cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלחנן בן יערי
הסברים לַשוני בין הסיפורים
הדמיון בין שני הסיפורים יחד עם הקרבה הפלאוגרפית בכתב העברי-ארמי בין השם "ישי" לשם "יערי" הביאה חלק מהחוקרים למסקנה כי אלחנן הוא שמו הקדום של דוד ושבתעתוק שם אביו חל שיבוש.
לדעת חוקרי מקרא כדוגמת יאיר זקוביץ, סיפור על דמות שולית זו מאוגד ומסופח לדמותו של דוד, שהיא הדמות המרכזית. לשיטתם, סיפורו של אלחנן הוא המסורת הקדומה ואילו סיפור דוד וגָּלְיָת הוא סיפור מעובד הבא להאדיר את שמו של דוד. בגרסת ספר דברי הימים לפיה הפלשתי היה אחיו של גָּלְיָת הם רואים כניסיון של המחבר ליישב את הסתירה שבספר שמואל.
בפרשנות ימי הביניים נודעה פרשנותם של רבי יוסף קרא אשר, בפירושו לשמואל ב', כ"א, י"ט מפרש לפי תרגום יונתן כי אלחנן בן יערי הוא כינויו של דוד. ואילו רבי ישעיה מטראני טוען כי היו שני ענקים פלישתיים, ששמם גוליית: 'וגוליית אחר הוא זה'.
בתרגום יונתן לשמואל ב', כ"א, י"ט מצוי המדרש על הפסוק: ובעברית: בעקבות תרגום זה מפרש רש"י: . רד"ק מפרש את הפסוק בספר שמואל ב', כ"א: "וַיַּךְ אֶלְחָנָן בֶּן יַעְרֵי אֹרְגִים בֵּית הַלַּחְמִי אֵת [מי שהיה עם] גָּלְיָת הַגִּתִּי", והכוונה ללַּחְמִי, אחי גָּלְיָת.
לפי המלבי"ם:
לפי פירוש זה, הפשט הוא הכתוב בספר שמואל א', שדוד הכה את גלית ובספר דברי הימים, שאלחנן הכה את לחמי אחיו. אך בספר שמואל ב' נכתב על דרך החידוד שאלחנן הכה את גָּלְיָת, וזאת כדי להזכיר את הדמיון בין המקרים וכמשל לגבורת דוד שבא מבית לחם.
יהודה קיל בפירוש דעת מקרא משער שהגיבור שהרג אלחנן קרוי גָּלְיָת על שם הגיבור שהרג דוד, או ש"גָּלְיָת" הוא כינוי לכל גיבור פלישתי.
לדעת חוקר המקרא שמעון בר-אפרת ואחרים, נראה שהיו שתי מסורות: באחת דוד הכה את גָּלְיָת הַגִּתִּי ובשנייה אחד מגיבורי דוד הכה אותו. לשיטתו עורך ספר שמואל כלל את שתי המסורות בספר, או כי לא הוטרד על ידי הסתירה או כי יישב אותה בדרך דרש.
בתרבות
ברומן מלכים ג מתייחסת הסופרת יוכי ברנדס למקרה. לפי עלילת הרומן, אלחנן בן יערי, מלוחמיו של דוד, טען שהרג את גָּלְיָת, בעוד דוד לקח במרמה את הקרדיט על המעשה. לפי גרסה ספרותית זו, סופרי צללים מטעם ממלכת שאול הוסיפו את סיפור המעשה כשהוא מיוחס לאלחנן, במטרה להותיר ספק.
הפסוק מוזכר גם בפתח הספר "הטנק" מאת אסף ענברי העוסק בוויכוח מי עצר את הטנק בשערי דגניה במלחמת העצמאות.
קרן-שמש מקבוצת עוגן
היסטוריה
החברה הוקמה ב-2005 על ידי שתי קרנות פילנתרופיות הפועלות בישראל, קרן אדמונד י' ספרא וקרן רש"י. ב-2006 נרשמה בשם "קרן שמש לעידוד יזמים צעירים בע"מ". בשנת 2009 פרשה קרן סאקט"א-רש"י מהשותפות וקרן אדמונד י' ספרא הפכה להיות בעלת המניות של החברה.
בתחילת דרכה קרן-שמש הציעה הלוואות בגובה 90 אלף ש"ח ליזמים צעירים (גילאי 20–35) שביקשו להקים עסקים. ללווים הוצעו שירותי מעטפת, כגון שכללו מנטור מתנדב, ייעוץ מסובסד וקורסים. ב-2011 חל שינוי ארגוני והחברה פתחה את תוכנית המנטורינג ליזמים שאינם מבקשים לקבל ממנה הלוואה, זאת לאור התפתחות אפשרויות מימון ליזמים בתחילת דרכם ממקורות נוספים.
ב-2019 הצטרפה קרן-שמש לקבוצת עוגן. מניות החברה עברו מקרן אדמונד י' ספרא ל"עמותת עוגן - הקרן להלוואות ללא ריבית" (לשעבר איפל"א - האגודה הישראלית להלוואת ללא ריבית), וקרן אדמונד י' ספרא התחייבה להמשיך לתמוך בפעילות קרן-שמש בשנים הבאות. בשנה זאת החליטו בעלי המניות על שינוי שם החברה ל"קרן-שמש מקבוצת עוגן".
ב-2020, בעקבות המשבר הכלכלי שהביאה מגפת הקורונה, הרחיבה הקרן את פעילותה והסירה את מגבלות הגיל והוותק. באותה עת הוקם מיזם "מנט-אור", המעניק מנטור מתנדב למנכ"לים של מלכ"רים ועסקים חברתיים. המיזם הוקם במקביל לקרן הלוואות שהקימו עוגן והסוכנות היהודית. המיזם הוקם בשיתוף פעולה עם הסוכנות היהודית, IVN וקרנות המוסד לביטוח לאומי.
לקרן שמש "תו מידות לאפקטיביות" ותו איכות לניהול התנדבות של הרשת להתנדבות ישראלית.
קהל היעד
הקרן תומכת בבעלי עסקים המבקשים להתפרנס מהעסקים, ושהצורך שלהם הוא בסיוע ניהולי ולא בייעוץ ספציפי. בעלי העסקים נדרשים להתחייב לתהליך ארוך טווח - עד שנתיים. לתנאי הקבלה יש שיקולים חברתיים, כמו הרקע הסוציו-אקונומי, אזור גאוגרפי, אוכלוסיות מגוונות ותרומתם החברתית של העסקים.
למיזם מנט-אור מתקבלים מנכ"לים של מלכ"רים בעלי אישור ניהול תקין בתוקף ושמחזור הפעילות שלהם לפחות 500 אלף ש"ח. קדימות ניתנת לארגונים מתחומי החינוך, רווחה, קידום תעסוקה, בריאות, חברה ותרבות. כמו כן, מתקבלים מנכ"לים של עסקים חברתיים שהוקמו במטרה לצמצם פערים של אוכלוסיות מודרות בישראל, עסקים שמעסיקים בהעסקה ישירה עובדים מאוכלוסיות מודרות בהיקף ניכר, או עסקים שמספקים שירותים או מוצרים לאוכלוסיות מודרות.
שירותים
נכון ל-2021, מעל ל-800 אנשי עסקים מתנדבים כמנטורים בפרויקט המנטורינג של קרן-שמש. המנטורים מלווים עסקים במודל של אחד על אחד בתוכנית מותאמת אישית ומפגש שבועי למשך שנתיים. במסגרת התוכנית, המנטורים מדריכים את בעל העסק לבחון את החלופות השונות. כ־80% מבעלי העסקים שמלווים על ידי מנטור של קרן-שמש מקיימים איתו תהליך ארוך טווח שאורך עד שנתיים.
בניגוד ליועץ, המומחה בתחומו ועוסק בייעוץ נקודתי לפרק זמן קצר, המנטור מלווה את בעל העסק לאורך זמן. הקרן מסייעת למנטורים להשיג את מטרתם על ידי פעילויות, כגון הכשרות, מפגשים מקצועיים, ויצירת קבוצות ברשתות החברתיות. המנטורים של קרן-שמש חתומים על קוד אתי לפיו אסור להם להיות מעורבים עסקית.
קרן-שמש מפעילה שירותים נוספים לעסקים, ביניהם ליווי פיננסי ומומחים לתחומים שונים.
אוז
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אדגר קורץ
ראו גם
}}
סמואל מרסדן ברוקס
סמואל מרסדן ברוקס (באנגלית: Samuel Marsden Brookes; 8 במרץ 1816 – 31 בינואר 1892) היה צייר אמריקני יליד אנגליה. הוא התמחה בטבע דומם של דגים וצייד, אך החל כצייר דיוקנאות והפיק גם כמה ציורי נופים.
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחה עשירה ממוצא הולנדי. אביו, בוטנאי, ניהל משתלה גדולה לצמחים אקזוטיים, בלונדון. בשנת 1833 היגרה משפחתו לארצות הברית, וביקשה לבסס את עצמה והתיישבה בסמוך למה שהיה אז העיר החדשה של שיקגו.
כנער פיתח עניין באמנות. הוא העתיק יצירות של אמני פורטרטים והפיק מיניאטורות משלו. למרות הכישרון, אביו לא הסכים שהאמנות תהווה לו מקצוע לחיים. עם זאת, ברוק לקח שיעורי רישום מג'יימס באומן ובשנת 1841 הפך לצייר נודד. זמן קצר לאחר מכן התחתן עם ג'וליה ג'ונס (1825–1898), אותה הכיר במילווקי.
עד 1845 הוא חסך מספיק כסף כדי לנסוע חזרה לאנגליה, שם העתיק את ציורי המאסטרים הישנים בכל הגלריות בלונדון. הוא תכנן להישאר שלוש שנים ולבקר באיטליה, אך אשתו וילדיו הפצירו בו לחזור הביתה אחרי שנה אחת בלבד. כשהוא חזר לאמריקה, הוא התפרסם דיו כדי למשוך לקוחות עם הכנסה גבוהה יותר והתבסס בוויסקונסין, בסמוך למשפחת אשתו. כשהיה שם, עשה כמה עבודות בהזמנה של החברה ההיסטורית של ויסקונסין. הוא גם קנה משק קטן.
בשנת 1851 שמע גדעון דאני, אמן ימי מסן פרנסיסקו, על ברוקס מגיסתו של ברוקס שעברה לשם בשנת 1850 ויצא ללמוד איתו. הוא היה איתו שש שנים ושכנע את ברוקס כי סן פרנסיסקו תהיה מקום טוב יותר עבורו. לכן בהזדמנות הראשונה, בשנת 1862, ברוק נסע לשם, אהב את מה שראה והחליט להישאר.
ברגע שג'וליה אשתו יכלה להסדיר את מכירת הנכסים שלהם, היא והילדים באו בעקביו והתיישבו במחוז סן פרנסיסקו. הוא ודאני חלקו סטודיו במשך שנים רבות. מאוחר יותר הוא שיתף אולפן עם אדווין דיקין. הוא גם לקח תלמידים ביניהם היה גם ויליאם קית.
בשנת 1865 הוא סייע בארגון איחוד האמנות בקליפורניה. מאוחר יותר הוא נבחר לסגן נשיא התאחדות האמנות בסן פרנסיסקו והיה מייסד המועדון הבוהמי. בשלב מסוים זמן לא רב לאחר בואו, הוא ויתר על ציור דיוקנאות לטובת ציור טבע דומם, שעבורם הוא נודע הרבה יותר.
דגים היו הנושא האהוב עליו והוא תפס את רובם באופן אישי.
חלק מיצירותיו הוזמן על ידי אדווין ב. קרוקר ומרי הופקינס סירלס, אלמנתו של מארק הופקינס. רבים מציוריו אבדו כשמכון מארק הופקינס לאמנות נשרף בעקבות רעידת האדמה בשנת 1906.
דורון רפאלי
דורון רפאלי (נולד ב-1 ביולי 1965) הוא מתופף, זמר, מלחין, מפיק מוזיקלי ומורה למוזיקה.
קורות חייו
רפאלי נולד וגדל בירושלים, בוגר התיכון של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. הוא החל להופיע באופן מקצועי בגיל 15. בשנים 1983 עד 1986 שירת בלהקת הנח"ל כמתופף וכשחקן, ולאחר שירותו הצבאי שהה מספר שנים בארצות הברית, שם למד ב-Drummers Collective בניו יורק וניגן עם הרכבים מקומיים בתחום המוזיקה הלטינית, הג'אז והפיוז'ן.
הלגיון התשעה עשר
הלגיון התשעה עשר (בלטינית: Legio XIX) היה לגיון רומאי, שהוקם על ידי אוקטביוס בשנת 41 לפנה"ס, בזמן מלחמת האזרחים ברומא והתקיים עד השמדתו על ידי כוחותיו של ארמיניוס בקרב יער טויטובורג בשנת 9.
דורון רפאלי
קורות חייו
ב-1988 הקים ביחד עם מנחם זיבצנר, ניצן עין הבר ואיתי שמרון את הרכב הג'אז "מינואט", שהופיע עד שנת 2000. ההרכב הקליט מספר אלבומים והשתתף בעשרות פסטיבלים ומופעים. באותן שנים היה חבר בלהקת הרוק הלטיני "אטרף" שקצרה הצלחה רבה בשנות ה-90 עם הלהיטים "אני ושולה בחצר", "מנגו בננה ומלון", "יום סבבה", "ענבל" ועוד. בשנת 2017 חזרה הלהקה להופיע בהרכב המקורי בתוספת חברים חדשים.
הלגיון התשעה עשר
מלחמת האזרחים והתקופה הקיסרית
אוקטביוס הקים את הלגיון התשעה עשר בשנת 41 לפנה"ס אחרי קרב פיליפי, במהלך מלחמת האזרחים ברומא.
דורון רפאלי
קורות חייו
רפאלי השתתף כמתופף וכמפיק בעשרות אלבומים של אמנים ישראלים מקשת רחבה של תחומים ביניהם של יהודה פוליקר, דני רובס, דוד ד'אור, שם טוב לוי, מיקי גבריאלוב, סי היימן, דנה אינטרנשיונל, אילנית ושרית חדד.
הלגיון התשעה עשר
מלחמת האזרחים והתקופה הקיסרית
הלגיון התשעה עשר נלחם בקרב נאולוכוס וקרב מילאי בשנת 36 לפנה"ס תחת פיקודו של מרקוס ויפסניוס אגריפה כנגד סקסטוס פומפיוס. הניצחון בקרבות סימן את מיגורו של פומפיוס, והסרת האיום שהוא היווה על איטליה.
ווטרנים של הלגיון התשעה עשר יושבו בפיזה בשנת 30 לפנה"ס והלגיון עצמו הוצב באזור הריין, כשבסיסו נקבע בעיר קלן. הלגיון לקח חלק במסעי המלחמה שנערכו כנגד השבטים הגרמאניים על ידי דרוסוס בשנים 13-9 לפנה"ס וטיבריוס בשנים 8-5 לפנה"ס. כמו כן, הלגיון השתתף בדיכויו של המרד בפאנוניה.
דורון רפאלי
קורות חייו
לאורך שנות הקריירה שלו, הוא מלמד ומלווה תלמידי תיפוף וכלי הקשה. הוא מלמד בבית הספר רימון משנת 1994 ומעביר סדנאות קצב ותיפוף גוף לקבוצות בארץ ובעולם.
הלגיון התשעה עשר
קרב יער טויטובורג
פובליוס קווינקטיליוס וארוס מונה להקים את הפרובינקיה החדשה גרמניה בשנת 7, בשנת 9 הוא הוזהר על ידי ארמיניוס, מנהיג שבט הכרוסקים שהיה בן ברית של רומא על מרד והציע לעזור בדיכויו.
דורון רפאלי
קורות חייו
בפברואר 2011 יצר רפאלי אלבום סולו ראשון בשם "Horse Of Passion", יחד עם ההרכב "Doron Raphaeli Trio", המורכב מהוד מושונוב על פסנתר וקלידים ורן לוי על בס ושירה. האלבום מורכב מחומרים מקוריים בסגנון ג'אז לטיני, אפריקאי וישראלי.
הלגיון התשעה עשר
קרב יער טויטובורג
וארוס הסכים ולקח את הלגיון התשעה עשר יחד עם הלגיון השבעה עשר והלגיון השמונה עשר כדי להימנע מסכנה שיארבו להם. וארוס נמנע מלהוליך את צבאו בדרכים הצבאיות הידועות; באותו זמן ארמיניוס יצא לכאורה, לאסוף בעלי ברית מקומיים.
דורון רפאלי
קורות חייו
ב-2016 יצר רפאלי את המופע והאלבום "בית אבא", בהם שילב השפעות מהמוזיקה של משפחתו הירושלמית - מהשורשים הכורדיים והבוכריים. הוא קיבץ סביבו אנסמבל של נגנים מסגנונות שונים וכך יצרו יחד את הפרויקט, בו ניתן לשמוע גם השפעות מעולם הג'אז והרוק.
הלגיון התשעה עשר
קרב יער טויטובורג
כשווארוס והלגיונות נכנסו לתוך יער טויטובורג הבלתי מוכר להם, הם הותקפו על ידי כוחותיו של ארמיניוס. הלגיונות שלא יכלו לשמור על מבנה הצעידה והלחימה המקובל בצבא הרומאי ביער הסבוך, הפכו טרף קל לכוחותיו של ארמיניוס ובקרב שנערך הם הושמדו לחלוטין.
דורון רפאלי
קורות חייו
ב-2019 השיק רפאלי את פרויקט "המפתח". השירים בפרויקט נכתבו במהלך משבר שפקד אותו בעקבות מחלת הסרטן. ב"מפתח", רפאלי שר את השירים וחושף את סיפור ההחלמה השזור במילות השירים והתובנות שלצידן.
בשנת 2020, על רקע מגפת הקורונה, רפאלי יזם גרסת כיסוי של כ-20 נגנים וזמרים לשירו של נתן אלתרמן "סיום" כמחאה על היחס לאמנים בזמן המגפה. בפרויקט השתתפו חברי להקת "אטרף", להקת "צ'יפקה" ופרויקט "המפתח", יאיר סתוי ואמיר עמרמי, וכן בתו, עדן רפאלי.
בשנת 2021 שחרר דורון סינגל עם בתו הבכורה, עדן רפאלי. השיר, הוא גרסת כיסוי לשיר "אהבה יומיומית", כיסוי לשיר שנכתב על ידי תרצה אתר ובוצע לראשונה על ידי יהודית רביץ.
באותה שנה גם חשף בפוסט בפייסבוק כי אביו עבר התעללות והזנחה מצד הצוות הסיעודי בבית האבות הסיעודי "יקירי הגיל השלישי" בירושלים.
דן אלבו
דן אלבו (נולד ב- 30 באפריל 1956) הוא משורר והיסטוריון, פרסם עד כה שבעה ספרי שירה.
ביוגרפיה
השלים את לימודיו התיכוניים בגבעת וושינגטון בשנת 1973. בשירותו הצבאי שירת כחובש בחיל רפואה. למד מדע המדינה ויחסים בינלאומיים לתואר ראשון ומדע המדינה לתואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים והיסטוריה לתואר שלישי באוניברסיטת בר-אילן.
בתחום הפרוזה, אלבו פרסם סיפורים קצרים בכתב העת מאזניים. פרסם מאמרים ומסות וכן מאמרי ביקורת בתחום הספרות. כמו כן בשני הבלוגים האישיים שלו: "חצי קולמוס" באתר "בננות" ו"פרדס הסברסים" באתר "רשימות".
אלבו ייסד וערך את כתב העת שֶלֶם בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. כמו כן ערך את האנתולוגיה הביוגרפית שירת מרים על שירת מירי בן-שמחון.
שלושה מן השירים בספרו "הקצה שאין מאחוריו דבר": "הייתי אז ילד", "חייו של אסקלפוס" ו"טכניקה פואטית" הולחנו על ידי המלחין טל קלמפרר מהאקדמיה למוסיקה בירושלים, והושרו על ידי זמרת הסופרן אפרת וולפסון בקונצרט שנערך ב 17 יוני 2015, בקונסרבטוריון האקדמיה, בירושלים. השיר "תל אביב, עוד לא חורף" מתוך ספרו "הערות אחדות על השקט" הולחן בסגנון ג'אז ובוצע על ידי הזמר ארז הלוי ולהקתו "לחם" בראשית שנות ה-90.
תרגם מצרפתית בין היתר, שתי מסות של הפילוסוף הצרפתי רולאן בארת "על שבעה תצלומים מתוך המודל של "אמא קוראז'" ו"דידרו, ברכט, אייזנשטיין" (מסה), התרגומים ראו אור ב"ספר ברכט" בכתב העת לספרות ומחשבה רדיקלית, מִטַּעַם בעריכתו של המשורר יצחק לאור. כמו כן, תרגם מצרפתית לעברית משירי המשורר הצרפתי מישל וולבק.
בין השנים 2013-2017 אלבו השתתף בהפקת סרט על חייה ושירתה של המשוררת מירי בן שמחון, כתסריטאי של הסרט עם הבמאים: דוד בוגנים וישראל וינקלר.
אלבו הוא צאצא לפילוסוף רבי יוסף אלבו, בעל "ספר העיקרים". אשר השתתף בוויכוח טורטוסה Tortosa, שהתנהל בין יהודים ונוצרים, בשנים 1413-1414.
על יצירתו
read:https://salonet.org.il/book-reviews/%D7%A4%D7%95%D7%90%D7%98%D7%99%D7%A7%D7%94-%D7%91%D7%A2%D7%9C%D7%AA-%D7%99%D7%A1%D7%95%D7%93%D7%95%D7%AA-%D7%91%D7%95%D7%93%D7%94%D7%99%D7%A1%D7%98%D7%99%D7%99%D7%9D-%D7%94%D7%9E%D7%A2%D7%95%D7%A8/
אנתולוגיות
בין היתר, השתתף באנתולוגיות הבאות:
מבצע מושתראק
מבצע מושתראק או מבצע מושתרכ (בדארי: مشترک - "יחד", "משותף"; תעתיק מדויק: משתרכ) הוא מבצע צבאי של ה-ISAF (International Security Assistance Force, כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי) במחוז הלמנד שבדרום אפגניסטן נגד הטליבאן. המבצע החל ב-13 בפברואר 2010, והוא המבצע הגדול ביותר עד כה של כוחות הקואליציה מאז תחילת המלחמה באפגניסטן. במבצע לקחו חלק מרכזי כוחות הביטחון האפגניים, שהיוו כ-60% מסך כוחות הקואליציה במבצע.
מטרת המבצע הייתה להוציא את הטליבאן ששלט הלכה למעשה בעיר במשך שנים והפך אותה למרכז הכלכלי של הארגון בשל תעשיית הסמים הענפה בעיר שאף זיכתה אותה בכינוי "כמקור האופיום הגדול ביותר בעולם". בנוסף לכך, המבצע נועד גם לחיזוק סמכות כוחות הביטחון האפגניים באזור בשל כוונות נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, להוציא את הכוחות הצבאיים מהמדינה.
רקע
נשיא ארצות הברית ברק אובמה החל עוד באוגוסט 2009 בהגברת הפעולות ההתקפיות של הקואליציה, וזאת על-מנת לפגוע קשה בטליבאן בשביל שהממשלה האפגנית תוכל לשלוט במדינה וכוחות הקואליציה יוכלו לצאת ממנה. הדבר התבטא בעיקר בהעברת הפעילות הקרקעית של הכוחות האמריקניים אל מחוז הלמנד שבדרום המדינה, מחוז שהפך למרכז הטליבאן. לקראת מבצע מושתראק החלו כוחות הקואליציה באימון כוחות הביטחון האפגניים בפעילות בכמויות גדולות. בנוסף לכך, על-מנת לפגוע בשרשרת הפיקוד של הטליבאן, החלו כוחות הקואליציה להשתמש יותר ביחידות מיוחדות לסימון מטרות עבור מטוסים וטילים.
התקדמות המבצע
את תחילת המבצע סימנה תנועת המסוקים הרבה אל אזור העיר מרג'ה, תנועה שהתגברה עם סיום תפיסת שטחי כינוס על ידי חיילי יחידות מיוחדות. במקביל החלה תקיפה מרוכזת של האזור מהאוויר, כשאת ההרוגים הראשונים של הטליבאן זוקפים למסוקי קרב וכלי טיס בלתי מאוישים. המבצע התעכב מעט עם הגעת הכוחות אל מרג'ה בשל המילכוד הרב על הדרכים הראשיות אל העיר והקושי הלוגיסטי ביצירת דרכים חלופיות בשל גאוגרפיית האזור (מרג'ה נמצאת בקירוב לנהר, מה שגרם ליצירת תעלות מרובות בסביבתה). עם זאת, הצליחו כוחות הקואליציה להיכנס אל מרג'ה עוד ביומו הראשון של המבצע.
מיד לאחר הכניסה למרג'ה דווח שכוחות הטליבאן החלו לסגת אל פאתי העיר ויישובים הקרובים אליה. בשל כך, החלו כוחות הקואליציה בפעולות לטיהור סופי של מרג'ה והיישובים סביבתה. לוחמי הקואליציה ובהם כוחות הנחתים והכוחות המיוחדים נתקלו בהתנגדות עיקשת ובתקיפות אינטנסיביות אך מפוזרות של כוחות הטליבאן, עימותים בהם תמיד הייתה יד הקואליציה על העליונה. ככל שכוחות הקואליציה התקדמו כך הם מצאו כמויות סמים גדולות יותר, שהסתכמו בסופו של דבר בעשרות טונות של צמחי פרג, קרוב ל-20 טונות אופיום, ועוד מאות קילוגרמים של סמים אחרים.
ב-25 בפברואר הסתיימו סופית כיבוש וטיהור סביבת מרג'ה, לאחריהם המשיכה לחימה בעצימות נמוכה שהתבטאה בתקיפות ומארבים לכוחות הקואליציה.
הערות שוליים
Helmand (provins)
אדגר קורץ (יזם)
אדגר קורץ (בגרמנית: Edgar Kurz; נולד ב-12 בספטמבר 1941, גרמניה) הוא יזם גרמני המנהל את סוכנות הביטוח "R & H Schmid". הוא היה גם נשיא השטוטגרטר קיקרס ושחקן ומאמן ב-SV שילבוך.
ביוגרפיה
קורץ מילא תפקידים רבים של כבוד אצל הקיקרס עד שהפך לחבר בוועד הפועל ב-4 ביולי 2008. ב־15 ביולי 2009, הוא נכנס לתפקידו של הנשיא, במקום דירק אייכלבוים, הנשיא ה-34 בתולדות העמותה.
בשנת 1994 החל לשמש כמנהל סוכנות הביטוח R & H Schmid כאחד מצאצאי המשפחה.
קורץ נשוי לסילביה ואב לשלושה ילדים.
תחנת המשטרה ביפו
מבנה תחנת המשטרה ביפו שנודע בעבר גם כ"בית המעצר הטורקי" או "הקישלה" הוא המבנה התוחם את כיכר השעון ביפו מצידה הצפון-מערבי.
היסטוריה
המבנה הוקם בסוף המאה ה-19 במקום בו ניצב מבצר הפינה הצפון-מזרחי של חומות העיר. ב-1897 ירש המבנה את בית המעצר ששכן עד אז בבית הסראייה הישן ביפו העתיקה. הוא ניצב מול בית הסראייה החדש, והשער הראשי שלו פונה מזרחה אל כיכר השעון. השער מעוטר בכיתוב ובטורה של הסולטאן עבדול חמיד השני. חלק מקירותיו החיצוניים של המבנה היו חלק מחומות העיר, דבר שניכר עד היום בחלקלקה שבחזית הצפונית של הבניין. מצידו הדרומי והמערבי הוא גובל במסגד מחמודיה.
במהלך משפטו, היה אדולף אייכמן כלוא במבנה. ניתן לזהות את חדרו מהצד הצפוני של המבנה, עליו הוספה מפת ביצורי העיר. המפה הוספה על קיר כפול, שנועד להגן על חדרו של אייכמן מפני ניסיון פגיעה בו.
בשנת 1971 צולם במקום הסרט "השוטר אזולאי" בכיכובו של שייקה אופיר.
בשנת 2006 המבנה נרכש על ידי יזמים הפרטיים, האחים נקש, במכרז של מינהל מקרקעי ישראל תמורת 12 מיליון דולר. על הקרקע הוקם מלון בוטיק בן ארבע קומות ובו 130 חדרים שנקרא "מלון סטאי" מרשת רויאל אורכידאה שנפתח רשמית ב-14 בפברואר 2018.
הומויוטלאוטון
הוֹמוֹיוֹטֶלֶאוּטוֹן (ביוונית: ὁμοιοτέλευτον, סיומת דומה) הוא חזרה על סיומת במילה אצל מילה אחרת בסוף המשפט.
החרוז הבלתי-מדויק (Near rhyme)
בשירים רבים נעשה שימוש בחרוז בלתי-מדויק - חרוז שאינו מקיים באופן מלא את כללי החריזה, אך החזרה על הצלילים בו יוצרת עדיין קישור צלילי בין המילים, למשל, החרוז לבֶטח - לְפֶתע.
השמטה מחמת הסופות
הומיוטלאוטונים מביאים לעיתים לתופעה המכונה "השמטה מחמת הסופות", בה מעתיק מדלג על קטע בגלל סיומת זהה לקטע הקודם. על תופעה זו מתבססת הפרשנות המקראית במקרים בהם שורות הועתקו באופן שגוי בידי המעתיק בגלל קיומו של הומויוטלאוטון.
לדוגמה, בגרסה של ספר מלכים, יש השמטה:
ואילו באותו פסוק המופיע בספר דברי הימים:.
אברהם האפט
אברהם האפט (22 בפברואר 1892 – 6 בינואר 1965) היה מפעילי תנועת העבודה, ממיסדי דגניה ב' ומיוזמי כופר היישוב ומגבית ההתגייסות בתקופת היישוב וקרן המגן בתקופת המדינה. ראש המועצה האזורית עמק הירדן.
ביוגרפיה
האפט נולד בפוצב שבבלארוס (שנקראה אז "רוסיה הלבנה") לבן ציון האפט ששימש כרבה של העיר קלינצי. למד בחדר ואחר כך בגימנסיה שם הכיר את הציונות. עלה לארץ ישראל בשנת 1913 ועבד כחלוץ במושבות יהודה וב-1914 הצטרף לקבוצת "עבודה" שנוסדה בפתח תקווה. ב-1917, בשלהי מלחמת העולם הראשונה, התגייס לגדוד העברי שם חלה ואושפז בנשך מספר חודשים בבית חולים צבאי באלכסנדריה שבמצרים. לאחר המלחמה הצטרף לגדוד העבודה והיה ממארגני מבצע סלילת הכבישים של הגדוד בחיפה ובעפולה. בשנת 1920 נמנה האפט על הגרעין המייסד של קיבוץ דגניה ב'.
ב-1926 נשלח לארגון החלוץ בפולין כנציג ההסתדרות הציונית העולמית ושהה שם כשנה.
ב-1934 היה פעיל בארגון ההעפלה הבלתי ליגאלית והיה שותף בהבאת אניית המעפילים ולוס ארצה.
בימי מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט היה אברהם האפט מיוזמי וממייסדי "כופר היישוב", מגבית שעסקה באיסוף תרומות לצרכים ביטחוניים, כגון גיוס מתנדבים לשורות ההגנה, הכשרת לוחמים, הקמת גדרות וביצורים ליישובים וסלילת צירי ביטחון. בתקופה זו גם יזם את הקמת "האיגוד למען תוצרת הארץ" לעידוד צריכת התוצאת החקלאית.
בעת מלחמת העולם השנייה היה האפט חבר בוועד ההצלה וכן פעל בגיוס מתנדבים לצבא הבריטי ולבריגדה העברית והיה מפעילי "מגבית ההתגייסות" שעסקה באיסוף תרומות שנועדו לסיוע למשפחותיהם של מתנדבי היישוב לצבא הבריטי ולרווחתם של החיילים, ובהמשך למען ניצולי השואה.
לאחר המלחמה מילא תפקידים ציבוריים רבים, בשנת 1949 נבחר להיות חבר ועד אספת הנבחרים. הוא שימש כראש המועצה האזורית עמק הירדן הממונה למשך שנה וב-1950 הוא ניצח בבחירות מסודרות לתפקיד וכיהן עד 1956. בתפקידו הוא פעל רבות בענייני ביטחון וכן בקידום מפעלים כלכליים אזוריים (מפעל המים, בית הבשלה לבננות ועוד).
בתקופה שלפני מלחמת סיני היה האפט פעיל בקרן המגן, שנועדה לאסוף כספים לחימושו של צה"ל, כדי לאזן את הפער בינו לבין צבא מצרים, שנוצר בעקבות עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית.
על שמו המרכז לנוער בצמח, בו התקיימו הלימודים של המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן בשנותיה הראשונות.
משפחתו
בתקופת ההתיישבות בדגניה נישא לשושנה שעלתה מבוברויסק. לזוג נולדו ארבעה ילדים- שתי בנות ושני בנים. האפט נפטר בשנת 1965 לאחר מחלה קשה. זוגתו שושנה נפטרה ב-1980.
נוויס
האי נוויס הוא למעשה הר געש שצורתו כחרוט געשי, ופסגתו, הנקראת פסגת נוויס נמצאת במרכזו.
באי מתגוררים כ-12,000 תושבים, מרביתם ממוצא אפריקאי. תושבי האי דוברי אנגלית.
תושבים מקומיים אינדיאניים
האי נוויס נצפה לראשונה על ידי כריסטופר קולומבוס בשנת 1493. באותה עת כבר ישבו באי אינדיאנים מקומיים משך למעלה מ-2000 שנים. חפירות ארכאולוגיות שנערכו באי גילו ממצאים משנת 500 לפנה"ס. מתיישבים מקומיים אלה היו ככל הנראה בני שבטי האראוואקס והקריב.
מקור שמו של האי
שמו המקורי של האי בקרב תושביו היה "אואואליי" שמשמעו "ארץ המים היפים". קולומבוס העניק לאי את השם "סן מארטין" (על שם מרטינוס הקדוש - San Martin) אולם בשל טעות בציון השם במפות, מכונה כיום אי אחר (סן מרטן) בשם זה.
המתיישבים הבריטים הראשונים קראו לאי "דולצ'ינה" (Dulcina - "האי המתוק"). מקורו של השם "נוויס" מספרדית: Nuestra Señora de las Nieves - "גבירתנו של השלגים" - על שם נס שאירע ברומא במאה הרביעית. האי נקרא בשם זה בשל השלגים המצויים על פסגת נוויס על אף האקלים החם של האי. שם זה הופיע לראשונה על מפות ימיות מהמאה ה-16. לימים השם הספרדי קוצר על ידי תושבי האי דוברי האנגלית לשמו הנוכחי.
התקופה הקולוניאנלית
במהלך המאה ה-17 טענה ספרד לשליטה באי, וזאת על אף שלא הייתה כל התיישבות ספרדית באי. ספרד ויתרה על טענה זו בהסכם מדריד משנת 1670. הסיבה לטענה הספרדית הייתה שספינות ספרדיות נהגו לעצור באי ולשעבד את תושביו. העבדים נשלחו לוונצואלה ושם הועסקו בשליית פנינים. בעקבות דילול אוכלוסיית האי על ידי הספרדים, כאשר הגיעו האנגלים לאי היה האי כמעט בלתי מיושב. בשנת 1603 הגיע רב החובל ברתולומאו גילברט לאי, ובמשך שבועיים כרת כ-20 טונות עצים באי.
ב-30 באוגוסט 1620 הכריז מלך אנגליה ג'יימס הראשון על האי כחלק מהטריטוריה של ממלכת אנגליה, והעניק צו מלכותי לרוזן קארליסל להתיישב באי. ההתיישבות הראשונה האירופאית באי הייתה בשנת 1628 עת אנתוני הילטון, עבר להתגורר באי מהאי סנט קיטס הסמוך מחשש לניסיון התנקשות בחייו. הילטון עמד בראש קבוצה שמנתה 80 מתיישבים, ובמהרה הגיעו אל העיר 100 מתיישבים נוספים מלונדון (אלה, תכננו במקום להתיישב בברבודה). הילטון היה למושל הראשון של האי נוויס.
האי כמרכז סחר בעבדים
בעקבות הסכם מדריד ויישוב המחלוקת עם ספרד, הוקם באי בית דין של הימיה, ובין השנים 1675–1730 שימש האי כמרכז סחר העבדים הבריטי. בין 6,000 - 7,000 עבדים עברו דרך האי מדי שנה בדרכם לעבדות. <!-- Due to the profitable Triangular trade and the high quality of Nevisian sugar cane, the island soon became a dominant source of wealth for Great Britain and the slave-owning British plantocracy. When the Leeward Islands were separated from Barbados in 1671, Nevis became the seat of the Leeward Islands colony and was given the nickname "Queen of the Caribees". It remained colonial capital for the Leeward Islands until the seat was transferred to Antigua for military reasons in 1698. During this period, Nevis was the richest of the British Leeward Islands. The island outranked even larger islands like Jamaica in sugar production in the late 17th century. The wealth of the planters on the island is evident in the tax records preserved at the Calendar State Papers in the British Colonial Office Public Records, where the amount of tax collected on the Leeward Islands was recorded. The sums recorded for 1676 as "head tax on slaves", a tax payable in sugar, amounted to 384,600 pounds in Nevis, as opposed to 67,000 each in Antigua and Saint Kitts, 62,500 in Montserrat, and 5,500 total in the other five islands. The profits on sugar cultivation in Nevis was enhanced by the fact that the cane juice from Nevis yielded an unusually high amount of sugar. A gallon (3.79 litres) of cane juice from Nevis yielded 24 ounces (0.71 litres) of sugar, whereas a gallon from Saint Kitts yielded 16 ounces (0.47 litres). Twenty percent of the British Empire’s total sugar production in 1700 was derived from Nevisian plantations. Exports from West Indian colonies like Nevis were worth more than all the exports from all the mainland Thirteen colonies of North America combined at the time of the American Revolution.
The great wealth generated by the colonies of the West Indies led to wars between Spain, Britain, and France. The formation of the United States can be said to be a partial by-product of these wars and the strategic trade aims that often ignored North America. Three privateers were employed by the British Crown to help protect ships in Nevis' waters. One of them, Captain Frances, was of African descent. He commanded 100 men and a 20-gun ship.
During the 17th century the French, based on Saint Kitts, launched many attacks on Nevis, sometimes assisted by the Island Caribs, who in 1667 sent a large fleet of canoes along in support. Letters and other records from the era indicate that the English on Nevis hated and feared the Amerindians. In 1674 and 1683 they participated in attacks on Carib villages in Dominica and St. Vincent, in spite of a lack of official approval from The Crown for the attack.
שחרור העבדים
בשנת 1706 החליט פייר לה מואן ד'איברוויל, צרפתי קנדי אשר ייסד את המושבה בלואיזיאנה לגרש את האנגלים מהאי נוויס ובכך לעצור את מתקפות הפירטים האנגלים על הספינות הצרפתיות. איברוויל פלש לאי נוויס בלא כל התנגדות אנגלית (החיילים האנגלים נמלטו מן האי מחשש לחייהם). המתיישבים האנגלים הציתו את חוותיהם ונמלטו להרים, ובחוות נותרו רק העבדים האפריקאים, אשר הגנו על חייהם. ללוחמים הצרפתים הובטח שהם יכולו למכור את העבדים שיתפסו בשוק העבדים שבאי מרטיניק. במהלך הלוחמה 3,400 עבדים מנוויס נתפסו ונשלחו להימכר במרטיניק, אולם כ-1,000 מהעבדים המשיכו להילחם, ואף שהיו בלתי מיומנים, ובלא כלי נשק, הצליחו להדוף את הצרפתים. לאחר 18 ימי לחימה נאלצו הצרפתים לסגרת מהאי.
הפלישה הצרפתית הביאה מחד להתמוטטות תעשיית הסוכר באי (ולכן פחת הצורך להשתמש בעבדים), ומאידך התביישו אנשי הצבא הבריטים באי בהתנהגותם הפחדנית, ולכן הוענקו לעבדים שנלחמו חלקות אדמה, הן מתוך הכרת תודה, והן על מנת לאפשר להם לגדל תבואות ולמנוע רעב באי.
בין השנים 1776–1783 בעקבות פרוץ המהפכה האמריקאית, הביאה להפסקת התחבורה הימית הבריטית בים הקריבי. בעקבות הפסקת יבוא המזון לאי כ-300 - 400 מהעבדים השחורים שחיו באי גוועו ברעב.
ב-1 באוגוסט 1834 החליטה ממשלת בריטניה על ביטול העבדות ברחבי האימפריה הבריטית. בעקבות החלטה זו זכו בחירותם 8,815 עבדים באי נוויס. אירוע זה נחוג גם כיום בפסטיבל קלטשורמה באי, ביום שני הראשון בחודש אוגוסט, מדי שנה.
מאחר שכלכלת האי התבססה על עבודת העבדים, המשיכו השחורים המשוחררים לעבוד בחוות, אולם בהחוואים נאלצו להעסיקם בשכר. ממשלת בריטניה שילמה פיצויים בגובה 150,000 ליש"ט לבעלי החוות בשל אובדן הרכוש (העבדים). העשירה במשפחות האי - משפחת פיני קיבלה סכום של 36,396 ליש"ט בשל שחרור עבדיה.
בעקבות אירועי הפלישה הצרפתית היו חלק מהעבדים בעלי אדמות. היתרה התיישבו על אדמות הכתר אשר נמכרו להם. עבודת האדמה של העבדים המשוחררים וחריצותם הפכה אותם במהרה למעמד הביניים של האי.
המאה ה-19 והמאה ה-20
בשנת 1882 אוחד האי נוויס עם סנט קיטס ואנגווילה, והאיים קיבלו אוטונומיה פנימית מלאה בשנת 1967. לנוויס היו שני מושבים בממשלת האיים ולאנגווילה מושב אחד. הממשלה הפדרלית התמקדה בפיתוח האי סנט קיטס והזניחה את האיים האחרים, כך למשל כאשר הוריקן הרס בשנת 1899 את בית החולים היחיד באי, העדיפה הממשלה לשקם את העצים שנפלו בכיכרות סנט קינטס ואת הריהוט שניזוק במשרדי הממשלה באי על בניית בית החולים באי נוויס. לאחר חמש שנים החלו מנהיגי האי נוויס בתעמולה להיפרד מסנט קיטס. המושל הבריטי, צ'ארלס קוקס, טען כי האי אינו זקוק לבית חולים כי מספר הפטירות באי בתקופה שלא היה בו בית חולים לא עלה על מספר הפטירות בתקופה בה פעל בית החולים. מכתב תלונה נשלח למשרד החוץ הבריטי על ידי תושבי נוויס הביא לכך שממשלת בריטניה הורתה למושל להקים בית חולים. הממשלה בסנט קיטס העדיפה לא להשקיע כספים בשיקום בית החולים אלא להפוך את מבנה הממשלה הישן באי נוויס לבית חולים, שנקרא על שם אלכסנדרה, רעייתו של המלך אדוארד השביעי. הכספים אשר הוקצו על ידי משרד החוץ הבריטי לבניית בית חולים הועברו לפרויקט בניית בית חדש למושל סנט קיטס באי נוויס.
בשנת 1954 הוקמה באי מערכת חשמל אשר סופקה על ידי שני גנרטורים. החשמל סופק לעיר צ'ארלסטון בלבד, ורק בשנת 1971 חוברו לרשת החשמל יתר חלקי האי.
אנקווילה פרשה בשנת 1971 וסנט קיטס ונוויס נותרו יחדיו, וקיבלו עצמאות ב-19 בספטמבר 1983. ב-10 באוגוסט 1998 נערך באי נוויס משאל עם בשאלה האם להיפרד מסנט קיטס ולהפוך למדינה עצמאית. 2,427 מתושבי האי הצביעו בעד עצמאות ו-1,498 הצביעו נגד. מאחר שקולות הרוב לא עלו על 2/3 מהקולות, לא זכה האי לעצמאות.
בראשית המאה ה-21 החלה העמקת נמל האי במטרה שיהפוך לנמל מים עמוקים, וכן החל שיקום מערכת הכבישים של האי, ובאי נבנה שדה תעופה חדש.
כלכלה
מאז הסכם מדריד ועד הפלישה הצרפתית בשנת 1704 התבססה כלכלת האי על גידול הסוכר. הפלישה הצרפתית הביאה להרס כלכלת האי ותושבי האי גוועו ברעב. בשל העדר אספקה סדירה של מזון מאנגליה, התבססה כלכלת האי בתקופה זו על גידולים חקלאיים מקומיים, והאי הפך לאי העני ביותר באזור. האי נוויס נותר עני יותר מהאי סנט קיטס עד שנת 1991 עד שכלכלת האי הסיגה את כלכלת האי השכן לראשונה מזה 200 שנים. בעוד שגידול הסוכר באי נוויס פסק בשנת 1966 המשיכה כלכלת סנט קיטס להתבסס על גידול סוכר עד שנת 2006, תוך שהיא נהנת ממכסות יבוא במכסים נמוכים לאיחוד האירופי.
מרבית כלכלת האי נוויס מתבססת כיום על התיירות. בין השנים 2003 - 2004 הגיעו אל האי נוויס כ-40,000 תיירים.
מקור נוסף לכלכלת האי היא רישום חברות חוץ באי. נכון לשנת 1998 נרשמו באי 17,500 חברות בינלאומיות העוסקות בפיננסים. בשנת 2000 הוכרז האי על ידי OECD כאי שאינו משתף פעולה במניעת הלבנת הון. בעקבות תקנות שהותקנו באי בשנת 2002, הוצא האי מרשימת המדינות שאינן משתפות פעולה.
פוליטיקה
האי נוויס מהווה חלק מפדרציית סנט קיטס ונוויס, אולם האי ייחודי בכך שיש לו בית מחוקקים בן בית אחד. בראש בית המחוקקים עומד נציג מלכת בריטניה (המשנה למושל הכללי של סנט קיטס ונוויס) וחברי בית המחוקקים נבחרים על ידי תושבי האי, ולהם אוטונומיה בחקיקה פנימית של האי. על פי חוקת האי, בית המחוקקים של הפדרציה לא יכול לבטל את החוקים הפנימיים של האי נוויס. כמו כן חוקת האי קובעת כי לאי נוויס זכות חוקתית להחליט לפרוש מהפדרציה ולהכריז על עצמאות אם ירצו בכך שני שלישים מתושבי האי בעלי זכות ההצבעה.
גאוגרפיה
האי נוויס נוצר לפני כ-3.45 מיליון שנים, בעקבות התפרצויות געשיות. במרכז האי ניצבת פסגת נוויס, שגובה 985 מטרים, שהיא הר געש המהווה שריד להתפרצויות קדומות אלה. ההר התפרץ לאחרונה בשנת 1692 אולם מעיינות חמים המופיעים באי מעידים על פעילות געשית. לאחרונה, בשנת 1953, הופיע מעיין חם חדש, המעיד על הפעילות הגעשית.
במהלך עידן הקרח האחרון, כאשר מפלס מי הים היה נמוך בכ-60 מטרים ממפלסו הנוכחי, היו האיים נוויס, סנט קיטס וסנט אוסטאשיוס מחוברים והיוו למעשה אי אחד.
סביב האי מצויים כיום שוניות אלמוגים, המהווים אתר צלילה תיירותי. בחופו המערבי של האי (הפונה אל הים הקריבי) מפרצים (מפרץ פיני, מפרץ אואליי ומפרץ קאדס) שמימיהם השקטים מאפשרים רחצה. חופיו המזרחיים של האי פונים לאוקיינוס האטלנטי, ובשל הגלים העזים בהם מהווים אתר תיירותי של גלישת גלים.
במהלך התקופה הקולוניאלית מרבית היערות באי בוראו על מנת לאפשר גידול קנה סוכר. בירוא יערות זה הביא לנזק בלתי הפיך למערכות האקולוגיות של האי. בשל בירוא היערות החלה התדלדלות הקרקע בעקבות סחף.
עם הפסקת גידול הסוכר באי, החלה צמחייה הטבעי של האי לגדול על מורדות ההר, אולם מדובר בעיקר בצמחיית שיחים ועצים נמוכים, ולא ביערות הגשם אשר גדלו באי בעבר.
אקלים
אקלים האי טרופי, ואינו משתנה במהלך עונות השנה. בין החודשים מאי - נובמבר יורדים באי גשמים טרופיים, ואילו דצמבר - אפריל מהווה העונה היבשה יחסית, אולם אף בעונה זו יורדים גשמים. בחודשים אוגוסט וספטמבר פוקדות את האי סופות הוריקן.
בשנת 1999 פגע באי הוריקן לני אשר גרם נזק כבד לחלקו המערבי של האי.
תרבות
מדי שנה נערך באי נוויס פסטיבל התרבות קלטשורמה (Culturama), בשבוע הראשון של חודש אוגוסט. פסטיבל זה מתמקד בתרבות המסורתית של האי וכולל ריקודים מסורתיים, טקסי מסכות ונשפים.
תרבות האי מהווה מאז המאה ה-17 שילוב של תרבויות אפריקאיות, אירופאיות ומקומיות.
אדריכלות
סדרה של רעידות אדמה עזות שפקדו את האי במאה ה-18 הביאו להרס בתי האבן הקולוניאליים שבאי. בעקבות הרס המבנים, נבנו מחדש המבנים (שהיו בסגנון אדריכלות ג'ורג'יאני) כאשר הקומה העליונה של המבנים הדו קומתיים נבנתה מעץ, על הקומה התחתונה העשויה אבן, במטרה לבנות מבנים אשר קל לשקמם לאחר רעידות אדמה.
בין המבנים הידועים באי הוא מבנה מטע ההרמיטז' (Hermitage Plantation) שנבנתה בשנת 1740 מעץ מסוג Lignum vitae. מבנה זה הוא מבנה העץ הקדום ביותר באיים הקריביים. כמו כן ממוקם באי מלון באת' - המלון הקדום באיים הקריביים. מלון זה נבנה על ידי ג'ון האגינס בשנת 1778. במלון זה, אשר נודע במעיין המרפא הסמוך לו, התגוררו סמיואל טיילור קולרידג', האדמירל הוריישו נלסון והנסיך ויליאם הנרי דוכס קלרנס (לימים ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת).
יחסים בין-לאומיים
הגבולות המדעיים של התחום ומאפייניו התאורטיים-האמפיריים במחקר
יחסים בין-לאומיים התהווה כתחום בין ורב תחומי, הבוחן את תולדות הסדר העולמי מהתקופה העתיקה ועד ימינו אנו. הלכה למעשה, התחום מתבונן במגמות של הפוליטיקה העולמית, כלומר, התחום עוסק בניתוח סוגיות בין-לאומיות וגלובליות, ויחסים בין המדינות והממשלים השונים בעולם בעבר ובהווה מהיבטים שונים. לדוגמה, התחום מתמקד בניהולן של מערכות בין-לאומיות, המתייחסות לממשל וממשול גלובלי בזיקה לסוגיות גלובליות, על ידי ארגונים בין-לאומיים (ובראשן האו"ם), ארגונים לא ממשלתיים ותאגידים רב-לאומיים. זאת ועוד, יחסים בין-לאומיים הוא תחום אקדמי אקלקטי, המערב תחומים מדעיים שונים כדי לנסח תיאוריות הולמות, לדוגמה: סוציולוגיה, פסיכולוגיה, אנתרופולוגיה, כלכלה, היסטוריה, פילוסופיה, משפט בין-לאומי, מנהל עסקים, גאוגרפיה ומדעי הסביבה. יתרה מזאת, חקר היחסים הבין-לאומיים עוסק במגוון רחב של סוגיות, כגון תנועות של השפעות תרבותיות, יחסים כלכליים וצבאיים, טרור, דיפלומטיה, לאומיות, פשע מאורגן, סיוע בין-לאומי, איכות הסביבה, זכויות האדם, תקשורת פוליטית, תרבות פופולרית וגלובליזציה.
התחום עצמו נחשב לרוב כאחד הענפים של מדע המדינה, אולם מוסדות אקדמיים רבים בעולם מעדיפים להתייחס אליו כאל תחום לימוד עצמאי ונפרד לחלוטין. שכן, ההתפתחות המושגית-תאורטית ביחסים הבין-לאומיים מייחסת חשיבות רבה לרמות ניתוח שונות מלבד המדינה, כמו מגמות טרנס-לאומיות של ארגוני טרור, הגירה, שינויי אקלים ולהיסטוריה של הרעיונות. מגמות אלו, מאפשרות להבין את המערכת הבין-לאומית ומאירות ממדים אחרים, שמחלישים את השפעתה של מדינת לאום על תהליכים בין-לאומיים.
היסטוריה
יש הרואים את תחילת היווצרות היְחסים הבין-לאומיים המודרניים בשנת 1648, אז נחתמו הסכמי שלום וסטפליה בין מדינות רבות באירופה. ההסכמים ביטלו את המערכת של שלטון הכנסייה הקתולית, ויצרו במידה רבה את המערכת המודרנית של מדינות לאום ריבוניות ותרמו השפעה מכרעת להתפתחות הלאומיות באירופה. ההסכמים הביאו גם למיסוד הדיפלומטיה והצבאות של המדינות. המערכת האירופאית החדשה שנוצרה יוצאה ליבשות אמריקה, אפריקה ואסיה דרך הקולוניאליזם. המערכת הבין-לאומית המודרנית הוקמה סופית לאחר תהליך הדה-קולוניזציה שהתרחש בזמן המלחמה הקרה. אף על פי כן, ישנן מספר מדינות שלא שילבו את מערכת מדינות הלאום.
הוראת תחום היחסים הבין-לאומיים החלה לראשונה, בשנת 1924, בעיקר מהצורך המדעי להבין את הסיבות ותוצאות מלחמת העולם הראשונה. האוניברסיטה הראשונה שחנכה מחלקה ליחסים בין־לאומיים, הייתה בית הספר לכלכלה של לונדון ( The London School of Economics and Political Science - LSE).
תאוריות
בתחום היְחסים הבין-לאומיים התפתחו לאורך שנות המחקר מספר תבניות מחשבה תאורטיות, או 'מסגרות חשיבה', המכונות 'פרדיגמות'. שְלוש פרדיגמות מרכזיות בתחום הן: הריאליזם הפוליטי, הליברליזם והמרקסיזם. בעשור האחרון נוספה לגישות אלו, גישת המחשבה הקונסטרוקטיביסטית. תבניות חשיבה אלו, שואפות להסביר התרחשויות במערכת הבין-לאומית לאורך ההיסטוריה, בעזרת המשגה תאורטית, ובעקבות כך להסיק מסקנות מועילות ומלמדות, על מנת למנוע את הישנותם של אירועים שליליים שהתרחשו לאורך ההיסטוריה האנושית.
בנוסף לכך, חלוקה נוספת שמקובל לשלבה בתאוריות של היחסים הבין־לאומיים, כדי לשפר את הבנתם של תרחישים בין-לאומיים, מתייחסת לרמות הניתוח של התנהגות השחקנים השונים במערכת הבין־לאומית. בהקשר זה קיימות רמות ניתוח מרכזיות שונות התלויות בתוכנית המחקר:
מעצמה
מעצמה היא מדינה בעלת השפעה וכוח כלכלי, צבאי או תרבותי, הנותן לה השפעת יתר על היחסים בין-לאומיים, כמו ארצות הברית, צרפת, רוסיה וסין. ישנם שלושה סוגי מעצמות: מקובל לומר כי קיימות שש מעצמות שמשלבות את כל שלושת הסוגים: ארצות הברית, רוסיה, סין, בריטניה, צרפת וגרמניה. מתוכן ארצות הברית היא מעצמת העל היחידה בעולם (לאחר פירוק ברית המועצות) ואילו בריטניה וצרפת היו בעבר מעצמות על.
אימפריה
אימפריה היא ריבונות פוליטית, למשל מדינה, השולטת על שטחים נרחבים שמתגוררות בהם אוכלוסיות שונות מבחינה אתנית ותרבותית ממרכזה השלטוני. מצב זה נוצר כתוצאה מהתפשטותה של אימפריה אל שטחים חדשים, לצורך הקמת מושבות ותוך אכיפת שלטונה עליהן וניצול אוצרות הטבע וכוח האדם שלהן. מדינות רבות באירופה, כגון איטליה, צרפת, הולנד ובריטניה היו בעבר אימפריות קולוניאליות. בריטניה הקימה את האימפריה הגדולה בהיסטוריה (מבחינות שטח, אוכלוסייה, כלכלה ועוד), אך האימפריה הגדולה ביותר מבחינת שליטה ברצף יבשתי הייתה האימפריה המונגולית, שהיו בבעלותה שטחים נרחבים ברחבי אסיה ואירופה.
חתימת הסכמים וחוזים
דיפלומטיה היא ניהול משא ומתן בין מדינות שונות שלא בדרכי מלחמה או עימות, בעיקר על ידי חתימת חוזים והסכמים. ישנם מספר סוגי הסכמים וחוזים בין-לאומיים:
הטלת סנקציות
סנקציה היא ענישה למען מטרה מסוימת. לרוב ענישה זאת מתבצעת כאשר מדינה אינה פועלת בהתאם לרצונה של מדינה אחרת. המדינה האחרת אינה רוצה להיגרר למלחמה, אז היא מטילה על המדינה סנקציה על מנת להכריח אותה לפעול על-פי רצונה. סנקציה לרוב תהיה כלכלית, כגון ביטול חוזי סחר ואי שיתוף פעולה כלכלי איתה. לדוגמה: הקהילה הבין-לאומית הטילה בעבר סנקציות על איראן בשל תוכנית הגרעין האיראנית.
הכרזת מלחמה
מלחמה היא מאבק מזוין (עם שימוש נשק) על מנת להכריע מטרה מסוימת שלא בדרכי שלום. לרוב מלחמה נוצרת כתוצאה מסכסוך בין מדינות שלא הצליחו לפתור בדרכי שלום והידברות. לעיתים מלחמה נוצרת בעקבות רצון של מדינה מסוימת לכבוש מדינה אחרת במטרה לחזק את ביטחונה, להשיג משאבים טבעיים וכו'.
אריה ים קליפורני
אריה ים קליפורני (שם מדעי: Zalophus californianus, קרוי גם כפיר ים קליפורני) הוא מין של אריה ים השכיח באזורי החוף של האוקיינוס השקט הצפוני. המין שכיח יחסית ועל פי מדידות אשר נערכו ב-1995 קיימים כ-190,000 פרטים. אריות הים הקליפורניים נחשבים לבעלי אינטליגנציה גבוהה יחסית ויכולת הסתגלות גבוהה לשינויים בסביבתם ועל כן ניתן לאמנם ולבייתם בקלות. כתוצאה מכך, נפוץ השימוש בהם בקרקסים, בגני חיות ואפילו לצרכים צבאיים. אריה ים זה ניזון מדגים,סילוניות וסרטנאים.
פיקניק בהאנגינג רוק (סדרת טלוויזיה)
פיקניק בהאנגינג רוק (באנגלית: Picnic at Hanging Rock) היא מיני-סדרה אוסטרלית מסוגת מסתורין ודרמה רומנטית. הסדרה שודרה לראשונה ב-6 במאי 2018 בערוץ Showcase של רשת Foxtel. הסדרה מבוססת על רומן באותו שם מאת הסופרת ג'ואן לינדזי שיצא לאור ב-1967. העלילה היא אודות חבורה של תלמידות שנעלמות בצורה מסתורית כשהן יוצאות ליום פיקניק בהאנגינג רוק. פסקול הסדרה זכה בפרס המוזיקה הטובה ביותר לסדרת טלוויזיה.
תקציר עלילה
הסטר אפליארד רוכשת בית אחוזה מבודד בבוש שבאוסטרליה, ופותחת בו בית ספר משלים לבנות, אפליארד קולג', שנוחל הצלחה רבה. ביום ולנטיין בשנת 1900 התלמידות והמורות יוצאות לפיקניק בהאנגינג רוק, שם שלוש תלמידות והאומנת שלהם נעלמות באורח מסתורי. להיעלמותן יש השפעה הרסנית על שאר הבנות, צוות המורות והמשרתים, ועל מנהלת המוסד האניגמתית והאימתנית. יש שפע של תאוריות והסברים, סודות נחשפים, וההיסטריה שולטת בכל, עד שמתבררים פרטים על חייהם של הדמויות.
שידור
הסדרה שודרה לראשונה באוסטרליה בערוץ Showcase ב-2018. התוכנית נרכשה על ידי ה-BBC בממלכה המאוחדת, Canal+ בצרפת, RTÉ באירלנד, ואמזון וידאו בארצות הברית. בישראל שודרה הסדרה בערוץ yes EDGE של הטלוויזיה בלוויין.
אליסון פרננדז
אליסון פרננדז (באנגלית: Alison Fernandez; נולדה ב-20 ביולי 2005) היא מדבבת ושחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. מוכרת מתפקידיה בסדרות הטלוויזיה "עד עצם היום הזה" ברשת ABC ו"אני עם קיילי" בשירות נטפליקס.
ביוגרפיה
אליסון פרננדז נולדה ב-20 ביולי 2005 בברוקלין, ניו יורק. אביה, מנואל פרננדז משמש כסוכן שלה מאז שהחלה לשחק בגיל 5 בתיאטרון מקומי בניו-יורק. אחותה הגדולה סברינה, גם היא שחקנית.
קריירה
בשנת 2011 החלה פרננדז לגלם את זארה אמארו, בתו של ניק אמארו בעונה ה-13 של הסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד", תפקיד אותו שבה לגלם מדי פעם בעונות 14–16.
בשנת 2013 גילמה את אווה, בתה הקטנה של האסירה אליידה דיאז בסדרה הדרמה-קומית "כתום זה השחור החדש" שיצרה ג'נג'י כהן לשירות הסטרימינג של נטפליקס. את הופעת הבכורה שלה בסרט קולנוע עשתה בשנת 2014 בסרט "צבי הנינג'ה" בתפקיד רוזה מנדז. בשנת 2016 היא קיבלה תפקידים אורחים במספר סדרות טלוויזיה, ביניהם "חמוץ מתוק", "פרק זמן אחר" ו"ג'יין הבתולה".
בשנת 2017 היא התארחה בעונה השישית של סדרת הפנטזיה של רשת ABC, "עד עצם היום הזה" כלוסי, בתו של הנרי. בעונה השביעית של הסדרה דמותה הפכה לחלק מצוות השחקנים הראשי. בהמשך שיחקה את דמותה של דליילה בסרט גיבורי-העל "לוגאן - וולברין" המבוסס על חוברת הקומיקס "לוגאן הזקן".
בשנת 2018 פרננדז שיחקה לצדה טיירה בנקס ופרנסיה רייסה בסרט הטלוויזיה "בובה אמא 2", סרט ההמשך ל"בובה אמא", ועלה בדצמבר בערוץ Freeform. בשנת 2019 קיבלה פרננדז את התפקיד הראשי, בתור אמבר בסדרה "אני עם קיילי" של נטפליקס.
בשנת 2020 גילמה את פפר פן בסרט המקורי של ערוץ דיסני "קסם בלתי נשלט" שמבוסס על סדרת הספרים "קסם לא נורמלי". לפני כן, התארחה בסדרה "סידני במקסימום", גם היא של דיסני.
לאונרד לייק
לאונרד תומאס לייק (באנגלית: Leonard Thomas Lake; 29 באוקטובר 1945 – 6 ביוני 1985) היה רוצח סדרתי ואנס אמריקאי. במהלך שנות ה-80 הוא ושותפו לפשע צ'ארלס נג אנסו, עינו ורצחו כ-25 קורבנות בבקתה מרוחקת במחוז קלאוורה, קליפורניה, סמוך לרכס ההרים סיירה נבדה. לאחר מעצרו בלע לייק גלולות ציאניד אשר תפר לתוך חולצתו ומת כעבור ארבעה ימים.
ראשית חייו
לייק נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ב-29 באוקטובר 1945. הוריו נפרדו כשהיה בן שש והוא עבר לגור עם סבתו מצד אמו. נחשב לילד חכם ומבריק, אולם לאחר שהחל לצלם את אחותו בעירום, הרגל שסבתו עודדה, הפך אובססיבי לפורנוגרפיה והחל לסחוט את אחיותיו לבצע עבורו אקטים מיניים שונים. כמו כן אסף עכברים והרג אותם על ידי כך שהיה ממוסס אותם בכימיקלים, אותה השיטה בה השתמש כדי להיפטר מקורבנותיו האנושיים כעבור שנים רבות.
לאחר שסיים את חינוכו בבית הספר בלבוה, התגייס לייק ב-1964 לחיל הנחתים של ארצות הברית ויצא לשני סיורים במלחמת וייטנאם כטכנאי מכ"ם. בתקופה זו אובחן לראשונה כסובל מהפרעת אישיות סכיזואידית וחווה "משבר הזייתי" בדה נאנג, עבר טיפול פסיכותרפי ולבסוף קיבל שחרור רפואי מהצבא ב-1971.
כשחזר לארצות הברית השתקע בסן חוזה והחל ללמוד באוניברסיטה, אולם נשר במהרה לאחר שהתאהב בסגנון החיים ההיפי בסן פרנסיסקו, ועבר לגור בקומונה. לייק התחתן ב-1975, אולם נישואיו לא החזיקו מעמד והתפרקו לאחר שאשתו גילתה כי היה יוצר ומשתתף בסרטים פורנוגרפיים, במיוחד כאלו המשלבים אלמנטים של קשירה וסאדומאזוכיזם.
במשך שמונה השנים הבאות חי לייק בחוות גרינפילד, מושבה בגודל 5,600 אקרים ליד קלפלה, צפונית לקליפורניה. שם פגש את חברתו קלרלין בלזס, אותה כינה "צרצרית", אשר הפכה למושא הפנטזיות שלו והשתתפה ברבים מסרטיו הפורנוגרפיים. חששותיו של לייק משואה גרעינית הובילו אותו לבנות בונקר ליד מקום מגוריו, אולם כאשר בעל השטח גילה על כך הורה על הפסקתה המידית של הבנייה.
הרציחות
ב-1981 הכיר לייק את חברו צ'ארלס נג דרך מודעה במגזין של משחקי מלחמה. נג הודח מחיל הנחתים של ארצות הברית ב-1984 לאחר שנשפט וריצה מאסר בגין גנבה ועריקה, ולייק הזמין אותו להתגורר עמו בבקתה בווילסיויל ששכר מבלזס. ליד הבקתה בנה לייק מבנה אשר תיאר ביומניו כ"צינוק". הוא ככל הנראה כבר רצח בעת זו את אחיו דונלד ואת חברו צ'ארלס גונר, לאחר שגנב את כספם ואת זהותו של גונר.
לאורך השנה הבאה פתחו לייק ונג בשרשרת מעשי אונס, עינויים ורצח. בין קורבנותיהם היו שכנם לוני בונד, בת זוגו ברנדה אוקונר, בנם הפעוט לוני ג'וניור, וכן הארווי ודבורה דאבס ובנם שון. לפי תיקי בית המשפט, הם הרגו את הגברים והילדים במהירות אך שמרו את הנשים בחיים כדי שיוכלו להמשיך לאנוס ולענות אותן לפני שירצחו אותן או יניחו להן למות מפצעיהן. קורבנות ידועים אחרים הם חברים וקרובים אשר באו לחפש אחר בונד ואוקונר, שני גברים הומוסקסואליים, ומספר עמיתים לעבודה של נג.
ב-2 ביוני 1985, נג נתפס גונב מלחציים מחנות כלים בסן פרנסיסקו, ונמלט. לייק הגיע לחנות כעבור מספר שעות כדי לשלם עבור הכלי הגנוב, אך המשטרה כבר הייתה במקום. השוטרים הבחינו שלייק לא דמה כלל לתמונה שהופיעה ברישיונו, שנשא את השם "רובין סטפלי", תושב סן דייגו אשר דווח כנעדר בידי משפחתו כמה שבועות קודם לכן. לייק נעצר לאחר שאקדח עם משתיק נמצא בתא המטען של רכבו. בתא המעצר בלע לייק מספר גלולות ציאניד שתפר לתוך חולצתו ומת כעבור ארבעה ימים.
לוחית הרישוי הייתה רשומה על שמו של לייק אך הרכב על שמו של פול קוסנר, נעדר נוסף אשר נעלם ב-1984. זיהוי הלוחית הובילה את המשטרה לבקתה בווילסיויל, שם אותר הצינוק של לייק ומאחוריו אתר קבורה מאולתר, בו נמצאו, בהערכה גסה, כ-18 קילוגרמים של עצמות אדם שרופות אשר היו שייכות ל-11 קורבנות לפחות.
שניים מהקורבנות זוהו מאוחר יותר כבונד וסטפלי, ונורו בראשם לאחר שפיותיהם נחסמו. המשטרה מצאה "מפת אוצר" מצוירת שהובילה אותם לשני דליים קבורים; אחד מהם הכיל את תעודות הזהות של הקורבנות וחפצים אישיים שונים, מה שהצביע על כך שמספר המתים הכולל עשוי להיות כעשרים וחמש. הדלי השני הכיל את יומניו של לייק אותם כתב בין השנים 1983–1984, ושתי קלטות וידאו המתעדות את העינויים שעברו ברנדה אוקונר ודבורה דאבס. באחת מהן נראה נג אומר לאוקונר, "את יכולה לבכות וזה, כמו כל השאר, אבל זה לא יעזור לך. אנחנו די.. קרי-לב, אפשר לומר". בקלטת השנייה נראית דאבס פצועה באופן כה חמור עד כי "לא היה לה סיכוי לשרוד".
אשתו של לייק, קלרלין בלזס, שיתפה פעולה עם המשטרה והחוקרים ובשל כך קיבלה חסינות משפטית. בתיקים המשפטיים נכתב כי בלזס מסרה כלי נשק וחומרי חקירה אחרים לרשויות, וכי השתתפה כעדה מרכזית במשפטו של צ'ארלס נג ב-1999.
יחס יהודים לחג המולד
ביהדות אשכנז היה נהוג שלא ללמוד תורה בליל ערב חג המולד, אלא תחת זאת לעסוק בעיסוקי חול, מסורת הקרויה ניטל. כיום מנהג זה נשמר בעיקר בקרב חסידים.
סינקרטיזם של חג המולד וחנוכה
היהדות במדינות מערב אירופה, שעברו אמנציפציה (קבלת זכויות), התייחסה לחג המולד במתינות רבה יותר וקיימה גם במהלכו קשר עם הנוצרים. בגרמניה, יהודים אשר תפסו את חג המולד כחג "תרבותי" ולא דתי (והיו משולבים די הצורך בתרבות הגרמנית) פיתחו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 מנהג שנקרא Weihnukka (וָיְנוּכָּה): צירוף של המילים חנוכה וחג המולד בגרמנית. לצד חגיגות החנוכה, קיימו אותם יהודים מנהגים "חיצוניים" של חג המולד, כגון קישוט הבית עם עץ, אפיית מאפים מסורתיים לחג, אירוח חברים לא-יהודים ומתן מתנות לילדים. בשנת 2005 קיים המוזיאון היהודי בברלין תערוכה בשם "ויינוקה", אשר עסקה במורשת זו בקרב יהדות גרמניה, אשר נמתחה עליה ביקורת בתוך יהדות גרמניה כסוג של התבוללות או למצער, ניסיון להידמות לגויים. גרשם שלום, למשל, תיאר את חגיגות חג המולד בקרב משפחתו (שתפסה את החג כחג לאומי גרמני ולא כחג נוצרי), מהן הוא החליט להתנער וללכת לנשף "מכבי" בברלין.
המנהג יובא ליהדות ארצות הברית, ככל הנראה על ידי יהודים שהיגרו מגרמניה. בארצות הברית אומץ המצרף Chrismukkah - "קְריסְמוּכּה", שילוב של המונחים לחג מולד ולחנוכה באנגלית. חלק מיהודי ארצות הברית נוהגים להחזיק בתקופה זו עץ מקושט בבית, אותו הם מכנים ביופמיזם "שיח חנוכה" (ולא עץ, על מנת לשמור על ההבדל מהחג הנוצרי). המנהג נפוץ בעיקר - אך לא רק - בקרב משפחות "מעורבות" (ילדים מזוג הורים מעורב יהודי-נוצרי). בתרבות הפופולרית האמריקאית קיימות התייחסויות רבות לנושא. בסדרת הנעורים הפופולרית The O.C. היו מספר התייחסויות לנושא, משום שאחת הדמויות המרכזיות אמור להיות בן לנישואין מעורבים. לעומת זאת, קיימים יהודים אמריקאים אחרים אשר מביעים ביקורת נגד ציון חג המולד על ידי יהודים. הבדרן והשחקן אדם סנדלר, למשל, הקליט שלוש פעמים שירי חנוכה, תחת הכותרת The Chanukah Song, בהם הוא מציין מפורסמים יהודים או ממוצא יהודי, מתייחס לבידוד שחשים יהודים בתקופה זו של השנה וטוען כי "להם יש רק יום אחד של מתנות - לנו יש שמונה לילות מטורפים!" (כשמו של סרט בכיכובו, "שמונה לילות מטורפים", שיצא לכבוד חגי דצמבר).
במקביל, בקרב יהדות ברית המועצות, התפתחה מסורת דומה, שבה צוינו מאפיינים מסוימים של חג המולד הנוצרי (עץ חג המולד, מתנות ומאכלים מסוימים), אך ללא תוכן דתי. במקרה של חגיגות השנה החדשה בברית המועצות, מנהג זה נתמך על ידי העובדה שהמשטר הסובייטי ניסה לרוקן את החג מתוכן דתי, ולהפוך אותו לחג לאומי חילוני. החג היה החג הלא-פוליטי היחיד אשר נחוג בזירה הציבורית בברית המועצות ושילב את השנה החדשה ואת חג המולד הפרבוסלבי (החל, על פי הלוח היוליאני, ב-6 בינואר). יהודים רבים, או אנשים ממוצא יהודי שהיו זכאים להגר לישראל מתוקף חוק השבות, ייבאו עימם את המנהגים עם ההגירה לישראל. ציון החג באופן זה בישראל ספג ביקורת מצד גורמים דתיים ולאומיים, שראו בכך ביטוי לניתוק מן המסורת היהודית ואימוץ מסורת נוצרית.