cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמנות אדמה
היסטוריה של התפתחות התחום
למרות שנהוג לתאר את התפתחות תחום "אמנות האדמה" עם שנות השישים והשבעים של המאה ה-20, ניתן למצוא כמה תקדימים היסטוריים לתחום הקשורים, למה שמכונה לעיתים, כ"פיסול סביבתי". אחד מן התקדימים המרכזיים היה הפארק הפיסולי אותו עיצב הפסל הרומני קונסטנטין ברנקושי. בשנת 1938 סיים ברנקושי לעצב את הפארק בטרגו ז'יו, שבו הציב ברנקושי פסלים כגון "העמוד האינסופי", "שער הנשיקה" ו"שולחן השתיקה". פסלים אלו הוצבו בתוך מרחב נוף אשר עובד והותאם כרקע פונקציונלי ואסתטי לפסלים. בתכנון הפארק ה"נוף" לא נתפש רק כרקע לעבודות, אלא כשותף מלא להן. תקדים נוסף ניתן למצוא בעבודותיו של האמן האמריקאי-יפני איסאמו נוגוצ'י (Isamu Noguchi). נוגוצ'י, לצד עבודותיו כפסל מודרניסטי, יצר גם פרויקטים בתחום של אדריכלות נוף, בה הופיעו השפעות של עקרונות תכנון מן הגן היפני המסורתי. עם לידתה של האמנות המינימליסטית, בעיקר בארצות הברית, חשו אמנים רבים כי גבולות התצוגה בגלריה או במוזיאון אינן עונות עוד על דרישותיהם. הפיסול המינימליסטי עסק בבדיקת גבולות התצוגה על ידי מיצבים ופעולות אמנותיות אחרות, ויציאה אל מחוץ לגבולות החלל הממוסד הייתה מהלך מתבקש עבור רבים מהם.
לקראת סוף שנות השישים החלה מגמה של תיעוד ושל חשיבה אסתטית וביקורתית סביב אמנות האדמה. בחודש אוקטובר 1968 הוצגה בגלריה ניו יורקית תערוכה בשם "Earthworks" (בעברית: "עבודות אדמה"), ובפברואר 1969 הוצגה במוזיאון של אוניברסיטת קורנל תערוכה קבוצתית בשם "Earth Art" (אמנות אדמה), בה הציגו אמנים כגון וולטר דה מריה ( Walter De Maria), האנס האקה (Hans Haacke), מיקל הייזר (Michael Heizer), ריצ'רד לונג, רוברט מוריס (Robert Morris), רוברט סמיתסון ואחרים. בשנה זו גם פורסם במגזין האמנות מאמר מאת רוזלינד קראוס ושמו "פיסול בשדה המורחב", אשר הציג נקודת מבט אסתטית על אמנות זו.
במסגרת העבודה "שלילה כפולה" (Double Negative) של מייקל הייזנר, שנבנתה בין השנים 1969–1970, נחפרו באתר ליד אוברטון (Overton) במדינת נבדה שלוש שוחות. מן השוחה האמצעית, שעומקה 15.2 מטרים, רוחבה 9.1 מטרים ואורכה 457 מטרים, הוצאו 240,000 טון של אדמה אשר שימשו למילוי שתי השוחות הנוספות. ה"שלילה" שבעבודה מתייחסת הן ליחס בין הסימנים - יחס בין שוחה "מלאה" לשוחה "חסרה" המתערער כתוצאה מפרקטיקת עשייתן, והן ליחס המורכב בין העבודה כיצירה אמנותית "פיסולית" לבין הטבע עצמו.
גם כמה מעבודותיו של האמן כריסטו נחשבות כחלק מן התחום. בעבודות אלו, ביצע כריסטו פעולות של עטיפה וסימון של מקומות בטבע. פעולות סימון אלו, הדומות לפרויקטים עירוניים שביצע, הם חלק מתהליך אמנותי השם דגש על פעולת התקשורת הבין-אישית שבהכנת הפרויקטים המורכבים.
התגודדות מול טורף
התגודדות על טורף או מובינג (באנגלית: mobbing) היא התנהגות של מספר בעלי חיים המתגוננים מטורפים על ידי הסתערות והתנפלות עליהם. מתקפות אלה אינן פוצעות או פוגעות בצורה קשה בטורף ורק גורמות לו לברוח מהטרף, אך היא נגרמת גם כשציפורים מגוננות על קיניהם וביציהם. במרבית המקרים היא איננה מתרחשת כשהטורף מתחיל את הציד, אלא רק כשהוא נמצא מבודד. התגוננות זו מתבצעת במקרים רבים בלהקות הנטרפים, אפילו ממינים שאינם קשורים ואפילו קטנים בהרבה ממין הטורף.
באנגלית קיימת למילה Mobbing, משמעות של אספסוף משולהב הפונה לתקוף אדם או קבוצה שנואה, מה שמזכיר את צורת ההתגוננות הזו.
עופות
הדוגמאות העיקריות הם עופות דורסים שונים כמו עיט, עיטם או ינשוף הנחים בנחלת עופות אחרים העלולים להיטרף על ידם, המנצלים את מנוחת הטורף כדי להתקיף אותו. להקות של ציפורי שיר קטנים מפרושיים, קיכליים שונים, ירגזיים, דרוריים, סבכיים, זרזיריים ועורביים מתגודדים סביב הטורף. בתחילה הם רק צווחים סביבו אך בהמשך כמה מהמינים הנועזים יתקפו את כתפיו ואחורי ראשו בהסתערות של פגיעה וחזרה לענף המוגן. אפילו מינים קטנים כמו קוליבריים יתקפו דורסים בזמן שהם במנוחה - צורת תעופתם המהירה וגופם הקטן מקשה על הטורף להכות בהם ביעילות.
בנוסף על עופות דורסים ישנם עופות נוספים שיותקפו כמו שחפים, חמסנים, עורבים וקוקיות. הקוקיות אינן טורפות אך גורמות למעמסה על ההורים וגוזליהם והורגות למעשה את צאצאיהם. הללו נרדפים על ידי ציפורי שיר קטנות והגדולים גם תוקפים אותם מהאוויר ואף יורים עליהם לשלשת מלמעלה.
עופות המקננים בלהקות יתקפו מינים המנסים לחטוף אפרוח או ביצה, למשל נחשי ביצים, כמה לטאות, שועלים ונמיות. שחפיות הקוטב מגוננות בעוז על קיניהן אפילו מדובי קוטב רעבים ויתקפו את אפו עד שידמם, אז הוא בורח משם.
חתולים המנסים לצוד ציפורים שהתגלו מתגודדים בציפורים רבות המצייצות בקרבתם, כדי לסמן לו שהוא התגלה ולא יוכל לארוב להם. כמעט תמיד החתול עוזב את האזור.
חיות אחרות
התנפלות על טורף קיימת גם במגוון יונקים כמו אצל הסוריקטות המתגודדות סביב נחשים ארסיים במטרה להדחיק אותם מנחלתם, סנאי קרקע קליפורני מושך את חבריו כשהוא מוצא סביב המאורה נחשים כמו נחש גופר או עכסן וחבריו עוזרים להסתער לכאורה ואף לנשוך את קצוות הנחש ואז לברוח. הנחשים אינם מצליחים להתמודד עם המתקפה המשולבת ובורחים. דגי כחול-זים (Lepomis macrochirus) יתקפו צבים נשכנים וירתיעו אותם מלהתקרב אליהם.
בנוסף לדוגמאות אלה ישנם מינים מסוכנים יותר לטורפיהם המתגודדים סביבם במטרה לפצוע אותם קשה: לווייתנים גדולי סנפיר מתקהלים סביב אורקות המנסות לטרוף גורים ורודפים אחריהם במים עד שהם מתרחקים. תאו אפריקני ופילים מתגודדים מסביב לאריות במטרה להניס אותם, אך לעיתים הם ממש מנסים לפגוע על מנת להרוג - דבר נדיר מאוד בעולם החי. בבונים מנסים להרתיע נמרים שפולשים לשטחם בהתגודדות ובצעקות ובלהקות גדולות יכולים גם לפגוע בנמר. גם שימפנזים יכולים לפגוע בנמרים שפלשו לשטחם בטירוף המוני, בו חלקם לוקחים ענפים גדולים ומפילים על הנמר. צבועים מנומרים יכולים באמצעות להקה לגבור על אריות שיכולים להרוג כל אחד מהם ביחיד. אצל נמלים רבות, טורפים פרוקי-רגליים המתקיפים את הנחיל או אפילו פרט בודד, יינשכו על ידי מאות נמלים ויהפכו בעצמם לארוחה.
ארז מירנץ
ארז מירנץ (נולד במאי 1980) הוא מחזאי וסופר עברי, שמחזותיו הוצגו, בין השאר, בתיאטרון צוותא, בתיאטרון הלאומי "הבימה" ובפסטיבל ישראל. חתן פרס "האמן כאן" ליצירה בנושא זכויות אדם.
ביוגרפיה
מירנץ נולד וגדל ברמת גן, בן לאם ילידת בגדאד ולאב יליד ארץ ישראל ממוצא מזרח אירופי. סביו, אשר מירנץ, עלה מקוטנו (קוטנה) פולין ב-1935 ורוב משפחתו שנשארה בפולין נרצחה במחנה ההשמדה חלמנו.
בשנת 2004 סיים את לימודיו באוניברסיטת בר-אילן בחוגים לפילוסופיה כללית וספרות משווה, בין השאר השתתף במספר קורסים בתאוריה של התיאטרון.
ב-2006, בגיל 25, עלה מחזהו הקצר "שקמבה" - קומדיה על צעירה תל אביבית טבעונית ההופכת אט-אט לקניבלית. המחזה לא ביטא ביקורת על צמחונים או על אוכלי בשר אלא, כמאפיין צ'כובי, ביקורת על נפש האדם ויכולתה לנוע במהירות בין מצבי קיצון.
בהצגה שעלתה בצוותא, פרצו מריבות בין אוכלי הבשר לצמחוניים בקהל, מה שלדברי המחזאי: "הגשים את חזונו של ברכט, לעורר ויכוחים פוליטיים באמצע ההצגה".
מירנץ כתב טור סאטירי לאתר נענע10, טור שנחשב בשעתו פוגעני ולא תקין פוליטית, ביקורות תיאטרון לאתרים שונים ואף שידר תוכנית אקטואליה, הומור ותרבות בשם "על קצה הסקאלה" ברדיו סול ביחד עם מיקי וינשטיין. בנוסף השתתף בכתיבת סדרת מערכונים עם הקשרים ספרותיים והיסטוריים בשם "שעת נפש". מספר ממערכוני הסדרה עלו לרשת וחלקם שודרו ברדיו. בשנת 2016 עבר להתגורר בברלין וסיפוריו ומחזותיו תורגמו לשפה הגרמנית. באותה שנה הוענק לו פרס "האמן כאן" בידי תיאטרון קרוב מיסודו של ניקו ניתאי על יצירותיו "צמחים מטפסים" ו"תשלובת אבוטבול" העוסקות בזכויות אדם ועלו בפסטיבל "האזרח כאן".
מאפיינים ומוטיבים ביצירותיו
יצירותיו של מירנץ מרבות לעסוק בפער בין הרציונלי והמדעי לבין המיסטי והרגשי ללא הכרעה ביניהם. מוטיב נוסף הוא מאבק היחיד מול החברה: בייחוד גורלם של אמנים ואינטלקטואלים מול ההמון והחיים בשולי החברה.
בכתיבתו של מירנץ התייחסות רבה להיסטוריה העגומה של העם היהודי ורפרנסים רבים לשואה, ששיאם בהצגת היחיד "ריאקציה" העוסקת בעו"ד ישראלי, דור שלישי לשואה המנסה לפתוח בחיים חדשים בברלין שלאחר נפילת החומה - הצגה שהוגדרה על ידי אחד מהמבקרים כ-"טיפול בהלם".
כמו כן ניתן לראות ביצירתו התיאטרלית, ההגותית והספרותית, עיסוק בנושאים "קשים לעיכול" כגון מחלות, רוע מטאפיזי ושטני, כליאה, שיגעון ועוד. ועם זאת, גם בתחומים אלו חותר מירנץ ביצירתו להארה ואופטימיות כלשהי בקיום האנושי, לעיתים בהצלחה, לעיתים באירוניה מקאברית. לעיתים הוא חותם על יצירתיו בשם ארז מירנץ הי"ד, או אמהי"ד, ראשי תיבות של ארז מירנץ השם יקום דמו.
קישורים חיצוניים
על ההצגה "ריאקציה"
על "צמחים מטפסים"
על "תשלובת אבוטבול"
על הספר "החיים הם הרע במיעוטו"
על כתביו בגרמנית
מירנדה אוטו
מירנדה אוטו (באנגלית: Miranda Otto; נולדה ב-16 בדצמבר 1967) היא שחקנית קולנוע אוסטרלית. תפקידה המוכר ביותר הוא אאווין בסרטי "שר הטבעות".
קריירה
בשנת 1986 ביצעה את הופעת הבכורה שלה בתפקיד ראשי בדרמת המלחמה "Emma's War" בדמותה של אמה גראנג', בת הדמות של השחקנית לי רמיק.
ב-1991, אחרי סיום לימודיה, שיחקה אוטו בסרט האוסטרלי "הנערה שהגיעה מאוחר", בעקבותיו זכתה לחשיפה ארצית והייתה מועמדת לפרס המכון האוסטרלי לקולנוע בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר. אוטו נחשפה לקהל הבינלאומי כששיחקה בתפקיד שולי בשובר הקופות "הקו האדום". בשנת 2000 שיחקה בסרט "האמת שמתחת לפני השטח".
ב-2005 לוהקה אוטו לסרט המדע הבדיוני "מלחמת העולמות" על ידי סטיבן ספילברג. כיוון שהייתה בהיריון חשבה שתיאלץ לסרב להצעה, אך התפקיד שונה עבורה. מאז לידת בתה היא החליטה להקדיש זמן למשפחתה ולשחק בתיאטרון האוסטרלי.
חיים אישיים
אוטו יצאה בעבר עם השחקן ריצ'רד רוקסבורג.
ב-1 בינואר 2003 היא התחתנה עם השחקן פיטר או'בריאן, לאחר שהשניים שיחקו יחד במחזה "בית בובות". לאוטו ולאו'בריאן יש בת אחת.
אוטו נמנעת מאור הזרקורים בגלל הצהובונים ותשומת לבה של התקשורת. ב-2004 אמרה בריאיון כי היא מקווה שלעולם לא תהיה מפורסמת כמו ניקול קידמן מפני שהיא לא בטוחה שתוכל להתמודד עם זה.
רחל נדב
רחל נדב (1912 – 2003), "הפרימה בלרינה הישראלית הראשונה", הייתה רקדנית בלט ומחול תימני.
תולדות חייה
נדב נולדה בעדן שבתימן, במהלך מסע העלייה של משפחתה מהעיר איב לארץ ישראל. לאחר שהגיעה משפחתה לארץ ישראל התיישבה ביישוב נחליאל שליד חדרה.
בשנת 1933 הפגיש אותה יהודה צדוק עם הרקדנית והכוריאוגרפית רינה ניקובה, שחיפשה נערות תימניות על מנת לצרפן ללהקת הבלט שלה. ניקובה בחנה את נדב והתרשמה מתנועותיה ומכשרונה. כאשר הקימה ניקובה את "להקת הבלט התימני" שלה הייתה נדב ליד ימינה ולרקדנית הראשית. ניקובה ערכה עבור הלהקה כוריאוגרפיה משולבת קלאסית-תימנית ייחודית. רוב הבלטים ייצגו תמונות בניחוח תנ"כי. בין הריקודים היו "רות ונעמי" (בביצוע רחל ואחותה מזל נדב), "על נהרות בבל", "אליעזר ורבקה", "בני הנביאים" (לפי הבלדה של שאול טשרניחובסקי על אודות שמואל הנביא ושאול המלך) ועוד.
בשנת 1935 הופיעה הלהקה בין היתר בארמון הנציב העליון בירושלים (ארמון הנציב) ובאוניברסיטה האמריקאית בביירות, כמו כן הופיעה ברחבי הארץ בתוכניות שונות למבוגרים ולילדים ונטלה חלק ב"יריד המזרח".
בשנת 1937 יצאה הלהקה למסע הופעות בן שנתיים באירופה, שהחל עם הזמנתו של הברון מוריס דה רוטשילד להופעה בפריז. הלהקה זכתה להצלחה ולהתלהבות בשל השילוב האמנותי האוריינטלי-תנ"כי והמשיכה במסע ברחבי אירופה. "לא צריך להיות מומחה גדול בבלט, כדי להתמוגג מהריקודים האלו שמדברים אלינו בשפה כל כך מובנת." כתב מבקר הטיימס ב-1938, "הנשיות - הגראציה, החיות ובעיקר יכולת הביטוי של הרקדניות הצעירות הללו ביחד עם המיזוג שבין דראמה ושמחת חיים לצד להט המזרח משכנעים אותך שכנוע מלא".
בראשית שנות הארבעים נפרדה נדב מניקובה והקימה את "להקת רחל נדב", ששילבה, בדומה לאסכולת ניקובה, בלט קלאסי ומחולות עם תימניים. בשנת 1944 הוזמנה עם להקתה להשתתף בכנס המחולות הראשון בקיבוץ דליה. שנה לאחר מכן הזמינה אותה גורית קדמן להדריך בקורס למדריכי ריקודי עם. אחת התוכניות שהעלתה הייתה "ערב תנ"ך" בו הקריא אריה דוד אריאלי פרקי תנ"ך ונדב ביטאה את תוכן הפרק במחול.
בשנת 1948 הועלה רסיטל המחולות הראשון של רחל נדב בתל אביב. בין היצירות שהועלו היו המחולות "רועת הצאן", "מרים" ו"אקסטזה". יצירות נוספות שיצרה נדב באותה תקופה כללו את מחזור "שיר השירים" שכלל שלושה ריקודים "שחורה אני ונאוה", "אני ישנה ולבי ער" ו"חביבי מחבוב".
ב-1954 הצטרפה נדב ללהקת "קדמה" וב-1956 יצא למסע הופעות ארוך בארצות הברית. מרתה גרהם שצפתה בה העניקה לה מלגת לימודים ושנת הופעות יחד עם להקתה. נדב שהתה בניו יורק עד סוף 1961.
עם שובה לישראל פעלה נדב בקרב עולים חדשים, בפרט במושב אביעזר, שם עבדה עם עולים מהודו ויצרה להקת מחול מבוססת על מחול הודי.
ארץ רופרט
ארץ רופרט או ארץ הנסיך רופרט (באנגלית: Rupert's Land או Prince Rupert's Land) הייתה טריטוריה בצפון אמריקה הבריטית שכללה את שטח אגן הניקוז של מפרץ הדסון ובה הופעל מונופול מסחרי על ידי חברת מפרץ הדסון במשך מאתיים שנה ב-1670 ועד 1870. השטחים של חבל ארץ זה הם כיום ברובם חלק מקנדה וחלק קטן מהם היה בשטחי ארצות הברית של היום. הטריטוריה נקראה על שם רופרכט, נסיך פפאלץ, דודנו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה והנגיד הראשון של חברת מפרץ הדסון. בדצמבר 1821 הורחב המונופול של החברה מארץ רופרט אל חוף האוקיינוס השקט.
תביעת הבעלות של חברת מפרץ הדסון
ב-1670, כאשר הוענק לחברת מפרץ הדסון, תחת נגידותו של הנסיך רופרט, על ידי צ'ארלס השני, מלך אנגליה, הצ'רטר המלכותי, הוא כלל את "הבלעדיות על הסחר בכל הימים, המצרים, המפרצים, הנהרות, האגמים, הערוצים, והפיורדים, בכל קו רוחב שבו הם יהיו, ששוכנים בין הכניסה למצר שידוע כמצר הדסון, יחד עם כל האדמות, הארצות והטריטוריות שעל החופים שתחומים על ידי הימים, המצרים, המפרצים, האגמים, הנהרות והפיורדים שהוזכרו לעיל, שאינם נמצאים כעת בבעלות של אף אחד מנתינינו, או בבעלותם של נתינים של כל נסיך נוצרי או מדינה נוצרית. כל השטחים האמורים יחשבו מעתה והלאה כאחת מאחוזותינו או אחת ממושבותינו באמריקה וייקראו בשם ארץ רופרט". הצ'רטר המלכותי הגדיר את "הנגיד ואת החברה... ואת יורשיהם, כאדונים והבעלים האמתיים ובלעדיים של אותם שטחים, הגבולות והמקומות המפורטים ושל כל השטחים האחרים" והעניקה להם את הסמכות "להקים ולבנות טירות, ביצורים, מבצרים, מחנות, מושבות, ערים וכפרים בכל חלק או בכל מקום בגבולות אלו והנגיד והחברה, על פי שיקול דעתם, סבורים שמתאים ונחוץ". לאחר המיזוג עם החברה הצפון-מערבית ב-1821 הורחב המונופול של חברת מפרץ הדסון לכל שטחי צפון אמריקה הבריטית כאשר נכללה בו הטריטוריה הצפון-מערבית.
"חוק ארץ רופרט" שחוקק ב-1868 על ידי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת אישר את מכירת הטריטוריה לקנדה מתוך הבנה ש"ארץ רופרט תכלול את כל הארצות והשטחים שהוחזקו או נתבעו על ידי חברת מפרץ הדסון". הגישה הרווחת באותה עת הייתה שארץ רופרט הייתה בבעלות חברת מפרץ הדסון בשל העובדה "שמההתחלה ועד הסוף חברת מפרץ הדסון תבעה את הבעלות על האדמות שמצפון לקו הרוחב 49", וטענה שהצ'רטר המלכותי וחוקים שונים של הפרלמנט העניקו לה "את כל האזורים תחת שליטה בריטית שנכללות באגן הניקוז של מפרץ הדסון". ארץ רופרט הייתה למעשה אחוזה יבשתית שהקיפה 3.9 מיליון ק"מ בליבה של אמריקה הצפונית ושהשתרעה מהאוקיינוס האטלנטי ועד הרי הרוקי ומהפרריה ועד החוג הארקטי. אפילו ראש ממשלת קנדה הראשון, סר ג'ון אלכסנדר מקדונלד ראה את ארץ רופרט ככזאת שנמכרה לקנדה: "לא ניתנו שום הסברים להסדר שעל פיו ארץ רופרט נמסרה לידי המלכה ועל כך שהמלכה העבירה את הארץ לקנדה עם אותם זכויות שהיו למתיישבים לפני כן. כל מה שהאנשים המסכנים הללו יודעים הוא שכעת קנדה רכשה את הארץ מחברת מפרץ הדסון ושהיא העבירה אותם לנו כמו עדר כבשים".
בכל אופן, מהלך זה לא הסדיר את סוגיית "הזכות הקדמונית" (Aboriginal title) על הארץ. בעת שהוענק הצ'רטר המלכותי ב-1670 לא הייתה לכתר הזכות לתת את הריבוניות על הטריטוריה שכבר הייתה מיושבת ומאוכלסת על ידי הילידים של אמריקה הצפונית. הצ'רטר המלכותי התעלם מאנשי האומות הראשונות שכבר חיו על האדמות והייתה להם ריבונות עליהם וחברת מפרץ הדסון לא קיבלה רשות מקהילותיהם קודם למשא ומתן עם קנדה שהחל ב-1856. על פי הצ'רטר המלכותי ועל פי חוק ארץ רופרט, החזיק הכתר בגישה שהוא כבר בעלי הקרקעות ושההסכמים בינו לבין החברה היו דרך מקובלת להגיע להסדר על קרקעות שהיו כבר בבעלות הכתר. בעוד שאנשי האומות הראשונות הבינו שההסכמים שיחתמו יהוו הסדר לשיתוף הקרקעות (המושג "בעלות על קרקע" לא היה מונח קיים בתרבויות האומות הראשונות), הכתר ראה בהסכמים כדרך להבטיח את הריבונות על הארץ של האנשים רק "כזכות אישית להפקת תועלת, התלויה ברצונו הטוב של הריבון", על פי ההכרזה המלכותית של 1763 ("בעת גילוי אמריקה, וזמן רב לאחר מכן, היה זה נוהג מקובל שאומות עובדות אלילים או כופרות הן אויבות נצחיות ושהנסיך הנוצרי או האומה הנוצרית הראשונים שיגלו ראשונים אדמה כלשהי ויחזיקו בה יהפכו לבעליה המוחלטים ויוכלו לפעול בה ככאלה".). התיק המשפטי "קלדר נגד קולומביה הבריטית" משנת 1973 היה המקרה הראשון בחוק הקנדי שהכיר ב"הכרזה שהזכות הקדמונית, שידוע גם כזכות האינדיאנים, של התובעים לזכותם השבטית העתיקה כפי שתוארה לעיל, מעולם לא הופסקה באופן חוקי". פסק דין זה הוביל לדיונים נוספים על תביעות בעלות על הקרקע של הילידים.
חוק ומשפט
לפני 1835 לא הפעילה חברת מפרץ הדסון מערכת משפטית פורמלית בארץ רופרט והיא הסתפקה בהקמת "בתי משפט" אד הוק. "החוקים" של חברת מפרץ הדסון במאות ה-17 וה-18 היו תקנות שקבעו את הכללים למערכות היחסים בין העובדים בתחנות השונות של החברה בארץ רופרט ואת היחסים עם הילידים. הצ'רטר המלכותי של 1670 העניק לחברה את השליטה על הארץ ובו נאמר שהמשפטים ינוהלו על ידי המושל של ארץ רופרט יחד עם שלושה מיועציו. עד ראשית המאה ה-19 היו רק שלושה מקרים שנדונו שהבולט מבניהם היה משפטו של אדם בשם תומאס בטלר ב-1715 ביישוב יורק פקטורי הוא הורשע בגנבה, הוצאת דיבה וניאוף עם אישה מקומית. בראשית המאה ה-19 היה לחברת מפרץ הדסון מאבק אלים עם החברה היריבה, "החברה הצפון-מערבית שבסיסה היה במונטריאול על השליטה בסחר הפרוות ששיאו היה בטבח שאירע ב"שבעת האלונים" ב-1816, שהוביל לחקירה על ידי בית הנבחרים הבריטי שחוקק את חוק השיפוט הקנדי השני של 1821 שהורה שחברת מפרץ הדסון תקים בתי משפט שלום בארץ רופרט. במקום להקים בתי משפט הנחתה החברה את המושל ואת מועצת אסיניבויה לגשר סכסוכים כאשר הם קרו.
ב-1839 שוכנעה חברת מפרץ הדסון בצורך להקים מערכת משפט רשמית בכל רחב ארץ רופרט והוקם בית משפט במושבת הנהר האדום, במחוז אסיניבויה, מדרום לאגם ויניפג. הרשם והנשיא של בית המשפט פעל כמנהל משפטי, יועץ ושופט והיה אחראי לרציונליזציה ולפורמליזציה של המערכת המשפטית של ארץ רופרט. הרשם הראשון היה אדם ת'ום, שהחזיק במשרה עד –1854, אף על פי שכמה שנים קודם לכן החליף אותו סגנו ברוב תפקידיו. את מקומו ירש נשיא בית המשפט שכיהן בין השנים 1862 – 1870, ג'ון בלאק.
ויתור על הצ'רטר והחזרתו לכתר
ב-1869 – 1870 וויתרה חברת מפרץ הדסון על הצ'רטר שלה והחזירה אותו לכתר, תמורת פיצוי של 300,000 ליש"ט. בעוד שלעיתים קרובות נאמר שחברת מפרץ הדסון "מכרה" את ארץ רופרט ואת הטריטוריה הצפון-מערבית, למעשה לא הייתה לחבר כל אדמה למכור. הצ'רטר שלה היה למעשה על מונופול הסחר שניתן היה לאכיפה על נתינים בריטים. העברת השליטה תוכננה במקור ל-1 בדצמבר 1869, אך עקב פעולות מוקדמות של המשנה למושל, ויליאם מקדוגל, הקימו תושבי מושבת הנהר האדום ממשלה זמנית שלקחה את השליטה עד שיושג הסדר בין המנהיגים של מה שהיה קרוי מרד הנהר האדום לבין ממשלת קנדה החדשה. כתוצאה מהדיונים קיבלה קנדה את השליטה ב-15 ביולי 1870.
אף על פי כן, עדיין לא הייתה לקנדה את השליטה החוקית בשטח, שכן הכתר ביצע את העברה בכפוף לחוזים שנעשו עם הילידים. בעוד שקנדה העבירה חקיקה ב-12 במאי 1870 שכוונה ליצירת "פרובינציית מניטובה", התברר עד מהרה שלא נחתמו החוזים המתאימים, וב-1873 הוחלט להעביר את "חוק מניטובה" בשנית שיהיה ברור יותר מבחינה משפטית. בעקבות זאת חוקקו חוקים נוספים והורחבה שליטת קנדה על הטריטוריה הצפון-מערבית שכללה את השטחים שמצפון-מערב לארץ רופרט וצפון למושבת קולומביה הבריטית.
העברת השליטה התבצעה בשלושה שלבים. ב-19 בנובמבר 1869 וויתרה חברת מפרץ הדסון על הצ'רטר שלה לטובת הכתר הבריטי, שאישר את קבלתו במסגרת "חוק ארץ רופרט". בדבר המלך במועצה מה-23 ביוני 1870, העבירה ממשלת בריטניה את הטריטוריה לקנדה תחת סעיף 146 בחוק החוקה של 1867, החל מה-15 ביולי 1870, בכפוף לכל החוזים שנעשו עם האומות הראשונות. לבסוף, ממשלת קנדה שילמה פיצוי לחברת מפרץ הדסון בסכום של 300,000 ליש"ט על הוויתור על הצ'רטר. החברה שמרה ברשותה את תחנות הסחר המוצלחות ביותר שלה ועל 5% משטחי הקרקע.
יהודה שפיגל
יהודה שפיגל (כ"ט בחשון ה'תרע"ג, 10 בנובמבר 1912 – כ"א באלול ה'תשנ"ה, 16 בספטמבר 1995) היה פעיל ציוני דתי, פעיל למען יהדות הונגריה, עורך דין ופעיל במפד"ל. בשנות החמישים כיהן כסמנכ"ל משרד הדתות וב-1962 היה סמנכ"ל משרד הבריאות.
קורות חיים
שפיגל נולד בעיר אונגוואר שבצפון-מזרח הונגריה (כיום אוז'הורוד, באוקראינה). אביו, משה יוסף, היה עסקן רב פעלים, ויושב ראש הקהילות האורתודקסיות ברוסיה הקרפטית. אמו חיה נעכא למשפחת מוסקוביץ, הייתה בתו של יוסף שמואל, ממקימי בית הכנסת האשכנזי באונגוואר ונשיאו.
בצעירותו, למד בישיבות אונסדורף, חוסט וישיבת פרשבורג, וקיבל שם היתר הוראה. במקביל למד בעצמו לבחינות הבגרות, אותן סיים בהצלחה. מצעירותו, היה פעיל בתנועת תורה ועבודה, המקבילה בגולה לפועל המזרחי שהיה בארץ ישראל, ומילא בה תפקידים שונים. שפיגל היה המזכיר הכללי של המזרחי בצ'כיה, וגייס חלוצים להכשרה, והקים סניפים במקומות שונים למטרה זאת. הוא הקים את תנועת "החלוץ הדתי", שבמשך הזמן הפכה לארגון הציוני החזק ביותר ברוסיה הקרפטית. נוסף על אלה כתב בקביעות במספר שבועונים ביידיש ובהונגרית.
שפיגל פעל רבות להעלאת יהודים לארץ ישראל במסגרות שונות, לעיתים תוך סיכון עצמי במוסרו את דרכונו האישי לאנשים שעלו לארץ ישראל. על אף שארוסתו, שרה למשפחת אדלר, אחותו של ברוך אדלר, עלתה עם משפחתה לישראל, נשאר שפיגל בגולה שלוש שנים נוספות כדי לארגן עליות נוספות של יהודים. בשנת 1937 עלה לארץ ישראל ונשאה לאשה.
בישראל עבד כמורה, והיה חבר הפועל המזרחי. הוא היה בין מייסדי ארגון המורים הדתיים, ונמנה עם חברי ההנהלה הראשונים. הוא אף נמנה עם מקימי אליצור, והיה חבר בהנהלתה המצומצמת. עם הקמת מדינת ישראל והקמת משרד הדתות, נתמנה למזכירו האישי של הרב יהודה לייב פישמן מימון, שר הדתות הראשון. מתוקף תפקידו, היה מעורב בהחלטות הנוגעות להקמת הרבנות הראשית, הרבנות הצבאית ועוד. מונה לסמנכ"ל משרד הדתות בתקופת הרב מימון ועבד גם תחת השר חיים משה שפירא, תפקיד בו החזיק עד סוף 1958. עם כניסתו של יעקב משה טולידאנו לתפקיד שר הדתות, עזב את משרד הדתות, והחל לעבוד כעורך דין עצמאי.
עם פרוץ המרד ההונגרי ב-1956, נשלח לאוסטריה, כדי לשכנע את הפליטים לעלות לישראל, ועם בואם לארץ ישראל סייע להם במידת האפשר.
ב-1955 סיים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית. ב-1970 קיבל תואר דוקטור למשפטים מטעם אוניברסיטת מינכן. הוא פרסם מאמרים שונים בהצופה, בעיתון הספרותי במישור ובכתב העת סיני, והיה פעיל למען יהדות הונגריה וכיהן אף כיושב ראש התאחדות עולי הונגריה.
פרשת תל גיבורים
בציבור עלתה ההשערה שיצחק רפאל היה בסוד העניין של קבלת השוחד. השופט גולן נתבקש לחקור את הנושא ולאחר לחץ רב טען שפיגל שרפאל ידע על השוחד. על סמך הדברים הועמד רפאל לדין, אך שפיגל סירב להעיד במשפט ורפאל זוכה. כשדובר על מינוי יצחק רפאל כשר בממשלה בשנת 1974 יצא שפיגל נגד המינוי, אך גם אז סירב בסופו של דבר לדבר.
משפחתו
הותיר אחריו אישה, שרה, ושלושה בנים. יעקב שפיגל, פרופסור לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, עורך דין חיים שפיגל והיהלומן משה שפיגל.
ספריו
כל הספרים יצאו בהוצאת המחבר.
יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית
פלוויוס פטרוס סאבטיוס איוסטיניאנוס (ביוונית: Ιουστινιανός), הידוע יותר בתור יוסטיניאנוס הראשון ויוסטיניאנוס הגדול (11 במאי 483 – 14 בנובמבר 565), היה קיסר האימפריה הביזנטית החל מ-1 באוגוסט 527 ועד מותו. הוא היה אחד השליטים החשובים של האימפריה הביזנטית וידוע בעיקר בזכות הקורפוס יוריס קיוויליס, רפורמה שערך בקוד החוקים הביזנטי ובזכות ההתפשטות הביזנטית שהגיעה לשיאה תחת שלטונו אשר נמשך 38 שנים. האיה סופיה המודרנית בקונסטנטינופול נבנתה בהוראתו של יוסטיניאנוס ולאורך שלטונו הוא פעל בניסיון לא מוצלח לגשר את פילוג הכנסייה הנוצרית.
לאורך שלטונו שלח יוסטיניאנוס הראשון את גנרל צבאו, בליסאריוס, לסדרת מסעות כיבושים שמטרתם הייתה השבת השטחים שנשלטו בעבר בידי האימפריה הרומית המערבית לידי שליטת הביזנטים. במהלך מסעות אלו נכבשו חופי צפון אפריקה, דרום-מזרח חצי האי האיברי וחצי האי האפניני. הוא נמנה עם קדושי הכנסייה האורתודוקסית ויומו הוא 14 בנובמבר. יוסטיניאנוס נחשב להיות אחד מגדולי הקיסרים של האימפריה הרומית המזרחית, לצד קונסטנטינוס הגדול ובסיליוס השני בולגרוקטונוס.
קודם עלייתו לכס
יוסטיניאנוס נולד בכפר בשם טאורסינה (במקדוניה הצפונית של ימינו) באיליריה לסבטיוס ולויגלטייה, שהייתה אחותו של המצביא הידוע בשם יוסטיניוס הראשון, אשר עלה משורות הצבא והצליח, ברבות השנים, להפוך לקיסר. דודו אימץ אותו ודאג לחינוכו ובעת הזמן השניים עברו לבירת האימפריה, קונסטנטינופול. יוסטיניאנוס סיים את מסלול הלימודים הרגיל, שכלל בעיקר משפט ופילוסופיה לצד אימונים גופניים. הוא התקדם במהירות בסולם הדרגות. יוסטיניוס מצידו עלה בדרגות הצבא וכאשר החל משבר ירושה עקב מותו של הקיסר אנסטסיוס הראשון הוא צלח בעלייה לשלטון והפך לקיסר הביזנטי הראשון מהשושלת היוסטיניאנית. משתפס דודו את השלטון בשנת 518, נפתחו הזדמנויות רבות בפני הצעיר השאפתן. בשנת 521 התמנה יוסטיניאנוס למשרת הקונסול ולאחר מכן מונה למפקד הכוחות המזוינים של האימפריה במזרח. הוא שימש כעוצר בפועל זמן רב לפני שיוסטיניוס חלק עמו את השלטון באפריל 527. בשנת 523 נישא יוסטיניאנוס לתאודורה, שחקנית תיאטרון לשעבר. באותה תקופה שחקני תיאטרון היו נתונים ללעג בציבור ושחקניות רבות אף עסקו בזנות. טרם תקופתו של יוסטיניאנוס נחשבו נישואים בין מעמדות לדבר לא ראוי אולם היות שיוסטיניוס העביר חוק המאפשר לזוגות אוהבים ממעמדות שונים להינשא התאפשרו הנישואים. תאודורה כיהנה כקיסרית עם בעלה והייתה רבת השפעה על הנעשה באימפריה.
קיסר האימפריה הרומית המזרחית
משנפטר יוסטיניוס ארבעה חודשים מאוחר יותר, הפך יוסטיניאנוס לשליט יחיד על האימפריה רחבת הידיים. שלטונו הותיר את חותמו בתולדות העולם, ומהווה תקופה נפרדת בהיסטוריה של האימפריה הביזנטית והכנסייה האורתודוקסית. הוא היה הקיסר האחרון שניסה לשקם את האימפריה הרומית וזאת בעיקר ב-4 מישורים: כיבושים, חיזוק מעמדה של הדת הנוצרית האורתודוקסית, תשתיות בנייה נרחבות וחידוש קוד החוקים הלאומי.
רפורמה פנימית
באלף השנים שקדמו ליוסטיניאנוס נוספו חוקים והורדו חוקים לפי מערכת המשפט הרומאית שהשפיעה על הרפובליקה הרומית, האימפריה הרומית והאימפריה הביזנטית. עקב אי סדירות ברישום חוקים אלו, מחסור בקוד חוקים לאומי מוסדר ושחיתות מרובה בדרג המשפטי, יעילותה של המערכת המשפטית הצטמק והנושא הוזנח על ידי רוב הקיסרים שקדמו ליוסטיניאנוס. על כן גייס יוסטיניאנוס את המשפטן הפגאני טריבוניאנוס לחצר המלוכה שלו. בתוך 14 חודשי עבודה הצליח טריבוניאנוס להסדיר קוד חוקים לאומי שהופץ תחת הכותרת קורפוס יוריס קיוויליס; "גוף החקיקה האזרחית". בתמיכתו של יוסטיניאנוס כל מערכות המשפט האחרות ורישומי החוקים האחרים הוצאו מן החוק במטרה ליצור מערכת משפטית אחידה.
מזה זמן רב הייתה האימפריה הרומית, המערבית והמזרחית כאחת, בבעיה ממושכת של איסוף מיסים שהוזנחה גם היא על ידי רוב השליטים הקודמים. במהלך המאה ה-4, רוב האצולה הרומאית ובני המעמד הגבוהה הפסיקו לשלם מיסים. לטיפול בבעיית המיסים נעזר יוסטיניאנוס בפוליטיקאי יוחנן הקפאדוני. יוחנן יצא במדיניות שהעבירה את המס האזורי מידיהם של פקידים אזוריים לממשל המרכזי וביצע טיהור נגד השחיתות בתוך הדרג הפוליטי. מלבד זאת, יוחנן פעל באכזריות נגד האצולה וכאשר התגלה על בני אצולה שלא שילמו מיסים הם סבלו עינויים פומביים שהוצאו לפועל בהוראותיו של יוחנן ונועדו ראשית כל להרתיע את מעמד האצולה.
שלטונו הבלעדי של יוסטיניאנוס התאפיין במאמצים עמוקים לחזק את האימפריה ולהשיב את האומה לתפארתה הקדומה. לשם כך יוסטיניאנוס וידא כי המעגל הקרוב אליו יהיה נאמן לשלטונו ומינה יועצים, מנהלים וביורוקרטים שלא בהכרח היו במקורם ממעמד האצולה. עובדת מוצאו הצנוע של יוסטיניאנוס, לצד בחירתם של חברי חצר המלוכה שלא היו מהמעמד הגבוהה, תרמו למתיחות מתמשכת אל מול האצולה הביזנטית. מצב זה הוחמר על ידי גישתו הסמכותית של יוסטיניאנוס לממשל. הצהרתו כי צוואת הקיסר היא שווה בערכה לחוק משפטי ערערה עוד יותר את סמכותו של הסנאט, כמו גם את הפלגים בתוכו.
מרידת ניקה
במסגרת חיי התרבות הביזנטים הייתה השפעה רבה למשחקי מרוצי מרכבות. מאחורי הקבוצות של הכרכרות היו ארגונים שניהלו כספים, ביצעו תעמולה לקראת משחקים ומאחורי הקלעים ניהלו גם הונאות כספים וארגנו קשרים פוליטיים שהביאו להשפעתם בקביעות חוקיות של הממשל הביזנטי. ארגונים אלו נכנסו לקטטה שהביאה למותם של מספר תושבים והוכיחה לממשל הביזנטי את האלימות שבה הם משתמשים. במטרה לסיים מצב זה ואת השפעת הארגונים הללו על החברה הביזנטית נתפסו ונאסרו חלק ממנהיגי הארגונים וגורלם נקבע להיות הוצאה להורג בתלייה פומבית. מתוך שבעה מהאזוקים, שניים מהם ברחו בעזרתם של כמרים מקומיים.
הדבר גרר אחריו תסיסה אזרחית ובתחילת ינואר 532 החל מרד עממי נגד הקיסר יוסטיניאנוס על פעילותו נגד הארגונים שפעלו בחסות קבוצות מרוצי המרכבות. למרד עממי זה ניתן הכינוי מרידת ניקה, משמע "מרידת הניצחון", על שם זעקות המורדים שהיו זעקות הניצחון במהלך מרוצי המרכבות. המרידה נמשכה יותר מחודש והדפה את מוצב הצבא הקיסרי בבירה. המרידה הביאה לאלימות ופרעות וחצי מהעיר הועלתה באש. יוסטיניאנוס נעזר ביועצו נרסס, סריס ממוצא ארמני בחצר הקיסרית, במטרה להסיט את המרד לכדי מאבק בין קבוצות המרוצים, הכחולים והירוקים, שעד אז פעלו יחדיו נגד ממשל יוסטיניאנוס. המורדים כשלו להכתיר את אחיינו של הקיסר המנוח אנסטסיוס ועם הגעת כוחות הצבא הביזנטי תחת פיקודו של הגנרל בליסאריוס אל תוך הבירה, המרד נפל. חלק נרחב מהמאבק נגד המרד וההכנות להפלתו בוצעו בידי הקיסרית תאודורה, רעייתו של יוסטיניאנוס, מה שהביא להאדרת שמה ויוקרתה.
מלחמה בוונדלים
יוסטיניאנוס תכנן זה זמן רב להשיב לשליטה הביזנטית את השטחים שנשלטו בעבר על ידי האימפריה הרומית המערבית קודם נפילתה. בעוד הוא העביר רבים מכוחותיו למאבקי הכיבוש, לא יכול היה לרכז את כל כוחותיו מכיוון שהיה צורך להגן בצורה הדוקה על הגבול המזרחי של האימפריה הביזנטית עם האימפריה הסאסאנית. הוונדלים שלטו בצפון אפריקה וריכזו את כוחם בקרתגו מאז כבשו את השטחים בצפון אפריקה מידי האימפריה הרומית המערבית בשנת 439 לספירה, ולאחר מכן הפיצו את השפעתם על חופי צפון אפריקה כולל טריפוליטניה וכבשו את קורסיקה, סרדיניה והאיים הבלאריים. בשנת 533 לספירה יוסטיניאנוס פתח במאמץ לכבוש מחדש את צפון אפריקה שמטרתו לתבוע אזורים אלה עבור האימפריה הביזנטית שהייתה היורשת החוקית של רומא. מסע כיבוש זה החל בהנהגתו של הגנרל הביזנטי בליסאריוס באביב 533 לספירה עם תחילתו של מרד עממי נגד הוונדלים בטריפוליטניה, שנתמך בידי הצבא הביזנטי. זמן קצר לאחר מכן הוביל הגנרל בליסאריוס את החיילים שברשותו לחופי צפון אפריקה דרך הים האגאי. תחילה עצרו הכוחות בסיציליה ובהמשך חנו באפריקה. סדרת קרבות החלה בעקבות הגעתם, ובחורף 534 לספירה נכנע מלך הוונדלים גלימר והשאיר את צפון אפריקה בידי השלטון הביזנטי לאחר כמעט מאה שנים של שלטון ונדלי.
מלחמת שתי חזיתות
הגותים שלטו באיטליה ובסיציליה מאז שנת 476 לספירה, כאשר הקיסר הרומי האחרון במערב, רומולוס אוגוסטולוס, הודח. מלך איטליה הגותי, אודואקר, הודח בעצמו זמן קצר מאוחר יותר על ידי האוסטרוגותים אשר תחת ההנהגה של תיאודריך הגדול הכירו בסמכותו של הקיסר בקונסטנטינופול, אך אף על פי כן, המשטר האוסטרוגותי החל ליזום מדיניות בלתי תלויה בהשפעה הביזנטית עליה. האצולה הרומית של איטליה נותרה בעמדת מותרות גם לאחר הכיבוש הגותי, אך סכסוך וחוסר הסכמה התגלעו בשנת 524 לספירה עם הוצאתו להורג של הפוליטיקאי הרומאי האיטלקי המוביל בוטיוס. בהקשר זה של חוסר שביעות רצון במשטר הגותי, יוסטיניאנוס פעל לכבוש מחדש את איטליה וסיציליה. הכיבוש המהיר של אפריקה עודד את הקיסר, והוא שלח את בליסאריוס עם כוח קטן לתקוף את סיציליה, שנפלה במהירות לרומאים בשנת 535 לספירה. בשנת 540 לספירה, לאחר סדרת ניצחונות ותבוסות נגד הגותים ובעלי בריתם באיטליה כמו גם בדלמטיה, איטליה הובטחה לביזנטים והעיר רומא עצמה נכבשה. כיבושה של רומא האדיר את סמכותו והשפעתו של הקיסר יוסטיניאנוס והעניק לקיסרות הביזנטית סמכות רחבה על מוסד האפיפיורות.
כיבוש דרומה ומרכזה של איטליה לא סימן את סוף המלחמה האוסטרוגותית. אף על פי שחלק גדול מאיטליה היה בשליטה ביזנטית, הצפון ואזור הרי האלפים נותרו תחת השפעת הממשל האוסטרוגותי. אף שהובס קשות, שארית הצבא האוסטרוגותי הוסדר מחדש תחת הנהגתו של טוטילה. בסתיו 541 הוא הוכרז כמלך האוסטרוגותים, זמן קצר לאחר שהוביל לכיבוש מחדש של מרכז איטליה. אף על פי שעמד בראשו של כוח קטן יחסית. בערך באותה תקופה נפתחו פעולות איבה חדשות בין יוסטיניאנוס לאימפריה הסאסאנית, מה שאומר שהיה על הביזנטים לפצל משאבים בין מזרח למערב. האימפריה הסאסאנית חוזקה תחת הנהגתם של קבאד הראשון וח'וסרו הראשון והצליחו להביס את קיסרות אקסום הפרו-ביזנטית ולכבוש את אזור תימן בחצי האי ערב. הכוחות הסאסאנים הפתיעו את הביזנטים שלא ציפו לחזית מלחמה נוספת והצליחו להגיע עד לחופי הים התיכון אך כשלו בניסיון התקדמות לעבר ירושלים הביזנטית.
עם התפרצותה של מגפת דבר לנוכח המאבק הביזנטי-סאסאני טוטילה יכול היה לבלום את מתקפות הנגד הביזנטיות וכבש את נאפולי לאחר מצור בשנת 543. רומא עצמה החליפה ידיים שלוש פעמים ברצף, ובסופו של דבר, בשנת 549, נפלה לידי טוטילה. בליסאריוס ניסה להביס את טוטילה בכמה הזדמנויות לפני כן, אך כוחותיו נפגעו מחוסר אספקה ותמיכה מצד יוסטיניאנוס. מסע כיבוש חדש נערך על ידי אחיינו של יוסטיניאנוס, יוסטיניוס, אך הוא נפטר בשנת 551, והוחלף על ידי הסריס נרסס. בשנת 553 הביס נרסס את טוטילה ואיטליה שבה לידי השלטון הביזנטי.
מגפת הדבר
עוד בשנות השלושים של המאה ה-6 החלה התפרצות של מגפת דבר קטלנית, מקורה מוערך בנהר הנילוס. המגפה התפשטה ברחבי האימפריה הביזנטית והאימפריה הסאסאנית וכאמור השפיעה על הליך המלחמה בין שתי המעצמות. גם יוסטיניאנוס הראשון וגם ח'וסרו הראשון, שליט האימפריה הסאסאנית, נדבקו במגפה, מה שהוביל לכינוי המגפה בשם "המגפה היוסטיניאנית". לאורך תקופת החולי של יוסטיניאנוס השליטה בפועל על האימפריה הביזנטית עברה לידי תאודורה. יוסטיניאנוס נפגע קשות מהמחלה והעובדה ששרד בסופו של דבר הייתה בגדר נס לפי חצר המלוכה.
כיבוש איבריה
מאז נפילתה של האימפריה הרומית המערבית היה חצי האי האיברי מחולק בין ממלכות שונות שנאבקו לסמכות והשפעה, הגדולה שבהם הייתה הממלכה הוויזיגותית, ששלטה גם בחבל אקיטן בגאליה (צרפת המודרנית). עוד בשנת 534 השתלט מוצב ביזנטי על סאוטה וממנה כבש את צפון מאוריטניה. עקב משבר ירושה וסדרת מרידות נחלשה הסמכות הוויזיגותית בחצי האי האיברי, מה שאפשר לכוחות הביזנטים להתחיל ולכבוש שטחים, תחילה באיים הבלאריים לחופי חצי האי ומאוחר יותר החלו בפלישה לתוך היבשת עצמה. תחילה נכבשה רצועת חוף בדרום-מערב חצי האי ועם סיום המלחמה באיטליה הגיעה משלחת צבאית ביזנטית שנייה בשנת 554 שהביאה לכיבוש נרחב של שטחים בחצי האי. גבולות הכיבוש הביזנטי הוסדרו בשנות השישים של המאה ה-6, לאחר ניסיון מתקפת נגד כושלת מצדם של הוויזיגותים. בנקודה זאת הקים הממשל הביזנטי את מחוז ספניה "פרובינציית ספרד", מתוך השטחים שנכבשו. עם כיבוש חלקים נרחבים בחצי האי האיברי הגיעה האימפריה הביזנטית לשיא גודלה והתרחבותה הטריטוריאלית לאורך כל שנותיה. יוסטיניאנוס צלח בכיבוש שטחים נרחבים מהאימפריה הרומית לשעבר אך כשל בהסדר שלטון מלא שכן פשיטות רבות המשיכו להגיע מאזור גאליה והצפון אל תוך איטליה והממלכה הוויזיגותית לא ויתרה על השטחים שנלקחו מידיה והמשיכה לנסות ולכבוש אותם.
סוף ימיו
תאודורה נפטרה ב-548, עקב סרטן ומותה השפיע קשות על יוסטיניאנוס, למרות זאת, יוסטיניאנוס האריך ימים ונפטר כ-17 שנה לאחר מכן, בשנת 565. ליוסטיניאנוס לא היו ילדים ואת תפקיד הקיסר ירש אחיינו, יוסטינוס השני. רוב המקורבים ליוסטיניאנוס נפטרו לפניו ובמותו נותר רק נרסס מבין אנשי סודו, אשר הגיע לגיל המופלג של 95 במותו שנים מאוחר יותר.
מקורות על חייו
כתביו של פרוקופיוס הם מקור המידע העיקרי על יוסטיניאנוס, אך גם כתביו של יוחנן מאפסוס תורמים פרטים חשובים. לשני ההיסטוריונים יחס שלילי כלפי יוסטיניאנוס ואשתו. לצד חיבוריו, שהאדירו את הקיסר, כמזכירו האישי של בליסאריוס כתב פרוקופיוס ספר נוסף, שנקרא "אנקדוטה" ומכונה, ההיסטוריה הסודית אשר עותקו המקורי ממוקם בספריית הוותיקן. בחיבור זה ריכז את דעתו ובה דברי רכילות וסיפורי השערוריות שהיו בחצרו של יוסטיניאנוס.
מורשת
יוסטיניאנוס שלט על האימפריה הביזנטית כמעט 40 שנה. הוא זכור בתור אחד מגדולי הקיסרים בהיסטוריה הרומית המאוחרת ובהיסטוריה הביזנטית. הישגיו בתחומי האמנות, האדריכלות, הרפורמה המשפטית וסדרת כיבושיו קנו לו מקום של כבוד בין שליטי האימפריה הרומית ממבט ראייתו ההיסטורי. עבודותיו של פרוקופיוס תרמו רבות להבנה זו וכן גם לביקורת על משטרו. אמונתו הנוצרית ניכרה בכל תחומי מפעלו, וסימנה צעד במעבר של קיסרים ממנהיגים במלחמה ופוליטיקה גם למנהיגי אמונה ופטרונים של תרבות.
מדיניות דתית
כבר בתחילת שלטונו יוסטיניאנוס ראה לנכון להפיץ על פי החוק את אמונת הנצרות היוונית-אורתודוקסית ברחבי האוכלוסייה הכללית; ולאיים על כל הכופרים בעונשים מחמירים ואילו בהמשך הצהיר כי הוא מתכוון לשלול מכל הכופרים את הזכות לקבל הגנה משפטית בעת הליך חוקתי. אף על פי שפעל מבחינת מדיניות החוץ שלו כאחד שמטרתו לאחד את פילוג הכנסייה הנוצרית, בפועל חיזק יוסטיניאנוס את הזרם היווני של הנצרות בארצו אשר מאוחר יותר הפך לנצרות האורתודוקסית. יתרה מזאת הוא העניק כוח משפטי לידי ארבע מועצות דתיות. בו בזמן, יוסטיניאנוס לא נתן חופש פעולה למועצות דת אלו ונהג להתערב בתוך קבלת ההחלטות ובדיוניהם. יוסטיניאנוס הגן על טוהר הכנסייה על ידי דיכוי הכופרים. הוא לא הזניח שום הזדמנות להבטיח את זכויות הכנסייה והכמורה, להגן ולהרחיב את סמכויות ומותרות הנזירות. קודקס החוקים של יוסטיניאנוס העניק מותרות רבות לידי הכנסייה. בתקופת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון הופסק מינוי הקונסולים ועקב כך מניין השנים הוחלף למניין השנים מבריאת העולם, על-פי האמונה הנוצרית.
מאז מינויו של לאו הראשון לאפיפיור ולבישוף של רומא, קיסרי האימפריה הביזנטית היו בעלי סמכות נרחבת בכל הנוגע למינויים של האפיפיורים שמשלו מהעיר רומא. בתקופת שלטונו של יוסטיניאנוס הוא מינה מספר אפיפיורים אשר עם חלקם נכנס ביחד עם הכמורה בקונסטנטינופול למאבקים תאולוגים חריפים. עם כינוס ועידת קונסטנטינופול השנייה הוחלט לאחד את הפלג הדתי של ה'מונופיזיטיזם' ביחד עם הכנסייה הממסדית (פעולה שנתמכה בידי הקיסרית תיאודורה, מונופיזיטית בעצמה ). למרות ההחלטה, הסמכה ופיוס בין הפלגים בנצרות לא הושגה. האפיפיור, ויגיליוס, אשר הוחזק בידי יוסטיניאנוס כאסיר, סירב לחתום על החלטות הועידה ללא ייצוג מתאים של הפלג המערבי בכנסייה. לבסוף, מאמציו של יוסטיניאנוס להביא לפיוס כשלו והפילוג בכנסייה הנוצרית המשיך להעמיק עד אשר בוצע פילוג רשמי בין הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית.
יחסו אל היהודים
יוסטיניאנוס היה הקיסר הביזנטי הראשון שהורה על המרה של בתי כנסת לכדי כנסיות אם כי לאורך כל שלטונו התרחשה רק המרה אחת של בית כנסת לכדי כנסייה. במסגרת מסעות הכיבוש בצפון אפריקה קוטלגו יהודים ביחד עם מאמיני אלילים פגאנים כאשר הוצא חוק האוסר על פולחנים דתיים לא נוצרים מכל סוג שהם בשטחים הכבושים. יוסטיניאנוס הורה על חג הפסחא להיות עליון לחג פסח והשתמש בקודקס החדש במטרה להעביר קביעות פנים-יהודיות מהקהילות הפנימיות לידי הממשל הביזנטי. רוב החקיקות של יוסטיניאנוס נגד יהודים לא נאכפו היטב, הקיטלוג של יהודים ביחד עם לא-נוצרים אחרים הוביל לקרע תאולוגי פנימי במועצות הדת ובתגובה הדבר הוביל לכך שהתערערה סמכותו של הממשל הביזנטי בנוגע לחקיקות אלו הנוגעות ליהודים. בשנת 529 הנהיג יוליאנוס בן צבר את מרידת השומרונים הגדולה בארץ ישראל נגד השלטון הביזנטי, הפלתה הסופית בידי הצבא הביזנטי הובילה לפגיעה קשה באוכלוסיית השומרונים. בשנת 556 החל מרד נוסף שערך מספר שנים, הוביל לפגיעה מסדרת כנסיות בארץ ישראל, בהם כנסיית המולד ובסופו של דבר, הפלתו שהתרחשה רק לאחר מות יוסטיניאנוס סימלה את סוף מרידות השומרונים.
רדיפת הומוסקסואלים
התיקונים של יוסטיניאנוס לספר החוקים שלו -הקורפוס יוריס קיוויליס; בנובלה 77 (מתוארכת לשנת 538) ומס' 141 (מתוארכת לשנת 544) היו הפעם הראשונה שבה מעשה סדום -פעילות לא מוסרית - קושר לקיום יחסי מין בין גברים.
יוסטיניאנוס פרש כי מעשי סדום היו יחסי מין בין גברים, או אף התשוקה להם, וכי "פשעים אלה" מביאים לרעב המוני, לרעידות אדמה ולמגפות. הוא הקפיד על עונש מוות על ידי עריפת ראשים כעונש על הומוסקסואליות או ניאוף. הנובלות של יוסטיניאנוס בישרו על שינוי בפרדיגמה המשפטית הרומית בכך שהוא הציג מושג לפיו קיימת לא רק ענישה חילונית אלא גם אלוהית על התנהגות הומוסקסואלית. מזמן זה ואילך הקישור בין העיר סדום התנ"כית לבין יחסי מין הומוסקסואליים (ולפעמים - כל התנהגות מינית שאינה משגל וגינלי) הפך רווח בחברה האירופית - הן הנוצרית והן היהודית.
פיתוח אדריכלי
הכנסייה הגדולה ביותר בקונסטנטינופול, האיה סופיה, הושמדה לכדי אפשר במהלך מרידת ניקה. 39 ימים בלבד לאחר סופו של המרד החל יוסטיניאנוס בהקמת האיה סופיה המחודשת העומדת עד היום באיסטנבול המודרנית, טורקיה. האיה סופיה שבנה יוסטיניאנוס נועדה להאדיר את יוקרתה של האימפריה הביזנטית, את גודלה ואת חשיבותה והייתה לכנסייה הגדולה ביותר בעולם מזה מספר מאות שנים לאחר הקמתה. חמש שנים נלקחו לבנייתה של האיה סופיה המחודשת ועבודות הבנייה כללו לערך 10,000 עובדים. בעת הושלמה הבנייה של האיה סופיה, יוסטיניאנוס צוטט כאשר הכריז: "ניצחתי אותך שלמה!" (Νενίκηκά σε Σολομών;) בכוונתו לכך שהאיה סופיה הייתה גדולה ומפוארת יותר מבית המקדש הראשון שנבנה בידי שלמה המלך. עם הקמתה המחודשת של האיה סופיה הורה יוסטיניאנוס גם על הקמתה של האיה אירינה, אשר הפכה לשנייה בגודלה מבין כנסיות העיר. כמעט אלף שנים מאוחר יותר, לאחר כיבוש קונסטנטינופול בידי האימפריה העות'מאנית, הקימו הסולטאנים העות'מאנים את ארמון טופקאפי, מושב שלטונם, אל מול הכנסייה בהתרסה לקודמם הביזנטים. מאוחר יותר במהלך שלטונו, בעת מסעות הכיבוש הביזנטי של חצי האי האפניני, הורה יוסטיניאנוס על בניית בזיליקת סן ויטאלה בעיר רוונה, איטליה המודרנית, איפה שנבנה פסיפס המאייר את דמותו של יוסטיניאנוס, דמותה של תיאודורה ויועציהם.
לצד חסות אדירה שנתן יוסטיניאנוס לפיתוח תשתיות ואדריכלות, התרחש בעידן שלטונו גם פיתוח של סגנונות האדריכלות. בתקופת שלטונו הוצג ייצור משי באדמות ביזנטיות מסין הקיסרית (דאז תחת שלטונה של שושלת טאנג), צורת אמנות אשר מאוחר יותר הפכה האימפריה בה למפורסמת בקרב מדינות אירופה בידי הביניים. בתחום האיקונים הדתיים, שלטונו של יוסטיניאנוס מובחן כאחד שהפיק מספר מהאייקונים המצוירים הראשונים ששרדו על גבי לוחות עץ. רוב אלה נמצאים כיום במנזר סט. קתרין בחצי האי סיני. ייתכן שחלק מהאייקונים הללו בסיני נשלחו כמתנות מהקיסר למנזר, בהבעת העליונות של מנזרי קונסטנטינופול. הקבוצה מייצגת כמה מהדוגמאות היחידות לאייקוני לוחות עץ ניידים ששרדו עוד לפני המחלוקת על האיקונוקלאזם.
עליזה לביא
עליזה לביא (נולדה ב-23 בספטמבר 1964) היא אשת ציבור, יזמת חברתית, סופרת ומרצה. כיהנה כחברת הכנסת מטעם מפלגת "יש עתיד" וכיושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי.
ביוגרפיה
את השכלתה האקדמית רכשה לביא באוניברסיטת בר-אילן, והיא בעלת תואר ראשון בגאוגרפיה ותואר שני במדע המדינה. בעבודת הדוקטורט שלה, "רדיו ומגדר בישראל" (2002), עסקה בסוגיית המגדר ביומני החדשות ובתוכניות אקטואליה ברדיו הציבורי. משנת 2000 ועד שמונתה לתפקיד יו״ר הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בכנסת התשע עשרה, שימשה לביא מרצה בכירה בבית הספר לתקשורת, הנחתה תלמידי מחקר והייתה יועצת לתואר שני. כמו כן, שימשה עמיתת מחקר באוניברסיטת ברנדייס. החל משנת 2022 חזרה ללמד במסגרות אקדמיות שונות. מחקריה עוסקים בתקשורת ובמגדר, ברב-תרבותיות ובמקומן של נשים ביהדות ותרומתן לאורך הדורות.
ספרה תפילת נשים, שיצא בשנת 2005 בהוצאת ידיעות ספרים, היה לרב-מכר ותורגם לאנגלית (בהוצאת Random House) ולאיטלקית (בהוצאת Moreshet). הספר כולל אוסף תפילות וסיפורי תפילה של נשים יהודיות לאורך ההיסטוריה. הספר זכה בפרס הספר היהודי הלאומי לשנת 2008. פעילותה הציבורית מתמקדת בקידום התרבות, בשוויון חברתי, בדת ומדינה, בחיזוק הקשר עם התפוצות ובאיזון שבין מדינה דמוקרטית ליהודית.
פעילות ציבורית
לביא יזמה את הבמה לשיח ישראלי-יהודי בצוותא ת”א, ומאז 2009, מובילה יחד עם גברי ברגיל את תיקון ליל שבועות – התיקון הגדול בצוותא. בין השנים 2019–2020 שימשה יושבת ראש מרכז הרצל בהסתדרות הציונית העולמית.
לביא פעילה ביוזמות בנושאי דת ומדינה, שוויון חברתי ויהדות כמסורת. היא מייסדת ויושבת ראש מת"ן (בית מדרש לנשים) בנתניה וכיהנה כחברת הנהלת קולך (פורום נשים דתיות), שם יזמה את הוועדה למניעת הטרדות מיניות, שמתמקדת בפגיעה בנשים על ידי דמויות סמכותיות ותורניות. לביא היא ממייסדי הוועד הציבורי להסדרת הגיור, ומיוזמי העתירה שהוגשה לבג"ץ נגד רשמי נישואין המסרבים לרשום את מי שהתגיירו במהלך שירותם הצבאי. במהלך כהונתה בכנסת פעלה לביא להנגשת מקוואות לבעלי מוגבלויות.
בשנת 1999 הצטרפה לביא להנהלת כפר איזון מרכז טיפולי-שיקומי ישראלי לטיפול בתרמילאים וצעירים במשבר בגילאי 18–35, שנפגעו מסמים או ממשברים רוחניים בישראל ומחוצה לה. ב-2005 הייתה יועצת תוכן למכרז של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, ב-2008 שימשה יועצת למכרזי הרדיו האזורי, וב-2010 התמנתה כחברה ויו"ר של ועדת מחקר ורב-תרבותיות במועצת הרשות השנייה לרדיו ולטלוויזיה. בפברואר 2022 התמנתה לביא לחברה במועצת מרכז זלמן שזר, ביוני 2022 מונתה לחברה בוועד המנהל של העמותה לחינוך בלתי פורמלי בנתניה ומאז יולי 2022 היא מכהנת כיו"ר המועצה הישראלית לקולנוע.
זכויות נשים
בכנסת התשע עשרה הביאה לביא להחלטה על נוהל אחיד להתמודדות עם הטרדות מיניות בשירות הלאומי וכן לאישור תקנות למניעת הטרדה מינית במוסדות להשכלה גבוהה. כמו כן, יזמה הכשרה מיוחדת לשופטים בנושא הטרדות מיניות. בשנת 2013 יזמה לביא ייצוג בוועדה לקידום מעמד האישה למשקיפות – נשים שלא זוכות לנציגות ראויה בכנסת. פורום החרדיות מלווה מאז את פעילות הוועדה, מעלה נושאים על סדר היום ומשפיע. בעקבות מבצע צוק איתן קידמה לביא את "נוהל חברה" בצה"ל, שעל פיו גם חברות וארוסות של חללי צה"ל יקבלו הודעה רשמית על נפילתם. בהמשך הובילה נוהל חברה גם בנציבות שירות המדינה, שעל פיו בני זוג של חלל מערכת הביטחון יהיו זכאים לימי אבל הקבועים בחוק, גם אם לא נישאו לו בכנסת התשע עשרה הובילה לביא להחלטת ממשלה על פילוח מגדרי של תקציב המדינה.
בכנסת העשרים, שבה עמדה בראש ועדת משנה לסחר בנשים ובזנות, יזמה לביא הקמת הוסטל לקורבנות סחר בבני אדם, שהגיעו מגבול מצרים ב-2017 יזמה הכשרת קוסמטיקאיות לזיהוי סימני אלימות בקרב מטופלות יוזמה דומה בהובלתה הכשירה בלניות במקוואות לזהות קורבנות אלימות.
פעילות פוליטית
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הצטרפה עליזה לביא למפלגת יש עתיד בראשות יאיר לפיד, הוצבה במקום השביעי ברשימה ונבחרה לכנסת. עם הרכבת הקואליציה מונתה לתפקיד יושבת ראש הוועדה לקידום מעמד האישה. במסגרת כהונתה בתפקיד הוסיפה לשם הוועדה את המילים "ולשוויון מגדרי", והרחיבה לראשונה את המנדט של ועדת המשנה לסחר בנשים למאבק בזנות. לביא הובילה יוזמות חדשניות כמו הגשת תקציב המדינה בניתוח מגדרי, לצד שורה של חוקים ותקנות לצמצום פערי שכר, פערי ייצוג בתפקידי מפתח, וכן במאבק בתופעת הפגיעות המיניות במרחב הציבורי. תחת הובלתה, עמדה הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בחזית העשייה בחקיקה, במניעת הדרת נשים, בשילוב נשים בוועדות ובמשרות ציבוריות, ובהטמעת חשיבה מגדרית. כן שימשה לביא כחברת ועדת הכספים, ועדת החוץ והביטחון וועדת הכנסת. לביא עמדה בכנסת זו בראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל-ארגנטינה ובראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל-אורוגוואי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצבה במקום העשירי ברשימת יש עתיד לכנסת ונבחרה לכהונה נוספת, לאחר שהמפלגה זכתה ב-11 מנדטים. עמדה בראש ועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות. בהובלתה כיו”ר הוועדה יזמה שורה ארוכה של פעולות והישגים ובהם: חקיקת החוק לאיסור צריכת זנות ומתן סיוע ושיקום לשורדות זנות, מאבק בפרסום ושידול לזנות; מיגור תופעת ניצול קטינים לצורכי זנות; התמודדות עם התפוצה הגוברת של זנות באינטרנט; ניקוי כרטיסי פרסום הזנות ברחבי הערים, בעיתונות וברשת; התמודדות עם מקרים של זנות בצה”ל, הטמעת תוכניות במערכת החינוך, בהגברת התאום בין גורמי האכיפה וארגוני השטח, גיוס משאבים עבור גופי הסיוע ושיקום נשים היוצאות ממעגל הזנות, מאבק בתופעת הסחר בנשים, חיזוק המודעות הציבורית להשלכותיה הקשות של התופעה. כן הייתה חברה בוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי וממלאת מקום בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת האתיקה. לביא עמדה בראש המשלחת למועצת אירופה ובראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל-צ'כיה ובראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית ישראל-נורווגיה. ביולי 2014 זכתה באות הפרלמנטר המצטיין של המכון הישראלי לדמוקרטיה, על פועלה בכנסת ה-19 (יחד עם איתן כבל ממפלגת העבודה). לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצבה במקום ה-38 ברשימת כחול לבן אך לא נבחרה לאחר שהמפלגה זכתה ב-35 מנדטים.
חוקים בעניין זכויות נשים
חוק הדיינים (תיקון מס' 26), התשע"ג-2013, המחייב ייצוג הולם לנשים בוועדה למינוי דיינים.
חוק בתי המשפט (תיקון מס' 74), התשע"ד-2014, המחייב ייצוג הולם לנשים בוועדה למינוי שופטים.
חוק שירותי רווחה (מענק הסתגלות לנשים ששהו במקלט לנשים מוכות (תיקון) התשע"ד-2013, המחייב את שירותי הרווחה לתת את מענק ההסתגלות כבר ביום השחרור.
חוק שכר שווה לעובדת ולעובד (תיקון מס' 3), התשע"ד-2014
חוק שכר שווה לעובדת ולעובד (תיקון מס' 5), התשע"ד-2014, מאפשר לעובדת שמרוויחה פחות מעמיתיה הגברים לתבוע פיצויים גם על הפרשי השכר וגם על עצם האפליה.
חוק הרשויות המקומיות (מימון בחירות) (תיקון מס' 12), התשע"ד–2014, מבטיח לרשימות שבהן יש לפחות שליש מועמדות נשים, תוספת מימון.
חוק הביטוח הלאומי (תיקון – הרחבת הזכאות לביטוח אמהות), התשע"ה-2015, יולדת שילדה ב"לידה שקטה" (לידה לעובר ללא רוח חיים) תזכה לאותם תנאים של יולדת בלידה רגילה.
חוק הבטחת הכנסה (תיקון – זכאות אישה השוהה במקלט לנשים מוכות), התשע"ה-2015, שעל פיה אישה השוהה במקלט לנשים מוכות מעל 30 ימים זכאית לגמלה מכוח חוק הבטחת הכנסה, ללא תלות במצבה הכלכלי לפני הכניסה למקלט.
חוק הביטוח הלאומי (תיקון 176) דמי לידה לעצמאיות, התשע"ו-2016: החוק מאפשר לעצמאית לבחור כי השכר הקובע יחושב לפי הכנסות התקופה המקבילה בשנה הקודמת, ובכך מסייעת לנשים עצמאיות בתקופה קריטית בה הכנסתן נפגעת.
חוק כלי הירייה (תיקון – הגבלת גיל למתן רישיונות לכלי ירייה), התשע"ו-2016, החוק מוריד את גיל הרישיון לכלי נשק מגיל 21 לגיל 20, כדי שחיילות משוחררות יכולות לעבוד בחברות אבטחה מיד עם שחרורן מצה"ל.
חוק איסור צריכת זנות (הוראת שעה ותיקון חקיקה), התשע”ט – 2018.
חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין) (תיקון מס' 4 והוראת שעה), התשע"ח–2018, מרחיב את סמכותם הבין-לאומית של בתי הדין הרבניים לדון בתביעות גירושין של יהודים, שאינם מתגוררים בישראל, כולל הסמכות להפעיל סנקציות לאכיפת הגט לפי חוק בתי דין רבניים. מטרת ההסדר המוצע לתת פתרון למצבים של עגונות ומסורבות גט.
חוקים בנושאים אחרים
חוק למניעת אלימות במוסדות למתן טיפול (תיקון מס' 2), התשע"ו-2016, מרחיב את ההגדרה של אלימות מילולית כך שתכלול גם פרסומים שעלולים להביא לאלימות כלפי איש צוות טיפולי.
חוק זכויות החולה (תיקון מס 9) התשע"ו-2016, מבטל את הצורך לקבל את הסכמתו של הורה שפגע בילדו להתערבות רפואית הנוגעת לילד הנפגע.
חוק שעות עבודה ומנוחה (תיקון מס' 18) התשע"ח–2018 ,
חוק העונשין (תיקון – זכויות נפגע עבירה לפרסום שמו וזהותו), התשע"ח-2018, מאפשר לנפגעות ולנפגעי עבירות מין חשיפה מרצון בכלי התקשורת וברשתות החברתיות ללא איום בסנקציה פלילית.
חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – מעצרים) (תיקון מס' 15), התשע"ט-2018, קובע כי בימ"ש הדן בחלופת מעצר למי שנפתחה נגדו חקירה פלילית בחשד לביצוע עבירת מין, יוכל למנוע את העסקתו של החשוד במוסדות שבהם מתאפשר קשר סדיר עם קטינים, אנשים עם מוגבלות שכלית, התפתחותית או עם חסרי ישע.
חיים אישיים
לביא נשואה לעורך הדין צוריאל לביא, אם לארבעה ילדים וסבתא לשבעה נכדים. מתגוררת בנתניה. לאחר נישואיה, בשנת 1987, שימשו בני הזוג כשליחי בני עקיבא בדרבן שבדרום אפריקה.
הספרייה הגדולה של אלכסנדריה
הספרייה הגדולה של אלכסנדריה (ביוונית: Βιβλιοθήκη τῆς Ἀλεξανδρείας) הייתה בעת העתיקה הספרייה הגדולה והמפורסמת בעולם אשר נבנתה בעיר אלכסנדריה, בירת מצרים התלמיית.