cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זכויות להט"ב במלאווי
הרשעתם וחנינתם של טיוונגה צ'ימבלנגה וסטיבן מונג'זה
בסוף דצמבר 2009, אישה טרנסג'נדרית בשם טיוונגה צ'ימבלנגה וגבר סטיבן מונג'זה, נעצרו לאחר שערכו "צ'ינקוסווה", טקס אירוסים מסורתי ולאחר מכן נכלאו בתאי מעצר נפרדים בבלנטייר. השופט ניאקוואווה אוסיווה דחה לאחר מכן את שחרורם בערבות עבור הגנתם לכאורה באומרו "הציבור בחוץ כועס עליהם". בפסק דין שפורסם ב-22 בפברואר 2010, דחה שופט בית המשפט העליון של מלאווי, לובמור ג. מונלו את בקשת הנאשמים לכינוס בית משפט לחוקה כדי להכריע בחוקתיותם של הסעיפים 153 ו-156 לחוק העונשין שבהם הואשמו בעודו הצהיר כי, "ממכלול המסמכים שבפניי הגעתי למסקנה כי ההליכים הפליליים העומדים בפני בית משפט השלום הראשי אינם נוגעים באופן מפורש ומהותי לפרשנות או יישומה של החוקה". ב-18 במאי 2010, החשודים נמצאו אשמים בביצוע "עבירות לא טבעיות" ו-"נוהגים מגונים בין גברים" על פי חוק העונשין. השופט אוסיווה הטיל על הזוג את העונש המקסימלי שניתן על רקע הסעיפים של 14 שנות מאסר עם עבודת כפייה באומרו "אני אתן לכם גזר דין מפחיד כדי שהציבור יהיה מוגן מפני אנשים כמוכם כדי שלא נתפתה לחקות את הדוגמה הנוראה הזו. אנחנו יושבים כאן כדי לייצג את החברה המלאווית, שאני לא מאמין שהיא מוכנה בנקודת זמן זו לראות את בניה מתחתנים עם בנים אחרים או עורכים טקסי אירוסים".
תהליך המשפט של הזוג, סיבות הרשעותיהם ומתן גזר הדין גונו באופן בינלאומי על ידי ארגוני זכויות אדם, כולל ארגונים מקומיים וממדינות שכנות בהם: המרכז לליטיגציה בדרום אפריקה, המרכז לפיתוח אנשים, ברית האיידס והזכויות לדרום אפריקה והמרכז לזכויות אדם ושיקום. אמנסטי אינטרנשיונל והוועדה הבינלאומית לזכויות אדם של הומוסקסואלים ולסביות גינו בחריפות את ההעמדה לדין של הזוג, וכך גם ארגונים וממשלות שלאורך השנים תרמו תרומות כספיות עבור מלאווי בהן: ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, גרמניה, נורווגיה, הבנק לפיתוח אפריקאי, האיחוד האירופי והבנק העולמי. עם זאת, מועצת הכנסיות של מלאווי שכללה כ-22 כנסיות פרוטסטנטיות המליצה לממשלת מלאווי "לשמור על החוקים המפללים פעילות הומוסקסואלית בהסכמה" וביקשה מארגונים בינלאומיים "לכבד את ערכיה הדתיים של מלאווי ולהימנע משימוש בסיוע אמצעי לאלץ את המדינה להכשיר מעשי חטאים כמו הומוסקסואליות בשם זכויות האדם". קבוצות הקואליציה הבינלאומית לבריאות האישה ודינמיקה מגדרית הדגישו את הרקע למאסרה של צ'ימבלנגה כסוגיה של טרנספוביה. הקבוצות מתחו ביקורת על הדיווחים הבינלאומיים על המשפט ועל מתן גזר הדין של צ'ימבלנגה על כך שלא התייחסו לזהותה המגדרית של צ'ימבלנגה בסיקור הנושא של הכשרות נישואים חד-מיניים באותה תקופה.
מעצרים נוספים
ב-7 בדצמבר 2015, שני גברים קאת'ברט קולמלה, בן 19, וקלווין גונאני, בן 39, נעצרו בזמן שקיימו פעילות הומוסקסואלית לכאורה. עם זאת, ב-15 בדצמבר 2015, ממשלת מלאווי הודיעה שהאישומים נגדם בוטלו. בהצהרה, שר המשפטים סמואל טמבנו אישר מחדש את ההשעיה של מלאווי על החלת מעצרים והעמדות לדין בגין הפרות של סעיפי חוק העונשין נגד פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה במדינה מאז 2012.
באפריל 2018, המשטרה עצרה אדם בשם לימבנה סיבנדה במזוזו בחשד להיותו הומוסקסואל והאשימה אותו ב-"ביצוע מעשה מגונה". המעצר נעשה על פי הדיווחים בגין הפרה לכאורה של סעיף 156 לחוק העונשין ("נוהגים מגונים בין גברים") ולא על פי הסעיף העיקרי נגד פעילות הומוסקסואלית במדינה (סעיף 153, "עבירות לא טבעיות").
סקירות תקופתיות אוניברסלית על ידי ועדת האו"ם לזכויות אדם
ועדת האו"ם לזכויות אדם השלימה במרץ 2011 את הסקירה התקופתית האוניברסלית שלה בנוגע למעמד זכויות האדם במלאווי. בסיומה, ההמלצות הבאות הועברו למלאווי על ידי מדינות שונות:
המשלחת המלאווית דחתה את כל ההמלצות והצהירה באומרה כי "לא היו לנו תוכניות להכשיר פעילות הומוסקסואלית. יש לכבד את רצונותיהם של תושבי מלאווי בהקשר הזה" והוסיפה כי "לא הייתה הסכמה בינלאומית על זכויות להט"ב או על זכותם של הומוסקסואלים להינשא". המשלחת קבעה כי "לא הייתה הומופוביה או הסתה נגד הומוסקסואלים. החוק פשוט מוציא מחוץ לחוק מעשים לא טבעיים, שיכולים להתבצע אפילו בקשר מיני בין גבר לאישה". לגבי סוגיית הכשרת נישואים חד-מיניים, המשלחת הצהירה "זה היה תהליך, אפילו במדינות שהגישו המלצות בעניין הזה. ועדת החוקים של מלאווי עבדה על חוקים שצריך לעדכן. אין חוק שמפליל קיום נישואים כאלה, אבל חוק האוסר עבירות לא טבעיות". החוק מציין את הרקע ההיסטורי של מלאווי בתקופה בה היוותה קולוניה של האימפריה הבריטית, ולאחר שקיבלה את עצמאותה, החוקים אומצו ונשארו במקומם, כולל איסור מעשים לא טבעיים. ב-1994, מלאווי אימצה חוקה חדשה, שבמסגרתה הוקמה ועדת חוק שקיבלה מנדט לבחון את כל החוקים של המדינה כדי להבטיח שהם תואמים את החוקה".
דוחות והמלצות במסגרת האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ומדיניות
מלאווי אשררה את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות ב-22 בדצמבר 1993. על פי סעיף 40 לאמנה, מלאווי נדרשה להגיש את הדוח הראשוני שלה עד 21 במרץ 1995. מלאווי לא עמדה בהתחייבויות הדיווח שלה במשך יותר מ-17 שנים, למרות תזכורות רבות. ביוני 2012 ערכה ועדת האו"ם לזכויות אדם "תצפיות זמניות מסכמות" לאחר שנות היעדר קבלת הדו"ח ממלאווי שבסיומן הצהירה:"'הוועדה מודאגת מטענות לגבי מקרי אלימות ואפליה מדווחים של אנשים המנהלים מערכות יחסים חד-מיניות במלאווי, וכן מטענות על הסתה לאלימות כלפיהם מצד חלק מפקידי הציבור והרשויות, אף על פי סעיף 20 של חוקת מלאווי, שמבטיח שוויון בין כל בני האדם ואוסר על גילויי אפליה. הוועדה מודאגת גם מסעיפים 153 ו-156 לחוק העונשין, המפלילים פעילות הומוסקסואלית, ומהתיקון החדש לחוק העונשין, סעיף 137א, המפליל גם פעילות הומוסקסואלית בין נשים (סעיפים 2, 3 ו-26). מלאווי צריכה לשנות את חוק העונשין שלה כדי להעביר אי-הפללה בנוגע להומוסקסואליות בין מבוגרים בהסכמה משני המינים, ולנהל קמפיינים להעלאת מודעות כדי לחנך את האוכלוסייה בנושא זה. מלאווי צריכה גם לנקוט בצעדים מתאימים כדי להגן על אנשים המעורבים ביחסים חד-מיניים בהסכמה מפני אפליה ואלימות על בסיס נטייתם המינית, ולהבטיח שפקידי הציבור והרשויות הציבוריות יימנעו משימוש בשפה העלולה לעודד שנאה ואלימות כלפיהם. בהקשר זה, מלאווי צריכה להעמיד לדין אנשים שאחראים למעשי אפליה ואלימות כאלה, ולהעניש את מי שהורשעו'."בתגובה בעל פה שמסרה לוועדה, הצהירה משלחת מלאווי באומרה כי:"'ממשלת מלאווי הפנתה לוועדת החוקה לבחינה של כל החקיקה הנזכרת לעיל. תהליך הבדיקה יהיה יסודי ומייעץ. וועדת החוקה של מלאווי היא גוף עצמאי והמלצותיה נשקלות ברצינות על ידי ממשלת מלאווי'."בדו"ח הראשוני של מלאווי שהגיע לוועדת האו"ם לזכויות אדם ב-13 ביולי 2012, הצהירה,"'במונחים של אפליה על רקע נטייה מינית, הרוב המכריע של החברה לא קיבל הומוסקסואליות והומוסקסואליות אינה נהוגה בשטח ציבורי. לכן, סביר מאוד שלא ידווחו מקרים של אפליה ואלימות על רקע נטייה מינית. המדינה העמידה לדין אנשים בגין עיסוק במעשים הומוסקסואלים. לדוגמה, בפרשה המתוקשרת של הרפובליקה נגד טיוונגה צ'ימבלנגה וסטיבן מונג'זה (תיק פלילי מספר 359 של בית משפט השלום משנת 2009) נשפטו שני גברים והורשעו בעבירה של נוהגים מגונים בין גברים, אולם הם זכו מאוחר יותר לחנינה ושוחררו. למרות הוויכוח האחרון על הומוסקסואליות במלאווי, הקונצנזוס הכללי עדיין נשאר, כלומר, רוב המלאווים אינם תומכים בהומוסקסואליות. על מנת להביא בחשבון את עמדות המיעוט, החוקים הרלוונטיים המפלילים פרקטיקות כאלה הופנו מאז לוועדת החוקה לבדיקה מקיפה'."
מרנפתח
מרנפתח (1274 לפנה"ס לערך – 1203 לפנה"ס) היה הפרעה הרביעי בשושלת ה-19 שבמצרים העתיקה. הוא שלט בין השנים 1213–1203 לפנה"ס.
אביו, רעמסס השני, מלך במשך 66 שנים כך שמרנפתח, שהיה בנו ה-13 מאשתו איסטנופרט, עלה לשלטון בגיל מאוחר מאוד - בסביבות גיל 60 ואף יותר. מרנפתח נלחם כנגד מרידות בכנען, אך פועלו החשוב ביותר היה מסע המלחמה לאזור לוב. גויי הים שהשתלטו על לוב פלשו ממנה למצרים וניסו לכובשה, אך מרנפתח הדף אותם, חדר ללוב והביס אותם גם שם.
מרנפתח העביר את המרכז השלטוני מפר-רעמסס בחזרה לממפיס, בה הוא בנה מקדש מלכותי. יורשו של מרנפתח היה סתי השני.
הארכאולוג גרפטון אליוט סמית שהסיר את הכיסוי מעל פני המומיה של מרנפתח ב-7 ביולי 1907, טען כי המומיה (שגובהה 1.714 מטרים) מעידה כי פניו של מרנפתח היו דומים במבניהם לאלה של סבו, סתי הראשון, יותר מאשר לאלה של אביו, רעמסס השני.
בשנת 1940 התגלה הסרקופג של מרנפתח על ידי הארכאולוג הצרפתי פיר מונטה בעת שחפר את קברו השלם של המלך פסוסנס הראשון בטאניס שהייתה בירת השושלת ה-21. באותה עת בתקופת הביניים השלישית במצרים העתיקה, היה מקובל לעשות שימוש משני בפסלים, מונומנטים, וגם סרקופגים מתקופות קדומות. כרטוש על צידו החיצוני האדום של הסרקופג הראה שבמקור היה זה סרקופג של מרנפתח.
מרנפתח וישראל
מצבת מרנפתח היא כתובת ארכאולוגית שנכתבה בשנתו החמישית של פרעה מרנפתח ולה משמעות חשובה להיסטוריה של עם ישראל ולארכאולוגיה המקראית, בהיותה המקור החיצוני הראשון המזכיר את עם ישראל. באסטלה המכונה אסטלת מרנפתח הוא מתפאר במלחמותיו וניצחונותיו. בין שאר המלחמות נכתב:. מתיאור זה שההשמדות המתוארות בו הם לרוב מוגזמות, כהרגלם של מלכי מצרים ושליטים אחרים ברחבי הסהר הפורה, עולה כי כבר בסביבות אמצע המאה ה-13 לפנה"ס התקיימה קבוצה אתנית בשם "ישראל".
מיכאיל גורביץ' (שחמטאי)
מיכאיל גורביץ' (ברוסית: Михаил Гуревич; נולד ב-22 בפברואר 1959 בחרקוב) הוא שחמטאי סובייטי-אוקראיני-בלגי ממוצא יהודי בדרגת רב-אמן.
קורות חיים
באליפות העולם בשחמט 2000 הוא דורג במקום ה-20 והודח בסיבוב השלישי. בשנת 2001 הוא ניצח באליפות בלגיה בשחמט. באליפות העולם בשחמט 2002 הוא דורג במקום ה-35 והודח בסיבוב השלישי. באליפות העולם בשחמט 2004 הוא דורג במקום ה-16 והודח בסיבוב השני. בשנת 2005 גורביץ' סיים במקום ה-8 בגביע פיד"ה. הוא העפיל לתחרות המועמדים בשנת 2007 והודח בסיבוב הראשון.
בתחילת המאה ה-21 גורביץ' היגר לטורקיה ובשנת 2006 זכה באליפות טורקיה בשחמט. גם כיום, אף על פי שהיגר חזרה לבלגיה, הוא מבקר בטורקיה ומאמן שם.
במשך שנים רבות הוא היה עוזרו של וישוואנתן אנאנד. גורביץ' נחשב למומחה להגנה צרפתית, הגנה הודית של המלכה והגנה נימצו-הודית.
מיכאיל גורביץ' באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1992 ל-2008 השתתף מיכאיל גורביץ' ב-3 אולימפיאדות שחמט:
סיגט
סִיגֶט (ברומנית: Sighetu Marmaţiei או בקיצור Sighet; בהונגרית: Máramarossziget או Sziget; מילולית: "האי של מרמרוש" או בקיצור "אי") היא עיר בצפון רומניה, בסמוך לגבול עם אוקראינה. העיר שוכנת במחוז מרמורש בטרנסילבניה. שם העיר ניתן לה עקב מיקומה על חצי אי במפגש הנהרות טיסה (Tisa) ואיזה (Iza).
היסטוריה
שרידי יישוב קבע מן המאה ה-11 נמצאו בסביבות העיר. לסלו הרביעי, מלך הונגריה, הושיב רומנים במקום בין השנים 1272 ו-1290. משפחת דראגפי ממרמורש התיישבה במקום וייסדה מאוחר יותר את נסיכות מולדובה. בשנת 1532 קיבל היישוב זכויות עיר חופשית והפכה לבירת ארץ מרמרוש. משנת 1556 הפכה סיגט למקום מושב של ווייבוד טרנסילבניה. משנת 1570 נכללה העיר בנסיכות טרנסילבניה והחל משנת 1733 כלל הקיסר קרל השישי את העיר בממלכת הונגריה, חלק מקיסרות ההבסבורגים. מ-1867 ועד סוף מלחמת העולם הראשונה הייתה סיגט חלק מממלכת הונגריה במסגרת אוסטרו-הונגריה, ובשנת 1918 עברה לשליטת רומניה. בשנת 1940 בעקבות תכתיב וינה, שוב הועברה לשליטת הונגריה. לאחר מלחמת העולם השנייה, בעקבות חוזה פריז (1947), חזרה בשנית לשליטת רומניה.
תולדות היהודים בעיר
יהודים התיישבו בסיגט במאה ה-18, בעיקר לאחר חלוקת פולין וסיפוח גליציה לממלכת הבסבורג. הקהילה הייתה אדוקה ושמרנית, באופן טיפוסי ליהדות אונטרלנד. ב-1807, כשנבנה בית-הכנסת הראשון, מנו 11% מהאוכלוסייה וב-1930 היוו 38%.
ב-1759 מונה הרב הראשון, צבי פיש, לעדה הקטנה שמנתה פחות ממאה נפשות. באותם ימים היה האזור מעוז שבתאי, וילידי סיגט הצטרפו ליעקב פרנק. לאחר מות פיש נותרה משרתו ללא דורש עד 1801, כשמונה רבי יהודה כהנא הלר, ואחריו רבי מנחם מנדל שטרן (מחבר הספר "דרך אמונה") ב-1819. ב-1834 נבחר רבי אלעזר ניסן טייטלבוים ומאז כיהנו בני משפחתו כמעט ללא הרף: הרבנים יקותיאל יהודה טייטלבוים, חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים, רבי חיים צבי טייטלבוים ויקותיאל יהודה השלישי שנרצח באושוויץ. בני טייטלבוים היו ברובם אדמו"רי חסידות סיגט במקביל לנשיאה במשרתם. במקביל לרבי יקותיאל השלישי כיהן כרב הרשמי וכחבר מועצת העירייה הרב שמואל בנימין דנציג, שנספה גם הוא בשואה, שעמד בראש הקהילה הספרדית המקומית. עם רבנים אחרים ששהו בעיר נמנו רבי שלמה יהודה טבק שכיהן כראש אב בית דין, וכן אדמו"רים מחסידויות ספינקא, ויז'ניץ וקרעטשניף.
בתחילת מלחמת העולם השנייה התגוררו בסיגט כ-10,000 יהודים, ובקיץ 1941 נשלחו כאלף מהם, חסרי נתינות (שלא יכלו להוכיח שהם בעלי אזרחות הונגרית), לאזור קמיניץ פודולסק שבפולין, ושם נרצחו בידי הכיבוש הגרמני. בשנים 1942–1943 הגיעו לסיגט פליטים יהודים רבים שהצליחו להימלט מהגטאות וממחנות בפולין. רבני העיר, ובהם הרב ד"ר שמואל בנימין דנציג ויקותיאל יהודה טייטלבוים, השתדלו לסייע לפליטים. בחודש אפריל 1944, בעקבות פלישת הצבא הגרמני להונגריה, הוקם בסיגט גטו שחוסל עם העברת תושביו, 12,749 נפשות, למחנה ההשמדה אושוויץ בארבעה משלוחים, שבוצעו בין 16 ל-22 במאי 1944. תחילה גורשו תושבי הגטו הקטן ואחר כך תושבי גטו העיר.
לאחר המלחמה נתמנה הרב משה טייטלבוים לרב. הוא עזב ב-1947, והוחלף לזמן קצר על ידי הרב יחיאל יהודה איזקסון, שהיה רבה האחרון של סיגט, עד שעזב לישראל.
טרנמיר רוברס
מועדון הכדורגל טרנמיר רוברס (באנגלית: Tranmere Rovers) היא קבוצת כדורגל מהעיירה טרנמיר אשר מהווה פרבר של בירקנהד. הקבוצה לא שיחקה מעולם בפרמייר ליג או בליגה הראשונה באנגליה לפני הקמת הפרמייר ליג. האצטדיון הביתי של הקבוצה נקרא פרנטון פארק, והוא מכיל 16,567 מקומות ישיבה.
הישג השיא של הקבוצה הוא זכייה בגביע הוולשי ב-1935. בנוסף לכך העפיל המועדון לגמר גביע הפוטבול ליג בשנת 2000, והפסיד בו ללסטר סיטי.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה ב-1884. ב-1991 הצליחה הקבוצה להעפיל לליגת המשנה לאחר ניצחון בגמר הפלייאוף על בולטון וונדררס, ומאז הקבוצה שיחקה בליגה השנייה 10 שנים. בתקופה הזאת העפילה הקבוצה פעמיים למשחקי הפלייאוף על העלייה לפרמייר ליג, אך לא הצליחה להעפיל לפרמייר ליג.
ב-2001 נשרה הקבוצה לליגה השלישית ומאז היא משחקת שם. בעונת נאבקה הקבוצה נגד הירידה לפוטבול ליג השנייה (הליגה הרביעית), והיא ניצלה מירידה לאחר שסיימה במקום ה-19.
בסיום עונת 2013/2014 נשרה טרנמיר לפוטבול ליג 2 לאחר 13 שנים רצופות בפוטבול ליג 1 לאחר שהקבוצה נוצחה בביתה במחזור הסיום 1–2 בידי ברדפורד סיטי.
שנה מאוחר יותר נשרה טרנמיר לנשיונל ליגה החמישית והשלימה ירידת ליגה שנייה ברציפות.
שנתיים מאוחר יותר פספסה טרנמיר הזדמנות לחזור לפוטבול ליג השנייה אחרי שהקבוצה הפסידה בגמר הפלייאוף על העלייה לפוטבול ליג השנייה לפרוסט גרין רוברס 1–3.
בחלוף שנה העפילה טרנמיר פעם נוספת לגמר הפלייאוף על העלייה לליגת הפוטבול ליג השנייה והפעם היא ניצחה את בורהאם ווד 1–2 ובכך חזרה לליגה הרביעית אחרי היעדרות של 3 שנים.
בחלוף עונה נוספת העפילה טרנמיר לגמר הפלייאוף על ההעפלה לליגת הפוטבול ליג הראשונה שם פגשה את ניופורט קאונטי. טרנמיר ניצחה 0–1 לאחר ההארכה משער בדקה ה 119 ובכך השלימה טרנמיר עלייה של 2 ליגות בתוך שנתיים מהליגה החמישית אל הליגה השלישית ובכך חזרה טרנמיר לפוטבול ליג הראשונה אחרי 5 שנות היעדרות. בחלוף שנה נשרה טרנמיר חזרה לפוטבול ליג השנייה, הליגה הרביעית בחשיבותה.
סיירוס ואנס
סיירוס רוברטס ואנס (באנגלית: Cyrus Roberts Vance; 27 במרץ 1917 - 12 בינואר 2002) היה מזכיר המדינה של ארצות הברית בימי הנשיא ג'ימי קרטר מ-1977 עד 1980. היה משתתף חשוב במשא ומתן שהוליך להסכמי קמפ דייוויד.
ב-1957 שכנע אותו הסנאטור לינדון ג'ונסון (לימים נשיא ארצות הברית) להצטרף לסגל ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט ולסייע בניסוח החוק שיצר את נאס"א. עם בחירתו של הנשיא ג'ון קנדי הוא מונה ליועץ המשפטי של משרד ההגנה על ידי מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה. לאחר מכן כיהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית בימי הנשיא ג'ון קנדי ואחר כך היה תת-מזכיר ההגנה בימי לינדון ג'ונסון. ב-1969 קיבל ואנס את מדליית החירות הנשיאותית.
עם בחירתו של ג'ימי קרטר מונה למזכיר המדינה. במסגרת זו ניהל את המשא ומתן עם פנמה אודות השלטון באזור התעלה ונחתמו הסכמי קרטר-טוריחוס להעברת השליטה לידי פנמה. הוא השתתף בשיחות קמפ דייוויד בין ישראל למצרים שהובילו להסכמי קמפ דייוויד ולאחר מכן להסכם השלום בין ישראל למצרים (מנחם בגין ואנואר סאדאת קיבלו על כך פרס נובל לשלום). ביחס לברית המועצות הוא נחשב ליוני יחסית ליועץ לביטחון לאומי זביגנייב בז'ז'ינסקי. הוא השתתף בעיצוב הסכמי סאל"ט-2 עם ברית המועצות להגבלת נשק. גם בענייני איראן והיחס למהפכה האיראנית היו חילוקי דעות בינו לבז'ז'ינסקי: כשהחלו ההפגנות ב-1978 ואנס יעץ לשליט המדינה מוחמד רזא שאה פהלווי לנהל משא ומתן ולערוך רפורמות בעוד בז'ז'ינסקי תמך בדיכוי ביד קשה. ואנס התפטר לאחר הפעולה הכושלת לשחרור בני הערובה האמריקנים באיראן לה התנגד (ואפילו מודר מההחלטה לצאת לפעולה).
סיירוס ואנס מת לאחר מחלת אלצהיימר ממושכת ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בנו, סיירוס ואנס הבן, מכהן מאז 2010 כפרקליט מחוז ניו יורק.
ראשית חייו
סיירוס ואנס נולד בקלארקסבורג, וירג'יניה המערבית. הוריו היו ג'ון קארל ואנס השני ורעייתו אימי רוברטס ואנס. היה לו אח גדול בשם ג'ון קארל ואנס השלישי. לאחר לידתו של סיירוס ואנס, העתיקה המשפחה את מקום מגוריה לברונקסוויל שבמדינת ניו יורק, כך שאבי המשפחה יכול היה לנסוע ולעבוד במנהטן, שם הוא היה סוכן ביטוח. אביו של ואנס היה גם בעל קרקעות ועבד בממשלה במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-1922 הוא נפטר בפתאומיות מדלקת ריאות. אם המשפחה, אימי רוברטס ואנס, הייתה בת למשפחה מבוססת מפילדלפיה והייתה פעילה בחיים הציבוריים. לאחר מות בעלה, היא עברה עם משפחתה לשווייץ למשך שנה, שם למדו ואנס ואחיו צרפתית במכון סיליג שבווה.
דודנו של ואנס שהיה מבוגר ממנו בהרבה (ובחוג המשפחה הוא כונה "דוד"), ג'ון ויליאם דייוויס, שהיה שגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת ומועמד לנשיאות בבחירות של 1924, אימץ אותו והיה לפטרונו.
ב-1935 סיים ואנס את לימודיו בבית הספר התיכון שבקנט, קונטיקט וב-1939 הוא סיים לימודי תואר ראשון בקולג' של אוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באגודה הסודית "המגילה והמפתח" (Scroll and Key). הוא גם זכה בשלושה פרסים על פעילותו בקבוצת ההוקי קרח של ייל. ב-1942 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של ייל. חבריו לספסל הלימודים באותה תקופה היו בין השאר סרג'נט שרייבר, ויליאם סקרנטון, סטנלי רוג'רס ריזור וויליאם בנדי, עם כולם הוא יעבוד במהלך הקריירה שלו.
במלחמת העולם השנייה התגייס ואנס לצי ארצות הברית כקצין תותחנות במשחתת "הייל" (USS Hale) ושירת עד 1946. הוא השתתף בקרב טאראווה, בקרב על סאיפאן, בקרב על גואם, במערכה בבוגנוויל ובמערכה בפיליפינים. לאחר המלחמה הוא עבד עבור חברת האריזות "מיד" במשך שנה, ולאחר מכן הצטרף למשרד עורכי הדין "סימפסון, תאצ'ר וברטלט" בניו יורק.
ב-15 בפברואר 1947, בגיל 29, נשא ואנס לאישה את גרייס אלסי "גיי" סלואן. היא הייתה בוגרת קולג' ברין מאר ובתו של יושב ראש מועצת המנהלים של חברת הרהיטים W. & J. Sloane מניו יורק. לזוג נולדו חמישה ילדים: אלסי ניקול, אמי סלואן, גרייס רוברטס, קמילה, וסיירוס הבן, שמאז 2010 מכהן כפרקליט מחוז ניו יורק.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1957 ביקש הסנאטור לינדון ג'ונסון מוואנס לעזוב את עבודתו כדי לעבוד עבור ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט, שם הוא סייע לנסח את חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי שהוביל להקמתה של נאס"א.
ב-1961 גייס מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה את ואנס לתפקיד היועץ המשפטי הראשי של מחלקת ההגנה. לאחר מכן מינה אותו הנשיא קנדי כמזכיר הצבא. בתפקיד זה הוא כיהן בתקופה בה נשלחו יחידות צבא לצפון מיסיסיפי ב-1962 כדי להגן על ג'יימס מרדית' ולהבטיח שהאינטגרציה הבין-גזעית על פי צו בית המשפט תקוים באוניברסיטת מיסיסיפי.
בשלבים הראשונים של מלחמת וייטנאם הביע ואנס את תמיכתו בה, אך בסוף שנות ה-60 הוא שינה את השקפתו והתפטר מתפקידו, תוך שהוא מייעץ לנשיא לסגת מדרום וייטנאם. ואנס שימש כסגנו של אברל הארימן במהלך הדיונים על הסכם פריז, שנקלעו למבוי סתום בשל מעורבותו של המועמד לנשיאות ריצ'רד ניקסון. ואנס כינה את שיחות השלום שכשלו "אחת הטרגדיות הגדולות ביותר בהיסטוריה" ב-1969 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית.
במאי 1970 מונה ואנס כחבר בוועדת קנאפ, שהוקמה על ידי ראש עיריית ניו יורק, ג'ון לינדזי כדי לחקור את השחיתות השיטתית במשטרת העיר ניו יורק. ועדת קנאפ קיימה דיונים שהועברו בשידור טלוויזיוני וב-1972 הגישה את הדוח הסופי שלה. עבודת הוועדה הובילה להעמדתם לדין של כמה קציני משטרה באשמת שחיתות, ובשיאה הובילה לרפורמות, אם כי קצרות טווח, בעבודת המשטרה, כולל מינוי תובע מיוחד זמני לחקירה ולהעמדה לדין של קציני המשטרה, תובעי המחוז, ושופטים. בין השנים 1974–1976 שימש ואנס כנשיא לשכת עורכי הדין של ניו יורק.
מזכיר המדינה
בתחילה ביקש הנשיא הנבחר ג'ימי קרטר למנות את ג'ורג' בול כמזכיר המדינה, אך מתוך חשש שבול עלול להיתפס כליברל יתר על המידה ומינויו לא יאושר, הוא הציג תחת זאת את מועמדותו של ואנס לתפקיד. ואנס היה משתתף מרכזי בדיוני הממשל על דיוני תעלת פנמה, לצד שיחות השלום ברודזיה, בנמיביה ובדרום אפריקה. הוא עבד בשיתוף פעולה הדוק עם השרים הישראלים משה דיין ועזר ויצמן להבטחת חתימתם של הסכמי קמפ דייוויד ב-1978. ואנס עמד על כך שהנשיא קרטר ימנה את פול וורנייק כמנהל הסוכנות לבקרת ופירוק נשק, על אף התנגדותו התקיפה של הסנאטור הנרי ג'קסון.
ואנס גם דחף לקיומם של קשרים הדוקים יותר עם ברית המועצות והתכתש לעיתים קרובות עם היועץ לביטחון לאומי זביגנייב בז'ז'ינסקי הניצי יותר. ואנס ניסה לקדם את הגבלת ההתחמשות באמצעות עבודה על הסכם סאל"ט-2 עם ברית המועצות, שאותו הוא ראה כסוגיה הדיפלומטית המרכזית של התקופה, אך בז'ז'ינסקי דחף למדיניות נוקשה יותר מול הסובייטים. הוא טען שיש לגנות באופן נמרץ את פעילותה של ברית המועצות באפריקה ובמדינות העולם השלישי והצליח לדחוף לנירמול היחסים עם הרפובליקה העממית של סין ב-1978. במהלך הדיונים על הסכם סאל"ט-2 ניהל אותם ואנס ישירות מול שגריר ברית המועצות בארצות הברית אנטולי דוברינין, בעוקפו את שגריר ארצות הברית בברית המועצות, מלקולם טון שמתח ביקורת על ההסכם. ביוני 1978 חתמו הנשיא קרטר והמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב על ההסכם בארמון הופבורג בווינה, בנוכחות נציגי העיתונות הבינלאומית, אך בסופו של דבר הסנאט לא אישר אותו.
בז'ז'ינסקי נטל את השליטה על הדיונים וואנס נדחק לשוליים והשפעתו דעכה. כאשר פרצה המהפכה האיראנית בסוף 1978, היו השניים חלוקים על האופן בו על ארצות הברית להעניק תמיכה לבעל בריתה מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה של איראן. ואנס טען שיש להנהיג רפורמות, בעוד שבז'ז'ינסקי טען שיש לסגת מגישת "אגרוף הברזל". מתוך אי יכולתו לקבל דרך פעולה ישירה מהנשיא קרטר, תרמו המסרים המנוגדים שהשאה קיבל מוואנס ומבז'ז'ינסקי לבלבול שלו ולחוסר ההחלטיות שלו כאשר הוא נמלט מאיראן בינואר 1979 וכאשר משטרו קרס.
לאחר הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-27 בדצמבר 1979, התנגדותו של ואנס למה שהוא כינה "אנטי-סובייטיזם שורשי", הובילה לצמצום השפעתו. ניסיונו של ואנס לנהל משא ומתן חשאי למציאת פתרון למשבר בני הערובה באיראן, עם האייתוללה רוחאללה ח'ומייני בתיווך הארגון לשחרור פלסטין כשל כישלון נחרץ. בהאמינו שיוזמות דיפלומטיות ישיבו את בני הערובה למולדתם, נאבק ואנס בתחילה בניסיונות של בז'ז'ינסקי ליזום פתרון צבאי למשבר. ואנס שסבל משיגדון, יצא לפלורידה לחופשת סוף שבוע ארוכה ביום חמישי, 10 באפריל 1980. ביום שישי התכנסה המועצה לביטחון לאומי לישיבה בה אושר מבצע טופר העיט, מבצע צבאי לחדירה לטהראן לחילוץ בני הערובה. סגן מזכיר המדינה, וורן כריסטופר, שנכח בישיבה במקומו של ואנס, לא יידע אותו על המתרחש.
הנשיא קרטר עצר את מבצע טופר העיט לאחר שמתוך שמונה מסוקים שנשלחו ליעד הנחיתה, רק חמישה הגיעו במצב מבצעי. כאשר עשו הכוחות האמריקאים הכנות להמריא מהשטח העוין, התנגש אחד מהמסוקים במטוס מטען ובשרפה שפרצה נספו שמונה חיילים. התפטרותו של ואנס נכנסה לתוקף כמה ימים לאחר מכן והוא הוחלף בסנאטור אדמונד מאסקי. מבצע חילוץ שני תוכנן, אך לא יצא אל הפועל. בסופו של דבר מאמצים דיפלומטיים לשחרור בני הערובה נוהלו על ידי כריסטופר. בני הערובה שוחררו בעיצומו של טקס ההשבעה של הנשיא החדש רונלד רייגן לאחר 444 ימים בשבי.
קריירה מאוחרת
לאחר התפטרותו שב ואנס לעסוק בעריכת דין במשרד "סימפסון, תאצ'ר וברטלט", אך במהלך שנות ה-80 וה-90 הוא נקרא מספר פעמים אל השירות הציבורי. הוא השתתף במשלחות דיפלומטיות לבוסניה, קרואטיה ודרום אפריקה. ואנס סייע במשא ומן בנוגע לאזור נגורנו קרבאך.
ב-1991 הוא מונה על ידי המזכיר הכללי של האומות המאוחדות כשליח מיוחד לקרואטיה והציע את התוכנית הקרויה על שמו לפתרון הסכסוך במדינה. רשויות קרואטיה וסרביה הסכימו להצעתו, אך מנהיגי "האזור האוטונומי של קריינה" דחו אותה, אף על פי שהיא הציעה לסרבים מידה רחבה של שלטון עצמי, אך לא עצמאות מוחלטת. הוא המשיך את פועלו ב"קבוצת Z-4". התוכנית שהם התוו לא יצאה לפועל כאשר הכוחות הקרואטיים השתלטו מחדש על אזור קריינה ב-1995.
בינואר 1993, כשליח מיוחד של האו"ם לבוסניה, החלו ואנס והלורד דייוויד אוון, נציג האיחוד האירופי, לשאת ולתת על תוכנית שלום לסיום מלחמת בוסניה. התוכנית נדחתה וואנס הגיש את התפטרותו למזכיר הכללי של האו"ם. הוא הוחלף בשר החוץ של נורווגיה, תורוואלד סטולסנברג.
שנותיו האחרונות
ב-1993 הוענק לואנס פרס סילוונוס תייאר מטעם האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
ב-1995 הוא מונה שוב כשליח מיוחד של המזכיר הכללי של האו"ם וחתם כעד על הסכם הביניים במשא ומתן בין רפובליקת מקדוניה לבין יוון. הוא גם היה חבר בוועד השלישייה.
סיירוס ואנס נפטר מדלקת ריאות וסיבוכים שלה בגיל 84 ב-12 בינואר 2002 בבית החולים מאונט סיני שבניו יורק לאחר שבמשך שנים סבל ממחלת אלצהיימר. הלווייתו נערכה בכנסיית המנוחה השמיימית שבמנהטן. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שבווירג'יניה. רעייתו גרייס נפטרה בניו יורק ב-22 במרץ 2008 בגיל 89.
שלב העזיבה של כדור הארץ
שלב העזיבה של כדור הארץ היה אמור להיות מונע באמצעות מנוע J-2X יחיד שמפותח ממנוע ה-J-2 של טיל השיגור סטורן 5 שפעל בזמן תוכנית אפולו. כחלק מתוכנית קונסטליישן, שלב העזיבה של כדור הארץ היה משוגר לחלל על גבי טיל השיגור ארס 5 שם הייתה מתחברת החללית אלטאיר עם החללית אוריון. לאחר ההתחברות, מנוע ה-J-2X של שלב העזיבה של כדור הארץ היה ניצת והיה מטיס את החלליות לכיוון הירח.
מבנה
לפי התכנון הראשוני שהתבסס על המנועים והטכנולוגיה של מעבורות החלל, אמור היה שלב העזיבה של כדור הארץ להכיל שני מנועי J-2X בעוד ארס 5 יכיל 5 מנועי SSME (המנועים הראשיים של מעבורות החלל). אולם, עם שינוי התכנון של ארס 5 לשימוש עם שישה מנועי RS-68 בשלב הראשון, עוצב מחדש גם שלב העזיבה של כדור הארץ כך שיכיל מנוע J-2X יחיד. עם העיצוב החדש של השלב, הוא היה דומה מאוד בצורתו לשלב העזיבה של כדור הארץ בתוכנית אפולו שנקרא S-IVB, אולם שלב העזיבה של כדור הארץ הנוכחי מפותח יותר ויכול לשאת מטען לזמן רב יותר.
תפקיד בתוכנית קונסטליישן
שלב העזיבה של כדור הארץ, שתוכנן לשימוש במשימות מאוישות לירח, ישוגר יחד עם החללית אלטאיר על גבי ארס 5 למסלול נמוך סביב כדור הארץ. לאחר ההגעה לחלל, הארס 5 יתנתק משלב העזיבה של כדור הארץ ומהחללית אלטאיר וייפול ויישרף באטמוספירה. לאחר ההתנתקות מהטיל ארס 5, מנוע ה-J-2X של השלב יוצת על מנת לכוון את השלב ואת החללית אלטאיר למסלול הרצוי סביב כדור הארץ, שם הם יחכו לשיגורה של החללית אוריון על גבי טיל השיגור ארס 1. עם הגעתה של החללית אוריון לחללית אלטאיר ולשלב העזיבה של כדור הארץ, היא תתחבר עמם, והמנוע של השלב יוצת בשנית, הפעם בניצול של 80% מכוחו של המנוע, וזאת על מנת להשתחרר מכוח המשיכה של כדור הארץ ולטוס לכיוון הירח. ההצתה של המנוע תארך רק דקות מעטות. בזמן ההצתה של המנוע, האסטרונאוטים יפנו לכיוון שלב העזיבה של כדור הארץ, שיטה שמכונה בנאס"א "עיניים החוצה" (eyeballs out) מאחר שהתאוצה גורמת לאסטרונאוטים להימשך קדימה, ולתחושה שהעיניים שלהם נמשכות החוצה. לאחר סיום פעילותו של המנוע, שלב העזיבה של כדור הארץ יתנתק מהחלליות אוריון ואלטאיר, או שיכנס למסלול סביב השמש או שבאופן מכוון יתרסק על פני הירח כחלק מהניסיון לחקור את הירח.
שלב העזיבה של כדור הארץ ב-SLS
בהתחלה חשבה נאס"א לצייד את שלב העזיבה של כדור הארץ (שישמש בבלוק II ב-SLS) בשלושה מנועי J-2X באיזשהו שלב החליטה לצייד אותו רק בשני מנועים כאלו, אך הרעיון בוטל לטובת הexploration upper stage.
שימושים נוספים
בנוסף לייעודו המרכזי של שלב העזיבה של כדור הארץ כמרכיב במשימות מאוישות לירח, נאס"א מתכננת להשתמש בו או בשדרוגים שלו לשימושים נוספים:
קיאון ג'ונסון
כריסטופר קיאון ג'ונסון (באנגלית: Christopher Keon Johnson; נולד ב-10 במרץ 2002) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע בפורטלנד טרייל בלייזרס מליגת ה-NBA.
קריירת תיכונים ומכללות
אמו של ג'ונסון, קונסוולה ספארו ג'ונסון, שיחקה כדורסל עבור אוניברסיטת אובורן, שם נבחרה פעמיים לשחקנית המצטיינת של טנסי ושל המחוז הדרומי.
ג'ונסון למד ושיחק כדורסל בתיכון "ווב" בבל באקל, טנסי. חודשיים לפני תחילת העונה בתיכונים, ג'ונסון סבל משברים בארבע מאצבעותיו, לאחר שנפל ממרחק של עשרה מטרים ואיבד את הכרתו בתאונת זיקוקים. הוא עבר ניתוח לתיכון כלי הדם שבידו על מנת למנוע קטיעה, ועבר שמונה שבועות של פיזיותרפיה אינטנסיבית. בעונתו השנייה, ג'ונסון העמיד ממוצעים של 25.6 נקודות, 10.2 ריבאונדים ו-4.1 אסיסטים למשחק, ונבחר לשחקן המצטיין בטנסי. בעונתו השלישית, ג'ונסון העמיד ממוצעים של 25.3 נקודות, 9.4 ריבאונדים ו-3.7 אסיסטים למשחק והוביל את התיכון עד לחצי הגמר, מה שזיכה אותו בפעם השנייה בתואר השחקן המצטיין בטנסי. בתחילת עונתו האחרונה בתיכונים, ג'ונסון סבל מפציעת מניסקוס וגמר את העונה. הוא הספיק לשחק בארבעה משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 30.5 נקודות, 10.5 ריבאונדים ו-5.8 אסיסטים למשחק.
ב-6 באוגוסט 2019, התחייב ג'ונסון לשחק באוניברסיטת טנסי. בתום הקריירה שלו בתיכונים, ג'ונסון דורג בחמישה כוכבים על פי יכולתו בליגה, וכשחקן הראשון בטיבו מטנסי במחזור 2020. ג'ונסון הפך לשחקן המדורג ראשון בטנסי הראשון מאז רוברט האבס בשנת 2013, אשר התחייב למכללה. בעונתו היחידה בליגת המכללות, רשם ג'ונסון ממוצעים של 11.3 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק.
בשנת 2021 השתתף ג'ונסון ב"דראפט קומביין" בו נמדדים המועמדים לבחירה בדראפט ה-NBA ושבר את שיאו של קני גרגורי מאוניברסיטת קנזס בקפיצה אנכית (vertical jump) שעמד על 45.5 אינץ' (שיא זה נקבע בשנת 2001); ג'ונסון שבר את השיא בכך שקפץ לגובה של 48 אינץ' בדראפט קומביין.
קריירה מקצוענית
ב-29 ביולי 2021, ג'ונסון נבחר בבחירה ה-21 על ידי ניו יורק ניקס בדראפט ה-NBA 2021, וישר הועבר בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס.
הר שארלטון
הר שארלטון ׁ(באנגלית: Mount Charlton) הוא הר ברכסי המלכה אליזבת, בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי ג'ספר, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של ההר 3,217 מטרים מעל פני הים.
אנטולי שפירו
אנטולי פאבלוביץ' שפירו (ברוסית: Анатолий Павлович Шапиро; 18 בינואר 1913 - 8 באוקטובר 2005) היה קצין יהודי בצבא האדום, שעמד בראש הגדוד ששחרר את אסירי מחנה אושוויץ ב-27 בינואר 1945. שפירו הוא גם זה שפתח את שערי המחנה.
קורות חיים
שפירא נולד בעיירה קונסטנטינוגרד (כיום קרסנוגרד) שליד חרקוב, במזרח אוקראינה. למד הנדסה והוראה בעיר זפוריז'יה. בשנת 1935 גויס לצבא למשך שנה אחת, שבמהלכה עבר הסמכה לקצונה. בשנים 1937–1939 היה מרצה בבית ספר להנדסאים ולאחר מכן כיהן כחבר מועצת העיר זפוריז'יה.
עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות לא גויס לצבא כיוון שהיה פטור מהגיוס מתוקף תפקידו כחבר מועצת העיר, אך באוקטובר 1941 התנדב לצבא. הוא מונה למפקד מחלקת קשר בחטיבה הימית מס' 76 - חטיבת חי"ר שהורכבה מלוחמי צי הים השחור שספינותיהם טובעו או הוצאו מכלל שימוש. במסגרת החטיבה לחם בדרום רוסיה, בצפון הקווקז, השתתף בקרבות לשחרור העיר רוסטוב על הדון ובקרב קורסק. התקדם בסולם הדרגות והתפקידים - היה מפקד פלוגה, סגן מפקד גדוד ובקיץ 1943 מונה לתפקיד מג"ד. במהלך הקרבות נפצע כמה פעמים. באוקטובר 1943 פורקה החטיבה ושפירו הועבר לדיוויזיית הרגלים ה-100, בה מונה לתפקיד מפקד אחד הגדודים. יחד עם יחידתו השתתף בצליחת נהר הדנייפר ובקרבות לשחרור קייב, בשחרור בלארוס ופולין.
בינואר 1945 היה גדודו של שפירו יחידת החוד של האוגדה במסגרת ההתקפה רבתית של הצבא האדום בפולין (מבצע ויסלה-אודר). ב-27 בינואר הובקע קו ההגנה הגרמני בקרבת העיירה אושוויץ וגדודו של שפירו הגיע אל המחנה אושוויץ-1. דרך הגישה אל המחנה הייתה ממוקשת וחבלני הגדוד עמלו כמה שעות על פירוק המוקשים. לאחר מכן הגיע שפירו בראש חייליו אל שערי המחנה ופתח אותם.
הר שארלטון
מקור השם
שם ההר ניתן לו על ידי מרי שייפר בשנת 1911. ההר נקרא על שם ה. ר. שארלטון (H. R. Charlton), שהיה עובד של ה- Grand Trunk Pacific Railway, ומימן בשנת 1911 משלחת חקר לאזור אגם מאליין.
אנטולי שפירו
קורות חיים
בראיון על יום שחרור המחנה, שישים שנה לאחר השחרור, אמר שפירו:
הר שארלטון
לקריאה נוספת
• Dave Birrell, 50 Roadside Panoramas in the Canadian Rockies, PP 15-16 • I.S. MacLaren, Michael Payne, Peter J. Murphy, PearlAnn Reichwein, Lisa McDermott, C. J. Taylor, Gabrielle Zezulka-Mailloux, Zac Robinson, Eric Higgs, Culturing Wilderness in Jasper National Park, P 172
אנטולי שפירו
קורות חיים
כמה ימים לאחר שחרור המחנה נפצע שפירו באחד הקרבות. פציעתו מנעה ממנו להמשיך בתפקידי שדה - הוא עבר לשרת בתפקידי מטה במפקדת הארמייה ה-65. לאחר סיום המלחמה במאי 1945 המשיך לשרת בצבא עד לשנת 1947, אז השתחרר מהשירות בדרגת מָאיוֹר (רב-סרן).
לאחר שחרור מהצבא חזר לעיר זפוריז'יה ועבד כמהנדס בתחנת כוח הידרואלקטרית.
בשנת 1992 היגר עם משפחתו לארצות הברית. התגורר בקוני איילנד. נפטר ב-8 באוקטובר 2005 ונקבר בבית העלמין היהודי של קווינס.
לארה גוט-בהראמי
גוט, זכתה ב-37 ניצחונות במסגרת גביע העולם, בגביע העולמי הכללי בשנת 2016 ו-4 פעמים בגביע העולמי בסופר G (2014, 2016, 2021 ו-2023).
ביוגרפיה
גוט נולדה בסורנגו, השוכנת בקנטון טיצ'ינו שבדרום שווייץ, על גבול איטליה. היא החלה להתחרות בסקי אלפיני עוד בילדותה, תחת הדרכתו של אביה, גולש סקי אלפיני תחרותי בעצמו. בדצמבר 2007 השתתפה לראשונה בתחרות גביע העולם של הפדרציה הבינלאומית לסקי במקצה הסלאלום הענק. ב-2008 זכתה 7 פעמים בתחרויות גביע אירופה, בדצמבר אותה שנה הייתה לזוכה הצעירה ביותר בתולדות תחרות סופר G בגביע העולם. מאז זכתה עוד 23 פעמים בתחרויות גביע העולם בסלאלום ענק, גלישה במורד ובסופר g. באליפויות העולם בסקי אלפיני זכתה בשלוש מדליות כסף ובשתי מדליות ארד.
באליפות העולם בסקי אלפיני ב-2009 זכתה במדליית כסף בתחרות הגלישה במורד לאחר לינדזי וון, ובמדליית כסף בתחרות הסופר משולב לאחר קתרין זטל האוסטרית. בתחרות הסופר-G סיימה במקום השביעי ונפסלה בתחרות הסלאלום הענק.
גוט החמיצה את אולימפיאדת ונקובר (2010) בשל פציעה בירך. גוט עברה להתאמן תחת אביה ובקבוצה נפרדת מהנבחרת הלאומית של שווייץ, הממומנת באופן עצמאי, בסוף 2010 הושעתה על ידי התאחדות הסקי השווייצרית מתחרויות גביע העולם לאחר התפרצות פומבית על מאמן נבחרת הנשים (מאמנה לשעבר) ואי ציות לתקנון הלבוש של הנבחרת השווייצרית.
באליפות העולם בסקי אלפיני ב-2013 זכתה במדליית כסף בתחרות הסופר-G לאחר טינה מזה הסלובנית, היא סיימה שביעית בתחרות הסלאלום הענק ובמקום ה-16 בתחרות הדאונהיל.
באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכתה במדליית ארד בתחרות הדאונהיל. בתחרות הסופר משולב סיימה שנייה במקצה הדאונהיל, אך נפסלה בתחרות הסלאלום ובתחרות הסופר-G סיימה במקום הרביעי.
באליפות העולם בסקי אלפיני ב-2015 שהתקיימה בקולורדו זכתה גוט במדליית ארד בתחרות הדאונהיל, סיימה שביעית בסופר-G וחמישית בקומביין. באליפות העולם שהתקיימה ב-2017 בסנט מוריץ זכתה במדליית ארד בתחרות הסופר G. בהמשך התחרות נפצעה וקרעה את רצועת ה-ACL, פציעה שסיימה את עונת התחרויות עבורה.
בעונת 2018 חזרה להתחרות וזכתה בניצחון נוסף במסגרת גביע העולם בתחרות הסופר-G ובמקום השני בסיכום הסבב. באולימפיאדת פיונגצ'אנג סיימה במקום הרביעי בתחרות הסופר G, מאית שנייה אחת לאחר זוכת מדליית הארד טינה וייארתר. במהלך תחרויות הסלאלום ענק וגלישה במורד היא התרסקה ולא סיימה.
באליפות העולם שנערכה בקורטינה ד'אמפצו בפברואר 2021 היא זכתה בשלוש מדליות, שתיים מזהב ואחת מארד. מדליית זהב בסופר-G לפני בת ארצה קורין סוטר ומיקיילה שיפרין מארצות הברית. מדליית זהב נוספת בסלאלום ענק 2 מאיות לפני מיקיילה שיפרין ו-9 מאיות לפני קתרינה לינסברגר. מדליית ארד בגלישה במורד אחרי קורין סוטר וקירה ויידל מגרמניה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2022) זכתה במדליית זהב בתחרות הסופר G ובמדליית ארד בתחרות הסלאלום ענק.
חייה האישיים
ב-2012 כיכבה בסרט הדרמה השווייצרי Tutti giù, על גולשות סקי אלפיני המפלסות דרכן לצמרת. ביולי 2018 נישאה לכדורגלן השווייצרי ואלון בהראמי
יאן טילמן
יָאן טילְמָן (בגרמנית: Jan Thielmann; נולד ב-26 במאי 2002) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הכנף הימני בפ.צ. קלן מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה עד גיל 21.
קריירה
בשנות נעוריו, טילמן שיחק לראשונה בקהילת הנוער הצראת-פירהן-בקונד ומשם עבר לקבוצת הנוער של איינטרכט טרייר לעונת 2014/15. בעונת 2017/18, עבר טילמן לקבוצה עד גיל 17 של קלן. הוא שיחק 24 משחקים עבור הקבוצה וזכה איתה באליפות ביוני 2019 לאחר ניצחון 3–2 על בורוסיה דורטמונד.
בעונת 2019/20, טילמן עלה לקבוצה עד גיל 19. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 2–0 בבונדסליגה על באייר לברקוזן ב-14 בדצמבר 2019, ובכך הוא הפך לכדורגלן הראשון שנולד ב-2002 ששיחק בבונדסליגה, ונחשבה לבכורה הצעירה ביותר השנייה בהיסטוריה בליגה הצעירה במועדון שלו אחרי יאן אוורל ביסק.
לאחר הופעת בכורה משכנעת, המאמן מרקוס גיסדול המשיך לתת לטילמן זמן משחק במשחקים מול איינטרכט פרנקפורט ו-ורדר ברמן. בינואר 2020, טילמן חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו כשהאריך את החוזה שלו עם קלן עד ה-30 ביוני 2022. "הוא מאוד מאוד מתקדם לגילו, גם פיזית וגם מנטלית, ויש לו גם הבנה טובה מאוד של המשחק. אנחנו סומכים עליו שהוא יחזיק גם בטווח הארוך", אמר המנהל הספורטיבי וכדורגלן העבר הורסט הלדט לאחר החתימה.
ב-5 בדצמבר 2020, טילמן כבש את שערו הראשון ככדורגלן מקצוען בתיקו 2–2 מול וולפסבורג. ב-20 בינואר 2021 הוא הבקיע את שער הניצחון בתוספת הזמן נגד שאלקה בפלייאוף הירידה. ב-30 באפריל 2021, המועדון הודיע כי חוזהו של טילמן הוארך עד 2024. ביוני 2022, הוא היה מועמד לתואר ה"גולדן בוי" (נער הזהב), פרס שניתן לשחקן עד גיל 21 הטוב ביותר בכדורגל האירופי, שלבסוף זכה בו גאבי.
ישראל ריטוב
ישראל ריטוב (ביידיש: ריטאָוו; 5 באפריל 1895, פוהוסט, רוסיה הלבנה – 19 ביוני 1976, תל אביב) היה איש המפלגה הציונית-סוציאליסטית ברוסיה ופולין, חבר מרכז החלוץ בפולין, מראשי ההסתדרות, יו"ר קרן היסוד, יו"ר מרכז הקואופרציה בין השנים 1934–1969.
קורות חייו
ריטוב נולד ב-1895 כבן הבכור למשפחת רבנים בעיירה פוהוסט שבבלארוס, בנם של אלקה לבית סולובייצ'יק (שנפטרה בילדותו) והרב יעקב שמחה ריטוב (1872-1920) שהיה רב קהילת אוספוויץ - אסיפוביצ'י שבחבל מינסק ומנהיג ציוני נלהב. התחנך ב"חדר" ובישיבת לידא של הרב יצחק יעקב ריינס, שבה נלמדו גם לימודי חול, ואחר-כך בגימנסיה. כבר בצעירותו היה עובר בשבתות בין בבתי הכנסת בסביבה, ביחד עם אחיו הצעיר יהושע ומביא למתפללים את בשורת ארץ ישראל. המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת דניפרופטרובסק והיה פעיל ציוני בולט וחבר תנועת צעירי ציון בחרקוב בראש קבוצה שנקראה "הקבוצה הרדיקלית דמוקרטית". ב-1920, כאשר התפלגה תנועת צעירי ציון על רקע התמיכה ברעיונות הסוציאליזם, היה מבין ראשי הפלג החדש "המפלגה הציונית-סוציאליסטית" (צ"ס). התנועה מינתה אותו לאחראי על ניהול לשכת המפלגה בסראטוב שטיפלה בפועלים יהודים ברוסיה, קווקז וסיביר. כמו כן ערך ריטוב את פרסומי המפלגה.
ב-1921, לאחר הכשרה במחנה "גרוכוב" עלה האח הצעיר יהושע כחלוץ לארץ ואילו ישראל עבר לפולין, שם היה חבר מרכז תנועת החלוץ והיה מבין המתווכים למיזוג מפלגות פועלי ציון וצ"ס בפולין ב-1925. בתפקידו ב"החלוץ" וכראש "המשרד הארצישראלי" בוורשה היה אחראי על ארגון עולים רבים מהעלייה הרביעית לעלייה לארץ ישראל מפולין. בשנת 1932 עלה לארץ בעצמו והתגורר בתל אביב..אחותו לאה (1905) עלתה ב 1923.אחיו אברהם.(1910) אביגיל וגרשון ואימו החורגת פרומה-לאה עלו גם הם ב-1925. האח יחיאל ואחות, רחל הינדה, שנשארו ברוסיה נספו בשואה עם ילדיהם.
בארץ היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות, חבר המועצה הארצית של מפא"י, חבר מפקדת "ההגנה" מטעם ההסתדרות, יו"ר קרן היסוד בישראל וחבר דירקטוריון קרן קיימת לישראל. שימש כנציג "התנועה הסוציאליסטית הציונית העולמית" בהסתדרות הציונית ובקונגרס הציוני והשתתף כציר בכינוסי הקונגרס השונים. בנוסף להיותו ציר שלח מהקונגרסים גם כתבות עיתונאיות עבור "הפועל הצעיר" ו"דבר".
במשך 35 שנים כיהן כראש מרכז הקואופרציה של ההסתדרות מהיווסדו כאגודה שיתופית באפריל 1934 ועד 1969. הוא זה אשר עיצב את תפקיד המרכז והיה מזוהה עמו. בתפקיד זה פיקח והדריך את כל הקואופרציות בישראל, ליווה והקים קואופרטיבים בארץ, הדריך נציגי מדינות מאסיה ואפריקה במסגרת המכון האפרו-אסייני ללימודי קואופרציה שהקים וערך את ביטאון מרכז הקואופרציה "שיתוף".
ריטוב נפטר בקיץ 1976, בגיל 81. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר את אשתו גניה (סוניה)לבית לאשקביץ' (רופאת עיניים), בנו יעקב (עיברת את שמו לרעואל), כלתו ונכדיו. נכדו הרב יהודה סיוון ריטוב-רעואל, ממשיך את המסורת הרבנית של המשפחה. אלמנתו, ד"ר גניה ריטוב, נפטרה באביב 1977.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
אנדז'יי קוביקה
אנדז'יי קוּבִּיקַה (בפולנית: Andrzej Kubica, הגיית שמו בפולנית: אנדז'יי קוביצה; נולד ב-7 ביולי 1972) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק בעמדת החלוץ.
קוביקה שיחק בין היתר בישראל במדי מכבי תל אביב, מועדון ספורט אשדוד ובית"ר ירושלים, ובתקופתו במכבי תל אביב זכה בתואר מלך השערים לעונת 1998/1999.
קריירה
קוביקה החל את הקריירה בקבוצת הנוער של זגלמביה סוסנוביץ' הפולנית, ובעונת עלה לסגל הקבוצה הבוגרת. באותה תקופה אף זומן לסגל נבחרת פולין הצעירה, במדיה שיחק 13 פעמים וכבש שישה שערים.
לקראת עונת עבר קוביקה לליגת העל האוסטרית, וחתם בשורות ראפיד וינה. לאחר עונה אחת עבר ליריבתה העירונית, אוסטריה וינה. בקיץ 1995 חתם בשורות אלופת פולין, לגיה ורשה. משחקו הראשון בקבוצה היה משחק הסופר קאפ הפולני, בו הפסידה הקבוצה, ובסך הכול שיחק בשורותיה חצי עונה בלבד.
קוביקה עבר באמצע העונה לק.ס.וו. ורכם ששיחקה אז בליגה השלישית בבלגיה, ובסיום העונה הוחתם על ידי מועדון הפאר הבלגי סטנדרד ליאז'. לאחר חצי עונה בקבוצה, הושאל קוביקה לניס מליגת העל הצרפתית, וזכה עם הקבוצה בגביע הצרפתי. קוביקה פתח בהרכב הקבוצה במשחק הגמר מול גנגאן, ושיחק לאורך כל המשחק שהגיע לבעיטות הכרעה. בסיום ההשאלה חזר קוביקה לליאז', אך לא זכה לשחק באף משחק ליגה בשורותיה בעונת.
לקראת עונת הגיע קוביקה לישראל וחתם בקבוצת מכבי תל אביב, אותה אימן אז אברהם גרנט. קוביקה הותיר רושם מיידי, כשכבש צמד במשחקו הראשון בקבוצה בניצחון 0:6 מול עירוני ראשון לציון במסגרת גביע הטוטו. קוביקה אף כבש במשחקו הראשון בליגת העל, שהסתיים בתיקו 3:3 מול מ.ס. אשדוד. הוא סיים את עונתו הראשונה בקבוצה עם 21 שערי ליגה, ו-25 בכל המסגרות, נתון שזיכה אותו בתואר מלך השערים של ליגת העל. קוביקה היה לשחקן הזר הראשון שזוכה בתואר, והפך לשחקן הזר שכובש הכי הרבה שערים בליגת העל בעונה אחת, אך השיא נשבר שנה מאוחר יותר על ידי סרגיי קלשצ'נקו. מכבי תל אביב סיימה את העונה במקום השני בטבלה, וזכתה בגביע הטוטו בזכות ניצחון 1:2 בגמר מול בית"ר ירושלים.
בתקופה זו זומן קוביקה לסגל נבחרת. הוא ישב על הספסל אך לא שותף בשני משחקים במסגרת מוקדמות יורו 2000. בעונתו השנייה במכבי תל אביב הודחה הקבוצה במוקדמות גביע אופ"א, ובארבעה משחקים ששיחקה במפעל כבש קוביקה שלושה שערים. בליגה עמד מאזנו על שמונה שערים, כולל שער במשחק הדרבי מול הפועל תל אביב, בו ניצחה מכבי 0:2.
בקיץ 2000 חתם קוביקה בשורות אוראווה רד דאימונדס היפנית, ששיחקה בליגת המשנה. הוא שיחק במדיה עונה אחת וכבש 11 שערים, שסייעו לקבוצה להעפיל לליגה הבכירה, וממנה עבר לאויטה טריניטה, גם היא מליגת המשנה.
לאחר שסיים את חוזהו ביפן, ולקראת עונת, חתם קוביקה על חוזה לשנתיים בהפועל תל אביב. בסופו של דבר ההסכם עמו בוטל והקבוצה החתימה במקומו את סרגיי קלשצ'נקו. הקבוצה טענה כי הובטח לה על ידי השחקן כי ישיג את שחרורו מקבוצתו היפנית עד ל-1 ביולי 2001, אך השחרור לא הגיע בזמן. לעומתם, טען קוביקה כי ההסכם עמו בוטל עקב לחצים מצד מכבי תל אביב בה שיחק שנתיים קודם לכן. בסופו של דבר החל קוביקה את העונה ללא קבוצה. במהלך התקופה חתם קוביקה על חוזה בקבוצת אומוניה ניקוסיה מקפריסין, אך כעבור שבוע פוטר מאמן הקבוצה פרנק הווארד, והחוזה עם קוביקה בוטל.
בחלון ההעברות של חודש ינואר 2002 חתם קוביקה במועדון ספורט אשדוד, אותה אימן אלישע לוי. באותה עונה סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה, כשקוביקה כובש תשעה שערים ב-16 משחקים, כולל שער בהפסד 2:1 לקבוצתו לשעבר, מכבי תל אביב, וצמד שערים בניצחון 2:4 על הקבוצה בה לא הוחתם לבסוף, הפועל תל אביב. אף על פי ששיחק בקבוצה רק חצי עונה, סיים קוביקה את העונה כסגן מלך השערים בליגה של הקבוצה, אחרי אסי טובי שכבש 12 שערים.
על אף ההצלחה באשדוד, קוביקה לא המשיך לעונה נוספת ושוחרר מהקבוצה, עקב רצונו לנהל משא ומתן עם קבוצות אחרות. פחות משבועיים אחר כך, כבר חתם החלוץ לשנתיים בשורות בית"ר ירושלים, קבוצתו השלישית בישראל. קוביקה הצטיין בשורות הקבוצה, וכבש במדיה 12 שערי ליגה, שהפכו אותו למלך שערי הליגה של הקבוצה, שסיימה את העונה במקום התשיעי בליגה. בסיום העונה נקלעה בית"ר ירושלים לקשיים כלכליים שאילצו אותה להיפרד מהחלוץ לאחר עונה אחת בלבד. לאחר שחרורו, חתם קוביקה לקדנציה שנייה במכבי תל אביב, האלופה המכהנת, שאותה אימן אז ניר קלינגר. בעונת כבש קוביקה ארבעה שערי ליגה, ובסיומה שוחרר מהמועדון.
לאחר ששוב פתח עונה ללא קבוצה, בינואר 2005 חתם בקבוצת גורניק לנצ'נה מליגת העל הפולנית, במדיה פרש ממשחק פעיל בסיום עונת.
רעמתן כחלחל
רַעַמְתָן כְּחַלְחַל (שם מדעי: Coryphaena hippurus) הוא אחד משני מיני דגים טורפים הקיימים במשפחת הרעמתניים החי באזורים הטרופיים וממוזגים של כל האוקיינוסים בכל העולם, לרבות בים התיכון של ישראל. זהו דג מאכל פופולרי בארצות שונות. בשפת הוואי הדג נקרא מַהִי-מַהִי ומשמעותו חזק מאוד, בשפות רבות הדג נקרא דוראדו, שם השגור גם בפי דייגי ישראל.
אטימולוגיה
השם העברי התקני, רעמתן כחלחל, ניתן לו על שום סנפיר הגב המרשים של הדג שכאשר פרוש מזכיר רעמה, ובשל גוני הכחלחל המרשימים בצידיו העליונים של גופו. השם הנפוץ באנגלית הוא דג-דולפין משום שלעיתים מלווה כלי שיט בדומה לדולפינים, השם גרם לבלבול עם היונק הידוע הדולפין, השם הנפוץ יותר באנגלית לדג בקרב דייגים, סוחרים ומסעדות הוא מַהִי-מַהִי השאוב מהשפה ההוואיית, ומשמעו חזק מאוד. השם הספרדי הנפוץ בשפות רבות דוראדו-Dorado מקורו בלטינית ומשמעו מזהיב, זהוב.
בשנת 1758 הזואולוג קארולוס ליניאוס העניק לסוג הדג את שמו המדעי Coryphaena הנגזר מהמילה היוונית koryphe שמשמעה פסגה, טופ.
מאפיינים כלליים
תוחלת החיים של הרעמתן הכחלחל היא בין 4–5 שנים. משקלו השכיח נע בין 3–13 ק"ג, ולעיתים מגיע ל-15 ק"ג, אולם ישנם דיווחים נדירים על פרטים במשקל מעל 18 ק"ג, הפרט הגדול ביותר שתועד באופן רשמי הגיע למשקל של 40 ק"ג. לרעמתן כחלחל ראש פחוס כשעצם בולטת במצחו, שיניו סגלגלות וקטנות, וגופו רחב יחסית בין הגב לבטן אולם דק מצדדיו. סנפיר הגב נמשך לאורכו של כל הגב, כמעט לכל אורכו של הדג. סנפיר הזנב מפוצל ומחודד בקצותיו. צבעיו ססגוניים ומרשימים; זהוב בצדדים, וכחלחל עד ירוק בחצי העליון בצדדים ובגב. לזכרים בוגרים יש מצח בולט המזדקר בחוזקה מעל קו הגוף. לנקבות ראש מעוגל, והן בדרך כלל בעלי גוף קטן יותר מהזכרים. רעמתן כחלחל הוא שחיין מהיר מאוד המגיע עד 92.6 קמ"ש.
מחוץ למים הדג בדרך כלל משנה את גוני צבעיו עד שידהו לגוון צהבהב ירקרק בסמוך למות הדג. רעמתן כחלחל הוא מבין מהירי הגדילה מדגי האוקיינוס. הם משריצים במים חמימים בזרמי האוקיינוס לאורך רוב חודשי השנה, ופרטים צעירים נמצאים בסמוך לצמחי-ים. רעמתן כחלחל הוא טורף, הניזון מדאוניים, סרטנאים, דיונונאים, מקרל ודגים קטנים אחרים. ידוע כי הם ניזונים גם מזואופלנקטון וחסילונים.
זכרים ונקבות מגיעים לבגרות מינית בשנתם הראשונה, בדרך כלל בגיל 4–5 חודשים. ההטלה עשויה להתרחש באורך של כ 20 ס"מ. הנקבה עשויה להטיל 2–3 פעמים בשנה, ולהניב בין 80,000 עד מיליון ביצים להטלה, במים בטמפרטורה הנמוכה מ-34 °C. פגיות הרעמתן כחלחל נמצאות בכל השנה, אולם בכמויות גדולות יותר במשך האביב והסתיו. במחקר מסוים, 70% מהפגיות הצעירות שנאספו בצפון מפרץ מקסיקו נמצאו בעומק של מעבר ל-180 מטר. הטלה בשבי מניבה בערך 100,000 ביצים, והקושי בשמירה על רמת מליחות, תזונה שלמה וחמצן מומס במים אחראים לתמותה של כ 20-40% מהפגיות. רעמתן כחלחל נמצא לרוב בקרבה לשפת המים.
דיג חובבים
רעמתן כחלחל הוא דג נחשק ביותר בספורט הדיג ולמטרות מסחריות. דייגים חובבים חושקים בהם בשל יופיים, גודלם, טעם בשרם ובשל תפוצתו של הדג ובריאותה. הדג פופולרי במסעדות רבות בחו"ל. בישראל הדג נפוץ בים התיכון החל מאוקטובר, ודייגים חובבים רבים דגים אותו מסירה או קיאק ובסמוך לעצמים גדולים צפים ונייחים כגון מצופי ברזל גדולים (מכונים בפי הדייגים בויות), אוניות עוגנות או גשרים ימיים, זאת בשל העובדה כי הרעמתן נוהג לשהות בסמוך לעצמים צפים אלו, שם בין היתר, הוא טורף דגים קטנים הניזונים מאצות הצומחות על אותם עצמים. הפיתיונות הנפוצים לסוג דג זה הם 'חצאית' גומי עם קלמארי, דמוי-קלמארי או גרירת דמוי-דג קטן. מרגע שנתפס הזכר, הדייג ישאיר אותו קשור בחוט שקוף במים ויתר הנקבות יישארו בקרבת הזכר וימשיכו לנגוס בפיתיונות.
הדייגים בחו"ל, בנוסף למאפייני הדיג הישראלי, תרים אחר פסולת צפה, אצות צפות מסוג סרגסום (Sargasso) וציפורי הפרגטה בסמוך לשפת השונית בעומק של כ 37 מטר. אצות סרגוסו מכילות לעיתים מערכת אקולוגית שלמה מיצורים מיקרוסקופיים ועד סוסוני ים ודגים קטנים. ציפורי הפרגטה הצוללות לעבר מזונן מלוות את אצות הסראגאסו הנספות בזרם וגם פסולת צפה. מדריכי דיג מומחים יידעו לומר בדיוק איזה דגים נמצאים סביב עצמים צפים אלו לפי התנהגות הציפורים.
דיג מסחרי
ארצות הברית ומדינות נוספות באזור הקריביים הם הצרכניים העיקריים של הרעמתן. הרעמתן הוא דג מאכל פופולרי באוסטרליה, בדרך כלל נתפס ונמכר כתוצר לוואי של תעשיית דיג הטונה ודגי החרב. יפן והוואי הם צרכניים בולטים. הים הערבי, במיוחד חופי עומאן, מכילים את הרעמתן כחלחל. בעבר הרעמתן שימש בעיקר כתוצר לוואי (תפיסה לא מכוונת) במערך חכות של תעשיית הטונה ודגי החרב. כיום התעשייה דגה אותם במכוון, והם מהווים תוצר תעשייתי איכותי. בפולינזיה הצרפתית דייגים משתמשים בצלצל ובסירה הבנויה בצורה ספציפית לציד הרעמתן, סירה זו מכונה poti marara. סוג דיג זה אפשרי משום שדג הרעמתן אינו צולל עמוק. סירה זו היא בעלת עוצמה, במבנה V, אופטימלית לתמרון ולמהירות, בעלת הזנק מהיר בזמן שנהג הסירה אוחז בימינו את הצלצל.
סכנות מזון וסביבתנות
בתלות באופן לכידתו, רעמתן כחלחל מסווג באופן שונה במערכות שונות המדרגות את קַיָּמוּת האוכלוסייה. בנוסף הדג מהווה ציין למיקרואורגניזם רעילים.
משמר השרון
מִשְׁמַר הַשָּׁרוֹן הוא קיבוץ שנמצא בעמק חפר, במסגרת מועצה אזורית עמק חפר. הקיבוץ עלה לנקודת ההתיישבות ב-1933, והוקם על ידי קבוצה בשם "משמר", שנוסדה ב-1924 ביבנאל. במהלך השנים הראשונות הצטרפו אליו קבוצות מתנועת גורדוניה.
ראו גם
הסליק במשמר השרון
אריאל לוינסון
אריאל לוינסון (נולד ב-15 באוגוסט 1979) הוא מייסד ומראשי הישיבה החילונית בירושלים, פעיל מרכזי בזירת ההתחדשות היהודית בישראל ובהתחדשות העירונית של ירושלים בעשור השני של המאה ה-21. הוא מרצה ומלמד במוסדות חינוך ובאקדמיה, חוקר ומבקר ספרות, פובליציסט, יזם תרבות ומנהל אמנותי בתחומים הקשורים לספרות עברית, היסטוריה יהודית ותרבות ישראלית, יזמות וחדשנות תרבותית. פרסם עשרות מאמרי ביקורת, מאמרים מסות בעיתונות הישראלית ובאתרי אינטרנט מובילים.
ביוגרפיה
אריאל לוינסון נולד וגדל בירושלים למשפחה דתית והתחנך במוסדות לימוד ובישיבות של המגזר הדתי-לאומי, ביניהם ישיבת מעלה גלבוע של הקיבוץ הדתי. בין השנים 1998–2002 שירת בצה"ל כתצפיתן-לוחם ביהודה ושומרון ובגבול לבנון, והיה ממייסדי מדור תצפית בבית הספר למודיעין שדה של חיל האיסוף הקרבי.
לאחר שחרורו מצה"ל עזב לוינסון את העולם הדתי והחל לעבוד כרועה צאן במצפה עזוז בנגב. בשנת 2003 חזר לירושלים והחל ללמוד ספרות עברית ומדעי היהדות באוניברסיטה העברית. במקביל למד לתעודת הוראה במכון ׳כרם׳ בירושלים. במהלך לימודיו יזם אריאל פעילות תרבותית והנחה ערבי ספרות רבים.
בשנת 2005 לוינסון יזם, ביחד עם מיכאל מנקין, את הוצאת כתב העת 'דור ג׳ – חברה צעירה בישראל' בה לקחו חלק יוצרים, פובליציסטים וכותבים בראשית דרכם כגון: עודד נעמן, יפתח אשכנזי, מריק שטרן, נועה מיליקובסקי, ענבר מיכלזון, יאיר אלדן, אריאל זינדר, ועוד. באותן שנים ייסד לוינסון את ליין האירועים 'שוטטות' בירושלים, היוזמה הראשונה שפעלה לחבר את קהל הסטודנטים למרכז העיר המשתקם לאחר האינתיפאדה השנייה.
תוך כדי לימודי התואר השני בספרות עברית החל לוינסון ללמד בבתי ספר תיכון ובמכינות קדם צבאיות ברחבי הארץ, ובשנת 2010 החל בהקמת הישיבה החילונית בירושלים ביחד עם אבישי וול וניר עמית ובשיתוף עם ארגון 'בינ״ה'. עם ייסוד הישיבה החילונית, יצר אריאל לוינסון כראש בית המדרש את התוכנית החינוכית, כשהוא עצמו מלמד בה שני נושאים מרכזיים: היכרות עם ארון הספרים היהודי ולימוד הגותם ויצירתם של 'החילונים הראשונים' דוגמת משה מנדלסון, אחד העם, מיכה יוסף ברדיצ’בסקי, ח.נ. ביאליק ויוסף חיים ברנר.