cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרשת דיר יאסין
דיר יאסין
עוד באמצע 1947 חתם הכפר על הסכם אי-לחימה עם שכונת גבעת שאול הסמוכה. התושבים מנעו מלוחמים ערבים לא סדירים (אנשי ה"כנופיות") להשתמש בכפרם כבסיס לתקיפה, אולם במחצית הראשונה של ינואר 1948 הם נכנסו לכפר ואחד התושבים נהרג בחילופי אש עמם. תושבי הכפר הזעיקו את המשטרה וסילקו ממנו קבוצה של אנשי הנג'אדה שהגיעו מירושלים וניסו להתמקם בטחנת הקמח של הכפר. בעקבות תקרית זו, פנו התושבים לש"י כדי לחדש את הסכם אי הלחימה. ב-20 בינואר 1948 התקיימה פגישה בין נכבדי דיר יאסין לנכבדי גבעת שאול ונחתם הסכם ליחסי שכנות טובה. תושבי דיר יאסין התחייבו לסלק בעתיד כוחות מזוינים מהכפר או לדווח על כניסתם במקרה שלא יצליחו לסלקם. בתמורה הסכימו תושבי גבעת שאול לספק מעבר בטוח לתושבי הכפר, שדרכם לירושלים עברה בתוך השכונה. בצד היהודי, אושר ההסכם על ידי מפקדת מחוז ירושלים של ההגנה, ואילו בצד הערבי, דיווח עליו מוח'תאר הכפר לוועדת החירום הלאומית (הערבית) בירושלים, שלא הביעה התנגדות. בעקבות זאת מנעו אנשי הכפר מלוחמים המשתייכים לאל-ג'יהאד אל-מוקאדס ואחרים להתמקם בכפר או להשתמש בו כבסיס להתקפה על גבעת שאול. בתגובה, ירו לוחמים לא סדירים בכבשׂים של הכפר. במרץ 1948 הניאו אנשי הכפר את עבד אל-קאדר אל-חוסייני מלתקוף את גבעת שאול, ומאוחר יותר סירבו להלין בכפרם את צבא ההצלה. בשלהי חודש מרץ הם סירבו לארח לוחמים עיראקים וסורים, על אף דרישתו של הוועד הערבי העליון.
יואב גלבר הטיל ספק בכך שההסכם בין תושבי דיר יאסין לתושבי גבעת שאול המשיך להיות בתוקף גם בתחילת אפריל 1948, נוכח שינוי הנסיבות והתגברות העוינות בין ערבים ליהודים ברחבי ארץ ישראל. ב-2 באפריל פרץ קרב יריות ממושך בין אנשי הכפר לשכונות היהודיות הסמוכות בית הכרם, יפה נוף ובית וגן, ובימים שלאחר מכן נורו יריות מן הכפר לעבר מוצא ולעבר כביש ירושלים–תל אביב. ב-8 באפריל הצטרפו כמה מצעירי הכפר לפזעה שהוכרזה בכפרי הסביבה והשתתפו בהתקפת הנגד הערבית על הקסטל.
טאובר מזכיר כי דוד שאלתיאל הציע לאנשי האצ"ל והלח"י לתקוף את עין כארם או את קאלוניא (הסמוכות לדרך לתל אביב ותושביהן, להבדיל, השתתפו בקרבות), אבל הם דחו את הצעתו משום שהאמינו שלהתקפה על דיר יאסין תהיה משמעות רבה יותר מבחינה פסיכולוגית וכי הוא ייכבש בקלות.
יואב גלבר דוחה את הטענה כאילו היו בכפר לוחמים זרים. גם טאובר מסכים כי לא היו בכפר כוחות זרים. ההיסטוריון אורי מילשטיין, לעומת זאת, סבור כי לוחמים לא סדירים אכן השתתפו בקרב בדיר יאסין. לדברי ההיסטוריון בני מוריס, ייתכן שקבוצת לוחמים ערבים בלתי סדירים הוצבה בסופו של דבר בכפר ולחמה בקרב שהתפתח בו, אך העדויות לכך אינן חד-משמעיות.
היוזמה והאישור לתקוף
לוחמי האצ"ל והלח"י פנו לדוד שאלתיאל, מפקד העיר ירושלים מטעם "ההגנה", וביקשו אישור לתקוף את דיר יאסין. שאלתיאל אישר את ההתקפה על דיר יאסין בתנאי שלוחמי האצ"ל והלח"י לא ינטשו אותו לאחר כיבושו, אלא יישארו בו כדי למנוע מכוחות ערבים להיאחז בחורבות הכפר. במכתבו ליהושע זטלר, מפקד כוח הלח"י בירושלים, כתב שאלתיאל שכיבוש הכפר וההיאחזות בו משתלבים בתוכנית המערכה הכוללת של פיקוד ההגנה באזור ירושלים. בריאיון שנערך עמו ב-1960 התייחס שאלתיאל למכתב, וטען כי התנגד להתקפה על דיר יאסין: "כשנודעה לי תוכניתם על כיבוש דיר יאסין, התחננתי לפניהם לבל יעשו זאת, משום שכפר זה אינו מסוכן באותה שעה". לדבריו, בסופו של דבר לא נותרה לו ברירה מול התעקשותם של אנשי האצ"ל והלח"י ולכן אישר בדיעבד את הפעולה, אף על פי שהעדיף לשלוח את לוחמי האצ"ל והלח"י לסייע ללוחמי "ההגנה" בקרב על הקסטל. ההיסטוריון הצבאי מאיר פעיל, שהיה באותה עת קצין מודיעין בפלמ"ח, טען כי הוא התנגד להפרת הסכם השלום עם הכפר, אולם לדבריו שאלתיאל אמר לו כי אין לו היכולות לעצור את כוחות האצ"ל והלח"י מלפעול. ההיסטוריון יואב גלבר טען כי נוסח המכתב סותר את עדויותיו המאוחרות של שאלתיאל בהן טען כי הפעולה נכפתה עליו בניגוד לרצונו מבלי שיוכל למונעה.
התכנון והתדרוך לפני הקרב
הלוחמים שנועדו להשתתף בפעולה תודרכו ב-8 באפריל, מספר שעות לפני תחילת ההתקפה על דיר יאסין. 40 לוחמי לח"י התכנסו בגבעת שאול ו-72 לוחמי אצ"ל התכנסו בבסיס "עץ חיים" בכניסה לירושלים. לדברי לפידות האווירה בקרב אנשי האצ"ל הייתה חגיגית ומצב-הרוח מרומם. הייתה זו הפעם הראשונה שמספר כה גדול של לוחמי הארגון נפגשו בגלוי, מבלי לחשוש מכוחות הביטחון הבריטים. שיתוף הפעולה בין שני הארגונים, האצ"ל והלח"י, הגביר את תחושת הסולידריות ביניהם, ובהתאם לכך נבחרה הסיסמה "אחדות לוחמת" לסמן את תחילת המתקפה. מרדכי רענן, מפקד האצ"ל בירושלים, הדגיש בדבריו ללוחמים שרוכזו לצורך הפעולה, כי חל איסור לפגוע בנשים, ילדים, זקנים ושבויים. הוא הוסיף ואמר, כי תושבי הכפר יוזהרו בעזרת רמקולים על המתקפה הקרבה, על מנת לתת להם הזדמנות לנוס על נפשם, וכי הדרך לעין כארם, שיועדה להיות נתיב מילוט לתושבי הכפר, תישאר פתוחה לשם כך.
למפקד הפעולה התמנה בן ציון כהן ("גיורא").
הקרב
בשעה 04:00 בבוקר 9 באפריל 1948 הותקף הכפר. אנשי האצ"ל תקפו משכונת בית הכרם מכיוון דרום-מזרח ואנשי הלח"י מבית-החרושת לעורות בגבעת שאול מכיוון צפון-מזרח, בפיקודו של פתחיה זליבנסקי. כיתה של האצ"ל בפיקודו של טרייביש הוצבה על רכס השראפה (הר הרצל) שחלש על הכפר ועל הדרך לעין כארם, שיועדה להיות נתיב מילוט לתושבי הכפר, ומאוחר יותר הציב שם גדוד "מוריה" של "ההגנה" חוליית מקלע לחסום תגבורת ערבית מעין כארם.
בקרבת מקום, בגבעת שאול, הוקם חפ"ק (חבורת פיקוד קדמית) של "ההגנה" שבו נמצא מפקד ירושלים דוד שאלתיאל ביחד עם מפקד גדוד "מוריה", זלמן מרט. במקום נמצא משוריין לחילוץ נפגעים. על פי עדותו של סגן מפקד הכוח, יהודה לפידות, לפני תחילת הקרב התכוונו כוחות אצ"ל ולח"י לוותר על אפקט ההפתעה ולהודיע לתושבי הכפר על תחילת התקיפה, כדי שלנשים ולילדים יהיה מספיק זמן לברוח מהכפר. למעשה הקרב התחיל סמוך לשעה 4:45 לפנות בוקר, לפני השעה המתוכננת, לאחר שכוחות אצ"ל התגלו על ידי שומרי הכפר. המשוריין (בו ישבו עשרה לוחמים, חציים מלח"י וחציים מאצ"ל) נושא הרמקול, יצא מגבעת שאול סמוך ל-5 בבוקר, לאחר שהקרב כבר החל. המשוריין הופעל אך נתקל בכניסה לכפר בתעלה שנחפרה לרוחב הדרך, וההודעה שנמסרה בו הושמעה, אך לא ברור אם היה מי ששמע אותה. עם זאת, לשמע היריות הראשונות ברחו תושבים רבים מבתיהם לעבר המורדות הסמוכים.
במהלך הקרב, לאחר שלוחמי אצ"ל ולח"י לא הצליחו לכבוש את בית מוכתר הכפר, חבר אליהם כוח של ארבעה אנשי פלמ"ח עם מרגמת 52 מ"מ (2 אינץ'), שירתה על הבית בניסיון להכניעו, אך גם ניסיון זה לא הועיל והלוחמים הערבים המשיכו להילחם גם לאחר שרוב הכפר נכבש ותושביו ברחו או נכנעו. בצהרי יום שישי תוגברו התוקפים ב-12 אנשי פלמ"ח מלווי שיירות, שהיו חמושים בשתי מרגמות 52 מ"מ ובשלושה מקלעים. הם פעלו בכפר וכבשו בתים, עד ששאלתיאל פקד עליהם לעזוב את הכפר. על אף שמטרת המבצע הייתה לכבוש את הכפר ולפנות את האוכלוסייה ממנו, התפתחו הדברים לכדי קרב, שבמהלכו נהרגו רבים מתושבי הכפר, ובהם נשים וילדים. ללוחמי האצ"ל והלח"י, שלא היו מאומנים או מנוסים בלחימה ביום ובתקיפה של כפר ערבי, נגרמו 5 הרוגים ו-14 פצועים. הקרב הסתיים בשעות אחר הצהריים.
תוך הקרב ברחו מאות מתושבי הכפר לכפר הסמוך עין כארם. אלה שנותרו בכפר נכנעו ונלקחו בשבי, רובם נשים וילדים. הם הועמסו על משאיות והוסעו דרך רחובות ירושלים המערבית אל שכונת הגבול מוסררה, מצפון לחומת העיר העתיקה, שם הורדו מהמשאיות וצעדו ברגל למזרח ירושלים. מראה הניצולים עורר כעס בקרב תושבי העיר הערבים.
האצ"ל חשש כי חיל האוויר הבריטי יתקוף את הכפר והודיע להגנה כי לא יוכל להחזיק בו. ראש משלחת הצלב האדום, ז'אק דה-רנייה, הגיע לכפר ב-11 באפריל בבוקר עם אמבולנס ומשאית, לפי בקשת הערבים. לאחר סיור בכפר הוא תבע להעמיס על המשאית גופות של הרוגים ויצא מהכפר תוך שחילץ שתי ניצולות: ילדה וזקנה. לאחר שהערבים סירבו לקבל את הגופות החזירן לאחר 24 שעות לדיר יאסין, וביקש מהנוכחים לקוברן בקבר אחים כדי שלא תפרוץ מגפה, אך במקום לקוברן הם ניסו להיפטר מהן בהצתתן באש. שלושה ימים לאחר הקרב החליפה את כוחות האצ"ל, שחששו מתגובה בריטית, יחידת גדנ"ע של "ההגנה" בפיקודו של יהושע אריאלי והם קברו את הגופות שנשארו בכפר.
הנציב העליון, אלן גורדון קנינגהם, התייעץ עם מפקד הצבא הבריטי, גורדון הולמס אלכסנדר מקמילן לגבי תגובתם. מקמילן, כדרכו בסוף המנדט הבריטי, סירב לסכן את כוחותיו שלא למען אינטרסים בריטיים טהורים. קנינגהם פנה למפקד חיל האוויר המלכותי שלו בבקשה להפציץ את הכפר מהאוויר, אלא שהלה הודיע כי יום קודם לכן נשלחו כל המפציצים הקלים למצרים, והתחמושת שלהם נשלחה לבסיס חבניה שבעיראק, ונדרשת יממה לכל הפחות על מנת לרכזם שוב. כיוון שבינתיים כבר עזבו כוחות אצ"ל ולח"י את הכפר לא היה טעם בניסיון להחזירם.
עדויות לגבי הרג נשים וילדים
לוחם הלח"י עזרא יכין, שהשתתף בקרב, מונה כמה סיבות לכך שבמהלך כיבוש הכפר נהרגו גם חפים מפשע. לדבריו, בקרב התושבים הפלסטינים היו גם נשים לוחמות, ולוחמים אחרים התחפשו לנשים כדי להתקרב ולפגוע בכוחות היהודיים, ומשום כך התקשו הלוחמים היהודיים להבחין בין נשים מעורבות בלחימה ובין חפות מפשע. טענות אלו שנויות במחלוקת. מקורן ככל הנראה בספר "על החומות" מאת יהושע אופיר. בהתבססו על דו"ח שכתבה ועדה מטעם ההסתדרות הרפואית העברית, כתב קצין הש"י של המחוז, יצחק לוי (לויצה), כי "גרסה זו אינה ראויה להתייחסות רצינית". הוועדה ביקרה בכפר למחרת כיבושו, ואף שנמצאו בחיפוש בבתים גופות נקובות כדורים של נשים וילדים, לא נמצאו שם גוויות של גברים.
לדברי אליעזר טאובר, לאנשי האצ"ל והלח"י לא היה כל ניסיון קרבי והם הופתעו מההתנגדות העזה של מגיני הכפר ומהלחימה על כל בית. לכן הם השתמשו בשיטה של הנחת אצבע ג'ליגנייט כדי לפעור חור בדלת, דרכו זרק לוחם אחר תרמיל מלא חומר נפץ. האנשים בבתים נקברו תחת ההריסות. במקרים אחרים הושלכו לתוך הבתים רימוני יד ואז הלוחמים התפרצו לבתים כשהם יורים אש אוטומטית. באחד הבתים נהרגו בפיצוץ יותר מעשרים אנשים.
ילד בן שתים-עשרה שניצל סיפר כי אנשי המחתרות הרגו ילדים ונשים ביריות, בכוונה תחילה, ולא תוך כדי קרב. בגרסה זו של ילד קטן תומכות עדויות של בריטים, של אנשי הצלב האדום, ושל אנשי "ההגנה" שביקרו במקום לאחר מעשה ודיווחו על גופות של נשים וילדים שנורו מטווח קצר. לפי המחקר של אליעזר טאובר מדובר במקרה יחיד, בו לאחר שנכנעו בני משפחת זיידאן ויצאו מהבית בידיים מורמות, פתח עליהם לוחם אצ"ל באש ממקלע ברן. בתקרית זו נהרגו 11 מבני המשפחה ואחרים נפצעו. הלוחם עשה זאת ביוזמתו האישית, בטענה של נקמה.
בעקבות הקרב
מייד לאחר הקרב נפוצו שמועות שבוצע טבח בכפר, שבתים פוצצו במתכוון על יושביהם, שהיה אונס נשים, התעללות בגופות ועוד. נפוצו גם הערכות שונות על מספר ההרוגים, שנעו בין 240 הרוגים (בהודעה שנמסרה על ידי האצ"ל והלח"י), ללמעלה מ-250 (בידיעה ב"דבר") ועד לטבח כל תושבי הכפר, בהודעה של משרד החוץ הבריטי. בדיון בפרלמנט הבריטי, שנערך ימים אחדים לאחר הקרב, תיאר אותו שר המושבות כ"תועבה אכזרית וברוטאלית נוספת". השמועות, שנקבו במספרים מוגזמים, הופצו הן על ידי הערבים על מנת להפעיל לחץ בינלאומי על היהודים ולזרז את פלישת צבאות ערב, והן על ידי היהודים על מנת לפגוע במורל הערבים.
כאשר התפרסמו השמועות, הסתייגו מוסדות היישוב ממעשי האצ"ל והלח"י. הסוכנות היהודית שלחה מברק תנחומים למלך עבדאללה, שבו כתבה, בין היתר (בתרגום מערבית): "הסוכנות היהודית גינתה בחריפות את תקרית דיר יאסין שבוצעה על ידי ארגונים יהודיים פורשים, והגדירה אותה כמעשה ברוטלי וברברי שאינו מתיישב עם רוח העם היהודי ועם מסורתו ומורשתו התרבותיים". ב-13 באפריל דיווח "דבר": "קול המגן העברי פרסם אמש הודעה, המגנה במילים חריפות את השתוללוּת הזוועה בכפר הכבוש", וכן "מטעם הרבנות הראשית לארץ ישראל נמסרה אתמול הצהרה בגנוּת הפעולה האכזרית בדיר יאסין".
בעיני האוכלוסייה הערבית הפכו אירועי דיר יאסין לסמל לאכזריות היהודים ולאירוע מכונן. הקרב, והשמועות שנפוצו בעקבותיו, יצרו דמורליזציה. הם הגבירו את מגמת הבריחה ההמונית של תושבים ערבים פלסטינים מבתיהם, ונטישת כפרים ערביים מפחד הכיבוש היהודי. דוגמה בולטת לכך ניתן למצוא בבריחה ההמונית של כמעט כל התושבים הערביים של העיר חיפה בשלהי אפריל, לפני כיבוש השכונות הערביות של העיר על ידי כוחות "ההגנה". מלך ירדן, עבדאללה הראשון, טען בדיעבד, ששני האירועים הנ"ל גרמו לו להחליט להכניס את צבאו לשטח ארץ ישראל המנדטורית לאחר תום המנדט הבריטי, ולהעמיד עצמו בראש המערכה נגד ישראל.
קריאות שלהוב "דיר יאסין" ליוו את מעשי הטבח שהתרחשו בשבועות הבאים – בשיירת הדסה בה נטבחו כ-80 יהודים, ובכפר עציון בו נטבחו 133 יהודים. עבדאללה א-תל, מפקד הלגיון הערבי בירושלים, כתב באוטוביוגרפיה שלו כי בהתקפה על שיירת הדסה, ב-13 באפריל 1948, נקמו הערבים על חללי דיר יאסין. במשך שבועות השמיעו תחנות הרדיו הערביות תיאורים קשים ומוגזמים של האירועים בדיר יאסין, ובכך שימשו גורם עיקרי בתהליך הדמורליזציה בחברה הפלסטינית. אירועי דיר יאסין עוררו פחד ובהלה ובריחות נוספות של האוכלוסייה. גם אבו איאד, שהיה מספר 2 באש"ף, כתב בספרו "ללא מולדת" כי המאורעות בדיר יאסין עוררו אימה בקרב ערבים רבים וגרמו להם לברוח. מנחם בגין כתב בספרו "המרד": "לא מה שקרה בדיר יאסין, אלא מה שסופר על דיר יאסין פילס את הדרך לניצחונותינו המכריעים בשדה הקרב". בספר "תולדות מלחמת הקוממיות" שנכתב על ידי ענף ההיסטוריה של המטכ"ל נכתב כך: "פרשת דיר יאסין נתפרסמה בעולם כלו כ'טבח דיר יאסין', דבר שגרם לנזק לשמו הטוב של היישוב בתקופה ההיא... אך אין ספק שהיא שימשה גם גורם מסייע להתמוטטות העורף הערבי בתקופה שלאחר מכן.. הם התכוונו להוכיח לעמם את אכזריות היהודים ולהפיח על ידי כך אש-דת בקרבם, אך למעשה הם הביאו מורך בליבם."
לאחר הקמת המדינה סירב משרד הביטחון להכיר בפצועים שנפצעו במהלך כיבוש דיר יאסין כנכי מלחמת העצמאות. במאי 1953 שינתה ועדת ערעור החלטה זו.
התייחסויות לתוצאות הקרב
מחקרים עדכניים טוענים שמספר ההרוגים בדיר יאסין נע ככל הנראה בין 81 ל-120 הרוגים (107–120 על פי מחקר של כנענה שריף מאוניברסיטת ביר זית; 100–110 על פי ההיסטוריון בני מוריס). אליעזר טאובר מונה 101 שמות, כולל הדרך שבה נהרגו. מחקרים אלו מסתמכים על עדויות של לוחמים יהודים וערבים בכפר, על דיווחים של הש"י (שירות הידיעות של "ההגנה"), ועל עדויות של תושבי הכפר.
ההיסטוריון בני מוריס כתב בספרו "לידתה של בעיית הפליטים":.
לעומתו ההיסטוריון יואב גלבר כתב:.
הספר "ירושלים, ירושלים", מאת לארי קולינס ודומיניק לאפייר, תומך בגרסה שהיה טבח של אזרחים ואונס של נשים, ומביא עדויות של תושבי הכפר בשמם על מעשי זוועה כביכול שנעשו לבני משפחתם. לדבריהם, יהושע אריאלי, שעמד בראש כוח "ההגנה" שהחליף את האצ"ל והלח"י בכפר, אמר כי "כל ההרוגים, להוציא מתי-מספר היו זקנים, נשים או ילדים. המתים שמצאנו היו כולם קרבנות חפים-מפשע ואף אחד מהם לא מת כשהוא מחזיק נשק".
בני מוריס מציין כי "המחקרים המקיפים היחידים שנעשו בידי חוקרים ערבים" (כנאענה וזיתאווי ווליד ח'אלדי) אינם מזכירים כלל מעשי אונס, ויתרה מכך, "הניצולים הערבים שרואיינו כעבור עשרות שנים דחו מכול וכול את סיפורי האונס בטענה שמדובר ב'שקרים'". לדבריו, כמה מהמרואיינים הערבים אמרו במפורש שגורמים רשמיים, כמו יושב ראש הוועדה הלאומית בירושלים חוסיין אל-ח'אלידי, סיפרו לניצולים את סיפורי הזוועות הללו ועודדו אותם או אפילו הורו להם להפיץ אותם, כדי להכפיש את היהודים ולתרום ללחץ על מדינות ערב שיפלשו לארץ ישראל. לדעתו, סביר להניח שהסיפורים הללו היו שקריים וגם כנאענה נוטה לסברה זו.
בארכיון צה"ל מובאת עדותם של שני רופאים, ד"ר ז. אביגדורי וד"ר א. דרויאן שנשלחו על ידי הסוכנות היהודית. לדבריהם הם עברו מבית לבית באין מפריע, ספרו את כל הגוויות שהיו בכפר ובדקו את סיבת המוות. מן הדו"ח עולה כי בכפר נמצאו 46 גופות וכי המוות נגרם על ידי יריות או פצצות. "כל הגופות היו בתלבושות שלהן, האיברים היו שלמים ולא ראינו כל סימני התעללות".
חומר ארכיוני חסוי הנוגע לפרשה, הכולל שלושה דו"חות, תיעוד וקבוצת תצלומים, נמצא בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון. בשנת 2010 ביקשו הבמאית נטע שושני ועיתון "הארץ" להסיר את החיסיון, אולם בית המשפט קיבל את עמדת ועדת השרים, שלפיה החומר מוגדר כ"חומר סודי האסור בעיון", בשל חשש לפגיעה ביחסי החוץ של המדינה וחשש לפגיעה בכבוד המת.
הוויכוח על הכינוי "טבח"
טענות דומות מצויות במאמריו של אורי מילשטיין על הפרשה ובספרו "עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור", וכן בספרו של פרופ' אליעזר טאובר "דיר יאסין – סוף המיתוס". בני מוריס הצביע על כך שאורי מילשטיין הסתייג בספרו "תולדות מלחמת העצמאות" מהגדרת אירועי דיר יאסין כ"טבח", וזאת על אף שהוא כותב בו כי רוב ההרוגים בדיר יאסין היו "זקנים, נשים וילדים, ורק מיעוטם גברים צעירים שאפשר לסווגם כלוחמים". מילשטיין תיאר בספר הרג של "משפחות שלמות" תוך כדי הלחימה מבית לבית ומספר פשעי מלחמה: הרג של אם וילד שנלקחו לשיח' בדר ונורו בידי שומרי לח"י, רצח של נער ערבי שבוי במפקדת לח"י בגבעת שאול, טבח של שבויים במחצבה, הרג של משפחות כשיצאו מבתיהן בידיים מורמות ורצח של שבויים אחדים בידי אנשי הפלמ"ח שהשתתפו בפעולה.
אדם רז, היסטוריון המתמחה בתיאוריה פוליטית, טוען שהמגבלות הניצבות בפני חוקרים שעוסקים באירועים האלימים כלפי האוכלוסייה האזרחית בתקופת המלחמה, נובעות מהעדר גישה ל"מיליוני מסמכים משנותיה הראשונות של המדינה האצורים בארכיונים הממשלתיים", אבל גם בגלל צנזורה אקטיבית. בין השאר, הוא קובע, כי בשנים האחרונות סורקים אנשי המלמ"ב (הממונה על הביטחון במערכת הביטחון) ארכיונים ברחבי הארץ ו"מעלימים ראיות לפשעי מלחמה".
ההיסטוריוגרפיה הערבית
לדברי בני מוריס, שהיה הראשון שתיעד את מעשי הטבח במהלך המלחמה בספרו לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, "ספרות המחקר הערבית בסוגיית דיר יאסין לוקה בעצלות, בחוסר מקוריות ובאיחור". לטענתו, סקירתם של כנאענה וזיתאווי "נסמכת אך ורק על עדויות שבעל פה ונכתבה מתוך גישה אנתרופולוגית ולא היסטוריוגרפית". הוא מציין כי חוקרים אלה "מנפחים בתיאורם את מספר היהודים שהשתתפו בתקיפה" (700) וטוענים כי השתתפו בה "טנקים" וזאת על אף שליהודים לא היו טנקים כלל באותה עת. לדבריו, החידוש שבגרסתם הוא מספר ההרוגים, 107, ובכך הם שמו קץ לכל האומדנים שהיו מקובלים עד אז, שדיברו על כ-250 הרוגים. לדעת מוריס, ספרו של וליד ח'אלדי על דיר יאסין הוא "התיאור השלם והמאוזן ביותר שראה אור בערבית על האירועים". רובו הגדול של הספר מסתמך על עבודותיהם של מילשטיין, לפידות ולוי, ובנוסף לכך ראיונות שערך בעצמו עם ניצולים.
ההיסטוריון אוסמה מקדיסי (פרופסור להיסטוריה שעמד בראש הקתדרה של קרן החינוך הערבית-אמריקנית באוניברסיטת רייס ביוסטון, טקסס), טוען שיש לראות בטבח את שיאו של מסע טרור נגד האוכלוסייה הפלסטינית.
תעמולה ואמנות
פרשת דיר יאסין שימשה במשך שנים רבות את התעמולה הערבית ואת מתנגדי מדינת ישראל. דוברים ערבים אף תיארו את הפרשה כ"לידיצה הערבית".
בשנת 1965 הנפיקה מצרים בול דואר שבו מצוירת מפת ארץ ישראל, כשבמרכזה נעוצה חרב שסביבה דם שפוך, וכיתוב בערבית ובאנגלית: "טבח דיר יאסין, 9 באפריל 1948".
במיני-סדרה הבריטית "ההבטחה" מופיע בהרחבה תיאור עלילתי המאשים למעשה את האצ"ל בטבח מכוון של אנשי דיר יאסין.
קישורים חיצוניים
מקורות הטוענים שלא היה טבח
מקורות הטוענים שהיה טבח
סרגיוס הראשון מקונסטנטינופול
סרגיוס הראשון כיהן כפטריארך של קונסטנטינופול בין השנים 610–638 לספירה, בעקבות כך גם נקרא סרגיוס הראשון מקונסטנטינופול. ככל הנראה נולד בסוריה בשנת 580.
חייו
בתחילת דרכו היה כומר זוטר בבית חולים בנמל פיראוס שבקונסטנטינופול. הוא ראה בתאודור מסייקון פטרון שלו. תאודור מסייקון שנודע כקדוש שעושה ניסים רפואיים תאם את תפקידו של סרגיוס בבית החולים בפיראוס וייתכן ונתן לו השראה בתפקידו. בשנת 610, התמנה להיות הפטריארך של קונסטנטינופול. באותה תקופה הפטריארך של קונסטנטינופול היה איש הדת החזק ביותר באימפריה הרומית המזרחית (ביזנטית), במיוחד משום קרבתו לקיסר האימפריה.
זמן קצר לאחר מכן, עקב נפילתו המפתיעה מהשלטון של הקיסר פוקאס, הכתיר סרגיוס את הרקליוס לשליט האימפריה הרומית. משך שליטתם המקבילה של הרקליוס באימפריה ושל סרגיוס בכנסייה מאופיין בשיתוף פעולה מלא בין השניים. סרגיוס היה תומך נלהב של הרקליוס ולהפך. ביציאתו לקרבות בגבולות האימפריה כנגד הפרסים, השאיר הרקליוס את סרגיוס כאחראי על קונסטנטינופול. האהדה של הרקליוס לסרגיוס התקיימה, אף על פי שסרגיוס ניסה למנוע את נישואיו של הרקליוס לאחיניתו מרטינה, והתנגדותו להעברת הבירה של האימפריה מקונסטנטינופול לקרתגו. סירובו לנישואים נובע מכך שמהלך כזה נגד את כל המוסכמות הנוצריות-דתיות באותן שנים. בסופו של דבר הפטריארך סרגיוס הסכים לנישואים ואף ערך את הטקס בעצמו. הסיבה לסירובו של סרגיוס למעבר לקרתגו, ככל הנראה נבעה מחשש שלו לאיבוד חלק מכוחו והשפעתו באימפריה. בסופו של דבר בירת האימפריה לא עברה לקרתגו, לא בתקופת סרגיוס ולא בשום שלב אחר. בירת האימפריה נשארה קונסטנטינופול עד סופה וכיבושה על ידי הטורקים ב-1453. סרגיוס הראשון היה מעורב בצורה נרחבת בכלכלה ובמצב הפיננסי של הכנסייה. שליטתו באוצר של הכנסייה היה כה חזק ומשמעותי שהוא איפשר להראקליוס להשתמש בו לצורך לחימה כנגד הפלישות הפרסית לאימפריה.
כחלק מהלחימה הנמשכת בפרסים יצא הראקליוס לתקוף את עורף האימפריה הפרסית. בעקבות כך, הוא השאיר את סרגיוס כאחראי על האימפריה עד חזרתו מהקרבות. במקביל ליציאתו, בשנת 626, הפרסים ובני-בריתם האווארים החלו לצור על העיר קונסטנטינופול. תחת פיקודו של סרגיוס על העיר, המצור הפרסי כשל, והעיר לא נפלה לידי הפרסים. במהלך המצור עודד סרגיוס את הנצורים לשיר מזמורים לכבוד הבתולה מריה - אמו של ישו - דבר שנסך אמונה ואומץ בלב האזרחים. זו גם אחת הסיבות שניתנה להצלחה שבעמידה שכנגד המצור. הסברה הזו, שבזכות אמונה באל צד אחד זכה לניצחון או לחלופין, חוסר אמונה הוביל להפסד, היה מאוד רווח באותם ימים ברחבי האימפריה. לאחר המצור וחזרתו של הראקליוס מנצח הביתה נערכו חגיגיות וטקסים דתיים בניהולו של סרגיוס. בחגיגות הוצג הצלב של ירושלים שהראקליוס החזיר לאחר שהפרסים בזזו אותו בפלישתם לירושלים. ככל הנראה הצלב היה משוחזר אך זה לא מנע מכל העיר לחגוג. יש חשיבות גדולה מאוד למורשתו המדינית של סרגיוס במיוחד בהשתלבות הכנסייה בהובלת האימפריה והחברה הכללית. לאחר התפטרותו ופטירתו של הראקליוס המוסד האימפריאלי הקטין את שליטתו בחיי האזרחים והשאיר את זה לידי המערכת הדתית. היו מקרים שבהם בישופים אפילו החזיקו בתפקידים אזרחיים.
סרגיוס מת בקונסטנטינופול בדצמבר 638 לספירה.
תפיסתו התאולוגית
במשך תקופת חייו וכהונתו של סרגיוס היו ויכוחים רבים לגבי הטבע של ישו ואיזה ישות הוא היה. האם הוא יותר אנושי או יותר אלוהי. כתוצאה מכך סרגיוס קידם את הרעיון התאולוגי המרכזי שלו (אותו פיתח יחד עם קירוס – לימים הפטריארך של אלכסנדריה וטיאודור מפארן) בו נקבע כי לישו הייתה אנרגיה אחת – מונואנרגיזם (Monoenergism). את העיקרון הזה הוא קבע בשנת 633. העיקרון בא כדי להילחם ברעיון כי לישו היו מספר טבעים. בעקבות קרבתו לקיסר הראקליוס הצליח סרגיוס לקדם את רעיון המונואנרגיזם ברחבי האימפריה. חשוב לזכור כי חוסר הנחות והבעיות התאולוגיות שהיו בכנסייה באותו זמן היו בעיות שהגיעו מתוכה ומקרב מאמיניה. ממה שידוע, לעליית האסלאם באזור הסהר הפורה וחצי האי ערב לא הייתה השפעה באותו שלב על תפיסות תאולוגיות נוצריות.
לפיתוח הרעיון של המונואנרגיזם היו הרבה קבוצות שהתנגדו ובראשן הכלקאדונים. נוסף על-כך קשה מאוד לדעת עד כמה התפיסה התאולוגית - הזו של סרגיוס - את ישו, הייתה רווחת בקרב העם. הדרך היחידה להעריך את הצלחתה של השיטה התאולוגית שפיתח סרגיוס, היא משך הזמן שהיא הייתה דעת הקיסר. כאמור, השיטה הזו החזיקה שנתיים בלבד לאחר מותו ב-638, כלומר עד 640. שתי הסיבות המרכזיות לכך הן שממשיך דרכו לא תמך בשיטה הזו וחברו הטוב הקיסר הראקליוס שתמך בשיטה פרש מכס הקיסרות. הערכות לגבי סיבת פרישתו של הראקליוס מכס הקיסרות מתמקדות בעיקר בכך שבעיקר מאס בלחימה ולא כתוצאה ממשבר דתי. לאחר שהצליח למוטט את האימפריה הפרסית המוסלמים יצאו למסעות כיבוש והראקליוס לא רצה להיות זה שנלחם בהם.
בזלת
בזלת היא סלע יסוד בסיסי ממוצא מגמטי הנוצר מהתקררות מהירה של לבה.
מבנה הבזלת
סלע הבזלת קשה מאוד, בנוי מגרגרים דקים ומשובץ בגבישים. שכבת הבזלת העליונה שבזרם הלבה היא בדרך כלל נקבובית מאוד, מה שמשווה לסלע מרקם ספוגי קל משקל. נקבוביות הבזלת מקורן בהילכדות גזים בסלע בעת היותו מותך והתגבשותו לפני התנדפות הגזים. לחללים הנוצרים בבזלת קוראים וֶסִיקוּלוֹת. בוֶסִיקוּלוֹת ימצאו לעיתים קרובות גבישים של המינרלים קַלצִיט, זאוליטים או קוורץ. לעיתים תימצא זכוכית בבזלת, במיוחד בקרום החיצוני של זרם הלבה המתקרר במהירות (בדרך כלל בזרם לבה תת-מימי).
צבעה של בזלת שלא עברה תהליכי בליה הוא משחור ירקרק ועד שחור. הצבע נקבע בשל המינרלים הסיליקטיים פירוקסן ופלגיוקלז (סוג של פצלת השדה) הבונים את הבזלת, יחד עם כמויות קטנות של מינרלים נלווים כגון המינרל הירקרק אוליבין (מינרל המכיל מגנזיום וברזל). הבזלת מכילה כמה מינרלים הניתנים למיגנוט, החשובים שבהם מגנטיט ואילמֶניט.
טעות נפוצה היא לכנות בשם בזלת את הגַבּרוֹ - סלע שצבעו שחור ומבנהו דומה לבזלת. בניגוד לבזלת שהיא סלע פרץ (extrusive) – לבה שהתגבשה לסלע מוצק על פני האדמה, הגברו הוא סלע פלוטוני (intrusive) - מאגמה שהתגבשה לסלע מוצק מתחת לפני האדמה ונחשף על פני השטח בתהליכים טקטוניים ובליה.
סוגי בזלת
בזלת עמודית היא שכבה בזלתית הבנויה מעמודים מצולעים. התופעה מתרחשת בלב קילוח בזלתי שבו הקירור איטי. במצב זה, הבזלת מתגבשת בצורת מנסרות (בדרך כלל משושות). בריכת המשושים שברמת הגולן היא דוגמה יפהפייה לתופעה זו.
תפוצת הבזלת
משטחי בזלת קיימים בעולם במקומות רבים. הידועים שבהם הם רמת דקן שבהודו, ורמת קולומביה שבמדינות וושינגטון ואורגון. אך המקום המפורסם ביותר הוא כנראה אתר סוללת הענק (Giant's Causeway) שבצפון אירלנד. 40,000 עמודי בזלת צפופים בגובה של עד 12 מטר מצויים בחוף של צפון אנטרים (North Antrim). המשטחים העליונים של העמודים דומים לשביל סלול המתחיל מתחתית המצוק ונמשך מתחת לפני המים. רוב העמודים משושים, אך קיימים גם עמודים עם ארבע, חמש, שבע ואף שמונה פאות. האתר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
קרום כדור הארץ שמתחת לאוקיינוסים עשוי ברובו מבזלת, ומכונה לכן שכבת הבזלת. הקרום הבזלתי נוצר מהתקררות לבה הפורצת ברכסים מרכז אוקייניים כמו הרכס המרכז-אטלנטי.
גם מחוץ לכדור הארץ אותרו משטחי לבה. האסטרונאוטים של תוכנית אפולו הביאו איתם דוגמאות של סלעי בזלת מהירח. האזורים הנראים מהארץ ככתמים כהים על הירח וקרויים הימות של הירח, הם מישורי בזלת.
שימושים
סלע הבזלת משמש למילוי בכבישים, לבנייה, ולעיתים אף מלטשים אותו לציפוי של בניינים.
איילת קלטר
איילת קלטר (נולדה ב-1958) היא מטפלת בהתנהגויות אכילה ומחברת ספרי עיון בתחום זה. קלטר היא המייסדת והמנהלת של "שפת האכילה" – מרכז לטיפול בהתנהגויות אכילה ותפיסת גוף, ומנהלת תכנית הלימודים "טיפול בהתנהגויות אכילה ותפיסת גוף ממוקד יחסים, קשיבות וקבלה", המתקיימת במרכז שילוב בשיתוף אוניברסיטת חיפה, המדור ללימודי המשך. בעבר הקימה וניהלה את עמותת "אדם ומלואו" – הארגון הישראלי למניעת אפליה על רקע משקל.
ביוגרפיה
קלטר נולדה בקיבוץ חולדה וגדלה בירושלים. בשנת 1976, התגייסה לצבא. שירתה בחיל האוויר.
קלטר למדה תואר ראשון באוניברסיטה העברית בפקולטה לחקלאות ברחובות בביוכימיה ותזונה, אותו סיימה ב-1984 התמחתה בבית החולים תל השומר. למדה לתואר שני במדעי התזונה באוניברסיטה העברית בשיתוף בית הספר לעבודה סוציאלית בתל אביב.
בין השנים 2001–2002 כיהנה קלטר כדוברת עמותת הדיאטניות בישראל, "עתיד", ובשנת 2003 שימשה כיושבת ראש העמותה. בשנת 2005 פרסמה את ספרה "כמה שוקל האושר – על אוכל גוף ונפש" בהוצאת ידיעות אחרונות. משנת 2011 מרצה בחוג לתזונה וביוכימיה באוניברסיטה העברית הפקולטה לחקלאות ברחובות, ובתוכנית נלימודים לתואר שני בתזונה וביוכימיה בקורס "גישות חדשות להתמודדות עם השמנה".
בשנת 2007 פתחה קלטר תוכנית לימודים "דיאלוג האכילה", בשיתוף עם המרכז האוניברסיטאי אריאל. בשנת 2011 פרסמה את ספרה "כולנו אנשים אמיתיים – דיאטה הכישלון המצליח ביותר בעידן המודרני". בשנת 2014 ייסדה את החל"צ "אדם ומלואו – הארגון הישראלי למניעת אפליה על רקע משקל". הארגון נסגר בתקופת הקורונה. בשנת 2015 פרסמה את ספרה "יורדים מהמשקל – מבט חדש על שפת האכילה", וכן פתחה את תכנית הלימודים "שפת האכילה - התנהגויות אכילה ותפיסת הגוף" במדור ללימודי חוץ האוניברסיטה העברית ברחובות.
בשנת 2018 פתחה תכנית לימודים המיועדת לאנשי מקצועות החינוך "שפת האכילה - שפה המשנה חווית חיים" באוניברסיטה העברית בפקולטה לחקלאות ברחובות במדור ללימודי חוץ. בשנת 2021 פתחה קלטר תכנית לימודים דו שנתית "טיפול בהתנהגויות אכילה ותפיסת גוף ממוקד יחסים, קשיבות וקבלה" המיועדת לאנשי מקצועות הבריאות והטיפול, בשיתוף אוניברסיטת חיפה, היחידה ללימודי המשך הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות ומרכז שילוב. כמו כן, פרסמה את הספר "שמנים". החל משנת 2022, מרצה במכללת תל חי בלימודי תואר ראשון בתזונה.
שפת האכילה
קלטר יסדה מתודה בשם "שפת האכילה", הרואה באכילה שפה המנוהלת על ידי התודעה האנושית. לצד מתודה זו, טבעה את המונח "שפת הדיאטה" שהיא שפה המבוססת על ניסיונות השליטה באכילה, מרדף הרזון, הדיאטה הנלווית לו והכישלון המונח בצדה. גישה טיפולית זו עוזרת לאדם להשתחרר מ"שפת הדיאטה" הגורמת לו סבל רב והשמנה ועוזרת לו לרכוש "שפת אכילה" אחרת – אכילה קשובה, המאפשרת לו להבריא את התנהגויות האכילה ואת יחסיו עם הגוף, תוך לימוד כלים ודרך חיים שיקנו לו חופש, בריאות, עונג מהאכילה והגוף ואיכות חיים בכל משקל.
החדש של עומרי גורדון
החדש של עומרי גורדון היא סדרת דרמה קומית ישראלית, שנוצרה על ידי אסף שלמון ועידו רוזנבלום, שגם מככב בה כדמות הראשית, נכתבה על ידי רוזנבלום ושלמון יחד עם עמליה רוזנבלום, ובוימה על ידי רועי פלורנטין. הסדרה החלה את שידורה ב-10 באוגוסט 2015 בשידורי קשת של ערוץ 2.
עלילה
עומרי גורדון (עידו רוזנבלום) הוא מוזיקאי מפורסם. בעקבות רומן שניהל עם אסתר (אביבה נגוסה), אחותו של אחד הזמרים של הרכב להקת הרוקנרול שלו, חובב (עדיאל זמרו), היא נכנסת ממנו להיריון ויולדת את בנם ללא ידיעתו. בעקבות עימות בין חובב לעומרי, מגלה חובב בשוגג שבין עומרי לאחותו אסתר התנהל רומן, ומסיק שהתינוק הוא של עומרי. היות שאחותו מאושפזת כעת במרכז לבריאות הנפש גהה בעקבות דיכאון, חובב מתגנב לביתו של עומרי ומשאיר לו את התינוק. מעתה עומרי גורדון צריך להסתגל לחייו החדשים כאב חד הורי.
מנחם שמואלי (ממשי)
קורות חייו
מנחם מנדל סומילוביץ נולד בנוסיבקה שבאוקראינה לקלונימוס (קלמן) אריה סומילוביץ ואשתו לאה. אביו היה סוחר בדים. מנחם מנדל היה הרביעי משישה ילדים. בילדותו למד בתלמוד תורה. ב-1896 עבר את בחינות הבגרות הממשלתיות בהצטיינות והצטרף לחיל הפרשים בצבא האימפריה הרוסית, שם שירת במשך ארבע שנים. עם שחרורו עבד כמורה במחוז צ'רניגוב במשך ארבע שנים. ב-1905 עלה לארץ ישראל בעלייה השנייה. ממש"י עבד תחילה כשכיר יום במושבה רחובות ובמפעל הטבק בוואדי חנין. ב-1906 עבר לירושלים והצטרף לקומונת הסתתים ליד בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות. בריאותו של ממש"י הייתה רופפת, ועל כן נאסר עליו לעבוד בסיתות.
ב-1909 עזב ממש"י את ירושלים ועבר לימה (היום המושבה יבנאל), שם עבד בסיקול אבנים ושירוש סידריות. לאחר שלושה חודשים עבר למושבה כנרת ועבד אצל יוסף טריידל. שלושה חודשים מאוחר יותר עבר ממש"י לחוות כנרת. בנובמבר 1910 חתמו ממש"י, בן-ציון ישראלי, משה אינגברמן ודוד דוברינסקי על חוזה אריסות בינם ובין המנהל משה ברמן, ועד מותו ב-1911 היה ממש"י חלק מקבוצת "האריסים". התגורר בבית המוטור יחד עם "שלישית יחד" (בן ציון ישראלי, מאיר רוטברג ונח נפתולסקי). היה בין הראשונים שעסקו בניסויים של חקלאות שלחין של ירקות בחווה.
ממש"י היה פעיל של מפלגת הפועל הצעיר ועזר להקים את סניף ירושלים של המפלגה. ב-1907 השתתף באספת צירי המפלגה ביפו. בנוסף היה ממש"י כתב של עיתון הפועל הצעיר ופעיל למען לזכויות הפועלים וזכויות הנשים. בכתביו ניכר חוש צדק חברתי מפותח. ממש"י השתתף באסיפות, בדיונים ובוועידות.
מותו
ב-25 במאי 1911, בגיל 31, נמצאה גופתו של ממש"י על הדרך שבין בית המוטור לחוות כנרת, אחרי שיצא להביא לחם. רגליו היו יחפות, נעליו לצד הגופה, פניו כלפי מטה ופיו היה מלא בעפר. רופא ערבי שבדק את הגופה קבע שממש"י נפטר משבץ לב, אולם יש סברה כי נרצח על ידי שודדים בדואים. קברו הוא הקבר הראשון שנכרה בבית העלמין של כנרת. הוועד הגלילי של הפועל הצעיר החליט כי ביום השנה למותו, ב-1912, תינטע לזכרו חורשת אקליפטוס על תל ליד הכנרת אותו אהב. במלאת שנה למותו, בכ"ח באייר תרע"ב (25 במאי 1912), ניטעה לזכרו של ממש"י חורשת האקליפטוס על התל ליד הכנרת. ממש"י היה דמות ידועה בקרב היישוב, ומותו הכה את הציבור היהודי בתדהמה. כך כתב נחום טברסקי בהספד שכתב בעיתון הפועל הצעיר:
הסופר יוסף חיים ברנר כתב דברים לזכרו:
כתביו
ב-1961 יצא ספר המכיל אוסף נבחר של כתביו של ממש"י, וכן דברים שכתבו עליו אחרים, ביניהם דוד בן-גוריון, יוסף חיים ברנר, נחום טברסקי ובן-ציון ישראלי.
כתביו של ממש"י כוללים יומנים פרטיים ורשימות רבות שכתב לעיתון הפועל הצעיר, בהן הביע את דעותיו בנושאי אקטואליה, סוציאליזם, מעמד האשה ועוד. על רשימותיו נהג לחתום ממשי, ראשי התיבות של שמו העברי (מנחם שמואלי). שם עט זה, המבטא גם כמיהה למימוש עצמי, הפך גם לכינויו. לאחר שעבר לחוות כנרת המשיך לכתוב לעיתון. טוריו תיארו את מאבקם של הפועלים מול פקידות יק"א ונושאים אחרים מענייני היישוב. בתקופת מגוריו בירושלים התייחס ממשי ביומניו ליהודי ירושלים שחיו על כספי החלוקה:
"שאלת הפועלת הגלילית" וחוות העלמות
ב-1910 פרסם ממש"י מאמר פורץ דרך, "שאלת הפועלת הגלילית", בו התרעם על היחס לנשים בכלל ופועלות בפרט. זוהי ההתייחסות הראשונה לעניין הפמיניסטי בתקופת היישוב החדש. על פי יוסף שפירא,
כך כתב ממש"י:
נושאים אחרים
ממש"י היה גם בין הראשונים שדיווח על התארגנות הערבים ונטייתם להכרה עצמית. כבר ב-1908 כתב ממש"י, "חד–העין, שגם המחמירים באנשי העלייה השנייה הכירו ברצינות הגיגיו", על הערבים:דיווחיו של ממש"י על קורות השביתה הגדולה בחוות כנרת, שאחד ממארגניה היה ברל כצנלסון, מהווים עדות היסטורית ומחקרית על אחד מסכסוכי העבודה הראשונים של תנועת העבודה בארץ ישראל. השביתה הייתה "לאבן דרך בתולדות תנועת הפועלים הארץ ישראלית".
אנטאו זמבוני
אנטאו זמבוני (Anteo Zamboni; 11 באפריל 1911 – 31 באוקטובר 1926) היה נער בן 15, אנרכיסט, אשר ניסה להתנקש בחיי ראש ממשלת איטליה בניטו מוסוליני ונהרג על ידי המון זועם מיד לאחר מכן.
ניסיון ההתנקשות במוסוליני
ניסיון ההתנקשות התרחש במהלך מצעד פשיסטי שהתקיים בעיר בולוניה בהשתתפות מוסוליני ב-31 באוקטובר 1926, לציון המצעד על רומא, שהתקיים ארבע שנים לפני כן. זמבוני ירה ירייה אחת לעבר מוסוליני, אשר החטיאה. הוא נעצר ומיד לאחר מכן הותקף על ידי פעילים פשיסטים שהשתתפו במצעד והרגו אותו.
מאוחר יותר דן בית משפט צבאי את אביו של זמבוני ואת דודתו ל-30 שנות מאסר כל אחד באשמה שהשפיעו על זמבוני לבצע את ההתנקשות.
ממשלת מוסוליני ניצלה את האירוע כמנוף תעמולתי כדי להרחיב את דיכוי חירויות האזרח ומפלגות האופוזיציה באיטליה.
היה זה ניסיון ההתנקשות השני נגד מוסוליני בתוך חודשיים: ב-11 בספטמבר 1926 השליך האנרכיסט ג'ינו לוסטי (Gino Lucetti) פצצה לעבר מכוניתו של מוסוליני ברומא, אך הוא לא נפגע.
שלט זיכרון לזמבוני נקבע במקו מותו בבולוניה ורחוב בה נקרא על שמו. בשנת 1978 הופק באיטליה סרט אודות ניסיון ההתנקשות שעשה.
כיתן
כיתן היא רשת חנויות המתמחה בשיווק מצעים, מוצרי טקסטיל, וכלי בית בבעלות קבוצת גולף א.ק.. החברה החלה את דרכה כיצרן אריגים וטקסטיל ובבעלותה היו מספר מפעלים שהעסיקו אלפי עובדים.
היסטוריה
בית חרושת כיתן בדרך פנחס רוזן בתל אביב נוסד בשנת 1945 על ידי זלמן ירושלמי. בראשית 1950 נסגר המפעל לצורך התארגנות מחדש ואיחוד עם אריגי ציונה. במפעל הועסקו כ-80 עובדים. באפריל-מאי 1950 נפתח המפעל מחדש עם 150 נולים חדשים. בספטמבר 1950 התאחד כיתן עם מספר חברות אחרות.
ב-1958 החברה הייתה שותפה בהקמת תשלובת של מפעלי טקסטיל בדימונה בשותפות עם "החברה המרכזית למסחר והשקעות". בה פעלה כל שרשרת הייצור מהחוט ועד מוצרי האופנה המוגמרים. טקס הנחת אבן הפינה לתשלובת נערך ב-9 בפברואר 1958. תחילה נפתחה מתפרה, במקום המפעל בתל אביב שנסגר, ואחר כך בית אריגה ומטוויה. בשנת 1962 העסיקה התשלובת כבר 900 עובדים והיא החלה לקולט 400 עובדים נוספים. בהמשך נכנסו כשותפים להשקעה בתשלובת חברת "סער השקעות" ובנק דיסקונט. ב-1964 גם ממשלת ישראל הזרימה לו כסף נוסף ורכשה מניות באמצעות הבנק לפיתוח התעשייה. בשנת 1971 רכשה החברה המרכזית את השליטה במפעל, ובניהול גדליה דורון החברה עבר לאיזון תקציבי והחלה להרוויח. בשנת 1972 רכש קונצרן כלל את הבעלות בחברה המרכזית, ו"כיתן-דימונה" עבר לבעלות הקונצרן. באותה שנה דווח כי אחת מכל שלוש משפחות בדימונה מתפרנסות ממפעל כיתן.
בשנת 1973 אוחד מפעל כיתן דימונה עם מפעל "טקסטיל בית שאן-נצרת" שגם היה בבעלות קונצרן כלל. בעקבות האיחוד נסגרה המחלקה לייצור אריגים בבית שאן ועובדיו פוטרו. הממשלה שילמה לכיתן 2 מיליון ל"י לחודש תמורת הפעלת המפעל. החברה גם במפעל בנצרת עילית. מפעל זה והמפעל בבית שאן נסגרו בסוף שנות ה-90.
בשנת 1990 הקימה "כיתן" חברת־בת בגרמניה לשיווק מוצריה.
בשנת 2007 הקימה כיתן מתפרה במצרים, באותה עת עוד היו בדימונה 550, מהם 450 עובדי ייצור עוד קודם העבירה חלק מהייצור לקבלני משנה בירדן. בעקבות חתימת הסכם הסחר חופשי עם מדינה זו. בעקבות אירועי האביב הערבי סגרה כיתן את הפעילות במצרים וירדן.
ביולי 2012, רכש האוליגרך לן בלווטניק את חברת האם של כיתן - כלל תעשיות. מספר חודשים אחר כך החליט לסגור את המפעל בדימונה שבשיאו העסיק כ-2000 עובדים. בשלב זה, לאחר שצבר במהלך השנים הפסדים רבים, נותרה בו פעילות האשפרה בלבד ו-40 עובדיו פוטרו.
ביולי 2016, מכרה כלל תעשיות את מתחם כיתן בדרך פנחס רוזן בצפון תל אביב תמורת 180 מיליון שקל. בשטח היה במקור מפעל של החברה ואחר כך היא הקימה עליו מתחם חנויות. במקום מוקם פרויקט מגורים.
במרץ 2020, רכש איש העסקים ג'ורג' חורש מכלל תעשיות את השטח של מפעל כיתן בדימונה תמורת 105 מיליון שקל.
רשת החנויות
בשנת 1986 רכשה כיתן חלק מנכסי חברת "אתא" שפשטה את הרגל, בהם את רשת חנויות "טתה" וזיכיון הייצור והשיווק בישראל של המותג "ליווייס" של חברת לוי שטראוס ושות'. על בסיס רשת חנויות "טתה" הוקמה רשת חנויות האופנה לגברים ונשים "גולף". החנות הראשונה נפתחה באוקטובר 1987, וגדלה תוך שנה וחצי לרשת בת 13 חנויות. שבמקביל נסגרו החנויות המקוריות שהפעילה רשת "טתה", שהיו קטנות יחסית ומוקמו בחזית המסחרית של רחובות במרכזי הערים. פעילות המותג "ליווייס" אוגדה בחברת בת בשם "טנגו" שכלל מפעל ייצור בכפר ירכא ורשת חנויות בישראל. "טנגו" הייתה גם בעלת רישיון לייצור ושיווק "ליווייס" באירופה. ב-2005 ויתרה "כיתן" על זיכיון "ליווייס", לאחר ירידה חדה בפופולריות שלו בישראל.
בהמשך הרשת התרחבה לתחומי פעילות נוספים והתארגנה מחדש תחת חברת החזקות בשם קבוצת גולף א.ק., שהיא בבעלות חברת האם כלל תעשיות, והונפקה בבורסת תל אביב בשנת 2000. במסגרת זו הוקמה רשת חנויות "כיתן" לשיווק מוצרי מפעלי החברה, בעיקר מצעים. בינואר 2002 מותגה רשת "כיתן" מחדש תחת השם "רשת גולף אנד קו." שהחלה לשווק גם מוצרי טקסטיל לבית, כלי מטבח ושולחן, ריהוט, כלי אמבט ומוצרים נוספים לבית. שש שנים אחר כך, ב-2008, החליטה החברה האחות "כיתן תעשיות" להקים שוב רשת חנויות תחת המותג "כיתן" לשיווק מוצריה.
בשנת 2014 רכשה "קבוצת גולף א.ק." את החברה האחות "כיתן תעשיות", לאחר שזו סגרה את כל פעילות הייצור שלה, וכל המוצרים של רשת החנויות שלה החלו להיות מיובאים מקבלני משנה ברחבי העולם. מאז רשת "כיתן" פועלת שוב תחת "קבוצת גולף א.ק.".
סיביל ראוך
סיביל ראוך (בגרמנית: Sibylle Rauch; נולדה ב-14 ביוני 1960) היא שחקנית קולנוע, דוגמנית עירום ושחקנית פורנו גרמנייה.
ביוגרפיה
נולדה בשם אריקה רוסוויטה ראוך (Erika Roswitha Rauch) במינכן בגרמניה המערבית. הייתה לנערת החודש של יוני 1979 בגרסה הגרמנית של מגזין פלייבוי, בו הופיעה 15 פעמים נוספות. ראוך הופיעה במספר סרטים, הידועים שבהם מסדרת סרטי "אסקימו לימון" הישראלית. בסרט "שפשוף נעים" (1981), השלישי בסדרה היא שיחקה בתפקיד ראשי את פרידה, הקוזינה הנימפומנית של בנצי. בסרט "ספיחס" (1982), הרביעי בסדרה, היא גילמה את דמותה של אווה. בסרט "סבבה" (1983), שהיה המשך לסרט ספיחס היא שיחקה את סגנית הנספח הצבאי השווייצרי. בסרט "אהבה צעירה" (1987), השביעי בסדרה, היא שיחקה אישה עם כלב במלון.
בשנת 1982 היא החלה בקריירת זימרה והקליטה את הסינגל "So Long, Goodbye / Playmate".
היא נכנסה לתעשיית הפורנו בשנת 1987, כאשר קיבלה הצעה למשכורת 100,000 מארקים על מנת לשחק בסרט פורנוגרפי בשני חלקים בשם "Born for Love" משחקנית הפורנו שהפכה להיות מפיקת פורנו, טרסה אורלובסקי (Teresa Orlowski). לאחר מכן היא הופיעה ביותר מעשרים סרטי פורנו.
חייה האישיים היוו השראה לסרט טלוויזיה בן שני חלקים בשם "Das sündige Mädchen" ששודר ב-RTL ב-2001; את דמותה שיחקה אנה לוס.
בשנת 2004 היא נפצעה קשה בחזרות להופעה בה האמן הגרמני מארקו קניג ניסה לפתוח את חזייתה עם מסור חשמלי.
ב-2012 היא הופיעה בסדרת פרסומות לחברה GogoMil.
תאגיד התעשייה האווירית של סין
אף שהתאגיד מחזיק בכמעט 30% ממניות חברת COMAC השתיים פועלות באופן עצמאי זה מזה.
היסטוריה
מאז שהוקמה ב-1 באפריל 1951 במלחמת קוריאה כנציבות מינהל תעשיות התעופה, עברה התעשייה האווירית של הרפובליקה העממית של סין 12 רפורמות מערכתיות.
AVIC רכשה את יצרנית מנועי המטוסים האמריקנים קונטיננטל מוטורס, בע"מ בשנת 2010, את יצרנית המטוסים האמריקאית Cirrus בשנת 2011, ואת ספקית החלקים האמריקאיים Align Aerospace בשנת 2015.
מיזוג
ב-28 באוקטובר 2008, שתי החברות התמזגו רשמית מכיוון שההפרדה הקודמת גרמה למשאבים מפוצלים והובילה לפרויקטים מיותרים. המוקד העיקרי של התאגיד הוא פיתוח יעיל של טכנולוגיות צבאיות ובסופו של דבר להתחרות עם איירבוס ובואינג בתעשיית התעופה האזרחית.
במהלך תערוכת Airshow China 2008, התאגיד הוצג בפני הציבור לראשונה.
פיתוח עסקי
בשנת 2014 החברה חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם תאגיד המטוסים המאוחד של רוסיה ושתי החברות משתפות פעולה בבניית מטוס נוסעים חדש מדגם CR929.
מגזרים עסקיים
בשנת 2015, תאגיד שיתף פעולה עם BHR Partners, ברכישת ספק הרכב האמריקני Henniges, באמצעות מבנה של מיזמים משותפים. ב-Henniges כינו את העסקה "אחת הרכישות הגדולות ביותר בהיסטוריה של חברה סינית של חברת ייצור רכב אמריקאית."
מוצרים
{{טורים
מטוסי סיור ימיים
}}
חשד לריגול
באפריל 2009 דווח ב"וול סטריט ג'ורנל" כי מרגלים ממוחשבים, כביכול סינים, חדרו למאגר התוכנית Joint Strike Fighter ורכשו טרה-בייטים של מידע סודי על המפציץ, מה שעלול לפגוע ביעילותו העתידית. מאוחר יותר שילב התאגיד את הידע הגנוב במטוסי צ'נגדו J-20 ושניאנג FC-31 בסין.
צופן שחלוף
בקריפטוגרפיה צופן שִׁחְלוּף (באנגלית: Transposition cipher) הוא שיטת הצפנה בה תווי הטקסט מעורבבים בהתאם לכללים מוסכמים כלשהם. מבחינה פורמלית הטקסט המוצפן הוא תמורה מתמטית של התווים המקוריים. התמורה ההופכית משמשת לפענוח.
צופן שחלוף כפול
במלחמת העולם הראשונה נהגו הגרמנים להשתמש בגרסה כפולת שורות של הצופן אך שיטה זו פוצחה בקלות על ידי הצרפתים ודבר הפיצוח התפרסם באופן פומבי. במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש בגרסה שונה של צופן שחלוף כפול על ידי המחתרת ההולנדית, המאקי הצרפתית, מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית, המשרד לשירותים אסטרטגיים האמריקאי כמו גם הכוחות הנאצים. גרסה זו נחשבה לגרסת ההצפנה הבטוחה ביותר שניתן להצפין ידנית בתנאי שדה עד פיתוחה של VIC cipher.
סוף סוף רומן
הרומן סוף סוף רומן הוא ספרה השלישי של הסופרת יעל ישראל. הוא נכתב בין שנת 1991 ל-1997, וראה אור בהוצאת חרגול בשנת 2000. ב-2002 היה מועמד לפרס גפן לספרות מדע בדיונית ופנטזיה. בשנת 2006 היה מן הרומנים הראשונים שעלו לרשת בקובץ דיגיטלי, להורדה בחינם לגולשים.
עלילה
תל אביב הולכת ומתרוקנת מתושביה. הניצולים המעטים אינם מורשים לקרוא או לכתוב. פקחי הנייר עוברים מבית לבית, ומחרימים ספרים, יומנים, לוחות שנה, אפילו מכתבי אהבה ישנים – כל דבר שעשוי מנייר. בשוק השחור סוחרים לא רק בתחליפי חלב וביצים ובספרים משומשים, אלא גם בזיכרונות אסורים ובבקבוקוני ריח.
הסיבה להחרמת כל סוג של נייר, כולל את כל הספרים הקיימים, היא שאת הגופות קוברים בארונות בשל חשש מהדבקה, ולשם כך יש לייצר אינספור ארונות מקרטון עבה. את המתים בארונותיהם קוברים בתל אביב בכיכר מלכי ישראל.
בעיר הרפאים הזאת, בבדידות איומה, חיה מאיה, אלמנה צעירה שאיבדה את כל משפחתה במגיפות. היא לא מוותרת, ויוצאת למסע ארוך בעקבות הכתיבה, התקווה, החיים והאהבה. המסע מוביל אותה תחילה אל קולט, ניצולת שואה שמבקשת להחזיר אליה את מכתבי האהבה הישנים שכתב לה אהובה בשנות המלחמה, ואחר כך אל רומן, פקח נייר חתרני, הזומם להפיל את המשטר הבירוקרטי האפל. יחד זוממים השניים להקים רשת מחתרתית בת שני אנשים: מחתרת שתיאבק על הזכות לאהוב, להתחתן, ואפילו להביא לעולם חיים חדשים.
הפרשנות
ברומן דיסטופי זה נבחנת מדינת ישראל בתקופה פוסט אפוקליפטית דמיונית, אחרי ששלל מגיפות מוזרות פקדו את הארץ. בתל אביב הכמעט מרוקנת מתושבים חיים מעט ניצולים, הניזונים מתחליפי מזון המחולקים להם על ידי הרשויות. אבל נדמה שבעוד שהתושבים הולכים ונעלמים, הבירוקרטיה רק הולכת ומסתעפת והבירוקרטים רק הולכים ומתרבים.
בעולם בירוקרטי זה אסור להחזיק בספרים ובניירת, אך דווקא בשל כך מנסה הדוברת לתעד בכתיבה את חייה ואת חייהם של הניצולים המעטים שנותרו בסביבה, בהן קולט ניצולת השואה, שסיפורה האפוקליפטי כמו משיק לחייה של הדוברת הצעירה, שאיבדה את כל משפחתה בחורבן הישראלי הפוסט אפוקליפטי. כך הופך התיעוד האישי של הדוברת למעין תיעוד לאומי של צומתי דרך בהיסטוריה הישראלית של המאה ה-20, מהשואה דרך מלחמות ישראל.
המציאות ברומן פנטסטי זה אינה נבחנת על ידי פרמטרים ריאליסטיים, אלא דרך פריזמה מעוותת משהו, שמתייחסת לכל דבר במציאות הישראלית כאל אתוס גרוטסקי משהו. כך למשל, הדוברת שמתעדת את חייה של קולט הזקנה, מוציאה מתחת לקולמוסה כמה גרסאות כיסוי של חיי קולט בתקופת השואה, כל אחת מעוותת ולא מספקת יותר מקודמתה. אחר כך היא עושה את אותו הדבר לביוגרפיה האמיתית (או הבדיונית) של פקח הנייר רומן, ששירת באחת ממלחמות ישראל, שלא במקרה מזכירה במשהו את מלחמת יום כיפור.
מסקנת הרומן היא שכל ניסיון כתיבה על האתוסים הציוניים הגדולים, הנשחקים עד דק בספרות הישראלית, נידונים לכישלון מראש, משום שאין שום דרך מקיפה ואותנטית לכתוב עליהם. התיעוד הספרותי של האתוסים הציוניים נשאר בגדר אילוסטרציה בלבד.
ברובד הארס פואטי של הרומן נבחנת מלאכת הכתיבה עצמה. מאיה, הגיבורה והדוברת, מחליטה שכדי לא לאבד את קיומה השברירי בעולם ההולך ונעלם, עליה לתעד את חייה וחיי שכניה המעטים באמצעות הכתיבה. תחילה, היא עוזרת לשכנתה הזקנה קולט לנסח מכתב תביעה לרשות הנייר לצורך החזרת מכתבי האהבה מתקופת השואה, אבל אז הכתיבה הופכת מתיעוד לפרוזה: גרסאות שונות של חיי האנשים שהיא כותבת עליהם. היא מתחילה כמתעדת, והופכת לסופרת.
נבחרת סרביה בכדורסל עד גיל 20
נבחרת סרביה בכדורסל עד גיל 20 (בסרבית: Кошаркашка репрезентација Србије до 20 година) מייצגת את סרביה בתחרויות כדורסל בינלאומיות עד גיל 20, בעיקר אליפות אירופה עד גיל 20.
הנבחרת התחרתה כ עד 2002, וכסרביה ומונטנגרו בין השנים 2004 ו-2006.
סרביה
לאחר שסיימה במקום ה-15 באליפות אירופה דרג א' ב-2019 ירדה הנבחרת לדרג ב'. בשנתיים הראשונות שלה לא התקיימו תחרויות בעקבות מגפת הקורונה, וב-2022 היא זכתה בטורניר וחזרה לדרג א'.
איתמר רייכל
איתמר רייכל הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש להק כוח האדם בחיל האוויר.
דת באיראן
הדת באיראן היא באופן רשמי מוסלמית שיעית וכך גם רוב אנשי המדינה (89%). כ-9% משתייכים לפלג הסוני של האסלאם, ו-2 האחוזים הנותרים הם מיעוטים דתיים שונים הכוללים בהאים, מנדעים, הינדואיסטים, יארסאנים, יזידים, זורואסטרים, יהודים, ונוצרים. שלוש הדתות האחרונות שהוזכרו, מוכרות באופן רשמי ומוגנות, ואף שמורים להן מושבים בפרלמנט האיראני. הדת הזורואסטרית הייתה בעבר הגדולה ביותר באיראן, אך כיום מאמיניה נמנים שם בעשרות אלפים בלבד. באיראן שוכנת הקהילה היהודית הגדולה ביותר כיום בעולם המוסלמי. הדת הבהאית אשר אנשיה מהווים את המיעוט הגדול ביותר באיראן שאינו מוסלמי, אינה מוכרת באופן רשמי, ונרדפה במהלך קיומה באיראן. אף על פי שאינם מוכרים על ידי הממשלה קיימים אף אתאיסטים ואגנוסטיקנים איראנים.
איתמר רייכל
ביוגרפיה
רייכל סיים קורס טיס במגמת תובלה. הוא שירת באימון מתקדם בטייס תובלה בטייסת הנחשון ושימש סמ"ט ב' בטייסת 120. הוא היה חלק מצוות ההקמה של טייסת 122 ושימש סמ"ט א' בטייסת. לאחר מכן חזר לטייסת 120 ושימש בה סמ"ט א'. ב-2011 מונה למפקד טייסת 100, הוא פיקד על מגמת תובלה ויסודות בבית הספר לטיסה ולאחר מכן פיקד על טייסת 120. כמפקד הטייסת השתתף ב-2015 במבצע הסיוע לאחר רעידת האדמה בנפאל, כמו כן הוביל את הטייסת שהשתתפה בתרגיל רד פלאג בארצות הברית. ב-2016 מונה למפקד בסיס עובדה. ב-2018 מונה לראש מחלקת ארגון באגף התכנון.
דת באיראן
אסלאם שיעי
כיום 98% מתושבי איראן מוסלמים ומתוכם בערך 89% שיעים, המשתייכים ברובם לזרם התריסריים הקבוצה השיעית השנייה בגודלה לאחר התריסריים, היא קבוצת הניזאריים (תומכיו של נִזאר אִבּן מֻסתנסיר) שבפלג האיסמאעיליה, הנקראים לעיתים השביעיים. חלקם נמלטו מאיראן לדרום אסיה ובמיוחד למומבאי, בשנת 1840, לאחר ניסיון הפיכה כושל נגד השאה של שושלת קאג'אר, אך רבים מהם נותרו פזורים ברחבי איראן.
קיים שוני בן הקבוצות השיעיות, החמישיים, השביעיים, והתריסריים, הנגזר כתוצאה מאמונתם השונה במנהיגים נפרדים הנקראים אימאמים, אשר היו צאצאיו של מוחמד, בתו פאטמה, וחתנו עלי. אימאמים אלה נחשבים כמקור הטוב ביותר של ידע על הקוראן והאסלאם, וכן על דרכו ומנהגיו של מוחמד הנקראים סונה ונחשבים כראויים ביותר לחיקוי. לתריסריים בנוסף לשושלת האימאמים, ישנם ספרי חדית' מועדפים - "ארבעת הספרים" - הנחשבים על ידיהם ככלים חשובים להבנת הקוראן ובפרט בענייני תורת המשפט. על פי התריסריים קיימים 12 אימאמים, ואחד מהם קבור באיראן במקדש האימאם רזה. אימאמים נוספים חיו או היו בקשרים עם איראן, אך נקברו במקומות אחרים כעיראק וערב הסעודית.
איתמר רייכל
ביוגרפיה
בדצמבר 2019 מונה לראש להק כוח אדם בדרגת תת-אלוף וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 2022.
דת באיראן
אסלאם סוני
המוסלמים הסונים הם הקבוצה הדתית השנייה בגודלה באיראן. המהווה כ-9% מכלל תושבי המדינה. רובם כורדים בצפון-מערב איראן, ערבים ובלוצ'ים בדרום, ומספר קטן יותר של פשטונים וטורקמנים בצפון מזרח המדינה. בית הספר המרכזי ללימודי תאולוגיה ותורת המשפט (מד'הב) בקרב הסונים באיראן, הוא חנפי, שהוקם על ידי האימאם אל נעמאן בן ת'אבת אבו חניפה.
איתמר רייכל
חיים אישיים והשכלה
רייכל נשוי ואב לשניים. הוא בעל תואר ראשון במשפטים.
דת באיראן
יהדות
יהדות היא אחת הדתות העתיקות ביותר באיראן, וכיום הקהילה היהודית באיראן מונה כ-8,700 יהודים, למרות שישנן הערכות המגיעות עד ל-25,000 יהודים מספר גבוה מבכל מדינה אחרת בעלת רוב מוסלמי.
לפני המהפכה האיראנית, השערות העריכו כי היו כ-80,000 יהודים שהתגוררו באיראן ולאחר המהפכה רובם המכריע היגרו לארצות הברית וישראל.
מיסים כגנבה
מארי רות'בארד טען בספרו "האתיקה של החירות" שמיסוי הוא גנבה וכי לכן התנגדות למיסים היא לגיטימית: "בדיוק כמו שאף אדם אינו נדרש מוסרית לענות באמת לגנב כאשר הוא שואל האם יש דברי ערך בביתו של האדם, כך אף אחד לא יכול להידרש מוסרית לענות באמת לשאלות זהות הנשאלות בידי המדינה, למשל, כאשר מגיעה הוצאה לפועל".
התומכים במיסים לרוב טוענים ששום עבירה שכזאת לא מתרחשת. אחד הטיעונים להצדקת המיסים הוא כי המיסים הם חלק מהאמנה החברתית. הצדקה נוספת לקיום המיסים היא כי המיסים נדרשים למימון משאבים בסיסיים שמגדילים את הצמיחה הכלכלית (כגון: אכיפת חוקים, תשלום על רשתות תעבורה ובניית קווי טלפון).
ערכת פיתוח תוכנה
ערכת פיתוח תוכנה (באנגלית: Software development kit; נקרא בקיצור SDK או devkit) היא סט של כלים לפיתוח תוכנה ולהעשרת יכולות תוכנה, בשירות יישומים עבור פלטפורמה מסוימת, כגון סביבת עבודה, פלטפורמת חומרה, מחשב, קונסולת משחקים, או מערכת הפעלה. במרבית המקרים, המושג - SDK מתייחס לתוספי קוד עבור אפליקציות מובייל.
SDK יכול להיות פשוט כמו ממשק תכנות יישומים (API) בצורה של קבצים מסוימים לשפת תכנות ספציפית או לכלול חומרה מתוחכמת כדי לתקשר עם מערכת משובצת מחשב מסוימת. כלים נפוצים כוללים עזרי איתור באגים ושירותים אחרים המוצגים לעיתים קרובות בסביבת פיתוח משולבת (IDE). SDK כולל לעיתים קרובות קוד לדוגמה והערות טכניות או תיעוד אחר לתמיכה.
לעיתים מפותחת SDK למטרה יותר ספציפית, כגון למערכות או תת-מערכות. לדוגמה, גם מיקרוסופט ואפל יספקו ערכות פיתוח של מנהל התקנים (DDK) לפיתוח מנהל התקן.
הפיגוע במחסום עין עריכ
הפיגוע במחסום עין עריכ אירע ב-19 בפברואר 2002. הוא היה השני בסדרת מתקפות של גדודי חללי אל-אקצא על מחסומי צה"ל בגדה המערבית שהתרחשו באמצע חודש פברואר 2002. במתקפה זו שכוונה נגד מחסום צה"לי ליד הכפר הפלסטיני עין עריכ שבנפת רמאללה ואל-בירה נהרגו שישה חיילי צה"ל.