cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
באפלו בילס
1998 - ההווה
שנת 2020 -2021
הבילס עלו לפלייאוף וניצחו שני משחקים בפלייאוף אינדיאנפוליס קולטס ולאחר מכן בולטימור רייבינס לאחר שני המשחקים הפסידו לקנזס סיטי ציפס בגמר של הafc וכך הסתיימה הקריירה של 2020-2021
יוסף שרביט (היסטוריון)
יוסף שרביט (בצרפתית: Yossef Charvit; נולד ב-15 בנובמבר 1957) הוא מרצה בכיר במחלקה לתולדות ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה האקדמית אפרתה, ומופקד על הוראת תולדות ישראל והעמים מימי הביניים עד העת החדשה במכללה זו. תחומי התמחותו העיקריים הם היסטוריה חברתית ואינטלקטואלית של יהדות אגן הים התיכון, צפון אפריקה, צרפת וארץ ישראל, מימי הביניים עד העת החדשה.
ביוגרפיה
שרביט נולד בעיר קונסטנטין באלג'יריה לרב מיכאל שרביט שהיה רבה הראשי של קהילת קאן ורב בצפון נתניה ולשמחה פורטונה. הוריו השפיעו עליו רבות בעיצוב עולמו החינוכי, האקדמי והספרותי. סבו מצד אימו הוא הרב יוסף גנאסיא, היה דיין ומנהיג רוחני בולט ביהדות אלג'יריה במאה ה-20, ולימים התמחה בחקר דמותו ומשנתו.
עם תום מלחמת העצמאות של אלג'יריה, כשהיה בן ארבע, היגר עם משפחתו (כמו רוב יהודי אלג'יריה) לצרפת, ומשפחתו השתקעה בעיר קאן שבריווירה הצרפתית. בילדותו למד במערכת החינוך הצרפתית שבעיר קאן עד כיתה ז', ובתלמוד תורה הקהילתי שבניהול אביו. ב-17 במרץ 1970, כשהיה בכיתה ז', עלה עם משפחתו לישראל. לאחר חצי שנה במרכז קליטה בכפר חב"ד עברה המשפחה לנתניה, שם כיהן אביו כרבה של צפון העיר. הוא החל את לימודיו בכפר הנוער "ימין אורד", שם למד עד כיתה י"ב. באותם ימים נוהל בית הספר בידי יצחק מאיר, ממנו הושפע שרביט עמוקות, ולימים כתב עליו את ספרו "לשוח בשדה" המבוסס על שיחות שקיים איתו. שירת כפקח טיסה בבסיס חיל האוויר ליד ימית, במילואים שירת בדובר צה"ל ובמלחמת שלום הגליל ליווה עיתונאים זרים בלבנון. לאחר שחרורו מצה"ל הדריך במשך כחצי שנה בכפר הנוער ימין אורד שבו למד.
מתגורר בירושלים. נשוי למיכל, העוסקת ברפואה משלימה, בשיטת "מכלול" שהגתה ואב לשישה ילדים.
לימודים וקריירה אקדמית
לאחר עבודתו ב"ימין אורד" פנה ללימודים באוניברסיטה העברית, ובשנת תשמ"ג סיים את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה של עם ישראל, בהיסטוריה כללית וביחסים בין-לאומיים. בשנת תש"ן השלים את לימודי התואר השני במחלקה להיסטוריה של עם ישראל, גם הוא מהאוניברסיטה העברית. נושא עבודת המאסטר שלו היה "החינוך היהודי בקונסטנטין בעידן של תמורות (1837-1939)", ונכתבה בהנחייתו של פרופ' מיכאל אביטבול. במהלך לימודי התואר הראשון שמע שיעורים במוסד הרב קוק בירושלים מפי הרב שלמה אבינר ולאחר מכן, במהלך לימודי התואר השני למד אצלו בישיבת עטרת כהנים אך לא היה תלמיד מן המניין. בהמשך למד אצל הרב אשכנזי-מניטו במעיינות ובמרכז יאיר.
בשנת תשנ"ט סיים את לימודי הדוקטורט בהצטיינות יתרה באוניברסיטת פריס-INALCO. כותרת עבודת הדוקטורט שלו הייתה "האליטה הרבנית האלג'יראית וארץ ישראל, במאה הי"ט – מסורת ומודרנה", ונכתבה בהנחיית פרופ' הרב שמואל סיראט ופרופ' יוסף טדגי. בשנת 2005 התפרסמה עבודת הדוקטורט שלו כספר בהוצאת אוניברסיטת סורבון בשם: La France, l’élite rabbinique d’Algérie et la Terre Sainte au XIXème siècle - Tradition et Modernité.
ב-1994 החל ללמד במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון. החל משנת 2004 עבר ללמד באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת אפרתה ואשקלון.
שרביט נמנה עם מקימי "מכון גיא ינשא" לחקר יהודי אלג'יריה (1985), על שם הרב יוסף גנאסיא. באמצעותו אף יזם כמה ימי עיון וכנסים מחקריים באוניברסיטת בן-גוריון ומכון בן צבי. משנת תש"ס משמש כחבר בקבוצת מחקר של תרבות יהדות ספרד והמגרב ב-INALCO, פאריס: Membre associé au groupe de recherche – Langues, Littérratures et Civilisation des Juifs du Maghreb et d’Espagne – CEHJ, INALCO, Paris. בשנת תשס"ט השתתף בקבוצת מחקר במכון ון-ליר בניהולו של פרופ' אבינועם רוזנק. מלבד זאת, מרבה להרצות בכנסים וימי עיון בישראל ומחוצה לה. על פעילותו המחקרית והציבורית בחקר מורשת יהדות צפון אפריקה ובהנחלתה זכה בשני פרסים למחקר ויצירה: פרס עמינוח (תשנ"ט) ופרס גאון (תשע"ג).
עיסוקים נוספים
במקביל ללימודיו האקדמיים ולפועלו המחקרי, לימד באולפנת קריית ארבע (תשמ"ב-תשס"ח) וריכז את לימודי ההיסטוריה, לימודי ארץ ישראל, משלחות לפולין וצ'כיה, והיה חבר הנהלה. כמו כן לימד תולדות ארץ ישראל במחלקה הצרפתית במכון מאיר בשילוב סיורים בירושלים. יצא לשליחות בפריז רבתי כשליח בני עקיבא ותנועת הסטודנטים 'מורשה'. נוסף על עבודתו המחקרית, למד משחק בבית הספר אספקלריא ואף שיחק בכמה הצגות וסרטים. משמש גם כמדריך טיולים, בעיקר בעיר העתיקה בירושלים, באופן עצמאי ודרך גופים שונים כמו ארגון "עמיתים לטיולים". הדרכותיו נשענות על תזות היסטוריות רחבות, דרכן הוא קורא תיגר על טענות ממוסדות, תוך שילוב ממצאי מחקריו.
תיאור מחקריו
מחקריו של יוסף שרביט עוסקים בהיסטוריה חברתית ואינטלקטואלית של יהדות אגן הים התיכון מימי הביניים עד העת החדשה. הוא מתמחה בחקר יהדות צפון אפריקה, צרפת וארץ ישראל במאות ה-18–20 – בדגש על קהילות יהודי אלג'יריה, מרוקו וצרפת ובזיקתן לארץ ישראל ולמדינת ישראל, ובתולדות חוכמת ישראל בצרפת (במאות ה-19–20).
מחקריו המשלבים בין ההיסטוריוגרפיה הצרפתית להיסטוריוגרפיה העברית, מחלצים פרספקטיבה פנימית של חקר הקהילה ויוצרים תמונה היסטורית מורכבת. בעבודתו המדעית פורס שרביט שורה מגוונת של מחקרים היסטוריים חברתיים, מגדריים ואינטלקטואליים, המציגים דפוסים מקוריים של התמודדות של אישים ומנהיגים עם העידן המודרני – בצפון אפריקה, בצרפת ובארץ ישראל.
הנוער בעלייה, תולדות תנועת הנוער "שרל נטר" במרוקו (1956-1929)
מחקר ייחודי זה בוחן את קורות תנועת הנוער "שרל נטר" שקמה במרוקו בשנות העשרים של המאה ה-20 ופעלה כעשרים וחמש שנים. תנועת נוער זו נתנה ביטוי למאוויים הדתיים-לאומיים של אלפי בני נוער במרוקו וחבריה נטלו חלק במגוון פעילויות בחברה היהודית במרוקו. המחקר שופך אור על החינוך הבלתי פורמלי בה, על תרומתה הסגולית של התנועה לשיקום החברה הנחשלת ב"מלאח" של קזבלנקה, ושילוב חניכיה בפעילות החשאית הישראלית בצפון אפריקה (העפלה והגנה עצמית – המוסד לעלייה ב' ושלוחת המוסד, "המסגרת").
רומונגה
רומונגה (בצרפתית: Rumonge) היא העיר הרביעית בגודלה בבורונדי. נכון לשנת 2008, בעיר מתגוררים כ־36,000 תושבים.
יוסף שרביט (היסטוריון)
יהדות אלג'יריה בעת החדשה
בשנת תש"ע יצא לאור ספרו "יהודי אלג'יריה בעידן הצרפתי, 1962-1830" מטעם האוניברסיטה המשודרת, בהוצאת משרד הביטחון. מחקר זה עוסק בהיסטוריה הייחודית של קהילת יהודי אלג'יריה בשנות השלטון הקולוניאלי הצרפתי, שנמשך למעלה ממאה ושלושים שנה, בין השנים 1830–1962.
במחקר זה מתבסס שרביט על מקורות ארכיוניים צרפתיים ומסמכי הקהילה היהודית בצרפת, ועל חומרים היסטוריים שטרם ראו אור והמצויים בספרות הרבנית של התקופה, בארכיונים הקונסולאריים השונים ובעיתונות העברית. הספר מבקש להאיר את הפן המיוחד של החיים היהודיים באלג'יריה ולהציג את ההתמודדות רבת הפנים של יהודי אלג'יריה עם המודרנה בעידן הצרפתי ועם הקולוניאליזם הצרפתי. בתוך כך מפנה הספר זרקור לטיב היחסים בין יהדות צרפת ליהדות אגן הים התיכון ועל מורכבותה של יהדות אלג'יריה, שראשית צמיחתה בהוויה תרבותית מוסלמית ואחריתה כקהילה יהודית אירופאית מובהקת.
האליטה הרבנית בארץ ישראל, באלג'יריה ובצרפת
כבר במחקריו המוקדמים על האליטה הרבנית האלג'ירית בעידן הצרפתי לנוכח עתות מודרנה ואתגריה, עסק בשלושה מוקדים אשר מהווים את תחומי התמחותו המדעית: ארץ ישראל, אלג'יריה וצרפת, בעת החדשה. במחקריו משלב שרביט עיון בספרות רבנית, בעיתונות עברית ומשכילית ובמקורות ערביים. במחקר הדוקטורט עסק במעמד האליטה הרבנית האלג'ירית בזיקה לארץ ישראל ובארץ ישראל והתמודדויותיהם עם אתגרי המודרנה: המשפחה היהודית ושאלות מגדר. עבודה זו עסקה בסוגיות היסטוריוגרפיות רגישות כמו מעמדו של 'הראשון לציון' בארץ ישראל, תרומתם היישובית של יהודי אלג'יריה והדיאלקטיקה שבסוגיה יישוב ישן-יישוב חדש; עולם השד"רות בעת החדשה; מקומה החדש של ארץ ישראל בתודעת אליטות שנדחקו לקרן זווית והתרוקנו מסמכויותיהן; יחסי הגומלין בין האוכלוסייה המוסלמית והיהודית לאור היחסים המיוחדים שבין עבדל קאדר מנהיג המרד האלג'ירי והרב שמואל עבו קונסול צרפת בגליל, על רקע של מפעלי התיישבות וגאולת קרקעות.
האסכולה הפריזאית לחקר חוכמת ישראל
האסכולה הפריזאית התגבשה בין שלהי מלחמת העולם השנייה למלחמת ששת הימים ועם מוביליה מונה שרביט ארבעה אינטלקטואלים מרכזיים: פרופ' אליענה אמדו ולנסי, פרופ' עמנואל לוינס, פרופ' אנדרה נהר והרב אשכנזי (מניטו). האסכולה הפריזאית גורסת כי יש לשוב אל היהדות האותנטית שסובבת סביב התנ"ך, ארץ ישראל ותקומת ישראל.
במסגרת התמחותו בתולדות יהודי צרפת ותולדות חוכמת ישראל בצרפת במאות ה-19 וה-20 וחקר האסכולה הפריזאית לחוכמת ישראל (1967-1946), שם דגש על דמותו ההיסטורית ודיוקנו האינטלקטואלי של הרב יהודה ליאון אשכנזי (מניטו). ממחקריו עולה דמותו של מניטו כמקובל צפון אפריקאי וחניך האוניברסיטאות הצרפתיות באלג'יר ובפאריס, שגילם מנהיגות צפון אפריקאית לנוכח התמודדויות גורליות של העם היהודי לאחר השואה והתקומה, במרחב ים תיכוני שבציר צפון אפריקה-צרפת וישראל. בשנת תשע"ט (2018) פרסם את ספרו "עבריות ומעבר לה – דיוקן אינטלקטואלי של הרב י. ל. אשכנזי (מניטו)", המלכד את ממצאי מחקריו על דמותו. בספר מתחקה שרביט אחר מנהיגותו של הרב אשכנזי כהוגה דעות, מחנך, מנהיג רוחני ואיש מעשה. דמותו של מניטו, כפי שעולה מהספר, היא של הוגה דעות מודרני המהלך על ציר דיאלקטי – בין משבר זהות בתרבות המערבית, התעוררות האסלאם הפונדמנטליסטי, הפיכת המזרח הרחוק לאבן שואבת והמעבר משואה לתקומה בעם היהודי – ומהווה מעין גשר בין מסורת ומודרנה, קודש וחול, מזרח למערב ובין הזהות האינדיבידואלית, הלאומית והאוניברסלית.
שרביט עוסק במחקר היסטורי והיסטוריוגרפי הדן בשורשי השואה והתקומה והתרחשותן בארצות הנצרות והאסלאם, תוך דיון משווה בין תפוצות ישראל (המאות הט"ז-כ'). במחקר זה מבקש שרביט למקד את המבט הן בהיבטים גאוגרפיים בפזורה הספרדית והאשכנזית והן בהיבטים כרונולוגיים מהמאה הט"ז עד המאה הכ'. על ממצאי מחקריו דן בכנסים בינלאומיים שונים ופרסם חלק מעבודתו בספרים ובמאמרים ומתעתד לכתוב ספר שייקרא: "שואה ותקומה לראות את התמונה השלמה".
ספריו
ממאמריו
פטריק מולר
פטריק מולר (Patrick Müller; נולד ב-17 בדצמבר 1976 בז'נבה) הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת הבלם.
מולר שיחק לאורך הקריירה בשלושה מועדונים שונים בשווייץ, שם זכה באליפות עם פ.צ. בזל, וכן בצרפת וספרד. לשיא הצלחתו הגיע מולר בקבוצת אולימפיק ליון, עמה זכה בשש אליפויות ובגביע אחד. מולר שיחק במדי נבחרת שווייץ במשך כעשור, וצבר 81 הופעות בינלאומיות, בהן כבש שלושה שערים.
תחילת הקריירה בשווייץ
מולר, יליד העיר ז'נבה, החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של מרן לצדו של יוהאן פוגל. ב-1994, כשהיה בן 17, עבר לשחק בקבוצת הנוער של סרבט ז'נבה, ובשורותיה החל את דרכו בבוגרים בעונת. כבר עם עלייתו לבוגרים שיחק מולר בקביעות, ובשתי עונות הבכורה שלו צבר קרוב לשישים הופעות ליגה במדי הקבוצה. בעונת הבכורה שלו אף העפיל עם הקבוצה לגמר הגביע השווייצרי, אך קבוצתו נכנעה 4-2 לפ.צ. סיון. מולר המשיך להתפתח כאחד הבלמים הטובים במדינתו, ובעונת, לצד זימון בכורה לנבחרת, החמיץ מולר משחק ליגה אחד בלבד, ועם שער אחד ב-35 הופעות תרם לעונה המוצלחת של סרבט שהסתיימה במקום השני בטבלה.
במהלך עונת, לאחר שכבר צבר 22 הופעות ליגה בהן כבש שלושה שערים, עבר מולר ליריבתה של סרבט לצמרת, גראסהופרס ציריך. עד לתום העונה צבר מולר 12 הופעות ליגה בקבוצתו החדשה, אך הפסיד עמה את האליפות לקבוצת נעוריו, שעל אף עזיבתו של מולר סיימה את העונה עם זכייה באליפות. הוא חווה אכזבה נוספת, כאשר קבוצתו החדשה נוצחה 2-0 בגמר הגביע השווייצרי על ידי לוזאן. מולר שיחק עונה נוספת בגראסהופרס, שכשלה תחת המאמן האנגלי, רוי הודג'סון וסיימה רביעית בלבד בטבלה, ותרם שער ליגה בודד ב-24 הופעות.
אולימפיק ליון
בסך הכול בארבע עונות בליון, רשם מולר 131 הופעות ליגה, בהן כבש פעמיים.
מיורקה והחזרה לשווייץ
לקראת עונת 2004/2005 הצטרף מולר למיורקה של המאמן בניטו פלורו. בפתיחת העונה זכה מולר לאשראי מהמאמן, ופתח בהרכב בחמישה מתוך שמונת מחזורי הפתיחה. החלפתו של פלורו בהקטור קופר לאחר עשרה מחזורים בלבד פגעה בדקות המשחק של הבלם, שערך רק הופעת ליגה אחת כמחליף תחת הארגנטינאי.
בינואר 2005, לאחר חצי עונה עגומה במיורקה, עזב מולר את הקבוצה ושב לשווייץ, שם הצטרף לפ.צ. בזל של המאמן כריסטיאן גרוס. מולר פתח עם הקבוצה את המחצית השנייה של העונה, רשם 15 הופעות ליגה וזכה עמה לראשונה בקריירה באליפות שווייץ, לאחר שכשל להשיג את התואר עם סרבט ועם גראסהופרס.
שלהי הקריירה בצרפת
בינואר 2006, שנה לאחר שהצטרף לבזל, עזב מולר את הקבוצה באמצע העונה ושב לקדנציה שנייה בליון. הקבוצה הצרפתית סבלה ממכת פציעות בחולייה האחורית, וצירפה את מולר כדי לחזק את ההגנה. עד לתום העונה תרם מולר שער ליגה בודד ב-12 הופעות, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות צרפת, הרביעית בקריירה של מולר עם ליון. עונה לאחר מכן שמרה ליון על התואר, אך מולר היה לשחקן משני באותה הזכייה, עם עשר הופעות ליגה בלבד. בדצמבר 2007, במהלכה של עונת, ספג מולר פציעה ברצועה הצולבת הקדמית, שהשביתה אותו כחצי שנה מהמגרשים. מולר ערך הופעת ליגה אחת בלבד לאורך כל העונה, כשקבוצתו הבטיחה זכייה בדאבל בתום העונה.
לקראת עונת חתם מולר במונקו. במדי קבוצתו החדשה לא הצליח מולר להשתלב בהרכב, ועד לתום העונה שותף רק שבע פעמים, וזאת על אף עונה בינונית של מונקו, שהסתיימה במקום ה-11. הגעתו של המאמן גי לאקומב במקומו של ריקרדו גומש לא תרמה למעמדו של מולר, שלא היה בתוכניות של המאמן החדש וקיבל הודעה כי הוא רשאי למצוא קבוצה חדשה. משלא הצליח להשלים מעבר לקבוצה אחרת, נותר מולר שחקנה של מונקו, אך לא שותף כלל בעונת, העונה האחרונה בחוזהו. בתום העונה פרש מולר ממשחק פעיל בגיל 33.
נבחרת שווייץ
מולר ערך הופעת בכורה במדי נבחרת שווייץ ב-22 באפריל 1998, תחת המאמן ז'ילבר גרס, בהפסד 1-0 ל במשחק ידידות. מולר החליף את סטפן שפויזאט כחצי שעה לתום ההתמודדות. בהופעתו השנייה, כחודש וחצי לאחר מכן במשחק ידידות מול, עלה מולר כמחליף בדקה ה-77, ושש דקות אחר כך כבש את שער השוויון שקבע את תוצאת המשחק, 1-1.
מולר היה לשחקן הרכב בנבחרת השווייצרית, ועם שבע הופעות מתוך שמונת משחקיה של שווייץ במסגרת מוקדמות יורו 2004, סייע מולר לנבחרתו להעפיל מראש הבית לטורניר הגמר, שהיה הטורניר המשמעותי הראשון של הנבחרת לאחר שמונה שנים. מולר זומן לסגל לטורניר על ידי המאמן קובי קון, פתח בהרכב ושיחק לאורך כל שלושת משחקיה של נבחרתו בטורניר. שווייץ פתחה עם שוויון 0-0 מול, לאחר מכן הובסה 3-0 על ידי ובמשחק האחרון של שווייץ בטורניר מול , הפסידה שווייץ 3-1 והודחה מהטורניר.
על אף ההדחה המוקדמת, שווייץ המשיכה לשפר את מעמדה באירופה. היא צלחה גם את מוקדמות מונדיאל 2006, כאשר מולר רשם תשע הופעות מתוך 12 משחקיה של שווייץ בטורניר, ובין היתר פתח ושיחק לאורך שני משחקי הפלייאוף מול. בהמשך, זומן מולר לסגל של קון לקראת מונדיאל 2006 בגרמניה. במשחק הראשון בשלב הבתים פתח מולר בהרכב שווייץ בשוויון 0-0 עם צרפת, והוחלף כרבע שעה לסיום. בהמשך שיחק 90 דקות בניצחון 2-0 על ובניצחון 2-0 על, שבסיומם עלתה שווייץ לשמינית הגמר מהמקום הראשון בבית. בשמינית הגמר הפסידה שווייץ ל לאחר שהחמיצה את כל שלוש הבעיטות בדו-קרב בעיטות עונשין. מולר פתח ושיחק 120 דקות, אך לא בעט פנדל בדו-קרב.
ב-2 בספטמבר 2006, חודשים ספורים לאחר הטורניר, ענד מולר בפעם היחידה בקריירה את סרט הקפטן של הנבחרת, בניצחון 1-0 על בטורניר ידידות. מולר החליף בתפקיד את יוהאן פוגל, הקפטן הקבוע וחברו מולר מקבוצת הנוער של מרן.
על אף שחווה סדרת פציעות שמנעו ממנו לשחק באופן סדיר, ולא רשם הופעה בינלאומית במשך כשנה, זומן מולר על ידי קון לסגל השווייצרי לטורניר יורו 2008, אותו אירחה שווייץ יחד עם אוסטריה. מולר ציין את חזרתו לנבחרת בצמד משחקי ידידות מוצלחים טרם הטורניר, בהם פתח בהרכב. בטורניר עצמו פתח מולר ושיחק לאורך כל שלושת משחקיה של שווייץ, שעל אף היותה המארחת, סיימה את שלב הבתים במקום האחרון. ההפסדים 1-0 ל ו-2-1 ל חרצו את גורל הנבחרת, שסיימה את הטורניר בניצחון 2-0 על.
בתום טורניר היורו פרש מולר לאחר כעשור של כדורגל בינלאומי, עם 81 הופעות ושלושה שערים במדי שווייץ.
מרצדס-בנץ C-קלאס
מרצדס-בנץ C קלאס היא מכונית משפחתית יוקרתית המיוצרת על ידי חברת מרצדס-בנץ החל משנת 1993.
מכונית ה-C קלאס היא המכונית הנמכרת ביותר של חברת מרצדס-בנץ, הוצגה כמחליפה למרצדס-בנץ W201 ומתחרה בעיקר בב.מ.וו סדרה 3 ובאאודי A4.
זכתה בפרס מכונית השנה בצפון אמריקה לשנת 1994.
דגם ברבוס C V8 תוצרת "Brabus"  מבוסס על דגם "מרצדס-בנץ C-קלאס"
דגמים וגרסאות
המכונית מיוצרת במרכבי סדאן, סטיישן, קבריולה וקופה. כמו כן המכונית מיוצרת במגוון רחב של גרסאות, כגון גרסאות מנוע דיזל חסכוניות, גרסאות מנוע בנזין 4 ו-6 צילינדרים, וגרסאות ספורט קיצוניות כגון ה-C63 AMG בעלת מנוע טורבו 8 צילינדרים.
המגיד
"המגיד" היה שבועון עברי, אחד הראשונים בתולדות העיתונות העברית (הראשון היה פרי עץ חיים, שיצא לאור באמסטרדם החל מ-1691). המגיד יצא לאור בין השנים 1856–1903, תחילה בעיר ליק שבפרוסיה המזרחית, ואחר כך בברלין, בקרקוב ובווינה.
בין השנים 1856–1880 נערך "המגיד" על ידי אליעזר ליפמן זילברמן ודוד גורדון, בין 1880 לשנת 1886 על ידי דוד ודב גורדון, ובין 1890-1886 בידי דב גורדון בלבד. בשנת 1890 העביר יעקב שמואל פוקס (פוכס) את העיתון מברלין לקרקוב והיה לעורכו, עד שבשנת 1896 מינה לעורך את שמואל מנחם לאזר שערך את העיתון עד ל-1903, עת פוקס הסתבך, נאלץ לעזוב את קרקוב ולסגור את העיתון.
הגיליון הראשון של "המגיד" יצא לאור ביוני 1856, לפני חג השבועות, בעיר ליק שבפרוסיה המזרחית (Lyck; כיום אֶלְק (Ełk) בצפון-מזרח פולין). המילה "עיתון" טרם נוצרה (אליעזר בן-יהודה יצר אותה ב-1891), ולכן תואר "המגיד" כ"מכתב קורות הימים". בעמודו הראשון התנוססה ההבטחה:
בגיליון הראשון הפציר העורך במתנדבים לשלוח ידיעות לעיתון:.
דוד גורדון, עורכו השני של המגיד ומתומכי "חיבת ציון", הפך את העיתון לאחת הבמות החשובות של תנועת ההשכלה היהודית במזרח אירופה, ושל התיישבות בארץ ישראל. גליונות העיתון הגיעו גם לצפון אפריקה. ממרוקו, תוניסיה ואלג'יריה נשלחו ופורסמו כתבות בעיתון אשר מדווחות על מצב היהודים ועל מצב המלחמה באזור.
לאחר מותו של דוד גורדון בשנת 1886 ירדה קרנו של העיתון.
משטר סולטאניסטי
משטר סולטאניסטי (לעיתים רחוקות גם סולטאניזם) הוא סיווג במדע המדינה לסוג משטר אוטוריטרי עריצי אשר מאופיין במעורבות גבוהה של השליט בכל תחומי הממשל. השליט עשוי להיות גם מעורב בכלכלה ובחיים החברתיים. במידה ולא קיימת מעורבות כזו, ייתכן קיומו של פלורליזם מסוים בהם, אבל בכל מקרה הכוח הפוליטי מצוי בידו.
מקור המונח "סולטאניזם" במונח סולטאן, המתאר שליט ריבוני, בדרך כלל מונרך. הסולטאן מילא בדרך כלל תפקיד ציבורי "חילוני", בעוד שהח'ליף מילא תפקיד של שליט דתי. עם זאת, המונח מתאר משטרים מודרניים ולאו דווקא כאלה המצויים במזרח התיכון או במדינות מוסלמיות.
מקס ובר כתב כי סולטאניזם עשוי לעלות בכל מצב שבו הצבא והמנהל הם כלים בידי אדונם; והכוח מופעל לא על בסיס כללים מוסכמים מראש, אלא על בסיס שיקול דעתו של העריץ.
המונח נטבע בין היתר על ידי חואן לינץ ואלפרד שטפן. על פי לינץ ושטפן:
משטר סולטאניסטי יכול להיות קשור לתנועה אידאולוגית זו או אחרת, אבל הסולטאן עצמו לעולם אינו כפוף לכללים אידאולוגיים, גם לא לאידאולוגיה שלו. הסולטאן עשוי גם להשתמש בכוחותיו למיצוי רצונו האישי, להקים מיליציות אישיות ו/או כנופיות, או למנות קרובי משפחה לתפקידי מפתח.
לינץ ושטפן גם נתנו דוגמאות למשטרים סולטאניסטיים:
ייתכן וניתן להכליל משטרים אחרים אשר נשאו או נושאים נופך אישי בקטגוריה זו, כגון סוריה תחת שלטונה של משפחת אסד (חאפז אל-אסד ובנו בשאר אל-אסד; עיראק תחת שלטונו של סדאם חוסיין, קובה תחת שלטונם של האחים קסטרו (בראשות פידל קסטרו) וונצואלה תחת שלטון הוגו צ'אווס.
אלכסנדר עזר יבזרוב
אלכסנדר עֵזֶר (יֶבזֶרוֹב) (ברוסית: Александр Мануилович Евзеров; 10 במאי 1894 – 25 בדצמבר 1973) היה יזם ציוני שפעל בארץ ישראל בתקופת היישוב ולאחר קום מדינת ישראל, והיה פעיל בארגון תערוכות כיריד המזרח, ותערוכות רבות נוספות. חבר הפרלמנט הרוסי במלחמת העולם הראשונה, חבר אספת הנבחרים השלישית מטעם הרוויזיוניסטים, מייסד "מרכז התיירות" במשרד המסחר והתעשייה וראשו. פעל בתחומי התעשייה והתיירות, ונמנה עם היזמים שהביאו להקמת בנייני האומה בירושלים.
קורות חיים
אלכסנדר יבזרוב נולד בפרילוקי שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה) בשנת 1894 למשפחה יהודית אמידה. אביו, מנואל יבזרוב, היה מנהל חברת ביטוח ובן אחיו של המגיד הידוע יהודה צבי יבזרוב. יבזרוב למד בגימנסיה גורבץ בפטרבורג, שם נתפס לאידאולוגיה הציונית. בשנת 1913 סיים את לימודי משפטים באוניברסיטת פטרבורג. בתקופת לימודיו ייסד ביחד עם אברהם אידלסון את אגודת "החבר" וערך עיתון ציוני בשם "הסטודנט היהודי", שהופץ בכל רחבי רוסיה.
בשנים 1915–1920 שהה בטומסק, שם השלים את לימודיו ועסק בעסקי הביטוח, אך נסחף בהדרגה לפעילות ציונית במשרה מלאה. בשנת 1915 נבחר ליו"ר הוועד הציוני של ציוני סיביר המערבית, ולנציג היהודים בדוּמָה הרביעית (הפרלמנט הרוסי). באותה עת הוציא כתב עת בשם "החיים היהודיים" וניהל פעילות ציונית בקרב החיילים היהודיים.
כאשר הגיעה מלחמת האזרחים ברוסיה לאזור טומסק, נמלט יבזרוב מזרחה תוך שהוא חוצה את מדבר גובי על גבי גמל, במסע שארך 17 יום. בשנת 1920 הגיע לעיר שאנגחאי שבסין. הוא נפגש שם עם משה נוֹבוֹמֶיְיסקי וביחד ארגנו את הקהילה היהודית בשנגחאי לעלייה ארצה. באותה שנה הקים את ההסתדרות הציונית בסין, כאורגן של ההסתדרות הציונית שמרכזה בלונדון. באותה שנה ארגן עלייתן של ארבע קבוצות מיהודי סין לארץ ישראל, ולאחרונה הצטרף בעצמו.
בשנת 1921 הגיע ליפו והצטרף ל"קבוצה הסיבירית" שסללה את כביש חיפה-ג'דה. לאחר מכן עבד בהקמת המחנה הבריטי בג'נין, שם הכיר את אשתו, רבקה וולקינשטיין, שטיפלה בו כאחות רחמנייה, כאשר חלה במלריה. השניים נישאו בשנת 1925, והיו הורים לשניים: מנואלה וגבריאל.
באותן שנים, ראשית שנות ה-20, כאשר כל המאמץ הלאומי הופנה לבניין וחקלאות, הגיע יבזרוב למסקנה שלא תהא תוחלת למעשה הציוני ללא תעשייה. יבזרוב התחיל בעריכת תערוכות שיציגו לעולם את התוצרת התעשייתית בארץ ישראל. תערוכה ראשונה נפתחה בשנת 1923, והשתתפו בה 16 מפעלים. בשנת 1924 השתתפו בתערוכה 124 מפעלים, והחל משנת 1929 הוכרו התערוכות כתערוכות בינלאומיות בחסות הנציב העליון הבריטי.
יבזרוב הקים חברה לפיתוח כלכלי בשם "מסחר ותעשייה". החברה הוציאה החל ב-1923 ועד 1933 כתב עת באותו שם, שהוקדש לסוגיות הכלכלה, התעשייה והחקלאות בארץ ישראל, ואותו ערך יבזרוב, וכן הפעילה דפוס והוצאה לאור של ספרים, קטלוגים ומדריכים. בנוסף הקים, ביחד עם שלמה יפה ואברהם אידלסון, את חברת יריד המזרח, שהקימה ירידי ענק בארץ ישראל של ראשית שנות ה-30.
היה חבר הוועד המרכזי של ברית הצה"ר בארץ ישראל, וב-1931 נבחר כחבר מטעמה באספת הנבחרים השלישית.
התערוכה שאורגנה בשנת 1932 הייתה כבר תערוכה בקנה מידה ענק גם בממדים עולמיים. בצפון תל אביב, סמוך לשפך הירקון, הוקם אתר "יריד המזרח", הוקמו ביתנים לכל מדינה שלקחה חלק בתערוכה והשתתפו בה 820 חברות זרות. מספר המבקרים עמד על 285,000 איש. סמל התערוכה נקבע כ"הגמל המעופף", אשר עוצב על ידי האדריכל אריה אלחנני בהשראתו של יבזרוב. בשנת 1934 ביקרו בתערוכה 600,000 איש, וזאת כאשר כל אוכלוסיית תל אביב מנתה 85,000 איש. ביריד השתתפו 1,500 חברות זרות ועוד 200 חברות מקומיות. שטחי יריד המזרח שימשו גם לתערוכות אחרות. ב- 1933 נערך יריד הספרים הראשון בישראל - תערוכת ביאליק. יריד המזרח של שנת 1936 סבל מהמרד הערבי הגדול והיה מצומצם למדי.
ניסיונו של יבזרוב בארגון תערוכות נוצל גם לייצוג היישוב העברי בחו"ל. הוא הקים את הביתן הארץ ישראלי בעשרות תערוכות, בהן גם התערוכה "העולם של מחר" שנערכה בניו יורק בשנת 1939, והייתה התערוכה הגדולה בעולם עד אז. בשנים 1945–1949 ארגן יבזרוב שתי תערוכות עבור הקק"ל "עם ואדמתו" שזכו להצלחה רבה. אשתו, רבקה, עבדה כאחות רחמנייה, וגידלה את שני ילדיהם, אך לא נמנעה מפעילות ציבורית. בשנת 1943 יזמה את הקמתו של בית הספר לאחיות "הדסה" בתל אביב, בית הספר השני לאחיות בארץ ישראל.
עם קום מדינת ישראל עִברת יבזרוב את שמו ל"עזר", עבר לירושלים והחל בהקמת "בנייני האומה" - תוכנית ענק לאולמות תיאטרון, היכלי קונגרסים, שטחי תערוכות, מגרשי ספורט ומרכז לכל העם היהודי. ב-1950, עם תחילת הבנייה, התגלו באתר הבנייה שרידי המחנה הרומי שצר על ירושלים, ועזר רואה בכך סימן נוסף לחידוש החיים היהודיים בבירה. הבנייה התקדמה בעצלתיים, הכסף מתרומות יהודי התפוצות נגמר, והקונגרס הציוני ה-22 התקיים בבניין שעוד כולו פיגומים וקורות חשופות, וללא תקרה. בשנת 1953 נערכה בבנייני האומה תערוכת ענק להישגי המדינה הצעירה בשם "כיבוש השממה", שבה ביקרו כחצי מיליון איש מכל העולם, ובשנת 1958 נערכה "תערוכת העשור", שבה ביקרו קרוב למיליון איש.
בשנת 1959 התחיל עזר לערוך כתב עת רוסי ציוני בשם "וֶסטניק יזראיליה: ירחון לישראל וליהדות העולם" (Вестник Израиля), שבפברואר 1963 שינה את שמו ל"שלום" (Шалом). העיתון, שהופיע בתל אביב, הופץ בדרך-לא-דרך בכל רחבי ברית המועצות וזכה לתהודה אדירה. בהמשך שידר ברוסית ליהודי ברית המועצות בגלים קצרים שיקלטו מעבר למסך הברזל, המכונים "קול ציון לגולה", וכדי שמשפחתו ברוסיה לא תיפגע, כינה את עצמו "אסף טל-אור" (כשמם של שלושת בניו של בנו).
עזר גם יזם ודחף את הוצאת מסדה להוצאת אנציקלופדיה עברית. בשנת 1957 הקים את "המועדון העולמי לספריות עבריות" שייצא לקהילות הגולה ספריות שלמות בעברית. בשנת 1960 ייסד את "מרכז התיירות" כיחידה במשרד המסחר והתעשייה, שהוא עמד בראשו עד לכינון משרד התיירות, ולאחר הקמת המשרד שימש כיועץ מיוחד לשר התיירות. באחרית ימיו ליקט וערך מסה על תולדות הציונות ברוסיה בשם "קציר".
עזר נפטר ממחלת הסרטן בדצמבר 1973. נקבר בהר המנוחות.
ארכיונו שמור בארכיון הציוני המרכזי.
בתו מנואלה נישאה בשנת 1955 לאיש השירות הדיפלומטי של ארצות הברית אלכסנדר קליבלנד פולר (Fuller), בעת שכיהן כסגן קונסול ארצות הברית בישראל. לזוג שני ילדים החיים בארצות הברית.בנו גבריאל (גבי) היה חבר קיבוץ גונן רוב חייו, נישא לשולה, חברת הקיבוץ, ולזוג שלושה בנים ובת. נספה בתאונת דרכים בשנת 1996. בנו טל עזר הוא אוקיינוגרף פיזיקלי, פרופסור במחלקה למדעי כדור הארץ והאטמוספירה באוניברסיטת אולד דומיניון בנורפוק שבווירג'יניה. בנו אור אדם, חבר הקיבוץ העירוני "מגוון" שבשדרות, הוא שופט בבית משפט השלום בבאר שבע.
איפה את היום
איפה את היום הוא הסינגל הרביעי של הזמר-יוצר הישראלי אור עמרמי ברוקמן. את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים טדי הפקות, ב-12 ביולי 2021, כסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה שלו.
רקע
את מילות השיר חיבר אור עם יהל דורון. "איפה את היום" הוא שיר אהבה המתמקד במערכת היחסים של אור ובת זוגו לשעבר. את הקליפ לשיר ביימו טל יצחקניא ואופיר לייבוביץ'. בקליפ השתתפה כוכבת הטיקטוק הישראלית נועה בוג.
ב-20 בספטמבר 2021 הוציא עמרמי גרסה אקוסטית לשיר.
ביקורות
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי שיבח את קולו של אור, ומאידך, ציין לרעה את מילות השיר. , כתב בביקורת.
רישאר גליאנו
רישאר גליאנו (Richard Galliano; נולד ב-12 בדצמבר 1950) הוא נגן אקורדיון צרפתי.
קורות חייו
גליאנו נולד בקאן. אביו שהיה נגן אקורדיון ממוצא איטלקי לימד את גליאנו הצעיר לנגן באקורדיון ובפסנתר בגיל 4. בנעוריו למד גליאנו בקונסרבטוריון של ניס, לימודים שכללו נגינה בטרומבון, שיעורי הרמוניה וקונטרפונקט אותם סיים בהצטיינות בשנת 1969. הוא ניגן יצירות של באך, צ'יקובסקי, ראוול וגרשווין בתחרויות שונות, וזכה במקום הראשון בתחרות "הגביע העולמי" לאקורדיון שנתיים ברציפות (1966 בספרד, 1967 בצרפת). בתחרות בספרד, היצירה שנבחרה כמבחן למשתתפים הייתה "שקון" פרי עטו של אמן האקורדיון הישראלי יהודה אופנהיימר. שני האמנים שמרו מאז על קשר הדוק. בשנת 1973 עזב את דרום צרפת לפריז, שם נהיה למלחין, מנצח ומעבד בתזמורת של קלוד נוגארו.
בחיפושיו להרחבת אופקי נגינתו באקורדיון הוא החל להקשיב לג'אז. בין השפעותיו הוא מציין את החצוצרן קליפורד בראון ומספר שחיפש לחכות את הדחף שלו ואת אופן יצירת המשפטים המוזיקליים שלו (Phrasing) על האקורדיון. בהתלהבותו הרבה מהעולם החדש שנפתח בפניו, הופתע גליאנו לגלות שהאקורדיון לא היה שותף בעולם הג'אז.
במהלך הקריירה שלו ניגן עם נגני ג'אז מן השורה הראשונה, בהם רון קרטר, צ'ט בייקר, אל פוסטר, ז'ולייט גרקו, שארל אזנבור, טרילוק גורטו, יאן גרברק, מירוסלב ויטוס, מישל פטרוצ'יאני, טוטס טילמנס, בובי מקפרין, רישאר בונה, מרק פלדמן ובירלי לאגרן.
I Want You to Know
I Want You to Know (בעברית: אני רוצה שתדע) הוא שיר של הדיג'יי הרוסי-גרמני זד, שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית סלינה גומז. השיר יצא לאור ב-23 בפברואר 2015, כסינגל הראשון מתוך האלבום, True Colors, של זד. "I Want You to Know" נכתב על ידי זד, ראיין טדר וקיידרו והופק על ידי הראשון גם כן.
השיר הגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד הוט 100, וה-14 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אנטון זסלבסקי, ראיין טדר וקווין ניקולס דרו המכונה "קיידרו", והופק על ידי זסלבסקי גם כן. "I Want You to Know" בדומה לשאר שירי האלבום, הוא שיר בסגנון ה-EDM המכיל גם את סגנון האלקטרו האוס. ג'ייסון ליפשוטז מבילבורד כתב שגומז "סוף סוף הוציאה להיט משלה" כאשר השתתפה בשיר.
מבקרי מוזיקה ציינו כי "הוא "I Want You to Know" הוא "דוגמה ללהיט אלקטרו האוס ו-EDM".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שצולם לשיר הועלה לערוץ ה-Vevo של זד ב-10 במרץ 2015, חודש לאחר שיצא כסינגל. הקליפ בוים וצולם על ידי ברנט בונקורסו, ונערך על ידי אנתוני צ'ירקו. הוא מציג את גומז הולכת למועדון לילה ורוקדת. זד מופיע כהולוגרמה. סצנות הדיסקו מתחלפות לסצנות, שבהן זד וגומז מוארים יחדיו באורות הסטרוב.
על פי זד, "קליפ השיר הוא בסגנון שנות ה-70, והוא מציג את השניים בתוך מועדון לילה עם תאורה בצבע אדום לאורכו".
איגוד ערים לאיכות הסביבה אשדוד וחבל יבנה
איגוד ערים אזור אשדוד וחבל יבנה הוקם בשנת 1985 במטרה לנטר, לפקח ולאכוף נושאי איכות הסביבה בעיר אשדוד ובמועצות השכנות.
האיגוד מכיל שמונה רשויות מקומיות אשדוד, גדרה, גן יבנה, בני עי"ש, חבל יבנה, מועצה אזורית ברנר, מועצה אזורית גדרות ונחל שורק. אוכלוסיית האיגוד מונה כ-250,000 תושבים ומשתרעת על שטח של 200 קמ"ר.
פעילות האיגוד
האיגוד מטפל במגוון נושאים סביבתיים ומתרכז בין היתר בנושאים הבאים:
2. מיחזור ושיחזור שמורות טבע - פריסת פחי הפרדת פסולת והובלת תהליך הטמעה לבתי אב להפרדת הפסולת, הקמת מנהלת ייעודית לפיתוח נחל לכיש-אשדוד.
3. פעילויות חינוך והסברה להגברת המודעות בקרב תושבי האזור: במהלך שנת 2013 הוביל המשרד את הכנס הבינלאומי לקיימות באשדוד. לאורך השנה מתקיימות פעילויות חינוך והסברה בבתי ספר, גני ילדים ואירועים מרכזיים.
לב שקט
לב שקט (באנגלית: Blackbird) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2019 בבימויו של רוג'ר מיצ'ל, עם סוזן סרנדון, קייט וינסלט ומיה וסיקובסקה בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי כריסטיאן תורפ וזאת גרסה מחודשת לסרט הדני "לב שקט" (2014) שגם את התסריט שלו כתב תורפ.
זו דרמה משפחתית שהנושא העיקרי שלה הוא המתת חסד. שלושה דורות של משפחה אחת מתכנסים כדי לדון בהחלטת האם להמתת חסד בגלל מחלה סופנית שאמורה לקצר את חייה בסבל.
תקציר העלילה
לילי (סוזן סרנדון) גרה עם בעלה הרופא פול (סם ניל) בוילה מקסימה. היא סובלת ממחלת ALS מתקדמת, מתקשה בהליכה וביצוע תפקידים שונים ויודעת שמצבה הולך ומחמיר במהירות. ביחד עם פול היא מתכננת המתת חסד באמצעות בליעת כדורי שינה אותם יספק לה פול.
הם מחליטים לשתף את שתי בנותיהם בהחלטה הדרמטית. הבת הגדולה ג'ניפר (קייט וינסלט) הנשואה למייקל (ראיין וילסון) ולהם בן מתבגר, ג'ונתן (אנסון בון).
הבת הצעירה היא אנה (מיה וסיקובסקה) סובלת ממצבי רוח לא יציבים עם ניסיון התאבדות בעבר, עדיין לא החליטה מה תעשה בחייה ובינתיים גרה עם בת זוג, כריס (בקס טיילור-קלאוס).
כולם מוזמנים לבית המשפחה יחד עם ידידת המשפחה הוותיקה, ליז (לינדזי דאנקן).
לילי מגלה לכולם את תוכניתה. שתי הבנות השונות באופיין רבות כל הזמן אך מסכימות להתנגד להחלטה של אימן. ג'ניפר מגלה שהיה רומן אהבה ארוך בין ליז לפול והן מגלות זאת ללילי בתקווה שזה ישפיע עליה לשנות את החלטתה אך לילי מגלה להן שהיא יודעת על הרומן הזה מזמן וזה לא משפיע עליה.
הבנות מסכימות לבסוף בתנאי שישכבו עם לילי במיטה ביחד. פול נותן ללילי לשתות את כוס התרעלה והיא נרדמת לעולמים בשלווה בחברת בנותיה.
בית פוסטר לחברים דמיוניים
בית פוסטר לחברים דמיוניים (באנגלית: Foster's Home for Imaginary Friends) היא סדרת אנימציה קומית אמריקאית שנוצרה על ידי קרייג מקראקן עבור רשת Cartoon Network. הסדרה שודרה בין אוגוסט 2004 ופברואר 2009. החל מ-2006 שודרה הסדרה בישראל בערוץ לוגי, ומיולי 2009 בערוץ הילדים.
ב-18 ביולי 2022 הודיעה Cartoon Network על הפקת אתחול לסדרה. מקראקן חזר כיוצר, אבל ילוהק צוות מדבבים חדש והסדרה תהיה מיועדת לקהל טרום בית הספר. האתחול יופק באולפני האנה-ברברה אירופה.
עלילה
העלילה מתרחשת בעולם בו חברים דמיוניים הופכים ליצורים תבוניים מהרגע שילדים יוצרים אותם. כשיוצריהם מתבגרים ונוטשים אותם, הם זקוקים לבעלים חדשים בדומה לחיות מחמד. בית פוסטר לחברים דמיוניים משמש בית אומנה המאפשר קליטת חברים דמיוניים של ילדים שאינם חפצים בהם. בית האימוץ מנוהל על ידי אישה זקנה וכעסנית וחברה הדמיוני - ארנב מדבר, ובדומה לבית יתומים מתקיימים ימים שבהם משפחות עם ילדים צעירים יכולות לבקר ולאמץ להם חבר דמיוני. רוב הסדרה מתמקדת בילד בשם מאק וחברו הדמיוני בלו. בתחילת הסדרה נאלץ מאק לשלוח אותו בבית פוסטר, אף שאינו מעוניין למסור אותו לאימוץ.
בלו מתנהג בצורה טיפשית, וברוב המקרים נאלץ מאק לפתור את הבעיות שבלו גורם.
סיסי הנסיכה
סיסי הנסיכה (בצרפתית: Princesse Sissi) היא סדרה שהופקה בין השנים 1997–1998 המבוססת על קורות חיה של אליזבת, נסיכת בוואריה שכונתה בילדותה סיסי. בישראל, שודרה הסדרה לראשונה ב-1999-1998, בערוץ הילדים ובהמשך גם בערוץ ג'טיקס. בדצמבר 2010 הועלתה לשידור מחודש בישראל בערוץ דיסני.
הסדרה זכתה להצלחה גדולה יחסית בישראל, יצאה על גבי קלטות וידאו ואף הועלתה כמחזמר.
עלילה
הסדרה מציגה את הרפתקאותיה של סיסי והתאהבותה בנסיך פראנז (במציאות היה זה בן דודה, הנסיך פרנץ יוזף), כמו גם את התמודדותה עם קשיי ההסתגלות לחיים בבית המלוכה, עם ההתנגדות לאירוסיה והשפעות המרד ההונגרי. בפרקים הראשונים מוצגת סיסי באחוזת בית פוסי ופוגשת את הנסיך. בניגוד למציאות, לסדרה סוף טוב.
המחזמר
הסדרה עובדה ב-1998 למחזמר בישראל שנכתב בידי סמדר שיר, בוים על ידי גדי ענבר, ובו שיחקו:
אנדריאס הרצוג
אנדריאס (אנדי) הרצוג (בגרמנית: Andreas "Andi" Herzog; נולד ב-10 בספטמבר 1968) הוא כדורגלן עבר אוסטרי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל. בין השנים 2018-2020 אימן את נבחרת ישראל בכדורגל.
הרצוג הוא שיאן ההופעות בנבחרת אוסטריה, כשלזכותו 103 הופעות בהן הבקיע 26 שערים.
קריירה ככדורגלן
הרצוג נולד בווינה שבאוסטריה, למשפחה מרקע נוצרי. הוא החל את קריירת הבוגרים שלו בראפיד וינה בשנת 1986. בעונת 1986/1987 זכה הרצוג באליפות הבונדסליגה האוסטרית עם המועדון על אף שלא שותף כלל, ובעונת 1987/1988 החל הרצוג לשחק לעיתים, והקבוצה זכתה באליפות נוספת. בפגרת החורף של עונת 1987/1988 הושאל הרצוג ליריבה העירונית פירסט וינה, השאלה שהייתה מוצלחת במיוחד, על אף שארכה רק חצי עונה. בתום עונת 1987/1988 החזירה ראפיד וינה את הרצוג לשורותיה, והוא שיחק במועדון עוד ארבע עונות נוספות, בהן הפך לשחקן מפתח, לא ירד משש הבקעות לעונה, ואף זומן לסגל נבחרת אוסטריה למונדיאל 1990. בעונת 1991/92 הבקיע הרצוג 11 שערי ליגה, ונבחר ככדורגלן השנה באוסטריה.
הצלחתו של הרצוג בראפיד וינה גררה התעניינות ממועדונים גדולים, ובקיץ 1992 הוא חתם בשורות ורדר ברמן, אחת הקבוצות המצליחות ביותר בגרמניה באותה תקופה, ומחזיקת גביע אירופה למחזיקות גביע הטרייה. בעונתו הראשונה בקבוצה, זכה הרצוג באליפות הבונדסליגה, והיה שחקן מפתח בחלק התקפי שכלל גם את וינטון רופר, מירקו ווטאבה ומרקו בודה. הרצוג הבקיע עשרה שערים בעונה זו. בעונת 1993/94 הרצוג זכה עם ורדר ברמן בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1–3 על רוט-וייס אסן בגמר, בו הבקיע הרצוג את השער השני. בבונדסליגה הבקיע הרצוג שישה שערים בעונה זו, אותה סיימה ברמן רק במקום השמיני. בעונת 1994/1995 הבקיע הרצוג עשרה שערי ליגה, וסייע לורדר ברמן לסיים במקום השני, מרחק נקודה אחת מהאלופה בורוסיה דורטמונד.
בקיץ 1995 עזב הרצוג את ורדר ברמן וחתם בבאיירן מינכן. הרצוג היה שחקן הרכב קבוע בחוליית קישור עמוסה למדי שכללה גם את כריסטיאן ציגה, כריסטיאן נרלינגר, מהמט שול, צ'יריאקו ספורצה, דיטמר האמאן ותומאס שטרונץ. הרצוג לא הצליח להביא בעונה זו את יכולותיו לידי ביטוי, וסיים את עונת 1995/1996 עם שני שערי ליגה בלבד. על אף זאת, זכה הרצוג עם באיירן מינכן בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במפגש כפול בגמר על בורדו. הרצוג הבקיע שני שערים במפעל זה בדרך לגמר, אך לא שותף כלל במפגש הכפול. בתום עונה אחת בבאיירן מינכן, עזב הרצוג את המועדון וחזר לורדר ברמן.
עונת החזרה של הרצוג לורדר ברמן, 1996/1997, הייתה מרשימה במיוחד. הרצוג הבקיע בעונה זו 15 שערי ליגה, והיה המבקיע המוביל בקבוצה, כשהוא מהווה חלק מחוליית קישור שכללה גם את מרקו בודה, דיטר איילטס, היימו פפייפנברגר וינס טוט. למרות הצלחתו האישית של הרצוג בעונה זו, סיימה ורדר ברמן רק במקום השמיני בבונדסליגה. הרצוג החמיץ חלק גדול מעונת 1997/98 בגין פציעה, אך בעונת 1998/1999 זכה עם ורדר ברמן בפעם השנייה בקריירה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה על באיירן מינכן במשחק הגמר. הרצוג הוחלף בגמר זה כבר במחצית. ברמן סיימה עונה זו בחלק התחתון של הטבלה, אך הרצוג הוכיח את יכולתו גם כמבשל שערים כשבישל שבעה שערי ליגה בעונה זו. בעונת 1999/2000 בישל הרצוג עשרה שערים והבקיע שישה, וברמן סיימה את העונה במקום התשיעי. עונת 2000/2001 הייתה העונה המלאה האחרונה של הרצוג בקבוצה. הרצוג הבקיע שני שערים בעונה זו, אותה סיימה ברמן במקום השביעי. הרצוג התחיל את עונת 2001/2002 בברמן, אך בפגרת החורף שב למועדון בו החל את קריירת הבוגרים, ראפיד וינה, שם שיחק עונה וחצי, והבקיע ארבעה שערים.
בשנת 2004 עבר הרצוג לתחנה האחרונה בקריירת המשחק הפעיל שלו, כשחתם בלוס אנג'לס גלקסי. הרצוג שיחק במועדון זה במשך עונה אחת, בה הבקיע ארבעה שערים. לאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
נבחרת לאומית
הרצוג ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת אוסטריה באפריל 1988, במשחק ידידות מול נבחרת יוון. עד מהרה הרצוג הפך לשחקן הרכב קבוע בנבחרת האוסטרית, ובהמשך מונה כקפטן. הרצוג והנבחרת האוסטרית העפילו למונדיאל 1990, בו השיגה אוסטריה ניצחון אחד ושני הפסדים בשלב הבתים, שבסיומו הודחה מהטורניר. הרצוג שיחק את מלוא הדקות של אוסטריה בטורניר זה. לאחר מכן, הרצוג המשיך לשחק בקביעות בנבחרת האוסטרית, שכשלה בנסיונותיה להעפיל לטורנירים הגדולים הבאים, עד למונדיאל 1998. במונדיאל זה, הרצוג פתח בהרכב בתיקו 2–2 מול נבחרת צ'ילה, ונכנס כמחליף במחצית בתיקו 1–1 מול נבחרת קמרון. במשחק ההפסד לנבחרת איטליה במחזור האחרון של שלב הבתים, הרצוג נכנס כמחליף בדקה ה-80, והבקיע את השער המצמק לאוסטריה בדקה ה-90. לאחר משחק זה, הודחה אוסטריה מהמונדיאל. לאחר המונדיאל מונה הרצוג כקפטן הנבחרת, במקומו של טוני פולסטר.
הרצוג השתתף עם נבחרת אוסטריה גם במוקדמות יורו 2004, ובמשחק מול נבחרת מולדובה שנערך בספטמבר 2002, הבקיע צמד שהקנה לאוסטריה ניצחון בתוצאה 2–0. אלו היו שעריו האחרונים של הרצוג במדים הלאומיים, כאשר הוא הבקיע בסך הכל 26 שערים. הופעתו ה-103 והאחרונה של הרצוג נערכה באפריל 2003 בניצחון 2–0 על נבחרת סקוטלנד במשחק ידידות. לאחר כישלונה של נבחרת אוסטריה להעפיל ליורו 2004, פרש הרצוג מהנבחרת.
קריירה כמאמן
הרצוג מילא תפקידי אימון שונים בנבחרת אוסטריה לאחר פרישתו, ובשנת 2005 אף היה המאמן הראשי לתקופה קצרה. בהמשך כיהן כעוזר המאמן ואחר כך כמאמן נבחרת אוסטריה בכדורגל עד גיל 21.
בשנת 2011 החל לשמש עוזר מאמן בנבחרת ארצות הברית בצוות של יורגן קלינסמן המאמן הראשי, ובמקביל, בשנת 2015 החל הרצוג לאמן את נבחרת ארצות הברית עד גיל 23.
ב-9 באוגוסט 2018 מונה הרצוג למאמן נבחרת ישראל, והוביל אותה בעונת 2018/2019 של ליגת האומות של אופ"א. במשחק הבכורה שלו מול אלבניה בחוץ הפסידה ישראל 0–1. במשחקי הבית ניצחה נבחרת ישראל את סקוטלנד 2–1 ואת אלבניה 2–0.
במהלך מוקדמות יורו 2020 ב-24 במרץ 2019 ניצח עם נבחרת ישראל את נבחרת ארץ מולדתו אוסטריה 2–4, אך לא הצליח להעפיל עם ישראל ליורו 2020 דרך טורניר המוקדמות.
ב-24 ביוני 2020 הודיע הרצוג כי הוא עוזב את נבחרת ישראל בכדורגל לאחר שנתיים בתפקיד. עמיתו האוסטרי וילי רוטנשטיינר נבחר להחליפו.
ב-2021 מונה למאמנה של אדמירה ואקר מדלינג מהליגה האוסטרית, עמה ירד ליגה בסיום עונת 2021/2022 ועזב את הקבוצה.
חיים אישיים
הרצוג נשוי ואב לשני בנים שגם הם כדורגלנים.
קוודקופטר
קוודקופטר (באנגלית: Quadcopter) הוא סוג של כלי טיס אשר מונע באמצעות ארבעה רוטורים. ארבעת הרוטורים ממוקמים בדרך כלל על גפיים בצורת צלב. על מנת לכוון את תנועת הקוודקופטר, ישנו מנגנון שגורם לכך שזוג של מדחפים פונים לאותו כיוון.
תצורה זו שימשה כקוריוז עבור כלי טיס עד העשור השני של המאה ה-21 בו ההתקדמות בתחום האלקטרוניקה, ייצור מוזל של בקרי טיסה, מדי תאוצה, מערכות GPS ומצלמות דיגיטליות הובילו לשימוש בתצורה זו ברחפנים. הקוודקופטר הפך לאחד מכלי הטיס הבלתי מאוישיים הפופולריים ביותר בשוק הפרטי.
היסטוריה
הקוודקופטרים היו בין כלי התעופה הכבדים הראשונים שהצליחו להמריא אנכית בהצלחה, למרות שלדגם הקוודקופטר הראשון היו ביצועים ירודים. ב-1922 הממציא האמריקאי ג'ורג' דה בוטזאט היה הראשון שהטיס קוודקופטר. אף על פי כן, הוא הצליח להטיס אותו רק בגובה מקסימלי של 5 מטרים מהקרקע ועל כן צבא ארצות הברית סיים בהמשך את החוזה עימו.
בתחילת שנות ה-20 נבנה באירופה הקוודקופטר של הממציא הצרפתי אטיין אוהמיכן אשר בשנת 1924 המריא לגובה 10 מטרים מהקרקע בטיסה שארכה שבע דקות.
שימוש מסחרי
השימוש הגדול ביותר של קוודקופטרים ברחבי העולם הוא בתחום של צילום אווירי.
צבא ומשטרה
קוודקופטרים משמשים בעיקר כוחות צבא ומשטרה למעקב אווירי, אך גם משימות חיפוש והצלה בסביבות עירוניות.
אדוארד ל. אטקינסון
אדוארד לייסטר אטקינסון (באנגלית: Edward Leicester Atkinson 23 בנובמבר 1881–1929) היה רופא וחוקר אנטארקטיקה בריטי בצי המלכותי, חבר בצוות המדעי של משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט, בשנים 1913-1910. הוא פיקד על בסיס המשלחת בכף אוונס במשך רוב שנת 1912, ועמד בראש הקבוצה, שגילתה את האוהל אשר בו נמצאו גופותיהם של סקוט, "בירדי" באוארס ואדוארד וילסון. שמו של אטקינסון נקשר בהמשך בשתי מחלוקות: האחת שעסקה בפקודותיו של סקוט בנוגע לשימוש בכלבים, והאחרת, שעסקה באפשרות התחלואה בצפדינה בקבוצת הקוטב. הוא מונצח במצוק אטקינסון על החוף הצפוני של ארץ ויקטוריה ביבשת אנטארקטיקה, הנקראים על שמו.
רקע
אטקינסון נולד באיי וינוורד, שם עברו עליו רוב שנות ילדותו. את הכשרתו הרפואית רכש בבית החולים סיינט תומאס בלונדון, שם היה לאלוף האיגרוף במשקל קל כבד של בית החולים. הוא קיבל את תואר הדוקטור בשנת 1906 וכעבור שנתיים התגייס לצי המלכותי כקצין רפואה ושירת בבית החולים האסלר של הצי בגוספורט, המפשייר. בראש ובראשונה עסק במחקר ופרסם מאמר על שיגרון זיבתי לפני שהתמנה לרופא ומומחה למחלות טפילים במשלחת טרה נובה.
המסע דרומה
אטקינסון עשה את החורף במחנה של בסיס כף אוונס בעבודה מדעית. אחד-עשר יום לפני שהצוותים של סקוט יצאו לדרך אל הקוטב, נתן סקוט לכלבן מירס בכף אוונס את הפקודות הבאות, שנכתבו בתאריך 20 באוקטובר 1911, להבטיח את חזרתו המהירה של סקוט מן הקוטב בעזרת הכלבים:
המסע הרגלי דרומה החל ב-1 בנובמבר 1911, ואטקינסון יצא דרומה עם הצוות של סקוט, תחילה כנוהג סוסי פוני ובהמשך כגורר אנושי. הכלבים עם הכלבן מירס פנו לשוב לבסיס לפני העלייה אל קרחון בירדמור. בשלב זה הייתה סבירות לכך, שמירס יעזוב את המשלחת, וסקוט הזכיר לאטקינסון את הפקודות הנוגעות לכלבים: "עם המאגר (של מזון כלבים) שהושאר בטון אחד, התקדם הרחק ככל שתוכל." אטקינסון ואחרים ליוו את סקוט במהלך העלייה על קרחון בירדמור. ב-22 בדצמבר, על פסגת הקרחון, בקו רוחב 85 מעלות 7 דקות דרום, הפך אטקינסון את פניו לחזור אל הבסיס עם פלוגת הסיוע הראשונה, והגיע לכף אוונס ב-29 בינואר 1912, אחרי מסע נטול עיכובים באופן כללי.
ממונה על כף אוונס
ב-13 בפברואר יצא סוף סוף אטקינסון לקטע הראשון של המסע דרומה, אל האט פוינט עם העוזר לכלבן דמיטרי גרוב והכלבים, כדי למנוע ניתוק מחמת התפרקות הקרח הימי. אטקינסון וגרוב שהו עדיין בהאט פוינט כשטום קרין הגיע ברגל מחומת הקרח ודיווח, שסגן אדוארד אוונס שוכב חולה מאוד באוהל במרחק 56 ק"מ דרומה, וזקוק בדחיפות לחילוץ. אטקינסון החליט מיד להציב את המשימה הזאת בעדיפות עליונה ויצא עם הכלבים להחזיר את אוונס. את מטרתו זו השיג; פלוגת החילוץ חזרה להאט פוינט ב-22 בפברואר.
אטקינסון שלח הודעה אל בסיס מחנה כף אוונס לבקש, שאחד מן השניים, או המטאורולוג רייט או אפסלי צ'רי-גארארד ייקח על עצמו את המשימה לפגוש את סקוט עם הכלבים. ואולם, המטאורולוג הראשי סימפסון לא היה מוכן לשחרר את רייט מעבודתו המדעית, ומשום כך בחר אטקינסון באפסלי-גארארד. אטקינסון לא העלה עדיין בדעתו, שצ'רי-גארארד נשלח למעשה למשימת הצלה, ולפי הדין וחשבון של צ'רי-גארארד, אמר לו "להפעיל שיקול דעת" באשר למה שעליו לעשות במקרה שלא יפגוש את קבוצת הקוטב ב"טון אחד", וכי פקודותיו של סקוט היו שאין לסכן את הכלבים. צ'רי-גארארד יצא עם גרוב והכלבים ב-26 בפברואר, נושא עמו מנות צידה נוספות בשביל קבוצת הקוטב להוסיפן לתחנה ומלאי ל-24 ימים של מזון כלבים. הם הגיעו אל תחנת טון אחד ב-4 במרץ ולא המשיכו להדרים משם. תחת זאת, החליטו הוא וגרוב להאכיל את הכלבים ברוחב יד, ולאחר שהמתינו שם ימים אחדים לסקוט, רוב הזמן, ככל הנראה, בתנאים של סופת שלגים קשה (אף כי שום סופת שלגים לא תועדה ביומנו של סקוט במרחק כ-160 ק"מ דרומה עד ל-10 במרץ), חזרו להאט פוינט ב-16 במרץ, במצב גופני ירוד וללא חדשות על קבוצת הקוטב.
ב-17 במרץ מציין צ'רי-גארארד ביומנו שחברי מחנה הבסיס "חוששים" לשלום קבוצת הקוטב, וב-26 במרץ יצא אטקינסון עם Patrick Keohan, (בלי הכלבים) בניסיון נוסף להתחבר עם הצוות של סקוט. הם הצליחו להתקדם רק עד "מחנה הפינה" לפני שמזג האוויר הביס אותם ב-30 במרץ. בנקודה זו, רשם אטקינסון, "הייתי שלם בלבי עם ההכרה, שקבוצת הקוטב נספתה".
לפני שהחורף השתלט כליל על אנטארקטיקה, יצא אטקינסון בראש מסע נוסף, הפעם בניסיון לחלץ את הקבוצה הצפונית, שידוע היה כי נתקעה על החוף באזור מפרצוני אוונס, כ-320 ק"מ צפונית מכף אוונס. פלוגת החילוץ יצאה מהאט פוינט ב-17 באפריל, אבל לא הצליחו להרחיק מעבר לבּאטֶר פּוֹינְט בפתח קרחון פראר. החורף הבא בכף אוונס היה זמן קשה ומתוח לצוות המשלחת המצומצם, אבל אטקינסון קבע תוכנית של פעילויות מדע ופנאי והצליח לקיים את המוראל. עם תום החורף עמדה לפניהם דילמה: האם ייצאו תחילה לחפש ולאמת את גורל קבוצת הקוטב, או שינסו שוב לחלץ את הקבוצה הצפונית? הם בחרו באפשרות הראשונה.
מציאת האוהל של סקוט
ב-29 באוקטובר 1912 יצא אטקינסון בראש קבוצה, עם כלבים ופרדים להתחיל בחיפושים אחר עקבותיה של קבוצת הקוטב. ב-12 בנובמבר, 17.6 ק"מ דרומית לתחנת טון אחד, התגלה האוהל ובו גופתיהם של סקוט, וילסון ובאוארס. אטקינסון מצא את יומנו של סקוט וממנו נודע לו סיפור האסון; אז קרא לאנשים שכינס סביבו את הקטעים הנוגעים לעניין, לרבות אלה שתיעדו את מותם של אדגר אוונס ולורנס אוטס. כשהרחיקו עוד דרומה, בחיפוש אחר גופתו של אוטס, מצאו רק את שק השינה שלו. בשובם להאט פוינט ב-25 בנובמבר, נודע לאנשי פלוגת החיפוש דבר שיבתה בשלום של הקבוצה הצפונית, ובשלב זה קיבל עליו ויקטור קמפבל, כקצין הבכיר, את הפיקוד.
מחלוקת: הפקודות בנוגע לכלבים
בתפקידו כמפקד הבסיס בתקופה הקריטית של פברואר-מרץ 1912, נדרש אטקינסון להוציא לפועל את הוראותיו של סקוט לגבי השימוש בכלבים לאחר שובם משלב חומת הקרח של המסע לקוטב.
ואולם, בפקודותיו של סקוט בשאלה כיצד בדיוק יש להשתמש בכלבים היו אכן הבדלים, או שהן נראו, לפחות, בלתי ברורות. בפקודות לג'ורג' סימפסון ולמירס ממש לפני צאתו לדרום, הורה סקוט שלאחר שובם מליווי המסע לקוטב ייצאו הכלבים למסע שני על חומת הקרח "כדי להעביר למחנה טון אחד 5 מנות "XS", או בכל מקרה 3. ... וכן מזון כלבים רב ככל שיוכלו לשאת", ודבר זה ייעשה עד 12 בינואר 1912. כמו כן הורה למירס לקחת את הכלבים למסע שלישי על פני חומת הקרח באמצע פברואר. הבלבול חל ככל הנראה בפקודותיו בנוגע למסע הזה: נראה שהוא תוכנן בתחילה רק לזירוז שיבתה של קבוצת הקוטב (כדי לאפשר לאנשיה להגיע לספינה), ולא כמשימת חילוץ. ההוראות שסקוט נתן לאטקינסון כשזה פנה לחזור לבסיס בראש קרחון ביחרדמור, קבעו ש"הכלבים ירחיקו ככל שיוכלו". לרוע המזל, סקוט לא הבהיר את מטרתו (וגם לא התבקש לכך - זאת הייתה משלחת של הצי), אבל ייתכן שבשלב זה צפה כבר שהכלבים עשויים להידרש כדי להחזירו לבסיס.
פרישתו של מירס מן המשלחת ואי-זמינותו להמשך העבודה על חומת הקרח הביאו לשינוי בתוכניות, וסקוט סיבך את המצב כשלקח את הכלבים למרחק רב הרבה יותר במסע אל הקוטב מכפי שתוכנן תחילה, כך שהם לא חזרו לבסיס לפני 5 בינואר; מסעם השני של הכלבים אל חומת הקרח לא יצא כלל לפועל, ואף כי כי מנות המינימום של 3 XS הובאו לתחנה לפי המתוכנן (בידי קבוצת מושכי-מגררות שכללה את דיי, הופר, קליסולד ונלסון), לא כן מזון הכלבים. הסיבה לכך יכלה להיות שכחה, אי-הבנה, חוסר תקשורת, הפרת משמעת, או אי-רצון להתיש את הגוררים: העברת האספקה הייתה אמורה להתבצע על ידי הכלבים (ראו בהמשך). משמעויות ההשמטה הזאת התבררו רק לאחר זמן - פירושו של דבר היה, שכל תנועה עתידית של הכלבים דרומית לתחנת טון אחד, אם למטרת הצלה ואם למטרה אחרת, תהווה בעיה.
בעוד שהשמטת שתי מנות XS הייתה משמעותית פחות מזו של מזון הכלבים (בסופו של דבר התברר שלא הייתה כל משמעות: קבוצת הקוטב לא הגיעה כלל לטון אחד) היא שינתה בכל זאת את מטרות המסע האחרון, שנדרש עכשיו להעביר את המנות הללו, במקום לסייע פשוט בהחזרת האנשים.
כאשר התברר לאטקינסון, שמירס לא יבצע את המסע "השלישי", הוא תכנן תחילה לקחת את הכלבים בעצמו וכבר הגיע אל האט פוינט עם דמיטרי ב-19 בפברואר. אלא שהגעתו של קרין באותו יום, עם החדשות שלאשלי מחכה עם אוונס החולה במחנה קורנר, כפתה שינויים נוספים בתוכניות. הכלבים נשלחו תחילה לבצע את חילוצם של השניים, ומכאן שהיה זה כבר ה-26 בחודש לפני שפלוגת החילוץ יצאה בדרכה לטון אחד. אטקינסון גם פסק, שחובתו הראשונה, כרופא, היא לטפל באוונס, שהיה במצב קשה ביותר. וכך (לאחר שנקרא עם רייט לבוא בדחיפות מכף אוונס, לפי הודעה שנשלחה עם קרין), היה זה צ'רי-גארארד שעמד בראש המשימה. רב-תושייה ומוכשר ככל שהיה, צ'רי-גארארד לא היה בכיר במשלחת כמו אטקינסון ולא מנוסה בנהיגת הכלבים כמו מירס (הוא היה גם מותש הרבה יותר ממירס, לאחר שגרר במו ידיו מזחלת אל ראש קרחון בירדמור וחזרה, ואחר עזר לפרוק את ה"טרה נובה" על פני 32 ק"מ של קרח ימי בין הספינה לבין היבשה; מירס, לעומת זאת, רק נסע עד למרגלות הקרחון, לשם נהג בצוות כלבים לכל אורך הדרך.
פינז טוען, שסקוט פשוט "גילה גמישות" בשינוי תוכניותיו. אבל דאגה גוברת שמא ייאלץ להיעזר בכלבים ניכרת אולי בפקודתו לאטקינסון "הרחק להגיע ככל שתוכל". אטקינסון, שהיה מודע עכשיו להיעדר כל מזון כלבים בתחנת טון אחד, כתב: "יש להדגיש, בלי שיהיה בכך משום הפרזה, שצוותי הכלבים נועדו אך ורק להאיץ את שובה של הקבוצה הדרומית ובשום אופן לא כמשלחת חילוץ". להגנתו של אטקינסון הכרחי לציין, שקבוצתו של סקוט עוד לא הייתה באיחור. לדברי צ'רי-גארארד, אטקינסון הורה לו "להפעיל שיקול דעת" במקרה שלא יפגוש את סקוט בתחנת טון אחד. האפשרויות שעמדו לפניו היו להמתין, או להמשיך דרומה תוך קטילת כלבים לשמש כמזון לכלבים הנותרים - לא הייתה לו כל אפשרות אחרת, כיוון שהמחסן היה ריק ממזון כלבים. בדברי צ'רי-גארארד, שהעיד עליו את ההוראות שניתנו לו, אם מאטקינסון או בסופו של דבר מסקוט, מתגלה סתירה בספרו, ההוראות "שלא שונו מעולם" היו, שיש לשמור את הכלבים למסעות מדעיים בשנה הבאה ו"לא להעמידם בסכנה" במהלך הקיץ והסתיו של 1911-12. צ'רי-גארארד, שייחס חשיבות להוראה ש"לא להעמידם בסכנה" (ולנוכח מזג אוויר קשה, בעיות ראייה, מחלה והיעדר כישורי ניווט), בחר לחכות. אטקינסון שיבח החלטה זו כנכונה ולאור מצבם הבריאותי המעורער של האנשים והכלבים כאחד בשובם, נראה שהיה זה חוסר אחריות לנהוג אחרת) אבל מאוחר יותר היה עתיד לגרום לצ'רי-גארארד סבל רב.
פינז שואל, אם יש מקום להטיל אשם מסוים על אטקינסון (או מירס, או צ'רי-גארארד, או סקוט עצמו), אבל איננו מגיע למסקנה ברורה. הוא מקשה, מדוע מירס, שחזר לבסיס ב-5 בינואר וידע בהכרח כי מלאי מזון הכלבים בתחנה לא חודש, קיבל את רשותו של אטקינסון לחכות בחיבוק-ידיים, כפי שנראה, בכף אוונס עד שעלה אל הספינה ב-5 במרץ. וצ'ארלס רייט היה איתן בדעתו, כי מירס הוא שהיה צריך להישלח לתחנת טון אחד, ולא צ'רי-גארארד. בשנים הבאות טען אטקינסון, שמירס "סירב פקודות" (של מי?) כשלא צייד את מחסן מזון הכלבים בתחנה, אבל לא נמצאו ראיות לכך בכתובים.