cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טיסה 182 של פסיפיק סאות'ווסט איירליינס
התאונה
הצוות של טיסה 182 לא הודיע למגדל בבירור בשום שלב על כך שהם איבדו קשר עין. אם זה היה ברור לפקחי הטיסה אולי ניתן היה למנוע את התאונה. אם הססנה היה טס בדיוק לפי המסלול המתוכנן שלו חוקרי הNTSB משערים שהתאונה הייתה נמנעת והמטוסים היו חולפים אחד על פני השני במרחק קצר אך קריטי של 300 מטרים. בכל מקרה החקירה הטילה את האחריות על טייסי הבואינג לשמירה על מרחק בטוח. הפיקוח האחראי על הנחיתות קלט התראה על קונפליקט פוטנציאלי 19 שניות לפני התאונה. המידע לא הועבר הלאה מפני שהתראות שווא במערכת הקולטת היו עניין נפוץ ושגרתי. החקירה הסיקה שעל פי המידע הנתון אצל פקח הטיסה הוא הסיק שהצוות של טיסה 182 שמר על מרחק בטוח באמצעים חזותיים.
ההתנגשות אירעה בגובה של כ-790 מטרים מעל הקרקע. הבואינג נפגע בכנפו הימנית שהחלה להתפרק ועלתה באש. הטייסים הבינו שקרה משהו חמור והמטוס נופל וניסו להציל את המטוס במשך השניות הספורות שהיו ברשותם. הם אף הודיעו למגדל על כך שהמטוס מתרסק. בעקבות הנזק הרב לכנף המטוס הפך מיידית לבלתי נשלט. נפער חור במכל הדלק שבכנף שעלתה באש בעקבות כך. המגדל הודיע שהם מכינים צוותי חירום בשדה התעופה והמטוסים התרסקו לתוך שכונת מגורים. המטוסים פגעו באותה השכונה במרחק של כ-1,100 מטרים אחד מהשני. צלם מקצועי בשם האנס ונדט שצפה בנפילת המטוס הספיק לצלם אותו פעמיים בעודו נופל. הצילום חיזק את המידע בנוגע לנזק שנגרם לכנף ימין ולסיבת ההתרסקות המדויקת (לאחר הפגיעה בססנה) של הבואינג. צלם מקצועי בשם סטיב הוול צילם וידאו קצר של הססנה הנופל ואת הרעש, ההרס והעשן מייד עם פגיעת המטוסים בקרקע.
מטוס הבואינג פגע בבניין במרחק של 5 קילומטרים מצפון לשדה התעופה. הוא פגע בו כשאף המטוס פונה לקרקע במהירות של 480 קמ"ש, בעוצמה רבה. מהירות הפגיעה תרמה רבות לפיצוץ הקשה ולנזק הכולל שנגרם לבניינים רבים בשכונה. המטוס הושמד כמעט כליל בשריפה ורק חלקים מהמנועים, זנב המטוס, וגלגלי הנחיתה נותרו בשברים ניתנים לזיהוי. שטח הפיזור של חלקי המטוס היה קטן בעקבות הצלילה החדה שלו ואופן הפגיעה בקרקע. מחלקת מכבי האש של סן דייגו הפעילה כ-60% מכל עובדיה באסון זה. הנזק לגוף המטוס ולשכונה היה קיצוני ומזעזע בהיקפו. על פי כוחות השיטור וההצלה שפעלו במקום אתר הפגיעה היווה מחזה נורא בעקבות הנזק שנגרם לגופות ההרוגים וריח הקרוסין החריף. רק 4 גופות נמצאו כשהן שלמות. גופתו של קברניט הטיסה לא נמצאה.
החקירה
ארגון ה-NTSB שהיה אמון על חקירת התאונה פרסם דו"ח עם מסקנות ב-19 באפריל 1979. הדוח גרס שהסיבה הסבירה ביותר לתאונה הייתה אי היצמדות לנוהלי טיסה נכונים של צוות טיסת PSA. הצוות שאיבד קשר עין עם הססנה לא הבהיר למגדל שהתריע והודיע להם לקיים קשר עין עם המטוס. טעויות במגדל הפיקוח צוינו גם כן כגורם תורם כשלא בוצעו כל נוהלי ההפרדה הוויזואלית עם עזרה מהרדאר הזמין. גורם פוטנציאלי נוסף הייתה סטייה של טייסי הסננה מהמסלול המתוכנן מסיבה שאינה ידועה, ולא הודיעו למגדל על הסטייה. אך גורם זה הוזכר בחקירה כממצא ולא נחשב לגורם תורם לתאונה. המשנה לממונה על בית הספר לטיסה האחראי על הססנה גרס שהמטוס לא מחויב היה לשמור על מסלול מדויק אלא רק על הגובה שאושר לו, אך גם הוא ציפה שצוות הססנה יודיע על שינוי שכזה. הדוח אף התייחס לשיחת חולין שנערכה בתא הטייס. השיחה לא נחשבה לגורם תורם אך הובהר ששיחה שאינה מקצועית אינה הולמת את האווירה הנחוצה בתא הטייס בעת הנמכה ונחיתה.
אחד החוקרים, פרנסיס ח. מקאדמס, ביקר את ההחלטה שלא לכלול את השינוי שערך הססנה ברשימת הגורמים התורמים לתאונה. הוא אף טען שאחריות מגדל הפיקוח הייתה סיבה סבירה לתאונה ולא רק גורם תורם. הוא אף היה זה שהתייחס לסיבה נוספת וגורם תורם פוטנציאלי שיכול היה להסביר את אי ההבנה בעניין הססנה. לפי התיאור של הטייסים שראו מטוס חולף מתחתיהם ניתן לשער שמדובר היה במטוס שטס לכיוון אחר לחלוטין. על כן, עלה החשש שהיה מטוס שלישי בלתי מזוהה שתרם לאי ההבנה הקשה. רוב החוקרים בצוות לא הסכימו עם מקאדמס בעת הכנת הדוח. בשנת 1982 יצא דו"ח מתוקן שאימץ את מסקנותיו של מקאדמס.
הדוח בחן השלכות של הפגיעה בצינורות ההידראוליים ואת השאלה האם היה עדיין כוח הידראולי שאיפשר שליטה בכנף שמאל. עלתה סברה על ניסיונות הצוות למנוע פגיעה בשכונת המגורים ואולי על אפשרות להסיט את המטוס לכיוון של כביש מהיר, כביש 805 שעבר בקרבת מקום, אך לפי המסקנה הסופית, גם אם הנזק לצינורות ההידראוליים לא היה מוחלט, הנזק לכנף ימין שיתק את המטוס לחלוטין ולא ניתן היה לשלוט בו כלל, לאחר הפגיעה בססנה.
טיפוס הבטן
טיפוס הבטן (באנגלית: Typhoid fever, ידועה גם כ"קדחת הטיפואיד") היא מחלה זיהומית קשה של מערכת העיכול הנגרמת על ידי החיידק Salmonella typhi.
יש להבחין בין טיפוס הבטן (באנגלית טיפואיד), הנגרם על ידי מין זה, לבין זיהום רגיל של דרכי העיכול, העלול להיגרם על ידיו או על ידי מינים אחרים של סלמונלה (Salmonella), בעיקר Salmonella choleraesuis ו-Salmonella enteriditis. החיידק הגורם לטיפוס הבטן מצוי רק באדם. החיידק עמיד יחסית בפני חום ומסוגל לשרוד במקורות מים; הוא רגיש יחסית לחומציות (עד pH=5), דבר ההופך מנותחי קיבה לקבוצת סיכון ללקות בזיהום. החיידק אינו מייצר רעלנים, אך ביכולתו לעכב את מנגנון ההרג החמצוני של תאי הדם הלבנים ולמנוע מהם לחסלו. תאי הדם הלבנים הופכים למובילים של החיידק ואיתם הוא עובר למערכת הרטיקולואנדותליאלית (טחול, כבד, בלוטות לימפה, מח עצם), שבה מתרבה החיידק.
מעטפת החיידק, שבה משובצים ליפופוליסכרידים, גורמת להפעלת מערכת החיסון, ומונוציטים מופיעים במעי, בבלוטות הלימפה שסביב המעי ובכבד, ולעיתים גם בכיס המרה במח העצם ואף בלב. המונוציטים, המתקשים לחסל את החיידק, מפרישים חומרים מעודדי קרישה ופוגעים בכלי הדם. בהמשך חודר החיידק לכיס המרה הן דרך דרכי המרה והן בפריצה לדם, שם הוא מתרבה ומופרש בצואה לאורך זמן. התרבות החיידק בדופן המעי עלולה לגרום להתנקבותה ואילו פריצות חוזרות למחזור הדם עלולות לגרור זיהום איברים מרוחקים כגון מפרקים, עצמות, כליות, עיניים ואף מערכת העצבים המרכזית. בעת פריצת החיידק לדם עולה חומו של החולה ומחריפה תחושת החולי.
הטיפול לרוב אנטיביוטי (לרוב כלורמפניקול, ואם מדובר על חיידקים עמידים לסוגי אנטיביוטיקה או חשד לנמק תת-עורי נשקל שימוש בתכשירים אחרים). נוכחות של החיידק בגוף מעבר למספר חודשים מרמזת על מצב נשאות בכיס המרה ולעיתים יש צורך בכריתתו. ניכרת עמידות של החיידק כנגד האנטיביוטיקות ששימשו בעבר לשגרת הטיפול כנגדו. קיימת אפשרות חיסון כנגד החיידק היעילה לטווח של כשלוש שנים ומשמשת בעיקר אוכלוסיות מטיילים באזורים נגועים. החיסון הפומי (אוראלי) כנגד החיידק מאושר מגיל שש שנים והחיסון הניתן בזריקה מאושר לשימוש מגיל שנתיים. לעיתים נדירות נדרשת התערבות כירורגית, בעיקר כאשר מתפתחת התנקבות של המעי.
במדינות העולם השלישי, שבהן תחזוקת מקורות המים לקויה, גורמת המחלה למותם של אלפים רבים בכל שנה. שכיחות המחלה השנתית בארצות העולם השלישי מגיעה לעיתים למקרה אחד לכל 100 תושבים, זאת לעומת מקרה אחד לכל חצי מיליון תושבים בעולם המערבי.
המונח טיפואיד נטבע בשנת 1829 על ידי פייר-שארל-אלכסנדר לואי, בשל הדמיון בין מחלה זו למחלת טיפוס הבהרות שיכולה להתבטא גם כן בחום ממושך. החיידק שגורם למחלה התגלה על ידי הרופא הגרמני קרל יוזף אברט בשנת 1880.
אפידמיולוגיה
מגפת אתונה, שפרצה במהלך המלחמה הפלופונסית בשנת 430 לפנה"ס, מיוחסת על ידי חלק מהחוקרים לטיפוס הבטן. ממצאי DNA חיידקיים, אשר נמצאו בשרידי גופות באתר קבורה המונית בבית הקברות העתיק של אתונה המתועד לשנים אלו, הודגמו הומולוגיים ב-96% לגנים של החיידק Salmonella typhii כפי שהוא מוכר כיום.
אומדנים בראשית המאה ה-21 לגבי תפוצת המחלה נעים בין 11 ל-21 מיליון מקרים בשנה בכל העולם, עם תמותה של 130–145 אלף אנשים מדי שנה, אולם היקף המחלה האמיתי אינו ידוע לאשורו בשל היעדר מנגנוני מעקב אחר המחלה באזורים רבים בעולם ובשל השונות בהסתמנות המחלה והקושי באבחנתה. הן שיעור ההיארעות והן שיעור התמותה משתנים בין אזורים שונים בעולם: בדרום אסיה ובחלקים מאפריקה שמדרום לסהרה, ההיארעות עשויה להגיע ל-1,000 מקרים ל-100,000 שנות אדם, כשבאזורים אנדמיים ההיארעות גבוהה יותר במקומות עם תנאי תברואה ירודים. בעולם המפותח המחלה מאובחנת לעיתים נדירות עם שיעור של פחות מ-1 ל-100,000 שנות אדם, בעיקר במטיילים השבים מאזורים אנדמיים. מדיניות חיסונים במדינות בדרום-מזרח אסיה ושיפור הגישה למים נקיים הביאו לירידה בהיארעות טיפוס הבטן במדינות אלה החל משנות ה-70 של המאה ה-20.
אטיולוגיה
מחולל הטיפואיד הוא החיידק Salmonella typhi, סרוואר אחד מבין הסרווארים השונים בתת-מין Salmonella enterica enterica המשתייך למין Salmonella enterica בסוג Salmonella. החיידק זוהה לראשונה כמחולל של קדחת הטיפואיד בשנת 1880 על ידי קרל יוזף אברט מדגימות פתולוגיות של אנשים שחלו במחלה, וכונה בשם Bacillus typhosus. בשנת 1884 החיידק תורבת לראשונה על ידי גאורג גפקי מדגימת טחול של אדם שחלה בטיפואיד.
מדובר בחיידק מתג גראם-שלילי הנמצא באדם בלבד. החיידק נושא כרומוזום בודד הכולל כ-4,000 גנים, בנוסף לפלזמידים. החיידקים בסרוואר זה הומולוגיים גנטית ברחבי העולם, ומוערך שהזן התפתח ב-50,000 השנים האחרונות, במקביל ליציאת האדם מאפריקה לאסיה. המטען הגנטי של החיידק כולל גם למעלה מ-200 פסאודוגנים, אשר ייתכן שממלאים תפקיד בתפוצת החיידק באדם בלבד. כמו כן, החיידק נושא יותר מ-20 איי פתוגניות, אשר חלקם משותפים גם לסרווארים אחרים בתת-מין.
מבחינה ביוכימית, החיידק אינו מפרק לקטוז, מייצר סולפיד בצורה חלשה, אינו מייצר גז בעת פירוק גלוקוז, ומייצר את האנזים ליזין דה-קרבוקסילאז אך לא את האנזים אורניתין דה-קרבוקסילאז. החיידק משתייך לקבוצה הסרולוגית D, ומבין הדטרמיננות האנטיגניות המשמשות לסיווג סרוטיפי של Salmonella, הוא מציג מקבוצת O את האנטיגן O9 (בעיקר) ו-O12, את האנטיגן d מקבוצת H ואת האנטיגן Vi מקבוצת K.
זיהום ראשוני
רכישת הזיהום ב-Salmonella מתרחשת בעת אכילת מזון או שתיית מים המזוהמים בחיידק. מנת החיידקים הנדרשת לגרום מחלה ב-50% מהאנשים עומדת על חיידקים, אם כי מתוארים מקרי מחלה גם במזרע נמוך יותר. החיידק צולח את הסביבה החומצית של הקיבה, בפרט באנשים שרמת החומציות בקיבה אצלם נמוכה, כגון אנשים לאחר כריתת קיבה או תחת טיפול בתרופות המפחיתות את חומציות הקיבה, ובכלל זה מעכבי משאבות פרוטונים. במעי החיידק עובר דרך שכבת האפיתל אל התת-רירית, בתיווך תאי M, שם הוא עובר פגוציטוזה על ידי מקרופאגים בלוחיות על שם פייר.
החיידק מתרבה במקרופאגים תוך שהוא מתחמק מזיהוי כמחולל מחלה. בניית השוטונים, אשר כוללים אזורים המזוהים על ידי מערכת החיסון כחלבונים של מחוללי מחלה, מדוכאת, והחיידק בונה קופסית שממסכת את הזיהוי של ליפופוליסכרידים ומרכיבים נוספים בקרום התא החיצוני. הגנים האחראים לדיכוי בניית השוטון ולבניית הקופסית מקודדים על האתר viaB שנמצא על אי הפתוגניות SPI7, אשר אינו קיים בזני Salmonella שאינם טיפואידיים. גורם אלימות נוסף של החיידק הוא מערכת PhoP/PhoQ, אשר מזהה אותות בתוך הפגוזום ומפעילה סדרת גנים שמביאים לשינוי מבני ולעמידות לפפטידים אנטימיקרוביאליים.
החיידק מסתובב בזרם הדם בתוך המקרופאגים ומגיע לרקמות רטיקולואנדותליאליות ברקמות החיסוניות של המעי, בטחול, בכבד ובמח העצם, ולכיס המרה. תקופה זו של התרבות והתפשטות משקפת את תקופת הדגירה של הזיהום, אשר נמשכת ככלל שבוע–שבועיים. בתום תקופת הדגירה החיידק עובר את סף הגילוי של מערכת החיסון ומתחילה תגובה דלקתית שמתבטאת בהפרשת ציטוקינים ועליית חום, אך לא בצורה של אלח דם כפי שמתרחש בנוכחות של חיידקים גראם-שליליים אחרים בדם.
בתחילת המחלה, כאשר החיידק מתרבה ברקמת הלימפה במעי, נצפית הגדלה של הלוחיות על שם פייר במעי העקום ושל קשריות הלימפה המנקזות של המעיים, והן מכילות תסנינים של תאים מונונוקלאריים (מקרופאגים ולימפוציטים). עם התקדמות המחלה הרקמה הלימפטית של המעי מתנמקת עם הופעה של תסנינים דלקתיים מסוגים שונים והתכייבות של רירית המעי, אשר עלולה להביא לדימום במעי או להתנקבות דופן המעי. כאשר החיידק מגיע לאיברים אחרים נצפים תסנינים מונוציטיים בכבד, בטחול ובכיס המרה.
הישנות ונשאות
טיפואיד שאינו מטופל נמשך עד ארבעה שבועות, וב-10% מהמקרים הלא מטופלים נצפית הישנות כשבועיים לאחר חלוף החום. על פי רוב ההישנות נגרמת מאותו החיידק שהביא לאירוע הראשון.
כיס המרה הוא האתר העיקרי של נשאות כרונית, בין היתר מאחר שהחיידק יוצר ביופילם על אבני כולסטרול בכיס המרה. נשאים כרוניים ממשיכים להפריש את החיידק בצואה במשך חודשים ושנים, ועלולים להמשיך את מחזור צואה-פה ולהדביק אנשים נוספים. הנשאות כשלעצמה אינה מצביעה על סיכון גבוה להישנות, אולם כן נקשרה בשכיחות גבוהה יותר של סרטן דרכי המרה, אם כי ייתכן שהנשאות היא ביטוי להפרעה מבנית בדרכי המרה אשר באופן נפרד מעלה את הסיכון לפתח ממאירות זו.
תסמינים וסימנים
לאחר תקופת דגירה של כשבועיים התסמין השכיח ביותר של טיפוס הבטן הוא חום, אשר נפוץ במעל 95% מהמקרים. החום עולה בצורה זחלנית ובמשך השבוע הראשון מתגבר. לחום נלווים תסמינים שאינם ייחודיים למחלה, לרבות תסמינים דמויי שפעת, כגון כאב ראש (80%), צמרמורות (40%), כאבי שרירים ופרקים ושיעול יבש. תסמינים הקשורים במערכת העיכול: חוסר תיאבון, כאבי בטן ושלשול או עצירות מופיעים במיעוט המקרים, ולרוב מתגברים בשבוע השני למחלה. בלבול עלול גם כן להופיע, ובמקרים חמורים אף להתבטא כדליריום. החום, בשילוב עם הבלבול והפריחה, הביאו לטביעת המונח "טיפואיד", קרי דמוי טיפוס, אשר משמעותה המילולי ביוונית "עשן" או "ערפל", ובהשאלה, הבלבול הנלווה לחום.
סימנים בבדיקה הגופנית אף הם אינם ייחודיים למחלה, כגון רגישות בטנית קלה והגדלה קלה של הכבד או הטחול. עם זאת, ישנם סימנים המכוונים יותר לטיפוס הבטן אשר מופיעים במיעוט המקרים. דוגמה לכך היא ברדיקרדיה יחסית, שאינה הולמת את המצופה בעת חום. דוגמה נוספת היא פריחה בצורת כתמים ורודים הנעלמים בלחיצה על פני הגו במהלך השבוע השני למחלה ומכונה rose spots. ממצא נפוץ יותר הוא חיפוי חום-צהבהב במרכז הלשון.
המהלך הטבעי של מחלה שאינה מטופלת אנטיביוטית, ובפרט מחלה קשה לכתחילה, עלול לגרור סיבוכים כמפורט להלן, או לחלוף בהדרגה עד תום השבוע הרביעי למחלה.
בדיקות עזר
לויקוציטוזיס או לויקופניה ייתכנו בטיפוס הבטן, למרות נוכחותו של חיידק בדם אשר בדרך כלל גורמת לגיוס נויטרופילים. הספירה האדומה והטסיות עשויות להיות מעט נמוכות. עליות באנזימי הכבד התאיים עד פי שלושה מעל הסף העליון של ערכי הייחוס הן ממצא שכיח.
תרביות
תרביות צואה רגישות פחות מתרביות דם, ומוסיפות רק כ-5% על ערכן של תרביות הדם. המלצת ארגון הבריאות העולמי להגברת הרגישות מתרבית צואה הן הדגרת נפח דגימה של מעל 1 ג' במרק העשרה של סלניט. לתרבית מח העצם הרגישות הגבוהה ביותר עם רגישות כל מעל 80%, אלא שבדיקה זו אינה ישימה במרבית המקרים.
סרולוגיה
תבחין וידאל, שפותח לראשונה בשנת 1896 על ידי ז'ורז'-פרנן וידאל, הוא תבחין צימות (אגלוטינציה) שמאתר נוכחות של נוגדנים נגד האנטיגנים O ו-H של החיידק. רגישות התבחין וסגוליותו אינן גבוהות, והוא יכול להיות שלילי שגוי, למשל, בתחילת המחלה וחיובי שגוי בשל חשיפה בעבר למחולל, בין אם על ידי מחלה או חיסון, או בשל תגובה צולבת עם אנטיגנים אחרים. כמו כן, אין תקן אחיד לקביעת הסף החיובי של כיל הנוגדנים. על כן, נעשה בתבחין שימוש בעיקר במדינות מתפתחות.
תבחין טובקס (Tubex) של חברת IDL מאתר נוגדני IgM נגד האנטיגן O:9. יתרון התבחין הוא ביכולתו לאבחן את המחלה בשלב מוקדם במחלה שבו רמתם של נוגדנים אלה עולה. רגישותו של התבחין מגיעה ל-80% וסגוליותו ל-90%. תבחין טיפידוט (Typhidot) של חברת המחקר הביודיאגנוסטי המלאית מאתר נוגדני IgM ו-IgG נגד חלבון בגודל 50 קילודלטון בקרום החיצוני של החיידק, והוא בעל רגישות וסגוליות דומים. תבחינים נוספים המאתרים נוגדני IgA ואנטיגנים אחרים נמצאים במחקר קליני.
שיטות מולקולריות
טרם פותחו שיטות מולקולריות מהימנות ומסחריות המבוססות תגובת שרשרת של פולימראז. ייתכן שהדבר נובע מעומס חיידקי נמוך בעת בקטרמיה.
אבחנה
החשד לטיפוס הבטן מתעורר כאשר אדם אשר שהה באזור אנדמי במהלך תקופה של עד חודש וחצי טרם הופעת התסמינים מתייצג עם חום הנמשך מעל שלושה ימים. באזורים אנדמיים הגורמים הנקשרים בסבירות גבוהה יותר כי אכן מדובר בטיפוס הבטן הם חום מעל 39 מעלות צלזיוס, מראה חולני, גיל צעיר מחמש ותלונות כלשהן הקשורות במערכת העיכול. ככל שהחום נמשך זמן רב יותר, עולה הסבירות שמדובר בטיפוס הבטן.
מבחינה מעבדתית, שילוב השיטות המבוססות תרבית וסרולוגיה אינו מגיע לכדי רגישות וסגוליות גבוהות דיין, וקיים אתגר אבחנתי, אשר בגינו לעיתים מוחל טיפול אנטיביוטי אמפירי ללא אבחנה ודאית. מאחר שרוב האנשים המתייצגים באופן זה מאובחנים עם מחלה אחרת מטיפוס הבטן, מתן טיפול אמפירי מתקיים במקביל לאיתור סיבות אחרות לחום הממושך.
אבחנה מבדלת
האבחנה המבדלת של מחלת חום ממושכת עם תסמינים כלליים שאינם ייחודיים רחבה. לכתחילה נקבע המונח טיפואיד – דמוי טיפוס – על שום הדמיון למחלת טיפוס הבהרות ומחלות ריקציאליות נוספות, המאופיינת בחום ובבלבול. מחלות אלה נפוצות באזורים האנדמיים לטיפוס הבטן. מחלה נוספת שיכולה להתבטא בצורה דומה ונפוצה באזורים האנדמיים לטיפוס הבטן היא מחלת העכברת. מחלות זואונוטיות נוספות, כגון ברוצלוזיס, טולרמיה וקדחת Q, גם כן עשויות לגרום לחום ממושך עם תסמינים כלליים. בדומה ל-Salmonella typhi, מחולל הטולרמיה, החיידק Francisella tularensis, מתרבה בתוך מקרופאגים ונישא על גביהם אל איברי המערכת הרטיקולואנדותליאלית.
באמצע המאה ה-19 הופיע המונח ״קדחת טיפומלרית״, מעין אבחנה קלינית שמדגישה את החפיפה בתסמינים של מלריה ושל טיפוס הבטן, בפרט החום הממושך, יחד עם תסמינים כלליים כמו כאבי ראש, כאבי בטן ושיעול.
מחלות חום ממושך נוספות נמצאות באבחנה המבדלת, והן כוללות: מחלות הנגרמות על ידי חיידקים בסוג Bartonella, כגון מחלת קריון וקדחת השוחות, או Borrelia, כגון קדחת חוזרת אנדמית, וכן מליואידוזיס, קדחות המועברות בעקיצות וכיוצא בזאת.
נשאות כרונית
אבחנה של נשאות כרונית של Salmonella typhi בצואה כוללת בידוד של החיידק משלוש דגימות צואה שונות לפחות, הנלקחות בהפרש של ימים עד שבועות. רגישותה של גישה זו מוערכת בעד 80%. שיטות נוספות לאיתור נשאות הן על ידי כמוסות חוט המגיעות לתריסריון ודוגמות משם תרבית. שיטות סרולוגיות לאיתור נשאות עלולות להיות מושפעות מחיסון קודם נגד טיפוס הבטן.
טיפול
הטיפול בטיפוס הבטן מבוסס על טיפול אנטיביוטי עם טיפול נלווה ותומך במחלה קשה. הטיפול האנטיביוטי הפחית את שיעורי התמותה מהמחלה מ-10%–15% בעידן הטרום-אנטיביוטי ל-1%, והביא לקיצור של משך המחלה לימים ספורים לאחר התחלת הטיפול.
תרופות קו ראשון היסטוריות
בשנת 1948 דיווחו תאודור וודוורד ושותפיו על ההצלחה המהירה של טיפול בכלורמפניקול בשני מטופלים שנחשדו כחולים בטיפוס מסוג קדחת השיחים, ובהמשך התברר כי חלו בטיפוס הבטן ובדמם צמח החיידק Salmonella typhi. בכך הפכה התרופה לטיפול המקובל לטיפוס הבטן. כלורמפניקול עדיין נפוצה במיוחד במדינות מתפתחות, למרות הסיכון הנדיר לאפלזיה בלתי הפיכה של מח עצם (1:10,000), בשל מחירה הנמוך, המתן הפומי שנפוץ במדינות אלה וטווח הפעילות הרחב שלה. עם זאת, התרופה נקשרה בשיעורי הישנות ונשאות כרונית גבוהים.
כבר בשנת 1950 התגלו זני Salmonella typhi עמידים לכלורמפניקול, ואלה הפכו נפוצים בשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנות ה-80 נפוצה עמידות משולשת של חיידקי Salmonella typhi לשלוש האנטיביוטיקות הללו בתיווך של פלזמיד IncH1. זנים עמידים אלה הוגדרו זנים מרובי עמידות (MDR).
פלואורוקינולונים
פלואורוקינולונים, ובכללם ציפרופלוקסצין, אופלוקסצין וגטיפלוקסצין, הם טיפול קו ראשון לטיפוס הבטן באזורים רבים שבהם העמידות אליהם נמוכה. פלואורוקינולונים מביאים לשיפור דומה בירידת החום ולשיעורי הישנות ונשאות נמוכים יותר בהשוואה לכלורמפניקול, ובנוסף משך הטיפול בהם קצר משבועיים. גטיפלוקסצין, שהורדה מהמדפים בארצות הברית בשל סיכון לאירועי היפוגליקמיה והיפרגליקמיה, עדיין נפוצה במדינות אנדמיות לטיפול בטיפוס הבטן. השימוש הנרחב בקינולונים ברר זנים עמידים ברחבי העולם, בפרט באזורים אנדמיים, עד כדי כך שבדרום אסיה ודרום-מזרח אסיה רוב הזנים עמידים אליהם. העמידות לקינולונים מתווכת לעיתים קרובות על ידי מוטציה נקודתית בגן gyrA המקודד לאנזים DNA ג'יראז.
צפלוספורינים מדור שלישי
צפלוספורינים מדור שלישי דוגמת צפטריאקסון (רוצפין) אמנם משמשים לטיפול בטיפוס הבטן מזנים עמידים לפלואורוקינולונים, אך בטיפול בזנים רגישים הם נחותים לעומת פלואורוקינולונים, למשל במשך הזמן לירידת החום. גם לתרופות אלה ישנם דיווחים נדירים על עמידות, אלא שב-2017 דווח על התפרצות בפקיסטן של זן בעל בטא לקטמאז רחב טווח (ESBL).
טיפולים נוספים
הטיפול התומך במחלה קשה של טיפוס הבטן כולל מתן נוזלים, בין אם פומי או בעירוי, החזרי מלחים ואבות מזון נוספים, וטיפול להורדת החום. בנוסף מינון גבוה של דקסמתזון הודגם כמפחית תמותה במקרים קשים, בפרט באנשים עם הלם או שינוי ניכר במצב ההכרה.
טיפול בנשאות כרונית
הרציונל העיקרי לטיפול הוא מניעת ההפצה של החיידק. טיפול בן 28 יום בציפרופלוקסצין הדגים עד 90% יעילות בהכחדת החיידק. טיפולים אחרים, למשל באמוקסיצילין, הודגמו כיעילים במידה מועטה עם תופעות לוואי שלא מאפשרות ליטול אותם לאורך זמן. לעיתים, בקרב נשאים עם אבנים בכיס המרה שנשאותם אינה חולפת למרות טיפול אנטיביוטי ממושך, כריתת כיס המרה היא פתרון מחויב המציאות.
תברואה והיגיינה
אספקה של מי שתייה נקיים ושמירה על אמצעי תברואה הולמים לסילוק פסולת וביוב הן מאבני היסוד של המאבק בטיפוס הבטן, בהיותה מחלה המועברת דרך מים ומזון מזוהמים. בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 החלו יישובים בארצות הברית ובאירופה בהכלרה ובסינון של מי השתייה העירוניים, דבר שהביא לירידה חדה בהיקף של טיפוס הבטן. עם זאת, למרות חלוף למעלה מ-100 שנים לאחר ביסוס תשתיות תברואה בעולם המערבי, מעריך ארגון הבריאות העולמי של-2 מיליארד אנשים אין גישה למי שתייה נקיים. ברמת הפרט, אמצעים למניעת הדבקה בטיפוס הבטן כוללים: שמירה על היגיינה אישית על ידי שטיפת ידיים במים ובסבון לפני הכנת מזון או אכילתו, הימנעות מצריכת מזון נא וטיהור מקומי של מים שאינם ראויים לשתייה מבחינה מיקרוביולוגית.
חיסון
תרכיב מבוסס פוליסכריד הנקרא Typhim Vi מורכב מהאנטיגן הפוליסכרידי Vi שנמצא בקופסית החיידק ובודד מהזן Ty2. התרכיב ניתן בזריקה ומספק הגנה של 50%–80% בילדים בני שנתיים ומעלה כאשר ניתן במנה בודדת. לאחר כשנתיים החיסוניות פוחתת במהרה. תרכיב אחר מבוסס חיידק חי מוחלש מזן Ty21a, בעל השם המסחרי Vivotif, ניתן מגיל חמש פומית ומספק שיעורי הגנה דומים. משך החיסוניות של החיסון החי המוחלש תלוי במספר המנות שניטלו: פרוטוקול של ארבע מנות סך הכול בהפרש של יומיים מעניק הגנה לכשבע שנים. נטילת אנטיביוטיקה במקביל לנטילת החיסון החי מוחלש עלולה לפגוע משמעותית ביעילותו. מאחר שמדובר בחיסון חי מוחלש, ישנה התוויית נגד לתתו במטופלים מדוכאי חיסון.
בשל מחירם של התרכיבים ומגבלות הגיל על המתן שלהם, התרכיבים אינם ניתנים בצורה מוסדרת באזורים אנדמיים, אלא מוצעים למטיילים הנוסעים למדינות אנדמיות. ההמלצה לחיסון מטיילים היא השלמת מנות החיסון עד שבוע טרם הנסיעה. מעבר למגבלות הגיל של החיסון לטיפואיד, החיסון אינו מספק הגנה צולבת מפני זנים של Salmonella paratyphi.
פרוגנוזה וסיבוכים
טיפוס הבטן היא מחלה שיכולה להיות קטלנית, ובהיעדר טיפול אנטיביוטי שיעור התמותה עלול להגיע ל-10%–15%. הטיפול האנטיביוטי הביא לשיפור ניכר בפרוגנוזה ולירידה בתמותה לכדי 1%.
מערכת העיכול
סיבוכים של טיפוס הבטן במערכת העיכול נובעים מהחדירה של החיידק ללוחיות פייר במעי הדק. הדלקת ברקמת הלימפה מביאה עם התקדמות המחלה בשבועות השני והשלישי לנקרוזה ולהתכייבות של רירית המעי. דימום מדרכי העיכול מתרחש בעד 10% מן המאושפזים בשל מחלה חמורה של טיפוס הבטן, אולם לרוב מדובר בדימום החולף מאליו, ללא צורך בהתערבות פולשנית לתיקונו. לעיתים נדרש טיפול במנות דם בדימום חמור. בעד 3% מהאנשים המאושפזים מתרחשת התנקבות של המעי, סיבוך מסכן חיים המתבטא בצפקת: כאב בטן עז עם רגישות בטנית ניכרת, טכיקרדיה ולויקוציטוזיס. אוויר חופשי בחלל הבטן ייראה בבדיקות רדיוגרפיות רק בכ-50% מהמקרים. הטיפול בהתנקבות הוא ניתוח לתיקון הנקב או לכריתת מקטע המעי החולה. מאחר שההתנקבות עלולה גם לגרור דליפה של חומר צואתי לחלל הבטן, נדרשים לעיתים ניקוז ושטיפה של נוזלי הדלקת במהלך הניתוח, וכן מתן אנטיביוטיקה נוספת לכיסוי חיידקי המעי.
מערכת העצבים
במקרים חמורים של טיפוס הבטן שכיח לראות מידה מסוימת של אנצפלופתיה עם ביטוי של בלבול ואידשון עד כדי ערפול וחוסר הכרה. מאפיין זה, הגם שאינו שכיח, הביא למחלה את שמה, על שום הדמיון שנצפה למחלת הטיפוס, ביוונית – מעורפל. מצב זה תואר על ידי ויליאם אוסלר בשם "coma vigil" – תרדמת ערה, שהבחין בכך שסיבוך זה נושא פרוגנוזה ירודה. סיבוך זה נפוץ יותר בילדים בוגרים ומבוגרים צעירים. למרות מעורבותה של מערכת העצבים, בדיקות של נוזל המוח והשדרה אינן מרמזות בהכרח על דלקת. פרכוסים ייתכנו בילדים צעירים ודלקת קרום המוח מ-Salmonella typhi תיתכן בתינוקות.
כבד ומרה
בעד 3% מהמאושפזים בגין טיפוס הבטן ישנה צהבת, ולעיתים ישנה עלייה באנזימי הכבד ללא ביטויים קליניים. סיבוך נדיר הוא דלקת כיס המרה עד כדי התנקבותו.
זיהום מוגלתי
מאחר שטיפוס הבטן היא מחלה מפושטת היא עלולה, אם כי בשכיחות לא גבוהה, להביא ליצירת מורסות, אמפיאמה, ואף דלקת העצם ואנדוקרדיטיס זיהומית. סיבוך זה שכיח יותר בזיהום מ-Salmonella paratyphi C.
הישנות
הישנות מתרחשת ב-5%–10% מהמטופלים, כשבועיים לאחר חלוף החום. ההישנות נובעת מאותו החיידק של הזיהום הראשוני, ולרוב קלה יותר ממנו. מאחר שההישנות נובעת מאותו החיידק, הטיפול בה דומה לטיפול הניתן באירוע הראשוני.
Codepage 437
Codepage 437 של IBM PC או של DOS, הידוע גם בשם DOS-US או OEM-US, הוא מפת התווים המקורית של ה־IBM PC, משנת 1981. מפת התווים נראית כך:
היא מבוססת על ASCII, עם השינויים הבאים:
הרפרטואר של CP437 נלקח ממפת התווים של מכונות לעיבוד תמלילים של חברת ונג (Wang Laboratories), כפי שביל גייטס הודה בפירוש בראיון איתו ועם פול אלן במהדורת השניים באוקטובר 1995 של עיתון Fortune:
מי שמיישם טבלאות מיפוי ליוניקוד, עליו לשים לב כי CP437 מאחדת כמה תווים: 0xE1 היא גם האות הגרמנית ß וגם האות היוונית הקטנה בטא (U+03B2); 0xE4 היא גם סימן הסיכום (U+2211) וגם האות היוונית הגדולה סיגמא (U+03A3); 0xE6 היא גם סימן המיקרו (U+00B5) וגם האות היוונית הקטנה מו (U+03BC); 0xEA היא גם סימן אום (U+2126) וגם האות היוונית הגדולה אומגה (U+03A9); ו־0xEE היא גם סימן יסוד של (U+2208) וגם האות היוונית הקטנה אפסילון (U+03B5).
BSA (חברה)
BSA היה יצרן אופנועים, מכוניות וכלי נשק בריטי בין השנים 1919 עד 1973. החברה יצרה בעיקר עבור הצבא הבריטי ושמה המלא, Birmingham Small Arms (נשק קל של ברמינגהאם) מעיד על כך. בסך הכל יוצרו כ-126,000 אופנועי BSA.
אחד האופנועים הנפוצים של החברה היה בעל מנוע בנפח של 499 סמ"ק והספק של 14 כוחות סוס התאפיין בפשטות מכנית ובמבנה מסיבי. בעל מתלה קדמי קפיצי. מושב האופנוע מותאם לנסיעת נהג ונוסע, יוצר במספר תצורות שבהן גם תצורה של אופנוע עם סירה ותלת אופן עם ארגז למשא.
בישראל
האופנוע בגרסתו הצבאית שימש את הצבא הבריטי שהוצב בארץ ישראל בתקופת המנדט. בתום תקופת המנדט, עם עזיבת הצבא הבריטי את הארץ, הועברו האופנועים למחסני הצבא הבריטי מחוץ לישראל (חלקם באפריקה). בשנות ה-50 וה-60 נמכרו האופנועים על ידי הצבא הבריטי בין היתר לישראלים. בתוקפה זו היה האופנוע בתצורתו הצבאית הצבוע בצבע ירוק כהה, נפוץ בישראל. ברישיון הרכב נרשמו כל האופנועים שנמכרו ממחסני הצבא הבריטי ככאלה שיוצרו בשנת 1942. כיום נחשבים אופנועי BSA כפריטי אספנות קלאסיים.
שנת הבשרים שלי
שנת הבשרים שלי (בארצות הברית: My Year of Meats ובאנגליה: My Year of Meat) הוא רומן בעל אופי תעודי פרי עטה של רות אוזקי, הספר מתאר את ההבדלים בין התרבות היפנית לאמריקאית. הספר ראה אור לראשונה בהוצאת ויקינג בשנת 1998 וזכה בפרס קיריאמה (Kiriyama Prize). תרגום לעברית והופיע בהוצאת עם עובד בשנת 2001.
הספר הפך לספר מכונן בנושא צמחונות, טבעונות וזכויות בעלי חיים, בין היתר בשל סצנה בה מתוארת ילדה בת חמש בעלת חזה מתפתח שהחלה לקבל מחזור, תופעה שמקורה בחשיפה להורמונים שמקבלות הפרות בחווה של אביה.
תקציר העלילה
ג'ין קטאגי-ליטל היא עתונאית אמריקנית שמתחילה לעבוד בחברת הפקה יפנית. החברה עובדת עם תעשיית הבשר האמריקנית על-מנת לקדם את השימוש בבקר אמריקני באמצעות יצירת תוכנית טלוויזיה שנקראת "רעייתי האמריקאית!". ג'יין עובדת כמארחת ומפיקה ומדי שבוע מציגה רעיה אמריקנית כיצד היא "חיה את חייה" ומבשלת בשר. הרומן ממשיך ומציג את המניפולטיביות שבה נוקטות חברת ההפקה וחברת הבשר.
באופן מקביל לסיפורה של ג'יין, מסופר על חייה של אקיקו אונו, אמנית מאנגה לשעבר שמתמחה בעלילות אימה ונישאת בניגוד לרצונה לגבר העובד עבור תעשיית הבשר האמריקנית. בעלה דואג רק לכך שלאקיקו ייוולד ילד והוא מאלץ אותה לצפות בתוכנית "אשתי האמריקנית" ולבשל את המתכונים המוגשים בתוכנית. אולם, כשעצמאותה ומודעותה העצמית של אקיקו גדלים כתוצאה מצפייתה בתוכנית ומהבישול לבעלה, כך חייה השאננים ויחסיה עם בעלה מתערערים.
פרנצ'סקה סקיאבונה
פרנצ'סקה סקיאבונה (באיטלקית: Francesca Schiavone; נולדה ב-23 ביוני 1980 במילאנו) היא שחקנית טניס מקצוענית מאיטליה. היא זכתה בתואר גראנד סלאם, אליפות צרפת הפתוחה 2010 ושותפה לזכייה של נבחרת איטליה בגביע הפדרציה בשנים 2006, 2009 ו-2010.
קריירה
סקיאבונה זכתה עד כה ב-4 תוארי יחידות (כולם בסבב ה-WTA) וב-8 תוארי זוגות (7 WTA ו-1 ITF).
דירוג השיא שלה היה מקום רביעי בעולם (31 בינואר 2011). מדורגת כיום (פברואר 2011) במקום ה-12 בדירוג ה-WTA.
2010
הישג השיא של סקיאבונה בקריירה הייתה זכייה בתואר הגרנד סלאם הראשון שלה. הדבר קרה באליפות צרפת הפתוחה לשנת 2010, שם זכתה בתואר לאחר ניצחונות על נה לי (11), קרוליין ווזניאקי (3), ילנה דמנטייבה (5) וסמנתה סטוסור (7) בגמר.
2011
ביוני היא העפילה בפעם השנייה ברציפות לשלב הגמר באליפות צרפת הפתוחה, אך הפסידה לנה לי מסין (7 בעולם) בשתי מערכות.
גביע הפדרציה
סקיאבונה הייתה שותפה לזכייה של נבחרת איטליה בגביע הפדרציה בשנים 2006, 2009 ו-2010. בשנת 2006 גברה הנבחרת האיטלקית על נבחרת בלגיה, וב-2009 ו-2010 ניצחו האיטלקיות את נבחרת ארצות הברית.
מאזן אקולוגי בישראל
מספר גורמים משפיעים על המאזן האקולוגי בישראל: שטחה הקטן של המדינה, צפיפות אוכלוסין הנובעת מעלייה וריבוי טבעי גבוה, שבשילוב אקלים צחיח למחצה מביא למאזן מים שלילי, תכנון עירוני ארצי ומקומי לקוי המביא לכך שצפיפות המגורים בארץ קטנה באופן יחסי ולכן השטחים הבנויים מכלים שטחים נרחבים ותכנון תחבורה לקוי בשילוב השקעת חסר בתשתיות ומיסוי ירוק שלילי דוחפות את האזרח לתעדף תחבורה פרטית שמצידה מגבירה זיהום אוויר. כל אלו, בנוסף להתפתחותה הטכנולוגית המהירה של המדינה, יוצרים בעיות אקולוגיות חריפות.
זיהום אוויר
זיהום האוויר פוגע בעיקר באזורים המאוכלסים של המדינה, קרי: גוש דן, מישור החוף ומפרץ חיפה. הזיהום נגרם עקב ריבוי מפעלים, מבני תעשייה וכלי תחבורה. אוויר מזוהם גורם לערפיח הפוגע בבני אדם ובבעלי חיים, וגורם לתחלואה (כגון בעיות נשימה, סרטן ובעיות לב). כן פוגע הערפיח בצמחייה בכך שהוא שוקע על העלים ומונע את הפוטוסינתזה. הנזקים לצמחייה משפיעים גם על בני אדם ובעלי חיים האוכלים את הצמחים המזוהמים.
זיהום מקורות מים
בישראל קיים מחסור במים ועל כן מתבצעת לשאיבת יתר הגורמת להמלחת בארות וזיהום של מקורות המים במדינה. שאיבת יתר עלולה לגרום לחדירת מי ים אל מי התהום, ובכך לפגוע באיכות מי השתייה (המלחת מי תהום). זיהום מים קשור גם באופן ישיר לזיהום האוויר. הערפיח הנספג בגשם יוצר גשם חומצי הגורם נזקים לחורש הטבעי, לחקלאות, למבנים (קורוזיה), לבעלי חיים שונים, והוא גם משבש תהליכים טבעיים בבתי גידול.
בכנרת קיים מאזן אקולוגי מורכב ועדין. עקב הירידה במפלס המים של ימת הכנרת בשל ריבוי השאיבה ומיעוט הגשמים, עלול להיווצר מצב של הפרת מאזן המלחים באגם, שיגרום לנזקים באיכות מי השתייה, לדגה ולצמחייה של הכנרת. מי התהום האגורים באקוויפר החוף, המהווים חמישית מכלל מי השתייה בישראל, חשופים מאוד לזיהום, עקב העובדה שהוא נמצא מתחת לאזור המיושב ביותר במדינת ישראל. מעליו יש יישובים רבים, מפעלים, תחנות-כוח, שדות חקלאיים, מזבלות ועוד, וכל אלה פולטים מזהמים, הזורמים אל מי התהום. כמו כן שאיבת יתר של מי תהום מאקוויפר החוף גורמת לחדירה של מי ים לתוכו, ולהמלחת מי התהום שבו. הנזק המיידי הוא למי השתייה, אך כתוצאה מהרעלים הנספגים בקרקע נגרם נזק לצמחייה ולבעלי החיים.
איכותם של מי התהום באקוויפר ההר טובה יותר מאשר באקוויפר החוף, אולם בשנים האחרונות הולכת וגדלה כמות השפכים הלא מטוהרים שזורמים מערים פלסטיניות, שבהן קיימים מתקנים לטיהור שפכים ברמה נמוכה, וגם מהתנחלויות גדולות כמו אריאל, ונגרם נזק למי התהום, על כל ההשלכות האקולוגיות הנובעות מכך.
בים המלח הנמצא בתחום השבר הסורי אפריקני על גבול ישראל ירדן, ושחופיו הם המקום היבשתי הנמוך ביותר בעולם, קיים מאזן אקולוגי עדין ביותר, ולו נשקפת סכנה שעלולה להביא לאסון אקולוגי חמור. במי הים, מלחים רבים, המומסים במימיו ומשמשים כמרכיב בתעשייה הכימית. תהליך הייצור בים המלח מבוסס על הפקת המלחים המצויים בו בבריכות אידוי גדולות, שנבנו באגן הדרומי הרדוד. מי הים נשאבים לתוך הבריכות, ובתהליכים של אידוי והתרכזות מופקים מהם המינרלים המבוקשים לייצור של אשלג, ברום, מגנזיום, מלח תעשייתי, מלח שולחן ומוצרי ההמשך שלהם. בריכות האידוי גורמות לאובדן של מי ים המלח, מבלי שיתקבל פיצוי מתאים במים מנהר הירדן שמאז הקמת המוביל הארצי ובניית הסכרים מזרים מעט מאוד מים לים. גם בצד הירדני נבנו סכרים ותפסו את מקורות המים, גם הנחלים הגדולים (הזרד, הארנון) כבר לא מזינים את ים המלח. מאזן המים של ים המלח הוא שלילי. ההפרש בין נפח המים הנכנסים לימה - 400 מיליון מטר מעוקב בשנה, לנפח המים המתאדים - 1,050 מיליון מ"ק בשנה, מהווה גירעון של 650 מיליון מ"ק בשנה. קצב ירידת המפלס הוכפל מכחצי מטר לשנה בין 1977 ל-1997 ליותר ממטר בשנה בין 1997 ל-2002.
נסיגת ים המלח משפיעה על הטבע סביבו ובפרט על שמורת עינות צוקים. עד לפני כעשור, הייתה גישה לחוף הרחצה מתוך השמורה אך בעקבות התייבשות הים נוצר בוץ טובעני, והגישה לים מסוכנת. התייבשות הים משפיעה גם על המעיינות, הנודדים לכיוון מזרח ודרום. לפי מחקרי המכון הגיאולוגי לישראל קיימת סכנה להמלחת מי התהום, ובגלל המלחת המעיינות, השתנתה גם הצמחייה וצמח הקנה המצוי משתלט על בית הגידול. בנאות המדבר חיים יצורים ייחודיים שהסתגלו למליחות של מי תהום אלו: תת-מין של אמנון הירדן ואמנון מצוי, נאווית המלחות ונאווית כחולה, סרטן הנחלים וסרטנים אנדמיים. כמו כן מי המעיינות מרווים את בעלי החיים היונקים שחיים בסביבה: יעלים, תנים, שועלים, צבועים, דורבנים, נמיות, נמר חברבורות, חתולי ביצות ועוד. על עצי האשל בשמורה חיים חרקים ייחודיים כמו ברקנית האשל והנמלה האורגת שזהו מקום תפוצתה הצפוני ביותר. נסיגת הים והמלחת המעיינות שבאה בעקבותיו גורמת להפרת האיזון ולפגיעה במרכיביו הרבים של בית הגידול.
זיהום עקב פסולת
שטחה הקטן של ישראל וגידול האוכלוסייה בה משפיעים באופן ישיר על כמויות הפסולת, ופתרונות פינוי והטמנת הפסולת אינם מספקים. קיימים כמה קטגוריות-על של סוגי פסולת: ביתית, תעשייתית, ומוצרי לוואי של ענפי החקלאות. תופעה נוספת המביאה לזיהום קשה היא הפסולת שבשולי יישובים במדינת ישראל, בנחלים ובואדיות, המושלכת על ידי גורמים שונים; לרוב מדובר בפסולת מוצקה כגון פסולת בניין, שרידי כלי רכב, ריהוט ישן ופסולת ביתית.
הגידול באוכלוסייה, ברמת החיים ובתעשייה, יוצר כמויות גדולות של "שפכים ביתיים ותעשייתיים". מקורם של השפכים הוא בפסולת אורגנית אנושית כגון צואה, שתן, נייר טואלט משומש ונוזלי גוף אחרים; גם דליפות של בורות ספיגה ומערכות ביוב, פליטה ממפעלי טיהור שפכים, מי רחצה (הכוללים גם מי כביסה), מי שטיפת כלים ואחרים. גם מי גשמים שנאספים בגגות וחצרות מזוהמים בכתמי שמן ודלק, ולאחר מכן מסתננים אל מי התהום. מי התהום מזדהמים גם במי שופכין ובנוזלים תעשייתיים כגון: צבע, קוטלי חרקים, שמן בישול וגם בפסולת תעשייתית לא נוזלית כגון חול, מתכות אלקליות ונפט. השפכים הביתיים מכילים בעיקר חיידקים ובקטריות, והשפכים התעשייתיים מכילים בעיקר חומרים כימיים רעילים ומתכות כבדות. שפכים אלו מוזרמים לאפיקי נחלים וואדיות וכן אל הים ובכך גורמים לזיהומם - תוך פגיעה קשה בחי ובצומח שבסביבתם, ומניעת הרחצה והשימוש במימיהם.
זיהום חקלאי
עם הפיכת החקלאות בישראל לאינטנסיבית, החלה גם זו לתרום להפרת המאזן האקולוגי; הרפתות והלולים המודרניים מאפשרים תפוקה גדולה של חלב וביצים מחד, אך גם גורמים לזיהומים קשים של שפכים. גם ענף גידולי השדה בו מרובה השימוש בדשנים ובחומרי הדברה מוסיף לזיהום החקלאי. חומרים רעילים אלה, שברובם אינם מתפרקים, פוגעים בשרשרת המזון כולה, למן החרקים והמכרסמים, ועד לעופות הדורסים ולטורפים.
עבודות תשתית
עבודות תשתית גורמות לפגיעה קשה בבתי גידול, ולהפרת המאזן האקולוגי בהם - עד כדי הכחדת מינים שלמים של בעלי חיים וצמחים.
ייבוש החולה
ייבוש החולה היה מבצע הנדסי בעמק החולה בשנות ה-50 של המאה ה-20, שבמהלכו יובשו אגם החולה והביצות סביבו, בשטח של כ-62,000 דונם, וזאת לצורך הגדלת שטחי הקרקע החקלאית באזור.
עקב הייבוש אבד מאגר מים מתוקים חשוב, והצטמצמו מאוד בתי הגידול הייחודיים לאגם ולביצות סביבו. אוכלוסיות צמחים ובעלי חיים נדירים התמעטו, וכמה מינים שארץ ישראל הייתה אזור המחיה היחיד שלהם - נכחדו מהארץ לחלוטין; ביניהם העיטם לבן-הזנב והעגולשון שחור-הגחון - מין חסר זנב קטן שכנראה נכחד כליל מהעולם. כן פגע ייבוש החולה בפרנסתו של קיבוץ חולתה שאחד מענפי המשק בו היה דיג באגם החולה. מעבר לאובדן צמחים ובעלי חיים, הכבול היבש החל מתכווץ וגרם לשקיעת פני הקרקע, הרוחות המזרחיות הסיעו כמויות גדולות של כבול והשקיעו אותן במקומות מרוחקים, קרקעות הכבול לא אחת בערו במשך שבועות, ועיבודן הערים קשיים בפני החקלאים. כבר בראשית שנות ה-70 מצאו מחקרים שהאגם שימש אגן השהייה ("סינק"), בו שקעו חומרים אורגניים רבים שנישאו במי הנגר של הירדן העליון. משיובש אגן זה השתחררו תרכובות חנקן מהקרקע ונסחפו לכנרת, שם גרמו לגידול מוגבר של אצות ולפגיעה בדגה ובאיכות מי השתייה.
חולות מישור החוף
לאורך מישור החוף משתרעים חולות המופיעים בצורת רכסי גבעות (חוליות או דיונות) או בצורת משטחי-חול מישוריים. באזורים אלו מתבצעות עבודות תשתית נרחבות כמו בנייה למגורים, מלונות וכפרי נופש, סלילת כבישים ומסילות רכבת, כל אלו נעשים מבלי ליצור מעברים אקולוגיים מתחתם. בנוסף, עבודות אלו גורמות לשטחי החול להצטמצם עד לכדי רבע משטחם המקורי, ובמקומות מסוימים המצב חמור אף יותר. עבודות אלו, הפיתוח הנילווה אליהן וצימצום השטח, גורמים לכך שאזורי החולות מתרחקים זה מזה, ובשטחים קטנים עולה סכנת ההכחדה בשל צמצום מרחבי המחיה. כמו כן ההשפעה האורבאנית מורגשת בצורות שונות כמו פלישה של מינים זרים, תאורה וזיהום אוויר, וכתוצאה מכך מתחסלים בתי הגידול החוליים. בעקבות עבודות אלה כבר נעלמו מינים שונים, ואחרים נמצאים בסכנת היעלמות. לדוגמה: קיפוד החולות נכחד, ונחש החולות, שנונית החולות והכוח האפור הולכים ונעלמים. ירבוע החולות, גרביל החולות, צב היבשה המצוי, צב הים הירוק וחתול החולות מצויים אף הם בסכנת הכחדה. הכרייה והפגיעה בנוף החולות המקורי, מקנה יתרון אקולוגי למיני צמחים פולשים כדוגמת טיונית החולות ושיטה מכחילה, המשתלטים על השטחים שנותרו.
כביש 6
בסיום סלילתו של כביש 6 (המוכר כ"כביש חוצה ישראל"), הוא יחצה את מדינת ישראל מצפונה לדרומה. בסלילת הכביש מתוכננת השגת מטרות חשובות כמו עידוד התפרסות האוכלוסייה, הקלה על עומסי התנועה בכבישי האורך האחרים (כביש 2 וכביש 4), ועידוד הסטת האוכלוסייה באזור המרכז מזרחה, וזאת על ידי חיבור הערים המזרחיות אל שאר חלקי המדינה. סביב הקמת הכביש קיימת מחלוקת, כאשר המתנגדים לסלילתו מעלים, בין השאר, את הנימוק של הפרת המאזן האקולוגי.
סלילת הכביש גורמת לקיטוע של שטחים טבעיים ושדות חקלאיים ממזרח וממערב לכביש - מצב הגורם לקשיי מעבר של בעלי חיים מצא שטח אחד למשנהו ואי הפצת צמחים (קטיעת אוכלוסיות), כן קיימת סכנת דריסת בעלי חיים, צמצום והקטנת שטחי מחיה והרס שטחים פתוחים. בעקבות סלילת הכביש נוצר גם קיטוע בין חבלי ארץ שונים, המשמשים אזורי מחיה של בעלי חיים (לדוגמה: בין הגליל התחתון לכרמל). מי נגר עילי מהכביש, ואיתם רעלים מסוכנים הנפלטים מכלי תחבורה, עלולים לחלחל אל הקרקע בשולי הכביש, לזהם את מי התהום ולגרום לנזקים לאתרי ושמורות טבע, לצמחייה ולבעלי החיים החיים בהם.
המצדדים טוענים כי מדובר בכביש האקולוגי היחיד בישראל, וכי הוא נסלל תוך התחשבות מרבית בטבע ובנוף. במהלך בניית הכביש לא נעקרים הרים, לא נבנות סוללות גבוהות, ואף ניטעים עצים בשולי הכביש בתיאום עם רשות שמורות הטבע, הקרן הקיימת לישראל ורשות העתיקות. מתחת לכביש מוקמים מעברי בעלי חיים, וזאת כדי ליצור קשר אקולוגי רציף בין אזורים אותם חוצה הכביש מצפון לדרום, וממערב למזרח. הנסיעה המהירה בכביש מקטינה את פליטת המזהמים מהמכוניות, ולא זאת בלבד, אלא שעקב הרוחות הנושבות באזורים הפתוחים, מתרחש פיזור טוב יותר של הגזים הנפלטים מהמכוניות.
גדר הביטחון
גדר הביטחון היא מערכת ביצורים ומכשולים הנבנית על ידי מדינת ישראל מאז 2002, במטרה לחצוץ בין התושבים הפלסטינים ביהודה ושומרון, לבין מרכזי אוכלוסייה ישראליים, ובכך למנוע טרור פלסטיני. לבנייתה של הגדר השפעה קשה על המאזן האקולוגי בכך שהיא יוצרת חיץ פיזי רציף, לאורך עשרות קילומטרים, וגורמת לקיטוע בין מערכות אקולוגיות בשני צירים: צפון–דרום ומזרח–מערב. משמעות הנתק היא, פגיעה קשה ביציבותן של המערכות האקולוגיות והמגוון הביולוגי במרחב כולו, עד כדי הכחדת מינים ואוכלוסיות טבעיות - בתחום הריבונות הישראלית ובתחום שמעבר לגדר. כדי למנוע בעיות של קיטוע הוקמו בשיתוף עם רשות הטבע והגנים מסדרונות אקולוגיים.
הם
הם (Heme) הוא שם של מספר תרכובות אורגנו-מתכתיות בעלות תפקידים חשובים בתאיהם של כל היצורים החיים.
ביוכימיה
מבחינה כימית, הם מורכב ממבנה טבעתי שבמרכזו אטום ברזל. קבוצות ההם השונות הן התרכובות החשובות ביותר בעולם החי המכילות ברזל. קבוצת ההם קשורה תמיד לחלבון כלשהו, ופעולתה הפיזיולוגית מתאפשרת רק כשהיא קשורה לַחלבון.
המבנה הטבעתי של ההם, ללא אטום הברזל, קרוי פורפירין (Porphyrin). הוא מורכב מארבע טבעות מחומשות (ארבעה פורפובילינוגנים) המכילות כל אחת אטום חנקן והקשורות האחת לשנייה. ארבעה אטומי החנקן של הטבעות מופנים אל תוך הטבעת ואליהם נקשר אטום הברזל. מבנה ההם דומה במקצת למבנים של מולקולות חשובות אחרות בטבע, כגון כלורופיל, ויטמין B12 ופיטוכרום.
קיימות מספר תרכובות שונות בקבוצת ההם, כשהן נבדלות ביניהן במתמירים שונים של מבנה הפורפירין. תרכובות ההם השונות מצוינות באות לטינית מוטה: הם a, למשל. ההם הפשוט, הנפוץ והחשוב ביותר הוא הם b. להלן נוסחאותיהם הכימיות של ארבעה המים חשובים, בצירוף קישור למבנה הכימי שלהם:
פיזיולוגיה
הם מהווה חלק מכמה מהחלבונים ומהאנזימים הבסיסיים והחשובים ביותר בעולם החי. החלבון הידוע ביותר המכיל הם הוא המוגלובין, החלבון אשר נושא את החמצן בדמם של בעלי החיים. המוגלובין קיבל את שמו מקבוצת ההם; בנוסף, מושגים רבים הקשורים לדם קרויים אף הם על שם קבוצת ההם: המטולוגיה ואנמיה, למשל. קבוצת ההם היא זו הנותנת להמוגלובין, ולכן גם לדם, את צבעו האדום. להלן סיכום של מספר חלבונים ואנזימים חשובים הנושאים קבוצות הם:
פעולותיה הפיזיולוגיות של קבוצת ההם נובעות מיכולתו של אטום הברזל לקשור מולקולות קטנות (מולקולה דו-אטומית של חמצן, למשל), וכן לחזר ולחמצן (לתרום אלקטרונים ולקבל אלקטרונים, בהתאמה) תרכובות אחרות. הם הוא, כאמור, קבוצה פרוסתטית - תרכובת קטנה המהווה חלק מחלבון. על אף שאטום הברזל הוא זה שתורם או קולט אלקטרונים, הרי שדבר זה מתאפשר רק בזכות הקרבה של חומצות אמינו מסוימות של החלבון העוטף את קבוצת ההם.
לשרוד את גיל 12
לשרוד את גיל 12 (באנגלית: Twelve and holding) הוא סרט התבגרות משנת 2005. את הסרט ביים מייקל קואסטה.
תקציר העלילה
הסרט עוסק בנושאים המעסיקים מתבגרים דרך הצגתם של שלושה חברים לאחר אובדן של ילד בן גילם בשם רודי, שנשרף למוות בעת ששהה בבית עץ. אחיו התאום ג'ייקוב מחליט לחפש נקמה אחר הבריונים שגרמו לאסון בו אבד אחיו. הוא ושני חבריו מאבדים את תמימותם בעוד האנשים המבוגרים סביבם נאבקים במציאות הלא פשוטה ומנסים למצוא דרכים להדריך אותם.
יוסי בן נון
יוסי בן נון הוא פסנתרן ומלחין תיאטרון.
ביוגרפיה
בן נון הוא בוגר תואר ראשון באקול נורמל סופרייר בפריז, בוגר תואר שני בבית הספר מנהטן למוזיקה.
הופיע כסולן עם כל התזמורות הסימפוניות בארץ.
הלחין וניהל מוזיקלית הצגות בתיאטראות רבים בארץ. בין עבודותיו:
ECI Telecom
ECI Telecom הייתה חברת היי טק ישראלית-אמריקאית בתחום התקשורת, שמרכזה בישראל היה בפתח תקווה. בשיאה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, העסיקה החברה כ-6,000 עובדים והיו לה הכנסות שנתיות של מעל למיליארד דולר. בשנת 2019 נמכרה החברה לחברת Ribbon Communications האמריקאית.
היסטוריה
שורשי החברה באיחוד ב-1961 בין החברות רדיו קליפר שייצרה מקלטי רדיו "שניידר" וחברת אלקטרוניקה לישראל שייצרה מכשירים אלקטרוניים. חברת אלקטרוניקה לישראל (באנגלית Electronics Corporation of Israel) נוסדה ב-1959 בראשון לציון על ידי דב פלג ושלמה גולדמן עולים חדשים מארצות הברית, שגייסו השקעה וידע מחברת אלקטרוניקה צרפתית.
בשנת 1977 מונה מאיר לייזר למנכ"ל ודוד רובנר למשנה למנכ"ל ובהמשך למנהל חטיבת התקשורת.
באוקטובר 1982 השלימה החברה הנפקה ראשונה לציבור של מניותיה בבורסת הנאסד"ק, באותה שנה גם שינתה את שמה ל"ECI Telecom".
ב-1991 מונה דוד רובנר למנכ"ל ולנשיא החברה, במקום מאיר לייזר, שהתמנה למנכ"ל כלל תעשיות. באותה תקופה היה מחזור המכירות של ECI כ-70 מיליון דולר. רובנר החליט למקד את פעילות החברה בתחום האזרחי, ואת הפעילות הצבאית ריכז תחת חברת בת חדשה, ECI טלסיסטמס. תחת ניהולו של רובנר פעלה ECI בשלושה תחומים עיקריים: SDH - ציוד תקשורת על גבי סיבים אופטיים, DCME - מוצר הדגל של החברה שאיפשר דחיסת קול בקווי הטלפון ו-ACCESS - פתרונות לחוג המנוי. באותן שנים קו מוצרי ה-DCME נחל הצלחה רבה. הוא סיפק לחברות טלקומוניקציה פתרונות לייעול התעבורה ברשת הטלפון על ידי צמצום וכיווץ המידע המועבר ושימוש במרבבים להעברת מספר שיחות באמצעות שימוש במקטעי השקט שבשיחה, המאפשרים דחיסת קול בקווי תקשורת בינלאומית ביחס של 1 ל-10.
ב-1999, בשיאה של "בועת הדוט-קום", מוזגה ECI עם חברת תדיראן תקשורת שבשליטת קונצרן כור תעשיות. החברה הממוזגת העסיקה כ-6,000 עובדים ומחזור המכירות השנתי שלה היה כ-1.2 מיליארד דולר. באותה שנה גם הונפקה בהצלחה בנאסד"ק חברת הבת ECtel, וגייסה 42 מיליון דולר לפי שווי שוק של 182 מיליון דולר.
התנפצות "בועת הדוט-קום" הביאה לקשיים גם ב-ECI. היא נאלצה לפטר במחצית הראשונה של 2001 כ-1,500 עובדים, ולמכור חטיבות מהחברה בתקווה לצמצם את הפסדיה. בסוף שנת 2001 רכשו שלמה דוברת, אביו אהרן דוברת והאחים עופר 12.5% ממניות ECI תמורת 50 מיליון דולר. שלמה דוברת לקח חלק פעיל בפעילות החברה כיו"ר מועצת המנהלים שלה, ביצע בה שינויים מבניים יסודיים, מכר חלקים ממנה וארגן אותה מחדש בשתי חטיבות עסקיות. החברה התמקדה במוצרי גישה רחבי סרט (כדוגמת DSLAM) ובפתרונות אופטיים לרשתות מטרו. בשנת 2004 חזרה החברה לרווחיות וב-2005 הכפילה את ערכה. שווי החברה הוערך בסוף שנת 2006 בכמיליארד דולר.
בשנת 2007 העסיקה החברה כ-3000 עובדים בישראל ובעולם. בנובמבר 2008 זכתה החברה בפרס המדען הראשי במסגרת "מו"פ 2009", על פיתוח מערכות כפל הדיבור (DCME) בשנות ה-90. המערכת מאפשרת ניצול קיבולת של קווי התקשורת בממוצע פי שניים.
ביולי 2007 הפכה ECI לחברה פרטית ונמחקה מהמסחר בנאסד"ק, בעקבות מכירתה לקרן ההשקעות הבריטית אשמור (Ashmore) ולאיש העסקים שאול שני תמורת 1.2 מיליארד דולר.
בעשור השני של המאה ה-21 התמקדה החברה באספקת פתרונות תקשורת ליישומים בפס רחב, תקשורת באמצעות סיבים אופטיים ושירותי VoIP, אך סבלה באופן משמעותי מהתחרות מול יצרנים סינים (בעיקר וואווי), שהביאו לירידת מחירים חדה במוצרים לתשתיות תקשורת. החברה נאלצה להתמודד גם עם המשבר בכלכלת רוסיה, שהייתה אחד משווקי היעד העיקריים שלה. כמו כן, ייסוף השקל וקיצוץ מענקי המדען הראשי פגעו בה והובילו אותה להפסד של כ-50 מיליון דולר בשנת 2014. שאול שני רכש את מלוא הבעלות בחברה לפי שווי של 200 מיליון דולר בלבד. בתחילת שנת 2018, לאחר משא ומתן מול ועד העובדים, החלו בצעדי התייעלות כולל פיטורים של כ-80 עובדים בישראל, זאת לאחר שבמשך השנים הצטמצם מספר העובדים בישראל לכ-850 עובדים, מהם כ-150 במרכז הפיתוח בעומר והשאר במרכז הפיתוח בפתח תקווה. והיצור עבר למיקור חוץ. החברה מעסיקה כ-800 עובדים נוספים מחוץ לישראל, בהם כ-150 במרכז פיתוח בבנגלור שבהודו, ו-150 במרכז פיתוח בסין.
בנובמבר 2019 נמכרה החברה לחברת Ribbon Communications האמריקאית, תמורת 486 מיליון דולר. העסקה הושלמה במרץ 2020.
הנהלה
מנכ"לים
הרמות המחורצות
הרמות המחורצות (באנגלית: Channeled Scablands) הן תופעה גאולוגית ייחודית הנמצאת במזרח מדינת וושינגטון בארצות הברית. הסיבה להיווצרותן הייתה תעלומה והיוותה נושא לעימות שנמשך עשרות שנים. השם Channeled Scablands שניתן לאזור זה על ידי הגאולוג ג' הרלן ברץ (J Harlen Bretz) מתאר היטב את פני השטח ה"פצועים" של רמה המחורצת בקניונים תלולים. ברץ גם היה הראשון לספק הסבר להיווצרותן של הרמות המחורצות.
רקע גאולוגי
מדינת וושינגטון שוכנת בצפון-מערב ארצות הברית, לחוף האוקיינוס השקט. אזור זה הוא חלק מטבעת האש ומתקיימת בו פעילות גאולוגית נרחבת. במערב נמצא חלקו הצפוני של רכס קסקייד שנוצר כתוצאה מפעילות טקטונית. ברכס זה מתקיימת עד היום פעילות סייסמולוגית וגעשית, בעיקר בהרי געש כריינייר וסנט הלנס. במזרח נמצאת רמת קולומביה – רמה געשית שנוצרה במהלך המיוקן והפליוקן מזרמי לבה על שכבה של גרניט וקוורציט. סלעי הבזלת של הרמה כוסו בשכבת לס עמוקה (100 מ'), שהגיעה מהרי הקסקייד באמצעות קרחונים. הרמות המחורצות נמצאות ברמת קולומביה, והקניונים החורצים אותה חותכים מבעד לשכבות הלס והבזלת.
מחקר
ברמות המחורצות קיימים מספר מאפיינים נדירים, שהיוו רמזים להיווצרותן:
בשנת 1922 החל ג' הרלן ברץ לחקור את הרמות המחורצות ואת סביבתן – מחקר שנמשך עשורים רבים, ושנה אחר-כך החל לפרסם מאמרים הטוענים שהן נוצרו כ-15,000 שנה קודם לכן כתוצאה משיטפון קטסטרופי שנוצר משחרור פתאומי של מים. ברץ שיער שכמות עצומה של מים – כ-2,000 קילומטרים מעוקבים – הציפה בבת-אחת את הרמה, חרצה את הקניונים והותירה בפני השטח את הסימנים הלא-רגילים שראה. הוא שיער שהמים הגיעו מאזור ספוקיין במזרח מדינת וושינגטון, וקרא לאירוע "השיטפונות של ספוקיין" (Spokane floods). כיום מכונה האירוע שיטפונות מיזולה (Missoula Floods) או גם שיטפונות ברץ על שמו.
ב-12 בינואר 1927 הוזמן ברץ להציג את טיעוניו בכנס של האגודה האמריקאית לגאולוגיה (Geological Society of America – GSA). בקרב הגאולוגים שהשתתפו בכנס זה קמה התנגדות עזה להשערתו, אם כי רבים מהם לא ביקרו מעולם בשטח. הסיבה העיקרית להתנגדות הייתה אמונה בעקרון האחידות – הגורס כי אירועים גאולוגיים מתרחשים בתהליכים אחידים ואיטיים, וראו בהשערתו של ברץ תוצר של קטסטרופיזם – זרם הגורס כי עיצוב הנוף נעשה על ידי אירועים קטסטרופליים, חד-פעמיים, אלימים ומהירים. עמיתיו של ברץ ביטלו את גרסתו, במיוחד בשל היעדר הסבר למקורם של המים.
באותו כנס נכח גם הגאולוג ג'וזף פארדיי (Joseph T. Pardee). בתום הדיון טען פארדיי כי הוא יודע מאין הגיעו המים, אך לא הרחיב. רק בשנת 1940 הציע פארדיי הסבר מלא למקור המים, באמצעות עדויות רבות שאסף ופרסם ב-1942. פארדיי המשיך את מחקריו במשך שלושה עשורים, תוך איסוף ראיות וניתוחן, ותיאר את התהליכים שהובילו ליצירת הרמות המחורצות.
מקור המים
בתקופת הפליסטוקן התרחשו כמה תקופות קרח שכיסו אזורים נרחבים בצפון ובדרום כדור הארץ בשכבה עבה של קרח. משטח קנדה הגיעו קרחונים גדולים לצפונה של ארצות הברית, שאחד מהם סכר את נהר קלארק פורק (Clark Fork). הקרחון היה עצום במידותיו: אורכו כ-37 ק"מ וגובהו כ-1,600 מ', והסכר אגר את מי הנהר ויצר את האגם הקרחוני של מיזולה (Lake Missoula) במערב מונטנה, כ-400 ק"מ מזרחית לרמות המחורצות. מי הנהר המשיכו לזרום ויצרו לחץ רב על הקרחון שמנע מהם לזרום הלאה.
בשלב זה מתרחשת בקרחון סידרה של תהליכים הגורמת לבקיעתו:
המים והקרחון ממשיכים לזרום במהירות ובעוצמה, וזרימה זו מותירה אחריה סימנים:
סוף דבר
בשנות ה-50 של המאה ה-20 כבר היה ברור שאי-אפשר להתעלם מן התאוריה של ברץ. גאולוגים – שקודם-לכן התנגדו לרעיונותיו – החליטו לסקור את השטח בעצמם וערכו סידרה של סיורים במקום. הגאולוג ג'יימס גילולי (James Gilluly), אחד ממבקריו החריפים של ברץ, העיר לאחר ביקורו הראשון ברמות המחורצות: "איך יכול היה מישהו לטעות כל-כך". בשנת 1965 פורסם סיכום של סיור גאולוגי שקבע כי מסקנותיו של ברץ היו נכונות.
התאוריה של ברץ התקבלה כהסבר הרשמי להיווצרות הרמות המחורצות. בשנת 1979 הוענקה לברץ – בן 96 באותה עת – מדליית "פנרוז" של האגודה האמריקאית לגאולוגיה, העיטור הגבוה ביותר בתחום המחקר הגאולוגי. לאחר קבלת המדליה אמר ברץ לבנו: "כל אויביי כבר מתים, לכן לא נותר לי מי לשמוח לאידו". ברץ הלך לעולמו בשנת 1981.
מחקרים הנערכים באזור הרמות המחורצות מעלים את הסברה כי אירועים כמו השיטפון הקטסטרופי שתיאר ברץ התרחשו לא רק פעם אחת, אלא חזרו על עצמם במשך תקופה ארוכה. הרקע לסברה זו הוא מציאת שכבות של אפר געשי מהתפרצויות געשיות בהרי הגעש של רכס הקסקייד שנמצאו בין שכבות משקעים שנוצרו על ידי שיטפונות. סברה זו מעוררת התנגדות, בטענה שמקור האפר הגעשי בהתפרצויות תת-ימיות או תת-קרחוניות.