cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסקס
הסמל מורכב מצרור של זמורות (במקור מעץ הליבנה) הקשורות יחדיו בחבל אדום המחזיקות להב גרזן ומקורו נובע מתרבות רומא העתיקה. במהלך השנים מאז התפרקות האימפריה הרומית השתמשו בסמל הפסקס מדינות וגופים שונים. בניגוד לצלב הקרס, הסטיגמה השלילית שנוצרה עקב אימוץ הסמל על ידי הפאשיזם האיטלקי דעכה, וניתן עדיין למצוא את סמל הפסקס בדגלים, בסמלים ובחותמים רשמיים במדינות רבות, והוא גם משמש כסמלה הרשמי של צרפת.
הפסקס בעת העתיקה
ה-fasces lictoriae (הפסקס של הליקטורים) סימל ברומא העתיקה את הסמכות והעוצמה (האימפריום) של השלטון. הוא נישא על ידי הליקטורים, משרתי ציבור רומיים שתפקידם היה ללוות מגיסטראטים (בעלי תפקידים שלטוניים ברפובליקה הרומית, כגון קונסולים, קווסטורים ודיקטטורים) ולספק להם הגנה ושירותים שונים. כמו כן נשאו את הפסקס במהלך הטריומף, מצעד הניצחון הרומי, לוחמים שנפצעו בקרב.
מקור מנהג נשיאת הפסקס אחר דמויות שלטוניות, כמו כל מורשת הליקטורים, טמון בהיסטוריה העתיקה של רומא. לפי ליוויוס, ייתכן והמנהג שאול מן האטרוסקים, ששלטו על רומא בתקופת המלוכה הרומית. לפי ישראל שצמן, מנהג הפסקס היה נפוץ בחברה האטרוסקית, והשליטים של ערי אטרוריה, במאות ה-6 וה-5 לפנה"ס, לוו בליקטורים נושאי פסקס. ייתכן שלסמל זה שורשים קדומים יותר, שמקורם בליבריס, גרזן זהב כפול מיניאטורי, שמקורו בתרבויות ים תיכוניות, כמו התרבות המינואית.
לפי המנהג המקובל, כאשר נישא הפסקס בתוך הפומריום, הגבולות הקדושים של העיר רומא עצמה, הוסר ממנו להב הגרזן. מטרת ההסרה הייתה לציין, בנסיבות פוליטיות רגילות, את העובדה שלמגיסטארים בעלי האימפריום אין סמכות שיפוטית של חיים ומוות בתוך העיר, מכוון שבתוך גבולותיה, סמכות זאת ניתנה לעם דרך האספות. לעומת זאת, במצב חירום, כאשר הוכרז על דיקטטורה ברומא, הליקטורים שליוו את הדיקטטור בתוך הפומריום, נשאו את הפסקסים עם להבים מחוברים, וזאת כסמל לכוחו הבלתי מוגבל של הדיקטטור באותה עת.
שימוש בסמל הפסקס בתקופה המודרנית
מאז ימי רומא נעשה שימוש בפסקס על ידי תנועות לאומיות וחברתיות. אלה השתמשו בסמל הגרפי בלבד ולא נעשה עוד שימוש בחפץ עצמו.
אנדריאס קטסולאס
אנדריאס קטסולאס (באנגלית: Andreas Katsulas; 18 במאי 1946 - 13 בפברואר 2006) היה שחקן אמריקני ממוצא יווני שידוע בעקבות תפקידיו כג'קאר, שגריר הנארנים בסדרת המדע בדיוני "בבילון 5", כמו גם המפקד הרומולאני טומאלאק בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא".
קטסולאס נולד בסנט לואיס, מיזורי למשפחה אמריקנית ממוצא יווני, ונדבק בחיידק הבמה עוד כשהיה בגיל 4, כשאימו לקחה אותו להצגות בתיאטרון המקומי. הוא למד את אמנויות הבמה באוניברסיטה של סנט לואיס וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה במגמת תיאטרון באוניברסיטת אינדיאנה אשר בבלומינגטון, אינדיאנה. בין השנים 1971–1986, השתתף קטסולאס בהופעות התיאטרון של פיטר ברוק במקומות כמרכז לינקולן ובמחוזות ונצואלה.
קטסולאס עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה בשנת 1986. תפקידיו הקולנועיים כוללים השתתפות בסרט "הסיציליאני", לפי ספרו של מריו פוזו, "זר שומר עליי", המערבון "שקיעה" של הבמאי זוכה פרס אוסקר בלייק אדוארדס, הפרודיה "לרקוד עם לוחמים", הנמלט" לצד שחקנים כהאריסון פורד וטומי לי ג'ונס, ו"החלטה גורלית".
תפקידיו הטלוויזיוניים כוללים השתתפות קבועה בחמש עונותיה של סדרת המדע בדיוני "בבילון 5" כג'קאר, שגריר הנארנים, כמו גם בסרטים שהתבססו על הסדרה. חזותו האצילית והמאיימת כלוחם נארני אשר התפתח בהמשך הסדרה למנהיג רוחני לעמו, הקנתה לו אהדה רבה בקרב מעריצי הסדרה. ג'יי מייקל סטרזינסקי, יוצר הסדרה, שילב את קולו של קטסולאס כמחווה לדמותו בסרט האחרון בסדרה, "הסיפורים האבודים", שיצא ביולי 2007.
קטסולאס השתתף בין היתר בהופעות אורח בסדרות "אומת החייזרים", "המשווה", "רצח במשיכת קולמוס", "ג'ייק והשמן", "האב דאולינג חוקר", "האנטר", "מקס הדרום", "NYPD", "מילניום", "מסע בין כוכבים: הדור הבא" ו"מסע בין כוכבים: אנטרפרייז". כמו כן, קטסולאס נידב את קולו למשחקי המחשב "Primal" ו-"24", המבוסס על סדרת הטלוויזיה המצליחה.
בוב סאגט
רוברט ליין "בוב" סאגט (באנגלית:  Robert Lane "Bob" Saget; 17 במאי 1956 – 9 בינואר 2022) היה שחקן, קומיקאי, במאי, סטנדאפיסט, מנחה טלוויזיה ותסריטאי יהודי-אמריקאי. מוכר בעיקר בזכות גילומו של האבא דני טאנר בסיטקום "צער גידול בנות". בנוסף, דיבב את דמותו של טד מוסבי העתידי בקומדיית המצבים "איך פגשתי את אמא".
קורות חיים
סאגט נולד בפילדלפיה שבארצות הברית למשפחה יהודית. אימו רוזלין דולי הייתה מנהלת בית חולים ואביו היה מנהל סופרמרקט. גדל תחילה בעיר לקינגטו שבווירג'יניה, לפני שחזר להתגורר בפילדלפיה. למד בבית ספר לקולנוע שבאוניברסיטת טמפל, משם יצר סרט שזיכה אותו בפרס אקדמיית הסטודנטים לקולנוע בשנת 1978. למד לאחר מכן באוניברסיטת דרום קליפורניה במשך כמה שיעורים ונשר. במהלך חייו איבד סאגט שתי אחיות, אנדראה מהתבקעות מפרצת וגיי ממחלת הסקלרודרמה.
קריירה
סאגט התגלה לראשונה בקומדיה "מצב קריטי" לצד הקומיקאי ריצ'רד פריור. התפרסם בכל העולם בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 בסדרת הקאלט המשפחתית "צער גידול בנות". בסדרה שיחק בתפקיד הראשי של דני טאנר, אביהם האלמן של בנות טאנר מישל, סטפני ודי ג'יי הנעזר בניהול הבית בחברו ג'ואי ובגיסו ג'סי. בתחילת 1990 הוא התחיל להנחות את התכנית "קטעי הווידאו המצחיקים של אמריקה" שזכתה לפופולריות רבה. במקביל, הופיע סאגט במועדנים במופע של בדיחות גסות, במופע שסתר את התדמית "הטובה" וה"נקייה" שבזכותה התפרסם. לאחר סיום הצילומים של "צער גידול בנות" עבר לעשות סטנדאפ וולגרי ובוטה, בין היתר גם בערוץ "קומדי סנטרל".
ב-1998 ביים את סרטו העלילתי הראשון, הקומדיה "עבודה מלוכלכת". בשנת 2000 הנחה את סרט הקומדיה הטלוויזיוני "Becoming Dick" ששודר ב וכיכבו בו רוברט וגנר והרלנד ויליאמס.
סאגט הנחה במשך שמונה שנים את סדרת הפספוסים "America's Funniest Home Videos". ב-2001 כיכב בסיטקום "לגדל את אבא" ברשת The WB. ב-2003 ערך הופעה קולנועית קומית קצרה בקומדיה "טיפשים בהפסקה שנייה". החל מ-2005 ועד 2014, סאגט דיבב את קולו של טד מוסבי העתידי (בשנת 2030) בסיטקום "איך פגשתי את אמא". ב-2006 נבחר להנחות את הגרסה האמריקאית לשעשועון "1 נגד 100", הנחה את התוכנית במשך שנתיים. ב-2007 ביים כתב והפיק סאגט את סרט הטבע הפרודי "הצד הגס של הפינגווינים", המבוסס על סרט הדוקו זוכה פרס האוסקר "משפחת הקיסרים". ב-2009 כיכב בעונה היחידה של הסיטקום "לשרוד בפרברים" ברשת ABC. בשנת 2018 גילם את דמותו של ריצ'י נייט בסדרת הטלוויזיה הקומית של שירות נטפליקס "השוטר הטוב", אשר מבוססת על הסדרה הישראלית באותו שם.
חיים אישיים
סאגט היה אב לשלוש בנות מגרושתו שרי קרמר, לה היה נשוי בשנים 1982–1997. ביוני 1991 ביקר סאגט בישראל במשך כשבוע, עם אשתו והוריו, כאורח של משרד התיירות.
ב-9 בינואר 2022, בגיל 65, נמצא מת בחדרו במלון ריץ-קרלטון באורלנדו. הוא הופיע במופע סטנדאפ בג'קסונוויל בערב הקודם.
איגרת חוב קונצרנית
אִיגֶּרֶת חוֹב קונצרנית (בראשי תיבות, אג"ח קונצרנית; באנגלית: "Corporate bond") היא איגרת חוב סחירה בדרך כלל המונפקת על ידי חברה כתחליף להלוואה מבנק. תנאי איגרת החוב מפורטים בתשקיף שעל פיו היא מונפקת. איגרות חוב קונצרניות נקראות גם אג"ח חברות. אג"ח קונצרניות שאינן ניתנות להמרה במניות, מכונות בפי אנשי המקצוע גם "אג"ח סטרייט" כדי להבדילן מאג"ח להמרה, שגם הן סוג של אג"ח קונצרניות.
אג"ח קונצרניות נחשבות כהשקעה בטוחה ("סולידית") יחסית למכשירי השקעה אחרים כמו מניות אך הסיכון בהן עולה על זה שבאג"ח המונפקות על ידי ממשלות, שכן ההנחה היא שהסבירות שחברה עסקית תגיע לחדלות פירעון ("פירוק") ולא תעמוד בחובותיה גדולה הרבה יותר מהסיכוי שהממשלה תגיע לחדלות פירעון ולא תשלם.
שעבוד ובטוחות
אג"ח קונצרני מלווה לעיתים בשעבוד - בטוחה על נכסים להבטחת החזר החוב, או חלקו. בעבר הייתה חובה להנפיק אג"ח עם בטוחה, ולו סמלית, אך חובה זו בוטלה ב-1999, עם התיקונים שעבר חוק החברות. ניתן ללמוד על קיומו של שיעבוד או היעדרו לרוב מתוך התשקיף.
קיימים מספר סוגי שעבוד:
כמו כן קיים סדר עדיפויות - שעבוד מדרגה ראשונה, מדרגה שנייה וכן הלאה - סעיף זה קובע את מיקום בעלי האיגרת בסדר העדיפויות של חלוקת נכסי החברה. המונח "פארי פאסו" לעניין זה פירושו עדיפות שווה לבעלי חוב ספציפיים אחרים.
אג"ח להמרה
איגרות חוב להמרה הן איגרות חוב קונצרניות לכל דבר, שאותן ניתן להמיר למניות רגילות של החברה שהנפיקה אותן. במקרים נדירים ייתכן כי מנפיק האג"ח לא יהיה החברה עצמה, אלא גוף אחר (המחזיק במניות). איגרות חוב להמרה מאפשרות למשקיע "ליהנות מכל העולמות", קרי ליהנות מעליות בערך המניה, מבלי להיות חשוף לרמת הסיכון הגבוהה. עם זאת, קיימים מספר הבדלים המייחדים אג"ח להמרה מאג"ח קונצרניות רגילות:
אג"ח קונצרניות בישראל
בשנת 1985, עם הפעלת תוכנית הייצוב הכלכלית ועל רקע משבר מניות הבנקים, הופעלה לראשונה בשוק ההון רפורמה בתחום האג"ח. במסגרת הרפורמה הותרה הנפקתן של איגרות חוב קונצרניות וניתנה לחברות אפשרות לממן את פעילותן בתנאים טובים יותר משהיו הבנקים המסחריים מוכנים להציע. בשנות התשעים סבל אפיק השקעה זה מתנודתיות, במיוחד בתקופת המשבר בקופות הגמל ב-1996 (שבעטיו עלו שערי הריבית לרמות גבוהות שלא איפשרו גיוסי הון).
משנת 2003 ניכרת עליה חדה בגיוסים של חברות בשוק ההון, ובשנים 2006–2007 הגיע גל ההנפקות לשיא (בין היתר על רקע ירידה מתמשכת בשערי הריבית), והתבטא בהנפקות של מיליארדי שקלים.
חברה המנפיקה אג"ח חייבת אמנם בתשקיף, אך אין היא חייבת שיהיו לה מניות סחירות בבורסה. הווה אומר, גם חברה פרטית יכולה להנפיק אג"ח לציבור. עם זאת, על החברה לפרסם דוחות כספיים לפי אותם כללים החלים על חברות שמניותיהן נסחרות. על חברה כזו לעמוד בדרישות מסוימות (הון עצמי מינימלי, היקף מינימלי של ההנפקה, הרכב דירקטוריון מוגדר, דירקטורים חיצוניים, דיווחים לבורסה לניירות ערך ולרשות ניירות ערך, ועוד). החל ממועד כניסתו לתוקף של תיקון 17 לחוק החברות בשנת 2011, כל חברה שאג"ח שלה הוצעו לציבור מכונה חברת איגרות חוב, בין אם היא חברה ציבורית או פרטית. מכוח התיקון, חברות איגרות חוב כפופות לחובות דיווח וממשל תאגידי דומות מאוד לאלו החלות על חברה ציבורית.
בניגוד לאיגרות חוב ממשלתיות, שבהן קיים בדרך כלל מועד פדיון אחד ויחיד לאיגרת, באג"ח קונצרניות יש בדרך כלל מספר מועדי פדיון, על מנת לאפשר לחברה להחזיר את החוב באופן הדרגתי.
דירוג אג"ח קונצרניות
מאפיין נוסף של אג"ח קונצרניות הוא הדירוג. אג"ח קונצרניות מוחזקות בעיקר על ידי גופים מוסדיים (חברות ביטוח, קופות גמל וקרנות פנסיה) ולכן יש חשיבות לדירוג האיגרות. הדירוג מתבצע על סמך הערכה אנליטית של החברה, ובעיקר הערכה של סבירות קבלת הקרן והריבית. בין היתר נבדקים רמת הסיכון בפעילות העסקית, רמת המינוף של החברה, תזרים המזומנים, היקף ההנפקה מתוך סך המאזן, וכן ביטחונות במידה והם קיימים.
בישראל קיימות שתי חברות מדרגות:
למדרוג סולם דומה לזה של מעלות, אך צירופי האותיות שונים: הספרות 1,2,3 הן תחליף לסימני המינוס והפלוס של מעלות. לדוגמה, הדירוג A3 מקביל ל-A מינוס בסולם מעלות,A2 מקביל ל-A,ו-A1 מקביל ל-A פלוס).
ריצ'רד רובי
ריצ'רד רובי (אנגלית: Richard Roby; נולד ב-28 בספטמבר 1985) הוא כדורסלן אמריקאי יליד קליפורניה המשחק בעמדת הקלע. גובהו 1.96 מטר.
רובי הוא אחיו למחצה של השחקן העבר קניון מרטין ששיחק בליגת ה-NBA במשך 15 שנים.
קריירה מקצוענית
רובי החל את קריירת הכדורסל שלו באוניברסיטת קולורדו, בה שיחק במשך 4 עונות והפך למלך הסלים של הקבוצה. במהלך קיץ 2008 עבר לקבוצת בני השרון מליגת העל בכדורסל, בה שיחק בעונת. בעונת שיחק רובי בקבוצת מכבי חיפה.
התאוריה הקינטית של הגזים
התאוריה הקינטית של הגזים היא תאוריה מדעית שמסבירה תכונות המקרוסקופיות של גזים כגון לחץ, טמפרטורה ונפח, תוך התחשבות במבנה המולקולרי ובהרכבם המיקרוסקופי של גזים. התאוריה קובעת כי הלחץ של גזים אינו נובע מדחייה סטטית בין המולקולות (כפי שסבר אייזק ניוטון), כי אם מהתנגשויות דינמיות בין המולקולות, להן יש מהירות ותנע.
היסטוריה
בשנת 1738 פרסם הפיזיקאי והמתמטיקאי השווייצרי דניאל ברנולי את חיבורו "הידרודינמיקה", שהיווה את הבסיס לתאוריה הקינטית של הגזים. ברנולי הציג במאמר זה טיעון מהפכני, לפיו גזים עשויים ממספר רב של מולקולות הנעות בכל הכיוונים. התנגשויות המולקולות במשטחים יוצרות את לחץ הגז וחום הוא למעשה האנרגיה הקינטית של תנועתן. התאוריה לא התקבלה מידית, משום שחוק שימור האנרגיה טרם נוסח כראוי ומשום שפיזיקאים לא יכלו להסביר התנגשויות אלסטיות בקני מידה בין-מולקולריים.
חלוצים אחרים של התאוריה הקינטית היו מיכאיל לומונוסוב (1745), ז'ורז'-לואי לה סאג (1818), ג'ון הראפאת' (1820) וג'ון ג'יימס ווטרסטון (1843). מחקרם של אלו היה חלק מניסיון להסביר את תופעת הכבידה באופן מכני. המחקרים של מדענים אלו בתחום התנהגות החומר ברמה האטומית שימשו בפיתוח התאוריה הקינטית.
הראפאת', לדוגמה, ניסה להסביר את השפעת הכבידה על גופים רחוקים באמצעות מערכת של חלקיקים מתנגשים. הוא קישר בין הטמפרטורה הגבוהה שבקרבת השמש לתיאורית חלקיקי הגרוויטציה. מכאן, הוא הסיק שקיים קשר בין מהירות חלקיקים לטמפרטורה. הראפאת' שיער כי התנע של חלקיקי גז הוא מדד לטמפרטורה המוחלטת של הגז. המודל של הראפאת' לא צלח, משום שהוא קישר את הטמפרטורה לתנע, ולא לאנרגיה הקינטית של החלקיקים. הראפאת' עשה שימוש במודל המבוסס על שימור תנע על מנת לעקוף את הבעיות הכרוכות במודל המבוסס על התנגשויות אלסטיות ברמה האטומית – תופעה שנכונותה טרם הייתה ידועה. השימוש בתנע הוביל אותו לתוצאה השגויה שמכפלת הלחץ P והנפח V פרופורציונית לריבוע הטמפרטורה. הקשר הנכון, הנובע מעבודתו של ברנולי הוא שמכפלת הלחץ והנפח פרופורציונית לטמפרטורה.
ב-1859 פרסם רודולף קלאוזיוס מאמר על דיפוזיית מולקולות. באותה השנה פיתח הפיזיקאי הסקוטי ג'יימס קלרק מקסוול את התפלגות מקסוול של מהירויות מולקולריות. התפלגות זו מבטאת את כמות המולקולות בגז, שלהן טווח מהירויות מסוים. התפלגות זו הייתה לחוק הסטטיסטי הראשון בפיזיקה. ב-1873, פרסם מקסוול את מאמרו בן שלושה-עשר העמודים "מולקולות" בגיליון ספטמבר של Nature. במאמר מקסוול הסביר את תופעת הלחץ והטמפרטורה של גזים ברמה המולקולרית, בהתבסס על התפלגות המהירויות.
בראשית המאה ה-20, מדענים רבים חשבו את האטומים לישויות היפותטיות בלבד. נקודת מפנה חשובה ביצירת ההבנה המקובלת היום היא מאמרו של אלברט איינשטיין משנת 1905 על תנועה בראונית. איינשטיין הצליח לעשות מספר ניבויים מוצלחים במאמרו, בהתבסס על התאוריה הקינטית ועל מחקרו של מקסוול בתחום התרמודינמיקה.
הנחות יסוד
התאוריה הקינטית של גזים אידיאלים מתבססת על מספר הנחות יסוד.
פיתוחים מודרניים יותר של התאוריה הקינטית זונחים את ההנחות הללו, ומתבססים על משוואת בולצמן, המטפלת במקרים כלליים יותר. משוואה זו מתארת היטב את התנהגותם של גזים דחוסים, משום שהיא מתייחסת לנפח המולקולות. ההנחות הנחוצות היחידות הן העדר אפקטים קוונטיים, כאוס מולקולרי וגרדיאנטים קטנים במסת החומר.
לחץ
vx הוא המהירות ההתחלתית של החלקיק בציר ה-x.
החלקיק מתנגש בדופן כל 2l/vx יחידות זמן (l הוא אורך המקצוע של המכל). אף על פי שבפרק זמן זה החלקיק מתנגש פעם אחת גם בדופן הנגדית (בדרכו חזרה לדופן הראשונה), רק השינוי בתנע על ידי דופן אחת רלוונטי, ולכן התנע של החלקיק משתנה על ידי דופן אחת כל 2l/vx יחידות זמן.
הכוח שמפעיל החלקיק על הדופן בעת השינוי בתנע:
הכוח הכולל הפועל על הדופן:
פעולת הסיכום נעשית על כל מולקולות הגז במכל.
מהירות כל חלקיק היא:
בהתחשב בכך שמספר החלקיקים N הוא גדול ותנועתם אקראית די הצורך, הכוח הפועל על כל אחת מהדפנות יהיה בקירוב טוב שווה. הכוח הפועל על דופן אחת הוא:
את הגודל ניתן לסמן ב-  - זהו ריבוע ממוצע ה-RMS של המהירות כלל החלקיקים, המסומן גם כ-v_{rms}^2.
לכן, הכוח הוא:
הלחץ (כוח ליחידת שטח) של הגז הוא:
כאשר A הוא שטח הדופן של המכל.
המכפלה Al היא נפח המכל. לכן:
כאשר V הוא נפח המכל. המכפלה Nm היא המסה הכוללת של הגז (מספר החלקיקים כפול מסת כל חלקיק). מנת המסה בנפח היא צפיפות הגז.
כאשר ρ היא צפיפות הגז.
התוצאה מעניינת וחשובה, משום שהיא מקשרת בין לחץ – תכונה מקרוסקופית של החומר ובין האנרגיה הקינטית הקווית הממוצעת של כל מולקולה (1/2mvrms2) – תכונה מיקרוסקופית של החומר. מכפלת הלחץ והנפח היא שני שלישים מהאנרגיה הקינטית הכוללת.
מספר ההתנגשויות עם הדופן
ניתן לחשב את מספר ההתנגשויות האטומיות או המולקולריות עם דופן המכל ליחידת שטח, ליחידת זמן. בהנחה כי מדובר בגז אידיאלי, פיתוח של מניב משוואה של מספר ההתנגשויות הכולל ליחידת זמן ליחידת שטח:
טמפרטורה
המשוואה העיקרית המקשרת בין לחץ, אנרגיה קינטית ונפח מלמדת כי המכפלה של הלחץ והנפח למול פרופורציונית לאנרגיה הקינטית המולקולרית הממוצעת. זאת ועוד, ממשוואת הגז האידיאלי (\ pV = nRT) נובע כי מכפלה זו פרופורציונית לטמפרטורה המוחלטת. מכאן נובע כי אנרגיה קינטית מולקולרית ממוצעת פרופורציונית לטמפרטורה האבסולוטית. מקדם הפרופורציה למספר דרגות החופש המולקולריות של הגז הוא מחצית מקבוע בולצמן. לגזים חד אטומיים 3 דרגות חופש. לגזים דו אטומיים יש 7 דרגות חופש (כאשר בגזים קלים יותר, יש רק 5).
ממוצע הנדסי של מהירויות החלקיקים
מהנוסחא לאנרגיה קינטית נובע כי
V נמדד ב-m/s,ו- T בקלווין. R הוא קבוע הגזים. המסה המולארית נמדדת ב- Kg/mole. מהתפלגות מקסוול נובע כי המהירות בעלת התוחלת הגבוהה ביותר היא 81.6% מהממוצע ההנדסי של המהירויות.
דר מורגן
דר מורגן (הבוקר) היה עיתון יומי, שהתפרסם ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. דר מורגן היה ביטאונה המרכזי של המפלגה הליברל-דמוקרטית בגרמניה המזרחית. הוא החל להתפרסם ב-3 באוגוסט 1945, שש פעמים בשבוע. הנחת היסוד שיצאה בעותק הראשון של העיתון הצהירה שמטרת העיתון להיות "שופר הבורגנות הליברל-דמוקרטית".
בזמן ההפגנות נגד חומת ברלין באוקטובר 1990, העיתון היה העיתון הראשון בגרמניה המזרחית אשר דחה את עליונותה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה והתיר שליחת תרומות ומכתבים מקוראים, אשר התייחסו באופן ביקורתי אל הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית באותו זמן. בפברואר 1990, דר מורגן נהיה העיתון הראשון בגרמניה המזרחית אשר דיווח על הטיהורים הסטליניסטים בגרמניה.
ביולי 1990, אקסל-ספרינגר-וורלאג השתלט על העיתון. מאז, צוות העורכים כלל כתבים ממזרח גרמניה ומהמערב, רובם הגיעו מ"דר שפיגל" או "טאגסצייטונג". תחת העורך הראשי החדש שלו, דר מורגן אימץ לעצמו פרופיל חדש, ונכתבו בשורותיו סדרת כתבות העוסקות בעניינים הפיננסיים של מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי והקשרים של חלק מהפוליטיקאים במזרח עם השטאזי. העורכים יאן וון פלוקן, ארווין יורטשיטש, ומיכאל קלונובסקי קיבלו את פרס עבור אומץ הלב שלהם ב"חשיפה וטיפול בהפרות זכויות אדם על ידי שופטי הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית."
בסתיו 1990, דר מורגן התאחד עם העיתון של המפלגה הלאומית-דמוקרטית של גרמניה, (חברת קואליציה נוספת בפולקסקאמר), "ברלינר אלגמיינה". אף על פי שדר מורגן היה מוערך על ידי מבקרים עבור הסגנון העיתונאי שלו וניתנו לו ערבונות על ידי הבעלים החדשים שלו, כבר פחות משנה אחר כך, ה"ספרינגר סנדיקט" סגר אותו ב-11 ביוני 1991. החלטה זו עודדה על ידי מנהל הסינדיקט, ארהרד ון סטראטן, אשר הביע מורת רוח על הדעות הליברליות של צוות העורכים של העיתון. דר מורגן היה גם המתחרה של העיתון הנוטה לשמרנות "די וולט" של אותו סינדיקט.
רקבן מפוספס
רקבן מפוספס (מוכר גם בתור דבורני עין-פסים, שם מדעי: Eristalinus taeniops), הוא מין של זבוב ממשפחת הרחפניים. הרקבן המפוספס ידוע בכך שהוא מתחזה לדבורה, כמו רבים ממשפחת הרחפניים. חקיינות זאת משמשת להסוואה מפני טורפים המשתמשים בחוש הראייה כעופות. חקיינות זו אינה יעילה כנגד חרקים אחרים, הנסמכים פחות על ראייתם.
סגנון התעופה של הרקבן המפוספס, כמו שאר חברי משפחת הרחפניים, מיוחד בקרב החרקים. הוא כולל רפרוף כנפיים מהיר מאוד, המאפשר לרקבן לשהות באוויר במקום אחד.
הוא ניזון מצוף, המספק את האנרגיה הדרושה לסגנון תעופתו הרחפני. הנקבות אוכלות אבקת פרחים כמקור חלבונים להבשלת הביצים.
הר נפטואק
הר נפטואק (באנגלית: Neptuak Mountain) הוא הר ברכס בואו, בהרי הרוקי הקנדיים, ההר ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, ולכן הוא על הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של ההר 3,241 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא 151 מטרים מעל סביבתו.
ההר הוא הפסגה התשיעית בעמק עשר הפסגות, וההר ה-98 בגובהו באלברטה.
מקור השם
"נפטואק" משמעו "תשע" בשפת הסטוני של שבט הסטוני של האומות הראשונות (בשל גובהה של הפסגה בין עשר הפסגות).
ערים שאירחו את האירוויזיון
זו רשימת הערים ומקומות אשר אירחו את תחרות האירוויזיון, פעם אחת או יותר. מאז אירוויזיון 1958, העיר המארחת היא עיר במדינה הזוכה של התחרות הקודמת. עם זאת, ישנם מספר חריגים.
לעיתים קרובות, העיר המארחת היא עיר הבירה, אך לפעמים (במיוחד בשנים האחרונות) נבחרות ערים אחרות לאירוח התחרות.
העיר המארחת צריכה על פי החלטת איגוד השידור האירופי, להיות בקרבת מקום לנמל תעופה בינלאומי, לכלול אולם עם דרישות מספקות לאירוח התחרות ומספר גדול של מלונות לאירוח התיירים, הצופים ומשתתפי התחרות. בשנים האחרונות, העיר המארחת נבחרת בשיתוף פעולה בין איגוד השידור האירופי לתאגיד המקומי.
הר נפטואק
הטיפוס על ההר
הראשונים שטיפסו על ההר היו ג'י. נורמן קולי (J. Norman Collie), ה. אי. מ. סטאטפילד (H.E.M. Stutfield), ג'י. מ. ויד (G.M. Weed), ה. וולי (H. Woolley), ומורה הדרך סי. קאופמן (C.Kaufmann) בשנת 1902.
לקריאה נוספת
• Bill Corbett, The 11,000ers of the Canadian Rockies, P 182
ערים שאירחו את האירוויזיון
שיאים
עם 9 תחרויות, בריטניה היא המדינה אשר אירחה את התחרות יותר מכל מדינה אחרת. אחריה נמצאת אירלנד עם 7 תחרויות.
עם 6 תחרויות, דבלין בירת אירלנד היא העיר אשר אירחה את התחרות יותר מכל הערים האחרות. אחריה לונדון ולוקסמבורג, עם 4 תחרויות כל אחת. ואחריהן, קופנהגן וסטוקהולם עם 3 תחרויות כל אחת.
הר נפטואק
לקריאה נוספת
• Brian Patton, Parkways of the Canadian Rockies: A Touring Guide to Banff, Jasper, Kootenay, PP 76-77
יוהאן פטר סלומון
יוהאן פטר סלומון (בגרמנית: Johann Peter Salomon; 20 בפברואר 1745 – 28 בנובמבר 1815) היה כנר, מלחין, מנצח ואמרגן מוזיקלי גרמני שנולד כיהודי והוטבל לנצרות בינקותו.
ערים שאירחו את האירוויזיון
שיאים
קרואטיה היא המדינה היחידה שאירחה את התחרות בשטחה, כאשר אינה הייתה מדינה ריבונית.
יוהאן פטר סלומון
ביוגרפיה
סלומון נולד בבון, בנו השני של פיליפ סלומון, אבובן בתזמורת החצר של בון. הבית שבו נולד היה ברחוב בון 515, הבית שבו עתיד להיוולד, כעבור עשרים וחמש שנים, בצירוף מקרים מוזר, לודוויג ואן בטהובן. בגיל שלוש-עשרה היה לכנר בתזמורת החצר וכעבור שש שנים היה לקונצרטמייסטר בתזמורת של הנסיך היינריך מפרוסיה. הוא חיבר כמה יצירות לחצר הנסיך בהן ארבע אופרות ואורטוריה אחת. סלומון עבר ללונדון בראשית שנות ה-80' של המאה ה-18, שם הלחין וניגן בכינור הן כסולן מהולל והן ברביעיית מיתרים. הופעתו הפומבית הראשונה הייתה בקובנט גארדן ב-28 במרץ 1781.
ערים שאירחו את האירוויזיון
חריגים
כאשר ישנם בעיות מסוימות, בדרך כלל פיננסיות אשר מונעות מהמדינה הזוכה את אירוח התחרות, עובר האירוח למדינה שהגיעה למקום השני, או למדינה אחרת.
הר נפטואק
לקריאה נוספת
• Kathy Calvert, Don Forest: Quest for the Summits, P 100
ערים שאירחו את האירוויזיון
חריגים
אירועים כאלה התרחשו בשנים 1960, 1963, 1972, 1974, 1980, ו-2023.
בשנת 1960 הייתה אמורה לארח הולנד את התחרות, אך הולנד סירבה מכיוון שאירחה את התחרות שנתיים לפני ולא יכלה כלכלית לעשות זאת שוב. הולנד נתנה לבריטניה את הזכות לארח את התחרות במקומה.
בשנת 1963 הייתה אמורה לארח צרפת את התחרות, אך הם סירבו לכך. בריטניה קיבלה שוב את האפשרות לארח את התחרות, וכך עשתה.
בשנת 1972 הייתה אמורה לארח מונקו את התחרות, מסיבות כלכליות מונקו סירבה והציעה לצרפת לארח במקומה, אך מכיוון שלא הוסדרו בין המדינות חילוקי דעות, נבחרה לבסוף בפעם השלישית, בריטניה.
בשנת 1974 הייתה אמורה לארח לוקסמבורג את התחרות, מכיוון שאירחו את התחרות כבר בשנה לפני (זכו פעמים ברציפות), ולוקסמבורג אינה יכלה לעמוד בעלויות הגדולות של התחרות הם סירבו לארח. בריטניה נענתה לבקשת איגוד השידור האירופי לארח שוב את התחרות כחלופה.
בשנת 1980 הייתה אמורה לארח ישראל את התחרות בפעם השנייה ברציפות, אך עקב בעיות כלכליות של ערוץ 1 דאז, החליטה ישראל לוותר על אירוח התחרות בשנה זו. איגוד השידור האירופי הציע לבריטניה לאחר שוב את התחרות, אך הפעם הם סירבו. במקומם, הולנד אירחה את התחרות באותה השנה.
בשנת 2023 תהייה אמורה לארח אוקראינה את התחרות, אך בעקבות המלחמה בין אוקראינה לרוסיה החליט איגוד השידור האירופי כי אוקראינה אינה יכולה לארח את התחרות. הוחלט כי בריטניה אשר הגיעה למקום השני תקבל את הזכות לארח את התחרות.
אנדרטת יוליסס ס. גרנט
'''אנדרטת יוליסס ס. גרנט (באנגלית: Ulysses S. Grant Memorial''') היא אנדרטה הממוקמת למרגלות גבעת הקפיטול, במפגש שדרת פנסילבניה ושדרת מרילנד, בוושינגטון בירת ארצות הברית. האנדרטה הוקמה לזכרו של הגנרל וגיבור מלחמת האזרחים האמריקנית, ונשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט. האנדרטה ניצבת בקצה המזרחי של המול.
האנדרטה כוללת את פסל רכוב על סוס של גרנט. הפסל, הפונה לעבר אנדרטת לינקולן ואנדרטת וושינגטון, הוא הפסל הרכוב השני בגודלו בארצות הברית, והרביעי בגודלו בעולם.
היסטוריה
בשנות ה-90 של המאה ה-19 החלה אגודת צבא טנסי בפעלות ציבורית ובפעילות לאסוף מימון לצורך הקמת האנדרטה.
אנדרטת גרנט, שהעבודה על פסליה החלה בשנת 1902 הייתה האנדרטה הגדולה ביותר שתוכננה עד אותה עת. מבנה האנדרטה תוכנן על ידי האדריכל אדוארד פירס קייסי, והפסל שבמרכז האנדרטה הוא מעשה ידי הפסל הנרי מרווין שריידי (אשר נעזר בפסל אדמונד אמאטייס לקראת סיום העבודה על הפסל). שריידי עבד על האנדרטה במשך כ-20 שנה עד מותו, מעומס העבודה, כשבועיים לפני חנוכת האנדרטה בשנת 1922. אורכו של בסיס האנדרטה 77 מטרים, ורוחבו 22 מטרים. האנדרטה כוללת שלושה חלקים: במרכז החלק המרכזי (הגבוה ביותר), על כן שגובהו 6.8 מטרים, ניצב פיסלו של גרנט הרוכב על סוסו "סינסינטי" - גובהו של הפסל 5.7 מטרים.
משני צדדיו של גרנט עומדי פסלי חיילי צבא האיחוד - חיילי תותחנים, רגלים ופרשים. מסביב לבמת אנדרטה המרכזית נמצאים ארבע במות קטנות שעליהן ארבעה פסלי אריות ברונזה.
העבודה על מבנה האנדרטה החלה בשנת 1909, עת שהותקנו ארבעה פסלי האריות. פסלי כוחות הארטילריה הותקנו בשנת 1912, חיל הפרשים בשנת 1916 ופסלו של גרנט עצמו בשנת 1920.
האנדרטה נחנכה ביום השנה ה-100 להולדתו של גרנט - ב-27 באפריל 1922. את בניית האנדרטה השלים שרי פריי על פי שרטוטיו של שריידי בשנת 1924.
בסמוך לאנדרטה מצויות שתי אנדרטאות נוספות: אנדרטת ג'יימס א. גרפילד ואנדרטת השלום.
מייקל דיינגרפילד
מייקל דיינגרפילד (באנגלית: Michael Daingerfield; נולד ב-24 באוקטובר 1970) הוא מדבב ושחקן קנדי. הוא ייסד את בית הספר לדיבוב On The Mic Training בוונקובר.
קורות חיים
דיינגרפילד נולד וגדל בטורונטו בירת אונטריו. הוא בוגר תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת MSU שבקנטקי. שיחק טניס בבית הספר התיכון, באוניברסיטה וגם לאחר מכן.
שמואל יצחק שור
הרב שמואל יצחק שור (תקצ"ט; 1839 – ד' באדר ב' תרס"ב; 1902) היה רבה של מונסטריץ' שבגליציה, בעל ספר שו"ת "מנחת שי".
תולדות חייו
נולד בעיר מונסטריץ', לרב משה חיים שור שהיה רבה של העיר. מיוחס לרבי יוסף בכור שור מבעלי התוספות. מקטנותו גילה שמואל יצחק שור סימני גאונות, ובהיותו בן 11 חיבר חיבור על מסכת נזיר.
נישא לגיטל, בתו של הרב שמשון (שמאי) מרגליות מזלוזיץ, שהיה בן אחיו ותלמידו של הרב אפרים זלמן מרגליות בעל ה"בית אפרים". לאחר חתונתו עבר להתגורר ליד חמיו בזלוזיץ. לאחר מכן החל לכהן ברבנות, תחילה בטלומץ' ואחר כך בקניהניץ'.
בשנת תרנ"א (1891), עם פטירת אביו, נבחר למלא את מקומו כרבה של מונסטריץ', וכיהן בתפקידו עד מותו בשנת תרס"ב (1902). בתקופת רבנותו במונסטריץ' התפרסם ברחבי גליציה ופולין ונמנה עם חשובי הרבנים בדורו.
משפחתו
הרב שמואל יצחק שור היה נשוי לרבנית גיטל שור. לאחר פטירתו נישאה לרב שלום מרדכי הכהן שבדרון מברז'אן, בעל שו"ת מהרש"ם. על מצבתה נכתב: "אשת שני המאורות הגדולים".
ילדיו של רבי שמואל יצחק שור היו:
קו מחבר
הקו המחבר מתאר גם את הביטוי שממנו מוציאים שורש:, לעומת או , כולם שונים זה מזה.
בגאומטריה, משתמשים בקו המחבר כדי לסמן את הקטע שבין שתי נקודות הקצה A ו-B.
סימנים דומים
הקו המחבר דומה לסימן המתאר וקטור פיזיקלי או וקטור אלגברי מכוון, המציין את הקטע בין שתי הנקודות יחד עם הכיוון (מ- A ל-B). בהקשר זה מקובל גם סימון מוקטן, \ \vec{AB}.
ונדי ויינברג
ביוגרפיה
ונדי ויינברג נולדה בבולטימור, מרילנד. היא התאמנה במועדון השחייה הומווד. היא למדה באוניברסיטת וירג'יניה.
ויינברג זכתה להצלחתה הראשונה במשחקי המכביה התשיעית שנערכו בשנת 1973 כשזכתה ב-7 מדליות, מהן 4 זהב ו-3 כסף.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי בשנת 1975 זכתה ויינברג במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:05.57 דקות, לפני בת ארצה מרי מונטגומרי (9:06.70 דקות) וג'ניס סטנהאוז מקנדה (9:17.87 דקות).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה ויינברג במדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:42.60 דקות, אחרי המנצחות פטרה תימר ממזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש (8:37.14 דקות) ובת ארצה שירלי בבשוף שגם היא שיפרה את השיא העולמי הקודם שהיה שייך לה (8:37.59 דקות).
במשחקי המכביה העשירית שנערכו ביולי 1977 השתתפה ויינברג פעם נוספת וזכתה ב-8 מדליות, מהן 6 זהב ו-2 כסף והייתה ל"מלכת הבריכה". חודש וחצי לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בסופיה, בלגרד בסוף אוגוסט 1977 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:27.75 דקות.
ליד
ליד (גרמנית: Lied, וברבים Lieder - לידר) הוא שיר אמנותי (בדרך כלל כאשר מדובר ב"ליד" הכוונה לשיר האמנותי הגרמני). לרוב מדובר בשיר הכתוב לקול ולפסנתר, אם כי נפוץ גם השיר לקול ולתזמורת, ויש החורגים אף משתי אפשרויות אלה. תחילתו של ז'אנר זה בתקופה הקלאסית במוזיקה (1800-1720) אך שיא פריחתו בתקופה הרומנטית במוזיקה (1900-1800).
על השיר האמנותי הגרמני
המוזיקה הקולית שילבה תמיד, מעצם טבעה, את הצליל עם המילה. כשם שבמוזיקה האינסטרומנטלית התפתחו שני תחומים נפרדים - המוזיקה הסימפונית והמוזיקה הקאמרית - זה לביטוי גדול ונרחב וזה לביטוי אישי ומופנם, כך גם המוזיקה הווקאלית פיתחה שני תחומי ביטוי נפרדים לשתי מטרות שונות: האופרה שימשה כמוזיקה סימפונית, ואילו הליד שימש כמוזיקה קאמרית (כך גם בספרות: השירה נחשבת אמצעי ביטוי אישי ונוגע יותר מאשר המחזה).
רוז קוורץ
רוז קוורץ הוא מינרל מסוג קוורץ בעל גוון הנע בין ורוד חיוור לאדום-ורד. המקור לצבע הוא בכמויות זעירות יחסית של טיטניום, ברזל, או מנגן. בכמה מקרים מכיל רוז קוורץ מחטי רוטיל זעירות המייצרות את תופעת האסטריזם (בוהק דמוי כוכב), כאשר מאירים את האבן מאחוריה (וזאת בניגוד לתופעת האסטריזם באודם או בספיר המתקבלת כשמאירים על האבן). מחקרים אחרונים בעקיפה של קרני רנטגן מלמדים שהסיבה לצבע הם סיבים מיקרוסקופים דקיקים של המינרל דיומורטיט בתוך מסת הקוורץ. את הרוז קוורץ מוצאים לעיתים רחוקות בצורה הגבישית. במצב זה מניחים כי מקור הצבע בכמויות זעירות של פוספט או אלומיניום. הצבע בגבישים כנראה רגיש לאור ונוטה לדהות בסופו של דבר.
ליד
על השיר האמנותי הגרמני
החל בסוף התקופה הקלאסית, החלו בכתיבת "מחזורי שירים", שהם שירים שנכתבו כקובץ על ידי המשורר, או שירים שהמלחין קיבצם יחדיו לידי יחידה אחת הקשורה קשר תמאטי, מוזיקלי או טקסטואלי.
רוז קוורץ
הגבישים הראשונים של רוז קוורץ נמצאו בפגמטיט בסמוך לרמפורד (Rumford) במיין שבארצות הברית. כיום מוצאים רוז קוורץ גם במדגסקר, בהודו, בגרמניה ובכמה מקומות בארצות הברית, אבל רוב הגבישים הנמכרים בשוק כיום מקורם במדינת מינאס ז'ראיס שבברזיל.
ליד
טרנספוזיציות
השיר האמנותי, בהיותו יחידה מוזיקלית קטנה העומדת בפני עצמה, אינו כפוף לרוב לסולם המקורי בו נכתב. בדרך כלל כותב המלחין את השיר בסולם מסוים ולאחר מכן הוצאת התווים עורכת ליצירה טרנספוזיציה, מדפיסה ומפיצה את היצירה בשלושה סולמות שונים, על פי מנעד הקולות: קול נמוך (קונטראלט/באס), קול בינוני (מצו-סופרן/בריטון), וקול גבוה (סופרן/טנור). על פי עקרון ה"נאמנות" לטקסט המוזיקלי, בעריכת טרנספוזיציה למחזור שירים, יש לשמור על המרווחים המקוריים בין סולמות השירים השונים, אך לרוב אין ההוצאות לאור שומרות על עיקרון זה, ומתאימות את סולמות השירים השונים באופן כזה שיחמיא ביותר לקולו של המבצע בכל שיר ושיר בנפרד.
גישות עיקריות להלחנת ליד
בז'אנר זה ניתן להבחין בשלוש גישות עיקריות להלחנה:
רוז קוורץ
האבן אינה פופולרית לחיתוך כאבן חן בעלת פאות משום שהאבנים תמיד מעורפלות, צבען הוורוד בדרך כלל חיוור מדי, ובמרבית אבני החן מרוז קוורץ יש פגמים גדולים. ליטוש רוז קוורץ כקבושון (צורת טיפה), ככדורים עבור חרוזים למחרוזת או גילוף ברוז קורץ יעילים הרבה יותר.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד רוז קוורץ היא אבן ההולדת התחליפית של חודש ינואר.
ליד
שורשיו של הז'אנר
באמצע המאה השמונה-עשרה חל מעבר הדרגתי מליווי קונטינואו לליווי מולחן במלואו, אף כי שרידיו של 'סגנון הקונטינואו' ניכרים עד סוף המאה השמונה עשרה, ובלידר קלאסיים מוקדמים יש סקציות הכתובות עדיין בבאס מסופרר. כמו כן, ניכרת העדפה הולכת וגוברת לפסנתר-הפטישים ככלי המועדף לליווי הקול, אם כי ברבים מהשירים הקלאסיים מן המחצית השנייה של המאה עדיין מוצעת למבצע בחירה בינו לבין הצ'מבלו.
רוז קוורץ
מקורות
ערך זה הוא בעיקר תרגום של הערך Rose Quartz מוויקיפדיה באנגלית שהסתמכה על המקורות הבאים:
ליד
התקופה הקלאסית במוזיקה
קרל פיליפ עמנואל באך, היידן ומוצארט היו בין הראשונים לכתוב לידר בסגנון הקלאסי. היידן כתב שירים בגרמנית (המפורסם שבהם Gott erhalte לכבוד קיסר אוסטריה, שהפך ברבות הימים להמנון גרמניה בשינוי הטקסט) וכמו כן כתב 14 קנצונטות בשפה האנגלית. מוצרט כתב כמה עשרות שירים בגרמנית, בצרפתית ובאיטלקית (הידוע בהם: "הסיגלית"/"Das Veilchen"). מוצרט אף שילב באופרות הגרמניות שלו אריות בנוסח שירים בליווי תזמורת, כדוגמת שתיים מן האריות של פפגנו באופרה חליל הקסם. בטהובן המשיך אחריהם במסורת כתיבת הליד. רוב הטקסטים שאותם הלחין היו גרמניים ומקצתם איטלקיים (הידועים בהם "אדלאידה", "כניעה", "הנשיקה", "בקבר זה האפל"). בטהובן, ככל הידוע, היה הראשון לכתוב מחזור שירים (Liederzyklus או Liederkreis). מחזור השירים היחיד שכתב: "אל האהובה הרחוקה" ("An die ferne Geliebte") למילים של המשורר Alois Jeitteles. שיריו של בטהובן לא היו מהפכניים אך הצטיינו בחן רב ובטעם טוב.
רוז קוורץ
קישורים חיצוניים
Quartz
ליד
שוברט
פרנץ שוברט נחשב לגדול מלחיני הלידר, אולי בזכות היקפה האדיר של יצירתו בתחום (כשש מאות שירים), ואולי גם בזכות החלוציות שבכתיבתו, שכן ניתן לומר ששוברט המציא בליד ז'אנר חדש, של יחסי גומלין בין הטקסט למוזיקה. ניתן אף לומר כי השיר האמנותי היה עיקר יצירתו. הוא הלחין רבים משיריו של גתה.
שוברט כתב את הלידר דווקא כזוטות וכמוזיקה שבוצעה בקרב חברים, והתייחסותו הרצינית הייתה, כמקובל באותה תקופה, לסונאטות ולסימפוניות. עם זאת, שוברט היה נער מקהלה ומשום כך נטה בכל זאת לכתוב לקול האנושי. שיריו של שוברט אינם עוסקים בווירטואוזיות הקולית או הפסנתרית כי אם בביטוי המרוכז של המילה ושל ההבעה האנושית. ניתן לומר איפוא ששוברט היה חלוץ בז'אנר הליד.
שומאן
רוברט שומאן נבדל מקודמיו ברקע שלו וביחסו אל הליד. שומאן - פסנתרן ורומנטיקן מושבע, עסק רבות בספרות רומנטית, בביקורת מוזיקלית ובפיתוח השדה ההרמוני והשדה המלודי. מבחינת המלודיה, המציא אידיאל שכבר קרם עור וגידים באותן השנים, אידיאל ששומאן הגדירו "Unendlichmelodie", מנגינה אינסופית. רעיון זה של מנגינה ללא סוף היה חייב להיות מושתת במידה רבה על הפן ההרמוני: ביטול הקדנצות הברורות ו"ניתוק" המלודיה מכבלי הפונקציונליות הרגילה והמקובעת. אידיאל זה קודם ופותח כמעט עד לשלמות בידי וגנר. כך נוצרות אצל שומאן תופעות הרמוניות מרתקות של שיטוטים הרמוניים "חסרי פשר", סבכים של דיסונאנסים שאינם נפתרים אלא ממשיכים לנוע לעבר אקורדים "טעונים" חדשים, קטעים מוזיקליים שבהם זהות הסולם אינה ברורה, לפחות לא בתחילת הקטע. פעמים רבות בחר שומאן שלא לסיים קטע מוזיקלי על דרגת הטוניקה, כמקובל.
שומאן היה מלחין אינטלקטואלי ממדרגה ראשונה ועסק בניסויים מוזיקליים במשך כל חייו. אף יחסו אל הליד שונה מאוד מזה של קודמו, שוברט. שומאן נוטה קודם כל אל טבעו הפסנתרני, וחושב רבות על תפקיד הפסנתר. הפסנתר מוסיף רבדים נוספים על הנאמר בטקסט ובקו הווקאלי. ניתן לומר כי הוא מרמז, מפרש, טוען וסותר. אם שוברט העלה את קרנו של הפסנתר בתחום השיר האמנותי בעצם הוצאתו מתפקיד ה"מלווה הנותן תשתית הרמונית למלודיה שאצל הזמר", הרי ששומאן קידם את הפסנתר צעד קדימה במתן שוויון מלא לפסנתר במערך הגוף המבצע של 'פסנתרן-זמר'. זאת ועוד: בלידר של שומאן ניתן להבחין בתופעה מעניינת של "מונולוגים" של הפסנתר. בשירים רבים של שומאן, אחרי שהזמר מסיים לומר את דברו ממשיך הפסנתר במעין אפילוג הממשיך בנדודי המחשבה גם אחרי סוף הטקסט. אפילוגים מעין אלה ניתן למצוא בסיום מחזור השירים "אהבת משורר" ("Dichterliebe"), או, למשל, בסיום השיר החמישי מתוך "קובץ שירים" (Liederkreis) אופוס 24. בעוד שוברט הלחין רבות למילותיו של גתה, שומאן נטה יותר לליריקה של היינה.
ברהמס
גישתו של יוהנס ברהמס לליד שונה מזו של שומאן. ברהמס השתדל להתרחק מנושא ה"אהבה" (יוצא דופן בולט: השיר "היכן את, מלכתי?"). בלידר של ברהמס ניתן להבחין בנושאים של נוסטלגיה: זיכרון הילדות, חזרה אל התמימות והתרפקות על העבר. בשיריו מוטיבים עממיים וכפריים רבים (הן מבחינה טקסטואלית והן מבחינה מוזיקלית). בלידר של ברהמס הפסנתר חוזר לתפקודו הראשון כמלווה הנותן תמיכה לזמר ולא כפרטנר-מבצע שווה ערך. בין שיריו המשובחים ביותר: "המוות, זהו לילה קריר", "היכן את, מלכתי?", "בדידות שדה", "מסע ים", "לו ידעתי הדרך חזרה", "בשורת אהבה" ומחזור השירים "ארבעה שירים רציניים" (היצירה הלפני-האחרונה שכתב בחייו) אופוס 121 שכתב למילים מתוך ספרי קהלת ובן סירא. זהו מחזור של עגמומיות והרהורים עמוקים על הבלות החיים.
הלידר הידועים פחות והקול הנשי
שירים יפים ומשובחים לא פחות נכתבו בתקופה הרומנטית אף על ידי פרנץ ליסט, ריכרד וגנר, רוברט פראנץ וקארל לווה, אך משום מה לא זכו לאותה פופולריות רבה שלה זכו שוברט, שומאן וברהמס בקרב חובבי המוזיקה. באופן דומה נשכחו אף הלידר פרי עטן של פאני מנדלסון (אחותו של פליקס מנדלסון), קלארה שומאן (אשתו של רוברט שומאן), ואלמה מאהלר (שהייתה נשואה בין היתר לגוסטב מאהלר). ייתכן כי יצירותיהן של אלה האחרונות מראש לא זכו ליחס שווה ערך מתוקף היותן נשים, ואולי מכיוון שחיו, במידה מסוימת, בצִלם של קרוביהן בעלי המוניטין הרב יותר. עם זאת, יצירותיהן זוכות כיום לעדנה מחודשת הן במחקר והן בביצועים חיים ובהקלטות.
התקופה הפוסט-רומנטית
התקופה הפוסט רומנטית (או "הזרם הפוסט רומנטי") שאבה רבים מהאידיאלים שלה מהמוזיקה של ריכרד וגנר. ארבעת נציגיה החשובים היו: גוסטב מאהלר, ריכרד שטראוס, אנטון ברוקנר והוגו וולף שפעלו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בתקופה זו ניתן להבחין בתהליך של מתיחת השפה הטונאלית עד לקצה גבול ההרמוניה הפונקציונלית ובפריצת כל גבולות הכתיבה המסורתית בשם חופש הביטוי האמנותי. את היצירות מאפיין בדרך כלל ביטוי רגשי עז. פרט להוגו וולף, הכול הגדילו את ממדי הפורום המבצע ואת אורך היצירות לכדי ממדים מונומנטליים (ר. שטראוס, מאהלר, ברוקנר) והפגינו יכולות תזמור מרהיבות. בימינו זוכה להתעניינות גוברת המלחין האוסטרי אלכסנדר פון זמלינסקי אשר סגנונו נע בין הפוסט-רומנטיקה לאימפרסיוניזם. זמלינסקי כתב מוזיקה רבה לקול, לרבות אופרות ולידר.
וולף
למהפכה בתולדות הליד הביא הוגו וולף כאשר עשה בליד את שווגנר עשה באופרה. וולף בחר כטקסטים כל שיר שיגרה את דמיונו הפורה, כאשר הוא פונה למשוררים מקובלים יותר ומקובלים פחות (גתה, היינה, מריקה, יוסטינוס קרנר, מיכלאנג'לו). בגישתו להלחנת שירים היה קרוב וולף לשומאן. הוא "שחרר" את הפסנתר מ"כלא" המלווה שאליו החזיר אותו ברהמס, בנותנו לו, בדומה מאוד לשומאן, את תפקיד הפרשן המתאר והחווה - קול שחשיבות עליונה על זו של הזמר. כשומאן, גם וולף שכלל את הליד מבחינה הרמונית והביא אל הליד את שיאי הכרומטיקה הוואגנריאנית ואף את האימפרסיוניזם של דביסי, כך שלא פסל אף אמצעי להעשרת הביטוי של המילה (אשר הייתה לו ערך מקודש) - לקח מזה ולקח מזה. וולף ידע להשרות אווירה כללית הולמת לשיר, אך בו זמנית גם לפרש כל מילה בנפרד ולקרוא בין השורות. שנותיו הפוריות היו 1887/8, שבהן כתב את מיטב שיריו. רוב שיריו של וולף "מולחנים לאורכם". וולף משחרר אותם לחלוטין מכבלי הצורניות וההרמוניה המקובלות, ולכן שיריו אינם קלים לשמיעה ואף לביצוע. ניתן לומר שבכך וולף הוא ה"מקבילה הקאמרית של ואגנר" בתחום הווקאלי.
שטראוס ומאהלר
את ריכרד שטראוס וגוסטב מאהלר ניתן להזכיר זה לצד זה מכיוון ששניהם השתייכו לאותו סגנון (פוסט-רומנטי/פוסט-וגנריאני), וכתיבת שניהם באה לידי ביטוי בגדלות (בניגוד לוולף שהיה פוסט-רומנטי בגישה קאמרית). אצל שניהם שירים רבים נכתבים גם בגרסאות לקול ותזמורת, או אף לקול ותזמורת בלבד, ללא כל גרסת פסנתר. השירים של מאהלר נוקבים ונוגעים ללב בכל נושא שבו הם מטפלים - אם באהבה נכזבת (כמו במחזור "שירי שוליה נודד"), אם במוות (כמו ב"שירי מות ילדים") וכן הלאה. שיריו שואבים רבות מן השיר העממי (התרבות האוסטרו-הונגרית, התרבות המוראבית, התרבות היהודית) כמו למשל ב"קרן הפלא של הנער" - שירים שמילותיהם לקוחות מתוך אסופת שירים גרמנים עתיקים. ראויים לציון במיוחד השיר "Ich bin der Welt abhanden gekommen" ("אבדתי לעולם") מתוך "שירי ריקרט" והשיר "Der Abschied" ("הפרידה") מתוך "השיר על הארץ", שבהם נפרד מהחיים בתהליך של כאב הבדידות, צער העולם והשלמה. בשונה ממאהלר, הכמעט אקספרסיוניסטי בהבעתו, ריכרד שטראוס מתמקד בשיריו בפיתוח ושכלול ההרמוניה והתזמור, אשר אצלו מגיעים לשיאים של חושניות ושל התעלות נפשית. שטראוס יונק את הבסיס ההרמוני של יצירתו ישירות מוואגנר. משיריו המפורסמים: "הקדשה", "הלילה", "נוחי, נשמתי", "צציליה", "מחר", "שיר ערש" וכמובן, מחזורו הנפלא ויצירתו האחרונה "ארבעה שירים אחרונים" (למילים מאת הרמן הסה ויוזף פון אייכנדורף) לסופרן ולתזמורת. במחזור זה מעביר אותנו שטראוס את כל שלבי החיים, במבט על חלקי היום ועונות השנה כמשל לחיים, עד לשלוות הנצח של המוות. תזמוּרוֹ של שטראוס בשירים אלה הוא מן הנפלאים ביותר בכל תולדות המוזיקה.
האסכולה הווינאית השנייה - האקספרסיוניסטים
השירים שכתבו חברי האסכולה הווינאית השנייה שונים זה מזה. שיריו של ארנולד שנברג נוטים לניסיוניוּת. שנברג משתמש בהרכבים בלתי שגרתיים ובשירה דיבורית, שיטת תיווי קולי של ביצוע הנע בין שירה לבין דיבור (Sprechgesang, Sprechstimme). הידוע במחזורי השירים שלו - "פיירו הסהרורי" שנכתב בשנת 1912, כתוב כולו בסגנון האטונאלי. הוא ניחן בהפשטה מלאה ובאובייקטיביות גמורה. הטקסט נכתב על ידי אלבר ז'ירו, והוא כתוב בסגנון דקדנטי-סימבוליסטי. המחזור כתוב לקול דיבור ולהרכב קאמרי לא שגרתי המשלב כלי מיתר, כלי נשיפה ופסנתר. שירים אקספרסיוניסטיים במלוא מובן המילה.
שיריו של אנטון וברן כתובים כולם בשפה האטונאלית, חלקם דודקפוניים/סריאליים. שיריו של אלבן ברג מתחלקים לתקופות שונות: בתקופה מוקדמת של חייו כמלחין כתב שירים בסגנון פוסט-וגנריאני לטקסטים של משוררים שונים, בשלב מאוחר יותר המשיך ושכלל את אותו הקו (כתב אף שירים לקול ולתזמורת) ובמקביל כתב שירים אטונאליים.
מחברי לידר ידועים במאה העשרים
גם במאה העשרים הרבו לכתוב לידר. בין הידועים שבמלחיני השיר האמנותי במאה העשרים: האנס פפיצנר, אותמר שק, אריברט ריימן, וולפגאנג ריהם, הנס אייזלר.
המקבילות לשיר האמנותי בעמים השונים
השיר האמנותי התפתח גם בארצות אחרות מלבד גרמניה. בין היוצרים הידועים של שירים אמנותיים בארצות אחרות: בצרפת ("mélodies") - פורה (שכתב שירים רבים), דביסי, שוסון, ראוול, דיפארק, מסיאן, פולנק, רנאלדו האהן (Reynaldo Hahn, אשר נודע, בין היתר, כמאהבו של מרסל פרוסט). באנגליה - בריטן, אלגר. ברוסיה (Poмaнcы) - צ'ייקובסקי, רחמנינוב, שוסטקוביץ', סבירידוב, מוסורגסקי. באיטליה ("canzoni") - פרוצ'ו בוזוני. בספרד ("canciones") - דה פאייה. בצ'כיה - דבוז'אק. גם בישראל הולחנו שירים אמנותיים רבים, בידי מלחינים כפאול בן-חיים, יחזקאל בראון ונעם שריף.
אנדרטת לינדון ביינס ג'ונסון
החורשה להנצחת לינדון ביינס ג'ונסון שעל גדת הפוטומק (באנגלית: Lyndon Baines Johnson Memorial Grove on the Potomac) היא אנדרטה הממוקמת על האי קולומביה שבנהר הפוטומק בוושינגטון בירת ארצות הברית. האנדרטה מנציחה את זכרו של נשיא ארצות הברית לינדון ביינס ג'ונסון.
תיאור האנדרטה
האנדרטה כוללת שני חלקים - הראשון חורשה במרכזה עומד מונולית עשוי גרניט שהובא ממדינת טקסס, והשני - מישור עשב. עצי החורשה הם עצי אורן וסביב המדשאות ערוגות של מיני רודודנדרון.
בכניסה לפארק ניתן לשמוע הקלטה של ליידי בירד ג'ונסון המתארת את הקמת הפארק שלימים נקרא על שמה והאנדרטה על שם בעלה.
האנדרטה הוקמה בעקבות החלטה של קונגרס ארצות הברית מיום 28 בדצמבר 1973, והיא רשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. האנדרטה נחנכה ב-27 בדצמבר 1974 ומנוהלת על ידי רשות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
בית הכנסת בימבול
היסטוריה
תיעוד לקהילה יהודית בימבול קיים מהמאה ה-14. במקום התגוררו יהודים רומניוטים. בהמשך, בשלהי המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17 הגיעו לעיר מגורשי ספרד ופורטוגל. בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת ימבול ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות בולגריה ומנתה כ-1,000 נפשות. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נמנו בימבול 1,600 יהודים שהתגוררו בשכונה יהודית ובה בית כנסת, בית ספר יסודי ובית מרחץ. בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בימבול 1,193 יהודים, רובם עלו לישראל לאחר המלחמה במסגרת העלייה ההמונית. ב-1952 התגוררו בימבול 333 יהודים ובראשית המאה ה-21 נמנו בעיר 90 יהודים.
המבנה
בית הכנסת הספרדי בימבול נחנך ב-1896 במרכז השכונה היהודית. לצידו שכן בית מרחץ ובו מקווה, ובסמוך אליו בית הספר היהודי. המבנה היה בן 2 קומות והכיל מקום לכמה מאות מתפללים. הקומה השנייה שימשה לעזרת נשים. ב-1948 נמכר מבנה בית הכנסת לצבא בולגריה ושימש מחסן תחמושת עבור יח' ברית ורשה. ב-1971 רכשה עיריית ימבול את המבנה ושיכנה בו גלריה לאמנות. בחפירה ארכאולוגית שבוצעה במקום, נתגלו מתחת למבנה הקיים שרידי בית כנסת קדום. החפירה כוסתה והשרידים לא נחקרו מסיבות תקציביות.
מעל גובה פני הים
המונח מעל גובה פני הים הממוצע (באנגלית: Metres above mean sea level, בראשי תיבות: AMSL: above mean sea level) מתאר שיטת מדידה על בסיס מטרי, המשמשת לקביעת גובה או קו גובה של כל אובייקט, ביחס לקביעה היסטורית של גובה פני הים הממוצע באותו אזור. מבחינה טכנית, גובהם הממשי של פני הים מושפע מתופעות שונות כמו שינויי אקלים, כך שמדידת גובה של עצם נתון בשיטת ה-AMSL, עשויה לעיתים להיות שונה מהמרחק הממשי של אותו העצם מפני הים באותו הרגע.
הגדרה
"גובה פני הים הממוצע" הוא ערך דמיוני. בעבר האמינו שגובה פני הים קבוע בכל מקום בכדור הארץ, אך לאחר שהשתפרו טכנולוגיות המדידה, התברר שגובה פני הים אינו אחיד, ואף עשוי להשתנות באזור מסוים באופן משמעותי תחת בנסיבות שונות, כמו שינויים בלחץ האטמוספירי, תופעות הקשורות לגאות, ותנאים סביבתיים נוספים. כתוצאה מכך, מדידה באותו מקום אך בזמנים שונים, עשויה להניב ערכי גובה שונים.
מכיוון שגובה פני הים הממשי משתנה, כדי להגיע למידה שתהווה סטנדרט קבוע, יש להשתמש בשיטות מדידה מקצועיות. גובה פני הים הממוצע היה בעבר מחושב בדרך כלל על ידי הממוצע האריתמטי של נתוני גאות שנאספו אחת לשעה במשך מחזור מסוים של 19 שנים. מדידה זו מנטרלת נקודות קיצון של הגובה כתוצאה מתופעות שונות, ומניבה תוצאה מספקת מספיק, בה משתמשים לאחר המדידה כנתון קבוע. מאחר שפני הים של כדור הארץ מגיבים לכוחות הכבידה השונים שמופעלים עליהם, במפת גובה פני הים הממוצע יש גבעות קלות ועמקים, המזכירים את המבנה הגאוגרפי הממשי של האזור, אך עם הבדלים מינוריים יותר, היוצרים מעבר 'חלק' יותר בין אזורי הגובה השונים. מצב זה יוצר מצב בו גובה פני הים הממוצע בספרד, למשל, שונה מזה של קנדה.
דוגמה להבדל בגובה פני הים הממוצע בין אזורים סמוכים, היא סקר מדידה של חיל החימוש הבריטי, המשתמש בנתון המבוסס על מדידות של גובה פני הים הממוצע באמצעות מד בניוליין, קורנוול משנת 1915 עד שנת 1921 עבור מפותיהם של בריטניה. נתון זה שונה ב-80 ס"מ מן הקריאה של גובה פני הים בצד השני של המדינה.
עם התפתחות הGPS, ומערכות לוויין אחרות, החלו לתפוס את מקומן שיטות מדידה חדישות, המתבססות על מדידת גבהים על פי צורתו של כדור הארץ או אליפסואידי ייחוס שונים.
חשוב להבחין בין גובה פני הים הממוצע, לבין גובה מעל פני הקרקע (AGL). למשל, כאשר מטוס ממריא משדה תעופה הנמצא בגובה 1300 מטרים מעל לגובה פני הים הממוצע, כבר כעבור זמן קצר כשהמטוס המריא 200 מטרים בלבד מעל פני הקרקע (AGL), הוא נמצא בגובה 1500 מטרים AMSL.
שימושים
AMSL משמש בתקשורת רדיו (הן בשידור והן בשימושי תקשורת אחרים) על ידי מהנדסים כדי לקבוע את אזור הכיסוי של השידור בתדר מסוים. הוא משמש גם לקביעה רשמית של גובהם של מבנים ונקודות ציון נוספות.
השימוש בתעופה
בתעופה יש צורך בסטנדרטיזציה שתיצור מצב בו כל הגורמים, לרבות הטייסים ומגדלי הפיקוח, מתייחסים במדויק לאותם היחסים והמידות בתיאור הסביבה, ולשם כך החל משנות ה-80 משתמשים לרוב ב־WGS84.
מטוסים משתמשים בכיול המבטא את לחץ האוויר על פי מדד ה-AMSL המקובל, כאשר מדידת הלחץ לוקחת בחשבון גם מרווח ביטחון מסוים. לפיכך, כאשר נוחת כלי הטיס, ייתכן שמד הגובה של המטוס יראה גובה קצת גבוה מגובהו של שדה התעופה כפי שהוא מופיע במפה.
בהוראות תדרוך לטייסים משתמשים לעיתים במדידה זו לקביעת נוהלי בטיחות, כך למשל, נכון ל-2016, בטיסת פנים בתוך ישראל, אופק הראות התקנית שעל הטייס להקפיד עליה, נקבע על פי גובה הטיסה ב-AMSL.
שיטות מדידה מקבילות
ישנם מקומות בהם מקובל השימוש ברגל לחישוב מידת הגובה הקבועה.
Magic Circle Music
Magic Circle Music היא חברת תקליטים המפיקה בעיקר זמרים ולהקות מהז'אנר הבי מטאל. החברה הוקמה על ידי בסיסט ההרכב Manowar ג'ואי ד'מאיו ב-2005.
קניון האחים ישראל
קניון ישראל תלפיות (הידוע גם כקניון האחים ישראל) הוא מרכז קניות הממוקם ברחוב יד חרוצים אזור התעשייה תלפיות שבדרום ירושלים, ונמצא בבעלות חברת "האחים ישראל".
היסטוריה
הקרקע עליה הוקם הקניון נרכשה בעסקת קומבינציה על ידי החברה הכלכלית לירושלים בידי חברת האחים ישראל בשנת 1985. במקום עמד קודם מבנה תעשייתי שאותו הרסה החברה. על פי ההסכם החברה הכלכלית לירושלים החזיקה 30% מהזכויות בפרויקט. כבר במהלך הבנייה הושכרו כל שטחי הקניון, והוא נפתח בשנת 1989. הקניון נחשב תחילה למוצלח, הוא היה הקניון המודרני הראשון בירושלים (לעומת מרכז כלל שהוקם עשר שנים לפניו), וגבה דמי שכירות של עד 30 דולר למ״ר. עם פתיחת קניון מלחה בשנת 1993, ואחר כך קניון הדר הסמוך ב-2001, הוא איבד את מעמדו כקניון המוביל בירושלים, ודמי השכירות בו ירדו.
בינואר 1991 (ימי מלחמת המפרץ) זכתה בתואר זה לאותה שנה הדוגמנית ענת אלימלך, תושבת העיר שהייתה בת כמעט 17 בזמן זכייתה בתואר.
בשנת 2001 פתחה במרתף הקניון רשת רמי לוי שיווק השקמה את אחד המרכולים הראשונים שלה. בינואר 2009 רכש רמי לוי את הבעלות על השטח, המשתרע על 1,300 מ"ר, מהחברה הכלכלית לירושלים.
POJO
בשפת התכנות ג'אווה, POJO (פּוֹג'וֹ) הם ראשי תיבות של Plain Old Java Object (בתרגום חופשי: אובייקט ג'אווה פשוט, "ישן וטוב"). המושג משמש כדי להדגיש שאובייקט מסוים הוא אובייקט רגיל של ג'אווה, ולא סוג מיוחד כלשהו של אובייקט.
המושג POJO משמש בעיקר כדי לתאר אובייקט ג'אווה שאינו מוגדר בהתבסס על שום מודל אובייקטים, קונבנציה, או תשתית תוכנה גדולה. ככל הנראה, השימוש במושג הפך מקובל בגלל הצורך במושג נפוץ וקל להבנה, כדי להבחין בין אובייקטים רגילים לאובייקטים מורכבים של תשתיות תוכנה.
JavaBean הוא מקרה פרטי של POJO, העונה על שלושת הכללים הבאים: האובייקט ניתן לסריאליזציה, יש לו קונסטרקטור שלא מקבל ארגומנטים, והוא מאפשר גישה למשתני המחלקה באמצעות מתודות get ו-set הנקראות על פי קונבנציה פשוטה למתן שמות.
הגדרה
באופן אידיאלי, POJO הוא אובייקט ג'אווה שאינו מוגבל על ידי שום כלל חוץ מאלה הנאכפים על ידי המפרט של שפת ג'אווה עצמה. POJO לא אמור להיות מחויב לאף אחד מהבאים:
עם זאת, בגלל קשיים טכניים ומסיבות אחרות, תשתיות ומוצרי תוכנה רבים המתוארים כמותאמים לעבודה עם POJOs, בכל זאת דורשים שימוש באנוטציות שהוגדרו מראש, על מנת שאפשרויות כמו persistence יעבדו כנדרש.
מקור המושג
את המושג טבעו מרטין פאולר, רבקה פרסונס וג'וש מקנזי בספטמבר 2000:
POJO ממשיך את התבנית של מושגים ישנים יותר לתיאור טכנולוגיות שאינן משתמשות במאפיינים חדשים ומיוחדים, כגון:
ססיל סקוט פורסטר
ססיל לואיס טרוטון סמית' (באנגלית: Cecil Louis Troughton Smith; 27 באוגוסט 1899 – 2 באפריל 1966), המוכר בשם העט שלו ססיל סקוט "סי אס" פורסטר, היה סופר אנגלי שנודע בסיפורי הלוחמה הימית שלו, ביניהם סדרת הוריישיו הורנבלואר בת 12 הספרים המגוללת את סיפורו של קצין חיל הים המלכותי במהלך המלחמות הנפוליאוניות. שניים מהספרים בסדרה זכו במשותף בפרס ע"ש ג'יימס טייט בלק לפרוזה ב-1938. בין ספריו הנוספים – "מלכת אפריקה" מ-1935, שעובד ב-1951 לסרט מלכה אפריקאית בבימויו של ג'ון יוסטון; ו"הרועה הטוב" מ-1955, שעובד ב-2020 לסרט גרייהאונד בכיכובו של טום הנקס.