cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שיר של אש ושל קרח
ביקורות
שבועון SyFy Weekly הצהיר בשנת 2000 "מעטים יערערו על כך שההישג הגדול ביותר של מרטין עד כה הוא סדרת הפנטזיה ההיסטורית פורצת הדרך שלו "שיר של אש ושל קרח", שהביקורות עליה היו חיוביות "בקנה מידה רחב היקף לאין שיעור" מאשר הביקורות שקיבל על עבודותיו הקודמות כפי שמרטין עצמו אמר בראיון לניו יורקר. בשנת 2007 תיאר המגזין Weird Tales את הסדרה כ"סדרת פנטזיה מעולה" ש"העלתה את מרטין לרמה חדשה לגמרי של הצלחה". זמן קצר לפני צאתו של "ריקוד עם דרקונים" בשנת 2011, ביל שיהאן מהוושינגטון פוסט היה בטוח ש"שום יצירה של פנטזיה לא יצרה ציפייה כזו מאז הדו-קרב האחרון של הארי פוטר עם וולדמורט", ואיתן סאקס מהדיילי ניוז התייחס לסדרה כזו שתהפוך את מרטין ליקיר המבקרים הספרותיים ושל קוראי המיינסטרים, דבר שהוא "נדיר עבור סוגת הפנטזיה, שלרוב זוכה ליחס מזלזל של נייר שלא ראוי לרפד איתו את תחתית הכלוב של דרקון". אנדרו לאונרד, כותב טורים באתר Salon.com, כתב:.
Publishers Weekly ציין בשנת 2000 כי "מרטין אולי לא מתחרה בטולקין או ברוברט ג'ורדן, אך הוא הרוויח את מקומו עם כותבי פנטזיה ימי-ביניימית נודעים כמו פול אנדרסון וגורדון דיקסון". אחרי יציאתו לאור של הספר הרביעי בסדרה "משתה לעורבים", לב גרוסמן כתב עליו במגזין טיים שמרטין הוא "כוח משמעותי באבולוציה של ז'אנר הפנטזיה" והכריז עליו כ"טולקין האמריקני". גרוסמן הסביר כי למרות שמרטין לא היה "הידוע ביותר מבין סופרי הפנטזיה הפעילים של אמריקה" באותה תקופה והוא "לעולם לא יזכה בפרס פוליצר או פרס הספרים לאומי... כישוריו כאומן בבניית נרטיב, עולים על אלו של כמעט כל סופר מכל סוג שכותב בימינו". כינויו של גרוסמן את מרטין כ"טולקין האמריקני" חדר לשימוש על ידי תקשורת המיינסטרים לרבות עיתונים כגון "הניו יורק טיימס" ("הוא הרבה יותר טוב מזה"), "הניו יורקר", "אנטרטיימנט וויקלי" ("שבח שגובל בחילול הקודש"), "הגלוב והמייל", ו"יו.אס.איי טודיי".מגזין "טיים" כינה את מרטין אחד ממאה האנשים המשפיעים בעולם בשנת 2011, ו"יו.אס.איי טודיי" נתן למרטין את התואר מחבר השנה 2011.
העיתונאי ג'ון ברבר מעיתון ה"הגלוב ומייל" טוען כי מרטין מצליח בו זמנית לשלוט ולהתעלות על הז'אנר כך ש"מבקרים מוחאים כפיים לעומק אפיון הדמויות שלו וחוסר הקלישאות בספרים שבכל זאת מלאים בגמדים ודרקונים". Publishers Weekly העניקו ביקורות חיוביות לשלושת הרומנים הראשונים של "שיר של אש ושל קרח" בזמנם פרסומם. "משחקי הכס" תואר כספר שיש בו "דמויות מפותחות באופן נפלא, פרוזה מוצלחת ונטייה לשפיכות דמים", "עימות המלכים" תואר כ"בולט במיוחד בשל האיכות החיה של העולם הבדיוני שבו ובזכות התפקיד הצנוע יחסית של הקסם", ו"סערת החרבות" תואר בזכות "המורכבות של דמויות כמו דיאנריז, אריה וקוטל המלך יגרמו לקורא להפוך את מספר העמודים הרב בספר זה בגלל שהסופר, בדומה לטולקין וג'ורדן, גורם לנו לדאוג לגבי הגורל שלהן". עם זאת, "משתה לעורבים" לא קיבל ביקורות דומות ונטען בביקורת עליו כי בתור הפרק הרביעי "הוא חסר מאוד את החצי השני שלו. יש מעט חומרים מספקים, אבל הספר בכללותו אינו מספק כלל." הספר החמישי, "ריקוד עם דרקונים" תואר כ"ספר בעל תחושה דומה לחגיגה", "מרטין שומר על רעננות הסיפור על ידי התמקדות בדמויות פופולריות שנעדרו במיוחד מהספר הקודם." על פי העיתון "לוס אנג'לס טיימס", "סימן ההיכר של מרטין הוא יצירת אווירה דרך תיאורים מבריקים, כך שהרקע לסיפור הוא הרבה יותר מסתם תפאורה ואביזרים על במה", הספרים שלו שובים את הקוראים על ידי "סיפורים מורכבים, דמויות מרתקות, דילאוגים נהדרים, קצב מושלם ונכונות להרוג אפילו את הדמויות המרכזיות שלו".
קהילת המעריצים ("פנדום")
במהלך שנות השמונים ותחילת שנות התשעים הספרים של מרטין זיכו אותו למוניטין הולך וגובר בחוגי חובבי מדע בדיוני, אם כי לפי דבריו הוא קיבל מעט מכתבי מעריצים בשנה בימי טרום האינטרנט. יציאתו לאור של משחקי הכס גרם לעלייה משמעותית במספר העוקבים של מרטין, כאשר אתרי מעריצים מתחילים לצוץ וקהילה עם מאפיינים דומים לזו של חובבי מ"מסע בין כוכבים" מתפתחת באופן קבוע ונפגשת. בשנת 1999 נוצר האתר "Westeros.org" על ידי מעריצים שוודים בשם אליו מ. גרסיה ג'וניור, ולינדה אנטונסון, שהציגה בפני אליו את הסדרה. נכון ל-2011 האתר מונה כ-17,000 חברים רשומים. מעורבותם של גרסיה ואנטונסון בעבודתו של מרטין הפכה למקצועית למחצה לאחר שהם סייעו לו לכתוב את ספר ההיסטוריה של ווסטרוז "The World of Ice & Fire" שפורסם ב-2014. אתר ותיק נוסף הוא "האחווה ללא דגל", מועדון אוהדים לא רשמי הפועל ברחבי העולם שהוקם בשנת 2001. מייסדי האתר וחברים ותיקים אחרים שמשתתפים בו הפכו במרוצת השנים לחבריו הטובים של מרטין. מרטין מנהל אתר רשמי, וכן מנהל בלוג תוסס בעזרתו של טיי פרנק. הוא גם מקיים אינטראקציה עם פאנדום המעריצים שלו על ידי מענה למיילים ומכתבים, אם כי הצהיר בשנת 2005 כי מספרם העצום של הפניות עשוי להשאיר אותם ללא מענה במשך שנים. מכיוון שישנם סוגים שונים ורבים של כנסים המוקדשים לספרות פנטזיה ומדע בדיוני בימינו, מרטין מקפיד ללכת לשלושה או ארבעה כינוסי מדע בדיוני בשנה, כדי לחזור לשורשים ולפגוש חברים. הוא לא קורא יותר לוחות מודעות, כך שכתיבתו לא תושפע מהמעריצים שחזו פיתולים ופירוש דמויות שונה ממה שהתכוון.
בעוד שמרטין מכנה את רוב מעריציו "נהדרים", ונהנה לקיים אינטראקציה איתם, חלקם פנו נגדו בגלל שש השנים שנדרשו עד לפרסומו של "ריקוד עם דרקונים". תנועה של מעריצים לא מרוצים בשם GRRuMblers הוקמה בשנת 2009, ויצרה אתרים כמו Finish the Book, George ו-Is Winter Coming?. מרטין השיב למעריצים אלו ברשומה בבלוג שלו שנקראה "למלעיזיי" וזכתה לתשומת לב תקשורתית. ה"ניו יורק טיימס" ציין כי זה לא נדיר שמרטין ימצא את עצמו במהלך אירוע חתימה על ספרים מול קהל שהוא גם משולהב וגם כועס. הניו יורקר כינה זאת "מאמץ מדהים להקדיש לגינוי מחבר הספרים שאדם מתיימר לאהוב. מעטים המחברים העכשוויים שיכולים לטעון שהם עוררו תשוקה כזו".
נובלות - ספרי המשנה
בנוסף לספרי הסדרה, יצאו לאור מספר נובלות המתרחשות עשרות או מאות שנים קודם לאירועי משחקי הכס. סדרת סיפורי דאנק ואג, שלוש נובלות שמתרחשות 90 שנה לפני אירועי "שיר של אש ושל קרח", מציגות את הרפתקאותיהם של סר דנקן הגבוה ועוזרו אג, שלימים יהפוך למלך אאגון החמישי לבית טארגאריין. לסיפורים אין קשר ישיר לעלילת "שיר של אש ושל קרח", אם כי שתי הדמויות מוזכרות ב"סופת החרבות" וב"משתה לעורבים", בהתאמה. הנובלה הראשונה, "האביר הלא-משוח", פורסם באנתולוגיה "אגדות" משנת 1998, אליה מרטין הצטרף בשל בקשתו של רוברט סילברברג שהיה העורך של האנתולוגיה ורצה לפרסם עשרה סיפורים מקוריים שמעולם לא פורסמו קודם, מאת סופרי פנטזיה ידועים. העבודה על הנובלות התחילה לאחר פרסום הספר הראשון "משחקי הכס" בסדרה ולפני השני "עימות המלכים", כשמרטין עוד לא היה מוכר מאוד מחוץ לקהילת חובבי הפנטזיה, ולכן היה לו חשוב להיכנס לאנתולוגיה בה השתתפו שמות גדולים בעולם הפנטזיה כמו טרי פרצ'ט, אן מק'קפרי, סטיבן קינג ועוד. "החרב המושבעת" פורסמה אף היא ב-2003, באגדות II. מאוחר יותר עובדו שתי הנובלות לרומנים גרפיים. הנובלה השלישית, "אביר המסתורין", פורסמה לראשונה באנתולוגיה לוחמים בשנת 2010, ובשנת 2017 אף היא עובדה לגרסה של רומן גרפי. בשנת 2015 התפרסמו שלוש הנובלות כאוסף אחד, בספר בשם "האביר משבע הממלכות" שיצא לאור בעברית, בהוצאת אופוס, במאי 2015.
הנובלה "הנסיכה והמלכה" או, "השחורים והירוקים" הופיעה באנתולוגיה של טור ספרים "Dangerous" ב-2013 ומסבירה כמה מסיפורי הרקע של בית טארגאריין מאתיים שנה לפני אירועי הסדרה. "הנסיך הנוכל", או, "אח המלך", שפורסם באנתולוגיה Rogues בשנת 2014, היא הסיפור שקודם לאירועי הנובלה "הנסיכה והמלכה". הנובלה "בני הדרקון", שפורסמה באנתולוגיה "ספר החרבות" ב-2017, היא סיפורם של שני בניו של אאיגון הכובש, אאיניז הראשון ומאיגור הראשון "האכזר". כל שלושת הסיפורים הללו שולבו כחלקים מהספר "אש ודם", ספר המתאר את ההיסטוריה של בית טארגאריין.
סדרות טלוויזיה
זמן קצר לאחר הצגת הבכורה של העונה השלישית במרץ 2013, הרשת הודיעה כי משחקי הכס תחזור לעונה רביעית, שתכסה את המחצית השנייה של "סופת החרבות" יחד עם תחילת "משתה לעורבים" ו"ריקוד עם דרקונים". משחקי הכס הייתה מועמדת ל-15 פרסי אמי עבור העונה השלישית. יומיים לאחר הצגת העונה הרביעית בבכורה באפריל 2014, HBO חידשה את משחקי הכס לעונה חמישית ושישית. העונה החמישית הוקרנה בבכורה ב-12 באפריל 2015 וקבעה שיא גינס לזכייה במספר הגבוה ביותר של פרסי האמי לסדרה בעונה אחת בשנה, כשהצליחה לגרוף 12 פרסי אמי מתוך 24 מועמדויות, כולל הפרס עבור סדרת הדרמה הטובה ביותר. בפרקים אלו צפו בממוצע 8 מיליון צופים, וקבעו צפיית שיא לסדרה. העונה השישית הוקרנה לראשונה ב-24 באפריל 2016. פרקים אלה קיבלו את המועמדות הגבוהה ביותר לטקס פרסי האמי ה-68, עם 23 מועמדויות ו-12 זכיות, כולל הפרס לסדרת הדרמה הטובה ביותר פעם שנייה ברציפות. העונה השביעית הוקרנה בבכורה ב-16 ביולי 2017. העונה השמינית והאחרונה הוקרנה בבכורה ב-14 באפריל 2019 כששתי עונות אלו זוכות אף הן בפרסי האמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר שנה אחר שנה (2018, 2019).
עבודות נוספות
סדרת "שיר של אש ושל קרח" הולידה תעשייה של מוצרי ספין-אוף. חברת המשחקים האמריקנית "משחקי מעוף הפנטזיה" הוציאו משחק קלפי אספנות, משחק לוח, ושני אוספי יצירות אמנות בהשראת הסדרה. מגוון מוצרים של משחק משחקי תפקידים יצאו לשוק על ידי חברות "שומרי הסדר" ו"גרין רונין". חברת "Dynamite Entertainment" עיבדו את משחקי הכס לקומיקס חודשי בעל שם זהה בשנת 2011. מספר משחקי וידאו זמינים או בהפקה, כולל "משחקי הכס: בראשית" (2011) ו-"משחקי הכס" (2012) מאת ציאניד; קיבלו שניהם דירוגים בינוניים מצד המבקרים. משחק רשת חברתית שכותרתו "משחקי הכס: עלייה" (2013) מאת Disruptor Beam מאפשר לשחקנים לחיות את חיי האצילים במהלך התקופה שהסדרה מתרחשת. הוצאת "Random House" הוציאה ספר מפות רשמי בשם "ארצות הקרח והאש", הכולל מפות ישנות וחדשות של עולם שיר של אש ושל קרח. הספר "עולם הקרח והאש" שמהווה מעין מדריך להיסטוריה של ווסטרוז מאת מרטין ובעלי Westeros.org, אליו גרסיה ג'וניור ולינדה אנטונסון, פורסם באוקטובר 2014. מוצרים מורשים אחרים כוללים רפרודוקציות של נשק בגודל מלא, מגוון בובות של דמויות שניתן לאסוף, רפרודוקציות של מטבעות של ווסטרוז, ומספר רב של פריטי מתנה ופריטי אספנות המבוססים על סדרת הטלוויזיה מבית HBO. הפופולריות של סדרת HBO הפכה את כס הברזל לסמל של כל המוצרים הקשורים לעולם של שיר של אש ושל קרח.
פרסים
ארבעה מספרי הסדרה זכו בפרס לוקוס לספר הפנטזיה הטוב ביותר לשנת 1996 (משחקי הכס), 1998 (עימות המלכים), 2000 (סופת החרבות) ו-2011 (ריקוד עם דרקונים). מכל הסדרה, רק "משתה לעורבים" הספר הרביעי בסדרה שהיה מועמד לפרס לוקוס ב-2006, הפסיד את הזכייה לבני אנאנסי של ניל גיימן. למעט פרסי לוקוס, ספרי הסדרה היו מועמדים לכל הפרסים החשובים של הספרות הספקולטיבית העולמית: משחקי הכס (1996) - היה מועמד לפרס הפנטזיה העולמי, ומועמד לפרס נבולה, 1997 עימות המלכים (1998) - היה מועמד לפרס נבולה, 1999 ] סופת החרבות (2000) - היה מועמד לפרס הוגו, ומועמד לפרס הנבולה, 2001 משתה לעורבים (2005) - היה מועמד להוגו, ומועמד פרסי הפנטזיה הבריטית, 2006 ריקוד עם דרקונים (2011) - היה זוכה פרס לוקוס, פרס הוגו ומועמד לפרס הפנטזיה העולמי, 2012 בישראל, באוקטובר 2018 זכה התרגום לעברית של סדרת שיר של אש ושל קרח בפרס רטרו גפן, שחולק לכבוד 20 שנה לפרס גפן, בקטגוריית ספר הפנטסיה המתורגם.
EMBOSS
שמו של הפרויקט European Molecular Biology Open Software Suite, מתייחס לחבילה של תוכנות פתוחות לביולוגיה מולקולרית, החלק ה- "אירופי" מרמז על ההיקף הציבורי והפתוח של חבילת התוכנות האלו. קבוצות הליבה של EMBOSS משתפות פעולה עם קבוצות רבות אחרות כדי לפתח את היישומים החדשים שהמשתמשים צריכים. זה נעשה מההתחלה עם EMBnet, הרשת האירופית לביולוגיה מולקולרית.
חבילת EMBOSS מכילה בין היתר מגוון יישומים לעימוד רצפים, חיפוש מהיר של מסד נתונים עם דפוסי רצף, זיהוי מוטיב חלבון (כולל ניתוח תחום).
אקס ליבריס
אקס ליבריס (מלטינית: ex-librīs, מילולית: "מספריו של...") היא תווית נייר מודפסת ומאוירת המודבקת בספר, או חותמת המוטבעת בספר, לרוב על גבי החלק הפנימי של העטיפה, על מנת לציין מיהו בעליו של הספר.
תוויות אקס ליבריס עשויות לשאת על גביהן שם, מוטו, שלט אצולה ורכיבי הרלדיקה אחרים (כגון ציצה, סיכה) או כל מאפיין אחר המקושר אל בעלי הספר או שבעל הספר הנחה את האמן או המעצב לכלול באקס ליבריס שלו.
היסטוריה
אקס ליבריס התפתחו מרישומי בעלות בכתב יד שהיו נהוגים בספרים באירופה בימי הביניים. התוויות המודפסות המוקדמות ביותר הידועות הן מהמאה ה-15, מגרמניה. דוגמה מפורסמת היא אקס ליבריס של הספרים שנמסרו למנזר בעיר בוקסהיים (Buxheim) בגרמניה על ידי אחד הנזירים - הילדברנד ברנדנבורג מביבראך, בסביבות שנת 1480 - השנה שונתה על גבי התווית בהתאם לתאריך המתנה. אקס ליבריס זה הוא חיתוך עץ צבוע בעבודת יד המתאר מלאך נושא שלט אצולה.
בגרמניה הוכנו אקס ליבריס על ידי אמנים מהשורה הראשונה. אלברכט דירר הכין לפחות שישה תחריטים בין 1503 ל-1516 וסיפק עיצובים לכמה נוספים. אקס ליבריס הוכנו גם על ידי לוקאס קראנאך האב והנס הולביין ועל ידי אמני הפורמט הקטן, ביניהם: האחים בהאם, וירגיל זוליס, מתיאס צונדט, יוסט אמאן, זאלדורפר, גאורג הופשמאן.
תווי ספר עבריים
הדפסת אקס ליבריס הייתה נפוצה בקרב היהודים החל מהמאה ה-19. גדולי האמנים היהודים נרתמו לאיורים של אקס ליבריס, וידועים אקס ליבריס שאוירו בידי אפרים משה ליליין, הרמן שטרוק, ארתור שיק ואמנים רבים אחרים.
סגרש
סגרש (בפורטוגזית: Sagres) היא עיירה בפורטוגל הנחשבת כיום לחלק מן המועצה המקומית של וילה דו בישפו במערב אלגארבה; ליד קאבו דה סאו ויסנטה, שהיא הנקודה הדרום-מערבית ביותר ביבשת אירופה. סגרש ידועה בעיקר כעיר שבה הקים אנריקה הספן את בית הספר הפורטוגזי לספנות (escola náutica) במהלך המאה ה-15. בעיירה מתגוררים 1,939 תושבים ושטחה הוא 34,28 קמ"ר.
מיקומה של סגרש בקצה יבשת אירופה ועל חוף האוקיינוס האטלנטי הפכה אותה לנקודה נוחה להפלגה ואכן, מספר מסעות התחילו ממנה. עם זאת, ככל הנראה מקור הטענה כי אנריקה הספן (שהיה אז מושל אלגרבה) הקים בה את האקדמיה לספנות היא פרי סיפורים שפותחו במאות מאוחרות יותר, כפי שהוכיחו היסטוריונים פורטוגזיים כבר בתחילת המאה ה-20. ההכשרה המעשית של הספנים הייתה בליסבון ובלאגוש.
מצודת סגרש (Fortaleza de Sagres) שוכנת דרומית-מערבית לעיר על צוק שאורכו כקילומטר. המצודה היא אתר לאומי והיא ידועה במשטח אבן בקוטר של 43 מטר הנמצא בחצר הפנימית שלה ומייצגת את "שושנת הרוחות" (Rosa dos Ventos).
הערות שוליים
ימין|ממוזער|250px|שושנת הרוחות במצודת סגרש
אוויר מבוקר
היסטוריה
בשנת 1821, גילה החוקר הצרפתי ז'אק אטיין ברארד, שלפירות וירקות המאוחסנים ברמות חמצן נמוכות יש חילוף חומרים מופחת.
בשנת 1929. ערכו פרנקלין קיד וסיריל וסט מאוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה את המחקר הבסיסי בהבשלה וריקבון של פירות. מחקריהם הובילו לשימוש באוויר מבוקר בחדרי אחסון לפירות באנגליה כבר בשנות ה-30 של המאה ה-20.
חוקר נוסף בתחום היה פרופסור רוברט סמוק, חוקר מאוניברסיטת קורנל בארצות הברית, אשר ביקר באוניברסיטת קיימברידג' אצל קיד ווסט בסוף שנות ה-30. הוא חזר לניו יורק ובסוף שנות ה-30 החל לעסוק במחקר בתחום האוויר המבוקר. לסמוק הייתה מעבדה בתוך אסם ישן ליד האוניברסיטה, הניסויים שערך השפיעו רבות על השימוש באוויר מבוקר בכל רחבי ארצות הברית ואף בישראל.
בישראל
בישראל החלו להשתמש בשיטת אוויר מבוקר בשנות ה-60 של המאה ה-20, השיטה יובאה על ידי אריה זיו שלמד אותה מפרופסור סמוק באוניברסיטת קורנל בארצות הברית.
פירות וירקות טריים
שיטת האוויר המבוקר נמצאת בשימוש בעיקר בטיפול בתפוחי עץ ואגסים, שם השילוב של טמפרטורה נמוכה ובקרה של אוויר מאפשרים לפירות הללו אחסון לטווח ארוך ללא פגיעה באיכותם. השיטה מעכבת את תהליכי ההבשלה והריקבון ללא פגיעה בטעם באמצעות הורדת כמות החמצן ועליית הפחמן הדו-חמצני והחנקן בחדר מקורר.
אטמוספירה רגילה מורכבת מ־78% חנקן, 21% חמצן ו- 0.3% פחמן דו-חמצני. באוויר מבוקר מופחתת כמות החמצן ל־1.5-2% והוא מוחלף בחנקן ומעט פחמן דו-חמצני אשר נוצרים בפרי עצמו. תחת אוויר מבוקר נשמרת האיכות והטריות של הפירות והירקות והאוויר המבוקר מאפשר לאחסן אותם למשך זמן של עד פי 2–4 מפרק הזמן הרגיל.
סחורה יבשה
זרעים, קטניות, וזרעים של שמנים, מאופסנים בחדרי אחסון עם אוויר מבוקר בעיקר על מנת למנוע חדירה של מזיקים וחרקים. רוב החרקים אינם יכולים לשרוד ללא חמצן או בסביבה של מעל 30% פחמן דו-חמצני. טיפול כזה של אוויר מבוקר שנועד להיפטר ממזיקים יכול נמשך מספר שבועות בטמפרטורה נמוכה מתחת ל-15°C. תהליך חיטוי של סחורות יבשות נמשך לפחות 15 ימים ודורש תנאי סביבה של לחות מתחת ל־13% בשילוב של מעל 35% פחמן דו-חמצני בטמפרטורה של 15°C.
אולגה חנקין
אולגה (עלקא חיינה) חנקין לבית (י"ז בטבת תרי"ב, 9 בינואר 1852, בלארוס – ט"ו בניסן תש"ב, 2 באפריל 1942, עמק יזרעאל), אשת העלייה הראשונה, מיילדת ידועה בראשית ההתיישבות הציונית בתקופת היישוב העברי בארץ ישראל. הייתה שותפה לרכישת קרקעות להתיישבות יהודית בארץ ישראל, שידועה בהיסטוריה הציונית כ"גאולת האדמות", יחד עם בן זוגה יהושע חנקין. השכונה גבעת אולגה בעיר חדרה נקראת על שמה.
ילדות ונעורים
אולגה חנקין נולדה בשנת 1852 בלהוייסק, עיירה קטנה 38 קילומטר מצפון-מזרח למינסק שבאימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו). בת בכורה למאיר ושפרה בלקינד. למדה תורה ועברית ב"חדר" של אביה. ידעה לצטט את התנ"ך בעל פה. עוד בגיל צעיר החליטה לעבור לעיר סנט פטרבורג ברוסיה וללמוד שם את מקצוע המיילדות. מכיוון שיהודים יכלו לגור בעיר רק בתנאי שמקצועם נחשב חיוני על ידי השלטון, למדה טלגרפיה ועבדה בתחנת הרכבת של סנט פטרבורג ובכך סייעה כלכלית למשפחתה. בעבודתה בתחנת הרכבת פגשה מהנדס ממוצא רוסי, בעזרתו השיגה את ההיתר המיוחד למגורים בסנט-פטרבורג. הוא עזר לה גם להתקבל ללימודי המיילדות, והיא הייתה לתלמידה העברייה הראשונה בלימודים אלו. מהנדס זה הפך לאהובה למספר שנים. קשר אהבתם ניתק בשל החלטתה לעלות לארץ ישראל. בתקופת מגוריה בסנט-פטרסבורג עבדה במוסד שהוקם על ידי נשים ממשפחת הצאר, שמטרתו לעזור לבנות האצולה אשר ילדו מחוץ לנישואין. עבודה שפרנסה אותה יפה. בתקופה מסוימת התגוררו אצלה אחיה, שמשון ופניה, לימים, פניה פיינברג, אמם של שושנה פיינברג, אבשלום פיינברג וצילה פיינברג שוהם. ביתה הפך מקום מפגש לסטודנטים מהפכניים, כותבים והוגים שהיו פעילים בתנועת חובבי ציון.
הצטרפותה לתנועת ביל"ו
חברי משפחת בלקינד, במיוחד אחיה ואחותה של אולגה חנקין, ישראל ופניה, נמנו עם מייסדי תנועת ביל"ו, קבוצת סטודנטים מאוניברסיטת חרקוב וידידיהם ששמו לעצמם למטרה להקים תנועה חלוצית לאומית, לעלות לארץ ישראל ולהקים יישוב חקלאי שיתופי שישמש דוגמה בעבור הבאים אחריהם. הם נחשבים לקבוצה הציונית-סוציאליסטית הראשונה, בשל ניסיונותיהם בחיי שיתוף וקומונה ומאבקם בפקידי הברון רוטשילד, דבר שיצר חילוקי דעות קשים בינם לבין רוב תושבי המושבות האחרות בתקופתם. אולגה חנקין הצטרפה לפגישות חברי התנועה וגם לפגישות של פעילי תנועת ההשכלה ופעילי חובבי ציון. ישראל בלקינד עלה לפלשתינה בקיץ 1882, פניה עלתה חודשיים אחריו וחנקין נשארה בסנט-פטרבורג כדי לסיים את לימודיה והתכוננה לעלות לארץ ישראל אחריהם. בתקופת לימודיה המשיכה להחזיק ברעיון הציוני. לאחר שעלו אחיה לארץ ישראל כתבה לקבוצת הביל"ויים הראשונה:
באותם ימים פרסמה מאמרים ומכתבים ב"מליץ", עיתון תנועת ההשכלה היהודית, במכתב ששלחה למערכת ופורסם לרגל יציאת הגיליון האלף של העיתון, כתבה:
השאיפה לחיות בארץ ישראל הייתה משותפת לכל בני משפחתה. בשנת 1883 כתב לה אביה, שהתגורר אז במוהילב, שיר על מקומה המרכזי בביל"ו ובמשפחת בלקינד:
עלייתה לארץ ישראל ופועלה במרד האיכרים בראשון לציון
בשנת 1886 כתב מאיר בלקינד לבתו אולגה חנקין בבקשה שתיסע לארץ ישראל כדי לעזור לאחותה פניה שעתידה הייתה ללדת. חנקין עלתה כאשר היא משאירה מאחוריה את אהובה ואת עבודתה. במשפחתה מספרים כי הייתה אומרת על החלטה זו כי "ארץ ישראל יקרה יותר". נסעה לארץ ישראל והגיעה למושבה ראשון לציון, שם התיישבו אחיה וחבריה ויילדה את בתה הבכורה של פניה פיינברג, שושנה. זמן קצר אחרי שהגיעה לראשון לציון השתתפה במאבקם של האיכרים במושבה. באותם ימים פרץ המרד השני של איכרי ראשון לציון בפקידי הברון, בו התנגדו לכוונות הפקידים להופכם מאיכרים לשכירים. הברון שהה אז בביקורו הראשון בארץ ישראל בלוויית אשתו אדלאיד ואולגה חנקין שהייתה חברה במשלחת שכללה שלוש נשים שפנו אל הברונית, ביקשה שתעזור בהדחת אוסוביאצקי, הפקיד הראשי במושבה, מתפקידו, במטרה להרגיע את הרוחות. הן הצליחו בכך, למחרת סולק הפקיד מתפקידו. במהלך מאורעות אלו הכירה את יהושע חנקין אשר משפחתו נמנתה עם המתיישבים הראשונים של עין הקורא (עיון קרא) ועם מייסדי ראשון לציון.
רכישת אדמות רחובות
בספרו אנשי האדמה, מספר משה סמילנסקי כיצד במהלך לידת בנו של ערבי נוצרי עשיר מיפו, בעל אדמות מדרום לעיר, שמעה אולגה חנקין כי ישנם 10,000 דונם המוצעים למכירה בנחל דורן. היא סיפרה זאת ליהושע חנקין וכך הם יצרו קשר עם המוכר. בשנת 1890 חתם יהושע חנקין את העסקה הראשונה שלו. הוא עשה זאת תוך סיכון הונו האישי וכספים שגייס ממשפחתו. הסיכון הפך עד מהרה להצלחה, עם בואם של רוכשי האדמות היהודים שחיפשו חלקת אדמה לעצמם. עוד באותה השנה, נוסדה על אדמות אלו המושבה רחובות.
מעורבותה בהקמת המושבה חדרה
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 יצאה לפועל רכישת אדמות חצ'ירה, היום חדרה. אדמות אלו נקנו עבור נציגי אגודות חובבי ציון בליטא, מאלקסוט שבקובנה, בריגה ובוילנה. משלחת בת חמישה שליחים מטעם אגודות אלה שיצאה לקנות אדמות בארץ ישראל קנתה בהמלצתו ובתיווכו של יהושע חנקין את אדמות חדרה בשנת 1891, מהאפנדי סלים ח'ורי, שהקרקע הייתה בבעלותו. היקף הרכישה היה 30,000 דונם. הייתה זו רכישת הקרקע הגדולה ביותר להתיישבות בארץ ישראל עד אז. יהושע חנקין התחייב לייבש את כל הביצות שבאדמות אלה והוחלט שהכסף עבור הקרקעות וגם שטרי המכר על הקרקע (קושאנים) יופקדו עד הייבוש בידי זאב טיומקין, איש חובבי ציון. עניינים אלו הסתבכו, התברר כי ייבוש הביצות קשה לביצוע ומדיניות השלטון הע'ותמאני לא אפשרה את מימושה הפורמלי של העסקה. בנוסף, חלו המתיישבים בקדחת, שגרמה לאבדות בנפש וייאוש רב. בשנת 1891 קמה המושבה חדרה. אולגה חנקין הייתה זו שבחרה את החברים בכוח החלוץ להתיישבות ובחרה בארבעה חלוצים ששילוב יכולותיהם היה נראה לה מתאים ביותר למשימה זו. קשיי הקדחת, ייבוש הביצות ומריבות על האדמות, המשיכו להטריד את המתיישבים עוד מספר שנים. היא עמדה לצד בן זוגה וסייעה למתיישבים בעמידתם מול קשיים רבים אלו.
אולגה חנקין מחלצת את "גואל האדמות" מחובותיו
זאב טיומקין, מהנדס וחבר נאמן של חובבי ציון שהכיר את אולגה חנקין עוד מילדותה ברוסיה, הגיע לארץ ישראל בשנת 1891 כדי לארגן רכישת קרקעות בעבור קבוצות שרצו ליישב יהודים. הוא מינה את יהושע חנקין כסוכן הראשי של חובבי ציון, מינוי שקידם מאוד את הקריירה שלו. בזמן שחנקין קנה אדמות בעמק יזרעאל, עמק חפר והגליל, פרץ משבר: מצד אחד, התעורר ביקוש מוגבר לקניית קרקע ומצד שני, ספסרות בעסקאות והגבלות השלטון הע'ותמאני לא איפשרו להוציא את העסקאות לפועל. בעקבות המשבר עזב טיומקין את ישראל והשאיר את יהושע חסר כל. העסקאות בוטלו ונושים חיפשו אחריו. יהושע חנקין נחלץ מחובות אלה בזכות אולגה אשתו, שהמשיכה בעבודתה כמיילדת ביפו. עם הקמתו של המשרד הארצישראלי בשנת 1907 והקמת חברת הכשרת היישוב, התרחבו עסקי קניית הקרקעות של משפחת חנקין ומכירתן. בזכות שליטתו בערבית, בקיאותו בחוק העות'מאני ובתרבות הערבית בפלשתינה ובעיקר בזכות קשריו הענפים עם בעלי אדמות, הוזמן יהושע חנקין להצטרף לפעילות המשרד. בשנת 1910, כשחנקין רכש את הקרקע בכפר פולה שעל אדמותיו הוקמה מרחביה (14 שנה לאחר מכן, עם התחלת גל העלייה המכונה "העלייה הרביעית" נרכשו גם אדמות הכפר א-פולה, שעמד בסמוך לכפר פולה, על ידי החברה האמריקאית "קהיליית ציון" שנעזרה בכישוריו של חנקין וחברת "הכשרת הישוב", לצורך הקמת העיר עפולה) בעמק יזרעאל, אולגה הייתה בת 58 והמשיכה לעבוד כמיילדת.
בחירתה להצטרף לבעלה וגילוי מודעות פמיניסטית
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה גורש יהושע חנקין לטורקיה. אולגה חנקין, הצטרפה אליו אף על פי שלא חויבה לכך. הם נשארו שם במשך כל תקופת המלחמה. ב-7 בספטמבר 1918 חזרו לארץ ישראל, קודם לחדרה ואז לתל אביב. באוקטובר 1918 קיבלה דרכון מממשלת המנדט הבריטי בפלשתינה-א"י. באותם ימים כתבה מכתב לעיריית תל אביב בדבר שמות הרחובות בעיר, המלמד על תפיסותיה המגדריות:
מותה
אולגה חנקין נפטרה בשנת 1942. היא נקברה באחוזת קבר שיהושע חנקין הכין בעבור שניהם על צלע הר הגלבוע, מעל מעין חרוד, נקודת ראשית ההתיישבות בעמק חרוד. חנקין התאבל עמוקות על אולגה שהייתה חברת נפשו והייתה שותפה בכל מעשי ידיו. שנה אחר שנה הוא ביקר בקברה, ביחד עם ילדי עמק יזרעאל והמורים שלהם.
כך תיארו נשות ויצו מחדרה את אולגה, במכתב הניחומים ששלחו ליהושע:
על שמה של אולגה חנקין נקראת השכונה גבעת אולגה בעיר חדרה. נקראת על שם הבית שיהושע בנה לעצמו ולאשתו במצוק הכורכר מעל מפרץ בנימין, דרומית לנחל חדרה. הבית עדיין עומד, בפינת חלקת האדמה שחנקין רכש בשנת 1891 עבור קבוצות הרכישה שהקימו את חדרה. הבית צופה על אדמות השפלה שרכש חנקין בשנות ה-20 ו-30 של המאה ה-20. היום פועל שם בית הקפה "בית חנקין".
אחוזת הקבר של בני הזוג חנקין ניצבת מעל מעין חרוד שבעמק יזרעאל, לידה בית שבנה יהושע לאולגה באחרית ימיהם, בית שמעולם לא גרו בו, והיום פועל בו מוזיאון חנקין.
יחסי ישראל–סומלילנד
יחסי ישראל–סומלילנד הם היחסים בין מדינת ישראל לרפובליקה של סומלילנד. בין שתי המדינות אין יחסים דיפלומטיים רשמיים, וישראל בדומה לשאר מדינות העולם לא מכירה בעצמאות סומלילנד.
היסטוריה
ישראל הייתה אחת מ-35 המדינות שהכירו בעצמאותה הקצרה של מדינת סומלילנד בשנת 1960. בפברואר 2010 צוטט דובר משרד החוץ הישראלי יגאל פלמור בעיתון "הארץ" אומר כי ממשלת ישראל מוכנה להכיר שוב בסומלילנד. למרות זאת, הוא הצהיר שממשלת סומלילנד לא יצרה קשר עם ממשלת ישראל.
ולריה נובודבורסקיה
ולריה איליניצ'נה נובודבורסקיה (ברוסית: Вале́рия Ильи́нична Новодво́рская; 17 במאי 1950 – 12 ביולי 2014) הייתה פוליטיקאית רוסייה ליברלית, מתנגדת משטר סובייטית, מייסדת ויו"ר מפלגת "ההתאחדות הדמוקרטית" וחברה במערכת העיתון "הזמנים החדשים".
ברית המועצות
נובודבורסקיה הייתה פעילה בתנועת מתנגדי המשטר הסובייטי מאז צעירותה, ונכלאה לראשונה על ידי הרשויות הסובייטיות בשנת 1969 בגין הפצת עלונים אשר מתחו ביקורת על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה (ראו ערך האביב של פראג). העלונים כללו שירה: "תודה לך, המפלגה הקומוניסטית על המרירות שלנו ועל הייאוש, על השתיקה המבישה שלנו, תודה לך המפלגה!" נובודבורסקיה הייתה רק בת 19 באותה עת. היא נעצרה ונכלאה בביה"ח הפסיכיאטרי הסובייטי עם אבחון של סכיזופרניה המתקדמת לאט, בדומה למתנגדי משטר סובייטים אחרים. בראשית שנות ה-90, פסיכיאטרים של האגודה הפסיכיאטרית העצמאית של רוסיה הוכיחו כי הטענה בדבר המחלה הנפשית שלה הייתה מזויפת. היא תיארה את חווייתה בביה"ח הפסיכיאטרי הסובייטי בספרה מעבר לייאוש.
קריירה פוליטית
נובודבורסקיה התמודדה כמועמדת למפלגה הליברלית הרדיקלית ההתאחדות הדמוקרטית בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה לשנת 1993 במחוז בעל מנדט בודד כחלק מזרם בחירתה של רוסיה. כמו כן היא התמודדה בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה לשנת 1995 ברשימה של מפלגה של חופש כלכלי. היא לא נבחרה באף אחת משתי הבחירות, ומעולם לא החזיקה במשרה ציבורית.
אקטיביזם פוליטי
נובודבורסקיה מגדירה את עצמה כפוליטיקאית דמוקרטית וליברלית. כמו כן היא לעיתים מכנה את עצמה, ואת בעלי הברית שלה, היורשים למסורת התנועה הלבנה הרוסית. היא ביקרה בגלוי את מדיניות ממשלת רוסיה, כולל מלחמות צ'צ'ניה, מדיניות הפנים של ולדימיר פוטין, והלידה מחדש לכאורה של תעמולה סובייטית ברוסיה.
בריאיון עם תחנת הרדיו "אקו מוסקבי" (ההד של מוסקבה), בו היא דנה במלחמת דרום אוסטיה בשנת 2008, אמרה נובודבורסקיה ששאמיל באסייב היה דמוקרט, בהתחשב בתמיכתו בבוריס ילצין בעת הפוטש של אוגוסט בשנת 1991 והשתתפותו בממשלתו של אסלאן מסחאדוב בשנת 1997, אשר מינה את באסאייב דפוטי לראש ממשלת איקריה. ע"פ דבריה, הייתה זו מדיניות ממשלת רוסיה בצ'צ'ניה אשר הפכה את באסייב לטרוריסט. בתגובה, אלכסיי ונדיקטוב העורך הראשי של תחנת הרדיו, הוציא את ההקלטה והתמלילים של התוכנית מאתר האינטרנט של ה"הד של מוסקבה". מאוחר יותר היא האשימה את ונדיקטוב בצנזורה והוצאת דיבה והציעה כי ההחלטה להסיר את הראיון אולי הייתה בשל היותה של  גזפרום, חברה בבעלות הממשלה, בעלת מניות ב"הד של מוסקבה". ונדיקטוב הכריז כי זו החלטה שלו ואישר כי נובודבורסקיה תוחרם מהתחנה עד לסוף שנת 2008. במרץ 2010 היא חתמה על המניפסט האינטרנטי נגד פוטין של האופוזיציה הרוסית, "פוטין חייב ללכת".
מותה
ולריה נובודבורסקיה מתה ב-12 ביולי 2014 מתסמונת הלם רעלי שנבעה מפלגמון ברגלה השמאלית.
חייה האישיים
כאשר נשאלה בדבר רווקותה ובתוליה, ולריה נובודבורסקיה אמרה בגלוי כי היא אינה מעוניינת במין. כמו כן היא הוסיפה כי היא מעולם לא הרגישה משיכה מינית לאף אדם. לעומת זאת, בראיון אחר אמרה ולריה שהתאהבה מספר פעמים אך בסופו של דבר נמצא כי בחירותיה לא היו "גיבורים".
במילותיה, היא לא נישאה, וכן לא הקימה משפחה משל עצמה מפני שהקג"ב מנע ממנה הזדמנות כזו בשנת 1969: "אמא במחנה שבויים אחד, אבא באחר. מה על ילד לעשות במצב הזה? לעניות דעתי, חוסר אחריות מלאה."
אמה, נינה פיודורובנה נובודבורסקיה (1928 - 2017) הייתה רופאת ילדים. ולריה חיה בדירה עם אמה והחתול שלהן סטאסיק. במהלך הקיץ הן שכרו דאצ'ה בקראטובו.
אביה, איליה בוריסוביץ' בורשטין (1923 - 2016) היה מהנדס רדיו יהודי, יליד מוסקבה. הוריה של ולריה התגרשו בשנת 1967. איליה בורשטין היגר לארצות הברית בשנת 1989.
היא חיבבה שחייה, מדע בדיוני, תיאטרון וחתולים.
פרסים
נובודבורסקיה קיבלה את פרס סטארובויטובה "על תרומתה למען ההגנה על זכויות אדם וחיזוק הדמוקרטיה ברוסיה". בטקס היא אמרה ש"אנחנו לא בהתנגדות ל, אלא בעימות עם, המשטר הנוכחי".
אנטולי ברזובוי
אנטולי ניקולייביץ' ברזובוי (ברוסית: Анатолий Николаевич Березовой; ) הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל סאליוט 7.
קורות חיים
בשנת 1970 הוא התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנת 1972 שוגר לחלל בפעם הראשונה בחללית סויוז T-5 לצד ולנטין לבדב. במהלך הטיסה שנמשכה 211 ימים הם התחברו לסאליוט 7 וביצעו מספר רב של מחקרים. בין היתר הם ביצעו פעילות חוץ רכבית במהלכה החליפו חלק מהמכשור שהותקן בחלק החיצוני של התחנה. הוא חזר לכדור הארץ בחללית סויוז T-7.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 היה ברזובוי חבר צוות משנה של מספר משימות חלל.
בשנת 1992 עזב את השרות. הוא כיהן במספר תפקידים ציבוריים ונפטר בשנת 2014.
משה מרדכי הלוי שולזינגר
הרב משה מרדכי הלוי שולזינגר (ז' באדר תש"א; 6 במרץ 1941 - כ"ז באב תש"ע; 7 באוגוסט 2010) היה רב חרדי ליטאי, מחבר סדרת ספרי משמר הלוי.
ביוגרפיה
נולד בחיפה לסימה לאה ולרב יצחק הלוי שולזינגר, בוגר ישיבת ראדין וישיבת מרכז הרב, וראש השוחטים בחיפה. אחיו הם הרב שמואל שולזינגר, שהיה רב העיר קריית אתא, ואלעזר שולזינגר, חתנו של הח"כ לשעבר שלמה לורינץ.
בצעירותו למד בישיבת מרכז הרב. בשנת תשי"ט (1958) עבר ללמוד בישיבת סלבודקה בבני ברק, והיה תלמידו המובהק של הרב יחזקאל אברמסקי. בשנת תשכ"ד (1964) נישא לבתו של הרב שלמה כהן, נכדו של רבי שלמה הכהן מווילנה, שהיה תלמידו הקרוב של החזון איש, חתנו של יעקב הלפרין וחבר מועצת העיר בני ברק.
הרב שולזינגר נודע כבקי בש"ס, בתנ"ך ובתולדות ישראל. היה רב בית המדרש "ירחי כלה" בבני ברק, שלמרגלות ישיבת פוניבז'. מאז תשכ"ט (1969) ועד פטירתו, במשך למעלה מארבעים שנה, מסר בו שיעור יומי. כמו כן מסר שיעורי תורה ושיחות מוסר בבני ברק ועוד. השיעור המפורסם ביותר היה השיעור בדף היומי. נחשב אחד מתלמידיו המובהקים של הרב שך בתחום ההשקפה.
דרשתו הפומבית הראשונה הייתה בשנת תשל"א (1971), בהספדו על חותנו שלמה כהן. בשנת תשל"ג (1973), כשנפטרה הרבנית מרים, אשתו של הרב יעקב ישראל קניבסקי (ה'סטייפלר'), הפציר בו בעלה כי יספיד אותה והדריך אותו לגבי תוכן ההספד. במוצאי השבת שלאחר פטירת הרב שך הספידו הרב שולזינגר בבית מדרשו "ירחי כלה", במשך כשלוש שעות.
דרשתו השנתית הייתה בליל שביעי של פסח, אליה נהרו רבים מתושבי בני ברק. דרשותיו של הרב שולזינגר היו ארוכות מהרגיל וכללו דברי מוסר והשקפה, תוך ביקורת על תופעות בתוך הציבור החרדי.
ייסד וניהל במשך עשרות שנים קרנות צדקה לסיוע לנצרכים.
לאחר פטירתו הוקמה לזכרו רשת כוללי ערב "משמר הלוי".
חתנו הרב שלמה יעקבזון הוא משגיח בישיבת תפארת ציון בבני ברק.
ספריו
הרב שולזינגר חיבר את סדרת משמר הלוי ובה עשרות כרכים על רוב מסכתות התלמוד. כמו כן ערך והוציא את הספר "תורת זאב" ובו דברי תורה של דודו הרב זאב צ'צ'יק מירושלים. כן הביא לדפוס ספר משיעורי הרב משולם דוד הלוי סולוביצ'יק על ענייני קדשים.
מלבד ספריו בסוגיות הש"ס, חיבר סדרת ספרים על תולדותיהם ואורחותיהם של רבנים ידועים:
בנוסף הוציאו תלמידיו את שיעוריו היומיים תחת השם שיעורי משמר הלוי על הש"ס, "משמר הלוי" על סדר פרשיות התורה, שני כרכי דרשות משמר הלוי, וכן עשרות חוברות משיחות והספדים שנשא במשך השנים.
דייוויד ברין
דייוויד גלן ברין (באנגלית: David Glen Brin, 6 באוקטובר 1950) הוא סופר מדע בדיוני יהודי אמריקאי ומדען. דוקטור ופרופסור לאסטרופיזיקה, ששימש יועץ לנאס"א. זכה במספר פרסים בתחום המדע הבדיוני: פרס הוגו, פרס נבולה פרס לוקוס ופרס קמפבל.
קורות חיים
נולד ב-1950 בעיר גלנדייל (קליפורניה), בן שני (מתוך שלושה), לזוג יהודי שנישא עשר שנים קודם לכן, סלמה (לבית סטון) ברין (1918–2010) והרב ברין (1915–2003). האב הרב ברין היה צאצא למהגרים יהודים מפולין ומרוסיה, סופר, משורר ועיתונאי, שהירבה לעסוק בנושאים יהודיים. אחד מספריו הידועים ביותר של האב היה Shouting for Justice: The Journey of a Jewish Journalist Across the Century of Hitler and Israel, אוטוביוגרפיה, שיצאה לאור ב-2003, שנת פטירתו.
ב-1973 קיבל ברין תואר ראשון - בוגר במדעים באסטרופיזיקה מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה. ב-1978 קיבל תואר שני - מוסמך בפיזיקה שימושית וב-1981 קיבל דוקטורט במדעי החלל. את שני התארים האחרונים הוא קיבל מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
החל משנת 2010 הוא חבר במכון לאתיקה וטכנולוגיות מתפתחות (Institute for Ethics and Emerging Technologies).
נשוי ואב לשני ילדים.
ספריו
ברין מגדיר את עצמו כעתידן והוא מביא לידי ביטוי את השקפת עולמו בספרים שכתב.
ברין ידוע בעיקר בסדרת הספרים שיצר עולם הרימום שפורסמה בשתי טרילוגיות. בסדרה זו יצר יקום בדיוני, המתקיים יותר ממיליארד שנים, ומשתרע על פני חמש גלקסיות ובו גזע של יצורים לא יכול להגיע לתבונה מבלי שגזע אחר יחליט לקחת אותו תחת חסותו ולרומם אותו בעזרת הנדסה גנטית. גזע שרומם הופך ללקוח של הגזע שרומם אותו ונעשה משועבד לו למאה אלף שנים כדי לשלם את חובו לגזע הפטרון. מעמדו וחשיבותו של גזע גלקטי בקרב הגזעים השונים נקבע לפי חשיבות הגזע הפטרון שלו ושושלת הגזעים הפטרונים שלו, ולפי רשימת הלקוחות שרומם ומספרם. היחידים שהגיעו לתבונה מבלי שיהיה להם גזע פטרון או לפחות בלי שנודע מי היה המרומם שלהם, הם בני האדם ולכן הם נקראים "יתומי פרא" ונחשבים נחותים בקרב הגזעים האחרים. בני האדם בתורם רוממו את השימפנזים ואת הדולפינים ובהסתר הם עובדים על רימום הגורילות. בני האדם הם ליברלים ביחס ללקוחותיהם וגישתם זו יוצרת בעיה לגזעים האחרים. אחת התעלומות המעסיקה את הגזעים השונים היא מי רומם את האנושות.
ברין כתב ספרים רבים נוספים שאינם חלק מסדרה, ספרים קצרים ורומנים גרפיים. אחד מהספרים שכתב היה The Postman שנכתב בשנת 1985. על בסיס הספר הופק סרט באותו שם בכיכובו ובביומו של קווין קוסטנר.
בשנת 1988 כתב את ספר העיון The Transparent Society המעלה את השאלה האם הטכנולוגיה תאלץ אותנו לבחור בין פרטיות וחופש. בספר זה השתמש בביטוי החברה השקופה. בשנת 1990 כתב את הספר Earth (כדור הארץ) המתאר את האנושות בשנת 2038, שבה חורים שחורים זעירים מיוצרים ונחקרים במעבדות. גם הגרם השמימי שגרם לאירוע טונגוסקה מוצג בספר זה כחור שחור, אלא שהוא מתואר שם כחור שחור טבעי וגדול יותר. הספר היה מועמד לפרס הוגו ופרס לוקוס.
ביחד עם גרג בר וגרגורי בנפורד כתב ברין טרילוגיה של ספרים מקדימים לטרילוגיית המוסד של אסימוב
בשנת 2004 יצא בעברית ספרו אנשי הכבשן (Kiln People) שפורסם בשנת 2002. הספר היה מועמד לפרסי הוגו, לוקוס קלארק וקמפבל.
פורד LTD קראון ויקטוריה
פורד LTD קראון ויקטוריה (באנגלית: Ford LTD Crown Victoria) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב פורד אשר יוצרה בארצות הברית ובקנדה בין השנים 1978–1991.
קוקטייל יין
קוקטייל יין הוא קוקטייל על בסיס יין. מרכיבו העיקרי הוא יין: יין אדום, יין לבן או שמפניה והמעורבב עם משקה חריף, משקה קל, משקה מוגז או שילוב שלהם. ניתן גם להוסיף פירות או תבלינים אל תערובת הנוזלים. את הקוקטייל נהוג להגיש בכוסות יין.
פורד LTD קראון ויקטוריה
בקנדה יוצרו דגמי "פורד LTD קראון ויקטוריה" באמצעות חברת בת של "פורד" "St. Thomas Assembly".
דגמי "פורד LTD קראון ויקטוריה" השתתפו בסדרות טלוויזיה ובסרטים.
בלוי
בלוי (Bloy) הוא שם משפחה שמקורו ביידיש ומשמעותו כחול.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יחסי גרמניה–סומלילנד
יחסי גרמניה–סומלילנד הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לרפובליקה של סומלילנד. בין שתי המדינות אין קשרים רשמיים, וגרמניה רואה בסומלילנד חלק מסומליה.
היסטוריה
ב-2002 שקלה גרמניה להכיר בסומלילנד ולהקים בסיס צבאי במדינה. עם זאת בסופו של דבר היא לא עשתה זאת ובמקום זאת הקימה בסיס צי בג'יבוטי. ספינות הצי הגרמני כבר פעלו מברברה שבשטח סומלילנד. בספטמבר 2012, במיני-פסגה בנושא המצב בסומליה בשולי העצרת הכללית של האו"ם, אישרה ממשלת גרמניה מחדש את תמיכתה המתמשכת בממשלת סומליה, בשלמותה הטריטוריאלית ובריבונותה . בשנת 2019, ביקר שגריר גרמניה בקניה ובסומליה בהרגייסה ונפגש עם מוסא ביחי עבדי, נשיא סומלילנד.
פסיכולוגיית מעמקים
פסיכולוגיית המעמקים היא שם כולל לגישות פסיכואנליטיות המדגישות את חשיבות הלא-מודע של האדם, והקשר בינו לבין המודעות. במהלך טיפול ומחקר באמצעות גישות אלו, המטרה היא להעמיק את ההבנה על החוויה הפנימית של האדם.
המונח נטבע לראשונה על ידי אחד מראשוני שיטת הפסיכואנליזה, הפסיכיאטר הגרמני אויגן בלוילר, בסוף המאה ה-19, בהתייחס לגישות פסיכואנליטיות לטיפול ומחקר בתחום זה, המדגישות את חשיבות הלא-מודע. לאורך השנים המונח התפתח על ידי תאורטיקנים ידועים כגון זיגמונד פרויד, ז'אן פיאז'ה וקרל גוסטב יונג, וכיום היא משמשת הן בגישה הפסיכואנליטית והן בגישה היונגיאנית. כיום קיימות שלוש גישות שהתפתחו לאורך השנים והשתמשו ברעיונות מתוך פסיכולוגיית המעמקים: תאוריית יחסי אובייקט (של מלאני קליין, דונלד ויניקוט ואחרים), פסיכולוגיה אינדיבידואלית (של אלפרד אדלר), ופסיכולוגיה יונגיאנית (של קרל גוסטב יונג). יש הכוללים גם את הגישה האקזיסטנציאלית, פסיכולוגיית הגשטאלט או הפסיכולוגיה ההומניסטית.
על פי פסיכולוגיית המעמקים, נפש האדם מורכבת מתהליכים נפשיים שחלקם מודעים, חלקם לא-מודעים, וחלקם מודעים באופן חלקי. הלא-מודע כולל חוויות, רגשות ודחפים שהודחקו, מכיוון שהם לא נעימים ומפריעים לאדם בניהול שגרת חייו. על פי יונג וממשיכי דרכו, שפיתחו והדגישו את רעיון פסיכולוגיית המעמקים, חלק מהתכנים הלא-מודעים מתקיימים באמצעות ארכיטיפים (רעיונות וסמלים המופיעים בכל התרבויות), המופיעים בלא-מודע הקולקטיבי של האנושות.
מטרת הטיפול באמצעות רעיונות פסיכולוגיית המעמקים היא לחשוף את המניעים הנסתרים והלא-מודעים של האדם, כדי להבין את הבסיס לקשיים הרגשיים, הקוגניטיביים וההתנהגותיים וכן ההפרעות הנפשיות שהוא מבטא. לטענת העוסקים בשיטה, עצם חשיפת מניעים לא-מודעים אלו תורמת לשיפור מצבו של המטופל. במהלך הטיפול משתדלים העוסקים בפסיכולוגיית המעמקים, יחד עם המטופל, לחדור אל נבכי נפשו באופן מעמיק יותר משיטות טיפול אחרות. שיטות הטיפול כוללות שיחות מעמיקות עם המטפל, אסוציאציות חופשיות, פירוש חלומות ועוד.
שירות התעסוקה
שירות התעסוקה הישראלי הוא גוף סטטוטורי שהוקם מכוח חוק שירות התעסוקה, תשי"ט-1959, ובהתאם לאמנה בינלאומית של שירותי התעסוקה הציבוריים בעולם. תפקידיו מוגדרים בסעיף 2 לחוק: "שירות התעסוקה ירכז ידיעות על המצב בשוק העבודה ועל מגמות ההתפתחות בו על מנת להסדירו; הוא יעסוק בהשגת עבודה לדורשיה ובהפניית עובדים לדורשיהם באמצעות לשכות שירות התעסוקה שהוקמו לפי חוק זה וישתף פעולה עם גופים אחרים בענייני הכשרה מקצועית והדרכה בבחירת מקצוע; כן יעסוק שירות התעסוקה בייעוץ לנערים דורשי עבודה בבחירת מקצוע ובהכוונתם לעבודה מתאימה ויקיים מעקב אחרי השמתם בעבודה והתמדתם בה". שירות התעסוקה משרת את תושבי הארץ בעלי תעודת זהות ישראלית, וכן תושבים ארעיים בעלי אשרת שהייה מסוג א/1.
שירות התעסוקה נתון לפיקוחו הכללי של שר העבודה והרווחה. באפריל 2018 אישר שר הרווחה את מינויו של רמי גראור למנכ”ל שירות התעסוקה.
היסטוריה
כבר בתקופת העלייה השנייה הפעילו מפלגות הפועלים לשכות עבודה (כמו גם לשכת עלייה, קופת חולים וכו'), שדאגה לעבודה לחברי המפלגה. בשנת 1920 הקימו מפלגות הפועלים את ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל כמסגרת גג משותפת והעבירו לטיפולה את לשכות העבודה שלהן. בפסח 1922 (תרפ"ב) הוקמה הסתדרות הפועל המזרחי, במטרה להקים מסגרת דתית בדומה להסתדרות הכללית, ובין פעולותיה הייתה הקמת לשכת עבודה. בשנת 1935 פרשו אנשי ברית הציונים הרוויזיוניסטים מההסתדרות הכללית והקימו הסתדרות משל עצמם, ולשכת עבודה לאנשיהם.
לאחר קום המדינה, במסגרת הממלכתיות והעברת שירותים לידי המדינה הציגה הממשלה בסוף שנת 1956 את חוק שירות התעסוקה שנועד להעביר את לשכות התעסוקה למסגרת ממלכתית ולאסור קיום לשכות עבודה פרטיות. לחוק התנגדו משמאל אחדות העבודה ומפ"ם, אשר חששו לפגיעה בתנועות הפועלים, ומימין הציונים הכלליים. כבר בשנת 1957 הקציבה המדינה רזרווה תקציבית לצורך מימוש החוק, אך "חוק שירות התעסוקה תשי"ט 1959" נתקבל לבסוף בינואר 1959 לאחר נפתולי חקיקה רבים. בעת החקיקה זכה החוק לתמיכתם של מפ"ם ואחדות העבודה שהתנגדו לה קודם לכן. בהצעת החוק המקורית נקבעה אפשרות ללשכות תעסוקה נפרדות לעובדים ערבים, אולם אפשרות זו בוטלה כאשר הסתייגות של חבר הכנסת אליעזר שוסטק נתקבלה, בהימנעות של חברי הכנסת הערביים שתמכו בהסתייגות אך לא רצו להרגיז את מפא"י. החוק נכנס לתוקף ב-1 באפריל 1959 ולשכות העבודה הועברו לידי המדינה שהמשיכה לתת שרותי השמה. יחד עם העברת הבעלות שונה השם מ"לשכת עבודה" ל"שירות התעסוקה" ו"לשכת שירות התעסוקה" או "לשכת התעסוקה".
בשנת 1962 קבע בית המשפט המחוזי שיש לפרש את המונח "אמון אישי" באופן רחב, כך שגם משרה של מוכר בחנות הנדרש לנהל קופה יכולה להחשב כמשרה הפטורה מהשמה דרך הלשכה.
בשנת 1991, במסגרת חוק ההסדרים, נקבע שסעיפי החוק המחייבים העסקה רק דרך לשכת עבודה יחולו רק על מי שאינם אזרחי או תושבי ישראל. בחוק ההסדרים שחוקק בסוף שנת 2002, הוסדר עניין העסקת עובדים זרים בחוק נפרד וסעיפי הבלעדיות של שירות התעסוקה בוטלו לגמרי. בעקבות כך קמו אתרי אינטרנט שעוסקים במציאת עבודות (AllJobs, סי וי פול C.V.POOL ועוד).
בשנת 1962 הוחל במהלך של הקמת לשכות תעסוקה ביישובים ערביים ברחבי המדינה שעד אז לא טופלו על ידי שרות התעסוקה. בלשכות הועסקו פקידות לצורך טיפול בפועלות ערביות.
שירות התעסוקה נתון לביקורת על היותו בלתי יעיל. דו"ח של מבקר המדינה טען ש"התוצר העיקרי של שירות התעסוקה הוא מתן אישורים לצורך קבלת דמי אבטלה". לעומת זאת, שירות התעסוקה טוען שהוא עבר תהליך התייעלות והוא יעיל יותר מחברות השמת כוח אדם פרטיות. בשנת 2008 התאים שירות התעסוקה עבודה לכ-120,000 איש.
עיקרי החוק
שירות התעסוקה עומד תחת פיקוחו הכללי של שר התעשייה, המסחר והתעסוקה, ושל מועצה ציבורית המורכבת מנציגי ממשלה, נציגי מעסיקים ונציגי ארגוני העובדים.
תחומי פעולה עיקריים
תפקידו העיקרי של שירות התעסוקה על פי סעיף 2 בחוק הוא הסדרת שוק העבודה.
הסדרת שוק העבודה תיעשה על ידי הפעולות האלה:
כמו כן לשירות הסמכות להעניק אישורי אבטלה לעניין הזכאות לקבלת דמי אבטלה או הבטחת הכנסה על פי חוק הביטוח הלאומי (נוסח משולב) התשנ"ה 1995 וחוק הבטחת הכנסה תשמ"א 1980.
סעיף 2 לחוק שירות התעסוקה
"שירות התעסוקה ירכז ידיעות על המצב בשוק העבודה ועל מגמות ההתפתחות בו על מנת להסדירו: הוא יעסוק בהשגת עבודה לדורשיה ובהפניית עובדים לדורשיהם באמצעות לשכות שירות התעסוקה שהוקמו לפי חוק זה, וישתף פעולה עם גופים אחרים בענייני הכשרה מקצועית והדרכה בבחירת מקצוע. כן יעסוק שירות התעסוקה בייעוץ לנערים דורשי עבודה בבחירת מקצוע ובהכוונתם לעבודה מתאימה ויקיים מעקב אחרי השמתם בעבודה והתמדתם בה".
שירותים למחפשי עבודה
הלשכות נותנות שרות למחפשי עבודה, הן לכלל הציבור והן טיפול מיוחד לקבוצות הבאות: בנוסף, אישורי הלשכה מקנים זכאות לקבלת קצבת אבטלה מהמוסד לביטוח לאומי.
עבדון בן הלל
עַבְדּוֹן בֶּן הִלֵּל לפי המקרא, היה שופט בתקופת השופטים. עבדון נזכר בשלושה פסוקים בספר שופטים:
האויב שמולו נלחם עבדון, אם בכלל, אינו נזכר בפסוקים, ולכן אינו ידוע. עבדון שפט את ישראל שמונה שנים ונקבר בפרעתון, המזוהה על ידי החוקרים, עם הכפרים הפלסטינים פרע'תה ופרח'ה שבשומרון.
על פי הרב דוד הלל וינר, אין מדובר בשם יהודי כלל אלא בכינוי שמטרתו להדגיש את מעמדו של השופט בתור נציב העיר מטעם עם פולש כלשהו. לטענתו של וינר הר העמלקי, שמוזכר בהקשר של עבדון, הוא למעשה האזור הגבוה עליו יושבת העיר גזר שנכללה בתחום נחלתו של שבט אפרים, אולם לא נכבשה על ידי בני ישראל מידי העמלקים (הכנענים). לעניין שינוי שמה של גזר לפרעתון משיב וינר כי בעקבות מסע המלחמה שערך פרעה מרנפתח בארץ ישראל, אשר במהלכו נלכדה העיר (אירוע המוזכר במצבת ישראל), הוסב שמה לפרעתון מתוך כבוד לפרעה מרנפתח. מתוך הנחה זאת היה עבדון נתין מצרי (עבדון, על שם השעבוד למצרים) המופקד על גזר (המאבק של שבט אפרים בעמלק בניסיון להתנחל בעיר היה, כאמור, חלק מרכזי בפעולותיו של השבט).
הנוכחות העמלקית בגזר נותרה אמנם גם לאחר כיבושה בידי מרנפתח (לטענתו של וינר המאבק בין העברים לעמלקים על השליטה בעיר נמשך עד לכיבושה בידי המצרים בתקופת מלכות שלמה וצירופה אל ממלכת ישראל), אולם לטענתו הצליח עבדון לבסס בעיר את שלטונו של שבט אפרים, דבר הנרמז בתיאור העיירים, שכן תיאור הרכבת צאצאיו של עבדון על גבי עיירים מדגישה את מעמדם בתור מנהיגים, בדומה למסופר בפרשת יאיר הגלעדי.
תורגאו
תורגאו (בגרמנית: Thurgau) הוא קנטון הממוקם בצפון-מזרח שווייץ עם כ-260,000 תושבים (נכון ל-2013). ושטחו הוא כ-991 קמ"ר. תורגאו גובל בחלקו הצפוני בימת קונסטנץ ובנהר הריין. בירת הקנטון והעיר הגדולה ביותר היא פראונפלד (Frauenfeld) אולם היא עיר קטנה עם כ-23,000 תושבים וניתן לומר שבקנטון אין אף עיר גדולה.
האזור היה מיושב עוד מתקופות פרהיסטוריות. בשנת 450 האזור היה מיושב על ידי אלמאנים. במאה ה-6 תורגאו הפכה לגאו באימפריה הפרנקית, ועברה לדוכסות שוואביה בתחילת המאה ה-10. במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית היו מאבקים תרבותיים ואלימים רבים במקום, עד כאשר האוכלוסייה שינתה את דתה וקיבלה את הרפורמציה. בשנת 1798 תורגאו הצטרפה לרפובליקה ההלווטית ובשנת 1803 הצטרפה גורטאו כקנטון לשווייץ. החוקה המקומית התקבלה בשנת 1987.
מבחינה כלכלית, הקנטון ידוע בתוצרתו החקלאית הכוללת ירקות ופירות רבים (במיוחד תפוחים ואגסים). בנוסף על כך, החקלאות המקומית מפיקה גם סיידר ויין. ישנה גם תעשייה בקנטון. התעשיות העיקריות הן דפוס, טקסטיל ועבודות יד. עסקים קטנים ובינוניים נתפשים כחשובים מאוד בכלכלה המקומית.
שלטון
הקנטון מחולק ל-8 מחוזות:
שגור
שָגור (בערבית: الشاغور, תעתיק מדויק: אלשאע'ור) הייתה עיר בבקעת בית כרם (בקעת שגור) בלב הגליל.
בשנת 2003, כחלק מחוק ההסדרים, אוחדו היישובים: בענה, דייר אל-אסד ומג'ד אל-כרום תחת מועצה מקומית משותפת בשם "שגור" (בתחילה נקרא האיחוד "מכבד"א" כראשי התיבות של היישובים המרכיבים אותו, מג'ד אל כרום, בענה ודייר אל אסד). בשנת 2005 הוכרז היישוב כעיר.
תחיה דנון
תחיה דנון (לשעבר שמואלי; נולדה ב-20 בנובמבר 1951) היא שחקנית ישראלית.
שגור
בנובמבר 2008 אישרה הכנסת חוק המבטל את האיחוד, החל מ-1 בדצמבר 2008, ומשיב את המצב לקדמותו. העירייה המאוחדת נוהלה בידי ועדה קרואה, עד לסיומן של בחירות נפרדות למועצות המקומיות.
תחיה דנון
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בתל אביב. היא בוגרת בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי. במהלך הקריירה שלה שיחקה בסרטי קולנוע ובתוכניות טלוויזיה רבות. בשנת 1988 שיחקה בסרט הקולנוע "אל עצמי", המבוסס על ספרה של גלילה רון־פדר-עמית, "אל עצמי". בשנת 1989 שיחקה בסדרת הדרמה של הערוץ הראשון "כתר בראש", בה גילמה את דמותה של בת-שבע, לצדם של יעקב כהן, רוני בליץ, אבנר חזקיהו ועוד. באותה שנה שיחקה גם בסרט צמות, ובו גילמה את מפקדת בית הסוהר לנשים.
בשנת 1994 גילמה את אמו של ויצמן בסדרת הנעורים "עניין של זמן", ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית. בשנת 1998 שיחקה בסרטו של יונתן סגל "קשר עיר". בשנת 2005 לוהקה לסרט הקולנוע "ברונו מאוהב", בתפקיד אמו של ברונו. ב-2007 עשתה את תפקידה בסדרה "אבידות ומציאות". בשנת 2008 שיחקה בסדרת הדרמה "על קצות האצבעות", ששודרה בערוץ 2. בשנת 2009 לקחה חלק במיני סדרה "תמיד אותו חלום". כמו כן, גילמה את אילנה רוזנר, אמו של אמיר רוזנר בסדרה הקומית "רמזור" במשך ארבע עונות. שיחקה בעונה השלישית של "האלופה" בשנת 2009.
היא שיחקה בתיאטרון הבימה במחזות "דרייפוס", "הילד חולם", "רצח פוליטי", "הסירפד של השכן", "ההולכים בחושך" ו"קולות". בתיאטרון חיפה שיחקה בתפקידים שונים במחזות משיח (תפקיד ראשי), נפש יהודי (הכפיל), "טרטיף (דורין) ו"מקבת (ליידי מקבת). כמו כן, שיחקה בתיאטרון הקאמרי במחזות: "מאה", "הצמה של אבא", "הם יורים גם בסוסים", "נכנע ומנוצח", "שיץ", "גם הוא באצילים", "גורודיש", "בויטרה", "הורודוס", "סוף טוב" "רומן משפחתי" ו"אמא קוראז' וילדיה". בשנת 2015 החלה להשתתף במחזמר "אופרה בגרוש" בתפקיד דולי ובהצגה "חולה אהבה משיכון ג'" בתפקיד אמו של ויקטור.
היא שיחקה בתיאטרון החאן במחזה "ארוחת ערב", ובתיאטרון באר שבע במחזה "יומנה של אנה פרנק". בתיאטרון בית ליסין שיחקה במחזות "הרולד ומוד", "תפוחים מן המדבר" ו"ולנטינו". כמו כן, שיחקה בתיאטרון צוותא במחזה "סטריפטיז אחרון מספר 2".
משפחתה
דנון היא דודתו של יובל סגל. הייתה נשואה לשחקן אורי אברהמי, ולשחקן והבמאי רמי דנון. בנותיה הן השחקניות חן דנון זקס והגר דנון-זהבי.
יחסי הונגריה–לטביה
יחסי הונגריה–לטביה הם יחסי החוץ בין הונגריה ללטביה.
סקירה כללית
ממלכת הונגריה הכירה בעצמאותה של הרפובליקה של לטביה ב-20 ביולי 1921. במאי 1923 מינתה הונגריה בלטביה שגריר שאינו תושב. החל מאוקטובר 1937, הונגריה יוצגה בלטביה על ידי שגרירותה בהלסינקי, פינלנד במהלך כל תקופת היחסים הדיפלומטיים עד אוגוסט 1940.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות חודשו ב-2 בספטמבר 1991. בשנת 2007 נפתחה בבודפשט שגרירות לטביה. ב-22 בנובמבר 2007 נפתחה רשמית שגרירות הרפובליקה של הונגריה בריגה. עד אז יוצגה הונגריה באמצעות שגרירותה בטאלין, אסטוניה. כיום, שתי המדינות חברות מלאות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
שיתוף פעולה כלכלי
מאז הצטרפות לטביה והונגריה ל ב-1 במאי 2004, היחסים הכלכליים והמסחריים בין שתי המדינות מוסדרים על ידי החקיקה הפנימית של האיחוד האירופי ועקרונות השוק המשותף. לאחר ההצטרפות לאיחוד האירופי, צצו הזדמנויות גדולות יותר לשיתוף פעולה כלכלי עבור קהילות עסקיות לטביה והונגריה.
ב-22 בנובמבר 2007 הגיע ראש ממשלת הונגריה פרנץ גיורצ'אני לביקור עבודה בלטביה מלווה במשלחת של אנשי עסקים. במסגרת הביקור, בשיתוף סוכנות ההשקעות והפיתוח של לטביה ו-ITD - הסוכנות לפיתוח השקעות ומסחר הונגרי, התקיים סמינר עסקי של הונגריה–לטביה. סחורות ושירותים של חברות הונגריות שיוצגו בסמינר היו טקסטיל, אבנים יקרות, מוצרי מרקחת, ביגוד, מוצרי מזון, ציוד הנדסי ובניית מכונות וייעוץ עסקי.
ניקו ניתאי
ניתאי נחשב לפורץ דרך וחלוץ בתיאטרון השוליים הישראלי. מוכר לרבים בזכות תוכנית הטלוויזיה לילדים "קשת וענן", בה הופיע בשנות ה-80, וכן בזכות הצגת היחיד שלו "הנפילה", שהוצגה למעלה מ-45 שנה.
ביוגרפיה
נולד ברומניה, גדל בשם ניקו יעקב בשכונת קרנגאש, כיום ברובע הששי של בוקרשט, בירת רומניה, ולמד בבתי ספר יהודיים, בהם בתי הספר "מלבי"ם" ו"קולטורה". עם מוריו נמנו דמויות חשובות של האליטה היהודית בתקופה זו, כמו הסופר מיכאיל סבסטיאן והמוזיקאי חיים שוורצמן. בגיל 10 השתתף בלהקת הילדים בהדרכתו של ליקה גרינברג שפעלה במסגרת התיאטרון היהודי באראשאום בבוקרשט, בימי הדיקטטורה הפאשיסטית-צבאית של אנטונסקו. אחרי נפילת הרודנות הפאשיסטית, למד תיאטרון וקולנוע באוניברסיטת בוקרשט. הופיע לראשונה ב"תיאטרון קונסטנטין נוטארה" בעיר הולדתו. עלה לישראל בשנת 1961. בישראל סיים תואר שני בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
פעילותו בתיאטרון
המחזה הראשון בו שיחק בישראל היה "אילוף הסוררת" מאת שייקספיר ב"תיאטרון חיפה", הצגת הבכורה של התיאטרון שזה עתה הוקם. בהמשך שיחק במחזות תיאטרון רבים, כמו "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס, "ריצ'רד השני","הנערים שבחבורה" (מארט קראולי) "חלום ליל קיץ" ועוד. וכמו כן שיחק בתיאטראות רבים, בין היתר ב"תיאטרון הבימה", "תיאטרון האהל" וב"תיאטרון צוותא".
ניתאי ביים עשרות מחזות, בהם "החלום האמריקני" ו"מותה של בסי סמית" מאת אדוארד אלבי, "נדנדה בשניים" מאת ויליאם גיבסון, "תפוס את הגנב" מאת יוסף לפיד, "הירושה" מאת שולמית לפיד, "המרפסת" של ז'אן ז'נה, "הבשורה" מאת אהרן אשמן, "אדם הוא אדם" מאת ברטולט ברכט, "הנבחרים" מאת ריינר ורנר פאסבינדר ועוד.
בנוסף כתב מספר מחזות תיאטרון, בין היתר "איש הרוח, הזונה והליצן", "גן עדן טרום חובה", "היפוכונים" ו"אדון בקבוק" ואף ביים ושיחק בחלקם.