cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אימזדי
ל"אימזדי" מבנה מסובך, הכולל מסע בזמן באמצעות שומר הנצח, אך עלילתו אחידה ומספרת סיפור אהבה בעל אלמנט של הצלה. הטקסט מרחיב את משמעות המושג "אימזדי", כשטרוי מסבירה שמשמעות המילה "אימזדי" בשפה הבטאזוידית היא "הראשון" (המשמעות של המושג כפי שהוסברה קודם לכן בסדרה היא "אהוב", ולא "הראשון"), אם כי הכוונה איננה בהכרח לראשוניות במובן המיני שלה. טרוי מסבירה לרייקר כי היא "הראשונה לגעת בנשמתו". המילה, כמו גם ההיסטוריה של רייקר וטרוי, הוצגו לראשונה בפרק הפיילוט של סדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים: הדור הבא, "מפגש בפארפוינט".
עלילה
אדמירל ויליאם רייקר הוא גבר ערירי ומריר בן 73, הנמצא במסלול התרסקות מאז מותה של דיאנה טרוי 40 שנה קודם לכן מסיבות שלא הובררו במהלך ועידת שלום עם גזע אויב בשם הסינדרין. רייקר, שמפקד כעת על תחנת חלל לא חשובה, מוזמן לבטאזד לבקר את אימה של דיאנה, לואקסנה טרוי הגוססת. לאחר מותה של לואקסנה עובר רייקר על חפציה האישיים ונזכר כיצד נפגשו הוא ודיאנה לראשונה על בטאזד, וכיצד החלה מערכת היחסים ביניהם.
בפלאשבק ארוך מתגלה לנו שרייקר וטרוי נפגשו לראשונה כשרייקר היה מוצב בבטאזד בין משימות. השניים נפגשו לראשונה בחתונה שבה שימשה דיאנה כשושבינה, ורייקר נמשך אליה והחל מחזר אחריה. דיאנה דחתה אותו בתחילה, בחושבה שמשיכתו אליה היא פיזית בלבד, וכי הוא מעדיף מפגשים מהירים ומרגשים על מערכת יחסים רגשית, אינטימית ובעלת משמעות. למרות זאת השניים מתקרבים זה לזה לאורך מספר מפגשים שבהם רייקר משפיע על טרוי לאמץ רגשות אימפולסיביים, ודיאנה מעודדת את ויל לחקור את הצד הרוחני שבו.
במהלך ביקור במוזיאון החביב עליה נחטפת דיאנה על ידי קבוצת מסתננים סינדרינית. כוח שמירה בפיקודו של רייקר מצליח להפיל את ספינת החוטפים בג'ונגל, ורייקר מאתר אותם ומחסל את החוטף האחרון שנותר בחיים. דיאנה וויל נותרים לבדם בג'ונגל ומערכת היחסים ביניהם מתחילה להתגבש. דיאנה אומרת לויל לראשונה שהם "אימזדי". למרות זאת, בשובם מהג'ונגל מגיבה לואקסנה בחריפות ומתנגדת לזוגיות המתהווה. נראה שדיאנה מקבלת את עמדתה של אימה, מה שגורם לויל להשתכר ולהיכנס למיטה עם אישה אחרת. דיאנה מגלה את שניהם יחד כשהיא מגיעה אל מגוריו של ויל במטרה להודיע לו שהחליטה להמרות את פי אימה. דיאנה וויל מחליטים לזנוח את מערכת היחסים ביניהם, וזמן קצר לאחר מכן עוזב ויל את הכוכב. פגישתם הבאה היא על סיפון האנטרפרייז-D.
בעתיד מקביל קומודור דאטה, כעת מפקדה של האנטרפרייז-F, מספר לרייקר שמדענים שחוקרים את שומר הנצח גילו שמותה של דיאנה הוא נקודת מפתח בזמן, שממנה מפצלים שני קווי זמן נפרדים. מטרתו של דאטה היא לנחם את רייקר בכך שדיאנה חיה עדיין ביקום מקביל, אך הדבר מעורר ברייקר חשד והוא מצווה שבגופה של דיאנה תיערך נתיחה שלאחר המוות. הנתיחה מגלה כי דיאנה הורעלה ברעל שלא היה קיים בתקופה שבה מתה דיאנה. רייקר מסיק שגורם כלשהו חזר אחורה בזמן ורצח את דיאנה במטרה לגרום לשינוי העתיד. רייקר מגיע לשומר הנצח וחוזר אחורה בזמן לוועידת השלום עם הסינדרינים שנערכה על סיפונה של האנטרפרייז-D, טרם מותה של דיאנה. אדמירל רייקר נותן לקומנדר רייקר את סם הנגד, ורייקר נותן לה אותו, ומציל את חייה. אדמירל רייקר לא חוזר לזמנו שלו, מראה בכך כי הסכנה לחייה של דיאנה טרם חלפה.
קומודור דאטה משתמש גם הוא בשומר הנצח כשהוא נחוש בדעתו למנוע מרייקר לשנות את העבר, ומוכן לנקוט בכל אמצעי שיידרש על מנת למנוע ממנו לעשות כן. הוא מנתק את קומנדר דאטה בן התקופה ומתחזה לו במטרה להרחיק את דיאנה מוועידת השלום ולרצוח אותה בעצמו. אדמירל רייקר מנחש את כוונתו של קומודור דאטה ולכן מאתר את קומנדר דאטה, מפעיל אותו מחדש ומשכנע אותו כי קומודור דאטה אינו אלא לור, אחיו של דאטה. בעזרת קומנדר דאטה הם מאתרים את קומודור דאטה ונלחמים בו. כשדעתם של משתתפי ועידת השלום מוסחת, מצליחה דיאנה, שלא הצליחה עד אז להשתמש ביכולותיה האמפתיות על מנת לקרוא את הסינדרין מאחר שנדרשת אליהם חשיפה מסוימת קודם לכן, לקרוא את רגשותיהם ומבינה כי כוונותיהם אינן כנות וכי הם אינם מעוניינים בשלום. מטרת הוועידה היא לקנות זמן נוסף במטרה לחזק את גזעם. מתברר שאחד מחברי המשלחת הסינדרינית הגיע מהעתיד כשמטרתו היא לרצוח את דיאנה במטרה למנוע ממנה לגלות את התרמית.
כשדיאנה מודיעה לנוכחים כי הסינדרין אינם כנים בכוונותיהם חוזרים כל מי שהגיעו מהעתיד לזמנם שלהם ושומר הנצח מודיע כי "הכל כפי שהיה". דאטה מאוכזב שאיש לא טרח לבדוק האם אדמירל רייקר צודק בהערכתו כי קו הזמן שובש. כשאדמירל רייקר שב לעתיד המתוקן, לא ברור מה ימצא שם, אך נרמז שהוא ימצא את האימזדי שלו כשהיא חיה וממתינה לו.
אימזדי II: משולש
ב-1998 יצא לאור ספר ההמשך, אימזדי II: משולש (באנגלית: Imzadi II: Triangle). עלילת הספר מתמקדת במשיכה הרומנטית של וורף כלפי טרוי, בעניין המחודש כלפי טרוי מצד ויליאם רייקר ובטינה שחש תומאס רייקר לאחר שהחמיץ את ההזדמנות להיות בן זוגה של טרוי. הספר מציג דמויות חדשות ומספר קווי עלילה, מה שהביא חלק מהמבקרים להסיק כי לא מדובר בספר המשך, אלא בספר נפרד.
גרסאות נוספות
שני הספרים, אימזדי ואימזדי II: משולש יצאו לאור בשנת 2003 במהדורה מאוחדת שנקראה אימזדי לנצח (באנגלית: Imzadi Forever).
משמעות המושג אימזדי
המילה אימזדי התפתחה מאז הוצגה לראשונה בפרק הפיילוט של מסע בין כוכבים: הדור הבא, "מפגש בפארפוינט". המשמעות המקורית שהוצגה הייתה "אהוב". בהמשך מוסבר כי משמעות המילה בשפה הבטאזוידית הוא "הראשון". הכוונה איננה לשותף הראשון לקיום יחסי מין, אלא לראשון שנגע בך באופן עמוק, הן ברמה הרגשית והן ברמה הנפשית. המושג מייצג קשר נפשי עמוק בין האוהבים, עד כי הם מתמזגים זה אל תוך זה והופכים לאחד ברמה הרגשית, ברמה השכלית ובמטרות החיים המשותפות.
ביקורת
אימזדי קיבל ציון 4/5 באתר גוגל ספרים. האתר SFReader.com נתן למהדורה המאוחדת אימזדי לנצח ציון 7/10.
מבקר מהאתר TrekMovie.com שסקר בשנת 2010 את עבודתו המאוחרת יותר של דייוויד ציין שאימזדי נותר הספר האהוב עליו ביותר מבין ספרי מסע בין כוכבים.
ג'ים הול
ג'יימס (ג'ים) סטנלי הול (James (Jim) Stanley Hall, 4 בדצמבר 1930 - 10 בדצמבר 2013), היה גיטריסט ומלחין ג'אז אמריקאי.
ביוגרפיה
הול למד מוזיקה במכון למוזיקה של קליבלנד (Cleveland Institute of Music) ולאחר שבגר עבר ללוס אנג'לס, שם למד גיטרה קלאסית אצל ויסנטה גומז. בהמשך ניגן בחמישייה של צ'יקו המילטון (1955- 1956), בשלישייה של ג'ימי ג'ופרה (1956 - 1959), ליווה את אלה פיצג'רלד (1960–1961) ושיתף פעולה עם מוזיקאים כבן ובסטר, ג'ון לואיס, זוט סימס, פול דזמונד, לי קוניץ וביל אוונס והפך לדמות מרכזית בסצנת הקול ג'אז של "החוף המערבי". ב-1960 עבר לניו יורק על מנת לנגן עם סאני רולינס וארט פארמר. הקלטותיו מאותה תקופה נחשבות לאחת מפסגות יצירתו (בהן (The Bridge (1962 עם סאני רולינס, (To Sweden with Love (1964 עם ארט פארמר, (Interplay (1962), Undercurrent (1963 ו- (Intermodulation (1966 עם ביל אוונס ו-(Take Ten (1963 ו-(Bossa Antigua (1963 עם פול דזמונד). נגינתו בגיטרה בתקופה זו השפיעה על סגנון הנגינה של גארי ברטון בויברפון, שביקש לחקות את הצליל שלו בכלי נגינה אחר.
סגנונו של הול מוגדר לא על ידי מונחים של הרמוניה, מלודיה וקצב, אלא על ידי מונחי "תחושה" (approach, feel) ומילים כגון "מעודן", "עשיר", "רגוע", "לא מתלהם", "חם" ו"מאזין לאחר", כלומר נותן לשותפיו מקום ומתקשר עמם תוך נגינה.
ב-1986 ניגן עם ויין שורטר ומישל פטרוצ'יאני בשלישייה Power of Three אשר תקליטה והופעותיה זכו להצלחה רבה. שותף נוסף להקלטות ולהופעות של הול הוא רון קרטר. תקליטיו "Textures" ו- "By Arrangement" מ-1996 ו-1998 מציגים יצירות מורכבות המשלבות כלי קשת, כלי נשיפה ממתכת וקולות אנושיים. הול זכה על יצירותיו אלה בפרס "חוג מבקרי הג'אז של ניו יורק" (New York Jazz Critics Circle Award) למלחין הג'אז הטוב ביותר.
הול נודע כמורה ומחנך, בין תלמידיו ביל פריזל, פט מתיני ג'ואי ברון, סקוט קולי ועוד. הוא הוציא לאור מספר ספרי הדרכה ו-DVD ללימוד והכשרה בתחום. הול היה חבר סגל בבית הספר למוזיקה "ניו סקול" בניו יורק (New School for Jazz and Contemporary Music).
ב-10 בדצמבר 2013 נפטר הול בגיל 83 בשנתו.
פיז'ו 92
פיז'ו 92 הוא הסינגל הרביעי מתוך האלבום השני של הזמרת-יוצרת קרן פלס, מבול. השיר נכתב והולחן על ידי פלס ויצא ביולי 2008.
הסינגל השני שיצא לאחר צאת האלבום.
הקליפ
הקליפ משלב בתוכו קטעי וידאו מילדותה של פלס, צילומים שלה על הבמה ועוד.
הקליפ צבר כ-480,000 צפיות ביוטיוב.
בהופעות
פלס שרה את השיר ברוב סיבובי ההופעות שלה כמו שני פסנתרים ואיך שהשמש תזרח.
קלווזאורוס
קלווזאורוס (שם מדעי: Callovosaurus) הוא סוג של דינוזאור שחי בתקופת היורה התיכון, לפני 163 מיליון שנה. הוא התגלה בחפירות באנגליה ותואר ב-1980 בידי פטר גלטון, כשמשמעות שמו הוא: "לטאה מהקלובאן " - התור הראשון של היורה העליון, אליו תוארך. דינוזאור זה היה קרוב משפחה של הדריוזאורוס.
מהקלווזאורוס התגלתה רק פיסת עצם ירך באורך 28 ס"מ. על פי הערכות הגיע בעליה לאורך של 2.5 מטרים והיה יצור זריז שהשתמש ברגליו על מנת לברוח מטורפים. להערכת מספר מדענים, היה הקלווזאורוס יצור רזה שדמה לדריוזאורוס ואולי גם להיפסילופודון, שחי מאוחר יותר. מדענים אחרים חושבים שדמה לקמפטוזאורוס והיה מאבותיו של האיגואנודון. ייתכן והיו לקלווזאורוס נוצות בקצה גופו ובזנבו.
ככל הנראה היה הקלווזאורוס דינוזאור צמחוני שחי בלהקות גדולות.
בסלעים בהם נמצא המאובן המשויך לקלווזאורוס התגלו בעיקר זוחלים ימיים מקבוצת הפלזיוזאוריה, דמויי-תנינאים וכן פטרוזאורים, דינוזאורים משוריינים הקרובים לסטגוזאורוס ולאנקילוזאורוס וכמה זאורופודים.
מכללת רמת-גן
מכללת רמת גן הייתה מרכז לימודים בו התקיימו לימודי תואר ראשון ושני מטעם האוניברסיטה הפתוחה, יחד עם לימודים חוץ-אקדמיים (לימודי תעודה) במגוון מקצועות והכשרות. למרות שמה, היא לא הייתה מכללה אקדמית עצמאית. המכללה נוסדה על ידי עמיר גליל. החל מחודש ספטמבר 2022 – מכללת רמת גן – שלוחת האוניברסיטה הפתוחה, סיימה את פעילותה והחל מפברואר 2023, התמזגה עם המכללה האקדמית רמת גן.
היסטוריה
המכללה נוסדה בשנת 1990 בקמפוס שהיה של תיכון אורט ר"ג. המכללה הוקמה על ידי עמיר גליל כחלק ממיזם לאפשר לצעירים אשר לא עמדו בתנאי הסף של האוניברסיטאות לקבל השכלה אקדמאית. בראשיתה המכללה הציעה לתלמידה אך ורק לימודי ערב על מנת לאפשר לתלמידים לעבוד תוך כדי הלימודים. בתקופת פעילותה ניתן היה ללמוד לתואר ראשון ושני של האוניברסיטה הפתוחה, בתנאיה, דהיינו בשכר לימוד דומה לזה הנהוג באוניברסיטאות, וללא דרישה לתנאים מקדימים כגון ציוני סף בבחינות הבגרות או ציון פסיכומטרי. בנוסף, הוצעו גם לימודים חוץ-אקדמיים (לימודי תעודה) במגוון מקצועות והכשרות, מטעם המכללה. החל מחודש ספטמבר 2022 – מכללת רמת גן – שלוחת האוניברסיטה הפתוחה, סיימה את פעילותה והחל מפברואר 2023, התמזגה עם המכללה האקדמית רמת גן.
צ'ארלס קוגלין
שידוריו
באותה שנה, כתגובה לאיומים על כנסייתו מצד הקו קלאקס קלאן, קוגלין החל לשדר תוכנית רדיו בת שעה אחת לשבוע. בשנים הראשונות, בהן שידר בתחנת רדיו מקומית, תוכניתו עסקה בעיקר בענייני דת. מינואר 1930 ואילך, זמן קצר לאחר שהחל השפל הגדול, החל קוגלין להידרש גם לנושאים פוליטיים. בנוסף, באותו מועד, בקירוב, הפכה תוכניתו לכלל-ארצית, כאשר החלה להיות משודרת ברשת CBS. תחילה תקף בחריפות את הסוציאליזם ואת הקומוניזם מבית מדרשה של ברית המועצות. עם זאת, קוגלין תקף גם את הקפיטליזם, אשר החמדנות ותאוות הבצע הנלוות אליו הן שמעלות את קרנן של אותן אידאולוגיות. לדבריו, הוא מקדיש את חייו כדי לקעקע הן את הקפיטליזם, אשר שודד מן העובד את הטוב שבעולם, והן את הקומוניזם - אשר שולל את האושר שבעולם הבא... בשנת 1931 הסירה CBS את חסותה לשידוריו, כיוון שקוגלין סירב לדרישת הרשת לביקורת מוקדמת של דבריו בטרם שידור. במקום זאת, הוא הצליח לאסוף כסף על מנת לשדר בתחנת רדיו משלו, ואף להגיע כך לעשרות מיליוני מאזינים. במסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1932, קוגלין היה תומך נלהב של פרנקלין רוזוולט. לאחר שרוזוולט אכן ניצח, קוגלין הביע תמיכה נלהבת בניו דיל. בשנים 1934–1935 שינה קוגלין את טעמו והפך למבקר חריף של רוזוולט. כעת ראה את פעולותיו כלא-חוקתיות וכקפיטליסטיות-במסווה, וכן, שאינן רדיקליות דיין. רוזוולט תואר כ'כלי שרת של וול סטריט' אך בה בעת, גם כלי שרת של הקומוניזם, שתי פניו החילוניות של השטן, לדעתו. בשנת 1938 קוגלין החל לצדד בשידוריו במדינה אוטוריטרית וקורפורטיבית.
תנועה פוליטית וביטאון
ב-1934 ייסד קוגלין את 'האיחוד הלאומי למען צדק חברתי' (National Union for Social Justice). התנועה הקיפה בשיאה כ-7.5 מיליון חברים. שידוריו של קוגלין, וכן ביטאון התנועה "צדק חברתי", אשר החל לצאת לאור במרס 1936, קידמו את עמדותיה. התנועה, בצוותא עם תנועות נוספות, הקימה את 'מפלגת האיחוד' (Union Party) אשר התמודדה בבחירות לנשיאות של 1936. 'מפלגת האיחוד' לא הצליחה להטביע חותם, כיוון שמועמדה, ויליאם למקה (Lemke) קיבל 892,378 קולות, ולא זכה ברוב באף אחת מן המדינות. גם הרעיון ולפיו עצם הצגת המועמדות ימשוך בוחרים מן המפלגה הדמוקרטית של רוזוולט, ובעקיפין תגדיל את סיכויי המועמד הרפובליקני, לא זכה להצלחה, עת רוזוולט זכה פעם נוספת. ב-1937 התנועה התפרקה, אך הביטאון המשיך להופיע, וכ-2,000 כנסיות היו מוכנות להפיצו, כמו גם האיגוד הגרמני אמריקאי.
'החזית הנוצרית'
ב-23 במאי 1938 קרא קוגלין בעיתונו למסע צלב כנגד "המהפכנים האדומים האנטי-נוצרים". כמענה לקריאתו נוסדה 'החזית הנוצרית' (Christian Front), אשר עסקה בהפצת "צדק חברתי", בניסיונות לארגן חרמות כנגד עסקים יהודיים, במצעדים, וכן בניסיונות לפעול נגד עבודה מאורגנת, או לפחות להחליף מנהיגי עובדים אם נתפסו כ'יהודים' או כ'אדומים'. בין חברי 'החזית' היו כ-400 שוטרים ממשטרת ניו יורק. עם זאת, אף שזו שאבה במוצהר את השראתה ממנו, קוגלין עצמו לא היה מעולם חבר ב'חזית'. 'החזית' פעלה עד 1940.
ענייני חוץ ואנטישמיות
אחרי הבחירות של 1936 החל קוגלין להביע עמדה אוהדת לאיטליה הפשיסטית ולגרמניה הנאצית. שתיהן מהוות, לדבריו, סם שכנגד 'הרעל הקומוניסטי'. באשר לזה האחרון, הוא ציין את מעורבותם הלא-פרופורציונלית של יהודים בקרב הבולשביקים בעת מהפכת אוקטובר, ובה בעת, טען שזו נתמכה על ידי בנקאים יהודים. כעדות להתקרבות רעיונית, הדר שטירמר העתיק קטעים מ"צדק חברתי", ואילו קוגלין העתיק חלק גדול מנאום של יוזף גבלס לביטאונו, וחתם עליו את שמו-שלו. ביטאון התנועה החל לעסוק ב-1938 בענייני חוץ במידה גוברת והולכת. עמדתו הייתה בדלנית-קיצונית ואנטי-בריטית. בקיץ 1938, בעת משבר צ'כוסלובקיה שקדם לועידת מינכן, הצדיק את גרמניה ושפך זעמו על וינסטון צ'רצ'יל. בהמשך לאותו קו, החל קוגלין לגלוש לעבר אנטישמיות, ואף זאת במידה גוברת והולכת. באותה תקופה הוא החל להתבטא אודות 'קשר יהודי עולמי'. בביטאונו הדפיס סדרת מאמרים מאת תועמלן למען גרמניה הנאצית, ובהמשך הדפיס את הפרוטוקולים של זקני ציון. כנסיית הבית שלו, ברויאל אוק, הניצבת על הדרך הראשית לדטרויט, שימשה גם כמרכז הפצה של "הפרוטוקולים". במקום חולקה גם חוברת ובה רשימת חנויות שאינן מעסיקות יהודים. על החוברת נכתב "ישו עצמו העניק את חסותו לעלון דק זה שנועד להגנתכם". במרס 1942 האשים "צדק חברתי" את היהודים בכך שגרמו למלחמת העולם השנייה. עד שנת 1942, הממונים הישירים על קוגלין בממסד הכנסייתי לא גינו אותו ואפשרו לו להמשיך במעשיו ללא הפרעה. עם כל אלה, קוגלין הכחיש את היותו אנטישמי, טען שהוא בעד 'האדם הטוב' באשר הוא, ואף גינה את 'האיגוד הגרמני אמריקאי' כמפיץ שנאה. נראה שבאותה העת רוב מאזיניו החלו בהדרגה להתרחק ממנו ונותר רק 'גרעין קשה' של חסידיו.
השתקתו ושארית חייו
עוד באמצע שנות השלושים ניסה הממשל האמריקני להילחם בהשפעתו של קוגלין באמצעים חוקיים. אמנם החוקה האמריקנית מבטיחה את חירות הביטוי, אולם גורמים בממשל טענו כי תחום התדרים המיועד לשידורי רדיו הוא רכוש ציבורי, ולפיכך קיימת עילה לפיקוח על המתרחש בו ולרישוי השימוש בגלי האתר. כך, כבר באותן שנים אילץ הממשל את קוגלין לחדול מלשדר בעצמו ובמקום זאת לקנות זמן שידור מתחנות אחרות, דבר שפגע בתפוצת שידוריו. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הודק הפיקוח על שידורי הרדיו, אפשר שלא מעט כדי להוריד את שידוריו של קוגלין עצמו, ואכן, בסתיו 1940 שידורים אלה הופסקו. ב-1942, לאחר הצטרפות ארצות הברית כצד לוחם במלחמת העולם השנייה, דן הממשל בדרכים חוקיות למנוע את הפצת "צדק חברתי". לבסוף נבחרה דרך עקיפין, ונעשתה פנייה לממונים על קוגלין בכנסייה הקתולית. הפנייה נענתה, וקוגלין נתבקש לחדול מלעסוק בעניינים פוליטיים. קוגלין ציית, מה גם שקהל חסידיו ממילא התמעט, כאמור, והוא נשאר מופקד על כנסייתו ברויאל אוק עד 1966.
קוגלין הלך לעולמו ב-27 באוקטובר 1979, יומיים לאחר יום הולדתו ה-88.
ג'נטלמנים של מזל
ג'נטלמנים של מזל (ברוסית: Джентльмены удачи) הוא סרט קומדיה סובייטי משנת 1971 בכיכובם של יבגני לאונוב, סבילי קרמרוב וגיאורגי ויצין. הוא נבחר ל"סרט הקומדיה הסובייטי של כל הזמנים". תוך שנה מאז שיצא לאקרנים ב-1971 צפו בו יותר מ-65 מיליון אנשים ברחבי העולם.
מטבע לשון "ג'נטלמן של מזל" מסמל ברוסית את שודדי ים.
עלילה
כוכב הסרט הוא יבגני טרושקין (יבגני לאונוב), תושב מוסקבה, גנן בגן ילדים ומתגורר עם אמו. טרושקין דומה בדמיון מפליא לדוצנט, עבריין ידוע ואכזרי. דוצנט וחבורתו גנבו קסדה של אלכסנדר הגדול העשויה מזהב טהור מאתר חפירות בקזחסטן. בדרך לעבודה טרושקין נתקל באוטובוס באחד הארכאולוגים (ארסט גארין) שבטוח שהוא דוצנט ומתחיל לעקוב אחריו. לאחר שהטעות מתבררת ומתברר גם שדוצנט וחבורתו נתפסו ונכלאו. דוצנט בכלא אחד וחבורתו בכלא אחר. המשטרה מבקשת מטרושקין לעזור להם למצוא את הקסדה על ידי כך שיכניסו אותו לכלא באותו תא עם חבורתו של דוצנט. טרושקין מסכים ומגיע לכלא שם פוגש את פדיה ירמקוב (סבילי קרמרוב) וגברילה שרמטייב (גיאורגי ויצן), חבורתו של דוצנט. טרושקין מסביר להם שקיבל מכה בראש ומאז לא זוכר הרבה דברים וביניהם היכן החביאו את הקסדה. טרושקין בשיתוף המשטרה מביים בריחה יחד עם ירמקוב ושרמטייב, אליהם מצטרף אסיר נוסף שהחליט לברוח גם, ואסילי אליבאבא (רדנר מורטוב). בזמן שהם "נמלטים" בורח גם דוצנט האמיתי ומתחיל לחפש את הקסדה. בסופה של העלילה החבורה מצליחה למצוא את הקסדה במעמקי אגם קפוא וטרושקין הופך את חבורת הפושעים לאנשים טובים שחוזרים למוטב.
ואלרי סולאנס
ואלרי ג'ין סולאנס (באנגלית: Valerie Jean Solanas; 9 באפריל 1936 – 26 באפריל 1988) הייתה סופרת והוגת דעות פמיניסטית רדיקלית. נודעה לאחר שניסתה לרצוח את האמן אנדי וורהול בשנת 1968. ספרה "מניפסט החלאה" שיצא לאור באותה השנה מציג תאוריה המסבירה מדוע הכחדת המין הגברי היא הדרך היחידה לשיחרורו של המין הנשי ולהצלתו של המין האנושי.
ביוגרפיה
ואלרי סולאנס נולדה בפרוור של ניו ג'רזי, ארצות הברית. בילדותה, סבלה לדבריה מהתעללות מינית מתמשכת של אביה. בשנות הארבעים של המאה ה-20 התגרשו הוריה, ובגיל 15 מצאה עצמה סולאנס חסרת בית. למרות זאת הצליחה סולאנס לסיים את לימודי התיכון כמו גם את לימודי התואר הראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת מרילנד. את לימודיה מימנה סולאנס באמצעות עבודה בזנות. בגיל 17 ילדה את בנה דייוויד שאותו גידלה כאם חד הורית.
בשנת 1966 הגיעה סולאנס לשכונת גריניץ' וילג' בעיר ניו יורק שם כתבה מחזה בשם "בתחת שלך" (Up Your Ass). המחזה עוסק בזונה שונאת גברים. בשנת 1967 סולאנס התוודעה לאנדי וורהול וביקשה ממנו להפיק את המחזה שכתבה. וורהול שהתרשם מהכותרת הסכים לקרוא את כתב היד. וורהול ככל הנראה איבד את כתב היד, אם כי קיימות גרסאות שונות לגבי מה בדיוק אירע לכתב היד, שכן שנה מאוחר יותר סירובו של וורהול להחזיר לסולאנס את כתב היד של המחזה יהווה המניע של סולאנס להתנקש בחייו.
בשנת 1967 כתבה סולאנס את "S.C.U.M Manifesto" ("מניפסט החלאה"), כאשר ראשי התיבות .S.C.U.M מסמנים את "האגודה לקיצוץ הגבר" - Society for Cutting Up Men. היא הדפיסה מהדורה בהוצאה עצמית של המניפסט במכונת מימאוגרפיה, ומכרה עותקים לעוברים ושבים, כאשר גבתה מגברים כפליים מאשר מנשים. המניפסט מציג רשימה ארוכה של תלונות ותואנות כלפי גברים בטענה שהרסו את העולם, ומציע עתיד אוטופי בו גברים יכחדו באופן בלתי-אלים מתוך כך שנשים ייתרו אותם כלכלית ומינית. התאוריה טוענת שקיים הכרח להכחיד את המין הגברי ובכך לאפשר את שיחרורה של האישה ואת האנושות כולה מכבליה של מציאות הכסף והמלחמות, שבתוכה כבל אותה המין הגברי. המניפסט נחשב על ידי מספר מבקרי תרבות והיסטוריונים כטקסט יסוד בפמיניזם הרדיקלי, והוא נותר שנוי במחלוקת, כאשר חלקם רואים בטקסט סאטירה ואחרים בסיס אידאולוגי לפמיניזם בדלני.
ב-3 ביוני 1968 חיכתה סולאנס לאנדי וורהול מחוץ לבניין הפקטורי (הסטודיו שבו ייצר וורהול את אמנותו כמו גם הפיק וביים את סרטיו). וורהול, שהתחמק משיחות איתה במשך שבועות ארוכים, הסכים באי רצון לאפשר לה להיכנס. בפנים ירתה סולאנס בוורהול, כמו גם באנשים אחרים שהיו במקום, ולאחר מכן שוכנעה לעזוב את המקום מאחר שהגשימה את מטרתה - להתנקש בוורהול. וורהול שהובהל לבית החולים מת מוות קליני אך התאושש. בספרו פילוסופיה מא' עד ב' (ראה אור בעברית בהוצאת בבל) הגדיר וורהול את האירוע כאחת מפסגות חייו וכאישור האולטימטיבי לחשיבותו הרבה (יש לזכור שבאותה העת רצח הנשיא קנדי עדיין ריחף בתודעה הציבורית).
לאחר כמה שעות סולאנס הסגירה עצמה למשטרה, ולאחר שהודתה באשמה נידונה לשלוש שנות מאסר. מספר פעילות פמיניסטיות הפגינו למען שיחרורה של סולאנס ואף ניסו להציבה כקדושה מעונה של המאבק לאמנציפציה רדיקלית של המין הנשי. לאחר שיחרורה סולאנס שבה לעקוב אחר וורהול ובני חבורתו ואף אושפזה במוסד לבריאות הנפש מספר פעמים. בהמשך חייה סולאנס התמכרה להרואין והתפרנסה מזנות. לבסוף נפטרה במחסה לחסרי בית בסן פרנסיסקו בשנת 1988, לאחר שחלתה בדלקת ריאות.
תרבות פופולרית
דמותה של סולאנס הופיעה בפרק בעונה השביעית של הסדרה אימה אמריקאית וגולמה על ידי לנה דנהאם.
הקטור אליזונדו
הקטור אליזונדו (באנגלית: Héctor Elizondo; נולד ב-22 בדצמבר 1936) הוא שחקן אמריקאי, זוכה פרס אמי על תפקידו בסדרה "שיקגו הופ" ומועמד פרס גלובוס הזהב על הופעתו בסרט "אישה יפה".
ביוגרפיה
אליזונדו נולד בניו יורק סיטי להורים מהגרים פורטו ריקנים. בילדותו הצטיין במוזיקה ובספורט, היה שחקן בייסבול מצטיין, ואף הקבוצות המקצועניות "סן פרנסיסקו ג'איינטס" ו"סן פרנסיסקו ג'איינטס" התעניינו בשירותיו. בנוסף היה אליזונדו זמר וגיטריסט מוכשר, היה חבר בלהקה לטינית בה בין היתר תיפף על תופי קונגה. כן רקד בלט מקצועני, עד לפציעה בברך שאילצה אותו לנטוש את התחום לטובת משחק.
למד ב"מכללת ניו יורק", שם גם היה מרצה להיסטוריה של התיאטרון. בשנתו הראשונה במכללה הפך אליזונדו לאב ונאלץ לנשור מהלימודים ולמצוא עבודה במשרה מלאה על מנת לפרנס את משפחתו.
קולנוע
התחיל את הקריירה שלו על בימות תיאטרון באוף ברודוויי, זכה בפרס אובי על הופעתו במחזה "סאונה". החל את הקריירה שלו כשחקן קולנוע בתחילת שנות ה-70 עם והתפרסם לראשונה במותחן הפשע "חטיפת פלהם 123" בתפקיד החוטף האלים "מר גריי".
שיחק לצידו של ריצ'רד גיר בדרמת הפשע "ג'יגולו אמריקאי" בתור הבלש סאנדיי החוקר את הג'יגולו ג'וליאן קיי ובקומדיה המצליחה "אישה יפה" בתור בארני תומפסון בעל בית המלון בו מתאכסנים איש העסקים אדוארד לואיס והפרוצה וויויאן ווארד (ג'וליה רוברטס). על הופעה זו הועמד אליזונדו לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר.
אליזונדו היה לשחקן הקבוע של הבמאי גארי מרשל והופיע בלהיטיו הגדולים "פרנקי וג'וני" לצידם של אל פצ'ינו ומישל פייפר; "תפוס את הכלה" בתור פישר, בעלה הראשון של הכלה הברחנית מגי קרפנטר; "יומני הנסיכה ו" יומני הנסיכה 2: אירוסין מלכותיים" בתור ג'ו, שומר ראשה ואהובה של המלכה קלריס רנלדי (ג'ולי אנדרוז). שיחק גם בקומדיה "קיץ אחד של סוטול" משנת 2001, בכיכובו של מת'וד מן.
גילם את הבלש ג'ון פלינט ב"השוטר מבוורלי הילס 3". השתתף בעיבוד הקולנועי לרומן "אהבה בימי כולרה" ובקומדיה "יום האהבה" בתור אדגר פדינגטון.
בשנת 2004 שיחק את דמותו של מיקי מייסי בדרמה הרומנטית "המהפך של הלן" של הבמאי גארי מרשל.
טלוויזיה
אליזונדו זכה בפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה, על הופעותיו בדרמה הרפואית "שיקגו הופ" בתפקיד ד"ר פיליפ ווטרס. גילם את האב פופי קלרו בעונה היחידה של הסדרה "ניסים", ואת פאנצ'ו דוק בעונה היחידה של הסדרה "קיין". הופיע בסדרה "מונק" בתור הפסיכיאטר של אדריאן מונק (טוני שלהוב), ד"ר נבן בל.
בשנים 2011–2017 שיחק בתור אד אלזטה בסיטקום "גבר מי שנשאר אחרון" לצד טים אלן.
חיים אישיים
נישא שלוש פעמיים בחייו. לו בן מנישואיו הראשונים. מאז 1969 הוא נשוי בשלישית לשחקנית קרולי קמפבל.
פורמולה 1 עונת 2020
עונת 2020 היא העונה ה-71 בה התקיימה אליפות הפורמולה 1. על פי התכנון המקורי בעונה היו צפויים להתקיים 22 מרוצים, המספר הגבוה של מרוצים בעונה בתולדות האליפות. התפרצות נגיף הקורונה הובילה לדחיית פתיחת העונה ולצמצום משמעותי במספר המרוצים. בתחילת חודש יוני הוצג לוח מרוצים חדש שכלל שמונה מרוצים שצפויים להתקיים במהלך החודשים יולי-ספטמבר ברחבי אירופה, בהמשך גדל מספר המרוצים ל-17.
גרנד פרי מונקו בוטל ולא התקיים לראשונה מאז שנת 1954.
לואיס המילטון שבר את שיא הניצחונות של מיכאל שומאכר, עלה לראש רשימת מנצחי המרוצים בפורמולה 1 עם 95 ניצחונות וזכה באליפות בפעם השביעית. קבוצת מרצדס זכתה באליפות היצרנים בפעם השביעית ברציפות.
שינויים בקבוצות
קבוצת טורו רוסו שינתה את שמה ל"אלפא טאורי", כשם מותג האופנה של חברת רד בול.
קבוצת ויליאמס נמכרה על ידי פרנק וקלייר ויליאמס לחברה האחזקות האמריקאית דורליטון קפיטל, שהתחייבה לשמור על שם הקבוצה.
רשימת המרוצים
לקראת העונה הוצג לוח מרוצים שכלל 22 מרוצים – מספר שיא של מרוצים בעונה אחת.
שני מרוצים חדשים תוכננו להתווסף ללוח המרוצים: גרנד פרי וייטנאם וגרנד פרי הולנד. גרנד פרי וייטנאם הוא מרוץ הגרנד פרי הראשון שנוסף מאז רכשה ליברטי מדיה את הזכויות המסחריות לניהול האליפות. הרמן טילקה תכנן מסלול רחוב העובר ברחבי האנוי, בירת המדינה. גרנד פרי הולנד אמור היה לחזור לסבב התחרויות, לראשונה מאז שנת 1985 במסלול זנדוורט שעבר התאמות לצורך האליפות. שני המרוצים לא התקיימו בסופו של דבר בשל התפרצות וירוס הקורונה. בנוסף, גרנד פרי גרמניה הוצא מסבב התחרויות.
השפעות נגיף הקורונה
כחודש לפני פתיחת העונה נדחה גרנד פרי סין בעקבות התפרצות מגפת הקורונה. בתחילת מרץ הודיעו מארגני גרנד פרי בחריין, המרוץ השני בעונה, כי המרוץ יתקיים, אך ללא נוכחות של קהל ביציעים.
קבוצות פרארי ואלפאטאורי, שמקום מושבן באיטליה, המדינה בעלת מספר הנפגעים השני מההתפרצות אחרי סין, הביעו את חששן כי אנשי הצוות שלהן לא יוכלו להגיע אל המרוצים עקב מגבלות כניסה ודרישה להסגר מצד חלק מהמדינות. בתגובה הכריז רוס בראון, מנהל המרוצים של האליפות כי מרוצים לא יתקיימו במדינות שלא יאפשרו כניסה לצוותים הטכניים של הקבוצות.
גרנד פרי אוסטרליה תוכנן להתקיים כמתוכנן, וכל הקבוצות הגיעו למלבורן. שלושה ימים לפני המרוץ נמצא כי עובד בצוות הטכני של קבוצת מקלארן נדבק בווירוס והקבוצה הכריזה על פרישה מהמרוץ וכניסה לבידוד. בבוקר למחרת, מספר שעות לפני תחילת מקצה האימונים הראשון, הוחלט על ביטול המרוץ. באותו היום הודיעה FIA כי המרוצים בבחריין ובוייאטנם נדחו, וכי העונה מתוכננת להתחיל באירופה בתחילת מאי. בהמשך החודש הוחלט על דחיית המרוצים בהולנד, ספרד ואזרבייג'ן ועל ביטול המירוץ במונקו.
כמו כן הוחלט על השעיית השינויים בתקנות שתוכננו ל-2021. שינויים אלה יכנסו לתוקף בעונת 2022.
לוח מרוצים חדש
ב-2 ביוני הוצג לוח מרוצים חדש, הכולל שמונה מרוצים שצפויים להתקיים באירופה בחודשים יולי-ספטמבר, כאשר מרוצים נוספים צפויים היו להתווסף בהמשך. על מנת לאפשר קיום מספר גדול ככל האפשר של מרוצים, הוחלט על קיום מרוץ כפול באוסטריה ובריטניה. הוחלט לקיים את המרוצים ללא קהל ביציעים ותוך הגבלה של מספר המקסימלי של אנשי הצוות מכל קבוצה. ה-FIA הודיע כי הוא בוחן חלופות שונות, ביניהם קיום מרוצים במסלולים בהם לא התקיימו מרוצי פורמולה 1 בעבר ושימוש בתצורות מסלול שונות במסלולים קיימים. ב-10 ביולי הוחזר ללוח הגרנד פרי הרוסי בסוצ'י ונוסף גרנד פרי טוסקנה שייערך במסלול מוג'לו שבאיטליה. זו הפעם הראשונה בה יערך מרוץ פורמולה 1 במסלול מוג'לו. בהמשך יולי נוספו ללוח מרוצים בנורבוגרינג (לראשונה מאז 2013), אימולה (לראשונה מאז עונת 2006), ופורטימאו בפורטוגל (לראשונה בסבב, והגרנד פרי הראשון בפורטוגל מאז 1996). המירוץ באימולה מתוכנן להיערך במשך יומיים בלבד, עם מקצה אימון יחיד (בניגוד לשלושה מקצי אימון בדרך כלל).
בחודש אוגוסט פורסמו ארבעת המרוצים האחרונים לעונה: גרנד פרי טורקיה (לראשונה מאז 2011), מרוץ כפול בבחריין וגרנד פרי אבו דאבי. בכך הושלם לוח המרוצים הסופי לעונה שתכלול 17 מרוצים.
שינויים בתקנות
נהגים שייקחו חלק באימונים החופשיים יוכלו לצבור נקודות נוספות לרישיון-על. כל נהג שישלים 100 ק"מ יזכה בנקודה נוספת, בתנאי שלא יעבור על כללי הנהיגה. מקסימום הנקודות הניתנות לצבירה באימונים חופשיים הוא 10 נקודות.
דירוג האליפות
בעונה הוחלט על הוספת נקודת בונוס לנהג שיקבע את ההקפה המהירה בכל מרוץ, בתנאי שיסיים את המירוץ בין עשרת הנהגים המהירים ביותר.
מאוסזאורוס
מאוסזאורוס (שם מדעי: Mussaurus; משמעות השם: "לטאת עכבר") הוא סוג של דינוזאור מסדרת בעלי אגן דמוי לטאה, שהיה היה מראשוני הזאורופודים וחי בתקופה טריאס עליון.
מאפיינים
מאובניו של דינוזאור זה נמצאו בחפירות בארגנטינה והוא חי בה לפני 215-203 מיליון שנה. הוא היה שייך למשפחת המאוסזאורוסיים (Mussauridae).
אורכו של הדינוזאור הגיע ל-6 מ' בבגרותו והוא שקל 1,000 ק"ג - מהקטנים במיני קבוצת דמויי זאורופודים שכללה את החיות הגדולות ביותר שחיו ביבשה. המאובנים הראשונים שלו התגלו כמאובני צעירים וביצים ולא התגלו מאובני בוגרים ובתחילה כשגולו, שויכו למאובני פלטאוזאורוס. רק ב-2013 הגיעו חוקרים למסקנה שאלו מאובני מוסזאורוסים בוגרים.
המכון למדעי כדור הארץ
המכון למדעי כדור הארץ על שם פרדי ונדין הרמן של האוניברסיטה העברית בירושלים ממוקם בקמפוס ספרא שבגבעת רם ופועל במסגרת הפקולטה למדעי הטבע.
היסטוריה
המכון הוא המוסד הלימודי הוותיק בישראל ללימודי גאולוגיה. הוא הוקם בשנת 1934 באוניברסיטה העברית בהר הצופים על ידי יהודה ליאו פיקרד. מוסמכיו ותלמידי המחקר, שהעמיד בחמישים שנותיו, יצרו את עיקר הידע הגאולוגי ההידרולוגי והמטאורולוגי על ארץ ישראל. ליאו פיקרד הקים את האוסף הגאולוגי הראשון שלה. כיום מצוי באולמות הכניסה של המכון אחד האוספים הגאולוגיים הגדולים בישראל. כן מוצגת תערוכה מתמדת בנושאי גאולוגיה של ישראל.
בשנת 2003 נפתח מוזיאון טבע במכון.
הלימודים
במסגרת לימודי כדור הארץ פועלים החוגים:
מחקרי המכון
מלבד ההוראה השוטפת במכון מתבצעים בו מחקרים במגוון נושאים ובהם: תהליכי היווצרות של יבשות והרים, מחזור החמצן הגלובלי והתפתחות הוריקנים ושיטפונות, מנגנון יצירת השלד הגירי של אלמוג, תנועת מזהמים במי תהום ובאטמוספירה, היווצרות טיפות גשם בענן, השלבים הראשונים של התפתחות סדקים בסלע לפני רעידת אדמה או של בועת גז במאגמה לפני התפרצות וולקנית.
סלעי ישראל, מפרץ אילת, הים התיכון, הכנרת, ים המלח והאטמוספירה של המזרח התיכון מהווים מעבדת שטח למחקר התשתית הטבעית של מדינת ישראל.
לרשות המכון מכשור חדש במעבדות מאפשר חקירה של הגאוכימיה של מי מעיינות, תנועת מים בתת-הקרקע, אקלים העבר על סמך הגאוכימיה של משקעי ים המלח, מקורות אירוסולים שמגיעים לישראל, יצירת יהלומים במעטפת כדור הארץ ונושאים רבים נוספים.
תחנה לתקשורת לוויינית על גג המכון מאפשרת קבלת נתוני לוויין ומכ"ם המשמשים למשל בחקר השפעת אבק מדברי ומזהמים על יצירת גשם בעננים. יחידת החישוב הבין אוניברסיטאית ומערך חישוב מתקדם במכון מאפשרים סימולציה של תהליכים אטמוספיריים, הידרולוגיים וגאולוגיים שונים.
האוניברסיטה העברית מנהלת את המכון הבין אוניברסיטאי שבשמורת חוף אלמוג באילת. חוקרי המכון עובדים במעבדות המכון הבין אוניברסיטאי ותלמידי מחקר רבים עוסקים בחקר השונית ובנייתה, התפתחותה והשפעת זמינות מקורות מזון במפרץ אילת על מצבה כיום ויחסה לטקטוניקה של מפרץ אילת.
הקשר ההדוק בין המכון למדעי כדור הארץ והמכון הגיאולוגי לישראל של משרד התשתיות הלאומיות הממוקם אף הוא בירושלים מאפשר גישה לציוד רב נוסף במעבדות המכון הגיאולוגי ולעבודות משותפות במעבדה הטבעית - השטח.
ג'רולאמו קסאר
ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar; לעיתים ג'ירולאמו (Girolamo) או גלורמו (במלטזית: Glormu), סביב 1520–1592?) היה אדריכל בן מלטה, אשר תכנן את רוב מבני הציבור בבירת המדינה, ולטה.
קורות חיים
קסאר נולד ככל הנראה בעיר בירגו, למשפחה שהיגרה למלטה מסיציליה בסביבות שנת 1440. בעת המצור הגדול על מלטה שהטילו העות'מאנים על האי בשנת 1565, הוא פעל לצידם ובהנחייתם של אדריכלים צבאיים דוגמת פרנצ'סקו לפרלי (Francesco Laparelli), שהגיעו לאי מאיטליה ומספרד, במטרה לסייע להוספיטלרים הנצורים. בין היתר עשה קסאר בחיזוק ביצורים שנהרסו בהתקפות העות'מאניות ובנה מספר מכונות לחימה, אך היקף פעולתו המדויק אינו ידוע. לאחר תום המצור, החליטו ההוספיטלרים להקים עיר בירה חדשה ומבוצרת בחלקו הצפון-מזרחי של חצי האי שברס. שירותיו של קסאר נשכרו לתכנון העיר ומבניה, וב-1569, לאחר שלפרלי עזב את מלטה, היה קסאר לאדריכל העיקרי של הפרויקט. בשלב זה, הקמתם של ביצורי העיר כמעט הסתיימה, ועיקר עבודתו של קסאר התמקד בבניית מבני הציבור. עם זאת, בשל חוסר ניסיונו של קסאר בתכנון ובהקמת מבנים חילוניים ודתיים, החליטו האבירים לשולחו לאיטליה כדי לרכוש ידע בתחום. אין תיעוד באשר לשאלה אם קסאר אכן עזב את האי, אך ייתכן שכך היה בשל הדמיון בין סגנונו לסגנון האדריכלי ששלט באיטליה באותה עת. בכל אופן, גם אם אכן שהה באיטליה, ברי שיצא אליה לא לפני סופו של חודש אפריל 1569, ושב אל מלטה באותה שנה. קסאר מת במלטה ב-1592, אך ייתכן שהדבר אירע במועד כלשהו בין השנים 1586-1592.
עבודתו
שני המבנים החשובים ביותר שקסאר אחראי להם הם קון-קתדרלת יוחנן הקדוש (1572-1577) וארמון הגראנד מאסטר (1571-1575) בוולטה. בנוסף הוא תכנן את כל שבע אכסניות האבירים בני הלאומים השונים, ואשר כונו באופן מסורתי בשם "לשונות" (langues). אלה כוללות את אכסניית קסטיליה המשמשת כיום כמשרד ראש הממשלה ואת אכסניית פרובאנס, שבה שוכן המוזיאון הארכאולוגי הלאומי. חמש האכסניות האחרות הן אכסניית אראגון ואכסניית איטליה הניצבות על תילן עד היום; אכסניית גרמניה שנהרסה ב-1839 כדי לפנות מקום להקמתה של קתדרלת פאולוס הקדוש האנגליקנית; ואכסניות אוברן וצרפת שנהרסו שתיהן בהפצצות האוויריות על העיר במלחמת העולם השנייה.
עוד תכנן קסאר בתים פרטיים, מאפייה וטחנות קמח. מחוץ לוולטה תכנן קסאר מבני דת נוספים ואת ארמון ורדאלה בדרום-מערבו של האי מלטה, המשמש כיום כאחד משלושת מעונותיו הרשמיים של נשיא הרפובליקה. אף כי אין תיעוד לכך, סביר כי היה זה קסאר אשר תכנן גם את בית החולים בוולטה - ה"סאקרה אינפרמריה" (Sacra Imfermeria) - המשמש כיום כמרכז כנסים הים התיכון. סגנונו של קסאר פשוט ופונקציונלי, והושפע מהכשרתו באדריכלות צבאית, מעבודתו לצד לפרלי ומדרישות ההוספיטלרים שהיו מסדר לוחם.
קרב אלמו
קרב אלמו (באנגלית: Battle of the Alamo, בספרדית: Batalla de El Álamo) התרחש במאה ה־19 בין רפובליקת מקסיקו לבין כוחות המורדים הטקסנים במהלך המהפכה הטקסנית. הקרב התרחש במבצר אלמו בסן אנטוניו, טקסס (שנודע באותה תקופה כ"San Antonio de Béxar") בחודשים פברואר-מרץ של שנת 1836, ובסופו נקטלו כל מגיניו האמריקנים עד האחרון שבהם. הקרב היה חלק מהמהפכה הטקסנית לעצמאותה של טקסס, בין רפובליקת מקסיקו וכוחות המרד הטקסנים בסן אנטוניו. טקסס באותה עת הייתה חלק מרפובליקת מקסיקו, חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה, שקיבלה את עצמאותה מהשלטון הספרדי ב-1821.
רקע
ב-1823 הוקמה קולוניה אמריקנית בת 300 משפחות בטקסס, על גדותיו של נהר בראזוס. השאיפה של האמריקנים שהתיישבו שם הייתה להכניס את טקסס כאחת ממדינות ארצות הברית. הגנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה, מפקד הכוחות המקסיקנים שהיה נשיא מקסיקו עד 1835, ראה בטקסס חלק חשוב מהרפובליקה שהנהיג, משתי סיבות עיקריות: האמריקנים לא צייתו לחוקי ממשלת מקסיקו, ובשנת 1830 כבר היו בטקסס כ-30,000 אמריקנים - מספר כמעט כפול ממספרם של המקסיקנים והאינדיאנים במקום. הגנרל סנטה אנה אסר את בואם של מתיישבים נוספים, והטיל הגבלות על ההתיישבות הקיימת. בעקבות החוקים המחמירים, אירעו כבר בקיץ של שנת 1835 תקריות אלימות ראשונות בין המתיישבים האמריקנים למקסיקנים, ובסוף אותה שנה יצא הגנרל המקסיקני מרטין פרפקטו דה-קוס כדי לדכא את ההתקוממויות, אבל נחל מפלה אחר מפלה מול אנשי טקסס. ב-11 בדצמבר של אותה השנה, נאלצו כאלף חיילים מקסיקנים שהיו תחת פיקודו - ושהתבצרו במצודת אלמו - להיכנע לפני האמריקנים, שצרו עליהם.
נשיא המדינה, הגנרל סנטה אנה, יצא בראש צבא חדש אל טקסס, וב-24 בפברואר נכנסו חילותיו אל העיר סן אנטוניו; מבצר אלמו - שהיה תחת שליטה אמריקנית, בפיקוד הקולונל ויליאם ב. טראוויס, ואנשי טקסס ג'יימס בואי ודייווי קרוקט - נמצא על גדתו המזרחית של נהר סן אנטוניו, והיה ממש ממול לעיר, ששכנה בגדה המערבית. סנטה אנה נאלץ לסלק אותו מדרכו, והחל במצור על המבצר. גדודי פרשים רכבו סביבו, מונעים כל אפשרות של בריחה, עד לרביעי במרץ, בו הגיעה תגבורת מקסיקנית לעיר סן אנטוניו, שכעת מנו הכוחות המוצבים בה כחמשת אלפים איש. במשך המצור סבל הצבא המקסיקני ממחלות ומעריקה מוגברת, אך ב-6 במרץ החליט הגנרל סנטה אנה להרים את הדגל האדום, שסימל את תחילתו של הקרב. כ-2500 חיילים מקסיקנים נעו לעבר אלמו, ובעלות השחר תקפו את המבצר.
מהלך הקרב
הקרב, מרגע הפריצה למבצר אלמו ועד לכיבושו בידי הכוח המקסיקני, נמשך כשעה וחצי בלבד. בפקודת היום האחרונה שהוציא מפקד המבצר - הקולונל ויליאם טראוויס - נכתב, כי "לעולם לא אכנע ולא אסוג... גמור עמי להחזיק מעמד ככל אשר אוכל ולמות כחייל, שלעולם אינו שוכח את חובתו כלפי כבודו שלו וכלפי כבוד ארצו. ניצחון - או מוות!" האמריקנים הנצורים קטלו מאות מאויביהם, אך הקרב היה חסר סיכוי מלכתחילה; החומה הצפונית נפרצה, ואחריה גם המנזר הפנימי. שארית המגינים התבצרו בכנסייה, אבל גם היא נפרצה מיד, והמקסיקנים הרגו את כל המורדים החמושים במבצר, כמאתיים איש. לוחמים ספורים נלקחו בשבי, אבל גם הם הוצאו להורג על ידי סנטה אנה וצבאו. ביניהם, על פי אחת הגרסאות, היה הגיבור העממי האמריקני דייווי קרוקט. בתום הקרב החיילים המקסיקנים ירו שוב ושוב בחיילים הפצועים והמתים, ובקושי רב הצליחו מפקדיהם לעצור את ההשתוללות. רק עבדים, נשים וילדים בודדים ששהו במקום נותרו בחיים. גם התוקפים שילמו מחיר כבד: כ-500 הרוגים ופצועים.
תוצאות הקרב
הקרב הוא אחד הקרבות החשובים בהיסטוריה האמריקנית המודרנית, ותוצאותיו השפיעו רבות על עיצוב ארצות הברית של ימינו: הגנת הגבורה על מבצר אלמו עוד נזכרת רבות בפי האמריקנים, ובטקסס נפוצה אז קריאת הקרב "זכרו את אלמו".
תוצאות צבאיות
למרות האובדן, עיכב הקרב את התקדמות הצבא המקסיקני של סנטה אנה, ואיפשר למצביא הטקסני סם יוסטון לאסוף חיילים ואספקה ולהתכונן לקרב סן חסינטו, שהתרחש ב-21 באפריל 1836, סמוך לנהר סן חסינטו (או סן חקינטו), ובו הוכה הצבא המקסיקני שוק על ירך. ניצחון המורדים הטקסנים הוביל לכיבושה של טקסס כולה, שהפכה לרפובליקה עצמאית שנקראה רפובליקת טקסס.
עצמאות מדינית
רפובליקת טקסס ביקשה באופן רשמי להצטרף לארצות הברית של אמריקה, אולם הם נתקלו בסירוב על ידי הקונגרס והממשלה הפדרלית, שהתנגדו לצרף מדינה נוספת שבה קיימת תופעת העבדות. הקונגרס דחה את צירופה של טקסס, מפני שראה את הפרשה כמזימה של תושבי הדרום, תומכי העבדות, להרחבת תחומי העבדות. במשך מספר שנים, הייתה טקסס רפובליקה עצמאית, וכונתה "מדינת הכוכב האחד", על שם דגלה, בו מופיע כוכב מחומש יחיד.
ההצטרפות לארצות הברית
ב-1845 הצטרפה טקסס כמדינה ה-28 של ארצות הברית. דווקא צורך לאומי של ארצות הברית היה זה שהביא לבסוף לצירופה של טקסס: שייטות בריטיות החלו לפעול במימי מפרץ מקסיקו כדי להכין את השטח להשתלטות בריטית על מדינות המערב, אורגון וקליפורניה, ומטקסס ניתן היה לחלוש על המפרץ כולו, וכך יזם הנשיא ג'יימס פולק את כניסתה של טקסס לברית האמריקנית.
בתרבות
מורשת הקרב נותרה כסמל לעמידת גבורה בארצות הברית כולה, וב-1960 יצא לאקרנים סרט מלחמה בשם "האלמו", המתאר את הקרב, וכן את קרב סן חסינטו. בסמל טקסס מופיעה המימרה "REMEMBER THE ALAMO" (זכרו את האלמו), ובצדו האחורי מתואר בין השאר גם מבצר אלמו.
דייוויד בואי קרא לעצמו על שם הגיבור מקרב אלמו, ג'יימס בואי "וסכין הבואי המפורסמת שלו".
פיל קולינס נודע בכך שאסף מאות חפצים, ספרים ורישומים הקשורים לקרב. הוא כתב את הספר "אלמו ומעבר: מסע של אספן", שפורסם בשנת 2012. ב-26 ביוני 2014, במסיבת עיתונאים שנערכה באלמו, הכריז קולינס כי הוא תורם את כל האוסף שלו (אשר שוויו עמד על מאה מיליון דולר) למשרד הקרקע הכללי של מדינת טקסס.
בסדרת הטלוויזיה מנהרת הזמן הוקדש פרק 13 לקרב אלמו.
בסדרה טיימלס של נטפליקס הוקדש לקרב זה פרק 5 שבעונה הראשונה.
ב-1960 התפרסם שיר הקאנטרי "הבלדה לאלמו" (Ballad of the Alamo) שנכתב והולחן על ידי דימיטרי טיומקין ופול פרנסיס וובסטר. בגרסה זו השיר מושר על ידי הזמר מרטי רובינס.
נבי סבלאן
מקאם נבי סבלאן (בערבית: مقام النّبيّ سبلان, בתעתיק מדויק: מקאם אלנבי סבלאן) הוא אתר מקודש של הדרוזים בישראל. פעם בשנה, ב-10 בספטמבר, נערכת במקום חגיגה גדולה בהשתתפות אלפי דרוזים.
חשיבות המקום
האתר נושא את שמו של הנביא סבלאן, אחד משבעה נביאים מקודשים של הדרוזים. לפי מסורת דרוזית אימץ סבלאן חיי צנע וסגפנות והקדיש את חייו לעבודת האל. הוא יצא ממצרים לחברון כדי לשכנע את עובדי האלילים לקבל את דת האל היחיד, וכתוצאה מהתנגדותם ברח לגליל והתיישב במערה על הר זבול, שם הקדיש את זמנו ללימוד כתבי הקודש תוך שהוא חי חיי סגפנות. החברונים עלו על עקבותיו אך בדרכם היה עליהם לחצות את נחל כזיב המקיף את ההר. אז אירע נס - מי הנחל גאו וחסמו את דרכם. מאז נקרא חלק זה של נחל כזיב בשם "ואדי חאביס" (חאביס - בערבית: מתבודד). לפי המסורת בנה סבלאן במו ידיו חדר מעל המערה ובו התגורר והמשיך בלימוד הדת ובהפצתה. בערוב ימיו עבר לכפר בחא בהר הדרוזים שם נפטר.
יש שזיהו במקום את היישוב המקראי זבולון המוזכר גם בכתבי יוסף בן מתתיהו. היו שזיהו את נבי סבלאן עם זבולון בן יעקב,, שהוזכרה בין השאר על ידי השייך אמין טריף, אולם אמאם אלבדר מבית הדין השרעי הדרוזי בחיפה דחה זיהוי זה. המסורת היהודית אינה מזהה את נבי סבלאן עם זבולון בן יעקב, והיא מראה את קברו של זבולון בעיר צידון בלבנון.
האתר נחשב למקום השני בחשיבותו לדרוזים אחרי קבר נבי שועייב בקרני חיטין.
האתר
המקום נמצא בראש הר זבול בגובה 814 מטר. כביש מוביל ממרכז חורפיש לאזור הקבר. הדרוזים בנו על ההר מתחם גדול. המצבה נמצאת בחדר קטן במרכז המבנה. במקום גם אולמות לקבלות פנים, בית תפילה ובית ספר ללימודי דת (מדרסה).
היסטוריה
עד מבצע חירם התקיים בסמוך לאתר הכפר סבלאן, כפר קטן שתושביו מוסלמים.
בשנת 1957 סללו הדרוזים דרך עפר שאפשר הגעה לאתר ברכב. בשנות ה-60 דרשו הדרוזים קרקעות מהכפר הנטוש סבלאן לצורך הרחבת האתר והזהירו מפני פגיעה באתר. בתחילת שנות ה-70 בקשו מנהיגי העדה הדרוזית לסלול את הכביש אל האתר והכביש נחנך בספטמבר 1973.
חג נבי זבלאן הוחג בחודש ספטמבר. בשנת 1957 הוחל החג בערב 22 בספטמבר ובשנת 1960 בערב 18 בספטמבר. בשנת 1967 צוין החג ב-10 בספטמבר ובשנת 1968 ב-10 וב-25 בספטמבר. בשנת 1968 בקשו נציגים דרוזים הכרה רשמית של ממשלת ישראל בימים 10-11 בספטמבר כחג דרוזי ובקשתם נענתה בתחילת 1969.
בשנות ה-70 קויים מדי שנה "צעדת נבי סבלאן" בהשתתפות יהודים וערבים. הצעדה לא התקיימה בימי מלחמת לבנון הראשונה וחודשה בשנת 1986.
חיילונגג'יאנג
חֵייְלוֹנְגְגְ'יַאנְג (כתב סיני: 黑龙江, פין-יין: Hēilóngjiāng Shěng - IPA: ) הוא מחוז בצפון מזרח סין. שטחו כ-454,800 קמ"ר, אוכלוסייתו מונה כ-31.8 מיליון נפש ובירתו העיר חַרְבּין (哈尔滨/Hāĕrbīn). המחוז נחשב חלק ממנצ'וריה ההיסטורית.
היסטוריה
בתקופת שושלת צ'ינג (1644-1911), המנצ'ורית במקור, היה המחוז מחולק למעשה לשני חלקים ונמתח עמוק לתוך רוסיה של ימינו עד הרי סטנובוי עם גישה לים היפני. באותה עת גם נאסרה הגירה של בני האן למחוז. אולם ב-1858 וב-1860 מסרה סין לרוסיה את כל השטחים שמצפון לנהר אמור ונהר אוסורי בהגדירם את תוואי הגבול שקיים עד היום. בו בעת התירה שושלת צ'ינג לראשונה לבני האן להגר למחוז, כך שבתחילת המאה ה-20 כבר היו לרוב במחוז. ב-1932 הפכה חיילונגג'יאנג לחלק ממנצ'וקוו, ממשלת בובות בחסות יפנית. עם כניעת יפן ב-1945 העבירו הסובייטים את המחוז לידי המפלגה הקומוניסטית הסינית, והמחוז שימש כבסיס ראשון של הקומוניסטים בזמן מלחמת האזרחים הסינית.
זהו המחוז הקר בסין עם אקלים סובארקטי. החורפים ארוכים וקרים עם טווח טמפרטורות ממוצעות של 15°c- עד 31°c- בינואר, וקייצים קצרים וקרירים עם טווח טמפרטורות של 18°c עד 23°c ביולי. מדי חורף מתקיים בחרבין פסטיבל הקרח והשלג הבינלאומי המתאפיין באינספור פסלי קרח ו"פנסי קרח" ומושך אליו תיירים מרחבי סין והעולם.
למרות היותו חלק ממנצ'וריה מהווים כיום המנצ'ורים רק 3% מהאוכלוסייה, בעוד שבני האן מהווים 95% מההרכב הדמוגרפי שלה. מיעוטים נוספים במחוז הם קוריאנים, מונגולים, חווי וכן מעט דאור אורוצ'ין חֶגֶ'ן ואף רוסים.
בספטמבר 2010 חתמו סגן שר החוץ הישראלי דני אילון וסגן מושל המחוז הסכם לשיתוף פעולה חקלאי בין ישראל וחיילונגג'יאנג.
ג'ימי פייג'
ג'יימס פטריק "ג'ימי" פייג'  (באנגלית: James Patrick "Jimmy" Page; נולד ב-9 בינואר 1944) הוא מוזיקאי אנגלי, שהיה הגיטריסט והמפיק של להקת הרוק לד זפלין ואחד מהגיטריסטים המשפיעים ביותר בתולדות הרוקנרול. פייג' דורג במקום השני (אחרי ג'ימי הנדריקס) ברשימת "50 הגיטריסטים הטובים בכל הזמנים" של גיבסון, ושלישי ברשימת "100 הגיטריסטים הטובים ביותר בכל הזמנים" של מגזין הרולינג סטון.
הקלטות האולפן
ב-1965, לאחר שאריק קלפטון עזב את להקת היארדבירדס, הוצע התפקיד לפייג' אך הוא סירב: "סירבתי כי לא אהבתי את הדרך שבה הציעו לי...אילולא הייתי מכיר את אריק...אולי הייתי מצטרף...חיבבתי את אריק מאוד ולא רציתי שיחשוב שעשיתי משהו מאחורי גבו". פייג' הציע במקום זאת את חברו הטוב, ג'ף בק, לו נהג לעזור כספית בכך שסידר לו לנגן בהקלטות שבהן לא יכול היה לנגן בעצמו בגלל התחייבויות קודמות. פייג' המשיך להקליט גם עבור אמנים מתחומים שונים מרוקנרול והגיע למצב שבימים מסוימים לא ידע עבור מי הוא אמור לנגן. המפיקים רצו אותו בסביבה למקרה שהכוכבים הגדולים, שלא מנוסים בהקלטות, "לא יספקו את הסחורה".
ב-1966, הקליט פייג', יחד עם ג'ף בק, קית' מון, ג'ון פול ג'ונס וניקי הופקינס את השיר "בק'ס בולרו", הקלטה זו גרמה לפייג' לעזוב את הקלטות האולפן ולהקים להקה. מספר שבועות לאחר מכן, לאחר עזיבת הבסיסט של היארדבירדס החליט פייג' להצטרף ללהקה ולנגן בבס עליו לא ניגן קודם לכן. לאחר זמן מה עבר פייג' לנגן בגיטרה והיארדברידס הפכה ללהקה עם שני גיטריסטים מובילים, פייג' ובק. בק פרש מהלהקה לאחר משבר אישי ופייג' נותר גיטריסט יחידי, עד התפרקות הלהקה ב-1968.
פייג' ניגן גם בשיר הנושא המפורסם של האלבום הראשון של ג'ו קוקר, שיצא ב-1969, גרסת הכיסוי ל-"With a Little Help from my Friends" של הביטלס.
לד זפלין
פייג', יחד עם מנהל היארדבירדס פיטר גראנט, החזיקו בזכויות לשם והחליטו להמשיך לפעול תחת השם ה"יארדבירדס החדשים" עד תום התחייבויותיהם. פייג' גייס ללהקה את ג'ון פול ג'ונס, שהכיר אותו מימי הקלטות האולפן, בתור בסיסט, ושני צעירים אלמוניים, רוברט פלאנט כזמר וג'ון בונהם כמתופף.
הלהקה שינתה שמה ללד זפלין וההצלחה מיהרה לבוא. פייג' שימש כמלחין, כנגן וכמפיק המוזיקלי של הלהקה ונחשב לגורם העיקרי להצלחתה. הסולו שלו לשיר "מדרגות לגן-עדן" ("Stairway to Heaven") נבחר לסולו הטוב ביותר בתולדות הרוק על ידי קוראי מגזין "Guitar World".
פייג' יצר את הסמל "זוסו" באלבום הרביעי חסר השם של לד זפלין, כיוון שזהו שילוב של "OSO" [כיתוב על הגיטרה] עם "Z" [צורת ידיים]. יש האומרים שזה גם מפני שהוא מזל גדי עם כוכב שבתאי השומר עליו, וזה הוא הסמל המייצג אותו.
ב-1976 החל פייג' להשתמש בהרואין וכתוצאה מכך נגינתו הדרדרה והוא לעיתים נעדר מהקלטות הלהקה, מה שגרם לעליית הדומיננטיות של ג'ונס ופלנט בכתיבת השירים.
אחרי לד זפלין
לאחר מות ג'ון בונהם ב-1980, התפרקה לד זפלין, ופייג' לא ניגן במשך שנתיים, בהן נאבק בהתמכרותו בהרואין. ב-1982 הקליט את פסקול הסרט משאלת מוות 2, פייג' ניגן עבור להקתו החדשה של פלנט, ויחד עם פול רוג'רס בלהקה חדשה בשם "The Firm", שלא האריכה ימים.
ב-1985 התאחדה לד זפלין לכבוד הלייב אייד כשפיל קולינס על התופים במקום בונהם המנוח אך הופעה זו לא הייתה מוצלחת במיוחד. פייג' המשיך לשתף פעולה עם דייב קוברדייל, יריב של רוברט פלנט.
פלאנט ופייג' חזרו להופיע ביחד ב-1994. מסע הופעות זה כלל ליווי של אנסמבל מצרי, נגנים ממרקש ותזמורת המטרופוליטן של לונדון. האלבום וה-DVD שהוקלטו במרוקו, ווילס ולונדון זכו להצלחה רבה והאלבום אף הגיע למקום הרביעי במצעד מכירות האלבומים של הבילבורד. הבולט מבין שירי האלבום הוא הביצוע ל"קשמיר", שזכה לעיבוד בסגנון מזרחי מלא. ארבעה שירים מזרחיים הוקלטו על ידי השניים, וכן מספר משירי לד זפלין בגרסאות מזרחיות.
השניים המשיכו את שיתוף הפעולה והוציאו אלבום עם חומר מקורי ב-1998, לאחר מכן נפרדה שוב דרכם של השניים. פייג' הופיע ביחד עם שון "פי דידי" קומבס בפסקול הסרט "גודזילה" בשיר שמנגינתו נדגמה מהשיר "קשמיר" של לד זפלין. לאחר מכן פייג' הופיע יחד עם להקת ה"Black Crowes" ("העורבים השחורים") אך פרש במהלך סיבוב ההופעות בשל פציעה בגב.
בשנים האחרונות מקדיש פייג' את מירב זמנו בקרן לסיוע לילדים נזקקים מברזיל ביחד עם אשתו הברזילאית, עבור תרומה זו קיבל פייג' ב-2005 את תואר ה-OBE (Order of the British Empire) המכובד מאליזבת השנייה מלכת בריטניה.
ב-10 בדצמבר 2007 פייג' השתתף בהופעת האיחוד של לד זפלין בלונדון. ב-2008 הופיע פייג' באולימפיאדה בבייג'ינג (לצד שחקן הכדורגל דייוויד בקהאם) בטקס הקבלה של האולימפיאדה הבאה בלונדון, עיר הולדתו.
באלדור פון שיראך
באלדור פון שיראך (בגרמנית: Baldur von Schirach; 9 במאי 1907 - 8 באוגוסט 1974) היה מראשי המשטר הנאצי בגרמניה בדרגת רייכסלייטר, מנהיג הנוער ההיטלראי, וראש מחוז וינה. הוא הורשע במשפטי נירנברג כפושע מלחמה בשלושה סעיפי אישום.
קורות חייו
שיראך נולד בעיר ברלין, בן לקצין, שר-חצר ומנהל אמנותי בתיאטרון, ולאשתו האמריקנית. דרך אמו, שיראך טען לייחוס משני אנשים אשר חתמו על הצהרת העצמאות של ארצות הברית.
בשנת 1938 הגיע שיראך לביקור בבגדאד כאורח "אל-פותווה" (בערבית: الفُتُوَّة, אל-פוּתוּוָה), תנועת הנוער הפרו-נאצית של עיראק, שהשתתפה מאוחר יותר בפוגרום הפרהוד.
שיראך התגייס לצבא בשנת 1940 ושירת בצרפת חודשים מספר. בתקופה קצרה זו איבד את השליטה בהיטלריוגנד לטובת פעיל בשם ארתור אקסמן. כניחומים מינה אותו היטלר לגאולייטר ורייכסשטאטהאלטר (Reichsstatthalter, ראש מחוז) של וינה הגדולה (Groß-Wien), מחוז שיצרו הנאצים לצורך הפיכתה של וינה לעיר הגדולה ביותר בשטחה ברייך הגרמני. הוא שירת בתפקיד זה עד תום מלחמת העולם השנייה. במהלך כהונתו בווינה דחף שיראך לגירוש תושביה היהודים למזרח‏‏. חנו סר בעיני היטלר כאשר הציע שמדיניות מתונה יותר באוקראינה יכולה להתאים יותר לצרכים של גרמניה ולאחר שאשתו הביעה מחאה באוזני היטלר על היחס כלפי נשים יהודיות באמסטרדם שהיא הייתה עדה לו‏‏.
לאחר המלחמה
שיראך הסגיר את עצמו ב-5 ביוני 1945. הוא נעצר והועמד לדין במשפט פושעי המלחמה בנירנברג. במשפטו הביע חרטה, וגינה את היטלר ואת הנאציזם. הוא ניסה להראות כי מחה בפני מרטין בורמן על השמדת היהודים, אם כי הודה כי מגיל צעיר היה אנטישמי קנאי, בעקבות קריאת ספרו של הנרי פורד "היהודי הבינלאומי". הוא נמצא אשם ב"קשירת קשר לעשיית מלחמה תוקפנית תוך הפרת הסכמים בינלאומיים" וב"פשעים נגד האנושות", ונדון לעשרים שנות מאסר בכלא שפנדאו בברלין. בהיותו בכלא התגרש מאשתו הנרייטה.
שיראך שוחרר ממאסרו יחד עם אלברט שפר בשנת 1966 ועבר להתגורר בפנסיון בעיירה קרב (Kröv) שבמדינת ריינלנד-פפאלץ, בדרום גרמניה. שנתיים לאחר שחרורו מהכלא התראיין לדייוויד פרוסט בטלוויזיה הבריטית וסיפר בגלוי על קשריו עם היטלר. בשנת 1967 פרסם את זכרונותיו בספר בשם "האמנתי בהיטלר", ובו טען שלא ידע על "הפתרון הסופי". שיראך מת בשנת 1974.
משפחתו
בשנת 1932 נישא שיראך להנרייטה הופמן, ולזוג נולדו ארבעה ילדים. הזוג התגרש בשנת 1950, כפי הנראה לנוכח תקופת המאסר הממושכת שנפסקה לו במשפטי נירנברג. שניים מנכדיו הם עורך הדין והסופר פרדיננד פון שיראך והסופרת אריאדנה פון שיראך.
עורב (כלי נשק ימי)
תיאור ה"עורב"
פוליביוס מיטיב לתאר את מתקן ה"עורב" בספרי ההיסטוריה וכותב כך:
השימוש ב"עורב"
במאה השלישית לפנה"ס, רומא לא הייתה מעצמה ימית, וכמעט ולא היה לה ניסיון בלוחמה הימית. לפני המלחמה הפונית הראשונה בשמת 264 לפנה"ס, לרפובליקה הרומית לא הייתה מערכה צבאית מחוץ לחצי האי האפניני (באיטלקית: Penisola italiana). כוחו של צבא הרפובליקה הרומית היה בלוחמה יבשתית, ונכסיו העיקריים היו המשמעת והאומץ של החיילים הרומאים.
עם כניסתה של הרפובליקה הרומית למלחמה הפונית הראשונה כנגד קרתגו נוצר צורך בצי גדול ומודרני, אשר יצליח לעמוד כנגד הצי הקרתגי ויכולת התמרון שלו. את מלאכת הבנייה הרומאים נתנו לבעלות בריתם וזאת בגלל חוסר הניסיון של הרומאים בבניית ספינות מלחמה. החידוש שהרומאים הכניסו לספינות המלחמה שלהם במטרה לנצח את הצי הקרתגי הוא ה"העורב".
השימוש בו החל לראשונה כשהרומאים היו במלחמה עם קרתגו במלחמה הפונית הראשונה, ולא היה להם צי ימי משוכלל וחדשני דיו כדי להתמודד עם ספינות הצי הקרתגי החזקות והמהירות. הרעיון המרכזי מאחורי המתקן היה ההבנה שהצי הקרתגי מהיר ובעל יכולת תמרון טובה הרבה יותר וניסיון רב יותר מאשר הצי הרומי הרעוע והאיטי, אבל לרומא היה יתרון, יתרונה של רומא היה חיל הרגלים שלה. לכן על ידי השימוש ב"עורב", הצי הרומי יכול היה לנטרל את יכולת הניווט של הספינות הקרתגניות ובכך לאפשר לחיל הרגלים הרומאי לעלות ולהשתלט על ספינות האויב. בזכות ה"עורב" הרומאים ניצחו במספר קרבות כמו מילאי, טינדאריס ואקנומוס.