cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית
הכנות
על פי הצהרתו של קליבורן, יו"ר משותף בוועדת ההשבעה, רוב חגיגות הפתיחה המסורתיות קוימו באופן וירטואלי על פי הדברים שסוכמו בוועידה הדמוקרטית הלאומית שנערכה ב-2020 וזאת לאור משבר הקורונה שהחריף בארצות הברית לקראת השבעתו של ביידן. בעוד בשנים קודמות קיבלו חברי הקונגרס כ-200,000 כרטיסים לחלק בקרב חברים ובוחרים, בטקס ב-2021 לכל חבר קונגרס ניתן כרטיס עבור אורח אחד. זאת מאחר שרק לכ-3,000 איש ניתן היתר לשהות בקפיטול ביום ההשבעה.
אירועי טרום ההשבעה
שבועיים בלבד לפני ההשבעה קבוצת מפגינים פרצה והסתערה על הקפיטול וזאת לאחר שעברו מספר אמצעי בטיחות ואבטחה, בשל כך החליטו מארגני ההשבעה לנקוט באמצעי זהירות נוסף מאלה שבהם נעשה שימוש בעבר – להתקין מחסום שליטה בהמונים בגובה 2.1 מטרים סביב האזור על מנת למנוע הפרעות בזמן ההשבעה, שבוע לפני ההשבעה הודיעה Airbnb כי ההזמנות של אנשים שהשכירו דירה באזור הבירה יבוטלו, וזאת על מנת לנקוט אמצעי בטיחות שימנע אירוע נוסף כמו שהיה בקפיטול.
הנשיא היוצא דונלד טראמפ עזב את הבירה שעות לפני ההשבעה ועבר לביתו באתר הנופש מאר-א-לאגו שבפלורידה. סגנו של טראמפ מייק פנס, לעומת זאת, השתתף בהשבעה. עוד נכחו בטקס ההשבעה הנשיא לשעבר (והאדם שתחתיו היה ביידן סגן הנשיא) ברק אובמה ואשתו מישל, הנשיא לשעבר ג'ורג' בוש הבן ואשתו לורה, הנשיא לשעבר ביל קלינטון ואשתו הילרי. נעדרו מההשבעה הנשיא לשעבר ג'ימי קרטר (בן 96) ואשתו, רוזלין (בת 93) שעל פי הצהרתם לא יכלו להגיע, כיוון שקרטר לא מסוגל לנסוע.
ביצועים אומנותיים
בטקס ביצעה ג'ניפר לופז את שיר העם האמריקאי המפורסם "This Land Is Your Land" ובתוך כך קראה בהתרגשות בספרדית: "מדינה אחת תחת אלוהים, עם חירות וצדק לכולם!" המשוררת הצעירה אמנדה גורמן קראה את שירה שנכתב עבור ההשבעה, "The Hill We Climb".
אוקסצילין
אוקסצילין (Oxacillin) היא תרופה אנטיביוטית ממשפחת הפניצילין. התרופה משמשת לטיפול בזיהומים סטפילוקוקליים וניתנת בעירוי תוך-ורידי או בזריקה תוך-שרירית.
אוקסצילין מסווגת כאיזוקסזוליל פניצילין, סוג של פניצילין עמיד לפניצילינאז, עם פעילות נגד נקדים גראם חיוביים המפרישים פניצילינאז.
שימושים קליניים
אוקסצילין משמשת לטיפול בזיהומים מזני Staphylococcus רגישים למתיצילין. היא פעילה גם נגד זני Streptococcus רגישים לפניצילין ונקדים גראם-חיוביים אל-אווירניים שונים, אולם בזיהומים מנקדים גראם-חיוביים שאינם סטפילוקוקליים, בנזילפניצילין עדיפה עליה.
התרופה ניתנת למבוגרים במינון של 6–12 גרם ביום על פני 4–6 מנות, ולילדים במינון 100–200 מ"ג לק"ג גוף ליום.
בנוסף, התרופה משמשת להגדרת עמידותם של זנים סטפילוקוקליים לפניצילינים, למשל MRSA, במקום מתיצילין.
מנגנון פעולה
מנגנון הפעולה של אוקסצילין, כמו גם של יתר הפניצילינים, נובע מעיכוב האנזים טרנספפטידאז על ידי הטבעת הבטא לקטמית. תפקידו של אנזים זה, שגם משמש חלבון קושר פניצילין (PBP), הוא לקשר בין יחידות הפפטידוגליקן הבונות את דופן התא החיידקי ומייצבות אותה. עיכוב בניית הדופן חושף את התא החיידקי ללחצים אוסמוטיים, ולבסוף לפירוקו.
עמידות התרופה לפניצילינאז, אשר מוקנית לה מן השייר הצדדי שלה, שמונע את הקישור לאנזים זה, מאפשרת את פעילותה נגד חיידקי Staphylococcus, שברובם מייצרים פניצילינאז ועמידים לפניצילינים טבעיים.
פרמקוקינטיקה
הספיגה של אוקסצילין במתן פומי אינה גבוהה, ועומדת על כ-33%, כאשר מזון מפחית את ספיגת התרופה. דרך המתן של התרופה היא על פי רוב תוך-ורידית. היא ניתנת כמלח נתרן, ובדם היא קשורה בשיעור של מעל 90% לחלבוני הפלזמה. כ-50% מן התרופה עוברים מטבוליזם כבדי. התרופה מופרשת בעיקר למרה, אך בשיעור של פחות מ-20% גם בכליה. זמן מחצית החיים של התרופה הוא 50–80 דקות.
תופעות לוואי
כבכל פניצילין, אלרגיה לאוקסצילין היא תופעת לוואי נפוצה, אשר טווח הביטוי שלה נע בין פריחה לאנפילקסיס. בהשוואה לפניצילינים אחרים העמידים לפניצילינאז, אוקסצילין גורמת יותר לעלייה באנזימי כבד ולפריחה. תופעות לוואי נוספות המשותפות למשפחת הפניצילין כוללות היפוקלמיה, דלקת כליות אינטרסטיציאלית, נויטרופניה, דלקת מעי מקלוסטרידיואידס דיפיצילה, אנמיה המוליטית, מחלת הנסיוב הזר ופרכוסים.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–קוסובו
יחסי איחוד האמירויות הערביות–קוסובו הם היחסים הדיפלומטיים בין איחוד האמירויות הערביות לבין רפובליקת קוסובו.
מלחמת קוסובו
בשנת 1998, עם הסלמת המלחמה בין צבא שחרור קוסובו ומדינות נאט"ו לבין סרביה, איחוד האמירויות הערביות שלחה סיוע הומניטרי רחב ידיים לקוסובו באמצעות הארגון הבינלאומי, הצלב האדום. בשנת 1999, איחוד האמירויות הייתה למדינות הראשונות שאינן חברות בארגון הנאט"ו אשר תמכו בלחימה נגד סרביה מצד מדינות הנאט"ו. איחוד האמירויות נחשבת למדינה הערבית היחידה שהציעה סיוע הומניטרי לכוח קוסובו. הסיוע האמירטי לקוסובו נחשב לסיוע ההומניטרי הגדול ביותר של איחוד האמירויות למדינות העולם והוא הסתכם ב-125 מיליון דירהם אמירטי.
לאחר המלחמה
איחוד האמירויות הכירה בעצמאותה של קוסובו ב-14 באוקטובר 2008.
פרדיננד מקסימיליאן ברוקוף
פרדיננד מקסימיליאן ברוקוף (בצ'כית: Ferdinand Maxmilián Brokoff; 1688, אוסטי נד לבם – 1731, פראג) היה פסל צ'כי של תקופת הבארוק.
ביוגרפיה
פרדיננד מקסימיליאן ברוקוף בן למשפחה של פסלים.
יצר פסלים בגשר קארל, ביניהם פסלי ברברה הקדושה, מרגרט מסקוטלנד, ואליזבת מתורינגיה בעבודה משותפת עם אביו: יאן ברוקוף ואחיו  מיכל יאן יוסף ברוקוף.
סביב שנת 1714 החל בעבודה עם יוהאן ברנהרד פישר פון ארלך ועבר לווינה, בו זמנית המשיך ליצור עבור פראג.
בהמשך חיו התרכז בעיצוב פסלים כאשר הביצוע בפועל בוצע על ידי עוזרים, עד לפטירתו בפראג.
אבן אל-סיד אל-בטליוסי
תולדות חייו
נולד בשנת 444 להג'רה בבדחוס והתחנך כמלומד, בעיקר בבלשנות. כאשר נכבשה עירו על ידי המוראביטון ב-1094 נמלט לטרואל שבטאיפת אלבראקין, שם התמנה ללבלרו של השליט. הוא נאלץ לעבור גם משם ונדד לטולדו, סרגוסה ולבסוף הגיע לוולנסיה. בסרגוסה, לפני שנת 1110 נפגש עם הפילוסוף אבן באג'ה ודן עמו על תפקיד הלוגיקה בדקדוק.
אלטרה
אלטרה (באנגלית: Altera Corporation, NASDAQ: ALTR) היא יצרן אמריקאי של רכיבי PLD, מעגלים מודפסים המאפשרים עריכה דינמית (reconfigurable).
ה-PLD הראשון שוחרר ב-1984. המוצרים העיקריים של אלטרה הם Nios II, Stratix, הסדרות Arria ו- Cyclone של FPGA, סדרת MAX של CPLD, Quartus II ו-Enpirion PowerSoC DC-DC.
ביוני 2015 הודיעה אלטרה כי ישנה הסכמה עקרונית עם כוונת אינטל לרכוש אותה בכ-16.7 מיליארד דולר במזומן. בחודש דצמבר באותה השנה, הושלמה הרכישה.
קאמלופס
קאמלופס (באנגלית: Kamloops) היא עיר בפרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה. קאמלופס שוכנת במקום בו נפגשים הענף הצפוני והענף הדרומי של נהר תומפסון, מעט לפני שהוא נשפך אל אגם קאמלופס, בדרום קולומביה הבריטית. בעיר מתגוררים 90,280 תושבים (נכון ל-2016), ובמטרופולין שלה מתגוררים 103,811 תושבים (נכון ל-2011).
היסטוריה
האירופאים הראשונים הגיעו לאזור ב-1811 וכעבור שנה הוקם שם מוצב לסחר בפרווה של חברת הפרווה הפסיפית (Pacific Fur Company). המוצב נשא את השם פורט קאמקלופס (Fort Cumcloups, מילולית: "מבצר קאמקלופס") שהיה ככל הנראה עיוות של השם בשפת שוופם של המקום. כעבור עשור חברת מפרץ הדסון השתלטה על חברות הפרווה באזור ושם המוצב שונה לפורט תומפסון, אך בשלב מסוים הוא שונה לפורט קאמלופס. במהלך השנים היחסים עם הילידים היו מתוחים למדי אך המתיישבים הלבנים הגיעו אתם להסכמות במחצית השנייה של המאה ה-19.
בהמשך המאה ה-19 נוצרה התיישבות בקרבת המוצב שאוכלוסייתה גדלה בעקבות הבהלה לזהב באזור בשנות ה-60 של המאה ובניית מסילת הרכבת באזור בשנות ה-80 של המאה. ב-1893 קאמלופס קיבלה מעמד רשמי של עיר.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 קאמלופס קלטה מהגרים רבים ממוצא הודי, בעיקר מאזור פנג'אב.
חינוך
בעיר נמצאת אוניברסיטת תומפסון ריברס, שיש לה קמפוסי משנה במספר עיירות מסביב לקאמלופס.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה קאמלופס, שנמצא במרחק של כ-10 קילומטרים צפון-מערבית לעיר ומציע טיסות למספר יעדים מרכזיים בקולומביה הבריטית.
העיר נמצאת על מסלול הכביש הטרנס-קנדי.
מייקל לוין
ביוגרפיה
לוין נולד ב-17 בפברואר 1984 בפנסילבניה שבארצות הברית. סבו וסבתו מצד אמו היו ניצולי השואה. לוין פיתח דעות ציוניות כבר בגיל צעיר והדריך ילדים ונוער יהודיים במחנות קיץ יהודיים רבים בנעוריו.
לוין עלה לישראל בגפו בגיל 19, בשנת 2003, לוין היה מוטרד מכך שהוא לא מקבל צו ראשון והחליט להגיע ללשכת הגיוס, כשנאמר לו שאין באפשרותו להיכנס ללא מסמכים, החליט לוין לטפס על הבניין ולהיכנס דרך החלון היחיד בבניין שהיה פתוח על מנת להתחיל בהליך הגיוס. באוגוסט 2004 התגייס לחטיבת הצנחנים.
בקיץ 2006 כשפרצה מלחמת לבנון השנייה, היה לוין בחופשה אצל משפחתו בפנסילבניה. לוין חזר מיד לישראל ונהרג ביום הראשון שבו נכנס ללבנון, ב-1 באוגוסט 2006 בעיירה עייתא א-שעב, כאשר כוחו נקלע למארב של אנשי חזבאללה.
אלפים רבים של אנשים ששמעו על כך שלוין היה חייל בודד הגיעו להלווייתו. על פי בקשתו נקבר בהר הרצל.
על שמו קרוי המרכז לחיילים בודדים אשר מסייע לחיילים בודדים בצה"ל בעת שירותם. קברו של לוין בהר הרצל הפך ברבות השנים למקום עלייה לרגל של קבוצות נוער וצעירים יהודים מרחבי העולם.
אוגה (מחזה)
אוגַה (מיוונית: Αὐγή, מילולית : אור שמש) הוא שמה של טרגדיה יוונית מאת אוריפידס. שם המחזה ניתן על שם הדמות הראשית אוגה, בתו של אלוס.
אף על פי שגרסתו המקורית של המחזה אבדה, ידועים קווי עלילתו במספר גרסאות:
שרון אולדס
שרון אולדס (באנגלית: Sharon Olds; נולדה ב-19 בנובמבר 1942) היא משוררת וסופרת אמריקאית, זוכת פרס פוליצר לשנת 2013 על ספרה "קפיצת האייל", ובפרסים רבים נוספים. אולדס מלמדת כתיבה יוצרת באוניברסיטת ניו יורק.
ילדות
שרון אולדס נולדה בסן פרנסיסקו ב-19 בנובמבר 1942. היא גדלה במשפחה קלוויניסיטית, אך הגדירה את עצמה כאתאיסטית כבר בגיל 15. שרון אולדס למדה בחטיבת ביניים ובתיכון בבית הספר דנה הול, ומשורריה האהובים כללו את שייקספיר ואמילי דיקינסון.
חוקרת שירה
לאחר שקיבלה את הדוקטורט עמדה על המדרגות של האוניברסיטה ונשבעה לאל פגאני כלשהו או לרצון החופשי שתוותר על כל מה שלמדה אם רק תוכל לכתוב באופן שלה, ולעסוק בשירים שלה.
יוצרת
בפעם הראשונה שניסתה לפרסם את עבודתה, עורך כתב העת שניסתה לפרסם בו כתב לה שנושאים המתאימים לשירה קשורים לגברים, שילדיה אינם משהו שאפשר לכתוב עליהם שירים ושכדאי לה לפרסם את כתביה במגזין הנשים לבית. בגיל 37 פרסמה את ספרה הראשון לשירה, "השטן אומר", ב-1980. ספר זה מדבר על חיי המין המוקדמים שלה ועל משפחתה.
אולדס ובעלה התחתנו ב-1967 והתגרשו אחרי כ-30 שנות נישואין. 15 שנה לאחר מכן, אולדס פרסמה ספר שירים המדבר על הפרידה, "קפיצת האייל."
רשימת ספרים מלאה מהאתר של האקדמיה האמריקאית למשוררים.
בעברית, ספרה היחיד שיצא לאור הוא קובץ שירים מספריה, בשם "קרקעית חיינו", בהוצאת אפיק והליקון, בתרגום לעברית של שירה סתיו.
מוטיבים בספריה
ספריה של אולדס מתמקדים בילדותה, במיניות שלה, בבעלה ובילדיה. ספרה "האב" שנכתב ב-1992 מתמקד בילדות עם אב אלכוהוליסט ומאבקה לאהוב אותו ולסלוח לו.
מבקריה הללו את שיריה, את השפה ואת העוצמה שלהם ועל כך שהיא לא נרתעה מלבדוק את הקשר בין ניצול מיני ודיכוי פוליטי.
אולדס כתבה על הרגע שבו אמה התנצלה על התעללות שהיא, הבת, חוותה בילדותה. היא תיארה את הרגע הזה בשיריה, כרגע בו השמיים נשברו כמו חלון, שמשהו נכנס או יוצא ממנו. בנוסף, אולדס כתבה על שמחת הלידה, שמחת הנקת תינוק ורחצתו, ואהבה. היא כתבה על נישואין ועל פגיעה במערכת יחסים. כתיבתה של אולדס נחשבת "כתיבה כווידוי" (Confessional writing), אך היא עצמה נמנעת מהגדרה זו.
ביקורת
חלק ממבקריה טוענים כי שיריה נרקיסיסטיים, לעומת זאת אחרים אומרים כי שילוב של עולמה הפרטי עם אירועים עולמיים מראה כמה אישית עבודתה וכמה היא נוגעת לכולם. אחרים טוענים כי היא כותבת לא פמיניסטית הפוגמת ברעיון הכתיבה כווידוי.
ביקורת בישראל
בעיתון "הארץ" פורסמה רשימת ביקורת של יותם ראובני על קובץ שיריה של אולדס - "קרקעית חיינו". ראובני טען בכתבה כי: "אולדס היא אשפית של מילים שאינה נרתעת מעיסוק בחשוף מכל."
פעילות פוליטית
אולדס התפרסמה בשנת 2005 לאחר שדחתה בקשה של לורה בוש, רעייתו של ג'ורג בוש הבן, להשתתף בפסטיבל הספרים הלאומי. היא פרסמה מכתב בעיתון The Nation הדוחה את הבקשה, בנימוק שהיא לא מסכימה עם ההחלטה לפלוש לעיראק, ושהיא חושבת שהחלטה זו נעשתה בדרך לא דמוקרטית.
חיים אישיים
נכון ל-2012, שרון אולדס מבלה מחצית מזמנה בבקתה בניו המפשייר ומחצית מזמנה בדירה בניו יורק. אולדס מלמדת כתיבה יוצרת באוניברסיטת ניו יורק. בנוסף לכך, היא מטיילת, כותבת, והקימה מספר תוכניות שיקומיות בבתי כלא ובתי חולים, כולל תוכנית לחיילים משוחררים שלחמו בעיראק ואפגניסטן.
היא נוהגת בכתיבתה כאדם פרטי, ואינה מזכירה את שמות בני משפחתה בשיריה.
בקונסנטקיראי
בקונסנטקיראי (בהונגרית: Bakonyszentkirály) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בבקונסנטקיראי מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 919 ובשנת 2020 רק 834 תושבים.
בשנת 1926 התאחד הכפר עם כפר קטן בשם מגיארסנטקיראל (Magyarszentkirály).
יהודי בקונסנטקיראי
בבקונסנטקיראי חיו יהודים בתקופות זמן שונות ובמקום קיים בית קברות יהודי. ישנו תיעוד של יהודים ילידי הכפר שנרצחו בשואה.
מריט רולן
מריט רולן (באנגלית: Merritt Ruhlen; 10 במאי 1944 – 29 בינואר 2021) היה בלשן אמריקאי, שעבד על מיון שפות ועל מה שניתן ללמוד ממנו על מקורותיהם והתפתחותם של האדם המודרני. עבודתו של רולן, כמו גם של אחרים, נחשבת כחורגת מהזרם המרכזי בבלשנות ההיסטורית. רולן היה התומך העיקרי והמגן של גישתו של ג'וזף גרינברג למיון שפות.
ביוגרפיה
רולן נולד בשם פרנק מריט רולן ב-1944, למד באוניברסיטת רייס, באוניברסיטת פריז, באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ובאוניברסיטת בוקרשט. הוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-1973 מאוניברסיטת סטנפורד, בהגשת דיסרטציה על ניתוח גנרטיבי של המורפולוגיה ברומנית. לאחר מכן עבד רולן מספר שנים כעוזר מחקר ב"פרויקט האוניברסלים" בסטנפורד, בניהולם של ג'וזף גרינברג וצ'ארלס פרגוסון.
ספריו
רולן חיבר כמה ספרים העוסקים בשפות העולם ובמיונן.
גישה רב-תחומית
רולן עמד בחזית הניסיונות למצוא התאמה בין תוצאות המחקר הבלשני ההיסטורי ובין המדעים האחרים החוקרים את האדם, כמו גנטיקה וארכאולוגיה. בכיוון זה הוא עבד רבות עם הגנטיקאי לואיג'י לוקה קוואלי-ספורצה במשך שלושה עשורים ועם הארכאולוג קולין רנפרו במשך שני עשורים.
שיטות טקסונומיות
עיקר הביקורת על עבודתו של רולן מתמקדת בהגנתו על שיטת מיון השפות של ג'וזף גרינברג, ששמה "השוואה המונית" או "השוואה רב-צדדית". השיטה כוללת השוואה בין נקודות מסוימות במורפולוגיה ובאוצר המילים הבסיסי של השפות הנחקרות, חיפוש קשרים בצלילים ובמשמעות, וגיבוש השערת מיון השפות על בסיס אלה. רולן טען כי מיון כזה הוא הצעד הראשון בשיטת הבלשנות המשווה, וכי ניתן לבצע את הפעולות האחרות של הבלשנות ההיסטורית – ובייחוד מציאת קשרי הצלילים ושחזור הפרוטו-שפה – רק לאחר שהשערת המיון נקבעה.
בעוד שהַנְס היינריך הוק, למשל, טוען כי רק שחזור לשוני מוכיח זיקה גנטית, וכי המשפחות ההודו-אירופית, האוּרלית, הדרווידית, האוסטרונזית, בנטו והיוטו-אצטקית הוכחו כולן על ידי שחזורים מוצלחים, לעומתו רולן חלק על כך: "ועם זאת, כל המשפחות הללו התקבלו בידי כל כמשפחות תקפות, לפני שמישהו כלל חשב לנסות לשחזר את הפרוטו-שפות. כדוגמה מביא רולן את ברתולד דלברוק (1842–1922), שטען כי המשפחה ההודו-אירופית הוּכחה עוד בימיו של הפילולוג הגרמני פרנץ בּוֹפּ, בתחילת המאה התשע-עשרה; הבסיס להוכחה זו היה "הצלבת מילים וצורות בעלות משמעות דומה". עם זאת, טענתו של רולן הופרכה על ידי ביל פּוֹזֵר ולַיְיל קמפבל.
המאקרו-משפחה "אַמֵרינְד"
הדעה הרווחת בדבר מיון השפות בחצי הכדור המערבי היא שישנן משפחות שפות רבות באמריקה וכי חסרות ראיות קונקרטיות לזיקה גנטית. ג'וזף גרינברג פרסם את ההיפותזה המנוגדת, משפחת שפות "אַמֵרינְד" (Amerind) ב-1987 באחד מספריו החשובים, "השפה ביבשת אמריקה" (Language in the Americas). על פי ההשערה Amerind, כל שפות של צפון ודרום אמריקה, למעט שתי משפחות-השפות נָה-דֶנֶה ואסקימו-אָלֵאוּט, שייכות למאקרו-משפחה אחת. היפותזה זו הייתה אחת השנויות ביותר במחלוקת מאת גרינברג. רולן פרסם מאמרים של מחקרים התומכים בה ועדכן אותה בין השנים 1994–2007.
רולן הדגיש את החשיבות של תופעת האבלאוט המשולשת של התנועות i / u / a לסימון המין הדקדוקי זכר / נקבה / נייטרלי, בצורות כמו t'ina "בן" / t'una "בת" / t'ana (מילה נייטרלית לבן/בת), וכן של הדמיון בכינויי הגוף בשפות אמריקה השונות, בתבנית na "אני" / ma (גוף שני), שצוין לראשונה על ידי אלפרדו טרומבטי ב-1905. יש בלשנים שייחסו דפוס זה בכינויי הגוף לסיבות פילוגנטיות אחרות. רולן הפנה לראשיתו של הוויכוח הזה, ומביא ציטוט ממכתב אישי מאת הבלשן אדוארד ספיר לאנתרופולוג אלפרד קרובר מ-1918: "אם נרד לשורש הדבר, איך לעזאזל אתה מתכוון להסביר את ה-n "אני" האמריקאי הכללי אם לא באופן גנטי? זה מטריד, אני יודע, אבל אחרי הכול, (עוד) שמרנות בלתי-מחויבת היא רק התחמקות, לא? עוד צפויות לנו הַפְשָטוֹת גדולות."
דעותיהם של גרינברג ושל רולן על שפות יבשת אמריקה לא התקבלו בקרב הרוב המכריע של הבלשנים העובדים על שפות אלה.
קוסונדה כשפה הודו-פסיפית
וייטהאוס, רולן ואחרים הגיעו למסקנה כי שפת קוּסוּנְדָה בנפאל שייכת למשפחת-העל המוּצַעַת של השפות ה"הודו-פסיפיות" ולא לקבוצת השפות הטיבטו-בורמיות או כשפה מבודדת (יחידה במשפחתה). הם מביאים כעדויות לכך:
הטבלה הבאה מציגה את הדמיון בין מערכות הכינויים של מספר שפות אשר נטען כי הן שייכות למשפחה ההודו-פסיפית. ההתנגדויות הבאות הועלו להצעה הטנטטיבית הזו:
יֵנִיסֵיי – נָה-דֶנֶה
לדברי רולן, ממצאים בלשניים מצביעים על כך ששפות יֵנִיסֵיי, המדוברות במרכז סיביר באזור נהר יניסיי, קשורות באופן הדוק ביותר לשפות נָה-דֶנֶה במערב אמריקה הצפונית (כולל שפת חאידה במערב קנדה, בהסכמה עם אדוארד ספיר). ההיפותזה הזו נתמכת במחקרים נפרדים של היינריך ק' וֶרְנֶר ושל אדוארד ג' וַגְ'דָה (אך וג'דה דוחה את חברותה של שפת חאידה במשפחת שפות נָה-דֶנֶה). משמעות הדבר היא שמשפחת נָה-דֶנֶה מייצגת גל הגירה ספציפי של עמים מאסיה לעולם החדש, שהתרחש בין גל ההגירה של דוברי שפת פרוטו-אמרינד המשוערת, המוערכת לפני כ-13,000 שנה, לבין גל הגירה של דוברי אסקימו-אלאוט לפני כ-5,000 שנה. במקומות אחרים, רולן טען לקיומה של משפחת שפות בשם "דֶנֶה–קווקז".
ההיפותזה לשפה פרוטו-אנושית (פרוטו-ספיינס)
בשאלת קיומן של שפה פרוטו-אנושית (Proto-Sapiens) ושל אטימולוגיות כלל-עולמיות, מרבית הבלשנים ההיסטוריים דוחים את הנחותיו ואת המתודולוגיה של רולן,  וקובעים כי אי אפשר לשחזר שפה שדוברה לפני 30,000 שנה או יותר (ואף ייתכן שלפני מעל 100,000 שנה). רולן הגיב כי הוא (ואיתו בנגטסון) מעולם לא טען כי שחזר את השפה הפרוטו-אנושית, אלא פשוט ציין כי עדיין ניתן למצוא עקבות של מילים עתיקות מאוד (רפלקסים) בשפות העולם: "לכל אטימולוגיה [כלל-עולמית] ... אנו מציגים גלוסה פונטית וסמנטית, ואחריו דוגמאות ממשפחות שפות שונות. ... איננו עוסקים כאן בשחזור; הגלוסות [הסמנטיות והפונטיות] האלה נועדו אך ורק כדי לתאר את התכונות של המשמעות ושל הצורה הפונולוגית של כל שורש באופן הכוללני ביותר. עבודת שחזור עתידית ללא ספק תגלה מקרים שבהם המשמעות או הצורה הנפוצה ביותר לא הייתה מקורית."
רולן טען גם כי מגבלת הזמן שהניחו בלשנים רבים – כלומר מה מספר השנים שמעבר לו לא ניתן להשתמש בבלשנות ההיסטורית המשווה, המוגדר בידי חלקם כ-6,000 עד 8,000 שנה אחורה – אינה קיימת, וכי משפחת שפות עתיקה כמו האפרו-אסיאתית (המקובלת כיום על כלל הבלשנים), וודאי גם המשפחה "היורו-אסיאתית" הקדומה עוד יותר (שקיומהּ שנוי במחלוקת) מראות שהשימוש בשיטה המשווה יכול להגיע לעבר רחוק יותר מכפי שרוב הבלשנים מקבלים כיום.
לירון שפר
לירון שפר (נולד ב-12 במרץ 1978) הוא מפיק מוזיקלי ישראלי ומעצב סאונד, מטכנאי ההקלטות הוותיקים בישראל.
ביוגרפיה
לירון שפר נולד וגדל ברעננה. בעקבות אהבתו למוזיקה בגיל הצעיר, החל ללמוד סאונד, טכנאות אולפן והפקה מוזיקלית בגיל 15 בבית הספר לסאונד של יואב גרא. מורו היה ראובן שפירא, מחלוצי הסאונד במוזיקה הישראלית.
במהלך לימודיו החל לעבוד בתחום, תחילה בדיבוב והאלבום הראשון שהקליט היה אלבומה של הזמרת ורדינה כהן, "מי אמר ש..." אחותו של יזהר כהן. במקביל, ב-1993 החל לעבוד באולפני זזה בתל אביב שהפך לאחד האולפנים המוכרים בישראל והיה למנהל הצוות הטכני באולפן וטכנאי הבית במשך 17 שנים.
במהלך השנים שפר הקליט והפיק את ולצד אמנים כמו: עידן רייכל, רמי קליינשטיין, ריטה, כוורת, יוסי בנאי, לואי להב, גידי גוב, מוש בן ארי, מוקי, שב"ק ס', יוסי פיין, משינה, אחינועם ניני, ריקי גל, קרן פלס, דניאל סלומון, הדג נחש, לירן דנינו, דני בסן, מאיה בוסיקלה,OSOG, Useless ID ויוסי סאסי וכן את פסקול הסרט "צומת וולקן".
שירים שהפכו ללהיטים בהם לקח חלק, כוללים בין היתר את "ילד של אבא" של מוקי, "העיקר זה הרומנטיקה" של גידי גוב (מתוך האלבום "ריקוד ירח"), "רבות הדרכים" של דניאל סלומון ודנה עדיני, "יו יה" של כוורת (מתוך מופע האיחוד 'כוורת בפארק'), "לאלף נמר" של ריטה, "הנה באתי הביתה" של דנה ברגר ואיתי פרל. שפר היה מהנדס הסאונד המוביל בשניים מאלבומי ההופעות המצליחים ביותר במוזיקה הישראלית: "כוורת בפארק" (מופע האיחוד של להקת כוורת ב-1998) ו"ריטה רמי - המופע המשותף" - האלבום מכר 90 אלף עותקים בתוך כ-8 חודשים והמשיך ומכר למעלה מ-150,000 עותקים וזכה באלבום פלטינה משולשת.
ב-2014 הקים לירון שפר יחד עם המפיק המוזיקלי והמוזיקאי פילוני (דני קרק) והמוזיקאי עמית שגיא את אולפני Jaffa Sound Arts ביפו העתיקה. בעקבות עבודתו הפך למרצה לסאונד והפקה מוזיקלית בבתי הספר "רימון", "המכללה למנהל" ו-"מכללת BPM".
שפר מתגורר בתל אביב-יפו, עם אשתו מיכל  ולהם שני ילדים.
מיכאל גולדמן-גלעד
מיכאל (מיקי) גולדמן-גלעד (נולד ב-26 ביולי 1925 בקטוביץ) הוא ניצול שואה, מקציני המשטרה שניהלו את חקירתו של אדולף אייכמן לאחר לכידתו. סיפורו האישי היווה השראה לסרט "המכה ה-81". הוא נבחר להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה'תשע"א, 2011.
בתקופת השואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח גולדמן-גלעד עם הוריו, אחיו ואחותו בת השמונה לעיר פשמישל, משם גורש למחנה שבניה. בנובמבר 1943 גורש לאושוויץ ונשלח למחנה בירקנאו. לאחר כחודש וחצי הועבר למחנה בּונה-מונוביץ (אושוויץ III) שם עבד במפעלי אי גה פארבן עד לפינוי המחנה בינואר 1945. גולדמן-גלעד הוצא בצעדת המוות, הצליח לברוח ממנה, והסתתר אצל משפחה פולנית, חסידי אומות העולם, עד השחרור. בפברואר 1945 התנדב לצבא האדום ונפצע בקרב.
לאחר השואה
בספטמבר 1945 הגיע למחנה העקורים פוקינג שבגרמניה, ובמאי 1947 עלה על אניית המעפילים "התקווה", שהפליגה ארצה. האונייה נתפסה בלב ים על ידי הבריטים, והוא גורש עם יתר העולים למחנות המעצר בקפריסין, שם שהה כשנה וחצי במחנה הסגר. לאחר קום המדינה עלה ארצה, התגורר בתל אביב והתגייס למשטרה.
משפט אייכמן
בשנת 1960, לאחר לכידתו של אדולף אייכמן, צורף גולדמן-גלעד כקצין חקירות ללשכה 06 – יחידה מיוחדת שהוקמה לשם ניהול החקירה. הוא היה עוזרו האישי של גדעון האוזנר, היועץ המשפטי לממשלה, שעמד בראש התביעה.
במהלך משפט אייכמן נחשף מעט מעברו של גולדמן כנער בזמן השואה, כאשר תושב גטו פשמישל, רופא השיניים ד"ר בוז'מינסקי (לשעבר דיאמנט), סיפר בעדותו שראה נער שהוכה 80 מלקות על ידי פרנץ שוומברגר, מפקד הגטו מטעם הס"ס. כאשר נשאל על ידי האוזנר אם הוא רואה באולם בית המשפט את הנער שהוכה, ענה בוז'מינסקי: "זהו קצין המשטרה שיושב לידך" והצביע על גולדמן. שם הסרט "המכה ה-81" לקוח מעדותו זו, באשר המכה השמונים ואחת באה, לדבריו, כתוצאה מההתעלמות שהייתה בארץ לסיפורי הניצולים.
בסרטו של נועם זיו "תנור" שהוקרן בפסטיבל אפוס 2020 במוזיאון תל אביב לאמנות, מיכאל גולדמן הוא אחד מגיבורי הסרט שעוסק במשפט אייכמן.
גולדמן נכח בהוצאתו להורג של אייכמן בכלא רמלה, ויחד עם אריה ניר פיזר את אפרו מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל. בשנת 1987 עצרה משטרת ארגנטינה את שוומברגר ולאחר מכן הסגירה אותו לשלטונות גרמניה.
המשך חייו
בשנת 1963 עזב גולדמן-גלעד את המשטרה. הוא נשלח פעמיים כשליח מטעם הסוכנות היהודית לאמריקה הלטינית. עם שובו ארצה שימש ראש המינהל המרכזי לשליחות בהנהלת הסוכנות היהודית עד לפרישתו בשנת 1995. כיום הוא חבר מועצת יד ושם, חבר הוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם וחבר בדירקטוריון של מוסד ביאליק.
נבחר להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות התשע"א, 2011.
חיים אישיים
מיכאל נשוי לאוה והוא אב לחמישה ילדים, ביניהם התסריטאי והסופר טל גלעד.
לקריאה נוספת
מיכאל גולדמן גלעד, מי באש ומי במים - מיומנו של שריד השואה, הוצאת משכל, 2011
אויגן פון קהלר
אויגן פון קהלר (במקור קוהן (כהן), בגרמנית: Eugen von Kahler; 6 בינואר 1882 – 13 בדצמבר 1911) היה צייר, גרפיקאי ומשורר דובר גרמנית, ממוצא יהודי. עבודתו מיוחסת לאקספרסיוניזם.
ביוגרפיה ועבודה
אויגן קהלר, שמשפחתו התעשייתית העשירה שינתה את שמה מקאהן לקהלר בשנת 1894. אויגן למד אצל היינריך קניר בין 1901 ל-1905 ואצל פרנץ פון שטוק באקדמיה לאמנות במינכן. סטודנטים עמיתים היו רודולף לוי והנס פורמן. הוא גם קיבל שיעורים פרטיים מהוגו פון הברמן. קהלר סבל משחפת מאז שנת 1900, מה שגרם לשהות שונות בבתי הבראה.
באביב 1907 עבר קהלר קורסים בציור עירום בבית ספר פרטי לציור בפריז וביקר במוזיאונים בעיר כמו הלובר. בבית הקפה דו דום פגש אמנים כמו פרידריך אהלרס-הסטרמן, אוסקר מול, ז'ול פסקין, אליזבת אפשטיין וסוניה טרק והשתתף בתערוכות בסלון ד'אוטומן ובסלון האינדיפנדנטים.
בגלל מחלת הריאות שלו, הוא שהה באקלים החם של מצרים מאמצע ינואר ועד סוף מרץ 1908. בתחילת דצמבר 1909 ערך את נסיעתו הראשונה לתוניס ולאלג'יר, שנמשכה עד לאביב 1910. הטיולים עוררו בו השראה לנושאים אוריינטליים.
ממאי עד סוף אוגוסט 1910 שהה אויגן קהלר בלונדון; בספטמבר חזר להתגורר במינכן, והציג כמה עבודות בתערוכה. ב־8 באוגוסט 1911 אביו קיבל תואר אבירות בזכות שירותיו בתחומי התרבות והכלכלה בבוהמיה, וכל בני המשפחה קיבלו תואר אביר. באוקטובר, נערכה תערוכת היחיד הראשונה של קהלר התקיימה בגלריה המודרנית של היינריך תנהאוזר במינכן.
ב־13 בדצמבר 1911 נכנע אויגן פון קהלר, היה בן פחות מגיל שלושים שנה, למחלתו הקשה ונקבר בבית העלמין היהודי בפראג.
כמה ימים לאחר מותו של קהלר, ב־18 בדצמבר 1911, נפתחה במינכן התערוכה הראשונה של קבוצת האמנים "דר בלאוה רייטר" (הרוכב הכחול) בה הוצגו שתי עבודותיו של קהלר לאחר מותו.
וסילי קנדינסקי כתב הספד על עמיתו שנפטר מוקדם, שהודפס באלמנך "דר בלאוה רייטר" במאי 1912, יחד עם שתי רפרודוקציות של תמונות האמן.
אלסנדרו פארנזה, דוכס פארמה
אָלֵסַנְדְּרוֹ פָארְנֶזֵה, דּוּכַּס פַּארְמָה (באיטלקית: Alessandro Farnese, בספרדית: Alejandro Farnesio; 27 באוגוסט 1545 – 3 בדצמבר 1592) היה אציל איטלקי וגנרל בצבא ספרד ההבסבורגית. בין השנים 1586–1592 שירת בתפקיד מושל ארצות השפלה ההבסבורגיות תחת פליפה השני, מלך ספרד ונאבק נגד התקוממות הולנדית פרוטסטנטית בארצות השפלה שהיוותה חלק מהשלבים המוקדמים של מלחמת שמונים השנה. לאלסנדרו היה תפקיד חשוב במהלך ההתערבות הספרדית הפרו-קתולית במלחמות הדת בצרפת.
ביוגרפיה
משפחת הקונדוטיירי (ראשי אגודות של שכירי חרב) אליה נולד אלסנדרו פארנזה השיגה את מעמדה הגבוה במאה ה-15 בשירות מדינת האפיפיור, וכן באמצעות מנהג לכרות נישואין מועילים פוליטית. בשנת 1534, בן למשפחת פארנזה, פאולוס השלישי, נבחר לאפיפיור (מאוחר יותר נראה אלסנדרו איתו בדיוקן "פאולוס השלישי ונכדיו אלסאנדרו ואוטאביו פארנזה"). נכדו של פאולוס, אוטביו (דוכס פארמה בין השנים 1547 ל-1586), התחתן עם מרגרט, בתו הלא-לגיטימית של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה; ומאיחוד זה נולדו תאומים, רק אחד מהם, אלסנדרו, שרד.
שנותיו הראשונות
שושלת אמו ומריבות אביו עם הקיסר קבעו את גורלו של אלסנדרו. עוד כשהיה ילד, הוא נשלח לחצרו של פליפה השני, מלך ספרד, בן למשפחת הבסבורג, כבן ערובה לנאמנותו של הדוכס אוטביו לבית הבסבורג. פליפה היה אז בבריסל, ארצות השפלה ההבסבורגיות, ואלסנדרו שהה שם בין השנים 1556 ל-1559, והתוודע לאישים שהיו מאוחר יותר בעלי תפקידים עיקריים בסכסוך הדתי והפוליטי שעמד לפרוץ בארצות השפלה. בשנת 1559 נסע למדריד, שם הפך לחבר של משפחת המלוכה. לאחר מכן הוא שב לארצות השפלה, בשנת 1565, שם אמו מרגרט מפארמה הייתה מושלת בשם ספרד במשך שש שנים. באותה שנה, בגיל 20, הוא התחתן עם הנסיכה היורשת הפורטוגזית מריה לאחר משא ומתן זוגי ממושך. הוא לא פגש את ארוסתו עד ליומיים לפני נישואיו.
הקריאה לפעולה שכל כך ציפה לה מידי הכתר הספרדי הגיעה באופן בלתי צפוי בשנת 1571, כאשר מונה לסגנו של דון חואן מאוסטריה, הוא נלחם נגד האימפריה העות'מאנית במהלך קרב לפנטו. אולם בשנה שלאחר מכן פרנזה חזר לפארמה בדרישת פליפה השני. הפרות הסדר הדתי בין הפרוטסטנטים והקתולים בארצות השפלה הביאו להתערבות הצבא הספרדי תחת פרננדו אלווארז דה טולדו, הדוכס השלישי מאלבה ולתחילת המרד ההולנדי. בשנת 1578 פרנזה נלחם במרץ בקרב גמבלוקס, בו העניש בחומרה ובזז את העיירות של אוכלוסיית הפרוטסטנטים.
מושל ארצות השפלה
בשנת 1578, עם פטירתו של חואן מאוסטריה, אלסנדרו מונה למושל ארצות השפלה ההבסבורגיות והיה עליו להתמודד נגד המרידות של האוכלוסייה הפרוטסטנטית בהנהגת וילם הראשון, נסיך אורנז'. איחוד הכוחות של תושבי ארצות השפלה נגד המס החדש של הכתר הספרדי החל מתפרק עקב משברים דתיים פנימיים. בסופו של דבר נוצר איחוד הראס בולוניה שהביע נאמנותו לכתר הספרדי ואיחוד אוטרכט בכל שאר ארצות השפלה שקרא לקבלה דתית ואוטונומיה מספרד. בהמשך הכריזו באיחוד אוטרכט על עצמאות ארצות השפלה והדחת פליפה השני. הניסיון ההולנדי להכתיר את פרנסואה, דוכס אנז'ו כשל ושנה מאוחר יותר התנקשות פוליטית סיימה את הקריירה של וילם הראשון. הודות לפיקודו של אלסנדרו הספרדים נחלו סדרת ניצחונות אל מול המרד ההולנדי, מה שהביא להאדרת יוקרתו של אלסנדרו והעלאתו לדרגת גנרל בצבא הספרדי.
בשנת 1586 נכבשו רוב שטחי ארצות השפלה חזרה לידי הכתר הספרדי ובשנה לאחר מכן נכבשה גם בירת איחוד אוטרכט, אנטוורפן. לאחר משבר ירושה, בשנת 1588 הוכרזו ארצות השפלה בתור קונפדרציה ורפובליקה תחת מאוריץ, נסיך אורנז' והמשיכו להילחם נגד הספרדים. בשנת 1589, בהמשך למלחמות הדת בצרפת, אנרי הרביעי, פרוטסטנטי, הפך למלך צרפת. החשש מצרפת פרוטסטנטית הביא את פליפה השני לשלוח את כוחותיו להילחם נגד המלך הצרפתי החדש ובשנת 1590 שחרר אלסנדרו את פריז מידי מצור פרוטסטנטי אך בו בזמן האחיזה הצרפתית בארצות השפלה נחלשה.
בשלב זה פרנזה חלה וטופל בספא (כיום בבלגיה), בעוד שסגניו נותרו להתמודד מול הצבא ההולנדי, שהוקם מחדש על ידי מאוריץ, ככל שיכלו. מותש ממחלה, הוא נפטר באראס, ממלכת צרפת, בגיל 47, בדיוק לפני שנקרא לזימון ולנזיפה בידי פליפה השני על היחלשות האחיזה בארצות השפלה. ההישג הגדול ביותר שלו היה החזרת השלטון הספרדי בפרובינציות הדרומיות והנצחת הקתוליות הרומית שם. אפילו כאשר ספרד הוקירה בעצמאות הרפובליקה ההולנדית, דרום ארצות השפלה נותרו בחזקתה בתור ארצות השפלה הספרדיות.
ליל האיגואנה (סרט)
ליל האיגואנה (באנגלית: The Night of the Iguana) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1964, בבימויו של ג'ון יוסטון, עם ריצ'רד ברטון, אווה גרדנר, סו ליון, דברה קר וגרייסון הול בתפקידים הראשיים.
תקציר העלילה
הכומר האפיסקופלי, לורנס שנון (ריצ'רד ברטון) מוחרם על ידי קהילתו לאחר שניהל יחסים עם מורה צעירה. הוא נואם בכנסייה ומטיח האשמות בפני האנשים שעוזבים את הכנסייה ומשאירים אותו לבד.
הוא מוצא עבודה בתור מדריך טיולים. הוא מדריך קבוצה של מורות מבוגרות ובראשן מיס ג'ודית' פלווס (גרייסון הול) שמלווה ומשגיחה על אחייניתה שארלוט (סו ליון) שלא תתעסק עם שנון. הם מגיעים לעיר פוארטו ואיארטה. האוטובוס נעצר בגלל תקר בגלגל ושנון מנצל את ההזמנות לטבול בים. שארלוט מצליחה להגיע אליו ושניהם שוחים לקול צעקותיה של מיס פלווס שמאיימת על שנון שתתקשר לבוס שלו שיפטרו.
הם ממשיכים בנסיעה אבל בחשש שהיא תתקשר לבוס הוא מביא את האוטובוס למלון על חוף הים אותו מנהלת ידידתו לשעבר מקסין פולק (אווה גרדנר) ומנתק את המפלג מהמנוע. לתיירות אין ברירה אלא לעלות למלון אבל שם יש לצערו טלפון ומיס פלווס מתקשרת לבוס שלו.
מקסין מחבבת את שנון, היא מחזיקה במלון שני "נערי חוף" מקסיקנים שעוזרים לה בתחזוקה ומספקים את תאוותה המינית. למקום מגיעה ציירת בשם האנה ג'לקס (דברה קר) שמסיירת בעולם עם סבה הקשיש, נונו (סיריל דלבני) בן ה-97 שעובד על שירו האחרון.
בית הכנסת הרמב"ם
ימי הביניים
באתר היה קיים בית כנסת כשתי מאות לפני הגירתו של הרמב"ם למצרים לאחר גלותו מקורדובה שבספרד מידיהם של אל-מוואחידון. אלה כבשו את קורדובה בשנת 1148 ואיימו על הקהילה היהודית בבחירה בין המרת דתם לאסלאם, מוות או גירוש. משפחתו של הרמב"ם, כמו רוב היהודים האחרים, בחרו בגלות. לאחר ששהה 10 שנים בדרום ספרד, עברה המשפחה למרוקו ובסופו של דבר התיישבו בפוסטאט, במצרים, בסביבות שנת 1168. במצרים זכה הרמב"ם להכרה רחבה מאוד והפך לרופא-חצר של קאדי אל-פאדיל, וזיר גדול של צלאח א-דין. הרמב"ם למד ועבד בישיבה שהייתה מחוברת לבית הכנסת הקטן. בית הכנסת והישיבה נמצאים בחארת אל יהוד, הרובע היהודי של קהיר בתקופת ימי הביניים, וניתן להגיע אליהם ברגל בלבד. בזמנו של הרמב"ם, 97% מתושבי הרובע היו יהודים.
האמונה היא שלאחר מותו בפוסטאט ב-12 בדצמבר 1204, הוא נקבר לזמן קצר בבית הכנסת לפני שהועבר ונקבר בשנית בטבריה. על פי המסורת, עצמותיו הונחו למשך שבוע בחדר קטן בו הוא נהג ללמוד ולרפא אנשים. יש המאמינים כי עצמותיו מעולם לא עזבו את מצרים.
המאות ה-19 וה-20
במאה ה-19 נבנה בית כנסת אחר במקום ונקרא על שמו של הרמב"ם.
מצבם של יהודי מצרים הפך מסוכן באמצע המאה ה-20. הלאומנות הערבית הגואה, יחד עם מתחים גוברים בין היהודים והערבים לאחר מלחמת העצמאות של ישראל ומלחמת סיני, השפיעו עמוקות על הקהילה היהודית והאוכלוסייה היהודית קטנה בסופו של דבר מ-80,000 לפחות מ-100.עם היוותרם של כ-30 יהודים (רובם נשים מבוגרות) בלבד בקהיר, נסגר בית הכנסת וכמעט התמוטט בשל מים תת-קרקעיים ורעידות אדמה. תקרת המבנה קרסה בשנת 1992 ופסולת הבניין נותרה על הרצפה. אזור העוני בו נמצא בית הכנסת נתמלא באשפה. ראש המועצה העליונה לעתיקות של מצרים, זאהי חוואס, אמר שבית הכנסת היה בשימוש בפעם האחרונה בשנת 1960 ואז הושאר "להתפורר". אף על פי שהוכרז כאתר עתיק בשנת 1986, מצבו של בית הכנסת מימי הביניים המשיך להתדרדר עד לשנת 2005. ארון קודש עם דלת שבורה נמצא תחת פסולת-בניין בחצר הקטנה. על הארון נותר עדיין מגן דוד, כשהוא תלוי על בלימה.
המאה ה-21
בחודש אוגוסט 2009, חשף ראש המועצה העליונה לעתיקות של מצרים, זאהי חוואס, את פרויקט השימור של בית הכנסת. הפרויקט נמשך 18 חודשים בעלות של 2 מיליון דולר ומומן על ידי ממשלת מצרים. עבודות השיקום הסתיימו בשנת 2010. יחד עם קברו של הרמב"ם, בית הכנסת כולל שני אזורים לתפילה וטקסים, אחד מהם כלל עזרת נשים. בין אוצרות בית הכנסת יש ספר תורה שכביכול נכתב על ידי הרמב"ם עצמו.
המחלוקת סביב חנוכת המבנה
עם התקרבות השלמת עבודות השיקום, הסכימו שלטונות מצרים שהקהילה היהודית הקטנה של קהיר תארגן טקס הקדשה ב-7 במרץ 2010, כאשר טקס החנוכה הרשמי תוכנן להיערך ב-14 במרץ. טקס ההקדשה לווה באבטחה כבדה ונסגר בפני התקשורת, אולם משתתפים אמרו שזה היה אירוע מרגש, במיוחד עבור משפחות יהודיות-מצריות שהוזמנו אליו, שרבות מהן חיות כיום באירופה. כ-150 איש השתתפו, אף אחד מהם לא היה מצרי בעל תפקיד רשמי.
ב-14 במרץ 2010, בוטל טקס החנוכה הרשמי. זאהי חוואס הסביר כי הביטול נעשה בשל דיווחים בתקשורת על יהודים "רוקדים ושותים אלכוהול בבית הכנסת" במהלך טקס ההקדשה הרשמי ב-7 במרץ, שחוואס תיאר כ"התגרות ברגשותיהם של מאות מיליונים של מוסלמים במצרים וברחבי העולם". חוואס הוסיף לאחר מכן, כי ההחלטה לבטל את הטקס נעשתה "בזמן שבו אתרים מוסלמיים קדושים בפלסטין הכבושה עומדים בפני תקיפות על ידי כוחות הכיבוש הישראלים ומתנחלים". מאוחר יותר הוא תיאר את ביטול הטקס כ"סטירת לחי חזקה בפניו של האויב הציוני".
אגדות ומסורת
על פי אגדה שסופרה על ידי סופר דברי הימים היהודי-מצרי של המאה ה-17, יוסף בן יצחק סמבארי (1640 לערך - 1703), האנשים שנשאו את גופתו של הרמב"ם לים כנרת לשם קבורה קבועה, השאירו בטעות את אחת מבהונות רגליו בבית הכנסת, שבאותו הזמן נקרא בית הכנסת של היהודים המערביים (תוניסאים). מאוחר יותר, לאחד מנושאי הגופה היה חלום, שבו איש חכם ממצרים הזכיר לו את אותה בוהן. הבוהן נמצאה לאחר מכן ונקברה בצד הגופה.
בית הכנסת והישיבה שלידו נחשבו לפי המסורת כבעלי כוחות ריפוי נסיים. עד לאיסור ממשלת מצרים על המנהג בשנת 1948, בית הכנסת שימש כמקום ריפוי על ידי הקהילה היהודית המקומית. האדם החולה הושאר לישון בחדר התת-קרקעי המיוחד, בתקוה שהסובל יחלום על הרמב"ם ויחלים.
מקס נודלמן
ביוגרפיה
נודלמן נולד בקישינב ועלה לישראל בגיל 11. התגייס להנדסה קרבית ועבר קורס מפקדים וקורס קצינים. שימש מפקד פלוגה בסמו"ר. בהמשך מונה לקצין הנדסה של אוגדת עזה. באוקטובר 2013 נפצע קשה במנהרה ליד עין השלושה: נודלמן נכנס למנהרה יחד עם כוח הנדסה ומטען רב עוצמה שהטמין החמאס פגע בו ובקצין נוסף. לאחר מכן מונה לראש ענף הנדסה במל"י. בהמשך פיקד על גדוד 603 בחטיבה 7 בין השנים 2015–2017. לאחר מכן כיהן כקצין הנדסה של פיקוד המרכז בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 2020 מונה לסגן מפקד אוגדת איו"ש.
מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה
מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה או VVD (ראשי תיבות בהולנדית של: Volkspartij voor Vrijheid en Democratie) היא מפלגה שמרנית-ליברלית הממוקמת במרכז-ימין בהולנד.
VVD, שהיא ממשיכת דרכה של מפלגת החופש PvdV שהתפרקה בשנת 1948, דוגלת בשוק חופשי, קידום עסקים פרטיים וליברליזם כלכלי, מצדדת בזכויות להט"ב ונשים, ותומכת באיחוד האירופי ובברית נאט"ו.
הפוליטיקאי היהודי-הולנדי אורי רוזנטל חבר ב-VVD ושימש כשר החוץ של הולנד מ-14 באוקטובר 2010 עד 5 בנובמבר 2012.
דהמאן אל חראשי
דהמאן אל חראשי (או דחמאן אל חראשי; 7 ביולי 1926 – 31 באוגוסט 1980) היה מוזיקאי, פזמונאי, מלחין וזמר שעבי אלג'ירי. שירו "יא ראייח" הפך אותו למפורסם במדינות רבות, עם מספר גבוה מאוד של גרסאות כיסוי.
הוא עבר לצרפת בשנת 1949 והתגורר בליל, לאחר מכן במרסיי, ואז לבסוף עבר לפריז, שם התפרסם כשהופיע בין היתר בבתי קפה אלג'יריים.
ביוגרפיה
נולד כעבדרחמן עמרני למשפחה משבט השאווי בכפר דג'לאל שבמחוז ח'נשלה. אביו שימש כמואזין במסגד באלג'יר הבירה.
השפעה
שיריו של אל חראשי הביאו נגיעה מודרנית לסגנון השעבי, ושילבו נושאים כמו התמודדות עם הגירה וכמיהה למולדת.
כאמן שכתב יותר מ-500 שירים, אל חראשי היווה השראה לדור החדש של אמני מוזיקת ראיי, כולל רשיד טאהא.
שוטר בית ספרי
שוטר בית ספרי (פורמלית: קצין משאבים בבית ספר; באנגלית: School resource officer, בר"ת: SRO) הוא תפקיד של שוטר המוצב בבתי ספר, שתפקידו לאכוף את החוק בבתי הספר.
אודות התפקיד
תפקיד השוטר בבתי הספר הוגדר על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית כ"קצין אכיפת חוק מושבע, האחראי על ביטוח ומניעת פשיעה בבתי הספר". בפועל, תפקידו לייצר סביבה בטוחה הן לתלמידים והן לצוות. סמכות השוטרים בבתי הספר דומה לשוטרים רגילים בכך שהם מוסמכים לבצע מעצרים, לענות לקריאות ולתעד לאירועים. בנוסף לכך, שוטרים בבתי ספר גם מבצעים חונכים ומעבירים הדרכות לנוער.
התיעוד הראשון להצבת שוטר בבית ספר היה בשנת 1953 בפלינט, מישיגן. בשנת 1968 הנושא החל לידון בהרחבה, כשבשלב הראשון הוצבו שוטרים בבתי ספר יסודיים ובחטיבות ביניים, ללא מדים, על מנת לטפח את מערכת היחסים בין המשטרה המקומית לבני הנוער. החל משנות השבעים, תפקיד השוטרים בבתי הספר עבר מחונכות למניעת פשיעה ואכיפת החוק. בשנות השמונים והתשעים השתתפו השוטרים בבתי ספר בתוכניות למניעת פשיעה, כגון חינוך נגד שימוש בסמים (D.A.R.E.) ונגד כנופיות (G.R.E.A.T). עליה משמעותית בשימוש בשוטרים בבתי ספר התרחשה בשנת 1994 כשעבר בקונגרס חוק "בתי הספר הפדרליים ללא נשק", בתגובה לחשש מאלימות של צעירים וכנופיות. בסוף שנות התשעים, משרד המשפטים האמריקאי יצר תוכנית מענקים של 750 מיליון דולר על מנת להוסיף תקנים של 6,500 שוטרים בבתי ספר. בסך הכל, מאמצע שנות השבעים ועד שנת 2008, שיעור בתי הספר שמוצבים בהם שוטרים עלה מ-1% ל-40%.
בנוסף לארצות הברית, ישנם שוטרים בבתי ספר גם בקנדה. באוסטרליה התפקיד נקרא קצין קשר בבתי ספר (Police School Liaison Officer) וקיים רק בבתי ספר תיכוניים. בישראל, סקר שבוצע בשנת 2009 העלה כי 30% מהציבור בעד הצבת שוטרים בבתי הספר.
ביפידובקטריום
ביפידובקטריום (שם מדעי: Bifidobacterium) הוא גנום של חיידקים גראם-חיוביים בעלי יכולת תנועה ועצמאות, לעיתים מסועף ונחשב כאורגניזם אל-אווירני. הם נמצאים במערכת העיכול, הנרתיק והפה אצל יונקים כולל בני אדם. ביפידובקטריום הם המין העיקרי של החיידקים המרכיבים את המיקרוביוטה של הקיבה והמעיים. חלק מהביפידובקטריום משמשים כפרוביוטיקה. לפני שנת 1960 מין הביפידובקטריום השתייך לזן הלקטובצילוס ביפידוס.
היסטוריה
משנת 1899 הנרי טיסייר, רופא ילדים צרפתי שעבד מכון פסטר בפריז, בודד חיידק המאופיין בצורתה של האות 'Y' (חצוי לשניים), המצוי במיקרוביוטה הנמצאים במעיים של תינוקות יונקים. טיסייר, קרא לחיידקים בשם "ביפידוס". בשנת 1907, איליה מצ'ניקוב, סגן מנהל מכון פסטר, הגה את הרעיון שחיידקי חומצת חלב מועילים לבריאות האדם. מצ'ניקוב הבחין שאריכות החיים של איכרים בולגרים הם תוצאה של צריכת מוצרי חלב מותססים. מטצ'ניקוף הציע גם כי "צריכה של חיידקים תוססים ישתיל את החיידקים המועילים במערכת העיכול".
אתרי המהפכה התעשייתית של תקופת מייג'י ביפן: ברזל, פלדה, בניית ספינות וכריית פחם
אתרי המהפכה התעשייתית של תקופת מייג'י ביפן: ברזל, פלדה, בניית ספינות וכריית פחם (באנגלית: Sites of Japan's Meiji Industrial Revolution: Iron and Steel, Shipbuilding and Coal Mining; ביפנית: 明治日本の産業革命遺産 製鉄・鉄鋼、造船、石炭産業) הם קבוצה של אתרים היסטוריים אשר מילאו חלק חשוב בתיעוש של יפן בתקופות באקומאצו ו- תקופת מייג'י, והם חלק מהמורשת התעשייתית של יפן. בשנת 2009 הוגשו האנדרטאות לרישום משותף ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו תחת הקריטריונים ii, iii ו- iv . האתרים התקבלו במושב 39 של המורשת העולמית של אונסק"ו.
ביפידובקטריום
מבנה הגנום
קבוצת גן הביפידובקטריום נעה בגודל של בין 1.73 ל-3.25 מגה- בייט, המקבילים ל-1,352 ו2,557 מסגרת קריאה מקודדות של חלבון בהתאמה. סיווג תפקודים של גנים של ביפידובקטריום, כולל הפאן גנום של הסוג הזה, גילה כי 13.7% מהגנים הביפידובקטריאליים שזוהו מקודדים אנזימים המעורבים בחילוף החומרים בפחמימות.
רוזמרי רוג'רס
רוזמרי רוג'רס (באנגלית: Rosemary Rogers; 7 בדצמבר 1932, שרי לנקה – 12 בנובמבר 2019, מונטריי) היא סופרת אמריקאית מז'אנר הרומן הרומנטי.
ביפידובקטריום
שימושים קליניים
הוספה של ביפידובקטריום כפרוביוטיקה לטיפולים שגרתיים של קוליטיס כיבית הראו שיש קשר בין שיפור ההפוגה ולשיפור תחזוק ההפוגה. זנים מסוימים של ביפידובקטריום נחשבים לפרוביוטיוקות חשובות בתעשיית המזון. מינים וזנים שונים של ביפידובקטריום יכולים לשמש כמגוון רחב של תועלת לבריאות, כולל ויסות הומאוסטאזיס של מיקרוביאלים במעיים. בנוסף, בית גידול של פתוגנים וחיידקים מזיקים המשפיעים על רירית המעיים, אפנון של תגובות חיסוניות מקומיות ומערכתיות, דיכוי של פעילות אנזימטית בתוך מיקרוביוטה והפקה של ויטמינים. ביפידובקטריום משפר את חסימת ריר המעיים ומוריד את רמות הליפופוליסכריד במעיים.
ביפידובקטריה עשוי גם לשפר את תחושת כאב הבטן במטופלים החולים בתסמונת המעי הרגיז, אף על פי שמחקרים עד היום אינם חד משמעיים בנושא.
חלב אם מכיל ריכוזים גבוהים של לקטוז וכמויות נמוכות של זרחה (בופר). לכן, כאשר חלב האם מותסס על ידי חיידקים חומציים (כולל ביפידובקטריה) במעי התינוק, רמת החומציות יכולה לרדת בעקבות כך, דבר המקשה על צמיחת חיידקים גראם-שליליים.
ביפידובקטריום ותינוקות
המיקרוביוטה המרכיבה את המעיים של הילוד שונה ממעיים אצל אדם בוגר. תינוק מגיע לשלב בוגר מבחינת המיקרוביום בגופו באזור גיל 3, כאשר מגוון המיקרוביום בגופו גדל, מתייצב וכאשר תינוק עובר לאכול מזון מוצק. התפתחות מושבות של ביפידובקטריום מוקדמת יותר אצל תינוקות הניזונים מחלב אם לעומת תינוקות הניזונים מפורמולה.
אצל ילוד, ביפידובקטריום הוא החיידק השכיח ביותר במיקרוביום של המעיים. ישנם שינויים רבים יותר לאורך זמן בגנוטיפים אצל ילודים, דבר ההופך אותם לפחות יציבים בהשוואה לביפידובקטריום אצל מבוגרים. תינוקות וילדים תחת גיל 3 מראים פחות גיוון בסוגי חיידקי המיקרוביום, אך עדיין יש אצל התינוקות והילדים מבחר רחב יותר מאשר אצל מבוגרים.
ישנה הפחתה של ביפידובקטריום ועלייה במגוון המיקרוביום במעיים של ילודים כאשר מופחתת צריכת חלב האם ועולה צריכת המזון המוצק. חלב אם אצל יונקים מכיל HMO אוליגוסכרידים בחלב-אם. בחלק אם אוליגוסכרידים לא מעוכלים על ידי אנזימים אלא נשארים שלמים במערכת העיכול עד אשר מגיעים למעי גס שם מפורקים על ידי המיקרוביוטה. ישנם סוגים שונים של ביפידובוקטריום המכילים גנים אשר מפרקים את חלב האם על ידי הידרוליזה. בעקבות כך, רב-סוכר המופק על ידי האדם מומר לאוכל ואנרגיה עבור הב. ביפידובקטריום (גן מסוים של ביפידובקטריום), דבר המראה על קו-אבולוציה.
רוזמרי רוג'רס
ביוגרפיה
רוזמרי רוג'רס (יאנש) נולדה בציילון שהייתה אז בשליטת בריטניה. בבעלות הוריה שהיו ממוצא הולנדי-פורטוגזי הייתה רשת בתי ספר פרטיים. רוזמרי גדלה בבית מלא משרתים ועוזרים. היא התחילה לכתוב בגיל צעיר. רוזמרי הייתה האישה הראשונה במשפחתה שהחלה לעבוד מחוץ לבית, כאשר התקבלה כעיתונאית לעיתון מקומי. לאחר לימודים של מספר שנים באוניברסיטה המקומית היא התחתנה. בשנת 1960 היא התגרשה ועברה עם שתי בנותיה ללונדון.
בהיותה באירופה היא פגשה את לרוי רוג'רס, הם התחתנו ועברו להתגורר בקליפורניה. לאחר שמונה שנים הזוג התגרש. בהיותה בקליפורניה רוזמרי רוג'רס הכירה את שירלי באסבי והן התיידדו. בעקבות ההכרות, רוזמרי רוג'רס החלה לכתוב בתחום הרומן הרומנטי וספרה הראשון התפרסם בשנת 1974. הספר זכה להצלחה רבה ונמכר במיליוני עותקים. בעקבות ההצלחה, היא המשיכה בכתיבה. בסך הכל היא כתבה כ-20 ספרים.
הרומנים של רוזמרי רוג'רס מלאים באלימות, הגיבורות הראשיות בדרך כלל נאנסות מספר פעמים, נוסעות למקומות אקזוטיים ופוגשות אנשים חשובים.
אתרי המהפכה התעשייתית של תקופת מייג'י ביפן: ברזל, פלדה, בניית ספינות וכריית פחם
<!-- אתרים קדם-תעשייתיים של בהאגי, והרקע התרבותי של תקופת טוקוגאווה (תקופת אדו); בעיר האגי, במחוז ימאגוצ'י:
(2) קגושימה: קגושימה
מתחם המפעלים החלוצי קגושימה, במחוז קגושימה:
(6) יאמאגוצ'י: שמעונוסקי
אתר הקרב שמעונוסקי ומגדלור האמנה; שמעונוסקי, מחוז ימאגוצ'י :
(9) שיזואוקה: איזונוקוני
-->
מחלוקות
שילובם של חלק מנכסים אלה כאתרי מורשת של אונסק"ו עוררו התנגדויות מצד קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית, בשל העובדה שאזרחים קוריאנים מגויסים ושבויי מלחמה סינים נאלצו לעבוד בתנאים קשים בשבעה מאתרים אלה במהלך מלחמת העולם השנייה ביפן. ממשלת יפן מתנגדת לטענה כי באתר האשימה היו עבודות כפייה של אסירים.
בשנת 2009 ביקשה יפן לכלול את האי האשימה, לצד 22 אתרי תעשייה נוספים המפורטים לעיל ברשימה של אונסקו. ממשלת דרום קוריאה התנגדה לכך, בטענה כי עובדי כפייה קוריאנים וסינים הוכרחו לעבוד באי לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה. גם ממשלת צפון קוריאה מתחה ביקורת על ההצעה בשל כך.
שבוע לפני תחילת ישיבת וועדת המורשת העולמית ה -39 של אונסק"ו, בבון שבגרמניה, דרום קוריאה ויפן הסכימו על פשרה: יפן תציג את השימוש בעבודות כפייה בהסבר למבקרים במתקנים באתרים רלוונטיים, ושתי המדינות ישתפו פעולה לאישור המועמדים להיות אתרי מורשת אחת של השנייה.
ביולי 2015, במהלך ישיבת וועדת המורשת העולמית ה -39 של אונסק"ו, משכה דרום קוריאה את התנגדותה לאחר ההכרה של יפן בנושא זה כחלק מההיסטוריה של האי, וציון במפורש כי "היו מספר גדול של קוריאנים ואחרים שהובאו בניגוד לרצונם ואולצו לעבוד בתנאים קשים בשנות הארבעים בחלק מהאתרים [כולל אי האשמה] " וכי יפן" הייתה מוכנה לשלב אמצעים מתאימים באסטרטגיה הפרשנית לזכר הקורבנות כאלה בהקמת מרכז מידע", ובעקבות הסכמה זו והסרת ההתנגדות, הוכר האי ב-5 ביולי כחלק מאתר המורשת העולמית - כחלק מאתרי המהפכה התעשייתית של תקופת מייג'י ביפן.
בשל מחלוקת זו, הוקם מנגנון פיקוח על ידי וועד המורשת העולמית, לפקח על הנצחת זכר הקורבנות, וסטטוס ההנצחה הוצג במהלך מושב ועדת המורשת העולמית ביוני 2018. בפגישה זו הגיעה ועדת אונסק"ו למסקנה כי יפן לא עמדה בהתחייבותה להנציח את זכר הקורבנות, ויעצו ("strongly urged") ליפן לקיים את הבטחותיה.
סוזן רוטנברג
סוזן רוטנברג (באנגלית: Susan Rothenberg; 29 בינואר 1945 – 19 במאי 2020) הייתה אמנית אמריקאית חצי פיגורטיבית, אקספרסיוניסטית ועכשווית, אשר הייתה ידועה בזכות ציוריה בטכניקת הגילוף של דמויות אנושיות ובעלי חיים, ובזכות המגוון הרחב של ציורי הסוסים שציירה בין השנים 1973–1980.
בצעירותה
רוטנברג נולדה בשנת 1945 בבאפלו שבניו יורק, ארצות הברית.
בשנת 1967 סיימה תואר ראשון בלימודי אומנות באוניברסיטת קורנל שבאית'קה, ניו יורק.
לאחר מכן, למדה גם באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ובבית הספר על שם קורקורן לאומנות ועיצוב בוושינגטון הבירה.
כאשר סיימה את לימודיה, בשנת 1969, עברה לעיר ניו יורק ושם התחברה עם קהילת אמנים בין תחומיים, שתרמו לפריצתה.
קריירה
עם המעבר לניו יורק הייתה העוזרת של האמנית ננסי גרייבס, שהייתה ידועה באותה תקופה והקלה על כניסתה של רוטנברג לעולם האמנות.
יצירותיה המוקדמות, התאפיינו בעיקר בציורי אקריליק גדולים ופיגורטיביים, והתפרסמו בעולם האומנות של ניו יורק בשנות השבעים, בתקופה שבה שלטו טכניקות אסתטיות ומינימליסטיות. אולם לאחר לידת בתה היא עברה לצייר סוסים.
עבודותיה הראשונות אשר זיכו אותה בתהילה, החל משנת 1973 ועד 1980, היו ציורי סוסים בגודלם הטבעי, שעם הזמן התקדמו להיות דמויות אנושיות, מגולפות ואייקוניות. ציורים אלו התמקדו באלמנטי הסוס בצורה ריאליסטית, למעט העובדה שרוטנברג נהגה לקטוע לסוסים את ראשם, עיניהם וגפיהם, מה שגרם לעבודותיה להראות יותר פרימיטיביים. ציורים אלו זכו לשבחים על ידי מבקרים בתחום ("שיבה לציור פיגורטיבי" ו"פיגורציה חדשה") ומשמשים כאבן דרך חשובה בקריירה שלה משום שדרכם למדה את המשמעות והמכניקה של אומנות הציור.
סגנון האומנות של רוטנברג מושפע מהזרם האקספרסיוניסטי ולקחה השראה במיוחד מאמנים כדוגמת פיליפ גוסטון, ג'קסון פולוק, ווילם דה קונינג וקליפורד סטיל.
לאחר גירושיה מג'ורג' טראקס בשנות ה-80 של המאה ה-20, היא החלה לצייר ציורים המתמקדים רק בראשים (ללא גוף), וידיים. כמו כן היא החלה לצייר בשמן, ולהתמקד בתנועה, ציורי סירות, אופניים, רקדנים, אשר יותר ציוריים ומשקפים את התנועה מאשר ציור מדויק.
בשנת 1990, עברה להתגורר בניו מקסיקו לאחר נישואיה לבעלה השני, ועקב כך, השתנה סגנונה בהתאם. היא החלה להשתמש בצבעי שמן, לקחת השראה מהנוף הדרום-מערבי של אמריקה, ולשלב זכרונות ואירועים מחייה (תאונת רכיבה על סוסים, עקיצת דבורה, הליכה עם הכלב, משחק פוקר וכו'), סצנות שמבטאות מאורעות יום יום ו"מתעוררות לחיים" באמצעות עבודה עם מברשות עבות ודחוסות, וקווי מתאר נועזים שמשמשים ככלי שבעזרתו ניתן לחקור את מאפייניו המרקמיים והמוארים של הצבע. עבודות אלה מאופיינות בנקודת מבט מטה, כלומר בתצפית הממוקמת גבוה מעל הקרקע, שמשקפת את הנוף בניו מקסיקו, וגורמת לפרספקטיבה להיות בלתי צפויה ולהיתפס כמין אובייקט פסיכולוגי מוזר ומעורר מחשבה.
רוטנברג טענה בנוגע לעבודתה כי: "רוב האמנים באמת רוצים שתהיה להם סדרה שבה ציור אחד יוביל לציור הבא וזה יהיה וריאציה על זה. זה מה שקרה בקריירה המוקדמת שלי - הסוסים", אמרה והוסיפה "עכשיו הציורים הם יותר מאבק כדי לספק את עצמי ואין לי תחושה של סדרה".
פרסים ואותות הוקרה
לאור השפעתה על עולם האומנות, זכתה במספר פרסים, מלגות ומענקים, ובהם:
סוללת ניקל מתכת-הידריד
סוללת ניקל מתכת-הידריד (NiMH) היא סוללה שניונית בה האלקטרודות עשויות ניקל ותערובת מתכות. דגם זו הוא השכיח ביותר מבין הסוללות הנטענות במכשירי חשמל קטנים. סוללות אלו החליפו את סוללות הניקל-קדמיום הישנות והרעילות יותר. כיום, סוללות ליתיום-יון מחליפות בחלק מהמקרים את סוללות הניקל מתכת-הידריד.
היסטוריה
פיתוח הסוללות החל עם פיתוח סגסוגות Ti2Ni+TiNi+x מסונטרות עבור האנודה ואלקטרודות NiOOH עבור הקתודה – פרי עבודת מרכז המחקר Battelle-Geneva בשווייץ בשנת 1967. העבודות מומנו על ידי Daimler-Benz ו-Volkswagen AG. לסוללות אלו הייתה אנרגיה ספציפית של (Wxh/kg 50, (180 kJ/kg, צפיפות הספק של 1000 W/kg ואורך חיים סביר של 500 מחזורי טעינה (לאחר 100% פריקה).