cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המפלגה הנאצית
העלייה לשלטון
בגרמניה, שנתיים לאחר תחילת השפל הכלכלי, היה המצב גרוע ביותר. סבל אנושי רב, מיליוני מובטלים, פשיטות רגל חדשות לבקרים, חסרי בית ישנים ברחובות, רעב. ברחובות אנשים נלחמו על כל דבר, הורגים אחד את השני, אך ממנהיגיהם הפוליטיים לא שמעו כלום. במספרים הולכים וגדלים בצרתם פנו כולם לאדם היחיד אשר המשיך להיות עקבי ולהציע פתרון, היטלר והבטחתו לעתיד טוב יותר.
בראשית שנת 1932 קיבל היטלר הזמנה מאת הנשיא הינדנבורג לבוא לברלין כדי לדון בהארכת תקופת כהונתו של הינדנבורג, דבר ששימח את היטלר מאוד. "כעת הם נמצאים אצלי בכיס! הם הכירו בי כשותף למשא ומתן איתם" - ציין היטלר לרודולף הס. היטלר נסע לפגישה בברלין, אך לא התחייב לכלום (לא הייתה לו כל סיבה להענות לבקשה ובכך לעזור לדמוקרטים להישאר בשלטון). בפברואר 1932, הודיע הנשיא הינדנבורג בחוסר רצון כי הוא "רץ" לנשיאות פעם נוספת. היטלר החליט כי גם הוא ירוץ לנשיאות גרמניה. "חופש ולחם" זו הייתה סיסמת הבחירות של היטלר מול הנשיא העייף הינדנבורג. יוזף גבלס פתח במתקפת תעמולה רחבת היקף. נאומים נשאו באלפים. מפגשים וכנסים בכל יום ובכל עיר. חולקו מיליוני עלונים ועותקים של העיתון הנאצי. גבלס גם השתמש בטכנולוגיה החדישה, סרטים ותקליטים, כדי לתעד ולפרסם את נאומיו של היטלר.
הנשיא הינדנבורג לעומת זאת לא עשה דבר. הוא סמך על שמו וניסיונו כמו גם על קולות הגרמנים שרצו לשמור את הרדיקלים מחוץ לשלטון. יוזף גבלס קיווה שהיטלר ינצח בבחירות, אך להיטלר היו ספקות ביכולתו להסיר את הינדנבורג הזקן מכס הנשיאות. אולם התעמולה הייתה עוד הזדמנות לזכות בתמיכה נוספת לו ולמפלגה. רבים בגרמניה ראו במפלגה הנאצית את גל העתיד. לאחר הצלחת המפלגה בבחירות 1930 אלפים נרשמו כחברים במפלגה. בקיץ 1932 עם 6,000,000 מובטלים, אי סדר בברלין, רעב והריסות בכל רחבי המדינה, פני האנשים היו נשואות אל היטלר.
היטלר תקף את ברינינג על שלא התקרב לימין, כמצוות הינדנבורג. בסופו של דבר הלחץ על ראש הממשלה היה גדול מדי והוא התפטר. במרוצת תשעת החודשים הבאים, מונו שני ראשי ממשלה, הראשון פרנץ פון פאפן והשני קורט פון שלייכר. העם השתולל, הוא היה מוכה רעב ואלימות פיזית פשתה ברחובות. הנשיא הינדנבורג כבר לא ידע מה לעשות. מבחינה פוליטית לא יכול היה איש פרט להיטלר לתפקד, אי לכך ב־30 בינואר 1933 הפך היטלר לראש ממשלת גרמניה. בצאתו ממשרדו של הינדנבורג נכנס למכוניתו לקול מצהלות ותשואות הקהל תוך שהוא בוכה ואומר "...עשינו את זה, עשינו את זה...".
"...זה כמו חלום - ספור אגדה. הרייך החדש נולד. ארבע עשרה שנות עבודה הוכתרו בניצחון. המהפכה הגרמנית החלה!" כתב יוזף גבלס ביומנו ב־30 בינואר 1933. לגנרל לודנדורף, חברו של היטלר משכבר הימים, היה זה סיוט. הוא שלח מברק לנשיא הינדנבורג בזו הלשון: "במינוי היטלר לראש הממשלה, אתה מסרת את ארצנו הקדושה לאחד הדמגוגים הגדולים בכל הזמנים. אני מנבא לך שאיש רע זה, יוביל את הרייך לתהום ויגרום לחורבן אומתנו. הדורות הבאים יקללו אותך בקברך על פעולתך זו".
נבואתו של לודנדורף הייתה מדויקת. תוך מספר שבועות יהפוך היטלר לדיקטטור בלעדי בגרמניה, יפעיל את שרשרת האירועים אשר הובילה למלחמת העולם השנייה, למותם של שישים מיליון בני אדם ולשואה.
מספר הקולות לו זכתה המפלגה הנאצית בבחירות בהן השתתפה:
המפלגה הנאצית בשלטון
המפלגה הנאצית לא הסתפקה בכך שניפצה את הדמוקרטיה של רפובליקת ויימאר. האידאולוגיה דרשה להשליט בגרמניה טוטליטריזם - שליטה בכל תחומי החיים - בפרט, בתרבות, בחברה, בכלכלה ועוד כל זאת בעיקר על ידי תעמולה מפותחת. התעמולה הנאצית פעלה רבות ל"חינוך מחדש" של האוכלוסייה הגרמנית. בין השאר, הוקמה ליגת הנשים הלאומית-סוציאליסטית בראשות גרטרוד שולץ-קלינק, שמטרתו הייתה להניע את הנשים לנטוש את העולם האקדמי-מקצועי, לטובת חיי משפחה והולדת ילדים רבים ככל האפשר ובכך יחזקו את "הגזע הארי".
מעבר לכך, חתרה המפלגה לממש את תורת עליונות הגזע הארי, על ידי הרחקה מהחברה הגרמנית (ובהמשך חיסול פיזי) של בני גזעים "נחותים" יותר, כגון יהודים וצוענים ועל ידי כליאתם של הומוסקסואלים בני הגזע הארי במחנות ריכוז לצורך "חינוכם מחדש" כדי שיתרבו ויתרמו להתפתחותו הטבעית של הגזע הארי. כנגד גרמנים ארים שסבלו ממחלות נפש, נכות פיזית או פיגור הפעיל השלטון הנאצי עיקור בכפייה ומשנת 1939 רצח עשרות אלפים מהם במסגרת מה שכונה "תוכנית T4 - אותנסיה". בכך פעלה ברוח פירוש הדרוויניזם החברתי של עקרון הברירה הטבעית ו'טיהור הגזע'.
מאחר שהמפלגה הנאצית יצרה שלטון טוטליטרי, גרמניה תחת שלטונה מכונה גרמניה הנאצית.
הנאצים ירדו מהשלטון בגרמניה רק עם תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם השנייה ב-1945. למרות זאת, עד היום קיימות תנועות בעלות מאפיינים נאציים. אנשים המשתייכים לתנועות כאלו מכונים נאו נאצים (נאצים חדשים), ופעילותם היא בלתי חוקית בגרמניה ובמדינות נוספות ואף קיימים נגדה חוקי מניעה.
סממני המפלגה
למפלגה הנאצית היו מספר סממנים בולטים שייחדו אותה מכל היתר. ססמת המפלגה הנאצית הייתה "הידד לניצחון" (זיג הייל) וכן "הידד להיטלר" (הייל היטלר), הסמל היה צלב קרס וגם ברק, ההצדעה הייתה במועל יד והנפתה קדימה.
מבנה המפלגה
בראש המפלגה עמד יו"ר המפלגה (פיהרר) אדולף היטלר שהייתה לו שליטה אבסולוטית על הארגון. כל שאר נושאי התפקידים היו מחויבים לציית להוראות היו"ר. מתחתיו עמדו הרייכסלייטרים (Reichsleiter) ב"מטה סגנו של הפיהרר" (Der Stab des Stellvertreters des Führers), שהוקמה ב-1934 ונוהלה בידי רודולף הס, סגנו וממלא מקומו של היטלר. לאחר ה-10 במאי 1941 הפכה הלשכה ל"משרד המפלגה" ובראשו עמד מרטין בורמן. המטה ישב במינכן, שימש כגוף ניהולי מרכזי והיה מעורב בכל ההחלטות הפוליטיות והמפלגתיות ברייך. הרייכסלייטרים היו כפופים ישירות להיטלר, מספרם גדל בהדרגה והגיע ל-18 וסמכויותיהם היו פחות או יותר שקולות לשרי הקבינט (Reichsminister). כפילות זו הייתה מכוונת מצד היטלר והיוותה מקור לחיכוכים ומאבקי כוח אישיים במהלך השנים. כל רייכסלייטר היה אחראי על תחום מסוים בחיי המדינה.
מבחינה גאוגרפית, חילקה המפלגה הנאצית את הרייך הגרמני בשנת 1925 ל-33 אזורים "גאו" (Gau). בשנת 1941 השתנה מספר האזורים ל-43. בראש כל גאו עמד גאולייטר. רוב מוחלט של הגאולייטרים היו חברי אס אס או אס אה ומוכרים להיטלר אישית, שאף מינה אותם לתפקידם. כל סניפי המפלגה מחוץ לגרמניה נכללו בגאו אחד נפרד. כל גאו חולק ליחידות המשנה הבאות:
תת-ארגונים
למפלגה היו כפופים ארגוני המשנה הבאים:
מסדי נתונים - מונחים
הערה: כל הדוגמאות בהמשך נלקחות ממערכת מרשם התושבים, בהנחה שכל קורא ראה תעודת זהות או לפחות יש לו מושג בסיסי על המידע הנכלל בה.
בייקון (פירושונים)
{{פירושונים|
200 (מספר)
200 (במילים: מאתיים) הוא מספר טבעי הבא אחרי 199 ולפני 201.
מתמטיקה
200 הוא המספר הקטן ביותר שלא ניתן להפכו למספר ראשוני על ידי שינוי רק אחת מספרותיו.
דרך חיים (מהר"ל)
דרך חיים (או דרך החיים) הוא ביאור על פרקי אבות שכתב המהר"ל מפראג, והודפס לראשונה בחייו בשנת ה'שמ"ט.
200 (מספר)
עברית
ההגייה הנכונה של המילה היא מָאתַיִם, כשהאות א|א' שותקת. אולם, ישנם (מקובל בעיקר בעגה ירושלמית) שהוגים את הא|א': מָאָתַיִם.
דרך חיים (מהר"ל)
שם הספר
הביטוי לקוח מספר משלי:. המהר"ל בסוף הקדמתו מביא פסוק זה, וכותב "וקראנו שם החבור הזה דרך חיים, על שם הכתוב ודרך חיים תוכחות מוסר". עם זאת, בשער הדפוס הראשון נקרא הספר "דרך החיים", אך אין ערובה שהמהר"ל עצמו כתב זאת וייתכן שהיה זה המו"ל. בדפוס לונדון מופיע השם ביידוע גם בהקדמת הספר. ביתר ספריו מוזכר הספר לעיתים בשם דרך חיים, ולעיתים בשם דרך החיים.
200 (מספר)
תרבות
המספר 200 מיוחד במשחק "מונופול" הקלאסי - כל שחקן מקבל 200 דולר (או לירות) בכל פעם שהוא עובר את המשבצת הראשונה של הלוח, המכונה "דרך צלחה".
דרך חיים (מהר"ל)
מבנה הספר
הספר מרכז הגות, מוסר ורעיונות על דרך הדרש, על פי סדר המסכת. זהו ספרו היחיד המקיף מסכת שלמה לפי הסדר, ולא רעיונות אקראיים על קטעים נבחרים. ספר זה הוא גם היחיד בו מפרש המהר"ל את פירושיו, ולא מביא דעות ראשונות וחולק עליהן.
המדריך לחיים בכפר (סרט)
המדריך לחיים בכפר (באנגלית: A Prairie Home Companion) הוא סרטו האחרון של הבמאי רוברט אלטמן לפי תסריט של גאריסון קיילור, אשר יצא לאקרנים בארצות הברית ב-9 ביוני 2006 (ובישראל ב- 12 באוקטובר 2006).
רקע
הסרט מציג את שידורה האחרון של תוכנית הרדיו בשם זהה, המשודרת מדי שבוע מזה יותר מארבעים שנה, בתיאטרון ה"פיצג'רלד" בסיינט פול, מינסוטה. התוכנית היא תוכנית רדיו הבנויה לפי פורמט ישן שכבר יצא משימוש במאה ה-21 וכוללת "בדיחות קרש", הופעות חיות של שירי קאנטרי ופרסומות המושרות בשידור חי על ידי משתתפי התוכנית, שחלקם לא התחלפו במהלך השנים בהם משודרת התוכנית. הסרט עוסק בדרכם של הצוות להתמודד עם העובדה שאכן מדובר בתוכנית האחרונה, שלאחריה תיפסק הפקת התוכנית.
התוכנית מתבטלת בעקבות תכנונם של קבוצת יזמים טקסנים, אשר רכשה את התיאטרון הישן בו התוכנית משודרת, להרוס את התיאטרון. צוות התוכנית מתכנס לשידור האחרון, כשעליו משקיף מן היציע אחד היזמים, ואילו מאחורי הקלעים מתהלכת אישה מסתורית הלבושה לבן.
את תוכנית הרדיו המוצגת בסרט, "המדריך לחיים בכפר", ביסס גאריסון קיילור, תסריטאי הסרט, על תוכנית רדיו אמיתית שהוא עצמו, בדומה לבן דמותו בסרט, משדר מאז 1974. התוכנית ממשיכה בשידוריה עד היום (2015), ולאחרונה חודש אתר האינטרנט שלה, המאפשר להאזין לכל התוכנית או לצפות בקטעים ממנה ביו-טיוב.
פרשנות
היו שציינו שהסרט, שכאמור עוסק בהתמודדות צוות התוכנית עם ביטולה, משקף את העובדה שבזמן הפקת הסרט היה ברור שזהו סרטו האחרון של אלטמן, שנפטר מספר חודשים לאחר יציאת הסרט לאקרנים. כמו כן היו שהזכירו שמאבק צוות התוכנית, שנועד לכישלון, לשמר את התוכנית המייצגת עולם תרבותי אחר, איטי, נאיבי ושונה מהמקובל במאה ה-21, משקף את מאבקו של אלטמן לשמר את סגנונו הייחודי, ולא להיכנע לתכתיבי התאגידים ההוליוודים.
ריצ'רד הדסון
ריצ'רד ליין הדסון (באנגלית: Richard Lane Hudson; נולד ב-4 בנובמבר 1971) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של מדינת קרוליינה הצפונית, מאז 2013. הוא חבר המפלגה הרפובליקנית, ובקונגרס ה-117 הוא מזכיר הוועידה הרפובליקנית בבית הנבחרים, התפקיד השלישי בהיררכיה של הסיעה.
ביוגרפיה
הדסון נולד בפרנקלין שבקהיליית וירג'יניה, אך מאז ילדותו התגורר בשארלוט רבתי. ב-1990 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון מאיירס פארק. לאחר מכן למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בשארלוט ובשנת 1996 השלים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה ובמדע המדינה. בשנותיו כסטודנט היה נשיא התאחדות הסטודנטים וארגון הרפובליקנים במכללה, והיה חבר במסדר האחווה של קפא אלפא.
במשך שנים ארוכות היה פעיל בפוליטיקה של ארצות הברית. בשנים 1999–2005 היה עוזר פרלמנטרי עבור חבר הקונגרס רובין הייז, ובתקופות שונות עבד בסגל של חברי בית הנבחרים מייק קונאוויי, וירג'יניה פוקס וג'ון קרטר. כמו כן שימש כמנהל תקשורת במפלגה הרפובליקנית של קרוליינה הצפונית באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. בבחירות 1996 עבד במסע הבחירות של ריצ'רד וינרוט, ראש עיריית שארלוט, לתפקיד מושל קרוליינה הצפונית. ב-2008 הוסיף לנהל את מטה הבחירות של פט מקרורי לתפקיד המושל. הדסון היה נשיא קבוצת השיווק "קבארוס", חברה לייעוץ עסקי ושיווק עבור עסקים קטנים ובינוניים שייסד ב-2011.
במהלך בחירות 2012 התמודד הדסון אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השמיני של קרוליינה הצפונית. ב-17 ביולי 2012 זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית אחרי שגרף כ-64% מהקולות בבחירות מקדימות שהתקיימו במפלגה. ביום הבחירות הכלליות ניצב בפני לארי קיסל, נציג המחוז המכהן מטעם המפלגה הדמוקרטית. בעקבות חלוקה מחודשת של מחוזות הקונגרס בקרוליינה הצפונית מכוח תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שהתקיים ב-2010, נעשה המחוז רפובליקני יותר מבחינה דמוגרפית, ומעוזי המחוז בשארלוט אבדו לטובת אזורים רפובליקניים ביותר בפרוורי העיר. בעצרת בחירות שערך במסגרת הפריימריז באפריל 2012, הדהד הדסון טענות כוזבות בדבר אזרחותו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, אך מאוחר יותר התנצל וקיבל את העובדה שאובמה נולד בארצות הברית. בבחירות הכלליות נבחר אל הקונגרס ה-113 של ארצות הברית עם 53.2% מקולות הבוחרים.
על פי העיתון "The Sandhills Sentinel", הדסון מחזיק בעמדות שמרניות בסוגיות בקרת נשק, מתנגד להפלות והיה "תומך מוביל ברפורמת מדיניות האופיואידים. הוא תומך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. בשנת 2014 הציע הדסון לאסור על פקידי הסוכנות להגנת הסביבה לערוך נסיעות רשמיות דרך מטוסים. הדסון העניק את חסותו להצעת חוק ששמה פעמיה לשיפור האבטחה בנמלי התעופה בארצות הברית כתגובה לירי בנמל התעופה הבינלאומי לוס אנג'לס ב-2013. הצעת החוק הוצגה מחדש על ידי ג'ון קטקו ונחתמה כחוק במהלך הקונגרס ה-114 של ארצות הברית. בשנת 2017 הביע תמיכה בצו נשיאותי 13769.
ב-6 בינואר 2021 נמנה הדסון בין 147 חברי קונגרס רפובליקנים שהתנגדו לאישור ספירת קולות חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, גם לאחר ההסתערות על הקפיטול.
לאופולד גרינברג
לאופולד יעקב (ג'ייקוב) גרינברג (Leopold Jacob Greenberg, נודע בראשי התיבות L. J. Greenberg; 1861–1931) היה עיתונאי בריטי יהודי, עורך העיתון "ג'ואיש כרוניקל" ופעיל בהסתדרות הציונית. היה מכרו של בנימין זאב הרצל ושליחו בקרב פוליטיקאים בריטיים להפצת רעיונותיו, בהם תוכנית אוגנדה.
קורות חיים
גרינברג נולד בברמינגהאם בשנת 1861 כבנו של תכשיטן מצליח בשם סימיון גרינברג. הוא חונך בבתי-ספר בלונדון, תחילה בבית הספר היהודי באזור מיידה ווייל, ולאחר מכן בבית הספר (הלא יהודי) המפורסם "University College School".
גרינברג התחבר עם מספר דמויות בולטות בפוליטיקה הבריטית של תחילת המאה העשרים. בנימין זאב הרצל, שהוזמן לביתו של גרינברג בלונדון, תיאר לו את שאיפותיו וחלומותיו, וזה הושפע מאוד מהם ושאף להגשים אותם עבורו. מטרתו הייתה להשפיע תחילה על יהודי אנגליה לקבל את הציונות של הרצל. אלא שבשנת 1900, מרבית יהודי אנגליה היו אדישים לרעיון. עם זאת, גרינברג ערך ירחון בשם "ישראל הצעירה" בשנות ה-90 של המאה התשע-עשרה, ודרכו ניסה להפיץ את הרעיונות של הרצל.
העיתון ג'ואיש כרוניקל
גרינברג חיפש במה מתאימה להפיץ את רעיונותיו. לכן, כששמע שהשבועון ג'ואיש כרוניקל עומד למכירה, הוא הציע להרצל שההסתדרות הציונית תרכוש אותו. ההצעה עלתה בפני הקונגרס הציוני של 1903 ונדחתה. שנה לאחר מכן הקים גרינברג חברה על מנת להפיץ מניות לקניית העיתון. הוא צירף אליו ארבעה יהודים שעמדו מאחוריו, בהם לאופולד קסלר, מהנדס מכרות שחזר מדרום אפריקה עם רכוש רב. בשנת 1907 קנו את העיתון, וגרינברג הפך לעורך העיתון, משרה בה החזיק עד סוף ימיו. במאמרי המערכת שלו לאורך השנים בעיתון כתב בעד הציונות וכנגד העמדה חסרת הכבוד של ממשלת בריטניה כלפי התנועה הציונית. כן כתב כנגד התבוללות יהודי בריטניה.
השפעה פוליטית
עורך הדין שגרינברג בחר לכתוב עבורו את מאמרי האגודה של העיתון ג'ואיש כרוניקל, היה חבר הפרלמנט הבריטי דייוויד לויד ג'ורג'. הם קיימו מערכת יחסים טובה הרבה לפני שלויד ג'ורג' הפך לראש ממשלת בריטניה.
חבר טוב נוסף שלו היה חבר המפלגה הליברלית ג'וזף צ'מברלין. צ'מברלין הפך מאוחר יותר, בשנת 1902, לשר המושבות, וגרינברג סבר שהוא יוכל להפנות אליו את הבקשה לתת ליהודים מדינה במקום כלשהו ברחבי אימפריה הבריטית, עם עדיפות לארץ ישראל. בימים ההם, אותו מקום היה מחוז עות'ומני, ולכן צ'יימברלין לא היה יכול לעזור לו. עם זאת, בשנת 1901 הוא הציע לעם היהודי את סיני, שהיה נפרד ממצרים; החום והמחסור במים היוו מניעה לקבל אוכלוסייה גדולה, וההצעה נכשלה.
בשנת 1903, צ'מברלין הציע לגרינברג שטח במזרח המושבה מזרח אפריקה הבריטית, במה שנודע כ"תוכנית אוגנדה", בתור בית ליהודים, שם האקלים היה יותר טוב. ההצעה התקבלה במכתב שנשלח אל גרינברג, והובא לעיון בקונגרס הציוני השישי בבזל ב-1903. הציונים מרוסיה דחו רעיון זה, ודגלו בגישת "בארץ־ישראל או לא־כלום".
מלחמת העולם הראשונה
לאחר מותו של הרצל, חלה ירידה באנשי ההסתדרות הציונית, ונותרו בעיקר כמה ממעריציו במשרד קטן בווינה. בתקופה זו גרינברג המשיך בעריכת העיתון ג'ואיש כרוניקל, ונקט במספר צעדים על מנת להבטיח את עתידו כקול יחידי המבטא את רצונותיה של הקהילה היהודית בבריטניה, בעזרתם של ג'ייקובס קאן, ג'וזף קאואן ולאופולד קסלר. חיים ויצמן שהה אף הוא בבריטניה ולימד כימיה באוניברסיטת מנצ'סטר, אך הוא וגרינברג לא דיברו זה עם זה, משום שוויצמן היה בראש השתדלנות של "בארץ־ישראל או לא־כלום".
הפערים בציונות לא נסגרו בשנת 1914 כשפרצה מלחמת העולם הראשונה. לפני שנת 1914, העיתון ג'ואיש כרוניקל לא חסך בביקורתו נגד הצאר הרוסי, בשל הסבל של העם היהודי תחת שלטונו. גרינברג אף הביע את דעתו בכתבת עורך, שבריטניה צריכה להצטרף לאוסטריה וגרמניה נגד רוסיה ולפתוח במלחמה. אך כאשר גרמניה הפרה את הסכם הנייטרליות של בלגיה, גרינברג שינה את דעתו וכתב על חובתה של בריטניה להצטרף לרוסיה במלחמה נגד אוסטריה וגרמניה. מחוץ למשרדי מערכת העיתון בלונדון נתלה שלט, בו נכתב: "אנגליה מילאה את חובותיה ליהודים; היהודים ימלאו את חובותיהם לאנגליה." באותה רוח, ב-4 בספטמבר 1914, נכתב בעיתון: "מהרוסים, היהודים מעולם לא קיבלו שום דבר חוץ מסימפתיה, ועם העם הרוסי, הם בהסכם מלא."
בשנת 1916 אמריקה המשיכה לאמץ עמדה נייטרלית, בעוד בריטניה ממשיכה בלחימה גם בחזית המזרח התיכון. באותו זמן, ויצמן מצא דרך יעילה לייצור אצטון, שהיה חיוני ליצירת חומרי נפץ, וכך עלה מעמדו בבריטניה, ובשלו התנאים להצהרת בלפור על ההצעה להקמת בית לאומי לעם היהודי. במקביל, ראש הממשלה לויד ג'ורג' שאל את גרינברג מה לדעתו ניתן לעשות על מנת למשוך את הציבור האמריקאי ואת הרוסים לתמוך שוב בבריטניה, וגרינברג השיב: "תן ליהודים את המדינה עליה הם חולמים אלפיים שנה". כך, בסמוך ליציאת כוחותיו של אלנבי מקהיר לכבוש את ארץ ישראל ב-1917, יצאה הממשלה הבריטית בהודעת שר החוץ הבריטי, ארתור ג'יימס בלפור, שמציע בית לאומי לעם היהודי בפלשתינה, מסמך שברבות הימים תרם לתהליך הקמת מדינת ישראל.
למרות תרומתו של ויצמן להצהרת בלפור, גרינברג המשיך לכתוב נגד ויצמן בעיתונו. כך למשל כתב שעל ויצמן היה לבקש מדינה יהודית במקום בית לאומי, והתלונן על כך שפירוש הביטוי "פלשתינה" כולל את שתי גדות הירדן. הוויכוח המשיך עד מותו של גרינברג בשנת 1931.
קבורתו
גרינברג ביקש שישרפו את גופתו ושיקברו את האפר ללא טקס דתי, ליד הר הצופים. הקופסה עם אפרו הגיעה לחיפה בנובמבר 1931, אך רבני ירושלים עמדו על כך שהיות וההלכה אוסרת את שריפת המת, אסור לקבור את אפרו באדמת קודש. מכתבים רבים הוחלפו בין לונדון וארץ ישראל כשבנו אייבן ניסה לפתור את הבעיה. בינואר 1932, ג'ו לינטון שהיה אחד מעוזריו של ויצמן, הציע לקבור את האפר בגינה פרטית של הרברט בנטוויץ' ליד הר הצופים, אך הרבנות התנגדה. בחודש מאי 1932, עדיין התעכבה קופסת האפר במכס בחיפה, והפקידים איימו להשליכה אם לא ייעשה משהו בנידון. בסופו של דבר, בזכות מאמציו של משה שרת וחיים ארלוזורוב, שניהם פקידים בעלי מעמד גבוה בסוכנות היהודית, נמצא מקום קבורה לגרינברג בקיבוץ דגניה א', על שפת הכנרת.
טרוטה זהובה
טרוטה זהובה קליפורניה (שם מדעי: Oncorhynchus aguabonita או Oncorhynchus mykiss aguabonita) הוא מין של טרוטה הנמצא בקליפורניה. המין נמצא לרוב באזורים: גולדן טרוט קריק ("אפיק הטרוטה הזהובה", Golden Trout Creek) – יובל של נהר קרן ונהר מזלג קרן הדרומי. הטרוטה הוא דג מים מתוקים הרשמי של מדינת קליפורניה מאז שנת 1947.
הטרוטה זהובה קליפורניה דומה מאוד לשני תת-מינים של טרוטת עין-הקשת (Oncorhynchus mykiss), טרוטה זהובה נהר קרן הקטן (O. m. whitei) השוכן באגן נהר קרן הקטן וטרוטת עין-הקשת נהר קרן (O. m. gilberti)  השוכן במערכת הנהרות קרן. לעיתים, מתייחסים לשלושת המינים הללו כ"טרוטה זהובה".
טקסונומיה
במקור, הטרוטה הזהובה תואר כתת-מין ממשפחת הסלמוניים בשם המדעי Salmo mykiss agua-bonita, ועדיין נחשב לעיתים כתת-מין (כעת נקרא Oncorhynchus mykiss aguabonita) יחד עם קבוצת תת-מינים נוספת של טרוטת עין-הקשת הידועים כ"טרוטה אדומת-פס" (redband trout, ).
עם זאת, נכון ל-2014 האתרים FishBase ו-Catalog of Fishes הגדירו את O. aguabonita כמין עצמאי יותר מאשר כתת-מין של O. mykiss. כמוהם ITIS הגדיר את O. aguabonita כמין. אך את O. m. whitei ואת-O. m. gilberti הגדיר האתר כתת-מינים של O. mykiss.
תיאור
צדדי הדג זהובים עם פס אדום אופקי. לאורך הפס יש בין 10 ל-12 אליפסות כהות (המכונות "סימני פאר") בכל צד. גחונם מעוטר גם הוא בפס אדמדם. סנפירי הגב, הצדדיים והאחוריים בעלי קצוות לבנבנים. בבתי הגידול המקומיים שלהם, אורכם של הפריטים הבוגרים נע בין 15 ל-30 ס"מ. דגים מעל 30 ס"מ נחשבים גדולים. פריט מאוכלוסייה שהושתלה באגמים תועד במשקל של 5 ק"ג.
המין לרוב נמצא בגבהים של מ-2.1 עד 3 ק"מ מעל גובה פני הים, ותפוצתו הטבעית היא בחלקו הדרומי של הרי סיירה נבאדה. טמפרטורת המים המועדת עליהם היא בין 14 ל-17 מעלות צלזיוס, אך הם יכולים לעמוד בטמפרטורות של עד ל-21 מעלות בנחלים נמוכים יותר ברמת קרן (Kern Plateau) כל עוד מים אלו מתקררים בלילות. המין הנוסף היחיד הטבעי לאותם אזורי התפוצה של הטרוטה הוא מוצץ סקרמנטו (Catostomus occidentalis occidentalis).
שיאי תפיסות
שיא הטרוטה הזהובה של כל הזמנים נקבע על ידי מחלקת הציד והדגים של מדינת ויומינג כשדגו פריט בגודל 71 ס"מ ומשקלו 5.10 ק"ג באגם קוקס, ויומינג ב-1948. השיא של IGFA (התאחדות ציד הדגים הבינלאומית) עבור טרוטה זהובה נקבע ב-2012 כאשר נתפס פריט באורך 53 ס"מ בגולדן לייק, ויומינג.
תפוצה
O. m. aguabonita טבעי לדרום רכס הרי סיירה נבאדה, לרבות החלקים העליונים של הנהרות קרן ו-מזלג קרן הדרומי והיובל גולדן טרוט קריק. אולם המין נצפה גם במאות אגמים ונחלים מחוץ לתחומי התפוצה הטבעיים, אם כי רוב האוכלוסיות הללו לא החזיקו מעמד או הוכלאו עם טרוטת עין-הקשת ותת-מיניו.
היסטוריה
הטרוטה הזהובה הוגדר לראשונה על ידי דייוויד סטאר ג'ורדן, נשיאה הראשון של אוניברסיטת סטנפורד בשנת 1892 כ-Salmo mykiss agua-bonita. המין נקרא על שם מפלי אגואה בוניטה (Agua Bonita), שם זוהו הפריטים הראשונים, בשפך אפיק גולדן טרוט קריק היכן שהצטלב עם נהר קרן. מאה שנים לאחר מכן המין הוגדר כ-Oncorhynchus mykiss aguabonita בספרו של בהנקה : Native trout of western North America (הטרוטות של מערב צפון אמריקה).
בשנת 1904 כתב סטיוארט אדוארד וייט לחברו הנשיא תאודור רוזוולט כי דיג יתר של טרוטה זהובה עלול להוביל להכחדתו של המין. בנובלה של וייט, The Mountains, הוא כתב על מין הטרוטה הזהובה המאויים ברמת קרן בקליפורניה. רוזוולט היה שותף לדאגתו של וייט לגבי המין ודרך קצין מחלקת הדגה של ארצות הברית, גורג' מ. בווארס, שלח את הביולוג ברטון ווארן לחקור את המצב. שנתיים לאחר מכן ב-1906 פרסם ווארן את דוחו תחת הכותרת "הטרוטה הזהובה של דרום הרי הסיירה" (The Golden Trout of the Southern High Sierras). ווארן הגדיר ארבעה תת-מינים של הדג: Salmo roosevelti (על שם רוזוולט) מגולדן טרוט קריק, Salmo aguabonita מעל יד מזלג נהר קרן הדרומי, Salmo whitei (על שמו של סטיוארט אדוארד וייט) מנהר קרן הקטן ו-Salmo gilberti מטרוטת עין-הקשת של נהר קרן.
מאז, מחקרים גנטיים מיפו שלושה תת-מינים של טרוטה זהובה הטבעיים לנהר קרן, טרוטה זהובה קליפורניה (O. m. aguabonita) הטבעית למזלג נהר קרן הדרומי וגולדן טרוט קריק (יובל לנהר קרן הראשי, שבעבר היה חלק ממנו, אך מסלוליהם הופרדו בשל זרימת לבה ורכס משקעים), טרוטה זהובה נהר קרן הקטן (O. m. whitei) השוכן באגן נהר קרן הקטן וטרוטת עין-הקשת נהר קרן (O. m. gilberti).
שימור
בשנת 1978 הוקמה שמורת הטרוטה הזהובה בתוך היער הלאומי איניו והפארק הלאומי סקוויה, המגנים על קווי פרשת המים העיליים של נהרות הקרן ומזלג קרן הדרומי.
בספטמבר 2004, מחלקת הציד והדגה של קליפורניה חתמה על הסכם עם סוכנויות פדרליות על שחזור בתי גידול שנפגעו מרעיית יתר של כבשים ובקר כחלק מתוכנית שימור מקיפה.
חוק המינים בסכנת הכחדה של ארצות הברית הגדיר את התת-מין O. m. whitei כ"פגיע", מאז שנת 1978 תחת השם Oncorhynchus aguabonita whitei.
הגדרת תת-מינים
NatureServe הגדיר ב"רשימה האדומה של NatureServe" את שלושת תת-המינים הבאים תחת:
התאחדות הדייגים האמריקאים הגדירה את כל שלושת תת-המינים כ"פגיעים" מאז אוגוסט 2008.
העברות אל מחוץ לתחומי המחייה האנדמיים
במהלך המאה ה-20 אוכלוסיות של טרוטה זהובה הועברו אל מדינות מערביות למטרת דיג ספורטיבי שלהם. המדינות אליהן הועברו טרוטות זהובות וקיימות בן אוכלוסיות פעילות הן: קליפורניה (אזורים אחרים), איידהו, מונטנה, וושינגטון, קולורדו וויומינג. אוכלוסיות שחיו באגמים גבוהים בהרי רובי, ויומינג, נכחדו. מדינות שהועברו אליהן אוכלוסיות, אולם מצבן אינו ידוע הן: אריזונה, ניו מקסיקו (האוכלוסייה בניו מקסיקו ככל הנראה נכחדה) ואורגון.
אוכלוסייה ברת-קיימא נוספת קיימת כיום בהרי הרוקי של אלברטה, קנדה. אוכלוסיית טרוטת הזהב של הפרובינציה מתוחזקת על ידי העברה של דגים בין אגמים כדי לאזן בין אוכלוסיות, אך ללא הוספה של פריטים חדשים מאוכלוסיות אחרות.
צ'אק ייגר ואוכלוסיית ניו מקסיקו
כשקולונל צ'אק ייגר הציג למפקדו, גנרל אירווינג "טוויג" בראנץ' את אוכלוסיית דגי הטרוטה הזהובה באגמי הרי סיירה נבאדה, הורה בראנץ' לייגר ולבאד אנדרסון להעביר חלק מאוכלוסיית הדגים שבאגמים אל ניו מקסיקו, שם יבלה הגנרל את שנות הפנסיה שלו.
באוטוביוגרפיה השנייה שלו, "!Press On" מתאר ייגר את טיוליו השנתיים יחד עם אנדרסון ונוספים לדיג טרוטה זהובה, אותם הוא משבח: "[...] וכאשר אכלנו אותם, הרגשנו שאנו בגן-עדן".
קפל העפעף
קפל העפעף הוא קפל עור בעפעף העליון המכסה את זווית העין הפנימית אשר גורם לעיניים להיראות מלוכסנות. שמו הלטיני של קפל העפעף הוא plica palpebronasalis.
גשר האף הוא אחד מתווי הפנים הראשיים המתקשר בדרך כלל באופן הדוק עם קפל העפעף. גשר-אף שבסיסו למטה יותר, גדלים הסיכויים להיווצרות קפל עפעף במצב כזה. ולהפך, הסיכויים להיווצרות קפל עפעף קטנים ככל שבסיס גשר האף ממוקם למעלה יותר. קיימים גורמים שונים המשפיעים על היווצרות קפל עפעף, ובהם המוצא הגאוגרפי, גיל ומצבים רפואיים מסוימים.
תפוצה גאוגרפית
קפל העפעף מופיע בעיקר אצל בני אדם החיים במזרח אסיה, בדרום-מזרח אסיה, מרכז אסיה, צפון אסיה, חלקים מדרום אסיה (כגון בהוטן וצפון מזרח הודו), אינואיטים גרינלנדים, עמים ילידים ביבשת אמריקה, בושמנים (שבט ה"סן"), ברברים, ולעיתים גם אצל אירופאים (כגון סקנדינבים, פולנים וסאמים).
גיל
לרוב העוברים נעלם קפל העפעף במהלך ההיריון בין החודש השלישי לשישי.
מצבים רפואיים
לפעמים קפל עפעף הוא תוצאה של מום מולד. מצבים רפואיים המונעים מגשר האף להתפתח ולהזדקר, בדרך כלל נקשרים אל קפל העפעף. כ-60% מבני האדם הסובלים מתסמונת "דאון" הם בעלי קפל עפעף בולט. בשנת 1862, סיווג הרופא-המדען, ג'ון לנגדון דאון, תסמונת זו הקרויה על שמו. הוא השתמש במונח מונגולואיד כדי לתאר את הסובלים מהתסמונת. המקור לכינוי נעוץ בתאוריה האתנית של בלומנבאך ששלטה אז, ובתפיסתו כי ילדים בעלי תסמונת דאון חלקו קווי פנים פיזיים דומים (קפל העפעף) לאלו ממוצא מונגולי. בעוד שהכינוי "מונגולאיד" המשיך להיות בשימוש נרחב עד שנות ה-70 המוקדמות, כיום הוא נחשב לכינוי גנאי ולא מדויק, וכבר איננו בשימוש.
קפל העפעף בולט מהווה אחד מסימני ההיכר של תסמונת זלווגר. דוגמאות לתסמונות נוספות הן תסמונת אלכוהול עוברית, פנילקטונוריה ותסמונת טרנר.
מקור אבולוציוני
השומן שמעל העיניים מבודד אותן, ושומר על חום הגוף.
חומר אפור
חומר אפור (TA: Substantia grisea) הוא מרכיב עיקרי של מערכת העצבים המרכזית, מורכב מגופי תא עצב, תאי גלייה (אסטרוציטים ואוליגודנדרוציטים), נימים ותאי עצב קטנים השולחים שלוחות (אקסונים ודנדריטים) לאתרים אחרים במוח ומעבדים מידע.
תיאור
החומר האפור מורכב מגופי התאים, בניגוד לחומר הלבן הבנוי רובו מאקסונים. צבעו האפור-חום של חומר זה בא מן הנימים המשרתים את התאים ומן גופי תאי העצב.
בגיל ההתבגרות, בעוד שהחומר הלבן עובר התעבות הדרגתית ושווה בין כל אזורי המוח, התפתחות החומר האפור משתנה מאזור לאזור. כתוצאה מכך יש אזורים שבהם החומר האפור יתעבה עקב גידול במספר הסינפסות ויש אזורים שבהם החומר האפור יירד בעוביו עקב הגיזום בסינפסות.
החומר האפור מרכיב את קליפת המוח של המוח הגדול, את שכבתו החיצונית של המוח הקטן, את מעמקי המוח הגדול (התלמוס, ההיפותלמוס, הסובתלמוס, גרעיני הבסיס, גרעין האקומבנס ועוד), מעמקי המוח הקטן וגזע המוח, ואת השכבה הפנימית של חוט השדרה.
תפקידו של החומר האפור הוא לנתב מידע על גירויים חושיים או תנועתיים לתאי ביניים עצביים של מערכת העצבים המרכזית כדי ליצור תגובה לגירויים דרך סינפסות בתגובה כימית. מבני חומר אפור, כמו קליפת המוח, מעבדים מידע שמקורו באיברי החישה או במבני חומר אפור אחרים. מידע זה מועבר דרך שלוחות תאי עצב (אקסונים ארוכים) מיוחדים המרכיבים את חלק הארי של החומר הלבן של המוח הגדול, הקטן, וחוט השדרה.
בתרבות
בתרבות נעשה פעמים רבות שימוש במושג "התאים האפורים", אם כי גם "החומר האפור" בשימוש. כשמשתמשים במושג הזה בהקשרים לא אנטומיים רפואיים, הכוונה בדרך כלל לשכל, וליכולת חשיבה לוגית. המערכת העצבית בכלל, והחומר האפור בפרט, אחראים לכל התפקוד העצבי: כמו מוטורי, סנסורי, אמוציונלי ולוגי, אך בתרבות, כשמדברים על "התאים האפורים", הכוונה בדרך כלל לחשיבה לוגית, ולא לשאר התפקידים של החומר האפור. אחת הדמויות הספרותיות שהרבתה להשתמש בביטוי "התאים האפורים" בהתייחסות ליכולת הסקת מסקנות לוגיות הוא הבלש הרקול פוארו, מגיבוריה של הסופרת אגאתה כריסטי. באנגלית, וגם בעברית ובשפות נוספות, הביטוי "התאים אפורים", או "החומר האפור" משמש למעשה מעין סיסמה למצבים בהם נדרשת יכולת חשיבה לוגית והסקת מסקנות גבוהה, כמו פתרון חידות ותשבצים, והתמודדות עם אתגרים בעולם המעשה.
נינה סימון
יוניס קתלין ויימון (באנגלית: Eunice Kathleen Waymon; 21 בפברואר 1933 – 21 באפריל 2003) הידועה יותר בשם הבמה נינה סִימוֹן (Nina Simone) הייתה זמרת, כותבת שירים ופסנתרנית אמריקאית. נחשבת כמוזיקאית ג'אז, אף שחלקה על הגדרה זו; עבודתה תוארה כמכסה יריעה רחבה של תחומים: בלוז, רית'ם אנד בלוז ומוזיקת נשמה. הסגנון הקולי שלה מאופיין על ידי תשוקה, נשימתיות ושימוש רב בויברטו.
ביוגרפיה
בהופעת הבכורה הפומבית הראשונה שלה כפסנתרנית, נאלצו הוריה השחורים, שישבו בשורה הראשונה, לפנות את מקומם לאנשים לבנים. סימון סיפרה, בבגרותה, שמקרה זה השפיע על חייה וגרם לה להפוך ללוחמת זכויות ומעורבת בתנועה לזכויות האזרח.
בגיל 17 עזבה את הבית ועברה לפילדלפיה, שם לימדה פסנתר וליוותה זמרים. היא יכלה להתחיל ללמוד בבית ספר למוזיקה היוקרתי "ג'וליארד" בניו יורק הודות לתורמים נדיבים, אבל חוסר במימון גרם לכך שלא יכלה להגשים את חלומה ולהיות השחורה האמריקאית הראשונה שתהיה פסנתרנית קונצרטים. מאוחר יותר ניסתה להתקבל למכון קרטיס אך נדחתה בשל צבע עורה.
היא החלה לנגן בלוז וג'אז במועדון אטלנטיק סיטי ובן-זוגה נתן לה את הכינוי "נינה סימון" ב-1954 - "נינה" בספרדית משמעותו "נערה" וסימון על שם השחקנית הצרפתייה סימון סיניורה האהובה עליה.
אלבום הבכורה שלה Little Girl Blue יצא ב-16 בספטמבר 1958 ונינה סימון זכתה לראשונה בהכרה ציבורית בזכות גרסתה לשירו של ג'ורג' גרשווין "אני אוהבת אותך פורגי" (מתוך האופרה "פורגי ובס"), I Loves You, Porgy - שנכללה באלבום. השיר בביצועה הגיע לארבעים הגדולים במצעד בארצות הברית. שיר נוסף מהתקליט הזה - "My baby just cares for me" זיכה אותה בפרסום רב (השיר הזה הפך ללהיט בבריטניה בשנות ה-80 כששימש כפרסומת לבושם שאנל מס' 5).
במהלך שנות ה-60 הייתה מעורבת בתנועה לזכויות האזרח והקליטה מספר שירים פוליטיים שכללו בין השאר את "To Be Young, Gifted and Black" (שזכה לגרסת כיסוי מאריתה פרנקלין) ו-"Mississippi Goddamn", שנכתב כתגובה לרצח של מדגר אוורס ופיצוץ כנסייה בברמינגהם אלבמה שגרם למותם של ארבעה ילדים שחורים.
ב-1961 הקליטה גרסה לשיר המסורתי "בית השמש העולה", שיר שאחר כך הוקלט על ידי בוב דילן והפך ללהיט בביצוע "החיות". שירים מפורסמים אחרים שלה כוללים את: "I Put a Spell on You" (המקור בוצע על ידי סקרימינג ג'יי הוקינס), "Here Comes the Sun", "Four Women" של הביטלס.
הרב-גוניות שלה כאמנית ניכרת לכל אורך המוזיקה שלה, שלעיתים הייתה לה הפשטות של מוזיקת עם. בקונצרט אחד שלה יכלה לעבור בקלות ממוזיקה שהושפעה מגוספל לג'אז ובלוז ועד לקטעים ממוזיקה קלאסית. ב-16 בספטמבר 1966, בדיוק שמונה שנים אחרי אלבום הבכורה שלה, הוציאה חברת פיליפס תקליט חדש לנינה סימון Wild Is the Wind - שכולו הורכב מהקלטות מהשנים 1964–1965, שירים שלא נכללו באלבומיה. האלבום הצליח מאוד וזכה לביקורות מהללות, למרות היותו קולקציה של 11 שירים (שמנכ"ל החברה ערך בצורה מבריקה) ש-10 מהם גרסאות שלה לשירי בלוז ופולק וגם שיר אחד מקורי שכתבה והלחינה בשם "ארבע אמהות". ב-1969 הייתה (יחד עם בי בי קינג, סטיבי וונדר, אבי לינקולן ואמנים שחורים נוספים) חלק מהמוזיקאים הבולטים בפסטיבל "וודסטוק השחור" Harlem Cultural Festival שנערך כמחאה במזרח שכונת הארלם בניו יורק ב-Mount Morris Park ימים אחדים אחרי פסטיבל וודסטוק המפורסם.
היא חזרה ב-1978 ונעצרה בעוון העלמת מס (היא לא שילמה כמה שנים מס הכנסה כמחאה על מלחמת וייטנאם). בתקופה שלאחר מכן גרה במדינות שונות באיים הקריביים, באפריקה ובאירופה, כשהיא ממשיכה להופיע גם בשנות ה-60 לחייה. בשנות ה-80 היא הופיעה בקביעות במועדון הג'אז של רוני סקוט בלונדון. ב-1995 ירתה סימון, לכאורה, בבן של שכנה ברובה אוויר אחרי שהצחוק שלו הפריע לה להתרכז. היה לה בתעשיית המוזיקה מוניטין של מישהי שקשה לעבוד איתה ושנוטה להתפרצויות, תיאור שסימון לא הסכימה איתו. בשנים המאוחרות שלה נהנתה סימון לשתף את הקהל באנקדוטות מצחיקות מהקריירה המוזיקלית שלה. למרות זאת היו שפרשו את הסגנון הבימתי שלה כמתנשא ומרוחק. הנוכחות הבימתית המלכותית והמצווה שלה גרמו לכך שזכתה לתואר "הכוהנת הגדולה של מוזיקת הנשמה".
ב-1993 התיישבה באקס-אן-פרובאנס בדרום צרפת. את שנותיה האחרונות העבירה בקרי-לה-רואה ובה נפטרה ב-2003.
לסימון הוענקו שני תוארי דוקטור לשם כבוד במוזיקה ובמדעי הרוח, מאוניברסיטת מסצ'וסטס ומהקולג' על שם מלקולם אקס. לאחר מכן העדיפה להיקרא "דוקטור נינה סימון". יומיים לפני מותה הוענק לסימון תואר דוקטור לשם כבוד על ידי מכון קרטיס, המוסד שסירב לקבלה בתחילת הקריירה שלה.
בנוגע לסגנון המוזיקלי שלה היא אמרה: "ג'אז הוא מונח של אנשים לבנים למוזיקה שחורה, המוזיקה שלי היא מוזיקה קלאסית שחורה".
נינה סימון בישראל
סימון הופיעה בישראל פעמיים. בפעם הראשונה היה מתי כספי הצעיר מפקח התאורה והסאונד של המופע.
סימון הייתה מיודדת עם זמר הפולק רוק החסידי שלמה קרליבך. היא הציגה בפניו לראשונה את מוזיקת הנשמה והגוספל, והוא לימד אותה שירים יהודיים, כולל "ארץ זבת חלב ודבש" שסימון ביצעה בעברית. באוגוסט 2013 עלה על במות ברודוויי המחזמר Soul doctor ("רופא הנשמה") מאת דניאל וייס, המתעד את היחסים בין קרליבך לסימון, שאת דמותה מגלמת השחקנית אמבר אימן.
לוניניץ
לונינץ (בלארוסית: Лунінец, ברוסית: Лунинец, בפולנית: Łuniniec) היא עיירה במחוז ברסט ליטובסק בבלארוס.
היסטוריה
לונינץ מוזכרת לראשונה בכתובים בשנת 1540. היא נכללה במחוז פינסק של פולין עד החלוקה השנייה של פולין בשנת 1793 עת עברה לשלטון רוסי. בשנת 1888 נבנה בה צומת מסילות ברזל, ובשנת 1905 הוקמה בה תחנת רכבת גדולה.
בשנת 1920 עברה לונינץ לידי הרפובליקה הפולנית השנייה שזה עתה קמה, אך בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב עברה בספטמבר 1939 לידי ברית המועצות. בשנים 1944-1941 הייתה העיירה תחת שלטון גרמניה הנאצית, ולאחר מכן שבה להיות חלק מבלארוס - בתחילה כחלק מברית המועצות, ולאחר התפרקותה, בבלארוס העצמאית.
יהודי לונינץ
יהודים רבים עברו ללונינץ בעקבות הקמת מסילת הברזל שעברה בה. היהודים התרכזו ברובע זמד וסביב השוק. בשיאה כללה הקהילה היהודית כ-3,000 איש, כשליש מתושבי העיירה.
חסידויות בעיירה
בעיירה פעלו מספר חסידיות: חסידות קרלין סטולין, חסידות ברזנה וחסידות הורודוק.
חסידות קרלין שנקראה בשם "אור ישראל" על שם האדמו"ר רבי ישראל מסטולין, ובמשך מספר שנים כיהן בראש הישיבה במקום הרב אלעזר מנחם מן שך.
רב העיירה הראשון והיחיד שכיהן בה היה הרב אלתר יהודה זוליאר, מחסידי סטולין, שכיהן כרב במשך מעל 40 שנה.
כיבוש הנאצים
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת יולי 1941, הטילו אלו גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, החרמת רכוש וגיוס לעבודות כפייה. בנוסף, רצחו הגרמנים את הרופאים היהודים בעיירה.
באוגוסט 1941, רצחו הנאצים את רוב הגברים היהודים מגיל 14 ומעלה בעיירה. באוקטובר 2021, אחרי שנות מסע חיפושים, התגלה קבר האחים בעיירה, ובו שרידים מ-1,400 הנרצחים היהודים. החקירה העלתה כי הרצח בוצע על ידי משטרת גדוד 306 שנקרא "גדוד הענישה", שתפקידו היה לבצע הוצאות המוניות להורג.
ב-18 באוגוסט 1942, נרצחו כ-2,800 מיהודי הגטו מחוץ לעיירה, ובאוקטובר 1942 נרצחו כ-100 היהודים האחרונים שהושארו בגטו.
כך באזור לוניניץ עצמו, נרצחו יותר מ-16 אלף אזרחים בזמן השואה.
הר אביטל
הַר אֲבִיטָל (בערבית: تل ابو الندى, תל אבו נידא) הוא הר געש רדום השוכן ברמת הגולן, מערבית לגבול הסורי. גובהו כ-1,204 מטר מעל פני הים, והוא חלק מקו התלים הישראלי.
הר אביטל הוא המבנה הגעשי הגדול ברמת הגולן. רוחבו כ-2 ק"מ, אורכו כ-3 ק"מ, והוא מתנשא לגובה של כ-300 מטרים מעל סביבתו. בצמוד להר מצפון נמצא הר בנטל. מעריכים כי שני הרי הגעש הם חלק ממבנה געשי אחד ולהם מקור מגמטי משותף.
בבקעת אביטל הנמצאת במרכז ההר נמצאים שטחים חקלאיים השייכים לקיבוץ אל-רום. בתוך הבקעה שתי גבעות קטנות, המכונות "תלי תאומים". על פסגת ההר נמצא בסיס צבאי. ההר הוא חלק משמורת הר אביטל הקרויה על שמו.
גאולוגיה
הר אביטל הוא מבנה געשי מורכב. במשך שנים הסברה הייתה כי הבקעה במרכז ההר היא הקלדרה של הר הגעש הקדום שהתפוצץ, וממנו נותרו רק שולי ההר המקיפים את הבקעה.
ההשערה המקובלת כיום היא כי בתחום הקלדרה של הר אביטל היו שני חרוטי אפר, צפוני ודרומי, אשר נבנו בסדרה של התפרצויות סטרומבוליאניות לפני כ-700 אלף שנה. לפני כ-115 אלף שנה אירעה ההתפוצצות הגדולה של ההר ובעקבותיה קיבל ההר את צורתו הנוכחית. ההתפרצות הגדולה אירעה לאחר שקילוח לבה מהר אודם סתם את הנחל אשר ניקז את בקעת קוניטרה הסמוכה. חסימת ציר הניקוז של הבקעה הביא ליצירת אגם ומים ממנו חדרו לתוך תא המגמה מתחת להר. מפגש המים והמגמה יצר קיטור בלחץ גבוה, אשר הביא לסדרה של התפוצציות פריאטו-מגמתיות חזקות אשר הרסו כמעט לחלוטין את החרוט הצפוני כמו גם חלקים ניכרים מהחרוט הדרומי. ייתכן כי תלי התאומים במרכז הבקעה הם שרידים לחרוט הצפוני.
ההתפוצציות העזות יצרו את טבעת הטוף המקיפה כיום את ההר. טוף מאירוע זה הועף למרחק רב ונמצא באזור קוניטרה, מרחק של יותר מ-3 ק"מ מההר, כמו גם בצידו הדרומי של הר בנטל, אשר כבר היה קיים בשלב זה. מעריכים כי טבעת הטוף מנעה חדירת מים נוספים לתא המגמה ובשלב זה פסקו ההתפוצצויות.
מהר אביטל פרצו שני קילוחי לבה קטנים: אחד דרומה, בשלב בניית חרוטי האפר, וקילוח נוסף לכיוון דרום-מערב לאחר התפוצצות ההר.
בשלב האחרון שקע חלקו הצפוני של ההר ויצר את הבקעה במרכז ההר. פסגת ההר כיום היא שריד לחרוט האפר הדרומי.
פארק וולקני אביטל
בחלקו המזרחי של הר אביטל פעלה מחצבת סקוריה שנגסה בהר. כריית הסקוריה חשפה שכבות גאולוגיות מעניינות המלמדות על ההיסטוריה הגעשית של רמת הגולן. בעזרת מועצה אזורית גולן, הקרן לשיקום מחצבות ומשרד התיירות שוקם המקום והפך לפארק וולקני- גאולוגי שנפתח ב-2013. הכניסה לפארק היא בחינם וניתן ללמוד על המקום בעזרת שלטי הסבר ועמדות מסבירן העוזרות להסביר תופעות געשיות שונות כמו טיפות געשיות ואופקי הפצצות.
הר אביטל במלחמת יום הכיפורים
לפני מלחמת יום הכיפורים היה על פסגת ההר בסיס של יחידה 8200 (באותה עת, יחידה 848) שכונה "ארבל". עם פרוץ המלחמה ב-6 באוקטובר 1973, הבסיס הופצץ ביעף המטוסים הראשון של חיל האוויר הסורי, בשעה 13:50, במקביל להפצצת מוצב החרמון. הבסיס לא פונה במשך כל ימי הלחימה למרות קרבתו לגבול הסורי, ולמרות שעבר הפגזות כבדות במשך ימי הקרבות הראשונים. במשך כל ימי הלחימה המשיך בסיס המודיעין הישראלי לתפקד בתצפית, האזנה ואכוונה.
יואניס מטאקסס
גנרל יואניס מֶטָאקְסָס (ביוונית: Ιωάννης Μεταξάς; 12 באפריל 1871 – 29 בינואר 1941) היה איש צבא ופוליטיקאי יווני, ששימש כראש ממשלת יוון בין השנים 1936–1941, בזמן "משטר 4 באוגוסט" ובמלחמת איטליה–יוון.
קריירה צבאית
מטאקסס נולד באיתקה, והיה לחייל מקצועי. בתחילה לחם במלחמה נגד טורקיה ב-1897. הוא נשלח ללימודים באימפריה הגרמנית ושב על מנת להצטרף אל המטה הכללי, כחלק מהליך המודרניזציה של הצבא היווני לפני מלחמות הבלקן, בהן השתתף באופן פעיל. הוא מונה לראש המטה הכללי של הצבא היווני ב-1913, ומונה לדרגת גנרל ב-1916.
בהשקפתו היה מטאקסס מלוכן שתמך במלך קונסטנטינוס, וגרמנופיל, שהתנגד להתערבותה של יוון במלחמת העולם הראשונה לצד בריטניה. כאשר ביוני 1917, הודח קונסטנטינוס על ידי מעצמות ההסכמה, בגלל התנגדותו להשתתפות במלחמה לצד בריטניה, יצא מטאקסס בעקבות המלך לגלות. שניהם שבו ליוון בשנת 1920, כאשר קיבלה שוב יוון את המשטר המלוכני. ב-1922 נכנס מטקסס לפוליטיקה וייסד את מפלגת "החושבים החופשיים" ב-1923. עם נפילתה של המלוכה סמוך לאחר מכן עזב שוב מטקסס את יוון, אך שב ואף שימש כשר במשטר הרפובליקני ב-1928.
ראש ממשלה
במרץ 1935 נכשלה הפיכה צבאית שניסתה להשיב את אלפתריוס וניזלוס לשלטון. לאחריה נערך משאל עם שנוי במחלוקת בו הומלך המלך גאורגיוס השני, בנו של קונסטנטינוס הראשון.
הבחירות ב-1936 לא הצליחו להביא להכרעה. המצב הפוליטי היה נפיץ, וההצלחה לה זכתה המפלגה הקומוניסטית היוונית בבחירות אלו הדאיגה רבים. מתוך סלידה מהקומוניסטים וחשש מהפכה נוספת, מינה גאורגיוס השני את מטאקסס, שהיה שר המלחמה, כראש ממשלה זמני ב-13 באפריל 1936, מינוי אותו אישר הפרלמנט היווני.
ברוח המשטרים הדומים באירופה, ובמיוחד משטרו של מוסוליני, אסר מטאקסס על קיומן של מפלגות פוליטיות, אסר את הקומוניסטים, ביטל את זכות השביתה והפעיל צנזורה קפדנית על אמצעי התקשורת.
לצד דיכוי האופוזיציה והגבלות על חופש הביטוי, ממשלת מטאקסס הנהיגה שינויים פופולריים בחוקי העבודה. הוכרז על יום עבודה בן 8 שעות, והוכרזו שיפורים בתנאי העובדים. הוקם המוסד היווני לביטוח לאומי, וצבאה של המדינה שופר. באזורים הכפריים הועלו מחירי התוצרת החקלאית, והממשלה קיבלה עליה את חובותיהם של המשקים שהיו בקשיים. למרות מאמצים אלו, היה הממשל בלתי פופולרי, והעם היווני נטה לשמאל, אך ללא התנגדות פעילה למשטר.
במדיניות החוץ נקט מטאקסס בהשפעת המלך גאורגיוס בעמדה פרו בריטית ברורה. הוא ראה בבריטניה בעלת ברית טבעית בים התיכון ובצי הבריטי משום מחסום בפני נטיות ההתפשטות של מוסוליני, שהיוו איום ברור על שלמותה של יוון. מטאקסס היה גרמנופיל, ונטייתו האידאולוגית הטבעית הייתה לצד מדינות הציר במלחמת העולם השנייה. עם זאת פעל למניעת התערבותה של יוון במלחמת העולם כשזו פרצה, עד שאיטליה הפאשיסטית פלשה ליוון באוקטובר 1940. מלחמת איטליה–יוון התחילה באולטימטום שהעמיד מוסוליני למטאקסס כי ימסור לידיו אזורים אסטרטגיים השייכים ליוון. מטאקסס השיב בשלילה, וב-28 באוקטובר 1940 פלש צבא איטליה ליוון. תגובתו של מטאקסס לאולטימטום - "Alors, c'est la guerre" - "אם כן, זוהי מלחמה" הפכה לסיסמה פופולרית ביוון, וצומצמה למילה אחת: "לא" - ביוונית "Οχι" (אוחי).
הצבא היווני היה מוכן היטב למלחמה, והמורל היה גבוה. המגננה היוונית והתקפת הנגד שבעקבותיה זכו להצלחות, והאיטלקים נהדפו אל שטחה של אלבניה. מטאקסס מת באתונה ב-29 בינואר 1941, מאלח דם בקטריאלי. לאחר מותו הועלו טענות על ידי רופאיו של מטאקסס, כי הורעל למוות. מטאקסס הוחלף על ידי אלכסנדרוס קוריזיס. באפריל 1941 הביאה ההתערבות הגרמנית במלחמה לכיבוש יוון על ידי מדינות הציר ולאבדן עצמאותה. קו ההגנה שבנה מטקסס בצפון יוון, לאורך הגבול עם בולגריה, שכונה "קו מטאקסס", נפרץ רק לאחר לחימה עזה.
עד היום מטאקסס שנוי במחלוקת ביוון. יש הרואים בו דיקטטור, ויש מעריצים אותו על הפטריוטיזם שהפגין, והתנגדותו לתוקפנות.
עיבוד מלמטה-למעלה ומלמעלה-למטה
עיבוד מלמטה-למעלה ומלמעלה-למטה (באנגלית: Top-down and Bottom-up processing) מתייחס לשני סוגים של עיבוד מידע קוגניטיביים, המעורבים בתהליכים תפיסתיים של זיהוי והיכר. בהקשר זה, הכיוון "למעלה" מתייחס למוח, שנמצא במערכת העצבים המרכזית, בעוד שהכיוון "למטה" מתייחס למערכת החישה, אשר מחוברת למוח באמצעות מערכת העצבים ההיקפית.
תהליך עיבוד המידע של מערכת העצבים יכול להיות מושפע הן מתהליכים מסוג מלמטה-למעלה והן מתהליכים מסוג מלמעלה-למטה. האיזון בין שני תהליכים אלו מאפשר לאדם לתפוס את העולם ולחוות אותו, בדרך שמאפשרת לו להתאים את עצמו בצורה מיטבית לסביבה הפיזית והחברתית שבה הוא חי, עם זאת תהליכי עבוד אלו קיימים גם בחיות מפותחות אחרות ולא רק בבני אדם.
עיבוד מלמטה-למעלה
עיבוד מלמטה-למעלה (Bottom-up) כולל את פעולות קליטת המידע החושי מן הסביבה ושיגור נתונים אלו לעיבוד במוח. כלומר, תהליך זה עוסק בהמרת מאפיינים מוחשיים ופיזיקליים הנקלטים בחושים לייצוגים מופשטים. לכן הוא מכונה גם עיבוד שמקורו בנתונים.
אחד הגורמים המשפיעים על אופן הפניית הקשב לסביבה מכונה לכידה שמקורה בגירוי. זהו מצב שבו מאפיינים של הגירויים עצמם לוכדים את הקשב של האדם בצורה אוטומטית, ללא קשר למטרותיו. תהליכים מלמטה-למעלה משקפים את האופן שבו מאפיינים בולטים של גירויים בסביבתנו (כמו למשל: בהירות, תנועה, גודל וכו), יכולים למשוך את תשומת ליבנו ולהשפיע על העיבוד החושי.
לדוגמה:
באיור ניתן לראות שהעיגול בעל הקצוות החדים בולט הרבה יותר מהעיגולים בעלי הקצוות הרכים המקיפים אותו. זאת משום שגירויים בעלי מאפיינים ייחודיים נוטים לבלוט בסביבה ולמשוך את תשומת הלב שלנו בתהליכי מטה-מעלה. תופעה זו מכונה Pop-out.
עיבוד מלמעלה-למטה
עיבוד מלמעלה-למטה (Top-down) מנצל מידע קיים לצורך הזיהוי התפיסתי. תהליך זה מתייחס לאופן שבו תהליכים מנטליים גבוהים משפיעים על הדרך שבה אנשים מבינים עצמים ומאורעות. כלומר, עיבוד מעלה מטה מתרחש כאשר הציפיות שלנו משפיעות על התפיסה. ציפיות אלו יכולות להתבסס על ניסיון העבר, הידע, המוטיבציה, הרקע התרבותי ותפיסות העולם שלנו. לכן הוא מכונה גם עיבוד שמקורו במושגים (או השערות).
האדם מוקף בכמות עצומה של גירויים בכל רגע נתון, אך הוא יכול למקד את הקשב רק במקצת מהגירויים האלה. תהליכי ויסות מעלה-מטה מוודאים שזרימת המידע תכוון בהתאם למטרה הנוכחית של האדם, על ידי דיכוי תהליכי עיבוד מידע שאינם רלוונטיים. באופן זה תהלכי מעלה-מטה הם אלו אשר מאפשרים בחירה מכוונת-מטרה של מוקד תשומת הלב. כלומר, את היכולת של האדם לבחור את העצמים, המאפיינים או המקומות בסביבתו שבהם ימוקדו משאבי הקשב. עם זאת, יכולת ויסות הקשב על ידי מערכות מלמעלה-למטה מוגבלת בקיבולת שלה, כפי שיוצג בפרק הבא.
איורי-החידה של  יכולים להמחיש היטב את חשיבותו של העיבוד מלמעלה-למטה. לדוגמה, הסתכלו באיורים הבאים ונסו להבין מה הם מציגים.
ללא כותרת האיורים האלו חסרי משמעות, אך ניתן לזהות אותם בקלות ברגע שניתן להם שם. נסו להבין את הציורים אחרי שקראתם את התיאורים הבאים: איור א' - צוואר של ג'ירפה, איור ב' - כפותיו של דוב שמטפס על עץ מהצד המנוגד לצופה, איור ג' - ארבעה מקסיקנים עם סומבררו בדלת מסתובבת. זיהוי האובייקטים המוצגים בכל תמונה על בסיס הידע שהופק מהתיאורים שלהן מתאפשר הודות לתהליכי עיבוד מלמעלה-למטה.
השפעה של הקשרים וציפיות
ההקשר (קוֹנְטֶקְסְט), הזמן והמרחב שבו מזהים עצמים מספק מידע חשוב שיוצר צפיות אודות העצמים שאנו עשויים לקלוט בסביבתינו הקרובה. פן נוסף של התפיסה מלמעלה-למטה הוא האופן שבו הקשרים וציפיות יכולים להשפיע על ההשערות שלנו על העולם.
לדוגמה, נסו להבין מה אתם רואים באיור הבא:
התבוננו שוב באות האמצעית בכל מילה. אם פירשתם את המילים באיור ה' כצמד "THE CAT" סביר להניח שתפסת את האות הראשונה כ - H ואת השנייה כ - A. במבט שני תוכלו לראות שמדובר באותה הצורה בשני המקרים. מכאן ניתן להניח שהתפיסה שלכם הושפעה מהידע שלכם אודות מערכת הכתב האנגלית.
דוגמה נוספת לעיבוד מלמעלה-למטה היא תופעת השחזור הפונטי, המאפשרת לנו להשלים חלקי מילים ופונמות חסרות כשאנחנו מנהלים שיחה בסביבה רועשת.
התמודדות עם מגבלת עיבוד המידע על ידי ויסות משאבי קשב
זיכרון העבודה מאחסן מידע המופנה לעיבוד ומשמש לביצוע פעולות קוגניטיביות. ניתן להתייחס לזיכרון העבודה כאל תהליך מנטלי פעיל, שבו גירויים או ייצוגים פנימיים מאוחסנים בצורה מקוונת נגישה וזמינה "on-line", כדי למנוע דעיכה זמנית או פלישה של מסיחים או גירויים מתחרים הנמצאים מחוץ למוקד הקשב הנוכחי. באופן זה, זיכרון העבודה מאפשר לאדם להחזיק מידע במודעות ולהשתמש בו כדי להנחות את אופן הפעולה שלו. עם זאת, לזיכרון העבודה יש קיבולת מוגבלת והוא יכול להכין רק כמות קטנה של מידע ברגע נתון. אצל מרבית בני האדם זיכרון העבודה יכול להכיל כשבע יחידות מידע, כאשר הקשב הוא אחד הגורמים המשפיעים בצורה משמעותית על קיבולת זו. זהו למעשה צוואר הבקבוק של החשיבה האנושית. בעקבות זאת, חוטי מחשבה המונחים על ידי גורמים פנימיים וחיצוניים מתחרים ללא הרף על מקומם במרחב העבודה הגלובלי, אשר מייצג את החשיבה המודעת המתרחשת באמצעות זיכרון העבודה. זו הסיבה לכך שנדידת מחשבות עלולה לפגוע בביצוע של משימה, באופן דומה לגירויים מסיחים מהסביבה החיצונית.
הקושי האנושי לעסוק בבעיות המורכבות ממספר גדול של משתנים נובע ממגבלת הקיבולת של זיכרון העבודה. באופן דומה, יכולת העיבוד המוגבלת של מערכת התפיסה, מציבה בעיה חישובית מורכבת עבור בני אדם ואורגניזמים אחרים. כדי להתמודד עם מגבלה זו יש לווסת בקפדנות את שטף המידע המגיע מהקלט החושי למודעות. לא רק זאת, אלא ישנם מקרים שבהם עולה הצורך למזער ככל הניתן את המידע המגיע מהסביבה החיצונית. אחת הסיבות לכך היא פינוי מקום למחשבות פנימיות. היכולת של האדם ליצור ולשמר חוט מחשבה פנימי ללא תלות במציאות החיצונית, משחררת אותו מהמגבלות של תגובה לאירועים סביבתיים מידיים בלבד. יכולת זו מתבססת על שיתוף פעולה בין מידע אוטוביוגרפי שמספקת רשת ברירת המחדל, לבין רשתות ויסות פרונטו-פריאטליות שמסייעות לשמור על חוט המחשבה הפנימי מפני הסחות דעת מהעולם החיצוני.
באופן כללי, האדם יכול להפנות (או לא להפנות) את דעתו לעצם מסוים, קו מחשבה או ביצוע של פעולה מוטורית. תהליכי העיבוד מלמטה-למעלה ומלמעלה-למטה, מאפשרים לאדם להשקיע את משאבי הקשב שלו בצורה המיטבית עבור הנסיבות הנוכחיות, מתוך הישענות על ניסיון העבר.
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים
קליפת המוח הקדם-מצחית מקבלת מידע של מטה-מעלה "bottom-up" מהמערכות החושיות של המוח ומספקת ויסות של מעלה-מטה "top-down" על הקורטקס החושי, כדי לשלוף מידע שמאוכסן בזיכרון וכדי להנחות את העיבוד של המידע החושי. היא משמשת כמרכז השליטה הקוגניטיבית ומאפשרת להפנות את הקשב לאירועים שרלוונטיים להתנהגות.
המערכות של קליפת המוח הקדם-מצחית יכולות לייצג מידע גם בהיעדר גירוי חיצוני המספק נתונים של מלמטה-למעלה, אך תהליך השברירי הזה מתאפשר רק בסביבה כימית מדויקת מאוד, שבה מסלולי העוררות מתאמים את מצב התודעה הפנימי עם האירועים שהאדם חווה בסביבה החיצונית. ישנם מספר מוליכים עצביים, המעורבות בתפקודים קוגניטיביים גבוהים, כמו תהליכי עיבוד מידע מלמעלה-למטעה של מתן עדיפות למידע רלוונטי על פני מידע לא רלוונטי: דופמין (DA), סרוטונין (5-HT), נוראדרנלין (NA או NE) ואצטילכולין (ACh).
המוליך העצבי דופמין חיוני במיוחד לשליטה על הפעילות הקוגניטיבית בקליפת המוח הקדם-מצחית. הוא מעורב גם בתהליכי ויסות ושליטה של עיבוד מידע מלמעלה-למטה המאפשרים מתן עדיפות למידע רלוונטי על פני מידע לא רלוונטי. בהתאם לכך, גירויים בולטים וגירויים רלוונטיים להתנהגות אשר נמצאים בסביבה החיצונית של האדם, גורמים לעלייה ברמת הדופמין בקליפת המוח הקדם-מצחית.
פגיעות בעיבוד מלמטה-למעלה ומלמעלה-למטה
באופן כללי, ירידה בתפקוד של קליפת המוח הקדם-מצחית בעייתית במיוחד בעידן המידע, שבו היכולות הניהוליות של מעלה-מטה חיוניות לשמירה על נתיבי קריירה מאתגרים כמו גם לצורך מטלות יום יומיות בסיסיות כמו דאגה למצב הבריאותי והפיננסי של האדם.
יכולים להיות מספר גורמים לפגיעה בתפקודי מעלה-מטה. למשל, התסמינים של הפרעת קשב כוללים פגיעה ביכולת הוויסות מלמעלה-למטה של המערכת הפרונטלית על הקשב וההתנהגות.
סיקריים
הסִיקָרִיִים (מלטינית: Sicarii; בספרות המאוחרת נקראו גם: סִיקְרִיקִים) היו קנאים קיצוניים שהתבלטו בתקופת המרד הגדול של יהודה נגד הכובשים הרומאים.
מקור השם
השם סיקריים נגזר מן המילה "סיקה" (בלטינית: Sica – חרב מעוקלת קצרה או פגיון ארוך ששימש מתנקשים), מאחר שבני קבוצה זו נהגו לשאת פגיון מתחת לבגדיהם-גלימותיהם. "סיקרי" היה כינוי בלטינית לרוצחים, ובמיוחד רוצחי חרש. ממילה זו נגזר הביטוי "מתנקש" בלטינית (sicarius).
המאבק נגד הרומאים
הסיקריים היו ידועים כקבוצה אלימה, שאינה בוחלת באף אמצעי, כולל רצח פוליטי, כדי להשיג את מטרתם: עצמאות יהודית אל מול רומא. יוסף קלוזנר משייך את הסיקריים אל קבוצת איסיים פעילה שניסתה בכוח להביא את המשיח המיוחל, גם באמצעות טרור. אולם לדעת רוב החוקרים הסיקריים היו בעלי השקפה פרושית, כמו קבוצות הקנאים האחרות. הסיקריים פעלו גם נגד החברה היהודית הגבוהה, שהייתה קרובה יותר לשלטונות הרומיים, כמגמה לשינוי חברתי. כך לדוגמה הם הציתו את הארכיון העירוני שבו היו שמורים שטרות החוב. פעולותיהם במישור זה הקנו להם אהדה אצל השכבה הענייה של האוכלוסייה.