cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ינג'ר סופטוור
טכנולוגיה
ג'ינג'ר טוענת כי היתרונות של התוכנה ממונפים על ידי דוברי אנגלית כשפת אם ושלא כשפת אם, ומצאו ערך גם בשוקי נישה כמו ניהול דיסלקסיה. עוד הם טוענים שמשתמשי ESL מפיקים תועלת רבה מהשימוש בתוכנה, שכן הדבר מאפשר להם לכתוב טקסט אנגלי נטול שגיאות. השימוש בתוכנה מתרחב גם לאנשי מקצוע דוברי אנגלית כשפת אם וסטודנטים המשתמשים בה כ"רשת ביטחון" לעריכת הדוא"ל שלהם, כמו גם סטודנטים בינלאומיים שכותבים באנגלית.
מוצרים
מוצרי תוכנת ג'ינג'ר כוללים את ג'ינג'ר פייג', אפליקציית שיפור כתיבה חוצה פלטפורמות ומקלדת ג'ינג'ר הזמינה למכשירי אנדרואיד.
ג'ינג'ר פייג' פועל כשירות מקוון ותומך במיקרוסופט וורד, מיקרוסופט אאוטלוק, מיקרוסופט פאוורפוינט, אינטרנט אקספלורר, גוגל כרום ומוזילה פיירפוקס, ומתפקד כאפליקציית שיפור כתיבה למכשירים ניידים אנדרואיד ו-iOS. התכונה העיקרית שלו היא בודק הדקדוק ובודק האיות הפועלים בצורה חלקה עם ממשקי המשתמש השונים. יש לו גם כלי ניסוח מתקדם, מילים נרדפות והגדרות בהקשר, תרגום רב-לשוני ופונקציה להפיכת טקסט לדיבור המאפשרת למשתמשים לשמוע משפטים לפני ואחרי תיקון.
מקלדת ג'ינג'ר לאנדרואיד מחליפה את המקלדת המובנית ומתפקדת כאפליקציית מקלדת. מקלדת ג'ינג'ר היא אפליקציית המקלדת היחידה שמציעה הגהה וכלי כתיבה אחרים באמצעות גישה בלחיצה אחת לתוכנת ג'ינג'ר פייג'.
מודל עסקי
במקור, המודל העסקי של החברה היה ניסיון חינם בן יומיים, ולאחריו אפשרות לרכוש רישיון. ב־15 בינואר 2012, החברה שינתה את המודל העסקי שלה על ידי שחרור גרסת פרימיום. גרסת זו מורכבת מבודק הדקדוק ובודק האיות המבוססים על הקשר. גרסה בתשלום כוללת קורא טקסטים של ג'ינג'ר ומאמנת אישית, כלי לניתוח דוחות התקדמות, יחד עם גישה בלתי מוגבלת לבודק הדקדוק, בודק האיות וכלי לניסוח מחדש.
מקלדת ג'ינג'ר היא חינמית להורדה ושימוש, אם כי היא מציעה רכישות בתוך האפליקציה כמו ערכות נושא וחבילות נושא.
יהודה ברנר
יהודה ברנר (7 בינואר 1916 – 21 במרץ 1938) היה בן למשפחה מראשוני המתיישבים בעפולה, לוחם בשורות ארגון ההגנה שנפל בעת העלייה לחניתה. היה הראשון מבני עפולה שנפל חלל על הגנת היישוב.
ביוגרפיה
יהודה ברנר נולד בפולין בשנת 1916, עלה עם הוריו לארץ ישראל בשנת 1926. המשפחה התיישבה בעפולה שנוסדה שנה קודם לכן. לאחר סיום למודיו בבית הספר היסודי בעפולה למד בבית הספר המקצועי שליד הטכניון בחיפה. הצטרף לקן "השומר הצעיר" בחיפה היה חבר בהנהגה הארצית של הארגון. לאחר מכן היה חבר בהכשרה של חברי התנועה שהתכוננה לעלות על הקרקע בגליל, שתייסד לאחר מכן את קיבוץ אילון. היה רכז של התנועה בקומונה בתל אביב. בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט התנדב יהודה ברנר ליחידה המגויסת של ארגון ההגנה ושירת ביחידת נוטרי גוש עפולה שבסיסה בכפר ילדים.
ב-21 במרץ 1938 היה יהודה ברנר ביחידת של פלוגות השדה שגויסה לעלייה לחניתה. מטרת היחידה הייתה להשתלט על המקום, לארגן את שמירתו והגנתו ולסלול דרך לעליית המתיישבים. בבוקר יום העלייה לקרקע הגיעו 400 איש, וביניהם 100 אנשי פלוגות השדה בפיקודו של יצחק שדה אל האתר הם פרצו את הדרך לחניתה התחתית שבמורדות ההר, כשהם נושאים את הציוד. בערב עזבו רוב האנשים את המחנה, ורק "פלוגת הכובשים" כ־100 איש נשארה במקום. בו בלילה הותקפו המתיישבים על ידי ערביי הסביבה. שניים מהם, יהודה ברנר ויעקב ברגר נהרגו. ראשון נפגע יעקב ברגר ויהודה ברנר נפגע כשחש להגיש לו עזרה ראשונה כשכדור פגע בראשו והוא נפל מת במקום, כשנשקו מכוון לצד היורים ואצבעו על ההדק. המתיישבים המשיכו בעבודתם. בסך הכול נפלו עשרה אנשים על הגנת המחנה. העבודות נמשכו עד שבתאריך 8 באפריל נפרצה הדרך לבית האבן - משכנה של משפחת אריסים ערבית - במקום שכונה "חניתה עילית", אז עברו המתיישבים לשם והשאירו את חניתה תחתית להיות מחנה אימונים לקורס מ"כים של ההגנה.
העלייה לחניתה הייתה מגדולי מבצעי ההתיישבות של חומה ומגדל, להתיישבות באזור חדש, הררי, עוין וקשה להגנה. העלייה לקרקע זכתה לסיקור עיתונאי נרחב בעיתוני התקופה. מפורסמת התמונה, שצולמה במהלכה, בה נראה יצחק שדה, חובק משני צדדיו את יגאל אלון ומשה דיין, על גבה כתב חיים ויצמן את המלים הנבואיות "המטה הכללי"(בצרפתית).
יהודה ברנר הובא למחרת לקבורה בבית העלמין בעפולה. אבל כבד עטף את העיר הצעירה שעד אז, הן בימיי מאורעות תרפ"ט ונן הימי מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, לא עמדה במבחן ביטחוני רציני ולא ידעה שכול ויהודה ברנר היה החלל הראשון של עפולה.
בשנת 1937 הקימו בני משפחתו ספרייה לזכרו שנקראה "ספריית יהודה", שהייתה הספרייה הציבורית הראשונה בעפולה.
אדריאנוס
נעוריו
אדריאנוס נולד בעיר איטליקה (בסמוך לעיר סביליה המודרנית שבספרד) למשפחת מתיישבים רומית עשירה. אולם אפשר שנולד בעיר רומא. שם אביו היה פובליוס איליוס הדריאנוס אפר, ושם אמו דומיטיה פאולינה, שמוצאה מהעיר גאדיס (קדיס בספרד). אביו מת כשהיה אדריאנוס כבן 10, והוא נמסר לאומנות (אפוטרופסות) של שניים: שאר בשרו, הקיסר לעתיד טראיאנוס (סבתו של אדריאנוס הייתה דודתו של טראיאנוס, שקדם לו בתפקיד), ופובליוס אקיליוס אטיאנוס, ידיד אביו. האומנים לקחו את אדריאנוס עמם לרומא, שם הצליח בלימודיו. אדריאנוס חונך כמנהג הרומאים העשירים באותה התקופה, והצטיין במיוחד בשפה היוונית, עד כדי כך שידידיו כינוהו "גרייקולוס" ("יווני קטן").
בשנת 91 שב לעיר מולדתו כדי למלא שירות טרום-צבאי של נערים (IUVENES) המיועדים לשירות הקיסרי הבכיר.
שירות ציבורי
לאחר תום שירותו, בשנת 93, נקרא על ידי טראיאנוס לשוב לרומא, שם מילא תפקיד ציבורי: חבר ועדת העשרה שדנה בסכסוכים בין אזרחים. בשנת 94 מונה לתפקיד האחראי על החגיגות הלטיניות (PRAFECTUS FERIARUM LATINARUM) שנערכו מדי שנה על הר אלבאנוס לכבוד יופיטר. בנוסף על כך, היה חבר ועדת השישה אשר על חטיבות הפרשים הרומיים (SEVIR TURMAE EQUITUM ROMANORUM).
בשנת 95 נכנס למסגרת הצבאית בדרגת טריבון של הלגיון השני אדיוטריקס. מלגיון זה הועבר באותה דרגה ל, שהוצב במואסיה. באוקטובר 97, לאחר שנודע כי הקיסר נרווה אימץ את טראיאנוס, יצא אדריאנוס לגרמניה העליונה, שם בירך את טראיאנוס בשם חילות מואסיה על אימוצו הקיסרי. טראיאנוס השאיר אותו שם, לשרת בתפקיד טריבון בלגיון ה-22 פרימיגניה. בסוף ינואר 98, לאחר מות הקיסר נרווה, יצא אדריאנוס לקולוניה אגריפינה (קלן) שבגרמניה התחתונה, כדי להיות הראשון שיודיע על כך לטראיאנוס, יורשו של נרווה.
בשנת 100 נשא אדריאנוס לאשה את ויביה סבינה, נכדתה של אחות טראיאנוס, אולפיה מרקיאנה. מאחר שלא היו לטראיאנוס צאצאים, ויביה סבינה הייתה הקרובה ביותר לו בקשרי המשפחה.
בשנת 101 היה אדריאנוס מועמדו של הקיסר טראיאנוס למשרת קוואיסטור ויצא עמו לדאקיה, למסע המלחמה הדאקית הראשונה (בשנים 101–102), בה זכה באותות הצטיינות. בשנת 103 כיהן במשרת הממונה (CURATOR) על רשומות הסנאט (AB ACTIS SENATUS). בשנת 105 כיהן במשרת טריבון של העם ברומא. בזמן מסע המלחמה הדאקית השנייה (בשנים 105–106), מונה מטעם הקיסר על הלגיון הראשון מינרוויה. בסוף שנת 106 נשלח על ידי טראיאנוס לרומא ומונה לפראיטור. בעקבות הצטיינותו במלחמה הדאקית השנייה, מונה למושל הפרובינקיה פאנוניה התחתונה בדרגת לגאטוס (LEGATUS PRO PRAETORE). לאחר מכן מונה לתפקיד קונסול מוסף (CONSUL SUFFECTUS) ובתקופה זו שימש כמחבר נאומיו של טראיאנוס. בשנים הבאות צורף אל ועדת השבעה הממונה על פולחן סעודות האלים (SEPTEMVIR EPULONUM) ולסודאלס אוגוסטאלס, חבר הרעים הסודאלים שתפקידם היה לטפח את פולחן אוגוסטוס, שהיה חשוב ביותר במשטר הקיסרי.
באמצע שנות ה-30 לחייו, נסע אדריאנוס ליוון, ובעקבות ביקורו ופגישותיו בעיר אתונה, קיבל את האזרחות האתונאית, ונבחר בה על דעת כל מוסדות העיר לארכון מן המניין לשנת 112–113.
לנרווה, טראיאנוס, אדריאנוס ואנטונינוס פיוס, ארבעת הקיסרים שבאו אחרי מות דומיטיאנוס, לא היה בן שיכול היה לרשת את הקיסרות. לכן הם אימצו לבן מועמד מתאים לרשת את הקיסרות. האימוץ הבטיח את רציפות השלטון התקין. כך מינה נרווה את טראיאנוס, אך טראיאנוס לא הספיק למנות את יורשו בעודו בחיים. לפי סברה אחת היה בדעתו למנות את שר הצבא לוסיוס קווייטוס, אך הוא לא הספיק לעשות זאת בטרם מת ואשתו של טראיאנוס, פלוטינה, שנטתה חסד לאדריאנוס, הוכיחה באמצעות מסמכים מזויפים כי טראיאנוס אימץ את אדריאנוס לבן, וכך מינה אותו הסנאט הרומי לקיסר. עם זאת, מקור כוחו של אדריאנוס לא היה באימוצו על ידי טראיאנוס ובתמיכת הסנאט, כי אם בתמיכת הלגיונות.
קיסר רומא
ב-11 באוגוסט 117 קיבל את סמכויות הקיסר ובתוארו המקוצר, נקרא: "IMPERATOR CAESAR TRAIANUS HADRIANUS AUGUSTUS". ב-1 בינואר 118 מונה ברומא בהיעדרו לתפקיד קונסול בפעם השנייה. בהמשך, נרקם נגדו קשר ברומא על ידי אישים בולטים בממשל ונאמניו הוציאו להורג על דעת הסנאט ארבעה מהבולטים שבהם. ביולי אותה שנה הגיע לרומא והחל להפגין נדיבות בהענקת קצובות המזון להמון ובמחיקת חובות ישנים לקופת הקיסר. הוא כיבד את זכרו של טראיאנוס בנשיאת דיוקנו על מרכבה בתהלוכת ניצחון מרשימה. ב-1 בינואר 119 מונה לקונסול בפעם השלישית והאחרונה.
אדריאנוס הדיח את אקיליוס אטיאנוס, אומנו לשעבר, מכהונת פראיפקטוס הפראיטוריום, והחליף אישים נוספים בצמרת הפקידות הבכירה במגמה לקרב למשרות החשובות אישים ממעמד הפרשים במקום עבדים משוחררים. ככל הנראה בתקופה זו מונה גאיוס סווטוניוס טרנקוילוס למשרת הממונה על הקורספונדנציה המלכותית אב אפיסטוליס. עוד בשנת 119, הקים מועצה (CONSILIUM PRINCIPIS), שתפקידה לייעץ לפרינקפס בענייני מדינה וחוק. הוא הפקיד בידי המשפטן הצעיר פובליוס סאלוויוס יוליאנוס את עדכונו של קובץ הצווים של הפראיטורים, EDICTUM PERPETUUM. בדצמבר אותה שנה נפטרה חמותו, מטידיה, ובעקבות זאת העניק חגיגה מיוחדת לזכרה ויזם את האלהתה.
באביב שנת 121 יצא אדריאנוס למסע ביקורים בפרובינקיות, שנמשך כארבע שנים. הוא ביקר בגאליה, בגרמניה ובשנת 122 הגיע לבריטניה, שם עסק בבניית החומה, שנועדה להגן על תחום השליטה הרומי מפני התקפות השבטים של צפון האי הבריטי. משם חזר לגאליה והמשיך לספרד, שם בילה את החורף בעיר טאראקו (טרגונה). בתחילת שנת 123 חצה את מצר גיברלטר והגיע למאוריטניה, שם השתתף בדיכוי מרידה. הוא הפליג מזרחה לאורך חופי אפריקה, חנה בכרתים והמשיך אל הפרובינקיה סוריה, אל אזור הגבול שעל נהר הפרת עם האימפריה הפרתית. משם חזר למערב דרך הפרובינקיות קפדוקיה, פונטוס, ביתיניה ואסיה. ככל הנראה בתחילת אביב שנת 124, חצה את מצרי הבוספורוס אל תראקיה וביקר במואסיה, דאקיה ופאנוניה. הוא הפליג דרך הים האדריאטי דרומה לאכאיה. בסתיו אותה שנה התקדש ב ובחורף הגיע לאתונה. הוא הסכים לקבל נציגים נוצרים מקומיים, העניק לעיר זכויות יתר בתחום המסחר, ותרם מרוץ סוסים לחגיגות נמיאה ומוביל מים לארגוס. דברים דומים עשה גם בספרטה. הוא סייר במרכז יוון, הפליג לסיקיליה ולקראת סוף אותה שנה הגיע אל רומא.
במהלך שנת 126 עסק ברומא בחקיקה ובנייה. בשנת 127 ערך מסע באיטליה. באפריל שנת 128 הוענק לו התואר "אבי המולדת" (PATER PATRIAE), וכעבור זמן קצר יצא לביקור בפרובינקיה אפריקה, שם חנך מבנים ציבוריים וכבישים, אולם את עיקר זמנו הקדיש לצבא. בתחילת אוגוסט 128 חזר לרומא וכעבור זמן קצר יצא לאתונה, בה הקים מבנים ציבוריים והיכלות, ובהם: האולימפיאיון, הפנהלניון , היכל להרה והפנתאון. באביב 129 הפליג לפרובינקיה אסיה. בעיר אפסוס ערך משחקים וחגיגות. בהמשך הגיע לליקיה ובפאסיליס חנך היכל מרכזי לפולחן הקיסר. לאחר מכן ביקר בפאמפיליה ובפריגיה.
לקראת סוף יוני 129 הגיע אדריאנוס אל אנטיוכיה ומשם יצא לבקר את חילות הספר של סוריה. לקראת סוף הסתיו באותה שנה, ניהל בעיר הגבול סמוסאטה שעל נהר הפרת, שיחות מדיניות עם שליטים שכנים. במהלך חורף 129–130 היה פעיל באנטיוכיה ובביקור בפלמירה זכה לכינוי "אלוהי".
בתחילת שנת 130 הגיע אדריאנוס לפרובינקיה יודיאה (יהודה), בה הוטבעו לכבודו מטבעות המכריזים על "בואו של האוגוסטוס ליודאיה". הוא הגיע דרך עבר הירדן בתחום פרובינקיה ערביה, דרך בצרה, גרסה ופילדלפיה. משם ככל הנראה המשיך לפטרה וככל הנראה בקיץ הגיע לירושלים, בה פיקח על תוכניתו להקמת איליה קפיטולינה. בסוף אותה שנה נסע דרך השפלה אל עזה. משם המשיך למצרים, שם פיאר את קברו של פומפיוס ונכנס לאלכסנדריה בתהלוכה חגיגית.
בשובו מן ההפלגה על הנילוס, יצא אדריאנוס למסע בלוב. בביקורו זה באלכסנדריה, בלטה נדיבותו הכספית לבנייה ציבורית ובמיוחד היכלות לאלים.
באוגוסט 131 הפליג אדריאנוס לסוריה ומיד המשיך לאתונה, שם חנך בטקס גדול את האולימפיאיון – היכל ענק לזאוס האולימפי, בו הוצב פסלו של אדריאנוס עצמו לצד פסלו של זאוס. כמו כן, הקדיש את היכל הפנהלניון לזאוס פנהלניוס וקבע בעיר "התכנסות של כלל ההלנים", שבמסגרתה העמיד כינוסים שנתיים ואת המשחקים הפאן-הלניים. אדריאנוס העניק חשיבות ומרכזיות לאתונה ולכל מה שהיא מייצגת, ומשום כך תיקן תקנות לטובתה. בין היתר, פסק לה קצבת תבואה שנתית. הוא ראה בביקורו בעיר את גולת הכותרת של מסעו. בשנת 132 שב לרומא ועסק בעיקר במינהל, חקיקה ובניין.
בסתיו שנת 132, שמע אדריאנוס על הישגי היהודים במרד בר כוכבא ובראשם כיבושה של איליה קפיטולינה (ירושלים). הוא ציווה לדכא את המרד במהירות וייעד לשם כך כוחות צבאיים נוספים שלא נמצאו בזירת המלחמה. במהלך שנת 133 השיגו החילות הרומאיים הישגים חלקיים בלבד ולא הצליחו לכבוש מחדש את איליה קפיטולינה מידי המורדים. אדריאנוס ייחס עתה חשיבות למלחמה זו ובשנת 134 יצא בעצמו אל שדה המערכה, ונראה כי בקיץ אותה שנה פיקח בעצמו על ההתקפה המכרעת לכיבוש העיר. כיבושה של ירושלים היה כרוך בהרוגים רבים גם בצבא הרומאי, ומסיבה זו נמנע הקיסר במכתבו אל הסנאט על המערכה מן הנוסח המקובל בדרך כלל, "אם לכם ולבניכם שלום, מה טוב, לי ולחיילי שלום". אדריאנוס הפקיד את השלמת דיכוי המרד בידי מצביאו, יוליוס סוורוס, ועזב לאנטיוכיה. בעקבות המרד היהודי, החליט אדריאנוס על ארגונה מחדש של פרובינקיה יודיאה, שנקראה מעתה "סוריה פלשתינה" (PALAESTINA SYRIA), תוך השמטת השם "יהודה" משמה הרשמי וגזירת גזירות על היהודים בארצם.
בשנת 135 שב אדריאנוס לרומא ונטל לידיו את ניהולה של פרובינקיה ביתיניה, שהייתה עד עתה סנאטורית וסבלה מקשיים כלכליים. כמו כן, הקדיש את תשומת לבו לפלישת האלאנים בגבולה הצפון-מזרחי של האימפריה. בסתיו-חורף אותה שנה, העניק ליוליוס סוורוס עיטורים של טריומף, עבור הצלחותיו בכיבוש ביתר והשלמת דיכוי המרד היהודי. אדריאנוס עצמו הוכרז בשנית כעל "אימפרטור" (על המטבעות מופיע: "IMPERATOR II"). בשנת 136 הקים ברומא את ה"אתנאיום", מרכז עיון ולימוד של חכמה יוונית. באותה שנה עסק בהשלמת בניית ארמונו ליד העיר טיבּוּר, שנודע כיום בשם "וילה אדריאנה": מכלול של בניינים, גנים, בריכות והיכלות קטנים. באותה שנה החליט לאמץ לבן (הנבחר לרשת אותו בשררה האימפריאלית) את לוקיוס קיאוניוס קומודוס, ששימש קונסול בשנה זו ונקרא מעתה לוקיוס אייליוס קיסר. אדריאנוס גם הוציא להורג את גיסו בן התשעים ואת נכדו של זה, באשמת חתירה, ייתכן משום שהיו בין שארי בשר שהיו מאוכזבים מן האימוץ.
בסתיו שנת 136 נפטרה ויביה סבינה, אשת אדריאנוס, ללא בנים. במהלך שנת 137 אדריאנוס נותר מרותק לארמונו בשל מחלה. הוא מינה את בנו המאומץ לקונסולט שני ובהמשך השנה גם לתפקיד מושל פאנוניה, ככל הנראה לשם הכשרתו לקראת קיסרותו העתידית. אלא שב-1 בינואר 138, לוקיוס אייליוס נפטר. ב-25 בפברואר אותה שנה, אימץ אדריאנוס לבן את האיש שכונה מעתה בשם טיטוס אייליוס אנטונינוס (הקיסר לעתיד אנטונינוס פיוס). מפאת מחלתו, מסר אדריאנוס לאנטונינוס את סמכויות השלטון בפועל ויצא אל חווילתו בבאיאי, ייתכן משום שביקש לרחוץ במעיינות המרפא בסביבה. ב-10 ביולי 138 מת אדריאנוס ממחלתו. הוא נקבר בחווילה שהייתה שייכת לקיקרו בעבר, בפוטיאולי הסמוכה למקום הפטירה, אך בתחילת שנת 139, משהושלם המאוזוליאום החדש על שפת נהר הטיבר ממול לשדה מרס, הועברו שרידיו אל אתר הקבורה שייעד לעצמו בעודו בחיים. אדריאנוס נפטר בגיל 62, לאחר שהיה קיסר במשך 21 שנים.
אדריאנוס וצבאו
על אף היותו מנהלן מוכשר ובעל יכולת צבאית מוכחת, ואולי משום כך, החליט אדריאנוס כי שטחי האימפריה הרומית נמתחו אל מעבר ליכולותיה ההגנתיות. ההתקוממות הכללית של עמי המזרח, הביאה את אדריאנוס למסקנה כי על האימפריה להחזיק בגבולות בני הגנה, דבר העדיף על מדיניות הכיבושים של טראיאנוס, אשר שאף להרחיב את גבולות האימפריה ככל האפשר. מכיוון שכך, כבר מיד לאחר שנעשה קיסר, ויתר אדריאנוס על כיבושי קודמו בפרתיה ובארמניה, נסוג ממסופוטמיה וכן הסיג מעט את גבול צבאותיו בבריטניה, תוך שהוא בונה חומה (שחלקים ממנה קיימים עד ימינו) שהפרידה בין פראי הצפון, ובין האזור הדרומי של בריטניה שהיה לפרובינקיה רומית. חומת אדריאנוס בבריטניה הייתה אך אחת משורה של ביצורים מאסיביים בכל גבולות הממלכה, שכונו "לימס" - רשת של מחסומים נייחים וביניהם דרכים, מצדיות, מבצרים, מגדלי איתות ותצפית, שיצרו קו הניתן להגנה ובארץ ישראל לימס פלשתינה.
מדיניות זו של שמירת הגבול בהגנה נייחת הייתה עלולה ליצור אי שקט בצבא, שעתה חסרה הייתה לו התעסוקה כנגד גורמים מבחוץ, והסכנה הייתה כי יפנה פנימה. בשל כך הרבה אדריאנוס לתור את האימפריה, להגיע אף ליחידות הצבא המרוחקות ביותר, ולהשליט משטר של אימונים ותרגולים שהיה בהם כדי להעסיק את היחידות.
בסיוריו ברחבי האימפריה, ניסה אדריאנוס לאחד את המינהל והמשפט בפרובינקיות, וליצור מצב בו תהיה האימפריה לקהילה, יותר מאשר אגד של פרובינקיות הנשלט בניגוד לרצונו על ידי שלטון מרכזי זר. אדריאנוס פעל למען הענקת זכויות של אזרחות רומאית לאזרחי ערים רבות באימפריה. אף בביקורו של אדריאנוס ביהודה רצה אדריאנוס להרגיע את הרוחות ולצרף את העם היהודי אל הקהילה שהקים. במטבע שטבע לזכר הביקור נראה אדריאנוס כשהוא עומד ליד אישה המסמלת את יהודה, וילדים מגישים לו כפות תמרים כאות לשלום. על אף שאותות המרד כבר ניכרו מתחת לפני השטח בעת שביקר אדריאנוס ביהודה, לא הצליח הקיסר לגלותם בעת שערך את ביקורו.
על פי המדיניות החדשה לא היו עוד המדינות השוכנות בגבולה של האימפריה מטרות מיידיות לכיבוש או להפיכה למדינות גרורות נוסח ממלכת יהודה של ימי הורדוס, כי אם מדינות שתפקידן לחצוץ בין האימפריה ובין אויביה, ולאפשר מרווח פיזי בין האימפריה הרומית ובין מעצמות אזוריות כאימפריה הפרתית, דבר שיאפשר מניעתה של מלחמה כל עוד ירצו בכך הצדדים. מדיניות זו אפשרה את שמירת השלום בגבולות האימפריה, ואת תקופת השגשוג שידעה האימפריה בימי יורשיו של אדריאנוס - "הקיסרים הפילוסופים" אנטונינוס פיוס (החסיד) ומרקוס אורליוס.
הקונפליקט הצבאי הקשה ביותר בתקופתו של אדריאנוס היה עם היהודים בימי מרד בר כוכבא בין השנים 132–135.
פועלו התרבותי
אדריאנוס תמך בקידום האומנויות. הוילה של אדריאנוס בטיבולי היא הדוגמה הרומית הטובה ביותר לגינון קלאסי. ברומא הרחיב את הפנתיאון שנבנה בימיו של מרקוס ויפסניוס אגריפה, ונתן לו את הצורה בה הוא השתמר עד ימינו. כאשר ביקר ביוון בשנת 125 ביקש ליצור פרלמנט שיאחד את הערים היווניות ביוון ובאסיה הקטנה. פרלמנט זה שכונה פנהלניון לא עלה יפה, ולא הצליח לאחד את ההלנים.
תקופת שלטונו הייתה תקופה של פריחת האומנויות, הציור והפיסול, הכתיבה והאדריכלות. בין היתר נכתבו בתקופתו ספריו של ההיסטוריון סווטוניוס אשר היה בתקופה מסוימת מזכירו האישי.
Cage The Elephant
Cage The Elephant (תרגום חופשי: לכלוא את הפיל) היא להקת רוק אמריקאית שנוסדה במקור ב-2006 בבוולינג גרין שבקנטקי, הלהקה עברה ללונדון ב-2008 בטרם יציאת אלבומה הראשון. הלהקה מורכבת כיום מהזמר מתיו שולץ, הגיטריסט בראד שולץ (מתיו ובראד אחים, בראד הוא הבכור מבין השניים), המתופף ג'ארד צ'מפיון והבסיסט דניאל טיקנור. נוספים להופעותיהם הקלידן/גיטריסט מת'הן מינסטר והגיטריסט ניק בוקרת'. אלבומה הראשון של הלהקה "Cage The Elephant" יצא ב-2008, האלבום שנחל הצלחה מרובה כלל בתוכו מספר סינגלים שהופצו לרדיו והביא ללהקה תשומת לב רבה באנגליה ובארצות הברית
אדריאנוס
אדריאנוס והיהודים
בתחילה קיבלו היהודים בעין יפה את עלייתו של אדריאנוס לשלטון לאחר מותו של טראיאנוס, אשר היה שנוא על היהודים, ואשר בימיו התמרדו היהודים בתפוצות. אדריאנוס אף דיבר בתחילה על בנייתה מחדש של ירושלים, ועודד את התקוות לבנות מחדש את בית המקדש. הוא שוחח עם חכמי ישראל כרבי יהושע בן חנניה, דן עמם בפילוסופיה ובתורת ישראל, ועל פי ילקוט שמעוני, בהזדמנות מסוימת אף הביע אמפתיה לגורל היהודים: "אנדריאנוס קיסר אמר לו לר' יהושע גדולה היא הכבשה שעומדת בין שבעים זאבים, אמר לו גדול הוא הרועה שמצילה ושוברן לפניהם" (מדרש אסתר רבה פרשה י, יא).
Cage The Elephant
קייג' דה אלפנט ידועים בהופעותיהם האנרגטיות ובעיבוד האלקטרוני שלהם. האלבום הראשון של הלהקה הושפע ממוזיקת רוק, פאנק ובלוז. עם זאת, אלבומם השני, Thank you, Happy Birthday, נושא השפעה גדולה של מוזיקת פאנק רוק ולהקות כמו הפיקסיז ונירוונה. באלבומם השלישי, מלופוביה, נעשה מאמץ רב מצד הלהקה למצוא את סגנונם הייחודי והאלבום אכן זכה במועמדות לפרס אלבום המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי של 2015. אלבומה הרביעי של הלהקה, Tell Me I'm Pretty, שוחרר בדצמבר 2015.
אדריאנוס
אדריאנוס והיהודים
אך תקוות אלו נכזבו. הקיסר שינה את עמדתו, והחליט על בנייה מחודשת של ירושלים כעיר הלניסטית אלילית בשם איליה קפיטולינה, ולאסור על כניסת היהודים בשעריה.
היהודים, שכבר הספיקו להתקבץ כדי לעלות אל ירושלים כמנהגם, שהו בבית רימון בעת קבלת ההודעה. הדברים דכדכו את רוחם, ותסכולם הפך במהרה להתמרמרות ותסיסה. רבי יהושע בן חנניה ניסה להרגיע את העם בעזרת משל ממשלי איזופוס - משל האריה והחסידה, באמרו להם שדי בכך שלא טובחים בהם למוות. אך הציבור היה נזעם, והחלו נושבות רוחות המרד.
סטיבן ברקוף
סטיבן ברקוף (באנגלית: Steven Berkoff; נולד 3 באוגוסט 1937) הוא שחקן, סופר, מחזאי, ובמאי תיאטרון בריטי. ברקוף הופיע וביים מחזות גם בישראל.
אדריאנוס
אדריאנוס והיהודים
כתובת לאדריאנוס שנתגלתה בירושלים ב-2014 מקדמת את פתרון המחלוקת ההיסטוריוגרפית באשר לשאלה האם בניית העיר האלילית הייתה הגורם למרד או שהמרד קדם לבניית איליה קפיטולינה ובניינה בוצע כחלק ממסע העונשין בגינו. על פי ניסוח הכתובת ברור כי בזמן הכנתה, בשנת 130 - שנת ביקור אדריאנוס בארץ ישראל, העיר עדיין אינה מכונה איליה קפיטולינה. עם זאת, הכתובת מעידה על כך ששנתיים לפני המרד נערכו בעיר עבודות בנייה מסיביות לרגל ביקור הקיסר. ייתכן, אם כן, כי המרד פרץ על רקע עבודות אלו, אבל החלטת אדריאנוס לאסור על יהודים להיכנס לעיר הייתה חלק מצעדי הענישה עליו. בנוסף יש הטוענים כי עוד קודם המרד אסר אדריאנוס על היהודים לקיים את מצוות המילה, ממניעים הלניסטיים, דבר שזירז אף הוא את פרוץ המרד. מכל מקום, הכפייה ההלניסטית של אדריאנוס ונוהגו האנטי-יהודי הבוטה התסיסו את העם, שהיה מונהג על ידי שני מנהיגים כריזמטיים: איש הצבא שמעון בר כוכבא והמנהיג הרוחני רבי עקיבא.
סטיבן ברקוף
כיוצר תיאטרון הוא מוכר בזכות סגנון ההופעה העוצמתי שלו, המשלב אלמנטים של תיאטרון פיזי, תיאטרון טוטאלי ואקספרסיוניזם. כשחקן קולנוע, הוא ידוע בעיקר בהופעותיו בתפקידי נבל, כולל גילומיו של הגנרל אורלוב בסרט "אוקטופוסי" (1983) מסדרת סרטי הריגול ג'יימס בונד, ויקטור מייטלנד ב"השוטר מבוורלי הילס" (1984), קולונל פודובסקי ב"רמבו: משחק הדמים 2" (1985) ואדולף היטלר במיני סדרת הטלוויזיה מלחמה וזיכרון (1988–1989).
ביוגרפיה
ברקוף נולד בשם לסלי סטיבן ברקס, בשכונת סטפני שבמזרח לונדון, בנם של פאולין "פולי" (לבית היימן), עקרת בית, ואלפרד "אל" ברקס, חייט. הייתה לו אחות גדולה, בריל (1930–2010). ברקוף הוא ממוצא יהודי; סבו וסבתו היגרו לאנגליה בסוף המאה ה-19, סבו וסבתו מצד אביו מרומניה, וסבו מצד אמו מרוסיה. שם משפחתו היה במקור ברקוביץ', אך אביו שינה אותו לברקס, כדי לסייע בהטמעה של המשפחה בחברה הבריטית. ברקוף שינה את שם משפחתו באופן חוקי לברקוף ואימץ את שמו האמצעי.
Cage The Elephant
היסטוריה
לפני הקמתה של הלהקה מתיו, סולן הלהקה העיד בראיון עמו כי עבד בתור שרברב על עבודה זו הוא אמר כי במידה והוא לא היה פורש מעבודתו הקודמת הוא היה נתקע שם למשך שארית חייו. לאחר עזיבת עבודתו בתור שרברב הוא עבר לעבוד במזללה מיוחדת לכריכים יחד עם אחיו בראד שבעברו עבד בטלמרקטינג.
אדריאנוס
אדריאנוס והיהודים
המרד, משהגיע, היה קיצוני בעוצמתו, ולגיון רומי שלם, הלגיון העשרים ושניים דיאוטראיאנה הושמד על ידי המורדים; המערכה בארץ ישראל הייתה כנראה הקשה ביותר מכל המערכות הצבאיות שנערכו בתקופת שלטונו של אדריאנוס. גם אדריאנוס היה קיצוני בדיכויו של המרד, ורבבות אם לא מאות אלפי יהודים נהרגו במהלך הדיכוי האכזרי. לכבוד דיכוי המרד הקדיש הסנאט כתובת הוקרה הגדולה ביותר במזרח האימפריה באתר מחנה הלגיון השישי פראטה בתל שלם לכבוד הקיסר.
לאחר שדיכא את המרד, החליט אדריאנוס, כפי שעשה לפניו אנטיוכוס אפיפנס בימי הממלכה הסלאוקית, לאסור על קיום מצוות בסיס של העם היהודי. את ירושלים החריב כליל והקים עליה את העיר איליה קפיטולינה. בגזירות השמד אסר על המילה ועל שמירת השבת, וכן על התפילה, ושמירת המצוות. בתקופה זו מתו עשרת הרוגי מלכות באכזריות ובייסורים, על שניסו לשמור על גחלת העם היהודי, ולשמור על התורה ועל המצוות בזמנים קשים אלו.
בתקופת אדריאנוס העמיק הפילוג בין הנוצרים לעם היהודי. שני מנהיגי הנוצרים, קודרטוס ואריסטידס, פנו אל הקיסר והודיעו לו באיגרת כי אין כל קשר בין הנצרות ובין היהודים.
מחמת נוהגו הברוטלי של אדריאנוס כלפי היהודים ואיסוריו הקשים על קיום מצוות, זכור אדריאנוס ביהדות לדורותיה כאדם אכזר שהחריב את כל ארץ יהודה, והוא עומד בשורה אחת עם מחריבי יהדות היסטוריים; נאמר עליו בין היתר כי ניפץ את אבני בית המקדש וחירף וגידף את האלוקים; מסתבר שהדברים קשורים להקמת איליה קפיטולינה האלילית שבתוכה הוקם מקדש יופיטר, והייתה חשובה בעיני היהודים כחילולו מחדש של מקום המקדש. לשמו הוצמד הכינוי "שחיק טמיא", שהיה שמור עד זמנו לנבוכדנצר, אספסיאנוס וטראיאנוס. כינוי זה משמעותו איחול לכך שימות ותישָחקנה עצמותיו.
הצגת ניצחון אדריאנוס ודיכוי מרד בר כוכבא ברומא
. הכתובת באורך של כ-2 מטר התגלתה ברומא, מוקדשת מהסנאט והעם הרומאי (SPQR) לקיסר אדריאנוס לכבוד הסדרת הסדר בפרובינקיה סוריה פלשתינה. ממדיה ולשונה של הכתובת מעידים כי נקבעה על שער ניצחון קטן או בבסיס לפסל לכבוד אדריאנוס לרגל סיום המלחמה הקשה כנגד המורדים היהודיים בהנהגתו של שמעון בר כוכבא והכרזת הסנט על ניצחונו של אדריאנוס בשנת 136, תוך הענקת התואר אימפרטור לאדריאנוס פעם נוספת והחזרת השקט לפרובינקיה סוריה פלשתינה. הכתובת התגלתה בגבעת הקפיטולין, ליד מקדש אספסיאנוס, והדבר מצביע אולי, על הניסיון לקשור את הניצחון במרד בר כוכבא לניצחון של אספסיאנוס בזמן המרד הגדול. כתובת נוספת, נמצאה באותו האזור וקשורה לפעילות הצי בלחימה, יכולה להיות מוקדשת לקיסר או למפקד צבאי בכיר.
בעקבות מרד בר כוכבא הטיל הקיסר אדריאנוס גזירות על היהדות במטרה לפרק את אחידותה של היהדות מבחינה תרבותית ולאומית, ולעקור את הדת היהודית מארץ ישראל; ובכך לשבור את מוקד ההתנגדות לשלטונה של רומא בארץ. לאחר מרד בר כוכבא ביטל השלטון הרומי את הפרובינקיה "יהודה" (Iudaea) והקים במקומה את הפרובינקיה "סוריה פלשתינה" (Syria Palestinae). שינוי שמה של הארץ כפי שמו של העם הפלשתי שנכחד זה מכבר, נעשה במטרה לנתק את הקשר בין עם ישראל לארץ ישראל.
בתרבות ובמחקר
ההתעניינות במרד בר כוכבא כסמל ללחימה יהודית החלה עם תחילת ההתעוררות הלאומיות היהודית ואחרי כך בציונות. עם התעניינות זו הגיעה גם בחינה מחדש של הידיעות ההיסטוריות אודות אדריאנוס. התעניינות התגברה לאחר הקמת מדינת ישראל, ועוררה התגייסות אזרחית, צבאית וממשלתית לטובת החפירות במערות שבהם התגוררו לוחמי בר כוכבא בראשותו של יגאל ידין.
בליל תשעה באב ה'תשל"ט (1979) לקראת תחילת יישום הסכם השלום עם מצרים, שודר עימות בטלוויזיה הישראלית (שהייתה אז ערוץ יחיד, ממלכתי) בין המזרחן פרופ' יהושפט הרכבי והד"ר ישראל אלדד, הוגה דעות מהימין הישראלי. במאמר מערכת במעריב, כתב דן מרגלית עורך התוכנית, שהוויכוח היה נראה "חי מדי", לא על משהו שאירע בעבר, אלא על "מציאות מתהווה". רבי עקיבא בעיניהם היה ראש הממשלה מנחם בגין, בר כוכבא היה אריק שרון שר הביטחון, ואילו אדריאנוס היה ג'ימי קרטר נשיא ארצות הברית, והשאלה: האם אנו מובילים לאסון או לישועה גדולה. הוויכוח הפך לשני ספרים שיצאו שנתיים מאוחר יותר.
בעקבות מציאת פסל ראשו של אדריאנוס בתל שלם, והצגתו במוזיאון ישראל, נהג אלדד לספר שהוא הגיע אל הפסל - "נעמדתי לפני עיניו הכבויות של אדריאנוס ואמרתי לו: אדריאנוס אדריאנוס, אתה שרצית לקרוא למקום זה איליה קאפיטולינה ולארץ זו פלשתינה, פקח את עיניך וראה - היכן אתה נמצא? במוזיאון ישראל - בירושלים!".
בשנת 2012 כתב השר לשעבר יוסי שריד בעיתון הארץ "כנציג המתיוונים בדורנו" שיש לראות במורדים ובראשם רבי עקיבא קבוצת משיחיים חסרי אחריות, הפועלים ב"מופקרות ומופרעות" כפי שלדעתו 'חשף' הרכבי. עיקר טענתו הייתה נגד "שכתוב" הדברים בידי מנהיגי הציונות. ההנחה העומדת אחר הדברים הללו היא שאדריאנוס נגרר אחר מרידת היהודים, שהיו על רקע רגשי ולא ענייני, ושסממני הצבאיות היהודית הם לא מוסריים ומובילים להתגרות שבסופה אסון.
הסופרת הצרפתייה מרגריט יורסנאר פרסמה בשנת 1951 את הנובלה "זכרונות אדריאנוס", המציגה סדרת מכתבים אוטוביוגרפיים בדיוניים שכותב אדריאנוס לנכדו המאומץ ומי שלימים יהיה קיסר רומא, מרקוס אורליוס. המכתבים מתמקדים באירועים הפוליטיים והצבאיים המרכזיים בזמן שלטונו של אדריאנוס, הרהוריו הפילוסופיים, אהבתו לאמנות ושירה ותשוקתו העזה לאהובו אנטינואוס. הספר זכה מיד להצלחה ביקורתית ומסחרית, ותורגם אף לעברית בשנת 1956.
Cage The Elephant
היסטוריה
שם הלהקה
שמה של הלהקה נבחר לדברי מתיו לאחר תקרית בשנת 2006 לאחר הופעה של חברי הלהקה בחור מגולח בראשו עם זקן החל לצעוק ולדבר לעצמו, לאחר מכן בפתאומיות הוא החל לצעוד לעבר חברי הלהקה ונעמד מולם, חברי הלהקה אשר מהרו לתוך המכונית מלבד מתיו לדבריו הוא לא יכל להספיק לכן נתקע בחוץ והיה בטוח כי האדם עומד לדקור אותו אך במקום זאת הוא נעמד מולי וחיבק אותי וחזר ואמר כי ״אתה מוכרח לכלוא את הפיל, אתה מוכרח לכלוא את הפיל...״ שוב ושוב ("You have to cage the elephant") לאחר התקרית מתיו החליט כי שם הלהקה יקרא כך.
חברי הלהקה
חברי הלהקה בהווה
חברי הלקה לשעבר
אלבומי הופעה
קליפים לשירי הלהקה
זכייה בפרסים
יש לציין כי הלהקה הייתה גם מועמדת לפרס גראמי נוסף בשנת 2015 לאלבום האלטרנטיבי הטוב ביותר, הלהקה הייתה מועמדת לזכייה עם האלבום "Melopobia" באותה שנה הזוכה בקטגוריה הייתה היוצרת "st.vincent" עם האלבום בשם הזהה לשם הבמה של היוצרת.
קבוצת באלינט
קבוצת באלינט הוא כינוי למסגרת של קבוצת דיון ותמיכה המיועדת לרופאים ומקצועות טיפול דומים, ומתמקדת ביחסי מטפל-מטופל באוריינטציה פסיכואנליטית. הקבוצות נקראות על שם מייסדן, הפסיכואנליטיקאי הבריטי מייקל באלינט, הן נוסדו בלונדון בשנות ה-50 של המאה ה-20, ומתקיימות במגוון מסגרות ברחבי העולם המערבי.
היסטוריה
באלינט, מחבר הספר "השבר הבסיסי", טען כי יש מקום להכניס את הרעיונות ואת השפה הפסיכואנליטיים לעבודת הרופא הראשוני, לתועלת המטופלים והמטפלים כאחד. לטענתו, מטרת הקבוצות היא "לאפשר לרופאים לראות בצורה שונה ורעננה את עבודתם היום יומית... לראות שיש בעיות שהרפואה ניסתה להתעלם מהן, בעיות אלה גרמו עבודה מיותרת לרופא וסבל מיותר לחולה".
קבוצות באלינט הוקמו בשנות ה-50 של המאה ה-20 בלונדון, ובהמשך התפתחו באירופה, בארצות הברית ובאוסטרליה. ב-1972 נוסדה הפדרציה הבינלאומית לבאלינט.
הקבוצות הראשונות שהינחה מייקל באלינט מנו 12-4 משתתפים, שנפגשו אחת לשבוע במשך 90 דקות, למשך 2-3 שנים. הן כונו על ידי באלינט "קבוצות לדיון ותמיכה" ופעלו באוריינטציה פסיכודינמית, כלומר - הקצו בהן מקום מרכזי לקשר מטפל-מטופל ולאינטראקציה ביניהם, שימוש באסוציאציות חופשיות בזמן הדיון הקבוצתי לגבי המקרה הקליני המוצג, והתייחסות להעברה והעברה נגדית בסיטואציה הרפואית הטיפולית.
קבוצת באלינט מונה בדרך כלל מספר דומה של משתתפים, ומונחית על ידי איש בריאות הנפש ורופא משפחה (או שני אנשי בריאות הנפש); הפגישות נמשכות 90 דקות ובדרך כלל נערכות פעם בשבועיים. המטרה המתגבשת היום מכוונת לפיתוח רגישותם ומודעותם של הרופאים לתהליכים הרגשיים והנפשיים שלהם ושל המטופלים, תהליכים המשפיעים על מרחב הקשר ביניהם, כמו גם להבנת ההשפעה שיש לתהליכים אלה על הטיפול ועל הבעיה המוצגת בקבוצה. מטרה נוספת היא פיתוח היכולת לזהות ולהביע רגש העולה מהאינטראקציה.
מיקוד הקבוצות התרחב במהלך השנים מעיסוק ממוקד-מטופל לעיסוק המתרכז גם ברופא עצמו (מ-patient centered ל-doctor centered). חלק מציפיות יחידת ההנחיה הן שהמטפל יבנה לעצמו "סיפור" ונרטיב בין-אישי שונה, מעובד ומובן יותר, ופחות מטריד. כמו כן נועדו המפגשים לאפשר לרופא לראות היבטים אחרים של הסיטואציה שהוצגה. הנחת העבודה היא שתהליך זה מביא לעלייה בסיפוק המקצועי, להפחתת השחיקה ולהעלאת שביעות הרצון יחד עם שיפור באיכות הטיפול ובהתייחסות למטופל.
במשך השנים התרחב השימוש בקבוצות באלינט לקבוצות מטפלים אחרים העוסקים בבריאות: עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, פסיכותרפיסטים, סטודנטים לרפואה, אחים ועוד. תהליך ההכשרה של רופאי משפחה בישראל כולל פרק של קבוצות אלו.
בישראל החלה ההתייחסות לרעיונות של באלינט בשנות ה-60 של המאה ה-20, על ידי אנשי מקצוע כגון פרופ' פרנץ בריל ואחריו פרופ' בנימין מעוז. מעוז, חווה כץ ויגאל גינת היו בין מנחי הקבוצות הראשונים שהובילו את כניסת הקבוצות לישראל. קבוצות באלינט החלו לפעול בארץ בשנות ה-70, והן יועדו לרופאי משפחה. ישנו "חוג באלינט" במסגרת איגוד רופאי המשפחה בישראל, אשר מאגד מנחי קבוצות באלינט ואנשים המתעניינים בתחום; חוג באלינט עורך ימי עיון והדרכה בנושא.
סטיבן ברקוף
ביוגרפיה
במהלך מלחמת העולם השנייה, ברקוף, אחותו ואמם פונו מלונדון לעיר לוטון, במחוז בדפורדשייר בשנת 1942. בשנת 1947 היגרה המשפחה לארצות הברית, כדי לחיות עם קרובי משפחה של אמו של ברקוף בניאק, במדינת ניו יורק. עם זאת, אביו של ברקוף נאבק למצוא עבודה, ולאחר מספר חודשים שבה המשפחה לאנגליה. בשנת 1952, הוא נעצר על גניבת אופניים ונידון לשלושה חודשי מאסר. ברקוף השתתף בכמה קורסי דרמה בשנים 1957–1958, הוכשר כשחקן באקדמיה לאמנות דרמטית וובר דאגלס (1958–1959), ולאחר מכן למד תיאטרון פיזי ופנטומימה בבית הספר לתיאטרון של ז'אק לקוק בפריז, שם סיים את לימודיו בשנת 1965.
קבוצת באלינט
טכניקת העבודה בקבוצה
פעילות הקבוצה נפתחת בהזמנה מהמנחים למשתתפים להביא סיפור מקרה - מצב בו מרגיש המטפל קושי, תקיעות או חוסר בהירות בהקשר למטופל. בדרך כלל לא מדובר במקרה בעל פתרון רפואי מוגדר. הצגת המקרה נמשכת כ-20-10 דקות. ההצגה לא כוללת פרטים מזהים ומושם דגש על שמירת הסודיות הרפואית. לאחריה מוזמנים המשתתפים לשאול שאלות הבהרה; השאלות מוגבלות לעובדות הנוגעות למקרה והן אמורות להוסיף מידע אודות הרקע המשפחתי, האישי והרפואי של המטופל ועל היסטוריית הקשר וההיכרות שבינו לבין הרופא המטפל. המנחים לוקחים חלק פעיל בשלב זה (כמו גם בדיון) ולפי הצורך שואלים שאלות הבהרה והרחבה על המקרה. לאחר שלב זה מתבקש המציג להפוך לצופה מאזין, שאינו משתתף מילולית בשיחה; לעיתים מתלווה לכך הרחקה סמלית של כיסאו לאחור. המשתתפים מונחים לחשוב על אסוציאציות שהמקרה מעלה אצלם או על תחושות ורגשות מעולמם האישי או המקצועי שעלו במהלך הצגת המקרה, ולחלוק אותם עם הקבוצה. הם מתבקשים במפורש להימנע ממתן עצות או מפנייה אל מציג המקרה. זוהי הזדמנות למציג לשמוע מגוון רעיונות מעבודת חברי הקבוצה המשיקים ומתייחסים למקרה שהציג. לאור הנושאים העולים בקבוצה, מתפתח דיון בו מוצגות דרכים שונות להסתכלות על הנושא. לקראת סוף המפגש, או כאשר יש תחושה שהנושא מוצה, "חוזר" הרופא המציג לקבוצה ונוטל שוב חלק בשיחה. הרופא-המציג יכול להתייחס לתרומה שהפיק או לא הפיק מן הדיון, כמו שינוי פרספקטיבה שחל אצלו בעקבותיו, או מסקנה שהגיע אליה. לעיתים קרובות יחל המפגש הבא בדיווח-מעקב קצר על התפתחות המקרה שהוצג בעבר ועל שינויים שחלו אצל הרופא-המטפל ביחס אליו. הדיון מכוון לאפיונים של עבודת רופאים באופן כללי ולא רק לגבי המקרה הספציפי שהוצג.
סטיבן ברקוף
קריירה בתיאטרון
ברקוף החל את הקרירה שלו בתיאטרון בלהקת תיאטרון בעיירה בארו-אין-פורנס במחוז קאמבריה בצפון-מערב אנגליה, שם שיחק במשך כחודשיים, ביוני וביולי 1962.
קבוצת באלינט
טכניקת העבודה בקבוצה
הבסיס הראשוני להתערבות בקבוצת באלינט היה פסיכואנליטי, אבל המנחים משלבים בעבודה גם מרכיבים פסיכותרפיסטיים שמקורם בגישות טיפוליות אחרות (גישה נרטיבית, גישת הגשטלט, משחק תפקידים גישה משפחתית מערכתית ועוד). יש מנחים המתייחסים גם לתהליכים הקבוצתיים והדינמיקה הקבוצתית.
סטיבן ברקוף
קריירה בתיאטרון
בנוסף לעבודותו כשחקן, ברקוף הוא מחזאי ובמאי תיאטרון מצליח. מחזותיו הראשונים הם עיבודים ליצירות של פרנץ קפקא: "המטמורפוזה" על פי "הגלגול" (1969), "במושבת העונשין" (1969), ו"המשפט" (1971). בשנות ה-70 וה-80, הוא כתב סדרה של מחזות מקוריים כולל "מזרח" (1975), "יוונית" (1980), "דקדנס" (1981), ו"מערב" (1983) (מוחזה שעובד והוקלט לשידור בערוץ 4 ב-1983), "חג המולד של הארי (ארוחת צהריים)" (1983), "להטביע את הבלגראנו!", על הטבעת הסיירת גנרל בלגראנו (1986), "עיסוי" (1997), ו"חיי האהבה הסודיים של אופליה" (2001). ברקוף תיאר המחזה "להטביע את הבלגראנו!" כ"אפילו בסטנדרטים הצנועים שלי... אחד הדברים הטובים ביותר שעשיתי". המחזה עסק בהחלטה של ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר להטביעה ספינה ארגנטינית, שנסוגה חזרה לנמל, במהלך מלחמת פוקלנד, תוך גרימת מותם של 323 מאנשיה, בניגוד לדיני המלחמה בים.
קבוצת באלינט
טכניקת העבודה בקבוצה
ג'ון סלינסקי, ראש איגוד באלינט הבריטי, התייחס בכנס באלינט לטכניקה של הקבוצות המבוססת על תיאור מקרה, וטען כי כל רופא הוא מספר סיפורים בפוטנציה. סיפור סיפורים הוא חלק ממקצוע המטפל. תמיד יש מקרה שמסופר מנקודת ראות סובייקטיבית ויש מאזינים עם הסובייקטיביות שלהם. החשיפה לנקודות הראות השונות עוזרת להפוך את כלל ההבנות והסיפורים הסובייקטיביים של חברי הקבוצה לסיפור מורחב ומעמיק יותר של המקרה שהוצג. תוך כדי כך נקלט ונלמד הרעיון שאין דרך אחת להבין מצב ומקרה במערך הטיפולי.
סטיבן ברקוף
קריירה בתיאטרון
מבקר הדרמה אלכס סירז תיאר את הסגנון הדרמטי של ברקוף כ"תיאטרון פנים אל פנים":.
קבוצת באלינט
טכניקת העבודה בקבוצה
למען קיום אווירה נאותה בקבוצה, מוצבת כמטרה השמירה על ביטחון (safety) המציג והמשתתפים, על שימוש בתקשורת בלתי אלימה, על שיתוף וכן על מתן לגיטימציה להצגת שאלות או לתיאור מצבים רגשיים לא ברורים ואף לא נעימים. המנחים מזכירים שוב ושוב כי מטרת הקבוצה היא לחקור את המרכיב הרגשי במקרה שהוצג, בהתייחס למטפל, למטופל ולאינטראקציה ביניהם. מאידך, הבאת עצות ופתרונות מעשיים לבעיה אינה מסייעת בדרך כלל לחקירת המרכיב הרגשי, ולכן יש להימנע ממנה ככל האפשר. עקרונות אלו נלמדים דרך ההנחיה וההדגמה מצד המנחים החל מראשית פעילותה של הקבוצה, והם מוזכרים שוב עם הצטרפות משתתפים חדשים וגם במהלך הרגיל של קבוצה ותיקה.
סטיבן ברקוף
קריירה בתיאטרון
בשנת 1988 עיבד וביים ברקוף גרסה למחזה "סלומה" מאת אוסקר ויילד, בתיאטרון "גייט", בדבלין. בשנת 1989 ביים לראשונה ב של בריטניה, שוב את "סלומה" מאת אוסקר ויילד.
קבוצת באלינט
טכניקת העבודה בקבוצה
קבוצת באלינט היא סוג של קבוצת הדרכה, המשלבת הבנות ומושגים מתחום הפסיכולוגיה הדינמית עם גישה הומניסטית המאופיינת בשוויוניות ובהדדיות בין המשתתפים. הדבר כולל גם את האפשרות הניתנת למשתתפים שלא לדבר. יש רצון שהמשתתפים יעברו תהליך פנימי, אך מידת החקירה הפנימית האינטרה-פסיכית בקבוצה - מוגבלת. הטכניקה כוללת זיהוי תהליכים ומצבים רגשיים, קיימת בה נגיעה בנקודות פנימיות משמעותיות של המשתתפים, אך ללא פרשנות פסיכודינמית ברורה.
סטיבן ברקוף
קריירה בתיאטרון
בשנת 1998, מחזה שביים, "הנבלים של שייקספיר", היה מועמד לפרס אוליבייה.
בשנת 2003 השתתף ברקוף באדינבורו פרינג' פסטיבל ובצע טרילוגיה של מחזות שכתב, בהם מונולוג שנקרא "רקויאם לגראונד זירו" על פיגועי 11 בספטמבר.
קריירה בקולנוע
בקולנוע, ברקוף גילם תפקידי נבל בהם הגנרל הסובייטי אורלוב בסרט מסדרת ג'יימס בונד "אוקטופוסי" (1983), סוחר האמנות המושחת ויקטור מייטלנד, בסרט "השוטר מבבוורלי הילס" (1984), הקצין הסובייטי קולונל פודובסקי בסרט"רמבו: משחק הדמים 2" (1985), והגנגסטר ג'ורג' קורנל ב"קרייז" (1990). ברקוף הצהיר שהוא מקבל תפקידים בהוליווד רק כדי לסבסד את עבודת התיאטרון שלו, ושהוא רואה ברבים מהסרטים שבהם הופיע כחסרי ערך אמנותי.
ברקוף השתתף בשני סרטים של סטנלי קובריק "התפוז המכני" (1971) ו"בארי לינדון" (1975). סרטים אחרים בהם השתתף כוללים את הסרט "נשים פרהיסטוריות" של האמר (1967), "ניקולס ואלכסנדרה" (1971), "הנוסע" (1975), "ג'וזף אנדרוז" (1977), "מקוויקאר" (1980), "אאוטלנד" (1981), "יוצא מהקרח" (1982), "עולם תחתון" (1985), "מהפכה" (1985), "מתחילים אבסולוטיים" (1986), סרטו של פרינס "מתחת לירח הדובדבן" (1986), "אסיר ריו" (1988), הסרט האוסטרלי "פלין" (1993), "משחק הוגן" (1995), "לגיונר" (1998) ועוד.
בין הסרטים הבולטים בהם השתתף בשנות ה-2000 היו: סרט הגנגסטרים הבריטי "The Big I Am" משנת 2010, ובאותה שנה המותחן האמריקאי "התייר", ב"נערה עם קעקוע דרקון" (2011) הוא גילם את דירץ' פרוד, עורך דינו של הנריק ואנגר (כריסטופר פלאמר).
קריירה בטלוויזיה
בטלוויזיה הופיע ברקוף במהלך השנים בעשרות תפקידים, בין היתר: בפרקים מוקדמים של הסדרה "הנוקמים". קרדיטים נוספים בטלוויזיה כוללים: פרק "עסקים כרגיל" של מסע בין כוכבים: חלל עמוק תֵשַׁע; סטילגר, במיני-סדרה ילדי חולית; הגנגסטר מר ווילשייר בפרק אחד של מלון בבילון; ד"ר פול ג'ורי בפרק "דדליין" של מתחם החלל; עורך הדין פרדי אקלס ב"על ידי דקירות אגודלי", פרק של אגתה כריסטי גברת מייפל; ואדולף היטלר במיני-סדרה מלחמה וזיכרון.
בשנת 2014, ברקוף שיחק בתפקיד משנה בעונה השנייה של תוכנית הטלוויזיה "מכשפות איסט אנד" בתור המלך ניקולאוס, הפטריארך של משפחת בושאמפ.
פעילות בישראל
ברקוף ביקר לראשונה בישראל ב-1969 כדי להשתתף בבימוי בסרט בשם "בלומפילד", עם ריצ'רד האריס ורומי שניידר בתפקידים הראשיים, אך עקב מחלוקת בין השותפים להפקת הסרט הפקתו בוטלה.
בסוף 1978 הוזמן לביים בתיאטרון חיפה את המחזה "המטמורפוזה", בתרגומה של רבקה משולח ובהשתתפות שמואל וולף, דבורה קידר, אשר צרפתי, ליאורה ריבלין ואילן תורן. בעקבות הצלחת המחזה הוזמן לביים מחזה נוסף, אגממנון, מחזהו הקלאסי של אייסכילוס, בתרגום הוא של אברהם עוז, בהפקה משותפת של תיאטרון חיפה ותיאטרון החאן. ברקוף עיבד, ביים ועיצב את התפאורה של ההצגה.
באפריל 1980 ביים ושיחק בעיבוד של המחזה "המלט" בפסטיבל האביב של ירושלים.
ב-1985 העלה ב"הבימה" את העיבוד שלו ל"המשפט" של קפקא, בתרגום מאיר ויזלטיר. "הבימה" הציגה אחר כך את המחזה גם ברחבי אירופה.
במאי 2007 הגיע לישראל כאורח פסטיבל שקספיר שנערך ב, והציג את המונודרמה "הנבלים של שקספיר" שכתב וביים.
עונת 1971/1972 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל
עונת 1971/1972 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל הייתה העונה ה-15 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה.
המשחק הראשון התקיים ב-4 בנובמבר 1971 ותחרות הסתיימה ב-23 במרץ 1972. בתחרות השתתפו 23 קבוצות. בתחילת התחרות התקיימו שני סיבובים של שלב הקדם בהם נקבעו 8 עולות לרבע הגמר. ברבע הגמר הקבוצות חולקו ל-2 בתים. מכל בית הקבוצות שזכו במקום הראשון והשני עלו לחצי הגמר, בו נערכו שני מפגשים. מנצחי חצי הגמר נפגשו במשחק הגמר שנערך ב-23 במרץ בהיכל יד אליהו, תל אביב.
התחרות הסתיימה בניצחון של איניס וארזה, בפעם השנייה בתולדות המועדון.
מהלך התחרות
בשלבים המוקדמים נקבעו 8 עולות לשלב רבע הגמר.
ישראל בתחרות
מכבי תל אביב העפילה ישירות לסיבוב השני של המוקדמות והיא הפסידה לפנאתינייקוס 81:73 ו-80:81. בעקבות כך היא לא עלתה לשלב הבתים.
דומניקו פיורבנטי
דומניקו פיורבנטי (באיטלקית: Domenico Fioravanti; נולד ב-31 במאי 1977), הוא שחיין איטלקי בעבר. אלוף אולימפי, בעל שתי מדליות זהב במשחי החזה (סידני 2000), סגן אלוף העולם (פוקואוקה 2001) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה.
פיורבנטי הוא השחיין האיטלקי הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית.
ביוגרפיה
פיורבנטי גדל בנוברה, שבפיימונטה. הוא החל להשתתף בתחרויות שחייה בגיל 9 ושנה לאחר מכן החל להתאמן בכל יום.
בשנת 1995 השתתף לראשונה באליפות אירופה בשחייה.
אלוף אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בשנת 1999 זכה פיורבנטי במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.34 דקות. באליפות אירופה בשחייה שנערכה בהלסינקי שבפינלנד ביולי 2000 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.02 דקות ומדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.87 דקות, אחרי דמיטרי קומורינקוב מרוסיה (2:13.09 דקות) וחלפני מקסים פודופריגורה מאוסטריה (2:15.07 דקות).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת סידני (2000) זכה פיורבנטי בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אולימפי חדש של 1:00.46 דקות, לפני אד מוזס מארצות הברית (1:00.73 דקות) ורומן סלודנוב מרוסיה (1:00.91 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:10.87 דקות לפני טרנס פרקין מדרום אפריקה (2:12.50 דקות) ובן ארצו דוויד רמולו (2:12.73 דקות). ובכך היה לשחיין האיטלקי הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית.
סגן אלוף עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה שביפן בשנת 2001 זכה פיורבנטי בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.47 דקות, אחרי רומן סלודנוב (1:00.16 דקות) ולפני אד מוזס (1:00.61 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 27.72 שניות, אחרי אולג ליסוגור מאוקראינה (27.52 שניות) ורומן סלודנוב (27.60 שניות).
דיסגנוס
דיסגנוס (שם מדעי: Dysganus; משמעות השם: "אמייל גס") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים, שחי בתור הקרטיקון לפני 80 עד 75 מיליון שנה מזמננו במהלך הקמפן.
מאובנים של דינוזאור מסוג זה התגלו בתצורות נהר ג'ודית שבמונטנה בידי חוקר המאובנים האמריקאי אדוארד דרינקר קופ בשנת 1876. הוא סיווג 4 מינים בסוג זה, אך ב-1907 החוקר ג'ון בל האטצ'ר הניח שמדובר בטקסון בטל, אשר מורכב למעשב משיניים של סטגוזאור. השיניים של כל מין כללו 8 שיניים, כולן מנותקות אחת מהשנייה ובעלות עיצוב המורכב ללעיסת חומר צמחי נוקשה כמו גזעים.
כיום מעריכים ששיניים מאובנות אלה השתייכו למין ממשפחת ההדרוזאוריים, אשר להם שיניים שטוחות חזקות באחורי הלסת.
דינוזאור זה היה אחד ממספר מינים שבוטלו ביניהם המונוקלוניוס, הפלאוסקינקוס, הטרכודון, הצרטופס, והטירנוזאוריים אובליסודון (Aublysodon) ודינודון (Deinodon).
ויקטור קלאסון
ויקטור יוהאן אנטון קלאסון (בשוודית: Viktor Johan Anton Claesson; נולד ב-2 בינואר 1992) הוא כדורגלן שוודי, המשחק בקשר בפ.צ. קופנהגן.
קריירת מועדונים
קלאסון התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של ורנאמו ובגיל 16 הצטרף לקבוצה הבוגרת ששיחקה אז בליגה השלישית. בעונת רשם 13 שערים ב-29 משחקים.
בינואר קלאסון חתם באלפסבורג מליגת העל השוודית. בעונתו הראשונה, זכה עם הקבוצה באליפות הקבוצה ועונה לאחר מכן, זכה עם הקבוצה בגביע השוודי.
ב-25 בינואר 2017 חתם קלאסון לשלוש עונות וחצי בקרסנודאר מליגת העל הרוסית. ב-16 בפברואר ערך קלאסון את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד פנרבחצ'ה במסגרת הליגה האירופית. במשחק זה, אף נבחר ל"איש המשחק". ב-28 בפברואר 2017, כבש את צמד נגד אורל.
ב-30 במרץ 2022 קלאסון חתם בפ.צ. קופנהגן מליגת העל הדנית.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, קלאסון שיחק בנבחרות הצעירות של שוודיה. ב-18 בינואר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שוודיה בניצחון 0–2 נגד. 5 ימים לאחר מכן, הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–5 נגד.
קלאסון, השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2018.
פוליונקס
פוליונקס (שם מדעי: Polyonax; משמעות השם: "מאסטר מעל רבים") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים, שחי בסוף הקרטיקון העליון במאסטריכט לפני 66 מיליון שנה - הזמן בו נכחדו אחרוני הדינוזאורים. כיום מעריכים שסוג זה מוטל בספק.
סוג זה התגלה בתצורות דנבר בקולורדו שבארצות הברית בשנת 1873 בידי החוקר אדוארד דרינקר קופ. הממצאים היו חלקיים ושבורים וכללו 3 חוליות, כמה עצמות גפיים וחלקי קרן ארוכה. הסוג נקבע בידי קופ ב-1874. מאובנים אלה הועברו למוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע.
מאובנים אלה השתייכו לפרט צעיר והתערבבו עם עצמות הדרוזאוריים, אולי מהסוג המבוטל טרכודון, אשר חי בסמוך. חלק מהחוקרים משייכים את הממצאים למאובני אגתאומס או אף לטריצרטופס.
בצורתו דינוזאור זה דמה כנראה לטריצרטופס אך היה קטן יותר ובעל קרניים מעל העיניים ומעל החוטם. הוא היה ארבע-רגלי, בעל מקור קרני אשר ניזון מצמחייה קרקעית.
שופמן
שופמן הוא שם משפחה
AJ-10
ה-AJ-10 הוא מנוע היפרגולי המשמש בשלבים העליונים של טילים שונים. כגון, דלתא 2 וטיטן 3E. המנוע אמור גם לשמש בחללית אוריון של נאס"א.
היסטוריה
ה-AJ-10 שימש בפעם הראשונה באייבל (השלב השני של טיל הונגארד), בגרסת AJ-10-118 המונעת על ידי UDMH וחומצה חנקתית. בשיגור הראשון של טיל הוונגארד (שיגור הלוויין ונגארד TV-3) ב-6 בדצמבר 1957, בעיה בשלב הראשון של הטיל גרמה לרקטה להתפוצץ על כן השיגור. ניסיון נוסף לשיגור ב-5 בפברואר 1958, נכשל גם הוא במהלך הבעירה של השלב הראשון. מנוע ה-AJ-10 הופעל בפעם הראשונה בניסיון השיגור השלישי של טיל הוונגארד, ב-17 במרץ 1958, אשר הביא בהצלחה את הלוויין ונגארד 1 למסלול.
גרסאות
ל-AJ-10 יש מספר גרסאות. כאן יש את הגרסאות היותר ידועות.
AJ-10-118K
בשימוש בשלב השני של הטיל דלתא 2.
AJ-10-137
המנוע שימש בתא השירות בחללית אפולו.
קלאודיוס
טִיבֶּרְיוּס קְלַאוּדִיוּס קֵיסָר אוֹגוּסְטוּס גֶרְמָנִיקוּס (1 באוגוסט 10 לפנה"ס – 13 באוקטובר 54, נולד כ"טיבריוּס קלאודיוּס דרוּסוּס נירוֹן") היה הקיסר הרביעי של האימפריה הרומית מן השושלת היוליו-קלאודית, אשר שלט בין 24 בינואר 41 עד למותו ב-13 באוקטובר 54. קלאודיוס נולד בעיר לוגדונום, בפרובינקיה גליה (ליון, צרפת) לאביו דרוסוס ולאמו אנטוניה הצעירה, והיה הקיסר הרומי הראשון אשר נולד מחוץ לגבולות איטליה.
קלאודיוס נחשב למועמד בלתי סביר לכהונת הקיסר. על פי דיווחי בני זמנו לקה בנכות כלשהי, ומשפחתו מנעה ממנו את ההופעה בפומבי ואת התפקידים הציבוריים, עד לעלייתו לשלטון של אחיינו המטורף קליגולה, אשר מינה אותו למשרת הקונסול. נכותו של קלאודיוס הצילה אותו, יש להניח, מגורלם של אצילים רומים רבים בתקופת קליגולה וטיבריוס, אשר נרצחו ב"טיהורים" שערכו קיסרים אלו. הייתה זו יכולתו לשרוד כשלעצמה שהביאה להכרזתו כקיסר רומי לאחר רציחתו של קליגולה, שכן בשלב זה היה הגבר הבוגר היחיד ששרד ממשפחתו. על אף היעדר ניסיונו הפוליטי, קלאודיוס הוכיח את עצמו כמנהלן מוכשר, וביצע מספר רב של עבודות ציבוריות. בתקופתו התרחבה האימפריה, וכללה אף את חציה הדרומי של בריטניה הגדולה. הוא הביע עניין אישי במשפטים, שימש כשופט במשפטים פומביים, והוציא עשרים פסקי דין מדי יום. עם זאת, במהלך כהונתו נחשב כקיסר חלש ופגיע, הנתון לשרירות לבם של מזכיריו, עבדיו המשוחררים ונשותיו. סערות וטרגדיות בחייו האישיים הובילו לבסוף למותו. מוניטין זה הביא להצגתו כשוטה תלותי בכתבי ההיסטוריונים מן העת העתיקה. היסטוריונים בני זמננו שינו דעה זו.
רקע משפחתי, ילדות ונעורים
קלאודיוס נולד כ"טיבריוס קלאודיוס דרוסוס" (הוסיף לשמו את התואר "גרמניקוס" שקיבל בירושה מאביו לאחר שאחיו גרמניקוס אומץ על ידי טיבריוס) בעיר לוגדונום בפרובינקיית גאליה (העיר ליון בצרפת), ביום בו הוקדש מזבח לאוגוסטוס. הוא היה ילדו השלישי של נירון קלאודיוס דרוסוס ואנטוניה הצעירה, אחיו הגדולים היו גרמניקוס וליווילה. ייתכן שלאנטוניה היו ילדים נוספים אשר מתו בינקותם.
סביו מצד אמו היו מרקוס אנטוניוס ואוקטביה אחותו של אוגוסטוס. סביו מצד אביו היו ליוויה אשתו של אוגוסטוס, וטיבריוס קלאודיוס נירון. במהלך כהונתו החיה קלאודיוס את השמועה כי אבי אביו היה למעשה אוגוסטוס עצמו.
בשנת 9 לפנה"ס מת דרוסוס במפתיע. קלאודיוס נותר בהשגחתה של אמו, אשר לא נישאה שוב. קלאודיוס נולד כנראה על גבול הפגות. על פי סווטוניוס, הוא סבל מתנועה מסורבלת, חולשה גופנית, קושי בהליכה, ריור, חוסר שליטה מלאה בגפיו, תנועות צוואר לא רצוניות ופגם בדיבור. על פי ליון יש להניח שאלה היו תסמינים של שיתוק מוחין קל כתוצאה מלידה בטרם עת. כאשר החלו פגמיו של קלאודיוס להתגלות, היחסים עם משפחתו נעכרו. אמו התייחסה אליו כאל "מפלצת-אדם, מלאכה שהטבע רק החל בה אך לא השלים אותה", והשתמשה בו כדוגמה לטיפשות. סבתו ליוויה סירבה להיראות בחברתו. הוא הושם בהשגחתו של פדגוג, שהיה בעברו נהג פרדות, על מנת שזה ירסנו ויכניס בו משמעת, מתוך ההנחה כי פגמיו נובעים מחולשת האופי ומעצלות. כאשר הגיע לגיל הנעורים נחלשו מעט התסמינים מהם סבל ומשפחתו החלה להכיר בכישרונותיו כמלומד. ההיסטוריון המהולל ליוויוס נשכר, בשנת 7 לספירה, על מנת ללמדו היסטוריה, בחברתו של היסטוריון בכיר נוסף בן התקופה, סולפיקיוס פלאביוס. הוא בילה זמן רב עם היסטוריונים אלו ועם הפילוסוף אתנודורוס. על פי אחד ממכתביו, הופתע אוגוסטוס לראות את הבהירות של נאומיו של קלאודיוס, והחלו ציפיות כי בעתיד ימלא תפקיד ציבורי.
הייתה זו שאיפתו להיות להיסטוריון אשר הביאה להרס הקריירה שלו. על פי היסטוריונים אחדים החל קלאודיוס לעבוד על ספר שנועד לתאר את מלחמות האזרחים ברומא, אשר היה בעל עמדה ביקורתית כלפי תפקודו של אוגוסטוס. בכל מקרה, הזמן לא היה בשל עדיין לתיאור אובייקטיבי של ההיסטוריה, כאשר רבים מן המעורבים היו עדיין בחיים, בעמדות כוח. ניסיון זה הזכיר לאוגוסטוס כי קלאודיוס הוא צאצאו של יריבו אנטוניוס, ובכך סיכן קלאודיוס גם את שלומה של משפחתו. אמו וסבתו הורו לו להפסיק את הפרויקט, ונראה כי הוא אינו ראוי לכל תפקיד ציבורי, וכי אין המדובר באדם המסוגל ללכת בתלם. הוא הוסט ממסלול הקריירה המצופה מבני המשפחה השלטת. כאשר הוקמה קשת בעיר פאביה, על מנת לכבד את המשפחה השלטת, בשנת 8 לספירה, שמו של קלאודיוס היה בין האחרונים שנמנו, וזאת לאחר הנסיכים המתים גאיוס ולוקיוס, וילדי אחיו גרמניקוס. יש המניחים אף כי כאשר הוקמה הקשת שמו לא נכלל בה כלל, וכי השם הוסף רק במהלך תקופת כהונתו כקיסר.
כאשר מת אוגוסטוס בשנת 14 התחנן קלאודיוס בפני יורשו טיבריוס כי יתיר לו להתחיל בקורסוס הונורום מסלול המשרות של בן האצולה הרומי בשירות הציבור. טיבריוס לא הסכים לכך, וקלאודיוס ויתר על שאיפותיו הפוליטיות ופרש לחיים של התבודדות וכתיבה.