cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפלאש (סדרת טלוויזיה)
ג'וזף "ג'ו" ווסט
ג'וזף "ג'ו" ווסט הוא בלש משטרה, אביה של איריס ואביו המאמץ של בארי לאחר הירצחה של אמו והפללתו של אביו. עם תחילת העונה הראשונה, ג'ו הוא אחד המעטים שיודעים את סודו של בארי והופך לשותף בעל-כורחו נגד פושעים מטא-אנושיים. מספק לבארי תמיכה גם בלחימתו בפשע וגם במתן עצות. מסייע לבארי גם בניסיונותיו להוכיח את חפותו של אביו. חושד במניעיו של ד"ר ולס ובקשר שלו לרצח נורה אלן, ולכן חוקר אותו בחשאי עד אשר הצוות מגלה את זהותו האמיתית.
בעונה השלישית בעקבות אירועי הפלאשפוניט הוא ואייריס לא מדברים אך לבסוף הם משלימים כשבארי מספר להם על הפלאשפוניט וסיבתו לגרום להם לסלוח אחד לשני. כאשר הוא מגלה על העתיד של אייריס, הוא עושה כל שביכולתו כדי למנוע את מות ביתו. בעתיד, שנת 2024 הוא ובארי ניתקו קשר בעקבות מותה של אייריס אך הוא עוזר לבארי של שנת 2017 ומאחד מחדש את הקבוצה. בסוף העונה הוא נפרד מבארי יחד עם כולם.
מרטין מגלם גם את גרסת כדור הארץ 2 של הדמות, מוזיקאי אשר בניגוד למקבילו מכדור הארץ 1 אינו שותף ליחסי אב-בן עם בארי ולמעשה מאשים את בארי על כך שאייריס הפכה לשוטרת. נהרג על ידי דת'סטורם כאשר האחרון וקילר פרוסט רודפים אחר בארי מכדור הארץ 1.
בעונה 5 מרטין עזב בגלל בעיות בריאותיות ובסדרה מספרים שג'ו נסע לטיבט.
וואלאס פ. "וואלי" ווסט/קיד פלאש
'''וואלס פ. "וולי" ווסט''' הוא בנו האובד של ג'ו ואחיה של איריס. בעל אופי מרדני וחסר משמעת. נולד אחרי שאמו נטשה את בני משפחתה, כך שג'ו ואייריס לא היו מודעים לקיומו אלא רק לאחר 18 שנים. הוא פוגש לראשונה בג'ו ואייריס במסיבת חג המולד מעט לפני מותה של אמו, ומאז מנסה להתחבר אליהם. הוא ובארי מפתחים קשר אחים על אף שהוא חושד בהתנהגותו המוזרה של בארי. נהג לשעבר במרוצים לא חוקיים וכעת לומד באותה מכללה בה למדה אייריס, עם התמחות בהנדסה מכנית. אחרי שניצל פעמים רבות בידי הפלאש, הוא מתעניין בגיבור-העל ומגלה על הקשר שיש לו ולג'ו. מקבל ממנו השראה לעזור לאנשים. מאוחר יותר, כשהוא לכוד בכספת הזמן של מעבדות סטאר יחד עם ג'סי, הם עובדים יחדיו כדי להימלט אך מושפעים על ידי החומר האפל של כוח המהירות ששוחרר על ידי הארי כדי לשחזר את מהירותו של בארי. אביו חושד שוולי מתחיל להפוך למטא-אנושי כתוצאה מהתאונה. בסופו של דבר, וולי לומד את סודו של בארי כשזום חוטף את אביו והורג אותו.
בפלאשפוניט הוא הפלאש והוא ואייריס נלחמים ביחד. אחרי שציר הזמן חוזר לאיך שהיה, הוא חולם להפוך לקיד פלאש ולבסוף הוא נהפך בעזרתו של סאביטר. הוא ובארי מחליטים שהוא יהיה זה שיציל את אייריס, אך לאחר שנכנס לכוח המהירות וחוזה במותה של אמו שוב ושוב בלי הפסקה ליותר מ-24 שעות הוא לא מסוגל. בעתיד, שנת 2024 הוא נכנס לדיכאון ובעקבות מותה של אחותו הוא יוצא להילחם בסאביטר לבדו וכתוצאה מכך נשבר לו עמוד השדרה לאחר. בסוף העונה הוא נפרד מבארי יחד עם כולם תוך הבטחה שימשיך להגן על העיר.
דמויות אורחות
בסדרה מופיעים בתפקידי אורח שחקני סדרת האם "החץ" סטיבן אמל, אמילי בט ריקרדס, דייוויד רמזי, קייטי קסידי, וילה הולנד ופול באלקתורן בדמויותיהם של אוליבר קווין / החץ, פליסיטי סמוק, ג'ון דיגל, לורל לאנס / הקנרית השחורה, ת'יאה קווין / ספידי ומפכ"ל משטרת סטארלינג סיטי, קוונטין לאנס. לאחר פרק קרוסאובר עם סדרת "סופרגירל", מליסה בנויסט מופיעה בתפקיד סופרגירל בעונה השלישית של הסדרה.
בנוסף לכך חלק מהדמויות עברו לסדרת הבת של "החץ" ו"הפלאש", "אגדות המחר" ומשם הופיעו אורחים בסדרה כמו קייטי לוץ, ניק זאנו, טאלה אשה, מייסי ריצ'רדסון סלרס, כדמויות, שרה לאנס/הקנרית הלבנה, נייט הייוד/סטיל, זארי טומאז ואמיה ג'יווה/ויקסין
אפרת דור משחקת בתפקיד קבוע החל מעונה 6 את גאונת המדע אווה מק'קולוק/מאסטר המראות.
השחקנית נטלי דרייפוס משחקת בתפקיד קבוע החל מעונה 6 את סו דירבון (סוזן דיבני).
השחקן ג'ורדן פישר מגלם את בארט אלן - בנם של בארי ואייריס.
הפקה
ב-30 ביולי 2013 נודע שיוצרי הסדרה "החץ", גרג ברלאנטי ואנדרו קרייסברג, יפתחו סדרת טלוויזיה המבוססת על דמותו של פלאש עבור רשת The CW, ביחד עם במאי פרק הפיילוט של "החץ" דייוויד נאטר ומנהל מחלקת הקריאייטיב של חברת DC קומיקס ג'ף ג'ונס. קרייסברג ציין לאחר מכן שאלן יופיע בתחילה כדמות חוזרת בסדרה "החץ" למשך שלושה פרקים בעונתה השנייה, והפרק האחרון מביניהם ישמש כפרק פיילוט לסדרה משלו. קרייסברג אמר שאלן יהיה מדען לזיהוי פלילי וכי הצגת כוחותיו והתגובות אליהם יהיו מבוססי מציאות. בזמן שחקר את הדרך הטובה ביותר להציג את מהירותו של פלאש, ג'ונס ציין שלא יהיה מדובר רק ב"טשטוש".
בסופו של דבר בארי הופיע בשני פרקים בסדרת "החץ", והפרק השלישי בוטל לטובת פרק פיילוט בסדרה משלו, וזאת לאחר שמפיקי הסדרה התרשמו מאופן ביצוע הפרקים. הדבר איפשר לצוות הקריאייטיבי להרחיב את סיפור המקור של בארי אלן והעולם בו הוא חי בתקציב גדול יותר. פרק הפיילוט הוזמן לשידור ב-29 בינואר 2014 והסדרה עצמה קיבלה אור ירוק לשידור ב-8 במאי, עם 13 פרקים.
ב-4 במאי 2021 נמסר על עזיבתם של טום קוואנו וקרלוס ואלדס, שניים מתוך ששת השחקנים שנותרו מהצוות המקורי, והם לא ישתתפו בצוות השחקנים הקבוע של העונה השמינית. קוואנו היה אמור לעזוב את הסדרה עוד בתום העונה השישית, אולם עקב מגפת הקורונה שגרמה להפסקת ההפקה, הוא סיים את הופעתו אחרי הפרק השלישי של העונה השביעית, ולא הופיע מאז. עם זאת, ברישומים הקיימים הוא רשום כשחקן אורח, ואפשר שהוא יופיע בפרקים 9 ו-10, ואולי מעבר לכך. אולם הופעתו האחרונה נשמרת בסוד, וייתכן שהוא וואלדס יופיעו כדמויות אורחות בעונה השמינית.
ביקורות
אתר Rotten Tomatoes העניק לסדרה סיווג "טרי", עם 89% ביקורות חיוביות בממוצע של כל העונות. באתר שקלול הביקורות Metacritic, קיבלה הסדרה ציון 75 מתוך 100 על בסיס 38 ביקורות, המעיד על "ביקורות חיוביות באופן כללי".
בביקורת על סיום העונה השנייה, שיבח המבקר גל צבעוני באתר "סרט" את השחקן הראשי גרנט גאסטין וקבע כי הוא "הצליח לנפץ את הביקורות שהועברו כשלוהק לתפקיד הפלאש, ושיחק בצורה מצוינת לאורך כל העונה". את העונה הרביעית השוותה ניצן ניקי מור, מאתר IGN Israel, לרכבת הרים: "היו פרקים מעולים, היו פרקים מתסכלים והיו פרקים שלא ממש הבנת מה הכותבים של הסדרה רוצים ממך, הצופה".
פרסים
פרק הפיילוט של הסדרה היה מועמד לפרס הוגו. בשנת 2015 זכתה הסדרה בפרס בחירת הקהל לסדרה החדשה הטובה ביותר, בשלושה פרסי סאטורן לעיבוד הקומיקס הטוב ביותר, לשחקן ראשי ולשחקן המשנה הטוב ביותר (ונטוורת' מילר). גרנט גאסטין זכה בארבעה פרסי בחירת הנוער על תפקידו בסדרה בשנים 2015–2018, בנוסף לשני פרסים לסדרת האקשן שהסדרה זכתה בהם ב-2017 ו-2018.
הפלאש זכתה מדי שנה בפרס ליאו לאפקטים מיוחדים הטובים ביותר בשנים 2015–2020. בנוסף זכתה ב-6 פרסי BMI למלחינים ומוזיקאים בשנים 2017–2020.
יקום החץ
בינואר 2015 הודיע נשיא רשת The CW מארק פדוביץ על כוונת הרשת להפיק פרקי קרוסאובר בין "הפלאש" לבין "החץ" בכל עונת שידורים. כמו כן, הרשת הודיעה כי תופק סדרת רשת אנימטיבית המבוססת על דמותה של ויקסן, וכן תופיע בגרסת לייב אקשן בסדרות הטלוויזיה. חודש לאחר מכן, נודע על הכוונה להפיק סדרת בת נוספת המשלבת מספר גיבורי-על ומיועדת לשידור בעונת השידורים של שנים 2015-2016. בסדרה יככבו דמויות חוזרות אשר הופיעו בשתי הסדרות, עם פוטנציאל למספר קרוסאוברים בין הסדרות. במאי 2015, הסדרה אושרה לשידור תחת השם "אגדות המחר".
It Will Rain
It Will Rain הוא שיר של זמר הפופ האמריקאי, ברונו מארס. השיר יצא למכירה ב-iTunes ב-27 בספטמבר 2011. ב-22 בספטמבר 2011, הודיע מארס דרך האתר הרשמי שלו כי השיר מיועד להיות סינגל מתוך הפסקול הרשמי לסרט שחר מפציע. הקליפ לשיר תוכנן לצאת ב-26 באוקטובר 2011 ב-MTV, אך ב-24 באוקטובר הודיע מארס דרך הטוויטר שלו כי הקליפ נדחה למספר שבועות. בסופו של דבר הקליפ לשיר הושק ב-10 בנובמבר 2011 ב-MTV.
ביקורות
"It Will Rain" זכו לביקורות מעורבות בדרך כלל. בילבורד העניק לשיר 4 מתוך 5 כוכבים, והצביע על כך שהשיר בוחן את "חוסר הביטחון האפל יותר שנראה לראשונה ב ... "Grenade".
סיימון ווזיק לוינסון ממגזין הרולינג סטון נתן לשיר 3 מתוך 5 כוכבים, ותיאר אותו כ"דומה מעט ל-Wild Horses ודומה מאוד להצלחה הרדיופונית הבאה של מארס".
יחסי יפן–ניקרגואה
יחסי יפן–ניקרגואה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין רפובליקת ניקרגואה.
היסטוריה
בין יפן לבין רפובליקת ניקרגואה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. היחסים הדיפלומטיים שבין שתי המדינות כוננו ב-1935, נותקו במהלך מלחמת העולם השנייה וחזרו ב-1952. בין ניקרגואה ליפן התקיימו מספר ביקורים רמי דרג ובעקבותיהם שיתופי פעולה בנושאים שונים ומגוונים.
רוברט פארקר
'''רוברט מ. פארקר ג'וניור (באנגלית: Robert M. Parker Jr'''; נולד ב-23 ביולי 1947) הוא מבקר יין אמריקני רב השפעה.
ילדותו
פארקר נולד בעיירה הכפרית מונקטון (Monkton) שבמדינת מרילנד, השוכנת ליד בולטימור. לימים יחזור פארקר ויתגורר בקרבת עיר הולדתו, בעיירה פרקטון (Prakton). הוריו נישאו בגיל 18 והתפרנסו ממחלבה שהייתה בחוותם, אותה מכרו בהיותו בן ארבע. אביו נהפך לאיש מכירות של ציוד בנייה לחברות נפט, וברבות הימים נעשה סגן נשיא, ואמו הייתה עקרת בית עד לכניסתו לקולג'. בילדותו לא התוודע פארקר ליין. הוא נשאר בעיקר במונקטון ובסביבתה וחייו היו פשוטים.
גילוי היין
בדצמבר 1967, כשהיה פארקר בן 20, עזב את ארצות הברית לראשונה וטס לצרפת. פארקר החליט לנסוע בעקבות חברתו פאט, אשר למדה בקולג' בצרפת, אותה חשש לאבד עקב המרחק. בטיול בן שישה שבועות טייל בפריז ובשטראסבורג בצפון-מזרח צרפת וגילה את עולם הגורמה ובעיקר את היין ששבה את ליבו והקיף עד מהרה את כל עולמו, את כל עיתותיו הפנויות הקדיש לקריאה בנושא, לקניית יינות ולטעימתם. במהרה גילה פארקר כי חוש טעמו ליין הופך אותו למבקר יינות יעיל ופופולרי. לטענתו, פארקר זוכר כל יין שטעם אי פעם.
פארקר וחברתו נישאו בשנת 1969. את שנותיהם הראשונות חיו במחסור, שכן במעט הכסף שחסכו השתמשו לצורך מסעות טעימות היין. פארקר התמחה בקולג' בהיסטוריה אירופאית ובתחום משני בהיסטוריה של האומנות. הוא קיבל את התואר הראשון ביוני 1970. הוא למד עריכת דין באוניברסיטת מרילנד ובקיץ 1973 עבר את בחינות ההסמכה. בסתיו 1973 החל לעבוד בבנק הלוואות לחקלאות וברבות הימים נהפך לעוזר הפרקליט הראשי של הבנק ומתחתיו עבדו חמישה עשר עורכי דין.
פארקר ארגן ביחד עם קבוצת חברים טעימות, וכן השתתף בטעימות שארגנו חנויות ומועדונים שונים בחוף המזרחי. במסגרת מועדונים אלו הכיר את מי שעתיד להיות שותפו העיקרי, ויקטור מורגנרוט. הסכומים הרבים שהוציאו על יין גרמו להם למריבות עם נשותיהם; פארקר הוציא בין אלפיים לארבעת אלפים דולרים לשנה על רכישת יין. פארקר ומורגנרוט סברו כי אם יוציאו עלון יוכלו לכסות את הוצאותיהם ולהצדיקן.
פרקליט היין
באמצע שנות השבעים פארקר נעשה מתוסכל מכך שאין לצרכנים מקור אמין שהם יוכלו לסמוך עליו לצורך קבלת דעה אובייקטיבית על איכותם של היינות אותם הם רוכשים וכי כל הספרות והמגזינים שנכתבו בתחום היא משוחדת משום שהיא נכתבה על ידי סוחרים ויצרנים בעלי אינטרס וגמלה ההחלטה בליבו להשיק מגזין משלו. בכך הוא הושפע מפרקליט הצרכנים, שאף היה מועמד לנשיאות ארצות הברית ראלף ניידר, שהחל משנות השישים והשבעים היה נחוש בדעתו לספק לצרכן הקטן מידע אמין ונגיש אודות המוצרים אותם הוא רוכש ולשם כך יש צורך שמומחים יבדקו את ביצועי המוצרים באופן אובייקטיבי עבור הצרכנים.
לצורך הקמת העיתון לווה פארקר אלפיים דולרים מאמו וקיבל משתי חנויות יין ומועדון טעימות את רשימת לקוחותיהם, אליהם שלח את עיתונו, עם הצעה לעשות מנוי תמורת עשרה דולרים לשנה. הוא חנך את מגזין היין הדו-חודשי שנקרא פרקליט היין The Wine Advocate באוגוסט 1978. באביב 1981 החל לכתוב במדור היין של הוושינגטון פוסט. בשנת 1984 משהגיעה הכנסתו מן המגזין להכנסתו כעורך דין חש בטוח דיו לזנוח את עריכת הדין ולהתמסר אך ורק לביקורת היין.
עלייתו
נקודת המפנה בקריירה שלו הייתה בשנת 1982, בה הצליח פארקר מבעוד מועד לחזות כי בציר יינות בורדו משנה זו יהיה מן המשובחים בבצירי המאה, דבר שנבצר מרובם ככולם של מבקרי היין האחרים לגלות והתברר כנכון בדיעבד. בשנת 1998 משתורגמה מהדורה אנגלית של המדריך שלו לשפה הצרפתית, היו לפארקר 45,000 מנויים, עיקרם בארצות הברית ויתרתם בשלושים וחמש ארצות שונות (כיום בשלושים ושמונה ארצות סך הכול) מתחרהו העיקרי הוא מגזין היין האמריקני "ויין ספקטייטור" שלו שלוש מאות אלף מנויים, ברם השפעתו פחותה משל פארקר.
תרומתו של פארקר
עד להופעתו של פארקר הספרות הייננית הייתה רוויה במידע היסטורי על אזורים, שאטואים, סטטיסטיקות, ההיררכיה המסורתית של היצרנים ודירוג הבצירים. טועמים לא כל כך תיארו את היינות אלא רשמו רפסודיות משתפכות אודות טעמיהם ולעיתים מבוקרות השוום לנשים.
המהפך שחולל רוברט פארקר בענף היין היה בעיקר היותו הראשון בעולם שהעניק ציונים ליינות מחמישים ועד מאה, בדומה לציונים שמקבלים בבתי הספר התיכון בארצות הברית דבר שתרם לכך שהאמריקאים קיבלוהו בברכה ואימוצוהו בחום.
ציון חמישים ניתן ליין עבור עצם הופעתו בטעימה. חמש נקודות ניתנו לצבע ולהופעה, חמש עשרה לארומה ולבוקה, עשרים נקודות לטעם ולסיומת, ועשר נקודות לרמת האיכות הכוללת או לפוטנציאל. מתחת ל-64 זהו יין שיש להימנע ממנו. 60-64: יינות לקויים בצורה ניכרת. 65-74: ממוצעים. 75-79: מעל הממוצע. 80-89: טובים מאוד. 90-95 מצוינים. 96-100: יינות יוצאים מן הכלל.
תרומה נוספת של פארקר היא רשמי טעימות מפורטים עם רפרטואר מונחים המדמים מזונות ורשמי טבע, אותם ניחוחו וטעמו של היין מעורר אסוציאטיבית. הוא שינה, הרחיב וגיוון לאין ארוך את טרמינולוגיית רשמי טעימות היינות. מבקרי ומגזיני יין רבים אחרים חיקו אותו הן בתיאורי היינות והן בציוניהם המספריים מחמישים למאה. ציוני היין שהוא מעניק הם הגורם העיקרי לתמחור העתידי של היינות של בורדו ועמק הרון בצרפת בעת יציאתם לשווקים ובמידה פחותה לאזורים נוספים בעולם כמו איטליה וארצות הברית. יצרני וסוחרי היין מצפים בכל שנה לביקורת שלו, לאחר שטעם מן החבית וקובעים את מחירי היינות במידה רבה לפי ציוניו.
במגזין The Wine Advocate אין כלל פרסומות, ובו מעט רקע והוא כולל מאות טעימות של יינות, על פי רוב משובחים, עם ציונים ורשמי טעימה מפורטים (פארקר טועם למעלה ממאה יינות ביום). הוא מוסיף גם תיאור אזורי יין, יקבים וביקורת מסעדות. בשלהי שנת 2001 השיק פארקר גרסת אינטרנט מקוונת של המגזין שלו. כבר בשנת 2003 היו לו שמונת אלפים מנויים.
פארקר סבור כי יין הוא כמו כל מוצר צריכה אחר שניתן לבדוק אותו ולאמוד את טיבו. הוא כתב לקוראיו כי ציוני היין נועדו רק על מנת "להגביר ולהשלים את רשמי הטעימות, שהם הכלי העיקרי העומד בידי על מנת למסור לכם את חוות דעתי". בפועל הקונים מסתמכים לצורך רכישותיהם בעיקר על הניקוד אותו הוא מעניק.
מפעלו הספרותי
פארקר כתב מספר ספרים רחבי יריעה שהכילו את טעימותיו. The Wine Buyers Guide שהוא מעין תקציר של כל טעימות המגזין ממדינות שונות בעולם עם דגש על השנים האחרונות, יצא בשש מהדורות שהאחרונה בהן יצאה בשנת 2002. מפעלו הגדול והמוערך ביותר היה ספרו על בורדו, אזור בו הוא מתמחה, שיצא לאור לראשונה בשנת 1985, ב-1987 בבריטניה וב-1989 בצרפת. מהדורה רביעית יצאה בשנת 2003, בו הוא טעם והעריך יינות מרובים ממאות מיקבי בורדו ויצר דירוג חדש משלו, במקום הדירוג המיתולוגי שנקבע ב-1855.
ב-1987 הופיע ספרו יינות הרון ואלזס, אותו פארקר מחשיב יותר מכל שכן אזור הרון לא היה מוערך דיו עד להופעתו והוא מילא תפקיד חשוב בעליית יצרן היין מרסל גיגאל מעמק הרון בעיקר היינות "לה מולין" ו"לה להדון", מהדורה נוספת של המדריך, המוקדשת לעמק הרון, יצאה בשנת 1997. ספרו על בורגונדי שיצא לאור בשנת 1990 לא הצליח כל כך והוא ספג עליו ביקורת רבה, הוא גייס לצורך סקירת בורגונדי את הטועם פייר אנטואן רובאני, אולם תרומתו באזורים הללו פחות ניכרת ומוערכת. ליינות איטליה שכר את Daniel Thomases, והוא לקח לצורך טעימת גרמניה, אוסטריה, מזרח אירופה ומזרח ארצות הברית את David Schildknecht.
בשנת 2005 כתב את ספרו האחרון תחת השם 'אחוזות היין הטובות בעולם', בו הוא מגולל את סיפורם של מאה חמישים ושישה יצרני היין הטובים ביותר בעולם, מתשע ארצות שונות המשתרעות על כל רחבי הגלובוס, בה מככבת צרפת (הכי הרבה בורדו, לאחריה עמק הרון ואחר כך בורגונדי, אלזס ועמק הלואר) ואחריה ארצות הברית, איטליה, אוסטרליה, גרמניה, אוסטריה, ספרד, פורטוגל וארגנטינה. הוא פורט הסיבות שהביאו לשיפור באיכות היינות בעולם, מספר כיצד עושים יין טוב, ומתאר את אזורי היין השונים ואחוזות היין השונות, ההיסטוריה של היקב ודרכי עשיית היין ובעיקר אלפי רשמי טעימות לבצירים אחרונים. בסיום ספרו הוא מביא מאה ושמונה יקבים להם הוא צופה עתיד מזהיר.
ספריו היו רבי מכר בארצות הברית ובארצות רבות נוספות.
מה הופך יין לגדול
פארקר מונה שמונה קריטריונים אשר הופכים יין לאיכותי במיוחד:
יינות משובחים נובעים מיקבים הממוצבים נכון עם מיקרואקלים המותאם לסוג הענבים הגדל בהם. יינות מובחרים בכל מקום בעולם הם תוצר יינני שמרני המדגיש תנובה נמוכה וענבים בשלים בלבד ובנוסף לכך אפשור לטרואר להתבטא ביין, לטוהר העינב להתבטא ביין, לייצר יין בלי עיוות אופיו של הבציר על ידי מניפולציה מיותרת, להימנע מטיפול מוגזם ביין, ולאפשר לבקבוק לבטא ככל האפשר את היקב, הענבים, הבציר והטרואר. להפחית ככל האפשר פעולות כמו טיהור, סינון, שפייה וכן להוריד את מינון הגופרית. על פי דעתו של פארקר האנשים העומדים מאחורי יין גדול הם משרתיה הצנועים של אמא טבע.
ביקורת
ביקורת נוספת על פארקר כי הוא אוהב יינות מסוג מסוים. פארקר העלה לגדולה את הגדה השמאלית מבוססת המרלו והקברנה פרנק בבורדו, את השאטואים הגראז'יסטים (יקבים המייצרים תוצרת מועטה של מאות או אלפי בקבוקים) בבורדו כדוגמת לה פין, הסופר טוסקנים (שתילת ענבי צרפת בעיקר קברנה סוביניון בטוסקנה ומהילתם באופן משני עם זנים מקומיים), היותו מזוהה עם ייננים שהבולט שבהם מישל רולאנד, שרבים מיינותיו זוכים לציונים גבוהים מפארקר וכי הייננים יוצרים יינות לפי טעמו (המאופיין באהבה ליינות כהים, ארומטיים, בשלים ופירותיים מאוד, עתירי אלכוהול, מרובי עוצמה ואינטנסיביות ובעלי אוריינטציה לעולם החדש) על מנת לקבל ממנו את הציון הגבוה ולגרוף רווחים גבוהים יותר ובכך הוא מרדד את עולם היין ומונע ממנעד רחב יותר של טעמים לבוא לידי ביטוי ביינות, כי הוא הפך יינות ל"סתם מספרים" וכי הוא מנהל מלחמה במסורת של מאות שנים בתהליך שרוצח את נשמת היין. טענה נוספת כנגד פארקר היא כי כוחו רב מדי והוא מעלה יקבים מסוימים והופך את בעליהם ויינניהם למיליונרים, בעודו מרסק את תפוצתם של אחרים והפך את העולם לכפר גלובלי. כל הללו מכונים בשם ה"פארקריזציה של עולם היין".
לטוב או לרע, דומה כי אין בעולם עוד מבקר רב השפעה כרוברט פארקר. מבקר סרטים למשל בעיתון רב תפוצה בארצות הברית יכול להעלות או להוריד קמעא את זרימת הקהל לאולמות הקולנוע בארצו בקרב קוראיו, לא כן בארצות אחרות ובוודאי שאין לו השפעה על הדרך בה מביימים סרטים. פארקר לעומת זאת, הוא האורים ותומים בקרב חובבי היין בכל רחבי העולם וטעמו משפיע על הדרך בה נעשים יינות בכל ארץ שהיא בקצוות תבל.
מיקלוש רוז'ה (מלחין)
מיקלוש רוז'ה (במקור רוזנברג, בהונגרית: Rózsa Miklós; בודפשט, 18 באפריל 1907 – לוס אנג'לס, קליפורניה, 27 ביולי 1995) היה מלחין יהודי-הונגרי-אמריקאי, זוכה פרס אוסקר שלוש פעמים. הוא ידוע בכמעט מאה פסקולים שלו, אך הוא תמיד היה מחויב למוזיקה הקלאסית. רוז'ה קיבל את פרס האקדמיה האמריקאית לקולנוע על המוזיקה שלו עבור בכבלי השכחה של היצ'קוק (1946), החיים הכפולים של ג'ורג' קיוקור (1948), ובן חור של סם צימבליסט.
ביוגרפיה
מיקלוש רוז'ה נולד במשפחה יהודית לדיולה רוז'ה (עד 1897 רוזנברג) (1878–1943), מנהל מפעל נעליים, ורגינה ברקוביץ'. סבו וסבתו מצד אביו היו מור רוזנברג (1844–1900), סוחר, וקטלין הרצוג. וסבו וסבתו מצד אמו היו אנטל ברקוביץ' ופאני רוטר (1851–1910). רוז'ה סיים לימודי הנדסה כימית באוניברסיטה לייפציג, ולמד במקביל גם בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג. הוא נסע לפריז עם שני תארים ועבד בשנת 1935 כמנהל אמנותי של אנסמבל מחול בלונדון.
בשנת 1936 כתב שם את פרטיטורת המוזיקה לסרטים הראשונה שלו, לסרט בהפקת זולטאן קורדה שביים ז'אק פיידר "האביר ללא שריון". הוא התיישב בהוליווד בשנת 1940. עד מהרה הפך לאחד מכותבי מוזיקת רקע וליווי הידועים ביותר לסרטי קולנוע בהוליווד ובעולם. יצירותיו זכו בפרס האוסקר שלוש פעמים (1945, 1947, 1959).
המוזיקה המלודית של רוז'ה שימשה ביצירות מופת במגוון רחב של ז'אנרים, החל מהמתח של מותחני היצ'קוק וכלה בפאר חגיגי של הפקות על ועד לליריקה עמוקה שהגיחה מאחורי הרציונליות, או עצבות כואבת של המלודרמה הגדולה. הגיוון שלו הושמע אולי בצורה המושלמת ביותר ב- Moonfleet של פריץ לאנג. זהו קוריוז בתולדות הסרטים והמוזיקה שבילי וילדר קיבל השראה מהיצירה של מיקלוש רוז'ה "תחרות הכינור", שלא נכתב לסרט בכלל בשנת 1970 ועליה ביסס את סרטו "חייו הפרטיים של שרלוק הולמס".
המוזיקה של רוז'ה בסרט בכבלי השכחה (באנגלית: Spellbound) נתנה השראה למלחין הסרטים הנודע לאחר מכן ג'רי גולדסמית' כדי להתחיל לכתוב מוזיקה לסרטים בעצמו. רוזיה גם לימד את גולדסמית' באוניברסיטה במשך זמן מה.
אליפות צרפת בטניס 1925
אליפות צרפת 1925 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר בפריז. התחרות התחילה ב-28 במאי והסתיימה ב-6 ביוני. זו הייתה התחרות ה-30 מאז ייסודה והראשונה בה אושרה השתתפות אזרחים זרים. בעקבות כך, התחרות התווספה לרשימת 4 תחרויות הראשיות של העונה - גראנד סלאם.
באליפות זו בלטו טניסאים מצרפת שזכו בכל התארים: סוזן לנגלן זכתה בתחרות נשים, זוגות נשים וזוגות מעורבים. רנה לקוסט זכה בתחרות גברים וזוגות גברים.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 84 טניסאים שחולקו ל-4 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
בגמר התחרות נפגשו ז'אן בורוטרה ורנה לקוסט. רנה לקוסט ניצח ב-3 מערכות ובכך זכה באליפות. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות וימבלדון.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 60 טניסאיות. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
במשחק הגמר סוזן לנגלן ניצחה את קיטי מקיין  בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות וימבלדון.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 15 זוגות. לתחרות נרשמו זוגות טניסאים ממספר מדינות, כמו בתחרות הגברים. במשחק הגמר ז'אן בורוטרה ורנה לקוסט נפגשו עם הזוג הצרפתי הנוסף אנרי קושה וז'אק בריניון וניצחו אותם ב-5 מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות וימבלדון.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו מספר זוגות. בגמר התחרות נפגשו סוזן לנגלן וז'אק בריניון עם זוג צרפתי נוסף דידי ולאסטו ואנרי קושה וניצחו אותם ב-2 מערכות. באותה שנה סוזן לנגלן ניצחה גם באליפות וימבלדון אך עם פרטנר אחר.
וילהלם ראבה
וילהלם רַאבֶּה (גרמנית: Wilhelm Raabe; 8 בספטמבר 1831 – 15 בנובמבר 1910) היה סופר גרמני.
ביוגרפיה
בנעוריו (1854-1849) עבד ראבה בחנות ספרים במגדבורג. ב-1854 התחיל ללמוד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת ברלין. באותה שנה כתב את הרומן האידילי הפופולרי שלו "כרוניקה של רחוב שפרלינג", שראה אור ב-1957 תחת שם העט יעקב קורווינוס (Jakob Corvinus).
ראבה ישב כשלוש שנים בוולפנביטל, ומ-1862 בשטוטגרט. שם, כשהוא מקדיש את כל עתותיו ליצירה, כתב את הרומנים שלו "אנשי היער" (1863), "כומר הרעב" (1864), "אבו טלפאן" (1867), וכן שני קובצי סיפורים בשם "קולות רחוקים" (1865) ו"הקשת" (1869). מ-1870 ישב בקביעות בבראונשווייג, שם פרסם כמה רומנים נוספים. ראבה עסק בציור להנאתו. כ-600 מציוריו נמצאים בבעלות פרטית של צאצאיו ובמוזיאון בראונשוויג.
יצירתו
בסיפוריו ניכרות השפעתם של ז'אן פול ודיקנס, ובמידה ידועה גם של גתה. אף על פי כן ידע לשמור על עצמיותו במחשבה ובסגנון. כיוון את נושאיו בעיקר לאדם הפשוט ולחיים הצנועים והבריאים. מצד אחר, ידע גם להתל, בהומור ובסאטירה, בבעלי היומרות. גם נימה גרמנית לאומית מובהקת מצויה בכתביו. עם זאת הצליף בשוט הסאטירה על הלאומיות הקיצונית. כאמן הצליח לעצב דמויות ברורות, אך הצליח פחות ברקמת העלילה. רבים מגיבוריו נושאים את חלומותיו אידיאליסטים של המספר. עולמו הפנימי של הגיבור תופס מקום ניכר בכתביו.
פיאט 525
פיאט 525 (באיטלקית: Fiat 525) היא מכונית סלון מסוג "טורפדו" מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית פיאט אשר יוצרה בין השנים 1928–1931 באיטליה.
שמואל אדם
שמואל אדם  (נולד ב-1945) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף משנה וקצין משטרת ישראל בדימוס בדרגת ניצב משנה, כיהן כמפקד מג"ב ירושלים ומפקד מג"ב איו"ש.
חייו
אדם התגייס לצה"ל ב-1963, שירת כקצין בחטיבת הצנחנים, במלחמת יום הכיפורים שימש מפקד פלוגת מפקדה בחטיבה. בהמשך שירותו שימש מפקד אגד שליטה בעוצבת האש. התגייס למשטרת ישראל ב-1977 ומונה לסגן מפקד הימ"מ, הוא נפצע במהלך פעולות ההשתלטות בפיגוע כביש החוף. ב-1981 מונה למפקד מג"ב ירושלים, במאי 1983 מונה למפקד מג"ב איו"ש וב-1985 מונה לקצין מתקנים ויישובים ארצי במשמר הגבול.
לאחר פרישתו מונה ב-1987 לקצין ביטחון ארצי בחברת החשמל. ב-1996 מונה למנהל מחוז דן בחברה, ב-1998 מונה לסמנכ"ל משאבי אנוש ובמאי 2002 מונה לסמנכ"ל לוגיסטיקה ונכסים וכיהן בתפקיד עד פברואר 2006. בתקופת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה ב-1999, כיהן כראש מטהו של יצחק מרדכי.
אדם נשוי ואב לשלושה, מתגורר במשמר השבעה, בעל תואר ראשון במדעי ההתנהגות. אחיו, אבשלום אדם, הוא בעל עיטור העוז. בנו, יניב, שירת כסגן מפקד יחידת שלדג וסמג"ד 202 בצנחנים. נכדו הוא הזמר עומר אדם. הוא בן-דודו של האלוף יקותיאל אדם.
לוי יצחק שניאורסון
הרב לוי יצחק שניאורסון (כונה: ר' לויק; י"ח בניסן ה'תרל"ח – כ' באב ה'תש"ד, 1878–1944) היה רב ומקובל, מרבני העיר יקטרינוסלב (דנייפרופטרובסק) שבאוקראינה בשנים ה'תרס"ט–ה'תרצ"ט (1909–1939), תחילה לצד רבנים נוספים ובהמשך לבדו. היה מהפעילים לחיזוק היהדות בברית המועצות, עד שנעצר על ידי השלטונות הקומוניסטים והוגלה לקזחסטן, בה נפטר. אביו של רבי מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מלובביץ'.
תולדותיו
נולד בי"ח בניסן ה'תרל"ח (1878) בעיירה פודוברנקה שליד הומל לזלדה רחל (בת שניאור זלמן חייקין) ורבי ברוך שניאור. בי"א בסיוון ה'תר"ס (1900) התחתן עם חנה, בתו של הרב מאיר שלמה ינובסקי, רבה של העיר ניקולייב שבאוקראינה. אחותה מרים גיטל נישאה לרבי שמואל שניאורסון אחיו של בעלה לוי יצחק.
את סמיכתו לרבנות קיבל בין היתר מהרב חיים מבריסק והרב אליהו חיים מייזל מלודז'.
בעיר יקטרינוסלב (בשנת ה'תרפ"ו (1926) שונה שמה לדנייפרופטרובסק) כיהנו באותה עת שני רבנים: הרב הראשי ורבם של ה"מתנגדים" היה רבי בנימין זאב זקהיים, ולצידו כיהן רבי דוב זאב קוזבניקוב בחצי השני של העיר, כרב החסידים. בשנת ה'תרס"ח (1908) נפטר הרב קוזבניקוב, והחל מאבק בין הפלגים בעיר: החסידים, בעידוד הרש"ב, רצו למנות את רבי לוי יצחק לממלא מקומו; ואילו ה"מתנגדים", המשכילים והציונים רצו ברבי פינחס גלמן. לבסוף הושגה הסכמה, שהרב גלמן ידור במקומו של הרב קוזבניקוב, ואילו הרב שניאורסון יתגורר במקומו של הרב אליהו שמואל לוין (אביו של הרב יהודה לייב לוין), שנפטר בהמשך אותה שנה, ובשנת ה'תרס"ט (1909) עבר הרב שניאורסון ליקטרינוסלב.
בשנת ה'תרע"ג (1913) נפטר הרב זקהיים, והרב גלמן פנה למלאות את מקומו, והרב שניאורסון עבר לשכונתו של הרב גלמן. כך היה הרב גלמן לרב הראשי ל"מתנגדים", והרב שניאורסון לרב הראשי לחסידים. לאחר פטירת הרב גלמן בשנת ה'תרפ"א (1921), עבר הרב שניאורסון למלאות את מקומו במרכז העיר, ובמשך כ־18 השנים הבאות שימש לבדו כרב הראשי של יקטרינוסלב. היו אלו השנים הראשונות לשלטון הקומוניסטים, והרב שניאורסון עמד בראש קבוצה קטנה שדאגה לחיזוק היהדות בעיר.
בשנת ה'תרצ"ט (1939) נאסר הרב שניאורסון בשל פעולותיו להפצת יהדות, שהיו אסורות על פי חוקי ברית המועצות. לאחר יותר משנת מאסר, שבה נחקר ועונה, נשפט ונשלח לגלות בעיר צ'ילי בקזחסטן, שם שהה כארבע שנים. עקב קשיי המאסר והגלות חלה הרב שניאורסון. לאחר סיום תקופת הגלות עבר בהשתדלות חסידים לאחר חג הפסח תש"ד לעיר אלמא אטא, והתמנה לרב בבית הכנסת המקומי, לאחר זמן קצר חלה במחלה ממארת ונפטר בכ' באב ה'תש"ד (1944). עדויות מתקופה זו התפרסמו מפי ד"ר גדליה מזל, אשר שהה שם יחד עם אביו הרב ישראל אברהם שקשר ידידות עם רבי לוי יצחק.
ניגון ההקפות המרכזי לשמחת תורה שמוכר היום בחב"ד נרשם מפי רבי לוי יצחק ונקרא על שמו. רבי לוי יצחק אמר ש"מקובל בידו שהניגון הזה שרו בעת ההקפות אצל האדמו"ר הזקן".
נקבר בבית העלמין היהודי בעיר, ועל קברו הוקם "ציון", ששופץ לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי. ביום השנה לפטירתו מתקיימת עלייה המונית לקברו.
רוב כתביו נלקחו בעת המאסר על ידי הק.ג.ב., כתבים מעטים בקבלה שכתב בשנות גלותו נדפסו על ידי הרבי, בנו, בספרים "תורת לוי יצחק" (הערות בש"ס, שני חלקים) "לקוטי לוי יצחק" (הערות לתניא, לזוהר ואגרות לבנו, ארבעה חלקים). כתבים נוספים שלו, שלא בנושאים תורניים, נדפסו בחוברות "ארכיון לוי יצחק" ו"קובץ כ"ף מנחם אב שישים שנה". לקט מדבריו יצא לאור בספר 'פניני לוי יצחק'.
ביאורים רבים לכתביו נאמרו ונכתבו על ידי בנו במשך השנים. חלקם נאספו לסדרת הספרים "תורת מנחם - תפארת לוי יצחק" מסודרים לפי סדר החומשים. נדפסו בסדרה של חמישה כרכים בהוצאת ספרים קה"ת, וכן בספר "לקוטי שיחות" חלק ל"ט נדפס ביאורים של ר' לוי יצחק על איגרת התשובה שבספר התניא.
לקט אמרות וביאורי בנו, הרבי מליובאוויטש, עליו ועל תולדות חייו נדפסו בספר "פאר לוי יצחק".
לזכרו ייסד הרבי מליובאוויטש בשנת תש"ם רשת כוללים למבוגרים תחת השם 'כולל תפארת זקנים - לוי יצחק'.
משפחתו
אביו ברוך שניאור שניאורסון היה נינו של ה"צמח צדק" מלובביץ', בנו של הרב לוי יצחק שניאורסון (בן רבי ברוך שלום שניאורסון בן ה"צמח צדק") שעל שמו נקרא. יתכן ורבי לוי יצחק הראשון נקרא על שם רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
טרצ'יזיו בורניץ'
טרצ'יזיו בורניץ' (באיטלקית: Tarcisio Burgnich; 25 באפריל 1939 - 26 במאי 2021) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדות ההגנה, ונודע בשל ההישגים הרבים להם היה שותף במדי אינטר מילאנו ונבחרת איטליה בשנות ה-60 וה-70.
בורניץ' נולד ברודה. לאחר ששיחק במחלקת הנוער של נאפולי, החל את הקריירה המקצוענית שלו באודינזה ב-1965. לאחר שתי עונות בקבוצה בהן שותף במשחקים מועטים, עבר ליובנטוס שגם בה מיעט לשחק. ב-1961 עבר בורניץ' לפלרמו, במדיה הפך לראשונה לשחקן משמעותי, וכעבור עונה אחת עבר לאינטר מילאנו.
בורניץ' שיחק באינטר בעיקר בעמדות הבלם האחורי והמגן הימני, וערך 467 הופעות במדי הקבוצה בכל המסגרות. לסגנון משחקו האגרסיבי והנחוש היה חלק חשוב בשיטת ה"קטנאצ'ו" שהונהגה בקבוצה בהצלחה על ידי המאמן הלניו הררה, בהיותו אחד מהשחקנים הבולטים בהגנת הקבוצה לצד ג'אצ'ינטו פאקטי. בורניץ' היה שותף לזכיית הקבוצה בחמש אליפויות הסרייה א', שני גביעי אירופה לאלופות בשנים 1964 ו-1965 (לאחר ניצחונות במשחקי הגמר על ריאל מדריד ובנפיקה ליסבון בהתאמה), שתי העפלות נוספות לגמר הטורניר ב-1967 וב-1972, ושני גביעים ביניבשתיים. באותה תקופה זכתה אינטר לכינוי "לה גרנדה אינטר" וזכורה עד היום כאחת הקבוצות הגדולות בתולדות הכדורגל האירופי. הוא שיחק באינטר עד 1974, עת חזר לנאפולי, במדיה שיחק שלוש שנים בטרם פרש.
בורניץ' אף היה אחד מהשחקנים החשובים בהגנת נבחרת איטליה במשך למעלה מעשור, יחד עם חברו לאינטר, פאקטי. הוא זכה עם הנבחרת באליפות אירופה ב-1968, והשתתף עמה בשלושה גביעי עולם: ב-1966, 1970 ו-1974. במונדיאל 1970 העפיל עם הנבחרת עד לגמר, שם הפסיד עמה 4-1 לנבחרת ברזיל. בורניץ' הופקד לשמור על פלה באותו משחק, ולא הצליח למנוע ממנו לכבוש בנגיחה את השער הראשון. לאחר הגמר אמר עליו בורניץ': "אמרתי לעצמי שהוא בנוי מעור ועצמות בדיוק כמו כל אחד אחר. התברר שטעיתי".
לאחר פרישתו פנה בורניץ' לקריירה כמאמן, שנמשכה למעלה מעשרים שנה, וזכה להצלחה מועטה עם קבוצותיו.
נפטר ב-26 במאי 2021 בבית החולים סן קמיליו, אליו הובהל לאחר שלקה בשבץ מוחי.
רובן דריו
פליקס רובן גרסיה סרמיינטו (בספרדית: Félix Rubén García Sarmiento) הידוע גם בשם רובן דריו (Rubén Darío; 18 בינואר 1867 - 6 בפברואר 1916) היה משורר ניקרגואי, שנחשב לאחד ממבשרי תחילתה של הספרות הספרדית המודרנית. השפעתו של דריו על ספרות ספרד במאה ה-20 הייתה עצומה, ורבים חושבים שאין רבה ממנה. הוא זכה לכינוי "הנסיך של השפה הספרדית".
תחילת דרכו
מנואל גרסיה ורוסה סרמיינטו, הוריו של דריו, נישאו ב-26 באפריל 1866, בלאון, לאחר קבלת הסכמתו ההכרחית של כומר מוסמך, משום שהיו קרובי משפחה מדרגה שנייה. בכל אופן, התנהלותו של מנואל, שצרך אלכוהול באופן מוגזם והשתמש תכופות בשירותיהן של יצאניות, הניעה את רוסה לנטוש את חיי הזוגיות שלה לעיר מטאפה שבמחוז מטגלפה, שם הביאה לעולם את רובן. הזוג הצעיר השלים ונולדה בתם השנייה, קנדידה רוסה, אך היא מתה מספר ימים לאחר היוולדה. נישואיהם של מנואל ורוסה התדרדרו פעם נוספת, עד שרוסה עזבה את מנואל ועברה להתגורר אצל דודתה, ברנרדה סרמיינטו, שגרה באותה התקופה עם בעלה, אלוף המשנה פליקס ראמירז רדמגיל. דודתה של רוסה, בדומה לרוסה עצמה, התגוררה בלאון. לאחר תקופה קצרה, רוסה סרמיינטו נכנסה למערכת יחסים עם גבר אחר, ועברה להתגורר איתו בסאן מרקוס דה קולון שבהונדורס.
למרות שבעקבות טבילתו, שם משפחתו של רובן היה גרסיה, משפחת אביו הייתה ידועה בשם דריו למשך דורות רבים.
למרות שעל שנותיו הראשונות לא ידוע הרבה, מתועד שלאחר מותו של פליקס ראמירז, בשנת 1871, המשפחה נאלצה לעבור תקופה קשה מבחינה כלכלית, ובני המשפחה שקלו לשלוח את רובן הצעיר ללימודי חייטות. בהתאם לעצת הביוגרף שלו, אדלמירו טורס, סייע רובן לכמה בתי ספר בלאון, ולאחר מכן, בשנים 1879–1880, חונך על ידי ישועיים.
כילד מפותח מן הרגיל בתחום הקריאה (לפי הצהרתו, למד לקרוא בגיל 3), כתב רובן את שירו הראשון: סונטה, שנכתבה על ידו בשנת 1879 שמורה עד היום. לראשונה, בשנת 1880, בהיותו בן 13 בלבד, הוציא לאור את אחת מיצירותיו בעיתון. האלגייה דמעה אחת, פורסמה בעיתון היומי אל טארמומאטרו. מאוחר יותר, שיתף פעולה גם עם אל אלסיו, עיתון ספרותי בלאון, וזכה לכינוי "המשורר הצעיר". לפי תאודוסיו פרננדז, היתרון בשיריו הראשונים של רובן הוא סגנונם המודרני באותה התקופה. כמו כן, משוררים רבים, וביניהם ז'וסה זורילה, רמון דה קאמפוואמור, גספר נונז דה ארס וונטורה דה לה וגה.
בשנת 1881, פורסם מאמרו אל ג'אסיטה, בו כביכול חתומה חשיבתו הקלאסית באותה התקופה, דבר שהוביל לעוינות מצב הכנסייה הקתולית. ז'ואן מונטלבו, סופר אקוודורי, היה מושא ההערצה הגדול ביותר של רובן. רובן אף חיקה את סגנון הכתיבה של מונטלבו בכוונה תחילה במאמריו הראשונים. ביותו בן 14, רצה רובן להוציא לאור את ספרו הראשון, שירי ומאמרי פרוזה, שלא פורסם עד יום השנה החמישים למותו. הוא ניחן בזיכרון ויצירתיות לא רגילים, והוזמן לעיתים קרובות להקריא שירה במפגשים חברתיים ואירועים ציבוריים.
באותה השנה עבר להתגורר רובן במנגואה עקב בקשותיהם של פוליטיקאים ליברליים, שבעקבות כישרון הכתיבה שלו, ישלח רובן ללימודי שירה על חשבון משרד האוצר. בכל אופן, סגנונו הלא קלריקלי לא זכה לאהדתו של נשיא הקונגרס, והבעיה נפתרה בכך שרובן נשלח ללמוד בעיר הניקרגואית, גרנדה. רובן, בכל אופן, העדיף להישאר במנגואה והמשיך בשיתוף הפעולה עם העיתונים אל פרוקאריל ואל פורבניר דה ניקרגואה. במנגואה, התאהב רובן בנערה בת 11, רוסריו אמלינה מורילו, אותה רצה לשאת לאישה.
באל סלבדור
באל סלוודור, ז'קווין מנדז, משורר שלקח את דריו תחת חסותו, הכיר לדריו הצעיר את נשיא הרפוקבליקה, רפאל סלדיקר. תקופה קצרה לאחר מכן, פגש דריו את הסלוודורי פרנסיסקו גבידיה, מומחה לשירה חרוזים אלכסנדרונים. בחסות גבידיה, לראשונה ניסה דריו להכניס את הסגנון הצרפתי לשפה הספרדית. החרוזים האלכסנדרונים הפכו מאפיין מיוחד לא רק ביצירותיו של רובן דריו, אלא בעולם כולו. למרות שנהנה מהפרסום ומהחיים החברתיים באל סלוודור, ובהם אירוע לזכרו של סימון בוליבר, שהחל בדקלום שיריו של דריו, דברים החלו להחמיר: הוא עבר תקופות קשות מבחינה כלכלית והוא לקה באבעבועות שחורות. משום כך, חזר, בעודו מחלים, למקום לידתו, באוקטובר 1883.
הוא שהה תקופה קצרה בלאון ולאחר מכן התגורר בגרנדה, אך לבסוף חזר דריו למנגואה, שם הועסק כעובד בספריה הלאומית של ניקרגואה, וחידש את הרומן שהיה לו עם רוסריו מורילו. במאי 1884, נידון דריו למוות בעקבות נוודות ונשפט לשמונה ימים של עבודות שירות, אף על פי שהצליח להתחמק מביצוע גזר הדין. במהלך אותה תקופה, המשיך דריו להתנסות בכתיבת שירים בסגנונות שונים, ואף היה ברשותו ספר מוכן להוצאה, ששמו אמור היה להיות מכתבים ושירים, אך הוצאתו לא יצאה לפועל בסופו של דבר. ספרו השני, פתקים ראשונים איחר בהוצאתו ודריו נאלץ לחכות עד לשנת 1888 על מנת שהוצאת הספר תושלם. דריו ניסה את מזלו בתיאטרון, שם הציג את המחזה הראשון שלו, כל כבשה, שהצליח במידה מסוימת, אך לא נמצאו עותקים של התסריט. בכל זאת, החל בחיים לא משביעי רצון במנגואה, ובעצת חבריו, שט באנייה לכיוון צ'ילה, בתקווה ששם יצליח במידה רבה יותר.
בצ'ילה
דריו ירד מהאנייה לצ'ילה בעיר הנמל ולפראיסו ב-23 ביוני 1886. בצ'ילה, הודות להמלצות שקיבל במנגואה, נלקח דריו תחת חסותם של אדוארדו פוירייר ואדוארדו דה לה ברה. הוא שיתף פעולה עם פוירייר בכתיבת רומן בשם אמלינה, כשיעדם בכתיבת הרומן היה להשתתף בתחרות כתיבה, בה לא זכו בסופו של דבר. בזכות יחסיו עם פוירייר, קיבל דריו עבודה בעיתון לה אקופה, בסנטיאגו, ביולי 1886.
בתקופת שהייתו בצ'ילה, נאלץ דריו לשאת השפלות מתמשכות מהאצולה הצ'יליאנית שבזה לו על חוסר כישוריו ועל צבע עורו. בכל זאת, הצליח דריו לזייץ חברויות עם צ'יליאנים, בהם בנו של נשיא צ'ילה דאז, פדרו בלמאקדה טורו. במרץ 1887, יצא לאור ספר השירים הראשון של דריו, קוצים, הודות לתמיכתם של בלמאקדה וחבר נוסף של דריו, מנואל רודריגז מנדוזה, לו הקדיש דריו את הספר. בין החודשים פברואר וספטמבר של אותה שנה, התגורר דריו בוולפראיסו, ולקח חלק במספר תחרויות כתיבה. עם חזרתו לסנטיאגו, החל לעבוד דריו בכתב העת אל הרלדו. שיתוף הפעולה שלו עם כתב העת נמשך בין החודשים פברואר ואפריל בשנת 1888. ביולי 1888, כחול, יצירה ספרותית של דריו שנכתבה בתחילת המהפכה המודרנית, הוצאה לאור בוולפראיסו הודות לעזרתם האדיבה של חבריו, אדוארדו פוירייר ואדוארדו דה לה ברה.
הספר לא נחל הצלחה רבה באופן מיידי, אך הסופר והמבקר הספרותי ג'ואן ולרה, שהוציא לאור עיתון במדריד בשם אל אימפרסיאל, כתב שני מכתבים באוקטובר 1888 שהיו ממוענים לדריו, שכללו האשמות על השפעת יצירותיו על הסגנון הצרפתי, אך הוא גם כינה את דריו כ"un prosista y un poeta de talento" (כותב פרוזה ושירה של כישרון). פרסומו של דריו, התייצב תודות לאותם מכתבים, שהוצאו לאור בצ'ילה ובמדינות אחרות.
מסע במרכז אמריקה
פרסומו של דריו, איפשר לו לעבוד בכתב העת של בואנוס איירס, האומה, שבאותה תקופה היה כתב העת הנפוץ ביותר באמריקה הלטינית. זמן קצר לאחר ששלח את מאמרו הראשון להאומה, ערך דריו טיול קצר חזרה לניקרגואה. בעת עצירה קצרה בלימה, הכיר דריו את הכתב ריקארדו פלמה. מלימה, עבר דריו ללאון, שם התקבל כאורח כבוד. שהותו בניקרגואה הייתה קצרה, ולאחריה עבר דריו לסן סלוודור, שם זוהה כמנהלו של כתב העת האיגוד. בסן סלוודור, ב-21 ביוני 1890, נשא דריו לאישה את רפאלה קונטררס, בתו של נואם מהונדורס. למחרת החתונה, נערכה הפיכה צבאית בסן סלוודור כנגד הנשיא.
למרות הצעות עבודה רבות מנשיאה החדש, החליט דריו לעזוב את סן סלוודור. בסוף חודש חתונתו, בעוד שאשתו נשארה באל סלוודור, עבר דריו לגואטמלה. באותה תקופה, ערך נשיא גואטמלה מנואל ליסנדרו ברילס הכנות למלחמה נגד אל סלוודור. בעיתון הגואטמלי אל אימפרסיאל, פרסם דריו מאמר בשם היסטוריה קודרת.
בדצמבר 1890, קיבל הצעה לערוך עיתון חדש בשם El Correo de la Tarde. באותה שנה, המהדורה השנייה של ספרו המצליח כחול, שיצאה לאור, הצליחה במידה ניכרת, והוא השתמש מכתביו של ולרה, שהזניקו אותו לתהילה ספרותית. בינואר 1891, התאחד דריו מחדש עם אשתו בגואטמלה והם נישאו ב-11 בפברואר, בכנסייה הראשית של גואטמלה. ביוני של אותה שנה, כתב העת שערך דריו נאלץ להסגר, משום שחדל לקבל תמיכה כספית. דריו בחר לעזוב לקוסטה ריקה. בתקופת שהייתו בקוסטה ריקה, בה לא היה באפשרותו לתמוך כלכלית במשפחתו, בעקבות חוב שלא יכול היה למחוק למרות עיסוקו, נולד לדריו בן ב-12 בנובמבר 1891.
Focus
Focus (בעברית: תתמקד) הוא שיר של הזמרת האמריקאית אריאנה גרנדה.
רובן דריו
נסיעות
ב-1892, בעודו עוזב את משפחתו בקוסטה ריקה, נסע דריו לגואטמלה ולניקרגואה, בחיפושים אחר הזדמנויות כלכליות מועדפות. באופן בלתי צפוי, מינתה אותו ממשלת ניקרגואה כחבר משלחת למדריד, שם התקיים טקס לכבוד 400 שנה לגילוי אמריקה, והגשמת חלומו של דריו, ביקור באירופה.
Focus
רקע והוצאה
השיר יצא לאור כסינגל ב-30 באוקטובר ותוכנן להיות הסינגל המוביל מהאלבום השלישי של גרנדה, Dangerous Woman. לבסוף לא הופיע באלבום (למעט בגרסה המיוחדת של האלבום שיצאה ביפן), משום שהסגנון המוזיקלי שלו שונה מהסגנון המוזיקלי של שאר השירים באלבום: גרנדה פרסמה שהאלבום יהיה אלבום R&B בדומה לאלבום הראשון שלה, ולא אלבום פופ בדומה לאלבום השני שלה.
רובן דריו
נסיעות
במהלך ביקורו בספרד, ביקר דריו בהוואנה, שם פגש אמנים רבים וביניהם ג'וליאן דל קסל. ב-14 באוגוסט 1892, ירד דריו מהאניה לסנטנדר, שם שיתף פעולה עם סופרים ומשוררים שונים. בתחילת 1893, חזר רובן למנגואה, שם חידש את פרשת האוהבים שלו עם רוסריו מורילו, אליה אילצו אותו בני משפחתו להנשא. באפריל, נסע דריו לפנמה, ונודע לו שחברו הקולומביאני מיגל אנטוניו קארו הפך אותו לקונסול הכבוד של בואנוס איירס. הוא עזב את רוסריו בפנמה, ונטל על עצמו מסע לבירת ארגנטינה. בטרם הגעתו לארגנטינה, ערך דריו עצירה קצרה בניו יורק, שם פגש את חוסה מארטי. לבסוף, ב-13 באוגוסט 1893, הגיע דריו לבואנוס איירס.
Focus
רקע והוצאה
השיר זכה להצלחה במצעדים, הגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד האמריקאי (גרנדה הפכה לזמר או זמרת הראשונה והיחידה בהיסטוריה ששלושת הסינגלים הראשונים משלושת אלבומיה הראשונים הגיעו לעשרת הגדולים של מצעד הבילבורד בשבוע הראשון ליציאתם) והפך לוויראלי בזכות הקליפ שיצא לו. השיר זכה לביקורות שליליות בעיקר, וחלק מהמבקרים השוו אותו לסינגלים מהאלבום הקודם של גרנדה, My Everything, וחלק טענו שהוא חיקוי של השיר "Problem". הקליפ של שיר בוים על ידי האנה לוקס דייוויס.
רובן דריו
בארגנטינה
בארגנטינה, נערכה לדריו קבלת פנים נאותה על ידי אמצעי התקשורת העיוניים של בואנוס איירס. הוא שיתף פעולה עם מספר עיתונים בנוסף להאומה. בבירת ארגנטינה, לצד האפשרויות הכלכליות שעומדות לפניו, הוביל דריו סגנון חיים נטול עכבות מוסריות, ובאירועים מסוימים נזקק לטיפול רפואי עקב שימושו לרעה באלכוהול.
ב-3 במאי 1895, נפטרה אמו של דריו, רוסה סרמיינטו. מותה של אמו השפיעה על יצירותיו במידה ניכרת. באוקטובר של אותה שנה, התקיימה תקרית נוספת, בה פוטר דריו מתפקידו כקונסולה של קולומביה בבואנס איירס, ובכך נשלל מקור הכנסתו העיקרי, אך קיבל עיסוק חדש כמזכיר.
Focus
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה רבה במצעדים, ונכנס לעשירייה הפותחת ביותר מ-15 מצעדים ברחבי העולם, ביניהם גם המצעד האמריקאי והמצעד הבריטי והיה לאחד השירים הבולטים באותה שנה, השיר גם זכה להצלחה גדולה בישראל לאחר שנכנס לפלייליסט הבינלאומי של גלגלצ, הגיע למקום רביעי במצעד ההשמעות השבועי של מדיה פורסט ומקום ראשון במצעד הקליפים.
רובן דריו
בארגנטינה
בשנת 1896 בבואנוס איירס, פרסם דריו שניים מספריו המכריעים: הגנדרנים, אוסף של מאמרים על מספר מחברים, שמסיבה כזו או אחרת, עוררו בו עניין רב; ומעל הכל, ספרו סיפורים ושירים אחרים, שהיה הבסיס לספרות הספרדית המודרנית. כפי שהצהיר דריו באוטוביוגרפיה שלו, זמן מה לאחר שפורסם, נהפך הספר לפופולרי בקרב דוברי השפה הספרדית בעולם. בכל אופן, יש לציין שבהתחלה, לא התקבל הספר באהדה רבה כמצופה.
דריו הגיש עצומה לממשלה הניקרגואית לעמדה דיפלומטית, שלא גררה אחריה תומכים; בכל אופן, המשורר מצא הזדמנות לנסוע לספרד, לאחר שגילה שכתב העת האומה זקוק לכתב, על מנת שימסור אודות המדינה האירופית באותה התקופה, שהייתה מעט לאחר האסון שפקד אותה בשנת 1898. מאז התערבותו של צבא ארצות הברית בקובה, טבע רובן את הניגוד המטאפורי בין אריאל (האנשה לאמריקה הלטינית) לבין קליבן (מפלצת שמייצגת באופן מטאפורי את ארצות הברית). ב-3 בדצמבר 1898, עלה דריו לאניה פעם נוספת לעבר אירופה, וב-22 בדצמבר 1898 הגיע לברצלונה.
בין פריס לספרד
רובן הגיע לספרד תחת התחייבות, אותה מילא, לשלוח ארבע כתבות לכתב העת האומה על מצב הרוח שרווח בתושבי ספרד באותה תקופה, לאחר התבוסה ואובדן אדמות קובה, פוארטו ריקו, הפיליפינים וגואם לארצות הברית. בעת הכתיבה, על אף הייאוש שהותירו פעולות ארצות הברית בספרד, ביטא רובן את חיבתו העזה לספרד ואת אמונתו בחידושה. בספרד, העיר דריו את ההערצה למודרניות (זרם ספרותי שלא היה מוסכם באופן מוחלט על כלל הסופרים והמשוררים) בעיניה של קבוצת משוררים צעירים. בין אותם משוררים צעירים ניתן למצוא את חואן רמון חימנס.
אנשים זרים
אנשים זרים הוא אלבום של ירדנה ארזי, אשר יצא ב-1992.
האלבום עורר ציפיות גבוהות לקראת שובה של ארזי לעשייה מוזיקלית אחרי שלוש שנות שתיקה. לצורך האלבום גייסה ארזי את המפיק יעקב גלעד ואת שותפו המרכזי ליצירה, יהודה פוליקר. לצדם שימש כמנהל מוזיקלי המוזיקאי גלעד עצמון. החיבור בין עצמון לארזי עורר הרמת גבה בתעשיית המוזיקה, לצד ביקורת שלילית על האלבום, למרות שזכה להצלחה וזכה בתואר אלבום זהב. בכל תקופת ההקלטות שמרו ארזי וגלעד על דממה תקשורתית, והדפו כל ניסיון לדלות פרטים על הכיוון המוזיקלי. לבסוף בחרו בקו אתני עם נגיעות יווניות, וכן בטקסטים מורכבים ועמוקים של יונה וולך, לאה גולדברג ותרצה אתר.
העבודה על האלבום "אנשים זרים" נמשכה כשלוש שנים. ב-13 באוקטובר 1991 הוציאה לאור ארזי סינגל ראשון לרדיו, הלהיט ילדה יחפה שכתבו לה אסתר שמיר וגלעד עצמון. השיר, שתיאר בצורה קודרת וכואבת את המצב אז במדינה, עורר עניין תקשורתי רב בשל שובה של ארזי לפעילות וזכה להצלחה גדולה, ושהה 20 שבועות במצעד הפזמונים של רשת ג' מהם 3 שבועות בראש. השיר רומז לירדנה ארזי עצמה אשר הייתה "ילדה יחפה קלועת צמות."
בנוסף יצאו הסינגלים "דמעת אמא שלי", לחן של גלעד עצמון לטקסט של תרצה אתר (24 במאי 1992) ו"כל זה ואני" לחן של שאול בן אמיתי למילים של יונה וולך (29 בנובמבר 1992) אשר צעדו שבוע אחד בלבד במצעד הפזמונים. סינגל נוסף מהאלבום "אולי אני אבודה" נכתב על ידי יעקב גלעד ללחן של השיר Eleni שביצעה במקור הזמרת היווניה חאריס אלקסיו והיה ללהיט גדול.
במצעד הפזמונים העברי השנתי דורגו השירים ילדה יחפה במקום השביעי ו"שיר אישה בחורף" במקום ה-12, אך ארזי הפסידה את תואר זמרת השנה לגלי עטרי.
האלבום נחל הצלחה וזכה בתואר אלבום זהב. הוא נמכר ב-18 אלף עותקים, ולמרות ההצלחה הותקף רבות בכלי התקשורת. ידיעות אחרונות פרסם כתבה גדולה תחת הכותרת "הנפילה", בה תקפו את ארזי שורה של אנשים שעבדו איתה בעבר, בהם גברי מזור, שהיה יועצה האמנותי עד 1989, ואהוד מנור, שלראשונה בקריירה של ארזי לא כתב שיר לאלבום שלה.
המתקפה התקשורתית הביאה את ארזי להפסקה נוספת בת שלוש שנים עד צאת אלבומה הבא.
פנחסי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
איגואלה
איגואלה דה לה אינדפנדנסיה (בספרדית: Iguala de la Independencia), או בקיצור איגואלה, היא עיר במדינת גררו במקסיקו. איגואלה נמצאת במרחק של 102 קילומטרים מצ'ילפנסינגו, בירת מדינת גררו.
היסטוריה
במהלך השלטון הקולוניאלי איגואלה צברה חשיבות רבה שכן היא הייתה בדרך בין מקסיקו סיטי, בירת מלכות המשנה של ספרד החדשה ועיר הנמל אקפולקו, כך שהסחורות שהגיעו לנמל עברו דרכה.
ב-1821, לקראת סוף מלחמת העצמאות של מקסיקו, שני הפלגים של המורדים המקסיקנים, אחד בהנהגת אגוסטין דה איטורבידה ואחד בהנהגת ויסנטה גררו, התכנסו בעיר וחתמו על תוכנית איגואלה. בתוכנית נקבעו מספר עקרונות באשר למדינה הצפויה לקום וכן צבאות הפלגים אוחדו ל"צבא שלוש הערבויות" שנועד להגן על העקרונות בתוכנית.
ב-26 בספטמבר 2014 נחטפו 43 סטודנטים להוראה לאחר שהפגינו בעיר. החטיפה גררה הפגנות בכלל מקסיקו והביאה בין היתר לפרישתו של אנחל אגירה, מושל מדינת גררו בזמן החטיפה.
כלכלה
כלכלת העיר מסתמכת על תעשייה, גידול מקנה וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול דורה, אגוזי אדמה, עגבניות ושומשום.
תחבורה
איגואלה נמצאת על הכבישים הפדרליים 95, המקשר בין מקסיקו סיטי ואקפולקו, ו-51, המקשר את איגואלה אל מדינות מיצ'ואקאן וחליסקו ממערב לגררו.
איסור משכב עם נידה
איסור משכב עם נידה הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות ואחד מחמישה עשר איסורי עריות שנמנו בפרשת אחרי מות. העונש על העובר במזיד על האיסור הוא כרת, ובשוגג - הבאת קרבן חטאת לבית המקדש. מהתורה אישה נחשבת לנידה מהרגע בו החל דם הוסת החודשי לצאת מצוואר הרחם ועד לטבילתה במקווה לאחר שחלפו שבעה ימים מיום תחילת הדימום.
מקור האיסור ועונשו
מקור איסור משכב עם אשה נידה בתורה הוא בפרשת אחרי מות שבספר ויקרא:. העונש על משכב עם נידה הוא כרת, כמובא בפרשת קדושים שאף היא בספר ויקרא:.
גדרי האיסור
מהמילים הכתובות ביחס לשוכב עם הנידה, למדו חכמים שלא רק ביאה מלאה אסורה בנידה, אלא אף המערה באופן חלקי את אבר מינו באבר מינה של אשה נידה - חייב כרת. ומנידה למדו חכמים גם על שאר העריות, שחיוב שכיבתן הוא גם כאשר הביאה נעשית בהעראה. בהגדרת "העראה" נחלקו האמוראים. לדעת רבי יוחנן רק הכנסת העטרה לאבר האשה נחשבת להעראה, ואילו לדעת שמואל גם נשיקת השמש, דהיינו הצמדת אבר האיש לפתח אבר האשה נחשבת להעראה. להלכה נפסק כדעת רבי יוחנן, שרק הכנסת העטרה נחשבת להעראה.
טעם האיסור
טעם איסור משכב עם נידה נתבאר בפרשת קדושים:. המילים "וגילה את ערותה" מהוות תקבולת כיאסטית למילים "את מקורה הערה", שכן "הערה" במקרא פירושו "גילה". ואם כן, ערוותה של הנידה הוא "מקור דמיה", דהיינו הרחם שהוא המקור לדם הזב מן האשה בעת נידתה. ובכך רומזת התורה, שהסיבה לכך שמשכב עם נידה נחשב לגילוי ערווה הוא משום שרחמה של האשה בעת שיוצא ממנו דם הוסת צריך להישאר נסתר.
יש הקושרים את טעם האיסור לראשו של הפסוק:, ומבארים שבשעה שהאשה נידה היא דוה, כלומר בצער וכאב, גופניים ונפשיים, על הדימום, השלכותיו ומשמעויותיו, ולכן זמן זה לא מתאים לקרבה של שמחה בין בני הזוג. יש המוסיפים ומקשרים זאת גם לעונשה של האשה לאחר חטא גן עדן, שמשמעות הקללה: היא דם הווסת החודשי.
יש המבארים שאיסור המשכב עם הנידה נובע מתפיסת התורה, לפיה עם זאת שיחסי האישות נועדו ליצור שמחה ואחדות בין בני הזוג, בראש ובראשונה הם להמשך קיומו של המין, ולכן משכב בעת שהאשה אינה יכולה באופן מהותי להיכנס להריון, מבטא היגררות אחר תאווה בהמית.
יש מבארים שאיסור הנידה נועד שהקשר בין בני הזוג לא יושתת על תאווה גופנית גרידא, אלא יבוסס גם על קשר נשמתי המתבטא בזמנים בהם הבעל פורש מקרבה גופנית עם אשתו.
ובתלמוד הבבלי בארו חז"ל שטעם איסור נידה הוא כדי שהריחוק בין בני הזוג יצור געגוע ורענון של התשוקה זה לזה בדומה לזה שהיה ביניהם בעת נישואיהם:
אזכורים לאיסור נידה במקרא
איסור משכב עם הנידה נזכר פעמיים בספר יחזקאל. בראשונה בתיאורו את הצדיק המוליד בן רשע ונכד צדיק: והשנייה בתיאורו את חטאות אנשי ירושלים לקראת חורבן בית המקדש הראשון:.
בנוסף לכך, במעשה דוד ובת שבע, הכתוב מציין שכאשר דוד לקח אליו את בת שבע היא נטהרה מטומאת הנידה:.
מדרש חז"ל על ניסיונו של יכניה
המדרש מספר על יכניה מלך יהודה שהיה שבוי בבבל ביד נבוכדנצר מלך בבל, וכאשר הביאו לו את אשתו לקיים עימה יחסי אישות אחרי תקופה ממושכת בה לא היה לו קשר כלשהו עימה, נטמאה בדם הנידה, והוא גבר על יצרו ופרש ממנה. ולאחר שטהרה מטומאתה הביאו אותה אליו שנית, ובזכות התגברותו על יצרו נעשה לו נס והתעברה אשתו בעמידה, וילדה את שאלתיאל שממנו יצא זרובבל, העומד בראש השבים ארצה לאחר הצהרת כורש:
איסור נידה ברווקה
הריב"ש בספרו שו"ת הריב"ש, נשאל מדוע לא תקנו טבילה לרווקה שנטהרת מנידתה, ומשיב שמנהג זה היה מביא למכשול ופריצות בין רווקים ורווקות, בהיות איסור משכב עימה מדברי חכמים ולא באיסור כרת מן התורה:
דברי הריב"ש הללו הובאו בבית יוסף סי' קפ"ג:
לירון בטיטו
לירון בטיטו (נולד בשנת 1980) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת גבעתי. קודם לכן שימש קצין אג"ם של פיקוד הדרום, מפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה, מפקד בא"ח גבעתי ומפקד גדוד רותם.
ביוגרפיה
בטיטו נולד וגדל בבאר שבע. התגייס לצה"ל בשנת 1998, ושובץ בגדוד צבר בחטיבת גבעתי. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד צבר ומונה למפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגת מסלול בגדוד. לאחר מכן מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד צבר, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה. בדצמבר 2003, בעודו בתפקיד זה, חיסל את המחבל שהרג את מפקד פלוגת החוד בגדוד, חגי ביבי, וסגנו. בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד צבר בין השנים 2008–2009, בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה. לאחר מכן שימש כמפקד מחזור האימון המתקדם בבא"ח גבעתי בין השנים 2009–2011. לאחר מכן יצא ללימודים בפו"ם.
ביוני 2012 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד עוטף אילת, וסיים את תפקידו בשנת 2014. באוגוסט 2014 מונה למפקד גדוד רותם, ושימש בתפקיד עד 14 בספטמבר 2016. ב-27 באוקטובר 2016 מונה למפקד בא"ח גבעתי, וסיים את תפקידו ב-23 ביולי 2018. ב-15 באוגוסט 2018 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה, תפקיד אותו מילא עד 7 ביוני 2020. לאחר מכן יצא ללימודים במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית בפנסילבניה שבארצות הברית. ב-11 ביולי 2021 מונה לקצין אג"ם של פיקוד הדרום, תפקיד בו שירת עד שנת 2023. ב-16 באוגוסט 2023 מונה למפקד חטיבת גבעתי.
חיים אישיים
בטיטו מתגורר במיתר, נשוי לעמית ואב לארבעה. בעל תואר ראשון ביחסים בין-לאומיים מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני בביטחון לאומי ממכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
גומחת תאי גזע
גומחת תאי גזע או נישת תאי גזע (באנגלית: Stem cell niche) היא אזור ברקמה המשמר את תכונות ההתחדשות של תאי גזע.