cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טבח סברה ושתילה
אירועי הטבח
כבר בחודש מאי 1982, לפני תחילת מבצע שלום הגליל, הזהיר ראש אמ"ן, יהושע שגיא, ממעשי טבח שיבצעו הנוצרים וייוחסו לישראל: "כל מה שהם יעשו בשטחנו כשאנחנו נשב שם, יהיה על חשבוננו... לאף אחד בעולם לא יהיה אכפת מי שחט ילדים, אם זה צה"ל או חדאד. מי שחושב שזה יהיה על חשבונם של הנוצרים טועה". מבצע שלום הגליל הביא את צה"ל אל שערי ביירות, בה התרכזו במערב העיר אלפי לוחמים של אש"ף. צה"ל הטיל מצור על מערב העיר, אך נמנע מלהיכנס אליה בגלל החשש ממספר הנפגעים הפוטנציאלי מלחימה בתוך העיר. בדיון שנערך בלשכת שר הביטחון, אריאל שרון, ב-12 באוגוסט 1982, העריך שגיא שגם לאחר פינוי לוחמי אש"ף מביירות, עדיין יישארו מחבלים בעיר "והפלנגות ימצאו דרך להיכנס פנימה ולחסל חשבונות". הוא הזהיר כי "כל עיתונאי העולם יהיו שם כדי לסקר את הפינוי" ו"על כל דבר קטן יבואו אלינו". שגיא טען כי אסור לשבת בביירות: "נשב שם כל עוד יושב שם הכוח הרב-לאומי והטענות לא יהיו אלינו. אחר כך צריך להסתלק משם".
לקראת אמצע אוגוסט, בעקבות המצור, הושגה הסכמה להוצאת הכוחות הסוריים והכוחות הפלסטיניים מביירות, בחסות כוח בינלאומי והעברתם של 15 אלף אנשי אש"ף לתוניס. פינויים של אנשי אש"ף הושלם ב-31 באוגוסט 1982. אולם שר הביטחון, אריאל שרון, חשש שאלפי לוחמים פלסטינים מסתתרים במחנות הפליטים במערב ביירות. חשש זה הסתמך בין השאר על דברים של אבו איאד שאמר שהמהפכה הפלסטינית לא יצאה מביירות וכי שלושת אלפים לוחמים נשארו בתוכה. אש"ף הכין במשך השנים בונקרים רבים במחנות ולרשות המחבלים שפעלו בהם היו מצבורים גדולים של נשק ורשת מנהרות תת-קרקעיות.
ב-23 באוגוסט 1982 נבחר בשיר ג'ומאייל, מפקד הפלנגות לשעבר, לנשיא הרפובליקה של לבנון. הוא נבחר ללא הסכמת המוסלמים, אך נהנה מתמיכת ישראל וצה"ל. ב-14 בספטמבר נרצח ג'ומאייל בעת שנאם בסניף הפלנגות בשכונת אשרפייה, באמצעות מטען שהונח על ידי מתנקש מטעם "המפלגה הסורית הלאומית סוציאליסטית", בקומה שמעל האולם בו נאם. בעקבות הרצח של ג'ומאייל השתלט צה"ל על מערב ביירות, המאוכלסת במוסלמים. באותו ערב אמר ראש הממשלה מנחם בגין לרמטכ"ל בשיחת טלפון כי יש להגן על המוסלמים מנקמת הפלנגות. כך ציין גם יהושע שגיא באוזני שרון.
מאז שהגיע אש"ף לביירות ב-1970, היו מחנות הפליטים סברה ושתילה שניים מבסיסי התמיכה בו. בשתילה התנהל ויכוח בין כמה מהמוח'תארים לבין הצעירים שירו על כוחות צה"ל. הזקנים ניסו לשכנע אותם להפסיק לירות, מחשש מפני ההפגזה הנגדית של צה"ל, ושכדאי להיכנע במהירות כדי לחסוך קרבנות. אולם הצעירים המשולהבים מרצח ג'ומאייל המשיכו לירות, בעוד תחנת השידור של ארגון ה"מוראביטון" מעודדת אותם להמשיך להילחם. חיילים של צבא לבנון שישבו סביב הכניסה לשתילה, העדיפו להסתתר בקומת הקרקע של בניין החפ"ק.
16 בספטמבר
למחרת בבוקר, 16 בספטמבר, בעת דיווח של הרמטכ"ל, רפאל איתן, בלשכת שר הביטחון, העיר שרון: "למחנות הייתי מכניס את הפלנגות". הרמטכ"ל העיר לעומת זאת: "מפעפע בהם רגש נקם ויכולים להיות שם נחלי דם". לאחר שפייר ג'ומאייל עצמו אישר את פעולת הפלנגות במחנות הפליטים, הגיעו נציגיהם בשעה 11:00 בבוקר לחפ"ק הקדמי לתיאום עם דרורי. בשעה 16:00 הגיע אלי חובייקה לחפ"ק לתיאום אחרון עם תת-אלוף עמוס ירון. חובייקה טען כי לא הצליח עדיין לארגן את כל הכוח שתכנן להפעיל במחנות הפליטים, אולם ירון לחץ עליו להכניס את ה-150 מאנשיו שכבר היו מוכנים והזהיר אותו שוב שאין לפגוע באוכלוסייה אזרחית. ירון הצביע בפניו על המקומות שבהם היו מחבלים. רוב אנשיו של חובייקה, לבושים במדים ובאפודים, השתייכו לכוח מיוחד הכפוף למודיעין של הפלנגות, שהתמחה בלחימה במחבלים. קציני צה"ל לחצו על חובייקה להתחיל את הפעולה לפני החשיכה. ירון הציב על שני גגות תצפיות והורה להאזין לפלנגות בקשר. על גג החפ"ק היה גם ג'סי סוכר, קצין הקישור של הפלנגות. לפני השעה 18:00 יצאה מאגף המודיעין / מבצעים פקודה מספר 6 לגבי מערב ביירות, ובה נאמר במפורש שטיהור מחנות הפליטים ייעשה על ידי הפלנגות או צבא לבנון.
הפלנגות החלו להיכנס למחנות הפליטים סברה ושתילה אחרי השעה 18:00, בפיקודם של מישל זווין, מארון משעלני וקצין נוסף המכונה "פול". הם התפצלו לחוליות ונכנסו לשתילה מהכניסה הדרומית ומסוללת העפר שממערב, תוך ירי מתמיד. מרגע שנכנסו לסמטאות, נעלמו מעיניו של קצין המודיעין של האוגדה, שעקב אחריהם במשקפת מגג החפ"ק. באותו הזמן, ללא תיאום עם צה"ל, התגנבו למחנות מכיוונים אחרים אנשים נוספים של חובייקה. המחבלים הפנו את האש שלהם אל האזור שבו נכנסו הפלנגות. קצין הקישור של הפלנגות, סוכר, ביקש וקיבל מצה"ל סיוע של פגזי תאורה. לאחר טיהור המחנות, אמורים היו אנשי הפלנגות לרכז את האוכלוסייה האזרחית באצטדיון הסמוך, לצורך זיהוי וחקירה. בשעה 19:00 שמע סגן אלול, ראש לשכת מפקד האוגדה, חילופי דברים בקשר: אחד ממפקדי הפלנגות שבתוך מחנה הפליטים מה לעשות ב-50 נשים וילדים שבידיו. חובייקה נזף בו בקשר: "זו הפעם האחרונה שאתה שואל אותי - אתה יודע מה לעשות". אלול מיהר לספר זאת לירון, ששוב דרש מחובייקה להקפיד שלא ייפגעו אזרחים. נהגו של קמ"ן האוגדה, שקיבל הוראה להאזין לרשת הקשר של הפלנגות, סיפר ששמע את ג'סי סוכר נשאל מה לעשות ב-45 אנשים שנתפסו במחנה וזה השיב: "תעשה את רצון האלוהים". ירון הזהיר אותו שוב שלא לפגוע באזרחים וקיבל ממנו הבטחה בעניין. סוכר סיפר לקצינים בחדר האוכל כי נהרגו 300 מחבלים ואזרחים, אולם לאחר זמן קצר שינה את המספר ל-120. בפגישת עדכון שכונסה על ידי ירון בשעה 20:40, אמר קצין המודיעין כי הפלנגות "מתלבטים מה לעשות באוכלוסייה שהם מוצאים בפנים... הצטברו בידיהם נשים, ילדים וכנראה גם זקנים, שהם לא בדיוק יודעים מה לעשות אתם... וכנראה, שהייתה להם איזו שהיא קביעה עקרונית, שהם מרכזים אותם יחד והם מוליכים אותם לאיזשהו מקום מחוץ למחנה". קצין המודיעין הוסיף כי גם הוא שמע את דבריו של סוכר, "תעשה מה שלבך אומר לך, כי הכל מאלוהים", אולם ירון הרגיע ואמר שביקר אצלו למעלה והאנשים שנשארים בשטח לא ייפגעו.
אחרי השעה 20:00 סקר שר הביטחון בישיבת ממשלה מיוחדת שהתכנסה בירושלים במשך יותר מחצי שעה את פעילות צה"ל במערב ביירות, אולם לא הזכיר כלל את שיתוף הפלנגות. אחרי השעה 21:00 עזב האלוף שגיא את ישיבת הממשלה משום שלא ישן "כבר שלושה לילות". במהלך הישיבה סיפר הרמטכ"ל על שיתוף הפלנגות, שיילחמו במחנות הפליטים "בשיטות שלהם". הוא הודיע על כניסתם למחנה סברה והדגיש כי בניגוד לצבא לבנון, לפלנגות אפשר לתת פקודות. הוא הסביר גם לגבי סכנת מעשי נקם: "דבר שני שיקרה - וזה לא משנה אם אנו שם או לאו, זה פרץ של נקמה...אני יכול לתאר בדמיוני איך זה מתחיל, אבל איני יודע איך זה ייגמר. זה יהיה בין כולם... אנו נוכל להפחית בזה, אבל כבר היום הרגו שם דרוזים...מספיק דרוזי אחד הרוג, כדי שמחר ייהרגו ארבעה ילדים נוצריים...כמו שקרה לפני חודש. וכך זה יתחיל, אם לא נהיה שם. זה יהיה פרץ, שלא היה עוד כמוהו, אני רואה כבר בעיניים שלהם למה הם מחכים". השר דוד לוי היה היחיד שהצביע על הסתירה בין הרצון למנוע מעשי נקם לבין שליחת הפלנגות למחנות. הוא הזהיר מפני טבח והטלת האשמה על ישראל: "כאשר אני שומע שהפלנגות כבר נכנסות לשכונה מסוימת, ואני יודע מהי משמעות הנקם אצלם, איזו שחיטה, אז איש לא יאמין שנכנסו לעשות שם סדר והאשמה תהיה בנו". אזהרתו זו נותרה ללא תגובה מצד איש מחברי הממשלה.
כשליש מתושבי סברה ושתילה היו שיעים עניים, שבאו מהכפרים הסמוכים וקנו את דירותיהם מידי פלסטינים שעברו לשכונות טובות יותר בעיר. רוב דיירי הרחוב שבו החל הטבח היו שיעים. הפלנגות פעלו תחילה לאורך הרחוב הראשי של המחנות, משום שחששו ממארבים בסמטאות. את עמדת הפיקוד קבעו בחנות מכולת, ובמוסך סמוך ריכזו את האזרחים שמצאו. במשך הלילה ריכזו קבוצות אזרחים בנקודות נוספות. המחבלים שהיו באזור נמלטו לכיוון צפון ורק מספר צעירים המשיכו לירות על אנשי הפלנגות. בשעה 22:00 העיר קצין המודיעין של פיקוד צפון בחפ"ק בעאליי כי הפלנגות ישותפו בסריקות. רב-סרן עמוס גלעד שנשלח כנציג אמ"ן לעקוב אחר האירועים הזדעק על כך: "תהיה שם שחיטה...זה טבח". ב-22:30 התקשר קצין המודיעין של האוגדה אל מטה פיקוד צפון בעאליי וסיפר על דברי ג'סי סוכר לגבי מספר ההרוגים במחנה על ידי הפלנגות. בשעה 23:20 התקשר עמוס גלעד אל מפקדיו באמ"ן בתל אביב, סיפר להם על הידיעה על ההרוגים והדגיש שיש למסור אותה לאלוף שגיא, אולם זה קיבל אותה רק כעבור 7 שעות. קצין זוטר במטכ"ל לא ייחס חשיבות לדיווח ובאמ"ן בתל אביב הוחלט שלא להעיר את האלוף.
במהלך הלילה ביקש ג'סי סוכר לחדש את התאורה מעל המחנות, אולם קצין אג"ם, סגן-אלוף בצלאל טרייבר, סירב בשל הרג האזרחים. סוכר הבטיח לירון שמעשי הרצח ייפסקו מיד. ירון כעס על חובייקה לגבי סריקת המחנות והזהיר אותו שוב מפני רצח אזרחים. בין מפקדי הפלנגות עצמם הייתה מחלוקת לגבי אופן הפעולה וחובייקה אף ירד כנראה בעצמו אל אנשיו במחנה. בתוך המחנות, לעומת זאת, התושבים עצמם לא ידעו על ההרג המתחולל. מאות פלסטינים שהיו בסמטאות הסמוכות לאזור בו בוצעו הרציחות לא הבחינו בכך, מאחר שרובם ירדו למקלטים או הסתגרו בבתיהם בשל הירי. גם חיילי צה"ל בטנקים שחנו על סוללת העפר שממערב למחנה לא הרגישו במה שהתחולל. פלסטינים רבים סיפרו לאחר מכן שאפילו לא ידעו כלל על כניסת הפלנגות, ואם היו שומעים על כך היו בורחים.
17 בספטמבר
ביומן גלי צה"ל ששודר בחצות הלילה שבין 16 ו-17 בספטמבר, הודיע כתב התחנה שטיהור מחנה הפליטים הוטל על הפלנגות. הייתה זו הידיעה הפומבית הראשונה על כך. בשעה 5:30 בבוקר נמסרה הודעתו של רב-סרן בעאליי על "300 הרוגים" לסגן-אלוף משה חברוני, ראש לשכתו של שגיא, שבשעה 6:15 העביר אותה לשגיא בביתו. במשך הלילה והשעות המוקדמות של הבוקר, ניסו הפלנגות למנוע בריחה של התושבים מן המחנות והציבו שומרים ביציאות מהם. הפלנגות לא המשיכו להתקדם אל עומק המחנות. אחרי השעה 8:00 ראה סגן אבי גרבובסקי, סגן מפקד פלוגת טנקים שחנתה ליד המחנות, אנשי פלנגות שהוליכו קבוצות אזרחים מהמחנות אל האצטדיון. מאוחר יותר עלה עם הטנק על הסוללה וראה אנשי פלנגות הורגים חמש נשים וילדים. בצהריים עבר ליד החיילים איש פלנגות. הם שאלו אותו מדוע הם הורגים נשים וילדים וזה השיב כי נשים יילדו ילדים והילדים יהיו למחבלים. העדויות הללו לא הגיעו למפקד האוגדה. בשעות הבוקר כבר הסתיים רוב הטבח במחנות. העובדה שכבר לא נשמעו כמעט קולות ירי גרמה לקצינים ישראלים לחשוד שהפלנגות אינם מנהלים סריקות וטיהורים באופן שיטתי. הם חרתו על קירות המחנות כתובות כגון: "טוני עבר כאן!", "המולדת - המשפחה - הפלנגות", "כוחות פורן אל-שובאכ" (שכונה נוצרית במזרח ביירות) ו"לא נשכח ולא נסלח".
בשעה 9:00 הגיע לחפ"ק קצין המבצעים של הפלנגות, פואד אבו נאדר, נכדו של פייר ג'ומאייל, והודיע לעמוס ירון כי הכין כוח נוסף לפעולה במחנות. ירון רצה לדעת פרטים על מה שהתרחש בהם ואבו נאדר הסביר כי יש קרב ולפלנגות יש הרוגים ופצועים. ירון היה מעוניין בהחלפת הכוח של חובייקה שפעל במחנות. הוא נתן לאבו נאדר מפה ותצלומי אוויר וסימן עליהם כיצד יש להמשיך בטיהור. לאחר מכן הוחלט במטה הפלנגות בכרנתינא לשלוח למחנות 17 בולדוזרים להריסת מבנים, אולם המפקדים הנוצרים לא ידעו אז דבר על הטבח שבוצע. הכוח החדש היה בגודל של גדוד וכלל יחידות סדירות של הפלנגות בציוד קרבי מלא. נקודת הריכוז נקבעה בשדה התעופה הבינלאומי של ביירות, והמסלול אל המחנות עבר בדרך העפר לכיוון צפון, ממסלולי המטוסים אל שכונת אוזעי וממנה אל הכניסה לשתילה. על תנועת הכוח פיקדו מפקד אזור ביירות, "פוסי", מפקד הפלנגות בדרום, ג'ו אדה, ופואד אבו נאדר. הכוח של הפלנגות שתודרך על המסלולים כלל פלוגה של 14 טנקים, 14 נגמ"שים נושאי מרגמות ומאות לוחמים. בשעה 11:00 הגיע האלוף דרורי לחפ"ק של עמוס ירון, שהציע לו להפסיק את התקדמות הפלנגות במחנות ולהימנע מהכנסת תגבורת לשם. דרורי קיבל את ההצעות, הוציא הוראות בהתאם והתקשר אל הרמטכ"ל ואמר לו שהפלנגות "הגזימו". ירון הורה לקציני הפלנגות לעצור ולהישאר בבתים שכבר תפסו, הזהיר את חובייקה לגבי הרג נשים וילדים ונזף בג'סי סוכר לגבי מעשי הרצח. בשעות הצהריים אישר ירון לפלנגות להחליף את הכוח שבתוך המחנות בכוח אחר שחנה בשדה התעופה. 150 לוחמים נכנסו על ג'יפים לשתילה, אולם בניגוד להוראת ירון, אנשיו של חובייקה לא יצאו מהמחנה. בשעה 16:30 נפגשו הרמטכ"ל וסגנו עם ראשי הפלנגות. חובייקה סיפר על הקרב, אולם לא הזכיר דבר שעשוי לרמוז על קיומו של טבח. פאדי פריים, מפקד "הכוחות הלבנוניים", ביקש נשק נוסף, קומנדקרים וטרקטורים כדי להרוס "מבנים לא חוקיים" במחנות. בהמלצת נציג "המוסד", נענה הרמטכ"ל לבקשה, אולם לאחר מכן, בעצת ירון, נמסר רק טרקטור אחד ודרורי הורה למחוק ממנו את סימני הזיהוי של צה"ל ולא לשלוח איתו מפעיל ישראלי. הפלנגות השתמשו בטרקטור במשך מספר דקות והחזירו אותו, משום שלא ידעו לתפעל אותו כהלכה, אולם לאחר מכן הגיעו שני טרקטורים מג'וניה והוכנסו לשתילה. אלה היו דרושים לחובייקה כדי לכסות את מאות הגופות שבתוך המחנות.
תושבי המחנות רוכזו לאורך הרחובות ובתוך חנויות ואנשי הפלנגות החלו להפריד בין לבנונים לפלסטינים ובין הנשים והגברים. עשרות נשים פלסטיניות הועלו על משאיות והוסעו למזרח ביירות, שם הסבירו אנשי הפלנגות בצעקות לעוברי האורח כי בעליהן של הנשים חוסלו. בשעה 18:00 הודיע מפקד חטיבת הצנחנים, יורם יאיר, לעמוס ירון כי נשים וילדים נמלטים מן המחנות לכיוון צפון ומספרים סיפורי זוועה. בעקבות זאת, הורה ירון לקציניו שאין לאפשר לפלנגות להסתובב מחוץ למחנות הפליטים. בשעות הערב עבדו הטרקטורים בכיסוי הגופות שבמחנה. סביב השעה 21:00, בשובו אל ביתו מביירות, התקשר הרמטכ"ל אל שר הביטחון, שעשה את ערב חג ראש השנה בביתו בחווה, וסיפר לו שהפלנגות "הגזימו", פעולתם נפסקה והם יצאו מן המחנות למחרת בבוקר.
במהלך 17 בספטמבר, יום שישי, החל להצטבר מידע בידי ישראלים על מעשי הפלנגות במחנות. חיילי צה"ל שהוצבו מסביב למחנות הפליטים ואף תצפתו עליהם החלו להיות מודעים למעשי הרצח, אם כי לא להיקפם. ב-11:00 בבוקר סיפר הכתב הצבאי של עיתון "הארץ", זאב שיף, לשר התקשורת, מרדכי צפורי, על ידיעה שקיבל לגבי "שחיטה" שמבצעים הפלנגות במחנות הפליטים. צפורי התקשר אל שר החוץ יצחק שמיר והציע לו לבדוק את העניין, אולם שמיר לא הורה לאנשי לשכתו לעשות זאת. כתב הטלוויזיה הישראלית בביירות, רון בן ישי, ראה בשעה 16:00 את כוח הפלנגות על המסלול ולדבריו כמה מחייליו הבהירו לו ולעיתונאים אחרים שבכוונתם לבצע הרג בתושבי מחנות הפליטים. ב-20:30 הגיעו לדירת הטלוויזיה הישראלית בבעבדה קצינים מחטיבת הטנקים שישבה מול שתילה, שסיפרו ששמעו מבעלי דרגות נמוכות יותר על הוצאות להורג במחנות. בן ישי התקשר באותו לילה ב-23:30 אל שר הביטחון שרון, שהתעורר משנתו, וסיפר לו את כל הידוע לו ממה ששמע מחיילי הכוח של הפלנגות ומקציני צה"ל.
18 בספטמבר
בבוקר יום שבת, 18 בספטמבר (א' של ראש השנה), התעכבו אנשי הפלנגות ביציאתם מהמחנות, משום שהיו עסוקים בהעמסת תחמושת ונשק שמצאו במחנות על משאיות שהחרימו בבניין הדואר. בסביבות השעה 7:00 לחץ ירון על מפקדיהם להזדרז לצאת והודיע לפואד אבו נאדר כי בכוונתו לקרוא ברמקולים לתושבי המחנות להתרכז באזור האצטדיון כדי לעבור זיהוי. במכתב אישי שכתב רון בן ישי לראש הממשלה ב-20 בספטמבר, הוא תיאר את שראה באותו יום בשעה 8:00 בבוקר: אנשי הפלנגות "מריצים לפניהם שורה ארוכה של נשים, ילדים וזקנים, מהם שהיו מכוסים דם מהם בוכים וצועקים ומהם פניהם כבושות בקרקע. הם צעקו לעברנו, כי הופרדו מן הגברים שנלקחו על ידי הפלנגות לאיזשהו מקום. אנשי 'הכוחות הלבנוניים' ניסו למנוע מאתנו לצלם ואף גירשו אותנו משולי המחנה. עוד אנו מתווכחים עם הפלנגות עצר קצין בכיר של צה"ל את התהלוכה. רמקול שהוצב על גג אחד הבתים קרא לנשים ולילדים לחזור לבתיהם. למליציות הנוצריות נאמר לעזוב את המקום. וכך, למעשה, הופסק הטבח". מאות פלסטינים מן המחנות רוכזו באצטדיון וקציני צה"ל חילקו להם חלב ועוגיות. במהלך זיהוי הגברים והחיפוש אחר מחבלים, נחקרו 44 גברים. איש מהם לא הזכיר את דבר קיומו של הטבח. רק במהלך אותו היום החלו להתברר ממדיו. בשעה 11:30 סיפרו קציני צה"ל לאלוף דרורי על הדיווחים ששמעו מפי עיתונאים שנכנסו למחנות ודרורי הורה להקפיד שחיילי צה"ל לא יכנסו לשם. ראש הממשלה מנחם בגין שמע על הטבח לראשונה רק באותו יום ב-5 אחה"צ, בהאזינו לשידורי ה-BBC - תחנת השידור הבריטית.
מספר ההרוגים
מספר ההרוגים בטבח שנוי במחלוקת. קיימת הסכמה כללית כי קשה לתת מספר מדויק עקב הכאוס ששרר לפני ואחרי הטבח והרגישות הפוליטית של הנושא. משוער כי רבע מההרוגים היו לבנונים והשאר פלסטינים. להלן האומדנים הנפוצים מסודרים על פי מספר ההרוגים:
לאחר הטבח
אף שהטבח בוצע על ידי הפלנגות הנוצריות, נתפסה ישראל בעיני העולם כמעורבת בו, שהרי צה"ל שלט באזור והפלנגות נכנסו למחנות באישורו. לאחר הטבח, נמנע אש"ף מלהטיל את האחריות על הפלנגות והנהגתו טענה כי "לכל היותר נעזרו חיילי צה"ל בקומץ מורי-דרך מאנשי חדאד". כך נהגו גם המנהיגים המוסלמים בלבנון. ראש ממשלת לבנון לשעבר והמנהיג המוסלמי של מערב ביירות, סאיב סלאם, אף הכריז כי "שום איש פלנגות לא היה במערב ביירות בימי הטבח". כאשר נשאל מדוע הוא מעלים עין מן העובדות, השיב: "אם אומרים שמותר להרוג למען המולדת - קל וחומר שמותר לשקר למען המולדת". בלבנון נוצרה הסכמה רחבה לטשטש את חלקם של הפלנגות בטבח, וזאת כדי שלא לסכן את השותפות של המוסלמים עם הנשיא (הנוצרי) החדש אמין ג'ומאייל. אפילו סוריה נמנעה מלהאשים את הפלנגות בטבח. אמין ג'ומאייל מינה את התובע הצבאי הלבנוני, אסעד ג'רמנוס, לחקור את פרשת הטבח ובנובמבר 1982 פורסם "דו"ח ג'רמנוס". ג'רמנוס קיבל הוראה מגבוה שלא לזמן עדים לבנונים, הפלסטינים מהמחנות חששו להופיע בפניו ולוחמי הפלנגות קיבלו פקודה מפורשת שלא למסור עדות. חקירתו נקטעה ללא הוצאת מסקנות לגבי מבצעי הטבח. אף לוחם או מפקד פלנגות לא הוענש על חלקו בטבח. חובייקה וקציני הפלנגות שהיו במקום נותרו בצמרת הפיקוד של התנועה. בשנת 1999 שומר ראשו לשעבר של חובייקה, רוברט חטאם, פרסם ספר שבו הוא טוען שטבח סברה ושתילה תוכנן על ידי חובייקה וחאפז אל-אסד במטרה להביך את ישראל.
התגובה הבינלאומית
הטבח עורר גינויים חריפים לישראל ברחבי העולם ודרישה מישראל לסגת מלבנון באופן מיידי. כמו כן הגיעו נחתים אמריקאים וחיילים צרפתיים ללבנון על מנת לנסות ולהרגיע את המצב.
התגובות בישראל
לאחר שהציבור הישראלי התוודע למעשי הטבח, הדבר גרם לתגובות חריפות בשיח הציבורי. בעקבות הטבח נערכה אחת ההפגנות הגדולות ביותר בתולדות מדינת ישראל, אשר אורגנה על ידי ארגון השמאל "שלום עכשיו" וכונתה "הפגנת הארבע מאות אלף". המפגינים דרשו להוציא את כוחות צה"ל מביירות, ודרשו משר הביטחון אריאל שרון וראש הממשלה מנחם בגין להתפטר מתפקידם.
בעקבות הטבח התעוררה סערה בדיון בכנסת. ראש האופוזיציה, חבר הכנסת שמעון פרס, גינה בצורה חריפה את התנהלותה של ממשלת ישראל בעניין וספציפית את בגין ואת שרון:
לאחר דברים אלה עלה גם שרון לנאום והגיב לדבריו של פרס:
ועדת החקירה
הוועדה פרסמה את מסקנותיה ב־7 בפברואר 1983, וקבעה שלא נמצאו הוכחות למעורבות ישירה של צה"ל בטבח, אך קציני צה"ל ידעו, בשלב מסוים, על קיום הטבח ולא פעלו בנחרצות להפסקתו. המלצותיה האישיות של הוועדה:
אופל 4/8 PS
אופל 4/8 PS (בגרמנית Opel 4/8 PS) היא מכונית עממית בסגנון מכונית עידן פליז בתצורת קבריולה מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית אופל (בגרמנית: Adam Opel AG) אשר יוצרה בין השנים 1909–1910.
דגם ה"אופל 4/8 PS" הוגדר מסוג "Phaeton body" (דגם פתוח).
אופל 4/8 PS
דגם ה"אופל 4/8 PS" היה קרוי גם (בגרמנית: Opel 4/8 PS "Doktorwagen" באנגלית: doctor's car), משום שהיה פופולרי בקרב הרופאים, כדי לערוך ביקורי בית.
מחיר דגם "אופל 4/8 PS" בהשקתו בשנת 1909 עמד על 3,950 מרק גרמני.
הדגם אשר הורכב בו מנוע בנזין, היה פשוט לנהיגה לתפעול ואחזקה שוטפת (לתקופה), ולכן היה פופולרי.
דגם "אופל 4/8 PS" צולם לסרטי קולנוע וטלוויזיה.
המנון רוסיה
המנון הפדרציה הרוסית הוא ההמנון הלאומי של רוסיה. הוא הולחן על ידי אלכסנדר אלכסנדרוב ונכתב על ידי סרגיי מיכאלקוב.
עד שנת 2001 המנון רוסיה היה "השיר הפטריוטי" שהלחין מיכאיל גלינקה. לשיר לא היו מילים רשמיות, ואף על פי שהיו מספר הצעות למילים, אף אחת מהן לא התקבלה.
בשנת 2001 הוחלט לשנות את ההמנון – לשחזר את המנגינה של המנון ברית המועצות תוך כדי עדכון המילים שעסקו בברית המועצות, לנין וקומוניזם.
לפי חלק 4 בחוק ההמנון הרוסי, כל ערוצי הטלוויזיה הממשלתיים מחויבים לשדר את ההמנון הלאומי פעמיים ביום.
עמק הירדן
עמק הירדן הוא אזור שבתחום המועצה האזורית עמק הירדן שמדרום לכנרת וצפונית לעמק בית שאן. היישובים הכלולים באזור הם, בעיקר, קיבוצים וקבוצות.
במובנו המורחב מציין השם עמק הירדן (אם כי הוא פחות רווח מהשם בקעת הירדן) גם את כל חלקו של השבר הסורי אפריקני מדרום הכנרת ועד לצפון ים המלח.
התקופה הפרהיסטורית עד תקופת הברזל
בקרבת תל עובדיה שנמצא בין המושבה מנחמיה לבין קיבוץ בית זרע, נמצא אתר פרהיסטורי הנחשב לאחד הקדומים בעולם ונמצאו בו עדויות המצביעות על כך שגילו לפחות 2 מיליון שנה וייתכן כי הממצאים שבתל הם הקדומים ביותר בעולם. לא הרחק מהאתר, נמצא אתר נוסף הקרוי ערק אל-אחמר ובו נמצאו שרידים שגילם 1.9 מיליון שנה. תהליך המעבר של האדם הקדמון מחיי נדודים וציד לחיים של יישוב קבע, החל בתקופת האבן. התהליך התגבר בתקופת התרבות הירמוכית ואחריה בתקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה. לגבי תקופות אלה, אותרו יישובים רבים בשטח עמק הירדן ונמצאו כלי חרס רבים המעידים על עבודת אדמה. יישוב גדול מתקופות אלה התגלה ליד קיבוץ שער הגולן, ואתרים נוספים התגלו בשיח'-עלי ומנחתה. בתקופות הברונזה התיכונה והמאוחרת וכן בתקופת הברזל, יש ירידה בחשיבות האזור ובמספר היישובים בתוכו. היישוב הבולט בתקופת הברונזה הוא בית ירח, ויישובים נוספים התקיימו באום ג'וני ועובידייה.
שנות שגשוג האזור
בתקופות ההלניסטית הרומית והביזנטית, מתקיימים באזור יישובים רבים וערים גדולות והאזור פורח. יוחנן הורקנוס הראשון החל בכיבושים בצפון הארץ ובזמן שלטונו של אלכסנדר ינאי, הרי הגולן והגלעד נכבשו ונכללו בתחום ממלכת החשמונאים. פומפיוס הרומאי שכבש את ממלכת החשמונאים בשנת 63 הקים באזור זה מחדש את ברית עשר הערים ההלניסטיות (דקאפוליס), וניתק אותן ממדינת החסות הרומית שביהודה. אחרי חורבן בית שני ואחרי המפלה במרד בר כוכבא, עברו תושבים רבים מיהודה לצפון הארץ, וגם לעמק הירדן. היישובים החשובים בתקופה זו היו צינברי ובית ירח. בנוסף ליישובים אלה, נמצאו אתרים רבים בחלק המישורי של עמק הירדן. התפתחות האזור מצאה את ביטויה במפעלי מים גדולים לאספקת מים לערים ומפעלי מים קטנים יותר שנועדו לצורכי הנעת טחנות קמח. האזור ממשיך לפרוח גם אחרי פלישת הערבים בשנים 634–638. הרס האזור החל במאה ה-12, כאשר התחוללו בה קרבות בין פיאודלים צלבנים שנלחמו זה בזה וכן בין כוחות מוסלמים לצלבנים. בשנת 1187 מנצח צלאח א-דין הממלוכי את הצלבנים והורס את טבריה, אשר הופכת לכפר קטן עד המאה ה-18.
שנות השפל של האזור
במאות ה-13 וה-14 התקיימו עדיין יישובי קבע רבים באזור, אולם כתוצאה מהקרבות בין הפולשים המונגולים לבין הממלוכים, היישובים נפגעו ונהרסו בחלקם עד לקרב עין ג'אלות בשנת 1260. החל מתקופה זו, חוסר ביטחון ועזובה החלו להשתלט על האזור. שבטים בדואים רבים חדרו לאזור ובמאות ה-16 וה-17 החלה נדידה גדולה נוספת של שבטים ערביים מחג'אז. שבטים אלה גרמו להרס הסופי של יישובי הקבע באזור והפכו אותו משטח חקלאי פורח לאזור הנתון לשליטתם של שבטים נודדים המנצלים אותו כשטח למרעה. בסוף המאה ה-18 ובמשך מרבית המאה ה-19, מתקיימת באזור בעיקר אוכלוסייה בדואית נודדת. בתחילת המאה ה-19 מתקיימים באזור שני יישובים קבועים בלבד: צמח ועובידייה.
האזור במאה ה-19
בסוף שנת 1831 נכבשה ארץ ישראל על ידי מצרים בפיקודו של מוחמד עלי. תקופת השלטון המצרי הייתה קצרה ונסתיימה בשנת 1840. הממשל המצרי פעל לשיפור מצב הביטחון, יצא למסעות עונשין נגד בדואים ועשה ניסיונות ראשונים ליישב אותם. באזורים שונים נבנו מבצרים קטנים לאבטחת הדרכים וכן נעשו פעולות לעיצוב החקלאות, המלאכה והמסחר. המטרה של השלטון המצרי הייתה להושיב בארץ ישראל אוכלוסייה מצרית, ואכן פלאחים מהדלתה של הנילוס התיישבו באזורים שונים בארץ. בעמק הירדן מוקמים הכפרים: דלהמיה, בוקעה, ח'רבת כרך, א-סמרה. בסוף שנת 1840, העות'מאנים בסיוע כוחות בריטיים ואוסטריים, כבשו את ערי החוף של ארץ ישראל ואילצו את מוחמד עלי לוותר על סוריה וארץ ישראל.
בשנים הראשונות לחזרת השלטון העות'מאני, נכשל הממשל בניסיונותיו לאכיפת סמכותו של השלטון המרכזי, והסדר הציבורי התערער מאוד. בשנות ה-40 עד שנות ה-60 של המאה ה-19, נעזבו היישובים החדשים ובסוף שנות ה-60 נעזב גם הכפר צמח, שתושביו מקימים כנראה את הכפר אום ג'וני. החל מאמצע שנות ה-50, לאחר תום מלחמת קרים, ניהלו השלטונות מדיניות נמרצת יותר והצליחו לשלוט במנהיגים המקומיים, צמצמו את פגיעת הבדואים באזורים המיושבים והקימו תחנות משמר מבוצרות. גם הקמת המוסדות של המעצמות האירופיות ומתן החסות שלהן על העדות הלא-מוסלמיות, תרם לשיפור דרכי הפעולה של מוסדות השלטון. בשנות ה-70 וה-80 מתחדש יישוב האזור על יד מהגרים מצפון אפריקה אשר מקימים את א-שג'רה, מע'ר אל חדתה וסירין. חלק מהם מתיישב בצמח וכן מבסס את הכפרים אום ג'וני ועובידייה. מתיישבים נוספים באזור היו כמה מתושבי לוביה וטורעאן שרצו להיפטר משרות צבאי וכן פושעים שונים, שעונשם הוחלף בהתיישבות באזור זה.
בשנת 1876, עבד אל חמיד השני, שנחשב כליברל ופרו מערבי, התמנה לסולטאן. באותה תקופה נמלטו לטורקיה צ'רקסים רבים מהקווקז, שנכבש על ידי הרוסים. בהרי הגולן והגלעד היו שטחים רבים עזובים והתגוררו בהם בדואים שהזיקו ליישובי הפלאחים שבשכנותם. הממשלה העות'מאנית עודדה ואפשרה לצ'רקסים להתיישב באזורים אלה, כדי להגביל את שלטונם הפרוע של הבדואים. גם בשטחי ארץ ישראל הוקמו שני כפרים: כפר כמא וריחניה (הוקמו גם יישובים נוספים, אך הם ננטשו). הצ'רקסים, שהיו לוחמים קשוחים, הצליחו לדחוק את הבדואים מהמרחב ולשפר את המצב הביטחוני, ובעקבות התיישבות זו התחדש היישוב בכפרים נוספים.
עבד אל חמיד השני, העביר חוקה חדשה, אשר דאגה להשוואת זכויות המיעוטים שאינם מוסלמים. החוקה שהתקבלה באופן רשמי ב-23 בדצמבר 1876, הבטיחה כי:
• כל נתיני האימפריה, ללא יוצא מו הכלל, נקראים עות'מאנים, תהא דתם אשר תהא.
• כל העות'מאנים שווים בפני החוק. לכולם מוקנות אותן זכויות ואותן חובות כלפי המדינה, ללא פגיעה בזכויותיהם בשל דתם.
ההתיישבות היהודית בעמק במאה ה-20
1901 - הקמת המושבה מנחמיה, 1908 - הקמת חוות כנרת, 1909 - הקמת מושבת כנרת, 1910 - הקמת הקבוצה הראשונה דגניה א', 1910 - הקמת אחוזת פוריה, 1913 - הקמת החווה ביתניה תחתית
1949 - הקמת הקיבוצים: מעגן, תל קציר והאון
גמא בזאב
γ בזאב הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים זאב עם בהירות נראית מדרגה 2.765. בדומה לשאר כוכבי הקבוצה הבהירים הוא לא קיבל שם משלו בתרבות המערבית, ככל הנראה בשל מיקומו הדרומי שמקשה על הצפייה בו מאירופה והמזרח התיכון.
מאפיינים
γ בזאב הוא מערכת בת שלושה כוכבים שנמצאת במרחק של כ-420 שנות אור ממערכת השמש. המערכת מורכבת מכוכב כפול ספקטרוסקופי שלא ניתן להפריד באמצעים אופטיים בין מרכיביו, שמסומן γ בזאב A, ובן זוג שמסומן γ בזאב B. הזוג γ בזאב A ו-γ בזאב B מקיפים זה את זה במסלול אליפטי למדי במרחק שנע בין 41 יחידות אסטרונומיות ו-127 יחידות אסטרונומיות בזמן הקפה של 190 שנים. מישור ההקפה נטוי ב-5 מעלות בלבד ביחס לקו הראייה מכדור הארץ, אך הזווית לא מספיק קטנה כדי ליצור ליקוי. בני הזוג המרכיבים את γ בזאב A מסומנים כ-γ בזאב Aa ו-γ בזאב Ab ומקיפים זה את זה בזמן קצר בהרבה של 2 ימים, 19 שעות ו-23.5 דקות ובמרחק קטן מעשירית יחידה אסטרונומית.
תכונות γ בזאב Aa ו-γ בזאב Ab
γ בזאב Aa הוא תת-ענק כחול מסוג ספקטרלי B2 IV (לפעמים מסווג ככוכב הסדרה הראשית כחול מסוג ספקטרלי B2 V), מסתו מעט יותר מ-13 מסות שמש ורדיוסו כ-7 רדיוסי שמש. טמפרטורת פניו כ-21,000 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 560 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל הטמפרטורה הגבוהה של פניו רוב קרינתו היא בתחום העל-סגול, כך שעוצמת ההארה הכוללת שלו היא למעלה מפי 10,000 מעוצמת ההארה של השמש.
על בן הזוג העמום בהרבה, γ בזאב Ab, לא ידוע כמעט דבר, שכן המרחק הקטן בין בני הזוג וההבדל הגדול בבהירותם לא מאפשר למדוד את הספקטרום של אורו וללמוד ממנו על תכונותיו. קיומו מוסק משינויים מחזוריים במהירות הרדיאלית של γ בזאב Aa וניתן להעריך שמסתו היא מעט יותר ממסת שמש אחת. לא ידוע מה נטיית מסלול ההקפה ביחס לקו הראייה אל בני הזוג, אך אם מדובר ב-5 מעלות, בדומה למסלול ההקפה של γ בזאב A ו-γ בזאב B, אז רדיוס המסלול הוא כעשירית יחידה אסטרונומית. אם הזווית גדולה מכך אז הרדיוס קטן יותר.
תכונות γ בזאב B
γ בזאב B הוא גם כן תת-ענק כחול, כמעט זהה ל-γ בזאב Aa ובעל אותו סוג ספקטרלי, אך מסתו מעט קטנה יותר ומוערכת בקצת פחות מ-13 מסות שמש. גם רדיוסו וטמפרטורת פניו דומים או מעט קטנים מאלו של γ בזאב Aa. בשל הבדלים אלו עוצמת הארתו נמוכה בכ-7 אחוזים מעוצמת ההארה של γ בזאב Aa.
עידו הבר
עידו הַבֶּר (נולד בשנת 1996) הוא אלוף ישראל ושיאן ישראל בעבר במשחה ל-400 מטר חופשי, אלוף המכביה בשחייה, בעל 3 מדליות מהמכביה התשע-עשרה (2013), מהן 2 זהב. ייצג את ישראל באליפות העולם (בקאזאן 2015).
ביוגרפיה
הבר מתאמן בקבוצת מכבי קריית ביאליק בהדרכתה של לודמילה זליצ'ונוק.
2012
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבית איל, אשדות יעקב מאוחד, בפברואר 2012, זכה הבר במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:53.42 דקות, אחרי חברו לאגודת השחייה אלעד לנדמן (3:51.23 דקות) ולפני איתן הולדר מהפועל בני הרצליה (3:55.42 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:51.96 דקות, במקום 11 במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 16:09.17 דקות ובמקום 16 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.03 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 52.52 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט ביולי אותה שנה, סיים הבר במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 4:01.79 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש ש 1:54.74 דקות.
2013
בתחרות שנערכה בליסבון שבפורטוגל ב-9 בפברואר 2013 זכה הבר במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 17 של 3:56.04 דקות. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2013, זכה הבר במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 17 של 3:50.28 דקות, אחרי אלעד לנדמן (3:50.15 דקות) ולפני מרק חינאווי מהפועל בת ים (3:53.79 דקות).
באליפות הפנימייה בווינגייט שנערכה ב-17 במאי קבע הבר במשחה ל-400 מטר חופשי שיא איש חדש של 3:59.99 דקות.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בפוזנן שבפולין ביולי אותה שנה סיים הבר במקום 13 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה 3:57.37 דקות ובמקום 15 במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:52.20 דקות.
אלוף ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט אותה שנה, זכה הבר בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:57.09 דקות, לפני יובל ספרא מהפועל עמק יזרעאל (3:58.62 דקות) ויונתן בטשא ממכבי חיפה (3:59.68 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 8:13.86 דקות, לפני מרק חינאווי (8:14.05 דקות) ויובל ספרא (8:24.80 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:53.10 דקות ובמקום 11 במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 52.58 שניות.
2014
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2014, זכה הבר במדליית זהב אישית, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 3:48.89 דקות, לפני מרק חינאווי (3:50.41 דקות) וגיל קייזלר ממכבי חיפה (3:50.99 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:49.36 דקות.
שיאן ישראל
באליפות אירופה לנוער בשחייה שנערכה בדורדרכט שבהולנד ביולי אותה שנה סיים הבר במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:54.05 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 3:53.88 דקות, שיפור לשיא בן ה-10 שנים של שי לבנת (3:54.32 דקות) ועלה מהמקום הרביעי. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:50.26 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי אותה שנה זכה הבר במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 8:10.71 דקות לפני מרק חינאווי (8:13.89 דקות) וגיל קיזלר ממכבי חיפה (8:18.39 דקות). שבועיים לאחר מכן, באולימפיאדת הנוער שנערכה בנאנג'ינג סין הוא קבע בשלב המוקדמות במשחה ל-400 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 3:53.45 דקות ועלה לשלב הגמר מהמקום החמישי.
אליפות עולם
באליפות העולם שנערכה בקאזאן רוסיה בשנת 2015 סיים הבר במקום 33 במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 8:07.78 דקות ובמקום 36 במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:52.08 דקות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:51.54 דקות.
המפקד העליון של כוחות הברית
המפקד העליון של כוחות הברית (באנגלית: Supreme Commander of the Allied Powers) ובראשי תיבות SCAP היה תוארו של הגנרל דאגלס מקארתור בזמן הכיבוש האמריקני של יפן לאחר מלחמת העולם השנייה. על אף שהיו, וישנם גם כיום, קצינים הנושאים בתואר המפקד העליון של בעלות הברית, התואר SCAP כשלעצמו הוענק אך ורק למקארתור.
מקארתור האמין כי נוכחותו ביפן כמפקד עליון, ובהשלכה, הנוכחות האמריקנית ביפן, היא קדושה. במהלך הנאום שנשא מקארתור על סיפון אוניית הקרב שלו לאחר חתימת הסכם הכניעה המוחלט של יפן הוא הצהיר ש"המשימה הקדושה הושלמה".
ביפן היה מקובל לכנות את משרתו של מקארתור "GHQ" (קיצור מ-General Headquarters – המפקדה הכללית) והתואר SCAP התייחס גם למשרדי הכיבוש שכללו צוות של כמה מאות פקידים מהשירות הציבורי האמריקני כמו גם סגל צבאי. הכוחות האוסטרלים, הבריטים, ההודים, הקנדים והניו זילנדים שתחת ה-SCAP התארגנו תחת פיקוד משנה שהיה מכונה "כוח הכיבוש של חבר הלאומים הבריטי" (British Commonwealth Occupation Force).
לדאגלס מקארתור וצוות ה-SCAP בפיקודו היה תפקיד מהותי בחנינה לה זכה הקיסר הירוהיטו, שמנעה את העמדתו לדין בגין פשעי מלחמה, ובמניעת הגשת כתבי אישום בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק כנגד כל בני המשפחה הקיסרית, שהיו מעורבים במלחמה כדוגמת הנסיכים: צ'יצ'יבו, טאקדה, אסאקה, היגאשיקוּני והירויאסו פוּשימי.
כבר ב-26 בנובמבר 1945, אישר מקארתור לאדמירל מיטסומאסה יונאי שהקיסר לא יתבקש לוותר על כס מלכותו. לפני שבית המשפט לפשעי מלחמה התכנס לראשונה עבדו אנשי סגל ה-SCAP, אנשי האו"ם ופקידים של הקיסר מאחורי הקלעים, לא רק על מנת למנוע שהמשפחה הקיסרית תואשם, אלא לשנות את עדותם של הנאשמים במשפטים כך שאיש לא יפליל את הקיסר. פקידים רמי דרג בבית המשפט ובממשלת הקיסר שיתפו פעולה עם מפקדת בנות הברית בהכנת רשימות של חשודים בפשעי מלחמה, בעוד שהאנשים שנאסרו כחשודים מ"דרגה ראשונה" והושמו במאסר בכלא סוגמו התחייבו חגיגית להגן על שליטם בפני כל הכתמה של אחריות למלחמה.
חלק מאנשי הסגל של ה-SCAP היו אחראיים לכתיבת הטיוטה הראשונה של חוקת יפן, שאותה אשרר ההדיאט של יפן (הפרלמנט של יפן) לאחר כמה תיקונים. פעולות אלו שננקטו על ידי ה-SCAP בפיקודו של מקארתור הובילו גורמים פוליטיים ואזרחיים רבים ביפן להתייחס אליו כאל כוח קיסרי חדש ביפן. היו כאלו שהחשיבו את ממשלו כלידה מחדש של ממשל השוגונים, ששלטו ביפן עד לתחילת הרסטורציה של מייג'י.
במשך שבע השנים שלאחר כניעת יפן הייתה בידי ה-SCAP שליטה על הכלכלה, הפוליטיקה והתקשורת ביפן. במסגרת ה-SCAP הוקמה מחלקת צנזורה הקרויה "מחלקת הצנזורה האזרחית" (Civil Censorship Detachment), הידועה בראשי התיבות CCD. במשך השנים הוטלה הגבלה על הופעת נושאים שונים בתקשורת היפנית ובסופו של דבר אסר ה-CCD על הופעת 31 נושאים בכל תצורת תקשורת. הנושאים כללו: למרות שרוב הגבלות הצנזורה של ה-CCD בוטלו לקראת תום תקופת ה-SCAP, נושאים מסוימים כדוגמת פצצת האטום, היו בבחינת טאבו עד תום תקופת הכיבוש ב-1952.
באפריל 1951 פיטר הנשיא הארי טרומן את מקארתור מתפקיד ה-SCAP בשל אי ציות להוראות שנגעו למלחמת קוריאה. הגנרל מת'יו רידג'וויי מונה במקומו ל-SCAP. עם חתימת הסכם השלום עם יפן בוטל תפקיד ה-SCAP.
מרכז כלל
מרכז כלל הוא מתחם של מסחר ומשרדים בלב ירושלים הממוקם במרכז רחוב יפו, סמוך לשוק מחנה יהודה. המרכז כולל בקומותיו הראשונות מרכז מסחרי שהיווה את הניסיון הראשון להקמת מרכז קניות מקורה בירושלים, עוד בטרם נטבע בישראל המושג קניון.
אדריכלות
הבניין בן 15 קומות ומאופיין באדריכלות מודרנית (בשונה מסביבתו). הוא מצופה באבן נסורה (בהתאם לחוק העזר העירוני הוותיק שמחייב ציפוי באבן ירושלמית) והאלמנט הבולט בו הוא שורה רציפה של חלונות. הבניין נמצא בכיכר הדוידקה, חזיתו גובלת ברחוב יפו, ואחוריו ברחוב אגריפס. קונספט הבניין היה חדשני יחסית לשנות ה-70 בישראל, במבנה המשלב מרכז מסחרי גדול בקומותיו הראשונות וקומות משרדים מעליו. במבנה הוקם גם חניון תת-קרקעי עם 400 מקומות חנייה.
התוכנית המקורית של המתחם כללה 6 מגדלים בני 18—16 קומות, סביב כיכר ספירלית, המשמשת מקום מפגש של מערכת רחובות פנימיים בחצאי קומות והמטפסת במפלסים ל-4 קומות מסחר ומרתף המשמש כמרכז למבנה. בגלל תנאי הטופוגרפיה, מתאפשרת כניסת הולכי הרגל במפלסים שונים מהרחובות מסביב. אולם במשך שנים רבות הפרויקט לא הושלם. רק בשנות ה-90 של המאה ה-20 חודשה הבנייה כאשר התווסף למרכז כלל בניין חדש עם שטחי משרדים ומסחר בשם בניין כי"ח (כל ישראל חברים) בחלקו הפונה לרחוב אגריפס. בראשית שנות האלפיים נבנה החלק המזרחי של המתחם, מבנה מסחר ומגורים גדול שנקרא בנין "חלון לירושלים", שלא על פי התוכנית המקורית בסגנון אדריכלי שונה.
ביקורת מתחום שימור המבנים
על בנייתו של מרכז כלל נמתחה ביקורת רבה במהלך השנים שמזכירה במידה רבה את הביקורות סביב בניית מגדל שלום בתל אביב. המגדל נבנה על מגרש היסטורי חשוב במרכז העיר בו שכן עד אז תיכון אליאנס במשך 90 שנה. בניית המגדל הביאה להריסתו של המבנה ההיסטורי כשהשריד היחיד שנותר ממנו הוא שחזור חלקי של השער הראשי שלו. מדובר ב"פשרת שימור" בנוסח שהיה מקובל באותה תקופה ודוגמה מפורסמת נוספת שלה נמצאת במרחק קצר משם בבית טליתא קומי (רחבת המשביר).
היסטוריה
בניית המבנה הוחל בשנת 1972 על ידי חברת "מרכז כלל ירושלים בע"מ" (ששינתה את שמה אחר כך ל"אור ים בינוי ופיתוח בע"מ") שהייתה שותפות של חברת "אזורים", חברת ההשקעות "עוז" של גרשון רוזוב ואיש העסקים ויקטור קרטר. בשנת 1978 יצא רוזוב מהחברה ומכר את חלקו ל"אזורים", ששלטה עתה ב-75% מהחברה. "אזורים" הייתה חברת בת של קונצרן כלל ומכאן שם הבניין.
ביולי 1974 הוקפאה כל הבנייה הציבורית בישראל וגם בניית המרכז הוקפאה עד מאי 1975. בתחילת 1976 רכש משרד האוצר שלוש קומות, שכללו 4500 מ"ר, עבור רשות המיסים בבניין. המרכז נחנך ב-3 בינואר 1978 בנוכחות ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, עוד טרם הושלמו קומות המשרדים. במרכז היו 150 חנויות שמתוכם 130 כבר נמכרו. במקום השתכנו שלושת הבנקים הגדולים, בנק טפחות, רואי חשבון וחברות ביטוח. קומות נוספות של משרדים הושכרו לממשלה. שלוש קומות למשרד התחבורה וקומה למשרד המשפטים. מכירת החנויות הנותרות התקדמה באיטיות וגם באפריל 1980 חלקם לא אוכלסו. גם לא כל קומות המשרדים נמכרו.
חברת "מרכז כלל ירושלים בע"מ" מכרה את רוב השטחיים המסחריים, אך המשיכה להחזיק בחלק מהמשרדים במתחם, ובזכויות בנייה בשאר המתחם שעוד לא נבנה. בנובמבר 1980 הוכרז על תחילת שלב ב' של הפרויקט בו יוקם מלון, בנוסף הוחלט על הקמת גג שקוף מעל המתחם המסחרי. בניית שלב ב' התעכבה במשך שנים רבות, שבחלקו הושלם רק החניון התת-קרקעי. בשנת 1981 עברה גם הנהלת רשות השידור לבניין (עד שעזבה אותו ב-1999 לטובת בניין שערי צדק הישן).
בשנות ה-80 השטח המסחרי פעל בתפוסה גבוהה, ובין היתר פעלה בו חנות הדגל של מפעל "רהיטי ירושלים - רים", בה עבד כמנהל שיווק ראש הממשלה לעתיד בנימין נתניהו. בנוסף פעל בו בית קולנוע "כפיר" שהיה בבעלות משה דדש. הקולנוע פעל בשבת, והיה מוקד למחאות נגד מצד העדה החרדית. אולם לקראת סוף שנות ה-80 סבל המרכז המסחרי ממעבר של חנויות וקונים לאזור התעשייה תלפיות שהפך לאזור מסחרי, אחר כך גם לקניון האחים ישראל וקניון מלחה. השטח המסחרי גם סובל מהעובדה שהחנויות נמכרו לעשרות בעלים שונים, הן בשטח קטן יחסית ואין לו ניהול מרכזי יעיל בידי בעלים יחיד, דוגמת הקניונים החדשים יותר.
בשנת 1984 שידר "גלי צה"ל" ידיעה לפיה חברי "כנופיה מספר 1", ארגון פשע שחבריו נעצרו באותה עת, קברו אדם שרצחו ביסודות "מרכז כלל". משטרת ישראל שללה את הידיעה כשמועה חסרת בסיס. ייתכן וחברי הכנופיה הפיצו בכוונה את השמועה, במטרה לשבש את חקירת המשטרה. בכל מקרה חברי הכנופיה נחשדו ואחר כך הורשעו במקרי רצח שאירעו ב־1979 וב-1980, לאחר שהבניין נבנה. חברי הכנופיה, גבי בן-הרוש ומיכה אסלן, חשפו אחר כך שקברו שניים מקרבנותיהם בחולות אשדוד, במסגרת עסקת טיעון.
בשנת 1990 רכשה חברת שיכון עובדים את מלוא הבעלות על חברת "מרכז כלל ירושלים בע"מ" מידי חברת "אזורים" והודיע על תחילת הקמת שלב ב' שיכלול שני בניני משרדים, ולא מלון כפי שתוכנן במקור. פרויקט זה, הפונה לרחוב אגריפס, הושלם לקראת סוף שנות ה-90, ושווק כ"קניון בריאות" עבור מרפאות ועסקי בריאות.
בשנת 1993 נכנסה חברת "שיכון עובדים" לשותפות עם הקבלן מרדכי אביב להקמת השלב השלישי של המרכז. פרויקט זה הוקם בחלקו המזרחי של המתחם, בפועל כפרויקט נפרד לחלוטין בשם "חלון לירושלים", אף על פי שהוא צמוד ועם קיר משותף למרכז כלל. במקום הוקמו שני מגדלי דירות, בני 22 ו-18 קומות מעל מתחם מסחרי. ב-1998 רכשה מכבי שירותי בריאות שתי קומות בפרויקט לטובת הקמת מרפאה. זמן קצר לאחר סיים הבנייה, רכשה חברת מרדכי אביב את כל השטחים המסחריים והמשרדים הפנויים בפרויקט.
בשנת 1994 נסגר קולנוע "כפיר", בשנת 1998 הושכר לטבת הקמת אולם אירועים. וב-2001 מכר אותו משה דדש לארגון נוצרי אוונגליסטי שרצה להקים בו אולם כנסים, אך האולם נותר נטש מאז.
ב-11 ביוני 2003 התפוצץ מחבל מתאבד, סמוך למרכז כלל בתוך אוטובוס מס' 14, רצח 17 אזרחים ופצע עשרות.
ב-23 ביולי 2013 ירה מאבטח למוות באב ובתו בעלי משרד עורכי דין בבניין, עקב סכסוך כספי.
התחדשות מרכז כלל
מאז 2014 הבניין עובר תהליך התחדשות בהובלת קהילת מוסללה ובשיתוף בעלי העסקים וחברת הניהול של הבניין - "מיקדן". כל שטח הקומה העליונה של המרכז המסחרי הפך למתחם הנקרא ״המרפסת: נווה מדבר עירוני״ שמושך אליו קהלים חדשים, תושבי ירושלים ותיירים. והגג משמש גם כמרחב ציבורי עם גינון.
קהילת מוסללה הגיעה לבניין בעקבות קורס שנערך בתוכנית לימודים של מכללת דוד ילין בירושלים. הסטודנטים התבקשו ליצור בשיתוף פעולה, כאשר שניים מהסטודנטים בחרו ליצור בשיתוף עם בניין כלל. בהמשך עבר כל הקורס אל הבניין, נוצרו יצירות אמנות ראשונות בבניין וחיבור בין אמנים ואנשי העסקים.
ישיבת בית אל
ישיבת בית אל היא ישיבה גבוהה ציונית דתית בראשות הרב זלמן ברוך מלמד.
הישיבה הוקמה על ידי הרב מלמד בשנת ה'תשל"ח, ביישוב בית אל שמצפון לירושלים. נכון לשנת ה'תשפ"ג (2023) לומדים בה כ-350 תלמידים ו-130 אברכים.
היסטוריה
בשנת ה'תשל"ח פנה הרב זלמן יחד עם כצ'לה ואנשים נוספים בעידוד הרב צבי יהודה לחזק את ההתיישבות על ידי הקמת ישיבה ברוח ישיבת מרכז הרב. תכנון ראשוני להקמתה בעפרה לא צלח, ולכן פנו להקמתה בבית אל.
מיד עם הגיעם למקום פנו לבניית בית המדרש בראש הגבעה, בטרם קבלו אישורים ותכננו תב"ע, וכך בית המדרש הישן של הישיבה הוא מבנה האבן הראשון שנבנה ביהודה ושומרון.
בשנת ה'תשע"ו נחנך בית המדרש החדש של הישיבה.
דרך הישיבה
הישיבה מחנכת את תלמידיה לאור תורתו של הרב קוק ובנו הרב צבי יהודה, ובראשם הקשר והחיבור של עם ישראל לארץ ישראל ולתורת ישראל. כמו כן, הישיבה מצהירה על קו חינוכי של גדלות בכל תחומי החיים מתוך תודעת שליחות לעם ישראל. הישיבה מדגישה באופן יחסי את לימוד הבקיאות, לצד לימוד עיון. מדי חודש נערכים מבחנים על עשרים דפי גפ"ת. כמו כן מתקיימים בישיבה לימודי אמונה (מחשבת ישראל). הישיבה ממשיכה את הקו האידאולוגי של ישיבת מרכז הרב וחלק מהרבנים, כולל הרב מלמד, הם בוגרי ישיבה זו.
הישיבה נחשבת כאחת משלוש הישיבות הגבוהות הגדולות בציבור הדתי הלאומי (ישיבת מרכז הרב וישיבת הר המור), שתלמידיהן על פי רוב מגיעים לישיבה בשביל ללמוד בה לתקופה יותר ממושכת וארוכה יחסית לשאר הישיבות בציבור הציוני דתי.
הרב זלמן מלמד מנחיל בישיבה דרך של הסתכלות חיובית על המציאות - "עין טובה" - שאומרת שבכל קושי צריך לראות אתגר ואפשרות להתקדמות וצמיחה, ואין להסתכל על אתגרי הדור בעין שלילית.
הישיבה מחנכת לשירות בצה"ל ומרבית הבחורים מתגייסים דרך מסלול הסדר מרכז או ישיבות ההסדר (חיצוני לישיבה) ומיעוטם לשירות מלא.
ר"מים נוספים
ישנם רבנים נוספים המעבירים שיעורים בישיבה אך אינם מוגדרים כר"מים, דוגמת הרב משה גנץ (אחיו של הרב חיים גנץ), הרב יהודה מלמד (בנו של הרב זלמן ברוך מלמד), הרב שמעון קליין (חתנו של הרב זלמן ברוך מלמד), הרב הראל כהן, הרב חיים בן שושן (בנו של הרב ישועה בן שושן וחתנו של הרב אביהוא שורץ) והרב בן ציון אוריאל.
צוות
הרב חנוך הכהן פיוטרקובסקי היה מנהל הישיבה משנת ה'תשמ"ו ועד פטירתו בשנת ה'תשפ"א.
הוצאת ספרים 'מאבני המקום'
'מאבני המקום' היא הוצאת ספרים העורכת שיחות של רבני הישיבה ומוציאה אותם כספרים וחוברות, לצד עריכה מחודשת לספרי הראי"ה והרצי"ה קוק.
Yeshiva.org.il
אתר האינטרנט של הישיבה היווה פריצת דרך בתחום האינטרנט הדתי, בהיותו האתר העברי הראשון שהציע שיעורי תורה לקריאה, צפייה והאזנה.
מבוגרי הישיבה
בנוסף, רוב הרבנים המלמדים בישיבה הם בוגרי הישיבה בעצמם
גרף של רעי
גרף של רעי הוא מונח תלמודי המתאר כלי מאוס. בתלמוד ובהלכה המונח הוזכר בהקשר להלכות שונות כמו אמירת דברי תורה בחדר שבו נמצא הכלי, וטלטולו בשבת.
הלכות שבת (מוקצה)
בהלכות מוקצה, התירו חז"ל לטלטל בשבת, אפילו ביד, דבר מוקצה מאוס כאשר הוא מונח במקום שבני אדם מצויים שם, וגורם אי נעימות. מקור הדין הוא בתלמוד :.
לדעת הערוך השולחן טעם ההיתר לטלטל גרף של רעי הוא משום כבוד הבריות. מסיבה זו, לדעתו, אם אפשר לטלטל את הדברים המאוסים על ידי גוי או קטן יש לעשות זאת.
גרף של רעי לכתחילה
אף שהותר לטלטל גרף של רעי, לא הותר לכתחילה לגרום לעשיית דבר מאוס על מנת שיהיה מותר לטלטלו אחר כך מחמת כן. עם זאת, אם אדם גרם ליצירת גרף של רעי (בדיעבד), מותר לו לטלטלו ככל גרף של רעי.
כשאפשר בהיתר
יש מי שכתב שאם אפשר לטלטל את הגרף על ידי גוי או באופן המותר כגון על ידי טלטול מן הצד לא הותר לטלטלו בהיתר של 'גרף של רעי', אך לדעת אחרונים אחרים יכול תמיד לטלטל משום גרף של רעי.
קריאת שמע ודברים שבקדושה בסביבתו
גרף של רעי יש להתרחק ממנו כשם שמתרחקים מצואה לשם אמירת דברים שבקדושה. יוצא מהכלל הוא גרף העשוי ממתכות או מזכוכית, שאם הוא נקי אין צורך להתרחק ממנו.
מלארן
מֶלָארֶן (שוודית: Mälaren) הוא האגם השלישי בגודלו בשוודיה, לאחר האגמים ונרן וּוטרן. שטחו 1,140 קמ"ר, והוא מגיע לעומק של כ-64 מטר. האגם מתנקז ממערב למזרח, אל תוך הים הבלטי, דרך תעלת סדרטליה, סכר המארבי והמצרים נורסטרֶם ורידארפיארדן שבמרכז סטוקהולם.
מלארן נמצא במרכז שוודיה, והוא גובל בפרובינציות אופלנד, סדרמנלנד, נארקה וּוסטמנלנד. האיים הגדולים ביותר בו הם סֵלַאֶן, הגדול באיי שוודיה היבשתית (91 קמ"ר), ופארינגסֶה (79 קמ"ר). מספר האיוֹנים ששטחם נופל מ-10 דונם הוא כ-7,800.
על גדת רידארפיארדן, שהוא המפרץ המזרחי ביותר של האגם, יושב מרכז העסקים הראשי של העיר סטוקהולם. בקצהו המערבי של האגם, מרחק אווירי של 120 ק"מ מסטוקהולם, שוכנת העיירה שפינג. לאורך האגם כולו מרוכזים ערים וישובים רבים כמו גם מבנים היסטוריים וטירות, כדוגמת טירת גריפסהולם.
היישובים הוויקינגיים בִּירְקָה (Birka) והובְגורדן (Hovgården), הממוקמים על האיים בְּיֶרְקֶה (Björkö) ואָדֶלְסֶה (Adelsö) בהתאמה, הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 1993, וכך גם ארמון דרוטנינגהולם, שעל האי לובֶן.
מקורו האטימולוגי של השם "מלארן" הוא מן המילה הנורדית העתיקה mælir, שפירושה חצץ. מקור שמו הקודם של האגם, לוגרין, הוא מן הפועל העתיק löga, שפירושו "להתרחץ", ולעיתים רחוקות הוא מקושר למילה lördag, יום שבת.
מלארן נוצר כחלק מתופעות בתר-קרחוניות בתום עידן הקרח עת נסוג משקל הקרחונים מהקרקע בצפון אירופה, ופני הקרקע עלו בהדרגה. בעידן הוויקינגי היה האגם למעשה שלוחה של הים הבלטי אל עומק שוודיה, ועיקר תנועת כלי-השיט נעשתה דרך סדרטליה - ששימשה קשר עם הים. בהמשך נבנו מחסומי-השיט והתעלות של סטוקהולם, שהפכו לערוץ חשוב לתנועת סירות וסחורות אל הים וממנו. התרוממות פני הקרקע, שנמשכה אל תוך ימי הביניים (ונמשכת בקצב איטי גם היום), הפכה את גופי המים האלה, עם זאת, לרדודים מדי למעבר אוניות - עד כדי שהן נאלצו לפרוק את מטעניהן ליד הכניסות לנמלים. בהדרגה נהיה המפרץ לאגם, ואתרי הפריקה והטעינה היו לערים.
ירידת קרנה של בִּירקָה, יישוב-המסחר החשוב שבלב האגם, שגם נחשב "העיר הראשונה של שוודיה", והיווסדה במקביל של סטוקהולם בצוואר-הבקבוק של רידארפיארדן, התרחשו לא מעט בשל השינויים הטופוגרפיים שחלו באגן עמק מלארן.
משקה אנרגיה
משקה אנרגיה הוא משקה, המכיל כמויות גדולות של חומרים ממריצים וכולל בדרך כלל קפאין. בנוסף, במשקאות אלו ישנה כמות גדולה של סוכר או ממתיקים אחרים, תמציות טעם, טאורין, חומצת אמינו וחומרי טעם וריח אחרים. קפה, תה ומשקאות נוספים המכילים קפאין באופן טבעי אינם מוגדרים כמשקאות אנרגיה, כמו גם משקאות קלים דוגמת קוקה-קולה.
קינדר בואנו
קינדר בואנו (באיטלקית: Kinder Bueno; המילה הגרמנית "קינדר" פירושה "ילדים", ו"בואנו" בספרדית משמעו "טוב") הוא חטיף שוקולד שמיוצר על ידי חברת המזון האיטלקית פררו. החטיף עשוי מוופל הממולא בקרם אגוזים ומצופה בשוקולד.
משקה אנרגיה
ראשיתם של משקאות האנרגיה בתחילת המאה העשרים, אך הפריצה הגדולה של הקטגוריה חלה לקראת סוף שנות השמונים של המאה בעקבות ההצלחה של רד בול. החברה האוסטרית מובילה את הקטגוריה בשוק העולמי ובשנת 2016 מכרה יותר מ-6 מיליארד פחיות, ביותר מ-130 ארצות. השוק העולמי, המורכב בעיקר מלקוחות צעירים בגילאי 13–35, הוערך בשנת 2015 ב-38.2 מיליארד דולר. השוק בישראל נאמד בשנת 2013 בכ-350 מיליון שקל ובצריכה של כ-140 מיליון פחיות משקה אנרגיה בשנה.
קינדר בואנו
מכירות
החטיף שמקורו באיטליה יצא לראשונה לשוק המקומי בשנת 1990 ומשווק כיום בכ-60 מדינות. מאמצע שנות ה-90 שווק החטיף בחלק ממדינות אמריקה הלטינית (ברזיל, ארגנטינה ומקסיקו), מלזיה, ישראל ויוון. בגרמניה וצרפת הוא שווק לראשונה רק בשנת 1999. בשנת 2004 החלו בשיווקו גם בבריטניה ובקנדה. בשנת 2019 החלה פררו לשווק את המוצר גם בארצות הברית, ובשנת 2021 הקף המכירות שם היה כ-167 מיליון דולר. פררו הכריזה ב-2022 על פתיחת קו ייצור חדש לחטיף בעיר בלומינגטון באילינוי.
משקה אנרגיה
השפעות בריאותיות
המרכיבים המשפיעים במשקאות אנרגיה הם הקפאין והסוכר, לשאר המרכיבים ישנה השפעה קטנה, אם בכלל. רוב ההשפעות על ביצועים קוגניטיביים כגון הגברת הריכוז ומהירות התגובה הן תוצאה של הימצאות קפאין במשקה. משקאות אנרגיה משווקים לעיתים כתורמים לחיזוק השרירים והסיבולת, אך הדבר כמעט ואינו מוכח מבחינה מחקרית. הרשות לבטיחות במזון האירופאית (EFSA) מגדירה צריכה יומית של עד 40 מ"ג כצריכה בטוחה.
שילוב של קפאין עם אלכוהול עלול להגביר את הפגיעות הנגרמות כתוצאה מאלכוהול. משקאות אנרגיה מטשטשים את השפעות האלכוהול ועלולים להוביל לכך שהאדם יפרש בצורה שגויה את רמת ההשתכרות שלו. על פי ה-EFSA, סכנה זאת קיימת רק בצריכה של מעל ל-200 מ"ג קפאין. הן אלכוהול והן קפאין הם משתנים, צריכה משותפת שלהם יכולה להוביל להתייבשות. השילוב בין הקפאין, שהוא חומר ממריץ והאלכוהול, שהוא חומר מדכא שולח מסרים סותרים למערכת העצבים. הדבר עלול להוביל להגברת קצב פעימות הלב.
קינדר בואנו
מכירות
החטיף נמכר באריזות של שתי "אצבעות" ושל שלושה זוגות.
משקה אנרגיה
השפעות בריאותיות
צריכה מופרזת או לאורך זמן של משקאות אנרגיה עלולה לגרום לבעיות לב דוגמת הפרעת קצב והתקף לב ובעיות פסיכיאטריות כגון חרדה ופוביה. מחקרים מראים על עלייה בביקורים בחדר מיון כתוצאה משתיית משקאות אנרגיה. בשנת 2005 נרשמו בארצות הברית 1,494 מקרים, בשנת 2011 עלה המספר ל-20,783 מקרים. מרבית המקרים הם תוצאה של תגובה פיזית שלילית למשקה. בשנת 2011, 14,042 מהמקרים היו על רקע זה לעומת 6,090 מקרים שנבעו מצריכה מופרזת או לא נכונה של המשקה. ב-42% מהמקרים נעשה שימוש בממריצים נוספים במקביל למשקה האנרגיה.
היסטוריה
משקאות אנרגיה היו קטגוריית משנה של המשקאות הקלים החל מימיה הראשונים. פפסי, לדוגמה, שווק בתחילה כמגביר אנרגיה. השם קוקה-קולה נגזר משני המרכיבים המקוריים של המשקה המשמשים כמעוררים: עלי קוקה ואגוז קולה, המשמש כמקור לקפאין. עלי הקוקה הטריים, הוחלפו בשנת 1904 בשל החשש משימוש בקוקאין במוצרי מזון. בעקבות תביעה שהוגשה לבית המשפט בשנת 1916 הופחתו כמויות הקפאין במשקה. שינויים אלה סימנו את סיומו של הדור הראשון של משקאות האנרגיה.
לוקוזייד אנרג'י (Lucozade Energy) יוצר לראשונה בבריטניה בשנת 1929 כמשקה המיועד לבתי חולים ו"מסייע להחלמה". בשנת 1949 יוצר בארצות הברית המשקה ד"ר אנוף (Dr. Enuf). המשקה יוצר על ידי איש העסקים ויליאם שוורץ שביקש ליצור משקה עם ויטמינים ותחליף לסוכר. המשקה שיצר הוגדר כ"מגביר אנרגיה" והכיל ויטמין B, קפאין וסוכר מקנים.
"Power Horse" הוא משקה האנרגיה הראשון שיוצר באירופה והקדים במעט את רד בול. בשנת 1987 הציג לראשונה דיטריך מאטשיץ את רד בול, משקה המבוסס על משקה בשם Krating Daeng, בו נתקל במהלך ביקור בתאילנד. המשקה הפך לדומיננטי בקטגוריה ובשנת 1997 החל להמכר גם בארצות הברית. בשנת 2016 נמכרו יותר מ-6 מיליארד פחיות רד בול, ביותר מ-130 ארצות ברחבי העולם. מונסטר, המתחרה המרכזי של רד בול, הושק בשנת 2002. ייחודו של המשקה הוא מגוון הטעמים הגדול בו הוא נמכר (כ-40 סוגים שונים) והעובדה שהוא נמכר בפחיות של חצי ליטר, בניגוד למרבית משקאות האנרגיה הנמכרים בפחיות של 250 מילי ליטר.
צורות נוספות של משקאות אנרגיה הן שוט אנרגיה (Energy shot), בקבוקון קטן של כ-50 מילי ליטר המכיל מנה גדולה של קפאין בכמות קטנה של משקה. בשנת 2007 החלו להמכר טבליות אותן ניתן להוסיף למים על מנת להפוך אותם למשקה אנרגיה.
צרכנים
הצרכנים העיקריים של משקאות אנרגיה הם צעירים. כשני שלישים מהצרכנים הם בגילאי 13 עד 35. כשני שלישים מהצרכנים הם גברים. מחקרים מראים על רמת צריכה גבוהה בקרב סטודנטים במכללות ובאוניברסיטאות הנעזרים במשקה על מנת להעלות את רמת ריכוז או כפיצוי על חוסר בשעות שינה.
מחקר של סוכנות מחקרי השוק מינטל (Mintel) מראה שאחוז הצריכה בקרב הורים לילדים גבוה מהממוצע הכללי. בעוד שאחוז הצריכה הכללי של משקאות אנרגיה בארצות הברית עומד על 12% מהצרכנים. בקרב הורים לילדים עד גיל 5 עומד האחוז על 26%. בקרב הורים לילדים בגילאי 6 עד 11 עומד אחוז הצריכה על 32%.