cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הטבח ביער מדבדב
רבים מהמוצאים להורג היו אזרחים זרים, ביניהם פריץ נותר, שאפילו אלברט איינשטיין דרש את שחרורו. עצורים נוספים שהוצאו להורג באותו יום כוללים את כריסטיאן רקובסקי, סרגיי אפרון, אולגה קמנבה, גארגין אפרסוב, מריה ספירדונובה ודמיטרי פלטניוב (רופא מפורסם שנידון ל-25 שנים במשפט ראווה).
צילה מנוסי
צילה מְנוּסי (6 בדצמבר 1930 – 16 באוגוסט 2023) הייתה מאיירת וקריקטוריסטית ישראלית.
ביוגרפיה
צילה מנוסי נולדה בשנת 1930 בעיר קרקוב שבפולין במשפחה יהודית דתית, ובשנת 1934, בינקותה, עלתה לארץ ישראל עם משפחתה וגדלה בירושלים.
בשנים 1947–1951 למדה ציור ב"בצלאל". בשנת 1952 נסעה ללונדון, שם למדה עיצוב בבית הספר המרכזי לאמנויות ומלאכות יד ובמכון הפוליטכני  בהדרכתו של המעצב טום אקרסלי. במהלך לימודיה שם עבדה כזבנית של לבני גברים בחנות מרקס אנד ספנסר ואף זכתה בפרס על ציור סמל לחברה. בשנים 1954–1961 התגוררה בניו יורק, שם עסקה בעיצוב כרטיסי ברכה וגלויות.
בשנת 1958 נישאה לדידי מנוסי. היא הייתה נשואה לו עד מותו ב-2013, ולזוג שלושה ילדים. בראשית שנת 1961 שבו בני הזוג לישראל. לאחר שובם חברה מנוסי לחוה אורנן, חברתה לספסל הלימודים מבצלאל, והשתיים עסקו יחד בעיצוב גרפי מסחרי. בין עבודותיה מאותה תקופה – בולים עבור השירות הבולאי (חלקם ביחד עם אורנן): בול ליום הזיכרון לשואה ולגבורה (1962) (שלהבת המורכבת מהמילים "שמע ישראל"), "מועדים לשמחה ה'תשכ"ג" (1962), "א/ק שלום" (1963) (עם השקתה של אוניית הדגל של צים, "שלום"), סדרת "מועדים לשמחה ה'תשכ"ה" (1965) ובול לכבוד "מאה שנה לאיגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי" (1965), וכן כרזה נגד העישון מטעם האגודה למלחמה בסרטן (פנים מחייכים ובפיהם פרח), שלפיה הוכנה חותמת תעמולה עבור הדואר.
בשנות ה-70 יצרו צילה ודידי מנוסי במשותף קריקטורות שפורסמו במדור הדעות של העיתון "ידיעות אחרונות".
בשנת 2010 זכתה ביחד עם בעלה בפרס עיפרון הזהב מטעם המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס.
בשנת 2013 עברה לדיור מוגן בבית אבות משען ברמת אביב.
נפטרה ב-16 באוגוסט 2023(ל' באב ה'תשפ"ג) ונקברה לצד בעלה בבית הקברות של קיבוץ גבע.
מנהרה 4 בקו הרכבת המהיר לירושלים
המנהרה שנכרתה בכניסה לירושלים היא בעלת מאפיינים ייחודיים מכמה היבטים והאתגרים הכרוכים בכרייתה היו משמעותיים. פתח הכניסה למנהרה ממוקם כ-2.5 מטר בלבד מתחת לשדרות בן-גוריון בכיוון הפונה אל עמק הארזים, והיא מסתיימת בקצה הרציפים של תחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון בעומק של כ-80 מטר מתחת לפני הקרקע.
גובה המנהרה כ-22 מטר ורוחבה משתנה בהתאם לצורך. בחלקה הצפוני הפונה לעמק הארזים היא נכרתה כמנהרה אחודה ברוחב 14 מטרים, בהמשך היא מתרחבת ל-22 מטרים במטרה לאפשר חיוג רכבות לפני הכניסה לתחנה ואז מתפצלת לשתי מנהרות (מכנסונים בשפת הפרויקט) שבהמשך כל אחת מהן מתרחבת ובהן מוקמו איי הרציפים של תחנת נבון.
מהמנהרה נכרו חמש מנהרות מילוט המובילות לשמורת ליפתא, מהן אחת שמשמשת גם כמנהרת גישה לכלי רכב.
מעבדה
מעבדה היא מקום המספק תנאים מבוקרים וציוד המאפשרים מחקר, ניסויים ובדיקות.
מעבדות משמשות במגוון רחב של תחומים. במדעי הטבע: ביולוגיה, כימיה ופיזיקה, ברפואה, הנדסה, מדעי המחשב, גאולוגיה וכל תחום מדעי או טכנולוגי בו נדרש לערוך ניסויים או לבחון מוצרים שונים.
לפעמים יש שימוש בהשאלה במושג זה, כדבר ביקורת על פי רוב, עבור מדעי החברה ומדע המדינה, כאשר מדובר על מצבים בהם מנסים תהליכים על החברה, אולם לא בהכרח שמדובר במחקר מדעי.
ציוד ייחודי
חלק ניכר מהציוד במעבדות ייחודי להן, ואין לו שימוש אחר. ישנם סוגי ציוד רבים המאפיינים מעבדות ולהם שימוש נרחב כגון מבחנה, שבמידה רבה מזוהה עם עולם המעבדות. יחד עם זאת, בעיקר במעבדות מחקר, נדרש ציוד המותאם ספציפית לאותה המעבדה, ושנועד לניסויים שזו להם הפעם הראשונה להתבצע.
בטיחות
מכיוון שבמעבדות רבות העבודה כרוכה בחומרים מסוכנים ובתהליכים קיצוניים, קיים סיכוי ניכר להתרחשות תאונות והיקף הנזק הצפוי עלול להיות לא מבוטל. לכן, ננקטים במעבדות אמצעי בטיחות שמטרתם להקטין את ההסתברות לתאונות ולצמצם את נזקן במידה ותתרחשנה. כיום גוברת המודעות, ומוסדות רבים מציעים קורסים אינטנסיביים ומקיפים בנוהלי בטיחות במעבדות. תאונות במעבדות הן עדיין מחזה נפוץ למדי; הללו כוללות שרפות (כתוצאה משימוש לא זהיר באש או בחימום), הרעלות ונזקים בריאותיים אחרים כתוצאה משימוש לא זהיר בחומרים מסוכנים) ושבירת ציוד ומכשור.
רובוטיקה מעבדתית
המונח רובוטיקה מעבדתית (באנגלית: Laboratory robotics) משמש לתאר מעבדה אשר ניסויים בה מבוצעים רק דרך רובוטים, לכל הפחות כעבודה מרחוק.
באופן כללי מדענים לא נכנסים למעבדה כלל אלא מתפעלים רובוטים הנמצאים בה מרחוק, דרך עמדות תפעול, אלא אם הן מבוצעות אוטומטית.
מעבדה רובוטית מאפשרת למנוע פציעה בתהליכים כימיים או הידבקות בפותגנים שונים בתהליכים ביולוגיים.
פלך
{{פירושונים|
שירת האזינו
שירת האזינו היא קטע שירי המופיע בספר דברים, פרשת האזינו,. תוכן השיר עוסק בסקירת ההיסטוריה של עם ישראל, מאז צאתם ממצרים, כניסתם לארץ, הגלות, ועד הגאולה העתידה.
בתורה
השירה נאמרה לבני ישראל באמצעות משה רבנו לפני מותו (ומכאן שמה הלועזי: "Song of Moses", מילולית: שירו של משה). ה' ציווה את משה לקרוא את השירה לעם כדי שתהיה עדות ואזהרה על העתיד לבוא עליהם כאשר יחטאו, שלא יחשבו בזמן הגלות שאין ה' בקרבם:
תוכן
השירה פותחת בפנייתו של משה אל השמים ואל הארץ, שהם קיימים כל ימי העולם, שיהיו עדים לברית בין הקדוש ברוך הוא לבין עם ישראל.
בהמשך, מוכיח ה' את עם ישראל על שלא השכילו להעמיק בהבנת הטובות שעשה עימם, מיציאת מצרים ועד הכניסה לארץ, ובגדו בו לעבוד אלהים אחרים. הפסוק מתאר את כל חסדי ה' עם ישראל, ואת מעשי ישראל שעשו אחר כך בארץ להמרות את פיו.
כתוצאה ממעשים אלו, ה' מסתיר את פניו מישראל והעמים מכים בהם. אך מפני שהגויים מייחסים את ניצחונם לעצמם, ואינם מבינים כי מה' הייתה זאת להעניש את ישראל, לכן ה' ישיב את השראת השכינה לישראל, וינקום בעמים שהרעו לעם ישראל. בנימת נחמה זאת מסתיימת השירה -.
מנהגים
השירה בנויה שורות-שורות, וכל שורה מחולקת לשתי צלעיות שוות פחות או יותר, בכל צלעית כשלוש מילים. בספר התורה היא כתובה בתבנית הקרויה "אריח על גבי אריח", כלומר בשתי עמודות ארוכות לאורך הדף (זאת לעומת שירת הים הכתובה "אריח על גבי לבֵנה").
מנהג ישראל לכתוב את השירה בשבעים שורות, אולם לדעת הרמב"ם יש לכותבה בששים ושבע שורות, וכך היא כתובה בכתר ארם צובא. בשיטת כתיבה זו, חלק מהשורות אינן שוות, אלא אחד הטורים או שניהם מתקרבים לאמצע השורה, וכן נוהגים יהודי תימן.
על פי מסורת בחסידות חב"ד מהמהר"ל, צריך כל יהודי להיות בקי בשירת האזינו בעל פה. כמשתמע מלשון הפסוק.
הפרדוקס של גרלינג-נלסון
הפרדוקס של גרלינג, הידוע גם בתור הפרדוקס של גרלינג-נלסון או הפרדוקס ההטרולוגי, הוא אחד מהפרדוקסים המציגים בעיות של השפה הטבעית.
הפרדוקס נוצר באמצעות הגדרת מילה כהטרולוגית אם היא אינה מתארת את עצמה. מגדירים מילה כאוטולוגית אם היא כן מתארת את עצמה.
למשל: המילה 'בעברית' מתארת מילה בעברית והיא בעצמה בעברית - כלומר היא אוטולוגית. המילה 'באנגלית' היא מילה המייחסת לטקסט באנגלית אבל היא בעצמה לא באנגלית ולכן היא הטרולוגית.
הפרדוקס מבוסס על השאלה הבאה: האם המילה 'הטרולוגית' היא הטרולוגית?
אם המילה היא הטרולוגית, אז היא לא מתארת את עצמה, ולכן, על-פי ההגדרה, אינה הטרולוגית. אם היא אינה הטרולוגית, אז היא מתארת את עצמה, ולכן, על-פי ההגדרה, היא הטרולוגית.
טרפז מעופף
טרפז מעופף (באנגלית: Flying trapeze) הוא מתקן המגיע מעולם הקרקס ואומנות לוליינות הטרפז. בטרפז המעופף המשתתף קופץ מבמה מוגבהת כאשר ידיו מחזיקות במקל ("בר") המחובר בשני קצותיו לחבלים תלויים.
הטרפז המעופף משמש לוליינים בביצוע מופעי אקרובטיקה. במופעים אלו הלוליינים מתנדנדים על שני טרפזים כך שהם קופצים מטרפז אחד למשנהו תוך ביצוע סלטות ומיני אקרובטיקה שונים.
בשנים האחרונות, כחלק מהמודעות הגוברת לכושר ובריאות וכמענה לחובבי האקסטרים, אומנות הטרפז המעופף נהייתה לנחלת הציבור הרחב. ישנם ברחבי העולם אלפי מתאמני טרפז מעופף שאינם לוליינים בקרקס. כדי לאבטח את האימון על הטרפז המעופף נהוג כיום לחבר את המתאמנים לחבלי בטיחות בנוסף לרשת הביטחון הקיימת בתחתית המתקן.
מתקני טרפז מעופף לציבור הרחב קיימים היום בישראל, במדינות רבות ברחבי ארצות הברית ואירופה, במלונות של רשת המלונות קלאב-מד ועוד.
בישראל קיימים שלושה מתקני טרפז מעופף פעילים:
שוט
שוט הוא כלי המשמש לגרימת כאב או יצירת רעש, על-מנת לדרבן, להעניש או לענות. קיימים סוגים שונים של שוטים בהתאם לייעודם.
שוט רכיבה מסורתי הוא מקל עץ המחובר לרצועת עור ומשמש לדירבון החיה באמצעות הצלפה על גבה, השוט המודרני המשמש לרכיבה עשוי בדרך כלל ממקל עץ או פיברגלס מכוסה בעור או בציפוי אחר, כשקצהו האחד, היכן שבא במגע עם בעל החיים, מסתיים בבליטה או בלשון גמישה, וקצהו השני עבה לשם יצירת ידית אחיזה נוחה לרוכב.
שוט בקר מורכב מחבל או רצועת עור מגולגלת, מהודקת היטב וגמישה, המסתיימת בידית אחיזה. שוט הבקר משמש לדירבון והכוונת בקר או צאן, זאת באמצעות הצלפה חזקה באוויר היוצרת רעש עז כתוצאה משבירת מחסום הקול ומבריחה ממנו את בעל החיים.
מלבד השימושים לעבודה עם בעלי חיים, משמש השוט לאורך ההיסטוריה של המין האנושי גם ככלי ענישה או עינוי (וככזה, מכונה בעברית מַגְלֵב או פַּרְגוֹל), כאשר לרוב מספר המלקות תואם לחומרת העונש. לשם שימוש זה אף יוצרו שוטים מיוחדים, כדוגמת שוט "החתול בעל תשעת הזנבות" ששימש לענישה באוניות הקו של הצי הבריטי, שוט זה מתפצל בקצהו למספר רצועות עור ועל כן הצלפה בו גורמת להשפעה מכופלת.
השוט מוזכר מספר פעמים בתנ"ך, הן בהקשר של שוט לרכיבה: "שׁוֹט לַסּוּס, מֶתֶג לַחֲמוֹר; וְשֵׁבֶט, לְגֵו כְּסִילִים" והן בהקשר של שוט לענישה: "אָבִי הִכְבִּיד אֶת עֻלְּכֶם, וַאֲנִי אֹסִיף עַל עֻלְּכֶם; אָבִי יִסַּר אֶתְכֶם בַּשּׁוֹטִים, וַאֲנִי אֲיַסֵּר אֶתְכֶם בָּעַקְרַבִּים".
יחסי אלבניה–אסטוניה
יחסי אלבניה-אסטוניה הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אלבניה לבין רפובליקת אסטוניה. היחסים בין המדינות כוננו רשמית ב-1 בינואר 1992.
י"ח בכסלו
נולדו
ה'תרמ"א - סרן יוסף טרומפלדור ברוסיה, (נפטר בי"א אדר ה'תר"ף).
פורד אוורסט
פורד אוורסט (באנגלית: Ford Everest) הוא רכב SUV תוצרת פורד, המיוצר משנת 2003 עד היום.
דגמי "פורד אוורסט" תוכננו לשוקי אסיה, (כולל הודו) ולשוקי אוסטרליה, והם מיוצרים בתאילנד ובסין.
דורות
==="פורד אוורסט" - דור שלישי (מיוצר משנת 2015)===
Uno
עם למעלה מ-171 מיליון צפיות, Uno הוא השיר הנצפה ביותר בערוץ היוטיוב של תחרות האירוויזיון.
חתונה בעיירה (מחזה)
כמו "זמר הג'אז" של אל ג'ונסון, גם מחזה זה עסק בהתמודדות של הפרט עם "העולם הישן". הוא מתאר את התנסויותיו של בן הרב שנוטש את עולמו של אביו ופונה לקריירה של משחק בתיאטרון. המחזה התבסס ככל הנראה על אלמנטים אוטוביוגרפיים של בורשטיין, שברח ממשפחתו הפולנית כדי להצטרף ללהקת תיאטרון יידיש נודדת.
המחזה זכה לעיבוד קולנועי, אך לא הצליח כסרט. המחזה עומד בין היתר במרכז הסרט התיעודי "הקומדיאנטים" של ארנון גולדפינגר משנת 2000. באחד הקטעים בסרט, מתאר השחקן והבמאי ישראל בקר כיצד נשלח כילד על ידי השחקן בן ציון ויטלר לנכוח בהצגה ו"לצלם" אותה בזיכרונו, על מנת שוויטלר יוכל להעלות את המחזה בעצמו.
אזוב תרבותי
אֵזוֹב תַּרְבּוּתִי (שם מדעי: Origanum majorana, נקרא גם אֲזוֹבִית תַּרְבּוּתִית ומָיוֹרָם מָתוֹק) הוא שיח רב-שנתי בסוג אזובית ממשפחת השפתניים. עלי האזוב משמשים לתיבול ונפוצים מאוד במטבח הים-תיכוני בכלל והאיטלקי בפרט.
מקור והיסטוריה
האזוב התרבותי מוצאו מדרום אסיה הקטנה וקפריסין והוא התאזרח באגן הים התיכון (מלבד ישראל ומזרח התיכון), באיים האזוריים, באנגליה, המדינות הבלטיות, אוקראינה, שווייץ, הודו ונצואלה. האזוב הוא תבלין נפוץ ואהוב ומגודל כגידול חקלאי חוץ מאגן הים התיכון גם במרכז ומזרח אירופה. באזורים אלה האזוב הוא לרוב גידול חד-שנתי, בגלל החורף הקר.
בעבר השתייכו שניהם לסוג (Majorana) ושמו היה Majorana Hortensis, אולם משנת 1980 נכללו בסוג אזובית (Origanum). לסוג זה משתייכת גם האזובית הפשוטה (אורגנו) הדומה מאוד לאזוב בצורתה ובריחה וגם היא ממלאת תפקיד חשוב כתבלין. כיום סבורים שהשם התנכ"י אזוב מתייחס לאזוב המצוי בעוד התרגום הלטיני Ysop מתייחס בטעות לצמח בן האזוב (Hyssopus officinalis) שגם הוא ממשפחת השפתניים אך אינו נפוץ בארץ. בעלי האזוב משתמשים לתיבול נקניקים מאז תקופת הרומאים. אפרודיטה, אלת האהבה והיופי, תיארה את האזוב כסמל האושר. ביוון העתיקה נהוג היה לשזור מקלעת מענפי האזוב ולהניח סביב צווארם של בני זוג בעת נישואיהם.
תיאור ומאפיינים
האזוב צומח לגובה של 40 עד 50 ס"מ, בקרקעות עשירות (רצוי גיריות), מנוקזות היטב ובתנאי שמש מלאה עד חצי-צל. הוא אינו צומח בר בארץ. מין אחר הדורש פחות מים וגדל בר בארץ הוא האזוב המצוי (זעתר). גבעוליו זקופים ומתעגלים, העלים נגדיים, פשוטים, תמימים בעלי פטוטרת, שעירים משני צידיהם, צורתם דמוית ביצה וצבעם ירוק בהיר. לעלים טעם מתוק-מריר וריחם עדין ומכילים בלוטות שמן אתרי.
לתפרחת שיבולת קצרה ופרחים קטנים, דו-מיניים, בעלי כותרת דו-שפתנית בצבע ורוד. לכל פרח ארבעה אבקנים מפושקים לצדדים ועמוד עלי אחד. עונת הפריחה בישראל היא מאפריל עד ספטמבר.
את האזוב ניתן להרבות על ידי זרעים, ייחורים או חלוקת שורשים. קיטום האזוב מעל הסתעפות העלים השנייה תביא לקבלת יבול טוב יותר. גידול סרפדים בקרבתו יביא לכמות שמן גבוהה יותר בו.
האזוב הוא צמח בעל תכולה גבוהה של שמנים אתריים ולכן ארומטי מאוד. המרכיבים העיקריים בשמו האתרי הם אלכוהול חד-טרפאלי דו-מחזורי, ציאנול אלפא-טרפינים וטרפינאול. חוץ משמנים אתריים הוא מכיל פלבונואידים, חומרי ברסוק (tannic acid), גליקוזידים, חומרים מרים וחומצה אסקורבית. תכולת השמן האתרי משתנה התאם לסוג הקרקע, האקלים, עונת הגידול ונעה בין 0.7% ל-%3.5. תכולת השמן הגבוהה ביותר היא בין תחילת הפריחה לשיאה.
הפנול האופייני לאזובית הפשוטה לא מצוי כלל באזוב.
שימושים כתבלין
בעלים (טריים או מיובשים) משתמשים לתיבול מאכלי בשר ודגים, לסלטים, למרקים, לרטבים, למאכלי ביצים ותפוחי אדמה, לגבינות ולמילוי תרנגול הודו. הוא משמש גם כתבלין לפיצה וניתן להוסיפו לבצק הלחם ולשמן, לקבלת ארומה עדינה. האזוב המיובש הנמכר כתבלין מכיל גם ענפים דקים ותפרחות. האזוב הוא מרכיב בתערובת התבלינים הצרפתית הרב דה פרובאנס.
שימושים פארה-רפואיים
על פי הרפואה העממית לאזוב תכונות אנטיספטיות, וממשככות כאבים ולחליטת עלי האזוב שימושים רבים:
על פי הרפואה העממית מוסיפים את העלים גם כמרכיב בתערובות תה מרפא, למשל בתה המשמש להגברת יצור החלב בנשים מניקות.
על פי הרפואה העממית השמן האתרי המופק מן האזוב יעיל נגד כאבי פרקים ושרירים, שיגרון ולריפוי פצעים וחבורות. על פי הרפואה העממית השמן גם משמש לטיפול בפסוריאזיס על רקע נפשי.
שימושים אחרים
השמן האתרי משמש בתעשיית הבשמים והקוסמטיקה. ניתן להכניס עלי מיורן לתוך הכרית לשינה טובה ורגועה יותר. במיץ האזוב ניתן להשתמש להברקת רהיטים.
פטר, דוכס שלזוויג-הולשטיין
פטר, דוכס שלזוויג-הולשטיין (בגרמנית: Friedrich Ernst Peter zu Schleswig-Holstein; 30 באפריל 1922 - 30 בספטמבר 1980 היה דוכס שלזוויג-הולשטיין וראש בית אולדנבורג בין השנים 1965–1980.
ביוגרפיה
פטר נולד ב-30 באפריל 1922 באחוזת לואיזלונד, והיה בנם השלישי והצעיר של וילהלם פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין ומריה מליטה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של ארנסט השני, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה. כמו כן הוא היה בן נין של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת דרך בנה השני, אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה.
בשנת 1934 מת סבו פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין, ואביו ירש את נחלותיו ותאריו. בשנת 1965 מת אביו, ופטר ירש את תאריו. ב-30 בספטמבר 1980 מת פטר בביינבק, ובנו כריסטוף, נסיך שלזוויג-הולשטיין ירש את תאריו.
משפחתו
ב-9 באוקטובר 1947 התחתן פטר עם מריה אליקס, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של שטפן, נסיך שאומבורג-ליפה ואינגבורג אליקס, דוכסית אולדנבורג,, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים :
מדינת לאום
מדינת לאום או מדינת לאום אתנית היא מדינה שתפקידה לממש ולקיים את ריבונותו של לאום אתני מסוים בטריטוריה מסוימת, לרוב במולדתו ההיסטורית. החוקים, המוסדות והסמלים במדינת לאום אתנית מבטאים את תרבותו וערכיו של הלאום השליט. עם זאת, מדינות לאום אתניות בעלות משטר דמוקרטי, מחויבות לשמור על זכויות המיעוטים הנמצאים בתוכן. בניגוד למונח זה, עומדת מדינת הלאום האזרחית, שבה הלאום המגדיר את אופי המדינה נובע ממורשת פוליטית משותפת בלבד.
רובן המכריע של 193 המדינות המוכרות היום הן מדינות לאום, אם כי לא כולן מדינות לאום אתניות. בפועל מעולם לא התקיימה חפיפה טריטוריאלית בין הלאומים והמדינות שנוצרו במאות האחרונות. מיעוטים לאומיים, שחלקם באוכלוסייה לעיתים גדול מאוד, קיימים בכל מדינה באופן שלעיתים קרובות גורם לתחושות קיפוח, חשדנות ושנאה. בנוסף, גם מתוך הלאומים שיש להם מדינה, יש מיעוט מהלאום שחי במדינות אחרות.
צמיחת מדינת הלאום
תהליך היווצרותה של מדינת הלאום החל בימי הביניים המאוחרים, בתקופת מלחמת מאה השנים. אחת מתוצאותיה של מלחמה זו היה ערעור על הסדר הפאודלי וצמיחה של זהויות לאומיות באנגליה ובצרפת. השלב הבא בהתפתחותה של מדינת הלאום היה בשנת 1648, כאשר נחתם שלום וסטפליה בסיומן של שתי מלחמות- מלחמת 30 השנים ומלחמת 80 השנים. החלוקה המחודשת של אירופה למדינות שבוצעה תחת הסכם שלום זה הביאה לידי ביטוי תפיסות חדשות לגבי מהות המדינה, והמדינות החדשות שהוקמו תאמו במידה רבה יותר את הרעיון לפיו מדינה אמורה להכיל בתוכה לאום אחד.
במהלך המאה ה-18 חלו מספר שינויים שהביאו להתחזקות התפיסה של מדינת הלאום. ראשית, המהפכה הצרפתית ומלחמת העצמאות של ארצות הברית הביאו להקמתן של הדמוקרטיות המודרניות הראשונות, שהיו מדינות לאום אזרחיות. מדינות אלו קידמו את הרעיון כי על המדינה לייצג לאום פוליטי משותף, ללא הבדל גזע או מעמד חברתי. במקביל, המהפכה התעשייתית והתפשטות הקפיטליזם הביאו לערעור הסדר החברתי הישן ולהתחזקות התפיסה הלאומית.
המאה ה-19 ראתה את התפשטות רעיון הלאומיות באירופה, בעיקר לאומיות אתנית, ובעקבותיו גם התפשטות מדינות הלאום. אביב העמים בשנת 1848 היה הניסיון הבולט ביותר ליישום של מדינות לאום שונות ברחבי אירופה. ביטויים בולטים אחרים למגמה זו היו איחוד איטליה בשנת 1861 וגרמניה בשנת 1871. מגמה זו נמשכה אל תוך המאה ה-20, ובאה לידי מיצוי לאחר מלחמת העולם הראשונה, אז פורקו האימפריות האירופאיות והשטחים שהיו בשליטתם הפכו למדינות לאום.
אמצע המאה ה־20 הייתה תקופה של התפשטות מדינת הלאום אל מחוץ לאירופה. סוף עידן הקולוניאליזם ותהליך הדה-קולוניזציה הביאו ליצירת מדינות לאום בכל חלקי העולם, מאפריקה ועד לדרום מזרח אסיה. רבים טוענים כי החל משנות ה-70 של המאה ה-20 תם עידן הצמיחה של מדינת הלאום. תהליך הגלובליזציה הביא לערעור על המרכזיות של המדינה ולצמיחת מערכות מתחרות, תהליך המכונה פוסט לאומיות. עם זאת, גם במקומות בהם יש עדויות למעבר למערכת על מדינתית, כמו האיחוד האירופי למשל, עדיין המקום של מדינת הלאום הוא דומיננטי ובעל השפעה רבה ביותר. לראיה, ניתן לראות מדינות שמתלבטות בנוגע להישארותן במסגרת זו, כפי שאירע בפרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי.
תמיכה וביקורת על "מדינת לאום"
תומכי "מדינת הלאום", מצדיקים זאת במגוון נימוקים;
לפי פרופ' אנדרו מיכְטה (מהמכון האירופי למחקרי ביטחון), "הרעיון בדבר מולדת לאומית בעלת עיגון היסטורי וגבולות טריטוריאליים, שמוטמעים בו עקרונות הדמוקרטיה הליברלית, חופש הקניין והחירות המוגנת בידי שלטון החוק, הוא אבן הבניין של הצלחתו הגלובלית של המערב ושל רכיב ה'סדר', יהיה אשר יהיה, ב'סדר העולמי'"
מנגד, מראשית צמיחתו, הוטחה ברעיון הלאומיות ביקורת, בעיקר מצד תנועות חברתיות שטענו לבכורה של עקרונות מארגנים אוניברסליים אחרים. ראשיתה של הביקורת הייתה מהכיוון הסוציאליסטי. הסוציאליסטים טענו כי הלאום הוא קבוצה חברתית מגבילה, ועל האדם להכיר בכך כי החשיבות העליונה בארגון החיים החברתיים היא של המעמד. הוגים מרקסיסטיים אף טענו כי הלאומיות היא בגדר תודעה כוזבת, המשרתת את בעלי ההון על-מנת לאפשר את שליטתם בפועלים, ולמנוע אחדות כלל עולמית, פורצת גבולות, של הפרולטריון. נגד ביקורת זו ניתן לטעון שרק בעלות משותפת על אמצעי הייצור של קבוצה מגובשת, החולקת בנוסף לכך מרקם חיים משותף, תוכל להבטיח שוויון והיעדר ניכור בין חבריה. לפיכך לאומים שונים החיים זה לצד זה באחווה ושיתוף הדדי, ולא פירוקן של מסגרות השתייכות קטנות לטובת שלטון ריכוזי שעלול להיות מנוכר לעובדים, עשוי להיות הגשמה ריאליסטית יותר של החזון הסוציאליסטי.
ביקורת נוספת על רעיון הלאומיות הגיעה מכיוונים פוסט מודרניים. לפי גישות אלו, עצם הטענה כי הלאום הוא בהכרח העיקרון המארגן של החיים החברתיים היא הנחה מהותנית, המניחה את קיומו של הלאום כישות חברתית בעלת קיום אובייקטיבי, שאינו תלוי בנסיבות חברתיות, בעוד שמבקרים אלו טוענים כי הלאום הוא ישות שנוצרה בדרכים של הבניה חברתית ואין לה קיום מעבר לקיום ההיסטורי והזמני.
ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת
בצעירותו הוא שרת בצי המלכותי וכונה במהלך תקופת מלכותו ולאחריה "המלך המלח" (Sailor King). הוא שרת בצפון אמריקה ובקריביים, אך השתתף במעט קרבות. מאחר ששני אחיו הגדולים מתו בלי להשאיר אחריהם יורשים חוקיים, הוא עלה לכס המלכות בגיל 64. בתקופת מלכותו בוצעו כמה רפורמות: תוקן "חוק העניים" (Poor law), הוגבלה העסקת ילדים, נאסרה העבדות כמעט בכל רחבי האימפריה הבריטית ושיטת הבחירות בבריטניה שונתה מתוקף חוק הרפורמה של 1832. אף על פי שויליאם לא היה מעורב בפוליטיקה כפי שהיו מעורבים אחיו או אביו, הוא היה המונרך האחרון שמינה ראש ממשלה בניגוד לרצון הפרלמנט. באמצעות אחיו הנסיך אדולפוס שמשל כמשנה למלך בממלכת הנובר, הוא העניק לממלכה חוקה ליברלית קצרת ימים.
ראשית חייו
רוב ילדותו עברה עליו בריצ'מונד שבלונדון ובארמון קיו והוא חונך על ידי מורים פרטיים. בגיל 13 הוא התגייס לצי המלכותי כפרח קצונה והשתתף בקרב בכף סנט וינסנט ב-1780. מהלך הקריירה שלו בצי הייתה שונה מעט מזו של פרחי הקצונה האחרים. הוא מילא את חובותיו במטבח ונעצר יחד עם חבריו על מעורבות בקטטת שיכורים בגיברלטר (הוא שוחרר לאחר שנודעה זהותו). בתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית שירת בניו יורק. במהלך שהותו שם, אישר ג'ורג' וושינגטון מזימה לחטוף אותו. המזימה לא יצאה לפועל עקב גילויה על ידי הבריטים שהציבו שמירה צמודה לנסיך.
ויליאם הועלה לדרגת לוטננט ב-1785 ומונה לרב החובל של הספינה אה"מ "פגאסוס" (HMS Pegasus) בשנה שלאחר מכן. בסוף שנת 1786 הוצב באיי הודו המערבית תחת פיקודו של הוריישו נלסון. השניים נעשו ידידים וסעדו יחדיו כמעט מדי ערב. בחתונתו של נלסון עמד הנסיך על כך שהוא יהיה זה שימסור את הכלה. ב-1788 הוא קיבל את הפיקוד על אה"מ "אנדרומדה" (HMS Andromeda) ושנה לאחר מכן קיבל את הפיקוד על אה"מ "וליאנט" (HMS Valiant) וקודם לדרגת אדמירל משנה.
קריירה פוליטית
במקום לשרת בים, הוא בילה את זמנו בבית הלורדים, שם נאם נגד ביטול העבדות, שעל אף היותה בלתי חוקית בבריטניה, עדיין הייתה קיימת במושבות הבריטיות. הוא טען שהחרות לא תועיל בהרבה לעבדים. מהתרשמותו במסעותיו הרבים הוא חש, שחייהם של התושבים החופשיים של הרמות והאיים של סקוטלנד קשים יותר מאלה של העבדים באיי הודו המערבית. ניסיונו באיי הודו המערבית נתן תוקף רציני לעמדתו. בכל מקרה, עמדתו זכתה לתומכים ולמתנגדים. בנושאים אחרים הוא היה ליברלי יותר, כמו בתמיכתו בצעדים לבטל את חוקי העונשין כנגד הפורשים מהכנסייה האנגליקנית. הוא גם התנגד למאמצים לאסור על אלה שנמצאו אשמים בניאוף, להינשא מחדש.
חיי משפחה
החל משנת 1791 חי ויליאם במשך 20 שנה עם השחקנית האירית דורתיאה בלנד, שהייתה ידועה יותר בשם הבמה שלה, גברת ג'ורדן. התואר גברת (Mrs) הוצמד לה כדי לחפות על הריון בלתי רצוי שהיא נכנסה אליו בראשית הקריירה הבימתית שלה, והשם ג'ורדן (ירדן) ניתן לה בשל העובדה שהיא "חצתה את המים" שבין אירלנד לבריטניה.
ויליאם היה מהדור הראשון שהגיע לבגרות, כאשר חוק הנישואים המלכותיים 1772 נכנס לתוקף. החוק אסר על צאצאיו של ג'ורג' השני להינשא ללא קבלת רשות מהמונרך. לחלופין, בהיותם, מעל גיל 25 הם יכלו לעשות כן לאחר מתן הודעה של 12 חודשים מראש, למועצה המלכותית. כמה מבניו של ג'ורג' השלישי בחרו למסד חיי זוגיות עם הנשים שהם אהבו גם ללא נישואים רשמיים, במקום לשאת אשה התואמת את הוראות החוק. אחרי הכל, הבנים הצעירים של המלך, כולל ויליאם, לא היו במקום גבוה בסדר הירושה, דבר שנחשב יחסית בטוח כאשר הנסיך מוויילס התחתן ונולדה לו בת, שרלוט.
נראה היה שויליאם נהנה מחיי המשפחה שלו עם גברת ג'ורדן. המלך נטה לקבל בצורה זו או אחרת את מערכת היחסים שלה עם בנו, וב-1797 מינה אותו לתפקיד, שבמסגרתו קיבל הנסיך את בית בושי (Bushy House) שבו התגוררה משפחתו הגדלה של ויליאם. בית זה היה מקום מגוריו העיקרי עד להמלכתו. ביתו בעיר לונדון, בית קלרנס נבנה על ידי האדריכל ג'ון נאש בין השנים 1825-1827.
טוטאל וור
Total War (באנגלית: מלחמה טוטאלית) היא סדרת משחקי אסטרטגיה שהופצה ופותחה בידי קְרִיאֵיְיטִיב אֵסֶמבּלי. המשחקים מבוססים על ניהול מדיני אסטרטגי בתורות, ועריכת קרבות בזמן אמת.
ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת
חיי משפחה
לזוג נולדו עשרה ילדים, שהיו כולם לא חוקיים, חמש בנות וחמישה בנים. תשעה מהם נקראו על שם אחיו ואחיותיו של ויליאם וקיבלו את שם המשפחה פיצקלרנס (FitzClarence). נינו, אלכסנדר דאף, דוכס פייף הראשון, נכדה של אחת מבנותיו - אליזבט נישא ללואיז, הנסיכה המלכותית, בתם של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ואלכסנדרה, נסיכת דנמרק. הרומן ביניהם נמשך, כאמור, עשרים שנה, עד לשנת 1811. גברת ג'ורדן קיבלה קצבה שנתית של 4400 ליש"ט בתנאי שלא תעלה יותר על הבמה, וכן היא קיבלה את האפוטרופסות על בנותיה. כאשר היא חזרה לקריירת המשחק שלה, כדי לשלם את חובותיו של אחד מחתניה, הפסיק ויליאם לשלם את הקצבה על סך 1500 ליש"ט שנועדה לאחזקת הבנות, ולקח על עצמו את האפוטרופסות עליהן. עם שקיעת הקריירה שלה נמלטה ג'ורדן לצרפת מפני נושיה ומתה חסרת כל ליד פריז ב-1816.
טוטאל וור
המשחק הראשון בסדרה, "שוגון: מלחמה טוטאלית" (Shogun: Total War), העוסק ביפן בימי הביניים, יצא לאור בשנת 2000. בעקבות המשחק, שזכה בהצלחה רבה, יצאו במהלך השנים הבאות תשעה משחקים נוספים בסדרה: שלושה משחקים על ימי הביניים באירופה, משחק נוסף על יפן בימי הביניים, שני משחקים על רומא העתיקה, שני משחקים על אירופה בעת החדשה ושני משחקים המתרחשים בעלילת פנטזיה דמיונית (בעולם וורהאמר).
ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת
חיי משפחה
עוד לפני שהכיר את דורותיאה ג'ורדן, נולד לוויליאם בן מאם לא ידועה. הבן, שגם שמו היה ויליאם, טבע במדגסקר על סיפונה של ספינת הצי המלכותי ב-1807. בתו של גנרל בצבא הנובר טענה, שויליאם היה אביו של בנה שנולד ב-1790, אך ויליאם לא היה כלל בהנובר באותה תקופה והאפשרות שהוא האב כלל לא עמדה במבחן המציאות.
בהיותו בחובות כספיים, עשה ויליאם ניסיונות חוזרים ונשנים לשאת לאישה בת למשפחה עשירה, אך ללא הצלחה. בכל אופן, כאשר אחייניתו הנסיכה שרלוט, שהייתה השנייה בתור לכס המלכות, מתה בעת שכרעה ללדת ב-1817, נותר המלך עם 12 ילדים אך ללא נכד אחד חוקי. בשלב זה החלו הנסיכים להיות תחת לחץ להינשא ולהעמיד יורש חוקי. לוויליאם היה יתרון על שני אחיו, שהיו חשוכי ילדים וחיו בחיי ניכור עם נשותיהן, ששתיהן היו בכל מקרה מעבר לגיל הפוריות. ויליאם היה הבריא מבין שלושתם. בהנחה שהיה מאריך ימים, הוא היה עולה למלוכה הן בבריטניה והן בהנובר. אחיו הצעיר אדולפוס נשלח לגרמניה כדי למצוא עבור אחיו כלה פרוטסטנטית מתאימה. הוא חזר עם אוגוסטה, בתו של פרידריך, נסיך הסן-קאסל, שדחה את השידוך. חודשיים לאחר מכן היא נישאה לדוכס מקיימברידג' עצמו. בסופו של דבר נמצא הנסיכה המתאימה לוויליאם שהייתה ידידותית, אשת בית, והייתה מוכנה לקבל, אם כי לא בלב שלם, את תשעת ילדיו של ויליאם ששרדו, שחלקם אף לא הגיע עדיין לבגרות. ב-11 ביולי 1818 נישאו ויליאם ואדלייד מסקסה-מיינינגן. בהיותה בגיל 25 הייתה אדלייד במחצית גילו של ויליאם.
הנישואים, שנמשכו כמעט עשרים שנה עד למותו של ויליאם, היו מאושרים. הדוכסית החדשה לקחה על עצמה לנהל את חייו של ויליאם ואת ענייניו הכספיים. בשנה הראשונה לנישואיהם חי הזוג בגרמניה, שמר על אורח חיים צנוע ועד מהרה שולמו כמעט כל חובותיו של ויליאם, בייחוד לאחר שהפרלמנט אישר לוויליאם את הגדלת הקצבה שלו. לא ידוע על פילגש שויליאם לקח לעצמו לאחר נישואיו לאדלייד. לזוג נולדו שתי בנות שלא האריכו ימים וכמו כן הפילה אדלייד שלושה וולדים.
הלורד אדמירל העליון
ב-1811 עקב מחלתו של אביו, מונה אחיו הגדול של ויליאם, הנסיך מוויילס, להיות עוצר. ב-1820 מת המלך ג'ורג' השלישי וג'ורג' הרביעי מלך תחתיו. כעת היה ויליאם השני בתור לכס המלוכה, לאחר אחיו פרדריק דוכס יורק. מאז נישואיו הקפיד ויליאם על אורח חיים בריא. הוא צעד שעות כל יום, מיעט באכילה והקפיד לשתות רק תה צמחים עם לימון. שני אחיו הגדולים ממנו היו לא בריאים לחלוטין, והייתה זו רק שאלה של זמן עד אשר יהיה ויליאם למלך. כאשר מת הדוכס מיורק ב-1827, הפך ויליאם, שהיה אז כבר מעל גיל 60, ליורש העצר. בהמשך אותה שנה מינה ראש הממשלה החדש, ג'ורג' קנינג, את ויליאם כלורד אדמירל הראשון (Lord High Admiral). בתקופת כהונתו בתפקיד היו לוויליאם עימותים עם מועצת האדמירליות שהייתה מאוישת בקציני הצי. הדברים הגיעו לשיאם, כאשר ב-1828 הפליג ויליאם בראש פלגת ספינות, בלי לומר לאן מועדות פניו ושב לאחר עשרה ימים. המלך, באמצעות ראש הממשלה, אז ארתור ולסלי, ביקש ממנו להתפטר מתפקידו. ויליאם נעתר לבקשתו.
למרות הקשיים שחווה, הוא נחשב למוצלח בתפקידו כלורד אדמירל העליון. הוא ביטל את עונש המלקות על רוב העבירות, להוציא מרד, ניסה לשפר את רמת התותחנות הימית ודרש דיווחים על רמת הכוננות של כל ספינה. הוא הכניס לשירות את ספינת הקיטור הראשונה לצי ותכנן להוסיף עוד. התפקיד התיר לוויליאם לעשות שגיאות וללמוד מהן, תהליך שהכין אותו לתפקידו כמלך, והוא הבין כי עליו לפעול רק על פי עצת יועציו.
את סוף תקופת מלכותו של אחיו בילה ויליאם בבית הלורדים. הוא תמך בחוק שוויון הזכויות לקתולים, בניגוד לדעתו של אחיו הצעיר ארנסט אוגוסטוס.
בריאותו של ג'ורג' הרביעי הייתה רופפת. בראשית 1830 היה כבר ברור שמותו קרב. ב-26 ביוני 1830, מת ג'ורג' הרביעי בלי להותיר אחריו ולו צאצא חוקי אחד.
מלך
בגיל 64 עלה ויליאם לכס המלוכה כויליאם הרביעי. הוא היה המונרך שהומלך בגיל המבוגר ביותר מבין מלכי בריטניה בתקופה (שיא שנשבר בידיי צ'ארלס השלישי). שלא כמו אחיו המוחצן והבזבזן, היה ויליאם צנוע ומלא הדר. בניגוד לקודמו, אשר בילה את מרבית זמנו בטירת וינדזור, היה ויליאם ידוע כמי שצועד ללא ליווי ברחובות לונדון או ברייטון. עד אשר משבר הרפורמה ערער את מעמדו, הוא היה מלך מאוד פופולרי בקרב בני עמו, אשר ראו בו מלך המקורב לעם הרבה יותר מאשר היה אחיו.
המלך הוכיח את עצמו עד מהרה כאיש העובד ללא לאות. ראש הממשלה הראשון שכיהן תחתיו, הדוכס מוולינגטון, ציין שעבודה שהיה מבצע יחד עם ויליאם בעשר דקות, הייתה אורכת כמה ימים יחד עם ג'ורג' הרביעי. הנרי ברום (Henry Brougham), שכיהן כלורד צ'נסלור בראשית ימי מלכותו של ויליאם, תיאר אותו כאדם שנוח לעשות איתו עסקים. הוא היה נוהג לשאול מספיק שאלות כדי שהוא יבין את העניין שעליו הם דנו, בהשוואה לאחיו שחשש לשאול שאלות כדי שלא תיחשף בורותו, ובהשוואה לאביו ששאל יותר מדי שאלות ואף לא חיכה לתשובות.
המלך עשה את מרב המאמצים כדי להתחבב על עמו. הוא פיטר את השפים הצרפתיים והתזמורת הגרמנית של אחיו והעסיק במקומם אנגלים. הוא תרם את רובו של אוסף התמונות של ג'ורג' הרביעי למדינה והפחית את מספר הסוסים באורוות המלכותיות. ג'ורג' הרביעי החל בשיפוץ נרחב ויקר של ארמון בקינגהאם. ויליאם סירב להתגורר בו ואף ניסה פעמיים להיפטר ממנו. פעם אחת לצבא בתור קסרקטין ופעם שנייה לפרלמנט כאשר ארמון וסטמינסטר עלה באש ב-1834. חוסר הרשמיות שלו היה מדהים. כאשר הוא שהה בביתן המלכותי (Royal Pavilion) שבברייטון, הוא נהג ליצור קשר עם המלונות בעיר כדי לבדוק מי מתאכסן בהם ולהזמין אורחים שהכיר לארוחות, תוך שהוא מציין שאין צורך לטרוח בנושא הלבוש.
משבר הרפורמה
באותה תקופה היה נהוג שחילופי מלכים מצריכים עריכת בחירות כלליות. בבחירות של 1830 הפסידה המפלגה הטורית בהנהגתו של הדוכס מוולינגטון למפלגה הוויגית בהנהגתו של צ'ארלס גריי, אף על פי שלטורים היה מספר רב יותר של מושבים בפרלמנט. עקב הפילוג שחל בשורות המפלגה הטורית הובס וולינגטון בבית הנבחרים וגריי הרכיב ממשלה. שאיפתו של גריי הייתה לבצע רפורמה בשיטת הבחירה שחלו בה שינויים מעטים מאז המאה ה-15. חוסר השוויון במערכת היה בולט לעין. למשל, ערים גדולות כמו מנצ'סטר וברמינגהאם לא יוצגו כלל בפרלמנט, אף על פי שהן היו חלק מאזורי בחירה אחרים, בעוד שערים קטנות שהיו ידועות בכינוי מחוז רקוב ומחוז כיס כמו למשל אולד סארום (Old Sarum) שאוכלוסיית הבוחרים שלה מנתה 7 איש בלבד, שלחה שני נציגים לבית התחתון. המחוזות הרקובים נשלטו בדרך כלל על ידי אנשי אצולה שהמועמדים מטעמם נבחרו בקלות כל השנים. אצילים כאלה ששלטו במחוזות בחירה יכלו אף למכור את המושבים בפרלמנט למועמדים בכוח.
כאשר דחה הפרלמנט את חוק הרפורמה הראשון ב-1831, ביקש גריי מהמלך לפזר את הפרלמנט ולהכריז על בחירות חדשות. בתחילה היסס ויליאם להשתמש בסמכותו, שכן בחירות נערכו רק שנה קודם לכן, המדינה הייתה במצב מתוח והיה חשש שהמתחים יעברו לפסים אלימים. עם זאת, הוא רתח מזעם על כוונתה של האופוזיציה לפעול נגד פיזור הפרלמנט. בשל עמדתה של האופוזיציה ועקב בקשתה של ממשלת גריי התכוון ויליאם להתייצב בבית הלורדים ולפזר את הפרלמנט. הגעתו של המלך הייתה מפסיקה את כל הוויכוחים ומונעת את צעדה של האופוזיציה. וכך נעשה, המלך הגיע לפרלמנט ופיזר אותו על פי סמכותו. בבחירות החדשות שנערכו זכו תומכי הרפורמה. אף על פי שלרפורמה היה רוב בבית התחתון בבית הלורדים לא הייתה לה תמיכה.
המשבר נפסק לזמן קצר עקב הכתרת המלך ב-8 בספטמבר 1831. בתחילה ביקש המלך לוותר בכלל על טקס ההכתרה, אך הוא שוכנע לקיימה על ידי תומכי המסורת, בתנאי שההכתרה לא תיחגג בפאר ובהדר כפי שעשה אחיו. ההכתרה של 1821 עלתה 240,000 ליש"ט ובהוראת ויליאם הועמד תקציב טקס ההכתרה שלו על 30,000 ליש"ט. כאשר חוגים שמרניים במפלגה הטורית איימו להחרים את הטקס, לא התרגש מכך המלך והודיע כי היעדרותם רק תחסוך לקופת המדינה.
לאחר דחייתו של חוק הרפורמה השני בבית הלורדים באוקטובר 1831, החלה ברחבי בריטניה תסיסה לטובת הרפורמה והתחוללו הפגנות שגלשו לפסים אלימים. לנוכח התמיכה הציבורית, לא הייתה ממשלתו של גריי מוכנה לשאת תבוסה בבית הלורדים והגישה את החוק פעם נוספת אך עדיין החוק לא אושר. מתוסכל מסירובם של הלורדים, הציע גריי למלך להעניק תוארי אצולה שיטו את הכף בבית הלורדים, אך המלך סירב לעשות כן מאחר שהוא כבר העניק 22 תארים חדשים במסגרת חגיגות ההכתרה שלו. בסופו של דבר הוא הסכים בחוסר רצון להעניק את מספר התארים המינימלי הדרוש להעברתו של החוק. בפעם הזאת לא דחו הלורדים את אישורו של החוק, אך החלו בשורה של תיקונים. בתגובה התפטרה ממשלתו של גריי וההתפטרות התקבלה על ידי ויליאם. המלך רצה למנות מחדש את וולינגטון אך לזה האחרון לא היה את הרוב הדרוש בבית הנבחרים כדי להקים ממשלה. הפופולריות של המלך הייתה בשפל של כל הזמנים. כשהיה עובר ברחובות, בוץ היה נזרק על כרכרתו והוא זכה לשריקות בוז. בשלב זה הסכים המלך למנות מחדש את ממשלתו של גריי וליצור מספר מספיק של תוארי אצולה אם אישור הרפורמה ימשיך להיתקל בקשיים בבית הלורדים. מתוך דאגה למצב בו תהיה אינפלציה של אצילים, נמנעו רוב המתנגדים בהצבעה וחוק הרפורמה של 1832 עבר. הציבור ראה כעת את צעדיו של ויליאם כמושפעים מאחיו ומאשתו והפופולריות שלו התאוששה.
מדיניות חוץ
ויליאם התייחס בחשד לזרים ובעיקר לצרפתים. הייתה לו גם תחושה חזקה שבריטניה צריכה להימנע מתערבות בעניינים הפנימיים של מדינות אחרות, ודעתו זו הייתה בניגוד לגישתו של שר החוץ הלורד פלמרסטון. ויליאם תמך בעצמאותה של בלגיה ולאחר שהועלו שמותיהם של מועמדים הולנדים וצרפתים, הוא תמך במועמדותו של לאופולד, שהתאלמן מאחייניתו שרלוט, כמלך הבלגים.
אף על פי שהיה לו דימוי של חסר טקט וליצן, הוא היה מסוגל להיות ממולח ודיפלומטי. הוא חזה שבנייתה הצפויה של תעלת סואץ תגרום לכינונם של יחסים טובים בין בריטניה לבין מצרים. הוא החמיא לשגריר האמריקני בעת ארוחה רשמית כשהכריז שצר לו שהוא לא נולד כאמריקני חופשי. הוא כיבד את האומה האמריקנית שהביאה מתוכה אדם דגול כמו ג'ורג' וושינגטון. באמצעות קסמו האישי הוא תרם לשיקומם של היחסים בין בריטניה לבין ארצות הברית שהתדרדרו עד מאוד בתקופת מלכותו של אביו.
מלך הנובר
ויליאם לא ביקר בהנובר כאשר היה מלך. אחיו, הנסיך אדולפוס, דוכס קיימברידג' כיהן כמשנה למלך בתקופת מלכותו של ויליאם ושל אחיו שקדם לו. דעת הקהל בגרמניה הייתה, שבריטניה מכתיבה את מדיניותה של הנובר. אך המצב לא היה כך בהכרח. ב-1832 העביר מטרניך חוקים שנועדו לרסן את התנועות הליברליות בגרמניה, וממשלת הנובר תמכה בעמדתו של מטרניך. שר החוץ של בריטניה, הלורד פלמרסטון התנגד לחוקים אלה, וביקש מויליאם להשפיע על ממשלת הנובר שתנקוט עמדה בעניין. לתדהמתו של פלמרסטון, סירב ויליאם להתערב בעניין. העימות בין המלך לשר החוץ בנוגע להנובר התחדש בשנה שלאחר מכן, כאשר מטרניך זימן ועידה של המדינות הגרמניות בווינה ופלמרסטון רצה שהנובר תסרב להזמנה לוועידה. תחת זאת המשנה למלך נענה להזמנה וזאת בגיבוי מלא של ויליאם.
שנותיו האחרונות
כדי לתת תוקף לשלטונו, התערב ויליאם באופן פעיל בפוליטיקה רק פעם אחת. ב-1834 הוא היה למונרך הבריטי האחרון שמינה ראש ממשלה בניגוד לעמדת הפרלמנט. באותה שנה התפטר הלורד גריי מראשות הממשלה והוחלף על ידי שר הפנים ויליאם לם, הלורד מלבורן, שהשאיר את רוב השרים במשרותיהם וזכה לרוב בפרלמנט. עם זאת, כמה משרי הקבינט מאסו במלך ובהדרגה הוא נטה לצד השמאלי של המפה הפוליטית. שנה קודם לכן גרי דחף לחקיקתו של חוק שיחולל רפורמה בכנסייה הפרוטסטנטית של אירלנד. הכנסייה גבתה תרומות בכל אירלנד כדי לממן את פעילותה והייתה במצב כספי טוב. עם זאת, פחות משמינית מהאוכלוסייה האירית השתייכה לכנסייה הפרוטסטנטית. בכמה מחוזות לא הייתה קיימת כנסייה פרוטסטנטית בכלל, אך עדיין היה כומר שחי על הכספים הללו שנגבו מהקתולים והפרסביטריאנים. תופעה זו הובילה להאשמות שהכמורה חיה ברווחה על חשבון האירים שחיים ברמת חיים נמוכה מאוד. החוק שיזם גרי הפחית את מספר הבישופויות בחצי, ביטל את המשרות המיותרות והפסיק את שיטת התרומות. חברים רדיקלים בממשלה יזמו צעדים נוספים לרפורמה בכנסייה של אירלנד. אחד מהם היה ג'ון ראסל, שלא היה חביב על המלך ויליאם.
בנובמבר 1834 קיבל השר המקשר עם בית הנבחרים ושר האוצר ג'ון צ'ארלס ספנסר (John Spencer) תואר אצולה ועבר מבית הנבחרים לבית הלורדים. מלבורן היה צריך למנות לו מחליף והיחיד שהיא מתאים מבחינתו היה ראסל. על רקע חילוקי דעות על מינויו של ראסל ולאחר שהתחלפו כמה ראשי ממשלה שהאחרון בהם היה רוברט פיל, פוזר הפרלמנט והוכרזו בחירות חדשות. אף על פי שכוחם של הטורים עלה בבחירות, הם עדיין היו במיעוט. פיל נשאר בתפקידו כמה חודשים והתפטר לאחר כמה תבוסות שנחל בפרלמנט. את מקומו תפס הלורד מלבורן שכיהן בתפקיד ראש הממשלה עד לסוף תקופת מלכותו של ויליאם והמלך נאלץ לקבל את ראסל כשר המקשר עם בית הנבחרים.
יחסיו של המלך עם ממשלתו של מלבורן היו רב צדדיים. הממשלה העלתה לדיון רעיונות נוספים לקידומה של הדמוקרטיה, כמו הגברת סמכויותיה של המועצה המחוקקת של קנדה, דבר שהטריד את המלך שחשש שצעד זה יגרום לבריטניה לאבד את המושבה. בתחילה התנגד המלך להצעות אלה, אך אף על פי שהוא תיעב את שרי הממשלה, הוא אישר את המלצותיהם לביצוע רפורמות.
הן המלך והן המלכה חיבבו את אחייניתם, ויקטוריה נסיכת קנט. ניסיונותיהם להתקרב לנערה נכשלו בעקבות עימות בין המלך לבין אמה של ויקטוריה, הדוכסית מקנט. בכעסו על הזלזול שהפגינה הדוכסית כלפי המלכה, הביע המלך, באירוע שציין את יום הולדתו האחרון באוגוסט 1836, את תקוותו שהוא יאריך ימים עד לאחר יום הולדתה ה-18 של הנסיכה, כדי שלא ייווצר מצב שהדוכסית תשמש כעוצרת. ויליאם הרביעי אכן שרד חודש לאחר הגעתה של ויקטוריה לבגרות ונפטר ב-20 ביוני 1837. מאחר שלא הותיר אחריו צאצאים חוקיים ירשה את כס המלוכה בבריטניה אחייניתו, בתו היחידה של הנסיך אדוארד אוגוסטוס בנו הרביעי של המלך ג'ורג' השלישי, המלכה ויקטוריה. עקב החוק הסאלי שחל בהנובר, ושמנע את המלכתן של נשים, מלך תחתיו ארנסט אוגוסטוס, בנו החמישי של ג'ורג' השלישי. כך נותק האיחוד הפרסונלי בין בריטניה לבין הנובר שהחזיק מעמד משנת 1714. הנהנים העיקריים מצוואתו של ויליאם היו שמונת הילדים ששרדו מבין אלה שילדה לו דורותיאה ג'ורדן. אף על פי שהמלכים הבאים של בריטניה לא היו צאצאיו של ויליאם, נמנים עם צאצאיו אישים ידועים כמו ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון ואלכסנדר דאף, דוכס פייף הראשון שנישא ללואיז, הנסיכה המלכותית, נכדתה של המלכה ויקטוריה.
מורשתו
תקופת מלכותו של ויליאם הרביעי הייתה קצרה אך רבת אירועים. עליית כוחו של בית הנבחרים ובמקביל שקיעת כוחו של בית הלורדים ציינו את תקופת משבר הרפורמה שבמסגרתו השפיעה הממשלה לראשונה באופן משמעותי על החלטותיו של בית הלורדים על ידי איום בהצפתו בבני אצולה. תהליך היחלשותו של בית הלורדים המשיך במהלך המאה ה-19 והגיע לשיאו במאה ה-20, עם העברתו של חוק הפרלמנט של 1911. אותו איום בהצפת בית הלורדים באצילים מטעם יושם גם הוא במשבר שפרץ אז כדי להבטיח את העברתו של החוק.
ירידת כוחו של הכתר אירעה כתוצאה ישירה של אירועים שקרו בתקופתו של ויליאם, במיוחד התפטרותה של ממשלת מלבורן. המשבר שקשור להתפטרות זו הצביע גם על צמצום השפעתו של המלך על העם. במהלך תקופת מלכותו של ג'ורג' השלישי יכול היה המלך לפטר ממשלה אחת, למנות אחרת במקומה, לפזר את הפרלמנט ולצפות שהבוחרים יצביעו עבור ממשל חדש. מצבים כאלה אירעו ב-1784 ולאחר מכן ב-1807 עם התפטרות ממשלתו של ויליאם גרנוויל. אך כאשר פיטר ויליאם הרביעי את ממשלתו של מלבורן, הטורים תחת מנהיגותו של רוברט פיל לא הצליחו לזכות בבחירות. יכולתו של המלך להשפיע על דעת הקהל ובאמצעותה על המדיניות הלאומית, הצטמצמה. אף אחד מהמלכים שמלכו אחרי ויליאם לא ניסה לפטר או למנות ממשלה בניגוד לדעת הפרלמנט. ויליאם הבין שהוא, כמונרך חוקתי, חסר כוח לפעול כנגד דעת הפרלמנט. הוא היה נוהג לומר: "יש לי את הדעות שלי, אמרתי אותם לשרים שלי. אין אני יכול להשפיע על כך שהם יאמצו את דעותיי. את תפקידי מילאתי."
בתקופתו של ויליאם יזם הפרלמנט רפורמות גדולות. נמנעה עבודת ילדים, נאסרה העבדות במושבות ונחקק חוק העניים. הרפורמות זכו לקיתונות של ביקורת משני צדדי המפה הפוליטית. הרפורמיסטים טענו שקצב השינויים איטי מדי והשמרנים טענו שהרפורמות הרחיקו לכת יותר מדי. הפרשנות המודרנית לגבי מדיניותו של ויליאם היא שהוא הקים עליו את שני הצדדים הקיצוניים במערכת הפוליטית, אך הצליח להוכיח עצמו כמי שעומד בראש משטר של מונרכיה חוקתית יותר משציפו רבים.
תארים לאורך חייו
תוארו המלא של ויליאם הרביעי כמלך היה: "ויליאם הרביעי, בחסד האל, מלך הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, מגן האמונה" הוא היה המלך הראשון של הממלכה המאוחדת שנשא את השם ויליאם. קדמו לו שלושה מלכים בשם זה שמלכו על אנגליה ושניים שמלכו על סקוטלנד.
תוארו המלא בהנובר היה: "ויליאם הרביעי, בחסד האל, מלך הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד ומלך הנובר"
ב-1770 הוענק לו תואר אביר מסדר הדרדר וב-1782 הוענק לו תואר אביר מסדר הבירית.
רנאטו טאפיה
רנאטו פאבריזיו טאפיה קורטיחו (בספרדית: Renato Fabrizio Tapia Cortijo, נולד ב-28 ביולי 1995 בלימה שבפרו) הוא כדורגלן פרואני המשחק בעמדות הקשר המרכזי, קשר אחורי ובלם בסלטה ויגו ובנבחרת פרו.
קריירת מועדונים
טאפיה נולד בלימה בירת פרו. בנעוריו שיחק באקדמיות הנוער של ספורטינג קריסטל ושל אסתר גרנדה. בתקופתו באסתר גרנדה הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע הפרואני לשנתון 95', תוך זכייה בפרס השחקן המצטיין של הטורניר.
בקיץ 2013 עבר טאפיה לאירופה, כאשר חתם בקבוצת טוונטה ההולנדית, על חוזה ל-4 עונות. מיד לאחר חתימתו במועדון, הועבר ליונג טוונטה, קבוצת המילואים של טוונטה. טאפיה ערך את הופעת הבכורה ביונג טוונטה ב-20 בספטמבר 2013, בתיקו 3 - 3 מול דה חראפסחאפ, במסגרת ליגת המשנה ההולנדית. טאפיה המשיך להתפתח בקבוצת המילואים של טוונטה, וכבש את שער הבכורה שלו במדיה ב-22 בנובמבר, בניצחון 2 - 1 על וילם II. בסיכום עונת, שיחק טאפיה ב-19 משחקים, וכבש שער אחד.
בעונה הבאה קודם טאפיה לקבוצת הבוגרים של טוונטה, והופיע לראשונה במדיה במשחק הפתיחה של הליגה, בתיקו המאופס מול קמבור. שבוע לאחר מכן נפצע בקרסול, דבר שהשבית אותו לשלושה חודשים. טאפיה חזר לאחר הפציעה ב-23 בנובמבר 2014, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-80, בניצחון 2 - 1 על זוולה. חודש לאחר מכן, הורחק טאפיה בכרטיס אדום לאחר 8 דקות משחק בלבד, מול וילם II. לאחר הרחקה של משחק אחד, ב-31 בינואר 2015, כבש טאפיה את שער הבכורה שלו במדי טוונטה הבוגרת, בניצחון 2 - 1 על קמבור. בהמשך העונה כבש ארבעה שערים נוספים, מול זוולה, חרונינגן וצמד מול גו אהד איגלס. עונת הבכורה שלו בקבוצה בוגרת הסתיימה בפציעת בברך. במהלך עונה זו הופיע טאפיה ב-22 משחקים, וכבש 5 שערים בכל המסגרות.
זמן קצר לאחר סיום עונת, עבר טאפיה ניתוח בברך, שמטרתו הייתה להכשיר אותו לתחילת העונה הבאה. הניתוח מנע ממנו להשתתף בקופה אמריקה 2015. במהלך הקיץ החלים מפציעתו באופן מלא. במשחק פתיחת עונת מול חרונינגן, כבש טאפיה את שערה היחיד של קבוצתו, במשחק שהסתיים בשוויון 1 - 1. באותו המשחק נפצע מחדש בברכו, דבר שהוביל להחליפו במהלך המחצית השנייה. לאחר שהחלים במהרה ושיחק בחמשת משחקיה הראשונים של טוונטה באותה עונה, נפצע טאפיה פעם נוספת בברכו, ב-12 בספטמבר 2015, במשחק מול אייאקס אמסטרדם. לאחר שהחלים מהפציעה, המשיך לסבול מפציעות חוזרות ונשנות בברך עד לסיום המחצית הראשונה של העונה. עד חודש ינואר 2016 הופיע טאפיה במדי פיינורד ב-14 משחקים וכבש פעם אחת בכל המסגרות.
ב-27 בינואר 2016 חתם טאפיה על חוזה ל-4.5 עונות בפיינורד, ששילמה עבורו 2.4 מיליון אירו. טאפיה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי פיינורד ב-7 בפברואר, במשחק ה'קלאסיקו' ההולנדי, מול אייאקס אמסטרדם, בהפסד קבוצתו 1 - 2. עד לסיום העונה שיחק ב-2 משחקים נוספים בלבד, ובעיקר ישב על הספסל. את עיקר הופעותיו עשה עם קבוצת המילואים של פיינורד. בעונת המשיך לשמש כשחקן מחליף. ב-22 בספטמבר 2016 הופיע לראשונה בגביע ההולנדי, לאחר שנכנס כמחליף 7 דקות לסיום המשחק, בניצחון 4 - 1 של פיינורד על טופ אוס. ב-2 באוקטובר כבש את שער הבכורה שלו במדי פיינורד, 13 דקות לאחר שנכנס כמחליף, בניצחון 2 - 0 על וילם II.
ב-20 ביולי 2020 חתם לארבע שנים בסלטה ויגו הספרדית.
נבחרת לאומית
במרץ 2015 טאפיה זומן לראשונה לסגל נבחרת פרו הבוגרת. ב-1 באפריל שיחק לראשונה במדים הלאומיים, בתיקו 2 - 2 מול. עקב פציעה לא נכלל השחקן בסגל פרו לקופה אמריקה 2015. שנה מאוחר יותר, נכלל טאפיה בסגל נבחרתו לקופה אמריקה 2016, והופיע בכל ארבעת משחקי פרו בטורניר. ב-7 בספטמבר 2016 כבש טאפיה את שער הבכורה שלו בנבחרת פרו, בניצחון 2 - 1 על.
טאפיה זומן לסגל נבחרת פרו למונדיאל 2018.
הר לופה
הר לופה (באנגלית: Mount Lupa) הוא הר שטוח, מכוסה קרח בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם בין קרחון רומולוס וקרחון מרטין, בסמוך דרומית-מזרחית להר בלק ת'אמב, ו-9 קילומטרים ממזרח לראשו של מפרץ ריימיל.
גילוי ומיפוי ההר
ההר נסקר לראשונה בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בפיקודו של ג'ון רידוך ריימיל.
ההר נסקר בשנית בין השנים 1948–1949 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
השמות מקורם בסיפור מהמיתולוגיה הרומית על רומולוס ורמוס - תאומים שזאבה (בלטינית: "לופה") הניקה אותם.
מוצאו של קרחון רמוס סמוך למוצאו של קרחון רומולוס (קרחונים תאומים), ושניהם נובעים ממדרונות הר לופה.
קעילה
כיום העיר מזוהה עם תל קילא, השוכן כ-12 קילומטרים מצפון מזרח לבית גוברין בשפלת יהודה. קעילה המקראית זוהתה במקום זה כבר על ידי אוסביוס בראשית המאה ה-4.
לפי ספר שמואל א', דוד המלך הושיע את העיר מהפלשתים, אך יושבי העיר היו כפויי טובה, והתכוונו להסגירו ביד שאול המלך:
.
בזמן שיבת ציון, הייתה קעילה בירת פלך.
בתקופת המשנה והתלמוד הייתה העיר ידועה בדבלים הייחודיות שלה, אשר כונו "דבלה קעילית".
שרה פון שוורצה
שרה פון שוורצה (בגרמנית: Sara von Schwarze; נולדה ב-6 באוקטובר 1968) היא שחקנית, מחזאית, תסריטאית ובמאית ישראלית.
נעוריה
פון שוורצה נולדה במינכן שבגרמניה המערבית דאז, כילדתם השלישית של הורים גרמנים נוצרים-פרוטסטנטים, שהתגיירו ועלו ארצה כשהייתה בת שנה ושלושה חודשים. אביה, גרשום (דיטר) פון שוורצה, בן למשפחת אצולה זוטרה, הוא צייר ואדריכל שלימד בטכניון בחיפה ובאקדמיה לאמנויות בצלאל בירושלים. לאחר שהות של מספר שנים בארץ, כאשר פון שוורצה הייתה בת 14, אביה שב לגרמניה ולקהילה היהודית במינכן לאחר שלקה בהלם קרב בעקבות מלחמת לבנון הראשונה. לאחר זמן גם אחיה של שרה עזב לגרמניה. אמה - אסתר (ביאטה) פון שוורצה תרגמה מעברית לגרמנית מספריהם של יורם קניוק, דויד גרוסמן, אורי אורלב ואחרים. כבת למשפחת עולים וגֵרים חשה שרה פון שוורצה, לדבריה, כי היא נעה בין שני הלאומים ומרגישה יחס של זרות וקרבה לשניהם.
למדה משחק מול מצלמה אצל רות דייכס.
תיאטרון
בתיאטרון הספרייה: ב-1992 גילמה את גאקי מטקלאף בהצגה "אמא לא מרשה" מאת שרלוט קיטלי שביים עידו ריקלין. ב-1996 גילמה את ילנה בהצגה "הדוד וניה" מאת צ'כוב שביימה נולה צ'לטון. ב-2014 ביימה את ההצגה "משהו קוסמי" מאת ניק פיין.
בתיאטרון באר שבע: ב-1992 גילמה את ג'ואן בהצגה "אהבה וזיכרון" שביים איציק ויינגרטן בתיאטרון באר שבע וגילמה את רובי גיאלונס בהצגה "זינגר" מאת פיטר פלאנרי שביים מיכה לבינסון. ב-1994 גילמה את היפוליטה ואת טיטאניה בהצגה "חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר שביים שחר סגל, וגילמה את סימון בהצגה "בית המלאכה" מאת ז'אן קלוד גרמברג שביים יורם פאלק. ב-1995 גילמה את גב' קונרד בהצגה "סיד" מאת תומאס ברנהרד שביים קריסטיאן לופא. ב-1996 גילמה את הברונית רוטשילד בהצגה "הפסנתר של ברטה" מאת מוטי אברבוך שביים עידו ריקלין.
בתיאטרון הבימה: ב-1994 גילמה את דזירה בהצגה "מחלת נעורים" מאת פרדיננד ברוקנר שביים עידו ריקלין. ב-1997 גילמה את מעכה בהצגה "אכזר מכל המלך" מאת נסים אלוני שביים חנן שניר.
בין השנים 1998–2000 הייתה חברה בוועדה האמנותית של פסטיבל עכו.
בתיאטרון תמונע: ב-2009 גילמה את הקצבית בהצגה "עניין של גברים" מאת פרנץ קסוור קרץ שביים יגיל אלירז. באותה שנה שיחקה במופע "אדיקטד" שיצרה נאוה צוקרמן במסגרת "פסטיבל א-ז'אנר". ב-2011 שיחקה בהצגה "כל מקום באמבטיה שבו אין מים" מאת גזינה דאנקוורט שביימה נאוה צוקרמן.
בתיאטרון הערבי-עברי ביפו: ב-2009 שיחקה בהצגה "שבע ילדות יהודיות" מאת קריל צ'רצ'יל שביים סמיח ג'בארין. הפקה זו עלתה במסגרת "10 ימים נגד המצור על רצועת עזה" שארגנו "קואליציית נשים לשלום". באותה שנה שיחקה בהצגה "הדירה" - מונודרמה ללא מילים מאת פרנץ קסוור קרץ שביים מיכאל רונן.
ב-2010 שיחקה בהצגה "מחכים לאדם שפילמן" מאת האקן סבאז מיג'אן שערך וביים מיכאל רונן בתיאטרון הבלהאוס בברלין.
בתיאטרון בית ליסין: ב-2011 גילמה את מרים דהן, אם המשפחה בהצגה "מימונה" מאת חנה אזולאי-הספרי שביים כפיר אזולאי.
חיים אישיים
פון שוורצה הייתה נשואה למעצב התפאורה אבי שכוי ולהם שלוש בנות, ביניהן השחקנית אמה שכוי פון שוורצה. כיום בן זוגה הוא הקולנוען איתמר לוריא.
גיסה הוא הכימאי יצחק מסתאי.
קישורים חיצוניים
ראיונות
פיריאטין
פיריאטין (באוקראינית: Пирятин) היא עיר במחוז פולטבה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
פיריאטין נזכרת לראשונה בשנת 1155, ובשנת 1239 נהרסה בידי המונגולים. לאחר מכן שוקמה העיר, ונשלטה בידי הדוכסות הגדולה של ליטא.
תחת שלטון האימפריה הרוסית בסוף המאה ה-18 הפכה פיריאטין לעיר מחוז, ונבנתה בה קתדרלה. בשנת 1802 נכללה העיר במחוז פולטבה.
יהודי פיריאטין
בתחילת המאה ה-20 חיו בעיר כ-3,100 יהודים, קרוב למחצית תושביה. בפברואר 1919 נערך בעיר פוגרום בידי חיילי הצבא הלבן, בו נרצחו 19 יהודים.
ב-18 בספטמבר 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את יהודיה בגטו קטן, בו נצטוו בענידת סרט זרוע. במרץ 1942 נמנו בגטו 1,530 יהודים.
ב-6 באפריל 1942 החל חיסול גטו פיריאטין. במשך ארבעה ימים נרצחו כל יושביו בידי גרמנים ושוטרים מקומיים בכפר פירוגובסקאיה לוודה. ב-18 במאי 1942 נרצחו עוד כמה עשרות יהודים שנתפסו מסתתרים בעיר.
וסטפאליה
וסטפאליה (בגרמנית: Westfalen) היא חבל ארץ היסטורי בגרמניה המחולק כיום בין מדינות נורדריין-וסטפאליה וסקסוניה התחתונה.
וסטפאליה מוגדרת גאוגרפית כחבל הארץ שבין הריין ובין הווזר, הכולל את הערים בילפלד, בוכום, דורטמונד, גלזנקירכן, מינסטר ואוסנבריק. הגבולות הגאוגרפיים של החבל השתנו במהלך ההיסטוריה שלו. בחבל מדברים ניב גרמני מיוחד, וסטפאלית, השייך לקבוצת השפות הסקסונית תחתית מערבית.