cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לייף אייריקסון
לייף והנצרות
לייף נקרא לנורווגיה לשרת תחת אולף הראשון, מלך נורווגיה. לפי חלק מהמקורות, במהלך שהותו שם המיר את דתו לנצרות, כמו רבים בסביבתו, וכשחזר לגרינלנד הורה עליו להנהיג במקום את הנצרות. עדויות ארכאולוגיות המראות על פעילות נוצרית בגרינלנד בשנות חייו מגבות את הטענות הללו, אך הגרינלנדים עצמם לא תיעדו בצורה טקסטואלית את התנצרותם.
במאמרה על המנהגים הדתיים המוקדמים בהתיישבות הנורדית בגרינלנד, לסלי אברמס כותבת כי חשיבותו של לייף בתהליך ההמרה לנצרות של גרינלנד וכן מידת עצמאותו אינם ודאים. לייף מקבל את התפקיד הראשי בסיפור זה בסאגת אריק האדום, אך מקורות שונים מייחסים לאולף הראשון בעצמו את ההמרה של גרינלנד לנצרות, ולייף ככל הנראה פעל כנציב של המלך אולף הראשון. תיאור ההתנצרות של גרינלנד בסאגת אנשי גרינלנד וכן בסאגת אריק האדום מתרכז בסיפורים אישיים ממשפחתו של לייף. אברמס מעירה על כך שהסאגות מתארות התנצרות שהתרחשה בעקבות לחץ חברתי שהפעילו לייף ואחרים על האחרים בגרינלנד ולא תהליך שהתרחש בעקבות משטר זר שדיכא את התושבים. ישנם חוקרים אשר טוענים, כחלק מרוויזיוניזם היסטורי רחב יותר אודות ההתיישבות הנורדית בגרינלד, שכל המתיישבים הראשונים באי היו כבר נוצרים, אך הטיעונים הללו מוטלים בספק. בכל מקרה, על פי אברמס, הסיפורים המוצגים בסאגות על התנצרותו בנורווגיה של לייף מתקבלים יותר על הדעת מאשר הנרטיבים על פעולות המיסיון שלו.
סאגת אנשי גרינלנד
סאגת אנשי גרינלנד מספרת על אדם אחר אשר ראה לראשונה את חופי צפון אמריקה - ביארני האריולפסון, אשר ניסה לשוט לגרינלנד בסביבות שנת 986. לפי הסאגה, כאשר הוא הגיע ליבשה, היא הייתה מיוערת, בשונה מהתיאורים שהוא שמע של גרינלנד. הוא מצא עוד שני חופים שונים, אך החליט שלא לרדת לחוף, משום שהם לא התאימו לתיאור של גרינלנד, שאמורה הייתה להיות קפואה. בסופו של דבר ספינתו של ביארני הגיעה לחופי גרינלנד. השיט של ביארני עורר את סקרנותו של לייף, שהחליט להפליג אל החופים הלא מוכרים בעקבותיו, יחד עם 35 אנשי צוות.
האדמה הראשונה אליה הגיעה משלחתו של לייף הייתה מכוסה בסלעים מבריקים ושטוחים, לכן קיבלה את השם "הלולנד", שמשמעו בנורדית עתיקה "ארץ האבנים השטוחות". לאחר מכן נחתה המשלחת בארץ שטוחה ומיוערת עם חופים בעלי חול לבן, לה הוענק השם "מארקלנד" שמשמעו "הארץ המיוערת".
לייף וצוותו עזבו את מארקלנד ובפעם הבאה שגילו יבשה, הם החליטו שהמקום מתאים להתיישבות והקימו שם בתים על מנת להעביר שם את החורף. המקום היה נוח מאוד. להקות גדולות של דגי סלמון שחו בנהר הקרוב, מזג האוויר היה נוח ולא הייתה בעיה של מחסור בעצים בשל היער הסמוך. השם וינלנד ניתן לארץ הזו לאחר שאחד מעוזריו של לייף, טירקיר, גילה במקום גפני בר רבים, ולייף החליט לקרוא לה וינלנד, מילה שלפי סיפור זה משמעותה "ארץ היין".
באביב המשלחת של לייף חזרה לגרינלנד, עם ספינה עמוסה בעצים ובענבים. בדרכם לגרינלנד פגש לייף ב-15 גברים שספינתם נהרסה, והציל אותם. מאז הוא כונה "לייף בר-המזל" (Leifur heppni). ייתכן גם שמשמעות המילה מזל ככינוי לאייריק היא "המביא מזל לאחרים".
לאחר שלייף הגיע לגרינלנד, אחיו ת'ורוואלד (Þórvaldr) שט בעקבותיו לווינלנד, ומצא מקלט במקום הקרוי בשם "לייפסבודיר" (Leifsbuðir - "המחסה של לייף"). הסאגה מתארת עוד מספר מסעות.
סאגת אריק האדום
סאגת אריק האדום לא מציינת את ביארני כלל, ומייחסת ללייף את גילוי החופים. על פי הסאגה, לייף גילה את חופי וינלנד בצורה דומה לצורה שבה ביארני גילה אותם בסאגת אנשי גרינלנד בסביבות שנת 1000. על פי הסאגה, כשלייף היה אצל אולף הראשון בנורווגיה, אולף הציע לו לשוב לגרינלנד, וכאשר לייף הסכים לבקשה, אולף הורה עליו להטיף שם לנצרות. בשיט שלו חזרה לגרינלנד, סופות סחפו אותו הרחק מדרכו, והוא נתקל בארץ חדשה שלא הכיר שבה גדלו גפנים וחיטה פראית. אחרי שהוא גילה את הארץ החדשה, לייף נתקל באנשים שספינתם נהרסה, לקח אותם איתו לגרינלנד ודאג להם בחורף, ומאז כונה "לייף בר-המזל". הגילויים של לייף עוררו את סקרנות תושבי גרינלנד. ת'ורסטיין, אחיו של לייף, החליט לצאת למסע לארץ שלייף גילה, אך לא הצליח להגיע אליה וחזר למושבה בגרינלנד.
בסאגה זו מסופר כי סוחר איסלנדי עשיר בשם ת'ורפין קארלסווני, ולא לייף, היה מגלה הארצות אשר סייר בחופי מארקלנד והלולונד ונתן להם את שמם. שמו של לייף מוזכר פעם אחת בתיאור המסע של קארלסווני, כשמסופר על כך שהמלך אולף טריגבאסון "העניק" ללייף שני אנשים סקוטים שהיו "יותר מהירים מחיות פרא". לייף ואייריק שלחו את שני העבדים הללו למסע עם קארלסווני. לאחר הגעתם לפורדוסטרנדיר (Furdustrandir) קארלסווני הורה לשני הסקוטים לסייר בשטח.
חוקרים רבים טוענים כי הפרטים הללו שונים בסאגת אריק האדום מכיוון שהסאגה נכתבה כדי להאדיר את צאצאיו של ת'ורפין קארלסווני, אך לא כל החוקרים מסכימים על כך שהראיות מספיקות בשביל לטעון שזו הסיבה להבדל בין הסיפורים.
אזכורים היסטוריים של וינלנד
וינלנד מוזכרת בשני טקסטים הנחשבים היסטוריים בהגדרה מחמירה, שניהם נכתבו לפני סאגות וינלנד.
"ספר האיסלנדים" (Íslendingabók) הוא ספר אודות ההיסטוריה האיסלנדית שנכתב על ידי הכרוניקן האיסלנדי ארי ת'ורגילסון (Ari Þorgilsson) בתחילת המאה ה-12. בספר זה יש את האזכור המוקדם ביותר באיסלנדית של וינלנד ושל גרינלנד:
הראלדור בסאסון, מהמחלקה האיסלנדית באוניברסיטת מניטובה, כתב על טקסט זה: "בזמנו של הסופר נדמה שהאיסלנדים כבר הכירו את המושג של וינלנד ברמה שלא היה צורך בהסברים בהתייחסויות אליה".
אחרית ימיו
לאחר מות אביו, כמה שנים אחרי שנת 1000, ירש לייף את נחלת משפחתו בגרינלנד והפך לראש ההתיישבות שם. הסאגות אינן מזכירות את אחריתו של לייף, אך ניתן לשער שמותו אירע בין האזכור האחרון שלו בשנת 1019 ובין עליית בנו למעמד ראש המשפחה בשנת 1025.
נתרן תת-כלורי
נתרן תת-כלורי (מבנה כימי: ) הוא תרכובת כימית המשמשת להלבנה, חיטוי וניקוי. הוא המלח של (חומצה היפוכלורית).
ייצור
ניתן לקבל נתרן תת-כלורי בתגובת דיספרופורציונציה של כלור גזי עם תמיסה קרה של נתרן הידרוקסידי:
בתעשייה מפיקים את שני חומרי הגלם, כלור גזי ונתרן הידרוקסידי, באותו תהליך אלקטרוכימי, תהליך כלור-אלקלי. על ידי אלקטרוליזה של תמיסת נתרן כלורי במים, נתרן הידרוקסידי שוקע על הקתודה:
וכלור גזי משתחרר מהאנודה:
כדי לקבל נתרן תת-כלורי מבצעים את התהליך בהפרדה מינימלית בין האנודה לקתודה. את התמיסה מקררים מתחת ל 40°C כדי למנוע היווצרות נתרן כלורט NaClO3, והיא בסיס חלש. התמיסה תכיל תמיד גם מלח בישול הנוצר בתהליך.
ריכוזים ושימושים
לשימוש ביתי משתמשים בתמיסות מהולות של 3-6% (המוכרות בשם המסחרי אקונומיקה). לחיטוי מים ולטיפול בשפכים משווקות תמיסות של 12-15%. לחיטוי בריכות שחייה וטיפול במכלי מים משווק גם מלח הסידן Ca(OCl)2 כטבליות מוצקות המכונות HTH ומכילות כ-30% כלור פעיל.
סופיאן אמראבט
סופיאן אמראבט (בערבית:  سفيان أمرابط; נולד ב-21 באוגוסט 1996) הוא כדורגלן מרוקאי-הולנדי המשחק בעמדת הקשר בפיורנטינה.
סופיאן הוא אחיו הצעיר של הכדורגלן נור א-דין אמראבט.
קריירת מועדונים
אמראבט החל את הקריירה שלו באוטרכט. ב-2 בנובמבר 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1–3 נגד ויטסה ארנהם. בעונת תפס את מקומו בהרכב של אוטרכט ושיחק בכל משחקי הקבוצה בליגה. ב-17 במאי 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1–3 נגד הירנפיין.
ביולי חתם בפיינורד רוטרדם תמורת ארבעה מיליון אירו. במדי פיינורד הוא זכה בגביע ובמגן יוהאן קרויף.
ב-24 באוגוסט 2018 חתם בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית. ב-22 באוגוסט 2019 הושאל להלאס ורונה האיטלקית. ב-31 בינואר 2020 נרכש על ידי פיורנטינה מקלאב ברוז', והושאל בחזרה להלאס ורונה.
קריירה בינלאומית
בצעירותו שיחק אמראבט בנבחרת הנערים של הולנד, אולם כשהגיע לגיל 17 החליט לייצג את מרוקו. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ערך בניצחון 0–1 נגד.
השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2018.
נכלל בסגל נבחרת מרוקו לטורניר מונדיאל 2022.
סנטה ברברה (פירושונים)
ראו גם
}}
טורונטו בלו ג'ייז
טורונטו בלו ג'ייז (באנגלית: Toronto Blue Jays) היא קבוצת בייסבול קנדית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר טורונטו שבפרובינציית אונטריו, קנדה. הקבוצה משחקת בבית המזרחי של האמריקן ליג. הבלו ג'ייז היא קבוצת הבייסבול הבכירה היחידה שבסיסה בקנדה, לאחר שב-2004 עזבה קבוצת מונטריאול אקספוז לוושינגטון.
היסטוריה
בטורונטו פעלה במשך עשרות שנים קבוצת בייסבול מליגת המשנה והעיר נחשבה לבעלת פוטנציאל לקליטת קבוצה בכירה לליגת ה-MLB, ב-1977 ניכרה הזדמנות כאשר הליגה החליטה לצרף שתי קבוצות חדשות, קברניטי העיר הגישו הצעה שכללה שיפוץ נרחב לאצטדיון הפוטבול המקומי והתאמתו למגרש בייסבול וזכו בזיכיון לקבוצה. כינוי הקבוצה מקורו בשמה של ציפור השיר עורבני כחול (Blue Jay). הקבוצה העפילה לראשונה לפלייאוף בשנת 1985, אך הפסידה 3–4 לדטרויט טייגרס לאחר שכבר הובילה 1–3 בסדרה. בשנים 1992 ו-1993 זכתה הקבוצה פעמיים ברציפות בוורלד סיריס ובכך הייתה לקבוצת ההרחבה שזכתה באליפות בפרק הזמן הקצר ביותר ממועד הצטרפותה לליגה.
לאחר תקופה זו התקשתה הקבוצה להגיע לפלייאוף ופעמים רבות סיימה את העונה במאזן שלילי. בשנת 2008 הצטרף לקבוצה חוזה באוטיסטה אשר סבל מבעיות חבטה רבות ושיאו היה 16 חבטות הום ראן בשנה. במהלך שהותו בבלו ג'ייז עבר אימוני חבטה רבים, ובשנת 2010 חבט 54 הום ראן בעונה, והיה השחקן ה-27 שחבט 50 הום ראנס.
בשנת 2012 החליטו בעלי הקבוצה כי הם מחזירים את הצבע הכחול לקבוצה, הצבע עמו היו מזוהים בשנותיה הראשונות. הדבר כלל שינוי מדי הקבוצה לעיצוב המקורי, וכמו כן הלוגואים והסימנים שלה.
מונטריאול אקספוס
המונטריאול אקספוס היו הקבוצה הקנדית השנייה בליגה יחד עם טורונטו. הם שיחקו בנשיונל ליג, ולכן הקבוצות לא שיחקו עד 1997 - אז החליטו שיתקיימו משחקים בין שתי הליגות. בעקבות זה, בין השנים 1978–1986, נערך משחק ידידות באמצע העונה שנקרא גביע פירסון, על שם ראש ממשלת קנדה לסטר פירסון. בעונת 2003–2004, שנה לפני שמונטריאול עברו לוושינגטון די סי, הם שיחקו סדרה של שלושה משחקים, וכתוצאה מכך גביע פירסון י הושב להיכל התהילה לבייסבול קנדי.
דטרויט טייגרס
היריבה אם דטרויט התחיל בתחילת שנות ה-80, כששתי הקבוצות היו בבית המיזרחי באמריקן ליג. ב-1998 הטייגרס עברו לבית המרכזי באמריקן ליג, ומאז היריבות נחלשה. לבלו ג'"ז יש מאזן כללי נגד דטרויט של 223 ניצחונות ו-190 הפסדים.
בולטימור אוריולס
היריבה העיקרית של הבלו ג'ייז היא בולטימור אוריולס, עקב העיסוק הרב במשחקים המתנהלים בין הקבוצות ותכיפותם.
אצטדיון
ב-12 השנים הראשונות לקיומה של הקבוצה, היא שיחקה באצטדיון אקסבישן, אצטדיון פוטבול ששופץ והותאם למשחק הבייסבול, אך סבל מבעיות רבות, עקב פגיעותו למזג האוויר, משבי רוח ותחזוקה לקויה. ב-1989 עברו הבלו ג'ייז לשחק באצטדיון מקורה חדש, הסקיי-דום שבנייתו הושלמה באותה שנה. מדובר באצטדיון הראשון בעולם שנבנה עם גג נפתח, והוא מסוגל להכיל כ-50,000 צופים. ב-2005 שונה שמו של האצטדיון לרוג'רס סנטר, על שם חברת התקשורת הגדולה בקנדה שרכשה את הזכויות לכך.
יחסי בורקינה פאסו–דנמרק
יחסי בורקינה פאסו–דנמרק הם היחסים הבילטרליים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין מדינת בורקינה פאסו לבין ממלכת דנמרק.
סיוע
מאז 1973 מסייעות המדינות זו לזו בפיתוחן הטכנולוגי והכלכלי. סך הסיוע הכספי לבורקינה פאסו עמד על 233 מיליון DKK בשנת 2010.
תמיכתה העיקרית של דנמרק הייתה בנושא הפחתת העוני. העוני בבורקינה פאסו הוא הרקע לשיתוף הפעולה הפיתוחי הדני והבורקיני. דנמרק אף מחזיקה בתוכנית בנושא החקלאות בבורקינה פאסו.
בין היתר נחתמו מספר הסכמים בין דנמרק ובורקינה פאסו.
לזרוס
לָזַרוֹס (מיוונית: Λάζαρος, מהשם העברי "אלעזר"), היה על פי המסורת הנוצרית אדם שהוקם לתחייה על ידי ישו לאחר שמת. נס זה נחשב לאחד הנסים הגדולים ביותר שביצע ישו.
דמותו
תיאור זה של תחיית המת בבשורה על-פי יוחנן שונה באופיו מסיפורים דומים בבשורות הסינופטיות, בהן פעמים רבות לאחר עשיית הנס מבקש ישו שלא יספרו על כך. כאן, הוא מתעכב במטרה מכוונת לגרום למותו של לזרוס (אלעזר) כדי שתחייתו תגרום לאנשים להאמין בישו ובמסר שהביא לאנושות.
בתשובתו של ישו למרתה שאומרת לו "לו היית פה כי אז לא מת אחי", עונה ישו במילים הפותחות עד היום את תפילת האשכבה בהלוויות נוצריות: "אנוכי התקומה והחיים, המאמין בי יחיה גם כי ימות. וכל החי אשר יאמין בי לא ימות לעולם" (יוחנן 11, פסוקים 25-26).
לזרוס חי חיים ארוכים, ואחרי מותו של ישו והקמת הכנסייה על ידי פאולוס הפך לבישוף חשוב בכנסייה הצעירה. יש המאמינים כי לזרוס נקבר בביזנטיון, ועצמותיו הועברו לאירופה כחלק מהביזה של מסעות הצלב.
עם זאת, מאחר שלפי האמונה הנוצרית מעשיו של האלוהים אינם הפיכים, ואת מי שאלוהים השיב לתחייה "לא הזמן ולא האדם יוכלו שוב להמית", יש נוצרים המאמינים שלזרוס מהלך עדיין בינינו, ומחכה לשובו של ישו בביאה השנייה.
עקב שובו מהמוות, ועקב האגדה על אורך חייו, הפך השם לזרוס לכינוי לאורך ימים והתחמקות ממוות, ומופיע כמשל ביצירות ספרותיות רבות.
בעיירה אלעזריה, היא בית עניה, שוכן על-פי המסורת הנוצרית, קברו של אלעזר ועל שמו היא קרויה. כיום מוחזק הקבר בידי המוסלמים ולצדו עומד מסגד, שנבנה במאה ה-16 על יסודות של כנסייה צלבנית.
בכנסייה המזרחית חוגגים את יום לזרוס בשבת, 8 ימים לפני הפסחא (כלומר יום אחד לפני יום ראשון של הדקלים), מקובל לאפות לכבוד שבת זו חלה מתובלת הנקראת לזארייקה (lazarakia).
זיוונית
זיוונית היא דגם של ספינת סער קטנת ממדים מסוג סנפירית. שתי ספינות מדגם זה נרכשו על ידי חיל הים הישראלי כאבטיפוס לסדרה של 18 יחידות, אך בעקבות כישלון האבטיפוס לא הוזמנו יחידות נוספות. ככל הסנפיריות, ניחנו הספינות ביכולת עילוי והפלגה על סנפירים, אשר הקנו מהירות גבוהה (כ-45 קשר) הודות לחיכוך המוקטן - בחיל הים כונה מצב שיט זה "מצב רחיפה".
ההחלטה על רכישת הספינות
לאחר הניצחון של חיל הים הישראלי בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים, נושא בניין הכוח המשיך להעסיק את פיקוד החיל, שנערך להמשך המאבק בים. מפקד החיל בנימין תלם וסגנו מיכאל ברקאי נתנו משקל רב ללקחי המלחמה, שהצביעו על הצורך בהגדלת מספר יחידות הלחימה. כן הסיקו שמהירות מרבית גבוהה יותר תאפשר למנוע בריחת מטרות, ולכן דגלו בשימוש בספינות סער, קטנות ומהירות.
השינוי היחידי מהתפישה הבסיסית למעשה כבר נעשה. לא עוד ספינות מדגם אחיד, אלא מחצית הכוח מדגם סער 4 כספינות גדולות ומחצית ספינות קטנות יותר. את הספינות מדגמי סער 2 וסער 3 תכננו להחליף ב-18 הסנפירית הייתה קטנה מכדי לשאת תותח אוטו מלרה 76 מ"מ לכן נרכש תותח 30 מ"מ דו-קני בהנעה חשמלית תוצרת חברת אורליקון. מהירותן המרבית תוכננה להיות כ-50 קשר. הסיבה העיקרית להחלטה להחליף את הספינות הישנות ב"זיווניות" נבעה מצורך טכני (מהירות ויציבות משופרים יותר וכדומה) ולא בעקבות תפישה מבצעית – אופרטיבית או טקטית – חדשה, הלוקחת בחשבון את השינויים שחלו ביחסי הכוחות הימיים בין חיל הים לבין הציים הערביים, את אופי זירת הפעולה הימית/חופית ואת ההתפתחות הטכנולוגית שחלה במערכות ובאמצעים הימיים בעולם לאחר מלחמת יום הכיפורים.
באותה עת נעשה בארצות הברית פיתוח של סנפיריות למטרות צבאיות. החברה האמריקאית נורת'רופ גרומן הציגה יכולת שלא הייתה מוכחת והצליחה למנוע מישראל מידע על מגבלות והקשיים בהפעלתו של הדגם הראשוני, שהוגש לבחינת הצי ומשמר החופים האמריקני ונדחה. תוכנית ה"זיוונית" אושרה על ידי הרמטכ"ל מוטה גור ושר הביטחון שמעון פרס, אף שהיא לא נדונה בפורום הבכיר של חיל הים או במסגרת נרחבת בכירה אחרת. חיל הים החל לפתח ולייצר שתי סנפיריות (דגם "זיוונית") כ"פַּיילוט" – אחת בארצות הברית והשנייה ב"מספנות ישראל", וכבר בתחילת הדרך אשרו רב-אלוף גור ושר הביטחון פרס בנייתן של 18 ספינות כאלה. החוזה לבנייתן באמצעות חברת גרומן נחתם בדצמבר 1977, שנה שלמה קודם שיצא בחיל הים האפיון של כלי-שיט זה (דצמבר 1978) שנכתב על ידי רמ"ח אמל"ח, אל"ם אלי רהב.
מפקד חיל הים האלוף בנימין תלם וסגנו תא"ל מיכאל ברקאי שוכנעו שהסנפיריות הן כלי שיט זול ואמין, ובזכות מחירן ניתן יהיה להגדיל את מספר יחידות הלחימה מ-12 ל-18 יחידות. החוזה עמד על כך שהמשך הבנייה יעשה במספנות ישראל. הפרויקט קיבל את הכינוי זיוונית.
העלויות לבניית הזיווניות הלכו ותפחו ושר הביטחון עזר ויצמן והרמטכ"ל רפאל איתן, שהחליפו את פרס וגור, לחצו על אלמוג ושידלוהו להפסיק את פרויקט הבנייה. אלמוג הבהיר להם כי מאוחר מדי לעשות צעד זה כיוון שהקנסות שחיל הים ייאלץ לשלם עקב הפסקת הבנייה יהיו גבוהים מעלות הבנייה כולה, ולהפרת החוזה לבנייתן תהיינה השלכות משפטיות חמורות אשר גם תשפענה על מערכת היחסים עם הצי האמריקני, אשר תמך באישור תקציב הסיוע לבניית ה"זיווניות" על פי בקשת חיל הים.
שירות בחיל הים
בתחילת שנות ה-80 הגיעו לחיל הים שתי ספינות אבטיפוס מדגם זיוונית. "אח"י שמרית" (1982), נבנתה בארצות הברית במספנות נורת'רופ גרומן שיפ סיסטמס, במספנות בסינגר איילנד ווסט פאלם ביץ' שבפלורידה, והשנייה, "אח"י שלומית" (1983), נבנתה במספנות ישראל. ספינות אלו נשאו 8 טילי "הרפון", תותח 30 מ"מ דו קני ומקלעים. צוות הספינה מנה 15 חיילים. החוק האמריקאי מאפשר בפרויקט פיתוח להעלות את המחיר. חברת נורת'רופ גרומן העלתה את המחיר במהלך בניית האבטיפוס פי 10 מהמחיר הראשוני.
עם השלמת בניית שתי הספינות והתחלת הפעלתן הוברר, כי "זיוונית" היא כלי-שיט קטן ומהיר, אך מוגבל בכמות החימוש ובגודל המעמס שהוא מסוגל לשאת לשם הגנת נט"ל; תדמיותיו (המכ"מית, האקוסטית והתרמית) גבוהות, ולכן הוא לא מסוגל לחמוק מפגיעת טילים תוקפים; ספינת ה"זיוונית" התגלתה מטווח רחוק; הייתה מוגבלת בשהייה בים ושהִייָתָה בנמל הייתה מאוימת; ה"זיוונית" התגלתה כנטולת יכולת לזהות מטרות אויב מעבר לאופק, והייתה יקרה לתחזוקה ולהפעלה; כדי לפגוע במטרות-שטח שתמצאנה מעבר לאופק (שנגדן נועדו טילי ה"הרפון" ארוכי הטווח שהוצבו על סיפוני ה"זיווניות"), יזדקק חיל הים להיעזר בכוח אווירי שמחוץ לשליטתו, אשר אמור היה להמריא מהיבשה כדי לגלות ולזהות מטרות אויב. היה זה שילוב מסורבל ומעבר לכך, הניסיון בחיל הים מלמד שחיל האוויר יתקשה למלא משימה זו. על רקע נתונים אלה המליץ האלוף אלמוג לבטל את תוכנית ההצטיידות ב-16 ספינות ה"זיוונית" הנוספות.
סיום הפעלתן של ה"זיווניות" הגיע במשמרתו של מפקד חיל הים מיכה רם. הסנפיריות שירתו בשנים 1982–1991 ולאחר הוצאתן משירות נגרטו.
איגוד רמפאר
איגוד רמפאר (בצרפתית: Union Rempart) הוא איגוד של עמותות לשימור אתרי מורשת ולחינוך עממי. האיגוד נוסד ב-11 ביולי 1966 בידי מועדון התיירות של צרפת, והוכר כארגון לשירות הציבור בשנת 1982.
השם רמפאר (REMPART) פירושו סוללת ביצורים בצרפתית, אך הוא מהווה גם ראשי תבות של השם: "שיקום ואחזקה של אנדרטאות המורשת האמנותית" (Réhabilitation et Entretien des Monuments et du Patrimoine ARTistique).
לכל 170 העמותות החברות באיגוד רמפאר משותף הרצון לשקם, לשמר ולהחיות את המורשת, תוך שימת דגש על תכנון ופיתוח מקומי, בעיקר באזורים כפריים. רובם מארגים פרויקטים התנדבותיים המאפשרים אלפי מתנדבים מדי שנה להשתתף בפרויקטים אזרחיים לשימור ושיפור של המורשת. הפרויקטים של רמפאר מהווים לא רק סביבה ללימוד טכניקות שימור ואתר התוודעות לאתרי המורשת, אלא גם מקום עבודה וחיים שיתופיים.
מורשת
העמותות החברות באיגוד רמפאר פועלות בנושאי מורשת מגוונים: קפלות, מוצבים, מנזרים, טירות, טחנות, כבשני סיד, מסילות ברזל, גנים, נפחיות, חצרות פנימיות, כל המבנים האלו מוגנים כאנדרטאות היסטוריות או כאתרי מורשת. הפריטים הזוכים לטיפול יכולים להיות מכל תקופה שהיא, למן הפרהיסטוריה ועד לימנו, ללא העדפה של תקופה מסוימת על פני אחרת. מטרתו של ארגון רמפאר היא, בו זמנית, לשחזר את אתרי המורשת אך גם לדאוג לכך שהאנדרטאות המשוחזרות יהיו שוב בשימוש וימצאו את מקומם בחברה בת זמננו. עבור האיגוד, שתי המטרות, השחזור והשימוש מחדש, אינן ניתנות להפרדה.
שותפויות בינלאומיות
איגוד רמפאר והעמותות המסונפות אליו, הפועלות בעיקר בצרפת, מצויים בקשר עם שירותי המדינה הרלוונטיים לעבודתם, אך הם יכולים גם לבצע פעולות מחוץ למדינה, בשיתוף פעולה עם העמותות במדינה המארחת.
לילה באופרה
לילה באופרה (באנגלית: Night at the Opera) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1935 בכיכובם של גראוצ'ו מרקס, צ'יקו מרקס, הרפו מרקס, וכן קיטי קרלייל, אלן ג'ונס, מרגרט דומונט, זיגפריד רומן, וולטר וולף קינג. זה היה סרטם הראשון של האחים מרקס בחברת מטרו גולדווין מאייר, לאחר פרישתם מחברת סרטי פרמאונט, וכן סרטם הראשון, לאחר פרישתו של זפו מרקס. את הסרט ביים סם ווד, על פי תסריט מאת ג'ורג' קאופמן, מורי רייסקינד, אל ברוסברג ובאסטר קיטון, שנכתב כאדפטציה לסיפור מאת ג'יימס קווין מק'גינס.
בשנת 1993 הסרט נבחר לשימור על ידי ספריית הקונגרס בשל היותו "בעל חשיבות תרבותית, היסטורית, או משמעותי מבחינה אסתטית".
תקציר העלילה
אוטיס ב. דריפטווד (גראוצ'ו מרקס) נשכר על ידי האלמנה גב' קלייפול (מרגרט דומונט) כדי לעזור לה להתקדם אל החברה הגבוהה, אך במקום זאת הוא לסירוגין מחזר אחריה ומטיח בה עלבונות. לאחר סיומה של האופרה "ליצנים" - המופע האחרון לעונה באיטליה, אוטיס פוגש את פיורלו (צ'יקו מרקס), חברו הטוב ומנהלו האישי של ריקרדו (אלן ג'ונס), זמר טנור באופרה המשתוקק לפריצה הגדולה שלו, וגם של אהובתו - זמרת האופרה רוזה (קיטי קרלייל). עם זאת, חלומותיו של ריקרדו מסוכלים על ידי הכוכב של האופרה, לאספארי (וולטר וולף קינג), אדם אגואיסט שרוצה תהילה, וגם את רוזה, עבור עצמו. אוטיס חותם על חוזה עם פיורלו, כשהוא חושב שפיורלו מייצג את לאספארי, אולם בפועל החוזה הוא עם ריקרדו. בינתיים, לאספארי חותם על חוזה עם הרמן גוטליב (סיד רומן), מנהל האופרה של ניו יורק.
קונגרגציונליזם
קוֹנְגְרֶגַצְיוֹנַלִיזְם (מלטינית: congregātiō, "קהילה") הוא צורה של חוקה קהילתית נוצרית שבה לאוטונומיה של קהילות בודדות יש עדיפות עליונה. לפי שיטה זו, מאורגנות התנועה האנבפטיסטית, תנועת הפנטקוסטלים, הקהילות הבפטיסטיות והכנסיות הקהילתיות בפועל. יש להבחין בין חוקות הכנסייה הקהילתית לבין, שבה הכנסייה מנוהלת על ידי זקנים בפיקוח של מועצת מנהלים לאומית (סינוד), ומ, שבו זה נעשה באמצעות מערכת היררכית של בישופים.
היסטוריה
קונגרגציונליזם נוצר במקור בתוך הכנסייה האנגליקנית באמצעות השפעות מהמסורת הרפורמית של ז'אן קלווין ואולריך צווינגלי. בתוך התנועה הפוריטנית של אנגליה של המאה ה-16 וה-17, הכנסייה והארגון הכנסייתי הפכו לנושא מרכזי, ולכן הקבוצות השונות על הקשת הפוריטנית נקראו על שם עיקרון הארגון שלהן.
בקצה הימני של הקשת הפוריטנית היו הפרלטיקלים (Prelaticals), שהכירו במנהלת הכנסייה האנגליקניות אך קראו ל"דה-קתוליזציה" של הליטורגיה ולמשמעת כנסייתית מחמירה יותר, בעוד שהפרסביטריאנים החליפו את ההיררכיה הבישופית במערכת של רשויות כנסייתיות, שכמכלול מהוות בכל זאת. החלטות הרשות העליונה צריכות להיות מחייבות את כל העיריות. למרות דרישתם לאוטונומיה של הקהילות, אנשי הקהילה עדיין ראו את עצמם כחלק מהכנסייה האנגליקנית ורצו לתקן אותה מבפנים לפי המודל שלהם. בקצה השמאלי של הקשת הפוריטנית היו ה"בדלנים" (Separatists), שהאמינו שלא ניתן ליישב את עקרון האוטונומיה הקהילתית עם כל סוג של, ונפרדו לחלוטין מהכנסייה האנגליקנית.
בדלנים וקונגרגציונליסטים אחרים התמודדו עם הרדיפה הקשה ביותר נגדם משום שדרישותיהם לאוטונומיה קהילתית היוו איום על כנסיית המדינה ובכך בעקיפין על תביעתו של המלך האנגלי לשלטון. רבים מהם יצאו לגלות בהולנד או היגרו לאמריקה הצפונית, בעוד קבוצות קטנות יותר נשארו בבריטניה.
יסודות תאולוגיים
הפוריטנים דחו את מוסד הבישופות משום שלא מצאו את המושג הזה של תיווך הישועה בביבליה ולכן דחו אותו על פי הדוקטרינה של לותר על. במקום זאת, הם הסיטו את השיקולים לשאלת חוקת הכנסייה והפכו את רעיון ברית האל לבסיס העיקרון הארגוני שלהם; בדרך זו הם האמינו שהם יכולים להתאים לחוקת.
כנסייה קונגרגציונליסטית נוצרה אפוא באמצעות מעשה היסוד המכוון של המאמינים, המובן כברית של מאמינים זה עם זה ועם ישו. בהסכם מחייב הדדית, הם מתחייבים לקחת חלק פעיל בהסדרת ענייני הקהילה בדרך אדוקה. ראשה המיידי של כל כנסייה הוא אפוא ישו. החברות בכנסייה בקרב הקונגרגציונליסטים לא הייתה אפוא מקיפה, אלא מוגבלת לקהילה אחת; בסופו של דבר, כל קהילה ייצגה את הכנסייה שלה, ואפילו הפוריטנים של ניו אינגלנד, למשל, חשבו שהם יכולים להסתדר בלי סינודים לעת עתה.
עם זאת, מאז סוף המאה ה-19, היו מיזוגים גדולים יותר של קהילות קונגרגציונליסטיות שקיבלו על עצמם עיקרי אמונה נפוצים כגון.
כנסיות קונגרגציונליסטיות
כמה אגודות של קהילות קונגרגציונליסטיות התמזגו עם כנסיות אוונגליסטיות אחרות במאה ה-20, שבהן לקהילות הפרטיות עדיין יש מידה רבה של אוטונומיה:
(Undeb Annibynwyr Cymru) בוויילס היא עדיין כנסייה עצמאית עם כ-35,000 חברים.
, כנסייה בפטיסטית עם שורשים פרסביטריאניים, היא קונגרגציונליסטית באופן בולט, אותו דבר חל על אחוות ישו שפרשה משליחי ישו.
בארצות הברית קיימת (NACCC), המונה כ-400 קהילות ו-66,000 חברים. המטה של ה-NACCC שוכן ב, פרבר של מילווקי בוויסקונסין.
בשנת 2000, אגודת ארכיוני הנתונים הדתיים (Association of Religious Data Archives) בארצות הברית מנתה גם 250 קהילות עם 50,000 חברים המשתייכים ל המסווגת כאוונגליסטית, ו-104 קהילות עצמאיות עם 18,000 חברים ללא שיוך לאומי.
הוועידה הנוצרית הקונגרגציונליסטית הקונסרבטיבית (CCCC), שנוסדה ב-1948 ובסיסה ב, במחוז וושינגטון במינסוטה, קשורה ל"אחוות הקהילה האוונגליסטית העולמית"(World Evangelical Congregational Fellowship), שנוסדה בסאסקס באנגליה ב-1986. כ-1,400 קהילות ברחבי העולם שייכות ל-WECF. "האגודה האוונגליסטית של כנסיות קונגרגציונליסטיות (The Evangelical Fellowship of Congregational Churches), שנוסדה ב-1967 ומונה 125 קהילות בבריטניה, גם היא חברה ב-WECF.
"מועצת הקונגרגציונליסטים הבינלאומית" (International Congregational Council) הצטרפה ל ב-1970.
מלך הדינוזאורים
מלך הדינוזאורים הוא שמה של סדרת מוצרים יפנית, הכוללת בין היתר קלפי משחק, משחק וידאו ושתי סדרות אנימה הכוללות יחדיו 79 פרקים, אשר שודרו מ-2008 בערוצי ילדים ונוער ברחבי העולם. את משחקי הווידאו של הסדרה מייצרת חברת המשחקים היפנית "SEGA", והם מותאמים בין היתר לקונסולת המשחקים הניידת "נינטנדו DS" של חברת "נינטנדו".
תקציר העלילה
הסדרה מספרת את עלילותיהם של חברי "צוות דִ'" (D-Team): מקס, רקס וזואי, נערים המשתייכים לחבורת מגלי דינוזאורים סודית שמטרתה לאסוף את כל הדינוזאורים הלכודים בתוך קלפים קסומים, ולמנוע משודדי הדינוזאורים "צוות אלפא" להשתלט עליהם וליצור בעזרתם ממלכה של דינוזאורים בעולם המודרני.
על פי העלילה, בתקופה כלשהי בעתיד, נלכדים הוריו הביולוגיים של רקס (המכונים "הזוג עתיק" - Ancient) על ידי צוות אלפא, אשר מעוניין להשתלט על מכונת זמן שהם ייצרו כדי להגשים את מטרותיו. במהלך המאבק שולחים ההורים את רקס אל העבר, כדי להצילו מצוות אלפא. רקס מגיע למאה ה-21, ושם הוא מאומץ על ידי פלאונטולוג (חוקר דינוזאורים) בשם ד"ר אואן . רקס מתיידד עם בנו של ספייק טיילור, מקס, ועם ידידתו זואי. החברים יוצאים למסע הרפתקאות במטרה להציל את הוריו של רקס ואת הדינוזאורים המוחזקים בתוך קלפים, בהם "חיות המחמד" שלהם, הדינוזאורים הקטנים צ'ומפ, אייס ופריס.
ווקסהול פירנצה
ווקסהול פירנצה (באנגלית: Vauxhall Firenza) היא מכונית קופה מתוצרת יצרנית הרכב ווקסהול מוטורס הבריטית, (חברת בת של חברת ג'נרל מוטורס), אשר יוצרה בין השנים 1970–1975.
דגם ה"ווקסהול פירצה" היה פיתוח של דגם הווקסהול ויוה, אבל בתצורת "קופה".
יחסי דנמרק–ניקרגואה
יחסי דנמרק–ניקרגואה הם היחסים הדו-צדדיים בין דנמרק לניקרגואה. דנמרק מוסמכת לניקרגואה משגרירותה במקסיקו סיטי, מקסיקו. ניקרגואה מוסמכת לדנמרק משגרירותה בהלסינקי, פינלנד. היחסים מתוארים כטובים. ניקרגואה היא מדינה הנעזרת בתוכנית סיוע דנית מאז 1993.
היסטוריה
שיתוף הפעולה הדני-ניקרגואני בפיתוח החל בשנת 1981. בשנת 1993 נבחרה ניקרגואה כאחת מעשרים מדינות לקבלת התוכנית הדנית לסיוע בפיתוח. בשנת 1989 דנמרק הייתה חלק מקבוצה של מדינות שהתאגדו להעניק 20 מיליון דולר לניקרגואה בתגובה לוויתורים פנימיים שהביאו לבחירות הכלליות ב-1990 שהדיחו את החזית הסנדיניסטית מהשלטון. בשנות ה-90 תרמה דנמרק 1.8 מיליון דולר לתמיכה בפינוי מוקשים בניקרגואה. 8,700 מוקשים פונו באזור בו דנמרק מממנת פעילויות.
סיוע דני
תוכנית הפיתוח הדנית מסייעת לניקרגואה בארבעה מגזרים עדיפים: תחבורה, חקלאות, סביבה וחינוך.
ביולי 2007 ריכזה מזכירות רשת מחקרי הפיתוח הדנית סקירה של שיתוף פעולה מחקרי המתמשך בין דנמרק לניקרגואה בתחומי החקלאות, הסביבה והממשל.
בשנת 2009 הודיעה דנמרק כי תפחית את הסיוע מכ-35 מיליון דולר בשנת 2009 לכ-26 מיליון דולר בשנת 2010, ואמרה גם שהיא תפנה חלק מהסיוע לעבר ארגוני החברה האזרחית ולא סיוע ישיר לממשלת ניקרגואה. ההודעה נמסרה על ידי שרת שיתוף הפעולה הדנית, אוללה טורנס, במהלך ביקור במדינה האמריקאית הלטינית, שם פגשה את הנשיא דניאל אורטגה. טורנס גם קראה לממשלת ניקרגואה לכבד את הנורמות הדמוקרטיות בכל הקשור לבחירות חופשיות.
דנמרק עוזרת לניקרגואה בבניית דרך בין שתי הערים; נואבה גינאה ובלופילדס.
בשנת 2010 דנמרק הודיעה על כוונתה להפסיק לספק את כל כספי הפיתוח לניקרגואה, אם כי לא ציינה מועד קבוע לכך. זה הוצג כחלק מהאסטרטגיה הכוללת של דנמרק להפסיק את מתן הסיוע למדינות אמריקה הלטינית כדי שתוכל למקד טוב יותר את תקציב הפיתוח שלה באפריקה. בשנת 2010 אמרה לין אספרסן כי דנמרק תסגור את שגרירותה במנגואה.
בפברואר 2011 דנמרק סייעה לניקרגואה ב-18 מיליון דולר לבחירות הכלליות של ניקרגואה, 2011, אך ממשלת ניקרגואה סירבה לקבל את הכסף.
ביקורים רשמיים
ראש ממשלת דנמרק אנדרס פוג ראסמוסן ביקר בניקרגואה בשנת 2003 ונשיא ניקרגואה אנריקה בולאניוס ביקר בדנמרק בשנת 2004.
תאוריית הגל השלישי
תאוריית הגל השלישי היא תאוריית חברתית-כלכלית בעתידנות המציגה את תהליך התפתחות הכלכלה עד ימינו, ומנסה להשליך השלכות על המשך התפתחותה בעתיד. התאוריה פותחה על ידי אלווין טופלר (Alvin Toffler), סוציולוג, סופר ועתידן אמריקאי, שפרסם את התאוריה בשנת 1980 בספרו הנושא שם זה ("The Third Wave").
הרעיונות המרכזיים בתאוריה
מאפייני הכלכלה של הגלים השונים לדעת טופלר מוצגים להלן:
לטענת טופלר, המלחמות בעידן הגל השלישי, יהיו מלחמות על ידע, ומי שישלוט בו ינצח.
בעלות צולבת
בעלות צולבת היא מושג בכלכלה בעלת מספר משמעויות בתחום ההגבלים העסקיים. במשמעות אחת, המושג מתייחס למצב בו חברות המתחרות זו בזו בשוק אחד הן בעלים משותפים במיזם אחר. במשמעות אחרת, המושג מתייחס למיזוג אופקי בשווקים משיקים, כלומר למצב בו חברה משקיעה במתחרה שלה, בשוק משיק, ובמיוחד בתחום התקשורת. לרוב, המושג "בעלות צולבת" מתייחס למקרים בהם שיתוף הפעולה בין החברות בבעלות משותפת היא מינורית, למשל מכיוון שהבעלות באחת החברות היא חלקית.
במחקר על שוק הטלפון הסלולרי בארצות הברית בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, נמצא מתאם חיובי בין קיומו של בעלות משותפת בשוק אחר לבין התנהגות קרטליסטית.
בתקשורת
ענף התקשורת הוא תחום רגיש ציבורית מבחינת הפעלת מונופול או קרטל. מצד אחד, יש המאמינים שלשליטה של אנשים מעטים על ענף התקשורת יש משמעויות שליליות לגבי חופש המידע. למשל, נטען שפוליטיקאים יחששו להביע דעות נגד בעלים של כלי תקשורת מפחד שכלי התקשורת יתייחסו אליהם באופן שלילי. מצד שני היכולת להעמיד תכנים באיכות גבוהה דורשת משאבים רבים ולכן יש בענף רק מעט שחקנים.
בארצות הברית נקבעו כללים המונעים בעלות משותפת של עיתון ותחנת טלוויזיה מקומית באותו אזור.
בישראל קיימים חילוקי דעות לגבי אפשור בעלות צולבת בתקשורת, במיוחד על מצב בו אדם או חברה הוא הבעלים של עיתון וגם של ערוץ טלוויזיה. התומכים טוענים שנתינת השליטה בערוצי הטלוויזיה בידי העיתונים תבטיח שהם יספקו תכנים באיכות גבוהה וכי ישתמשו בניסיונם המקצועי למנוע כניעה ללחץ של בעלי אינטרסים. המתנגדים טוענים, לעומת זאת, שהיכולת להשפיע על מספר כלי תקשורת כאשר מספר השחקנים נמוך נותן בידי הבעלים כוח רב מידי אשר יכול לשמש לגניזת כתבות בלתי רצויות לבעלים ושליטה בדעת הקהל. לטענתם, הסכנות בבעלות צולבת נמצאות גם במצב של "שכירות צולבת", מצב בו אותו עיתונאי עובד במספר כלי תקשורת וב"מימון צולב", מצב בו אותו בנק מממן מספר כלי תקשורת.
גאיוס טרנטיוס וארו
גאיוס טרנטיוס וארו (לטינית: Gaius Terentius Varro) היה פוליטיקאי רומאי בתקופת הרפובליקה התיכונה.
תולדות חייו
טיטוס ליוויוס מתאר את וארו כבן של קצב, אחד מהמקצועות שנחשבו בזויים ברומא. למרות שברור שהוא לא היה חלק מאצולת הנוביליטאס, יש המפקפקים בדברי ליוויוס ורואים בהם עדות למסורת היסטוריוגרפית עוינת.
לאחר שוארו ירש מאביו סכום כסף נכבד הוא החליט להיכנס לחיים הפוליטיים והחל לעלות במעלה מסלול המשרות תוך שהוא נוקט מדיניות פופוליסטית ומשתדל למצוא את תמיכתו יותר בקרב המוני העם מאשר בקרב האצולה הסנאטורית. תחילה נבחר כקוואיסטור, אחר כך כאיידיל פלבאי וקורולי.
וארו נבחר כפראיטור בשנת 218 לפנה"ס, בשנה שלאחר מכן הוא הציע באספת הפלבס להשוות את סמכותו של המגיסטר אקוויטום מרקוס מינוקיוס רופוס לזו של הדיקטטור פאביוס מאקסימוס, ההצעה בא בעקבות הביקורת הקשה שהושמע כנגד האסטרטגיה הפביאנית שנקט בה מאקסימוס במלחמתו כנגד חניבעל, הצעתו התקבלה וסמכויותיהם הושוו. ליוויוס מייחס חלק ממניעיו של וארו לצבור פופולריות כדי להיבחר לקונסולאט על גלי התמיכה של מתנגדיו של מקסימיוס.
וארו התמודד למשרת הקונסול של שנת 216 לפנה"ס ונבחר בזכות תמיכתם של המוני העם ולמרות ההתנגדותם העיקשת של הנוביליטאס והסנאט. פיקד על הצבא הרומי בתבוסתו הגדולה בקרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס בעת המלחמה הפונית השנייה נגד קרתגו, המסורת ההיסטוריוגרפית מאשימה את וארו בכך שבחר לצאת לקרב בתנאים לא נוחים לצבא הרומי אולם יש חוקרים שסבורים שיציאה לקרב הייתה החלטה של הסנאט ולא הייתה תלויה בדעתם של הקונסולים.
וארו הצליח להימלט משדה הקרב והגיע עם שרידי צבאו שמנו עשרת אלף אנשים לקאנוסיום שם התבצר מאחורי חומות העיר. הקונסול השני, לוקיוס אמיליוס פאולוס, נהרג בקרב.
לאחר התבוסה בקרב קאנאי קיבל את אזור פיקנום בין 215 - 213 לפנה"ס במסגרת הפרוקונסולט. אחר כך החזיק באטרוריה בתפקיד פרופראיטור ונלחם נגד עזרובעל ברקה, אחיו של חניבעל באזור זה. בשנת 200 לפנה"ס שירת כלגאטוס באפריקה.
המדינה העמוקה (טורקיה)
על זהותה של המדינה העמוקה
גם סוליימאן דמירל, ראש ממשלת טורקיה ונשיאה התשיעי, התבטא בראיון ידוע ברשת CNN בטורקית ב-17 באפריל 2005 אודות המדינה העמוקה ומהותה:
עוד הוסיף דמירל על כוחה של המדינה העמוקה בהתייחסו להפיכה הצבאית ב-1980 שנערכה לכאורה על ידי המדינה העמוקה או בהוראתה:
האחרון שהתבטא בעניין היה ראש הממשלה הנוכחי רג'פ טאיפ ארדואן. בראיון טלוויזיה ב-26 בינואר 2006 בתוכנית "İskele Sancak" אמר ארדואן:
למרות התבטאויות אלה של ראשי ממשלות טורקיה בעבר ובהווה והאמונה בקיומה של מדינה עמוקה בקרב רבים בטורקיה, טיבה וזהותה המדויקים של המדינה העמוקה נותרו אמורפיים. עם זאת דבריו הבאים של קנן אוורן, נשיא טורקיה לשעבר החשוד בעצמו בקשרים והשתייכות אל המדינה העמוקה, מראים כי יש לה זהות ברורה ופה דרכו היא מדברת. כשנשאל על הסיבה הישירה להפיכה הצבאית ב-1980 שבראשה עמד בעת כהונתו כראש המטות המשולבים, אמר:
סביר כי הגדרתו של דמירל לפיה המדינה העמוקה היא הצבא היא פשטנית, אף כי ברור שהכוחות המזוינים הם יסוד מיסודותיה.
המדינה העמוקה - ממתי?
השימוש במונח "המדינה העמוקה" הפך לנפוץ בטורקיה, וכאמור לעיל ב-1974 עוד עשה אג'וויט שימוש במינוח "גרילת הנגד". רק אז החלה התופעה לחלחל באיטיות לתודעה הלאומית והבינלאומית. למרות דברי ארדואן כי המדינה העמוקה קדמה לרפובליקה הטורקית, יש להניח שבמתכונתה הנוכחית היא הכתה שורשים בשנות החמישים של המאה ה-20 כתוצאה משני גורמים:
מאחר שברור שהמדינה העמוקה נאמנה למורשתו של מוסטפא כמאל אטאטורק ולעקרונות הכמאליזם, ובראשם עקרון החילוניות, יש להניח כי החלה להתארגן ולפעול כאשר עקרונות אלה עמדו לראשונה בסכנה. בתקופת המפלגה הבודדת שנמשכה מהכרזת העצמאות של טורקיה ב-1923 ועד שנת 1950, וכל עוד מפלגת העם הרפובליקאית מייסודו של אטאטורק שלטה במדינה בלא אופוזיציה, לא נשקפה סכנה לעקרונות הכמאליזם. כאשר המפלגה הדמוקרטית תפסה את השלטון במדינה והחלה לכרסם במהלך שנות החמישים באופיה הדמוקרטי והחילוני, נכנס הצבא, וייתכן שגם המדינה העמוקה, לפעולה ותפס את השלטון בהפיכה הצבאית הראשונה בטורקיה ב-1960. ראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס נשפט והוצא להורג בחופזה, ובניגוד לעמדת ראש המדינה ג'מל גירסל ומדינאים אחרים. ייתכן שהייתה זו הפעם הראשונה בה פעלה המדינה העמוקה בניגוד לעמדתה של המדינה הגלויה. כמו כן, תוכנית גלאדיו של נאט"ו, אשר באה לעולם עם תחילתה של המלחמה הקרה לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה הגורם השני שהאיץ את היווצרותה של המדינה העמוקה.
פעולות שמיוחסות ל"מדינה העמוקה"
ל"מדינה העמוקה" נקשרו חלק ניכר מההתרחשויות בטורקיה החל בשנות השבעים של המאה ה-20 לפחות ועד ההווה. לפי תאוריה זו פועלת המדינה העמוקה לפי דוקטרינת "אסטרטגיית המתח" (מאיטלקית strategia della tensione), שמטרתה לשלוט על דעת הקהל ולנווט אותה באמצעות פחד, תעמולה, הטעיה, לוחמה פסיכולוגית, הפעלת סוכנים כפולים ומעשי טרור במסווה (דגל כוזב). בדרך זו מבקשת המדינה העמוקה לבסס את שליטתה במדינה הגלויה ולקדם את האינטרסים בהם היא תומכת ומאמינה, כגון לאומיות, קורפורטיזם וחילוניות, ולהכתיב קו כלכלי ופוליטי ימני בעיקרו.
למדינה העמוקה מייחסים מעורבות פעילה, אם לא עיקרית, בהפיכות הצבאיות של 1971 ו-1980, וייתכן שגם בזו של 1960. כך גם לגבי ההפיכה הפוסט-מודרנית של 1997, המשבר הפוליטי-חוקתי שפקד את המדינה בשנת 2007 סביב סוגיית מינויו של עבדוללה גול לנשיא המדינה, ולחלק ניכר אם לא לכל מעשי הטרור ומאבקי הימין בשמאל ששטפו את המדינה במהלך שנות השבעים. כך לדוגמה נקשר גם טבח כיכר טקסים ב-1977 אל המדינה העמוקה, והתומכים בכך, כמו ראש הממשלה אג'וויט, ראו בעובדה שאיש לא נתפס או הועמד לדין בעקבות האירוע משום ראיה לכך.
למדינה העמוקה יוחסו גם קשרים עם ארגון הטרור הימני-פשיסטי של הזאבים האפורים, קשרים שזכו לאישור בדוח החקירה שנערך בעניינה של שערוריית סוסורלוק ואשר עמדו בעינם עד להפיכת 1980 וכל עוד פעולותיו של הארגון תרמו למטרתה של המדינה העמוקה להשליט את אסטרטגיית המתח ברחבי טורקיה. עובדה שאינה מוטלת בדרך כלל בספק היא שקנן אוורן שעמד בראש ההפיכה הצבאית ב-1980 והיה לראש המדינה ובהמשך לנשיא טורקיה השביעי, היה מופקד בעברו ובטרם היה לראש המטות המשולבים של טורקיה על יחידת "גרילת הנגד", השלוחה הטורקית של תוכנית גלאדיו של נאט"ו. אפילו אוורן הודה כי המדינה העמוקה קיימת, אך לדבריו זהו יסוד כה חזק שאפילו ראש המטות המשולבים של טורקיה אינו יכול להשתלט עליו.
הערות שוליים
Stay-behind
אמנות סביבתית
אמנות סביבתית היא סוגה חדשה באמנות העכשווית המציגה עשייה אמנותית שמונעת על ידי חששות אקולוגיים, התייחסות להיבטים אחרים של הסביבה, כגון הקשר פוליטי, היסטורי או חברתי. בעולם הולך וגדל מספר האמנים שיוצרים תוך התמקדות במערכות ויחסי גומלין בתוך הסביבה שלנו מערכות אקולוגיות, גאוגרפיות, פוליטיות, תרבותיות וביולוגיות. רבים מהיצירות באמנות זו מורכבות מרכיבים דו-ממדיים ותלת-ממדיים שבתוכם עשויים להשתלב אפקטים חזותיים וקוליים המבקשים להראות כיצד האנושות צריכה להיות מעוגנת ומחוברת לעולם הטבעי מבחינה חברתית, מבחינה פילוסופית, מבחינה כלכלית, ורוחנית. עיקר האמנים מציגים את הניתוק של האנושות מהסביבה ומנסים לתקן זאת דרך ארבעה מניעים עיקריים המובילים לשינוי:
ההיסטוריה של האמנות הסביבתית
היסודות של האמנות הסביבתית החלו מתקופת תנועת האמנות הרומנטית (1800–1850). בעקבות המהפכה התעשייתית, הוקמה תנועה זו שנקראה התנועה "הנאו-רומנטית" שעיקר עבודות האמנות כללו סגידה ליופי הטבע ובין היתר גם תמונות של הרס וזיהום על מנת להדגיש עוול ואי-שוויון סביבתי.
הרומנטיקנים סגדו לגדולתו ויופיו של הטבע והאמינו שהאנושות צריכה להיות מחוברת אליו ולא מנותקת ממנו. האמנים ביקשו לעורר את האנושות לחזור לטבע והתמקדו בעיקר בציור תמונות, מוזיקה ופיסול במטרה לחשוף את העוול בניתוק האנושות מהטבע כדי לזעזע ולעורר את האנושות לפעולה.
הצמיחה של תנועת האמנות הסביבתית החלה בעיקר משנת 1900 עם המגמה החדשה הנקראת "אמנות אדמה" (Land Art). תנועה אמנותית זו צמחה באמריקה בשנת 1960, כאשר מספר פסלים וציירים כגון רוברט סמיתסון (1938–1973) עם היצירה המפורסמת שלו מזח לולייני (1970) שגרם נזק בלתי הפיך ומשמעותי לנוף שבו הוא עבד. היצירה נבנתה מאבני בזלת ואדמה וסמיתסון שהשתמש בדחפור כדי לגרד ולחתוך את הנוף, השפיע ישירות על האגם. אמנות זו נוצרה להגברת מודעות ציבורית למערכת היחסים של האדם עם העולם הטבעי על ידי התערבות בנוף בסדרה של מבנים מעוררי מחשבה. עיקר היצירות היו יצירות אמנות על פני האדמה בשטחים גדולים שכוסו בבדים צבעונים ושינו את הנוף המקומי, בעיצוב ושינוי נתיבי מים והרי געש במטרה ליצור דימויים אמנותיים באמצעות אדמה, סלעים וחומר טבעי אחר לשינוי הנוף להגדלת הרגישות שלנו כלפי הסביבה.
אמנים אקולוגים מתחו ביקורות משכו את תשומת הלב הבינלאומית לחוגים הסביבתיים והובילו לאמנות עכשווית המבקשת התייחסות וחשיבה מחודשת לאמנות האדמה.
דוגמאות של אמנות סביבתית
האמן ג'יימס טורל (James Turrell) שיצר את אחת מעבודות האדמה השאפתניות ביותר בתוך אתר באריזונה שבארצות הברית עבודה בשם "מכתש רודן" (Roden Crater). בעבודה זו חצב האמן בתוך אדמת ההר והפך את האתר למצפה כוכבים נטול טכנולוגיה. הוא רכש את המכתש בשנת 1979 והפך מכתש וולקני מאפר טבעי למצפה טבעי העוקב אחר כוכבי הלכת. במכתש נבנו חדרים שונים שבכל חלל יש פתח לשמים העוקב אחר תופעות שמימיות בעין בלתי מזוינת. עבודה דומה לזו של טורל בשם "החלל הרואה" (1992) מוצגת בגן הפסלים של מוזיאון ישראל.
בשנת 1982 האמן הגרמני יוזף בויס (Joseph Beuys) שנחשב המדריך והמוביל של האמנות הסביבתית בגרמניה החל להשתמש דרך המדיום האמנותי כביטוי להובלת שינוי חברתי. הוא החל את פעולתו הגדולה ביותר בתחום האמנות הסביבתית בפרויקט הנקרא “7000 Oaks”, כאשר יחד ובעזרת מתנדבים רבים, בויס נטע 7000 עצי אלון במשך מספר שנים ברחבי העיר קאסל אשר בצפון גרמניה, בצירוף אבן בזלת הנלווית לכל עץ שנלקחה ממכתשים ומהרי געש כבויים.
המטרה של בויס ביצירה זו הייתה לבצע פעילות של "תיקון עולם" לתקן סביבה פגועה ולהתחבר אל השלם אשר בטבע שכל עץ ואבן יהיו אנדרטה חיה המשתנה כל הזמן בגודל, בצורה ובמשקל. שני אובייקטים המשתנים זה לצד זה באופן שונה. עבור בויס, עצי האלון ואבני הבזלת הם חומרים פיסולים בעלי איכויות ריפוי. עץ האלון נקשר לעבר הנאצי אותו הגרמנים ביקשו להדחיק (עיטור צלב הברזל שניתן לגיבורי מלחמה הוחיה על ידי היטלר שהוסיף לו סמל של עץ אלון בקדקודו), ואילו הבזלת כחומר המייצג אנרגיה קדמונית ואורגנית הייתה עבורו אלמנט מאחד שיביא לריפוי ולשינוי.
השפעתו ניכרה גם בעבודותיו של האמן הישראלי יצחק דנציגר שניפגש עם יוזף בויס בשנת 1970 בגרמניה והושפע ממנו עד מאוד. דנציגר חזר לארץ והחל ליצור את היצירה "נוף תלוי" - יחידה אקולוגית המתפקדת עצמאית התלויה על גבי משטח מרחף באוויר. בשנת 1971 השתתף דנציגר בתערוכת "מושג+אינפורמציה" במוזיאון ישראל ושם הוצגה היצירה שלצידה הוקרנה סדרת שקופיות שהציגה את הרס הנוף בידי האדם.
כהמשך לפרויקט זה יזם דנציגר בתחילת שנות השבעים שיקום ניסיוני של שלוש מחצבות נטושות של מפעלי "נשר" על הר הכרמל. בראשית 1971, יצא דנציגר אל האתר כדי להתוות לו צורה חדשה - לא שחזור הנוף כי אם שיקומו - "שיקום של ממש, כלומר ליצור באתר המחצבה רצף של חוויות ארכיטקטוניות ומעשיות שתהיינה פונקציות של מוקדים אופטיים".
האמן האוסטרלי אנדרו רוג'רס (Andrew Rogers) שאומר שהאתגר הוא תמיד להשתמש בחומרים בדרך חדשה ושונה ולגרום להם להעביר את המשמעות ולהציג אותם באופן שלא ראו בעבר. על פי מסר זה יצר את הפרויקט "המקצבים של החיים", שנחשב כפרויקט הגדול ביותר של האמנות הסביבתית העכשווית בעולם. הוא יצר שרשרת של אלפי פסלי אבן סביב כדור הארץ. עד כה בפרויקט מעורבים יותר מ -7,000 אנשים שיצרו עמו 51 מבני אבן מסיביים ופסלים סביב כדור הארץ. הפרויקט מתפרס על פני 17 מדינות על פני שבע יבשות כמו: ישראל, צ'ילה, בוליביה, סרי לנקה, אוסטרליה, איסלנד, סין, הודו, טורקיה, אנטארקטיקה, קניה, נמביה, נפאל, סלובקיה, טורקיה, ארצות הברית ובעתיד הם יבנו במדינות נוספות. המבנים נבנו במקומות נידחים ואקזוטיים בגבהים שונים מתחת לפני הים ומעל לפני הים.
האמנות הסביבתית שלו הותאמה למקצבים של התרבות המקומית ולצורת המבנה הגאוגרפי של המקום כמו המבנה שיצר בנפאל שהוקם בהרי ההימליה והמבנה במדבר גובי שבסין. זהו ללא ספק פרויקט חיים חסר תקדים בכל קנה מידה עולמי.
לדברי האמן אנדרו רוג'רס הפרויקט "המקצבים של החיים" הם מטפורות אופטימיות למעגל הנצחי של חיים והתחדשות, מביעים ומרמזים על שאיפה והתבוננות פנימית של האדם. הגאוגליפים מאמצים חזון תרבותי רחב המקשר את הזיכרון וסמלים שונים הנגזרים מגילופים, ציורים עתיקים ואגדות בכל אזור. הם מפוסלים להאריך את ההיסטוריה לעתיד הרחוק ולהתעמק בעמקי המורשת שלנו במרדף אחר הרוחני בכל מדינה. דוגמה נוספת לאמנות סביבתית מקורית היא של האמנית הבולגרית המתגוררת בצרפת אלנה פרויוסחבה (Elena Paroucheva) היוצרת מגדלי נוף בפסלי מתח גבוה באינטגרציה עם עמודי חשמל בשילוב כבלים וצינורות מפלדה אל חלד מוארים. אמנית זו יצרה תנועה חדשה באמנות בשם "אמנות חשמלית" שבעקבותיה החלו אמנים רבים ליצור מבנים ופסלים מוארים כחלק מהנוף הסביבתי בשטח.
האמן הברזילאי הנודע ויק מוניז (vik muniz) הושפע מאוד מעבודתו של האומן רוברט סמיתסון שיצר את היצירה מזח לולייני, הוא יצר מספר דגמים של עבודות אדמה של סמיתסון וצילם אותם באופן שמקשה על ההבחנה בינם לבין היצירה המקורית. הוא קרא לסדרה זו "בברוקלין".
בשנת 2002 יצר ויק מוניז שתי סדרות אחרות של עבודות אדמה שכללו רישומי קווים באורך מאה עד מאתיים מטרים של חפצים ביתיים כמו צורת מפתח, מעטפה וקולב שנחרטו באמצעות דחפור באדמה במכרה ברזל בברזיל ולאחר חריטת הרישומים באדמה הוא צילם אותם ממבט על ממסוק לצורך הנצחת היצירות והצגתם בתערוכות.
בשנת 2005 יצר ויק מוניז רישומים ענקיים בצורת "יד מצביעה" באורך מאות מטרים חריטה באדמה באמצעות דחפור כעוד יצירה מסדרת "תמונות מעבודות אדמה" שאותן הציג במספר תערוכות ברחבי העולם, כולל בתערוכה "תמונות מכל דבר" שהוצגה במוזיאון תל אביב.
דוד אסאו
ביוגרפיה
נולד באיסטנבול שבאימפריה העות'מאנית בשנת 1914 ליצחק אסאו, בן למשפחה ספרדית שאבותיה הגיעו לטורקיה לאחר גירוש ספרד. בילדותו למד בתלמוד תורה "תפארת ישראל", ומשם המשיך לבית ספר של חברת כל ישראל חברים ברובע חאסקוי בעיר. בסיום לימודיו המשיך לישיבה ברובע, שבה למד אצל הרב יצחק אריאל, שהיה אב בית הדין של קושטא.
בחודש יולי 1928 נשלח על ידי לשכת בני ברית באיסטנבול לבית המדרש לרבנים באי רודוס שביוון. בשנת 1933 סיים את לימודיו לאחר שהוסמך שם להוראה, וכן לשמש כמורה לעברית וליהדות. עם סיום לימודיו, החל להיות פעיל במוסדות החינוך היהודיים באיסטנבול. באותה שנה החל לשמש בין היתר כמורה לעברית בבית ספר תיכון יהודי בעיר.
עם סיום שירותו הצבאי בשנת 1936, החל לשמש כחבר בבית הדין הרבני המקומי, ולאחר מכן שימש כמזכיר בית הדין וכמזכירו של החכם באשי של טורקיה, הרב רפאל סבאן. הרב סבאן קירבו, הסמיכו לרבנות ומינה אותו לחבר במועצת הרבנות המקומית.
מנוע הקיטור של ניוקומן
ניסיונות ראשונים
מכונות קיטור קטנות מסוגים שונים נבנו עוד קודם זמנו של ניוקומן, אך רובן נועדו לשעשוע ולא לתכלית מעשית. בסביבות שנת 1600 נעשו ניסיונות אחדים לנצל את כוח הקיטור להפעלת מזרקות קטנות. תחילה מילאו מים במכל, ואחר כך העלו את לחצם באמצעות זרם קיטור עד שפרץ מן המכל סילון המים המבוקש. מאחר שבאותה תקופה לא היו עדיין הידע והיכולת הדרושים לבניית מכלים גדולים העמידים בלחצים גבוהים, נותרו מכונות אלו חסרות שימוש ותועלת.
דוד אסאו
ביוגרפיה
בשנת 1950 מונה לשמש כרבה הראשי של הקהילה היהודית-איטלקית באיסטנבול. בשנת 1955 מונה לשמש כמנהל בית המדרש לרבנים באיסטנבול.
לאחר פטירת הרב רפאל סבאן בשנת 1960, נבחר הרב אסאו ב-9 בדצמבר 1961 לשמש תחתיו כחכם באשי וכרבה הראשי של טורקיה. ביום הכתרתו, קושט בית הכנסת הגדול המקומי "נוה שלום", ובמעמד ההכתרה השתתפו מושל טורקיה, רפיק טולגה, נציגי הפטריארך היווני, הפטריארך הארמני, הפטריארך הקתולי והפטריארך האורתודוקסי, נציג האפיפיור מרומא, הפטריארך של הכנסייה הביזנטית, וראשי הדת המוסלמית והנוצרית.
מנוע הקיטור של ניוקומן
המנוע של סייוורי
ב-1698 רשם תומאס סֵייוֶורִי פטנט על משאבה מונעת בכוח הקיטור, אותה כינה בשם "The Miner's Friend". המכונה הייתה זהה במהותה להמצאתו של סומרסט, וככל הנראה הועתקה ממנו. היא שימשה לשאיבת מים ממכרות, אך המים לא סולקו מן הצילינדר על ידי זרם חדש של קיטור בלחץ, אלא על ידי הפרש לחצים שנוצר כתוצאה מקירור הצילינדר; התעבות הקיטור גרמה לנפילת הלחץ בצילינדר מתחת ללחץ האטמוספירי, והמים נדחקו החוצה דרך שסתום שנפתח בצורה מכנית ברגע המתאים. קירור הצילינדר עד להיווצרות תת-לחץ בתוכו היה תהליך איטי למדי, וסייוורי פתר זאת מאוחר יותר על ידי סילון מים חיצוני, שזרז את פעולת העיבוי.
דוד אסאו
ביוגרפיה
בחודש מרץ 1965, ביקר בישראל, לאחר ששב מוועידת רבנים בלונדון. יחד עם רעייתו, ביקר בביתו של הרב איסר יהודה אונטרמן, שם נערכה לו קבלת פנים על ידי הרב אונטרמן ושר הדתות זרח ורהפטיג, יחד עם שרים וחברי כנסת נוספים. בחודש אפריל של אותה השנה ערך ביקור בביתו של נשיא המדינה זלמן שזר, ונפגש עמו.
מנוע הקיטור של ניוקומן
המנוע הניסיוני של פָּפֶן
ב־1690 פרסם דֶּנִי פָּפֶן חיבור שכותרתו "Nova methodus ad vires motrices validissimas levi pretio comparandas", המתאר את המנוע האטמוספירי שהמציא. המכונה שהגה פפן הורכבה מצילינדר אנכי, בתוכו נעה בוכנה המצוידת במוט בוכנה. תחילה הכניסו כמות מדודה של מים לתוך הצילינדר, ואז הניחו לבוכנה לרדת עד מפלס המים תוך כדי ניקוז האוויר הכלוא מתחתיה. אחר כך הבעירו אש מתחת לצילינדר והרתיחו את המים. הקיטור דחף מעלה את הבוכנה, וכשהיא הגיעה לקצה העליון של מהלכה, אחז תֶּפֶס במוט הבוכנה והיא נותרה במצב זה. קירור הצילינדר גרם להתעבות הקיטור ולהיווצרות תת-לחץ, והלחץ האטמוספירי הגדול יותר דחף את הבוכנה מטה. אל קצה מוט הבוכנה חובר מיתר שעבר דרך שתי גלגלות ולקצהו נקשרה משקולת. את העבודה ביצעה המכונה תוך כדי התעבות הקיטור, במהלך ירידת הבוכנה. פפן בנה דגם של המצאתו אך לא הוסיף ופיתח אותו. המנוע השני שהגה דמה למכונה שהמציא סיוורי, אך פפן השתמש בה כדי להזרים מים לסיבובו של גלגל מים. ברם, לא היה זה מנוע קיטור "אמיתי", כזה המייצר עבודה מכנית בצורה ישירה.
דוד אסאו
ביוגרפיה
בחודש יולי 1966 ביקר הרב יצחק נסים בטורקיה כאורחו של הרב אסאו, שערך עבורו קבלת פנים וסעודה גדולה.
מנוע הקיטור של ניוקומן
המנוע של ניוקומן
ב-1712 השלים ניוקומן את בניית המנוע המסחרי הראשון שלו. שנה אחר כך בנה עם שותפו ג'ון קיילי (John Calley) מנוע מעל פיר מכרה מלא מים, כדי להציג לכל את יכולתו, ואומנם המנוע שאב את המים מן הפיר בתוך שעות אחדות. עוד באותה שנה הופעל המנוע במפעלי הפחם Conygree Coalworks סמוך לדָאדְלִי שבמערב המידלנדס, ורפליקה שלו, שניתן להפעילה, מוצגת כיום ב- Black Country Living Museum הסמוך.
דוד אסאו
ביוגרפיה
ב-28 בנובמבר 1979 נפגש עם האפיפיור, במסגרת פגישה של מנהיגי דת עמו.
מנוע הקיטור של ניוקומן
המנוע של ניוקומן
עד מהרה יצא שמעו של המנוע למרחוק. מאחר שתוקף הפטנט של סייוורי עדיין לא פג, נאלץ ניוקומן להגיע עמו להסדר ולפעול במסגרת הפטנט הרשום על שמו. המנועים הראשונים של ניוקומן שימשו במכרות הפחם, אך נפוצו גם אל מכרות המתכת במערב אנגליה, כמו מכרות הבדיל בקורנוואל. עד שנת מותו התקין ניוקומן למעלה ממאה מנועים, לא רק במערב הארץ ובמידלנדס אלא גם בצפון ויילס ובקאמבריה. מנועים אחדים נבנו בארצות אירופה, כמו צרפת, בלגיה, ספרד, הונגריה ושוודיה.
דוד אסאו
ביוגרפיה
בחודש ספטמבר 1980 נזרקה פצצה לעבר בניין הרבנות, שבו שכן משרדו של הרב, ומשרדי הקהילה היהודית, כ"תגובה" לחוקים שהעבירה ממשלת ישראל בנוגע לירושלים. הבניין ניזוק מעט, אולם לא היו נפגעים.
בחודש יולי 1984 נפגש עם סגן שר החוץ של ארצות הברית, אליוט אברמס, ודן עמו בנוגע למצב הקהילה היהודית בטורקיה.
מנוע הקיטור של ניוקומן
מבנה המנוע ואופן פעולתו
המנוע של ניוקומן כלל דוד קיטור (A), בדרך כלל מסוג "ערימת שחת" (haystack boiler), שהותקן מתחת לצילינדר. הדוד ייצר כמויות גדולות של קיטור בלחץ נמוך מאוד, לא יותר מ־ psi 1-2, לחץ שדודי הקיטור של אותם זמנים יכלו לעמוד בו.
דוד אסאו
ביוגרפיה
בשנת 1986, בתקופה שבה כיהן גם כרב בית הכנסת הגדול "נוה שלום" באיסטנבול, התרחש בו "הפיגוע בבית הכנסת באיסטנבול", שבו נרצחו 22 יהודים. בראש ההלווייה שנערכה לנרצחים, צעדו הרב אסאו והרב מרדכי אליהו.
מנוע הקיטור של ניוקומן
מבנה המנוע ואופן פעולתו
מנוע הקיטור הפעיל את המשאבה הבוכנאית בתחתית המכרה באמצעות קורה מאוזנת. אל קצה אחד של הקורה (D) חובר בשרשרת מוט בוכנת הקיטור, ואל קצה השני (F) מוט בוכנת המים. הצילינדר (B) בתוכו נעה בוכנת הקיטור היה פתוח לאטמוספירה מצדו העליון, מעל הבוכנה. לבוכנה הייתה שפה זוויתית (P), סביבה נכרך חבל פשתן שהודק למקומו באמצעות משקולות מתכת ושימש כאטם פרימיטיבי. מדי פעם הרטיבו את החבל, כדי שיתרחב ויילחץ אל דפנות הצילינדר.