון עותקים, ותורגם כמעט לעשרים שפות. תרגום עברי יצא בשנת 2008. גיבורת הסיפור היא חד-קרן ממין נקבה, היוצאת לחפש את בני מינה החד-קרנים, לאחר שמסתבר לה שכולם נעלמו והיא נותרה החד-קרן האחרונה בתבל. בדרכה מצטרפים אליה שמנדריק, הקוסם הכושל, ומולי גרו, אישה טובת לב, שהחיים לא הטיבו עימה. במהלך הסיפור, החד-קרן, היצור האלמותי והמושלם, לומדת משהו על מעלותיהם של בני-התמותה.
ייחודו של הספר הוא בכך שאינו מסתפק בסיפור עלילה רב-המצאות, אלא מנסה לבחון את מהותו של סיפור הפנטסיה עצמו. הספר מעמת, לפיכך, בין אגדה למציאות, בין הנצחי להיסטורי, בין הבדיה הספרותית לבין גיבוריה. "האם מעולם לא היית בסיפור אגדה?" שואל שמנדריק את מולי, כאשר זו תמהה על השתלשלות המאורעות. ההסתכלות העצמית הזו, שהיא אירונית ובה בעת פיוטית, הופכת ספר זה למיוחד במינו במסגרת הז'אנר של ספרות פנטזיה.
סרט מצויר על פי הספר הופק ב-1982. ב-2005 פרסם ביגל סיפור בשם 'שני לבבות' המהווה המשך לספר המקורי. הסיפור זכה בפרס הוגו לשנת 2006 ובפרס נבולה לשנת 2007. ביגל הודיע גם על כוונתו לפרסם טיוטות של 'החדקרן האחרון' ובהן דמויות שלא נכללו בנוסח הסופי, וכן פירוט של המקורות לשלל הציטוטים המשולבים באחת התמונות המבריקות שבספר, בה משוחחת חדת-הקרן עם פרפר פטפטן, חובב ספרות.
אלף העלה
אֶלֶף העלה (שם מדעי: Haloragaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים מסדרת הבקעצוראים. המשפחה מונה כעשרה סוגים שונים, בהם אלף עלה משובל הצומח בארץ בגולן, בגליל, בעמק החולה, בבקעת כנרות, בחוף הכרמל, ברמות מנשה ובמקורות הירקון. מרבית סוגי המשפחה מצויים באוסטרליה, שם הם גדלים בר. בעבר מוינה לתת-המחלקה Haloragales (ב-1981, תחת מיון קרונקוויסט) אך הועברה לבקעצוראים תחת APG II.
עובדיה קמחי
עובדיה קמחי (26 ביוני 1888 – ?) היה מחנך, משורר, מתרגם, עיתונאי, חוקר ופעיל ציוני יהודי-ספרדי.
אלף העלה
מאפיינים
מרבית סוגי המשפחה הם צמחי מים, רב-שנתיים (עם מספר מינים חד-שנתיים), עשבוניים (עם מיעוט של עצים ושיחים). הפירות כמעט תמיד קטנים ועגולים. יש רק ביצית אחת בכל שחלה.
מקור השם
משפחת אלף העלה נקראה בעברית על שם הסוג אלף עלה, אך באנגלית שמה (Haloragaceae) נלקח מהסוג Haloragis, הוא ה-Raspwort בעגת האוסטרלים. הבחירה בשם העברי של הסוג אלף עלה הוא תרגום ישיר של Milfoil, השם המקובל לסוג באנגלית.
בישראל
בישראל צומח מין אחד מהמשפחה, השייך לסוג אלף עלה, והוא אלף עלה משובל.
עובדיה קמחי
קורות חיים
נוסף על פעילותו החינוכית החל בתקופה זאת לכתוב לעיתונים היהודים-ציונים של איסטנבול - בהם העיתון העברי המבשר, שבועון הלאדינו איל ז'ודיו, והעיתון הצרפתי ל'אורור שבעריכת לוסיין שיוטו. מאמרו הראשון התפרסם בשנת 1910 ב'המבשר' (שנה ראשונה, גיליון י"א) והיה סיפור עברי קצר.
כמו כן, בעודו באיסטנבול החל בפעילות ציבורית. ביחד עם דוד אלנקוה ייסד אגודה עברית-ציונית בשם "בני מזרח", שפעלה להפצת הרעיון הציוני והעברית בקרב בני הקהילה היהודית המקומית.