cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רחל זילברברג
בגטו ורשה בטרם המרד
לאחר שהתאוששה, בסיועה של חברתה מירה פוכרר (זוגתו של מרדכי אנילביץ'), מתחושת הייאוש שאחזה בה לנוכח החוויות הקשות שעברה בווילנה והעדר המוכנות של חבריה הקרובים להפנים את הדיווח שלה אודות השמדת יהודי וילנה וליטא ולנקוט יוזמה, הגיעה שרנקה לביקור ראשון במעון התנועה.
כך תיארה שרנקה לחניכיה הצעירים בגטו ורשה את האירועים שקרו בפונאר ואת המסקנות אליהן הגיעו כ־20 יושבי הצריף בווילנה: .
ליל הדמים ותוצאותיו
חודש ימים לאחר שובה של שרנקה לגיטו ורשה ביצעו הגרמנים רצח יוצא דופן של 50 גברים שהוצאו באמצע הלילה ממיטותיהם והומתו בירייה ברחוב ליד בתיהם. האירוע זכה בשם "ליל הדמים". אירוע זה הפך לזרז חשוב באימוץ הגישה החדשה לה הטיפה כל הזמן שרנקה. כל מנהיגי המחתרות הגיעו הפעם להכרה שיש אמת בדבריה של שרנקה ויש להתארגן לפעולות נגד. בשלב זה הודה גם מרדכי בפניה שהוא טעה ובנוסף לכך ביזבז זמן יקר. הוא אמר לה:.
בעקבות אירועי לילה זה, חל שידוד מערכות אצל ראשי התנועות החלוציות והוסקו מסקנות אופרטיביות: הפעילות החינוכית והחברתית הופסקה. קבוצות הגילאים הצעירים פוזרו בעוד שקבוצות הבוגרים ירדו למחתרת. ראשי התנועות החלו להחליף מקומות מגורים. נעשו מאמצים לקשור קשר עם המחתרת הפולנית לשם רכישת נשק. שרנקה השתתפה יחד עם חניכתה מרגלית לנדאו בפעולות של חטיפת נערות בנות של יהודים עשירים כדי לקבל תמורת שיחרורן כסף לרכישת נשק עבור ארגון המחתרת.
במהלך המרד
מסע השכנוע לחניכים ולמדריכים של תנועת השומר הצעיר בגטו ורשה ובראשם למרדכי אנילביץ והצלחתה בשכנועם, היוו את תרומתה הגדולה של שרנקה להתחלת תהליך שהבשיל לבסוף עם פריצת המרד בגטו ורשה שהחל ב-19 באפריל 1943. כעבור כ־3 שבועות ב-8 במאי נהרגה שרנקה בבונקר הפיקוד שהיה מתחת לבית ברחוב מילא 18יחד עם 50 לוחמים אחרים ביניהם גם מרדכי אנילביץ.
תפקידה המיוחד של שרנקה
אבא קובנר טען כעבור שנים בראייה עם פרספקטיבה ש"המאורע המרכזי לא היה המרד עצמו, לא המרד בוורשה ולא בשאר הגטאות. הוא לא היה ב-18 באפריל ולא בשום מועד אחר הנקוב בתעודות. המקום בו התחולל המאורע המרכזי היה בפנימיותם של האנשים". באחת מפגישותיה של שרנקה עם מרדכי היא התריסה כנגדו: "אתה מרדים את הנוער ומונע ממנו לראות את המציאות ובסופו של דבר יובל כצאן לטבח יחד עם כל היהודים המשלים עצמם שלנו זה לא יקרה". בשיחות נסערות כאלה, לפי בקשתו של מרדכי אנילביץ היא עברה בין כל הגדודים וסיפרה על חורבן יהדות ליטא והדגישה את הלקח שיש להילחם על החיים. באותם מפגשים הכירה שרנקה והתיידדה עם מרגלית לנדאו שהפכה לאחד מעמודי התווך של הארגון היהודי הלוחם ונהרגה מאוחר יותר במרד הראשון ב-18 בינואר.
שרנקה הצליחה להבין בשלב מוקדם מאוד הרבה לפני מרדכי אנילביץ, שמטרת הגרמנים היא להוליך שולל את היהודים ולהרדימם כדי למנוע התנגדות כאשר המטרה הסופית שלהם הייתה חיסולם הפיזי.
שרנקה הייתה מהאנשים הבודדים אשר אף על פי שיכלו להציל את עצמם, הפקידה את בתה התינוקת בידי זרים, חזרה מווילנה לגטו ורשה הנצור, השתתפה בפעולות המחתרת, הייתה חברה בפלוגה הלוחמת של השומר הצעיר עד שנפלה לבסוף ב-8 במאי 1943 בבונקר שמתחת להריסות הבית ברחוב מילא 18 כאשר נשקה בידה לצד חבריה.
אחריתה של בתה
לא ידוע מה עלה בגורלה של מאיה, בתה של שרנקה. אחיינה של שרנקה, בנה של אחותה רות, עפר אלוני, מנהל מחקר חובק עולם בניסיון לעלות על עקבותיה של בת דודתו במהלכו הצליח לאתר את תעודת הלידה של מאיה.
לילי פרי
לילי פרי (נולדה ב-28 בינואר 1953) היא סופרת, עורכת ומבקרת ישראלית; מייסדת ועורכת "טוטם ספרים".
ביוגרפיה
לילי פרי היא בת בכורה להורים ילידי רומניה, אביה היה טייח ופועל תע"ש ואמה עקרת בית. פרי נולדה בחדרה וגדלה מגיל תשע בנתניה. בצה"ל שירתה כמדריכת נוער בשדה בוקר. סיימה לימודיה לתואר ראשון בפילוסופיה כללית ויהודית באוניברסיטת תל אביב.
פרי החלה את קריירת הכתיבה ב-1973 כעיתונאית ועורכת ב"העולם הזה", "על המשמר" וב"ידיעות אחרונות", שהיה היומון הנקרא ביותר בישראל באותה עת. ב"ידיעות אחרונות" הייתה בעלת המדור "פיגורה", בו כתבה על זוגות ידועים מההיסטוריה, בעיקר על נשים. הייתה עורכת ובעלת המדור "פרסונה" ב"על המשמר".
בשנים 1978–1996 עבדה כעורכת במדעי הרוח והחברה באוניברסיטה הפתוחה. הייתה עורכת בדסק החדשות של "ידיעות אחרונות", וכן בהוצאת ידיעות אחרונות. הנחתה סדנאות כתיבה.
החל משנת 1978 ועד היום (2020) משמשת כעורכת ספרים: עיון, פרוזה ושירה; ערכה עד היום מאות ספרים.
בשנת 2012 הקימה פרי ביחד עם פרופסור דן מירון ויפתח אלוני את הוצאת "אפיק - ספרות ישראלית". בשנת 2013 פרשה מאפיק וייסדה את "טוטם הוצאת ספרים", בה ראו אור עד היום כעשרים ושבעה ספרים.
בשנת 2002 זכתה פרי בפרס אולשוונג לספרות, ובשנת 2006 זכתה בפרס היצירה לסופרים עבריים על-שם ראש הממשלה לוי אשכול.
עד היום התפרסמו שבעה ספרים פרי עטה, שישה מהם רומנים ואחד, "שיגיונות קטנים", בשיתוף יורם ברק, הוא ספר עיון.
ספרה השני, "גולם במעגל", ראה אור בחמש מהדורות בהוצאת כתר ויצא לאור בשנית בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 2003. "גולם במעגל" עובד לסרט נושא פרסים בשם זה בשנת 1993, הומחז ועלה כהצגת יחיד בבמות שונות.
ספרה "ברבורים בג'רוזלם ביץ'", היה בין 12 המועמדים לפרס ספיר, 2020.
לילי פרי נשואה בשנית, מתגוררת בתל אביב ולה שני בנים.
אודות כתיבתה
אלישע פורת ויגאל שוורץ, לקסיקון הקשרים לסופרים ישראלים:
"כל ספריה מתמקדים בדמויות המתכנסות לגומחה נבדלת ומבודדת ומשם, כשגבן אל הקיר, הן מנהלות מונו-דיאלוג שנון וחריף עם הקהל. במונו-דיאלוג זה שזורים קריאה לעזרה, בוז עמוק להולכים בתלם וביקורת חברתית נוקבת. לשונה ישראלית וחילונית מאוד, ומנומרת בדימויים ובמטפורות משדות סמנטיים שונים, המתפקדים תדיר באורח אירוני."
קישורים חיצוניים
על הספר "ברבורים בג'רוזלם ביץ'"
נונו גומש
קריירת מועדונים
גומש החל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 1994 בקבוצת בואבישטה, בגיל 18. הוא שיחק במשך שלוש שנים בקבוצה, וכבש 23 שערים ב-79 הופעות במסגרת ליגת העל הפורטוגלית. בעונתו האחרונה של גומש בבואבישטה הוא כבש 15 שערי ליגה, ובנוסף זכה עם הקבוצה בגביע הפורטוגלי, שהיה התואר הראשון בקריירה שלו.
לאחר אותה עונה עבר גומש לבנפיקה ליסבון. בתקופתו בבנפיקה הוא כבש שערים בקצב גבוה מאוד - 60 שערים בקצת יותר מ-100 הופעות, במשך שלוש עונות. לאחר טורניר יורו 2000 שבו הצטיין, עבר גומש לקבוצת פיורנטינה תמורת סכום של 17 מיליון אירו. הוא זכה עם פיורנטינה בגביע האיטלקי כבר בעונתו הראשונה, אך בעקבות בעיות כלכליות אליהן נקלע המועדון מאוחר יותר, הוא עבר בחזרה לבנפיקה ב-2002.
בין השנים 2002 ו-2005 סבל גומש מפציעות סדרתיות, אך למרות זאת סייע לבנפיקה לזכות בגביע הפורטוגלי בעונת, ובאליפות פורטוגל בעונה שלאחר מכן. עונת הייתה הטובה ביותר של גומש, שכבש במהלכה 15 שערי ליגה במדי בנפיקה. בשנת 2008 מונה גומש לקפטן בנפיקה ליסבון, לאחר פרישתו של רוי קושטה.בשנת 2011 עבר גומש לקבוצת ספורטינג בראגה. לאחר קדנציה קצרה בקבוצה הפורטוגלית נומש עבר לבלקברן רוברס האנגלית מליגת המשנה במטרה לסייע לה בהעפלה לליגה הראשונה. גומש מיעט לשחק ובלקברן לא הצליחה להעפיל בסיום אותה עונה לליגה הבכירה. לאחר חצי שנה בה לא מצא מועדון חדש, פרש נונו גומש ממשחק פעיל והצטרף לצוות המקצועי של בנפיקה ליסבון, בה העביר את מירב שנותיו ככדורגלן.
נבחרת
גומש ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל בשנת 1996. הוא מדורג במקום הרביעי בדירוג כובשי השערים של הנבחרת בכל הזמנים, עם 29 כיבושים ב-79 משחקים. במהלך הקריירה שלו בנבחרת הוא השתתף עמה בשלוש אליפויות אירופה ובשני גביעי עולם, כמו גם באולימפיאדת אטלנטה. הישגיו הגדולים ביותר עם הנבחרת היו ההעפלה לגמר יורו 2004 ולחצי גמר מונדיאל 2006. גומש אף כיהן כקפטן הנבחרת ביורו 2008.
נשא (חלבון)
שטף המולקולות אל תוך התא
ישנם מספר גורמים המשפיעים על שטף המולקולות על ידי נשאים:
סוגי נשאים
מחלקים את הנשאים לשתי קבוצות עיקריות לפי דרך פעולתם:
נשאים בהובלה פעילה מתחלקים גם הם לשתי קבוצות:
ציונות דתית
הציונות הדתית היא זרם אידאולוגי בתנועה הציונית המבסס את התמיכה בלאומיות היהודית ובהקמת מדינה ליהודים כחובה הנובעת מתורת ישראל ושם דגש על הפן היהודי בציונות. בניגוד להשקפה החרדית הנפוצה, שלפיה גאולת העם והארץ יתקיימו רק עם ביאת המשיח, תומכת הציונות הדתית במעשה אנושי להשגת ריבונות יהודית ורבים בה רואים בהקמת מדינת ישראל אתחלתא דגאולה. הציונות הדתית רואה את שורשיה ההיסטוריים במקורותיו של עם ישראל החל מתקופת המקרא ואילך. רבים בציונות הדתית מדברים על שילוב שלושת הערכים של עם ישראל, תורת ישראל וארץ ישראל.
אבות הציונות הדתית
הרעיון של שיבת היהודים לארץ ישראל והתעוררות לאומית דתית הופיעו עוד לפני התנועה הציונית, באמצע המאה ה-19, בכתביהם של הרבנים יהודה בן שלמה חי אלקלעי, אליהו גוטמכר וצבי הירש קלישר. בניגוד לגישה של רוב הרבנים החרדים בגולה, הם הדגישו כי אין לצפות לגאולה פסיבית של העם היהודי, אלא יש לזרזה בעזרת פעולות אנושיות של עלייה, שיבה לארץ ישראל, עבודת אדמה ושימוש בעברית כשפה יומיומית. הם טענו שמעשים אלו יובילו בסופו של דבר להגשמת חזון הנביאים ובעתיד לבוא אף להביא לביאת המשיח. הם ראו בשיפור שחל במעמדם של יהודי מערב אירופה בעקבות האמנציפציה, צעד ראשון לגאולה העתידית.
אגודות חובבי ציון התארגנו על רקע רעיונות אלו ברחבי האימפריה הרוסית, ורבים מהרבנים ראו בעין יפה את התנועה ליישוב הארץ. עם זאת, היו רבנים רבים, גם כאלה שזוהו כמודרניים יחסית, דוגמת הרב שמשון רפאל הירש, אשר התנגדו לתנועת חובבי ציון וראו בה בריחה מההתמודדות האמיתית עם שמירת מצוות התורה וייעוד היהודים בזמן הגלות אשר צריך להתקיים בכל ארצות הפזורה של היהודים. אחת הטענות המרכזיות שהופנתה נגד תומכי הציונות הייתה כי הם מביאים ל"דחיקת הקץ" ועוברים על שלוש השבועות.
הצטרפות לתנועה הציונית והקמת "המזרחי"
עם ארגון הקונגרס הציוני הראשון על ידי תיאודור הרצל, הצטרפו דתיים רבים לתנועה הציונית. הרבנים בתנועה הציונית נטו לרוב אחרי הציונות המדינית, בה ראו יכולת שיתוף פעולה בין דתיים לחילוניים ודרך למנוע משבר סביב פעולות חינוך (קולטורה). בוועידת ציוני רוסיה בשנת 1898 דווח על 14 רבנים מתוך 140 צירים.
לפי ארכיון המדינה בנושא ציונות דתית בשנת 1902 (תרס"ב) התאחדו הדתיים בתנועה הציונית בהנהגת הרב יצחק יעקב ריינס לסיעת המזרחי (ראשי תיבות של "המרכז הרוחני"), השם שימר תנועה קודמת שהקים הרב שמואל מוהליבר. הצורך להקמת הסיעה הדתית היה דרישת "הסיעה הדמוקרטית" בהסתדרות הציונית להנהיג חינוך חילוני בלבד, שעמד בסתירה לאידאולוגיה של חיים וחינוך דתיים בארץ ישראל. הרב ריינס הנהיג את התנועה עד למותו בשנת 1915. עם מנהיגיה של התנועה נמנו הרבנים חיים הירשנזון, יצחק ניסנבוים, מאיר בר-אילן, זאב יעבץ, יהודה לייב פישמן מימון. נשיא ההסתדרות הציונית בנימין זאב הרצל תמך ב"המזרחי" ובה בעת "המזרחי" תמכה בצעדיו השונים של הרצל.
ב-1922 פרשו מהמזרחי ב"מרד הקדוש" קבוצה של ציונים-דתיים שדגלו גם בחלוציות ועבודת-אדמה, מעבר לציונות פשוטה, שנקראו "הפועל המזרחי".
תנועת המזרחי הדגישה את הקשר החזק בין ארץ ישראל, עם ישראל ותורת ישראל, וחלקים בתנועת המזרחי ראו בהתעוררות הלאומית סימן דתי מובהק. רעיון זה פותח במיוחד על ידי הרב קוק.
הראי"ה קוק
אחד מהאישים שלהגותם נודעה השפעה מכרעת על הציונות הדתית הוא הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שכיהן כרב העיר יפו והמושבות ולאחר מכן כרב הראשי האשכנזי הראשון לארץ ישראל. תלמידיו ותלמידי תלמידיו הפכו לכוח מרכזי בציונות הדתית והובילו אותה לאקטביזם ולמעורבות בחברה הישראלית.
הרב קוק פיתח טיעון תאולוגי שראה את החיובי מבחינה דתית בציונות, וטען שההתיישבות היהודית בארץ ישראל היא "אתחלתא דגאולה" - תחילתה של הגאולה. עלייה לארץ ישראל הייתה בעיניו בגדר חובה דתית לכל יהודי. לבו של טיעונו היה שהציונות היא למעשה חלק מ"תוכנית אלוהית" המכוונת מלמעלה, ולכן אינה מהווה כפירה, על אף שהיא מונהגת בידי חילונים.
הרב קוק הוצרך להשיב על הטענה שהועלתה בקרב החרדים המתנגדים לציונות, שאי אפשר לייחס לציונות כל משמעות דתית מפני שהיא מונהגת בידי חילונים, שמניעיהם מבוססים על לאומיות, ורצון להקים חברה סוציאליסטית חלוצית - ולא על רגשות דתיים ואמונה באלוהים. כתגובה לכך טען הרב קוק כי אף שהציונים החילוניים מכחישים כל זיקה דתית במעשיהם, הם מהווים למעשה כלי בידיו של אלוהים וממלאים את רצונו - חידוש היישוב בארץ ישראל, אף שאינם מודעים לכך. בכך הם גורמים לקירוב הגאולה ולביאת המשיח. ואכן עתידים החילונים, לדברי הרב קוק, לגלות ביום מן הימים שמעשיהם הונחו על ידי אלוהים ולחזור בתשובה.
פרופ' שלמה אבינרי בספרו "הרעיון הציוני לגווניו", סיכם את הטיעון של הרב קוק בנוגע לציונות החילונית: "וסופם של חלוצים אלה, המגששים בעוורון החילוניות, אך האור הגנוז שבהם מוליכם אל דרך הגאולה - סופם שמ'לא-לשמו' יגיעו 'לשמו'". ד"ר אבינועם רוזנק בספרו "הרב קוק" טען אף יותר מכך. לטענתו, יש פן במשנת הרב קוק, שראה בחילוניות ממד של קדושה הגבוה יותר מהקודש הנגלה (שמצוי ומבוטא לכאורה, בציבור הדתי). נמצא אפוא, שמצד תורת הסוד, החול נמצא ברמת קדושה גבוהה יותר מהקודש המצוי. בד בבד, הרב קוק האמין שניתן וצריך להביא חול זה להזדהות עמוקה עם תורה ומצוות שצריכים להכיל את הכל.
בנוסף לדבריו בנוגע להתיישבות בארץ וליחס לחילונים, התווה הרב קוק בתחומים רבים את השקפתה של הציונות הדתית. הוא הדגיש את הצורך לשלב את התורה בחיי המעשה וסבר כי הציונות הדתית אינה צריכה להסתגר בד' אמותיה אלא חובתה להיות חלק אינטגרלי מהחברה הכללית. הוא ראה בחיוב שילוב של לימודי חול בחינוך הדתי.
גם בנו, הרב צבי יהודה הכהן קוק, שלאחר פטירתו, היה לראש ישיבת מרכז הרב, היה מנהיג רוחני בולט של הציונות הדתית ומורם של רבנים רבים. תלמידיו ייסדו את גוש אמונים.
עם מנהיגי הציונות הדתית בתקופות מאוחרות יותר נמנה הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (1903–1993), שהיה הבולט מבין רבני האורתודקסיה המודרנית בארצות הברית.
אידאולוגיה
ההגות הציונית-דתית משלבת בין ההשקפה היהודית הדתית ובין זו המדינית, כפי שביטאו זאת הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל והרב יהודה לייב מימון:
גישה אחת, שהייתה נפוצה אצל מבשרי הציונות הדתיים (הרבנים צבי קלישר ויהודה אלקלעי) ראתה בהתעוררות הלאומית בעם ישראל - חלק מתהליך הגאולה, וכשלב אנושי שאמור להקדים את השלב הגאולי האלוהי. גישה זו הייתה מרכיב מרכזי בהגותו של הראי"ה קוק. גם הרב יוסף דב סולוביצ'יק ראה בציונות החילונית שלוחתו של אלוהים.
גישה אחרת, מעט יותר פרגמטית, ננקטה על ידי הרב יצחק יעקב ריינס. על פי גישתו יש להפקיע את המימד האידאולוגי מן הציונות המודרנית, ולראות בתנועה כמיועדת לטפל בצדדים החומריים של האומה.
עם הזמן נטתה הציונות הדתית לכיוון הגישה הראשונה, הרוחנית יותר, הן בהשפעת חוגי מרכז הרב, ממשיכי דרכו של הרב קוק והן בעקבות הוגים אחרים.
יחס למדינת ישראל
ההוגה המרכזי ומאבותיה של הציונות הדתית, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ראה את המדינה (בשעת כתיבת הדברים: המתעתדת לקום) כ"יסוד כיסא ה' בעולם" וקבע כי תפקידה הוא דרישת וגילוי מלכות האל, "שכל חפצה הוא שיהא ה' אחד ושמו אחד":
הפעילות המדינית של הציונות הדתית
בשנות השלושים התנועה התנגדה למדיניות המנדט הבריטי של תוכנית החלוקה ("תוכנית פיל") ו"הספר הלבן" שהגביל את עליית היהודים לארץ ישראל. התנועה תמכה ב-1944 בהקמת מדינה יהודית בניגוד לעמדת חיים ויצמן באותה עת. בה' באייר תש"ח 1948 הציונות הדתית הייתה שותפה להכרזת המדינה והרב יהודה לייב פישמן מימון חתם על מגילת העצמאות וברך על כך שהחיינו. הציונות הדתית חוגגת את יום העצמאות בדגלי ישראל ותפילות חגיגיות. כמו כן מתפללים תפילה לשלום המדינה ותפילה לשלום חילי צה"ל בכל שבת וחג.
פעילות חינוכית
בראשית המאה העשרים הרב יעקב ריינס, מיסד המזרחי, העלה את רעיון ההקמה של זרם חינוכי דתי לאומי בארץ ישראל והרב יהודה לייב מימון ביקר בארץ (1908) ואחר כך עלה (1913) לארץ כדי ליישם את הרעיון. המוסדות הראשונים היו תלמוד תורה "אחווה" שהפך ל"תחכמוני" ולרשת בתי ספר "תחכמוני", שניתן לראות בהם את ראשית החינוך הציוני דתי.
רק ב-1921 קם בארץ "זרם המזרחי" כחלק ממערכת החינוך של "הועד הלאומי". הוקמו ישיבות שהראשונה היא ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה שהוקמה ב-1939 על ידי הרב משה צבי נריה.
ב-1948 22.5% מהיהודים בארץ למדו בזרם המזרחי, שהיה השלישי בגודלו מבין הזרמים. זרם המזרחי חינך חינוך דתי אורתודוקסי בשילוב ציונות ומודרניזם. מטרתו הייתה הקניית חינוך לאומי-דתי ולימדו בו מקצועות חול - מדעיים, הומניים ושפות. בזרם המזרחי למדו רוב הדתיים ורבים מבני עדות המזרח. בסוף-1953 הפך זרם זה לחינוך הממלכתי דתי (ממ"ד) במערכת החינוך של מדינת ישראל .התנועה גיבשה את חזון החינוך הדתי ודרך הפעלתו. הם גייסו תקציבים, הקימו מוסד להכשרת מורים מכללת ליפשיץ, גני ילדים, בתי ספר יסודיים ועל יסודיים והגדירו את הקווים המנחים להוראה של מקצועות החול כולל המדעים ומקצועות הקודש. לצורך היישום הם פעלו מול ההנהלה הציונית, הסוכנות היהודית, "הועד הלאומי" ואחרי הקמת המדינה עם הממשלה והכנסת. התנועה סבלה מקיפוח על ידי הגורמים השונים . השפעה חשובה על הציונות הדתית הייתה פיתוח החינוך הבלתי פורמלי בהקמתה של תנועת הנוער הדתית "בני עקיבא", אשר נוסדה כבר בשנת 1929, אך תפסה תאוצה בעיקר לאחר קום המדינה. התנועה חרתה על דגלה שילוב תורה ועבודה מתוך אידיאל והשתלבות במערכות המדינה.
חינוך דתי לעולים שבאו מרקע דתי
החינוך לילדי העולים כמו העולים מתימן, מסוריה וילדי טהראן היה נושא למחלוקת חריפה.
הבעיה הייתה עם כלל העולים כולל יוצאי אשכנז (שארית הפליטה) ולא רק כלפי עדות המזרח.
עד-1950 היה עקרון של "חינוך אחיד" חילוני לכל העולים. הדבר עורר התנגדות רבה והציונות הדתית נאבקה כדי שיוכלו לקבל חינוך דתי, שהולם את מסורת משפחתם. הרב מימון התפטר ב-1951 מתפקידו כשר בממשלת ישראל והביא לפרוק הממשלה ולבחירות לכנסת השנייה על רקע זה. בנושא זה גם קמה וועדת חקירה ממלכתית, ועדת פרומקין. בארכיון המדינה כתוב ש"צייד נפשות לזרמים השונים התקיים באמצעות מאבקים, פיתויים ואיומים" מי שרצה לשלוח לזרם המזרחי אוים שלא יקבל עבודה ושיכון. מאבקי הכוח בין הזרמים הפכו למלחמה של ממש - המלחמה על הבית, כפי שניסחו זאת בתנועת העבודה. מתוך ידיעה שהחינוך יקבע את דמותה של המדינה בעתיד.
מוסדות רווחה
מוסדות דתיים של עלית הנוער לשארית הפליטה מאירופה
בהונגריה
הציונות הדתית בהונגריה הצילה אלפי יהודים בשואה. התנועות הציוניות בהונגריה החליטו ב 1944 עם השתלטות הגרמנים על ארצם להתמקד בהצלת יהודים ולא בהתקוממות נגד הנאצים. תנועות הנוער הציוניות והגדולה שבהן בני עקיבא עשו מאמצים אדירים להשיג ניירות מזויפים ליהודים ולשכן אותם בבתים מוגנים כדוגמת בית הזכוכית בבודפשט. עיקר פעולתם הייתה בבודפשט. בראש פעולות ההצלה עמד שמואל קראוס, חבר המזרחי שהיה ראש המשרד הארץ ישראלי בבודפשט. הוא יצר קשר עם קרל לוץ, סגן הקונסול השווייצרי, שייצג את האינטרסים של בריטניה בהונגריה. לוץ הנפיק שוץ פס (תעודה המכריזה על נושאה שהוא אזרח בחסות שוויצרית) ליהודים שהיה להם סרטיפיקט (אישור) לעלייה לארץ לישראל אך עקב המלחמה לא מימשו אותו. בהשתדלותו של שמואל קראוס כל סרטיפיקט אישי הפך לסרטיפיקט משפחתי וכך מספר בני החסות גדל מאד. בהמשך הונפקו אישורים מזויפים לאלפי יהודים וכך ניצלו חייהם. הם התנגדו לישראל קסטנר שניסה להציל יהודים תוך שיתוף פעולה עם הנאצים. אנשי תנועות הנוער הציוניות כולל בני עקיבא פעלו במחתרת. הנפיקו תעודות מזויפות, שמרו על הבתים המוגנים והבטיחו את אספקת המזון אליהם. הם התחפשו לאנשי צלב החץ וכך הצילו יהודים שנתפסו על ידי הנאצים. פעילות זו מונצחת במוזאון בית העדות בניר גלים.
הפעילות של הציונות הדתית בגולה
הציונות הדתית הקימה את רשת בתי הספר הדתיים "יבנה". ובחינוך הבלתי פורמלי שייכות תנועות הנוער הציוניות הדתיות כנסתהשומר הדתי, בני עקיבא, ברוריה, ברית חלוצים דתית בגרמניה (בח"ד) והכשרות לעליה לארץ ועליה לארץ להקמת יישובים והשתלבות ביישוב בארץ.
הקמת יישובים בארץ
הציונות הדתית הקימה בארץ יישובים לדוגמה אמונים, בארות יצחק, כפר עציון, כפר הרא"ה, מצפה הגליל, משמר הגליל, רמת השומרון, נחלים, טירת צבי, שדה יעקב, קבוצת יבנה, מושב הזורעים, שלוחות וכפר אברהם.
הפעילות הביטחונית
הציונות הדתית הייתה שותפה במחתרת ההגנה, בפלמ"ח, בפלוגות הדתיות במלחמת העצמאות, בחי"ש, בגדנ"ע ומשמר העם.
הפעילות הכלכלית
הקמת בנק המזרחי ודאגה לעבודה לעובד הדתי הדתי בלשכות העבודה.
זלמן ברוך מלמד
קורות חיים
נולד בתל אביב לדוד מלמד, בוגר ישיבת נובהרדוק חסיד עובד כפיים יליד חרקוב, ולרעיה, בת הרב אליהו אפשטיין, רב המושב בלפוריה. בצעירותו נמנה עם שבט איתנים של תנועת הנוער בני עקיבא, שהשפיע משמעותית על עתידה וצביונה של הציונות הדתית, בעיקר בהנחלת תורניות דרך ישיבת מרכז הרב שמיסדו והרחיבו.
ציונות דתית
הציונות הדתית אחרי קום המדינה
גם בשנים שאחרי קום המדינה הציונות הדתית המשיכה להיות שותפה פעילה בתקומת עם ישראל בארצו. עם קום המדינה הייתה מפלגת המזרחי שותפה ל'חזית הדתית המאוחדת' ויוצגה בממשלה. ב-1955 התאחדה עם "הפועל המזרחי" למפלגה חדשה בשם מפד"ל - מפלגה דתית לאומית. מפלגה זו הייתה נוכחת מאז בכל מושבי הכנסת, ועד לשנות ה-70 של המאה ה-20 קיבלה את הקו המדיני של מפא"י, תוך התייחסות לצביונה הדתי של המדינה. ראשיה הבולטים בשנותיה הראשונות היו משה שפירא ד"ר יוסף בורג וזרח ורהפטיג.
זלמן ברוך מלמד
קורות חיים
למד שנתיים בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה. רבו הרב משה צבי נריה כינה אותו בהערצה "העקשן הגדול של שבט איתנים".
ציונות דתית
הציונות הדתית אחרי קום המדינה
לאחר מלחמת ששת הימים נקבע יום ירושלים כיום חג ממלכתי והציונות הדתית נוהגת לציין יום זה במנהגים הכוללים גם תפילות חגיגיות.
שינו חלקים נרחבים בציונות הדתית כיוון ופעלו בעוז, בהשפעת הרב צבי יהודה קוק, ישיבת מרכז הרב ותנועת גוש אמונים להיאחזות ברמת הגולן והקמת התנחלויות בחלקי יהודה שומרון ועזה. מגורם שהיווה מעין מפלגת לוויין של מפלגת העבודה, הפכה הציונות הדתית לגורם מוביל, שגרר אחריו ראשי ממשלות מכל המפלגות ליישום הרעיון של התיישבות בארץ ישראל השלמה.
זלמן ברוך מלמד
קורות חיים
למד תקופה קצרה בישיבת כנסת חזקיהו בשנות הקמתה בזכרון יעקב. בחשוון תשי"ד (1953) נמנה עם מייסדיה של ישיבת כרם ביבנה. לדבריו, במקומות אלו הייתה חסרה לו הרוח הלאומית שאותה ספג בבית אבא וסבא ואשר טופחה מאוד בכפר הרא"ה, ואותה מצא בשנת תשי"ד (1954) בישיבת מרכז הרב ואצל העומד בראשה - הרב צבי יהודה הכהן קוק, פגישתו עם הרצי"ה בפורים של אותה שנה השפיעה עליו עמוקות והוא החליט לעבור לישיבתו, שם התקרב אליו מאוד. כן היה תלמיד מובהק של הרב אברהם שפירא. הוא למד בישיבת מרכז הרב כעשור. בשנת תשכ"ה (1965) מינה אותו הרצי"ה לתפקיד הר"מ של שיעור א' בישיבה, כר"מ הראשון שגדל במוסדות דתיים לאומיים ובישיבה.
ציונות דתית
הציונות הדתית אחרי קום המדינה
תלמידיו של הרב צבי יהודה קוק הפכו לגורם מוביל בחינוך ובהובלת הציבור הציוני-דתי. הם הצטרפו כרבנים וכמורים במוסדות החינוך של הציונות הדתית, הקימו ישיבות ואף תפסו את מקומם כרבני ערים, לעיתים קרובות על חשבונם של בוגרי המוסדות החרדים. הקמת ישיבות תיכוניות ואולפנות, ישיבות ההסדר והמכינות הקדם צבאיות השפיעה מאוד על התנועה וחיזקה את רמתה הדתית.
זלמן ברוך מלמד
קורות חיים
בשנת ה'תשל"ח (1978) הטיל עליו הרצי"ה להקים ישיבה חדשה. תכנון ראשוני להקימה בעופרה לא צלח. ולבסוף ייסד ישיבה בבסיס הצבאי שליד בית אל. הוא ותלמידיו ביקשו ליצור יישוב בעל ציביון תורני מובהק, שבו הרב יהיה הפוסק, ולצורך כך הוקם היישוב בית אל ב', שבמרכזו הישיבה. מזכירות היישוב הייתה המזכירות של הישיבה. בבית אל א' התגוררו אקדמאים ובעלי מקצועות חופשיים שרצו לקיים קהילה תורנית פתוחה יותר. ברבות הימים היישובים התאחדו תחת מועצה מקומית אחת.
ציונות דתית
הציונות הדתית אחרי קום המדינה
לאחר מלחמת ששת הימים הוקמה ישיבת הר עציון, בראשות הרב יהודה עמיטל והרב אהרן ליכטנשטיין. הם הובילו קו מתון יותר מבחינה מדינית ופתיחות רבה יותר בנושאים כמו אקדמיה ומעמד האישה. גם בוגרי ישיבה זו והמוסדות שהוקמו ברוחה נטלו מקום מרכזי בציונות הדתית.
ב-2014 הוערך שאוכלוסיית הליבה של הציבור הדתי-לאומי מנתה כ-10% מהאוכלוסייה היהודית בישראל, וחפפה במידה רבה לאלו שהצהירו על עצמם כ"דתיים". 12% נוספים, בעיקר מסורתיים, הזדהו אף הם כדתיים-לאומיים. תנועת הנוער המרכזית שבה מתחנכים היא בני עקיבא.
זלמן ברוך מלמד
קורות חיים
עודד ודחף להקמת תנועת הנוער "אריאל" כדי ליישם הפרדה מלאה בין בנים לבנות, מה שלא התאפשר בתנועת בני עקיבא.
משמש כחבר בוועדת השיפוט במיזם "קנה לך חבר" - תחרות החיבורים התורניים לבני הציונות הדתית של מפעל הפיס. מחברי ארגון 'איחוד רבני תורת הארץ הטובה'.
משפחתו
הרב מלמד נשוי לשולמית, מחנכת ומנהלת ערוץ 7. לזוג שבעה ילדים, רובם פעילים בחינוך התורני.
בנו הרב אליעזר מלמד הוא רב היישוב הר ברכה וראש ישיבת הר ברכה. בנו הרב ישראל הוא ר"מ בישיבה התיכונית עתניאל. בנו הרב יהודה הוא ר"מ בישיבת רמת גן ומעביר שיעורי אמונה בישיבת אביו. חתנו הרב הלל הורוביץ הוא פעיל ציבור וראש מנהלת חברון. חתנו הרב שמעון קליין הוא מרצה במכללת אורות ומעביר שיעורי תנ"ך בישיבת חמיו.
גיסו הוא הרב איתן אייזמן, אחיה החורג של אשתו.
חותנו, פרופ' יוסף ולק, היה מחנך ופעיל שמאל. אחותו שולה נישאה לרב אברהם רמר.
דרכו
הרב מלמד אוחז בדעה שיש לדחות את השירות הצבאי לתקופה מסוימת לטובת לימוד תורה, ושעל המוכשרים לכך ללמוד שנים רבות גם על חשבון אורך השירות הצבאי.
הרב מלמד הוא ממובילי הקו השמרני בציבור הדתי-לאומי. דרכו התבטאה למשל בעידודו, בתחילת שנות ה-80, את בנו הרב אליעזר להקים את תנועת הנוער "אריאל" כדי ליישם הפרדה מלאה בין בנים לבנות. הרב מלמד היה גם בין המובילים בהקמת מפלגת תקומה ותנועת קוממיות.
הרב מלמד מזוהה עם גישתו הרעיונית של הרב אברהם שפירא, בשונה מהגישה הממלכתית בנוסח הרב צבי ישראל טאו. גישה זו התבטאה למשל בקריאה מפורשת לסירוב פקודה אל מול תוכנית ההתנתקות. שבהקשר אליה אף כתב: "הפסק של הרב שפירא שליט"א הוא המחייב את כולנו" לדבריו, זו הדרכת רבו הרצי"ה. מאז תקופת הסכמי אוסלו פעל לצד הרב שפירא בראש המאבק על שלמותה של ארץ-ישראל ויישוביה. לצורך כך הקים את ועד רבני יש"ע.
בתחום החינוכי - תחת הנהגתו הוקמו בבית אל רשת מוסדות חינוך: ישיבה גבוהה, ישיבה קטנה-תיכונית "בני צבי" שבה, בהתאם לשיטתו, משולבים אמנם לימודי חול אך במינון נמוך יחסית לרוב הישיבות התיכוניות, אולפנא לבנות - "רעיה" ומכינה קדם-צבאית - "מגן דוד". הרב מלמד יזם את הקמתו של מכון ט"ל ("טכנולוגי לבנות"), המקביל ל"מכון לב" לבנים.
כמו רבו, הרב צבי יהודה קוק, הרב מלמד נמנע מלהשתמש בלוח הגרגוריאני, ומחנך את תלמידיו לשימוש בתאריך העברי גם על גבי המחאות. לדעתו שימוש רב בתאריך העברי יגרום לממסד ללמוד להשתמש בו.
הרב מלמד שולל יציאה לחוץ-לארץ. הוא עצמו מעולם לא יצא את גבולות הארץ, ובנושא זה הוא מחמיר עם השואלים אותו, למעט במקרים מיוחדים כמו צער גדול של הורים המתגוררים מחוץ לישראל או התרמה למען מטרה נעלה.
הפצה באמצעי התקשורת
את ההסברה הדתית לציבור הרחב הוא מחשיב כענף חשוב מהפעילות החינוכית, ולכן במשך כעשרים שנים פעל ללא הרף לקידום תקשורת אלטרנטיבית שתהווה כלי ביטוי לעמדות הצבור הדתי, וזאת על אף שחלק מפעילותו נקלעה לא פעם לקשיים משפטיים.
בשנת ה'תשמ"ח (1988) הקים הרב מלמד את ערוץ הרדיו "ערוץ 7" והיה הסמכות הרוחנית והרוח החיה מאחורי הערוץ, כאשר אשתו שולמית ניהלה אותו בפועל. לאחר 15 שנות שידורים, כאשר התברר כי אוניית "ארץ הצבי" לא נשאה את המשדר העיקרי ששכן באזור השומרון, נסגר הערוץ בעקבות פסיקת בג"ץ, שביטל חוק מיוחד להסדרת שידורי הערוץ. האחראים לשידורי הערוץ הועמדו לדין, ועל הרב מלמד נגזרו ארבעה חודשי מאסר על-תנאי וקנס של 25,000 ש"ח. בחודש מאי 2006 קיצר הנשיא משה קצב את תקופת ההתיישנות על העבירה, ובכך אפשר לרב מלמד להתמודד במכרז להקמת תחנת רדיו אזורית ביהודה ושומרון.
לאחר סגירת הערוץ, הקים הרב מלמד את אתר ערוץ 7 המשדר שידורים חיים באינטרנט וכן את העיתון בשבע.
לעומת התומכים ב"ירידה אל העם" לצורך חינוך והסברה, סבור הרב מלמד כי שיעור תורני ברדיו זוכה להאזנה רבה יותר מכמות האנשים שאפשר להכניס לאולם גדול, ומכאן חשיבות השידור ברדיו.
בעידודו הוקם אתר ישיבה, שהרב מלמד מכנה אותו "הישיבה הגדולה בעולם".
הנהגותיו
הרב מלמד מדריך את תלמידיו לעבודת ה' לפי הנהגות רציונליות, שנותנות מקום לאנושיות של האדם, ומתנגד להנהגות קיצוניות או מיסטיות שעלולות לערער את היציבות.
גישתו לחיים היא אופטימית, מתוך אמונה שהקב"ה עושה הכול לטובה.לדבריו, הוא מנסה לדבוק בדרכי רבו הרצי"ה קוק, שהיה "קיצוני לכל הכיוונים" - באהבת התורה ולומדיה, בתיקון המידות, באהבת עם ישראל ובאהבת הארץ - ובכך שהקצין לכל הכיוונים הפך לענק של תורה ואין זו קיצוניות אלא גדלות.
הרב מלמד רואה ערך בהפצת תורה לכלל הציבור היהודי בישראל, ומתוך כך מעודד הקמת גרעינים תורניים בערים שונות בארץ. תלמידיו הקימו גרעינים בדימונה, רמלה, תל אביב הוד השרון ועוד. הוא שולח את תלמידיו לחיזוק יישוב הארץ, בפרט בהתנחלויות. בשנת ה'תשנ"ד (1994) החזיקו בשליחותו שישה מתלמידיו את היישוב רחלים וקיימו בו סמינריונים בנושאי יהדות. היישוב עטרת חוזק על ידי קבוצת אברכים ששלח להתגורר במקום. תלמידיו פועלים גם בקהילות יהודיות בחוץ לארץ.
אחד הנושאים החשובים ביותר לרב מלמד, הוא האחדות. מתוך תפיסת עולם זו, יזם את כנס הרבנים של כלל רבני הציונות הדתית, בו גם היה בין הנואמים המרכזיים. הוא עמל על הקמת 'איחוד רבני הציונות הדתית' ארגון שמטרתו להביא לאחדות בציונות הדתית ובין רבניה ובנוסף שיגיע להסכמות בנושאים משמעותיים. במפקד שנערך לשם כך הוחתמו מאות רבנים מרבני הציונות הדתית.
היחס למדינה ולהנהגתה
יחסו לגופים המדיניים בישראל מורכב. אף שהוא מקדש את מדינת ישראל עצמה כמתנת הקב"ה לעמו וכראשית צמיחת הגאולה, תפיסתו את הממשלה היא מכשירית: "הממשלה היא בשביל העם ולא העם בשביל הממשלה", כלשון הרב צבי יהודה הכהן קוק, וכאשר היא אינה מיישמת את הנדרש ממנה לפי דעתו ופועלת בניגוד לתורה, הוא לא נמנע מלבקר אותה ולפעול נגד מדיניותה גם בדרך מחאה אקטיבית.
בימי הסכמי אוסלו החליף בתפילה לשלום המדינה הנאמרת בשבת בבתי הכנסת את המשפט "ושלח אורך ואמיתך לראשיה, שריה ויועציה" במשפט: "והעמד בראשה אנשי חיל, יראי אלהים, אנשי אמת, שונאי בצע ושלח אורך ואמיתך אליהם". הוא גם החליף בתפילה לשלום חיילי צה"ל את המינוח "צבא ההגנה לישראל" ל"צבא ישראל" על מנת להדגיש שצבא ישראל צריך להיות לפעמים גם צבא התקפה ולא רק צבא הגנה. לאחר ההתנתקות תיקן בשנית את נוסח הברכה ב"תפילה לשלום חיילי צה"ל" והוסיף למשפט "ושלח ברכה והצלחה בכל מעשה ידיהם" את המילה "הטובים" כיוון שמעשי ידיהם ה"רעים" אינם ראויים לברכה. כמו כן קיצץ מנוסח התפילה את הגבולות "מגבול הלבנון ועד מדבר מצרים ומן הים הגדול עד לבוא הערבה" מתוך האמונה בהבטחה האלוהית הכתובה בתנ"ך כי גבולות הארץ צריכים להתרחב מעבר לכך, עד לנהר פרת. בתקופה שבה כיהן כראש ועד רבני יש"ע, גוף שאותו ייסד בב' בטבת ה'תשס"א (28 בדצמבר 2000), תקף בחריפות חסרת תקדים את ראש הממשלה אהוד ברק בשל נכונותו לוותר על הר הבית בהסכם מדיני עם הערבים. הרב מלמד חבר גם באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
בתקופת ההתנתקות מגוש קטיף הצטרף לאמירתו הנחרצת של ראש ישיבת מרכז הרב הרב שפירא וקרא מפורשות לסירוב פקודה. הוא אף הוסיף שיש לעמוד כנגד התוכנית במסירות נפש (כפי שהתבטא גם רבו הרב צבי יהודה הכהן קוק). לאחר שהרב שלמה אבינר פרסם כי הוא מתנגד לסרבנות אקטיבית הורה הרב מלמד להפסיק את שיעוריו של הרב אבינר בישיבת בית אל. בעת פינוי גוש קטיף שהה הרב מלמד עם רבנים נוספים בבית הכנסת בכפר דרום. כאשר כוחות הביטחון ביקשו את עזרתו בפינוי שקט של תלמידיהם שהתבצרו על גג בית הכנסת, סירב לסייע בידם.
בעקבות הפינוי כתב תחת הכותרת "לא נשכח ולא נסלח" כי "צה"ל כבר איננו רק קודש, אלא יש בו תערובות של מצווה ועבירה". עוד קרא להשפיע מבחוץ היכן שאי אפשר להשפיע מבפנים. הוא הביע תמיכה בבניית מערכות אלטרנטיביות: בחינוך, בתנועת הנוער, בתקשורת ואף בכלכלה, אך הוסיף שביחד עם עשייה זו אסור להתנתק מהמדינה, שבה הוא ממשיך לראות את ראשית צמיחת גאולתנו.
הרב מלמד היה אחד מרבני מפלגת תקומה, יחד עם הרבנים הרב חיים שטיינר והרב דב ליאור. כמו כן הוא משמש כרבה של תנועת קוממיות, יחד עם הרבנים הרב דב ליאור, הרב אליקים לבנון, הרב דוד חי הכהן, הרב חיים סמוטריץ' ואחרים.
כמעט בכל מערכות הבחירות קורא הרב מלמד לאיחוד של החזית דתית כולה כדוגמת זו שהייתה בכנסת הראשונה, וטוען שלהבדיל מאז, המפלגה הדתית המאוחדת תוכל להיות מפלגת השלטון ותביא לשינוי בכל מה שקשור לתרבותה של המדינה, ויחסה לתורה. לכן תמך באופן נחרץ במפלגת הבית היהודי בהנהגת נפתלי בנט על אף חילוקי הדעות ביניהם.
קישורים חיצוניים
ממאמריו
פרי פארל
פרי פארל (באנגלית: Perry Farrell; נולד בשם פרץ ברנשטיין ב-29 במרץ 1959) הוא זמר אמריקאי, הידוע כסולן להקות ג'יינז אדיקשן ופורנו פור פירוס. הקים את פסטיבל לולהפלוזה כמופע פרידה מג'יינז אדיקשן ב-1991, והמשיך בניהול הפסטיבל. כיום זהו אחד הפסטיבלים הנודדים הגדולים והרווחים בעולם.
ביוגרפיה
פרי נולד למשפחה יהודית בשם 'פרץ ברנשטיין' ברובע קווינס, ניו יורק. אביו היה צורף ואמו אמנית. אמו התאבדה כאשר היה בן 3. חלק משיריו מדברים על אותה התאבדות.
לאחר שסיים את התיכון עבר לקליפורניה לחיות כגולש גלים. באותה תקופה הוא גר במכוניתו ועבד בבניה וכמלצר.
פי אס אי קום (1981–1985)
היה סולן להקת הפוסט פאנק פי אס אי קום (PSI Com) בלוס אנג'לס. הלהקה הספיקה להוציא מיני-אלבום אחד וקסטה. הלהקה התפרקה ב-1985, ופרי החליט לשנות את שמו לפרי פרל (משחק מילים עם המילה peripheral).
ג'יינז אדיקשן (1985–1991, 1997, 2001–2004, 2008–)
הלהקה התחילה את דרכה במועדונים קטנים בלוס אנג'לס ב-1985 וצברה קהל מעריצים שהלך וגדל. ב-1987 הוציאו אלבום הופעה חיה והוחתמו במהרה על ידי האחים וורנר. אלבומם השני Nothing Shockimg יצא בשנת 1989, ואלבומם השלישי Ritual de lo habitual ב-1990.
הם נחשבים ללהקת הרוק אלטרנטיבי הראשונה שהצליחה מסחרית ואחת הלהקות המשפיעות ביותר בשנות ה-90. הם פתחו את הדלת למיינסטרים להרבה להקות רוק שעד אז היו בשוליים. הם התפרקו ב-1991 אחרי סיבוב הופעות שנמשך 13 חודשים, בין היתר בעקבות התמכרותו של פרי להרואין. הלהקה התאחדה למספר הופעות ב-1997. הלהקה התאחדה ב-2001 והוציאה את האלבום Strays ב-2003, אך התפרקה שוב ב-2004.
בשנת 2008 הלהקה התאחדה שוב, והוציאה את האלבום The Great Escape Artist. מידי כמה שנים הם יוצאים למסע הופעות ואף הגיעו לישראל ב-2011.
פורנו פור פירוס (1992–1998)
הלהקה הוציאה שני אלבומים. Porno for Pyros ב-1993 ו-Good God's Urge ב-1996. פרי בחר את שם הלהקה לאחר שראה פרסומת לזיקוקי דינור בעיתון פורנוגרפי.
קריירת סולו (1999–)
ב-1999 הוציא אלבום אוסף מלהקותיו הקודמות בנוסף לעוד שירים חדשים.
ב-2001 הוציא אלבום סולו ראשון בשם Song Yet to Be Sung כשמילות השירים מושפעות מהקבלה.
ב-2019 הוציא את האלבום Kind Heaven.
חיים אישיים
לפרי נולד בן בשם יובל ב-1998 מחברתו לשעבר קריסטין קייגל. ב-2002 התחתן עם אטי לו פארל. היא רקדנית וזמרת שמלווה את להקת ג'יינז אדיקשן משנת 2007. לזוג שני בנים.
עיקרי התחייה
עיקרי התחייה הוא מסמך המפרט את המסגרת הרעיונית הרחבה של לח"י, והוא גם חורג מעבר למטרות פוליטיות מידיות. את שמונה-עשר העיקרים חיבר אברהם שטרן (יאיר) ב-1940 והם התפרסמו בגיליונות ב' וה' של כתב העת "במחתרת" של הלח"י בנובמבר 1940 ובפברואר 1941.
את הסיבה לכתיבת "עיקרי התחייה" הסביר שטרן בהרצאה במהלך 1941. לטענתו ראשי האצ"ל התעלמו מהעיקרון ש"מלחמה יהודית משמעה אך ורק מלחמה העלולה להביא לידי הקמת מלכות ישראל ושצבא יהודי משמעו צבא עברי על קציניו, נשקו וסמליו". זאת כנראה בעקבות החלטת האצ"ל להימנע ממרידה בבריטים בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, כדי לעזור להם כנגד גרמניה הנאצית. עם זאת, דעתו של שטרן בנושא הייתה שחלק מאנשי האצ"ל נסחפו "אחרי מנהיגים מתעים אלה על אף כל ההסברות שנתנו להם" ומכאן שיש פגם לקוי באידאולוגיה שהנחתה אותם עד כה.
נתן ילין-מור כותב אף הוא שכאשר שטרן הביא לו לקרוא את עיקרי התחייה שאלו למהות המסמך. שטרן השיב לו "כי לדעתו נעוצה סבת המשברים בארגונים הצבאיים בחוסר הבהירות באשר למטרות ולאמצעים. כדי למנוע משברים בעתיד, מצא לנכון לנסח את עיקרי התחייה, שישמשו קו-מנחה למלחמתנו בעתיד, עד הניצחון ומעבר לו".
הרקע לעיקרים
בשנת 1940, ביקש שטרן מחנוך קלעי, ממפקדי האצ"ל שעברו עם הפורשים אל תנועת לח"י, לחבר לו טיוטה לעיקרים שיבהירו את מטרת התנועה. קלעי ניסח ארבעה-עשר סעיפים, אשר שטרן עיבד אותם לאחר מכן למסמך בעל שמונה-עשר סעיפים, הוא "עיקרי התחייה". שטרן כנראה הושפע בעריכתו את טיוטת קלעי מכמה מקורות:
משנת חיב"ד
בשנת 1935, פרסם יעקב כהן בהוצאה פרטית שלו חוברת הנקראת 'משנת חיב"ד'. חיב"ד הם ראשי תיבות של 'חיל בן-דוד'. החוברת לא השתייכה אל ארגון או תנועה כלשהי. משנת חיב"ד כוללת 102 סעיפים המתמצתים לדעתו את המחשבה היהודית הלאומית, "החיבדי"ת היא האידאולוגיה של האדם העברי השלם". הביטוי "חיל בן-דוד" משמעו "סמל עליון של גאולת ישראל ושל קיום חזיונות הנביאים". בין הסעיפים נזכרו יסודות התחייה העברית: גאולת ישראל, קיבוץ גלויות, עצמאות מדינית, יעדים לאומיים וכו' כן דובר שם על צדק חברתי ורוח הפעילות הלאומית-האישית.
לפי שמשנת חיב"ד לא הייתה קשורה לארגון כלשהו, היא לא זכתה לתגובות ציבוריות ואף לא בעיתונות. אולם סופה שהגיעה אל 'ברית הקנאים' תנועה שפעלה בפולין ושם החליטו בכיריה לאמץ את חוברת זאת כבסיס האידאולוגי שלהם.
חוקת ברית החשמונאים
בשנת 1938 כתב מאיר מדן חוקה תנועת הנוער ברית החשמונאים ובה היו שבעה סעיפים:
השפעת החוקה, שהייתה ידועה אז, כנראה השפיעה על שטרן לסגנן אף "חוקה" משלו לתנועה אותה הקים, ושאל כמה מושגי יסוד: הביטוי "מלכות ישראל" שנכתב בחוקה ונמצא ב"עיקרי התחייה" (בשונה מהמונח "מדינה עברית"), "מלחמת שחרור", "הגאון הישראלי" ועוד.
'עקרונות ומסקנות'
ב-29 ביולי 1939, יצא באופן חד-פעמי העיתון 'אמר לעם' לתנועת האצ"ל. בין המאמרים הובא קטע של שטרן הנקרא 'עקרונות ומסקנות'. מחבר המאמר חתם בשם אב"י, ראשי תיבות של אלעזר בן יאיר (שכן אברהם שטרן בחר בגללו את שם המחתרת 'יאיר').
תחת הכותרת מהפסוק בירמיה (מח,י) "ארור עושה מלאכת ה' רמיה וארור מונע חרבו מדם", מתייחס שטרן אל גזירות הספר הלבן והמרד בהם. ואף שם אפשר למצוא קטעים רבים שהיו כנגד קלעי בחיבורו את העיקרים, כמו "הכוח מכריע תמיד בחיי כובש ארצות ולוחמי החרות", בנוגע לאותם מהפכנים שכבשו את ארצם בכוח הזרוע כותב שטרן: "לא על הסכם זה או אחר בנו את עתיד עמם, לא בגבולות שקבעה ברית-שלום ראו את גבולות ארצם, בדעת הבוגדים מבפנים ובדעת הקהל מבחוץ לא התחשבו ובמצפון העולם ובצדק לא האמינו שטרן היה אז עדיין מפקד באצ"ל, אולם מושגי-היסוד שלו בהם התבטא כמנהיג לח"י היו כבר אז: "האצ"ל חי ולוחם להקמתה של מלכות ישראל...ארץ ישראל היא כברת ארץ אשר עליה ישם עם ישראל כולו, בזמן מן הזמנים. את גבולותיה של הארץ הוא יציב בעצמו בחרב הכיבוש כשיקים את מלכות ישראל, ולשם הקמת המלכות יש ליצור כח עצמאי מזוין עברי, על נשקו קציניו וחייליו" ועוד שם.
שלבי הניסוח
לפני ניסוח הסופי היו דיונים בין חברי המפקדה, ואף התייעצויות עם אנשים מבחוץ: יוסף קלוזנר, יונתן רטוש, יהושע ייבין ועוד. חברי הארגון עמלו רבות על הניסוח, העירו ותיקנו. ואף לאחר שגיבשו נוסח ראשון היו כאלה שערערו, במיוחד לאור ההשקפה הדתית הנמצאת בעיקרים, ובאמת היו כאלה ששלחו הסתייגויות או דעות מנוגדות, ושטרן היה משיב עליהם. אף על פי שידע שכתוצאה מכך יפרשו חלק מהארגון השאיר שטרן את כל העיקרים (גם את האחרון העוסק בבניין הבית, למרות הביקורות הרבות שקיבל).
ניסוח ראשון
בגיליון השני של עיתון 'במחתרת' חשוון תש"א (נובמבר 1940) פורסמו בפעם הראשונה "עיקרי התחייה" כחלק ראשון כתשעה עיקרים בלבד. בהקדמה לעיקרים נכתב כך:
המסמך פורסם מנוקד על ידי שטרן, ואלו הם סעיפיו:
ניסוח שני
כמה חודשים לאחר מכן בגיליון החמישי של 'במחתרת' (פברואר 1941, שבט תש"א) פורסם המשך המסמך אך בשינויים: בעוד שארבעת העיקרים הראשונים נשארו כשהיו בלא שינוי, הרי שאחריהם הוסיף שטרן עוד ארבעה-עשר סעיפים, חלקם מבוססים על מה שכתב לפני כן:
שנים הם תורי התחיה: 1. "תור המלחמה והכבוש", 2. "תור האדנות והגאולה".
ואלה תפקידי הארגון בתור המלחמה והכיבוש:
ואלה תפקידי הארגון בתור האדנות והגאולה:
ניסוח סופי
כמה חודשים לאחר מכן, בדפים שהופצו הוסר הסעיף האחרון בנוגע לבניין הבית, עקב המחלוקת בין חברי הארגון באשר למעמדו של עיקר זה, וסך העיקרים היה שבעה-עשר. לאחר קום המדינה פורסמו שוב העיקרים בגיליון העשירי של 'בסולם' (שבט תש"י) ושם חזר הסעיף האחרון, ומאז הוא נשאר כך.
ביקורות
בהרצאה שסופחה לגיליון החמישי של במחתרת כותב שטרן: "לפני כולכם בוודאי הקריאו את 'עיקרי התחייה', ייתכן ואצל רבים מכם נתעוררה התמיהה. לשם מה חוזרים שוב, לאחר כל כך הרבה שנות חנוך לאומי, על דברים הידועים, לכאורה, לכולם? אולם השאלה, האמנם ידועים דברים אלה לכולם?".
שטרן קיבל ביקורות על העיקרים משני כיוונים: ראשית על הסגנון המליצי והמושגים שלכאורה רחוקים משפת האנשים, אולם הביקורות העיקרית הייתה כנגד הרוח-הדתית שהתלבשה בעיקרים, ביטויים כמו "מלכות ישראל", ו"לשון התורה", ובמיוחד העיקר האחרון המתייחס להקמת בית המקדש השלישי.
בגיליון ו' של עיתון במחתרת נפתח מדור של "מכתבים למערכת" ובהם שאלת אחד הקוראים: ברור הוא שמטרת הציונות היא הקמת מדינה עברית בא"י כולה, בהשתלטות בכוח הזרוע, אולם אם כך, לשם מה צריך לכתוב בעיקרים על "עם סגולה", "משטר צדק", מלכות ישראל" וכו' שלכאורה אין לו כל סנטימנט אליו. שטרן השיב לו כך:
שטרן גם וויתר על מושגים שעוררו ביקורות נוקבות מדי, לפני הניסוח הסופי (שאחריו כאמור לא היו שינויים) כמו הביטוי "המלכות השלישית" שעורר דמיון ל"רייך השלישי" הגרמני. אולם על הביטוי "אדנות" שאף הוא הזכיר את אחד ממושגי היסוד הגרמניים: "עם האדונים", שטרן לא וויתר, ולדעתו המושג אף הוזכר בשירי אורי צבי גרינברג הרבה לפני שהוכנס לשימוש במילון המפלגה הנאצית.
גבולות הארץ
לח"י הסכים עם ארגון האצ"ל בשלילת פתרון חלוקת הארץ: "ארצנו לא תבותר, לא תנותח, לא תחולק...אין איש באומה, גם אם דגול יהיה ונערץ, אשר תהיה לו הזכות לחתום בשם העם על גזירת הארץ" אולם בעוד שדוחי החלוקה התכוונו לארץ משני עברי הירדן, שטרן קובע ב"עיקרי התחייה" גבולות הרבה יותר גדולים, בעיקר ב' ("המכורה"):
לח"י, לאחר מכן אימץ גישה זו אם כי בשינויי נוסח: "גבולות המנדאט אינם מזדהים עם הגבולות אשר סימן אלהים בשבועתו לאבות האומה. הם אינם מזדהים עם הגבולות, אשר סימן דוד מלך ישראל במלחמותיו באויבי האומה מסביב. גם רחוקים הם מהכיל את השטחים אשר נכבשו על ידי מלכי בית חשמונאי בדמם...גבולות דוד וחשמונאים יהיו גבולות העם בעתיד...אין אנו מקבלים גבולות, שסומנו על ידי זרים...גבולותינו יסומנו לפי מידת ההקרבה והיוזמה הלאומית, שיגלה העם במלחמה. המולדת כולה, בשלמותה, בלתי-מקוצצת, תהיה שלנו בפועל, אם נרצה אותה בכל נימי נפשנו".
בעיית הערבים
אם כן, לפי העיקרים, הברית ניתנת רק לארגונים אשר יצטרפו למאבק לשחרור המכורה, אך לא כלפי עם זר שגר בארץ, שאיתו ישנו רק הפתרון של החלפת אוכלוסיות.
לח"י כתנועת שלטון
לפי העיקרים יוצא בוודאות שכוונת שטרן הייתה לכונן את לח"י תחילה כארגון ("ואלה תפקידי הארגון בתור המלחמה והכיבוש") ולאחר מכן כתנועה ("ואלה תפקידי התנועה בתור האדנות והגאולה") וסופה משטר במדינת ישראל - "הקמת משטר חברותי". אם כן, בניגוד לטענה שלח"י הייתה רק תנועה לשחרור לגירוש הבריטים מבלי שאיפה לשלטון, מהעיקרים דווקא יוצא שהפילוג מהאצ"ל הוא מהותי ולא רק בהתנגדות לשלטון הזר בא"י.
הפן הדתי והעברי בעיקרים
בניסיון להבין את משמעויות הניסוחים והביטויים המרהיבים, ניתח שבתי בן דב את העיקר הראשון: "עם ישראל הוא עם סגולה. יוצר דת הייחוד. מחוקק מוסר הנביאים. נושא תרבות עולם...בביטחונו בגאולה", והוא טוען שיש פה אבסורד: שהרי משמע מדבריו שהעם עצמו הוא היוצר את הדת והוא זה שחוקק את מוסר הנביאים, וזהו כביכול "יצירה הומניסטית" המנותקת מגורם חיצוני. ומכאן הוא מסיק: "גם יתר המעלות המנויות באותו 'עיקר ראשון' לא יכלו להיתפס בסולם-ערכים עברי, אלא רק באותו סולם-הערכים האירופי-הומניסטי...אף האקורד האחרון בדבר 'הביטחון בגאולה' לא קיבל את אישורו הפילוסופי העליון רק מעצם 'המחשבה מן הדם', אלא גם מהשקפת העולם הכללית - אשר הרעיון 'הגאולה הלאומית' אמנם ידוע בה היטב.
הפירוש היחיד שיכול עוד להיות להם, הוא שוב לא חידוש העצמות עצמה, אלא חידוש הסימפתיה לעצמות, ולא נאמנות קנאית ל'קניינים' עצמם אלא רק טיפוח הגאווה ב'קניינים' הללו".
בן-דב מוכיח את טענתו גם בנוגע למשטר הנכתב בעיקרים: "משטר חברותי ברוח מוסר ישראל והצדק הנבואי" שזהו דבר שאין אדם יכול לחוש בקרבתו, וכן בנוגע לעיקר העוסק בבניין הבית: "הבית השלישי כסמל לתור הגאולה השלימה" ומשמע, לטענתו של בן-דב, ששטרן מתכוון רק להיות הבית סמל ואם כן "ממילא נשארת הרגשה של ארמון-פאר בנוי לשיממון".
אולם כפי שראינו בחלק הביקורת שטרן ענה לתגובות אלה, ואמנם המקדש אינו בהכרח סמל דתי אך הוא חשוב לרוח האומה לאורך כל דורותיה, ואף הביטוי "מדינה עברית" אינו נמצא כלל בעיקרים אלא רק "מלכות ישראל" ו"התחייה", הרי ששטרן וודאי הכניס פן אמוני-לאומי בעיקרים, ועצם הכנסת רעיון בניית הבית כעיקר מראה על רגש שהוא יותר מגאווה וסימפתיה.
דבריו של בן-דב נסתרים אולי ממקור אחר בכתבי שטרן, כאשר הוא מדבר על המלכות: "מלחמות היהודים ובפרט מלחמות השחרור שלהם עמדו תמיד בסימן הדת. מלחמת החשמונאים, מלחמת הקנאים, מרד בר כוכבא - התחוללו כולן כשהנכרי חילל את קודש קדשיה של האומה. הדת הזאת היא ששמרה על חיי האומה, ההשתייכות אליה הייתה כנתינות המדינה. סידור כדרכיה, תורה כחוקת המדינה וטלית כדגלה וכל הבוגד במדינת הדת היה מוציא עצמו מכלל האומה. הודות לקנאות דתית זו נשאר הדם הלאומי בטהרתו העברית. הודות לקנאות דתית זו קמה תנועת חבת ציון ועתה תנועת החרות, שבעורקי אנשיה זורם הדם הקדמון, דם המכבים והקנאים...
הרי שיוצא בוודאי ששטרן הכניס גם פן דתי בהקמת בית המקדש ולא רק כסמל ריק. גם הניסוח "יוצר דת היחוד" ניתן לפרוש כמגשים ומפיץ את עקרון היחוד, או כהוגה עקרון היחוד לעומת העבודה הזרה.
הדסה למפל
הדסה (הלנה) לֶמְפֶּל (12 בפברואר 1929 - 31 במאי 1948) הייתה ציירת ולוחמת פלמ"ח, שנהרגה בקרב על משטרת לטרון במלחמת העצמאות.
קורות חייה
למפל נולדה בעיר נובי סונץ' (צאנז) שבפולין ב-12 בפברואר 1929. ללמפל הייתה אחות אחת גדולה בשם סטלה. משפחתה הייתה אמידה ורב תרבותית, ולמפל הצטיינה בלימודיה. המשפחה הייתה מנותקת מהמסורת היהודית.
קצת לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה באוגוסט 1939, החלה המשפחה במסע נדודים כדי להתרחק מן הגרמנים. ראשית הם עברו למחוז המזרחי באזור טרנופול בפולין. כעבור כמה שבועות ברחו ללבוב, שעברה להיות תחת שלטון ברית המועצות (בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב), ומשם נדדו להרי הקרפטים. כעבור חצי שנה פתח הNKWD במאסר ובהגליות המוניות של אזרחים פולנים לעומקה של סיביר. משפחת למפל נשלחה מזרחה, מובלים בקרונות רכבת לבהמות, אל מחוז טומסק. כעבור חודש וחצי נשלחו מטומסק אל אורל, לעבודות שירות ביערות. שם חייתה המשפחה בתנאים פיזיים קשים. שתי הבנות עמדו יום יום בתורים הארוכים לחלוקת האוכל, ההקצבה הייתה כארבע מאות גרם לחם נקודות לאדם ליום. הכפור והרעב פגעו בהורים, שנחלשו גופנית, והמשפחה החליטה לשלוח את בתם לבית יתומים במהלך היום, כדי ששם תקבל תנאי מחיה טובים יותר. שערה נגזז, ועד שעזבה את המקום לא הותר לה לגדלו.
באוגוסט 1942 שלח אביה את למפל אל קבוצת יתומים יהודים שנשלחו אל טהראן, כדי להגיע אל ארץ ישראל. בטהראן היא שהתה בבית יתומים, עד שהושגו רישיונות עליה מהבריטים. בגיל 14 הגיעה בעליית ילדי טהראן אל ארץ ישראל.
במשך שנותיה בארץ שמרה למפל על קשר מכתבים עם בני משפחתה (ששרדו אך בקושי והשתקעו לזמן מה בגרמניה), בהם תיארה את התלהבותה מהמולדת החדשה. בין היתר כתבה: "כשתגיעו ארצה תמצאו כאן מולדת חופשית באמת. אני סבורה שלא אבייש אתכם, ואולי אף תתגאו בהלנקה שלכם יום אחד. אני כבר צופה את הדמעה שתתנוצץ בעיניכם, אך אל תבכו! הראש למעלה, עוד יהיה טוב!".
בקיבוץ סיימה למפל את חוק לימודיה והצטרפה לתנועת "המחנות העולים".
שירותה בפלמ"ח
לאחר סיום לימודיה בקיבוץ התגייסה למפל לפלמ"ח בנובמבר 1946 והצטרפה להכשרת מעוז א' (הכשרת יגור-מעוז), במסגרת פלוגה יוד, בקיבוץ יגור. בינואר 1948 צורפה ליחידת מלווי שיירות לירושלים, "הפוּרְמָנִים". היא סיימה קורס באלחוטנות ושימשה כקשרית בתוך המשוריינים שפרצו דרכם בשער הגיא (באב אל וואד). בחודש מאי 1948 סופחה למפל לחטיבה שבע שהוקמה במטרה להתגבר על המצור לירושלים ולכבוש את לטרון; היא הוצבה בגדוד 73 של חיים לסקוב. לסקוב לא הסכים שהיא, כאשה, תצא לקרב, אך היא שיבצה את עצמה ללא ידיעתו כקשרית בזחל"ם של מפקד פלוגת החרמ"ש יעקב (יקי) ואג (מפקד צוות הקרב לכיבוש משטרת לטרון).
הקרב על משטרת לטרון
בלילה שבין ה-30 ל-31 במאי 1948 יצא הגדוד המשוריין 73 בו שירתה למפל למבצע בן נון ב', כשמטרתו לתקוף את הגזרה המערבית של לטרון. חמישה זחל"מים פנו לכבוש את מצודת המשטרה שהייתה אז בידי הירדנים, ועל החבלנים שצורפו לזחל"מים הוטל לפרוץ פתח לתוך המצודה, כדי לאפשר כניסה לחיל הרגלים.
הקרב החל סמוך לחצות, ואמור היה להסתיים לפני עלות השחר. הזחל"מים הצליחו לפרוץ, אך אש להביור שירו כדי לשתק את חיילי האויב, האירה את החצר ואפשרה לאחרונים לפגוע באופן מדויק בכוח הפורץ. חיל הרגלים שאמור היה לפרוץ בעקבות הזחל"מים התעכב, וכשהגיע היו כבר כל המשוריינים הרוסים, ורוב לוחמיהם פצועים או הרוגים.
היא המשיכה לירות במוסקט שלה, תוך כדי שהיא מטיחה בירדנים קריאות זעם בערבית וקוראת להם להיכנע. היא נהרגה מאש שנורתה עליה זמן קצר לאחר מכן. מעשה גבורתה לזכה להערכה רבה מצד הירדנים. בתום מלחמת העצמאות הדסה למפל הייתה מועמדת לקבל את 'אות הגבורה', אך בסופו של דבר לא עוטרה.
לאחר מותה
למפל ועוד 30 לוחמים מצאו את מותם בניסיון הפריצה הכושל למצודת המשטרה בלטרון במבצע בן נון ב'. היא נטמנה בקבר אחים בהר הרצל בחלקת חללי לטרון, שנה לאחר מותה.
הרי ההארץ
הערים לרגלי ההרים, בהן גוסלאר, ורניגרודה וקוודלינבורג, מהוות אזורי תיירות ונופש פופולריים. באזור נוצרו אגדות רבות על מכשפות וגמדים כפי שהן מוכרות בעולם המערבי.
שרשרת ההרים נוצרה במהלך תקופת הקרבון תוך כדי התאחות היבשות כדי ליצור את יבשת-העל פנגיאה באורוגנזה הקרויה על שם הרים אלו: הקימוט ההרציני. באותה עת נוצרו גם הרי האפלצ'ים.
הדסה למפל
לאחר מותה
אמה ואחותה, ששרדו את אימי השואה, עלו ארצה כשלושה חודשים לאחר מותה, ולא מצאו אותה. רק לאחר כמה שבועות אחת מחברותיה הודיעה להן כי היא נהרגה בקרבות.
למפל השאירה אחריה צרור מכתבים גדול, וציורים רבים פרי עטה. כמו כן יומן בו כתבה בגוף שני. קריאתו מאפשרת הצצה לעולמה כנערה מתבגרת וכן התייחסויות לאירועים היסטוריים שחוותה. חלקים מיומנה התפרסמו בספר שערך ותרגם מפולנית בן ציון תומר, שהיה גם הוא אחד מילדי טהראן.
בשנת 1995 עיריית ירושלים קראה על שמה רחוב בשכונת הר הצופים, סמוך לכניסה לישיבת בית אורות.
אליסה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Next Level (שיר)
Next Level (בעברית: שלב הבא) הוא שיר שהוקלט על ידי להקת בנות הקיי-פופ הדרום קוריאנית, אספה. השיר יצא לאור ב-17 במאי 2021, על ידי חברות התקליטים דרימוס ו-SM אנטרטיינמנט, כסינגל שלא מתוך אלבום וכסינגל השלישי של הלהקה.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד שירי העולם הדיגיטליים.
רקע וכתיבה
ב-4 במאי 2021 דיווחו ב-Ilgan Sports כי Aespa נמצאת בשלבי הכנה אחרונים לקאמבק המיוחל שלהם. הדבר אושר לאחר מכן על ידי חברת התקליטים של הלהקה, SM אנטרטיינמנט, שהוסיפה כי פרטים נוספים על הקאמבק ייחשפו במועד מאוחר יותר. ב-5 במאי, הלהקה פרסמה סינגל מוצפן לסינגל ברשתות החברתיות ואישרה כי תאריך הקאמבק יהיה 17 במאי.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-65 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
נכון לאוקטובר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-155 מיליון צפיות.
Live at SoFi Stadium
Live at SoFi Stadium (בעברית: בשידור חי באצטדיון SoFi) הוא אלבום הופעה הראשון של הזמר-יוצר הקנדי דה ויקנד. האלבום יצא לאור ב-3 במרץ 2023, על ידי חברות התקליטים ריפבליק רקורדס ו-XO.
האלבום הוקלט במהלך המופע שלו כחלק מסיבוב ההופעות "After Hours til Dawn" באצטדיון SoFi באינגלווד, קליפורניה ב-27 בנובמבר 2022, שהוצג גם בסרט הקונצרטים של HBO, "The Weeknd: Live at SoFi Stadium", שקודם לכן והוקרן בבכורה ב-25 בפברואר 2023, קצת יותר משבוע לפני יציאת האלבום. רשימת השירים כללה שירים מהאלבומים הקודמים שלו Dawn FM (2022), After Hours (2020), My Dear Melancholy (2018), Starboy (2016), Beauty Behind the Madness (2015), Kiss Land (2013) ו-House of Balloons (2011), יחד עם מספר שירים שבהם התארח.