cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה
הסלמת המאבק והכרעתו
מלחמת הבלקן הראשונה ומייד לאחריה השנייה הובילו להקפאת החיים הציבוריים בקרב יהדות בולגריה, משום שרבים מבניה התגייסו לצבא הבולגרי ו-277 מהם נהרגו בקרבות. הקונסיסטוריה היהודית והרב אהרנפרייז בראשה היו מעורבים במאבק הדיפלומטי על זכויות היהודים בערים סלוניקי וסיליסטרה. בתום מלחמת הבלקן הראשונה ביקשה הממשלה הבולגרית לנצל את יחסיה הטובים עם אהרנפרייז כדי שיפעל לרתום את יהודי סלוניקי לתמיכה באינטרסים הבולגריים, משום שתוכנן לקיים משאל עם בנושא הריבונות על העיר. אהרנפרייז ביקש לבקר בסלוניקי אך בלחץ שלטונות יוון, כתב לו רבה הראשי של סלוניקי יעקב מאיר שהביקור עלול להזיק ליהודי העיר ואהרנפרייז ויתר. אהרנפרייז ביקר בלונדון ונועד בעניין עם שר החוץ הבריטי אדוארד גריי, אך פרוץ מלחמת הבלקן השנייה סיכל את מאמציו. לאחר תבוסת בולגריה במלחמה וחתימת הסכם בוקרשט הועבר חבל דרום דוברוג'ה ובכלל זה העיר סיליסטרה לחזקת ממלכת רומניה. שוב פעלה הקונסיסטוריה ובראשה אהרנפרייז כדי לשמור על זכויות יהודי העיר, אשר תחת השלטון הבולגרי נהנו משוויון זכויות. בהסכמת הממשלה הבולגרית הגיש אהרנפרייז דין וחשבון לנציגים הדיפלומטיים של המעצמות שהוצבו בסופיה. הדו"ח שהכין אהרנפרייז עורר הדים באירופה ולואיג'י לוצאטי פרסם בעיתונות האיטלקית מאמר התקפה חריף על התנהלותה של רומניה בעניין, סוגיה שהובילה להצהרה מטעם הממשלה הרומנית, שיהודי סיליסטרה יהנו מאותן זכויות שהיו להם תחת השלטון הבולגרי. אהרנפרייז ערך ביקור באיטליה ונפגש עם המלך ויטוריו אמנואלה השלישי כדי לדון בסוגיית זכויות יהודי רומניה.
בדצמבר 1913, לאחר שנערכו בחירות לקונסיסטוריה התחדשו מאבקי השליטה בקרב הנהגת יהדות בולגריה בין הציונים לנוטאבלים ולרב אהרנפרייז, כאשר מוקד המתיחות היה בקהילת סופיה. הוקמה ועדה מיוחדת כדי לפשר בין הציונים ובין הנוטאבילים ובמרץ 1914 הגישה הוועדה הצעת פשרה, הכוללת עקרונות לתקנון חדש שיוסכם על כל הפלגים הפוליטיים ועל הנוטאבלים. עוד נקבע שהקונסיסטוריה תפעל רק לפי תקנון זה. נציגי התנועה הציונית הבהירו, שאם יאושר התקנון הם "לא יתעניינו עוד באישיותו של הרב אהרנפרייז". הצעת פשרה זו לא הייתה מקובלת על אהרנפרייז והוא התפטר ממשרתו ועזב את בולגריה. במאי 1916 פנו חברי הקונסיסטוריה בגיבוי הנוטאבלים, אל הקהילות בבקשה להחזיר את הרב אהרנפרייז למשרת הרב הראשי של בולגריה. התנועה הציונית התנגדה וההצעה נפלה. סוגיית המאבק בין ראשי התנועה הציונית בבולגריה לרב אהרנפרייז וחברי הקונסיסטוריה העסיקה גם חברי ההסתדרות הציונית העולמית. אחד מראשי התנועה הציונית בבולגריה ד"ר מרצ'ל כלב ציין בזכרונותיו, כי נפגש בברלין עם ליאו מוצקין וויקטור יעקובסון והם ציינו בפניו כי בתחילה לא היה מובן להם מדוע נולד העימות עם הרב אהרנפרייז, אך בהמשך הוברר להם כי גם במהלך כהונתו בשוודיה נטה הרב אהרנפרייז לטובת "הגבירים", שלא היו מתומכי הציונות. בספר זכרונותיו מקדיש אהרנפרייז פרק לכהונתו כרב הראשי של בולגריה, אך רק חלק מאוד מצומצם ממנו עסק במאבק הפנימי על הנהגת הקהילה והקונסיסטוריה. בהתייחס לקונסיסטוריה, ציין אהרנפרייז בספרו:
.
סוגיית התקנון
הגשת ההצעה לאישור משרד הדתות עוררה תרעומת רבה בציבור היהודי והיא התבטאה גם בפרסומים בעיתונות, וזאת על רקע שיעור המגויסים הגבוה מקרב בני הקהילה, עובדה שמנעה קיום דיון רציני בהצעת התקנון. ראשי הקונסיטוריה קיבלו את הביקורת, משכו את ההצעה ממשרד הדתות והביאו אותה לדיון בכנס הקהילות שנערך בסופיה והחל ב-29 באוגוסט 1920. ב-5 בספטמבר 1920 אישרו חברי הכינוס את התקנון שמנה 152 סעיפים וקבעו שהארגון הארצי של יהודי בולגריה יהיה חילוני ודמוקרטי. בשינוי להצעה המקורית נקבע כי הקונסיסטוריה תורכב מ-17 חברים ומתוכם 7 מהבירה סופיה. חיים אהרן פרחי מונה ליושב ראש הקונסיסטוריה. הוחלט כי הקונסיסטוריה הוא המוסד העליון המייצג את יהדות בולגריה ובין שאר תפקידיו למנות מפקחים על בתי הספר היהודיים ולהציע תוכניות לימודים. הכנסות הקונסיסטוריה הגיעו ממענקים ממשלתיים, (בשל אי ההכרה הרשמית בתקנון, הוגדרה התמיכה כמענק ולא כתקציב) מתמיכה שנתית של הקהילות המאורגנות, מדמי רישיונות לנישואים, מפרסום הודעות נישואים בעיתון הקונסיסטוריה ומקנסות שונים שהטילו בתי הדין הרבניים.
יחסי חוץ
לאורך שנות קיומה פעלה הקונסיסטוריה בתחומי פנים ובתחומי חוץ הנוגעים לעם היהודי ולשאלת ארץ ישראל. ב-1922 שלחו יושב ראש הקונסיסטוריה חיים פרחי, ממלא מקום הרב הראשי דוד פיפאנו ויושב ראש ההסתדרות הציונית בבולגריה אלברט רומנו, מכתב לחבר הלאומים בז'נבה ובו הביעו את תקוות יהדות בולגריה לאישור המנדט הבריטי על ארץ ישראל. הקונסיסטוריה קיימה קשרים עם הוועד הלאומי בארץ ישראל, עם ועד המשלחות היהודיות בפריז ועם ארגון הג'וינט. נציגי הקונסיסטוריה השתתפו בקונגרס הבינלאומי למיעוטים לאומיים שהחל בכינוסיו לאחר ועידת השלום בפריז, מבין יוזמיו היה ליאו מוצקין והוא נועד להגן על זכויות המיעוטים בשל השינויים הטריטוריאליים המשמעותיים שהתחוללו לאחר מלחמת העולם הראשונה. באוגוסט 1926 מינתה הקונסיסטוריה את אברהם תג'ר ואלברט רומנו כנציגי יהדות בולגריה לקונגרס שנערך בז'נבה. בקשתם של נציגי המיעוט הבולגרי במקדוניה להצטרף לקונגרס נדחתה ואברהם תג'ר נאם למענם וביקש לצרפם לקונגרס. בקשתו נדחתה, אך תמיכת יהודי בולגריה בעניינו של המיעוט הבולגרי במקדוניה עוררה הדים תקשורתיים נרחבים בבולגריה והובילה לשיפור היחסים עם הממשל הבולגרי ולרקימת קשרי ידידות עם ארגון "ברית האחים המקדוניים" בבולגריה.
תג'ר השתתף גם בקונגרס שנערך בציריך באוגוסט 1927. באוקטובר 1927 נערך בסופיה כינוס בינלאומי בהשתתפות יוסיף וילפאן יושב ראש "קונגרס המיעוטים הלאומיים באירופה". הקונסיסטוריה ארחה קבלת פנים מיוחדת לווילפאן בהשתתפות פעילים לזכויות המיעוט הבולגרי במקדוניה ובדרום דוברוג'ה ונישאו נאומים בסוגיות אלו על ידי אברהם תג'ר ושאול מיזאן. באותה השנה ערכה הקונסיסטוריה מגבית למען הפליטים הבולגרים ממקדוניה והועבר סכום של 100,000 לבות לארגון הגג המקדוני. ב-1928 ארגנה הקונסיסטוריה הפגנות מחאה בעקבות הפרעות שנערכו ביהודי קלויזנבורג וגרוסוורדיין שבממלכת רומניה, בהשתתפות ראשי ארגוני יוצאי מקדוניה ודוברוג'ה מקרב האוכלוסייה הבולגרית. ב-1929 הגישו אברהם תג'ר בשם הקונסיסטוריה הבולגרית, מרדכי נורוק מלטביה, אמיל מרגוליס (1943-1877) מצ'כוסלובקיה ויצחק גרינבוים מפולין, מכתב מחאה לחבר הלאומים על הפגיעה בזכויות הגישה של היהודים לכותל המערבי בארץ ישראל בשל מאורעות תרפ"ט. בדצמבר 1929 הוקם ועד "בולגריה פלשתינה" שמטרתו הייתה למסד קשרי מסחר ותרבות בין בולגריה ליישוב היהודי בארץ ישראל ובראשו עמדו אברהם תג'ר ושאול מיזאן ובו היו חברים גם אישי ציבור בולגרים. ב-14 ביולי 1930 אישר מושב הקונסיסטוריה את השתתפותה בדרג משקיף בפדרציה הספרדית העולמית. לאחר עליית הנאצים לשלטון החלה רדיפתם של יהודי גרמניה ובציבור היהודי נמתחה ביקורת על חוסר פעולתה של הקונסיסטוריה בעניין. בראשית 1934 סירב "קונגרס המיעוטים הלאומיים האירופי" להביע מחאה על רדיפת היהודים בגרמניה וראשי הקונסיסטוריה הודיעו על פרישה ממנו. בפברואר 1934 הכריזה הקונסיסטוריה על מגבית לטובת ישוב ילדים יוצאי גרמניה בארץ ישראל ונאספו 650,000 לבות.
הפעילות הפנימית
בתחום הפנים פעלה הקונסיסטוריה להשגת תמיכה כלכלית בבתי הספר היהודיים, תמכה בקהילות הקטנות והחלשות יותר ונאבקה מול תופעות של אנטישמיות ואפליה. הקונסיסטוריה תמכה בציונות ובארגונים הציוניים, במוסדות תרבות יהודיים והקימה מוסדות כלכליים ומוסדות סעד ועזרה הדדית. הקונסיסטוריה נדרשה גם לשאלת מינויו של רב ראשי חדש ובשל אי אישור התקנון, מונה ב-1920 באופן זמני הרב דוד פיפאנו יליד סלוניקי לממלא מקום הרב הראשי והוא מילא את תפקידו עד ליום מותו ב-5 בדצמבר 1924. באותה העת השליכו המשברים הכלכליים והחברתיים בשילוב העדר מנהיגות דתית כריזמטית על חיי הדת בבולגריה, חלה עלייה בשיעור ההתבוללות, הנישואים הבין-דתיים וכן חלה עלייה בשיעור המרות הדת. הקונסיסטוריה מינתה את המטיף ד"ר צמח רבינר לבחון את הסיבות להידרדרות והוא הגיש דין וחשבון בו טען יש מחסור ברבנים בעלי השכלה, מאמרים בנושאי דת מופצים רק בשפת הלאדינו בה בשעה שגדל מאוד אחוז דוברי הבולגרית. כמו כן בקהילות ערי השדה מספר היהודים קטן ואין באפשרותם לממן מוסדות קהילה ורב. הקונסיסטוריה הנהיגה שיעורי תפילה מיוחדים בבתי הספר היהודיים, קבלות שבת קהילתיות בבתי הכנסת ושיעורי דת פרטיים לתלמידים שלא למדו במערכת החינוך היהודית. במקביל, פעלה הקונסיסטוריה לארגון מחדש של בתי הדין הרבניים והתירה הופעתם של עורכי דין כנציגי הצדדים בבתי הדין. המשבר הכלכלי העולמי של 1929 לא פסח על בולגריה ככלל ועל הקהילה היהודית בפרט. באוגוסט 1930 ביקשה הקונסיסטוריה מממשלת בולגריה להגדיל את התמיכה במערכת החינוך היהודית על רקע מצבה הכלכלי הקשה ומשלא נענתה הגישו חבריה את התפטרותם למשרד הדתות הבולגרי. ב-15 בנובמבר 1930 נערך כינוס חירום של ועדי הקהילות ונבחרה קונסיסטוריה זמנית שחבריה התפטרו אף הם בדצמבר 1931 על רקע המשבר הכלכלי והסכסוך המתמשך עם ראשי קהילת סופיה בסוגיית מעמדו של הרב אשר חננאל. משרד הדתות הבולגרי נאלץ להתערב ולמנות קונסיסטוריה זמנית.
מעבר לתמיכה במוסדות סעד, הנהיגה מחלקת החינוך של הקונסיסטוריה תוכנית הכשרה מקצועיות, ובמסגרתה נערים שסיימו כיתת פרו-גימנסיה במערכת החינוך היהודית (מקביל לכיתה ז' בישראל) ישולבו כשוליות בבתי מלאכה ויסופקו להם ביגוד וכלי עבודה במימון הקהילה. בראשית שנות ה-30 נפתח בסופיה "בית הספר לשוליות אלקטרו-טכניקה" שריכז את ההכשרה המקצועית של נערי הקהילה. ב-1935 נפתחה שלוחה של רשת אורט בסיוע כספי של הקונסיסטוריה וארגון הג'וינט. מפקחים מטעם הקונסיסטוריה ביקרו במוסדות החינוך השונים והגישו דו"חות למליאתה. בשלהי 1935 עלה לישראל חיים פרחי שכיהן כיושב ראש הקונסיסטוריה והיה מראשי יהדות בולגריה והתנועה הציונית. באוקטובר ערכה הקונסיסטוריה מסיבת פרידה לפרחי בהשתתפות ראש הממשלה הבולגרי לשעבר ניקולה מושאנוב, ראש העיר סופיה ונכבדי הקהילה. בטרם עזב את בולגריה התקבל פרחי לשיחה אצל שר החוץ גאורגי קיוסאיבנוב ובהמשך אצל המלך בוריס השלישי שהעניק לו אות הצטיינות על פועלו האזרחי. לאחר עלייתו של חיים פרחי מונה יוסף גירון ליושב ראש הקונסיסטוריה.
במהלך פעולתה, הוציאה הקונסיסטוריה לאור שבועון שנקרא "הביוליטין", אשר הופץ ברחבי בולגריה בין ה-20 באוקטובר 1920 ועד ה-30 בנובמבר 1942 וכלל גם ידיעות על הנעשה בארץ ישראל.
אירועי מלחמת העולם השנייה
ב-20 בספטמבר 1939 התפתחה תקרית מקומית בחנות צעצועים בבעלות יהודית בסופיה, לכלל התפרעות כללית שערכו חברי הארגון ראטניק ברחבי סופיה, שכללה שבירת חלונות ראווה והצתות, וזאת בהסכמה שבשתיקה מצד המשטרה הבולגרית. ב-21 בספטמבר נפגשה משלחת מטעם הקונסיסטוריה עם מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב ומחתה על אזלת ידה של המשטרה. פאנטב הטיל את האחריות על שר הפנים ניקולה נאדב (בולגרית: Никола Недев), ומשלחת הקונסיסטוריה נפגשה עם השר כדי להביע את מחאתה. השר האשים את היהודים כגורמים למהומות בשל היותם "מנצליה של האוכלוסייה הבולגרית". עם זאת, בעקבות מחאת הקונסיסטוריה פרסם פאנטב הודעה לתושבי סופיה ובה קרא לשמירת הסדר הציבורי והזהיר שיינקטו צעדים נגד מפירי החוק. ב-6 בינואר 1940 נפגשו ראשי הקונסיסטוריה עם שר המשפטים וסיל מיטאקוב (בולגרית: Васил Митаков) ומחו על האנטישמיות הגוברת. השיחה עלתה לטונים גבוהים, והשר ציין כי אינו מוכן להקריב את בולגריה עבור 50,000 יהודים. ב-15 בינואר נפגשה הנהלת הקונסיסטוריה עם ראש הממשלה קיוסאיבנוב כדי לדון בכלל הסוגיות הקשורות לקהילה היהודית, ובכללן מצב הנתינים הזרים, מתן היתרי הגירה מבולגריה ויחסי המדינה עם הקהילה היהודית. בסיום הפגישה פרסם קיוסאיבנוב הצהרה רשמית ובה הוא מביע את הערכתו ליהודי הממלכה וציין כי בכוונתו לפתור את בעיית הנתינים הזרים. עם חתימת הסכם קראיובה והחזרת חבל דרום דוברוג'ה לבולגריה פרסם המושל הצבאי של החבל הגנרל גאורגי פופוב (בולגרית: Георги Попов) צו גירוש ליהודי החבל. ראשי הקונסיסטוריה פנו לנציגי ארגון המיעוט הבולגרי בדוברוג'ה עימם ניהלו קשרים ענפים במסגרת הפעילות בקונגרס הבינלאומי למיעוטים לאומיים, ואלו פנו לגנרל פופוב אשר ביטל את צו הגירוש.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה גבר זרם הפליטים לבולגריה. ב-16 בספטמבר 1939 בפקודת מפקד המשטרה הבולגרית אטאנאס פאנטב גורשו מבולגריה 4,022 "נתינים זרים", רובם ככולם יהודים. חלקם, שהיו מחוסרי אזרחות, לא נתקבלו במדינות השכנות והבולגרים הובילו אותם לווארנה ולבורגס. ראשי הקונסיסטוריה התעמתו עם מפקד המשטרה ושר הפנים הבולגרי, אשר השיבו להם שאין לקונסיסטוריה סמכות טיפול בפליטים מאחר שאינם אזרחים בולגרים. ראשי ההסתדרות הציונית בבולגריה פנו לסוכנות היהודית בבקשה לקבל סרטיפיקטים, אך נדחו על הסף ובבוטות. לראשי הקונסיסטוריה היו חילוקי דעות נוקבים עם ראשי התנועה הציונית, משום שסברו שהעלייה לארץ ישראל של היהודים אזרחי בולגריה איננה פתרון לרדיפות הגוברות ויש להאבק על זכויותיהם בתוך הממלכה. חילוקי הדעות הוסלמו עוד, כשהחל מפעל ההעפלה הפרטי של ברוך קונפינו בעיקר על רקע טענות ראשי הקונסיסטוריה לגבי בטיחותן הלקויה של הספינות, תנאי ההפלגה וניצולם הכספי של המבקשים לעלות. לאחר טביעת ספינת המעפילים סלבדור ערכה הקונסיסטוריה דין וחשבון ובו הוטלה בעקיפין אחריות משותפת לטביעה על קונפינו ועל מפקד המשטרה הבולגרית אטאנאס פאנטב, שהורה לקצין הנמל בווארנה לשלח את הספינה בניגוד לחוות דעתו הבטיחותית. המשטרה הבולגרית איימה על חברי הקונסיסטוריה לבל יפרסמו את הדו"ח, ומחשש לחייהם לא פרסמה הקונסיסטוריה את הדו"ח וחבריה אף לא חתמו עליו.
עם הגשת הצעת החוק להגנת האומה לאישור הפרלמנט הבולגרי הכינו ראשי הקונסיסטוריה חוברת המפרטת את תרומתם של יהודי בולגריה למדינה אשר נתמכה במסמכים רבים, והיא נשלחה ל-120 פוליטיקאים, אישי ציבור ועיתונאים, מתוך מטרה למנוע את אישור החוק, אך הוא אושר ברוב גדול.
לאחר החלת החוק להגנת האומה, הוכפפה הקונסיסטוריה לקומיסריון לענייני יהודים בראשות אלכסנדר בלב ופקידי הקומיסריון השתלטו על כל פעילותה מול הקהילות. ראשי הקומיסריון שמו להם למטרה להביא לחיסולה של יהדות בולגריה על ידי שילוח בניה למחנות ההשמדה בפולין. עם זאת ראשי הקונסיסטוריה המשיכו בנסיונותיהם לסייע לקהילות השונות. במאי 1942 ביקשו ראשי הקונסיסטוריה להפגש עם המלך בוריס השלישי כדי לדון עמו במצבה הקשה של יהדות בולגריה לאחר יישום תקנות החוק להגנת האומה. המלך לא השיב לפנייה. רשמית, צמצמה הקונסיסטוריה את פעולותיה לכדי נושאים מנהליים משניים וזאת בשל פיקוחו של קומיסר מטעם הקומיסריון על התנהלותה. ראשי הקונסיסטוריה התכנסו במחתרת בדירותיהם של חבריה או של בני קהילת סופיה ומשם המשיכו בפעילות ניהול הקהילות. ביוני 1942 שלח יוסף גירון מברק ברכה בשם הקונסיסטוריה למלך בוריס השלישי לרגל יום הולדתו של יורש העצר סימאון. המלך השיב למברק והודה לקונסיסטוריה וליהדות בולגריה על הברכות. הנושא דווח לשר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ והוביל לתקרית דיפלומטית עם גרמניה. לאחר אירוע זה הפסיק המלך בוריס להשיב למברקי הקונסיסטוריה.
בראשית מרץ 1943 נעצרו 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה הווארדארית ופירוט לקראת גירושם למחנה ההשמדה טרבלינקה. העצורים רוכזו בערים בלגואבגרד, דופניצה וסקופיה. ראשי הקונסיסטוריה ניסו לפעול מול פקידי השלטון לשחרור כמה שיותר מהעצורים. השלטונות הסכימו לשחרר 20 עצורים שהיו בעלי אזרחות בולגרית ולגבי השאר השיבו לקונסיסטוריה שהעצורים אינם אזרחים בולגרים, הם נעצרו בשטחים הכבושים על ידי גרמניה הנאצית ואין להם סמכות לטפל בהם. התשובות היו בסתירה לעובדה שהאקציות בוצעו על ידי חיילים ושוטרים בולגרים וכך גם הגירוש. הקונסיסטוריה ערכה בסופיה מגבית למען מגורשי תראקיה ובמהלכה נאספו בגדים ומוצרי מזון. רכבות המגורשים עברו דרך סופיה בדרכן ללום, אך השלטונות הבולגרים סירבו לאפשר את חלוקת המזון והבגדים שנאספו. הגליית יהודי סופיה במאי 1943 הפסיקה את פעילות הקונסיסטוריה. ראשי הקונסיסטוריה נעצרו ונשלחו למחנה הריכוז בסומוביט ולאחר מספר חודשים שוחררו. ביולי 1944 עם מינויו של איוון בגריאנוב לראש ממשלת בולגריה חודשה פעילותה של הקונסיסטוריה, ולנשיאה מונה הקולונל בדימוס אברהם תג'ר. בגריאנוב קבע אישית את חברי הקונסיסטוריה והם היו מכל גוני הקשת הפוליטית ובכלל זה חברי המפלגה הקומוניסטית הבולגרית. על אף כינון הקונסיסטוריה מחדש, סירבו ראשיה לבקשת בגריאנוב להכריז שיהודי בולגריה זוכים לשוויון זכויות מלא.
תחת שלטון חזית המולדת הבולגרית
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית וזכתה לחסות הצבא האדום אשר כוחותיו הגיעו לסופיה. בו ביום הגיעו קומוניסטים יהודים למשרדי הקהילות בערים השונות, חלקם חמושים ובלווי המשטרה המקומית והשתלטו על משרדי הקהילות. ראשי הקונסיסטוריה הודחו, להוציא את הנשיא אברהם תג'ר לו רחשו כבוד רב בציבור היהודי. הקומוניסטים הציעו לתג'ר להמשיך ולעמוד בראש הקונסיסטוריה אך תג'ר סירב והתפטר. לתפקיד יושב ראש הקונסיסטוריה מונה דוד ירוחם שהיה חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בהמשך, הוחלף ביצחק פרנסז חבר המפלגה הקומוניסטית. תפקידה של הקונסיסטוריה הוגדר מחדש ויעדה העיקרי היה להכווין את חיי יהדות בולגריה בכל הסוגיות הייחודיות לקהילה היהודית. בפועל, הייתה הקונסיסטוריה שלוחה של התא היהודי בחזית המולדת.
ראשי המפלגות הציוניות לא הכירו בהרכבה החדש של הקונסיסטוריה ודרשו לקיים בחירות חופשיות. השתלטות זו של הקומוניסטים הביאה לפגיעה במעמד הקונסיסטוריה בקרב הנהגת קהילות יהודיות במערב אירופה וארצות הברית, עניין שלא תאם את האינטרסים של בולגריה לקראת הסכמי השלום המתגבשים. חזית המולדת הבולגרית הורתה לקונסיסטוריה לשתף את נציגי התנועות הציוניות בהרכבה כמיעוט. הועברה הצעה שבהנהגת הקונסיסטוריה יהיו שני נציגי התנועה הציונית וכן שני נציגים בכל אחד מוועדי הקהילות. הציונים דחו את ההצעה, אך בהמשך הגיעו להסכמה עם חזית המולדת היהודית על שיתוף נציגיהם בקונסיסטוריה. בפברואר 1946 השתתף דוד ירוחם כנציג הקונסיסטוריה בוועידה של נציגי קהילות יהודיות באירופה שהתקיימה בלונדון ואורגנה על ידי גופים פרו-קומוניסטים. ירוחם הצהיר שיהודי בולגריה כלל לא רוצים לעלות לישראל אלא להשתלב במרקם החדש של בולגריה. ההצהרה עוררה פולמוס חריף בבולגריה וההסתדרות הציונית הפיצה עלוני הכחשה לדבריו של דוד ירוחם. ב-1947 הקימה הקונסיסטוריה ביוזמת ארגון הג'וינט את המכון היהודי למדעים מתוך מטרה לאסוף חומר היסטורי ותרבותי על יהדות בולגריה לדורותיה. בראש המכון הועמדו הרב ד"ר אשר חננאל, אלי אשכנזי ומוריץ מרכוס. נאסף חומר היסטורי רב מכל קהילות בולגריה. ב-1949 נסגר המכון והקונסיסטוריה העבירה את המסמכים והספרים הרבים שנאספו לידי האקדמיה הבולגרית למדעים.
לאחר השתלטות הקומוניסטים על בולגריה
במאי 1948 פורקה חזית המולדת היהודית ובמקומה הוקמה הוועדה למיעוט היהודי שליד הוועד המרכזי של חזית המולדת. נאסרה הפצת עיתונים ציוניים, ובעקבות האיסור פרשה התנועה הציונית מהקונסיסטוריה. עם הקמת מדינת ישראל החל גל עלייה גדול מבולגריה. את המבצע ארגן שייקה דן והוא הסתייע בראשי ופעילי התנועה הציונית בבולגריה. ביולי 1948, ניסו ראשי הקונסיסטוריה, אשר כאמור הייתה בשליטת הקומוניסטים היהודים, להשתלט על מנגנון העלייה לישראל תוך קבלת הסכמה מהשלטונות. במקביל, ננקטו פעולות להרחקת פעילי התנועה הציונית מהמנגנונים השונים. ראשי הקונסיסטוריה החלו מערימים קשיים ביורוקרטיים על מבקשי האשרות מהקהילות השונות. בשלהי יולי נערך כינוס דחוף של הקונסיסטוריה בשיתוף המפלגות הציוניות ובו טענו ראשיה כי ישנם כשלים בתהליך ההגירה ולכן הוחלט להעביר את ניהולו לידי הקונסיסטוריה. למרות ההחלטה, קשריו האישיים של שייקה דן עם שלטונות בולגריה וראשי מנגנוני הביטחון של המדינה הובילו לכך שהוא ריכז בפועל את העלייה מבולגריה, וזכה גם לשיתוף פעולה מסוים מצד הקונסיסטוריה. חיים קשלס שמונה רשמית על ידי משרד החוץ לקצין העלייה מבולגריה לא זכה לשיתוף פעולה מהגורמים השונים ותפקידו נותר כמעט ריק מתוכן. מפעל העלייה המשיך תוך מאבק בין הקונסיסטוריה לבין ראשי התנועה הציונית, תוך שראשי הקונסיסטוריה ניסו ללא הצלחה להטיל מגבלות שונות על היקף וגילאי היוצאים מבולגריה. ראשי חזית המולדת הבולגרית לא שעו לבקשות ההגבלה של הקונסיסטוריה והגיעו לסיכומים ישירות מול שייקה דן. בשלהי 1948 צומצמו עוד תפקידיה של הקונסיסטוריה והוגבלו לתחומי התרבות החינוך והדת. בראשות הקונסיסטוריה עמד הכלכלן פרופסור ז'אק נתן אשר כיהן בהמשך גם כסגן נשיא מועצת המדינה לענייני אמנות, תרבות ומדע.
ב-28 במאי 1949, עם תום השלב המרכזי של גל העלייה לישראל ערכה הקונסיסטוריה מפקד אוכלוסין בקרב קהילות יהודי בולגריה ובו נמנו 9,695 יהודים, למעלה ממחציתם התגוררו בסופיה. ביוני 1949 נערכה ועידת הקונסיסטוריה הרביעית ובה הוחלט על פרישה מהקונגרס היהודי העולמי, על סגירת בתי הספר של הקהילות היהודיות בערים השונות בשל חוסר בתלמידים ומסירת המבנים לידי הממשלה. ב-20 באפריל 1952 התכנסה הוועידה החמישית של הקונסיסטוריה ובה השתתפו נציגים מ-13 קהילות בלבד. יצחק פרנסז ציין כי בבולגריה מתגוררים 7,676 יהודים. בהחלטה המסכמת של הקונסיסטוריה נקבע כי יהודי בולגריה ימשיכו להשתתף בבניין הסוציאליזם בבולגריה תוך הבעת שנאה לאימפריאליזם של בריטניה וארצות הברית.
בראשית שנות ה-50, תקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש הממשלה נרדפו מתנגדי משטר, ארגונים ויחידים שהפגינו סממנים דתיים או לאומיים חוץ בולגריים, וכן חברי המפלגה הקומוניסטית של בולגריה שהיוו אופוזיציה פנימית לצ'רבנקוב. העניין הוביל לתסכול עמוק בקרב חברי "חזית המולדת היהודית" וראשי הקונסיסטוריה. רבים מבני הקהילה היהודית שנשאו תפקידים רשמיים התפטרו או הודחו מתפקידם. בשלהי 1956, במהלך המרד ההונגרי נאם וולקו צ'רבנקוב בפני הפוליטביורו והעיר מספר הערות אנטישמיות לעניין אחריותם של היהודים חברי המפלגה הקומוניסטית של הונגריה לפרוץ המאורעות. הנהגת הקומוניסטים היהודים העבירה מכתב לפוליטביורו ובו מחתה על האנטישמיות הפוליטית ודרשה לנקוט אמצעים כדי למנוע פגיעה ביהודים על רקע לאומיותם. בתגובה למכתב הודיע הפוליטביורו, כי יש ליישם ארגון מחדש בניהולן של קהילות יהודי בולגריה ובמסגרתו נדרש לפרק את הקונסיסטוריה המרכזית. עוד נקבע, כי כל תפקידי הקונסיסטוריה יועברו לאחריות השלטון המרכזי וועדי הקהילות יטפלו פרטנית רק בתחומי דת ותרבות. ראשי הקונסיסטוריה ניסו להשהות ככל הניתן את יישום ההחלטה וב-1957, פנה יצחק פרנסז יושב ראש הקונסיסטוריה לפוליטביורו בבקשה לעיין מחדש בהחלטה. בקשתו נדחתה, וב-1959 פורקה הקונסיסטוריה ועימה בוטלה רשמית האוטונומיה בניהול קהילות יהודי בולגריה.
סשה בראטיץ'
קריירה מקצוענית
בראטיץ' גדל במועדון הכדורסל ביאווק 72 הסרבי, בו שיחק באופן מקצועני בין השנים 1997–1999. לאחר מכן עבר לקבוצת הפאר הסרבית, הכוכב האדום בלגרד, ושיחק בה בין 1999–2001 ונטל עמה חלק גם במסגרות היורוליג וגביע ספורטה. הישג השיא שלו בקבוצה היה המקום השני בליגה היוגוסלבית בכדורסל.
בעונת 2001/2002 שיחק במדי רדינצ'קי בלגרד.
בעונת 2002/2003 שיחק במדי ז'לזניק בלגרד שסיימה במקום השני בליגה הסרבית באותה העונה וזכה ביחד איתה בגביע הסרבי בכדורסל.
בעונת 2003/2004 שיחק במדי אטלס בלגרד. בעונת 2004/2005 שיחק במדי לאבובי 063 מסרביה.
בקיץ של 2005 החליט לצאת לראשונה בקריירה שלו מגבולות סרביה, ולאחר שניהל מגעים עם מועדון הכדורסל היראקלס מליגת העל היוונית בכדורסל, חתם לבסוף לשחק את עונת 2005/2006 במדי הפועל גליל עליון מליגת העל בכדורסל של המאמן עודד קטש, בעיקר כחיזוק תחת חוק בוסמן ליורוצ'לנג' ממנו הודחה קבוצתו לאחר חמישה משחקים. בתום העונה רשם 16.5 נק' עם 65.7% משתיים וקלט 5.9 רב', כאשר קבוצתו מסיימת במקום החמישי בליגת העל.
בשל היכולת הטובה שגילה הוחתם בקבוצה גם לעונת 2006/2007, אולם בשל מלחמת לבנון השנייה ניסה לעזוב את הקבוצה במהלך הקיץ בטענה שהוא חושש לחייו וחתם בקבוצת חימיק יוז'ני מאוקראינה, אולם בוררות בינו לבין הקבוצה בפיקוח פיב"א אירופה חייבה אותו למלא את התחייבותו החוזית ולשוב לישראל לקבוצתו ששיחקה ביורוקאפ צ'אלנג'. בעונתו השנייה בקבוצה קלע 16.7 נק' עם 62.1% משתיים והוסיף 4.2 ריב' ו-1.9 אס'. שיא הקריירה של בראטיץ' בליגה הישראלית עומד על 38 נק', אותן קלע מול מכבי גבעת שמואל. בסיום העונה הקבוצה העפילה לפיינל פור וסיימה במקום הרביעי.
בקיץ של 2007 חתם במדי חימיק יוז'ני האוקראינית כפי שרצה עונה קודם לכן ושיחק במועדון עד 2009. ב-2007/2008 שיחק עם חימיק ביורוקאפ והצטיין עם 15.3 נק' ו-47.6% משלוש, שהעניקו לו כרטיס למשחק האולסטאר של היורוקאפ. בעונת 2008/2009 רשם ביורוצל'נג' ממוצעים של 13.2 נקודות (47% משלוש),4.7 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים ב-25 דקות משחק.
ב-14 בינואר 2010 הצטרף ביחד עם אנטוניו גרייבס להפועל חולון.
ב-9 ביולי 2010, לקראת עונת 2010/2011, חתם במדי מכבי חיפה, איתה שיחק גם במסגרת היורוצל'נג', אולם שוחרר מהקבוצה ב-31 בדצמבר 2010 והמשיך את חציה השני של העונה בא.א.ק. לרנקה מקפריסין.
בעונת 2011/202 שיחק במדי רדניצ'קי קרגוייבץ מסרביה.
את עונת 2012/2013 פתח במדי פני אינדוסטריס ממקדוניה אך שוחרר במהלך העונה לפני תום 2012, ושיחק את חלקה השני של העונה במדי מוניציפל פיטשט מרומניה, עמה זכה בגביע הרומני בכדורסל, עם זאת הקבוצה סיימה במקום ה-11 בליגה ונשלחה להתמודד על ההישארות בליגה בפלייאוף התחתון, הם ניצחו 0–3 את בי.סי. פארול קונסטנצה ונשארו בליגה הרומנית הראשונה. בתום העונה פרש מכדורסל מקצועני בטרם מלאו לו 32.
יחסי יוון–קטר
יחסי יוון–קטר הם היחסים הדיפלומטיים, הרשמיים והמלאים שבין הרפובליקה ההלנית למדינת קטר.
יחסים פוליטיים
היחסים שבין יוון לקטר נחשבים יחסים חמים, בין יוון לקטר נחתמים עשרות הסכמים במגוון תחומים כל שנה. למשל, הכשרת צוערים קטריים ביוון או ההסכם של התעשייה האווירית ההלנית עם ממשלת קטר. יוון מחזיקה שגרירות בדוחה אותה פתחה בספטמבר בשנת 2007. קטר מחזיקה שגרירות באתונה אותה פתחה בנובמבר אותה שנה. נשיא יוון קרולוס פפוליאס ביקר בקטר בשנת 2006. זה היה הביקור הראשון של נשיא יווני בקטר, והאמיר דאז, חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, ערך ביקור גומלין ביוון.
ברונו פרטוס
פרטוס, הוא השחיין הראשון בעולם ששחה 50 מטר חופשי יותר מ-90 פעמים מתחת ל-22 שניות, יותר מכל שחיין אחר בהיסטוריה.
2010
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באירוויין, קליפורניה, ארצות הברית באוגוסט 2010 הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.93 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 25 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.16 שניות.
2011
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין, ביולי 2011 הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.96 שניות, 4 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד שבה זכה אלן ברנאר מצרפת (21.92 שניות). בשלב חצי הגמר הוא קבע את התוצאה השנייה בטיבה באליפות, 21.76 שניות ועלה ראשון למשחה הגמר. נוסף לכך, הוא סיים במקום 24 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.23 שניות, במקום תשיעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:16.28 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 49.06 שניות ובמקום 14 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:36.99 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.27 שניות.
2012
באולימפיאדת לונדון (2012) הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.61 שניות, 2 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד שבה זכה חברו לנבחרת סזאר סיילו (21.59 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:16.14 דקות, כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.98 שניות.
2014
באליפות הפאן פסיפיק שנערכה בגולד קוסט, קווינסלנד, אוסטרליה באוגוסט 2014 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 21.44 שניות, לפני אנתוני ארווין (21.73 שניות) ונייתן אדריאן (21.80 שניות), שניהם מארצות הברית ומדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:13.59 דקות, אחרי אוסטרליה (3:12.80 דקות) וארצות הברית (3:13.36 דקות), כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.00 שניות.
מדליית ארד באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בקאזאן שברוסיה ביולי 2015 הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.55 שניות, אחרי פלורן מנודו מצרפת (21.19 שניות) ונייתן אדריאן (21.52 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:13.22 דקות, כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.08 שניות.
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום שישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.79 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 21.71 שניות.
סגן אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה ביולי 2017 הוא זכה בשתי מדליות כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.27 שניות, אחרי קיילב דרסל מארצות הברית (21.15 שניות) ולפני בן פראוד מבריטניה (21.43 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם גבריאל סנטוס, מרסלו קיארגיני וסזאר סיילו בתוצאה של 3:10.34 דקות, אחרי ארצות הברית (3:10.06 דקות) ולפני הונגריה (3:11.99 דקות). כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.18 שניות.
2018
בספטמבר 2018 עבר ניתוח לתיקון קרע חלקי בגיד התת-שכמי בכתף, כשהוא מחמיץ תחרויות בינלאומיות חשובות.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית ביולי 2019 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי ביחד עם כריסטיאן גולומייב מיוון בתוצאה של 21.45 שניות, אחרי קיילב דרסל שקבע שיא אליפות חדש של 21.04 שניות.
אלוף הפאן אמריקה
שבועיים לאחר מכן, ב שנערכו בלימה, פרו באוגוסט אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.61 שניות, לפני נייתן אדריאן (21.87 שניות) וומייקל צ'דוויק מארצות הברית (21.99 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא משחקים חדש של 3:12.61 דקות, לפני ארצות הברית (3:14.94 דקות) ומקסיקו (3:17.70 דקות), כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.18 שניות.
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה פרטוס במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.57 שניות, אחרי קיילב דרסל שקבע שיא אולימפי חדש של 21.07 שניות ופלורן מנודו (21.55 שניות) ובכך היה לשחיין המבוגר ביותר שזכה במדליה אולימפית ראשונה בקריירה שלו.
חיים אישיים
בשנת 2014 נישא לשחיינית האולימפית מברזיל מישל לנהרדט
יי (דינוזאור)
יִי (שם מדעי: Yi, "יִי" ממנדרינית תקנית (翼) - "כנף" ) הוא סוג נכחד של דינוזאור קטן-גוף ממשפחת סקנסוריופטריגיים, שחי בתקופת היורה העליון, 160 מיליון שנה לפני זמננו. יִי ידוע ממאובן יחיד ומפורט שהתגלה במחוז חביי בסין ופורסם על ידי צוות פלאונטולוגים בראשות שו שינג. הם גם הגדירו את המין היחיד בסוג בשם qi (צִ'י (奇) ממנדרינית "מוזר"), כך שמשמעות השם המדעי הכפול Yi qi בסינית "כנף מוזרה".
יִי צִ'י היה דינוזאור מנוצה, ככל הנראה בעל יכולת דאייה או אף תעופה פעילה. נוצותיו היו צפופות אך קצרות, וככנף שימש אותו קרום עור מתוח בין האצבעות הארוכות של רגליו הקדמיות. בכך היה שונה מן הארכאופטריקס ומדינוזאורים מעופפים אחרים, אבותיהם של העופות בני-ימינו, ודמה יותר לעטלפים ולפטרוזאורים.
גילוי ותיארוך
יִי צִ'י ידוע ממאובן בודד שקיבל את הסימון הקטלוגי STM 31-2. בדומה למאובני דינוזאורים רבים בסין הוא התגלה לראשונה על ידי איכר מקומי, שחפר במחצבה. האיכר מכר את לוח הסלע המכיל את המאובן למוזיאון בשנת 2007, וטכנאי המוזיאון שעבדו עליו חשפו בו פרטים נוספים. תודות לכך צוות הפלאונטולוגים שחקרו אותו, בראשות הפלאונטולוג שו שינג, בטוחים שהוא איננו מזויף. המאובן מחוץ וחלקי, אך מפורט ושמור מאוד. הוא מראה את הגולגולת והצוואר, חלק מעצמות הרגלים האחוריות, עצמות הזרועות והאצבעות, ובכלל זה שרידי קרום העור שהיה מתוח עליהם, ונוצות רבות. הממצא פורסם בכתב העת המדעי היוקרתי נייצ'ר באפריל 2015.
המחצבה בה התגלה המאובן מכילה שכבות מתצורת טיאוג'ישאן, המתוארכת בשיטות הרדיומטריות אורניום-עופרת וארגון-ארגון לגיל של כ-160 מיליון שנה לפני זמננו, בתור היורה העליון. תצורת טיאוג'ישאן נחשבת לחלק מן הביוטה של דָאוחוּגוֹאוּ, הקדומה בכמה עשרות מיליוני שנים מן הביוטה של ג'הול, וכמוה מכילה מאובנים רבים ושמורים להפליא, בין השאר צמחים מחטניים, ציקסאים ושרכים, וכן חרקים, דגים, צפרדעים, סלמנדרות, צבים, לטאות, יונקים קדומים ודינוזאורים. דינוזאורים מנוצים נוספים המשויכים לביוטה של דאוחוגואו הם אנכיאורניס, שיאוטינגיה, אורורניס ובן-משפחתו של יִי צִ'י, הדינוזאור הזעיר אפידקסיפטריקס.
יִי צִ'י הוא הדינוזאור בעל השם הקצר ביותר: רק שתי אותיות לשם הסוג ושתי אותיות נוספות לשם המין. השיא הקודם הוחזק אף הוא על ידי דינוזאור סיני קטן-גוף שגילה שו שינג: מיי לונג (Mei long) עם שלוש אותיות לשם הסוג וארבע לשם המין. שיאו של יִי צִ'י ככל הנראה לא יישבר אלא לכל היותר יושווה, שכן הכללים הבינלאומיים להענקת שמות מדעיים אינם מתירים שמות סוג או מין קצרים משתי אותיות.
אנטומיה ומורפולוגיה
יִי צִ'י היה בערך בגודל של יונה קטנה. המגלים מעריכים את משקלו כשהיה בחיים ב-380 גרם בלבד. אורכו הכללי אינו ידוע בביטחון משום שהזנב לא שרד במאובן. המגלים העריכו שהזנב דמה לזנבות שהתגלו במאובני שאר בני משפחת הסקנסוריופטריגיים - בעל שלד זנב קצר יחסית שממנו בלטו נוצות דמויות-סרט ארוכות וצרות.
הזרועות במאובן של יִי צִ'י ארוכות מאוד, ארוכות יותר אף מן הרגליים האחוריות. זאת בניגוד לשאר הסקנסוריופטריגיים ומרבית שאר הדינוזאורים המנוצים בקבוצת הפאראבס, שזרועותיהם הארוכות עדיין קצרות מעט מרגליהם האחוריות. זרועות ארוכות כאלו רומזות על התאמה לתעופה. אצבעות היד במאובן אף הן ארוכות, בייחוד האצבע השלישית הארוכה יותר מאמת היד. גם זוהי תכונה אופיינית למשפחת הסקנסוריופטריגיים, אך אצבעותיו של יִי צִ'י ארוכות אף יותר מאלו של שאר חברי המשפחה. האצבעות מצוידות בטפרים ונפרדות זו מזו, בדומה לאצבעות שאר דינוזאורים מנוצים ובניגוד לאצבעות היד המאוחות של עופות בני-ימינו.
התכונה יוצאת הדופן והמפתיעה ביותר במאובן של יִי צִ'י היא פיסת עצם או סחוס ארוכה הבולטת מפרק כף היד שלו, מאחורי האצבעות. אורכה אף גדול מאורך האצבע השלישית, וכן גדול מאורך האמה. היא דומה למבנים סחוסיים בכנפי מינים מסוימים של סנאים דואים, עטלפים ופטרוזאורים. שרידי קרום עור המופיעים במאובן מתוחים בין פיסה זו לאצבעות. נראה שפיסת העצם סייעה למתיחת קרום העור באופן שיצר כנף הדומה לכנף עטלף. הקרום לא השתמר במלואו ולכן לא ברור עדיין מה הייתה צורת הכנף המדויקת, ובפרט האם וכיצד התחבר קרום העור לעצם הזרוע ולגוף.
הגולגולת של יִי צִ'י דומה לגולגולות של שאר מיני הסקנסוריופטריגיים - קצרה יחסית ובעלת מקור קצר שבקצהו הקדמי שיניים קטנות וחדות. המאובן מראה בבירור שהראש היה מכוסה בציצית נוצות צפופה, ונוצות רבות וצפופות נראות גם על הצוואר, הגוף, הזרועות והרגליים. נוצות אלו שימשו ככל הנראה לבידוד תרמי ואולי כנוצות תצורה וקישוט, אך לא לתעופה מכיוון שכולן "דמויות מכחול" וחסרות את הקולמוס המרכזי החזק המאפיין את אברות התעופה של ארכאופטריקס, מיקרורפטור ועופות מעופפים בני-ימינו.
כמו אצל אנכיאורניס ומיקרורפטור, צבעי הנוצות של יִי צִ'י פוענחו באמצעות בדיקה מיקרוסוקופית שלהן והשוואת המלנוזומים - אברוני תא המכילים את הצבען מלנין - למלנוזומים שבתאי הנוצות של עופות בני-ימינו. נמצא שרוב הנוצות היו כהות או שחורות, אך מלנוזומים הטיפוסיים לצבעי חום וצהוב נמצאו בנוצות הראש והזרועות.
אורח חיים
בדומה לשאר בני משפחת הסקנסוריופטריגיים, משערים שיִי צִ'י היה שוכן עצים שנעזר באצבעותיו הארוכות לטיפוס. קשה להסיק מה היו יכולות התעופה של יִי צִ'י, משום שלא ניתן עדיין לשחזר במדויק את גודלו וצורתו של קרום העור ששימש אותו ככנף. המגלים הציעו מספר אפשרויות שונות לתנוחתה של פיסת העצם שמתחה את קרום העור, שמהן נובעות אפשרויות שונות לרוחבה של הכנף סמוך לזרוע ולגוף, וכתוצאה מכך חישובים שונים לעומס הכנף של יִי צִ'י. בכמה מאפשרויות אלו עומס הכנף המתקבל דומה לזה של עופות מעופפים ועטלפים בני ימינו, וכמוהם היה עשוי לאפשר ליִי צִ'י תעופה בטפיחות כנף פעילות. לעומת זאת, האפשרויות המוליכות לעומסי כנף גבוהים יותר פירושן שיִי צִ'י היה מסוגל רק לדאות מענף גבוה לענף נמוך יותר או לקרקע, בדומה לסנאים דואים בני ימינו.
אבולוציה
המגלים סיווגו את יִי צִ'י למשפחת הסקנסוריופטריגיים, משפחה קדומה יחסית של דינוזאורים תרופודים זעירי-גוף מקבוצת פאראבס. הסנקסוריופטריגיים קרובים מאוד לקבוצת האביאלאה, הכוללת את הארכאופטריקס ואת העופות, אך על פי המיון המעודכן ביותר הם מהווים קבוצה אחות.
למרות סיווגו מחוץ לקבוצת האביאלאה, המאובן של יִי צִ'י מראה התאמות מובהקות לתעופה. דינוזאורים נוספים מחוץ לאביאלאה עם התאמות מובהקות לתעופה הם בני תת-משפחת המיקרורפטוריים - מיקרורפטור וצ'אנגיורפטור. מבנה הכנף של יִי צִ'י שונה גם מזה של האביאלאה וגם מזה של המיקרורפטוריים, ודומה יותר (אם כי לא זהה לחלוטין) למבנה הכנף של עטלפים ופטרוזאורים. עם זאת, נוצותיו ומבנה השלד של יִי צִ'י מראים בבירור שהוא היה דינוזאור מנוצה, ודמיונו לעטלפים ולפטרוזאורים איננו מעיד על קרבת משפחה, אלא הוא תוצאת תופעה מוכרת של אבולוציה מתכנסת. יִי צִ'י מהווה סיוע נוסף להשערה שבתור היורה והקרטיקון, קבוצות שונות של דינוזאורים מנוצים קטני גוף פיתחו תעופה מספר פעמים באופן בלתי-תלוי ובמנגנונים שונים במקצת. רק אחת מן הקבוצות הללו התפתחה בסופו של דבר לעופות בני-ימינו, בעוד ששאר הקבוצות נכחדו כולן.
המיון המפושט למטה מראה את מקומו של יִי בהתפתחות האבולוציונית יחסית לעופות ולדינוזאורים מנוצים אחרים:
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (בקיצור: MSZDP; בהונגרית: Magyarországi Szociáldemokrata Párt) היא מפלגה, שנוסדה ב-7 בדצמבר 1890. המפלגה התאחדה עם המפלגה הקומוניסטית ההונגרית בשנת 1948 והוקמה מחדש בשנת 1989. עד שהוקמה מחדש ב-9 בינואר 1989, המפלגה פעלה רק תקופה קצרה כמפלגה עצמאית בזמן המרד ההונגרי בשנת 1956. המפלגה עדיין פועלת (בשנת 2019), אם כי בימינו מחוץ לפרלמנט ההונגרי. היא הצטרפה למפלגה אחרת בבחירות לפרלמנט ב־2018, אך משנת 2019 ואילך היא שואפת להיות שוב ראויה לעברה ההיסטורי עם מדיניות משלה ותוכנית משלה (תוכנית אנה קטלי).
המפלגה הוקמה ונבנה מחדש בעת שינוי המשטר בשנת 1989, אך לא השיגה תוצאות משמעותיות ולא הצליחה להיכנס לפרלמנט. היא חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי וחברה במפלגת הסוציאליסטים האירופים, המשתתפה בעבודת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים.
השתתפותה בממשלות בעבר
כמפלגת שלטון השתתפה המפלגה:
בשנת 1919, כמפלגת שלטון התמזגה עם המפלגה הקומוניסטית ההונגרית בשם המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית (שהיא אינה המפלגה של היום באותו השם), אך לאחר קריסת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שתי המפלגות נפרדו.
הקמתה
המפלגה הוקמה ב־7 בדצמבר 1890, בהנהגתו של פאל גאבור אנגלמן (1854–1916), על פי הוראות האינטרנציונל השני. חברי המפלגה המייסדים היו בעצם חברי "מפלגת הפועלים ההונגרית הכללית" שהלכה והתפוררה באותה עת. בין היעדים החשובים ביותר של המפלגה היו:
המפלגה מילאה תפקיד משמעותי בהקמת איגודים מקצועיים שונים בהונגריה ומתן מידע והסברים לאיכרים. העיתון השמאלי נפסבה שהוקם בשנת 1877 הפך עם הזמן שופרה של המפלגה כבר מהקמתה ועד 1949.
אנגלמן עמד בראש המפלגה עד שנת 1892 שלאחריה התגלעו חילוקי דעות בהנהגת המפלגה והוקמו אגף קיצוני ומתון. לפני מלחמת העולם השנייה המפלגה דגלה במדיניות פציפיסטית, אך בסופה הצדיקה את המלחמה בטיעונים של מדיניות חברתית. בשנת 1917 בירכה על מהפכת אוקטובר, אך לא העיזה להוביל מהפכה דומה בהונגריה. בעקבות מהפכת החרציות המפלגה נכנסה לקואליציה אופוזיציונית עם המפלגות שהיו מעורבות במהפכה, אך כיוון שלא היו מסוגלים להתגבר על המשבר הפוליטי ביקשו את עזרתם של המנהיגים הקומוניסטיים שישבו בכלא. ב־21 במרץ 1919 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית התאחדה עם המפלגה הקומוניסטית וביחד הכריזו על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. לא תמכו באיחוד זה שני מנהיגי המפלגה הוותיקים, המכובדים, ארנה גראמי ומנו בוכינגר וכן דיולה פיידל ושאנדור פופר.
אחרי נפילת הרפובליקה הסובייטית
לאחר התמוטטות הרפובליקה הסובייטית התארגנה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית שוב בראשות קארוי פאייר ודיולה פיידל, על בסיס רפורמיסטי והפכה לחברה באינטרנציונל השני. בשנת 1921 חתמה המפלגה על הסכם בתלן-פאייר, שהביא לכך שהמפלגה לא הוכרזה כבלתי חוקית והורשתה לפעול בתנאים מחמירים, אם כי כמה מחבריה נרצחו במהלך הטרור הלבן (בהונגריה השם הזה שימש את מעשי היחידות החמושות בין אוגוסט 1919 לבין דצמבר 1921. הזוועות והרציחות שליחידות אלה היו מנהיגי, תומכי או אוהדי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שפעלה בין מרץ לסוף יולי 1919). לאחר שהמפלגה החרימה את הבחירות ב -1920, ה- MSZDP התמודדה לראשונה בבחירות לפרלמנט בשנת 1922, שם הפכה למפלגה השנייה בגודלה בהשיגה 17%, ו 25 מושבים באספה הלאומית. בשנת 1924 חזרו מגלותם בחו"ל יאקאב וולטנר וב 1929 ארנו גראמי ומנו בוכינגר. בשנות השלושים קמה הדמות הידועה ביותר במפלגה אנה קטלי והתגלתה כנואמת פרלמנטרית מעולה. עליה נאמר ש"יש גבר אחד בפרלמנט ההונגרי, וגם הוא אישה". קטלי הפכה לחברה ב- MSZDP בשנת 1917, ומשנת 1922 עד 1948 הייתה חברת פרלמנט.
המפלגה שינתה את שמה ב 1939 למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SZDP), ב 1943 כרתה ברית אנטי-פשיסית ואנטי-היטלר עם "מפלגת האיכרים הזעירים". בשנת 1944 נאלץ ה- SZDP לרדת למחתרת ומנהיגיה נעצרו על ידי הגסטפו. רבים מהם גורשו למחנות ריכוז (כמו פאייר ובוכינגר היהודי), ורבים מהם היו קורבנות הטרור של אנשי מפלגת צלב החץ (כמו אילש מונוש היהודי). המפלגה השתלבה במהרה בפעילות "החזית ההונגרית", שארגנה התנגדות מזוינת קטנה אנטי-פשיסטית. לאחר 1945, סוגיות השינוי דמוקרטי בתוך המפלגה החמירו שוב את הסכסוכים בין ימין, מרכז ושמאל, מה שהביא בסופו של דבר לפיצול. האגף הימני של המפלגה גורש ממנה בשנת 1948. ב־12 ביוני המפלגה התמזגה עם המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, ונולדה מהמיזוג מפלגת העובדים ההונגרית.
בשנת 1956, בזמן המרד, נבנתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מחדש בראשות אנה קטלי לתקופה הקצרה ואחרי כישלון המרד היא שוב המשיכה את פעילותה מחו"ל. בשנת 1989 הוקמה המפלגה ההיסטורית מחדש בהונגריה. אנה פטרשוביץ נבחרה ליו"ר המפלגה שכונתה מחדש "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית". ה- MSZDP הייתה חברה בשולחן העגול האופוזיציוני; בין היתר ליד מפלגות פידס - האיחוד האזרחי ההונגרי (FIDESZ), הברית הדמוקרטית ההונגרית (SZDSZ) ו- FKGP היו יוזמי משאל העם של ארבע המפלגות ה"ל. ומאז לא הצליחה להיכנס לפרלמנט ההונגרי.
מצע המפלגה היום
בשנת 2019, המפלגה הגיעה לקלפיות עם תוכנית ייחודית משלה, שנקראה תוכנית אנה קטלי (על שם הפוליטיקאית והנשיאה לשעבר של המפלגה) לבחירות המוניציפליות בסתיו. תוכנית קטלי הייתה אלטרנטיבה חברתית ודמוקרטית, שלא הייתה מבוססת על אמונה והבטחה, אלא על רעיונות קונקרטיים, מספריים, מבוססי נתונים, ריאלי.
נשיאי המפלגה עד 1949
אחרי ההשתלטות הקומוניסטית בהונגריה בשנת 1949 המפלגה נטמעה במפלגה הקומוניסטית.
אנדרה רוז'דה
אנדרה רוז'דה (במקור רוזנטל, בהונגרית: Rozsda Endre; מוהאץ', 18 בנובמבר 1913 – פריז, 16 בספטמבר 1999) היה צייר סוריאליסטי, צלם יהודי-הונגרי-צרפתי.
ביוגרפיה
אנדרה רוז'דה נולד במשפחה יהודית במוהאץ'. הוריו היו ארנה וילמוש רוזנטל, בעל בית חרושת ללבנים, ואולגה רוזה גומפרז. חוויות ילדותו הגדירו את כל אמנותו. הוא פיתח טכניקה יצירתית שאפשרה לו ליצור עולם סוריאליסטי מיוחד מזכרונותיו: “אני שוזר בד צפוף מהזיכרונות ומהאור שלי, שאני מסתכל עליו עד שהוא מתעורר לחיים, מחזיר את מבטי ועולה לפניי. אני רוצה לתפוס, לשלוט ולהעריך את הזמן. אני מרכין את ראשי לזמן ומקשיב למה שהוא אומר."
בשלב מוקדם בחייו הוא החליט לא לבחור את הקריירה שמשפחתו ייעדה לו, אלא להיות צייר. בבית הספר של וילמוש אבא-נובאק הוא כבר שלט ביסודות מלאכתו. תערוכת היחיד הראשונה שלו, שהתקיימה בגלריה טמאש בגיל 23 (1936), זכתה להצלחה רבה: המבקרים שיבחו אותו, וגם המוזיאון לאמנויות יפות קנה תמונה שלו. "כישרון רציני באופן מפתיע הוא רוז'דה. מעטים ציירו נשים זקנות, קבצניות כמוהו. (...) בכמה מציוריו היפים, צעיף שזור ערפל ואור מגביר את המציאות לתופעה מוזיקלית." שיבחה הבקורת של העיתון אשט את הצייר הצעיר.
עידן הציור המוקדם שלו, שהיה קשור לסגנון הפוסט-אימפרסיוניסטי ההונגרי, הסתיים בהשפעת קונצרט ברטוק. למרות הצלחותיו, בהאזנה לברטוק, הוא הבין שבציור שלו הוא "לא בן התקופה של עצמו" הוא עבר ביחד עם הפסל לאיוש ברטה לפריז (1938), שם למד באקול דה לובר (École de Louvre). בבירת צרפת התיידד עם הצייר ארפאד סנש, עם ויירה דה סילבה, פרנסואז גילו (אשתו לאחר מכן של פיקאסו) והפך למורה שלה. הוא פגש את מקס ארנסט ואת אלברטו ג'אקומטי. הציור שלו השתנה מהיסוד והתקרב לסוריאליזם. עקב הכיבוש הגרמני של צרפת הוא נאלץ לחזור לבודפשט (1943), שם הושלם סגנונו הסוריאליסטי האישי (אהבה שמימית וארצית, 1947; מוזיאון דה ביו-ארטס דה דיז'ון-Musée des Beau-Arts de Dijon).
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא השתתף בהקמת בית הספר האירופי והציג בקביעות בתערוכות הקבוצה. על פי היסטוריונית האמנות קריסטינה פאשוט, אנדרה רוז'דה היה אחד האישים הבולטים ביותר בבית הספר האירופי. בשנת 1948 הקבוצה התפרקה מכיוון שהמשטר לא סבל אמנות מופשטת וסוריאליסטית. בשנים שלאחר מכן, רוז'דה הכין איורי ספרים, הוא יכול היה לצייר רק באופן בלתי חוקי, ולא יכול היה להציג את תמונותיו בתערוכה.
לאחר תבוסת המרד ההונגרי של 1956, הוא שב לצרפת לצמיתות. הוא בא בקשר עם רמון קנו ועם אנדרה ברטון שכתב הקדמה לתערוכתו בגלריה פירסטנברג (1957). הוא השתתף בתערוכה הבינלאומית לסוריאליזם במילאנו (1961). כמה שנים מאוחר יותר הוא זכה בפרס קופלי (1964), שחבר השופטים שלו כלל את הנס ארפ, רוברטו מטה, מקס ארנסט, מאן ריי, רולאן פנרוז, סר הרברט ריד ואת מרסל דושאן. בשנת 1970 הוענק לו אזרחות צרפתית. בשנת 1979 הקים את הסטודיו שלו בבאטו-לבואר (Bateau-Lavoir), שם עבד עד סוף חייו. אנדרה רוז'דה הובא למנוחת עולמים בבית הקברות של מונמארט בפריז.
מפוסט-אימפרסיוניזם לסוריאליזם (1937-1932)
אנדרה רוז'דה זכר את ההתחלות באופן הבא: "התחלתי ללמוד ציור בבית הספר החופשי של אבא-נובאק. הפכתי לחניך. זו הייתה אחת החוויות האמנותיות והאנושיות החשובות שלי בכל חיי. זה היה מזל יוצא דופן להיות מסוגל ללמוד ציור במקום אחר מאשר בבית הספר לאמנויות יפות, שם החינוך היה אקדמי להחריד. אבא-נובאק היה צייר טוב, אבל לא מהפכני בכלל. הוא היה אישיות עשירה וחופשית."
התפנית הסוריאליסטית (1944-1938)
רוז'דה נזכר בתפנית זו: "רגע לפני שיצאתי לפריז, פגשתי במקרה זוג חברים וציירים: אימרה אמוש ומרגיט אנה. לא היו לי תוכניות באותו הלילה. הם הזמינו אותי לקונצרט באקדמיה למוזיקה. ברטוק מנגן הערב, הם אמרו. ברטוק היה רק שם עבורי. לא הכרתי אותו. (. . . ) ברטוק ניגן את יצירתו שלו עם אשתו: מוזיקה לכלי מיתר, כלי הקשה וצ'מבלו, שלדעתי היא אחת היצירות החשובות ביותר במאה ה-20. זו הייתה בכורה עולמית. ישבתי במקום בו יכולתי לראות היטב את ידו של ברטוק. הייתי המום. מעולם לא חשבתי שיכולה להיות מוזיקה מעבר לבאך, מוצרט, מוסורגסקי. הייתי שיכור לגמרי מהמוזיקה הזו. (. . . ) באותו הרגע הבנתי שאני לא בן זמננו." בשל הכיבוש הגרמני הוא נאלץ לעזוב את צרפת (1943), ולכן ציורו הסוריאליסטי הושלם בבודפשט. הונגריה כבר הייתה במלחמה באותה תקופה, החוקים שללו את זכויותיהם של יהודי הונגריה, וחלק משמעותי בחברה תמך בכוחות הפוליטיים הימנים קיצונים ובדעותיהם. אמו של אנדרה רוז'דה גורשה למחנות ההשמדה בשנת 1944. הוא שרד את הרדיפה כשהוא מסתתר בבודפשט. הוא איבד את אביו המוערך על ידיו עד כדי הערצה בגיל 16 כשאביו התאבד במהלך השפל הגדול.
בית הספר האירופי (1948-1945)
מעטים היו חובבי האמנות המופשטת והסוריאליסטית בהונגריה שלפני המלחמה. כאשר רוז'דה הציג את עבודותיו החדשות עם חזרתו מפריז בשנת 1943, המבקרים נדהמו. "שוב תערוכה מופשטת. לאחרונה, בקשר לאחת התערוכות של בית האמנות אלקוטאש, עסקנו באמנות מופשטת, כלומר באמנות מופשטת ומנותקת מכל המציאות של החיים, עם גחמותיו של דור עבר", כתב אחד המבקרים. "רוז'דה היה אחת הדמויות המצטיינות והבולטות ביותר ביותר של הקבוצה, שנולדה בבודפשט בשנת 1945, בית הספר האירופי", אמרה קריסטינה פאשוט, שהציגה הקבלות בין הטכניקה היצירתית של רוז'דה למקס ארנסט ביחס למרחב ולשטח התמונה. הדמיון מעניין גם הוא, כיוון שהם לא יכלו לראות את התמונות של השני במהלך אותן שנים. "זה כאילו מוך זעיר, נוצות או רעלות עדינות למדי ממלאות את קומפוזיציות של רוז'דה. מוטיבים מתערבלים, מתפוררים או מעובים מחדש בדרך כלל פועלים עם תנועתם, אין קווי מתאר מדויקים, אין התחלה ואין סוף", כתבה.
שנות האיסור (1956-1949)
לאחר כינון המשטר הקומוניסטי, נאסרה אמנות לא פיגורטיבית וסוריאליסטית. בית הספר האירופי נאלץ לסיים את פעילותו. רוז'דה נזכרה בתקופה זו: "עם כניסתו של המשטר הקומוניסטי הדברים התנהלו במהירות רבה. בשנת 1948 היה צריך לפרק את הקבוצה בפשטות. ההתכנסות האחרונה שלנו הייתה בבית הקפה היפני. למחרת פרסמנו מודעה בעיתונים: אירופאי נהרג ביפן. זה היה הסוף."
אומנים מופשטים וסוריאליסטים יכלו ליצור רק בחשאי יצירות שתואמות את תפיסתם, אך לא ניתן היה להציג עבודות אלה. אנדרה רוז'דה נאלץ לעשות איורי ספרים. מכיוון שלא היה חופשי לצייר הוא ברח לרישום. בספר הרישומים שלו, שנשא עמו תמיד, הנציח את הדמויות הרגילות של הונגריה בשנות החמישים: אינטלקטואלים, איכרים, חברי מפלגה - הדמויות האופייניות לעידן. רישומים אלגנטיים ורגישים אלה מראים לא רק את עולם הקונצרטים, המרחצאות, בתי המשפט, חדרי התה, בתי החולים, אלא גם לפעמים את תחושת המיאוס נגד מערכת הדיכוי. דוגמה לאחרון זה הוא תיאורו של השופט חסר הפנים, כמו גם הטון הנלעג של הדיוקן העצמי שמטשטש חלקית את סטלין.
סוריאליזם כשדה מחקר (1967-1957)
לאחר תבוסת המרד ההונגרי בשנת 1956 אנדרה רוז'דה ברח לפריז. מנהל המכון הצרפתי בבודפשט עזר לו להוציא בחשאי את כל ציוריו מהונגריה. משנות השבעים ואילך ציוריו נעשו מפורטים עוד יותר מבעבר. הור נזכר בחוויותיו הראשונות בילדותו בצילום, וחשף את הדברים הבאים: “מגיל 15–16 פיתחתי והגדלתי את התמונות שלי. לאט לאט התחלתי להרגיש משיכה כפולה: צילמתי בחיפזון כדי שאוכל לעורר. שמתי לב שהמצלמה מלוכדת, שבפירוט היא הרבה יותר מתאימה לתת תמונה ממש נחמדה, לפחות בשבילי. אני חושב שזה הבסיס לציור שלי. זה שם, הרצון לייצר פרטים נותר. "
תערוכות יחיד מרכזיות
2019 - Grafikai munkák, Institut Balassi, Brüsszel
2018 - Találkozások, Galerie Les Yeux Fertiles, Párizs
2017 - Megtalált idő, Orangerie du Sénat, Luxemburg-kert, Párizs
2017 - Beavatás, Franciaország nagykövetsége és Várfok Galéria, Budapest
2013 - Rozsda centenárium, Magyar Nemzeti Galéria, Budapest
2006 - Emléknyomok, az '56-os forradalom ötvenedik évfordulója, Közép-európai Egyetem, Budapest
2004 - Egy fényképező festő, Mai Manó Ház, Budapest
2004 - Ünneplő tekintet, Palazzo Falconieri, Róma
2003 - A festő útja, New York-i Egyetem, New York
2001 - Grafikai retrospektív kiállítás, Szépművészeti Múzeum, Budapest
1999 - Szerelmes ember, Várfok Galéria, Budapest
1998 - Festészeti retrospektív kiállítás, Műcsarnok, Budapest
1997, 1993, 1987, 1985, 1984 - Rozsda, Bateau-Lavoir, Párizs
1991 - Galerie Maguy-Marraine, Lyon
1982 - Galerie Jacqueline Schotland, Bázel
1981 - Galerie Jansen, Párizs
1977 - Gallery 8, Claremont, USA
1970 - Hôtel Amigo, Brüsszel
1966 - International Gallery, Cleveland, USA
1957 - Galerie Furstenberg, Párizs
1963 - Galerie Furstenberg, Párizs
1946-1948 - Az Európai Iskola kiállításai
1943 - Alkotás Művészház, Budapest
מלבר
מַלַבָּר (במלאיאלאם: മലബാര്‍, או Malabar בתעתיק מקובל לכתב לטיני) הוא חבל ארץ בדרום הודו השוכן בין הרי גהט המערביים לים הערבי. היסטורית היה כל החוף הדרום מערבי של הודו קרוי חוף מלבר, ומונח זה בשימוש גם בימינו, אבל ברבות השנים הצטמצמה הגדרת השטח המכונה מלבר. בתקופת השלטון הבריטי בהודו היה קרוי בשם מחוז מלבר (Malabar District) אזור מנהלי שהיה שייך לאזור המנהלי "נשיאות מדרס" (Madras Presidency). המחוז כלל את חצייה הצפוני של מדינת קרלה וחלק מאזורי החוף של מדינת קרנאטקה של ימינו. מלבר כיום היא חלקה הצפוני של מדינת קרלה בלבד. העיר קוז'יקוד (לשעבר קליקוט) נחשבת לבירה הבלתי רשמית של מלבר.
אטימולוגיה ושמות נגזרים
הראשונים לכנות את האזור בשם מלבר היו מלחים ערביים ופרסיים שעסקו במסחר בדרום הודו. מקור השם הוא הלחם בין המילה "מאלה" (മല - "הר" במלאיאלאם) למילה "באר" שעל מקורה יש ויכוח, האם היא שיבוש אירופאי של המילה "ואראם" ("אזור" במלאיאלאם) או סיומת מקובלת בפרסית (بار) לאזור על חוף האוקיינוס ההודי דוגמת מקור השם זנזיבר. השם מופיע לראשונה במאה ה-12 בכתביו של הגאוגרף מוחמד אל-אדריסי בשם "מניבר" (منيبار), ובמאה ה-13 בכתביו של הגאוגרף הפרסי זכריא אל-קזוויני (زکریا قزوینی; 1283-1203) בשם "מליבר". חוקרי הארצות האירופאים אמצו את השם. ג'ובאני דה מונטקורבינו (Giovanni da Montecorvino 1328-1247) כותב על "מיניבר" ומרקו פולו על "מליבר". כשפורטוגלים הגיעו לאזור במאה ה-16 התקבע השם מלבר.
משם זה נגזרו כמה מונחים: