cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי אירלנד–קניה
יחסים כלכליים
יש מספר הולך וגדל של חברות איריות שעושות עסקים בקניה וצמיחה ניכרת בסחר בין שתי המדינות. סטטיסטיקות הסחר מראות כי הסחר בין אירלנד לקניה גדל ב-110% מאז 2005, מ-22 מיליון אירו באותה שנה ל-47 מיליון אירו ב-2014.
IPX
פרוטוקול IPX (ראשי תיבות של Internetwork Packet eXchange) או העברה בין-רשתות הוא פרוטוקול רשת המתפקד בשכבת הרשת של מודל ה-OSI ומודל ה-TCP/IP, ומהווה חלק מחבילת הפרוטוקולים IPX/SPX. פרוטוקול IPX שימש בעיקר מערכות של חברת נובל, ובמיוחד בשירותי Netware, אך נדחק עם התפוצה ההולכת וגדלה של האינטרנט בשנות השמונים והתשעים שהביא איתו את ה-IP כחלק מחבילת הפרוטוקולים TCP/IP.
כתובת IPX
השימוש בפרוטוקול IPX מחייב מתן כתובת IPX לכל תחנה ברשת. כתובת IPX מורכבת משני חלקים: השימוש בכתובת ה-MAC כחלק מהכתובת הלוגית חוסך את הצורך במנגנון תרגום דוגמת ARP שקיים ברשתות TCP/IP.
מבנה חבילת IPX
חבילת IPX (מאנגלית - IPX Packet) מורכבת מהשדות הבאים:
שדה השלג פרסל
שדה השלג פרסל (באנגלית: Purcell Snowfield) הוא שדה שלג, במרכז האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
רוחבו של שדה השלג 28 קילומטרים.
מקור השם
שמה של הרמה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הרמה נקראת על שמו של המלחין האנגלי הנרי פרסל; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
ניקולו מלי
ניקולו מלי (באיטלקית: Nicolò Melli; נולד ב-26 בינואר 1991 ברג'ו אמיליה, איטליה) הוא כדורסלן איטלקי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת אולימפיה מילאנו, וכן בנבחרת איטליה.
רג'ו אמיליה
מלי התחיל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת פלקנסטרו רג'אנה מעיר הולדתו, אחרי שכבר בגיל 13 ישב על הספסל של הקבוצה הבוגרת שסבלה ממכת פציעות, וזכה להתעניינות מוקדמת מצד אוניברסיטת UCLA, לאחר שנחשב לכישרון גדול כבר בגיל צעיר. עונתו הראשונה בקבוצה הייתה עונת, בה שיחקה הקבוצה בסרייה א'2, הליגה השנייה. הוא העמיד ממוצעים של 3.4 נקודות ו-2.9 ריבאונדים ב-10.6 דקות בממוצע, כשהוא בן 16 בלבד. במהלך העונה הבאה, בדצמבר 2008, נפצע מלי ברצועה הצולבת בברך שמאל (ACL), פציעה שנחשבת לאחת הקשות והחמורות בספורט, והושבת ממשחק למשך חצי שנה. בעונה הבאה חווה מלי עונת פריצה, כאשר ממוצעיו מזנקים ל-10.7 נקודות ו-7.1 ריבאונדים ב-28 דקות, אך בסיום העונה נפצע בכתף והחמיץ את משחקי פלייאוף ההעפלה לסרייה א', אחרי שקבוצתו סיימה במקום ה-5 בטבלת הליגה השנייה.
אולימפיה מילאנו
לקראת עונת חתם מלי בקבוצת ארמאני ג'ינס מילאנו מהליגה הראשונה באיטליה והיורוליג, על חוזה לארבע שנים. בפברואר, אחרי שכמעט ולא קיבל דקות משחק במילאנו, עבר בהשאלה לסקאבוליני פזארו עד תום העונה, כאשר הוא נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של הליגה האיטלקית. בעונה הבאה שיחק מלי מעט יותר, והחזיר עם ממוצעים של 3.8 נקודות ו-2.9 ריבאונדים בליגה וביורוליג, כאשר הקבוצה מפסידה בסדרת גמר הפלייאוף נגד מונטפסקי סיינה. בעונת הראה מלי שיפור נוסף, כאשר ממוצעיו ביורוליג עמדו על 4.6 נקודות ו-3 ריבאונדים על פני 15 דקות בממוצע. בזירה המקומית נבחר מלי למשחק האול-סטאר בפעם השלישית ברציפות, כאשר הוא מהווה את הקלע הבולט במשחק עם 18 נקודות (להן הוסיף 10 ריבאונדים), במשותף עם חברו לקבוצה אלסנדרו ג'נטילה. בפן הקבוצתי הייתה זו עונה די מאכזבת עבור מילאנו, שלא עברה את שלב הבתים ביורוליג והפסידה בסדרת רבע גמר הפלייאוף בליגה. בקיץ זה יצא מלי למחנות אימונים בארצות הברית, אך לבסוף לא נבחר בדראפט ה-NBA 2013. בעונת התקבע מעמדו של מלי כשחקן חמישייה במילאנו, כאשר הוא משותף לכ-20 דקות במשחק, וקובע שיא קריירה של 20 נקודות ו-28 נקודות מדד נגד ז'לגיריס קובנה בשלב הבתים. בסדרת רבע הגמר נגד מכבי תל אביב עשה מלי כמה טעויות קריטיות, כולל עבירה בלתי ספורטיבית והחטאת הטבעה ברגעים המכריעים של אחד המשחקים, כאשר קבוצתו מודחת בסיום הסדרה. בליגה זכה מלי עם מילאנו באליפות ראשונה לקבוצה מזה 8 שנים, כאשר במשחק החמישי והמכריע של סדרת הגמר נגד סיינה הוא קולע 11 נקודות ומוריד 13 כדורים חוזרים.
ברוזה במברג
בעונה הבאה, לאחר שחוזהו הוארך בשנה, חווה מלי ירידה מסוימת בכושרו, כאשר בסיומה עבר לברוזה במברג מהבונדסליגה בכדורסל בחיפוש אחר מעמד משמעותי יותר, בין היתר בעקבות המאמן אנדראה טרינקיירי. בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 9.2 נקודות ו-6.5 ריבאונדים ביורוליג, כולל בחירה ל-MVP של חודש מרץ במפעל, וזכה עימה באליפות גרמניה. בעונת חווה מלי את העונה הטובה בקריירה שלו, כשהוא קולע 11.5 נקודות ומוריד 7.4 ריבאונדים בממוצע ביורוליג, ואף נבחר לחמישיית העונה השנייה ביורוליג. בזירה המקומית זכה מלי עם במברג בדאבל - בגביע הגרמני ובאליפות, ונבחר לחמישיית העונה בגרמניה בפעם השנייה ברציפות.
פנרבחצ'ה
לקראת העונה הבאה עבר לאלופת היורוליג פנרבחצ'ה. בעונתו הראשונה בקבוצה העפיל איתה עד לגמר היורוליג, בו הפסידה לריאל מדריד ולוקה דונצ'יץ'. בעונה השנייה נטל מלי חלק גדול יותר בהובלת הקבוצה, והגיע איתה לפיינל פור, בו הפסידה בחצי הגמר ליריבה העירונית אנאדולו אפס, תוך שהוא מראה יכולות גבוהות בשלבים המאוחרים של הטורניר. במסגרת המקומית הפסידה פנרבחצ'ה לאנאדולו ושיין לארקין בסדרת הגמר של ליגת העל הטורקית.
ניו אורלינס פליקנס
ב-25 ביולי 2019 חתם מלי על חוזה בניו אורלינס פליקנס מליגת ה-NBA. לאורך עונת הרוקי שלו ב-NBA שותף ב-60 משחקים, לרוב כשחקן ספסל, ותרם 6.6 נקודות בממוצע למשחק.
דאלאס מאבריקס
במרץ 2021 הועבר עם ג'יי. ג'יי. רדיק בטרייד לדאלאס מאבריקס, תמורת ג'יימס ג'ונסון, וסלי איוונדו ובחירת דראפט עתידית.
החזרה למילאנו
לקראת עונת חזר לשחק בקבוצת אולימפיה מילאנו.
נבחרת איטליה
מלי היה שחקן מוביל בנבחרות הצעירות של איטליה, היה חבר בכולן והעמיד בהן הישגים כגון: בחירה לחמישיית הטורניר באליפות אירופה עד גיל 16, הריבאונדר המוביל של הנבחרת באליפות אירופה עד גיל 18, הובלת הנבחרת לגמר אליפות אירופה עד גיל 20 ועוד. הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת הייתה בקיץ 2011. ביורובאסקט 2013 בגיע עם נבחרתו לרבע הגמר, כאשר הוא קולע 4.4 נקודות ומוריד 4.3 ריבאונדים למשחק בממוצע, על פני 16 משחקים. הוא שיחק עם נבחרתו גם ביורובאסקט 2015, בו הגיעה איטליה לרבע הגמר, שם הפסידה לליטא, אחרי ניצחון בשמינית הגמר על ישראל. גם ביורובאסקט 2017 שיחק מלי בנבחרת שהעפילה שנית לחצי הגמר.
קתדרלת דרהאם
קתדרלת דרהאם (באנגלית: Durham Cathedral), ובשמה המלא "הקתדרלה של כנסיית המשיח, הבתולה מרים המבורכת וקת'ברט הקדוש מדרהאם" (Cathedral Church of Christ, Blessed Mary the Virgin and St Cuthbert of Durham) היא קתדרלה בעיר דרהאם, בצפון-מזרח אנגליה. הקתדרלה משמשת כמושבו של הבישוף האנגליקני של דרהאם. תחילתה של הבישופות מתוארכת לשנת 995 והקתדרלה נוסדה בשנת 1093. הקתדרלה נחשבת לאחת הדוגמאות המוצלחות ביותר של האדריכלות הנורמנית, ובשנת 1986 היא הוכרזה כאתר מורשת עולמית יחד עם טירת דרהאם הסמוכה לה.
הקתדרלה הנוכחית עומדת במקומה של "הכנסייה הלבנה", שנבנתה במאה ה-10. הכנסייה הלבנה הייתה חלק מיסודות מנזר שנועד לשמש כמשכן לשרידיו של הקדוש קת'ברט מלינדיספארן (Saint Cuthbert of Lindisfarne). בקתדרלת דרהאם שמורים שרידיהם של מספר קדושים - שרידי הקדוש קת'ברט המוזכר לעיל, ראשו של אוסוואלד הקדוש מנורת'מבריה, שהיה מלכה של ממלכת נורת'מבריה, אחת מן הממלכות האנגליות העתיקות, ושרידיו של בדה ונרביליס.
קתדרלת דרהאם ממוקמת בעמדה אסטרטגית על צוק מעל עיקול בנהר וויר (River Wear). בישופי דרהאם היו גם בעלי כוח פוליטי וצבאי (עמדה שנקראה Bishop Palatine), ומשנת 1080 עד המאה ה-19 החזיקו בכוח צבאי מעבר לעמדת השליטה במערכת הדתית. טירת דרהאם נבנתה כמעונו של הבישוף מדרהאם, הרביעי בחשיבותו בהירארכיה של הכנסייה האנגליקנית, והוא ניצב לימינו של מלך אנגליה בעת הכתרתו.
מבנה אדריכלי
מבנה הקתדרלה נודע בשל קמרוני הצלעות של גג מבנה הספינה. הגג נתמך על ידי קשתות אלכסוניות, הנתמכות בעמודים מורכבים דקים יחסית, משולבים בעמודים מסיביים. המבנה מתאפיין גם בתמיכות דואות ותמיכות צידיות, המוסתרות בתוך הטריפוריום, מעל המושבים שלצידי הספינה המרכזית. אדריכלות הקתדרלה נחשבת כדוגמה לאדריכלות רומנסקית. יחד עם זאת, כמה מאפיינים בה נחשבים כמבשרים את האדריכלות הגותית שהחלה בצרפת כמה עשורים לאחר מכן; אין ספק שהבנאים הנורמנים הם ששילבו מאפיינים אלה בקתדרלה. בצידה המזרחי של הטירה שוכן קברו של קת'ברט הקדוש. הקבר היה מצבה מרשימה, בנויה משיש בהיר וזהב, והיה מוקד לעולי רגל; המבנה נהרס על ידי המלך הנרי השמיני (ראו בהמשך).
תקופת הסקסונים
מקורה של הבישופות של דרהאם הוא בדיוקסיה של לינדיספארן, אשר נוסדה בסביבות שנת 635 על ידי אידאן הקדוש. אידאן הקדוש היה מיסיונר נוצרי בעל תפקיד מפתח בהבאת הנצרות לנורת'מבריה, והוא עשה כן לבקשת המלך אוסוואלד מנורת'מבריה שבצפון אנגליה (מלך בשנים 634–642). הדיוקסיה שרדה עד שנת 664, ואז הועברה ליורק. בשנת 678 החזיר הארכיבישוף מקנטרברי את מושב הבישוף ללינדיספארן. לינדיספארן נחשב ל"אי קדוש", וקדושים נוצריים רבים יצאו ממנו, בהם קת'ברט הקדוש, שהיה הבישוף מ-685 עד מותו שנתיים מאוחר יותר. קת'ברט הוא מרכזי בהתפתחות הקתדרלה.
בעקבות התקפות חוזרות ונשנות של ויקינגים, נמלטו הנזירים מלינדיספארן בשנת 875, כשהם נושאים עימם את שרידיו של קת'ברט הקדוש. הדיוקסיה של לינדיספארן נותרה ללא מיקום קבוע עד שנת 882, אז התיישבו הנזירים בעיירה צ'סטר לה סטריט (Chester-le-Street), כעשרה ק"מ מצפון לדרהאם. בשנת 995 אולצו הנזירים, לאחר התקפות נוספות, להמשיך בנדודיהם. אגדה מספרת שהנזירים הלכו בעקבות שתי נערות חולבות, שחיפשו פרה חומה. כאשר הגיעו ללשון היבשה שיוצר הנהר וויר, נתקע ארונו של קת'ברט ולא ניתן היה להזיזו. הנזירים ראו בכך אות משמיים שבמקום זה יש להקים את המושב החדש. מעבר לאגדה, מיקומה של הקתדרלה נוח מאוד להגנה בהיותו מוקף על ידי הנהר משלושת עבריו ונמצא על גבעה. יתרון נוסף במיקום זה היה ההגנה שלו זכתה הקהילה החדשה מן הרוזן מנורת'מבלרנד, שהיה קשור בקשרי משפחה הדוקים עם הבישוף. מכל מקום, הדרך המובילה מלשון היבשה, ועוברת ליד מגדליה המזרחיים של הטירה, בדרך למדשאת הארמון (Palace Green) נקראת "שביל הפרה החומה" (Dun Cow Lane).
בתחילה הוקם במקום מבנה עץ זמני פשוט, שנבנה כדי לשכן בו את שרידי הקדוש. לאחר מכן הוקם מבנה מוצק יותר, כנראה גם הוא מעץ, שנקרא "הכנסייה הלבנה". בשנת 998 נבנה מבנה אבן שהחליף את מבנה העץ, וגם מבנה זה נקרא "הכנסייה הלבנה". המבנה הושלם, למעט המגדל, בשנת 1018. דרהאם הפכה עד מהרה לאתר עלייה לרגל, לא מעט בשל הגידול בפולחן קת'ברט הקדוש. המלך קאנוט הגדול היה מן העולים הראשונים לרגל, והוא העניק שטחי קרקע רבים וזכויות (פריבילגיות) לקהילה. המיקום האסטרטגי של הקתדרלה, הכסף הרב שזרם מעולי הרגל והכוח שנצבר בכנסיית דרהאם, הבטיחו את היווצרותה של עיירה סביב הקתדרלה, עיירה שהיוותה את הגרעין המוקדם של העיר דרהאם של היום.
תקופת הנורמנים
הקתדרלה הנוכחית תוכננה ונבנתה בידי ויליאם מסנט קארליף (William of St. Carilef, נקרא גם ויליאם מקאלה); ויליאם מונה לנסיך-בישוף על ידי ויליאם הכובש, בשנת 1080. המבנה הקיים כיום הוא ביסודו המבנה הנורמני העתיק, אם כי במשך מאות השנים שחלפו נוספו לו תוספות רבות, וכמה מחלקי המבנה שוקמו. בניית הקתדרלה החלה בשנת 1093, מצידה המזרחי. בשנת 1096 הושלם בית המקהלה (נמצא בין האפסיס לטרנספט), והעבודה המשיכה בבניית הספינה המרכזית בקתדרלה. קירות הספינה הושלמו בשנת 1128, והקמרונים הגבוהים הושלמו בשנת 1135. בשנים 1133–1140 הושלם גם בית מועצת הקתדרלה (Chapter House), שנהרס במאה ה-18. ויליאם מסט. קארליף נפטר ב-1099, לפני השלמת הקתדרלה, והאחריות על העבודות הועברה לרנו פלאמבארד (Ranulf Flambard), שהיה אחראי גם לבניית גשר פלאמבארד, הגשר הראשון מעל הנהר וויר בעיר דרהאם.
בתחילת המאה ה-13 הסתמן צורך דחוף בשיפוץ חלקה המזרחי של הקתדרלה. הבישוף ריצ'רד לה פור (Richard le Poore) התמנה לתפקידו ב-1228, והוא הטיל את המשימה על האדריכל ריצ'רד פרנהאם. התוצאה הייתה תוספת לקתדרלה, מצידה המזרחי, הנקראת קפלת תשעת המזבחות (Chapel of the Nine Altars), שנבנתה בשנים 1242–1274. מבנה זה שופץ במאה ה-15, אחרי שניזוק מברקים.
פירוק המנזרים
הרפורמה העיקרית שהוליך המלך הנרי השמיני הייתה ייסוד הכנסייה האנגליקנית והתנתקות מן הכנסייה הקתולית ומהאפיפיור. חלק מרכזי ברפורמה היה חוק הריבונות (Act of Supremacy), שהעמיד את המלך בראש הכנסייה באנגליה. המלך פירק את המנזרים והחרים את רכושם; גם קתדרלת דרהאם לא ניצלה ממהלך זה: קברו של קת'ברט הקדוש נהרס בהוראתו של המלך הנרי השמיני, מלך אנגליה, בשנת 1538, והעושר שנצבר בקתדרלה הועבר לידי המלך. גופתו של הקדוש הוצאה מן הקבר, ולפי האגדה נמצאה שלמה. הגופה נקברה מחדש תחת מצבת אבן פשוטה, אך סביבת המצבה נותרה כשהייתה.
מהמאה ה-17 עד המאה ה-19
לאחר קרב דנבאר ב-3 בספטמבר 1650, מן הקרבות האחרונים במלחמת האזרחים האנגלית, אסר אוליבר קרומוול את השבויים הסקוטים מן הקרב בקתדרלה. ההערכה היא כי כ-3,000 איש נאסרו במקום, מתוכם מתו כ-1,700 איש בקתדרלה עצמה, לאחר שהוחזקו בה בתנאים תת-אנושיים. האסירים הרסו חלק גדול מרהיטי העץ שהיו בקתדרלה, ועשו בהם שימוש להסקה. האסירים שנותרו בחיים נשלחו כעובדי כפייה אל המושבות האנגליות בצפון אמריקה. גופות השבויים נקברו בקברים לא מסומנים. אחד מקברי האחים נתגלה בשנת 1946, בעת עבודות להתקנת מערכת הסקה מרכזית לאוניברסיטה. בשנים האחרונות היו כמה הצעות להקמת מצבת זיכרון למתים, או על קבורה מחדש בסקוטלנד, אך הן טרם יצאו אל הפועל. בסוף המאה ה-17 שיפץ הבישוף ג'ון קוזין את הקתדרלה, תיקן את הנזקים והשיב את הריהוט שהושמד.
במהלך המאה ה-18 נעשה מעט כדי לשקם או לבנות מחדש חלקים בקתדרלה. ב-1773 אף נגרם נזק למבנה, כאשר חלק מהסיתות החיצוני של הקתדרלה עובד לקיר חלק יותר, ובכך נעשה בו שינוי משמעותי. בהמשך נהרסה מחצית מבית מועצת הקתדרלה. הסיתות בקיר המזרחי נפגע גם הוא ובצד זה הוכנס גם חלון רוזטה, שאמור היה להיות שחזור של חלון דומה מהמאה ה-13. היה תכנון להרוס גם את קפלת הגליל, אך הדבר נמנע ברגע האחרון. מגדל הקתדרלה שוחזר בין השנים 1854–1859.
הקתדרלה כיום
בשנת 1986 הכריז אונסק"ו על קתדרלה כאתר מורשת עולמית, כאתר הגדול והמושלם ביותר של אדריכלות נורמנית באנגליה, מבנה יוצא דופן לאדריכלות זמנו, המציין את הגעת הנצרות לנורת'מבריה. הקתדרלה משמשת גם כיום כמושב הבישוף של דרהאם.
הקתדרלה שימשה כאתר צילום לכמה סרטים ומיצגים:
מערכת (פירושונים)
{{פירושונים| ביולוגיה: אקולוגיה: אסטרונומיה: פיזיקה: מתמטיקה: כימיה: יהדות: טכנולוגיה: מוזיקה: מדעי המחשב: היסטוריה: מדע המדינה:
ראו גם
}}
חיל האוויר הישראלי במלחמת העצמאות
כוח המגן העברי של היישוב בארץ ישראל החל לצמוח עוד בטרם הוקמה המדינה, וכך גם הזרוע האווירית העברית, אשר נקראה החל מנובמבר 1947 שרות האוויר. ב-26 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, הוקם חיל האוויר הישראלי כחלק מצה"ל עם החלטת הממשלה הזמנית על הקמתו בפקודת צבא-הגנה לישראל. בסעיפה הראשון של הפקודה נכתב: "מוקם בזה צבא-הגנה לישראל מורכב מחילות יבשה, מחיל-ים ומחיל-אוויר." בעוד שירות האוויר הפעיל את מטוסיו בתפקידי סיור, קישור ואספקה קלה, יחד עם משימות סיוע אווירי ספוראדיות, הרי עם התקדמות המלחמה הוסיף חיל האוויר ליעדיו השגת עליונות אווירית, כולל יירוט מטוסי אויב, כמו גם הפצצה ותובלה בהיקף אסטרטגי.
יסודות
מחשבות אודות בניית זרוע אווירית עברית החלו בשנות העשרים, כאשר יוצאי "השומר" ניסו, ללא הצלחה, לשלוח צעירים מן היישוב ללימודי תעופה בחו"ל. בניית תשתית אווירית עבור היישוב החלה בשנות השלושים של המאה העשרים. תחת המנדט הבריטי קמו חברות ומועדוני תעופה שהיו כיסוי לפעילות אווירית של המחתרות. החשובה מבין החברות האלה הייתה חברת "אווירון", שנוסדה ב-1936, חברת תעופה אזרחית קטנה, אשר הפעילה מטוסים קלים בקווים פנימיים. החברה נוסדה על ידי הסוכנות היהודית, במטרה לבנות תשתית אווירית עבור היישוב, הכוללת ציוד תעופתי, טייסים ובעלי מקצועות אוויריים אחרים. חברה זו היוותה למעשה את יחידת האוויר הביטחונית הראשונה של היישוב העברי בארץ ישראל. בין היתר היא ביצעה סיורים לאבטחת פעולות התיישבות "חומה ומגדל" ובמלחמת העולם השנייה ביצעה משימות עזר שונות עבור הבריטים. במסגרת ההכנות להקמת צבא סדיר לקראת המלחמה הצפויה, הוכנו מספר תוכניות להקמת חיל-אוויר. התוכנית החשובה ביותר בהקשר זה הוגשה לישראל גלילי, ראש המטה הארצי (רמ"א) של ההגנה ב - 23.10.1947. את התוכנית הגישו שניים טייסים מן היישוב: אהרן רמז, טייס לשעבר, בעל ניסיון קרבי ב-RAF (חיל האוויר המלכותי הבריטי), והיימן שמיר (שכטמן), ששרת כטייס בחיל האוויר האמריקני. על פי התוכנית יש להתבסס תחילה על מטוסים אזרחיים מוסבים ולגייס את הטייסים וצוותי הקרקע הנמצאים בארץ. במקביל, כדי לכונן חיל-אוויר של ממש, יש לרכוש מטוסים ולגייס צוותים בחו"ל.
שרות האוויר
כהכנה להקמת כוח אוויר הוקם שרות האוויר (ש"א) ב-10 בנובמבר 1947. היחידה הוקמה מתוך הבנת מטה ההגנה שיש צורך בכוח אווירי לוחם שיעמוד אך ורק לצורכי ביטחון היישוב. טייסי הש"א באו מיוצאי חילות האוויר של בעלות הברית, ומקרב אנשי הפלמ"ח. המטוסים, בעיקר מטוסים קלים חד מנועיים, באו בעיקר מחברת "אווירון". אלה קבלו תגבור משמעותי עם קנייתם של כ-20 מטוסי 'אוסטר' שהבריטים התכוונו להשאיר בארץ כגרוטאות. תפקידם העיקרי היה איסוף מודיעין והובלת אספקה, למשל ליישובים מנותקים: בן שמן, ירושלים, גוש עציון יישובי הנגב ואחרים. המטוסים היו בדרך כלל חסרי חימוש והטייס הצטייד בתת-מקלע וכמה פצצות קטנות. משוחררי ה-RAF היוו את מאגר כוח האדם המיומן הפוטנציאלי הזמין ביותר לצורך הקמת חיל אוויר על ידי היישוב, אלא שזה לא קיים רישום מסודר של יוצאי ה-RAF. ורק ערב מלחמת העצמאות נעשה ניסיון לאתרם, וגם אלה ברובם לא היו בעלי מקצועות תעופתיים-ייחודיים. בכל זאת אותרו וגויסו מאות בעלי מקצועות כאלה. כן נעשה ניסיון דומה לאתר טייסים, ומשאותרו – נפתח קורס טיס ל"רענון" תחת כיסוי אזרחי. ב-1 בפברואר 1948 נערך בבית ספר תל-נורדוי בתל אביב כנס של כל מי שהיה לו אי-פעם קשר לתעופה, והודעה על קיומו נמסרה קודם לכן בעיתונות. רבים מהמתכנסים הצטרפו ל"שרות האוויר" בו במקום. בין הטייסים הראשונים היו עזר ויצמן, בוריס סניור ואדי כהן.
גיחת הקרב הראשונה של שירות האוויר הייתה ב-17 בדצמבר 1947. ביום זה פנחס בן-פורת קיבל הוראה להטיס רופא לבית אשל ובדרך חזרה אסף פצוע מקיבוץ נבטים. כשהגיע לקיבוץ, הוא ראה קבוצה של כ-200 ערבים שניסו לכבוש את הקיבוץ. בן פורת נטל יוזמה, לקח במטוס מתנדב מבית אשל שירה בתת-מקלע וזרק פצצות קטנות על ההמון הערבי. פעולתם גרמה להפסקת ההתקפה הערבית. הבריטים לא ראו בעין יפה תקריות מעין אלו. למרות הלחץ הבריטי, הורכבה טייסת באזור תל אביב שבסיסה היה שדה דב. מטוסי שרות האוויר, אשר כולם היו מטוסים קלים, ולא היו ייעודיים ללחימה, אוגדו עם התמשך המלחמה בטייסת 1. עם גבור הצרכים הורכבה בתחילת מרץ 1948 טייסת חדשה, אשר הסתעפה מטייסת 1, הפעם בגליל (ביבנאל). בהמשך אותו חודש הועבר מטוס אחד לנגב, צעד אשר בהמשך המלחמה הוביל להקמת טייסת הנגב (מוקמה סמוך לניר עם). בסוף אותו חודש סייעו מטוסי שירות האוויר בניסיון חילוצה של שיירת נבי דניאל שהותקפה בשובה מגוש עציון. בתחילת מאי סייעה טייסת הגליל למגיני רמות נפתלי, ובאמצע אותו חודש איבדה "טייסת 1" מטוס, על ששת אנשי צוותו, עת ניסו לסייע בקרבות בדרך לירושלים.
בניית כוחה האווירי של ישראל
עם היסודות שתוארו, בניגוד לחילות השדה, בהם כבר הייתה קיימת תשתית כלשהי, ומסורת בת כמה עשרות שנים, הרי כמעט מכל בחינה מעשית היה צריך היישוב להקים חיל אוויר יש מאין.
בחודשי המלחמה הראשונים, טרם צאת הבריטים את הארץ, היו ברשות שירות האוויר רק מטוסים קלים, ואלה הרכיבו את טייסת 1. אולם מתוך ראייה לעתיד, כבר אז נרכשו 25 מטוסי הקרב הראשונים מסוג אוויה S-199 בצ'כוסלובקיה. המטוסים נבנו מגוף מסרשמיט Bf 109 עם מנועי יונקרס Jumo 211 ומדחפים של מפציץ היינקל He 111. המטוס היה בעייתי וביצועיו היו נחותים אבל אלו היו מטוסי הקרב היחידים שאפשר היה להשיג אז. במקביל, רכש בארצות הברית אל שווימר כנציג ה"יישוב", כעשרה מטוסי תובלה "קומנדו". אלה הוברחו מארצות הברית ובהסכמת שלטונות צ'כוסלובקיה קבעו בסיסם בז'אטץ (Žatec) שממערב לפראג. בהיותם שם נוצלו, אחר צאת הבריטים, להעברת מטוסי ה"אוויה" לישראל, לשימושה של טייסת הקרב הראשונה 101. בנוסף למטוסי הקרב העבירו מטוסי התובלה ציוד רב אחר. באוגוסט תבעו שלטונות צ'כוסלובקיה את פינוי ז'אטץ ומטוסי התובלה הועברו לישראל. הם היוו בה את "להק תובלה אווירית" ולקראת סוף המלחמה את טייסת 106. עוד כעשרים מטוסי "נורסמן" (Norsman) נקנו מעודפי הצבא האמריקני באירופה, והגיעו בחלקם לישראל בין מאי לספטמבר. אלה צוותו לגף 35, שבהמשך קיבל גם מספר מטוסי אימון "הרוורד" שהוברחו מארצות הברית, והפכו בישראל למפציצי צלילה. כמה מטוסי "דקוטה" שהוסוו כחברת שכר דרום אפריקנית לוקטו אף הם. אלה, יחד עם אוסף מטוסים אחרים מדגמים שונים, שימשו כאבן הפינה לטייסת 103. בהמשך הבריח שווימר מארצות הברית ארבעה מפציצים כבדים "מבצר מעופף" (Flying Fortress B17), ושלושה מהם הגיעו לישראל ביולי, שם שימשו כיסוד לטייסת 69. עד חודש דצמבר 1948 רוב מטוסי הקרב היו מסוג "אוויה S-199", ואלה הוחלפו בהדרגה במטוסי "ספיטפייר" שנרכשו בצ'כוסלובקיה, יחד עם כמה מטוסי "P-51 מוסטנג" שהוברחו מארצות הברית.
בעיה אחרת הייתה מחסור חמור בצוותי אוויר בפרט ובבעלי מקצועות אוויריים בכלל. הסיבה העיקרית לכך נעוצה הייתה בכך שבמלחמת העולם השנייה הבריטים כמעט שלא הכשירו צוותי אוויר תושבי הארץ. היישוב התגבר על המחסור באמצעות גיוס צוותי אוויר בחו"ל, בעיקר בארצות המערב (מח"ל). רובם היו יהודים, אך גויסו גם עשרות רבות של לא יהודים, שלמעשה היו שכירים. דרך אחרת להתגבר על המחסור, באופן חלקי, הייתה הכשרת טייסים מן 'היישוב'. כך הוכשרו כמה טייסי מטוסים קלים בבייקרספילד (Bakersfield), קליפורניה, ואחרים הוכשרו באיטליה ובצ'כוסלובקיה. אך אלה האחרונים לא הגיעו בזמן המלחמה לרמה המאפשרת הפעלת מטוסי קרב או מטוסים רב מנועיים. השפעת יוצאי ארצות המערב בחיל האוויר הייתה רבה עד כדי כך שבמהלך חציה השני של המלחמה החייל נוהל, מבחינה מבצעית, בשפה האנגלית.
מבנה חיל האוויר במלחמת העצמאות
טייסת 101 - הוקמה ב-29 במאי 1948, יום יציאתה למשימתה הראשונה - הפצצת הטור המצרי אשר הגיע סמוך ליבנא. למחרת הפציצה את הטור העיראקי שהתקדם מטול-כרם מערבה. לשתי הפצצות אלה מיוחסת, על-פי מקורות מספר, חשיבות בעצירת הצבאות הערביים מלהתקדם למרכז הארץ, או מלבתרה לשניים, בהתאמה. הטייסת חנתה מאז הקמה במאי 1948 בעקרון (תל נוף) ועברה ביוני להרצליה. בסוף יולי עברה הטייסת למעברות, ששימש גם כשדה עזר להרצליה. בסוף אוגוסט חזרה להרצליה, כאשר משך זמן מה פעלה משני הבסיסים. בנובמבר, עם התרחק החזית המצרית, עברה הטייסת לחצור (קסטינה). מפקדיה היו תחילה הישראלי מודי אלון ואחרי שנהרג ב-16 באוקטובר 1948, סיד כהן, איש מח"ל מדרום אפריקה. הטייסת השליטה עליונות אווירית ישראלית במבצע יואב, ואחר כך במבצע חורב, בו הסתיימו הקרבות בנגב. כל טייסי 101 חוץ מארבעה - ששניים מהם נהרגו - היו אנשי מח"ל. לדוגמה, ב-29 באוקטובר היו בה תשעה יוצאי ארצות הברית, ארבעה מדרום אפריקה, שני ישראלים, אחד מבריטניה ואחד מקנדה. שניים מהארבעה שלא היו מח"ל, היו יוצאי דרום אפריקה שעלו לפני 1948. ביו אותם אנשי מח"ל היו טייסים מצטיינים בחילות האוויר של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. הטייסת הפעילה את מטוסי ה'אוויה' אשר נקנו בצ'כוסלובקיה, למרות מגרעותיהם הבולטות. ביולי הורכב, מגרוטאות מטוסים שהותירו הבריטים, ומשברי מטוסים מצריים שהופלו, מטוס 'ספיטפייר' שצורף לטייסת ואחריו מטוס נוסף. החל מספטמבר נרכשו מטוסי 'ספיטפייר' בצ'כוסלובקיה, וטייסי הטייסת הטיסו אותם ישירות לארץ במבצע ולווטה. לקראת סוף המלחמה הטייסת קיבלה מספר מטוסי מוסטנג שהוברחו מארצות הברית.
טייסת 103 - נוסדה בסוף יוני ותחילת יולי 1948 וחנתה ברמת דוד. הייתה זו טייסת תובלה והפצצה כאחד. מצבת מטוסיה כללה ברובה צירוף של מטוסי 'דקוטה' ו'בופייטר', ובנוסף כמה מטוסים בודדים מדגמים שונים. כיוון שכך, הטייסת חולקה לגפים, גף אחד כלל מטוסי קרב 'בופייטר' ו'מוסקיטו'. גף אחר כלל את ה'דקוטות', שמספר מטוסיו לרוב נע בין שלושה לחמישה. מקורם של מטוסי ה'דקוטה' הראשונים בחברת התעופה (Pan African Air Charter (PAAC שהופעלה על ידי יהודים מדרום אפריקה, והייתה בבעלותם של יהודים מבריטניה, תחת מסווה גס של 'שירותי דואר' במקום אלה של הבריטים שעזבו. עם הזמן הושגו מטוסי 'דקוטה' גם ממקומות אחרים. מפקדי הטייסת היו ג'ימי בלקווד (Blackwood), לא-יהודי מארצות הברית ומספטמבר 1948 דני רוזין מדרום אפריקה. צוותי האוויר היו בעיקר דרום אפריקנים (14, מהם שלושה טייסים), שמונה אחרים, מהם שישה טייסים, היו יוצאי מארצות הברית (המספרים נכונים ל-29 באוקטובר). היה בה טייס ישראלי יחיד. פרט להפצצה עסקה בהספקה, במסגרת מבצע אבק, וכן לסדום המנותקת, למשל.
טייסת 69, שמטוסיה הגיעו לישראל מז'אטץ ביולי 1948, חנתה אף היא ברמת דוד. היא כללה שלושה מפציצים כבדים ('מבצרים מעופפים' B17) שהוברחו מארצות הברית. מפקדיה היו המתנדבים ריי קורץ (Kurtz), לשעבר מפקד טייסת B17 בחיל-האוויר האמריקני, ששימש בתפקידו זמן קצר, ואחריו ביל כץ. צוותי האוויר שהיו בטייסת ב-29 באוקטובר כללו 17 מצפון-אמריקה ותשעה מדרום-אפריקה, יחד עם ארבעה ישראלים, מהם שני טייסים. הטייסת, עוד בדרכה לישראל מז'אטץ, הפציצה את קהיר ואת רפיח. אחר-כך הפציצה את ראש-הגשר הסורי במשמר הירדן, את אל עריש, מג'דל (אשקלון), 'כיס פלוג'ה' ועוד. משימה ייחודית שביצעה הטייסת הייתה במסגרת מבצע שוטר, עת הפציצה מטרות בתוך גבולות המדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה.
גף 35, שנוסד באוגוסט, חנה בעקרון. הגף הפעיל מטוסי 'נורסמן' לתובלה קלה. מפקדיו היו פיל מרמלשטיין ואחר-כך, מספטמבר, טד גיבסון (Gibson), לא-יהודי, שניהם מארצות הברית. היו בגף 15 טייסים, מהם שלושה ישראלים. הגף עסק בעיקר באספקה לסדום. אחר-כך, משנפתחה הדרך לסדום בנובמבר, הגף החל להפעיל מטוסי אימון 'הרוורד', אשר הוסבו להפצצות צלילה, ועסק בהפצצה על כיס פלוג'ה עד לסוף הקרבות נגד המצרים.
טייסת 1 חנתה בשדה דב. הטייסת כללה את המטוסים הקלים של שירות האוויר, ועסקה באספקה קלה, סיור ובמשימות תקיפה מאולתרות. ו מגוון מטוסים קלים, מכל הבא ליד, למעשה. חלק גדול ממצבת מטוסיה היוו ה'אוסטר'ים, אשר נקנו כאמור מן הבריטים. לאלה נוספו מגוון מטוסים קלים שונים, מכל הבא ליד, למעשה. טייסת הגליל התפצלה מטייסת 1 בתחילת מרץ 1948 ובסיסה היה ביבנאל. טייסת הנגב הוקמה בסוף מרץ 1948 כאשר התברר שקשה לקיים את הקשר עם הנגב על ידי טיסות מתל אביב, ומטוס אחד הועבר לנגב. היא חנתה תחילה בניר עם ואחר-כך, מ-19 במאי, בקיבוץ דורות. אז כללה שני מטוסי קישור, שני טייסים ושלושה-ארבעה אנשי צוות קרקע. לאחר מכן גדלה לשניים עד ארבעה טייסים ו-8–12 אנשי צוות קרקע. בדצמבר 1948 הטייסת עברה לבאר שבע ובסוף המלחמה מנתה כ-90 איש, מהם 13 טייסים, ושבעה מטוסים. הטייסת עסקה בפיקוח על קו המים לנגב, אספקה, חילוץ פצועים והפצצה בפצצות קטנות באזור הנגב הצפוני. טייסות הנגב, הגליל, וטייסת 1, אשר היו כולן יותר 'ישראליות' באופיין (ללא דומיננטיות של המח"ל) אוחדו בינואר 1949 לטייסת 100.
טייסת 106 נקראה עד ינואר 1949, וברוב התקופה המתוארת, (ATC ,Air Transport Command) ובעברית, מ-1 ביולי 1948, לת"א, (להק תובלה אווירית). עד אז, בשל הרכבה ואופי פעילותה הייחודי, הייתה גוף עצמאי וייחודי בתוך חיל האוויר. תחילתה של טייסת 106 בחברות הכיסוי Service Airways ו-LAPSA שנוצרו כדי להבריח את המטוסים והצוותים מאמריקה. בשל העובדה שאנשי הלהק לא גויסו על ידי חיל האוויר, ולא עבור חיל האוויר, אלא במשימות תובלה על ידי חברה אזרחית, נגרמו חיכוכים ואי-הבנות רבים. לאחר שהמטוסים והצוותים יצאו את אמריקה והתרכזו בצ'כוסלובקיה הפכו חברות כיסוי אלה ללת"א. למפקדה נתמנה הישראלי מאיר מרדר (מוניה מרדור), והחליף אותו בתחילת 1949, כבר כמפקד טייסת 106, גורדון לוויט (Levett), בריטי לא יהודי. בזמן שהותה של לת"א לגלגוליה השונים בצ'כוסלובקיה העמידה לרשותה הממשלה המקומית בסיס בז'אטץ. בסיס זה נסגר באוגוסט 1948, בעיקר עקב לחץ אמריקני. ואז עקר לת"א לבסיס עקרון.
הטייסת עסקה בהבאת ציוד לחימה, כולל מטוסים מפורקים, מחו"ל, בעיקר מצ'כוסלובקיה (מבצע 'בלק'). בזמן המבצע לת"א זכתה לאוטונומיה ארגונית רבה במסגרת החיל. בזמן השהות בצ'כוסלובקיה, כל צוותי האוויר (מספרם נע בין 49 ל-56), פרט לשלושה, היו מח"ל, יחד עם צוותי קרקע היו לעיתים למעלה ממאה אנשי מח"ל ביחידה, רבים-יחסית לא-יהודים. בין אלה הועסקו בטייסת גם כעשרים מכונאים וצוותי אוויר שכירים שוודים. לאחר המעבר לישראל, נוספו עוד ישראלים ללהק.
הלהק נשא על כתפיו את רוב העול של 'מבצע אבק' (סוף אוגוסט עד אמצע אוקטובר 1948). במהלך פעילותו במלחמת העצמאות ביצע הלהק כ-600 גיחות מבצעיות, ובהן הועברו מעל 3,000 טון מטען ויותר מ-5000 נוסעים. רוב אלה - 2,495 טון ו-5,098 נוסעים ב-417 טיסות, ו-417 טיסות חזרה - ב'מבצע אבק'; וכל זאת בכעשרה מטוסי תובלה, שמעולם לא היו שמישים כולם בעת ובעונה אחת. בנוסף, עסק הלהק באופן מאולתר בהפצצה בקרבות מול המצרים מאוקטובר 1948. לעיתים עסק הלהק במשימות הצנחת ציוד, למשל, לקבוץ יחיעם הנצור, בתחילת מאי 1948, עת נקרא עדיין בשם LAPSA. משימה אחרת של הלהק, ואחר-כך הטייסת, הייתה השימוש בהם כחברת התעופה בפועל של ישראל, יחד עם מספר מטוסים דרום אפריקניים, בתקופה הראשונה לקיומה.
רקע - עליונות אווירית ערבית
למרות הצלחותיו נגד האוכלוסייה הערבית המקומית, שירות האוויר לא השתווה לכוחות האוויר המשותפים של מדינות ערב. חילות האוויר היו בין הזרועות האפקטיביות ביותר של צבאות ערב בתחילת המלחמה, בעיקר בגלל העדר חיל אוויר ישראלי משמעותי שיוכל לגרשם משמי הארץ. הפצצותיהם היו יעילות למדי ונזק רב נגרם בהתקפותיהם על הערים הישראליות.
קלוד ז'אד
קלוד ז'אד (בצרפתית: Claude Jade; 8 באוקטובר 1948 – 1 בדצמבר 2006) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון צרפתייה.
חיל האוויר הישראלי במלחמת העצמאות
רקע - עליונות אווירית ערבית
חיל האוויר המצרי היה החזק מבין חילות האוויר של צבאות ערב. הוא כלל מספר ניכר של מטוסי קרב מדגם ספיטפייר ומספר מטוסי תובלה דאגלס C-47 Skytrain אשר כונו דקוטה, שהוסבו למפציצים.
קלוד ז'אד
קורות חייה
נולדה בדיז'ון בשם "קלוד מרסל ז'ורה" (Claude Marcelle Jorré), בתם של זוג פרופסורים.
ז'אד למדה שלוש שנים בקונסרבטוריון לאמנות דרמטית של דיז'ון, ובשנת 1966 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר. היא עברה לפריז והייתה תלמידה של ז'אן לורן קושה (Jean-Laurent Cochet) כשחקנית תיאטרון. בו-זמנית הופיעה בכמה הפקות טלוויזיוניות. פרנסואה טריפו גילה אותה ושיבץ אותה בסרטו "נשיקות גנובות" בשנת 1968. תקופה מסוימת היו טריפו וז'אד ארוסים רשמיים. היא הופיעה בסרטים צרפתיים, אמריקאיים, בלגיים, איטלקיים, יפניים, גרמניים וסובייטיים.
חיל האוויר הישראלי במלחמת העצמאות
רקע - עליונות אווירית ערבית
ב-15 במאי, במקביל לפלישה הקרקעית, יצאו המטוסים המצרים לגיחת הפצצה והטילו את פצצותיהם על תל אביב ושדה דב. מספר מטוסים קלים הושמדו על הקרקע ונגרם נזק לאחרים. בהתקפה זו איבדו המצרים מטוס ספיטפייר אחד שהופל באש נ"מ ישראלית.
קלוד ז'אד
קורות חייה
נפטרה ממחלת הסרטן ב-1 בדצמבר 2006.
חיל האוויר הישראלי במלחמת העצמאות
כפות המאזניים מתאזנות
החל מן המחצית השנייה של מאי, 25 מטוסי ה'אוויה' שחיל האוויר קנה מצ'כוסלובקיה הוטסו לארץ, בדרך כלל מפורקים, במסגרת מבצע בלק. עד 29 במאי הורכבו ארבעה מבין אותם מטוסים. אלה נשלחו לתקוף את ראש הטור המצרי אשר הגיע לגשר עד הלום. שני מטוסים חזרו בשלום מן הטיסה ואלה נשלחו למחרת לתקוף את ראש הטור העיראקי אשר נראה כמאיים לבתר את ישראל לשניים בשרון. בשני המקרים עצר הכוח הערבי את התקדמותו. ב-1 ביוני הפציצו מטוסי חיל האוויר מטרות צבאיות בג'נין, טולכרם וברבת עמון.
ב-3 ביוני 1948 נתקלו חילות האוויר הערביים לראשונה בהתנגדות: באותו יום המריא מודי אלון מפקד טייסת 101 משדה התעופה הרצליה ובאמצעות מטוסו, אוויה S-199, הפיל שתי דקוטות מצריות אשר הפציצו כמעט מדי יום את תל אביב. בצהרי אותו היום הפציצו ספיטפיירים מצריים את מחנה מטכ"ל, השני למן תחילת המלחמה, על גבעת החלמה ברמת גן ופגעו בלשכת שר הביטחון, עת שהה בה בן-גוריון, ובלשכת הרמטכ"ל ברחוב הסמוך. הפצצת ראשון לציון באותו יום גרמה ל-25 הרוגים. באותו היום פגעו מטוסי החיל במשטרת שכם.
ב-4 ביוני 1948 התקרבה הספינה המצרית "אמירה פאוזיה" ואיתה עוד שתי ספינות נוספות לחוף תל אביב, כנראה בכוונה של הנחתת כוחות בחוף. אח"י "אילת" נשלחה בניסיון לעצרם אך ללא הצלחה. לאחר מספר דקות של קרב ביקשה הספינה סיוע אווירי. לאחר כשעה הגיע הסיוע האווירי שגם יעילותו הייתה נמוכה. בתקיפה האווירית מול חוף נבי רובין, השתתפו שלושה מטוסי חיל האוויר מטייסת 1. אחד המטוסים נפגע ונפל לים, ושני טייסיו, דוד שפרינצק ומתי סוקניק נהרגו. הספינות המצריות נסוגו. במקביל, החל חיל האוויר להפציץ מטרות בשטח מדינות ערב. ערי הבירה הערביות הופצצו על מנת להמחיש למדינות ערב כי המלחמה לא תוגבל אך ורק לשטח ארץ ישראל. ב-1 ביוני, לפנות בוקר, הפציצה טייסת 1 את עמאן. בהמשך, בליל 10–11 ביוני, כמו גם ב-17 ביולי לפנות בוקר, הופצצה גם דמשק על ידי טייסת 103, ועוד פעם בבוקר ה-18 ביולי על ידי טייסת 69. ב-15 ביולי ניסתה טייסת 69, בטיסתה לארץ מצ'כוסלובקיה, לפגוע בארמון עאבדין, מעונו הרשמי של המלך פארוק והחטיאה. הופצצו גם מטרות פחות בולטות מערי הבירה הערביות, כמו עזה, רפיח, קוניטרה וראש הגשר הסורי במשמר הירדן ביולי.
עליונות אווירית ישראלית
החל מקרבות עשרת הימים החלה להסתמן עליונות אווירית ישראלית, וזו גברה והלכה במהלך המלחמה. באותם קרבות הופלו לראשונה מטוסי יירוט (להבדיל ממטוסי ה'דקוטה' שהופלו בתחילת יוני) של האויב בקרב אוויר. מספרם של מטוסי האויב שהופלו הלך וגדל במבצעי 'יואב' ו'חורב' ובין שני האחרונים. בנוסף, אותה עליונות אווירית התבטאה בליווי של מטוסי קרב למטוסים שעסקו במשימות הפצצה. ואכן, אלה הצליחו למנוע כל הפרעה מצד מטוסי יירוט של האויב למשימות אלה. בנוסף, למבצעים רבים של צה"ל קדמו או נלוו תקיפות אוויריות: מבצע שוטר, מבצע אגרוף, כפי שכונה חלקו של חיל האוויר במבצע 'יואב', מבצע חירם ועוד. למבצע 'חורב' ולמבצע חיסול, לקראת סוף המלחמה, נלוו תקיפות יומיומיות של חיל האוויר. עם זאת, לא הייתה זו עליונות מוחלטת, ועד סוף המלחמה סבלו הישראלים, הן אזרחים, הן צה"ל, מתקיפות מטוסי אויב. גם הסיוע האווירי הישראלי לא היה יעיל ביותר.
ב-7 בינואר 1949, בסוף מבצע חורב, הפיל חיל האוויר ארבעה מטוסים בריטיים שחגו סמוך לאזורי הקרבות, ועוד אחד הופל באש מן הקרקע.
משימות תובלה
למשימות התובלה של חיל האוויר הייתה השפעה אסטרטגית ניכרת במהלך המלחמה. להלן המבצעים והמשימות העיקריים אשר בוצעו על ידי חיל האוויר:
מבצע בלק: במבצע זה, אשר היה למעשה רכבת אווירית מצ'כוסלובקיה לארץ, הועברו כלי נשק ותחמושת וכן מטוסי קרב. אלה האחרונים היו מטוסי הקרב היחידים של ישראל בחודשיים הראשונים לקיומה. בעול המבצע נשא להק תובלה אווירית.
מבצע אבק אשר נערך בין אוגוסט לאמצע אוקטובר 1948, נועד להכין את הנגב המנותק לקראת המשך המלחמה. נוסף לאספקה, הועברו אלפי לוחמים אל הנגב, ואלפים אחרים הוצאו ממנו לצורך התרעננות והתארגנות. בעול המבצע נשאו להק תובלה אווירית וטייסת 103.
אספקה לסדום במלחמת העצמאות: סדום הייתה מנותקת לחלוטין במשך כשבעה חודשים, אפריל עד נובמבר 1948. את כל הדרוש לה מבחוץ סיפק חיל האוויר. מאפריל עד אוגוסט הייתה זו טייסת 1, אך זו לא הצליחה לעמוד בדרישות. לפיכך הוקמה באוגוסט יחידה אווירית ייעודית לאספקה לסדום: גף 35, אשר עד תום הניתוק ביצע משימתו בהצלחה. סייעה לו בכך גם טייסת 103.
מטוסי התובלה של חיל האוויר שימשו בפועל כחברת התעופה של היישוב ושל מדינת ישראל, עד להקמתה של חברת אל על.
שלמה אלקבץ
רבי שלמה בן רבי משה הלוי אלקבץ (1505 לערך - 1584 לערך) היה מקובל ופייטן צפתי. נודע בשל פיוטו לכה דודי, שהוכנס לכל סידורי התפילה. עיקר פעילותו ותרומתו בתחום חוכמת הנסתר.
קורות חייו
רבי שלמה היה ממשפחה של מגורשי ספרד. הוא נולד בשנת 1505 לערך, ככל הנראה בסלוניקי. יש המשערים שאביו הוא הדיין ר' משה אלקבץ שישב בצפת, שהיה מחכמי ורבני אדריאנופול.
בצעירותו למד בישיבתו של הרב יוסף טאיטאצאק בסלוניקי. כשהיה בן 25 לערך (באזור שנת 1530), לאחר שנישא לבתו של יצחק הכהן שהיה מעשירי סלוניקי, נסע לאדריאנופול, שם ישב רבי יוסף קארו. באותה תקופה כבר נחשב גדול-בתורה, וסיים את כתיבת ספרו הראשון, 'מנות הלוי' העוסק במגילת אסתר אותה הוא העניק למשפחת ארוסתו בתור מוהר (עקב מצבו הכלכלי הלא טוב). באותה עת הושפע כנראה גם מרבי שלמה מולכו, שישב בסלוניקי. בעת ישיבתו באדריאנופול החל לעסוק באינטנסיביות בקבלה, ובספריו ופיוטיו שנכתבו החל מאותה תקופה ניכרת השפעה קבלית. באותה תקופה כתב ספרים נוספים - 'בית אדני', 'עבותות אהבה', 'אילת אהבים' ו'ברית הלוי', האחרון פירוש על דרך הסוד להגדה של פסח.
באותם הימים הייתה צפת המרכז של תורת הקבלה, וכאשר היה בן שלושים בערך, ר' שלמה הגיע לשם. הוא האמין שרק בארץ ישראל מתגלים סודות הקבלה. בצפת עסק בלימוד והשפיע על אישים כר' משה קורדובירו (רמ"ק) ורבי יוסף קארו, בעל השולחן ערוך. הגותו הועלתה על הכתב בידיו - הוא כתב כעשרה ספרים, שרק שניים מהם יצאו לאור - ובידי תלמידיו. גם התחלת המנהג של תיקון ליל שבועות מיוחס לו, אחרי שראה, בצוותא עם רבי יוסף קארו, מחזות מופלאים בלילה זה בהיותם בעיר סלוניקי. הוא העיד על קיומו של "מגיד מישרים" המתגלה לידידו, גדול הפוסקים האחרונים:
גם שיריו ופיוטיו היו מושפעים מחוכמת הנסתר. מקובלי צפת, והאר"י בראשם, התייחסו בשלילה לשירה היהודית עד אז, ולמשוררים כמו הרב שלמה אבן-גבירול והרב אברהם אבן-עזרא, והעדיפו את השירה שהתחברה לאורה של הקבלה, ובמיוחד את שיריו של הרב אלקבץ ש'מסכימים ברובם עם האמת'. יחס זה מצד מקובלי צפת הפיץ את שירתו של הרב אלקבץ בכל התפוצות. אך, כפי שקרה לרעיונות ומנהגים קבליים אחרים, לעיתים איבדה שירתו של הרב אלקבץ את שורשיה הקבליים, והיא נקראת ומושרת בציבור ללא ידיעה על מקורותיה ובלא כוונות נסתרות.
הוא הרבה לבקר בקברי הצדיקים בגליל והאמין שיש בהם כדי לתת השראה קבלית.
רבי שלמה נקרא על שם זקנו ר' שלמה אלקבץ, אשר היה מגיה ומדפיס עברי. לאביו ר' משה היה אח בשם ר' יהושע. ר"ש מביא בספריו פירושים למקרא בשם דודו ר' יהושע.
רבי שלמה אלקבץ נפטר בצפת, ככל הנראה לפני שנת 1584, משום שבסידור שיצא לאור בוונציה באותה שנה, הסידור הראשון שבו נכלל פיוטו "לכה דודי", מובא שמו בצירוף ברכת המתים.
על שמו ולזכרו במדינת ישראל
על שם בעל הפיוט לכה דודי רבי שלמה הלוי אלקבץ הוקם על שמו בערי ישראל צפת, בני ברק, ראשון לציון, "רחוב אלקבץ", וכן בירושלים יש "רחוב שלמה אלקבץ" על שמו. כמו כן הוקם על שמו מוסדות אלקבץ רשת תלמודי תורה, כוללים וישיבות בעיר צפת.
אולריך יאספר זטצן
אולריך יאספר זֶטצן (בגרמנית: Ulrich Jasper Seetzen; 30 בינואר 1767 – 1811) היה רופא, מזרחן, מדען ונוסע גרמני. נודע בזמנו כחוקר ארץ ישראל וחצי האי ערב ונחשב לאחד המזרחנים הגרמנים החשובים ביותר. לפי זאב וילנאי זֶטצן היה הראשון שהזכיר את שרידי הערים הנבטיות כורנוב ועבדת, ובכתביו יש "חומר רב לידיעת האזורים שבהם נדד".
ליגנומוויטאה קי
ליגנומוויטאה קי (באנגלית: Lignumvitae Key) הוא אי מסוג קי באיי הקיז העליונים של שרשרת איי הפלורידה קיז במדינת פלורידה שבארצות הברית.
אולריך יאספר זטצן
קורות חייו
נולד ביֶפר (Jever) שבפריזיה (Anhalt-Zerbst; כיום בסקסוניה תחתית, גרמניה) בשנת 1767. סיים לימודי רפואה באוניברסיטת גטינגן, אולם התעניין במדעי הטבע (Natural History) ובטכנולוגיה. בתחומים אלו פרסם מספר מאמרים שזיכו אותו בהכרה מסוימת. ב-1802 קיבל משרה ממשלתית בעיר הולדתו יבר, אך הוא נטש משרה זו עוד באותה שנה, כאשר החליט לממש את אהבתו האמיתית ולצאת למסע מחקר גאוגרפי: לטורקיה, למזרח התיכון ולחצי האי ערב – מסע שנמשך מ-1802 ועד מותו בתימן בסוף שנת 1811. מכתביו האחרונים שהגיעו לאירופה נשלחו בנובמבר 1810 מעיר הנמל התימנית מוח'א. קורותיו בשנתו האחרונה אינן ברורות והמקורות חלוקים בעניין. כך גם נסיבות ומועד מותו. על פי חלק מהמקורות, הוא נרצח בתעז שבתימן, בספטמבר או אוקטובר 1811, בפקודת האימאם של צנעא.
ליגנומוויטאה קי
האי ממוקם צפונית לקצה המזרחי של קי מטקומבה התחתון, במרחק של כ-1.5 ק"מ ממנו.
אולריך יאספר זטצן
קורות חייו
כתביו היו מקור מרכזי לגאוגרף קרל ריטר בכתיבתו על ארץ ישראל.
פרס ירושלים לספרות תורנית
פרס ירושלים לספרות תורנית הוא אחד מפרסי ירושלים המוענק בתחום ספרות תורנית לזכרם של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל והרב יעקב משה חרל"פ.
ליגנומוויטאה קי
באי מצויה הנקודה הגבוהה ביותר מעל פני הים מבין כל איי הקיז - 5.8 מטרים מעל פני הים.
אולריך יאספר זטצן
מסעותיו
זטצן יצא למסעו הגדול ב-13 ביוני 1802. תחנתו הראשונה הייתה קונסטנטינופול, בה שהה כחצי שנה. משם המשיך לאיזמיר ולחלב. בחלב שהה כשנה וחצי מנובמבר 1803 ועד אפריל 1805. בתקופה זו למד ערבית והתוודע לאורח החיים הערבי. הוא סייר בארץ ישראל ובעבר הירדן, היה הראשון שידוע עליו כי הקיף את ים המלח. זטצן ציין כי יש מעבר יבשתי ליד הלשון וכי משני צידי הימה נמצאים "גלי אבנים" המסייעים לחוצים את ים המלח. הוא היה הראשון שצייר את מפת הימה ואיתר את מצדה.
פרס ירושלים לספרות תורנית
בועדת הפרס כיהנו במהלך השנים בין היתר: הרב שלום נתן רענן (כיו"ר), הרב מרדכי פרום (כיו"ר), ד"ר מנחם אלון, הרב אליעזר שפירא, הרב יוסף קאפח, הרב נחום אליעזר רבינוביץ, ופרופ' (בשעתו, ד"ר) הרב עזרא ציון מלמד.
אולריך יאספר זטצן
מסעותיו
המשיך לקהיר, שם שהה כשנתיים. ב-1809 הפליג ממצרים לג'דה וסייר במכה ומדינה במסווה של חג'. לאחר מכן, כנראה התאסלם והחליף את שמו לחג' מוסה (ייתכן שהתאסלם כבר בעת שהותו בחלב). הוא המשיך את מסעו לתימן וביקר במוח'א ובתעז.
ליגנומוויטאה קי
האי נקרא על שם עצי הליגנום ויטאה הגדלים בו.
היסטוריה
קי ליגנומוויטאה לא היה מעולם מיושב בצורה צפופה, והעובדה שהכביש המהיר מעל הים לא עוברת דרכו מנעה את פיתוחו והשאירה את האי מבודד. האי היה בבעלות פרטית מאז שנת 1848, ובשנת 1967 אף הוגשה בקשה לבניין כביש המקשר את האי לכביש המהיר, אולם בקשה זו נדחתה ואיפשרה את הפיכת האי, לימים, לשמורת טבע.
שרידים שהתגלו באי הכוללים שרידי מבני מטבח ותילי קבורה מעידים על התיישבות של אינדיאנים באי לפני גילויו על ידי הספרדים.
האזכור הראשון של האי מופיע במפה ספרדית משנת 1760 בה מכונה האי "קאיו דה לה לנאה" (Cayo de la Leña - "אי עץ האש"), בשל העצים הרבים שהיו על האי ששימשו את הספינות הספרדיות שעברו בסמוך לו כעצי בעירה.
חומה עשויה אבני אלמוג, שאורכה כקילומטר, מעידה על ניסיון יישוב של האי, אולם לא ברור אם החומה נבנתה על ידי מתיישבים ספרדיים או על ידי שודדי הים הקאריביים שהשתמשו באי כבסיס.
האזכור הראשון של יישוב באי מופיע ביומנו של ויליאם האקלי המתאר ביקור באי ב-25 בפברואר 1832, ופגישה עם תושב האי שהתפרנס מכריתת עצים. ניסיון לבנות באי באר מים לא צלח. כתבה של ד"ר ג'י בי הולדן במגזין החודשי הרפרז מציין שבאי מתגורר תושב אחד.
ב-2 במרץ 1971 נרכש האי על ידי מדינת פלורידה, והאי הפך לפארק הבוטני המדינתי ליגומוויטאה קי.
ישו בבית מרתא ומרים
תיאור היצירה
יצירה זו היא אחד הציורים המוקדמים של ורמיר, וייחודה במכלול יצירתו של ורמיר בכך שהיא מתארת אירוע מהברית החדשה. יצירה זו היא היחידה מיצירות ורמיר העוסקת בסיפור מכתבי הקודש.
על פי הבשורה על פי לוקאס ביקר ישו בבית האחיות מרתא ומרים. מרתה עסקה בעניינים שונים אך מרים הקשיבה לתורתו של ישו, ולכן זכתה לשבחי הברית החדשה.
ביצירה נראית מרים יושבת למרגלותיו של ישו ומאזינה לדבריו, בעוד שאחותה עוסקת בהגשת מזון ומפניה ניכר כי אינה מקשיבה לדבריו.
ביצירה מוקדמת זו בולטים השימוש בצבעי אדום וחום עמוקים יותר משהופיעו ביצירותיו המאוחרות יותר של ורמיר, ומשיכות מכחול שוטפות, חופשיות וניכרות לעין, שאף הן אינן מופיעות ביצירתו הבשלה יותר. היצירה שייכת לקבוצה של יצירות מוקדמות, כמו "רחצת דיאנה" ו"היצאנית", בהן ניסה ורמיר לאמץ ביצירתו תמות מיתולוגיות או תמות "בתי מרזח" כנוהג התקופה.
גם ביצירה מוקדמת זו בולט המשחק הנועז באור ובצל של ורמיר, כולל השימוש הייחודי בצל צבעוני (כלומר, שאינו גוון חום מוכהה) על פני המצוירים. בציור מופיעים כמה אלמנטים החוזרים ביצירתו הבשלה יותר של ורמיר, כמו האור הזורם מצידו השמאלי של הבד, ומשחק על־פני האנשים, העצמים והבדים ושורת חפצים מוכרים, כמו השטיח שעל השולחן, מסעד הכיסא, סלסלת הלחם והשרפרף, השבים ומופיעים ביצירות מאוחרות רבות.
עמותת בת מלך
עמותת בת מלך היא עמותה הנותנת מחסה פיזי, הגנה, וסיוע נפשי ומשפטי לנשים דתיות-חרדיות הסובלות מהתעללות פיזית ונפשית מצד בני זוגן.
רקע
עמותת בת מלך הוקמה כדי לתת מענה לבעיית האלימות במשפחה במגזר הדתי/חרדי. בת מלך מפעילה מקלטים להגנה על נשים (וילדיהן) הסובלות מאלימות פיזית, רגשית, כלכלית ורוחנית על ידי בעליהן ונמצאות במצבים מסכני חיים. בזמן השהייה במקלטים הנשים מקבלות סיוע נפשי, משפטי וכלכלי כדי לאפשר להן לצאת לחיים עצמאיים ולשבור את מעגל האלימות. נשים דתיות/חרדיות במערכות יחסים אלימות אינן נעזרות בשירותי הרווחה שזמינים עבורן ממספר סיבות:
עמותת בת מלך הוקמה על ידי גורמים שראו את הצורך הדחוף במתן הגנה וסיוע לנשים דתיות-חרדיות הסובלות מהתעללות פיזית ונפשית מצד בני זוגן. בשנת 1995 הוקם המקלט הראשון בירושלים עבור נשים דתיות וחרדיות מכל הארץ. בשנת 2000 נפתח הוסטל "ניגונים" כדי לספק מקלט פיזי, הגנה, ותמיכה רגשית לנערות דתיות וחרדיות בסיכון. בשנת 2004 הוקמה המחלקה לסיוע משפטי ("עוז והדר"), המעניקה לנשים ייעוץ וסיוע משפטי מקיף הכולל ייצוג בבתי משפט ובתי דין. בשנת 2005 הוקם מקלט נוסף במרכז הארץ. בשנת 2008 נפתח סניף של המחלקה לסיוע משפטי בבית שמש בהשתתפות ובסיוע של הסוכנות היהודית.
בכל מקלט של העמותה שוהות מדי שנה כ-70 נשים ו-200 ילדים. בשונה ממקלטים אחרים בישראל, כל אשה שמגיעה למקלט בת מלך מגיעה בממוצע עם 5-6 ילדים.
משרד הרווחה מפקח על פעילות המקלטים ושותף למימון השוטף בסך של כ-60%. שאר התקציב של העמותה נסמך על פילנתרופיה מקומית ובחוץ לארץ.
פעילות העמותה
הפעילות בעמותה מתרכזת בשלושה תחומים:
צוות המקום כולל אם בית, עובדות סוציאליות, עורכות דין, מורה וגננת המטפלות בילדים, בנות שירות לאומי ומטפלים חיצוניים. במקום כחמישים עובדים, וכארבעים מתנדבים.
נכון ל-2018 עברו במקלטי בת מלך 1300 נשים ו-6000 ילדים.
סקסולוגיה
סקסולוגיה היא תחום ידע מחקרי וטיפולי העוסק במיניות, בדרך כלל מיניות האדם. תחום זה כולל את כל היבטי המיניות, כולל ניסיון לאפיין "מיניות נורמלית" על מגוון ביטויה וכן פאראפיליות. ניתן לחלק את הסקסולוגיה לשני ענפים עיקריים, האחד מתעד את מיניות האדם, והאחר מתעד את ההתנהגות המינית של אורגניזמים אנימאלים, קרי, שאר בעלי החיים. העוסק בתחום זה נקרא סקסולוג.
חשיבה מינית לפני הגעת הסקסולוגיה
קיימים מספר מדריכי מין עתיקים, ביניהם ספרו של אובידיוס "אמנות האהבה", הקאמה סוטרה האננגה ראנגה ועוד.
המאה ה-19 ואילך
מראשיתה, קמו לסקסולוגיה מתנגדים, בדרך כלל היו אלו בעלי אוריינטציה דתית.
אחד מחוקרי מיניות האדם הראשונים, קודם למאה ה-20 היה ריכרד פון קראפט-אבינג, שספרו "פסיכופתיה סקסואליס", התפרסם בשנת 1886 ומתעד רשימה ארוכה של סטיות מיניות.
בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 פיתח זיגמונד פרויד את התאוריה של המין אשר התבססה על יסוד מחקר של מטופליו. וילהלם רייך ואוטו גרוס, היו ממשיכיו של פרויד, אף שהשקפותיהם נדחו על ידו.
בשנת 1947 אלפרד קינסי ייסד את המכון למחקר מיני באוניברסיטת אינדיאנה, בעיר בלומינגטון, הקרוי היום על שם מייסדו "מכון קינסי לחקר המין, המגדר והרביה". קינסי פרסם שני ספרים חלוציים בחקר מיניות האדם.
מאסטרס וג'ונסון פרסמו בשנת 1966 את ספרם פורץ הדרך, "התגובה המינית האנושית" ובשנת 1970 את ספרם "חוסר ההתאמה המינית האנושית". ספריהם הפכו לרבי מכר ובשנת 1978 הם יסדו את "מכון מאסטרס וג'ונסון".
פריץ קליין פיתח את "רשת האוריינטציה המינית של קליין" שהיא שיטה רב-ממדית לתיאור נטיות מיניות מורכבות, הדומה ל"סולם קינסי", אולם מודדת שבעה ממדים נפרדים של נטייה מינית וזהות ומאפשרת שינוי לאורך זמן. בשנת 1978 פרסם קליין את ספרו "האופציה הביסקסואלית", מחקר פסיכולוגי ייחודי על ביסקסואליות. בשנת 1998 הוא יסד את "המכון האמריקאי לביסקסואליות" כדי לעודד ולתמוך במחקר ובחינוך על ביסקסואליות.
היקף תחום הסקסולוגיה
סקסולוגיה בהגדרתה הנוכחית היא תחום ידע ייחודי למאות ה-20 וה-21. סקסולוגיה עושה שימוש במספר תחומי מחקר:
סקסולוגיה אף עוסקת בנושאים ציבוריים, כגון הוויכוח הציבורי על הפלות, בריאות הציבור, אמצעי מניעה, התעללות מינית ושיטות הפריה.
קמיזיאק
קמיזיאק (ברוסית: Камызя́к; בקזחית: Құмөзек, Qumózek) היא עיר המהווה את המרכז המינהלי של מחוז המשנה קמיזיאק במחוז אסטרחן, שברוסיה, הממוקמת על נהר קמיזיאק (שפך הדלתא של הוולגה), במרחק 27 קילומטרים דרומית לעיר אסטרחן, המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז. נכון למפקד 2018, אוכלוסיית העיר עמדה על 15,984 תושבים.
בעיר קהילה גדולה של קזחים.
היסטוריה
קמיזיאק נוסדה בסביבות 1560 ככפר דייגים לאורך הוולגה. הכפר קיבל מעמד של עיר בפברואר 1973.
ב-29 במרץ 2006 העיר הייתה באזור השלב הכולל הארוך ביותר של ליקוי החמה המלא שהתרחש באותו יום.
גור בנטביץ'
גור בנטביץ' (נולד ב-23 ביולי 1964) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ושחקן ישראלי, אשר ידוע בעיקר בזכות "סרטי השוליים" שביים, ובהם "הכוכב הכחול" ו"משהו טוטאלי", שעם השנים הפכו לסרטי קאלט בתעשיית הקולנוע המקומי.
ביוגרפיה
בנטביץ' למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. בסרט הגמר שלו, "מצב החסה" (1991), נמצאים המרכיבים המרכזיים של יצירתו העתידית: סמים, חיי הצעירים בתל אביב, אווירה עצלה והזויה.
בשנת 1995 יצא סרטו "הכוכב הכחול", סרט מסע סוריאליסטי, דל תקציב, שהפך לסרט פולחן והוקרן למעלה משבע שנים ברציפות בהקרנות חצות בסינמטק תל אביב. את דמותו של מולי, התפקיד הראשי בסרט, גילם השחקן אלון אבוטבול.
בשנת 2000 יצא סרטו "משהו טוטאלי", סרט מסע קליל על שלושה בחורים היוצאים להציל אהובה משותפת מהכלא בהודו, על רקע המצאתו של סם חדשני. הסרט צולם בישראל, בהולנד ובהודו. בכתיבת התסריט בנטביץ' שיתף פעולה עם אתגר קרת, ובתפקידים הראשיים שיחקו מאור כהן וטינקרבל.
בשלושת הסרטים האלה, בנטביץ' גם שיחק תפקידים - הן משניים והן ראשיים יותר.
הוא ביים מספר פרקים בסדרות הטלוויזיה: "טייק אווי" (2001), "בסימן ונוס" (2005), "הילדים מגבעת נפוליאון" (2003) ו"מסכים" (2008) ואת סרטי האנימציה: "סטטוס קוו" (2002) ו"שייקספיר מעורב" (2003), בשילוב עם ניר מטרסו.
באוקטובר 2009 יצא סרטו "פרילנד", והוא הוקרן מדי יום שישי בהקרנת חצות בסינמטק תל אביב. הסרט הוא למעשה עריכה מחודשת של קטעים שביים בנטביץ' עבור סדרת הטלוויזיה "מסכים" והוא עוסק בבועז (אמנון פישר), רוקיסט מתוסכל המוצא מפלט מהשעמום הקיומי בפרי לנד - מן עולם וירטואלי תלת־ממדי דמוי Second Life. מלבד פישר משחקים בסרט טינקרבל, מאיה מרון ואנטוני קול.
ב-2012 שיחק תפקיד ראשי בסרט הקולנוע "אורחים לרגע", שביימה אשתו - הבמאית מאיה קניג.
בשנת 2013 יצא לאקרנים סרטו, "לרדת מהעץ", בכיכובם של שרה אדלר וגל תורן. הסרט מספר על ניצ (תורן), החוזר מנדודיו בתקווה להשיב אליו את חברתו שעזב (אדלר), ובמקום זה מוצא את עצמו תחת הדירה שלה, תקוע על צמרתו של עץ המיועד לעקירה וזה הופך בלית ברירה לדמות מפתח במאבק האקולוגי שמנהלת השכונה כנגד הגזירה.
בשנת 2014 שיחק בסדרה "בתולות" בתור לייזר.
בשנים 2017–2018 השתתף בטלנובלה של הוט "פולמון" בתפקיד נזיר.
בנטביץ' הוא נינו של הלל יפה ונכדו של יוסף בנטואיץ'. ב-2015 יצא סרטו התיעודי "סינדרום בנטביץ'", העוסק בתולדות משפחת בנטביץ' המתפרשת על פני כ-150 שנה.
בשנת 2022 גילם את טמיר טסה בסדרת המתח-ריגול "בוגד".
בנטביץ' נשוי למאיה קניג, ולהם שתי בנות ובן. מתגורר עם משפחתו בתל אביב.
רפאל יצחק ישראל
הרב רפאל יצחק ישראל (ה'תקס"ט – ז' בתמוז ה'תרס"ב, 1809 – 1902) היה רבה של רודוס בין השנים ה'תרי"ג - ה'תרמ"ב ואב בית הדין הספרדי בירושלים.
ביוגרפיה
בשנת ה'תרמ"ג (1883) הדפיס באיזמיר את ספרו "בית היין" – דרשות. בשנת ה'תר"ן (1900) הדפיס בירושלים את חיבורו "קול קורא". פסיקותיו ומאמריו הובאו בספרים רבים בהם: "פתחי תשובה" לרב חזקיה שם טוב, "מטה לחם" לרב רפאל חיים פרנג'י, בספרי הרב חיים פלאג'י, ובנו הרב אברהם פלאג'י ובספרים "כבוד יעקב", "שערי רחמים", "וישב יוסף", ובנוסף פורסמו חידושי תורתו בכתבי עת תורניים, ובהם תורה מציון, והמאסף.
הרב רפאל יצחק ישראל נפטר ביום ז' בתמוז ה'תרנ"ב (1902).
ג'יימס ברטון
ג'יימס ברטון (באנגלית: James Burton; נולד ב-21 באוגוסט 1939, מינדן, לואיזיאנה, ארצות הברית) הוא גיטריסט אמריקני. חבר בהיכל התהילה של הרוק אנד רול ובהיכל התהילה של הרוקבילי. מדורג במקום ה-20 ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים" של מגזין הרולינג סטון.
כנגן גיטרה טבעי וללא הכשרה מקצועית, בורטון התחיל לנגן באופן מקצועי כשהיה בן 13. שנה לאחר מכן נשכר על ידי הלהקה הפופולרית "לואיסיאנה היירייד".
בשנות ה-50 וה-60 ניגן עם ריקי נלסון, בוב לומן ודייוויד יוסטון ובשנות ה-70 ניגן עם אלביס פרסלי.
עמוק בלב היער
עמוק בלב היער הוא אנתולוגיה מקיפה מיצירתה של המשוררת הפינית סירקה טורקה. באנתולוגיה כלולים מאות שירים הלקוחים משנים-עשר ספרי השירה, שהמשוררת פרסמה בין השנים 1973 ו-2004. הספר בגרסה העברית ראה אור בשנת 2006 בהוצאת כרמל, בתרגומו של רמי סערי.