cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטנלי ברוס
גישושים אימפריאליים
למרות הייצוג המוגבר של אוסטרליה בלונדון לאחר 1923, תקוותו של ברוס לקיומן של תהליכי קבלת החלטות משותפים התנפצה שוב כאשר ב-1924 החליטה בריטניה להכיר בברית המועצות. צעד זה הכניס את ברוס האנטי-קומוניסטי המושבע לייאוש והוא התנגד להחלטה זו הן מבחינה אידאולוגית והן על רקע זה ששוב התקבלה החלטה מבלי להיוועץ בדומיניונים. בסופו של דבר, למרות חילוקי הדעות בין בריטניה לבין הדומיניונים, היה זה נושא כבד משקל מכדי שהיא תקיים התייעצות לגביו. במקום זאת חתמה בריטניה על החוזה הכללי עם ברית המועצות רק בשם עצמה, ובכך סימנה את הפילוג המשמעותי הראשון בינה לבין אוסטרליה בנושאי מדיניות החוץ. אף על פי שהם היו ישימים רק להסדרי הביטחון באירופה, מתח ברוס ביקורת על חתימתם של הסכמי לוקרנו ב-1925 מבלי להיוועץ תחילה בדומיניונים ואף על הם לא חייבו אותם.
התמרת גאבור
ההתמרה משמשת על מנת לקבל מידע על תדירויות ופאזות המתקיימות באזורים שונים של סיגנל לאורך הזמן, ובכך מהווה כלי מרכזי באנליזת זמן-תדירות (אנ').
התמרת גאבור היא התמרה אינטגרלית הדומה בעיקרה להתמרת פורייה, אלא שהסיגנל מוכפל בפונקציית חלון, כך שרק המידע המוכל בתוך החלון עובר התמרה. חלון זה הוא חלון נייד, וביצוע ההתמרה על פני כל ציר הזמן תניב תמונה דו-ממדית שבה ציר אחד הוא הזמן (למעשה משתנה זמן חלופי) וציר שני הוא התדירות. על התמונה המתקבלת ניתן לחשוב כעל דף תווים המציין מתי יש להשמיע כל צליל וצליל.
סטנלי ברוס
גישושים אימפריאליים
ועידת האימפריה של 1926 אישרה את ההיפרדות המהירה של האינטרסים של בריטניה ושל הדומיניונים שלה ואת העובדה שעצמאות רחבה יותר ולא שיתוף פעולה רחב יותר הם הפתרון המעשי. ברוס הכיר בכך שהאימפריה הגיע לנקודת מפנה, אך למרות האופטימיות שלו ותקוותו לריענון המנגנון האימפריאלי, גילו בכך שאר ראשי ממשלות הדומיניונים עניין מועט. תוכניתו לשיתוף פעולה כלכלי וביטחוני רחב היקף הועלתה לדיון בנוסף למתן עדיפות בהסדרי הסחר לדומיניונים, אך רעיונות אלה לא זכו לאהדה בבריטניה ולא הצליחו לצבור תאוצה. גישתו של ברוס הייתה כמעט ההפוכה לגישתם של מנהיגי קנדה, דרום אפריקה ומדינת אירלנד החופשית. כשהעיר בוועידה ראש ממשלת בריטניה בולדווין, "אם אתה, מר ברוס, תשתמש במונח 'אימפריה' קצת פחות ואם אתה, מר מק'גיליגן (שר התעשייה והמסחר האירי), תשתמש במונח זה קצת יותר, נוכל להתקדם בצורה טובה יותר". בסופו של דבר נצחה גישת העצמאות של הדומיניונים והוועידה הכירה באמצעות הצהרת בלפור בכך שהדומיניונים הם ישויות מדיניות עצמאיות שמאוגדות באופן חופשי במסגרת חבר העמים הבריטי. המושלים הכלליים הוגדרו מחדש כנציגים של מלך בריטניה, לא של ממשלת בריטניה וחויבו מאז לפעול רק על פי הייעוץ של ממשלות הדומיניונים. שינויים אלה היו בעלי משמעות סמלית ומעשית במסגרת תהליך המעבר של הדומיניונים ממושבות לאומות עצמאיות. לברוס היו רגשות מעורבים כלפי התפתחויות אלו. מצד אחד הוא האמין שהאימפריה הייתה עדיין ארגון בינלאומי חזק וחיוני הממלא תפקיד חיובי ביחסים הבינלאומיים ומצד שני הוא היה מאוכזב מכך שהדומיניונים האחרים לא היו שותפים לחזונו או למחויבותו לשמור על שלמותה ועל אחדותה של האימפריה. לברוס היו כמה הצלחות בוועידה, כמו הרחבת היקף עבודתה של הוועדה הכלכלית האימפריאלית והגדלת שיתוף הפעולה בתחומי הטכנולוגיה והמדע.
היחסים עם המגזר התעשייתי
שביתות ואי-שקט תעשייתי היו שכיחים בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה כתוצאה מחוסר שביעות רצון מהתנאי העבודה וכתוצאה מעלייתם של ארגוני עובדים מיליטנטים כמו המפלגה הקומוניסטית של אוסטרליה ופועלי התעשייה של העולם. הבעיות החמירו באוסטרליה עקב פעילותם של בתי הדין לעבודה מאז איחוד אוסטרליה. אף על פי שכוונת מוסד הבוררות הפדרלי הייתה לגשר על חילוקי דעות במגזר התעשייתי, לא הייתה לכך הצלחה מרובה.
התמרת גאבור
גרסה דומה ומשודרגת להתמרת גאבור, היא התמרת S (אנ').
נטשה מנור
נטשה מנור (נולדה ב-15 באוגוסט 1958) היא שחקנית, זמרת ומנחת טלוויזיה ישראלית. נמנית עם מייסדי תיאטרון גשר.
התמרת גאבור
תיאור מתמטי
תהי f(t) פונקציה תלויה בזמן. התמרת גאבור של הפונקציה, המסומנת, היא:
סטנלי ברוס
היחסים עם המגזר התעשייתי
גישתו של ברוס כלפי יחסי העבודה בתעשייה הייתה מגוונת ובתחילה הוא לא גילה אהדה לא לתלונות של המעסיקים ולא לתלונות של העובדים, בהאמינו שהבעיות תיפתרנה באמצעות תיווך בין מקומות העבודה לבין העובדים. באופן תדיר הוא קרא לשני הצדדים לשתף פעולה. המצב נהייה קשה כאשר עובדי הרציפים פתחו בשביתה ב-1925. לשביתה זו הייתה השפעה מידית וחמורה על הכלכלה האוסטרלית, שכן הייצוא והיבוא היו תלויים בתפקודם של הנמלים וברוס הבין שהמצב כמות שהוא בלתי נסבל. כשארגון העובדים סירב לשתף פעולה, מיהר ברוס לחוקק את חוק הניווט (Navigation Act) ואת חוק ההגירה (Immigration Act). החוק הראשון התיר לספינות בריטיות וזרות שלא עבדו עבור התעשייה האוסטרלית לפעול במימי אוסטרליה. החוק השני אפשר לממשלה הפדרלית לגרש את כל מי שנולד מחוץ לאוסטרליה ושבית משפט מיוחד מצא אותו אשם ב"שיבוש החיים התעשייתיים של הקהילה". מנהיגי השביתות שנולדו מחוץ לאוסטרליה היו עד מהרה צפויים לגרוש על פי חוק זה, אך ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, ג'ק לאנג, סירב לאפשר למשטרת המדינה לעצור שני מנהיגים מובילים של האיגוד. ברוס הגיב בחקיקת חוק שעל פיו הוקמה המשטרה הפדרלית.
נטשה מנור
קורות חייה
נולדה בשם נטשה סילנטיבה, בעיר אוליאנובסק על גדות הוולגה, אביה עבד במפעל ואמה הייתה מורה לגרמנית. באוליאנובסק סיימה תואר שני במשפטים ועברה התמחות בפרקליטות, אבל כיוון שעריכת דין לא התאימה לה, חיפשה לעשות משהו אחר. היא עברה למוסקבה ולמדה ביקורת קולנוע בבית הספר הגבוה לקולנוע, אבל אחרי שהתחברה עם חבורת שחקנים, חשבה שמשחק זה המקצוע המתאים עבורה, היא פרשה מלימודי הביקורת אחרי שנה וחצי ועברה ללמוד תיאטרון. מכיוון שבמוסקבה לא קיבלו אותה ללימודי משחק עברה ללמוד בסנקט פטרבורג ובשנה השנייה ללימודיה קיבלה תפקיד ראשי בהצגה שביים יבגני אריה של המחזאי הגרמני פון ויזן. שם פגשה את הבמאי והשחקן היהודי איגור וויטלוביץ', הם נישאו ועברו לאקדמיה לתיאטרון במוסקבה, שם המשיכה בלימודיה וסיימה לימודי משחק ובימוי וזכתה במדליית זהב על הישגיה. בשנה השנייה ללימודיה למדה בתיאטרון אקדמאי על-שם מייקובסקי עם כוכבים מהשורה הראשונה ובמקביל עבדה בתיאטרון (1990-1986) וזכתה בפרס השחקנית המבטיחה. לימדו אותה אנדריי גונצ'ארוב – במאי תיאטרון מייקובסקי ומארק זכארוב – במאי הבית של תיאטרון לנקום, בנוסף אליהם לימד אותה יבגני אריה. כשאריה עלה לישראל בדצמבר, מנור שהחליטה שהוא הבמאי שעימו היא רוצה לעבוד ועלתה בעקבותיו בתחילת שנת 1991, יחד עם בעלה, ועם חבריה לכיתה סשה דמידוב ואיגור מירקורבנוב.
התמרת גאבור
תיאור מתמטי
כאשר t_{0} הוא פרמטר זמן חלופי, שאיננו חייב להיות זהה למשתנה הזמן המקורי (אולם, אם המטרה היא לנתח את כל הסיגנל, יש לבחור את הפרמטר החדשה כך שגבולותיו יהיו זהים לגבולות הזמן המקורי ). \tau הוא פרמטר השונות של הגאוסיאן, המשמש במקרה זה כפונקציית חלון, ו-\sigma הוא קבוע נרמול כלשהו. לעיתים, נהוג לכייל את הגאוסיאן בפקטור \pi.
סטנלי ברוס
היחסים עם המגזר התעשייתי
צעדים אלו עוררו את זעמה של מפלגת הלייבור, שאתגרו את ברוס לקבל אישור עליהם מהעם. הבחירות של 1925 עמדו בסימן הפחד מ"הסכנה האדומה". במסע הבחירות של ברוס הוא קרא לשקט תעשייתי והגדיל את חלקה של הממשלה הפדרלית בהבטחתו, אך גם גינה את "המסיתים הזרים" ואת מלחמת המעמדות וקרא לחוק וסדר בנמלים. הוא הכריז שאוסטרליה "חייבת כעת להחליט אם האמצעי ההיסטורי החשוב, החוקה, עונה על צורכי היום יום לאור ההתפתחויות החדשות". מסע הבחירות של ברוס היה מוצלח וממשלתו נבחרה מחדש. "ממשלתי שבה לשלטון עם משימה ברורה... לנקוט בצעדים לשימור השקט התעשייתי", הכריז ברוס במהלך כהונתו השנייה וקרא לקיום משאל עם לתיקון החוקה כדי שנושא יחסי העבודה יהיה תחת אחריותה הבלעדית של הממשלה הפדרלית. ניסיונות לתיקון החוקה למען מטרה זו נדחו במשאלי עם עם רוב דחוק בשנים 1911, 1913 ו-1919, אך על רקע סכסוך העבודה המתמשך, שם ברוס דגש על הבעיות של תחומי שיפוט מעורבים, פסקי דין סותרים ויכולות רגולציה ואכיפת חוק מוגבלים של הממשלה המרכזית. באופן שנוי במחלוקת, הוא הכניס למשאל העם שאלה בנוגע ל"שירותים חיוניים" כדי שתינתן לממשלה הסמכות להגן על הציבור מפני "שיבושים ממשיים או אפשריים של שירותים חיוניים". הצעות אלו עוררו התנגדות רחבה, אפילו מצדו של מי שכיהן לימים כראש ממשלה, רוברט מנזייס ומפלגת הלייבור והקבוצות השמרניות היו חלוקים ביניהם על שאלת התיקונים לחוקה. המחלוקת על ההצעות לשינוי החוקה עוררו מחלוקת ציבורית רבה כך שבספטמבר, דחה אותם הציבור בהצבעתו במשאל העם.
נטשה מנור
קורות חייה
שיחקה בסרט הסטודנטים דובר היידיש "בית אבי" של דני רוזנברג, בתפקיד אמא של לולק (איתי טיראן) בשנת 2008. בנוסף לכך שיחקה בהצגות בשפות אנגלית, רוסית ופולנית. שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "בית משותף", בבימויו של ציון רובין (2003), שעוסק בפיגוע בדולפינריום וקיבלה עליו פרס בפסטיבל סן פרנסיסקו.
התמרת גאבור
תיאור מתמטי
בחירת פונקציית החלון היא שרירותית: במקרה לעיל, הבחירה היא בגאוסיאן, אך ניתן לבחור פונקציות שונות המבצעות פעולות שיעור (gating), ובלבד שלא יכניסו תדירויות "פרזיטיות" (למשל, בגלל קיומה של תופעת גיבס). בחירות של t_{0} שונים תניב אוסף של סיגנלים מותמרים, אשר ניתנים לקיבוץ בתמונה אחת דו-ממדית (ר' דוגמה).
סטנלי ברוס
היחסים עם המגזר התעשייתי
אי השקט התעשייתי המשיך להתקיים. חזית המאבק בנמלים הייתה מרכז הסכסוך. בחוות דעת על חוק המוסד לבוררות ב-1928, ביקש ברוס שבתי הדין לעבודה ייקחו בחשבון את ההשלכות הכלכליות של פסקי הדין שלהם ולא רק את שיקולי רווחת העובדים. מיד לאחר מכן הוחמר המצב כאשר פסק דין בנוגע לעניינם של עובדי הנמלים גרם להרעת התנאים שלהם על רקע כלכלי. על רקע זה הוקם איגוד עובדי הנמלים ובמלבורן פרצו מהומות, בהם נפצעו כמה ואחד נהרג. במסגרת הקמפיין כנגד "הסכנה האדומה" במסע הבחירות של 1928 דחף ברוס לחקיקתו של חוק עובדי התחבורה, שנתן לממשלה כוח חסר תקדים בתחום יחסי העבודה. כעת נדרש מכל עובדי הנמלים רישיון ממשלתי או "קולר כלבים" (dog collars), כפי שהם כינו אותו, כדי להתקבל לעבודה. החוק אפשר לממשלה הפדרלית לשלוט ביעילות על זהותם של עובדי הנמלים וכמעט והביא לחיסולו של איגוד עובדי הנמלים, ועל ידי כך לחוסר אהדה עמוק כלפי הממשלה מצדם של ארגוני העובדים. בבחירות נבחר ברוס מחדש אך עם רוב קטן יותר של 9 מושבים בפרלמנט בלבד, מצב שביר ביותר שנתן את האפשרות לנטישתם של חברים את הקואליציה. למרות זאת לא נרתע ברוס והוא היה משוכנע שאם המשבר לא ייפתר, עלולה הכלכלה האוסטרלית להיות בסכנה.
משבר הנמלים
ב-1927 החל להסתמן ראשיתו של מיתון כלכלי באוסטרליה. ב-1929 נראה היה שבאופן בלתי נמנע המיתון יהפוך לשפל כתוצאה מהתדרדרות מהירה בכלכלה העולמית. באותה שנה היצוא ירד בכמעט שליש והתוצר המקומי הגולמי ירד ב-10% מבלי שיוקר המחיה ירד. החוב הלאומי של אוסטרליה עמד באותה עת על 631 מיליון ליש"ט ותשלומי הריבית עליו היו שווים כמעט לתשואות הייצוא, מצב שקשה היה לשאת אותו גם בתקופה רגועה מבחינה כלכלית. המשקיעים והבנקים הבינו את המצב ומקורות האשראי של אוסטרליה החלו להתדלדל. תוכניות הפיתוח הכלכליות הגדולות של ברוס הגדילו את החוב הלאומי בצורה משמעותית אך עדיין הצליחו להשיג רק תשואה שולית בטווח הקצר. כדי להחמיר את המצב, אי-שקט תעשייתי המשיך לשרור באוסטרליה, במיוחד במדינות שהיוו את מרכז הפעילות הכלכלית כמו ניו סאות' ויילס וויקטוריה. האופוזיציה החלה להתחזק. ב-1928 נבחר ג'יימס סקאלין כמנהיג מפלגת הלייבור לאחר פרישתו של מתיו צ'ארלטון והוא היה אחד מחברי הפרלמנט המוכשרים ביותר ואחד הנואמים הרהוטים. סקאלין חזה שהכלכלה האוסטרלית תהייה פגיעה ביותר עקב חובותיה הגבוהים ושהיא תעמוד בפני משבר אם לא יחול שינוי דרסטי במדיניות הכלכלית של הממשלה. יותר מכך, מפלגתו של ברוס החלה לחתור תחתיו. האשמה על הצמצום המשמעותי בתמיכה במפלגה יוחסה לחוסר האחדות ולהיעדר מטרה ברורה. למרות הרוב של 9 חברי פרלמנט שעמד לזכות המפלגה, במהלך השנים 1928 ו-1929, החלו תומכיה לעזוב אותה על רקע סוגיות שונות ונעשו ביקורתיים כלפי ממשלתו של ברוס. המבקרים העיקריים של הממשלה היו בילי יוז ואדוארד מאן.
מצב הכלכלה ההולך ומחמיר גרם ללחצים גם בתחום יחסי העבודה, כששיעור האבטלה עלה והמעסיקים חיפשו דרכים לקצץ בהוצאותיהם. שביתת עובדי ענף הסוכר ב-1927, שביתת עובדי הנמלים ב-1928 ושביתות עובדי התחבורה ותעשיית העץ ב-1929 המשיכו לשבש את הפעילות הכלכלית. הגרוע ביותר הגיע כאשר התגלע סכסוך בין הכורים לבין בעלי המכרות בניו סאות' ויילס, שהגיעו לשיאם כשפרצו מהומות והתחוללו שביתות ב-1929 וניסיונות של הממשלה ליישב את הסכסוך נכשלו.
ברוס הציג אולטימטום בפני ממשלות המדינות: עליהם להעביר מרצונן את סמכויות הפיקוח על התעשייה אל הממשלה הפדרלית, או שהממשלה הפדרלית תוותר על סמכויותיה בתחום זה ותבטל את מוסד הבוררות הפדרלי. ההודעה נפלה כרעם ביום בהיר במערכת הפוליטית, שלא לומר על חברי הממשלה עצמם, שרובם לא יודעו על תוכן ההכרזה מבעוד מועד. ברוס לקח בחשבון שהמדינות לא יוותרו בקלות על סמכויותיהן ולפיכך צעדו זה תוכנן כדי לבטל את מוסד הבוררות. עבור ברוס התוצאה היחידה הבלתי מתקבלת על הדעת הייתה המשך סמכות השיפוט הכפולה. ההתנגדות להצעה זו, שאותה הציג ברוס כחוק התעשיות הימיות, הייתה מהירה וחריפה. באותה עת מוסד הבוררות היה תקף כלפי 150 איגודים מקצועיים וכ-700,000 עובדים, שרובם היו שבעי רצון וחששו מהרעת תנאים במקרה שסמכות זו תוחזר למדינות. החלטות נוספות של הממשלה ב-1929 היו גם הן שנויות במחלוקת. פייג' הציג את התקציב האחרון שלו ב-22 באוגוסט, שכתגובה למשבר החוב הצפוי, כלל מס חדש על בתי עינוגים ותיאטראות כדי לכסות את הגרעון. המס החדש היה בלתי אהוד בציבור ותעשיית הבידור הרימה קול זעקה כדי לבטלו.
נטשה מנור
קורות חייה
החל מ-2002 מנחה מנור בערוץ 9 הרוסי את תוכנית הדגל של הערוץ, "שבע וארבעים", הקרויה על-שם שיר מפורסם בשם זה ומכיוון שהתוכנית מתחילה בפריים טיים, בשעה שבע וארבעים בערב שישי. זוהי תוכנית אירוח הדומה למעגל שהייתה לדן שילון בה נוטלים חלק פוליטיקאים, זמרים, שחקנים, ידוענים ועוד והיא רווית הומור, כל תוכנית נפתחת במערכון קומי ומשלבת ראיונות עם הופעות, מנור מגישה את התוכנית ביחד עם יאן לוינזון. התוכנית משודרת גם בארצות הברית, קנדה, רוסיה, אוסטרליה, גרמניה ואוקראינה מנור זכתה בפרס הטלוויזיה על התוכנית. מנור זכתה בפרס טלוויזיה נוסף כשחקנית הטובה בשנה.
התמרת גאבור
תיאור מתמטי
בגבול שבו \tau\to0, החלון הגאוסי הופך הלכה למעשה לפונקציית דלתא של דיראק, וההתמרה חסרת משמעות; מהעבר השני, בגבול שבו מתקבלת התמרת פורייה.
סטנלי ברוס
משבר הנמלים
הקריאה השנייה לחוק התעשיות הימיות עברה רק בזכות רוב של ארבעה קולות, כשחברי המפלגה הלאומנית, בילי יוז, אדוארד מאן וג'ורג' מקסוול הצביעו נגד הממשלה. יוז הציג תנאי שהחוק ייכנס לתוקף רק לאחר שיאושר במשאל עם או בבחירות. ברוס שלל כל אפשרות של משאל עם והכריז שהוא רואה את ההצבעה על החוק הצבעת אמון בו. לכשכשלה ההצבעה בפרלמנט הוכרזו בחירות בזק. ברוס הכריז שהכרעת העם חשובה כדי לחולל שינוי במערכת יחסי העבודה. מנהיג האופוזיציה, ג'יימס סקאלין תקף באופן צורם את הממשלה, האשים את ברוס ביצירת האווירה הקשה במגזר התעשייתי וטען שמוסד הבוררות הפדרלי שמר על זכויות רבות של העובדים ושהוא הקפיד ליצור פיוס והעניק ייעוץ מתאים. סקאלין גם מתח ביקורת על הממשלה על הגידול בחוב הלאומי ועל חוסר היציבות של הכלכלה, שלדבריו הוא צפה את התרחשותם במשך כמה שנים. ב-12 באוקטובר נחלה הממשלה תבוסה בבחירות ואיבדה יותר ממחצית המושבים שלה בפרלמנט. כדי להוסיף על העלבון, ברוס עצמו הפסיד את מושבו למתחרהו במחוז הבחירה שלו מטעם הלייבור. הוא היה ראש הממשלה המכהן הראשון שאיבד את מושבו בפרלמנט, מצב שחזר על עצמו רק ב-2007. ברוס הכיר בתבוסתו והצהיר: "העם החליט שאינו רוצה עוד את שירותי".
נטשה מנור
קורות חייה
נטשה מנור זכתה בפרס שחקנית השנה בפסטיבל עכו ותיאטרונטו 2007 עבור הצגת היחיד בכיכובה "ככה זה קרה" בעיבודו ובבימויו של יורם פאלק, המבוססת על סיפור מאת נטליה גינצבורג. היא מגלמת את דמותה של אשתו של אלברטו, שנישאת לו אף על פי שהיא יודעת שהוא בוגד בה עם ג'ובאנה, היא אוהבת את אלברטו ומוכנה לסלוח לו, היא מאבדת את ילדתה ובסוף נשברת, יורה בו והורגת אותו.
התמרת גאבור
תכונות ההתמרה
התמרת גאבור, בהיותה וריאציה של התמרת פורייה, גם ירשה ממנה חלק מהתכונות: מאחר שההתמרה מערבת שני משתנים דואליים, זמן ותדירות, היא בעלת מגבלות רזולוציה מובנות: כאשר התדירויות נמוכות, ההתמרה איננה בהירה דיה בציר הזמן (מקביל למקרה בו הגאוסיאן רחב מאוד, וההתמרה דומה להתמרת פורייה רגילה); כאשר התדירויות גבוהות ההתמרה איננה בהירה דיה בציר התדירות (מקרה מנוון).
סטנלי ברוס
שיבה לממשלה
ברוס שב לאנגליה כדי לנפוש ולטפל בעסקיו. התובע הכללי שלו לשעבר, לת'ם, החליף אותו כמנהיג המפלגה הלאומנית. בעקבות יום חמישי השחור ותחילתו של השפל הכלכלי באוסטרליה ב-1929, הוא אמר לעמיתיו שככל הנראה הם היו בני מזל להיות מובסים בבחירות בעיתוי זה. ברוס הגן בלהט על מדיניותה של ממשלתו בהאמינו שהמשבר היה בלתי נמנע ושהצעדים שנקט היו חיוניים לחיזוקה של הכלכלה האוסטרלית. באפריל 1931 הוא הכריז שהוא מתכוון להתמודד מחדש על מושבו בפרלמנט בבחירות הבאות. בשלב זה כבר התאחד המחנה הלאומי למפלגה אוסטרליה המאוחדת (United Australia Party) בהנהגתו של ג'וזף ליונס שפרש יחד עם חברים נוספים מממשלתו של סקאלין.
נטשה מנור
קורות חייה
ב-2010 כיכבה מנור במחזה "הרי את לעצמך", לצידן של מיכל ויינברג וסבטלנה דמידוב. זהו מונולוג של שש נשים שהתגרשו ומספרות על חייהן, המחזה מבוסס על סיפורים אמיתיים שתועדו בספרה של שולמית ולפיש, אבל הטקסטים נערכו ובוימו על ידי יורם פאלק.
התמרת גאבור
דוגמה
נתבונן בסיגנל הבא, המוגדר למקוטעין (ומופיע באיור העליון):
סיגנל זה מורכב משתי תדירויות המתקיימות לבדן באזורי זמן שונים. ריצה על t_{0} שונים תניב את המיפוי המתבקש: באיור התחתון מופיע הערך המוחלט של התמרת גאבור. אכן, ניתן להיווכח כי התמרת גאבור מציגה את קיומו של התדר הראשון בזמנים אי-חיוביים בלבד, ואת קיומו של התדר השני בזמנים חיוביים בלבד, וזאת בצורה מדויקת למדי.
שימושים
התמרת גאבור משמשת בניתוח אותות ובפרט בעריכת מוזיקה. כמו כן, להתמרה שימוש נרחב בפיזיקה של אטו-שניות  : על מנת לקבל מידע לגבי זמני הפליטה של הרמוניות גבוהות, נהוג לבצע התמרת גאבור לערכי התצפית (הנומריים) של התאוצה בצירים השונים, ולהציג את סכומי ריבועי ההתמרות בכל ציר. התמונה המתקבלת אמורה להיות אנלוגית במידת-מה לתמונה הקלאסית המכונה עקומת ה-attochirp.
סטנלי ברוס
שיבה לממשלה
בנובמבר 1931 הובסה ממשלתו של סקאלין בפרלמנט וברוס נתפס בהפתעה כשהוא עסוק בענייני החברה שלו באנגליה כאשר הוכרזו בחירות חדשות. הממשלה נחלה תבוסה ואיבדה 32 מושבים בפרלמנט. ברוס נבחר מחדש מטעם מחוז הבחירה הקודם שלו ובממשלה שהקים ליונס הוא מונה להיות סגן שר האוצר כשליונס לקח לעצמו את תיק האוצר. בששת החודשים הראשונים לכהונתו נשען ליונס על תמיכתם של ברוס ולת'ם, אף על פי שברוס נטה בשלב זה לפנות לקריירה בינלאומית ולפרוש מהפוליטיקה המקומית.
ברוס הנהיג את המשלחת האוסטרלית לוועידה האימפריאלית של 1932 באוטווה. הוא הכפיל את מאמציו לשפר את היחסים הכלכליים של אוסטרליה במסגרת האימפריה והוועידה הסכימה על נוסחה מוגבלת של העדפה בשווקים של האימפריה במשך חמש השנים הבאות, הישג שעליו זכה ברוס לשבחים רבים ממשלתו של ליונס. בדיונים הכלכליים של הוועידה נוצר הדפוס של יחסי הסחר של בריטניה ואוסטרליה שהמשיכו להיות בתוקף עד לכניסתה של בריטניה לשוק האירופי המשותף ב-1973.
לאחר הצלחה זו מינה ליונס את ברוס כשר-תושב בלונדון, שהייתה לביתם של אתל וסטנלי ברוס עד לסוף חייהם. משימתו הראשונה בלונדון הייתה לשאת ולתת על התנאים של החזר החובות הממשלתיים של אוסטרליה בעקבות המשבר הכלכלי. במשך שנתיים הוא נשא ונתן עם בנק וסטמינסטר ועם ממשלת בריטניה על הלוואות בשווי של 84 מיליון ליש"ט, שיחד עם ההסדרים שהושגו באוטווה העניקו סיוע משמעותי לבעיות התקציביות של ממשלת אוסטרליה. מספר פעמים במשך שנות השלושים הוצע לברוס על ידי מפלגת אוסטרליה המאוחדת לשוב לארצו ולהחליף את ליונס כראש ממשלה. הוא עצמו פקפק במצב בריאותו של ליונס וביכולתו להמשיך לעמוד בראשות הממשלה, אך הוא גילה עניין מועט בחזרה לאוסטרליה.
הנציב העליון של אוסטרליה בבריטניה
בספטמבר 1933 מינה ליונס את ברוס להיות הנציב העליון של אוסטרליה בבריטניה במקומו של סר גרנוויל ריירי החולה. קודם לכן הוא התפטר מחברותו בפרלמנט. ברוס הצטיין בתפקידו זה והיה לידיד נאמן של הפוליטיקאים מהמפלגה השמרנית בבריטניה ובן בית בחוגי הממשל הבריטי. הוא אף שקל להיכנס בעצמו באופן רשמי לפוליטיקה הבריטית. ברוס היה מקורב במיוחד לראש ממשלת בריטניה, סטנלי בולדווין, שהתייעץ איתו לעיתים קרובות והוא היה דמות משפיעה במיוחד במהלכים שהובילו להתפטרותו של אדוארד השמיני. השפעתו הניכרת בלונדון הייתה חלק מהיד החופשית שנתן לו ליונס, צעד יוצא דופן בהיסטוריה של תפקיד זה. בהתחשב בשינויים התכופים באיוש תפקיד שר הדומיניונים, נחשב ברוס לנציג המשפיע ביותר של אוסטרליה בתקופת כהונתו ולעיתים קבע בעצמו את המהלכים המדיניים שביצע.
חבר הלאומים
ברוס ייצג את אוסטרליה בחבר הלאומים והוביל בהצלחה מהלך להכנסתה של אוסטרליה כחברה במועצת הארגון בין השנים 1933 – 1936. הוא התנגד לנקיטת צעדים כנגד יפן בעקבות הפלישה למנצ'וריה ב-1933, עקב דאגתו ליחסי הסחר של אוסטרליה עם יפן ועקב דאגתו לאיום שעלול להיות כתוצאה מכך על השלום במרחב הפסיפי. הוא גם ניסה למנוע מחבר הלאומים להטיל עיצומים על המדינות החברות, בהאמינו שלארגון לא היה את הכוח הצבאי או הכלכלי לעשות זאת באופן יעיל ועקב חששו מקריסתו של הארגון, מצב שעמד על הפרק לאחר פרישתן של גרמניה ויפן ב-1933. במהלך משבר אתיופיה, ברוס שוב יעץ להימנע מעיצומים חלקיים, בהאמינו שזו האפשרות הגרועה ביותר, שכן הם לא יצליחו לבלום את הפלישה האיטלקית לאתיופיה וירחיקו מבעלות הברית את איטליה, שאז עדיין הייתה בעלת ברית אפשרית נגד גרמניה הנאצית. בהמשך דחף ברוס לנקיטת צעדים להתחמשות מוגברת של בריטניה וצרפת כדי שתתאפשר להן היכולת לכפות באופן צבאי את החלטות חבר הלאומים. ברוס כיהן כנשיא מועצת חבר הלאומים ב-1936 בשיאו של המשבר והכישלון שבא אחריו לניסיונות מניעת הפלישה האיטלקית לאתיופיה. בתקופה בה כיהן בתפקיד זה התרחשה גם הפלישה הגרמנית לחבל הריין. אף על פי שכישלונות אלו לא ערערו את ביטחונו בנחיצותו של חבר הלאומים הוא ראה אותו דועך עקב אי ביצוע רפורמות במבנה שלו וביכולת שלו להטיל עיצומים. ברוס ישב בראש הוועידה שכונסה במונטרה להסדרת המעבר במצרי הדרדנלים והבוספורוס, נושא שהיה קרוב לליבו כמי שהשתתף במערכת גליפולי.
החל מ-1937 הוסבה תשומת לבו של ברוס לשיתוף פעולה כלכלי וחברתי, תחומים שהוא האמין שיש בהם פוטנציאל גבוה יותר להצלחה והם בעלי חשיבות גבוהה יותר לאנושות. הוא לקח חלק מרכזי בקידום נושאי החקלאות, המזון ושיתוף הפעולה הכלכלי באמצעות חבר הלאומים, כשהוא משתף פעולה עם פרנק מק'דוגל וג'ון בויד אור. ב-1937 הוא הציג תוכנית ל"פיוס כלכלי", שמטרתה הייתה להפיג את המתחים הבינלאומיים באמצעות החייאת הסחר העולמי ושיפור תנאי המחיה באירופה על ידי תנאי עבודה טובים יותר, מחירי מזון נמוכים יותר, אשראי למגזר החקלאי וסיוע בדיור. בגישתו זו הוא יצר קשר הדוק בין סחר בינלאומי לבין שלום עולמי. כמי שהקדים את זמנה של הגישה שעמדה מאוחר יותר בבסיסה של תוכנית מרשל, ברוס טען שמצב כלכלי קשה ומתחים חברתיים ידחפו מדינות לזרועותיהם של הפשיזם והקומוניזם.
התוכנית זכתה לתמיכתו של המזכיר הכללי של הארגון, ז'וזף לואי אן אבנול, שכמו ברוס, הכיר בכך שחבר הלאומים נמצא בתהליכי גסיסה מהירים וששינוי מהותי חייב להתבצע, אף על פי שהוא לא הצליח לשכנע מדינות מפתח בארגון לתרום להצלחת התוכנית. ברוס לא הצליח לשכנע את ראש הממשלה הבריטי החדש, נוויל צ'מברלין להשקיע בהמשך קידומו של חבר הלאומים והארגון החל לאבד את השפעתו המדינית ולשקוע. ברוס המשיך לדחוף לרפורמה בארגון עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. וועדה לרפורמה בחבר הלאומים בראשותו של ברוס הוקמה ב-1939 לאחר חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה וכישלון מדיניות הפיוס כלפי גרמניה. וועדה זו, שהתכנסה ביולי ובאוגוסט 1939, הציעה הרחבה של רעיונותיו הקודמים של ברוס, שכללו מגוון של תוכניות כלכליות וחברתיות לשיתוף פעולה בינלאומי. עבודתה של וועדה זו נגדעה באיבה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה
במהלך האירועים שהובילו לפרוץ מלחמת העולם השנייה, תמכו ברוס וליונס במדיניותה של ממשלת בריטניה בהנהגתו של צ'מברלין לפיוס בנוגע לפלישה לחבל הריין, האנשלוס וועידת מינכן. אפילו בימי המלחמה המדומה, המשיך ברוס לדחוף ליישומה של פעילות בינלאומית בת קיימא להשגת שלום על ידי פירוק נשק הדדי, הרחבת הסחר הבינלאומי וקיומם של ארגונים בינלאומיים המסוגלים להתמודד עם שאלות כלכליות וחברתיות להשגת שלום. באותה תקופה היה ברוס לאיש סודם הקרוב של אנשי המפלגה השמרנית, אנתוני אידן ונוויל צ'מברלין ומאלה שקידמו את דעתה של אוסטרליה (ושל הדומיניונים בכלל) שהאפשרות של השגת פשרה עם גרמניה באמצעות משא ומתן, עדיפה על מלחמה. בעיצומה של ועידת מינכן, בה השתתף ברוס באופן פעיל, מת ג'וזף ליונס וארל פייג' ואחרים, פנו באופן אישי לברוס וביקשו ממנו לשוב לאוסטרליה כדי לקחת על עצמו את תפקיד ראש הממשלה ומנהיג המפלגה. ברוס דחה את הבקשה ובכל אופן העמיד כתנאי לחזרתו את ההבטחה שהוא ישב בפרלמנט כחבר עצמאי ויוביל ממשלת אחדות של כל המפלגות. תנאים אלו לא היו אפשריים בכל מקרה מבחינה פוליטית וכמנהיג המפלגה וראש הממשלה נבחר רוברט מנזייס.
שעות ספורות לאחר הכרזת המלחמה של בריטניה על גרמניה ב-3 בספטמבר 1939, הודיע רוברט מנזייס שאוסטרליה נמצאת גם היא במצב מלחמה עם גרמניה. בחירתו של וינסטון צ'רצ'יל לתפקיד ראש ממשלת בריטניה במאי 1940, הובילה את ברוס לעימותים תכופים עם ממשלת בריטניה. צ'רצ'יל ראה עדיין בדומיניונים מושבות עצמאיות-למחצה של בריטניה הכפופות להוראות מלונדון, בעוד שברוס ראה באימפריה סוג של שותפות בינלאומית ובדומיניונים כבעלי זכויות שוות בקבלת החלטות. עיסוקה של בריטניה בזירה האירופית הדאיג את המדינאים האוסטרלים, עקב תשומת הלב הנמוכה למושבות במזרח הרחוק והסכנה של פלישה יפנית. לאחר שורה של תבוסות בזירת האוקיינוס השקט, במיוחד נפילתה של סינגפור, הצליחה ממשלת אוסטרליה לבסוף להכניס את ברוס לקבינט המלחמה ולמועצת המלחמה באוקיינוס השקט כנציג אוסטרליה והדומיניונים. עם זאת, היה ברוס מעורב עד מהרה בעימותים עם סגנון המנהיגות של צ'רצ'יל על רקע נטייתו של זה האחרון לקבל החלטות מבלי להיוועץ בקבינט. למורת רוחו, לא קיבל ברוס בדרך כלל את התכתובות של קבינט המלחמה ולא הוזמן לישיבות. עם החשש מפלישה יפנית לאוסטרליה במהלך 1942, התעמת ברוס מספר פעמים ישירות מול צ'רצ'יל בנוגע לענייני המזרח הרחוק ועל רקע חוסר השיתוף של ממשלות אוסטרליה ובריטניה בתהליכי קבלת ההחלטות. צ'רצ'יל הגיב לעימותים אלה עם ברוס בהדיפתו ובאי שיתופו בפעילות הממשלתית. אף על פי שכלפי חוץ נכנע צ'רצ'יל ללחץ שהופעל על ידי הדומיניונים לשיתופם בהחלטות, הוא דחק אותם לשוליים או התעלם מהם לחלוטין. ברוס המשיך להשלים עם מצב עניינים זה עד למאי 1944 כאשר גברה אכזבתו והוא התפטר מחברותו בקבינט המלחמה והמשיך לייצג את אוסטרליה בפורמים אחרים בלונדון. למרות מערכת היחסים הסוערת שלו עם צ'רצ'יל, זכה ברוס להתייחסות רצינית ביותר מצדם של חברי ממשלה אחרים, במיוחד מי שלימים היו ראשי ממשלה, קלמנט אטלי ואנתוני אידן ונחישותו לקדם את האינטרסים של הדומיניונים במהלך שנות המלחמה, זכתה לשבחים מצדו של ג'ון קרטין וראשי הממשלות של הדומיניונים האחרים.
התמרת גאבור
לקריאה נוספת
המאמר המקורי של גאבור
סטנלי ברוס
ארגון המזון והחקלאות
עם סיומה של המלחמה ב-1945 עייף ברוס מתפקידו כנציב העליון של אוסטרליה בבריטניה ורמז ליורשו של קרטין, בן צ'יפלי, שהוא לא יתנגד לסיים את תפקידו. בשלבים האחרונים של המלחמה חזה ברוס סדר עולמי המבוסס על ברית המשך של ארבע המעצמות: ארצות הברית, האימפריה הבריטית, ברית המועצות וסין, שתהווה את הבסיס לארגון בינלאומי חדש עם תפקידים דומים לאלה של חבר הלאומים, אך עם סמכות גבוהה יותר ומעורבות גדולה יותר בסוגיות בינלאומיות. ברוס הצטרף מחדש לפרנק מק'דוגל וג'ון בויד אור כדי להגיש מחדש את הצעתם לשיתוף פעולה בינלאומי בתחום החקלאות והמזון. הוא הציג את הנושא בכל הרמות ונעשה ליוזם הראשי להקמתו של גוף בינלאומי שיעסוק בסוגיות כלכליות וחברתיות, כפי שעשה בשנותיו בחבר הלאומים. מאמציהם של ברוס, מקדוגל ובויד אור, השתלמו לבסוף כאשר עבודתם זכתה לתשומת לבה של אלינור רוזוולט ובסופו של דבר של ממשלת ארצות הברית, והצעותיהם מצאו ביטוי בוועידת המזון והחקלאות שכינס נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט בהוט ספרינגס, וירג'יניה במאי 1943. ועידה זו החליטה על הקמתו של ארגון המזון והחקלאות (FAO), שנעשה לסוכנות של האומות המאוחדות כאשר הוקם רשמית באוקטובר 1945.
לקראת סיומה של המלחמה באירופה ועם חתימתה של מגילת האומות המאוחדות ביוני 1945, עלה שמו של ברוס כאחד המועמדים להיות מזכ"ל האו"ם הראשון, בתמיכתם הפעילה של מזכיר המדינה של ארצות הברית, דין אצ'יסון ושל שר החוץ הבריטי, אנתוני אידן. עם זאת, היה אז ברוס בן 62 והוא רמז שהוא חש עצמו מבוגר מדי לקחת על עצמו את התפקיד, ושהוא מעדיף לקחת על עצמו תפקיד תובעני פחות בתחום החברה והכלכלה. ב-1946 הוא קיבל על עצמו להיות יושב ראש וועדת ההכנה של ארגון המזון והחקלאות שעליה הוטלה המשימה להקים את מועצת המזון והחקלאות שתתאם את מדיניות המזון הבינלאומית ולפתח מערכת למניעת מצבי מחסור בינלאומיים בתוצרת חקלאית. הוא הציע תוכניות בינלאומיות רבות כחלק מצעדיו, במיוחד הקמתו של "בנק מזון עולמי" ויצירתו של מנגנון תמחור מיוחד שיקצו מחדש ויעבירו אספקת מזון למקומות בו הוא נחוץ. הוועדה בראשותו של ברוס שמה דגש בממצאיה, שהוגשו ב-1947, על מודרניזציה של החקלאות, סיוע בינלאומי, הסכמי סחר, ויציבות מחירים, כדי לסייע למדינות מתפתחות הסובלות רעב. ההצעות לא אומצו מעולם, עקב האתגרים הפוליטיים שהם הציבו לריבונות הלאומית של המדינות.
מבלי להירתע מהקשיים, נבחר ברוס בנובמבר 1947 להיות יושב הראש של מועצת הארגון שאז הוקמה, כשהוא עובד בצמוד לבויד אור, שהיה למזכיר הכללי של ארגון המזון והחקלאות. מחסור חריף בדגנים ובמשק החי גרמו לבצורת קשה באירופה ומערכת אספקת המזון העולמית הייתה תחת לחץ רציני לאחר ההרס שחוללה המלחמה. המועצה בראשותו של ברוס פעלה באותן שנים להרחיב את השימוש בדשנים ובמיכון חקלאי, בנוסף לשיפור מצב התזונה, בעיקר במדינות מתפתחות. ב-1949 מעל שני שלישים של אוכלוסיית העולם סבלה מתת-תזונה וברוס חש שזוהי חובתה של המועצה להביא את המידע הזה לידיעתם של המדינות המפותחות. הסכם שהיווה ציון דרך, בנוגע לדרכי הסיוע הטכני בין ארגון המזון והחקלאות לבין האו"ם, הושג בנובמבר 1949 וארגון המזון והחקלאות קיבל מימון ועזרה לוגיסטית כדי שיוכל לטפל במצבים של מחסור במזון במדינות המתפתחות. הצלחתו של הארגון בראשותו של ברוס באותן שנים הביאה להתאוששות התפוקה החקלאית העולמית. ב-1951 הושוותה רמת התפוקה החקלאית העולמית לרמות שלפני המלחמה ורמת התזונה העולמית עלתה, אך בעת פרישתו של ברוס מהתפקיד באותה שנה, לא הצליחה ההתפתחות להדביק את קצב הגידול באוכלוסייה לאחר המלחמה (בייבי בום). המועצה התמודדה עם מכשולים רציניים בתמיכה ובשיפור התנאים במדינות המתפתחות, עקב הפניית המשאבים של ממשלותיהן של מדינות אלה לצרכים צבאיים, עם התרבות המלחמות הפוסט-קולוניאליות והמלחמה הקרה. עקב תסכולם מהמשך העימותים העולמיים וחוסר המחויבות של המדינות המפותחות לתמוך במטרות החשובות אך המורכבות של ארגון המזון והחקלאות, התפטרו ברוס ובויד אור מתפקידיהם.
אחרית ימיו
ברוס מילא שורה של תפקידים בשנותיו האחרונות כשהוא מבלה את זמנו בין בריטניה לבין אוסטרליה. בין השנים 1946 – 1957 הוא היה יושב של התאגיד הפיננסי לתעשייה (Finance Corporation of Industry) בבריטניה. ב-1954 הוא סייע להקים גוף דומה באוסטרליה וב-1956 בכלל מדינות חבר העמים הבריטי. ב-1952 הוא מונה להיות נשיא האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה ולקח חלק פעיל בפיתוחה, במיוחד כמרכז מחקר ללימודי אסיה והפסיפיק. ברוס ציין שמעמדה העולמי של אוסטרליה השתנה כתוצאה ממלחמת העולם השנייה:
ברוס שימש כחבר דירקטוריון של גופים רבים לאחר פרישתו, במיוחד הבנק הלאומי של אוסטרליה וחברת הספנות P&O.
ב-1947 הוא היה לאוסטרלי הראשון שנבחר לבית הלורדים של בריטניה. עם קבלת תואר אצולה בהמלצת חברו הוותיק קלמנט אטלי, הוא נהייה לחבר פעיל בבית הלורדים עד ליום מותו. ברוס ניצל את מעמדו זה להמשיך לקדם סוגיות חברתיות וכלכליות לאומיות ובינלאומיות ולחזק את הייצוג של אוסטרליה בחבר העמים הבריטי, אף על פי שבתקופה זו נעשו האינטרסים של בריטניה ושל אוסטרליה שונים אלה מאלה והאימפריה הבריטית נכנסה לתהליך של התפוררות. כמו כן המשיך ברוס באותן שנים לשדל את ממשלת בריטניה להגדיל את מחויבותה לפיתוחו של העולם השלישי ולארגון המזון והחקלאות. כשחקן גולף נלהב במשך כל חייו, נהיה ברוס ב-1954 הקפטן האוסטרלי הראשון של מועדון הגולף המלכותי העתיק של סנט אנדרוס (The Royal and Ancient Golf Club of St Andrews). הוא גם המשיך לאמן מדי פעם את נבחרת החתירה של אוניברסיטת קיימברידג' ולהופיע באירועים ציבוריים בן באוסטרליה והן בבריטניה.
מותו ומורשתו
ברוס המשיך להיות פעיל ובבריאות טובה לאורך כל שנות פרישתו אף על פי ששמיעתו נפגמה בהדרגה, אך מותה של אשתו אתל במרץ 1967 שבר אותו. סטנלי ברוס מת ב-25 באוגוסט 1967 בגיל 84. טקס האשכבה שלו התקיים בכנסיית סנט מרטין בשדות בנוכחות קהל רב כולל נציגי בית המלוכה הבריטי. אפרו פוזר על מימי אגם בארלי גריפין שבקנברה. פרבר של קנברה ומחוז הבחירה של דרום-מזרח מלבורן, קרויים על שמו.
למרות הישגיו הרבים הן באוסטרליה והן מחוצה לה, הקריירה של ברוס לאחר כהונתו כראש ממשלה לא ידועה היטב באוסטרליה והוא עדיין זכור בשל מאבקו באיגודים המקצועיים ומפלתו בבחירות של 1929. תדמיתו הציבורית תמיד הייתה של איש מנוכר, בעל סגנון אנגלי מדי לאוסטרליה. עם מותו ב-1967 ציין עיתון מקומי בעיר הולדתו, מלבורן, ש"לרוב האוסטרלים, הוא לא יותר מצל חולף". ברוס בילה חלק ניכר מחייו ומהקריירה שלו בבריטניה, מדינה שהתייחסה אליו בכבוד, אך הוא מעולם לא שכח את שורשיו האוסטרלים ובמשך רוב הקריירה שלו הוא לא עייף מלקדם את האינטרסים של אוסטרליה. בניגוד לתדמיתו כחבר האליטה האריסטוקרטית הבריטית, הוא בילה חלק ניכר משנותיו האחרונות במציאת פתרונות לבעיות העוני בעולם.
ברוס היה תמיד נחוש בדעתו לקבוע סדר יום. כראש ממשלה הוא דחף לביצוען של תוכניות שאפתניות של פיתוח כלכלי, חברתי וכלכלי, כולל פתרונות גרנדיוזיים לבעיית יחסי העבודה ולחיזוקה של האימפריה הבריטית. בקריירה הדיפלומטית שלו הוא פעל לקידומן של תוכניות במסגרת חבר העמים הבריטי, חבר הלאומים והאומות המאוחדות למען פתרון שאלות חברתיות וכלכליות, שהגיעו לשיאן בפועלו השאפתני למיגור הרעב כיושב ראש מועצת ארגון המזון והחקלאות. ממשלת אוסטרליה אף הציגה את מועמדותו של ברוס לקבלת פרס נובל לשלום. עם זאת, תוכניותיו גבלו לעיתים באידיאליזם, ולעיתים קרובות הוא נחל אכזבה מהאופן המוגבל שבו הצליח ליישם את רעיונותיו. כפי שברוס עצמו אמר באחרית ימיו, הוא היה שאפתן יתר על המידה ו"עוסק בעניינים שלא אמורים להדאיג אותי". אך למרות ההכרה הציבורית הנמוכה כלפיו באוסטרליה, חוגי האצולה וההיסטוריונים הכירו מזמן בהשפעתו המתמדת הן כראש ממשלה והן כאישיות בינלאומית. יורשו בתפקיד נשיא האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, סר ג'ון קוקרופט, סיכם ב-1962 שברוס היה "ככל הנראה, האוסטרלי הדגול בתקופתנו". העיתון "מלבורן סאן" הסכים עם קביעה זו ובמותו של ברוס ציין שהוא היה "ככל הנראה, ראש הממשלה שזכור הכי פחות אך היוצא דופן מכולם".
נטשה מנור
קורות חייה
מנור לימדה וביימה בבית הספר למשחק בית צבי.
מנור מופיעה משנת 2000 בשירת רומנסות רוסיות וצועניות ושירי עם רוסיים יחד עם להקה ברחבי ישראל. היא הופיעה עם הלהקה בפסטיבלים שונים, כמו בפסטיבל אישה 2012. אתה הרומנסות ליקטה מנור בעצמה במקומות שונים.
בפברואר 2013 הועלתה ההצגה "וואסה" (ואוס ז'לזנובה) מאת מקסים גורקי בתיאטרון גשר בבימויה של מנור.
החל מ-2018 משתתפת בסדרת הרשת המצליחה של אורי יניב "הרומן שלי עם דאעש" בתפקיד אמו של רומן, גיבור הסדרה. ובנוסף משחקת בסדרה משיח בתור טניה.
נטשה מנור הופיעה בלמעלה מ-25 סרטים וסדרות טלוויזיה.
בנה, דן מנור, מופיע כדוגמן בפרסומות ומשתתף בסרטים. השניים כיכבו יחד בפרסומת לביטוח לאומי כשהיה בן חודש וחצי.
עליית אעלה בתמר
עליית אעלה בתמר הייתה עלייה של יהודים מתימן לארץ ישראל בשנים תרמ"א-תרמ"ב (1881) מעט לפני העלייה הראשונה. העולים קישרו את עלייתם עם הפסוק "אָמַרְתִּי אֶעֱלֶה בְתָמָר", משום שהמילה "בתמר" היא שינוי סדר האותיות של תרמ"ב.
גורמי העלייה
הרב שלום אלשיך, שהיה לימים הרב הראשי וראב"ד ליהודי תימן בירושלים כותב בזיכרונותיו כי השמועה שרוטשילד קנה אדמות בארץ הקודש למען יהודי העולם היא הסיבה לעליית היהודים מתימן: . אולם, רוטשילד החל את פעילותו רק ב-1883, ואפשר שהשמועות שהגיעו לתימן היו בעקבות פעולותיו של לורנס אוליפנט, שקיבל זיכיון להתיישבות יהודית בארץ הגלעד. מכל מקום, השמועה עוררה התרגשות בקרב יהודי תימן, ורבים מכרו את מטלטליהם ורכושם כדי לעלות לארץ הקודש. הראשונים יצאו בחודש סיון ה'תרמ"א (1881), והגיעו באמצע חודש תמוז של אותה שנה. אחריהם הגיעה קבוצה נוספת בחודש אלול ה'תרמ"א, וקבוצה השלישית בתשרי (סוכות) ה'תרמ"ב 1881.
בנוסף ייתכן שגל ההגירה היהודית מתימן היה בהשפעת שינויים מדיניים באזור לאחר כיבוש מרכז הארץ על ידי העות'מאנים ב-1872. הפיכת האזור לפרובינציה עות'מאנית אפשרה תנועה קלה יותר במרחב הגאוגרפי, כולל ארץ ישראל. חשיבות רבה הייתה לחידושים הטכנולוגיים שהביאו עמם העות'מאנים, כמו דואר סדיר וטלגרף. כמו כן, הגעתם של סוחרים ומבקרים מתימן ומחוצה לה הובילה להתהדקות הקשרים בין הקהילה היהודית בתימן וקהילות יהודיות אחרות ואין ספק שיהודי תימן היו מודעים לגידול האוכלוסייה היהודית בארץ-ישראל, ובירושלים במיוחד.
גם פרופ יוסף טובי התייחס לנסיבות הגאו-פוליטיות באזור בתקופה. גורמי העלייה לדעתו היו:
העולים וקשייהם
עולי תימן היו אדוקים. הם היו רגילים לעבודה ולא הסתמכו על תרומות השד"רים מחו"ל.
קשיי העולים החלו כבר בדרכם לארץ ישראל. במסעם הם הגיעו עד לבומביי (מומבאי) שבהודו ולבצרה שבעיראק, ומשם לאלכסנדריה שבמצרים בדרך ליפו.
לאחר עלייתם לארץ ישראל, סבלו עולי תימן במשך השנים משני קשיים עיקריים – דיור ופרנסה.
חלק מהם השתקע מצפון ליפו, והקים את שכונת כרם התימנים. הם הצליחו לעיתים למצוא פרנסה בחקלאות במושבות יהודה והשרון. הם עסקו בענף הבניין, בחקלאות, בצורפות ועוד. לאט לאט החלו להתבסס שכונות תימנים כמעט בכל המושבות.
הקשיים שהיו לעולי תימן, יחד עם ניכור מצד האשכנזים, והעדה הספרדית שלא סייעה להם כנדרש, מפני שגם לעדה הספרדית היה קשה מבחינה כלכלית. היו גם כאלה מתושבי ירושלים שפקפקו ביהדותם של עולים אלו, ובכך גרמו ליהודי תימן להסתגר בתוך עצמם. דבר זה בא לידי ביטוי ביישובים ובשכונות שהתגוררו בהם יהודים תימנים בלבד, כגון כפר מרמורק ושעריים, מוסדות חינוך לעולי תימן בלבד, קופות צדקה של יהודי תימן ועוד.
שכונת כפר השילוח
אנשי הגל השני של העלייה בראשות הרב סעדיה מדמוני הגיעו לירושלים, אבל העדה הספרדית שם לא סייעה להם עקב קשיים כלכליים שלה עצמה. הם נתקלו בבעיית דיור, בעיה שהייתה קיימת בירושלים לגבי רוב היהודים, ונאלצו לגור במערות סביב ירושלים ובפחונים, בסביבות כפר השילוח.
מי שסייע להם במיוחד היה איש היישוב הישן החסידי, ישראל דב פרומקין, עורך העיתון "חבצלת", שארגן קרן "להצלת נדחי ישראל" על מנת לסייע להם להקים משכני קבע. הקרן המשיכה להתקיים ולעזור לנזקקים יהודים גם לאחר מכן.
הארגון קיבל חלקת אדמה בכפר השילוח שנתרמה על ידי בועז הבבלי, ובנה ליהודי הכפר דירות אשר נבנו במבנים מוארכים, הדומים לאלה שבמשכנות שאננים. לכל משפחה נזקקת ניתנה דירה אשר כללה חדר חיצוני עם חלונות וכן חדר פנימי. בצורה זו נבנו כ-65 דירות וכן נבנה בית כנסת, אשר עומד עד היום (והחל משנת 2014 [תשע"ה] חזר לשמש כבית כנסת) – המבנה היחידי מבין בתי ההקדש ששרד את חורבן הכפר ב-1937 (תרצ"ח) – ומבני ציבור נוספים. כל הבתים והמבנים הוקדשו כחוק ל"עניי ירושלים היהודים" והיו לבתי הקדש. כל משפחה נזקקת גרה בבית כשלוש שנים, ולאחר מכן התחלפה במשפחה נזקקת אחרת. לימים התבצע ניהול בתי ההקדש על ידי "ועד העדה הספרדית בירושלים".
לאחר כמה שנים בבתי ההקדש התבססו המשפחות והחלו לקנות לעצמן אדמות ובתים בכפר השילוח. חלק מהאדמות שנרכשו רשומות גם היום במרשם הטאבו (כ-10 דונמים לפחות). בשיא פריחתו מנה כפר השילוח בין 150 ל-200 משפחות, אשר גרו ב-65 בתי ההקדש ובעוד כ-45–65 בתים פרטיים. בכפר השילוח פעלו מוסדות ציבור הנצרכים לקהילה, כגון בתי כנסת, מקוואות, מרפאה, חנויות מכולת, בית המורי – בית ספר, גן ילדים ועוד. פרנסתם של אנשי הכפר התבססה על חקלאות, גידול בקר, וכן על התמחותם בסיתות אבנים ומצבות בהר הזיתים.
קישורים חיצוניים
העלייה השנייה
בילי מאייר
"בילי" אדוארד אלברט מאייר (באנגלית: Billy" Eduard Albert Meier") נולד ב-3 בפברואר 1937) הוא המייסד של ארגון FIGU לחקר עב"מים והיוצר של מעל ל-1,000 תמונות וסרטי וידאו שנויים במחלוקת, אותם צילם בעיקר בשנות השבעים, בהם מוצגים לכאורה העב"מים והחוצנים שביקרו אותו, אשר לטענתו מעידים על אמיתות המפגשים הללו.
לטענתו של מאייר, לאורך חייו קיים מאות מפגשים מהסוג החמישי עם חוצנים דמויי אנוש המכונים "הפלאדים" (Pleiadeans) בחוותו שבשווייץ. לטענת מאייר, החוצנים מתקדמים באופן ניכר מבני האנוש מבחינת תודעתית, רוחנית וטכנולוגית.
מאייר מחזיק ברשותו גם קלטות שמע עליהן הוקלטו שיחות אותן ניהל עם החוצנים ודגימות של מתכות וקריסטלים מהחלל החיצון אותם לטענתו העבירו לו החוצנים. לאורך השנים מאייר פרסם ספרים רבים בגרמנית העוסקים במפגשיו עם החוצנים, שכוללים בין היתר תמלילי השיחות שהתקיימו, וכן תחזיות שונות שחשפו החוצנים בפניו נבואות כלליות ותחזיות ספציפיות למדי אודות אירועים העתידים להתרחש. בנוסף לכך, מאייר טוען גם כי החוצנים החזירו אותו בזמן ואפשרו לפגוש את ישו.
במשך השנים, בעקבות הסיקור התקשורתי הנרחב לו זכה ברחבי העולם, מאייר הצליח לעורר עניין רב בקרב אנשים רבים ברחבי העולם אשר נוהגים לפקוד באופן תדיר את מעונו ולרכוש את ספריו. מנגד, חוקרים בולטים רבים ברחבי העולם מחשיבים אותו לשרלטן וטוענים כי ביצע למעשה הונאה בקנה מידה גדול של כל העדויות לכאורה שברשותו אשר לטענתם מזויפים.
ביוגרפיה
מאייר נולד ב-1937 בשווייץ. בשנת 1957 התגייס ללגיון הזרים הצרפתי, אבל לאחר מספר חודשים ערק וחזר למולדתו.
במשך סוף שנות ה-60 ורוב שנות ה-70 טייל רבות ברחבי העולם בכ-42 מדינות במשך כתריסר שנים. בשנת 1965 היה מעורב בתאונת אוטובוס בטורקיה בה איבד את זרועו השמאלית.
בפברואר 1966, נשא לאשה יוונית בשם זאפיריו קאליופה, לזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1975 הקים את ארגון FIGU לחקר עב"מים אשר מתמקד בפרסום התצלומים, סרטי הווידאו, והספרים שברשותו של מאייר.
המפגשים לכאורה של מאייר עם החוצנים
לטענתו משנת 1942 ועד להווה מאייר מקיים מפגשים עם חוצנים המכונים "הפלאדים". לטענתו המפגשים והתקשורת עימם מתקיימת הן באופן ישיר (פנים מול פנים) והן באופן טלפתי.
לטענתו המפגש הראשון עמם התקיים ב-2 יוני 1942 כאשר צפה לראשונה בעב"ם יחד עם אביו בחצר ביתם. לטענתו, עוד באותה שנה קיים לראשונה בחייו מפגש מהסוג החמישי כאשר נפגש לראשונה עם חוצן זקן דמוי אנוש בשם ספאת' (Sfath) פנים אל מול פנים. במשך השנים הבאות התקיימו פגישות רבות בין מאייר לבין ספאת' שנמשכו עד שנת 1953. לטענת מאייר משנת 1953 ועד 1964 קיים פגישות רבות עם חוצנית בשם אסקט (Asket).
לאחר מכן, לטענתו של מאייר הקשר עם החוצנים נפסק ל-11 שנה. לטענתו הקשר חודש שוב ב-28 בינואר 1975 עם חוצנית דמוית אנוש בשם סמג'ס (Semjase), נכדתו של ספא. המפגשים עמה נמשכו לטענת של מאייר עד תחילת שנות השמונים. כמו כן, לטענתו של מאייר לאורך השנים קיים מפגשים אישיים נוספים ולא פורמליים עם חוצנים שונים מגזע ה"הפלאדים". לטענתו של בילי, במהלך המפגשים עם סמג'ס הותר לו לתעד את המפגשים. בעקבות כך, במהלך המפגשים שהתקיימו לאחר 1975 מאייר צבר ברשותו כמות גדול ביותר של ראיות לכאורה למפגשים עם החוצנים, בהם צילומים וקטעי וידאו מפורטים ביותר (אשר רובם, לכאורה, צילומים של החללית של סמג'ס, אשר צולמו בעת שהיא ביצעה תמרוני טיסה שונים), הקלטות שמע, סגסוגת מתכת וקריסטלים. כמו כן, מאייר כתב גם מספר ספרים המתעדים מאות מהמפגשים אותם קיים לכאורה עם החוצנים ואת הדיונים שלכאורה ניהל עימם. ספרים אלו כוללים בין היתר תמלילי שיחות רבים שערך עם החוצנים. שיחות אלו עוסקות בין היתר במגוון רחב למדי של נושאים, כגון רוחניות, החיים שלאחר המוות, דת, ההיסטוריה האנושית, תופעות מדעיות ואסטרונומיות, אקולוגיה, בנוסף למספר נבואות כלליות ותחזיות ספציפיות למדי אודות אירועים העתידים להתרחש.
לטענתו של מאייר החוצנים אפשרו לו גם באופן חד פעמי לבחון את הנשק שברשותם על עץ בחצר שלו, וכמו כן העבירו לרשותו דגימות של סגסוגת מתכת ייחודית.
אוסף התצלומים וקטעי הווידאו
ברשותו של מאייר אוסף גדול של מעל 1000 תצלומים שנוי מחלוקת בהם נראים לכאורה עב"מים שצולמו בעת שבקרו אותו בכפר השווייצרי בו מאייר מתגורר. רוב התצלומים צולמו על ידי מאייר בשנות השבעים לאחר שמאייר איבד את זרועו. כמו כן, ברשותו של מאייר סרטי 8 מ"מ שצולמו גם הם במהלך אותם המפגשים.
המצדדים באמיתות הראיות, מתעקשים כי התמונות הן באיכות גבוהה במיוחד וכי לא ייתכן שאדם אשר איבד את ידו השמאלית בתאונה, היה מצליח לבדו ליצור אותן. מנגד, לאורך השנים, מבקרים וחוקרים שונים, אשר בחנו וחקרו את התמונות והסרטים, הצהירו כי מדובר בהונאה בקנה מידה גדול וכי כל העדויות לכאורה שברשותו, מזויפות. על מנת לחזק את הטענה כי מדובר בזיופים, לאורך השנים מבקרים רבים צילמו תמונות דומות לתצלומים של מאייר. ביקורת נוספת התמקדה בכך שישנה סבירות רבה שהתצלומים בוצעו באמצעות טכניקות צילום מתקדמות, אשר היו קיימות כבר במהלך שנות ה-70. המבקרים סבורים שמאייר השתמש במודלים מיניאטוריים לצורך זיופיו.
אחת הראיות החזקות ביותר נגד מאייר היא תצלום מטושטש של אחת החוצניות לכאורה, שלטענתו של מאייר ביקרו אותו. תצלום זה התגלה בהמשך כזיוף, אשר נוצר על ידי צילום מסך הטלוויזיה, בעת ששודרה תוכנית הבידור של דין מרטין. החוצנית לכאורה היא למעשה זמרת אמריקאית בשם מישל דלפייב (Michelle DellaFave). בתגובה, מאייר הכחיש כי הוא שביצע הזיוף ובמקום זאת טען כי תמונה זו הושתלה בכוונה באוסף התמונות שלו על מנת לערער את דבריו ולשימו ללעג.
דגימות סגסוגת המתכת
לטענתו של מאייר, החוצנים שביקרו אותו העבירו לרשותו דגימות סגסוגת מתכת ייחודית. דגימות סגסוגת המתכת נבדקו בעבר על ידי החוקר מרסל ווגל, כימאי במעבדות IBM בסאן ג'וס שבקליפורניה. ווגל טען כי המתכת נעלמה באופן מסתורי מהמעבדה תוך כדי בדיקתה המעבדתית. היעלמות דגימות המתכת מצביעה בעיני מבקרים רבים על חוסר הרלוונטיות של דגימות המתכת כראיה לטענותיו של מאייר.
מיילס סנדרס
מיילס סנדרס (באנגלית: Miles Sanders; נולד ב-1 במאי 1997) הוא שחקן פוטבול, המשחק בקבוצת פילדלפיה איגלס שבליגת ה-NFL, בעמדת הרץ האחורי.
סנדרס נבחר על ידי פילדלפיה איגלס בסיבוב השני של דראפט ה-NFL בשנת 2019 לאחר ששיחק פוטבול מכללות בשביל אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
קריירה
סנדרס שיחק במדי קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה בשנים 2016–2018. בשנתיים הראשונות שלו בקבוצה, הוא לא קיבל הרבה דקות משחק מכיוון שהרץ האחורי השני של הקבוצה, סקוואן בארקלי, שיחק מצוין והיה יותר מנוסה מסנדרס. בשנת 2018, לאחר עזיבתו של בארקלי לליגת ה-NFL, סנדרס נבחר להיות הרץ האחורי המוביל של הקבוצה והראה ביצועים מרשימים. בדראפט ה-NFL של 2019, סנדרס נבחר על ידי פילדלפיה איגלס (שנמצאת באותה מדינה כמו האוניברסיטה ששיחק עבורה) בסיבוב השני במקום ה-53. בעונת 2019, סנדרס ערך את הופעתו הראשונה נגד וושינגטון פוטבול טים ורץ לאורך 25 יארדים בניצחון של קבוצתו בתוצאה 27–32. בפלייאופס של אותה עונה נגד סיאטל סיהוקס, סנדרס רץ לאורך 69 יארדים בהפסד של קבוצתו בתוצאה 9–17.
בעונת 2020, סנדרס פספס את משחקו הראשון בעונה בשל ניתוח שנאלץ לעבור. בשבוע שלאחר מכן, סנדרס רץ לאורך 131 יארדים וכבש טאצ'דאון אחד בהפסד של קבוצתו ללוס אנג'לס ראמס בתוצאה 19–37.
לאחר ביצועיו המרשימים בעונת 2020, סנדרס נבחר למשחק הפרו בול של אותה עונה.
אנה (סרט, 1951)
כמו ב"אורז המר" מתלבטת הגיבורה אנה (סילבנה מנגנו) בין גבר טוב שאוהב אותה (ראף ואלונה) לבין גבר רע שמנצל אותה (ויטוריו גסמן) וגם כאן התוצאה היא טרגית.
בסרט משחקת גם פטריציה מנגנו, אחותה של סילבנה מנגנו. עלילה הסרט מסופרת בשיטת פלשבק.
המוזיקה נכתבה על ידי נינו רוטה אבל בפסקול נמצאים שני שירים שלא הוא כתב ושהתפרסמו ברחבי בעולם. את השירים שרה הזמרת פלו סנדוס כשסילבנה מנגנו מבצעת ליפ סינק. השירים הם:
תקציר העלילה
אנה (סילבנה מנגנו) היא אחות נזירה בבית חולים. היא מסורה מאוד לעבודה ולחולים ולעיתים פועלת ללא הרשאה מהאחות הנזירה הראשית (La madre superiora ) (גאבי מורלאי). האחות הראשית דוחה את בקשתה לקבל את נדר הנזירות גם בגלל "עברה".
אנה מקדישה את כל זמנה לחולים. גרה בחדר צנוע ביחד עם אחותה לואיזה (פטריציה מנגני).
בעברה הייתה אנה זמרת במועדון לילה. שני גברים חיזרו אחריה - ויטוריו, הברמן במועדון (ויטוריו גסמן) ואנדריאה, חקלאי מבוסס (ראף ואלונה).
ויטוריו מתייחס אליה בגסות בעוד שאנדריאה מתייחס אליה בכבוד וברכות. אנדריאה מציע לה נישואים אך היא עדיין נמשכת לוויטוריו המקנא לה.
לבסוף היא נענית לחיזוריו של אנדריאה ומסכימה להתחתן איתו. הוא מביא אותה לבית משפחתו ובעזרת אימו ואחותו נתפרת שמלת הכלולות.
ברגע זה מגיע אנדריאה. הוא מפריד בכוח את ויטוריו מאנה ומתחולל ביניהם קטטה. ויטוריו שולף אקדח אך אנדריאה מסיט אותו. נורית ירייה וויטורו נהרג. אנדריאה מטיח באנה כי בגללה הפך רוצח.
כעבור תקופה מגיע אנדריאה פצוע קשה לבית החולים לאחר תאונת דרכים. אנה מזהה אותו ומטפלת בו באופן מיוחד. כאשר הוא חוזר להכרתו ומשתקם הוא מבקש ממנה לחזור אליו שוב וקובע לה לחכות לו ליד שער בית החולים בלילה.
אנה מגיעה בלילה לשער עדיין מתלבטת אבל לפתע מופיעים אמבולנסים עם פצועים רבים מתאונת רכבת. אנה חוזרת לבית החולים בהחלטה שזה מקומה לתמיד ואנדריאה המאוכזב שב לביתו.
איתי צוק
איתי צוק (נולד ב-1975) הוא ספורטאי פאראלימפי ברכיבת סוסים.
צוק שירת את שירותו הצבאי ברצועת הביטחון ונפצע בראשו. בתקופת השיקום החל לעסוק בספורט הרכיבה ובמשך למעלה מעשור היה אלוף ישראל והתחרה בתחרויות ארציות ועולמיות. מאז 1996 דורג בין שמונה הרוכבים הטובים בעולם ושמר על מעמדו במשך כעשור.
ב התחרה בשתי תחרויות וסיים במקומות ה-10 וה-14.
ב התחרה בשתי תחרויות וסיים במקומות ה-8 וה-9.
ב התחרה בשתי תחרויות יחיד וסיים במקומות ה-10 וה-11 והתחרה ברכיבה קבוצתית (עם עומר בן-דור ואייל שחר) וסיים במקום ה-10 והאחרון.
1771
1771 היא שנה פלינדרומית, היחידה במאה ה-18. השנה הפלינדרומית הקודמת לה היא 1661, והבאה אחריה היא 1881.
Normani x Calvin Harris
Normani x Calvin Harris (בעברית: נורמני x קלווין האריס) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית נורמני והמיני-אלבום הרביעי של התקליטן קלווין האריס. המיני-אלבום יצא לאור ב-22 באוקטובר 2018, על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA.
רקע והפקה
במקור, היה צריך לצאת השיר "Checklist", כסינגל הראשון מתוך המיני-אלבום, אך בעקבות שינויים שונים ובעקבות הוצאת השיר "Waves", של נורמני עם 6lack, הוחלט לא לעשות את הצעד הזה ומתוך המיני-אלבום כלל לא יצאו סינגלים.
המיני-אלבום מכיל בתוכו שירים בסגנון ה-R&B והקלאב, אשר הופקו על ידי קלווין האריס עצמו.
מיקומי שיא
"Checklist"
"Slow Down"
כי אנו עמך (חב"ד)
כי אנו עמך הם שנים מניגוני חב"ד, מהניגונים שלימד הרבי מלובביץ'. מילות שני הניגונים זהים, והם מתוך הפיוט "כי אנו עמך" מתפילות יום הכיפורים.
בהיות הלחן ממוצא חרדי, כל מבצעי השיר שרים אותו, כשמגיעים בשיר למילה אלוהינו, בצורה מצונזרת - "אלוקינו", כדי להימנע מהוצאת שם שמים לבטלה, מלבד בעת התפילה ביום הכיפורים אז שרים זאת ללא צנזור.
אודות
הניגונים הם רק על שני הבתים הראשונים מתוך הפיוט, אך בעת התפילות ביום הכיפורים מצוי ששרים את רוב הבתים מתוך הפיוט במנגינה זו החזן והקהל בבית הכנסת יחדיו.
הניגונים מוכרים גם מחוץ לחסידות חב"ד, ומושרים בקהילות שונות ואף מחוץ לעולם החסידות, כך בחסידות סאטמר, בחסידות סאסוב ובישיבת פוניבז'. מצוי ששני הניגונים בני המנגינות השונות מושרים ברצף, כמו ביצוע של חיים ישראל באלבום "ירושלים", באלבום "אחלה פניו" של אודהליה ברלין, אלי מרקוס ועוד.
הניגון הראשון
הניגון הראשון הוא ניגון שמחה, לימד אותו הרבי מנחם מנדל שניאורסון בשמחת תורה ה'תשי"ז (1956) הניגון מושר בחצר הרבי על סדר התפילה ביום הכיפורים ובהתוועדויות בחודש תשרי וכך נהוג בבתי כנסיות של חב"ד.
הניגון מופיע בספר הניגונים - חב"ד מספר קצ"ד (194).
עיבודים מוזיקליים
הניגון הופיע בשנת 1960 באלבום "ניגוני חב"ד" 1 של ניח"ח, ב־1995 הופיע הניגון באלבום "ניגוני הרבי" של אבי פיאמנטה בביצוע של מנדי ג'רופי. ב־2014 הופיע באלבום "מתנה לחתונה" של רובי בנט. ב־2015 הופיע באלבום צמאה 1 בביצוע ארז לב ארי.
הניגון בוצע במהלך השנים גם על ידי יונתן רזאל, אביתר בנאי, אורן צור ונדב בכר, מקהלת הלב והמעיין עם ישי ריבו וחיליק פרנק, לאה שבת, מנדי פורטנוי, אברהם פריד, נועם בנאי, בני פרידמן, אלי ליפסקר ואחרים.
הניגון השני
את הניגון השני, לימד הרבי מנחם מנדל שניאורסון את חסידיו בשמחת תורה ה'תשכ"ד (1963), כהקדמה לניגון הוא סיפר ששמע את הניגון מחסיד זקן שניגן את זה במוצאי יום הכיפורים, והסביר שלניגון אין סוף, תמיד חוזרים שוב להתחלה זה ניגון של בעל תשובה שאף פעם לא צריך להיות שבע תמיד יש לשאוף ליותר ויותר.
הניגון היה מושר בחצר הרבי על סדר התפילה ביום הכיפורים וכן נהוג בבתי כנסיות של חב"ד.
הניגון מופיע בספר הניגונים - חב"ד מספר רמ"ד (244). בשנת תש"ף (2020) פורסמה הקלטה של הרב יואל כהן ששר את הניגון בחודש חשוון תשכ"ד (1963), זמן קצר אחרי שהרבי לימד את הניגון.
עיבודים מוזיקליים
הניגון הופיע בשנות ה-60 של המאה ה-20 באלבום "ניגוני חב"ד" 5 של ניח"ח. ב־1995 הופיע הניגון באלבום "ניגוני הרבי" של אבי פיאמנטה. ב־2002 הופיע באלבום "אבינו מלכנו" של אברהם פריד. ב־2011 הופיע באלבום "ימים נוראים" של לחיים טיש.
השיר בוצע במהלך השנים גם על ידי אלי מרקוס ואחרים.