cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בראטסק
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה התעשייה הרוסית הועברה מזרחה (לאור הפלישה הגרמנית למערב ברית המועצות). לאחר תום המלחמה, הפיתוח בעיר הואט לאור הצורך לשיקום רוסיה האירופית.
בשנת 1947, נבנה גולאג בסמוך לבראסק, עם קיבולת של עד 44,000 אסירים. אסירים אלו עבדו בפרויקטים כגון בניית מסילת הברזל שכיום חלק ממסילת הרכבת באיקל-אמור.
התפתחותה המהירה של העיר החלה בשנת 1952 עם ההחלטה להקים סכר ומפעל הידרואלקטרי. מעמד של עיירה הוענק לבראסק בשנת 1955. העיר עצמה נוסדה על בסיס מספר עיירות ואזורי תעשייה, לאור תוכנית אב מסוף שנות ה-50. תחנת כוח הידרואלקטרית מקומית נבנתה בשנים 1954–1966, והביאה עובדים רבים לעיירה.
כלכלה, תשתיות ותעשייה
ברטסק ממוקמת על יד מסילת הרכבת באיקל-אמור. בסמוך לעיר פועל גם שדה תעופה מקומי. כלכלת העיר נשענת במידה רבה על תעשייה כבדה. בראטסק המודרנית מוגדרת כ"אזור תעשייתי בצפיפות גבוהה", המייצרת כ-20% מהתפוקה התעשייתית של מחוז אירקוטסק. תעשייה זו כוללת את אחד ממפעלי האלומיניום הגדולים ברוסיה, מפעלי עצים, מפעלים כימיים ותחנת כוח פחמית. לחברת האלומיניום הגדולה רוסאל מפעל התכה בברטסק. לאחרונה התבססה בעיר סחר המטבעות הקריפטוגרפיים. בעיר פועלת אוניברסיטת ברטסק ושלוחה של האוניברסיטה הממלכתית של אירקוטסק.
סוני אנדרסון
סוני אנדרסון דה סילבה נילמאר (בפורטוגזית: Sonny Anderson da Silva Nilmar; נולד ב-19 בספטמבר 1970 בגויאס שבברזיל), הידוע בשם סוני אנדרסון הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
אנדרסון שיחק, בין היתר, במדי אולימפיק מרסיי, מונקו, ברצלונה ואולימפיק ליון. בליון היה אנדרסון אחד מהגורמים המרכזיים להצלחת הקבוצה ואף הפך לאהוב האוהדים. במדי נבחרת ברזיל שיחק בשבעה משחקים, בהם הבקיע שער בודד. הוא זומן לסגל הנבחרת לגביע הקונפדרציות 2001.
קריירה
אנדרסון החל את הקריירה שלו בוואסקו דה גאמה. ב-1994 עבר לראשונה לצרפת ושיחק במשך עונה אחת במדי מארסיי, שבה הבקיע 16 שערים. לאחר ששיחק גם במונקו, בשורותיה זכה בתואר מלך השערים של הליגה הצרפתית עבר אנדרסון לברצלונה. הוא שיחק שתי עונות בברצלונה שבהן כבש 16 שערי ליגה ב-44 משחקים. במסגרות האירופיות שיחק ב-11 משחקים וכבש חמישה שערים. ב-1999 עבר אנדרסון לליון. בליון שיחק במשך 4 שנים. הוא כבש 71 שערים ב-110 משחקים. בליון זכה פעמיים בתואר מלך השערים, בשנים 2000 ו-2001.
בעונת שיחק בוויאריאל, ולאחריה עבר לשחק בא-ריאן שבקטר. הוא טען שמעברו לקטר נועד לעזור לו לשלם את עלויות הגירושין שלו מאשתו. הוא חתם בקבוצה על חוזה לשנתיים, שבהן הרוויח 2.5 מיליון אירו. בתום החוזה עבר לאל-ג'פארה, וב-2006 פרש סופית ממשחק כדורגל. לרגל פרישתו נערך משחק הוקרה על ידי ליון באצטדיונה הביתי. במשחק, כבש אנדרסון שלושער.
לאחר פרישתו החל לשמש כמאמן החלוצים בליון. בשנת 2011 מונה למאמן קבוצת נשאטל גזמאקס השווייצרית, אך פוטר לאחר שני משחקים.
תארים
אנדרסון היה מלך שערי ליגת העל השווייצרית ב-1993, הליגה הצרפתית ב-1996, ב-2000 וב-2001 ובליגת העל הקטרית ב-2005. בנוסף, זכה במספר תארים קבוצתיים:
IOS 4
iOS 4 היא הגרסה הבסיסית הרביעית של מערכת ההפעלה הניידת iOS מבית אפל, כאשר היא מהווה את ההמשך לגרסה הקודמת iPhone OS 3. היא הוכרזה בכנס המפתחים העולמי של אפל ב-7 ביוני 2010, והפצתה החלה ב-21 ביוני 2010. iOS 4 הייתה הגרסה הראשונה מסדרת iOS שכללה בשמה את שם הסדרה החדש iOS, בעוד שהושמט ממנה שמה הקודם iPhone OS אשר נכלל בגרסאות הקודמות. ב-12 באוקטובר 2011, הופצה הגרסה החדשה יותר בשם iOS 5.
הקדמה והפצה ראשונית
iOS 4 הוכרזה באירוע מרכזי שנחגג בכנס המפתחים העולמי של אפל ב-7 ביוני 2010. זוהי גרסת ה-iOS הראשונה אשר נשאה את שם הסדרה החדש והפשוט יותר "iOS", בעוד ששמה הקודם של הסדרה - "iPhone OS", אשר הופיע בגרסאות iOS קודמות, הוחלף על ידי השם החדש.
iOS 4 הופצה באופן רשמי ב-21 ביוני 2010.
4.0.1
iOS 4.0.1 הופץ ב-15 ביולי 2010, והיה העדכון הראשון עבור iOS 4. העדכון שינה את השיטה לחישוב עוצמת האות של החיבור הסלולרי לקבלת דיוק משופר יותר.
4.0.2
iOS 4.0.2 הופץ ב-11 באוגוסט 2010, והגיע עם תיקון עבור תקלות בעת פתיחת קבצים בפורמט PDF.
4.1
iOS 4.1 הופץ ב-8 בספטמבר 2010. העדכון כלל תמיכה בעיבוד תמונה בטווח דינמי רחב (HDR) עבור איכות תמונה גבוהה יותר בעת צילום תמונות ושמירתן באייפון 4. בנוסף, העדכון הכניס את Game Center - רשת חברתית עבור משחקים לנייד והוסיף את היכולת להעלות סרטון באיכות גבוהה שהוסרט עם אייפון 4 ליוטיוב ול-MobileMe. העדכון אף כלל תיקוני באגים וביצועים משופרים.
4.2.1
iOS 4.2.1 הופץ ב-22 בנובמבר 2010. זהו העדכון הראשון אשר הביא את כל התכונות הגדולות של iOS 4 אשר הוצגו באייפון ובאייפד. על אף ש-iOS 4.2 הופץ עבור מפתחים למטרות בדיקה, התגלו באגים, ולכן שמו הוחלף ב-4.2.1 עבור הצרכן. זהו גם העדכון האחרון של iOS 4 אשר רץ על iPhone 3G והדור השני של האייפוד טאץ' עקב מגבלות חומרה ובעיות בביצועים.
4.3
iOS 4.3 הופץ ב-4 במרץ 2011, והוסיף את היכולת ליצור נקודת גישה אישית עם חיבור Wi-Fi, שיתוף ביתי של תוכני iTunes, שיפורים בשיקוף AirPlay ושיפורים מזעריים נוספים.
4.3.1
iOS 4.3.1 הופץ ב-25 במרץ 2011, והגיע עם תיקון עבור תקלות במסכי האייפוד טאץ', יחד עם שיפורים אשר הביאו ליציבות של קישוריות הסלולר עבור מכשירי האייפון.
4.3.3
iOS 4.3.3 הופץ ב-4 במאי 2011, והביא לתיקוני תקלות בחישוב המיקום.
4.3.4
iOS 4.3.4 הופץ ב-15 ביולי 2011, והביא לתיקוני בעיות אבטחה.
4.3.5
iOS 4.3.5 הופץ ב-25 ביולי 2011, והגיע עם עדכון אבטחה אשר הביא לתיקון ניהול האישורים.
מסך הבית
iOS 4 הביאה להרחבת כמות היישומים שניתן לרכז במסך הבית מ-180 יישומים בגרסה הקודמת ל-2,160 בגרסה זו, מאחר שנוספה האפשרות ליצור תיקיות נפרדות לקבוצות יישומים. לתיקיות אלו ניתנו שמות באופן אוטומטי על סמך הקטגוריה המתאימה של היישומים בחנות ה-App Store. היכולת לבחור תמונת רקע מותאמת אישית למסך הבית נוספה אף היא, אם כי יכולת זו לא הייתה זמינה עבור ה-iPhone 3G והדור השני של האייפוד טאץ' בשל ביצועים נמוכים של הנפשתם של הסמלילים במסך הבית.
ריבוי משימות
iOS 4 הביאה לראשונה את היכולת לעבור בקלות מיישום אחד לאחר באמצעות תכונה הנקראת "ריבוי משימות", אשר ניתן להפעילה על ידי הקשה כפולה על לחצן הבית. תכונה זו לא צרכה סוללה יתר על המידה. תכונת ריבוי המשימות הייתה מוגבלת רק ליישומים ששימשו עבור שיחות אינטרנט, מיקום וניגון קובצי שמע, בעוד שטכנולוגיה דומה בשם "Fast App Switching" (החלפה מהירה של יישומים) אפשרה למשתמשים לצאת מיישום אחד ולהיכנס לאחד, כאשר היישום הראשון מופעל ברקע, עד אשר המשתמש מחליט לחזור אליו.
בדיקת איות
iOS 4 הביאה לראשונה את תכונת בדיקת האיות אשר מאתרת בעיות באופן כתיבתן של מילים על גבי המסך והצגת קו תחתון אדום. בעת שהמשתמש מקיש על גבי המילה המסומנת, באפשרותו לבחור חלופה מתאימה מתוך המלצות המוצגות מעל למילה הבעייתית.
iBooks
iOS 4 הציגה את תמיכתם של מכשירי האייפון והאייפוד טאץ' ב-iBooks, שכבר נכללה באייפד. ומאחר וזהו לא היה יישום ברירת מחדל, הוא היה זמין דרך חנות ה-App Store.
דואר אלקטרוני
יישומון הדור האלקטרוני הוסיף תיבת דואר נכנס מאוחדת ב-iOS 4, המאפשרת למשתמשים לראות הודעות מכל חשבונות הדוא"ל שלהם המוצגים יחד בתיבת דואר נכנס אחת. הדבר זכה גם לתמיכה בכינויי כתובות דואר אלקטרוני של MobileMe ובכמות גדולה יותר של חשבונות Exchange עבור משתמשים עסקיים.
Game Center
iOS 4.1 הוסיפה יישום חדש בשם Game Center, רשת חברתית ייחודית עבור משחקי אינטרנט מרובי-משתתפים, המאפשרת למשתמשים להזמין חברים לשחק במשחקים ולהשוות את הניקוד שצברו בטבלת השיאנים. היישום לא היה זמין ב-iPhone 3G.
FaceTime
iOS 4 הציגה את FaceTime, יישום המשמש לביצוע שיחות וידאו אשר עושה שימוש במצלמת המכשיר כדי לאפשר למשתמש לבצע שיחות וידאו עם משתמשי FaceTime אחרים.
Safari
דפדפן האינטרנט Safari לנייד ב-iOS 4 הוסיף את בינג כמנוע חיפוש בנוסף לגוגל ו-Yahoo!.
ב-iOS 4.2, ניתן לחפש מילים או ביטויים מסוימים בדף אינטרנט באמצעות כלי החיפוש החדש.
מכשירים נתמכים
הדור הראשון של האייפון והדור הראשון של האייפוד טאץ' לא נתמכים על ידי iOS 4 וגרסאות חדשות יותר בשל מגבלות בחומרה המותקנת במכשירים אלו. זוהי הייתה הפעם הראשונה שבה אפל הסירה את תמיכתה במכשירים קודמים.
{{ארבעה טורים|
אלכסנדריה (רומניה)
אלכסנדריה (ברומנית: Alexandria) היא עיר ברומניה, בחבל מונטניה, שמשמשת כבירת מחוז טלאורמן. העיר שוכנת בדרום המישור הרומני, על הגדה הימנית של נהר ודאה.
העיר נמצאת בגובה 41 מטרים מעל פני הים ומשתרעת על פני 9.56 קילומטרים רבועים. מספר התושבים, נכון לשנת 2011, הוא 45,434. העיר נוסדה ב-1834, בנסיכות ולאכיה, לפי תוכניות של המהנדס האוסטרי אוטו פון מוריץ. שם העיר נבחר כמחווה לשליט ולאכיה באותה עת, אלכסנדרו דימיטריה גיקה, ששרידיו נמצאים בקתדרלה מקומית.
מעל 88% מהמקומיים הם רומנים וכ-2% צוענים.
לישאן דידן
לישאן דידן (הלשון שלנו) היא שפה שהייתה מדוברת בעיר אורמיה באיראן והיא ניב של ארמית חדשה צפון מזרחית, הנקראת לעיתים ארמית חדשה או ארמית יהודית. הניב דובר במקור על ידי יהודים באורמיה אך בנוסף דובר באזרבייג'ן האיראנית ובאזור ימת ואן בטורקיה. רוב הדוברים מקהילת נאש דידן חיים כיום בישראל. הכתב של השפה מבוסס על האלפבית העברי.
היסטוריה
יהודים אשר שפת היום יום שלהם הייתה ארמית התיישבו באורמיה כבר בסוף המאה השמינית לפני הספירה (הניב הארמי של יהודי אורמיה והאזור היה שונה מהניב של התלמוד הבבלי ונקרא בפי אנשי האקדמיה "הארמית החדשה"). זהו ניב הקרוב מאוד לאשורית.
בשנת 780 לפני הספירה הנוצרית כבש המלך האשורי שלמנעשר הרביעי את מלכות הצפון אשר הייתה אחת משתי המדינות היהודיות העצמאיות בארץ ישראל. במאה השישית לפני הספירה, תגלת פלאסר השלישי, מלך אשור, הוביל את אשור לאימפריה וכדי להיטיב את שלטונו על העמים הכבושים נקט בשיטה של הגלייה מסיבית. רוב האוכלוסייה הוגלתה הרחק לתוך האימפריה האשורית.
רבים מיהודי אורמיה, שקראו לעצמם נאש דידן, עבדו כרוכלים במסחר בבדים, בעוד שאחרים היו תכשיטנים או צורפים. מידת ההשכלה של הבנים הייתה בית ספר יסודי, כאשר רק מעטים המשיכו ללמוד לימודים יהודיים בישיבת תלמוד. חלק מהתלמידים הללו התפרנסו מהכנת קמעות. היה בית ספר קטן לבנות עם עשרים תלמידות בלבד. באורמיה היו שני בתי כנסת מרכזיים, אחד גדול ואחד קטן יותר. בית הכנסת הגדול נקרא בית הכנסת של שייח' עבדולה.
לא כל יהודי אורמי עברו לישראל. החל בתחילת שנות ה-1900, חלקם הגיעו לארצות הברית, ויצרו קהילה בשיקגו. אחרים נשארו באיראן עד לאחר המהפכה האיראנית, ובסופו של דבר עברו לניו יורק, לוס אנג'לס ומקומות אחרים בארצות הברית, והצטרפו לקהילות יהודיות פרסיות קיימות. מעטים עברו לטהרן, ונשארו שם עד המאה ה-21.
שפות יהודיות
פירוש השם לישאן דידן הוא 'אור ליד'; הווריאציות האחרות של שם השפה הן 'לישנאן', 'אור-לייד', 'לישאניד נאש דידן',ו'הלישאן'. מכיוון ששם השפה גורם לבלבול מסוים עם ניבים בעלי שם דומה דוגמת לישאנא דני, ולישאניד נושן, מקורות ספרותיים נוטים לתאר את השפה כארמית חדשה יהודית אזרבייג'נית, וזאת על מנת להבחין בין ניבים שונים של יהודת ארמית.
דיאלקטים אשוריים
קהילה אשורית אחרת התיישבה באורמיה לאחר שהכורדים המקומיים והצבא הטורקי אילצו אותם לברוח מבתיהם. למעלה מעשרת אלפים איש מתו בדרך לאורמיה. לאחר צרות נוספות באורמיה, עזבה הקהילה האשורית והתיישבה בבאקובה ליד בגדאד. בתחילת שנות ה-30 חלקם עברו לסוריה והתגוררו ליד חבור בין אל-חסכה לראס אל-עין, לבנון.
הקשר לשפות אחרות
ישנו קשר בין ניבים שונים של ארמית יהודית, לכן דוברי לישאן דידן יכולים להבין את דוברי יהודיותא לדוגמה.
לעומת זאת קהילות נוצריות ויהודיות שחיו זו לצד זו פיתחו גרסאות שונות לחלוטין של הארמית, כך שיהודים יכלו לשוחח בקלות רבה יותר עם יהודים שגרו רחוק מהם מאשר עם נוצרים שגרו בשכנות אליהם. הטופוגרפיה ברבים מהדיאלקטים של הארמית החדשה כה מובחנת שלכפרים קטנים, (כמו העיירה ארודין שהורכבה משתי משפחות יהודיות), היה ניב משלהם.
אורבניה
אורבניה היה כתב עת עצמאי לשירה שיצא לאור בתל אביב ממרץ 2005 ועד אוגוסט 2006.
כתב העת בעריכת המשורר שלמה קראוס, חולק חינם בחנויות ספרים, מוזיקה, אוניברסיטאות ומרכזי תרבות ברחבי ישראל. בכתב העת מודפסת אך ורק שירה, על נייר כתמתם ובהיקף של שמונה עמודים. אורבניה שמה לה למטרה להחזיר את העיסוק בשירה כאקט אומנותי ולשמש כמדף אסתטי ונגיש לאומנות זו.
בתחילה, כתב העת הודפס מדי חודשיים בכ-4000 עותקים, אך החל מהגיליון החמישי, פרקי הזמן בין הגיליונות הפסיקו להיות קבועים. הגיליון השישי והאחרון ראה אור בסוף חודש אוגוסט 2006 והעורך בפועל שלו היה המשורר מרחב ישורון. גיליון זה אופיין בקו שונה מן הגיליונות שקדמו לו. אורבניה ערכה מספר אירועים, ביניהם ערבי שירה ואמנות וכן נטלה חלק בפרויקטים גדולים יותר כדוגמת "שוק קולטורה" בשיתוף גופים נוספים.
נציגויות דיפלומטיות של כף ורדה בעולם
כף ורדה היא מדינת איים במערב אפריקה, שמחזיקה מספר קטן של נציגויות דיפלומטיות בעולם, בעיקר במעצמות הגדולות כגון רוסיה, גרמניה וארצות הברית. כמו כן, כחלק מהשלטון הפורטוגזי במדינה, כף ורדה דואגת להחזיק מספר נציגויות דיפלומטיות בפורטוגל. וכן, נכון ל-2018, כף ורדה מחזיקה כ-14 שגרירויות ומספר קונסוליות ברחבי העולם.
Sweet Kisses
מתוך האלבום יצאו 3 סינגלים: "I Wanna Love You Forever", אשר זכה להצלחה רבה בעולם כאשר הגיע למקום ה־11 במצעד האירופאי, למקום ה־3 בארצות הברית, למקום ה־9 באוסטרליה ולמקום ה־12 בקנדה. הסינגל השני מהאלבום היה השיר "Where You Are" אשר לא הצליח לשחזר את הצלחת הסינגל הקודם. הסינגל השליש והאחרון מהאלבום "I Think I'm in Love with You" אמנם לא הצליח לשחזר את הצלחת הסינגל הראשון גם אך הגיע למקום ה־15 בבריטניה, למקום ה־10 באוסטרליה ולמקום ה־20 בניו זילנד.
שלמה בן שמשון
שלמה בן שמשון (1030~ - כ"ג באייר ד'תתנ"ו 24 במאי 1096) היה תלמיד חכם, מנהיג קהילת ורמייזא (וורמיש"א, או גרמייזא, שמה במקורות העבריים מימי הביניים של העיר וורמס) ומראשי המורים בישיבתה. נודע גם בכינוי ר' ששון, ובראשי התיבות רשב"ש.
תולדותיו
רבי שלמה בן שמשון נולד, כנראה בעיר ויטרי במחוז מארן שבחבל גראנד אסט בצרפת. סבו היה רבי שלמה ב"ר שמשון ב"ר אליקים, כנראה היה דמות ידועה ומוכרת. ידוע כי נולדו לו בנות ובן בשם שמשון. רבי שלמה למד אצל רבי יעקב בן יקר, שאותו כינה "מורי הזקן". כפי הנראה היה קרוב משפחה של רש"י; ידידותם ואף הערצתם ההדדית, העמיקה במשך השנים, מאז לימודיהם בצוותא אצל רבי יעקב, כאשר נשאו ונתנו בהלכה, ואף חלקו זה על זה בסוגיות מספר. רבי שלמה היה שמרן מובהק, קפדן ואף קנאי, ובמיוחד בכל האמור למנהגי יהדות אשכנז, ופסק פעמים רבות לאיסור. ואילו רש"י חידש הלכות והנהיג שינויים וחידושים, כגון בתפילת מוסף של ראש השנה, בפרשנותו לתלמוד, ובסדרת היתרים שקבע, אשר עוררו את התנגדותם של חכמים, ובראשם רבי שלמה. רבי שלמה היה פוסק הלכה ידוע בדורו והופנו אליו שאלות גם ממגנצא ופראג. במקורות העבריים הוא זכה לתוארי כבוד, כגון "רבינו הגאון", "המורה", "רבינו הקדוש" ונוספים, "גם כשהוא נזכר בצידם של חכמים גדולים אחרים" אשר בתקופתו; הנודעים שבהם: רבי קלונימוס ב"ר שבתאי ורבי אליעזר ב"ר יצחק הלוי. לדעת החוקר פרופ' אברהם גרוסמן, המעמד הרשמי שהוענק לו על ידי הקיסר היינריך הרביעי, בפריבילגיום לקהילה בוורמס כאשר הוכר כראש הקהילה: "סלמן בישוף היהודים" (לטינית: episcopus Iudaeorum), הקרין גם על מעמדו החברתי והתורני בקרב הפזורה היהודית בת זמנו.
רבי שלמה נהרג יחד עם רבים מקהילת וורמס על ידי כנופיית צלבנים בוורמס, בד'תתנ"ו 1096. לקראת מסע הצלב הראשון לארץ ישראל נדדו כנופיות צלבנים במערב ומרכז אירופה ופרעו והכחידו קהילות יהודיות רבות בשל אנטישמיות דתית וכדי לממן על ידי השוד והביזה את מסעותיהם, ציודם והתחמשותם בנשק. ניצולי הפרעות ב-1096, היו המקורות לכרוניקה של שלמה בן שמעון בשם "גזרות שנת ד'תתנ"ו", שבה תוארה פשיטת הצלבנים על הקהילה, עד לחורבנה.
יצירתו
רבי שלמה היה איש אשכולות; כתב שירה: פיוטים ופרשנות לפיוטים, פרשנות לתלמוד שהובאה על ידי רש"י בפירושו שלו לתלמוד, ותשובות לשאלות בהלכה; ההיסטוריון פרופ' אברהם גרוסמן מציין כי "בדרך כלל תשובותיו ארוכות ומפורטות. להכרעתו הביא הנמקות שונות והסתייע באסמכתאות ממקורות שונים. לרוב נהג בפתיחת תשובתו לסכם בקצרה את השאלה בלשונו שלו".סידור רבנו שלמה שעל פי נוסח אשכנז יוחס לו, אולם במחקר ההיסטורי במאה ה-20, היו שחלקו על כך. החוקר אברהם הברמן ייחס לו את החיבור "גזרות שנת תתנ"ו" אולם פרופ' גרוסמן הראה כי "אין סדר הזמנים מאפשר לקבל זיהוי זה".
פרדוקס קידוש החודש
הפרדוקס
מעשה בשני אנשים שבאו לסנהדרין ביום ל' באב והעידו שראו את מולד הלבנה. בהתאם לעדותם החליט בית הדין להכריז על אותו יום כיום א' באלול, אך לפני שהספיקו להכריז כך, הגיעו לבית הדין שני עדים אחרים לְהָזֵם את עדותם של העדים הראשונים או לפסלם. לשני העדים האחרונים ימלאו 13 שנים ביום א' באלול, ולפיכך ביום זה יהפכו לבני מצווה וכשירים לעדות.
אם תתקבל עדות העדים הראשונים, התאריך יהיה א' באלול ויוכלו העדים האחרונים לפסול את הראשונים. אם תיפסל עדות העדים הראשונים, התאריך יהיה ל' באב ומשמעות הדבר תהיה שהעדים האחרונים פסולי עדות. אם נפסלו העדים האחרונים לעדות, הרי שיש לקבל את עדות הראשונים ולקבוע כי התאריך הוא א' באלול. לפיכך, העדים האחרונים כשרים לעדות ויכולים לפסול את העדים הראשונים, ויש להכריז כי התאריך הוא ל' באב. וכן הלאה וכן הלאה.
מסקנות הלכתיות
תשובת המנחת חינוך עצמו היא שעדות העדים הראשונים מתקבלת. לשיטתו בשעת עדותם של העדים הראשונים, בטרם קידש בית דין את החודש על פי עדותם, אין באפשרות העדים האחרונים לפסלם, ואין שום צורך להתחשב בהשלכות העתידיות של קידוש החודש לפני שהפך למציאות באמצעות הכרזת בית הדין. אם באו העדים המזימים לאחר שהכריז בית דין על קידוש החודש, הרי גם אז להזמתם או פסילתם של העדים הראשונים בדיעבד אין כל תוקף, מכיוון שלפי ההלכה גם קידוש חודש שנעשה בשגגה ובהטעיה ואף בזדון – מתקבל ולעולם לא ניתן לשנותו.
לעומתו, בספר דרך המלך כתב שאין לקדש את החודש במצב כזה, ובכל מקום שבו יש פרדוקס צריך להשאיר את המצב כמו שהוא. בספר מנחת סולת כתב שאין כלל פרדוקס, ובכל מקרה העדים האחרונים פסולים להעיד בעניין זה, מכיוון שלא ניתן לקבל את עדותו של בעל אינטרס. לטענתו לעדים האחרונים יש אינטרס שלא יתקדש החודש, מכיוון שאם עשו עבירה באותו יום, בהכרזתו כיום א' באלול יהפכו הם לבני מצוות ויוכלו להיענש. אם יידחה קידוש החודש, הרי שביצעו את העבירה בל' באב, ולא ניתן להעניש אותם.
הפרדוקס בשיר
הארכאולוג פרופ' רוני רייך ניסח את הפרדוקס בשיר בחרוזים:
דינמו ולדיווסטוק (כדורסל)
דינמו היא קבוצת כדורסל רוסית מהעיר ולדיווסטוק במזרח רוסיה, שמייצגת את מחוז פרימוריה ב.
היסטוריה
בדצמבר 2020, במהלך ישיבת אגודת הספורט "דינמו ולדיווסטוק" הוצע להקים את מועדון הכדורסל דינמו ולדיווסטוק, לצד מועדון כדורגל, בחסות משטרת ולדיווסטוק ובמימון משקיעים פרטיים. כבר בעונת הבכורה דינמו זכתה באליפות העיר ולדיווסטוק לעונת 2021 ונרשמה ל, הליגה השנייה בחשיבותה בענף הכדורסל ברוסיה, לקראת עונת 2021/2022.
הקבוצה פתחה את עונת 2021/2022 בהעפלה לשלב שמינית גמר הגביע הרוסי בכדורסל.
עוזר ורשבסקי
עוזר ורשבסקי (לעיתים וורשאבסקי; בכתיב יידי: וואַרשאַווסקי; 15 באפריל 1898, סוכטשוב – 10 באוקטובר 1944, אושוויץ) היה סופר יידי חשוב, אם כי לא מוכר לקהל הרחב.
ביוגרפיה
בספרו הראשון, "שמוגלאַרס" (יידיש: "המבריחים"), משנת 1922, מתוארת חבורת יהודים שמבריחים סחורה בפולין בזמן מלחמת העולם הראשונה. האנשים וגם המצבים אותם הוא מתאר הם ברוטאליים.
כמשכילים רבים בזמנו הוא עזב את העיירה, חי קצת בוורשה ובברלין, ואחר כך התיישב בפריז. בשנות ה-20 השתתף בפרסומים חלוציים כמו "כאליאסטרע" ו"אלבאטרוס", וסגנון כתיבתו היה מודרני ואף מעט אקספרסיוניסטי.
בשנות ה-30 היה דמות מוכרת ברובע מונפרנאס שבפריז, ועסק יותר בציור מאשר בכתיבה. כשהחלה מלחמת העולם השנייה ברח עם אשתו, וכתב את הרומן האחרון שלו "רעזידענצן", על יהודי שמנסה להציל את עצמו. ורשבסקי נעצר באיטליה ונשלח לאושוויץ, שם נרצח ב-1944. בן 46 היה במותו.
ספריו תורגמו גם לצרפתית.
בית הכנסת נוידגרגאסה
בית הכנסת נוידגרגאסה (בגרמנית: Synagoge Neudeggergasse) היה בית כנסת בווינה, אוסטריה, בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה, ונהרס על ידי הגרמנים במהלך ליל הבדולח.
היסטוריה
בית הכנסת נהרס, יחד עם עוד 80 בתי כנסת נוספים בווינה, במהלך הפוגרומים שהתבצעו בליל הבדולח בשנת 1938 לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית. במהלך בנייה של בניינים חדשים למגורים בשנת 1998, שוקמו חלקים מן החזית הישנה של בית הכנסת, אך בעלי הדירה שבית הכנסת ממוקם לידה (ברחוב נוידגרגאסה) התנגדו לשחזור מלא של המבנה.
אופיר פרחי
אופיר פרחי (נולד ב-30 במאי 1986) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הרכז וכיום משמש כמאמנה של הפועל חבל מודיעין מהליגה הארצית
קריירה
פרחי, שיחק בנבחרת האולימפית ושחקן נבחרת הנוער בשנת 2004. שחקן נבחרת העתודה בשנים 2005–2006. כבר בעונתו השנייה בבוגרים קיבל אצל גיא גודס לא מעט הזדמנויות ולא פעם גם הצדיק אותן, בעיקר בכל הקשור למשחק הגנה וזריקת שלשות.
פרחי חזר לראשון לציון לפני עונת 2007/2008, בה שיחק שנתיים עם ממוצע של 3.2 נקודות בראשונה ו-2.8 בשנייה.
בתחילת עונת 2018/2019 חתם בקבוצת מכבי שדרות מליגה ארצית דרום.
ב-2019 הצטרף פרחי לאליצור נחל שורק גם היא מהליגה הארצית.
ב-2020 פרש מכדורסל ומונה לתפקיד עוזר המאמן במכבי עירוני רחובות מהליגה הארצית וסייע לה להעפיל לליגה הלאומית.
ביוני 2022 מונה למאמנה של נחל שורק, בעונת הבכורה על הקווים הוביל פרחי את הקבוצה למקום ה-7 ולרבע גמר הפלייאוף לראשונה בהיסטוריה של הקבוצה, אך בשלב זה הודחה הקבוצה לאחר הפסד להפועל כפר קאסם.
ביוני 2023 מונה למאמנה של הפועל חבל מודיעין.
היד השחורה
היד השחורה (בסרבית: Црна рука / Crna Ruka) או בשמה הרשמי איחוד או מוות (סרבית: Уједињење или смрт / Ujedinjenje ili smrt) היה ארגון טרור שנוסד בסרביה במאי 1911 כחלק מהתנועה הלאומית הפאן סלאבית. מטרת הארגון הייתה לאחד את כל השטחים אשר סופחו על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ושבהם ישבו "סלבים דרומיים" (סרבים, קרואטים, סלובנים, מקדונים וכו').
בראש ארגון היד השחורה עמד הקולונל דרגוטין דימטרייביץ', ראש המודיעין הצבאי הסרבי, ממובילי רצח אלכסנדר הראשון, מלך סרביה בשנת 1903. ארגון זה היה אחראי לרצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד בסרייבו (בשיתוף פעולה מקומי של חברי בוסניה הצעירה), אשר הוביל לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הקמת הארגון
הארגון נוסד על ידי יוצאי הארגון הסמי־חשאי נארודנה אודברנה (“Narodna Odbrana”). מטרת ארגון זה הייתה לגייס ולאמן לוחמי גרילה למלחמה אפשרית בין סרביה והאימפריה האוסטרו-הונגרית, ובסופו של דבר לכבוש את כל השטחים הסלאביים שסופחו על ידה. כמו כן, ביקש הארגון לשחרר את סרביה מעולה של המעצמה, שמיד לאחר הכרזת עצמאותה ב-1903, פעלה בדרכים שונות להגבלת עצמאותה הכלכלית (לדוגמה, מלחמת החזירים והגבלת הגישה לים האדריאטי).
הארגון "נארודנה אודברנה" הוקם יומיים לאחר סיפוח בוסניה והרצגובינה והיה מלכתחילה ארגון יחסית מתון ששרי סרביה נמנו עם חבריו. בשנת 1909 לאחר "המשבר הבוסני" דרשה אוסטריה מסרביה להפסיק את הפעילות האנטי־אוסטרית. כתוצאה מכך פנו חברי הארגון "נארודנה אודברנה" לפעילות חינוכית ותעמולה בגבולות סרביה.
בשנת 1912 נתגלו בארגון פערים בין המנהיגות הפוליטית שדגלה בפעילות יותר פייסנית והתמקדות בהתחזקות סרביה לקראת מאבק עתידי, ובין המנהיגות הצבאית שדרשה צעדים יותר חריפים כנגד המעצמה האוסטרית. בסופו של דבר הקים הפלג הצבאי אגודה חשאית בשם "היד השחורה". האגודה, בהנהגתו של דרגוטין דימיטרייביץ' ("אפיס"), דגלה בהתנקשיות כאמצעי להשגת המטרות האנטי־אימפריליסטיות. האגודה הושמצה על ידי העיתונות האוסטרית כניהליסטית והושוותה לנרודניה ווליה הרוסית ולקבוצות המתנקשים הסיניות.
ההתנקשות ביורש העצר פרנץ פרדיננד
ביום 28 ביוני 1914 נרצח הארכי־דוכס ויורש העצר האוסטרי פרנץ פרדיננד בעת ביקור ממלכתי בסרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה. הארכי־דוכס, שהגיע לפקח על תמרוני העוצבות האוסטריות שחנו סמוך לגבול סרביה מתוקף תפקידו כמפקח הכללי של הצבא, נורה בעורפו, ואשתו – הדוכסית סופי לבית הוהנברג – נורתה בבטנה. מיד לאחר הרצח נעצרו הקושרים בהם היורה גברילו פרינציפ ואלה שסייעו להם באימון ובהברחת הנשק. אלה הובילו את החוקרים האוסטרים אל קציני־הביון הסרבים חברי היד השחורה.
על־אף הבקשות החוזרות של אוסטריה לא עשתה סרביה מאמצים רבים מדי לתפוס ולהעניש את הקצינים הקושרים. לדוגמה, סרביה עצרה את סרן טנקוביץ' לאחר שקיבלה את מכתב האולטימטום האוסטרי, אך מיד לאחר מכן הוא שוחרר והוחזר ליחידתו. רב־המרגלים, רב־סרן מלובביץ', נאסר כאשר חזר מאוסטריה־הונגריה לאחר ההתנקשות, אך גם הוא שוחרר וקיבל רישיון לנהל חנות לציוד צבאי.
המשפט בסלוניקי
בחודש יוני 1917 בעת שהממשלה הסרבית שהתה בגלות אצל בת־בריתה יוון, היא העמידה את מנהיגי היד השחורה למשפט במטרה לנטרל את השפעתם המחתרתית בצבא ובפוליטיקה הסרבית. גורם נוסף למשפט היה התנאי שהציבה אוסטריה־הונגריה לחזרה של הממשלה הגולה לסרביה: לספק ערובות לכך שלא תחדש את הפעילות העוינת כנגד אוסטריה־הונגריה. בית המשפט שפעל ללא סמכות ("Kangaroo Court"), הרשיע את הנאשמים בהאשמות כוזבות בהן קשירת קשר לרצח ראש הממשלה ניקולה פצ'יץ' (Nikola Pašić). השופטים גזרו על אלוף-משנה דרגוטין דימיטרייביץ', סגן־אלוף דוויץ' ורב־סרן מלובביץ' גזר דין מוות. השלושה הוצאו להורג מול כיתת יורים.
לפני מותו כתב דימיטרייביץ' הודאה לבית המשפט לפיה הוא הורה למלובביץ' לתכנן את ההתנקשות בפרנץ פרדיננד.
מדד הרפינדל-הירשמן
מדד הרפינדל-הירשמן (באנגלית: Herfindahl-Hirschman Index או HHI) הוא מדד לריכוזיות בענפים במשק, המהווה גם אינדיקטור מקובל לרמת התחרותיות בהם. המדד נקרא על שם הכלכלנים אוריס הרפינדל ואלברט הירשמן. המדד מוגדר כסכום ריבועי נתחי השוק של 50 החברות הגדולות בענף. התוצאה המתקבלת נעה בין 0 ל-1, החל משוק משוכלל של שחקנים דומים רבים וכלה בשוק מונופוליסטי של שחקן יחיד, כך שעלייה בערך המדד משמעותה עלייה בריכוזיות וירידה בתחרותיות בענף.
לדוגמה, אם במשק ישנן חמש חברות אשר כל אחת מהן מחזיקה ב-20 אחוז מהשוק, החישוב יהיה:.
קו נקראסובסקאיה
קו נקראסובסקאיה (ברוסית: Некрасовская линия) (קו מס' 15) הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה.
הקו הוא תת-קרקעי לחלוטין ומחבר בין הרבעים נקראסובקה, קוסינו-אוחטומסקי, ויחינו-ז'ולבינו, ריאזנסקי, ניז'נגורודסקי, לפורטובו, בסמאני וסוקולינאיה גורה. הקו זהה לקטע הדרום מזרחי של קו טגנסקו-קרסנופרסננסקאיה.
בזמן פתיחת הקו הוא הפך לשני בהיסטוריה וקו המטרו היחיד באותה תקופה במוסקבה שהיה מחוץ לכביש הטבעת של מוסקבה. (בשנים 2002–2014 סטטוס זה היה אצל קו בוטובסקאיה).
יהדות ליבורנו
קהילת יהדות ליבורנו (או ליווֹרנו) הייתה במאות ה-17 וה-18 אחת הקהילות היהודיות העשירות באירופה. מקהילות יהודי ספרד המגורשים.
העיר ליבורנו הייתה מרכז מסחרי תוסס. היא הייתה מרכז חשוב ותחנת מעבר. סוחרים ועוברי אורח עברו בה מהצפון לדרום וחזרה. בין העוברים בעיר היו גם מבני ישראל, אולם כקהילה, יהדות ליבורנו היא אחת מהקהילות היהודיות המאוחרות ביותר באיטליה. הקהילה נוסדה רק במאה ה-16. יהודי ליבורנו נהנו מהזכויות האזרחיות כמו שאר תושבי הדוכסות הגדולה של טוסקנה.
רקע
במטרה להפוך את ליבורנו למרכז בינלאומי ולעיר נמל חופשי חשובה באגן הים התיכון, פנו שלושה דוכסים של טוסקנה אל היהודים ואל בני לאומים אחרים לבוא ולהתיישב בעיר:
לבאים להתגורר בעיר הובטחו התנאים הבאים:
יהודים ואנוסים נענו להזמנה. קהילת יהדות ליבורנו הוקמה בתור בת חסות של קהילת יהדות פיזה. ולכן התקנות של שתי הקהילות היו דומות בעת יסוד קהילת ליבורנו.
צמיחת הקהילה
במהלך המאות ה-16 וה-17 אירעו מספר אירועים שגרמו לנדידת יהודים על פני אירופה. צאצאי האנוסים שהגיעו לארצות השפלה חיפשו מקומות יישוב בהם יוכלו לפתח את עסקיהם. מלחמת שלושים השנים גרמה ליהודים לעזוב ערים בגרמניה, בוהמיה וצרפת ולחפש מקומות בטוחים יותר. פרעות חמלניצקי ופלישת השוודים לפולין עצרו את ההגירה מזרחה וגרמו ליהודים לחפש מקומות בהן שורר שקט יחסי.
כתוצאה מתהליכים אלו הגיעו לליבורנו יהודים אשכנזים וצאצאי אנוסים שהקימו שתי קהילות נפרדות. אוכלוסיית היהודים בעיר גדלה מ-114 בשנת 1601 ל-3,000 בשנת 1687 והגיעה באמצע המאה ה-18 ל-7,000 נפש.
שנות הפריחה
במאה ה-17 היו הכוחות הדומיננטיים בקהילה היהודית בליבורנו: אצולה של סוחרים והאנוסים שכונו מרני או "נוצרים חדשים" (cristiaõs novos - marrani), בייחוד מפורטוגל. עד 1715 הם שלטו בקהילה.
הקהילה היהודית בליבורנו היוותה מרכז לתנועת השבתאות, ונקלעה עקב כך למחלוקת. הדיה נשמעו שנים רבות עד אשר מתנגדיה, בראשות הרב יעקב ששפורטש, הצליחו להדבירה.
אוכלוסיית היהודים הגיעה באמצע המאה ה-18 ל-7,000 תושבים - כעשירית מאוכלוסיית העיר.
בשנת 1780 היהודים זכו בייצוג במועצת העיר. היהודים זכו לכבוד מתושבי העיר וכן מריכוזי המיעוטים שהיו בה: טורקים, יוונים, ארמנים, הולנדים ואנגלים.
בתקופה זו אירע אירוע אנטישמי בעקבות האשמת היהודים בשימוש בשיש השייך לכנסייה לבניית בית הכנסת שלהם, הותקפו ריכוזי היהודים על ידי פועלי הנמל ועובדי המספנות, ובית הכנסת נרגם באבנים. עקב כך מאה וחמישים עגלות עמוסות פליטים עזבו את העיר. רק אחרי שלושה ימי ביזה ותשלום סכומי כסף ניכרים הושב הסדר על כנו.
היהודים נדרשו לממן את ההגנה מפני צבאו של נפוליאון (בשנת 1799) בסכום שלא היה ביחס הוגן לשיעורם באוכלוסייה.
במאה ה-19 ירדה ליבורנו מגדולתה, בין השאר בשל כיבוש ארצות צפון אפריקה בידי צרפת, שביטל את החשיבות שהייתה לקשרי המסחר בין ליבורנו לבין המגרב בשל האוכלוסייה היהודית שהייתה במקומות אלה. כמו כן, השתנו יעדי ההגירה היהודית והחלה ההגירה ליבשת אמריקה.
ב-1864–1897 שימש בה ברבנות הסופר הרב ישראל קושטא.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 נחלקו יהודי ליבורנו, כמו שאר יהודי איטליה ואירופה, בין אלה שראו עצמם איטלקים בני דת משה, ואחרים, בדרך כלל מעטים יותר, שהיו נאמנים לארגונים יהודיים בינלאומיים שתמכו בשיבת ציון כמו ההסתדרות הציונית העולמית. בשנת 1924 התקיים בעיר כינוס היסוד של הסתדרות ציוני איטליה. לאחר השואה הצטמצמה הנוכחות היהודית בעיר והיום מונה הקהילה 700 יהודים. לקהילה שלוחה בפיטיליאנו (Pitiliano) שכונתה ירושלים הקטנה, בעיר זו יוצר במשך שנים רבות יין קיאנטי כשר.
דוגמה להלך הרוחות של נציגיו הבולטים והפעילים של הנוער היהודי הוא קונגרס הנוער היהודי שהתקיים בראשית נובמבר 1924 בליבורנו. בכנס השתתפו דתיים, ציונים ואלה שחיפשו דרכים אחרות ליהדותם. שתיים היו העמדות העיקריות: האחת - העמדה הציונית על גווניה, והשנייה - זו שטענה כי יש להתנגד לממשל הנוכחי באיטליה, השלטון הפשיסטי בהנהגת בניטו מוסוליני.
בתקופת השואה נשלחו 90 מיהודי העיר למחנות השמדה, אחרים נרצחו בהרים הסובבים את העיר על ידי חיילי הורמאכט שהיו פעילים בסביבה. בתום השואה נותרו בליבורנו כ-1,000 יהודים.
בשנת 1996 ניטע עץ זית לשלום במקום מרכזי בליבורנו, כחלק מיחס חיובי של השלטונות לקהילה.
הקהילה כיום
בעיר גם פועל תלמוד תורה וגן ילדים בימי ראשון. המניין בבית הכנסת פועל בשחרית בימי שני וחמישי וכן בשבתות ובחגים. יש בעיר מקווה טהרה וכן אפשר להזמין ולקבל ארוחות שבת כשרות. כמו״כ יש בשוק המקומי הסמוך לבית הכנסת חנות לממכר מוצרי מאפה כשרים וחנות איטליז לממכר בשר ועופות כשרים והכל בהזמנה מראש כמובן.
אתרים יהודיים בעיר
בעיר היו ארבעה בתי קברות יהודיים עתיקים: שנים פונו, בשלישי היה קבור החיד"א, ולאחר שהועלו עצמותיו לישראל נאסרה הכניסה אליו מחשש למפולות. בית הקברות הרביעי, הפתוח כיום, נמצא ליד בית הקברות הכללי של העיר. בבית קברות זה יש לוח זיכרון לחללים היהודים ממלחמת העולם הראשונה ול-120 קורבנות השואה. בבית הקברות יש אוסף מצבות מבתי הקברות שנהרסו; מיוחדות במינן הן המצבות בצורה פירמידה קטומה מהמאה ה-17, עם סמלי משפחה וכיתוב לזכרו של הנפטר.
ארגון מוסדות הקהילה
המניע לארגון אפקטיבי של מוסדות הקהילה בליבורנו היה רצונם של ראשי משפחות מספרד ופורטוגל בעיר כי יהודי לא יוכל להתיישב בעיר ללא רשותם. דרישת מייסדי היישוב היהודי בליבורנו התקבלה, והוקמה קהילה נפרדת לעיר, עם הנהגה משלה. ההנהגה של הקהילה הייתה בידי הפרנסים - המסרי. הפרנסים מילאו את תפקידי החקיקה, השיפוט והביצוע ביד תקיפה, לעיתים היו ממנים שמשים (פקידים) לביצוע תפקידים מסוימים: קבועים או חד-פעמיים.
המיוחד ליהדות ליבורנו היה שלמוסדות הקהילה היה גיבוי מלא בחוק. פרנסי הקהילה דרשו וקבלו עבור בני הקהילה את הזכויות שהובטחו להם. השלטונות נתנו לקהילה סיוע לניהול התקין שלה על ידי אכיפת דין פרנסיה על חבריה. הפרנסים ביקשו את התערבות המושל, כאשר מהגרים יהודים חדשים באו לעיר ולא הסכימו לפעול בהתאם לדרישות הפרנסים.
מהתנאים שהוענקו ליהודי ליבורנו ניתן ללמוד על התנאים שלא ניתנו לשאר יהודי איטליה. היהודים שזכו למידה של חופש ולהכרת זכויותיהם כ"אומה יהודית", נענו להזמנה. כך החלה תקופת הפריחה של ליבורנו. ליבורנו ופיזה הפכו לקהילות יהודיות לבנטיניות תוססות שחבריהן עוסקים בפעילות מסחר ענפה. קשריהם עם הקהילות היהודיות ומאוחר יותר הקמת רבעים מיוחדים בערים האלה ליוצאי ליבורנו תרמה להצלחה העסקית במסחר הבינלאומי שניהלו.
ייחוד יהודי ליבורנו
הקהילה היהודית בליבורנו (Nazione Ebrea) נחשבה לקהילה הזרה החשובה ביותר מהבחינה הכלכלית מבין שאר הקהילות הזרות בעיר שכונו אף הן נציונה (Nazione). אם בתחילה שימש נמל ליבורנו נמל חופשי בין נמלי הלבנט לבין נמלי צפון איטליה ואירופה, הרי בזכות קשריהם של היהודים עם ארצות המגרב, עבר המסחר מארצות האלה דרך נמל ליבורנו. הכיבוש הצרפתי של ארצות צפון אפריקה הפסיק את העדיפות של ליבורנו בסחר מארצות אלה.
ליהדות ליבורנו היו קשרים הדוקים עם קהילות ספרדיות אחרות במערב אירופה, בבלקן ובתוניסיה: אמסטרדם, לונדון ,המבורג, בורדו, סלוניקי ותוניסיה. הקשרים היו לא רק במסחר ובתרבות אלא גם קשרי משפחה. בארצות הלבנט וצפון אפריקה, יוצאי ליבורנו הקימו תחנות סחר, שהמשיכו את הקשרים עם קהילת האם. קשרים מיוחדים היו עם קהילות בצפון אפריקה ובמצרים. במיוחד היה קשר עם יהדות תוניסיה ויהדות לוב, שבהם הייתה קהילה מיוחדת של יוצאי יהדות ליבורנו, הגראנה.
הקהילה היהודית בליבורנו נהנתה משוויון זכויות ואוטונומיה. חיו בה רבנים מפורסמים כמו חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א) ואליהו בן-אמוזג. יהודי העיר נהגו לדבר בינם לבין עצמם בניב מקומי באז'יטו (bagitto). יוצאי העיר הקימו שכונות מיוחדות לעצמם באחדות מערי אגן הים התיכון. הם גרו בנפרד משאר יהודי העיר וכונו בשם ה"גראנה" או ליוורנסי (livornesi) בערים אחרות.
יהדות ליבורנו נודעה בעושרה והרימה צדקה ליהודי העולם. פרק נכבד היה לסיוע ליהודי ארץ ישראל. שד"רים מארץ ישראל, מצאו בליבורנו יעד מועדף להתרמה ולשהוּת באווירה של תורה. בפנקסי הקהילה נרשם כי שליחי ארץ ישראל נבחרו למשרות ציבוריות בקהילה: גבאי צדקה, גבאי קופות ארץ ישראל. וכן היו בחבורות הלומדים - ה"משמרות" של תלמוד תורה ופדיון שבויים.
מזמן מחציתה השנייה של המאה השמונה עשרה ועד לאחר מחציתה השנייה של המאה העשרים, פעלו בליבורנו מספר בתי דפוס עבריים, שהדפיסו מאות ספרים. דפוס ליבורנו הפך למרכז העיקרי להדפסת ספרים של יהודי המזרח, וספרים אלו הופצו בכל רחבי המזרח התיכון, צפון אפריקה וארצות הבלקן. בליבורנו הודפסו רוב ספרי היסוד היהודיים, בכל התחומים, כמו גם ספרים מיוחדים שנדפסו רק שם. רוב ספרי החיד"א, שישב בליבורנו, נדפסו לראשונה בליבורנו. מהמדפיסים בני ליבורנו: משפחת בילפורטה, טוביינה, והרב אליהו בן אמוזג. חכמי ישראל הגיעו לליבורנו להדפיס את ספריהם בבתי הדפוס היהודיים שקמו בעיר והוציאו לה מוניטין כבית ועד לחכמים. בין השנים 1770 ועד 1821 הודפסו בדפוס ליוורנו עשרות ספרים וביניהם ספרו של רבי חיים אזולאי חיד"א, ספריו של הרב עובדיה הלוי בן הרב אברהם הלוי מחלב, חזון עובדיה תקמ"ז וחזון למועד תקמ"ז, וספריו של הרב אליהו שמאע הלוי "מכשירי מילה" תקנ"ג ו"קרבן אשה" תקפ"א.
יהודי ליבורנו פיתחו מטבח מיוחד, אשר תכונותיו עברו לשאר יהודי טוסקנה, וכיום יש לכך עקבות במטבח המקומי הליבורנזי. מרכיבי התבשילים הם: שמירה על הכשרות - כאשר הבעיה העיקרית הייתה אי ערבוב חמאה עם בשר, בישול בשמן זית ושימוש בהרבה ירקות. יש הטוענים כי היהודים הנהיגו את שתיית הקפה בשנת 1632; זמן קצר לאחר מכן נפתחה חנות הקפה הראשונה בעיר.
הניב המקומי באז'יטו
עד סוף המאה ה-18, הסוחרים היהודים השתמשו בעיקר בשפות ספרדית ופורטוגזית. השפה הפורטוגזית הייתה שפת הפעולות העסקיות, שפת החוק וההוראות. בשפה הספרדית (קסטיליאנית) שהייתה לה עדיפות תרבותית נכתבו ספרות החול, השירה וההוראה. בפניות לרשויות השלטון דיברו היהודים בשפת המדינה, איטלקית. ממועד איחוד איטליה 1861 נשללה השיחה בספרדית. בקהילה עצמה, דלת העם דיברו בניב מיוחד - "באז'יטו" במקביל ללדינו. אפילו חלק מתושבי המקום נהגו לשוחח בניב היהודי-ליבורנזי, באז'יטו. מקורו של השם הוא בשפה הספרדית, השם "bajito" הוא כינוי חיבה ל"bajo", באיטלקית "basso - bassino/bassetto", שפרושו מהתחתית, נחות לעומת האחרים. השם באז'יטו הוא גם מקור לשמות משפחה באיטליה. מהטיות קלות של השם מתקבלים שמות המשפחה הבאים: בגיטו, בגיטומה ובגיטטה (bagitto, bagittume, bagittate). השפה לא הייתה שפה כתובה, אך נכתבו בה יצירות להצגה.
יצירה לדוגמה היא לה גנורה לונה, גברת לונה, ( La Gnora Luna ). המיוחד לבלדה העממית הוא הניב שבו היא נכתבה, באז'יטו לפי גרסה אחת ופיורנטיני, דהיינו מפירנצה, לפי גרסה אחרת; ייתכן שמדובר בשתי יצירות בעלות אותו שם. היצירה עוררה שורת מהומות בכל רחבי איטליה בשנות האמצע של המאה ה-18. המחזה מתאר בשפעת פרטים מגוחכים, מקרה אסון שאירע כביכול, בחתונה יהודית באותם הימים. למחזה התלוותה נעימה מלבבת, המינואט של מלך סרדיניה, שהפכה לשיר מקובל, שצליליו הושמעו בפי האספסוף, בראותו יהודי, ליד שערי הגטו או מתחת לחלונות בתי יהודים.
לניב המקומי, הבאז'יטו, היו שני מקורות "נחותים": שפת הספנים - הניב הליבורנזי המקומי ושפת העם היהודי הפשוט. דוגמאות למילים בשפה זו הם: אנונימו (Anonimo) - לא יהודי, בתוליה (Betulia) - חופשייה, אקלארה (aklare) - לאכול, גנבארי (gannaveare) - לגנוב, אינזיקיארה (inzekkenire) - להזדקן וסמנג'וי (smengói) - מזומן. הייתה זו איטליזציה של מונחים עבריים. לשפה היו גם מקורות לא-יהודיים: מספרדית - טומרה (tomare) - לקחת ורושאטה (roschetta)- כעך, מפורטוגזית - גנורה (gnora) - לעולם ומוציקו (mucicco) - ילד ואפילו בערבית קוסקוסו (cuscussú).
מוסדות הקהילה
הקהילה היהודית בליבורנו מוּסדה במאה ה-17, בעקבות הכרזת הליוורנינה (La Costituzione Livornini) ב-10 ביוני 1593. סעיפי "חוקת ליוורנינה" כללו 47 סוגי זכויות והטבות במסחר, במיסים ובכל פעילות כלכלית. מוקד חשיבותה של ה"חוקה" היה במתן אוטונומיה פנימית מלאה בתחומי הדת, התרבות, האדמיניסטרציה והמשפט לכל קהילה וקהילה, בתחום השירותים לחבריה.
ההחלטה למתן זכויות מעין אלה באיטליה לקהילות זרות בכלל ולקהילה יהודית בפרט הייתה חריגה. אפילו תחת שלטון דוכס טוסקנה, שמשל בליבורנו, לא ניתנו זכויות כאלה לקהילות יהודיות אחרות בטוסקנה, ובהן יהדות פירנצה ויהודי העיר לוקה. נסיבות מדיניות מיוחדות הביאו לכך שדוכסות טוסקנה החליטה לעודד את פיתוח המסחר בעיר הנמל החדשה, ליבורנו. במתן החוקה, שהעניקה זכויות לקהילות זרות, ניתנה תנופה גדולה לפיתוח נמל ליבורנו שהפך לאחד מהנמלים החשובים באגן הים התיכון.
ניהול הקהילה היה בידי חמישה פרנסים ממשפחות יוצאי ספרד ופורטוגל. להם הייתה שליטה על הנעשה בקהילה. שליטה שנאכפה על ידי הדוכסים מטוסקנה. במרוצת השנים השליטה עברה למועצת השנים-עשר, אך גם אז נשמרה השליטה בידי מייסדי הקהילה. בסוף המאה ה-17 מנתה הקהילה 3,000 נפש. היו בה חינוך חובה, בתי מדרש וישיבות, בית כנסת אחד גדול ו"חבורות" לעזרה הדדית. במחצית השנייה של המאה ה-17 יהדות ליבורנו הגיעה למעמד של קהילה גדולה וחשובה והייתה לאחד ממרכזי היהדות החשובים של ראשית העת החדשה.
סדרי הבחירות
הציבור ייחס חשיבות רבה לבחירת הפרנסים המתאימים, ולכן נקבעו תקנות מפורטות בנושא זה. פקידי הקהילה פעלו תחת הנחיות הפרנסים ונדרשו לדווח להם על פעולותיהם.
המושל, ולעיתים השופט, היה נוכח בתהליך הבחירות לנושאי התפקידים בקהילה. בשנת 1642 היו בליבורנו 1,175 יהודים מתוך אוכלוסייה כללית של 12,484 תושבים לעומת 114 יהודים מתוך 4,403 תושבים בשנת 1601. לאור זאת נקבעו בשנת 1655 תקנות חדשות.
הבחירות היו בהגרלה. מושל ליבורנו היה בוחר חמישה מהפתקים שהיו בקלפי. הבחירה הייתה טעונה אישור הגוף הבוחר שהיה מורכב מראשוני המתיישבים בעיר ואלה שחברי הגוף הקיים הסכימו לצרף אליהם. תנאים מוקדמים להכללה בגוף הבוחר היו: המועמד לא פשט את הרגל, לא עסק במקצוע התיווך, גר שנתיים בעיר וכניסתו וישיבתו בליבורנו היא בהתאם לחוק. הבחירות היו אחת לשנה, סמוך לחנוכה - תחילת השנה האזרחית. ההכרזה על בחירת הפרנסים החדשים הייתה בבית הכנסת בשבת חנוכה. כהונת הפרנסים הייתה כדלקמן: השניים הראשונים כיהנו בחצי שנה הראשונה והשניים האחרים - בחצי שנה השנייה, אחד הפרנסים היה ברזרבה. הפרנסים היו סוחרים ובעלי הון יוצאי ספרד ופורטוגל. יוצאי איטליה והלבנט לא מונו לפרנסים אפילו אם היו בעלי הון. במרוצת הזמן היו שסירבו לקבל את התפקיד, ונקנסו עקב כך, בהתאם לתקנות. הפתרון נמצא בשינוי התקנות שנערך בשנת 1655. התקנות החדשות דנו בסעיפים הפותחים את קובץ התקנות בסדרי ארגון בחירת הפרנסים. זאת, בשונה מהתקנות של קהילות ספרדיות אחרות מאותה תקופה, בערים: פיזה, אמסטרדם ולונדון שבתקנותיהם דנו תחילה בסדרי בית הכנסת. בתקנות החדשות של קהילת ליבורנו נקבע, כי המועמדים להיבחר לפרנסים יבחרו על ידי גוף בוחר של עשרה אנשים. הגוף יהיה מורכב מחמשת הפרנסים המסיימים את תפקידם ועוד חמישה אנשים שהם יצרפו אליהם. הפרנסים החדשים היו נבחרים שוב בהגרלה (הפעם ללא המושל וללא השופט) והגוף הבוחר היה מאשר אותם.
ניהול הקהילה - הפרנסים והמועצה
הבחירה לתפקיד פרנס הייתה כרוכה בעבודה קשה. בתקופת כהונתו הפרנס נאלץ להפסיק את עסקיו הפרטיים ולכן נקבע במרוצת השנים כי הכהונה של הפרנסים תצומצם לשלושה חודשים, כל פרנס יכהן רבע שנה ולאחר מכן שנתיים לא ניתן יהיה לבחור בו שוב. פתרון נוסף היה הקמת ועדות. חשובה הייתה הוועדה הממונה על האדמיניסטרציה הכספית, כולל הטלת מיסים, שמנתה 45 חברים. לוועדה זו היה חשוב הגיבוי הציבורי שלה. הייתה גם ועדה לאישור נשיאת נשק ובה היו חמישה חברים. נשיאת נשק במקום ציבורי, הליכה בליווי שומרי ראש ונסיעה במרכבה היו בין הזכויות המיוחדות הכלולות ב"הליוורנינה". מינוי חברי הוועדות היה לפי ראות עיניהם של הפרנסים.
הוועדות לא יכלו להיות מכשיר יעיל לניהול הקהילה. מה עוד שמספר הנפשות בקהילה הלך וגדל במרוצת השנים עד שהגיע ל-6,000. הקהילה החליטה על הקמת מועצת ה-12. הפרנסים מינו המועצה הראשונה בשנת 1663. תפקידה היה לנהל את ענייני הקהילה. כשהדוכס של טוסקנה אישר את קיומה היא הפכה לאחת מהמוסדות הרשמיים וכונתה : "מועצת השנים-עשר" (Doze או dodici deputati). המינוי היה לכל החיים. הפרנסים מינו חבר חדש כאשר חבר במועצה נעדר מהעיר או נפטר.
לדוכס הוגשה הצעת חוק לפיה יהיה גוף של 40 איש שינהל את ענייני הקהילה: נקבע גם כי בעת הצורך תוקם ועדה של מומחים למשפט. הגבלה חדשה הוטלה על הפרנסים: בני משפחה אחת לא יוכלו לכהן, זה אחרי זה, אלא בהפרש של שנה לפחות.
ארגון הקהילה ומוסדותיה
הקהילה שצמחה במהירות הקימה רשת של מוסדות חינוך, סעד, מינהל ומשפט.
הגבאים
עושרה של הקהילה הביא לכך שבקשות כספיות לעזרה הגיעו אליה מקהילות יהודיות רבות בעולם. פעילות רבה הייתה בתחום פדיון שבויים ועזרה לתושבי ארץ ישראל העניים והתלמידי חכמים. על כך היו מופקדים כשמונה גבאים. היו גבאים שהיו מופקדים על כל תחום ותחום.
גבאים נוספים היו: ממונה על אסירים עניים ועל חברה קדישא. משרות הגבאים לא היו משרות בשכר. הגבאים נבחרו אחת לשנה, בראשית השנה האזרחית. בשנת 1661 הוחלט כי הבחירות ייערכו ביום ראשון של ראש השנה.
מערכת החינוך
מערכת החינוך כללה: כיתות לימוד לנערים לאוכלוסייה מוגבלת, בתי מדרש וישיבות. מוכרות הישיבות הבאות: בית מדרש ולנסיה בראשות הרב נתן אשכנזי 1653, הישיבה של מרדכי דה סוריה בה ר' יעקב ששפורטש ובסוף המאה ה-19 ישיבת "ראשית חכמה" שבראשה עמד הרב דוד ניטו, בטרם יציאתו לכהונת רבה של יהדות לונדון.
התערבות פרנסי הקהילה בחינוך החלה בשנת 1664, כאשר נקבעה תקנה כי בני הקהילה חייבים לשלוח את בניהם לתלמוד תורה ונאסר עליהם לשכור מורים פרטיים או לשלוח אותם לבתי ספר פרטיים. באותה הזדמנות ה"מלמדים" נדרשו לפקח את התנהגות התלמידים גם מחוץ למסגרת הלימודים, כולל בזמן קריאת התורה בבית הכנסת.
ועדת האיסור והיתר
הוועדה מנתה שלושה תלמידי חכמים והם היו פוסקים בענייני הלכה. כן שימשו בתפקיד בית הדין של הקהילה. הם עסקו רק בענייני הלכה. וגם זאת רק כאשר התבקשו לכך על ידי "המעמד" - דהיינו: הפרנסים. החלטותיהם היו רק בגדר המלצה לפרנסים. אם פעלו בניגוד לדעתם, משרתם לא הוארכה מעבר לשנה.
המינהל הכספי
תפקידיהם של הממונים על האדמיניסטרציה הכספית היו רבים ומורכבים, לכן נדרשה מומחיות רבה לביצועם. בקובץ התקנות הם נקראו "הממונים על בית הכנסת" או "הממונים על כספי הקהל" (gabay des caxetas). הם נבחרו בנפרד משאר נושא התפקידים ולתקופה ארוכה יותר. בתקנות נקבע דרכי בחירתם וכיצד יש לפקח על פעולותיהן. הקהילה מנתה בסוף המאה ה-17 3,000 נפש והיקף פעולתם היה רחב. כאמור, גביית מיסי הקהילה נאכפה על ידי השלטונות.
ה"חברות"
אלה פעלו מחוץ למנגנון הקהילה. החברות פעלו בתחומי הסעד, חברה ותרבות. בפעילותם השלימו את המערכת הארגונית של הקהילה. ניתן למנות את החברות החשובות האלה שפעלו במאה ה-17: "מוהר בתולות", "מלביש ערומים", "ביקור חולים" ו"גמילות חסדים".
יוצאי ליבורנו
צאצאי יהודי ספרד היו עשירים ובעלי קשרים בינלאומיים. הקהילות הספרדיות והפורטוגזיות היו קשורות בינן לבין עצמן בקשרי משפחה ובקשרי מסחר. קהילות חשובות היו בערים: אמסטרדם, טריפולי, אלג'יר, תוניס, אלכסנדריה, איסטנבול, ונציה, ומאוחר יותר גם לונדון (משה מונטפיורי) ובליבורנו. בחלק מקהילות התפוצה הליבורנזית, כינויים היה 'פראנקוס'. בני הקהילות היו לרוב עשירים ובעלי זכויות יתר מטעם האימפריה העות'מאנית (קפיטולציות) ונהנו מהגנת הקונסול האיטלקי.
הסוחרים היהודים של ליבורנו נטלו חלק גם בסחר עבדים אשר התנהל באגן הים התיכון ובייחוד בצפון אפריקה. במקביל, הסוחרים עסקו בתיווך בין המשפחות שבניהם נחטפו על ידי שודדי ים לבין שודדי הים, שפעלו בים התיכון. הם העבירו את הכופר מטעם המשפחות לשודדים והחזירו את בן המשפחה לביתו. הם עסקו גם בשחרור חטופים יהודים בהתאם לפדיון שבויים של יהודים מגלות ספרד ופורטוגל שנפלו בשבי בעת הגירוש ממולדתם.
יהודי ליבורנו, שהיגרו לתוניסיה וללוב במאה ה-17 עד המאה ה-19, הקימו בה קהילה נפרדת וכונו בפי יהודי תוניסיה ויהודי לוב בשם גראנה (Grana או Gornim). קהילה זו פעלה בחלק מהזמן בשיתוף פעולה עם יהודי המקום ובחלק מהזמן פעלה בנפרד מהם. למהגרים מליבורנו היה סטטוס חוקי כמו לשאר המהגרים מאירופה, הדומה לזכויות שהיו למוסלמים, זכויות שעלו על אלה שהיו ליהודים המקומיים. הגורני לא חויבו לגור בשכונה מיוחדת וללבוש לבוש מיוחד, כפי שנדרש מיהודי המקום. לפי חיבורו של ונטורה דה פרדיסו (Venture di Paradiso) היה לסוחרים יוצאי ליבורנו תחום מיוחד בנמל תוניסיה עם רציפים משלהם ואף שלטונות המכס העניקו להם שירות מיוחד. לסוחרים יוצאי ליבורנו היה זיכיון למסחר עם ארצות הלבנט וקשרי מסחר הדוקים עם נמלי אירופה, שהיו חשובים לשליטים המקומיים.
פרוטו-שמית
פרוטו-שמית היא השפה-האם (פרוטו-שפה) המשוערת של השפות השמיות. הכלי העיקרי בשחזור השפה הוא השוואה בין שפות שמיות שונות, שפות דומות להן ושפות שדוברו סמוך לאזור השפות השמיות. ההיסטוריה הכתובה הארוכה של משפחת השפות השמיות מסייעת לחקר השפה.
פונולוגיה
על פי רוב, משחזרים עבור הפרוטו-שמית 29 עיצורים ו-3 תנועות (i, a ו-u). התנועות יכולות להיות כפולות, כלומר קצרות או ארוכות, וגם העיצורים עשויים להיות ארוכים, כלומר לקבל מִכְפָּל – כמו דגש חזק בעברית ושַׁדַּה בערבית. (הגה משוחזר יסומן להלן בכוכבית.)
תנועות
מערכת התנועות המשוחזרת עבור פרוטו-שמית כוללת 3 תנועות: i, a ו-u. אורך התנועה הוא פונמי, כלומר מבחין במשמעות, והן יכולות להיות קצרות או ארוכות. תנועות ארוכות מסומנות בתעתיק בקו עילי (מַקְרוֹן): *ā ארוכה, *ī ארוכה, *ū ארוכה.[ה"ש: Huehnergard 2008:231] מערכת התנועות הזו קיימת באכדית, באוגריתית ובערבית קלאסית וההנחה היא שהיא השתמרה בהן,[ה"ש: Kogan 2011:119] ולעומתן השתנתה בשפות השמיות האחרות: בחלקן נוספו תנועות (כמו e, o בעברית) ובחלקן התבטלה הבחנת האורך (כמו בעברית מודרנית).
עיצורים
במחקר מוסכם כי בפרוטו-שמית היו 29 עיצורים, אך הדעות חלוקות באשר להגייה של חלקם. בנוסף לאורך העיצור – מִכְפָּל – הייתה חשיבות מורפולוגית, כלומר העיצורים עשויים להיות קצרים או ארוכים (כפולים). בטבלה הבאה מופיעים העיצורים בסימון אפ"ב, ובסוגריים הסימון הפילולוגי המסורתי לעיצור, אם שונה.
בעשורים האחרונים, נעשתה רווחת הטענה כי בפרוטו-שמית היו 30 עיצורים, כאשר העיצור הנוסף הוא חוכך ענבלי נחצי, שהתמזג עם החוכך הענבלי באכדית ועם החוכך הלועי ביתר השפות השמיות. [ה"ש: Huehnergard 2003]
בחמישים השנה האחרונות נעשתה מקובלת הטענה כי העיצורים החוככים /θʼ ɬʼ ɬ sʼ z s/ היו המחוככים /t͡θʼ t͡ɬʼ t͡ɬ t͡sʼ d͡z t͡s/, והעיצור /ʃ/ למעשה היה /s/. אם כך, מרכז טבלת העיצורים (בצהוב) ייראה כך:
מעתקי העיצורים בעברית, בארמית ובערבית
בבלשנות היסטורית, מעתק הגאים הוא שינוי שיטתי בהגייה של עיצורים, תנועות או הגאים אחרים, בשפה טבעית במשך זמן התפתחותה. באופן מסורתי, סוברים כי 28 מתוך 29 העיצורים הפרוטו-שמיים השתמרו בערבית הקלאסית.
שׁ, ס בערבית
העיצורים המיוצגים בעברית באותיות שׁי"ן-ימנית וסמ"ך מופיעים בערבית באות אחת, וככל הנראה מעידים על התמזגות פונמות בענף של ערבית בעץ המשפחה:
חילופי העיצורים בין עברית וארמית
קיימת תופעה של חילוף אותיות בין עברית ובין ארמית : עברית שלוש = ארמית תלת (משם המילים תלת-ממד, תלת-אופן), עברית זהב = ארמית דהב, עברית אישה = ארמית איתא, עברית קיץ = ארמית קיט (משם קייטנה), עברית זו = ארמית דא (משם המילה הדדי), עברית רוּץ = ארמית רהט (משם שפה רהוטה), עברית שמונה = ארמית תמנה (משם תמנון, מתומן), עברית שני = ארמית תניין (משם המילה תנייני).
השתלשלות האותיות מפרוטו-שמית מסבירה את תופעה זו. למשל, העיצור הפרוטו-שמי  ṯ  השתלשלה ל שׁ  בעברית, אבל ל ת  בארמית. עקב כך, פרוטו-שמית ṯalāṯ ← שָׁלוֹשׁ בעברית, אבל ← תְּלָת בארמית (← ثلث ת֗לת֗ בערבית, ← ṯlṯ באוגריתית, ← šalāš באכדית ).
חילופי העיצורים בין עברית וערבית
כפי שקיימים החילופים בין עברית לארמית, גם קיימות בין עברית לערבית:
חילופי התנועות בין השפות השמיות
כפי שקיימים חילופי העיצורים בין השפות השמיות, גם קיימים החילופים של התנועות ביניהן. אחד ממעתקי התנועות הידועים הוא המעתק הכנעני, אשר השפיע על התמונה הפונטית של שפות כנעניות, וביניהן על השפה העברית.
בנייני הפועל
אחד המאפיינים הייחודיים של השפות השמיות הוא קיום בנייני הפועל. אפשר להסיק מכך שהשפה הפרוטו-שמית הייתה עשירה מאוד בבניינים. למרות רכישה של בנייני פועל מסוימים בכמה שפות, מרבית השפות השמיות הולכות ומאבדות בניינים. כך הן הולכות ומאבדות גם עיצורים גרוניים ונחציים - מאפיינים נוספים שיש בשפות שמיות.
מהשוואת השפות השמיות שהשתמרו (כשפות חיות, או בכתבים עתיקים), עולה כי הבניינים המוקדמים ביותר הם:
שחזור תוארי שם שתיארו צבעים
מהשוואת שפות עתיקות לשפות מודרניות, הן ממשפחת השפות השמיות והן ממשפחות אחרות, עולה כי כיום האדם נוהג להשתמש ביותר תוארי שם שמתארים צבעים. למשל, במקרא. במקרא תוארי השם ציינו צבעים באופן פחות מדויק מהיום. כך הפרה האדומה, שהייתה כנראה חומה, מתוארת באותו שם תואר שהוענק לשיערו האדמוני של דוד המלך.
במיתולוגיה היוונית, גם היא טקסט עתיק, יש מצב דומה. באופוס של הומרוס בעלי חיים חומים מתוארים כאדומים ודבש הדבורים מתואר כירוק, משום שביוונית הארכאית הצהוב והירוק נחשבו לאותו צבע. יתרה מזאת, כשהומרוס מנסה לתאר את צבע הים, הוא אומר במקום אחד שהוא "נראה כמו יין", אך אומר במקום אחר שהוא "כמו פרח הסיגלית". לכן, אפשר לשער שמלבד היעדר שמות תואר עבור בורדו ועבור סגול ביוונית הארכאית, הומרוס אף לא מצא שמות של חומרי צבע כחולים שאפשר להשוות את צבע הים אליהם.
חוקרים סוברים שבשפה הפרוטו-שמית היו רק ארבעה תוארי שם שתיארו צבעים:
(מילים משוחזרות מופיעות עם כוכבית בתחילתן.)
גאוגרפיה, דמוגרפיה והיסטוריה של דוברי השפה
ישנן מספר השערות לגבי הפרטים הגאוגרפיים והדמוגרפיים של דוברי השפה הפרוטו-שמית. ההשערות המקובלות לגבי מיקום החברה שדיברה בשפה זו מצביעות על חצי האי ערב, צפון מסופוטמיה או הלבנט. ההשערה המקובלת היא שהחברה הזו נוצרה מצאצאי מהגרים מצפון מזרח אפריקה, שדיברו בשפה הזו ממשפחת השפות האפרו-אסיאתיות. השערה זו נתמכת בעובדה שמבין כל השפות האפרו-אסיאתיות רק השפות השמיות מדוברות מחוץ לאפריקה. ההשערה ההפוכה, ולפיה שאר השפות האפרו-אסיאתיות התפתחו באפריקה בעקבות הגירה מהמזרח התיכון, אינה סבירה. זאת משום שהגירה כה מסיבית מתוך חצי האי ערב לא הייתה אפשרית בתקופה בה טרם בוית הגמל, ומשום שהגירה כה מסיבית מאזור הסהר הפורה הייתה מביאה לכל האזור אנשים שמדברים שפות שונות לחלוטין. העדות לשפות אחרות האלו היא בהשפעה הרבה שלהן על האכדית.
בתקופה שבה חיו דוברי הפרוטו-שמית אף לא עם אחד בעולם ייסד מדינה או השתמש בכתב, כנראה. התרבות הראשונה שעשתה זאת היא שומר - תרבות דוברת שפה לא שמית - באזור דרום מסופוטמיה. העם השמי הראשון שלמד מן השומרים את הכתב ואת ארגון השלטון במדינה כבר לא דיבר פרוטו-שמית, אלא אכדית.