cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אופרה
תקופת הבארוק
האופרה סריה הייתה נשגבת בצלילה ומסוגננת מאוד בצורתה. בדרך כלל הייתה בנויה מרצ'יטטיב סקו, משולב לסירוגין באריות דה קאפו ארוכות. אלה נתנו הזדמנות מצוינת לשירה וירטואוזית, ובעידן הזהב של האופרה סריה נאצל לזמר מעמד של כוכב אמיתי. תפקיד הגיבור נכתב בדרך כלל לקול קסטראטו; קסטראטי כדוגמת פארינלי וסנסינו, לצד זמרות סופרן כמו פאוסטינה בורדוני, היו מבוקשים מאוד ברחבי אירופה כשהאופרה סריה שלטה בבימה בכל הארצות מלבד צרפת. האופרה האיטלקית קבעה את אמות המידה הבארוקיות. ליבריות איטלקיות היו הנורמה, גם כאשר מלחין גרמני כמו הנדל מצא עצמו כותב לקהל מאזינים לונדוני. הליבריות האיטלקיות שמרו על עליונותן גם בתקופה הקלאסית, למשל באופרות של מוצרט, שכתב בווינה סמוך לסוף המאה. מלחיני אופרה סריה חשובים, ילידי איטליה, הם אלסנדרו סקרלטי, ויולדי ופורפורה.
בתקופת הרסטורציה האנגלית, התפתחה סוגה של אופרה למחצה (לעיתים מופיע כסמי-אופרה, אופרה דרמטית או אופרה אנגלית). הפקות מסוג זה התאפיינו בהפרדה ברורה בין פרקי המשחק המדובר והפרקים המוזיקליים.
רפורמה: גלוק ומוצרט
לאופרה סריה היו נקודות תורפה ומבקרים משלה. הבחירה בהידור ובקישוטיות יתרה כדי לפאר את שמם של זמרים מעולים והשימוש במחזה ראווה נוצץ כתחליף לטוהר ואחדות דרמטיים עוררו התקפות. המסה של פרנצ'סקו אלגארוטי על האופרה (1755) היוותה השראה לרפורמות של כריסטוף ויליבלד גלוק. הוא טען, שהאופרה סריה צריכה לחזור ליסודות וכי כל מרכיביה השונים - מוזיקה (הן כלית והן קולית), בלט ובימוי חייבים להכפיף עצמם לשירות הדרמה, החשובה מכולם. כמה ממלחיני התקופה, ביניהם ניקולו יומלי ותומאזו טראאטה, ניסו להוציא אידיאלים אלה מן הכוח אל הפועל, אבל הראשון שנחל הצלחה ממשית והשאיר את חותמו לצמיתות בתולדות האופרה היה גלוק. גלוק ניסה להשיג את "היופי שבפשטות". את כוונתו זו ממחישות האופרות החדשות וה"מתוקנות" שלו, "אורפיאו ואורידיצ'ה" ו"אלצ'סטה", שקוויהן הווקאליים, נטולי הווירטואוזיות שאפיינה יצירות משל הנדל, למשל, נתמכים בהרמוניות פשוטות, תומכות עלילה, ובנוכחות תזמורתית עשירה מן הרגיל לכל אורך היצירה.
בל קאנטו, ורדי ווריזמו
תנועת ה"בל קאנטו" באופרה פרחה בראשית המאה ה-19 ודוגמה לה הן אופרות של רוסיני, בליני, דוניצטי, פאצ'יני, מרקאדנטה ורבים אחרים. האופרה בל קאנטו, "שירה יפה" בתרגום מילולי, לקוחה מאסכולת השירה האיטלקית המסוגננת שנשאה אותו שם. קווי בל קאנטו טיפוסיים עמוסי קישוטים ומסובכים, דורשים גמישות קולית ושליטה מוחלטת בגובה הצליל.
בהמשך לתקופת הבל קאנטו, הופיע סגנון חדש, ישיר ועז יותר, שהמוזיקה של ורדי קירבה עד מהרה אל לבות המאזינים, החל באופרה התנ"כית "נאבוקו". האופרות של ורדי הדהדו ברוח הגוברת והולכת של הלאומיות האיטלקית בתקופה שלאחר נפוליאון, ומחברן היה תוך זמן קצר לסמל התנועה הפטריוטית (אף כי הוא עצמו אולי לא היה קיצוני עד כדי כך בהשקפותיו הפוליטיות). בראשית שנות ה-50' של המאה ה-19 כתב ורדי ופרסם את שלוש האופרות הפופולריות ביותר שלו: "ריגולטו", "איל טרובאטורה" ו"לה טרוויאטה". הוא המשיך לפתח את סגנונו, חיבר גראנד אופרה צרפתית, אולי הגדולה בסוגה, "דון קרלוס" וסיים את קריירת היצירה שלו בשתי יצירות בהשראת שקספיר, "אותלו" ו"פלסטף", המלמדות עד כמה הרחיקה האופרה האיטלקית ברמת התחכום מאז ראשית המאה ה-19.
אחרי ורדי הופיעה באיטליה המלודרמה הסנטימנטלית, ה"ריאליסטית" של הוריזמו. הסגנון הזה, שבא לעולם עם אבירות כפרית של פייטרו מסקאני וליצנים של רוג'רו לאונקוואלו, השתלט, פשוטו כמשמעו, על בימות האופרה בעולם עם יצירות פופולריות כמו לה בוהם, טוסקה ומאדאם באטרפליי של פוצ'יני. מלחינים איטלקים מאוחרים יותר, כמו לוצ'אנו בריו ולואיג'י נונו ערכו ניסויים במודרניזם.
אופרה וחברה
בתקופת הבארוק הייתה האופרה בעיקר בילוי חברתי נוצץ. בני החברה הגבוהה, שועים ועשירים מופלגים, החזיקו תאים בבתי האופרה המפוארים ובאו להצגות בעיקר כדי לראות ולהיראות, לארח ולהתארח. בעוד המבצעים עושים את שלהם על הבמה, התזמורת מנגנת והמנצח מנופף בשרביטו, התנהלו בתאים שיחות ערות, נדידות מתא אל תא, אכילה ושתייה ובעיקר תצפיות אל תאים אחרים, להתרשם ולהעיר על שמלות ערב, תסרוקות ותכשיטים. רק ביציעים הגבוהים, הרחק מן הבמה, הצטופפו אוהבי האופרה האמיתיים, סטודנטים ואמנים חסרי פרוטה, שחסכו מפיהם כדי לזכות באפשרות לצפות ולהאזין, ולו מרחוק ובעמידה. מלחיני האופרות ידעו למה הקהל מצפה, והשתדלו להתאים את עצמם לדרישותיו. אריות מבריקות, וירטואוזיות ומרשימות היו צו השעה לפרימדונה ולבן זוגה, וכל מלחין נאלץ לשלב אותן באופרה שלו על חשבון רצף העלילה ושאר התפקידים, הזוהרים פחות. בין המערכות שולבו אינטרמצי של בלט כדי להעסיק את הקהל המשועמם. יוצרי התפאורה והתלבושות השתדלו לעלות על עצמם ועל מתחריהם בפאר יצירותיהם ולהרהיב את עיני הצופים.
בתקופה הקלאסית שינה בטהובן את כללי המשחק, כדרכו בכל יצירתו, וכתב את "פידליו". מוצרט נתן ביטוי להתעניינותו באגודת הבונים החופשיים ב"חליל הקסם". מלחיני אופרות החלו להשתחרר מן השיעבוד לתביעות הקהל והזמרים הראשיים ולתת יתר משקל לאיכות המוזיקה ולרצף העלילה, אם כי האריות והדואטים תפסו עדיין מקום של כבוד. יחס הקהל לאופרה החל להשתנות ככל שביצועי מוזיקה פומביים הלכו ונעשו נחלת הכלל ולא המעמדות העליונים בלבד.פריצת הדרך החברתית של האופרה הגיעה בתקופה הרומנטית עם הופעת זרם הוריזמו. פשוטי העם, בוהמיאנים, אנשים משולי החברה, החלו להופיע על במת האופרה, לא כדמויות צדדיות, משרתים לגיבורים הראשיים המקדמים את ענייניהם, אלא כגיבורים עצמם. תופרת ענייה גוועה בשחפת בעליית הגג ב"לה בוהם" של פוצ'יני, פועלת בבית חרושת לסיגריות בסביליה היטתה קצין צבא מדרך הישר ומבריחים עשו את דרכם בהרים, שם חיפשה נערת כפר ישרה ונוגה את אהובה שנעלם בכרמן של ביזה, פילגש יפנית שמה קץ לחייה אחרי שאהובה האמריקאי גזל ממנה את בנם המשותף למען אשתו החוקית במאדאם באטרפליי וקורטיזנה שחפנית ויתרה בגודל לב על אהובה כדי לא לפגוע במשפחתו הבורגנית האמידה ב"לה טרוויאטה" של ורדי.
במאה ה-20 נרתמה האופרה ביתר שאת לנושאים חברתיים, כמו התיאטרון, הספרות והקולנוע. אופרות כמו "ווצק" של אלבן ברג, "אשמדאי" של יוסף טל או "מעשה בחייל" של סטרווינסקי נועדו להביע מחאה חברתית בוטה ולא ניסו לרצות את הקהל בשום צורה, לא במוזיקה ולא בעלילה. "פורגי ובס" של גרשווין הייתה האופרה השחורה הראשונה ו"אופרה בגרוש" של ברכט ווייל, המבוססת על "אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש הבריטים מן המאה ה-18 הביאה את סיפורם של אנשי העולם התחתון בלונדון ונועדה לבטא מחאה נגד קיפוח ועושק, בעיקר באמצעות ג'ני, עובדת מלון מנוצלת, החולמת על ספינת הפיראטים שתבוא לשחרר אותה ולנקום את נקמתה.
אופרה בעברית
בתיאטרון נגה עלתה האופרה "המסע לפוליפוניה" מאת ריצ'רד פרבר, בה השתתפו בין היתר ענת אפרתי, ששי קשת ואלי גורנשטיין.
בשנת 1995 במשכן לאמנויות הבמה, עלתה האופרה "יוסף" מאת יוסף טל, ללברית מאת ישראל אלירז, בניצוח גארי ברתיני.
בשנת 2000 עלתה האופרה "הבן יקיר לי" מאת חיים פרמונט לליברית מאת תלמה אליגון. שנה לאחר מכן עלתה האופרה "אלפא ואומגה" מאת גיל שוחט ללברית מאת דורי מנור ואנה הרמן. בתפקידים הראשיים, מירב ברנע וגבי שדה. בשנת 2005 העלתה האופרה את הפקת "מסע אל תום האלף" מאת יוסף ברדנשווילי, על פי רומן מאת א.ב. יהושע. מאוחר יותר יצגה ההפקה את האופרה הישראלית בחגיגות 60 שנה למדינת ישראל ברומא. בין שאר הסולנים, גבי שדה, לריסה טטוייב, עדנה פרוחניק, נח בריגר, יניב ד'אור, ולדימיר בראון ואירה ברטמן.
בשנת 2009 עלתה הפקת "הילד חולם" מאת גיל שוחט, על פי מחזה מאת חנוך לוין, בבימוי עמרי ניצן, ובשנת 2012 הוזמנה ההפקה לפסטיבל מאי בוויסבאדן. על ההפקה ניצח דוויד שטרן, ובתפקידים הראשיים היו הילה בג'יו, אירה ברטמן, לריסה טטוייב, גיא מנהיים, ברכה קול ונח בריגר.
עונת 2014–2015 נחתמה בשתי הפקות ישראליות ועבריות: "האדונית והרוכל", ו"שיץ". את "האדונית והרוכל" על פי ש"י עגנון ללברית מאת צרויה להב הלחין חיים פרמונט, ובתפקידם הראשיים עידית זמיר וגיא מנהיים, ואת "שיץ" על פי חנוך לוין ובעריכת מולי מלצר, הלחין יוני רכטר, ובתפקידים הראשיים אירה ברטמן, נח בריגר, יעל לויטה ועודד רייך. את שתי ההפקות ביים עידו ריקלין.
דוד רובינגר
דוִד רוּבִּינגֶר (29 ביוני 1924 – 2 במרץ 2017) היה צלם עיתונות ישראלי, חתן פרס ישראל לתקשורת לשנת תשנ"ז.
ביוגרפיה
דוד (דיטריך) רובינגר (Rubinger) נולד בשנת 1924 בווינה בירת אוסטריה. לאחר האנשלוס ב-1938 סולק מבית הספר התיכון בשל יהדותו. אביו נכלא במחנה הריכוז דכאו והוא עבר עם אמו להתגורר ברובע היהודי. בסתיו 1939 הצליח לעלות לארץ ישראל כחבר תנועת "השומר הצעיר" בסיוע עליית הנוער והתגורר בקיבוץ בית זרע. עם הגיעו לגיל 18 התגייס לצבא הבריטי ובשנים 1942–1945 שירת בצפון אפריקה ובאירופה. שם הכיר עם תום המלחמה את אנני, ניצולת השואה, נשא אותה לאישה על מנת לאפשר לה לקבל אשרה וחזר איתה ארצה. הם מעולם לא התגרשו.
את מצלמתו הראשונה, מסוג 'ארגוס', קיבל ב-1945 כמתנת פרידה מחברה בפריז, והחליט להיות צלם עיתונות. הוא החל לצלם בשנת 1946 וכעבור שנים אחדות, בהן התפרנס בדוחק ובסיוע רעייתו, "גילה" אותו אורי אבנרי והפכו לצלם מערכת השבועון "העולם הזה" ושל ידיעות אחרונות, שלימים רכשו את הארכיון שלו. משימות אקראיות לעיתוני TIME/LIFE בשנות ה-50, התפתחו לקשר קבוע ובשנת 1970 הפך לחבר מערכת TIME. בשנת 2010, בגיל 86, הסתיים החוזה של רובינגר עם המגזין ולא הוארך.
רובינגר צילם בחייו כחצי מיליון תמונות ואלכס ליבק כתב עליו ש"הוא נעשה ל"צלם של המדינה"". במובן מסוים הוא היה "צלם הבית" של דוד בן-גוריון. רובינגר חזר פעמים רבות על המשפט, שכאשר הוא היה בראשית דרכו כצלם - הוא חלם להיות צלם גדול כמו פאול גולדמן, ממנו שאב השראה.
לאחר מות רעייתו אנני ב-2000, היה רובינגר חברה לחיים של ציונה ספיבק, עובדת סוציאלית לשעבר, אשר נרצחה ב-2004 על ידי גבר פלסטיני שעבד אצלה כגנן. רובינגר היה אב לשני ילדים מנישואיו לאנני, סופר הילדים והמאייר אמי רובינגר, ותמי. התגורר ברחוב בוסתנאי בשכונת קטמון בירושלים.
רובינגר נפטר ב-1 במרץ 2017 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
מצילומיו המפורסמים
רובינגר תיעד רגעים מכוננים בהיסטוריה של מדינת ישראל, אולם לא היה "צלם מטעם". כשצילם אישים הוא בחר לצלם אותם בזויות כאילו אישיות שנתנו תחושה של הכרות ואינטימיות בין הצלם למצולמים והסביר ש"אין פוליטיקאי שלא אוהב להצטלם.
הערכה
ארנולד מ' דרפקין, עורך תצלומים של שבועון טיים, אמר עליו:
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
ארין קרקוב
ארין קרקוב (באנגלית: Erin Krakow; נולדה ב־) היא שחקנית ומפיקה אמריקאית. היא הופיעה בסדרת הטלוויזיה של לייפטיים נשות הצבא, ומככבת בתור אליזבת תורנטון בסדרת הטלוויזיה של הולמרק כשהלב קורא.
ארין עליזה קרקוב נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית. מאוחר יותר היא התגוררה בוולינגטון, פלורידה, עם אחיה, קייל קרקוב, והוריה, מורגן קרקוב וד"ר אליוט קרקוב. היא למדה בבית הספר לאמנויות אלכסנדר וו. דרייפוס ג'וניור בווסט פאלם ביץ', פלורידה. היא למדה דרמה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, והחלה את קריירת המשחק שלה על הבמה, עם תפקידים ב"חשיבותה של רצינות", "ג'ורג' הרביעי " ו"מגנוליות מפלדה ".
קריירה
מ-2010 עד 2012,שיחקה בתפקיד כטניה גבריאל בסדרת הדרמה של לייפטיים הטלוויזיה " נשות הצבא", בתור חובשת באפגניסטן. מאוחר יותר כיכבה כאורחת בסדרת הדרמה-קומדית הפשע קאסל.
בשנת 2014, קרקוב החלה לככב כדמות הראשית בסדרת הדרמה של הולמרק כשהלב קורא, לצד השחקן האוסטרלי דניאל ליסינג. בסדרה היא מגלמת את המורה מיס אליזבת תאצ'ר, זו העונה העשירית. הסדרה חודשה לעונה נוספת.
קרקוב כיכבה בסרט של הולמרק משנת 2016 למצוא את אבא חג המולד. בסרט היא כיכבה לצד ניאל מאטר, בתור מירנדה צ'סטר, אישה המבקרת בעיירה קטנה בוורמונט בזמן חג המולד, ומחפשת רמזים לזהות אביה. בזמן השידור הפך הסרט לבכורה הנצפית ביותר בתולדות הרשת. הולמרק הכריזה על סרט המשך לסרט במאי 2017. הצילומים לסרט ההמשך, שכותרתו Engaging Father Christmas, התרחשו בוונקובר ביוני 2017, כאשר גם קרקוב וגם מאטר חזרו על תפקידם. הסרט הוקרן בהולמרק בנובמבר 2017. קרקוב החלה לצלם את החלק השלישי בסדרה, בשם Marrying Father Christmas במרץ 2018. הסרט הוקרן בבכורה בארצות הברית בערוץ הולמרק ב-4 בנובמבר 2018, כחלק מהתוכנית העונתית שלהם "ניסים של חג המולד".
Faster Than the Speed of Night (שיר)
Faster Than the Speed of Night (בעברית: מהיר ממהירות הלילה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הולשית בוני טיילר. השיר יצא לאור ב-29 באפריל 1983, כסינגל השני מתוך אלבומה החמישי, Faster Than the Speed of Night.
השיר הגיע למקום ה-9 במצעד שבנורווגיה, וה-17 במצעד שבאירלנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ג'ים סטיינמן והופק על ידי ג'ון יאנסן וסטיינמן גם כן. בשנת 1983, הוציאה טיילר את אלבומה החמישי, Faster Than the Speed of Night. הסינגל הראשון מתוכו "Total Eclipse of the Heart", הפך לאחד מהשירים המצליחים בהיסטוריה, ואף כבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100.
בהמשך, יצא אחריו סינגל שזה, שתיפקד גם כשיר הנושא מתוך האלבום.
פוטרג'איה
פוטרג'איה (במלאית: Putrajaya) היא עיר וטריטוריה פדרלית במלזיה. פוטרג'איה משמשת כמרכז השלטון הפדרלי, מרבית משרדי הממשלה הפדרלית נמצאים בה והיא משכנו של בית המשפט העליון של מלזיה (בית המשפט הפדרלי של מלזיה). למרות זאת היא אינה בירת מלזיה, תואר השייך לעיר קואלה לומפור הנמצאת במרחק של 25 קילומטרים צפונית לה ואשר בה שוכן היאנג די-פרטואן אגונג, השליט העליון של מלזיה, והפרלמנט המלזי. הטריטוריה הפדרלית מוקפת כולה על ידי מדינת סלנגור.
היסטוריה
לאחר משא ומתן מדינת סלנגור הקצתה לעיר החדשה שטח באזור שנקרא עד אז פרנג בסר (במלאית: Prang Besar). העבודות על הקמת העיר המתוכננת החלו ב-1995. העבודות הואטו מעט בעקבות המשבר הפיננסי באסיה ב-1997.
אורושהזה
אורושהזה (בהונגרית: Orosháza) היא עיר במחוז בקש בהונגריה, על גדות הנהרות מארוש (Maros) וקרש (Körös). פירוש שם העיר הוא "ביתו של אורוש". העיר היא מרכז חינוך, תרבות ונופש אזורי, ופועלים בה מוזיאון, ספרייה, גלריה לאמנות, וארבורטום (גן אקלום לעצים) ובו כאלפיים מיני צמחים.
פוטרג'איה
היסטוריה
ב-1999 הסתיימו העבודות והחל מעבר של משרדי הממשלה הפדרלית מקואלה לומפור לפוטרג'איה. ב-1 בפברואר 2001 מהתיר בין מוהמד הכריז על פוטרג'איה כטריטוריה פדרלית.
אורושהזה
בעיר קיימת כנסייה לותרנית שבנייתה החלה בסוף המאה ה-18.
פוטרג'איה
תחבורה
קיימת רכבת פרוורית שנחנכה ב-2002 המקשרת בין נמל התעופה הבינלאומי של קואלה לומפור והעיר קואלה לומפור העוברת דרך פוטרג'איה.
אורושהזה
קהילה יהודית
לפני הכיבוש הגרמני היו בעיר כ-580 יהודים, מתוך כ-25,000 תושבים. רוב חברי הקהילה היו נאולוגים, ועם מוסדותיה נמנו בית ספר יסודי יהודי ואגודות חברתיות ודתיות.
כחודש לאחר הכיבוש הגרמני, (מבצע מרגרטה) באפריל 1944, ירו הגרמנים בעשרות גברים יהודים. במאי 1944 הוקם גטו בו רוכזו גם יהודים מהנפה. ביוני גורשו רוב הכלואים בגטו למחנה שטרסהוף (Strasshof) שבאוסטריה. היתר גורשו לאושוויץ.
מלחמת רוסיה–פרס (1796)
מלחמת רוסיה-פרס של 1796 (בפרסית: حمله روسیه به ایران – פלישת רוסיה לאיראן, ברוסית: Русско-персидская война) הייתה אחת מבין מלחמות האימפריה הרוסית–פרס. המלחמה החלה בפלישת האימפריה הרוסית לעבר הקווקז הפרסי, בתגובה לכיבוש טביליסי בידי המצביא הפרסי אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר. ההתקדמות הרוסית במלחמה נעצרה בעקבות מותה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה ובירושת הכס של פאבל הראשון, קיסר רוסיה, שקרא לסיום המלחמה והשבת החיילים.
התפשטותו הצבאית של אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, שליט השושלת הקאג'ארית, הביאו למשבר בין האימפריה הרוסית וממלכת פרס הקאג'ארית על השליטה בגילאן וההשפעה על הים הכספי במהלך שנות ה-80 של המאה ה-18. המשבר נפתר בניצחון פרסי ובסיפוח של האזור, אך הביא לקרע ביחסי שתי האומות. עקב איום מצד הקאג'ארים והאימפריה העות'מאנית, ממלכת כארתלי-קאחתי הגאורגית הפכה למדינת חסות רוסית. אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר יצא בשנת 1795 למסע כיבוש בעבר הקווקז במסגרתו הפיל את הממלכה הגאורגית וכבש את טביליסי.
בשל מחסור בנשק וכוח אדם מוצבים באזור, לא סיפקו הרוסים שום סיוע לבעל בריתם, אך בשנה שלאחר מכן, בעוד היה מוחמד ח'אן קאג'אר במערכה בח'וראסאן, שלחה יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה צבא שמנה בין 10,000 ל-30,000 חיילים למערכה נגד הפרסים. ולריאן זובוב, שהוביל את הצבא, השיג את תמיכתם של מרבית הח'אנים במזרח הקווקז, אך הכיבוש נמשך פחות משנה. השילוב בין אספקה לקויה, תכנון לקוי, חוסר ידיעה בשטח ואי אמינותם של הח'אנים המקומיים הפכו את ההתקפה המכריעה על גילאן לבלתי אפשרית בשביל צבא האימפריה הרוסית.
צבאות רוסיה ופרס מעולם לא נפגשו בשדה קרב; בנובמבר 1796 נפטרה יקטרינה השנייה, ובנה פאבל הראשון, קיסר רוסיה הורה מיד לחזור מהקווקז. כל המערכה הייתה כישלון מביך עבור הרוסים. אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, שהוכתר מאוחר יותר בתור השאה של כל ממלכת פרס, שב לאחר סדרת מערכות צבאיים לעבר הקווקז וסיפח אותו אך נרצח ב-17 ביוני 1797 לפני שהספיק לכבוש מחדש את ממלכת כארתלי-קאחתי. אחיינו והיורש המיועד, באבא חאן, ירש אותו על כס המלוכה בתור פתח עלי שאה קאג'אר. המאבק הרוסי-פרסי על גאורגיה ועל ההשפעה בקווקז הביא בסופו של דבר למלחמת רוסיה–פרס (1804–1813).
מבצע בוקסר
מבצע בוקסר (בערבית: عملية الملاكم) היה מבצע מתמשך של חיל האוויר הישראלי שנערך בין 19 ובין 28 ביולי 1969, כחלק ממלחמת ההתשה. במבצע הפציצו מטוסי החיל שדות תעופה, סוללות טילי קרקע-אוויר (טק"א) ומוצבים רבים במצרים. המבצע נמשך במשך מספר ימים במהלכן ביצע חיל האוויר הישראלי כ-500 גיחות לתקיפת סוללות הטק"א.
רקע
בחלקה הראשון של מלחמת ההתשה נקטה ישראל במדיניות דפנסיבית וחתרה לאי-הסלמה בעצימות הלחימה. הסיבות לשינוי המדיניות הישראלית לכיוון של הסלמה נבעו משתי סיבות עיקריות:
בחודשי האביב ב-1969 גברה תכיפות ועצימות העימותים הארטילריים בין הצדדים לאורך תעלת סואץ. לצה"ל לא הייתה תשובה לעלייה במספר הנפגעים בקו המוצבים. ביולי 1969 בלבד נהרגו 25 חיילים ו–93 נפצעו. חיל האוויר הישראלי פעל בעיקר ביירוט מטוסי קרב מצריים בדרך של מארבים (קרבות טקסס ואריזונה) ובטיסות צילום, בין היתר מתוך רצונם של שר הביטחון, הרמטכ"ל ומפקד החיל לשמור על מצבת המטוסים לקראת אפשרות של מלחמה כוללת.
ראש אג"ם, עזר ויצמן, שהיה הקול הבולט במטכ"ל להפעלת חיל האוויר בצורה התקפית מרוכזת, נקלע ב-8 ביולי להפגזה כבדה לאחר שביקר במעוז פורקן ונאלץ למצוא מחסה בקרקע החולית מחוץ למוצב. הוא שב לתל אביב והורה למפקד חיל האוויר, מוטי הוד לתכנן מבצע לפגיעה בקווי ההגנה המצריים תוך הפיכת השימוש במטוסי חיל האוויר לאמצעי של ארטילריה מעופפת.
לאחר שמדיניות מצרים המוצהרת בלחימה הייתה התשת ישראל - צבאית ואזרחית, העריכו ראשי מערכת הביטחון הישראלית, שר הביטחון משה דיין והרמטכ"ל חיים בר-לב, כי המצרים שינו את מטרותיהם וכי הם מתכננים צליחה בכוח מוגבל, יצירת ראש גשר והשתלטות על שטח ממזרח לתעלת סואץ. על ידי כך, להערכתם, המצרים קיוו לפגיעה בסטטוס קוו וליצירת לחץ מצד מועצת הביטחון והמעצמות לשינוי המצב ולנסיגת צה"ל מתעלת סואץ. ההערכות המעודכנות של צה"ל גרסו כי ניסיון צליחה זה מתוכנן לקיץ 1969.
תכנון המבצע
תוכניתו של הוד הייתה לא לבצע מבצע גדול אלא מבצע מדורג המורכב משלבים: תחילה באזור צפון התעלה שהיה דליל יחסית מבחינת כיסוי הנ"מ המצרי ובהדרגה לרדת דרומה. התכנון הוטל על ענף מבצעים בחיל האוויר שבראשו עמד דוד עברי. באותה עת המצרים היו מצוידים בסוללות טילי קרקע-אוויר מדגמים ישנים וחיל האוויר הישראלי הצליח במידה רבה לשבש את פעולתן באמצעי לוחמה אלקטרונית. החשש המרכזי של המתכננים היה מתותחי הנ"מ שהיו פרוסים על פני הגזרה בכמות של אלפי קנים. בשל כך נבחרה התקפה שבה הטלת החימוש מתבצעת מגובה רב של 6,000-4,500 רגל. על חוסר הדיוק בשיטה זו ניסה חיל האוויר להתגבר באמצעות אימונים ייעודיים בימים שלפני המבצע.
המבצע
בלילה שבין 19 ו-20 ביולי 1969 פשטה יחידה של שייטת 13 על האי גרין שבצפון מפרץ סואץ והרסה קני נ"מ שהיו עליו. בפשיטה התברר כי לא היה מכ"ם על האי גרין. חיל האוויר טען מאוחר יותר כי לא הוא זה שדחף לפעולה וכי היה מצליח להתמודד עם החימוש שעל האי גם בכוחותיו הוא.
בוקסר 1 - במרחב הצפוני, בין פורט סעיד וקנטרה
מבצע בוקסר 1 יצא לדרכו ב-20 ביולי בשעה 14:00. לראשונה מאז מלחמת ששת הימים הפעיל חיל האוויר הישראלי כוח של עשרות מטוסים בתקיפות מרוכזות. כל טייסות התקיפה של החיל נטלו חלק במבצע. בטייסות שררו דריכות ומתח רב לפני המבצע כיוון שהיה חשש שהתקיפה תביא למלחמה כוללת. החלק הראשון במבצע היה תקיפה מקדימה של שני מיראז'ים מטייסת 117 שתקפו בתותחים והשמידו סוללת SA-2 מערבית לפורט סעיד. לאחריה נכנסו לפעולה טייסת 109 (סקייהוק), טייסת 102 (סקייהוק), טייסת 115 (סקייהוק), טייסת 105 (סופר מיסטר) וטייסת 116 (מיסטר). במשך שלוש שעות התקיפה ערכו מטוסי חיל האוויר הישראלי 171 גיחות בהן הטילו 200 טון של פצצות ריסוק ופצצות נפל"ם על מוצבים מצרים בצפון התעלה. במהלך התקיפה הושמדו שתי סוללות טילי SA-2, שתי תחנות מכ"ם וסוללות תותחי נ"מ רבות. כמו כן הושמדו שתי סוללות תותחי ארטילריה 160 מ"מ, טנקים ומוצבים מצרים. מטוס אחד של חיל אוויר נפגע מאש נ"מ ונחת נחיתת ריסוק בחצרים.
חיל האוויר המצרי הגיב בהתקפה נרחבת משלו. בשעה 16:45 הם הזניקו כ-60 מטוסים: מיג-17 וסוחוי 7 שתקפו את מוצבי צה"ל ובסיסיו ומטוסי מיג-21 שפטרלו ממערב לתעלה וחיפו על מטוסי ההפצצה. מולם הוזנקו מטוסי הקרב של חיל האוויר הישראלי מטייסת 101 (מיראז'ים). בקרבות האוויר שהתפתחו הופלו חמישה מטוסי מיג-17 בקרבות אוויר. כמו כן, הופלו שני מטוסי מיג-17 באש נ"מ. אבדות חיל האוויר הישראלי היו שני מטוסי מיראז' שהופלו. אחד מהם על ידי טיל אויר-אוויר של מיג 21.
בוקסר 2 - במרחב קנטרה-מרכז תעלת סואץ
לאחר שב-23 ביולי תקפה רביעיית סקייהוקים מטייסת 109 עמדות תותחי נ"מ שהגנו על סוללות טילי קרקע-אוויר באזור קנטרה, בהפצצה מגובה של 4,500 רגל, יצא חיל האוויר הישראלי ב-24 ביולי לתקיפה נרחבת נוספת - מבצע בוקסר 2. מטרת המבצע העיקרית הייתה התקפת סוללות טילי SA-2 לאורך התעלה. התקיפה החלה בתקיפת שני מיראז'ים מטייסת 119 את תחנת המכ"ם בג'בל עתקה בדרום התעלה. לאחר מכן החלה תקיפת ארבע סוללות טילי קרקע-אוויר ותחנות המכ"ם שלהן. לאחר מכן הותקפו סוללות תותחי נ"מ ומטרות קרקע כגון: מוצבים, טנקים, עמדות מרגמות וגשר. בוקסר 2 היה הפרק הראשון בתקיפה מאורגנת של חיל האוויר על סוללות טילי הקרקע-אוויר המצריות במלחמת ההתשה. בסיכום היומי ביצע חיל האוויר הישראלי 161 גיחות תקיפה. שניים ממטוסיו נפגעו מאש נ"מ אך הצליחו להנחית את מטוסיהם בשלום.
ב-24 ביולי הגיבו המצרים בתקיפה על עמדות ישראליות בסיני, והרחיבו את טווח התקיפה, עד חוף צפון סיני ועד אום חשיבה. התקיפה בוצעה על ידי מטוסי סוחוי-7 כשמטוסי מיג-21 מפטרלים ומחפים עליהם. במהלך קרבות אוויר שהתפתחו במהלך אותו יום הופלו שלושה מטוסים מצרים. במקביל, המשיכו מטוסי חיל האוויר הישראלי בהתקפות על מוצבים ועמדות מצריים וביצעו גם ביום זה גיחות תקיפה רבות.
בוקסר 3 ובוקסר 4
ב-25 וב-26 ביולי נערכו בוקסר 3 ובוקסר 4 (בהתאמה). ביום הראשון יצאו שתי רביעיות מטייסת 116 לתקיפת מטרות מעבר לתעלת סואץ. אזור התקיפה היה מוגן על ידי סוללות טילי קרקע-אוויר וכשאלו נורו וסיכנו את מטוסי המיסטר האטיים קיבלו הטייסים הוראה מאנשי הבקרה והשליטה לחזור לבסיסם ללא הטלת החימוש. ביום למחרת יצאו שלושה מבנים של מטוסי סקייהוק לתקיפות באזור קנטרה, דוורסואר ופורט איברהים שליד העיר סואץ.
תוצאות המבצע
לאחר 28 ביולי 1969, מועד סיומו הרשמי של המבצע, נמשכו תקיפות חיל האוויר במתכונת של "ארטילריה מעופפת". הפגיעה בסוללות טילי הנ"מ ובעמדות תותחי הנ"מ, בעיקר בחלק הצפוני של גזרת הלחימה, אפשרה פתיחת מסדרון זמני לתקיפת דלתת הנילוס וקהיר. מוטי הוד, מפקד חיל האוויר, ראה כהצלחה את הוצאת ההפצצות אל הפועל תוך קרבות אוויר רבים שהוכיחו למצרים כי הם רחוקים משליטה במרחב האווירי. אולם, היו בדרגי החיל בכירים אחרים שראו גם נקודות שליליות. דוד עברי סבר ששחיקת הטייסות פגעה בהכנה למלחמה כוללת וכי הייתה התמקדות יתר בתותחי נ"מ ופגיעה מועטה מדי בסוללות ארטילריה שהסבו נפגעים רבים לכוחות היבשה של צה"ל. בתשעת ימי המבצע בוצעו כ-500 גיחות ונהרגו בהן כ-300 חיילים מצרים. בעקבות המבצע פחתה האש בתעלת סואץ, אך התחדשה לאחר זמן לא רב. מבצע בוקסר החל למעשה את הקרב העיקרי של חיל האוויר במלחמת ההתשה, קרב שנמשך עד הפסקת האש באוגוסט 1970, הקרב בין מטוסי החיל ובין סוללות טילי הקרקע-אוויר של חיל ההגנה האווירית המצרי שהוקם כזרוע צבאית נפרדת כחודש לפני תחילת המבצע כשבראשו הועמד מוחמד עלי פהמי.
החוקר יעקב בר-סימן-טוב בדק את מספר תקריות הירי ואת אופיין ואת מספר הנפגעים בצד הישראלי בתקופות שונות במהלך עשרת החודשים: מרץ-דצמבר 1969. הוא חילק את התקופה לשני חלקים: מרץ-יולי (מתחילת השלב העיקרי במלחמת ההתשה ועד סיום מבצע בוקסר) ולאוגוסט-דצמבר (המשך מבצעי ההפצצה של חיל האוויר, אך בטרם החלו הפצצות העומק במצרים). הוא מצא כי מספר תקריות הירי לא ירד לאחר סיום מבצע בוקסר והפצצות ההמשך שלו. אולם, הוא מצא כי מספר תקריות ירי הנק"ל והמרגמות עלה והירי הארטילרי ירד בצורה משמעותית. מספר הנפגעים הישראלים ירד בתקופה השנייה, אך לא בצורה משמעותית. הוא גורס, כי נראה שהמצרים דיללו את סוללות הארטילריה שלהם בעקבות ההפצצות כדי למנוע פגיעה בחיילים ובקני הארטילריה. כמו כן הוא טוען שהמבצע השיג את מטרתו עצירת או עיכוב המהלך המצרי של צליחת התעלה.
החוקר האמריקאי ג'ורג' ברסלאואר מייחס את העמקת המעורבות הסובייטית במצרים להתקפות חיל האוויר במבצע בוקסר ולפגיעה הקשה בסוללות טילי הקרקע-אוויר הסובייטיות-מצריות. הוא טוען (בהסתמכו על ספרו של בר-סימן-טוב מ-1980) שהחל מסוף יולי 1969 אספקת הנשק הסובייטי למצרים עלתה בצורה חדה: הן באמצעי הלחימה והן במספר היועצים והמדריכים הסובייטים. לטענתו, העלייה במעורבות קדמה למבצע קווקז של אספקת נשק ויועצים סובייטיים שהגיעה בעקבות ביקור נאצר במוסקבה בסתיו 1969 לאחר המשך הפצצות חיל האוויר הישראלי ולאחר הצלחת מבצע רביב.
קצינים בחיל התותחנים טוענים כי הבחירה בחלופת "הארטילריה המעופפת" במקום בחלופת הצטיידות בכלים וחימוש מודרני בחיל התותחנים קיבעה דרך מחשבה שגויה שנמשכה גם לאחר סיום מלחמת ההתשה ובגללה הגיע צה"ל אל מלחמת יום הכיפורים עם סיוע ארטילרי שאינו ברמה ובכמות הנדרשת.
Str8 off tha Streetz of Muthaphukkin Compton
Str8 off tha Streetz of Muthaphukkin Compton הוא האלבום השני באורך מלא של הראפר Eazy-E. האלבום יצא לאור לאחר מותו ב-1996. Eazy-E תכנן במקור להוציא את האלבום ב-1994, אך חש שהוא לא גמור, והמשיך לעבוד עליו.
האלבום היה אמור לכלול שני דיסקים ו-60 שירים, אבל Eazy-E נפטר לפני שסיים אותו, ולאחר מותו החלו בעיות משפטיות שבגללן חלק מהשירים לא צורפו לאלבום.
ג'ורג' המילטון
לורד ג'ורג' פרנסיס המילטון (אנגלית: George Francis Hamilton, 17 בדצמבר 1845 – 22 בספטמבר 1927) היה מדינאי בריטי, חבר המפלגה השמרנית. שימש כלורד הראשון של הימייה וכשר לענייני הודו.
קריירה מדינית
המילטון כיהן כחבר פרלמנט מטעם מחוז מידלסקס בין השנים 1868–1885, ומטעם אילינג בין 1885–1906. הוא שירת תחת בנג'מין דיזראלי כסגן השר לענייני הודו בין השנים 1874 ו-1878, וכסגן נשיא ועדת החינוך בין 1878 ו-1880. הוא מונה כחבר במועצה המלכותית בשנת 1878.
הוא מונה לחבר קבינט בתפקיד הלורד הראשון של הימייה תחת ראש הממשלה לורד סולסברי בשנת 1885, תפקיד שאותו מילא עד שנת 1886, ואז שוב בין השנים 1886–1892. בשנת 1894 נבחר לשמש יו"ר ועד החינוך של לונדון (London School Board). כאשר לורד סולסברי הקים את הקבינט השלישי שלו בשנת 1895, המילטון מונה כשר לענייני הודו, והוא החזיק בתפקיד זה עד שנת 1903 (בשנה האחרונה תחת בלפור כראש הממשלה).
תפקידים נוספים
המילטון כיהן בין 1915 ל-1919 כיו"ר חברת הרכבת התחתית של לונדון. הוא קיבל שני תוארי דוקטור לשם כבוד, האחד מאוניברסיטת גלאזגו, והשני מאוניברסיטת אוקספורד. הוא כיהן תקופה מסוימת כשופט זוטר. כמו כן כיהן כנשיא האיגוד המלכותי לסטטיסטיקה.
חייו האישיים
המילטון התחתן עם מוד קרוליין, בתו של דוכס הרווד, ולזוג נולדו שלושה בנים. הוא מת ב-22 בספטמבר 1927, בגיל 81.
הצטמצמות
הצטמצמות הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1989 בבימויו של ראול יחיאל, עם רחל שור, זאב שמשוני ומארק חסמן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי רות אלמוג והוא מבוסס על סיפורה "הצטמצמות" מתוך קובץ הסיפורים נשים משנת 1988.
העלילה היא על גבר הפוגש את מורתו מילדות ומתאהב בה.
תקציר העלילה
אביגיל (רחל שור) היא מחנכת ותיקה בתל אביב. בחופש הגדול היא פוגשת במוזיאון תל אביב את רפי (זאב שמשוני) שהיה תלמיד אהוד עליה במיוחד.
רפי מספר לה שהוא כעת עורך דין גרוש, מזמין אותה לבית קפה ומגלה לה כי תמיד העריץ אותה בייחוד לאחר שביקרה אותו בבית חולים בו אושפז בגלל כוויה.
אביגיל היא רווקה מבוגרת. אביה (מארק חסמן) הוא פנסיונר המסתגר כל הזמן בדירתו ומסרב לצאת. הוא ממורמר בגלל אשתו המנוחה שנהגה לבלות ולבזבז את כספו בעוד הוא עובד בפרך וכן על בנו שאול שנפטר בגיל צעיר. אביגיל עוזרת לו בקניות ובניהול הבית למרות שכל הזמן הוא מעליב אותה באמירות על מה שהיא השקיעה ומה שיצא ממנה - סתם מורה...
רפי הצעיר "נדלק" על מורתו המבוגרת ואף מציע לה נישואים אך היא דוחה אותו. היא מעדיפה לחזור לחייה הבודדים עם טיפול באביה והליכה על החוף עם כלבתו.
Among Us
Among Us (בתרגום חופשי לעברית: בינינו; תעתיק: אמונג אס) הוא משחק מרובה משתתפים מקוון, שפותח ופורסם על ידי אולפן המשחקים האמריקאי "InnerSloth" ויצא ב-15 ביוני 2018. המשחק מתרחש בסביבה של חלל שבו כל שחקן מקבל תפקיד. רוב המשתתפים הם חברי צוות, וחלקם (בין אחד לשלושה) הם רוצחים מתחזים (Impostors). המטרה של חברי הצוות הרגילים (Crewmates) היא לזהות את המתחזים, לחסל אותם ולבצע משימות ברחבי המפה, ומטרת המתחזים היא להרוג את חברי הצוות מבלי שיזוהו כרוצחים.
המשחק פורסם לראשונה בתאריך 15 ביוני 2018 וזכה לתשומת לב מועטה במיינסטרים, אך זכה לפופולריות רבה בשנת 2020 לאחר שקודם בידי סטרימרים ידועים באתר Twitch ובהמשך גם ביוטיוב.
פעולות שהמתחזים יכולים לבצע
כדי שהמתחזים יזכו, עליהם להרוג מספיק חברי צוות כך שמספר המתחזים ישווה למספר חברי הצוות, או כאשר מסתיימת הספירה לאחור של משימת החבלה. כאשר המתחזים מפעילים מבצע חבלה, מתחילה ספירה לאחור ויש לתקן את החבלה לפני שהספירה תסתיים, (מלבד חבלות כמו ניתוק החשמל או שיבוש הקליטה). אחרת כל חברי הצוות ימותו והרוצחים ינצחו. שחקנים יכולים לתקן חבלה בדרכים שונות, בהתאם לחבלה שנעשתה.
אם שחקן מוצא גופה של אדם שנרצח, הוא יכול לדווח על כך, דבר שיוביל למפגש קבוצתי שבו כל שאר המשחקים נעצרים והשחקנים מנסים לזהות את המתחזים, בהתבסס על ראיות ועל האליבי של כל שחקן, ולעיתים גם על ידי בחינת זירת הרצח. אם מגיעים להצבעה בה מתגבש רוב נגד אחד השחקנים, השחקן הנבחר מודח מהמפה ומת. שחקנים רשאים גם ליזום "פגישת חירום" על ידי לחיצה על כפתור בחדר שנמצא במקום מסוים במפת המשחק בכל עת. את המשחק נהוג לשחק תוך שיחה בצ'אט קולי בעזרת תוכנות כגון דיסקורד, סקייפ וטים ספיק או דרך המשחק עצמו בעזרת צ'אט בו ניתן להתכתב בין השחקנים. רוחות רפאים יכולות לתקשר ביניהן בלי שהאנשים החיים יראו את ההודעות שלהן. בתחילת המשחק מוצג לובי בו קיימות אפשרויות התאמה אישית שונות באפשרויות השונות של המשחק כמו טווח ראייה, תדירות האפשרות לבצע רציחות, ותדירותן של פגישות החירום, ובנוסף לכך אפשרויות התאמה אישית למראה המשחק ("סקין"), בהן כובעים וחיות מחמד, שחלקם ניתנים להשגה רק תמורת תשלום.
למשחק ארבע מפות לבחירה: "The skeld" - חללית בצורת צב, "Mira HQ" - בניין המטה בעולם "מירה" הדמיוני, "Polus" - בסיס על פני כוכב לכת דמיוני, ו-"The Airship" - ספינת אוויר, שהיא מחווה למשחק אחר של החברה "the henry stickmin collection".
פיתוח, שחרור ופופולריות
Among Us שאב השראה ממשחק המסיבות הרוסי "הרוצח", והוא נועד בתחילה להיות משחק מרובה משתתפים מקומי למכשירים ניידים בלבד עם מפה אחת. ביוני 2018 המשחק יצא בתחילה רק ל-Android ו-iOS. לאחר ההוצאה הוגבל המשחק ל-30 עד 50 שחקנים בו זמנית, המתכנת פורסט וילארד סבר כי המשחק "לא טוב במיוחד", וגם המעצב מרקוס ברומנדר סבר שהחברה נכשלה בשיווק המשחק. לאחר שקיבלו משוב חיובי מהשחקנים, החליטו מנהלי המשחק להציע את המשחק למכירה בחנות המשחקים הדיגיטלית הגדולה "סטים", שהגדילה את כמות השחקנים, והפכה את המשחק לזמין במחשבים נייחים ומחשבים ניידים ,בשנת 2019 פורסמו שתי מפות נוספות.
בשנת 2020 חל זינוק בפופולריות של המשחק על ידי יוצרי תוכן ברשת, בתחילה בדרום קוריאה ובברזיל ולאחר מכן במדינות נוספות. מנהלי המשחק ציינו כי במקסיקו, ברזיל ודרום קוריאה המשחק פופולרי יותר מאשר בארצות הברית, אך במהרה המשחק החל להיות משודר באופן תדיר בסטרימים של יוצרי תוכן וגיימריים, וכמות השחקנים עלתה במהירות והגיעה לשיאה בספטמבר 2020, כאשר כ-1.5 מיליון שחקנים שיחקו במקביל. בהמשך נוספו למשחק שלושה שרתי משחק (אחד לשחקנים מאסיה, אחד לשחקנים מאמריקה הצפונית ואחד לשחקנים מאירופה) וכן נוספו קודי משחק ארוכים יותר, כדי לאפשר תמיכה בשרתים נוספים. המשחק זכה להדים נוספים בזכות סטרים שנערך בשיתוף פעולה בין חברות הקונגרס האמריקאיות אלכסנדריה אוקסיו-קורטז ואילהאן עומאר עם סטרימרים כמו Pokimane, Valkyrae וג'קספטיקאיי. המשחק נערך ב-22 באוקטובר 2020, במסגרת קמפיין לעידוד הצבעה בבחירות הכלליות של ארצות הברית. האירוע הפך לאירוע הנצפה ביותר בתולדות הסטרימינג באינטרנט וזכה לפופולריות רבה.
רד הולצמן
ויליאם "רד" הולצמן (William "Red" Holzman; 20 באוגוסט 1920 - 13 בנובמבר 1998) היה שחקן ומאמן NBA יהודי-אמריקאי. היה מאמנה הראשי של הניו יורק ניקס בשנים 1967–1982 (למעט שנה אחת).
רקע ושנים ראשונות
הולצמן נולד בברוקלין, ניו יורק בשנת 1920, להורים יהודים מהגרים – אמו הייתה רומניה ואביו רוסי. הוא שיחק כדורסל בתקופת התיכון באמצע שנות ה-30. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת בולטימור ומשם לסיטי קולג' של ניו יורק, שם שיחק כדורסל במשך שנתיים עד לסיום לימודיו ב-1942. הולצמן הצטרף לצי האמריקני באותה שנה, ושיחק בקבוצת הכדורסל של הבסיס בנורפוק.
קריירה מקצועית
הולצמן שוחרר משירותו בשנת 1945 והצטרף לרוצ'סטר רויאלס מליגת ה-NBL (גלגולה הנוכחי של הקבוצה הוא סקרמנטו קינגס). הוא הוביל אותה לאליפות בעונתו הראשונה בה, ונבחר לרוקי באותה שנה. בעונת 1945-46 ו-1947-48 השתתף בקבוצת הכוכבים של הליגה. הולצמן המשיך עם קבוצתו במהלך מעברם לליגת ה-NBA, וב-1951 היה שותף לאליפות בה זכתה הקבוצה. בשנת 1953 הולצמן עבר לאטלנטה הוקס, ושנה אחר כך פרש ממשחק ושימש כמאמן הראשי של הקבוצה. במהלך עונת 1956-57, הולצמן הובילם למאזן של 19 הפסדים מתוך 33 משחקיהם הראשונים (אז הקבוצה שיחקה בסנט לואיס), ופוטר.
תארים וסוף הדרך
במהלך 15 העונות בהם היה מאמן הניקס הקבוצה זכתה בשני תוארי אליפות בשנים 1970 ו-1973. בשנת 1969, הולצמן אימן את הניקס והגיע איתם לשיא-עונתי בליגה - 18 משחקים רצופים לא הפסד, ובכך שבר את השיא הקודם של 17 ניצחונות רצופים משנת 1946. הוא היה אחד מהבודדים שזכו בתואר אליפות NBA בתור שחקן ומאמן כאחד, ומאזנו הכולל כמאמן היה 696 ניצחונות ו-604 הפסדים. קבוצת ניו יורק ניקס לא משתמשת מאז במספר 613 כאות כבוד עבורו - זהו מספר הניצחונות שהשיג בתור המאמן הראשי שלהם. ב-1970 הוכתר כמאמן השנה ב-NBA על מאמציו הרבים שהובילו לאליפות הניקס, וב-1985 זכה להיכנס להיכל התהילה של הכדורסל. בשנת 1996, הולצמן נבחר לאחד מעשרת המאמנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
הולצמן גר עם אשתו בלונג איילנד. בשנת 1998 חלה בלוקמיה, ובאותה שנה נפטר במרכז הרפואי היהודי בלונג איילנד, ניו יורק.
ג'ון נוקס
ג'ון נוקס (באנגלית: John Knox; 1514 – 24 בנובמבר 1572), כומר, ראש הכנסייה של סקוטלנד ותאולוג סקוטי. היה מחסידיו של הרפורמטור הנוצרי ז'אן קלווין ומהמטיפים העיקריים לאימוץ עקרונות הרפורמציה הפרוטסטנטית שהוביל מרטין לותר. הוביל את הכנסייה בסקוטלנד להתנתקות מהנצרות הקתולית ומעבר לכנסייה הפרוטסטנטית (פרסביטריאנית).
הרפורמציה הפרוטסטנטית
את פעילותו והישגיו של ג'ון נוקס יש לבחון כחלק מהרפורמציה הפרוטסטנטית שהוביל מרטין לותר באירופה במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17. רפורמה זו הביאה להקמת זרמים נוצרים חדשים (פרוטסטנטים, קלוויניזם, פרסביטריאניזם, לותרניזם, אנגליקנים ואחרים) שהמכנה המשותף להם היה מרד בסמכותה של הכנסייה הקתולית שמרכזה היה ברומא על בסיס טענות לשחיתויות, חוסר מוסר ושמרנות יתר.
פעילות זו הביאה להתנגדות נמרצת של הממסד הדתי הקתולי שיצא למלחמת שמד כנגד "הכופרים" בסמכות הכנסייה כשבמקרים רבים נתמכו הקתולים על ידי השלטונות האזרחיים שסייעו להם לתפוס את המורדים. מנהיגי הרפורמציה שנתפסו אולצו לא פעם לגנות את התורה שהטיפו לה, להיענש על מעשיהם ואף להיות מוצאים להורג.
השנים המוקדמות
ג'ון נוקס נולד בסביבות 1514 בעיירה הידינגטון, מזרח לות'יאן , סקוטלנד לוויליאם נוקס שהיה סוחר ולאימו שנפטרה בעודו ילד. אחיו הבוגר וויליאם הלך בעקבות אביו וירש ממנו את עסקי המסחר.
נוקס התחנך בלימודי דת בבית הספר התיכון המקומי בעיר הולדתו והמשיך ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת סנט אנדרוז וב-1536 הוסמך ככומר קתולי ונוטריון. נוקס נשאר לחיות בקרבת האוניברסיטת סנט אנדריוס והחל ללמד ילדים של משפחות עשירות.
הפנייה לרפורמציה
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-16 הגיעו רוחות ההרפורמציה הפרוטסטנטית גם לנוקס והוא הפך למאמינו ושומר ראשו של המטיף הרפורמטור ג'ורג' ווישארט שפעל בסביבות 1545 במחוז הולדתו של נוקס. ווישארט נרדף על ידי הממסד הכנסייתי (בראשות בקרדינל דייוויד ביטון ) והשלטונות ובסופו של דבר נתפס והועלה על המוקד ב-1546 כשנוקס עצמו נאלץ למלט את נפשו לאחר שצו מעצר הוצא גם נגדו. מספר חודשים לאחר מכן הרגו מתנקשים, מתומכיו של ווישארט, את ביטון והשתלטו על הטירה בה גר (טירת סנט אנדרוז ) והזמינו אליה בני משפחה וחברים מתומכי הרפורמציה ובניהם גם את נוקס.
עמדותיו של נוקס בעד הרפורמציה הביאו למינויו ב-1547 לכומר ומטיף של הקהילה המקומית ובדרשותיו הרבה לתקוף את מנהגי הכנסייה הקתולית ואף כינה את האפיפיור כאנטיכריסט.
המאסר בצי הצרפתי
ההשתלטות על טירת סנט אנדרוז ודרשותיו של נוקס כנגד הכנסייה עוררו מורת רוח בהנהגת אנגליה בראשות אם המלכה מארי דה גיז שביקשה מאנרי השני, מלך צרפת שאוניותיו יכבשו את הטירה. בשלהי יוני 1547 הטיל צי של 21 ספינות צרפתיות מצור על הטירה עד כניעת תומכי הרפורמציה. נוקס ושאר המורדים נאסרו בספינות ונאלצו לשמש כחותרים עד הגיעם לצרפת שם המשיכו לשהות כחותרים בספינות עד פברואר 1549 אז שוחרר בחופי סקוטלנד כשמצב בריאותו ירוד ביותר.
הגלות באנגליה
ב-1549, עם שחרורו, מצא נוקס מקלט באנגליה שם מצאה הכנסייה האנגליקנית שביל זהב בין הרפורמציה לבין האסכולה הקתולית. נוקס המשיך להטיף למען הרפורמציה תוך שהוא מרחיב את קהל אוהדיו. הטפותיו של נוקס מצאו קהל אוהדים רחב והביאו למינויו ב-1550 למטיף בכנסייה בניוקאסל על הטיין וב-1551 מונה לאחד מששת הכמרים המלכותיים המשרתים את המלך. גם בתפקידו זה המשיך נוקס להטיף להנחלת הרפורמציה כחלופה למסורת הקתולית.
נוקס המשיך בהטפותיו למען הרפורמציה ברחבי אנגליה אולם ב-1553 עלתה לשלטון מרי הראשונה, מלכת אנגליה השמרנית שמיסדה מחדש את המסורות של הנצרות הקתולית באנגליה. כחלק מהחזרתה של אנגליה לחיק הכנסייה הקתולית החלה רדיפה של המטיפים הפרוטסטנטים ונוקס נאלץ לברוח, בינואר 1554, מאנגליה ועבר ליבשת האירופאית.
הגלות באירופה
ב-1554 הגיע נוקס לצרפת והלך לז'נבה, שווייץ שם ישב מורו הרוחני ז'אן קלווין. נוקס ניהל שיחות עם קלווין ובהמשך גם עם הרפורמטור השווייצרי היינריך בולינגר במקום מושבו בציריך. בסיום אותן שיחות פרסם נוקס מנשר בו תקף את מרי מלכת אנגליה ואת קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עקב הגנתם על הכנסייה הקתולית.
בשלהי אותה שנה הוזמן נוקס לפרנקפורט לשמש כומר לקבוצת גולים מאנגליה ותומכי הרפורמציה. בהגיעו נתקל נוקס בקבוצה המסוכסכת על נוסח עיקרי האמונה שלהם. ניסיונותיו לפשר בין חברי הקבוצה הביאה להלשנה עליו לשלטונות העיר שהמליצו לו לעזוב את העיר ובמרץ 1555 חזר נוקס לז'נבה שם מונה לכומר בכנסייה פרוטסטנטית שקהל מאמיניה היה צרפתי בעיקרו.
בתקופה שהותו בז'נבה קיבל נוקס פניות לחזור לסקוטלנד בהבטחה שהמדינה הפכה סובלנית יותר לרפורמציה. באוגוסט 1555 הגיע נוקס לסקוטלנד ואכן התרשם מהאהדה הנרחבת לרפורמציה. גם שזומן לבירור באדינבורו בפני הבישופים של הכנסייה הקתולית לווה על ידי אנשים רמי דרג שהגנו עליו וגרמו לביטול הבירור. מצב זה עודד את רוחו של נוקס שהטיף לרפורמציה ללא מגבלות ואף הביא אותו לכתוב למרי, מלכת הסקוטים בבקשה לתמוך ברפורמציה ולהתנגד לכנסייה הקתולית.
על אף הצלחותיו בסקוטלנד החליט נוקס לחזור לקהילתו בז'נבה לשם הגיע עם משפחתו בספטמבר 1556 שם נשאר עד 1559. ב-1558 פרסם פמפלט שנועד לתקוף את מרי הראשונה, מלכת אנגליה, מארי דה גיז ומרי, מלכת הסקוטים שמיררו את חייו בעבר אולם התייחס במנשר לכלל הגזע הנשי דבר שהקים עליו נשים רבות וביניהן מלכת אנגליה החדשה אליזבת הראשונה שעיכבה את היתר הכניסה שלו לאנגליה.
ההפיכה בסקוטלנד
במאי 1559, לאחר שהותרה כניסתו, הגיע נוקס לסקוטלנד והתיישב בעיר סנט אנדרוז. במהרה גילה שהתרחב מאוד ציבור הנוצרים הפרוטסטנטים שהאמינו ברפורמציה. כמו כן נוכח בהשפעת דרשותיו על המון המאמינים לאחר שבמספר מקרים הדרשות גרמו למהומות בהובלת הפרוטסטנטים שנועדו לפגוע באתרי דת קתולים. נוקס הוכרז על ידי מארי דה גיז ושלטונות אנגליה כפושע אולם מאמיניו הרבים הגיבו בכיבוש ערים מרכזיות בסקוטלנד תוך פגיעה במרכזי דת קתולים כשבשיא המהומות נכבשה העיר המרכזית אדינבורו.
בתקופה זו העביר נוקס את סמכויותיו האזרחיות לוויליאם מייטלנד מלת'ינגטון והתמקד רק בעבודתו הדתית.
יישום הרפורמציה בסקוטלנד
באוגוסט 1560 מינה הפרלמנט הסקוטי את נוקס ועוזריו להגדיר את אופן יישום הרפורמציה הדתית בסקוטלנד. במקביל אישר הפרלמנט חוקים שביטלו את סמכות האפיפיור בסקוטלנד וגינו כל מנהג דתי הנוגד את דרכה של הרפורמציה. בינואר 1561 הציג נוקס את עיקרי האמונה, שנכללו במסמך שכונה "ספר המשמעת" (Book of Discipline), הקווים המנחים בספק ניסו לשלב באופן מאוזן את הדתיות עם המדינה תוך הגדרת הסמכויות השונות. מימון התוכנית התבסס על הרכוש שהיה לכנסייה הקתולית בסקוטלנד אך רכוש זה עוקל מוקדם יותר על ידי אצילי סקוטלנד שמיאנו לוותר עליו ולכן עוכב אישור התוכנית.
באוגוסט 1561 הגיעה מרי, מלכת הסקוטים הקתולית לסקוטלנד והתיישבה בארמון הולירוד. למרי, שהוכתרה כבר ב-1542, היה זה הביקור הראשון כמלכה בסקוטלנד והביקור של מלכה קתולית במדינה שהייתה כעת פרוטסטנטית הפך את המלכה ללא אהודה והיווה מקור לסכסוכים ולמספר מפגשים עוינים עם נוקס: בריחתה של מרי מסקוטלנד והכתרת בנה ג'יימס השישי (ביולי 1567) הביאו לפילוג בסקוטלנד ובסופו של דבר למלחמת אחים. מתנגדיה של מרי, ונוקס בתוכם, נקראו לעזוב את אדינבורו ונוקס המשיך להטיף בסנט אנדרוז ורק ביולי 1572, לאחר הסכם הפסקת אש, חזר לאדינבורו והטיף בקתדרלת סנט גילז.
סוף חייו
השנים מחוץ לאדינבורו החלישו מאוד את נוקס והוא עסק בחלק מזמנו בהכנת היורש שלו וב-24 בנובמבר 1572 נפטר והובא לקבורה בחצר קתדרלת סנט גילז באדינבורו כשעל קברו נחקקה הכתובת "הנה טמון מי שירא את אלוהים עד כדי כך שלא פחד מפניו של איש". ב-1633 נחרבה חצר הקתדרלה ומקום קבורתו המדויק אבד. נוקס הצנוע השאיר אחריו ירושה קטנה למשפחתו ומועצת העיר החליטה לתמוך במשפחתו.
מורשתו
נוקס היה רפורמטור מצליח שהביא לא רק להפלת הקתוליות הרומית בסקוטלנד אלא הוביל לאימוץ הנצרות הפרסרביטריאנית שהיוותה את אחד מהזרמים הרלביניסטים ושאפה לחזור למקורות הנצרות (דהיינו הברית הישנה והברית החדשה) תוך פסילת כוחה של הכנסייה הקתולית לקבוע הלכות דת שאינן חלק ממקורות הנצרות. ב-1689 אומץ הפרסביטריאניזם כדת הרשמית של סקוטלנד והיא הופצה
בנוסף תואר נוקס כמי שתרם למאבק למען חירות אנושית אמיתית בכך שהטיף על החובה להתנגד לממשלה לא צודקת כדי להביא לשינוי מוסרי ורוחני.
מוזיאונים
בבית האחרון בו גר באדינבורו הוקם מוזיאון קטן המנציח את פועלו
אנדרטאות
פסלים המנציחים את נוקס הוקמו במספר אתרים בסקוטלנד ובאירופה:
כנסיות
מספר רב של כנסיות הוקמו בעולם ונקראו על שמו של נוקס:
משפחתו
בערך ב-1549, בזמן ששהה נוקס בגלות באנגליה, הכיר את אשתו הראשונה מרג'ורי בווס (Margery Bowes - 1560-1533) ונישא לה. לזוג נולדו 2 בנים (נתנאל ואליעזר). ב-1560 נפטרה מרג'ורי ונוקס נישא למרגרט סטיוארט (Margaret Stewart - 1612-1548) ממנה נולדו לו 3 בנות (אליזבת, מרת'ה ומרגרט).
רוברטו טריצ'לה
רוברטו טריצ'לה (באיטלקית: Roberto Tricella; נולד ב-18 במרץ 1959) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הבלם. טריצ'לה שיחק עבור מועדוני כדורגל איטלקים כמו אינטר, הלאס ורונה, יובנטוס ובולוניה. הישגיו כוללים זכייה אחת בגביע האיטלקי במדי אינטר, זכייה אחת בסרייה א' במדי ורונה וזכייה בדאבל (הגביע האיטלקי וגביע אופ"א) במדי יובנטוס. ברמה הבינלאומית, הוא ייצג את איטליה באולימפיאדת 1984 ובמונדיאל 1986.
קריירה
במהלך קריירת המועדונים שלו הוא שיחק עבור מועדוני כדורגל כמו אינטר (1977-79), הלאס ורונה (1979-87), יובנטוס (1987-90) ובולוניה (1990-92). עם אינטר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', כשבאותה העונה זכה בגביע האיטלקי. לאחר מכן, הוא עבר להלאס ורונה מהסרייה ב'. בעונת 1987/88 הוא עבר ליובנטוס כמחליף המיועד של גאטאנו שיראה. בעונה האחרונה שלו בקבוצה, הוא שימש לעיתים כקפטן תחת המאמן דינו זוף, כשבאותה העונה הצליח לזכות עם הקבוצה גם בגביע האיטלקי וגם בגביע אופ"א.
טריצ'לה רשם 11 הופעות עבור המדים הלאומיים של נבחרת איטליה בין השנים 1984 ל-1987. הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1986, אף על פי שלא שיחק באף משחק בטורניר. כמו כן, הוא שיחק במדי הנבחרת באולימפיאדת 1984, שבו איטליה סיימה במקום הרביעי.
סגנון המשחק
טריצ'לה היה שחקן הגנה עיקש, שהיה ידוע ביכולת התזמון שלו בתיקולים, בנוסף ליכולתו להגן על קבוצתו מפני מצבים של אחד על אחד. הוא היה מסוגל גם להתחיל במהירות התקפות של קבוצתו לאחר שזכה בכדור, עקב האינטליגנציה הטקטית שלו.
חוסה לואיס רודריגס (כדורגלן אורוגוואי)
חוסה לואיס רודריגס בבאנס (בספרדית: José Luis Rodríguez Bebanz; נולד ב-14 במרץ 1997 בפאיסנדו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת נסיונל מליגת העל האורוגוואית.
קריירת מועדונים
רודריגס גדל במחלקת הנוער של דאנוביו מליגת העל האורוגוואית. בשנת 2016 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, ובסך הכל ערך במדיה 104 הופעות ליגה, בהן הבקיע שישה שערים.
ב-29 ביולי 2019 הושאל רודריגס לראסינג קלוב מליגת העל הארגנטינאית. בסך הכל ערך הופעה אחת במדי המועדון, בתיקו 3-3 נגד טאז'רס במסגרת הליגה.
ב-13 בספטמבר 2021 חתם רודריגס בפניקס מליגת העל האורוגוואית. הוא ערך 14 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-6 בינואר 2022 חתם רודריגס בנסיונל מליגת העל האורוגוואית.
קריירה בינלאומית
ב-10 בנובמבר 2022 נכלל רודריגס בסגל נבחרת אורוגוואי בטורניר מונדיאל 2022, על-אף שלא שיחק במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
הערפיח הגדול
הערפיח הגדול (באנגלית: Great Smog או Big Smoke) היה אירוע חמור של זיהום אוויר שאירע בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת בין יום שישי, 5 בדצמבר ועד יום שלישי, 9 בדצמבר 1952.
תקופה של אוויר קר בצירוף היעדר רוחות וזיהום אוויר רב גרמו להצטברות שכבת ערפיח כבד בעיר. זיהום האוויר הכבד הביא למותם של לפחות כ-4,000 מתושבי העיר במהלכו, ולפגיעות בריאותיות בכ-100,000 תושבים נוספים. מחקרים מהעת האחרונה מצביעים כי המספר הכולל של הנפטרים אף הגיע ל-12,000, אם כוללים נפטרים מספר חודשים ואף שנים לאחר הערפיח, אשר מצבם הוחמר בעטיו.
אירוע זה נחשב לאירוע זיהום האוויר החמור ביותר בהיסטוריה של הממלכה המאוחדת. בעקבות הזיהום נחקק בשנת 1956 חוק אוויר נקי (Clean Air Act).
מקורות הזיהום
דלק החימום העיקרי בו נעשה שימוש בלונדון בפרט ובריטניה בכלל היה הפחם. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, בשל המצב הכלכלי הקשה בו בריטניה הייתה נתונה, נעשה שימוש בפחם מאיכות נמוכה, בו כמות גבוהה של גפרית. בעת בערה, פחם זה ייצר כמות גבוהה של גופרית דו-חמצנית - חומר רעיל ומזהם. בנוסף לחימום ביתי, פעלו באזור לונדון רבתי מספר רב של תחנות כוח פחמיות: באטרסי, בנקסייד וקינגסטון, אשר הגבירו את זיהום האוויר.
בשל מזג האוויר הקר שקדם לערפיח, נעשה שימוש רב בפחם לחימום, וכן צריכת החשמל עלתה בשל הצורך לחמם את הבתים והמוסדות.
גורם נוסף של זיהום האוויר היה זיהום אוויר מכלי רכב. בתקופה זו החליפו אוטובוסים המונעים בדיזל את החשמליות שפעלו בעיר, ואלה הגבירו את זיהום האוויר.
מזג האוויר
ב-4 בדצמבר 1952 נוצר אנטי ציקלון באזור לונדון, אשר הביא עמו טמפרטורות נמוכות ביותר והיעדר רוחות. הטמפרטורות הנמוכות בשכבות הנמוכות נשארו "לכודות" על ידי אוויר חם בשכבות הגבוהות.
בגלל תופעה מטאורולוגית זו של אינוורסיה זיהום האוויר הרב שנוצר על ידי ארובות הבתים ותחנות הכוח הפחמיות, נלכד בשכבות הנמוכות של האטמוספירה, ולא התפזר.
השפעת הערפיח
אף שאירועי ערפל כבד נפוצים בלונדון, אירוע הערפיח הגדול היה יוצא דופן בהיקפו, צפיפותו ומשכו. הערפיח כלל תנאי ראות קשים (בשעות היום ניתן היה לראות מטרים ספורים לפנים בלבד), דבר שמנע כל תנועת כלי רכב בעיר. למעט הרכבת התחתית של לונדון, הושבתה כל התחבורה הציבורית בעיר, ואף רכבי חירום (מכוניות משטרה ואמבולנסים) לא יכלו לנוע ברחבי העיר.
הערפיח הכבד חדר לתוך מבנים, ובשל כך הביא לסגירת מוסדות התרבות בעיר: בשל הערפיח לא יכלו בתי קולנוע ואולמות תיאטרון וקונצרטים לפעול, מאחר שהצופים לא יכלו לראות את הבמה. כמו כן בוטלו אירועי הספורט בעיר, הן בשל תנאי הראות והן בשל קשיי הנשימה.
השלכות בריאותיות
בעת הערפיח עצמו לא אירעה בהלה ציבורית אולם בשבועות שלאחר הערפיח, משנאספו נתונים סטטיסטיים מבתי החולים, התברר כי כ-4,000 מתושבי העיר נפטרו כתוצאה מהערפיח. מחקרים מהעת האחרונה מצביעים כי המספר הכולל של הנפטרים במהלך הערפיח וכתוצאה ממנו בשל החמרה ממחלות עמד על כ-12,000 נפטרים (מספר זה כולל גם נפטרים מספר חודשים ואף שנים לאחר הערפיח, אשר מצבם הוחמר בעטיו).
מרבית הנפטרים היו ילדים צעירים או אנשים מבוגרים אשר סבלו קודם לערפיח ממחלות דרכי הנשימה ומקשיי נשימה, וכן מהחמרה במחלות ריאות קיימות.
השלכות סביבתיות
מספר הנפטרים הרב הביא למחאה ציבורית ולהגברת קולם של תנועות איכות הסביבה. מחאה זו והפעילות הציבורית שבאה בעקבותיה הביאו לחקיקת חוק אוויר נקי בשנת 1956. במקביל חוקקה עיריית לונדון מספר רב של חוקי עזר שנועדו להגביל את הזיהום בתחומי העיר.
אזכורים בתרבות
הפרק הרביעי של העונה הראשונה בסדרה "הכתר", מתרחש בימי הערפיח הגדול.
קפטן פנטסטיק
קפטן פנטסטיק (באנגלית: Captain Fantastic) הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 2016 שכתב וביים מאט רוס ובו מככב ויגו מורטנסן. הסיפור מתמקד במשפחה שנסיבות טראגיות כופות עליה להשתלב בחברה האמריקאית המודרנית, לאחר שבמשך עשר שנים חיה בבידוד.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה בפסטיבל סאנדנס ב-23 בינואר 2016. הסרט הוקרן במסגרת "Un Certain Regard" בפסטיבל הקולנוע בקאן. הסרט יצא לאקרנים באופן רשמי ב-8 ביולי 2016 על ידי חברת ההפצה "Bleecker Street". הסרט נבחר על ידי National Board of Review כאחד מעשרת הסרטים העצמאיים הטובים של 2016. ויגו מורטנסן היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר - סרט דרמה, לפרס באפט"א לקולנוע עבור השחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי ולפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-89.
עלילה
בן קאש (ויגו מורטנסן), אשתו לסלי (טרין מילר) וששת ילדיהם, בודוון (ג'ורג' מק'קיי), קיילר (סמנתה איסלר), וספיר (אנליז באסו), רליאן (ניקולס המילטון), סז'ה (שרי קרוקס) ונאי (צ'ארלי שוטוול), חיים בחיק הטבע של מדינת וושינגטון. בן ולסלי מאוכזבים מן הקפיטליזם ומאורח החיים האמריקאי, ובחרו להנחיל לילדיהם כישורי הישרדות, השקפות עולם של שמאל רדיקלי ופילוסופיה - לחנך אותם לחשוב בצורה ביקורתית, להכשיר אותם להיות עצמאיים, בכושר גופני, ללא שימוש בטכנולוגיה, תוך הוכחת היופי של הקיום עם הטבע, ולחגוג את "יום נועם חומסקי" במקום את חג המולד.
לסלי, הסובלת מהפרעה דו-קוטבית, מתאשפזת בבית חולים אך בסופו של דבר מתאבדת. בן מגלה כי חותנו ג'ק (פרנק לנגלה) מתכנן לקיים לבתו היחידה טקסי הלוויה וקבורה מסורתיים על פי הנצרות, בניגוד לרצונותיה של לסלי שהייתה בודהיסטית ורצתה שגופתה תישרף. בן וג'ק מתווכחים בשיחה טלפונית, שמסתיימת באיומו של ג'ק כי בן ייעצר, אם יגיע להלוויה. בתחילה, בן מחליט שלא לנסוע ומונע גם מילדיו מלעשות זאת, אבל בסופו של דבר הוא משנה את דעתו, ויוצא יחד עם ילדיו למסע אל מחוץ לשממה בה הם מתגוררים, ברכב המשפחתי - אוטובוס בשם "סטיב".
המשפחה מתארחת לזמן קצר בבית משפחתה של הארפר (קתרין האן), אחותו של בן. היא ובעלה דייב (סטיב זאן) מנסים לשכנע את בן שילדיו צריכים ללמוד בבית ספר כדי לקבל חינוך מסורתי; בן טוען שילדיו משכילים יותר מהילדים של הארפר. בן מגיע להלווייתה של לסלי עם ילדיו וקורא את צוואתה, המנחה את משפחתה לשרוף את גופתה ולהשליך את האפר שלה בשירותים. בתגובה, ג'ק מורה לזוג מאבטחים ללוות בכוח את בן אל מחוץ לכנסייה.
הילדים של בן מתחילים גם הם לפקפק בכישורי ההורות של אביהם. רליאן מאשים את בן במותה של לסלי, ובודוון מטיח בפניו שלא הנחיל לו כישורים מתאימים לעולם האמיתי. בודוון מראה לאביו מכתבי קבלה לכל הקולג'ים האמריקאיים היוקרתיים מליגת הקיסוס, שלסלי עזרה לו להירשם אליהם. רליאן מודיע לאביו שהוא רוצה לחיות עם סבתו וסבו, שמודיע לו כי פנה לעורך דין על מנת לקבל משמורת חוקית על הילדים. כאשר וספיר מנסה לטפס אל תוך חלון, על מנת "לשחרר" את רליאן מביתם של הסבים שלו, היא נופלת מהגג ונחבטת בראשה. בן, המום ואשם, מאפשר לג'ק לקחת את ילדיו. הילדים והסבים מתחבבים זה על זה במהרה, אולם כאשר בן עוזב, הילדים מתחבאים בתוך האוטובוס, על מנת לשוב עם אביהם לביתם.