cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמדיוס וארו
סוריאליזם
השימוש במשחק הזה קרב את וארו לזרם הסוריאליסטי הצרפתי, והיא ופרנסס שלחו עבודות המבוססות על המשחק לפריז. אך, בשונה ליוצרים הסוריאליסטים המקוריים, כל ציור שנוצר היה של אחד מהם בלבד. העבודות נשלחו לפריז כדי להוכיח שעל אף שהם בברצלונה הם פועלים כסוריאליסטים. כל עבודה מעבודותיה של וארו תוכננה במדויק ואורגנה לצרוף של יצירה מושלמת. וארו הסבירה שאף על פי שהיא ואסטבן עומדים כל אחד כיחידה נפרדת הם קיבלו עליהם את כל הכללים של המניפסט הסוריאליסטי. עבודותיה הופיעו בתערוכות שתוארו כ אחרוני הגחלים הסוריאליסטים בספרד לפני מלחמת האזרחים ושיקפו גם את המצב הפוליטי בספרד.
פרה הגיע לברצלונה כשפרצה מלחמת האזרחים בספרד על מנת להשתתף במלחמה וכאן פגש את וארו בשנת 1936. בשנת 1937 הם חזרו יחד לפריז אף על פי שוארו הייתה עדיין נשואה לליזאראגה וחיה עם פרנסס. כשעברה לפריז ניתקה וארו למעשה את עצמה מספרד וממשפחתה, ובפריז, כאמור, התוודאה לחבורה הסוריאליסטית המקורית.
וארו לא נמתנה בין החברים הרשמיים של החבורה, אך מה שקסם לה היה העידוד שלהם להסתמך על אינטואיטיביות ועל התת-מודע. היא אהבה את החיים הבוהמיים והזלזול שלהם במוסכמות החברה. חיים בוהמיים פירושם היה גם עוני ווארו עבדה בתקופה זו בעבודות שונות כולל מכירת עותקים מזויפים שהיא יצרה על פי הצייר דה-צ'יריקו (De Chiricos). למרות הקשיים שחוותה שם וארו אהבה את החיים בפריז ונקשרה אל העיר.
בין השנים 1937 – 1939 עשתה וארו ניסויים רבים עם רעיונות וטכניקות שונים ויצרה עבודות בהשפעת אומנים כמו סלבדור דאלי, מקס ארנסט, מגריט, פאלאן וברונר שהיו גם חבריה. אף על פי שהיצירות שלה שונות בסגנונן בתקופה זו, ברובן אפשר לראות גוף אישה שעברה אלימות פיזית. ברוב הציורים שנוצרו בתקופה הסוריאליסטית של וארו הנשיות ומצב הנשים נמצא במרכז המאבק שלה למצוא את האישיות שלה כאומנית. עבודתה של וארו זכתה לשפע מחמאות יותר מאשר נשים אחרות שהיו בזרם. ברטון ראה באה אמן סוריאליסטי והוא אף רכש ציור משלה שהיה תלוי בדירתו גם כאשר נפטרה בשנת 1963.
ציוריה הופיעו בכתבי עת שונים וגם בכתב העת הסוריאליסט 'מיניאטור' והיא השתתפה בתערוכות הבינלאומיות שלהם בלונדון, טוקיו, פריז, מקסיקו סיטי וניו-יורק. המגע עם חבורת הסוריאליסטים בפריז בא לקיצו בעקבות מלחמת העולם השנייה ושינה את חייה. בשנת 1939 הפכה פריז ליותר ויותר מסוכנת לפליטים כמוה והקשר שלה עם פרה שהיה קומוניסט ידוע היקשה גם הוא. בשנת 1940 הוא נעצר בגלל פעילתו הפוליטית. ובשנת 1941 נעצרה גם היא, אף על פי שמעולם לא דיברה על החוויה הטראומטית שעברה. זמן מה לאחר ששוחררה פלשו הנאצים לפריז וכמו רבים אחרים, היא נאלצה לברוח מפריז. תקופה ארוכה המתינו וארו ופרה במרסיי לאפשרות לעזוב את צרפת. סוריאליסטים רבים אחרים הגיעו למרסיי ושם ניסו לשחזר את החיים שהיו להם בפריז ויצרו יחד עבודות בעקבות המשחק 'גופה נהדרת'. פגי גוגנהיים הייתה זו שעזרה לוארו ולפרה לעזוב את מרסיי ולהגיע למקסיקו.
מקסיקו
וארו הגיעה למקסיקו בסוף שנת 1941 בתקווה למצוא מקום בו תוכל לייצר את עבודותיה בשקט ובשלווה. כאן הצליחה להשיג אוטונומיה יצירתית ולהפיק את החלק העשיר, הנחוש והמוגדר ביותר בקריירה האומנותית שלה. אך בתקופה הראשונה של חייה במקסיקו היא עברה קשיים רבים. למקסיקו הגיעה וארו כגולה וחשה שנתלשה באלימות מהעולם בו חיה. לא רק מצבה הפיזי השתנה אלא, בעקבות הטראומה שעברה, השתנה דרסטית גם מצבה הנפשי היות ששוב לא ידעה לאן יובילו אותה החיים. כל זה השתקף מאוחר יותר בעבודותיה שהוו מוצא למצוקות ולחרדות שחוותה. ניתן לזהות בעבודות יצורים גרוטסקיים מפליגים בעולמות לא מוכרים, עופות ציד בעלי מקור ארוך ושיניים חדות ויצורים מאיימים ממעמקי מערות.
למקסיקו היא הגיעה יחד עם זרם גדול של פליטים ספרדים אחרים, בעיקר בעלי מקצוע ואינטלקטואלים, שקיבלו מקום מקלט במקסיקו ואזרחות אוטומטית ובכך עזרו בפיתוח הכלכלה והתרבות שם. תחילה קיוותה וארו לחזור לצרפת לאחר המלחמה ולכן היא ופרה נטו להתערות בחברת פליטים אחרים, ביניהם רבים מחבריהם שהגיעו מאירופה, ויחד יצרו חבורה קרובה משלהם שעמדה מחוץ לחברת האומנים המקומיים. הם הגיעו לעיתים קרובות לביתה של וארו וניסו להמשיך את מסורת הסוריאליזם של אירופה. במקסיקו פיתחה וארו גם חברות עמוקה עם ליאונורה קרינגטון (Leonora Carrington ) שפגשה כבר בפריז. יחד חקרו את האווירה העשירה של מגיה ומיסטיקה והאמונה בכוחן. הן החליפו דעות פילוסופיות, שוחחו על רגשות ועל חלומות שמצאו דרכם לציורים של וארו.
וארו ופרה הגיעו ללא עבודה וללא כסף. פרה מצא עבודה כמורה לצרפתית, אך הייתה זו וארו שנאלצה לעבוד על מנת שיהיה להם מספיק לאכול. היא עבדה בכל עבודה שיכלה למצוא – במשרדי התעמולה האנטי פשיסטית של הבריטים, שבו יצרה דגמים וציורים לבמות קטנות. היא עבדה כמעצבת וצבעה ריהוט וכלי נגינה. היא יצרה תלבושות להצגות תיאטרון ועבדה כעוזרת של מארק שאגאל לבלט 'אלקו' (Aleko). ווארו המשיכה לתפור וליצור תלבושות כל חייה, ולמכונת התפירה שלה ניתן מקום כבוד בתערוכה שנערכה לכבודה בשנת 1983. וארו שלחה גם את ידה בכתיבה וכתבה מספר רב של סיפורים, בחלקם בטכניקה הסוריאליסטית של כתיבה אוטומטית שגם חלק מהדימויים שבהם מצאו את דרכם לציוריה.
בשנת 1940 התגלה בית קברות פרה-קולומביאני במקסיקו ואומנים רבים, וביניהם וארו, החלו לקנות פסלונים, כלים וחותמות שהעובדים באתר מצאו ומכרו והיא הפכה לאספנית נלהבת ואף הרחיבה את מיומנות שיחזור הקרמיקה כשעבדה באוסף של פאלאן שהיה אספן גדול.
למרות מגבלות הזמן, הצליחה וארו לעשות ניסויים אומנותיים רבים בציוריה ופתחה רעיונות שונים. בשנת 1943 היא יצרה את 'העקרב' בסגנון קוביסטי שאפשר היה לזהות בו חוש הומור אך גם משהו מאיים. בציור נוסף בשם 'המגדל', ניתן לזהות מעבר בין הסגנון שפיתחה בפריז לבין זה שפתחה במקסיקו. כאן השתמשה בסממנים סוריאליסטים, פרספקטיבה מעוותת ומשהו מאיים אך לא ברור. היא עבדה עם מוטיבים שחזרו שוב ושוב בציוריה, כמו מגדלים נוטים, צמחייה ושורשים שהופכים לדרכים, מכונות משונות המרחפות בחלומות שונים, כמו גם אלמנטים ביוגרפיים כגון נפילת אירופה והבריחה שלה משם. שנת 1947 הייתה שנה חשובה מבחינות רבות, וארו הרחיבה את העבודות במישור אישי יותר בהם השתמשה בדימויים חזקים יותר. היא נפרדה מפרה שחזר לצרפת, ווארו, שלא רצתה לחזור לצרפת, יצרה מערכת יחסים עם טיס בשם ג'אן ניקול שהיה צעיר ממנה ב 14 שנים. מערכת יחסים זו נמשכה מספר שנים. גם לספרד סרבה וארו לחזור גם לאחר שזוכתה מכל פשע פוליטי. היא אהבה את מקסיקו ומלבד גיחה בת שנה לוונצואלה, נשארה בה עד יום מותה.
ההשפעות על עבודותיה
הרבה מעבודותיה של וארו הן אוטוביוגרפיות. היא השתמשה בקורות חייה וחקרה זהויות שונות – אישיות ואוניברסליות בסגנון המיוחד לה. את מסע החיים שהיא עברה היא פתחה לדימויים ומטאפורות מרכזיות בעבודותיה והזמינה את הצופים לעולם שיש בו חדרים בתוך חדרים וחפצים יומיומיים, כמו כורסא או שולחן ההופכים לפנטזיות ומסע גילויים נפלא.
עבודותיה של וארו מלאות דמויות המופיעות לעיתים קרובות בתלבושות המכסות את הפה, או רעולות בצעיפים או במסכות ההופכות אותן לאילמות ונסתרות. היא משתמשת במרחבים שטוחים ובמבנים ארכיטקטוניים התוחמים ומגבילים את הדמויות. המוטיבים הארכיטקטוניים, כגון קשתות, אוהלים ומגדלים, משקפים את המקומות השונים שבהם ביקרה עם משפחתה.
רוב עבודותיה שאבו ממקורות אירופיים, דמויות המופיעות במעבדות מתכתבות עם דימויי קדושים מתקופת הרנסאנס. בפרטים הקטנים והמפורטים שבציוריה ניתן לראות את ההשפעה של הציור ההולנדי מהמאות ה 15 וה 16.
וארו אימצה הסוריאליזם וטענה שהסוריאליזם תרם לאומנות מה שהפסיכואנליזה תרמה לחקר התת מודע. אומנים סוריאליסטים שונים השפיעו על עבודותיה, בעיקר דה-צ'יריקו - שניהם ניצלו את האון הפסיכולוגי שבארכיטקטורה. וארו השתמשה גם בטכניקה של דימויים מקריים שפותחה על ידי פיירו די קוסימו (Piero di Cosimo) ולאונרדו דה וינצ'י ואומצה על ידי הסוריאליסט בריטון. היא השתמשה מוטיבים סוריאליסטים רבים בעבודותיה ואהבה לפתח בהן עלילות דרמטיות.
דמויותיה של וארו צוירו בדרך כלל במצבים נשיים מסורתיים, אפילו סטריאוטיפים כגון מבשלות וסורגות. היא הפכה גיבורים גבריים כגון המניאטור, יוליסס ופאן לנשיות. בכך הדגישה וארו את נקודת המבט הנשית ואיתגרה סטראוטיפיות. רבות מהדמויות שלה הן אנדרוגניות או חסרות מין ובכך חקרה את הסמליות שבמטמורפוזה. וארו הושפעה גם מקרינגטון שאיתה חקרה את הכוחות נפשיים ואת כוח היצירה שלהן ויחד המציאו שפה ציורית ששאבו מחיי היום יום, מסיפורי פיות ומחלומות ושבה השתמשה וארו ברבות מעבודותיה.
אף על פי שלוארו היה מקום נכבד כאומנית במקסיקו, לא נראה שהתרבות המקסיקנית השאירה את אותותיה בעבודות שלה.
אללה אסלאם
אללה אסלאם היא סדרה דוקומנטרית מקורית שנוצרה על ידי הבמאי דוד דרעי וצבי יחזקאלי. במאי ותסריטאי הסדרה הוא דוד דרעי. ארבעת פרקי הסדרה שודרו לראשונה בערוץ 10 בחודש ספטמבר 2012. הסדרה הוצגה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, שם הוקרנה לראשונה, תחת השם: "החצר האחורית של אירופה". הסדרה זכתה לכ-20% רייטינג.
"אללה אסלאם" מתחקה אחר המוסלמים החדשים והוותיקים של אירופה, הנמצאים בעינה של סערה חברתית, פוליטית ודתית שמעוררת עניין רב בעולם כולו. המפגש בין התרבויות השונות עמוס במטענים היסטוריים כבדים ובלהט דתי ולאומני. בתוך כך, בוחנת הסדרה את תעשיית ההפחדה מהאסלאם באירופה ואת הקשר של תופעה זו לעליית הימין הקיצוני באירופה כולה. בין היתר מתמודדת "אללה אסלאם" עם שורשי החששות שמציפה עליית האסלאם: תעשיית הגירת המוסלמים החוקית והלא חוקית, ההקצנה הדתית והטרור שמכה בבטן הרכה של אירופה.
צבי יחזקאלי, עיתונאי חדשות 10, שצבר מומחיות בכל הקשור לערבים והאסלאם במזרח התיכון, נכנס לדמות של עיתונאי פלסטיני ונוסע לבחון מקרוב את המתרחש בחצר האחורית של אירופה. ההכנות לקראת יציאתו למסע כוללים כניסה לדמות ולסיפור כיסוי שיאפשרו לצוות הסדרה לחדור לרחוב המוסלמי האירופאי תוך תיעוד הסיכון שצוות הסדרה נתקל בו באזורים בדלניים. הסדרה מגיעה למדינות שבהן ההתמודדות עם האסלאם בולטת מבחינות מגוונות: שוודיה, הולנד, צרפת, גרמניה, בלגיה, אנגליה ומדינות נוספות. את המוזיקה לפתיח ולכל ארבעת פרקי הסדרה כתב יונתן בר גיורא.
"פורום היוצרים הדוקומנטריים" בישראל בחר בסדרה לאחת מחמש סדרות התעודה הטובות לשנת 2012.
פרק 2 - חוקי האל או חוקי המדינה?
האם יצליחו הפעילים למען החלת ה"שריעה" לחזק את מקומה של השריעה על חשבון חוקי המדינה והדמוקרטיה האירופאית? מאז החליטה אנגליה לתת תוקף חוקי להחלטות השריעה נפוצו בתי הדין הדתיים במדינה כפטריות אחר הגשם.
בשכונות מהגרים רבות אליהן מגיע צוות "אללה אסלאם" - בפריז, בהולנד ובאנגליה - נחשפות תופעות של העדפת חוקי השריעה והתעלמות מהחוק המקומי. איך נראה בית משפט שריעה? מי מגיע אליו? איך הפכו היכלי הצדק הדתי לקוראי תיגר על הערכים האירופאים והזמינו זעם אירופאי הדורש להגביל את הדת המוסלמית במרחב הציבורי. במקביל, מביאה הסדרה את הצד השני של המתרס - רצונה של אירופה לייצר שינוי חוקתי ולהגביל את האסלאם. אחת הדוגמאות הבולטות לחיכוך בין האוכלוסיות היא התפילות הנערכות בימי שישי ברחובות - בצרפת אסרו את תפילות המוסלמים ברחובות, לאחר שהפכו לעניין מעורר מחלוקת במדינה. זו הדוּגמה הבולטת ביותר לנראות הדתית-מוסלמית בקרב ההמון האירופאי. הדבר עורר עימותים בשל מה שמכנים עוברי אורח במקום 'השתלטות על המרחב האירופאי'. בנוסף - מתאר הפרק את תופעת ההתאסלמות האירופאית המתרחבת ובמעמד הנשים המוסלמיות שהיגרו לאירופה.
פרק 3 - טרור
בשנים האחרונות מתמודדת אירופה יותר ויותר עם תופעת ההקצנה הדתית, שמביאה – ביעדים רבים באירופה לתסיסה והתגרות בשלטון החוק. זהו מסע אל הדור הצעיר החווה משבר זהות חריף, ונשאב לתוך ההקצנה הדתית ובמקרים מסוימים גם אל פעילות תאי טרור. משבר הזהות תוקף במיוחד את בני הדור הצעיר בחברה המוסלמית ומציף דילמות חריפות של "מזרח מול מערב": עד כמה להיטמע בתוך האירופאיות, או להישאב להקצנה הדתית מבית? מידת הצלחתה של מערכת החינוך לשכנע את בני הנוער בנחיצותו של המודל הדמוקרטי – אל מול המציאות השמרנית שהם חווים מבית.
רדיקליות והקצנה דתית: מסגדים שמכשירים פעילויות הסתה וטרור ומעודדים הקצנה דתית בקרב המוסלמים והביטוי שלה בטרור מוסלמי. העיר לוטון, למשל, השוכנת לרגלי לונדון – הפכה לאחד ממעוזי הטרור של אירופה כולה – הדבר הפך רשמי כאשר דלף דו"ח של שירות המודיעין הבריטי שחשף כי הממשל מכיר בכך שלוטון הפכה לתא הטרור האסלאמי המפותח ביותר באנגליה. הסדרה מגיעה ללוטון בניסיון לחדור אל המוקדים שבהם מתקיימים תאי הטרור, בין היתר למסגד רדיקלי המוגדר כאחד הרדיקלים ביותר במדינה כולה (ופועל במסווה של "מרכז דת אסלמי") ממנו שולחו טרוריסטים לפיגועי הטרור שהפתיעו את לונדון ב-2005. מה הפך דווקא את העיירה הפרברית הזו לכר פורה ונוח לפעילות טרוריסטית אסלאמית? במסגדים רבים אחרים שמקיפים את "המרכז הדתי" פוגשת "אללה אסלאם" מתפללים שמעידים בהיחבא על הפעילות האסורה שממשיכה להתקיים בלוטון, תחת עינם הפקוחה של השלטונות הבריטיים.
בצרפת, בהולנד, באנגליה ובשוודיה פוגשים יוצרי הסדרה בבני נוער – ונחשפים למשבר זהות חריף שפוקד אותם, כאשר הם נדרשים לשאלות דתיות ואזרחיות הכרוכות בזהותם הסבוכה. מי הם? למי ניתנת נאמנותם? איך היו רוצים לראות את אירופה בעתיד? הדוגמה הבולטת היא בבית הספר התיכון במלמו: עד לפני שנים ספורות היה המוסד החינוכי שוודי לחלוטין, וכעת כ-80% מתלמידיו הם מוסלמים המתגוררים בשכונת הפשיעה רוזן-גארד.
פרק 4 - יהדות אירופה
איך נקשרים היהודים החיים באירופה להתנגשות ההולכת ונרקמת בין האוכלוסייה המוסלמית ובין האירופאים? האם האנטישמיות מחריפה כתוצאה מהתהליכים האלה? המושג הרווח באירופה הוא "אנטישמיות חדשה" והוא נולד הודות לתופעה לפיה האסלאם באירופה רואה ביהודי אירופה – גם אם הם לא מחוברים בעמדותיהם או ברגשותיהם למתרחש בישראל – כאשמים ב"פשעים נגד העם הפלסטיני".
בשוודיה, בלונדון, בצרפת ובהולנד – פוגשים יוצרי הסדרה דוגמאות עדכניות לאנטישמיות מודל 2012 הזוקפת קומה בעיקר נוכח פעולות של צה"ל. כך, למשל, בימי מבצע "עופרת יצוקה" (והרבה אחריה) התקיימו הפגנות אלימות ועוינות שגרמו ליהודים רבים, שאינם מזדהים עם פעולות צה"ל וממשלת ישראל, להיות מותקפים מילולית ופיזית.
בתוך כך, עוסק הפרק גם בתופעת הימין הקיצוני אשר מחבק את יהודי אירופה. ארגונים ומפלגות מהימין הקיצוני, שמוטרדים מהתפשטות האסלאם ביבשת ופועלים להצר את צעדיו – מוצאים את עצמם תומכים דווקא ביהודים. אחת הדוגמאות הבולטות היא מפלגת הימין הקיצוני בשוודיה "SD", שבאופן מפתיע נלחמת את מלחמתם של היהודים בשוודיה, שסובלים מאנטישמיות קיצונית. אחד מחברי המפלגה בפרלמנט הוא אף יהודי. אלא שתחקיר של הסדרה אודות המפלגה חושף כי בעברה פעלה בשיתוף עם הנאציזם הגרמני ועם תפיסות נאו-נאציות עכשוויות.
קוזיול
פעילות
את החברה הקים ברנהרד קוזיול ב-1927, אז פתח סדנה לעיבוד שנהב בעיר מיכלשטאדט. ב-1935 רכשה החברה מכונה ליציקות פלסטיק, ולאחר מלחמת העולם השנייה עברה לייצר כלי פלסטיק.
אללה אסלאם
פרק 4 - יהדות אירופה
"באירופה של ימינו - מתרחש תהליך היסטורי מרתק", טוענת הסדרה, "יש את זה שעולה ויש את זה שיורד. היסטורית – המוסלמים של היום באירופה הם היהודים של אירופה במאה הקודמת. החשדנות והעוינות כלפיהם דומים. מבחינה זו, 'הבעיה היהודית', עדיין קיימת מתקיימת על אש קטנה ומתפרצת מפעם לפעם מסיבות מסוימות – אך היא מצויה בעמדת המתנה משום שכעת "הבעיה המוסלמית" מטרידה הרבה יותר".
קוזיול
פעילות
ב-1950 החליט ברנהרד לייצר חצאי כדורי פלסטיק ממולאים במים שבתוכם הונחו בובת סנטה קלאוס ושבבי פלסטיק לבנים. ניעור של הכדור יצר אפקט של "שלג" בתוכו. הכדורים מיוצרים מאז באלפי עיצובים שונים.
אללה אסלאם
קישורים חיצוניים
ביקורות
קוזיול
פעילות
תחום נוסף שבו עוסקת החברה הוא עיצוב חללים; אלמנטים דינמיים מחומרים שונים ובעיצובים שונים יוצרים מחיצות לחלוקת חללים, לחיפוי קירות ולנוי.
אני תל אביבי
אני תל אביבי הוא אלבום אוסף מאת משפחת תאקט שנמכר מסחרית החל משנת 2009. האלבום כולל 17 שירים (כולל פתיח) באורך כולל של למעלה משעה.
הסינגל הראשון מהאלבום נקרא "חי בגדול". לטענת מפיק האלבום, סאבלימינל, הוצאת האלבום קשורה בחגיגות המאה לתל אביב.
ראשי תיבות
ראשי תיבות (ר"ת; בלשון חז"ל: נוטריקון - מלטינית: "לכתוב", "לסמן באותיות") הם טכניקה לכתיב מקוצר, שבה נכתב ביטוי נפוץ רק באמצעות האות הראשונה של כל מילה המרכיבה אותו. לעיתים נלקחת יותר מאות אחת לראשי התיבות. בעברית מסמנים ראשי תיבות בגרשיים (") לפני האות האחרונה שלהם (ובהטיה הם נשארים במקומם); בערבית ראשי התיבות נכתבים כמילה; בשפות גרמאניות, לטיניות, סלאביות/קיריליות וביוונית ראשי התיבות נכתבים באותיות גדולות עם נקודה אחרי כל אות (למשל ביוונית), או באותיות גדולות ללא רווחים וללא תווים ביניהן (למשל ברוסית ובאנגלית). לעיתים, ראשי תיבות מגלמים בתוכם ראשי תיבות נוספים. דוגמה ידועה לכך הם ראשי התיבות גל"צ, שפירושם גלי צה"ל, ובנוסף, צה"ל פירושו "צבא הגנה לישראל". דוגמה נוספת: ראשי התיבות פ"מ, שפירושם פקודות מטכ"ל, ובנוסף, מטכ"ל פירושו "מטה כללי".
הגייתם של ראשי תיבות
מקובלות שלוש דרכים שונות להגיית ראשי התיבות:
השימוש בראשי תיבות מקובל בשפות רבות, ואף דרכי הגייתם האמורות לעיל יפות לא רק לשפה העברית. דוגמאות:
בעברית
ראשי תיבות עבריים מתועדים לראשונה, ככאלה שהיו שימושיים - לצורכי זכירה - ראשית לכל, כפי שנעשה על ידי התנא רבי יהודה - שהיה "נותן סימנים" בעשר המכות: דצ"ך עד"ש באח"ב - ושגם נתן סימנים בהקשרים אחרים כגון על מנת "שלא תטעה" במידותיהם של שתי הלחם ושל לחם הפנים: זד"ד יה"ז.
בעקבות רבי יהודה, התגבר השימוש בראשי תיבות עבריים - לצורכי זכירה - במיוחד בתלמוד, כגון בביטוי יע"ל קג"ם, ובעוד ביטויים רבים כאלה. לצד פעולת ההחלפה - של סדרת תיבות - בראשיהן של התיבות, החלו חכמי התלמוד לעסוק גם בפעולה ההפוכה - פענוח ראשי תיבות - והחלפתן בסדרת התיבות המקוריות. כך לדוגמה, לגבי אמירת יהודה (בן יעקב אבינו): "מה נדבר ומה נצטדק", מפענחים חכמי התלמוד את המילה "נצטדק" כראשי תיבות של: נכונים, צדיקים, טהורים, דכים, קדושים; ולגבי אמירת דוד המלך כי קולל על ידי שמעי בן גרא "קללה נמרצת", מפענחים חכמי התלמוד את המילה "נמרצת" כראשי תיבות של: נואף, מואבי, רוצח, צורר, תועבה.
בעקבות עליית העיסוק בראשי תיבות - גם בתור תופעה לשונית בפני עצמה, הם נעשו בסופו של דבר לשימושיים בעברית גם - ובמיוחד - לצורך טכני גרידא של התקצרות הכתיב, שהפכה במהלך הזמן ועד דורנו לשימושם העיקרי. שימוש כזה מתועד כבר בכתבי היד המשנאיים הקדומים ביותר ששרדו עד ימינו - למעשה מראשית ימי הביניים: החל משמות של תנאים, כגון ר"א (רבי אליעזר וגם רבי אלעזר), ראב"י (רבי אליעזר בן יעקב), ר"ג (רבן גמליאל), ר"ט (רבי טרפון), ר"י (רבי יוסי וגם רבי יהודה), ר"מ (רבי מאיר), ר"ע (רבי עקיבא), ר"ש (רבי שמעון), רשב"ג (רבן שמעון בן גמליאל); עבור לשמות של אסכולות תנאיות, כגון ב"ש (בית שמאי), ב"ה (בית הלל); עבור למושגים הלכתיים, כגון ר"ה (ראש השנה), יוה"כ (יום הכיפורים), רה"י (רשות היחיד), רה"ר (רשות הרבים); עבור למושגים כלליים, כגון חו"ל (חוץ לארץ); וכלה במשפטים, כגון א"ל (אמר לו), בא"י (ברוך אתה יי).
כך קרה, שגם מורי הלכה החלו במהלך הדורות - להיקרא פעמים רבות בראשי התיבות של שמם - לצורכי קיצור, למשל: רשב"ג (ראו לעיל), רשב"י - ראשי תיבות של רבי שמעון בן יוחאי, רמב"ם - ראשי תיבות של רבי משה בן מימון, רמב"ן - ראשי תיבות של רבי משה בן נחמן, וכל כיוצא בכך.
יהודים השתמשו בראשי תיבות גם לציון שמות משפחה של אנשים ממוצא של שבט לוי, שנחשב לייחוס מכובד, כמו (אִשָּׁה זֹנָה וַחֲלָלָה לֹא יִקָּחוּ), כ"ץ (כהן צדק), סג"ל (סגן לויה), בלו"ך (בני לוי כולנו) ועוד רבים.
השימוש בראשי תיבות
השימוש בראשי תיבות בא לאפשר כתיבה מהירה יותר, בעת כתיבה בכתב יד וגם בעת כתיבה במעבד תמלילים וכן לחיסכון בהוצאות הדפוס.
באתרי שיחה (צ'אט) ובפורומים באינטרנט יש חשיבות רבה למהירות הכתיבה, כבסיס לקיום דיאלוג רצוף. כתוצאה מכך התפתחו, כחלק מתרבות האינטרנט, ראשי תיבות מיוחדים למטרה זו. רבים מראשי התיבות נוצרו בשיטות המקובלות, למשל LOL - Laughing Out Loud. טכניקה ייחודית לאינטרנט ליצירת ראשי תיבות היא שימוש בצורה שבה נהגות אותיות או ספרות. ראשי התיבות 2B פירושם To be.
שימוש בראשי תיבות בשיחה מתאים כאשר המשתתפים בשיחה הם בעלי רקע אחיד המאפשר לכולם להבין את משמעות ראשי התיבות. לדוגמה, קבוצת יוצאי צבא ישראליים יכולים לשוחח ביניהם בראשי תיבות צה"ליים. אבל כאשר המשתתפים בשיחה אינם בעלי רקע הומוגני, המאפשר לכולם להבין את משמעות ראשי התיבות, אזי שימוש בראשי תיבות ימנע מחלק מהמאזינים להבין את הנאמר והשימוש בהם אף עלול להתפרש כהתנהגות בלתי חברתית.
שימוש בראשי תיבות בכתיבה מתאים כאשר המסמך הנכתב מיועד לעיניהם של קוראים שיוכלו לפענח בקלות את ראשי התיבות. לדוגמה, במכתב בין רבנים נמצאו הר"ת (ראשי תיבות) הבאים:
מובן שמי שאינו בעל רקע מתאים יתקשה בפענוח הנכתב. לכן, כאשר כותבים מסמך המיועד לקוראים שאינם בעלי רקע משותף המתאים לפענוח ראשי התיבות, כדאי להימנע משימוש בהם, או לחלופין לכתוב בסוגריים אחרי המופע הראשון של ראשי התיבות במסמך את פירושם. לדוגמה, במסמך המיועד לעיני ציבור כללי, שאינו מורכב כולו ממשפטנים, יכתב בד"ע (בית הדין לעבודה). כאשר הטקסט נכתב למומחים בנושא, כתיבת המושגים בצורתם המלאה (במקום בראשי תיבות) עלולה דווקא להעיק על הקורא.
גם בבתי קברות משתמשים על המצבות בראשי תבות: ת.נ.צ.ב.ה. ת-הא נ-שמתו צ-רורה ב-צרור ה-חיים, וכן נ.ל.ב.ע (נפטר לבית עולמו), ז"ל (זכור לטוב או זכרו לברכה), פ"נ (פה נטמן) וע"ה (עליו השלום).
ראשי תיבות כעזר זיכרון
הנוטריקון עוזר לזכור משפט הכולל מכלול של כמה שמות. דוגמאות לכך:
ראשי תיבות בדיעבד
מטבע בריאתם, ראשי תיבות נוצרים ככתיב מקוצר למילים אחדות. לעיתים התהליך הוא הפוך, ומילה מסוימת מתפרשת כראשי תיבות זמן רב לאחר שנוצרה ונקבעה משמעותה. דוגמאות:
נוטריקון כפרשנות המקרא על דרך הרמז
כבר במדרשי התנאים נעשה שימוש בנוטריקון כדי לפרש כתובים שמשמעותם אינה ברורה או כאלה שרוצים לצקת לתוכם תוכן נוסף. השימוש שעושים חז"ל בנוטריקון הוא רב ומגוון. באופן מסורתי נתפס הנוטריקון כדרך קריאה אפשרית לטקסט עצמו.
הנוטריקון כאשר הוא בא במסורת הוא אחת מהדרכים של פרשנות המקרא רובד הרמז במסגרת הפרדס. או כדרך לביטוי דברי אגדה המושכים את הלב. ביטויים רבים לכך ישנם בחיבורו של בעל הטורים בפרשנותו לתורה, חיבור המצורף לרוב בצורה מקוצרת למקראות גדולות אם כי גם הוא עצמו מציין שחלק מדבריו הם פרפראות לתורה בלבד, כלומר כקישוט. דוגמאות לשימוש בראשי תיבות אצל בעל הטורים "בראשית, ברא רקיע ארץ שמים ים תהום. דבר אחר: בראשונה ראה אלהים שיקבלו ישראל תורתו". דוגמאות לשימוש בסופי תיבות "ברא אלהים את, סופי תיבות 'אמת'. ברא אלהים לעשות, סופי תיבות 'אֱמֶת'".
בקרב כלל הציבור הרחב נהוג לעיתים רבות לעשות שימוש בטכניקה זו כדי לתבל את דרשותיהם או ברכותיהם כפי העולה על הדמיון. רעיונות שכאלו מכונים בשם וורט, ביטוי השאול מן היידיש כדי לציין שזהו דבר נחמד ולא יותר.
לעיתים הנוטריקון בתלמוד ובמדרשים אינו ראשי תיבות, אלא מתייחס למושגים שנשמעים דומה אף על פי שאינם כוללים את כל האותיות של ראשי התיבות ולפעמים כוללות אותיות מאמצע המילה. לדוגמה: את המילה המקראית שעטנז דרשו חז"ל בתור נוטריקון של שוע טווי ונוז (=עירוב טווי ושזור). את המילה המשנאית קפנדריא (קיצור דרך) מסבירה הגמרא בארמית כך: "אדמקיפנא אדרי איעול בהא" - בעוד שאני מקיף כל שורות הבתים הללו אכנס כאן לקצר דרכי.
קרט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טייסת 102
טייסת 102, המכונה גם "טייסת הנמר המעופף", טייסת קרב בעברה, היא טייסת מטוסי אימון והדרכה בחיל האוויר הישראלי. כיום מפעילה הטייסת מטוסי M-346 מאסטר ("לביא") מבסיס חצרים, ומשמשת כטייסת הדרכה לחניכי קורס הטיס ולטייסי הקרב הצעירים.
היסטוריה
באפריל 1966, ערב יום העצמאות, נחתם הסכם עם ארצות הברית לרכישת מטוסי סקייהוק. הוחלט למקם את המטוסים בשתי מסגרות: טייסת 109 ("העמק"), שהפעילה עד אז את מטוסי המיסטר וטייסת חדשה - טייסת "הנמר המעופף". הצורך באספקת המטוסים לחיל-האוויר קיבל משנה תוקף נוכח אבדות המטוסים במלחמת ששת-הימים והטלת האמברגו הצרפתי על ישראל.
ב-29 בדצמבר 1967 הגיעה לנמל חיפה אונייה עליה היו 4 מטוסי הסקייהוק הראשונים, מדגם H, שזכו לכינוי "עיט". המטוסים הראשונים יועדו לטייסת "העמק", וגרעין ההקמה של טייסת "הנמר המעופף" פעל תחילה במסגרתה. מטוסי הסקייהוק הראשונים הגיעו לטייסת 102 ב-13 ביוני 1967. הטייסת החלה את אימוניה 3 ימים לאחר מכן, ב-16 ביוני, וטיסות ההסבה הראשונות יצאו לדרך באותו החודש. מפקד הטייסת הראשון היה יוסי שריג. בתחילה פעלה הטייסת מבסיס חצור, ומאוחר יותר, במהלך מלחמת ההתשה, עברה לבסיס חצרים. למעבר זה קדם קורס הסבה בו השתתפו טייסים ותיקים, ביניהם טייסי מילואים שזכו להערכה על פועלם במלחמת ששת הימים. חלקם הפכו במהרה למובילים הבולטים בטייסת. הייתה זו יזמה של מפקד הטייסת והיא אומצה מאז בחיל.
הגיחה המבצעית הראשונה הייתה תקיפה בירדן, על ידי שישה מטוסים שהטילו חמש פצצות של 250 ק"ג. ב-17 ביוני 1969 הועברה הטייסת מבסיס חצור לבסיס חצרים והפכה לטייסת הקרב הראשונה בבסיס שאינה חלק מבית הספר לטיסה. במלחמת ההתשה פעלה הטייסת בארבע גזרות לחימה (מצרים, סוריה, ירדן ולבנון). ב-3 בספטמבר 1970 עברה הטייסת לבניין החדש בו היא נמצאת עד היום. ביום הראשון למלחמת יום הכיפורים סייעה הטייסת לכוחות הקרקעיים בגזרת תעלת סואץ. ביום קרב זה איבדה הטייסת שלושה מטוסים, אחד מהטייסים - סגן - נהרג, אחד - ישי קצירי - נפל בשבי המצרי, והשלישי, מתי קרפ, נפצע וחולץ על ידי כוחות צה״ל. מטוס נוסף נפגע מטיל נ.מ. והונחת בהצלחה בחצרים. בימים הבאים תקפה הטייסת כוחות שריון ואתרי טילים הן בגזרה הסורית והן בגזרה המצרית. במהלך המלחמה ביצעה הטייסת קרוב ל-1000 גיחות ונפגעה קשה: 7 טייסים נהרגו, 5 נפלו בשבי ו- 17 ממטוסיה אבדו. בימיה הקשים פיקד על הטייסת סא"ל אורי שחר. אחד המטוסים שאבדו היה עיט דו-מושבי.
במאי 1976 החלה הטייסת לקלוט את מטוסי העיט מדגם E מטייסת "נשר הזהב", המטוסים היו ממוכשרים במערכות אלקטרוניות מתקדמות. במרץ 1978 פעל צה"ל בדרום לבנון במבצע ליטני. מטוסי חיל האוויר נטלו חלק בתקיפות וסיוע לכוחות הקרקעיים. הטייסת השתתפה במבצע במשימות תקיפה. בחודש אוקטובר 1981, סיים הקא"ם (קורס אימון מתקדם) בטייסת "נשר הזהב" את טיסותיו, בגלל מעבר הטייסת לבסיס "רמון" שבנגב. בתקופת המעבר שימשה טייסת "נמר המעופף" כטייסת גיבוי לקא"ם, עד חידוש הטיסות של טייסת "נשר הזהב" במשכנה החדש.
הטייסת הפכה במרוצת השנים להיות טייסת רב תכליתית, אשר קיבלה משימות קרביות, הדרכתיות, משימות ייעודיות בתחום הל.א. וכמו כן משימות תצפית, הנרה ופיזור כרוזים. מכלול זה הפך אותה לייחודית.
במבצע שלום הגליל ביצעה הטייסת בעיקר גיחות סיוע, והשתתפה גם במספר גיחות הפצצה. במהלך השנים שלאחר המבצע, בשל יכולתו של העיט לשהות זמן רב באוויר, המשיכה הטייסת לבצע גיחות רבות. היא הרחיבה במקביל את פעילותה האלקטרונית המיוחדת ואת משימות ההדרכה. לשם תכליות אלה הצטיידה הטייסת במספר רב של מטוסי עיט דו-מושביים.
ב-16 במרץ 1986 הועברו לטייסת מטוסי העיט N שהיו עד אז בשירות. במקביל הוציאה הטייסת את מטוסיה הישנים מדגם E משירות מבצעי. גם מטוסי ה-N החלו לצאת משרות כבר במהלך שנת 2014.
מטוס הסקייהוק יצא סופית משירות בדצמבר 2015. מחליף אותו המטוס M-346 שכינויו "לביא".
בשנותיה האחרונות כטייסת סקייהוק (עיט) שימשה הטייסת לקורס אימון מבצעי וקורס אימון מבצעי מתקדם בחצרים, שאליו ניגשו מסיימי קורס הטיס במגמת קרב, או לחליפין לטייסות קא"מ וקאמ"מ F-16. קא"מ וקאמ"מ (קורס אימון מבצעי וקורס אימון מבצעי מתקדם) סקייהוק פיתח גישה לטייסים לקראת הצבה בטייסות קרב F-15 או F-16, לעומת קא"מ וקאמ"מ F-16, שלאחר סיום הקאמ"מ הטייס יוצב בטייסת F-16 בלבד.
סמל הטייסת
דרקון הייתה ההצעה הראשונה של אנשי הטייסת כסמלה, אך ההצעה לא התקבלה על ידי המטה. אז במטרה להתריס ובתור בדיחה, ביקש מפקד הטייסת הראשון יוסי שריג מגרפיקאי, לשלב בסמל, ציור של נמר מעופף מחוברת קומיקס. למרבה ההפתעה התקבל הסמל ואושר במטה.
לאחר זמן מה התגלה כי דמות הנמר המחויך בסמלה של הטייסת אינה מקורית ונלקחה מסמלה של טייסת אמריקאית, "טייסת המתנדבים ה-1" שהייתה פעילה בסין בין השנים 1941-1942, וכונתה "נמרים מעופפים" (Flying Tigers). סמלה הוזמן ועוצב במיוחד על ידי חברת וולט דיסני.
בסוף שנת 2015, הסתיים עידן ה"עיט" בחיל האוויר, והמטוסים המיושנים הוצאו מהשירות. במקומם החל השימוש במטוס M-346 מאסטר. לקראת זאת, עוצב הסמל מחדש על ידי המעצב רענן וייס, אך לא עבר שינוי מוחלט. את מקומו של הנמר המאויר בסגנון שנות ה-40, תפס נמר מעודכן ובעל מראה כוחני יותר.
שמורת סקנדולה
שמורת הטבע סקנדולה (בצרפתית: Réserve naturelle de Scandola) שוכנת בחצי האי לה סקנדולה, סמוך ליישוב פורטו (Porto) בחוף המערבי של האי קורסיקה השייך לצרפת, בתחומי. שמורת הטבע סקנדולה הוקמה ב-1975, והיא כוללת הן אזור ביבשה והן אזור ימי מוגן. בשנת 1983 היא נוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו, כחלק מאתר המורשת העולמית: "מפרץ פורטו: הקאלאנקות של פיאנה, מפרץ ג'ירולאטה ושמורת סקנדולה".
לה סקנדולה היא שמורת הטבע העתיקה ביותר בקורסיקה ובצרפת, ומיקומה ייחודי בים התיכון. ניתן להגיע אליה רק ברגל או באחת מספינות הסיור הרבות היוצאות מפורטו או מקלווי. שטחה 16,690 דונם והיא מגנה על מגוון ביולוגי ימי יוצא דופן.
מיקום
הטריטוריה של שמורת הטבע נמצאת במחוז קורסיקה הדרומית, בקומונה, במערב קורסיקה. היא נגישה רק ברגל או דרך הים וכוללת חלק יבשתי (9,190 דונם) המהווה חצי אי צפונית למפרץ פורטו וחלק ימי היקפי (7,500 דונם) בסך כולל של 16,690 דונם. בשמורה יש שני חלקים, חצי האי סקנדולה, ומפרץ אלפה נרה (Elpa Nera), שמורה נפרדת בשטח של 700 דונם בקצה הצפון-מערבי, המשלימה מערכת הזו. שמורת הטבע נמצאת בלב קו החוף של פארק הטבע האזורי של קורסיקה, המסווג בחלקו כאתר Natura 2000. בשל עושר מורשתה וקיומם של מינים ובתי גידול אירופאיים חשובים.
גאולוגיה ותבליט
סלעים תלולים בצבע אדום מבצבצים מהים. בדרום חצי האי גובל במפרץ פורטו ובצפון במפרץ גלריה. הסלעים נוצרו לפני כ-250 מיליון שנה. הצוקים המשוננים והתלולים מכילים מערות רבות ומוקפים סטאקים רבים, איונים ומפרצונים כמעט בלתי נגישים, כמו טוארה (Tuara). קו החוף ידוע גם בזכות הצוקים האדומים, חופי החול והכפים.
האזור שבין גלריה ל (ההר הגבוה ביותר בקורסיקה) נוצר כתוצאה מהתפרצויות געשיות, ובנוי בעיקר מריוליט וטוף מולחם (איגנימבריט) הצבועים מצהוב לירוק לאדום-שחור-סגול, כמו גם צוקי גרניט אדומים. חצי האי סקנדולה הוא שארית של קלדרה מהר געש קדום שהתמוטט לתוך הים.
אקולוגיה
האקלים בשמורה הוא אקלים ים-תיכוני, כשהקיץ חם ויבש.
צמחייה
באתר גדלים 33 מיני צמחים אנדמיים על הצוקים, 16 מהם מינים מוגנים. בים יש מרבדים של Posidonia oceanica, עשב ים אנדמי לים התיכון המשחק תפקיד חשוב באקולוגיה של הים.
בעלי חיים
הצוקים הבלתי נגישים מגנים על קינים של ציפורים רבות, כולל השלך (alpana בשפה הקורסיקאית), קורמורן ימי (תת-המין Phalacrocorax a. Desmarestii), יסעור קורי, בז נודד, שחפים ופרס.
בין היונקים הפוקדים את האתר אפשר למצוא את הדולפינן המצוי. כלבי הים הנזירים המצויים האחרונים שנמצאים בקורסיקה מצאו מקלט בסקנדולה, לפני הקמת השמורה.
במימי נחל הפנגו (Fango) אפשר לצפות בטרוטה ובדו-חיים הכוללים מינים של טריטונים סלמנדרות וצפרדעים. בין הזוחלים, צב ביצות אירופי (סכר הצבים בגלריה שבהם אפשר לצפות בהם).
גבר זר בא למשק
גבר זר בא למשק (בפינית: Vieras mies tuli taloon) הוא אחד מספריו הנודעים של מיקה ולטרי. בניגוד לשאר ספרי ולטרי שתורגמו לעברית, ספר זה אינו רומן היסטורי, אלא יצירה העוסקת בהווי החיים בכפר פיני נידח במחצית הראשונה של המאה העשרים. הספר יצא לאור ב-1937, תורגם לעברית בידי רמי סערי וראה אור בסדרת "צפון" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
בבסיסו של הרומן תיאור השינויים המסעירים המתחוללים בחייהם החדגוניים של שלושה גברים ואישה אחת. בואו של גבר זר, שמוצאו ועיסוקו אינם ידועים, אל משק קטן במערב פינלנד משנה כליל את מערכת היחסים הסבוכה בין שלושת דיירי המשק שהתגוררו עד כה בגפם ויוצק תכנים חדשים גם לתוך חייו של הזר. הכפר הרדום והנידח שהמשק ממוקם בקצהו הוא הרקע לעלילת הספר, שראשיתו בעבר לוט בסודות, המשכו באהבה גורלית, עזה וקצרה וסופו בפשע. הכמיהה האנושית לאהבה מזככת והצורך לשמור על הקיים ולשַמרו מתנגשים בספר באורַח בלתי-נמנע ומביאים את השתלשלות המאורעות ביצירה אל שיאה.
שיי גיבן
שיימוס (שיי) ג'ון ג'יימס גיבן (אירית: Séamus John James "Shay" Given; נולד ב-20 באפריל 1976) הוא כדורגלן עבר אירי ששיחק בעמדת השוער. משך שנים ארוכות היה שוערה של נבחרת אירלנד והוא השחקן בעל מספר ההופעות השני הגדול ביותר בה והשוער עם מירב ההופעות בה. כיום משמש כמאמן שוערים בקבוצת דרבי קאונטי.
קריירה
לאחר שגדל בנוער של סלטיק עבר גיבן לבלקברן. בתקופתו שם זוהה על ידי המנג'ר פיטר ריד שהשאיל אותו לקבוצתו סנדרלנד. בסנדרלנד גילה גיבן יכולת טובה ולאחר שעזב חתם בשורות היריבה המקומית ניוקאסל יונייטד. במדי ה'מגפייז' הפך גיבן לשוער מפורסם בכל העולם ולאחד השוערים הטובים והיציבים בפרמייר ליג. בתחילת פברואר 2009 עבר גיבן לקבוצת מנצ'סטר סיטי, תמורת כ-8 מיליון ליש"ט ולאחר שנתיים במועדון עבר גיבן לאסטון וילה בסכום רכישה מוערך של 3.5 מיליון ליש"ט. ב-28 בנובמבר 2013 הושאל למידלסברג למשך שלושה חודשים עד סוף פברואר 2014.
ביולי 2015 חתם בסטוק סיטי לשנתיים. באפריל 2018 הודיע על פרישה מכדורגל.
נבחרת
גיבן השתתף ב-124 משחקים במדי נבחרת אירלנד, והיה השוער הראשון שלה במונדיאל 2002 וביורו 2012.
אחרי היורו פרש גיבן מנבחרת אירלנד, אך בינואר 2013 חזר בו. ב-29 ביולי 2016 הודיע על פרישה מהנבחרת.
FreeDOS
FreeDOS (נקראת גם Free-DOS ו-PD-DOS) היא מערכת הפעלה למחשבים אישיים תואמי יבמ. המערכת מורכבת ממגוון תוכניות נפרדות המתפקדות יחדיו, ומהוות את מיזם FreeDOS. כשייכת למשפחת מערכות ההפעלה של DOS היא מספקת גישה לדיסק דרך ליבת המערכת, וניהול זיכרון חלקי, אך אין לה ממשק משתמש גרפי כברירת מחדל.
FreeDOS גרסה 1.1 הופצה ב-2 בינואר 2012, גרסה 1.2 הופצה ב-25 דצמבר 2016, וחבילות שונות בה מעודכנות באופן תדיר.
FreeDOS תומכת בחומרת מחשבי IBM ישנים כמו גם במודרניים יותר, בנוסף למחשבים מוטמעים. שלא כמו MS-DOS, FreeDOS מורכבת מרכיבים חופשיים ומבוססי קוד פתוח המופצים תחת רישיון GPL. הפצת ה-"BASE" שלה אינה דורשת דמי רישיון, ויצירת הפצה בעלת הגדרות אישיות מותרת. יחד עם זאת חלקים אחדים במערכת כמו "UTIL" אינם תחת רישיון GPL ונחשבים "ראויים לשימור", כמו 4DOS
אלעזר מנחם מן שך
הרב אלעזר מנחם מן שך (י"ט בטבת ה'תרנ"ט, 1 בינואר 1899 – ט"ז בחשוון ה'תשס"ב, 2 בנובמבר 2001) היה ראש ישיבת פוניבז' ונשיא מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל ולאחר מכן של דגל התורה. משנות ה-70 הנהיג את רוב הציבור החרדי ליטאי במדינת ישראל, אשר ראה בו את "גדול הדור".
הרב שך היה חניך ישיבות ליטא בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה. בגיל 23 התמנה לראשונה כר"מ, ומאז לימד תורה במשך כשבעים וחמש שנה, בישיבות בליטא ובישראל. פריצתו לקדמת ההנהגה התורנית והציבורית החלה בשנות ה-60. במשך כשלושה עשורים הוא נחשב הסמכות הרוחנית והציבורית העליונה בציבור החרדי-הליטאי. הוא העצים את חשיבותן של "דעת התורה" וההשקפה התורנית בתודעת הציבור החרדי. יזם הקמתן של ישיבות רבות בישראל ושימש נשיאן ופטרונן. במקביל גיבש את הציבור הליטאי כקבוצה. ייסד את מפלגת דגל התורה, את העיתון "יתד נאמן" ואת מערכת הכשרות "שארית ישראל".
ילדות ונעורים
הרב אלעזר מנחם מן שך (בליטאית: Elazaras Šachas, ברוסית: Элазар Менахем Шах) נולד ב-1 בינואר 1899 (י"ט בטבת ה'תרנ"ט) בעיירה ואָבּאָלניק, בפלך קובנה שבליטא (באותם ימים חלק מהאימפריה הרוסית), בן רביעי במשפחה בת תשעה ילדים. אביו, עזריאל שך, היה סוחר תבואה וקמח. האם, בת שבע לבית לויטן, היא בתו של הרב ישראל מאיר הלוי לויטן מפומפיאן. אחיה הם הרב בן ציון לויטן והרב אשר ניסן לויטן. בינקותו חלתה אמו ונלקחה מחוץ לעיירה. הוא נלקח לביתו של רב העיירה, והרבנית הייתה לו לאומנת עד להחלמתה של האם. בהיותו ילד בן חמש צעד לבדו ברחובות העיירה בליל יום הכיפורים וקבוצת צוענים שנקלעה למקום חטפה אותו וניסתה להימלט, אך כמה מבנות העיירה נחלצו להצילו. מאז מדי מוצאי יום הכיפורים ציין את "יום ההצלה" שלו בחלוקת משקה "לחיים".
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עזבו תלמידי ישיבת סלובודקה את הישיבה מחשש שיגויסו לצבא. הוא החליט לשוב לביתו בוואבוילניק, לאחר חמש שנים שלא התראה עם משפחתו. בתקופת שהותו שם, מחודש אלול תרע"ד עד סוף חורף תרע"ה, למד יחד עם קבוצה של תלמידי ישיבה בבית המדרש המקומי. הם שמעו שיעורים מפי רב העיירה, הרב יהודה לייב פורר, וכן מפי הרב יחזקאל ברשטין, ראש ישיבת "אור ישראל" בסלובודקה ומחבר הספר "דברי יחזקאל", ששהה בבית חותנו תושב המקום.
בשנת ה'תרע"ה (1915), בעצת הרב יחזקאל ברשטין, עזב את וואבוילניק ונסע ללמוד בישיבת סלוצק. במשך תקופה ארוכה הוא למד בתנאי דחק קשים במיוחד. הוא סבל מחרפת רעב, לגופו הייתה חולצה אחת, והוא לא הסתפר במשך שנה וחצי. כעבור זמן הוזמן לביתו של ראש הישיבה, הרב איסר זלמן מלצר. הרב מלצר הקצה לו בביתו פינה ללימוד וללינה. הוא מינה אותו ללמוד עם קבוצת בחורים תמורת מלגה מסוימת. בין תלמידיו מתקופה זו היה הרב יחיאל מיכל פיינשטיין.
באותה תקופה פגש את הרב יוסף יוזל הורוביץ, "הסבא מנובהרדוק", שהגיע לישיבת סלוצק כדי להשפיע מרוח תנועת המוסר על תלמידי הישיבה. בשנת תרע"ח (1918) נסע למינסק, שם שהה הרב חיים סולובייצ'יק, והמתין מספר ימים בניסיון לפגוש את הרב סולובייצ'יק, אולם בשל מצב בריאותו הקשה הדבר נמנע ממנו. במקום זאת הוא פגש בבנו, הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, ובין השניים נוצר קשר, שלימים התהדק.
בשנת תרפ"א (1921), בעקבות השינויים הפוליטיים האזוריים, נאלצה ישיבת סלוצק להתפצל. בסלוצק נותר הרב מלצר, שכיהן גם כרב המקומי, ואילו חתנו הרב אהרן קוטלר עזב עם קבוצה של כחמישים תלמידים והקים ישיבה בקלצק. תקופה קצרה לאחר מכן מונה הרב שך רשמית לר"מ בישיבה בסלוצק. באדר תרפ"ג (1923), עקב סכנת מאסר של השלטון הקומוניסטי, נמלטו הרב מלצר והרב שך מסלוצק לקלצק ושתי הישיבות אוחדו מחדש.
נישואיו
בשנת התרפ"ד (1923) נישא לגוטל, בת בן-ציון ופרומה רבקה גילמובסקי, אחותו של הרב מלצר שהיה גם השדכן. עד שהשתדכו, גוטל הייתה סטודנטית לרפואה במוסקבה, אך מאז שהכירו, עזבה גוטל את לימודיה כדי להקדיש את חייה למענו. איש מבני משפחתו של הרב שך לא השתתף באירוע הצנוע, שנערך בבית פרטי בעיירה ניסעוויז הסמוכה לסלוצק ובנוכחות מניין אנשים. כשושבינו של הרב שך שימש הרב מלצר. בתקופה שלאחר נישואיו התגורר במיר, מקום מגוריו של חותנו. בתקופה זו התקרב לרבה של מיר, הרב אברהם צבי קמאי, והשניים הרבו לעסוק בדברי תורה. הקשר התורני ביניהם נמשך לאורך השנים בחליפת מכתבים, כמה מהם פורסמו בספרו של הרב שך "אבי עזרי".
כעבור זמן שב הרב שך ממיר לקלצק והשתלב בהרבצת תורה בישיבה. בשנת תרפ"ה (1925) עזב הרב מלצר את קלצק ועלה לארץ ישראל. בעקבות זאת הגביר הרב שך את מעורבותו בהנהגת הישיבה. באותה שנה הצטרף לישיבה כמשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין ומאז נוצרה הערכה הדדית בין השניים.
לאחר פטירת הרב משה סוקולובסקי, ראש ישיבת תורת חסד בבריסק, בי"ט בטבת תרצ"א (8 בינואר 1931), חיפש הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, ראש ישיבה חדש. הרב מלצר פנה במכתב לרב סולובייצ'יק והציע לו למנות את הרב שך לראשות הישיבה. לרב מבריסק כבר הייתה היכרות קודמת עם הרב שך, והוא הזמינו לעירו. בתום המפגש ביקש הרב מבריסק למנותו לראש הישיבה, אולם לבסוף המינוי לא יצא אל הפועל לאחר שהנהלת הישיבה הציבה תנאי לפיו תפקיד ראש הישיבה יהיה כרוך גם בנשיאת הנטל הכספי.
לאחר פטירת הרב מאיר שפירא, ראש ישיבת חכמי לובלין, חיפשה הנהלת הישיבה בלובלין ראש ישיבה חדש. הרב חיים עוזר גרודזנסקי המליץ במכתב להנהלת הישיבה על מועמדותו של הרב שך. הרב שך נסע ללובלין ואף מסר שיעור בפני תלמידי הישיבה. כשחזר לליטא נסע לווילנה להתייעץ עם הרב גרודז'נסקי, ולאחר שפרס בפניו את צדדי העניין פסק לו הרב גרודזנסקי שלא לקבל את המשרה. לימים, לאחר פטירת הרב שמעון שקופ, ראש ישיבת גרודנא, העלה הרב גרודזנסקי את מועמדותו הרב שך למלא את מקומו בראשות הישיבה, אולם גם תפקיד זה לא יצא אל הפועל.
בשנת תרצ"ד (1934) התמנה הרב שך לראשות ישיבת נובהרדוק. משפחתו נותרה בקלצק והוא היה מגיע אליה אחת לכמה זמן. לאחר כשנתיים החליט לעזוב את משרתו - "כי אין פה המקום בעדי מכמה וכמה טעמים".
מתמנה לראשות ישיבה
עוד בשנת תר"צ (1930) פנה האדמו"ר רבי אברהם אלימלך פרלוב מקרלין לרב חיים עוזר גרודזנסקי במכתב שבו הוא מבקשו להציע מועמד מתאים לראשות ישיבת "אור ישראל" ששכנה בעיר לונינץ. באותה תקופה הזדמן הרב שך לביתו של הרב גרודזנסקי, בשעה שהתקיימה שם אספת רבנים ובהם האדמו"ר מקרלין. האדמו"ר התרשם מהרב שך והציע לו את התפקיד. הרב שך ביקר בלונינץ, אולם המינוי יצא לפועל רק בסוף שנת תרצ"ה (1935). גם בתקופת כהונתו בלונינץ הוא שהה בה לבדו ומשפחתו נותרה בקלצק. במשך תקופה שימש גם כמשגיח הישיבה ומסר שיחות מוסר לתלמידים.
לקראת חג השבועות תרצ"ח (1938) תכננו הבחורים, חסידי קרלין, לנסוע לאדמו"ר מקרלין. הרב שך התנגד, משום שראה את החג כ'יום מתן תורה' שבו יש להגביר את לימוד התורה. האדמו"ר עצמו התיר להם לנסוע. הרב שך הציב תנאי שהתלמידים יסעו אך ורק לחג וישובו מיד לאחריו. באותה שנה חל חג השבועות בימים ראשון ושני בשבוע, והבחורים הקדימו את הנסיעה כבר מיום חמישי שלפני כן, ואף אחרו את שובם ליום חמישי שלאחריו. בעקבות זאת החליט הרב שך להתפטר לאלתר, אולם לאחר הפצרות האדמו"ר מקרלין ניאות להישאר בתפקידו. הוא המשיך לכהן בתפקיד עד ערב מלחמת העולם השנייה.
בשנת תרצ"ח (1938) נסע לביקור בעיירת הולדתו וואבוילניק ונפגש עם אמו לאחר שלא התראה עמה שנים רבות. היא נפטרה שנתיים לאחר מכן, בערב יום הכיפורים ת"ש (22 בספטמבר 1939). באותה תקופה חלתה בתו הבכורה מרים ואשתו שהייתה קודם לכן סטודנטית לרפואה במוסקבה נסעה לווילנה כדי לטפל בה. הרב חיים עוזר גרודזינסקי הורה לה לחזור לקלצק ולהביא את משפחתה לווילנה.
כעבור כמה שבועות החליט ראש ישיבת קלצק הרב אהרן קוטלר להעתיק את ישיבתו הגולה, שמנתה למעלה ממאתיים בחורים, ליאנובה שליד קובנה. הרב שך כיהן בה כר"מ ומסר שיעורים לתלמידים. בה' באב ת"ש נפטר בווילנה הרב חיים עוזר גרודזנסקי, וכל תלמידי הישיבה ורבניה, ובהם הרב שך, נסעו להלוויה. בשובם ליאנובה נשא הרב שך הספד בישיבה.
העלייה לארץ ישראל
בעקבות המצב באירופה החל הרב שך במאמצים להשגת אשרות עלייה לארץ ישראל. בפרוץ מלחמת העולם השנייה הוא החזיק 'אשרת יציאה' מוילנה לארץ ישראל והתלבט אם לנצל אותה גם ללא משרה מובטחת בארץ או להישאר בתפקידו כראש ישיבה בפולין שתחת הצבא הרוסי, וכפי שהמליץ לו הרב חיים עוזר גרודזנסקי. הוא החליט לבסוף לעשות גורל: הוא החזיק שני מסמכים ונתן לפקיד לקחת אחד מהם, והלה לקח את 'אשרת היציאה'. למרות זאת, הרב שך לא מיהר לממש את האשרה. כאשר קולות המלחמה הלכו וקרבו הוא החל להשתדל להשיג סֶרטִיפִיקָטים לארץ ישראל והצליח לעשות זאת בהשתדלות הרב איסר זלמן מלצר. בחורף 1941 יצא עם משפחתו מווילנה דרך מוסקבה לאודסה ומשם לטורקיה. ב-7 בינואר 1941 הגיעו לארץ ישראל. בהגעתם לירושלים עברו להתגורר בבית הרב מלצר.
שבוע לאחר שעלה לארץ ישראל הגיע הרב משה אביגדור עמיאל אל ביתו של הרב מלצר והציע למנות את הרב שך כר"מ בישיבת היישוב החדש שהקים בתל אביב, בין השאר בעקבות המלצה על הרב שך שקיבל שנה קודם לכן מהרב גרודזנסקי. בהמלצת הרב מלצר קיבל הרב שך את ההצעה ועבר להתגורר בתל אביב בדירה שכורה בשכונת מרכז בעלי מלאכה.
כעבור כמה חודשים פגש הרב שך את הרב אברהם פרבשטיין ותהה באוזניו מדוע האנשים סביבו תמהים על כך שהוא משמש כר"מ בישיבתו של הרב עמיאל. הרב פרבשטיין הפנה אותו אל החזון איש שהורה לו לעזוב את משרתו לאלתר, תוך שהוא מתבטא "כפי ששמעתי עליכם, הייתה זו פליאה שנכנסתם לשם". ההתנגדות נבעה בשל הביקורת שהייתה לרבנים החרדים על הרב עמיאל, שהשתייך לחוגי המזרחי. בעקבות זאת הודיע הרב שך על פרישתו.
בשנת תש"ב, בהמלצת החזון איש, התמנה הרב שך לראש ישיבה בישיבת "בית יוסף"-נובהרדוק בירושלים, שבראשה עמד הרב בן ציון ברוק, ועבר להתגורר בשכונת כרם בירושלים. התלמידים השתייכו לכל המגזרים בציבור החרדי, ובהם חסידים, ירושלמים ובני עדות המזרח. מלבד התלמידים המקומיים קלטה הישיבה צעירים פליטי השואה. את השיעור היומי היה הרב שך מוסר בעברית ואת "השיעור הכללי" מסר ביידיש, כפי שהורגל בישיבות ליטא ורוסיה.
ר"מ בישיבת לומז'ה-פתח תקווה וישיבת קלצק ברחובות
בשנת תש"ד נפתחה ישיבת פוניבז' בבני ברק על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן. הישיבה החדשה איימה על מעמדה של ישיבת לומז'ה בפתח תקווה, שעד אז נחשבה ישיבה ליטאית מובילה בארץ ישראל. כמה מתלמידי ישיבת לומז'ה שלמדו אצל הרב שך בישיבת תל אביב, ובהם הרב גדליה נדל, פנו אל ראש הישיבה הרב ראובן כץ והציעו לו להביא לישיבה את הרב שך, כדי להפיח רוח חדשה בישיבה. הרב כץ נענה לבקשה ומינה את הרב שך כר"מ בישיבה. הוא עבר להתגורר בגפו בפתח תקווה ובסופי השבוע היה נוסע אל משפחתו בירושלים. בתקופה זו נפל רוב העול הכלכלי על כתפי רעייתו שאף על פי שלא השלימה את לימודי הרפואה טיפלה בחולים.
בשנת ה'תש"ז התמנה הרב צבי יהודה מלצר כרבה של רחובות, ובעקבות זאת העתיק אליה את ישיבת קלצק שהקים בפרדס חנה. בשנת תש"ט הוא פנה אל הרב שך, שהיה בן דודו, בהצעה לכהן כר"מ בישיבה והרב שך נענה. במשך ימות השבוע הוא שהה בישיבה, כשאליו מתלווה בנו אפרים שך. בסופי השבוע שב לירושלים. הוא נהג להאריך את הדרך לירושלים ולעבור דרך בני ברק, שם היה פוקד את ביתו של החזון איש. בירושלים הוא הרבה לשהות בבית הרב מבריסק וכן בביתו של הרב יחזקאל לוינשטיין שעלה אז מארצות הברית והתיישב בירושלים.
בתשי"א השיא הרב שך את בתו דבורה עם הרב מאיר צבי ברגמן, תלמידו מישיבת לומז'ה. השדכן היה החזון איש שהכיר מקרוב את הרב ברגמן, אשר בהיותו תלמיד בישיבת תפארת ציון התגורר במשך שנתיים בביתו של החזון איש.
ראש ישיבת פוניבז'
בשנת ה'תשי"ב הזדמן לרחובות הרב מפוניבז', הרב יוסף שלמה כהנמן. הוא ביקר בישיבת קלצק ולאחר שהתרשם מהרב שך הציע לו לבוא ולכהן כראש ישיבה בישיבת פוניבז', לצד עמיתיו הרב שמואל רוזובסקי והרב דוד פוברסקי. הרב שך נענה להצעה. הוא התמנה כראש ישיבת פוניבז' וכיהן בתפקידו במשך חמישים שנה.
לאחר פטירתו של הרב מרדכי דוד לוין, בשנת ה'תשכ"ז, מונה הרב שך לכהן גם כראש ישיבת עץ חיים הוותיקה בירושלים, ובמשך שנים רבות היה מוסר בה שיעורים שבועיים במקביל לכהונתו בישיבת פוניבז' . כן היה מוסר שיעורים מדי שבועיים בישיבת גרודנא באשדוד, שנוסדה גם היא על ידי הרב כהנמן, ובאותם ימים הייתה מסונפת לישיבת פוניבז'.
הנהגת עולם התורה הליטאי
במשך כשלושים שנה, משנות ה-70 ועד שנותיו האחרונות, ניצב הרב שך בעמדה של מנהיג עולם הישיבות הליטאיות. הוא עמד בראש ועד הישיבות והתווה את דרכן של הישיבות הליטאיות בישראל, ובמידה רבה גם מחוץ לה. ראשי הישיבות היו נועצים בו בעניינים תורניים, חינוכיים ואישיים. עודד הקמת ישיבות בישראל ומחוץ לה, בחלק מהן שימש כנשיא. כמו כן שימש נשיא של מוסדות וארגונים תורניים רבים.
הרב שך ראה את מתכונת הישיבות הליטאיות במזרח אירופה ערך מקודש שאין לסטות ממנו. הוא התנגד בנחרצות לשינויים בסדרי הישיבה, כגון הוספת לימוד הלכה. אף על פי שסבר שימי פגרת "בין הזמנים" ארוכים מדי, התנגד לקיצורם, משום שיש בכך שינוי מהמתכונת שנקבעה בעבר. אסר על תלמידי ישיבות להוציא רישיון נהיגה.
מנהיגות ציבורית
הנהגתו הציבורית ומעורבותו הפוליטית של הרב שך נבנו בהדרגה. כבר בראשית שנות השישים הוזכר שמו בהקשרים פוליטיים והוא נאם בכינוסים. כן התמנה כחבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. בשנת 1972, כאשר כבר היה ראש מועצת גדולי התורה, נודע שמו בציבור הרחב בישראל כאשר בעקבות פרשת האח והאחות קרע קריעה על הרב שלמה גורן והצהיר שהוראותיו אינן הוראות. בשנת 1973 פרש ממועצת גדולי התורה בשל התנגדותו להחלטה שהוביל הרבי מגור על ריצה משותפת בבחירות עם פועלי אגודת ישראל. בהמשך חזר לכהן בראשות המועצה יחד עם הרבי מגור. הוא גם הנהיג גופים מרכזיים שונים ביהדות החרדית ובהם ועד הישיבות והחינוך העצמאי.
מעמדו הציבורי של הרב שך הלך והתבסס עם השנים בקרב החוגים הליטאיים, מכוח אישיותו הכריזמטית ובעקבות המאבקים הציבוריים שניהל. תוך שנים ספורות הפך הרב שך למנהיגו הבלתי מעורער של הציבור הליטאי. לצידו של הרב יעקב ישראל קניבסקי ("הסטייפלר"), שנודע כצדיק מחולל ישועות בציבור החרדי, וסמך על הרב שך בעניינים ציבוריים.
לאחר עליית הליכוד לשלטון בשנת 1977 הוביל הרב שך את כניסת אגודת ישראל לקואליציה. הוא התנגד לקבלת משרות מיניסטריאליות, אך התיר משרות של סגני שרים וראשות ועדות הכנסת. לקראת הבחירות בשנת 1981 הביע הרב שך סיפוק מהישגיה. לאחר אותן הבחירות נתגלעו חילוקי דעות בין הסיעה הליטאית לבין הסיעות החסידיות, ובראשן חסידות גור. בעוד הפלג החסידי שם דגש על תיקון החוק בסוגיית מיהו יהודי, הרב שך התנגד לפעילות נמרצת בעניין. חילוקי הדעות שיתקו את פעילות מועצת גדולי התורה ולקראת סוף שנת 1983 התפטר הרב שך מהמועצה.
בינתיים התקרב הרב שך לפעילי הציבור החרדי הספרדי. בבחירות 1981 הובטח לציבור החרדי הספרדי חבר כנסת לחצי קדנציה, במסגרת הסכם רוטציה. בפועל לא קוימה הרוטציה כיוון שאף נציג לא הסכים לפנות את מקומו. עקב כך, לקראת בחירות 1984 דרש הרב שך לשלב נציג של הספרדים ברשימה. משלא נתקיימה דרישתו, תמך ביוזמה של חלק מהספרדים להקים מפלגה עצמאית (אשר כבר התמודדה בהצלחה בבחירות המוניציפליות לעיריית ירושלים ב-1983), שבראשה הרב עובדיה יוסף. בלילה שלפני הבחירות הפתיע הרב שך והורה להצביע עבור ש"ס. הצבעת הציבור הליטאי הגבירה את כוחה של ש"ס שזכתה בארבעה מנדטים.
לאחר שלא ניתנה לדעותיהם של הרב שך ו"הסטייפלר" במה מספקת לדעתם ביומון של אגודת ישראל, המודיע, שנשלט בידי חוגי החסידים, ייסדו הרב שך ו"הסטייפלר", בשנת 1985, יומון חרדי חדש, בשם "יתד נאמן", שנועד לשמש במה לציבור הליטאי. בנוסף יזם הרב שך הקמת גוף כשרות בשם "שארית ישראל". באותה שנה, פנה אליו שמעון פרס בבקשה כי יתמוך בו ביוזמתו לפרק את ממשלת האחדות ולהרכיב ממשלה צרה בראשותו. ראש לשכתו של פרס, בועז אפלבאום מספר כי הרב שך סירב אפילו להיפגש ולדבר עם "רוצח עוברים", בשל תמיכת המערך 4 שנים קודם בחוק ההפלות.
בשנת 1988, לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, נוצר קרע גלוי בתוך אגודת ישראל בין הליטאים והחסידים, סביב ההגמוניה החסידית במפלגה וסביב מאבקו של הרב שך בחסידות חב"ד. היו שפירשו את עמדתו כמאבק נגד החסידות כולה, אולם הרב שך הכריז פעם אחר פעם כי למאבק אין קשר למחלוקות החסידים והמתנגדים. בסופו של דבר פרשו הליטאים והקימו מפלגה חדשה בשם "דגל התורה". בכ"ח בתשרי נערך כנס היסוד של המפלגה בבנייני האומה. בכנס זה נאם הרב שך ובו נימק את הקמת המפלגה בכך ש"בני התורה" אינם מיוצגים במפלגת אגודת ישראל. אירוע זה נחשב כמאורע מכונן בציבור הליטאי. בכניסתו של הרב שך לאולם שרו לו "ימים על ימי מלך תוסיף" במשך מספר דקות. מאז נעשה שימוש בשיר זה בעת קבלת פנים לרבנים חשובים.
אירועי אותה מערכת הבחירות ברחוב החרדי היו אחד הפרקים הקשים בתולדות הציבור החרדי במדינה. באותן בחירות קיבלה "דגל התורה" שני מנדטים. בבחירות הבאות בשנת 1992 רצו שתי המפלגות ברשימה משותפת בשם "יהדות התורה המאוחדת". לשתי המפלגות מועצות גדולי תורה נפרדות ומוסדות נפרדים.
מפעלים אלו סייעו בגיבושו של הציבור הליטאי כקבוצה אחידה המעמידה את לימוד התורה כערך עליון. קודם לכן תמך חלק מהציבור הליטאי במפלגת פועלי אגודת ישראל (פא"י). הרב חיים גריינימן תמך בחבירתה של אגודת ישראל לפא"י, בניגוד לדעת הרב שך. הרב שך יצא נגדו בפומבי בנאום בטקס חנוכת הבית לישיבת רבינו חיים עוזר. דעתו של הרב שך גברה בקרב רוב הציבור הליטאי. עם זאת, שתי קבוצות בציבור הליטאי נותרו מחוץ להנהגתו: ה"חזון-איש'ניקים", חלק מהם בהנהגת הרב גריינימן, וה"בריסקערס", בהנהגת האחים הרבנים סולובייצ'יק, בניו של הרב מבריסק.
בסוף שנות השמונים נוצר קרע בין הרב שך לבין ש"ס, שהתבטא בין השאר בהצטרפות ש"ס לתרגיל המסריח ולכניסתה לממשלת רבין בניגוד לדעתו של הרב שך. בשלב זה החל הרב שך לנהל מלחמה ציבורית גלויה נגד המפלגה ותמך בארגון מרביצי תורה שבו רבנים ספרדים מתלמידיו. אריה דרעי, מנהיג ש"ס באותה העת, ייחס את הצרות שפקדו אותו מאוחר יותר, להקפדתו של הרב שך עליו כשפעל בניגוד לדעתו.
נאום השפנים והחזירים
לפני התרגיל המסריח, כשעמדה על הפרק השאלה האם מפלגת "דגל התורה" תתמוך במועמדותו של שמעון פרס לתפקיד ראש הממשלה, נישאו עיני העולם אל הרב שך, שאמור היה לנאום בכנס של דגל התורה בהיכל הספורט יד אליהו בתל אביב. הרב שך לא התייחס ישירות בנאומו לשאלת ההצטרפות לממשלה, אלא בחר להרצות על עיקרי ההשקפה היהודית, ולתקוף את השמאל על ניתוק הקשר ממסורת האבות. נאומו של הרב שך נכנס ללקסיקון הישראלי כ"נאום השפנים והחזירים".
בין השאר אמר הרב שך:
ערוב ימיו
בשנותיו האחרונות הייתה בריאותו של הרב שך רופפת ועקב חולשתו התנתק בהדרגה, החל מ-1996, מעניינים ציבוריים ופוליטיים. בשבע השנים האחרונות בחייו חרג משתיקתו, בנושאים ציבוריים-כלליים, רק פעמיים. היה זה כאשר הורה על תמיכה במפלגת יהדות התורה ובבנימין נתניהו בבחירה ישירה בשנת 1996, וכן בשנת 1998 כאשר התעורר חשש שבג"ץ יורה על גיוס בני הישיבות לצה"ל, פורסם בשמו איסור להתגייס (ראו להלן).
עוד בחייו, אחרי שהפסיק את מעורבותו במישור הציבורי, השתתפו רבנים נוספים בהנהגת הציבור הליטאי. ליורשיו בהנהגה נחשבים הרב יוסף שלום אלישיב והרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.
פטירתו והנצחתו
הרב שך נפטר בליל יום שישי ט"ז בחשוון תשס"ב (2 בנובמבר 2001). ההלוויה נערכה בבני ברק ביום שישי ולמרות היום הקצר השתתפו בה יותר ממאה אלף איש שהגיעו החל משעות הלילה מישראל ומהעולם. מיטתו נישאה מהיכל ישיבת פוניבז' אל בית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'.