cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איגרות הרמב"ם
איגרת תימן
איגרת תימן נכתבה בשנת 1173 כמענה למכתב של רבי יעקב בן ר' נתנאל בירב פיומי, מנהיג יהודי תימן, השואל על פשר ייסוריה של הקהילה היהודית בתימן שהייתה נתונה תחת פרעות קשות וגזירות שמד. באותה תקופה הופיע בתימן משיח שקר, שהסית והדיח את העם. באגרת זו, הכתובה בערבית יהודית, הסביר הרמב"ם כיצד יש להבחין בין המשיח למתחזה למשיח, ועסק בנביא ובהוכחה שהוא נביא אמת. בנוסף השקיע מאמצים לעודד את רוחם של התושבים, והצביע על עליונותה של הדת היהודית מול האסלאם והנצרות:
לבסוף הוא מעודד את היהודים שביאת המשיח קרובה, ושלמרות הקשיים אל להם להתייאש.
תופעה מעניינת באיגרת היא יציאתו נגד חישוב קיצים, על פי האיסור בתלמוד, תוך סינגור על רב סעדיה גאון אשר חישב את הקץ בכל זאת. ועם זאת, בהמשך האיגרת מוסר הרמב"ם על מסורת משפחתית סודית שבאמצעותה מחושב הקץ של שיבת הנבואה, אשר לפי הרמב"ם תקדם לבוא הגואל (התאריך שנתן הרמב"ם הוא ד'תתקע"ה-1215, כלומר כ-40 שנה לאחר כתיבת האיגרת).
באגרת מכונה מייסד דת האסלאם, מוחמד, בשם "משוגע".
אגרת זו זכתה לתרגום עברי על ידי שלושה מתרגמים קדמונים: רבי שמואל אבן תיבון, רבי אברהם אבן חסדאי ורבי נחום מערבי. האחרון העניק לה את השם "פתח תקווה". בעשורים האחרונים תורגמה האיגרת גם על ידי רבי יוסף קאפח.
איגרת (מאמר) תחיית המתים
מאמר תחיית המתים (הידוע יותר בשם 'איגרת תחיית המתים') נכתב בשנת 1191. בחיבור זה, הכתוב כמו קודמיו בערבית, מייחד הרמב"ם את דבריו לתחיית המתים, שהיא שלב קודם לעולם הבא.
הדעה המקובלת בעניין תחיית המתים אצל רבים עד לרמב"ם, הייתה כי האמונה בהשארות הנפש ועולם הבא קשורה ואחודה בתחיית המתים, ועניינם אחד. לעומת זאת, הרמב"ם הפריד בין הדברים וסבר כי תחיית המתים היא שלב שבו יחיו חיי גוף, ואילו בעולם הבא שהוא עולם הנשמות אין מקום לגופים כלל. בפירוש המשניות הרמב"ם מונה את עיקר תחיית המתים כיסוד מיסודות תורת משה רבינו, וכן בחיבורו משנה תורה כתב כי הכופר בתחיית המתים הוא בין אלו שאין להם חלק לעולם הבא. אך מה שגרם לרבים לחשוב כי הרמב"ם אינו מאמין בתחיית המתים היו דבריו בהלכות מלכים, ובפרט מה שכתב בהלכות תשובה , דברים אלו גרמו לראב"ד אברהם בן דוד מפושקירה לומר.
בעקבות דברי הרמב"ם נוצרה מבוכה אצל רבים שהבינו את שיטת הרמב"ם כי הגמול הוא רק לנשמות ועניין תחיית המתים הוא משל בלבד. נוצר בלבול גם בקרב יהודי תימן, והיו מביניהם שפנו באיגרת לרמב"ם לשטוח את ספקותיהם בבירור דעתו, ולעומת זאת אחרים פנו אל רבי שמואל בן עלי מבגדד ותיארו בפניו את התרופפות האמונה כתוצאה מדברי הרמב"ם. רבי שמואל בן עלי כתב איגרת תשובה ליהודי תימן ובו הוא תוקף קשות את הרמב"ם. בתגובה כתב תלמידו הקרוב של הרמב"ם יוסף בן יהודה אבן שמעון שישב באותה עת בבגדד, איגרת כנגד רבי שמואל בן עלי, וכן ניהל תכתובת עם הרמב"ם בעניין. כתוצאה מכך כתב הרמב"ם איגרת זו בה הוא מסביר באריכות כי הוא אכן מאמין בתחיית המתים כפשוטה; לדבריו, בתחיית המתים תשוב הנפש אל הגוף, אבל זהו מצב זמני ואחריו תיפרד הנפש שוב מן הגוף ותישאר לבדה.
התרגום הנפוץ לעברית של האיגרת נעשה על ידי רבי שמואל אבן תיבון. ככל הנראה הוא לא רצה שמתרגמים אחרים יתרגמו את האיגרת ושמר את המקור הערבי אצלו. אולם מכיוון שלשונו של אבן תיבון "סתומה ועמוקה" היו מי שביקשו מסופר בשם ר' יוסף בן יואל לתרגם חזרה את האיגרת לערבית וכך הוא עשה. לאחר מכן בא רבי יהודה אלחריזי ותירגם שוב את האיגרת לעברית, אך תרגומו לא נפוץ ונדפס רק לאחרונה על ידי א.ש. הלקין. במאה החמש עשרה תורגמה האגרת לשפה הלטינית, בידיו של היהודי המומר פלביוס מיתרידטס.
היו שטענו שהאיגרת היא זיוף ולא כתב מקורי של הרמב"ם. אך לאחר פרסום האיגרות המקוריות של רבי שמואל בן עלי על ידי לנגרמן, ושל רבי יוסף בן יהודה בידי סטרומזה הוכח בבירור כי האיגרת אותנטית.
איגרות נוספות
ידועות איגרות רבות נוספות של הרמב"ם. כך, כתב איגרת (בעברית) לקהל מונפלייה על אודות האסטרולוגיה (קרואה גם "אגרת אל חכמי מונטפשליר על גזירת הכוכבים"), שבו הבהיר את עמדתו השוללת אותה נחרצות; איגרת (בעברית) לר' פנחס הדיין, שבה הסביר את הסיבות לכמה מהחלטותיו בחיבור משנה תורה; איגרות (בערבית) לתלמידו האהוב ר' יוסף, שבהן הוא מתייחס למחלוקות שלו עם שמואל בן עלי ראש הישיבה בעיראק שהיה בר פלוגתא חריף של הרמב"ם; איגרת מסוף חייו לר' שמואל אבן תיבון, מתרגמו של הרמב"ם, שבה הוא מתאר את סדר יומו שאינו מאפשר לו ללמוד כלל, ממליץ לו כיצד לתרגם את ספריו ועוד. איגרת בנוגע לספר 'שיעור קומה' בו הוא תוקף את הספר ובעצם בכך חוזר בו מגישתו המוקדמת לספר.
ג'ראס ווקר
ג'ראס אייזיאה ווקר (באנגלית: Jarace Isaiah Walker; נולד ב-4 בספטמבר 2003) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הסמול והפאוור פורוורד בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת יוסטון.
קריירה
ווקר שיחק כדורסל בתיכון בפנסילבניה, ולאחר מכן עבר לשחק באקדמיית "IMG Basketball". לאחר שהעמיד ממוצעים של 16.7 נקודות, 8.2 ריבאונדים ו-4 אסיסטים למשחק, נבחר לשחק במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן של 2022. לאחר שדחה הצעות מהאוניברסיטאות אלבמה ואובורן, בחר ווקר לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת יוסטון. בתום עונה אחת, הכריז כי יתמודד בדראפט 2023 ב-NBA.
בדראפט 2023, נבחר ווקר בבחירה השמינית ע"י הוויזארדס. באותו הלילה הועבר בטרייד לפייסרס על הבחירה לפניו, בילאל קוליבאלי, שעשה את הדרך ההפוכה לוושינגטון הבירה.
לטרון
לטרון הוא רכס בעמק איילון, במרחק של כ-15 קילומטר מערבית לעיר ירושלים. הרכס שולט על הדרך לירושלים, נחשב ליעד אסטרטגי חשוב ונערכו בו קרבות מרכזיים, מימי התנ"ך ועד למלחמת ששת הימים.
מקור השם הוא שיבוש שמו של מבצר לטרון, מבצר צלבני שנבנה במקום ושנקרא בצרפתית "Le toron des chevaliers" ("מגדל האבירים" בתרגום חופשי). על פי השערה אחרת מקור השם הוא מלטינית Castellum bonu Latronis, מבצרו של הגנב הטוב.
היסטוריה
לטרון שוכנת בצומת דרכים חשוב. מדרום מגיעה אליו הדרך מעזה, ממערב, הדרך מיפו, ממזרח, הדרך מירושלים - שער הגיא ומצפון הדרך מירושלים - מעלה בית חורון או מצפון הארץ דרך רמאללה. עובדה זו הפכה את המקום לנקודת מפתח לכיבוש ירושלים וקרבות רבים התנהלו באזור.
השרידים הקדומים ביותר שנחשפו באזור לטרון הם מתקופת הברונזה התיכונה, כ-2000 לפנה"ס בקירוב.
לפי הנראטיב המקראי, במאה ה-13 לפנה"ס, צבאו של יהושע בן נון הביס את חמשת מלכי האמורי באזור בית חורון. תיאור הקרב מופיע בספר יהושע.
בשנת 165 לפנה"ס, צבאו של יהודה המכבי הביס את היוונים באזור אמאוס ניקופוליס. קרב אמאוס נחשב לאחד הקרבות המוצלחים ביותר שניהל יהודה המכבי.
בתקופת מסעות הצלב נערכו באזור קרבות רבים בין הצלבנים למוסלמים. בלטרון נבנה מבצר שהוחזק על ידי מסדר הטמפלרים וננטש בשנת 1187. המבצר בלטרון הוקם כדי לתת מענה לבעיית חוסר הביטחון בתנועה בדרכים העולות לירושלים. רובו של המבצר נהרס לחלוטין בידי המוסלמים.
בשנת 1890 נבנה בלטרון מנזר השתקנים של מסדר הטראפיסטים.
במלחמת העולם הראשונה, לטרון נכבשה בידי הבריטים. בריגדה של פרשים אוסטרלים שבאה מרמלה תקפה את הטורקים שהתבצרו בצד הדרך, על גבעות לטרון ובמנזר. הצבא הבריטי, עם הפרשים האוסטרלים הקיפו את העמדות הטורקיות וכבשו אותן.
בעקבות המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939, שלטון המנדט הבריטי בנה במרחק קצר ממנזר השתקנים בלטרון תחנת משטרה, ששלטה על הדרך מתל אביב לירושלים. התחנה נבנתה כחלק ממצודות טגארט שבנו הבריטים ברחבי הארץ.
מצבת הפועלים המצרים
ליד לטרון, בצד הכביש לעזה, היום במסעף לקיבוץ נחשון וליישוב נוה שלום, סמוך ל"אנדרטת לטרון" לזכר לוחמי חטיבת אלכסנדרוני שנפלו במלחמת העצמאות, הייתה מצבה לזכר פועלים מצרים שליוו את הצבא הבריטי בעת כיבוש הארץ מהטורקים ובנו את הדרכים הדרושות לצורכי הצבא ותושבי הארץ, ומתו בסביבה זו בסוף 1917. המצבה הייתה עשויה מאבנים ועליה היה כתוב באנגלית: שישים ושמונה אנשים מפלוגות העבודה המצריות קבורים פה. ובערבית כתוב: "בשם אללה הרחמן והרחום, אין אלוה אלא אללה ומוחמד שליחו". הם הובאו ארצה על ידי הבריטים בשלהי מלחמת העולם הראשונה לביצוע עבודות סלילה ובנייה. חורשת האקליפטוסים ליד עין חילו, הצד הדרומי של הדרך הישנה מלטרון לשער הגיא, נטעה על ידי הפועלים המצרים.
מחנה המעצר בלטרון
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הקימו הבריטים מחנה מעצר גדול בלטרון, בו נכלאו במשך השנים אלפי עצורים. תחילה שיכנו בו שבויי מלחמה גרמנים ואיטלקים. כעבור זמן קצר הורחב המחנה וכלל ארבעה אזורים: (1) לנתיני אויב, (2) לחשודים בקשר עם האויב, (3) לערבים חברי הכנופיות מאנשי המופתי הירושלמי חג' אמין אל-חוסייני, (4) לעצורי המחתרות היהודיות.
בין האירועים הבולטים במחנה המעצר בלטרון היו בריחת 20 עצורי הלח"י (1943), הגליית 251 עצורי האצ"ל והלח"י לאפריקה (1944) וכליאת מנהיגי היישוב בשבת השחורה (1946).
בפברואר 1948 פונו מן המחנה העצירים היהודים שנותרו בו והועברו למחנה המעצר בעתלית. בתום המנדט הבריטי ננטש המחנה ונהרס בקרבות לטרון הקשים שהיו באזור במלחמת העצמאות.
במלחמת העצמאות
על פי תוכנית החלוקה היה אזור לטרון בשטח המדינה הערבית. במאי 1948 השתלט הלגיון הערבי על בניין המשטרה הבריטית ששלט על הכביש היחיד המקשר את אזור היישוב לירושלים והקנה לו חשיבות אסטרטגית מרכזית בקרב על ירושלים.
בין ה-12 ל-18 במאי התנהלו במקום קרבות בין ההגנה לבין ערבים מקומיים שנסתייעו ביחידות מצבא ההצלה ובאש משוריינים בריטיים, במסגרת מבצע מכבי. בהמשך, מ-25 במאי ועד 18 ביולי 1948 התנהלה במקום סדרה של קרבות עזים בין חטיבות ההגנה וצה"ל לבין הלגיון הערבי במסגרת מבצע בן נון א' וב', מבצע יורם, ואחר כך במבצע דני, בהם נהרגו 137 ישראלים ונפצעו רבים, אולם כל הניסיונות לכיבוש המקום נכשלו ולטרון נשארה בשליטת ירדן עד למלחמת ששת הימים. בין שתי המלחמות הייתה קיימת רצועת שטח מפורז ברוחב של כקילומטר עד 3 קילומטרים, אך למעשה היה זה שטח הפקר שלא היה בריבונות ישראלית ואף לא ירדנית. בשטח זה הוקמו לימים היישובים נוה שלום, מכבים, כפר רות, לפיד ושילת. מעמדו של השטח נותר לא ברור מבחינה משפטית, ולא ברור האם הוא נכלל בתחומי הקו הירוק או לא.
לאחר 1967
באזור לטרון ישבו שלשת הכפרים עמואס, יאלו ובית נובא. עם תום מלחמת ששת הימים, ב-10 ביוני 1967, גורשו יושבי הכפרים על ידי כוחות צה"ל. על שטח שלושת הכפרים הקימה קרן קיימת לישראל בשנת 1973 את פארק קנדה, אתר נופש שנבנה בתרומת הקהילה היהודית בקנדה. באפריל 1974 ראש ממשלת קנדה לשעבר, ג'ון דיפנבייקר השתתף בטקס בפארק לציון פריצת "דרך דיפנבייקר" בשטחו. במהלך עבודות הפיתוח של הפארק נערכו חפירות ארכאולוגיות בשטחו ובין השאר נחשפה מצודה חשמונאית.
ביולי 1978 נחנך מחלף לטרון, עם פתיחתו לתנועה של כביש 1, שכונה אז כביש מספר 10 עד להקמת קטע כביש זה, התנהלה התנועה מתל אביב-יפו לירושלים דרך כביש 44 ומשם אל צומת שבשטחו הוקם מחלף שער הגיא. באותה שנה, הוחלט להקים במבנה משטרת לטרון אתר הנצחה לחללי חיל השריון .ב-14 בדצמבר 1982 הונחה אבן פינה לאתר והוא פותח בהדרגה מאז. האתר כולל מוזיאון לתולדות השריון ואוסף של טנקים ורכבים קרביים משוריינים.
אתרים באזור לטרון
במרוצת השנים התפתח אזור לטרון ועמק איילון והפך לאזור תיירותי מפותח בו אתרים רבים העוסקים במורשת ישראל, חקלאות, צה"ל וארץ ישראל. במקום מצויים האתרים הבאים:
דודו דותן
דודו דותן (20 בספטמבר 1949 – 8 בספטמבר 2001) היה שחקן, בדרן וסופר ישראלי, יושב ראש קרן אמ"י.
ביוגרפיה
נולד בשם דוד ברגר כבן הבכור בחיפה, לאריה ברגר, עבריין שנכנס ויצא מבית הסוהר, ולשושנה ברגר שעבדה כמנהלת משק בית. היו לו עוד אחות ואח צעירים.
דותן עבר את ילדותו ונעוריו בדימונה. כילד גילה כישרונות חיקוי ומשחק ובגיל חמש עשרה, זכה במקום ראשון באחת מתוכניות תשואות ראשונות, בשיפוטה של רבקה מיכאלי. כמו כן השתתף במחזמר המלך ואני בהפקת גיורא גודיק.
במאי 1967 התגייס לחטיבת גולני. הוא בלט בממדי גופו הגדולים ובכישוריו הקומיים, ולאחר מלחמת ששת הימים נשלח לצוות הווי גולני ומשם ללהקת פיקוד צפון. דותן שוחרר מהלהקה מדי פעם כדי להופיע בהופעות פרטיות ולתמוך במשפחתו.
לאחר שהשתחרר מהצבא, הופיע דותן במחזמר "דודו השמן", שזכה לשמו בהשראת מידותיו של דותן אז כ-130 ק"ג. עם סיום הצגת המחזה, החל דותן בדיאטה וכתוצאה ממנה השיל כ-50 ק"ג ממשקלו.
דותן פיתח סגנון ייחודי. הוא הרבה לחקות גברים ונשים. חיקוי אהוב עליו במיוחד היה של שושנה דמארי, מלבד חיקוי שירתה ותנועותיה הבליט גם את צחוקה העמוק והמתגלגל. הוא הפך להיות מנחה באירועי בידור שונים, וגם הנחה תוכניות טלוויזיה. בין היתר הנחה וניהל את תוכנית הרדיו "לצון נופל על לצון" (לצד דלית אורמיאן) בה אירח בדרנים רבים, "זה מה יש" (תוכנית שידוכים), ו"שלושה בגיגית" ברשת ג' (לצד שוש עטרי).
לפני מותו הספיק דותן להעלות הצגת יחיד בשם "שד קטן" המתארת את ימי ילדותו הקשים, הצגה שזכתה להצלחה רבה ואף המשיכה לרוץ לאחר מותו.
מלבד עיסוקיו כאמן ובדרן, הוציא דותן 17 ספרים ומדריכים שונים, בין היתר מדריך למטייל בקפריסין.
בשנת 1999, פעל להקמת קרן א.מ.י המסייעת לאמנים, ונבחר לראשות הקרן, תפקיד שאותו מילא עד יום פטירתו.
דותן נודע בעזרתו לאמנים במצוקה והרבה להופיע בהתנדבות במסגרת גופים ציבוריים. על עזרתו ותרומתו הרבה קיבל את אות הנשיא למתנדב בשנת 2001.
סיפורה של בולשת
סיפורה של בולשת (באנגלית: The FBI Story) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1959 בבימויו של מרווין לרוי, עם ג'יימס סטיוארט וורה מיילס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "The FBI Story: A Report to the People" של דון וויטהד משנת 1956.
הספר והסרט מתארים את הקמתו והתפתחותו של ה-FBI מארגון קטן בשנת 1924 (הלשכה לחקירות) עד לארגון עם אלפי מועסקים בשנים לאחר מלחמת העולם השנייה. הסרט למעשה משמשה כסרט הסברה לארגון והוא נעשה בתמיכת ה-FBI ובעיקר בתמיכתו של ג'ון אדגר הובר שמופיע בהופעת קמע בסרט. המקרים המתוארים בו הם אמיתיים. הסרט מלווה בקולו של ג'יימס סטיוארט שמשחק בתפקיד ראשי כאיש FBI שהתפתח ביחד עם הארגון.
דודו דותן
משפחתו
דודו דותן היה נשוי פעמיים. בצעירותו נישא לאירית בן בנימין, לימים עירית דותן, ששירתה עמו בלהקה ובעזרתו הפכה לזמרת עצמאית. לזוג נולדה בת. מאשתו השנייה מרים נולדו לו בן ובת. בנו יוני חלה בצעירותו בסרטן אך החלים ולימים היה למנהל סוכנות השחקנים ADD. בתו נילי היא גרושתו של אורי להבי, בנה של המעצבת דניאלה להבי.
סיפורה של בולשת
תקציר העלילה
הסרט מתחיל בתיאור הפשע של ג'ק גרהאם (ניק אדמס) בשנת 1955. הוא ליווה את אמו לנמל התעופה בדנבר, הניח במזוודתה פצצה מושהית והחתים אותה על ביטוח חיים בסך 37,500 דולר. המטוס התפוצץ וכל נוסעיו ואנשי הצוות נספו. בעבודה מאומצת הצליחו אנשי ה-FBI במחלקות השונות לתפוס אותו והוא הודה ולאחר משפט הוצא להורג.
מייקל "צ'יפ" הרדסטי (ג'יימס סטיוארט) עבד בשנת 1924 בסניף קטן של (הלשכה לחקירות) בנוקסוויל, טנסי. שם הציע נישואין ללוסי (ורה מיילס) שעבדה כספרנית והתנתה את הסכמתה בכך שיעזוב את ה-FBI. לאחר הנישואין הם הגיעו לוושינגשטון לירח דבש ואז השתתף צ'יפ בישיבה עם המפקד החדש ג'ון אדגר הובר שסיפר על תוכניותיו להפוך את הארגון לארגון גדול שיילחם בפשעים למיניהם. הוא חזר ללוסי מלא התלהבות והיא הסכימה שיישאר בארגון לשנה שהתארכה לשנים רבות.
דודו דותן
מותו
דודו דותן נפטר ב-8 בספטמבר 2001 מדום לב בעת טיול בטורקיה. ארונו הוצג בתיאטרון הבימה יום לאחר מותו הפתאומי. להלווייתו הגיעו מאות אמנים שבאו לחלוק לו כבוד אחרון.
כך ביטא את דמותו של דותן הזמר בני ברמן, בעת שנודע לו על מותו:
סיפורה של בולשת
תקציר העלילה
הם עברו לאוקלהומה שם היה צ'יפ סוכן סמוי שנלחם בהצלחה בקו קלוקס קלאן וכן פיצח מקרי רצח של ילידים אינדיאנים. לאחר ששני אנשי FBI נהרגו בקרב יריות עם פרנק נאש, הוחלט לצייד את סוכני ה-FBI בנשק.
ב-1934 השתתף צ'יפ עם ידידו סם קרנדל (מארי המילטון) בקרב נגד בייבי פייס נלסון בו נהרג סם.
צ'יפ מתאר את השתתפותו בקרבות עם פושעים מפורסמים - ג'ון דילינג'ר, משין גאן קלי, בייבי פייס נלסון, אמא בארקר ועוד.
במלחמת העולם השנייה גדל ה-FBI מ-2,500 עובדים ל-5,000 והשתתף במעקב ובמעצר אחרי אזרחים ממוצא יפני, גרמני ואיטלקי שהיו יכולים לשמש כסוכני אויב. צ'יפ נשלח לדרום אמריקה לחלץ שולשה סוכני FBI שזהותם התגלתה ובהם ג'ורג' בנו של עמיתו המנוח סם.
בנם של צ'יפ ולוסי מתגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית ונהרג בקרב איוו ג'ימה. לאחר המלחמה מתרכז ה-FBI בגילויו סוכנים של רוסיה בעת המלחמה הקרה וצ'יפ מתמנה לראש מבצע מוצלח לגלות סוכן רוסי בעת העברת חומר סודי.
רודולף ורבה
רודולף ורבה (בצ'כית: Rudolf Vrba; 11 בספטמבר 1924 – 26 במרץ 2006) היה פרמקולוג קנדי, יהודי יליד סלובקיה. אחד מן המעטים שהצליח לברוח ממחנה ההשמדה אושוויץ, והראשון שדיווח לעולם המערבי על מעשי הזוועה של הנאצים במחנה, ועל תוכנית ההשמדה המתוכננת של יהדות הונגריה. בשנת 1998, זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
קורות חיים
ורבה נולד בשם ולטר רוזנברג בשנת 1924 בעיירה טופולצ'אני שבסלובקיה. ב-1939 גורש מבית הספר התיכון בעקבות חוקי נירנברג שנחקקו בארצו, במרץ 1942 קרע ורבה בן השבע עשרה את הטלאי הצהוב משרוול חולצתו ועזב את ביתו כשבכיסו חמישה דולרים שנתנה לו אמו. הוא תכנן להגיע לגבול הסלובקי בדרכו להונגריה ומשם לאנגליה, אך נתפס והוכה בידי שומרי הגבול ונשלח למחנה נובאקי שבצ'כוסלובקיה. הוא הצליח לברוח משם, אך נתפס והוחזר. ב־14 ביוני 1942 נשלח ורבה מנובאקי למיידנק ושבועיים לאחר מכן, ב-30 ביוני, נשלח למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ; מספר האסיר שלו היה 44070. בשלב מסוים הצטרף לקומנדו "קנדה" - המקום בו מוינו חפציהם של הקורבנות שהגיעו ואוחסנו לצורך העברתם לממשלה הגרמנית, שם שירת הן במחנה האם אושוויץ והן במחנה בירקנאו הסמוך. השירות ב"קומנדו קנדה", והצטרפותו בשלב מאוחר יותר למחתרת ההתנגדות שפעלה באושוויץ, אפשרו לורבה לשרוד בתנאים סבירים באופן יחסי, אך חשוב מכך, אפשרו לו לעקוב ולאגור פרטים רבים על מספר היהודים המושמדים, ואופן ההשמדה, וכן לגלות את תוכניות הגרמנים להשמדה עתידית, דבר שהעניק לו את הדחף הרב להימלט מהמחנה על מנת לספר אותן לעולם הרחב.
הבריחה מאושוויץ
בתחילת שנת 1944 הבחין ורבה בהכנות ותכונה רבה. הוא שמע את אחד השומרים השתויים פולט אמירה על כך שהוא מצפה בקוצר רוח לבואו של "הסלאמי ההונגרי". ורבה החליט לברוח כדי "להזהיר את ההונגרים, לקומם אותם".
בערב פסח, 7 באפריל 1944, נכנסו ורבה וחברו אלפרד וצלר (אסיר מספר 29162) למקום מסתור, שהיה למעשה חלל בערימת עצים. ורבה ווצלר נכנסו לחלל כששני אסירים פולנים סוגרים מעליהם את מקום המסתור בקורות עצים. ורבה הניח בחריצים שבין קורות העץ טבק רוסי שנטבל בנפט, פתרון נגד כלבי הגישוש של הנאצים בהם נעזרו בחיפושיהם אחר הנמלטים. ורבה וחברו ידעו כי הנאצים מחפשים את הנעדרים כשלושה ימים בתחום המחנה, ולאחר מכן מעבירים את האחריות לרשויות שמחוץ למחנה, ואכן לאחר שלושה ימים, ב-11 באפריל, יצאו השניים ממקום מחבואם בשעות הערב ונמלטו אל החופש. לאחר מסע מפרך ומסוכן שנמשך 11 יום, הם הגיעו לברטיסלאבה שבסלובקיה, שם פגשו את הנהגת הקהילה היהודית, שכונתה "קבוצת העבודה".
הפרוטוקולים של אושוויץ
השניים הופרדו ותוחקרו על ידי ראשי הקהילה, שרשמו מפיהם את מה שכונה לאחר מכן "דו"ח אושוויץ" שהיה חלק מ"הפרוטוקולים של אושוויץ". הדוחות יצאו מסלובקיה, ולפי ורבה הגיעו לידי ממשלות הברית כבר בחודש יוני 1944.
בדו"ח זה תוארו דרכי השמדת היהודים באושוויץ והודגש מספרם הרב של הנרצחים. בנוסף, הזהיר הדו"ח שהגרמנים מתכננים לשלוח למחנה את 800 אלף יהודי הונגריה. המידע התבסס על שיחת שומרים ששמע ורבה ובה דובר על "מיליון יחידות" הצפויות להגיע למחנה. האזהרה בדו"ח התאמתה זמן קצר לאחר מכן, כשהתחיל משלוח יהודי הונגריה לאושוויץ. מחברי הדו"ח קראו לבעלות הברית להפציץ את אושוויץ, ובכך לעכב ולא לאפשר את המשך את הטבח השיטתי ביהודים.
תגובות בעלות הברית לפרוטוקולים
הדו"ח שכתבו ורבה ווצלר הופץ במספר עותקים, בתקווה שיגיע לידי בעלות הברית. ב-16 ביוני 1944 הגיע עותק של הדו"ח למשרד החוץ האמריקאי. יומיים אחר-כך שודרו פרטים ראשונים מהדו"ח ב-BBC. ואולם, בעלות הברית בחרו להתעלם מקריאתם של מחברי הדו"ח להפציץ את אושוויץ, והשמדת היהודים במחנה נמשכה. מעל מיליון איש הושמדו באושוויץ עד לקיץ 1944, כ-90% מהם היו יהודים.
לאחר פרסום הפרוטוקולים
לאחר פרסום הדו"ח, הצטרף ורבה לפרטיזנים הצ'כוסלובקים ונלחם עד תום מלחמת העולם השנייה תחת פיקודו של מילן אוהר. הוא עוטר במדליית הגבורה הצ'כוסלובקית, באות ההתקוממות הסלובקית הלאומית ואות הלוחם הראוי לשבח. לאחר המלחמה הוא למד כימיה בפראג וסיים לימודי דוקטורט בשנת 1951.
ורבה ברח מצ'כוסלובקיה הקומוניסטית בשנת 1958, עלה לישראל ועבד כשנתיים במכון ויצמן ברחובות. לאחר מכן בחר לעבוד בלונדון, עבר לבוסטון, ולבסוף התמנה לפרופסור חבר לפרמקולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולומביה הבריטית שבונקובר, קנדה. ורבה פרסם את סיפור בריחתו מאושוויץ בספרו "איני יכול לסלוח" בשנת 1963. בספרו, ציין כי על אף שתוכן הדו"ח אותו כתב עם אלפרד וצלר בסוף אפריל 1944 היה בידי ההנהגה היהודית בסלובקיה, ובהונגריה (שישראל קסטנר עמד בראשה) כבר בראשית מאי 1944, לפני תחילת הגירושים המאסיביים מהונגריה, לא הופץ המידע בקרב המועמדים להשמדה. הוא סבר כי שבירת סוד מחנה אושוויץ הייתה מונעת השמדתם של יהודים רבים.
ורבה הרבה להעיד במשפטים נגד פושעים נאצים. הוא נפטר בוונקובר שבקנדה.
פרסום המקרה במדינת ישראל
בשנת 1998, יזמה פרופ' רות לין מהפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה הענקת תואר דוקטור לשם כבוד לרודולף ורבה, וכן את פרסום ספר זיכרונותיו "ברחתי מאושוויץ" (בתרגומם של יהושע בן עמי ושלומית קדם).
במאמרה משנת 2004 ובספרה (שפורסם בשפה האנגלית באותה שנה), תיארה פרופ' לין את היעדר סיפור דו"ח ורבה-וצלר בספרי לימוד ההיסטוריה בישראל עד שנת 1998, אז פורסם ספרו של ורבה בשפה העברית.
לעומתה, טען פרופ' יהודה באואר כי קיום הדו"ח לא הוסתר. עם זאת, הוא הביע את הערכתו לוורבה ולפועלו, ובריאיון לעיתון "מקור ראשון" משנת 2006, אף צוטט באומרו כי "הסיפור צריך להיכתב בספרי הלימוד לבתי הספר. מדובר במעשה גבורה בלתי רגיל".
הוגו שייבר
הוגו שייבר (בהונגרית: Scheiber Hugó; בודפשט, 29 בספטמבר 1873 – בודפשט, 7 במרץ 1950) היה צייר יהודי-הונגרי. נציג מיוחד ובולט של האוונגרד ההונגרי של המאה ה-20.
ביוגרפיה
הוגו שייבר נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור שייבר ושל בורבלה דיטרסדורף. את יסודות הציור למד מאביו, שהיה צייר תפאורה בפראטר בווינה ובשנת 1890 החל לעבוד גם כצייר תפאורה בבודפשט. בין 1898 לבין 1900, הוא למד ב"מכללה לאמנויות שימושיות" (כיום שמה אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב - Moholy-Nagy Művészeti Egyetem), שאותו לא סיים. הוא היה אוטודידקט, כישרון אינסטינקטיבי.
עד 1914, הוא צייר נופים וטבע דומם, כמו גם דיוקנאות, שמראים השפעה של האימפרסיוניזם וה"פלן אר", כלומר הציור באוויר הפתוח. בעשור השני של המאה ה-19, סגנונו הושפע מהאקספרסיוניזם הגרמני ולכן פיתח את העולם המסוגנן החדש שלו של צבעים וצורות. הוא התיידד עם הרווארט ולדן, שהגלריה שלו בברלין, הדר שטורם, העניקה ליצירותיו של שייבר מקום נכבד במשך שנים רבות. ב-1921 ארגן את התערוכה הראשונה שלו - יחד עם בלה קאדאר - בגלריה בברלין. בשנות ה-20 הופיעו תמונותיו במקומות רבים ברחבי העולם. לאחר 1924, עד סוף העשור, הוא יכול היה להציג את יצירותיו בתערוכת אוסף לפחות פעם בשנה, למשל בשנה הראשונה עם לאסלו מוהולי-נאג' וב-1928 עם קורט שוויטרס. ולדן פרסם לעיתים קרובות רפרודוקציות של יצירות שייבר במגזין האמנות שלו, ששמו היה זהה לזה של הגלריה והוא היה חשוב לפחות באותה מידה. בנוסף להצלחות שייבר בגרמניה, הבחינו ברישומיו ובציוריו בתקופה זו גם בבריטניה ובארצות הברית: הוא הציג בתערוכות בלונדון ובניו יורק, בעיר האחרונה הזו השתתף בתערוכת האמנות המודרנית (Modern Art) של מוזיאון ברוקלין ב-1926, ששייבר שיחק בה תפקיד משמעותי בהצגת ה-"איזמים" האירופיים באמריקה. ב-1930 ארגן תערוכה בווינה. ב-1933, בהזמנתו של פיליפו טומאזו מארינטי, השתתף שייבר גם בתערוכת רומא של הפוטוריסטים. בשנות ה-30, סגנון האר דקו כבר השפיע על אמנותו ועבודותיו לכדו את תמצית החיים המודרניים והמטרופוליניים.
שייבר שנאבק בבעיות קיומיות מתמידות, היה אמן פורה ביותר, מספר יצירותיו, שצוירו ברובן בטמפרה, צבעי מים, על נייר וקרטון, מוערך על ידי מומחים בעשרת אלפים, מתוכן ידועות כיום כאלף וחמש מאות. עם זאת, רבות מיצירותיו עדיין חבויות.
מותו נגרם מפעילות יתר של בלוטת התריס והמטוריה. שייבר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
ואדי למון
ואדי למון הוא יובלו של ואדי חנין המנקז את אזור באר יעקב והוא אשר נתן לה את שמה הראשון. הואדי הוא חלק מאגן הניקוז של נחל שורק.
מהלך הנחל
תחילתו של הנחל היא ממזרח לעיר רמלה בגובה של כ-85 מטר מעל פני הים, כיוונו ממזרח למערב והוא מנקז את מערב העיר רמלה (שכונות גני דן וג'ואריש) ואת השטח שבינה ובין באר יעקב. ראשית הוואדי בין רחוב ז'בוטינסקי שברמלה מצפון, קריית דן ממזרח ושכונת ג'ואריש בדרום, ובצידו המערבי באר צלבנית עתיקה-ביר למון. בהמשך הוא חוצה את מסילת הרכבת בגובה של 65 מטר וממשיך לאורך כביש באר יעקב-נס ציונה (רחוב חיים מרגולין) מצידו הצפוני של הכביש, ומשם חוצה את מסילת הרכבת באר יעקב-ראשון לציון וכביש 431. באזור זה מתמתנת ירידתו ונוצר אגן סגור למחצה הגורם להצפות ויצירת שלוליות ענק לאורך הכביש. בערבית נקרא קטע זה של הנחל ואדי שאללה, כלומר נחל השלוליות. אפיק הנחל ממשיך לאורך הרחובות מנור ועצמון בנס ציונה ובצידו הצפוני של רחוב העצמאות הנחל עובר בצינור ניקוז תת-קרקעי שמעליו גן ציבורי, היוצר ריאה ירוקה קטנה המתמזגת עם גן ראשונים בנס ציונה. בהגיעו לכביש ראשון לציון-נס ציונה נפגש הנחל עם הערוץ המנקז את צידה הדרומי של ראשון לציון והזורם ממזרח לכביש. הערוץ חוצה את רחוב ויצמן ועובר לאורך רחוב עמק שושנים עד אשר הוא נפגש בגובה של 23 מטר מעל פני הים עם ואדי פארש (שהיה נקרא גם ואדי נידא) המגיע ממזרח. הערוץ המשותף נקרא ואדי חנין ועובר מדרום לבית עובד ומצפון לעיינות עד הגיעו לנחל שורק.
חי וצומח
בעמק שבין רמלה ובאר יעקב שרידים רבים של צמחיית גבעות חמרה ובניהם תורמוסים ושיח אשחר.
באזור באר יעקב ניטעו לאורך אפיק הנחל אקליפטוסים וצומחות קבוצות קנה המעידות על מי תהום גבוהים והמסמנים את התוואי המקורי של הנחל המטושטש כיום עקב הבנייה.
הערוץ המנקז את ראשון לציון משמש כבית גידול לצמחייה אוהבת לחות.
בתחומי נס ציונה מקשר אפיק הנחל בין אתרי טבע עירוני שנסקרו במסגרת (האתרים יד אליעזר, פרדסי לב המושבה, גן המייסדים, פרדסי כפר אהרון) על פי הסקר מאופיין אזור האפיק בצמחיית גבעות כורכר וחמרה ובניהם צמחים נדירים כגון גלונית פלשתית, חוחן קרדני וקחוון פלשתי.
ארכאולוגיה ושרידי אדם
האקלים הים תיכוני הנוח, השפע היחסי של המשקעים והאדמה הנוחה לעיבוד משכו בני אדם לבקעה וסביבתה מאז ומתמיד, תקופות הפריחה של היישוב האנושי בבקעה היו (כמו במרבית הארץ) התקופות הביזנטית, האסלאמית הקדומה, העותמאנית המאוחרת, המנדט ומדינת ישראל.
באר יעקב
ראשיתה של המושבה באר יעקב הוא בוואדי למון שנתן לה את שמה הראשון, ביר למון שאפשרה את קיום המושבה מצויה כיום ככל הנראה מתחת לרחוב איילה בבאר יעקב, בכיכר ראשונים באר יעקב קיים עדיין בית הבנוי מלבני בוץ ושימש ככל הנראה את ראשוני המושבה.
מעברת חוטר
מעברת חוטר שימשה כביתם הראשון בארץ של אלפי עולים והייתה אחת המעברות הגדולות בארץ, בשנות השמונים של המאה העשרים פונתה המעברה לחלוטין ונבנתה במקומה שכונת חוטר בבאר יעקב.
שרידי סרפנד אל חרב וביר סלים
חלק מהאזור שממזרח לבאר יעקב היה שייך לכפרים סרפנד אל חרב (נכתב גם כצרפנד אל חארב) וביר סלים. באזור הכפר סרפנד אל חרב היה יישוב בתקופות הביזנטית, האסלאמית הקדומה והעותמאנית.
בשדות ובפרדסים שמצפון לוואדי באזור כביש באר יעקב-נס ציונה ניתן עדיין לראות שרידי בתים מאבני כורכר שהחמרה משמשת ביניהם כחומר מלכד ששימשו כבתי אריזה ולמגורים לבעלי הפרדס, בחלק מהבתים ניתן לראות את שלבי התפתחות המבנה שתחילתו במבנה פשוט בן קומה אחת מאבני המקום, המשכו בהוספת חדרים מלבני סיליקט ובחלק מהמבנים הוספת קומה נוספת מבטון.
ואדי חנין
הערוץ המשותף של ואדי למון וואדי פרש נקרא ואדי חנין ובו נוסדה נחלת ראובן ראשיתה של נס ציונה, בית ראשונים עומד בצמוד לאפיק הוואדי ונחלת ראובן היא מדרום לו.
דרכים
תוואי הוואדי הנוח למעבר נוצל על ידי מייסנר לצורך הקמת המסילה המזרחית במלחמת העולם הראשונה באזור שממזרח לרמלה, תוואי שרכבת ישראל משתמשת בו עד היום.
בוואדי עברה גם הדרך מבקעת אונו (אזור) לכיוון יבנה שהפכה לכביש 412 ושהרחובות הראשיים הרצל בראשון לציון וויצמן בנס ציונה הם חלק ממנה.
חשיבות אקולוגית
הערוץ עובר בנוף של גבעות חמרה שהוא נוף ייחודי לארץ ישראל, שפחות מאחוז אחד ממנו מוגדר כשמורת טבע.
באזור כביש 431, חלק קטן מהערוץ והגבעות שסביבו מיועדים לשימור כריאה ירוקה בתמ"א 35. בנוסף חלק קטן מהאזור הדרומי של ראשון לציון אותר על ידי העירייה כראוי לשימור.
בשדות שבאזור רמלה ובערוץ המגיע מאזור תחנת ראשונים בראשון לציון מצויות שלוליות חורף שבהם צמחים חובבי לחות ומתרבים דו-חיים. בתחומי נס ציונה מקשר אפיק הנחל בין מספר רב של אתרי טבע עירוני וכך יוצר מסדרון אקולוגי בין מרחב עמק איילון והשפלה למרחב נחל שורק-פלמחים.
בין האתרים הרבים שהנחל עובר בקרבתם מצויה גבעת האירוסים שבכניסה הצפונית לנס ציונה.
מסלולי טיול
אין מסלול מסומן בוואדי אך ניתן ללכת לכל אורכו.
בייבי אליס
בייבי אליס (באנגלית: Baby Alice) היא להקת יורודאנס שוודית, שהוקמה בשנת 2005. חברי הלהקה המקוריים הם טים אסטרום, אנדראס סוונסון והאנה אדולפסון. הלהקה ידועה בעיקר בזכות הסינגל המצליח שלה, "Piña Colada Boy", ובלהיטים: "Mr. DJ", "Hurricane" ו-"Heaven Is A Dancefloor". את הקולות בהם ביצעה האנה אדולפסון בין השנים 2005 ל-2009; הופעה פיזית בקליפים ודברים דומים בוצעו על ידי סנדרה גונדסטדט.
נטלי גרנאת הפכה לאחראית על השירה והביצועים הבימתיים בין השנים 2010–2015. בשנת 2016, סולנית הלהקה המקורית האנה אדולפסון חזרה ללהקה והקליטה את הסינגל "Naked", אך בסתיו של אותה השנה עזבה שוב את הלהקה ומיד לאחר עזיבתה, החליפה את מקומה הזמרת מיי הוגלונד.
סינגלים רשמיים
הערה: רוב הסינגלים הללו זמינים לרכישה דרך החנויות הדיגיטליות, למעט "Shake It", שיצא כסינגל הבכורה של הלהקה ולמרות יציאתו הרשמית, התפוצה שלו מצומצמת מאוד.
למרות האמונה הרווחת, האנה היא הזמרת ב-"Piña Colada Boy" ולא נטלי שמופיעה כזמרת בקליפ עצמו, שצולם רק כמה שבועות לאחר שהצטרפה ללהקה. הפעם הראשונה בה הקליטה נטלי שיר במסגרת חברותה בלהקה הייתה השיר "". צאתו של השיר נדחתה ולכן השיר הראשון אותו הקליטה הוא "Heaven Is A Dancefloor".
כמו כן, "Piña Colada Boy" הוקלט במקור על ידי האנה אדולפסון בשנת 2008, אך הקליפ שלו צולם כעבור שנתיים ובו מוצגת נטלי כדמות הראשית, מה שהוביל להטעיה ולתוצר התובנה שהיא זו ששרה את השיר.
שירים אחרים
השירים הבאים הופצו בפורמטים חינמיים ולא יצאו כסינגלים:
מונה אקס צ'יינג'
'''קווין איי. ברטין (באנגלית: Kevin A. Bertin, נולד ב-23 במרץ 1990) הוא מלכת דראג, זמר, מנחה פודקאסט ואושיית תוכנית מציאות הידוע בשם הבמה מונה אקס צ'יינג' (Monét X Change'''). מונה אקס צ'יינג' ידועה בשל הופעתה בעונה העשירית של המרוץ לדראג של רופול, שם הגיעה למקום השישי ונבחרה להיות אהובת הקהל על ידי המלכות המשתתפות של העונה, וכן בעקבות ניצחונה בעונה הרביעית של המרוץ לדראג: אולסטראס יחד עם טריניטי דה טאק. היא השתתפה גם בעונה השביעית של המרוץ לדראג: אולסטארס, עונת המנצחות הראשונה של הזיכיון, בה היא הגיעה למקום השני. מונה אקס צ'יינג' הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, "Unapologetically" ב-2019. מאוחר יותר באותה השנה, היא החלה להנחות תוכנית אירוח ברשת בשם "The X Change Rate", בסדרה של BUILD. היא הופיעה בסיבובי הופעות רבים של המרוץ לדראג.
חיים אישיים
ברטין נולד בברוקלין, ניו יורק ב-23 במרץ 1990. בגיל חצי שנה, הוא עבר לסנט לוסיה. לאחר מכן הוא עבר לברונקס. הוא למד אופרה ב-Westminster Choir College באוניברסיטת ריידר.
תחרות הדראג הראשונה שמונה אקס צ'יינג' זכתה בה היא "Gay Caribbean USA" ב-27 בספטמבר 2014, כשהיא מייצגת את סנט לוסיה. אם הדראג שלה היא האני דוונפורט, שהוכרזה ב-2019 כאחת מהמתמודדות של העונה ה-11 של המרוץ לדראג.
קריירה
ב-22 בפברואר 2018, מונה הוכרזה כאחת מ-14 מתמודדות בעונה העשירית של המרוץ לדראג של רו פול. היא הייתה בתחתית שלוש פעמים, ניצחה בליפ סינק את דאסטי ריי בוטומס ומייהם מילר, אך הודחה כאשר ביצעה ליפ סינק נגד קמרון מייקלס בפרק העשירי. היא הגיעה למקום השישי. בגמר היא הוכרזה כאהובת הקהל (Miss Congeniality) של העונה, הראשונה שנבחרה על ידי המתמודדות.
בפרק הראשון של העונה, מונה תפרה שמלה מספוגי מטבח. השמלה קיבלה אזכורים רבים בעונה ומחוצה לה. מתחרה באותה עונה, יוהא האמאסקי, יצרה מאוחר יותר גרסה נוספת של השמלה ותרמה את הרווחים לארגון הצדקה Callen-Lorde. עמוד הטוויטר הרשמי של בובספוג מכנסמרובע ציין את מונה באחד הציוצים שלו.
מונה היא המנחה של תוכנית הרשת "Monét's Herstory X Change" ב-WOWPresents שהחלה בנובמבר 2018. היא הופיעה בפרסומת לפפסי עם קארדי בי בפברואר 2019.
ב-19 בנובמבר 2018, מונה הוכרזה כאחת ממשתתפות העונה הרביעית של המרוץ לדראג: אולסטארס. היא ניצחה בשלושה אתגרים והגיעה אל הגמר, שם התחרתה ב"ליפ סינק על הכתר" נגד טריניטי דה טאק שבסופו הכריזה רופול על שתיהן כמנצחות בעונה וכל אחת זכתה בפרס כספי של 100,000 דולר, מה שהפך לפעם הראשונה בהיסטוריית התוכנית שהוכתרו שתי זוכות באותה עונה. מונה הייתה המלכה השחורה הראשונה שזכה באולסטארס. אחרי הזכייה שלה באולסטארס, מונה וטריניטי השתתפו בפרק הראשון של "The Official RuPaul's Drag Race Podcast". במאי, מונה הודיעה שהיא תנחה תוכנית אירוח שבועית בשם "The X Change Rate". היא רואיינה יחד עם אדור דלנאו ונינה ווסט בתוכנית האירוח "The View" ביוני. מונה ווסט חזרו לתוכנית לפרק יום ההולדת של מייגן מקיין.
ביוני 2019, מונה הייתה אחת מ-37 מלכות דראג שהופיעו בעמוד השער של מגזין ניו יורק. מונה הייתה אחת ההשראות לדמות של סינה גרייס, שייד, גיבורת העל מלכת הדראג הראשונה של מארוול. ב-22 באוקטובר 2019, מונה הוכרזה כחלק מהקאסט של המרוץ לדראג של רופול: VIP.
בפרק השלישי של אולסטארס 5 היא עשתה הופעת אורח כמתנקשת ליפ סינק. היא התחרתה נגד ג'וג'ובי וניצחה. בינואר 2021, היא החלה להנחות פודקאסט בשם "Ebony and Irony" עם ליידי באני. בסתיו של 2021, היא ובוב דה דראג קווין הוציאו קולקציית איפור בשם "BoMo Cosmetics".
באפריל 2022, מונה הוכרזה כאחת מהמתמודדות בעונה השביעית של המרוץ לדראג: אולסטארס, עונה המנצחות הראשונה של הזיכיון. מונה הייתה בפסגה בפרק הראשון, התשיעי וה-11. היא הפסידה לג'ינקס מונסון בליפ סינק על הכתר והגיעה למקום השני.
מוזיקה
מונה הוציאה את הסינגל "Soak It Up" ביום ששודר הפרק שבו הודחה מהמרוץ לדראג. היו שתי גרסאות לשיר, הראשונה עם מונה לבדה, והשנייה היא גרסה עם אחות הדראג שלה, בוב דה דראג קווין, המנצחת של העונה השמינית של המרוץ לדראג.
בתי זיקוק לנפט
בתי זיקוק לנפט בע"מ (בראשי התיבות "בז"ן"), הידועה גם כ"קבוצת בזן", היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת בזיקוק נפט גולמי ובייצור וייצוא מוצרי דלק בישראל, הקבוצה היא תשלובת הפטרוכימיה הגדולה בישראל.
לבתי זיקוק לנפט שתי חברות בנות: "כרמל אולפינים" ו"גדיב - תעשיות פטרוכימיות". החברה מחזיקה בבעלויות חלקיות בגופים עסקיים נוספים. ברבעון 4 לשנת 2018, הגיע דירקטוריון החברה להחלטה על הפסקת פעילות "שמנים בסיסיים חיפה" לנוכח ירידה בערך פעילות החברה.
החברה מייצרת מוצרים לתעשייה הפטרוכימית וחומרים ארומטיים. תוצרי המפעל כוללים, בין היתר, דלק להנעת כלי רכב, חומרי גלם לתעשיות הדלק, הפלסטיקה, הגז, ולהכנת אספלט לסלילת כבישים.
עד שנת 1972 היה שמם של בתי הזיקוק "בתי זיקוק חיפה" ואז שונה ל"בתי זיקוק לנפט", או בראשי תיבות "בז"ן". בהמשך, מותגו כל חברות הקבוצה כ"קבוצת בזן".
ב-2006, עם מכירתו של בית הזיקוק שהחזיקה באשדוד לחברת פז, פורק המונופול של בז"ן על תחום זיקוק הנפט בישראל. שטחם הכולל של בתי הזיקוק, ללא המפעלים הסמוכים, הוא כ-1,700 דונם. כושר הזיקוק: כ-9 מיליון טון נפט גולמי בשנה.
על פי נתוני המשרד להגנת הסביבה, בשנת 2014 הייתה בז"ן המפעל המזהם ביותר בישראל, ויחד עם מפעלים נוספים בסמוך יוצרת מוקד זיהום נרחב באזור מפרץ חיפה. בשנת 2018 ירדו למקום השני, בעקבות אסון נחל אשלים. ב-2019 חזר למקום הראשון ברשימת המפעלים המסוכנים ביותר לסביבה בישראל. בשנת 2020, בז"ן דורגה במקום השמיני במדד העלויות החיצוניות.
ביולי 2021 קבוצת בז"ן הכריזה על כוונתה להיות הספק הישראלי הראשי לאנרגיות מתחדשות ודלקים חילופיים. בהשקעה של 1.5 מיליארד דולר עד 2030, החברה תפעיל אסטרטגיה בת שלושה מרכיבים בהתאם לפרוטוקולים בינלאומיים הכוללת מימן ירוק ודלקים חלופיים, פולימרים מתקדמים, ודלקים ותשתיות.
רקע
כאשר הושלמה בניית צינור הנפט כירכוכ–חיפה ב-1934 החלה חברת הנפט העיראקית במגעים עם הממשלה הבריטית להקמת בתי זיקוק לחופי מפרץ חיפה. הממשלה הבריטית עודדה את הקמת בתי הזיקוק, בתנאי שיהיה זה פרויקט משותף עם חברת הדלק הגדולה רויאל דאטש של. לפי החלטתו של הנציב העליון, הוגדר באותה שנה המתחם, שבו הוקמו בתי הזיקוק, כשטח ללא מעמד מוניציפלי, לאחר שהוסר מתחומיה של חיפה, במסגרת הסכם בין ממשלת המנדט לחברה שבנתה את בתי הזיקוק, שכלל הסדרי מס שונים. לשם הקמת בתי הזיקוק הוקמה חברת Consolidated Refineries Limited–CRL (מפעלי זיקוק מאוחדים), בבעלות משותפת של חברת הנפט האנגלו-איראנית ("Anglo-Persian Oil Company") וחברת הנפט האנגלית-הולנדית "רויאל דאטש של".
הקמת בתי הזיקוק בחיפה
העבודה להקמת בתי הזיקוק החלה בשנת 1938, ונמשכה במלא התנופה בשנות מלחמת העולם השנייה. כבר ב-1939 החלו בתי הזיקוק לספק מזוט לאניות שעגנו בנמל חיפה. במשך כל תקופת הבנייה היה מאבק בין העובדים הערביים לעובדים היהודים על כיבוש העבודה במפעל הגדול, שהעסיק אלפי עובדים בתקופה של חוסר עבודה ומלחמה. עבודת הקמת בתי הזיקוק בוצעה במהירות רבה על ידי חברת "קלוג" האמריקאית, שהסתייעה בחברת "סולל בונה". עבודות שלב ההקמה הושלמו בשנת 1944.
במהלך מלחמת העולם השנייה סיפקו בתי הזיקוק תזקיקי נפט ושמנים תעשייתיים לצבא ולצי הבריטיים וכן לצבא האמריקאי שפעל בצפון אפריקה. בשל החשיבות האסטרטגית של בתי הזיקוק בחיפה למאמץ המלחמתי הבריטי, בשנים 1940–1942 נערכו 21 התקפות אוויריות על בתי הזיקוק, רובן על ידי חיל האוויר האיטלקי. התקפות אלו גרמו לנזקים, אך לא השביתו את עבודת הזיקוק. הצבא הבריטי הקים באזור מערכת הגנה נגד מטוסים, שכללה תותחים, מסכי עשן ובלונים, ובנוסף מוגנו מכלי האחסון.
בחודש מאי 1941 אירעה הפסקה זמנית של זרימת הנפט מכירכוכ לחיפה, עקב המלחמה האנגלו-עיראקית. הנפט חזר לזרום בקיץ 1941, זמן קצר לאחר שדוכאה המרידה, והמפעל בחיפה חזר לתפעולו הרגיל.
החל מ-1947 פעלו בתי הזיקוק בתפוקה מלאה, והבריטים תכננו את הרחבת המפעל והנחת צינור נפט חדש לעיראק, אך עם החלטת החלוקה בנובמבר 1947 הופסקו כל עבודות הפיתוח. ארגון לח"י תקף את בתי הזיקוק פעמיים:
טבח בתי הזיקוק
ערב ההצבעה על תוכנית החלוקה עבדו בבתי הזיקוק כ-1,700 ערבים וכ-470 יהודים, בנוסף למנהלים בריטים. בבוקר 30 בדצמבר 1947 תקפו אנשי אצ"ל, מתוך מכונית חולפת, קבוצה גדולה של פועלי-יום ערבים שהמתינו בשער הכניסה לבתי זיקוק לנפט. בהתקפה נהרגו שישה פועלים ונפצעו 42. מיד אחר כך, פרץ המון זועם לשטח בתי הזיקוק והרג 39 פועלים יהודים שעבדו שם ופצע 49 אחרים.
עוד באותו יום החליט פיקוד "ההגנה" לשלוח ארבע מחלקות מהגדוד הראשון של הפלמ"ח ושתי מחלקות מחי"ש חיפה לתקוף את הכפרים בלד א-שיח', (תל חנן) וחוואסה, שבהם התגוררו פועלים רבים מבתי הזיקוק. בתקיפה נהרגו שישים מתושבי הכפרים ושלושה מהתוקפים.
אחרי קום המדינה
במקביל ליציאת הבריטים מהארץ הם הורו לחברת האנרגיה של להפסיק הזרמת נפט גולמי בצינור הנפט מעיראק. במהלך החודשים הראשונים של שנת 1948 פעלו בתי הזיקוק ובהם עבדו פועלים ערביים וגם יהודים. ההנהלה הבריטית צפתה ניצחון צבאי לכוחות הערביים, ולכן, כאשר פרצה שביתה של הפועלים הערבים במפעל באפריל 1948, עזבו המנהלים הבריטיים את המפעל ואת הארץ והפקידו את בתי הזיקוק בידי העובדים היהודיים. במקביל כבשו כוחות ההגנה והפלמ"ח את חיפה והודיעו לדוד בן-גוריון כי גם בתי זיקוק בידם, מהלך זה הפתיע ושימח מאוד את בן-גוריון.
במאי 1948 חזרו הבריטים למפעל בליווי צבא ואוניות קרב ורוקנו את הנפט מהמכלים, וב-1 ביוני הורה שר החוץ הבריטי, ארנסט בווין, על סגירת בתי הזיקוק בחיפה. ממשלת ישראל, שהייתה זקוקה לנפט, לצורכי הצבא וכדלק למכוניות, הורתה להפעיל את בתי הזיקוק מבלי לקבל את אישורה המפורש של ההנהלה הבריטית (בעקבות הבנה בין מועצת פועלי חיפה לבין ג'ון הופקינס, מנהל כוח האדם, כמייצג ההנהלה, כי הבריטים יתנו למועצת פועלי חיפה כנציגת המוסדות היהודים לנהל את המפעל, לשמור עליו ולהחזירו לבריטים כשיוכלו לשוב לישראל). עובדי בתי זיקוק גילו כי ניתן להוציא מהמכלים ומצינורות הנפט כמויות גדולות של דלק על ידי הצפתם במים, וכך התקיימה מדינת ישראל מספר חודשים על דלק זה, ולא קרסה מחוסר אנרגיה.
סיפוח לשטח המוניציפלי של חיפה
במשך כל השנים השטח עליו ישבו בתי הזיקוק היו שטח אקס-טריטוריאלי, שלא השתייך לשום רשות מקומית (על אף שמם הקודם, "בתי זיקוק חיפה", הם לא היו שייכים לשטח השיפוט של העיר חיפה). בנובמבר 2005, על פי החלטת שר הפנים אופיר פז-פינס, צורף שטח בתי הזיקוק לשטח המוניציפלי של חיפה, ובתי הזיקוק נדרשו לשלם ארנונה לעיר חיפה (בשיעור של 45%), וגם לכל הרשויות המקומיות הגובלות בהם: הערים קריית אתא (25%) ונשר (15%) וכן המועצה האזורית זבולון (15%). בתי הזיקוק התנגדו לצעד זה והגישו על כך עתירה לבג"ץ.
קו צינור הנפט מאילת
בעקבות סגירת תעלת סואץ (שמאוחר יותר הובילה למלחמת סיני), וכדי להבטיח הספקה סדירה של דלק לישראל הוקמה בשנת 1956 חברה ממשלתית "אפיקי נפט" לצורך קליטה בנמל אילת של נפט גלמי והזרמתו לבית הזיקוק בחיפה.
בשנת 1957 החלה הזרמת נפט איראני בצינור, בהתחלה מאילת לבאר שבע ומשם ברכבת ובמהלך שנת 1957 הונח קטע נוסף של הקו מבאר שבע לאשדוד ומשם הובל הדלק באוניות לחיפה, שם זוקק.
בשנת 1959 הושלמה הנחת הצינור עד בתי הזיקוק בחיפה, והוקמה "חברת קו צינור אילת בע"מ" (קצ"א) לשם תפעול הקו.
שנות ה-60 ו-ה-70
בפברואר 1963, הצעה שהועלתה למכור את בתי הזיקוק בחיפה למשקיעים פרטיים הוקפאה, עקב התנגדותו של משרד האוצר.
במרץ 1964 נמנה בית הזיקוק בחיפה עם מקבלי פרס "יצואן מצטיין" במסגרת יום היצואן.
במאי 1965 חתמה הנהלת בזן על הסכם להקמת בית זיקוק בסיירה לאון. בעת חתימת ההסכם לא פורסם מיקום מדויק אך בהמשך נודע שם המדינה האפריקנית.
ב-1973 בתי הזיקוק ייצרו כ10 מיליון טון של נפט.
במאה ה-21
ב-2006, עם מכירתו של בית הזיקוק שהחזיקה באשדוד לחברת פז פורק המונופול של בז"ן על תחום זיקוק הנפט בישראל. שטחם הכולל של בתי הזיקוק, ללא המפעלים הסמוכים, הוא כ-1,700 דונם. כושר הזיקוק: כ-9 מיליון טון נפט גולמי בשנה.
בדצמבר 2019 זכתה בזן, יחד עם חברת EDF Renewables מקבוצת האנרגיה הצרפתית ותאגיד הכימיה הבריטי Johnson Matthey, במכרז ממשלתי להקמת מעבדת החדשנות ESIL, המשקיעה בסטארט-אפים בתחומי סביבה, קיימות ואנרגיה נקיה.
במסגרת האסטרטגיה החדשה שלה לאספקת פולימרים ממוחזרים ומתכלים לתעשיית הפלסטיק, חתמה בז"ן, באוקטובר 2022, על הסכם עם חברת UBQ Materials לאספקת חומר תרמופלסטי ידידותי לסביבה — שניתן להעביר אותו ממצב מוצק לנוזל ובחזרה מבלי לשנות את תכונותיו. החומרים התרמופלסטיים של UBQ ישולבו בפיתוח של כרמל אולפינים והחברה הבת ההולנדית דוקור בייצור פולימר מיוחד מסוג פוליפרופילן, Eco Capilene, בעל טביעת רגל פחמנית מופחתת.
אסטרטגית המימן הירוק
קבוצת בזן, המייצרת גם מימן, בונה תשתית לאספקת מימן לתחבורה, לאחר שזכתה במענק של משרד האנרגיה והתשתיות עבור פרויקט חלוץ. המימן נחשב לדלק ידידותי לסביבה, מפני שתוצר הלוואי היחיד משרפתו הוא מים. בשלב הראשון לא מדובר על הפקת מימן 'ירוק' אלא מימן 'אפור', שמופק באמצעות שימוש בדלקי מאובנים דוגמת גז טבעי, אך כאשר ויוקם מתקן לספיגת פחמן דו-חמצני, המימן יהפוך ל'כחול', שמופק באמצעות שימוש בדלקי מאובנים, אך לטענת החברה ללא פליטות פחמן, זאת על אף מחקר המוכיח כי הטכנולוגיה ללכידת פחמן הוכחה עד עתה כלא יעילה. בשנת 2020, חתמה קבוצת בזן על הסכמים להשקעה ושיתוף פעולה אסטרטגיים עם המיזם H2PRO, המפתח מימן ירוק.
במסגרת אסטרטגיית המימן, בזן הקימה יחד עם סונול תחנת דלק מימנית, וחתמה על הסכם משולש עם כלמוביל וסונול לשיתוף פעולה ראשון ליישום טכנולוגיית ייצור חשמל ממימן באמצעות תאי דלק ושימוש במשאיות חשמליות. כחלק מההסכם שלוש החברות יביאו לישראל משאיות המונעות במימן לצי הרכב שלהן.
באפריל 2022 רכשה כרמל אולפינים את השליטה (76%) בחברת VPM - שעוסקת במחזור מכני של פלסטיק, כלומר שטיפה, גריסה והפיכת החומר הממוחזר לגרעינים. VPM מייצרת פלסטיק ממוחזר בישראל בהיקף של 12 אלף טונה בשנה. בנוסף, כרמל אולפינים חתמה על מזכר הבנות עם חברת ורידיס להקמת מפעל מחזור פלסטיק בשנת 2023.
בתי הזיקוק באשדוד
ב-1969 קיבלה הממשלה החלטה להקים בית זיקוק נוסף באשדוד, וזאת הן לשם פיזור הסיכונים, ובעיקר בגלל הקרבה לחוות המכלים של קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א).
ב-1973 הופעלו המתקנים בבתי הזיקוק באשדוד, והגדילו את יכולת הזיקוק של בתי הזיקוק. שטחם הכולל של בתי הזיקוק באשדוד הוא כ-1,000 דונם. כושר הזיקוק עומד על כ-4 מיליון טון נפט גולמי בשנה.
בשנת 2006 נמכר בית הזיקוק באשדוד לחברת פז.
בתי הזיקוק בחיפה
בתי הזיקוק בחיפה הם בעלי יכולת זיקוק של כ־25,000 טון נפט ביום. תהליך הזיקוק נעשה באמצעות חימום נפט גולמי, שמרכיביו השונים הם בעלי טמפרטורות רתיחה שונות. אדי הנפט עולים במגדל הזיקוק, שהטמפרטורה בו יורדת עם עלייה בגובהו, ונאספים במפלס המתאים לאחר שהתעבו. מאחר שהדרישה לתוצרי נפט אינה חופפת להרכב הנפט, נעשה בנוסף שימוש במתקני פיצוח לשינוי מולקולרי של חומרי הדלק השונים, כדוגמת המרת מזוט לבנזין.
לאחר הפקת חומרי הדלק מבוצעות בו פעולות השבחה, כגון העלאת רמת האוקטן (למניעת הצתה עצמית של הבנזין), הורדה למינימום של תכולת הגופרית בדלק, הוספת תוספים שונים לשיפור איכות הדלק ועמידה בדרישות החוק השונות, כדוגמת הוספת חומר ריח לגפ"מ וצבע אדום לסולר המיועד להסקה.
תוצרי הדלק השונים מוזרמים בצנרת אל הצרכנים המחוברים למערכת הצינורות, או מועברים במכליות כביש.
במסגרת מפעלי עזר לתהליך הייצור פועלת בתחום בתי הזיקוק תחנת כוח לאספקת חשמל וקיטור לצרכים תפעוליים של המפעל (פעלה בעבר במזוט והוסבה לפעילות בגז טבעי), מפעל טיהור שפכים, מתקני קירור, ולפידים שנועדו לשרוף גזים שמצטברים בעת תקלה על מנת למנוע פיצוץ הרסני.
בתי הזיקוק פועלים באופן רציף ללא הפסקה, לרבות בשבתות, חגים ויום כיפור. בבתי הזיקוק מעסיקים 1,500 עובדים ישירים ו-2,000 עובדי קבלן, כשמרבית העובדים הם תושבי אזור חיפה וצפון הארץ.
ה"לבניות"
מאפיין בולט שהפך לסמל בתי הזיקוק בחיפה הוא ה"לֶבֶּנִיוֹת", צמד מגדלי קירור שנועדו לקרר את המים החמים המוזרמים אליהם ממתקני הזיקוק. המגדלים (שגובהם היה 76 מטר) זכו לכינוי הזה בגלל צורתם, שהזכירה את צנצנות הלֶבֶּנִיָה שנמכרו בארץ באותן שנים. מאחר שהלבניות הן מחליפי חום ונפלטו מהן אדי מים בלבד, הן לא זיהמו את הסביבה.
בנובמבר 2011 החלה בניית פיגומים סביב הלבנייה המערבית במתחם בתי הזיקוק כדי לשקם את המבנה, כחלק מהפיכתו למרכז מבקרים במסגרת פרויקט של רון אסולין.
ביוני 2020 קרס חלקה העליון של הלבנייה המזרחית. לאחר הקריסה הורתה עיריית חיפה, באמצעות הוועדה המקומית המשותפת למתחם בז"ן, על ביצוע סקר מבנים מסוכנים במתחם המפעל וכן על שיקום ושחזור מבנה הלבנייה שקרס . החברה ביצעה תוכנית להריסת הלבנייה בלבד, אולם עיריית חיפה דרשה גם הצגת תוכנית לשיקומה.
ביולי 2019 חתמה בז"ן על שיתוף פעולה עם חברת האייר, יצרנית מכשירי חשמל, בתחומי חדשנות שונים ובהם טרנספורמציה דיגיטלית של התעשייה. בז"ן השקיעה בחברת H2PRO ומאמציה לייצור מימן באמצעות אנרגיה סולרית וללא פליטות פחמן דו-חמצני. בז"ן פועלת כזרוע השיווקית של H2PRO ומרחיבה את סל האנרגיה שהיא מציעה בישראל ובמזרח התיכון.
בנובמבר 2020 בזן וחברת MAZURI LLC מאיחוד האמירויות חתמו על הסכם למיזם משותף בו תוכל חברת בזן לייבא סוגי פולימרים שאינם מיוצרים בישראל ולשווק אותם בישראל, באירופה, ובארצות הברית.
בעלות
ב-1958, כתוצאה מחשש מהחרם הערבי, החליטה ממשלת בריטניה למכור את כל עסקיה בארץ, כולל עסקי הנפט. בין העסקאות שבוצעו הייתה מכירת בתי הזיקוק לממשלת ישראל, שהחליפה את שמם ל"בתי זיקוק חיפה".
ב-1969, עם הקמת בתי הזיקוק באשדוד, קיבלה ממשלת ישראל החלטה לגייס חלק מההשקעה ממשקיעים זרים, בעיקר מיהודים עשירים מהתפוצות. לצורך כך, המדינה הקצתה 26% ממניות בתי-הזיקוק ל"חברה לישראל" – חברה שהוקמה ב-1968 לצורך יצירת שותפות בין המדינה לבעלי הון זרים. אחד המשקיעים שנענו להצעת השותפות היה איש העסקים שאול אייזנברג.
פיצול והפרטה
על פיצול בין שני בתי הזיקוק והפרטתם הוחלט במספר החלטות ממשלה: החלטה 126 מיום 22/8/1999, החלטת ועדת השרים לענייני הפרטה מס' מח/2 מיום 20/10/1999, החלטת ממשלה 2796 מיום 25/11/2002, והחלטה 787 מיום 15/9/2003. על סמך החלטות אלו נחתם ב-2 בדצמבר 2002 הסכם בין המדינה לבין החברה לישראל בע"מ ובתי זיקוק לנפט בע"מ, על פיו הפיצול וההפרטה של בתי הזיקוק יבוצעו במהלך השנים 2004–2005. על פי ההסכם, יוקמו שתי חברות נפרדות לבתי הזיקוק באשדוד ובחיפה. בית הזיקוק באשדוד יימכר כעסק פעיל, ולאחר מכן יונפק בית הזיקוק בחיפה במלואו לציבור בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בהסכם נכלל גם סעיף לפיו תשלם המדינה לחברה לישראל עבור מניותיה בבז"ן. מניות אלה חולקו במקור בחכירה והיו אמורות לחזור למדינה ללא תמורה באוקטובר 2003. התנהלות הממשלה ובפרט החשב הכללי ניר גלעד בעניין התשלום ספגה ביקורת קשה של מבקר המדינה וגם הגיעה לדיון בבג"ץ. התנהלות הממשלה תועדה לאחר מכן בסרט "שיטת השקשוקה". לבסוף, למרות התנגדות החשב הכללי הנכנס, ירון זליכה, שילמה המדינה ב-2006 סכום של 677.5 מיליון ש"ח לחברה לישראל.
ב-1 באוגוסט 2006 רכשה חברת פז את בית הזיקוק באשדוד תמורת 3.25 מיליארד ש"ח, וזה הפך לחברה בשם פז בית זיקוק אשדוד בע"מ.
בפברואר 2007 הופרטו בית הזיקוק בחיפה בשני שלבים. בשלב הראשון נמכרו 44% מהמניות למשקיעים מוסדיים (קופות גמל, קרנות הון סיכון וקרנות פנסיה), ו-46% נמכרו לקבוצת עופר-פדרמן תמורת כ-702 מיליון דולר, ובשלב השני נמכרו שאר המניות במסגרת הנפקה בבורסה של תל אביב.
בחודש מרץ 2020 פרסמה בזן דוח אחריות תאגידית לשנים 2017–2018, הכולל (לראשונה) יעדים כמותיים בנושאי איכות הסביבה, בטיחות, חדשנות ואתיקה בשרשרת האספקה. זה הדוח הראשון שפורסם מאז 2011.
המאבק הציבורי כנגד זיהום האוויר
על פי נתוני המשרד להגנת הסביבה לשנת 2014, בתי הזיקוק בחיפה (בזן) היה המפעל המזהם ביותר בישראל. ב-2018 היה המפעל השני בזיהום בעקבות אסון נחל אשלים, זאת על אף עלייה של 5 נקודות ביחס לדירוג שהתפרסם בשנת 2017. המאבק למען אוויר נקי החל כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמה מפלגת ירוקים וזכתה במושבים במועצת העיר, ואף סגנות ראש עיר. עמותות וארגונים שיצאו כנגד זיהום האוויר הכבד שנגרם מבתי הזיקוק, הם: ארגון אנז"א שפעל בשנות השמונים, "הקואליציה לבריאות הציבור", שנוסדה על ידי ד"ר ג'ימי קריקון, מגמה ירוקה, אדם טבע ודין ועמותות וארגונים נוספים.
פעילות זו הביאה לדיונים בכנסת של ועדת הפנים והגנת הסביבה בראשות חבר הכנסת דב חנין בשנת 2014. באותה עת פנה מבקר המדינה יוסף שפירא אל הוועדה לביקורת המדינה על מנת לקיים דיון דחוף בנושא החומרים המסוכנים במפרץ חיפה. מחקרה של פרופ' תמר פרץ, העלה כי חיפה סובלת מתחלואה גדולה יותר בכ-16% מאשר בכל עיר אחרת בישראל. פרסום הנתונים על ידי משרד הבריאות שסמך ידיו על המחקר הניע את ראש העיר חיפה יונה יהב לפעולה והוא הורה לחסום במשאיות העירייה את הכניסה למתחם בתי הזיקוק.
החל משנת 2014 חלה התעוררות במודעות הציבורית למאבק המתהווה, בעיקר לנוכח בקשת בתי הזיקוק להרחיב את המתחם. קבוצות פייסבוק כמו "מנקים את מפרץ חיפה" המתמקדת במאבק כנגד הרחבת התעשייה המזהמת במפרץ חיפה ו"אמהות ואבות מצילים את חיפה והקריות" אשר שמה למטרה עיקרית את המאבק בהקמת מתחם "קרקעות הצפון" הסמוך לבתי הזיקוק ואשר אמור להכיל תזקיקים שונים תוצרת בית הזיקוק, קונדנסט שהופק ממאגרי הגז, גפ"מ וחומרים מסוכנים נוספים, החלו לסחוף אחריהם קהל תושבים רחב אשר מקיים צעדי מחאה כנגד פעילות המתחם. בחודש מרץ אותה השנה, אירעה שרפה במפעל גדיב, בעקבות תקלה באחד ממתקני המפעל. השרפה נמשכה כ-5 שעות ונשרפו בה החומרים בנזן, קסילן וככסלורן.
בשנת 2015 התפרסם מאמר באתר כלכליסט המודיע על תובענה ייצוגית בסך 14 מיליארד שקל: "תושבי חיפה והקריות הגישו תביעה נגד 11 מפעלים במפרץ חיפה ובהם בתי הזיקוק, חיפה כימיקלים, פז כימיקלים, סונול ישראל ונשר מפעלי מלט. בתביעה נדרש פיצוי כספי לכל אחד מתושבי המפרץ שנחשף לזיהום וכן הקמת קרן בהיקף מיליארד שקל לפיקוח והשגחה על המפעלים". באותה השנה, נקנסה החברה על סך 732 אלף ש"ח בגין זיהום נחל הקישון.