cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נורית גלרון
שנות השמונים
אלבומה הבא של גלרון, "נגיעה אחת רכה", יצא באפריל 1984. יוני רכטר, שם טוב לוי, יזהר אשדות אבנר קנר וקובי רכט התחלקו בעיבודי השירים. בין שירי האלבום בלטו שיר הנושא (שכתב עלי מוהר ויועד במקור לאלבומו של גידי גוב "40:06", אך הוא הועבר לגלרון משום שגוב לא התחבר אליו והיא שרה אותו בשינויים קלים בטקסט), "השיר שהוא שר לי בגשם" (מילים: יענקל'ה רוטבליט, לחן: שמוליק קראוס, עם נגינת גיטרה של יצחק קלפטר). "למדני את השיר הפשוט" שכתבה רחל שפירא והלחין רמי בר דוד (נכתב בהשראת המשורר מני לייב) "השיר על הארץ" ("בואו נשיר את השיר המטורף של הארץ...") שכתב יהושע סובול והלחין יוני רכטר למחזה החברתי קריזה, שם הוא בוצע לראשונה בידי גלרון, שלמדה משחק והשתתפה במספר הצגות, בהן גם "קשר אייר" של יהונתן גפן, שם נכללו שירים כגון "קשר אייר", "כמו קוצים היינו" והשירים הקברטיים "שיר האלמנה" ו"שיר הזונה", שנפסל לשידור כי תוכנו היה שיחה של זונה עם עצמה. בדצמבר אותה שנה השתתפה בפסטיבל שירי הילדים מספר 15 עם השיר "לבד בקרנבל" (מילים: יעקב גלעד, לחן: יהודה פוליקר, עיבוד: אורי קריב). אף על פי שהשיר לא הגיע למקום גבוה בתחרות, הוא זכה להצלחה רבה.
אלבומה הבא, "משהו בלבבה", יצא בספטמבר 1986 והיה בעל גוון יותר רוקיסטי, עם הפקה והלחנה של אילן וירצברג ואלונה טוראל ושירים כגון "אתה הרי יודע", שירה הראשון למילותיה שלה, "זה הגשם" של יונה וולך, "נפרדנו כך" ("שיר אהב"ה") של לאה גולדברג בלחן של מירון מינסטר, "בגובה שווה" ("שקר הקשר"), שזהו שיר נוסף שאת מילותיו כתבה, ושיר הנושא שאותו כתב נתן זך, שנקרא במקור "שיר אהבה". בדצמבר אותה שנה השתתפה בפסטיבל שירי הילדים מספר 17 עם השיר "מגירת החלומות" (מילים: מיכל סנונית, לחן: מירון מינסטר, עיבוד: אילן וירצברג).
איילים (עמותה)
איילים - התיישבות סטודנטים ויזמים היא עמותה שהוקמה בשנת 2002 במטרה לעודד צעירים להתיישב בנגב ובגליל.
נורית גלרון
שנות השמונים
אלבומה הבא של גלרון, "אחרינו המבול", שיצא ביולי 1989, היה בעל גוון של רוק מחוספס. את רוב השירים בו כתבה גלרון בעצמה ללחנים ועיבודים של אילן וירצברג. חלק מהשירים עובדו על ידי אלונה טוראל. בשיר "אחרינו המבול" שכתבה גלרון והלחין ארקדי דוכין, הביעה גלרון לראשונה את דעותיה הפוליטיות־חברתיות על אדישות תושבי ישראל לנוכח האינתיפאדה הראשונה שהתחוללה באותה עת בשטחים. בשיר מופיעה השורה "אל תספר לי על ילדה שאיבדה את עינה", המבוססת על הודא מסעוד בת השנה, ממחנה הפליטים ג'באליה שאיבדה עין מכדור גומי שנורה, לכאורה בשגגה, על ידי חייל ישראלי. הילדה מתוארת גם כ"ילדה שאיבדה את ביתה" ו"ילדה שאיבדה ילדותה". שיר זה נפסל להשמעה בגלי צה"ל (אם כי הגיע למצעדי הפזמונים), מה שחולל סערה זוטא ודיון על חופש הביטוי, על אף שהשיר מספר על אדישות תל אביב. פרט לשיר הנושא בלטו שירים נוספים כ"כמו שאני כמו שאתה", "ראיתי", ו"ציפורי" ("בליל הולדתי ה־39"), שהלחינה יהודית רביץ למילים של פנחס שדה. רביץ גם ניגנה בשיר בטמבורין.
איילים (עמותה)
פעילות
עמותת איילים הוקמה בשנת 2002 על ידי שני צעירים יוצאי צבא, מתן דהן ודני גליקסברג, לזכרם של בני הזוג אייל ויעל שורק שנרצחו בפיגוע בכרמי צור ביוני 2002, במטרה לחזק את מפעל ההתיישבות והמעורבות החברתית בנגב ובגליל. יישום הרעיון מתבצע על ידי הקמת כפרי סטודנטים ויזמים אשר מהווים בסיסי יציאה למעורבות חברתית ולהתיישבות קבע. המטרה היא שכפרים אלה ייצרו בסיס להכרות עם האזור והפוטנציאל הטמון בו.
נורית גלרון
שנות התשעים
בשנת 1990 שיחקה גלרון בסרט "דרך הנשר" לצד גידי גוב ואלי דנקר. באותה שנה הוציאה אלבום הופעה בשם "משהו בלבבה", שכלל חלק משירי האלבום המקורי לצד שירים ישנים וחדשים של גלרון. ההוצאה המקורית של האלבום הייתה ב־1988, אך זו יצאה רק על גבי תקליט ויניל, ולמעשה המהדורה מ־1990 היא מהדורת הדיסק.
איילים (עמותה)
פעילות
נכון ל-2013, ישנם כ-650 סטודנטים ו-70 בשנת שירות, המאכלסים 14 כפרי סטודנטים ברחבי הנגב והגליל. הסטודנטים מתגוררים בכפרים: "עדיאל" באשלים, שיזף, דימונה כפרי, דימונה עירוני, אופקים, ירוחם, יכיני, באר שבע, נווה אור, שדרות, מנחמיה, עכו העתיקה, כרמיאל וקריית שמונה. הסטודנטים מתנדבים עם למעלה מ-20,000 ילדים.
נורית גלרון
שנות התשעים
בשנות התשעים החלה גלרון לעבוד עם יוצרים צעירים נוספים מתחום הרוק, ביניהם אביב גפן, בן ארצי, ארקדי דוכין וערן מיטלמן. באלבום "בתוך הסערות" שיצא בספטמבר 1992, בעיבודו של עופר מאירי, בלטו השירים "אתה פה חסר לי" שכתבו בשבילה אביב ושירה גפן, ו"תעתועי לילה", שכתבה גלרון והלחינה יהודית רביץ. באותה השנה השתתפה גלרון עם ירון לונדון בקלטת הילדים המצליחה "מעשה בחמישה בלונים". היא בלטה שם בשירים "ב־ב־בלון", "בבית של יעל", "הבלון מבולבלון" ו"ריח מתקתק", ארבעתם למילים של רחל שיין ארגמן וללחן של אילן וירצברג.
איילים (עמותה)
פעילות
העמותה נתמכת על ידי גופים ממשלתיים ותורמים פרטיים מהארץ ומחוצה לה, בראשם המשרד לפיתוח הנגב והגליל, קרן מיראז', הסוכנות היהודית, קרן סקט"א רש"י, החטיבה להתיישבות וקרן היסוד.
נורית גלרון
שנות התשעים
בשנת 1995 הקליטה את האלבום "קלאסי", המורכב ממוזיקה קלאסית ובשיתוף פעולה עם תזמורת סימפונט רעננה בניצוחו של ירוחם שרובסקי. באלבום הופיעה גרסת כיסוי לשירה של להקת החיפושיות "She's Leaving Home" וגרסה קלאסית לשיר "הציפור שלי", מתוך התקליט "ציפור הנפש".
איילים (עמותה)
פעילות
העמותה זכתה בפרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי לשנת 2007.
נורית גלרון
שנות התשעים
במרץ 1996 יצא אלבומה "המקום ההוא", שבו הצליחו השירים "מעביר דף" (הידוע גם כ"המיסטיקנים הסינים"), שכתב והלחין שלמה ארצי; "עשה לי את זה חזק", שכתבה שירי ארצי והלחין בן ארצי; "תקרית", שהלחין ארקדי דוכין למילותיו של דוד אבידן; ו"גאון" של אביב גפן. את האלבום הפיק הטכנאי ליאור טבת. למופע שנלווה לאלבום הקליטה גלרון חידוש לשירם של יהונתן גפן וצביקה פיק "אין מדינה לאהבה". ביצוע זה נכלל כבונוס בהוצאות הבאות של הדיסק.
איילים (עמותה)
פעילות
בדצמבר 2014 נחקרו יו"ר העמותה, מתן דהן, וסגנו, דני גליקסברג, במסגרת פרשת השחיתות בישראל ביתנו. בספטמבר 2016 הוחלט להזמינם לשימוע בגין עבירות שוחד והלבנת הון בשנים 2009-2014.
נורית גלרון
שנות התשעים
בשנת 1997 יצא אוסף ראשון של גלרון, "אסיף". לאלבום הוקלטו חלק מהשירים מחדש, וכן כמה משיריו הם חלק מהמופע של האלבום "המקום ההוא", ביניהם גרסתה של גלרון ל"אין מדינה לאהבה".
איילים (עמותה)
פעילות
ביוני 2018 הרשיע השופט צבי גורפינקל את מתן דהן בעבירת שוחד וגזר עליו 6 חודשי מאסר שירוצו בדרך של עבודות שירות. כמו כן קבע השופט כי "למרות הרשעתו של הנאשם, נראה כי אין במעשיו כדי לפסול אותו מלשמש חבר ועד בעמותת איילים. הנאשם פעל רבות למען קידום מטרות העמותה, ואין ספק כי המשך שירותו יוסיף ויקדם את המטרות הברוכות שלשמן הוקמה העמותה". באותו הסדר טיעון הורשע גם השדלן (לוביסט) של העמותה, סטיבן לוי, בעבירה של הפרת אמונים בתאגיד. עונשו של לוי נגזר להיות שלושה חודשי מאסר שירוצו בעבודות שירות.
נורית גלרון
שנות התשעים
ב־1998 הקליטה עבור פרויקט עבודה עברית גרסת כיסוי לשירה של להקת "פונץ'", "ונדמה שישוב".
העשור הראשון של המאה ה־21
בשנת 2000 יצא אלבומה ה־15 של גלרון, "להתראות מתוק", בהפקתו המוזיקלית של אבנר חודורוב. את שני השירים המצליחים ביותר באלבום הלחינה לאה שבת: "אתה הולך לישון מוקדם" ששבת גם כתבה את מילותיו, ושיר הנושא "להתראות מתוק" שכתב מאיר גולדברג. שיר נוסף שהצליח מהאלבום היה דואט של גלרון עם לאה שבת בשם "זה לא קל לוותר".
בשנת 2005 יצא אלבום אוסף שני וכפול, "המיטב", שכשמו הכיל את מיטב להיטיה מכל התקופות.
בשנת 2006 יצא אלבומה ה־17 של גלרון, "מה שהשמים נותנים", שאותו הפיק יזהר אשדות. בין כותבי השירים לאלבום זה נמנים אשדות, מאיר גולדברג, קורין אלאל, שילה פרבר, יצחק קלפטר ורונה קינן. בין שיריו המוכרים היו "אתה משתחרר" שכתבה והלחינה פרבר ו"ספינותיה" שכתב גולדברג והלחין דודי לוי.
בשנת 2008 שיחקה גלרון את דמותה של מיקי רן בסדרה "רביעיית רן" ששודרה ב"יס".
העשור השני של המאה ה־21
בשנת 2010 יצא אלבומה ה־18, "ואז בא לנו", אלבום נוסף המורכב משירים (חדשים) של נתן זך. בין מלחיני השירים היו בן ארצי, ערן וייץ, שילה פרבר, איה כורם ואילן וירצברג. באלבום זה בלטו השירים "אהבה של שני אנשים" ו"חוזר אחרת". באותה שנה הקליטה גלרון עם המוזיקאי עילי בוטנר את השיר "בוא אלי הלילה", שכתבו גלרון ובוטנר במשותף. השיר נכלל באלבום השירים שלו "עילי בוטנר".
בשנת 2011 העלתה יחד עם המנצח, המלחין והפסנתרן גיל שוחט את המופע "קלאסי וקלאסיקה", שבו ביצעו יצירות קלסיות של מוצרט, באך ועוד מלחינים לצד קלסיקות ישראליות של משה וילנסקי, סשה ארגוב, מאיר ויזלטיר ועוד. המופע תועד על גבי דיסק הופעה חיה, וזו פעם ראשונה מאז שנת 1995 (השנה שבה יצא האלבום "קלאסי") שגלרון מבצעת קטעים קלסיים.
בשנת 2012 הוציאה את השיר "הייתי" לזכרו של עלי מוהר שכתב את המילים.
בינואר 2015 הוציאה לאור שיר ראשון בשם "כמו שמבקשים" מתוך אלבום אולפן שהפיק עופר מאירי. ביוני 2015 יצא השיר השני מתוך האלבום והוא קרוי "יקיצה", את המילים כתבה גלרון בעצמה. ביולי 2015 הוציאה את השיר השלישי "מוכה אהבה". באוגוסט 2015 הוציאה גלרון את הסינגל הרביעי "מי בלבבך" שכתב שגיא הרשקו ללחן של עינן פרל. בדצמבר יצא הסינגל החמישי "ויש". באותה שנה התארחה בספיישל שהוקדש לה בתוכנית "בית ספר למוסיקה".
ביולי 2016 הוציאה את השיר "תלתלים", שכתב והלחין חנן בן ארי.
בינואר 2019 הוציאה את השיר "שוב האש" שכתב גלעד כהנא, הלחין דודו טסה ועיבדו והפיקו מוזיקלית דודו טסה וניר מיימון.
בשנת 2023 השיקה גלרון מופע חדש, בהפקה מוזיקלית של גיא ויהל ובהשתתפות הרכב נגנים, זמרות ונגניות גיטרה. באותה השנה הוציאה שיר חדש בשם "קורא לי לבוא".
כמו כן, שנה זו סימנה את חזרתה לתחום המשחק. גלרון השתתפה בסדרה "גוף שלישי" ששודרה בקשת, הצטלמה לסדרה "טיפול לילי" של YES ולסרט "חמצן".
חיים אישיים
גלרון נשואה לשדרן הרדיו ומגיש הטלוויזיה רפי רשף. לזוג שלושה ילדים והם מתגוררים בשכונת רמת אביב ג' בתל אביב.
יוסי אלקוני
יוסף (יוסי) אַלקוֹני (אולקיניצקי) (י' בטבת תרצ"ב, דצמבר 1931 – ה' בתשרי תשע"ג, 21 בספטמבר 2012) היה מו"ל ישראלי.
ביוגרפיה
אלקוני נולד בשם יוסף אולקיניצקי ב-1931 במושבה פתח תקווה. אביו אברהם עלה לארץ ישראל ב-1921 מעיירה ליד וילנה, ואמו, חביבה לבית וורונובסקי, שעלתה ב-1925 מפולין (כיום בבלארוס), הייתה מראשונות קיבוץ גבעת השלושה. למד והתחנך בבית הספר "נצח לבנים" והיה חבר בתנועת הנוער "בני עקיבא" במושבה. בגיל 14 הצטרף לגדודי הנוער של "ההגנה", ובשנים 1946–1948 השתתף בפעולות הארגון בעירו. בחודש יוני 1948, כשהיה בן 16.5, גויס לצה"ל עם בני מחזורו בתיכון (שכבת י"א), "ילידי 1931", כדי לשמש עתודה לוחמת במלחמת העצמאות. בראשית שנת הלימודים תש"ט שוחררו בני המחזור כדי להשלים את לימודים התיכוניים. ב-1950, בגיל 18, עִברת את שם משפחתו ל"אלקוני" והתגייס שוב (בהתאם לחוק שירות ביטחון), אך כעבור ימים ספורים הוכש על ידי נחש. כעבור מספר חודשים של טיפול שב לשירות כמוגבל גופנית, ושובץ כנהג בבית ההוצאה לאור של צה"ל, "מערכות". בהמשך היה לאיש המערכת, תחת מייסד ההוצאה ומפקדהּ, אלעזר (לסיה) גלילי, שהיה מורו ורבו. לאחר שחרורו משירות חובה המשיך לשרת כהוצאה כאזרח עובד צה"ל, בתפקידים שונים, שהאחרון שבהם היה המביא לבית הדפוס (מלב"ד).
ב-1959 נמנה עם חברי ועדה שמינה מנכ"ל משרד הביטחון, כדי להכין את המתאר לפעילותה של הוצאת משרד הביטחון. עקב חילוקי דעות, פרשו כל חברי הוועדה והותירו את אלקוני להכין לבדו את ההצעה ולהגישה. הצעתו התקבלה, והוא היה לעובד הראשון בה ופעל בה כשש שנים.
ב-1965 פרש ממשרד הביטחון, והיה ממייסדי הוצאת הספרים "אוֹתפָּז". רבים מעשרות הספרים שראו אור בהוצאה היו ספרים שנכתבו בעקבות מלחמת ששת הימים. בהם היה האלבום "מלחמה: תשכ"ז 1967", שערך אלקוני עם זאב ענר, שראה אור ביולי 1967 והיה הפרסום הראשון על המלחמה. אלבום נוסף היה "בעקבות ישו" (In The Footsteps of Jesus), שהודפס בשמונה שפות, במהדורות רבות, וזכה לתפוצה גדולה. עוד מספרי ההוצאה: "ירושלים והגדה המערבית: מדריך למטייל" מאת אפרים ומנחם תלמי, "המלחמה על ירושלים" של משה נתן, ‫"ירושלים לנצח: מלחמת הצנחנים לשחרור עיר-דוד" מאת אלי לנדאו, "אנשי הפלדה" מאת אביעזר גולן, "‫ארץ גדולה לעם גדול: סיפורו של מאמין" מאת צבי שילוח,  "ההסדר: ממדינת חוק למדינת הלכה" מאת שולמית אלוני.
ב-1971 פרש אלקוני מהשותפות וייסד את הוצאת הספרים "מלוא". ההוצאה, שבמסגרתה ראו אור מאות ספרים, התמקדה בתולדות עם ישראל וארץ ישראל, שנועדו להנחיל לקוראים את ערך אהבת המולדת. דגש מיוחד הושם על ספרים לבני הנעורים, ואלקוני עודד פרסום ספרי מקור.
בשנים 1975–1999 הוציאה מלוא, בשיתוף אוניברסיטת תל אביב ומשרד החינוך והתרבות, את כתב העת הפופולרי "עת־מול", לתולדות עם ישראל וארץ ישראל, בעריכת שלמה שבא.
בשנים האחרונות יזם את הוצאתם לאור של מדריכי רחובות: לקסיקון תמציתי שיציע לקורא את ההיסטוריה של יישובים שונים ושל האישים והמוסדות שעל שמם נקראו רחובותיהם. הוא ראה במדריכי הרחובות בכללם דרך נוספת להביא את סיפורה של הארץ ושל האנשים שתרמו להקמתה ולפיתוחה. בהוצאת מלוא ראו אור מדריכים לתל אביב-יפו ולפתח תקווה שכתב יחיעם פדן (את האחרון ערך אלקוני) וכן המדריך "הרצליה: רחובות העיר" שכתבה בלה גוטרמן.
גצ'אצ'ה
רקע כללי
הסיבות לרצח העם ברואנדה נעוצות בקשרים בין שני שבטים מרכזיים, בני ההוטו והטוטסי, שחיו ברואנדה. במהלך תקופת הקולוניה הבלגית ברואנדה. בהשפעת תאוריית הגזע ועליית הנאצים לשלטון, החלו הבלגים ששלטו באזור לבצע הפרדה גזעית. הטוטסי שזוהו כגבוהים יותר, יפים יותר, אינטליגנטים יותר ובעלי אף עדין יותר מזה של בני ההוטו, שלטו בפועל במדינה. זאת על אף שהיוו מיעוט ביחס לבני ההוטו. הבלגים נתנו יחס מועדף לבני הטוטסי וראו בהם כשותפים מלאים לשלטון המקומי. בשנות ה-50 של המאה ה-20, עם עזיבת הבלגים ולאחר שנים בהם קופחו ודוכאו בני ההוטו, החלה מהפכה דמוקרטית של בני ההוטו, כאשר קיצוניים מביניהם עלו לשלטון. מהר מאוד הידרדרה המהפכה למעשי אלימות קשים של בני ההוטו כלפי שבט הטוטסי. נהרגו עשרות אלפי אנשים משבט טוטסי במעשי טבח מתוכננים ומאורגנים. באפריל 1994, בעקבות התנקשות בנשיא רואנדה ז'ובנאל הביארימאנה שהיה מבני ההוטו, החלו קריאות לנקמה בבני הטוטסי. לאחר מכן, במהלך מאה ימים, החל מה- 6 באפריל ועד אמצע יולי 1994, נרצחו כמיליון בני אדם מבני הטוטסי, ובנוסף אנשי הוטו מתונים שלא יישרו קו עם הנקמה. רוב הטבח בוצע בנשק קר. כמו כן, שודרו קריאות לרצח ולהשמדה סופית של בני הטוטסי. רצח העם גבה קורבנות רבים, כמיליון בני אדם בהם גברים, נשים וילדים. בפעולות הרצח השתתפו אנשים מכל שכבות העם כולל בעלי מקצועות חופשיים כמו אנשי דת, רופאים, שופטים, וכן מכל המגזרים כולל נשים וילדים. למעשה רוב רובם של תושבי רואנדה היו מעורבים באירועים מהצד התוקף ומהצד הנתקף. לאחר רצח העם, הדילמה העיקרית של רואנדה הייתה באיזה אופן לבנות דמוקרטיה שיכולה לשלב בין רוב אשם, כאשר מספר החשודים ברצח עמד על מיליוני אזרחים, לבין מיעוט פגוע, שכולם חיים במדינה אחת. עם זאת, הממשלה האמינה כי יש ליצור פיוס אמיתי והבאת הצדק לניצולי רצח העם על ידי הבאת כל המוני המשתתפים ברצח העם לדין ובדרך זו לבנות מחדש חברה מתוקנת. על מנת לתקן את העוולות שנעשו, אימצה הממשלה את מערכת הצדק המסורתית של רואנדה- ״הגצ'אצ׳ה״. הגצ׳אצ׳ה שימשה ככלי צדק מעברי במטרה לשרת את המטרות המשפטיות והחברתיות של הממשלה בתקופת המעבר. מחברה הנמצאת בכאוס מוחלט לחברה ששורר בה שלום בין התושבים. הגצ'אצ'ה הביאה לחיסולו של הכאוס וחוסר העמדה לדין ששרר ברואנדה עד אז. דבר זה נתן מידה של צדק לניצולי רצח העם. הייתה ביקורת רבה מצד ארגונים הומניטריים מערביים כלפי החלטת הממשלה להשתמש במבנה מסוג זה (בית משפט מסורתי ככלי צדק מעברי). בעיקר בנוגע לשאלה האם לבתי משפט כמו הגצ'אצ'ה יש את היכולת והכלים להביא לדין מקרים מורכבים שהתרחשו במהלך רצח העם.
רקע היסטורי
הגאצ'צ'ה הוקמה בתקופה שקדמה לקולוניזציה ברואנדה והייתה מערכת משפט לפתירת סכסוכים בקהילה. השושלת או המשפחה המורחבת היוו ברואנדה הקדומה את המבנה החברתי-פוליטי, ואלה היוו את יחידת הארגון החברתי הראשית. מעמדם של האנשים בתוך המשפחות היה מבוסס על גיל ועל מין. השושלת המשפחתית והתרבותית הייתה המקור העיקרי של ביטחון לאנשים ולחברה כולה. כמו כן, הגאצ'צ'ה הכריעה ביחס לסידורי נישואין, טקסים וקיום מסורות ומעקב אחר תשלום או גביית חובות. מעמדו של היחיד נקבע בתוך המשפחה המורחבת, זאת אומרת, במבנה החברתי הקדום ברואנדה, ליחיד לא היה קיום אוטונומי אלא רק בתוך יחידת המשפחה שדאגה לביטחונו.
המלכים הם אלו ששלטו על הסדר החברתי אשר התקיים במשפחות ובשושלות והם אלו שפסקו את פסקי הדין שעלו בעניינם. אותם מלכים שלטו על חלקים שונים של רואנדה. המלך, בתוך החברה הרואנדית, גילם כוח, צדק וידע והיה מתווך בכל סכסוך מרכזי באזור. עם זאת, נהוג היה לערב את המלך רק לאחר שהמשפט המקומי לא צלח. המשפט המקומי היה בפני "אדם חכם"- ראש השושלת או דמות מהקהילה הנחשבת לאמינה במיוחד.
הקבוצה אליה פנו כאשר רצו לפתור סכסוכים טרם פנו למלך נקראה "גאצ'צ'ה". פירוש השם גצ׳אצ׳ה בקיניארואנדה, השפה המקומית, הוא ״דשא״. קיים הקשר כפול בין המילה ׳דשא׳ לבין קיום המשפטים הקהילתיים; יש הטוענים כי המשפטים הקהילתיים התקיימו באזורים ציבוריים בהשתתפות בני הקהילה, ולכן ׳דשא׳ מסמל אזור ציבורי. אחרים טוענים כי ׳דשא׳ מסמל צמח עדין ורך שנעים לשבת עליו ועל כן מעדיפים בני הקהילה להתכנס במקום בו יש דשא. המשפטים שנעשו על ידי הגאצ'צ'ה התקיימו כדי לפתור סכסוכים בדרך שתביא להרמוניה בין חברי הקהילה, זאת על ידי יצירת משפט קהילתי שהיה מורכב בתהליך של הודאה בפשעים, הבעת חרטה, בקשת סליחה ונתינת פיצויים כסמל של פיוס. עם כניסת הקולוניאליזם לרואנדה ועם הגעתן של מערכות המשפט המערביות, החברה הרואנדית החלה במהרה להשתנות בכללותה. עם יישום זה והשימוש במערכות המשפטיות המערביות, החלו הרואנדים לפנות לבתי המשפט כדי לטפל בסכסוכים. בהתאם, מלכים וחכמים החלו לאבד את הלגיטימיות שלהם בחברה הרואנדית. עם אובדן הלגיטימציה החלו בתי המשפט הקהילתיים, "הגאצ'צ'ה" להצטמצם.
גצ'אצ'ה פוסט ג'נוסייד
לאחר רצח העם ברואנדה שהביא להרס בכל מערכות המדינה, השלטון החדש ומערכת המשפט, נאלצו לשפוט אזרחים על השתתפות ברצח העם ופשעים כנגד האנושות. במטרה להעמיד לדין את החשודים הרבים השותפים לרצח העם, הוחלט בנובמבר 1994 להקים את בית המשפט הפלילי הבינלאומי של רואנדה (ICTR- International Criminal Tribunal for Rwanda). בית המשפט הפלילי שהוקם לא הצליח להתמודד עם מספרם העצום של החשודים ורובם המכריע חיכו למשפט במשך זמן רב. כל 19 בתי הכלא של רואנדה היו בתפוסה של 200% ויותר מ-10,000 איש מתו במעצר מאז 1994. מעבר לחוסר היעילות שביישום הצדק, החזקת מספר כה רב של חשודים במתקני המדינה היווה נטל כלכלי עצום. כדי להתמודד עם הבעיה, פנתה הממשלה למנגנון הגצ'אצ'ה ויצרה יחד איתו התאמות למצב הנוכחי והגצ'אצ'ה החל לפעול כמוסד קהילתי רשמי של המדינה. מטרת הממשלה ביישום המערכת העתיקה:
כרבע מיליון נציגים ונציגות נבחרו על ידי הקהילה והממשלה לתפקד כשופטים, על בסיס מחויבותם לצדק ואמת. הם נדרשו להיות בני 21 ומעלה, ללא עבר פלילי, ולא יכלו להיות בעלי משרה בדרג המדיני. אלה עברו הכשרה שכוללת את נוהלי הגצ׳אצ׳ה וביוני 2002 החלה מערכת הצדק של הגצ'אצ'ה לפעול. פשעי רצח העם התחלקו לשלוש קטגוריות; הקטגוריה הראשונה כללה את מתכנני רצח העם, ואלה נשפטו בבית הדין הבין לאומי בארושה ונענשו בחומרה. הקטגוריות השנייה והשלישית, עבירות של רצח, ועבירות רכוש, נשפטו בגצ׳אצ׳ה ועונשם היה קל בהרבה מזה של הקודמים. השופטים היו אמונים על חקירת הפשע ועל ניהול המשפט שארך בין יום אחד לשלושה בממוצע. בכל משפט נכחו השופטים, הקורבנות, הנאשמים ושאר חברי הקהילה. מהלך המשפט כלל הכרה בפשע, הודאה וחרטה, ועונשי הגצ׳אצ׳ה היו לרוב עבודות שירות בקהילה, קנסות, פיצויים ועונשים מבוססי שיקום.
תוצאות והצלחות הגצ'אצ'ה
הגצ'אצ'ה ככלי צדק השונה מבתי המשפט המערביים, התבסס על משפטים מהירים יותר המתקיימים בכפר בו התבצע הפשע. כתוצאה מכך, הצליחה רואנדה לטפל במקרים רבים מאוד תוך זמן קצר יחסית. הגצ׳אצ׳ה סיימה את פעילותה בשנת 2012, לאחר 10 שנים בהם טופלו כ-2 מיליון מקרים הקשורים לרצח העם. ניסיונה של רואנדה במערכת צדק מבוססת קהילה נחל הצלחה בקרב אזרחים רבים. במחקר שנערך על ידי המרכז לניהול סכסוכים ברואנדה (CNLG) והאוניברסיטה הלאומית של רואנדה נבדקה הערכתם של התושבים את מידת ההצלחה של משפטי הגאצ'צ'ה. על פי המחקר: רבים מאזרחי רואנדה מאמינים כי הגצ'אצ'ה חשפה את אשר קרה בקהילות השונות במהלך ימי רצח העם. יש אשר טענו ששיטה זו, אשר בעזרתה פושעים רבים נאלצו לתת דין וחשבון על מעשיהם עזרה בשיקומן של קהילותיהן לאחר ההרס שהביא רצח העם. הניסיון של רואנדה במשפט המוני קהילתי היה הצלחה עבור רבים, הטוענים כי מערכת צדק זו שפכה אור על העוולות שהתרחשו במהלך 100 ימי רצח העם, גם אם לא כל האמת נחשפה לחלוטין.
ההצלחה של הגצ'אצ'ה התבססה בעיקר על השתתפות הקהילה המקומית. המטרות של המעורבות בקהילה היו לחשוף את האמת בנוגע למה שקרה במהלך רצח העם, לשמור על זכויות משפט הוגן ולתרום לתהליך הריפוי של הקהילה כולה. לעיתים, ההשתתפות המקומית סייעה לשמור על שלמות התהליך והשגת מטרות אלו. עם זאת, לאנשים הייתה סיבה מבוססת היטב לחשוש שאם הם ידברו, הם עלולים להסתכן בהעמדתם לדין או בבעיות עם שכנים או עם הממשלה. מניפולציה של כמה משפטים, עם אזרחים פרטיים או הממשלה שהשתמשו בהם כדי להשתיק מבקרים, והשפעה בלתי הולמת של שחקנים אחרים כגון רכזי מחוז, תרמו עוד רמה מסוימת של התפכחות והבנה כי התהליך לא גרר הצלחה בלבד. שותפים לתהליך וניצולים דיווחו כי התהליך מילא תפקיד חיובי וחשוב בחייהם. החלק החשוב ביותר היה כי כלל הקהילה למדה והחלה להכיר בזוועות שהתרחשו. התהליך עזר לתת לקרוביהם, באופן סמלי, קבורה נאותה. עם זאת, היו ניצולים שקראו תיגר על עמדה זו וטענו כי לא כל האמת התגלתה במהלך המשפטים. זאת בשל הודאות חלקיות, האשמות שווא על ידי כל הצדדים המעורבים בתהליך, ופסקי הדין שלא תמיד שיקפו את הראיות שהוצגו במשפט.
ביקורת על הגצ'אצ'ה
החלטתה של רואנדה לקדם צדק ושוויון בדרך קהילתית, ללא עורכי דין או שופטים, נתקלה בביקורות חריפה בעיקר מצד ארגוני זכויות אדם בינלאומיים ומומחים משפטיים זרים. לרוב, עסקה הביקורת בטענה שהגצ׳אצ׳ה אינה עולה בקנה אחד עם עקרונות הצדק על פי הגדרתו הבין לאומית. נוסף על כך, מושא עיקרי נוסף לביקורת התבסס על מבנה המשפט הקהילתי כמשפט שאינו מבוסס על בעלי מקצוע. המבקרים חששו שתהליך הווידוי והחתירה לאמת יעורר תחושות קשות של זעם ורצון לנקום ובכך יתעוררו מחדש מהומות ואלימות. השלכות אשר ממשלת רואנדה לא הייתה מסוגלת להתמודד איתן בעת ההיא. כתוצאה מכך, הוטלה בספק אמינות הגצ'אצ'ה ונטען כי לא ניתן לסמוך על ראיות אשר גם נאספות על ידי הקהילה, גם נידונות על ידי הקהילה וגם נשפטות על ידי נציגים מן הקהילה.
בשנת 2002 פרסם ארגון אמנסטי העולמי (Amnesty International) דו"ח אשר פורסם כחצי שנה לאחר תחילת פעילות הגצ'אצ'ה. הדו"ח מבקר את החלטת ממשלת רואנדה להעמיד את החשודים בהשתתפות ברצח העם לדין ובבחירתם בגצ'אצ'ה ככלי צדק מעברי מרכזי. בפברואר 1999, בזמן שממשלת רואנדה בחנה את מידת ההתאמה של הגצ'אצ'ה לצורכי המדינה, משרד האו״ם של הנציב העליון לזכויות אדם פרסם את "הדו"ח על מצב זכויות האדם ברואנדה". המסמך סוקר את מצב זכויות האדם ברואנדה בפן המשפטי, בתנאים החברתיים והכלכליים ברואנדה ובמצבם של האסירים במדינה.
בדו"ח נוסף שפורסם בשנת 2011, נכתב, כי עצם הבחירה בשופטים שאינם אנשי משפט מוסמכים, גרמה לכך שהחלטות של רבים מהם הושפעו, לכאורה, משיקולים אישיים או מתפיסה פרטית מוקדמת של מה שקרה במהלך רצח העם. הדו"ח גרס כי מכיוון שהשופטים לא קיבלו שכר על עבודתם, שיקול דעת השופטים הושפע ממקורות חיצוניים. גזר הדין נקבע גם על ידי האינטרסים הכלכליים של השופטים ושחיתות הייתה נפוצה. גם ארגון אמנסטי, כתב בדו"ח על הפוטנציאל ללקיחת שוחד וטען כי עצם העובדה ששופטי הגצ'אצ'ה פועלים ללא שכר, מזמנת את השחיתות ותפגע באובייקטיביות של השופטים. בנוסף, טענה מרכזית נוספת גורסת כי חלק מההאשמות בהשתתפות ברצח העם התגלו כשקריות. לטענת הדו"ח חלק מן ההחלטות הושפעו מסכסוכים בין שכנים וקרובים ובנוסף חלקן היו ניסיונות הממשלה להשתיק את מתנגדיה או מבקריה ובכך לא שיקפו ממצאים אמיתיים. באופן כללי, הביקורת התמקדה בכך שמסגרת משפטית קהילתית ובלתי פורמלית לא יכולה להבטיח עמידה בסטנדרטים של משפט צדק, כפי שמנוסחים באמנות הבינלאומיות של האו"ם, ועל כן יש בזה פגיעה בזכויות אדם ובתי המשפט של הגצ'אצ'ה אינם תקינים. האופי הלא פורמלי של הגצ'אצ'ה עומד במרכז הביקורת. חוסר ההתמחות של השופטים, מחסור בעורכי דין מקצועיים, ועוד סטנדרטים בינלאומיים של משפט לא התקיימו במשפטי הגצ'אצ'ה.
תגובתה של רואנדה לביקורת
ממשלת רואנדה, שהצהירה זה מכבר כי היא מעוניינת לתת "פתרון אפריקאי לבעיות אפריקאיות", התייחסה לביקורות בעיון. כל הסבר ונימוק כנגד הטענות לווה ברציונל הקיים מאחורי הבחירה בגצ'אצ'ה ככלי ליישום צדק לאחר רצח העם במדינה. כמה מסמכים פורסמו על ידי שר המשפטים, בית המשפט העליון, וכן פורסמו מסמכים רשמיים של ממשלת רואנדה כתגובות לכלל הביקורות שהופנו כלפיהם. בפרסום נכתב שהארגונים המבקרים לא הבינו את המטרה המרכזית של הגצ'אצ'ה- בנייה מחדש של המרקם החברתי שהתרסק לחלוטין בעקבות רצח העם.
כתגובה לטענה כי הרקע המשפטי של שופטי הגצ'אצ'ה לוקה בחסר, ציינה רואנדה כי הגצ'אצ'ה עבדה על סמך היגיון מבוסס קהילה והצליחה לתפקד כמנגנון צדק גם ללא חוקים כתובים, כל זאת, לפני הגעת מערכת המשפט המערבית למדינה. כתוצאה מכך, גם כאשר ישנם כיום חוקים כתובים, אין סיבה כי הגצ'אצ'ה תוביל לחוסר הצלחה בתהליך הצדק. מקורות הגצ'אצ'ה נמצאים בהיסטוריה ובתרבות של רואנדה, אזי, לא ניתן למדוד את הצלחתה על סמך הקריטריונים של המשפט הפלילי שמקורו בתרבות המערבית. כלומר, הניסיון לבקר את הגצ'אצ'ה על סמך סטנדרטים מעולם המשפט הפלילי בכלל אינו רלוונטי. בתגובת רואנדה לטענה כי הגצ'אצ'ה אינה מספקת הגנה משפטית לנאשמים, נחשפת בצורה מסוימת עמדתה של רואנדה לגבי מבנה המשפט הפלילי-מערבי שמבוסס על עורכי דין. תפקיד עורך הדין נתפס בעיניהם כפחות משמעותי ביחס לאנשים שהשתתפו וחוו על בשרם את רצח העם- אנשים וניצולים שגרו ונכחו באזורים בהם התבצעו הפשעים, היו מודעים לעוולות ולמעשים שהתרחשו שם יותר מכל בעל הסמכה בתחום המשפטי, שלא חשוף למתחולל. כלומר, המהימנות נתפסת באופן שונה על ידי רואנדה והארגונים. על פי רואנדה, אנשים שנכחו במקום בזמן הפשע, הם שיכולים להוציא את האמת לאור. אולם, על פי המבקרים, הכשרה אקדמאית ומקצועית הם הכלים לגילוי האמת. המטרה המרכזית של הגצ'אצ'ה, איחוי החברה, מתוארת במסמכים בפירוט. מבחינת ממשלת רואנדה זהו אחד ההישגים הגדולים של התהליך. השיח הפתוח שזימנה הגצ'אצ'ה, הוביל את אזרחי רואנדה לחלוק, ולעבד ביחד את החוויות הקשות שעברו בזמן רצח העם, וזאת ללא הבדל אם היו קורבנות או פושעים.
קישורים חיצוניים
*Inkiko Gacaca
נחש העמוני
נחש העמוני הוא דמות מקראית, מלך בני עמון בתקופת שאול ודוד. נזכר כמי שתקף את אנשי יבש גלעד.
ביוגרפיה
נראה שהשם נחש הוא שם תאופורי, אשר נהוג היה לתת בקרב עמי כנען. כאשר אנשי יבש גלעד נכנעו, הם ביקשו ממנו לכרות איתם ברית וסאלית. משמעות ברית זו היא שהצד החלש מתחייב לעבוד את הצד החזק או בעבודה כפשוטו, או במיסים וזאת בתנאי לתשלום קבוע, והצד החזק מתחייב להגן על הצד החלש.
נחש מציב לאנשי העיר תנאי לכריתת ברית איתו:. יוסף בן מתתיהו מציע הסבר מעשי להטלת המוּם הזה וטוען כי נחש היה נוהג לנקר את עיניהם הימניות של הנכנעים בפניו, כדי "שלא יכשרו עוד לחלוטין לעבודת הצבא, שהרי העין השמאלית מכוסה היא במגן הגדול", ובכך היה מונע אפשרות של מרידה עתידית. המנהג לנקר את עיני האויב ידוע גם ממסופוטמיה. אנשי יבש גלעד מבקשים מנחש ארכה של שבעה ימים:. שתי המילים האחרונות מסבירות את הרצון להיכנע ללא תנאי.
אנשי יבש מודעים לעזרה הקרובה ומודיעים לנחש:. במגעים המועטים שמנהלים אנשי יבש גלעד עם העמונים יש אירוניה: הם פונים למי שאיים עליהם בנקירת עין ימין: "וַעֲשִׂיתֶם לָנוּ, כְּכָל-הַטּוֹב בְּעֵינֵיכֶם". מילים אלו מעצימות את ההפתעה בעת התקפת בני ישראל בראשות שאול.
עם הגעת הידיעה אל שאול, שחט שאול צמד בקר, ניתחו ושלח לכל ישראל כאיום: מי שלא יבוא למלחמה, כן ייעשה לבקרו. העם התגייס למלחמה, והכניע את בני עמון.
נחש העמוני נזכר גם כמי שסייע לאחי דוד, כשמשפחתו ברחה משאול למואב ונרצחה על ידי מלך מואב. אחד מאחיו של דוד, אליהוא, הצליח להימלט והגיע אל נחש העמוני, שמתוך שנאתו לשאול (ממלחמת יבש גלעד) לא הסגיר את אחי דוד. לפיכך נמנע דוד ממלחמה בבני עמון עד מותו של נחש. עם מותו שלח דוד שליחים לחנון בן נחש לנחמו, אך הלה חשד כי הם באים למטרת ריגול, גילח את חצי זקנם, חתך את חצי בגדיהם ושלחם בבוז חזרה ליהודה. בנו השני, שובי בן נחש, הגיש עזרה לדוד בזמן מרד אבשלום. נראה כי לאחר שדוד כבש את בני עמון, הוא הכתיר את שובי בן נחש למלך, במקום אחיו חנון, וכרת איתו ברית. במסגרת הברית הזאת השיא דוד את בנו, שלמה, לנעמה העמונית, שהייתה כנראה בתו של שובי ונכדתו של נחש העמוני. בנם, רחבעם, המשיך את שושלת בית דוד ביהודה.
בעל ספר דברי הימים מוסר בקצרה על מותו של נחש: "וַיְהִי אַחֲרֵי-כֵן וַיָּמָת נָחָשׁ מֶלֶךְ בְּנֵי-עַמּוֹן".
הפדרציה הבין-לאומית לאסטרונאוטיקה
הפדרציה הבין-לאומית לאסטרונאוטיקה (באנגלית: The International Astronautical Federation) היא ארגון בינלאומי העוסק בנושאי חלל, ומהווה התאגדות וולונטרית של סוכנויות חלל, תעשיות חלל ומכוני מחקר מרחבי העולם. זהו האיגוד המרכזי והחשוב בעולם העוסק במדעי החלל ובטכנולוגיות חלל. הפדרציה הוקמה בשנת 1951, ומשרדיה ממוקמים בפריז.
הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה פועלת לקידום העיסוק בתחום החלל לתועלת האדם, לקידום המדע והטכנולוגיה, ולשיתוף פעולה בין מדינות שונות החברות בה.
בין פעולותיה ניתן למנות את קונגרס החלל הבינלאומי השנתי, סדנאות בינלאומיות בנושאים מוגדרים, עבודה בשיתוף משרד האו"ם לענייני החלל החיצון, קידום פרויקטי חלל חינוכיים ברחבי העולם, והוצאה לאור של פרסומים שונים בתחום חקר החלל. הפדרציה מקיימת ארגוני משנה (ראו להלן) ופעילויות שונות להגברת המודעות לחשיבותו של חקר החלל לתועלת האנושות.
מספר ארגונים וחברות מישראל חברים בפדרציה: האגודה הישראלית למדעי התעופה והחלל (משנת 1958), סוכנות החלל הישראלית (משנת 2000), התעשייה האווירית לישראל וחברת רפאל  (משנת 2011), מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל (2013-2018), מכון אשר לחקר החלל מהטכניון (משנת 2014), ואוניברסיטת בן-גוריון (משנת 2020). בסוף 2019 נבחרה ד"ר דגנית פייקובסקי לכהן כסגנית נשיאת הפדרציה העולמית, מטעם סוכנות החלל הישראלית.
פרסים המוענקים על ידי הפדרציה
הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה מעניקה מדי שנה פרסים אחדים, ובהם:
האקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה
אקדמיה בינלאומית לאסטרונאוטיקה ומדעי החלל הוקמה על ידי הפדרציה, והיא פועלת לקידום המחקר בתחומי האסטרונאוטיקה ברחבי העולם. האקדמיה מוציאה לאור את כתב העת Acta Astronautica, הנחשב בעיני רבים העוסקים בתחום החלל ככתב העת המדעי החשוב ביותר בתחומו. האקדמיה מונה מעל 1,000 אנשי אקדמיה מרחבי העולם. נשיא האקדמיה הראשון היה תיאודור פון קרמן. לזכרו מוענק פרס פון קארמן.
האקדמיה מקיימת מחקר מתמיד בנושאים הבאים, באמצעות ועדות וקבוצות מחקר (רשימה חלקית):
המכון הבינלאומי לחוק החלל
מכון מחקר זה הוקם על ידי הפדרציה בשנת 1960 על מנת להוות מסגרת מוסכמת לליבון סוגיות הקשורות בחלל ובחוק הבינלאומי. מדי שנה מתקיים קונגרס של מכון זה, כחלק מקונגרס החלל הבינלאומי. תחרות בינלאומית מתקיימת במסגרת הכנס השנתי של המכון הבינלאומי לחוק החלל ובמרכזה משפט מבוים, העוסק בנושאים מגוונים מתחום החלל ויישום החוקים והדינים השונים הקשורים בו.
קונגרס האסטרונאוטיקה הבינלאומי
מדי שנה מתקיים כינוס בינלאומי המוקדש לנושאי חלל מגוונים, דוגמת פיתוח משגרים, חלליות מחקר, התיישבות קבע בחלל, חוק החלל, טכנולוגיות מתקדמות בחלל ועוד. הקונגרס נערך מדי שנה במדינה אחרת. בשנת 1994 נערך הקונגרס בירושלים. ב-1992 שולב הקונגרס עם הכינוס הדו-שנתי של COSPAR (ארגון הגג של חקר החלל) והוכרז כקונגרס החלל העולמי ונערך בוושינגטון. הקונגרס השני מסוג זה נערך ביוסטון, בשנת 2002. בשנת 2012 התקיים הכינוס בנאפולי, איטליה, בשנת 2013 נערך בבייג'ינג, וב-2014 התקיים בטורונטו, קנדה. עם השנים הכנס גדל ובשנת 2014 השתתפו בו למעלה מ-3,400 איש, ונתקבלו יותר מ-2,500 מאמרים. בשנת 2015 התקיים הכינוס בירושלים בשנית (לראשונה נערך הכינוס בירושלים בשנת 1994).
להתראות שם למעלה (סרט)
להתראות שם למעלה (בצרפתית Au Revoir La-Haut) דרמה צרפתית משנת 2017, על פי רומן מאת פייר לֵמֶטְר.
עלילה
הסרט נפתח במרוקו ב-1920 כשאלבר מאיאר (אלבר דיפונטל) נאזק בתחנת משטרה מקומית ונחקר על ידי מפקח משטרה צרפתי. הוא מגולל את סיפורו המתחיל בנובמבר 1918, לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה. ערב הפסקת האש, ניצבים זה מול זה כוח צרפתי וכוח גרמני ומנהלים ביניהם מלחמת חפירות אכזרית. בסצנת הפתיחה של הסרט מקבל מפקד הכוח הצרפתי סגן פראדל האכזר והמיליטנטי פקודה בדבר הפסקת אש. סגן פראדל יוזם תקרית ירי מבוימת ובחסותה פוקד על חייליו להסתער על הקו הגרמני. במהלך ההסתערות, אדואר פריקור, חייל שהוא צייר חובב ובנו של פוליטיקאי פריזאי אמיד מהרובע השמיני (נילס ארסטרופ) מציל את חייו של חברו לנשק, אלבר מאיאר. מיד לאחר שפריקור מציל את מאיאר הוא נפצע קשה בפניו. מאיאר מלווה את פריקור הפצוע שאיבד את יכולת הדיבור ומסייע לו בשלבי החלמתו בבית חולים שדה, שם הפצוע מתמכר למורפיום. פריקור שפניו הושחתו, מבקש ממאיאר לאמץ זהות חדשה ולהודיע למשפחתו על מותו. וזאת, בשל יחסיו העכורים עם אביו, שהחמיר עמו במשך כל ילדותו ונעוריו וסירב לקבל את נטייתו לאמנות. סגן פראדל מגלה את התרמית אך מסייע למאיאר להסתירה כשמדלן, אחותו של אדואר, מגיעה לשדה הקרב ומבקשת לראות את קברו. פראדל נישא למדלן ומשתלב בעסקיו של אביה.
לאחר סיום המלחמה, מאיאר, שמתקשה למצוא עבודה בעיסוקו כמנהל חשבונות, גר בעליית גג דלה ומקיים בקושי את עצמו ואת פריקור. הוא שודד מורפיום מנכי מלחמה אחרים כדי להזריק לפריקור. לואיז, ילדת אומנה משכונתם, מסייעת להם. היא מתחברת אל פריקור והיא היחידה המסוגלת לתרגם את נהמותיו למילים ולמשפטים. פריקור מתחיל ליצור מסכות אמנותיות המסתירות את פניו שהושחתו. פריקור מתחיל לייצר ציורים של דגמים ליצירת אנדרטאות לחללי המלחמה ויחד עם לואיז הם יוצרים קטלוג של הצעות לאנדרטאות כשמאיאר מפיץ את הקטלוג. במקביל, מאתר אביו של פריקור את מאיאר, כחברו הטוב של בנו לפני שנהרג, ומזמינו לארוחת ערב בביתו המפואר. מאיאר רואה את סגן פראדל בבית ומבין כי יאלץ להתעמת איתו שוב. הוא מתוודע גם אל פולין, המשרתת היפה בבית פריקור ומתאהב בה. מכאן מתפתחת העלילה שוב אל העימות שבין מאיאר ובין פראדל.
הסרט משתמש באלמנטים קרניבלים, תוך שימוש במסיכות ובשאר אביזרים חזותיים דרמטיים.
מטוס קרב
מטוס קרב הוא כלי טיס, בעל כנף קבועה המיועד בעיקר לקרבות אוויר ולהפצצות (הפצצות טקטיות והפצצות אסטרטגיות).
מטוסי קרב כוללים מטוסי יירוט, מפציצים, מטוסי קרב-הפצצה ומטוסי תקיפה מסוגים שונים לתקיפת מטרות אסטרטגיות ומטרות טקטיות.
מחירו של מטוס קרב מודרני מגיע לעשרות מיליוני דולרים. הוא נחשב לאחד מכלי הנשק החזקים ביותר והשימושיים ביותר בשדה הקרב בזכות ניידותו ועוצמת האש הגדולה שלו.
עם זאת, חולשתו היא באי יכולתו לכבוש ולהחזיק תא שטח קרקעי לאורך זמן, בדומה לחיל רגלים וכוחות שריון. המתח בין כח האש לבין יכולת התמרון הקרקעית מייצר מתח מתמיד בין חיל האוויר לזרוע היבשה סביב תיעדוף תקציבי הביטחון.
חימוש
שימוש צבאי במטוסים החל להתפתח עוד לפני מלחמת העולם הראשונה שנים ספורות לאחר הטיסה הראשונה של האחים רייט ב -1903. למטוסי הקרב הראשונים לא היה חימוש ייעודי, והחימוש שנשאו היה מקלע יד שהופעל ידנית. מאוחר יותר הותקנו על המטוסים מקלעים אוטומטיים, בתחילה כדי לפגוע במטוסי אויב ואחר־כך כדי לפגוע גם במטרות קרקעיות. התקיפה האווירית הראשונה הייתה במלחמת איטליה-טורקיה (1911) כאשר מטוס איטלקי הטיל רימוני יד על עמדות הטורקים. בעקבות מלחמה זו ניסח הקצין האיטלקי ג'וליו דואה לראשונה תורה של הפעלת כח אוורי מסיבי להפצצת האויב.
ברבות השנים, כאשר נוכחו צבאות ברחבי העולם עד כמה יעיל מטוס הקרב לצורך תקיפת מטרות קרקע, זכו המטוסים לפיתוח חימוש ייעודי מתקדם יותר ויותר, שהביא לידי ביטוי את יכולותיהם המיוחדות ביחס לכלי לחימה קרקעיים וימיים.
במטוסי קרב מודרניים חימוש המטוס נישא בנקודות תלייה ייעודיות תחת הכנפיים או בתאים פנימיים. הוא כולל לפחות חלק מאלה: תותח אוטומטי, טילים מסוגים שונים כגון טילי אוויר־אוויר, טילי אוויר־קרקע וטילי אוויר ים, ופצצות מסוגים שונים, ובכללם פצצות מונחות. הם מצוידים במערכות אוויוניקה מתקדמות לניווט, לתקשורת, לחימוש, לגילוי והתראה, וללוחמה אלקטרונית.
"כוונות הפצצה" ממלחמת העולם השנייה
שימוש מוקדם במערכות בקרת אש היה במפציצים, עם שימוש בכוונות מיחשוב שקיבלו מידע על גובה ומהירות אוויר כדי לחזות ולהציג את נקודת הפגיעה של פצצה ששוחררה באותה תקופה. המכשיר הידוע ביותר של ארצות הברית היה כוונת הפצצה של.
מערכות בקרת אש שלאחר מלחמת העולם השנייה
עם תחילת מלחמת וייטנאם, מכשיר חדש לחיזוי נקודת הפצצה ממוחשב חדש, הנקרא (LABS), החל להשתלב במערכות המטוסים המצוידים לשאת חימוש גרעיני. מחשב הפצצה החדש הזה היה מהפכני בכך שפקודת השחרור של הפצצה ניתנה על ידי המחשב, לא הטייס; הטייס ציין את המטרה באמצעות המכ"ם או מערכת מיקוד אחרת, ואז "אישר" לשחרר את הנשק, והמחשב עשה זאת ב"נקודת שחרור" מחושבת כמה שניות לאחר מכן. זה שונה מאוד ממערכות קודמות, שלמרות שגם הן הפכו ממוחשבות, עדיין חישבו "נקודת פגיעה" המראה היכן תיפול הפצצה אם הפצצה תשוחרר באותו רגע. היתרון המרכזי הוא שניתן לשחרר את הנשק בצורה מדויקת גם כשהמטוס מתמרן. רוב כוונות הפצצה עד למועד זה דרשו מהמטוס לשמור על גישה קבועה (בדרך כלל בגובה קבוע), אם כי גם כוונות להפצצות צלילה היו נפוצות.
מערכת ה-LABS תוכננה במקור כדי להקל על טקטיקה שנקראת, כדי לאפשר לכלי הטיס להישאר מחוץ לטווח של רדיוס הפיצוץ של הנשק. העיקרון של חישוב נקודת השחרור, לעומת זאת, שולב בסופו של דבר במחשבי בקרת האש של מפציצים ומטוסי תקיפה מאוחרים יותר, מה שאיפשר הפצצת רמה, צלילה והטלה. בנוסף, ככל שמחשב בקרת האש השתלב במערכות תחמושת, המחשב יכול לקחת בחשבון את מאפייני הטיסה של הנשק שישוגר.
היסטוריה
מטוסי קרב שימשו לראשונה במלחמה האיטלקית־עות'מאנית. במלחמת העולם הראשונה מטוסי הקרב היו מטוסים קטנים בעלי מדחף. חימוש המטוסים היה מכונת ירייה בתא הקדמי (בתא האחורי ישב הטייס) שהיה מסונכרן עם סיבובי הלהב של המדחף (פרופלור). במלחמה הזאת עיקר תפקידי המטוסים היה מודיעין צבאי, תצפית, סיור ויירוט מטוסי האויב. אחרי המלחמה השתכללו המטוסים הוגדלו ושודרגו, ותפקידיהם הורחבו.
במלחמת העולם השנייה המטוסים שימשו בעיקר להפצצת מטרות אויב וסיוע לכוחות קרקע בנוסף להשגת עליונות אווירית. חיל האוויר הגרמני, הלופטוואפה היה החלוץ בשימוש במפציצי צלילה מדגם יונקרס Ju 87 ("שטוקה") לחיסול כוחות שריון וסיוע לכוחות הקרקע במסגרת תורת לחימה שידועה בשם "בליצקריג". מטוסי מסרשמיט היוו את הכוח המיירט של גרמניה. אמריקה השתמשה במפציצים כבדים, כמו B-17 מבצר מעופף, ובמטוסי יירוט, כגון ה־P-47 ת'נדרבולט וה־P-51 מוסטנג. הבריטים השתמשו בין השאר במטוסי ספיטפייר.
הדור הראשון (ראשית שנות ה־40 עד אמצע שנות ה־50)
מטוסי סילון שפותחו במהלך מלחמת העולם השנייה השתתפו בקרבות בשנתה האחרונה. מסרשמיט פיתחה את מטוס הקרב הסילוני המבצעי הראשון, מסרשמיט Me 262. הוא נחשב מהיר הרבה יותר ממטוסי הבוכנה הישנים, ובידי טייס מאומן, היה קשה לבעלות הברית להביסו. דגם זה מעולם לא הוכנס לשירות במספרים גדולים. שילוב של מחסור בדלק, אובדן טייסים ובעיות טכניות במנועים גרמו למספר הגיחות הנמוך במערכה האווירית שניהלה גרמניה כנגד ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות. עם זאת מטוס זה הדגים את התיישנותו של מטוס הבוכנה והיווה פריצת דרך היסטורית בדרך למטוסי הקרב הסילוניים המודרניים; מטוס גלוסטר ויטל האנגלי יוצר גם הוא באותה שנה. מטוס הגלוסטר מטאור של בריטניה יוצר מיד אחריו ושני מטוסים אלו נכנס בערך לשירות באותו זמן במהלך 1944. מטוסים אלו היו נפוצים בשימוש כנגד טילי V-1, בגלל מהירותם הרבה לעומת מקביליהם הבוכנתיים. עד סוף המלחמה כל העבודה על מטוסים מונעי בוכנה נגמרה. היו תכנונים מעטים של מספר דגמים הכוללים מנוע בוכנה בשילוב סילון, אך עוד סוף שנות ה-40 של המאה ה-20 כל המטוסים החדשים שתוכננו היו מטוסי סילון. בין היתר היו מספר המצאות חדשות וביניהם המצאת מושב מפלט וזנבות זזים
למרות יתרונותיהם, מטוסי קרב סילוניים מוקדמים אלו היו רחוקים משלמות, בייחוד בשנים הראשונות של הדור. אורך זמן השירות שלהם היה יכול להימדד בשעות; המנועים עצמם היו חלשים, וניצול כוחם הושג רק באטיות. טייסות רבות של מטוסי בוכנה נותרו עד אמצע שנות ה־50 של המאה ה־20, אפילו בחילות האוויר של המעצמות הגדולות.
האמריקנים היו בין הראשונים שהשתמשו במטוסי קרב סילוניים לאחר המלחמה. מטוס ה־P-80 שוטינג סטאר היה אלגנטי פחות מה־Me 262, אך היה בעל מהירות שיוט של 660 קמ"ש, מהירותם המקסימלית של מטוסי בוכנה רבים. הבריטים גם הם הכניסו לשירות מטוסי סילון חדשים, כמו הדה הבילנד ומפייר, שנמכר לחילות האוויר של מדינות רבות אחרות.
למרבה האירוניה, הבריטים העבירו את טכנולוגיית הרולס רויס נין, מנוע סילון חדש, לבעלי בריתם הסובייטים, שבמהרה הכניסו אותו למטוסי המיג־15 המתקדמים שלהם שהיו הראשונים שהשתמשו בכנף מוטה לאחור בקרב, המצאה שהוצעה במקור על ידי מחקר גרמני שהוכיח שכנפיים משוכות לאחור מגיעות למהירות קרובה יותר למהירות הקול מאשר מטוסים ישרי־כנף כמו ה־P-80. מהירות מקסימלית של 1,075 קמ"ש גרמה הלם לטייסי ה־F-80 האמריקאיים שנאבקו בהם    במלחמת קוריאה, יחד עם חימוש של שני תותחים של 23 מ"מ ותותח של 37 מ"מ הדומה למקלע. למרות זאת, בקרב סילון נגד סילון הראשון שאירע ב־8 בנובמבר 1950, מטוס ה־F-80 יירט שני מטוסי מיג־15 של קוריאה הצפונית סמוך לנהר היאלו והשמידם.
האמריקנים הגיבו בהאצת מטוסי הכנף המוטה לאחור שלהם – טייסות של F-86 סייבר – להילחם כנגד המיגים שהיו בעלי ביצועים דומים. למטוסים היו יתרונות שונים אך הם היו דומים מספיק, כך שהטכנולוגיה המפותחת יותר של כוונת התותחים מכוונת המכ"ם בשילוב יכולותיהם של ותיקי חיל האוויר האמריקני סייעו להם להביס את המיגים הצפון־קוריאנים.
ציי מדינות העולם החלו גם הם להשתמש במטוסי סילון בתקופה זו, כמו ה־F-9 פנתר (Grumman F9F Panther) של גראמן שאומץ על ידי צי ארצות הברית כמטוס הקרב העיקרי שלו במלחמת קוריאה, והיה בין מטוסי הסילון הראשונים להשתמש במבער אחורי. הוומפייר היה מטוס הקרב הסילוני הראשון של הצי המלכותי הבריטי. מכ"ם היה בשימוש במטוסי קרב ליליים שגם הפילו מיגים בשמי קוריאה, ואחר כך הועבר למטוסי קרב לכל מזג אוויר. גרסאות מוקדמות של טילים מונחי תת־אדום כמו ה־AIM-9 סיידוויינדר ומונחי מכ"ם כמו ה־AIM-7 ספארו נכנסו לייצור ב־1956 וב־1959, בהתאמה.
הדור השני (אמצע שנות ה־50 עד אמצע שנות ה־60)
הדור השני של מטוסי הקרב התפתח בשל פריצות דרך טכנולוגיות, לקחים שנלמדו ממלחמת קוריאה והתמקדות בביצוע מבצעים בסביבה גרעינית. התקדמויות טכנולוגיות באווירודינמיקה, הנעת מטוסים וחומרי בנייה (בעיקר אלומיניום), מומחי פיתוח שקיבלו אישור לנסות המצאות אוירונאוטיות כמו כנף דלתא וכנף משוכה. שימוש נרחב של מבערים אחוריים הפך מטוסים אלו לראשונים לשבור את מחסום הקול, היכולת להגיע למהירות על־קולית בטיסה ישירה הפכה ליכולת נפוצה במטוסי קרב מדור זה.
מכ"מים חדשים עזרו לגלות מטוסים מעבר לטווח הראייה, דבר שהגביר את השליטה במטרות בעזרת התרעה קרקעית רבת טווח ומכ"ם עוקב. גם פיתוח טילי אוויר אוויר כנשק מתקפה עיקרי לראשונה במטוסי קרב. בתקופה זו טילים מונחי חום בעלי ביות סביל נעשו נפוצים אך היו בעלי רגישות חלשה וטווח ראייה צר.
הפחד ממלחמת עולם שלישית גרם לפיתוח שני דגמים חדשים: מטוסי ירוט כגון האינגליש אלקטריק לייטנינג וה־מיג־21 ומפציצי קרב כמו ה־F-105 ת'נדרצ'יף והסוחוי Su-7. קרבות אוויריים הודגשו בכל המקרים. היירוט היה תוצאה של המחשבה שטילים מונחים יחליפו תותחים לחלוטין והקרב יתרחש מעבר לטווח הראייה. כתוצאה מכך מטוסים מיירטים היו בעלי מהירות גבוהה וקצב נסיקה מהיר וצוידו בכמות טילים גדולה ומכ"ם חזק. עם תפקיד הגנתי, בדגש על היכולת ליירט מפציצים אסטרטגיים ברום גבוה. מטוסים אלו היו קצרי טווח וחסרי יכולות תקיפת קרקע. מפציצי קרב יכלו להחליף תפקידים בין עליונות אווירית לסיוע קרוב, ועוצבו בדרך כלל לטיסה מהירה בגובה נמוך כדי להשתמש בחימושם. טלוויזיה וטילי אוויר־קרקע מונחי חום נכנסו לשירות כדי להחליף את פצצת הכבידה הישנה, וחלק מהם כדי להעביר גם פצצות גרעיניות.
החשיבות המכרעת של חיל האוויר הודגמה לראשונה במלחמת ששת הימים שבה צה"ל נהנה מעליונות אווירית מוחלטת אחרי שהשמיד לחלוטין את כל חילות האוויר של האויב ב־5 השעות הראשונות של המלחמה. את יתרת המלחמה ניצל חיל האוויר הישראלי כדי להפציץ הן מטרות תשתית של האויב והן את כוחות השריון בחזית. בחזית הירדנית, חטיבת טנקים שלמה הושמדה בבקעת הירדן על ידי הפצצת חיל האוויר הישראלי.
פוליאנה
פוליאנה (אנגלית: Pollyanna) הוא ספר ילדים מאת הסופרת האמריקאית אלינור ה. פורטר שיצא לאור בשנת 1913 והפך לאחד מספרי הקלאסיקה בספרות הילדים. סדרת המשך לפוליאנה נכתבה מאוחר יותר על ידי אליזבת בורטון. הספר תורגם לעברית פעמים אחדות.
מטוס קרב
הדור השלישי (ראשית שנות ה־60 עד סוף שנות ה־70)
השיפור ביכולת מטוסי הקרב התמקד בהכנסת טילי אוויר־אוויר משופרים, מערכות מכ"ם, ואוויוניקות נוספות. כשתותחים נותרו כלי נשק סטנדרטי, טילים אלו הפכו לנשק עיקרי למטוסי עליונות אווירית, שעשו שימוש במכ"מים מתוחכמים יותר וטילים מונחי חום לטווח בינוני כדי להגיע לטווחי הישרדות גדולים יותר; למרות זאת, יכולות הפלה התבררו חלשות בגלל אמינות נמוכה ואמצעי נגד־אלקטרוניים משופרים כדי לשבש מכ"מים. טילים מתבייתים התרחבו לטווח של 45 מעלות, דבר שחיזק את שימושם הטקטי. יחס גודל באבדות לאמריקנים בקרבות האוויר הנמוכים במלחמת וייטנאם גרמו לצי האמריקני להקים את בית הספר המפורסם שלו להכשרה הטקטית לטיסה קרבית של צי ארצות הברית, טופגאן, דבר ששיפר את יכולותיהם של טייסי הצי בתמרוני קרב, טכניקות וטקטיקות.
תקופה זו גם הייתה חלק מהרחבת יכולות תקיפת הקרקע, בעיקר בנשק מונחה, וכללה את השימוש הראשוני באוויוניקה לתקיפת קרקע משופרת, כולל מערכות מכ"ם עוקבות קרקע. טילי אוויר קרקע הפכו לנשק סטנדרטי, מצוידים במחפשי ניגוד אלקטרו־אופטיים, כמו הדגם הראשוני של ה־AGM-65 הידוע. גם פצצות מונחות לייזר הפכו נפוצות במאמץ לשפר את יכולות התקיפה החודרות. במקביל פותחו גם תותחים אוטומטיים חדשים ומשופרים ומנועים שמשאירים פחות עשן באופק, כך יתקשו לזהות נוכחות של מטוסי קרב.
פוליאנה
הצלחתו של הספר הביאה לכך שהמונח "Pollyanna" נכנס לשפה האנגלית כתיאור לאדם עליז ואופטימי (בעברית: עקרון פוליאנה); בהמשך הפך המונח במידה מסוימת (בניגוד לרוח הדברים הנושבת מן הספר) למונח מבזה המתאר אדם ילדותי ונאיבי שתמיד מצפה מאנשים לנהוג בהגינות, למרות קיומן של הוכחות שהוכיחו את ההפך. המוטיב המרכזי האמיתי של הספר הוא היכולת לשמור על רוח של נדיבות כלפי כולם והיכולת למצוא שמחה במה שיש, יהיה אשר יהיה.
מטוס קרב
הדור השלישי (ראשית שנות ה־60 עד סוף שנות ה־70)
מטוסי קרב ייעודיים לתקיפת קרקע כגון ה־A-6 אינטרודר, היגואר האירופאי וה־A-7 קורסייר הציעו מערכות לתקיפה לילית מתוחכמות וזולות יותר לטווח רחוק מאשר מטוסים על־קוליים. עם כנפי גאומטריה משתנה, מטוס הג'נרל דיינמיקס F-111 ארדווארק הראה גם לעולם לראשונה מנוע טורבו מניפה עם מבער אחורי, הפראט אנד ויטני TF30. מטוס זה הפך למטוס בעל יכולת הפצצה בכל מזג אוויר אבל הוא לא היה יכול להתמודד עם מטוסים עוינים. מטוס ה־F-4 פנטום האמריקני תוצרת מקדונל עוצב סביב מכ"ם וטילים כמטוס קרב לילי, והפך אחר כך למפציץ קרב המסוגל גם לנצח בקרבות אוויר, ואומץ על ידי הצי האמריקני, חיל האוויר וחיל הנחתים. למרות טענות שמטוס זה לא יצליח לגבור על מטוסים אחרים, הוא הפיל 280 מטוסי אויב, יותר מכל מטוס קרב אחר בשמיי וייטנאם. מטוס זה גם הפיל מטוסים רבים תוצרת ברית המועצות של חילות האוויר של סוריה ומצרים במלחמת יום הכיפורים, וגם שימש לתפקידי אמנעה אווירית ופגיעה בשריון עוין.
הדור הרביעי (שנות ה־70 עד אמצע שנות ה־90)
מטוסי הקרב של הדור הרביעי המשיכו את אופנת מטוסי הקרב הרב־משימתיים, וצוידו באוויוניקה מתוחכמת ומערכות נשק מתקדמות. דגמי מטוסי קרב הפכו יותר ויותר מושפעים מתאוריית אנרגיה־כושר תמרון שפותחה על ידי קולונל ג'ון בויד והמתמטיקאי תומאס קריסטי (Thomas P. Christie) המבוססת על חוויותיו במלחמת קוריאה וכמדריך קרב טקטי בשנות ה־60 של המאה ה־20. תאוריה זו הדגישה את הערך של האנרגיה המסוימת של המטוס ותחזוקתה כיתרון בקרב אוויר. בויד טען שהתמרון הוא אחד התנאים העיקריים להיכנס לתוך מעגל החלטת ההחלטות, תהליך שלו בוידן קרא לולאת OODA. (OODA loop). תאוריה זו הובילה ליצור דגמים המסוגלים לשנות את המהירות, הרום והכיוון שלהם במהירות, לעומת הישענות על מהירות גבוהה בלבד כבעבר.
פוליאנה
פוליאנה הוא גם משחק לוח של האחים פרקר המבוסס על הספר, על הדמות, ועל מוטיב השמחה. המשחק יוצר ונמכר בין 1915 ל-1967 תחת גרסאות שונות שכוללות את הכותרים: "פוליאנה - משחק השמחה", "פוליאנה - משחק הבית הגדול", ו-"פוליאנה". מאוחר יותר קיבל המשחק רישיון על ידי מילטון ברדלי.
מטוס קרב
הדור הרביעי (שנות ה־70 עד אמצע שנות ה־90)
מאפייני תאוריה זו נראו לראשונה במטוס ה־F-15 איגל הידוע, אבל בויד ותומכיו האמינו שהפרמטרים שנקבעו ימומשו טוב יותר על ידי מטוס קרב קטן קל היות שלאמונתם יהיה לו כוח עילוי גדול יותר. התאוריה שלהם גרסה כי גודל קטן יקטין את כוח הגרר ויגדיל את יחס הלחץ־משקל. דעה זו הובילה לפיתוח מטוס ה־F-16 פייטינג פלקון מתוצרת ג'נרל דיינמיקס (כיום לוקהיד מרטין), שכלל גם מערכת בקרת טיסה מסוג "טוס־על־חוט" שאפשרה ייצור על מנת להשיג ביצועי טיסה קיצוניים יותר, כאשר ייצוב המטוס מבוצע על ידי מחשבי בקרת הטיסה של המטוס המבצעים מאות ואלפי תיקונים כל שנייה בשביל לרסן את המטוס. עם זאת, לאחר תקופה ארוכה של בחינה מבצעית של ה־F-16 התבססה הדעה שהוא אינו עולה בביצועיו מול ה־F-15, כאשר האחרון מצויד בשני מנועים שמעניקים לו יחס דחף־משקל גבוה יותר, ומוטת כנף גדולה יותר, שני נתונים שמאפשרים למטוס כושר תמרון מעולה יחד עם שרידות גבוהה בהרבה, הואיל ול־F-16 מנוע אחד בלבד.
פוליאנה
פוליאנה היה ספר נמכר ביותר, ועדיין זמין במהדורות נוספות. הספר הפך את משחק השמחה לפופולרי ופוליאנה הייתה ידועה כ"ילדת השמחה". דווח שיש אוספים של דואר מעריצים שנשלח לאלינור ה. פורטר, הסופרת, על פוליאנה. המיקום של מכתבי המעריצים אינו ידוע כיום. בנוסף לספרים היה גם דיווח על מועדוני שמחה (Glad Club) שהיו פופולריים לתקופה מסוימת. בכל אופן, קיים ספק אם הם לא היו רק גימיק פרסומי. מועדוני השמחה מעוררים עניין בגלל כוונתם להפיץ את השימוש במשחק השמחה כשיטה לחיקוי במקרים של אובדן, אכזבה ומצוקה.
מטוס קרב
הדור הרביעי (שנות ה־70 עד אמצע שנות ה־90)
ה־F-15 וה־F-16 רשמו את הפלות הבכורה שלהם בשירות חיל האוויר הישראלי. לעומת האמריקאים המשיכו     הסובייטים לפתח את סדרת מטוסי המיג והסוחוי שעולים לעיתים על מטוסי המערב ביכולת התמרון, אך לרוב נחותים מהן בתחכום האוויוני. מאפיין בולט נוסף של המטוסים הסובייטים הוא הנדסת אנוש פחותה.
פוליאנה
תיאור העלילה
פוליאנה היא בתו של כומר עני במערב ארצות הברית אשר נשלחת לביתה של דודתה במזרח לאחר מות הוריה, בהיותה כבת 11.
מטוס קרב
הדור הרביעי (שנות ה־70 עד אמצע שנות ה־90)
מטוסי הקרב האמריקניים עם שיפורים ישראליים, במיוחד ה־F-15 "בז" וה־F-16 "נץ", הוכיחו את עליונותם בשירות חיל האוויר הישראלי בפתיחת מבצע שלום הגליל, שבה במבצע ערצב 19 השמיד חיל האוויר את מערך ההגנה האווירית הסורי בלבנון ובקרב האוויר הענק שהתפתח לאחר מכן הפילו הטייסים הישראליים 88 מטוסי אויב מתוצרת ברית המועצות ללא אובדן של מטוסי קרב.
פוליאנה
תיאור העלילה
דודתה של פוליאנה, אחות אמה - העלמה פולי הרינגטון, היא אשה מבוגרת, בודדה, מרירה ונרגנת ובעלת הון רב אותו ירשה מהוריה. היא חיה בעירה הקטנה בלדינגסוויל במזרח ארצות הברית. הדודה פולי, אשר התנגדה מאוד לנישואי אחותה עם הכומר הצעיר והעני והעדיפה את נישואיה לאחד מתושביה האמידים של העיירה, מקבלת את פוליאנה בת אחותה בקרירות ומתייחסת אליה בקפדנות. היא מנסה לחנך את פוליאנה לציות למילת המפתח שלה 'חובה', אך נכשלת בכך פעמים רבות עקב אישיותה הצוהלת והשובבה של פוליאנה.
מטוס קרב
הדור החמישי (שנת 2000 עד ימינו)
מטוסי הקרב של הדור החמישי מתאפיינים באוויוניקה מתקדמת ביותר שכוללת מערכות C4ISTAR וביכולת חמקנות.
פוליאנה
תיאור העלילה
בניגוד לדודתה, הרי מילת המפתח של פוליאנה היא שמחה. את חייה מלווה משחק המכונה בפיה משחק השמחה. את ה"משחק" המציא אביה, אשר נסה לעודד אותה ולרומם את רוחה בתנאי חייהם הקשים. כללי המשחק הם קלים ופשוטים ביותר בתאוריה, אך קשים לביצוע - בכל מצב, יהיה איזה שיהיה, רע או קשה יש למצוא נקודה חיובית כלשהי בה ניתן לשמוח.
המשחק התחיל כאשר פוליאנה הקטנה רצתה בובה אך בחבילת הסיוע שקיבל הכומר מן הכנסייה היו רק זוג קביים קטנים אשר "אולי יהיו שימושיים". הילדה בכתה ואביה ניסה לשכנע אותה כי אף על פי שלא קיבלה בובה גם בקביים ניתן לשמוח שהרי "לא צריך אותם".
בהגיעה לבלדינגסוויל יוצרת פוליאנה קשרים ידידותיים ביותר עם אנשי המקום. היא מספרת לכל מי שרק מוכן לשמוע על המשחק ומנסה לגרום לו לשחק בו גם הוא. כך משתנים חייהם של רבים מן התושבים אשר בהשפעת השמחה של הילדה מתחילים לשמוח גם הם במה שיש להם. רק האדם הקרוב ביותר אליה - הדודה פולי - אינה מודעת לקיומו של המשחק כיוון שאסרה על פוליאנה לדבר עמה על אביה והמשחק הרי הוא 'המשחק של אבא'.
בין ידידיה הרבים של פוליאנה ניתן למנות את ננסי - המשרתת בביתה של הדודה פולי, את ג'ון פנדלטון (פנדרגאסט בסרט) הערירי, אהובה לשעבר של אמה, את ג'ימי בין - הילד היתום שברח מבית היתומים כי "אין להם מקום בשבילי, ובכלל, אני לא חושב שצריכים אותי שם. אז הסתלקתי לי". את גברת סנואו הנכה אשר מיררה את חייהם של כל הסובבים אותה ואת דוקטור צ'ילטון, רופא העיירה החביב, המבכה את אובדן אהבת נעוריו.