cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחלת אגירת גליקוגן מסוג 2
טיפול
בעבר הטיפול בחולים היה רק טיפול תומך, כגון עזרים לבעיות הנשימה ולקשיים המוטוריים. הומלצו גם שינויים בדיאטה, שכן חולים אלה סובלים מתת משקל ואף נזקקים לעיתים למכשירי הזנה עקב קשיים בבליעה. בשנת 2006 אושרה לראשונה תרופה למחלת אגירת גליקוגן מסוג 2. התרופה Alglucosidase Alfa, מהווה טיפול אנזימטי חליפי לחולים במחלה זו. Alglucosidase Alfa הוא האנזים האנושי אלפא גלוקוזידאז חומצי החסר בחולי מחלת אגירת גליקוגן מסוג 2. האנזים ניתן כעירוי לווריד פעם בשבועיים. במחקרים הקליניים לשם אישור התרופה נמצא כי הטיפול ב-Alglucosidase Alfa משפר באופן משמעותי את סיכויי ההישרדות ויכולת הנשימה העצמאית בילדים ואף נצפתה השפעה על הקטנת שריר הלב המוגדל בילדים אלה. במחקר שנעשה בחולים מבוגרים ניתן לראות כי מתן Alglucosidase Alfa גרם לשיפור יכולות ההליכה ותפקודי הריאות. Alglucosidase Alfa מפרק את הגליקוגן שנאגר בשריר, אולם קיימת חשיבות באבחון מוקדם ומתן טיפול שכן הצטברות הגליקוגן בשריר עשויה להיות בלתי הפיכה אם הגליקוגן נשפך החוצה מהליזוזום.
במשפחות בהן אובחנה המחלה ניתן לבצע אבחון גנטי לאיתור המוטציות הגנטיות וייעוץ טרום לידתי.
קרב האי סאבו
קרב האי סאבו (נקרא גם קרב האי סאבו הראשון, וביפנית קרב איי שלמה הראשון (第一次ソロモン海戦)) היה קרב ימי במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, שהתרחש ב-8-9 באוגוסט 1942, ובו התעמתו הצי הקיסרי היפני ובעלות הברית, ובעיקר הצי האמריקני. קרב זה היה הראשון בסדרת קרבות ימיים גדולים שהתרחשו במהלך קרב גוודלקנל.
בתגובה לנחיתת בעלות הברית באיי שלמה המזרחיים, שלח הצי הקיסרי היפני לאזור כוח משימה שמנה שבע סיירות ומשחתת אחת בפיקודו של תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה. כוח המשימה הפליג מבסיסים בבריטניה החדשה ובאירלנד החדשה במורד שרשרת איי שלמה במטרה לסכל את נחיתות בעלות הברית בגוודלקנל על ידי תקיפת כוח הפלישה האמפיבי של חיל הנחתים האמריקני ואת אוניות המלחמה שליוו אותו. הכוח המלווה כלל שמונה סיירות ו-15 משחתות בפיקודו של אדמירל משנה ויקטור קראצ'לי, אך רק חמש סיירות שבע משחתות לקחו חלק בקרב. מיקווה הפתיע את אוניות בעלות הברית בחסות החשיכה, וכוחו טיבע סיירת אוסטרלית אחת ושלוש סיירות אמריקניות, בתמורה לנזק קל בלבד לאוניותיו. בשל האבדות הקשות נחשב קרב זה לתבוסה הקשה ביותר של הצי האמריקני
זמן מה לאחר שהחלה ההתכתשות החליט מיקווה להסיג את כוחותיו תחת מעטה החשיכה, מתוך חשש מתקיפת מטוסים מנושאות מטוסים אמריקניות עם עלות השחר, ולכן החליט שלא לתקוף את כלי הרכב האמפיביים שנשאו את נחתים האמריקנים אל החוף. עם זאת, ההתקפה היפנית גרמה לשאר אוניות ונושאות הגייסות של בעלות הברית לסגת לפני שהספיקו לפרוק את כל הציוד, האספקה והאנשים, ולמעשה הותירו את השליטה במים שבסביבות גוודלקנל בשליטת הצי הקיסרי. נסיגה זו של אוניות בעלות הברית הותירה את החיילים שנחתו בגוודלקנל ובאיים הסמוכים יומיים לפני כן ללא אספקה מספיקה וללא חיפוי.
החלטתו של מיקווה לסגת בחסות החשיכה נבעה מחששו מפני תקיפת מטוסי נושאות המטוסים, אך למעשה נסוגו גם נושאות המטוסים מהזירה מתוך חשש ממתקפה יפנית. בכך פספס מיקווה הזדמנות לעקור את בעלות הברית מגוודלקנל בעוד כוחותיהם שם מעטים וחסרי אספקה. נסיגתו של מיקווה איפשרה לנחתים להתבצר באי ולהגן על שדה התעופה שדה הנדרסון עד להגעת תגבורות מאוחר יותר באותה שנה.
קרב האי סאבו היה הראשון מבין חמישה קרבות ימיים גדולים שנערכו במקביל לקרבות הקרקע על האי גוודלקנל, שהיו חלק ממתקפת נגד יפנית. קרבות ימיים אלה נערכו מדי כמה ימים עד סוף חודש נובמבר 1942, ולאחריו עברו היפני לתספק את כוחותיהם בגוודלקנל באמצעות צוללות. הקרב הימי האחרון, קרב האי רנל, נערף בינואר 1943, ובאותה עת היפנים עסקו בהכנות לפינוי כוחותיהם מגוודלקנל.
פעילות בגוודלקנל
ב-7 באוגוסט 1942 נחתו כוחות בעלות הברית, בעיקרם נחתים מחיל הנחתים האמריקני, בגוודלקנל, בטולאגי ובאיי פלורידה שבאיי שלמה המזרחיים. בעלות הברית רצו למנוע מהיפנים את השליטה באזור, ובייחוד בשדה התעופה שבגוודלקנל, שמיקומו הגאוגרפי איים על נתיבי השיט והתקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה. בעלות הברית אף תכננו להשתמש באיים אלה כנקודת פתיחה למערכה לכיבוש איי שלמה מידי היפנים, ובסופו של דבר לכבוש את בסיס הצי היפני ברבאול. מערכה זו תוכננה להגן על אגפה הימני של ההתקדמות כוחותיו של גנרל דאגלס מקארתור בגינאה החדשה. הנחיתה פתחה מערכה שנמשכה שישה חודשים.
המפקד הכללי של כוחות הצי של בעלות הברית באזור היה תת-אדמירל פרנק ג'ק פלטצ'ר, שתחת פיקודו היו מספר כוחות משימה של נושאות מטוסים. אדמירל משנה ריצ'מונד טרנר פיקד על הצי האמפיבי שמנה 16,000 חיילים. תחת פיקודו של טרנר נמצא האדמירל הבריטי ויקטור קראצ'לי, שפיקד על כוח הליווי של הצי האמפיבי, שמנה שמונה סיירות, 15 משחתות וחמש שולות מוקשים. מטרתו של כוח הליווי היה להעניק חיפוי ארטילרי לכוחות הנחיתה.
נחיתות בעלות הברית הפתיעו את היפנים, והאיים טולאגי, גווטו וטנמבוגו, ושדה התעופה בגוודלקנל, ששמו שונה לשדה הנדרסון, נכבשו על ידי הנחתים עד ערב 8 באוגוסט. במהלך 7 ו-8 באוגוסט תקפו מטוסים יפנים מרבאול את הכוחות הנוחתים ואת ליוויים, טיבעו נושאת גייסות אחת והסבו נזק כבד למשחתת "ג'רוויס". בקרבות האוויר שהתנהלו בשמי האי איבדו האמריקנים תשעה מטוסי קרב מדגם F4F ויילדקט מתוך שמונה עשר שהשתתפו בקרב, מפציץ צלילה SBD דונטלס אחד מתוך שישה עשר, וחמישה אנשי צוות נהרגו. לעומתם, איבדו היפנים ארבעה מפציצי מיצובישי G4M ושני מטוסי קרב מדגם A6M זירו. מתוך דאגה לטייסיו, חשש מאיום המטוסים היפנים, ומכיוון שהדלק החלק לאזול, החליט פלטצ'ר להורות על נסיגה מהאזור בערב 8 באוגוסט.
ישנם היסטוריונים שטענו שכמות הדלק במכלי אוניותיו של פלטצ'ר לא הצדיקה נסיגה, וכי הוא השתמש בתרוץ זה כדי לסגת מקרב. אולם יש הטוענים שבשל אובדן מטוסיו, רצה פלטצ'ר להתרחק מהאזור כדי לארגן את כוחותיו והתכוון לצאת לקרב לילה, אך תחת זאת קיבל הוראה מהפיקוד העליון לסגת. משראה שנותר ללא סיוע אוניות מלחמה החליט טרנר להסיג את כוחותיו בבוקר המחרת, מבלי שנשלמה מלאכת פריקת הציוד והאנשים.
התגובה היפנית
תגובתם הראשונה של היפנים לנחיתות באיי שלמה המזרחיים הייתה שיגור גלי מטוסי קרב כנגד בעלות הברית, וניסיון תיגבור הכוחות בגוודלקנל. מפקד הצי השמיני היפני, תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, שלח שתי נושאות גייסות עמוסות ב-519 חיילים לגוודלקנל בצהרי 7 באוגוסט, אך משנודע לו גודל כוח הנחיתה של בעלות הברית הורה להן לשוב לרבאול. תחת זאת, קיבץ מיקווה תחת פיקודו את כל אוניות המלחמה ששהו באזור: ברבאול עגנו הסיירת הכבדה "צ'וקאי", הסיירות הקלות "טנריו" ו"יובארי", והמשחתת "יונאגי". הסיירות הכבדות "אאובה", "פורוטאקה", "קאקו" ו"קינוגאסה" היו בדרכן לרבאול מגינאה החדשה.
לפני הקרב
בבוקר 8 באוגוסט עגן כוחו של מיקווה מזרחי לאי בוגנוויל למשך מספר שעות, כדי להימנע מאיתור על ידי מטוסי בעלות הברית מגוודלקנל. אולם הוא התגלה בסמוך לבוגנוויל על ידי הצוללת האמריקנית S-38, שהייתה במארב בפתח תעלת סנט ג'ורג', אך מכיוון שהייתה קרובה מדי לא יכלה לשגר טורפדו. עם זאת, שידר מפקד הצוללת, רב-סרן ה.ג. מאנסון לפיקוד על שתי משחתות ושלוש אוניות גדולות מסוג לא ידוע השטות לכיוון גוודלקנל.
מיקווה המשיך בדרכו, בעודו פורס את אוניותיו על פני שטח גדול כדי להימנע מאיתור כל הכוח, ושיגר מטוסים ימיים כדי לאתר את אוניות בעלות הברית. בשעה 10:20 וב-11:00 איתרו את הכוח מטוסי סיור של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי מגינאה החדשה, אך בשל המבנה בו הפליג מיקווה היו דיווחי הטייסים סותרים ולא מדויקים, ובכל מקרה, דיווחים אלה נמסרו לפיקוד בעלות הברית בגוודלקנל רק בשעות הערב. בשעה 12:00 שבו מטוסיו של מיקווה אל ספינותיהם ודיווחו על הכוחות בעלות הברית באזור גוודלקנל. הטייסים דיווחו שהכוח התפצל בין אוניות התובלה בגוודלקנל, ואוניות מלחמה בסביבות טולאגי. על אף הנחיתות המספרית בה נמצא, קיווה מיקווה להשמיד את אחד הכוחות לפחות.
התקדמות כוח מיקווה לכיוון גוודלקנל המשיכה ללא גילוי מצד בעלות הברית. טרנר, שהיה מודע לחשיבות נתיב הפלגה זה בין רבאול לגוודלקנל, הורה למפקד כוחות האוויר של בעלות הברית בזירת דרום האוקיינוס השקט, אדמירל ג'ון מקיין, לשגר מטוסי סיור מדגם PBY קטלינה לאיי שלמה הצפוניים כדי לאתר פעילות אויב. אולם, משימת הסיור לא יצאה אל הפועל בסופו של דבר, וטרנר היה תחת הרושם המוטעה שהיפנים אינם פועלים באיי שלמה.
לקראת ערב 8 באוגוסט חילק קראצ'לי את הכוחות הימיים שתחת פיקודו לשלוש קבוצות: קבוצה דרומית, שכללה את הסיירות האוסטרליות הכבדות "אוסטרליה" ו"קנברה", את הסיירת האמריקנית הכבדה "שיקגו", ואת המשחתות "פטרסון" ו"בגלי", שסיירו בין האי סאבו ללונגה שבחוף הצפוני של גוודלקנל, על מנת לחסום את הגישה מדרום לסאבו; קבוצה צפונית, שכללה את הסיירות הכבדות "וינסנס", "אסטוריה" ו"קווינסי", ואת המשחתות "הלם" ו"וילסון", שסיירו בין טולאגי וסאבו כדי להגן על הגישה מצפון לסאבו; קבוצה מזרחית, שכללה את הסיירת הקלה "סן חואן" ואת הסיירת האוסטרלית הקלה "הובארט" ושתי משחתות, שסיירו במזרח, במעבר שבין איי פלורידה וגוודלקנל. בנוסף, הציב קראצ'לי שתי משחתות מצוידות במכ"ם מערבית לסאבו כדי שתוכלנה לספק התראה מוקדמת על הימצאות ספינות אויב באזור. המשחתת "ראלף טלבוט" בגישה הצפונית לאי, והמשחתת "בלו" סיירה בגישה הדרומית. את שארית שבע המשחתות שלו הציב קראצ'לי כטבעת הגנה קרובה סביב ספינות התובלה בגוודלקנל.
עם התקרבו לגוודלקנל, שיגר מיקווה שלושה מטוסים למשימת סיור אחרונה, וכדי שיטילו נורים בעת הקרב. אף על פי שהחל בשעה 23:45 שמעו או ראו מספר אוניות בקבוצות הסיור מטוסים באזור, המידע לא נמסר לטרנר או לקראצ'לי. הכוח של מיקווה התקדם מטור עורפי, שבראש נמצאת הסיירת צ'וקאי, ואחריה אאובה, קאקו, קינוגאסה, פורוטאקה, טנריו, יובארי ויונאגי. בשעה 00:44 ב-9 באוגוסט איתרו צופים בגשר הצ'וקאי את המשחתת בלו מימין לסיירת היפנית.
קרב מדרום לסאבו
מיקווה הורה לכוחותיו להתכונן להפגיז את בלו, אך כשזו הייתה כשני קילומטרים מהטור היפני היא שינתה כיוון והמשיכה בסיור. באותה עת הייתה יעילות המכ"ם שבידי בעלות הברית נמוכה ביותר, ולראייה לא התריעו המכ"מים על סיפון המשחתות בלו וראלף טלבוט על הימצאות הכוח היפני, אף על פי שזה היה בסמוך אליהן ממש. משלא התגלה על ידי המשחתות, החליט מיקווה להמשיך לכיוון גוודלקנל תוך שהוא חולף על פני סאבו מצפון.
בשעה 01:30 הבחין צופה על סיפון הצ'וקאי במשחתת ג'רוויס, שנפגעה בהתקפות האוויר של הבוקר, עושה דרכה לתיקונים באוסטרליה. על אף הקרבה בין הצדדים, לא דיווחה ג'רוויס על כלי אויב, ומיקווה המשיך להתקדם. בשעה 01:36 זיהו הצופים היפנים את הסיירות שיקגו, קנברה ואת המשחתת פטרסון של הקבוצה הדרומית, מימין להם ומיקווה הורה לפתוח באש. שתי דקות לאחר מכן שיגרו הסיירות היפניות מקבץ טורפדו לכיוון הקבוצה הדרומית. רק בשעה 01:43 זיהה צופה על סיפון המשחתת פטרסון כלי שיט זר, והאוניה שידרה אזהרה לכל הכוח.
באותו רגע הטילו מטוסי הסיור של מיקווה את נוריהם, שהאירו את הסיירות של הקבוצה הדרומית. לפני שקנברה הספיקה לכוון את תותחיה כנגד האוניות היפניות, פתחו עליה צ'וקאי ופורוטאקה באש, ופגעו בה מספר פעמים. אאובה וקאקו הצטרפו אליהן, ותוך דקות עלתה הסיירת בלהבות. הפגזים הוציאו את הדוודי האוניה מכלל שימוש והיא איבדה את יכולת התנועה ואת יכולת הירי שלה, והחלה לנטות לצד ימין. בנוסף, מפקדה, קפטן פרנק גטינג, נפצע קשה באחת הפגיעות הראשונות, וקצין בקרת האש נהרג במקום.
הטור היפני פנה צפונה, תוך שהוא ממשיך להפגיז את הקבוצה הדרומית, ובשעה 01:47 ספגה השיקגו פגיעת טורפדו בחרטומה, שהסבה נזק למערכת בקרת הנשק. פגיעת פגז נוסף בתורן לא עצרה את הסיירת והיא החלה להפליג מערבה, תוך שהיא מתרחקת מזירת הקרב. בוד ככל הנראה רדף אחר אחת מהמשחתות היפניות שהפליגו בקצה הטור, ואף ירה עליה, אך ללא הצלחה. בעת התרחקותו מהקרב, לא נטל בוד את הפיקוד על שאר הכוחות בקבוצה הדרומית, כפי שהיה עליו לעשות בתור המפקד הזמני, ואף לא דיווח על הימצאות אוניות מלחמה יפניות באזור לפיקוד בגוודלקנל.
קרב מצפון לסאבו
לאחר שהסבו נזק כבד לקבוצה הדרומית בתוך שתי דקות בלבד, הורה מיקווה לכוחותיו להפליג צפונה, לאורך החוף המזרחי של סאבו, כדי למצוא מטרות נוספות. לאחר זמן מה החלה הסיירת פורוטאקה לפגר אחרי הסיירות האחרות, ולאחר שאיבדה איתן קשר עין החלה להפליג לכיוון צפון-מערב, כשאחריה מפליגות טנריו ויובארי. על אף שמדובר בטעות ניווט, התוצאה הייתה יתרון טקטי למיקווה, שכן כוחותיו איגפו את אוניות בעלות הברית משני צדדיהן.
לפי שהספיקו מלחיה של קווינסי להגיע לעמדות הקרב שלהם, היא נחשפה לאור הזרקורים של כוחו של מיקווה. הסיירת נלכדה באש צולבת של אאובה מצד אחד, ושל פורוטאקה וטנריו מצד שני, ותוך זמן קצר ספגה קווינסי פגיעות רבות, אחת מהם במטוס סיור מתודלק שחנה בהאנגר, ואש אחזה בה. בשעה 02:10 פגע בגשר הספינה פגז שהרג את כל אנשי הצוות שהיו בו, כולל את מפקד הסיירת, קפטן סמואל מור, ובשעה 02:16 פגע בה טורפדו באאובה ששיתק אותה לחלוטין. בשעה 02:38 שקעה הסיירת קווינסי.
בדומה לאוניות האחרות מהקבוצה הצפונית, ראה צוות הסיירת וינסנס את אורות הקרב עם הקבוצה את הדרומית ואת הנורים שהטילו המטוסים היפנים. אולם, כשהאירו עליה היפנים ב-01:50 באור זרקורים, היסס מפקדה, קפטן ריפקול, לפתוח באש. היפנים פתחו באש מיד, ווינסנס השיבה אש ב-01:53. אחד ממטחיה פגע בקינוגאסה והסבה לה נזק בינוני, אך מטוס סיור שחנה בירכתיה נפגע, והאיר את שאר הסיירת בלהבות, שהפכו אותה למטרה נוחה. לאחר שספגה מספר פגיעות פגזים נוספות, הורה ריפקול על תמרוני התחמקות, אך ב-01:55 פגעו בווינסנס שני טורפדו מצ'וקאי, והסבו נזק כבד. בשלב זה הצטרפו שאר אוניותיו של מיקווה להתקפה על וינסנס, וב-02:03 פגע בה טורפדו נוסף, מיובארי. בשל נזק כבד לחדר הדוודים, נעצרה הספינה במקום, והחלה לנטות בעודה עולה באש. ב-02:16 הורה ריפקול לאנשי צוותו לנטוש את הספינה, והוינסנס שקעה בשעה 02:50.
בשעה 02:16 חדלו היפנים מלירות על הקבוצה הצפונית, והפליגו מערבה מצפון לסאבו. בדרכן מערבה איתרו היפנים את המשחתת ראלף טלבוט, ופורוטאקה, טנריו ויובארי פתחו עליה באש והסבו לה נזק כבד. המשחתת המשיכה לנוע, והצליחה לנתק מגע מהטור היפני.
החלטתו של מיקווה
באותה עת נועד מיקווה עם מטהו לגבי המשך הפעילות, והאם עליהם להמשיך לגוודלקנל ולתקוף את צי אוניות התובלה של בעלות הברית. מספר גורמים השפיעו על החלטתו: ראשית, אוניותיו היו מפוזרות על פני שטח רחב, וייקח להן כמה שעות להתארגן מחדש ולחמש את תותחיהם ואת צינורות הטורפדו שלהן. בנוסף, מיקום צי אוניות התובלה לא היה ידוע למיקווה, וייתכן שהבוקר יעלה לפני שיספיקו לאתר אותו, ואף הרכב צי אוניות המלחמה שמלווה אותו לא היה ידוע לו. חשוב מכך, מיקווה ידע שנושאות המטוסים האמריקניות נמצאות באזור, ומאחר שלו עצמו לא היה חיפוי אווירי, הוא לא רצה להסתכן באובדן כלי שיט בהתקפה אווירית, כלים שידע שהצי הקיסרי יתקשה להחליף. למעשה לא היה מיקווה מודע לעובדה שנושאות המטוסים האמריקניות כבר עזבו את איי שלמה ביום האתמול, ולא תוכלנה לסייע לצי התובלה שבגוודלקנל. לפיכך הורה מיקווה לכוחו להפליג חזרה לרבאול בשעה 02:20.
תוצאות הקרב
בשעה 03:00 הגיעה המשחתת פטרסון לצידה של קנברה כדי לסייע לה בכיבוי השריפות. בשעה 05:00 קיבלה פטרסון מסר מקראצ'לי לפיו עליה לעזוב את האזור עד השעה 06:30, ואם קנברה לא תהיה מוכנה לשיט עד אז - יש לטבע אותה. לפיכך הועברו כל הניצולים מקנברה לפטרסון ולמשחתת בלו, והמשחתות "סלפרידג'" ו"אלט" טיבעו אותה באמצעות פגזים וטורפדו. הסיירת קנברה שקעה בשעה 08:00.
בבוקר 9 באוגוסט ביקש ונדגריפט זמן נוסף לפריקת ציוד עבור הנחתים בגוודלקנל ובטולאגי, וטרנר דחה את הנסיגה לצהרי היום. בשעות הבוקר עוד ניסו אנשי הצוות של אסטוריה להציל את ספינתם, אך תוך זמן קצר התגברו השריפות והם נאלצו לנטוש. הסיירת אסטוריה שקעה בשעה 12:15.
בשעות הערב שחרר מיקווה את ארבע הסיירות הכבדות שלו לבסיסן בגינאה החדשה, והמשיך עם שארית כוחו לרבאול. בשעה 08:10 ב-10 באוגוסט שיגרה הצוללת האמריקנית S-44 טורפדו לעבר הסיירת קאקו וטיבעה אותה. שלוש הסיירות האחרות שהיו איתה אספו את הניצולים והמשיכו בדרכן לבסיסן.
בשל חששן מנוכחות הצי הקיסרי היפני באזור גוודלקנל לא שב צי התובלה של בעלות הברית לגוודלקנל, אלא מספר חודשים לאחר מכן. בזמן זה נשלחו אספקה ותגבורת לאי בשיירות קטנות בשעות היום, בחיפוי אווירי של מטוסים מנושאות מטוסים או משדה הנדרסון. כמויות האספקה לא היו מספקות, ובקושי רב הספיקו לנחתים כדי להדוף את ההתקפות החוזרות-ונשנות של החיילים היפנים באי.
על אף התבוסה בקרב זה, ניצחו בעלות הברית בקרב גוודלקנל, והניצחון היה שלב חשוב בדרך לכניעת האימפריה היפנית. בראייה לאחור, ייתכן שהחלטתו של מיקווה שלא לתקוף את צי התובלה של בעלות הברית הייתה שגיאה קריטית. בעוד שאוניות המלחמה של בעלות הברית נחלו תבוסה, אף אוניית תובלה לא נפגעה. אוניות אלה שימשו בחודשים לאחר מכן להעביר אספקה ותגבורות לגוודלקנל, ותרמו רבות לעמידת הנחתים.
הצי האמריקני פתח בחקירה רשמית לבחינת האירועים. ועדת החקירה ראיינה את מרבית קציני בעלות הברית שהיו מעורבים בקרב על פני מספר חודשים, ובסופו של דבר המליצה הוועדה רק על נזיפה חמורה בקפטן הווארד בוד. טרנר, קראצ'לי, ומקיין חמקו מביקורת והמשיכו בקריירה הימית שלהם, אך ריפקול לא פיקד יותר על כלי שיט. בוד, לאחר ששמע את דברי הביקורת של הוועדה על תפקודו, ירה בעצמו בחדרו באזור תעלת פנמה ב-19 באפריל 1943, ומת יום לאחר מכן.
תוצאות הקרב הוכיחו את יכולותיו של מיקווה, והוא המשיך לפקד על מבצעים במסגרת קרב גוודלקנל בחודשים הבאים.
בית החולים האוניברסיטאי אסותא אשדוד
בית החולים האוניברסיטאי אסותא אשדוד על שם סמסון הוא בית חולים ציבורי בבעלותה של חברת אסותא מרכזים רפואיים שבבעלות מכבי שירותי בריאות, הממוקם בעיר אשדוד. הוא מתפרש על שטח של כ-70 דונם ברובע המיוחד (קריית פרס) במזרח העיר.
בית החולים החל לפעול ביוני 2017 ובהדרגה הגיע לפעולה בהיקף מלא בנובמבר 2017. בבית החולים 300 מיטות, מועסקים בו כ-1,200 עובדים והוא משרת כחצי מיליון תושבים מאשדוד והסביבה.
65 אחוזים מחדרי בית החולים הם ממוגנים. חדרי הניתוח, היחידה לטיפול נמרץ ויחידות נוספות פועלות בקומת המרתף, כך שיוכלו להמשיך לפעול גם בעת חירום. המרכז הרפואי פועל במסגרת הרפואה הציבורית, ומסונף לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב כבית חולים אוניברסיטאי. בית החולים נקרא על שם שילה ואריק סמסון, נדבנים יהודים מדרום אפריקה שתרמו מיליוני דולרים לתקציב בית החולים.
ניסיונות להקמת בית חולים באשדוד
ניסיונות לבניית בית חולים באשדוד החלו כבר בשנות ה-60 כאשר קופת חולים כללית החלה לבנות בית חולים בעיר, אך הבנייה הופסקה בשלביה הראשונים ולא הושלמה. מה שנותר מבנייה זו הוא מבנה נטוש ומוזנח שנמצא בשטח הדיונה שמדרום לרובע ט', ונהרס ב-2017.
בשנת 1998, לאחר כעשר שנים של דיונים, פורסם מכרז להקמת בית החולים. אך הוא בוטל בתחילת 1999, בעקבות דרישת משרד האוצר. באוקטובר 1999, הודיע ועדת הכספים של הכנסת שתפעל לקדם מכרז בינלאומי להקמת בית חולים משולב פרטי-ציבור. המכרז פורסם כשנה אחר כך, אך שוב בוטל.
בשנת 2002 חוקקה הכנסת, ביוזמתה של חברת הכנסת סופה לנדבר, חוק המחייב בניית בית חולים באשדוד. מטרת החוק הייתה להבטיח שמשרד האוצר יקציב את התקציב הדרוש להקמת בית החולים. אך למרות החוק ולאורך שנים, טורפדה הקמתו של בית החולים, גם בתמיכת "חוק ההסדרים" אשר מנע את יישומו. עד 2008 פקידים באוצר הצליחו לסכל החוק להקמת בית חולים באשדוד, בעיקר מסיבות הנובעות משיקולי יעילות כלכלית. באותה שנה, התגלתה אופוזיציה מפתיעה לבניית בית החולים באשדוד. כמה ממנהלי בתי החולים המובילים במדינה החליטו לכתוב מכתב לשר הבריאות, בו טענו כי הקמת בית חולים באשדוד תהווה בכייה לדורות. במכתב הסבירו מנהלי בתי החולים כי לבית חולים באשדוד אין מקום והצדקה קיומית בזמן שקיים ויכוח תקציבי מתמיד בנוגע למיטות אשפוז והקמת יחידות חדשות. המנהלים טענו בנוסף כי בית חולים נוסף יחריף את המחסור החמור ברופאים ואחיות ויגרום לתחרות לא הוגנת על כוח אדם, בכך שימשוך כוחות רפואה אשר מפעילים את בתי החולים סביב אשדוד באמצעות הסכמים מנוגדים ולא תואמים להסכמי שכר המקובלים במערכת הציבורית.
מרכז רפואי אשדוד
פרויקט בשם מרכז רפואי אשדוד, החל בשנת 2006, ביוזמת עמותת רפואה וישועה של חסידי גור, שרבים מחסידיה גרים בעיר, במטרה להקים חדר מיון קדמי שיחל לשרת את כלל תושבי אשדוד רבתי. יוזמה זו תאמה את כוונת קברניטי העיר אשדוד להקים בית חולים בעיר במקום להשתמש בשירותי הרפואה של מרכז רפואי ברזילי באשקלון המשרת את תושבי העיר היום. עיריית אשדוד קיבלה ממינהל מקרקעי ישראל קרקע בדרום מזרח העיר בגודל 3 דונם, בחכירה ארוכת טווח. הקרקע נמסרה לעירייה ללא תמורה, והותר לבנות עליה בניין בן 5 קומות, חלקן תת-קרקעיות, ובסה"כ 6,000 מ"ר.
העירייה העבירה את זכויות החכירה לעמותה "רפואה וישועה" של חסידות גור, שהתחייבה להפעילו עד שנת 2009. בניגוד להסכם עם מינהל מקרקעי ישראל, העמותה הקימה בניין בן 9 קומות, 4 מהן תת-קרקעיות, בהיקף 17 אלף מ"ר, פי שלושה מהמותר, בלי אישור מינהל ובלי לשלם בגין הבנייה העודפת. הבנייה הופסקה בסוף שלב השלד. בבניין הושקעו כ-100 מיליון שקל, הרוב מתרומות, וכ-10 מיליון שקל שהועברו כתמיכות ממשרד הבריאות. בינואר 2014 פרסם מינהל מקרקעי ישראל מכרז לרכישת המגרש והמבנה הבנוי עליו שהוקם למטרת הקמת חדר המיון הקדמי. עמותת רפואה וישועה זכתה במכרז, אך בסוף שנת 2014 מכרה את המבנה, תמורת 57 מיליון שקל, לאיש העסקים פרץ הירשנבוים.
בספטמבר 2021, בית המשפט המחוזי בבאר שבע נתן תוקף של פסק דין, להסכם הפשרה במסגרתו התחייבו עמותת "רפואה וישועה" להשיב למדינה תוך 60 יום את מלוא סכום כספי התמיכה שהוענקו לה, לשם הקמת מרכז רפואי באשדוד אשר לא הוקם מעולם.
המכרז להקמת המרכז הרפואי
משרד האוצר קיים מכרז להקמת בית חולים מלא בעיר בשטח צמוד למרכז הרפואי אשדוד. במקביל לביצוע עבודות פיתוח שטח כולל דרכי גישה למרכז הרפואי. ב-9 באוגוסט 2009 פרסם משרד האוצר מכרז להקמת בית חולים באשדוד. את ההליך המקדמי עברו שלוש קבוצות, שתוכלנה להתמודד במכרז.
המכרז התקדם באיטיות רבה, עד ששלוש החברות המתמודדות עברו את שלב המיון המוקדם - אסותא, "מור" המכון למידע רפואי, וקריה רפואית אשדוד. בחודש יולי 2010, פרשו המתמודדים מהמכרז, למעט קבוצת מכבי המיוצגת על ידי רשת אסותא. משרד האוצר פרסם שיקרא לגופים שהתמודדו להתמודד שוב עם שיפור תנאים, כדי להגדיל את הכדאיות הכלכלית. במכרז החדש נוספו שני מרכיבים: אפשרות להפעלת שירותי רפואה פרטית בהיקף של עד 25% מההכנסה השנתית של בית החולים, ומענק הקמה לזכיין בסך 487 מיליון ש"ח. נספח ההפעלה של המכרז מפרט את מסלול הרפואה הפרטית, המכונה מסלול בחירת רופא, שהיזם רשאי להפעיל בבית החולים באשדוד. ברשימת ההגבלות של פעילות מסלול בחירת רופא קובע הנספח, בין השאר, כי היקף הפעילות לא יעלה על 25% מכלל הכנסות בית החולים ממכירת שירותים רפואיים; היקף הפעילות של כל רופא וכל מחלקה לא יעלה על 25%; הרופאים שייתנו שירות במסגרת מסלול בחירת רופא יהיו מרמת מומחה ומעלה העובדים בבית החולים במשרה חלקית לפחות; לא תינתן קדימות בקביעת תורים, ומוקד קביעת התורים יהיה מוקד מרכזי ללא הפרדה; והטיפול שיינתן לכל החולים יהיה זהה.
באפריל 2011 זכתה חברת "אסותא" אשר בבעלותה של מכבי שירותי בריאות, במכרז להקמת בית החולים הציבורי באשדוד. בסוף מאי אותה שנה נחתם עם משרד האוצר ההסכם לבנייתו וב-12 בנובמבר 2012 הונחה אבן הפינה.
באפריל 2016 נחתם הסכם שבו המדינה תעביר לאסותא כ–364 מיליון שקל בפריסה לחמש שנים, ובתמורה אסותא תוותר על ההיתר שניתן לה להפעיל רפואה פרטית בתשלום בבית החולים בשיעור של 25% מפעילותו. בנוסף לתשלום החד־פעמי, משרד הבריאות יעניק לאסותא אשדוד רישיונות לשירותים רפואיים שלא כלולים בהסכם המקורי להקמת בית החולים, להפעלת מרכז סרטן שכולל שני מאיצים קוויים (מכונות הקרנה), מכשיר MRI, יחידת צנתורים ויחידת הפריה חוץ גופית.
הפעלת בית החולים
בית החולים החל את פעילותו ב-4 ביוני 2017 עם פתיחתן של מרפאות החוץ. ב-16 באוקטובר נפתחה מחלקת היולדות בבית החולים. ב-7 בנובמבר נפתח חדר המיון ובית החולים החל לפעול בצורה מלאה. שעה בלבד לאחר הפתיחה פונו לחדר המיון שני פצועים בניסיון חיסול.
תוכניות לעתיד
בינואר 2021, אושרה הקמת מגדל אשפוז נוסף בבית החולים ובו מחלקות לילדים, מחלקות פנימיות נוספות, אודיטוריום ומרכז סימולציה. בכך יגדיל את בית החולים בתוספת של עוד 200 מיטות, ל-500 מיטות אשפוז. עלות ההקמה בהיקף של מעל ל-600 מיליון ש"ח.
מיכאל בן ארי
מיכאל בן ארי (נולד ב-12 באוקטובר 1963, כ"ד בתשרי ה'תשכ"ד) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם סיעת האיחוד הלאומי, ממקימי מפלגת עוצמה יהודית, פעיל ימין רדיקלי והיסטוריון ישראלי. תלמידו של הרב מאיר כהנא ופעיל לשעבר בתנועת כך ולאחר מכן יו"ר מפלגת חזית יהודית לאומית. בעל תואר דוקטור בלימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה, היה מרצה מן החוץ ללימודי ארץ ישראל, הר הבית, וארכאולוגיה באוניברסיטת אריאל, מרצה במכללת אורות ישראל ומורה לספרות ולתנ"ך בישיבת דרכי נועם ובישיבת הרעיון היהודי.
הוצב במקום החמישי ברשימת איחוד מפלגות הימין לבחירות לכנסת ה-21, כנציג מפלגת עוצמה יהודית, אך בית המשפט העליון פסל את מועמדותו.
ביוגרפיה
בן ארי נולד וגדל בשכונת כפר שלם, שבדרום תל אביב. אביו חנניה, יליד אפגניסטן, ואמו ילידת איראן. למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה ובישיבת ההסדר ימית. שירת במסגרת הישיבה בחטיבת גולני ולאחר פציעה עבר לחיל השריון והשתתף במבצע שלום הגליל כלוחם שריון. נמנה עם הגרעין המאזרח של היאחזות הנח"ל גדיד (לימים נווה דקלים). לאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב. השתתף בגרעין המייסד של ישיבת הרעיון היהודי.
את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת בר-אילן. בעל תואר ראשון בחינוך, תואר שני בתלמוד ותואר דוקטור בלימודי ארץ ישראל. הוא מרבה לעסוק במחקריו בהר הבית ובבית המקדש. כתב ספר בשם "המרד הגדול - מצעד איוולת או סוד הקיום" על המרד הגדול מהזווית של הקנאים. הקים את מכון ההסברה 'מורשת הר הבית' להנחלת תולדות הר הבית והמקדש ואת המדרשה לידע המקדש.
היה רב בית הספר הממלכתי דתי ע"ש ברוך דובדבני בבית הכרם בירושלים ורב בית הספר התיכון הדתי השש שנתי ע"ש פירסט בבית שמש. מאוחר יותר שימש מורה לתנ"ך בישיבת "דרכי נועם" בפתח תקווה, בישיבת בני עקיבא גבעת שמואל ובתיכון הדתי "במעלה" בפתח תקווה. מלמד בשלוחת מכללת אורות ישראל ברחובות.
קריירה פוליטית
בן ארי התחבר לתנועת כ"ך עוד בעת לימודיו התיכוניים. בבחירות לכנסת העשירית היה מנהל מטה הבחירות של המפלגה בתל אביב. הוא היה מועמד מטעם מפלגת חרות בבחירות לכנסת השש עשרה (2003) ומועמד מטעם מפלגת חזית יהודית לאומית בבחירות לכנסת השבע עשרה (2006), אך הרשימות לא עברו את אחוז החסימה. עם הקמת האיחוד הלאומי סמוך לבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום הרביעי ברשימה כנציג מפלגת ארץ ישראל שלנו, מפלגה שצירפה אליה את חזית יהודית לאומית זמן קצר קודם לכן, ונבחר לכנסת ה-18.
בשל חברותו בעבר בתנועת כ"ך, שהוכרזה כארגון טרור בארצות הברית, סירבו בשנת 2012 שלטונות ההגירה בארצות הברית להעניק לבן ארי ויזה לארצות הברית. יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין, מחה על ההחלטה "לפסול נציג נבחר של מדינת ישראל" וביטל בתגובה נסיעה של משלחת חברות הכנסת לארצות הברית.
חבר הכנסת
במהלך כהונתו בכנסת ה-18 יזם בן ארי מספר הצעות חוק שלא אושרו. ב-2010 יזם שלילת זכויות מחברת הכנסת חנין זועבי בגין השתתפותה במשט לעזה (המרמרה).
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015 קיים מגעים עם מפלגת יחד בראשות אלי ישי, על שותפות של הרשימות ב'בלוק טכני'. בסופו של דבר, בעקבות המשא והמתן בין המפלגות, ויתר על מקומו לטובת ברוך מרזל. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
לאחר כהונתו בכנסת
לאחר סיום כהונתו בכנסת החל בן ארי להעביר קורס בנושא תולדות הר הבית באוניברסיטת אריאל מלמד גם במכללת אורות ישראל, במורשת יעקב ובישיבת דרכי נועם. במרץ 2013 הודיע על הקמת תנועה חוץ-פרלמנטרית בשם "הקרן להצלת עם ישראל" (בקצרה: הקרן לישראל). בשנת 2013 החל להגיש תוכנית רדיו שבועית עם איתמר בן-גביר ברדיו גלי ישראל הנקראת 'עוקפים מימין'. בתחילת 2014 מילא תפקיד בהבאתה של פרשת אדם ורטה לדיון ציבורי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 שובץ בן ארי במקום ה-5 ברשימת איחוד מפלגות הימין. מספר עתירות מטעם התנועה הרפורמית ומפלגות שמאל לפסילתו לפי סעיף 7א לחוק יסוד: הכנסת הוגשו לוועדת הבחירות המרכזית בנימוק שהתבטא בגזענות. היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט כתב חוות דעתו שלפיה יש לפסול את בן-ארי. בתום דיון סוער דחתה הוועדה את הבקשה ברוב של 16 מול 15. בערעור לבית המשפט העליון הוחלט לפסול את מועמדותו, בנימוק ש"יש במעשיו ובהתבטאויותיו של ד"ר בן ארי משום הסתה לגזענות כמטרה דומיננטית ומרכזית של משנתו". בכך היה בן-ארי למועמד היחיד בתולדות המדינה שנפסל על ידי בית המשפט העליון על אף שוועדת הבחירות המרכזית אישרה את מועמדותו, וכן המועמד היחיד שנפסל מהתמודדות בבחירות, להבדיל מפסילת רשימת המועמדים שלו, ושלא כתוצאה מהרשעתו בעבירה.
עוד לפני פרסום פסק הדין המלא, ובו נימוקי הפסילה המלאים, החל דיון ציבורי סביב ההחלטה. מרדכי קרמניצר תמך בפסילה. לעומתו, יהודה יפרח מתח ביקורת על ביטול החלטת ועדת הבחירות שהכשירה את מיכאל בן ארי, לעומת ביטול החלטת ועדת הבחירות שפסלה את עופר כסיף, בטענה שהדבר מהווה "יישום מפלה ופוגעני במיוחד של הוראות החוק".
באוגוסט 2021 הורחק לצמיתות מהרשת החברתית "פייסבוק" לאחר שהוגדר כ"מסוכן" בעקבות תמיכתו בתנועות "כך" ו"כהנא חי" שנחשבות לארגוני טרור בישראל וארצות הברית.
באוגוסט 2022 החליטה פרקליטות המדינה להגיש נגדו, בכפוף לשימוע, כתב אישום בגין הסתה לגזענות.
עמדותיו
בן-ארי מגדיר עצמו כ"תלמידו וממשיך דרכו של הרב כהנא" ותומך בעידוד הגירתם של ערבים העוינים את ישראל כדוגמת "ערבים באום אל-פאחם, שרוקדים על הגגות כשיהודים נטבחים", ובסרוב פקודה במקרה של פינוי התנחלויות. את סירובו לגנות את הצתת המסגד בכפר יאסוף בדצמבר 2009, נימק באומרו: "את הגינויים שלי סיימתי כאשר בתי הכנסת נשרפו בגוש קטיף" ויצא כנגד דברי הגינוי של נשיא המדינה שמעון פרס באמרו ש"הנשיא פרס צריך לזכור שאינו נשיאם של הערבים". בהפגנת ימין בימי מבצע עמוד ענן קרא "בעזה אין חפים מפשע... אנחנו רוצים 15 גיחות עם אלפיים הרוגים."
בן-ארי פעיל בהתנגדות לשהות המסתננים מאפריקה בישראל ודורש להשיבם לארצותיהם. הוא טוען לצביעות ביחס של אנשי השמאל ותושבי צפון תל אביב למסתננים ולטענתו הם תומכים במסתננים רק מכיוון שאלה אינם מסתובבים בשכונותיהם. כדי להמחיש זאת, הביא קבוצה של מסתננים לבריכת גורדון בתל אביב בליווי צלמים, ויצא בקריאה לתושבי צפון תל אביב לשכן סודני בביתם. לדבריו הוא מודע למצב הקשה שיצרה נוכחות המסתננים בדרום תל אביב גם בעקבות מיקום לשכתו בשכונת התקווה. ב-23 במאי 2012 נאם בהפגנה שנערכה בדרום תל אביב נגד מסתננים מאפריקה, ואמר: "שלוש שנים נשים לא יכולות ללכת לשוק מבלי שיגנבו להן את התיק, ילדות לא יכולות לשחק, גברים צעירים לא יכולים למצוא עבודה...סודנים לסודאן!". כשנשאל לגבי פגיעה ברכוש של מסתננים לאחר ההפגנה אמר שהוא מאוד מוטרד מהאלימות, שהיא תוצר של המציאות הקשה בשכונה שאותה כינה "חבית אבק שרפה". בן ארי הקים בכנסת את 'השדולה לנפגעי תופעת המסתננים' ואת הלשכה הפרלמנטרית שלו בחר לשכן בלב שכונת התקווה שבדרום תל אביב.
חיים אישיים
בן-ארי מתגורר בקרני שומרון. הוא נשוי לדגנית לבית זמורה ואב לתשעה ילדים. אחיו, הרצל בן ארי, היה ראש מועצת קרני שומרון. ואחיינו, הוא הזמר והיוצר חנן בן ארי.
תורת המשחקים
תורת המשחקים היא ענף של המתמטיקה, המנתח מצבי עימות או שיתוף פעולה בין מקבלי החלטות בעלי רצונות שונים. לדוגמה, כמו המצבים המתעוררים במשחקי לוח שונים, בהם כל אחד מהשחקנים רוצה לנצח, ובפעילות כלכלית, בה כל אחד מהעוסקים שואף להגיע לרווח מקסימלי. מצבים כאלו מכונים משחקים, והמשתתפים בהם – שחקנים. הכלכלה, חלק מענפי הפסיכולוגיה ותורת המשחקים האבולוציונית נשענים על מודלים מספריים מתחום תורת המשחקים.
חקירה של משחק מורכב במסגרת תורת המשחקים, מתאפשרת על ידי הפשטתו לאחד מכמה מודלים כלליים, הניתנים לניתוח מתמטי. המטרה היא "לפתור" את המשחק, כלומר, לזהות בו את דרכי הפעולה הצפויות של השחקנים או להצביע על דרכי פעולה מומלצות לשחקנים בודדים או לקבוצות של שחקנים. לניבוי נכון של התנהגות השחקנים עשויה להיות משמעות במציאות, אך נושא זה נתון לביקורת ומחלוקת רבה. לדעתם של תומכי הניבוי, ניתן להסיק מהמודלים כי בחירה נבונה של כללי הצבעה, צריכה להביא בחשבון את האפשרות של הצבעה טקטית (אסטרטגית), לדוגמה: תכנון של תשתית הכבישים צריך להביא בחשבון את בחירות המסלול של הנהגים בשעות העומס.
התפתחות תורת המשחקים
מאמר של המתמטיקאי הגרמני ארנסט צרמלו (Zermelo) שפורסם בשנת 1913 ומאמרים של המתמטיקאי הצרפתי אמיל בורל (Borel) מהשנים 1921–1927 הם מבשריה של תורת המשחקים. מאמרים אלו מתייחסים לדוגמאות של שחמט ופוקר, אך עיקר עניינם הוא שאלות כלליות יותר, עקרוניות, העולות ממשחקים אלו. בשנת 1928 פרסם ג'ון פון נוימן מאמר ובו הוכחה למשפט המינמקס, העוסק במשחק סכום אפס לשני שחקנים, והוא ממשפטי היסוד של תורת המשחקים.
ראשיתה של תורת המשחקים כתחום עצמאי היא ספרם של פון נוימן ואוסקר מורגנשטרן, "תורת המשחקים וההתנהגות הכלכלית" (Theory of Games and Economic Behavior), שיצא לאור בשנת 1944.
בשנים 1950–1953 פרסם ג'ון נאש ארבעה מאמרים העוסקים במשחקים שיתופיים ולא שיתופיים. בין השאר הוכיח במאמר מ־1951 קיומו של שיווי משקל במשחקים לא שיתופיים, הקרוי כיום על שמו, שיווי משקל נאש. עבודתו של נאש, שנקטעה למשך שנים רבות בעטייה של מחלת הסכיזופרניה, הביאה לזכייתו בפרס נובל לכלכלה בשנת 1994. הפרס הוענק במשותף לנאש, לג'ון הרסני (Harsanyi) וריינהרד זלטן (Selten) על עבודתם החלוצית בתחום תורת המשחקים הלא שיתופית.
בעקבות עבודתו של נאש הציגו מריל פלאד (Flood) ומלווין דרשר (Dersher) מ"מכון ראנד", בשנת 1950, את הבעיה הידועה בשם דילמת האסיר.
ב-1982 פרסם ג'ון מיינרד סמית' (John Maynard Smith) את הספר "אבולוציה ותורת המשחקים" (Evolution and the Theory of Games), שקידם מאוד את השימוש בתורת המשחקים האבולוציונית בביולוגיה.
פרס נובל שני בכלכלה על עבודה מתחום תורת המשחקים הוענק בשנת 2005 במשותף לישראל אומן ותומאס שלינג (Schelling).
שיטות ומושגים מתורת המשחקים תופסים מקום של כבוד בענפי הכלכלה השונים ובמנהל עסקים ומשמשים גם במדעי חברה אחרים, כמו מדע המדינה ופסיכולוגיה, וכן במשפטים. תורת המשחקים משמשת גם בענפי ביולוגיה שונים, בעיקר בחקר התנהגות ואסטרטגיות אבולוציוניות של יצורים חיים. בשנים האחרונות גובר העניין בתורת המשחקים במדעי המחשב. התפתחות זו קשורה לחשיבותם הגוברת של רשתות מחשבים, ובמיוחד רשת האינטרנט. בציבור הכללי, המודעות הגדלה לתורת המשחקים מתבטאת בחדירה של מושגים הלקוחים מתחום זה, כמו משחק סכום אפס, לשפה המדוברת. תרמו לכך כמה ספרים פופולריים שנכתבו בזמן האחרון, ובמיוחד נפלאות התבונה, ביוגרפיה של המתמטיקאי ג'ון נאש, מחלוצי תורת המשחקים, שעובדה בשנת 2001 לסרט קולנוע מצליח באותו השם.
סוגי משחקים
תורת המשחקים חוקרת את המשחקים במונחים מתמטיים מוגדרים. המשחק מכיל מספר שחקנים, סדרת פעולות (או אסטרטגיות) אפשריות לשחקנים אלו ומִפְרט של הרווחים לכל אחד מצירופי התכסיסים. ישנן שתי דרכים להציג את המשחקים הנפוצים בספרות:
''כאשר משחק מוצג בסגנון רגיל, ההנחה הרווחת היא שכל שחקן פועל בעת ובעונה אחת או לפחות מבלי לדעת על פעולות האחר. אם לשחקנים יש מידע מסוים על בחירותיהם של שחקנים אחרים, אזי בדרך כלל המשחק מוצג בצורה המורחבת''. בתמונת המשחק פה, ישנם שני שחקנים. שחקן 1 זז ראשון ובוחר או ב- F או ב- U. שחקן 2 רואה את הצעד של שחקן 1 ויכול לבחור או ב- A או ב- R. נניח ושחקן 1 בוחר U ולאחר מכן שחקן 2 בוחר A, אז שחקן 1 מקבל 8 ושחקן 2 מקבל 2. כמו כן משחקים באופן הנרחב יכולים גם ללכוד משחקי פעולה סימולטנית. קו מקווקו או עיגול מסביב לשני קודקודים שונים כדי ליצג אותם כחלק מאותה סדרת מידע (כלומר השחקנים אינם יודעים באיזו נקודה הם)
משחק סימטרי ומשחק א-סימטרי
משחק סימטרי הוא משחק אשר בו הרווח לאסטרטגיה מסוימת תלוי באסטרטגיות האחרות שהושמו ולא על ידי מי שיחק אותם. אם ניתן לשנות את זהויות השחקנים מבלי לשנות את הרווח של האסטרטגיות, אזי המשחק סימטרי. מרבית משחקי 2X2 הנחקרים הם סימטריים. משחקים רגילים של 'פחדן', 'דילמת האסיר', ו'צייד האייל' הם משחקים סימטריים. חוקרים מסוימים יחשיבו משחקים אלו כמשחקים א-סימטריים. אולם מרבית הרווחים למשחקים כגון אלו הם סימטריים.
רוב המשחקים הא-סימטריים שנחקרו הם משחקים שבהם אין אסטרטגיה זהה לכל השחקנים. לדוגמה, ל'משחק האולטימטום' והדומה לו 'משחק הדיקטטור' ישנן אסטרטגיות שונות לכל שחקן. אולם, אפשרי שלמשחק יהיו אסטרטגיות זהות לשני השחקנים ועם זאת א-סימטרי. לדוגמה, המשחק המתואר, הוא א-סימטרי אף על פי שלשחקנים סדרות אסטרטגיה זהות.
תורת המשחקים בישראל
בישראל מתקיים מחקר ענף בתורת המשחקים, בעיקר במסגרת המחלקות לכלכלה ולמתמטיקה באוניברסיטאות השונות. החוקרים הבולטים בתורת המשחקים בישראל הם ישראל אומן ומנחם יערי מן האוניברסיטה העברית ואריאל רובינשטיין מאוניברסיטת תל אביב. כל אחד מהם זכה בפרס ישראל על תרומתו לתחום זה, וישראל אומן אף זכה בפרס נובל לכלכלה לשנת 2005.
יישומים של תורת המשחקים
לצד החלק התאורטי, יש הטוענים כי ניתן גם ליישם מסקנות מתורת המשחקים בתחומים כמו כלכלה, פסיכולוגיה, משפטים, ספורט יחסים בינלאומיים ועוד.
ביקורת
חוקרים מובילים בתחום תורת המשחקים טוענים כי שימוש בה ככלי לקבלת החלטות במציאות אינו מועיל ולעיתים אף מזיק. לדבריהם, הניסיון לפתור משוואה עם אינסוף משתנים שעוסקים בבני אדם עם התנהגות לא רציונלית הוא לא יותר משרלטנות.
יוהאן גלטונג
יוהאן גלטונג (בנורווגית: Johan Galtung; נולד ב-24 באוקטובר 1930) הוא סוציולוג נורווגי, אבי דיסציפלינת לימודי השלום העוסקת באמצעים לסיום ומניעת סכסוכים ועימותים אלימים. מייסד המכון הבינלאומי לחקר השלום באוסלו וראש מכון Transcend. במאמר שכתב, ראיון שנתן ודעות שהשמיע ברבים, גלטונג הביע עמדות אנטישמיות.
ביוגרפיה
נולד באוסלו בשנת 1930. אביו היה רופא. במהלך מלחמת העולם השנייה נשלח אביו למחנה ריכוז ובעקבות אירועי המלחמה הפך גלטונג לפציפיסט. הוא סירב להתגייס מטעמי מצפון לצבא נורווגיה בשנת 1951 ונשלח לכלא. הוא למד מתמטיקה, סוציולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה וסיים תואר במתמטיקה באוניברסיטת אוסלו בשנת 1956. בשנת 1958 נסע לארצות הברית כדי ללמד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק וחזר כעבור שנתיים לאוסלו. בשנת 1959 היה מהמייסדים של המכון הבינלאומי לחקר השלום באוסלו ועמד בראשו במשך עשר שנים. בשנת 1964 עזר לייסד את כתב העת Journal of Peace Research והיה עורכו במשך עשר שנים.
בשנת 1969 עזב את המכון לטובת משרה אקדמית באוניברסיטת אוסלו, בה החזיק עד לשנת 1978.
בשנת 1987 הוענק לו פרס הקיום הנכון.
הוא אב לשני ילדים מאשתו הראשונה, הסוציולוגית אינגריד איד, ולשני ילדים מאשתו השנייה, פומיקו נישימורה (Fumiko Nishimura).
עמדתו כלפי ישראל והיהודים
גלטונג תומך בעקביות מאז שנות השבעים בפתרון שתי המדינות - ישראל כמדינה בעלת אופי יהודי ולצידה מדינת פלסטין - כחלק מהסדר שלום אזורי בו תוקם קהילה אזורית של שש מדינות בדומה למודל האירופאי: ישראל וחמש המדינות הערביות הגובלות בה.
במהלך הרצאה שנתן באפריל 2012 באוניברסיטת אוסלו, במאמר שפרסם לאחר מכן בכתב עת נורווגי ובראיון שנתן לעיתון "הארץ" בעקבותיהם, התבטא גלטונג באנטישמיות: הוא טען כי אין לפסול קשר אפשרי בין רוצח ההמונים הנורווגי אנדרס ברינג ברייוויק, לבין המוסד וישראל, מה עוד, שהרוצח משתייך לארגון "הבונים החופשיים", "אשר מקורותיו הם יהודיים". בנוסף לכך, הזכיר גלטונג בהקשר זה תאוריה, לפיה יש קשר בין פיצוץ מלון המלך דוד, אשר בוצע ב-1946 בידי האצ"ל, לבין הטבח בנורווגיה, שכן שניהם בוצעו באותו תאריך - 22 ביולי: "יהיה מעניין לקרוא את דו"ח המשטרה הנורווגית על ישראל במשפט ברייוויק", הוא סיכם את דבריו בעניין זה.
גלטונג הסביר ל"הארץ" כי "היהודים שולטים בתקשורת העולמית ומטים אותה לטובת ישראל". הוא ציטט מחקר על פיו היהודים שולטים בתקשורת האמריקאית: "שש חברות יהודיות שולטות על 96% מהמדיה".
בנושא אחר, גלטונג המליץ על עיון מחודש בפרוטוקולים של זקני ציון כדי להבין את האופן שבו מדינות שולטות במדינות אחרות על ידי מתן הלוואות שאליהן מצורפים תנאים מחמירים (debt bondage).
התבטאות מעוררת מחלוקת נוספת שלו היא שאחד הגורמים לאנטישמיות שהובילה לשואה, הוא עמדות המפתח של יהודים בגרמניה.
ב-2 במאי 2012 פרסם גלטונג בנושא הבהרה בה בין היתר גינה את הפרוטוקולים של זקני ציון כמסמך "מחליא". ב-14 במאי 2012 צירף למאמר שפרסם התנצלות בנוסח הבא: "כמה אמירות שלי לאחרונה, אשר צוטטו מחוץ להקשרן, פגעו ברגשותיהם של אנשים. אני מתנצל על כך בשיא הכנות, לא הייתה לי כלל כוונה שכזו".
כארבעה חודשים קודם לכן השמיע פרופסור אחר מה"מכון לחקר השלום" באוסלו, דעות אנטישמיות דומות לדעות אלה של גלטונג.
פרסים ואותות כבוד
(Johan uten land. På fredsveien gjennom verden)
רם
{{פירושונים|*בריכת רם (נֶהֱגֶה לעיתים "בירכת רם") - אגם טבעי בצפון-מזרח רמת הגולן, ליד היישובים הדרוזיים מסעדה ומג'דל שמס
אישים:
ראו גם
}}
מלחמת המלכים
מלחמת המלכים (באנגלית: War of Kings) הוא אירוע קרוסאובר ביקום מארוול שפורסם על ידי חברת מארוול קומיקס בין מרץ לאוגוסט 2009 למשך 36 חוברות. את המיני סדרה הראשית כתבו דן אבנט ואנדי לנינג. העלילה מתמקדת במלחמה אותה הוביל הקיסר וולקן מאימפריית השי'אר נגד אימפריית הקרי בהנהגתם של הבלתי אנושיים. דמויות נוספות המשתתפות בסיפור כוללות את גלדיאטור והמשמר המלכותי וקבוצות שומרי הגלקסיה, סטארג'אמרס, חיל נובה ודארקהוק.
סיפור זה מהווה חלק מסיפורים שהחלו באירועי "השמדה" משנים 2005–2007, "השמדה: כיבוש" משנים 2007–2008, ונמשכו באירועי "ממלכת המלכים" משנת 2010 ו"הציווי של תאנוס" משנים 2010–2011.
סקירה
עם סוף אירועי הפלישה הסודית, חזיז שחור מלכם של הבלתי אנושיים חוזר יחד איתם לאימפריית הקרי כדי לקבל את ירושתם החוקית כשליטי הקרי. הוא מארגן אירוסין בין רונאן המאשים לבין קריסטל כדי לקרב בין שני הגזעים, לסיים סכסוכים ישנים וליצור הגנה נגד יריבים משותפים. אולם, הבלתי אנושיים נקלעים לסכסוך עם הקיסר וולקן ותוכנית ההתרחבות שלו לאימפריית השי'אר, אשר מתקיף אותם באמצע החתונה. כתוצאה מכך, הבלתי אנושיים והקרי מתקיפים חזרה את אימפריית השי'אר.
עלילה
הקיסר וולקן מתכנן תוכנית שאפתנית לכבוש את יקום מארוול. גלדיאטור מהמשמר המלכותי של השי'אר מוביל את המתקפה על הבלתי אנושיים. בעוד קריסטל ממשפחת המלוכה של הבלתי אנושיים ורונאן המאשים עומדים להינשא כדי לאחד את הבלתי אנושיים עם הקרי, הם מותקפים בידי גלדיאטור והמשמר המלכותי. גלדיאטור מתעמת עם חזיז שחור ומביס אותו בעזרת רעש לבן. המשמר גם לוכד את הנסיכה לילנדרה, הקיסרית לשעבר של הש'יאר, שמצדדת לטובתם של הבלתי אנושיים והקרי. רונאן נופל גם הוא כשהוא מנסה לעזור לקריסטל. גלדיאטור אומר שהם אמרו את דברם, והמשמר המלכותי עוזב. מדוזה צועקת שהשי'אר ישלמו בדמם על מה שעשו.
גלדיאטור והמשמר מתעמתים מול סנטוריונים מחיל נובה, שאותם הם מביסים בקלות. גלדיאטור מקבל הוראה מהקיסר למסור לידיו את לילנדה, אך הוא עוזב ומראה חוסר שביעות רצון מהוראה זו. בהמשך, קבוצת סטארג'אמרס תוקפים יחד עם חלק מחברי שומרי הגלקסיה את ספינתו של גלדיאטור כדי לחלץ את לילנדרה. רוקט ראקון ומארוול גירל מושכים אותו הרחק משדה הקרב, אך הוא מבין את התחבולה. הוא מביס את שאר חבורתם ולוכד את לילנדרה בטרם תוכל להימלט. היא מתחננת לעברו, אך שומר מלכותי נוסף מפריע לה באמצע תחינותיה ודורש שגלדיאטור יעשה כמצוותו של הקיסר להרוג אותה ואת האחרים.
אחוות הדורסים
טאלון - משתמש נוסף של שריון דארקהוק - מגיע לכדור הארץ ואומר למשתמש המקורי כריס פאוול שהוא חלק מארגון סודי שנועד להגן על היקום, ואשר נודע בשם "אחוות הדורסים". לאחר עידנים בהם הארגון הפסיק את פעילותו, רק דארקהוק וטאלון נותרו, ותפקידם כעת הוא להחזיר את האיזון של היקום על כנו. לרוע מזלו של כריס, טאלון שיקר לו, וכשכריס הפעיל את הזכרונות שבשריון נודע לו שאחוות הדורסים הם האנשים הרעים. אולם, טאלון כבר שאב את תודעתו של כריס מהשריון וזהות חדשה בשם "רייזור" עולה ומשתלטת על השריון.
טאלון ורייזור משיגים את מוט השליטה הקוסמי מקטסטרופוס. אולם, אישיותו של כריס לא הושמדה לגמרי, וחיזיון של אביו אומר לו שרוב מה שנאמר לו על השריון היה שקרי - ההיסטוריה הקודמת של השריון הומצאה בידי כריס עצמו, ואילו השריון הנוסף הוא למעשה תצורה נוספת שהשתלטה כדי להתגבר על בעיות שליטה בכעסים. הפסיכה של כריס משתחררת בבהלה מהכלא בו הייתה שבויה וכריס מוצא את עצמו ניצב על עץ גדול-ממדים שמכיל אלפי קמעות כמו שלו. הוא נתקל ביצורים דמויי-גרגוילים שמפצירים בו לחזור לכלא ממנו הגיע. בינתיים באזור השלילי, טאלון ורייזור מציעים לבלאסטאר את מוט השליטה הקוסמי בתמורה לעזרתו בהשפעה על תוצאותיה של מלחמת המלכים. טאלון מופיע בפני וולקן ואומר לו שאחוות הדורסים נוצרה כדי לשמור על חוזקו של האימפריום. הוא גם אומר לו שבלאסטאר עוזר לשי'אר ועל ההפיכה של לילנדרה בכוכב קאנדילאר. רייזור נראה לאחר מכן בקאנדילאר מחופש לאחד מגזע השי'אר. למרות שרייצ'ל סאמרס מצליחה לראות את צורתו האמיתית, הוא יורה בכמה מתושבי השי'אר לפני שהורג את לילנדרה.
חיל נובה
חיל נובה החדש אינו מאומן מספיק, והוא סובל אבדות כבדות בהתמודדותו מול המשמר המלכותי של השי'אר. כאשר אחיו של ריצ'רד ריידר, רובי, מנסה להציל חבר לחיל, הוא עצמו נקלע למצוקה ונדרש הצלה. נובה וסנטוריונים מנוסים יותר מצילים אותו ולוקחים את סטרונטיאן ואת ראבנוס תחת מעצר. טריטוריית הקרי שהייתה בשליטת ראבנוס עוברת ל"מלך" בלאסטאר.
מיילס או'בריאן
מיילס אדוארד או'בריאן (באנגלית: Miles Edward O'Brien), בגילומו של קולם מיני, הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים". או'בריאן, יליד אירלנד, הופיע כדמות חוזרת בסדרת "מסע בין כוכבים: הדור הבא" (TNG) וכדמות קבועה בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" (DS9).
ליהוק
לדבריו של קולם מיני, בתחילה או'בריאן "פשוט היה שם, לא באמת התבסס כדמות, וכך זה המשיך לזמן מה". בפרק "Encounter at Farpoint" - הפיילוט של TNG - הוא נראה כמפעיל הקשר על גשר פיקוד הקרב של האנטרפרייז, אולם לדמותו לא היה שם. הוא הופיע כדמות חוזרת בעוד ועוד מפרקי הסדרה, ורק בפרק "Family" של העונה הרביעית קיבלה דמותו שם פרטי. עם זאת, מצא חן בעיני מיני הסידור, על פיו הוא נשכר לעבודה על בסיס של פרק אחד, בכל פעם מחדש, והוא אף היסס לחתום על חוזה לתפקיד לדמות קבועה ב-DS9, לכשהוצע לו. יחד עם וורף, או'בריאן הוא אחת משתי הדמויות העיקריות אשר עברו מ-TNG ל-DS9.
סיפור רקע
על פי סיפור הרקע של דמותו של מיילס או'בריאן, הוא נולד בקילרני, עיר במחוז קרי, אירלנד, כדור הארץ, בספטמבר שנת 2328. לדבריו, הוא צאצאו של בריאן בורו, מלך אירלנד והמייסד של שבט או'בריאן. אביו, מייקל או'בריאן, רצה שהוא יהיה נגן צ'לו, ועל כן דחף אותו עד אשר התקבל ללימודים ב-"Aldebaran Music Academy". עם זאת, מספר ימים לפני שהיה אמור להתחיל לימודיו שם, הוא התגייס לצי הכוכבים. או'בריאן נראה מנגן בצ'לו כחלק מרביעיית המיתר של דאטה. לאו'בריאן יש שני אחים.
בפרק "The Wounded" של TNG מתגלה כי או'בריאן שימש כקצין טקטי על ספינת החלל "Rutledge" במהלך המלחמה של הפדרציה עם קרדאסיה, ושב מהקרב עם צלקות רגשיות, לאחר שהיה עד לטבח שביצעו הקרדאסים במאות אזרחים על כוכב הלכת Setlik III. במלחמה זו מתחיל מסעה המרכזי של הדמות, מסע בו הנעימה האירית הקלאסית "The Minstrel Boy" ממלאת חלק מרכזי: אדם חף מפשע נזרק לטבע ההרסני של המלחמה. הוא שר את השיר בפרק הזה, והרבה יותר מאוחר, בפרק "What You Leave Behind" - הפרק האחרון של DS9 - נעימה זו היא הראשונה המושמעת בסיקוונס הפלאשבק.
או'בריאן מתיימר, בצחוק, להיות צאצא ישיר של המלך האירי הגבוה בריאן בורו (על פי מסורת אירית, כל האנשים עם שם המשפחה "או'בריאן" הם צאצאיהם). מאוחר יותר הוא מספר, ברצינות, כי הוא צאצא של הדמות הבדיונית שון אלויסיויס או'בריאן (ככל הנראה, אזכור של שם הלידה של במאי הקולנוע ג'ון פורד), מי שהיה אחד מהחברים באחד מהאיגודים המקצועיים הראשונים שהוקמו בארצות הברית, ואשר נטל חלק מרכזי בשביתת כורי הפחם משנת 1902 בפנסילבניה, ארצות הברית, אשר נורה ונזרק אל תוך נהר אלגני. או'בריאן לחם בסך הכול ב-235 קרבות במשך 22 שנות שירותו בצי הכוכבים, עוטר 15 פעמים ונחשב למומחה בלחימה על ספינת חלל.
עלילות הדמות בדור הבא
בשנת 2367, הוא התעמת עם קפטן בנג'מין מקסוול, מפקדו לשעבר על ה-"Rutledge", כאשר מקסוול ערק משירות והחל לתקוף ספינות ומאחזים קרדאסיים, ואיים על השלום בין הפדרציה לבין האיחוד הקרדאסי.
במהלך מלחמת האזרחים הקלינגונית, או'בריאן מוצב לשרת על גשר הפיקוד של האנטרפרייז, כקצין הטקטי, עקב התפטרותו של וורף משירות בצי הכוכבים, והצבתם באופן זמני של קצינים ששירתו על האנטרפרייז לספינות אחרות, בצי תחת פיקודו של קפטן ז'אן-לוק פיקארד.
או'בריאן התחתן עם קייקו אישיקאווה על סיפון האנטרפרייז. יש להם בת, מולי, אשר יולדה על ידי וורף.
עלילות הדמות בחלל עמוק 9
בפרק פתיחת הסדרה מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9, דמותו של מיילס או'בריאן עברה מ-TNG. על פי העלילה, או'בריאן עובר מהאנטרפרייז אל חלל עמוק 9, ב-"Emissary" - פרק הבכורה של הסדרה, על מנת לשמש כראש אגף המבצעים של התחנה.
בעזרתה של ג'דזיה דקס, הוא מוצא דרך להזיז את התחנה ממסלול היקפי סביב באג'ור, ולהביא אותה לפתחו של חור תולעת שהתגלה לאחרונה, דבר המאפשר לבאג'ור לתבוע ריבונות על חור התולעת. לימים, הוא מוסיף אל תפקידיו תפקיד נוסף - כמהנדס הראשי של הדיפאיינט, אשר מוצבת לשירות בחלל עמוק 9.
על תחנת החלל הוא פוגש בד"ר ג'וליאן באשיר, אשר בהתחלה רק מעצבן את או'בריאן, אולם שתי הדמויות בסופו של דבר הופכות לחברים הטובים ביותר. בפרט, הם לעיתים קרובות משחקים בקליעת חיצים למטרה, ומשחזרים קרבות היסטוריים בהולודק.
או'בריאן ננזף על הפרת ה-"Prime Directive", לאחר שעזר לטוסק - חייזר שהגיע לתחנה מרביע גמא - להימלט מחייזרים אחרים, אשר ניסו לצוד אותו.
בשנת 2370 הוא נעצר על ידי הקרדאסים והואשם באספקת נשק למאקי. האישומים נגדו בוטלו, כאשר התגלה מידע כי המשפט הוא חלק ממזימה להכפיש את הפדרציה.
לאחר תאונה שקרתה על התחנה בשנת 2371, או'בריאן מצא עצמו קופץ קדימה בזמן במספר שעות, למשך מספר דקות. באחת הפעמים בהם קפץ אל העתיד - הוא מצא את מותו כאשר ניסה לקבוע מה גרם לאירועים שהיה עד להם. הוא שלח בחזרה לעבר את עמיתו מהעתיד, במקומו.
או'בריאן הושעה באופן זמני מתפקידו, לאחר שביקר בכוכב הלכת ארגרת'ה, שם הואשם בטעות בריגול ונגזר עליו 20 שנות מאסר, לביצוע באמצעות מציאות מדומה. או'בריאן הפך לפרנואיד כאשר חזר לתחנה, ומצוקתו הרגשית הובילה אותו אף לניסיון התאבדות.
קירה נריס, אשר שימשה עבורם כאם פונדקאית, ילדה בשנת 2373 את בנם של קייקו ומיילס או'בריאן, שאף קראו לו על שמה - קיראיושי.
בסופו של חלל עמוק 9, או'בריאן ומשפחתו עוזבים את התחנה, ושבים לכדור הארץ, בו או'בריאן צפוי לשמש כפרופסור להנדסה באקדמיה של צי הכוכבים. הפסקול המלווה רגעים אלו על המסך הוא הנעימה האירית "The Minstrel Boy".
הניסיון הרב שצבר או'בריאן לאורך שנות שירותו בצי הכוכבים, בפרט כפי המתואר בפרקי "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", מאפשרים לדמות לקחת תפקיד מרכזי יותר בעלילות השונות וכן משמשים כצידוק להשארתו בדרג פיקודי, בפועל, על אף אי-היותו קצין. אכן, לאו'בריאן יש ניסיון פיקודי רב, ככל, אם לא יותר, מאשר הקצינים שהוא עובד איתם. לדוגמה, במהלך דיון הסגרה רשמי בנוגע ללוטננט וורף, בית-המשפט קבע כי או'בריאן הוא מומחה בלחימה באמצעות ספינת חלל, בשל הניסיון הרב שיש לו, והוא אף נדרש לבקר את פעולותיו של וורף. כמו כן, או'בריאן הציע לוורף את הדרכתו בנוגע לפיקוד וניהול אחרים במהלך משבר. סגנון הפיקוד של או'בריאן יכול להיות מתואר, באופן כללי, כמעשי, בדגש על "חושב תוך כדי תנועה", כאשר הוא פותר בעיות. עם זאת, או'בריאן משתמש בגישה ישירה של שימוש בשכל ישר בנוגע לסוגיות הניצבות מבפניו.
עתיד רחוק
בסוף הפרק "Temporal Edict" בסדרה "מסע בין כוכבים: סיפונים תחתונים" מוצגת סצנה ובה נראית מורה המלמדת תלמידים בעתיד הרחוק על דמויות משמעותיות בהיסטוריה של הפדרציה. בסיום הפרק מתייחסת המורה לדמותו של או'בריאן ומציינת שככל הנראה או'בריאן הוא הדמות החשובה ביותר בהיסטוריה של צי הכוכבים. בשלב זה מסתיים הפרק והסיבה לחשיבותו אינה מצוינת.
יוצר הסדרה, מייק מקמהן, הציע הסבר חוץ יקומי לפיו אף על פי שעקרונית ברור שבמחשבה כללית יש דמויות חשובות יותר, הרי שבעיני אנשי הסיפונים התחתונים מובן מאליו שאו'בריאן הוא הדמות החשובה ביותר, שהוצגה לראשונה כחלק מצוות הסיפונים התחתונים של האנטרפרייז, אך התפתחה ועברה מסע משמעותי לאורך שתי סדרות הטלוויזיה שבה הופיעה.