cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרמיידינג
חלק מהעוסקים במרמיידינג אינם שוחים בפועל, אלא עוסקים בפעילויות כמו צילומים מקצועיים מחוץ למים או הופעות במסיבות ימי הולדת, אך אלו עדיין נחשבות למרמיידינג. התחום פופולרי בקרב כל הגילאים והמגדרים. לעיתים קרובות נראים בנות ובני ים יחד עם קוספליי ויצירת סנפירים וטופים באופן עצמאי. ישנן מספר חברות המייצרות סנפירים מסוגים שונים, החל מסנפירי בד העולים כמה עשרות דולרים ועד סנפירי סיליקון בעבודת יד שיכולים להגיע למחיר של 6,000 אירו.
אנט קלרמן
אנט מרי שרה קלרמן ( 8.7.1886- 9.11.1975 ) הייתה שחיינית אוסטרלית, שחקנית וכוכבת קולנוע בתחילת המאה ה-20. היא הייתה בין הראשונות שלבשה בגד ים צמוד בניגוד לשמלות שהיו נהוגות באותו תקופה, ועודדה אחרים ללכת בעקבותיה. היא שברה שיא בשחיה, הייתה קופצת מקצועית למים וידועה כממציאת השחייה הצורנית לאחר שהופיעה בבלט המים ב־1907. בשנת 1911 הפכה לשחקנית הראשונה אשר הופיעה בסרט עם סנפיר בנות ים בסרט "בת הים" (1911) ובכך הפכה לראשונה שעסקה במרמיידינג. היא עיצבה ולעיתים אף תפרה והכינה את הסנפירים שלה בעצמה ויש כוכב על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד. סיפור חייה אף הונצח בסרט הוליוודי ששמו "מיליון דולר מרמייד" (1956).
בנות הים של וויקי וואצ'י
וויקי וואצ'י הוא תיאטרון תת-מיימי שבו מתקיימות הופעות של בנות ים החל משנת 1947. התיאטרון הוקם על ידי ניוטון פרי שמצא מעיינות הטבעיים בשמורת טבע בפלורידה והחליט להפוך את המקום לתיאטרון תת-מיימי ראשו מסוגו בעולם. הוא פיתח המצאה של קומפרסור אשר מספק חמצן דחוס דרך צינוריות נשימה ארוכים אשר הוסוו ברקע וכך הפרפומריות יכלו להיות 6 מטרים מתחת לפני המים וליצור את האשליה שאינן צריכות לעלות לקחת אוויר. בנות הים הראשונות שלו היו קבוצה של שחייניות צורניות אשר אותן הוא אימן לנשום באמצעות הצינוריות והן יצרו הופעות של מה שנודע בעבר- כבלט המים.
בשנות החמישים הפך וויקי וואצ'י לאחת מתחנות התיירות הפופולריות ביותר במדינה והאטרקציה זכתה לשבחים עולמיים. ימי הזוהר של וויקי וואצ'י החלו בשנת 1959, כאשר התיאטרון נרכש על ידי רשת השידור האמריקאית (ABC) וקודם מאוד. ABC בנתה את התיאטרון הנוכחי, אשר מכיל 500 מושבים ונמצא ששה מטר מתחת לפני המים. ABC פיתחה גם נושאים למופעים התת-מימיים, עם אבזרים, מוזיקה וקווי סיפור מורחבים כמו קרקס תת-מימי, בנות הים והפיראטים, אליסה בארץ הפלאות, הקוסם מארץ עוץ, שלגייה ופיטר פן.
בשנות השישים בנות הגיעו גם מטוקיו הרחוקה כדי לנסות את מזלן להפוך להיות בנות הים של וויקי וואצ'י. בנות הים הזוהרות ביצעו שמונה מופעים ביום לאולם מלא עד אפס מקום - כחצי מיליון איש בשנה הגיעו לראות את בנות הים וויקי ווצ'י. התיאטרון העסיק 35 בתולות ים בסך הכל, שהופיעו לסירוגין במופעים אשר כבשו ההמונים. האטרקציה משכה אליה כחצי מיליון מבקרים בשנה. התיאטרון פועל עד היום.
ייצוג של מרמיידינג בקולנוע
סנפיר בת הים של דריל האנה עוצב ונוצר על ידי אמן האפקטים הוויזואליים עטור הפרסים רוברט שורט. הזנב היה פונקציונלי לחלוטין. האנה שחתה איתו כל כך מהר שצוות הבטיחות שלה לא יכול היה לעמוד בקצב שלה. על פי הסרט התיעודי, האנה בעצמה שחתה בסגנון "בת הים" כשרגליה קשורות זו לזו מאז שהייתה ילדה, מפני שהוקסמה מסיפור " בת הים הקטנה " של הנס כריסטיאן אנדרסן.
מרמיידינג בעידן המודרני
בעקבות ההצלחה של הסרט ספלאש משנת 1984, מרמיידינג עלה על הגל בתרבות הפופולרית. תום שואס, אשר יצר את הסנפיר המקורי של דריל האנה, התחיל לייצר סנפירים ללקוחות פרטיים, אך בעיקר נתן השראה לתנועת DIY ענפה שבה אנשים התחילו לנסות לייצר בעצמם סנפירי בני ובנות ים.
בנות ים פרילאנסיות
עד תחילת שנות ה-2000, כדי לעסוק במרמיידינג באופן מקצועי היה צריך לנסוע עד לתיאטרון וויקי וואצ'י בפלורידה ולעבור מיונים והכשרות אינטנסיביות. המצב השתנה עם הופעתן של בנות הים המקצועיות הפרילאנסיות הראשונות. הראשונה בהן הייתה האנה מרמייד, ואחריה הופיעו מהינה מרמייד, מרמייד לינדן ומרמייד קאט. בנות הים האלו התחילו להופיע בחדשות ובאתרי אינטרנט החל משנת 2004. הן שחו באוקיינוסים ובימים, התחילו להופיע באקווריומים ובעצם היו החלוצות של תרבות המרמיידינג המודרנית שאותה אנחנו מכירים כיום.
לקראת שנת 2010, התחילו לצוץ אתרי אינטרנט שהוקדשו למרמיידינג וסייעו ביצירת תת-תרבות מובחנת בה החברים נעו בין חובבים למבצעים מקצועיים. כיום, רבים מבין בני הים המקצועיים עובדים באקווריומים, בתי קזינו או אטרקציות תיירותיות.
כמה צוללים חופשיים לובשים סנפירי בנות ים כדי להוסיף חידוש לספורט המים.
אף על פי שהרוב המוחלט של בני ובנות הים שוחים בזנבותיהם, קומץ קטן מחברי תת-התרבות של המרמיידינג לא ממש שוחים. בני ים אלה עשויים ללבוש סנפירים כדי לעורר מודעות לנושאי שימור האוקיינוס, קוספליי או כמפעילים במסיבות ימי הולדת של ילדים. זה לא מונע מהם להיות פעילים בקהילה הרחבה.
בתי ספר למרמיידינג
במדינות רבות אנשים יכולים כעת להצטרף לשיעורי מרמיידינג שם הם לומדים לשחות בסנפירי בנות ים. האקדמיה של בת הים קאט הייתה בית הספר הראשון למרמיידינג שהנגיש לכולם את לימוד השחייה ונפתח באוגוסט 2012. זמן קצר לאחר מכן נפתחו ברחבי העולם בתי ספר נוספים למרמיידינג. בישראל נפתח בית ספר למרמיידינג בשם "עולם בת הים" בשנת 2016. בבתי הספר האלו, התלמידים יכולים להתנסות בעצמם בשחייה עם סנפיר וללמוד את טכניקת הדולפין קיק אשר ייחודית לשימוש במונופין בזמן צלילה. בתי הספר מושכים אליהם קהל של ילדים וגם של מבוגרים והתחום נגיש הן לנשים והן לגברים אשר מעוניינים להפוך לבני ים ליום אחד.
מרמיידינג כספורט תחרותי
התחום מתפתח בשנים האחרונות והופך מתחביב לענף ספורט תחרותי לגיטימי. בקיץ של שנת 2019, התקיימה אליפות העולם הראשונה למרמיידינג בגואנזו שבסין. 70 מתחרים הגיעו מ־15 מדינות שונות והתחרו על התואר- אלוף העולם במרמיידינג. התחרות כללה שלושה מקצים כאשר אחד הוא מקצה טכני שבן המתמודדים היו צריכים לשחות עם מונופין בלבד וללא הסנפיר המלא ולהדגים מעברים בין שחייה רגילה לשחיית צד ועד לשחייה הפוכה. שימוש במשקפות ואטמי אף מוריד נקודות למתחרים ולכן רובם התחרו ללא אביזרים נלווים. המקצים הנוספים היו תרגילים אומנותיים בני 3 דקות אשר בנו המתחרים וכללו אלמנטים מורכבים של שחייה וצלילה, גלגולים, ברגים, ותנועות ריקוד הלקוחות מבלט המים.
הניקוד ניתן לפי הקטגוריות של טכניקת שחייה עם המונופין, פלואידיות וחינניות מתחת למים, יצירתיות בבניית התרגיל והחזקת האוויר מתחת למים כמו בצלילה חופשית.
התחרות הייתה פתוחה הן לבני ים והן לבנות ים אשר התחרו זה בזה ללא הפרדה. כן הייתה הפרדה בין תחרות הילדים לבין תחרות הבוגרים.
מרמיידינג בישראל
מרמיידינג הופיע לראשונה בישראל בשנת 2010 עם קליפ שהפך ויראלי ברשתות החברתיות. הקליפ מציג בת ים ששוחה בים האדום באילת עם סנפיר שהוכן בעבודת יד בעודה שרה את "Part of Your World", שיר הנושא מהסרט "בת הים הקטנה" של חברת וולט דיסני. הסרטון הופק על ידי האחים שיר ואור פרג שגם בנו בעצמם את הסנפיר בו השתמשו. הקליפ זכה לפרסום בארץ ושם את ישראל על המפה בתחום המרמיידינג העולמי עם ראיונות בכלי תקשורת מרחבי העולם והתעניינות תקשורתית רבה. הקליפ אף זכה במקום הראשון ב-world mermaid awaredשנערך בלאס וגאס בשנת 2011.
בתי ספר למרמיידינג בישראל
בשנת 2016 הקימה שיר קצנל (לשעבר פרג), בת הים שכיכבה בסרטון הוויראלי המוזכר לעיל, את "עולם בת הים", בית הספר הראשון למרמיידינג בישראל. בבית הספר ניתן להתנסות בשחייה עם סנפירי בני ובנות ים במסגרת שיעורים, חוגים ואף לקיים אירועים כגון ימי הולדת ומסיבות שונות בהם המשתתפים כולם הופכים לבני ובנות ים. בהמשך הוקמו מוסדות עצמאיים נוספים שאף הם הציעו הדרכות שחייה עם סנפירים.
קהילת בני ובנות הים של ישראל
בשנת 2018 הוקמה "קהילת בני ובנות הים של ישראל"על ידי מישל קורצקי ובניהולה המשותף יחד עם שיר קצנל.
הקהילה התחילה כקבוצת פייסבוק אשר קיבצה תחתיה את כל הילדים והמבוגרים אשר התעניינו במידה זו או אחרת במרמיידינג ורצו לעסוק במרמיידינג כתחביב או באופן מקצועי. ביולי 2018 חברי הקהילה נפגשו לראשונה לשחייה משותפת עם סנפירים בחוף הים בתל אביב. לאורך קיץ 2018, קהילת בני ובנות הים בישראל התחילה לקבל סיקור תקשורתי בטלוויזיהאשר משך אליה משתתפים נוספים. הקהילה פועלת תחת ערכי שמירת החופים והאוקיינוסים ומשתפת פעולה עם ארגונים ירוקים שומרי סביבה בישראל על מנת לסייע בהעלאת המודעות לחשיבות שמירת החופים והים.
ייצוג ישראלי בתחרויות בינלאומיות במרמיידינג
בקיץ 2019 התקיימה אליפות העולם למרמיידינג הראשונה בעולם בגאוונזאו אשר בסין. מעל 70 משתתפים מרחבי העולם ובתוכם שני נציגים מישראל- שיר קצנל ויובל אברמי.
מטגנס
מטגנס (ביוונית עתיקה: Μεταγένης) היה אדריכל וממציא שפעל במאה ה-6 לפני הספירה בקנוסוס שבכרתים.
קורות חיים
מטגנס היה בנו של האדריכל הכרתי חרסיפורן. תכנון מקדש ארטמיס באפסוס (באסיה הקטנה), שנחשב אחד משבעת פלאי העולם העתיק, מיוחס לשניהם. בניית המקדש הסתיימה בשנת 550 לפני הספירה.
האב והבן אף מוכרים בזכות המצאת שיטות לשינוע אבנים גדולות ששימשו לבנייה. האדריכל והסופר הרומאי, ויטרוביוס, תיאר את השיטה אותה פיתח מטגנס בספרו, "על אודות האדריכלות", וכתב כי הוא יצר עגלה שהייתה מורכבת משני גלגלי עץ גדולים שבצירם היה חור בתבנית האבן וסביב הגלגלים הייתה מסגרת שנרתמה לבהמות שסחבו את המשא. באתר הארכאולוגי של בית שאן העתיקה נמצא שחזור דגם של כלי זה.
אריה גיסין
אריה (ארקה) גיסין (7 במרץ 1926 – 10 בספטמבר 2009) היה מהנדס ומנהל ישראלי, מומחה בתחום המים והחקלאות. היה מנכ"ל תה"ל ושימש יועץ לממשלות במדינות אפריקה ואמריקה הלטינית.
ביוגרפיה
נולד בראשון לציון, נכדם של אריה לייב גיסין ויעקב מרדכי זינגר, מאנשי העלייה הראשונה ומראשוני ראשון לציון. למד בבית הספר חביב בראשון לציון. בצעירותו היה ספורטאי מצטיין והשתתף במכביה השנייה. גויס לפלוגת החי"ש בראשון לציון.
בשנת 1945 נמנה עם מייסדי קיבוץ הסוללים, שבו היה חבר ארבע עשרה שנה. בתקופת מלחמת העצמאות פעל במסגרת מטה הפלמ"ח כקצין הכשרות מגויסות של תנועות הנוער. לחם בחטיבת אלכסנדרוני. השתתף בחילוץ המעפילים מכלא עתלית וכן שהה במעצר הבריטים במסגרת ״השבת השחורה״.
בין השנים 1957-1955 שהה בארצות הברית בשליחות של הסוכנות היהודית.
בשנת 1959 עזב את קיבוצו ועבר להתגורר בקריית שמונה. כיהן כסמנכ"ל לחקלאות של הרשות לפיתוח החולה ולאחר מכן כמנכ"לה.
במלחמת ששת הימים לחם כמפקד פלוגה. באותה תקופה החל את פעילותו בתה"ל. הוא ניהל פרויקט גדול של השקיה חקלאית בקולומביה. בשנות ה-70 שימש יועץ חקלאי לממשלות ניגריה וקניה, ולאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים שימש יועץ הנדסי וחקלאי לממשלת מצרים.
בשנת 1977 התמנה למנכ"ל חברות תה"ל ותמ"י (תהל מהנדסים ויועצים בע"מ). בשנת 1984 התמנה למנהל חטיבת הבנייה של חברת כלל, והיה מנכ"ל חברת אזורים.
בשנת 1988 התמנה על ידי ד"ר וירגיליו ברקו, מנכ"ל הבנק העולמי שנבחר לנשיא קולומביה, לשמש כיועצו לתכנון וביצוע פרויקטים הנדסיים וחקלאיים גדולים. לאחר מכן היה שותף ומנהל בחברת "BEC" לתכנון והשקעות בחקלאות בארצות אמריקה הלטינית ויועץ חקלאי לממשלות קוסטה ריקה, סלבדור, ונצואלה, הרפובליקה הדומיניקנית וקובה.
במסגרת פעילותו בקובה, יחד עם שותפו, חיים בן-עזרא, היה המייסד של החברה שמונתה על ידי פידל קסטרו להשביח את הפרדס הממשלתי הגדול בקובה, שהשתרע על שטח של כחצי מיליון דונם. כשנה לאחר הקמת הפרויקט, נפרדו ארקה וחיים משותפות עם יוסי מימן (מרחב) - והכניסו תחתיו לשותפות את רפי איתן ואלחנן פס.
משפחתו
היה נשוי לאורה ואב לשלושה. בנו איתן נפל במלחמת יום הכיפורים והיה בעל עיטור העוז. בנו רענן גיסין כיהן כיועצו של ראש הממשלה אריאל שרון לאחר שהופיע על המרקע רבות בתפקיד סגן דובר צה״ל במן מלחמת המפרץ הראשונה. בנו ירון גיסין, שירת כטייס קרב בחיל האוויר, ובהמשך סיים תואר בעיצוב בבית הספר לאמנות חזותית (School of Visual Arts) בניו יורק, וגם לימד שם. לארקה חמישה נכדים.
לקט מתוך ספרו ״סיפורי מעשים״
מתוך: סיפורי מעשים: אוטוביוגרפיה; עורכת: רחל יורמן, ירושלים: [חמו"ל], אורה גיסין. בהוצאה פרטית - עריכה והו״ל: ירון גיסין:
ארקה כותב על ר׳ דוד גיסין, אבי סבו, שעלה לארץ ישראל בשנות ה-70 של המאה ה-19:
רבי דוד גיסין
מולדתו של אבי־סבי ר' דוד גיסין, אוקראינה, בדרום האימפריה הרוסית, הייתה
ארץ מישורית רחבת ידיים לחוף הים השחור, עשירה בקרקע פורייה. ראשוני
היהודים הגיעו אליה במאה השביעית. החל במאה ה־ 12 באו לאוקראינה יהודים
ממרכז אירופה וחלק מהם אימצו לעצמם שמות משפחה שמקורם הוא מקום
מוצאם. שם משפחתנו, גיסין, הוא כנראה על שם העיר גיסן (Gissen), בירתה
של מדינת האסן (Hassen), גרמניה.
בסוף המאה ה־ 18 או בתחילת המאה ה־ 19. ר' דוד גיסין נולד בשנת 1832, ככל
רכש ב"חדר", למד עברית ותלמוד ואחר כך למד בישיבה. בגיל צעיר [[סמיכה לרבנות|הוסמך
לרבנות]] ושימש רב, שוחט ומוהל. הוא נשא לאישה את פריידה באשע ונולדו
לו שני בנים, משה (1865) ואריה־לייב (1871). משהחליט ר' דוד לעזוב את
ניקיטינקה, לקח את משפחתו והחל לנדוד עמה ברחבי אוקראינה עד שהשתקע
בעיר יקטרינוסלב (היום דנייפרופטרובסק) על גדות הדנייפר, שם נולדו לו עוד
שלושה ילדים: שפרה (1875), טניה (1877) וברנרד (דב־בר, 1879). הוא שימש
רב ומורה בישיבה המקומית אך אט אט נטש את מקצועו, נמשך לעולם העסקים
והחל לעסוק במסחר. ר' דוד סחר בתבואות, בצאן ובבקר, הפעיל טחנות קמח
ומנסרות עץ, אך את עיקר הונו עשה מן המימון שהעמיד לרשות בעלי האחוזות,
ה"פריצים". הוא נעשה "גביר". אלא שאז באה נקודת מפנה בחייו: הוא נדבק
ב"חיידק" הציונות.
רעיונותיה של תנועת "חיבת ציון", שהתעוררה במחצית השנייה של
המאה ה־ 19, וראשית פעילותו של תיאודור הרצל והתנועה הציונית הלהיבו את
ר' דוד גיסין ובלבו גמלה ההחלטה לעלות לארץ ישראל. הוא שכר בית באודסה,
עיר הנמל הגדולה לחוף הים השחור שבה הייתה קהילה יהודית גדולה ותוססת
שנה, הפליגו הוא ואשתו וחמשת ילדיהם מנמל אודסה ועשו דרכם לארץ ישראל.
דוד התוודע לכמה מנכבדי הקהילה היהודית ביפו ובהם חיים אמזלג ויחיאל
מיכל פינס שעזרו לו בצעדיו הראשונים בארץ, ועד מהרה התערה בחיי הקהילה.
כעבור חודשים מספר עזבו ר' דוד ומשפחתו את יפו והשתקעו בבית רחב
ידיים בירושלים. בעזרת מתווכים ו"מַאכערים" למיניהם קנה ר' דוד עדר בקר
גדול ושלח אותו בלוויית רועים בדווים וערבים להרי ירושלים, שם, כך סיפרו לו,
יש אדמות מרעה פוריות עד מאוד. לא עבר זמן רב ור' דוד גילה כי הוליכו
אותו שולל והעדר הגדול שלו הצטמק ונותר ממנו רק שליש: חלק מת מרעב
וממחלות וחלק נגנב בידי הרועים. משהבין כי עשה מיקח טעות מכר את שארית
העדר ופנה לחפש לו מקור פרנסה אחר.
בעצת ידידיו הטובים מיפו החליט ר' דוד לשוב ולעסוק בתחום שהיה בקי
בו ורכש טחנת קמח בעיר המחוז רמלה. הוא קנה חיטה ושעורה מפלחים ערבים
בלוד וברמלה וגם מטעני דגן שהגיעו לנמל יפו מארצות נכר, טחן והפיק קמח
ומכר אותו ברווח גדול. כל ימות השבוע שהה ברמלה ובסוף השבוע שב לביתו
בירושלים. הניתוק ממשפחתו והנסיעות בין ירושלים לרמלה ויפו הקשו עליו
מאוד והוא החליט לעזוב את ירושלים ולעבור עם משפחתו לרמלה. ר' דוד
שכר בית מידות עם משרתים ואומנות, אך עד מהרה התחוור לו שברמלה
אין בית ספר עברי ואף לא "חדר" והמשפחה שבה לירושלים. כעבור זמן קצר
התגייסו שדכני ירושלים למצוא לר' דוד שידוך הולם ואחרי הפצרות רבות הוא
נעתר ונשא אישה שנייה ושמה שרה.
עסקי טחנת הקמח של ר' דוד שגשגו והפיקו רווחים נאים, אך הטלטלות
בדרכים המשיכו להעיק עליו והוא חיפש פתרון הולם. חיפש ומצא. בשנת 1884 ,
כשמלאו שנתיים לעלייתו ארצה, נודע לו על מושבה חקלאית שהקימה קבוצת
עולים, אנשי "חובבי ציון", על אדמות שרכשה – ביוזמת ועד חלוצי יסוד המעלה
ובאמצעות חיים אמזלג, סגן הקונסול הבריטי ביפו - בשטח הכפר הערבי עיון
קרע, כ־ 12.5 ק"מ מדרום ליפו. שבעה־עשר המייסדים עלו על הקרקע ביולי
1882 וקראו למושבה החדשה ראשון לציון. רק חלק קטן מהקרקעות שחולקו
בין המשפחות היו אדמות עידית שהתאימו לגידולי חורף וקיץ. רובן היו אדמות
זיבורית לא ראויות לחקלאות שכל הניסיונות להפיק מהן תנובה נכשלו והכסף
הלך ואזל. לעזרת המושבה נרתם הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד שהלווה
לה 25,000 פרנקים צרפתיים. אולם חלק מהמתיישבים לא עמדו בקשיים הרבים
וברוב ייאושם הם החליטו למכור את נחלותיהם ולעזוב את המושבה הצעירה.
מששמע על כך ר' דוד, הלך ורכש במחירי מציאה שטח של יותר מאלף דונם
שבה היה נטוע כרם ענבים והתאימה לגידול תבואות קיץ וחורף; הגוש הדרומי
גבל בכפר הערבי סרפנד אל־חרב – אדמות בינוניות וקלות שבהן נטע ר' דוד
פרדס )שלא הניב(הגוש המערבי )"מגרשי גיסין"( השתרע ממערב לשכונת
אברמוביץ של היום – ייעוד הקרקע שונה ונמכר לאנשי נדל"ן; והגוש המזרחי,
שטח חקלאי במזרח המושבה, סמוך למחנה צריפין. במרכז המושבה )במפגש
הרחובות הכרמל, ירושלים והרצל שלימים הפך לרחוב אחד העם(, במקום שבו
ניצב היום בית "יד לבנים", רכש ר' דוד מגרש גדול עליו בנה בית רחב ידיים
ניקטוזאוריים
ניקטוזאוריים (שם מדעי: Nyctosauridae; מילולית: "לטאות עטלף/לילה") היא משפחה של פטרוזאור פטרודקטיליים אשר התקיימו במשך הקרטיקון העליון בגילאי הסנטון, הקמפן והמאסטריכט שלפני 85.8–66 מיליון שנה. האחרונים במשפחה נכחדו עם הכחדת הקרטיקון הגדולה. המאובנים שלהם התגלו באסיה, אמריקה הצפונית, אפריקה ואולי גם באירופה.
אריה גיסין
לקט מתוך ספרו ״סיפורי מעשים״
שבחצרו הקים חושות מחמר לחראתים הערבים שעבדו במשק המשפחתי.
ניקטוזאוריים
מיני בעלי החיים במשפחה היו בעלי ציצה בולטת מאחורי הגולגולת שלהם, והם היו חסרי כל אצבעות למעט כנפיהם. מבנה זה אולי מרמז על אופי אווירודינמי ביותר, בדומה לאלבטרוס או פרגטה מודרנית. ייתכן שהמינים הקטנים יותר עופפו מתחת למים במצוד דגים בדומה לאלקיים ולפינגוויניים. ככל הנראה הם חיו בקרבת האוקיינוסים ואולי גם עפו בים הפתוח.
אריה גיסין
לקט מתוך ספרו ״סיפורי מעשים״
בשנת 1887 עזבו הוא ומשפחתו את ירושלים, הפעם לצמיתות, ועברו להתגורר
ניקטוזאוריים
מינים אלה בעלי קרבה למשפחת הפטרנודוניים, אף שכיום הם מקובצים למשפחה אחרת, Pteranodontia בה הפטרנודוניים והפטרוזאור סנטנדקטילוס.
אריה גיסין
לקט מתוך ספרו ״סיפורי מעשים״
בביתם החדש בראשון לציון. פרק חדש התחיל בחייו.
ג'מולידין אבדוג'פארוב
ביוגרפיה
אבדוג'פרוב נולד ב-28 בפברואר בטשקנט. לאחר גירוש הטטרים מקרים משפחתו גורשה לאוזבקיסטן. מכיוון שאוזבקיסטן זכתה בעצמאות רק ב-1991, אבדוז'אפארוב ייצג עד שנה זו את ברית המועצות בתחרויות רשמיות.
אבדוג'פארוב התחרה במרוץ הכביש באולימפיאדת סיאול (1988) וסיים חמישי. החוזה המקצועני הראשון בקריירה של אבדוז'אפארוב הגיע בשנת 1990, כשחתם בקבוצת "אלפה לום" הרוסית, לצד רוכבים כמו אנדריי צ'מיל ועוד. הוא לא רשם הישגים בולטים בשנה הזו, אך התחרה בטור דה פראנס וסיים רביעי בקטע ה-21.
ב-1991 הצטרף אבדוג'פארוב לקבוצת "קררה ג'ינס" האיטלקית ורשם את אחת העונות הגדולות בקריירה שלו. הוא סיים רביעי במילאנו - סן רמו וניצח את גנט - וולגם לאחר שהקדים רוכבים בכירים כמו מריו צ'יפוליני ואולף לודוויג. הוא השתתף לראשונה בג'ירו ד'איטליה וניצח את קטגוריית ה"אינטרג'ירו".
בטור דה פראנס, אבדוג'פארוב ניצח בשני קטעים וזכה בקטגוריית הנקודות, כשהוא מקדים את לורן ז'אלאבר הצרפתי. מסיים עם 316 נקודות בסך הכל. לאחר מכן, ניצח קטע בוולטה אה קטלוניה ואת המרוץ החד יומי "גראן פימונטה". ב-1992 ניצח את קטגוריית הנקודות בוואלטה אספנייה (157 נקודות) וארבעה קטעים נוספים במרוץ.
ב-1993 הצטרף אבדוג'פארוב לקבוצת למפרה–פולטי (כיום יו. איי.אי אמירטס). הוא סיים שלישי בגנט - וולגם, וניצח בשלושה קטעים בוואלטה אספנייה. הוא ניצח שלושה קטעים גם בטור דה פראנס וניצח את קטגוריית הנקודות בפעם השנייה, עם 298 נקודות. ב-1994 עבר לקבוצת "פולטי - ואפורטו", הוא ניצח שני קטעים בפריז - ניס וסיים שני בשלושת הימים של ברוז'-דה פאנה, וגם ניצח שני קטעים. אבדוג'פארוב התחרה שנית בג'ירו ד'איטליה ורשם הצלחה רבה, כאשר הוא מנצח שני קטעים ואת קטגוריית הנקודות במרוץ, והופך לאחד הרוכבים היחידים בהיסטוריה שמנצח את קטגוריית הנקודות בכל שלושת הגרנד טורס. אבדוג'פארוב המשיך להיראות מצוין, כשבהמשך העונה ניצח את קטגוריית הנקודות בטור דה פראנס בפעם השלישית בארבע שנים וניצח בשני קטעים נוספים.
ב-1995 עבר אבדוג'פארוב לקבוצת נווול–דקה–קולנאגו (כיום נקראת יומבו–ויסמה) ההולנדית. הוא ניצח קטע אחד בטור דה פראנס. ב-1996 עבר לקבוצת "רפין–מובילווטה" וניצח שוב קטע בודד בטור דה פראנס. ב-1997 עבר לקבוצת לוטו–מוביסטאר (כיום נקראת לוטו סודאל), הוא ניצח שני קטעים בדופינה ליברה ופרש בתום העונה, כשהוא בן 33.
ריי בורק
בורק שיחק 21 עונות בבוסטון ברואינס, אחד הרצפים הארוכים בליגה (1518, במקום השישי) באותה הקבוצה. עם זאת, בורק מעולם לא זכה בגביע סטנלי עם הקבוצה, ולכן בעונת 1999–2000 ביקש בורק לעבור לקבוצה עם סיכוי גבוה יותר לזכות בגביע. הוא הגיע לקולורדו אוולאנש ובפלייאוף של אותה עונה הוביל את הקבוצה לגמר הגביע. הקבוצה הפסידה בגמר, אך בעונה הבאה היא זכתה בגביע, כאשר בורק עצמו הבקיע את השער המנצח. זה היה המשחק האחרון בקריירה של בורק, והזכייה הפכה אותו לשחקן עם כמות המשחקים הגבוהה ביותר עד לזכייה בגביע סטנלי.
בשנת 2004 נכנס בורק להיכל התהילה של ההוקי קרח. מספר חולצתו, 77, הוצא לגמלאות הן על ידי בוסטון ברואינס והן על ידי קולורדו אוולאנש, מה שהופך אותו לשחקן אחד מבין תשעה בלבד שזכו בכבוד בשתי קבוצות שונות. בורק דורג על ידי ההוקי ניוז בין 100 השחקנים הטובים בהיסטוריית ה-NHL, במקום ה־14.
פפרזה
פפרזה (בגרמנית: Pfersee; בכתיב העברי הארכאי: פפערשׂא או פפערשׂי) היא שכונה במערב אאוגסבורג, שהייתה עד 1911 עיר עצמאית. ב וה-19 התקיימה בה קהילה יהודית גדולה.
היסטוריה
פפרזה נזכרת בכתובים לראשונה בשנת 800 לספירה, אך קיים יסוד להניח שהיישוב במקום התקיים ברציפות לפחות מאז ימי הרומאים.
בימי הביניים היה הכפר בבעלות פרטית, סמוך לעיר אאוגסבורג.
החל מאמצע המאה ה-19 חל פיתוח תעשייתי מואץ במקום והוקמו בו מפעלים. בראשית ינואר 1911 השתלב באאוגסבורג כפרבר תעשייתי. בימי מלחמת העולם השנייה העסיקו הנאצים עובדי כפייה ממחנה הריכוז דכאו בפפרזה, בעיקר במפעל של מסרשמיט.
יהודי פפערשא
יהודים ישבו בפפערשא כבר מן המאה ה-16. במאה ה-18 הייתה הקהילה היהודית במקום, הקהילה המרכזית באזור, ומקום מושבו של רבה הראשי של שוואביה.
כמה מרבני פפערשא התפרסמו בכינוי "חכמי פפערשא". ביניהם נודעו:
באמצע המאה ה-19 גדל היישוב היהודי באאוגסבורג עצמה, בין היתר גם על חשבון היישוב בפפערשא שהלכה והתרוקנה מיהודיה.
ב-1904, בעת כתיבת האנציקלופדיה היהודית, כבר לא ישבו יהודים במקום.
מפורסם גם ש"ס פפערשא, כתב יד של התלמוד הבבלי שהיה בידי הקהילה ומצוטט בספרות התורנית. כתב היד הועבר לאוניברסיטת מינכן, ונודע בכינויו כתב יד מינכן 95. הוא שימש את הרב רפאל נתן נטע רבינוביץ בכתיבת "דקדוקי סופרים".
פאל טיטקוש
פאל טיטקוש (בהונגרית: Titkos Pál; 8 בינואר 1908 – 9 באוקטובר 1988) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק כקשר בעמדת הקיצוני ימני.
ביוגרפיה
טיטקוש נולד בבודפשט שבאימפריה האוסטרו-הונגרית ובשנת 1926 שיחק עבור בודאי 33 לאחר שהכדורגל במדינה הפך למקצועי. בשנים איתה נלחם כדי להישאר ליגה ובשנת 1929 קיבל הצעה ממ.ט.ק הונגריה ועבר אליה. כקיצוני ימני הוצב לצד פרנץ הירזר וג'ן קלמר וזכה עימה בגביע בשנת 1932. בגמר הגביע נגד פרנצווארוש הגדולה כבש טיטקוש את שער השוויון ב-1–1 בדקה ה-89' והקבוצות הלכו למשחק חוזר. מ.ט.ק הונגריה ניצחו במשחק החוזר 3–4 עם צמד שלו וזכו בתואר. ההצלחה בליגה המקומית לא הגיעה עד עונת 1935/36 בה זכו באליפות תחת הנהגתו של המאמן אלפרד שאפר. טיטקוש ושותפיו לקבוצה פרנץ סאס וודי מולר זכו פעם שנייה ברציפות באליפות ובתום עונת 1936/37 טיטקוש נבחר להיות לכדורגלן השנה בהונגריה. במהלך מלחמת העולם השנייה ועם פירוק הונגריה על ידי המשטר הורטי בשנת 1940 הוא עדיין היה פעיל במועדונים בודפשט הונבד וואשאש לפני שפרש ממשחק.
במדי נבחרת הונגריה טיטקוש ערך את הופעת הבכורה עוד בהיותו שחקן בודאי 33, הופעה שהתקיימה בשנת 1929 בהפסד 3–0 לצרפת בפריז. לרוב הוא שיחק בעמדת המגן השמאלי אך מדי פעם גם בתור הקיצוני ימני, ואת שערו הראשון במדיה כבש בשנת 1930 בניצחון 1–3 על אוסטריה. לאחר ולא היה בסגל הנבחרת במונדיאל 1934 הוא לקח חלק בהגעתה למקום השני ב-1938. בשמינית ורבע הגמר וילמוש קוהוט תפס את מקומו אך בחצי ובגמר כן היה. הונגריה הפסידה בגמר בתוצאה 4–2 לאיטליה כשהוא משווה זמנית בתחילת המשחק ל-1–1. בסך הכל ערך בה 48 הופעות וכבש 12 שערים.
לאחר פרישה היה מאמנה של מ.ט.ק בעונת 1946/47 ובשנות החמישים עבד בתור המזכיר הכללי של התאחדות הכדורגל ההונגרית. בין השנים 1958–1961 אימן את נבחרת מצרים וזכה עימה בגביע אפריקה 1959.
הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים
הקו הירוק הוא קו רכבת קלה עתידי, שצפוי להיות השני שייחנך מבין קווי הרכבת הקלה בירושלים. הקו יחבר את שכונת גילה שבדרום העיר לשכונת הגבעה הצרפתית בצפונה. אורך הקו החדש כ-20 קילומטרים ולאורכו יוקמו 42 תחנות נוסעים. הקו ישיק לקו האדום הקיים בכניסה לעיר, בתחנת בנייני האומה. לפי הערכות הקו יחל לפעול בשנת 2025 או 2026. עלות ההקמה של הקו הירוק והקרונות שלו נאמדת ב-10 מיליארד שקל.
על הקו
תוואי הקו מתוכנן להתפרש משכונת גילה בקצהו הדרומי ועד לגבעה הצרפתית ולהר הצופים בקצהו הצפוני.
בדרכו יעבור ברחוב דב יוסף, צומת פת, רחוב הרצוג, מחלף בייט, יחצה את קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם, את אזור הכניסה לעיר ומרכזה, בשד' שז"ר, שד' נורדאו, רחוב שרי ישראל, רחוב בר-אילן, רחוב חטיבת הראל, רחוב זלמן שרגאי, שד' לוי אשכול, עד לקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
שלוחות
בנוסף, הקו כולל מספר שלוחות: בשנת 2014, אושרה תוכנית אב רחבת היקף לאזור התעסוקה בגבעת שאול, שיהפוך למרכז תעסוקה מרכזי בעיר, יהווה המשך לאזור הכניסה לעיר וישען על שלוחת רכבת קלה. השלוחה, באורך של כ-2 ק"מ, עוברת מצומת בן דור בשדרות הרצל, לאורך רחוב כנפי נשרים ועד מסוף התחבורה בכניסה להר נוף, ותוכננה במקור כשלוחה של הקו האדום. בהמשך הוחלט לשלב אותה כחלק מתוכנית הקו הירוק. תחילת העבודה הייתה ביוני 2019. אורך הקו 13 ק"מ ו-25 תחנות. השלוחה היא קו משני שיחבר בין שני הקמפוסים של האוניברסיטה העברית מהר הצופים דרך גבעת התחמושת לרחוב יפו ומשם לגבעת רם ודרומה לרחוב דב יוסף ליד שכונת פת במסלול משותף עם הקו הכחול, שם מתפצלת השלוחה בסמוך לקריית הספורט (אצטדיון טדי ופיס ארנה) (חלקה במנהרה מתחת לפארק אלמליח), חולפת על פני קניון מלחה והגן הטכנולוגי הסמוך ותסתיים ליד תחנת הרכבת ירושלים – מלחה. במקום גם מתוכנן דפו עם מקום ל-102 קרונות בשני מפלסים ומסוף תחזוקה.
היסטוריה
התכנון הראשוני של מערך הרכבת הקלה בירושלים החל בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, וכלל תוכנית להקמת 8 קווים בסך הכל, בהם קו המקשר את שכונת גילה בדרום העיר עם מרכז ירושלים. בשלב הראשוני נבדקו תוואים שונים והוצגה תוכנית כללית שאושרה על ידי המועצה הארצית לתכנון ולבנייה באוקטובר 2000. במאי 2001 פורסם המכרז להקמת הקו האדום, ועל פי התכנון המקורי היה אמור הקו הירוק להיות מקודם מיד אחריו, אך השלמת תכנונו התעכבה כעשר שנים.
צוות תוכנית אב לתחבורה בירושלים השלים לבסוף את התכנון המפורט של הקו בשנת 2013. הוועדה המקומית לתכנון ובניה של עיריית ירושלים אישרה את תוכנית הקו ביוני 2015. הוועדה המחוזית אישרה אותו ביוני 2016. המכרז הראשון לעבודות הפיתוח בקו פורסם על ידי חברת מוריה באוגוסט 2017. עד סוף 2017 פורסמו שלושה מכרזי ביצוע נוספים במקטעי הקו הירוק.
ב-28 במאי 2018 הונחה אבן הפינה והחלו עבודות התשתית עבור הקו הירוק במתחם צומת פת לטובת הקמת הפרדה מפלסית ושיקוע מקטע הכביש הרצוג-גולומב, לאורך 50 מטרים, על מנת לאפשר נסיעה רציפה בין רחוב הרצוג לבין רחוב גולומב. ביוני 2019 החלו העבודות בשכונת גילה.
במאי 2020 החלו העבודות ברחוב בר-אילן. ביולי 2020 החלו העבודות בשכונות רמת אשכול ומעלות דפנה. החל מדצמבר 2020, החלו פלגים חרדים קיצוניים להפגין נגד בניית תוואי רכבת קלה ברחוב בר-אילן, בטענה שהמהלך יפגע בצביון החרדי של האזור. ובהמשך החלו לשבש בקביעות את העבודות ואף לפגוע בעובדי הרכבת הקלה במקום.
קו הקמפוסים
קו משני שיחבר בין שני הקמפוסים של האוניברסיטה העברית מהר הצופים דרך גבעת התחמושת לרחוב יפו ומשם לגבעת רם ולקריית הספורט במלחה.
הקו הירוק הבהיר
לפי פרסומי עיריית ירושלים, מתוכננת הפעלה של קו משני שינצל את תשתיות הקו הירוק והקו האדום, שינוע על מסלול הקו האדום בין נווה יעקב ופסגת זאב והגבעה הצרפתית לגבעת התחמושת ומשם על מסלול הקו הירוק שיעבור ברמת אשכול ורוממה וליד תחנה מרכזית יתפצל ממנו לכיוון קריית משה, גבעת שאול ויסתיים ליד הר נוף. אורך הקו 13 ק"מ ו-25 תחנות.
קו התכלת
הוספת מקטע מסילה של כקילומטר בין גבעת התחמושת (שכוללת גם תחנות במסלול הקו הירוק והקו האדום) לצומת בר-אילן (מסלול הקו הכחול) שיאפשר מסלול לקו רכבת בין שלוחת קטמונים של הקו הכחול שתפנה בצומת בר-אילן לכיוון קמפוס הר הצופים, מלבד המסלול הראשי של הקו הכחול המוביל מצומת בר-אילן להר חוצבים ורמות.
ונציה
ונציה (ביוונית קדומה לרוב ההיגוי בצ' רפויה בכתיבה כזו; וִנֵסְיַה או וְנֶשְׂיַה, באיטלקית: Venezia; בונטית: Venesia) היא בירת מחוז ונטו ובירת נפת ונציה באותו המחוז שבצפון-מזרח איטליה. העיר שוכנת בלגונה שלשפך הנהר פוֹ לחוף הים האדריאטי. בימי תפארתה הייתה העיר בירת הרפובליקה של ונציה, מעצמה ימית שהגיעה לשיא כוחה בימי הביניים, ונודעה לה חשיבות רבה באמנות הרנסאנס ובמסעות הצלב. העיר הייתה מרכז סחר חשוב בין מזרח ומערב, במיוחד בסחר התבלינים. ידועה גם כ"עיר המים", "עיר הגשרים" וכ"מלכת הים האדריאטי".
המרכז ההיסטורי של ונציה בנוי מבנים על יסודות מכלונסאות עץ שנבנו על 118 איים בצורת דולפין בשטח המרכזי של העיר, המקושרים ביניהם בכ-400 גשרים. בין האיים עוברות כ-170 תעלות מים, שהשיט בהן הוא אופן התחבורה העיקרי בעיר. ונציה היא אחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר בעולם. כעשרים מיליון תיירים פוקדים את העיר בכל שנה. נכון ל-2009 מתגוררים בוונציה רבתי 270,000 תושבים, מרביתם תושבי העיר מסטרה, בעוד שבמרכז ההיסטורי של המטרופולין מתגוררים כ-60,000 תושבים. חלקה המערבי של העיר נמצא על היבשה של איטליה.
היסטוריה
עד המאה ה-7 שלטו באיי הלגונה מספר טריבונים עד להקמת הרפובליקה של ונציה ואיחודם תחת שלטון דוג'ה נבחר בשנת 697. בראש הרפובליקה עמד הדוג'ה שהיה מוגדר כ"ראשון בן שווים", אך בפועל שלטו בעיר משפחות אצולה בשלטון אוליגרכי. מתוך משפחות אלו נבחרו עשר, ששימשו כ"מועצת העשרה", שהייתה המקבילה לממשלה וטיפלה בענייני ביטחון ובקשרי חוץ. העיר צברה מוניטין רב בשנים 811 עד 827, כאשר המושל המקומי של האימפריה הביזנטית העתיק את מקום מושבו לאי ריאלטו בלגונה. בשנת 828 התחזק מעמדה לאחר ששרידיו, כביכול, של מרקוס השליח נגנבו מאלכסנדריה והועברו לעיר על ידי סוחרים ונציאנים. בעקבות זאת אימצה הרפובליקה הוונציאנית את סמל האריה המכונף, סמלו של השליח מרקוס, אשר הוכרז כפטרונה המגן של העיר. עם היחלשות האימפריה הביזנטית והתחזקותה של העיר, הפכה ונציה לעיר-מדינה עצמאית בעלת צי רב משל עצמה, ושלטה על נתח משמעותי מהמסחר בין מזרח הים התיכון לאירופה ובמושבות רבות. בין השאר היא שלטה על מרבית חופי הים האדריאטי ועל האי כרתים. על כן הרפובליקה של ונציה היוותה גורם מדיני וכלכלי חשוב בשלהי ימי הביניים ולאורך הרנסאנס. מלבד המסחר המפותח, העיר נודעה בזכות ייצור התחרות הוונציאניות באי בוראנו, ייצור מוצרי זכוכית יוקרתיים באי מוראנו וייצור ספינות.
החל מהמאה ה-16 החלה קרנה של ונציה לרדת. העות'מאנים החלו לכבוש את מושבותיה בים התיכון ולשלוט בסחר בו. מצפון איימו המעצמות האירופאיות על ונציה. במאי 1797 נכבשה העיר על ידי נפוליאון ובינואר 1798 היא סופחה לאוסטריה. בשנים 1805 עד 1814 שבה ונציה לשלטון נפוליאון ואחר כך חזרה לשלטון האוסטרי. לאחר מלחמת שבעת השבועות, בשנת 1866 סופח חבל ונטו ובו ונציה לממלכת סרדיניה, כחלק מאיחוד איטליה שהחל לאחר מלחמת שחרור באוסטריה.
השפעה תרבותית
בזכות חשיבותה הכלכלית ושליטתה הימית ואף לאחר ירידתה ממעמד של מעצמה, הייתה ונציה לאורך השנים מרכז תרבותי חשוב. אמנים בולטים רבים צמחו בעיר - בהם ג'ובאני בליני (1430 - 1516), ג'וֹרג'וֹנֶה (1477 - 1510) וֶרוֹנֶזֶה (1528 - 1588), טינטוֹרֶטוֹ (1518 - 1594), ג'וֹבאני בטיסטה טְיָיפוֹלוֹ, טיציאן (1486 לערך - 1576) ואנדראה פלדיו (1508 - 1580). אמנים נוספים ביקרו בעיר ופעלו בה תקופות קצרות, בהם אל גרקו, לאונרדו דה וינצ'י ורובנס.
בהקשר זה, ידוע קרנבל המסכות של ונציה הנחוג בהפסקות מאז ימי הביניים ועד ימינו. הקרנבל, שאותו חוגגים כיום במשך שבוע בפברואר, היה בעבר ארוך יותר: הוא החל מיד לאחר חג המולד ונמשך עד יום רביעי של האפר, אך במקרים רבים ניתן אישור ללבוש מסכות בעיר כבר מ-1 באוקטובר, כך שהחגיגות ארכו חודשים ארוכים ולעיתים נמשכו אף בזמן התענית. במהלך הקרנבל ערכו בני האצולה נשפים ראוותניים של הוללות, בהם הנוכחים הסתירו את זהותם האמיתית מאחורי מסכות ובכך הסירו מעליהם עכבות חברתיות רבות. כיום מתקיימים בוונציה מדי שנה גם פסטיבל סרטים וביאנלה אמנותית.
בשנת 1987 הכריז אונסק"ו על ונציה ועל הלגונה שבה היא נמצאת כאתר מורשת עולמית.
שקיעת ונציה
בגלל הקרקע הרכה באיי העיר פותחה בוונציה שיטת בנייה ייחודית: הואיל ולבניית בתי קבע דרושים יסודות יציבים, נבנו הבתים על אוסף צפוף של כלונסאות עץ - קורות מחודדות שננעצו אנכית בקרקע הרכה (חלק מהקתדרלות נבנו על כמה מיליוני קורות), כך שחלקן התחתון חדר דרך שכבות הבוץ והגיע לשכבות חול וחומר יציבות יותר. על הכלונסאות הונחו לוחות עץ מסיביים, ומעליהם משטחי שיש, שמהווים את יסודות הבניינים. עליהם נבנו בנייני אבן או לבנים. עמידות קורות העץ היא טובה משום שהן כמעט אינן חשופות לחמצן ובמהלך מאות השנים עברו קורות העץ תהליך של התאבנות.
יסודות הבניינים של ונציה עמדו בתנאים הקשים של הים האדריאטי במשך מאות שנים, אולם בהדרגה החלה העיר לשקוע: משקלם העצמי של הבתים גרם לקורות העץ שמתחתם להינעץ עמוק יותר בקרקע הלגונה, וב-300 השנים האחרונות שוקעת העיר לאיטה, בקצב של כמה סנטימטרים לכל מאה שנים. התופעה הוחמרה במהלך המאה ה-20, אז נחפרו בעיר בארות רבות ששאבו את מי האקוויפר שמצוי מתחתיה, וגרמו לשקיעה של קרקעית הלגונה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נאסרה חפירת בארות כאלו, ושקיעת העיר אכן הואטה.
מלבד השקיעה מאיימות על העיר גם גאויות מן הים האדריאטי, המכונות אקווה אלטה, אשר מציפות את רחובות העיר בחודשי החורף. העיר בנויה כך שההצפות לא יפגעו בתשתיות - כך לדוגמה, במדרכות יש חריצים המאפשרים למי הגאות לעלות דרכם, וכך נמנעת הצטברות מים שעלולה הייתה להרים את המרצפות ממקומן. מפלס המים נמדד באופן קבוע, וכאשר הוא עולה יתר על המידה מופעלת אזעקה ברחבי העיר. הוונציאנים רגילים להצפות האלה וערוכים בהתאם: בזמן הצפה, במות מוגבהות מונחות במרכזי הרחובות המוצפים ומאפשרות תנועת הולכי רגל. כמו כן מצוידים ונציאנים רבים במגפיים גבוהים הדומים למגפי דייגים ומגיעים עד לירכיים, ואלה מאפשרים להם ללכת גם בתוך המים מבלי להירטב. כאשר ההצפות חמורות אין אפשרות לנוע בעיר בסירות, כי מפלס המים הגבוה מונע מעבר מתחת לגשרים.
אברהם שמעון טרויב
רבי אברהם שמעון טרויב (ראש"ט; ~ה'תקע"ג 1813 - כ"ח בטבת ה'תרל"ו, 25 בינואר 1876) היה רב ליטאי, רבה של קיידאן, מחבר "באר אברהם" ומהדיר ספר "הלכות גדולות".
ונציה
שקיעת ונציה
האזורים הנמוכים בעיר (במיוחד אזור כיכר סן מרקו) עלולים להיות מוצפים 100 פעמים בשנה. כתוצאה מההצפות התכופות זנחו תושבים רבים את קומת הקרקע בביתם והם גרים בקומות העליונות. כדי למנוע את הבעיה הכריזה ממשלת איטליה במאי 2003 על "פרויקט משה", שעלותו כ-3 מיליארד אירו, ובמסגרתו יניחו על קרקעית הלגונה מחסומים מתנפחים מיוחדים בפתחי התעלות, כך שבעת הצפת העיר הם יתנפחו ויחסמו את המים. הפרויקט הסתיים בשנת 2018.
אוכלוסייה
עיריית ונציה פועלת לעצירת מגמת הירידה המתמשכת במספר התושבים של ונציה רבתי. מ-368,000 איש ב-1968, ירד מספר התושבים הרשומים ל-271,000 ב-2004, מתוכם גרו 63,353 במרכז ההיסטורי של העיר (לעומת השיא של 1951 - 171,000), וכ-32,000 גרים בשאר האיים. מגמת הירידה חריפה במיוחד במרכז העתיק, שמספר תושביו ירד בשליש תוך כמה עשרות שנים. מאז 1981 איבדה ונציה כ-78,000 תושבים - 22.4% מתושביה. אפילו ביבשת פחת מספר התושבים ב-15%.
אברהם שמעון טרויב
ביוגרפיה
נולד בקיידאן לרב יצחק אייזיק טרויב. אחיו היה הרב משה כתריאל טרויב מלודז', המשפחה מיוחסת למהר"י וייל ואביו היה חותם בשם טרויב-וייל. אמם הייתה בתו של הרב ישראל גורדון שכיהן כ"רב העדה" בווילנה (נפטר בי"ג בטבת תרט"ז). אברהם שמעון למד אצל רבי חיים מוולוז'ין והתיידד עם בנו רבי יצחק מוולוז'ין. זמן מה סייע לסבו בווילנה והתיידד עם רבים מתלמידי החכמים שבה.
ונציה
אוכלוסייה
הסיבה העיקרית לירידה במספר התושבים היא יוקר המחיה. מוצרי הצריכה ושאר הסחורות לחנויות, מגיעות לעיר בספינות אל מסוף המטענים בכיכר רומא או ברכבות אל מסוף המטענים בכניסה לעיר. משם, נשלחות הסחורות בסירות מיוחדות, נמוכות סיפון, בסיוע עבודת ידיים, אל יעדן ברחבי העיר. תהליך זה מייקר משמעותית את עלות המחיה. כמו כן, תחזוקת ושיפוץ בניינים בעיר השוקעת דורשת משאבים רבים. דרישות הפיקוח הקפדניות של העירייה, שנועדו לשמור על המראה ההיסטורי של העיר, קובעות שורה ארוכה של הנחיות. לא פחות מכך, קיימת אכיפה קפדנית ומחמירה של ההוראות. התוצאה מתבטאת במספר הדירות והבתים הריקים בוונציה. לירידה בכמות התושבים נלווית עלייה בגילם הממוצע. שיעור התושבים מתחת לגיל 29 ירד מ-37% בשנת 1984 ל-24% בשנת 2004. הגידול הטבעי הוא שלילי. בדומה למגמה הכללית באירופה ובאיטליה, הייתה עלייה בגילאי 65 ומעלה וירידה בגילאי 14 ומטה.
אברהם שמעון טרויב
ביוגרפיה
טרויב נישא לשרה ריבה בת דודו הרב בנימין זאב טרויב שכיהן במשך שתים עשרה שנה כרבה של שאוול ובסוף ימיו מאס ברבנות והתגורר בקיידאן.
ונציה
רובעי העיר
מחוזות העיר מורכבים מקהילות. שמספרן הכולל בשנת 1033 היה 70, אך הן צומצמו בידי נפוליאון בונפרטה וכעת קיימות 38 קהילות בלבד. קהילות אלה התרחשו לפני חלוקת העיר למחוזות, אשר נוצרו בשנת 1170. איים אחרים בלגונת ונציה לא מהווים חלק כלשהו במחוזות העיר וכוללים היסטוריה אוטונומית משל עצמם.
איים אחרים בלגונת ונציה היו בעבר יישובים עצמאיים ולא חלק מהעיר ונציה, ולכן הם אינם חלק מרובעי העיר.
אברהם שמעון טרויב
ביוגרפיה
הרב טרויב התפרסם כמומחה לדיני ממונות, ונקרא לבוררויות ברחבי ליטא. הוא היה שותף פעיל בעיתונות העברית והתפלמס עם יל"ג בנושא התיקונים בדת.
ונציה
רובעי העיר
בכל רובע שיטת מספור בתים שונה, כאשר המספור מתחיל בקצה אחד של הרובע ומסתיים בקצהו השני (ולא, כמקובל בערים מודרניות, מספור בסדר רץ במעלה הרחוב בו ממוקם הבית).
אברהם שמעון טרויב
כתביו
הגהותיו, הערותיו וחידושיו נדפסו בשולי ספר "הלכות גדולות" מהדורת יצחק גולדמן (ורשה תרל"ד), ובמהדורת דפוס ראם של ששה סדרי משנה (החל ממהדורת תרפ"ט, עם נ"א הוספות). הגהותיו על משנה תורה לרמב"ם נדפסו במהדורות הרמב"ם, החל ממהדורת וילנא, בשם "באר אברהם".
ונציה
רובעי העיר
מאז 21 באפריל 2005 מחולק מטרופולין ונציה לשש עיריות, שהחליפו את החלוקה לשלושה עשר הרבעים שהייתה תקפה מאז שנת 1997: קודם לשנת 1997 חולק אזור המטרופולין ל-18 רבעים.
אברהם שמעון טרויב
כתביו
תשובות הלכתיות שלו משוקעות בספר "עטרת יצחק" (ירושלים תרפ"ה) של הרב יצחק אייזיק רבינוביץ.
ונציה
תיירות
ונציה היא עיר שכלכלתה מבוססת על תיירות ומספר התיירים השנתי בעיר גדול ממספר תושבי העיר. בשנת 2004 נמנו שבעה מיליון לינות של תיירים באזורי התיירות, כשני שלישים מהן במרכז ההיסטורי. הלינות בעיר הגיעו לשיא של 12 מיליון בשנת 2001, אך פיגועי ספטמבר 2001 גרמו לירידה חדה של 50% במספר התיירים בשנים 2002 ו-2003. מאז אירועים אלו, התיירות בעיר מתאוששת בקצב איטי.
תחבורה
המרכז ההיסטורי של ונציה מקושר ליבשת בגשר מהעיר מסטרה. החל מינואר 1846 החלו להגיע לעיר הרכבות. אבל רק בשנת 1933, מוסוליני חנך את גשר החירות, שאורכו 4 ק"מ, אשר אפשר חיבור יבשתי בין מסטרה לבין הכיכר הגדולה רומא (Piazzale Roma). במקביל לגשר עוברים צינורות מים, כבלי חשמל וטלפון, אשר התוואי שלהם מסומן בכלונסאות עץ, עליהן שילוט ותאורה בולטת, על מנת למנוע פגיעה מכלי שיט.
אברהם שמעון טרויב
משפחתו
נכד משותף שלו ושל רבי אברהם אבלי פאסוועלער היה הסופר ישראל מיכל טרויב (1858–1926).
ונציה
תחבורה
המכוניות המגיעות לעיר מורשות לחנות רק בחניוני ענק בכניסה לעיר, חלקם בקומות תת-קרקעיות אחדות מתחת לפני הים. מאחר שוונציה מהווה ארכיפלג מתבצעת רוב התחבורה הפנימית בעיר באמצעות סירות. באופן מסורתי השיט בעיר נעשה בגונדולות, סירות ונציאניות מיוחדות, בעלות קרקעית שטוחה ומבנה צר ומאורך שנועד לאפשר שיט בתעלות הצרות של העיר. כיום משמשות הגונדולות בעיקר כאטרקציה תיירותית והן אחד מסמלי העיר. רק חברי איגוד משיטי הגונדולות, שהם בני משפחות המחזיקות בחזקה זו מימים ימימה, מורשים להפעיל גונדולה.
בעיר פועלת גם תחבורה ציבורית, הגובה תעריפי נסיעה גבוהים מתיירים, כדי לכסות את ההוצאות הכרוכות בתחזוקת העיר, ובמטרה לווסת את מספר התיירים המבקרים בה. בין כלי התחבורה הציבורית הפועלים בעיר, נמנים:
במרכז ונציה עוברת "התעלה הגדולה", עורק התחבורה הראשי של העיר. התעלה היא בצורת האות S, ומשני צידיה ארמונות מפוארים, שבהם גרו בעבר המשפחות החשובות של העיר. בקצה הדרומי-מזרחי של התעלה הגדולה נמצאת כיכר סן מרקו, מרכז המסחר והשלטון העתיק של העיר, ובה בזיליקת סן מרקו, ארמון הדוג'ים והקמפנילה. ונציה כולה מרושתת במאות תעלות, היוצאות מהתעלה הגדולה ומשמשות כעורקי תחבורה.
אם "התעלה הגדולה" היא "הרחוב הראשי" הרי התעלה המקבילה לה, העמוקה והרחבה יותר, תעלת ג'ודקה (Canale della Giudecca) היא הכביש המהיר של העיר ומהווה עורק תחבורה ימי מרכזי בה. התחבורה המהירה מהכניסה לעיר לאיי ונציה מתנקזת דרכה ואוניות גדולות המבקרות בעיר עוברות דרכה בעזרת ספינות גרר מיוחדות. נכון ל-2007 מתכננים לבנות מתחת לתעלה זו רכבת תחתית.
במרחק של כ-8 ק"מ מצפון לעיר שוכן נמל התעופה הבינלאומי נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו.
הקהילה היהודית בוונציה
ונציה מוזכרת בפירוש רש"י לספר ישעיהו, בו נותן רש"י את ונציה כדוגמה לעיר שבה נוסעים בסירה מבית לבית.
המסמכים הקדומים ביותר המקשרים את ונציה עם יהודים הם מהשנים 945, 992, כאשר הסנאט של ונציה אסר על קברניטים המפליגים לארצות המזרח ומשם להוביל יהודים בספינותיהם.
מאז ימי הביניים התגוררו יהודים בוונציה ברובע מיוחד בפאתי העיר, שכונה "גטו", משום שהיה בו בית יציקה (באיטלקית: ג'טו). כינוי זה השתרש בשפה ומאז הפך השם גטו למונח רווח לכל רובעי היהודים באירופה ובעקבות כך לכינוי לרובעי מיעוטים בכלל. אחרי המאה ה-13 החלה הגירה לוונציה של יהודים מן המזרח הקרוב ומגרמניה. הם לא הורשו להתגורר בעיר עצמה אלא באי הסמוך ג'ודקה. יהודי ונציה עסקו במסחר ובבנקאות, והיחס כלפיהם היה אמביוולנטי. הגטו היה נסגר בשעות הלילה והיציאה ממנו הייתה בפיקוח. לאחר שכבש נפוליאון את העיר בשנת 1797 נפתחו שערי הגטו והיהודים הורשו לגור בכל העיר.
הקהילה היהודית בוונציה מונה כיום כ-540 חברים, רובם גרים ברחבי העיר ולא בגטו. בגטו הוונציאני חמישה בתי כנסת אשר שניים מהם פעילים עד היום: בית הכנסת הלבנטיני, הפתוח בחורף בשל ההסקה המותקנת בו ובית הכנסת הספרדי, המרווח יותר, הפתוח בקיץ. במבנה בית הכנסת האשכנזי נמצא מוזיאון, שבו אוספי תשמישי קדושה. בבתי הכנסת מתקיימות כיום תפילות רק בשבתות ובחגים, ובמהלך השבוע מתקיימים בהם סיורים של המוזיאון היהודי של ונציה. לחב"ד יש בגטו מסעדה בשרית ומסעדה חלבית כשרות, חנות ספרים עבריים ותשמישי קדושה וישיבה. בכיכר המרכזית של הגטו, שבה ניתן להתפלל גם בימי חול. בבית האבות שבגטו היה קיים מקווה יחיד מסוגו בעולם עם אספקת מי ים, מקווה זה נהרס בינתיים ונבנה מקווה חדש תחתיו. ונציה היא אחת הערים הבודדות באירופה ובגולה בכלל שבה קיים עירוב, המתיר טלטול בשבת.
בית הקברות היהודי שוכן באי "לידו", הסמוך לוונציה. בית הקברות הפסטורלי נוסד בשנת 1385. חלקו החדש יותר משמש לקבורה גם כיום.
אגריאנים
האגריאנים היה שבט תראקי שחיו באזור השפך העליון של הנהר סטרימון (כיום מערב בולגריה ודרום מזרח סרביה). בעת העתיקה הם חיו בשכנות לשני שבטים תראקים נוספים, הטריבאלים והמדים.
הם היו קשורים בקשרי ידידות עוד עם פיליפוס השני, מלך מוקדון. עם מותו של זה התמרדו המדים והטריבאלים תחת השלטון המוקדוני, אולם האגריאנים תחת הנהגת מלכם לנגארוס החליטו להישאר נאמנים למוקדונים. מלך מוקדון אלכסנדר הגדול תגמל את לנגארוס על ידי כך שתכנן להשיא אותו לאחת מבנות האצולה המוקדונית, אולם החתונה נמנעה עקב מותו של לנגארוס. אגריאנים רבים לחמו בצבא מוקדון במהלך מלחמותיו של אלכסנדר הגדול. הם לחמו לרוב כפלטסטים בעלי חימוש קל, הם נשאו עצמם לרוב חבילת כידונים חרב קלה ולא לבשו שריון. הם השתמשו בקסדה ומגן קלים והיו ניידים מאוד בשטחים הרריים.
האגריאנים המשיכו להיות נאמנים למוקדון, והם נזכרים לעיתים קרובות כמשרתים בצבא המוקדוני במהלך התקופה ההלניסטית. הם התבוללו ככל הנראה במהלך התקופה הרומית או מאוחר יותר במהלך נדידת העמים.
קיילסטיבנטוס
קיילסטיבנטוס (שם מדעי: Caelestiventus; פירוש השם: "רוח שמיימית") הוא סוג של פטרוזאור הקרוב לדימורפודון, אשר התקיים בטריאס העליון שלפני 208 מיליון שנה. הוא התגלה בתצורת אבן חול נוגט שבצפון-מזרח יוטה בחפירות בשנת 2007. הוא נקרא בשם בשנת 2018.
הקיילסטיבנטוס הוא הפטרוזאור הלא-פטרודקטילי היחיד שנמצא באזורי מדבר. שאר המעופפים הקדומים נמצאו באזורים לחים יותר. בניגוד לרוב מאובני הפטרוזאורים של הטריאס הוא התגלה כשלד כמעט שלם, מה שמאפשר לדעת עליו פרטים רבים.
הוא היה בעל גולגולת מוצקה וארוכה באורך 17.8 סנטימטרים ומוטת כנפיו הגיעה לאורך 1.5 מטר, מה שהופך אותו לאחד מגדולי הפטרוזאורים של הטריאס. במראהו דמה מאוד לדימורפודון מתור היורה והיה בעל לסת עליונה חלולה כמו מקור קלאו או טוקן וגבוהה. לסת זו הכילה מספר רכסים. הפטרוזאור היה בעל מערכת לסתות בעלות שלושה סוגי שיניים המעוצבות בצורה מחודדת במרכז המקור, שיניים נמוכות וחזקות בקצה ושיניים ארוכות ודקות בקצוות המקור. מבנה זה מרמז שהיה אוכל בשר.
בתקופה זו חיו ביוטה מספר דינוזאורים קטנים עד בינוניים, דמויי-תנינאים וזוחלים דומים. ככל הנראה הוא צד זוחלים קטנים וכן חסרי חוליות, אך לא דגים מאחר שחי בתנאי מדבר. הלסתות המוזרות נועדו להרוג ביעילות טרף.
קונסטנטין יירצ'ק
קונסטנטין יוזף יירצ'ק (בצ'כית: Josef Konstantin Jireček, בבולגרית: Константин Йозеф Иречек, נהגה בבולגרית "קונסטנטין יוזף אירצ'ק"; 25 ביולי 1854, וינה, האימפריה האוסטרית – 10 בינואר 1918, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה היסטוריון, דיפלומט, ופוליטיקאי צ'כי, אשר ב-1881 כיהן מספר חודשים כשר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה בממשלתו של יוהאן קזימיר ארנרוט.
קורות חייו
קונסטנטין יירצ'ק נולד בווינה. אביו יוזף יירצ'ק (1888-1825) היה היסטוריון שהתמחה בעמים סלביים, וסבו מצד אימו יוזץ שאפאריק (1861-1795) היה פילולוג של שפות סלאביות. הוא רכש השכלה אקדמית בהיסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטת פראג. ב-1874 ערך מסע לנסיכות סרביה ולממלכת קרואטיה-סלאבוניה ובעקבותיו פרסם סדרת מאמרים על הסלאבים הדרומיים. ב-1876 פרסם את ספרו "ההיסטוריה של הבולגרים" שסקר את תולדות העם הבולגרי מימי הממלכה הבולגרית הראשונה, דרך השנייה וכלה בכיבוש העות'מאני. עבודתו זו זיכתה אותו בדוקטורט מאוניברסיטת פראג.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והקמת נסיכות בולגריה סייע יירצ'ק להקמת מנגנוני המינהל, החינוך והאקדמיה בנסיכות הצעירה. ב-1881 כיהן מספר חודשים כשר החוץ והדתות של בולגריה בממשלתו של יוהאן קזימיר ארנרוט. בין 1881–1882 כיהן כשר החינוך הציבורי והמדע של נסיכות בולגריה. ב-1884 מונה למנהל הספרייה הלאומית ע"ש קירילוס ומתודיוס הקדושים. בין השנים 1894–1893 כיהן כפרופסור ומרצה באוניברסיטת קארל בפראג. בין השנים 1893–1918 כיהן כפרופסור ומרצה לפילולוגיה של שפות סלאביות באוניברסיטת וינה.
קונסטנטין יירצ'ק גיבש ויזם את "החוק הזמני לפיקוח על התרבות הנוצרית, המוסלמית והיהודית" בבולגריה. החוק אושר ב-1880 ובמסגרתו הוכרו רשמית בתי הכנסת כיחידה דתית אוטונומית ובראש כל בית כנסת הועמדה מועצה המונה 3 עד 5 נציגים. כל מתפללי בית הכנסת הוכרו כקהילה. הרב הראשי של סופיה יהיה הרב הראשי של נסיכות בולגריה, תפקידו הפך לרשמי והוא יקבל את שכרו מהמדינה. הרבנים המקומיים, יקבלו את שכרם מקהילת המתפללים בכל בית כנסת. עוד הסדירו התקנות נושאי ירושות, דמי קבורה, מיסי קהילה ורישיונות נישואים.
הלך לעולמו בווינה ב-1918 והוא בן 63 שנים.
הנצחה
יירצ'ק הונצח במספר אופנים בבולגריה ומחוצה לה. בבולגריה קרויים על שמו הכפר אירצ'קובו במחוז ימבול, הכפר אירצ'ק  במחוז דובריץ' ופסגת אירצ'ק  ברכס הרי רילה. כמו כן באנטארקטיקה קרויה על שמו לשון היבשה נקודת יירצ'ק.
ג'ורטירנט
ג'ורטירנט (שם מדעי: Juratyrant; פירוש השם: "עריץ היורה") הוא סוג של דינוזאור דמוי טירנוזאור, אשר חי ביורה העליון של אירופה שלפני 149 מיליון שנה. המאובנים שלו התגלו ב-1984 בתצורות Kimmeridge Clay שבדורסט, דרום אנגליה. המאובנים כללו שלד חלקי ובו חוליות גב, חוליות זנב, אגן ועצמות גפיים, אך ללא גולגולת. הוא שויך תחילה לסוג סטוקסוזאורוס (Stokesosaurus) אך הופרד והוגדר בסוגו ב-2013. בסוג נכלל מין אחד, Juratyrant langhami.
הג'ורטירנט הגיע לאורך 2.5 מטר ומבנה גופו רמז על כך שהיה טורף דו-רגלי בעל קרבה לטירנוזאוריים המאוחרים יותר. הוא משויך כיום למשפחה פרוצרטוזאוריים (אם כי יש המתנגדים לכך) או אולי לסטוקסוזאוריים, ונחשב קרוב לסינוטירנוס, הפרוצרטוזאורוס וקרוב מעט גם לאאוטירנוס מהקרטיקון. מבנה הזרועות שלו היה קטן יחסית ולסתותיו הארוכות עוצבו לנגוס בחוזקה ומרמז על כך שהתפתח להתמודד בעיקר עם טרף גדול ומשוריין.
ברייתא דישועה
ברייתא דישועה הוא חיבור ארץ-ישראלי, שנתחבר לא יאוחר מתקופת אמוראי ארץ ישראל. ברייתא זו היא ברייתא קדומה ויש בה שני חלקים: החלק הראשון הוא רשימה של 24 דברים שמעכבים את ישועת ישראל, והחלק השני הוא פירושים על כל אחד ואחד מאותם 24 דברים.
הפירושים נלקחו בעיקר מהתלמוד הירושלמי, וממדרש איכה רבתי, ובנוסף גם מהתוספתא, ומפרקא דרבינו הקדוש, אך לא הובאו בה כלל מאמרים מהתלמוד הבבלי. גם הובא בה מעשה הנמצא במדרש עשרת הדיברות, אך כנראה היה לפני מחבר הברייתא מקור קדום יותר. לכן, נראה שהברייתא עצמה היא מזמן התנאים, והפירושים- הם מזמן האמוראים.
ברייתא זו נדפסה לראשונה על ידי הרב שמואל שענבלום, בלעמברג, תרל"ו, בתוך ספר 'שלשה ספרים נפתחים'. גרסה אחרת נדפסה בתוך 'גנזי שעכטער' - קטעי הגדה ומדרש, על-פי כתב יד הגניזה הקהירית הנמצא בספריית אוניברסיטת קיימברידג'. עוד קטע מהגניזה נדפס על ידי אברהם מרמורשטיין בתוך "תשובות הגאונים" שהדפיס (לונדון, תרפ"ז).
בספר ילקוט מדרשים, נדפסה שוב הברייתא מתוך מקורות אלו ובהשוואה לכתבי-היד.
דימורפודונטיים
דימורפודונטיים (שם מדעי: Dimorphodontidae) היא משפחה של פטרוזאורים פרימטיביים, אשר חיו בין הטריאס העליון ליורה התחתון לפני 182–208 מיליון שנה. לא כל החוקרים רואים בקבוצה זו משפחה ויש הרואים בה ענף בשם "Dimorphodontia". ענף זה הוגדר ב-1870 בידי החוקר הבריטי הארי סיילי. משפחה זו נחשבת לקרובה רחוקה של הרמפורינקוסיים, והשתייכה בעבר לקבוצה הפרפילטית Rhamphorhynchoidea.
משפחה זו כוללת מינים שהגיעו למוטת כנפיים עד אורך מטר וחצי והיו קרובי הפטרודקטיליים המאוחרים יותר. הם היו בעלי לסתות מוארכות בעלות שיניים רבות ונראה שהיו ציידי זוחלים קטנים ולא רק דגים.