cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם פיירהורסט
מתכנן גשרים
פיירהורסט בנה לעצמו קריירה ומוניטין. בתחום של הנדסה אזרחית הפך פיירהורסט לשותף הבכיר בחברת ייעוץ הנדסית שמתמחה בתכנון גשרים. הפרויקט הגדול והיוקרתי ביותר היה עיצוב גשר חדש ליד העיר דנדי באורך של 2,250 מטרים. זהו אחד הגשרים הארוכים באירופה, ועלותו הייתה 6 מיליון לירות שטרלינג. הגשר נחנך בטקס בנוכחות אליזבת, המלכה האם. גשרים אחרים שתכנן היו גשר קינגסטון בגלאזגו, גשר המלכה אליזבט השנייה בניוקסל ועוד גשרים רבים בסקוטלנד ובניו זילנד, שם שכנעו אותו לייעץ בפרויקט מבני מסובך במיוחד בראשית שנות השבעים, ושם הוא החליט להשתכן עם פרישתו.
על הישגיו ההנדסיים הוא קיבל תואר דוקטורט ואת אות מסדר האימפריה הבריטית. בשיא יכולתו המקצועית כיבדו את פיירהורסט בנשיאות הסניף הסקוטי של מהנדסי המבנים. הוא חיבר גם מספר ספרים מקצועיים בנושאים הנדסיים.
חברת התכנון שלו ממשיכה להצליח גם היום, ולה 15 סניפים עיקריים וכ-500 עובדים. זו אחת מהחברות הגדולות באנגליה בתחומה.
ריצ'רד דונר
ריצ'רד דונר (באנגלית: Richard Donner; 24 באפריל 1930 – 5 ביולי 2021) היה במאי קולנוע יהודי-אמריקאי ומפיק בחברת הפקות שבבעלותו ובבעלות אשתו, לורן שולר דונר. על אף שדונר ידוע כבמאי הסרט "אות משמיים" (The Omen, שנעשה לו עיבוד מחודש בשנת 2006), סדרת סרטי "נשק קטלני", והסרט "הגוניס", הוא מפורסם ביותר בעקבות יצירת סרט הקומיקס המודרני הראשון, "סופרמן: הסרט", בכיכובו של כריסטופר ריב. ההשפעה הרחבה של הסרט עזרה במידה רבה לבסס את ז'אנר הפנטזיה כסוגה קולנועית מכובדת.
ביוגרפיה
דונר נולד כריצ'רד דונלד שוורצברג ברובע הברונקס, ניו יורק, להייטי ופרד שוורצברג, ולו אחות בשם ג'ואן. הוא החל לעבוד כבמאי פרסומות ובסוף שנות ה-50 עבר לבימוי סדרת המערבונים בכיכובו של סטיב מקווין, "Wanted: Dead or Alive".
דונר שימש כבמאי ליותר מ-25 סדרות טלוויזיה, בהן "הנמלט" (הסדרה המקורית לסרט בכיכובם של האריסון פורד וטומי לי ג'ונס), "האיש השווה מיליונים", "קוז'אק", "סיפורים מהצד האפל", ופרק מפורסם מ"אזור הדמדומים" שנקרא בשם "Nightmare at 20,000 Feet".
בשנת 2006, כמעט שלושים שנה לאחר צאת הסרט "סופרמן 2" – סרט שאותו ביים דונר בו זמנית יחד עם סרט "סופרמן" הראשון אך פוטר בטרם סיים את עבודתו עליו – יצא הסרט בגרסתו של דונר הודות להשפעתם הרבה של מעריצי הקומיקס, בשם "סופרמן 2: הגרסה של ריצ'רד דונר." הסרט כלל 15 דקות נוספות ועריכה שונה לגמרי מזו של הבמאי ריצ'רד לסטר. הסרט זכה לביקורות טובות ולהצלחה רבה ובעיני רבים אף נחשב ליותר טוב מהסרט "סופרמן 2" המקורי.
ב-5 ביולי הלך לעולמו והוא בן 91 במותו.
1904 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1904.
חולות זפת
חולות זפת הם תערובת של חול, חרסית וביטומן. חולות הזפת העשירים מכילים כ-10% עד 12% ביטומן שבתהליך די פשוט, אך יקר בהשוואה להפקה מבארות נפט, ניתן להפריד אותו מחולות הזפת, לזקק אותו ולהפכו לדלק סינתטי או למוצרי דלק. הביטומן נחשב לדלק כבד וניצולת האנרגיה ממנו אינה גבוהה. עם עליית מחירי הנפט בשנים האחרונות, עלתה כדאיות ניצול מרבצי חולות הזפת והכמות השקולה של נפט שניתן להפיק מהם נכנסה רשמית לעתודות הנפט העולמיות הידועות. לתהליך הכרייה וההפרדה באמצעות כמויות גדולות של מים, השפעות סביבתיות קשות של קרקע מופרת (כריתת יערות וחפירת בורות ענק), זיהום אוויר קשה וספיקה נחלשת של מקורות מים בהם נעשה שימוש.
מרבצי חולות הזפת הגדולים ביותר, נמצאים בצפון-מזרח פרובינציית אלברטה שבקנדה. מעריכים כי ממרבצים אלה ניתן להפיק כ-180 מיליארד חביות נפט מה שהופך אותם לעתודות הנפט השניות בגודלן בעולם, לאחר עתודות הנפט של ערב הסעודית המוערכות ב-260 מיליארד חביות נפט. יש האומדים את תפוקת חולות הזפת של ונצואלה, באגן נהר האורינוקו, כאלה של קנדה, אך האתרים בוונצואלה כמעט שלא נחקרו, כך שאומדנים אלה אינם מבוססים דיים. מעריכים ש-75% ממאגרי חולות הזפת בעולם מרוכזים בשני מקומות אלה ושניתן להפיק מהם כמות השווה לכשני שלישים מכמות עתודות הנפט הגולמי הידועות.
היסטוריה
חולות הזפת של אלברטה ידועים מזה מאות שנים. האינדיאנים המקומיים ידעו להשתמש בהם לבעירה, אם כי לא ידעו את טכניקת ההפרדה של הביטומן מהחול. לפני למעלה ממאה שנה גילו כי אם מערבבים את חולות הזפת במים חמים ומנערים את העיסה, הביטומן צף למעלה וניתן לאסוף אותו. ואולם עד 1967 לא נעשה שימוש מסחרי בחולות הזפת משום שתהליך ההפקה היה יקר מאוד. חולות הזפת קבורים בעומק של למעלה מ-25 מטרים מתחת לשטח ביצתי למחצה, באזור גאוגרפי נידח במעבה יער. כדי להגיע ולכרות את חולות הזפת, יש לברא את היער, לפנות את רקב העצים שהצטבר במשך אלפי שנים ולהסיר את שכבת האדמה מעל חולות הזפת. תהליך ההפקה עצמו צורך כמויות מים אדירות ומשאבי אנרגיה. היות שהמכרות נמצאים באזורים קפואים במשך רוב ימות השנה, אספקת המים בעייתית.
אלברטה, קנדה
חולות הזפת משתרעים על שטח של כ-140,000 קמ"ר בצפון אלברטה וההערכה היא כי הם מכילים כ-85% מכמות הביטומן שניתן להפיק בעולם. האתר היחידי בו הביטומן מספיק מרוכז וקרוב לפני השטח הוא באגן נהר האתבסקה. מסביב לעיר פורט מקמרי יש מכרות פתוחים מהם כורים את חולות הזפת. באחד מהמכרות הביטומן נוזלי למדי וניתן להפיק ולזקק אותו בשיטות רגילות. בשאר המכרות יש להפריד אותו מחולות הזפת על ידי הפיכתם לעיסה דלילה, הוספת מים רותחים לעיסה ותהליכי שקיעה של הטין, ואיסוף הביטומן הצף.
חברת סנקור החלה בהפקה ב-1967. מכרה נוסף נפתחו ב-1978 על ידי חברת סינקרוד ולה המכרה הגדול ביותר בעולם, מכל סוג. המכרה השלישי הוא של תאגיד של קנדה ושברון, והוא החל לפעול ב-2003. בכל המכרות מתנהלת העבודה 24 שעות ביממה, במשך כל השנה. טכנולוגיות הפרדת הביטומן החדשות ועליית מחירי הנפט הניעו עוד כמה עשרות חברות נפט לבקש זיכיונות כריה. מעריכים שחברות אלה ישקיעו באזור כמאה מיליארד דולר. עלות ההפקה נכון ל-2007 היא כ-$28 לחבית, ומחיר זה עולה בהתמדה עקב מחסור בכח אדם מיומן ועליית מחירי הציוד.
במכרות אלה משתמשים בציוד החדשני והגדול ביותר בעולם. במכרה של שברון ושל למשל, משתמשים בחמישה מחפרים שלכל אחד כף של 80 טונות. מחפרים אלה ממלאים משאיות ענק, שכל אחת מהו נושאת 400 טון חולות זפת למסוע ההובלה והנעור.
רצועת אורינוקו, ונצואלה
רצועת אורינוקו נמצאת בוונצואלה, מצפון לנהר האורינוקו, מדרומן של המדינות גואריקו, אנסואטגי, מונגס, ודלטה אמקורו, ומשתרעת על שטח של 55,314 קמ"ר. רוחבה נע בין 50 ל-100 ק"מ, והיא נחשבת למאגר הגדול בעולם של נפט כבד מאוד או נפט אקסטרה-כבד (< API של °10). מעבר להיותו בעל צפיפות גבוהה (בין 934 ל-1,050 ק"ג למטר מעוקב), הנפט של אורינוקו הוא גם עתיר גופרית (35,000 מיליגרם לליטר בממוצע) ובעל תכולה גבוהה של ונדיום וניקל, אך דווקא בעל צמיגות נמוכה מה שמבדיל אותו מנפט כבד אחר.
השפעות סביבתיות של הכרייה
העיתון הבינלאומי אפוק טיימס, מוסר מפי כתביו באלברטה, קיילאן פורד ואומיד גוריישי כי תושבים רבים מתלוננים על ריכוזי כספית גבוהים בדגים הנידוגים בנהר אתאבסקה ועל בעיות סביבתיות רבות נוספות. הוצאת הביטומן מצריכה פינוי שטחי אדמה גדולים – בדרך כלל של יערות צפוניים – כדי לחפור בורות פתוחים ענקיים. גם הפרדת הנפט מהביטומן אינה משימה פשוטה. התהליך עתיר האנרגיה המשמש להפקת נפט מהחולות פולט בין פי שניים עד פי שלושה יותר גזי חממה מאשר תהליך הפקתו של נפט רגיל. "חולות הזפת של אלברטה הם המזהמים והמלכלכים ביותר מבין דלקי המאובנים הקיימים כיום", אמר איין ברוס, מומחה לשינויי אקלים מטעם קרן דייוויד סוזוקי.
פיתוח חולות הזפת גובה גם מחיר כבד מהקרקע. ארבע טונות של עפר מועברים ממקומם כדי להפיק חבית נפט אחת בלבד. דו"ח של הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) ציין שחברת Syncrude קנדה, יצרנית נפט החולות הגדולה בעולם, העבירה לבדה יותר אדמה מהכמות בה השתמשו בהקמת החומה הגדולה של סין, תעלת סואץ, הפירמידה הגדולה של גיזה ועשרת הסכרים הגדולים בעולם, יחדיו.
ממשלת אלברטה דורשת שלאחר הוצאת הביטומן מהאדמה, חברות הנפט ישקמו את הקרקע באמצעות תהליכי השבחה. "תוכנית השיקום עובדת באופן חלקי, אך היא לעולם לא תשיב את הקרקע למצב בו הייתה בעבר", אמר סטאן לאורנט, תושב שמורת הילידים פורט מק'קיי. "המאמצים קיימים, אך הם לעולם לא יחזירו את הפירות המסורתיים שגדלו פה; הם לעולם לא יחזירו את העצים המסורתיים בהם השתמשו הילידים הקנדים לצרכים רפואיים, למאכל ולכל מטרה אחרת. אלו לעולם לא יחזרו". פורט מק'קיי ממוקמת בקצה חולות הזפת של אתאבסקה, כ-50 קילומטרים מצפון לפורט מקמרי, מוקד פיתוח חולות הזפת. כאן, באמצע יער צפוני עבות וקדום, באזור המשקיף על נהר אתבאסקה, האוויר נושא עמו צחנה רעילה והנהר מזוהם; הדגים החיים בו, אומרים התושבים, מסוכנים למאכל. "אף אחד כבר לא אוכל דגים מנהר אתאבסקה", אומר לאורנט. "בעבר התושבים שרדו בזכותם".
הוצאת חבית נפט אחת מביטומן דמוי זפת מצריכה בין שתיים לחמש חביות מים, מרביתם נשאבים מנהר אתאבסקה. חברות נפט רבות אומרות שהן משפרת את יעילותן בשימוש שהן עושות במים, ולעיתים ממחזרות אותם יותר מעשר פעמים כדי למזער את ההשפעה על הנהר, אך התועלת ממִחזור המים מקוזזת על ידי ההתפשטות המואצת של הפיתוח. מכון פֶמבינה מעריך שצריכת המים תגדל ב-50 אחוז בשש השנים הקרובות. בסופו של דבר המים האלו יוחזרו לנהר או ייאגרו בבריכות פסולת רעילה שחברת נפט לא משקמת.
מסיבת החוף
מסיבת החוף (באנגלית: The Beach Party) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס משנת 1931 בבימויו של ברט גילט. זהו הסרט הקצר ה-34 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" והעשירי שיצא באותה השנה. עלילת הסרט עוקבת אחר מיקי וחבריו שהולכים ליום כיף בחוף הים עד שהם נתקלים בתקלה בלתי צפויה שפלוטו שולה מהים.
עלילה
לחוף הים הוראס הורסקולר וקלרבל הפרה מגיעים בבגדי ים כשהראשון מעשן סיגר, אחריהם מגיע פלוטו הנושא בפיו סלסלה ובזנבו קנקן קפה. מיד מגיעה מיני מאוס עם שמלת מלמלה גדולה המתגלה כשמשייה הנשואה על ידי מיקי מאוס.
החבורה מגיעה והוראס מבצע זינוק לא מוצלח אל הים בעוד מיקי מנפח גלגל ים בעזרת פלוטו כמשאבה. מיקי ממהר להיכנס לים עם הגלגל אך פלוטו נרתע מהמים, בדיוק כמו קלרבל אשר גל גדול נשטף עליה ומיקי שרואה זאת משליך אליה את הגלגל. בינתיים מיני מארגנת את הפיקניק והוראס מזנק בשנית, בל שוב הוא נכשל. קלרבל צפה על הגלגל ומאבדת את החלק התחתון של בגד הים שלה אשר בתוכו מיקי נתקע. קלרבל רואה את הבגד שלה זז וחובטת בו עם מקל ומגלה בתוכו את מיקי.
לאחר התכתשות קצרה של פלוטו עם סרטן, מיני וקלרבל קוראים לשאר שהארוחה מוכנה. החבורה מתיישבת לאכול בננות, זיתים, תירס, אבטיח ולפלוטו מיקי משליך חתיכת בשר עוף ושורת נקניקים. אך הנקניקים נכנסים לתוך המים ופלוטו, שחשב שהוציא אותם, הוציא במקום זרוע של תמנון. התמנון הזועם דולק אחר פלוטו עד שהשניים מגיעים אל שאר החבורה הנמלטת באימה. מיקי בא לעזרת פלוטו האומלל, שנמצא מתחת לשמיכת הפיקניק, ומשליך צלחות לעבר התמנון שתופס את כולם בזרועותיו הרבות ומשליך אותם חזרה על מיקי. מיני משליכה עליו קערת רוטב שגם אותה הוא תופס ומשליך על פרצופו של הוראס. קלרבל מתחילה ליירט על התמנון זיתים לצידו של הוראס שאוכל פלח אבטיח ויורה את הגרעינים לעברו, מה שאכן גורם לתמנון להסתתר מאחורי סלע.
לטקטיקה הבאה החבורה יורה על התמנון צנצנות של זיתים באמצעות שמיקי שם אותם בגרונה של קלרבל, מיני דוחפת אותם פנימה על ידי משוט והוראס מטיס אותם בכך שהוא בועט בקלרבל. הצנצנות אכן עפות לכיוונו של התמנון אך הן מתנפצות על הסלע בעוד התמנון לועג להם. מיקי אז משליך לעברו עוגן המחובר לחבל אשר כובל את התמנון אליו ושוקע יחד איתו למעמקים. החבורה מריעה בניצחון תוך כדי שפלוטו מגיח מתחת לשמיכת הפיקניק כשעל ראשו קנקן הקפה.
ליגת העל הוולשית
ליגת העל הוולשית (נקראת גם "קַמְרִי פרימייר", באנגלית: Cymru Premier) היא ליגת הכדורגל הלאומית הבכירה בוויילס, ומשתתפות בה כיום 12 קבוצות. הליגה הוקמה באוקטובר 1992 והיא מקצוענית למחצה. עד 2002 קראו לליגה "הליגה של ווילס" (League of Wales או LoW), ושינתה את שמה בעקבות הסכם חסות ל"ליגת העל הוולשית", והחל מ-2019/2020 שינתה את שמה ל"קַמְרִי פרימייר" (Cymru Premier) כאשר "Cymru" הוא שם נוסף למדינת ויילס.
היסטוריה
הליגה נוצרה באוקטובר 1991, על ידי אלוון אוואנס, שהיה המנהל הכללי של התאחדות הכדורגל של ויילס, שהאמין כי נבחרת ויילס תחת איום סגירה של פיפ"א שהתחילה לחייב נבחרות שחברות בה לקיים ליגות מקומיות, וכמו כן פיפא דחקה בה להתאחד עם ההתאחדויות של אנגליה, אירלנד וסקוטלנד, לכדי התאחדות בריטית אחת של האי הבריטי, מה שההתאחדות הוולשית והבריטיות האחרות, לא רצו לעשות.
על כן יצרה ההתאחדות ליגת כדורגל שהחלה לפעול בעונת 1992/1993, ויצאה לדרך ב-15 באוגוסט 1992. עד אז ארגנה ההתאחדות רק את הגביע הוולשי. הקבוצות החזקות ביותר בוויילס באותה תקופה היו: אברדייר אתלטיק, קארדיף סיטי, מרתיר טאון, ניופורט קאונטי, סוונסי סיטי ורקסהאם שהתחרו בליגות האנגליות של הפוטבול ליג עד עתה, בעוד קבוצות וולשיות אחריות התחרו בליגת הפרמייר ליג הצפונית ובליגת הפוטבול ליג הדרומית.
בגלל קישורי תחבורה גרועים מבחינה היסטורית בין צפון לדרום בתוך וויילס (אם כי אלו השתפרו לאחר מלחמת העולם השנייה), לעיתים קרובות היה קל יותר למועדונים וולשים לנסוע לכיוון מזרח-מערב, ולכן מועדונים וולשים נטו להגיע יותר מזרחה לאנגליה עבור מתחרות בליגה ורבים מהצדדים המובילים למחצה המקצועיים בוויילס שיחקו במערכת הליגה האנגלית בכדורגל; בנגור סיטי הייתה חברה מייסדת ליגת העל של אליאנס (כיום הליגה האנגלית הלאומית) בשנת 1979, והגיעו לגמר גביע ה-FA בשנת 1984, לפני שעברו לליגה החדשה בוויילס בשנת 1992.
מהלך הקמת "הליגה של וויילס" התחיל סכסוך בין התאחדות הכדורגל של וויילס (FAW) לבין אותם מועדונים וולשים שרצו להישאר חלק מפירמידת הכדורגל האנגלית. מועדונים אלו כונו ה-"Irate Eight" ("השמינייה הזועמת"), וכלל את בנגור סיטי, בארי טאון, קרנארבון סיטי, קולווין ביי, מרטיר טידפיל, ניופורט, ניוטאון ורילי. באותה תקופה, קרדיף סיטי, סוונסי סיטי ורקסהאם שיחקו בליגת הכדורגל האנגלית, וההתאחדות הוולשית החליטה לאפשר לאותן קבוצות להמשיך לשחק במערכת האנגלית (שם הם משחקות עד היום), אף על פי שהמשיכו להתחרות בגביע הוולשי עוד כמה עונות. הצלחתם של מועדונים אלה בגביעי הוולשית גרמה לכך שהם התמודדו לעיתים קרובות בגביע אירופה למחזיקות גביע למרות העובדה שרקסהאם מעולם לא שיחק מעל הליגה השנייה וסוונסי בילתה שתי עונות בלבד בליגה הראשונה בתחילת שנות ה-80, ואילו קרדיף הייתה קבועה למחצה של הדיוויזיה הראשונה רק משנות העשרים ועד שנת 1962.
הליגה עברה שינוי בעונת 2010/2011 כך שבמקום ליגה אחת בת 18 קבוצות, התפצלה הליגה לליגה עליונה של 10 קבוצות וליגה תחתונה של 10 קבוצות לפי המיקומים בעונת 2009/2010, כמו כן ההתאחדות הוולשית תהיה אחראית בלעדית לליגות האלה במקום חברת ה"פוטבול ליג של ויילס" שתפורק. ביוני 2009 התקבלה ההצעה על ידי רוב הקבוצות בליגה וולשית אך הוחלט שבמקום 10 קבוצות בהצעה המקורית, בליגה העליונה ישחקו 12 קבוצות, כך משחקים שם מאז.
מגפת הכולרה הראשונה
מחלת הכולרה
מחלת הכולרה היא מחלת מעיים זיהומית מדבקת מאוד שנגרמת על ידי חיידקים גראם-שליליים מהמין Vibrio cholerae. החיידקים מועברים באמצעות תווך מימי (שתיית מים וצריכת מזון מזוהמים) וגורמים לשלשולים חריפים שמובילים להתייבשות ואיבוד אלקטרוליטים. המחלה אנדמית בהודו ועל פי רוב מתפרצת בחודשי האביב והקיץ ודועכת לקראת החורף עם הירידה בטמפרטורת המים בהם שוכנים החיידקים, היות שטמפרטורה נמוכה גורמת למותם.
מגפת הכולרה האסייתית הראשונה
מחלת הכולרה היא, כאמור, אנדמית בהודו בכלל ולאורך נהר הגנגס בפרט. לאורך ההיסטוריה במהלך פסטיבלים ואירועי דת שונים תועדו מקרים של הדבקויות בקרב בני האדם. עם שובם הפיצו עולי הרגל המודבקים את המחלה למקום מגוריהם. דבר זה היה מוביל לעלייה מקומית בתחלואת הכולרה, שעם הזמן הייתה דועכת מעצמה.
התפרצות הכולרה בהודו וסביבתה (קיץ 1817-1819)
למרות שמקרי התחלואה הראשונים תועדו כבר בראשית שנת 1816 בפּוּרְנֶאָה (Purnia) שבמדינת ביהר, חוקרים מאמינים כי התפרצות הכולרה שהובילה לממדי מגפה התחילה באוגוסט 1817 במהלך יריד הקומבה מלה שנערך סמוך לעיר גֶ'סוֹר (Jessore, כיום בבנגלדש). התנאים האקלימיים ששררו באותה השנה, שככלו ריבוי של גשמים והצפות נרחבות, הגדילו את הסיכוי להתפרצות המחלה ברמה המקומית. עדויות של רופא מנתח מתארות עלייה מהירה ופתאומית של תחלואת מעיים בקרב החולים, שככל הנראה נבעה מצריכת אורז מזוהם בחיידקי Vibrio cholerae. בין התסמינים שתוארו נמנו הקאות ושלשולים חריפים שגרמו למותם של אלפי בני אדם.
קצב התפשטות המחלה היה גבוה; תוך פרק זמן של שבועיים התפשטה הכולרה ברחבי בנגל ודלתת נהר הגנגס וכעבור חודש התפשטה לעיר קולקטה, שם החלה לצבור ממדים מגפתיים. בנובמבר אותה השנה מאות חיילים בריטים שהוצבו בבנגל נדבקו במחלה במהלך יום אחד. עד לחורף אותה השנה הספיקה הכולרה להתפשט בכל מדינת ביהר ומזרח אוטר פרדש. חודשי החורף של 1817-1818 גרמו לעצירת התפשטותה, אולם בחודש מרץ 1818 התפרצה המחלה מחדש באללהאבאד ומשם התפשטה לאורך נתיבי המסחר והעלייה לרגל, ברחבי כל תת-היבשת ההודית; בקיץ הגיעה למומבאי ולקראת דצמבר חצתה את מצר פלק לסרי לנקה.
קרש הקפיצה של המגפה אל מחוץ לתת-היבשת ההודית היוו, ככל הנראה, החיילים הבריטים שניהלו סדרה של מערכות כנגד חיילים נפאליים ואפגניים לאורך גבולותיה הצפוניים של הודו; לנפאל חדרה המגפה בשנת 1818 ובשנת 1819 לבורמה.
התפשטות המגפה לדרום-מזרח ומזרח אסיה (1820-1822)
בחודש מרץ 1820 התפשטה המגפה לאזור האי סומטרה שבאינדונזיה, ולחצי האי המלאי באזור מלזיה וסיאם. למלזיה חדרה הכולרה דרך העיר ג'ורג' טאון שבמדינת פננג מהודו ומשם החלה להתפשט צפון-מערבה דרך מחוז סוֹנְגְקְהְלָה שבסיאם, לאורך נהר צ'או פראיה, כשהעיר הראשונה שהושפעה מן המגפה הייתה סָייבּוּרִי (Saiburi). פליטים רבים נושאי כולרה שהחלו להימלט ממחוז סמוט פרקן הפיצו את המחלה, בחודש מאי אותה השנה, לבירה בנגקוק. בבנגקוק גרמה המגפה למותם של כ-30,000 בני אדם, כחמישית מתושבי העיר. בהלה גדולה אחזה בתושבי העיר, דבר שהוביל את המלך ראמה השני לצאת בקריאה לתפילות המוניות ולשחרור אסירים ובעלי חיים כלואים. מבחינה רפואית סיאם לא הייתה ערוכה כלל לאסון בקנה מידה שהתרחש (רפורמה נרחבת בוצעה בעקבות המגפה שהובילה להכנסת הרפואה המערבית למדינה). באפריל 1821 נחלשה עוצמת המגפה בסיאם עם התקדמותה לעבר וייטנאם.
בחודש ספטמבר 1820 הגיעה המגפה למנילה שבפיליפינים. מקרי הכולרה הראשונים נצפו ב-4 באוקטובר לאורך נהר פָּסִיג (Pasig). בפיליפינים נפוצה השמועה כי הנתינים הזרים הם אלה שהפיצו את המגפה בקרב תושבי האיים על ידי זיהום מקורות המים כדי להרוג כמה שיותר מקומיים ולהשתלט על המדינה. כתוצאה מכך במנילה ובקוויט יצא המון משולהב לרחובות והחל לתקוף נתינים זרים. במהומות נרצחו 28 אירופאים ומספר סינים. כעבור יומיים, בעקבות התערבות הרשויות, פסקו המהומות.
באפריל 1821 התפשטה המגפה לג'אווה ובורנאו שבאינדונזיה, מלזיה וברוניי. לג'אווה חדרה הכולרה מהודו דרך נמל סֶמַרַנְג. ב-27 באפריל התפשטה לג'קרטה ומשם ליתר מחוזות האי. אף על פי שלקראת החורף של אותה השנה נעלמה הכולרה כמעט לחלוטין מג'אווה, היא התפרצה מחדש לסירוגין מספר פעמים במהלך השנים 1822-1824.
במהלך אותה השנה הגיעה המגפה גם לגואנגג'ואו שבסין, ככל הנראה מבנגקוק, ולשתי ערי נמל נוספות: וֶנְגְגַ'אוּ (Wenzhou) ונִינִגִּבּוֹ (Ningbo). בשנת 1821 הצליחה המגפה להתפשט לתוך עמק ינגצה, ושנה מאוחר יותר כל צפון סין ומונגוליה הושפעו מהכולרה והמגפה הגיעה לשערי בייג'ינג. בצפון התפשטה המגפה עד לעיר הגבול קְיָאחְטָה (Kyakhta) שברפובליקת בוריאטיה.
מקוריאה וסין חצתה המגפה את ים סין המזרחי ומצר קוריאה והגיע לנמל נגסאקי שביפן בשנת 1822 (חוקרים אחרים משערים שהמגפה הגיע ליפן מג'אווה). מנגסקי התפשטה הכולרה בכל רחבי האי קיושו, למחוז נָגָאטוֹ (Nagato) שבהונשו ובאמצעות נתיבי המסחר בים הפנימי סטו לאוסקה. המגפה הגיע עד לשערי קיוטו, אולם לא התפשטה מעבר להָאקוֹנֶה (Hakone), ככל הנראה הודות לשטח ההררי של האזור והגעת עונת החורף. חוקרים מעריכים שאם המגפה הייתה מגיעה בחודשי הקיץ, ולא לקראת הסתיו כפי שקרה במציאות, היא הייתה מספיקה להתפשט הרבה יותר ממה שהספיקה בפועל. יפן היוותה את גבול תפוצתה המזרחית של המגפה.
התפשטות המגפה לדרום-מערב אסיה (1821-1823)
בשנת 1821 הביאו החיילים הבריטים, שהגיעו ממומבאי, למסקט שבעומאן יחד עמם את הכולרה לחצי האי ערב. במסקט לבדה נפלו 10,000 תושבים קורבן למחלה. בהמשך אותה השנה החלה המגפה להתפשט צפונה ומזרחה; בנתיב אחד התקדמה הכולרה לעבר בחריין ולעיר הנמל הפרסית בנדר עבאס. באוגוסט אותה השנה הגיעה המגפה למחוז בושהר ולערים כַּזֶרוּן (Kazerun) ושיראז, ומשיראז היא התקדמה לעבר טהראן. בין השנים 1822-1823 הגיעה כולרה לעיר ראשת לחופו הדרומי של הים הכספי. בנתיב השני, בשנת 1821, הגיעה המגפה לעיר בצרה שבעיראק ומשם במעלה הנהרות שט אל-ערב וחידקל לבגדאד. לקראת חורף אותה השנה ירדו ממדי התחלואה באזור, אולם לקראת אביב 1822 פרצה הכולרה מחדש בכל אזור מסופוטמיה ואנטוליה. לאחר הניצחון הפרסי בקרב ארזורום על האימפריה העות'מאנית (1821) פשטה מגפת הכולרה בקרב הצבא הפרסי שבדרכו חזרה לפרס הפיץ אותה בעיר חוֹי (Khoy). משם התפשטה המגפה לתבריז ולטביליסי שבתחומי האימפריה הרוסית.
התפשטות המגפה לאסטרחן ולמזרח אפריקה (סתיו 1823)
המגפה הגיעה לעיר הנמל אסטרחן בספטמבר 1823 באמצעות סוחרים מראשת שבפרס ומטביליסי. התפרצות הכולרה באסטרחן לא נמשכה זמן רב שכן מזג האוויר הקר מהרגיל של חורף 1823-1824 קטל את חיידקי ה-Vibrio cholerae במקורות המים של האזור. אסטרחן היוותה את קצה גבול תפוצתה הצפון-מערבי של המגפה תודות לשילוב מאמצי הרשויות בעיר להטיל הסגרים ומזג האוויר החורפי שהגיע.
בערך באותו הזמן דווחו מקרי כולרה גם בזנזיבר ובמאוריציוס שבמזרח אפריקה, לשם התפשטה המגפה באמצעות נתיבי המסחר הימיים מעומאן וממומבאי. איים אלה היוו את קצה גבול תפוצתה הדרום-מערבי של המגפה.
העלמות המגפה (חורף 1824)
בטרם עידן האנטיביוטיקה האמצעים היחידים שעמדו לרשות המדינות המודבקות היו ניסיונות להטיל הסגרים (קרנטינה), לאזן את ארבעת הליחות בגוף, להקיז דם ולשנות את תפריט התזונה של החולים. טיפולים אלה לא עזרו בעצירת המגפה ובריפוי החולים ומספר הקורבנות רק הלך והאמיר. כיום לא ניתן לקבוע בוודאות את המספר המדויק של הקורבנות (במהלך המגפה לא בוצע תיעוד שיטתי ומסודר של החולים והקורבנות), אף על פי כן חוקרים מעריכים כי המספר הגיע למאות אלפים, אם לא להרבה יותר.
מדינות רבות ביבשת אסיה הפכו בעקבות המגפה, בדומה להודו, אנדמיות לכולרה. מצב זה הוביל להתפרצויות רבות נוספות של המחלה, בקנה מידה אזורי ומגפתי, במרוצת המאות ה-19 וה-20.
מודל הארץ השטוחה
מודל הארץ השטוחה הוא תפישה עתיקה ושגויה של צורת הארץ, הרואה אותה כמשטח מישורי או בצורת דיסק. תרבויות עתיקות רבות החזיקו בתפיסה הזו של מודל הארץ, כולל יוון עד לתקופה הקלאסית, תרבויות הברונזה והברזל של המזרח הקרוב עד לתקופה ההלניסטית, הודו עד לתקופת הגופטה, וסין עד המאה ה-17.
הפרדיגמה הזאת הייתה גם בדרך כלל מוחזקת בתרבויות של הילידים האמריקאים, והמושג של ארץ שטוחה עם שמים בצורת קערה הפוכה היה נפוץ בתקופה שקדמה למהפכה המדעית.
בעידן המודרני, תאוריות על הארץ שטוחה מאומצות על ידי ארגונים פסאודו מדעיים כגון אגודת הארץ השטוחה.
מערב אסיה
בחשיבה המצרית העתיקה ובקרב אנשי מסופוטמיה, העולם הוצג כדיסק שצף במרחבי האוקיינוס. מודל דומה נמצא בשירת הומרוס מהמאה ה-8 לפנה"ס, שכתב: "אוקיינוס, המים המקיפים את פני המישור העגול של הארץ, הוא המכיל של כל החיים ואפשר גם שמכיל את כל האלים".
טקסטים הכתובים על הפירמידות וטקסטים על ארונות קבורה במצרים העתיקה מצביעים אף הם על קוסמוגרפיה דומה: אוקיינוס מקיף שטחים יבשים או איים.
בתנ"ך אין ציון לכך שהארץ היא כדור, אולם מסוגיות שונות הנידונות בתלמוד ניתן להבין כי חז"ל תפשו את הארץ כשטוחה, ונחלקו בשאלות כגון האם צורתה עגולה או ריבועית ומהו עוביו של הרקיע. מתוך הנחה שהקוסמולוגיה העברית הייתה דומה לזו של שאר תרבויות המזרח הקדום, החוקרים סבורים כי גם בארץ ישראל דמיינו את הארץ כדיסק צף על פני המים, כאשר רקיע בצורת קערה הפוכה הפריד את הארץ מן השמים.
משוררים
גם הומרוס וגם הסיודוס כשתיארו את צורת העולם, הם תיארו דיסק בצורת מגן אכילס - הגיבור היווני המיתולוגי.
מסורת פואטית זו של אוקיינוס אינסופי המקיף את הארץ שבצורת דיסק מופיעה גם אצל המשוררים סטסינוס, מימנארמוס, אייסכילוס, ואפולוניוס מרודוס.
תיאורו הקוסמוגרפי של הומרוס על הצורה הדיסקית של מגן אכילס עם האוקיינוס הסובב אותו חוזר על עצמו מאוחר יותר ב"פוסטומריקה" של קוינטוס סמירנאוס (המאה ה-4), הממשיך את תיאור סיפור מלחמת טרויה.
פילוסופים
ישנם כמה פילוסופים קדם-סוקראטיים שהאמינו שהעולם שטוח: תאלס (המאה ה-6 לפנה"ס) על פי מספר מקורות, לוקיפוס (המאה ה-5 לפנה"ס) ודמוקריטוס (בן המאה ה-4 וה-3 לפנה"ס) לפי אריסטו.
תאלס חשב שהאדמה צפה במים כמו בול עץ. עם זאת, נטען כי תאלס למעשה האמין שכדור הארץ הוא בעצם עגול. אנכסימנדרוס (המאה ה-6 לפנה"ס) האמין שכדור הארץ הוא גליל קצר בעל ראש עגול שטוח שנותר יציב משום שהוא נמצא באמצע היקום, במרחק שווה מכל שאר הדברים. אנכסימנס האמין ש"הארץ שטוחה ומרחפת באוויר, באותו אופן שבו השמש והירח ושאר גרמי השמים מרחפים, שכולם לוהטים מחום, ומרחפים באוויר בגלל המשטחיות שלהם". קסנופנס (תחילת המאה ה-5 לפנה"ס) סבר כי כדור הארץ שטוח, כאשר צדו העליון נוגע באוויר, והצד התחתון נמתח למטה ללא גבול.
האמונה שהארץ היא שטוחה המשיכה להיות רווחת גם במהלך המאה ה-5 לפנה"ס. אנכסגורס (450 לפנה"ס) הסכים כי הארץ היא שטוחה, ותלמידו ארכלאוס האמין כי הארץ השטוחה מורדת באמצע כמו צלחת, כדי להסביר את העובדה שהשמש לא זורחת וקורנת באותו זמן על כל העולם.
אירופה
העמים הנורדים והגרמאניים הקדמונים האמינו בכך שהארץ היא שטוחה כאשר היא מוקפת באוקיינוס מכל הכיוונים, וציר העולם, עץ העולם (יגדראסיל), או העמוד הגדול (אראמינסול) נמצא במרכזה. באוקיינוס המקיף את הארץ ישב נחש בשם יורמונגנד. חשבון הבריאה הנורדי שהשתמר בגילפאגינינג מהאדה פרוזאית קובע שבמהלך הבריאה של הארץ הונח סביבו ים עצום שלא ניתן לחצות אותו.
וכך נאמר שם על ידי ויאפנהר:.
ב"בבואת המלך" (Konungs skuggsjá) - ספר מהמיתולוגיה הנורדית המתוארך לסביבות שנת 1250, כבר הוסק שצורת הארץ היא כדורית.
המלחמה על המים
"המלחמה על המים" (מכונה גם הקרב על המים) היא כינוי לסדרת מאבקים בין ישראל למדינות ערב הגובלות בה, בעיקר סוריה, סביב ניצול מקורות המים בצפון ישראל. על פי הגדרה רחבה, הקרב על המים התרחש בשנים 1951–1966. הגדרה צרה יותר מתייחסת לניסיונה של סוריה בשנים 1964–1966 להטות את מקורות הירדן - נחל דן, בניאס וחצבאני, כך שלא ישפעו לירדן ההררי בשטח ישראל ולהעבירם בתעלה מזרחית לכנרת (על גבי השלוחות המערביות של הגולן) אל הירמוך והירדן הדרומי, שהיו מחוץ לשטחה של ישראל. המלחמה על המים נחשבת לאחד הגורמים העיקריים למלחמת ששת הימים, והייתה גורם חשוב בקביעת האסטרטגיה הערבית ל.
גאוגרפיה
נהר הירדן הוא מקור המים המתוקים הגדול בישראל. הוא נוצר מאיחודם של שלושה נהרות: החצבני – שמקורותיו בלבנון; הבניאס – שמקורותיו היו בזמנו בסוריה; והדן – שמקורותיו בישראל וסוריה עד למלחמת ששת הימים. שלושת הנחלים חוברים אל הירדן באזור כפר בלום שבעמק החולה. נהר הירדן עבר לפני מלחמת ששת הימים קרוב מאוד לגבול הסורי, בקטע המתחיל בתל דן ומסתיים בכנרת.
רקע מדיני
ב-1949 נחתמו הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לבין מצרים, ירדן, לבנון וסוריה. הסכם זה הביא לסיומה של מלחמת העצמאות. סוריה הייתה האחרונה מבין המדינות עמה הגיעה ישראל להסכם, כאשר סלע המחלוקת היה מיקומו של קו שביתת הנשק. סוריה הייתה הפולשת היחידה לשטחה הריבוני של מדינת ישראל שבתום הקרבות נותרו בשליטתה שטחים שעל פי תוכנית החלוקה וקו הגבול הבינלאומי נועדו להיות בתחום המדינה היהודית. ישראל טענה שקו שביתת הנשק צריך לחפוף לגבול הבינלאומי, לכן, בחזיתות האחרות, הסיגה את כוחותיה משטחים שלא יועדו לה וכך ציפתה שתנהג גם סוריה. בהסכם שביתת הנשק, שנחתם ב-20 ביולי 1949, נקבע כי השטחים שעליהם השתלטו הסורים ממערב לגבול הבינלאומי ושטחים נוספים יהיו במעמד של שטחים מפורזים, דהיינו, אין להכניס אליהם כוחות צבא. בנוסף, נקבע בהסכם שיש להחזיר את החיים האזרחיים באזורים אלה למסלול רגיל. ישראל נתנה לסעיף 'נורמליזציה של החיים האזרחיים' פירוש מרחיב, כלומר, פיתוח; ואילו סוריה אימצה פירוש סטטי – שימור המצב הקיים.
עד 1967 סבלה ישראל מנחיתות טופוגרפית לאורך הגבול עם סוריה, למעט באזור כורזים. השליטה הישראלית בגבול עם סוריה ולבנון הושגה באמצעות שני גושי הגנה: גוש תל-חי – שכלל את הגליל העליון המזרחי עד קיבוץ עמיעד; גוש כנרת בדרום – שכלל את הכנרת וחופיה, עמק הירדן ועד קיבוץ גשר. המפקדה שכנה במשטרת צמח. השליטה הסורית נעשתה דרך מפקדה שישבה בקוניטרה ועוד מספר מפקדות חטיבה שישבו בפיק שבדרום הרמה, בבית המכס העליון ובזעורה שבצפון רמת הגולן. בתקופה שבין 1953 ל-1967 התגוררו באזור הגבול כ-25 אלף ישראלים ב-35 יישובים.
עבודות ההטייה
תוכניות למפעל מים ארצי הוכנו עוד בימי המנדט הבריטי, והתבססו על ניצול מי האזור כולו ובתוך זה הליטני. בתחילת שנות החמישים התגבשה תוכנית לפיה יוטה חלק ממי הירדן באזור גשר בנות יעקב ויובל בתעלות ובצינורות עד לנגב.
ב-1950 הוקם הוועד לתכנון המים הארצי. ב-1952 הוגשה הצעה להקים מפעל להטיית מי הירדן לנגב. עוד טרם האישור הסופי של הממשלה, החלה חברת תה"ל (תכנון המים לישראל) יחד עם "סולל בונה" להתארגן לעבודה. בספטמבר 1953 הוחל בעבודות על תעלת ההטיה, אך בעקבות ההתנגדות הסורית ממשלת ישראל הפסיקה את העבודות.
כדי למצוא פתרון לחלוקת מי הירדן ולהנחת יסוד למפעלי פיתוח אזוריים, שיגר הנשיא האמריקני אייזנהאואר ב-1953 את איש העסקים אריק ג'ונסטון בתור "שגריר מיוחד לענייני מים", שינסה להגיע לפשרה בשאלת חלוקת מכסות המים. על פי התוכנית שהציע, לישראל הוקצבו מעל 38 אחוזים ממכסת מי הירדן והיתר הוקצו למדינות ערב, כאשר ירדן קיבלה את מכסת המים הגדולה ביותר. חלוקת מכסות המים נועדה להביא לשיתוף פעולה, לפחות מוגבל, בין ישראל למדינות השכנות. ביולי 1955 אישרה ממשלת ישראל את התוכנית וגם הוועדה הטכנית של הליגה הערבית קיבלה אותה. אולם שלושה חודשים לאחר מכן דחתה אותה הוועידה המדינית של הליגה הערבית, בטענה כי קבלת התוכנית פירושה הכרה בישראל.
ישראל וירדן החלו בפעילות לפיתוח מפעלי המים לאחר מערכת סיני. ממלכת ירדן הייתה הראשונה לפעול ובאוגוסט 1958 החלה, בסיוע כלכלי אמריקני, בפיתוחה של תעלת הע'ור, מנחל הירמוך לאורך הצד המזרחי של הירדן, להשקיית 120 אלף דונמים. בעקבות העבודות בירדן נקטה ישראל יוזמה משלה להטיית מי הירדן דרומה. ראש הממשלה דוד בן-גוריון הביא בחשבון את מדיניותה של ארצות הברית בשאלת המים, לפיה כל תוכנית לניצול מי הירדן חייבת לעמוד במכסת המים שנקבעה בתוכנית ג'ונסטון. ממשלת ישראל, שקיבלה תמיכה וגיבוי מהאמריקנים, העדיפה הסכם לשיתוף פעולה עם שאר מדינות האזור בנושא המים, אולם הייתה נחושה להטות את מי הירדן אל הנגב בהסכמת הערבים או בלעדיה.
העמדה הסורית
הסורים הציגו בפני מוסדות הליגה הערבית מספר טיעונים להתנגדות למפעל המים שיזמה ישראל:
השתלשלות האירועים
המלחמה על המים התנהלה במשך 15 שנים, בארבע גזרות:
גזרת אגם הכנרת (1951–1957)
נהר הירדן נשפך אל הפינה הצפון-מזרחית של אגם הכנרת. מי הנהר מביאים מן הגליל מזון עשיר לדגה, אשר מתרכזת בחלק זה של האגם. באזור עבר קו הגבול, 10 מטרים ממזרח לקו המים. הסורים הקימו ברצועה זו מוצבי לחימה, מהם התנכלו לדיג הישראלי באמצעות תפיסת רשתות וסירות דיג. תחילה היו חילופי אש מנשק קל, זה המשיך לירי מקלעים, תותחי 20 מ"מ מספינות משוריינות של חיל הים ועד שימוש סורי בטילים נגד טנקים. כדי לפגוע בכושר הצבאי הסורי ממזרח לכנרת, בוצעו מדי פעם פשיטות ופעולות תגמול, הבולטות שבהן: מבצע עלי זית ומבצע סנונית.
ייבוש אגם החולה (1953–1957)
מדינת ישראל ביקשה לצרף לקרקעותיה החקלאיות כ-600 אלף דונם של אדמה חקלאית ופורייה, באמצעות ייבוש אגם החולה, שגרם לא מעט בעיות – מחלות, יתושים והצפות. ייבוש האגם נתפס כחשוב משום שיקטין את כמות המים המתאדים ויגדיל את כמות המים הניתנים לניצול, בין היתר לצורך מוביל המים הארצי. הוא גם יוסיף אדמות לעיבוד חקלאי ויגביר את אחיזתה של ישראל בשטח המפורז. העבודות לייבוש החולה החלו בראשית 1951, חלקן היה אמור להתבצע באזור המפורז וחלקן על אדמות בבעלות ערבית. כבר לאחר חודשיים פתחו הסורים באש אל עבר טרקטורים שעבדו בשטח, שהיה כולו בריבונות ישראלית. שתי תקריות רחבות היקף התרחשו באזור: האחת, כאשר מוצבים סורים פתחו באש לעבר סיור ישראלי שעשה דרכו לאל-חמה והרגו שבעה מאנשיו. השנייה, הייתה בתל מוטילה, שמצפון לכנרת, במהלכה נהרגו 40 חיילי צה"ל. נושא ייבוש החולה הועלה בפני מועצת הביטחון של האו"ם. בין השאר טענו הסורים שהם תוקפים משום שחלק מהשטחים המיועדים לייבוש שייכים לערבים פלסטינים, שגורשו על ידי ישראל במלחמת העצמאות, וכי שטח האגם המיובש יוכל לשמש כשטח תמרון לשריון ישראלי שיתקוף את הגולן. לבסוף נמצא פתרון לפיו, ישראל הצליחה לבצע את העבודות בלא להזדקק לאדמות שבבעלות ערבית. באוקטובר 1953 החלו לעבוד באגם שני מחפרי ענק משוריינים כדי לכרות את שתי התעלות – המזרחית (הירדן) והמערבית, שעתידות לנקז את מי האגם. באוקטובר 1957 הושלמו העבודות ונפתח ה"פקק" – סכר המים שהוקם זמנית במוצא הדרומי של הירדן מן האגם. בכל שנות העבודה הפריעו הסורים לעבודות על ידי אש שנורתה ממוצביהם, ובשני הצדדים היו נפגעים רבים.
הטיית נהר הירדן בגשר בנות יעקב (1953–1956)
תוואי מוביל המים הארצי - חלופת תעלת ההטיה (או בשמה האחר חלופת תעלת הירדן ההררי), ראשיתה בשטח המפורז המרכזי, מדרום לימת החולה בגזרת גשר בנות יעקב שבגליל העליון המזרחי. התכנית נועדה להסיט את מי הירדן ההררי דרומית לגשר ולהפנותם את מרביתם בכוח הגרביטציה בתעלה פתוחה למאגר טבחה ומשם לבקעת בית נטופה - מאגר צלמון ומאגר אשכול ומשם לנגב. חלק מהמים יועדו לייצור חשמל הידרואלקטרי בנפילתם לכנרת ולחזור ולהשאב בשעות הלילה בתעריף חשמל מוזל למאגר טבחה ומשם לבקעת בית נטופה. ב-2 בספטמבר 1953 החלו העבודות על "תעלת הירדן". הסורים התנגדו לפעילות ישראל באזור המפורז בגשר בנות יעקב, וטרפדו את העבודות שם באמצעות ירי. במקביל הם מחו לאו"ם על העבודות שמבצעת ישראל. ישראל הפסיקה את העבודות עד לקבלת החלטה בעניין במועצת הביטחון. בינואר 1954 הגישו מעצמות המערב הצעת החלטה שהתירה את המשך העבודות, לאחר הבטחת ערובות לזכויות הערבים בקרקע ובמים. אלא שברית המועצות הטילה וטו וההצעה נדחתה. לבסוף, כעבור שלוש שנים, נאלצה ישראל להפסיק את עבודות ההטיה ולהשאיר בשטח שמדרום לשטח המפורז תעלה חפורה מדופנת וסכרי מים.
תגובת מדינות ערב: הטיית החצבאני והבניאס (1963–1967)
ב-10 ביוני 1964 הושלם בישראל מפעל המוביל הארצי שהוביל מים מהכנרת למרכז ישראל ודרומה.
בוועידת הפסגה הערבית הראשונה שנערכה בשנת 1964 בקהיר התקבלה ההחלטה להטות שניים ממקורות הירדן – החצבני והבניאס – ולגרום פגיעה קשה במשק המים הישראלי. על פי התוכנית, יוקם סכר על הירמוך התחתון (שבממלכת ירדן), שימנע מישראל את השימוש במי הירמוך; סוריה תחפור תעלה ובעזרתה תטה את הבניאס ותחברו לירמוך; ולבנון תטה את החצבני עד לבניאס. התוכנית נועדה לשלול מישראל כשליש מכמות המים שתוכננו לזרום במוביל הארצי, בנוסף, צמצום זרימת המים יגרום להמלחת אגם הכנרת בשל מניעת מים מתוקים משני הנהרות הללו.
הסורים היו הראשונים שהזדרזו להתחיל בעבודות ההטיה, והחלו להכשיר את תוואי התעלה מדרום לבניאס. עם תחילת העבודות, הזהירה ישראל את סוריה שהיא לא תשלים עם הטיית שניים ממקורות הירדן. מאחורי הקלעים פעל אלי כהן בדמשק. באחד הנשפים לכבוד עלייתה של מפלגת הבעת' לשלטון בסוריה הוזמן גם מוחמד בן לאדן, קבלן עבודות ציבוריות סעודי וראש חברת קבוצת בן לאדן ומהנדס מתקן ההטיה. אלי כהן, שאף הוא הוזמן, יזם שיחה עם בן לאדן מתוך שידע מי עומד מולו בכוונה לדלות ממנו פרטים אודות המתקן. בן לאדן אשר ידע כי אלי כהן מקורב לצמרת הבעת' ולאמין אל-חאפז, נשיא סוריה בעת ההיא, במיוחד, הרגיש חופשי לדבר עמו. בפני כהן נחשפה התוכנית לפרטיה. יתרה מזאת, הוא הצליח לגלות כי רק על ידי הפצצה ופגיעה ישירה אפשר להרוס את מתקן ההטיה, ואין כל סיכוי לכוח רגלי לפעול באזור שכן כל האזור שמסביב למתקן ההטיה, ממוקש. כאשר נכנס ציוד מכני הנדסי לאזור החרמון, ישראל הזהירה את הסורים בירי מנשק קל. ההסלמה לא איחרה לבוא, הארטילריה הסורית פתחה באש על היישובים הישראלים בעמק החולה וצה"ל השיב באש ארטילריה וטנקים והשמיד את הצמ"ה. הסורים העבירו את עבודות ההטיה לגזרה המרכזית, מול קיבוץ גדות. במאי 1965 טנקים ישראלים נכנסו לאזור המפורז המרכזי והשמידו את הציוד הסורי, התגובה הייתה הפגזה סורית. בסה"כ הסורים הכשירו תוואי לתעלה שאורכו 40 ק"מ, והכינו תעלה מדופנת שאורכה 1.5 ק"מ בדרום הגולן.
לעבודות הצטרפה גם לבנון, לאחר לחץ מצד מדינות ערב. בכינוס ממשלות ערב דרשה סוריה לרכז כוח אווירי ערבי שינטרל את העליונות האווירית הישראלית. מצרים דבקה בעמדתה, לפיה אינה מוכנה עדיין להסתכן בעימות עם ישראל. סוריה הבינה שהיא לבד במערכה נגד ישראל והחליטה לאמץ אסטרטגיה עקיפה – נוסף על פעילות הצבא הסורי (חדירות לשטח ישראל, ירי וכו'), תמיכה וטיפוח של חוליות פלסטיניות לביצוע פיגועים, במטרה לשבש את החיים בישראל ובעיקר לפגוע במתקני המים. המתח באזור גבר והתדרדר במהירות. ב-14 ביולי 1966 תקף חיל האוויר הישראלי והשמיד את הציוד המכני שעבד במקום ואת התעלה שנחפרה. זה היה ניסיונם האחרון של הסורים להטות את מקורות הירדן.
בסוף יולי 1965, הלבנונים הבינו שהם לא יצליחו בהקמת מפעל ההטיה בזמן שישראל ממשיכה לתקוף את העבודות על המפעל, ולכן הם החליטו להפסיק את הבנייה. הסורים לעומתם המשיכו בעבודות בקטעים שונים, אך הן התנהלו באיטיות, ולאחר מכן גם הסורים הפסיקו את העבודות על מפעל ההטיה. גם שנים לאחר סיום מפעל ההטיה, אפשר לראות קטעים מניסיון זה ליד נחל סמך ובאזור דרום הכנרת. יש הטוענים כי 'המלחמה על המים' למרגלות הגולן הייתה גורם מרכזי לפרוץ מלחמת ששת הימים. היא נפסקה רק כאשר צה"ל כבש את רמת הגולן ביוני 1967.
לאחר מלחמת ששת הימים נמצאים כלל מקורות הירדן בשטחה הריבוני של מדינת ישראל.
כיום ניתן להבחין בקטע תעלה מדופן למוביל הישראלי בגזרת כורזים, ובדרום הגולן ישנן שתי תעלות הטיה שהסורים לא השלימו בנייתן.
שדרות מדיסון 550
שדרת מדיסון 550 (בעבר: בניין AT&T ולאחר מכן בניין סוני) הוא גורד שחקים הנמצא במנהטן, ניו יורק. המגדל בן ה-37 קומות נמצא על שדרת מאדיסון בין הרחובות 55 ו-56 ובנייתו הושלמה בשנת 1984. הוא שימוש תחילה את משרדי תאגיד התקשורת האמריקאי AT&T וכיום את חברת סוני בארצות הברית.
אדריכלות
הבניין תוכנן על ידי האדריכל פיליפ ג'ונסון (יחד עם שותפו הידוע פחות, ג'ון ברגי) ונחשב לאבן דרך בהתפתחות הסגנון הפוסט-מודרני באדריכלות האמריקאית. העיצוב השנוי במחלוקת של כותרת המגדל, אשר זכה לכינוי "גמלון צ'יפנדייל" על שם מעצב הרהיטים תומאס צ'יפנדייל, יחד עם האורנמנטיקה הכללית של הבניין הפכו אותו לנושא מרכזי בשיח האדריכלי הפוסט מודרני. הבניין שעיצב ג'ונסון, שנחשב כמי שהשפיע רבות על הסגנון הבינלאומי בארצות הברית, בהשפעת ידידו האדריכל מיס ון דר רוהה, שונה מאוד מתכנוניו המוקדמים ויחד עם מספר מבנים נוספים מסמל את מעברו לסגנון זה.
עיצוב הגמלון בעל החור העגול בכותרת, עיצוב החזית המצופה בגרניט כתומה-ורודה ובולטת לעין ותכנון הכניסה המקושתת בגובה של כ-7 קומות בקומת הקרקע יוצרים מבנה בעל עיצוב המשתמש בצורות הלקוחות מן האדריכלות הקלאסית ומזכיר גם את עיצוב הארונות הקלאסיים. עם זאת, המבנה הוא חדיש ובנוי בטכנולוגיה של סוף המאה ה-20, והקישוטים שנוספו לו הם סממנים פוסט מודרניסטים מובהקים. המחלוקת סביב עיצוב המגדל הייתה לאור הסגנון שהפך מקובל לבניית גורדי שחקים בארצות הברית, החל משנות ה-60 שהושפעו רבות מבניין סיגראם של מיס ון דר רוהה.
ג'פרי טמבור
ג'פרי מייקל טמבור (באנגלית: Jeffrey Michael Tambor; נולד ב-6 ביולי 1944) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי, זוכה פרס גלובוס הזהב, פרס אמי ופרס גילדת שחקני המסך. מוכר מהופעותיו בסדרות "המופע של לארי סנדרס", "משפחה בהפרעה" ו-"טרנספרנט" ובסרטים "נערה בהפרעה", "הגרינץ'" "הלבוי", "הלבוי 2: צבא הזהב", "סופרהירו" ו"בדרך לחתונה עוצרים בווגאס".
ביוגרפיה
טמבור נולד בסן פרנסיסקו שבארצות הברית לאיליין ובארני טמבור. גדל במשפחה יהודית-קונסרבטיבית ממוצא הונגרי. טמבור למד ב"אוניברסיטת סן פרנסיסקו" ולאחר מכן עבר ל"אוניברסיטת ווין סטייט" דטרויט שם קיבל את תואר מוסמך אוניברסיטה.
טמבור התחתן בשנת 1991 עם קת'רין מיטצ'ל, הנישואים החזיקו מעמד 8 שנים ולבסוף נפרד הזוג ב-1999. בשנת 2001 נישא טמבור בשנית הפעם לקאסיה אוסטלון, להם נולדו 6 ילדים.
ב-1998 שיחק טמבור בדרמת המסתורין "לפגוש את ג'ו בלאק" בכיכובם של אנתוני הופקינס ובראד פיט, בסרט מגלם טמבור את דמותו של קווינס, בנוסף הופיע טמבור בתפקידים קטנים בקומדיות "ד"ר דוליטל" ו"משתגעים על מרי". ב-1999 שיחק טמבור בדרמה הביוגרפית "נערה בהפרעה" בכיכובן של אנג'לינה ג'ולי, ווינונה ריידר שם גילם את ד"ר מלווין פוטס המטפל בהפרעותיה של מליסה רוו.
בשנת 2000 שיחק טמבור בתפקיד ראשי בקומדיה המשפחתית זוכת פרס האוסקר של רון הווארד "הגרינץ'", בסרט משחק טמבור את אוגוסטוס מאייהו, ראש העיר של עיירת חורף קסומה ואויבו של הגריניץ' (ג'ים קארי) עוד מתקופת ילדותם. כמו כן גילם טמבור את דמותו של מבקר האומנות היהודי קלמנט גרינברג בדרמה הביוגרפית "פולוק" המבוססת על דמותו של הצייר ג'קסון פולוק.
בשנת 2004 החל טמבור לשחק בסדרה "משפחה בהפרעה" בתור ג'ורג' בלות', המקים והמנהל לשעבר של "Bluth Company" חברת נכסי מקרקעין ונדל"ן. על תפקידו בסדרה קיבל טמבור שתי מועמדויות לפרס אמי. באותה שנה השתתף טמבור בסרטו של גיירמו דל טורו "הלבוי", בסרט גילם טמבור את דמותו הבדיונית של מנהל הFBI טום מאנינג. בנוסף דיבב טמבור את דמותו המצוירת של נפטון בסרט האנימציה "בובספוג: הסרט".
ב-2008 שיחק טמבור בסרט המשך לסרט "הלבוי", "הלבוי 2: צבא הזהב" בתור טום מאנינג הפעם כראש ארגון ה-B.P.R.D, כמו כן הופיע טמבור גם בפרודיה "סופרהירו". ב-2009 השתתף טמבור בקומדיה המצליחה "בדרך לחתונה עוצרים בבנגקוק", בסרט גילם את אביה של הכלה סיד גארנר.
ב-2014 החל לככב בסדרה "טרנספרנט" של חברת אמאזון, ובה הוא מגלם אב בשם מורט שמחליט, בגיל 70, לחשוף את זהותו כאישה טרנסג'נדרית. על תפקידו בסדרה זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית (2015) ובשני פרסי אמי לשחקן ראשי מצטיין בסדרה קומית (2016-2015).
בשנת 2016 שיחק בסרט המתח "רואה החשבון" לצידם של בן אפלק, אנה קנדריק וג'יי. קיי. סימונס. בשנת 2017 שיחק בסרט "סטלין מת!", אשר מתאר את מאבקי הכוחות בעקבות מותו של יוסיף סטלין ב-1953. בשנת 2020 יצא הסרט "המחנה הקסום" בו גילם את רוי פרסטון.
גייטס מק'פאדן
שנותיה הראשונות
מק'פאדן נולדה באקרון, אוהיו. היא למדה באוניברסיטת ברנדייס וסיימה בהצטיינות עם תואר ראשון באמנויות במה. לאחר סיום לימודיה ברנדייס, היא עברה לפריז ולמדה תיאטרון עם השחקן ז'אק לקוק. היא ממוצא ליטאי מצד אמה.
קריירה
לפני "מסע בין כוכבים: הדור הבא", מק'פאדן עבדה לעיתים קרובות עבור הפקותיו של ג'ים הנסון, לרבות הסרטים "The Dark Crystal" (ככוריאוגרפית), "המבוך" (כמנהלת כוריאוגרפיה ומפעילת בובות), "החבובות כובשות את מנהטן" (ככוריאוגרפית, בנוסף - תפקיד קטן על המסך), וכן עבודה על "Dreamchild" (שוב פעם, ככוריאוגרפית וכמפעילת בובות). כדרך להבחין בין עבודת המשחק שלה לבין עבודת הכוריאוגרפיה שלה, היא בדרך כלל מופיעה בשם "גייטס מק'פאדן" כשחקנית ו-"שריל מק'פאדן" ככוריאוגרפית. עם זאת, בסרטה של טרומה "When Nature Calls" משנת 1985 היא מופיעה כ-"שריל מק'פאדן", וכך גם בפרק "Cliff's 50th Birthday" מעונה 3 של "משפחת קוסבי". היא הופיעה ב-"המרדף אחר אוקטובר האדום" כקרוליין, אשתו של ג'ק ריאן, אם כי רוב הסצנות בהן השתתפה נחתכו מהסרט בשלב הפוסט-פרודקשן.
מסע בין כוכבים: הדור הבא
בשנת 1987, מק'פאדן לוהקה לתפקיד ד"ר בוורלי קראשר ב-"מסע בין כוכבים: הדור הבא". דמותה של קרשאר הייתה אמורה להיות מושא אהבתו של הקפטן ז'אן-לוק פיקארד, והיבט זה של הדמות הוא מה שמשך אותה לתפקיד. היבט חשוב נוסף של הדמות היה להיות אלמנה, המנסה לאזן בין אימהות לבין קריירה. בעונה השנייה מק'פאדן פוטרה, והוחלפה על ידי השחקנית דיאנה מולדואר כקצינת הרפואה הראשית של האנטרפרייז. דמותה של מולדאר, ד"ר קתרין פולאסקי, לא המשיכה לעונה השלישית של הסדרה. ג'ין רודנברי תיאר את מולדאר כ-"שחקנית מוכשרת ביותר", ואמר כי ההחלטה "לתת לה ללכת נעשתה אך ורק משום שלא התפתחה הכימיה לה ציפו בינה לבין יתר שחקני ספינת החלל". ההפקה פנתה אל מק'פאדן, והציעה לה לחזור לעונה השלישית. בהתחלה היא הייתה מהוססת, אבל אחרי שיחת טלפון מפטריק סטיוארט, מק'פאדן שוכנעה לחזור ולגלם שוב את תפקידה של ד"ר קראשר. רגעים בולטים של הדמות בסדרה כוללים את: הפרק "The High Ground", בו ד"ר קראשר נחטפה על ידי מחבלים; הפרק "Remember Me", בו היא נלכדת בתוך מציאות חלופית שבה כל אהוביה מתחילים להיעלם זה אחר זה; הפרק "The Host", שכולל רומן בין הרופאה לבין אדם עם סוד גדול; הפרק "Suspicions", בו ד"ר קראשר מסכנת את הקריירה שלה על מנת לפתור תעלומת רצח של מדען; הפרק "Sub Rosa", שבו ד"ר קראשר הופכת לקורבן הבא של "רוח רפאים" אשר בעבר פיתתה את סבתה; הפרק "Attached", בו קפטן פיקארד וד"ר קראשר הופכים להיות מקושרים טלפתית כאסירים, ולומדים את הרגשות האמיתיים של האחד כלפי השני. מק'פאדן שבה לגלם את תפקידה של קראשר בכל ארבעת סרטי "הדור הבא", וגם סיפקה את קולה למשחקי המחשב "Star Trek: A Final Unity" ו-"Star Trek Generations". מק'פאדן גם ביימה את הפרק "Genesis" (ניסיונה היחיד בבימוי נכון לעכשיו), וכן יצרה את הכוריאוגרפיה של קטע הריקוד שנראה בפרק "Data's Day".
לאחר הדור הבא
בשנת 1990, בסרט הקומדיה "Taking Care of Business" בכיכובו של ג'יימס בלושי השתתפו מק'פאדן, ביחד עם עוד שחקן "הדור הבא", ג'ון דה לנסי (המגלם את קיו). בשנת 1992 היא הופיעה, לצד חברי לצוות השחקנים של "הדור הבא" פטריק סטיוארט, ג'ונתן פרייקס, ברנט ספיינר וקולם מיני, בהפקה של המחזה "Every Good Boy Deserves Favour", שהועלה בארבע ערים. כמו כן, היא כיכבה בסדרת הטלוויזיה "Marker", בשנת 1995, ביחד עם ריצ'רד גריקו, וכן הופיעה בסרט הטלוויזיה "Crowned and Dangerous" עם יסמין בלית', בשנת 1997. בין תפקידיה הנוספים בטלוויזיה: דמותה של אליסון רורק, הבוס של פול באקמן, בארבעה פרקים של הסיטקום "משתגעים מאהבה". באביב של שנת 2006, מק'פאדן הופיעה בסדרה של פרסומות טלוויזיה עבור חברת "מיקרוסופט".
היא למדה במספר אוניברסיטאות (AADA, ברנדייס, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת Purdue, Temple, אקדמיית סטלה בהמבורג, ואוניברסיטת פיטסבורג). החל מאוגוסט 2010, היא רשומה כאשת סגל מן החוץ בבית הספר לתיאטרון באוניברסיטת דרום קליפורניה. היא הייתה המנהלת האמנותית של Ensemble Studio Theatre של לוס אנג'לס מאז ינואר 2009. במהלך כהונתה היא הובילה את בניית ה-Atwater Village Theatre Collective, שני חללי תיאטרון חדשים בלוס אנג'לס.
חיים אישיים
למק'פאדן יש בן אחד, ג'יימס, שנולד בשנת 1991. ההיריון שלה לא נכתב אל תוך העונה הרביעית של "מסע בין כוכבים: הדור הבא"; במקום זאת, דמותה לבשה חלוק מעבדה מעל המדים.
נוירוטיפיקליות
נוירוטיפיקל (מאנגלית - Neurotypical, 'נוירוטיפוסי') הוא נאולוגיזם המתאר אנשים שמצבם הנוירולוגי נתפס בעיני רוב האנשים כנורמלי מבחינת יכולתם לעבד מידע מילולי, חושי וחברתי. המונח נטבע לראשונה בקרב אנשי הקהילה האוטיסטית, כתווית לתיאור אנשים שאינם אוטיסטים. מאוחר יותר, נפוץ השימוש במונח גם בקרב תנועת הגיוון העצבי ובקהילה המדעית.
לעיתים משתמשים במונח באופן סרקסטי, כגון במאמר "המכון לחקר הנוירוטיפיקלים" מאת קבוצת האוטיסטים autistics.org.
9K115 מטיס
9K115 מֵטיס הוא טיל נ"ט דור ב' לטווח קצר/בינוני מתוצרת רוסיה. כינויו של הטיל בקוד דיווח נאט"ו הוא AT-7 סקסהורן.
מאפייני הטיל
הטיל בצורתו החיצונית דומה מאוד לפאגוט, אך הוא קל הרבה יותר בעיקר בגלל העובדה שהוא מכיל פחות דלק. צמצום כמות הדלק הקטינה את הטווח של הטיל ל-1,000 מטר.
במהלך שנות ה-80 פותח דגם מתקדם לטיל, 9M131M (הנקרא לפעמים מטיס-2). הטיל החדש נורה מאותו המשגר, אך הוא גדול יותר וכבד יותר, דבר המאפשר לו להיות בעל טווח ארוך יותר וראש קרב גדול יותר. הטיל מטיס-M קיבל את קוד דיווח נאט"ו AT-13 סקסהורן-2.
ההנחיה של הטיל, דור ב' (הנחיה חצי-עצמאית), מבוססת על הנחיית תיל בשילוב תת-אדום. ההנעה היא הנעה דו-שלבית: התנעה ראשונית משגרת את הטיל, ואז מוצת המנוע העיקרי. בצורה כזו ניתן לשגר גם ממקומות סגורים, מבלי שמפעיל הטיל ייפגע מבעירת המנוע (הנעה כזו קיימת, למשל, גם בטיל הג'אוולין האמריקאי).
הודות למשקלה הקל ולממדיה הקטנים של המערכת, צוות של 2 חיילים יכול להפעיל את המערכת, כאשר חייל אחד נושא את המשגר עם טיל, וחייל נוסף סוחב איתו 3 טילים.
מערכת המטיס כוללת:
הטיל נמצא בצבא רוסיה ובצבאות נוספים כגון צבא סוריה, פולין, קרואטיה ואיראן.
אי-שוויון צ'רנוף
בתורת ההסתברות, אי-שוויון צ'רנוף או חסם צ'רנוף הוא אי-שוויון המתאר את הקשר בין סכום של משתני ברנולי לבין התוחלת של סכום זה. אי-שוויון צ'רנוף מראה דעיכה מעריכית של ההסתברות לכך שסכום המשתנים יהיה רחוק מהתוחלת הצפויה, כפונקציה של המרחק הנמדד בסטיות תקן. במילים אחרות, ההסתברות שהסכום יהיה רחוק t סטיות תקן מהתוחלת קטנה כפונקציה מעריכית ב-t.
באופן פורמלי, יהיו מאורעות בלתי תלויים אשר מתרחשים בהסתברות \ p כך ש (כלומר, )
אז מתקיים:
מכיוון שסכום המאורעות מפולג בינומית,, תוחלת סכום המאורעות היא , וסטיית התקן היא.
מכיוון שהחסם המתקבל מעריכי, אי שוויון צ'רנוף חזק יותר מאשר אי-שוויון צ'בישב, ואי-שוויון מרקוב, בהם דעיכת הזנב פולינומית. אי השוויון קרוי על שם המתמטיקאי הרמן צ'רנוף (Herman Chernoff), שהוכיח את אי-השוויון בשנת 1952. כיום משמש השם "אי שוויון צ'רנוף" לתיאור משפחה של אי שוויונות המבוססים על אי שוויון זה או על אי-שוויונות דומים לו כגון אי שוויון הופדינג ואי שוויון ברנשטיין (שניתן לראותם כמקרה פרטי של אי-שוויון זה).
מוטיבציה ודוגמאות
אי שוויון צ'רנוף נפוץ בתחומים רבים של המדעים בעיקר בחישובים סטטיסטיים של מדגמים וכן באנליזה של אלגוריתמים אקראיים במדעי המחשב, על מנת לחסום את הסתברות השגיאה של מדגם/אלגוריתם נתון. למשל, נניח כי קיים אלגוריתם אקראי A שעונה את התשובה הנכונה בהסתברות 0.6 (ובהסתברות 0.4 עונה תשובה אחרת). דרך אפשרית לבניית אלגוריתם "משופר" תהיה להריץ את האלגוריתם A מספר רב של פעמים, ולענות את התשובה שחזרה על עצמה הכי הרבה פעמים. למשל, אם האלגוריתם A מחשב בעיה מסוימת שהתשובה עבורה היא "כן/לא", נגדיר אלגוריתם חדש B המריץ את האלגוריתם A מספר רב של פעמים (נניח, 100 פעמים) ועונה לפי הרוב. נצפה שכ-60 מההרצות יענו תשובה אחת (התשובה הנכונה), ושאר 40 ההרצות יענו תשובה אחרת. ונשאלת השאלה: מה ההסתברות של אלגוריתם B לטעות?
אי השוויון של צ'רנוף נותן נוסחה פשוטה המגדירה את הסתברות הכישלון של B כפונקציה של מספר ההרצות. נשים לב שאלגוריתם B טועה אם התשובה הנכונה הופיעה פחות מ-50 פעמים, כלומר, סטיה של 10 הרצות מן התוחלת הצפויה של 60 פעמים (כ-2 סטיות תקן). כמובן שאם היינו מריצים 1000 פעמים, אלגוריתם B יטעה כאשר התשובה הנכונה תופיע פחות מ-500 פעמים, כלומר סטייה של 100 מהתוחלת הצפויה (כ-6.5 סטיות תקן). מכאן ניתן להעריך שהסתברות השגיאה של B במקרה הראשון (100 הרצות) היא מסדר גודל של ואילו במקרה שני (1000 הרצות) הסתברות השגיאה של B קטנה באופן משמעותי (עקב הדעיכה המעריכית) והיא מסדר גודל של. באופן שקול, אם נתונה הסתברות השגיאה הרצויה מאלגוריתם B, ניתן לחשב את מספר ההרצות החוזרות של אלגוריתם A הנדרשות על מנת לעמוד בהסתברות זו.
משתנים בלתי-תלויים בהתפלגות זהה
אי-שוויון צ'רנוף עבור משתנים בלתי-תלויים בהתפלגות זהה (i.i.d)
יהיו משתנים אקראיים מפולגים זהה ובלתי תלויים (i.i.d), כך ש־. נסמן, ונסמן את התוחלת של X_i ב־. אי השוויון קובע כי לכל
כאשר הוא דיברגנס קולבק-ליבלר.
אי-שוויון צ'רנוף עבור משתנים בלתי-תלויים
וריאנט זה חוסם את ההסתברות שסכום המשתנים שונה מהתוחלת הצפויה, כאשר המרחק נמדד בכפולות של התוחלת (לעומת כפולות של סטיית התקן, כפי שמתקיים באי-שוויון לעיל). יהיו אינדיקטורים בלתי תלויים (משתנים אקראיים המקבלים ערך 0 או 1), ונניח שהסתברות כל מאורע נתונה . נסמן את הסכום בתור  ואת התוחלת של הסכום  אזי מתקיים לכל \delta>0
או באופן מעט פחות הדוק (אבל יותר נוח לשימוש)
או באופן כללי (Angluin/Valiant version)
אי-שוויון צ'רנוף עבור משתנים תלויים
אי תלות בין משתנים הוא תנאי מספיק אך לא הכרחי. הכללה של אי השוויון מתקיימת לכל קבוצה של n משתנים בינאריים המקיימת לכל תת-קבוצה S, כאשר \delta הוא קבוע כלשהו, ו- |S| הוא מספר האיברים בקבוצה. במקרה זה נקבל: . אי-שוויון צ'רנוף מתקיים גם עבור משתנים שהם negatively related.
אבא ובת
אבא ובת (באנגלית: Father and Daughter) הוא סרט מונפש הולנדי קצר משנת 2000 בבימויו של מייקל דודוק דה ויט. זוכה פרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-73 לשנת 2001.
עלילה
אב ובתו הקטנה רוכבים על אופניים ועוצרים בסמוך למקווה מים (אגם או ים). האב מרים את בתו על זרועותיו, נפרד ממנה בנשיקה ובחיבוק, יורד אל גדת המים, נכנס לסירה, שט למרחקים ונעלם באופק. בתו מבחינה בו מתרחק, זזה מצד לצד בתמיהה, ולבסוף כשאביה נעלם, היא עולה על אופניה ושבה על עקבותיה.