cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ענבל שגב
ביוגרפיה
שגב החלה את לימודיה בגיל 5. בהמלצתו של אייזק שטרן נסעה בגיל 16 לארצות הברית להמשיך שם בלימודיה. הופעת הבכורה שלה הייתה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם הפילהרמונית של ברלין בניצוח זובין מהטה. הופעתה הראשונה בקרנגי הול בניו יורק הייתה ב-7 בדצמבר 1997, בנגינת Trois strophes sur le nom de Sacher של אנרי דיטייה, בביצוע ראשון ליצירה זו בקרנגי הול.
ענבל שגב היא בעלת תואר ראשון מבית הספר ג'וליארד ותואר שני מבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת ייל. בין מוריה שם היה אלדו פאריזוט. כמו כן למדה אצל ברנרד גרינהאוס, שהיה תלמיד של פאבלו קזאלס.
שגב מנגנת בצ'לו שבנה גטאנו רוסי במילאנו, בשנת 1845.
ענבל שגב חיה בניו יורק עם בעלה ושלושת ילדיהם.
וירג'יניה טק
המכון הפוליטכני של וירג'ינה ואוניברסיטת המדינה (באנגלית: Virginia Polytechnic Institute and State University; בראשי תיבות: VT; בכינוי: VA Tech או VPI; בעברית: וירג'יניה טק) הוא מוסד אקדמי ציבורי ללימודים פוליטכניים בעיר שבווירג'יניה, ארצות הברית. אף שווירג'יניה טק היא אוניברסיטה רב-תחומית, תוכניות הלימוד בחקלאות, בהנדסה, באדריכלות, ביערנות וברפואה וטרינרית, הן התוכניות הבולטות ונחשבות לטובות במוסד. וירג'יניה טק היא אחת ממספר קטן של אוניברסיטאות ציבוריות בארצות הברית שבהן מסלול הכשרה לקצונה צבאית.
פרסומה של וירג'יניה טק בא לה, לא רק בזכות תוכניות הלימוד הקיימות בה, אלא גם בזכות מיקומה בעמק ניו ריבר, בפינה הדרום מערבית של וירג'יניה, בהרי הבלו רידג' שהם חלק מהרי האפלצ'ים. בשנים האחרונות זכתה האוניברסיטה להכרה בארצות הברית בזכות נבחרת הפוטבול המוצלחת שלה.
היסטוריה
בשנת 1872 רכשה האספה הכללית של מדינת וירג'יניה את המבנים של בית ספר מתודיסטי קטן במחוז מונטגומרי, ובמימון של המדינה הוקמה במקום "מכללת וירג'יניה לחקלאות ולימודים מכניים". בשנים 1891–1907 עברה המכללה ארגון מחדש והפכה למכללה מסורתית עם מסלול לימודים בן 4 שנים (אף שנותרו בה המחלקות למכניקה ולהנדסה). בעקבות השינוי שונה שמה של המכללה ונקרא "המכללה לחקלאות וללימודים מכניים והמוסד הפוליטכני של וירג'יניה" ובשנת 1944 שונה שמו של המוסד פעם נוספת והוא נקרא: "המוסד הפוליטכני של וירג'יניה", שם שהיה שגור בפי רבים זמן רב קודם לכן. בשנת 1923 קיבלה המכללה הכרה מלאה כמוסד אקדמי ובאותה עת הופחתה הדרישה על התלמידים להשתתפות בקורסי הכנה טרום-צבאיים לשנתיים בלבד (במקום ארבע לפני כן). בשנת 1966 הופסקה הדרישה להשתתפות במסלול ההכשרה הצבאי והפך למסלול בחירה. בשנת 1970 שונה שמה של המכללה פעם נוספת ונוספו לו המילים "ואוניברסיטת המדינה" כדי לציין את היותו מוסד ציבורי מרכזי ללימודים אקדמיים רב תחומיים (ולא רק פוליטכניים) במדינת וירג'יניה. בשנת 1973 הותרה לראשונה השתתפות נשים במסלול ההכשרה הצבאי. בתחילת שנות ה-90, מבלי שנעשתה הכרזה רשמית על כך, החלה האוניברסיטה להתיר את הצגתה בשם המקוצר "וירג'יניה טק". נכון לתחילת המאה ה-21 מופיע השם המקוצר על רבים מן המסמכים הרשמיים של המוסד, אף שעל התעודות המוענקות לבוגרים מופיע עדיין השם המלא. המוסד אף ידוע בראשי התיבות VT, המופיע אף בשם אתר האינטרנט של המוסד: vt.edu. כיום המוסד נחשב לאחד משלוש אוניברסיטאות הדגל במערכת המוסדות הציבוריים להשכלה גבוהה של מדינת וירג'יניה (ביחד עם האוניברסיטה של וירג'יניה ו).
קבלה ותוכניות לימוד
בסתיו 2006 קיבל המוסד 19,046 בקשות להתקבל ללימודי תואר ראשון ומתוכן התקבלו ללימודים 67% (כ-12,700).39% מכלל המתקבלים (כ-5,000 סטודנטים) בחרו ללמוד במוסד.
בווירג'יניה טק כ-60 תוכניות לימוד שונות לקבלת תואר ראשון וכ-140 תוכניות לימוד לקבלת תואר שני ושלישי. תוכניות הלימוד נלמדות בבית הספר לחקלאות ולמדעי החיים, בית הספר לאדריכלות וללימודים אורבניים, בית הספר לאמנות ולמדעי הרוח, בית הספר לעסקים, בית הספר להנדסה, בית הספר למשאבי טבע, בית הספר למדע, ובית הספר לרפואה וטרינרית. בבית הספר לחקלאות ומדעי החיים מתקיימת התוכנית היחידה במוסד שאורכה שנתיים בלבד, להכשרת טכנאי חקלאות.
וירג'יניה טק מדורגת במקום ה-34 מבין האוניברסיטאות הציבוריות בארצות הברית, ובמקום ה-77 מבין כל האוניברסיטאות בארצות הברית. התוכנית ללימודי תואר ראשון בבית הספר להנדסה דורגה במקום ה-9 בארצות הברית מבין המוסדות הציבורים ובמקום ה-17 מבין כל מוסדות הלימוד המוכרים להנדסה המציעים מסלול לתואר דוקטור.
קמפוס האוניברסיטה
הקמפוס של וירג'יניה טק ממוקם בעיר בלקסבורג בווירג'יניה. שטח הקמפוס למעלה מעשרת אלפים דונם. רוב הבניינים בקמפוס המרכזי בנויים מאבן גיר מקומית. לקמפוס של וירג'יניה טק יש כוח משטרה מקומי בן כארבעים שוטרים.
התקווה
"הַתִּקְוָה" הוא ההמנון הלאומי של מדינת ישראל, ועד הקמתה הייתה המנונה של התנועה הציונית. ההמנון כולל, בשינויים קלים, את שני הבתים הראשונים מהשיר "תִּקְוָתֵנוּ" של נפתלי הרץ אימבר, אשר חובר בשנת 1878. מקור הלחן במנגינה רומנית עממית, והוא הותאם למילות התקווה על ידי שמואל כהן. השיר, שהתקבל כהמנון לאומי ביישוב ובתנועה הציונית משלהי המאה ה־19, נחשב להמנון מדינת ישראל מיום הקמתה, אך עוגן בחוק הישראלי רק כעבור 56 שנה, ב־10 בנובמבר 2004.
המילים
"התקווה" הוא גרסה קצרה של השיר "תִּקְוָתֵנוּ", שחיבר המשורר נפתלי הרץ אימבר, בעת שהתארח בעיר יאש שברומניה אצל משכיל יהודי מקומי בשנת 1878. ההמנון כולל את שני הבתים הראשונים, מתוך תשעת בתיו של השיר תִּקְוָתֵנוּ.
השיר נכתב בהברה אשכנזית, השונה מההטעמה המקובלת בעברית ישראלית (המבוססת על ההגייה הספרדית). הדבר ניכר במשקל שלו. הלחן תואם למשקל השיר באופן חלקי בלבד.
השורה הפותחת את הפזמון החוזר של התקווה: "עוד לא אבדה תקותנו" היא מענה לפסוק בחזון העצמות היבשות בדברי הנביא יחזקאל:
דוד יודילוביץ איש ראשון לציון סיפר בזיכרונותיו כי הוא וחבריו הכירו את אימבר בשעה שחיבר את השיר. יחד עם חבריו, איש ביל"ו ישראל בלקינד ומרדכי לובמן חביב, הגיה יודילוביץ הן את סגנון השיר והן את תוכנו, ואימבר אישר זאת. התיקונים כללו שינוי נוסח הפזמון החוזר: "עוֹד לֹא אָבְדָה תִּקְוָתֵנוּ / הַתִּקְוָה הַנּוֹשָׁנָה / לָשׁוּב לְאֶרֶץ אֲבוֹתֵינוּ / לָעִיר בָּהּ דָּוִד חָנָה", הוחלפו במילים: "עוֹד לֹא אָבְדָה תִּקְוָתֵנוּ / הַתִּקְוָה שְׁנוֹת אַלְפַּיִם / לִהְיוֹת עַם חָפְשִׁי בְּאַרְצֵנוּ / אֶרֶץ צִיּוֹן וִירוּשָׁלַיִם".
רבים ראו במשפט "הַתִּקְוָה שְׁנוֹת אַלְפַּיִם" שיבוש לשוני והועלו הצעות שונות לתקנו. בראשית השלטון הבריטי בארץ ישראל המלחין חנינא קרצ'בסקי עיבד את התקווה למקהלה והוסיף את המילה "בַּת" למשפט. במשך זמן רב הושרו שתי הגרסאות עם המילה "בת" וללא, אבל עם השנים הפכה הגרסה "הַתִּקְוָה בַּת שְׁנוֹת אַלְפַּיִם" לגרסה השלטת, וזאת הגרסה שעוגנה בחקיקה בשנת 2004.
תחבירית, שני בתי ההמנון הם משפט יחיד, כשהבית הראשון הוא פסוקית התנאי של המשפט הכולל ושתי השורות האחרונות של הבית השני הן פסוקית הלוואי של הנושא ("תקוותנו"), במבנה הבא (התוכן קוצר לשם בהירות הדגמת המבנה): "כל עוד הנפש הומייה והעין צופייה, לא אבדה תקוותנו להיות עם חופשי".
הלחן
ניסיון ההלחנה הראשון של השיר היה של איש ביל"ו ישראל בלקינד במושבה ראשון לציון. בשנת 1882 הוא מסר את מילות השיר ללאון איגלי, מוזיקאי מחונן ואחד משליחיו של הברון רוטשילד לזכרון יעקב. איגלי התקין לחן נפרד לכל אחד מתשעת הבתים המקוריים בשיר אך ריבוי המנגינות הקשה על השירה, ובסופו של דבר נגנזה הלחנתו.
בשנת ה'תרמ"ז (1886) היה שמואל כהן פועל חקלאי בראשון לציון, עולה מבסרביה (בימינו רפובליקת מולדובה). הוא קיבל מידי אחיו את קובץ השירים "ברקאי" של אימבר, עם הקדשת המשורר. כהן דפדף בחוברת שהודפסה בירושלים, ומצא עניין מיוחד בשיר "תקוותנו". שתי שורות בבית התשיעי דיברו אל ליבו: "רַק עִם אַחֲרוֹן הַיְהוּדִי / גַם אַחֲרִית תִּקְוָתֵינוּ". כהן, שהיה גם זמר חובב, התקין כנראה ל"תקוותנו" לחן של פזמון עממי מולדובני שהכיר מילדותו בעיירה אונגני, או מהכשרתו החקלאית לקראת עלייתו מבסרביה. הלחן, בגרסה במקור בשם "עגלת השוורים" ("Carul cu boi", או בקיצור: "אויס צ'יא"), היה נפוץ ברומניה כ"לחן ישן נושן". אותו הלחן בדיוק שימש גם לשירי־עם רומנים נוספים כמו "שיר של חודש מאי" הידוע גם כ"החורשות התעוררו" (ברומנית: "Luncile s-au deşteptat"), המהלל על תחיית הטבע באביב. הלחן, הנלמד בבתי ספר ברומניה ובמולדובה, פורסם לראשונה על ידי טימוטיי פופוביץ', מוזיקולוג רומני מטרנסילבניה. אחד הפרקים ביצירה "מולדתי" מאת המלחין הבוהמי בדז'יך סמטנה מצטט נעימה דומה במקצת, הקיימת אולי בפולקלור של ארצו. היו שסברו כי סמטנה שאב אף הוא השראה מאותו זמר עממי שהגיע למרחב הצ'כי. בצ'כיה, בדומה לארצות דוברות גרמנית, קיים שיר ילדים, אך בסולם מז'ורי, דומה במקצת בצליליו הראשונים ל"ולטבה" ו"התקווה" ושמו "Kočka leze dírou" ("החתול מטפס דרך החור").
מקורו העממי וה"זר" של הלחן להמנון הלאומי הביא מוזיקולוגים אחדים, בהם אברהם צבי אידלסון, אליהו הכהן, ובעקבותיהם אסתרית בלצן לחפש מקור יהודי או עתיק ללחן. אידלסון טוען שהלחן לשיר תפילה בשם "ברכת הטל" שחיבר רבי יצחק בר ששת בספרד במאה הארבע עשרה הוא מקור קדום ללחן, ובלצן מתארת מהלך אפשרי לכאורה להגעת הלחן ליצירות מופת מוזיקליים ולשירי עם אירופיים בנדידת כלייזמרים שהפיצו את המנגינה מספרד לרחבי אירופה.
הלחן, בעיקר חציו הראשון, אכן מופיע ביצירות רבות, ביניהן בשיר האיטלקי "פוג'י, פוג'י, אמורו מיו". באיטליה התוודע אליו המלחין וולפגנג אמדאוס מוצארט בילדותו, ולימים הפיץ אותו בווינה כאשר שילב קטע ממנו בוריאציה השמינית שחיבר לשיר ילדים צרפתי פופולרי. וריאציה קרובה ללחן במלואו מופיעה ביצירתו של המלחין הצ'כי סמטנה.
לאחר צאת חיבורה של בלצן והתקבלותו על ידי משרד החינוך פרסם המוזיקולוג אדווין סרוסי מאמר שבו הציג עדויות ממקור ראשון של בני הדור לגבי מקור הלחן של התקווה והפריך את הניסיונות לטעון שמקור הלחן הוא יהודי או עתיק. המקור ממנו חובר הלחן המזרח אירופי העממי לתקווה הוא שיר העם הרומני. לדברי סרוסי סביר להניח שהלחן לשיר "ברכת הטל" הספרדי חובר אליו בקהילות ספרד שגלו בגירוש ספרד לאיטליה, ואין עדות לזמרת השיר בלחן הזה במאה הארבע עשרה.
התזמורים המקובלים המושמעים והמוקלטים הם אלו שעשו המנצח האיטלקי ברנרדינו מולינארי ושל פאול בן-חיים.
התקבלותו ביישוב, בתנועה הציונית ובמדינת ישראל
המושבה רחובות, שחסרה המנון משלה, אימצה את "תקוותנו" אל חיקה. "תקוותנו" הפך שיר פופולרי בתפוצות בטרם הושר בפי רבים בארץ. איש העלייה הראשונה החלוץ והיזם משה דוד שוב ממייסדי ראש פינה, בעל הקול הערב, הביא אותו לראשונה לידיעת הקהילות היהודיות בגולה. חזן מברסלאו בשם פרידלנד התקין תווים למנגינה, וכך יצא "תקוותנו" לאור מחדש בחוץ לארץ, בשנת 1895 בשם "געגועים", בקובץ שנקרא "ארבע מנגינות סוריות". באותה שנה יצא השיר בארץ ישראל בשנית, ונכלל באסופה "שירי עם ציון" שליקט מנשה מאירוביץ. השם "תקוותנו" הוחלף אז לראשונה בשם "התקווה", אם כי השם "עוד לא אבדה" דבק אף הוא בשיר באותם ימים, וכך נקרא בכנסים ציוניים.
בשנת 1898 הוצע בביטאון התנועה הציונית "די ולט" פרס של 500 פרנק, תרומתו של יונה קרמנצקי, עבור מי שיציע המנון עברי ואשר ייבחר, אולם אף שיר לא נמצא מתאים דיו. בקונגרס הציוני הרביעי שוב נדברו בדבר המנון אך לא עשו דבר. לקראת הקונגרס החמישי הלחין המלחין היהודי־רוסי דוד נובקובסקי מאודסה את השיר. לפני אותו קונגרס הציע אימבר את "תִּקְוָתֵינוּ" להרצל, אך נדחה.
בשנת 1903, בקונגרס הציוני השישי, שעסק בתוכנית אוגנדה, הושרו בתי "התקווה" בשירה אדירה, במידה רבה בגלל צירוף המילים "עין לציון צופיה" – שקיבל משמעות מיוחדת לאור המחלוקת עם "ציוני ציון", שהתנגדו לתוכנית אוגנדה. כך כבש השיר "תִּקְוָתֵינוּ", ששמו שונה ל"התקווה", את מקומו כהמנון הלאומי. "מהקונגרס השמיני (1907) צוין (בפרוטוקול) ש"התקווה" הושרה בסיום". גם בסיום הקונגרסים הבאים הושרה התקווה. החל מן הקונגרס השמונה־עשר בשנת 1933 נקבעה "התקווה" באופן רשמי כהמנון הלאומי של התנועה הציונית ועל כן שרו אותו בעמידה. עם זאת, בקרב תנועת העבודה עדיין נמשך הפולמוס של "התקווה" או "תחזקנה" והיו שהעדיפו שלא להשתתף בשירת התקווה כדי לתת בכורה לתחזקנה.
בפתיחת טקס הכרזת העצמאות ב־14 במאי 1948 שרו כל הנוכחים את "התקווה", ובסיומו ניגנה התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית את ההמנון. בניגוד לדגל ולסמל המנורה של מדינת ישראל, שנקבעו בחוק הדגל והסמל כבר בשנת 1949, נוסח "התקווה" והיותו ההמנון הלאומי נזכרו בחקיקה רק החל משנת 1996 ורק כבדרך אגב – בין ההוראות הקובעות את סדרי ישיבת הפתיחה של הכנסת. בסעיף 1(ד) ובתוספת השנייה לחוק הכנסת. ב־10 בנובמבר 2004 קבעה הכנסת את "התקווה" כהמנון הלאומי, בתיקון ל"חוק הדגל והסמל", ששמו שונה לחוק הדגל, הסמל והמנון המדינה. בשנת 2018 נקבע מעמדה של "התקווה" כהמנון הלאומי גם בחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי.
אף על פי שנקבע לחן קבוע להמנון, במהלך חידון התנ"ך בשנת 1958, נוגנה "התקווה" בלחן שונה. ראש הממשלה דוד בן-גוריון, אשר נכח בטקס, ביקש ביום המחרת ממנכ"ל משרדו להעביר נזיפה בנושא לאחראים על כך. בדבריו ציין בן-גוריון כי ההמנון.
חוקים וכללים בהשמעתו
השמעת ההמנון נהוגה בסיומם של טקסים, ממלכתיים ואחרים, בפתיחת אירועים ספורטיביים ובאירועים נוספים בעלי אופי המוני, ציבורי וממלכתי. בעבר, סיים הערוץ הראשון את שידוריו כל לילה בהשמעת ההמנון. בעת השמעת ההמנון נהוג לחלוק כבוד בקימה. לפי פקודת מטכ"ל העוסקת בשירת ההמנון הלאומי בטקסים צבאיים, על חייל לבוש מדים לעמוד דום בעת השמעת ההמנון, ואם נמצאים החיילים מחוץ למבנה, עליהם לחבוש כומתה, וכן לשיר את ההמנון. חיילים חמושים במסדר ידגלו את נשקם וקצינים ונגדים יצדיעו. בפקודה הנחיות נוספות באשר להשמעת ההמנון במסגרת צבאית.
הצעות חילופיות והתנגדויות
ניסיונות לקבוע המנון לאומי החלו כבר בשנות ה־80 של המאה ה־19. בשנת 1886 הכריזה אגודת בני ציון, בה היו חברים, בין השאר, הרב יעקב מזא"ה ומנחם אוסישקין, על תחרות לקביעת שיר עם. השירים בתחרות נדרשו להיות בעברית ונשלחו אליו 26 שירים, אשר מתוכם ארבעה עלו לשלב הגמר. בתחרות זכה מנחם מנדל דוליצקי עם השיר "על הררי ציון" שהתפרסם בהמליץ בדצמבר 1886 במהלך התחרות. בשנת 1895 פנה בנימין זאב הרצל אל קרל גולדמארק ואיגנץ בריל בבקשה שיכתבו עבורו המנון יהודי, אולם הוא לא נענה. בעקבות זאת, הוא הכריז באפריל 1897 על תחרות להמנון, אולם אף לא אחד מ־45 השירים שהוגשו נבחר.
בחוגים שונים הובעה התנגדות למעמד "התקווה" כהמנון הלאומי. יש המתנגדים לה כהמנון מפני ששמירה על המנון המדבר על כמיהת העם היהודי לארצו אינה עולה בקנה אחד עם שילובם של המיעוט הערבי ומיעוטים אחרים כשווים לרוב היהודי בחברה הישראלית. על טענות אלו כתב פרופ' שלמה אבינרי:.
טענה נוספת בנוגע למילה "יהודי" היא שהיא נאמרת בלשון זכר, ובכך אין השיר מבטא נשים. בנוסף לכך, הועלו טענות בדבר הנרטיב האשכנזי של השיר, המנומקות בציטוט המילים "ולפאתי מזרח קדימה – עין לציון צופיה", בעוד במבט מעיראק, מאיראן או מתימן ציון כלל אינה נמצאת במזרח. בנוסף לכך, מנגינת היסוד של השיר נוצרה באירופה. כך שבמובנים אלו, אין השיר מבטא את יהודי המזרח. לדעת אחרים, התקווה אינה מתאימה כהמנון מכיוון שהיא מתעלמת מהעובדה שהעם היהודי כבר קיבל עצמאות והוא חופשי בארצו.
דעת המתנגדים לשינוי היא שאין להחליף את ההמנון לאחר כל תמורה מדינית או פוליטית, ודווקא תקופת הכמיהה לעצמאות היא הראויה להנצחה, ולכן במקום לשנות את רוח "התקווה" כך שתתאים למציאות, יש לקרב את המציאות לרוח "התקווה".
הן לפני הקמת המדינה והן אחריה הועלו הצעות לשנות את ההמנון הלאומי, אך אף אחת מהן לא התקבלה. ההצעות כללו מגוון שירים: ברכת עם של חיים נחמן ביאליק, "התקווה החדשה" של י"ד קמזון, "המנון עברי" של דוד צמח, ו"משמר הירדן" של נפתלי הרץ אימבר. בשנת 1947 הציעו אישים דתיים לשנות את ההמנון למזמור קכ"ו בתהילים: "שִׁיר הַמַּעֲלוֹת בְּשׁוּב ה' אֶת שִׁיבַת צִיּוֹן הָיִינוּ כְּחֹלְמִים".
אישים דתיים אחרים הציעו את "שיר האמונה" שחיבר הרב קוק בשנות ה־20 של המאה ה־20 בעקבות השיר "תקוותנו" של אימבר וללחן שלו. השיר משמש היום כהמנון של תנועת הנוער "אריאל". בחלק השני של הבית הראשון כתב הרב קוק – בדומה לבית החוזר בשיר "תקוותנו" של אימבר.
לאחר איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים הועלתה הצעה להפוך את שירה של נעמי שמר, "ירושלים של זהב", להמנון הלאומי במקום "התקווה", אך ההצעה נדחתה. הנושא הועלה לדיון בכנסת על ידי אורי אבנרי.
הצעה נוספת להחלפת ההמנון היא השיר "אני מאמין" (או "שחקי שחקי" בשמו המקובל יותר) מאת שאול טשרניחובסקי. הצעה זו נומקה על ידי חבר הכנסת מוחמד ברכה בטענה שמסריו של השיר הם אוניברסליים, ושגם לאזרחי המדינה הלא־יהודים יהיה יותר קל להתחבר אל מילותיו. שיר זה מדבר על האמונה באדם כאדם, ללא קשר למוצאו ומי שהוא, אמונה במאבקיו וביכולותיו.
הרגשות המובעים בתקווה
ההמנון התקווה נשמע בכל טקס ובכל אירוע מדיני חשוב בישראל, ומציג את המדינה בעדיפות ראשונה, ומציג אלפיים שנות גלות שבסופם הושגה המטרה – מדינה יהודית בארץ ישראל.
בשיר מובעת תחושת שייכות לעם, למדינה לשפה ולגורל אחד.
ההמנון התקווה מבטא את הרצון והכמיהה היהודית למדינת לאום עצמאית. הרצון והכמיהה שעליהם התבססו התנועות הציוניות שהובילו להקמת מדינת ישראל.
יחס ערביי ישראל להמנון
בקרב המיעוטים בישראל, ובייחוד בקרב ערביי ישראל, ישנה התנגדות לשירת ההמנון. זאת, משום המילים "נפש יהודי הומיה" אינן מייצגות אותם. מחנכים ותלמידים ערביים לא שרים את ההמנון ולעיתים גם אינם עומדים בעת השמעתו. בשנת 2009 הביעה ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל התנגדות להפצת "ערכת המנון" בבתי הספר הערביים. לעומת זאת, בקרב הדרוזים במדינת ישראל, ההמנון התקבל ורובם נוהג לשיר אותו.
בשנת 2007 מונה ראלב מג'אדלה לתפקיד שר המדע, התרבות והספורט ובכך הפך לשר הערבי הראשון במדינת ישראל. סירובו לשיר את ההמנון עורר סערה פוליטית. גם השופט הערבי הראשון בבית המשפט העליון, סלים ג'ובראן, סירב לשיר את התקווה בטקסים רשמיים, מטעמים אידאולוגיים. ג'ובראן אף תקף את חוק הלאום המעגן את ההמנון, וקרא למדינה לשנות את ההמנון הלאומי כך שגם אזרחי ישראל הערבים יוכלו לשיר אותו. בשנת 2019 התבטא מטאנס שחאדה, יושב ראש בל"ד, נגד ההמנון והוסיף כי הוא איננו מייצג את ערביי ישראל.
לאורך השנים, שחקני כדורגל ערבים סירבו לשיר את ההמנון במשחקים. גם קפטן הנבחרת הצ'רקסי, ביברס נאתכו, סירב לשיר את ההמנון. בשנת 2011 הגיש חבר הכנסת מיכאל בן ארי הצעת חוק לפיה כל שחקן בנבחרת ישראל יחויב לשיר את ההמנון הלאומי ולחתום על הצהרת נאמנות למדינה, הצעה אשר התקבלה בזעם בקרב השחקנים הערביים.
המפקד הלאומי
עקרונות היוזמה היו:
בשנת 2005 החליף יזם ההיי-טק אורני פטרושקה את עמי אילון בתפקיד יו"ר המפקד הלאומי.
על פי ארכיון האינטרנט, בין השנים 2008 ל-2010, אתר האינטרנט של המפקד דיווח ש-251,240 ישראלים ו־160,800 פלסטינים חתמו על היוזמה. הרישום האחרון של אתר המפקד בארכיון האינטרנט הוא מסוף 2010. כיום משמשת הכתובת גוף אחר.
אינגולשטאדט 04
פוסבאל קלוב אינגולשטאדט 04 (בגרמנית: Fußball-Club Ingolstadt 04 e.V.) הוא מועדון כדורגל גרמני מהעיר אינגולשטאדט שבגרמניה, המשחק בליגה השלישית בחשיבותה בגרמניה.
ID; Peace B
ID; Peace B הוא אלבום הבכורה בקוריאנית של בואה. הוא הגיע לשיאו במקום העשירי בטבלת האלבומים הקוריאנים. ID; Peace B הושק ביפן, חודשיים לאחר אלבום הבכורה שלה ביפנית. הוא הגיע למקום 30 ב-Oricon Chart. האלבום מכר 156,354 עותקים כלל ארצי מה שהפך אותו לאלבום ה-59 הנמכר ביותר בקוריאה בשנת 2000.
רשימת השירים
3:58 - "ID; Peace B"
3:35 - "Come To Me"
3:53 - (체념" (Heart-off"
4:52 - (비밀일기" (I'm Sorry"
3:36 - (안돼, 난 안돼" (No Way"
5:01 - (차마" (Every Breath You Take"
3:36 - "Whatever"
3:09 - "I'm Your Lady Tonight"
4:25 - (어린 연인" (Young Lovers"
4:02 - (이별준비" (Letting You Go"
3:59 - (먼 훗날 우리 " (Someday Somewhere"
פנתאיזם
פַּנְתֶאִיזְם (הרכב של המילים πάν (תעתיק: "פן"; מיוונית: "הכל") ו-θεός (תעתיק: "תאוס"; מיוונית: אלוהים) ; כלומר "הכל אלוהים") היא תפיסת עולם שעל פיה האל מצוי בכל; התפיסה גוזרת שהאל והטבע הם שני שמות שונים לישות אחת, ולא שתי ישויות שונות. בכך, הפנתאיזם דוחה את האמונה באלוהות על-טבעית או חיצונית ליקום (טרנסצנדנטית). עמדה זו שגורה ומוכרת יותר בתחומי האמנות, בייחוד בספרות ובשירה.
התפתחות המושג
שפינוזה הגדיר את האל (העצם) כאינסופי ובעל אינסוף תארים. על כן לא תיתכן ישות אחרת אינסופית ובעלת אינסוף תארים שתגביל, על ידי כך, את האל. אבל הטבע (היקום) הוא גם אינסופי. מכאן, לפי חלק ממפרשי שפינוזה, נובע בהכרח שאלוהים והטבע חד הם. ג'ון טולנד טען בספרו "מקורות היהדות" מ-1709 שרוב הדתות העתיקות במערב ובמזרח טענו שלא תיתכן אלוהות נפרדת מהחומר ומהיקום החומרי. למאמין בגישה זו הוא קרא בשם "פנתאיסט". בספר אחר, "פנתאיסטיקון" מ-1720 הוא מתאר חברה פנתאיסטית שחבריה מתכנסים בחשאי וסוגדים לישות אינסופית, בעלת חוקים נבונים וחמורים ומסה בלתי משתנית, הנתונה לתנועה פנימית מתמדת. מבקרו החריף ביותר של טולנד, הכומר ההולנדי ז'אק דה לה פאי טבע את המושג "פנתאיזם" ותיאר אותו כצורה של אתאיזם שאומצה על ידי שפינוזה מהגיהנום ומעובדי האלילים.
הפילוסוף גאורג וילהלם פרידריך הגל העדיף את המונח "אקוסמיזם" לאמור, הקוסמוס (יקום) אינו קיים מחוץ לאלוהים. הרוזן הנרי דה בולנוויה (1658–1722) טען שאלוהים הוא כל המצוי וכל שמתרחש. במותו, האדם חוזר למקור החומר האוניברסלי אך נשמתו נשארת כחלק מ"השכל האינסופי". כנגדו, טען הכומר ז'אן דה מלייה (1667–1729) שאין להתייחס לטבע ולחומר כדבר אלוהי היות שבניגוד לדברי שפינוזה, אין לחומר שלמות הכרחית ועל כן, החומר (הטבע) אינו יכול להיות אלוהים. במאה ה-18 התפשט המושג פנתאיזם בצרפת. האב דשאן (1716–DESCHAMPS 1774) הגדיר את החומר כ-"ראשית ואחרית, סיבה ומסובב, מלאות וריק...הכל, הבורא, ההוויה העליונה". פרנסואה דיפואי (1742–1809) אומר כי "העולם הוא הוויה קדושה, אינסופית ונצחית, בו בזמן פועלו של הטבע והטבע עצמו".
בסוף המאה ה-18 התפשט רעיון הפנתאיזם בגרמניה והשפיע מאוד על הפילוסופיה הגרמנית, בייחוד על המכונים "אידיאליסטים". הוגים כמנדלסון, הרדר וגתה שללו את הביקורת נגד שפינוזה וטענו שתורתו אינה אתאיסטית. הגל, פיכטה ושליירמאכר כונו פנתאיסטים. ההוגה הפנתאיסטי המודרני היה ארנסט הקל (1834–1919) שבספרו "אלוהים-טבע" שיצא ב-1914 דיבר על אלוהים המצוי בעולם ומתמזג עמו לחלוטין וראה במושגים "אלוהים-טבע" או "הכל-אלוהים" מושגים זהים. אלברט איינשטיין, שהיה שפינוזיסט, דיבר על האל שאינו אל אישי המעסיק את עצמו בגורל ובמעשי בני האדם, ואותו הגדיר כ"אל המגלה את עצמו בהרמוניה ובחוקי הטבע" ואת הדתיות שלו כ"הערצה כנועה של הרוח הנעלה לאינסוף".
הביקורת על הפנתאיזם תלויה באמונתו של המבקר. האתאיסטים התנגדו לו היות שלדעתם לא ניתן להקנות גוון דתי לטבע ולחומר. האינסופיות והחוקים של הטבע אינם תכונות אלוהיות אלא תכונות פיזיקליות הניתנות לתיאור ולהסברה. המאמינים שוללים את הפנתאיזם ורואים בו פגניות המתבטאת במתן ערך של קדושה לישויות חומריות המהוות את הטבע. הוגה הדעות קרל כריסטיאן פרידריך קראוזה (1781–1832) הציע דרך ביניים אותה כינה "פנאנתאיזם" וטוענת שהיקום אינו אלוהים אלא חלק ממנו והאלוהים נמצא גם מעבר ליקום החומרי. תאולוגים אחרים (בייחוד נוצרים) שוללים את הפנתאיזם מפני שהוא אינו מאפשר נסים. הנס הוא אירוע שמתרחש בניגוד לחוקי הטבע. אם הטבע הוא האלוהים אזי לא ייתכנו נסים.
הוגים יהודים מסוימים התייחסו בחומרה לתפיסתו שלא ייתכן שהייתה לאל בחירה בין עולם אחד לאחר, ועל אחת כמה וכמה בין עם אחד לאחר. תפישה זו מבטלת את ייחוד העולם ואת מושג הבחירה של היהודים כפי שמופיע בתנ"ך.
יש להבדיל בין המושג "פנתאיזם" והמושג "מוניזם". האחרון קובע שקיים רק עצם אחד או ממשות אחת והעולם אינו ניתן לחלוקה. למשל אפשר לטעון שהעולם הוא כולו רוח או כולו חומר אך לעולם לא שניהם. הממשות הזאת אינה בהכרח זהה לאלוהים. אפשר לטעון "העולם הוא כולו רוח" ואין זה זהה ל"העולם הוא כולו אלוהים".
בודפוק
בּוּדָפוֹק (בהונגרית: Budafok) היא שכונה בבודפשט שבהונגריה, ליד נהר הדנובה. משמעות השם בגרמנית היא "תצפית על בודה". הכפר הוקם ב-1739 על אדמות כפר טורקי נטוש ונודע בתעשיית היין והשמפניה שלו, שהסתייעה בגפנים הנטועות על גדת הדנובה הסמוכה. תושבים גרמנים וסרבים תרמו לפיתוח תעשיית היין של הכפר. מרתפי היין של הכפר, שהוקמו בסוף המאה ה-19, מתמשכים על פני 25 קילומטר והם הארוכים ביותר באירופה. ב-1950 סופח הכפר לבודפשט.
קהילה יהודית
בינואר 1941 נמנו בבודפוק כ-300 יהודים - כאחוז מכלל התושבים בעיר. בשנת 1941 גויסו יהודים רבים מבודפוק לשירות העבודה ורובם נספו. עם הכיבוש הגרמני במרס 1944 היו בעיר כ-230 יהודים. במאי 1944 הוקם גטו בעיר וכעבור שבוע רוכזו תושביו בבניין בית הכנסת או ששהו ברחוב, ללא קורת גג. הם הועברו למרכז גירוש וביולי 1944 גורשו לאושוויץ כמעט כל יהודי העיר.
סייפן (דג)
כיום קיימים גזעים שונים של סייפנים בעלי צבעים מיוחדים, בטן נפוחה, סייף גם אצל נקבות (שלא שינו את מינן), צורת זנב מיוחדת או סייף ארוך במיוחד.
מין האבטיפוס (type species) של הסוג הוא סייפן מצוי.
סוטור מונטגרנרו
סוטור באסקט מונטגרנרו (באיטלקית: Sutor Basket Montegranaro) היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר מונטגרנרו. המתמודדת בליגה השישית האיטלקית.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1947, ושיחקה בליגה הראשונה עד לשנת 1961. מאז שיחקה הקבוצה בליגות הנמוכות.
בעונת 2004/05 הגיעה הקבוצה לגמר הפלייאוף של הליגה השנייה, אך הפסידה לקבוצת וירטוס בולוניה. בעונה שלאחר מכן שוב הגיעה לגמר הפלייאוף וניצחה קבוצות מרימיני ורייטי והעפילה בחזרה לליגה הראשונה.
לקבוצה אין היכל ספורט בעיר האם. ולכן היא מארחת את משחקי בית שלה בהיכל הספורט פלאסאבלי (ארמון סאבלי), הממוקם בעיר פורטו סן ג'ורג'יו, במרחק 22 קילומטרים ממונטגרנרו, המכיל 3,800 מקומות ישיבה.
יחידות אודיו
יחידות אודיו (באנגלית: Audio Units; AU) הן ארכיטקטורת תוסף ברמת מערכת המסופקת על ידי Core אודיו ב-Mac OS X שפותחו על ידי חברת אפל. יחידות אודיו הן קבוצה של שירותי ממשק תכנות יישומים המסופקת על ידי מערכת ההפעלה ליצירה, תהליך, לקבל, או להערים זרמי אודיו בזמן כמעט אמיתי עם השהיה מזערית. זה יכול להיחשב כשווה הערך האדריכלי של אפל למשנהו בתבנית התוספת פופולרית, VST של שטיינברג. בגלל הדמיון הרבים בין יחידות אודיו וVST, מספר טכנולוגיות גלישה חינם ומסחריות זמינות (למשל סימביוזה וFXpansion VST-AU מתאם).
שימוש
Mac OS X מגיע עם יחידות אודיו המאפשרות timestretch קובץ שמע, להמיר אודיו קצב דגימה וזרם שלה על פני רשת תקשורת מקומית. היא גם מגיעה עם אוסף של AU תוספות כגון מסנני EQ, מעבדים דינמיים, עיכוב, reverb, וכלי Soundbank סינתיסייזר.
AU משמש יישומים של אפל כגון GarageBand, פסקול Pro, Logic Express, Logic Pro, Final Cut Pro, MainStage ו3 רוב תוכנות אודיו מפלגה שפותחו עבור Mac OS X, כמו Ardour, Ableton Live, REAPER ומבצע דיגיטלי.
ג'וליאן קורבט
סר ג'וליאן סטאפורד קורבט (באנגלית: Julian Stafford Corbett 12 בנובמבר 1854 – 21 בספטמבר 1922) היה היסטוריון של הלוחמה הימית וגאו-אסטרטג בריטי שפעל בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. עבודותיו עזרו לעצב את הרפורמות של הצי המלכותי הבריטי של אותה תקופה. אחת היצירות המפורסמות ביותר שלו היא "עקרונות מסוימים של אסטרטגיה ימית", שנחשבת לקלאסיקה בקרב תלמידי לוחמה ימית. קורבט היה חבר טוב של אדמירל ג'ון פישר, הלורד הראשון של האדמירליות. כתב את ההיסטוריה הרשמית של פעולות הצי הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה
קורבט היה בנו של צ'ארלס ג'וזף קורבט, אדריכל ובעל נכסים לונדוני, שבבעלותו היו בין היתר הנכסים אימבר קורט בווסטון גרין ות'מז דיטון, שם היה בית המשפחה. היו לו שלושה אחים.
ג'וליאן קורבט התחנך במרלבורו קולג' (1869–1873) ולמד בטריניטי קולג', קיימברידג' (1873–1876), שם רכש תואר ראשון בהצטיינות במשפטים. קורבט נעשה לעורך דין בשנת 1877 ועסק בכך עד 1882. לאחר מכן פנה לכתיבה כקריירה. קורבט הוקסם מהתקופה האליזבתנית וכתב לראשונה רומנים היסטוריים על תקופה זו. הוא הפך לכתב של Pall Mall Gazette, ודיווח על הכיבוש האנגלו-מצרי של סודאן בשנת 1896. קורבט הגיע להיסטוריה הימית באמצע החיים ומתוך רקע אזרחי. הוא היה אדם עצמאי, בעל אמצעים, שטייל רבות.
קריירה כהיסטוריון ימי
בשנת 1896 קיבל קורבט את בקשתו של ג'ון נוקס לאוטון לערוך כרך של מסמכים על מלחמת ספרד (1585–1587). עבודה זאת הייתה תחילת הקריירה שלו כהיסטוריון ימי. עד מהרה הוא נודע כאחד האינטלקטואלים המובילים של הצי המלכותי, ומ-1901 ועד 1922 כתב בקביעות על היסטוריה ואסטרטגיה ימית. בשנת 1902 החל להרצות במכללה המלכותית הימית בגריניץ', שנוסדה בשנת 1900. בשנת 1903 העביר הרצאות בהיסטוריה אנגלית באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1905 הפך קורבט ליועץ האסטרטגי הראשי הבלתי רשמי של האדמירליות הבריטית, ושימש כמזכיר המשרד ההיסטורי של הקבינט. הוא מונה לאביר ב-1917 וזכה ב"מדליית זהב של צ'סני" ב-1914.
כמו בן דורו האמריקאי, תת-אדמירל אלפרד תייר מהן מצי ארצות הברית, קורבט ראה בלוחמה ימית חלק ממדיניות רחבה יותר של אומה. מבחינה זו, ההוגה הצבאי הפרוסי קרל פון קלאוזביץ היה השפעה חשובה על עבודתו. השפעה חשובה נוספת הייתה ג'ון נוקס לאוטון, ללא ספק ההיסטוריון הימי הראשון, ואשר קורבט תואר כ"בן חסותו" שלו. Corbett שונה מ-Mahan, לעומת זאת, בכך שהוא שם פחות דגש על הצי הקרב. עמדה זו הכעיסה קצינים רבים בצי המלכותי, שהאמינו שעמדה כזו חסרה את ההיבט ההרואי של האסטרטגיה של לורד נלסון במלחמות נפוליאון.
קורבט פעל מתוך הקהילה הימית וניסה להשפיע על הממסד הימי. הוא האמין בלימוד ופיתוח תורת המלחמה למטרות חינוכיות, שלדעתו הקימה "כלי ביטוי משותף ומישור מחשבתי משותף... למען סולידריות נפשית בין המפקד לפקודיו". באמצעות הרצאותיו במכללת המלחמה הימית, ניסה קורבט להעביר לקציני הדגל הנוכחים את רעיונותיו לגבי מלחמה מוגבלת והגנה אסטרטגית שהיו שונים מאוד מהנורמות המקובלות של תורת הצי ואסטרטגיה ימית של אותה תקופה. באמצעות הפרסום של "כמה עקרונות של אסטרטגיה ימית" (1911), ניסה קורבט להרחיב את הקהל עבור האסטרטגיות ותורותיו כך שיכללו את הציבור הרחב.
הקשר היסטורי של עבודתו של קורבט
בתחילת המאה הופיע קורבט כאחד הכותבים הראשונים בפיתוח הדוקטרינה הימית המודרנית. הוא שואב מהשפעותיהם של הברון אנטואן-אנרי דה ז'ומיני ו-קרל פון קלאוזביץ, הוא סייע בניסיון ליישם את התיאוריות הקיימות של לוחמה יבשתית למלחמה בים. "על המלחמה" של קלאוזביץ היה בסיס וגירוי רב ערך לעבודתו התאורטית של קורבט, אולם זה לא היה התוכנית שלו. למשל, קורבט לא היסס להתווכח עם קלאוזביץ, ג'ומיני או אסטרטגים יבשתיים אחרים על חשיבות החיפוש אחר הקרב המכריע ועקרון הריכוז. העובדה שקורבט האמין שהגורמים הללו הרבה פחות רלוונטיים בים הייתה סטייה נועזת מהחכמה המקובלת של זמנו. בפיתוח התיאוריה שלו על מלחמה מוגבלת, קורבט השתמש שוב ב"על מלחמה" כנקודת המוצא שלו, אך סיים עם שיטה ייחודית משלו לנהל מלחמה מוגבלת בסביבה ימית.
הדעות של קורבט לגבי מלחמה
קורבט לא הציע שום תיאוריה כללית של לוחמה בים. במקום זאת, הוא מיקד את מחשבותיו בטבעה של האסטרטגיה הימית ומה המשמעות של לוחמה ימית לכוחה של אומה. בעוד שתאורטיקנים רבים של לוחמה ימית ניסו להתאים באופן מכני את תפיסות הלוחמה היבשתית לסביבה הימית, קורבט התנגד לכך שהאינטרסים והדרישות של לוחמה ימית שונים במובנים מהותיים מאלה של לוחמה יבשתית.
קורבט הרגיש שקשה הרבה יותר לאכוף הגנה על קווי תקשורת בים מאשר ביבשה. קושי זה היה ההבדלים הגאוגרפיים הפיזיים של הים והיבשה. בגלל ההבדלים הפיזיים הללו, קורבט ניתח את הלוחמה הימית במונחים שלה, בעלת מאפיינים ייחודיים משלה. קורבט הצהיר שאתה לא יכול לכבוש את הים כי הוא אינו רגיש לבעלות. זה הוביל לתרומתו החשובה ביותר של קורבט לתיאוריות המוקדמות של לוחמה ימית. מה שהכי חשוב לא היה הרעיון של אלפרד תייר מהן של הרס פיזי של האויב, אלא פעולת המעבר על הים. בעיני קורבט, השליטה בים הייתה קרובה ולא מוחלטת שניתן לסווג אותה ככללי או מקומי, זמני או קבוע. קורבט הגדיר את שתי השיטות הבסיסיות להשגת שליטה בקווי התקשורת כהרס פיזי או לכידה בפועל של ספינות אויב ואוניות סוחר, או מצור ימי. כיום, מושג זה מוגדר כפיקוח ימי.
קורבט לא היה מאוהב בחיפוש אחר הקרב המכריע או בצורך במתקפה האסטרטגית. באופן כללי הוא העדיף את המגננה האסטרטגית, עם דגש על ההתקפה ברמה המבצעית. ההגנה האסטרטגית של קורבט דגלה בצעדים כגון מתקפה מקומית אינטנסיבית, הקרנת כוחות יבשה, סוגים שונים של מצור ופשיטות על נתיבי סחר של האויב. יתרה מכך, קורבט זיהה שברגע שהאויב נחלש מספיק בים וביבשה, אין לעכב את המעבר למתקפה האסטרטגית.
קורבט לא האמין שריכוז הכוחות הימיים בים הוא החוק הגבוה והפשוט ביותר של אסטרטגיה. להפך, הוא הבחין שעקרון הריכוז הפך ל"סוג של שיבולת" שגרם יותר נזק מתועלת. עקרון הריכוז הוא "נכון - אף אחד לא יחלוק עליו. כקאנון של אסטרטגיה מעשית, זה לא נכון". קורבט הרגיש שריכוז מעולה לא רק הרתיע את היריב החלש מלחפש קרב אלא הציג לו הזדמנות לתקוף את קווי התקשורת הלאומיים החשופים של אויבו. קורבט הרגיש שריכוז מעולה של כוחות ימיים יצר עוד בעיה רצינית. ככל שריכוזו של הצי גדול יותר, כך היה קשה יותר להסתיר את מקום הימצאו ותנועותיו.
בתהליך התאמת התיאוריה של קלאוזביץ לנסיבות הייחודיות של לוחמה ימית, פיתח קורבט תיאוריה חדשנית משלו על מלחמה מוגבלת באסטרטגיה ימית. הראשון מבין שתי הנקודות העיקריות שלו היה שבתנאי מלחמה ביבשת, בניגוד לאלה שבסביבה הימית והאימפריאלית, מלחמות התנהלו בעיקר בין מדינות סמוכות. הנקודה השנייה של קורבט הייתה שבמלחמות בין מדינות יבשתיות צמודות "לא יהיה מכשול אסטרטגי ליכולתו של האויב להשתמש בכל כוחו". במילים אחרות, אופי המלחמה היבשתית מקשה על הגבלה של מטרות פוליטיות, משום שמדינה אחת או שתיהן מסוגלות להשתמש בכל האמצעים העומדים לרשותן כדי להגן על האינטרסים החיוניים המאוימים באופן בלתי נמנע. כפי שהדגים קורבט, משמעות הדבר היא שהתנאים למלחמה המוגבלת האידיאלית קיימים רק בלוחמה ימית וניתן לנצלם רק על ידי המעצמה הימית השולטת: "... מלחמה מוגבלת אפשרית לצמיתות רק למעצמות האי או בין מעצמות המופרדות בים, ואז רק כאשר המעצמה שרוצה מלחמה מוגבלת מסוגלת לפקד על הים במידה כזו שהיא מסוגלת לא רק לבודד את האובייקט המרוחק, אלא גם להפוך את הפלישה לטריטוריית הבית שלו לבלתי אפשרית."
כמו קלאוזביץ, קורבט היה שותף לאמונה בעדיפותה של הפוליטיקה במלחמה ובתכנון אסטרטגיה מתאימה להגנה על האינטרסים הלאומיים. עם זאת, קורבט התעניין במערכות הברית הדיפלומטיות ובקואליציות שנוצרו לפני מלחמה ובמהלכה, והוא עסק בממדים הכלכליים והפיננסיים של ניהול מלחמה וכן בהיבטים הטכנולוגיים והחומריים של המלחמה, שלא היה לקלאוזביץ עניין בהם.
בשנת 1899 התחתן ג'וליאן עם אדית אלכסנדר, בתו של ג'ורג' אלכסנדר. נולדו להם בן ובת.
יצירות בעלות ערך מתמשך
הערך של קורבט עבור איש המקצוע הצבאי של היום טמון בארבעה מהמושגים שלו: עם זאת, תפיסתו של מלחמה מוגבלת במדינות מבודדות או מדינות לאום, ככל הנראה, תהיה קשה מאוד להשגה עם המורכבויות הפוליטיות והכלכליות של ימינו בין מדינות בשילוב עם הטכנולוגיות הנוכחיות בשדה קרב סימטרי. עם זאת, הם עדיין יכולים להיות מיושמים בשדה קרב א-סימטרי בהצלחה.
כתיבה על קורבט
מעבר לפרס השנתי של אוניברסיטת לונדון - "פרס ג'וליאן קורבט בהיסטוריה ימית", התעלמו במידה רבה מהחשיבות של תרומתו של קורבט להיסטוריה של הצי הבריטי עד שפרופסור שורמן פרסם את עבודתו החלוצית על "ההשכלה של צי: פיתוח המחשבה האסטרטגית של הצי הבריטי, 1867–1914" בשנת 1965. ב-1981 המשיך שורמן לכתוב ביוגרפיה באורך מלא של קורבט. עבודה נוספת על קורבט הופיעה עם חיבורו של ג'ון האטנדורף "סר ג'וליאן קורבט על המשמעות של ההיסטוריה הימית" 1971. וכן העבודה של גולדריק והאטנדורף, "מהן אינו מספיק", 1993. וכן הביוגרפיה המתוקנת על קורבט ב"מילון אוקספורד לביוגרפיות ימיות" 2004.
יצירות אלה הושלמה על ידי המהדורה המכובדת של אריק ג'יי גרוב של "כמה עקרונות של אסטרטגיה ימית" בסדרת Classics of Sea Power, U.S. Naval Institute Press, 1988), שכללה עבודה על קורבט שלא פורסמה בעבר. בנוסף, ד.מ. שורמן וג'ון האטנדורף ערכו וכתבו מבוא למחקר הרשמי של קורבט שלא פורסם בעבר "פעולות ימיות במלחמת רוסיה-יפן, 1904–1905" בהוצאת מכון הצי האמריקני, 1994.
מה קרה לבייבי ג'יין?
מה קרה לבייבי ג'יין? (באנגלית: What Ever Happened to Baby Jane?) הוא סרט מתח אמריקאי משנת 1962 בבימויו של רוברט אולדריץ'. הסרט, עיבוד קולנועי למחזה של הנרי פארל בעל אותו שם, מגולל את סיפורן של האחיות ג'יין (בטי דייוויס) ובלאנש (ג'ואן קרופורד) המתגוררות ביחד. ב-2003 דמותה של ג'יין האדסון דורגה במקום ה-44 ברשימת "מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים" של מכון הסרטים האמריקאי. בתה המתבגרת של דייוויס, ביי. דיי. היימן, שיחקה בסרט את בת השכן, ליזה בייטס.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר וזכה בפרס בקטגוריית עיצוב התלבושות. בנוסף, הסרט היה הרביעי המכניס ביותר לשנת 1962, אחרי הסרטים - לורנס איש ערב, היום הארוך ביותר וילדי רב החובל גרנט.
עלילה
בתחילת הסרט מוצגת בייבי ג'יין האדסון (בטי דייוויס) כילדת פלא בעוד אחותה, בלאנש (ג'ואן קרופורד), נגררת אחריה. כשהבנות מתבגרות מצליחה בלאנש כשחקנית בעוד ג'יין נשכחת. כששתי השחקניות מזדקנות הן גרות יחדיו וג'יין מטפלת בבלאנש עקב תאונת דרכים שהיא עברה. ג'יין מתנהגת בגסות אל האנשים שבסביבתה ובעקבות זאת מחליטה בלאנש למכור את הבית ולהיפרד מאחותה. כשג'יין מגלה זאת היא כולאת את אחותה בביתה ללא שום גישה לעולם. כשעוזרת הבית שלהן, אלווירה (מיידי נורמן), באה לבדוק מה קרה לבלאנש, היא נרצחת על ידי ג'יין. מאוחר יותר כשחברה של ג'יין, אדווין (ויקטור בונו), לומד אודות תחבולותיה, הן בורחות לחוף הים ושם מוצאת אותן המשטרה.
מורשת
הצלחתו של הסרט התחילה ז'אנר חדש בזרם סרטי האימה שבהם דמות האנטגוניסט היא אישה מבוגרת. הסרטים "שרלוט המתוקה" ו"What Ever Happened to Aunt Alice?" הושפעו רבות מהסרט. ב-1991 נעשה אתחול מחדש לסרט בטלוויזיה שבו את האחיות האדסון גילמו ונסה ולין רדגרייב. ב-2012, הבמאי וולטר היל תכנן לעשות רימייק לסרט בכיכובם של מריל סטריפ וגלן קלוז, אולם עד כה, לפחות, הדבר לא יצא לפועל. לסרט נעשו מספר רב של פארודיות וחיקויים, כמו בתוכניות והסרטים: סיינפלד, משפחת סימפסון, בית השעווה, דוקטור הו וכדומה.
במרץ 2017 עלתה סדרת הטלוויזיה "אויבות" שמגוללת את סיפור יריבותן של דייוויס ושל קרופורד במהלך צילומי הסרט. הסדרה הופקה על ידי ראיין מרפי ומשחקות בה ג'סיקה לאנג וסוזן סרנדון בתור קרופורד ודייוויס בהתאמה. בתפקידי משנה ישתתפו בין היתר אלפרד מולינה, שרה פולסון, סטנלי טוצ'י, ג'ודי דייוויס, קתרין זיטה-ג'ונס וקתי בייטס.
מפלגות באוגנדה
מפלגות פוליטיות באוגנדה היו אסורות עד למשאל העם שנערך ביולי 2005. המפלגות היו אסורות מכיוון שנשיא המדינה יוורי מוסווני החליט לבטל אותם בשנת 1986 במטרה לרסן את המתיחות המגזרית בעקבות המהפכה.
מפלגות פוליטיות
להלן רשימה של מפלגות הפוליטיות שמוצגת באתר הרשמי של ועדת הבחירות של אוגנדה המפלגות הללו אלו המפלגות היחידות שמתמודדות להפרלמנט ולנשיאות:
Motion
האלבום קיבל תגובות מעורבות מהמבקרים. "Motion", בשבועו הראשון הגיע למקום השני במצעד האלבומים הבריטי עם 37,325 עותקים שנמכרו בשבוע הראשון. כמו כן, הגיע האלבום למקום החמישי במצעד בילבורד 200 בשבועו הראשון בארצות הברית, והפך לאלבום השני של האריס ברציפות שהגיע לראש המצעד של אלבומי המוזיקה האלקטרונית/דאנס. שלושת הסינגלים הראשונים, "Under Control", "Summer" ו-"Blame" עלו אל ראש טבלת מצעד הסינגלים הבריטי. שאר הסינגלים שפורסמו מתוך האלבום הם "Outside", "Open Wide" ו-"Pray to God".
רקע והפקה
שם האלבום, עטיפתו, והתאריך הרשמי לפרסומו נחשפו ב-25 בספטמבר 2014. ב-5 באוקטובר, האריס הכריז בדף הטוויטר שלו על רשימת האמנים אשר שיתפו איתו פעולה בסינגלים, ביניהם אלי גולדינג, ביג שון, גוון סטפאני, ולהקת חיים.
Knockin' on Heaven's Door
Knockin' on Heaven's Door (מאנגלית: נוקש על שערי גן העדן) הוא שיר שנכתב על ידי בוב דילן ב-1973 כחלק מהפסקול אותו כתב דילן לסרט Pat Garrett and Billy the Kid סרטו של הבמאי האמריקאי סם פקינפה, בו גם שיחק. השיר הפך ללהיט הראשון של דילן שהגיע לראש מצעד האמריקאי (ב-1973), לאחת מקלאסיקות הרוק ולאחד השירים המוכרים ביותר של דילן.
הרמוניית השיר כוללת אך ורק ארבעה אקורדים בסיסיים, טוניקה> דומיננטה> סובדומיננטה. במקור השיר בוצע בסגנון פולק רוק בקצב איטי, אך במהלך השנים הוא זכה למספר רב של גרסאות כיסוי בסגנונות ובמקצבים שונים. השיר זכה למעמד הכסף בבריטניה.
גרסאות כיסוי
בין היתר ביצעו אותו - רוג'ר ווטרס, אריק קלפטון, מארק נופלר, גרייטפול דד, דמיאן מארלי, אבריל לאבין, לנה דל ריי ועוד רבים אחרים.
ידועה במיוחד הגרסה של להקת Guns N' Roses שהפכו את השיר ללהיט בשנות התשעים.
גרסה מעוברתת של מאיר אריאל, בשם "טוק טוק טוק על דלתי מרום", נכללה באלבומי ההופעה דלתות נפתחות מעצמן ו"בהופעה אחרונה במועדון בארבי".
מסביב לעולם עם ווילי פוג
מסביב לעולם עם ווילי פוג (בספרדית: La vuelta al mundo de Willy Fog, ביפנית: アニメ80日間世界一周) היא סדרת אנימציה ספרדית-יפנית לכל המשפחה מסוגת הרפתקאות וקומדיה. הסדרה מבוססת על הספר "מסביב לעולם בשמונים יום" מאת ז'ול ורן, אך בשונה מן הסיפור המקורי הדמויות הן חיות ולא בני אדם. הסדרה נוצרה על ידי קלאודיו בירן בויד והופקה על ידי חברות "BRB Internacional", "Narcisse X 4", "Televisión Española", "ניפון אולפני אנימציה" ו-".Intersound, Inc".
הסדרה שודרה לראשונה בצרפת בערוץ France 2 החל מה-1 באוגוסט 1983 עד ה-26 באוגוסט באותה שנה, לאחר מכן הסדרה שודרה בספרד בערוץ La 1 בשנת 1984. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים בשנת 1993. לסדרה יש עונה אחת ו-26 פרקים באורך 26 דקות. שפת המקור של הסדרה היא ספרדית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן עברית, אנגלית ויפנית).
לסדרה נוצרה בשנת 1993 סדרת המשך בשם "הרפתקאותיו החדשות של ווילי פוג" המבוססת על הספרים "מסע אל בטן האדמה" ו-"20,000 מיל מתחת למים" שגם נכתבו על ידי ז'ול ורן. על בסיס סדרת המקור וסדרת ההמשך נוצרו שלושה סרטי טלוויזיה ("סביב העולם בשמונים יום עם ווילי פוג", "מסע אל בטן האדמה עם ווילי פוג" ו"20,000 מייל מתחת למים עם ווילי פוג") המתמצתים את הסדרות.
תקציר העלילה
הסדרה מתחילה בלונדון של המאה ה-19, שם במועדון ווילי פוג, ג'נטלמן אנגלי, מדבר עם חבריו על האפשרות לצאת למסע מסביב לעולם ב-80 יום. חוץ מלורד גינס, עז זקן בכיסא גלגלים, וווילי פוג אף אחד לא מאמין שזה אפשרי לצאת למסע כזה. לורד גינס לא היה יכול לצאת למסע בשביל להוכיח לאחרים שזה אפשרי, ולכן ווילי פוג מציע לצאת למסע הזה במקומו. כולם צחקו על הרעיון המגוחך ולא האמינו שהוא רציני. בשביל האתגר, סאליבן, האיש שהכי התנגד לתוכנית, מתערב על 10,000 פאונד. חמישה נוספים נותנים את אותה הצעה, ופוג מסכים לאתגר. פוג יחד עם משרתו פספרטו וחברו האוגר טיקו יוצאים להרפתקה.
במהלך הסדרה נתקלת החבורה במכשולים, רובם בגלל שליחיו הסמויים של סאליבן שעוקבים אחרי החבורה בשביל לעצור אותם כדי שלא יצליחו. בנוסף לבעיות שלהם, עוקב אחרי פוג וחבריו המפקח דיקס, איש אשר האשים את פוג בפשעים, דבר הגורם גם למשטרה לצאת בעקבותיהם. במהלך המסע נוספה לחבורה גם רומי, נסיכה הודית שאותה הצילו ממוות. הנסיכה מיד התאהבה בפוג והחליטה להצטרף אליו במסעו ולהתחלה של חיים חדשים איתו. החבורה מצליחה לבסוף לגבור על כל הקשיים והמכשולים שטמנו להם והם חוזרים ללונדון. אך לחץ של הרגע האחרון שורר בהם כשהם חושבים שהם באיחור של יום, אבל הם מבינים שלאחר מסע מסביב לעולם כולו הם בעצם הרוויחו יום. החבורה חזרה בזמן למועדון וניצחה בהתערבות.
המדבבים
במאי ומפיק הדיבוב של הסדרה בעברית היה ניקו בר.
מוזיקה
במהלך הסדרה הושמעו כמספר שירי מקור בנוסף לשיר הפתיחה ושיר הסיום. בגרסה העברית עמרי כהן תרגם את השירים לעברית, ושמוליק טנא ניהל את הביצועים המוזיקליים.
הפצה ביתית
החל משנת 1998, פרקים נבחרים של הסדרה הופצו בבריטניה על גבי קלטות וידאו על ידי Lollipop Video (כיום Collection International). הסדרה הופצה על ידי BRB Internacional בשיתוף עם Televisión Española, כתוצאה מכך BRB Internacional חייבים לתת אישור לפני כל קלטת וידאו המפיצה את הסדרה.
סדרת המשך
לסדרה נוצרה סדרת המשך בשם "הרפתקאותיו החדשות של ווילי פוג" (במקור: Willy Fog 2) בשנת 1993, עשור לאחר סיום השידור המקורי של הסדרה. כמו בסדרה המקורית, לסדרה הייתה עונה אחת ו-26 פרקים. הסדרה הורכבה משני סיפורים נפרדים בהמשכים המבוססים על הספרים "מסע אל בטן האדמה" ו-"20,000 מיל מתחת למים" שגם נכתבו על ידי ז'ול ורן. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים בשנת 1997, ולאחר מכן בשידורים חוזרים בערוץ ג'וניור בשנת 2012.
סרטים
לסדרה נוצר סרט טלוויזיוני המתמצת את עלילות הסדרה בשם "סביב העולם בשמונים יום עם ווילי פוג". גם לסדרת ההמשך נוצרו שני סרטים המתמצתים את עלילת הסדרה: "מסע אל בטן האדמה עם ווילי פוג" מתמצת את החלק הראשון של הסדרה, ו"20,000 מייל מתחת למים עם ווילי פוג" מתמצת את החלק השני של הסדרה. הפקת הדיבוב, בימוי הדיבוב והמדבבים של הסרטים היו שונים מן הדיבוב המקורי של הסדרות.
אוליבר וחבורתו
אוליבר וחבורתו (באנגלית: Oliver & Company) הוא סרט אנימציה אשר צולם בשנת 1988 והופק על ידי חברת וולט דיסני. זהו סרט האנימציה ה-27 של וולט דיסני והוא נוצר בהשראת הספר "אוליבר טוויסט" מאת צ'ארלס דיקנס. הסרט זכה להצלחה בקופות וגרף כ-53 מיליון דולר. הוא היה גם אחד מסרטי דיסני הבולטים בשנות השמונים (תקופה שנחשבת לכישלון בחברת וולט דיסני) וגם היה מועמד לפרס גלובוס הזהב. הצלחת הסרט עודד את דיסני להמשיך להפיץ סרטי מחזמר, ומיד שנה לאחר מכן יצא הסרט "בת הים הקטנה", שהיווה את יריית הפתיחה לרנסאנס של דיסני ולהצלחה כבירה לאורך שנות ה-90.
חרף הצלחת הסרט, חברת דיסני לא מיהרה להוציא את הסרט במהדורה ביתית. רק לאחר ההפצה המחודשת לבתי הקולנוע, בשנת 1996, יצאה לראשונה מהדורת וידאו ביתית לסרט. מהדורת ה-DVD הראשונה יצאה בשנת 2002, לאחריה יצאה מהדורה מהודרת בשנת 2009 לציון 20 שנים ליציאת הסרט, ומהדורת ה-Blu-ray הראשונה יצאה ב-2013, לציון 25 שנים להפצת הסרט.
הסרט היה הסרט הראשון שהופץ בישראל בדיבוב לעברית במקביל להפצה העולמית. הסרט הופץ לקולנוע בדיבוב עברי בלבד.
עלילת הסרט
הסרט מתרחש ברחובות ניו יורק. אוליבר, חתול ג'ינג'י יתום, אבוד ברחובות ניו יורק רעב ורטוב, ללא איש שיעזור לו. הוא מנסה לגנוב נקניקיות ממוכר הנקניקיות בצומת ללא הצלחה עד שמגיע דודג'ר, כלב חברותי וחייכן, והשניים שודדים ביחד את מוכר הנקניקיות. לאחר מכן, דודג'ר בורח עם הנקניקיות ואוליבר עוקב אחריו עד למקומה של החבורה של דודג'ר, שגרה בבית רעוע בנמל, ביחד עם פייגין, איש עני וחסר עבודה.
לפתע, מגיע סייקס, איש העסקים, יחד עם הכלבים שלו, רוסקו ודה סוטו, לביתו של פייגין. הוא דורש ממנו שישלם את כל חובותיו תוך שלושה ימים, אחרת זה סופו. בינתיים מתפתחת מריבה בין הכלבים של סייקס לחבורה של דודג'ר, שמסתיימת לאחר שהחבורה הגנה על אוליבר מפני הכלבים המסוכנים. כשפייגין המיואש חוזר לביתו, הוא נשכב לישון ומאמץ את אוליבר יחד עם כלביו.
למחרת, תוך כדי ניסיון להשיג כסף בשביל פייגין, נופל אוליבר לידיה של ג'יני, ילדה עשירה המתגוררת בניו יורק. היא מביאה אותו לביתה הגדול, שם הוא פוגש את הכלבה השחצנית ז'ורז'ט שרק מחפשת איך להיפטר מאוליבר. בינתיים, החבורה של דודג'ר מחליטה להחזיר את אוליבר, והם מצליחים להיכנס לבית הגדול ובעזרת ז'ורז'ט, מצליחים להתחמק מווינסטון, המשרת, ולקחת את אוליבר איתם. אוליבר לא מסכים להישאר עם החבורה, כי היה לו כיף בבית של ג'יני והוא מתחיל לצאת מהבית אך בדיוק באותו זמן חוזר פייגין המיואש מנסיונותיו להשיג כסף שלא הצליחו. כשהוא מגלה את הקולר על צווארו של אוליבר, הוא מתמלא שמחה וכותב מכתב שמבקש מהמשפחה העשירה, בעלת החתול, כופר תמורתו. הוא מודיע לסייקס על "תוכניתו".
במקום הקבוע מראש פוגשת ג'יני את פייגין (היא עדיין לא יודעת שהוא ה"חוטף") ומספרת לו על החתול האובד. פייגין מתמלא רחמים ומחזיר לה את החתול מבלי לקבל את הכסף תמורתו. אלא שמיד אחרי שהיא קיבלה אותו, מגיע סייקס במכוניתו וחוטף אותה ואת אוליבר משליך החוצה. הוא מודיע לפייגין שאם הוא לא מגלה כלום, החוב שלו מבוטל ומיד לאחר מכן בורח. החבורה מצליחה להיכנס לתוך מעונו של סייקס ולהציל את ג'יני, וברגע האחרון מגיע פייגין על האופנוע שלו והם בורחים. מכוניתו המהירה של סייקס משיגה אותם במהירות והם נקלעים לרדף המתרחש על פסי רכבת. ג'יני עפה על המכונית וברגע האחרון קופץ אוליבר ונושך את ידו של סייקס ומציל אותה מידו הקשה. דודג'ר נחלץ לעזרתו של אוליבר משני הכלבים הזועמים שלאחר קרב קשה נופלים מהמכונית. לאחר ניסיונות נוספים של סייקס לתפוס את ג'יני, היא מצליחה לחזור לאופנועו של פייגין. כשהמכונית עוברת על גשר, אוליבר ודודג'ר נזרקים ממנה, ורכבת שמגיחה ממול מתנגשת בעוצמה במכונית שנשרפת כליל. לאופנוע של פייגין, שעל ידי נהיגתו של טיטו הכלב סטתה מהפסים לא קרה כלום. לאחר שהם חוזרים, מגיע דודג'ר עם אוליבר, שלאחר שג'יני מחבקת אותו הוא פוקח את עיניו והיא שמחה על שהוא בחיים.
אקטרודקטיליה
אקטרודקטיליה הידוע גם כאקטרודקטילי (Ectrodactyly) הוא מום גנטי הגורם למחסור של מספר אצבעות באחד או יותר מהגפיים (לרוב אגודל ואצבע אחת בגודל כמה אצבעות) המשווה ליד או לרגל צורה של צבת.
גורמים
אקטרודקטיליה יכולה להגרם מבעיה רפואית בזמן ההריון (קריש דם באצבעות העובר) או מסיבה גנטית תורשתית. ניתן לגלות אקטרודקטיליה בבדיקת אולטרה סאונד. במקרה שלאם יש אקטרודקטיליה יש סיכוי של 50% שלבנה יהיה גם כן.
שבט דומה
אקטרודקטיליה נדירה באופן יחסי, עם זאת יש מקרה ידוע של קבוצת אנשים הלוקים אקטרודקטיליה, המקרה של שבט דומה (Doma people) המכונה גם "two toed" (שתי אצבעות) או "ostrich footed" (רגל היען), שבט זה שחי בצפון זימבבואה. לאנשי שבט זה יש רק שתי אצבעות בכל יד ורגל. הסיבה לריכוז הגדול של אנשים הלוקים באקטרודקטיליה בשבט זה היא ההימנעות מנישואין מחוץ לשבט מה שיוצר מאגר גנטי קטן הגורם לשכיחות גבוהה בקרב השבט.
אקטרודקטיליה בחיות
אקטרודקטיליה קיים לא רק בבני אדם, בין היתר הוא נמצא אצל סלמנדרות, ובמקרים נדירים אף אצל כלבים וחתולים.
המודעות להפרעה
אקטרודקטיליה בגלל נדירותו היחסית יכול לגרום לחוסר נוחות או פחד אצל הורים המגלים בבדיקת אולטרא סאונד שבנם עלול ללקות באקטרודקטיליה, בין הפעילות הידועות בתחום היא ברי ווקר הלוקה בעצמה באקטרודקטיליה ופועלת למודעות בנושא. הפעילות שלה בנושא כוללת הופעות בתקשורת בין היתר הופיעה בסדרת הטלוויזיה ניפ/טאק בה נתנה מידע בנושא לאם שהתבשרה שבנה ככל הנראה יהיה עם אקטרודקטיליה. בנוסף כן הביעה את מחאתה על דבריה של אופרה וינפרי על כך שחשוב שילד "נורמלי" ייוולד עם כל האצבעות
פרשת השחיתות הקטרית בפרלמנט האירופי
פרשת השחיתות הקטרית בפרלמנט האירופי (המכונה בתקשורת גם קטרגייט) היא פרשת שחיתות בפרלמנט האירופי שנחשפה בדצמבר 2022, במסגרתה קיבלו חברי פרלמנט כספים בתמורה לשמירה על אינטרסים קטריים. משטרות בלגיה ואיטליה הצטרפו לחקירה, פשטו על ביתה של סגנית נשיא האיחוד האירופי מטעם יוון, אווה קאילי, ותפסו כמה מאות אלפי אירו במזומן. הממצאים הביאו למעצרה של קאילי.
התגלגלות הפרשה
בנובמבר 2022 נסעה אווה קאילי לקטר, לשיחות עם שר העבודה הקטרי עלי בן סמיח' אל-מרי. עם חזרתה, שיבחה בנאום בפרלמנט האירופי ב-22 בנובמבר את הרפורמות של ממשלת קטר במילים: "קטר היא מובילה בנושא של זכויות עובדים". גם התנהלותם של חברי פרלמנט אחרים כלפי קטר עוררה תהיות, למשל כאשר הודעת גינוי של מפלגת השמאל האירופי המאוחד כלפי ניצול של מהגרי עבודה בקטר התעכבה בשנה לאור התנגדות של קבוצות סוציאליסטיות ושמרניות.
ב-9 בדצמבר 2022, במסגרת חקירה נרחבת של המחלקה לחקר שחיתות במשטרה הבלגית לגבי חשד בקיומו של ארגון פשע, נעצרו שמונה אנשים ובוצעו עשרים פשיטות, אחת מהן בביתה של אווה קאילי. נשיאת הפרלמנט האירופי,, נדרשה להגיע מביתה במלטה כדי להיות נוכחת בחיפושים שנערכו בביתה של קאילי, זאת במטרה לעקוף את החסינות הפרלמנטרית של קאילי. קאילי נעצרה בביתה. בהמשך נעצר גם אביה של קאילי, פוליטיקאי יווני בעברו, בעת שניסה לברוח ממלון באזור בריסל בעקבות הדלפות שקיבל על הפשיטות. ברשותו נמצאו מאות אלפי אירו במזומן. כספים נמצאו גם בדירתם של קאילי וג'ורג'י.
ביום שלאחר המעצר נשלל מקאילי תואר סגנית נשיאת הפרלמנט האירופי, ובנוסף אליה נעצרו גם בעלה, פרנצ'סקו ג'ורג'י, שמשמש עוזר פרלמנטרי בפרלמנט האירופי, ואנטוניו פנצרי, חבר לשעבר בפרלמנט האירופי מטעם איטליה. ב-11 בדצמבר נעצרו גם אשתו ובתו של פנצרי, ושלושה ימים לאחר מכן שוחררו למעצר בית. בביתו של פנצרי נמצאו 20,000 אירו במזומן.
חיפושים נוספים בוצעו בבתיהם של שישה עוזרים פרלמנטריים מן הפרלמנט האירופי. סך הכל הכסף שנתפס בכלל החיפושים הגיע לסכום של 1.5 מיליון אירו.
ב-14 בדצמבר 2022 נעצר האיטלקי, מזכ"ל קונפדרצית איגודי העובדים הבין-לאומית בחשד למעורבות בפרשה. בעקבות המעצר הוא התפטר מתפקידו לאחר פחות מחודש בתפקיד. לאחר יומיים שוחרר על תנאי. כמו כן נעצר ניקולו פיגה-טלמנקה, מזכ"ל המלכ"ר "אין שלום ללא צדק", ועוזר של חברת הפרלמנט האירופי.