cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת
נישואים וילדים
בשנת 1564 נכנסה אליזבת לראשונה להריון, שהסתיים בהפלה טבעית של תאומות. לאחר מכן היא ילדה שתי בנות בריאות:
מותה
המלכה אליזבת מתה ב-3 באוקטובר 1568 במהלך לידה, יחד עם בנה התינוק.
טריוויה
האופרה דון קרלוס של ג'וזפה ורדי מספרת את סיפור אהבתם הטראגית של הנסיכה אליזבת וארוסה, קרלוס, נסיך אסטוריאס, בנו של בעלה לעתיד.
מונה יול
מונה יול (בנורווגית: Mona Juul; נולדה ב-10 באפריל 1959) היא אשת משרד החוץ הנורווגי ובעבר פוליטיקאית של מפלגת הלייבור הנורווגית.
ביוגרפיה
יול נולדה בכפר ספארבו (Sparbu), שנכלל מאז 1964 בתחום המוניציפלי של העיר סטיינשר (Steinkjer) שבנורווגיה. היא למדה מדע המדינה.
יחד עם בעלה טֶריֶה רד-לארסן מילאה תפקיד מרכזי במשא ומתן החשאי שהוביל לחתימת הסכמי אוסלו בין ישראל לארגון לשחרור פלסטין ב-13 בספטמבר 1993 בוושינגטון. יול ושאר אנשי צוות הסיוע למשא ומתן באוסלו התמקדו בסכסוך בין ישראל לאש"ף, בידיעה שהסכם שלום חייב להיות מושג על ידי היריבים עצמם, ושקבוצה מתווכת חיונית ליצירת התנאים המתאימים למשא ומתן.
יול מונתה למזכירת המדינה במשרד החוץ הנורווגי בממשלתו הראשונה של ינס סטולטנברג מ-2000 עד 2001. משנת 2001 עד שנת 2004 היא כיהנה כשגרירת נורווגיה בישראל.
בשנת 2002 נפתחה נגד יול חקירה בנורווגיה בחשד שקיבלה, יחד עם בעלה טריה לארסן, בעת היותה השגרירה בישראל, שוחד כספי בסך 100,000 דולר מ"מרכז פרס לשלום", וזאת, לפי החשד, כעמלה תמורת סיועה להעברת סכומים בסך 1.361 מיליון דולר ממשרד החוץ הנורווגי למרכז פרס לשלום בין השנים 1997 ועד 2002.
מ-2005 עד 2010 שימשה כסגנית המנהל ושגרירה במשלחת הנורווגית למרכז האו"ם בניו יורק. ב-2014 מונתה לשגרירת ב וב-2019 לשגרירת נורווגיה ב.
המרכז האירופי לבקרת מחלות ומניעתן
המרכז האירופי לבקרת מחלות ומניעתן (באנגלית: The European Centre for Disease Prevention and Control; בראשי תיבות: ECDC) היא סוכנות עצמאית של האיחוד האירופי שתפקידה לחזק את ההגנה של אירופה מפני מחלות זיהומיות. המרכז הוקם בשנת 2004 ונמצא בעיר סולנה  שבשוודיה.
היסטוריה
עם התגברות האינטגרציה הכלכלית של האיחוד האירופי ומדיניות הגבולות הפתוחים, שיתוף הפעולה בנושאי בריאות הציבור נעשה חשוב ביותר. אמנם הרעיון של הקמת מרכז אירופי לבקרת מחלות נידון בעבר על ידי מומחים לבריאות הציבור, אולם התפרצות נגיף SARS בשנת 2003 וההתפשטות המהירה שלו אישרו את הדחיפות של הקמת מוסד לרווחת בריאות הציבור באירופה.
ECDC הוקם בזמן שיא באיחוד האירופי: הנציבות האירופית הציגה טיוטת חקיקה ביולי 2003; באביב 2004 התקבלה תקנה (EC) 851/2004 ובמאי 2005 החל המרכז לפעול. הרלוונטיות והחשיבות של המרכז אושרה זמן קצר לאחר תחילת פעילותו, כאשר הגעתה של שפעת העופות H5N1 לאיחוד האירופי הביאה לחששות שהמחלה יכולה להסתגל או להשתנות לזן פנדמי של שפעת אנושית.
מבנה ארגוני
ה-ECDC פועל כיום על מבנה המבוסס על חמש יחידות סמך: משרד המדען הראשי מפקח על שבע התוכניות למחלות, המדור לתיאום מיקרוביולוגיה והמדור לתיאום ייעוץ מדעי.
תוכניות המחלות מתמקדות בקבוצות מחלות ספציפיות: שתי יחידות משאב משותף - תמיכה במעקב ותגובה, וכושר ותקשורת לבריאות הציבור - מספקות מומחיות בנושאי מגפות. היחידה לטכנולוגיות מידע ותקשורת מספקת תשתיות, פיתוח יישומים ותמיכה. היחידה לניהול ותיאום משאבים שולטת במשאבים האנושיים והכספיים של ECDC.
אברהם חיים גרין
אברהם חיים גרין (1892 – י"ג באייר תרע"ח, אפריל 1918) היה רופא, ואיש ציבור ביישוב, פעיל ב"ועד ההגירה" לעזרת מגורשי תל אביב שהוגלו אל הגליל, רופא יחיד בתקופתו בכל אזור צפת וראש פינה. פעל למיגור טיפוס הבהרות, מגפה שהשתוללה באזור הגליל (1916–1918) ונדבק באותה מחלה מאחד ממטופליו. נפטר בגיל 26.
קורות חיים
גרין נולד בירושלים, לטויבה (אחותו של יהודה ראב, ממייסדי פתח תקווה) וליעקב, שהיה סוחר בגדים. האב, יעקב גרין, יליד ירושלים היה בנו של אברהם חיים גרין מברודי שבגליציה. הסבא עלה לארץ ישראל במסע שנמשך כמעט עשור. המסע החל ב־1840, עבר דרך אודסה, שם התחתן הסבא עם יהודייה מקומית, סלובה ואחר כך לאיסטנבול, שם הסבא חי ועבד שש שנים וגם נולד לו בנו הבכור יחזקאל. בשנת 1848 הפליגו בני משפחת גרין מאיסטנבול לביירות, ומשם הגיעו ברכיבה על סוסים לצפת ואחר כך לירושלים, בה עסק הסבא בחייטות ובמסחר.
משגדלו יעקב ואחיו הם פתחו עסק לבגדים מוכנים ומיובאים והתקנתם לפי רצון הלקוח, עסק ראשון מסוגו ביישוב הישן. בהמשך עברו שניים מהאחים, הבכור יחזקאל והצעיר יעקב, ליפו, כאשר רק משה נשאר בירושלים.
יעקב עבר עם משפחתו לחיפה ופתח גם בה בית-מסחר לתפירת בגדים ולמכירת בגדים מוכנים.
ליעקב וטויבה נולדו חמישה בנים: שלמה גרין הבכור, דב-ברנארד, יצחק-איזאק, יהושע ובן הזקונים אברהם חיים.
הוא יועד על ידי אחיו, שמימנו את לימודיו, להשתלב בחברת התרופות שלהם "האחים גרין" (לימים כצט), אך בסיום הלימודים, בשנת 1913, בן 21 בחר להשתקע בצפת ולפתוח מרפאה פרטית. מהר מאוד נודע שמו ברבים, כ"רופא העדה האשכנזית", שהחזיק בנוסף למרפאה גם בית מרקחת, רוקח ועוזר.
בצפת התגוררו לפני מלחמת העולם הראשונה כ-13,500 תושבים. שבעת אלפים וחמישה מתוכם היו יהודים ורובם היו סמוכים על שולחן "החלוקה". חודשיים לאחר תחילת המלחמה נותק הקשר עם אירופה ו"החלוקה" נפסקה. זולת בנק אפ"ק לא היה בעיר כל מוסד ציבורי שיכול היה לסייע כספית ליהודים. גרין הפך לפעיל הראשי בוועד לחלוקת הסיוע שבא מעבר לים. מטעם הרב יהונתן בנימין הורביץ, מנהל ענייני "ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם" בארץ, הוא התמנה לחלוקת הכספים הנשלחים משם. הוא אף נהג להוסיף לכספים אלה, ב"מתן בסתר" מהכנסותיו, שקיבל בעד טיפול רפואי בחולים לא-יהודים אמידים.
במקביל, המיסיונרים האנגלים גורשו מהעיר כאזרחי האויב, ובית-החולים שלהם נסגר. בית-החולים רוטשילד, הממוקם מולו המשיך לפעול, אך נוהל כמרפאה על ידי רופא בשם ד"ר צוגנהיבה. גרין, שהיה נתין אוסטרי לא גויס לצבא, ובמרפאתו שנתמכה על ידי "פקידי ואמרכלי אמסטרדם", טיפל בתושבי הסביבה ובתושבי ראש פינה.
המגפה בצפת ופטירתו בן 26
עם פרוץ המגפה נבחר ועד סיוע מקומי בן 12 איש, בראשות מנהל סניף בנק אפ"ק במקום, יהושע קרניאל. סגנו היה גרין. הוועד פעל כשלושה וחצי חודשים והתפטר. גרין הועמד אז בראשות הוועד ויחד עם ד"ר צבי ברדש, גם הוא נתין אוסטרי, הצליח איכשהו לייצב את המצב.
אליהו לנקין
אליהו לַנְקִין (25 בספטמבר 1914 – 10 באוגוסט 1994, ה' בתשרי ה'תרע"ה – ג' באלול ה'תשנ"ד) היה מפקד האצ"ל בירושלים, חבר הכנסת בכנסת הראשונה מטעם תנועת החרות. נודע במיוחד כמפקד האונייה "אלטלנה".
אברהם חיים גרין
המגפה בצפת ופטירתו בן 26
ד"ר ברדש, נדבק בטיפוס ומת בעת מילוי תפקידו במרץ 1916 וגרין נותר לבדו לטפל ביהודי העיר.
אליהו לנקין
ביוגרפיה
לנקין נולד בהומל שברוסיה הלבנה, באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) למשה וחנה לנקין. בעקבות מלחמת העולם הראשונה עברה משפחתו למנצ'וריה שם למד בגימנסיה הרוסית בחרבין. הוא הצטרף לבית"ר בשנת 1930 והיה לקצין נציבות בית"ר בסין. עלה לארץ ישראל בשנת 1933 והצטרף לאצ"ל. בשנים 1939-1935 היה מפקד גדוד בית"ר באזור בנימינה-זכרון יעקב במקביל היה לנקין חבר בפלוגת נוטרים באזור זכרון יעקב, והיה אחראי מטעם האצ"ל להורדת מעפילים בחופי הארץ.
אברהם חיים גרין
המגפה בצפת ופטירתו בן 26
בערב פסח תרע"ז, 6 באפריל 1917 גורשו בפקודת ג'מאל פחה רבים מיושבי תל אביב ויפו, לשומרון ולעמק הירדן, במה שנודע לימים כגירוש תל אביב (להבדיל מגירוש יפו (1914)). גם לצפת הגיעו גולים רבים כשהם חולים בדיזנטריה. גרין התמסר לפעולות "ועד ההגירה" לעזרת המגורשים. הוא השתדל לסדר חלק מהם בצפת, כדי להכניס חיים אל העיר, הגוועת ברעב ולמצוא מקום מגורים למגורשים. גרין היה זה שדרש בתוקף להוציא את המגורשים ממחנה האוהלים על שפת הכנרת, לאוויר המבריא של צפת והוא היה זה שכלכלם בחלב ובכינין.
אליהו לנקין
ביוגרפיה
היה מפקד האצ"ל בירושלים בשנת 1944, והשתתף בחודש יולי בהתקפה על הבולשת המחוזית, אך הוסגר לבריטים על ידי "ההגנה" במהלך "הסזון" בדצמבר 1944 והוגלה למחנה מעצר בריטי באריתריאה. ממחנה המעצר באריתריאה ברח בנובמבר 1945 והגיע לצרפת בינואר 1947. בצרפת גייס את עזר ויצמן ובוריס סניור לשורות האצ"ל. לנקין ארגן מצרפת את יציאתה של אנית הנשק אלטלנה לישראל. נשא את הכינויים המחתרתיים "אסף" ו"בנימין". לאחר הטבעת אלטלנה הוחזק במעצר בבית שאן ובמקומות סתר אחרים עד סוף אוגוסט, ביחד עם ארבעה מפקדים נוספים של האצ"ל, אשר יחד כונו "עצורי בית שאן".
אברהם חיים גרין
המגפה בצפת ופטירתו בן 26
בסתיו 1917, במצוד אחרי אנשי ניל"י, ארבעה מהם הסתתרו בביתו של גרין.
אליהו לנקין
ביוגרפיה
לאחר שחרורו היה מראשי מפלגת תנועת החרות וחבר הכנסת הראשונה. לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטה העברית והוסמך כעורך דין בשנת 1954. לאחר עליית הליכוד לשלטון נתמנה לשגריר ישראל בדרום אפריקה, בין השנים 1985-1981.
אברהם חיים גרין
המגפה בצפת ופטירתו בן 26
בשנת 1918 פרץ בצפת גל נוסף של טיפוס הבהרות. מאות מתושבי העיר, המותשים משנות רעב ומצוקה, מתו. לצפיפות ולחולי הצטרפו מאות מהמגורשים מיהודי מרכז הארץ.
אליהו לנקין
ביוגרפיה
כתב ספר אוטוביוגרפי בשם ספורו של מפקד אלטלנה (הוצאת הדר, ה'תשכ"ז).
אברהם חיים גרין
המגפה בצפת ופטירתו בן 26
הטיפול הרפואי במגורשים הופקד בידי ועד ההגירה, הכפוף לוועד הצירים הציוניים בירושלים. הוועד הקים בתי חולים ארעיים – נקודות איסוף לחולים והקהילה היהודית פתחה בית חולים בבניין ישיבת הריב"ז (רבי יוחנן בן זכאי), שם אושפזו עשרות חולים ומאות טופלו. גרין ועוזריו התמנו ל"ועד עזרת חולים כללית" ובין השאר הכינו תמיסות של כינין וקוקאין, אותם מכרו במחיר הוגן לכל חולה.
גרין התמסר לטפל בנגועי טיפוס הבהרות, מבלי לחשוש לסכנה הצפויה לו. ואכן, תוך כדי טיפולו בחולים הוא נדבק במחלה בעצמו, ממטופלו מנהל בית-הספר בראש פינה המורה שמחה וילקומיץ. ב-25 באפריל 1918, י"ג באייר תרע"ח, בן 26 בלבד, הוא נפטר.
אליהו לנקין
משפחתו
ב-1933, עוד כשהיה בסין, קיבל לנקין אשרת עליה (סרטיפיקט) זוגית ועל מנת לנצלה נישא בנישואים פיקטיביים לבלה וגמן. לאחר עלייתם ארצה התיר את הקשר ברבנות (לאחר הגרושין נישאה בלה למרדכי אולמרט והיא אמו של אהוד אולמרט) ונישא לדוריס קפלן שהייתה גרושתו של חברו הטוב שמואל כץ ומקשר זה נולדה הבת לינור לנקין. בעלה של לינור היה הגאוגרף וההיסטוריון רוני אלנבלום.
אברהם חיים גרין
המגפה בצפת ופטירתו בן 26
ד"ר גרין נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בצפת. במגדל (יישוב) הספידו את גרין הד"ר חיים חיסין, משה גליקין מנהל חוות מגדל ומאיר דיזנגוף, שאמר בין השאר: "הודות להשפעתו הכבירה של המנוח נעשיתי אני התובע תביעות למען צפת. מהכספים, המגיעים לידי, אני מפריש בכל פעם חלק לאנשים הזקוקים בצפת." הד"ר חיים חיסין החליף את גרין כ"רופא של צפת" עד יולי 1918.
גרין היה נשוי לחיה בת בנימין ינוביץ ולזוג נולדה בת בשנת 1918, שנת מותו, מירונה.
לאחר מותו של גרין
רעייתו חיה עברה להתגורר בטבריה, שם המשיכה לעסוק בענייני רווחת הציבור וכונתה הגב' דר' גרין. היא ובתם מירונה נמצאו בצרפת הכבושה במלחמת העולם השנייה, שם הן חברו ל'מאקי' - המחתרת האנטי-נאצית הצרפתית ועסקו בעיקר בהצלת ילדי ישראל. מירונה נישאה למיכאל גרינברג, והייתה פעילה בויצו ירושלים. האח יהושע הקים מרפאות בישובי הגליל העליון, על שם אחיו הד"ר אברהם חיים גרין.
אותו אח, יהושע גרין יחד עם חתנו, הד"ר זמטר ניהלו את חברת התרופות "האחים גרין" בקהיר, מצרים עד לימי הנשיא גמאל עבד אל נאצר, שהלאים את החברות הזרות בארצו.
שלושת האחים: דב-ברנארד, יצחק-איזאק, ויהושע מונו לסוכן הראשי של חברת 'אגפא' במצרים. הם פתחו סניפים באלכסנדריה, יפו וחיפה, ויצרו קשרי שיווק ברחבי המזרח-התיכון לפרפאראטים פרמצבטיים, מכשירים כירורגיים וכו'. החברה שהקימו נקראה "י. גרין ושות' (א"י) בע"מ". בשנת 1942 הם שינו את שמה ל"י.ג ושות' (פלסתינה) בע"מ" והחלו לייצר תרופות עבור השוק המקומי והבריטים, בשיתוף חיים ויצמן, מכון זיו (לימים מכון ויצמן) וחברת P.HP.P (חברת תרימה). בשנת 1956 שינתה החברה את שמה בשנית והפעם ל"כצט" (כימיקלים וציוד טכני) ועברה מבעלות משפחת גרין לבעלות משפחת כהן זוסמן.
האח הבכור שלמה גרין רכש 114 דונם בקרבת מקוה ישראל ועליהם הקים את "שכונת גרין" – ראשיתה של העיר חולון.
הפרטה בישראל
ההפרטה בישראל היא העברה או מכירה של שירות או רכוש בבעלות ממשלת ישראל או גוף ציבורי אחר במדינה לבעלות פרטית. משמעות ההפרטה היא הקטנת חלקה ורמת התערבותה הישירה של הממשלה במשק, מול הגדלת חלקה ופעילותה הכלכלית של קבוצה פרטית בשליטה ובבעלות על הנכסים. ההליך ההפוך להפרטה מכונה "הלאמה".
הליכי ההפרטה
הליכי הפרטה התקיימו בישראל מראשית קיומה. בין השנים 1962–1977 נמכרו 64 חברות, 25 חברות נסגרו, ב-21 חברות נמכרו חלק מהמניות של החברה, 214 חברות הונפקו בבורסה וב-2 חברות בוצע הליך של מכירת חלק מהנכסים. בין השאר מכרה המדינה את החזקותיה באוצר החייל בשנת 1962, את חלקה (50%) בבנק "סוויס ישראל" בשנים 1963-1965, את מניותיה בחברה לפיתוח קיסריה ב-1970 ואת מניותיה בחברת הכשרת היישוב ב-1964. חברות נוספות שהופרטו לפחות באופן חלקי בתקופה זאת כוללות את: אזורים חברה להשקעות, אלדא, אוצר מפעלי ים, בנייני הבורסה, בנק יעד, בקר החולה, המטוויות המאוחדות, חברת רפפורט, שירותי ים אילת, יונה ים סוף, נעלי ירושלים, עלי טבק, תעשיות כפר ותרכיבי בית דגן.
מצע הליכוד בבחירות לכנסת התשיעית כלל את ההפרטה כחלק ממדיניות כוללת להקטנת המעורבות הממשלתית במשק הישראלי. עם מינויו של שמחה ארליך לשר האוצר בעקבות המהפך הוא הכריז על כוונתו למכור חברות ממשלתיות ליזמים פרטיים. ב-5 במרץ 1978 החליטה ועדת שרים לענייני כלכלה על מכירת 47 חברות כדי לצמצם את מעורבות הממשלה במשק הישראלי. בשנת 1985 הוקמה ועדת שרים לענייני מכירת חברות ממשלתיות. אולם ההתקדמות בקצב מכירת החברות הייתה איטית והשוואה מספרית של צעדי ההפרטה בשנים 1967–1977 ובשנים 1977–1987 מצאה שקצב ההפרטה לא השתנה. בעיתונות עלתה הטענה ששרים מקשים על מכירת חברות בניסיון לשמור על כוח פוליטי ויכולת למנות מקורבים למועצות מנהלים של החברות.
הליכי ההפרטה בישראל התעצמו החל משנת 1986 בעקבות גל כלל עולמי של הפרטה בהובלת הממלכה המאוחדת, בשנות ה-80 של המאה ה-20. עד כה הופרטו בישראל כ-90 חברות ממשלתיות וחברות בנות והפיקו למדינה, בין השנים 1991 ו-2003 הכנסות בגובה 8.75 מיליארד דולר אמריקני.
הליכי ההפרטה בישראל שייכים בעיקר לסוגים הבאים:
רבים נוהגים לכנות את השינוי המבני ברבים מהקיבוצים בישראל הפרטת הקיבוצים, אך לפעולה זו אין למעשה קשר להפרטה. הקיבוץ הוא התאגדות וולונטרית פרטית ולא ציבורית, והשינויים בו אינם נחשבים להפרטה.
המגזר הציבורי
שורשיהן של החברות, כמו יתר מרכיבי המגזר הציבורי בישראל, נמצא בתקופת היישוב, אשר התפתחו במקביל למדינה. מבנה המגזר הציבורי בישראל עוצב בתקופת טרום המדינה, תקופה שבה גובשו המוסדות הלאומיים ועוצבו המוסדות שבמידה רבה הוסיפו לפעול ולמלא תפקיד מרכזי גם לאחר קום המדינה. בין המגזר הציבורי למגזר הפרטי התגבשו קשרי גומלין ושיתוף פעולה. דפוסים אלה התבטאו בהקמת עסקים משותפים, לצד מקרים שונים של מעבר מן המגזר הפרטי לציבורי ומן המגזר הציבורי לפרטי. שחקניו השונים של המגזר הציבורי הכירו בחשיבות הכלכלית של פעולותיהם, וקשה להבחין בין שיקולים ומניעים פוליטיים לבין שיקולים כלכליים. השניים היו, וימשיכו להיות, שלובים זה בזה.
מרכיביו של המגזר הציבורי בישראל
כשהוקמה מדינת ישראל וכוננה הממשלה, הועברו אליה ב"ירושה" מוסדות רבים שפעלו עוד טרם לכן. ממשלת ישראל כמו ממשלות אחרות, פועלת ומתערבת בחיי הכלכלה למימוש יעדים כגון: יצירת תחרות ושימורה, הספקת מוצרים ציבוריים, הבטחת קיום מידע ומניעת הגבלות על יכולת הבחירה של הציבור, הבטחת יציבות וצמיחה וסיוע במצבי שפל ומשבר.
המערכת הציבורית בישראל מכילה בקרבה גופים שאינם ממשלתיים, ומכלול הארגונים הוא מקור תקציבי לא רק להכנסות, אלא גם להוצאות. זרימת כספים ממקורות שונים מרחיבה את גבולותיו של המגזר הציבורי ומוסיפה ממד חשוב לכלכלה הפוליטית הישראלית.
פעולותיו של המגזר הציבורי נמדדות במידה רבה על ידי הצריכה הציבורית. צמצום או גדילה בצריכה משקפים שינויים בהיקף מעורבותה של המדינה במשק. היקף המעורבות בישראל יכול לנבוע מהוצאות ביטחוניות ושירותי קליטת עלייה. המוסדות הלאומיים אומנם תרמו להתפתחות הכלכלית של המדינה ולממלכתיות, אך נוצר גם קושי להמשיך ולשאת ברמות גבוהות של פיתוח וצמיחה.
השלכות ההפרטה
מדיניות ההפרטה היא נושא בעל מטען אידאולוגי. קיימות שתי תפיסות עולם כלכליות-חברתיות קוטביות ביחס אליה: תפיסת הליברליזם הכלכלי המצדד בשוק חופשי, התערבות ממשלתית נמוכה ועידוד התחרות, ולעומת זאת קיימת התפיסה הסוציאליסטית המצדדת בניהול ישיר בידי המדינה.
עבור שירותים מסוימים מושמעת גם הטענה לפיה סיפוק שירותים אלו מוגדר כתפקיד הממשלה. ולכן עליה לספק לתושבים שירותים ציבוריים אלה.
השיטה הנהוגה במדינת ישראל היא מכירת גרעיני השליטה, בעוד שבארצות אחרות השיטה היא הנפקת מניות לציבור ועובדי החברות.
הפרטות שבוצעו בישראל
רשימת חברות שהופרטו באופן מלא או חלקי:
ההתאחדות העולמית לטאקוונדו
ההתאחדות העולמית לטאקוונדו (באנגלית: World Taekwondo או בקיצור: WT, לשעבר World Taekwondo Federation) היא פדרציית ספורט בינלאומית חברה בוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) בתור מפקחת על תחרויות אמנות הלחימה טאקוונדו. ההתאחדות יוסדה בקוריאה הדרומית ב-28 במאי 1973. בפגישה הראשונה של הפדרציה שנערכה במטה הראשי, הקוקיוון, שנמצא בסיאול, קוריאה הדרומית, עם נציגות מ-35 מדינות מרחבי העולם.
לפי ה-WT הטאקוונדו היא אחת מאמנויות הלחימה השיטתיות והמדעיות ביותר מבין אמנויות הלחימה הקוריאניות המסורתיות, למורים יש יותר מכישורי לחימה גופניים. זו משמעת שמראה דרכים להגביר את הרוח שלנו ואת אורך החיים תוך כדי אימון הגוף והנפש. היום, הטאקוונדו הפך לספורט כלל עולמי שהשיג מוניטין בינלאומי ועומד ביחד עם שאר המשחקים האולימפיים הרשמיים.
1923 בברית המועצות
1923 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה השישית למהפכת אוקטובר.
הנהגה
מכיוון שוולדימיר לנין היה חולה, ניהול מועצת הקומיסרים העממיים הייתה בידי אלכסיי ריקוב (רשמית סגן מועצת הקומיסרים העממים)
מעשית, השליטה בניהול המדינה הייתה בידי הטרויקה ("השלישייה"): יוסיף סטלין (המזכיר הכללי של מפלגת הבולשביקים), לב קמנייב (סגן מועצת הקומיסרים העממים) וגריגורי זינובייב (יושב ראש הקומינטרן ויושב ראש הסובייט של פטרוגרד).
התרנגול ותפילת בני אדם
התרנגול ותפילת בני אדם הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, שנכלל באוסף תכריך של סיפורים, שיצא לאור לאחר פטירתו של עגנון, בשנת 1985. את השם נתנה לסיפור בתו של עגנון, אמונה ירון, שהביאה את הסיפור לדפוס.
עלילה
הסיפור מגולל את מעשהו של תרנגול, הנמכר ליהודי. אצל היהודי התרנגול מקבל את כל צרכו וחי חיים מלאים. בערב יום הכיפורים מתואר התרנגול כמבולבל מכל המעשים המשונים שעושה בו בעליו, עד שהלה לוקח אותו אצל השוחט, שם הוא נשחט. הסיפור נחתם במשפט "אך ידיעה שלאחר מעשה, מה מועילה?". כלומר רק לאחר שהוא נשחט, הוא מבין את שנעשה לו. חוקרים שונים רואים את המשפט הזה (והסיפור בכלל) כאלגוריה לדברים שונים, החל במצבו הקיומי של האדם, וכלה בשואת היהודים.
מבע משולב
המבע המשולב הוא אחד מהכלים המרכזיים בהם משתמש עגנון. בסיפור זה ישנו מבע משולב בין המספר ותרנגול, בידי כך בונה עגנון את דמותו של התרנגול. כמו כן עגנון מרחיק לכת ומתאר את הפסיכולוגיה של תרנגול ברגעיו האחרונים. מבחינה טכנית ניתן לראות בסיפור זה עילוי ברמת המבע המשולב.
אירוניה
המאפיין הבולט ביותר בלשון הסיפור הוא האירוניה. ניתן לראות אירוניה זו החל מהתיאור התרנגול בפתיח. עגנון טוען שכיוון שהתרנגול גדל אצל ערלית, שלא הכירה את היהדות, גם התרנגול לא הכיר את היהדות. טענה זו היא כמובן מלאה באירוניה שכן התרנגול לא היה מכיר את מצוות היהדות כך או כך. כמו כן גם משפט הסיום: "אך חוכמה שלאחר מעשה, מה מועילה." נכתב בשפה אירונית, ואף צינית.
הר ראשמור
האנדרטה מייצגת את 150 השנים הראשונות בהיסטוריה של ארצות הברית, והיא בנויה מארבעה פסלי ראש (פרוטומות) גדולי ממדים של נשיאיה, שגובה כל אחד מהם הוא 18 מטרים: ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון, תאודור רוזוולט ואברהם לינקולן. ההר כולו משתרע על פני שטח של 5.17 קילומטרים רבועים, והוא מתנשא לגובה של 1,745 מטרים מעל פני הים.
המסלע
שני סוגים עיקריים של סלעים בונים את המסלע של הר ראשמור, סלעים מותמרים קדומים וסלעי גרניט צעירים יותר. כאשר מסת הסלעים המותכים התקרבה לפני השטח, היא באה במגע עם אבן החול והפצלים. החום והלחץ הגבוהים גרמו להתמוססות של חלק מסלעי המשקע, והיתר עברו התמרה. אבן החול הפכה לסלע זגוגי קשה מאוד הידוע כקוורציט, והפצלים, הנפוצים יותר, הפכו לצפחה נציצית, סלע מותמר המתאפיין בתכונת הפצילות ללוחות דקים. הלחץ הגבוה שפעל על הקוורץ והחרסית גרם לשינוי הרכב המינרלים בסלעים. המינרלים החדשים הנפוצים ביותר בהר היו מוסקוביט וביוטיט, אך גם גארנט, סילימניט, סטאורוליט, קורדיאריט ופצלת השדה. הלחץ גרם לסלעים להתעוות ולהתקפל. ניתן לראות את נקודות המגע המדויקות בין הגרניט והסלעים המותמרים במקומות רבים על פני ההר כאי התאמה. פני השטח של האנדרטה בנויים כולם מסלעי הגרניט ומהסלעים המותמרים (בעיקר צפחה נציצית).
עיצוב פני השטח
ההיסטוריה הגאולוגית של האזור בתקופה שמלפני 1.6 מיליארד עד לפני חצי מיליארד שנים אינה ידועה. ייתכן כי לא נוצרו בזמן הזה סלעים חדשים או שהם התבלו לגמרי. במשך תקופה זו התבלו קילומטרים אחדים של סלעים מעל הגרניט, וחומרי הבליה יצרו את סלעי המשקע הימיים הנמצאים מזרחית לאזור. בתקופה שמלפני 500 מיליון שנים ועד לפני 100 מיליון שנים נוצרו סלעי משקע (בעיקר אבן גיר), אלא שבאזור ההר סלעים אלה התבלו לחלוטין, וניתן לראותם רק בשולי הגבעות השחורות, בכל אחד מהכבישים המובילים אל מחוץ למרכז הגבעות השחורות. סלעים אלה הושקעו בימות רדודות עם מותם של מיליוני אורגניזמים ימיים ששקעו לקרקעית, נקברו והפכו לסלעי משקע. מערות ידועות בגבעות השחורות, כדוגמת מערת הרוח (Wind Cave) או מערת התכשיט (Jewel Cave), נוצרו באבן גיר זו.
לפני כ-70 מיליון שנים החלו הגבעות השחורות להתרומם, תהליך שעדיין נמשך כחלק מתופעת ההתרוממות של הרי הרוקי. ההתרוממות הגיעה עד לגובה שיא של כ-6,100 מטרים מעל פני הים, אך בסופו של דבר פחת גובהן הממוצע של הגבעות השחורות לכ-1,200 מטרים בגלל בליה. בתחילת ההתרוממות החלו סלעי המשקע שמעל הגרניט להיסדק, ולבסוף נסחפו כליל. באזור האנדרטה הושלם תהליך הבליה במלואו, וכיום ניתן להבחין שם בגרניט, בפגמטיטים ובסלעים מותמרים בלבד. רוב החומר מבליית הסלעים נסחף למרחק של עד כ-250 קילומטרים מזרחה, ויצר את סלעי המשקע של הפארק הלאומי בדלנדס, שעוברים כיום תהליך נוסף של סחיפה.
המערכת האקולוגית
הפלורה והפאונה של הר ראשמור דומות לאלו של אזור הגבעות השחורות. בין העופות ניתן למנות את הקתרטס התרנגולי, עיטם לבן-ראש ומספר מינים של בזים, המקננים במדפי סלע טבעיים בהר. יערות האורן המקיפים את ההר הם בית גידול עבור עופות קטנים כגון ציפורי שיר, סיטיים, ונקריים. היונקים האופייניים לאזור הם עכבר, טמיאס, סנאי, בואשיים, דרבן, דביבון מצוי, בונה, גירית, זאב ערבות, כבש גדול-קרניים, ושונר מצוי. כמו כן, בהר יש בתי גידול של מספר מינים של חסרי זנב ושל נחשים. בהר זורמים שני נחלים, והם בית גידול עבור אוכלוסיות דגים מגוונות. חלק מבעלי החיים האנדמיים שבאזור ההר אינם מקומיים. לדוגמה, צפירי הקורדילרים הם צאצאים של עיזים שהוענקו כמתנה מממשלת קנדה לפארק הלאומי קאסטר ב-1924, אך מאוחר יותר ברחו משטחי הפארק.
האזורים הנמוכים של המונומנט מכוסים בעצים ממחלקת המחטניים, המספקים הגנה מפני נזקי השמש. עצים נוספים הגדלים על ההר הם Quercus macrocarpa (מין של אלון), אשוחית הגבעות השחורות, ו-Aegiros (תת-סוג של צפצפה). בקרבת ההר גדלים תשעה מינים של שיחים. על ההר גדלים מינים רבים של פרחי בר, לוע הארי, חמנית, וסגל. הצמחייה באזורים הגבוהים דלילה יותר. אולם, רק כחמישה אחוזים ממיני הצמחים הנמצאים באזור הגבעות השחורות אינם מקומיים במוצאם.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-460 מילימטרים, והיא לא מספיקה על מנת לקיים את המערכת האקולוגית של ההר. עצים וצמחים אחרים מסייעים בוויסות הסחף העל-קרקעי. המים הזורמים במורד ההר נאגרים על ידי מאגרים שונים שמהם ניזונים בעלי החיים. כמו כן, באזור ההר יש מספר אקוויפרים הנוצרים כתוצאה ממרבצי אבן חול ואבן גיר.
ביערות הפונדרוסה של ההר מתרחשות שרפות לעיתים רחוקות.
רקע ותכנון האנדרטה
ב-1923 הגה היסטוריון מדרום דקוטה בשם דואן רובינסון את הרעיון להגדיל את נפח התיירות לאזור הגבעות השחורות באמצעות פיסול דמויותיהם של גיבורים ממערב ארצות הברית. רובינסון זכה לתמיכה מקומית בדרום דקוטה, והסתייע בחבר הסנאט פיטר נורבק ובחבר בית הנבחרים ויליאם ויליאמסון. הקונגרס האמריקני קיבל הצעת חוק שהתירה את גילוף ההר בשמורת היער הלאומית הארני, הידועה כיום כיער הלאומי הגבעות השחורות.
בורגלם החליט להקדיש את המונומנט לנשיאי ארצות הברית, ובחר בג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון, אברהם לינקולן ותאודור רוזוולט. הנשיאים הללו נבחרו הודות למאמציהם לשמר את הרפובליקה ולהרחיב את שטחה, ומכיוון שסימלו, לדעת בורגלם, את 150 השנים הראשונות בהיסטוריה של ארצות הברית. וושינגטון ולינקולן נבחרו ראשונים על ידי בורגלם מכיוון שהיו הנשיאים הידועים ביותר. הבחירה בג'פרסון נבעה מכך שהוא היה זה שהכפיל את שטחה של ארצות הברית ב-1803, בעקבות רכישת לואיזיאנה. הנשיא האחרון שנבחר היה תאודור רוזוולט, שהוצע על ידי הנשיא קולידג' על מנת להנציח את תרומתו להקמת שירות הפארקים הלאומיים. בנוסף לכך ביקש קולידג' כי בהר ייחצבו שני פסלים של נשיאים רפובליקניים ואחד דמוקרט, מלבד פניו של וושינגטון. התוכנית המקורית הייתה לפסל את הראש והחזה של ארבעת הנשיאים, אך לבסוף פוסלו רק הראשים כתוצאה ממגבלות תקציביות.
פיטר נורבק תמך בהצעה של בורגלם, ושכנע את הנשיא קלווין קולידג' ואת יורשו פרנקלין דלאנו רוזוולט לתמוך בפרויקט. תמיכתם של הנשיאים סייעה לפרויקט לזכות גם בתמיכת הממשל הפדרלי, וב-3 במרץ 1925, לאחר משא ומתן ארוך, אישר הקונגרס את הקמתה של ועדת האנדרטה הלאומית הר ראשמור.
בניית האנדרטה
ב-4 באוקטובר 1927 החלו עבודות הבנייה בהר. על מנת להסיר את הסלעים העבים מההר נעשה שימוש בדינמיט, עד לקבלת שכבה בעובי של 8 עד 15 סנטימטרים. שכבה זו הוסרה בתהליך חירור, ולאחר מכן שוטחו פני ההר. הפסל הראשון שנבנה היה זה של ג'ורג' וושינגטון. הראש שלו גולף תחילה בצורת ביצה, ומאפייני הפנים שלו הוספו לאחר מכן. לימינו של וושינגטון החלה בניית פסלו של ג'פרסון, אך שנתיים לאחר מכן התברר כי הגרניט נסדק יתר על המידה ובורגלם הורה לפוצץ את הפסל. לאחר מכן החלה בנייתו המחודשת של הפסל, הפעם לשמאלו של וושינגטון.
בורגלם ו-400 הפועלים שעבדו תחתיו התמודדו עם תנאי מזג אוויר משתנים, שנעו בין חום גבוה בקיץ לקור מקפיא בחורף. הם טיפסו במעלה גרם של 700 מדרגות לראש ההר, ולאחר מכן הורדו באמצעות כבלים וכיסאות מיוחדים לאזור העבודה. הפועלים השתמשו במערכת כיווניות מיוחדת על מנת לתרגם את הדגם של בורגלם לתנאי השטח שעל ההר, שהיה גדול ממנו פי 12. לאחר שהמידות הדרושות סומנו על ההר, החלו פועלים בקדיחת חורים בגרניט, כך שניתן יהיה להטמין בהם דינמיט. העבודה הייתה מסוכנת מאוד בגלל הדינמיט, ומכיני המטענים היו צריכים לעבוד ברמת דיוק גבוהה ביותר על מנת לפוצץ כמויות מדויקות של סלעים. פיצוצי הדינמיט נמשכו עד שנותרה שכבת סלע בעובי 8 עד 15 סנטימטרים, ולאחר הסרתה נחשפה שכבת הגילוף. בשלב זה קדחו וחצבו העובדים חורים קרובים מאוד בגרניט, שסייעו להסירו בקלות. לאחר מכן שיטחו הפועלים את פני השטח של ההר. כתוצאה מהשימוש בדינמיט נוצרו שברי סלע רבים, ולאור הקושי בשינועם לאתר פסולת הוחלט לבסוף להשאירם כחלק מהאנדרטה.
שירות הפארקים קיבל את הסמכות המנהלית על האנדרטה ב-1933. ג'וליאן ספוטס, מהנדס מטעם השירות, נשלח על מנת לעבוד לצידו של בורגלם. הוא ייעץ לבורגלם בסוגיות טכניות אחדות, ושידרג את הקרונית שהובילה את הפועלים לראש ההר כך שתהיה יעילה ובטוחה יותר. פסלו של וושינגטון הושלם ב-4 ביולי 1934. בניית הפסלים התבצעה כלהלן:
בורגלם רצה לחצוב כתובת לאורך פסלי הנשיאים, ולתאר בה את תשעת האירועים החשובים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. אולם, בגלל גודל האותיות התאורטי לא ניתן היה להבחין בהן ממרחק. בגלל בעיות שנוצרו בגרניט הועבר פסלו של ג'פרסון למקומו הנוכחי, והפסל של לינקולן הועבר למקום שבו הייתה אמורה להיחצב הכתובת. במקום הכתובת הזאת החליט בורגלם לבנות את היכל התעודות. בורגלם החליט לבנות בקניון שמאחורי פסלי הנשיאים כניסה גדולה, עם דלתות בגובה 6 מטרים וברוחב 4 מטרים. לפי בורגלם מידות החדר היו 80 על 100 רגל, והוא ייעד אותו לאחסון מסמכים היסטוריים, כגון חוקת ארצות הברית ומסמך הכרזת העצמאות של ארצות הברית. הוא רצה גם להכניס לחדר פסלי ראש של אמריקנים בעלי הישגים חשובים, ורשימת תרומות אמריקניות למדע, לאמנות ולתעשייה.
ב-1938 החלה בניית הכניסה לחדר. הגרניט היה קשה יותר לחציבה בהשוואה לפסלי הנשיאים, והיה צורך להחליף את המקדחים בתדירות גבוהה. מעבר לכך, כמות האבק הייתה כה רבה עד שלעיתים קרובות היא הפריעה לעבודות. אולם, כעבור שנה הצליחו הפועלים לסיים את הכניסה, ולהתקדם לעומק של 70 רגל בתוך ההר. בתקופה זו הייתה ארצות הברית על סף הצטרפות למלחמת העולם השנייה שהתחוללה באירופה, והמימון הוקטן. בורגלם רצה לסיים את העבודה לאחר המלחמה, ולהגדיל את החדר בהשוואה לתוכניתו המקורית. אולם, במרץ 1941 מת בורגלם בעקבות תסחיף שנגרם לו לאחר ניתוח שעבר בשיקגו. בנו, לינקולן, המשיך בעבודות עד שנאלץ להפסיק את הפרויקט ב-31 באוקטובר 1941 בגלל היעדר מימון. הוא לא הספיק לסיים את ההיכל. העלות הכוללת של הפרויקט הייתה כמעט מיליון דולרים.
ב-1998 הסתיימה בניית ההיכל באמצעות שיתוף פעולה בין מערכת הפארקים הלאומיים למשפחת בורגלם. ההיכל לא נחצב, ובמקומו הותקנה כספת טיטניום ברצפת הגרניט שבכניסה. הכספת מכילה 16 אריחי פורצלן מצופים באמייל. על האריחים נכתבו מילות החוקה, הכרזת העצמאות, היסטוריה וסיבות לחציבה בהר, ביוגרפיה וציטוטים של ארבעת הנשיאים, ביוגרפיה של גאטסון בורגלם, והיסטוריה של ארצות הברית. הקפסולה המכילה את האריחים נאטמה עם פיסת גרניט. באותה שנה הסתיימו עשר שנים של עבודות פיתוח שכללו, בין השאר, הקמת מתקנים עבור המבקרים ובניית שבילי טיולים.
ב-15 באוקטובר 1966 הוסף ההר למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
תיירות
התיירות היא אחד הענפים המשמעותיים בכלכלה של דקוטה הדרומית, והר ראשמור הוא אחת מהאטרקציות התיירותיות החשובות ביותר בה. בשנת 2004 ביקרו באנדרטה למעלה משני מיליון תיירים.
מוזיאון לינקולן בורגלם הוא חלק מהאנדרטה, ויש בו תיאטרון של 125 מושבים, בו מוצג סרט תיעודי קצר על בניית ההר. מעל המוזיאון נמצאת גראנוויו טראס, שהיא אחת מנקודות התצפית הטובות ביותר על ההר. השביל הנשיאותי, שהוא שביל הליכה וטיילת, מתחיל בגרנדוויו טראס וחוצה את יערות אורן הפונדרוסה, ומספק מבט מקרוב על האנדרטה. בהר יש גם אמפיתיאטרון שבו מוצגת בזמן השקיעה תוכנית בת 30 דקות על בניית ההר, ולאחריה מואר ההר במשך שעתיים.
באזור נמצא גם הר המחטים המהווה אתר טיפוס הרים פופולרי.
פנתרה (שיר)
פנתרה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נועה קירל. את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים NMC, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. הוא נכתב על ידי קירל, רון ביטון, איתי שמעוני וירדן פלג, שגם הפיק את השיר תחת שם הבמה שלו, ג'ורדי. הווידאו קליפ שלו פורסם במקביל לצאתו בחסות קוקה-קולה ישראל.
רקע
יומיים לפני פרסומו, ב-10 באוגוסט 2022, ביצעה את השיר לראשונה בהופעה קידומית של קוקה-קולה. הוצאת הסינגל באה אחרי אישורה הרשמי של קירל להשתתפותה באירוויזיון 2023 כנציגת ישראל, ולפני ההופעה המתוכננת בפארק הירקון בו היא עתידה לבצעו.
ביקורות
דודי פטימר מעיתון "מעריב" שיבח את הפקת השיר וטען כי יש בו את כל האלמנטים והמרכיבים הדרושים ליצירת להיט ישראלי חדש.
יוסי חרסונסקי העניק לו שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה וכתב כי אין ב"פנתרה" את החן שהיו בשיריה הקודמים. הוא האשים את תעשיית המוזיקה הישראלית ואת הוריה, ומציין כי ההתעניינות התקשורתית העצומה בקירל הופכת אותה לכלי משחק.
דור מאיר מועלם מאתר "מאקו" כתב כי השיר מעולה, אבל כי ניכר שהוא שואב השראה מהזמרת הספרדייה רוסליה והוסיף:.
אתר "פרוגי" טען כי מדובר בלהיט העתידי של עונת הקיץ הישראלית.
הצלחה
ב-18 באוגוסט נכנס "פנתרה" לראשונה ל במקום השישי. לאחר מכן עלה למקום השני. בנוסף, הקליפ שלו צבר כ-5.5 מיליון צפיות ביוטיוב, כשישה ימים לאחר פרסומו. כמו כן, הוא התמקם במקום הראשון במצעד הסרטונים הויראליים של האפליקציה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ פורסם ב-12 באוגוסט 2022, יום צאת השיר. נותנת החסות שלו היא חברת קוקה-קולה ישראל, והוא בוים על ידי אינדי חיית, חברת הפקות בניהולה של תמי הר-לב, וצולם בפולין. בסצנה הראשונה שלו מוצגת קירל כשהיא לוגמת מפחית של קוקה-קולה. לאחר מכן רוקדת על עמוד מאוזן, שיהפוך בהמשך הסרטון לחבל המחבר בין שני בניינים. בקליפ מופיעה קירל בזמן ביצוע מספר פעולות שונות כמו רכיבה על סוס, קפיצה בחבל, סחרור כדור על אצבע אחת, למידת אמנות לחימה עם חרב ונסיעה על אופנוע.
פנתאון מתאצמינדה
פנתאון מתאצמינדה לסופרים ואישי ציבור (בגאורגית: მთაწმინდის მწერალთა და საზოგადო მოღვაწეთა პანთეონი) הוא נקרופוליס בטביליסי שבגאורגיה בו קבורים אישים בולטים של גאורגיה, בהם סופרים, אמנים, אנשי אקדמיה וגיבורים לאומיים. הפנתאון ממוקם בחצר הסובבת את כנסיית מאמאדוויתי (כנסיית דוד הקדוש) על מדרונות הר מתאצמינדה ("მთაწმინდა", מילולית: "מתאצמינדָה" – "הר קדוש") ונוסד באופן רשמי בשנת 1929.
האישיות המפורסמת הראשונה שנקברה בפנתאון היה הסופר הרוסי אלכסנדר גריבוידוב ואשתו הגאורגית נינו צ'בצ'בדזה (1812–1857). הפנתאון נפתח רשמית בשנת 1929 בחגיגות יום השנה ה-100 למותו הטרגי של הסופר באיראן. מאז נקברו בפנתאון מפורסמים גאורגים נוספים, חלקם הועתקו ממקום קבורתם לפנתאון.
הפנתאון מנוהל על ידי עיריית טביליסי וזוכה למבקרים מקומיים וחיצוניים. בשנת 2002 חובר הפנתאון עם הפוניקולר של טביליסי.
ארצות השפלה ההבסבורגיות
ארצות השפלה ההבסבורגיות (בהולנדית: Habsburgse Nederlanden, ובצרפתית: Pays-Bas des Habsbourg), היה שמן של ארצות השפלה בין השנים 1482–1581. המדינה כללה את שטחי הולנד, בלגיה ולוקסמבורג של ימינו, ונחצתה על ידי בישופות לייז'.
היסטוריה
בשנת 1382 מתה מארי, דוכסית בורגונדיה, ובנה פיליפ, ארכידוכס אוסטריה ירש את ארצות השפלה הבורגונדיות. בשנת 1482 פרץ המרד הפלמי נגד מקסימיליאן מאוסטריה שנמשך עד לשנת 1491, ובשנת 1483 הסתיימה מלחמת האזרחים השנייה באוטרכט. בשנת 1506 מת פיליפ במפתיע, ובנו בן השש קרל, ארכידוכס אוסטריה ירש את ארצות השפלה. סבו מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שילב את ארצות השפלה הבורגונדיות בתוך המעגל הבורגונדיני, ולאחר מכן השטחים הללו זכו באוטונומיה מסוימת. בשנת 1515 רכש קרל את האדמות של אוברייסל ואת בישופות אוטרכט, וכן סיפח את פריזלנד מגאורג, דוכס סקסוניה, ובכך הוסיף לנחלותיו את חרונינגן וחלרה. בשנת 1548 ארגן קרל את שבעה-עשר המחוזות באמנת בורגונדיה, לפיו האחוזות הקיסריות מיוצגות בדיאט הקיסרי באאוגסבורג, ובשנת 1549 ניתנה בעקבותיה הסנקציה הפרגמטית של 1549, שהגדירה את שבעה-עשר המחוזות כישות נפרדת מן האימפריה ומן צרפת.
אחרי שוויתר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על כיסאו בשנת 1556, נחלותיו התחלקו בין בנו, פליפה השני, מלך ספרד, מלך ספרד, לבין אחיו, פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. שבעה-עשר המחוזות נפלו בחלקו של פליפה. סכסוכים בין פליפה השני, שהיה קתולי אדוק, לבין נתיניו ההולנדים הובילו למרד הידוע כיום בשם מלחמת שמונים השנה. שבעת המחוזות הצפוניים זכו בעצמאות כרפובליקה בשם איחוד שבעת המחוזות.
המרד ההולנדי
כיוון שארצות השפלה בכללותן היו עשירות מאוד, הן נחשבו על פי רוב כיהלום שבכתר בית הבסבורג, שסבל מחובות כבדים; אבל שלא כנחלות הבסבורג האחרות, בארצות השפלה היה כוח רב בידי מעמד הסוחרים. המסחר הוא שהפך את ארצות השפלה לעשירות, ונסיונותיהם של הספרדים להכביד את עול המיסים על ארצות השפלה כדי לממן את מלחמות בית הבסבורג עורר את חמת הבורגנות והסוחרים. גורם זה, וכן חוסר הסובלנות הדתית של הספרדים הקתולים, הביאו לכך שארצות השפלה התמרדו נגד הספרדים בשנות ה-70 של המאה ה-16. אף על פי ששבעת המחוזות הצפוניים, ובראשם רוזנות הולנד וזיילנד, הצליחו לזכות בעצמאות החל ב-1581 (איחוד שבעת המחוזות), הרי שארצות השפלה הדרומיות נכבשו מחדש על ידי הגנרל הספרדי אלכסנדר פארנזה, דוכס פארמה, ובמיוחד לאחר ניצחונו במצור על אנטוורפן בשנים 1584–1585.
בשנת 1595 נשלח אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה לבריסל כדי לתפוס את תפקיד המושל הכללי של ארצות השפלה הספרדיות. פעולתו הראשונה כמושל הכללי הייתה לבסס מחדש את כוחה הצבאי של ספרד בארצות השפלה מול הכוחות המשולבים של הרפובליקה ההולנדית, אנגליה וצרפת. לאחר שש שנים שבהן לא ניצחו הכוחות הספרדיים באזור הפתיע אלברכט את אויביו כאשר צבאו כבש את העיר קאלה מידי הצרפתים ואת העיר הולסט מידי ההולנדים. אולם ניצחונות אלו נשכחו במהרה בשל פשיטת הרגל השלישית של הכתר הספרדי מספר חודשים לאחר מכן ובשנת 1597 הצבא הספרדי ספג מספר מהלומות צבאיות קשות. מאוריץ, נסיך אורנז', הסטאדהאודר ההולנדי הצליח להביס את הספרדים במספר מעוזים ולהדוף אותם דרומה, והצבא הספרדי החל למרוד במפקדיו בשל חוסר הכסף.
בזמן שאלברכט נלחם במסגרת מלחמת שמונים השנה הוא ניסה גם להגיע לשלום עם אויביה של ספרד, אולם רק המלך הצרפתי אנרי הרביעי הסכים להיכנס למשא ומתן רשמי. בתיווכו של נציג האפיפיור, הקרדינל אלסנדרו דה מדיצ'י (לעתיד האפיפיור לאו האחד עשר), הגיעו ספרד וצרפת להסכם שלום ב-2 במאי 1598. ספרד הסכימה להחזיר את השטחים הצרפתיים אותם כבשה בתמורה ליציאתה של צרפת מהמלחמה, אולם למרות שהכוחות הצרפתיים הפסיקו להילחם המשיכה צרפת להעניק סיוע כספי לרפובליקה ההולנדית. מספר ימים לאחר החתימה על הסכם השלום הכריז פליפה השני על החלטתו להשיא את בתו הבכורה, הנסיכה איזבלה, לארכידוכס אלברכט ולהעניק לשניהם יחדיו את הריבונות על ארצות השפלה. בהחלטתו הוא ציין כי אם הזוג ימות ללא ילדים אז יחזרו ארצות השפלה ההאבסבורגיות להיות שוב תחת ריבונותו של מלך ספרד. אלברכט התפטר מתפקידו כקרדינל ונסע לספרד ב-14 בספטמבר 1598, לא מודע לעובדה שהמלך פליפה השני נפטר יום לפני כן. הזוג נישא בולנסיה ב-18 באפריל 1599.
השנים הראשונות לשלטונם של אלברכט ואיזבלה אופיינו בעיקר על ידי מלחמה נמשכת. לאחר שניסיונות הידברות עם אנגליה ועם הרפובליקה ההולנדית לא צלחו החליטו השליטים ההבסבורגים לנסות להכריח בכוח את יריביהם לפתוח במשא ומתן ולבודד את ההולנדים. אולם אלברכט, שהכיר מניסיונו את חוזקו של המרד ההולנדי והאמין כי יהיה זה בלתי אפשרי לכבוש שוב את המחוזות הצפוניים, לא הסכים עם גיסו, מלך ספרד החדש פליפה השלישי, ששאף לשמור על שמה הטוב ועל כבודה של ספרד. בעוד שהמלך סיפק את כל הדרוש להמשך המלחמה נטה אלברכט להתעלם מהוראותיו, דבר שיצר מתח בין מדריד לבריסל.
שמו של אלברכט כמנהיג צבאי מוכשר נהרס כאשר הפסיד שוב בקרב למאוריץ, נסיך אורנז' בשנת 1600 וכן כאשר לא הצליח לסיים את המצור על אוסטנדה שנמשך בין 1601 ל-1604, ולבסוף הוא נאלץ לוותר על תפקידו כמפקד הכוחות הספרדים בפלנדריה לטובת אמברוג'יו ספינולה, שהצליח להדוף את ההולנדים צפונה בפעם הראשונה מאז 1594.
עלייתו לשלטון של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה אפשרת לספרדים להגיע להפסקת אש עם האנגלים בשנת 1607 ולהפסקת אש כללית בארצות השפלה שנמשכה 12 שנים. לפי הסכם הפסקת האש, שנחתם באנטוורפן ב-9 באפריל 1609, הוכרה הרפובליקה ההולנדית כמדינה ריבונית, סעיף לו הסכים אלברכט למרות התנגדותו של מלך ספרד.
שתים עשרה השנים של הפסקת האש העניקו לארצות השפלה הספרדיות מרווח נשימה הכרחי. משטרו של הארכידוכס עודד את התושבים לחזור ולעבוד את האדמה שהייתה מוצפת במהלך המלחמה וכן מימן את ייבוש אזור הביצות הגדול שמסביב לדנקרק. התאוששות החקלאות באזור גרמה לעלייה במספר התושבים וכן לגידול בענפי המסחר והתעשייה. כדי להילחם בעוני האורבני שנוצר בשל המלחמה תמך המשטר בהקמת מוסדות צדקה.
משטרו של הארכידוכס הבטיח את ניצחונה של הרפורמציה הקתולית בארצות השפלה ההאבסבורגיות ורוב הפרוטסטנטים עזבו את ארצות השפלה הדרומיות. בשנת 1609 פורסם צו לפיו הפרוטסטנטים הנותרים לא יירדפו כל עוד הם לא יתפללו בפומבי או יעלו ויכוחים דתיים. למרות הסובלנות הדתית שאפיינה את תקופה זו היו באותה העת גם גלים גדולים של ציד מכשפות. במהלך תהליך השבת הקתוליות לאזור תמך הארכידוכס במסדרים דתיים שונים. הוא העניק ממון רב למסדר הישועי שאפשר להם בניית מבנים שאפתניים בבריסל ובאנטוורפן, וכן תמך במסדר הקפוצ'ינים ובמסדר הכרמליטים היחפים.
במהלך תקופת שלטונם של אלברכט ואיזבלה גדל כוחו של השלטון ההבסבורגי והפך לריכוזי יותר. הפרלמנט של המחוזות המקומיים לא זומן בשל העדפתו של המשטר לנהל ישירות את המחוזות. תקופה זו גם ראתה שינויים נרחבים במערכת המשפטית של ארצות השפלה ההבסבורגיות.
עם חלוף השנים היה זה ברור כי לאלברכט ואיזבלה לא ייוולדו ילדים, ולאחר שבריאותו של הארכידוכס הדרדרה קשות בחורף של שנת 1613 נלקחו צעדים כדי להבטיח את העברת ארצות השפלה ההבסבורגיות לריבונותו של פליפה השלישי לאחר. במאי 1616 נשבעו נציגי כל המחוזות לקבל את המלך הספרדי כיורשו של אלברכט, אולם פליפה מת לפני גיסו ב-31 במרץ 1621 וזכות הירושה עברה לבנו, המלך החדש פליפה הרביעי.
בסוף שנת 1620 הייתה בריאותו של אלברכט רופפת ביותר והוא השקיע את כל כוחו בהבטחת המשך הפסקת האש, שהייתה אמורה להסתיים באפריל 1621. למרות נסיונותיו גם הכתר הספרדי וגם הממשל ההולנדי לא הסכימו להתייחס לבקשותיו לשלום והוא מת ב-13 ביולי 1621, מעט לפני הפריצה המחודשת של המרד ההולנדי. לאחר מותו הפכה אלמנתו איזבלה לנזירה והמשיכה לשלוט בארצות השפלה הספרדיות בשם מלך ספרד.
לאחר מכן
במהלך מלחמת שלושים השנים התנהלו קרבות רבים בארצות השפלה הספרדיות, בין ספרד להולנד וצרפת. בשלום הפירנאים בשנת 1659 ויתרה ספרד על הערים ארטואה וקמברה, בעוד שדנקירק נמסרה לאנגלים. בשנת 1668 נמסרה גם העיר ליל לצרפת, ובהסכמי ניימכן נמסרה לצרפת אף רוזנות אנו, אולם ספרד קיבלה את הערים קורטרייק, שרלרואה ובנש. במהלך מלחמת תשע השנים סיפחה צרפת עוד שטחים, אולם נאלצה להחזיר את חלקם הגדול בהסכם רייסווייק.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית שוב התנהלו קרבות קשים ברחבי האזור, ובהסכם רשטאט בשנת 1714 הוחלט על העברת האזור לאוסטריה, ויצירת ארצות השפלה האוסטריות.
פקודת הרופאים
פקודת הרופאים [נוסח חדש], תשל"ז-1976 היא החוק המסדיר בישראל את מעמדם של העוסקים ברפואת בני אדם. פקודה זו החליפה את פקודת המתעסקים ברפואה, 1947. בנוסף אליה יש חקיקה נפרדת המתייחסת לרופאים וטרינריים - ‫חוק הרופאים הווטרינרים, התשנ"א-1991‬. הפקודה מגדירה את מקצוע הרופא המורשה בישראל ואת סמכויותיו להעסיק תחת פיקוחו אחים ואחיות ובעלי מקצועות פרא-רפואיים.
בפרק זה הוגדרו בין השאר:
רישיון לעסוק ברפואה יינתן לאזרח ישראלי או תושב קבע, או מי שהגיע לישראל לצורך התמחות או הוזמן לעבוד בבית חולים, אדם הגון, בעל השכלה רפואית, שעמד בבחינות שקבע המנהל, בהתייעצות עם המועצה המדעית או שהיה פטור מבחינות אלו.
אסור לרופא לעסוק בעיסוק שיש בו ניגוד אינטרסים עם עיסוקו כרופא. אסור לו לפרסם עצמו בדרך שיש בה פגיעה במקצוע או שהיא מטעה את הציבור.
רופאים רשאים להחזיק בתרופות וסמים לצורך עבודתם אולם ניפוק תרופות אלו כפוף לאמור בחוק הרוקחים.
החוק מסמיך את שר הבריאות, בתיאום עם ההסתדרות הרפואית, להסדיר את תואר הרופא המומחה ולקבוע מי זכאי לשאת תואר זה.
החוק קובע כי סטז'ר חייב לעמוד בבחינות שייקבעו בהתייעצות עם המועצה המדעית ובאישור ועדת העבודה והרווחה של הכנסת.
החוק מסמיך את שר הבריאות, בתיאום עם ההסתדרות הרפואית, למנות ועדה מייעצת לעניין רישיונות לרופאים. חלק מהסעיפים דנים בדרך מינויה של הוועדה ובסמכויותיה.
החוק מסמיך את הוועדה ואת מנכ"ל משרד הבריאות לשלול את רישיונו של רופא בהתקיים תנאים המוגדרים בחוק.
פרק זה דן באמצעי המשמעת שיש לשר הבריאות כלפי רופאים. הפרק מגדיר מהם המקרים בהם מותר לשר להפעיל את סמכותו ומהם אפשרויות הערעור העומדות בפני הרופא.
טבלת עבירות ועונשן.
מיני בעלי חיים וצמחים באטול קרוליין
אטול קרוליין נחשב ייחודי בין אטולי מרכז האוקיינוס השקט במספר מיני בעלי החיים הרב שנותרו בו, ובשל ההשפעה המועטה של בני האדם על הצמחייה ובעלי החיים "הטבעיים" של האטול וההתערבות המינימלית באופן יחסי של בני האם בצימחיה ובבעלי החיים. על אף שינויים רבים שערכו בני האדם באטול, משיקולים כלכליים - לדוגמה, כריתת כל העצים באי סאות' ונטיעת דקלי קוקוס באיונים, במטרה להקים חוות לייצור קופרה, הכישלון הכלכלי של ניסיונות כלכליים אלה ונטישת האטול הביא לתחיה של זני בעלי החיים והצמחים המקומיים. בשל מצב זה הוצע האי כמועמד להגנה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, אולם הצעה זו טרם אושרה.
צומח
איוני האטול מכוסים בצמחייה מרובה, המתחלקת לשלושה עיקריים, וגדלה באופן כמעט זהה בכל איון ואיון. כל איון כולל שלושה "מעגלי" צמחייה: בכל האיונים ישנו אזור של גידול עשב המצוי בקרבת החוף, אזור פנימי יותר של שרכים ואזור מרכזי של האי בו גדל יער טרופי - בעיקר עצי פיסוניה. דקלי קוקוס נשתלו באטול על ידי בני אדם בשנות ה-20 של המאה ה-20 ומצויים במרבית האיונים, אולם מרבית חורשות לא שרדו. באיונים הקטנים יותר נעדר היער המרכזי ומצויים רק השרכים והעשבים.
בעלי חיים
אטול קרוליין הוא אתר קינון מרכזי עבור מינים רבים של עופות ימיים. הידוע שבמינים אלה הוא השחפית הכהה (Onychoprion fuscata)- ממין זה מקננים באטול מדי שנה כ-500,000 פרטים - כמות גודלה בקנה מידה עולמי. כמו כן מקננות באיוני האטול פריגטה גדולה (Fregata minor - כ-10,000 פרטים).
באטול קרוליין ובאי פלינט הסמוך, מצויה האוכלוסייה הגדולה ביותר בעולם של סרטן הקוקוס (Birgus latro).
באטול מצויה אוכלוסייה גדולה של צב ים ירוק (Chelonia mydas) - בעל החיים המצוי בסכנת הכחדה.
מבין מיני בעלי החיים הרבים המצויים על האי, כ-20 מינים הם מינים אקזוטיים שאינם אנדמיים לאטול והובאו אליו על ידי בני האדם (כמות מועטה יחסית לאטולים אחרים שיושבו על ידי בני אדם); חלק ממינים אלה הפכו לפולשים. בין המינים שהובאו לאי ניתן למנות את הצמח מסוג Ipomea tuba אשר פלש לבתי גידול של צמחים אחרים באי, וכן חתולים וכלבים המצויים באחד האיונים שגרמו להכחדת העופות הימיים שהיו באי מונו אטה אטה.
לקריאה נוספת
קפלר, ק. ב., The natural history of the Caroline Atoll, Southern Line Islands, מתוך Atoll Research Bulletin, כרכים 397-398, ראו גם אתר האינטרנט של כתב העת.
אישה קטלנית
אישה קטלנית הוא מונח הלכתי לציון אישה שהתאלמנה פעמיים. לפי ההלכה קיים חשש שאישה כזו היא שגרמה למות בעליה והנישואין איתה מסכני חיים, ועל כן היא נקראת "קטלנית" ונאסר עליה להינשא בשלישית.
במקרא
במקרא מובא שיהודה לא הסכים שתמר כלתו תינשא לבנו השלישי שלה עד שיגדל, מפני שחשש שהוא ימות כמו אחיו ער ואונן. לפי פרשנות רש"י (המבוססת על מדרש), יהודה דחה את כלתו בטענה שקרית, והסיבה האמיתית הייתה מפני שחשש שנישואיה עם בנו יגרמו למותו מפני שהיא אישה "קטלנית" – אישה שגורמת מוות לבעליה ("מוחזקת היא זו שימותו בעליה").
בתלמוד
בתלמוד מובאת מחלוקת, מתי נקראת האישה קטלנית. רבי יהודה הנשיא סובר שכבר לאחר פעמיים האישה מוחזקת כ"קטלנית" ואילו רבן שמעון בן גמליאל סובר שכדי להיות מוחזקת כ"קטלנית", צריכה האישה להתאלמן שלוש פעמים. רב יוסף מכריע להלכה כשיטת רבי יהודה הנשיא, לחומרא.
מחלוקת רבי יהודה הנשיא ורבן שמעון בן גמליאל איננה רק בפרט זה, אלא היא נאמרת לגבי דינים שונים, לדוגמה: דחיית מצוות ברית מילה, במקרים שבהם יש חשש למותו של התינוק, כמו במקרה ש"מתו אחיו מחמת מילה", והשאלה היא, האם החזקה שבמשפחה הזאת מתים במילה היא לאחר שמתו להם שני בנים, או דווקא לאחר מות שלושה אחים.
טעם הדין
האמוראים נחלקו בשאלת מסוכנותה של האישה הקטלנית. לדעת רב הונא, האיסור נובע מחשש שהאישה הדביקה את בעליה במחלת מין, ולדעת רב אשי, מות הבעלים נובע ממזל רע של האישה הגורם לבעליה מוות.
בתלמוד מובאים מקרים להבהרת החילוק ההלכתי בין הטעמים. לדוגמה: אם הבעלים מתו לאחר האירוסין ולפני הנישואין, ברור שהדבר לא נגרם מחמת מחלה של האישה. וכן אם הבעל מת כתוצאה מתאונה שסיבת מותו ידועה (כגון נפילה ממקום גבוה).
עולה השאלה, מדוע דווקא אישה שמתו בעליה פסולה להינשא, אך לא כך לגבי גבר שמתו נשותיו. הרא"ש מסביר כי מזלו הרע של אדם יכול לגרום למות מפרנסו. לפיכך אישה עלולה לגרום למות בעלה, אך בעל אינו מתפרנס על ידי אשתו ולפיכך גם מזלו הרע אינו צפוי להביא על נשותיו אסון.
האם בדיעבד צריך להתגרש
הרמב"ם מבטא עמדה מזלזלת כלפי המאמינים בסכנת האישה הקטלנית, ופוסק כי גם אם יש מי שחושש לחתן אותה, הרי שאם היא נישאה אין לחייבו לגרשה ואם גירשה חייב לשלם את כתובתה. בתשובה כתב הרמב"ם
לעומת זאת לפי הרא"ש, נישואים לאשה כזו מהווים סכנת חיים וכיוון שאין האדם בעלים על חייו ואין לו זכות לסכן אותם, לפיכך גם אם נישא גבר לאישה קטלנית עליו לגרשה.
גדרי אישה קטלנית
מקור הדין הוא כאמור בתלמוד, שבו חלוקות הדעות האם אישה נחשבת קטלנית אחרי שמתו לה שני בעלים או אחרי שמתו לה שלושה בעלים. להלכה התקבלה הדעה הראשונה, כדעתו של רבי יהודה הנשיא, שחזקה היא בשתי פעמים, על אף שבשור המועד ההלכה נפסקת כאביו, רבן שמעון בן גמליאל.
בפסק דין של בית הדין הרבני העליון (פד"ר חלק ו עמ' 80), בו ישבו בדין הרב יוסף שלום אלישיב, הרב עובדיה יוסף והרב אליעזר גולדשמידט, נקבע עוד, שרק אם הבעל נפטר זמן קצר אחרי הנישואין, או בלא ילדים – אשתו נחשבת כקטלנית, אבל אם הבעל חי מספר שנים ואף הוליד בן – אין אשתו נחשבת כקטלנית.
בפסק דין של בית הדין האזורי בבאר-שבע משנת תשע"ד (2014), מתיר הרב ציון לוז-אילוז לאישה שמתו לה שני בעלים להינשא לשלישי וקובע שאישה זו אינה בגדר "אישה קטלנית". סניפים להיתר הם: גיל הבעלים הנפטרים (מעל גיל 90), הזמן הרב ששהו עם האישה (כ-20 שנה), העובדה שהראשון מת מחוץ לישראל והשני מת לאחר עלייתם לישראל (שינוי במזל) וכן העובדה שמדובר באנשים שלא שמרו מצוות (ובמיוחד מצוות "נידה") וייתכן שמתו בגין עוונם.
למרות הרושם שנוצר של צמצום תחולת הדין, עיון מדוקדק בפסק הדין של הרב ציון לוז-אילוז מבטא את עמדתו שיש לראות בנישואין עם ה"אישה הקטלנית" לא "חשש סכנה" אלא "איסור גמור", ועל מסדרי הנישואין בישראל לאסור זאת.
לאחרונה נשמעת ביקורת על כך שבית הדין הרבני, המוסמך כרשות שופטת מטעם מדינת ישראל, משקף בפסקי דינו עמדה אשר מבוססת על תפיסה מאגית ופוגענית בנשים. זאת, כאשר מצינו רבנים וחכמים קדומים כמו הרמב"ם, אשר דחו את התפיסה הזאת מכול וכול.
חלוקות הדעות בשאלה, האם גיורת שבעליה מתו בעודה גויה נחשבת לקטלנית אחר הגיור. הרב יוסף שלום אלישיב הורה שרק הנשואה כדת משה וישראל (לא לגויים ואף לא ליהודים בנישואין אזרחיים) נחשבת כקטלנית.
המצור על אשקלון (1153)
המצור על אשקלון של שנת 1153 הוא מצור שהוטל על העיר המוסלמית אשקלון בשנת 1153 על ידי הצבא של ממלכת ירושלים. לאחר מצור ממושך וקשה של 7 חודשים נכבשה העיר, שהייתה האחרונה להיכבש על ידי הצלבנים, והפכה לעיר צלבנית.
רקע
קרב אשקלון בו ניצח הצבא הצלבני של מסע הצלב הראשון את הצבא של מצרים הפטמית הסתיים כאשר העיר נותרה בידיים מצריות והפכה לבסיס לתקיפות ופשיטות חוזרות ונשנות שכוונו כלפי ממלכת ירושלים ובמיוחד לעבר הדרך המחברת את ירושלים למישור החוף. במקביל ניצל הצי המצרי את המעגן באשקלון כבסיס להטרדה ותקיפות ימיות של המסחר הצלבני.
קרבות רמלה ויבנה
בין השנים 1101–1105 ניסו המצרים לצאת להתקפות מאשקלון אל כיוון רמלה במטרה לנתק את ירושלים ממישור החוף. בסדרה של חמישה עימותים שנשאו דפוס קבוע בו צבא מצרי היה מתרכז באשקלון ויוצא לכיוון מרכז ארץ ישראל בעוד הצי המצרי יוצא לכוון יפו. כל הניסיונות האלו נכשלו בעיקר בגלל פיקוד מפוחד והססני בצד המצרי ותנועה ללא תיאום בין צבא היבשה לצי.
בשנת 1101 התרחש קרב רמלה שבו נחל צבא מצרי גדול מפלה מוחצת מול צבא צלבני קטן בסמוך לעיר רמלה. שנה לאחר מכן ב-1102 הצליחו המצרים לכבוש את רמלה אך נסוגו ללא קרב משהגיעה תגבורת והסתגרו באשקלון. ניסיון צלבני לנצל את אימת המצרים ולכבוש את אשקלון נסתיים בכישלון. בשנת 1103 חזר צבא מצרי בתמיכת צי מצרי לתקוף את ממלכת ירושלים. צבא היבשה לא יצא מבסיסו באשקלון והצי שהגיע ליפו חזר כלעומת שבא. בשנת 1105 יצא צבא מצרי בשילוב חיילים מדמשק למתקפה מחודשת על רמלה ובסמוך ליבנה (איבלין הצלבנית) נחלו מפלה מוחצת.
עם רציחתו של הווזיר אלאפדל, במצרים ובניצול נפילתו בשבי של המלך הצלבני בלדווין השני, מלך ירושלים בקרב חרן יצא הצבא המצרי, שוב, למתקפה בשני ראשים יבשתי וימי במאי 1123 והטילו מצור על יפו. אולם עצם הופעת הצבא הצלבני הספיקה לגרום להסרת המצור ונסיגת הצבא המצרי ליבנה שם ב-29 במאי 1123 נחל הצבא המצרי מפלה ניצחת ששברה את רוחו.
כל אחת מתקיפות אלו שנסתיימו ללא תוצאות ולעיתים נראים כקרבות קטנים (על רקע ההיסטוריה הצבאית האינטנסיבית של ממלכת ירושלים) - יכלו להתפתח אחרת ולהוות נקודת מפנה, ואפילו להביא לסוף הממלכה הצלבנית.
הקמת המסדרים הצבאיים
הצורך להגן על תנועת עולי הרגל הנוצריים הוא שהביא לייסוד מסדר צבאי נוצרי מסדר אבירי היכל שלמה, הידועים בעיקר בשם טמפלרים של אבירים-נזירים שנוסד בשנת 1118 ותפקידו היה להגן על הממלכה הצלבנית בארץ הקודש, ועל הצליינים העולים לרגל למקומות הקדושים בממלכת ירושלים והביא לשינוי באופיו של מסדר ההוספיטלרים מאגודת צדקה למסדר צבאי.