cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מתכת חמה (דפוס)
לינוטיים ואינטרטייפ
השימוש ב-TTS התפשט וזכה לתפוצה נרחבת החל בשנות החמישים של המאה, ולווה בהגדלת קצב הפעולה המרבי של המכונה: בהפעלה ידנית, קצב הפעולה של המכונה מוגבל למהירות ההקלדה של הסדר, אך TTS מאפשר לסדר טקסט בקצב שמוגבל רק על ידי המכונה עצמה. לינוטייפ ואינטרטייפ הציגו בשנים הבאות מכונות שעובדות בקצב גבוה פי שלושה או ארבעה מקצב הקלדה מרבי של סדר מיומן, לפי סרט נייר שנוקב בנפרד, ויוצקות עד 15 שורות בדקה, כמעט ללא השגחה - בצורת עבודה זו מפעיל המכונה אינה הסדר, אלא מכונאי, שיכול לשרת מספר מכונות בעת ובעונה אחת.
הגמישות הטיפוגרפית שמאפשרת המכונה מוגבלת: כך למשל קשה או אי אפשר לערב תווים מגופנים שונים בשורה אחת, קשה להשיג שליטה מדויקת על הרווחים בין המילים, ואין שליטה על הרווח בין אותיות במילה. הוצאות ספרים בדרך כלל העדיפו להשתמש במכונת מונוטייפ, המתוארת בסעיף הבא.
מונוטייפ
בין הממציאים שניסו למכן את הסדר היה האמריקאי טולברט לנסטון. אחרי כמה ניסיונות, שלא התבססו על יציקה ולא צלחו, הציג לנסטון ב-1890 את מערכת המונוטייפ. בדומה ללינוטייפ, המכונה יוצקת את האותיות לדפוס לפי הסדר, ובגמר העבודה ה"חומר" ממוחזר למטילי נתך עופרת. שלא כמו הליוטייפ, מונוטייפ יוצקת כל אות בנפרד, ושמה נבחר כדי להדגיש את העובדה הזו. המערכת מורכבת משני חלקים: מקלדת, עליה מתבצעת פעולת הסדר, שמנקבת בסרט נייר את הוראות היציקה, ומכונת יציקה נפרדת, שקוראת את הסרט מהסוף להתחלה, ויוצקת את האותיות והרווחים ומסדרת אותן בשורה. בסיום כל שורה, הוראה בסרט המנוקב מורה למכונת היציקה לדחוף את השורה הגמורה למגש הסדר, והכנת המכונה ליציקת האותיות והרווחים של השורה הבאה.
הפרדה בין המקלדת למכונת היציקה משמעה באופן מעשי העסקת שני עובדים שעושים אותה עבודה שדורשת סדר יחיד בלינוטייפ, אך להפרדה גם יתרונות: היא מאפשרת התמחות, פוטרת את הסדרים מהצורך להיות גם מכונאים, ומאפשרת העסקת מכונאים מיומנים לתפעול מכונת היציקה. ההפרדה גם מאפשרת מספר לא שווה של מכונות יציקה ומקלדות - בדרך כלל יותר מקלדות ממכונות יציקה, ובהתאם, יותר סדרים ממכונאים, כשמכונאי אחד יכול להשגיח על מספר מכונות יציקה, ולבצע משימות נוספות בבית הדפוס: פעולת מכונת היציקה אוטומטית. התפקיד העיקרי של המכונאי, מלבד טיפול בתקלות, הוא כוונון מכונת היציקה לעבודה הבאה, אם אינה זהה לקודמת (כלומר סוג וגודל הגופן), וטעינת סרט נייר חדש.
לשימוש בסרט הנייר יתרון נוסף, כאשר נדרשת הדפסה נוספת של אותו מוצר לאחר זמן רב. בלעדיו, הברירה היא לפרק את ה"חומר" למחזור העופרת, מה שדורש סידור מחדש להדפסה נוספת, או שמירתו, שתופסת מקום ומשקל מרובים. בעזרת סרט הנייר, ניתן לשמור "ארכיונים" גדולים בצורה מסודרת, וכאשר נדרשת הדפסה שנייה, רק מכונת היציקה נדרשת לפעולה - סרט הנייר שנשמר חוסך את הצורך לבצע מחדש את הסדר.
לעומת הלינוטייפ, שיוצקת שורה שלמה וזקוקה למחסנית מסורבלת למטריצות, מונוטייפ יוצקת את האותיות, הסימנים והרווחים אחד אחד, וזקוקה למטריצה יחידה לכל אות. המטריצות מסודרות במסגרת, אותה מסיעה המכונה לפי ההוראות שקראה מן הסרט המנוקב, כך שהמטריצה הנכונה מוצבת מול התבנית. במקביל, מכוונת המכונה את רוחב התבנית: לכל אות ולכל רווח מתאים רוחב מסוים, והתבנית מתכווננת לרוחב הנכון מחדש בכל מחזור יציקה. כשהתבנית והמטריצה מוכנות, מוזרק לתבנית בכוח נתך עופרת מן הכור, ותוך חלקי שנייה האות מתמצקת, מהוקצעת, נפלטת מן התבנית ומצטרפת לשורה הנבנית.
כשבסרט המנוקב מופיעה הוראת "סוף שורה", המכונה מעבירה את השורה הגמורה למגש, וקוראת את ההוראות שמכינות אותה ליציקת השורה הבאה (שהיא למעשה השורה הקודמת בטקסט). התבנית מקוררת מים, מה שמאפשר קצב יציקה של עד כ-140 אותיות בדקה.
במהלך המאה ה-20 נעשו במכונה שיפורים שונים, שאפשרו שליטה מדויקת יותר בעיצוב, כמו שליטה מדויקת יותר ברווחים. שיפור נוסף היה הרחבת מסגרת המטריצות של המכונה, החל במסגרת של 12x13 בדגם הראשון (156 מטריצות), ועד מסגרת של 16x17, כלומר 272 מטריצות שונות שניתן להשתמש בהן בעבודת הדפסה אחת.
המטריצות של מונוטייפ פשוטות בהרבה מאלו של הלינוטייפ, ובית דפוס יכול במחיר לא רב לצבור ערכות לגופנים רבים ושונים. המכונה גם מאפשרת לבית הדפוס גמישות כמעט בלתי מוגבלת בעירוב גופנים שונים בעבודה אחת, כל עוד גובה השורה נשמר.
מכונת המונוטייפ הייתה הבחירה המועדפת בהוצאות ספרים, וכן בהדפסת מוצרים טבלאיים, כמו לוחות זמנים, טבלאות מחירים, וכן הלאה.
חברת מונוטייפ מכרה גם מכונת יציקה ללא קורא סרט, שלא ביצעה סדר, ויכלה לצקת כל אות עבורה יש מטריצה, כלומר כל אות שנמצאת במערכת הסדר מונוטייפ. מכונה זו שימשה בבתי דפוס שעדיין סידרו ידנית, כתחליף והשלמה לרכישת אותיות מבתי היציקה המסורתיים, והייתה בשימוש גם בבתי היציקה עצמם. המכונה ייצרה אותיות בקצב של המונוטייפ, כ-140 אותיות בדקה, כשמעבר בין ייצור אות אחת לשנייה הצריך שינוי ידני. מכונה כזו פועלת באחד מבתי יציקת האותיות שעדיין פעיל ב-2022.
בתי דפוס רבים החזיקו מכונות משני הסוגים: לינוטייפ/אינטרטייפ לעבודות זריזות ופשוטות, ומונוטייפ לעבודות מורכבות יותר או מוקפדות יותר.
לדלו
מונוטייפ ולינוטייפ מוגבלות בגודל האותיות שביכולתן לצקת. בדגמים שונים של המכונות הוצגו שינויים ושיפורים שמאפשרים יציקת אותיות גדולות, אך הפתרונות הללו לא היו פופולריים, ובדרך כלל הצריכו שינויים וכוונונים מורכבים, והן אינן מספקות פתרון טוב לסידור ויציקת כותרות.
מכונת לדלו מספקת פתרון מתאים.
שלא כמו המכונות שתוארו לעיל, בלדלו אין מקלדת, והסידור נעשה באופן ידני, כאשר מסדרים מטריצות. בדומה ללינוטייפ, המכונה יוצקת שורה שלמה מוכנה להדפסה, וביכולתה לצקת אותיות בגודל 96 נקודות ויותר.
המכונה פשוטה, קטנה וזולה מהלינוטייפ, והמטריצות בהן היא משתמשת פשוטות אף יותר מהמטריצות של המונוטייפ. השימוש העיקרי בלדלו היה לייצר כותרות, לצד מערך מכונות לינוטייפ ומונוטייפ, שסידרו ויצקו את גוף הטקסט. המכונה יכולה לצקת גם שורות של אותיות קטנות יותר, והחברה מכרה מסגרות ומטריצות החל מגודל ארבע נקודות (הגודל הקטן ביותר בשימוש בדפוס בלט), ועד 96 נקודות.
כמו המכונות הקודמות שתוארו למעלה, זו מכונת יציקה, ובה כור עם נתך עופרת. המטריצות מוחזקות בארון מגרות עם מגרה לכל סוג אות וגופן, והסדר מסדר אותן ידנית, במסגרת ייעודית שמכילה שורה אחת. המסגרת מהודקת, ומורכבת על התבנית שנמצאת בגוף המכונה, וכשכל המערכת מהודקת, מתבצעת היציקה על ידי הזרקת הנתך מהכור שנמצא מתחת לתבנית.
כאשר יוצקים אותיות גדולות, ה"רגל" של השורה צרה יותר מגובהה, כשחלק מפני האות לא נתמך. להדפסה, יש לתמוך את שורת הכותרת, וזה נעשה בעזרת פסי עופרת דומים לאלו המשמשים למסגרות, שפעמים רבות הוכנו על ידי ה"אלרוד" שמתוארת בהמשך.
מכונת לדלו אחת מספיקה לכל הצרכים של כמעט כל בית דפוס, ובדרך כלל היא עסוקה רק חלק מהזמן, לעומת מונוטייפ ולינוטייפ שבדרך כלל עובדות בתפוקה מלאה להפקת הטקסט.
מכונות לדלו ממשיכות להיות בשימוש גם אחרי תום עידן המתכת החמה, ודפוס הבלט, והן משמשות בעיקר לייצור חותמות גומי לצרכים שונים.
אלרוד
דפוס הבלט עושה שימוש בפסי עופרת לצרכים שונים, כמו יצירת מרווחים בין שורות ובין האלמנטים השונים בדף, מסגרות (כמו הקווים האופקיים והאנכיים שמפרידים טורים ומאמרים בעיתון), ופסים שמשמשים לתמיכה באותיות או שורות רחבות יותר מה"רגליים" שלהן.
ממציא אמריקאי בשם בנימין ס. אלרוד (Benjamin S. Elrod) פיתח מכונה ליציקת פסים כאלו, שנכנסה לשימוש לראשונה ב-1919.
המכונה יוצקת פס רציף, שגבהו ורוחבו נקבעים לפי התבנית, והוא נחתך למידת האורך הרצוי אחרי שהתמצק. נתך העופרת שמשמש בדפוס לא מתאים לטכנולוגיות המוכרות של ייצור במשיכה (אקסטרוזיה) שמשמשות במתכות אחרות כמו פלדה, ואלרוד המציא תהליך מתאים לנתך זה.
אלרוד היה בקשר עם חברת לדלו, שעבדה באותו זמן על פיתוח מכונה לאותו צורך, והציע לחברה לוותר על הפרויקט, ולרכוש את החברה שלו. אחרי בחינת המכונה, לדלו אכן רכשה את המפעל והזכויות על הפטנטים, והחלה לייצר מכונות "אלרוד" להכנת פסים, ואלו היו לבנות לוויה קבועות למכונות לדלו שמתוארות לעיל.
לשימוש במכונה יתרונות על פני שימוש בפסי עופרת מוכנים מראש: בית דפוס שלא מכין בעצמו את הפסים צריך להפריד אותם מה"חומר" בגמר העבודה, ולמיין אותם להכנתם לשימוש חוזר. יציקת הפסים מחדש לכל עבודה חוסכת צורך זה, ומפשטת את פירוק המסגרות, ומחזור החומר המשומש, ובו בזמן מבטיחה שלכל עבודה חדשה יימצאו פסים במספר ובגודל הדרושים, בלי צורך לדאוג למלאים.
לעומת שלוש המכונות שתוארו לעיל ומסדרות טקסט, אלרוד פחות "מעניינת", ולמרות תפקידה החיוני בבית דפוס שפועל בשיטת המתכת החמה, נדיר כיום למצאה במוזאונים, תצוגות, והדגמות.
ארבע המכונות הללו היו ציוד אפייני בבית דפוס שפועל בשיטת "המתכת החמה". לצדן פעל ציוד נוסף שקצתו מתואר בסעיף הבא.
מחזור החומר והזנה
בסיום מלאכת ההדפסה או יצירת הסטראוטיפים, בית דפוס שפועל בשיטת "מתכת חמה" צריך למחזר את החומר (טקסט, כותרות ומסגרות) לעבודות הבאות.
בכל אחת ממכונות היציקה כור, וניתן להזין את החומר המפורק ישירות אליו. זו הייתה השיטה המקובלת בתחילת הדרך: מדי כמה שורות חדשות, הסדר נדרש להוסיף לכור המכונה חומר. לצורת עבודה זו מספר חסרונות: בלינוטייפ, הסדר נדרש לעצור את עבודת הסדר מדי כמה שורות כדי להוסיף חומר, ובמונוטייפ, המשמעות היא שעובד צריך לעמוד ליד מכונת היציקה ולהזין ידנית חומר ברציפות, בזמן שהיציקה עצמה מתבצעת באופן אוטומטי לגמרי.
פעולה תקינה זקוקה לטמפרטורה יציבה בכור: נתך קר מדי לא ימלא את התבנית בצורה מושלמת, וכשהנתך חם מדי, התבנית לא מספיקה להתקרר עד היציקה הבאה. הזנה ידנית ב"אצוות" פוגעת בשמירה על הטמפרטורה: הוספת החומר לכור מקררת את הנתך, שמתחמם בהדרגה עד האצווה הבאה, וחוזר חלילה.
יצרנים אחרים החלו למכור בהצלחה מתקן שעושה שימוש במטילי עופרת מוכנים, המונמכים בהתמדה לכור המכונה, בהתאם לכמות העופרת שנצרכה ביציקה, בדרך כלל בעזרת מצוף ששומר על גובה פני העופרת בכור.
המתקן פשוט למדי, ובדרך כלל מחזיק שני מטילים: המטיל בשימוש מונמך ברציפות לכור, וכשהוא נגמר, המתקן עובר להשתמש בשני, כשהסדר או המכונאי נדרש לטעון מטיל חדש אחרי ההחלפה, ולפני שהמטיל החדש נגמר. מטיל עופרת אחד מכיל חומר למספר שעות יציקה (קצב צריכת העופרת תלוי בגודל האות בה משתמשים, וכמסדרים טקסט באותיות קטנות, מטיל אחד יכול להספיק אף ליותר), והצרכת הסדר לטעון מטיל חדש פעם או פעמיים ביום אינה טרחה גדולה. בבית דפוס שמפעיל מכונות רבות, עובד שזה תפקידו עבר ביניהן וטען מטילי עופרת לפי הצורך, והסדרים היו פטורים מלדאוג לחומר.
המתקנים הללו הפכו לציוד סטנדרטי, ונדיר מכונת לינוטייפ או מונוטייפ שאינה מצוידת במתקן כזה (היוצאת מהכלל היא הלדלו, בה היציקה נעשית ידנית, והיא צורכת עופרת בקצב קטן, ובה הזנה ידנית של הכור אינה בעיה). עם הזמן, חברות לינוטייפ, אינטרטייפ ומונוטייפ הוסיפו אותו לסל המוצרים, הן כתוסף "אופציונלי" למכונה, או כמוצר בפני עצמו, וסיפקו שירות למתקני הזנה של יצרנים אחרים.
לצורך זה כור המיועד לכך משמש להתכת החומר המפורק. כור זה לא צריך לעבוד ברציפות, ונפחו גדול בהרבה מהכורים של מכונות היציקה. כאשר מצטבר מספיק חומר למיחזור, טוענים את הכור, ומפעילים אותו עד להתכה מלאה. סיגים וגופים זרים צפים על פני הנתך ומנוקים, והרכב הנתך נבדק: המתכות שמרכיבות את הנתך נוטות להתחמצן כשהן במצב נוזלי, ועל פני הנתך בכורים צפים סיגי תחמוצת (dross), אותם יש להסיר. המתכות השונות לא מתחמצנות בקצב שווה, והנתך מאבד בדיל ואנטימון לחמצון בקצב גבוה יותר משהוא מאבד עופרת. לפי הבדיקה, מאזנים חזרה את הרכב הנתך על ידי הוספת כמויות מתאימות של בדיל ואנטימון. הנתך ניצוק לתבניות, שמייצרות מטילי עופרת שבצדם האחד "אוזן" שמשמשת לתלייה במתקן ההזנה.
ירידה מהבמה
טכנולוגיות דפוס מתחרות לדפוס הבלט התפתחו, ובאמצע המאה ה-20 החלו להחליף אותו. טכנולוגיות אלו מבוססות על שיטה צילומית, ודורשות סדר אופטי. הפיתוח הטכנולוגי של הסדר האופטי קשור קשר הדוק למערכות ה"מתכת החמה". אחת ממכונות הסדר האופטי הראשונות, FotoSetter של חברת אינרטייפ מבוססת על מכונת היציקה שלה, שזהה למעשה ללינוטייפ. שלוש החברות, מרגנתהאלר-לינוטייפ, אינטרטייפ ומונוטייפ הציגו בשנים הבאות מערכות סדר אופטי, לצד יצרנים נוספים שהציגו מערכות חדשות.
התוצר של הסדר האופטי הוא דף מוכן לצילום, ובמהלך החלפת דפוס הבלט בדפוס אופסט, התחוללה סינרגיה: כך למשל, מערכות הסדר האופטי התאימו להזנה מסרטי TTS של לינוטייפ או סרטים של מונוטייפ, והחלק במערכת הסדר הקיימת שייצר את הסרטים המנוקבים השתלב במעבר לסדר אופטי. במקביל, מערכות מתכת חמה ייצרו סדר עבור דפוס אופסט: הסדר והעימוד נעשו בעופרת, ומהעמוד המוכן הודפסה הגהה נקייה, שסיפקה דף מוכן לצילום, שהודפס בדפוס באופסט.
דפוס הבלט ושימוש בעופרת פינו מקומם סמוך להעלמות הסדר האופטי עצמו, ולמעשה ביטול שלב ה"סדר" בדפוס, עם כניסת המחשוב, שמכונה לעיתים הוצאה לאור שולחנית.
ניתן לראות מערכות מתכת חמה מודגמות בסדנאות ומוזאונים, ובתי דפוס קטנים ספורים שמפעילים אותן. לפחות עד העשור השני של המאה העשרים בית דפוס כזה הפיץ שבועון.
לדפוס הבלט עצמו החלה תחייה במאה ה-21, ויש דרישה למוצרים על נייר משובח, עם האיכות הפיזית שלו, בדומה לתחייה של מוצרי "רטרו" אחרים דוגמת תקליטי ויניל. התחייה הזו דילגה על המתכת החמה, וגם אם יש "גוף טקסט" מעופרת, הוא מסודר מאותיות עופרת מוכנות מראש, כמו בימי גוטנברג. רבים מוצרי התעשייה הזו הם מסוג שונה, כמו הזמנות חתונה, כרטיסי ביקור או נייר מכתבים, שלא משתמשים בעופרת, ובהם התבליט להדפסה מוכן בצורות אחרות. סדנאות המלמדות דפוס בלט, משתמשות בשיטות של גוטנברג, בעזרת אותיות עופרת קיימות.
ב-2022 פועלים מספר בתי יציקת אותיות מהם ניתן לרכוש אותיות חדשות לסידור, ולפחות אחד מהם משתמש במכונת מונוטייפ ליציקת האותיות.
הר שולדר (אנטארקטיקה)
הר שולדר או הר שואולדר (באנגלית: Shoulder Mountain) הוא הר נישא סלעי, ברכס קירקווד, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
המדרון הדרומי של ההר הוא מצוק סלע גבוה בצורת משולש.
גובהו של ההר 1,000 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-4,081 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר מממוקם מצידו הצפוני של קרחון פריי התחתון, ובסמוך מדרום להר קריק.
גילוי ומיפוי ההר
ההר מופה על ידי משלחת הסקר הניו זילנדית הצפונית (New Zealand Northern Survey Party), של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1956–1958.
מקור השם
משלחת הסקר הניו זילנדית הצפונית נתנה להר את שמו בשנת 1957.
שמו של ההר תיאורי.
להר צורת "כתף" ולכן הוא נקרא בשם זה. שולדר באנגלית משמעו "כתף".
לקריאה נוספת
• Ten Brink, U. S., B. C. Beaudoin, T. A. Stern, and S. Bannister,  Seismic Investigation of the Boundary between East and West Antarctica , https://s3.amazonaws.com/Antarctica/AJUS/AJUSvXXVIn5/AJUSvXXVIn5p33.pdf
• Shen, Weisen & Wiens, Douglas & Stern, Tim & Anandakrishnan, Sridhar & Aster, Richard & Dalziel, Ian & Hansen, Samantha & Heeszel, D. & Huerta, Audrey & Nyblade, Andrew & Wilson, Terry & Winberry, J.. (2017),  Seismic evidence for lithospheric foundering beneath the southern Transantarctic Mountains, Antarctica , Geology. 46. 10.1130/G39555.1
חבורה דיהדרלית
בתורת החבורות, חבורה דיהדרלית היא חבורת הסימטריות של מצולע משוכלל אשר איבריה הם סיבובים ושיקופים שמעבירים את המצולע לעצמו. הפעולה בחבורה היא הרכבה של שיקופים וסיבובים (ביצוע אחד מהם ולאחריו השני).
הגדרה
חבורה דיהדרלית נוצרת על ידי שני איברים, "איבר שיקוף" (שבדרך כלל מסומן כ-s), ו"איבר סיבוב" (שבדרך כלל מסומן כ-r) שבעצם מהווה "סיבוב" המצולע רדיאנים בכיוון מוגדר (עם או נגד כיוון השעון). באופן פורמלי, החבורה הדיהדרלית של מצולע משוכלל מסדר n מוגדרת על ידי ההצגה: כאשר e הוא איבר היחידה של החבורה.
החבורה הדיהדרלית האינסופית
חבורה זו מייצגת מספר תופעות גאומטריות מעניינות.
קראנג
קראנג (באנגלית: Krang) הוא דמות בדיונית של נבל על המופיעה בחוברות הקומיקס של צבי הנינג'ה. דמותו הופיעה לראשונה בפרק הטלוויזיה "מכירים את השרדר" ב-15 בדצמבר 1987 מסדרת הטלוויזיה של 1987 ונוצר על ידי דוד וויס. הופעתו הראשונה של קראנג בקומיקס הייתה בכרך Teenage Mutant Ninja Turtles Adventures vol. 1 בהוצאת ארצ'י קומיקס מ-1988, קראנג מופיע בהרצת הקומיקס הנוכחית של IDW Publishing מאז 2012.
סדרת הטלוויזיה מ-1987
קראנג היה מפקד צבא חיילי סלע בהנהגתו של גנרל טראג. לאחר בניית הטכנודרום, בסיס נייד מבוצר דמוי כדור ענק, לקח אותו קראנג לעצמו ולאחר מכן גירש את וון דרקוס שעזר לו לבנות את הטכנודרום לכדור הארץ. בעקבות גירושו של וון דרקוס ולקיחת הטכנודרום לעצמו הוגלה קראנג ממימד אקס לכדור הארץ, הופשט מגופו וקיבל מראה של מוח אנושי עם זרועות קטנות. קראנג מגיע לכדור הארץ וכורת ברית עם שרדר, מנהיג שבט הרגל, ויחד הם בונים מחדש את הטכנודרום. בנוסף שרדר בונה לקראנג בתמורה חליפה בצורת גוף אנושי. מטרתו של קראנג היא להשתלט על כדור הארץ, כנראה מכיוון שהוגלה אליו אך נקודה זו לא הובהרה מעולם.
בפרק השמיני בעונה השמינית של הסדרה, "Turtle Trek", מסיים קראנג את בניית הטכנודרום אך הצבים הורסים את מנועי הטכנודרום ולוכדים את קראנג בתוך מימד אקס. את השנתיים הבאות בילה במימד אקס בחוסר מעשה עד שהתקשר לחברו ד"ר דרגג העוזר לו לחזור לכדור הארץ כדי להילחם בצבים. לאחר שחוזר קראנג לכדור הארץ הוא מצליח ללכוד את הצבים יחד עם ד"ר דרגג, דרגג לא פועל לפי התוכנית ומרכז את אנרגיית החיים של הצבים ולוקח אותה לעצמו ובכך דרגג הופך לחזק מכולם. לבסוף הצבים מצליחים להשתחרר, לסכל את תוכניתו של דרגג וללכוד אותו, את שרדר ואת קראנג חזרה במימד אקס.
IDW Publishing
במהלך קשת הסיפור "מלחמת אוטרום" חוזר קראנג למימד שלו ומתחיל בכיבוש דיקטטורי. מחתרת חייזרים אינה מצליחה להביסו לבדה ולכן קוראת לצבים. עם הגעת הצבים נחלש קראנג והוא מובס.
לאחר שגנרל קראנג נשלח למאסר, ראש לטאה פורץ למתקן הכליאה שלו ואוכל את קראנג בעודו בחיים. קראנג החל לצמוח כטפיל בבטנו של ראש לטאה, ובהדרגה להשתלט על גופו.
סדרות טלוויזיה
מינים חייזרים זרים הדומים ליצורי הקראנג הופיעו בסדרת הטלוויזיה מ-2012 של ניקלודיאון בשם "הקראנג" והיו היריבים המרכזיים של הצבים בעונה הראשונה. את יצורי הקראנג דיבב נולאן נורת'. בפרק סיום העונה הראשונה, "עימות", מביסים הצבים את הקראנג ומסכלים את תוכניתו; בפרק פתיחת העונה השנייה, "מצב מוטציה", נראה כי הקראנג חי והוא מצליח לחזור לחיים. כמו כן, מוצג שהמין הקרוי קראנג הוא למעשה צבא של שיבוטים שיצאו מאולטרם בשם קראנג. כמו כן, קראנג משנת 1987 מוצג כשיבוט נוסף, אך לפי הסדרה, הוא השיבוט היותר גרוע.
צבי הנינג'ה: יוצאים מהצללים
קראנג מוצג בתור הנבל הראשי לצד שרדר. כשבסרט הוא משחרר את שרדר מכלאו ומתגלה בהמשך שהוא סתם ניצל אותו לצרכיו.
נח שטרן
נח שטרן (1912 – כ"ח באלול תש"ך, 20 בספטמבר 1960) היה משורר עברי, מתרגם ועורך.
ביוגרפיה
נח שטרן נולד בשנת 1912 ביאנובה שבליטא (האימפריה הרוסית). במהלך מלחמת העולם הראשונה שהה ברוסיה עם הוריו. למד אצל אביו ואחר כך בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה. היה מחונן ביותר, נסע לארצות הברית וקנדה ללימודים באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת אוטווה. שם רכש את הלשון האנגלית ואת חיבתו לשירה האנגלית.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי. בכתיבתו העברית החל כבר באמצע שנות ה-20 בליטא, והתמיד בה עד סמוך למותו. בשנת ה'תש"ז יצא לאור תרגומו לספר "בן כושים" מאת ריצ'רד רייט.
היה חבר בקיבוץ גבעת השלושה, אך בשל מחלתו הסתכסך עם החברים ועבר לקיבוץ רמת רחל. שם גברה מחלתו. ב-20 ביוני 1953 הוא תקף את ספרן הקיבוץ, והואשם בניסיון לרצח. ברשימותיו נמצא תיעוד לכך שהניסיון היה מתוכנן בעקבות מסרים שקיבל מאלוהים, אך שטרן סירב לבדיקה פסיכיאטרית במהלך המשפט. הוא נדון לחמש שנות מאסר, וריצה את כולן.
שיריו פורסמו ב"דבר", אך כמשורר צדדי ושכוח לא היה מוכר לדורות של קוראי שירה בארץ. שיריו קובצו על ידי אברהם ברוידס בספר בין ערפילים, שיצא לאור לאחר מותו. הספר יצא שוב עם ביבליוגרפיה מוערת מאת חיים נגיד בשנת 1974. בראשית המאה ה-21 התעורר עניין מחודש באיש וביצירתו, יצא מבחר משיריו אגרוף גורלו המר, בעריכת רן יגיל ועמוס אדלהייט. ב-2003 התפרסם הספר נקישות ורמזי אור מאת רן יגיל, מעין רומן ביוגרפי על חייו, משפטו ומותו של שטרן.
לברוח מהחיות המכוערות
הספר כל השירים; לברוח מהחיות המכוערות: מונוגרפיה הוא לקט של כל שיריו של נח שטרן שחלקם פורסמו בכתבי עת שונים ובנוסף כולל פרשנות לשירים מאת סיגל נאור פרלמן, המשולבת בסקירת הביוגרפיה של שטרן ובוחנת את השפעת קורותיו על שירתו. הספר יצא לאור בהוצאת פרדס בשנת 2018.
צור ארליך כתב בביקורת על הספר:.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על כתביו:
קצר חשמלי
קצר חשמלי (ידוע גם בפשטות כקֶצֶר) נוצר כאשר שני מוליכים או יותר, בעלי פוטנציאל שונה נוגעים זה בזה. מגע לא צפוי זה מפעיל מעגל חשמלי עם התנגדות נמוכה ביותר, בו נוצר זרם גבוה מאוד יחסית למתוכנן שעלול לגרום להתחממות יתר, שרפה, התעוותות של חומרים, התחשמלות והתפוצצות. הקצר יכול להיווצר כתוצאה מבידוד שנהרס בתוך מכשיר, עקב מגע מקרי בין שני גופים שיש בינם הפרש פוטנציאלים או עקב חדירת חומר מוליך לתווך המבודד בין מוליכים חשמליים (כמו בחדירת מים למכשיר חשמלי).
סוגי קצרים
קצרים נבדלים על פי מקור המתח ממנו הם ניזונים.
זרם ישר
ברוב המקרים מקור מתח לזרם ישר יכול להיות מצבר, קבל או ספק כוח. עם זאת, ישנם מקרים נדירים בהם רשת חשמל פועלת בזרם ישר. זרם קצר במעגל זרם ישר יופיע כאשר נוצר מגע בין המוליך החיובי לשלילי.
זרם חילופין
המקור לזרם חילופין הוא בדרך כלל רשת החשמל הארצית או גנרטור. ישנם מספר סוגי קצרים אפשריים בזרם חילופין:
הקצרים ההרסניים ביותר הם קצרים בזרם ישר וקצרים תלת-פאזיים לאדמה.
עצמת זרם הקצר
עצמה של זרם קצר מחושבת על פי חוק אוהם, לפי היחס בין מתח המעגל לסכום ההתנגדויות הפנימיות של המקור והמוליכים. עצמה זו תלויה בראש ובראשונה ביכולתו של מקור המתח לספק זרם. העצמה נמדדת באמפרים.
מספר דוגמאות לעצמה צפויה של קצר:
פוטנציאל ההרס של קצר חשמלי תלוי מאוד בפרק הזמן בו הוא נמשך. ניתוק מהיר של קצר מונע את הנזק האפשרי.
גורמים אפשריים לקצר ודרכי מניעתם
ניתוק קצרים נעשה בדרך כלל על ידי מבטח. מבטחים מסוג נתיך מותקנים בדרך כלל בתוך מכשירי חשמל, ורכיבים אחרים של מערכות חשמל מוגנים מפני קצר באמצעות מבטחים "חצי אוטומטים".
הדיוויזיה ה-299 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-299 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקמה ראשונה
הדיוויזיה הוקמה ב-6 באפריל 1940, והועמדה תחת פיקוד וילי מוזר. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה ה-16, ונשארה כחיל כיבוש בצרפת, ולאחר מכן הועברה לפולין. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-29 במסגרת הארמייה השישית, והשתתפה בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. בפברואר 1942 הועברה הדיוויזיה לזירה המרכזית, שם לחמה במהלך מבצע קוטוזוב בקיץ 1943. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בבלארוס, ובקיץ 1944 הושמדה הדיוויזיה במהלך מבצע בגרטיון.
הקמה שנייה
בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה מחדש, והיא לחמה בפרוסיה המזרחית, עד להשמדתה במרץ 1945.
הבריחה אל השמש
הבריחה אל השמש (באנגלית Escape to the Sun) הוא סרט דרמה קופרודוקציה ישראלית, צרפתית וגרמנית משנת 1972 בהפקתו ובימויו של מנחם גולן, עם לורנס הארווי, יהודה בארקן וג'וזפין צ'פלין בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי מנחם גולן ויוסף גרוס והוא מבוסס על סיפור קצר של אורי דן. העלילה היא על קבוצת יהודים שמנסים לחטוף מטוס כדי לברוח ממדינת משטרה. שם המדינה לא מוזכר בסרט אבל ברור שהמדובר בברית המועצות.
העלילה היא בהשראת מבצע חתונה, ניסיון חטיפת מטוס אזרחי ב-15 ביוני 1970 בידי קבוצת יהודים מסורבי עלייה ופעילי זכויות אדם בברית המועצות, אבל הדמיון ביניהן הוא קלוש.
הסרט צולם בברלין המערבית ובנורווגיה.
תקציר העלילה
יאשה בארזוב (יהודה בארקן) הוא סטודנט לרפואה יהודי מצטיין שעומד לפני סיום לימודיו. הוא חווה אנטישמיות באוניברסיטה בעיקר מצד הסטודנט גרישה (הרטמונד היינריקס) ולכן ביקש אישור הגירה לארצות הברית שם נמצאת אמו. עקב זאת הוא נזרק מהאוניברסיטה וגם בעלת הדירה זורקת אותו.
יאשה מאורס לנינה קפלן (ג'וזפין צ'פלין) שגרה עם אמה שרה (לילה קדרובה). שרה הייתה 10 שנים בגלות בסיביר שם נעלם בעלה. גם נינה ושרה הגישו בקשה הגירה.
מיור קירסנוב (לורנס הארווי) הוא קצין חקירות בכיר הפועל לדחיית בקשתן להגר.
כל המפגשים האלה נמצאים במעקב המשטרה החשאית של קירסנוב. לקבוצה מצטרף הצלם היהודי רומק (יהודה אפרוני) שהיה פעם מודיע של המשטרה. הוא נעצר ועובר חקירה אלימה.
קירסנוב מתאהב בנינה ורוצה להפריד בינה ליאשה. יאשה מקבל אשרת הגירה אך יום לפני כן הם מתחילים להתחתן כדי שנינה תוכל להגיש אחר כך בקשה לאיחוד משפחות. הם מתחתנים בחשאי ומבלים את הלילה בדירת קפלן כשהאם שרה מבלה בבית מרזח עם שיכור (קליב רבל).
המטוס נוחת וממנו מתפרצים השוטרים ועוצרים את קבוצת הבורחים. נינה ויאשה מצליחים להימלט אך יאשה נפצע מיריות. הם ממשיכים בשלג לעבר הגבול אך כוחותיו של יאשה אוזלים והוא מת בשלג.
השופטת (גילה אלמגור) מטיחה בפני חברי הקבוצה שהם אשמים בבגידה. כגן ואברמוביץ' נדונים למוות, שרה וגב' אברמוביץ' נידונות לעשר שנות עבודת פרך. באבורין נידון לאשפוז ממושך במוסד פסיכיאטרי.
היינריך הופמן (צלם)
היינריך הופמן (בגרמנית: Heinrich Hoffmann; 12 בספטמבר 1885 – 15 בדצמבר 1957) היה צלם, פוליטיקאי, מוציא-לאור וחבר במפלגה הנאצית, מבכירי מעגלו הפנימי של אדולף היטלר, אשר שימש כצלמו האישי. תמונותיו היוו חלק משמעותי בקמפיין התעמולה של המשטר הנאצי וסייעו בהצגת הפיהרר ומפלגתו כתופעה חברתית יוצאת דופן ומיוחדת במינה.
צילומיו זכו לפרסום נרחב והופיעו על כרזות, ספרים ובולים, שימושים שבגינם קיבל תמלוגים גבוהים אשר הפכו אותו במהרה למיליונר. לאחר מלחמת העולם השנייה נשפט ונידון לארבע שנות מאסר באשמת. חוקרי ביזת יצירות האמנות תייגו אותו כפושע בכיר אשר היה אחראי לשדידתם של יהודים רבים, הן כ והן כאספן, ואוספו הפרטי שהכיל יצירות רבות אשר היו שייכות בעבר ליהודים הוחרם. מאוחר יותר ציוו הרשויות במדינת בוואריה להשיב לידיו את כל היצירות שנלקחו ממנו בין אם היו גנובות ובין אם לא.
ביוגרפיה
הוא המשיך לרכוש ניסיון בתחום עד שלבסוף התיישב במינכן ב-1909 ופתח חנות צילום ברחוב מספר שלושים ושלוש, ממנה עבד כצלם עיתונאות, פרסום ודיוקנאות. עסקיו של הופמן שגשגו ובמהרה גילה כי הוא זקוק לעוזרים, ולכן שכר את שירותיה של אישה צעירה אשר ענתה לשם אווה בראון, לימים אשתו של אדולף היטלר, כעוזרת ונציגת מכירות. השניים אף נפגשו לראשונה כאשר ביקר היטלר בחנותו של הופמן באוקטובר 1929 והכיר את עצמו בתור  ; בהמשך העסיק גם את אחותה הצעירה של אווה, גרטל, החל משנת 1932.
כעבור ארבע שנים ייסד הופמן את סוכנות הצילום "פוטובריכט הופמן" אשר עסקה בצילום תמונות דיוקן ומתן שירות מקצועי לעיתונים. כמו כן ניהל עסק גדול לייצור גלויות, בנוסף למעורבותו בניהול העיתון המאויר של מינכן, שמהדורותיו התפרסמו גם בברלין ובאוסטריה.
הופמן נישא לתרזה "נלי" באומן (15 בדצמבר 1886 – 11 באוגוסט 1928) ב-1911 במינכן, לימים מעריצה נלהבת של היטלר ומשטרו, ולזוג נולדו במהרה שני ילדים; בתם הנרייטה (2 בפברואר 1913 – 18 בינואר 1992), אשר התחתנה ב-31 במרץ 1932, עם מנהיג הנוער ההיטלראי באלדור פון שיראך, ובנם היינריך (24 באוקטובר 1916 – 14 בספטמבר 1988); לאחר מותה הפתאומי של אשתו ב-1928 נישא הופמן בשנית לארנה גרובקה כעבור שנה.
בשנים הבאות עבד הופמן כפרילנסר וכצלם מלחמה, עד שגויס באוגוסט 1917 וסופח ליחידת תעופה רזרבית בה שימש כ, דהיינו מיליציית חיילים בעלת מקצועיות לחימתית ירודה, ונשלח אל החזית המערבית. בתום המלחמה שב לעבודתו כצלם עיתונאות וסיקר חדשות מהרפובליקה הסובייטית הבווארית.
המפלגה הנאצית
הופמן חבר למספר מיליציות אזרחיות מזרם הימין הקיצוני ב-1919, והשתמש בכישוריו כצלם על מנת להביע את תמיכתו בהן; הוא עזר לאייר את העלון "שנה אחת למהפכה הבווארית, בתמונות", והכיר לראשונה באותה העת את דיטריך אקרט, אשר לימים הפך למייסד ביטאון המפלגה הנאצית הפלקישר באובכטר, וכן העיתון האנטישמי , אותו עזר הופמן להפיץ. בין השניים נרקמה חברות עמוקה וארוכת שנים.
בהמשך הצטרף למפלגה הנאצית באופן רשמי, אליה נרשם ב-6 באפריל 1920, והחל לצלם מנהיגים פוליטיים שונים כגון הרמן גרינג, רודולף הס ולאחר זמן מה גם את אדולף היטלר, אותו פגש לראשונה ב-1919, אשר התרשם ממנו לטובה ומינה אותו לצלם האישי שלו.הופמן השתתף בפוטש במרתף הבירה בתור כתב צילום, ולאחר שפעילות המפלגה הנאצית נאסרה ב-1923 בעקבות כישלונו, הצטרף לאחד מארגוני ממלאי המקום, הגרוסדוטש וולקסגמיינשהאפט, עד לתחייתה של המפלגה כעבור שנתיים. בשנים הבאות ייסד את העיתון ה, ובנובמבר 1929 ייצג את המפלגה הנאצית באספה שהתקיימה ב. בין דצמבר 1929 לדצמבר 1933 שירת כחבר במועצה העירונית של מינכן, וב-1940 הפך לחבר רשמי בפרלמנט של ה. לאחר השתלטותו של היטלר על המפלגה הנאצית ב-1921 ומינויו של הופמן, לא הורשה אף אדם אחר לצלם את תמונותיו של הפיהרר מלבדו. הופמן עצמו הוגבל בחופש אמנותו, לאחר שבתקרית אחת בברגהוף צילם את היטלר משחק עם כלב הטרייר של אשתו, אווה בראון. בתגובה אסר עליו היטלר לפרסם את התמונה ואמר לו כי,.
היטלר שמר על אחיזה חזקה סביב תדמיתו הפומבית, ובכל פעם שרכש חליפה חדשה דאג להצטלם איתה לפני שלבש אותה בפרהסיה בכדי להעריך את הרושם שהביע. לדברי הופמן, ציווה היטלר ב-1933 להוציא מסירוקלציה את כל התמונות בהן נראה לובש לדרהוזן. כמו כן הביע את סלידתו מבניטו מוסוליני, אשר הצטלם בעודו לובש בגד ים.
ניסיונותיו של הופמן לצייר את היטלר כמודל לחיקוי עבור העם הגרמני היו מאתגרים מאחר שהוא חסר את רוב המאפיינים של, קרי שיער בלונדיני וגובה בולט, אשר אידאולוגיית הסדר החדש שאפה לשמר. בתמונותיו ניסה הופמן למקד את מלוא תשומת הלב של הצופה אל עיניו של היטלר, אשר רבים תיארו כחלומיות ומהפנטות.היטלר השתמש בצילומיו של הופמן לקידום קמפיין התעמולה של המפלגה הנאצית, אותה ביקש לייצג כתופעה חברתית מיוחדת ובעלת חשיבות מכריעה. תמונות שצילם ב-1926 בויימאר, תורינגיה, אחת המדינות הגרמניות הבודדות שלא אסרו על נאומיו של היטלר, הציגו מצעדים מרשימים בהם השתתפו כחמשת אלפים חיילים אשר נראו לראשונה מצדיעים במועל יד, והופצו באלפיהן ברחבי גרמניה לאחר שהודפסו בעיתון הנאצי הרשמי. ב-1933 אייר את הספר "חייו הנסתרים של היטלר", אשר היווה חלק גדול ממאמציו הרבים של הפיהרר לעצב את דמותו הפומבית. לאורך הזמן הפכו הופמן והיטלר לחברים קרובים; ההיסטוריון תיאר אותו בתור  אשר לדבריו נהנה ממשרת "ליצן החצר" במעגלו של היטלר. הופמן הצטרף לקבוצת חברים קטנה אשר נסעה לבית הסוהר לדנסברג בכדי לפגוש את היטלר כאשר השתחרר ממאסרו ב-20 בדצמבר 1924, וצילם את תמונתו. בשנים הבאות סעד עמו לעיתים קרובות בברגהוף או במסעדתו המועדפת במינכן, האוסטריה בוואריה, בזמן שריכלו יחדיו ושוחחו על ציירים שונים מ. כמו כן התלווה לקמפיין הבחירות שניהל נגד פאול פון הינדנבורג ב-1932, אותו ערכו במתכונת יוצאת דופן באותה העת של טיסה מעיר לעיר.
הופמן התלווה לאחד ממסעותיו של היטלר למינכן ב-1931 כאשר קיבל הפיהרר את החדשות על מותה של אחייניתו, גלי ראובל, אשר התאבדה לאחר שירתה לעצמה בראש. בספר זיכרונות שכתב בתום המלחמה, "היטלר היה חברי הטוב", העלה הופמן את האפשרות שראובל הרגה את עצמה מאחר שהייתה מאוהבת באדם אחר, ולא הצליחה להתמודד עם ניסיונותיו של היטלר לשלוט בחייה, במיוחד לאחר שגילה כי ניהלה רומן עם אמיל מוריס, אחד מחייליו ונהגו הפרטי .לאחר עלייתו לשלטון של היטלר והפיכתו למנהיגה הבלתי מעורער של גרמניה, העניק להופמן מספר פריווילגיות והפך אותו לאדם היחיד ברייך שהורשה לצלם אותו. מאוחר יותר נענה להצעתו לפיה יקבלו שניהם תמלוגים מכל התמונות בהן הופיע, ביניהן על כרזות ובולים, רעיון אשר מילא את כיסיהם בעושר רב. כאשר עסק הופמן בצילומים אחרים, השתמש ב עבור ייצוגו המקצועי.
הופמן נבחר כחבר בפרלמנט הרייכסטאג הנאצי ב-1933, אולם לאחר העברת חוק ההסמכה באותה שנה, הפך גוף זה לממשלת בובות אשר שימשה כבמת תפאורה ותו לא עבור נאומיו הפוליטיים של היטלר והגשמת מטרותיו האישיות.
האמון הרב שחש היטלר כלפי הופמן ניכר לראשונה ב-1935, לאחר שהרשה לו להנפיק מהדורה מוגבלת של שבעה ציורים מתוך תיק עבודותיו, אותו הרכיב במהלך מלחמת העולם הראשונה. באותה שנה העניק לו את אחד מציוריו כמתנה עבור יום הולדתו החמישים, בו תיאר את של בית ויטלסבאך במינכן, מושא אמנותי שהיה אהוב עליו במיוחד. בשנים הבאות דעך חלום נעוריו להפוך לאמן, עד שלבסוף אסר לחלוטין על פרסום חוזר של יצירותיו או של ביקורות כלפיהן. בסופו של דבר החזיק הופמן לפחות ארבעה מציוריו באוספו, אשר הוחרמו בידי הצבא האמריקאי לאחר המלחמה ומעולם לא הושבו לגרמניה.
למורת רוחו וזעמו הרב של היטלר בחר חבר נאמני התצוגה הגרמנית שהתקיימה במשכן לאמנות במינכן ב-1937 בתמונות וציורים שלא מצאו חן בעיניו, ובשל כך פיטר אותם ומינה במקומם את הופמן כדירקטור. החלטה זו הכעיסה את קהילת האמנים, אשר חשו כי לא היה מתאים לתפקיד. כתב בספרו, "היטלר וכוחה של האסתטיקה", כי הופמן היה.
בתגובה לביקורת הנוקבת שספג הסביר הופמן כי ידע מה היטלר רצה ומה הוא אהב. על אף כן הוסרו מהתצוגה אפילו כמה מבחירותיו האישיות בפקודתו האישית של הפיהרר. במקרה אחד, חדר מלא יצירות אשר לדבריו היו נדחו בידי היטלר בהינף יד כועס. הופמן נותר בתפקיד מנהל התצוגה במשך שנה נוספת, והיה אחראי לבחירת התמונות אשר המתינו להחלטתו הסופית של היטלר. הוא העדיף את סגנון הציור שהיה מקובל בחלקיה הדרומיים של גרמניה, אותו כינה שר התעמולה יוזף גבלס ביומנו הפרטי בתור, על פני הסגנון הניסיוני יותר שהיה נפוץ באזורים הצפוניים .לאחר חקיקת חוק החרמת יצירות אמנות מנוונת, אשר עיגן את לקיחתם של פריטי אמנות וציורים ממוזיאונים וגלריות ללא כל התנגדות או צורך בתשלום והעברתם לתערוכת האמנות המנוונת שהתקיימה במינכן ב-1937, מונה הופמן לאחד ממנהלי הפרויקט שהופקדו על תהליך איסופן, לצדו של יושב הראש, אדולף זיגלר, נשיא לשכת הרייך לאמנות חזותית, סוחר האמנות קארל הייברסטוק, ורבים אחרים.
כעבור שנה מיזג יוזף גבלס את ועדת מנהלי הפרויקט לתוך משרד התעמולה של הרייך, וצירף אליה חברים נוספים; מטרתם העיקרית הייתה מכירתן של יצירות האמנות לכל המרבה במחיר, פעילות אשר השיגה לממשלה הנאצית רווחים רבים, אולם לא גבוהים כפי שציפתה, מאחר שהשמועות שנפוצו כי הנאצים חיפשו למכור כמות אדירה של יצירות אמנות גרמו למחיר השוק ליפול.
כאשר החלו להיפסק פעילויותיהן של המכירות הפומביות לאור המלחמה הקרבה, עדיין היו ברשות המשרד יותר מ-12,000 פריטים מוחרמים שלשכתו של הופמן הגדירה כחסרי ערך אמנותי. לאחר שהגיע היטלר בכדי לבחון אותם באופן אישי, סירב להחזירם לאוספים המקוריים מהם נלקחו והורה על שריפתם. בשל כך הוצתו כ-1,004 ציורי שמן ו-3,825 פריטי אמנות אחרים ב-20 במרץ 1939, בחצר המרכזית של תחנת כיבוי האש הראשית של ברלין.
בהמשך הצטרף הופמן למשלחת הנאצית שנסעה לברית המועצות, בה קידם שר החוץ יואכים פון ריבנטרופ את הסכם ריבנטרופ–מולוטוב עם ויאצ'סלב מולוטוב, אשר איפשר לגרמניה לפלוש לפולין ב-1939. היטלר ביקש מהופמן באופן מפורש לנסות ולצלם את תנוכי אוזניו של יוסיף סטלין, מאחר שהיה סבור כי באמצעות בחינתן מקרוב יוכל לקבוע האם היה יהודי או לא. תנוכי אוזניים אשר הצביעו על תורשה יהודית היו צמודים, לדבריו, ואילו תנוכים מופרדים היוו סממן ארי ברור. הופמן מסר לידיו את התמונה המבוקשת, ולשביעות רצונו הרבה קבע היטלר כי סטלין לא היה יהודי. כמו כן אסר עליו לפרסם תמונות בהן נראה השליט הרוסי מעשן סיגריות, מאחר שלטענתו היה זה לא-הולם עבור אדם במעמדו להיראות בצורה הזו .בנוסף למכרתם המשותפת, אווה בראון, הכיר הופמן להיטלר גם את סוחרת האמנות, ממנה רכש יצירות אמנות רבות עבור אוספו הפרטי, אשר ייעד להציג במוזיאון הפיהרר שבעיר הולדתו לינץ, אוסטריה. קשרם סייע לדיטריך רבות, ובזכותו מכרה פריטים נוספים גם לבכירי נאצים אחרים ולמוזיאונים גרמניים. לאחר כיבושה של הולנד ב-1941 ניצלה דיטריך את המצב לטובתה וקנתה יצירות רבות מסוחרי אמנות הולנדים, לעיתים במחירים מופקרים.
כמו כן הכיר לו הופמן את דוקטור תאודור מורל, אשר הפך לרופאו הפרטי, לאחר שהמליץ לו עליו לצורך טיפול באקזמה ממנה סבל. מורל היה חבר במפלגה הנאצית מזה שנים רבות, וטיפל בהיטלר בעזרת מגוון רחב של סמים, אשר ככל הנראה הובילו למצבו הפיזי הירוד לקראת סוף המלחמה.
לאחר שנת 1941 החל הופמן לאבד את תשומת הלב הרבה שנהג היטלר להעתיר עליו, ככל הנראה הודות למזכירו האישי, מרטין בורמן, אשר לא חיבב אותו, והעביר לפיהרר מידע כוזב כנגד כל שאר המתחרים שנאבקו על אהבתו.
החיים לאחר המלחמה
לאחר שחרורו מבית הסוהר עתר הופמן לבית המשפט כנגד החרמת נכסיו, וזכה חזרה בעשרים אחוז מהונו המקורי, סכום שנאמד בכ-350 אלף מארקים. כעבור מספר חודשים הורה משרד האוצר הבווארי להשיב לידיו את כל יצירות האמנות אשר הוחרמו ממנו בעת הרשעתו ועדיין נמצאו ברשות המדינה. ב-1958 דרשה אוסטריה לקבל חזרה שני ציורים של פרדיננד גאורג ואלדמולר, אולם הם כבר נמסרו להופמן. חקירות מעמיקות בנוגע למעורבותו בביזת חפצי האמנות בידי גרמניה הנאצית מעולם לא התקיימו, ואף על פי שכל תוארי הכבוד שקיבל נשללו ממנו, המשיך להתייחס לעצמו כפרופסור, דבר שהסביר מאוחר יותר,.
התמונה מכיכר אודאון
מעט לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה החל הופמן לצלם סדרת תמונות של מה שכונה באותה העת בשם, קרי תחושת האיתנות וההתמסרות העמוקה שחשו הגרמנים כלפי המאמץ המלחמתי המשותף. אחת התמונות שצילם ב ב-2 באוגוסט 1914, זכתה לפרסום רחב ותהודה לאומית לאחר שבמבט מקרוב נראה עומד בקהל לא אחר מאשר אדולף היטלר, אשר הריע בשמחה.הופמן טען כי גילה את פניו של היטלר בתמונה רק ב-1929 לאחר שביקר בגלריה שלו. כאשר סיפר לו שצילם את המתרחש בכיכר באותה העת, השיב לו היטלר שהיה נוכח בקהל; לאחר מכן עיין בלוחיות הנגטיב של צילומיו עד ששם את ידו על התמונה, ובבדיקה חוזרת הבחין לפתע בפניו של היטלר בולטות מבין שאר האנשים. התמונה פורסמה ב-12 במרץ 1932, בעיתון הנאצי ה. עד סוף מלחמת העולם השנייה איבד הופמן את הנגטיב המקורי.
ההיסטוריון גרד קרומיך טען ב-2010 כי הופמן זייף את התמונה. קרומיך בחן מגוון תמונות אחרות אשר צולמו בכנס שהתרחש בכיכר אודאון באותו יום, ולא הצליח לאתר את היטלר במקום בו לכאורה צילם אותו הופמן. כמו כן, בגרסה אחרת של התמונה אשר נמצאה בארכיון מדינת בוואריה, נראו פניו של היטלר שונים במקצת מאשר אלו שבתמונה שפורסמה. בשל הספק שהתעורר בעקבות הסתירות הללו נוצרה מחלוקת בדבר האותנטיות של התמונה.
ארכיון צילומים
ארכיון הצילומים המרכזי שהיה בבעלות חברתו של הופמן עוקל בידי הממשלה הצבאית שהקימו בעלות הברית האמריקאיות עם כיבושה של גרמניה, ונלקח כשלל מלחמה. צילומים חשובים רבים נמצאים כיום ברשות הארכיון הלאומי של ארצות הברית, ומשמשים כמקור היסטורי עבור סטודנטים וגורמים חינוכיים אחרים. כלל התמונות שבאוסף נחשבות לנחלת הכלל, היות שהחוק בארצות הברית מגדיר שלל מלחמה נאצי כחופשי מזכויות יוצרים. חלק מהארכיון נותר באירופה ונמצא כיום בספריית מדינת בוואריה שבמינכן, גרמניה.
תשע תמונות שצילם הופמן חושפות את אהבתו של היטלר כלפי דמותו הפומבית, וכיצד נהג להתאמן בהצגת תנוחות ידיים והבעות פנים שונות לקראת נאומיו. הוא ביקש מהופמן שיצלם את עצמו כך שיוכל לראות איך נראה הדבר מצד הקהל, והשתמש בתוצאות בכדי לעצב את הופעתו, אותה אהב ללטש בכל פעם שהדבר התאפשר לו. לבסוף ביקש כי ישמיד את התמונות, בקשה אותה הופמן לא כיבד.
יצירות האמנות
יצירות אמנות רבות שנבזזו מידי אספנים יהודים עברו דרך ידיו של הופמן, אולם תביעות ועתירות שהוגשו לאחר המלחמה בכדי להשיבן נתקלו בהתנגדות רבה. ב-2020, לאחר משא ומתן ארוך שנים, ציורו של יאן ואן דר היידן, "נוף של כיכר הולנדית", הושב חזרה ליורשיהם של גוטליב ומתילדה קראוס, אשר נמלטו מווינה ב-1938. הופמן קיבל את הציור כמתנה מהנאצים. ממשלת בוואריה לא ביצעה כל מאמצים על מנת להשיבו למשפחת קראוס, אלא מכרה אותו תמורת סכום זעום ב-1962 לבתו של הופמן, הנרייטה.
במהלך המלחמה
תחת שלטונה של גרמניה הנאצית הרכיב הופמן ספרי תמונות רבים שעסקו בחייו של היטלר ובמשטרו, אחד הבולטים מביניהם היה "חייו הנסתרים של היטלר" מ-1933, אשר תואר בידי המבקר בתור.
בהמשך כתב הופמן שלושה ספרים; "היטלר באיטליה", "היטלר משחרר את חבל הסודטים", ו"היטלר במולדתו"; ב-1940 פרסם את הספר "היטלר במערב". ספרו האחרון מאותה תקופה, "פניו של הפיהרר", נכתב מעט לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. ב-1936 קיבל לידיו את השליטה על בית ההוצאה לאור של הסטריאוסקופ אוטו שנשטיין,, ובכך הפך לאחד מאנשי המקצוע הבולטים ביותר בתחום בגרמניה עד לסוף המלחמה.
ספון (קומיקס)
ספּוֹן (באנגלית: Spawn) הוא דמות בדיונית של גיבור-על שנוצרה על ידי טוד מקפארלן, בסדרת חוברות קומיקס מבית אימג' קומיקס שהחלה במאי 1992.
תוכני החוברות הם בעלי מאפיינים דתיים, מעלים סוגיות הקשורות במלחמה בין גן עדן לגיהנום כאשר בני האדם נלכדים באמצע (כמו גם ניצולו של חייל בן אנוש בידי הגיהנום כדי להוביל צבא כנגד ממלכת גן עדן), ובהמשך עולה קיומה של קבוצת מלאכים סוררים בראשותו של מלאך תאב כוח, והם מגורשים מגן-עדן וזוממים מלחמת אחרית הימים בין שתי הממלכות. כמו כן מופיעים מאפיינים נוצריים מובהקים כגון שנים-עשר השליחים כמבחנו הסופי של ספון להוכחת שימורו של המין האנושי, ולבסוף ארבעת פרשי האפוקליפסה הזורעים הרס בעיר ניו יורק.
סדרת החוברות הצליחה ויצאו לה חוברות ספין אוף (Angela, Curse of The Spawn, Sam & Twitch, Spawn: The Dark Ages) וכן מאנגה בשם Shadows of Spawn. עם יציאת חוברת מספר 301 ביוני 2019, הייתה סדרת "ספון" לסדרת הקומיקס הארוכה ביותר שנוצרה על ידי יוצר יחיד.
הסדרה עובדה לסרט לייב אקשן בשנת 1997 בכיכובו של מייקל ג'יי וייט, לסדרת טלוויזיה מונפשת מבית HBO ולארבעה משחקי מחשב. לסדרה היו מספר קרוסאוברים עם דמויות אחרות כבאטמן, ויצ'בלייד, WildC.A.T.s, Youngblood ו-Shadowhawk.
דמותו של ספון מדורגת במקום ה-36 ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי IGN וכן במקום ה-50 ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר.
עלילה
לאחר מותו ועסקתו עם מלבולג'יה, אל סימונס חוזר לעולם החיים כאשר גופו מעוות ללא הכר וברשותו כוחות הנקרופלסמה האפלים של השאול. הוא מגלה כי חמש שנים עברו מאז מותו, ואשתו לשעבר כעת נשואה לחברו הטוב ביותר. כאשר הוא מסתתר בסמטאות האפלות המרכיבות את "עיר העכברושים" (Rat City), הוא מתכנן את נקמתו בג'ייסון ווין אשר גרם למותו, אך עד מהרה הוא מגלה כי זו לא החזית היחידה בה הוא צריך להילחם, אלא כי עליו להילחם גם בכוחות השאול שנשלחו בידי מלבולג'יה ולשבור את שליטתו של מלבולג'יה עליו. הוא מוצא מקלט באיש זקן בשם קוליוסטרו, שנראה בהתחלה כחסר בית נוסף בקרב בני האדם שמאכלסים את "עיר העכברושים", אך מתגלה כחייל שאול כמוהו, שעוזר לסימונס לשמור על שארית אנושיותו.
בהמשך הדרך, ספון מוצא עצמו נלחם גם נגד כנופיות רחוב ובפשע המאורגן המאיימים על שלוות "עיר העכברושים", ובנוסף נאלץ להתגונן אל מול כוחות הגיהנום המאיימים לחסלו אם לא יעשה כמצוותם, ביניהם "ליצן", מלבולג'יה עצמו, מלך השאול האימתני אוּרַיזֶן (שם שנלקח מעבודתו של המשורר ויליאם בלייק), המלאך הסורר מאמון, וכוחות גן-עדן כחיילי "הגואל", אנג'לה, וזרה.
ספון גילה כי עלייתו לכוח של אוריזן תוכננה בידי מלבולג'יה, כחלק מתוכנית גדולה יותר להשתלט על ממלכות הגיהנום. בעזרתה של אנג'לה, ספון חוזר לגיהנום ומביס את מלבולג'יה. מאמון הרשע מציע לו את כתר ממלכת הגיהנום ואפשרות כניסה לגן-עדן, אך הוא מסרב. לאחר שספון מציע לקוליוסטרו אפשרות לקבל על עצמו את כס מלכות הגיהנום כדי להפוך את ממלכת הרוע לאוטופיה ומקור הטוב שיכה בצער שאופף את ממלכת הארץ, קוליוסטרו בוגד בו ברגע של חולשה ולוקח את הכתר לעצמו. מאמון, מצידו, זומם להשתלט על כוחותיו הנקרופלסמיים של ספון, ולאור מלחמת אחרית הימים הממשמשת ובאה בין הגיהנום לגן עדן, מתגלה מזימה שנועדה להשתמש בבני האדם כדי להוליד את אלוהים והשטן בדמות אדם, פשוטו כמשמעו.
כוחות
לספון מוענקים כוחות נקרופלסמיים מממלכת הגיהנום, כאלה שמאפשרים לו יכולות על-טבעיות וריפוי עצמי. בנוסף, חליפתו היא מעטה קשיח וסימביוטי אשר מעניקה לו כושר סיבולת גבוהה ומשנה את צורתו לכדי יצירת כלי נשק כמו שלשלאות ודורבנים, בנוסף לגלימה המעניקה לו יכולת תעופה. לאחר פגישה ראשונה עם "הגואל", ספון נהפך לחזק יותר, כאשר חליפתו מעניקה לו כוחות גדולים יותר. כאשר הוא נתקל באוריזון, מלך השאול הבלתי מנוצח (Spawn #95) הוא כמעט מאבד את צלם אנושיותו, עד שכוח מסתורי חדש מעניק לו כוחות בל ישוערו שעוזרים לו לכלוא את אוריזן במעמקי האדמה, ומאוחר יותר אף מאחד את חליפתו של ספון בגופו הנקרופלסמי. בעקבות זאת, ספון מגלה שגופו מאכלס בתוכו אלפי נשמות בני אדם, כשכל אחד יכול לשמש כחייל השאול.
בשלב מסוים נוספים לספון כוחות אמפתיה שמאפשרים לו לחוש בכאב וסבל בעולם, ולאחר מאורעות אחרית הימים ואכילת הפרי האסור מעץ החיים (Spawn #161), ניתנים לו כוחות זמניים כמעט-אלוהיים שעוזרים לו ללכוד את יתר חיילי השאול ולהוות כוח שקול כנגד כוחות גן עדן וגיהנום.
ספון יכול להיהרג רק אם נערף ראשו בידי נשק מממלכת גן-עדן.
אריה ליב קפלן
הרב אריה ליב קפלן (מכונה: לייבל; י"ט בתשרי תש"ח, 3 באוקטובר 1947–ט"ז באייר תשנ"ח, 12 במאי 1998) היה שליח חב"ד הראשי בצפת, מייסד ומנהל מוסדות וקריית חב"ד בצפת, ראש כולל אברכים בבית הכנסת צמח צדק בצפת ויו"ר ארגון הגג של מוסדות חב"ד בישראל.
ביוגרפיה
נולד בפריז שבצרפת לרב משה בנימין ולשרה קפלן. בשנת תשי"ז עברה המשפחה לניו יורק. בין השנים תשכ"ב-תשכ"ה למד בסניפי ישיבת תומכי תמימים בניוארק ובמונטריאול ושימש כ"חוזר" - חבר בקבוצת התלמידים שהייתה חוזרת על דברי תורתו של הרבי מליובאוויטש ומכינה אותם לדפוס.
באדר תשכ"ז נשלח על ידי רבי מנחם מנדל שניאורסון יחד עם שבעה בחורים נוספים לשמש כ"תלמידים השלוחים" בישיבת חב"ד במלבורן, שנפתחה זמן קצר קודם לכן. בניסן תשכ"ט חזר לניו יורק ולמד בישיבת תומכי תמימים המרכזית שבמרכז חב"ד העולמי – 770.
בטבת תשל"א נישא לשרה הינדא בת הרב דוד משה ליברמן, למד בכולל אברכים בשכונת קראון הייטס, הוסמך לרבנות על ידי הרב ישראל יצחק פיקרסקי והרב מרדכי מנטליק ועשה שימוש אצל הרב זלמן שמעון דבורקין.
השליחות לצפת
בקיץ תשל"ג קיבל הרב קפלן את הצעת הרבי מלובביץ' לשמש שליח חב"ד בעיר צפת ולחדש את היישוב הישן של חב"ד במקום, עלה לישראל והחל לשקם את בית הכנסת "צמח צדק" בצפת. באותה שנה פתח את כולל "צמח צדק" בעיר, עמד בראשו ומסר בו שיעורים, תפקידים בהם שימש כל ימי חייו.
מאז הגעתו לצפת עמד בקשר עם הרבי ודאג להחלפת המצבה של אחיו. באלול תשל"ו הציעה הנהלת ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית בישראל לרב קפלן לפתוח ישיבה חדשה בצפת. באייר תשל"ז, לאחר הסכמה מהרבי מלובביץ', פתח את ישיבת חסידי חב"ד ליובאוויטש עם קבוצת בחורים מישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד. כיום היא נחשבת לישיבת חב"ד הגדולה בישראל.
בשנת תשל"ד, החל בפרויקט הבנייה להקמת שכונת חב"ד בפאתי הר-כנען בצפת. בהוראת הרבי נקראת השכונה "קריית חב"ד". בי"ח באלול תשל"ח נחנך השלב הראשון הכולל 109 דירות ומקומות לגני ילדים, חנויות ומקלטים. כשנה לאחר מכן הסתיים השלב השני. בהמשך הוקמה גם שכונת "גבעת שושנה" על שם אמו של יוסף יצחק גוטניק. כיום מתגוררים במקום מאות משפחות חב"ד, בהנהגת רב הקהילה הרב מרדכי ביסטריצקי.
בשנת תשל"ה הקים את "בית לובא" המציג תערוכות קבועות, ספרייה תורנית גדולה תוכניות אור-קוליות על צפת והקבלה, ערבי מוזיקה ועוד.
במשך השנים הקים הרב קפלן בקריית חב"ד מוסדות חינוך רבים: תלמוד תורה "אור מנחם" לבנים, רשת של כ-15 מעונות יום וגני-ילדים, "בית חנה" - קמפוס לבנות הכולל חטיבת-ביניים, חטיבה גבוהה במגמות עיוניות ומקצועיות, סמינר למורות ולגננות, "מכון אלטה" - מוסד ללימודים גבוהים לנערות מישראל ומרחבי העולם, "מכון אסנט" - מכון ללימודי יהדות עבור עולים חדשים, בעיקר סטודנטים מארצות הברית ומברית-המועצות. כן הקים את בית הכנסת חב"ד המרכזי "היכל לוי יצחק".
בשנת ה'תשמ"ה (1985) עמד מאחורי אירוע סיום המחזור הראשון בלימוד הרמב"ם היומי, בו אברהם פריד הופיע לראשונה בישראל.
בשנת תשנ"ז פתח את ישיבת "צעירי השלוחים" בצפת עבור בני שלוחי חב"ד מרחבי העולם.
בשנת תשמ"ד התמודד הרב קפלן לראשות העיר מטעם סיעת אגודת ישראל והוא נבחר לחבר עיריית צפת עד שנת תשנ"ד ומילא בה שורת תפקידים. בין השאר פעל לבחירת הרב לוי ביסטריצקי לרב העיר. כן כיהן כיו"ר "ארגון הגג למוסדות חב"ד" בישראל וחבר ב"אגודת חסידי חב"ד בישראל" וב"ועד להפצת שיחות" בעריכת ובהדפסת שיחותיו המוגהות של הרבי מלובביץ'.
בליל ט"ז באייר תשנ"ח נפטר בתאונת דרכים בדרכו לאירוע חנוכת בית חב"ד במינסק והוא בגיל 50, ארונו הובא ארצה והוא נקבר בליל ל"ג בעומר בבית הקברות היהודי העתיק בצפת.
מספריו
כן פרסם מאמרים בבימות שונות והיה העורך של "פרדס חב"ד".
GCompris
GCompris (הגייה: זֶ׳ה קוֹמפּרי) הוא מארז תוכנה הכולל תוכנת בידור חינוכי לילדים בגילאי 2 עד 10. GCompris נכתב במקור בשפות התכנות C ו־Python ובעזרת ערכת הכלים GTK+, אך שוכתב בתחילת 2014 וכעת כתוב בשפות התכנות C++ ו־QML ומשתמש בערכת הכלים Qt. GCompris הוא תוכנה חופשית בקוד פתוח והגרסה הנוכחית מופצת בכפוף לדרישות רישיון AGPL 3.0. GCompris היה חלק מפרויקט GNU.
השם GCompris הוא משחק מילים בצרפתית. הגייתו זהה להגיית המילה "הבנתי" בצרפתית (J'ai compris, זֶ׳ה קוֹמפְּרי), והוא כולל בתחילתו את האות G, שאופיינית למיזמי תוכנה שונים של פרויקט GNU.
GCompris זמין עבור לינוקס, BSD, macOS, Windows ואנדרואיד. בעוד הגרסאות עבור Microsoft Windows ו־macOS בהתחלה הופצו עם מספר פעילויות מוגבל והיה צורך לשלם מחיר סמלי לפתיחת כל הפעילויות, מאז פברואר 2020 הגרסה המלאה חופשית לחלוטין עבור כל הפלטפורמות.
תכונות
נכון למועד הכתיבה, GCompris כולל מעל 130 משחקים, הנקראים "פעילויות". המשחקים מסודרים בקבוצות הבאות:
היסטוריית הפיתוח
ל־GCompris שני ענפים, שמשניהם הושקו גרסאות. הענף הראשון והוותיק יותר, שהוא הענף שהשתמש ב־GTK+, שמכיל 140 פעילויות, נחשב כעת לענף הגרסאות הישנות, מכיוון שאינו בפיתוח. הגרסה האחרונה שהשתמשה ב־GTK+ היא גרסה 15.10, שהושקה ב־18 באוקטובר 2015. הענף החדש של Gcompris משוכתב לחלוטין בשפת התכנות Qt Quick. פיתוח הגרסה הנוכחית נעשה בשפות התכנות JavaScript, QML ו־.
אליפות ישראל בהיאבקות חופשית נובמבר 2016
אליפות ישראל בהיאבקות חופשית נערכה בבאר שבע ב-19 בנובמבר וב-26 בנובמבר 2016.
ראו גם
אליפות ישראל בהיאבקות יוונית-רומית
קובאן קרסנודאר (הוקי קרח)
היסטוריה
הרעיון להקמת הקבוצה הועלה על ידי ממשלת מחוז קרסנודאר כבר ביולי 2007, אך הרעיון לא יושם עד דצמבר 2011.
הקבוצה נרשמה ב-19 בינואר 2012 ובמרץ אותה שנה הגישה בקשה להצטרף לליגת VHL.
בעונת הבכורה הקבוצה סיימה במקום 17 בעונה הסדירה ולא הצליחה להעפיל לפלייאוף. בעונת 2014/15 סיימה במקום 14.
ב-29 ביוני 2015 נודע שהקבוצה לא תתמודד בעונת 2015/16 בשל קשיים פיננסיים שעמדו בפניה.
וייד בארט
סטיוארט אלכסנדר "סטו" בנט (באנגלית: Stuart Alexander "Stu" Bennett; נולד ב-10 באוגוסט 1980) הוא שחקן אנגלי ומתאבק במשרה חלקית. הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיע תחת שם הבמה וייד בארט. בארט זכה בעונה הראשונה של התחרות NXT בשנת 2010, וערך את הופעת הבכורה שלו ברוסטר הראשי כחלק מהמותג Raw ב-7 ביוני של אותה השנה, כשעלה לגדולה כמנהיג של קבוצת הנקסוס, שהורכבה ממתאבקים שהתחרו בעונה הראשונה של NXT. הוא כיכב בחמישה קרבות מרכזיים של אירועי שלם וצפה במהלך אותה השנה, כשבשלושה מקרבות אלה, הוא איתגר על אליפות ה-WWE. הוא הקים את קבוצת The Corre עם חברי קבוצת הנקסוס לשעבר, הית' סלייטר וג'סטין גבריאל בינואר 2011, וזכה באליפות הבין יבשתית חמש פעמים בסך הכל. בשנת 2013, הוא אימץ את שם הבמה באד ניוז בארט (שפירושו: "חדשות רעות בארט") עד שזכה בטורניר מלך הזירה ה-20 במספר בשנת 2015 ובעקבותיו אימץ את שם הבמה מלך בארט. הוא עזב את ה-WWE במאי 2016 ולא התאבק מאז. לעומת זאת, הוא הופיע בתפקידים שלא דרשו חלק פעיל בזירה במספר ארגוני היאבקות עצמאיים, כמו פרשן עבור ארגון ההיאבקות World of Sport Wrestling והמנהל הכללי של ארגון ההיאבקות Defiant Wrestling.
ביוגרפיה
סטו בנט נולד ב-10 באוגוסט 1980 בלנקשייר, אנגליה. הוא התגורר בפרסטון, לנקשייר עד גיל שש, כשבגיל זה עבר עם משפחתו לויילס. הוא קיבל השראה להפוך למתאבק ממתאבק עיר הולדתו, דייבי בוי סמית'. בנט בעל תואר ראשון בביולוגיה ימית מטעם אוניברסיטת ליברפול.
תחילת הקריירה (2004–2006)
בארט החליט להפוך למתאבק מקצועי בגיל 21. כדי להגשים את מבוקשו, הוא התאמן תחת הדרכתם של אל סנואו וג'ון ריצ'י. הוא ערך את קרב הבכורה שלו בענף ביוני 2004 תחת שם הבמה סטו סאנדרס כמשתתף מפתיע בבאטל רויאל בן 30 המשתתפים של ארגון ההיאבקות NWA UK Hammerlock Wrestling. סאנדרס הופיע גם באירועים של מספר ארגוני היאבקות אחרים כמו Dropkixx Wrestling, Real Quality Wrestling ו-All Star Wrestling בנוסף לארגון ההיאבקות הוולשי, Welsh Wrestling. ביוני 2005, הוא גבר על דני בקוויף והפך לאלוף במשקל כבד החדש של Dropkixx IWC. במהלך אותה השנה בארגון זה, הוא נקלע לפיודים עם ניק אלדיס ודני דקסטר.