cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יצחק רוקח
פרדסנות והובלה ימית
בשנת 1936, התמנה חבר ההנהלה בחברת "אוצר מפעלי ים" ופעל אצל שלטונות המנדט הבריטי לקבלת היתר להקמת נמל תל אביב. ראש העיר מאיר דיזנגוף ציין אותו בין התורמים להקמת הנמל. בשנת 1947 נבחר ליו"ר מועצת המנהלים שלה.
פעילות ציבורית
לאחר מלחמת העולם הראשונה התמנה לחבר מועצת תל אביב, ופינה את מקומו לאחר מכן לטובת אחיו, ישראל. בין פעילויותיו הרבות היה במשך שנים רבות חבר בהתאחדות האיכרים וחבר לשכת המסחר תל אביב-יפו. יסד את לשכת המסחר ישראל-צרפת, כיהן כיו"ר ראשון שלה וזכה לעיטור לגיון הכבוד הצרפתי.
משנת 1925, למשך שנים רבות, היה סגן קונסול רומניה בתל אביב יפו. בשנת 1932 נבחר לנשיא לשכת בני ברית "שער ציון", אותה יסד אביו.
היה חבר ברשות הנמלים, וחבר במועצת הנפט.
בשנת 1970 התפטר מכל עיסוקיו והקדיש זמנו לכתיבת שני ספרי זכרונות, "פרדסים מספרים" ו"ותיקים מספרים". רוקח נישא להילדה לבית גזונדהייט. לשניים נולדו שתי בנות - מרים ונאוה.
יצחק רוקח נפטר בשנת 1974 בביתו שבהרצליה ונטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב ליד הוריו ואחיו יוסף. השאיר את רעייתו, שתי בנות ושבעה נכדים. אשתו, הילדה (1905-1994), אשר ליוותה אותו שנים רבות בכל פעילויותיו, קבורה אף היא לידו.
אליסיה מרקובה
אליסיה מרקובה (באנגלית: Alicia Markova; 1 בדצמבר 1910 - 2 בדצמבר 2004) (דיים מפקדת מסדר האימפריה הבריטית, DBA) הייתה בלרינה וכוריאוגרפית, מנהלת ומורה בריטית לבלט קלאסי. היא נודעה בעיקר בקריירה שלה עם בלט רוס של סרגיי דיאגילב והודות להופעותיה ברחבי העולם, הייתה בעיני רבים אחת מרקדניות הבלט הקלאסי הגדולות ביותר במאה ה-20. מרקובה הייתה הרקדנית הבריטית הראשונה שהייתה לרקדנית ראשית בלהקת בלט ויחד עם דיים מרגוט פונטיין, אחת משתי הרקדניות האנגליות היחידות שהוכרו כפרימה בלרינה אסולוטה. מרקובה הייתה רקדנית מייסדת של בלט ראמבר, הבלט המלכותי ותיאטרון הבלט האמריקאי, וחברה מייסדת ומנהלת של הבלט האנגלי הלאומי.
ילדות ונעורים
מרקובה נולדה כ"ליליאן אלישה מרקס" ב-1 בדצמבר 1910. אביה, ארתור, היה יהודי; אמה, איילין, התגיירה.
קריירה
מרקובה החלה לרקוד בעצת הרופא לחיזוק גפיה החלשות. הופעתה הראשונה על במה הייתה בגיל 10, בתפקיד סאלומה בהצגת "דיק' ויטינגטון וחתולו". במודעת ההצגה כונתה "אלישה הקטנה, פבלובה הילדה". היא החלה ללמוד בלט אצל הנסיכה סראפינה אסטאפייבה, בלרינה רוסייה שהתגוררה בלונדון. אסטאפייבה פרשה מן הריקוד בבלט רוס, להקת בלט מפורסמת, שייסד האמרגן סרגיי דיאגילב. אסטאפייבה ייסדה את האקדמיה הרוסית למחול" בצ'לסי, לונדון, ולזכותה הוראת מספר ניכר של רקדנים בריטיים ידועי-שם, בהם מרגוט פונטיין ואנטון דולין. שלט זיכרון מציין כיום את הסטודיו הקודם שלה.
בלט רוס של דיאגילב
בגיל 13, הייתה מרקובה מטרה לתצפית של דיאגילב, שביקר בלונדון בחיפוש אחר כישרון חדש ללהקת הבלט שלו. הוא הזמין אותה להצטרף לבלט רוס במונטה קרלו, וזאת עשתה בשנת 1925, חודש לאחר יום הולדתה ה-14. עקב גילה, רקדה מספר רב של תפקידים שהכוריאוגרפיה להם נוצרה במיוחד בשבילה, וכמו כן הופיעה ברפרטואר מגוון של בלטים חדשים ומוכרים. לצד רקדנים רבים ידועי שם, פגשה במהלך תקופה זו מספר רב של דמויות בולטות במאה ה-20, שהיו שותפים ליצירת בלטים ללהקה, בהם פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס, איגור סטרווינסקי, סרגיי פרוקופייב, ליאוניד מאסין, ז'ורז' בלנשין וברוניסלבה ניז'ינסקה.
לאחר דיאגילב
לאחר מות דיאגילב בשנת 1929, חזרה מרקובה לאנגליה, שם הייתה לבלרינה הראשית המייסדת של "מועדון הבלט", להקה שיסדה דיין מארי ראמבר. בתקופה זו נודעה בייחוד בביצוע יצירות מאת פרדריק אשטון, שלא היה ידוע אז, אבל עם השנים היה לאחד הכוריאוגרפים המהוללים ביותר של בריטניה. "מועדון הבלט" היה ללהקת הבלט המקצועית הראשונה בממלכה המאוחדת, שנודעה בהמשך כ"בלט ראמבר". הלהקה, הנודעת כיום כלהקת הריקוד ראמבר עודנה להקת הריקוד הוותיקה ביותר בממלכה המאוחדת.
כאשר ראתה את ז'יזל בביצוע "אגודת קאמארגו" בשנת 1932, עם אולגה ספסיבצבה ודולין, עמדה מרקובה לראשונה על האפשרויות הצפונות בבלט זה, שהיה אז נשכח מלב. עם הזמן היה זה לתפקידה הנחשק בותר וזה, שאת אפשרויות המבע הגלומות בו המשיכה לפתח בשנות הקריירה שלה. הופעת הבכורה שלה בתפקיד "ז'יזל" הייתה ביום השנה החדשה 1934 בתיאטרון ויק.
בשנת 1935 עזבו מרקובה ודולין את בלט ויק-וולס ליצור להקה נודדת משלהם, שנודעה בשם "להקת מרקוב-דולין". הלהקה הרבתה בסיורי הופעות במשך שתי עונות וב-1936 הצטרף סרגיי וולקונסקי ללהקה כמנהל בלט. ב-1938 הצטרפה מרקובה לבלט רוס של מונטה קרלו, וסיירה בעולם כבלרינה הכוכבת של הלהקה. הלהקה הייתה הראשונה שהציגה הופעות בלט ברחבי ארצות הברית והביאה את צורת האמנות הזו לקהלים, שלא ראו בלט מעודם. במהלך תקופה זו, הייתה למרקובה חשיבות עליונה בגיבוש תיאטרון הבלט האמריקאי, והיא רקדה עם הלהקה בשנותיה הראשונות.
הבלט האנגלי הלאומי
בשנת 1950 היו מרקובה ודולין למייסדים-שותפים של "פסטיבל בלט", להקה שהוקמה לחגוג את "פסטיבל בריטניה" הממשמש ובא, בתמיכת איש העסקים הפולני יוליאן ברונשווג. דולין הנועד להיות המנהל האמנותי הראשון של הלהקה, עם מרקובה כפרימה בלרינה. ייעודה של הלהקה היה לצאת לסיורי בלט כדי להביא את הבלט לקהלים, שזה היה הסיכוי היחיד שלהם להתוודע לצורת אמנות זו, ובהמשך הרחיבה את סיוריה אל אתרים מקובלים פחות, הן בממלכה המאוחדת והן מחוצה לה. הלהקה אף ייסדה מספר תוכניות חינוכיות, שנועדו לקרב את הבלט לקהלים חדשים. מרקובה המשיכה כפרימה בלרינה של הלהקה עד 1952, ולאחר מכן המשיכה להופיע בקביעות כרקדנית אורחת עד לפרישתה מריקוד מקצועי.
ב-1960 עבדה מרקובה בשיתוף פעולה עם הרקדן הקלאסי ההודי ראם גופאל ליצירת דואט "רדהא קרישנה", המבוסס על המיתולוגיה ההינדית, שבו רקדה בתפקיד רדהא, והוא רקד כקרישנה. שיתוף הפעולה ביניהם מונצח כגלריית הדיוקנאות הלאומית (לונדון), שם ניצב פסל הארד שלה לצד הדיוקן שלו.
ב-1989 שונה שמו של ה"פסטיבל בלט" ל"בלט האנגלי הלאומי", לשקף את תפקיד הלהקה, כלהקת הבלט הקלאסי היחידה בבריטניה, המקדישה את כל-כולה לסיורי בלט ברחבי אנגליה, במחיר שווה לכל נפש.
פרישה
מרקובה פרשה מן הריקוד כמקצוע בינואר 1963, בת 52. לאחר פרישתה המשיכה למלא תפקיד פעיל בתעשיית הבלט והתיאטרון כמורה, מנהלת וכוריאוגרפית. היא הייתה אחראית לבימוי מספר בלטים שרקדה עם הבלט רוס, וכן אימנה רקדנים לתפקידים שיצרה לכוריאוגרפים כגון סר פרדריק אשטון.
כמורה הגישה כיתות אמן בטלוויזיה ואף התמנתה לפרופסור לבלט ואמנויות הבמה באוניברסיטת סינסינטי בארצות הברית. בשלהי חייה, המשיכה לכהן כחברה קבועה בסגל ההוראה בקורסי בלט קבועים כגון הסמינרים של יורקשייר בלט ושל אבינגדון בלט, והייתה נשיאה ומורה אורחת קבועה בבתי הספר לחינוך לאמנות של לונדון ובבית ספר טרינג פארק לאמנויות הבמה. כמו כן הייתה מורה אורחת קבועה בבית הספר המלכותי לבלט.
מרקובה הייתה פעמיים אורחת התוכנית "אלה הם חייך" בטלוויזיה הבריטית, בינואר 1960 כשאמון אנדרוז הפ תיע אותה ברויאל פסטיבל הול, ובאוקטובר 1995, כשמייקל אספל הפתיע אותה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. מרקובה הייתה פטרונית/נשיאה של ארגוני מחול רבים; היא כיהנה כנשיאת ההבלט האנגלי הלאומי, חברה בהנהלת הבלט המלכותי וסגן נשיאה של האקדמיה המלכותית למחול.
מותה
ב-2 בדצמבר 2004, זמן קצר לאחר שעברה אירוע מוחי, מתה אליסיה מרקובה בבית חולים בבאת', יום לאחר יום הולדתה ה-94. היא לא נישאה מעולם. טקס זיכרון לציון חייה ועבודתה התקיים בווסטמינסטר אבי ב-8 במרץ 2005.
כחלק מן הטקס, ביצעו רקדנים מלהקת הבלט האנגלי הלאומי קטעים מן הבלט ז'יזל.
אייל הראל
ילדות ומשפחה
אייל הראל נולד ברמת גן. המשפחה עברה לרמת הגולן. והראל למד בבית ספר יסודי "גמלא" קצרין. המשפחה עברה לקריית חיים והראל למד בתיכון עירוני מקיף קריית חיים. באמצע שנות ה-90 חזרה המשפחה לקצרין.
אחיו הגדול, רונן הראל, בוגר בית הספר לקציני ים עכו וקורס חובלים, היה קצין טכני / מהנדס ראשי בצוללת ובתפקידו האחרון היה אל"ם בחיל הים כרמ"ח במספן הציוד.
שירות צבאי
הראל התגייס לצה"ל באוגוסט 1992 והוא בוגר קורס חובלים מחזור פ' במגמת מערכות השטה. שירת כסגן קצין מחלקת מכונה באח"י גאולה. בשנת 1995 עבר והוצב כקצין מחלקת מכונה באח"י ניצחון (סער 4) ושימש גם כסגן מפקד הספינה.
פלגות הבט"ש
עבר הסבה לתחום הפיקוד, הוצב בפלגה 914 ושירת כסגן מפקד דבורה. בשנת 1999 עבר בהצטיינות במגמת מפקדי דבורות וקיבל פיקוד על דבורה 811. שירת כמפקד דבורה בפלגה 914 ועסק בביטחון שוטף בגזרת דרום לבנון.
שייטת ספינות הטילים
בשנת 2000 עבר במגמת גנ"ק. חזר לשייטת ספינות הטילים כקצין גנ"ק באח"י יפו בה שירת גם כסגן מפקד. בשנת 2002 הוסמך כמפקד ספינת טילים וקיבל פיקוד על אח"י רומח.
בשנת 2004 יצא ללימודי כלכלה במסלול מלא באוניברסיטת חיפה. במלחמת לבנון השנייה שירת במינוי חירום כמפקד נוסף של סטי"ל. בשנת 2007, לאחר סיום הלימודים, מונה לקצין אג"ם של שייטת ספינות הטילים, תקופה בה השייטת עסקה בשיקום והחזרת כשירות הלחימה לאחר אירוע היפגעות אח"י חנית במלחמת לבנון השנייה.
פלגות הבט"ש
באוגוסט 2008 הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד פלגה 916, פלגת ביטחון שוטף בבסיס אשדוד. הפלגה נטלה חלק מרכזי בלחימה בטרור פלסטיני ובמבצע עופרת יצוקה. במהלך התקופה השתתפה הפלגה במבצע רוחות שמים לסיכול משטי המחאה מחו"ל שניסו לפרוץ את אכיפת הסגר הימי על רצועת עזה. פיקד על מספר מבצעי סיכול ימיים להברחות אמל"ח לרצועת עזה וסיכול חוליית מחבלים באימון צלילה. בתקופת פיקודו בוצע ניסיון פיגוע תופת של סירת דיג על כלי שיט של פלגה 916.
חזרה לספינות טילים
ביולי 2010 מונה למפקד פלגה 31 בשייטת ספינות הטילים, פיקד על הפלגה במהלך מבצע עמוד ענן בתקיפת יעדי טרור מהים ובמהלך מבצע חוק ברזל. כולל תפיסת האנייה "ויקטוריה", שניסתה להבריח נשק לחמאס. בשנת 2011 שירת כסגן מפקד שייטת ספינות הטילים בנוסף לתפקידו כמפל"ג 31.
ב-2013 מונה למפקד שייטת ספינות הטילים והועלה לדרגת אלוף-משנה. בתקופת פיקודו זכתה השייטת במקום ראשון בתחרות כושר קרבי ליחידות מבצעיות ומקום שני בביקורת לפרס הרמטכ"ל. בתקופת פיקודו לחמה השייטת במבצע צוק איתן ותקפה יעדי טרור לאורך חופי רצועת עזה, אכיפת סגר ימי והגנה על אסדות הגז. בנוסף פיקד על כוח הספינות במבצע חשיפה מלאה ללכידת אניית הנשק מאיראן, KLOS C, בים סוף.
במטה הכללי
ב-2015 מונה לראש מחלקת תכנון באגף התכנון. במסגרת תפקידו זה היה אחראי, בין השאר, על תכנון תר"ש גדעון והוצאתה לפועל בצה"ל.
במטה חיל הים
ביולי 2018 מונה לראש מספן המודיעין בחיל הים. בתפקידו זה ביצע שינוי במבנה הארגוני של המספן לשם התאמתו לצורת התפקוד של אגף המודיעין ולשיטת העבודה במערכות לצורך כך הוקמה במספן מחלקה שלישית, "מחלקת הפעלה", שתכליתה לנהל יחסי גומלין הדוקים עם חטיבת ההפעלה באגף המודיעין וחטיבת המבצעים של צה"ל. השינוי הוביל להגברת האפקטיביות המבצעית וניהוג מערכות מודיעיניות מורכבות.
באוקטובר 2019 מונה לראש מספן הים בחיל הים. עסק בהתאמת השינוי במטה המבצעי של חיל הים, ביסוס הקמת יחידת השליטה וזירת המים הכלכליים בדרג מחלקה. כתיבת תפיסת הפעלה למטה המבצעי בפעילות אופרטיבית והובלת פעילות חיל הים בתקופת המערכה בין המלחמות.
במטה הכללי
במאי 2021 מונה לראש חטיבת התכנון באגף התכנון. כראש חטיבת התכנון עוסק בתכנון ויישום תר"ש תנופה של הרמטכ"ל רא"ל אביב כוכבי. ב-3 במאי 2023 פורסמה ההחלטה למנותו לראש אגף התכנון, בדרגת אלוף, שהוענקה לו ביוני אותה שנה. ב-2 באוגוסט 2023 נכנס לתפקיד ראש אגף תכנון ובניין כוח רב-זרועי
השכלה
הראל בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בוגר קורס מפקדי חטיבות ובעל תואר ראשון בכלכלה ובמנהל עסקים מטעם אוניברסיטת חיפה. בנוסף, הוא מוסמך בהצטיינות במדעי המדינה וביטחון לאומי מטעם המכללה לביטחון לאומי ואוניברסיטת חיפה.
משפחה
הראל נשוי ליעל מבית קלינברגר, העובדת באוניברסיטת חיפה ואב לשלוש בנות. מתגורר בקיבוץ גשר הזיו.
בין שתי ערים (סרט, 1911)
בין שתי ערים (באנגלית: A Tale of Two Cities) הוא סרט אילם משנת 1911 בבימויו של ויליאם ג'יי המפרי. הסרט מבוסס על הרומן "בין שתי ערים" מאת צ'ארלס דיקנס שיצא לאור ב-1859.
לפי היסטוריון הקולנוע אנתוני סלייד הסרט היה מחולק לשלושה סלילים של 30 דקות בסך הכל. טלמדג' שיחקה בתפקיד קטן בדמות התופרת מימי שמלווה את סידני קרטון אל הגיליוטינה, אבל אותו מוציאים להורג לפניה, והמוות שלה לא מוצג בסרט. הופעת הבכורה של השחקנית לידיה יאמנס טיטוס הייתה בסרט זה.
פרוטון ג'וארה
פרוטון ג'וארה (במלאית: Proton Juara) הוא מיניוואן קטן, מתוצרת יצרנית הרכב המלזית PROTON Holdings אשר יוצר בין השנים 2001 – 2004 במלזיה.
העלמות מאביניון
העלמות מאביניון (בצרפתית: Les Demoiselles d'Avignon) הוא ציור של פבלו פיקאסו המתאר חמש זונות. היצירה, שצוירה בצרפת בין השנים 1906–1907, נחשבת לאחת מן היצירות הידועות של פיקאסו ושל האמנות המודרנית. היצירה מסמלת, עבור מבקרי אמנות רבים, את ראשית הסגנון הקוביסטי באמנות. היצירה מוצגת כיום במוזיאון לאמנות מודרנית שבניו יורק.
ההיסטוריה של היצירה
נושא היצירה - תיאור של בורדל - היווה חלק ממגמה אמנותית נרחבת ששורשיה בתיאור האוריינטליסטי והאקזוטי של נשות המזרח הקרוב. יצירות כגון "בית המרחץ הטורקי" (1862) מאת ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, "שמחת החיים" (1905-1906) ו"עירום כחול" (1907) מאת אנרי מאטיס או "מרצלה" (1909) מאת ארנסט לודוויג קירכנר אשר שיקפו את העניין של האמנים המודרניים בתיאור מיני של דמות האישה. בנוסף, בולטת השפעתו של הצייר הפוסט אימפרסיוניסט פול סזאן בסגנון ובנושאי ציורים כגון 'המתרחצות הגדולות' (1906). פיקאסו עצמו יצר בשנת 1906 ציור בשם "ההרמון" ובו מופיעה קבוצה של נשים עירומות ולצידן גבר שיכור השעון על קיר. השם "אביניון" אינו מתייחס לשם העיירה הצרפתית אביניון, אלא לרחוב בברצלונה ששימש כרובע החלונות האדומים של העיר.
פיקאסו יצר למעלה ממאה רישומי הכנה לציור ובהם סקיצות בעפרון, בצבעי מים, בטוש דיו ואף בצבעי שמן על בד. התבוננות ברישומים מעידה כי פיקאסו תכנן בתחילה להכליל בציור שתי דמויות של גברים - מלח וסטודנט לרפואה (שניתן לזהותו בשל העובדה שהחזיק ספר או גולגולת). אולם, במהלך העבודה השמיט פיקאסו דמויות אלו.
הציור נעשה בשני שלבים. אף שפיקאסו סיים את העבודה על היצירה באביב 1907, הרי שבהמשך, כנראה במאי באותה שנה, צייר מחדש את פניהן של שתי הדמויות שבימין היצירה ועיצב אותן כמסכות אפריקאיות או אוקיאניות. על פי חוקר האמנות ג'ון ריצ'רדסון (Richardson) היה הדבר קשור לפרדה של פיקאסו מפרנאנד אוליביה (Fernande Olivier), בת זוגו באותה עת. דניאל אנרי קאנווילר (Daniel-Henry Kahnweiler), סוחר האמנות שעבד עם פיקאסו באותה עת, טען כי היצירה נותרה למעשה לא גמורה.
במשך שנים רבות לא הוצגה היצירה בפני הציבור. אחד מהתצלומים המתעדים את הסטודיו של פיקאסו מראה את היצירה שעונה על הקיר ועטופה בבד. בקרב המעטים מחוג ידידיו של פיקאסו שנחשפו אליה בסטודיו שלו, היו התגובות ליצירה מעורבות. בעוד אנשים כגון ז'ורז' בראק או קאנווילר תמכו ביצירה, אחרים מצאו אותה שערורייתית.
בשנת 1910 פרסם העיתונאי האמריקאי ג'לס ברג'ס (Burgess) רפרודוקציה של היצירה בכתב העת "The Architectural Record". במאמרו, שסקר את האוונגרד האמנותי בפריז, תיאר ברג'ס את דמותו הססגונית של פיקאסו, ותיאר את הנשים של פיקאסו כ"פירמידאליות", המצוירות בסגנון של "קריקטורות תת-אפריקאיות".
בשנת 1924, בעזרתם של אנדרה ברטון ולואי אראגון, נמכר הציור למעצב ז'ק דוקט (Jacques Doucet), ששילם עבור היצירה 25,000 פרנקים. על פי השערה שהעלה ריצ'רדסון, אחד הביוגרפים של פיקאסו, הסכים פיקאסו למכירת הציור, שהוערך רק כמה חודשים מאוחר יותר בשווי של בין 250,000 ל-300,000 פרנקים, בשל העובדה שדוקט התכוון בצוואתו להוריש את הציור למוזיאון הלובר. אולם עם מותו של דוקט, בשנת 1929, התברר כי לא הוכנס סעיף בעניין הציור לצוואה, ועזבונו של דוקט החל להימכר דרך סוחרי אמנות שונים.
בשנת 1937 הוצג הציור בתערוכה שנקראה "20 שנות התפתחות של פיקאסו, 1903-1923" בגלריה זליגמן ושות' (Seligman & Co) בניו יורק. בין המבקרים בתערוכה היה אוצר המוזיאון לאמנות מודרנית בעיר, אלפרד באר, שהחליט לרכוש את הציור עבור המוזיאון. הרכישה, שהתבצעה רק בשנת 1939 בסכום של 24,000 דולר, מומנה על ידי מכירת ציור של אדגר דגה (בשווי של 18,000 דולר) ומתרומות אישיות של בעלי הגלריה, ז'אק זליגמן וסזר דה הוק (Cesar de Hauke).
ב-15 בנובמבר 1939 הוצג הציור לראשונה במוזיאון כחלק מרטרוספקטיבה של פיקאסו שנקראה "פיקאסו: 40 שנה של אמנותו" ואורגנה על ידי המוזיאון ועל ידי מכון האמנות של שיקגו (Art Institute of Chicago).
בין השנים 2003–2004 נערכה במוזיאון לאמנות מודרנית רסטורציה ליצירה. בתהליך הוסרו שכבות ותיקוני צבע שהוספו בטיפולי רסטורציה קודמים שנערכו בשנים 1950 ו-1963.
תיאור היצירה
הציור מתאר חמש דמויות נשיות עירומות הניצבות בחדר לא מזוהה שקירותיו מתוארים בגווני צבע חום. ארבע מן הדמויות עומדות ואילו דמות חמישית יושבת או כורעת על הרצפה. לצידה, במרכז חלקו התחתון של הבד, מתואר טבע דומם הכולל אשכול ענבים, פלח אבטיח ופירות נוספים. אחת הדמויות, הנמצאת בפינה הימנית העליונה של היצירה, מתוארת כשהיא מסיטה מעין וילון גדול, ובכך רומזת על האפשרות לקיומו של חלל נוסף מאחוריו.
הקומפוזיציה של הציור היא דחוסה ועמוסה. בעזרת חלוקה למשטחים גאומטריים יצר פיקאסו שילוב בין המישורים השונים של התמונה. הדבר בא לביטוי, למשל, בתיאור הווילון הכחול והלבן. הדמויות הן ברובן חזיתיות ומזכירות דמויות באפריז או בתיאורים אתנוגרפיים.
הציור מקרין אווירת מיניות בוטה. הדמויות העומדות ניצבות בתנוחות שונות שיכולות להתפרש כתנוחות פיתוי אירוטיות. חוקרים הצביעו על הדמיון ליצירות כגון הפסל "העבד הגוסס" (1513-1515) מאת מיכלאנג'לו. חלק מהדמויות אף מביטות לכיוון הצופה הנמצא מחוץ ליצירה. פניהן של הדמויות הימניות שבציור שונה בתקופה מאוחרת יותר והן עוצבו כפני מסכות שבטיות.
פרשנות
בשרטוטי ההכנה המקוריים של התמונה היו גם שני גברים בתמונה - מלח וסטודנט לרפואה (שניתן לזהותו בשל העובדה שהחזיק ספר או גולגולת). שרטוטים אלה גרמו לבאר לשער שמודבר בציור מסוג ממנטו מורי - "זכור את יום המוות".
במשך שנים רבות הייתה מקובלת עמדתו של אלפרד באר, אוצר המוזיאון לאמנות מודרנית, כי היצירה מהווה שינוי בסגנונו של פיקאסו - מריאליזם לקוביזם, וכל אחת מהעלמות מהווה שלב בתקופת מעבר זו. לעומתו, מבקר האמנות ליאו סטיינברג סבור, במאמרו משנת 1974, "The Philosophical Brothel", כי לאור השרטוטים שצייר פיקאסו לפני היצירה, שבהם יש עדות לכך שעוד בטרם תחילת ציורה עבר פיקאסו לסגנון הקוביסטי, ומדובר בקומפוזיציה מתוכננת של פיקאסו שמטרתה לגרום אי נוחות לצופה ולתפוס את מבטו. כאשר העלמות במרכז התמונה הן מעט יותר ריאליסטיות מהעלמות שבצדדיה, וכך נשמרים מרכז מבטו ותשומת לבו של הצופה במרכז התמונה, וגורמים לו אי נוחות בניסיון להסיט את מבטו ממנה.
המלח שלי
המלח שלי הוא שיר שכתב יורם טהרלב, הלחין משה וילנסקי וביצעה להקת חיל הים. השיר התפרסם ב־1968 כאחד משיריה של תוכנית הלהקה "וביום השלישי".
רקע וכתיבה
להקת חיל הים נוסדה ב־1948 והתפרקה כבר בשנת הקמתה, אך המשיכה את פעילותה ב־1962 עם כותבים, מלחינים ומעבדים ידועי שם. תקופת הזוהר של הלהקה התחילה עם מנויו של הבמאי דני ליטאי לתפקיד המנהל האמנותי של הלהקה ב־1967. ליטאי, שהיה בעצמו בוגר להקת פיקוד המרכז, צירף אליו את יאיר רוזנבלום, שהיה למנהלה המוזיקלי של הלהקה.
אלבום התוכנית היה התקליט הראשון שהקליטה להקת חיל הים, ושיריו זכו להשמעות רבות.
טהרלב סיפר על כתיבת השיר ועל מקומו בתוכנית:
אל תדאגי לי אמא
אל תדאגי לי אמא הוא פזמון שכתבו פבלו רוזנברג וארז ברוזליק, הלחינו רוזנברג והנרי וביצעו פבלו רוזנברג ושרון חזיז. השיר יצא לאור בשנת 2004.
רקע
גרסתם של רוזנברג וחזיז לשיר יצאה כסינגל ב־2004. עבור אלבומו "חיכיתי לך" משנת 2005 הקליט רוזנברג את השיר מחדש, לבדו. בשיר הדובר הוא חייל בן 20 הפונה לאמו. החייל נמצא בפעילות מבצעית אך מנסה להרגיע את אמו וקורא לה לא לדאוג.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשס"ד (2004) דורג השיר במקום ה-16.
Waterloo Lily
Waterloo Lily הוא האלבום הרביעי של להקת קראוון שיצא על ידי דרם רקורדס בשנת 1972. זהו האלבום היחיד בו הופיע הקלידן סטיב מילר. הקלידן הביא לאלבום תחושה ג'אזית יותר אשר גם ניחן באלבום הקודם. השיר "The Love in Your Eye" הפך לשיר מבוק בהופעות הלהקה.
עטיפת האלבום לקוחה מציורו של ויליאם הוגארת.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי ריצ'רד סינקלייר, פאי הסטינגס וריצ'רד קוהלן מלבד "Songs And Signs" (סטיב מילר).
ביצוע
משתתפים נוספים
פיתחנש
פִּיתְחַנַש היה מלך החתים בתקופת הברונזה במאה ה-17 לפנה"ס. פיתחנש קבע את העיר קוּשַרַש בדרום-מזרח אנטוליה לבירתו. בתקופת שלטונו כבש פיתחנש את העיר כַּנֶש (נשש) שהיוותה עד לאותה עת את מוקד הסחר האשורי באשור הקדומה עם המושבות האשוריות באנטוליה. יורשו היה אניתש שנודע בעיקר בזכות כיבוש העיר חתושש, בירתם העתידה של החתים.
פסגת סלאטינה
פסגת סלאטינה או פסגת סלטינה (באנגלית: Slatina Peak; בבולגרית: връх Слатина) היא פסגה ברכס אימאון, באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 1,750 מטרים מעל פני הים.
אוכף ורשץ מקשר בין פסגת סלאטינה לפסגת אנטים.
הפסגה ממוקמת 2 קילומטרים צפונית-מזרחית לפסגת אנטים; 4.09 קילומטרים דרומית - מזרחית לנקודת וילאגרה; ו-1.86 קילומטרים מזרחית מפסגת דרינוב;
הפסגה משקיפה מעל חלקו העליון של קרחון צ'ופרנה שמצפון-מערב לפסגת סלאטינה; ומעל קרחון קריוודול שמדרום מערב, ומדרום לפסגת סלאטינה.
סוויס קוטג'
סוויס קוטג' (באנגלית: Swiss Cottage) היא שכונה ברובע קמדן שבצפון מערב לונדון. השם מקושר למבנה ציבורי שנבנה בה בין 1803 ל-1804 ונקרא במקור בשם "הטברנה השווייצרית" ("The Swiss Tavern"). כיום המבנה משמש כפאב והוא מכונה "Ye Olde Swiss Cottage".
שירותים ציבוריים הקיימים באזור: בית קולנוע, ספרייה עירונית (הגדולה בקמדן), תיאטרון האמפסטד וחנויות לאורכה של דרך פינצ'לי (Finchley Road) העוברת באזור. כמו כן נפתח מחדש בתחילת שנת 2006 מרכז ספורט גדול הכולל בריכות שחייה, חדר כושר ועוד. את השכונה משרתת תחנת הרכבת התחתית "סוויס קוטג'".
זלטורוג לאשקו
היסטוריה
בעונת 2003/04 זכתה הקבוצה בגביע הסלובני לאחר ניצחון בגמר מול אולימפיה ליובליאנה. בעונת 2005/06, שיחק בקבוצה הישראלי אורי יצחקי.
הקבוצה מארחת את משחקיה באולם טרי לילה בעיירה, המכיל 2,500 מקומות. במשחקים מרובי קהל עומד לרשות הקבוצה ה"זלטורוג ארנה" בעיר צליה הסמוכה, המכיל 6,000 מקומות ישיבה.
תסמונת די-ג'ורג'
תסמונת די-ג'ורג' (נקראת גם תסמונת חך-לב-פנים, באנגלית: DiGeorge syndrome ידועה גם בשמות תסמונת Velo cardio facial (VCFS) או 22q11.2 deletion syndrome) היא תסמונת גנטית בעלת ביטויים רפואיים, קוגניטיביים ופסיכיאטרים מגוונים. התסמונת זוהתה לראשונה ב־1978 על ידי ד"ר שפרינצן, אולם רק באמצע שנות התשעים, משנמצא החסר הגנטי שגורם לה, זכתה בהכרה והתעניינות רחבים יותר.
הגורמים לתסמונת
התסמונת נגרמת בשל חסרונו של מקטע קטנטן בזרוע הארוכה של אחד משני כרומוזומי 22 (מכאן השם 22q deletion syndrome). החסר מיקרוסקופי הוא בין 1.5 ל־3 מיליון בסיסים המשפיעים על פעילות של כ־50 גנים באופן רב מערכתי.
במרבית המקרים שני ההורים ויתר בני המשפחה בריאים, כאשר לבעלי התסמונת קיים 50% סיכון להעביר אותה לצאצאיהם. עם זאת, מרבית המקרים אינם תורשתיים, ורק כ־10%–28% מהלוקים בתסמונת הם מקרים משפחתיים.
התסמונת אינה נגרמת בשל נטילת תרופות בזמן ההיריון או בגלל סיבוכים במהלכו.
מאפיינים
לתסמונת VCFS מגוון ביטויים רפואיים, אך לא כל הילדים לוקים בכל התסמינים, ומתוארים כ־180 סימפטומים קליניים אפשריים אותם ניתן למצוא אצל בעלי התסמונת, כאשר טווח הביטוי הוא רחב וחומרת הבעיות הרפואיות משתנה מאוד.
אבחון של החך נעשה לרוב על ידי קלינאית תקשורת ורופא אף-אוזן-גרון, במקרים שבהם השסע סמוי יש צורך במכשיר מיוחד לזיהוי הבעיה. ילדים הנולדים עם חך שסוע עוברים בחלק מהמקרים ניתוח במתלה לתיקון החך, התורם לשיפור במובנות הדיבור. כמו כן, עליהם לקבל טיפול אצל קלינאית תקשורת כדי לתקן את הפרעות ההגייה השונות.
שכיחות התסמונת
שכיחותה מוערכת כאחת ל־2,000–4,000 לידות חי, ולכן זוהי תסמונת ה-microdeletion השכיחה ביותר מבין התסמונות הגנטיות. השכיחות בין בנים לבנות היא זהה.
אלי סעב
אלי סאאב (בערבית: إيلي صعب, תעתיק מדויק: אילי צעב; נולד ב-4 ביולי 1964) הוא מעצב אופנה לבנוני, מייסד המותג ES הקרוי על שמו.
ביוגרפיה
סאאב נולד בביירות שבלבנון, למשפחה ערבית-נוצרית-מרונית. באופנה החל להתעניין עוד בילדותו, בגיל 9. בשנת 1981 נסע לפריז ללימודי עיצוב ושב ללבנון לאחר שנה. בשנה זו, בהיותו בן 18 ובשיא ימי מלחמת האזרחים הלבנונית פתח את הסטודיו שלו, עם עשרה עובדים, בביירות. בתחילת הקריירה, עיצב סאאב שמלות כלה וערב בלבד.
הצלחתו בלבנון הגיעה לאחר תצוגת אופנה מוצלחת בקזינו הידוע "Casino du Liban" בביירות. לאחר תצוגה זו, החל לעצב בגדים לנשות תקשורת ובידור לבנוניות, בהן הזמרת פיירוז הנחשבת לזמרת הלאומית בלבנון. באותה התקופה, יצא שמו למרחוק ברחבי העולם הערבי ובין לקוחותיו נמנו ידועניות ערביות רבות, ביניהן ראניה, מלכת ירדן.
סאאב התפרסם מחוץ ללבנון בשנת 1997, כאשר הציג לראשונה את הקולקציה שלו ברומא. באותה השנה, הצטרף לCamera Nazionale della Moda ונהיה לחבר הלא-איטלקי הראשון, והיחיד עד כה. שנה לאחר מכן, בשנת 1998 הציג את הקולקציה שלו בתצוגת אופנה במונקו, בתצוגה זו נכחה, בין השאר, הנסיכה סטפני ממונקו. בשנה זו הציג את הקולקציה שלו גם במילאנו. סאאב זכה לחשיפה נוספת בשנת 2002 כאשר עיצב את שמלתה של זוכת פרס האוסקר באותה השנה האלי ברי. על שמלה זו, זכה לשבחים רבים והפך למעצב הלבנוני הראשון אשר נכלל ב מעצבי שמלות כלה המתמודדים על פרס האוסקר.
סאאב נחשב לאחד ממעצבי האופנה המצליחים בעולם כיום ומעצב האופנה המצליח ביותר בעולם הערבי. עם לקוחותיו הקבועות, נמנות שחקניות הוליוודיות רבות, ביניהן קתרין זיטה-ג'ונס, שרליז ת'רון ודברה מסינג וזמרות מפורסמות כמו כריסטינה אגילרה וחברות הדסטניז צ'יילד - ביונסה נואלס, קלי רולנד, מישל ויליאמס וריהאנה.
בשנת 2007 השתתף כשופט הראשי בתוכנית המציאות הלבנונית "Mission Fashion" בה התחרו דוגמניות ומעצבים ערבים צעירים על פרס כספי.
חיים אישיים
סאאב מתגורר לסירוגין בפריז ובביירות, נשוי לקלאודיה ואב לשלושה בנים.
ב-2013 הזמינה ניקול ראידמן בעלת החנות היוקרתית Madame de pompadour קולקציית בגדים, אך סאאב החליט שלא לקבל את ההזמנה והודיע כי עיצוביו לא יגיעו לישראל.
אברהם יעקב טיילור
ביוגרפיה
טיילור נולד בירושלים וגדל בבית אל ובלונדון לאליהו עקיבא ושרה מלכה. למד בישיבת ירושלים לצעירים, ישיבת סלבודקה ובמכון תל אביב לחזנות. טיילור משתייך לחסידות מודז'יץ ומקורב לאדמו"רים של חסידויות נוספות. במקביל לפעילותו המוזיקלית, טיילור הוא גם עורך ראשי במכון להוצאת כתבי אדמו"רי אוסטרובצה בביתר עילית, וכן עורך בכיר במכון שפתי צדיקים, ובהוצאת הספרים של חסידי באסטאן-ביתר. מדי פעם מפרסם מחקרים ומאמרים בהמבשר, וכן בקובצי שפתי צדיקים ובעלון השבועי קרוב אליך.
טיילור הוא גם רב צבאי ובשנים 2012–2017 עסק בליווי רוחני של פלוגות ייעודיות בצה"ל לחיילים מרקע חרדי.
פול דשאנל
פול אז'ן לואי דשאנל (בצרפתית: Paul Eugène Louis Deschanel; 13 בפברואר 1855 – 28 באפריל 1922) היה מדינאי ועיתונאי צרפתי בתקופת הרפובליקה השלישית. דשאנל, חבר סיעת 'ברית הרפובליקנים הדמוקרטית' היה חבר האספה הלאומית ובהמשך נשיאה, חבר הסנאט הצרפתי ונשיא צרפת במהלך שנת 1920.
אברהם יעקב טיילור
קריירה מוזיקלית
באפריל 2010 החל את עבודתו במכון לתיעוד ושימור ניגוני מודז'יץ. במסגרתה זו הקים את אתר המכון וניהל אותו למשך חמש שנים, לצד הפקת סדרה בת ארבעה דיסקים בשם 'מגנזי אוצרות ניגוני מודז'יץ' וארגון אירועים שונים ושבתות עיון העוסקים בניגוני חסידות מודז'יץ בשירה והרצאה, תוך יצירת שיתופי פעולה עם זמרים, חזנים, נגני כליזמר ומרצים ידועים ומקהלות. עם שיתופי הפעולה שיצר נמנים: חיים אדלר, יעקב רוזנפלד, צבי וייס, יצחק מאיר, שרה פרידלנד בן ארזה, בנימין מונק, אהרן רזאל, מוסא ברלין, חיליק פרנק, נאור כרמי, הרב תמיר גרנות, כמו כן עם מקהלות החזנים הירושלמית, בת-רון, רמתיים, בנימין. באותה השנה החל גם לתחזק ערוץ יוטיוב ובו מאות הקלטות והסרטות של ניגונים מחצרות חסידים בדגש על ניגוני מודז'יץ.
פול דשאנל
דשאנל היה בנו של האקדמאי אמיל דשאנל, ממתנגדיו של נפוליאון השלישי, קיסר הצרפתים. בעקבות הגליית אביו מצרפת, דשאנל נולד בבלגיה (אחד משני נשיאים בלבד שנולדו מחוץ לצרפת, לצד ואלרי ז'יסקר ד'אסטן). דשאנל התחנך בתיכון לואי הגדול ובהמשך במכון למדע המדינה פריז. ב-1885 נבחר לאספה הלאומית והיה לחבר בסיעת 'ברית הרפובליקנים הדמוקרטית' שדגלה בשמרנות ליברלית, לסה פר ועקרון החופש מדת (Laïcité).
אברהם יעקב טיילור
קריירה מוזיקלית
טיילור מופיע באירועים ובשבתות, הן בעצמו והן יחד עם מקהלות ואמנים אחרים. במסגרת אירועים ושבתות אלו הופיע טיילור במהלך השנים בעשרות קהילות בישראל, ארצות הברית, בריטניה, פולין וצ'כיה. טיילור הופיע בין השאר בבתי כנסת ומוסדות מכובדים, כגון: בית הכנסת הגדול (ירושלים), בית הכנסת ישורון ועוד. הופעותיו כוללות שירה והרצאה על סיפורם ההיסטורי של הניגונים ומשנת החסידות ביחס לניגון.
בשנת 2013 הוציא אלבום המוקדש לנוסח התפילה וניגונים המושרים בקהילות ישראל בראש השנה.
בשנים 2017–2018 למד טיילור במכון תל אביב לחזנות, והוא תלמידם של החזן נפתלי הרשטיק, המנצח והמעבד ריימונד גולשטיין, המנצח והמעבד יותם סגל, וזמר האופרה ג'פרי פרנסיס.
במשך השנים היה בקשר קרוב עם החזן והמלחין בן ציון שנקר והוא היה שותף בשנותיו האחרונות לפרויקטים מוזיקליים שונים של טיילור. מאז פטירתו של שנקר, מארגן טיילור מדי שנה אירועים לזכרו.
משנת 2020 הוא לוקח חלק פעיל בעריכה ובכתיבה של כתב העת 'עתיקין' לשימור ותיעוד הנגינה היהודית האותנטית, ומבצע הקלטות תיעוד של ניגוני מודז'יץ במסגרת אתר האינטרנט של מכון היכל בשירי זמרה של חסידי מודז'יץ.
הנריק לנקאי
הנריק לנקאי (במקור גוטמן, בהונגרית: Lenkei Henrik; פץ', 26 ביוני 1863 – בודפשט, 5 ביולי 1943) היה מורה בבית ספר ריאלי ראשי יהודי-הונגרי, סופר, מתרגם, אחיהם של לאיוש לנקאי (עיתונאי) ושל ז'יגמונד לנקאי.
ביוגרפיה
הנריק לנקאי נולד במשפחה יהודית. אביו היה יואכים גוטמן (1831–1886) מורה בבית ספר יסודי שמוצאו ממוראביה, לימים הפך לעורך של Fünfkirchner Zeitung, ואמו הייתה רגינה פוקס (1839–1903) הוא סיים את הגימנסיה הראשית בעיר הולדתו, ואחר כך בשנת 1880 נרשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמו כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), אך כעבור שנה עבר לפקולטה למדעי הרוח. בשנת 1887 ניגש למבחן של תעודת הוראה כמורה לגרמנית, להונגרית ופילוסופיה. בשנים 1886–1887 עבד שנה באקדמיה למסחר בברטיסלאבה כמורה מחליף. בשנת 1887 הפך למורה מחליף בגימנסיה הריאלית הראשית של רובע 5 בבודפשט, בשנת 1893 החל מ-31 בדצמבר הפך שם למורה קבוע. גוטמן שינה את שם משפחתו בשנת 1881 ללנקאי. הוא היה המזכיר ואחד המייסדים של "בית הספר התיכון החופשי" הוא היה גם המזכיר של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית. לנקאי תייר ברחבי גרמניה ובילה זמן רב בפריז, קופנהגן, ונציה, מילאנו, סטוקהולם. הוא זכה בפרס טלקי ב-1911 וב-1918 עבור הדרמות שלו.
אשתו הייתה טרזיה אאויר (1881–1962), אותה נשא לאישה ב־26 בדצמבר 1915 בבודפשט. הם התגרשו בשנת 1920 ונישאו שוב כעבור שנה.
שיריו, רישומיו ומאמרי הפורטפוליו פורסמו בכתבי העת לספרות יפה של בודפשט ומחוצה לה, כמו:
אבי אלפסי
אבי אלפסי (נולד ב-18 בדצמבר 1980) הוא כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת קשר ופרש בשנת 2014. הוא שיחק בעבר במכבי נתניה, בהפועל כפר סבא, בהפועל עכו ומועדון מכבי אום אל פאחם.
החל מעונת 2010/11 הוא שיחק בליגות אזוריות ופרש לאחר עונת 2013/14.
מספר ובר
מספר וֶבֶּר (Weber number, We) הוא גודל חסר ממד במכניקת הזורמים החיוני עבור זורמים נוזליים ובמיוחד עבור ממשק בין שני נוזלים שונים ועבור כמה זורמים שבהם שטח הפנים מעוקל. המספר קרוי על שם מוריץ ובר. ניתן לחשוב על זה כמדד לחשיבות אינרציית הנוזל בהשוואה עם מתח הפנים. הכמות חיונית לניתוח סרט זורם דק ומבנה טיפות ובועות.
ביטוי מתמטי
מספר ובר נרשם בצורה הבאה: כאשר מספר ובר מותקן,
שווה ליחס בין האנרגיה הקינטית לאנרגיית פני השטח,
,
כאשר
ו
.
שימושים
אחד השימושים למספר וובר הוא לחקור את צינורות החום. כאשר שטף המומנטום בליבת האדים של צינורות החום גבוה, קיימת אפשרות שמאמץ הגזירה המופעל על הנוזל בפתיל יכול להיות גדול מספיק כדי לעלות לרכבת הטיפות בזרם האדים. מספר ובר הוא הפרמטר החסר ממדים שמגדיר לנו ההתחלה של התופעה (שם התופעה) (מספר ובר גדול או שווה 1). במקרה הזה מספר ובר מוגדר כיחס המומנטום בשכבת האדים מחולק בכוח מתח הפנים שמרסן הנוזל, כאשר הגודל האופייני בו הוא גודל נקבובית המשטח.
מרתון ניו יורק
מרתון ניו יורק (באנגלית: New York City Marathon) היא תחרות ריצת מרתון שנתית הנערכת בעיר ניו יורק ומסלולה עובר דרך חמשת רבעיה. זוהי אחת מריצות המרתון בעלות מספר המשתתפים הגדול בעולם. בשנת 2010 נרשמו לריצה 45,344 רצים. תחרות זו היא אחת משלוש תחרויות המרתון הגדולות בארצות הברית, לצד מרתון בוסטון ומרתון שיקגו, והיא חלק מן סבב המרתונים המרכזיים העולמי. את התחרות יזם פרד ליבו.
התחרות מאורגנת על ידי ארגון רצי הכביש של ניו יורק (באנגלית: New York Road Runners) ונערכת מדי שנה מאז שנת 1970. נותנת החסות המסחרית לתחרות מאז שנת 2003 הייתה החברה לשירותים כלכליים ING. התחרות נערכת ביום ראשון, הראשון בחודש נובמבר, ומושכת אליה רצים מקצועיים וחובבים כאחד מכל רחבי תבל. כיוון שמספר המבקשים להשתתף בריצה הוא גדול, ההרשמה הפתוחה מוגבלת ל-37,000 רצים המתקבלים בהגרלה. חברים בארגון רצי הכביש של ניו יורק יכולים להתקבל לריצה ללא הגרלה, אם עמדו בדרישות המועדון, או שחברים במועדון ריצה רשמי בחרו בהם להשתתפות. לכל מועדון ריצה רשמי שמורים שני מקומות מובטחים.
מסלול
לתחרות הראשונה בשנת 1970 נבחר מסלול מעגלי סביב הסנטרל פארק. בימינו מסלול הריצה עובר דרך חמשת רבעי העיר. הזינוק נערך בסטטן איילנד סמוך לעליה לגשר וראזאנו נארוז. הגשר המיועד בימים כתיקונם לתנועת כלי רכב, נסגר לתנועה לצורך התחרות והופך לחלק ממסלול הריצה, כשהרצים משתמשים בשני מפלסי הגשר. בדקות הראשונות לריצה ממלאים את מסלולי הגשר אלפי רצים היוצרים את אחד המראות המוכרים יותר של מרתון ניו יורק.
לאחר הירידה מן הגשר מסלול הריצה עובר דרך ברוקלין לאורך כ-17 ק"מ, כשהרצים עוברים דרך מספר גדול של שכונות ברובע, בהן שכונת ויליאמסבורג. לאחר מעט יותר מ-21 ק"מ ריצה הרצים חוצים את גשר פולסקי המסמן את נקודת מחצית הדרך והכניסה לרובע קווינס. לאחר כ-4 ק"מ בתחומי קווינס הרצים חוצים את איסט ריבר על גשר קווינסבורו ונכנסים למנהטן. בשלב זה של הריצה מתחילים רצים רבים להתעייף והטיפוס לעבר הגשר נחשב בעיני רבים כאחת הנקודות הקשות במסלול. הכניסה לתחומי מנהטן היא בקילומטר ה-26 לערך בריצה והרצים פונים צפונה בשדרה הראשונה, יוצאים לתחומי הברונקס לאורך כ-2 ק"מ ושבים למנהטן. המסלול פונה דרומה דרך הארלם, שדרה החמישית ונכנס לסנטרל פארק. מן קצה הדרומי של הסנטרל פארק ממשיכים הרצים לכיכר קולומבוס ושבים לתוך הסנטרל פארק לנקודת הסיום.
הזינוק לריצה הוא בשעה 10:10 בבוקרו של יום והזמן המרבי לסיומה הוא שמונה וחצי שעות. החל משנת 2008 הזינוק לריצה הוא הדרגתי. תחילה מזנקות הנשים ויתרת הרצים מחולקת לשלוש קבוצות הזנקה. הזמן הרשמי של כל רץ אינו נקבע מעת הישמע ירית הזינוק אלא על פי שבב אלקטרוני המוצמד לנעלו של כל רץ. כך נמנה זמנו של כל רץ מעת שעבר את קו הזינוק ומסתיים כאשר הוא עובר את קו הסיום. לאורך המסלול מונחים "שטיחים" מיוחדים הקוראים את זמני הביניים של הרצים וניתן לקבל דיווח בדואר אלקטרוני בזמן אמת לאלה המעוניינים לעקוב אחר רץ מסוים בעת הריצה. בגלל מספר הרצים הגבוה, אף שאורך המסלול זהה לכל, חלק מן הרצים עוברים בנתיבים שונים בתחומי ברוקלין.
נמל החלל האזורי המרכז-אטלנטי
נמל החלל האזורי המרכז-אטלנטי (אנגלית: Mid-Atlantic Regional Spaceport), הוא נמל החלל שממוקם בחוף המזרחי של וירג'יניה כ-160 ק"מ צפון-מזרחית מנורפוק בשטח שהיה שייך בעבר למתקן הטיסות וולופס. המתקן מנוהל על ידי Virginia Spaceport Authority שנמצא בבעלות מדינת וירגיניה. הוא מיועד לשיגורים מסחריים בלבד.
היסטוריה
בשנת 1995 מדינת וירגיניה החליטה לקדם הקמת מתקן לשיגורים לחלל. בשנת 1997 נחתם הסכם עם נאס"א על הקצאת שטח ל"מרכז טיסות לחלל וירג'יניה" משטחי מרכז הטיסות וולופס. בשנת 2003 מושלי וירגיניה ומרילנד סוכמו עקרונות לניצול המתקן לטיסות מסחריות ושם של המתקן שונה לשם הנוכחי.
כני שיגור
כן שיגור LP-0A נבנה במקור למשגר מדגם Conestoga. השיגור הראשון בוצע בשנת 1995 ולא הצליח. בהמשך מגדל שיגורים פורק ונבנה חדש תוך התאמה לשיגורי משגר "אנטרס". המתקן כולל גם מרכז אינטגרציה. בשנת 2014 כתוצאה מכישלון בשיגור נגרם נזק משמעותי לכן שיגור. בשנת 2015 השיגורים חודשו.
כן שיגור LP-0B נבנה במהלך שנת 1999 ושודרג בשנת 2008. הוא מיועד לשיגורי משגר מדגם "מינוטאור".
כן שיגור LC-2 נבנה בשנת 2020 ומיועד לשיגוריי משגר מדגם "אלקטרון". השיגור הראשון בוצע בינואר 2023.
5150: Home 4 tha Sick
Home 4 tha Sick הוא מיני-אלבום של הראפר Eazy-E. האלבום הופץ ב-28 בדצמבר 1992 על ידי Ruthless Records וחברת האם שלה Priority Records, והיה אלבומו הראשון של Eazy-E לאחר פירוקה של N.W.A. האלבום הגיע למקום ה-70 ברשימת 200 האלבומים של מגזין בילבורד ולמקום ה-15 ב-מצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ של מגזין בילבורד. השיר "Only If You Want It" הופץ כסינגל וצולם לו קליפ, כך גם השיר "Neighborhood Sniper".
באטמן (סרט, 2022)
פיתוחו של הסרט החל כשאת הסרט נועד לביים ולכתוב בן אפלק, במקביל לגילום דמותו של באטמן. עם זאת, בשנת 2017, נמסר על פרישתו של אפלק מהפקת הסרט, ואת מקומו כבמאי ותסריטאי תפס ריבס, שבחר לשכתב מחדש את העלילה על מנת להדגיש את הפן הבלשי שבדמותו של באטמן במידה רבה יותר משאר עיבודיו הקולנועיים הקודמים לדמותו של באטמן. עבור עלילת הסרט, ריבס שאב השראה רבה מקשתות עלילה כמו "שנה ראשונה" (1987), "ליל כל הקדושים הארוך (1996–97), "אגו" (2000), ו"שנת אפס" (2013–14), ובחר להציג גרסה צעירה יותר של באטמן. בינואר 2019, נמסר כי אפלק פרש מגילום דמותו של באטמן לחלוטין, וכי קשריו של הסרט ליקום הקולנועי של DC נותקו כליל. במאי 2019, נמסר על ליהוקו של פטינסון, וצילומי הסרט התקיימו מינואר 2020 עד למרץ 2021 בבריטניה ובשיקגו.
הסרט עלה לאקרנים בלונדון ב-23 בפברואר 2022, בישראל ב-3 במרץ, ובארצות הברית ב-4 במרץ. הסרט זכה לשבחים על ביצועיהם של השחקנים, סצנות הפעולה ועלילתו, וספג ביקורות על אורכו. הסרט עתיד להשיק יקום חדש לסרטי "באטמן", במסגרתו שני סרטי המשך נמצאים בשלבי תכנון ושתי סדרות ספין אוף הנמצאות בפיתוח עבור שירות הזרמת המדיה "HBO Max".
הסרט היה מועמד לשלושה פרסים בטקס פרסי אוסקר ה-95, לרבות פרס האיפור ועיצוב השיער הטובים ביותר, הסאונד הטוב ביותר והאפקטים החזותיים הטובים ביותר.
רקע עלילתי
עלילת הסרט נפתחת כשנתיים לאחר שברוס ויין החל לפעול תחת זהותו של באטמן ולהטיל פחד בלב הפושעים. כשלצידו רק שני בעלי ברית מהימנים – אלפרד פניוורת' והשוטר סגן ג'יימס גורדון, שנאלץ לפעול לבדו ברשת של שוטרים ופוליטיקאים הפועלים מתוך מניעים מושחתים – באטמן ביסס את עצמו כהתגלמות הנקמה בקרב פושעי העיר. עד מהרה, באטמן מגלה כי הוא נאלץ להתעמת מול "איש החידות", רוצח סדרתי ששם לו למטרה את בני המעמד העליון של גות'אם סיטי, אותם הוא מענה בשורה של תכסיסים סדיסטיים, ומותיר אחריו שובל של רמזים סתמיים. כשבמהלך חקירתו באטמן חושף את עברה המושחת של משפחתו, הקשורה למזימתו של איש החידות, באטמן נאלץ ליצור בריתות חדשות ולטהר את גות'אם סיטי מהשחיתות שפשתה בה.
עלילת הסרט
בליל כל הקדושים, ראש עיריית גות'אם סיטי, דון מיטשל ג'וניור, נרצח על ידי רוצח סדרתי המכנה את עצמו "איש החידות". ברוס ויין, שכעת פועל בגות'אם במשך כשנתיים תחת זהותו של באטמן, חוקר את זירת הפשע לצד משטרת גות'אם סיטי. סגן ג'יימס גורדון מגלה שאיש החידות השאיר הודעה לבאטמן, אך המפכ"ל, פיט סאבאג', נוזף בו על שאיפשר לבאטמן להיכנס לזירת הפשע ומאלץ אותו לעזוב. זמן קצר לאחר מכן, איש החידות רוצח את סאבאג', משאיר הודעה נוספת לבאטמן ("אתה אל ראטה אלאדה" - עכברוש מכונף, אך באנגלית פירוש המילה rat הוא גם מלשין) ושולח סרטון של מעשה הרצח לתקשורת המקומית.
באטמן וגורדון מגלים שאיש החידות השאיר דיסק און קי במכוניתו של מיטשל; המכיל תמונות של מיטשל עם אישה בשם אניקה ב"טרקלין אייסברג", מועדון המופעל על ידי המאפיונר קרמיין פלקונה וסגנו, אוסוולד "הפינגווין" קובלפוט. באטמן מתחקר את קובלפוט, שטוען שאינו יודע דבר, אך שם לב שסלינה קייל, שותפתה לדירה של אניקה, עובדת כמלצרית בטרקלין. באטמן עוקב אחר סלינה לביתו של מיטשל, שם הם מגלים את הדרכון של אניקה בכספת. עם הגילוי, באטמן הולך לדירתה של סלינה במטרה לחקור את אניקה, אך מגלה שהיא נעדרת, ותחת זאת שולח את סלינה בחזרה לטרקלין אייסברג לחפש תשובות. באמצעות סלינה, באטמן מגלה שהתובע המחוזי של גות'אם, גיל קולסון, מקבל את שכרו מפלקונה, אך סלינה מנתקת את תדר השידור לאחר שנתקלת בפלקונה ובאטמן לוחץ עליה לגבי מערכת יחסיהם.
איש החידות חוטף את קולסון, חוגר פצצת זמן על צווארו ושולח אותו להלווייתו של מיטשל. כאשר באטמן מגיע למקום, איש החידות מתקשר איתו דרך הטלפון של קולסון, ומאיים לפוצץ את הפצצה אם קולסון לא יוכל לענות על שלוש חידות; באטמן עוזר לקולסון לענות על השתיים הראשונות, אך כשקולסון מסרב לענות על החידה השלישית – לנקוב בשמו של המודיע שמסר למשטרת גות'אם מידע שהוביל לפשיטת סמים היסטורית שהביאה לפשיטת רגלו של המאפיונר סאל מרוני – איש החידות הורג אותו. באטמן וגורדון מסיקים כי ייתכן שהביטוי "אל ראטה אלאדה" מתייחס לקובלפוט ועוקבים אחריו אל עסקת סמים, שם מגלים שעסק הסמים של מרוני מעולם לא הסתיים וששוטרים רבים מעורבים בו. תוכניתם לחקור את קובלפוט נקטעת כאשר סלינה מגיעה לגנוב את כספי הסמים שלו וחושפת אותם בשוגג. כשקובלפוט נמלט, סלינה מגלה את גופתה של אניקה בתא מטען של מכונית.
באטמן לוכד את הפינגווין לאחר שרדף אחריו בבאטמוביל, אך מגלה שהוא לא היה המודיע. באטמן וגורדון הולכים לחקור את חורבותיה של אחוזת ויין שהוסבה לבית יתומים במימון הוריו של ברוס, תומאס ומרתה ויין, שם הם מגלים כי איש החידות הוא יתום שהשתכן בבית היתומים ונוטר מאז טינה לתומאס. משרתו של ברוס, אלפרד פניוורת', מאושפז בבית חולים לאחר שפתח מעטפת נפץ ששלח איש החידות בשביל ברוס. לאחר מכן, איש החידות מדליף ראיות הטוענות שתומאס, שהתמודד לראשות העיר כשנרצח, שכר את פלקונה להרוג עיתונאי שאיים לחשוף את עובדת היותה של מרתה חולת נפש. ברוס ההרוס, שגדל באמונה שאביו היה אדם בעל מצפון מוסרי, מתעמת עם אלפרד, שמאשר לו שתומאס אכן ביקש מפלקונה להפחיד את העיתונאי, אך החליט להסגיר אותו למשטרה לאחר שנודע לו על הרצח; וברוס משער שפלקונה התנקש בתומאס ומרתה במטרה למנוע זאת.
בארקהם, נשטון חושף בפני באטמן שהוא קינא באהדה שקיבל ברוס לאחר רצח הוריו בזמן שממנו התעלמו, ומביע את רצונו לחבור אליו במלחמתו בפשע. לאחר שבאטמן דוחה בכעס את נשטון, זה האחרון חושף בפניו שהוא הציב מספר רב של מכוניות תופת סביב גות'אם. הפצצות הורסות את שובר הגלים של גות'אם ומביאות להצפה המונית של העיר. במקביל, באטמן מגלה שנשטון טיפח כת חסידים באמצעות האינטרנט, שמתכננים לרצוח את ראש העיר הנבחרת, בלה ריאל, בכאוס שייווצר. באטמן מביס את חסידיו של נשטון בעזרתה של סלינה ומתחיל לסייע במאמצי ההתאוששות ונשבע להיות סמל של תקווה עבור גות'אם. סלינה מחליטה לעזוב את העיר, באמונה שהיא בלתי-ניתנת להצלה, בזמן שנשטון מתיידד עם אסיר אחר.
צוות השחקנים והדמויות
בנוסף, ג'יימי לוסון מגלמת את דמותה של בלה ריאל, פוליטיקאית המועמדת לראשות העיר גות'אם סיטי; מגלם את דמותו של המפכ"ל פיט סאבאג', רופרט פנרי-ג'ונס מגלם את דמותו של ראש העיר דון מיטשל ג'וניור, וקון או'ניל מגלם את דמותו של מפקד המשטרה מקנזי בוק. בסצנת הסיום של הסרט מופיע בארי קיוגאן בתפקיד קמאו כאסיר בארקהם שאינו-נראה. בין חברי צוות השחקנים הנוספים מופיעים גיל פרז-אייברהם, המגלם את דמותו של השוטר מרטינז; התאומים צ'ארלי ומקס קארבר, המגלמים את התאומים, שומרי הסף של "טרקלין האייסברג"; האנה הרזיק, המגלמת את דמותה של אניקה, בת זוגה ושותפתה לדירה של סלינה; פיטר מקדונלד, המגלם את דמותו של ויליאם מקנזי, בלש מושחת ממחלק הסמים העובד עבור פלקונה; ג'יי ליקורגו, המגלם את דמותו של נער וחבר כנופיה צעיר; ו וסטלה סטוקר, המגלמים את דמויותיהם של  ו, הוריו של ברוס.
בן אפלק
באוגוסט 2013, נמסר על ליהוקו של בן אפלק לדמותו של ברוס ויין / באטמן עבור סרטי היקום הקולנועי של DC. במסגרת ליהוקו לדמות, אפלק הופיע לראשונה במהלך הסרט "באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק", לפני שהופיע שוב ב"יחידת המתאבדים" וב"ליגת הצדק". באוקטובר 2014, אולפני האחים וורנר חשפו את תוכניותיהם להפיק סרט עצמאי של באטמן בכיכובו של אפלק, וביולי 2015, נמסר כי אפלק נמצא במשא ומתן לביים וכתיבת התסריט יחד עם ג'ף ג'ונס. על פי הדיווחים, הפקת הסרט התעתדה להתחיל לאחר סיום עבודתו של אפלק על הסרט "חי את הלילה".
אפלק וג'ונס סיימו את הטיוטה הראשונה לתסריטו של הסרט במרץ 2016. על פי התסריט, עלילת הסרט התעתדה להתרחש לאחר אירועי "באטמן נגד סופרמן" ו"ליגת הצדק", ולגולל סיפור מקורי בהשראת חוברות קומיקס שונות של באטמן, גישה אותה אפלק השווה לדרך בה הבמאי זאק סניידר ביים את "באטמן נגד סופרמן", ונמסר כי התסריט הושפע בעיקר מקשתות העלילה של "Arkham Asylum: A Serious House on Serious Earth" (1989) ו"נייטפול" (1992–1994), וכן מסדרת משחקי "באטמן: ארקהם". צלם הקולנוע רוברט ריצ'רדסון, שהצטרף בשלב מוקדם לפיתוח הסרט, אישר שהתסריט מתרחש בעיקר במוסד חולי הנפש "ארקהאם". על פי הדיווח, התסריט עסק בדמותו של סלייד וילסון / דת'סטרוק, בעודו מתזמר פריצה ב"ארקהאם" במטרה להתיש את באטמן ולהפוך אותו לפגיע, כשבשיא העלילה השניים נלחמים ברחובות גות'אם. נמסר בנוסף כי על פי התסריט, דמותה של באטגירל עתידה להופיע ולסייע לבאטמן במאבקו נגד דת'סטרוק. ג'ונס חשף כי הסרט יעסוק גם במותו של רובין, עליו נרמז ב"באטמן נגד סופרמן".
מנכ"ל "האחים וורנר", קווין צוג'יהארה, אישר בכנס הסינמקון שהתקיים באפריל 2016 כי אפלק יהיה אמון על בימוי הסרט. במאי 2016, אושר כי ג'רמי איירונס ישוב לגלם את דמות של אלפרד פניוורת', ובאוגוסט 2016, נמסר על ליהוקו של ג'ו מנגנלו לדמותו של דת'סטרוק. בנוסף, נמסר כי ג'ארד לטו מעוניין לשוב לגלם את דמותו של הג'וקר. מנגנלו הסביר שדת'סטרוק מאמין שבאטמן אחראי למותו של בנו ותיאר אותו כמי שמפרק באופן שיטתי את חייו של באטמן והורג את הקרובים אליו כמו "נבל מסרט אימה". מנגנלו אף השווה בין עלילת הסרט לעלילת "המשחק", שעלה לאקרנים בשנת 1997. סניידר נהנה מהתסריט ואף צילם סצנה שאחרי הכתוביות עבור "ליגת הצדק" – בהשתתפותו של לקס לות'ר (ג'סי אייזנברג), שחושף את זהותו הסודית של באטמן לדת'סטרוק – על מנת לסייע בבניית היסודות עבור הסרט. באוקטובר 2016, חשף אפלק כי שם הסרט הוא "The Batman", ובדצמבר הצהיר כי צילומי הסרט עתידים להתחיל באמצע שנת 2017 ובהתאם לכך הסרט התעתד לעלות לאקרנים בשנת 2018. באותו חודש, נמסר על דחיית הפקתו של סרט המשך ל"ליגת הצדק" על מנת לאפשר את הפקת הסרט. בינואר 2017, נמסר כי התסריטאי כריס טריו הגיש שכתוב של התסריט.
בהדרגה, אפלק החל להסתייג מבימוי הסרט, ובינואר 2017 הכריז על פרישתו מתפקידו כבמאי, אך מנגד על כוונתו להישאר בהפקת הסרט. בתחילה, אפלק מסר כי הוא פרש מבימוי הסרט במטרה להתמקד יותר בצורך לגלם את דמותו של באטמן, אך עד מהרה הצהיר שהוא לא הצליח לכתוב את התסריט בהתאם לרצונו ושהגיע הזמן שמישהו אחר "יתנסה בזה". מאוחר יותר, הוסיף אפלק כי לתחושתו על הסרט להיות מבוים על ידי מישהו שבאמת ישמח לביים אותו.
מאט ריבס
לאחר פרישתו של אפלק מבימוי הסרט, "האחים וורנר" שקלו לשכור לתפקיד את מאט ריבס, מאט רוס, רידלי סקוט, גאווין אוקונור, ג'ורג' מילר, דני וילנב או פידה אלווארז. ריבס, מעריץ ותיק של "באטמן", עבר במהירות לראש הרשימה הקצרה והחל במשא ומתן על בימוי הסרט לאחר שנפגש עם בכירים ב"האחים וורנר" ב-10 בפברואר 2017. ב-23 בפברואר 2017, נמסר רשמית כי ריבס יהיה אמון על בימוי הסרט בנוסף, נמסר כי ריבס יהיה אמון על הפקת הסרט לצדו של דילן קלארק.
במרץ 2017, נמסר כי ריבס החל לעבוד על התסריט. בתחילה, ריבס תכנן לשמור על קשריו של הסרט ליקום הקולנועי, ושוחח עם אפלק במהלך תהליך הכתיבה, אך עד מהרה החליט לעבד את עלילת הסרט כך שתציג את דמותו של באטמן בשלב מוקדם יותר בפעילותו כפורע חוק ומגן העיר, ובהתאם לכך, הועלתה התכנית ללהק שחקן צעיר יותר לגילום דמותו של באטמן; ביולי 2017, נודע כי "האחים וורנר" מתכננים להחליף את אפלק. באוגוסט 2018, נמסר כי אפלק נמצא בתהליך שיקום וגמילה בעקבות שימוש לרעה באלכוהול, וכתוצאה מכך, כי הסבירות שיככב בסרט פוחתת. בפאנל "איגוד מבקרי הטלוויזיה" שנערך באוגוסט 2018, חשף ריבס כי כתיבת התסריט נמצאת לקראת סיומה, בתקווה כי הכתיבה תסתיים תוך מספר שבועות, והצהיר על כוונתו להתחיל את הפקת הסרט במהלך שנת 2019. בספטמבר 2018, ריבס הגיש את הטיוטה הראשונה שלו ל"האחים וורנר". בכתיבת התסריט השתתפו גם התסריטאים מטסון טומלין ופיטר קרייג, אם כי רק ריבס וקרייג קיבלו קרדיט.
בינואר 2019, נמסר כי הסרט יעלה לאקרנים ב-25 ביוני 2021, ואושר רשמית על ידי אפלק כי הוא לא ישוב לגלם את דמותו של באטמן. אפלק הסביר כי התפטרותו נובעת בעקבות שילוב של מספר גורמים, בהם גירושיו מג'ניפר גארנר, ההפקה הבעייתית של "ליגת הצדק", חוסר הנאתו מהתפקיד באותו שלב ובעיות האלכוהוליזם שלו. כסיבה נוספת להתפטרותו, אפלק שיתף כי הוא הראה גרסה של התסריט לידידו, שאמר לו: "אני חושב שהתסריט טוב. אני גם חושב שתשתה את עצמך למוות אם תעבור את מה שעברת הרגע [ב"ליגת הצדק"] שוב."
כתיבה
כאשר ריבס החליט להתמקד בדמותו של באטמן בשלב מוקדם יותר בקריירה שלו כפורע חוק וכמגן העיר, הוא החל לכתוב תסריט חדש מאפס. ריבס בחר לפתוח את העלילה במהלך שנתו השנייה של באטמן במקום לספר מחדש את סיפור המקור של הדמות, שכן הוא רצה שהטייק שלו יהיה שונה מסרטי "באטמן" הקודמים. ריבס היה גם מעוניין להתמקד בפן הבלשי של באטמן, והצהיר שתסריטו יהיה שילוב של גרסה בלשית וסרט נאו נואר של באטמן, המדגיש את הפן הרגשי והפסיכולוגי של הדמות. ריבס תיאר את הסרט כשילוב של סוגת המסתורין, פעולה ומותחן פסיכולוגי, שלדעתו יותר קרוב לחוברות הקומיקס מאשר עיבודים קודמים. ריבס אף ציין כי לתחושתו גישה זו הופכת את הסרט לסרט הבאטמן המפחיד ביותר. אף נמסר כי עלילת הסרט תשלב בתוכה את סיפורי המקור של חברים שונים בגלריית הנבלים של באטמן, בהם איש החידות, קאטוומן והפינגווין.
ריבס רצה לחקור כיצד עולמו של באטמן יכול להתקיים בעולם האמיתי, ובחר להשתמש בדמותו של איש החידות בתור האנטגוניסט הראשי לאחר שראה הקבלות בין הדמות לבין רוצח הזודיאק. ריבס אף היה מעוניין לחרוג מהתיאור המסורתי של ברוס ויין כפלייבוי ואיש-חברה; מכיוון שהאזין לשיר של נירוונה, "Something in the Way", כשכתב את המערכה הראשונה, הוא החליט לבסס את דמותו של ויין על סולן נירוונה המתבודד, קורט קוביין. ביסוס זה כלל השראה מהסרט "הימים האחרונים", שמציג גרסה בדיונית של קוביין שחי ב"אחוזה מתכלה". ריבס קרא שוב את חוברות הקומיקס האהובות עליו שנכתבו על הדמות, אך לא ביסס את הסרט על קשת עלילה ספציפי. מבין קשתות הקומיקס שהיוו השראה לסרט נכללים הקומיקסים "שנה ראשונה" (1987) מאת פרנק מילר ודייוויד מזוצ'לי, "ליל כל הקדושים הארוך" (1996–97) מאת ג'ף לוב וטים סייל, "אגו" (2000) מאת דרווין קוק ו"שנת אפס" (2013–14) מאת סקוט סניידר וגרג קפולו. עבור כתיבת התסריט, ריבס שאב השפעה במיוחד מחקר הפסיכולוגיה של באטמן ב"אגו", וביקש להפוך את באטמן לדמות שניתן להזדהות איתה, תוך מתן כבוד למה שקוראי הקומיקסים אוהבים בו. השראה נוספת הגיעה מהסרטים "הקשר הצרפתי" (1971), "צ'יינהטאון" (1974), "נהג מונית" (1976), ויצירותיו של אלפרד היצ'קוק.
בתחילה, ריבס התעתד שגרסתו לסרט תתרחש ביקום הקולנועי של DC. עם זאת, הוא הצהיר שהסרט יתחבר ליקום רחב יותר, אבל יהיה סיפור עצמאי שלא משרת אחרים, בסופו של דבר, הוחלט שחיבור הסרט ליקום הקולנועי יסיח את דעתו מקשת העלילה של הדמויות, וביקש מאפלק ומ"האחים וורנר" את החופש היצירתי להפיק את הסרט בנפרד מהיקום הקולנועי. ריבס הסביר שברצונו ליצור גרסה של "באטמן" עם "היבט אישי אליו", וציין לתחושתו, על מנת לעשות כן, היה צורך לנתק את הסרט מאלמנטים אחרים של היקום הקולנועי. אולפני "האחים וורנר", שהחלו במקביל לעבוד על שילוב הרב-יקום בסרטי היקום הקולנעי העתידיים שלהם, אפשרו לריבס לקחת את החופש היצירתי שלו; ככזה, עלילת הסרט מתרחשת ביקום נפרד המכונה "ארץ-2".
ליהוק
ריבס בילה שעות בסקירת סרטיהם הקודמים של פטינסון והולט לפני שנפגש איתם באפריל. ב-20 במאי 2019, נמסר כי השניים הם המתמודדים היחידים על התפקיד, וכי הם טסו לברבנק, קליפורניה, על מנת לעבור מבחן מסך. פטינסון לבש את חליפת העטלף של ואל קילמר מהסרט "באטמן לנצח" במהלך המבחן שלו, מה שהפך את האודישן למאתגר עבורו. ריבס, שהיו לו דרישות ספציפיות לתפקיד, בחר לבסוף בפטינסון, ונמסר רשמית על ליהוקו ב-31 במאי 2019, וכי על תפקיד זה הוא יזכה לשכר של 3 מיליון דולר. פטינסון מצא את דמותו של באטמן מרתקת במשך זמן רב, והוא הסכים לגלם את הדמות בשל אפיונו הריאלסטי וחוסר כוחות-העל שלו. לפטינסון היו גם רעיונות משלו כיצד להביא למסך תיאור ייחודי של הקשר בין פעילויותיו ההירואיות של באטמן לזהותו כוויין בהשוואה לעיבודים קולנועיים קודמים.