cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רייצ'ל קורי
הנצחה וזיכרון
לאחר מותה הונצחה קורי במגוון דרכים. שירים נכתבו אודותיה והוקדשו לזכרה. בלונדון הועלה מחזה בבימויו של אלן ריקמן בשם "שמי הוא רייצ'ל קורי" המבוסס על דברים שכתבה במכתבים וביומנים. הצגה עליה הועלתה בפסטיבל האשה הערבייה-עברייה ב-2008, ועל ידי "הזירה הבין-תחומית" ב-2013. סרטים תיעודים שעסקו בסיפורה של קורי הופקו במהלך השנים בידי ה-BBC, פלסטינים וישראלים. סימון ביטון ביימה את הסרט רייצ'ל ב-2009 והוא הוצג לראשונה בפסטיבל הקולנוע בברלין. במשט לעזה ב-2010 הייתה גם ספינה מאירלנד הקרויה על שמה. הספינה נתקלה בקשיים טכניים, ולבסוף נעצרה על ידי חיל הים הישראלי, עגנה כשנתיים בנמל חיפה, וביולי 2012 הוטבעה במימי הים התיכון. על שמה של קורי נקראו רחובות ברמאללה ובטהראן, ונפתח לה אתר זיכרון באינטרנט.
תומאס האבר
ביוגרפיה
האבר, יליד ציריך, למד בין השנים 1977 ל-1978 ב-Kunstgewerbeschule Basel, למד בהקולג' המלכותי לאמנות בלונדון בשנת 1979, בין השנים 1980 ל-1983 למד בבית הספר לאמנות של דיסלדורף (Kunstakademie Düsseldorf). בשנת 1992 שימש כמנהל הזמני של ה-Centraal Museum באוטרכט. בין השנים 2000 ל-2002 שימש כיו"ר של איגוד האמנים הגרמנים.
בשנת 2012 נערכה לכבודו במוזיאון לאמנות מודרנית בז'נבה.
לוגלין סנטוס
הישגים
סנטוס רשם את הישגיו המשמעותיים הראשונים בגילאי נוער בשנת 2010, כשהשתתף באליפות מרכז אמריקה והקריביים לנוער שנערכה בסנטו דומינגו. הוא זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר, והיה שותף לזכייה של הנבחרת הדומיניקנית במדליית ארד בריצת 400X4 מטר. באליפות העולם לנוער באתלטיקה שנערכה במונקטון שבקנדה ב-2010 סיים במקום השישי, אך חודש מאוחר יותר, באולימפיאדת הנוער שנערכה בסינגפור, זכה בשתי מדליות זהב, הן בריצת 400 מטר והן עם נבחרת אמריקה במירוץ השליחים ל-400X4 מטר. באליפות העולם לנוער באתלטיקה שנערכה בברצלונה ב-2012, במדליית זהב נוספת בריצת 400 מטר.
בתחרויות הבוגרים החל סנטוס להשתתף בשנת 2011. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באותה שנה בגואדלחרה, זכה במדליית הכסף בריצת 400 מטר, עם שיא אישי חדש - 44.71 שניות. בנוסף, זכה במדליית כסף גם עם נבחרת השליחים הדומיניקנית בריצת 400X4 מטרים. באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול ב-2012 סיים במקום התשיעי, ולא העפיל לגמר. בתחרות שנערכה בהנגלו שבהולנד בהמשך השנה, שיפר סנטוס את שיאו והעמידו על 44.45 שניות.
מדליית ארד באליפות העולם
באליפות העולם שנערכת במוסקבה ב-2013 זכה סנטוס במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.52 שניות, אחרי לאשון מריט שקבע שיא אישי חדש של 43.74 שניות וטוני מק'קוויי (44.40 שניות) שניהם מארצות הברית. נוסף לכך, הוא סיים במקום 38 בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.13 שניות ובמקום 14 בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:03.61 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג ב-2015 קבע שיא אישי ולאומי חדש בריצת 400 מטר - 44.11 שניות, אך סיים במקום הרביעי.
עובדיה שפירא
עובדיה שפירא (באנגלית: Ovadia Shapiro; נולד ב-1927) הוא סוציולוג אמריקאי-ישראלי שחקר בתחומי סוציולוגיה כפרית וסוציולוגיה פוליטית. היה שייך לדור הסוציולוגים הראשון שחקר ולימד באוניברסיטה העברית בירושלים בשנות ה-50 וה-60, בהשראתו של פרופ' ש"נ אייזנשטדט. בתחילת שנות ה-70 התמנה למרצה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה. היה שם גם ראש החוג, ותקופה מסוימת היה הממונה האקדמי על מכללת עמק יזרעאל.
ביוגרפיה
שפירא נולד בעיר קליבלנד, אוהיו, בארצות הברית. אמו, מלכה, הייתה בארץ מורה לאנגלית, ב-1946 נסעה כשליחת הסוכנות היהודית למחנות העקורים בגרמניה וסייעה בהעלאת ילדים יהודיים משארית הפליטה ארצה, ולאחר הקמת המדינה עבדה כעובדת סוציאלית במושבי עולים במסגרת תנועת המושבים. אביו, יוסף שפירא, היה עיתונאי ופעיל ציוני בארצות הברית, ולאחר שעלה לארץ היה מזכיר תנועת המושבים הראשון, עבד במרכז החקלאי, ופרסם ספרים רבים בנושאי התיישבות, תנועת העבודה, משיחיות בישראל, וביוגרפיות של אישים מרכזיים בתנועת העבודה. שני הוריו נולדו במזרח אירופה, היגרו לניו יורק, ולאחר נישואיהם עברו לקליבלנד. בגיל 6 עלה שפירא עם הוריו לארץ ישראל, והמשפחה התיישבה בנהלל. לשפירא אח אחד, צעיר ממנו, החי בנהלל. בבית ספר יסודי למד בנהלל, ובתיכון למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. לאחר סיום לימודיו, שירת כנוטר במשטרת היישובים העבריים, והיה חבר בארגון ההגנה. בשנת 1946 עבר לירושלים, התחיל ללמוד באוניברסיטה העברית, והספיק לסיים שנה א' של התואר. עם פרוץ מלחמת העצמאות עזב את האוניברסיטה ושירת בצבא. בין התפקידים הצבאיים שמילא: עוזר מינהלי במפקדת גולני, קצין תרבות, קצין תותחנים במערך הנ"מ (לאחר שעבר קורס קציני מילואים), ובשלהי שירותו במילואים - בחיל המודיעין. לאחר ששירת שנתיים בצבא, השתחרר וחזר ללמוד באוניברסיטה העברית. הוא סיים את לימודיו לתואר מ"א בתחומים של היסטוריה כללית, סוציולוגיה ופילוסופיה.
לאחר סיום התואר עבד במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית כ"סוציולוג חבלי", ואחר כך כראש צוות הסוציולוגים במחלקה זו. כמו כן, עבד בהוראה אקדמית (בתואר "מדריך") בשלוחת האוניברסיטה העברית בתל אביב (לפני שאוניברסיטת תל אביב הפכה לעצמאית), באוניברסיטת חיפה ובטכניון.
בשנות ה-60, בעקבות פרשת לבון, היה בין מייסדי קבוצת מן היסוד ופעיליה.
עם חזרתו לישראל, קיבל מינוי כמרצה במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה, שם עבד כ-24 שנים. בתקופה זו היה גם ראש החוג לסוציולוגיה, והממונה האקדמי על מכללת עמק יזרעאל (לפני שקיבלה עצמאות אקדמית).
חשיבותו של שפירא בהיסטוריה של הסוציולוגיה הישראלית נובעת בעיקר מעצם היותו שייך לדור הראשון של סוציולוגים, שבשנות ה-50 וה-60 הקימו את התשתית ללימודי הסוציולוגיה בישראל.
משפחתו
היה נשוי למרים (ממנה התגרש לאחר כמה שנים). אב לבת אחת, מיכל שפירא-טפר, פסיכואנליטיקאית (שנשואה לרוני טפר, פרופסור לרפואה).
מתגורר בהרצליה.
מבחר מאמרי-דעה בעיתון "הארץ"
שפירא הרבה לכתוב מאמרי-דעה ומכתבים למערכת של עיתון "הארץ". להלן כמה מהם:
הערות שוליים
]]
הארמייה השמינית (צרפת)
הארמייה השמינית הייתה ארמייה צרפתית שפעלה הן במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, והן במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
הקמה שנייה
ב-9 במרץ 1915 הוקמה פלגת הארמייה של לוריין בפיקוד גנרל ז'ורז' לואי אימבר. ב-24 ביולי 1915 עבר גנרל אימבר לפקד על הארמייה השלישית, ובמקומו מונה גנרל אוגוסטן ז'ראר. ב-5 בנובמבר 1915 עבר גנרל ז'ראר לפקד על הארמייה הראשונה, ובמקומו מונה גנרל סלסט דפרה. ב-31 בדצמבר 1916 עבר גנרל דפרה לתפקיד המפקח הכללי על הגיוס, ובמקומו חזר לפקד גנרל אוגוסטן ז'ראר. ב-2 בינואר 1917 שונה שמה של פלגת הארמייה לארמייה השמינית, הארמייה השתתפה במתקפת מאה הימים ולחמה עד לסיום המלחמה.
לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הייתה הארמייה חלק מצבא הכיבוש הצרפתי בריינלנד. ב-21 באוקטובר 1919 התמזגה הארמייה יחד עם הארמייה העשירית לארמיית הריין הצרפתית.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה, הייתה הארמייה השמינית בפיקוד גנרל מרסל גרשרי חלק מקבוצת הארמיות השלישית שהגנה בדרום קו מאז'ינו לאורך נהר הריין. ב-21 במאי 1940 פרש גנרל גרשרי מהפיקוד על הארמייה, ובמקומו מונה גנרל אמיל לור. הארמייה לחמה נגד קבוצת הארמיות C הגרמנית עד ל-23 ביוני 1940, ואז נכנעה כגוף אחד לגרמנים.
אוקטובר - נובמבר 1914
בקרב איפר הראשון באוקטובר- נובמבר 1914, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
פיישטיאני
פיישטיאני (בסלובקית: Piešťany; בהונגרית: Pöstyén; בצ'כית Píšťany; בגרמנית: Pistyan; בפולנית: Pieszczany) היא עיר במחוז-משנה פיישטיאני במחוז טרנבה שבמערב סלובקיה, 80 ק"מ צפונית-מזרחית לבירה ברטיסלאבה. פיישטיאני היא עיר המרחצאות המפורסמת ביותר בסלובקיה.
מריאן (צייר)
מריאן (Maryan) (1 בינואר 1927 – 15 ביוני 1977), היה כינויו של האמן והצייר היהודי פנחס בורשטיין.
ביוגרפיה
בשנת 1950 היגר לפריז, שם למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות. כן השתלם בטכניקת הדפס אבן בסטודיו של פרנאן לז'ה. תוך שנים מעטות התפרסם מאוד ונחשב כאחד מחשובי אמני האסכולה שזכתה לכינוי "הפיגורטיביות החדשה". בשנת 1961 הציג בביאנלה של ונציה. בשנת 1962 עבר להתגורר בניו יורק ובשנת 1969 קיבל אזרחות אמריקאית. בשנת 1976 קיבל את תואר "אביר מסדר האמנויות והספרות" מממשלת צרפת. במהלך שנות ה-70 התערערה בריאותו במידה משמעותית ובשנת 1977 נפטר בניו יורק בנסיבות בלתי ברורות (לפי גרסה אחת מת מדום לב, לפי אחרת התאבד) ונקבר בבית הקברות מונפרנאס.
את הכינוי מריאן "שאל" מחברו מריאן (מאיר) מרינל (לייבנר) (1932–1955), אמן ניצול שואה ובוגר בצלאל שהתאבד בהיותו בן 23, עמו התיידד בעת לימודיו בירושלים. הוא החל לחתום על יצירותיו בשם זה עם הגעתו לפריז, בשעה שחברו היה עדיין בחיים. שנים רבות אחר כך שינה את שמו באופן רשמי ל- Maryan S. Maryan.
בשנת 1979 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית לזכרו בגלריה לאמנות של אוניברסיטת חיפה, ובהמשך במוזיאון תל אביב לאמנות. בשנת 2009 הוקמה בפולין עמותה לקידום זכרו ומורשתו של מריאן.
יצירתו של מריאן, רובה ככולה, עוסקת בדמות האדם, בשבריריות הקיום שלו ובייסוריו. דמויותיו הגרוטסקיות מעוותות, יורקות דם, פולטות זיעה ומתבוססות בקיאן. הן ספק זועקות ספק מגחכות במרירות על מצבו של המין האנושי בכלל ועל מצבן שלהן בפרט. לא בכדי קרא מריאן לספר הדפסי האבן שהוציא לאור בשנת 1961, "הביבר האנושי"; כמו גם בחר לאייר (1953) את ספרו של פרנץ קפקא, "המשפט".
בשנת 2022 נפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכה מיצירותיו.
עיר חכמה
עיר חכמה היא חלק מחזון תכנון ערים ואזורים הכולל שילוב בין טכנולוגיות מידע ותקשורת ופתרונות האינטרנט של הדברים באופן מאובטח במטרה לנהל את נכסי העיר ובכללם: מערכות מידע מקומיות, בתי ספר, ספריות, מערכות תחבורה, בתי חולים, תחנות כוח, תשתיות הולכת מים, אשפה, אכיפת חוק ושירותים קהילתיים אחרים.
למושג עיר חכמה אין הגדרה מוסכמת והניסוחים השונים שמוצעים שומרים על פי רוב על אמביוולנטיות ועמימות. אולם, על אף שאין הגדרה אחת למושג וההגדרות הקיימות תלויות בהקשר תרבותי וכלכלי, הן על פי רוב מצביעות על מטרה משותפת: המטרה בבניית עיר חכמה היא לשפר את איכות החיים על ידי ניצול הטכנולוגיה כך שהיא תגביר את היעילות של השירותים המסופקים ותיתן מענה לצורכי התושבים, ולסייע בצמצום הפגיעה בסביבה כתוצאה מיעילות ניהול המשאבים.
לצד האפשרויות לשיפור חיי התושבים בערים החכמות, יש המבקרים את רעיון העיר החכמה ואת האופן שבו הוא מיושם. הביקורות מדגישות את הפגיעה בפרטיות כתוצאה משימוש בטכנולוגיות מעקב ואיסוף מידע, את מקומם המרכזי של תאגידי הטכנולוגיה בעיצוב החזון של עיר חכמה ואת הכוח שהתאגידים צוברים מיישום החזון שלהם. אחרים רואים בעיר החכמה מקור להגדלת פערים חברתיים ויש החוששים מפגיעה במאפיין האורגני של החיים האורבניים כתוצאה מתכנון יתר של העיר החכמה.
הגדרת המושג
המושג עיר חכמה מאגד תחתיו ריבוי הגדרות תלויות הקשר תרבותי ומקום. לפי חוקרת העירוניות וההיסטוריה של המדיות הדיגיטליות צ'אמי יאנג "עיר חכמה אינה רעיון מקובע או סינגולרי שיכול להיתפס בשלמות. כל עיר חכמה היא הופעה מקרית מתוך ריבוי חוטים היסטוריים שנארגים יחד במקום וזמן ספציפיים." עם זאת, ישנם מאפיינים חוזרים לערים חכמות. על פי מדד הערים החכמות של המכון הבינלאומי לפיתוח ניהול בשווייץ "עיר חכמה מתארת מרחב אורבני שמיישם טכנולוגיה כדי להעצים את היתרונות ולצמצם את החסרונות של עיור."
האדריכל וחוקר העירוניות אנטואן פיקון מזהה ארבעה מאפיינים שיחד מהווים הגדרה לעיר חכמה:
התפתחות המושג
ניתן לזהות את רעיון העיר החכמה כחוליה בשרשרת שמתחילה כבר בשנת 1624 בספר "אטלנטיס החדשה" מאת פרנסיס בייקון. בייקון מתאר עיר עתידנית אוטופית המנוהלת על ידי מדענים. היישומים הראשונים של טכנולוגיות עיר חכמה במובנה המודרני התחילו כבר בסוף שנות ה-70 ושנות ה-80 המוקדמות של המאה ה-20 כשבתכנונה והתפתחותה של העיר לוס אנג'לס נעשה שימוש בנתוני עתק באמצעות מחשוב. בתחילת שנות ה-80 סינגפור הכריזה על עצמה כ"אי חכם" עם רישות העיר בסיבים אופטיים במטרה לאסוף מידע מרחבי העיר ולנהל אותה.
למרות השימושים החלוציים בטכנולוגית מידע בלוס אנג'לס וסינגפור, המונח עיר חכמה נכנס לשימוש ככל הנראה רק באמצע שנות ה-80 לתיאור טכנולוגיית מידע שמאפשרת פיתוחים בתחום הניידות בעירו שיפור של ניהול השירותים והביצועים העירוניים בתחום הכלכלי והסביבתי. עם זאת, שימוש רחב יותר במושג החל באמצע שנות ה-90, שינוי שפיקון מייחס לפרסום של סדרת מאמרים על מחשוב מקיף , מושג שנטבע על ידי מארק וייסר מחלוצי מדעי המחשב באותה התקופה. הרעיון המרכזי של וייסר היה שמחשוב יכול להיות בכל מקום, כולל בחפצים יומיומיים שאנחנו לא נוהגים לזהות כמחשבים. מחשוב החפצים יהיה סמוי או כמעט סמוי: "הטכנולוגיות העמוקות ביותר הן אלו שנעלמות. הן אורגות את עצמן למרקם החיים עד שהן הופכות בלתי מובחנות מהחיים [עצמם]".
רעיונות המחשוב המקיף, שהתחילו מחזונו של וייסר, עיצבו את הדימוי של העיר החכמה. למרות התפתחות המושג באקדמיה ובקרב חברות הטכנולוגיה, המושג תפש מקום בתודעה הציבורית רק בשנים 2008–2010 כאשר ענקיות הטכנולוגיה סימנס, סיסקו ו-IBM אמצו את המושג והחלו להפנות את משאבי הפיתוח שלהן לנושאים עירוניים. פיקון מייחס שינוי זה למשבר הכלכלי של 2008 ולירידת ערכן של השקעות החברות בטכנולוגיות מידע.
"עיר מאפס" או התחדשות עירונית
חלק קטן אך בולט מן הערים החכמות בעולם הן ערים חדשות המעוצבות מיסודן כערים חכמות. הקמתה של עיר חכמה מיסודה מאפשרת למתכנניה לבנות תשתיות שיתמכו בתכנון, מבני ציבור חכמים ואף להגדיר תקני בניה שיתמכו ברעיון העיר החכמה בהגדרתה המקומית. לעומת זאת, רוב הערים הקיימות שהופכות לחכמות עושות זאת בתהליך של התחדשות עירונית שמאמץ עקרונות של עיר חכמה תוך כדי ההתחדשות.
סונגדו
סונגדו שבדרום קוריאה היא עיר שבנויה על אי מלאכותי במטרופולין אינצ'ון. העיר נהגתה לראשונה בשנת 1986 כמרכז עסקים בינלאומי המבוסס על שילוב של מערכת תחבורה מתקדמת, שדה תעופה בינלאומי ותשתית טלקומוניקציה מתקדמת. הקמת האי עצמו החלה בשנת 2000 ונמשכה כשלוש שנים, כשבמקביל הוקם תאגיד בבעלות ציבורית-פרטית במטרה לתכנן את העיר עצמה ולפקח על הקמתה. תכנון האספקטים הטכנולוגיים של העיר בוצע על ידי תאגיד הטלקומוניקציה סיסקו. הבניה עצמה החלה ב-2005.
הקמתה של סונגדו מאפס, יחד עם תכנון ריכוזי ביותר, אפשרה לבוני העיר ליצור תשתיות טלקומוניקציה ומחשוב מקיף שמוטמעות בכל האספקטים של העיר, לצד ריבוי של פארקים ומבני ציבור חכמים. הטמעת חיישנים ורישות כל מערכות התחבורה, המים והחשמל עד רמת התשתיות הפנימיות בבניינים, מאפשרים להנהלת העיר ליעל את המערכות השונות בזמן אמת ולמנוע בזבוז. כרטיסים חכמים אישיים מאפשרים השכרת אופניים חשמליות וניידות בתחבורה ציבורית וגישה למקומות ציבוריים. כך נאסף מידע גם לגבי השימוש בשירותים והם מתוגברים או מצומצמים בהתאם לצורך.
הטמעת המחשוב המקיף בשלב מוקדם אפשרה למערכת החינוך לעבוד מרחוק הרבה לפני שהצורך בכך עלה בשאר העולם כתוצאה מהתפשטות נגיף הקורונה. מערכת פנאומטית להולכת אשפה שמייתרת את השימוש במשאיות אשפה, מנהלת את הפחים עצמם ולא מאפשרת השלכת פסולת ללא שימוש בכרטיסים אישיים. הפחים עצמם מוודאים שהפסולת שהתושב מנסה להשליך מתאימה לפח, במידה והפסולת אינה מתאימה הפח ידחה את קבלת הפסולת. הפסולת הממוינת מגיעה למפעל מחזור שממחזר 76 אחוז מהפסולת העירונית והיתר נשרף להפקת אנרגיה. הערכות הן כי סונגדו יעילה אנרגטית בכ-30 אחוז ביחס לערים בעלות מאפיינים דומים כתוצאה מעיבוד המידע וניהול משק האנרגיה החכמים.
מסדאר סיטי
העיר מסדאר סיטי שבאבו דאבי היא דוגמה נוספת לעיר חכמה מן היסוד. בדומה לסונגדו העיר מסדאר נבנתה בשיתוף פעולה רחב עם תאגידי טכנולוגיה בין-לאומיים שרואים בעיר מסדר מעבדת מחקר לפיתוחיהם. בניית העיר החלה בשנת 2008 עם המטרה מוצהרת להפוך לעיר חכמה וברת קיימא, הכוללת מערך תחבורה חכם, 0% פליטות' 0% פסולת ועם חקלאות אקולוגית. על פי התוכנית המקורית העיר הייתה אמורה להפוך למרכז מסחרי שוקק עם 50,000 תושבים ו-40,000 עובדים יומיים. מאז הוקמו כ-10% אחוז מהמבנים והעיר מאוכלסת בדלילות. במקום פועל מוסד אקדמי עם מאות סטודנטית ויעדי ל-0% פליטות התמתנו והעיר שואפת ל-40% הפחתה בצריכת מים ואנרגיה ביחס לערים דומות באבו דאבי.
ריו דה ז'ניירו
ריו דה ז'ניירו בברזיל נחשבת לעיר חכמה עם מאגר גדול של תשתיות מידע פתוח ומקוון (BOLD). התשתיות המקוונות משמשות לבניית מודל ארגון ציבורי חדש הכולל שלושה מקורות שונים: מוקד פעילות ריו – COR (Center of Operations Rio) – הנותן מענה בזמן אמת, מרכז מענה טלפוני 1746 המתמקד במתן פתרונות בטווח קצר' ומוקד איסוף של נתונים סטטיסטיים משירותים ציבוריים כגון: בריאות, חינוך, תחבורה וכדומה הנותן פתרונות בטווח הארוך.
ה-COR הוקם בשנת 2011 על מנת לתת מענה לאסונות טבע כגון מפולות הרים, אך עם הזמן הפך לארגון המרכזי הנותן מענה לבעיות עירוניות החל מדיווחים על תאונות דרכים ועד לאירועים משמעותיים המשפיעים על מהלך העיר כגון גביע העולם בכדורגל ב-2014 והמשחקים האולימפיים ב-2016. המרכז הטלפוני 1746 הוקם בריו כמענה טלפוני לתלונות הציבור בנוגע לשירותים ציבוריים עירוניים. המידע שימש לארגון השירותים העירוניים התשתיתיים. מדי יום נאספים הנתונים הסטטיסטיים בנושאים כגון: מזג אוויר (גשם, גובה פני הים וגובה מי הנחלים), חינוך, בריאות עזרה סוציאלית ותחבורה.
מאמצי העיר החכמה של ריו התמקדו בפתרון בעיות הקשורות לאסונות טבע ובשיפור מערך התנועה והתחבורה הציבורית בעיר בזמן התרחשות אירועים גדולים. הנהלת העיר זיהתה את האפשרויות הגלומות במידע העצום שהצטבר לא רק כדי להגיב ולשפר, אלא גם כדי לחזות אירועים עתידיים ולתכנן מערך תגובות ומענה הולם לכל אירוע עתידי. לשם כך הקימה העירייה צוות מומחים רב תחומי (PENSA) שעיבד את הנתונים שנאספו משלושת המוקדים, ובשיתוף פעולה עם חברות Waze ו-Moovit שיפרה את איכות השירות הציבורי בעלות נמוכה.
לונדון
אחת הבעיות המרכזיות בהן נתקלה העיר לונדון היא השימוש ההולך וגובר ברכב פרטי. על מנת להתמודד עם בעיה זו נקטה עיריית לונדון במספר אמצעים:
באמצעות כלים אלו הצליחה לונדון להפחית את השימוש בכלי רכב פרטיים ולגרום לכ-5.7 מיליון תושבי לונדון להשתמש בתחבורה ציבורית מדי שבוע.
ניו יורק
עיריית ניו יורק הפכה את המידע העירוני זמין לציבור ועודדה יצירת אפליקציות באמצעות אתר אינטרנט, יוזמה שהובילה למגוון של פתרונות יצירתיים כגון: כלים למציאת חניה ביעילות בעיר, ייעוד מחדש של נכסים נטושים ושימוש יעיל בתחבורה ציבורית.
בשנת 2009 הקים מייקל בלומברג, ראש עיריית ניו-יורק, יחידה שתכליתה איסוף נתונים, במטרה לפתח מדיניות ולקדם תכנון אסטרטגי. באמצעות שימוש בנתונים אלה פותחו יישומונים רבים בעלי תכליות מגוונות: הגדלת מודעות לפשיעה על פי אזורים, אופטימיזציה של איסוף זבל, הפחתת שחיתות מוניציפלית ועוד.
אמסטרדם
מעבר לתחבורה, אמסטרדם שואפת להפוך לעיר ברת קיימא עד שנת 2040. יוזמה חשובה בדרך להשגת מטרה זו כוונה לעבר הרחוב הפופולרי וההומה במרכז העיר, אוטרכטסטראאט. פרויקט אוטרכטשסראאט היה פיילוט דו שנתי אשר כלל איסוף זבל באמצעות כלי רכב חשמליים, איכון חכם, עמדות טעינת רכב חשמלי, עמעום אורות בלילה וגישה מרחוק לשליטה בציוד אלקטרוני בחנויות. בסיום הפיילוט הודיעו בכירים באמסטרדם כי פליטת דו תחמוצת הפחמן ירדה בכ-18%.
סינגפור
החזון של הממשל הסינגפורי לאומה חכמה מנסה לרתום טכנולוגיות מידע ותקשורת, רשתות ומידע לטובת חיים טובים יותר, יצירת הזדמנויות ותמיכה בקהילות חזקות, כתגובה לאתגר העירוני של הזדקנות האוכלוסייה, הצפיפות העירונית והאנרגיה ברת הקיימא. גופים וחברות יזמיות רבות מרחבי העולם מוזמנות להיות מעורבות בחזון זה ולהשתמש בסינגפור כ"מעבדה חיה" ולנסות עליה רעיונות חדשים ופתרונות חכמים. מכיוון שסינגפור מהווה קרקע פורייה לבניית אומה חכמה, עם תשתיותיה המתקדמות, הפיתוח הטכנולוגי שלה והאיכות האנושית, שירותים חכמים מקודמים בה בנקל.
השירותים החכמים המתקדמים ביותר בסינגפור הם בתחום התחבורה והתנועה. הפיתוח של מערכות תחבורה חכמות מקודם כבר למעלה מ-10 שנים. לסינגפור יש גם יסודות של מערכת ממשל מקוון, אותה הם מפתחים עוד משנות ה-80 של המאה ה-20. ישנו מנעד רחב של שירותים חכמים שהממשל הסינגפורי רוצה לספק לתושביו. רבים משירותים אלה עדיין מצויים בשלבי הרצה ואחרים עדיין מצויים בהליכי תכנון.
אחד המאפיינים המעניינים ביותר של האומה החכמה של סינגפור הוא בשיטת שיתוף המידע בין גופים שלטוניים שונים. הרעיון העומד מאחורי שיטה זו הוא הימנעות מפלטפורמות שיתוף פיזי, ובמקום זאת הסכמה על חוקים ורגולציות לשיתוף מידע.
תל אביב
הגישה של תל אביב לעיר חכמה מתמקדת בתושבי העיר ולא בתשתיותיה הפיזיות. גישה זו קיבלה הכרה וזכתה בפרס ערי העולם החכמות באקספו ערים חכמות 2014 בברצלונה. הגרעין של חכמת העיר תל אביב הוא הדיגיתל, פלטפורמה המספקת גישה אישית לשירותים ומידע דרך דואר האלקטרוני, הודעות טקסט, אתר אינטרנט מותאם אישית ויישומון לטלפון. האינפורמציה המסופקת לתושבים לוקחת בחשבון את מיקומם, תחומי עניינם, צורכיהם ושאר מאפיינים אישיים. דיגיתל יוצרת חיבור בין העיר לתושבים באמצעות התראות על שיפוצים בכביש, סימון מיקומי עמדות השאלת אופניים קרובות, או הצעת הנחות על אירועי תרבות. היא גם מקדמת השתתפות פעילה, בעוד תושבים יכולים לדווח על הכל, החל מפעילויות ואירועים וכלה במכשולים וסיכונים עירוניים. בנוסף לדיגיתל, ישנם מספר שירותים חכמים בתחומים כמו ניהול תנועה חכם, בטיחות וביטחון, ניהול בעיות חירום וחניה. רבים משירותים אלה מסופקים באמצעות שותפות עם חברות סטארט אפ מקומיות.
אילת
בשל בידודה של העיר אילת וחבל אילות והעלות העצומה של מתיחת תשתיות אליה, עלה הצורך בקיומם של פתרונות תשתית חלופיים וחכמים יותר. שכונת הרודד, המתוכננת בצפון העיר ועתידה להכיל כ-20,000 יחידות דיור, עתידה להטמיע מרכיבים של עיר חכמה ויעילות אנרגטית, באמצעות שימוש באנרגיות מתחדשות, איחוד תשתיות במתחמי מגורים, שילוב תחבורה חכמה ופתרונות ברי קיימא לפסולת.
חדרה
שכונת רובע הים בחדרה, הממוקמת בין גבעת אולגה לתחנת הכוח וצפויה להכיל כ-10,000 יחידות דיור, מתוכננת להיות שכונה חכמה ומקיימת עם דגש משמעותי על תחום האנרגיה. עיריית חדרה החליטה לפעול להקמת שכונה שתדע להכיל את העומסים העתידיים הצפויים על התשתיות הקיימות והעתידיות ולכן מהווה מעין "אי תשתיתי". רובע הים יוכל לחזור על עצמו בתוכניות להרחבת יישובים, שבהם תוספת בינוי מכבידה על התשתיות העמוסות ממילא.
ביקורת
על אף יתרונותיהן של הערים החכמות, רבים מבקרים את הרעיון בשל האופן שבו הוא מיושם, הפערים בין הבטחותיו הגדולות למימושן בפועל, השפעותיו על החברה והאופי של העיר.
ביקורת כלכלית חברתית
אחד המאפיינים הבעייתיים בערים חכמות הוא המקום המרכזי שיש לתאגידי ענק בעיצובן. הגדרות תאגידיות למושג ומיתוג עירוני הם חלק מתהליך קידום אג'נדה נאו-ליברלית באמצעות המטרה העסקית של העיר החכמה לשרת את האינטרסים של החברות עצמן ולהתעלם מצרכיהן של הקהילות המקומיות. הענקת תפקידי מפתח לתאגידים בהקמת הערים החכמות יצר תלות גדלה והולכת באותם תאגידים. כמתכננים, מבצעים, בעלים ומספקי שירותים של מכלול האספקטים בעיר, תאגידים כסיסקו בסונגדו הופכים למונפול והממשל המקומי נחלש. במסגרת זו, העיר הופכת לבלתי נגישה למעוטי יכולת והפערים החברתיים גדלים.
התבונה הסובייקטיבית של העיר החכמה
להיעדר הגדרה ברורה לעיר חכמה, מקומם של תאגידים בעיצובה, והאידאולוגיה של העיר החכמה יש גרעין משותף שניתן לקשרו למושג תבונה סובייקטיבית, הנשען על רעיונותיו של הפילוסוף והסוציולוג מקס הורקהיימר בדבר תבונה אובייקטיבית ותבונה סובייקטיבית, כפי שתיארם במסה ליקוי מאורות התבונה. התבונה האובייקטיבית, לפי הורקהיימר, מייצגת ערכי צדק ושוויון מסדר גבוה על פיהם האדם ממוקם ביחס לחברה ולסביבה. התבונה הסובייקטיבית לעומת זאת היא התבונה של הפרט. הורקהיימר טוען שבחברה המודרנית התבונה הסובייקטיבית גוברת על התבונה האובייקטיבית ומרוקנת אותה מתוכן אובייקטיבי. את החלל שנוצר ממלאים אינטרסים פרטיים. באופן הזה מושגים כמו "בר קיימא" הופכים מאובייקטיביים לסובייקטיביים, כלומר הם פתוחים לפרשנות ולמעשה מאבדים משמעות. כיוון שהעיר החכמה נמצאת על רצף האידאות המודרניסטיות ההגדרה שלה (וגם הגדרת המושג בר קיימא בהקשר של עיר חכמה) משוללת תוכן אובייקטיבי והיא משמשת לקידום אינטרסים של חברות פרטיות ותאגידים. כך סלוגנים לקידום צמיחה כלכלית בערים חכמות משמשים למעשה הצדקת הגדלת פערים חברתיים ולפגיעה במערכות אקולוגיות.
פרטיות ושיטור עצמי
ביקורת נוספת נוגעת לפגיעה בפרטיות ובאופן שבו העיר נחווית על ידי תושביה. כמות המידע הרב שנאסף על האזרחים כחלק מניהול העיר, למטרות שיטור ישיר או עקיף, וריבוי המצלמות שמתעדות את רחבי העיר, פוגעים בפרטיות האזרחים, ונתפשים כסוג של פנאופטיקון דיגיטלי. המחשוב המקיף שמאפיין את העיר למעשה הופך לכלי של אלימות ממסדית ועושה לה נורמליזציה ואידיאליזציה וחוסר השוויון בישום הכוח השיטורי והאלימות הממסדית מנציח את הפערים החברתיים הקיימים. היבט נוסף של הביקורת הוא המתח בין תכנון לספונטניות בהתוותה של העיר החכמה. על פי ג'יין ג'ייקובס למרחב הספונטני הצומח מלמטה, מהתושבים, יש חשיבות מרכזית בעירוניות מוצלחת לעומת האופי המתוכנן מלמעלה של ערים חכמות "מאפס" כמו סונגדו.
קומנדו-קנדה
קומנדו-קנדה, שכונה בגרמנית Aufräumungskommando או "קנדים", היה השם שניתן לצוות ה"ניקיון" במחנה ההשמדה אושוויץ שעסק בטיפול, מיון, אחסנה ומשלוח לגרמניה של חפצי היהודים שגורשו למחנה זה והושמדו שם. (קומנדו-קנדה לא היה הזונדרקומנדו (בגרמנית: Sonderkommando – "יחידה מיוחדת") שהיה מורכב גם הוא מאסירים יהודים, אלא שאלה עסקו בהוצאת הגופות מתוך תאי הגזים ושריפתן במשרפות).
מקור השם
בתקופה הקשה של המחסור, לפני מלחמת העולם השנייה (בין היתר בשל השפל הגדול בארצות הברית שהתפשט לכל העולם), יהודים רבים מפולין היגרו לקנדה, שהייתה באותה עת סמל לשפע. בשם קומנדו-קנדה נקראו אותם אסירים עובדי כפייה באושוויץ, שאספו את חפצי הערך והחפצים בכלל של האסירים שהגיעו במשלוחי הגירוש מרחבי אירופה. בניגוד לשאר האסירים (שנבחרו לעבודות בסלקציה שנערכה על הרמפה היהודית והועסקו בעבודות שונות במחנה), לעובדים אלה הייתה גישה למזון (שמצאו בין חפצי המגורשים שנשלחו להשמדה), ללבוש, לנעליים, לכלים שימושיים במחנה, ולכן הם שהו בתנאים טובים בהרבה משאר האסירים.
מבנה הקומנדו ותפקודו
ה"קנדים" עבדו במקומות שונים, חלקם על הרמפה היהודית בעת הגעת טרנספורט חדש. הם הורידו את חפצי המגורשים, שאלה אולצו להשאיר בקרונות הבהמות בהם הגיעו, העמיסו את המזוודות והחפצים האחרים והסיעו אותם לריכוזי המיון. חלקם מיינו את החפצים, לרבות חפצי הערך שנמצאו במזוודות בטרם נשלח הכול לגרמניה. העובדים ברמפה היהודית ליד מסילות הרכבת היו בדרך כלל גברים. הם לבשו בגדים מפוספסים, סייעו בהורדת המגורשים החדשים מהקרונות, סידרו אותם בשורות על הרציף לקראת הסלקציה והעמיסו את חפציהם שהושארו בקרונות על המשאיות שהובילו אותם למחסן בשם קנדה.
ככל שמספר המגורשים גדל, כך גדל גם המטען הנכנס והגרמנים נאלצו להגדיל את מספר העובדים של קומנדו-קנדה: בקיץ 1944 הועסקו ביחידות "קנדה" בממוצע 1,500 עד 2,000 גברים ונשים. העובדים עבדו במשמרות מרובות ובצוותי עבודה מרובים. לכל צוות עבודה היו מדים משלהם. בין העובדים היו הרבה יהודים-הונגרים, שאחת מהם העידה: "הייתי שם בערך ארבעה חודשים. עבדנו גם על בגדי המתים. בכיסים נמצאו מסמכים ותצלומים." על פי עדות אחרת: "זה היה מקום מעורר קנאה. לא היה צורך לרעוב. אנחנו מיינו את החבילות מהטרנספורטים. תמיד היה בהם אוכל שהצלחנו לשים עליו יד בסתר. זה מה שהציל אותנו מלגווע ברעב."
על העובדים נאסר להשאיר ברשותם פריט כלשהו מהחפצים, כך שמפעם לפעם השומרים ערכו עליהם חיפוש גופני. אם מצאו משהו, האסיר היה מאבד את עבודתו ב"קנדה" או הכו אותו. עם זאת, את המזון שמצאו במזוודות איפשרו להם לאכול במחסן, אך אסור היה להבריח מזון למחנה. העובדים האחרים שחיו במחנה היו בסכנה מתמדת של גוויעה ברעב, בזמן שלאנשי קומנדו-קנדה היו סיכויי הישרדות גבוהים הודות למזון שנמצא במזוודות. אולם על אנשי "קנדה 2" שעבדו בבירקנאו היה נטל נפשי רב יותר בהרבה. המחסנים היו ממוקמים בין קרמטוריום (משרפה) III ו- IV והאנשים שם ראו בעיניהם את ההשמדה של היהודים במשרפה V ובתא הגזים הזמני שהופעל מחדש (בונקר 2). עובד נזכר בעדותו: "...עבודה זו לא הייתה קשה באופן עקרוני, אך היא נעשתה בתנאים איומים. לפנינו היה קרמטוריום והסתכלנו על כל הקבוצות שהגיעו. ראינו את הזקנים והילדים נכנסים בדלת הקרמטוריום, שמענו את הצעקות האיומות ולא ראינו מישהו יוצא ... באופן מעשי מצבנו היה טוב יחסית. היה לנו מזון די בשפע, אבל איש לא יכול היה לאכול עם ריח בשר האדם השרוף באוויר, ובצרחות הבלתי פוסקות." מדי פעם מצאו ה"קנדים" תינוקות מתים שהוחבאו במזוודות או חפצים של בני המשפחה שלהם. עובדי קומנדו-קנדה רבים היו מוכנים לסכן את הישרדותם, על אף שהיו בטוחים יחסית בכוח המשימה הזה, עקב הלחץ והנטל הנפשי, וכדי להתרחק מהטבח שהתרחש במשרפות. עובד אחד כזה העיד: "רק שלושה ימים הייתי במקום הזה מכיוון שלא יכולתי לסבול את הריח מהקרמטוריום ולא יכולתי להקשיב לצעקות וליבבות של הילדים האומללים שנלקחו להשמדה."
הערה: הפרוטוקולים שבהערות השוליים נערכו בבודפשט על סמך עדויות המגורשים ששרדו וחזרו ובסיוע חברי ה- DEGOB (הנציבות הלאומית בהונגריה לטיפול במגורשים).
ברנט היידן
ברנט מת'יו היידן (באנגלית: Brent Matthew Hayden, נולד ב-21 באוקטובר 1983) הוא שחיין קנדי. הוא בעל מדליית ארד אולימפית (לונדון 2012) ואלוף עולם (מלבורן 2007) במשחה ל-100 מטר חופשי.
ביוגרפיה
היידן נולד במישן, קולומביה הבריטית.
2004
אתונה הייתה המקום שבו היידן ערך את הופעתו הראשונה במשחקים האולימפיים, כאשר היה חלק מנבחרת השחייה הקנדית לאולימפיאדת אתונה (2004). היידן אמור היה להשתתף בחמישה משחים, אך השתתף בפועל רק בארבעה. היידן לא הופיע למשחה החזק שלו 100 מטר חופשי, כיוון שזוהה בשוגג כמפגין, והוכה באלות על ידי היחידה המשטרתית היוונית לפיזור הפגנות, מה שפגע ביכולתו להשתתף. הישיגו הטוב ביותר באולימפיאדה זו היה במשחה 4X200 חופשי, שבו סיים חמישי (7:13:33 דקות).
2005
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 זכה היידן ב-2 מדליות. מדליית כסף במשחה ל-4X100 חופשי בזמן של 3:16:44 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא תחרות חדש (3:13:77 דקות) ולפני אוסטרליה (3:17:56 דקות), ומדליית כסף במשחה ל-4X200 חופשי בזמן של 7:09:73 דקות, אחרי ארצות הברית (7:06:58 דקות) ולפני אוסטרליה (7:10:59 דקות).
2008
היידן חווה אכזבה באולימפיאדת בייג'ינג (2008) כאשר סיים ללא מדליה. היידן היה חלק מקבוצת השליחים הקנדית שסיימה במקום ה-6 במשחה ל-4X100 חופשי (3:12:26 דקות), ובמקום החמישי במשחה ל-4X200 חופשי (7:05:77 דקות). למרות שעלה מהמקום השלישי לחצי הגמר במשחה ל-200 חופשי, ואף הקדים את מייקל פלפס, ויתר על השתתפות בחצי הגמר, כדי להתמקד במשחה ל-4X100 חופשי שהתקיים באותו היום. במשחה ל-100 מטר חופשי, היידן לא הצליח להעפיל לגמר, כאשר קבע בחצי הגמר זמן של 48:20 שניות, הרחוק משיאו האישי, שקבע רק יומיים קודם לכן כשזינק ראשון במשחה השליחים 4X100 חופשי וקבע תוצאה של 47:56 שניות. התוצאה שקבע בחצי הגמר מיקמה אותו רק במקום האחד עשר.
2009
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא בשנת 2009, נכשל היידן בניסיונו להגן על תוארו במשחה ל-100 חופשי, כאשר הוא מסיים במקום הרביעי בזמן של 47:27 שניות, רחוק רק 2 מאיות מזכייה במדליה. היידן היה השחיין היחיד בגמר ה-100 מטר חופשי, שלבש את חליפת הלייזר רייסר של ספידו, שנחשבה באותה עת למיושנת, בעוד ששאר מתחריו לבשו חליפות חדישות יותר שמסייעות לשחיינים לשחות מהר יותר המיוצרות מהחומר הסינתטי פוליאוריתן.
2011, סגן אלוף עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה היידן במדליה אחת, מדליית כסף במשחה ל-100 חופשי בזמן של 47:95 שניות, אחרי ג'יימס מגנוסן מאוסטרליה (47:63 שניות), ולפני וילאם מיינר מצרפת (48:00 שניות).
2012, מדליית ארד אולימפית
לאחר האכזבות בשתי האולימפיאדות הקודמות, בהן לא העפיל לגמר ה-100 מטר חופשי, המשחה החזק שלו, היידן הצליח לעשות זאת באולימפיאדת לונדון (2012), ובגמר הצליח לזכות במדליית הארד בזמן של 47:80 שניות, אחרי נתן אדריאן מארצות הברית (47:52 שניות) וג'יימס מגנוסן מאוסטרליה (47:53 שניות). לאחר שהצליח לזכות לבסוף במדליה האולימפית המיוחלת אמר היידן: "יש כל כך הרבה פעמים שאתה יכול לחלום על משהו אבל במיליון מתוך מיליון ואחת פעמים החלום לא יתגשם. החלום הזה (זכייה במדליה אולימפית) הוא אחד החלומות שהתמזל מזלי והוא התגשם".
חייו האישיים
היידן מחזיק בחגורה שחורה בקראטה. כינויו של היידן הוא "סופ" (באנגלית: soup) בעקבות קעקוע הסופרמן שעל חזהו. להיידן גם קעקוע הכתוב בסינית על ידו הימנית שאומר "חברים הכי טובים לנצח". היידן עשה את הקעקוע עם חבר קרוב, שעבר מאוחר יותר תאונת אופנוע קטלנית וניצל.
הרוזן דה רושפור
הרוזן דה רושפור הוא דמות בדיונית משנית בספרו של אלכסנדר דיומא שלושת המוסקטרים.
שלושת המוסקטרים
הוא מתואר כבן 40 עד 45 בשנת 1625 ו"הוגן, עם צלקת על לחיו".
הוא מופיע שוב מדי פעם עם התקדמות הסיפור. ד'ארטניאן רואה באופן קבוע את רושפור ומנסה לתפוס אותו, אך בכל פעם רושפור נעלם במיומנות אל המולת הרחוב של פריז. ד'ארטניאן לא פוגש אותו שוב או לומד את שמו עד סוף הרומן. היה זה רושפור שחטף את קונסטנס בונסיה ובסופו של דבר אנו למדים שהוא הסוכן הראשי האחר (בנוסף למיליידי דה וינטר) של הקרדינל רישלייה. הוא נשלח על ידי רישלייה ללוות את דה וינטר בחלק ממשימותיה. בסוף הרומן מנסה רושפור לעצור את ד'ארטניאן בהוראת הקרדינל; בסופו של דבר רישילייה מורה לשניים להתיידד. באפילוג אנו למדים שרושפור וד'ארטניאן מבוגר וחכם יותר, נלחמו בשלוש הזדמנויות (שבכולן ניצח ד'ארטניאן), יישבו את ההבדלים ביניהם והתיידדו.
אחרי עשרים שנה
רושפור מופיע שוב בספר ההמשך של 1845, "אחרי עשרים שנה". יורשו של רישלייה מאזארן כולא אותו לחמש שנים בבסטיליה. כשמאזארן פוטר אותו משירות בשל היותו זקן מדי, הוא מצטרף לצד הפרונדים. הוא מסייע לאתוס בשחרור הדוכס מבופור ומופיע בסופו של דבר שוב בהפגנות נגד חזרתו של מאזארן. לא מסוגל לזהות את חברו בתוהו ובוהו, ד'ארטניאן הורג את רושפור, כפי שהוא צפה אם היה נלחם עמו בפעם הרביעית.
בסיפורת אחרת
הרוזן דה רושפור היה הנושא של רומן קודם, "Mémoires de MLCDR" ("זכרונותיו של אדון הרוזן דה רושפור") שנכתב בשנת 1678 על ידי גטיין דה קורטילס דה סנדרס. קורטילז דה סנדרס כתב גם את "Mémoires de M. d'Artagnan" משנת 1700 ("זכרונותיו של ד'ארטניאן"). דיומא שילב בין השניים והחליף אריסטוקרט בשם רוזניי מהסיפור ד'ארטניאן עם הרוזן דה רושפור.
בקולנוע ובטלוויזיה
רושפור גולם בסרטים על ידי: גלגולים קולנועיים נוטים לתאר את רושפור כדמות אפלה בהרבה מאשר ברומן ולעיתים קרובות מאריכים את תפקידו. ד'ארטניאן הורג את רושפור בדו-קרב ב"ארבעת המוסקטרים", אף שהוא מופיע חי בסרט ההמשך, רק כדי למות "שוב" בפיצוץ אבק שרפה שהופעל בחלקו על ידי המוסקטרים; הדמות סובלת מאותו גורל בעיבוד משנת 1993. בשלוש הופעותיו כרושפור, כריסטופר לי עטה רטייה, שנועדה להפוך את מראה האופי מרושע יותר. העין המכוסה, שתואר בהופעתו של רושפור ברומן של דיומא, נחשבה כמדהימה מספיק כדי להישמר בכמה עיבודים קולנועיים אחרים: וינקוט, מיקלסן ו(בסופו של דבר) וורן שמרו עליה בגילומי הדמות וכך גם בסדרת הסרטים המצוירים "שלושת המוסקטרים". טים רות' גילם דמות בשם פברה, הנבל הראשי של "המוסקטר", שעוטה רטייה (אף שרושפור אינו עוטה רטייה בעיבוד זה).
בסדרת האנימה שלושת המוסקטרים, לרושפור יש צלקת במצח ולא בלחי. לאורך הסדרה, דמותו מכונה לעיתים קרובות "שפם שחור".
לעומת זאת כשהדמות גולמה בד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים ובגרסה הרוסית משנת 2013, "שלושת המוסקטרים", רושפור מופיע ללא רטייה על עינו ובגרסה הסובייטית אף ללא צלקת על לחיו.
ארש
אלכס ארש לבאף (בפרסית: آرش لباف; נולד ב-23 באפריל 1977) הוא זמר, בדרן ומפיק איראני-שוודי.
ביוגרפיה
ארש נולד בעיר טהראן לאם משיראז ואב מאספהאן וסבא רבא מאזרבייג'ן האיראנית. בגיל עשר משפחתו היגרה לשוודיה שם הוא מתגורר עד היום.
אלבומים
ארש הוציא שלושה אלבומים. את אלבום הבכורה שלו הוציא ארש בשנת 2005 תחת השם ארש, האלבום הכיל את שני הלהיטים "בורו בורו" ( "Boro Boro") ו"פיתוי" ("Temptation") וזכו להצלחה גדולה בכל רחבי אירופה, בדרום-מזרח אירופה, אסיה והמזרח התיכון, כולל ישראל. שירו "בורו בורו" אף הופיע בסרט הבוליוודי בלופמאסטר. את האלבום השני שלו הוציא בשנת 2008 תחת השם דוניה (עולם), ואת האלבום השלישי "סופרמן" הוציא בשנת 2014.
השתתפות באירוויזיון 2009
בשנת 2009 נבחר ארש לייצג את אזרבייג'ן באירוויזיון 2009 עם השיר "Always" בדואט יחד עם הזמרת איסל תימורזאדה, השיר זכה במקום השלישי.
וליקה טוריה
וליקה טוריה (טוריה הגדולה, באוקראינית: Велика Тур'я, בפולנית Tuża Wielka,ברוסית: Великая Турья) הוא כפר במערב אוקראינה, בחבל גליציה ההיסטורי, כ-15 ק"מ מצפון מזרח לעיירה בולחוב וכ-90 ק"מ ממזרח לגבול אוקראינה–פולין. היישוב נוסד ב-1578 ובשנת 2001 התגוררו בו כ-2,500 איש.
יהודים
יהודים חיו בכפר שנים רבות, כנראה לפחות מהמאה ה-18 והוא נקרא בפיהם טוז'ה ויילקה (שם הכפר בפולנית). ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בווליקה טוריה מאות משפחות, מתוכן כ-70 משפחות יהודיות שבבעלות רבות מהן היו חנויות (מכולת, בדים, כלי בית, סדקית), ושתי משפחות (של האחים גרול) שבבעלותן היו מנסרות, שסיפקו עצים לנגרים המקומיים ולנגרים בערים הסמוכות. רבות מהמשפחות עסקו גם בחקלאות (עצי פרי, ירקות, חיטה, כוורות, משק חי) ולמשפחות גלס היה מפעל חמאה  שמכר את תוצרתו בסביבה וגם במספר ערים מרוחקות, בפולין.
במרכז הכפר היו בית כנסת, מקווה ושוחט שסיפקו את צורכי הקהילה. שם גרו רוב המשפחות היהודיות ושם גם אפו את המצות בחג הפסח. הילדים היהודיים למדו יחד עם ילדי הכפר בבית ספר יסודי אוקראיני מקומי. מכיתה ו' ואילך עברו רוב הילדים ללמוד בבית ספר בעיר סטרי, כ-20 ק"מ מצפון מערב לכפר. רוב המשפחות העסיקו גם מורה פרטי, "רבי", שלימד את הילדים את ה-א"ב העברי מספר תורה. את הטקסט עצמו לימדו ביידיש. כמו יהודים רבים בסביבה גם יהודי וליקה טוריה היו דתיים, אך לא חרדים. רבים מהגברים גילחו את זקנם והלכו בימי חול בלי כיסוי ראש, אך הקפידו על קיום המצוות ובשבתות ובחגים התפללו בבית הכנסת בכפר.
עד 1939 היה האזור שבו נמצא הכפר שייך לפולין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו הנאצים קרוב מאוד לכפר, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב שחילק ביניהן את השליטה במזרח אירופה. מ-1939 ועד 1941 נשלט האזור על ידי ברית המועצות. השליטים החדשים ציוו על סגירת כל העסקים הפרטיים. המפעלים ובתי העסק הגדולים הולאמו ובתי העסק הקטנים נסגרו.
ביוני 1941 הכריזה גרמניה מלחמה על ברית המועצות וכבשה את הכפר. היהודים בכפר חיו דורות רבים בין האוקראינים ועם רובם היחסים היו טובים מאוד. עם זאת, מדי פעם היו התפרצויות אלימות ומעשי שוד, שהתגברו מאוד עם הגעתם של הגרמנים. זמן קצר לאחר השתלטותם על האזור פקדו הגרמנים על כל היהודים בכפרים לעבור לערים ורוב יהודי וליקה טוריה עברו לבולחוב, לסטרי ולדולינה הסמוכות. זה היה סופו של היישוב היהודי בכפר. עד סוף המלחמה שרדו רק שישה יהודים מאלה שחיו בכפר עם פרוץ המלחמה, כולם בני משפחת גלס. איש מהם לא שב לגור בכפר.
סופיה, נסיכת הולנד
סופיה, נסיכת הולנד (בהולנדית: Sophie van Oranje-Nassau); 8 באפריל 1824 - 23 במרץ 1897), הייתה בתו של וילם השני, מלך הולנד ואשתו של קרל אלכסנדר, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
ביוגרפיה
סופיה נולדה ב-8 באפריל 1824 בהאג, שהשתייכה לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, לוילם, נסיך אורנז' ולאנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
משפחתה
ב-8 באוקטובר 1842 התחתנה סופיה עם קרל אלכסנדר, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
הגביע הקזחי
הגביע הקזחי הוא התחרות בשיטת גביע העיקרית בכדורגל הקזחי, הוא מנוהל על ידי פדרציית הכדורגל של קזחסטן.
נורית שני (ציירת)
נורית שני (נולדה ב-22 בפברואר 1956, י' באדר תשט"ז) היא ציירת ואמנית ישראלית רב-תחומית.
הגביע הקזחי
הטורניר נוסד בשנת 1936 כתחרות למועדונים מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית והחל משנת 1992, לאחר הפיכת קזחסטן למדינה עצמאית, הוא מהווה תחרות לאומית.
נורית שני (ציירת)
ביוגרפיה
נורית שני נולדה לסופר יוסל בירשטיין ורעייתו מרגנית (1956) בקיבוץ גבת. בגיל חמש עברה עם הוריה ואחותה לקריית טבעון ולמדה בבית הספר היסודי "רימונים" (1961–1969) ובבית ספר תיכון עיוני ע"ש חיים גרינברג (1970–1974) בקרית טבעון. בגיל 18 התגייסה לצבא ושירתה כמורה חיילת בבית-ספר שדה שדה-בוקר בניהולם של הפסל עזרא אוריון ושלום אורן.
הגביע הקזחי
שיאנית הזכיות בטורניר היא קאיראט אלמטי, שזכתה בו תשעה פעמים (עדכני ל-2019).
נורית שני (ציירת)
ביוגרפיה
שני נישאה בגיל 24 לאהוד שני ונולדו להם שתי בנות.
הגביע הקזחי
משחקי הגמרים
הערות:
נורית שני (ציירת)
ביוגרפיה
למדה באקדמיה בצלאל בירושלים לתואר BFA (1980-1976); למדה בחוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית; תרפיה באמנות בסמינר דוד ילין; כמו כן השתלמה בדמיון מודרך אצל קולט מוסקט ובתיאטרון תמונע (1992- 1989), בשנים אלה התגוררה במושב בית זית ובכפר הערבי אבו גוש. משנת 1997 עד שנת 2010 התגוררה בצור הדסה, ובשנים אלה ציירה אנשים במרחב הציבורי. בשנת 2004, בעידודו של הצייר יוסל ברגנר פתחה סטודיו לציור, יצרה את הסדרות: 'חלונות ראווה', אשר נרכשה על ידי אולפני הבירה ירושלים. בהשראת מאורעות האינתיפאדה יצרה את הסדרה 'אינתיפאדה' שהוצגה בשנת 2002 בגלריה הישראלית בניו יורק. את הסדרה 'קיץ ישראלי' הכוללת נוף הרי יהודה והגליל והגדלות של אצטרובלים פרחי בר ופרחי שקד, שהוצגה בתל אביב בשנת 2010, באוצרות של נורית טל טנא.
בשנת 1993 החלה דרכה כשחקנית ומספרת סיפורים למבוגרים יחד עם אביה הסופר ומספר הסיפורים יוסל בירשטיין. היא השתתפה עמו במופע 'אבא בת חיוך ורגל עקומה' שהציג ברחבי הארץ מטעם אמנות לעם כמו כן, ביימה ושיחקה בהצגות הילדים 'הנסיכה שנעלמה' ו'נוצת הזהב', בתיאטרון ילדים 'סיפורן' שהקימה בשנת 1994 ופעל עד שנת 2000 בו הוצגו בעיקר הצגות שתורגמו מסיפורים ביידיש ושירי ממורשת מזרח אירופה, שהוזמנו על ידי אגף הנוער במוזיאון ישראל ובית שמואל בירושלים. בין השנים 1997–2004 היא יזמה תרומה של יצירות אמנות קהילתיות בפרויקט: “Connecting Through Art”, בו נוער יהודי מניו יורק ונוער ירושלמי יצרו יחדיו יצירות אמנות במימון הסוכנות היהודית - "שותפות 2000" - ניו יורק ירושלים, לשינוי פני הסביבה במבני ציבור כמו מתנ"ס תלפיות מזרח, מתנ"ס קריית היובל, אגף הנוער עיריית ירושלים, בית ספר קשת, בית חולים אלין, אתר זיכרון לנופלים בקטמון ועוד.
בשנת 2004, בעידודו של הצייר יוסל ברגנר פתחה סטודיו לציור, וב-2010 עברה לתל אביב, שם הקימה סטודיו עצמאי בו יצרה סדרת נופים של חופי תל אביב ומכרה ציורים דרך גלריה מונטפיורי. ציורים מסדרה זו נמצאים באוספים כגון אוסף עזריאל, שץ, שלוש ואחרים. שני הציגה במשך השנים בתערוכות שונות, בישראל, ניו-יורק והבסבורג וציוריה נמכרים לאספנים ישראליים, מטעם גלריות ובבתי המכירות הפומביות. בשנים האחרונות היא יוצרת סדרות חדשות העוסקות במציאויות מקבילות ושינוי פרדיגמה.
שני הציגה במשך השנים בתערוכות שונות, בישראל, ארצות הברית וגרמניה. ציוריה נמכרים לאספנים ישראליים, בגלריות ובבתי המכירות תירוש ומונטפיורי.
יצירתה
שני מציירת ציורים פיגורטיביים, בטכניקה של שמן על בד. הדימויים נלקחים מהמרחב הציבורי וההוויה הישראלית. בסדרת 'קיץ ישראלי' האורנים האלונים, ופרחי השקד המאפיינים את עונות השנה, בסדרה "חופים" תושבי תל אביב ונופשים על חוף הים. בסדרה החדשה 'שינוי פרדיגמה' ('Partadigm shift), שני יוצרת דימויים של ערים ידועות בעולם בהם התרחשו אירועי טרור ואפשר לצפות בהם משתי נקודות מבט כשהציור ניצב או הפוך. בסדרה 'מציאות בין הדימוי להשתקפות' The reality between its image and its reflection סצנות מהמרחב הציבורי משתקפות ומגלות טפח ממרחב מדומיין בציורים עם שתי נקודות מבט ניצב והפוך. בסדרות העכשוויות שני עוסקת במציאויות מקבילות ושינוי פרדיגמה. שני מעוררת מחשבה על ההוויה האנושית המתקיימת במרחבי פיזי ומנטלי המורכב מריבוי מציאויות.
קישורים חיצוניים
כתבות ופרסומים במדיה
מיטל גל סויסה
מיטל גל סויסה (נולדה ב-20 בפברואר 1987) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בחיפה. אמה, איריס, היא עובדת מדינה ואביה, חיים, הוא פנסיונר של צה"ל, לה אחות קטנה ממנה. סויסה החלה לרקוד בגיל שלוש ושיחקה לראשונה בפרסומות בגיל ארבע. למדה בבית ספר היסודי דוד ילין ובחטיבת הביניים חוגים. היא בוגרת התיכון לאמנויות ויצו חיפה במגמת אדריכלות. בגיל 15 השתתפה קורס משחק מול מצלמה אצל גלית רוזנשטיין בתל אביב.
בגיל 16 השתתפה בתחרות "עלית מודלס" של סוכנות הדוגמנות העולמית עלית ונבחרה לסגנית שנייה. אחרי התחרות דיגמנה לזמן קצר, הצטלמה לקטלוגים של אופנה ופרסומות טלוויזיה בישראל ומחוצה לה.
ב-2007 שיחקה במיני-סדרת המתח "חקירה פנימית" בבימויו של אליאב לילטי. גילמה את דמותה של דפנה הצעירה (את דפנה הבוגרת גילמה ענת וקסמן, חוקרת משטרה שחוזרת בפלשבקים לצעירותה בקיבוץ). בשנה זו הובילה את הקמפיין של חברת "אינדולה" לצד ליהי אלון ומורן גרוס.
בגיל 19 עשתה שירות לאומי בבית החולים שניידר בפתח תקווה. סויסה למדה משחק באופן פרטי אצל אורית שר, לאחר מכן שנה אצל אייל כהן והמשיכה את לימודיה בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין (2011-2008).
בסוף השנה השלישית ללימודיה הצטלמה לסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק".
סויסה שיחקה בסרטו של דני רייספלד " פנתר לבן" שהיה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר בפרסי אופיר 2013. גל-סויסה גילמה את דמותה של יסמין אוחנה, בתו של דוד אוחנה (זאב רווח), שוטר ובעל מועדון האיגרוף "כפפות הזהב" בטבריה, שעוזרת לו לנהל את המועדון. יסמין מנהלת רומן עם אלכס צייטלין (יבגני אורלוב), בחור ממוצא רוסי, שאביה לוקח אותו תחת חסותו ורוצה להפוך אותו לאלוף הארץ באיגרוף. אביה מתנגד לרומן, יסמין אינה מוותרת ונלחמת על אהבתה.
ב-2013 גל-סויסה שיחקה בסרטה של חנה אזולאי-הספרי "אנשים כתומים". הסרט מספר על שלושה דורות במשפחה מרוקאית יפואית. היא מגלמת את דמותה של זוהר, נערה בת 17 שחוקרת את שורשיה. בסרט משחקות גם חנה אזולאי-הספרי, ריטה שוקרון ואסתי ירושלמי.
ב-2014 שיחקה בסרטה של טליה לביא, "אפס ביחסי אנוש" ובסדרה "להיות איתה" של קשת. באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הגמר של נדב משעלי. הסרט השתתף בפסטיבל מונפלייה בצרפת, בפסטיבל בוורשה ובינואר 2015 השתתף בפסטיבל סרטים יהודי בניו יורק.
ב-2016 שיחקה בסרט "ילד טוב ירושלים" קומדיה רומנטית מאת רן אפלברג בבימוי רועי פלורנטין, בתפקיד ראשי לצד עמוס תמם, מלי לוי ואוולין הגואל. היא מגלמת דמותה של צעירה, המעוררת לחיים את עדי (תמם) מאחר שכל חייו הושפל בידי אחרים. היא מתאהבת בו והוא בה, והם יוצאים למסע לחיים אחרים, שעה שמשפחתו דואגת לו ומקווה להחלמתו, ולשובו הביתה.
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד מרכזי בדרמה-פוליטית היומית "שלטון הצללים", בתור שירה, לוביסטית מטעם משרד איכות הסביבה אשר מתאהבת בדודי ויפתח, הדמויות הראשיות.
באותה שנה השתתפה גם בסרט הקומדיה השווייצרי "מוטי וולקנברוך מתעורר לחיים" (או בשמו הרשמי "מסעו המופלא של וולקנברוך לזרועותיה של שיקסע") בהפקת נטפליקס. הסרט היה המועמד השווייצרי לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט הקומי "בזמק", ושיחקה בסדרה נעלמים את דמותה של לי-אור
בשנת 2023 השתתפה בסדרת הדרמה-קומית 4:20 המשודרת בהוט.
חיים אישיים
סויסה מורה מוסמכת בשיטת איינגאר יוגה מטעם מכללת רידמן תל אביב.
ביולי 2016 נישאה גל סויסה לבן זוגה, בן רוטשילד. ב-23 במרץ 2018 נולד לשניים בן.
ארו (אמן)
ארו (Erró; נולד ב-19 ביולי 1932) הוא הכינוי של האמן האיסלנדי גומנדור דומנדסון (Guðmundur Guðmundsson), אשר נודע ביצירות בסגנון הפופ ארט והפוסט-מודרני, וביצירות בעלות מסר פוליטי.
לאחר שלמד באיסלנד, בגיל 20 התקבל לאקדמיה לאמנות של אוסלו, נורווגיה. בשנת 1954 למד באקדמיה של פירנצה, ובהמשך ברוונה, שם התרכז בטכניקת הפסיפס. בשנת 1958 עבר לפריז, שם התקבל על ידי הסוריאליסטים המקומיים בזרועות פתוחות. בשנת 1963 נסע ארו לראשונה לניו יורק ובא במגע עם פופ ארט שהגיע לאופנה באותה תקופה.
ארו גר בפריז למעלה מחמישים שנה. בדרך כלל הוא מבלה חלק מהחורף בתאילנד ובקיץ הוא נשאר בביתו בפורמנטרה שבספרד.
אחת מסדרות הציורים המפורסמות שלו עוסקת בדימויים של מאו דזה-דונג. ארו נשוי לאמנית מרים בת-יוסף, ולזוג בן אחד אשר נולד בשנת 1960.
יוסף ינון פנטון
קורות חיים
יוסף ינון פנטון נולד בלונדון בשנת 1951 למשפחה יהודית. בצעירותו למד בישיבת עץ החיים בלונדון. בתחילת שנות ה-70 הוא השלים תואר ראשון ושני בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטת שטרסבורג בצרפת. לאחר מכן הוא נסע ללימודים והשתלמות באוניברסיטת סן-ז'וזף בביירות, לבנון. את הדוקטורט שלו הוא ערך באוניברסיטת סורבון תחת הדרכתו של פרופ' ז'ורז' ויידה.
לאחר שהשלים את הדוקטורט עבד כמתרגל לערבית באוניברסיטת קיימברידג', שם הוא גם עסק כעוזר-מחקר בחקר מסמכי גניזת קהיר. בשנים 1982-1992 היה מרצה לשפה והספרות העברית באוניברסיטת ליון, ובשנים 1992-1997 מרצה לספרות עברית באוניברסיטת שטרסבורג. החל משנת 1997 הוא מרצה באוניברסיטת סורבון ובהמשך מונה גם לסגן ראש המחלקה ללימודים ערביים ועבריים באוניברסיטה. לאורך השנים הוא היה חוקר אורח במספר רב של אוניברסיטאות, כולל האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת אוקספורד ועוד.
מחקריו של פרופ' פנטון עוסקים בתחומים שונים כגון מחשבת יהדות ספרד בימי הביניים, יהדות צפון אפריקה, גניזת קהיר, השפעת הצופיות על היהדות בימי הביניים תוך התמקדות בזרם היהודי-סופי של חסידי מצרים, יחסי יהודים-מוסלמים, קבלה, ספרות בלשון ערבית יהודית ועוד. כמו כן לאורך השנים הוא פרסם מהדורות מדעיות של כתביהם של גדולי ספרד, כגון כתאב אלדרר ("ספר פניני המוּסרים ושבחי הקהלים") של ר' יהודה אלחריזי שאותו הוא כינס וההדיר במהדורה חדשה ומתורגמת ביחד עם פרופ' יהושע בלאו ופרופ' יוסף יהלום בשנת 2009.
אברהם אביש מפרנקפורט
רבי אברהם אביש מליסא (גם: אבוש; מפרנקפורט (פרנקפורטר); ת"נ לערך – י"א בתשרי ה'תקכ"ט) היה מרא דאתרא ואב בית דין בליסא ובפרנקפורט. שמו מפורסם כאחד מראשי האוסרים בפרשת הגט מקליווא.
תולדות חייו
נולד בערך בשנת ת"נ (1690) במזריטש דליטא (כיום בפולין), שם כיהן אביו, ר' צבי הירש, כאב בית דין. אביו היה נינו של רבי אברהם חיים שור. מסופר כי בצעירותו לא נודע כבעל כישרון יוצא דופן, אך לאחר שהִרבה בתחנון ותפילה נפתחו לו שערי תורה ומאז לא פסק מלשפוע דברי תורה. למד אצל רבי שמואל מפיורדא (ה"בית שמואל"), ולאחר מכן נסע לפרנקפורט ללמוד אצל רבי נפתלי כ"ץ שהיה רב המקום באותה עת, אצלו למד גם קבלה. לאחר השרפה הגדולה שפרצה בעיר בכ"ד בטבת ה'תע"א (1711), שבגינה הושם רבי נפתלי כ"ץ במאסר, התפזרו תלמידיו של רבי נפתלי וגם רבי אברהם חזר לפולין. שם התפרנס תקופה ממכירת שמנים, עד שהחל לשמש ברבנות. בשלב כלשהו למד כנראה גם אצל רבי צבי הירש ביאלה.
נישא לבתו של רבי אליהו הכהן מזריטש (חתן רבו רבי שמואל מפיורדא)
ברבנות
כיהן ברבנות בכמה קהילות עד לשנת ה'תקי"ג. האחרונה שבהן הייתה עיר הולדתו מזריטש, שבה ירש את כיסא אביו. בשנת ה'תקי"ג נפטר אחיו, רבי מרדכי, והוא נקרא לכהן תחתיו ברבנות העיר ליסא שבפולין גדול. את כהונתו כרבה של פרנקפורט החל בשנת ה'תקי"ט (1759), כמה שנים לאחר פטירתו של הרב הקודם רבי יעקב יהושע פלק (ה"פני יהושע"). בפרנקפורט כיהן כמרא דאתרא, אב"ד וראש ישיבה עד לפטירתו בי"א בתשרי ה'תקכ"ט (1768).
עמד לימינו של רבי יהונתן אייבשיץ בפולמוס הקמיעות.
ביחד עם שאר רבני פרנקפורט, היה רבי אברהם אביש מעורב בפרשת הגט מקליווא, וכרב העיר היה מראשי האוסרים, כנגד עמדת רוב רבני הדור. אולם, יש המפקפקים במידת מעורבותו של רבי אברהם אביש מליסא בפולמוס בפועל, למרות שחתמו בשמו על כל הכרוזים הוא חתום בעצמו בפועל רק על המכתב הראשון, וגם על חתימה זו הודיע רבי שמעון קופנהגן כי רבי אביש חזר בו מיד לאחר החתימה וכעס על אלו שהפעילו נגדו לחץ כבד כדי שיחתום, על ידי סילוף סיפור המעשה.
אברהם גלנטי
פרופסור אברהם גלנטי בּוֹדְרוּמְלוּ, בטורקית: Avram Galanti Bodrumlu; 4 בינואר 1873, בודרום, האימפריה העות'מאנית – 6 באוגוסט 1961, איסטנבול, טורקיה) היה מורה, עיתונאי, היסטוריון ופוליטיקאי, חוקר נודע של תולדות יהדות טורקיה.
קורות חיים
נולד בבודרום למשה גלנטי, פקיד ממשלתי, ולג'וייא לבית קורדון, ילידת רודוס. רכש את השכלתו התיכונית באיזמיר. בהמשך, עבר לרודוס ושם הקים וניהל את בית ספר "תפארת ישראל". בשל קשיים כלכליים וסכסוך עם מנהיגי הקהילה עזב את רודוס ושב לאיזמיר. באיזמיר הועסק במספר מערכות עיתונים. ב-1904, בשלהי תקופת שלטונו של הסולטאן עבדול חמיד השני נאלץ לגלות למצרים ושם הוציא לאור את העיתון "לה בארה" - המטה. העיתון מתח ביקורת על מצבה של יהדות האימפריה העות'מאנית ועל הנהגתה ויצא לאור עד ספטמבר 1908. לאחר הפיכת הטורקים הצעירים שב לאיסטנבול, ובין 1915 ל-1933 הועסק כמרצה להיסטוריה באוניברסיטת איסטנבול. ב-1934 הוסיף את השם בודרומלו לשם משפחתו כפועל יוצא מחקיקת חוק "שמות המשפחה" בטורקיה.
גלנטי חקר את תולדות יהדות טורקיה וכתב ספרים רבים בנושא. עוד עסק בבלשנות והתעמק בחקר השפה הטורקית. הוא התנגד להנהגת האלפבית הטורקי במסגרת רפורמות אטאטורק ותמך בהשארת האלפבית הערבי. גלנטי היה חבר מפלגת העם הרפובליקאית ובין 1944 ל-1946 כיהן כחבר האספה הלאומית הגדולה של טורקיה. הוא נותר רווק עד יום מותו.
הלך לעולמו ב-1961 באיסטנבול והוא בן 88 שנים.
ארכיונו האישי של אברהם גלנטי שמור במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
לקריאה נוספת
משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל, חלק ב' (עמ' 204)
אברהם אלמליח, הפרופסור אברהם גלאנטי: חייו ןפעלו הספרותי, ההיסטורי והמדעי, ירושלים תשי"ד.
אהבה עיוורת (תוכנית טלוויזיה)
אהבה עיוורת הייתה תוכנית דוקו-ריאליטי ישראלית מסוג היכרויות בהנחיית סיוון קליין, ששודרה החל מ-7 באוגוסט 2016 עד ל-28 באוגוסט 2016 בערוץ 10.
פורמט
רווקה צופה יום שלם בחיים של גברים שנבחרו במיוחד לה, מבלי שהיא רואה אותם, על ידי מצלמת וידאו המחוברת לגופם. היא מנהלת עם כל אחד מהם מס' דייטים קצרים לסירוגין, דרך המסך. בסוף היום היא צריכה להחליט מי הגבר שכבש את לבה. את ההחלטה היא צריכה להודיע בסוף היום מול 3 הגברים בלי שהיא יודעת מי הגבר שבחרה ואיך הוא נראה. לאחר הבחירה אם היא מרוצה ממראהו, היא תמשיך איתו לארוחת ערב רומנטית.