cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית הקברות לחיילים הגרמנים בנצרת
תולדות האתר
ב-1934 רכשה ממשלת המנדט את השטח עבור בית הקברות והוא הוחכר לגרמניה ל-999 שנים. הוועדה הגרמנית לקברי מלחמה נטלה על עצמה את מימון בניית בית הקברות, שתוכנן על ידי האדריכל רוברט טישלר. בית הקברות נחנך ב-30 ביוני 1935. שרידי החיילים הגרמנים נאספו מרחבי הארץ והובאו לקבורה מסודרת במקום. חלקת הקבורה של החיילים הגרמנים שליד בית החולים הושארה על כנה.
בית הקברות סבל עם השנים מנזקים עקב הקרקע הלא יציבה שתחתיו, מרעידות אדמה שהתרחשו באזור וכן ממעשי גנבה וונדליזם.
ב-1967, לאחר כינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל לגרמניה, שופץ בית הקברות, והוא שופץ שוב ב-1982.
בית הקברות
בית הקברות שוכן במעלה גבעה בתחומו של בית החולים האיטלקי, בשטח של 1,200 מטרים מרובעים. עובדי בית החולים מתחזקים את המקום. הכניסה לבית העלמין אפשרית רק דרך בית החולים, והוא נמצא בתוך בית העלמין של מנזר בית החולים "המשפחה הקדושה".
מגדל ובו פעמון שהובא מגרמניה הוקם במקום, ועל קירותיו הפנימיים נתלו צלבים העשויים ממדחפי אווירונים.
מאז 1984 מארגנת שגרירות גרמניה בישראל טקס אזכרה שנתי בבית הקברות.
פקצה
פָקַצָה (נכתב גם פקאצה) הוא כינוי שהופיע בעברית לראשונה ככל הנראה בתחילת שנות ה-80, והתבסס על ראשי תיבות של "פקידה צבאית" וסיומת הנקבה: ה. במילון העולמי לעברית מדוברת (1982) בעריכת דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה מופיעה המילה בנספח ככינוי לטירונית, אך במהרה גלש הביטוי והפך כינוי לנשים (צעירות או מבוגרות), נערות או ילדות שהתנהגותן נחשבת סנובית, גסה, קיטשית, חסרת עידון ולעיתים גם חסרת מצפון וכפויית טובה.
בתחילת שנות ה-2000 נוספה לביטוי משמעות נוספת והיא כינוי גנאי לנערות בנות עשרה (תחת ראשי התיבות: פרחה קטנה וצעקנית, וסיומת הנקבה: ה) שמפגינות התלהבות מאופנה חולפת ונוהגות להתבטא בשפה רדודה, צווחנית ועתירת הגזמות, המוצאת ביטוי לרוב ברשת האינטרנט. שפתן של ה"פקצות", שאף זכתה לכינוי – "פקצית" – רווּיה בביטויים כתובים כמו "ס22ה" (סבבה), "פ33ה" (פצצה), "100מם" (מהמם), "כאילו", "מושי" (מושלם), "אומייגד" (Oh my God), "חיימשלי" (חיים שלי) ודומיהם. בלוגים של נערות אלו מתאפיינים בשפתם ה"פקצית" כמו שימוש בסיומת וּש לשמות ושמות עצם, ובהתמקדותם באלמנטים העיצוביים של הבלוג, שהבולט ביניהם הוא שימוש רב בצבע ורוד. עבודה אקדמית בנושא טענה כי החלפת התווים אינה באה ליצור שפה מקודדת הבהירה רק ליודעי ח"ן, אלא נובעת משיקולים "נשיים" יותר של אסתטיקה ועיצוב.
משקפיים
משקפיים הם התקן המורכב על הפנים וכולל צמד עדשות שאחוזות במסגרת כך שכל עדשה נמצאת מול אחת העיניים.
חרף העלייה הבלתי פוסקת בשימוש בעדשות מגע ובניתוחים לתיקון הראיה בלייזר, משקפיים עודם נפוצים במידה רבה וממשיכים להתפתח מבחינה טכנולוגית. המשקפיים מהווים כיום גם מוצר אופנתי, ומיוצרים על ידי מותגי אופנה ידועים.
את המילה משקפיים טבע חיים לייב חזן, כתחליף בן מילה אחת לשמות שהיו קיימים עד אז: כלי מחזה, כלי ראות, כלי ראי ובתי עיניים.
סוגי משקפיים
ישנם סוגים רבים של משקפיים, המשמשים לצרכים שונים:
המצאת המשקפיים
שימוש בעדשות זכוכית להגדלה או להצתת אש, מתחיל בערך בשנת 300 לפנה"ס, אך את המשקפיים הראשונים לעזר ראייה או לתיקונה, המציאו כמעט בוודאות בשנת 1280 בפירנצה, איטליה, הנזיר אלסנדרו דלה ספינה או חברו, הפיזיקאי סלבינו דלי ארמטי (1245–1317). המשקפיים היו מיועדים למי שסובל מרוחק ראייה (היפרמטרופיה), וצוידו בעדשות קמורות. הן הורכבו על ידי ארמטי, שפצע את עיניו, כשביצע ניסויים בהשתברויות אור. הוא גילה שניתן להגדיל את הופעת האובייקטים באמצעות הסתכלות מבעד לשתי חתיכות זכוכית קמורה.
פרנצ'סקו רדי, פרופסור לרפואה באוניברסיטת פיזה, כתב בשנת 1676 כי הוא מחזיק כתב יד משנת 1289 של אדם אשר טען כי לא יכול היה לקרוא או לכתוב לולא הומצאו המשקפיים. כמו כן טען כי בידו עדות לדרשה משנת 1305, שניתנה על ידי נזיר דומיניקני הקרוי פרה ג'ורדאנו דה ריבלטו (Fra Giordano da Rivalto), שלפיה הומצאו המשקפיים כ-20 שנה קודם לכן, והוא (הנזיר) פגש את הממציא בכבודו ובעצמו. בהתבסס על ראיות אלו זקף רדי את ההמצאה לזכותו של נזיר אחר, פרה אלסאנדרו דה ספּינה מפיזה (Fra Alessandro da Spina), שהמציא מחדש את המשקפיים לאחר שהממציא המקורי שמר על המצאתו בסוד - זאת על פי מכתב הפטירה של דה ספינה עצמו. אף על פי כן, קיימים עוד מספר סיפורים הזוקפים את המצאת המשקפיים לזכות אנשים שונים.
העדשה הדו-קעורה המתקנת קוצר ראייה הומצאה ככל הנראה על ידי ניקולס מקוסה שהיה הראשון לגלות כי ניתן לתקן בעיה זו באמצעות עדשה מסוג זה. אולם רק בשנת 1604 פורסם לראשונה, במסגרת מחקרו של יוהאנס קפלר אודות אופטיקה ואסטרונומיה, הסבר מדויק לסיבת תיקון ליקויי ראייה אלו באמצעות עדשות קמורות וקעורות.
בנג'מין פרנקלין, המדען האמריקאי שסבל מקוצר ראייה ומרוחק ראייה גם יחד, המציא את המשקפיים הדו-מוקדיים בשנת 1784 כדי להימנע מהחלפת שני זוגות משקפיים לפי הצורך.
העדשות הראשונות לתיקון אסטיגמציה הורכבו לראשונה בשנת 1827 על ידי האסטרונום הבריטי ג'ורג' אֵרי.
מבנה המשקפיים
משקפיים מודרניים בנויים לרוב משתי עדשות, גשר המונח על האף הנקרא "אפון/ אפונים", וידיות שנמשכות מעל ומעבר לאוזניים. חלקי הידית נקראים "מוטות" (החלק הארוך) ו"סופיות" (מהמילה "סוף" - החלק המעוגל מעט שמתיישב על האוזן).
צורה זו התפתחה בהדרגה עם השנים. העדשות הראשונות עוצבו כך שהמשתמש צריך היה להחזיק את העדשה בצמוד לעינו. מאוחר יותר השתמשו במשקפי צבט או משקפי חוטם - משקפיים הנצמדים לאף באמצעות מהדק קפיצי או באמצעות הפעלת לחץ על האף.
ג'ירולמו סבונרולה היה זה שהציע להחזיק את העדשות במקומן באמצעות סרט שיעטוף את ראשו של חובש המשקפיים. המסגרת המודרנית, הכוללת ידיות הנמשכות מעל ומעבר לאוזניים, פותחה בשנת 1727 על ידי האופטיקאי הבריטי אדוארד סקרלט. עם זאת, בתחילה לא מצאו להן המסגרות הראשונות אוהדים, כך שעיצובים רבים, כגון משקפי אופרה ארוכי ידית, נותרו באופנה גם בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19.
סוגי עדשות ראייה
בתחילה יוצרו עדשות המשקפיים מזכוכית אך כיום הן מיוצרות בדרך כלל מפלסטיק, כדי להקטין את סכנת השבירה ואת המשקל. ברם, החיסרון של עדשות הפלסטיק הוא שהן נשרטות בקלות. נראה כי שילוב של עדשות פלסטיק וציפוי הגנה (HardCoat) המפחית שריטות, הוא השילוב המוצלח ביותר. בנוסף לחומר שממנו עשויות עדשות המשקפיים, ניתן כיום לדחוס אותן על מנת שיראו דקות יותר. ישנן מספר דרגות דחיסה, כשהדרגה הכי נמוכה היא דרגת דחיסה של 1.5 (בה עדשות המשקפיים הכי עבות). לאחריה יש דרגת דחיסות של 1.56, 1.6, 1.67, 1.74 ו-1.76 (כשבדרגה זו עדשות המשקפיים נראות הכי דקות).
משקפי הקריאה מסווגים על ידי מספרים המייצגים את עוצמת העדשה בדיופטר. לטיפול בקוצר ראייה המספר הוא שלילי (עדשה מפזרת), ולטיפול ברוחק ראייה המספר חיובי (עדשה מרכזת). לתיקון אסטיגמציה נדרשת עדשה שעוצמתה בשני הצירים שונה ("צילינדר").
משקפי מולטיפוקל
משקפי מולטיפוקל הם משקפיים בעלי פוקוס משתנה באזור העליון והתחתון שלהן. הם מתאימים למספר מצבים:
אספקת משקפי ראייה בישראל
אספקת משקפי הראייה בישראל נעשית על ידי אופטומטריסט שקיבל רישיון עיסוק במקצוע ממשרד הבריאות. בנוסף, ניתן לבקר אצל רופא עיניים לפני שניגשים לאופטומטריסט, אם כי קבלת שירות מהאופטומטריסט אינה מחייבת זאת.
האופטומטריסט בודק את ראייתו של הלקוח ומוצא את הפרטים הנחוצים להכנת העדשות המתאימות עבורו. הלקוח בוחר מסגרת למשקפיים מהמלאי שאצל האופטומטריסט לפי צרכיו (למשל, יש מי שמעדיפים משקפיים במשקל קל ואילו אחרים זקוקים למשקפיים קשים לשבירה) ולפי טעמו האישי. גם חלק מהתכונות של העדשות נבחרות בהתייעצות עם הלקוח, כגון סוגי הציפויים לעדשות.
האופטומטריסט שולח את כל הפרטים אל מלטש העדשות והמלטש מייצר את העדשות בהתאם לנתונים ומחזיר לאופטומטריסט, שמרכיב אותן במסגרת הנבחרת.
בשנים האחרונות קיימים בחו"ל אתרי אינטרנט רבים המציעים לספק משקפי ראייה, וגם להחליף את העדשות במסגרת שכבר נמצאת בידי הלקוח. לעיתים קרובות המחירים באתרים אלו נמוכים בהרבה מאשר אצל האופטומטריסטים, גם כאשר מביאים בחשבון את עלויות המשלוח. ואולם האופטומטריסטים, וגם רופאי העיניים, מקשים, ואף אינם מאפשרים, ללקוח לקבל את המרשם של העדשות. בנוסף קיים קושי רב לבחור מסגרת בלי למדוד אותה בחנות. ואפשר להניח שבארץ סומכים יותר על בעלי הרישיון של משרד הבריאות.
משקפי שמש
משקפי שמש הם משקפיים שעל עדשותיהם יש ציפוי כהה המגן מהקרינה האולטרה סגולה. העדשות במשקפי שמש עשויות להיות עדשות מתקנות או עדשות שעוצמתן (ה"מספר") אפס.
נהוג לחשוב כי כל עדשה כהה מגנה מפני הקרינה האולטרה סגולה, אך אין זה כך. סינון הקרינה במשקפי שמש נקבע לפי איכות הציפוי על העדשה, ולא לפי צבעו. ייתכנו משקפי שמש כהים שאיכותם נמוכה ואינם בולעים קרינה כראוי, ולעומתם משקפי שמש בהירים, הבולעים כמעט 100% מהקרינה.
המספר "400" המופיע על גבי משקפי שמש רבים, מתייחס לאורך הגל (בננומטרים) שמתחתיו נבלעת הקרינה האולטרה סגולה. משקפי שמש טובים בולעים מעל 99% מהקרינה ומסומנים "100%". שימוש במשקפי שמש שאינם בולעים קרינה במידה מספקת עלול לגרום לנזק לרקמות העין, במיוחד קטרקט, שכן הציפוי הכהה מוריד את כמות האור הנראה, וכדי לפצות על כך מתרחב האישון וכמות הקרינה החודרת אל העין (הן באור הנראה והן באולטרה סגול) גדלה.
משקפי שמש הם כיום מוצר אופנתי ונפוץ, ומיוצרים על ידי מותגי אופנה ידועים.
משקפי תלת-ממד
משקפי תלת־ממד הם משקפיים המאפשרים ראייה תלתממדית של שידור טלוויזיה, סרט, תמונה או מצגת כלשהי שהוכנו מראש לצפייה כזו. אלו הם משקפיים שעדשותיהם בצבעים שונים (באדום ובכחול) או בעלות עדשות פולרואיד (מקטבות) הנמצאות ב־90 מעלות אחת ביחס לשנייה. המשקפיים מאפשרים לכל עין לראות תמונה שונה במעט מהעין השנייה, דבר הגורם למוח לאחד את שתי התמונות לתמונה אחת עם הרגשת עומק טבעית. ראייה תלת־ממדית מלאה דורשת חדות ראייה תקינה בשתי העיניים, ותפקוד דו־עיני, ללא פזילה.
ניירי דון פורטר
ניירי דון פורטר OBE (באנגלית: Nyree Dawn Porter; 22 בינואר 1936 – 10 באפריל 2001) הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ילידת ניו זילנד.
ביוגרפיה
פורטר נולדה בעיר נייפר שבניו זילנד בשנת 1936. שמה המקורי הוא Ngaire, והשם Nyree הוא תעתיק פונטי של שם זה. עבודת המקצועית הראשונה הייתה בסיור הופעות עם "ניו זילנד פליירס טרסט". היא זכתה לשבחים על הופעתה כג'סיקה ב"הסוחר מוונציה" וכג'ולייט במחזה "רומנוף וג'ולייט". עוד הופיעה פורטר בהצגות רוויו ובמחזות זמר. ב-1958 זכתה בתחרות כישרונות לשחקניות צעירות בשם "מיס סינמה" בארגון של "Rank", והפרס היה טיול מסביב לעולם ומבחן בד בלונדון. מבחן הבד היה כנראה תעלול פרסומי בלבד, אבל פורטר עברה לגור בבריטניה והחליטה להישאר שם. עד מהרה החלה לשחק בתיאטרון. הופעת הבכורה שלה בווסט אנד הייתה במחזה "Look Who's Here" בתיאטרון פורצ'ן בדרורי ליין. בהמשך שיחקה בתפקיד קוני במחזה הראשון של ניל סיימון בווסט אנד "לך תקע בחצוצרה", ובמחזות נוספים.
ב-1990 גילמה שתי דמויות במחזמר "יום ראשון בפארק עם ג'ורג'" מאת סטיבן סונדהיים בתיאטרון הלאומי, ושיחקה בתפקיד אוליביה במחזה "הלילה השנים עשר" בתיאטרון שו, ובתפקיד רוזלינד במחזה "כטוב בעיניכם" בפסטיבל לאדלו. בסיור הופעות באוסטרליה שיחקה במחזה "Beyond Reasonable Doubt" מאת ג'פרי ארצ'ר, וכן במחזמר "המלך ואני".
בקולנוע הופיעה פורטר בסרט "The Cracksman", ב-"Two Left Feet" ובאנתולוגיה של סרטי האימה "The House That Dripped Blood" ו-"From Beyond the Grave". היא השתתפה בתוכניות טלוויזיה שונות, והיא זכורה בעיקר מתפקידה כאייריני בסדרת הדרמה "ההגדה לבית פורסייט" ובתפקיד הרוזנת קרוליין בסדרה "The Protectors".
ב-1968 כיכבה פורטר בסדרה הקומית "Never a Cross Word" וחמש שנים אחר כך שיחקה בסדרה של ג'רי אנדרסון "The Protectors". בסדרה היומית "For Maddie With Love" גילמה פורטר את הדמות הראשית, אישה שנותרו לה חודשים מעטים לחיות. בתפקיד הבעל הופיע השחקן איאן הנדרי. שתי העונות של הסדרה שודרו ב-1980 וב-1981. בסדרה "הגומלים" השתתפה פורטר בתפקיד אורח בפרק "Death on The Slipway".
חיים אישיים
בעלה הראשון, ביירון או'לירי, מת ב-1970 ממנת יתר של תרופות. פורטר נישאה שוב ב-1975 לשחקן רובין הלסטיד. בני הזוג התגרשו ב-1987 אחרי הולדת בתם נטליה פרנצ'סקה הלסטיד.
ב-2001 נפטרה פורטר בוונדסוורת' שבלונדון ממחלת הלוקמיה. גופתה נשרפה ונטמנה בבית הקברות שבפאטני וייל.
מרדכי שלף
מרדכי (מוטק'ה) שלף (נולד ב-15 באוגוסט 1933) הוא מעבד ומוזיקאי ישראלי, מנהל ומנצח מקהלות זמר, פעיל לשימור הזמר העברי.
ביוגרפיה
שלף נולד  בשנת 1933. בילדותו למד נגינה בכינור, ניגן באקורדיון. בצה"ל שירת בפיקוד הנח"ל שם עסק בהדרכת שירה בציבור ביחידות הנח"ל השונות. בין השאר, ערך והכין שירונים – "זמר במחלקה" שהופצו ביחידות הנח"ל. שימש מנהל מוזיקלי במספר תוכניות בלהקת הנח"ל. לאחר שחרורו למד במדרשה למורים למוזיקה בתל אביב. נמנה עם מייסדי המקהלה הלאומית רינת והשתתף בה כזמר וחבר בצוות הניהולי במשך שנים רבות. כמו כן היה מנהלה הארגוני של חבורת רננים. בהמשך שימש כמנהל אדמיניסטרטיבי של האנסמבל הקאמרי הישראלי  בניהולו האמנותי של גארי ברתיני (כיום התזמורת הקאמרית הישראלית).
שלף הקים מקהלות וחבורות זמר רבות וניצח עליהן, ביניהן מקהלת "רעות" ברעננה, מקהלת "שירן" בכפר סבא, מקהלת "לירון" ביהוד, מקהלה אזורית בבני ציון ועוד .במשך שנים רבות ניהל את בית הספר לשירת מקהלה שפעל במכללת לוינסקי לחינוך עד סגירתו בשנת 2014. זה 25 שנה משמש מנהל מוזיקלי, של להקת הזמר "חבורת שהם" שעיקר פעילותה מתמקד בשימור הזמר העברי. עד כה הפיקה והקליטה חבורת שוהם בניהולו המוזיקלי ועיבודיו של מוטקה שלף כ-20 תקליטורים ולפניהם עוד 5 קלטות ובהם למעלה מ-800 שירים, יותר מחציים מלפני הקמת המדינה.
שלום
שָׁלוֹם הוא מצב של יחסים דיפלומטיים בין מדינות והוא הניגוד של מצב המלחמה או האויבות. במצב של שלום, היחסים בין שתי מדינות או יותר אינם כוללים עימות אלים ובין הצדדים שוררת הסכמה (בכתב או בעל פה) ליישב כל מחלוקת שתתגלה ביניהם בהתדיינות ובמשא ומתן ולא באמצעות הפעלת כוח וכפייה.
מאפייני שלום
השלום המדיני אינו מתבטא רק בהיעדר מלחמה. אחד מהיבטיו הרבים של השלום הוא גם שיתוף פעולה בין המדינות בתחומים שונים, כגון מסחר משותף, מיזמי תיירות ותשתית משותפים וחילופי תרבות וספורט. יחסי שלום שאינם כוללים היבטים נוספים אלה מכונים לעיתים "שלום קר".
השכנת שלום בין מדינות היא מטרתם של אנשים וארגונים רבים, ובראשם ארגון האומות המאוחדות. השלום יכול להתכונן מבחירה, כאשר הצדדים מסכימים ביניהם להימנע מאלימות, או בכפייה - על ידי דיכוי של אותם גורמים העלולים להפר את השלום.
הוגי דעות רבים רואים בשלום את המצב העדיף למדינה, שכן הוא מייצג מצב של ביטחון שאינו תלוי בכוח צבאי. לדוגמה, ברוך שפינוזה גרס ב"מאמר מדיני" כי השלום הוא "תכלית המצב המדיני", דהיינו הסיבה לקיום המדינה.
מדינות אחדות בעולם נהנות מתקופות ממושכות במיוחד של יחסי שלום, ובראשן שווייץ, שלא הייתה מעורבת במלחמה כלשהי מאז 1814 ונוקטת עמדה נייטרלית ביחסי החוץ שלה, ושוודיה, שגם מאחוריה תקופת שלום דומה.
אחת הסמלים של השלום היא יונת השלום.
שביתת נשק
שביתת נשק היא סיומה של מלחמה או עימות אלים אחר, (ריב) בעקבות הסכמתם של הצדדים הלוחמים על צעד זה. זהו מצב של מודוס ויונדי, שבו שני הצדדים של עימות מסוים חולקים הסכמה ארעית ולא רשמית על הפסקה של עימות זה, מתוך נכונותם להגיע או לציית להסדרים מסוימים שיבטיחו את מסלולם התקין של חייהם.
היסטוריה של שלום
במשך ההיסטוריה ציינו היסטוריונים תקופות ארוכות יותר ופחות של שלום יחסי בין מדינות העולם. תקופות כאלו היו לעיתים קרובות תוצאת שלטונה של אימפריה חזקה שהשליטה סדר ומנעה מלחמה באזורים נרחבים:
שלום וישראל
למדינת ישראל הסכמי שלום עם שתי מדינות שכנות לה, מצרים וירדן (ראו: "הסכם השלום בין ישראל למצרים" ו"הסכם השלום בין ישראל לירדן"). בנוסף, חתמה ישראל על הסכמי אברהם, שהם הסכמי שלום ונורמליזציה עם מספר מדינות ערביות: איחוד האמירויות, בחריין וסודאן. בנוסף, חתמה ישראל על הסכם שלום עם מרוקו.
בשנת 1993 חתמה ישראל על הסכם אוסלו הראשון, כחלק מתהליך שלום בין ישראל לבין הרשות הפלסטינית, שאינה נחשבת למדינה, אלא רשות אוטונומית למחצה (קיבלה את מעמדה הודות להסכמי אוסלו). הסכמי אוסלו מבחינה טכנית עדיין בתוקף, אף על פי שאין תהליך שלום בין הצדדים נכון להיום (שלהי שנת 2021) והסכסוך עודנו נמשך. האפשרות של השגת שלום בין ישראל לפלסטינים הוא נושא למחלוקת ציבורית עזה, הן בציבור הישראלי והן בציבור הפלסטיני.
בית שמש
בית שמש היא עיר במחוז ירושלים שבישראל אשר הוקמה בראשית שנות החמישים כמעברה והוכרזה כעיר ב־25 ביוני 1991. בית שמש נמצאת במרכז הגאוגרפי של מדינת ישראל, בין גוש דן (מטרופולין תל אביב) ובין מטרופולין ירושלים – בין הרי ירושלים לשפלת יהודה. בשנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה מעל 160,000 תושבים ואלפי יחידות דיור נוספות בתהליך פיתוח.
בית שמש העתיקה
באזור קיימים שרידים ארכאולוגיים רבים המעידים על קיומו של יישוב עתיק מהתקופה הכנענית, בו נעבדה האלה שפש, ומזוהה עם בית שמש המקראית. הזיהוי מתבסס על המיקום הגאוגרפי, האונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה, ומיקומו של הכפר עין שמס. במאמר המסכם את החפירות הממושכות המתנהלות בתל, קבעו חוקרי אוניברסיטת תל אביב פרופ' שלמה בונימוביץ וד"ר צבי לדרמן כי ערים ויישובים כנעניים נוספים בהם היה מקדש לאל השמש ידועים מהתנ"ך ברשימת הנחלות של שבטי נפתלי יששכר וזבולון ומקום בשם עין שמש שהיה בנחלת שבט יהודה על גבול המדבר.
העיר בית שמש העתיקה מוזכרת רק בתנ"ך ובתלמוד ושמה איננו מופיע במקורות אחרים. האזכור הראשון בתנ"ך אודות העיר מופיע בתקופת התנחלות השבטים. אז נכללה העיר בתחומו של שבט יהודה, כפי שכתוב:
אזכור נוסף אודותיה מופיע בספר שמואל. בית שמש הייתה העיר אליה החזירו הפלשתים את ארון הברית שנשבה על ידם במהלך מלחמת אפק:
בימי דוד המלך יושבה העיר מחדש והחלה להתפתח ולשגשג, ככל הנראה לאחר תקופה ארוכה בה הייתה נטושה, בעקבות כיבושה מחדש בידי שאול המלך מידי הפלשתים. בימי שלמה המלך הייתה בית שמש עיר מחוז בה ישב אחד מנציביו:
בימי אחז ניצלו הפלשתים את התוהו הפוליטי, עלו על אזורי הגבול עם ממלכת יהודה והרסו את בית שמש:
עיר נוספת בשם בית שמש נזכרת בספר שופטים בתחום נחלתו של שבט נפתלי:
העיר המודרנית
במלחמת העצמאות, הצבא המצרי פלש לאזור והקים משלט באזור שבו היום נמצאת בית שמש הוותיקה, סמוך לדיר-אבאן. במשלט זה, שנקרא המשלט המשותף, ישבו במשך מספר חודשים חיילי חטיבת הראל כשהם מרוחקים כ־60 מטר בלבד מהמצרים. על משלט זה הוקמה העיר בית שמש. המשלט המשותף נכבש במהלך מבצע ההר, שהחל בליל ה־19/20 באוקטובר 1948. היום נמצא במקום זה רחוב המשלט.
העיר הוקמה בכ"ז בכסלו ה'תשי"א (6 בדצמבר 1950). תחילה נקראה מעברת הר־טוב על שם המושבה הר־טוב, שהוקמה על ידי עולים מבולגריה על האדמות שעליהן יושב היום המושב נחם. המושבה ננטשה במלחמת העצמאות והיום קרויים על שמה רחוב בבית שמש ואזור התעשייה הר־טוב. בשנת 1953 שונה שמה של "מעברת הר־טוב" לשם "בית שמש". בימיה הראשונים של בית שמש, גרו בה בעיקר עולים מאיראן, עיראק, צפון אפריקה, ורומניה ובמהלך השנים הגיעו לעיר גם עולים מאתיופיה, רוסיה וארצות הברית. בשנת 1952 עברה המעברה למבני קבע וב־25 ביוני 1991 י"ג בתמוז ה'תשנ"א קיבלה בית שמש מעמד של עיר.
מאמצע שנות ה-90 עברו חרדים רבים לבית שמש והם מתרכזים יחדיו בשכונות המקבלות אופי חרדי כ"רמת בית שמש ב'" והקריה החרדית (חלקם משתייך לעדה החרדית ונטורי קרתא, שהעדיפו לפנות לבית שמש מאשר למודיעין עילית וביתר עילית הנמצאות מחוץ לקו הירוק). כפועל יוצא, בבחירות המקומיות של שנת 2008 נבחר לראשונה חרדי לראשות העיר – משה אבוטבול מש"ס.
ב-2020 הכריז מנכ"ל בית החולים הדסה הפרופסור זאב רוטשטיין, על תוכניתו לפתיחת סניף של בית החולים בעיר. בשנת 2023 פתח בית החולים שלוחה בעיר.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, נכון לתחילת העשור השלישי של המאה ה-21, אוכלוסיית העיר גדלה בעשור האחרון בכ-63%, השיעור הגבוה ביותר מבין 15 הערים הגדולות בארץ.
היחסים בין חלקי האוכלוסייה
מרבית הבנייה בעיר החל משנות ה־90 יועדה לציבור החרדי, ונכון לשנת 2019, 70% מהתושבים הם חרדים, כאשר בכיתות הגן כ־90% מהתלמידים הם חרדים, כולל נוכחות של משפחות המשתייכות לזרמי נטורי קרתא והעדה החרדית. החיכוכים בין חלק מהאוכלוסייה החרדית לבין החילונים והדתיים הלאומיים בעיר, הובילו להגירה גוברת של אוכלוסיות אלו מהעיר. בבחירות המוניציפליות בשנת 2008 נבחר לראשות העיר משה אבוטבול נציג מפלגת ש"ס. בקואליציה שהקים לאחר הבחירות השתתפו גם מפלגות חילוניות.
בניסיון למנוע גידול נוסף באחוז החרדים בבית שמש, ביקשה מועצת עיריית בית שמש ממינהל מקרקעי ישראל ומשרד השיכון שהקצאות עתידיות לבנייה בבית שמש ייעשו על פי חלוקה למגזרים כך שלכל אחד מהמגזרים: חילונים, דתיים לאומים וחרדים יוקצו שליש מיחידות הדיור העתידות להיבנות. מינהל מקרקעי ישראל ומשרד השיכון סירבו לבקשה, בטענה שהקצאה מגזרית מנוגדת לחוק ואין מקום להתערב בכוחות השוק ובית המשפט אישר את עמדת המנהל ומשרד השיכון.
המתח בין שני חלקי האוכלוסייה לובה עקב טענות כלפי הזנחת האזורים החילוניים של בית שמש על ידי ראש העיר אבוטבול, והשקעת כספים עודפים בבנייה ופיתוח בשכונות החרדיות. יש אף הקוראים לחלוקתה של בית שמש בין העיר החילונית לבין רמת בית שמש והאזורים החרדיים. לקראת הבחירות לראשות העיר בשנת 2013 נתלו תקוות המחנה החילוני־מסורתי במועמד הציוני אלי כהן. בבחירות ניצח אבוטבול בהפרש של פחות מאלף קולות, דבר שהוסיף לסערת הרוחות בעיר ולהפגנות המוניות. עקב הזיופים שהתגלו המליץ היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין על ביטול תוצאות הבחירות, עמדה שהתקבלה על ידי בית המשפט לעניינים מנהליים, שבדצמבר 2013 החליט על קיום בחירות חוזרות בעיר. בבחירות החוזרות זכה אבוטבול בשנית בהפרש של 2.6%, המהווים 960 קולות. בבחירות לראשות העיר בשנת 2018 שוב התמודד אבוטבול, אך הפסיד לעליזה בלוך הדתייה-לאומית בהפרש של 1.2%, המהווים 533 קולות.
שכונות העיר
בית שמש מחולקת לעשרה אזורים עיקריים, שאוכלסו במספר גלי אכלוס:
קיבוץ תמוז
קיבוץ תמוז הוא קיבוץ עירוני בתחומי העיר בית שמש. הקיבוץ הוקם בשנת 1987 על ידי צעירים בני קיבוצים וכן על ידי אנשי נח"ל ובוגרי פרויקט חטיבת גולני לשעבר. בקיבוץ חברות 12 משפחות. הקיבוץ הוא קיבוץ שיתופי מלא ושייך ל. הקיבוץ שוכן במקבץ של בניינים שבנה בעצמו סמוך למרכז העיר. חברי הקיבוץ בעלי השכלה אקדמית. הם מפעילים עם תושבי בית שמש אחרים את עמותת "המרכז לפיתוח קהילות שח"ף" הפועלת בתחום הזהות היהודית, החינוך והרווחה. בין היתר, מפעילה העמותה פעוטון, מועדוניות לילדים בסיכון, מרכז זכויות, והקרנת סרט שבועי.
גרעין "יחד"
ב־2006 הוקם גרעין תורני חדש בשכונת גבעת שרת, המורכב ממשפחות ציוניות־דתיות צעירות, רובן ישראליות. הגרעין מונה כ־50 משפחות, המעורבות בקהילות הוותיקות בשכונה ובמפעלי חינוך ורווחה מגוונים.
תעשייה ומסחר
בבית שמש יש שלושה אזורי תעשייה: אזור התעשייה הצפוני, אזור תעשייה הר־טוב, ואזור התעשייה המערבי.
בתחילת העשור השני של המאה ה־21 הוקמו בעיר מספר קניונים, ובהם חברת ביג מרכזי קניות הקימה את קניון "ביג פאשן" בכניסה לעיר, נוסף על הקניון שהקימה בעבר ונמצא סמוך לתחנת הרכבת, בסמוך לו. כן הוקם קניון "נעימי", בשכונת מגדל המים וקניון "שערי העיר" סמוך לקניון "ביג".
המע"ר (מרכז עסקים ראשי) הנמצא במרכז השכונות החדשות רמות בית שמש, נמצאת בימים אלו בהקמה. במקום יבנו עשרות אלפי מטרים של שטחי מסחר ומשרדים.
משרד הכלכלה והתעשייה הכריז על העיר כאזור פיתוח א'. בפיתוח, אזור התעשייה לביא, פארק תעשייה והייטק כפיר ואזור תיירותי. בתכנון גם מרכז עסקי ראשי בצפון העיר שיכיל שטחי תעסוקה, 'מרכז תחבורה' גדול הכולל תחנת רכבת ומסופי אוטובוסים ודירות למגורים.
תרבות
בעיר פועלים שני מוזיאונים, מוזיאון הטבע התנ"כי ובית מורשת משטרת ישראל. בקרבת העיר נמצאים מספר גנים לאומיים ושמורות טבע: עמק האלה, מבצר האלה, תל בית שמש ומערת הנטיפים, שהיא אחד מהמקומות המתויירים בארץ.
בבית שמש פועלת "רשת מרכזים קהילתיים בית שמש" המפעילה חמישה מתנ"סים בפריסה עירונית:
בתחום המוזיקה פועלות בעיר מספר להקות, ביניהן להקת "בין השמשות", הפועלת במתנ"ס פסגות ה־7 (להקה עירונית); מקהלת "הללו" בניצוחו של שלום כינורי (מקהלת הבנים של "הללו", הנקראת "הללו Junior" שייכת עתה לקונסרבטוריון העירוני); "הצליל השחור"; ותיאטרון קהילתי. בחג הסוכות מתקיים פסטיבל מוזיקה של הציבור הדתי־לאומי, "פסטיבל בית שמש". בסוף העשור השני של המאה ה-21 החל פסטיבל המתקיים בחג חנוכה, "פסטיבל האורות".
בעיר מועדוני ספורט רבים במגוון תחומים: קבוצת הכדורגל העירונית "הפועל עירוני בית שמש", קבוצת כדורסל עירונית, קבוצת בייסבול עירונית (בעבר - בית שמש בלו סוקס), קבוצת פוטבול (בית שמש מורדי יהודה), מועדון טניס, נבחרת שחייה, מועדון קונג פו, מועדון ג'ודו עטור פרסים, וכן מספר אולמות ספורט הנמצאים במספר שכונות. ב-2016 נחנך סקייטפארק לרווחת גולשי הסקייטבורד והרולרבליידס ברחוב רביצקי שבשכונת הוותיקים. בעיר יש כמה בריכות עירוניות, כגון בריכת קריית חינוך והקאנטרי ברחוב בן אליעזר. ב-2020 החלה בנייתו של מגרש בייסבול.
הספרייה העירונית פעילה משנת 1964 במבנה ייחודי שתוכנן על ידי האדריכל נחום זולוטוב.
בבית שמש פועלת החל משנת 2006 קרן "מלכה גיאת". הקרן מעניקה בכל שנה מלגות לסטודנטיות תושבות העיר, בנוסף לתמיכה במוסדות חינוך ותרבות. בשנת 2018 החליטה עיריית בית שמש לקרוא לספרייה העירונית ע"ש מלכה גיאת, לאות הוקרה לפעילות הקרן.
חינוך
מלבד זאת, קיימים בבית שמש בתי ספר ותיכונים חרדיים כמו בית יעקב, בית יעקב הישן ושיטת זילברמן. בנוסף לבתי הספר, פועל ארגון בשם "מדרשת בית שמש" המארגן פעילויות לתלמידים בנושאי זהות יהודית והיסטוריה של העיר.
מסגרות חינוך מיוחד
בעיר פועלים מוסדות ומסגרות לחינוך מיוחד לבעלי מוגבלות שכלית התפתחותית, ביניהם שיח סוד, עזר מציון, סולם ועוד.
שעלי תורה
בעיר פועל הגרעין הראשון של רשת שעלי תורה (השם גם רומז לשועלי שמשון הקשורים בבית שמש). הגרעין פועל בבית שמש מאז שנת 1988. הגרעין הקים: גני ילדים, בתי ספר יסודיים (אורות בנים ואורות בנות), הישיבה התיכונית שעלי תורה ואולפנת גילה, ובית חם לילדים ונוער. הגרעין מפעיל רשת של הרצאות ומרכז את קליטתם של עולי צרפת בעיר. הגרעין מפעיל ארגון חסד פעיל, וישיבה גבוהה עם כולל אברכים דתי לאומי, הפועלים מאז שנת הלימודים ה'תש"ע (2010).
בריאות
בנוסף למרפאות קהילתיות של כל קופות החולים, ממוקם בעיר בית החולים הדסה בית שמש הפועל כשלוחה של מרכז רפואי הדסה בירושלים, ובעתיד צפוי להפוך לבית חולים עצמאי שיפעל תחת רשת " הדסה". בית החולים צפוי לשרת את 360 אלף תושבי העיר בית שמש ומועצה אזורית מטה יהודה.
ב-26 ביוני 2023, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה החליטה להפקיד את התוכנית להקמת בית החולים בעיר. על פי התכנון, בית החולים יכיל כ-5 מבנים בני 7 קומות ויכלול בין היתר מעבדות, מחלקות אשפוז, מכונים רפואיים, מלונית, מנחת מסוקים, שטחי מסחר ומרכז הכשרה למתמחים. מלבד זאת, בבית החולים יהיו כ-770 מיטות.
תחבורה
הכביש העיקרי המוביל לבית שמש הוא כביש 38 אשר מחבר אותה וכן יישובים נוספים במועצה אזורית מטה יהודה לכביש 1, במחלף שער הגיא. ב-2013 החלה החברה הלאומית לדרכים בישראל להסב את חלקו הצפוני של הכביש לדו-מסלולי ודו-נתיבי בקטע שבין מחלף שער הגיא לבית שמש בשל עומסי תנועה כבדים. בשלהי שנת 2019 נחנך כביש 38 במתכונתו הרחבה.
שירות האוטובוסים בעיר הופעל בין השנים 2009–2021 על ידי חברת סופרבוס. באוקטובר 2020 זכו חברות תנופה ונתיב אקספרס במכרזים להפעלת קווי התחבורה הציבורית בפרוזדור ירושלים ובית שמש. המעבר לחברות אלה החל בשנת 2021. חברת הבת נתיב אקספרס בעיר נקראה בית שמש אקספרס. חברה זאת מפעילה את השירות העירוני בעיר וכן שירות בינעירוני לתל אביב ולבני ברק. תנופה מפעילה את השירות מבית שמש לירושלים, קווים מפעילה שירות מהעיר למודיעין עילית, ביתר עלית וליישובים שמסביב לעיר במטה יהודה וגזר, ואפיקים מפעילה שירות מהעיר לאשדוד.
בית שמש מחוברת לרשת הארצית של רכבת ישראל. מהתחנה יוצאת רכבת פעם בשעה לכיוון נתניה, דרך רמלה, לוד, תל אביב והרצליה.
באוקטובר 2020 נחנך בסמוך לעיר מחלף רמת בית שמש, אשר משמש את השכונות הדרומיות של העיר.
קיים תכנון להקים קו רכבת קלה אשר יחבר בין העיר לירושלים.
בית שמש בתרבות
יש הטוענים כי על המשלט המשותף, הנמצא בשטח העיר, כתב חיים חפר את השיר היו זמנים, בלחן של משה וילנסקי.
בשנת 1978, החלו צילומי הסרט "בלפר" – שחלקו צולם בבית שמש. העלילה מספרת על שלמה בלפר, ילד חוץ שהגיע לקיבוץ לאחר שאביו ברח מהארץ, רוצה אף הוא ללכת בדרכי אביו שעושה עסקים בוונצואלה. הוא חולם על הרגע שבו אביו ישלח לו כרטיס טיסה, והוא יעזוב את הקיבוץ. בלפר עוזב את הקיבוץ ומגיע לבית שמש, שם הוא נישא לבעלת בוטיק אופנה.
אחד משירי אלבום הבכורה של להקת נושאי המגבעת, "מי רצח את אגנתה פאלסקוג" משנת 1991, נקרא "Live in בית שמש", ומתאר יאוש וחוסר תקווה. השיר הופיע עוד לפני כן בקלטת הדמו הראשונה שלהם, והוקלט מחדש לטובת האלבום.
בשנת 2016 פורסם הסרט "הרבה גוונים של שחור" המתרחש במהלך מערכת הבחירות העירונית של שנת 2014 ומציג את אישים מהקהילה החרדית בעיר לגווניה
בשנת 2018 צולם הסרט "פלאשמוב" – סרט תיעודי על נשות בית שמש שקיימו פלאש מוב במרחב ציבורי בקניון "ביג פאשן" שבעיר.
בשנת 2021 החל ערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי לשדר את סדרת הטלוויזיה "עלומים", שעלילתה הבדיונית מתרחשת ברובה בבית שמש, ומתארת קבוצת נערים בסיכון, חלקם מבצעים פשעים שונים. הסדרה נקראה במקור "ביתשמש", אך ראש עיריית בית שמש, עליזה בלוך, ביקשה מההפקה לשנות את שם הסדרה על מנת שלא לפגוע בשמה של העיר.
גאוגרפיה ואקלים
בבית שמש עוברים כמה נחלים, רובם נחלי אכזב:
המטרו האחרון
המטרו האחרון (בצרפתית: Le Dernier Métro) הוא סרט מ-1980 אשר נכתב ובוים על ידי הבמאי הצרפתי פרנסואה טריפו והשחקנים הראשיים הם קתרין דנב וז'ראר דפארדיה.
ב-1981 הסרט זכה ב-10 פרסי סזאר בקטגוריות: הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (דפארדיה), השחקנית הטובה ביותר (דנב), הצילום הטוב ביותר (נסטור אלמנדרוס), הבמאי הטוב ביותר (טריפו), העריכה הטובה ביותר, הפסקול הטוב ביותר, עיצוב ההפקה הטובה ביותר, המוזיקה הטובה ביותר והתסריט הטוב ביותר. בנוסף הסרט זכה למועמדויות לסרט הזר הטוב ביותר בפרס גלובוס הזהב ובפרס אוסקר.
עלילה
כמו בסרטו המוקדם יותר של טריפו, ז'יל וג'ים, יש משולש אהבים בין שלוש הדמויות הראשיות: מריון שטיינר (דנב), בעלה לוקה (היינץ בנט) וברנאר גראנז'ה (דפארדיה), שחקן בהפקה האחרונה של התיאטרון.
הפקה
במאי הסרט, פרנסואה טריפו, אמר כי שנים רבות לפני יצירת הסרט ידע כי יום אחד יצור סרט שיעסוק בתקופה בה פריז הייתה תחת השלטון הנאצי, תקופה אותה חווה כילד בפריז, אך רק בשנות ה-70 הציבוריות הצרפתית החלה לעסוק בנושאים אלו. הוא בחר למקם את העלילה בתחום התיאטרון בפריז מאחר שהכיר אותו היטב. טריפו ציין כי אמנם עלילתו המרכזית של הסרט היא בדיונית, אך סצינות מסוימות מבוססות על אירועים אמיתיים המבוססים על זכרונותיהם של דמויות מתחום התיאטרון הצרפתי. לדוגמה, התגרה בין השחקן גראנז'ה (בגילומו של דפארדייה) ובין מבקר התיאטרון הפרו-נאצי דאקסיה (בגילומו של ז'אן-לואי רישאר). סצנה זו מבוססת על עימות שהיה בין השחקן ז'אן מארה ובין מבקר התיאטרון אלן לוברו שעבד בעיתון "Je suis partout".
בבינוביצ'י
בבינוביצ'י (בבלארוסית: Бабінавічы, בבינביצ'י; ברוסית: Бабиновичи) הוא כפר במחוז ויטבסק במזרח בלארוס.
היסטוריה
הכפר נוסד במאה ה-16. שמו לקוח ככל הנראה משמו של יישוב קדום יותר, בשם בבין. במאות ה-17 וה-18 היה הכפר רכושם של הנסיכים לבית אוגינסקי. חלק מהכפר השתייך למנזר אורתודוקסי. עקב היותו של היישוב על דרך ויטבסק - אורשה נוצר במקום שוק. לאחר חלוקת פולין הראשונה ב-1772 נכלל בבינוביצ'י בשטח האימפריה הרוסית ומספר תקופות הוגדר הכפר "עיירת מחוז".
היישוב היה מקור לאספקת עצים שהושטו בנהרות בלארוס, בהם נהר דווינה, עד ריגה שבלטביה, ולכן סמל היישוב הוא שדה כחול ושני תרנים. כמו כן התקיימה במקום תעשיית קדרות.
לאחר מהפכת אוקטובר איבדה בבינוביצ'י את מעמד העיר והפכה לכפר בתחומי רוסיה הקומוניסטית. ב-1924 הורחבה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית ובבינוביצ'י נכללה בתחומיה.
במלחמת העולם השנייה
עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות ניטשו קרבות כבדים באזור היישוב, במשך מספר ימים ביולי 1941. האזור היה מקום מושבם של פרטיזנים סובייטיים.
ביוני 1944 נכבשה בבינוביצ'י בידי יחידות בלארוסיות בצבא האדום במסגרת מתקפת ויטבסק-אורשה. הגרמנים שרפו את הכפר לפני נסיגתם.
כיום
כיום יש בכפר כ-600 תושבים, בית ספר, מרכז תרבות, שתי ספריות, בית מרקחת וסניף דואר. ליד הכפר אתרי חפירות ארכאולוגיות מהתקופה הנאוליתית ומתקופת רוס של קייב. במרכז הכפר, ליד בית הספר התיכון, קיים בית קברות צבאי ובו קבורים כ-1,300 חיילים ופרטיזנים סובייטיים. בשנת 1966 נחנכה במקום אנדרטה לזכר החייל הסובייטי.
יהודים
היישוב היהודי בבנוביצ'י החל במאה ה-18. בסוף המאה ה-19 חיו ביישוב כ-550 יהודים. בתקופת השלטון הסובייטי ירד מספר היהודים בשליש.
באוקטובר 1941, שלושה חודשים לאחר הכיבוש הגרמני, נרצחו חלק מיהודי הכפר בירי. בפברואר 1942 נרצחו יתר היהודים בכפר בירי.
אמיל סנדסטרם
אלפרד אמיל פרדריק סנדסטרם (בשוודית: Alfred Emil Fredrik Sandström; 11 באוקטובר 1886 – 6 ביולי 1962) היה עורך דין ושופט שוודי. כיהן בתפקיד יו"ר הצלב האדום בשנים 1950–1959. מוכר בישראל בעיקר כיו"ר ועדת אונסקו"פ בקיץ 1947.
ביוגרפיה
סנדסטרם נולד ב-11 באוקטובר 1886 בעיר נישפין שבמרכז שוודיה לאביו קארל אולוף סנדסטרם, פקיד בנק, ולאימו מריה נורדין. סנדסטרם שירת כשופט בבתי משפט וועדיות בין-לאומיות רבות, בין היתר במצרים, גרמניה, צרפת (1929) וארץ-ישראל בשלהי המנדט הבריטי (ועדת אונסקו"פ, 1947), כמו גם בוועדות נוספות לפתרון סכסוכי-גבולות בשנות ה-30.
כשוודים מלומדים רבים אחרים במהלך מלחמת העולם השנייה (כדוגמת חסיד אומות העולם ראול ולנברג שפעל להצלת יהודי הונגריה, פולקה ברנדוט שהפעיל את האוטובוסים הלבנים או ראול נורדלינג אף הוא איש הצלב האדום), ניצל סנדסטרם את מעמדו הדיפלומטי ולאחר נפילת יוון לידי הנאצים פעל לביסוס וטיפוח פעילות הצלב האדום למטרות הומניות ולהצלת חיים, לעיתים אף תוך סיכון חיים אישי.
לאחר מלחמת העולם השנייה (1946) מונה סנדסטרם ליו"ר ועדת Flyktkapitalbyrån (מילולית משוודית: "הועדה המרכזית לפליטים") שדנה בגורל הרכוש הגרמני, הן בבעלות פרטית והן נכסים גרמניים של ממשלת מערב גרמניה, בשטח הריבוני של שוודיה, כשבעיקר היה מדובר במכרות הברזל ששימשו את הנאצים מאז הפלישה לנורווגיה באפריל 1940. זאת בעקבות החלטת בעלות הברית בוועידת ברטון וודס (Bretton Woods Conference) בניו-המפשייר מקיץ 1944, במטרה למנוע מגרמניה את יכולת ההתחמשות מחדש. לבסוף הושגה פשרה בהסכמת בעלות הברית בה הוחלט כי הרכוש הלאומי הגרמני יעבור לידי ממשלת שוודיה, אך היא מצידה לא פגעה בזכויותיהם של החברות בבעלות גרמנית פרטית, ושוודים שהיו ב"רשימה השחורה" של בעלות הברית יוסרו ממנה.
בשנת 1947 נבחר סנדסטרם כנציגה של שוודיה לעמוד בראש ועדת אונסקו"פ. הוועדה החלה את פעילותה ב-26 במאי בניו יורק וביוני הגיעה לארץ ישראל. במהלך שהותה בארץ נפגשו חברי הוועדה בראשות סנדסטרם עם מנהיגי היישוב העברי והתנועה הציונית, ביקרו בקיבוצים ובישובים היהודיים והתרשמו מאוד מהשינוי הניכר שיצרה התנועה הציונית בארץ, שתיארוה כ"אירופיים, מודרניים, מדינה בהתהוות" לעומת מצב תושביה הילידים הערבים (שהתקבלו על ידי "משלחת ילדים שקיללו אותם").
במהלך שהותם בארץ התרחשה גם תקרית האקסודוס. משה שרת, ששירת באותם ימים כמנהל המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית הזמין את סנדסטרם ואת חבר הוועדה ולדימיר סימיץ' לנמל חיפה, בה חזו השניים בהורדת המעפילים בכוח על ידי החיילים הבריטים, שוחחו עם ניצולי השואה והיו מזועזעים מהמראה שראו, ודיווחו על האירועים לחבריהם לוועדה. לאחר הביקור באקסודוס סנדסטרום אמר כי "ללא עדות זו, חקירתנו לא הייתה שלמה".
כמו כן, נפגש סנדסטרם עם מספר אנשי רוח ערבים, שנפגשו עימו על אף החרם הערבי על הוועדה. לאחר סיום הביקור בארץ ישראל (ובעבר הירדן עם מלך ירדן) וחזרת הוועדה לז'נבה, סנדסטרם פעל לתיאום ביקור חברי הוועדה באחד ממחנה העקורים של יהודי אירופה, רובם ילדים ובני נוער ניצולי שואה. חשוב היה לו שכל חברי ועדת אונסקו"פ יראו את המועמדים לעלייה לארץ, ישוחחו עם חלקם ויכירו את סיפורם. לאחר מעשה תמך בהצעת החלוקה הראשונית, שקבעה 55% משטח ארץ ישראל למדינה היהודית העתידית, הכולל את כל הנגב, מישור החוף מרחובות ועד לחיפה (כולל) והגליל המזרחי, כולל את טבריה, צפת ואצבע הגליל (הצעה זו שונתה לקראת ההצבעה באו"ם מספר חודשים לאחר מכן, כאשר חלקים בנגב המערבי על גבול סיני "הועברו" לידי המדינה הערבית, כמו גם העיר באר שבע).
לאחר מכן המשיך סנדסטרם לעבוד באו"ם, והתמנה לחבר ועדה (וליו"ר) של ועדת החוק הבינלאומי. במהלך שנות ה-50 פעל בהצלחה ליישוב סכסוכי גבולות ואוכלוסיות שנבעו מתוצאות מלחמת העולם השנייה.
לאחר היוודע דבר הרצח של פולקה ברנדוט בירושלים על ידי ארגון הלח"י ב-17 בספטמבר 1948 התמנה סנדסטרם לעמוד בראש הצלב האדום במקומו. במהלך תקופתו הוא פעל להעצמת הארגון מתוך אמונתו הדתית-פרוטסטנטית השוודית שיש לפעול להצלת כל אדם באשר הוא, ולכן פעל להסרת החסמים האידאולוגיים בארגון בעיצומה של המלחמה הקרה בין המעצמות המערביות לבין הגוש המזרחי.
פול רובסון
פול לרוי באסטיל רובסון (באנגלית: Paul LeRoy Bustill Robeson; 9 באפריל 1898 - 23 בינואר 1976) היה שחקן, ספורטאי, זמר קונצרטים (בס), סופר, פעיל זכויות אדם ואוהד המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
ילדות, נעורים ומשפחה
רובסון נולד בפרינסטון שבניו ג'רזי. אביו, ויליאם דרו רובסון, ברח מעבדות בקרוליינה הצפונית, למד וקיבל תואר באוניברסיטת לינקולן שבפנסילבניה והיה לכומר. אמו, מריה לואיז בוסטיל, באה ממשפחה ממוצא מעורב של קווייקרים מתנגדי עבדות. שלושת אחיו ואחותו של פול היו ויליאם דרו רובסון, רופא שעבד בוושינגטון; בנג'מין רובסון, כומר; ריד רובסון; ומריאן רובסון, שחיה בפילדלפיה. בשנת 1915 סיים פול בהצטיינות את בית הספר התיכון שבו עשה חיל הן בלימודים והן בשירה, במשחק ובספורט.
ראטגרס
רובסון זכה במלגת לימודים לאוניברסיטת ראטגרס. פעילותו הספורטיבית שם נתקלה תחילה בעוינות, עד כדי פגיעה פיזית, אך התמדתו העקשנית הביאה לו הצלחה והצטיינות ובסופו של דבר אף ייצג את בני מחזורו כשנשא נאום בטקס הסיום.
בית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה
אחרי קבלת התואר, עבר רובסון להארלם ולמד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה. בתקופת לימודיו עבד למימון לימודיו כשחקן פוטבול מקצועי. בשנת 1923 סיים את לימודיו והחל לעבוד במשרד עורכי דין בניו יורק, אך פרש כשמזכירה לבנה סירבה לקבל ממנו הכתבה בגלל צבע עורו. בהמשך למד ב"בית הספר ללימודי המזרח הרחוק ואפריקה" באוניברסיטת לונדון.
קריירה
רובסון התפרסם כשחקן וזמר בקול הבס המשובח שלו. הוא אחד הבסים הספורים האמיתיים במוזיקה האמריקאית, בקולו היפה והעמוק. בנוסף להופעותיו על הבימה, היה גם הראשון שהביא את הספיריטואלז, שירי הדת האמריקאים-אפריקאיים, אל אולם הקונצרטים.
תפקידיו הראשונים היו בתפקיד סיימון ב"סיימון הקירינאי" בימקא של הארלם וג'ים ב"טאבו" של סם האריס בתיאטרון הארלם. השם "טאבו" שונה בהמשך ל"וודו". בשנת 1924 נחל הצלחה בתפקיד הראשי ב"הקיסר ג'ונס" של יוג'ין או'ניל. אחר שיחק את קראון בגרסה הבימתית של הרומן "פורגי" מאת הייוורד, שהיה הבסיס לאופרה "פורגי ובס" של ג'ורג' ואיירה גרשווין. בשנת 1930 הופיע כאותלו של שייקספיר באנגליה, בזמן ששום להקה בארצות הברית לא הייתה מוכנה להעסיק אותו בתפקיד זה. הוא חזר למלא תפקיד זה בניו יורק בשנת 1943 וסייר עם ההצגה ברחבי ארצות הברית עד 1945. סדרת ההצגות של "אותלו" בברודוויי בהשתתפותו היא הארוכה ביותר בתולדות המחזה הזה עד כה, בשנת 2006. על תפקידו זה זכה במדליית ספינגארן בשנת 1945. רובסון שיחק בתפקיד ג'ו, שנכתב למענו, בהפקה הלונדונית משנת 1928 של "ספינת השעשועים". הוא חזר אל תפקיד זה ב-1932 בברודוויי, ב-1936 בגרסה הקולנועית של המחזה ובהפקה בימתית ב-1940 בלוס אנג'לס.
בשנת 1928 הקליט עם תזמורתו של פול וייטמן את השיר Ol' Man River, שהפך לסימן היכר שלו. ההקלטה נכללת בהיכל התהילה של פרס גראמי.
הרפרטואר של שירי עם אפרו-אמריקאים של רובסון הרחיב מאוד את קהל המאזינים לסוגה זו, בארצות הברית ומחוצה לה; בייחוד נודע ביצועו לשיר "Go Down Moses". רובסון גילה עניין גם במוזיקה עממית של ארצות אחרות, ורכש ידע מסוים בשפות רבות. הרפרטואר התקני שלו מאז שנות ה-20 כלל שירים ברבות מהן, כסינית, רוסית, יידיש, גרמנית ועוד.
בין השנים 1925 ו-1942 הופיע רובסון באחד-עשר סרטים, מתוכם שבע הפקות בריטיות. רובסון ואשתו עברו בסוף שנות ה-20 לאנגליה ונשארו שם, עם תקופות ממושכות של סיורי קונצרטים בעולם, עד כניסת אמריקה למלחמת העולם השנייה. בשנים אלה נחל הצלחה רבה בסרטיו באנגליה ואף בארצות הברית. בעת מלחמת העולם עזב את אנגליה. לאחר המלחמה נודע, ששמו נכלל ברשימה השחורה של הנאצים "הספר השחור", שהכילה אלפי אנשים שחיו בבריטניה ונועדו להיאסר לאחר סיום מוצלח של מבצע ארי-הים.
בתקופת המקראתיזם ולאחריו
בעקבות לינץ' שנערך ב-1946 בארבעה אפרו-אמריקנים בג'ורג'יה, רובסון הגביר את פעילותו בתחום זכויות אדם. בין עמדותיו ראה חשיבות רבה בקיום איגודים מקצועיים להבטחת זכויות אדם. קשריו לארגונים שזוהו כ"חתרניים" הובילו לזימונו לשימוע, בו הכחיש קשר למפלגה הקומוניסטית האמריקאית אך אהדתו הרבה לברית המועצות עמדה לו לרועץ. בתקופה זו, שעמדה בסימן המקארתיזם, הופעותיו בארצות הברית בוטלו על ידי ה-FBI ועל כן יצא למסע בעולם. באפריל 1949, נאום שנשא בפריז צוטט באופן מטעה כאילו הוא הגדיר את ארצות הברית כמדינה פשיסטית, דבר שהכחיש. לאחר נאום זה, הוכנס רובסון לרשימה השחורה של הוליווד.
במרץ 1950 ביטלה רשת NBC הופעה מתוכננת של רובסון בתוכנית הטלוויזיה של הגברת הראשונה לשעבר, אלינור רוזוולט. דובר מטעם הרשת הודיע, שרובסון לא יופיע לעולם ב-NBC. הודעות לעיתונות מטעם הקונגרס לזכויות אדם טענו שהצנזורה של הופעת רובסון בטלוויזיה מהווה ניסיון בוטה להשתיק דובר בולט של השחורים במלחמתם על זכויות אזרח והאדם, וכי "זכויות היסוד הדמוקרטיות שלנו מותקפות תחת מסך העשן של ההתנגדות לקומוניזם." משמרות מחאה התייצבו לפני משרדי רשת NBC ואנשי ציבור רבים, ארגונים ואחרים שיגרו את מחאותיהם.
המחלוקת שסערה סביבו הביאה לכך שכל תקליטיו וסרטיו של רובסון הורחקו מעיני הציבור. מאז ועד שנות ה-70 המאוחרות היה קשה יותר ויותר, אם כי לא בלתי אפשרי, לשמוע את פול רובסון בארצות הברית, בתקליטים או ברדיו, או לראות משהו מסרטיו, כולל הגרסה המצליחה של סרטו "ספינת השעשועים" מ-1936. החרם הגיע לשיאו בתקופת המלחמה הקרה. ככל שידע קהל הצופים של סוף שנות ה-50 ושנות ה-60, הגרסה היחידה של הסרט הייתה גרסת הטכניקולור של MGM משנת 1951.
בשנת 1950 החרימה מחלקת המדינה של ארצות הברית את דרכונו של רובסון, בטענה ש"יציאה של רובסון מחוץ לגבולות ארצות הברית מזיקה לאינטרסים של ממשלת ארצות הברית". הדרכון הוחזר לו רק בשנת 1958. אותה שנה אף חזר להופיע על הבמה בארצות הברית. במהלך תקופה זו לא יכול היה לצאת מגבולות ארצות הברית, וחווה חרם אמריקני על הופעותיו. למרות ה"הגלייה הפנימית" שחווה, רובסון הצליח להישאר פעיל. הוא הקים חברת תקליטים פרטית בשם Records Othello וכך יכול היה להקליט את שיריו ונאומיו ולשלוח אותם אל מעבר לים.
מסעות בינלאומיים
רובסון סייר בספרד הרפובליקאית בתקופת מלחמת האזרחים בספרד. הרפרטואר שלו כלל את השיר Peat Bog Soldiers, שהיה חביב על מתנדבי הבריגדות הבינלאומיות ועל ותיקי המלחמות גם יחד. רובסון היה בין הראשונים להופיע בקונצרט לטובת חיילי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הקשר של רובסון עם ויילס התחיל בשנת 1928, כאשר הופיע בלונדון ב"ספינת השעשועים". הוא פגש שם קבוצת כורים מובטלים, שהשתתפו ב"מצעד הרעב" מדרום ויילס כמחאה על מצבם. בשנות ה-30 ערך רובסון ביקורים אחדים באזורי המכרות הוולשים ובמהלכם הופיע בקארדיף, נית' ואברדייר. עד היום אמנים מוויילס מציינים את זכרו של רובסון. יצירת האמנות המפורסמת ביותר בהקשר זה הוא שירם של הלהקה הוולשית "מאניק סטריט פריצ'רז", Let Robeson Sing, המתייחס לתקופה בה הוחרם דרכונו של רובסון בשנות החמישים ונאסרה עליו יציאה מארצות הברית (בסוף השיר ניתן לשמוע מחיאות כפיים מהקלטה של קונצרט שערך רובסון דרך הטלפון למען אספה של כורים בוויילס).
ב-1934 הופיע בקונצרט לטובת קורבנות אסון תעשייתי בגרספורד קוליירי, סמוך לרקסהם, שבו נספו 264 כורים. בשנת 1938 הופיע בקונצרט לזכר מתנדבים מוויילס, שנפלו במלחמת האזרחים בספרד. ב-1940 שיחק בסרט "העמק הגאה" בתפקיד פועל שחור, המגיע לעמק רונדה בוויילס ומתחבב על בני המקום. חיי רובסון ושיריו מצאו ביטוי בתערוכה לזכרו שנפתחה בקארדיף ב-2001 והונצחו בשירים ובמחזה.
פעילות פוליטית, פוליטיקה, קומוניזם והמלחמה הקרה
במסעותיו התדירים לאירופה המערבית ולברית המועצות היה רובסון בוטה בביקורתו על תנאי החיים של שחורים באמריקה, בעיקר במדינות הדרום שבהן חלה מדיניות ההפרדה. רובסון פעל נגד פרקטיקת הלינץ'. הוא יצא חוצץ נגד הנשיא טרומן בנושא זה בשנת 1946, וצפה כי השחורים ישיבו מלחמה להגנתם אם הממשל לא יעשה זאת. באותה שנה ייסד את "מסע הצלב האמריקאי" נגד לינץ'. התייצבותו הגלויה של רובסון לצד ברית המועצות, מדיניות הפנים והחוץ שלה בכלל ויוסיף סטלין בפרט, הציגה אותו כאישיות שנויה במחלוקת באופן קיצוני, מטרה תכופה לביקורת בארצות הברית ובבריטניה.
ברית המועצות, סטלין וקומוניזם
בשנות ה-30 קיבל רובסון הזמנה לבקר בברית המועצות. בהיותו שם, נהנה מטיפול אח"מ והלך שבי אחר החברה החדשה הזו והנהגתה. "מדינה זו חופשית לגמרי מדעות קדומות בענייני גזע", הצהיר, "ושירי הדת של האפרו-אמריקאים מתאימים עצמם למסורות העם הרוסי. כאן, בפעם הראשונה בחיי... אני מהלך בכבוד אנושי מלא."
רובסון המשיך להגן, בכתביו ובנאומיו, על מדיניות הפנים והחוץ של ברית המועצות ועל יוסיף סטלין. בתקופת הטיהורים הסובייטיים, אמר רובסון, על פי השמועה, לכתב ה"דיילי וורקר", כי "על פי מה שראיתי עד כה על אופן הפעולה של הממשלה הסובייטית, אני יכול רק להגיד, שכל המרים ידו נגדה ראוי להיירות!" אחרי הקמת נאט"ו הצהיר רובסון בנאום בקונגרס השלום העולמי בפריז בשנת 1949, כי "אין להעלות על הדעת, שכושים אמריקאים יילחמו בשם אלה שדיכאו אותם במשך דורות... נגד ארץ (ברית המועצות), שהעלתה את עמה במשך דור אחד למלוא הכבוד האנושי." שוגר ריי רובינסון הגיב לדברים באמרו, שאף כי איננו מכיר את רובסון, היה "מרביץ לו בשיניים" לו פגש אותו. גם כאשר שמאלנים רבים מתומכי ברית המועצות, שנודעו להם התועבות שבוצעו שם, החלו לגנות ולהוקיע בפומבי את מושאי תמיכתם לשעבר, לא זז רובסון מדעתו.
איציק פפר
ב-8 ביולי 1943, בהפגנה הפרו-סובייטית הגדולה ביותר שהתקיימה מאז ומעולם בארצות הברית, אירוע שארגנה הוועדה האנטי-פאשיסטית היהודית בראשות אלברט איינשטיין, פגש רובסון את שלמה מיכאלס (מיכואלס), השחקן הפופולרי ומנהל התיאטרון היהודי הממלכתי במוסקבה, ואת משורר היידיש איציק פפר. מיכואלס עמד בראש הוועדה האנטי-פאשיסטית היהודית בברית המועצות, ופפר היה סגנו. אחרי ההפגנה אירחו רובסון ואשתו אסי את פפר ומיכואלס.
כעבור שש שנים, ביוני 1949, במהלך חגיגות 150 שנה להולדת אלכסנדר פושקין, בא רובסון לברית המועצות כדי לשיר בקונצרט. מתוך דאגה לשלומם של אמנים יהודים, דרש רובסון מן הפקידים הסובייטים לאפשר לו להיפגש עם פפר. פפר, שנאלץ לתקשר בתנועות ידיים ובפתקים בגלל מכשירי הציתות שהותקנו בחדר, מסר לו, כי מיכואלס נרצח ב-1948 בידי המשטרה החשאית. רובסון הגיב בפומבי במתן כבוד בקונצרט שלו באולם צ'ייקובסקי לחבריו פפר ומיכואלס. אך בשובו לארצות הברית הכחיש רובסון מכל וכל את דבר רדיפות היהודים וטען, "פגשתי יהודים בכל מקום שם... לא שמעתי מילה על כך."
ביקורת נמתחת לעיתים קרובות על רובסון בגין תמיכתו המתמשכת בברית המועצות על אף מודעותו לאנטישמיות הסובייטית. על פי ספרו של יהושע רובינשטיין, "הפוגרום החשאי של סטלין", הצדיק רובסון את שתיקתו בטענה, שכל ביקורת פומבית על ברית המועצות הייתה מחזקת את סמכותם של היסודות האנטי-סובייטיים בארצות הברית שחתרו, כך סבר, להכריז מלחמה על ברית המועצות. עם זאת רובסון ראה בזה הדדיות עקב השתיקה על מותם של השחורים באפריקה ואף, בייחוד, בארצות הברית.
ישיבת תושיה
ישיבת תושיה (מוכרת יותר בכינויה ישיבת תפרח) היא ישיבה גדולה חרדית-ליטאית השוכנת במושב תפרח. ראשי הישיבה הם הרב יעקב יצחק פרידמן והרב אביעזר פילץ.
היסטוריה
הישיבה נוסדה בתשכ"ו על ידי הרב יעקב פרידמן והרב נחום לסמן במושב כפר מימון-תושיה. בעקבות חילוקי דעות עם תושבי המקום בעניין קריאת ההלל ביום העצמאות ועוד, עקרה הישיבה שנתיים אחר כך למשכנה הנוכחי. השם "תושיה" נותר גם לאחר המעבר.
הישיבה נפתחה לאחר שישיבת "תפארת נתניה" נסגרה ותלמידיה ברובם פנו לישיבת תפארת ציון. הרב פרידמן החליט לפתוח ישיבה בקו של תפארת נתניה, עבור בוגרי ישיבות תיכוניות וחוזרים בתשובה. הישיבה הייתה רשומה בוועד הישיבות כישיבת בת של ישיבת מרכז הרב שבה למד הרב פרידמן. בישיבה היו עשרות בודדות של בחורים, ללא סדרים ושיעורים מסודרים. פנו אליה גם בחורים שלא הסתדרו במקום לימודיהם הקודם. הר"מים היו הרב ברוך הקשר והרב דן סגל, ששימש גם כמשגיח. לפעמים היו מגיעים לשבות בישיבה הרב משה שפירא והרב צבי פרידמן. הרב אברהם שפירא היה מגיע למסור שיעור כללי בישיבה מדי שבועיים.
בשנת תשל"ג צורף לצוות הרב אביעזר פילץ כמשיב. תקופה קצרה לאחר מכן החליטו הר"מים לבסס את הישיבה ופתחו שיעור א' מסודר, כשהרב פילץ מסר בו שיעורים. בהמשך הפך הרב פילץ לראש הישיבה הדומיננטי. הרב פילץ שינה את אופייה של הישיבה והחלו ללמוד בה יותר צעירים ליטאיים. נכון ל-2016 לומדים בה כ-900 בחורים.
מאפיינים
הישיבה מתאפיינת בהתמדה, הקפדה בענייני הלכה וצניעות ובאווירה של הסתפקות במועט.
בשנים הראשונות לקיומה לא היה בישיבה משגיח. בהמשך מונה לתפקיד הרב דניאל ארנפרוינד, חתנו של הרב דב יפה. הוא אינו מעביר שיחות בישיבה, למעט פעמים בודדות בשנה, ותפקידו ממוקד בייעוץ לפונים אליו. הישיבה בנויה בעיקר על משטר עצמי, עם כללי התנהגות המיושמים בעזרת האווירה החברתית. בחורים יכולים להיקרא לשיחת אזהרה, בעיקר על ידי הרב מנחם בן מנחם. בסעודה שלישית ישנה שיחה של ראש הישיבה או אחד הר"מים, לסירוגין. מספר פעמים בשנה מעביר אותה הרב אליהו אליעזר יעקבזון, רב המושב. בתקופות מסוימות מעביר הרב דן סגל שיחה אחת לשבועיים.
דרך הלימוד של הישיבה היא עיונית במיוחד. הספק הלימוד בישיבה בסדרי העיון מועט במיוחד והוא נע סביב דף גמרא אחד לחודש, גם בסדרי הצהרים והערב אופי הלימוד מתון ויסודי במיוחד.
מבנה חדרי הפנימייה עשוי באופן שלא ייווצרו ביניהם מסדרונות, כדי למנוע בילוי קבוצות בחורים בסמוך לחדרי הפנימייה.
את שיבוץ תלמידי הישיבה בחדרי הפנימייה קובעים המשגיח וראש הישיבה, תוך הקפדה שבחדר יהיו תלמידים משיעורים מגוונים.
הישיבה מתאפיינת בהתרחקות מחדשנות. לפי כללי התנהגות שקובע הרב פילץ.
רבני הישיבה
רוב רבני הישיבה אינם מתגוררים ביישוב, אך שוהים בישיבה במשך השבוע ולנים בדירה שהישיבה העמידה לרשותם.
פיילוט (סמולוויל)
פרק הפיילוט של סדרת גיבורי-העל "סמולוויל" שודר לראשונה ברשת The WB ב-16 באוקטובר 2001. את הפרק כתבו הוגי הסדרה, אלפרד גו ומיילס מילר, וביים דייוויד נאטר. הפרק זכה בפרס אמי ובפרס ליאו.
הפרק נפתח בהצגת גרסתה של הסדרה לסיפור המקור של קלארק קנט, וממשיך בתיאור חייו של קלארק הנער הגר עם הוריו בחווה חקלאית בעיירה הבדיונית סמולוויל שבקנזס, ולומד עם חבריו בכיתה ט' בבית הספר התיכון המקומי, השלב בחייו שממנו ממשיכה עלילת הסדרה להתפתח.
עלילה
חללית קטנה טסה מכוכב הלכת קריפטון שנחרב לכיוון כדור הארץ, ויחד איתה שברים מהכוכב. בעיירה סמולוויל חוגגים התושבים את ניצחון נבחרת "העורבים" של התיכון במשחק הבית הראשון של השנה, ותלמידי התיכון מתכוננים לנשף "השיבה הביתה".
ליונל לות'ר מגיע עם בנו לקס בן התשע לביקור במפעל לות'רקורפ בסמולוויל. לקס שומע קריאה לעזרה משדה תירס סמוך, עוקב בחשש אחרי הקול ומוצא נער ללא בגדים קשור לעמוד של דחליל ועל גופו גרפיטי אדום בצורת S (Scarecrow - דחליל). סופת מטאורים נוחתת על העיירה: מטאור אחד נוחת בשדה התירס ויוצר סופת חול המכסה את הנער התלוי ואת לקס שלא מספיק להימלט ומתקרח. מטאור אחר נוחת בפגיעה קטלנית על הוריה של לאנה לאנג המביטה בהם מעבר לכביש עם דודתה נל פוטר. מטאורים נוספים פוגעים בכביש בו נוסעים הזוג קנט וגורמים למכוניתם להתהפך. פעוט כבן שלוש מסתובב לבדו בשדה, מוצא את הזוג קנט, מביט בהם ומחייך. הם נחלצים מהמכונית, רואים את החללית הקטנה שממנה יצא הילד, ולוקחים את הילד והחללית לביתם.
12 שנים חלפו. קלארק קנט הוא בנם המתבגר המאומץ של הזוג קנט, ויש לו כוחות-על שלקיומם מודעים רק הוא והוריו. קלואי סאליבן ופיט רוס הם חבריו הטובים. לאנה לאנג היא שכנתו ומושא אהבתו. ארבעתם תלמידי כיתה ט' בתיכון סמולוויל. ויטני פורדמן הוא תלמיד כיתה י"ב, החבר של לאנה וקוורטבק העורבים. קלארק ופיט מעדכנים את קלואי במסורת יום השיבה הביתה שיחול מחרתיים: שחקני הפוטבול יבחרו תלמיד מכיתה ט', יפשיטו אותו, יקשרו אותו לעמוד בשדה כדחליל וירססו גרפיטי S על גופו.
קלארק יושב ביציע, צופה באימון ומדמיין את עצמו משחק ומנצח, את המעודדות מריעות לו ובראשן לאנה המאושרת וגאה בו. פיט לובש מדים ומתכונן להיבחן, וקלארק חוזר הביתה כי הוריו לא מרשים לו לשחק פוטבול מחשש שיחשוף את כוחותיו או יפגע בשחקנים בטעות. בדרך הביתה הוא עומד על גשר ומתבונן מהורהר בנהר ובנוף. לקס לות'ר נוהג במכונית על הגשר, נקלע לתאונת דרכים, מתנגש בקלארק ונופל איתו מהגשר. קלארק צולל, תולש את גג המכונית ומחיה את לקס.
ויטני לחוץ מהמשחק המתקרב ולאנה משאילה לו את שרשרת אבן המטאור הירוקה שלה למזל. השניים יושבים במרפסת ביתה של נל שאימצה את לאנה, וקלארק מביט בהם בטלסקופ מהאסם של משפחתו.