cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תזמורת הבוסתנאים
המנהל המוזיקלי אורי חודורוב
אורי חודורוב, המנהל המוזיקלי של תזמורת הבוסתנאים, החל את לימודי האקורדיון בכפר סבא בעת שהיה ילד חוץ בקיבוץ רמת הכובש. אחיו, דוד, הפנה אותו לאחד המורים לאקורדיון הטובים והמפורסמים בישראל – יואל ברנד, שייסד את קונסרבטוריון "אנזאגי", בו הייתה תוכנית לימודים סדורה באקורדיון. חודורוב היה תלמידו הראשון של יואל ברנד שסיים לימודי אקורדיון עם דיפלומה. בצבא שירת חודורוב בגולני ואחר כך בצוות בידור של פיקוד צפון. אחרי הצבא למד לנגן בפסנתר, טרומבון, וויברפון. הוא הלחין יצירות מקוריות שפורסמו בהוצאות לאור בחו"ל. לאורך שנותיו המקצועיות כתב עיבודים לאמנים כדודו פישר, יהורם גאון, תזמורת המשטרה, ותזמורת חיל האוויר. בהמשך יצא ללימודים בארצות הברית. הוא למד הלחנה וניצוח בבית ספר מאנס למוזיקה, השתלם בתחום עיבודים למוזיקה קאמרית לכלי נשיפה בבית הספר היוקרתי ג'וליארד, והשתתף בסדנאות באקוסטיקה ובמוזיקה לסרטים ולתיאטרון באוניברסיטת קולומביה. כמו כן השתתף בקורס לתזמורות צבאיות ותזמורות של בתי ספר.
אדווה (כפר)
אֵדוֵוה (בהונגרית: Edve) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית אדווה קטנה משמעותית, מ-171 תושבים בשנת 1990 עד 93 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-45%).
באדווה חיו מעט יהודים.
הרמן סדרברג
הרמן אדוורד סדרברג (באנגלית: Herman Edvard Cederberg; 7 בספטמבר 1883 – 30 בינואר 1969) היה שחיין פיני, שהתמודד באולימפיאדת הקיץ 1908 ובאולימפיאדת 1912.
לאומי
הוא זכה באליפויות פיניות בשחייה:
הוול בנט
הוּול תומאס בנט (באנגלית: Hywel Thomas Bennett; 8 באפריל 1944 - 25 ביולי 2017) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה ולשי. בנט היה מוכר מהופעתו בתפקיד הראשי בדמות ג'יימס שלי בסיטקום "שלי" מהשנים 1979 עד 1984, ובסדרת ההמשך "שובו של שלי" מ-1988 עד 1992.
אחרי שזכה להכרה מהופעתו בסרט הקומי "The Virgin Soldiers" ב-1969, המשיך בנט להופיע בסרטי קולנוע כגון "שלל" (1970) ו"פרסי" (1971). ב-2003 שיחק באופרת הסבון "איסטאנדרס" בדמות הגנגסטר ג'ק דלטון.
ביוגרפיה
בנט נולד בגרננט במחוז קרמרתנשייר שבוויילס לשרה גוון וגורדון בנט. אחיו היה השחקן אלן לואיס (Alun Lewis) שידוע בעיקר מתפקידו בדמות ויק וינדזור באופרת הסבון "אמרדייל". בנט גדל בלונדון מגיל צעיר ולמד בבית הספר סאניהיל בסטריטהאם ובבית הספר הנרי תורנטון בקלפהאם. הוא למד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
קריירה
הופעתו הראשונה של בנט בקולנוע הייתה ב-1966 בסרט האיטלקי "Il marito è mio e l'ammazzo quando mi pare" בבימויו של פסקואלה פסטה קמפנילה וגילם את לאונרדו. בסרט הקומי רעיה צעירה מתכננת להרוג את בעלה, שהוא מבוגר ממנה ב-40 שנה, כדי להתחתן עם ביטניק צעיר.
בנט הופיע במחזות טלוויזיוניים מאת דניס פוטר בהם "Where the Buffalo Roam" מ-1966, "מטבעות מן השמיים" מ-1978 בו שיחק בתפקיד טום הסרסור, "קריוקי" מ-1996, ו"לזרוס הקר" גם מ-1996. ב-1979 החל לככב בתפקיד ראשי בסיטקום "שלי" וגילם את הדמות עד 1984, ואחר כך בסדרת ההמשך "שובו של שלי" בשנים 1988 עד 1992.
ב-2003 הצטרף בנט לצוות השחקנים של אופרת הסבון הוותיקה "איסטאנדרס" בתפקיד ג'ק דלטון, יריבו של דן ווטס. הופעתו הראשונה בסדרה הייתה במאי 2003, אחרי חודשיים דמותו הורדה מהסדרה כשהוא נורה למוות על ידי דניס ריקמן בנו של דן ווטס.
עוד בטלוויזיה הופיע בנט בתפקיד פיטר בקסטר בסדרה "The Bill" ובפרק הראשון של הסדרה "ג'אם וג'רוזלם".
ב-1986 השתתף בנט בווידאו קליפ של השיר "Loving You's a Dirty Job but Somebody's Gotta Do It" של בוני טיילר וטוד רונדגרן. השיר מופיע באלבומה של בוני טיילר "Secret Dreams and Forbidden Fire".
חיים אישיים
בין השנים 1970 עד 1988 היה בנט נשוי לקאתי מקגוואן שהייתה המנחה של תוכנית הרוק באמצע שנות השישים של המאה העשרים. לבני הזוג נולדה בת, אמה. ב-1998 התחתן בנט עם סנדרה ליין פופורד. ב-2007 פרש ממשחק ובהמשך עבר לגור בדיל שבמחוז קנט. בנט נפטר ב-25 ביולי 2017 בגיל 73.
יחסי אינדונזיה–ברזיל
יחסי אינדונזיה–ברזיל הם היחסים הדו-צדדיים של הרפובליקה הפדרטיבית של ברזיל ושל הרפובליקה של אינדונזיה. שתיהן מדינות טרופיות גדולות עם מקורות טבע עשירים; ברזיל ואינדונזיה מחזיקות ביער הגשם הטרופי הגדול ביותר בעולם המכיל את המגוון הביולוגי העשיר ביותר בעולם, אשר נתן להם תפקיד חיוני בסוגיות סביבתיות עולמיות, כמו הבטחת הגנה על יערות טרופיים. שתי המדינות מובילות את רשימת מדינות המגה-מגוונות מבחינת מגוון ביולוגי, כאשר אינדונזיה שנייה רק לברזיל.
ברזיל צופה להרחיב את שיתוף הפעולה שלה עם אינדונזיה, שכן עדיין יש מקום עצום לצמיחה בתחומים רבים, כולל חקלאות ותעשיית טכנולוגיה גבוהה. שתי המדינות חברות בארגון הסחר העולמי (WTO), פורום שיתוף הפעולה של מזרח אסיה-אמריקה הלטינית ו-G-20. עד הרבע הראשון של המאה ה-21, צפויות שתי המדינות להתגלות כמעצמות גלובליות עולות.
היסטוריה
יחסים דיפלומטיים כוננו מאז 1953. אינדונזיה מחזיקה בברזיל שגרירות בברזיליה וברזיל מחזיקה באינדונזיה שגרירות בג'קרטה. למרות שהיחסים הדו-צדדיים היו מתוחים למדי במהלך הפלישה האינדונזית למזרח טימור בשנת 1975 עד לעצמאות מזרח טימור בשנת 1999, מכיוון שברזיל חולקת סולידריות ורגשות קרובים למזרח טימור כמושבות פורטוגזיות לשעבר ומדינות דוברות פורטוגזית.
ביקורים רשמיים
נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה ביקר באינדונזיה ב-12 ביולי 2008. זה היה ביקורו הראשון באינדונזיה וביקורו השני של נשיא ברזיל באינדונזיה מאז ביקורו של הנשיא פרננדו אנריקה קרדוזו בינואר 2001. לאחר מכן נשיא אינדונזיה, סוסיליו באמבאנג יודהויונו, ביקר בברזיל ב-18 בנובמבר 2008, בדרכו להשתתף בוועידת APEC בלימה, פרו. הנשיא יודויונו ביקר בברזיל בפעם השנייה ב-18 בנובמבר 2009, במהלך ביקור זה חתמו נשיאי שתי המדינות על הסכם שותפות אסטרטגי בין ברזיל לאינדונזיה. ב-14–16 באוקטובר 2009 נערכה הישיבה הראשונה של הוועדה המשותפת לברזיל–אינדונזיה לדיון בתוכנית הפעולה בנושא שותפות אסטרטגית.
כלכלה וסחר
נכון לעכשיו ברזיל היא שותפת הסחר העיקרית של אינדונזיה באזור דרום אמריקה. הסחר הבילטרלי עלה ב-185.09 אחוז ל-3.25 מיליארד דולר בשנת 2010 לעומת 1.14 מיליארד דולר בשנת 2006, וצפוי להגיע ל-4 מיליארד דולר עד 2012. אינדונזיה מייצאת בעיקר חוטים, גומי טבעי, שמן דקלים גולמי, שומנים צמחיים קבועים ושמן, קקאו, נייר, אלקטרוניקה וחלקי חילוף לרכב ומייבאת שמן סויה, קנה סוכר, כותנה וברזל מברזיל. ברזיל התעניינה לא רק בהגדלת היצוא והשקעה באינדונזיה, אלא גם בהגדלת היבוא, כמו דשנים, טקסטיל ושמן דקלים והשקעה נוספת באינדונזיה, כולל בפרויקטים תשתיתיים.
נושאים אקטואליים
ב-17 בינואר 2015, ברזיל החזירה את שגרירה לאחר שאינדונזיה התעלמה מבקשותיה לחנינה והוציאה להורג את אזרח ברזיל מרקו ארצ'ר קרדוסו מורירה. נשיאת ברזיל דילמה רוסף אישרה כי ההוצאה להורג תשפיע על היחסים בין המדינות. הברזילאי הנידון היה בן הדת הקתולית, וסורב לקבל גישה לכומר במהלך טקסיו האחרונים.
ביום רביעי, 29 באפריל 2015, הוציאה ממשלת אינדונזיה להורג אזרח ברזילאי נוסף שהיה סכיזופרני. אך שגרירי המדינות לא הוחזרו למדינותיהם.
מספר קוונטי מגנטי
במכניקת הקוונטים, מספר קוונטי מגנטי (magnetic quantum number) אשר מסומן ב-m_\ell, ולעיתים ב-m, הוא השלישי מתוך ארבעה מספרים קוונטיים אלקטרוניים המתארים אלקטרון באטום. המספר הקוונטי המגנטי מבדיל בין האורביטלים האפשריים בתוך תת-קליפה אלקטרונית, ומשמש לחישוב הרכיב הזוויתי של וקטור האורביטל במרחב.
אלקטרונים בתת-קליפה מסוימת מוגדרים לפי ערכי המספר הקוונטי הזוויתי, \ell (0,1,2,3). ערך m_\ell יכול לנוע במרווחים שלמים בטווח שבין כולל הערך אפס.
לפיכך, תת-הקליפות מכילות מספרי אורביטלים וטווחי ערכי m שונים בהתאם:
כל אחד מהאורביטלים יכול להכיל עד שני אלקטרונים (עם ספינים מנוגדים) המהווים את הבסיס לטבלה המחזורית.
פיתוח
משוואת הגלים של שרדינגר ניתנת לפירוק ל-3 משוואות אשר פתרונן (חלקים שונים של פונקציית הגל המהווה וקטור עצמי של ההמילטוניאן) מוביל ל-3 המספרים הקוונטיים האלקטרוניים הראשונים:
פתרון המשוואה הדיפרנציאלית עבור F הוא מהצורה. מאחר שכל 2 ערכים של הזווית האזימוטלית \phi בעלי הפרש של 2\pi ביניהם מייצגים את אותה נקודה במרחב ולכן פונקציה F אינה יכולה לגדול עבור כל ערך שרירותי של הזווית \phi כמו באקספוננט ממשי ולכן כדי לייצר אקספוננט מרוכב, המקדם \lambda חייב להיות מקוונטט בכפולות m של i:
כפולות m אלו הן המספרים הקוונטים המגנטיים.
כל אחד מאורביטלים אלו, בעל השלשה הקוונטית: n, \ell, m, יכול להכיל עד 2 אלקטרונים עם ספינים הפוכים (המוגדרים על ידי המספר הקוונטי הרביעי, מספר קוונטי ספיני שניוני, m_s) ולכן בסה"כ כל תת-קליפה אלקטרונית, \ell, יכולה להכיל עד 2 (2\ell+1) אלקטרונים:
היטל תנע זוויתי
המספר הקוונטי המגנטי m מתאר את היטל וקטור התנע הזוויתי של האורביטל, \vec{L}, בכיוון אשר נבחר באופן שרירותי ונקרא בדרך כלל כיוון z או ציר קוונטיזציה. גודלו של רכיב זה, L_z, מחושב על פי המספר הקוונטי המגנטי m:
כאשר, \hbar הוא קבוע פלאנק המצומצם.
גודלו של התנע הזוויתי הכולל, L, ניתן על ידי הנוסחה הבאה:
כאשר \ell הוא המספר הקוונטי הזוויתי.
L = 0 עבור \ell=0 ומשוער ל- עבור \ell גבוה.
לא ניתן למדוד את התנע הזוויתי ב-3 הצירים בו-זמנית. תכונות אלו הוכחו לראשונה בניסוי שטרן-גרלך על ידי אוטו שטרן ווולטר גרלך.
אפקטיביות בנוכחות שדה מגנטי
עם זאת, מומנט דיפול מגנטי של אלקטרון באורביטל אטומי מורכב לא רק מהתנע הזוויתי של האלקטרון המבוטא על ידי המספר הקוונטי המגנטי, אלא גם מספין האלקטרון, המבוטא על ידי המספר הקוונטי הספיני השניוני.
מאחר שלכל אלקטרון יש מומנט מגנטי בשדה מגנטי, הוא יהיה כפוף למומנט כוח אשר מטה את כיוון וקטור התנע הזוויתי, \vec{L}, לכיוון השדה המגנטי \vec{B}, תופעה הידועה בשם נקיפת לרמור.
יחסי ישראל–קמבודיה
יחסי ישראל–קמבודיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין ממלכת קמבודיה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בפברואר 1959, אם כי לשתי המדינות היו קשרים לא רשמיים עוד באמצע שנות ה-50. קמבודיה ניתקה את קשריה עם ישראל באפריל 1975, בעקבות עלייתה לשלטון של הקמר רוז', תנועה קומוניסטית ששלטה בקמבודיה בין 1975 ל-1979. הקשרים בין המדינות חודשו ב-1993.
על אף הקשרים הדיפלומטיים הקיימים בין המדינות, לישראל אין שגרירות בקמבודיה, ואין לקמבודיה שגרירות בישראל. אי לכך, שגרירות ישראל בתאילנד היא השגרירות האמונה על קמבודיה.
ראשית היחסים
קמבודיה קיבלה עצמאות מצרפת ב-9 בנובמבר 1953. את המהלך הוביל נורודום סיהאנוק שהיה מלך קמבודיה שמינו הצרפתים. במרץ 1955 הוא התפטר מתפקיד המלך, אותו העביר לאביו, כדי להתמודד בבחירות על ראשות הממשלה בהם זכה. סיהאנוק הוביל ממשלה פרו-מערבית. ב-15 ביוני 1956, יצר שר החוץ משה שרת קשר עם סיהאנוק, ששימש באותה עת גם כשר החוץ, באמצעות מכתב והציע לו לכונן יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. שרת ערך ביקור רשמי בבירת קמבודיה פנום פן, במסגרת מסעו לאסיה, ונפגש עם סיהאנוק.
במהלך 1958 ביקרו בישראל נציגים קמבודיים בדרג נמוך.
בינואר 1959 הגיעה לישראל משלחת רשמית מטעם משרדי ממשלה שונים של ממשלת קמבודיה. עם סיום הביקור הוכרז כי קמבודיה וישראל הסכימו לכונן יחסים דיפלומטיים. כחודש לאחר מכן, התקבלה איגרת משגרירות קמבודיה בצרפת לשגרירות ישראל בפריז, בה נכתב כי לאחר סיורה של המשלחת הקמבודית בישראל חודש לפני כך הוחלט לכונן יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות בדרג של צירות. ישראל מצידה הנפיקה מכתב דומה.
זמן קצר לאחר כינון היחסים, ביקשה ישראל את הסכמת קמבודיה למנות את מרדכי קדרון, שגריר ישראל בתאילנד לציר שאינו תושב בפנום פן. ביוני 1960 הסכימה הממשלה הקמבודית להצעה זו. נוסף על כך, קמבודיה העלתה את דרג היחסים לדרגת שגרירויות, במקום צירות. קדרון הגיש את כתב האמנתו לרשויות בקמבודיה בשלהי חודש אוגוסט 1960 כשגריר שאינו תושב בעוד קמבודיה לא מינתה מטעמה נציג רשמי בישראל.
עקב סכסוך גבול בין תאילנד לקמבודיה, הוחלט להעביר את נציגות ישראל בקמבודיה מידי קדרון, שגריר ישראל בתאילנד לידי שגריר ישראל ברנגון (מיאנמר).
בשנת 1962 ביקשה קמבודיה מישראל שתמכור לה חמישה מטוסי סילון מסוג CM.170 פוגה מגיסטר. עסקה זו אושרה לאחר שהתברר כי העסקה לא נועדה לפגוע ביחסי ישראל–תאילנד. בינואר 1962 ביקרה שרת החוץ גולדה מאיר בקמבודיה. במהלך הביקור נפגשה עם ראש הממשלה נורודום סיהאנוק.
באוקטובר 1964, הגיעה לישראל משלחת מקמבודיה ללימודים בתחום הקואופרציה.
ביוני 1965 ערכה ישראל תערוכה בפנום פן, בה נאם ראש הממשלה הנסיך סיהאנוק.
באפריל 1966 ביקר בקמבודיה הרמטכ"ל יצחק רבין וראש הממשלה סיהאנוק ערך לכבודו סעודה חגיגית. בנובמבר 1966 מונה רפאל בנשלום כשגריר ישראל בקמבודיה. הוא הגיש את כתב האמנתו בפברואר 1967.
במרץ 1967 ביקר שר החוץ אבא אבן בקמבודיה. במסגרת הביקור קמבודיה וישראל הסכימו על הרחבת שיתוף הפעולה, במיוחד בתחומי החקלאות והקואופרציה. בספטמבר 1967 ראש ממשלת קמבודיה סיהאנוק העניק עיטור הצטיינות, הגבוה ביותר בקמבודיה, "אביר המסדר המלכותי של קמבודיה", לחבר קיבוץ משמר־הנגב אפרים כרמי, בשל פעילותו לקידום החקלאות בקמבודיה. כרמי, ששהה בקמבודיה כמסגרת סיוע חוץ של ישראל למדינה בתחום החקלאות.
בזמן מלחמת וייטנאם
במרץ 1969 ריצ'רד ניקסון, נשיאה החדש של ארצות הברית שנכנס לתפקיד חודשיים קודם, הורה על הרחבת מלחמת וייטנאם ופלישה לשטח קמבודיה על מנת לחסום את נתיב הו צ'י מין (ציר לוגיסטי שחלקו עבר בשטחה של קמבודיה). בסיוע ארצות הברית הוביל ראש הממשלה לון נול להפיכה הקמבודית במרץ 1970 נגד הנסיך נורודום סיהאנוק והפך את עצמו לנשיא של הרפובליקה הקמארית. סיהאנוק הקים ממשלה גולה בבייג'ינג והודיעה על ניתוק היחסים עם ישראל. מדינת ישראל הודיעה מצידה כי היא מכירה בממשלה החדשה של לון נול.
ביולי 1972 ממשלת קמבודיה הודיעה לישראל על כוונתה למנות שגריר תושב ראשון בירושלים, ובחודש אוגוסט מונה שמעון אבימור לשגריר. בדצמבר הוביל אבימור מהלך לכינון יחסים דיפלומטיים עם דרום וייטנאם, בהסכם שנחתם בבירת קמבודיה.
במרץ 1974 ממשלת ישראל אשררה הסכם תרבות שנחתם עם קמבודיה באוקטובר 1973, שהיה להסכם התרבות הראשון שנחתם בין ישראל עם מדינה ביבשת אסיה.
בספטמבר 1974 הועברה השגרירות הקמבודית בישראל מירושלים לתל אביב-יפו. באוקטובר 1974 פעלה ישראל נגד סילוק קמבודיה מהאו"ם, לאחר שגוש המדינות הבלתי-מזדהות ביקש לסלק את נציגי קמבודיה, בטענה שממשלתם אינה מייצגת את רוב העם הקמבודי ותפסה את השלטון בכוח.
ניתוק היחסים
ב-2 במרץ 1975, עם התקדמות כוחות הקמר רוז' לכיוון הבירה הקמבודית פנום פן, פינתה ישראל את אנשיה מקמבודיה לבנגקוק, ושבוע לאחר מכן החזירה את סגל שגרירות ישראל בקמבודיה לישראל. עם סגירת השגרירות הישראלית בקמבודיה והחזרת נציגי ישראל לארצם, הנוכחות הישראלית בקמבודיה פסקה.
לאחר השתלטות הקמר רוז' על קמבודיה באפריל 1975, נותק הקשר של נציגי קמבודיה בישראל עם ארצם. ביוני 1975 הם עברו לפריז, שם התרכזו גולים מקמבודיה שתמכו במשטר הקודם, שלא רצו לשוב לקמבודיה.
משטר הקמר רוז' שהשתלט על פנום פן ב-17 באפריל 1975 ניתק את הקשרים הדיפלומטיים בין ישראל לקמבודיה, ובכך, היחסים בין שתי המדינות הוקפאו עד לשנת 1993.
חידוש היחסים
במהלך 1992, עם סיום מלחמת האזרחים בקמבודיה, הותר לעיתונאים ישראלים לבקר במדינה.
בשנת 1997 דווח כי התעשייה האווירית לישראל ביצעה תוכנית השבחה למטוסי קרב מדגם מיג-21 של קמבודיה.
בשנת 2008 רכשה החברה הישראלית קווינקו קרקע בקמבודיה במטרה להקים במקום אתר נופש בו בתי מלון וקזינו. ב-2010 חתמה על הסכם להקמת הפרויקט עם שותף מקומי, ואתר הנופש החל לפעול בינואר 2012.
בשנת 2010 הוקמה לשכת המסחר ישראל-קמבודיה, המורכבת מאנשי עסקים מקומיים בתחומים שונים וכן מאנשי עסקים ישראלים הפועלים באזור.
בשנת 2014 הגיעו לראשונה לישראל מאז שכוננו לפני שני עשורים יחסים דיפלומטיים עם קמבודיה נציגיו של מלך קמבודיה החדש, נורודום סיהאמוני. אחיו של המלך, סאמדה פרה-מוהסארה ונציגים נוספים בני משפחת המלוכה הקמבודית הגיעו לארץ לביקור היסטורי.
בספטמבר 2016 הפך שר החקלאות הקמבודי וונג סחון לחבר הממשלה הראשון שערך ביקור רשמי בישראל. במהלכו, השתתף בטקס סיום של סטודנטים קמבודים שסיימו קורס חקלאות בתוכנית "AgroStudies" בישראל.
בתחילת ספטמבר 2017 חתמו ישראל וקמבודיה על מזכר הבנות ליצירת קווי טיסות ישירות בין שתי המדינות. החתימה על המסמך נבעה ממדיניות השמיים הפתוחים שננקטו על ידי שלטונות קמבודיה, וכן בעלייה בזרימת התיירים למדינה זו מישראל ל-7,900 איש במחצית הראשונה של 2017, בניגוד לאותה תקופה בשנת 2016 (עלייה של 36%).
Snarky Puppy
היסטוריה
ההרכב הוקם ב-2004 בדנטון, טקסס, ורבים מחברים נפגשו באוניברסיטת צפון טקסס. ההרכב מונה היום קולקטיב של כ-40 מוזיקאים, המכונים ה"פאמ" (קיצור של המילה Family) באלבומים ובהופעות. המוזיקאים מנגנים על מגוון רחב של כלי נגינה בהם גיטרות, קלידים, פסנתרים, תופים, כלי הקשה, כלי נשיפה וכלי מיתר. חברים בלהקה הופיעו בעבר עם אמנים כאריקה באדו, מרקוס מילר, ג'סטין טימברלייק, רוי הרגרוב, סנופ דוג, דייוויד קרוסבי וקירק פרנקלין, וכן חברים בהרכבים נוספים. ההרכב מרבה לשתף פעולה עם מוזיקאים אורחים.
ב-2014 זכו עם הזמרת להלה האת'ווי בפרס גראמי בקטגוריית הופעת ה-R&B הטובה ביותר עבור גרסת הכיסוי לשירה של ברנדה ראסל "Something" מהאלבום Family Dinner - Volume 1. ההרכב זכה בפרס פעם נוספת ב-2016, הפעם עם תזמורת המטרופול הדנית, בקטגוריית האלבום האינסטרומנטלי העכשווי הטוב ביותר על אלבומם המשותף, "Sylva". ב-2017 זכה ההרכב בפרס גראמי בקטגוריית האלבום האינסטרומנטלי העכשווי הטוב ביותר, עבור אלבומם Culcha Vulcha.
בשנת 2023 זכו בפרס גראמי לאלבום האינסטרומנטלי העכשווי הטוב ביותר על Empire Central.
חברי ההרכב
בהרכב משתתפים כ-40 מוזיקאים, מתוכם הרכב הליבה מונה את:
אברהם יהושע השיל טברסקי (מכנובקה)
רבי  אַבְרָהָם יְהוֹשֻעַ הֶשִׁיל טְבֶרְסְקִי (כ"ד באדר תרנ"ה, 20 במרץ 1895– י' בתשרי תשמ"ח, 3 באוקטובר 1987), היה אדמו"ר חסידי, השני בשושלת מכנובקה.
ביוגרפיה
נולד לרבי יוסף מאיר טברסקי ממכנובקה. נישא לבתו של רבי דוד אהרן מז'וריק. לאחר פטירת אביו בכ"ט באב תרע"ז סירב להתמנות לאדמו"ר, עד שדודו רבי דוד מסקווירא לחץ עליו להסכים לקבל את המינוי. בשנת תרצ"ב, עבר למוסקבה כדי להעמיד שם את הדת על תילה. השלטונות שהתנגדו לפעולותיו אלו הגלו אותו לסיביר, ורק בהשתדלות רבי יעקב יוסף מסקווירא שוחרר משם.
לאחר שחרורו מסיביר ניתנה לו האפשרות לעזוב את ברית המועצות, אך הוא סירב לכך, בנימוקו כי עליו לדאוג למצבם הרוחני של יהודי המדינה. בשנת תשכ"ה עלה לישראל ופתח מחדש את חצרו בבני ברק.
היה חשוך בנים ועוד בחייו אימץ כבן את בן-אחיינו, רבי יהושע רוקח (נינו של רבי ישכר דב מבעלז). לאחר פטירתו בליל יום הכיפורים תשמ"ח התמנה רבי יהושע לממלא מקומו.
ז'יגמונד קונפי
ז'יגמונד קוּנְפִי במקור קוֹהְן הגרסה ההונגרית-אוסטרית כהן, (בהונגרית: Kunfi Zsigmond; נג'קניז'ה, 28 באפריל 1879 – וינה, 18 בנובמבר 1929) היה פוליטיקאי יהודי-הונגרי, היסטוריון ספרות, עורך, עיתונאי, מתרגם, קומיסר העם לחינוך כללי ברפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919. הוא היה גיסו של זולטאן רונאי.
ג'יימסון אדמס
סר ג'יימסון אדמס (באנגלית: Jameson Adams 1880–1962) היה מגלה ארצות, שיצא לאנטארקטיקה עם משלחת נמרוד, המשלחת הראשונה שהנהיג ארנסט שקלטון בניסיון שלא צלח להגיע אל הקוטב הדרומי. אף על פי כן, ג'יימסון היה אחד מן הארבעה, שהגיעו אל רמת הקוטב בפעם הראשונה מאז ומעולם, ובכך התוו את הדרך אל הקוטב. ב-9 בינואר 1909 הגיעה הקבוצה אל קצה הדרום ב--88.38333°N, 162°W, בסך הכל 155 ק"מ מן הקוטב הדרומי, אז נאלצו לשוב על עקבותיהם בגלל המחסור במזון והחשש, שמוות ברעב ובקור ימצא אותם לפני שיוכלו להגיע אל מצבור אספקה.
ז'יגמונד קונפי
קורות חיים
אביו של קונפי, בֶּנֶדֶק קוהן (כהן) היה מורה בסיגטוואר, בשנת 1875 שינה את שמו לשם ההונגרי קונפי, אמו הייתה ינקה קוהן. ז'יגמונד סיים את לימודיו בתיכון המקומי הפיאריסטי ובשנת 1903 קיבל תואר הוראה להונגרית-גרמנית באוניברסיטת קלוז'. הוא כתב מחקרים על פרנץ טולדי (היסטוריון ספרות, מבקר, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, מזכיר ומנהל ומאוחר יותר סגן נשיא של אגודת קישפלודי בשנים 1861-1841) והסופר מור יוקאי ולימד בתיכון בטימישוארה. באשר לדעותיו הפוליטיות, הוא היה סוציאל-דמוקרט, מחסידי הגרמני קרל קאוטסקי. הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) בטימישוארה ופוטר מתפקיד ההוראה בשל כך. הוא התקבל לתא הבונים החופשיים ועבר לבודפשט. משנת 1907 עבד כעיתונאי והיה לסגן העורך של העיתון "קול העם" (Népszava), העיתון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. לאחר שעבר לבודפשט, הצטרף לתא מרטינוביץ', "האכסניה" הרדיקלית ביותר בהנהגתו של אוסקר יאסי. בין 1908 לבין 1914 ערך את כתב העת "סוציאליזם". היו לו יחסים ידידותיים עם אנדרה אדי ו"הקבוצה הרדיקלית האזרחית של המאה העשרים". הוא פרסם בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט ובכתב העת "המאה העשרים". בשנת 1918 נבחר לאספה הלאומית ההונגרית. בממשלת מיהאי קרואי בשנים 1918–1919 היה שר העבודה והרווחה, גם השר שהופקד על פירוק המשרד הממשלתי הקרואטי-סלובני-דלמטי ואחר כך שר החינוך הציבורי בממשלה. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה קומיסר לענייני החינוך הציבורי. ביוני 1919 התפטר ודרש את סיום הדיקטטורה. לאחר נפילת הדיקטטורה הפרולטרית באוגוסט היגר לאוסטריה, שם הפך לעורך הראשי של "ארבייטר צייטונג" ולעורך עיתון בשפה ההונגרית. בשנת 1929 התאבד בווינה בנטילת רעל.
ג'יימסון אדמס
חייו
אדמס נולד בריפינגדייל, לינקולנשייר, בן לרופא ונגד לרב חובל בצי ההודי. בגיל 13 ברח מבית הספר והצטרף לצי הסוחר. ב-1902 היה לתת-לייטננט בכוחות המילואים של הצי המלכותי, ובהגיעו לדרגת לייטננט היה אחד האחרונים שקיבלו תעודת רב חובל בספינות מפרש. על אף הישגיו, ויתר עלך קריירה מבטיחה בצי כדי להצטרף לארנסט שלקטון כסגנו במשלחת נמרוד.
בשובו מאנטארקטיקה בשנת 1909, נכנס לשירות אזרחי, שם התמנה כעבור שנה לראש המחלקה הצפון-מזרחית של האגף לחילופי תעסוקה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נקרא לחזור אל הצי המלכותי כשליש לאדמירל הוד, בפיקוד על משמר דובר. אז, לאחר פרק זמן של עבודה מיוחדת במשרד החימוש, הוצב בפלנדריה לפקד על סוללת תותחים במצור ימי. פציעת-ראש קשה חייבה את החזרתו לאנגליה ב-1917, והוא עוטר באות מסדר השירות המצוין ובצלב המלחמה (Croix de Guerre) הצרפתי על שירותיו.
ז'יגמונד קונפי
קורות חיים
אשתו הראשונה הייתה הפמיניסטית המפורסמת מלאני וַואמְבֵּרִי, בתם של שאנדור וומבֶּרְגֶר ופני שטיינהאוז, איתה התחתן ב־14 באוגוסט 1904 בנג'קניז'ה. ממערכת היחסים הזו נולדה בתם נורה. זמן קצר לאחר גירושיו התחתן עם ארז'בט רונאי, אחותו של הפוליטיקאי ההונגרי-יהודי זולטאן רונאי, בתם של ברנאט רונאי אילונה קישפלבי ב־29 בינואר 1914.
ג'יימסון אדמס
חייו
אחרי המלחמה, חזר אל משרד העבודה כמפקח על המחלקה הצפון-מזרחית, ואת זמנו הפנוי הקדיש בעיקר לעזרה במועדוני נוער. הוא עזב את השירות בשנת 1935 והיה למזכיר קרן היובל לנוער של המלך ג'ורג' החמישי. במשרה זו נשאר, פרט לעוד תקופת שירות מצטיין במלחמת העולם השנייה, עד לפרישתו ב-1948, אז עוטר בתואר אבירות. למעשה, מעולם לא הפסיק לעבוד; לאחר פרישתו היה למזכיר כבוד של המגבית למען בית החולים לקצינים של המלך אדוארד השביעי, שם המשיך לעבוד עד מותו בשנת 1962.
ז'יגמונד קונפי
כתביו
ובתרגום לעברית:
ג'יימסון אדמס
אופי ומורשת
בחברה המתאימה, נטה אדמס להתבטא בלשון משולחת-רסן, ומוסכמות החברה לא התריעו אותו מעולם מדיבור גלוי לב. הוא העדיף שהכל, משוערים עד למשפחת המלוכה, יכירו אותו פשוט בשם "החובל".
בנובמבר 2008, 100 שנים לאחר יציאת משלחת נמרוד לדרך, יצא אחד מניניו של "החובל", הנרי אדמס, מ"צריף שקלטון" עם עוד שני חברים במשלחת יובל המאה למשלחת שקלטון להשלים את מלוא 1280 הקילומטרים אל הקוטב הדרומי בצעידה רגלית, כשהם גוררים אחריהם את מזחלותיהם ללא סיוע. בינואר 2009 הצטרף עוד נין של "החובל", דייוויד קורנל, למשלחת בקצה הדרום -88.38333°N, 162°W, להשלים את 155 הק"מ האחרונים של העסק המשפחתי הלא-גמור.
הלמה של ג'ונסון ולינדנשטראוס
במתמטיקה, הלמה של ג'ונסון ולינדנשטראוס, הוכחה בשנת 1984 על ידי ויליאם ג'ונסון ויורם לינדנשטראוס, נוגעת להיטל של נקודות ממרחב אוקלידי במימד גבוה למימד נמוך. הלמה אומרת שניתן לשכן m נקודות מ במרחב ממימד נמוך יותר (התלוי רק ב m ובדיוק הרצוי), בלי לשנות יותר מדי את המרחקים בין הנקודות. ללמה שימושים בקרובי מטריצות, הורדת ממדים ועוד.
ניסוח הלמה
יהי
ו קבוצת נקודות בגודל m.
אז, לכל , קיימת העתקה ליניארית
כך ש: לכל u,v \in X
גרסה הסתברותית של הלמה
קיימת גרסה נוספת של הלמה הטוענת טענה מקבילה עבור התפלגויות של העתקות:
יהי
ויהי d שלם חיובי. אז עבור
קיימת התפלגות על מרחב המטריצות בגודל k \times d כך שלכל וקטור יחידה מתקיים:
גיורו
גיורו (בהונגרית: Gyóró) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית גיורו קטנה משמעותית, מ-460 תושבים בשנת 1990 עד 384 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-16%).
בגיורו חיו מעט יהודים.
שיטפוסטינג
שיטפוסטינג (מאנגלית: Shitposting, בתרגום חופשי: "פרסום חרא") הוא מונח מתרבות האינטרנט המתאר פרסום "תוקפני, אירוני או מטריל" בפורום או ברשת חברתית למטרות ספאם, בלבול, בידור, ואף פיצוץ דיונים ושלהובם. שיטפוסטים מתאפיינים בתוכן בוטה או אנטגוניסטי באיכות ירודה, וכן באלמנטים סוריאליסטים חסרי הקשר, בהומור נונסנסיקלי או שימוש באמרות כנף חזרתיות, כדוגמת קופי פסטה.
הגדרה
השימוש המתועד הראשון במונח נובע מפוסט שפורסם בפורום Something Awful, שאופיין בתרבות דיון בוטה וכאוטית, בשנת 2007. משם המונח ככל הנראה התפשט לפורומים דומים כגון 4chan. בינואר 2008, המונח התווסף לראשונה למילון הרשת Urban Dictionary ותואר בזמנו כ"פרסום פוסטים חסרי ערך לפורום אינטרנטי".
אף על פי שבמקור המונח התייחס לפרסום ארעי ופתאומי בפורומים, עם התפשטות הרשתות החברתיות נוצרו עמודים ופורומים המיועדים ספציפית לשיפוסטינג בפלטפורמות כגון פייסבוק, טוויטר, טינדר, אינסטגרם, Reddit, ו-4chan. משתמשים הנוהגים לפרסם תוכן כזה בתכיפות נקראים "שיטפוסטרים".
העיתונאית ג'סיקה לינדסי, בתגובה ל-BBC, תיארה את התופעה כך:"שיטפוסטינג הוא חסר ערך. מדובר במקבילה האינטרנטית ללירות בקופסאות שימורים בשממה באמצעות אקדח קפצונים. (שיטפוסטינג) זה לחזור על מה שהאדם שלידך אמר בקול טיפשי שוב ושוב עד שהוא מוותר והולך הביתה."
שימוש
בתרבות הפופולרית ובתקשורת קיימת אי-הסכמה לגבי המונח ומטרותיו.
יש הרואים בשיטפוסטינג סוג של הטרלה מודרנית, ואף דרך להפצת דברי שטנה ומידע כוזב. המונח התפרסם בתקשורת האמריקאית בהקשר זה בעת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, במהלכה הצדיקו תומכי דונלד טראמפ והימין האלטרנטיבי הכפשות כנגד הילרי קלינטון וכן אמרות גזעניות וקיצוניות ברשתות חברתיות כ"שיטפוסטינג". כתב האינדפנדנט אנדרו גריפין טען כי שיטפוסטינג הוא מעשה א-פוליטי בבסיסו, וכי מדובר ב"כלי שניתן ליישם אותו עבור מגוון מטרות ומשתמשים בו רבים: החל מהימין הקיצוני שתומך בטראמפ וכלה בקבוצות שמאל התומכות בברני סנדרס".
מאידך, יש הרואים בשיטפוסטינג התפתחות של Image macro וממים דומים ואף צורת אומנות חדשה ברשת. סם גרזס, כתב באתר Polygon, השווה את האלמנטים הסוריאליסטים וחסרי ההקשר של שיטפוסטים לזרם הדאדא באומנות, ומציין שמטרת התופעה היא "לבלבל את הקהל כל כך, עד שהם לא יכולים לעשות דבר מלבד לחייך או לצחוק".
סבסטיאן רייל
סבסטייאן רייל (באנגלית, Sébastien Rale; ינואר 1657 – 23 באוגוסט 1724) היה מיסיונר ולקסיקוגרף ישועי, שעבד בקרב אנשי שבטי אבנאקי המזרחיים שהתמקמו על גבול אקדיה וניו אינגלנד. האב רייל תמך בעקביות באותם גורמים בשבט ששמרו על התנגדות פעילה לאנגלים. ההתיישבות האנגלית ההולכת וגוברת באזור קנבאק הייתה איום על השבט. רייל נהרג על ידי המתיישבים האנגלים במלחמת האב רייל.
ביוגרפיה
רייל נולד בפונטרליאר, צרפת ולמד בדיז'ון. בשנת 1675 הצטרף לישועים בדול ולימד יוונית ורטוריקה בנאמס. הוא התנדב למיסיון בצפון אמריקה בשנת 1689 והגיע לעולם החדש במשלחת בראשות המושל-גנרל לואי דה ביואדה דה פרונטנק מצרפת החדשה. עבודתו המיסיונרית הראשונה הייתה בכפר אבנאקי בסנט פרנסואה, ליד העיר קוויבק. לאחר מכן בילה שנתיים עם האינדיאנים איליניווק בקאסקאסקיה.
בשנת 1694 נשלח רייל לנהל את המיסיון בקרב שבט אבנאקי בנורידג׳וק, מיין, על נהר קנבאק. הוא הקים שם את מטהו וייסד כנסייה בשנת 1698. המתיישבים האנגלים בניו-אינגלנד חשדו במיסיונר צרפתי שהגיע לשבט שהיה כבר עוין להם, וציפו כי הצרפתי יעשה כמיטב יכולתו כדי לסייע למתן עוינות זו.
במלחמת המלכה אן התנגשו על השליטה באזור שני גורמים: אנשי צרפת החדשה ומתיישבי ניו אינגלנד. מושל מסצ'וסטס ג'וזף דודלי זימן ועידה עם נציגי השבט במפרץ קאסקו בשנת 1703 כדי להציע להם להישאר נייטרליים. עם זאת, קבוצה מהשבט בנורידג'ווק הצטרפה לכוח גדול יותר של צרפתים ואינדיאנים בפיקודו של אלכסנדר לנף דה ביובאסין שתקף את וולס, מיין שבחוף הצפוני-מזרחי. האנגלים חשדו שהאב רייל הסית את השבט נגדם. באותה העת, הצרפתי פונטצ'ריין כתב לממונה הישועי על פעולות רייל מכיוון שהוא חשד בו.
המושל דודלי קבע פרס על ראשו של רייל. בחורף 1705 הועברו 275 חיילים בריטים בפיקודו של קולונל ווינתרופ הילטון כדי לתפוס את רייל. עם זאת, הכומר הוזהר בזמן ונמלט ליער. המיליציה הבריטית שרפה את הכפר ואת הכנסייה. רייל כתב לאחיינו: ״הצרפתים גרמו לאינדיאנים חוסר אמון עמוק בכוונותיהם של האנגלים - והם השיגו זאת למרות התלות של אנשי האבנאקי בתחנות הסחר האנגליות כדי להחליף פרוות במצרכים אחרים".
הסכם אוטרכט
הסכם אוטרכט הביא מעט שלום בשנת 1713, והאינדיאנים נשבעו אמונים למתיישבים האנגליים באמנת פורטסמות'. עם זאת, סביר להניח כי לאינדיאנים לא היה מושג מה המשמעות של ההבטחה להכפפתם לאנגליה. בינתיים, הגבול נותר במחלוקת בין צרפת החדשה לניו אינגלנד. אנגליה טענה כי כל האדמות המשתרעות עד נהר סנט ג'ורג', ומרבית אנשי אבנאקי גרים בהן, השתייכו לצרפתים ולכנסייה הקתולית. באוגוסט 1717 נפגש המושל סמואל שוטה עם נציגי השבטים בנורידג'וק וקבוצות אחרות משבט אבנאקי בג'ורג'טאון, מיין. הוא הזהיר ששיתוף פעולה עם הצרפתים יביא להם "חורבה והרס מוחלטים".
מנהיגי השבטים התנגדו למתיישבים שהקימו התנחלויות ובנו מבצרים על אדמותיהם. הם תבעו את השליטה הריבונית על הארץ, ואילו שוטה קבע כי זכות המתיישבים להשתלט על עוד אדמות. הקולוניסטים המשיכו להתיישב על נהר קנבאק, והאינדיאנים הגיבו בגנבת בעלי חיים. המושל הכללי של צרפת החדשה וודרויל כתב בשנת 1720: "האב רייל ממשיך להסית את האינדיאנים במיסיון בנורידג'ווק כדי לא לאפשר לאנגלים להתפשט על אדמותיהם." המושל האנגלי שאוטה מחה על נוכחותו של רייל בנורידג׳וק ודרש לגרשו. אנשי אבאנקי סירבו ביולי 1721 ודרשו לשחרר בני ערובה.
רייל כתב לוודויל וביקש תגבורת, ומאתיים חמישים לוחמים משבט אבנאקי בסמוך לקוויבק הגיעו לנורידג'וק. ב־28 ביולי 1721 נחתו בסירות קאנו בג'ורג'טאון מאות אינדיאנים בצבעי מלחמה והניפו את דגל צרפת.
איתם היו רייל והמונה על המיסיון פייר דה לה צ'אסה. הם העבירו מכתב שדרש מהמתיישבים הקולוניאליים לעזוב, או שרייל והאינדיאנים שלו יהרגו אותם וישרפו את בתיהם יחד עם בעלי החיים.
תשובה הייתה צפויה תוך חודשיים. הקולוניסטים הפסיקו מיד למכור אבק שרפה, נשק ומזון לאבנאקי. ואז 300 חיילים בפיקודו של אלוף-משנה תומאס ווסטברוק הקיפו את נורידג'ווק כדי ללכוד את רייל בינואר 1722, בעוד שרוב השבט לא היה במקום. רייל הוזהר ונמלט ליער. תיבת הציוד האישי שלו נמצאה ברכוש שהשאיר אחריו, בתוכה גילו תא מוסתר ובו נשמרו מכתבים שהעידו עליו שהוא סוכן של הממשלה הצרפתית והבטיח לאינדיאנים מספיק תחמושת כדי לגרש את הקולוניסטים מהיישובים שלהם. בתוכו היה גם מילון אבנאקי-צרפתי בן שלושת הכרכים, שנלקח לספריה במכללת הרווארד.
מלחמתו של האב רייל
בתגובה לפשיטה על נורידג'וק, ב־13 ביוני 1722, שבט אבנאקי ושותפיהם שרפו את פורט ג'ורג' בשפך נהר קנבאק, כשהם לוקחים בני ערובה, שרובם שוחררו מאוחר יותר, תמורת שבויים שהוחזקו בבוסטון. המושל שאוטה הכריז מלחמה על האינדיאנים המזרחיים ב־25 ביולי. אך לאחר מכן הוא עזב בפתאומיות וחזר ללונדון ב -1 בינואר 1723. סגן המושל ויליאם דאמר קיבל על עצמו את ניהול השלטון, ופעל במלחמה הנקראת על שמו מלחמת דאמר.
הקרב על נורידג'ווק
באוגוסט 1724 עזב כוח של כמאתיים חיילים בריטים את פורט ריצ'מונד ב -17 סירות ושט אל קנבאק. אלה התפלגו לשתי יחידות בפיקוד ג'ונסון הרמון וג'רמיה מולטון. במפלי טקוניק (ווינסלו, מיין) נותרו 40 חיילים לשמור על הסירות כשעיקר הכוח של החיילים המשיכו ברגל. ב־23 באוגוסט 1724 הגיעה המשלחת לכפר נורידג'ווק. האינדיאנים הופתעו, רבים מהם נהרגו ביניהם גם סבסטיאן רייל.
קרקפתו של רייל ואלה של ההרוגים האחרים הוצגה בפני הרשויות בבוסטון, שהציעו תמורה עבור הקרקפות של האינדיאנים העוינים. לאחר מכן התפרסמו שתי גרסאות למותו של רייל. הצרפתים והאינדיאנים טוענים שהוא מת כ"קדוש מעונה" לרגלי צלב גדול שנקבע בכיכר המרכזית. הוא משך את תשומת לב החיילים לעצמו כדי להציל את חברי קהילתו. האנגלים אמרו כי הוא נהרג בצריף שלו.
150 ניצולי אבנאקי חזרו לקבור את המתים לפני שנטשו את נורידג'ווק לקנדה. רייל נקבר מתחת למזבח ביישוב. בשנת 1833 הקים הבישוף בנדיקט ג'וזף פניוויק אנדרטת אובליסק שגובהה מטר וחצי, שהוקמה מעל קברו בבית הקברות בסנט סבסטיאן באולד פוינט במדיסון, מיין.
רייל נותר דמות במחלוקת. פרנסיס פארקמן מתאר אותו כחסר פחד, נחוש, גאוותן, סרקסטי, לעיתים מריר ומעצבן. לוחם נמרץ. רואה את הדברים לא כפי שהם, אלא כפי שהוא רצה שיהיו ... עם זאת, ללא ספק היה כנה וקנאי לדעותיו. שונא אנגלים יותר משאהב את האינדיאנים. הוא קרא לעצמו חבר של האינדיאנים, ובכל זאת השתמש בהם כמכשירים של מדיניות עולמית, בסכסוך בין האימפריות. יש לזכור שהוא לא מת משום שהיה שליח של האמונה, אלא משום שהיה סוכן פעיל בממשלת קנדה. מתוך: פרנסיס פארקמן, מאה וחצי של קונפליקט.
מנגד, ההיסטוריון וו. ג'י אקלס אמר כי החל משנת 1945 חלק מההיסטוריונים הקנדים פסלו את השקפתו של פארקמן על ההיסטוריה של צרפת החדשה, המאופיינת ב"דעות קדומות לטובת ערכים, מוסדות, מיתוסים ושאיפות אנגלו-אמריקאיות".
עודד ברנדווין
עודד דוד ברנדווין (נולד ב-15 בפברואר 1988) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הרכז בקבוצת בני הרצליה מליגת העל הישראלית.
קריירה
בחודש ינואר 2010 הצטרף אל הפועל עפולה מליגת העל. לאחר העונה בה עפולה נאבקה על הישארות בליגת העל, חזר ברנדווין אל הליגה הלאומית ועבר לשחק באליצור יבנה. בעונה זו קלע 9.5 נקודות למשחק, ומסר 2 אסיסטים בממוצע.
בעונה שלאחר מכן עבר לשחק בפולין. בשלוש עונות שיחק בשלוש קבוצות מן הליגה הפולינית הראשונה (קטוביצה, אנרג'ה צ'ארני סלופסק וקוסז'לין). ברנדווין ששיחק בליגה הפולנית במעמד של שחקן מקומי, הודות לדרכון פולני בו הוא מחזיק היה לשחקן משמעותי בליגה זו. בעונתו האחרונה בפולין קלע בממוצע 11.3 נקודות למשחק, וחילק 3.1 אסיסטים וקלע ב-36% מעבר לקו השלוש. ברנדווין ניסה להתקבל לאחר מכן לליגה הספרדית, אך לאחר מכן חתם בלובן הבלגית לשנתיים. בשל בעיות כלכליות של הקבוצה ויתר ברנדווין על החוזה וחתם בהפועל גליל גלבוע, בשורותיה קלע 9.9 נקודות בממוצע למשחק וחילק 2.9 אסיסטים. בתום העונה ירדה הקבוצה מליגת העל.
ברנדווין שיחק עונה בהפועל נהריה (6.8 נקודות למשחק, ו-2.6 אסיסטים), ולקראת עונת 2016/2017 נותר ללא קבוצה. כחודש לפני פתיחת העונה הוחתם בהפועל תל אביב על חוזה זמני לחודשיים בשל פציעתו של רביב לימונד. בחודש ינואר 2017 שב ברנדווין אל הקבוצה וחתם על חוזה זמני לחודש נוסף, בשל פציעתו המתמשכת של לימונד. במרץ 2017 חתם במכבי ראשון לציון עד לסיום העונה.
ב-2017 חתם במכבי חיפה, עמה ירד ליגה.
ב-30 ביולי 2018 חתם לעונה בעירוני נס ציונה.
ב-2019 חתם לעונה אחת במכבי אשדוד.
בספטמבר 2020 חתם לעונה אחת בהפועל חולון. בעונת 2020/21 זכה עם הקבוצה באליפות הליגה הבלקנית לאחר ניצחון 75:91 על קבוצת אקדמיק פלובדיב.
בתחילת עונת 2021/2022 חתם במכבי תל אביב על חוזה קצר טווח.
ב-29 באוגוסט 2022 חזר ברנדווין לאחר 15 שנה לקבוצת נעוריו בני הרצליה.
נבחרת ישראל
עודד ברנדווין שיחק בנבחרת הקדטים של ישראל, נבחרת הנוער ובנבחרת העתודה איתה השתתף באליפות אירופה בריגה, לטביה, והגיע איתה למקום העשירי.
הימוד
הימוד (בהונגרית: Himod) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית הימוד קטנה משמעותית, מ-820 תושבים בשנת 1990 עד 607 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-25%).
בהימוד חיו מעט יהודים.
ג'יימס רנוויק ברוואורט
ביוגרפיה וקריירה
ברוואורט נולד ביונקרס, ניו יורק למשפחה עשירה עם היסטוריה של מעורבות באומנות ובארכיטקטורה. את ילדותו העביר באזור הברונקס, שבזמנו היה בעיקר אזור כפרי. בהמשך למסורת המשפחתית, לקח ג'יימס את לימודי האדריכלות בשנת 1850 עם בן דודו ג'יימס רנוויק, ג'וניור, מעצב קתדרלת סנט פטריק, ניו יורק והמכון הסמיתסוני בוושינגטון הבירה. הוא זכה בתעודה באדריכלות מאוניברסיטת ניו יורק בשנת 1854, אך בשלב מסוים בשנות ה-50 של המאה ה-19 העניין שלו עבר לציור מסורתי. ברוואורט הציג את עבודתו הראשונה באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1856 ונבחר כחבר עמית שם בשנת 1861.
נופיו של ברוואורט בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 מציגים את הסימנים הסגנוניים של אסכולת נהר ההדסון: נוף בתיאור ריאלי ופרטים רבים, עם דגש על אור. הנושאים המועדפים עליו היו הגבעות, השדות והנהרות של מחוז רוקלנד ווסטצ'סטר בניו יורק, ונהר הפירינגטון בקונטיקט, אם כי הוא נסע רחוק יותר כדי לתפוס את השטח ההררי והחופי של ניו אינגלנד. ציורים בפורמט לרוחב אצלו רבים מאוד. מה שאיפשר לו להדגיש את ההיבטים השלווים, האופקיים יותר של סצנה כדרך האסכולה.
בשנת 1861 נבחר ברווארט לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר, והפך לחבר מן המניין בשנת 1863.
באירופה
1873 סימנה נקודת מפנה בקריירה של ג'יימס. לאחר מות אשתו הראשונה התחתן עם מארי לואיז בסקום, אמנית מוכשרת בבית הספר הלאומי לאקדמיה. הוא גם מכר מכירה פומבית של כל תכולת הסטודיו שלו - למעלה מ-150 נופים, כולל יצירות שהשיג מחבריו האמנים אלכסנדר הלוויג וויאנט, ויליאם הארט, ג'רווי מקנטיי וג'ורג' איננס. אז הוא ואשתו החדשה נסעו לאירופה.
ברווארט התבסס בפירנצה, איטליה עם אמנים אמריקאים אחרים, אך נסע רבות באירופה. כמו רוב האמנים באותה תקופה, הוא רשם נופים והאנשים בהם הוא פגש, אסף חומר לציורים חדשים. הוא ללא ספק השתתף בתערוכות של אמנים אירופאים. ייתכן כי ברוואורט נחשף לאנשי אסכולת ברביזון בתקופה זו.
חזרה לאמריקה
כשחזר לאמריקה בשנת 1880 לאחר היעדרותו הממושכת, החל סגנונו של ברוואורט להשתנות. עבודותיו הפכו חשוכות יותר וצבועות בצורה רופפת יותר, בדגש על מצב רוח וצל, ברוח אסכולת ברביזון - התפתחות אומנותית ששיקפה את המגמה הכללית באמנות האמריקאית כאשר אסכולת נהר ההדסון ירדה בפופולריות.
הוא צייר גם בצבעי מים, מדיום שחברו הטוב ועמיתו האמן סמואל קולמן דגל באמריקה. ברוואורט בנה את ביתו ביונקרס, ניו יורק, והמשיך לצייר בשנות העשרה של המאה העשרים, לאחר שזנח את סגנון אסכולת נהר הדסון.
הוא עזר בהקמת האיגוד לאמנות יונקרס בשנותיו האחרונות.
ברוואורט נפטר בביתו בשנת 1918.
יחסית לאמנים אחרים של אסכולת נהר הדסון בתקופתו, עבודותיו של ג'יימס רנוויק ברווארט פחות ידועות.
עם זאת, השילוב בין יכולת טכנית לאומנות שהציג בשיא תקופת אסכולת נהר הדסון, נחשב לאחת הדוגמאות הטובות ביותר באותו שלב של ציור נוף אמריקאי.
עונת 1992 בליגת העל הרוסית בכדורגל
הליגה נפתחה עם 20 קבוצות מ-15 ערים. העונה שוחקה מה-23 במרץ ועד ה-10 בנובמבר 1992, כאשר ספרטק מוסקבה הוכתרה כאלופת רוסיה משסיימה בראשות הטבלה של השלב השני.
רקע
אליפות ברית המועצות האחרונה הסתיימה ב־27 באוקטובר 1991, עם זכייתה של צסק"א באליפות הסובייטית האחרונה.
בדצמבר 1991, אחרי חתימת ההסכם לפירוק ברית המועצות ויצירת חבר המדינות, בפגישה של וועדת המנהל של התאחדות הכדורגל הוכרז שכל חברות חברה מדינות, למעט אוקראינה, תשתתפנה בליגה מאוחדת.
עם זאת, בינואר 1992, קבוצת יזמים המיוצגת על ידי אנזור קבאזישווילי, ויקטור פונדלניק, ולנטין איוואנוב ואיש העסקים העיראקי חוסאם אל-חאלידי הקימו את התאחדות הכדורגל הכל-רוסית. מקימי ההתאחדות שלחו פקס לפיפ"א בבקשה להכיר בארגון שלהם בתור הגוף הלגיטימי היחיד שמסוגל לבצע החלטות ניהוליות ולשלוט בליגות ובנבחרות, אך ההצעה לא נתמכה והגוף שירש את התאחדות הכדורגל הסובייטית - התאחדות הכדורגל של חבר המדינות - נוצר מיידית והפורמט של עונת 1992 אושר, אשר נקבעה ל-1 במרץ.
לבסוף התפשרו על 22 קבוצות משתתפות:
בית א': פאמיר דושנבה (טג'יקיסטן), נפטיאניק פרגאנה (אוזבקיסטן), אלגה בישקק (קירגיזסטן), קופטדאג אשגבאט (טורקמניסטן), נפטצ'י באקו (אזרבייג'ן), ספרטק מוסקבה, דינמו מוסקבה, לוקומוטיב מוסקבה, טיליגול טיראספול (מולדובה), זניט סנקט פטרבורג, לוקומוטיב ניז'ני נובגורוד.
הקבוצות מחבר המדינות עוד ניסו להגיע להסכם, להציע פורמט נוח לתחרות, אך הקבוצות המוסקבאיות התעקשו. שבוע אחרי פרסום המזכר בוועידה הנוספת, הוקמה התאחדות הכדורגל הרוסית. הוקמה ליגת כדורגל מקצוענית והפורמט של אליפות רוסיה 1992 אושר. בתחילה, ניקולאי טולסטיך, מראשי ההתאחדות, הציע לכלול 14 קבוצות בליגת העל, אך לבסוף התפשר על 20 קבוצות שכללו 6 קבוצות מליגת העל הסובייטית (צסק"א, ספרטק, טורפדו, דינמו, ספרטק ולאדיקווקז, לוקומוטיב), 11 מהליגה הראשונה: (רוטור, אורלמאש, רוסטסלמאש, לוקומוטיב ניז'ני נובגורוד, טקסטילשצ'יק, שיניק, פאקל, דינמו סטאברופול, זניט, דינמו-גאזוביק, קובאן), 3 נוספות מהליגה השנייה: (אסמראל, אוקיאן וקריליה סובייטוב).
הוחלט לערוך את האליפות באותו פורמט כפי שתוכננה אליפות חבר המדינות: 2 בתים עם 10 קבוצות כל אחת, 4 הראשונות בכל בית מתחרות על המקומות הראשונים, השאר קובעות בסיבוב האחרון מי מהחמישה תרד ליגה בתום העונה.
כך, אליפות רוסיה הראשונה יצאה לדרך ב־29 במרץ 1992, בשבע ערים.
מבנה
האליפות נערכה בשני שלבים, תחילה הקבוצות חולקו לשני בתים בני עשר קבוצות, כאשר 8 הטובות ביותר נאבקו על ראשות הטבלה, כאשר 12 הקבוצות שסיימו בתחתית נאבקו על מקומות 9-20. בשלב השני חושבו תוצאות משחקי השלב הראשון.
בסיום העונה, חמש הקבוצות שסיימו במקומות 16-20 התמודדו בליגה הבכירה ובמקומן העפילו 3 קבוצות מליגת המשנה הרוסית: ז'מצ'וז'ינה סוצ'י, נאברז'ני צ'לני הטטארית ולוצ'-אנרגיה ולדיווסטוק.
הקבוצות
בעונת הבכורה של הדיוויזיה הרוסית העליונה נטלו חלק הקבוצות הבאות:
כתר דמשק (1260)
כתר דמשק (Ms. Heb. 790=24) הוא כינוי לכתב יד, אחד מכתרי דמשק, המצוי בספרייה הלאומית בגבעת רם שבירושלים.
היסטוריה
על פי הקולופון שלו, כתר דמשק נכתב בשנת 1260 על ידי מנחם בן רבי אברהם ו' מאלך, בעיר בורגוס שבקסטיליה (ספרד של ימינו). הספר הועבר לבית הכנסת חוש-אל-באשה אל-ענאבי בדמשק שבסוריה, ומכאן שמו של הכתר כיום.
בכל שנה ביום ט' באב, היו בני הקהילה, קוראים את ספר איוב, מתוך ה"כתר".
בשנת 1940 נגנב הכתר מבית הכנסת, והתגלה שוב בשנת 1962 עת נרכש עבור הספרייה הלאומית.
אחד מעמודי הכתר (המכיל איור) נמכר ביוני 1987 במכירה פומבית, ונרכש על ידי המוזיאון היהודי בטולדו שבספרד.
תיאור הספר
הכתר כולל את כל ספרי התנ"ך, כשהוא מנוקד ומכיל טעמים והערות מסורה גדולה ומסורה קטנה. המסורה הגדולה בכל עמוד כתובה עם קישוטי מיקרוגרפיה.
בין כל אחד מחלקי התנ"ך מצוי דף איור צבעוני. סימוני הסדרים והפרשיות מעוטרים בצבע זהב וצבעים נוספים.
הדרך לעין חרוד (סרט)
הדרך לעין חרוד (באנגלית: Back to Freedom) הוא סרט דיסטופי ישראלי דובר אנגלית משנת 1990 בבימויו של דורון ערן, עם טוני פק, ארנון צדוק, אלסנדרה מוסוליני ורמי דנון בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס בחלקו על הרומן "הדרך לעין חרוד" של עמוס קינן.
בתחילת הסרט מופיעה הכיתוב: "בעתיד הקרוב מתרחשת בצורת קשה. הצבא נקרא לשמור על השקט ולא יסבול כל הפרעות או מרי. הפרובוקטורים יטופלו על ידי יחידות מיוחדת וייעלמו והשקט יישמר".
בתפקיד הראשי מופיעים השחקן האמריקאי טוני פק, בנו של גרגורי פק והשחקנית אלסנדרה מוסוליני, נכדתו של בניטו מוסוליני.
הסרט צולם בישראל, בחלקו במקומות היסטוריים כמו מערת הקולומבריום ובור המים במרשה ובמגדל אפק.
תקציר העלילה
בצורת קשה שוררת בישראל והשלטונות נוקטים באמצעים קשים להגבלת שימוש במים. שורה ארוכה של אזרחים מצוידים בג'ריקנים עומדים בתור לחלוקת מים. רק מי שנמצא ברשימה מורשה למלא ג'ריקן אחד. בין העומדים בתור, העיתונאי סול ג'ורדן (טוני פק). הוא לא נמצא ברשימה כי כתב בעיתון טור נגד צעדי השלטונות. אזרח שאשתו נפטרה, נותן לו את הכרטיס שלה. במקום נמצא שוטה העיר (ברק הנגבי), הממלמל משפטים סתומים על מלחמת גוג ומגוג ואחרית הימים.
סול יודע שמחפשים אותו, חבריו מתנכרים אליו מפחד. הוא מגיע לדירתו ומאזין ל"רדיו עין חרוד החפשית" שמתסיס נגד משטר העריצות ומזמין אנשים להתנגד ולהגיע לעין חרוד שנמצאת במצור. השלטונות עוצרים את חברו רמי (נדב בן יהודה) וחוקרים אותו באלימות על מקום הימצאו של סול. הוא מתחבא בדירתו כשפורצים לשם ומחפשים אותו אך לא מוצאים. לאחר שהם עוזבים הוא מתחמק לכיוון הים, שוחה ומגיע לבית על החוץ. הוא מוצא שם עקרת בית (אלקי ג'ייקובס) שמסכימה תחת לחץ להסיע אותו לכיוון עין חרוד. בדרך היא מנסה לעגוב עליו אך הוא מבחין במסוק דולק אחריהם וברגע האחרון הוא מספיק לברוח לפני שהרכב מתפוצץ ועולה באש מירי מהמסוק.
הוא ממשיך לבד ופוגש במחמוד (ארנון צדוק), ערבי שגר בנתניה ומתחזה ליהודי בשם רפי. הם מתחמקים מחיילים שרודפים אחריהם ולבסוף משתלטים על רכב צבאי בו נמצאים אל"ם רפי (רמי דנון), החיילת ליאורה (אלסנדרה מוסוליני) והנהג רפי (יעקב איילי). הם אוזקים אותם ומגיעים למערה שם הם מתחבאים. סול משחרר את הנהג כדי שייצור קשר עם הגנרל של הצפון תא"ל איתי ורנר (שלמה תרשיש) לדבר על תנאים. בינתיים מקיים סול יחסים עם ליאורה בבור מים עתיק.
לגנרל לא אכפת מגורלו של אל"ם רפי בגלל משקעים מהעבר. הוא נותן להם אולטימטום לצאת ומכין כלבים עמוסים בחומר נפץ שיפרצו למערה ויתפוצצו. בינתיים מגלים סול וליאורה דרך מילוט וארבעתם בורחים מהמערה זמן קצר לפני הפיצוץ.
הארבעה ממשיכים צפונה אך נתפסים על ידי חיילי הגנרל ובראשם סגן (זאב שמשוני). הם נדונים למוות והגנרל רק מצטער שלא יהיה נוכח בעת הוצאתם להורג כי הוא טס מיד להר הבית בירושלים לכבוש אותו שוב אחת ולתמיד. סול הורג אותו באקדח קטן ואל"ם רפי פוקד על הסגן לשחרר אותם והם משתחררים. סול וליאורה נפרדים מאל"ם רפי ומחמוד וממשיכים לעבר עין חרוד אך מוצאים את המקום שרוף ונטוש, ללא נפש חיה פרט לשדרן זקן (אברהם אסיאו) הממשיך לשדר בשם "רדיו עין חרוד החפשית".
יחסי איטליה–מלטה
יחסי איטליה–מלטה הם יחסי החוץ בין איטליה למלטה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים זמן קצר לאחר עצמאותה של מלטה.
יחסים לפני העצמאות
למלטה ולחצי האי האיטלקי היסטוריה ארוכה של יחסים בהתחשב בקרבתם. מלטה הייתה חלק מממלכת סיציליה הנורמנית ונשארה קשורה לממלכה האיטלקית עד שנת 1194. ממלכת נאפולי הייתה מעורבת במלחמה נגד הכיבוש הצרפתי באי. בשנת 1800 מלטה הפכה לפרוטקטורט המנוהל במשותף על ידי נאפולי ובריטניה, אם כי לאחר מכן הייתה השפעה רבה יותר. בשנת 1813 האי הפך למושבה בריטית וכך עבר מחוץ לתחום האיטלקי, אם כי נוכחותה של התרבות והשפה האיטלקית נותרה חזקה. ואכן, העיצובים האיטלקיים על האי הודגשו באפריל 1933, כאשר בביקורו באי, מזכיר הממשלה האיטלקית פרנצ'סקו ג'ונטה הצהיר כי הוא נמצא על אדמת איטליה וכי עתיד האי טמון באיחוד מוחלט עם איטליה. שתי המדינות התעמתו במהלך מלחמת העולם השנייה כאשר איטליה הפציצה את האי במהלך המצור על מלטה.
יחסים לאחר העצמאות
איטליה הייתה המדינה הראשונה שהקימה נציגות דיפלומטית במלטה והראשונה שמינתה שגריר תושב (מאז "התגורר בווילה בל אייר" בתא טא' שביאש) לאחר שמלטה השיגה עצמאות והפכה לחברה מלאה באו"ם. ב-1 בדצמבר 1964, השגריר האיטלקי הראשון הציג את תעודותיו למושל הכללי, סר מוריס דורמן.
בשנת 1980, מלטה התקשרה עם איטליה בהסכם נייטרליות, במסגרתו מלטה הסכימה שלא להתקשר בברית כלשהי ואיטליה הסכימה להבטיח את הנייטרליות של מלטה. היחסים של מלטה עם איטליה תוארו כ"מצוינים בדרך כלל".
יחסים דיפלומטיים
שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובאיחוד מדינות הים התיכון.
ויליאם ברק
ויליאם ברק (באנגלית: William Barak; 1824 – 15 באוגוסט 1903) היה ראש של שבט וורונדג'רי (Wurundjeri) מתושביה הראשונים של אזור מלבורן, אוסטרליה. הוא הפך לדובר שהשפיע על צדק חברתי לאבוריג'ינים ומקור חשוב בנושא התרבות שלהם.
ביוגרפיה
הקולוניזציה האירופית גרמה לשיבושים בטקסי החניכה הילידיים באזור מלבורן. בתגובה שלושת מנהיגי השבט ביניהם Billibellary התכנסו בדרום יארה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19 וערכו לברק הצעיר טקס חניכה של האבוריג'ינים. הטקס היה רשמי כדי להציג בפניו את סמלי הגבריות: רצועות עור מעובד קשורות סביב שרירי זרועו. הגומברט (שרשרת קנים) סביב צווארו, עצם חדה וצרה כיתד תקועה באף, והבראנג'פ שלו - הסינר שלובשים גברים כדי לכסות את איברי המין שלהם. בתום הטקס קיבל ברק גלימת עור מדודו, ממנהיגי השבט.
ברק למד בבית הספר הממשלתי של המיסיון יארה של בין השנים 1837–1839.
כשהצטרף למשטרת הילידים בשנת 1844, קיבל את שמו ויליאם ברק. הוא היה שוטר מס 19 של המשטרה.
בתחילת 1863 עבר ברק לתחנת קורנדררק, ליד הילסוויל, ויקטוריה יחד עם כשלושים שוטרים אחרים.
עם מותו של סיימון וונגה בשנת 1875, הפך ברק לראש השבט. הוא עבד ללא לאות למען עמו וניהל משא ומתן מצליח מטעמם עם הממשל. הוא היה אדם ומנהיג מכובד ביותר, עם מעמד בקרב הילידים והמתיישבים האירופים. בשנות ה-80 של המאה ה-19 הוא העביר מידע על מסורת ותרבות ילידים לאלפרד ויליאם האויט.
ברק נפטר בקורנדררק בשנת 1903 ונקבר בבית העלמין בקורנדררק. הוא היה כבן 85.
יצירה ומורשת
ברק זכור בזכות יצירות האמנות שלו, המציגות גם חיי ילידים מסורתיים וגם מפגשים עם אירופאים. מרבית רישומיו של ברק הושלמו בקוראנדררק בשנות ה-80 וה-90. בהווה הם מוערכים מאוד ומוצגים בגלריות ציבוריות מובילות באוסטרליה. עבודותיו מוצגות באופן קבוע בגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן.
בשנת 2003 הגלריה הלאומית של ויקטוריה קיימה תערוכה לזכור את ברק להנצחת חייו ופועלו.
בשנת 2005 הוקם גשר רגלי באורך של 525 מטר בשם "גשר ויליאם ברק" שמשפר את הקשר בין אתרי הספורט והבידור הגדולים ביותר במלבורן בליבה של מרכז העיר.
בשנת 2011 ברק נכנס לספר המורשת האבוריג'ינית הוויקטוריאנית.
בשנת 2015 תמונה של ברק בגובה 85 מטר שימשה ליצירת חזית בניין דירות בשם סוונסטון סקוור במלבורן, אוסטרליה. הדיוקן נוצר על ידי מרפסות הלבנות על קיר שחור.
מיקרו-ירוקים
מיקרו-ירוקים או עלי מיקרו (באנגלית: Microgreen) הוא כנוי לירקות ירוקים אשר נקצרים לאחר פרישת הפסיגים של הנבט, ולעיתים עם קן אחד של עלים "אמיתיים". הם נמכרים כתוסף תזונתי רב-ערך ונחשבים מזון-על (Super food). משמשים עבור הוספת צבע טעם ומרקם למנות אחרות, בעיקר למסעדות יוקרה (Fine dining). שפים עושים שימוש במיקרו-ירוקים צבעוניים כדי לצור מנות יוקרה מרהיבות וטעימות, עם מרקמים מסוימים וטעמים כמו מתוק וחריף.
מיקרו-ירוקים קטנים יותר מאשר "עלי בייבי" (כגון של תרד, כרוב על, ארוגולה ורדישיו (עולש מתורבת רב-שנתי)), אולם נקצרים בשלב מאוחר יותר מאשר נבטים פופולריים (כגון של ברוקולי, סויה, חיטה וחמניות). בחנויות של מוצרי איכות, מיקרו-ירוקים נחשבים למומחיות עבור סלטים, מרקים, כריכים ומנות אחרות. הם נקצרים לרוב בגיל 10–14 ימים מרגע הנביטה, בנקודת חיבור הגבעול לקרקע, ואורכם הטיפוסי הוא סנטימטרים בודדים, עם פסיגים מפותחים וסט עלים מפותח למחצה.
פיטאקוס איש מיטילנה
פיטאקוס איש מיטילנה (יוונית: Πιττακός) בנו של הירדיוס (כ 640-568 לפנה"ס), היה אחד משבעת חכמי יוון.
חייו
פיטאקוס נולד במיטילנה, ושם בתור גנרל בצבא הוביל חייליו לניצחון על צבא אתונה ומפקדם פרינון. עקב ניצחונו על האתונאים, נתנו תושבי מיטילנה בידיו את כוח השלטון. לאחר עשר שנים של שלטון התפטר פיטאקוס מתפקידו, ולעיר הוכנסה חוקה למען הסדר הטוב.
בזמן שהאתונאים תקפו את העיר מיטילנה, פיטאקוס אתגר את גנרל הצבא האתונאי לקרב יחידים (אחד על אחד) מתוך הבנה כי התוצאות יקבעו את המלחמה וימנעו שפיכות דמים מיותרת. ולאחר שזכה בקרב, נבחר להיות שליט במיטילנה.