cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארז לב-רן
ביוגרפיה
ארז לב-רן נולד ברמת גן לזאב ואלקה בשנת 1970. הוא למד בבית ספר "עליות" ולאחר מכן בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
לב-רן התגייס לחיל השריון בשנת 1988 למסלול "רחף" (מסלול מהיר לקצונה). לאחר שסיים את קורס מפקדי הטנקים, שובץ כמפקד טנק בצמ"פ ובפלוגה מבצעית בגדוד 75 של חטיבה 7. לאחר מכן יצא לקורס קצינים בבה"ד 1, אותו סיים כמצטיין גדודי, ולהשלמה חילית. בתום הקורס שובץ בגדוד 77 של החטיבה, בה מילא שלל תפקידים פיקודיים, החל ממפקד מחלקה, דרך קצין מבצעים, מפקד פלוגת הצמ"פ, מפקד פלוגה מבצעית ועד לסגן מפקד גדוד. במהלך היותו בגדוד שירת ברצועת הביטחון בדרום לבנון ובין היתר פיקד על מוצב הבופור.
לאחר מכן שירת בתפקיד קצין הדרכה בעוצבת געש, ובשנת 2003 מונה למפקד גדוד 82, תפקיד אותו אייש עד לשנת 2005. בתקופה זו נטל הגדוד חלק פעיל בביטחון שוטף וכן בשורה של מבצעים ברצועת עזה ובהם: מבצע "פרשי הפלדה" (אסון הנגמ"שים), מבצע קשת בענן, מבצע ימי תשובה. במסגרת פעילות הביטחון השוטף נפרס גדוד 82 בצפון הרצועה ואבטח את היישובים: ניסנית, אלי סיני ודוגית עד לפינוי שלהם, במסגרת תוכנית ההתנתקות, בקיץ 2005. במהלך תקופה זו זכה גדוד 82 בפיקודו, לשבחים רבים על פעילותו הן במישור ההגנתי והן במישור ההתקפי (הגדוד פגע בלמעלה מ-50 מחבלים במבצעים התקפיים, ובהגנה ומנע חדירת חוליות מחבלים ליישובים ולמוצבים), ואף פעמיים בתואר הגדוד המצטיין מטעם קצין שריון ראשי.
בתפקידו הבא שירת לב-רן כמפקד גדוד 198 בבסיס שיזפון. לאחר כשנה בתפקיד שינה את ייעוד הגדוד מקורס מפקדי טנקים ל"גדוד רצף ההכשרה" (טירונות, מקצועות וצמ"פ) של חטיבה 188. בשנת 2007 שימש כמפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי וריכז את מגמת השריון. במקביל היווה פרויקטור חיילי בנושא עידוד מוטיבציה בגיוס לחיל השריון. בעקבות פעילותו בנושא הוכנסו חטיבות השריון הסדירות בנפרד לרשימת העדפות הגיוס למלש"ב, וכן נפתחה תוכנית "גיוס עם חברים" לחיל. בעקבות פעילותו בנושא עידוד הגיוס לחיל הוכפלה המוטיבציה בגיוס לשריון פי שלושה.
בשנת 2010 מונה לב-רן למפקד חטיבה 8, תפקיד בו שירת עד סוף שנת 2014. במקביל לתפקידו בתור מפקד חטיבה 8, אייש שנתיים את תפקיד ראש מטה אוגדה 143 ולאחר מכן שימש כשנתיים בתור מדריך ומפקד צוות בקורס מ"פים. בתקופתו כמח"ט זכתה חטיבה 8 במספר תארים: "חטיבה מצטיינת רמטכ"ל" בבית המילואים, פעמיים "יחידה מצטיינת נשיא המדינה" וכן קיבלה תעודת הוקרה זרועית מיוחדת על יוזמה, יצירתיות והובלת תהליכים באימונים.
במהלך מבצע צוק איתן, במקביל להיותו מח"ט, שימש כמנהל הלחימה של עוצבת געש, שפעלה במרכז רצועת עזה ופיקדה על חטיבות: גולני, 7, 188 ובית הספר למ"כים.
לב-רן חבר מערכת ביטאון השריון, ויוזם ומקים "אתר השריון", מיזם המשותף לחיל השריון ויד לשריון.
בשנים 2013-2014 שימש כנציג צה"ל בחבר הנאמנים של בית הספר הריאלי בחיפה.
בשירות המילואים משמש ראש צוות התכנון ומנהל הלחימה של אוגדת הגליל. הוא חבר בהנהלה הציבורית לחינוך במדרשת בן-גוריון.
לב-רן הוא בעל תואר ראשון בתוכנית דו-חוגית בניהול ותקשורת, אותו סיים בהצטיינות ותואר שני בתוכנית מוסמך למנהלים במדיניות ציבורית. שניהם מטעם אוניברסיטת תל אביב. כמו כן לב-רן הוא בוגר לימודי תעודה בעיתונאות של בית הספר כותרת.
בין עיסוקיו הרבים, כיום, מדריך ומרכז מסעות לפולין של משרד החינוך. לב-רן, המתגורר במדרשת בן-גוריון, סמוך לקיבוץ שדה בוקר, נשוי ליעל ואב לארבעה ילדים.
במאי 2023 הועלה לדרגת תא״ל במילואים.
משה הדאיה
הרב משה מרדכי הדאיה (נולד בשנת ה'תרצ"ה) הוא רבה הראשי הספרדי של העיר אילת והמחוז.
ביוגרפיה
נולד בסוריה לרב יצחק ולבנה הדאיה. סבו הוא הרב שלום הדאיה ודודו הוא הרב עובדיה הדאיה, שניהם היו ראשי ישיבת המקובלים בית אל. עלה ארצה יחד עם משפחתו בגיל צעיר וגדל בירושלים, שם למד בתלמוד תורה "שערי ציון" של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, מפי ה"ציץ אליעזר", הרב שמעון אפרתי והרב יעקב כלאב.
בגיל 18 כיהן כרב מושב מגדים שבצפון למשך שלושה חודשים. לאחר מכן חזר ללמוד בירושלים. בשנים ה'תשט"ו - ה'תשט"ז כיהן כרב של ירוחם ודימונה.
בשנת ה'תשט"ז פנה אליו הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב הראשי לישראל, וביקש ממנו שילך לשליחות באילת הדרומית והמבודדת למשך שלושה שבועות. השליחות התארכה לבסוף לשישה שבועות, ובמהלכה הכשיר הרב הדאיה את מקווה הטהרה הראשון לנשים. כשחזר לירושלים ועדכן את הרב הרצוג בנעשה באילת, ביקש ממנו שימשיך בשליחותו למשך שנה ובסופה ישוב לירוחם ודימונה. אולם גם בסוף שנה זאת לא עזב את אילת ונשאר בתפקיד רבה של אילת עד היום.
נשוי לאסתר, שכיהנה כחברת מועצת העיר אילת מטעם המפד"ל.
מאורו ארמבארי
מאורו וילני ארמבארי רוסה (בספרדית: Mauro Wilney Arambarri Rosa; נולד ב-30 בספטמבר 1995 בסלטו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת חטאפה מלה ליגה ובנבחרת אורוגוואי.
קריירת מועדונים
ארמבארי גדל במחלקות הנוער של גלדיאדור, טרופסון, נסיונל דה סלטו ודפנסור ספורטינג. בשנת 2013 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של דפנסור ספורטינג במסגרת ליגת העל האורוגוואית. הוא ערך 44 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-31 בינואר 2016 חתם ארמבארי על חוזה לארבע עונות וחצי בז'ירונדן דה בורדו מליגת העל הצרפתית. ב-3 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-0 לאולימפיק ליון במסגרת המחזור ה-24 בליגה לעונת 2015/2016. בסך הכל ערך תשע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-8 באוגוסט 2017 חתם ארמבארי בבוסטון ריבר מליגת העל האורוגוואית, והושאל מיד למשך עונה אחת לחטאפה מלה ליגה. ב-11 ביוני 2018 חתם על חוזה קבוע לחמש עונות בחטאפה.
קריירה בינלאומית
ב-8 באוקטובר 2020 ערך ארמבארי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אורוגוואי, בניצחון 2-1 על נבחרת צ'ילה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
Ẽfini MS-8
Ẽfini MS-8 (נכתב גם: ɛ̃fini MS-8) היא מכונית סלון מתוצרת חטיבת רכבי היוקרה ɛ̃fini, חברת בת של יצרנית הרכב היפנית מאזדה אשר יוצרה בין השנים 1992–1997 ביפן.
קרמליזציה
קרמליזציה היא תהליך השחמה שמתרחש עקב חימום ישיר של סוכרים ללא מעורבות של אנזימים. בתהליך זה מתרחשות תגובות פירוליזה, איזומריזציה, ושבירת קשרים בסוכר המחומם, שבעקבותיהן נוצרים הפולימרים הבלתי נדיפים קרמלאן, קרמלן, וקרמלין. עקב היווצרותם של הפולימרים הבלתי נדיפים ניתן להבחין בהופעת הגוונים החומים האופייניים לסוכרים שעוברים את תהליך הקרמליזציה. במסגרת התגובות המתרחשות בתהליך, נוצרים חומרים נדיפים לרבות הידרוקסי-מתיל-פורפוראל (HMF) ואצטילפוראן, היוצרים את הטעמים והריחות האופייניים לקרמל. כתבים משנת 65 לפני הספירה מעידים על שימוש בקרמל באימפריה הרומית, בעוד שהפרסום המדעי הרשמי אודות התהליך פורסם בשנת 1838 על-ידי הכימאי הצרפתי יוג'ין פליגו.
תהליכים כימיים בקרמליזציה
תהליך הקרמליזציה הוא תהליך פשוט לביצוע ומצריך שימוש בסוכר ובחום גבוה בלבד, אך התהליכים הכימיים המתרחשים במסגרתו מורכבים למדי. תהליך הקרמליזציה כולל בתוכו היווצרות תוצרים כימיים רבים מאוד בעלי השפעה על הטעמים והריחות הנוצרים במהלכו שעד ימינו לא התגלו במלואם. בין התהליכים המתרחשים בקרמליזציה ניתן למצוא :
טמפרטורה וסוג הסוכר
סוג הסוכר משפיע על הטמפרטורה ההתחלתית אשר תידרש להתחלת תהליך הקרמליזציה. הטמפרטורה ההתחלתית שתידרש להתחלת קרמליזציה עבור פרוקטוז עומדת על כ-105 מעלות צלזיוס, לעומת 170 מעלות צלזיוס עבור סוכרוז ו-150 מעלות צלזיוס עבור גלוקוז. הבדלים בטמפרטורה המינמלית הדרושה להתחלת הקרמליזציה נובעים כתוצאה מיכולתו של הסוכר לחזר, תכונות המשתנות בהתאם למבנה המרחבי של סוכרים שונים.
pH
במסגרת התגובות השונות שמתרחשות בתהליך הקרמליזציה משתחררים יוני הידרוניום אל הסביבה, דבר הבא לידי ביטוי בירידת ה-pH של הסביבה בה מתרחשת תגובת הקרמליזציה לערכי pH הנעים סביב 4–5. תהליך הקרמליזציה יואץ בסביבה חומצית יותר בה ה-pH נמוך מ-3 ובסביבה בסיסית יותר בה ה-pH גבוה מ-9. הוספת חומצה סולפונית תוך הורדת ה-pH בסביבה בה מתרחשת הקרמליזציה מובילה לירידה משמעותית בטמפרטורה הדרושה לביצוע תהליך הקרמליזציה.
שימושים במוצרי מזון ובתעשיית המזון
ישנו שימוש נרחב בתוצרי תהליך הקרמליזציה בתעשיית המזון למטרות שונות:
אופסה
אופסה (בבלארוסית וברוסית: Опса, בפולנית: Opsa, ביידיש: אָפּשע) היא עיירה בבלארוס לחופי אגם אופסה, 18 ק"מ מדרום לכביש ברסלב-פסטאווי.
תולדות היישוב
אזכורה הראשון של אופסה במקורות היסטוריים מופיע ב-1500, כשהדוכס הגדול אלכסנדר יגיילו אישר לנסיך מקומי להשתמש באזור.
במאה ה-17 נבנתה במקום כנסייה מעץ שהשתייכה לקהילת ברסלב ומסוף המאה ה-18 התקיימו במקום כנסייה קתולית ובית ספר. ב-1829 פרצה בעיירה שרפה בה עלו באש כמחצית מבתי העיירה.
בתחילת המאה ה-20 היו בעיירה כ-460 תושבים. במלחמת העולם הראשונה היו בעיר מתקנים של הצבא הרוסי וכן בית חולים, כנסייה, בית כנסת, שני בתי ספר, סניף דואר ותחנת רכבת. ב-1929 שוב פרצה בעיירה שרפה קשה.
ערב מלחמת העולם השנייה היו בעיירה כ-900 תושבים. בקיץ 1941 כבשו הגרמנים את אופסה. העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ופרטיזנים בלארוסים בפברואר 1944.
בשנת 1995 היו בעיירה כ-250 בתים וכ-600 תושבים.
יהודי אופסה
בשנת 1921 היו כ-714 תושבים בעיירה ומתוכם נמנו כ-334 יהודים.
בעיירה אופסה רוב היהודים עסקו בחקלאות, נפחות, בעסקי העגלונות, הם עסקו גם בסחר, בשחיטה, עבדו כאופים, בעלי חנויות קטנות, סנדלרים, חייטים ומתווכים.
פריגיה
פריגיה (ביוונית: Φρυγία - "פרייה"; בטורקית: Frigya) הייתה ממלכה במערב חלקה המרכזי של אסיה הקטנה שנמצא בימינו במערב טורקיה. הפריגים התיישבו באזור החל מ-1200 לפנה"ס והקימו את ממלכתם במאה ה-8 לפנה"ס. ממלכת פריגיה הותקפה ונהרסה על ידי שבטים קימריים בתחילת המאה ה-7 לפנה"ס, ולאחר מכן נכבשה על ידי ממלכת לידיה, שכנתה ממערב, עד לכיבושה בידי הפרסים, באמצע המאה ה-6 לפנה"ס.
אופסה
יהודי אופסה
חוץ מזה הם נעזרו גם בארגוני סעד שונים.
פריגיה
היסטוריה
הפריגים נזכרו על ידי הומרוס כעם שהתיישב לאורך גדות נהר סקריה (Sakarya, יוונית Σαγγάριος - "סנגריוס"). לאחר מכן הוגדרה פריגיה כשטח שבין הקיזילאירמאק ממזרח ומיסיה (Mysia) ולידיה ממערב.
אופסה
היהודים במלחמת העולם השנייה
בפרוץ מלחמת העולם השנייה חיו באופסה כ-450 יהודים, הם היו כמחצית אוכלוסייתה של אופסה.
פריגיה
היסטוריה
לאחר התמוטטות האימפריה החתית בתחילת המאה ה-12 לפנה"ס, נוצר ריק פוליטי במרכזה ובמערבה של אסיה הקטנה. לתוך ריק זה חדרו שבטים הודו-אירופים וגויי הים, ובהם גם הפריגים, אשר הקימו מאוחר יותר את בירתם בגורדיון (Gordion, Γόρδιον), כ-75 ק"מ דרומית-מערבית לאנקרה, בירת טורקיה כיום. לא ברור אם הפריגים נשאבו אל תוך הריק הקיים או שהאיצו בבואם את מפלת החתים ואת חורבן בירתה חתושש.
אופסה
היהודים במלחמת העולם השנייה
בעקבות השתלטות הסובייטים על העיירה ב-19 בספטמבר 1939 הולאמו חנויות בעיירה והיהודים עברו לעבוד במסגרת הקואופרטיבים שהיא מסגרת של גופים כלכליים שיתופיים ותעשייתיים שהוקמו כדי לרכוש חומרי גלם, ייצור מוצרים ולבסוף מכירתם.
פריגיה
היסטוריה
ממלכת פריגיה העצמאית התקיימה במאה ה-8 לפנה"ס ובשנים הראשונות של המאה ה-7 לפנה"ס, ועמדה בקשרי מסחר עם שכניה ממזרח ועם הממלכות ההלניות ממערב. מלכיה נקראו "מידאס" או "גורדיאס". עם זאת, פלישת הקימרים לאסיה הקטנה הביאה את סופה של ממלכת פריגיה הגדולה, ולפי הרודוטוס נכבשה בירתה בשנת 696 לפנה"ס. חפירות באתר גורדיון אכן אישרו חורבן אלים בסביבות שנת 675 לפנה"ס.
ממלכות פריגיות קטנות המשיכו להתקיים לאחר חורבנה של הממלכה הגדולה, ולקראת סוף המאה ה-7 הונסו הקימרים על ידי ממלכת לידיה שהתבססה כאימפריה אזורית למשך זמן קצר. מדי השתלטה על חלקה המזרחי של פריגיה בשנת 585 לפנה"ס, עת השתלטה על כל מזרח אסיה הקטנה ועל אוררטו. קרויסוס מלך לידיה שלט על חלקה המערבי של פריגיה ונהר הקיזילאירמאק חצץ בין שתי הממלכות. לאחר שקרויסוס תקף את הפרסים סמוך לנהר קיזילאירמאק, חצה אותו כורש וכבש את כל אסיה הקטנה, ופריגיה, כמו לידיה, הייתה חלק מהממלכה האחמנית.
דת ותרבות
האלה החשובה ביותר לפריגים הייתה אלה אם, אשר כונתה בשפתם "אם ההר" ונודעה ליוונים ולרומאים כ"קיבלי" (Cybele, Κυβέλη). פולחנה התפשט סביב הים האגאי והגיע גם לרומא, שם סגדו לה עד המאה ה-4. היא תוארה בגלגולה המאוחר יותר כבעלת תסרוקת גלילית (Polos), האוחזת בידה האחת תוף מרים והאחרת נחה על אריה. הפריגים סגדו גם לאל-האב סבאזיוס, אל השמים, שתואר כנווד רכוב על סוס. היוונים זיהו את סבאזיוס עם זאוס והדמיון בשמותיהם נובע ממקור לשוני אחד.
אופסה
היהודים במלחמת העולם השנייה
לאחר מכן הגרמנים הקימו בעיירה יודנראט ובראשו עמד דוד לוין.
פריגיה
דת ותרבות
הפריגים ביססו תרבות מתקדמת כבר בשלהי תקופת הברונזה, והמוזיקה הפריגית הייתה המקור למוזיקה היוונית המסורתית. לפריגים מיוחסת המצאת ה"אאולוס" (αυλός), כלי נשיפה הנראה כשני חלילים מחוברים ואשר תואר פעמים רבות כאחד מכלי המוזיקה של הסאטירים.
אופסה
היהודים במלחמת העולם השנייה
בדצמבר 1941 נשלחו מרבית יהודי אופסה לגטו ברסלב ונרצחו שם עם שאר יהודי העיירה ברסלב ב-3 ביוני 1942.
פריגיה
דת ותרבות
תרבותם של הפריגים נותרה עצמאית. הם דברו פריגית, שפה הודו-אירופית שנכתבה בכתב המבוסס על האלפבית פיניקי ואשר שרדה עד המאה ה-6. הם פתחו אופנה ייחודית, שפריט הלבוש הידוע ביותר ששרד ממנה הוא המצנפת הפריגית, מצנפת אדומה בצורת חרוט, שחלקה העליון נוטה קדימה. היוונים זיהו את הנסיך פאריס מטרויה כלא יווני לפי מצנפת זו, וכיסוי ראש זה רווח בתרבות המערבית המודרנית כסמל לחירות וללוחמיה. המצנפת הפריגית (צרפתית Bonnet Phrygien) היא כיסוי הראש שחובשת מריאן, סמל המהפכה הצרפתית, והוא מופיע גם בסמלי מדינות אמריקניות כארגנטינה וקובה וכמו גם בחותם הסנאט של ארצות הברית.
אופסה
היהודים במלחמת העולם השנייה
כ-60 יהודים בעלי מקצוע ומשפחותיהם רוכזו בגטו סגור ומגודר שהפך למעין מחנה עבודה, לתוך הגטו הסתננו גם יהודים מעיירות אחרות שניצלו מאקציות בעיירותיהם.
ב-1 ביולי 1942 נמנו בגטו באופסה כ-300 יהודים.
גטו אופסה חוסל בשנת 1942 מפני שהגרמנים העבירו את היהודים לגטו אחר שהקימו בברסלב.
ב-6 ביוני 1942 כמאה צעירים מתוך יהודי אופסה נשלחו למחנה עבודה ליד ביאליסטוק, בנובמבר 1942 הם נשלחו עם טרנספורט מביאליסטוק למחנה המוות טרבלינקה, ביחד עם עוד הרבה יהודים נדחסו לתוך קרונות בקר.
היו הרבה יהודים שבצעדה מאופסה התמוטטו בשל אפיסת כוחות, חלק מאלו שכן שרדו את הצעדה ועלו לקרונות הבקר בסופו של דבר, מתו בנסיעה ורק יחידים נשארו בחיים, כ-17 צעירים יהודים שהיו בטרנספורט למחנה המוות טרבלינקה הצליחו לקפוץ מן הקרון, אך לא כולם שרדו בבריחתם. לאחר מסע ארוך הגיעו ליערות באזור אושמיאנה וחברו לפרטיזנים כלוחמים.
לאחר המלחמה
לאחר שנגמרה המלחמה העיירה שוחררה על ידי הצבא האדום והפרטיזנים, בשנת 1995 היו בעיירה כ-250 בתים וכ-600 תושבים ( אך לא ידוע על יהודים).
נבחרת סרביה בכדוריד
בהתאם לדירוג של האיגוד הכדוריד העולמי, נכון ליולי 2018 הנבחרת מדורגת במקום השישי עם 177 נקודות
סיימון קופר
סיימון קופר (באנגלית: Simon Kuper; נולד ב-15 באוקטובר 1969) הוא סופר בריטי המתמחה בתחום הכדורגל.
חייו
סיימון קופר נולד בקמפלה למשפחה דרום אפריקאית. תוך זמן קצר הם עברו לליידן בעקבות מינויו של אביו למרצה באוניברסיטת ליידן.
סיימון קופר למד היסטוריה באוניברסיטת אוקספורד ועבר השתלמויות באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1994 הוא פרסם את ספרו "כדורגל נגד האויב" וזכה עבורו בפרס William Hill Sports Book of the Year. בספר זה הוא תיאר איך כדורגל מנוצל לצרכים פוליטיים. הספר תורגם לעברית בשנת 2002 בהוצאת חרגול.
סיימון קופר עובד כפרשן ספורט בעיתונים בריטים כמו האובזרבר, פייננשל טיימס והגרדיאן.
בשנת 2003 הוא פרסם את ספרו השני "Ajax, The Dutch, the War: Football in Europe during the Second World War" על מועדוני כדורגל ונבחרות כדורגל במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
בנוסף לאנגלית כותב קופר גם בעיתונות ההולנדית.
סוקצסיה (אקולוגיה)
סוּקְצֶסְיָה (בעברית מַעֲקוֹבֶת; באנגלית: Succession) היא המהלך הטבעי של חילוף החברות בטבע, מחברת החלוץ ועד לחברת השיא. הסוקצסיה היא תהליך הדרגתי בו אט אט מתחלפות החברות (טור סוקצסיוני), החל מחברה ירודה ומהירת התפתחות (חברת החלוץ הראשונית שהגיעה לבית הגידול, כגון: צמחים חד שנתיים וחרקים שונים) ועד לחברות המפותחות ביותר ומן הסתם גם האטיות ביותר בהתפתחותן וברבייתן (חברת השיא שכוללת אורגניזמים כגון עצים רחבי עלים ובעלי חיים שונים). חברת החלוף היא מעין שלב ביניים בין חברת החלוץ לחברת השיא. הסוקצסיה נעצרת כשהחברה השלטת במקום היא חברת השיא, הנקראת חברת קלימקס.
המודל המלא לסוקצסיה הוא מודל ובו חברת החלוץ מתיישבת במדבר שבו המים אינם זמינים לצמחים בשל חלחולם המהיר למי התהום (דרך הרווחים הגדולים שבין גרגירי הקוורץ ושברי הצדפות), חברת החלוץ מייצבת מעט מאוד את הקרקע, אך מספקת מזון ומחסה לחרקים קטנים. לאחר שהקרקע מעט מיוצבת וישנם חרקים ממינים שונים, מגיעים צמחים מפותחים יותר שמייצבים את הקרקע באמצעות שורשיהם באופן טוב יותר. בעקבות החרקים מגיעים מכרסמים קטנים. בכל פעם שהקרקע מיוצבת יותר, מגיעים צמחים מפותחים יותר ובעלי חיים שהם הטורפים הטבעיים של בעלי החיים שנמצאים כבר בבית הגידול. חברת החלוף היא חורש העשוי שיחים ובני שיח, האדמה כבר די מיוצבת, בבית הגידול נמצא מגוון רחב של בעלי חיים. בחברת השיא כבר יש יערות גשם (כמו האמזונאס, למשל), הקרקע מיוצבת ביותר ומתקיימת במקום מערכת אקולוגית שלמה הכוללת מגוון גדול של מיני בעלי חיים. במודל הסוקצסיה המלאה, חברת השיא מקיימת את כל יחסי הגומלין הקיימים, בין כל האורגניזמים הנמצאים בבית הגידול; זאת בניגוד לחברת החלוץ ולחברת החלוף שמקיימות רק חלק מיחסי הגומלין, בדרך לחברת השיא, בזמן שבית הגידול מתפתח.
סוקצסיה ראשונית
סוקצסיה ראשונית (Primary Succession) מתרחשת כאשר יצרנים (בדרך כלל צמחים) מיישבים בית גידול חדש בו לא היו יצרנים מעולם (למשל שטחי קרקע חדשים שנוצרו על משטחי לבה מהתפרצות געשית, שטחים של קרקעית ים שאך זה נחשפו או מקום שעבר הפרעה קיצונית (שרפה חזקה למשל) ואין בו שאריות חיות של צמחים). מקום כזה נקרא בית גידול ראשוני (Primary Habitat).
סוקצסיה משנית
סוקצסיה משנית (Secondary Succession) מתרחשת לאחר הפרעה במהלך הסוקצסיה במקום שבו היה קיים בית גידול קודם לכן (למשל הזרמת מים באזור צחיח, או שטח שנשרף), ויש בו שרידים חיים של צמחים או זרעים שלא נפגעו. שרידי צמחים אלה נמצאים במקום כבר מראשיתו של תהליך הסוקצסיה המתחיל לאחר ההפרעה, אפילו אם מקומם הטבעי הוא בשלבים המאוחרים של הסוקצסיה הראשונית במקום. סוקצסיה משנית, להבדיל מסוקצסיה ראשונית, נגישה יותר לתצפית על ידי אקולוגים, מכיוון שידוע למדענים היכן היא מתרחשת ומתי.
נהג תורן
נהג תורן הוא אדם אשר נמנע משתיית אלכוהול באירוע חברתי כדי להישאר מפוכח ולהסיע את חבריו הביתה בבטחה בעוד הם צורכים משקאות אלכוהוליים. הדבר נעשה כדי להימנע מנהיגה בשכרות, וכדי לעודד הסדרים מסוג זה ישנם בעלי ברים, מסעדות ומועדוני לילה שיציעו לנהגים התורנים משקאות קלים בחינם או במחיר מוזל.
היסטוריה
לאחר שרעיון הנהג התורן פותח במדינות סקנדינביה ותפס תאוצה בקנדה, בשנת 1988 בית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד יזם קמפיין תשדירי שירות, ובו עודד מציאת נהגים תורנים, כדי להפחית את כמות תאונות הדרכים שמתרחשות כתוצאה מנהיגה בשכרות.
הקמפיין קיבל במה גם בתוכניות וסדרות טלוויזיה מצליחות, כמו "חופשי על הבר", "פרקליטי אל איי", "משפחת קוסבי" ועוד. מחלקת התחבורה של ארצות הברית עודדה את הרעיון, וקידמה את הסלוגן: "חברים לא נותנים לחברים לנהוג שיכורים".
נשיא ארצות הברית ביל קלינטון תמך הקמפיין לכל אורך שנות נשיאותו, ומדי שנה הקליט את תשדירי השירות, לבקשת בית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד.
בהתבסס על מספר סקרים, הקמפיין תרם לירידה משמעותית במספר ההרוגים בתאונות דרכים בשנים 1988–1994.
בשנת 2005 החלה חברת דיאג'יו בקמפיין דומה בברזיל. הקמפיין נקרא "Piloto da Vez", הופק בחסות קבוצת מקלארן והשתתפו בו נהגי הפורמולה 1 חואן פאבלו מונטויה, מיקה הקינן ולואיס המילטון.
בשנת 2017 הציעה חברת קוקה קולה בניו זילנד משקאות בחינם לאנשים שיתנדבו להיות נהגים תורנים.
במספר מדינות קיימים שירותים בהם ניתן לשכור בתשלום "נהג תורן" שיחזיר את השיכור ואת רכבו לביתו.
גריינט תומאס
גריינט תומאס (באנגלית: Geraint Howell Thomas; נולד ב-25 במאי 1986) הוא רוכב אופני כביש ולשי מקצועי, ומנצח הטור דה פראנס 2018. הוא מייצג את נבחרת בריטניה בתחרויות הרכיבה השונות וזכה עמה במדליות זהב באולימפיאדות הן בוולדרום והן במרוצי כביש.
ביוגרפיה
תומאס נולד בקארדיף. הוא החל לרכוב על אופניים במועדון נוער מקומי בקארדיף ונבחר לאקדמיה האולימפית הבריטית. ב-2010 הוחתם בקבוצת סקיי. במרוצים החשובים היה דומסטיק לרוכבים המובילים בראדלי ויגינס וכריסטופר פרום ובאי אילו מרוצים זוטרים או במקרים שהרוכב המוביל לא השתתף היה כמוביל.
הטור דה פראנס הראשון בו השתתף היה ב-2007. הוא סיים בו במקום ה-140 מתוך 141 רוכבים שסיימו את המרוץ. על אף שמרבית הקריירה שלו לא היה מוביל, הוא זכה להצלחה מרשימה באולימפיאדות ואליפויות העולם. זכה במדליות זהב בתחרות הרדיפה הקבוצתית באולימפיאדות בייג'ינג (2008) ולונדון (2012), בנוסף זכה שלוש פעמים באליפויות עולם במקצה זה. זכה גם במירוץ פריז - ניס 2016 ובקלאסיקה E3 הארלבקה.
ב-2017 נבחר כמוביל של סקיי לג'ירו דאיטליה, לאחר שניצח את במרוץ ההכנה, הטור של האלפים. אך במהלך הג'ירו נפצע בשל היתקלות עם אופנוע משטרתי ונאלץ לפרוש. בטור דה פראנס של אותה שנה זכה בקטע הראשון שהיה קטע נג"ש אך גם במירוץ זה נפצע ולא סיים את הטור.
בטור דה פראנס 2018 הגיע כדומסטיק הראשי של כריסטופר פרום ומי שהיה אמור להוביל אותו ולסייע לו בעליות הקשות של קטעי ההרים. הוא זכה כמה חודשים קודם לכן במרוץ דופינה ליברה הנחשב מרוץ הכנה חשוב לטור דה פראנס. פרום הגיע לאחר שזכה בג'ירו דאיטליה כחודשיים לפני כן.
מעט מאוד רוכבים לאורך שנות הטור הצליחו לזכות בו לאחר ההשתתפות בג'ירו בשל העייפות המצטברת של שני מרוצים מתישים בני 21 ימים. ככל שנמשכו הקטעים, היה בולט כי תומאס הוא הרוכב בעל הרגליים הטריות והחזקות בטור. הוא ניצח בקטע ה"אלפ ד'ואז" המיתולוגי והגדיל את הפער מכל יריביו לצמרת.
הדינמיקה בין שני הרוכבים הייתה מעניינת וזכתה לסיקור. הטקטיקה שנקטה בה קבוצת סקיי, הייתה כי המוביל הוא כריס פרום ותומאס תפקידו לסייע לו (באחד הקטעים במרוץ התרחש פנצ'ר באופניו של פרום, ותומאס הביא לו את אופניו כדי שלא יבזבז זמן). אך ורק במקרים בהם היריבים לצמרת האיצו את מהירותם ופרום לא הצליח להדביק את הקצב, תומאס נדבק ליריביו לצמרת בעיקר לטום דימולן שדורג אחריו לאורך רוב המרוץ ולבסוף זכה במקום השני, פרום סיים במקום השלישי.
ב-2019, תומאס ערך את ההכנה שלו לטור דה פראנס, במרוץ הטור דה סוויס, אך הוא נפצע במהלך הקטע הרביעי, ונטש את המרוץ. בטור דה פראנס, הוא סיים שני לאחר שחברו לקבוצה איגן ברנל, ניצח.
נפוליאון השלישי
נפוליאון השלישי, הידוע גם כלואי-נפוליאון בונפרטה (בצרפתית: Louis-Napoléon Bonaparte, שמו המלא שארל לואי נפוליאון בונפרטה; 20 באפריל 1808 – 9 בינואר 1873) היה צאצא לבית בונפרטה, אחיינו של נפוליאון, שנבחר בשנת 1848 לנשיא הרפובליקה הצרפתית השנייה, ולאחר כארבע שנים ביצע הפיכה שלטונית והכריז על עצמו כקיסר הקיסרות הצרפתית השנייה. הוא היה האדם הראשון שתוארו היה נשיא צרפת, והמונרך האחרון של צרפת. בתום שלטונו החל הבל אפוק.
שלטונו של נפוליאון השלישי החל כדיקטטורה ריכוזית, אך הפך, במהלך השנים, למעין מונרכיה מרוככת, בה ניתן פתחון פה במידת מה לאופוזיציה, וסמכויות הוענקו לפרלמנט. בתקופת שלטונו נחל הישגים במדיניות הפנים, שהבולט בהם הוא בינויה מחדש של פריז במסגרת תוכנית אוסמן להתחדשות פריז, אך אופיו הסמכותני של המשטר הביא לניכור בינו ובין חלקים נרחבים מהעם הצרפתי. בתחום מדיניות החוץ נחל הצלחות, אך גם תבוסות, שנבעו לא אחת ממדיניות הפכפכה והרפתקנית. מדיניות זו היא שהביאה לפרוץ מלחמת פרוסיה צרפת בשנת 1870 בה נחל תבוסה מכרעת, שהביאה לסוף שלטונו, ולקץ הקיסרות שהקים. בשנת 1873 מת בגלות.
ילדות ונעורים, מוצא וקריירה מוקדמת
נפוליאון השלישי (הידוע אף כ"לואי נפוליאון" בטרם הוכתר לקיסר) היה בנם של לואי בונפרטה, אחיו של נפוליאון בונפרטה, והורטנס דה בוארנה, בתם של ז'וזפין דה בוארנה אשתו הראשונה של נפוליאון, ואלכסנדר דה בוארנה שהוצא להורג בימי המהפכה הצרפתית. אורטנס נישאה ללואי בלחץ אמה ואביה החורג, אולם לא אהבה את בעלה והם חיו בנפרד. לפיכך יש המפקפקים בחוקיותו של נפוליאון השלישי. אורטנס הייתה ידועה במאהביה, ולא נמצא כל דמיון בין הילד לבין אביו, בניגוד לאחיו שדמו מאוד לאביהם. אם כי במספר דברים דמה נפוליאון לאביו, לדוגמה התקפי דיכאון חוזרים ונשנים. נפוליאון עצמו מעולם לא הטיל ספק בחוקיותו.
בתקופת מלכותו של נפוליאון בונפרטה, קיבלו לואי בונפרטה ואשתו את המלוכה בהולנד, שהייתה אז מדינת בובה של צרפת. לאחר תבוסותיו והדחתו של נפוליאון בונפרטה ב-1815 ושובו של בית בורבון לכס המלוכה בצרפת, גורשו כל בני משפחת בונפרטה ויצאו לגלות. אז'ן, אחיה של אורטנס, היה נשוי לאוגוסטה, בתו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ובזכותו הצליח לקבל מקלט בחצר המלוכה הבווארית, ולארגן מקלט דומה גם לאחותו ובנה. אורטנס שהתגרשה בינתיים מלואי, עברה לגור בטירת ארננברג, בקנטון תורגאו.
עם מותו של נפוליאון השני בשנת 1832, בנו של נפוליאון אשר לא מלך על צרפת ולו אף יום אחד, עברו תקוותיהם של הבונפרטיסטים למשפחתו של לואי בונפרטה, ובאופן אישי אל לואי נפוליאון הצעיר.
הן בתקופת הרסטורציה והן בתקופת המונרכיה של יולי, נותרה בצרפת תנועה בונפרטיסטית פעילה, שרצתה להדיח הן את בית בורבון והן את בית אורליאן, ולהשיב צאצא לבית בונפרטה לכס המלוכה הצרפתי. על פי חוק ירושת הקיסרות, אותו חוקק נפוליאון בונפרטה בעודו בכס השלטון, יורשו הטבעי היה בנו, נפוליאון השני, המכונה "מלך רומא", תואר שניתן לו על ידי אביו בתקופת הזוהר של הקיסרות. אך נפוליאון השני היה צעיר חולני, שחי בחצר המלוכה ההבסבורגית בווינה בתנאים הקרובים לתנאי כליאה. השני בתור לירושת הקיסרות היה ז'וזף בונפרטה, אחיו של נפוליאון, ולאחר מכן לואי בונפרטה ובניו. מותו של נפוליאון השני בשנת 1832 ומות אחיו הבכור, הפכו את לואי נפוליאון הצעיר לבכיר מהדור הצעיר של בית בונפרטה, לאחר דודו ז'וזף ואביו, שניהם אנשים מבוגרים, שפרשו מפעילות פוליטית. תקוותיהם של הבונפרטיסטים בצרפת היו ממוקדות בלואי נפוליאון הצעיר.
בשנת 1836 שב לואי נפוליאון לצרפת, לראשונה מאז ילדותו. בתחילה הנהיג התקוממות בונפרטיסטית מקומית בשטרסבורג. לואי פיליפ, מלך צרפת, מייסדה של המונרכיה של יולי, עמד בפני אופוזיציה שבאה מכמה כיוונים, הן מצד תומכי שארל העשירי, מלך צרפת, שאת מקומו תפס לאחר מהפכת יולי 1830, שכונו "לגיטימיסטים", מצד הבונפרטיסטים, ומצד גורמים עצמאיים. המהפכה נכשלה, ולואי נפוליאון שב לשווייץ. כאשר לואי פיליפ דרש את הסגרתו, השווייצרים סירבו להסגירו בטענה כי הוא אזרח, ואיש הכוחות המזוינים שלהם. על מנת להימנע מתקרית העלולה להוביל למלחמה, חזר בו לואי פיליפ מדרישתו.
לואי נפוליאון גלה בחשאי לארצות הברית שם בילה ארבע שנים בניו יורק. כן סייר במרכז אמריקה. באוגוסט 1840 שב בחשאי לצרפת, ועמו מספר שכירי חרב. הם נחתו בבולון. הפעם נתפס ונדון למאסר עולם, אם כי את מאסרו בילה בנוחות יחסית, במבצר בעיר אם שעל הסום. בהיותו במבצר נחלשה ראייתו. במהלך שנות מאסרו כתב מאמרים ופמפלטים בהם שילב את טענתו לכס הקיסרות עם מצע מדיני וכלכלי מתקדם, אפילו סוציאליסטי במידה. ב-1844 מת דודו ז'וזף, ובכך התקדם בטענתו לכס המלוכה. לבסוף הצליח להימלט לסאות'פורט שבאנגליה במאי 1846, על ידי כך שהחליף בגדיו עם בנאי שעבד במצודה. לימים יכנו אותו אויביו הפוליטיים "באדינגה" (Badinguet) על שם הבנאי שאת זהותו קיבל. חודש לאחר מכן מת אביו, והוא הפך לטוען העיקרי לכס המלוכה מטעם בית בונפרטה.
נשיא הרפובליקה הצרפתית
על אף ניצחונו הגדול, עמד לואי-נפוליאון בפני פרלמנט המורכב ממונרכיסטים, שראו בממשלו אך גשר לרסטורציה של אחד מבתי המלוכה המתחרים. לואי-נפוליאון משל בזהירות במהלך חודשי כהונתו הראשונים, ובחר בחברי ממשלתו מקרב המתונים שבאנשי הימין, אורליאניסטים חברי "מפלגת הסדר" ( Parti de l'Ordre) מפלגה מונרכיסטית מתונה, ובאופן כללי נמנע מלהתעמת עם האספה השמרנית. הוא חיזר אחר תמיכת הקתולים, בכך שסייע להשיב את שליטת האפיפיור בעיר רומא, ואחר תמיכת החילונים המתונים בכך שהתנה סיוע זה ברפורמות ליברליות במדינת האפיפיור לרבות מינוי ממשלה ליברלית, וקבלת קוד נפוליאון. בכך העלה עליו את חמת הרוב הקתולי שבין חברי האספה. הוא שב וניסה לקבל את תמיכת הקתולים בכך שאישר את "חוק פאלו" ( Loi Falloux), ב-1850, שהעניק לכמורה הקתולית תפקיד מרכזי במערכת החינוך הצרפתית.
בשנה השלישית לכהונתו בת ארבע השנים, ביקש הנשיא מהאסיפה הלאומית לשנות את החוקה כך שיתאפשר לו להתמודד לכהונה נוספת, בטענה שארבע שנות כהונה אינן מספיקות על מנת ליישם את תוכניתו הכלכלית והחברתית במלואה. חוקת הרפובליקה השנייה איפשרה לנשיא רק תקופת כהונה אחת בת ארבע שנים, וזאת מחשש פן תידרדר הנשיאות למוסד דיקטטורי, והנשיא ייבחר שוב ושוב. האספה הלאומית, שנשלטה על ידי מונרכיסטים שרצו להשיב את בית בורבון, סירבה לדרישה זו.
האספה הלאומית קיבלה חוק שהטיל מגבלה על זכות ההצבעה, והעניק אותה רק למי שישב שלוש שנים באותו המחוז, ובכך נמנעה מרבים, שנעו ונדו בחיפוש אחר פרנסה, זכות ההצבעה. לואי נפוליאון ניצל קבלת חוק מפלה זה על מנת להתעמת באופן פומבי עם האספה הלאומית. הוא הקיף עצמו בסגנים נאמנים, הבטיח את תמיכת הצבא, ויצא למסע במדינה ובו נאם נאומים פופוליסטיים בגנות האספה, תוך שהוא מציג עצמו כתומך ומגן על זכות ההצבעה לכל.
לאחר חודשים של מבוי סתום פוליטי, ותוך שימוש בכספי פילגשו, הרייט הווארד, יזם לואי נפוליון מהפכה, הפיכת 2 בדצמבר 1851 בצרפת, ובה קיבל ב-2 בדצמבר 1851, סמכויות דיקטטוריות. תאריך זה נבחר בקפידה. היה זה יום השנה להכתרתו של נפוליאון הראשון כקיסר, וכן יום השנה לקרב אוסטרליץ. משאל עם שנערך לאחר מכן אישר את המהפך השלטוני, אם כי היותו של המשאל הוגן היה מוטל בספק. המהפך הביא לניכור בין לואי נפוליאון לבין חלק מתומכיו. אישים כויקטור הוגו שאהדו אותו קודם, היו למבקריו הקשים ביותר. הוגו עצמו יצא לגלות, והפך למבקר קולני של משטרו של לואי-נפוליאון, על אף החנינה שהעניק לואי-נפוליאון למתנגדיו הפוליטיים בשנת 1859.
שלטון סמכותני
החוקה החדשה של הקיסרות נתנה ללואי נפוליאון את כל הסמכויות שהיו לדודו, נפוליאון בונפרטה. הקיסר מינה את ממשלתו, שהייתה אחראית אך כלפיו, הוביל את מדיניות הפנים ומדיניות החוץ, ויזם חקיקה. לצידו פעל בית מחוקקים נטול סמכויות למעשה (שכן סמכות החקיקה ניתנה לקיסר, ותפקיד הסנאט היה רק לבחון את התאמת החוקים לחוקה) אשר התכנס לשלושה חודשים מדי שנה. כן פעל "סנאט" שחבריו מונו על ידי הקיסר לכל ימי חייהם, שבחן את התאמת החוקים לחוקה. הייתה זו דיקטטורה ריכוזית, אשר הושלטה על מדינה שמזה למעלה מחצי מאה הייתה בעלת מסורת מהפכנית ודמוקרטית, וקידשה את זכויות האדם. קרל מרקס, אשר הביט מן הצד בהתפתחויות אלו כתב על הכתרתו של לואי נפוליאון לקיסר את מאמרו הידוע "השמונה עשר בברימר של לואי בונפרטה", בו העיר כי ההיסטוריה חוזרת על עצמה פעמיים, פעם כטרגדיה ופעם כפארסה. משטרו החדש של נפוליאון השלישי החל לשלוח אסירים פוליטיים ופליליים למושבות עונשין כאי השדים או קלדוניה החדשה.
הקיסר החדש, שעד אז היה רווק (על אף שהיה מטופל בפילגש, היא הווארד, ובשני ילדים מקשרים רומנטיים קודמים, מתקופתו בכלא במצודת אם) החל במהירות לחפש אישה על מנת לייסד עמה שושלת מלכותית, ולזכות ביורש עצר חוקי. רוב בתי המלוכה באירופה נרתעו מקשר לבית בונפארטה, שנחשבו על ידם לצעירים זה מקרוב באו, ויורשות העצר מבתי המלוכה הגדולים סירבו לפניותיו. לבסוף בחר נפוליאון באצילה ספרדית ממוצא סקוטי בשם אז'ני דה מונטיז'ו, שגדלה בפריז, תוך שהוא מכריז כי עדיף לו להינשא מתוך היכרות אישית ואהבה, מאשר להינשא לאישה שאינו מכיר, כאשר יתרונות הקשר הזה יהיו כרוכים בהקרבה. בינואר 1853 נישא הזוג, אז'ני הייתה אז בת 26, ונפוליאון מבוגר ממנה בתשע עשרה שנים. ב-28 באפריל 1855 ניצל נפוליאון מניסיון התנקשות. ב-1856 נולד לזוג בנם היחיד, יורש העצר נפוליאון אז'ן לואי. בינואר 1858 ניצל הזוג מניסיון התנקשות נוסף שארגן מהפכן איטלקי בשם פליצ'ה אורסיני.
הקיסרות הליברלית
שינוי משמעותי חל במדיניות הפנים בערך בשנת 1861. עד לתקופה זו שלט נפוליאון השלישי באופן סמכותני, והשתמש באופן נרחב בצנזורה על מנת למנוע ביטוי מהאופוזיציה, וכן ערך מניפולציות בתוצאות הבחירות. מהפרלמנט ("הגוף המחוקק") נמנעו סמכויות של ממש, וחופש הדיבור בו היה מוגבל. במרוצת העשור השביעי של המאה ה-19, החל נפוליאון במדיניות פשרנית, וניסה לרצות את יריביו הליברלים. הוא התיר ויכוח חופשי בפרלמנט, ומתן פומבי לתוכן הוויכוח. בהדרגה החלו השרים להסביר פעולותיהם בפרלמנט, דבר שסתר את העיקרון כי הם אחראים רק כלפי הקיסר. לאחר מכן הקל את המגבלות על הצנזורה. בשיא התהליך, בשנת 1870 מונה הליברל אמיל אוליבייה, מן המפלגה השלישית ובעבר אחד ממנהיגי האופוזיציה, לראש הממשלה בפועל. עשור אחרון זה לפעילותו של נפוליאון מכונה בפי ההיסטוריונים כ"קיסרות הליברלית", ויש המעריכים כי משטר זה היה מעין מונרכיה מתונה, בנוסח המונרכיה של יולי. לקראת סיום תקופת שלטונו פרחה האופוזיציה. עיתונים פוליטיים המתנגדים לקיסר, צירי אופוזיציה בפרלמנט שמספרם גדל מבחירות לבחירות, ושיח ציבורי ער ופורה, היוו אתגר של ממש לממשלו של נפוליאון השלישי, לקראת התבוסה הצבאית שהביאה עליו את הקץ.
מדיניות כלכלית וחברתית
הכלכלה הצרפתית עברה בתקופת נפוליאון השלישי מודרניזציה מהירה, וזאת עקב רצונו להירשם בדפי ההיסטוריה כרפורמטור. התיעוש של צרפת בתקופה זו, באופן כללי, תאם הן את רצון אנשי ההון והן את האינטרסים של מעמד הפועלים. נפוליאון שיפץ את פריז, ניקה את סמטאותיה ומשכנות העוני שבה, הרחיב את רחובותיה ובנה בה גנים ופארקים, והכל בניצוחו של ברון אוסמן. מטרתה של תוכנית אוסמן להתחדשות פריז הייתה שיפור תנאי החיים בעיר הצפופה, אך גם למנוע מהפכת נגד. הרחובות הצרים והמפותלים, אשר שמשו רקע למהפכות ב-1789, 1830 ו-1848, והיו אידיאלים לחסימה בבריקדות על ידי המון אזרחים זועמים, נהרסו ובמקומם נבנו שדרות רחבות, אידיאליות למצעד טורי חיילים ולמעבר תותחים. למעשה הפך השינוי את פריז לעיר חדשה ומודרנית, אחת היפות בעולם, ובה שדירות רחבות ידיים, בית אופרה חדש, כיכרות וכנסיות מרשימים ביופיים. לשינוי הייתה גם משמעות חברתית, שכן הריסת מגורי הפועלים העלובים על מנת לבנות את השדרות חייבה מעבר של פועלים לשכונות החיצוניות של פריז, יצירת מקומות תעסוקה, ורשת תחבורה.
חלק מתומכי נפוליאון היו "סן-סימוניסטים", שתמכו במעין סוציאליזם אוטופי. אלו ייסדו סוג חדש של בנקאות אותה כינו "Crédit Mobilier", שמכרה מניות לציבור, והשתמשה בכסף למימון יוזמות תעשייתיות ברחבי צרפת. התוצאה הייתה תקופה של התפתחות כלכלית ניכרת. נפוליאון עצמו העניק עדיפות לכלכלה, אותה רצה לבסס על סחר חופשי, אשראי זול, ופיתוח תשתיות יזום. הוא האמין כי הגרעון בתקציב יתאזן מרווחי העתיד.
ההתיישבות באלג'יריה
אלג'יריה, מושבתה הגדולה והחשובה ביותר של צרפת, הייתה תחת שלטון צרפתי מאז 1830. נפוליאון השלישי היה בעל יחס אוהד לתושבי אלג'יריה, ולכן עצר את הגירת האירופאים לפנים הארץ, והגביל את מגוריהם לרצועת החוף. הוא שחרר את מנהיג המורדים האלג'ירי עבד אל קדיר, שהשלטון הקודם כלא, לאחר שחירותו הובטחה לו אם יניח את נשקו, והעניק לו מענק בסך 150,000 פרנק. הוא התיר כניסתם של מוסלמים לשירות הצבאי ולשירות המדינה, ואיפשר הגירתם לצרפת. כן איפשר מתן אזרחות צרפתית לילידי אלג'יריה, אך לשם כך היה עליהם לקבל את כל הקוד האזרחי הצרפתי, שכלל סעיפים הנוגעים לירושה ונישואים הסותרים את רוח האסלאם.
השינוי החשוב ביותר שערך נפוליאון השלישי באלג'יריה הוא השינוי במערכת רישום המקרקעין. כוונתו של נפוליאון השלישי הייתה טובה, אך כאשר ביצע מודרניזציה במערכת הרישום, והרס את השיטה המסורתית, הביא הדבר לנישול רבים מהילידים מאדמותיהם. השיטה הישנה התבססה על בעלות שבטית במקרקעין, והחלפתה בבעלותם של יחידים, כאשר הבסיס היה ישיבה במקרקעין במשך שלושה דורות, פגעה מאוד בתושבים. בפועל השתמשו בשיטת הרישום החדשה פקידים מושחתים על מנת להפוך חלק גדול מהמקרקעין לאדמות ציבור.
מדיניות החוץ
בנאומו בבורדו ב-1852 הכריז נפוליאון השלישי כי "הקיסרות היא השלום" (L'Empire, c'est la paix). כוונתה של הכרזה זו הייתה כי שלא כדודו, לא יחפוץ נפוליאון השלישי להתקיף מעצמות אירופיות אחרות על מנת להגדיל את שטחה של קיסרותו. עם זאת, ראה עצמו מחויב לקו תקיף במדיניות החוץ, והזהיר כי לא יעמוד מן הצד אם תגלה מעצמה אירופית תוקפנות כלפי שכנותיה. הוא תמך ב"פוליטיקה של אומות" (politique de nationalités), שכללה עיצוב מחדש של מפת אירופה, וביטול יחידות קטנות לטובת מדינות לאום גדולות יותר. כך גילה עניין ומעורבות במאבק לאיחוד איטליה, אם כי גם בעניין זה היה הפכפך ולא עקבי. לאחר הצלחות ראשוניות בתחום מדיניות החוץ, ומשחש עצמו בטוח בשלטונו מבחינת מדיניות הפנים, נטה אף להרפתקנות שהביאה לעיתים לתבוסות משפילות. התערבות בעניין שולי, סכסוך בדבר הירושה הספרדית, אותו הוביל לכלל משבר מדיני עם פרוסיה שהייתה כוח עולה באירופה, הביא לבסוף לתבוסתו הצבאית, ולקץ שלטונו, כמו גם לקץ הקיסרות השנייה.
מלחמת קרים
התנגדותו של נפוליאון השלישי לתביעותיה של האימפריה הרוסית להשפעה במרחב האימפריה העות'מאנית הביאה להצלחה ראשונית במדיניות החוץ של נפוליאון, השתתפותה של צרפת במלחמת קרים, בין 1853 ל-1856.
המלחמה נמשכה כשנתיים. על אף ניהולה הרשלני של המלחמה, והאבדות הרבות של בעלות הברית, חלקן הגדול ממגפות שפשו בקרב הכוחות ומתנאים סניטריים ירודים, נתפסו תוצאות המלחמה כהצלחה. המלחמה הסתיימה עם כיבוש סבסטופול, והכתרתו של אלכסנדר השני לצאר, שאיפשר משא ומתן לקראת שלום. חוזה השלום היווה תבוסה ניצחת למדיניות הרוסית במזרח התיכון והיא ויתרה על ניסיונה להפוך לנותנת החסות של הנוצרים האורתודוקסים באימפריה העות'מאנית.
מבחינת נפוליאון השלישי היו תוצאות המלחמה מוצלחות ביותר. הוא הצליח לכרות ברית עם בריטניה שהמשיכה זמן רב לאחר סיום המלחמה. תבוסתה של רוסיה, והברית שנכרתה עם בריטניה, שיפרו מאוד את מעמדה של צרפת ביבשת. הייתה זו המלחמה הראשונה בין המעצמות האירופיות מאז סיום המלחמות הנפוליאוניות וקונגרס וינה, והיא סימנה את שבירת מערכת הבריתות האירופית ששמרה על השלום ביבשת במשך כחצי מאה. "הקונצרט האירופי", המבוסס על הברית המרובעת שהביסה את נפוליאון בקרב ווטרלו בין בריטניה, אוסטריה, רוסיה ופרוסיה לא היה עוד. הוועידה שסיימה את המלחמה בשנת 1856 נערכה בפריז, בירתו של נפוליאון השלישי, וסימנה הצלחה לנפוליאון השלישי ולמשטרו.
אסיה
מדיניות החוץ של נפוליאון השלישי באסיה שאפה להשיג לצרפת השפעה ומושבות. תוצאה מאריכת ימים של מדיניות זו הייתה שליטתה של צרפת בהודו סין שנמשכה כמאה שנה.
ב-1857 סייע נפוליאון השלישי במגעים בין בריטניה ופרס שסיימו את מלחמת בריטניה פרס, ב"הסכם פריז".
במזרח אסיה החל בנקיטת צעדים ממשיים לביסוס השפעה קולוניאליסטית צרפתית בהודו סין. ב-1858 שלח משלחת ימית בפיקודו של שארל ריגו דה ז'נילי, על מנת להעניש את הווייטנאמים על היחס הגרוע שהעניקו למיסיונרים קתולים, ולאלץ את חצר המלוכה לקבל נוכחות צרפתית במדינה. מאחורי צעדים אלו עמד הרצון לבסס את מעמדה של צרפת כמעצמה עולמית מן הדרגה הראשונה, ואמונה בייעודה של צרפת בהפצת התרבות הצרפתית ברחבי העולם.
צעדים אלו הובילו לפלישה של ממש ב-1861. עד 1862 הסתיימה המלחמה בייסודה של מושבה צרפתית בדרומה של וייטנאם בשם קוצ'ין סין, שאיחדה שלושה ממחוזותיה הדרומיים של וייטנאם, שלושה מנמלי וייטנאם נפתחו לסחר צרפתי, ומעבר חופשי ניתן לגייסות צרפתים לעבר קמבודיה, דבר שהוביל להקמת פרוטקטורט צרפתי בקמבודיה ב-1863. הקיסר הווייטנאמי טו דוק הסכים אף לחופש פעולה למיסיונרים צרפתים בתחומי ממלכתו, ולהענקת פיצויים נדיבים לצרפת בשל עלות המלחמה.
בסין השתתפו גייסות צרפתים במלחמת האופיום השנייה לצד כוחות בריטים, וב-1860 נכנסו כוחות צרפתים לבייג'ינג. סין הוכרחה לוותר על זכויות סחר, לאפשר מעבר חופשי בנהר היאנג-צה, להעניק זכויות אזרח מלאות וחופש דתי לנוצרים, ולפצות את בריטניה וצרפת בסכום גדול. הצלחה זו, בצירוף עם כיבושיה של צרפת בווייטנאם, יצרה ספירה של השפעה צרפתית בדרום מזרח אסיה ובחלקים מדרום סין.
ב-1866 תקפו כוחות צרפתים את קוריאה בתגובה להוצאתם להורג של מיסיונרים צרפתים. על אף שמסע המלחמה בקוריאה היה יוזמה של קצינים ודיפלומטים צרפתים מקומיים, וכנראה לא אושר מראש על ידי הממשלה, הביא כישלונו לירידה בהשפעה הצרפתית באזור. ב-1867 נשלחה ליפן משלחת צרפתית שסייעה לשוגון טוקוגאווה יושינובו במודרניזציה של כוחותיו, ואף נטלה חלק במלחמתו כנגד כוחות הקיסר המכונה מלחמת בושין. במלחמה זו כשלו כוחותיו של השוגו ועמו שלטונו של השוגון, דבר שאיפשר את עליית כוחו של קיסר יפן דאז, מוצוהיטו, והווה את הרקע לרסטורציית מייג'י, ולהפסקת הניסיונות להשגת השפעה צרפתית ביפן.
איטליה
מדיניותו של נפוליאון השלישי בשאלה האיטלקית הייתה בעלת חשיבות מכרעת במאבק האיטלקים לאיחוד איטליה. נפוליאון השלישי נקרע בין אהדתו למהפכנים האיטלקים, מורשת ימי נעוריו בקרבונארי, ואינטרסים אחרים, כגון מאזן הכוחות בין המעצמות באירופה, או הצורך לפייס את הקתולים בצרפת, שהניעו אותו, לעיתים, לצעדים המנוגדים למטרת האיחוד.
מטרתו האמיתית של נפוליאון הייתה סיוע לאידיאל הלאומיות האיטלקית, ובמיוחד סיום שלטונה של אוסטריה בלומברדיה ובוונציה. אוסטריה סימלה עבור המהפכן את כל מה שהיה ישן ורקוב, ערש הריאקציה, המונרכיה ה"לגיטימית" והמחסום הגדול של סימון הגבולות באירופה על פי קווים לאומיים. האופוזיציה לנפוליאון משמאל אהדה ברובה את שאיפת האיטלקים לאיחוד ארצם, בעוד שהימין השמרני והקתולי, שהיווה את אחד הבסיסים החשובים לשלטונו של נפוליאון, תמך בחיזוקו של האפיפיור.
עוד כשהיה נשיא הרפובליקה, ב-1848, שלח נפוליאון חיילים צרפתים לסייע בהשבת שלטונו של האפיפיור פיוס התשיעי במדינת האפיפיור, לאחר שזה הודח על ידי המהפכנים ג'וזפה מציני וג'וזפה גריבלדי. צעד זה הונע מלחץ של הקתולים בצרפת, ומהחשש שאוסטריה תקדים אותו בכך ותחזק את שלטונה באיטליה. גריבלדי התנגד בכוח לפלישה הצרפתית, שהייתה מלווה במתקפה מתואמת של חיילים אוסטרים, ספרדים וחיילי נאפולי, ולאחר מצור על רומא הצליח להימלט בראש רבים מאנשיו. היה זה סופו של הפרק ההירואי בתולדות איחוד איטליה המכונה "הרפובליקה של רומא". בה בעת ניהל נפוליאון מגעים בסתר עם מציני.
בשנת 1858 כרת נפוליאון ברית סודית עם הרוזן קמילו בנסו די קאבור, ששימש אז כראש ממשלת ממלכת סרדיניה. על פי תנאי הברית, שכונו "הסכם פלומביאר" על שם העיירה פלומביאר לה בן (Plombières-les-Bains) שבמחוז ווז' שבה נועדו השניים בחשאי, הסכימה צרפת לסייע בסילוקה של אוסטריה מחצי האי האיטלקי ובאיחוד איטליה, ובתמורה תקבל צרפת את אזור סבויה וניס. ביוני 1859 מצא נפוליאון את העילה למלחמה באוסטריה, ויצא למתקפה. בקרב סולפרינו ניצחה הברית בראשות נפוליאון את הצבא האוסטרי, ופיידמונט סיפחה את לומברדיה. אך מיד לאחר מכן שינה נפוליאון את טעמו, והחליט לסיים את המעורבות הצרפתית במלחמה. ב-11 ביולי 1859 חתם נפוליאון ללא ידיעת בני בריתו על הסכם וילאפרנקה שנבע, ככל הנראה, מחששו מכך שהמדינה האיטלקית שסייע ליצור תהיה רבת עוצמה משתכנן. נפוליאון ופרנץ יוזף הראשון הסכימו על כך שהאוסטרים ימשיכו להחזיק בוונציה אך ימסרו את לומברדיה לצרפתים, שימסרו אותה לפיימונטה. פרט לכך יישארו הגבולות הפנימיים באיטליה כפי שהיו. שליטיהם השושלתיים הישנים של טוסקנה, מודנה ופארמה, שגורשו על ידי המהפכנים לאוסטריה, ישובו לכיסאותיהם, והאפיפיור ימשיך לשלוט במדינת האפיפיור. סבויה וניס תישארנה בידי פיימונטה, כהכרה בכך שנפוליאון לא מילא את התחייבותו כלפיה. הסכם זה נתפס על ידי הליברלים ותומכי האיחוד כבגידה. קאבור התפטר מכהונתו, ושב לאחוזתו.
נפוליאון גילה כי אין ביכולתו להשיב את הגלגל לאחור. אף אחד מסעיפי הסכם וילאפרנקה לא יצא לפועל, ונפוליאון חזר בו מההסכם. בתחילת 1860 חזר להסכמות פלומביאר הישנות עם קאבור, שחזר למלא את תפקידיו. הפעם עמד נפוליאון על קבלת סבויה וניס. במרץ 1860 קמה ממלכה איטלקית מאוחדת, בראשותו של ויטוריו אמנואלה השני ששלטה ברוב מרכז איטליה, לרבות נחלות האפיפיור. נפוליאון ניסה לרצות את הקתולים בצרפת בכך שהחזיק חיילים צרפתים ברומא עצמה, ומנע מהממשלה האיטלקית לכבוש את הוותיקן, אך הפכפכותו והעובדה שנתפס כמקדם האיחוד על חשבון האינטרסים של האפיפיור החלישו מאוד את בסיס התמיכה הקתולי שממנו נהנה עד אז. החיילים הצרפתים נותרו ברומא עד פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870.
התוכנית הגדולה ליבשת אמריקה
נפוליאון השלישי חזה "תוכנית גדולה" ביבשת אמריקה, שתגביר את המעורבות והעוצמה הצרפתית בשני חלקי היבשת. ראשית, הכרה בקונפדרציה המורדת, ומתן סיוע לדרום במלחמת האזרחים בארצות הברית. במקביל החזרת המשטרים המלוכנים במדינות אמריקה הלטינית, כדוגמת משטרו של מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו. תוכנית זו נכשלה, לאחר השקעת מאמצים רבים, ממון וכוח אדם שירדו לטמיון.
מלחמת האזרחים בארצות הברית
במהלך מלחמת האזרחים בארצות הברית היה נפוליאון השלישי הכוח העיקרי באירופה שדחף להכרה בקונפדרציה. הוא התקדם בזהירות לקראת הכרה בקונפדרציה. מאבקיו במקסיקו, ומשבר בשוק הכותנה האירופי, הביאו לזהות אינטרסים עם מדינות הדרום, הגובלות במקסיקו, שמוצר הייצוא העיקרי שלהן הייתה הכותנה. ארצות הברית המחזיקה בדוקטרינת מונרו, לפיה לא תותר השפעה חיצונית כלשהי ביבשת אמריקה, הייתה מכשול לניסיונותיו לרכוש השפעה ומושבות בחלק זה של העולם. נראה כי ראה בפילוג בין מדינות ארצות הברית אינטרס צרפתי. במהלך 1862 אירח דיפלומטים של הקונפדרציה, וטיפח תקוות להכרה חד צדדית של צרפת בקונפדרציה. אך ללא תמיכתה של בריטניה, שפסחה על שתי הסעיפים, לא יכול היה לפעול, ועד לסיום המלחמה לא הכירה צרפת בקונפדרציה.
מקסיקו
הרפתקנותו של נפוליאון במדיניות החוץ הביאה אותו למעורבות הכושלת במקסיקו, בין 1862 ל-1867. תוכניתו ליצור ספירה של השפעה צרפתית באזורי הדרום של ארצות הברית וצפון אמריקה הלטינית, הביאה אותו לרעיון כי ימליך נסיך אוסטרי על מקסיקו. הדבר ישפר את יחסיו עם אוסטריה, וגם ייצור את ספירת ההשפעה הנדרשת, כאשר בית המלוכה המקסיקני ייתמך בכידונים צרפתיים. הוא ניצל את מלחמת האזרחים בין הליברלים במקסיקו, בראשות בניטו חוארס לבין השמרנים, שנרתעו מהחילוניות לה הטיפו הליברלים המקסיקנים. מלחמת האזרחים בארצות הברית אף היא נראתה כהזדמנות, שכן החלישה את כוחה של ארצות הברית, שעל פי דוקטרינת מונרו אמורה הייתה להתנגד לכל מעורבות חיצונית במקסיקו. הוא קיווה כי הדרום ינצח במלחמה, ויכיר במשטר החדש במקסיקו.
בתמיכת השמרנים המקסיקנים, שלח כוח סיוע צרפתי גדול בשנת 1863 והציב על כס המלוכה במקסיקו את הנסיך מקסימיליאן מבית הבסבורג. הדבר נתקל בהתנגדות מצד אנשיו של בניטו חוארס שסירבו להכיר בשלטון הזר, וניהלו כנגדו לוחמה זעירה ממעוזיהם שמחוץ לערים.
עד לשנת 1865 זכו המונרכיסטים המקסיקנים והחילות הצרפתיים לניצחונות. אך אז החלה המלחמה לפנות כנגדם. עם תום מלחמת האזרחים, ועתה הייתה ממשלת ארצות הברית פנויה להעניק תמיכה של ממש לרפובליקנים של חוארס, לחמש אותם ולסייע להם במצור ימי שמנע העברת תגבורות צרפתיות למקסיקו. ב-1866 נאלץ נפוליאון להסיג את שארית חייליו ממקסיקו, ומשטרו של מקסימיליאן קרס. ב-1867 נפל מקסימיליאן בידי הרפובליקנים, וב-19 ביוני 1867 הוצא להורג בידי כיתת יורים.
כישלונה המוחלט של המעורבות הצרפתית במקסיקו היווה השפלה איומה עבור נפוליאון, שנתפס כאחראי העיקרי למפלה ולמותו של מקסימיליאן, שגילה אצילות, סירב להימלט לאירופה, ונותר למות לצד אנשיו. כן הואשם נפוליאון בכך שדחה בגסות את בקשותיה של הקיסרית שרלוטה, אשתו של מקסימיליאן, למתן סיוע בימיו האחרונים של המשטר המלוכני במקסיקו. שרלוטה איבדה את שפיות דעתה, ונפוליאון הואשם באחריות ישירה למצבה.
פרוסיה
איום חמור בהרבה על מדיניות החוץ של נפוליאון התפתח בשנות שלטונו בעלייתה של פרוסיה, ששחקה את הדומיננטיות האירופית לה שאף. נקודת המפנה הייתה ניצחון הפרוסים בקרב קניגגרץ בשנת 1866, שהייתה ציון חשוב בדרך לאיחוד גרמניה. נפוליאון לא היה מסוגל, מבחינה אידאולוגית, לתמוך באוסטרים, על אף הסיכון שנשקף למדיניותו מהניצחון הפרוסי. עוד ב-1864 כאשר הברית האוסטרית - פרוסית, שיזם ביסמרק כנגד דנמרק בניסיון להשיג את שלזוויג-הולשטיין, היוותה הפרה חמורה של מאזן הכוחות ביבשת, עמד נפוליאון, שהיה שקוע עד צוואר בהסתבכויותיו באמריקה, ובמאבקים פנימיים מבית, וכשל מלסכל את תוכניותיו של ביסמרק. ביוני 1866, לפני פרוץ המלחמה, הבטיח לאוסטריה כי צרפת תישאר נייטרלית, מתוך הנחה כי המלחמה תסתיים בניצחון אוסטרי, או כי תימשך זמן רב ותתיש את המעורבות בה. בכך איבד את ההזדמנות להשפעה של ממש על המתרחש, וראה בעלייתה של פרוסיה ובאיחוד המתקרב של גרמניה.
המצב בין פרוסיה וצרפת נותר מתוח. נפוליאון, שבריאותו הידרדרה, ועמד בפני מאבקים קשים מבית ומחוץ, נתפס כשליט כושל של קיסרות שוקעת. פרוסיה התייצבה ככוח העולה ביבשת. ב-1867 סיכלה את ניסיונה של צרפת לרכוש את לוקסמבורג משליטה, וילם השלישי, מלך הולנד. נראה היה כי המצב אינו יציב והצדדים אך זקוקים לעילה על מנת להילחם. עילה כזו נתנה להם במשבר הירושה הספרדית ב-1870 שהוביל למלחמת צרפת–פרוסיה.
נפילתו ומותו
ב-1870 פרץ סכסוך בין פרוסיה לצרפת בנוגע לירושת המלוכה הספרדית. שאלת הירושה בספרד נותרה פתוחה לאחר הדחת המלכה איזבלה ב-1868. בין המועמדים לרשת את הכתר היה נסיך בשם ליאופולד מבית הוהנצולרן. נפוליאון ראה בעיני רוחו שליטה של בית הוהנצולרן הן בגרמניה מאוחדת צפון מזרחית לצרפת, והן בספרד, דרום מערבית לצרפת. הוא דרש את ויתורו של ליאופולד על הכס הספרדי. אך גם לאחר ויתורו של ליאופולד, הוסיף נפוליאון ודרש ערבויות לכך שליאופולד לא יעמיד שוב את מועמדותו. עיקשות זו, שנתקלה בעיקשות לא קטנה ממנה של ביסמרק הובילה למלחמה, עליה הכריזה צרפת ב-19 ביולי 1870.
המלחמה הייתה אסון לצרפת, והובילה ליצירת האימפריה הגרמנית, שתפסה את מקומה של צרפת כמעצמה הבולטת באירופה היבשתית. בקרב סדאן, ב-2 בספטמבר 1870 שהכריע את מלחמת פרוסיה צרפת, הובס הצבא הצרפתי תבוסה ניצחת, ונפוליאון עצמו נפל בשבי. יומיים לאחר מכן הוכרזה בפריז הרפובליקה הצרפתית השלישית, ושלטונו של נפוליאון השלישי, כמו גם הקיסרות השנייה שהקים, הגיעו אל קיצם.
את ימי חייו האחרונים בילה נפוליאון השלישי בגלות באנגליה, ולצדו אז'ני ובנו נפוליאון הרביעי. המשפחה חיה בארמון קאמדן בצ'יזלהרסט, ושם מת נפוליאון ב-9 בינואר 1873 כתוצאה מהליך רפואי לשבירת אבן בכליתו. בשנותיו האחרונות היה רדוף בחרטות מרות ובזיכרונות כואבים מקרב סדאן, בו הפסיד הכל. מילותיו האחרונות, אותן אמר לרופאו האישי, היו - "האם היית בסדאן?" (?Etiez-vous à Sedan) לאחר שנענה בחיוב המשיך "לא נהגנו שם כפחדנים, נכון?" (?N’est-ce pas que nous n’avons pas été des lâches à Sedan) ומת.
חייו הפרטיים
נפוליאון היה אדם ששמו נקשר בפרשיות אהבים רבות, לפני נישואיו ולאחריהם. פרשיות אלו היו בעלות השפעה על תפקודו, על מצבי רוחו, ועל הקשר שלו עם הקיסרית אז'ני. בין מאהבותיו ניתן למנות את בת דודתו, מתילד בונפרטה, את המיליונרית הבריטית הארייט הווארד, שסייעה לו מאוד במימון עלייתו לכס הנשיאות ולאחר מכן לקיסרות, וכן שחקניות מובילות, ובנות אצולה.
מפרשיות אהבים אלו נולדו לו שלושה ילדים. אישה בשם מריה אנה שיס הייתה אמו של אחד מהם, ושניים אחרים נולדו לו מכובסת בשם ורז'ה שטיפלה בבגדיו בעת מאסרו במבצר אם. מאשתו, אז'ני, נולד לו בנו ויורשו החוקי היחיד, נפוליאון אז'ן לואי (נפוליאון הרביעי), שמת בצעירותו כאשר שירת בצבא הבריטי בדרום אפריקה, ללא צאצאים. צאצאיו של נפוליאון מנשים אחרות זכו להוליד צאצאים, יש בצרפת ובגרמניה משפחות המונות את ייחוסן לנפוליאון השלישי מצאצאים אלו.
מורשתו
נפוליאון השלישי אינו נהנה מהיוקרה לה זכה דודו, נפוליאון. ויקטור הוגו כינה אותו "נפוליאון הקטן" (Napoléon le Petit) באחד מנאומיו כניגוד לדודו "הגדול", הנהנה מתדמית של גאון צבאי ומינהלי. התנגדותו של הוגו לנפוליאון השלישי הייתה עקבית, חריפה וממושכת. בצרפת, עקב היוקרה ממנה נהנה הוגו, הביאה ביקורת זו לשחיקה במעמדו ההיסטורי של נפוליאון, ולכך שלא ניתן היה להעריך באופן אובייקטיבי את מורשתו.
מאמרו הידוע של קרל מרקס "השמונה עשר בברימאר של לואי נפוליאון", הביא אף הוא ליצירת תדמית מגוחכת לנפוליאון, ובו חרט מרקס את האימרה כי ההיסטוריה חוזרת פעמיים, פעם כטרגדיה, ופעם כפארסה. אמרה זו סייעה ליצור לנפוליאון תדמית של שליט סמכותני אך חסר יכולת, שהרפתקאותיו הצבאיות הביאו את צרפת לכדי אסון.
עם זאת, מורשתו של נפוליאון השלישי היא מורכבת. עוד בעודו במעצר במצודת אם כתב ספר בשם "חיסול הקבצנות" (Extinction du paupérisme), ובמהלך שנות שלטונו גילה דאגה לשכבות החלשות, והשתמש במשאבי המדינה כדי לסייע להן. בין היתר העניק לעובדים הצרפתים את זכות השביתה ב-1864 על אף התנגדות בעלי ההון. בין היתר יצר בפריז גנים ציבוריים גדולים - פארק ונסו, פארק מונטסורי, מתוך כוונה ליצור בהם מקומות בהם יוכלו בני המעמדות הנמוכים ליהנות מארוחה חמה ביום א'.
הוא הותיר אחריו מדינה שנכנסה למערבולת חברתית ומדינית קשה, על סף המהפכה. ימיה הראשונים של הרפובליקה הצרפתית השלישית, הרוויים בשפיכות הדמים של הקומונה הפריזאית העידו על המצב החמור אליו הוביל את קיסרותו. שמו ייזכר כקשור בתבוסה הקשה בסדאן, שהובילה להשפלה הקשה מכל של הכרזה על איחודה של גרמניה באולם המראות שבארמון ורסאי, אך גם בשיקומה של פריז והפיכתה לעיר מודרנית בעלת מראה ייחודי, במודרניזציה של צרפת, וברשת הרכבות שלה.
פרסי המוזיקה הקוריאנית
פרסי המוזיקה הקוריאנית (בקוריאנית: 한국대중음악상) הוא טקס פרסי מוזיקה דרום קוריאני שנתי. שלא כמו פרסי מוזיקה מרכזיים אחרים בדרום קוריאה, המסתמכים במידה רבה על מכירות כדי לקבוע את הזוכים, פרסי המוזיקה הקוריאנית מוענקים על סמך המלצות של פאנל שופטים המורכב ממבקרי מוזיקה, מפיקים של תוכניות רדיו, אקדמאים ואנשי מקצוע אחרים בתעשייה. הטקס הראשון נערך בשנת 2004, ונחשב לאחד מפרסי המוזיקה היוקרתיים במדינה.