cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהודה ג'אד נאמן
מגש הכסף
בסרט השתתפו גם מוחמד בכרי, דליה שימקו, יוסי פולק ודני מוג'ה. רוחמה מרטון הייתה שותפה בהפקה וכתבה את התסריט עם אמנון לורד. צילומים – חנניה בר.
רחובות האתמול
סרט עלילתי משנת 1989 שהופק בשיתוף ערוץ 4 הבריטי בתקציב של כמיליון דולר. התסריט נכתב בהשראת הנובלה "לנגד עיניים מערביות" מאת ג'וזף קונרד. פסקול הסרט בשפה האנגלית, והוא צולם בברלין ובירושלים. השחקנים היו ישראלים, בריטים וגרמנים. הסרט מתאר קבוצת טרוריסטים פלסטינים וקבוצה של קיצונים בתוך הממסד הישראלי ובהם איש שב"כ. איש השב"כ רוצח את שר החוץ הישראלי במסיבת עיתונאים שבה השר מבשר על פתיחת שיחות שלום עם אש"ף והנהגת הפלסטינים (הסרט נעשה שש שנים לפני רצח רבין). המתנקש מנצל את העובדה שקבוצת טרוריסטים פלסטינים מתכננת לרצוח את מזכיר המדינה של ארצות הברית במטרה לסכל את השיחות, ומנסה להפליל ברצח סטודנט פלסטיני שמעורב בהתנקשות. לאחר שחברו של הפלסטיני, סטודנט ישראלי, מסגיר אותו, הוא עצמו נמלט מישראל ומגיע לברלין. שם הוא מסתתר בהוסטל של מחפשי מקלט מדיני. התסריט של דייוויד לאן וג'אד נאמן, הצלם ניקה יאנצ'ו. בתפקידים הראשיים: פול מקגאן, ג'ון פינץ', אלון אבוטבול, סוזאן סילבסטר ונאדים סוואלחה. שם הסרט הוא ציטוט מתוך "האלגיה הראשונה במחזור דואינו" מאת המשורר רילקה.
דמעת שחרזאדה
הסרט (2006) מתאר מסע של להקת הריקוד של הכוראוגרפית אירינה ג'מאל – מייסדת ומנהלת של להקת הריקוד "שחרזאדה" הפועלת בכפר ראמה שבגליל, שחיה בחיפה ונשואה לפלסטיני – לפסטיבל בעיר מוצאה של ג'מאל, קייב בירת אוקראינה.
נוזהת אל־פואד
סרט פילוסופי משנת 2006 המאופיין בנראטיב אפיזודי לא ליניארי. הסיפור מתרחש בתל אביב של היום בשילוב אפיזודות מתוך אלף לילה ולילה של הרון א־רשיד בבגדאד של המאה השמינית. בסרט מככבים אפרת גוש (שגם שרה בו שלושה שירים); מוחמד בכרי, המגלם שלושה תפקידים שונים; יעל הדר; עמוס תמם ומירב גרובר. צילם חנניה בר.
סרט של משוטטים
סרט זה מתעד את הפקת סרטו של נאמן "נוזהת אל-פואד", שצולם בשנים 2005–2006. הסרט בוחן את האופן הלא שגרתי שבו נעשה אותו סרט ואת השפה הקולנועית האלטרנטיבית שפיתח נאמן בניסיון להתיידד עם המוות ולהכניע אותו, לדבריו. השפה הקולנועית הכאוטית-במתכוון של נאמן נוצרה בסביבת עבודה בלתי שגרתית, סביבה שבה ויתר על ההיררכיות המקובלות בתעשיית הקולנוע ובחר בעשייה מתוך חופש וחוסר ודאות. ביימו דוד דרזי ומעין רוגל.
זיטרה
סרט תיעודי משנת 2008 המתעד הצגה על המוזיקאים היהודים בגטו טרזיינשטט, שנערכה בתיכון עירוני א' בתל אביב. המחזאית, אליענה שכטר, המחיזה את סיפוריה של ניצולת הגטו מנקה אלטר. בהצגה המקורית שיחקו תלמידים ישראלים, ולצורך צילומי הסרט צורפו גם תלמידי הקונסרבטוריון למוזיקה משוורין שבגרמניה. שכטר ביימה מחדש את ההצגה בגרמנית ובעברית, כך ששחקנית או שחקן דוברי גרמנית עונים בעברית או להפך. הסרט כולל גם ריאיון עם הניצולה אלטר.
למדבר
סרט (2016) על משה סלע, שהיה ממקימי יוטבתה ונאות הכיכר ולאחר מלחמת 1967 עבד כעשר שנים עם הבדואים בדרום סיני ולמענם.
נאמן עורך את ספרו על הקולנוע הישראלי, שעתיד לראות אור בספריית אופקים בהוצאת עם עובד.
פעילותו הציבורית ועמדותיו הפוליטיות
ג'אד נאמן היה מיוזמי קרן הקולנוע הישראלי וממקימיה בשנת 1979, עם יעוד לבנון, רנן שור, נחמן אינגבר ואמיל קנבל (מילק), על פי דגם של קרנות קולנוע באירופה. בשנים 1970–1971 נמנה עם מייסדי איגוד במאי הקולנוע והטלוויזיה.
נאמן היה בין מקימי הרשימה המתקדמת לשלום, רשימה יהודית־ערבית שהשתתפה בבחירות לכנסת ב־1984 והכניסה לתוכה את חברי הכנסת מתי פלד ומוחמד מיעארי. בשנת 1999 יזמו ג'אד נאמן, אסנת טרבלסי, ג'ורג' ח'לייפי ודאוד כותאב את "פסטיבל הסרטים לזכויות אדם", פסטיבל ראשון ויחיד שנערך כשיתוף פלסטיני–ישראלי. הפסטיבל התקיים בו־זמנית בסינמטק תל אביב ובמרכז תרבות ברמאללה.
בשנת 2000 יזם נאמן הקמת גוף ציבורי ששמו "הפורום החברתי לאיכות השידור", שיצא למאבק ציבורי נגד הקמת ערוץ 10 ובעד ערוץ איכות על פי דגם ערוץ 4 הבריטי. הפורום היה משותף ל"פורום היוצרים הדוקומנטריים" ול"קשת הדמוקרטית המזרחית", והיו פעילים בו איל חלפון, ויקי שירן, אסנת טרבלסי, יהודה שנהב, יוסי יונה, עמית גורן, אפרים ריינר, אבנר בן־עמוס, יוסי דהאן ועוד יוצרים ופעילים פוליטיים. המאבק נמשך כשנה והייתה הסכמה בממשלה באותה עת לפתוח ערוץ טלוויזיה ניסיוני. לבסוף, עקב פריצתה של האינתיפאדה השנייה, נכשל המאבק.
בשנת 2004, בבית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו־יורק, יזמו ג'אד נאמן והסופר האמריקני ויין קארלין, לוחם המארינס בשנות השישים, מסע של סטודנטים לקולנוע לווייטנאם במטרה לצלם עדויות של ותיקי קרבות מכל הצדדים של מלחמת וייטנאם.
בשנת 2008 הצטרף נאמן לצוות הקמה של חוג לתקשורת ומדיה במכללה הערבית מאר אליאס בגליל. המאבק נסב על הזכות לקיים בישראל מוסד השכלה גבוהה שינהיגו אנשי אקדמיה ערבים ושיהיה בעל זיקה לתרבות הערבית. המטרה הייתה להקנות לסטודנטים בציבור הערבי כלים מקצועיים כדי שיוכלו להשתלב בעשייה הטלוויזיונית והקולנועית הכללית בישראל.
נאמן אחז בעמדות שמאל רדיקליות. במאמר שפרסם ב־2007 תיאר את שליטת צה"ל בשטחים: "משטר עריצות[...] שמתוחזק באמצעות אליטה ממושמעת שצועדת, חיילי היחידות הקרביות של צה"ל. בה בשעה הוא רוכב על גל משיחיות פוליטית מבית מדרשו של גוש־אמונים וספיחיו[...] המשטר אינו בוחל בשיטות של עינויים, צנזורה, מחנות־מעצר ובתי כלא, גירוש ומעשי רצח. האוטופיה הציונית שבשנת 1948 המיטה על הפלסטינים את אסון 'הנכבה', התחלפה עם הכיבוש בשנת 1967 במשטר עריצות". חתם על עצומות שונות של השמאל הרדיקלי בנושא הסכסוך הערבי־ישראלי. ביום העצמאות 2007 השתתף בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי שערכה תנועת "יש גבול".
ב־2011 התבטא נאמן בריאיון לרדיו גלי ישראל: "הדבר הרצוי כאן, שהעניין יוכרע במלחמה[...] שתהיה מלחמת אזרחים בין הימין לשמאל[...] המתנחלים כמובן ינצחו כי יש להם רוב בציבור הישראלי ובממשלה, ואז תהיה כאן מדינה פשיסטית והכל יסתדר". את דבריו סיים בקריאה "יחי המוות!", שהייתה סיסמת הפשיסטים במלחמת האזרחים בספרד. כמה ימים לאחר מכן אמר נאמן שהתכוון לעורר סערה ציבורית ולהעלות את הנושא לסדר היום.
נאמן הוצב במקום ה־103 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת השמונה עשרה ב־2009 ובבחירות לכנסת התשע עשרה ב־2013.
דרגה אפס בקולנוע
המאמר, שראה אור בכתב העת "קולנוע", היה לראשון שהתייחס לסוגה הפופולרית של סרט הבורקס כטקסט תרבותי. המאמר עוסק ביחסים המעמדיים בין אשכנזים למזרחים ובמסר החברתי של סרטי הבורקס.
קמרה אובסקורה של הנופלים: הפדגוגיה הצבאית ואביזריה בקולנוע הישראלי
במאמר זה נאמן עוסק בהתעללות שמאפיינת את האימונים בצבא, כפי שניתן לראות בסרטים "אחד משלנו" של אורי ברבש או בסרטו של נאמן "מסע אלונקות". בסרטים על אימון צבאי החיילים מתאמנים, מצד אחד, לפגוע ולהרוג את האויב, ומצד אחר להיות מוכנים להיפצע ולהיהרג בעצמם. את הפדגוגיה הצבאית הזאת משיגה המערכת הצבאית באמצעות שיטת ה"טרטורים".
מכונת המלחמה המטלורגית: על נוודות בסרט רשימת שינדלר
במאמר זה נאמן בוחן את הקשר בין הסרט "רשימת שינדלר" לתאוריית "מכונת המלחמה" של דלז וגואטרי. נאמן טוען כי היהודים ניצלו לא רק בזכות הכסף ששילם אוסקר שינדלר לעמיתיו הנאצים, אלא גם משום שהפך אותם לפועלי מתכת. במפעל הראשון הם ייצרו סירים ומחבתות בשביל בסיסי הצבא, במפעל השני הם ייצרו חלקי חילוף לרכב ולשריון, ובמפעל השלישי הם ייצרו תרמילים לפגזי תותחים. ככל שהאיום לרצוח אותם גבר, כך הצליח שינדלר לשדרג את מיומנותם כפועלים והגביר את חסינותם מפני השמדה. ההיסטוריה מלמדת, לדעת נאמן, כי פועלי מתכת ויצרני נשק זכו מאז ומעולם לחסינות מיוחדת מצד כל הצדדים הלוחמים.
רומן דמובסקי
רומן סטניסלאב דמובסקי (בפולנית: Roman Stanisław Dmowski; 9 באוגוסט 1864 – 21 בינואר 1939) היה מדינאי מן הימין הפוליטי בימי הרפובליקה הפולנית השנייה, אשר ייסד את "המפלגה הלאומית דמוקרטית" (אנדקים) אשר הייתה בעלת השפעה רבה בפולין בין שתי מלחמות העולם.
ביוגרפיה
דמובסקי נולד בוורשה, ומצעירותו היה פעיל באגודות לאומיות פולניות. כסטודנט הפגין לציון מאה שנים לחקיקת החוקה הפולנית משנת 1791, ועל כך נאסר בידי השלטונות הרוסיים ששלטו בחלקים מפולין, ונדון לשלוש שנות מאסר במצודת ורשה.
עת השתחרר מהכלא הקים את "הליגה הלאומית הפולנית". בשנת 1895 התיישב בלמברג, שהייתה אז נתונה לשלטון האימפריה האוסטרו הונגרית, ובשנת 1897 היה בין מקימי "המפלגה הלאומית דמוקרטית" אשר אנשיה נודעו בכינוי "אנדקים". כביולוג מצטיין הביאו לו הישגיו המדעיים יוקרה רבה בארצו. בין השנים 1898 ל-1900 התגורר בצרפת ובבריטניה. שם ניסה לקדם ברית בין האינטרסים הפולנים ובין רוסיה הצארית אל מול גרמניה. ב-1901 שב לפולין האוסטרית, והתיישב בקרקוב.
עם פרוץ מלחמת רוסיה יפן בשנת 1904 נסע דמובסקי ליפן, בניסיון לטרפד את נסיונותיו של יוזף פילסודסקי להקים כוח פולני שימרוד ברוסים, ויסייע ליפן במלחמתה, ניסיון שדמובסקי חש כי הוא עתיד להכשל ולהביא לשפיכות דמים. דרכו של פילסודסקי לא צלחה, ובכך החלה יריבות רבת שנים בין שני האישים.
בשנת 1905 שב דמובסקי לפולין הרוסית. הוא נבחר לדומה (הפרלמנט הרוסי), והחל לקדם רעיון של אוטונומיה פולנית בחסות הרוסים. גרמנופוב בהכרתו הפוליטית, האמין כי פולין העצמאית תיפול עד מהרה קורבן לשאיפות ההתפשטות הגרמניות, וכי ביד רוסיה לסייע לפולין ולהגן עליה. פילסודסקי, לעומתו, החזיק בהשקפה ההפוכה, וסבר כי האיום הגדול ביותר על העצמאות הפולנית נעוץ ברוסים. אירועי שנת 1939, הסכם ריבנטרופ מולוטוב וחלוקת פולין בין הנאצים והרוסים שבאה בעקבותיו, מראה כי שני האישים צדקו באותה המידה.
בשנת 1915 יצא במסע לקידום העצמאות הפולנית בבירות מדינות ההסכמה, ב-1917 הקים "ועד פולני לאומי" בפריז. לצידו של איגנצי ין פדרבסקי, ראש ממשלת פולין, היה אחד הנציגים לוועידת השלום בפריס ב-1919 ובין החותמים על הסכם ורסאי. הייתה לו השפעה של ממש על ההחלטות הנוגעות לפולין.
דמובסקי היה "דרוויניסט חברתי". גרמנופוב ואנטישמי אשר ראה את החיים כמשחק סכום אפס בו הרווח שמרוויחה קבוצה חברתית אחת בא בהכרח על חשבון קבוצה חברתית אחרת. לדעת דמובסקי אחת הבעיות הגדולות של פולין הייתה כי לא היו בה די קתולים דוברי פולנית מן המעמד הבינוני, ויותר מדי יהודים וגרמנים מן המעמד הבינוני. בשל כך תמך בהחרמת רכושם של היהודים והגרמנים, והפצתו מחדש בין הקתולים הפולנים. מעולם לא הצליח להעביר חקיקה ברוח זו בסיים, אך מפלגתו "האנדקים" ארגנו מעת לעת מבצעי "קנה תוצרת פולנית" וחרם כנגד חנויות של יהודים.
דמובסקי מונה לשר החוץ הפולני בין אוקטובר ודצמבר 1923. כאשר נכתבה החוקה הפולנית בשנים 1920 – 1921, האנדקים התעקשו על החלשת מעמד הנשיאות והממשלה, לטובת הסיים, והחוקה שנתקבלה בסוף ב-1921 הכילה הוראות אשר למעשה רוקנו מתוכן את סמכויות הממשלה והכפיפו אותה למידה בלתי סבירה של פיקוח ובקרה של הפרלמנט. דמובסקי כלל סעיפים אלו בחוקה במיוחד על מנת להחליש את פילסודסקי, אך סעיפים אלו הובילו לחוסר יכולתה של המערכת הפוליטית הפולנית לתפקד, ופילסודסקי תפס את השלטון בכוח בשנת 1926, והקים משטר נשיאותי אוטוריטרי הנתמך על ידי תנועה אידאולוגית קוואזי פשיסטית בשם סנאציה.
דמובסקי מת בתחילת שנת 1939 בדרוזדובו, ליד העיר לומז'ה, היכן שבילה את שנותיו האחרונות. הוא הקדיש את חייו למטרותיו הפוליטיות, מעולם לא נישא ולא הקים משפחה.
ולטר צדק
ולטר צָדֶק (נכתב לעיתים צאדק) (Zadek; 26 במרץ 1900 – 20 בדצמבר 1992) היה צלם ישראלי יליד גרמניה. בנו של הרופא והפוליטיקאי הברלינאי הסוציאליסט ד"ר איגנץ צדק, אחיה של אשת תנועת העבודה הישראלית לילי צדק ודודו של הבמאי הנודע פטר צדק (Peter Zadek).
קורות חיים
צדק נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית, בן למשפחה יהודית סוציאליסטית. אביו, ד"ר אִיגנַץ צדק (1858–1931), היה רופא נודע בברלין ומנהיג סוציאליסטי; הוא ככל הנראה היה הרופא הראשון שהצטרף לשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), ומשנת 1892 ייצג אותה במועצת עיריית ברלין. בשנת 1913 היה ממייסדי הסתדרות הרופאים הסוציאליסטים בגרמניה (Sozialdemokratischer Ärztverein), שפנתה בעיקר לרופאי קופות החולים במדינה. אחותו של איגנץ, רגינֶה (גינה), נישאה ב-1887 בשווייץ לאדוארד ברנשטיין.
ולטר צדק עבד כעיתונאי סוציאליסט בברלין, וכיהן כעורך הברלינר טאגבלאט (Berliner Tageblatt). ב-15 במרץ 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, הוא נתפס באלכסנדרפלאץ ונאסר ונכלא בכלא שפנדאו למשך חודש. הוא שוחרר באפריל 1933, ומשם נמלט דרך הולנד ובלגיה ובדצמבר של אותה השנה הגיע לארץ ישראל, שם חיכתה לו אחותו לילי צדק, ידידה של מנהיגי ההסתדרות, שעלתה לארץ בראשית ימי העלייה השלישית; צדק הייתה לציונית בגיל צעיר בהשפעת זלמן שזר, הייתה פעילה בתנועת העבודה, עבדה בחינוך ובסעד וכגרפיקאית – היא שעיצבה את כותרת העיתון "דבר".
צדק השתקע בתל אביב, וכמהגר מצא עבודה כצלם עיתונות עצמאי בין השנים 1934–1948, על אף שמעולם לא למד צילום, זאת מכיוון, שבין היתר, הייתה עבודה שלא דרשה לדעת את שפת המקום.
ב-8 במאי 1939 ייסד את התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל, שפעלה בין השנים 1939–1941 ומטרתה לקדם את מעמדו המקצועי של הצלם בארץ ישראל. ההתאחדות הייתה מעורבת בניסיון להסדרת נושאי זכויות יוצרים.
צדק תיעד את המאורעות ההיסטוריים ברחבי ארץ ישראל. החל מהמרד הערבי הגדול, ההפגנות של ארגון ההגנה כנגד הספר הלבן. הקמת חניתה וקיבוצים אחרים. והפעילויות כתגובה של היישוב היהודי לחוק הקרקעות.
צדק השתמש בצילומיו בזוויות צילום אלכסוניות מגובה בינוני, ממשרדים ומרפסות של אנשים שעל דלתותיהם דפק כדי לתעד את המאורעות. הוא הושפע מתנועות "הצילום החדש" ו"האובייקטיביות החדשה" שבגרמניה.
לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה חלה ירידה בהתעניינות בצילומים מהארץ, וצדק פתח חנות לספרים ישנים בכיכר מגן-דוד בשם "ביבליון". שם עבד עד לשנת 1973, כשהוא מתמקד בעיקר בספרים העוסקים בתולדות ארץ ישראל ובייבוא ספרים זרים.
פרסומיו
זיכרונות:
בעריכתו:
שעיר אחד לעזאזל
שעיר אחד לעזאזל הוא מחזה של נסים אלוני משנת 1973.
זהו אחד המחזות הסתומים מפרי עטו, שעלילתו חובקת ארצות שונות, ואת עולם הריגול, שבו כולם מרגלים אחרי כולם. הוא כולל נושאים כבדי משקל כגון הגאולה שבאהבה, החלפת זהויות, העמדת פנים, משמעות התפקיד שמקבל האדם על עצמו כדי למצוא טעם בחייו, חוקי הפיקציה האמנותית לעומת "אמת" המציאות, וכמיהה ליסוד האלוהי או המסתורי ביקום.
עלילה
מקס נחטף ומעונה קשות בידי שניים מחברי הרשת, אל ופרד, הומוסקסואלים ש"היו פעם אחד: אלפרד", ומוצא להורג, כביכול, אך למעשה קיבל תפקיד חדש, של פנסיונר. מתפקיד בכיר ברשת הריגול הפך לבעל תפקיד זניח וזוטר. בפרבר תל אביבי מסירים את הלוט מעל אנדרטה על שמו של מקס, ומי שהיה פעם מקס נוכח בטקס החגיגי לזכרו.
מערכה ראשונה
תמונה 1 הממונה על ארגון הריגול, שרק קולו נשמע וכאילו בוקע מאלומת אור, מעמת את מאקס עם כישלונו במשימה באלבניה, ועם בגידתו עם המרגלת ורוניקה, הנשואה למרגל אחר בארגון, הבארון הרמאן פלטין. משולש אהבים זה תרם לכישלון המשימה. מאקס מקבל זהות חדשה כחוקר קדושים אלמן, וכן סימן הכר חדש (הסימפוניה השישית (הפאתטית) של צ'ייקובסקי) המשותף לכל חברי הרשת, וצופן אישי חדש (הפזמון 'אונלי יו').
תמונה 2 קיס, ויקי וסופי מזמרות על כך שנושא ההצגה הוא האהבה.
תמונה 4 במלון 'ירושלים' בתל אביב יועדה למאקס פגישה עם הזונה הצעירה מרים, הדומה כשתי טיפות מים לאהובתו ורוניקה. מאקס מרגיש בתוכנית זדונית. הוא מקבל מזד משימה לפגוש סוכן בביירות.
תמונה 5 הבארון פלטין, קוסם במקצועו, מכין 'נאמבר' חדש למופע במועדון הלילה אלקזאר בביירות. הוא גאה באמנות האשליות שלו, אך ורוניקה אשתו מודיעה לו שהיא עוזבת אותו. מאקס מופיע ומספר שהסוכן שהיה אמור לפגוש נרצח. פלטין עומד להופיע במועדון הלילה עם הסיפור על הנמר (שהוא רואה בו סמל לאשתו ורוניקה), במופע שיובא בשידור חי בטלוויזיה, ומקס מורה לפלטין לשלב בסיפור מספרי צופן, כדי שייקלטו דרך הטלוויזיה.
תמונה 6 אל ופרד במופע במועדון הלילה אלקאזאר בביירות, בשיר עליז: "הוא מזויף, הוא מעמיד פנים, הוא לא זה מה שהוא בכלל", בהצביעם זה על זה, ועל הקהל.
תמונה 7 סיפורו המסתורי של פלאטין: אהבתו האובססיבית לנמר הבוער, הנושא זיקה למהות הנשגבת. אהבה זו שנסתיימה בכך, שהנמר טורף את המאלף שלו. נשמעת התפוצצות וזעקות הקהל, ופלאטין זועק "אני נותן לכם את הנמר!".
תמונה 8 מסתבר שההתפוצצות היא חלק ממופע הקברט. ורוניקה, ויקי וסופי שרות על האיש שיש לו נמר בראש.
תמונה 10 הממונה מאשים את פלאטין כי רצח את אשתו ורוניקה, מה שאינו נכון. זד מציג בפניו את 'ורוניקה החדשה', הכפילה מרים.
תמונה 11 בבית מרזח בלונדון שרה קאתי בנוסח לואיס קרול. לאחר צאת האורחים קאתי רומזת למאקס על אהבתה אליו, ומזהירה אותו שסומן כשעיר לעזאזל של הארגון. הוא טוען ששכח את הצופן. קאתי אומרת שרוב האנשים, שחשבו כצעירים שיוכלו לשבור מחסומים, מגלים בבגרותם שהדבר בלתי אפשרי. אולם מאקס כן רוצה לשבור מחסום, ולהיגאל באמצעות האהבה. גם זה שמאקס לא מוכן 'לשחק את התפקיד', בניגוד אליה, מלבה את קנאתה.
תמונה 12 בכיכר ערפילית בלונדון, קיס שרה על מוכרת פרחים, שעבדה שם בזנות, ורצחה את הלקוח הראשון שלה. אל ופרד מובילים את מקס באופן מוקיוני אך אלים ליעד בלתי ידוע.
מערכה שנייה
תמונה 1 זד, קיס, ויקי, סופיה והתזמורת, צועדים באמסטרדם במדי חיל-הישע. זד קורא לתושבי אמסטרדם למצוא את ירושלים "העיר שאיבדה קשר איתנו". תמונה 2 אל ופרד מתאמנים באיגרוף. אל מגלה שפרד אהובו, המכה את מקס, מגלה סימני אהבה אל המוכה, והוא מקנא. נשמע שידור רדיו כמסר סמוי מארגון הריגול ביחס לטיפול במאקס, ובו אסטרולוגית משמיעה לבקשתה של המאזינה קאתי את הפזמון 'אונלי יו'. האסטרולוגית מייעצת לקאתי לחשוף את משמעות הפזמון, להיות קשה ואכזרית.
תמונה 3 אנשי חיל הישע, שאינם מוצאים את אלוהים ולדבריהם, נמצא רק במעגל סגור, שרים מזמורי נונסנס שמשולבים בהם צפנים. קיס, ברומזה לזהות החדשה של מקס, האלמן חוקר הקדושים, שרה: "איש אחד אלמן, איש בלי ילדים, הולך ישר לעזאזל בגלל החטאים".
תמונה 4 ורוניקה מגיעה לתיאטרון הנטוש ושומעת שמאקס מוחזק במרתף.
תמונה 5 לאחריה מגיעה מרים כפילתה, ומכשפת את פלטין המאוהב. היא טוענת שהיא אשתו ורוניקה, אך פלאטין אומר שהיא ורוניקה בגלגול של מרים. זד, ויקי וסופי נכנסים וכולם מתכננים להיפגש לקרנאבל בחצות, ביער של אמסטרדם. זד נותן לפלטין תפקיד למורת רוחו – על שניהם לפתות ביער את אל ופרד (ייתכן שבכך מנסה זד להציל את מאקס). זד מאיים שאם פלטין יסרב, הוא יחשוף את אשמתו בכישלון השליחות באלבניה ובמות הסוכן בביירות.
תמונה 6 פלטין שר על כך שהוא, הקוסם המייצר אשליות מפוארות ("משני סנטימטר עשיתי לי כתר"), מושפל, נבגד, ונאלץ "לשחק את התפקיד", וכלשונו "לרשרש".
תמונה 7 במרתף התיאטרון העזוב, ורוניקה וקאתי שומעות את זעקות מקס, הבוקעות מאחורי הקלעים. הוא מעונה בידי פרד ואל, אשר מלווה את העינויים בהלמוּת טקסית בתוף. אווירת התיאטרון על התפאורות הישנות שבו מלהיטות את קאתי, השחקנית לשעבר, והיא קוראת לאל ולפרד להגביר את עצמת העינויים. קאתי רואה בתיאטרון טקס נשכח, שבו יש כמיהה תמידית לבוא האלוהים. קאתי דורשת מוורוניקה לגרום למאקס לגלות את הצופן, אך ורוניקה אומרת שאין כל צופן, שזו אהבה. מוציאים את מאקס, חבול כולו, וקאתי מצווה על פרד ואל לקשור אותו לחבלי התיאטרון המשתלשלים מן התקרה, והם קושרים אותו תוך כדי נגינה בכלים מוזיקליים, עד שהוא דומה לישו על הצלב. ורוניקה רואה במאקס קדוש מעונה וגיבור, קוראת לו לנתץ את הכבלים, לתת לאביזר הסוס מדיקט כנפיים, לדהור לשחקים.
תמונה 8 קיס, ויקי וסופי פותחות באזאר לסחר חופשי. (כך מוזכרת התמונה בתכנייה, אך בכתב-היד מופיעה רק הכותרת "באזאר". ייתכן שמדובר בשיר שמילותיו לא נשתמרו)
תמונה 10 זד מסרב לבקשתה של קיס לשיר פעם שלא במסגרת תפקיד וללא צופן. קיס שרה בשידור את השיר עם הצופן החבוי בו: "קצת רוח".
תמונה 11 במרתף התיאטרון העזוב קאתי רומזת למרים שצריך להיפטר ממאקס, בעזרת האקדח שלו (שאותו הניח על כיסא, תוך סירוב להרוג את ורוניקה). מרים-ורוניקה מספרת, שבמסגרת תפקידו מאקס קיבל בעבר פקודה לגלות לה אהבה. מתוך התפקיד צמחה בהדרגה אהבה אמיתית ביניהם. קאתי מעירה את מאקס הפצוע. מאקס מזהיר את ורוניקה שבאו להרוג אותה, אך היא מגלה לו שהוא זה שעומדים להורגו. זד, ויקי, סופי וקיס נכנסים, וזד מצווה להסיר את החבלים ממאקס ולאושש אותו, ועל ורוניקה לתת לו מגבת (בדומה לוורוניקה שניגבה את פני ישו בדרכו לצליבה). אל ופרד נכנסים בתוך זוג מכנסיים אחד: הם הגיעו להתמזגות מוחלטת זה עם זה. זד אומר לקאתי, שידוע לו שהיא האחראית לכישלון המשימה באלבניה, אך כי הממונה החליט, מסיבה עלומה, להוציא להורג את מאקס. מקס מעז להתחצף לממונה לפני כולם, ומתעקש ששכח את הצופן שלו, והממונה מצווה להוציאו להורג. קאתי רוצה "לעצור את המשחק", אך מאוחר מדי.
תמונה 12 לפני ההוצאה להורג, זד משבח את מאקס, על שהעז לצעוק על הממונה, ומספר שאחרי מותו יְנַקּוּ את שמו. זו תהיה הוצאה להורג מדומה. יתנו לו זהות חדשה, כפנסיונר בחיים אפורים ועלובים. לבקשתו האחרונה של מאקס, הוא וזד שרים יחד "זמר עתיק על הזמנים החדשים", ובתום השיר זד יורה בו.
תמונה 13 בכיכר בפרבר תל אביבי מסירים את הלוט מאנדרטה לזכרו של מאקס, הסוכן האלמוני, בטקס חגיגי. זד נואם בפאתוס, בקולו של הממונה, על השליחות ועל האהבה שהייתה בליבו של המנוח, אהבה שהיא כמו אלוהים, ושבאמצעותה חולל נס. בקהל גם מאקס עצמו, בזהותו החדשה. מרים מזהה אותו, אך הוא טוען, שהיא מחליפה אותו בטעות באחר. לאחר הטקס מאקס לבדו, בוכה.
דמותו של האמן
האמן במחזה הוא הרמן פלאטין, הרוזן שהוא גם קוסם וגם סוכן חשאי. הוא היחיד שניתן לו לחיות את עולם הדמיון, כילד, וייתכן שהוא בן-דמותו של אלוני עצמו.
פלאטין הוא יצירתי ומשעשע, אך גם עגום, חצוי ונבגד. במחזה אנחנו פוגשים אותו מתכנן מספר מוזיקלי להופעתו: אקדח היורה בו סכין (!) לצלילי הסימפוניה הרביעית של צ'ייקובסקי. בקטע אחר בהופעתו בביירות, ה'קסם' שלו הוא סיפור שהוא שידור בצופן: אהבתו לנמר הבוער ביערות הליל. כתוצאה מהשידור נשמעת התפוצצות בעיר, אך שלוש הזמרות העוזרות לקוסם, והמגיחות מתוך העשן, שרות על "האיש שיש לו נמר בראש".
הצגת המחזה
המחזה הועלה כ-26 פעמים בלבד בתיאטרון הקאמרי בבימויו של המחבר, וזכה לביקורת מסויגת עד שלילית, ומצד שני להערצה בקרב חוג מצומצם של מבקרים ואוהדים.
המוזיקה נכתבה בידי אלכס כגן, ואת התפאורה והתלבושות עיצבה אודרי ברגנר.
משתתפים (לפי סדר הופעתם)
קולות:
מזרח אפריקה הבריטית
מזרח אפריקה הבריטית או הפרוטקטורט המזרח אפריקאי הוא שטח במזרח אפריקה, בין האוקיינוס ההודי לאוגנדה והשבר הסורי אפריקאי שהיה נתון בין 1886 ל-1920 תחת שלטון בריטניה כמדינת חסות. בין השנים 1920 ל-1964 היה האזור "מושבת הכתר של קניה" ומאז 1964 שוכנת באזור קניה העצמאית המודרנית.
היסטוריה
כבר בשנות ה-40 של המאה ה-19 החלה התיישבות אירופית בשטח שבין מומבסה שעל חוף האוקיינוס ההודי להר קילימנג'רו, בחסות סולטאן זנזיבר. בשנת 1886 עודדה ממשלת בריטניה את איל הספנות הסקוטי ויליאם מקינון, שהיה בעל הסכמי סחר נרחבים עם סולטנות זנזיבר, לבסס תחום השפעה בריטי באזור. זאת במסגרת הסכמי ועידת ברלין ובמטרה להציב טריז בריטי כנגד השפעת האימפריה הגרמנית באפריקה. בשנת 1888 הקים מקינון את חברת מזרח אפריקה הבריטית לצורך ניהול האזור. שטח ההשפעה הבריטי השתרע ברצועת חוף משפך הנהר טנה לגבול מזרח אפריקה הגרמנית מדרום, כאשר בירתו היא העיר מומבסה. שטחי ההשפעה הבריטיים התרחבו לתוך פנים הארץ ועד שנות ה-90 של המאה ה-19 כללו חלק משטחי אוגנדה. שטח הספר הנידח בין קניה לאוגנדה הוצע לתנועה הציונית במסגרת "תוכנית אוגנדה" לצורך התיישבות יהודית.
בשנת 1895 החליף משרד החוץ של האימפריה הבריטית את חברת מזרח אפריקה בניהול ענייני האזור, שהפך רשמית לפרוטקטורט (מדינת חסות). בשנת 1902 עבר ניהול האזור למשרד המושבות, הורחב לכיוון פנים היבשת וכלל שטחים באוגנדה. משרד המושבות עודד התיישבות אירופאים ומהגרים מהודו הבריטית בפנים הארץ והעביר את הבירה ממומבסה לניירובי.
במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה בין 1914 ל-1916 התחוללה מלחמת גבול בין כוחות בריטים לכוחות גרמניים באגם ויקטוריה ואגם טנגניקה במסגרת קרב אגם טנגניקה. לאחר המלחמה זכתה בריטניה במושבה טנגניקה, במסגרת חלוקת מושבותיה של גרמניה בחוזה ורסאי.
ב-23 ביולי 1920, הוכרזה מזרח אפריקה הבריטית כמושבת-כתר.
ההשפעה הבריטית באזור
בריטניה ביצעה באזור תהליך מודרניזציה מואץ והעבירה אליו אלפי מתיישבים לבנים והודים שהשתלטו על חלק הארי של אדמותיה הפוריות. המקומיים נדחקו לשטח מצומצם ונחות, שנתחם על פי החלוקה האתנית והחברתית של האוכלוסייה. הדומיננטיות הלבנה עוגנה בחוקי המדינה ובהגנת הכוחות המזוינים. בחיפוש אחר עבודה, עברו רבבות ילידים קנייתים לערים הצפופות ומוכות האבטלה, ובראשן ניירובי. משנת 1945 החלו בני שבט הקיקויו להביע את מורת רוחם מהדיכוי בסדרה של שביתות ומעשי אלימות. שנה לאחר מכן קמה תנועת "האיחוד האפריקני של קניה" (KAU) בראשות ג'ומו קניאטה, שדרשה זכויות אזרחיות וביטול האפליה. ב-1952 פרץ מרד המאו מאו, שכלל פעולות טרור כנגד הלבנים ומשתפי פעולה שחורים. ב-1955 דוכא המרד, לאחר שעשרות אלפי מורדים נאסרו ומעל 13,500 אפריקנים נהרגו. זאת לעומת 32 לבנים בלבד. במקביל לדיכוי המרד, החלה בריטניה לגבש חוקה חדשה שכללה רפורמות כלכליות וחברתיות, תוך ניסיון לאתר מנהיגות מתונה, שתוביל את קניה לאחר מתן העצמאות.
בשנת 1964 קיבלה קניה עצמאות.
עמק בואי
היסטוריה
לאחר השתלטותם של המורים על חצי האי האיברי, החלה התיישבות נוצרית במאה התשיעית בעמקים הגבוהים בפירנאים, אזור שאליו המורים לא העמיקו את שליטתם. למרות חוסר נגישותו נחשף האזור לרעיונות תרבותיים אשר הובאו אליו על ידי סוחרים, נזירים נוסעים ועולי רגל נוצרים לירושלים או לסנטיאגו דה קומפוסטלה. השליטה בעמק עברה בין מספר מדינות מקומיות, עד שבמאה ה-12 הוא סופח לממלכת אראגון. בשל חשיבותו האסטרטגית, שוכנות בעמק מצודות רבות, אולם המצב של רובן מדורדר.
הדמות ההיסטורית החשובה מאחורי הקמת הכנסיות בעמק בואי הוא הבישוף ראמון גיליים (Ramon Guillem), איש כמורה מטולוז שמונה על ידי אלפונסו הראשון, מלך אראגון לבישוף מקומי. הוא פעל רבות בחיזוק השפעת הכנסייה באזור, הקים בו כנסיות והיה לדמות משפיעה ומקורבת לאצילי אריל ואש. במסגרת מסעותיו לצרפת ולאיטליה יצר קשרים עם טובי הבנאים והאמנים וגייס אותם לבניית הכנסיות בעמק.
ההשפעה האדריכלית הניכרת ביותר בקטלוניה הובאה מלומברדיה, ובמאה ה-13 ובמאה ה-15, התפשט הסגנון הרומנסקי ממנה לשאר חצי האי האיברי. סגנון זה הגיע לעמק בואי בשלב מאוחר יחסית, וברחביו הוקמו כנסיות רומנסקיות במספר יוצא דופן, אשר לא עמד ביחס ישר למספר תושביו. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 החל מחקר מקיף של האדריכלות הרומנסקית והגותית בקטלוניה, ובשנת 1907 ארגן המוסד ללימודים קטלאניים משלחת לארגון ולעמק בואי והמבנים "נתגלו מחדש". הממצאים עוררו עניין עולמי בעמק ובשנת 1919 רכש מוזיאון מבוסטון פרסקו מאחת הכנסיות בעמק. כדי למנוע רכישות נוספות ו"בריחה" של הפריטים הייחודיים אל מחוץ לקטלוניה, נערך מבצע מקיף להעברת הפרסקאות למוזאון האמנות והארכאולוגיה בברצלונה, ובשנת 1924 הם הועמדו לתצוגה.
הכנסיות המוכרזות
בכל אחד מן היישובים בעמק בואי נבנתה כנסייה משלו, לעיתים אף יותר מכנסייה אחת ביישוב. הכנסיות נבנו מחמרי הגלם הנפוצים באזור – אבן, מלט, אבן גיר, עץ וצפחה. אל מבני הכנסיות צמודים מגדלי פעמונים, ששימשו גם עמדות תצפית, ובתי קברות מקומיים מוקפים חומה. הכנסיות שהוקמו במאה ה-11 ובמאה ה-12 נבנו בסגנון רומנסקי לומברדי אחיד.
סנט קלימנט דה טאול
כנסיית סנט קלימנט דה טאול (Sant Climent De Taüll) נמצאת בין הכפרים טאול ובואי. היא יוצאת דופן מבחינת איכויותיה האדריכליות בין כל כנסיות העמק והגדולה והשמורה ביותר בהן. עיטוריה הפנימיים בסגנון קטלאני–לומברדי היו לסמל הסגנון הרומנסקי הקטלאני. בנייתה של הכנסייה החלה במאה ה-11 והיא נחנכה ב־10 בדצמבר 1123 על ידי ראמון גיליים. תוכניתה הפנימית כשל בזיליקה רומנסקית ובה שלוש ספינות המופרדות זו מזו על ידי עמודים. הן מסתיימות באפסיסים בצידן המזרחי, בעוד שהכניסה למבנה היא בצדו המערבי. החלונות שנשתמרו כיום בכנסייה קבועים בקירותיהם המזרחי והמערבי בלבד. המבנה עשוי בעיקר מאבני בזלת. החלק המרשים במבנה הוא מגדל הפעמונים בפינה הדרום־מזרחית של הכנסייה. הוא רָבוע בצורתו ומתנשא לגובה של שש קומות שבהן קבועים חלונות ביפורים וטריפורים. רוב ציורי הקיר שעיטרו את קירות הכנסייה הועברו בין השנים 1919–1923 למוזיאון הלאומי לאומנות של קטלוניה בברצלונה, ותחתיהם צוירו העתקים, אם כי בחלקים מסוימים בקירות הכנסייה נשמרו ציורים מקוריים. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 החלו עבודות שיחזור ושיפוץ בכנסייה, שבמהלכם נחשפו ציורים נוספים.
סנטה מריה דה טאול
לכפר טאול השוכן על דרך מימי הביניים, שני מרכזים, ובאחד מהם שוכנת כנסיית סנטה מריה דה טאול (Santa Maria de Taüll). בניית הכנסייה החלה במאה ה-11, והיא נחנכה ב־11 בדצמבר 1123, יום לאחר חניכת כנסיית סנט קלימנט הסמוכה. במאה ה-18 נערכו עבודות שיקום ושיפוץ במבנה, ובשנים 1919-1923 הוסרו והועברו ציורי קיר שהיו בו למוזאון בברצלונה. סבב נוסף של הסרת ציורים והעברתם נערך בשנת 1960 וב-1971, מועד בו הכנסייה גם שוקמה. ציורי הקיר בכנסייה תארו את סצנת ההתגלות בית החדשה שבה נראים שלושת האמגושים המבקרים את ישו התינוק. הכנסייה בנויה משלוש ספינות, וכל אחת מהן מסתיימת באפסיס מעוטר בסגנון לומברדי. מגדל הפעמונים צמוד לספינה הדרומית. איכות הבנייה של המגדל ורמת עיבוד האבנים נמוכה ביחס ליתר המבנה, וקיימת סברה כי הוא נבנה ראשון והכנסייה נבנתה בצמוד אליו. מחקרים ארכאולוגיים חשפו את קיומו של בית קברות עתיק מתחת לריצוף הצמוד לכנסייה מדרום.
סנט פליו דה ברוארה
ברוארה שוכנת בנקודה אסטרטגית במקום בו עמק בואי מתרחב. היישוב מתרכז סביב הדרך הראשית שנסללה על דרך רומית קדומה, וממנה מתפצלים רחובות משניים וסמטאות ללא מוצא. בימי הביניים היה היישוב גדול בהרבה, ולידו שכן מנזר ששוב אינו קיים. הכנסייה המוקדשת לפליו הקדוש מבַּרוּאֶרָה (Sant Feliu de Barruera) שוכנת מחוץ ליישוב, ולה ספינה בודדת ששרדה משלוש שהיו בה סך הכול. בקצה הכנסייה אפסיס מעוטר מצידו החיצוני. בצדה הדרומי של הכנסייה ניצב טרנספט רבוע, ושתי קפלות מרובעות בסגנון גותי הוספו לספינה. החזית המערבית של המבנה, המשמשת גם כשער הכניסה אליו, מעוצבת בסגנון גותי, ומגדל הפעמונים חודש במאה ה-16.
סנט ז'ואן דה בואי
כנסיית סנט ז'ואן (Sant Joan de Boí) ממוקמת בפתחו של הכפר בואי, שעל שמו נקרא העמק כולו. היישוב שוכן במרכזו של העמק על גדות הנהר סנט מרטי ולאורכה של דרך רומית עתיקה שהובילה אל מרחצאות רומיים. משני צדדיו של היישוב ניצבים צוקי סלע היוצאים מקרקעית העמק. לכנסייה שלוש ספינות עם אפסיס בצידן המזרחי של שתי הספינות הצדדיות. מגדל הפעמונים הצמוד לכנסייה ממוקם מדרום לספינה הדרומית. גג העץ המקורי של הכנסייה הוחלף בגג אבן, והכנסייה עברה שיפוצים נרחבים במאה ה-18, בשנות ה-60 של המאה ה-20 חלק ניכר מהם הוסר על מנת להשיב למבנה את צורתו המקורית. ציורי הקיר שעיטרו את קירות הכנסייה הוסרו בשנת 1919 והועברו למוזיאון.
סנטה אאולליה ד'אריל לה ואי
אריל לה ואי הוא יישוב קטן מאוד שבו רק ארבעים מתחמי מגורים. בניית הכנסייה (Santa Eulàlia d'Erill la Vall) החלה במאה ה-11, והרחבתה כללה בניית מבואה, מגדל פעמונים והארכת הספינה. מאוחר יותר במאה זו חלה התמוטטות במבנה שגרמה לו נזק רב, אך הוא שוקם. בשנות ה-60 של המאה ה-20 בוצעו עבודות שיקום ושיפוץ למגדל הפעמונים, אך הסקירה הארכאולוגית המשמעותית הראשונה לכנסייה זו החלה רק בשנת 1994, ושיקומה בהזמנות זו ארכה שלוש שנים. בכנסייה ספינה ארוכה יחידה ובסופה, בצדה המזרחי של הכנסייה, אפסיס משולש. הכניסה אל המבנה נמצאת בחזיתו הצפונית. גג קמרון החבית בכנסייה הוחלף בגג עץ. את פנים הכנסייה מעטרים אפריז משונן, ארקדות מעוגלות, ופסלים המציגים את הורדתו של ישו מן הצלב. הפסלים המוצגים בכנסייה הם העתקים, ואילו הפסלים המקוריים, שייחודים בכך שהם יצירות הפיסול היחידות מבתי המלאכה של אריל ששרדו בשלמותם, מוצגים במוזאון לאומנות קטלאנית בברצלונה ובמוזאון האפיסקופי של ויק. מגדל הפעמונים הצמוד לכנסייה נחשב לאחד היפים בעמק, אם כי ככל שהוא עולה בקומותיו, יורדת איכות עבודות האבן המרכיבה אותו. הוא מתוארך למאה ה-12 ושוכן בצדה הצפוני של הכנסייה. גובהו 23 מטרים והוא כולל שש קומות. הוא שימש בעבר גם מגדל תצפית ואמצעי לתקשורת עם כפרי העמק האחרים.
סנטה מריה דה ל'אסומפסיו דה קול
כנסיית עליית הבתולה לשמים מחוץ לכפר קוי (Santa Maria de l'Assumpció de Coll) היא מהמאה ה-12. סגנונה הבסיסי רומנסקי, אך נוספו לו תוספות גותיות. בכניסה ספינה בודדת המסתיימת באפסיס, ובצדה הדרומי מגדל פעמונים גותי הרוס בחלקו, המתנשא לגובה של ארבע קומות.
סנטה מריה דה קרדט
קרדט הוא ישוב קרן בן מספר בתים, השוכן על צוק סלע וחולש על הכניסה אל העמק. כנסיית מריה ביישוב (Santa Maria de Cardet) שוכנת בקצה המזרחי של הכפר, ולמרות ממדיה הקטנים, תכנונה מורכב. היא עשויה מספינה בודדת ומאפסיס ככניסות אחרות, אולם מתחת לאפסיס בכנסייה זו שוכנת קריפטה. בצידה הדרומי של הכנסייה, תיבנה קטנה לפעמון. נראה כי הכנסייה נוסדה במאה ה-11 ושופצה במאה ה-12, בתחילת המאה ה-13 ושוב במאות ה-17 וה-18. עם זאת פנים המבנה שמר על הסגנון והריהוט הבארוקי שלו.
כנסיית הלידה דה דורו
כנסיית הלידה בכפר הקטן דורו (Església de la Nativitat de Durro) ניצב ברחובו היחיד של היישוב. הכנסייה ספינה בודדת, אך מאז הקמתה במאה ה-12 היא עברה שינויים רבים וחלק ניכר המראה הרומנסקי המקורי אבד. מאידך פנים המבנה לא שונה במאות השנים האחרונות והוא שומר על אופיו מהבארוק ומתקופות מאוחרות יותר.
סנט קואירק דה דורו
כנסייה זו (Sant Quirc de Durro) נבנתה במאה ה-12 בגובה 1,500 מטרים על ראש הר מעל לכפר דורו. הקמתה במקום גבוה ומרוחק נבעה מכך שהייתה שייכת למקום פרישה (הרמיטאז') ובנוסף באה להדגיש את חשיבותה וסימנה גבול טריטוריאלי. מעבר לסגנון הרומאנקסי, עיצובה כלל אלמנטים בארוקיים. בדד פתח המראה ששימש גם כאסם, ובצידה המערבי תיבה לפעמון. פנים הכנסייה מעוטר בציורים מגוונים, ביניהם של מרטירים מעונים על ידי ניסורם בחיים. במאות ה-17 וה-18 נוספו למבנה המקורי הקמרון החיצוני ומגדל הפעמונים. הכנסייה שוקמה בשנת 1996.
קישורים חיצוניים
מידע על עמק בואי, ההיסטוריה והכנסיות בו (באנגלית)
יחסי יוון–סנט וינסנט והגרנדינים
יחסי יוון–סנט וינסנט והגרנדינים הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין סנט וינסנט והגרנדינים.
סקירה כללית
בין הרפובליקה ההלנית לבין סנט וינסנט והגרנדינים מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. על פי משרד החוץ היווני: "היחסים בין שתי המדינות הם יחסים מצוינים ובין שתי המדינות שיתוף פעולה נפלא, בין היתר בארגונים המולטילטרליים בהם מרבה סנט וינסנט והגרנדינים לתמוך בהצעות היווניות ולהפך".
על פי המידע שמתקבל מדי זמן מה משגרירות הרפובליקה ההלנית בוונצואלה - אין קהילה יוונית מסודרת בסנט וינסנט והגרנדינים ואין יוונים שמתגוררים במדינה עצמאית.
אזרחי סנט וינסנט והגרנדינים המבקשים לנסוע ליוון יכולים לעשות זאת ללא אשרה. אזרחי יוון המבקשים לנסוע לסנט וינסנט והגרנדינים יכולים לעשות זאת ללא אשרה למשך 90 ימים.
כפרי פוטיומקין
הביטוי מבוסס על סיפור היסטורי על אודות גנרל גריגורי פוטיומקין, מהאנשים החזקים ברוסיה של הצארינה יקטרינה הגדולה. לפי הסיפור המקובל, כאשר עמדה צארינה לבקר בקרים שבדרומה של רוסיה בשנת 1787, דאג פוטיומקין, שניהל מסע צבאי בקרים, להקים לאורך הגדות השוממות של נהר דנייפר כפרי דמה: חזיתות-בניינים ריקות, שנועדו להרשים את הצארינה ונוסעיה בחשיבות כיבושיו, ובכך להגדיל את ערכו בעיניה. מכאן, הפך הביטוי כינוי נרדף לאחיזת עיניים, תפאורה בלבד, שנועדה ליצור רושם בלי שיהיה מאחוריה תוכן.
לצד כפרי פוטיומקין הקים פוטיומקין גם הרבה יישובים "אמיתיים", ובין היתר פיתח את העיר אודסה (כיום באוקראינה).
יום טוב סמיה
יום טוב סמיה (נולד ב-18 ביוני 1954) הוא מנהל ואיש עסקים ישראלי, אלוף בצה"ל במילואים.
ביוגרפיה
סמיה נולד במעברת פרדסיה, שביעי מבין שמונה אחים להורים יוצאי לוב, ועד גיל חמש גדל באוהל. בהמשך עברה המשפחה לשכונת נאות הרצל בנתניה שם גדל והתחנך וכיום מתגורר בה. הוא גרוש, אב לארבעה וסב לנכד ונכדה. השכונה בה גדל נחשבה בזמנו לאחת מהשכונות הקשות בעיר במעמד סוציואקונומי נמוך מאוד. את תקופת הילדות בשכונה מגדיר יום טוב במילה "הישרדות": תקופה כל נער היה צריך לבחור בין עולם הפשע והאלימות לבין ההיחלצות, אותה ביצע בתכונותיו האישיות עד למה שהוא מכנה "צה"ל- גלגל ההצלה שלי". בגיל 15- נשלח לקורס מ"כים של הגדנע שנמשך שבעה שבועות מתוך חופשת הקיץ. כבר כנער בלט בכושר מנהיגות שבא מתוך עשייה שקטה, כבוד להורים ולאוכלוסייה המבוגרת, ארגון תנועת נוער וגרעין נח"ל ובגיל 17 כבר מונה למזכיר הגרעין ולמנהיג הסניף היחיד של הנוער העובד והלומד הלאומי של העיר נתניה.
קריירה צבאית
סמיה התגייס לצה"ל באוגוסט 1972, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. במלחמת יום הכיפורים לחם בחזית הדרום והשתתף בקרב ואדי מבעוק. לאחר המלחמה יצא לקורס קציני חי"ר. בתפקידו הראשון כקצין שימש כמפקד מחלקה בצנחנים בגדוד 202 ולחם במלחמת ההתשה במובלעת הסורית. לאחר מכן המשיך ושימש בתפקידי פיקוד בחטיבה, בין היתר שימש כמפקד פלוגת מאי 1976 של גדוד 202, קצין המבצעים החטיבתי, סגן מפקד גדוד וקצין האג"ם של החטיבה בלבנון, בין היתר במבצע איש דמים, מבצע מנורה ומבצע מוביל.
בתקופת מבצע שלום הגליל היה מפקד גדוד 931 של הנח"ל. ב-10 ביוני 1982 הופצץ הגדוד, עקב טעות בזיהוי, על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי, ו-24 חיילים נהרגו (מהם 13 מחיילי הגדוד) ולמעלה ממאה חיילים נפצעו (מהם 60 מגדוד 931). סמיה התעקש להחזיר לפעולה את החיילים הנותרים בו ביום, בטיעון שיציאה מיידית לפעולה תמנע היווצרות טראומה. לאור הצלחת הפעולה היה סמיה מועמד לצל"ש, אך הוא התנה את קבלת הצל"ש בכך שכל חיילי הגדוד יקבלו צל"ש, ולאחר שהדרישה נדחתה, ויתר סמיה גם על הצל"ש האישי. לאחר המלחמה שב לחטיבת הצנחנים ומונה למפקד בא"ח צנחנים, ולאחר מכן למפקד גדוד 202 של הצנחנים.
לאחר מלחמת לבנון שימש סמיה בשנת 1985 כמפקד גדוד גפן. לאחר מכן פיקד סמיה על מרכז החי"ר בצאלים, בפברואר 1987 מונה למפקד עוצבת שועלי מרום, חטיבת צנחנים במילואים, ובשנת 1988 מונה למפקד חטיבת גבעתי. כמפקד החטיבה הוביל את לוחמי החטיבה בלחימה בדרום לבנון וטבע את האמרה- "קשה אבל הוגן", קרי ניהול אימונים תובעניים מחד וטיפול הוגן וקשוב בלוחמי וחיילי החטיבה. ביולי 1990 מונה שוב למפקד עוצבת שועלי מרום, במקביל עבר השתלמות במכללה לביטחון לאומי, עבר הסבה לשריון ובשנת 1991 הועלה לדרגת תא"ל.
סמיה פיקד על אוגדת עזה מספטמבר 1991 עד דצמבר 1993, תקופה בה האינתיפאדה הראשונה ברצועת עזה הפכה לחמושה, בעיקר בהובלת החמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני. סמיה הפך את יחידת שמשון ליחידה מעולה שלחמה באופן גלוי ובאופן סמוי (מסתערבים) במבצעים איכותיים ונקודתיים שבחלקם הוא עצמו הוביל את הכוחות ופיקד על הכוחות. סמיה שקד על המצאת טכניקות לחימה שהבולטת שבהן נקראת "סיר לחץ" אשר אומצה על ידי צה"ל והוכנסה לתורת הלחימה כנגד טרור אורבני.
בספטמבר 1997, בגיל 43, הועלה לדרגת אלוף ומונה לתפקיד מפקד פיקוד הדרום. בתקופת כהונתו פרצה האינתיפאדה השנייה, וסמיה הקים מערך של ביצורים ומגדלי פילבוקס להגנה על כוחות צה"ל. תחקיר שניהל סמיה בנוגע לפרשת מוחמד א-דורה, קבע שא-דורה לא נהרג מאש צה"ל אלא מאש פלסטינית. בנוסף הנהיג סמיה פעולות חישוף ברצועת עזה וסביב ציר פילדלפי כדי להקטין את מארבי הירי והנ"ט מצד המחבלים הפלסטינים.
בינואר 2001 פרש משירות צבאי.
בתחילת 2006 (כחצי שנה לפני מלחמת לבנון השנייה) חזר סמיה לשירות מילואים בתפקיד סגן-מפקד פיקוד הדרום, תפקיד אותו ביצע עד קיץ 2015 בהתנדבות. במסגרת תפקיד זה לקח חלק במבצעים עופרת יצוקה, עמוד ענן וצוק איתן.
תפיסה ביטחונית
סמיה גיבש 7 עקרונות, שלתפיסתו חייבים לשמש בסיס לאסטרטגיה הישראלית ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני:
לאחר שחרורו מצה"ל
התפקיד הראשון בו כיהן סמיה באזרחות היה מנכ"ל משותף בקבוצת ברן. לאחר שלוש שנים החליט סמיה לפרוש לצורך הקמת עסק עצמאי בתחומי הנדל"ן וכן ייעוץ אסטרטגי.
לאחר פרישתו מהצבא כיהן סמיה במספר תפקידים ציבוריים, בין היתר כיו"ר המועצה להסדר ההימורים בהתנדבות במשך 3 שנים, תקופה בה הוכפלה כמות התמיכה בספורט בישראל הודות להתייעלות אותה הנהיג במועצה אשר חסכה כ־180 מיליון שקלים בהוצאות התפעול בשנת הפעילות הראשונה, וכן הודות לדחיפתו להכנסת ה-"ווינר" אשר הביא להכפלת ההכנסות של המועצה ונגס בהימורים הבלתי חוקיים בתחום. סמיה יזם את "פרויקט העשור" שעיקרו הקמת 10 מתקני ספורט ואצטדיונים - אצטדיוני הכדורגל בפתח תקווה, נתניה, חיפה, באר שבע ושיפוץ אצטדיון טדי בירושלים ואצטדיון בלומפילד בתל אביב, בריכה אולימפית במכון ווינגייט, שיפוץ היכל הכדורסל ביד אליהו, הקמת הארנה לכדורסל בירושלים, השלמת מתקן הספורט האולימפי בהדר יוסף ועוד. הייתה זו החלטת חזון אשר סמיה קיבל בניגוד מוחלט למקובל אז בידיעה מוחלטת שהוא לא יהיה שם כאשר "יחתכו את הסרטים בגמר ההקמה".
במקביל כיהן סמיה כנשיא חברת ייעוץ בתחומי הניהול והיזמות העסקית. החל מסוף 2005 מכהן סמיה כמנהל חטיבת האנרגיה של החברה לישראל, ובינואר 2007 הקים במסגרת זו (החברה לישראל הנשלטת על ידי עידן עופר) את חברת IC GREEN ENERGY, שעיקר פעילותה באנרגיה סולארית ובייצור דלקים ביולוגיים המתבססים על חומרי גלם שאינם משוק המזון. חברות הבת של החברה אשר סמיה כיהן בן כיו"ר הדירקטוריון הן: HelioFocus-Israel, Primus Green Energy- USA, Petrotech- Germany, IC-Green Projects - Israel. בעקבות התעמקותו בניהול בינ"ל של חברות העוסקות באנרגיה ירוקה וחלופית סמיה משתתף ומרצה בכנסים בינ"ל.
ביוני 2015 חזר סמיה לעסקים פרטיים במסגרת חברה שבבעלותו, אותה מנהל בנו יגל סמיה. במקביל, סמיה מרצה באקדמיה - בינתחומי הרצליה, מכללה אקדמית נתניה ובית ברל, וכן בכנסים וסדנאות מנהיגות למנהלים וועדי עובדים. סמיה מופיע לעיתים בתקשורת כפרשן צבאי, כותב טורים ומאמרי דעה, והופיע כשופט אורח בתוכנית המציאות של ערוץ 2, "דרוש מנהיג".
באוגוסט 2014 יצא לאור ספרו השני "מנהיגות ברגעים של אמת" בשפה העברית, בהוצאת קונטנטו דה סמריק. בינואר 2016 יצא לאור אותו ספר באנגלית, בשם "Leadership in Moments of Truth", והושק בארצות הברית, בין השאר בווסט פוינט, האקדמיה לקצונה האמריקאית, בבוסטון, בניו יורק ועוד.
במרץ 2017 התפקד למפלגת העבודה. עם התפקדותו למפלגה הקים את עמותת "אזרחים לקידום מנהיגות אמת" אשר מטרתה העיקרית היא לסייע להקמת קואליציה ממשלתית מורחבת ללא מפלגות קיצוניות מימין ומשמאל. באוקטובר 2018 החליט להפסיק את חברותו במפלגת העבודה.
ביוני 2018 יום טוב סמיה מונה לנשיא של קבוצת בראשית, העוסקת בניהול וליווי פרויקטים בהתחדשות עירונית.
בדצמבר 2018 הקים את מפלגת ביח"ד לקראת בחירות לכנסת העשרים ואחת. המפלגה פרשה לפני הבחירות. מ-2019 מכהן כיו"ר דירקטוריון חברת אפולו פאוור הנסחרת בבורסה בתל אביב. החברה מפתחת ומייצרת פאנלים סולריים גמישים. מאפריל 2019 מכהן כמנהל מדינה מטעם ג'נרל אלקטריק בתחום של טורבינות גז טבעי המכרות לחברת חשמל וליצרנים פרטיים.
פעילות למען הקהילה
החל ב-1988 במסגרת קטנה של הכנת חבילות לחג למשפחות נזקקות ברמה השכונתית, ולימים מיזג פעילות זו עם עמותת "שורשים" בה הוא פעיל כתורם ועובד פשוט עד היום.
יזם והקים ב-1990 יחד עם קצינים נוספים מחטיבת גבעתי את עמותת "משפחת גבעתי" המטפלת במשפחות השכולות של החטיבה. מפעל חיים שלו עם המוטו: "להסיט 4 ימי אבל בשנה לימים של שמחה וחיבוק הדדי". מפעל זה נמשך עד היום ויום טוב נותר בו בפעילות מלאה.
ב-1992 ייסד את עמותת בית הכנסת "אם כל חיל" אשר במסגרתה הוקם בית כנסת ברמת פולג בנתניה. מטרת העמותה להקים בית כנסת לאומי עם סגנונות תפילה מגוונים, דת מונגשת לכל וסובלנות דתית. סביב בית הכנסת נבנתה קהילה בסביבה שאינה מוגדרת כדתית.
מ-2010 מכהן כנשיא חוג הידידים של עמותת "זיו-נעורים" המטפחת נוער בסיכון בדרך של חניכה על כלי שיט ופיתוח האחריות האישית שלהם לאזרחות טובה יותר. בעיניו יום-טוב רואה את עצמו כנער בפעילות הזו אשר מזכירה לו את "גלגל ההצלה" אשר מעטים מאוד בשכונה הצליחו לבנות לעצמם.
מ-2003 מכהן כראש צוות ההיגוי של קרן יוסי לפר, בעל עיטור הגבורה ממלחמת ששת הימים, המעניקה מלגות לסטודנטים בתחומי הזנת בעלי חיים, חקלאות וכדומה.
השכלה
סמיה סיים לימודי תואר ראשון BA כללי באוניברסיטת תל אביב, תואר שני MA במדע המדינה וביטחון לאומי באוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי וכן הוא בעל תואר שלישי, דוקטור למדע המדינה וסוציולוגיה ארגונית. עבודת הדוקטורט שאושרה ב-2004 הייתה בנושא "האקלים הארגוני בקבוצה הבסיסית בארגון והשפעתו על תרבות הארגון ומטרותיו", באוניברסיטת חיפה.
מהפכת 1848 בהונגריה
המרד ההונגרי של 1848 (בהונגרית מכונה: Az 1848–49-es magyar polgári forradalom és szabadságharc, כלומר "המהפכה האזרחית והמאבק למען החירות בשנים 1849-1848") היה מרד שפרץ בהונגריה ב-15 במרץ 1848, במטרה להשתחרר משלטון האימפריה האוסטרית. המרד התפתח למלחמת עצמאות, אשר בה לחמו ההונגרים לא רק נגד הכוחות הקיסריים האוסטריים כי אם גם נגד כוחות צבאיים ופארא-צבאיים של עמים אחרים בשטחי הממלכה ההונגרית, אשר דרשו אף הם את חירותם הלאומית וחלקם כרתו ברית עם הקיסר ההבסבורגי. לאחר שנכשל בדיכוי המרד, ביקש פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה סיוע מניקולאי הראשון, קיסר רוסיה. הצבא הרוסי פלש להונגריה ממזרח, והמרד דוכא. על ידי הרפורמות החברתיות שנערכו על ידי השלטון המהפכני מ-1848–1849 היוותה המהפכה ההונגרית נקודת מוצא לשינויים הבורגניים-דמוקרטיים בחברה ההונגרית. היא הייתה חלק אורגני מגל אביב העמים והתלוותה בעימות צבאי ממושך. בזמן השלטון המהפכני באפריל 1848 הונגריה הפכה לארץ השלישית באירופה היבשתית (אחרי צרפת - ב-1791, ובלגיה, ב-1831) שאימצה חוק לבחירות פרלמנטריות דמוקרטיות. חוק הבחירות החדש ("המסמך החמישי מ-1848") הפך את הפרלמנט הפאודלי הישן של ממלכת הונגריה (המעמדות הכלליים) לפרלמנט דמוקרטי ייצוגי. החוק העניק את זכות הבחירה הרחבה ביותר באירופה באותה התקופה. רבים מממנהיגי המהפכה, כולל לאיוש קושוט, אישטוון סצ'ני, שאנדור פטפי, יוז'ף בם, הפכו לגבורים לאומיים ויום פריצת המהפכה, 15 במרץ, הפך לאחד משלושת החגים הלאומיים של האומה ההונגרית. כעונש אחרי המרד, הונגריה פוצלה על ידי השלטון האוסטרי לחמישה מחוזות, בהם משל ממשל צבאי אוסטרי. עם זאת, ב-1867 הכיר קיסר אוסטריה בכך שהבעיות הלאומיות בארצו לא תיפתרנה מעצמן, ולפיכך הגיע עם ההונגרים ל"הסכם הפשרה" אשר בעקבותיו קמה האימפריה האוסטרו-הונגרית.
רקע
ב-1804, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ערך ארגון מחדש של המנהל בארצו, וכתוצאה מכך, הוענק תוקף רשמי למעמדה של הונגריה כנחלה נפרדת של הכתר ההבסבורגי אשר אינה קשורה לאוסטריה עצמה. הונגריה נוהלה בידי דיאטה משלה אשר התכנסה בברטיסלבה (בהונגרית: פוז'ון), תוך התערבות מועטת של הממסד הקיסרי בענייניה הפנימיים. כמו כן להונגריה היה קנצלר נפרד אשר ישב בווינה, ולא היה כפוף לקנצלר אוסטריה. ב-1806 בוטלה האימפריה הרומית הקדושה, ותחתיה הוקמה "האימפריה האוסטרית". אימפריה זו, הייתה נתונה תחת השפעתו של ממשל בראשות הנסיך מטרניך, אשר בשיטות של צנזורה, משטרה חשאית ומאסרים של מתנגדיו, ניסה להשאיר על כנם את המשטר האבסולוטי שטחי האימפריה וגם בשאר אירופה, ברוח ה"רסטורציה", תוך דריסת הישגי המהפכה הצרפתית. עקב כך, ולנוכח התעוררות הרגשות הלאומיים בכל רחבי אירופה, החלה תודעתם הלאומית של ההונגרים להתעורר.
אביב העמים
ב-24 בפברואר 1848 הדיחו ההמונים בפריז את המלך לואי פיליפ. היה זה האות לפרוץ מהפכות אביב העמים בכל רחבי אירופה. ב-3 במרץ התקוממו ההמונים בווינה נגד פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה. באותה עת שהה בווינה המהפכן ההונגרי לאיוש קושוט. קושוט נשא נאום בגרמנית בו דרש ממשלה פרלמנטרית להונגריה, וממשלה חוקתית לקיסרות. הוא פנה לבית הבסבורג ו"לארכידוכס האהוב שלנו פרנץ יוזף" (אז בן 17 שנים ויורשו המיועד של הקיסר פרדיננד), להחזיר את התהילה העתיקה של שושלת הבסבורג, בכך שיתנו תוקף לתקוותיהם של העמים החופשיים בקיסרות. קושוט הפך למנהיג בקנה מידה אירופי. נאומו נקרא ברחובות וינה על ידי המון אשר גירש את מטרניך מן העיר ב-13 במרץ לגלות בלונדון.
ב-15 במרץ התכנסו בבית הקפה "פילווקס" בפשט קבוצה של אינטלקטואלים הונגרים והכריזה על מהפכה. המשורר שנדור פטפי ניצב בפתח המוזיאון הלאומי של הונגריה והקריא באוזני ההמון את "12 הנקודות" ואת שירו "Nemzeti dal" ("שיר לאומי"). אלפים החלו לשיר את השיר ברחובות, תוך שהם מכריזים על ביטול הצנזורה. הם התפרצו לבתי הדפוס והדפיסו את השיר ואת 12 הנקודות. בודפשט כולה נפלה בידי המורדים ללא שפיכות דמים. קושוט מיהר לחזור אל העיר. משלחת הונגרית בהנהגת לאיוש בתיאני הופיעה בפני הקיסר פרדיננד בווינה כדי להביע את בקשת ההמונים לאוטונומיה עבור הונגריה. הקיסר היה שקוע בבעיות משלו, וב-17 במרץ נענה לבקשות, והעניק אישור להקים ממשלה הונגרית. הוא מינה את בתיאני לראש הממשלה.
ממשלת בתיאני
ב-23 במרץ כבר הורכבה הממשלה החדשה. בתיאני מינה את קושוט לשר האוצר, את ברטלן שמרה לשר הפנים, את פרנץ דיאק לשר המשפטים, את לאזאר מסארושי לשר המלחמה, את גאבור קלאוזאל לשר החקלאות, התעשייה והמסחר, את אישטוון סצ'ני מינה לשר העבודה, התשתיות והתחבורה, את יוז'ף אטווש מינה לשר החינוך, המדע והתרבות ואת פאל אנטאל אסטרהאזי לשר החוץ. ב-10 באפריל אומצו 12 הנקודות בידי הממשלה, והונגריה הפכה למדינה עצמאית ודמוקרטית, והייתה קשורה לאוסטריה רק באמצעות הפלטין שנותר בה. כמו כן, אישרה הממשלה רפורמות מקיפות, אשר כללו שינויים ליברליים מרחיקי לכת בכל תחומי החיים, וכונו "חוקי אפריל". בתיאני אף פנה לקיסר בדרישה לנצל את כספי המיסים מהונגריה בהונגריה בלבד, ושהגדודים ההונגריים בצבא הקיסרי יוכפפו למרותה של הממשלה.
ביוני בוטלה המערכת שהעניקה ייצוג פרלמנטרי לאצילים הפאודליים ההונגרים, ונערכו בחירות עממיות לפרלמנט. כמו כן האצילים איבדו רבות מזכויות היתר שלהם, את חסינותם ממיסוי ובוטלה הצמיתות. ההחלטה הראשונה והחשובה ביותר של בתיאני הייתה לארגן צבא הונגרי ומינהלים מקומיים. בתיאני עמד על כך שהצבא האוסטרי שהוצב באותם הימים בהונגריה, יקבל את מרותו של השלטון האוטונומי ההונגרי וכך היה. בתיאני עשה מאמצים להחזיר למולדת את החיילים ההונגרים ששירתו מחוץ להונגריה ולהקים מיליציה הונגרית שתהיה אחראית על ביטחון הפנים. בתיאני היה אמנם מסור בכל מאודו לקיסרות, ורצה שהונגריה תישאר חלק ממנה, רק בצורה אוטונומית יותר, אולם הקיסר לא היה שבע רצון מצעדיו. מנגד, גם רבים מעמיתיו לממשלה לא היו מרוצים, כיוון שחפצו בהתנתקות מוחלטת מאוסטריה.
בעיה גדולה יותר הייתה בעיית העמים האחרים שחיו בשטחי הונגריה רבתי. המדיארים (ההונגרים) היוו כ-40% בלבד מתושבי המדינה ואילו שאר האוכלוסייה השתייכה לעמים שונים ובהם הסלובקים, הסרבים, הרומנים, הקרואטים והרוסינים. מנהיגי המהפכה היו מדיארים או הונגרים אתניים, ועל אף שדרשו חופש לעצמם, לא אבו להעניק אותו לקבוצות הלאומיות האחרות בשטחם. עוד במרץ השתלט על קרואטיה יוסיפ ילצ'יץ', וב-19 באפריל הוא הכריז על הפרדת קרואטיה מממלכת הונגריה, והצהיר על נאמנות ללא סייג לאוסטרים. ילצ'יץ' טען שממשלתו של בתיאני אינה חוקית, ושהיא מנסה לערער את האימפריה. בתיאני פנה הן לקיסר והן לילצ'יץ' בניסיון לפתור את המשבר, אולם מאמצים אלו עלו בתוהו. בפגישה האחרונה שלהם, אמר בתיאני לילצ'יץ: "נראה אותך על הדראווה". ילצ'יץ' השיב לו: "אין צורך שתטריח את עצמך, ניפגש על הדנובה". ב-11 בספטמבר חצו הקרואטים את הדראווה ופלשו לשטח הונגריה.
ב-13 בספטמבר הודיע בתיאני לארכידוכס שטפן, פלטין הונגריה שבקרוב יפרוץ מרד, וביקש ממנו לקחת את השלטון במדינה לידיו. בהוראת הקיסר, שטפן סרב, וב-24 בספטמבר התפטר מתפקידו ועזב את הונגריה. כעת פרץ המרד באופן גלוי בחלקים מהונגריה, כאשר המורדים דורשים התנתקות סופית מאוסטריה. ממשלת הונגריה נמצאה במצב קשה מאוד: מדרום התקדמו הקרואטים במהירות, ממזרח התקוממו הרומנים בטרנסילבניה בהנהגת אברם ינקו, וממערב איימו האוסטרים. ב-19 בספטמבר התקוממו גם הסלובקים בהנהגת ליודוביט שטור נגד השלטון ההונגרי. בהוראתו של בתיאני, קושוט החל לעבור מעיר לעיר, כשהוא מלהיב את האנשים למלחמה. הודות לכושר הנאום המבריק שלו, הפך עד מהרה הצבא המהפכני ההונגרי לכוח משמעותי. עם זאת, המרד טרם פרץ בגלוי, וב-25 בספטמבר מינה הקיסר את הרוזן למברג למפקד הצבא ההונגרי. ב-28 בספטמבר נרצח למברג בפשט בידי המורדים. בתיאני עדיין קיווה לשלום עם האוסטרים, ונסע מיד לווינה להיפגש עם הקיסר. עם זאת, יום למחרת הביסו ההונגרים את הקרואטים בקרב פאקוזד, מה שהעלה את המורל בכל רחבי הונגריה. בתיאני הבין שנכשל במשימתו, וב-2 באוקטובר התפטר מתפקידו וממושבו בפרלמנט.