cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערכת הכבישים הבין-מדינתיים
תכנון
מאמציה של ממשלת ארצות הברית לבניית רשת לאומית של כבישים מהירים החלו בשנת 1916, אז עבר חוק סבסוד הכבישים (Federal Aid Road Act). חוק זה, שהוא חוק המימון הפדרלי הראשון לכבישים מהירים בארצות הברית ומהווה אבן דרך, נחתם על ידי הנשיא וודרו וילסון, והעניק 75 מיליון דולר לתקופה בת 5 שנים לצורך בנייה ופיתוח כבישים מהירים. מלחמת העולם הראשונה גרמה לכך שהחוק, שתוקפו פג ב-1921, לא יושם בצורה משמעותית.
רננה גוטמן
קריירה צבאית מקצועית
רננה גוטמן התגייסה לצבא בשנת 1948, שם ביצעה תפקידים רבים. את עבודתה החלה במשרד התובע הצבאי. היא נטלה חלק בצוות שהתאים את חוקת השיפוט מתקופת ההגנה לצרכים של צה״ל. היא שימשה כתובעת הכללית של חיל הנשים. היא נמנתה עם צוות ההקמה של בית הספר פיקוד ומטה, והייתה העוזרת של שמעון פרס בעת שהיה מנכ״ל משרד הביטחון. בשנת 1956 השתחררה מצה״ל בדרגת סגן-אלוף.
מערכת הכבישים הבין-מדינתיים
תכנון
לאחר שפג תוקפו של חוק הסבסוד של 1916, עבר חוק חדש - חוק סבסוד הכבישים המהירים (1921) (חוק פיפס). מטרת החוק הייתה בנייה ופיתוח של כבישים מהירים, והוא יועד ל-13 המדינות המערביות של ארצות הברית (כולל אלסקה והוואי). עד סוף 1921, הועברו למעלה מ-75 מיליון דולר לטובת התוכנית. הייחודיות של חוק זה נעוצה בעובדה שכאן החל התכנון הראשוני לבנייה של רשת לאומית של "כבישים מהירים ראשיים" ("primary highways"), שיהיו מקושרים ביניהם ברחבי המדינות השונות.
לשכת הכבישים הציבוריים (Bureau of Public Roads) ביקשה מהצבא להכין רשימה של כבישים החיוניים לביטחון הלאומי. בשנת 1922 הכין הגנרל ג'ון פרשינג, לשעבר מפקד חיל המשלוח האמריקאי במלחמת העולם הראשונה, מפה מפורטת של 200,000 מיל של כבישים ראשיים מקושרים (הנקראת "מפת פרשינג").
רננה גוטמן
קריירה אזרחית מקצועית
לאחר שסיימה את עבודתה במשרד מבקר המדינה כיהנה בתפקידים שונים בקופת חולים כללית, בסוכנות היהודית ובהסתדרות הציונית. בנוסף, כיהנה מאוקטובר 1995 ועד 2004 כדירקטורית בבנק לאומי, וכחברה בוועדת הכספים בבנק.
מערכת הכבישים הבין-מדינתיים
תכנון
התכנון של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים צבר תאוצה בתקופתו של הנשיא דוויט ד. אייזנהאואר. אייזנהואר רחש הערכה לרשת הכבישים המהירים של גרמניה הנאצית (Reichsautobahn), בה פגש בעת שעמד בראש המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, וראה בה מרכיב חיוני למערכת הביטחון הלאומי. אייזנהאואר הבין שהמערכת המוצעת תיצור רשת כבישי תחבורה יבשתיים לאספקה צבאית ולפריסת כוחות צבא במקרה חרום של פלישה לארצות הברית.
בשנת 1955 יצא לאור הספר - "המיקום הכללי של רשת הכבישים הבין-מדינתיים הלאומית" (General Location of National System of Interstate Highways), שבאופן בלתי רשמי מכונה "הספר הצהוב", ובו הופיע התכנון של המערכת העתידה להיות מערכת הכבישים הבין-מדינתיים. לתכנון סייע צ'ארלס ארווין וילסון, שעוד עמד בראש חברת "ג'נרל מוטורס" כשהנשיא אייזנהאור מינה אותו למזכיר ההגנה בינואר 1953.
בנייה
מערכת הכבישים הבין-מדינתיים אושרה בחוק סבסוד הכבישים המהירים (1956), הידוע בשם "חוק כבישי החירום והכבישים הבין-מדינתיים הלאומיים של 1956", ב-29 ביוני.
2 מדינות טענו לתואר "הכביש הבין-מדינתי הראשון". מדינת מיזורי טענה שההסכמים הראשונים של התוכנית החדשה נחתמו במיזורי: ההסכם הראשון נחתם ב-2 באוגוסט ונגע לפיתוח כביש 66 (כיום כביש בין-מדינתי 44) במחוז לקלייד. ברגע שההסכם נחתם, ביקש מהנדס המחוז של לשכת הכבישים הציבוריים מהממונים עליו בוושינגטון, להכריז על ההסכם כראשון מסוגו בארצות הברית; ההסכם השני, נחתם גם הוא ב-2 באוגוסט, נגע לפיתוח חלק מכביש 40 (כיום כביש בין-מדינתי 70) במחוז סיינט צ'ארלס. פרויקט זה היה הראשון שהחלו בבנייתו לאחר חתימת חוק 1956.
גם מדינת קנזס טענה לבכורה; ב-31 באוגוסט חתמה ועדת כבישי המדינה של קנזס על הסכם לפיתוח רצף ממשי של מקטע דו-נתיבי מכביש 40 (הבין-מדינתי 70), קילומטרים ספורים מערבית לעיר הבירה טופיקה. אמנם הבנייה החלה עוד לפני שחוק 1956 נחקק, אך פיתוח הכביש הרצוף נעשה תחת הסכם שנחתם ב-26 בספטמבר 1956. ב-14 בנובמבר נפתח הכביש לתנועה, ומדינת קנזס הציבה שלט עליו נכתב "הפרויקט הראשון בארצות הברית שהושלם תחת הוראת חוק סבסוד הכבישים המהירים החדש של 1956".
אבני דרך עיקריות בבניית מערכת הכבישים הבין-מדינתיים:
הסכום הראשוני שהושקע במערכת נאמד ב-25 מיליארד דולרים ל-12 שנים; עד הסיום שלו נאמד הסכום ב-114 מיליארד דולרים (425 מיליארד דולרים, על פי מדד הדולר ב-2006), ובניית המערכת נמשכה 35 שנים.
מ-1992 ואילך
ישנם כבישי עזר שעודם בבנייה, כמו למשל כביש בין-מדינתי 485 בקרוליינה הצפונית שנותר בתהליכי בנייה מאז שנות ה-80. כבישים נוספים, שלא נכללו בתוכנית המקורית, גם הם בבנייה, למשל כביש בין-מדינתי 22 במדינות טנסי, מיסיסיפי ואלבמה, וכן ההרחבה של כביש בין-מדינתי 69 מאינדיאנה לטקסס. פקידי FHWA הגדירו מספר פרוזדורי תנועה שאינם משתייכים למערכת, לצורך הכללה עתידית במערכת, בין אם על ידי בניית נתיבים בין-מדינתיים חדשים ובין אם על ידי שיפור הכבישים הקיימים והתאמתם לתקנים של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים.
תקנים
ההתאחדות האמריקאית של פקידי התחבורה וכבישי המדינות (AASHTO) הגדירה מערכת תקנים המחייבות את כל הכבישים הבין-מדינתיים החדשים, אלא אם כן קיבלו כתב ויתור ממנהל הכבישים המהירים הפדרלי (FHWA). החשוב שבהם הוא העיקרון שעל הכבישים הבין-מדינתיים להיות כבישים מהירים, ולכן, לבד ממספר מקומות החורגים מכלל זה, הרמזורים מוגבלים אך ורק לביתני אגרה.
רשימת התקנים מגוונת ונוגעת לנושאים שונים, בהם למשל: מספר הנתיבים המינימלי בכביש בין-מדינתי הוא לכל הפחות 2 נתיבים בכל כיוון; הרוחב המינימלי המותר של השול הימני (החיצוני) הוא 3.05 מטר, ושל השול השמאלי (הפנימי) - 1.22 מטר. בשטח הררי, רוחב השול הימני צריך להיות לפחות 2.44 מטר, ורוחב השול השמאלי - 1.22 מטר, ובאם הכביש הוא בעל 4 נתיבים באותו הכיוון, על השול הימני להיות גם הוא ברוחב של 2.44 מטר; רמת השיפוע המקסימלית - עד 6% באזורים הררים; רמת השיפוע המינמלית לרוחב הכביש לצורך ניקוז מים היא 1.5%, אך עדיף 2%. באזורים גשומים במיוחד תהיה רמת השיפוע 2.5%; הגובה מקסימלי של אבני שפה הוא 100 מ"מ, ועל פי התקנים של ה-FHWA, אבני שפה אנכיים אסורים בכבישים הבין-מדינתיים. כמו כן, ישנם תקנים למנהרות, גשרים ולכבישי הכניסה והיציאה לכבישים הבין-מדינתיים.
התקנים שונו במהלך השנים, כיוון שכבישים בין-מדינתיים ותיקים רבים לא התאימו לתקנים החדשים, ומאידך לא נבנו כבישים בין-מדינתיים חדשים המתאימים לתקנים בגלל יוקר העלויות או בעיות סביבתיות. מספר כבישים הוסבו לכבישים בין-מדינתיים, בעיקר כבישי אגרה שנבנו לפני הקמת מערכת הכבישים בין-מדינתיים, או שהיו בבנייה כשהנשיא אייזנהאואר חתם על חוק סבסוד הכבישים המהירים ב-1956. דוגמה בולטת היא הפנסילבניה טרנפייק (Pennsylvania Turnpike; כביש האגרה של פנסילבניה), שבמקור היה בעל מפרדה צרה מאוד, אך לאחר שהוסב לכביש בין-מדינתי, נדרשה התקנת מחסומי ג'רזי בגלל עומסי תנועה כבדים.
הגבלת מהירות
בהיותם כבישים מהירים, נהנים הכבישים הבין-מדינתיים לרוב מהגבלת מהירות גבוהה. הגבלות המהירות משתנות מאזור לאזור, והן נקבעות על ידי המדינות השונות בארצות הברית. בין השנים 1974-1987, הייתה הגבלת המהירות המקסימלית המותרת בכל הכבישים הבין-מדינתיים בארצות הברית 88.5 קמ"ש, בהתאם לחוק הפדרלי. כיום, הגבלת המהירות המקסימלית הנהוגה בדרך כלל באזורים הכפריים נעה בין 105 ל-121 קמ"ש. במספר חלקים של כביש בין-מדינתי 10 וכביש בין-מדינתי 20 באזור הכפרי של מערב טקסס, וכן בחלקים של כביש בין-מדינתי 15 באזור הכפרי של מרכז יוטה, הגבלת המהירות המקסימלית היא 129 קמ"ש, והיא הגבוהה ביותר במערכת הכבישים הבין-מדינתיים של ארצות הברית.
במספר מקומות, הגבלת מהירות נמוכה נקבעה כתוצאה מתביעות משפטיות ודרישות התושבים. לדוגמה, לאחר שהשלמת כביש בין-מדינתי 35E העובר דרך העיר סיינט פול, מינסוטה, הופסקה במשך קרוב ל-30 שנה, הצליחו התושבים המתגוררים בין הדאונטאון לדרום העיר ליצור לובי להחלטה כי המהירות המקסימלית המותרת בכביש תהיה 72 קמ"ש.
יישומים נוספים
כחלק ממערכת הכבישים המהירים הלאומית, מערכת הכבישים הבין-מדינתיים משפרת את יכולת הניידות של יחידות צבאיות מ/אל שדות תעופה, בסיסים ימיים, מסופי רכבת ובסיסים צבאיים. בנוסף, מערכת הכבישים הבין-מדינתיים מקשרת לכבישים אחרים המהווים חלק מרשת הכבישים המהירים האסטרטגיים, מערכת של כבישים שהוגדרו כ"חיוניים" על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
כמו כן, המערכת סייעה בפינוי תושבים המתגוררים בחזית ההוריקנים ואסונות טבע נוספים. הדרך למקסם את הספק התנועה היוצא ממקום מסוים הוא להפוך את כיוון הזרם בנתיבים הנכנסים לכיוון יציאה, כך שהנתיבים כולם יהיו בכיוון יציאה. נוהל זה, הנקרא "היפוך הנתיב הנגדי" (Contraflow lane reversal), הופעל מספר פעמים בעת סופות הוריקן. לאחר המחאה הציבורית על חוסר היעילות בפינוי התושבים מדרום לואיזיאנה קודם להתקרבותו של הוריקן ג'ורג' בספטמבר 1998, הוחלט על נוהל זה. בשנת 1999, הופעל הנוהל בכביש בין-מדינתי 16 העובר בעיר סוואנה, ג'ורג'יה, ובכביש בין-מדינתי 26 העובר בעיר צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, לפני התקרבותו של הוריקן פלויד, והניב תוצאות מעורבות.
בשנת 2004, הופעל נוהל זה באזור של טמפה, פלורידה, לפני התקרבותו של הוריקן צ'רלי, ובאזור חוף המפרץ לפני התקרבותו של הוריקן איוון; אך למרות הנוהל, זמן משך הפינוי לא ירד לעומת פינויים קודמים, והחל תהליך של הסקת מסקנות ממבצעי הפינוי הקודמים בהם הופעל הנוהל. כתוצאה מכך, הפינוי של העיר ניו אורלינס, לואיזיאנה, בשנת 2005, לפני התקרבותו של הוריקן קתרינה התבצע בצורה יעילה יותר.
כבישים ראשיים (במדינות הרציפות)
על פי תוכנית המספור, כבישי הרוחב (מזרח-מערב) נושאים מספרים זוגיים, ואילו כבישי האורך (צפון-דרום) נושאים מספרים אי-זוגיים. נתיבים בעלי מספר אי-זוגי ממוספרים בסדר עולה ממערב למזרח, ונתיבים בעלי מספר זוגי ממוספרים בסדר עולה מדרום לצפון (כדי למנוע בלבול עם מערכת הכבישים המהירים של ארצות הברית, שהם ממוספרים ממזרח למערב ומצפון לדרום), על אף שישנם חריגים לשני הכללים במספר מקומות. נתיבים בעלי מספרים המתחלקים ב-5, יועדו להיות עורקי תנועה ראשיים למרחקים ארוכים. כבישי האורך הבין-מדינתיים הראשיים (צפון-דרום) ממוספרים בסדר עולה מכביש בין-מדינתי 5 שבין קנדה ומקסיקו לאורך החוף המערבי ועד לכביש בין-מדינתי 95 שבין קנדה ומיאמי לאורך החוף המזרחי. כבישי הרוחב הבין-מדינתיים הראשיים (מערב-מזרח) ממוספרים בסדר עולה מכביש בין-מדינתי 10 המקשר בין סנטה מוניקה, קליפורניה וג'קסונוויל, פלורידה, ועד לכביש בין-מדינתי 90 המקשר בין סיאטל, וושינגטון ובוסטון, מסצ'וסטס, כאשר ישנם שני חריגים: אין כבישים בין-מדינתיים במספרים 50 ו-60, וזאת משום שכבישים בעלי מספרים אלו יעברו דרך מדינות בהן ישנם כבישים מהירים בעלי אותו המספר, דבר שאיננו אפשרי על פי קווי היסוד של מנהל הכבישים המהירים.
ישנם מספרים בעלי שתי ספרות הנחלקים בין מקטעי כבישים בקצוות שונים של המדינה (כבישים מספר 69, 74, 76, 84, 86 ו-88). הסיבה לכך, לפחות אצל חלקם, היא השינוי בשיטת המספור כתוצאה מאימוץ מדיניות חדשה בשנת 1973. קודם לכן, הייצוג של נתיבים בין-מדינתיים ארוכים כלל סיומת אות לאחר המספר; למשל, הכביש הבין-מדינתי המערבי 84 נקרא אז "כביש בין-מדינתי מספר 80N", זאת משום שהיה צפוני ("N" מייצג "North", צפון) לכביש בין-מדינתי מספר 80. אך המדיניות החדשה גורסת כי, "לא יאומצו מספרים חדשים מחולקים (כמו למשל, "כביש בין-מדינתי 35W" ו"כביש בין-מדינתי 35E" וכו')". בנוסף, המדיניות החדשה ממליצה להחליף את המספרים המחולקים הישנים מהר ככל האפשר; למרות זאת, הכבישים הבין-מדינתיים מספר 35W ו-35E עודם קיימים בטקסס, וכן הכבישים הבין-מדינתיים מספר 35W ו-35E במינסוטה. בנוסף, על פי דרישות של הקונגרס, שלושה מקטעים של כביש בין-מדינתי מספר 69 בדרום טקסס ייחנכו בעתיד, 69E, 69W ו-69C (כאשר "C" מייצג "Central", מרכז).
אלסקה, הוואי ופוארטו ריקו
מערכת הכבישים הבין-מדינתיים קיימת גם באלסקה, הוואי ובפוארטו ריקו, על אף שאין קשרים יבשתיים ישירים בינם לבין שאר מדינות ארצות הברית.
הכבישים הבין-מדינתיים בהוואי מתרכזים כולם באי אואהו, שהוא האי המאוכלס ביותר בהוואי, ונושאים תחילית H. ישנם בהוואי שלושה נתיבים ראשיים, בעלי ספרה אחת (H-1, H-2 ו-H-3), וכן כביש עזר יחיד (H-201). כבישים אלו מקשרים בין מספר בסיסים של חיל האוויר והצי האמריקני, כמו גם בין הערים החשובות והעיירות הפזורות באואהו.
הכבישים הבין-מדינתיים של אלסקה ופוארטו ריקו נושאים תחיליות A ו-PR, בהתאמה. בפועל, הכבישים באלסקה ובפוארטו ריקו נקראים בכינויים המקומיים שלהם ולא במספרים של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים. יתר על כן, כבישים אלו כלל לא תוכננו ונבנו בהתאם לתקנים הרשמיים של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים.
כבישי עסקים
AASHTO הגדירה קטגוריה נוספת של כבישים מיוחדים, הנבדלים מהכבישים הראשיים ומכבישי העזר. כבישים אלו אינם מחויבים בציות לתקנים של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים, אך למרות זאת יכולים להיות מאושרים על ידי ההתאחדות. מדיניות סימון כבישי העסקים זהה הן במערכת הכבישים הבין-מדינתיים והן במערכת הכבישים המהירים של ארצות הברית.
קיימים שני סוגים של כבישי עסקים: "לולאות עסקים" (Business Loops; כבישי עסקים המחוברים בשני הקצוות לכביש האב) ושלוחות עסקים (Business Spurs; כבישי עסקים המחוברים בצד אחד בלבד לכביש האב). כביש העסקים חוצה לרוב את הדרך הראשית של הדאונטאון של העיר, או אזורי עסקים מרכזיים אחרים. ישנן ערים בהן קיימים מספר כבישי עסקים המחוברים לכביש הבין-מדינתי, והדבר תלוי במספר הכבישים הבין-מדינתיים העוברים בקרבת העיר ובמספר אזורי העסקים הקיימים בה.
מימון ואחזקה
הכבישים הבין-מדינתיים נמצאים בבעלות המדינה בה הם בנויים. החלק האחרון של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים שנכנס לבעלות פדרלית הוא גשר וודרו וילסון בכביש הטבעת של וושינגטון די. סי. (הבין-מדינתי 49). עבודת חידוש הגשר הושלמה ב-2009, והוא בבעלות משותפת של מדינות מרילנד ווירג'יניה. באופן כללי, משרד התחבורה של כל מדינה הוא האחראי לתחזוקת הכבישים. אך יש גם מקטעי כביש המתוחזקים והנמצאים בבעלותן של רשויות מקומיות.
בערך 70% מעלויות הבנייה והאחזקה של הכבישים הבין-מדינתיים בארצות הברית משולמים ממיסים שמשלמים המשתמשים, בעיקר מהמס על הדלק הנגבה על ידי השלטונות המקומיים, שלטונות המדינה והשלטונות הפדרליים. חלק קטן בהרבה מהעלויות משולם מדמי אגרה הנגבים בכבישי האגרה ובגשרים. קרן הנאמנות לכבישים מהירים, שנוסדה לאחר חקיקת חוק מיסוי הכבישים המהירים (Highway Revenue Act) ב-1956, קבעה את המס על הדלק ל-3 סנט לגלון בנזין. בשנת 1993 כבר הגיע המס ל-18.4 סנט לגלון בנזין, ושיעור מס זה נשאר עד היום. שאר העלויות ממומנות בעזרת איגרות חוב, מסי רכוש ייעודיים ומיסים אחרים.
כאשר התרחבו הפרוורים בארצות הברית, העלויות הכרוכות באחזקת התשתיות של הכבישים המהירים גדלו אף הם, והותירו מעט מאוד יכולת לבניית כבישים בין-מדינתיים חדשים. הדבר הוביל לשגשוג מהיר של כבישי האגרה כשיטה החדשה של בניית כבישים מהירים באזורים הפרוורים. כמו כן, ישנם כבישים בין-מדינתיים המתוחזקים באופן פרטי (לדוגמה, חברת VMS היא האחראית על אחזקת כביש בין-מדינתי 35 בטקסס) במטרה להפחית את עלויות האחזקה וכך לאפשר למשרדי התחבורה במדינות השונות להתרכז באזורים בעלי צמיחה מהירה. חלקים ממערכת הכבישים הבין-מדינתיים יהפכו לכבישי אגרה בעתיד, במטרה להפחית את עלויות האחזקה.
כבישי אגרה בין-מדינתיים
4,700 ק"מ (בקירוב) של כבישי אגרה כלולים במערכת הכבישים הבין-מדינתיים. רבים מכבישי האגרה כבר היו קיימים או בבנייה בעת שנוסדה מערכת הכבישים הבין-מדינתיים, ובתחילה החוק הפדרלי אסר את גביית האגרה בכבישים הבין-מדינתיים. מאחר שכבישים מהירים אלו קישרו ביעילות חלקים שונים של המערכת, הם הוכרזו ככבישים בין-מדינתיים. הקונגרס החליט שיהיה זה יקר מדי לבנות כבישים בין-מדינתיים חינמיים במקביל לכבישי האגרה הקיימים, אך גם לא רצה להפוך אותם לכבישים חינמיים, מאותה הסיבה - יהיה זה יקר מדי לתגמל את בעלי איגרות החוב שמימנו את כבישי האגרה הללו. כך, כבישי האגרה הצטרפו למערכת הכבישים הבין-מדינתיים והמשיכו לשמש כבישי אגרה, בעוד האיסור על כבישים בין-מדינתיים אחרים לגבות אגרה ממשיך לחול.
כבישי אגרה בין-מדינתיים הורשו להמשיך ולגבות אגרה על השימוש בהם, אך נפסלו מלקבל מימון פדרלי לאחזקתם ופיתוחם. המדיניות לגבי גביית אגרה בכבישים בין-מדינתיים שונתה מאז, ומנהל הכבישים המהירים הפדרלי התיר למספר מדינות לגבות אגרה בכבישים בין-מדינתיים קיימים. סעיף חדש שהוכנס ב-2009 למדריך התקני השליטה התעבורתיים האחידים (Manual on Uniform Traffic Control Devices), מסמך המונפק על ידי מנהל הכבישים המהירים הפדרלי ומפרט את התקנים המחייבים של תמרורים, סימוני תנועה בכביש ורמזורים, קובע כי שלט האגרה בכביש הבין-מדינתי יהיה שחור-על-גבי-צהוב, כאשר הכיתוב "אגרה" (TOLL) בשחור יהיה על רקע צהוב, וכי על שלט האגרה להיות ממוקם מעל סימון מספר הכביש הבין-מדינתי.
בשנת 2005 עבר בקונגרס חוק הידוע בשם SAFETEA-LU, שנחתם על ידי הנשיא ג'ורג' בוש, המעודד את המדינות השונות לבנות כבישים בין-מדינתיים חדשים באמצעות "שיטות מימון חדשניות". החוק הקל על המדינות בבניית כבישים בין-מדינתיים ככבישי אגרה למרות המגבלות שנקבעו, או באמצעות משרדים ממשלתיים או באמצעות שותפויות ציבוריות-פרטיות. מכל מקום, החוק פינה את מקומו לחוק MAP-21, שנחתם על ידי הנשיא ברק אובמה ב-6 ביולי 2012, האוסר על גביית אגרה בכבישים בין-מדינתיים חינמיים קיימים, ומתיר את הגבייה רק בכבישים חדשים.
שילוט
הכבישים הבין-מדינתיים מסומנים במספר המופיע על תמרור בצבע אדום, לבן וכחול. צבעים אלו נבחרו במכוון, משום שהם הצבעים המרכיבים את דגל ארצות הברית. בעיצוב המקורי, שם המדינה הופיע מעל מספר הכביש, אבל במדינות רבות נותר שטח זה ריק כיום. בדרך כלל גובהו של השלט עצמו הוא 91 ס"מ, ורוחבו: לשלטי הכבישים הראשיים - 91 ס"מ, לכבישי העזר - 110 ס"מ.
כבישי עסקים בין-מדינתיים (מחוברים בשני הקצוות לכביש האב) ושלוחות עסקים (מחוברים בצד אחד בלבד לכביש האב) משתמשים במגן מיוחד, כאשר הצבע הירוק מחליף את הצבעים כחול ואדום, המילה "עסקים" (BUSINESS) באה במקום המילה "הבין-מדינתי" (INTERSTATE), והמילה "שלוחה" (SPUR) או "לולאה" (LOOP; "לולאת עסקים") ממוקמים לרוב מעל המספר. המגן הירוק משמש לסימון הנתיב הראשי העובר דרך אזור העסקים המרכזי של העיר, ומחבר את כביש הבין-מדינתי בקצה אחד (שלוחה) או בשני הקצוות (לולאה) של כביש העסקים.
אוקסידקטילוס
אוקסידקטילוס (שם מדעי: Oxydactylus; מיוונית עתיקה: "בעל אצבע חדה") הוא סוג נכחד של גמל אשר חי באמריקה הצפונית במשך הקנוזואיקון, בין סוף האוליגוקן לאמצע המיוקן שלפני 28.4 עד 13.7 מיליון שנה מזמננו.
מערכת הכבישים הבין-מדינתיים
שילוט
במהלך השנים השתנה עיצוב המגן של הכבישים הבין-מדינתיים. בשנת 1957, בסיום תחרות בה הוצעו 100 עיצובים שונים, התקבל המגן שעוצב על ידי ריצ'רד אוליבר ממחלקת התחבורה של טקסס; באותו הזמן, צבע המגן היה כחול כהה, ורוחבו היה רק 43 ס"מ. תקני סימון הכבישים הבין-מדינתיים במדריך התקני השליטה התעבורתיים האחידים (MUTCD) שינו את עיצוב המגן שוב במהדורות של 1961, 1971 ו-1978.
אוקסידקטילוס
סוג גמל זה ידוע ממספר מאובנים שהתגלו בארצות הברית ומקסיקו במספר אתרי מאובנים ואלה תוארו למדע ב-1904 בידי החוקר פיטרסון.
גמל זה עם תכונותיו היה פרימיטיביים יותר מהגמלים המודרניים. הוא נכחד במשך המיוקן, ייתכן שבשל שינויי אקלים רחבים לאורך אמריקה הצפונית.
Fucking Hell
הפקה
פוקינג הל לא מבושלת בפוקינג, אלא מבושלת במקור בBrauerei Waldhaus, מבשלת בירה בעיירה וולדהאוס ביער השחור, גרמניה. משנת 2013 עברה הייצור ל-Brauerei Hartmannsdorf Hartmannsdorf ליד קמניץ. בעת ההשקה של פוקינג הל, לא הייתה מבשלת בירה בכפר פוקינג.
היסטוריה
בשנת 2010 תכננו שלושה אנשי עסקים גרמנים, סטפן פלנברג, פלוריאן קראוזה והנס-יורג שלר תוכנית להבאת בירה חדשה לשוק. קראוזה הוא במקור מבאד רייכנהאל, עיירה בווארית במרחק 20 ק"מ מהכפר האוסטרי פוקינג. שמו של הכפר נתן להם השראה לתכנן שם מותג הומוריסטי, בשילוב עם המילה הגרמנית "Hell" עבור "לאגר בהירה", והם הגישו בקשה לרשום סימן מסחרי קהילתי עבור "פוקינג".
עימאד ח'מיס
עימאד מוחמד דיב ח'מיס (בערבית: عماد محمد ديب خميس; נולד ב-1 באוגוסט 1961) הוא ראש ממשלת סוריה לשעבר.
נולד בקרבת דמשק. בשנת 1981 קיבל תואר בהנדסת חשמל מאוניברסיטת דמשק.
מ-14 באפריל 2011 ועד מינויו לראש ממשלה כיהן ח'מיס כשר החשמל בממשלת סוריה. ב-3 ביולי 2016 התמנה ח'מיס לראש הממשלה ה-67 של סוריה והחליף את ואיל אל-חלקי, שכיהן בתפקיד משנת 2012.
ח'מיס נשוי ואב לשלושה ילדים.
ג'רום דייסון
ג'רום קליפטון דייסון (באנגלית: Jerome Clifton Dyson; נולד ב-1 במאי 1987) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הרכז והקלע בקבוצת פלקנסטרו וירטוס רומא מליגת העל האיטלקית.
קריירה
אחרי שלא נבחר בדראפט 2010 דייסון חתם בטלסה 66' מליגת הפיתוח של ה-NBA. ב-47 משחקים בהם שיחק קלע 15.5 נקודות בממוצע למשחק והיה למוביל הנקודות בקבוצה.
דייסון היה חלק מנבחרת ארצות הברית במשחקים הפאן-אמריקאיים באוקטובר 2011. עקב שביתת ה-NBA ב-2011 לא שיחקו בנבחרת שחקנים מה-NBA. דייסון קלע 11.4 נקודות בממוצע למשחק ונבחרתו זכתה במדליית הארד.
לאחר עונה טובה בליגת הפיתוח ניסה דייסון את מזלו ב-NBA הוא היה חלק מסגל מחנה האימונים של ניו אורלינס פליקנס עד שנופה מהסגל וחזר לטלסה 66'. לאחר מכן ב-10 באפריל 2012 דייסון חתם לחוזה של 10 ימים בניו אורלינס פליקנס. ב-9 משחקים בהם שיחק קלע 7.4 נקודות, לקח 2.1 ריבאונדים ומסר 2 אסיסטים בממוצע למשחק.
ב-19 בספטמבר 2012 חתם דייסון בהפועל חולון מליגת ווינר סל. ב-12 בינואר 2013 קלע דייסון 40 נקודות בניצחון 103-107 על מכבי אשדוד. סיים את העונה הסדירה כשהוא מוביל ברשימת הקלעים בליגה עם 20.4 נקודות בממוצע למשחק אך קבוצתו לא העפילה לפלייאוף.
ב-2013 חתם דייסון בברינדיזי האיטלקית. ב-2014 חתם בדינמו סאסארי וזכה איתה באליפות איטליה, בגביע האיטלקי ובסופר קאפ האיטלקי. ב-2015 חתם דייסון בטורינו.
ב-12 ביולי 2016 חתם דייסון בהפועל ירושלים לעונה, עם אופציה לעונה נוספת. ב-15 ביוני 2017, במשחק הגמר בליגת העל בין הפועל ירושלים למכבי חיפה דייסון קלע 30 נקודות (כולל 6 מ-9 מהשלוש), מסר 5 אסיסטים ולקח 6 ריבאונדים. דבר זה הוביל את קבוצתו הפועל ירושלים לניצחון 76-83 ולזכייתה באליפות השנייה בתולדותיה. לאחר המשחק נבחר ל-MVP של משחק הגמר.
ב-4 ביולי 2017 הודיעה הפועל ירושלים על מימוש האופציה לעונה נוספת של דייסון.
ב-8 ביולי 2018 חתם דייסון לעונה אחת בקבוצת ג'יאנגסו דרגונס מליגת ה-CBA הסינית. לאחר פציעה שחררה אותו הקבוצה הסינית, והוא חתם בבני הרצליה.
ב-26 ביולי 2019 חתם דייסון לעונה אחת בקבוצת פלקנסטרו וירטוס רומא מליגת העל האיטלקית.
MSNBC
הערוץ ואתר האינטרנט הושקו ביולי 1996. למרות שהיה להם אותו שם, msnbc.com ו-MSNBC הם שמרו על מבנים ארגוניים ומערכות חדשות נפרדות. מטה msnbc.com היה בקמפוס מיקרוסופט ברדמונד, וושינגטון, ואילו MSNBC פעלה ממטה NBC בניו יורק. מיקרוסופט יצאה מההשקעה שלה בערוץ MSNBC בשנת 2005, ומ-msnbc.com ביולי 2012. אתר החדשות מותג מחדש ל- NBCNews.com, ו- msnbc.com הושק מחדש כאתר של ערוץ הכבלים.
ערוץ הטלוויזיה חולק את הסמל של הקשת והטווס, עם אחיו לרשת – CNBC ו-NBCSN. מרבית תוכניותיו משודרות מבניין ג'י אי בניו יורק.
נכון לספטמבר 2018, כ-87 מיליון משקי בית בארצות הברית (90.7 אחוזים מנויי הטלוויזיה בתשלום) יש גישה ל-MSNBC. בשנת 2019 דורגה MSNBC במקום השני מבין רשתות הכבלים הבסיסיות עם ממוצע של 1.8 מיליון צופים, אחרי יריבת פוקס ניוז, עם 2.5 מיליון צופים בממוצע.
היסטוריה
MSNBC הוקמה תחת שותפות אסטרטגית בין NBC (שהייתה אז בבעלות הקונגלומרט ג'נרל אלקטריק) ומיקרוסופט. בכיר NBC טום רוג'רס הוביל את השותפות. ג'יימס קינסלה, מנהל בכיר ממיקרוסופט, כיהן כנשיא הרכיב המקוון, MSNBC.com, וייצג את חברת הטכנולוגיה במיזם המשותף. מיקרוסופט השקיעה 221 מיליון דולר תמורת נתח של 50 אחוז מערוץ הכבלים. MSNBC ומיקרוסופט חילקו את עלות חדר החדשות של 200 מיליון דולר בסקאוקוס, ניו ג'רזי, עבור msnbc.com.
MSNBC הושק ב-15 ביולי 1996. התוכנית הראשונה הוגשה על ידי ג'ודי אפלגייט וכללה חדשות, ראיונות ופרשנויות. במהלך היום נמשך הסיקור החדשותי עם התוכנית The Contributors, תוכנית שהגישו אן קולטר ולורה אינגרהם, ותוגנית ראיונות בהגשת אפלגייט, ג'ון גיבסון וג'ון סיגנטאלר. הדיווחים היו בדרך כלל ארוכים ומפורטים יותר מהדיווחים והכתבות של CNN.
MSNBC הגדילה בהדרגה את הדגש על פוליטיקה. בינואר 2001 החל שידור התוכנית של מייק ברניקל, אך היא בוטלה ביוני 2001 בגלל עלויות גבוהות. ביוני אמר מנכ"ל מיקרוסופט, סטיב באלמר, כי הוא לא היה מקים את MSNBC אילו היה חוזה בקושי למשוך צופים, וכי לו הייתה למיקרוסופט האפשרות לחזור בזמן, היא לא הייתה חותמת על העסקה להקמת MSNBC. מיקרוסופט הסכימה לשיתוף פעולה למשך 99 שנה, השקיעה בסך הכל עד אז כ-500 מיליון דולר, והתחייבה לשלם ל-NBC דמי רישוי בגובה של כ-30 מיליון דולר.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, MSNBC החלה לכנות את עצמה "ערוץ החדשות של אמריקה" ושכרה מארחים דעתניים כמו אלן קיז, פיל דונהיו, פאט ביוקנן וטוקר קרלסון; מהפך מיתוגי זה, לעומת זאת, הביא אחריו דווקא ירידה ברייטינג. עם זאת, בעקבות מלחמת עיראק השתפר הרייטינג של הערוץ.
ממרץ 2003 עד ינואר 2011 השדרן קית אולברמן אירח את תוכנית הפרשנויות הפוליטית של הערוץ "Countdown with Keith Olbermann".
ב-23 בדצמבר 2005, NBC יוניברסל הודיעה על רכישתה של 32 אחוזים נוספים ב-MSNBC ממיקרוסופט, רכישה שאפשרה ל-NBC לאחד עוד יותר את פעילות חדר החדשות של MSNBC עם NBC News ויתר נכסי הכבלים שלה (אתר החדשות msnbc.com נותר מיזם משותף נפרד בין מיקרוסופט ל- NBC במשך שבע שנים נוספות). מאוחר יותר מימשה NBC את האופציה לרכוש את יתרת 18 אחוזים ממיקרוסופט ב-MSNBC.
בין השנים 2005 ל-2008 תוכנית הדגל של הערוץ בשעות הערב הוגשה על ידי טאקר קרלסון, ב-2009 הוא עבר לערוץ פוקס ניוז.
MSNBC ו-NBC News החלו לשדר מהאולפנים החדשים שלהם במתחם רוקפלר סנטר של NBC בניו יורק ב-22 באוקטובר 2007. השיפוצים הנרחבים באולפנים הקשורים אפשרו ל-NBC למזג את כל פעולות החדשות שלה לבניין אחד. כל שידורי MSNBC וחדשות NBC Nightly מקורם באולפנים החדשים. יותר מ 12.5 שעות טלוויזיה חיה מצולמים מדי יום באולפנים בניו יורק. MSNBC הכריזה גם על אולפנים חדשים ליד מגרש אולפני יוניברסל.
באוגוסט 2008 הודיע הערוץ כי רייצ'ל מדאו תקבל תוכנית משלה, "The Rachel Maddow Show", אשר תחליף את התוכנית "Verdict with Dan Abrams", בשעה 21:00 בערב. התוכנית זכתה לשבחים ממבקרים והייתה מספר פעמים לתוכנית הנצפית ביותר בערוץ. חודש לאחר תחילת שידורה הכפילה התוכנית את מספר צופי הערוץ בשעת שידורה. הנחייתה את התוכנית הפכה אותה ללסבית הראשונה המנחה תוכנית בשעת פריים טיים בארצות הברית.
ביולי 2011 הודיעה חברת HOT כי שידור ערוץ CNN יוחלף ב-MSNBC.
בינואר 2017, שודרה לראשונה תוכנית בשעה 18:00 בשם "EST עם גרטה", בהנחיית מנחת ערוץ פוקס ניוז לשעבר גרטה ואן סוסטרן. התוכנית שודרה במשך שישה חודשים לפני שבוטלה בסוף יוני 2017. במקומה הרשת קידמה את כתב המשפטי הראשי ארי מלבר לארח תוכנית בשעה 18:00.
יקב ויתקין
יקב ויתקין הוא יקב הממוקם בעמק חפר, בסמוך לגשר הצבים בנחל אלכסנדר.
היסטוריה
יקב ויתקין הוא יקב בוטיק משפחתי, הוקם בשנת 2001 על ידי דורון בלוגולובסקי ואסף פז.
היקב הוקם על ידי בני הזוג שרונה פז-בלוגולובסקי ודורון בלוגולובסקי שהחליטו לבנות יקב המותאם לאקלים הישראלי, ומיקמו אותו תחילה במשק נטוש של סבו וסבתו של דורון.
בשנים שלאחר הקמת היקב הפכו זנים אלו לנפוצים יותר גם ביקבים אחרים בארץ. .
ביקב מרכז מבקרים הפתוח לקהל הרחב.
הכרמים
בשנת 2002 נטעו שני כרמים ניסיוניים באדמת כפר ויתקין. אלו 2 חלקות המהוות בסיס למחקר ופיתוח של היקב בנוגע לגידול גפן באקלים חם וים תיכוני. לחלקות אלו הצטרף בשנת 2016 הכרם שניטע בחצר היקב ובו כ־40 זנים עתיקים. לגפנים מהזנים העתיקים יש מאפיינים ייחודיים גנטית שלא מוכרים בעולם – כלומר זנים מקומיים של ארץ ישראל.
היקב מצהיר שכחלק מתפיסת עולמו והשאיפה לקיימות ההעדפה היא לשקם ולהציל כרמים בוגרים מעקירה במקום לטעת כרמים חדשים. כרמים ותיקים לרוב אינם צריכים כלל השקיה ומוגדרים ככרמי בעל. בכרמי היקב ממעטים להשתמש החומרי הדברה ומעדיפים הדברה ביולוגית.
שמעון לביא (קצין משטרה)
שמעון לביא (נולד ב-1969) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת ניצב. בתפקידו האחרון כיהן כמפקד מחוז הצפון, ביולי 2022 פרש מהמשטרה עקב האסון בהילולת רבי שמעון בר יוחאי.
ביוגרפיה
לביא נולד ב-1969 וגדל בבני ברק. בשנת 1988 התגייס לחטיבת גבעתי ושירת כלוחם בגדוד "שקד" שלה. בשנת 1990 קיבל תעודת הצטיינות ממפקד פיקוד הדרום, מתן וילנאי, על נטרול מפגע במחנה הפליטים עין בית אל-מא שליד שכם. ביום העצמאות ה-42 למדינת ישראל הוענק לו אות מצטיין הנשיא, על ידי הנשיא חיים הרצוג.
עם סיום שירותו הצבאי בשנת 1991, התגייס למשטרת ישראל כבלש במרחב דן במחוז תל אביב. במהלך שירותו המשטרתי עבר קורסים משטרתיים כחלק מהכשרתו, אותם סיים בהצטיינות. בשנת 1999, ביום העצמאות ה-51 למדינת ישראל, הוענק לו אות מצטיין הנשיא, על ידי הנשיא עזר ויצמן, הפעם כקצין משטרה.
לביא מילא שורת תפקידים בכירים במחוז תל אביב, בהם: מפקד תחנת שכונות (2007), מפקד תחנת גלילות (מרץ 2008–2010), קצין אגף המבצעים של מרחב ירקון (2010–2011), קצין אגף המבצעים של מחוז תל אביב (2011–2013), מפקד מרחב דן (2013–2016).
בזמן פיקודו כמפקד מרחב דן בהלווית הרב שמואל הלוי וואזנר בתאריך 3 באפריל 2015 נמחצו למוות שני אנשים במהלך מסע הלוויה.
בשנת 2016 מונה למפקד מרחב שרון במחוז מרכז בדרגת תת-ניצב. בינואר 2018 מונה לסגן מפקד מחוז מרכז.
ביוני 2019 מונה למפקד המחוז הצפוני במשטרה בדרגת ניצב. באפריל 2021, בזמן פיקודו על המחוז הצפוני, אירע האסון בהילולת רבי שמעון בר יוחאי, בו נמחצו למוות 45 בני אדם ומעל 100 נוספים נפצעו. בעקבות האסון, ביולי 2022 התפטר מתפקידו במשטרה.
אבעבועות הקוף
אבעבועות הקוף (או אבעבועות הקופים; באנגלית: Monkeypox) היא מחלה זיהומית הנגרמת על ידי נגיף אבעבועות הקוף, ויכולה להופיע בבעלי חיים מסוימים כולל בני אדם.
הדבקה באבעבועות הקוף יכולה להתרחש כתוצאה מטיפול בבשר של מיני חיות בר, נשיכת חיה או שריטה, מגע עם נוזלי גוף, חפצים מזוהמים, או מגע קרוב עם אדם נגוע. הנגיף מועבר בדרך כלל בין מכרסמים מסוימים באפריקה. ניתן לאשר אבחנה על ידי בדיקת נגע ל-DNA של הנגיף. המחלה יכולה להופיע בדומה לאבעבועות רוח.
המחלה מתפשטת בעיקר במרכז ומערב אפריקה. היא זוהתה לראשונה בשנת 1958 בקרב קופי מעבדה. המקרים הראשונים בבני אדם התגלו ב-1970 ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. התפרצות שהתרחשה בארצות הברית בשנת 2003 אותרה בחנות חיות שבה נמכרו מכרסמים גמביים מיובאים. במאי 2022 החלה התפרצות חריגה של המחלה.
סימנים ותסמינים
מחלת אבעבועות הקוף דומה למחלת האבעבועות השחורות, אם כי היא לרוב מתונה יותר. התסמינים מתחילים בחום, כאבי ראש, כאבי שרירים, בלוטות לימפה נפוחות ותחושת עייפות. לאחר מכן מופיעה פריחה שיוצרת שלפוחיות וקרום מעליהן. משך הזמן מהחשיפה להופעת התסמינים הוא בסביבות 10 ימים. משך התסמינים הוא בדרך כלל 2 עד 5 שבועות.
הדבקה מוגבלת מאדם לאדם דווחה באזורים שבהם המחלה אנדמית באפריקה.
נגיף אבעבועות הקוף
נגיף אבעבועות הקוף גורם למחלה גם בבני אדם וגם בבעלי חיים. הוא זוהה לראשונה בשנת 1958 כפתוגן של קופי מקוק אוכל סרטנים המשמשים כחיות מעבדה. המקוק אוכל הסרטנים משמש לעיתים קרובות לניסויים נוירולוגיים. נגיף אבעבועות הקוף הוא נגיף אורתופוקס, סוג ממשפחת הפוקסיוורידיה שכולל מיני נגיפים אחרים שתוקפים יונקים. הנגיף נמצא בעיקר באזורי יערות גשם טרופיים של מרכז ומערב אפריקה.
הנגיף התגלה לראשונה בקופים (ומכאן שמו) ב-1958, ובבני אדם ב-1970. בין השנים 1970 ל-1986 דווח על למעלה מ-400 מקרים בבני אדם. התפרצויות נגיפיות קטנות עם שיעור תמותה בטווח של 10% ושיעור דומה של הידבקות משנית מאדם לאדם מתרחשות באופן שגרתי במרכז ומערב אפריקה המשוונית. סבורים שנתיב ההדבקה העיקרי הוא מגע עם בעלי חיים נגועים או עם נוזלי גוף שלהם. ההתפרצות הראשונה שדווחה מחוץ ליבשת אפריקה התרחשה בארצות הברית בשנת 2003 במדינות המערב התיכון של אילינוי, אינדיאנה וויסקונסין, עם אירוע אחד בניו ג'רזי. בחקירה שנערכה התגלה שמקור ההתפרצות הוא מרמיטה נובחנית שנדבקה מחולדה אוגרת גמבית מיובאת. לא אירעו מקרי מוות.
נתונים אחרונים מישראל מצביעים על כ 17% מנדבקי אבעבועות הקוף הם נשאי HIV מטופלים. כמו כן במקרים נדירים פחות מ-0.5 אחוז מהמקרים ניתן להידבק בדרכים אחרות כמו על ידי מגע ישיר עם נוזלי הגוף של בעל חיים נגוע. הנגיף יכול להתפשט גם מאדם לאדם, על ידי מגע נשימתי (באוויר) או על ידי מגע עם נוזלי גופו של אדם נגוע. גורמי הסיכון להדבקה כוללים שיתוף מיטה או חדר, או שימוש באותם כלים כמו אדם נגוע. סיכון מוגבר להדבקה קשור לגורמים הכרוכים בהחדרת הנגיף לרירית הפה. תקופת הדגירה היא 10–14 ימים. תסמינים פרודרומליים כוללים נפיחות של בלוטות הלימפה, כאבי שרירים, כאבי ראש, וחום לפני הופעת הפריחה. הפריחה קיימת בדרך כלל רק באזור הגֵו, אך עלולה להתפשט לכפות הידיים ולכפות הרגליים בחלוקה צנטריפוגלית. הנגעים המקולריים הראשוניים הם בעלי מראה פָּפּוּלרי, ולאחר מכן מראה שלפוחיתי ופוסטולרי.
מאגר ומקורות נוספים לנגיף
בנוסף לקופים, הנגיף נמצא גם בחולדה אוגרת גמביאנית, בנמנמניים, ובסנאים אפריקאיים (סנאי שמש וסנאי אפריקני מפוספס). ייתכן שאכילת בשרם של בעלי חיים אלה היא דרך חשובה שבה עובר הנגיף לבני אדם.
איבחון
ניתן לאמת את האבחנה על ידי בדיקה לאיתור הנגיף. הבדיקה המועדפת היא PCR של הנגעים. הנגיף אינו נשאר זמן רב בדם, ומכאן שבדיקות דם עלולות לא לזהות את המחלה. תוצאות הבדיקה יפורשו יחד עם מאפיינים קליניים.
מניעה
ההנחה היא שחיסון נגד אבעבועות שחורות מסוגל להגן על בני אדם מזיהום באבעבועות הקוף, מכיוון שהם נגיפים קרובים, ומכיוון שהחיסון נגד אבעבועות שחורות הצליח להגן באופן מלא על קופים שהוזרקה להם מנה קטלנית של אבעבועות הקוף, במסגרת ניסוי.
דווח כי חיסון נגד אבעבועות שחורות מפחית את הסיכון לאבעבועות הקוף בקרב אנשים שחוסנו בעבר באפריקה. הירידה בחסינות בפני נגיפי אבעבועות באוכלוסיות חשופות היא גורם שמשפיע על שכיחות אבעבועות הקוף. מייחסים זאת הן לדעיכת החסינות הצולבת בקרב אלה שחוסנו לפני שהופסקו החיסונים ההמוניים נגד אבעבועות שחורות ב-1980, והן לשיעור ההולך וגדל בהדרגה של אנשים לא מחוסנים. המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) בארצות הברית ממליץ שאנשים שחוקרים התפרצויות של אבעבועות הקוף ומעורבים בטיפול באנשים נגועים או בבעלי חיים נגועים יקבלו חיסון נגד אבעבועות שחורות כדי להגן עליהם מפני אבעבועות הקוף. גם אנשים שהיו בקשר קרוב או אינטימי עם אנשים או בעלי חיים שאושרו כסובלים מאבעבועות הקוף צריכים להתחסן.
ה-CDC אינו ממליץ לתת חיסון טרום חשיפה לווטרינרים שלא נחשפו לנגיף, לאנשי צוות וטרינריים ולקציני בקרת בעלי חיים, אלא אם כן אנשים אלו מעורבים בחקירות שטח של הנגיף.
במאי 2022 התחילו לחסן בבריטניה אנשים שבאו במגע עם חולים באבעבועות הקוף, במטרה לקטוע את שרשרת ההדבקה בתחילתה.
טיפול
נכון לעכשיו, שום טיפול באבעבועות הקוף לא הוכח כיעיל או בטוח. ניתן להשתמש במספר אמצעים כדי לנסות להפחית את התפשטות המחלה, כולל חיסון נגד אבעבועות שחורות, סידופוביר ו-vaccinia immune globulin (VIG).
אפידמיולוגיה
אבעבועות הקוף זוהתה לראשונה על ידי פורבן פון מאגנוס בשנת 1958 בקופי מקוק אוכל סרטנים במעבדה, כאשר שתי התפרצויות של מחלה דמוית אבעבועות שחורות התרחשו במושבות של קופים שנשמרו למחקר. המקרה הראשון של אבעבועות הקוף בבני אדם דווח יותר מעשור לאחר מכן, באדם עם חשד לזיהום באבעבועות שחורות ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו במהלך מאמצים להדברת אבעבועות שחורות. לאחר מכן דווח על מקרים נוספים במדינות אחרות במרכז ומערב אפריקה. כמעט 50 מקרים דווחו בין 1970 ל-1979, שיותר משני שלישים מתוכם היו מזאיר. שאר המקרים הגיעו מליבריה, ניגריה, חוף השנהב וסיירה לאון.
אבעבועות הקוף כמחלה בבני אדם נקשרה לראשונה עם מחלה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (זאיר לשעבר), בעיירה באסאנקוסו, בפרובינציית איקווטור, בשנת 1970. התפרצות שנייה של המחלה בבני אדם זוהתה בקונגו/זאיר בשנים 1996–1997. בשנת 2003 התרחשה בארצות הברית התפרצות קטנה של אבעבועות הקוף בבני אדם בקרב מגדלי מרמיטות נובחניות ("כלבי ערבה") כחיות מחמד. מקור ההתפרצות היה בווילה פארק, אילינוי, מחוץ לשיקגו, כאשר סוחר בעלי חיים אקזוטיים החזיק כלבי ערבה צעירים בסמיכות לחולדה אוגרת גמבית נגועה שיובאה זמן קצר לפני כן מאקרה, בירת גאנה. על פי הדיווחים, שבעים ואחד בני אדם נדבקו; לא אירעו מקרה מוות. בשנת 2005 דווח לראשונה על 49 מקרים בסודאן. אף אחד מהנדבקים לא מת. הניתוח הגנטי מצביע על כך שמקור הנגיף לא היה מסודאן אלא מיובא, ככל הנראה מהרפובליקה הדמוקטית של קונגו.
מקרים רבים נוספים של אבעבועות הקוף דווחו במרכז ומערב אפריקה, ובפרט ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הנתונים שנאספו לרוב אינם שלמים ולא מאושרים, מה שמפריע להערכות מציאותיות של האנשים שנפגעו ומספר המקרים של אבעבועות רוח לאורך זמן. עם זאת, הוצע כי מספר מקרי אבעבועות הקוף המדווחים גדל וכי ההתרחשות הגאוגרפית התרחבה בשנים האחרונות.
ההתפרצות בארצות הברית ב-2003
במאי 2003 חלה ילד צעיר בחום ובפריחה לאחר שננשך על ידי כלב ערבה שנרכש בבאזאר מקומי ליד מילווקי, ויסקונסין. בסך הכל דווחו 71 מקרים של אבעבועות הקוף עד 20 ביוני 2003. בבדיקה שנערכה נמצא כי מקורם של כל המקרים הוא בחולדות אוגרות גמביאניות שיובאו מאקרה, בירת גאנה, באפריל 2003, על ידי מפיץ חיות אקזוטיות מטקסס. לא נגרמו מקרי מוות. נעשה שימוש במיקרוסקופ אלקטרוני ובמחקרים סרולוגיים כדי לאשר שהמחלה היא אבעבועות הקוף בבני אדם.
אנשים שנדבקו באבעבועות הקוף סבלו בדרך כלל מתסמינים פרודרומליים של חום, כאבי ראש, כאבי שרירים, צמרמורות והזעות. בערך שליש מהנדבקים סבלו משיעול יבש. כעבור 1–10 ימים מהשלב הפרודרומלי, התפתחה אצל הנדבקים פריחה פפולארית שהתקדמה בדרך כלל בשלבים של שלפוחית, פוסטולציה, טבור וקרום. אצל אנשים מסוימים, נגעים מוקדמים הפכו לכיבים. הפריחה והנגעים התרכזו בראש, בגו ובגפיים; לרבים מהאנשים היו נגעים ראשוניים ומשניים בכפות הידיים, בכפות הרגליים ובגפיים. לאנשים מסוימים הייתה פריחה בכל הגוף. לאחר הופעת הפריחה, אנשים דיווחו בדרך כלל על נגעי פריחה בשלבים שונים. כל מי שנפגע דיווח על מגע ישיר או קרוב עם כלבי ערבה, שמאוחר יותר נמצאו נגועים בנגיף אבעבועות הקוף.
ההתפרצות בניגריה ב-2017–2019
לפי הדיווחים, אבעבועות הקוף התפשטו ברחבי דרום-מזרח ודרום ניגריה. כמה מדינות והממשלה הפדרלית של ניגריה מחפשות כעת דרך להכיל אותה, כמו גם למצוא תרופה לנדבקים. ההתפרצות החלה בספטמבר 2017 ונמשכת במספר מדינות, נכון למאי 2019.
מקרים בבריטניה 2018
בספטמבר 2018 תועד המקרה הראשון של אבעבועות הקוף בבריטניה. האדם, אזרח ניגרי, ככל הנראה חלה באבעבועות הקוף בניגריה לפני שנסע לבריטניה. על פי נתוני בריאות הציבור באנגליה, האדם שהה בבסיס ימי בקורנוול לפני שהועבר ליחידה המיוחדת למחלות זיהומיות של בית החולים המלכותי החינמי. יצרו קשר עם אנשים שהיו בקשר עם האדם מאז שנדבק במחלה. מקרה שני אושר בעיירה בלקפול, עם מקרה נוסף של עובד רפואי שטיפל במקרה מבלקפול. מקרה רביעי אירע ב-3 בדצמבר 2019, כאשר אובחנה אבעבועות הקוף באדם בדרום מערב אנגליה, שחזר לפני כן מנסיעה לניגריה.
מקרה בסינגפור 2019
ב-8 במאי 2019, גבר בן 38 שנסע מניגריה אושפז במחלקת בידוד במרכז הלאומי למחלות זיהומיות בסינגפור, לאחר שאושר כמקרה הראשון של אבעבועות הקוף במדינה. כתוצאה מכך, הוכנסו 22 בני אדם להסגר. ייתכן שהמקרה קשור להתפרצות המתמשכת בניגריה.
התפרצות בשנת 2022
במאי 2022 החלה התפרצות של המחלה, שהתפשטה ברחבי העולם. מקבץ המקרים הראשון נמצא בבריטניה, שם המקרה הראשון זוהה ב-6 במאי 2022, באדם שטייל בניגריה (בה המחלה היא אנדמית). התפרצות זו היא הפעם הראשונה שאבעבועות הקוף התפשטו באופן נרחב מחוץ למרכז ומערב אפריקה. מ-18 במאי ואילך אותרו מקרים נוספים במדינות ואזורים שונים, בעיקר באירופה אך גם בצפון ודרום אמריקה, באסיה, באפריקה ובאוקיאניה. ב-23 ביולי, תאודרוס אדהנום גברה-יסוס, המנהל הכללי של ארגון הבריאות העולמי (WHO), הכריז כי התפשטות אבעבועות הקוף ברחבי העולם היא אירוע חירום בבריאות הציבור בעל השלכות בינלאומיות. נכון ל-7 באוגוסט 2022, עד כה נמצאו 28,781 מקרים מאומתים בכ-82 מדינות, מרביתם במדינות שהמחלה חדשה להן. במאי 2023, ארגון הבריאות העולמי הכריז כי התפשטות אבעבועות הקוף ברחבי העולם כבר אינה אירוע חירום בבריאות הציבור בעל השלכות בינלאומיות.
קרחון גרינל
קרחון גרינל (באנגלית: Grinnell Glacier) הוא קרחון הממוקם בשטח רכס לואיס בליבו של הפארק הלאומי גליישר, שבמדינת מונטנה שבארצות הברית.
הקרחון משתרע על המדרון הצפוני של הר גולד, באזור מני גליישר של הפארק.
הקרחון ממוקם בגובה ממוצע של 2,100 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
קרחון גרינל נקרא על שמו של ההיסטוריון, האנתרופולוג וחוקר הטבע, ג'ורג' בירד גרינל (George Bird Grinnell), אשר יזם את הקמת הפארק הלאומי גליישר.
נסיגת הקרחון
קרחון גרינל היה אחד הקרחונים המצולמים ביותר בפארק הלאומי ורבים מתצלומים אלה מתוארכים לאמצע המאה ה-19 בשלהי עידן הקרח הקטן. השוואה לתמונות שצולמו בשנים שלאחר מכן, ברור שהקרחון נסוג במידה ניכרת.
בשנת 1850 היה שטחו של קרחון גרינל (ושל קרחון סלמנדר שהיה מחובר אליו) 2.9 קילומטרים רבועים.
נכון לשנת 1993 שטחו של קרחון גרינל היה 0.89 קילומטרים רבועים. שטחו של קרחון סלמנדר (שהחיבור בינו לבין קרחון גרינל נמס) היה 0.23 קילומטרים רבועים.
בין השנים 1966 ו-2005 איבד קרחון גרינל 40 אחוזים משטחו.
מומחי קרחונים מעריכים כי בקצב הנסיגה הנוכחי (בשל התחממות כדור הארץ), כל הקרחונים בפארק הלאומי גליישר, ובהם קרחון גרינל, ימסו לחלוטין עד שנת 2030. אולם אם תאט ההתחממות הנוכחית חלק מהקרחונים יישארו עד שנת 2277.
לקריאה נוספת
• Erik Molvar, Hiking Glacier and Waterton Lakes National Parks: A Guide to the Parks, P 152 • Vicky Spring, Tom Kirkendall, Glacier-Waterton International Peace Park, P 165
אורלן (חליפת חלל)
אורלן (ברוסית: Орлан - עיטם) היא סדרת חליפות חלל שתוכננה ונבנתה על ידי NPP זבזדה. החליפות שימשו ומשמשות לביצוע הליכות חלל במסגרת תוכנית החלל הרוסית, ממשיכתה של תוכנית החלל הסובייטית, ושימשו גם סוכנויות חלל נוספות, כולל נאס"א. אחת הגרסאות של חליפת החלל אורלן משמשת את תוכנית החלל הסינית.
היסטוריה
חליפת החלל הראשונה בסדרה הייתה ה-LOS (Lunar orbit suit - חליפה למסלול סביב הירח), שפותחה עבור משימות סובייטיות אל הירח. פיתוח החליפה בחל ב-1967 והסתיים ב-1971 עם ביטול התוכנית הסובייטית להנחתת אדם על הירח.
האורלן-DM נכנס לשימוש לראשונה ב-2 באוגוסט 1985 בתחנת החלל סאליוט 7. בהמשך שימש הדגם גם בתחנת החלל מיר עד ליציאתו משימוש ב-1988.
האורלן-DMA נכנס לשימוש בנובמבר 1988 בתחנת החלל מיר, והמשיך לשמש בתחנה עד ל-1997.
האורלן-M נכנס לשימוש בתחנת החלל מיר ב-1997 והמשיך ושימש גם בתחנת החלל הבינלאומית עד ל-2009.
האורלן-MK נכנס לשימוש ב-2009 בתחנת החלל הבינלאומית, והוא צפוי לשמש בה עד לכניסת הדגם הבא, ה-MKS, לשימוש בסביבות 2015.
חליפות החלל מסוג אורלן שימשו טייסי חלל סובייטים, רוסיים, אמריקאיים, אירופאים וסיניים. בסין נקראת חליפת החלל (גרסה של האורלן-M) בשם "האיינג" (海鹰) - התרגום המילולי הסיני לעיטם.
מבנה
חלפות החלל אורלן הם חצי קשיחות - פלג הגוף העליון והקסדה לא ניתנים להזזה או לסיבוב, אך הזרועות ניתנות להזזה. בשונה מחליפות החלל האמריקאיות, את חליפות החלל מסוג אורלן לא לובשים, אלא ניכנסים לתוכם דרך פתח בגב, שלאחר סגירתו מורכב עליו מכל החמצן. צורת "לבישה" זו הופכת את תהליך ההכנה להליכת החלל לקצרה (כ-5 דקות בלבד) ופשוטה.
אספקת החמצן לחליפת החלל אורלן-D, וכן התקשורת עם הקוסמונאוט שבחליפה, נעשתה דרך צינור שחיבר את החליפה אל החללית ממנה יצאו להליכת החלל. החל מהאורלן-DM תוכננו החליפות כך שהן יכולות לפעול עצמאית.
ג'ון ב. ווטסון
ג'ון ברודס ווֹטְסון (John Broadus Watson; 9 בינואר 1878 — 25 בספטמבר 1958) היה פסיכולוג אמריקאי, הנחשב לאבי תורת הביהביוריזם.
ביוגרפיה
ווטסון נולד בדרום קרולינה לאם נוצרייה אדוקה ולאב אלכוהוליסט. כשהיה בן 13 נטש אביו את משפחתו, והאם מכרה את החווה המשפחתית ועברה לגרינוויל בתקווה לספק לבנה סיכוי לעתיד טוב יותר. אף על פי שלא הצטיין בלימודיו, הצליח ווטסון בזכות קשריה של אמו להשיג ריאיון אישי עם נשיא מכללה מקומית והפציר בו לתת לו הזדמנות ולקבלו ללימודים. הנשיא נענה לתחינותיו, ווטסון הצליח להשלים את לימודי המכללה ונרשם לדוקטורט באוניברסיטת שיקגו.
במסגרת לימודי הדוקטורט שלו החל ווטסון לחקור את מנגנוני הלמידה בקרב חולדות. בסדרת ניסויים שבדקו את יכולתן לנווט במבוכים, הוא הראה שמשעה שלמדו החולדות לנווט במבוך מסוים, הן מפסיקות להסתמך על חושיהן כדי למצוא את דרכן, ונשענות על מערך אוטומטי של הרגלים מוטוריים שרכשו בשעה שניווטו במבוך בפעמים הראשונות. כדי להראות זאת, הוא עיוור את החולדות, גרם להן חירשות, הסיר את שפמן המשמש אותן לצורך גישוש דרכן, וטיהר את המבוך משרידים של ריחות. אף אחת מן המניפולציות הללו לא פגעה ביכולת הביצוע של החולדות. לעומת זאת, כאשר שונה המבוך עצמו - אם סובבו אותו או האריכו וקיצרו את מסדרונותיו - החולדות הפגינו אובדן משמעותי של היכולת לנווט בו.
ניסוייו של ווטסון זכו להכרה רחבה בעולם המדעי, אך בעיתונות נמתחה ביקורת חריפה על התאכזרותו לחולדות. חרף הביקורת הציבורית המשיך ווטסון בניסוייו, ובהמשך אף עבר לחקור התניות גם בקרב בני אדם. אחד מניסוייו המפורסמים היה "אלברט הקטן", אשר בו יצר אצל תינוק תחושת חרדה ופוביה ספציפית מפני חולדות, בתהליך התנהגותי פשוט של התניה קלאסית, בה נערכו מספר צימודים של החולדה עם רעש חזק ומפחיד, שלאחריהם פחד התינוק ובכה רק למראה החולדה. ווטסון ועמיתיו ניסו ליצור גם תהליך התנהגותי הפוך של התניית-נגד או הכחדת הפחד, אך התינוק ומשפחתו עזבו את העיר ולא ניתן היה לאתרם, דבר שהפך את הניסוי לשנוי במחלוקת בקרב החוקרים בשל בעיות אתיקה שעורר. לצד זאת, הניסוי תרם להבנת היווצרותן של פוביות ולקידום דרכי טיפול התנהגותיות להכחדתן, כגון הקהיה שיטתית.
בשנת 1913 התמנה ווטסון לעורך "Psychological Review", ושם פיתח והציג את המניפסט הביהייביוריסטי שלו. הוא טען שכדי שהפסיכולוגיה תוכל להיחשב מדע עליה לחקור את מה שניתן לערוך עליו תצפיות, ולזנוח את כל מה שאי אפשר לתצפת עליו באופן ישיר, כגון תהליכים תודעתיים. הוא שאף להפוך את הפסיכולוגיה לענף ניסויי אובייקטיבי לחלוטין של מדעי הטבע, וגרס שעליה להתמקד ביכולת לנבא ולשלוט בהתנהגות.
כאמפיריציסט מושבע האמין ווטסון שכל אדם יכול להפוך לכל דבר בהינתן תנאי הגידול הנכונים, בלא חשיבות לנטיותיו ולכישרונותיו המולדים. לשיטתו, האדם נולד "לוח חלק" והחיזוקים והעונשים אליהם נחשף במהלך חייו מעצבים לחלוטין את התנהגותו. בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה הדהדו רעיונות אלה את התקוות לשוויון הזדמנויות ולחירות ממגבלות מעמדיות והתקבלו באהדה רבה הן בקרב מדענים רבים הן בקרב הציבור הרחב. כך הפכה בתחילת שנות העשרים הגישה הביהייביוריסטית לגישה הדומיננטית בפסיכולוגיה בארצות הברית.
הקריירה האקדמית של ווטסון הופסקה במפתיע כאשר בשנת 1920 רומן שניהל עם עוזרת המחקר שלו, רוזלי ריינר, התפרסם בתקשורת ועורר שערורייה. בעקבות זאת דרשה אוניברסיטת ג'ונס הופקינס מווטסון לגדוע את הרומן או להתפטר מתפקידו. ווטסון התפטר, התגרש מאשתו ונישא לריינר.
בשנת 1957, זמן קצר לפני מותו, זכה ווטסון במדליית זהב מן האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה על תרומתו המדעית לחקר הפסיכולוגיה.
צעד אחד לפני הנהר
צעד אחד לפני הנהר הוא אלבום הסולו החמישי של הזמרת גלי עטרי, שיצא בפברואר 1988.
"צעד אחד לפני הנהר", היה האלבום המצליח ביותר של עטרי, כאשר אילן וירצברג היה שוב אחראי לעיבודים ולהפקה המוזיקלית וכמו בתקליטה הקודם הוא יצר לה מסגרת של פופ אמצע הדרך.
כל תקליט שדרים מהאלבום שיצא לרדיו זכה להצלחה והגיע לפסגת מצעדי הפזמונים. בין להיטי האלבום היו: "עוד מעט", "קסמים", "רק אתמול", "נפאל" (שכתבה רחל שפירא בהשראת מספר מונומנטים הנמצאים בעיר פטן שבנפאל), "נ.ב" ("כי איתך"), בדואט עם שמעון גלבץ, "ארץ טירוף ונביאים", "מקדש האהבה״ ו"מֵקִיץ אל חלום".
כמו האלבום הקודם, גם מועד הוצאת האלבום הזה לשוק הוקדם במספר חודשים (בגלל הביקוש בחנויות התקליטים). האלבום נמכר בלמעלה מ-80,000 עותקים ועטרי קיבלה עליו פלטינה כפולה.
בעקבות הצלחתו הגדולה של האלבום יצאה עטרי במופע בכל רחבי הארץ שזכה להצלחה.
ויליאם הנדרסון
'''ויליאם ג'. הנדרסון (באנגלית: William J. Henderson'''; נולד ב-16 ביוני 1947) הוא איש ממשל ומנהל עסקי אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1998–2001.
ביוגרפיה
הנדרסון סיים לימודי יחסי עבודה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. הוא שירת בצבא ארצות הברית.
לאחר שנים בהם התקדם בדרגים הניהוליים של שירות הדואר של ארצות הברית מונה הנדרסון על ידי מועצת המנהלים של השירות לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית ונכנס לתפקידו ב-16 במאי 1998. הוא היה המנהל הכללי החמישי של הדואר שהגיע משורות הארגון. ב-31 במאי 2001 הסתיימה תקופת כהונתו בתפקיד.
בינואר 2006 היה הנדרסון למנהל התפעול הראשי של חברת נטפליקס. הוא גם חבר במועצת המנהלים של חברת "לייב רמפ". ב-2011 ייסד הנדרסון את חברת Hold The Eye Images.
ב-1997 קיבל הנדרסון את פרס ג'ון ואנאמייקר מטעם שירות הדואר. ב-1998 הוא קיבל את פרס רוג'ר ו. ג'ונס למנהיגות ניהולית מטעם אמריקן יוניברסיטי ואת פרס הצטיינות הכבוד בתחום הדואר מטעם פורום הדואר הלאומי.
התעלה הקלדונית
התעלה הקלדונית (באנגלית: The Caledonian Canal) היא נתיב מים פנים-ארצי מלאכותי בחלקו באזור ההיילנדס שבסקוטלנד, המחבר בין חופה המזרחי וחופה המערבי. אורכה הוא 97 קילומטרים, מהם כ-35 קילומטרים מעשה ידי אדם, אשר נבנו בתחילת המאה התשע-עשרה. כיום היא מהווה יעד תיירותי בסקוטלנד.
תיאור התעלה
התעלה משתרעת בתוואי שמצפון-מזרח לדרום-מערב, לאורך שקע האגמים הגדול (The Great Glen) שבאזור ההיילנדס. קצה אחד שלה נמצא בעיר אינוורנס שבחוף המזרחי והקצה האחר - בכפר קורפאך (Corpach) שבחוף המערבי, ליד העיר פורט ויליאם. כשני שלישים מתוואי התעלה עובר בארבעה אגמים – לוך דוכפור (Loch Dochfour), לוך נס, לוך אויך (Loch Oich) ולוך לוכי (Loch Lochy). לאורכה מצויים 29 תאי שיט וארבעה אקוודוקטים לשיט, וכן מתוחים על פניה עשרה גשרים. רשאים לשוט בה כלי שיט באורך מקסימלי של 45 מטרים וברוחב מקסימלי של 10.7 מטרים.
תולדות התעלה
בניית התעלה הייתה רעיון שנהגה בראשית המאה התשע-עשרה כאמצעי לספק עבודה, שהייתה נחוצה מאוד לאוכלוסיית אזור ההיילנדס, אשר סבלה בשנים שלפני כן מדיכוי תרבותי ודיכוי כלכלי בעקבות פינויי אוכלוסים כפויים (פינוי ההיילנדס). היא נחשבה גם כאמצעי שיספק מעבר קצר יותר ובטוח יותר לכלי שיט מעץ בין שני חופיה של סקוטלנד, ללא צורך לשוט סביב הקצה הצפוני של סקוטלנד.
סקר ראשון של נתיב התעלה העתידי נערך כבר בשנת 1773 עבור הממשלה על ידי ג'יימס ואט. המהנדס הסקוטי תומאס טלפורד (Thomas Telford) חיבר דין וחשבון על אפשרות בניית התעלה ב-1801. ב-1803 חוקק הפרלמנט הבריטי חוק אשר אישר את בניית התעלה. טלפורד הוזמן לתכנן ולבנות את התעלה. הוא עשה זאת בשיתוף פעולה עם המהנדס ויליאם ג'סופ (William Jessop) עד מותו של האחרון ב-1814.
מאחר שנתיב התעלה היה מרוחק ממרכזי האוכלוסייה והייצור, הבנייה החלה בשני קצותיו, כך שחלקי התעלה שהושלמו נוצלו על מנת להשיט עליהם את חומרי הבנייה הנחוצה להמשך הנתיב. הבנאים התמודדו עם קשיים הנדסיים שונים בבניית תאי השיט, הגדולים ביותר שנבנו עד אותה עת. בין השאר נמצא בוץ עמוק באתר שנועד לבניית תא השיט המזרחי ביותר, והיה צורך לערום עליו כמות גדולה של סלעים. כ-3,000 איש הועסקו בעבודת הבנייה. חלק ניכר מהעובדים שגויסו נעדרו מעבודתם, במיוחד בעת עונות איסוף תפוחי האדמה והכבול בהיילנדס. טלפורד הביא עובדים אירים למילוי מקומם, דבר שגרר תסיסה לאור מטרת התעלה לספק עבודה לתושבי ההיילנדס. בניית התעלה הייתה אמורה לארוך שבע שנים, אך התארכה ל-19, עד 1822. גם עלות הבנייה, שמומנה על ידי ממשלת בריטניה, תפחה מהסכום המתוכנן (474 אלף לירות שטרלינג) ל-910 אלף. במאמץ לחסוך בהוצאות נבנה הנתיב המלאכותי עד לעומק של 4.6 מטרים במקום 6.1 המטרים המתוכננים.
עד שנפתחה התעלה לשימוש כבר פחתה הכדאיות הכלכלית שבהפעלתה: אוניות בעלות שלדת מתכת והנעה בקיטור החלו להיכנס לשימוש, והן היו גדולות מכדי לשוט בתעלה. כמו כן, לאחר תבוסת נפוליאון ב-1815 נעלם האיום על הצי הבריטי בתעלת למאנש והים הצפוני, והצי לא נזקק להשתמש בתעלה.