cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוני ענבר
תפקידים ציבוריים
בין השנים 2004–1999 עבד ענבר בקונסוליה הישראלית בסן פרנסיסקו, שם שימש כנספח התרבות. לאחר מכן, היה מנהל התרבות של "מרכז ישראל" בפדרציה היהודית בסן פרנסיסקו (2015–2006). במסגרת שני תפקידיו אלה היה אחראי להבאת תרבות ישראלית לאזור סן פרנסיסקו ועמק הסיליקון, ואירח סופרים, מוזיקאים, שחקנים ויוצרים ישראלים. בנוסף, היה אחראי להבאת קונצרטים, הופעות מוזיקה, הצגות מחול ותיאטרון מישראל.
העלה מופעי מחווה ליוצרים ישראלים כחנוך לוין, יהודה עמיחי, נתן זך, ערב שירי משוררות והמופע "Tel Aviv from Sand to Rock", בו נחגגו מאה שנים לתל אביב, עם שירים קלאסיים בעיבודים מחודשים. במסגרת המופעים הנ"ל (בין השאר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ואוניברסיטת סטנפורד) תרגם ענבר שירים ופזמונים רבים מעברית לאנגלית.
במשך שנותיו בסן פרנסיסקו לימד קורסים על תרבות ותיאטרון יהודיים באוניברסיטאות כ-GTU, San Francisco State University ו-San Jose State University והרצה על נושאים יהודיים וישראליים במסגרות רבות, ובהן המוזיאון היהודי של ס"פ, אוניברסיטת סטנפורד, פסטיבלי הקולנוע היהודיים של ס"פ, עמק הסיליקון וה-East Bay, מרכזים קהילתיים רבים וכנסים אקדמיים. בין השאר לימד על הפיוז'ן ששילב מזרח ומערב במוזיקה הישראלית מראשית ימיה, על שירי מלחמה ושלום בישראל, על האבולוציה של הקולנוע הישראלי, על הולדת התיאטרון היהודי ועל תיאטרון העוסק ביהדות, על יהודים בתרבות הפופולרית בארצות הברית, על ספרות ותרבות יידיש, על מיתוסים ועובדות בתנ"ך, על דתיות לכאורה וחילוניות בתרבות היהודית על האתגר שבתרגום טקסטים יהודיים לשפות יהודיות ועל מלחמות תרבות במטבח היהודי. בנוסף הרצה רבות על אוכל בתנ"ך, מסגרת שבה שילב את השכלתו היהודית והכשרתו הקולינרית.
פרסומים
המאמרים שפרסם בנושאי תרבות יהודית הופיעו בין השאר בכתב העת המקוון The Journal of Religion and Theatre, בכתב העת "בקורת ופרשנות" של אוניברסיטת בר-אילן, בעיתונים וכתבי העת "גשר" ו"דווקא" בישראל ו"הפורוורד" בארצות הברית, ובספרים Inventing the Modern Yiddish Stage: Essays in Drama, Performance, and Show Business, Wayne State University Press (Professors Joel Berkowitz and Barbara Henry, eds.) ו"הבימה: עיונים חדשים בתיאטרון לאומי" בהוצאת רסלינג, תל אביב, 2017.
אש (זמרת)
אשלין ריי וילסון (באנגלית: Ashlyn Rae Willson, נולדה ב-24 באפריל 1993), המוכרת בשם הבמה אש (Ashe), היא זמרת-יוצרת אמריקאית. אשר מוכרת בזכות הסינגל "Moral of the Story", שיצא ב-2019 והופיעה בסרט של נטפליקס "לכל הנערים: נ.ב. אני עדיין אוהבת אותך" (2020). אש גם הייתה מועמדת לפרס ג'ונו עם הסינגל שלה ושל שון פרנק "Let You Get Away".
ראשית חייה
אשלין ריי וילסון נולדה ב-24 באפריל 1993 וגדלה במשק בית נוצרי שמרני בסן חוזה. היא החלה להשתתף בשיעורי פסנתר ופיתוח קול בגיל 8. אש טוענת שבילדותה האזינה רק לרדיו הנוצרי וכי היא מודה לסבא שלה שהכיר לה מוזיקה מאמנים כמו בוב דילן, הביטלס וג'פרסון איירפליין. אש למדה במכללת ברקלי למוזיקה, שם סיימה ב-2015 תואר שני בכתיבה והפקה עכשווית. אש התחתנה בגיל מוקדם והתגרשה.
2015–2017: קריירה מוקדמת
אש החלה לשיר גרסאות דמו בנאשוויל לפני שתפסה את תשומת ליבו של המפיק השוודי בן פיפס, שביקש ממנה לשיר על הרצועה שלו "Sleep Alone" בשנת 2015. במהלך השנתיים הבאות, התמחתה אש בהופעה במספר רצועות של אנשים כמו לואי דה צ׳יילדוויית'אן. הסינגל שלה מ-2016 "Can't Hide" עם ויית׳אן היה מספר 2 במצעדי בילבורד- במצעד בארצות הברית וגם במצעד 50 השירים הוויראלים בעולם של ספוטיפיי. הסינגל שלה "Let You Get Away" מ-2017 עם הדיג'יי הקנדי שון פרנק היה מועמד להקלטת השנה בז׳אנר דאנס בטקס פרסי ג'ונו ב-2017 וקיבל את התואר זהב בקנדה בשנת 2019. אש סייעה לדמי לובאטו בהלחנת הסינגל שלה "You Don’t Do It for Me Anymore" ב-2017, מתוך אלבום הפלטינה שלה: (Tell Me You Love Me" (2017"
בין אוקטובר 2017 לינואר 2018 יצאה אש לסיבובי הופעות עם לואי דה צ׳יילד, לאוב, וויית׳אן. לאחר שחתמה על החוזה עם חברת התקליטים העצמאית Mom+Pop, היא הוציאה את סינגל הבכורה שלה "Used To It" ביוני 2017 ואת "Girl Who Cried Wolf" בנובמבר 2017. "Used To It" היה הסינגל השני שלה שהגיע למקום הראשון בעולם במצעד 50 השירים הוויראליים שלספוטיפיי. אש הוצבה לצד בילי אייליש ולואיס קפלדי ברשימת האמנים שכדאי לצפות בהם של Vevo ב-2018. במהלך אפריל 2017, אש ליוותה את הצ'יינסמוקרס בסיבוב ההופעות "Memories Do Not Open Tour" והופיעה עם Big Gigantic בפסטיבל קואצ׳לה 2017.
2018–הווה: דביוט סולו
ב-5 באפריל 2019, הוציאה אש את המיני-אלבום השני Moral of the Story: Chapter 1. ב-2 באוגוסט, הוציאה את המיני-אלבום השלישי שלה Moral of the Story: Chapter 2.
בפברואר 2020, הסינגל "Moral of the Story", הופיע כשיר קידום הסרט הקומדיה רומנטית של נטפליקס: "לכל הנערים: נ.ב. אני עדיין אוהבת אותך". אש הופיעה במצעד בילבורד הוט 100 עם "Moral of the Story" וגם בבילבורד 200 עם "Moral of the Story: Chapter 1".
ב-11 בפברואר 2021, הוציאה אש את הסינגל כפול "The Same" / "Real Love". ב-2 במרץ, הוציאה אש סינגל בשם "Till Forever Falls Apart" יחד עם הזמר פיניאס או'קונל.
אלבום הבכורה שלה Ashlyn יצא ב-7 במאי 2021, הוא כלל את השירים "I'm Fine" ו-"When I'm Older" שיצאו לפני האלבום, יחד עם "Me Without You", שיצא ב-5 במאי.
אשלין הופיעה לראשונה במקום ה-194 ב-Billboard 200 מתאריך 22 במאי 2021.
ב-3 במרץ 2022, אש הוציאה את הסינגל, "Another Man's Jeans", לאחר שפרסמה קטעים מהשיר ברשתות החברתיות. בנוסף לשיר יצא וידאו קליפ.
אש הוציאה סינגל נוסף בשם "Hope You're Not Happy" ב-6 במאי 2022.
קנטיפור (עיתון)
קנטיפור (בנפאלית: कान्तिपुर) הוא עיתון יומי בשפה הנפאלית המופץ בקטמנדו ומחולק ברחבי נפאל. הוא אחד העיתונים הנפוצים ביותר בנפאל עם תפוצה של כ-360,000 עותקים ביום.
העיתון נוסד ב-18 בפברואר 1993, יחד עם עיתון האחות קטמנדו פוסט ויוצא לאור על ידי "קנטיפור הוצאה לאור".
בעקבות פרסום מאמרו בעיתון של מנהיג המורדים בנפאל – באבו רם בהאטה ריי על טבח משפחת המלוכה של נפאל, עצרה ממשלת נפאל את עורך הכתבה ועוד חברי צוות ניהול אחרים.
Love Myself
Love Myself הוא סינגל של הזמרת-יוצרת האמריקאית, היילי סטיינפלד, שיצא על ידי חברות התקליטים ריפבליק רקורדס ויוניברסל מיוזיק גרופ, ב-7 באוגוסט 2015, כסינגל מוביל של המיני-אלבום הראשון שלה, Haiz. השיר נכתב על ידי מאטמן & רובין, לנס מורנו, אוסקר הולטר, ג'וליה מייקלס וג'סטין טרנטר, והופק על ידי מאטמן & רובין ואוסקר הולטר.
השיר נכלל בפסקול של הסרט ג'ם וההולוגרמות.
נכון לינואר 2022, השיר הושמע למעלה מ-530 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה של השיר, שצולם בלוס אנג'לס, בבימויה של האנה לוקס דייוויס, יצא בערוץ היוטיוב של היילי סטיינפלד ב-14 באוגוסט 2015. נכון לינואר 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-302 מיליון פעמים.
הוגו ליכט
הוגו גאורג ליכט (בגרמנית: Hugo Georg Licht; 21 בפברואר 1841 - 28 בפברואר 1923) היה אדריכל גרמני ואדריכל העיר לייפציג.
תולדות חייו
ב-1864 נרשם ליכט ללימודים באקדמיית ברלין לאדריכלות, שבה היה תלמידו של פרידריך אדלר (Friedrich Adler). עם המלצתו של אדלר יכול ליכט לעבור מאוחר יותר לסטודיו של האדריכל ריכרד לוקה (Richard Lucae) בברלין. בעוד אדלר התמקד לעיתים קרובות בעבודתו של קארל פרידריך שינקל, העדיף לוקה יותר את סגנון הרנסאנס האיטלקי. מברלין עבר לווינה, ועבד שם עם האדריכל היינריך פון פרסטל (Heinrich von Ferstel).
לפי הצעתו של ראש העיר אוטו גאורגי מונה הוגו ליכט בתאריך 4 באפריל 1879 ללא מכרז למנהל מחלקת הבנייה של העיר לייפציג, והוענק לו את התואר "מנהל הבנייה בעיר".
ב-1880 תכנן ליכט את שער בית הקברות ואת מבני המנהלה והשירות (ברחוב הרברט באום) בסגנון דמוי רנסאנס איטלקי בבית הקברות היהודי בווייסנזה.
ליכט פעל מ-1901 כמוציא לאור של העיתון "Die Architektur des XX. Jahrhunderts" (האדריכלות של המאה ה-20), ומ-1905 הוציא בנוסף את העיתון "Der Profanbau heraus".
ליכט הלך לעולמו בשמת 1923 בגיל 82 ונקבר בזידפרידהוף שבלייפציג (בית הקברות הדרומי).
כתביו
מלבד ספרים אלו, היה הוגו ליכט עורכם של כמה כתבי עת:
Toy-Box
Toy-Box היא להקה דנית שפעלה בתחום מוזיקת פופ. הלהקה כללה זוג מוזיקאים, אנילה מירזה שנולד בדנמרק להורים מפקיסטן ואמיר אל-פלאחי שנולד להורים ממרוקו.
הלהקה זכתה להצלחה כבר באלבום הראשון שלה Fantastic שיצאה בשנת 1999. השיר הראשון של האלבום Tarzan & Jane יצאה כבר בשנת 1998 כסינגל והגיע למקום השני במצעד הפזמונים בהולנד ודנמרק ובמקום השלישי בנורווגיה. האלבום עצמו הגיע למקום הראשון בהולנד ושלישי בדנמרק. בהמשך שירים נוספים של האלבום כמו Best Friend ו-The Sailor Song יצאו כסינגל, אך זכו להצלחה פחותה. אלבום נוסף של הלהקה Toy Ride יצאה בשנת 2001 אך הגיע למצעד הפזמונים בדנמרק רק למקום 22.
בעקבות כך הלהקה פורקה וחברי הלהקה פנו לקריירה עצמאית. בשנת 2017 הם התאחדו מחדש ועשו סבב הופעות לצד להקות אחרות לרבות אקווה עם שירים משנות ה-90 של המאה ה-20.
זאב מקסיקני
זאב מקסיקני (שם מדעי: Canis lupus baileyi) הידוע בכינויו "לובו", הוא תת-מין של זאב אפור, הקטן ביותר מבין זני הזאבים האפורים של אמריקה הצפונית. הזאב המקסיקני הוא מין טורף ממשפחת הכלביים ששכן בעבר בעיקר בצפון מקסיקו ובדרום-מערב ארצות הברית: דרום-מזרח אריזונה, בדרום ניו מקסיקו ובמערב טקסס.
תיאור כללי
הזאב המקסיקני הוא תת-המין הקטן ביותר, הנדיר ביותר והברור יותר מבחינה גנטית של זאבים אפורים באמריקה הצפונית. משקלם של הזאבים המקסיקניים הוא בדרך כלל בין 23–41 ק"ג וגובהם מהקרקע עד כתפיהם הוא 65–80 סנטימטרים, ואורכו 170 סנטימטרים (כולל הזנב). צבע פרוותו של הזאב המקסיקני הוא אפור, שחור וגוון של חלודה. תוחלת חייו בשבי היא 15 שנים. לזאבים אלו יש חוש ריח מצוין ומחודד מאוד, שמיעה מצוינת וחזון רגיש מאין כמותו- כלומר הם צופים סכנות מראש, יודעים להתמקם במקומות הנכונים ויודעים להיות במקום הנכון בזמן הנכון. הם אינטליגנטיים מאוד וחיים בדרך כלל בלהקות.
טקסונומיה ואבולוציה
התיעוד והתיאור הראשון של תת-המין היה בשנת 1929 על ידי אדוארד נלסון (Edward William Nelson; 1934-1855) ואדוארד גולדמן (Edward Alphonso Goldman; 1946-1873). הם זיהו את הגולגולת הקטנה והצרה, ואת פרוותו הכהה של הזאב המקסיקני. ממחקרים גנטיים עולה כי הזאב המקסיקני הוא הבסיס הגנטי הברור של זאבים אפורים בצפון אמריקה.
הכלאה עם זאבים והזאב האדום
בניגוד לזאבים מזרחיים וזאבים אדמוניים, לעיתים נדירות הזדווג מין הזאב המקסיקני עם זאבי ערבות בטבע. הכלאה ישירות בין זאבי ערבות וזאבים מקסיקניים לא נצפו במפורש. עם זאת, במחקר שניתח את ה-DNA של זאבי הערבות לעומת הזאבים האדמוניים ההיסטוריים והזאבים המקסיקניים מטקסס, כמה סימנים גנטיים של זאבי ערבות נמצאו בדגימות של כמה מהזאבים האדמוניים, פרט לאחד. מחקר זה הראה כי הזאב המקסיקני פחות נוטה להיכלא עם זאבי ערבות לעומת הזאב האדמוני, אך עדיין לעיתים נדירות נעשו הכלאות כאלה.
חיים בלהקה
ישנם זאבים מקסיקניים בעלי מבנה חברתי מורכב מאוד הכולל מערכת תקשורתית מורכבת של ריח סימון, תנוחות גוף וקולות רבים כמו יללות, נביחות, התבכיינות ונהימות. הם חיים בקבוצות משפחתיות מורכבות או בלהקה המורכבת מזוג מבוגר שהזדווג וצאצאיהם, לעיתים קרובות במשך כמה דורות. צמדי האלפא בדרך כלל מונוגמיים, והם אלו שמזדווגים וממליטים בלהקה. בעדת זאבים מקסיקנית טיפוסית ישנם 4–8 זאבים והם חיים בשטח של כמעט 100 קמ"ר. זאבים מקסיקניים מתרבים בחודש פברואר וממליטים בסביבות חודש אפריל או בתחילת מאי. תקופת הריונן של הנקבות היא 63 ימים ובסופה הן ממליטות ארבעה עד שישה גורים. המבוגרים מאכילים את גוריהם לעיתים קרובות בבשר חזיר שצדו בעצמם, והם מאוד סובלניים בזמן שהגורים גדלים. הם מלמדים אותם כל פרט ופרט על ההישרדות בטבע עד שיגדלו ויהפכו לעצמאיים. הגורים מקימים מדרג חברתי ולומדים כיצד לצוד, כיצד להתנהג וכיצד לחיות בעזרת משחקים. כשמונה עד עשרה שבועות לאחר הלידה, הגורים מועברים מאתר המאורה שלהם ל"אתר מפגש", שם הם שוהים בזמן שהמבוגרים צדים ולעיתים קרובות אחד מחברי הלהקה נשאר איתם כדי לשמור עליהם.
ציד
זאבים מקסיקניים צדים בשיתוף פעולה בדרך כלל על מנת להפיל ולהרוג טרף שגדול מהם מבחינה גופנית ופיזית. מטרה זו מושגת בדרך כלל על ידי אלו שרודפים את הטרף שלהם על פני מרחקים גדולים. עם זאת, אופן הציד, ההתנהגות וסבירים להשתנות בהתאם לשטח שבו הם נמצאים, לגודל ולזמינות הטרף. מזון הזאבים המקסיקניים כולל איילים, ארנבות ויונקים קטנים אחרים.
סביבת מחיה
זאבים מקסיקניים נמצאים במגוון בתי גידול מעורבים. עם זאת, הם לא שוכני מדבר כפי שהיה נהוג לחשוב בעבר. הם מעדיפים יערות הרריים מפני שמתקיים בהם השילוב של הסוואה טובה, מים בשפע וטרף זמין.
היסטוריה ומידע נוסף
תחום המחיה ההיסטורי של הזאבים המקסיקניים הוא ברחבי אזורים הרריים בצפון מקסיקו, בדרום-מזרח אריזונה, בדרום ניו מקסיקו ובמערב טקסס. מהמידע האחרון שהתקבל מבדיקת דגימות זאב היסטוריות טוען כי ייתכן שזאבים מקסיקניים ישוטטו בעתיד צפונה. הזאב המקסיקני היה נפוץ בכל תחום המחיה במהלך המאה ה-19. לעומת זאת, כתוצאה מירידה משמעותית באוכלוסיית הטרף המקומית כמו צבאיים ואיילים נגרם מיגור רב של זאבים מקסיקניים באזורים רבים. עד המאה ה-20, זאבים רבים נוטרלו בארצות הברית ובמקסיקו הופחתו אוכלוסיות זאבים מקסיקניים באופן דרסטי וחמור. בעקבות חקיקת חוק המינים בסכנת הכחדה בשנת 1973, נרשמו הזאבים המקסיקניים בשירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית כתת-מין שנמצא בסכנת הכחדה חמורה ואף כנכחד גם כתוצאה מחוסר מזון, וגם בעקבות ציד, לכידה, הרעלה ולקיחה של גורים מהמאורות שלהם. לאחר שנרשם כי הזאב המקסיקני נמצא בסכנת הכחדה חמורה, ארצות הברית ומקסיקו שיתפו פעולה כדי ללכוד כל זאב שנשאר בטבע. צעד קיצוני זה מנע במקצת את הכחדת הזאב המקסיקני. בין השנים 1977–1980, נתפסו חמישה זאבים מקסיקניים פראיים החיים בטבע, בהם חמישה זכרים ונקבה אחת בהריון. זאבים אלה שימשו להתחלה של תוכנית רבייה בשבי, במטרה לשקם את אוכלוסיית הזאבים בטבע. מתוכנית זו שוחררו זאבים מקסיקניים בשנת 1988 לתחומים שונים ואזורי התאוששות באריזונה ובניו מקסיקו, על מנת לסייע לשחזור והחיה של המגוון ההיסטורי הקודם שלהם.
קרל-היינריך פון שטילפנגל
קרל-היינריך פון שטילפּנָגֶל (בגרמנית: Carl-Heinrich von Stülpnagel; 2 בינואר 1886– 30 באוגוסט 1944) היה גנרל ב, ממשתתפי קשר העשרים ביולי שבעקבותיו הוצא להורג.
קריירה מוקדמת
קרל-היינריך פון שטילפנגל נולד ב-22 בינואר 1886 בברלין, והיה בנם של הלוטננט הגנרל הפרוסי הרמן פון שטילפנגל ושל אשתו לואיז לבית פרייין פון דר טן-רתסמהאוזן. הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית ב-1904 והצטרף לרגימנט הרגלים ה-115 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-1). בשנים 1911–1914 השתלם באקדמיה הצבאית הפרוסית ובמלחמת העולם הראשונה שימש כקצין במטה הכללי של החזית המערבית, ובסוף המלחמה שימש כקצין מטה בדיוויזיה ה-18. הוא עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה המשיך בשירות קבע ברייכסווהר ומ-1933, בוורמאכט. ב-1 באוקטובר 1935 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-30. בפברואר 1938 הוא מונה לסגן הרמטכ"ל (סגנו של פרנץ האלדר), וב-20 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
מלחמת העולם השנייה
ב-30 במאי 1940 מונה שטילפנגל למפקד הקורפוס ה-2, ופיקד עליו במהלך המערכה על צרפת. לאחר כניעת צרפת היה שטילפנגל ראש ועדת שביתת הנשק הגרמנית-צרפתית שמושבה היה בוויסבאדן, וב-20 בדצמבר 1940 מונה למפקד הארמייה ה-17. במבצע ברברוסה השתתף בהצלחה בקרבות הכיתור הגדולים: קרב אומן וקרב קייב. על כך עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
קיים קושי להסביר מדוע שטילפנגל, שיהיה לימים אחד מהקושרים האנטי נאציים האמיצים והמסורים ביותר, שיתף פעולה עם פשעי המלחמה בגזרתו. אין עוררין כי לשטילפנגל, כמפקד ארמייה באזור גליציה, הייתה אחריות לרצח היהודים באזור לבוב בידי האיינזצגרופן, אם כי יש הסבורים שהסתייג מהמעשים, בהתחשב בעמדתו האנטי נאצית המאוחרת יותר. המסמכים שיצאו ממטה הארמייה שלו לא מעידים על כך: הם כללו פקודות אנטישמיות קיצוניות, הוראות ליחס מחמיר יותר ליהודים בזמן פעולות תגמול נגד פרטיזנים, ועידוד אנטישמיות באוכלוסייה. מצד שני, מבחינה מספרית, נרצחו בשטח של שטילפנגל פחות יהודים מאשר בשטחם של מפקדים אחרים כמו אריך פון מנשטיין וולטר פון רייכנאו. כמו כן, מספר הקורבנות בגזרה עלה באופן משמעותי כאשר הוחלף שטילפנאגל בגנרל הרמן הות. יש הרואים בכך עדות שניסה למתן בפועל את מעשי הרצח, אך גם החוקרים המקלים יותר אינם מתכחשים לעצם אחריותו.
ב-פברואר 1942 הועבר שטילפנגל לצרפת ומונה למושל הצבאי בצרפת הכבושה. למרות הסתייגותו מהיטלר והנאצים הוא השליט בצרפת משלט דיכוי נוקשה בהוצאת בני ערובה, חברי מחתרת וקרוביהם להורג. כמו באוקראינה, גם בצרפת הוא נשא באחריות לרדיפתם וגירושם של יהודי צרפת. עם זאת, היינריך הימלר, מפקד הס״ס, טען שהיחסים העכורים בין שטילפנגל לס״ס האטו את גירוש היהודים למחנות השמדה, ובעקיפין, ששטילפנגל ניסה לחבל בגירוש.
בניו של שטילפנגל טענו לימים שהשואה הניעה אותו להצטרף לתנועת ההתנגדות הגרמנית, אך אין לכך הוכחות מוצקות. בפועל, אפשר רק לשער מדוע שטילפנגל הצטרף למחתרת האנטי נאצית. מכל מקום, מאז 1943 הוא הפך לאחד מחבריה המסורים והנאמנים ביותר. הוא יצר קשר עם קבוצת הקושרים באמצעות עוזרו אוברסט-לויטננט סזר פון הופאקר, שהיה דודנו של קלאוס שנק פון שטאופנברג.
קשר ה-20 ביולי
שטילפנגל פעל במהירות ביום ה-20 ביולי 1944. עוד לפני שהגיעו הידיעות על גורלו של היטלר, הוא מיהר ואסר בפריז 1200 אנשי אס אס, אס דה וגסטפו בידיעתו של גינתר פון קלוגה, מפקד החזית המערבית, יש האומרים שמתוך כוונה להוציאם להורג. כאשר נודע שהיטלר לא נהרג, הורה לו פון קלוגה לשחרר אותם ויעץ לו ללבוש מדים אזרחיים ולהסתתר.
שטילפנגל קיבל פקודה להתייצב בברלין. כקצין גאה הוא לא הסתתר אלא נסע לברלין עם נהגו ושומר ראשו. בעברם ליד ורדן ביקש שטילפנגל לעצור ולהסתכל על שדה הקרב שם פקד על גדוד במלחמת העולם הראשונה. בהגיעו לגדת נהר מז ירה בראשו. הכדור עקר עין אחת ופגע קשה בשנייה. הוא הובהל במצב של הכרה מעורפלת כשהוא פולט את שמו של רומל, לבית החולים בוורדן, שם הוצאה העין השנייה.
הרמינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים
ביוגרפיה
הרמינה נולדה ב-2 בדצמבר 1797 בהוים לויקטור, נסיך הכתר של אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואמליה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו. הרמינה התחנכה בקפידה בעיר הוים, יחד עם שלוש אחיותיה. בשנת 1806 מת סבה קרל לודוויג, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ואביה עלה לשלטון במקומו. בשנת 1812 מת אביה ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ודודו פרידריך, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים עלה לשלטון במקומו. זמן קצר לאחר מכן מת גם פרידריך, והנחלה התחלקה בין הרמינה שירשה את טירת שאומבורג ורוזנות הולצאפל, לבין אלקסיוס פרידריך כריסטיאן, דוכס אנהלט-ברנבורג שירש את אזור הוים.
קרל-היינריך פון שטילפנגל
קשר ה-20 ביולי
למרות פציעתו הוא הובא לברלין ונערך לו משפט בבית הדין העממי, כשהוא מוטל עיוור על מיטה צבאית והשופט רולנד פרייזלר מחרף ומגדף אותו. הוא נידון למיתה והוצא להורג בתלייה בכלא פלצנזה ב-30 באוגוסט 1944.
הרמינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים
ביוגרפיה
ב-30 באוגוסט 1815 התחתנה הרמינה עם הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ב-14 בספטמבר 1817 ילדה הרמינה תאומים, ומתה בזמן הלידה.
משפחתה
ב-30 באוגוסט 1815 התחתנה הרמינה עם הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו נולדו לה שני ילדים:
הצי הצרפתי
הצי הצרפתי (בצרפתית: Marine nationale française, נקרא באופן רשמי בצרפת הצי הלאומי ולעיתים נקרא לה רויאל) הוא הזרוע הימית של הצבא הצרפתי. שורשיו הם לפחות לפני 1624, והוא אחד מחילות הים העתיקים ביותר ולקח חלק מרכזי בהקמת האימפריה הקולוניאלית הצרפתית. כיום הוא אחד משלושת הציים היחידים המוגדרים כ"צי מים כחולים" - ציים בעלי יכולת פעולה רחבת טווח כבמימי האוקיינוסים השונים (השניים האחרים הם צי ארצות הברית והצי המלכותי הבריטי). תפקידי הצי כוללים הגנה על האינטרסים של צרפת בחו"ל, ושמירה על היציבות העולמית.
הצי כולל חמישה ענפים: מערך הכוח הפעיל, מערך הצוללות, מערך התעופה, חיל הנחתים (כולל קומנדו ימי), ומערך השיטור הימי. כצי המוגדר כ"מים כחולים", הוא מפעיל מגוון רחב של אמצעי לחימה. ובכללם נושאת מטוסים בעלת הנעה גרעינית, צוללות מונעות גרעין, פריגטות, ספינות ביון מתקדמות כגון דיופיי דה לום (A 759), ספינות סיור וספינות תמיכה.
המוטו של הצי הצרפתי – "כבוד, מולדת, גבורה, משמעת" (Honneur, Patrie, Valeur, Discipline) – חקוק על סיפונה של כל ספינה בצי.
היסטוריה
חיל הים הצרפתי ידוע בכינוי החיבה "לה רויאל" ("רויאל"). הסיבה אינה ידועה בבירור, וקיימות תאוריות שונות בעניין. יש הטוענים כי הדבר נוצר כתוצאה מהקשר המסורתי של הצי לבית המלוכה הצרפתי, אחרים אמרו כי לפני השם "הצי הלאומי" היה השם "רויאל", או פשוט בגלל מיקום המטה המרכזי שלו ברחוב רויאל שבפריס.
ימי הביניים
כציים רבים בימי הביניים, בצרפת ובמקומות אחרים, נבנה הכוח הימי בעתות מלחמה מספינות סוחר מגויסות. את שורשי הצי הצרפתי ניתן לראות בימי הביניים, כאשר בקרב הראשון שלו ניצח את הצי האנגלי בארנמיידן ב-23 בספטמבר 1338. קרב זה היה גם הקרב הימי הראשון שבו השתמשו בארטילריה.
המאה ה-17
הצי הפך לכלי משמעותי מכלל הכוח הלאומי של צרפת בסביבות המאה ה-17 עם המאמצים של הקרדינל רישלייה תחת ממלכתו של לואי ה-13, ושל קולבר תחת לואי הארבעה עשר. ביוזמתו של "מלך השמש" (כינויו של לואי ה-14), הצי הצרפתי זכה למימון רב וציוד מתקדם, אשר סייעו בהמשך במספר ניצחונות ובהם מלחמת תשע השנים אשר הייתה כנגד הצי המלכותי הבריטי וחיל הים ההולנדי. מצוקה כספית אילצה את הקטנת הצי הן בכמות והן בכוחו, ודבר זה אפשר לאנגליה ולהולנד להחזיר לעצמן את השליטה בים. לפני מלחמת תשע השנים, במלחמת צרפת-הולנד, הצליח הצי הצרפתי להכריע בקרב פלרמו את הצי ששולב מהצי הספרדי וההולנדי.
המורה (סדרת טלוויזיה)
המורה היא סדרת טלוויזיה גרמנית. הסדרה עוקבת אחר המורה סטפאן וולמר המלמד גרמנית ומדעים החוזר לעסוק בהוראה לאחר עשר שנים. בית ספרו החדש הוא בעייתי ובעל תלמידים לא ממושמעים, הוא נהפך למומחה עבור "G-Kurs", הכיתה הבעייתית והכאוטית ביותר בבית הספר, בשיטותיו החדשות והבלתי קונבנציונליות הוא מצליח לחדור לתלמידיו לשנות את יחסם כלפי בית הספר.
אויגן באודר, מקס פלדר, דייוויד שוטר וז'אן גורסו היו בין השחקנים המשתתפים בסדרה.
הפרקים הראשונים צולמו בשנת 2007, אך הקרנת הסדרה החלה רק בשנת 2009 והופסקה לאחר עונה בודדת. בשנת 2013 הוקרנה העונה השנייה ומאז היא מוקרנת כל שנה.
עלילה
הסדרה עוסקת בסטפן וולמר, מורה לגרמנית, מדעי הטבע וספורט. לאחר עשר שנות היעדרות הוא חוזר לשירותי בית הספר. עבודתו החדשה, בית ספר מקיף ג'ורג' שוורטהוף, יתגלה במהרה אזור בעייתי. יש אנומיה במסדרונות וסטפן וולמר יוקצה בקרוב כמומחה לקורס G, שהוא הכיתה הכי כאוטית בכל בית הספר. עם שיטות אלטרנטיביות, לא שגרתיות, בגישה אחרת, עם זאת, הוא מביא את התלמידים מאחוריו במהרה ומצליח בהדרגה לשנות את עמדתם כלפי בית הספר.
כשהמורה קארין נוסקה מגיעה לבית הספר בתחילת העונה השנייה, לאט לאט מתהווה רומנטיקה בינה לבין וולמר. בסוף העונה היא רוצה לעבור לבוסטון עם בן זוגה בארצות הברית, אך ברגע האחרון מחליטה להישאר בגרמניה. עם זאת, סטפן וולמר לא שם לב, שגם - ברגע האחרון - קונה כרטיס למטוס כדי להתוודות בפניה על אהבתו. בעונה זו וולמר גם לומד שיש לו בן גיי לא לגיטימי.
בתחילת העונה השלישית, בית הספר התיכון השכן נשרף, כך שתלמידי בית ספר זה נלמדים כעת גם בבית הספר המקיף. הרומנטיקה בין סטפן וולמר לקארין נוסקה חווה עליות וירידות ממושכות עד שהם מתנשקים ומתכנסים בסוף. העליות והירידות נמשכות בעונה הרביעית.
קארין נוסקה נוקטת בתפקיד רקטור בלמגו ולוקחת אותה בתחילת העונה החמישית. היא בהריון אבל לא יודעת אם זה מוולמר או מידידו הטוב ביותר מייקל, מכיוון שקיימה יחסי מין עם וולמר פעם אחת במהלך מערכת היחסים שלה עם מייקל. היא חוזרת יחד עם וולמר וחוזרת לבית הספר בקלן, שם אמה פתחה מאז בקשר עם רוז. העונה החמישית מסתיימת בלידת התינוק בבית הספר ושני האבות שאמורים לחתוך את חבל הטבור.
בתחילת העונה השישית מבהירים את האבהות, האב הוא מיכאל. פטריק פצולד (אוגן באודר) מגיע כעמית חדש בבית הספר המקיף ג'ורג' שוורטהוף. הוא נלקח עם קארין, אך אינו יכול להראות את רגשותיו כלפיה בגלל היחסים עם סטפן. בינתיים הוא מאשר את ההנחה של נוסקה שהוא הומוסקסואל. סטפן רואה דרכו ודורש ממנו להתוודות בפני קארין בעצמו. בסופו של דבר, הוא יכול להוכיח לה רק את ההטרוסקסואליות שלו בנשיקה. בסוף העונה, סטפן וקארין רוצים להתחתן. עם זאת, דליפת גז מתרחשת באוהל החתונה, מה שמוביל לפיצוץ. תלוי בצוק, הוא נשאר פתוח אם כולם שרדו את האסון הזה.
עונה 8 מתחילה 5 שנים לאחר מותה של קארין וולמר בעונה 7: פרידה, בתם של סטפן וולמר וקארין, היא כיום בת שש והיא הולכת לבית ספר יסודי. בפרק הראשון פוגש סטפן צעירה בשם שרה שאיתה יש לו דוכן לילה אחד. מאוחר יותר וולמר לומד ששרה חולקת גורל דומה לזה. בסוף הפרק השלישי בנו של סטפן ג'ונאס בורמייסטר עובר מבית וולמר ועוזב לעת עתה את הסדרה. כרגיל, דואג סטפן לצורכי תלמידיו, כולל נושאים כמו הגנת הסביבה.
זאב קאסטר
זאב קאסטר (באנגלית: Custer Wolf) הוא כינויו של זאב אפור אשר גרם נזק רב לבעלי חיים של חוואים באזור העיר קאסטר שבדקוטה הדרומית בין השנים 1911–1920. נזקיו של הזאב מוערכים ב-25,000 דולר. הזאב נורה על ידי צייד של הממשלה הפדרלית אשר עקב אחריו במשך חודשים.
אגדת זאב קאסטר
החל משנת 1911 החלו חוואים בדקוטה הדרומית לסבול ממתקפות של זאב אפור אשר הרג אינספור סוסים, בקר ותרנגולים. מתקפות הזאב התאפיינו בהרג עודף; הוא נהג לאכול רק חלק קטן מקרבנותיו, והיה הורג את השאר ללא סיבה. הנזק שגרם הזאב מוערך בכ-25,000 דולר (שווה ערך לכ-320,000 דולר בשנת 2020) החוואים לא הצליחו לעצור את הזאב, והוא חמק גם מציידים מקצועיים וציידי ראשים שהגיעו לאזור במטרה ללכוד אותו. אחד מהם עקב אחריו במשך חמש שנים תמימות לפני שוויתר. הפרס על ראשו עלה בהדרגה מ-100 דולר ל-500 דולר, פי עשרה מהמחיר הרגיל של לכידת זאב באותה תקופה. המתקפות נמשכו תשע שנים, והחוואים התייאשו והאמינו שהן לא יפסקו עד שהזאב ימות מוות טבעי.
סביב הזאב מקאסטר נפוצו אגדות רבות בקרב החוואים המקומיים. רבים מהם האמינו כי הוא לא זאב רגיל אלא "מפלצת טבע" כלשהי. רווחו אף שמועות כי הוא תוצר של הכלאה בין זאב אפור לפומה. שמועות אחרות גרסו כי בת זוגו וגוריו של הזאב נהרגו בידי ציידים, ומאז הזאב משתולל כדי לנקום בבני האדם.
לכידת הזאב
ב-1920 משרד החקלאות של ארצות הברית שכר את שירותיו של הצייד ה. פ. ויליאמס במטרה להרוג את זאב קאסטר. ויליאמס היה צייד רב ניסיון, שלזכותו נרשמו יותר מ-1,000 הריגות של זאבים ברחבי מערב ארצות הברית מסוף המאה ה-19 ועד אמצע שנות ה-20 של המאה ה-20. באפריל 1920 הגיע ויליאמס לאזור הפעילות של הזאב, והצליח לתצפת עליו כמה פעמים. הוא גילה כי מדובר בזאב מבוגר אשר פרוותו הפכה לבנה לחלוטין. כמו כן הוא גילה כי אל הזאב מתלווים בדרך קבע שני זאבי ערבות. הם הקפידו לשמור על מרחק בטוח מזאב קאסטר, אולם נהגו להזהיר אותו מפני סכנות, והוא בתמורה אפשר להם לאכול חלק מבעלי החיים שהרג. ויליאמס הצליח להרוג את שני זאבי הערבות, מה שהפחיד את זאב קאסטר וגרם לו להתרחק מעט מהחוות החקלאיות.
ויליאמס עקב אחרי הזאב במשך כל חודשי הקיץ, אולם לא הצליח ללכוד אותו. בתחילת אוגוסט הוא איבד את עקבותיו, אולם בתחילת ספטמבר הוא גילה באחת המלכודות שפיזר באזור קווצת פרווה לבנה אשר העלתה אותו מחדש על עקבותיו של הזאב. במקביל, החוואים בסביבה התלוננו על חידוש המתקפות. באמצע אוקטובר, הזאב עלה על אחת המלכודות של ויליאמס. הוא נפצע קשה, אולם הצליח להתרחק מהאזור בצליעה. הוא הותיר אחריו שובל דם שאפשר לוויליאמס לעקוב אחריו. ב-11 באוקטובר מצא ויליאמס את הזאב הפצוע במרחק של 4.8 ק"מ משם וירה בו למוות.
ויליאמס לקח את גופת הזאב עמו לקאסטר. החוואים הופתעו לגלות כי מדובר בזאב רגיל לחלוטין, אם כי גדול וכבד מעט יותר מהנפוץ. ויליאמס בחן את שיניו וחיווה את דעתו כי הוא היה מסוגל לצוד לפחות עוד 15 שנים. בראיון שנערך עמו 40 שנים מאוחר יותר, הודה ויליאמס כי זאב קאסטר היה הציד הקשה ביותר בחייו.
בתרבות
ב-1966 פרסם הזואולוג רוג'ר קאראס את הספר "הזאב מקאסטר". הספר הוא למעשה ביוגרפיה מדומיינת של הזאב אשר חי חיים מאושרים בחברה ההרמונית של הזאבים, עד שהאדם פולש לארצו והוא יוצא למסע נקם. הספר תורגם לעברית, ויצא לאור בשנת 1977 בהוצאת מרגנית תחת השם "הזאב מדקוטה".
מוזיאון אזור
מוזיאון אזור הוא מוזיאון ארכאולוגי שהוקם בשנת 1972 על ידי יריב שפירא. המוזיאון מציג מייצגים שנמצאו בסביבה בה יושבת היום המועצה המקומית אזור. בין המייצגים מתקופות שונות (מתקופת האבן ועד התקופה העות'מאנית): כדי חרס, כלי חרס שונים, קשתות, כלי צור, גלוסקמאות, מטבעות, גרזנים, מחרשות ועוד מייצגים רבים.
היסטוריה
יריב שפירא, שהיה ארכאולוג שהתעניין בהיסטוריה ובארכאולוגיה של היישוב אזור, החליט שעליו לאסוף את הממצאים שנמצאו באזור ולרכז אותם למוזיאון אחד שיציג אותם וילמד את ההיסטוריה של המקום. המוזיאון הוקם בתוך דירה פרטית ברחוב שפינוזה 6 ביישוב. ב-10.10.2019 נחנך המוזיאון המחודש במרומי אתר המצודה במבנה עתיק שחודש במיוחד לטובת הממצאים הייחודים שהוצגו במוזיאון הישן ואליהם הצטרפו מיצגים נוספים במסגרת שת"פ של משרד התיירות ורשות העתיקות עם המועצה המקומית.
פריטי התצוגה במוזיאון אינם משתנים למרות שהתגלו פריטים נוספים ומרשימים יותר במהלך שנות קיומו של המוזיאון. פריטים אלו הועברו בין היתר למוזיאון ישראל ירושלים כדי שיוצגו בפני קהל רחב יותר. המוזיאון מציע תוכניות מיוחדות לתלמידי בתי הספר. אופן הפעילות במוזיאון ואופי התצוגה מאפשרים מחקר ולימוד פעילים, בשיטות של התבוננות, יצירה והתנסות חווייתית. המועצה המקומית אחראית על המוזיאון והפעלתו. המוזיאון מחולק לכמה חלקים שאין ביניהם הפרדה ובכל חלק מוצגים ממצאים מתקופות שונות. כל מיצגי המוזיאון שייכים לרשות העתיקות והמוזיאון עצמו שייך למועצה המקומית אזור.
המייצגים ומקורם
מוזיאון אזור מציג ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו באזור ובסביבה מתקופות שונות: תקופת האבן, התקופה הכלקוליתית, תקופת הברונזה, התקופה הפרסית, התקופה ההלניסטית, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית, התקופה הערבית, התקופה הצלבנית והתקופה העות'מאנית.
רשימת מיצגים שנמצאו לפי תקופה
מרבית המייצגים נמצאו בחפירות לצורך בניית יסודות לבניינים חדשים ביישוב ומחפירות ארכאולוגיות במקום.
צ'ארלס פרוהמן
צ'ארלס פרוהמן (באנגלית: Charles Frohman; 15 ביולי 1856 - 7 במאי 1915) היה מפיק תיאטרון יהודי-אמריקאי, וממייסדי תיאטראות ברודוויי.
חייו
נולד בשנת 1856 בעיר סנדסקי שבאוהיו למשפחה יהודית, ובילדותו עבר עם משפחתו לניו יורק.
החל קריירה בתחום עסקי הבידור, חבר לניהול חברות להפקת מופעים ומחזות, והצטרף לאחיו דניאל פרוהמן וגוסטב פרוהמן (שנודעו יחד בשם "האחים פרוהמן") בניהול תיאטרון מדיסון סקוור בניו יורק.
בשנות ה-90' של המאה ה-19 הפיק מחזות ברודוויי רבים, כגון "חשיבותה של רצינות" מאת אוסקר ויילד, וכן מחזות זמר, כגון "נערת החנות" ("The Shop Girl").
כמו כן, הפיק מחזות ב"תיאטרון הדוכס מיורק" בלונדון, כאשר הנודע שבהם הוא פיטר פן משנת 1904 (שחזור המחזה נעשה בסרט למצוא את ארץ לעולם לא משנת 2004, בו גילם השחקן דסטין הופמן את דמותו של פרוהמן).
ביחד עם מארק קלו, אל היימן, סמואל ניקסון, פרד צימרמן ואברהם ארלנגר יצר למעשה מונופול בתחום התיאטראות בניו יורק, אשר נשבר רק בשנות ה-10' של המאה ה-20, עם כניסתם לתחום של בני משפחת שוברט.
בסך הקריירה שלו הפיק למעלה מ-700 מחזות, תוך העסקת כ- 10,000 איש בכל עונת מופעים, ונודע בהזנקת הקריירה של שחקנים רבים.
נספה בטביעתה של האונייה לוסיטניה בשנת 1915, כאשר בבעלותו חמישה תיאטראות בלונדון, שישה בניו יורק ולמעלה מ-200 נוספים ברחבי ארצות הברית.
4Minute World
4Minute World (בעברית: העולם של 4Minute) הוא המיני-אלבום החמישי של להקת בנות הקיי-פופ הקוריאנית 4Minute. המיני-אלבום יצא לאור ב-17 במרץ 2014, על ידי חברות התקליטים קיוב אנטרטיינמנט ויוניברסל מיוזיק גרופ. מתוך המיני-אלבום יצאו שני הסינגלים: "Whatcha Doin' Today" ו-"".
המיני-אלבום הגיע למקום השני במצעד האלבומים של קוריאה הדרומית.
רקע
ב-17 במרץ 2014, יום צאתו של המיני-אלבום, יצא מתוכו הסינגל הראשון מתוכו "Whatcha Doin' Today". השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים של קוריאה הדרומית, תוך שהגיע למקום הרביעי במצעד השירים החמים של המדינה והיה לשירה השני של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעד השירים של קוריאה הדרומית.
בנוסף לכך, נמכר המיני-אלבום בלמעלה מ-17,231 עותקים בקוריאה הדרומית, ובלמעלה מ-922 עותקים ביפן.
מתקן פורדו להעשרה גרעינית
מתקן פורדו להעשרה גרעינית (בפרסית: تأسیسات هسته‌ای فردو) הוא מתקן תת-קרקעי להעשרת אורניום, שנבנה בתוך הר, שנמצא בצמוד לכפר פורדו שבאיראן. המתקן נמצא כ-32 קילומטרים מהעיר קום.
האתר נשלט על ידי הארגון לאנרגיה אטומית של איראן, ונמצא תחת פיקוחם של כוחות משמרות המהפכה. זהו אחד משני המתקנים באיראן, שמיועדים להעשרת אורניום, במסגרת תוכנית הגרעין האיראנית. המתקן האחר נמצא בעיירה נתנז.
היסטוריה
קיום של האתר נחשף בפני הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית על ידי איראן ב-21 בספטמבר 2009, זאת לאחר שמספר שירות ביון מערביים כבר ידעו על קיום האתר. נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, ראש ממשלת ברוניי, גורדון בראון ונשיא צרפת, ניקולא סרקוזי גינו את איראן על כך שלא גילתה להם קודם לכן על האתר. איראן טענה כי הגילוי המאוחר נבע מהעובדה שהיא חתמה על "הסכם הגנה" עם הסוכנות לאנרגיה אטומית שבמסגרתו איראן חייבת להכריז על מתקן גרעיני רק כ-180 ימים לפני שתתחיל לייצר במקום חומר גרעיני. מנגד, לדברי הסוכנות מאז 2003 איראן מחויבת להכריז על מתקן גרעיני ברגע שהיא מתחילה להקים אותו.
בנובמבר 2012 דיווחו דיפלומטים מערביים כי איראן הציבה את כל הצנטריפוגות במתקן פורדו. שנה לאחר מכן, הגיעו מאות סטודנטים איראנים לאזור המתקן. הסטודנטים התאספו במקום ויצרו מעיין טבעת אנושית כצעד המביע תמיכה במשטר האיראן, על רקע המשא ומתן על הסכם ביניים בנוגע לתוכנית הגרעין האיראנית.
באוגוסט 2016 הציבה איראן במקום סוללת מערכת S-300.
באפריל 2018, במהלך חשיפת תוכנית הנשק הגרעיני של איראן השיג המוסד הישראלי תרשימים של המקום. שבוע לאחר מכן החברת הישראלית "ImageSat" פרסמה צילומי לוויין המציגים עבודות פיתוח במתקן הגרעיני
בנובמבר 2019 הצהיר נשיא איראן, חסן רוחאני כי איראן תזרים גז אורניום ל-1,044 צנטריפוגות שבמתקן פורדו, זאת חרף שאיראן התחייבה בהסכם הגרעין עם המעצמות שהצנטריפוגות כן יוכלו להסתובב אך בלי שגז יוזרם לתוכן (מעשה שפירושו הוא לא לבצע שום העשרת אורניום).
בדצמבר 2020 החלה הקמתו של מבנה נוסף במתחם של מתקן פורדו.
במרץ 2022, כוחות משמרות המהפכה האסלאמית של איראן דיווחו כי עצרו חשודים, שבהנחיית המוסד הישראלי תכננו לחבל במתקן.
דניאל פרוהמן
דניאל פרוהמן (באנגלית: Daniel Frohman; 22 באוגוסט 1851 - 26 בדצמבר 1940) היה מפיק קולנוע ותיאטרון יהודי-אמריקאי.
חייו
פרוהמן נולד בעיר סנדסקי שבאוהיו למשפחה יהודית, ובילדותו עבר עם משפחתו לניו יורק.
השתלב בעסקיהם של אחיו צ'ארלס פרוהמן וגוסטב פרוהמן (אשר נודעו בשם "האחים פרוהמן") בהפקת מחזות לתיאטראות ברודוויי, וניהל עמם את תיאטרון מדיסון סקוור בניו יורק.
ניהל מספר תיאטראות בעצמו, ונודע בהזנקת הקריירה של מספר שחקנים.
בראשית המאה ה-20 השתלב בתעשיית הקולנוע האמריקאית, ובשנת 1912 היה שותפו של המפיק אדולף צוקור בהקמת חברת הסרטים "השחקנים המפורסמים" ("Famous Players"), אשר הפכה בהמשך לחברת סרטי פרמאונט.
במהלך הקריירה שלו השתתף בהפקתם של כ-70 סרטי קולנוע.
אובון
אובּון (お盆) או פשוט בּון (盆) הוא פולחן מתים ופסטיבל המצוין על ידי בודהיסטים ביפן ומוקדש לרוחותיהם של אבות המשפחה המתים. המנהג מושפע מהקונפוציאניזם, ובו נהוגים מפגשים משפחתיים בבית המשפחה ההיסטורי ועליה לרגל לחלקת הקבר המשפחתית. חג זה נחגג ביפן במשך יותר מ-500 שנים ולפי המסורת הוא כולל ריקוד הידוע בשם בון אודורי (ריקוד הבון).
פסטיבל הבון נמשך שלושה ימים, אך תאריך תחילתו אינו אחיד ברחבי יפן. כאשר לוח השנה הירחי הוחלף בלוח השנה הגרגוריאני בתחילת תקופת מייג'י, הוא לא התקבל ברחבי יפן באותה מידה וכתוצאה מכך הבון נחגג בזמנים שונים באזורים ביפן, באמצע יולי או באמצע אוגוסט. שלושת ימי הפסטיבל אינם נחשבים כימי חג ציבוריים, אך בכל זאת נהוג לתת בהם ימי חופש לעובדים.
כאן דרום
כאן דרום הוא מקומון שיוצא לאור באזור מישור החוף הדרומי, בשתי מהדורות: "כאן דרום אשדוד", "כאן דרום אשקלון".
אובון
היסטוריה של פסטיבל הבון
מקורה של מסורת בודהיסטית זו נעוץ בסיפור על אחד מתלמידיו של הבודהה, שהשתמש בכוחותיו העל טבעיים כדי לחזות מה עלה בגורלה של אימו המתה וגילה שהרוח שלה חווה ייסורים. הוא נעצב ושאל את הבודהה כיצד לגאול את אימו מייסוריה. הבודהה הורה לו לתרום תרומה לנזירים שחוזרים ממקום ההתבודדות שלהם לאחר הקיץ. לאחר שעשה זאת ראה שרוחה של אימו נגאלה מייסוריה. הוא גם נזכר כיצד דאגה לו במהלך חייה והחל לרקוד מתוך שמחה. מריקוד זה נובע הריקוד המסורתי של פסטיבל הבון.
כאן דרום
היסטוריה
"כאן דרום" נוסד בסוף 1983 על ידי רשת שוקן, והעורכת הראשונה כרמלה לכיש. לכיש ייסדה קודם מקומון באשדוד בשם “עיר ותכלת”, שנסגר. ואחר כך עבדה ברשת המקומונים "רחוב ראשי", שהחלה לפעול בתחילת 1983. רשת "רחוב ראשי" הוקמה ביוזמת קבוצה של עיתונאים ואנשי עסקים, ועם הקמתה הפיקה 15 מקומונים בכל רחבי המדינה. עיתוני הרשת הראשונים החלו להתפרסם במאי 1983, אך לאחר 7 חודשים הרשת נסגרה לאחר שצברה הפסדים של כ-4.5 מיליון דולר. עמוס שוקן יצר קשר עם כרמלה לכיש, שערכה את ”רחוב ראשי” באזור אשדוד והדרום, והציע לה לערוך שבועון אזורי באשדוד והסביבה עבור רשת שוקן, שבאותה עת כבר הייתה בעלת המקומנים כל העיר בירושלים, העיר בתל אביב וכלבו בחיפה. לכיש הגתה את שם העיתון וגייסה את העיתונאי הראשון, חיים שושן, כתב הספורט.
אובון
היסטוריה של פסטיבל הבון
מכיוון שהבון נחגג בתקופת הקיץ החמה, המשתתפים בו נוהגים ללבוש יוּקאטה, שהוא סוג של קימונו העשוי מבד כותנה דק. חגיגות הבון כוללות קרנבל גדול עם מתקני שעשועים, משחקים, ומאכלי קיץ חגיגיים.
כאן דרום
היסטוריה
בתחילת דרכו הוגדר אזור הכיסוי של העיתון כאשדוד, אשקלון, קריית מלאכי, קריית גת, לכיש והסביבה. אחר כך פוצל לשני מהדורות לאזור אשקלון ולאזור אשדוד.
בספטמבר 2000 הגיש מאמן הפועל אשקלון, מנשה עלוואה, תביעת דיבה בסך מיליון שקל נגד העיתון, לאחר שפרסם ידיעה לפיה עלוואה נחקר במשטרה בחשד ששילם לשחקנים כדי שיחבלו בקבוצה. התביעה הסתיימה בתשלום פיצויים בסך 75 אלף שקל בגין לשון הרע.
אובון
היסטוריה של פסטיבל הבון
פולחן חשוב נוסף שנעשה בזמן פסטיבל הבון הוא הכנת דמויות של סוסים ושוורים ממלפפונים וחצילים, שתפקידם להביא את רוחות האבות מהשאול לעולם הזה ולהחזיר אותם.
כאן דרום
היסטוריה
בשנת 2007, במסגרת תוכנית ההתייעלות ומיתוג מחדש של רשת שוקן, שונו שם העיתון ל"העיר - כאן דרום". לאחר זמן קצר המיתוג מחדש בוטל והעיתון חזר לשם "כאן דרום".
אובון
שמו של החג
השם אובון מורכב מתחילית אוֹ, שמטרתה להפגין כבוד, ומהמילה בון. המילה היפנית בון שאולה מהמילים אוּרבּון (盂蘭盆) או אוּרבוּנאֶה (盂蘭盆会), שבתורן שאולות מהביטויים הסיניים יוּלָאנפֶּן (盂蘭盆) או יוּלָאנפֶּנהוּי (盂蘭盆會). ביטויים אלו לעיתים קרובות מתוארים ככאלו שלקוחים מסנסקריט ומשמעותם "להיתלות במהופך", כייחוס לנשמות הסובלות בגיהנום. עם זאת, בהתחשב בכך שמשמעותה של המילה לא תואם את מטרתו של הטקס שמטרתו היא בעצם לעזור למתים, יותר סביר שהיא מבוססת על מילה דומה מפאלי, אוּלוּמפָנָּה, שמשמעותה היא "לעזור" או "להעלות".
הבון אודורי
הבון אודורי הוא סוג של ריקוד עממי שמתבצע כחלק מפסטיבל הבון ולו היסטוריה בת כ-500 שנה. מקורו של ריקוד זה הוא בריקוד הנֶנבּוּצוּ (ריקוד שכולל שירה של סוטרה בודהיסטית) והדרך שבה הוא מתבצע שונה בין שלל המחוזות ביפן, בין אם זה בסגנונו של הריקוד ובין אם זה במוזיקה שלקולה הריקוד מתבצע. אחת הדוגמאות לכך הוא האַוַוה אודורי שמתבצע במחוז טוקוּשימה, שבמסגרתו רוקדים אנשים רבים ברחבי העיר בליווי מנגינה של תופים, שמיסן ושינובּוּאֶה (חליל-צד יפני). דוגמה אחרת היא הגוּג'ו אודורי שבמחוז גיפוּ שבו מתחיל פסיטבל הבון מאמצע יולי ונמשך עד תחילת ספטמבר. במהלך הזמן הזה מתבצעים הריקודים במשך שלושים ושניים לילות, כשארבעת הלילות שבהם בדרך כלל נחגג פסטיבל הבון, ה-13 עד 16 באוגוסט, כוללים ריקודים שנמשכים כל הלילה.
כאן דרום
היסטוריה
ב-29 בינואר 2021 הודפס הגיליון האחרון של "כאן דרום" ומאז הוא ממשיך לפעול בשני אתרי אינטרנט בלבד. החל מחודש פברואר 2021 עבר "כאן דרום" לבעלות חברת "כאן דרום מקומונים בע"מ", שבבעלות העיתונאי והעורך של מהדורת אשקלון של "כאן דרום", דוד לוי.
עם הכתבים והעורכים בעיתון במהלך השנים נמנו: יואב צור, ברק סרי, יהושע בריינר ו"הלורד אריסטו דה סילבר", אסטרולוג ומגיד-עתידות שכתב טור בו הוא ייעץ לקוראים בבעיות אישיות. כיום עורך את המקומון איש התקשורת דוד לוי.
הן אפשר
"הן אפשר" הוא שירו של המשורר והפזמונאי חיים חפר שנכתב בתקופת מלחמת העצמאות והולחן על ידי דוד זהבי. השיר, בביצוע סולו של רבקה קרמר, נכלל בתוכנית השלישית של הצ'יזבטרון "הפלמ"חניק מחפש את המחר" והיה אהוד בקרב לוחמי הפלמ"ח, שנהגו לשיר אותו לעיתים מזומנות, ומשם הוא התפרסם ונעשה פופולרי ביישוב ובחברה הישראלית. הוא זכה לביצועי זמרים, בהם עפרה חזה, יפה ירקוני, אריק איינשטיין ובני אמדורסקי.
תכנים ואמירות
נושאי השיר הם הגעגועים של הלוחמים בחזית הקרב, אל חיי האהבה, המשפחה והכמיהה העזה אל השלום. חפר תיאר את התודעה והוויית הנפש כפי שבוטאה אצל חברי הפלמ"ח. התיאור הפואטי של התודעה נעשה בין השאר באמצעות שימוש אחר בפועלים ושמות עצם, המשובצים בשימוש רגיל. השיר המחורז כולל חמישה בתים.
הבית הראשון פותח במילים מרגיעות לכאורה על אורחות הטבע שכסדרן: „בַּשַּׁלֶּכֶת נוֹשֵׁב כְּבָר הַסְּתָו” ... שמתאר לכאורה את מהלכם הסדיר של עונות השנה, כגון סתיו, וגם את שקיעת האבק שעלה בדרכים בשל התנועה הרבה בהם. רגיעה מדומה זו, מאפשרת כביכול את המבע הרגשי אל האהובה האלמונית במרחקים, שאליה פונה הדובר: „וְהַיּוֹם רַק אֵלַיִךְ נִשְׂרָף / וְחוֹלֵם עַל פְּגִישָׁה רְחוֹקָה.”.
הבית השלישי המכיל שש שורות (ולא ארבע כמו הבתים האחרים) מתאר את רצונם העמוק של הלוחמים כי תקופת המלחמה והקרבות האכזריים יסתיימו. חפר תיאר במילים אלו לא רק תודעה אלא דיבורים וקריאות של אנשי הפלמ"ח, כפי שתועדו במקורות שנוצרו בשנות התקופה.
בבית החמישי מציע הדובר אפשרות חלופית ל"חדרה העצוב" של אהובתו, במילים:
ויחד עם אפשרות אישית חליפית מדומיינת זו, הוא מביא את תקוותו הכוללת:
תזמורת מאהאווישנו
תזמורת מאהאווישנו (באנגלית: Mahavishnu Orchestra) הייתה להקת פיוז'ן אמריקאית, שהוקמה בעיר ניו יורק על ידי הגיטריסט האנגלי ג'ון מקלאפלין בשנת 1970.
היסטוריה
הלהקה עברה מספר שינויים במשך שנות קיומה, במשך שתי תקופות: משנת 1971 עד 1976, ומשנת 1984 עד 1987. בתקופה הראשונה ניגנו בהרכב הלהקה המוזיקאים הבאים: המתופף בילי קובהאם, ג'רי גודמן על הכינור, וריק לירד על גיטרה בס. הלהקה החלה לקבל שבחים על המורכבות והאינטנסיביות של המוזיקה שלה, שהורכבה מתערובת של מוזיקה קלאסית הודית, ג'אז ורוק פסיכדלי. ועל ההופעות המיוחדות שלהם בין 1971 ל-1972.
1974–1971: הגלגול הראשון
בהרכב הראשון של הלהקה השתתפו הגיטריסט האנגלי "מהבישנו" ג'ון מקלאפלין, המתופף הפנמי בילי קובהאם, הבסיסט האירי ריק לירד, הקלידן הצ'כוסלובקי יאן האמר, והכנר האמריקני ג'רי גודמן. מקלאפלין עבד קובהאם וגודמן על אלבום הסולו השלישי שלו My Goal's Beyond בשנת 1971. כשבקש מקובהם להיות המתופף בלהקת הג'ז-רוק החדשה שהוא רצה להקים, קובהאם הסכים. הכינור היה כלי שעניין את מקלאפלין מילדותו. הוא לא יכול היה להשיג את הכנר ז'אן לוק פונטי, הבחירה הראשונה שלו, בגלל בעיות הגירה. לאחר שהאזין לאלבומים שונים בהם ניגנו כנרים שונים, הוא בחר את גודמן שניגן בלהקת The Flock.
אף על פי שהבסיסט טוני לוין היה הראשון שמקלאפלין רצה לצטרף ללהקה, ריק לירד שהכיר את מקלאפלין מספר שנים נענה להזמנה. יאן המר הקלידן הצטרף בעקבות קשרי ידידות שהיו למקלאפלין עם הבסיסט מירוסלב ויטוס מלהקת Weather Report. הלהקה נפגשה לראשונה ביולי 1971 והתאמנה במשך שבוע. ההופעה החיה הראשונה שלהם הייתה בקפה Au Go Go בעיר ניו יורק, שם הופיעו כלהקת חימום לזמר הבלוז ג'ון לי הוקר. למקלאפלין היו רעיונות ספציפיים לגבי הרכב הכלים בלהקה וזאת בהתאמה לתפיסתו המקורית למיזוג ז'אנרים שונים בהרכב. הוא רצה במיוחד כנר, כתורם אינטגרלי לצליל הכללי של הלהקה. עם התפתחות הקבוצה אימץ מקלאפלין את מה שהפך לסמל המסחרי הוויזואלי שלו - גיטרה כפולת צוואר (שישה מיתרים ושנים עשר מיתרים) שאפשרו מידה רבה של גיוון בטקסטורות מוזיקליות - ויאן המר, הקלידן הפך לאחד הראשונים שנגנו בסינתיסייזר "מינימוג" בהרכב, מה שאפשר לו להוסיף עוד צלילים וסולו באופן חופשי יותר לצד הגיטרה והכינור. המוזיקה המוקדמת של הקבוצה, המיוצגת באלבומים כמו The Inner Mounting Flame משנת 1971, Birds of Fire משנת 1973, הייתה אינסטרומנטלית לחלוטין; באלבומיהם המאוחרים היו שירים בסגנון רית'ם אנד בלוז (R&B) או אפילו שירה בסגנון גוספל או מוזיקה דתית. בשנת 1973,בגלל התהילה הפתאומית והלחץ מהפרסום הלהקה המקורית החלה, להתייעף מהפעילות ומההופעות. מקלאפלין הצהיר, בריאיון למגזין "גיג", כי הוא היה רוצה להוציא אלבום, כיוון שהוא חשב שהוא טוב. במקום זה יצא האלבום החי Between Nothingness & Eternity ובו חומר מאלבום האולפן.
1974-1976 הגלגול השני
לאחר פרוק הקבוצה הראשונה, הוקם בשנת 1974 צוות חדש. יחד עם מקלאפלין ניגנו: ז'אן-לוק פונטי (שהופיע עם פרנק זאפה ואמהות ההמצאה) על כינור, הזמרת ונגנית הקלידים גייל מורן, ראלף ארמסטרונג על בס, ו- נרדה מייקל וולדן על כלי הקשה, סטיבן קינדלר וקרול שייב בכינור, מרסיה ווסטברוק על ויולה, פיל הירשי על צ'לו, סטיב פרנקביץ' ובוב קנאפ על כלי נשיפה ממתכת. תזמורת מאהאווישנו ה"חדשה "הזו (או כפי שמקלאפלין כינה אותה תזמורת מאהאווישנו "האמיתית") השתנתה מעט בהרכבה בין האלבום Apocalypse שיצא בשנת 1974, לאלבום Visions of the Emerald Beyond שיצא ב-1975. אפוקליפסה הוקלטה בלונדון עם התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוחו של מייקל טילסון תומאס. הלהקה הצטמצמה לאחר הוצאת האלבום Inner Worlds בשנת 1976, כאשר ז'אן לוק פונטי עזב לאחר מחלוקת סוערת לגבי כתיבת קרדיטים באלבום Visions, וגייל מורן הוחלף בסטו גולדברג על הקלידים.
1987–1984: גלגול שלישי
לאחר הקבוצה הקודמת של התזמורת הקים מקלאפלין להקה אחרת בשם שאקטי (Shakti ) כדי לחקור את נושא המוזיקה ההודית. לאחר מכן המשיך להקים להקות אחרות, כולל להקת One Truth, ולהקת Translators, ובהמשך שלישיית גיטרות עם אל די מיולה וגיטריסט הפלמנקו פאקו דה לוסיה.
התקופה שלאחר תזמורת מאהאווישנו
מקלאפלין עבר מספר גלגולים עם "שלישיית הגיטרות של ג'ון מקלאפלין". שיתוף פעולה עם המוזיקאי, ונגן כלי ההקשה ההודי טרילוק גורטו (Trilok Gurtu), ובזמנים שונים עם ג'ף ברלין, קאי אקהרד ודומיניק די פיאצה על הבס. לאחר מכן הוא הקים את הרכב "הרוחות החופשיות" ( Free Spirits) שלישייה שכללה גיטרה, אורגן ותופים, עם ג'ואי דה פרנססקו על אורגן האמונד, ודניס צ'יימברס על תופים, כמו גם סיבוב הופעות והקלטות עם אל די מיולה ופאקו דה לוסיה.
בילי קובהאם המשיך להופיע כאמן סולו, הקליט אלבומים רבים כולל Total Eclipse, Crosswinds and Spectrum, וסייר עם להקת "בילי קובהאם וג'ורג דיוק" במשך שנים רבות.
ג'אן האמר המשיך לשתף פעולה עם ג'ף בק (יחד עם נארדה מייקל וולדן) באלבומו המוערך של בק Wired; וגם הקליט אלבום חי עם האחרון. הוא הוציא כמה אלבומי סולו והלחין את הנושא והמוזיקה המקורית לתוכנית הטלוויזיה, הלהיט משנות השמונים, "מיאמי מחלק מוסר".
ג'רי גודמן הקליט את האלבום Like Children עם הקלידן של מאהאווישנו, ג'אן האמר. החל משנת 1985 הוא הקליט שלושה אלבומי סולו ויצא לסיבוב הופעות עם להקה משלו, כמו גם עם להקת Shadowfax ולהקת Dixie Dregs.
ריק לירד ניגן עם סטן גץ וצ'יק קוריאה, כמו כן הוציא תקליט אריך נגן סולו אחד, Soft Focus, אך פרש מעסקי המוזיקה בשנת 1982. הוא עבד גם כמורה ללימוד בס וגם כצלם.
המורשת
תזמורת מאהאווישנו הוכרה כמשפיעה על להקות רבות מז'אנרים שונים. גרג ג'ין, גיטריסט ומלחין ראשי של להקת הארדקור פאנק בשם "בלאק פלאג", ציטט מהתקליטים המוקדמים שלהם, שהעניקו לו השראה להקליט יצירות גיטרה מתקדמות נוספות ואף להקליט אלבומים אינסטרומנטליים. בשנים האחרונות חלה התעניינות מחדש בתזמורת מאהאווישנו, כאשר להקות כמו "דה מארס וולטה", "סיניק", "אופת'", ו- The Dillinger Escape Plan ציינו אותה כלהקה המשפיעה עליהם. פורסמו לא פחות מחמש הקלטות מחווה ללהקה. בנוסף, יצא לאור ספר בשם "כוח, תשוקה ויופי" ( Power, Passion and Beauty): סיפור התזמורת האגדית של מאהאווישנו מאת וולטר קולושקי ( בהוצאת ספרי אבסטרוג לוגיקס). הוא מכיל ראיונות עם כל חברי הלהקה וציטוטים, שהושגו במיוחד עבור הספר ממעריצים מפורסמים רבים כמו ג'ף בק, פט מתיני, האמן פיטר מקס, ביל ברופורד ורבים אחרים. התזמורת של מאהאווישנו צוטטה גם במוזיקה עכשווית, והבולטת ביותר היא על ידי להקת Massive Attack בשיר "Unfinished Sympathy", שציטטה את השיר "Planetary Citizen", מה שגרם לתביעת הלהקה על ידי ראלף ארמסטרונג, ואשר הגיע להסדר מחוץ לבית המשפט.
דיסקוגרפיה
אלבומים באולפן
הופעות חיות
אוספים
קישורים חיצוניים
כוח תשוקה ויופי סיפורה של הלהקה
יארי ורשארן
יארי ורשארן (בהולנדית: Yari Verschaeren; נולד ב-12 ביולי 2001 באנטוורפן שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אנדרלכט מהליגת העל הבלגית ובנבחרת בלגיה.
קריירת מועדונים
ב-25 בנובמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-2 לסנט טרוידן במסגרת המחזור ה-16 בליגה לעונת. ב-27 בינואר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על אויפן במסגרת המחזור השלישי בליגה. בשלוש עונותיו הראשונות בקבוצה הבוגרת ערך 64 הופעות ליגה, בהן הבקיע עשרה שערים.
קריירה בינלאומית
ורשארן היה חלק מסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2019.
אקזיט (פסטיבל)
מיקום
הפסטיבל מתקיים בטירת פטרוברדין, הממוקמת בצידו הימני של נהר הדנובה בנובי סאד. מיקומו של הפסטיבל הוא מיוחד בעולם הפסטיבלים והוא גם חשוב לאווירתו של הפסטיבל. הטירה נחשבת כאחת הטירות האירופאיות הגדולות והיפות ביותר. הטירה גם מאפשרת לאירועים שונים להתקיים באותו הזמן אחד ליד השני, ללא הפרעות רעש, בזכות האקוסטיקה המיוחדות של הטירה.
איילין איגן
איילין איגן (באנגלית: Eileen Egan; 1912–2000) הייתה עיתונאית, פעילה נוצרית-קתולית, ממייסדי "קבוצת השלום הקתולית", איגוד "פאקס" האמריקאי והארגון היורש שלו "פאקס קריסטי ארצות הברית" - הסניף האמריקאי של "פאקס קריסטי הבינלאומי". החל מ-1943 הייתה חברה פעילה בשירותי הסיוע הקתוליים. היא חברה ותיקה של האם תרזה, כתבה את הביוגרפיה שלה "חזון שכזה: אמא תרזה, הרוח והעבודה", וצעדה עם ד"ר מרטין לותר קינג בסלמה. היא טבעה את המושג "בגד חלק" כדי לתאר את האחדות של התורה הקתולית על בעיות החיים.
קריירה
בשנת 1943 הצטרפה איגן לצוות האמריקאי של שירותי הסיוע של הבישופים (מאוחר יותר נקרא שירותי הסיוע הקתוליים) כראשונה בתפקיד מקצועי שאינה חברה בכנסייה. המשימה הראשונה שלה הייתה במקסיקו, שם עבדה עם פליטים פולנים עקורי מלחמה. בשנה שלאחר מכן הוצבה בברצלונה, שם סייעה לניצולי השואה. אחר כך הוצבה במשרדי שירותי הסיוע הקתוליים בליסבון, פורטוגל.
בשנת 1945 חזרה לניו יורק לזמן קצר. בחודש יולי אותה שנה התרסק מטוס B-25 במטה המפקדה, בקומה ה-79 של בניין האמפייר סטייט. איגן שהתה מחוץ למשרד בזמן ההתרסקות, אך עשרה מעמיתיה לצוות נהרגו. בשנה לאחר מכן, שבה לאירופה לסייע בהתיישבות של קבוצות רבות של עקורים. מאוחר יותר קיבלה את אות הכבוד הגבוה ביותר המוענק לאזרחים מידי ממשלות צרפת וגרמניה.
במהלך עבודתה, איגן ביקרה פליטים פלסטינים בעזה, סינים מגורשים בהונג קונג, ואזרחים עקורים בפקיסטן, קוריאה ובווייטנאם. בשנת 1955 היא פגשה את אמא תרזה בכלכותה. היא הייתה הביוגרפית הרשמית שלה ועזרה להציג את עבודתה במערב.
היא צעדה עם מרטין לותר קינג הבן בסלמה, אלבמה, והייתה לה מעורבות גדולה מאחורי הקלעים בניסוח הצהרות השלום של הוותיקן השני. היא קידמה את עבודתם של ג'ין והילדגרד גוס-מאייר, שהייתה הכרחית להדחתו הבלתי אלימה של פרדיננד מרקוס בפיליפינים. אחד ההישגים העיקריים שלה היה ההכרה בשנת 1987 בסרבנות מצפון כזכות אדם בינלאומית על ידי ועדת האו"ם לזכויות האדם (החלטה 1946–1987). היא נסעה בעולם עם העיתונאית ופעילת השלום הקתולית הנודעת דורותי דיי, והציגה אותה בפני אמא תרזה ב-1970, והפגינה עם דיי בעד עובדי חווה בקליפורניה ב-1973, שם דיי גם נעצרה.
הכנסייה הקתולית העניקה לאיגן את פרס Pacem in Terris, פרס השלום והחופש, בשנת 1989. הפרס נקרא על שמו של מכתב שנשלח בתפוצה כללית מטעם האפיפיור בשנת 1963, על ידי האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה אשר קרא לכל האנשים בעלי הרצון הטוב להבטיח שלום בין כל העמים. "פאצ'ם אין טאריס" פירושו בלטינית 'שלום על פני האדמה'.
איגן לא החשיבה את עצמה כפציפיסטית. היא לא אהבה את הביטוי "פציפיסט" מפני שההגייה (באנגלית) של המילה הזכירה את המילה "פסיביות". היא העדיפה את המונח "בשורה לא אלימה", או "בשורה משכינת שלום". היא טענה כי המושג "מלחמת צדק" היה נטע זר בבשורה של ישו.