cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נערות הרדיום
השפעה על המדע
ב-1933 ביצע רובלי אוונס (Robley D. Evans) את המדידות הראשונות של פליטת רדון בנשימה ושל הפרשת רדיום בצואה מעובדות לשעבר של מפעל צביעת לוחות שעונים ברדיום. הוא צבר במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס תוצאות של בדיקות רפואיות מ-27 צובעי לוחות שעונים. במידע שאסף השתמש המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה של ארצות הברית ב-1941 על מנת לקבוע את הרמה הסבילה של קרינת רדיום ל-μ0.1 קירי (k3.7 בקרל).
המרכז לרדיו-ביולוגיה אנושית נוסד במעבדה הלאומית ארגון (Argonne National Laboratory) ב-1968. המטרה העיקרית של המרכז הייתה לבצע בדיקות רפואיות בצובעות לוחות שעונים ברדיום לשעבר שעדיין נותרו בחיים. המיזם גם התמקד באיסוף מידע, ובמקרים מסוימים, באיסוף דגימות מרקמות של נבדקות אלו. כשהמיזם הסתיים ב-1993 נאסף מידע מפורט מ-2,403 מקרים. לא אובחנו תסמינים באותם מקרים של צובעי לוחות השעונים שאצלם נתגלה פחות מפי אלף מהרמה הנורמלית של האיזוטופ Ra226 כפי שנמדדה אצל אנשים שלא נחשפו לקרינה, עובדה שהניחה את בסיס לקביעת הסף לגידולים ממאירים בשל קרינת רדיום.
המספר הקסום שבע, פלוס או מינוס שתיים
המספר הקסום שבע, פלוס או מינוס שתיים: מגבלות מסוימות על יכולתנו לעבד מידע (באנגלית: The Magical Number Seven, Plus or Minus Two: Some Limits on Our Capacity for Processing Information) הוא אחד המאמרים המצוטטים ביותר בתחום הפסיכולוגיה. הוא פורסם בשנת 1956 על ידי הפסיכולוג הקוגניטיבי ג'ורג' ארמיטג' מילר מן המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת פרינסטון, ופורסם בירחון Psychological Review. המאמר לכאורה טוען כי מספר האובייקטים שיכול אדם ממוצע להחזיק בזיכרון עבודה הוא 2 ± 7. למסקנה זו מתייחסים לעיתים בכינוי "מספר 7 הקסום של מילר" (Miller's magic 7).
מחקרים שנערכו לאחרונה הראו כי המסקנה באשר ליכולת זיכרון העבודה האנושי היא תוצאה של פרשנות שגויה למאמרו של מילר, וכי המספר נמוך יותר ומשתנה בהתאם לסוג המשימות.
המאמר של מילר
המגבלה הקוגניטיבית השנייה שבה דן מילר היא טווח הזיכרון. טווח הזיכרון מתייחס לרשימה הארוכה ביותר של פריטים (למשל, ספרות, אותיות, מילים) שעליה יכול אדם לחזור בסדר נכון, מיד לאחר שהוצגה לו, ב-50% מן הניסיונות. מילר מצא כי טווח הזיכרון של אנשים בוגרים צעירים הוא בערך 7 פריטים. הוא הבחין כי גודל טווח הזיכרון אינו תלוי בכמות המידע (הנמדדת בסיביות) הכלולה בגירוי. מילר הסיק מכך שטווח הזיכרון אינו מוגבל במונחי סיביות אלא במונחי "נתחים" (chunks) – יחידות זיכרון. נתח הוא היחידה המשמעותית הגדולה ביותר שאותה יכול האדם לזהות במידע המוצג לו – לכן, כמות המידע שתיזכר תלויה במה האדם מחשיב כנתח זיכרון בודד. לדוגמה, מילה עשויה להוות יחידת זיכרון בודדה לאדם שהוא דובר השפה, אך היא עשויה להתפרק לאותו מספר יחידות זיכרון כמספר האותיות המרכיבות את המילה לאדם המזהה את האלפבית אך השפה כלל אינה מוכרת לו.
"המספר הקסום שבע" ויכולת זיכרון העבודה
במחקרים מאוחרים יותר על זיכרון לטווח קצר וזיכרון עבודה התברר כי טווח הזיכרון האנושי אינו קבוע אף כאשר הוא נמדד במונחי "יחידות זיכרון". מספר יחידות הזיכרון שאדם יכול לזכור מיד לאחר שהוצג לו מידע תלוי בקטגוריה של היחידות שבהן נעשה שימוש (לדוגמה, קיבולת של כ-7 ספרות, כ-6 אותיות, כ-5 מילים), ואפילו תלוי במאפיינים של היחידות בתוך אותן קטגוריות. לדוגמה הקיבולת נמוכה יותר למילים ארוכות מאשר למילים קצרות. באופן כללי קיבולת הזיכרון לתוכן מילולי (ספרות, אותיות, מילים, וכדומה) תלוי במידה ניכרת בזמן הצריך כדי לומר את תוכן המידע בקול רם. לאור זאת הציעו חלק מן החוקרים כי הקיבולת המוגבלת של זיכרון לטווח קצר איננה "מספר קסום" אלא "לחש קסום". החוקר אלן באדלי (Alan Baddeley) הסיק מממצאיו כי מרכיב אחד מתוך המודל שלו לזיכרון עבודה, הלולאה הפונולוגית, קיבולתו היא כ-2 שניות של קול.
אף לאחר ממצאיו של החוקר באדלי לא ניתן לאפיין את קיבולת הזיכרון לטווח קצר כנתון הקבוע במונחי "הלחש הקסום", זאת כיוון שקיבולת הזיכרון תלויה גם במשתנים נוספים ולא רק במשך זמן הדיבור. לדוגמה, הקיבולת תלויה גם במובן המילולי (המעמד הלקסיקלי) של תוכן המידע למאזין, במילים אחרות, האם המידע מכיל מינוחים המוכרים למאזין. משכך, לא נכון לקבוע כי קיבולת הזיכרון האנושי לטווח קצר מוגבלת ל"מספר קסום" של יחידות זיכרון.
מגבלות קוגניטיביות מספריות אחרות
ישנן מספר מגבלות קוגניטיביות אחרות אשר גרמו לקוון לחלוק על מילר ולטעון כי לא מדובר ב"מספר שבע הקסום" אלא ב"מספר ארבע הקסום". בניגוד למילר, קוון טען כי הדבר לא מקרי. תהליך נוסף שנראה מוגבל לארבעה אלמנטים בלבד הוא תפיסה כמותית חזותית מהירה (באנגלית Subitizing מלטינית subitus שמשמעותו "פתאומי"), מדובר ביכולת לספירה מהירה של אובייקטים, שלרוב מוגבלת לארבע. כמויות גדולות יותר של אובייקטים צריך לספור בצורה יחידנית, תהליך שהוא איטי יותר, אם כי ניתן לחשב את המספר באמצעות חישוב מהיר אם הוא אפשר לקבץ מנטלית את האלמנטים לכמה קבוצות קטנות – להלן נתחים: chunks.
בסרט "איש הגשם" ישנה דמות של אדם עם תסמונת סוואנט, שמסוגל לקבוע במהירות את מספר הקיסמים מקופסה שלמה שנשפכה על הרצפה, ככל הנראה תוך שימוש במספר גדול בהרבה מארבעה חפצים/אלמנטים. הישג דומה נצפה באופן לא רשמי על ידי הנוירופסיכולוג אוליבר סאקס ודווח בספרו "האיש שחשב שאשתו היא כובע". לכן, אפשר אולי להניח המגבלה על מספר האובייקטים בעיבוד מידע היא דבר שרירותי שנכפה על ידי ההכרה והתודעה שלנו ולא בהכרח גבול פיזי ממשי. מצד שני, המומחה לאוטיזם דניאל טמט הציע שייתכן כי הילדים בהם צפה סאקס בניסוייו אולי ספרו מראש את הגפרורים בקופסה. מנגד, יש גם עדויות שאפילו ארבעה אלמנטים הם הערכה גבוהה: גבט וקלארקסון ערכו ניסוי ומצאו כי למעלה ממחצית מהתנאים עבור זכירת זיכרון הניבו תוצאות רק של שני אלמנטים. .
ייתכן שגודלם של הנתחים (chunks)  ולא המספר הכמותי שלהם, המאוחסנים בזיכרון לטווח קצר הוא מה שמאפשר אצל אנשים זיכרון טוב יותר ומשופר. כך שניתן להבין כי חלוקה של מספרים ארוכים/רשימות של אלמנטים וכו' לקבוצות (נתחים) קטנים יותר מאפשר לזכור טוב יותר, ואף לאפשר קליטה מהירה יותר של המידע המהיר אליו נחשפים.
היריון מדומה
היסטוריה
במהלך ההיסטוריה תועדו הריונות מדומים כבר בימי היפוקרטס, שכתב על 12 מקרים של נשים שחוו הריונות מדומים בתקופתו, בערך בשנת 300 לפני הספירה. בימי הביניים, מרי הראשונה מלכת אנגליה חוותה הריונות מדומים במהלך נישואיה לפליפה השני. את המונח pseudocyesis טבע ב-1923 ג'ון מייסון גוד, מיוונית פסאודו (מדומה) וקייסיס (היריון).
סיבות
יש סיבות מגוונות שגורמות להיריון מדומה. הסיבה הנפוצה ביותר להיריון מדומה היא רצון חזק של האישה להיכנס להיריון, כך למשל נשים במהלך טיפולי פוריות לא מוצלחים, או אלה שאיבדו את העובר שלהן, נאחזות ברעיון שהן בהיריון, ולא מכירות בזה שהן רק מדמיינות. סיבה אחרת, היא הפחד העצום מלהיכנס להיריון או לעבור לידה, כמו למשל נשים שעוברות אונס ומפחדות מהתוצאה.
תסמינים
התסמינים של היריון מדומה דומים לזה של היריון רגיל. מחקרים הראו ש-18% מהנשים עם הריון מדומה היו מוגדרות כנשים בהיריון על ידי מומחים. יכולים להיות תסמינים כמו: הפסקת וסת, בחילת בוקר, ניפוח בחזה ועלייה במשקל. תסמין המחלה הפיזי השכיח ביותר בקרב נשים עם הריון מדומה הוא ניפוח הבטן (60-90%). התסמין הפיזי השני שהכי מאפיין הריון מדומה הוא הפסקה או שיבושים במחזור (50-90%). התסמינים האלה יכולים להופיע גם אצל גברים, ונעלמים בדרך כלל אחרי הרדמה כללית.
טיפול
אין סיבה פיזית ידועה להיריון מדומה, ואין טיפול בו בתרופות מסוימות. כאשר יש לחולה עם היריון מדומה בעיות פסיכולוגיות ברורות, צריך להפנות אותה לפסיכותרפיסט, על מנת לטפל בבעיות אלה. התגלה שהטיפול הכי מוצלח הוא שכנוע החולה שהיא לא בהיריון, על ידי אולטראסאונד או שיטות דימות אחרות.
אוסמאן פאזוואנטולו
שנותיו הראשונות
אוסמאן נולד בחורף 1758, בכפר בוסני. סבו מצד אביו היה בן למשפחת ארומנים שהתאסלמו ממניעים כלכליים, כדי לא לשלם את המיסים הנוספים שהוטלו על מי שלא היו מוסלמים או לפי גרסה אחרת אבי הסב היה טורקי ואמו קרואטית. הסב היה חייל במשמר הבוסני של העיר סופיה ומכאן שם המשפחה, שמשמעותו בטורקית היא: "בן חייל המשמר". מוצא האם כולל אלבנים, יהודים, סרבים, בולגרים וטורקים. כבר בגיל צעיר התייתם מאביו ועבר אל סבו, שגידל אותו.
אוסמאן למד מסבו את אומנויות השימוש בנשק ובנפרד עסק מעט בפוליטיקה ובמתן הלוואת בריבית, מעשה אסור על המוסלמים. לאחר שנתפס בקלקלתו היה צפוי לתלייה, אך בעקבות תשלומי השוחד שנתן סבו נצלו חייו ורק נכלא. מהכלא ברח, כנראה בסיוע חיילי משמר מחברי סבו. במהלך הלילה חצה את הדנובה בעזרת סירה קטנה ונכנס לנסיכות ולאכיה.
בשירות מברוגני
לאחר זמן, שבמהלכו היה מעורב בקטטות ושערוריות, הצטרף כחייל שכיר לשירותו של שליט ולאכיה, ניקולאה מברוגני. בבוקרשט, בתוך הצמרת הרומנית, שכללה פנריוטים רבים, המורגלים לשוחד ותככים, פאזוואנטולו התאקלם במהרה ופילס לו את הדרך לתפקיד ראש המשמר האישי של השליט (המשמר האלבני). בהיותו משכיל התיידד עם המשורר היווני ריגאס פראיוס.
אוסמאן התאהב ברומניה בשם אניטה, אך זו דחתה את חיזוריו והוא נכנס לדיכאון ונפל למשכב במשך חודשיים. כשקם היה מלא זעם ורצונו בנקם על הדחייה, ישפיע על מאורעות מאוחרים יותר. הוא לקח חלק, יחד עם בויארים מחצר השליט, בתככים שנועדו להדיח את מברוגני. התככים התגלו והשליט הזועם הורה לערוף את ראשו בהוצאה להורג פומבית על בימה שהתחילו בבנייתה, ברחוב ליפשקאן, בבוקרשט. חיי פאזוואנטולו נצלו פעם נוספת הודות להשתדלות חברו המשורר וסכומי שוחד גדולים ששולמו כנראה לשליט.
תקופת וידין
אוסמאן פאזוואנטולו חצה שוב את הדנובה, אסף קבוצה גדולה של חיילים שכירים אלבנים וטורקים ועבר איתם לאזור וידין, משם שדד איתם בכל רחבי הבלקנים ואסף סכומי כסף גדולים שאת חלקם שלח לסולטאן עם הבטחה שאם ימונה לאע'א הסכום יוכפל. הסולטאן מינה אותו, אך התיאבון של פאזוואנטולו גדל והוא ביקש לקבל במהרה מינוי של פאשה. כשבחצר הסולטאן לא מיהרו להיענות לבקשתו, גייס פאזוואנטולו צבא שכירים, מינה את עצמו לפאשה והכריז ב-1797 על מרד נגד הסולטאן סלים השלישי. פאזוואנטולו הקים באזור וידין ישות מדינית, בשליטתו, שניהלה את הטריטוריה שבין הדנובה, הרי הבלקנים, מבצר בלגרד והעיר וארנה. במהלך המרד כבשו כוחותיו את העיר פלבן ויהודי העיר הותקפו ונשדדו. בני הקהילה נטשו את העיר ונמלטו לסופיה.
פאזוואנטולו הביא לתנופת בנייה בבירתו, וידין, הקים מבני ציבור, הטביע מטבעות משלו וקשר יחסים דיפלומטיים עם מדינות האזור ועם המעצמות המערביות, כולל קונסוליה בצרפת. על צד אחד של המטבעות שהטביע הופיע דיוקנו ועל הצד השני בית הסוהר של סופיה.
הסולטאן לא יכול היה לעבור לסדר היום על מעשיו, לכן בשנת 1798 שלח צבא של מאה אלף חיילים, בפיקודו של האגה Husein Kukuc, כדי לתפוס אותו ולהכניע את וידין. הצבא העות'מאני נכשל במשימתו, לא הצליח ללכוד את פאזוואנטולו ולא הצליח לכבוש את וידין. המפקד העות'מאני תירץ זאת בפני הסולטאן בכך שהשליט הוולאכי, קונסטנטין חנ'רגלי (Constantin Hangerli), לא סיפק לו את האספקה הדרושה. הסולטאן הדיח את חאנגרלי והורה על הוצאתו להורג, פעולה שבוצעה על ידי מפקד הצבא העות'מאני ביום 18 בפברואר 1799. בקיץ של אותה שנה הסולטאן נאות להכיר בפאזוואנטולו כפאשה של וידין ופאזוואנטולו שב לשלם לו מס.
הפשיטות על ולאכיה
למימון צבא השכירים שלו ולתשלום המס לסולטאן ארגן פאזוואנטולו פשיטות שוד על הטריטוריות שמעבר לדנובה, באזור אולטניה. במהלך פשיטה על קראיובה נהרסו ונשרפו בתי העיר ומתוך 7,000 בתים נותרו רק 300. מסעי שוד אלה היו אכזריים במיוחד וחיילי פאזוואנטולו, בעידודו בגלל טינתו לנשים רומניות, אנסו נשים רבות ורצחו גברים וילדים ושרפו את היישובים. פעולות חיילי פאזוואנטולו הפכו לשם דבר ועוררו באוכלוסייה רגשות אנטי-עות'מאניים עזים. המרחב שנפגע מפשיטות אלה הלך והתרחב והתקרב לבוקרשט. השליט הוולאכי, אלכסנדרו מורוזי, ביקש בעצמו את ביטול מינויו. השליט החדש, מיכאיל סוצו, ששמע על התקרבות חיילי פאזוואנטולו, ברח מבוקרשט והשאיר הוראות למשמר האלבני להגן על הבירה. מפקדי המשמר התחילו לריב ביניהם מי יהיה המפקד העליון ובינתיים השתלטו על העיר כנופיות השודדים של פאזוואנטולו ודלת העם. השלום הושב רק לאחר התערבות של חיל מצב טורקי שחנה לא רחוק מבוקרשט.
בפברואר 1801 הוטל על גובה החובות יוניצה באשוטה מנסיכות מולדובה לגייס גוף צבאי המורכב מחיילים שכירים זרים שייצא למאבק נגד המורדים מווידין שפלשו לנסיכות ולאכיה והחריבו את קראיובה.
התגובה הוולאכית
הלחץ המתמשך של חיילי פאזוואנטולו על האוכלוסייה הוולאכית, במיוחד באולטניה, הביא להיווצרותן של קבוצות היידוקים. ההיידוקים החלו להשיב מלחמה לחיילי פאזוואנטולו ובמיוחד הצטיינו בכך ההיידוקים המונהגים על ידי ינקו ז'יאנו. קבוצות של היידוקים ופנדורים מאולטניה, בעיקר בהנהגת ז'יאנו, החלו לחצות את דנובה לכיוון השני ולפשוט על מחוזותיו של פאזוואנטולו ובאחת הפשיטות נפגשו בקרב אוסמן פאזוואנטולו וינקו ז'יאנו והאחרון הצליח לפגוע באחת מעיניו של פאזוואנטולו ומאותו זמן כונה בשם פאזוואנטה שתום העין.
לגבי קצו של פאזוואנטולו יש שתי גרסאות, האחת טוענת שפאזוואנטולו הורעל בעיצומם של הקרבות. החשד נפל על הרופא היהודי שטיפל בו ונאמניו של פאזוואנטולו בצירוף אספסוף מקרב אוכלוסיית וידין, נערכו לבצע פוגרום ביהודי העיר. בני הקהילה החלו נמלטים בהמוניהם דרך נהר הדנובה לעיר רוסצ'וק. פאזוואנטולו שכבר שכב על ערש דווי התערב ונתן את פקודתו האחרונה שלא לפגוע ביהודי וידין. מאוחר יותר נתגלה שהיו אלו נאמני הסולטאן שנשלחו להרעיל את פאזוואנטולו. לאחר מותו של פאזוואנטולו חגגו בני הקהילה היהודית במשך עשרות שנים, בכל שנה בד' באדר את "פורים דה וידין", לזכר הצלתם מהפוגרום ויש אומרים מהמושל עצמו.
הגרסה השנייה טוענת שפאזוואנטולו נהרג כאשר ינקו ז'יאנו ולוחמיו חצו את הדנובה וכבשו את וידין.
בקרבות האלה הרסו ההיידוקים הרומנים את טרגו מגורלה, המבצר שהיה ראש הגשר העות'מאני על הגדה הוולאכית של הדנובה.
אל באנו
אלבאנו (אל באנו) קריזי (באיטלקית: Albano Carrisi; נולד ב-20 במאי 1943) הוא זמר איטלקי.
ביוגרפיה
אלבאנו נולד בעיירה צ'לינו סאן מרקו (Cellino San Marco) שבדרום איטליה, שם הוא עדיין גר.
אמו קראה לו "אלבנו" מכיוון שכאשר נולד, אביו נלחם בשורות הצבא האיטלקי באלבניה, במלחמת העולם השנייה.
ב-1966 התפרסם כזמר בפסטיבל "דה-לה רוזה", ובטלוויזיה. ב-1968 זכה בתחרות הזמר "Disco per l'Estate" (תקליט לקיץ) עם השיר "Pensando a te" (חושב עלייך) והקליט כמה שירים כגון: "La siepe" (הגדר) ו- "Nel sole" (בשמש).
ב-26 ביולי 1970 נשא אלבנו לאישה את רומינה פאוור (Romina Power). רומינה ואלבנו החלו בקריירה משותפת, שנמשכה כמעט 30 שנה. הם היו פופולריים במיוחד באיטליה ובגרמניה. ב-1976 השתתפו בתחרות האירוויזיון עם השיר "We'll Live It All Again". ב-1982 זכה השיר "Felicità" ("אושר") במקום השני בפסטיבל סאן רמו. ב-1984 זכה שירם "Ci sarà" ("יהיה") במקום הראשון בפסטיבל סאן רמו. ב-1985 ייצגו שנית את איטליה בתחרות האירוויזיון עם השיר "Magic Oh Magic".
אלבנו חזר לקריירה כסולן ב-1996 עם השיר "È la mia vita" (אלה חיי).
עין מאהל
עין מאהל (בערבית: عين ماهل) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1964.
בשנת 1997 הועבר למקום תיכון טכנולוגי של רשת נעמת.
היסטוריה
בראשית המאה ה-19 תואר עין מאהל ככפר רועים יותר מאשר פלאחים. במחצית השנייה של המאה ה-19 התגוררו בכפר כ-200 נפשות, כולם מוסלמים. לפי מפקד האוכלוסין של שנת 1922 התגוררו בכפר 516 נפשות. במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו בכפר 109 בתים מיושבים ב-628 נפשות, כולם מוסלמים, למעט נוצרי אחד. בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין מספר תושבי הכפר כ-1040 ושטחו נרשם כ-13,390 דונם, מתוכם 5,122 דונם של אדמה ציבורית.
חנון המשחקים הזועם
The Angry Video Game Nerd היא סדרת רשת אמריקאית שנוצרה לראשונה בשנת 2004 עם שני פרקים תחת השם "משחקי NES גרועים" והייתה חלק מ"אוסף הזהב של סינמסקר" בקלטת וידאו, יחד עם עוד סרטים של היוצר ג'יימס רולף.
היסטוריה
התוכנית נוצרה על ידי הקומיקאי ג'יימס רולף, שאף מככב בה, ועוסקת בביקורות של "חנון" על משחקי וידאו ישנים ולא מוצלחים המאופיינים באיכות נמוכה של גרפיקה, רמות קושי לא סבירות, או עיצוב גרוע, על אף שמדי פעם הסדרה עוסקת גם במשחקי רטרו טובים (כגון סופר מריו). לעיתים הסדרה עוסקת בקונסולות כושלות ומסקרת מספר משחקים שלהן. החנון הוא גיימר קצר רוח שמנבל את פיו תכופות. דמותו יוצרת סיטואציות קומיות רבות, בשל שימוש תכוף בגסויות, שפה מלוכלכת וצריכה של אלכוהול תוך כדי משחק במשחקי הווידאו אותם הוא סוקר. הסדרה מאופיינת גם באפקטים מיוחדים ורמת השקעה כללית גבוהים ביותר לתוכנית אינטרנט, זאת כתוצאה מהיותו של ג'יימס יוצר סרטים ביתיים המנוסה במספר רב של סוגי אפקטים (סטופ מושן, קליימושן, אנימציה,CGI). הסדרה הופיעה באינטרנט לראשונה ב-Cinemassacre, ולאחר מכן הפכה לתוכנית גם ביוטיוב, ScrewAttack ו-Gametrailers. שם הסדרה שונה במרוצת השנים מ"אנגרי נינטנדו נרד" ל"אנגרי וידאו גיים נרד" במטרה למנוע ענייני סימנים מסחריים עם חברת נינטנדו. בעקבות שינוי זה, ג'יימס עבר לסקור משחקים מחברות אחרות כמו אטארי וסגה. סרט באורך מלא, Angry Video Game Nerd: The Movie, יצא בשנת 2014, 10 שנים לאחר הפרק הראשון.
ב-2006, לאחר בקשות חוזרות ונשנות של חברו, מייק מאטיי, החליט ג'יימס ליצור עוד פרקים של הסדרה. תחילה, היה ניתן לצפות בסדרה רק באתר של ג'יימס (CineMassacre), אולם ב-2006, לאחר צבירת הפופולריות של הסדרה ושיתוף פעולה עם האתרים ScrewAttack ו-GameTrailers, הסדרה עלתה לשידור באתר יוטיוב ונמשכת עד היום. בנוסף, הסדרה משודרת ב-Amazon Prime החל מ-2018.
החל מה-24 בספטמבר 2008 ועד 2010, שיתף "החנון" פעולה עם מבקר אינטרנטי מפורסם אחר, דאג ווקר, על מנת ליצור יריבות פיקטיבית בין הדמויות המפורסמות ביותר של השניים: חנון המשחקים הזועם והנוסטלג'יה קריטיק (Nostalgia Critic). שיתוף הפעולה החל בתור סדרת סרטונים בהם "החנון" ו"הקריטיק" הקניטו זה את זה ואף נלחמו. כיום הם בעיקר מתייחסים זה אל זה בזלזול אך הם גם יוצרים סרטונים משותפים ו"החנון" גם הופיע בהופעות קמע בכל הסרטים שיצר ווקר, "אחלהלנד" (Kickassia), "האבירים השכונתיים" (Suburban Knights) ו"לברוח בעוז" (To boldly flee). רולף גם לקח חלק בסרטון לציון שנה לפעילות "awesome channel" שווקר הוא חלק ממנו. במסגרת הסרטון התחלקו הגיימרים והסוקרים של האתר לשתי קבוצות והתאגדו מאחורי החנון והקריטיק בהתאמה לקרב שבסוף יוצא משליטה.
עיילבון
היסטוריה
לפי מסורת מקומית נוסד היישוב הנוכחי במאה ה-19 על ידי תושבים ערבים-נוצרים מהיישוב הסמוך דיר חנא, אולם כיום מתגוררים עימם מיעוט משמעותי של מוסלמים. עיילבון מופיעה במפת הקרן לחקר ארץ ישראל (1880). שם הכפר משמר כנראה את שמו של היישוב היהודי הקדום עיילבו, שבתקופת המשנה והתלמוד התגוררה בה משמרת הקוץ, אחת מ-24 משמרות כהונה. בתחומי היישוב נמצא ציונו של התנא רבי מתיא בן חרש.
ב-1879 הוקמה כנסייה קתולית בכפר ביוזמתו של הכומר בולוס אשקר. חדר הלימוד הראשון לבנים בכפר נבנה בשנת 1899 על ידי כמרים גרמנים קתולים. בשנת 1905 נבנה חדר לימוד דומה לבנות. במפקד האוכלוסין שערכו הבריטים ב-1931 נמנו בכפר 85 בתים מיושבים, אשר בהם 404 תושבים, מהם 372 נוצרים והשאר מוסלמים. לפי דו"ח של משטרת ישראל משנת 1954, ערביי עילבון לא לקחו חלק במאורעות תרפ"ט, אולם במהלך המרד הערבי הגדול אירחו בני הכפר, במיוחד אנשי חמולת זריק, את אנשי הכנופיות. על פי הדו"ח, אנשי עילבון התייחסו אל אנשי הכנופיות באיבה, אך שיתפו איתם פעולה מתוך חשש. בדצמבר 1937 התרחש בכפר קרב בין הצבא הבריטי וכנופיה ערבית גדולה. בשנת 1943 הוקם בית ספר יסודי ממלכתי שמנה שני חדרים. חדרים אלה עדיין מהווים חלק מבית הספר כיום.
מלחמת העצמאות ותוצאותיה
במלחמת העצמאות חנו בכפר כוחות צבא ההצלה של קאוקג'י ואנשי הכפר שיתפו איתם פעולה, חפרו תעלות קשר, סיפקו מזון לחיילים והשתתפו בשמירה על הכפר.
בכפר נשארו רק מספר כמרים וזקנים וזמן קצר לאחר מכן, במפקד האוכלוסין בנובמבר 1948, על פיו נקבע אלו ערבים רשאים להישאר במדינת ישראל, הכפר היה ריק מאדם. חלק מאנשי הכפר נשאר בסביבתו, וחלק אחר הפך לפליטים בלבנון. במשך השבועות הבאים הסתננו בחזרה אל הכפר מאות מתושביו, שנמלטו לערוצים ולמעות בסביבה או לכפרים אחרים. אנשי הכפר החלו לפנות לגורמים שונים בבקשה לחזור אליו. ב-7 בדצמבר 1948 פנה יגאל ידין למשרד החוץ לבקש חוות דעת לגבי השבת אנשי עיילבון לכפרם. תשובת יעקב שמעוני הייתה שאין אפשרות להחזיר ערבים שברחו כל עוד המלחמה נמשכת, גם אם נגרם להם עוול. כארבעה חודשים לאחר כיבוש הכפר שלח מוכתר הכפר ביחד עם מספר כמרים מכתב לשר לענייני מיעוטים, בכור-שלום שטרית, ובו בקשה להשיב את תושבי הכפר, מכיוון שהם לא ברחו אלא גורשו. אל שיטרית הגיעו גם לחצים מצד גורמים כנסייתיים בינלאומיים וגורמים פוליטיים בישראל, בהם אנשי מפ"ם. בתחילה הורשו תושבי הכפר ששהו בישראל לחזור לכפר, ובקיץ 1949 הושג הסכם בין המדינה והכנסייה היוונית קתולית, על פיו הורשו תושבי הכפר לחזור לישראל תמורת הבטחת הכנסייה לשתף פעולה עם ישראל. עם זאת, תושבי הכפר נחשבו לנפקדים ונכסיהם נוהלו על ידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים.
במדינת ישראל
בנובמבר 1954 התגוררו בכפר כ-815 תושבים, כולם נוצרים, שבאותו זמן חנכו בכפר כנסייה חדשה. רוב תושבי הכפר, כ-700 תושבים, היו יוונים קתולים, והשאר היו אורתודוקסים.
בין הקתולים, שהפגינו יחס חיובי למדינת ישראל, לאורתודוקסים, שהיו מזוהים עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית, שררה מתיחות רבה, שהובילה למעשי אלימות. לדוגמה, הנער סוהיל זוריק, נשרף למות לאחר שביתו של אחיו, מזכיר המפלגה הקומוניסטית בעילבון, הוצת. באוגוסט 1953 הוגלו שבעה פעילים קומוניסטים מהכפר ליפו למשך שנה, לאחר שפקידים ממשלתיים הותקפו על ידי תושבי הכפר, ונטען שהסתה קומוניסטית הייתה הגורם לכך. אולם, עם השנים המפלגה הקומוניסטית זכתה להשפעה רבה יותר בכפר.
ביוני 1968 התגוררו בכפר כ-1,600 תושבים, כולם נוצרים. באותו זמן טרם חובר הכפר לרשת החשמל וטרם נסללו בו כבישים פנימיים.
במהלך השנים נוספו לכפר תושבים מוסלמים שגרו קודם לכן בכפר חיטין, ובדואים שנדדו באזור.
בשנת 1965, במסגרת מדיניות של הקמת מועצות מקומיות ביישובי המיעוטים בגליל, הוחלט להפוך את עילבון למועצה מקומית, אולם הדבר יצא אל הפועל רק בשנת 1973.
בעיית המים
בראשית ימיו, היה מעיין קטן מקור המים היחיד של הכפר. בשנת 1933, קטנה ספיקת המעיין, והתושבים חפרו סביבותיו כדי להשיג מים נוספים. שנת 1950 הייתה שנה שחונה, ותושבי הכפר נאלצו להביא מים במכוניות מיישובים סמוכים. בשנת 1959 הוחלט לחבר את הכפר לאספקת מים של חברת מקורות.
חינוך
חדר לימוד ראשון, לבנים בלבד, הוקם בכפר בשנת 1899 על ידי כמרים קתוליים גרמניים. בשנת 1905 נפתח חדר לימוד דומה לבנות. בשנת 1943 בנו הבריטים במקום מבנה בן שני חדרים עבור בית ספר. בשנת הלימודים תשכ"ה זכה בית הספר בעילבון בפרס החינוך. כיום בכפר שני בתי ספר (בית הספר היסודי חט"ב, נחשב על ידי משרד החינוך לשני בתי ספר, אולם הוא נמצא באותו מתחם ויש לו מנהל יחיד):
מנהרת עיילבון
סמוך לכפר נמצאת מנהרת המים הראשונה של המוביל הארצי, "מנהרת עילבון" שנחנכה ב-28 במרץ 1956. העבודות על המנהרה הביאו לפריחה כלכלית לכפר, תעסוקה בעבודות וקשרי מסחר עם העובדים במנהרה. בשנת 1993 פתחה המועצה במאבק משפטי כנגד חברת מקורות, בתביעה לתשלום ארנונה בגין השימוש בשטחה עבור המוביל הארצי. המועצה זכתה, והחל משנת 1998, החלה לגבות ארנונה ממקורות. בעקבות תקדים זה, גם מועצות אחרות החלו לגבות ארנונה ממקורות.
הר הננג
הר הננג (באנגלית: Mount Hanang) הוא ההר הרביעי בגובהו בטנזניה. פסגתו מצויה בגובה 3,420 מטרים מעל פני הים.
ההר מצוי בתחום מחוז מניארה, בנפת הננג.
הדרך הראשית לפסגת ההר מתחילה בעיר קטש.
שמורת הטבע הר הננג
שמורת הטבע משתרעת על שטח של 58.66 קמ"ר. השמורה ממוקמת על המדרון הדרום מערבי של ההר.
בתחום שמורת הטבע זורמים מספר נהרות המספקים את רוב צריכת המים של נפת הננג.
הצמחייה בשמורה מגוונת בגלל הפרשי הגבהים בה, וכוללת, בין היתר, ערער תמיר, אלביציה גומיפרה, פגרופסיס אנגולנסיס, קאת, פיקוס תונינגי, פארון הכף, אקברגיה קפנסיס, ונוקסיה קונגסטה. בשמורה מספר זנים של חיות בר - צבי הסלעים, קוף ורווט, חזיר הסבך, בבון זית, צבוע נקוד, נמר וסוגים רבים של נחשים, ציפורים וחרקים.
בנק גרמין
בנק גרמין (באנגלית: Grameen Bank, בבנגלית: গ্রামীণ বাংক) הוא בנק חברתי המעניק מיקרו אשראי (מיקרו קרדיט). הבנק הוקם בבנגלדש ב-1983 על ידי דוקטור לכלכלה, מוחמד יונוס. ב-2006 הבנק ויונוס זכו יחד בפרס נובל לשלום וכמו כן ב-2001 בפרס גנדי לשלום.
בשנת 1974, בזמן הרעב הגדול בבנגלדש, כאשר היה מרצה לכלכלה באוניברסיטת צ'יטגונג, ערך יונוס סיור עם קבוצת סטודנטים בכפר בבנגלדש במטרה לנסות להבין כיצד הם יכולים לסייע. בסיור הם הבינו שבעלי האדמה מצליחים לקיים את עצמם אבל חסרי האדמה גוועים ברעב.
בכפר הם פגשו בסופייה בגום, אישה צעירה אשר יצרה שרפרפי במבוק במטרה למכור אותם. בגום סיפרה להם כיצד לוותה מעט כסף על מנת לקנות את חומרי הגלם בריבית גבוהה של כ-10% לשבוע אולם אחרי החזר ההלואה כמעט ולא נשאר לה רווח. הסטודנטים הבינו כי לו יכלה בגום ללוות את הכסף בריבית סבירה יותר, הייתה יכולה להתפרנס מעבודת ידה. יונוס הלווה מכיסו סך של כ-17 פאונד שחולקו בין 42 עוסקים זעירים בתוכם סופייה בגום. הלוואה זו איפשרה לאותם העוסקים הזעירים להתנתק מהמלווים בריבית קצוצה, לפתח את עיסקיהם באופן שיוציא אותם ממעגל העוני ויאפשר להם להתפרנס מעבודתם. כל הלווים החזירו את ההלוואה שלקחו ויונוס הלך למנהלי בנקים וניסה לשכנעם להלוות כספים לאותם יזמים מחוסרי אדמה. הבנקים סירבו להלוות כספים ללא ביטחונות וערבויות, ולכן יונוס הלווה סכומים גדולים יותר מכספו הפרטי ולשם ניהול ההלוואות ייסד את הבנק.
ב-2006 העניק בנק גראמין הלוואות לכ-2.4 מיליון איש בכ-37,000 כפרים והעסיק לשם כך כ-12,500 עובדים ב-1,084 סניפים ברחבי בנגלדש, מתוכם קרוב ל-10,000 במטה הבנק בדאקה. 94% מההלוואות ניתנות לנשים ולמעלה מ-98% מההלוואות משולמות חזרה לבנק על ידי הלווים (שיעור גבוה אף מהשיעור הממוצע בבנקים מערביים "רגילים"). בשנת 2006 גובה ההלוואה הממוצע היה 160 דולר אמריקני.
עקרונות
בנוסף לכך, הבנק רואה עצמו כמוביל שינוי חברתי ולכן על כל לווה לקבל על עצמו שש-עשרה התחייבויות. בין ההתחייבויות:
בוגדאן לפושניאנו
בוגדאן לפושניאנו מכונה גם בוגדאן הרביעי (רומנית: Bogdan Lăpușneanu; אוגוסט 1553–1577 מוסקבה) היה שליט נסיכות מולדובה בין מרץ 1568 – פברואר 1572. בגיל 15 ירש את כס המלכות בעקבות התפטרות אביו, השליט אלכסנדרו לפושניאנו, שהתפטר ב 16 במרץ 1568 והלך למנזר.
רקע משפחתי
בוגדאן היה בנם של אלכסנדרו לפושניאנו ושל אשתו רוקסנדרה, בתו של פטרו רארש והשתייך לענף של בית מושאט.
מלכותו
רוב שנות מלכותו התנהלו בחסות אמו, רוקסנדרה, עד לפטירתה ב-21 בנובמבר 1570. התבלט כחסיד של מדיניות פרו-פולנית: היה קשור בקשרי משפחה עם כמה משפחות אצולה מפולין וכרת בריתות עם ממלכה זו, השכנה מצפון. ב-2 באוקטובר 1569 כתב מכתב שבו נשבע אמונים למלך זיגמונד הזקן. מדיניותו הכעיסה את הבויארים המולדבים בראשותו של ירמיה גוליה צ'רנאוציאנול (=איש צ'רנוביץ) שחששו מהתעצמות ההשפעה הקתולית בארצם. בעקבות ריב עם אחד מהאצילים הפולנים נתפס ונכלא על ידי הלה. מתנגדיו ניצלו את המצב והתלוננו נגדו בפני הסולטאן העות'מאני. גם הטורקים לא היו שבעי רצון מקשריו של השליט הצעיר עם פולין והחליטו להחליפו בחודש מאי 1572 ביואן, שיתפרסם בהיסטוריה הרומנית כיואן וודה האיום או האמיץ.
נדודיו
בוגדאן נמלט בהתחלה לחוטין אצל הפלטין הפולני ייז'י יאזלובייצקי. נרדף על ידי שליט טרנסילבניה אישטוואן באטורי, נמלט קודם לווינה, אחר כך לדרזדן, לפריז ולקופנהגן. בסוף נדודיו הגיע למוסקבה. מספרים שבסביבות שנת 1575 הצאר הרוסי איוון האיום האשים אותו בכפירה, הורה שייתפר בתוך שק ושיושלך למים.
קישורים חיצוניים
Gheorghe Pungă Istoria medievală a românilor, vol.2, Universitatea Al.I.Cuza, Iaşi
קריוקי (סרט, 2022)
קריוקי הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2022 בבימויו של משה רוזנטל ובכיכובים של ששון גבאי, ריטה שוקרון וליאור אשכנזי.
הסרט זכה בארבעה פרסים בטקס פרסי אופיר לשנת 2022 שנערך ב-18 בספטמבר 2022: השחקן הראשי הטוב ביותר (ששון גבאי), השחקנית הראשית הטובה ביותר (ריטה שוקרון), הפסקול הטוב ביותר והמוזיקה המקורית הטובה ביותר, לאחר שהיה מועמד ל-14 פרסי אופיר.
תקציר העלילה
מאיר (ששון גבאי) וטובה (ריטה שוקרון), זוג בגיל העמידה, חיים בחולון בתחושת החמצה. לדירת הפנטהאוז בבניין בו הם גרים נכנס שכן חדש - איציק מרציאנו (ליאור אשכנזי), סוכן דוגמניות ממיאמי, רווק, נהנתן ומוחצן, המארח מסיבות קריוקי בביתו. בקרבת איציק מאיר וטובה מתמלאים בתחושת חיות מפתיעה. טובה מתחילה לפנטז על חופשות משותפות וארוחות ערב עם השכן הכריזמטי, ואילו מאיר נוהה אחר סגנונו של איציק ומגלה צדדים חדשים בנפשו. כשהשניים מבינים שהם אינם השכנים היחידים שאיציק מוצא בהם עניין, זיקתם לשכן האטרקטיבי הופכת עד מהרה לאובססיה של ממש.
ביקורות ותגובות
מבקרי הקולנוע שיבחו את הסרט. כך, למשל, כתב אבנר שביט:
חרמש (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים ששם משפחתם חרמש:
ראו גם
}}
בוז'דור
בוז'דור או ראס בוז'דור (בערבית: بوجدور, בספרדית ובפורטוגזית: Cabo Bojador, בצרפתית: Cape Boujdour) היא עיר השוכנת על לשון יבשה בשם זה שעל חלקו הצפוני של חופה של סהרה המערבית. אוכלוסיית העיר מנתה 36,843 תושבים נכון לשנת 2004.
האזור היה בשליטה ספרדית החל משנת 1885. גם לצרפת היו תביעות לשליטה באזור וב-1900 נמסר השטח לשליטה ספרדית על פי הסכם בין שתי המדינות. ב-1975 פינתה ספרד את הטריטוריה ומרוקו השתלטה על השטח. האזור הוא זירה להתנגשויות בין צבא מרוקו לבין כוחות חזית הפוליסריו. מחנה פליטים ליד העיר טינדוף שבאלג'יריה נושא את שם העיר.
אליקום אוסטשינסקי
אליקום אוֹסְטָשִינְסקי (ג' בניסן תרס"ט, 25 במרץ 1909 – 9 באוגוסט 1983) היה איש ראשון לציון, איש ציבור ואגרונום. הוא היה אחרון ראשי המועצה המקומית, וראש העירייה הראשון של ראשון לציון בין השנים 1946-1951, ולאחר מכן היה למנכ"ל אגודת הכורמים.
קורות חיים
אליקום אוסטשינסקי, בן למשפחת אוסטשינסקי, נולד בפתח תקווה למרים ואליהו אוסטשינסקי, איש העלייה הראשונה. סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה בתל אביב, ולאחר מכן למד לימודי חקלאות בטולוז שבצרפת והתמחה בגידול הדרים וגפן באלג'יר. בשנת 1930 שב לארץ ישראל ועבד כיינן ביקב ראשון לציון. כעבור שנה נסע לאיטליה והוסמך לתואר דוקטור באגרונומיה.
בשנת 1946 נבחר אוסטשינסקי לראשות המועצה המקומית ראשון לציון. הוא כיהן בתפקידו עד 1951, כאשר בשנה האחרונה לכהונתו הוכרזה ראשון לציון כעיר. על שמו רחוב בראשון לציון.
החל מ-1953 ניהל את אגודת הכורמים, בעלת השליטה ביקבי כרמל, ושימש בתפקיד זה כשלושים שנה. היה חבר המועצה המייעצת של בנק ישראל.
אשתו, שולמית (1918–1988), לבית טוליפמן, הייתה ממשפחת ותיקי ראשון לציון. אחיה, יוסף טוליפמן, היה מנהל הקריה למחקר גרעיני ומנהל בכיר במגזר הציבורי והפרטי בישראל.
בלתי נראה (סרט, 2020)
בלתי נראה (באנגלית: The Invisible Man, בתרגום חופשי: האיש הבלתי נראה) הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי מסוגת אימה שנכתב ובוים על ידי הבמאי לי ואנל, ומהווה עיבוד מודרני לסיפורו של הרברט ג'ורג' ולס, "הרואה ואינו נראה"; כמו כן מהווה עיבוד מחודש לסרט הפולחן "האיש הבלתי נראה" משנת 1933. הסרט נחשב לסרט השני ביקום האפל של סרטי יוניברסל, ומככבים בו אוליבר ג'קסון-כהן, אליזבת מוס, סטורם ריד, אלדיס הודג' והארייט דייר.
הסרט עלה לאקרנים ב-28 בפברואר 2020. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-27 בפברואר 2020.
תקציר העלילה
ססיליה נמצאת במערכת יחסים אלימה עם איש העסקים ומומחה האופטיקה אדריאן גריפין. באחד הלילות ססיליה מסממת את אדריאן ובעזרת אחותה, אמילי מצליחה לברוח.
שבועיים לאחר מכן, ססיליה שהתגוררה בביתו של חבר הילדות שלה השוטר ג'יימס לנייר ובתו סידני מגלה שאדריאן התאבד והוריש לה בצוואתו חמישה מיליון דולר. את הצוואה הוא רשם בעזרת אחיו עורך הדין טום. ססיליה מנסה להמשיך הלאה, אך מותקפת על ידי כוח בלתי נראה וחושדת שישנו כוח על טבעי בבית ומתקשרת לג'יימס בבהלה לאחר שהיא מגלה עקבות רגליים בחדרה, אך ג'יימס מבטל זאת בטענה שססיליה כרגע במצב טראומתי. במהלך ראיון עבודה ססיליה מאבדת את הכרתה ומגיעה לבית החולים, שם היא מגלה שהיא סוממה בעזרת "דיאזפאם", אותה התרופה שהיא השתמשה בה כדי לסמם את אדריאן כדי לברוח. לאחר שהיא חוזרת לביתה היא מגלה את הבקבוק שמכיל את התרופה בחדרה.
ססיליה יוזמת פגישה עם טום וג'יימס וטוענת שאדריאן לא באמת מת ובעזרת יכולותיו האופטיות מצא דרך להפוך לבלתי נראה ולהתעלל בה, אולם השניים שוללים אותה מיד. לאחר מכן היא פונה לאמילי, אך זאת מסרבת להיות עמה בקשר בעקבות מייל שנשלח אליה מהחשבון של ססיליה שנפרץ, בו היא טוענת שהיא לא רוצה להיות איתה בקשר. ססיליה לאחר מכן פוגשת בסידני, אך סידני מותקפת על ידי כוח בלתי נראה והיא וג'יימס מסלקים את ססיליה מביתם במחשבה שהיא התוקפת. ססיליה מנסה להשתמש בדרכים שונות על מנת לחשוף את אדריאן, היא מוצאת את הטלפון הנייד שלו בעליית הגג ומרססת את הדמות הבלתי נראית בצבע. השניים מתחילים במאבק, אך ססיליה מצליחה לברוח אל ביתו של אדריאן, שם היא מוצאת מעבדה ובה היא מגלה חליפה שגורמת ללובש אותה להפוך לבלתי נראה, מה שמאשר את חשדה. ססיליה קובעת פגישה עם אחותה במסעדה ומספרת לה על מה שגילתה, אולם גרונה של אמילי משוסף על ידי האיש הבלתי נראה שמניח את הסכין בידה של ססיליה כדי להפליל אותה ברצח. לאחר מכן ססיליה מאושפזת בבית החולים לחולי נפש בזמן ההמתנה למשפט.
בזמן האשפוז הרופאים מספרים לססיליה שהיא בהיריון, טום מבקר אותה ומציע להוריד את כל האישומים נגדה בתנאי שהיא תסכים "לחזור אליו" ולגדל את ילדם, טענה הרומזת שהוא היה שותף לתוכניתו של אחיו לביים את התאבדותו ולחבל בגלולות של ססיליה על מנת שהיא תתעבר. ססיליה מסרבת לעסקה וגונבת עט מהמזוודה של טום ובאותו הלילה משתמשת בעט במטרה לזייף את התאבדותה ולמשוך את הדמות הבלתי נראית. לאחר שהדמות מנסה לעצור אותה, היא דוקרת אותו נמרצות ומקלקלת את החליפה. אנשי הביטחון מגיעים, אולם האיש הבלתי נראה מכניע אותם ובורח מבית החולים במרדף אחר ססיליה. הוא מפציר בה שהוא לא יפגע בה כי היא בהיריון, אך מאיים לפגוע באנשים שהיא אוהבת.
ססיליה חוזרת לביתו של ג'יימס ומוצאת את האיש הבלתי נראה תוקף אותו ואת סידני. היא מצליחה לירות בדמות לאחר שהיא ריססה אותו בקצף ממטף כיבוי אש ולאחר שהיא מורידה ממנו את המסיכה היא מגלה שזה היה טום ולא אדריאן. המשטרה לאחר מכן מוצאת את אדריאן חי בביתו בעודו קשור במרתף וטוען שטום החזיק בו בתור אסיר. ססיליה מכחישה זאת וטוענת שהאחים שיתפו פעולה והתחלקו בחליפה ושאדריאן שלח את טום לבית של ג'יימס.
במטרה לגרום לאדריאן להתוודות, ססיליה נפגשת איתו בביתם במטרה לדבר על ההיריון בזמן שהיא נושאת עליה מכשיר ציתות וג'יימס שומע הכל. היא מסכימה לחדש את מערכת היחסים שלהם בתנאי שאדריאן יתוודה שהוא האיש הבלתי נראה. אדריאן מכחיש הכל וטוען שטום חטף אותו ושהניסיון בשבי גרם לו להבין את דרך חייו המתעללת והוא רוצה להתחיל עם ססיליה מחדש. כאשר ססיליה מתחילה לבכות אדריאן חוזר לטבעו האלים ומצטט משפט שהאיש הבלתי נראה אמר. ססיליה מחייכת ומבקשת ללכת להתפנות. כמה רגעים לאחר מכן מערכת האבטחה בחדר מצלמת את אדריאן מתאבד. ססיליה חוזרת, נסערת ומתקשרת למשטרה.
ג'יימס מגיע ושואל לפשר האירועים וססיליה מאשרת את מה שהמצלמה צילמה. ג'יימס מבחין בחליפה בתיק של ססיליה, אך מקבל את סיפורה ונותן לה לעזוב בידיעה שהיא חופשייה מאדריאן. ססיליה עוזבת את הבית עם החליפה.
פיתוח
פיתוחו של עיבוד מחודש בכיכובו של האיש הבלתי נראה החל כבר בשנת 2007, כאשר דייוויד ג. גוייר נשכר לכתוב את התסריט. שמו של גוייר נותר קשור לפרויקט עד לשנת 2011, אך לא נודעו חדשות בקשר להתקדמות פיתוח העיבוד המחודש.
בפברואר 2016, העבודה על הפרויקט חודשה ועוצבה מחדש כחלק מהיקום האפל של סרטי יוניברסל, בו מככבים המפלצות הקלאסיות שלהם. במקביל, נודע כי השחקן ג'וני דפ לוהק לתפקיד הראשי של הסרט ושהתסריטאי אד סולומון יהיה אמון על כתיבת התסריט. עם זאת, לאחר שהסרט הראשון, "המומיה" נכשל ביקורתית וקופתית בצורה קריטית, האולפנים החליטו לעצב מחדש את היקום האפל שלהם ולהתמקד בסיפורים אישיים ואינטימיים יותר ופחות בקשרים שבין סרט לסרט.
בינואר 2019, בלאמהאוס הפקות הודיעה שהיא תהיה מעורבת בהפקת הפרויקט. בהמשך נודע כי הבמאי לי ואנל נשכר לכתוב ולביים את הסרט, ושדפ כבר לא מעורב בהפקה.
במהלך ראיון בפודקאסט "ReelBlend" של האתר "סינמבלנד" ב-22 בפברואר 2020, לי ואנל הצהיר כי הסרט אינו חלק מאף יקום קולנועי לרבות היקום האפל של יוניברסל. וואנל הצהיר: "זה היה מוזר, הסרט הזה התרחש בצורה אקראית ממש. זה לא כאילו שהייתי מחובר לאיזה סוג של יקום בהתהוות. בדיוק סיימתי את 'משודרג', הם קראו לי לפגישה עם כמה מהבכירים ביוניברסל ובלאמהאוס... אני הולך לפגישה הזו והם לא ממש דיברו על 'משודרג'. כלומר, הם אמרו שהסרט מצא חן בעיניהם והמשיכו הלאה. אז אני יושב על הספה הזאת וחושב 'בשביל מה אני כאן? על מה מדובר בפגישה הזו?', והם התחילו לדבר על האיש הבלתי נראה."
ליהוק
במרץ 2019, אליזבת מוס נכנסה לתהליכי משא ומתן מוקדמים על השתתפות בסרט כאחת הדמויות הראשיות, ולוהקה רשמית חודש לאחר מכן. סטורם ריד, אלדיס הודג', והארייט דייר הצטרפו לצוות השחקנים הראשי, יחד עם אוליבר ג'קסון-כהן שלוהק לתפקיד הראשי בדמותו של האיש הבלתי נראה.
צילומים
צילומי הסרט החלו ב-16 ביולי 2019 בסידני, אוסטרליה והושלמו בספטמבר אותה שנה.
הפצה
במקור, הסרט התעתד לעלות לאקרנים בבכורה עולמית ב-13 במרץ 2020, תחת הפצתם של "סרטי יוניברסל". עם זאת, עלייתו לאקרנים הוקדמה ל-28 בפברואר 2020. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-27 בפברואר 2020.
קופות
החל מה-1 במרץ 2020, הסרט גרף 29 מיליון דולר ברחבי ארצות הברית ובקנדה, ו-20.2 מיליון דולר ברחבי העולם, בסכום כולל של 49.2 מיליון דולר ברחבי העולם.
בארצות הברית ובקנדה הסרט התעתד להכניס סכום של 24–30 מיליון דולר מכ-3,610 תיאטראות בסוף השבוע הפותח שלו. הסרט הכניס 9.8 מיליון דולר ביום הראשון שלו, כולל 1.65 מיליון דולר מהקרנת טרום הבכורה של יום חמישי בערב. בסוף השבוע הפותח שלו, הסרט הכניס 28.9 מיליון דולר, כשהוא עומד בראש הקופות.
ביקורות
אתר הביקורות "Rotten Tomatoes" דיווח כי הסרט קיבל ציון 91% על סמך 256 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.61/10. בקונצנזוס נכתב כי "חכם, עשוי היטב, ומעל להכל מפחיד. בלתי נראה מוכיח שלעיתים, חומר המקור הקלאסי לאתחול מחודש יכול להסתתר לעיני כל." באתר הביקורות "Metacritic", הסרט קיבל ציון ממוצע משוקלל של 71 מתוך 100, על סמך 55 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל." קהל הצופים שענה לסקר של "CinemaScore" העניק לסרט ציון ממוצע של "B +", וב-"PostTrak" דיווחו שהסרט קיבל ביקורות חיוביות, כולל ציון של 76% ושל 4 מתוך 5 כוכבים בממוצע, כאשר 53% מהאנשים שצפו בסרט אמרו שהם בהחלט ימליצו עליו.
אמילי בראגסטאד
אמילי בראגסטאד (בנורווגית: Emilie Bragstad; נולדה ב-16 בדצמבר 2001) היא כדורגלנית נורווגית, המשחקת בעמדת הבלמת בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים ובנבחרת נורווגיה. כשהיא בת 18, נבחרה על-ידי אופ"א לאחת מהכדורגלניות המעניינות לצפייה בשנת 2020.
קבוצות נוער
בראגסטאד החלה את קריירת הכדורגל שלה ב-2013, כשהצטרפה לקבוצת הנוער של המועדון הנורווגי טרונד. ב-2015 עברה לקבוצת הנוער של המועדון סטרינדהיים, וב-2017 עברה לקבוצת הנוער של המועדון רוזנבורג.
קבוצות בוגרים
רוזנבורג II
בראגסטאד שיחקה מספר עונות במדי קבוצת המילואים של רונזבורג. את הופעת הבכורה שלה בקבוצה ערכה ב-14 במאי 2017, בה גם הבקיעה את שערה הראשון שקבע את התוצאה לתיקו 1:1. בראגסטאד כבשה שער בכל אחד ממשחקיה הנותרים בקבוצת המילואים.
רוזנבורג
בראגסטאד ערכה את הופעת הבכורה שלה בקבוצה הבוגרת של רוזנבורג ב-8 באוקטובר 2017, כשעלתה כמחליפה בתיקו 0:0 נגד סאנדוויקן במסגרת ליגת העל הנורווגית. בעונת 2018 שותפה הבלמת ב-19 משחקי ליגה, ואת שערה הראשון הבקיעה ב-18 באוגוסט 2018 בתיקו 3:3 נגד קולבוטן.
במהלך תקופתה ברוזנבורג שותפה הבלמת ב-11 משחקי גביע, בהם כבשה שער אחד. בעונות 2020 ו-2021 סייעה בראגסטאד לקבוצתה לסיים במקום השני בליגה הנורווגית. כן בעונת 2020 סייעה הבלמת לקבוצה לסיים את העונה ללא הפסדי ליגה. בדוח של אופ"א מ-2020, דווח שהיה לה חלק משמעותי בקבוצה באותה עונה. ב-2021, הייתה מועמדת לפרס הכדורגלנית הצעירה של העונה בליגה הנורווגית.
באיירן מינכן
בינואר 2022 חתמה בראגסטאד על חוזה ארוך טווח בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים. הבלמת החליטה להישאר בהשאלה ברוזנבורג עד קיץ 2022, כיוון שרצתה לקבל זימון לנבחרת נורווגיה לקראת יורו 2022, ובכדי להשיג זאת היה עליה לקבל דקות משחק רבות.
בראגסטאד ערכה את הופעת הבכורה שלה בבונדסליגה ב-2 באוקטובר 2022, בניצחון 4:0 על דואיסבורג.
נבחרות צעירות
בראגסטאד שיחקה במדי כלל הנבחרות הצעירות של נורווגיה, בגילאי 15, 16, 17, 19 ו-23. בגיל 17, זומנה לסגל הנבחרת לאליפות אירופה עד גיל 19, שנערכה ב-2019 בסקוטלנד. במהלך הטורניר כבשה בראגסטאד 3 שערים.
נבחרות בוגרות
בראגסטאד זומנה לסגל נבחרת נורווגיה לראשונה בספטמבר 2020, אך נגרעה מהסגל עקב פציעה בברך. את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ערכה ב-16 בספטמבר 2021, בניצחון 10:0 על נבחרת ארמניה, במסגרת מוקדמות גביע העולם לנשים 2023.
חיים אישיים
בראגסטאד היא בתו של כדורגלן-העבר ביורן אוטו בראגסטאד, ונולדה על אדמת אנגליה כששיחק במדי דרבי קאונטי בפרמייר ליג האנגלית.
טרייפל
טרייפל (באנגלית: Trifle) הוא קינוח העשוי מרפרפת סמיכה (לעיתים קרובות אפילו ממוצקת), פירות, עוגת ספוג, מיץ פירות ולעיתים גם מקפא (ג'לי) וקצפת.
הרכיבים האלה בדרך כלל מסודרים בשכבות: בתחתית נמצאים הפירות והספוג ולמעלה הרפרפת והקצפת. מספר סוגים של טרייפל מכילים מעט אלכוהול כגון יין פורט, או בדרך כלל יין שרי מתוק או יין מדיירה. בגרסאות ללא אלכוהול של הקינוח ניתן להשתמש במיץ פירות במקום היין כדי להעניק את הלחות הרצויה לעוגת הספוג.
בגרסה פופולרית נוספת של טרייפל ניתן להשרות את עוגת הספוג בנוזל המקפא כאשר מכינים את הקינוח ובעת הקירור הבסיס מתקשה. העוגה והמקפא נקשרים יחדיו ומפיקים מרקם נעים ומיוחד במינו.
זאת בתנאי שנעשה שימוש בכמויות הנכונות (לא אמור להיות יותר מדי מקפא אחרת יתרחש תהליך של גירעון).
ישנן חנויות המוכרות 'טרייפל שוקולד' אך בעצם לא מדובר בכלל בטרייפל. הקינוח לא יכול להיות מורכב משכבות שוקולד וחייב להכיל פירות.
בנוסף לאכילה, הטרייפל משמש כקישוט המשלב בתוכו את הצבעים מלאי הברק של שכבות הפירות, המקפא והריבה מחד, ואת הניגוד שברפרפת הצהבהבה ובקצפת הלבנה מאידך.
נהוג להגיש את קינוח הטרייפל בתקופת חג המולד, לעיתים כחלופה קלילה יותר מאשר פודינג חג המולד הדחוס יותר.
קראולה טרייפל (Creole Trifle) (הידוע גם כ-'עוגה רוסית') הוא פריט קינוח דומה. הוא מורכב מחתיכות שונות של מספר עוגות המעורבבות יחד ודחוסות היטב, בתוספת אלכוהול (לרוב יין אדום או רום) וסירופ מתוק או מיץ פירות כאשר לבסוף התערובת עוברת קירור. התוצאה היא עוגה המכילה מערבולת של צבעים וטעמים. ידוע כי מאפיות בניו-אורלינס (New Orleans) נהגו להכין עוגות שכאלו מהשאריות או המאפים הפגומים שלהן.
בצרפת, קיומו של קינוח דומה בשם 'דיפלומט' (Diplomate) מסביר את אופן הכנת הקינוח בניו-אורלינס.
באיטליה, ישנו קינוח הדומה לטרייפל בשם 'זופה אינגלזה' (Zuppa Inglese - מרק אנגלי).
עירית תמרי
עירית תמרי (נולדה ב-15 באפריל 1976) היא אמנית ישראלית, שנודעת בעיקר בזכות עבודותיה אשר בוחנות את מרחבי הצילום מתוך פרספקטיבה פיסולית, ציורית, צילומית ואדריכלית באמצעות הפיכת צילום לחומר גלם. היא גוזרת את צילומיה, מפרקת ומרכיבה אותם מחדש לכדי עולם תלת־ממדי. עבודותיה הוצגו בגלריות ומוזיאונים בישראל ומחוצה לה ובהם: מוזיאון אשדוד לאמנות, מוזיאון הרצליה, מוזיאון ארץ ישראל, בית האמנים בירושלים, גלריה אינדי, גלריה שלוש, וגלריה זומר אמנות עכשווית.
קורות חיים
עירית תמרי גדלה והתחנכה בקיבוץ צרעה ובהמשך בקיבוץ נען.
עם סיום התואר השני עברה להתגורר בסין, שם למדה סינית במשך שנתיים באוניברסיטה ללימודי שפות בבייג'ינג.
כעבור חמש שנים, בשנת 2009, חזרה ארצה וקיבלה מלגת הצטיינות מטעם משרד הקליטה לתושבים חוזרים.
בין השנים 2017–2018 למדה תמרי לתואר שני בתולדות האומנות באוניברסיטת תל אביב.
חיים אישיים
תמרי נשואה למשקיע הנדל"ן ברק פזטל ולהם שני בנים.
אתוס
אתוס (מיוונית: Ἦθος, תרגום מילולי: מקום מוכר, הרגל, דמות, תכונה) הוא מונח המשמש לתיאור מכלול האמונות והרעיונות המנחים ומשקפים את התנהלותה של חברה מסוימת, אומה, אידאולוגיה או תרבות, וכן את התנהלות הפרטים המרכיבים את אותה קבוצה.
אתוס משותף של קבוצה מסוימת יכול להתפתח כתוצאה מאירוע היסטורי שהתרחש במציאות או כפיתוח של עלילה דמיונית. המכנה המשותף לשני מקורות האתוס הללו הוא האמונה המשותפת לחברי הקבוצה החולקים אותו בהווה כי הם עצמם מהווים את ממשיכי דרכם של אבותיהם, גיבורי האירוע ההיסטורי, ונוטלים על עצמם מחויבות להמשיך ולפעול בעתיד על פי הדרך שהתוו משתתפי האירוע המקורי.
אתוס של קבוצת התייחסות כלשהי כולל תחתיו את הרעיונות והערכים היסודיים המשותפים, המחברים בין הפרטים הנכללים באותה קבוצה. האתוס הקבוצתי הוא גורם מניע ומדרבן ראשון במעלה ביצירת לכידות חברתית, אחדות ורוח שיתופית לקידום מוסר ורעיונות ומנהגים הייחודיים לקבוצה.
אתוס של קבוצה מסוימת יכול להשתנות במשך הזמן כתוצאה מקבלה והפנמה של רעיונות חדשים בתהליך חינוכי טבעי ומתמשך, אך גם כתוצאה מהפעלת כוח ובתהליך של כפייה באמצעים פיזיים או סוציולוגיים.
על פי פרופסור אייל נווה, המושג "אתוס" הוא בעל שתי פנים: גם השקפת עולם, המסבירה את הניסיון האנושי ונותנת לו משמעות ערכית, וגם אורח חיים, השואף לממש ולפתח את השקפת העולם ולתרגמה למעשים המשפיעים על מוסדות החברה.
רטוריקה
ברטוריקה האריסטוטלית, אתוס הוא אחת הדרכים לשכנוע קהל מאזינים על ידי נואם (השתיים האחרות הן לוגוס ופאתוס) ומהווה מרכיב של טיעון.
לדעת אריסטו, האתוס אינו מיוחס לדובר אלא לקהל המאזינים אשר הוא הקובע אם נעשה בו שימוש ומתייחס לתוכן הדברים בהתאם.
לדעת אחרים כגון הפילוסוף איסוקרטס (Isocrates), האתוס של נואם מושפע מתפיסה כוללת של דמותו על ידי קהל השומעים והוא מתבסס על היכרותם הקודמת עם ההיסטוריה שלו ודעותיו עוד בטרם החל לשאת את דבריו.
אריסטו מצביע על שלוש דרכים לביסוסו של אתוס:
כל אחד משלושת המניעים הללו מהווה פנייה למניעים אישיים ולכן אינו רלוונטי ליצירת אתוס.
ביקורת
חוקרת הכתיבה והרטוריקה נדרה ריינולדס (Nedra Reynolds) טוענת כי האתוס, כמו סובייקטיביות פוסט מודרנית, עובר שינויים לאורך הזמן אך משקף את השורשים העמוקים המשותפים בחברה. טענה זו עומדת בניגוד לטענה כי ניתן לזייף או לבצע מניפולציה של האתוס מכיוון שהערכים החברתיים והתרבותיים המשותפים נטבעים בבני האדם מילדותם ואינם ניתנים לשינוי.
החוקר ג'ון אודו (John Oddo) מצביע על העובדה כי אתוס הוא מושג המתהווה מתוך תהליכים חברתיים ולא יכול להיווצר על ידי אדם אחד. יחד עם זאת, בעידן התקשורת ההמונית נעשים ניסיונות ליצירת אתוס על ידי כותבים ועיתונאים המפיצים את משנתם באופן נרחב באמצעות התקשורת המודרנית, אך אינם משקפים את מהותו הקלאסית של המונח.
שבועת העדות
בהלכה, שבועת העדות היא אחת משלוש העבירות שהעובר אותן חייב להביא קורבן עולה ויורד לצורך כפרה.
הדין מתייחס למי שהיה עד להתרחשות כלשהי, וכשהתבקש להעיד על כך בבית דין לטובת אחד הצדדים, שיקר ונשבע שאינו יודע דבר. ההלכה קובעת שלצורך כפרה על עבירה זו, חייב הנשבע להקריב קורבן חטאת לה'. קורבן חטאת רגיל הוא מן הצאן, אך בעבירה זו ובשתי עבירות נוספות נקבע בתורה דין ייחודי, שחוטא עני יכול להסתפק בהקרבת קרבן מן העוף, ואם ידו אינה משגת אפילו לכך, די לו בקורבן סולת. על כן נקרא קורבן זה קורבן עולה ויורד.
שתי העבירות הנוספות שחייבים עליהם קרבן עולה ויורד הן שבועת ביטוי וטומאת מקדש וקודשיו. שבועת העדות ושבועת ביטוי הן שתי עבירות ייחודיות, שחייבים עליהן קרבן חטאת למרות שאין עליהן עונש כרת. שבועת העדות היא ייחודית מכולן בכך שהיא העבירה היחידה שחייבים עליה קרבן חטאת כאשר העבירה נעברה במזיד.
מהות העבירה
מקור הדין הוא במקרא בפרשת ויקרא, וכך מתוארת שם העבירה : חז"ל למדו מכתוב זה שלוש דרכים שונות בהן ניתן לעבור את העבירה של 'שבועת העדות', שרק אחת מהן היא שבועה ממש:
החיוב במזיד ובשוגג
חיוב הקורבן בשבועת העדות שונה מכל שאר החיובים בקורבנות חטאת, שבכולן החיוב הוא דווקא כשהעבירה נעברה בשוגג, ואילו כשהעבירה היא במזיד לא ניתן להתכפר על ידי קורבן. בשבועת העדות, הדין הוא הפוך, שהחיוב הוא דווקא כשהעבירה נעשתה במזיד, אבל אם העבירה נעברה בשוגג – פטור מקורבן. זאת, בין אם השגגה היא בכך ששכח שהוא יודע עדות, ובין אם לא ידע את האיסור ההלכתי להישבע על כך לשקר.
עם זאת, יש מקרה מסוים שנחשב מבחינה פורמלית כשוגג לעניין דינים אחרים, ובכל זאת חייבים עליו משום שבועת העדות. המקרה הזה נקרא במשנה 'שגגת השבועה עם זדון העדות', ומבואר בתלמוד שהכוונה היא למקרה שאומר: "יודע אני ששבועה זו אסורה, אבל איני יודע אם חייבין עליה קרבן אם לא". השאלה שעולה מדין זה היא האם יכול להיות מקרה שבו יתחייב הנשבע פעמיים בשבועתו, חיוב אחד מדין שבועת העדות, וחיוב שני מדין 'שבועת ביטוי' – שכל הנשבע לשקר בשוגג חייב קרבן עולה ויורד. האפשרות הזאת מובאת בתלמוד, שבמקרה כזה יהיה חייב שני קרבנות, אך האמוראים אביי ורבא מבהירים שבמקרה כזה חל רק דין שבועת העדות והוא אינו חייב קרבן מדין שבועת ביטוי.
שאלה דומה שעולה, היא האם במקרה שנשבע לשקר במזיד והייתה התראה, האם יתחייב בנוסף לקורבן החטאת, גם בעונש מלקות על שבועת השקר. התלמוד דן בשאלה דומה, האם בשבועת הפקדון ניתן להתחייב בקרבן ובמלקות כאחד, אך אינו דן בשאלה זו בנוגע לשבועת העדות. פרשני התלמוד מסבירים שלגבי שבועת העדות ברור לתלמוד שאין חיוב מלקות, ונותנים לכך הסברים שונים.
פרשת טננבוים
פרשת טננבוים הייתה פרשה ביטחונית שהתרחשה בשנים 2000–2004. במוקד הפרשה עמדה חטיפת אלחנן טננבוים, אזרח ישראלי שהיה קצין מילואים בחיל התותחנים בדרגת אלוף־משנה. טננבוים פותה להשתתף בעסקת סמים ונחטף ללבנון בידי קייס עובייד הישראלי וקאיד בירו הלבנוני, שם הועבר לידי ארגון החזבאללה. הוא שימש כבן ערובה, ושוחרר במסגרת עסקת שבויים שבה הוחזרו גם גופותיהם של שלושת חטופי הר דב. תמורת החזרתו והחזרת גופות החיילים, שחררה ישראל מאות אסירים ביטחוניים, רובם פלסטינים ולבנונים.
רקע
בפרשת טננבוים היו מעורבות שתי חמולות ערביות, עובייד ובירו, שבניהן היו דמויות המפתח בפרשה.
משפחת עובייד
משפחת עובייד היא משפחה מוסלמית סונית מעיראק, שענפיה השתקעו בתחילת המאה ה־20 בלבנון, בארץ ישראל ובמצרים. הענף הפלסטיני של המשפחה התגורר בכפר (כיום עיר) טייבה, והפך לאחת החמולות הגדולות ביישוב. הענף הלבנוני השתקע בעיירה ג'בשית שבדרום לבנון, ואימץ את האסלאם השיעי. הקשר בין ענפי המשפחה נשמר, כפי שניכר מהעובדה שדיאב עובייד, בן לענף הפלסטיני של המשפחה, התגורר בשנים 1937–1944 בלבנון, בבית דודו — אביו של השייח' עבד אל־כרים עובייד (לימים האחראי מטעם החזבאללה על כל אזור דרום לבנון). ב־1944 שב דיאב עובייד לארץ ישראל, ולימים אף כיהן כחבר הכנסת. עם זאת, לאורך השנים המשיך לשמור על קשר עם משפחתו בלבנון, באמצעות צד שלישי.
חתנו של דיאב עובייד, חסן עובייד, שימש כסגן וכממלא־מקום ראש מועצת טייבה, אבל ב־1989 נידון לעשר שנות מאסר על סחר בסמים עם גורמים לבנוניים.
בנו הצעיר של חסן עובייד ונכדו של דיאב עובייד, קייס עובייד, נחקר מספר פעמים, כבר מ־1994, בחשד להברחות נשק לשטחי הרשות הפלסטינית. על פי מידע שנאסף במערכת הביטחון, הבריח עובייד בשנים 1998–1999 בין עשרות למאות כלי נשק לשטחי הרשות הפלסטינית. פעילי טרור פלסטינים העידו כי הצהיר שמעשיו מונָעים מתמיכה במאבק הלאומי הפלסטיני. כך או כך, בכל המקרים חמק קייס עובייד מהרשעה בעבירות אלה. ב־2002 דיווח העיתון "מעריב" כי עובייד זכה ליחס מועדף מהמשטרה, כיוון ששימש כסוכן של השב"כ עד לשנת 2000. ב־2007 הציג העיתונאי רונן ברגמן מידע דומה, ולפיו נמנו מפעיליו של עובייד עם עוצבת המודיעין האנושי שבאגף המודיעין בצה"ל. לפי שעה, לא ברור איזה מהדיווחים הוא הנכון, וייתכן אף ששניהם נכונים, שכן שני הגופים הללו מקיימים שיתוף פעולה. ייתכן אף ששני הדיווחים אינם נכונים, בהתחשב בקושי לרדת לחקר האמת במקרים מעין אלה.
משפחת בירו
משפחת בירו הלבנונית מהווה את אחד ממוקדי הכוח המרכזיים בסחר הסמים במזרח התיכון. אבי המשפחה, מוחמד בירו, תושב הכפר השיעי כילא, פעל בתחום הברחות הסמים גם בשנות ה־80, בתקופה שבה שלטה ישראל בדרום לבנון, וזכה לעצימת עין ישראלית תמורת שיתוף פעולה עם שירותי המודיעין הישראליים; במספר הזדמנויות, בירו אף אירח את שר הביטחון, משה ארנס, וקציני צה"ל. אבל ב־1988 הוא נתפס בהברחת ענק בלתי מתואמת של סמים, וב־1989 נידון ל־18 שנות מאסר. הוא המשיך בפעילות עבריינית גם מתוך הכלא בעזרת שלושה משמונת ילדיו: קאיד (ששיתף גם הוא פעולה עם המודיעין הישראלי, ונאלץ לברוח מלבנון ללוס אנג'לס שבארצות הברית), עלי (שנתפס בידי ישראל ב־1998, שוב על רקע עסקת סמים, ובמשך חלק מתקופת מאסרו שהה עם אביו) ונסיף.
הקשרים בין שתי המשפחות
על־פי מספר דיווחים, מוחמד בירו וחסן עובייד קיימו ביניהם עסקאות סמים עוד לפני מעצרם. מקורות אחרים גורסים כי השניים הכירו בכלא הישראלי. כך או כך, השהות בכלא קירבה בין השניים, וגם בין שתי המשפחות. לאחר שחסן עובייד שוחרר מהכלא, הוא ביקש מבניו להמשיך ולבקר בכלא את מוחמד ועלי בירו; במסגרת ביקורים אלה שמע קייס עובייד ממוחמד בירו על בנו קאיד. במהלך שנות ה־90 ביקר קייס עובייד בארצות הברית, שם פגש את קאיד בירו, ובין השניים נרקמו קשרים חמים.