cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף לישנסקי
דמותו
בשנת 1997 יצא הספר "מרדף" מאת אפרים רחמן, שתיאר את עשרים ימי בריחתו של לישנסקי מן הטורקים, ואת הוצאתו להורג. דמותו של לישנסקי בספר מתוארת תוך כוונה לשמור על אובייקטיביות. נראה כי המחלוקת על דמותו, כמו המחלוקת על דמותה של ניל"י כולה, הוכרעה, וכיום אין רואים בו דמות שלילית אלא אדם שניסה לעשות את הטוב, למיטב הבנתו.
רוני לנג
רוני לנג (נולד ב-1 בינואר 1952) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בין היתר בהפועל פתח תקווה, הפועל רמת גן ובנבחרת ישראל בכדורסל.
ביוגרפיה
לנג החל את הקריירה הבוגרת בעונת 1970/1971, בגיל 16 בהפועל פתח תקווה, כאשר רשם הופעה אחת בקבוצה עת הופיעה לראשונה בליגה הבכירה. בתום העונה נשרה הקבוצה לליגה השנייה מהמקום האחרון עם מאזן של 2 ניצחונות בלבד מ-22 משחקים. לאחר ארבע עונות הליגה השנייה, חזרה הקבוצה בעונת 1975/1976 לליגה הראשונה. הקבוצה סיימה במקום ה-7, עם מאזן של 10 ניצחונות ו-14 הפסדים. בעונה שלאחר מכן, לא שרדה את תחילת העונה, וביטלה את השתתפותה בליגה, ובתוך כך עזב לנג את הקבוצה. לנג הוא מלך הסלים של הפועל פתח תקווה בליגה הראשונה בכל הזמנים עם 395 נקודות.
בעונת 1976/1977 עבר לנג להפועל רמת גן ושיחק שם שתי עונות. בעונה הראשונה סיימה הקבוצה במקום השני בליגה עם מאזן: 3:17, כאשר ניצחה את מכבי תל אביב 76:81. לנג קלע בממוצע של 17.1 נקודות. בעונתו השנייה שוב סיימה הקבוצה במקום השני בליגה עם מאזן: 4:18, כשגם בעונה זו ניצחה את מכבי תל אביב 87:81. בעונה זו קלע לנג בממוצע של 12.1 נקודות למשחק.
בתום העונה עבר לשחק בהפועל שער הנגב ששיחקה בליגה הנמוכות, ושיחק בה עד שנת 1987.
בשנת 1977 הוזמן לנג לנבחרת ישראל על ידי מאמן הנבחרת רלף קליין ורשם 6 הופעות.
אשתו היא שרה עזריה לנג, כדורסלנית עבר בנבחרת ישראל בכדורסל נשים.
מוזיאון החלל הרוסי
מוזיאון החלל הרוסי (רוסית: Мемориальный музей космонавтики; נקרא גם: "מוזיאון הרפתקאות החלל" או "המוזיאון לזכר הקוסמונאוטים") הוא מוזיאון במוסקבה, רוסיה, המוקדש לחקר החלל. הוא ממוקם בתוך בסיס אנדרטת כובשי החלל בנפת אוסטנקינו. המוזיאון מכיל מגוון רחב של תערוכות בנושא החלל, ומודלים המאפשרים לחקור את ההיסטוריה של הטיסה והאסטרונומיה בחקר החלל וגם טכנולוגיות בתחום החלל, וחלל בתחום האמנות. על פי לוח התיירות הרוסי באוסף המוזיאון ישנם כ-85,000 פריטים שונים, ו-300,000 מבקרים בשנה
היסטוריה
הקמת האנדרטה החלה בשנת 1964 אולם מוזיאון החלל שבתוכו נפתח רק שבע שנים מאוחר יותר. בטקס הפתיחה שהתקיים ב-10 באפריל 1981 לציון 20 שנה לטיסתו של יורי גאגרין לחלל, שהפך להיות האדם הראשון שהגיע לחלל, הוכרז "יום יורי גאגרין" בטקס מיוחד.
במקור המוזיאון התמקד באופן כמעט בלעדי על תוכנית החלל הסובייטית עם נושאים מרכזיים כגון הקוסמונאוטים הסובייטיים: "יורי גגרין וסרגיי קורוליוב, והחלליות ספוטניק ו-סויוז.
ב-"יום הקוסמונאוטים" 2009 נפתח המוזיאון מחדש לאחר שלוש שנים של שיפוץ ושל שיקום וגם שילש את שטחו והוסיף אגפים חדשים המוקדשים לתוכניות החלל ברחבי העולם, כולל ארצות הברית, אירופה, סין וגם של תחנת החלל הבינלאומית המוזיאון מציג כעת תערוכות פעילות, כמו כן שופצה גם שדרת הקוסמונאוטים המחברת את המוזיאון והאנדרטה עם תחנת הרכבת התחתית של מרכז התערוכה של כל רוסיה. המוזיאון הוא אחד האהובים על סטודנטים ברחבי העולם וגם אחד האטרקציות התיירותיות של העיר.
איתות
איתות הוא אוסף שיטות להעברת הודעות למרחק באמצעות אותות מסוגים שונים, חזותיים או אחרים.
צורות האיתות המוקדמות ביותר היו ויזואליות: סימני עשן לאיתות בשעות היום ומדורות לאיתות בשעות הלילה. צורת איתות מוקדמת נוספת הייתה קולית: איתות באמצעות תופים שקולם נשמע למרחוק. ברור כי בשיטות איתות אלה, ישנה מגבלה כבדה על כמות המידע שניתן להעביר, ולמעשה ניתן להעביר רק מספר מוגבל של מסרים שסוכמו מראש בין הצדדים. מגבלה נוספת היא מרחק: בשיטות הוויזואליות הללו, כמו גם בשיטת דגלי הקוד הבינלאומי, ששימשה אוניות בים ופותחה רק במאה ה-18, ניתן למסור הודעה רק ליעד הנמצא במרחק ראייה, ובשיטות הקוליות ניתן למסור הודעה רק ליעד הנמצא במרחק שמיעה. בעיה זו נעקפה על ידי שימוש ב"שידור חוזר" של האות, כלומר, התחנה שקיבלה את האות אותתה גם היא, וכך תחנות מרוחקות יותר יכלו לקבל את האות גם הן. על ידי שימוש במספר רב של תחנות ממסר, ניתן היה לשדר את האות למרחקים ארוכים מאוד.
בשיטה זו היו מעבירים הודעות על קידוש החודש לבבל. השימוש במשואות מתועד ב. בתקופת בית שני השתמשו במשואות כדי לציין את קידוש החודש העברי, שנקבע על ידי הסנהדרין בירושלים, לכל חלקי הארץ ומחוצה לה (עד בבל). המשואות היו מודלקות על ראשי הרים שהיו נראים זה לזה. אחד מהם למשל הוא הר סרטבה.
ההתקדמות המשמעותית הראשונה מאיתות יבשתי בעזרת סימני עשן ומדורות הייתה בסוף המאה ה-18, כשהציגו קלוד שאפה ואחיו בצרפת את מנגנון הסמפור, שנחשב למנגנון הטלגרף הראשון.
ההתקדמות הבאה הייתה המצאת הטלגרף החשמלי בידי סמואל מורס, ולאחר מכן פיתוח קוד מורס (1838). בסוף המאה ה-19 הוצג הטלגרף האלחוטי בידי ניקולה טסלה ואחרים.
כיום כמעט שלא נעשה שימוש במערכות איתות שונות, אם כי מערכת איתות הדגלים הימית וקוד מורס עדיין נמצאים בשימוש באופן רשמי, לצורכי חירום. תחנת האיתות הימי בנמל חיפה, למשל, נסגרה בשנות התשעים של המאה ה-20. עם זאת, מערכות האיתות השונות היוו את הבסיס לתקשורת הרדיו המאוחרת יותר, ולמערכות התקשורת המודרניות, ובהן האינטרנט.
נל ואן פליט
פטרונלה "נל" ואן פליט (בהולנדית: Petronella "Nel" van Vliet; 17 בינואר 1926 – 4 בינואר 2006) הייתה שחיינית הולנדית. אלופה אולימפית (לונדון 1948), אלופת אירופה (מונטה קרלו 1947) ושיאנית עולם במשחה ל-200 מטר חזה.
ביוגרפיה
נל ואן פליט נולדה בהילברסום, במחוז צפון הולנד. היא החלה לשחות רק בגיל 16 במועדון השחייה המקומי, דה רובן, תחת הדרכתו של המאמן יאן שטנדר. הכישרון הטבעי שלה הוכיח שניתן להצליח גם כשלומדים לשחות בגיל כל כך מאוחר.
לאחר מלחמת העולם השנייה היא הוכיחה שכוחה במותנה וקבעה שיאי עולם חדשים בסגנון החזה במשחה ל-100 מטר ול-200 מטר בבריכות קצרות.
ואן פליט לא יכלה להשתתף בתחרויות שחייה בינלאומיות בגלל שלא נרשמה כראוי בלידתה, עקב עיסוקיו של אביה. לכן, היא נאלצה להגיש בקשה לבית המשפט ולשלם על כך, ואז ניפתחה לה הדלת, להישגיה הגדולים.
אלופת אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה במונטה קרלו מונקו בספטמבר 1947 זכתה ואן פליט במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:56.6 דקות, לפני אווה סקיי מהונגריה (2:57.9 דקות) ויני דה חרוט בת ארצה (3:00.5 דקות).
בינואר 1948 נסעה ואן פליט לשיקגו להתאמן במועדון המקומי עם המאמן וולט שלוטר. היא ניצחה בכל התחרויות שבהם השתתפה. שיאה העולמי ב-100 יארד חזה בתוצאה של 1:09.2 דקות.
אלופה אולימפית
אל אולימפיאדת לונדון (1948) הגיעה ואן פליט כשיאנית עולם. במשחקים עצמם זכתה ואן פליט במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:57.2 דקות (8 שניות איטי משיאה העולמי), לפני ננסי ליונס מאוסטרליה (2:57.7 דקות) ואווה נובק ז'ראר מהונגריה (3:00.2 דקות). רביעית סיימה אווה סקיי אף היא מהונגריה (3:02.5 דקות). סקיי הובילה במרבית המשחה, עד שון פליט החלה לעבור אותה. בשלב המוקדמות קבעה ואן פליט שיא אולימפי חדש בתוצאה של 2:57.4 דקות ובשלב חצי הגמר היא שיפרה את שיאה וקבעה תוצאה של 2:57.0 דקות.
זמן קצר לאחר חזרתה של ואן פליט לביתה, המדליה האולימפית שלה ניגנבה מבית הוריה. רק בשנת 2004 זכתה ואן פליט לקבל מדליה חלופית, מידי אריקה טרפסטרה, בעצמה שחיינית בעלת שתי מדליות אולימפיות מאולימפיאדת טוקיו (1964), בשם הוועד האולימפי ההולנדי על פני זו שניגנבה. בשנת 2006 ניפטרה ואן פליט בגיל 80.
הרשות הארצית לשירותי דת
הרשות הארצית לשירותי דת פועלת במסגרת המשרד לשירותי דת.
הרשות הוקמה כאגף במשרד ראש הממשלה, לאחר פירוק משרד הדתות ב-31 בדצמבר 2003.
הרשות קיבלה את מרבית הסמכויות שהיו בידי משרד הדתות, ובהן: פיקוח על מועצות דתיות, חברות קדישא, בתי עלמין, כשרות, עירובין ומקוואות. בראש הרשות עומד אביגדור אוחנה.
לאחר בחירות 2006, הוחלט על מינוי חבר הכנסת יצחק כהן (ש"ס) כשר במשרד ראש הממשלה, הממונה על הרשות הארצית לשירותי דת.
ב-14 בינואר 2008 אישרה הכנסת את הקמתו של המשרד לשירותי דת, בראשותו של השר יצחק כהן, והרשות הארצית לשירותי דת הועברה למשרד זה.
דמביסה מויו
דמביסה מויו (Dambisa Moyo, נולדה ב־2 בפברואר 1969) היא כלכלנית וסופרת ילידת זמביה אשר זכתה לפרסום בעקבות יציאת ספרה "Dead Aid: Why Aid is Not Working and How There is a Better Way For Africa" העוסק בהשפעה השלילית של חלק מהסיוע המערבי למדינות אפריקה.
ביוגרפיה
דמביסה נולדה וגדלה בלוסקה שבזמביה, היא בעלת דוקטורט מאוניברסיטת אוקספורד ותואר שני במינהל ציבורי ופיתוח גלובלי מבית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד. בין השנים 1993 ו-1995 עבדה כיועצת של הבנק העולמי והחל משנת 2001 ככלכלנית בתחום כלכלת-מקרו גלובלית בקבוצת גולדמן זקס עד שנת 2008. היא כותבת לעיתים קרובות טורים כלכליים בעיתונים הכלכליים האקונומיסט וה-Financial Times.
הספר Dead Aid
הספר הגיע לרשימת רבי המכר של הניו-יורק טיימס ומשך ביקורת מצד ארגוני סיוע כגון "אחד" מיסודו של הזמר בונו. הארגון פתח במערכה כנגד הספר, כאשר לטענת הארגון הספר קורא להפסקה מוחלטת של הסיוע לאפריקה. דמביסה מבקרת בספר כמו גם בראיונות שונים את "תרבות המפורסמים" אשר מתערבים לטענתה בניהול אפריקה ומהווים למעשה תחליף לממשלות המקומיות. הספר זכה בין היתר לתמיכתם של נשיאי סנגל ורואנדה ועורר דיון רב בסוגיה.
יאפ פנראט
יאפ פנראט (בהולנדית: Jaap Penraat; 1918 – 2006) היה פעיל המחתרת ההולנדית בתקופת מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם מהולנד.
ביוגרפיה
פנראט נולד באמסטרדם. בילדותו סייע לשכניו היהודים בתור גוי של שבת. הוא היה אדריכל במקצועו.
פעילותו בתקופת השואה להצלת יהודים
עם כיבוש הולנד על ידי הוורמאכט במלחמת העולם השנייה סייע ליהודים להסתתר וזייף עבורם מסמכים שהציגו אותם כארים. בנוסף הבריח כ-400 יהודים לספרד הנייטרלית באמצעות הסוואתם כפועלים עבור החומה האטלנטית.
פנראט נתפס, נכלא ועונה, אך לא חשף את דבר פעילותו. לאחר שחרורו מהמעצר המשיך לפעול להצלת יהודים עד 1944. כאשר עמדה פעילותו בסכנת גילוי, נמלט והסתתר עד שחרור הולנד בתחילת 1945.
לאחר המלחמה
פנראט הפך למעצב נודע באמסטרדם, ובשנת 1958 עבר לארצות הברית, שם המשיך בפעילותו האמנותית.
פנראט מת בגיל 88 בביתו בהרי קטסקיל בניו יורק, שלוש שנים לאחר מות אשתו, ג'טי. הוא הותיר אחריו שלוש בנות: מרג'לין, מיר, ונואל.
הנצחה
בשנת 1997 העניק יד ושם לפנראט את התואר חסיד אומות העולם.
לוץ' ולדיווסטוק
לוץ' ולדיווסטוק (במקור: Футбольный Клуб Луч Владивосток) היא קבוצת כדורגל, שהייתה ממוקמת בעיר ולדיווסטוק שבמזרח רוסיה, בשיאה התמודדה במשך כמה שנים בליגת העל הרוסית בכדורגל והייתה הקבוצה המזרחית ביותר המשחקת באליפות הרוסית וכן הקבוצה המזרחית ביותר ששיחקה בליגות הבכירות באירופה שכן היא ממוקמת בעיר ולדיווסטוק הנמצאת בקצה המזרחי של רוסיה האסיאתית.
עד 2020, חברת האנרגיה של המזרח הרחוק הרוסי שימשה כספונסר ראשי.
היסטוריה
לוץ' ולדיווסטוק שיחקה בליגות הכדורגל של ברית המועצות מאז שנת 1958. תחילה שיחקה הקבוצה במחוז "המזרח הרחוק" של ליגת ה"B-Class" (הליגה השלישית בחשיבותה בברית המועצות של אותם ימים) עד לשנת 1965, אז העפילה ל"A Class", הליגה המחוזית בה שיחקה הקבוצה עד לשינוי סדרי הליגות בברית המועצות בשנת 1972.
בין השנים 1972 ו-1991 הקבוצה שיחקה במחוז המזרחי של הליגה השנייה וההישג הכי גדול של הקבוצה באותה תקופה היה סגנות הליגה השנייה בשנת 1984. בשנת 1992, אחרי התפרקותה של ברית המועצות והקמתה של רוסיה הקבוצה שיחקה ב"ליגה הרוסית הראשונה" (הליגה השנייה בחשיבותה ברוסיה) וזכתה בתואר אלופת הליגה הזאת ולכן בעונת 1993 שיחקה הקבוצה בפרמייר-ליג הרוסי אך כיוון שסיימה במקום ה-15 היא הורדה בחזרה ל"ליגה הרוסית הראשונה". הקבוצה שיחקה בליגה הרוסית הראשונה בין השנים 1994 ו-1997, אז ירדה ל"ליגה הרוסית השנייה" (הליגה השלישית בחשיבותה ברוסיה) ובה שיחקה בין השנים 1998 ו-2003.
בשנת 2003 הקבוצה סיימה במקום הראשון בליגה הרוסית השנייה והעפילה לליגה הרוסית הראשונה ואחרי שנתיים בליגה הרוסית הראשונה, העפילה שוב לפרמייר-ליג הרוסי, בו היא שיחקה עד שנת 2008, אז ירדה בחזרה לליגת המשנה.
עקב מיקומה של הקבוצה בקצה המזרחי של רוסיה שהמרחק ממנו רב מערי מערב רוסיה כגון מוסקבה וסנקט פטרבורג, לכן מספר האוהדים הבאים למשחקים שכאלו בוולדיווסטוק הוא מועט במיוחד שכן מסע ברכב פרטי הוא קשה מאוד (בשל מצבם הירוד של כבישי רוסיה) ויש לקחת מטוס או להשתמש בשירותי הרכבת הטרנס-סיבירית.
בעונת 2017/2018 הקבוצה העפילה לשלב רבע גמר הגביע הרוסי בכדורגל לאחר שגברה על מוליכת ליגת הכדורגל הלאומית יניסיי קרסנויארסק. ברם בסיום עונת 2017/2018 נשרה לליגה השנייה. עד עונת 2018/2019 הקבוצה נקראה לוצ'-אנרגיה ולדיווסטוק ולפני פתיחת העונה הוחלט לקרוא לה בשם לוץ' ולדיווסטוק.
בעונת 2020/21 תתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית בעקבות החלטת משרד הספורט של פרימוריה להפנות את הכספים המיועדים למועדוני ספורט לטיפול בהתפרצות נגיף הקורונה ברוסיה. עם זאת, בעקבות קשיים כלכליים והצטברות חובות רבים המועדון הודיע על פשיטת רגל בקיץ 2020.
הדרבי של המזרח הרחוק
היריבות הכי גדולה של המועדון היא נגד מועדון סק"א חברובסק.
הישרדות: אפריקה
הישרדות: אפריקה (באנגלית: Survivor: Africa) היא העונה השלישית של תוכנית המציאות האמריקאית "הישרדות". העונה עלתה לשידור ב-11 באוקטובר 2001 ברשת השידור האמריקאית CBS, והסתיימה ב-10 בינואר 2002. עונה זו צולמה בין 11 ביולי ל-18 באוגוסט 2001 בשמורה הלאומית שאבה, קניה, אשר אית'ן זוהן זכה בתואר "השורד האחרון" על פני קים ג'ונסון שגבר עליה בהצבעה של 2–5 מחברי המושבעים. העונה הונחתה על ידי ג'ף פרובסט, מורכבת מ-39 ימים של משחק עם 16 משתתפים.
מאפייני העונה
16 מתמודדים הופרדו עם תחילת המשחק לשני שבטים, אוגקור וקוצ'ה, אשר קוראים על השבטים האמיתיים בוראנה וסאמבורו. לאחר 12 יום, שלושה מתמודדים מכל שבט הוחלף לשבט האחר, מה שנהפך ל"תפנית" הראשונה בהישרדות. כאשר נשארו עשרה מתמודדים במשחק, המתמודדים התאחדו לשבט אחד, מוטו מאג'י ('אש' ו-'מים' בסוואהילי).
הופעות עתידיות
אית'ן זוהן התחרה שוב עם טום ביוקאנן ולקס ון דן ברג ב"הישרדות: אולסטארס". זוהן חזר אל "הישרדות: מנצחים במלחמה". טרזה קופר נכללה במשאל ציבורי להשתתף ב-"הישרדות: קמבודיה", אך לבסוף לא נבחרה.
סיכום עונה
16 המתמודדים חולקו לשני שבטים, בוראן וסאמבורו, וקיבלו מחנות שכללו גדרות שנבנו מראש כדי לסייע בהגנה מפני חיות בר. סאמבורו היו בהובלה מוקדמת, אך השבט חולק בתוכו לפי גיל (ברנדון, לינדזי, סיילאס וקים פ. בקבוצה אחת וטרזה, לינדה, פרנק וקרל בקבוצה השנייה). במועצת השבט הראשונה שלהם, שתי קבוצות הגיל הובילו לתיקו בין לינדזי וקרל, ולאור שלאף אחד מהם לא היה קולות נגדם בעבר, השתמשו בשאלון שבו לינדזי ניצחה מה ששם את חברי השבט הצעירים בשליטה; במועצת השבט הבאה שלהם, לינדה הודחה, ושני השבטים היו בשוויון של שישה מתמודדים. ביום 13, השבטים קיבלו רמז מעורפל שעליהם לשלוח שלושה מתמודדים למסע, בלי ידיעה שזה יביא לחילוף השבטים הראשון בהישרדות. סיילאס בחר את עצמו ביחד עם חברי שבט סאמבורו הבוגרים טרזה ופרנק, בעוד שטום, לקס וקלי נבחרו בשביל בארון. לאחר שהתוודעו על חילוף השבטים, מתמודדים אלו חברו לשבטים החדשים שלהם; טרזה ופרנק פעלו מיידית עם חברי בוראן המקוריים כדי להדיח את סיילאס, בעוד שחברי בוראן המקוררים בסאמבורו למדו שלינדזי קיבלה קולות נגדה במעוצות שבט קודמות והצליחו להדיח אותה.
השבטים התאחדו אל מוטו מאג'י כאשר נשארו עשרה מתמודדים במשחק, שישה משבט בוראנו המקורי וארבעה מסאמבורו. מודעים שחברי השבט בוראנו הולכים להישאר יחדיו, חברי השבט סאמבורו במוטו מאג'י פעלו בשביל להישאר במשחק. במהלך מועצת השבט הראשונה של האיחוד, לקס קיבל קול מסתורי נגדו, מה ששלח אותו לציד מכשפות. לאחר שהחליט שקלי הייתה זאת שהצביעה לו, לקס ביקש מהברית שלו להדיח את קלי. כאשר קלי גילתה כי זה מה הולך להיות, החליטה קלי לחבור לחברי השבט סאמבורו, אבל לקס הצליח לשכנע את ברנדון להצביע עם הברית שלו, מה שהביא להדחתה של קלי. האי נאמנות של ברנדון לסאמבורו יוביל להדחתו וכך שאר חברי שבט סאמבורו המקוריים.
הרביעייה האחרונה הייתה אית'ן, טום, לקס וקים ג'. קים ניצחה בשתי משימות החסינות האחרונות; טום הודח ואחריו הודח לקס על ידי ההצבעה הבודדה של קים. במועצת השבט האחרונה, קים ג'. שובחה על כך ששרדה את המשחק בגילה, אבל הואשמה בהגררות אחרי אית'ן, טום ולקס. אית'ן נבחר לשורד האחרון בהצבעה של 2–5 מחברי המושבעים.
נמנמניים
נַּמְנְמָנִיִּים (שם מדעי: Gliridae) היא משפחה בסדרת המכרסמים.
גודלם של הנמנמניים נע בין 6 ל-19 סנטימטרים ומשקלם נע בין 15 ל-180 גרם. הם דומים בגודלם לעכברים, אך במראם ובפעילותם הם דומים לסנאים. אוזניהם ועיניהם גדולות וזנבם ארוך ושעיר. הם בעלי 20 שיניים.
הנמנמניים נפוצים באסיה, באירופה ובאפריקה. הם שוכני עצים וניזונים מפירות ומחרקים. הנמנמניים קרויים בשם זה הודות לעובדה שבקיץ ובסתיו הם אוגרים בגופם שומן ומנצלים אותם בחורף במהלך שנת החורף שלהם שאצל מינים מסוימים, כגון הנמנמן האירופי, יכולה להגיע לשבעה חודשים. במהלך שינה זו חום גופם יורד לדרגת חום סביבתם. הנמנמן יכול להקיץ משנתו רק לאחר חימום ממושך המתרחש בבוא האביב.
נמנמנים בישראל
בישראל קיימים שני מינים של נמנמניים. המין האחד הוא נמנמן העצים החי בחורשי הגליל והמין השני הוא נמנמן סלעים מצוי החי בנגב, בערבה, בגולן ובצפון עמק החולה.
טסלה סמי
טסלה סמי היא משאית חשמלית מונעת מצבר. הדגם נחשף ב-16 בנובמבר 2017 ויצורו החל בשנת 2022 על ידי חברת טסלה, המסירה הראשונה בוצעה בדצמבר 2022.
החברה הודיעה בתחילה כי טווח הנסיעה של המשאית יהיה 805 ק"מ להטענה מלאה, ויהיה ניתן לנסוע 644 ק"מ לאחר הטענה של 80%, המתבצעת בתוך 30 דקות בלבד באמצעות טעינה על ידי המטענים הייעודיים של טסלה.
מנכ"ל טסלה, אילון מאסק, אמר כי המשאית תגיע עם טכנולוגיית הטייס האוטומטי של טסלה כסטנדרט המאפשר מצב נהיגה חצי-אוטונומית על כבישים מהירים.
בכנס מחזיקי מניות ב-6 ביוני 2018 רמז מאסק על כך שנתוני המשאית יהיו אף טובים יותר ממה שפורסם בתחילה.
היסטוריה
המשאית הוזכרה לראשונה בתוכנית של טסלה מ-2016. החברה אמרה באותו זמן שיש להם אב טיפוס למשאית שתשתמש במנועים חשמליים מסוג זהה לזה המשמש בטסלה מודל 3. עד אפריל 2017 הוביל ג'רום גליאן, סגן נשיא תוכניות הרכב של טסלה, את תוכנית הטסלה סמי.
חשיפת הסמי התרחשה במסיבת עיתונאים ב-16 בנובמבר 2017, בה סיפק מאסק פרטים נוספים לגביה. הוא לא חשף את המחיר, אך טען כי נסיעה ב'סמי' תעלה 20 סנט פחות למייל מאשר משאית דיזל. נבואה זו תלויה בעלות החשמל במקום שבו ייטען הסמי; העלות הגבוהה בקליפורניה, למשל, עשויה לגרום לעלות נסיעה לא כדאית בהשוואה למחירי הדלק.
ב-24 בנובמבר פרסם מאסק את המחיר הצפוי של הגרסאות עבור 480 ק"מ ו-805 ק"מ. טווח המחירים בין הגרסאות יהיה $150,000 ו-$180,000 דולר, בהתאמה.
בדצמבר 2022, באירוע שהתקיים במטה חברת טסלה בנבדה, נמסרו המשאיות הראשונות, כאשר חברת פפסיקו שהזמינה כמאה משאיות, הייתה הראשונה לקבל.
הזמנות
עד דצמבר 2017 הזמנות גדולות כללו את החברות: אנהאוזר-בוש - 40 משאיות, Sysco - כ-50 משאיות, פפסיקו - 100 משאיות, ו-United Parcel Service - כ-125 משאיות.
אב טיפוס ותוכניות
בנובמבר 2017 אמר מאסק כי הסמי תופעל על ידי ארבעה מנועים חשמליים מן הסוג המשמש את טסלה מודל 3. שתי תצורות המצבר כוללים טווח נסיעה של 480 ק"מ ו-805 ק"מ.
מיקום משטח הסוללות מתוכנן להיות מתחת לרצפת תא הנהג, ומשוך לאחור אל משטח הגלגלים. בטסלה אומרים שהסמי יוכל להאיץ מ-0 ל-100 קמ"ש ב-5 שניות (ללא מטען), ושתחזוקת משאית זו תהיה יותר פשוטה מאשר זו של משאית דיזל. באב-הטיפוס שהוצג בנובמבר, מושב הנהג היה ממוקם במרכז תא הנהג. המשאית מציגה מסך מגע נפרד בכל צד של ההגה, וללא שום מכשירים אחרים ולוחות. מאסק אמר כי השמשה תהיה חסינת ירי.
תחרות
לחברות אחרות יש גם כן פיתוח משלהם למשאיות חשמליות, מתוכם: קבוצת פולקסווגן, Einride, Thor Trucks ,Cummins, דיימלר AG, ניקולה מוטור, טויוטה, BYD, קנוורת', Proterra, Inc. ו-Uber.
לשוק המשאיות החשמליות יש פוטנציאל רווח גבוה, וזאת משום שרוב הסחורות בעולם מובלות באמצעות משאיות (יותר מאניות ומטוסים יחדיו) לדוגמה: בארצות הברית נוטלות המשאיות כ-70% מסך כל ההובלות במדינה. כמו כן עלות החשמל ברוב המקומות זולה יותר בהשוואה למחירי הדלק, מה שיוצר יתרון משמעותי לחברות גדולות, כמו כן למשאית חשמלית יש עלות תחזוקה זולה משמעותית בהשוואה לעלות התחזוקה הגבוהה של מנועי הבעירה הפנימית.
זנוח
זָנוֹחַ הוא מושב הסמוך לבית שמש, המשתייך למועצה האזורית מטה יהודה.
המושב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים ממנאכ'ה שבתימן, ובמהלך השנים עזבו רוב המייסדים, ובמקומם באו עולים מצפון אפריקה. בתחילה נקרא המושב דֵירַבַּן ג'.
בעבר המושב עסק בחקלאות, ובגידול עופות, פרות וכדומה אבל בתחילת שנות ה-90 נקנו חלק מן האדמות החקלאיות המערביות של המושב, ועליהן נבנתה השכונה קריית הרמ"א - ברמת בית שמש ב'.
במושב פועלת מבשלת מוסקו.
זנוח הקדומה
שמו של המושב ניתן לו על שמה של העיר המקראית זָנוֹחַ שבשפלת יהודה (להבדיל מ"זנוח" נוספת בהר חברון), הנזכרת בספר יהושע:, וכן בספר דברי הימים.
בתקופת שיבת ציון התיישבו בעיר עולי בבל אשר נענו לקריאתו של נחמיה, ולקחו חלק בבניין חומת ירושלים.
חז"ל ציינו כי מהתבואה שגדלה ב"זנוחה" (בחלק מהגרסאות - "ינוחה"), היו מביאים בימי בית שני את מנחת העומר ואת שתי הלחם.
בסמוך למושב נמצא האתר הארכאולוגי "ח'רבת זאנוע", הנזכר עוד במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, ואשר לפי הסברה משמר את שמה של העיר הקדומה, ובו נמצאו שרידים החל מהתקופה הישראלית.
אודי אדם
אהוד (אודי) אדם (נולד ב־22 בינואר 1958 בתל אביב) הוא אלוף במילואים בצה"ל ששימש כמפקד פיקוד הצפון במהלך מלחמת לבנון השנייה. כיהן כמנכ"ל משרד הביטחון, יו"ר התעשייה הצבאית וכמנהל הקריה למחקר גרעיני. אביו היה יקותיאל אדם, גם הוא אלוף בצה"ל, שנהרג במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
ביוגרפיה
עם סיום לימודיו ב־1991 מונה למפקד חטיבת מרכבות האש, חטיבת מילואים, ולאחר מכן למפקד בית הספר לשריון (ביסל"ש). בשנת 1993 מונה למפקד "חטיבה 500" – חטיבת שריון סדירה ובשנת 1995 מונה למפקד עוצבת בני אור, חטיבת קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
ב־1997 התמנה לראש חטיבת כח אדם במפקדת חילות השדה (שמה הקודם של מפקדת זרוע היבשה). בשנת 1999 מונה למפקד "עוצבת הפלדה", תפקיד בו שירת עד לשנת 2001. בשנת 2001 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, ובתפקיד זה בין היתר פיקד על מערך הלוגיסטיקה של תוכנית ההתנתקות.
בשנת 2005 מונה למפקד פיקוד הצפון, ובתפקיד זה עמד בראש פעילות הפיקוד במלחמת לבנון השנייה. ב־8 באוגוסט 2006 שלח הרמטכ"ל, רב־אלוף דן חלוץ, את סגנו, אלוף משה קפלינסקי, לפיקוד הצפון, כמתאם מטעם המטה הכללי, לצדו של האלוף אדם. לדעת פרשנים צבאיים, הזכיר צעד זה את מינויו של חיים בר-לב למפקד החזית הדרומית במהלך מלחמת יום כיפור, מהלך שהביע חוסר אמון בתפקודו של מפקד פיקוד הדרום דאז, שמואל גונן (גורודיש), ובעקבותיו כמו בשל בעיות תקשורת אחרות בין אדם לרמטכ"ל פרש אדם מתפקידו ומצה"ל ב-13 בספטמבר 2006.
במהלך מבצע עמוד ענן ומבצע צוק איתן התנדב לשירות מילואים כנהג מוביל טנקים.
לאחר סיום שירותו הצבאי כיהן אדם בתפקידי ניהול בכירים במערכת הביטחון:
חיים אישיים
אדם הוא בוגר הגימנסיה העברית הרצליה, בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ובעל תואר שני בלימודים אסטרטגיים בבית הספר למלחמה בפריז. מתגורר ביבנה. נשוי ואב לשלושה.
המטבח הקוריאני
המטבח הקוריאני מבוסס ברובו על אורז, ירקות ובשר. ארוחה קוריאנית טיפוסית יכולה לכלול בין שתיים לשלוש מנות. קימצ'י מוגש כמעט בכל ארוחה. מרכיבים נפוצים נוספים במטבח הקוריאני כוללים שמן שומשום, דו-ג'אנג (מחית שעועית מותססת), רוטב סויה, מלח, שום, ג'ינג'ר, גוצ'וקארו (פתיתי פלפל חריף), גוצ'וג'אנג (מחית פלפל חריף מותססת) וכרוב נאפה.
המרכיבים והמנות משתנים מעט ממחוז למחוז בקוריאה. ישנם מספר מנות מהמטבח הקוריאני, שהיו במקור מזוהות עם מחוזות מסוימים בקוריאה, אשר כיום נחשבים למאכלים לאומיים.
אוכל קוריאני בטלוויזיה
חברת הסטרימינג המוכרת נטפליקס פרסמה בשנת 2019 סדרת פרקים תיעודיים הנקראת "אוכל רחוב" שמציגה מאכלי רחוב מסורתיים ממדינות אסייתיות שונות. בסדרה מתועדות 9 ערים במדינות תאילנד, יפן, הודו, אינדונזיה, טאיוואן, סינגפור, וייטנאם, הפיליפינים וכן קוריאה הדרומית. כל פרק מציג את האוכל המסורתי שמוגש במדינות אלו לרוב תוך התמקדות באזור ספציפי ובמסעדנים מקומיים שמכירים את התרבות ואת המנהגים.
בעקבות הפרסום הרב של הסדרה, תיירים מכל העולם מגיעים לראות את דוכן האטריות המפורסם שהוצג בפרק, וניתן לזהותו על ידי שלט גדול עם הכיתוב NETFLIX שמוצג בחזיתו.
כלב רועים
כלב רועים מתאר תפקיד מסורתי שניתן למספר גזעי כלבים במשק הבית האנושי. המטלות הכללות בתפקיד זה מורכבות ומרובות: בנוסף לתפקיד הבסיסי שלהם לדאגה ושמירה על העדר מלוכד, עליהם אף להגן על העדר מפני שודדים וטורפים למיניהם כגון זאבים, וכן להיות בני לוויה במסעותיו הרבים והארוכים מחוץ לבית של הרועה.
עבודת הרעייה
כלבי הרועים אשר נחשבים קלים לאילוף, מסוגלים אף להגיב לפקודה שניתנה מבעליהם ממרחק של חצי קילומטר. פקודות האילוף כוללות שריקות מיוחדות, תנועות ידיים ואף תנועות עיניים.
תפקידי כלבי הרועים הם בעיקר כינוס העדר ושמירה עליו, שני תפקידים הדורשים תכונות שונות, ולכן נבחרים עבורם גזעי כלבים שונים.
כינוס העדר
התנהגות כלבי הרועים מתבססת בעצם על התנהגותם של אבות אבותיהם - הזאבים. כדי ללכוד את טרפו, משתמש הזאב בטכניקה של מארב, התגנבות ומרדף. כלבי הרועים מסתמכים למעשה על אותה הטכניקה למעט הבדל אחד קטן וחשוב ביותר - אי טריפת החיה הניצודה, או במקרה שלהם, העדר. במהלך הביות ופיתוח הגזע שם האדם "מעצור" בתהליך של פגיעת בעל החיים.
כלב הרועים יכנס את העדר בשתי שיטות עיקריות:
שמירה על העדר
כלבי הרועים שתפקידם להגן על העדר הם כלבים גדולים ומסיביים אך עם זאת עדינים ביחסם אל העדר, ניתן לראות זאת בגזע הרועה ברגמסקו, גזע רחב ממדים, המכוסה פרווה עבה המגנה עליו מפני חיות מזיקות.
כלבי הרועים בדרך כלל דומים חיצונית לכבשים כדי לבלבל את הזאבים וגם כדי להשתלב בעדר.
מלבד מהשתלבות הכלב מהבחינה החיצונית, דואג הרועה להשאיר את הכלבים מגיל צעיר מאוד עם עדר הכבשים, כך שהכלבים רואים את העדר כמשפחה, ואת עצמם כחלק ממנו. יתרה מכך, לעיתים קרובות משאירים המגדלים את העדר בלי השגחתם ועם שלושה כלבי רועים במרעה הפתוח, בידיעה שהכלבים יעשו כל שביכולתם כדי להגן על העדר.
כריסטיאן יאקיץ'
כריסטיאן יאקיץ' (בקרואטית: Kristijan Jakić; נולד ב-14 במאי 1997 בספליט שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת איינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה ובנבחרת קרואטיה.
קריירת מועדונים
ב-30 באוגוסט 2021 הושאל יאקיץ' למשך עונה אחת לאיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה. ב-12 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד שטוטגרט במסגרת המחזור הרביעי בליגה לעונת 2021/2022. ב-12 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 5-2 על באייר לברקוזן במסגרת המחזור ה-15 בליגה. בסך הכל ערך 26 הופעות ליגה במועדון במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שער אחד. הוא זכה עם איינטרכט פרנקפורט בליגה האירופית. ב-29 במאי 2022 חתם על חוזה קבוע לארבע עונות במועדון.
קריירה בינלאומית
ב-8 באוקטובר 2021 ערך יאקיץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה, בניצחון 3-0 על נבחרת קפריסין במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת קרואטיה לטורניר מונדיאל 2022.
בית הלוי
בֵּית הַלֵּוִי הוא מושב עובדים בעמק חפר, מצידו המזרחי של כביש 4, בסמוך למרכז האקדמי רופין ובניין המועצה האזורית עמק חפר (אליה הוא משתייך).
המושב הוקם על ידי עולים מארצות הבלקן (בעיקר בולגריה ויוגוסלביה) בשנת 1945 כמושב שיתופי ונקרא על שמו של המשורר רבי יהודה הלוי. המושב היה היישוב הראשון באזור ואדי קובני.
ענפי החקלאות העיקרים הוא פרדסים, מטעים וחממות פרחים אך ישנם גם לולי תרנגולי הודו ורפת.
אנדריאה פטקוביץ'
אנדריאה פטקוביץ' (בסרבית-קרואטית: Андреа Петковић; נולדה ב-9 בספטמבר 1987 בטוזלה) היא שחקנית טניס מגרמניה ממוצא סרבי. דורגה בשיאה במקום ה-9 בעולם בדירוג ה-WTA, וכיום (מרץ 2012) מדורגת במקום ה-10 בעולם.
היא אלופת גרמניה בטניס לנשים בשנים 2007 ו-2009. מתאמנת תחת הדרכתו של פיטר פופוביץ' ואביה זוראן פטקוביץ'.
ביוגרפיה
בטורניר מיאמי שנערך במרץ 2011 זכתה פטקוביץ' להישג הגדול ביותר שלה בקריירה, לאחר ששיחקה בשלב חצי גמר בטורניר ברמת פרמייר. היא ניצחה בשלב שמינית הגמר את קרוליין ווזניאקי מדנמרק (1 בעולם) ובשלב רבע הגמר את ילנה יאנקוביץ' מסרביה (7 בעולם). בשלב חצי הגמר היא הפסידה למריה שראפובה מרוסיה (13 בעולם) ב-3 מערכות. לאחר הטורניר היא עלתה לדירוג השיא שלה, 19 בעולם. במאי היא זכתה בטורניר שטרסבורג לאחר ניצחון בגמר על מריון ברטולי מצרפת שפרשה במערכה השנייה עקב פציעה. באוקטובר הפסידה בגמר טורניר בייג'ינג לאגניישקה רדוונסקה בשלוש מערכות.
אולגה סחרוף
אולגה ניקולבנה סחרוף (Olga Sacharoff; 28 במאי 1889, טביליסי, האימפריה הרוסית – 1967, ברצלונה) הייתה ציירת ספרדית ממוצא גאורגי, שהשתייכה לזרם אמנות נאיבית ולסגנון הסוריאליזם.
ביוגרפיה ועבודתה
סחרוף נולדה בטביליסי גאורגיה (אז חלק מהאימפריה הרוסית), בת לאם ממוצא פרסי. אחרי שלמדה בבית הספר לאמנות בטביליסי, היא עברה למינכן ובאה במגע עם האקספרסיוניזם הגרמני. שם היא פגשה את בעלה לעתיד, הצלם והצייר אוטו לויד, שחי חיים אמידים מכספי אמו בשווייץ.
בשנת 1911 עברה סחרוף לפריז. היא הושפעה בתחילה על ידי פול סזאן ומאוחר יותר על ידי הקוביזם הקיצוני, או הקוביזם הסינתטי. היא ולויד היו חלק ממעגל חבריה של המהגרת הרוסייה מארי וסיליאף.
מלחמת העולם הראשונה הביאה את סחרוף ולויד לעבור לספרד בשנת 1915. הזוג התמקם תחילה במיורקה, ובשנת 1916 התיישב בברצלונה. היא שיתפה פעולה עם פרנסיס פיקבייה ב"מגזין 391", שפורסם בברצלונה ונחשב כמייצג את הזרם הדאדאיסטי. בין המופיעים בארבע חוברות המגזין היו גיום אפולינר ומארי לורנסן.
סחרוף הציגה בסלוני הסתיו של פריז אבל חיה בעיקר בברצלונה. כשהיא ולויד נפרדו בשנת 1929, סחרוף סבלה מדיכאון, והפסיקה לצייר למשך כחמש שנים. היא שבה והופיעה בשנת 1934 בתערוכה בגלריית Layetanas בברצלונה.
סחרוף עבדה באיור ספרים, כולל ספרה של קולט "ביתה של קלודין", ו"נייטוצ'קה" של פיודור דוסטויבסקי.
אלכסנדר ברקמן
אלכסנדר בֶּרְקְמן (באנגלית: Alexander Berkman; 21 בנובמבר 1870 – 28 ביוני 1936) היה סופר, ואנרכיסט רוסי-אמריקאי, מהדמויות המובילות של האנרכיזם בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הוא היה המאהב וחבר קרוב של אמה גולדמן, אנרכיסטית יהודיה איתה שיתף פעולה לעיתים קרובות וארגן איתה קמפיינים למען זכויות אזרח ונגד מלחמת העולם הראשונה. ב-1892 הוא ניסה להתנקש בתעשיין, הנרי קליי פריק, בנקמה על מעורבותו בשביתת הומסטד. כתוצאה מכך, ברקמן ריצה 14 שנות מאסר. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא גורש מארצות הברית יחד עם גולדמן ומהגרים אנרכיסטים אחרים, כתוצאה מ"חוק הרחקת האנרכיסטים". הוא המשיך לכתוב ולנאום מחוץ לארצות הברית, ונפטר בצרפת בשנת 1936.
שנים מוקדמות
ברקמן נולד בשם אובסיי אוסיפוביץ' ברקמן בווילנה, ליטא, בנו של איש עסקים יהודי עשיר. הוא גדל בסנקט פטרבורג, רוסיה, בה שונה שמו לאלכסנדר, שהיה שם נפוץ יותר ברוסיה. מאוחר יותר, הוא נודע בקרב חבריו בשם סשה (קיצור רוסי לאלכסנדר). שני הוריו מתו כשהיה צעיר, ובגיל 17 הוא היגר לארצות הברית.
זמן קצר לאחר שהגיע לארצות הברית, ברקמן נהיה מעורב בפעילות פוליטית והחל להתעניין באנרכיזם באמצעות מעורבותו בקמפיין לשחרור הפעילים שהורשעו במהומות היימרקט ב-1886. ברקמן היה מסדר אותיות במגזין של יוהאן מוסט, "החירות", והושפע מההתססה הפוליטית של מוסט לפעילות מהפכנית, ולרעיון של "תעמולה באמצעות פעולה". ברקמן פגש את אמה גולדמן, מהגרת רוסית שעבדה אז בתעשיית הטקסטיל בניו יורק, וניהל איתה רומן. גם יוהאן מוסט חיזר אחרי גולדמן, אך גולדמן עזבה אותו במהרה למען ברקמן. ברקמן וגולדמן נהיו מעורבים במהרה בתנועה האנרכיסטית. הם נשארו חברים קרובים ושותפים לשארית חייהם.
ניסיון ההתנקשות
למרות שברקמן התרחק בהדרגה מיוהאן מוסט, הוא המשיך להאמין ברעיון של פעולה אלימה ככלי שיהווה השראה לשינוי מהפכני. ב-1892, בגיל 22, ברקמן, משוכנע שפעולה אלימה היא הכרחית על מנת לעורר את התנועה האנרכיסטית, ניסה להתנקש בחייו של הנרי קליי פריק, תעשיין עשיר שהיה מעורב במחלוקת מרה עם עובדי מתכת בהומסטד, פנסילבניה. איגוד העובדים המאוחד של עובדי הפלדה והמתכת קרא לחבריו לשבות במפעל הפלדה בהומסטד, בבעלות פריק ואנדרו קרנגי. השובתים התבצרו במפעל ונעלו את הבעלים בחוץ. פריק החליט את ההחלטה השנויה במחלוקת, לשכור 300 שוברי שביתה מחברת השמירה פינקרטון, שהגיעו חמושים במטה לגרש את השובתים ולקחת בחזרה את השליטה על המפעל. כאשר הגיעו, השובתים חיכו להם וקרב עקוב מדם התרחש במקום. 10 אנשים נהרגו ו-60 נפצעו לפני שמושל הכריז של משטר צבאי.
ברקמן, עם הידע של אהובתו, אמה גולדמן, והעזרה של חבריו, תכנן לרצוח את פריק בניסיון התנקשות, כנקמה על ניסיונו לשבור את השביתה. לאחר שנכנס למשרדו של פריק, ירה ברקמן 2 יריות, ופספס את הירייה השלישית כאשר עוזרו של פריק תפס את ידו. פריק וברקמן החלו להיאבק על הרצפה, וברקמן הוציא כלי מתכת חד, ודקר את פריק 4 פעמים ברגלו.
למרות שנפצע קשה, פריק שרד את ההתקפה. ברקמן הורשע בניסיון לרצח ונשפט ל-22 שנה בכלא, מהן הוא ריצה 14 שנה, מהן שנים רבות בבידוד. למרות שאמה גולדמן הייתה מודעת למזימת ההתנקשות, וככל הנראה עזרה בשלבי התכנון, קושרי הקשר האחרים סירבו לספק ראיות נגדה, והיא לא נשפטה עקב חוסר ראיות. החלטתו של ברקמן להתנקש בפריק בוקרה על ידי לא אחר מאשר מורהו, יוהאן מוסט, שרמז שמטרת פעולתו של ברקמן הייתה לעורר סימפתיה כלפי פריק עצמו. גולדמן זעמה על ההאשמה הזו, והכתה בו בשוט בזמן הרצאה שנתן, בה הוא סירב להתנצל על האשמותיו. ברקמן שוחרר מהכלא במאי 1906.
לאחר שחרורו, ברקמן, שהיה במצב נפשי קשה, הצטרף לגולדמן כאחד מהדמויות האנרכיסטיות המובילות בתנועה האנרכיסטית בארצות הברית. בשלב מאוחר יותר הוא כתב ספר על שנותיו בכלא בשם "זכרונות הכלא של אנרכיסט", שלטענתו עזר לו להחלים מהחוויה בכלא.
בשנים 1908–1915, עזר ברקמן לגולדמן עם המגזין שלה, "אמא אדמה", וייסד את מרכז פרר בשנת 1910, על שמו של האנרכיסט הספרדי, פרנסיסקו פרר, שהיה מקום מפגש מרכזי לאנרכיסטים. ברקמן כעס על ג'ון ד. רוקפלר ועל המחלוקת שלו עם עובדי המכרות שכלל שביתות אלימות במכרות קולורדו. ברקמן ואנרכיסטים אחרים הובילו מספר פעולות מחאה לאורך מאי ויוני נגד רוקפלר, שהגיעו עד לביתו בטאריטאון, והסתיימו באלימות, מעצרים ומאסרים של מספר אנרכיסטים. התגובה הקשה של המשטרה על המחאות בטאריטאון הובילו למזימה להטמין פצצה בביתו של רוקפלר.
הטמנת פצצה
ביולי 1914, שלושה מחבריו של ברקמן החלו לאסוף דינמיט שהם רכשו ברוסיה, ואכסנו אותו בדירה של חברה נוספת, לואיז ברגר. מספר פגישות נערכו במרכז פרר, בה הם תכננו תוכנית בה שלושת החברים יטמינו פצצה בביתו של רוקפלר בטאריטאון. מדיווחים מאוחרים יותר, שלושתם נפגשו עם ברקמן במרכז פרר לפחות פעמיים במטרה לדון במזימה. על פי מקורות מסוימים, ברקמן ניהל את התוכנית, והיה היחידי מבין החמישה שהיה לו ניסיון בפעולה שכזו. עקב תקופת המבחן שלו על ניסיון ההתנקשות בהומסטד, בחר ברקמן להישאר מאחורי הקלעים, ולא לקחת חלק פעיל בהטמנת הפצצה. מאוחר יותר הכחיש ברקמן כל קשר או ידע על התוכנית.
בשעה 9 בבוקר, ב-4 ביולי, ברגר עזבה את דירתה והלכה למשרדי "אמא אדמה". רבע שעה מאוחר יותר, פיצוץ נשמע בדירתה, וזעזע את האזור כולו, שהיה קרוב מאוד למרכז פרר. עוברי אורח חזו במטר של חצץ ופסולת שנפלו לרחוב. שלוש הקומות העליונות של הבניין נהרסו מהפיצוץ, בעוד שרידים נפלו על גגות הבתים ברחובות הסמוכים. חתיכות גדולות של רהיטים נזרקו למרחק של מאות מטרים עקב עוצמת הפיצוץ. הפצצה שיועדה לרוקפלר, התפוצצה בדירת ברגר, והרגה את שלושת החברים האחרים ואישה נוספת ששכרה דירה בבניין, ושככל הנראה לא היה לה קשר למזימה. 20 אנשים נוספים נפצעו, ו-7 מהם אושפזו בבית חולים. ברקמן הגיע להלווייותיהם של חבריו, ואז נעלם מעין הציבור, על אף שהמשיך לעבוד ב"אמא אדמה".
בשנים 1916–1917, פרסם ברקמן מגזין אנרכיסטי משלו בסן פרנסיסקו בשם "הפיצוץ", ולאחר מכן הצטרף שוב לגולדמן ב"אמא אדמה". בזמן זה, ברקמן גם הרצה ולימד, עזר לארגן תנועות עובדים, התסיס כנגד המעמד העליון, נאבק למען זכויות אזרח, והמשיך להיפגש עם אנרכיסטים ופעילים רדיקלים אחרים.
התנגדות למלחמה
החל משנת 1914 ברקמן וגולדמן התנגדו למלחמת העולם הראשונה, וכאשר ארצות הברית נכנסה למלחמה ב-1917 הם נאבקו נגד הגיוס. עקב מאבק זה, נשפט ברקמן לשנתיים בכלא בשל הפרת "חוק הריגול".
לאחר פשיטות פלמר, ברקמן וגולדמן גורשו מארצות הברית לברית המועצות יחד עם פעילים רדיקליים נוספים, עקב קשריהם עם אנרכיסטים אחרים והצהרותיהם נגד המלחמה, ובמסגרת "חוק הרחקת האנרכיסטים".
הנרי קליי פריק נפטר ב-2 בדצמבר 1919, בגיל 70. באותו ערב, גולדמן וברקמן התארחו במסיבת פרידה בשיקגו, לפני גירושם מהמדינה. בארוחה שנערכה לכבוד התנועה האנרכיסטית, עיתונאי ניגש לברקמן, סיפר לו על מותו של פריק ושאל אותו מה יש לו להגיד עליו. ברקמן התייחס לגירושו הקרב מארצות הברית וענה: "הוא גורש על ידי אלוהים... אני שמח שהוא עזב את המדינה לפני".
ברקמן וגולדמן תמכו בבולשביקים כאשר עלו לשלטון במהפכת אוקטובר. אך במהלך השנתיים בהם שהו ברוסיה, הם בהדרגה החלו להתנגד למשטר הקומוניסטי, עקב אופיו הדכאני. דיכוי מרד קרונשטאדט היה הקש האחרון, שבעקבותיו ברקמן וגולדמן עזבו לגרמניה.
שנים אחרונות
בשנים שלאחר מכן, ברקמן וגולדמן הובילו את ההתנגדות האנרכיסטית למפלגה הקומוניסטית, אותה הם ראו כבגידה במהפכה. למרות שהצליחו להשפיע על התנועות האנרכיסטיות שלא להשתתף באינטרנציונל השלישי שנשלט על ידי הבולשביקים, השפעתם על יתר השמאל בעולם הייתה חלקית. הם ניסו לפרסם מאמרים רבים בעיתונות השמאלנית, אך מרבית העיתונים הסוציאליסטים סירבו לפרסם כל דבר שעלול לפגוע באמון בממשלה הרוסית. כתוצאה מכך, פרסם ברקמן ב-1925 את "המיתוס הבולשביקי" – דיווח על זמנו ברוסיה וההתפכחות ההדרגתית שלו מהבולשביקים. הספר מוערך הן בשל ערכו הספרותי והן בשל ערכו התיעודי.
ברקמן בילה את שנותיו האחרונות בצרפת, ועבד כעורך ומתרגם. הוא לא התקבל יפה על ידי הממשלה הצרפתית, שהייתה מודעת לעברו ושלחה לו צווי גירוש לעיתים קרובות. עבודתו העיקרית בתקופה זו הייתה הספר "עכשיו ואחר כך: הא"ב של אנרכיזם קומוניסטי, שפורסם ב-1929. הספר הפך לאחד הספרים המוכרים ביותר המהווים מבוא לאנרכיזם.
ברקמן סבל מבריאות לקויה, ובפברואר ובמרץ 1936, עבר שני ניתוחים בבלוטת הערמונית. הוא התאושש מהניתוח בניס, ונאלץ להיות ממומן על ידי חברים, ותלוי בחברתו שטיפלה בו, אמי אקסטיין. עקב כך החליט להתאבד. בשעות המוקדמות של 28 ביוני 1936, כאשר לא יכל כבר לסבול את הכאבים של מחלתו, ברקמן ירה בעצמו באקדח, אך היריה לא הרגה אותו. הכדור נעצר בעמוד השדרה שלו, ושיתק אותו. אמה גולדמן מהרה לניס, על מנת להיות לצדו. הוא שקע בתרדמת באותו אחר הצהריים, ונפטר באותו הלילה. ברקמן נפטר שבועות לפני תחילת מלחמת האזרחים בספרד, שהייתה הדוגמה המוצלחת ביותר בתקופה המודרנית למהפכה אנרכו-סינדיקליסטית. ביולי 1937, כתבה גולדמן שאם ברקמן היה רואה את התגשמות העקרונות שלו בספרד, הדבר היה מחיה אותו ומספק לו תקווה חדשה.
אגדת פרארי
אגדת פרארי (ברוסית: Легенда Феррари) היא סדרת טלוויזיה בלשית היסטורית, בבימויו של קונסטנטין מקסימוב. שידור פרק הבכורה התקיים ב-20 בינואר 2020 ברשת NTV הרוסית.
עלילה
בקרים, קיץ 1920. לאחר ניסיון הלא מוצלח להתנקש בחייו של הברון פיוטר וראנגל ומותם של סוכני סוכנות הביון של הצבא האדום, נזקקו הבולשביקים לתוכנית ערמומית חדשה ליישום "המשימה של קרים". הסוכנת הטובה ביותר מונתה למשימה זו - ילנה גולובובסקאיה, הדוברת חמש שפות. בחצי האי קרים גולובובסקאיה מופיעה כבר בתור אל פרארי, משוררת איטלקית מוכשרת שנולדה בסנקט פטרסבורג. תפקידה הוא לא רק חיסולו הפיזי של ורנגל ועידוד דה-מורליזציה בצבא הלבן, אלא גם ניהול המבצע לחטיפת אוצר הזהב של הצבא הלבן. אך כל התוכניות מופרעות על ידי מקסימיליאן ארמלר הגרמני, עיתונאי בעיתון מקומי, שמתגלה כסוכן המודיעין הבריטי.
אינפיניטי בית השקעות
קבוצת ההשקעות אינפיניטי היא קבוצת ההשקעות החמישית בגודלה בישראל על פי דירוג Dun's 100 לשנת 2013.
היסטוריה
בשנת 2010 נבחרה אינפיניטי על ידי ועדת המכרזים של דירקטוריון חברת החשמל להיות הגוף המנהל של קרן הפנסיה של עובדי חברת חשמל המסתכמת לסך של כ-28 מיליארד ש"ח. בשנת 2016 התקיים מכרז לבחירת גוף ניהול לקרן הפנסיה של עובדי חברת החשמל בו זכה בית השקעות הלמן-אלדובי. קבוצת ההשקעות אינפיניטי מעסיקה כ-120 עובדים ומשרדיה ממוקמים בבית אופק שבהרצליה פיתוח.
חברות בקבוצה ותחומי פעילותן
תחומי פעילותן הקבוצה אינה עוסקת בפעילויות פיננסיות אחרות, כגון: חיתום והנפקות, ניהול נוסטרו, הנפקת מוצרים פיננסים (תעודות סל, מוצרים מובנים,זאת מתוך מטרה להימנע מניגודי עניינים.
יפה ברלוביץ
יפה ברלוביץ (נולדה ב-1937) היא חוקרת ספרות משווה וספרות עברית ופרופסור אמריטה במחלקה לספרות עם ישראל ע"ש יוסף ונחום ברמן באוניברסיטת בר-אילן.
חייה ופועלה
ברלוביץ נולדה ב-1937 בפתח תקווה להוריה, אסתר (לבית פוצ'טר) ויצחק ברלוביץ מראשוני האורזים העבריים בארץ וממייסדי אגודת "האורז" (1921, 1929). דודו של אביה היה זרח ברנט, ממייסדי פתח תקווה (1878), ויוזם ומקים השכונה העברית נווה שלום ליד יפו (1891).
ברלוביץ למדה בבית הספר התיכון ע"ש אחד העם בפתח תקווה, ושרתה בצה״ל בחיל המודיעין.
כסטודנטית, שימשה סגן עורך בהקמת העיתון "שער לקורא החדש", שבועון מנוקד בעברית קלה בהוצאת משרד החינוך והתרבות, המחלקה להנחלת הלשון (1963-1961), וכן הקימה וערכה את הנוֹעֵר בערפל (Barking in the Fog), עיתון סטודנטים שיצא לאור במסגרת פעילות קונסול התרבות בשגרירות ישראל בלונדון (1964-1963).
סיימה תואר ראשון בספרות עברית ולשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים (1963) ותעודת הוראה (1966). את לימודי התואר השני עשתה באוניברסיטת בר-אילן ו, ועבודת המ.א. בנושא "למהותה של ספרות ילדים" (1973), נכתבה בהנחייתו של פרופ' ברוך קורצווייל. המשיכה במסלול קדם-דוקטורט באוניברסיטת אינדיאנה, ארצות הברית  (Early New England Literature, 1975-1976). וסיימה את עבודת התיזה לתואר שלישי: "ספרות העלייה הראשונה כספרות מתיישבים ראשונים" במחלקה לספרות משווה באוניברסיטת בר אילן (1979) בהנחייתו של פרופ' יהודה פרידלנדר.
החלה כעמית מחקר במכון קורצוויל לחקר הספרות העברית (1982), ולימדה במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן (2005-1985). סיימה בדרגת פרופסור מן המניין.
בשנות לימודיה הרבתה לכתוב בעיתונות נשים ונוער, כמו הארץ שלנו (1983-1964), שם פרסמה סיפורים קצרים ובהמשכים, והייתה בעלת מדורים שונים, וכן עיתון לאישה (1977-1969), שם הייתה בעלת הטור "שיחות עם יעל", תחת שם העט: יפה בר לביא. מאמצע שנות ה-60 החלה לפרסם ביקורות ספרות בכתבי עת ובמוספים ספרותיים כמו: מאזנים, עיתון 77, אפיריון, דבר (משא, לספרות אמנות ועיון), מעריב ספרות ואמנות, הארץ תרבות וספרות, הארץ ספרים, ועוד. חיברה ערכים אנציקלופדיים ל-Encyclopedia Judaica, ול-The Shalvi/Hyman Encyclopedia of Jewish Women
תחומי מחקרה
ברלוביץ היא אחת ממובילי המחקר בנושאי ספרות ותרבות העלייה הראשונה. עד פרסום מחקריה בנידון תהו החוקרים לגבי טיבו של קורפוס ספרותי זה במעבר מגולה למולדת. היו חוקרים ששייכו קורפוס זה כהשלמה ל'ספרות חיבת ציון' בגולה, והיו ששייכו אותו כהקדמה ל'ספרות העלייה השנייה' כאן. ברלוביץ קוראת קורפוס ספרותי זה כיצירה אקספרימנטלית, שבתפיסתה החזונית-הלאומית, חיפשה 'להציע' מהתחלה, ספרות עברית מקומית ארץ ישראלית, שחתרה לחוות את 'המקום', לספר את 'המקום', ובאמצעות 'המקום' להעמיד מסד תימטי פואטי משלה, של לשון ותרבות. כך למשל זאב יעבץ, שהציע ז'אנר ארץ ישראלי משלו, בשם ה'שמועה' (האגדה ההיסטורית); כך יהושע ברזילי-אייזנשטדט – שפיתח את סיפור-המסע המשיחי החילוני; וכך פואטיקת המקום, הטבע והאהבה, נוסח אליעזר בן יהודה, ויישומה בסיפוריה של חמדה בן יהודה, ועוד.
גם ספרות הילדים תפסה חלק נכבד ב'מעבדה' זו של ספרות העלייה הראשונה, כשהיא מנסה להמציא כאן 'ילדות ארץ ישראלית', ולא כל שכן 'ילד עברי חדש', וראו, המקראות הראשונות (דויד ילין, זאב יעבץ), עיתון הילדים הראשון (אליעזר בן יהודה), ותרבות הילדים ה'יהודאית' וה'גלילית', שהחלה להתפתח בבתי הספר, בגני הילדים ובמגרשי המשחקים (מרדכי לובמן-חביב, ד"ר יצחק אפשטיין). ואכן, יוזמיה ומוביליה של 'אקספרימנטים' אלה, היו בראש וראשונה מורי ומורות העלייה הראשונה (אלישבע בסביץ, שמחה וילקומיץ, אסתר שפירא), שחלקם אף שלחו ידם בעט סופרים (ראו זאב יעבץ, יצחק אפשטיין, אלישבע בסביץ ועוד).
מיזם מחקרי נוסף שהיווה תקדים וחידוש בחקר הסיפורת הארץ ישראלית, מופיע בעבודותיה של ברלוביץ תחת הכותרת "עיון ושיקום היסטוריוגרפי של הנשים הכותבות (פרוזה), 1948-1898". כידוע, חוקרי הסיפורת העברית, שעסקו בתולדותיה של הפרוזה הארץ ישראלית של טרום המדינה (ושהעלו אותה גם בעבודות היסטוריוגרפיות מקיפות, ראו גרשון שקד, הסיפורת העברית 1980-1880) – חוקרים אלה התמקדו במירב יצירותיהם של הפרוזאיקונים הקאנונים והלא-קאנונים, והתעלמו מכתיבתן השופעת של עשרות פרוזאיקוניות בנות הזמן, על יצירותיהן ופרסומיהן.
לפיכך, כבר מסוף שנות ה-80 של המאה הקודמת, החלה ברלוביץ להעלות על סדר היום התרבותי-הספרותי את קורפוס כתביהן הנשכח של הסופרות לעיל, בניסיון להציע תיקון לכל אותן היסטוריוגרפיות חלקיות וחסרות. ואכן במחקריה ובאנתולוגיות שפרסמה, עמדה ברלוביץ על ייחודה היצירתי של סיפורת הנשים בתקופה של טרום המדינה (על תפיסותיה הלאומיות, החברתיות, הפוליטיות), כשהיא פותחת מסלול פורה, הממשיך את עבודותיה, לקראת החיבור המתבקש בנושא של היסטוריוגרפיה מגדרית מקיפה של הסיפורת הנ"ל.
תחומי מחקר נוספים במכלול פרסומיה והרצאותיה: ספרות ההגירה היהודית בארצות הברית (1930-1880); מקומיות, הגירה ורב-תרבותיות בספרות הארץ ישראלית והישראלית (דור תש"ח/מהגרים הביתה); ספרות ילדים פואטיקה ותקשורת; אעברה נא בארץ: מאה שנות ספרות מסע (1980-1880).
ברלוביץ החזיקה בתפקידים אקדמיים וציבוריים (בוועדות שיפוט, במערכות כתבי עת בישראל ומחוצה לה), ובשנים 2021-2008 שימשה כראשת האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים וחקר המגדר, וערכה את פרסומי האגודה (בין היתר, הידיעון הדו שבועי הדיגיטלי 2021-2017). פרסמה סיפורים קצרים במוספי ספרות ובכתבי עת ספרותיים (כמו פרוזה, ומשא (דבר)),  בשם "מזלי עש" ו"בילי בלוך". זכתה בפרס תחרות הסיפור הקצר של הארץ לשנת תשס"ו (2006), על ידי מוסף "תרבות וספרות".
בשנת 2021 הייתה ברלוביץ חברה בוועדת השופטים לבחירת הזוכה ב"פרס ישראל" לחקר הספרות העברית והכללית.
חיים אישיים
ברלוביץ נשואה לד"ר אמנון בלוך.
פרס הווידאו קליפים של MTV לבימוי הטוב ביותר
פרס הווידאו קליפים של MTV לבימוי הטוב ביותר הוא פרס המוענק לאמן, למנהל האמן ולבמאי הקליפ. מ-1984 עד 2006, שמו המלא של הפרס היה הבימוי הטוב ביותר הקליפ, ובשנת 2007 שונה שמו לזמן קצר לבמאי הטוב ביותר. הקטגוריה קיבלה את שמה הנוכחי בשנת 2008. שיאני הזכיות הם ספייק ג'ונז ודייוויד פינצ'ר עם שלושה זכיות כל אחד, אם כי אחת מהזכיות של ג'ונז עומדת לזכות כ"קבוצת הריקודים הקהילתית של טורנס".
שיאן המועמדויות בקטגוריה הוא דייוויד פינצ'ר עם שמונה מועמדויות. שבעה מהמועמדויות של פינצ'ר הושגו בטווח של שלוש שנים (1989–1991), שכן הוא היה מועמד שלוש פעמים הן ב-1989 והן ב-1990. המועמדות האחרונה של פינצ'ר (וזכייתו) התרחשה יותר מעשרים שנה מאוחר יותר בשנת 2013 על "Suit & Tie" של ג'סטין טימברלייק. אחריו דייב מאיירס עם שבע מועמדויות ופרנסיס לורנס עם שש. הייפ וויליאמס הוא הבמאי עם הכי הרבה מועמדויות ללא זכיות עם כחמש.
הזמרת שהקליפים שלה הם שיאני הזכיות היא מדונה, היא גרפה 3 זכיות. עם זאת, הקליפים של אמינם קיבלו הכי הרבה מועמדויות עם שבעה.
שישה אמנים זכו בפרס בקטגוריה זו על עבודתם בבימוי בקליפים שלהם: ג'ורג' מייקל, בק, אריקה באדו, אדם יאוך מהביסטי בויז, קנדריק לאמאר, טיילור סוויפט וליל נאז X. תשעה אמנים נוספים היו מועמדים על עבודתם בבימוי קליפים: באסטה ריימס, מיסי אליוט, כריסטינה אגילרה, ג'ארד לטו, ראיין לואיס, ברונו מארס, בילי אייליש, טיילר, דה קריאייטור (כוולף היילי), וטראוויס סקוט.
אלכסנדר ריאזנצב
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' ריאזנצב (ברוסית:  Александр Александрович Рязанцев; נולד ב-5 בספטמבר 1986) הוא כדורגלן רוסי, המשחק כקשר התקפי בטורפדו מוסקבה.
קריירת מועדונים
ריאזנצב הוא בוגר בית הספר לכדורגל של טורפדו מטאלורג. הוא עלה לקבוצה הבוגרת ב-16 באוקטובר 2004 והופיע בהופעת בכורה במשחק נגד לוקומוטיב מוסקבה.
בתחילת 2006 עבר לרובין קאזאן ובמדי הקבוצה הטטארית עלה לראשונה ב-19 במרץ 2006 במשחק נגד רוסטוב. במהלך העונה הופיע 15 פעמים במדי הקבוצה, 8 מהם בהרכב הפותח. את שער הבכורה הבקיע ב-2007 בדקה ה-11, כשהבקיע נגד קבוצתו הקודמת מוסקבה. במהלך העונה הוא הבקיע 6 שערים ב-19 הופעות וגם הופיע במדי רובין במשחק גביע אינטרטוטו נגד ראפיד וינה, שגם נגדה הבקיע. אף על פי שבתחילת עונת 2007/2008 רובין מכרה שחקנים רבים, ריאזנצב נשאר, הוא הופיע ב-22 משחקים והיה שחקן מפתח בקבוצה וזכור במיוחד בהבקעת שער הבכורה של רובין בליגת האלופות, כשהבקיע ב-30 באוקטובר 2009 נגד ברצלונה כבר בדקה השנייה למשחק, שהסתיים באופן סנסציוני בהפסד ברצלונה 1–2. בדצמבר 2009 האריך את חוזהו עד 2013.
ב-18 ביולי 2013 הוא קיבל כרטיס אדום בשל משחק אלים והורחק לשלושה משחקים. בספטמבר אותה שנה הודיע להנהלת הקבוצה על כוונתו לא לחדש את החוזה. במדי רובין זכה בשתי אליפויות לאומיות ובשני גביעים לאומיים.
בינואר 2014 חתם בזניט סנקט פטרבורג לחוזה עד 2018. הוא הופיע במדי זניט לראשונה במשחר נגד טום טומסק ב-9 במרץ 2014 ושיחק 74 דקות. את שער הבכורה לזכות זניט הבקיע לראשונה ב-8 בנובמבר אותה שנה כשהבקיע לטרק גרוזני. הוא גם הבקיע שער במשחק רבע גמר הליגה האירופית נגד סביליה. למרות הרושם הראשוני הטוב בעונת הבכורה רמת המשחק שלו התדרדרה ובפברואר 2016 הוחלט להשאילו לאורל.
ביוני 2019 חתם למשך עונה אחת בטורפדו מוסקבה, שאך זה הבטיחה מקום בליגה הלאומית. ביוני 2020 האריך את חוזהו בקבוצה לשתי עונות נוספות.
קריירה בנבחרת
הוא זומן לראשונה לסגל נבחרת רוסיה בנובמבר 2010 אבל הופיע לראשונה במדי הנבחרת הלאומית רק ביוני 2011 במשחק ידידות נגד נבחרת קמרון בכדורגל והוחלף בדקה ה-55. הוא לא הבריק במדי הנבחרת והבקיע שער אחד בלבד ב-5 הופעות.
חיים זליבנסקי
הרב חיים נפתלי הערץ זליבנסקי (שמחת תורה ה'תרצ"ט, 17 באוקטובר 1938 - תשנ"ה 10 בנובמבר 1994) היה ראש ישיבה חרדי-ליטאי. הקים ועמד בראשות ישיבת מאור התלמוד.
תולדותיו
נולד בתל אביב לרב מרדכי אלתר זליבנסקי וליוכבד, בתו של הרב אריה שפירא, שהיה אב"ד בעיר ביאליסטוק. בין השנים תשט"ו-תשכ"ה למד אצל דודו ורבו הרב משה שמואל שפירא, ואצל הרב שלמה וולבה בישיבת באר יעקב. ואחר כך בישיבת בריסק אצל רבו וקרוב משפחתו הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק לאחר נישואיו למרים כהן בתו של הרב אברהם דוב כהן מייסד ומנהל הסמינר הישן לבנות בגייטסהד, למד כשנה בכולל הרבנים בגייטסהד. בשנת תשל"ב כיהן כראש ישיבה בישיבת "זוהר התורה" לצידו של ראש הישיבה הרב בצלאל טולדנו.
בשנת תשל"ו פתח את ישיבת מאור התלמוד בשכונת בית וגן בירושלים, לאחר כשנתיים בשנת תשל"ח עבר והקים את ישיבת "מאור התלמוד" ברחובות, יחד עם האחים הרב שמחה הכהן קוק ששימש כנשיא הישיבה עד לפטירתו, והרב אברהם יצחק הכהן קוק שמשמש כראש הישיבה.
בסוף תשנ"ג חלה ולאחר תקופת מחלה קשה וממושכת, נפטר בז' בכסלו תשנ"ה.
משפחתו
אחיו, הרב פנחס זליבנסקי, חתנו של הרב חיים קרייזווירט, הוא ראש כולל וישיבת "מרכז התורה" בירושלים.
גיסיו, שנישאו לאחיותיו הם: הרב משה דוד ליפקוביץ, ר"מ בישיבת בית דוד בבני ברק ומנהל רוחני בישיבת באר יעקב; והרב יצחק גרודזינסקי, בנו של הרב אברהם גרודזינסקי, משגיח בסלובודקה בליטא. גיסיו מצד אשתו הם: הרב נתן כהן משגיח ישיבת קריית מלך; הרב שמחה כהן הממלא את מקום אביו כמנהל הסמינר הישן לבנות בגייטסהד; הרב עזריאל יפה, ראש ישיבת "תפארת יעקב" בגייטסהד; והרב אברהם קסלר, ר"מ בישיבת תפארת ציון בבני ברק.
יונה אטלינגר
יונה אטלינגר (28 במאי 1924 – 24 ביוני 1981) היה קלרניתן שפעל ולימד בישראל, צרפת ובריטניה. אטלינגר נחשב לנגן קלרינט קלאסי בולט בדורו, והוא מאמני הביצוע החשובים שיצאו מישראל. אישיותו המוזיקלית, נגינתו והצליל הייחודי שפיתח, עשיר בהבעה אך חסכני בוויברטו, השפיעו רבות על אמנות נגינת הקלרינט בישראל ובאירופה במחצית השנייה של המאה העשרים. עם תלמידיו של אטלינגר נמנו עשרות קלרינטנים, סולנים ונגני תזמורת מארצות רבות.
ביוגרפיה
מ-1947 ועד 1964 שימש כנגן ראשון בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, שעימה הופיע פעמים רבות כסולן תחת שרביטם של מנצחים כזובין מהטה, סרג'יו צ'ליבידאקה, פול פאריי ואחרים. בישראל נטל אטלינגר חלק בהקמתם של כמה מההרכבים הקאמריים המובילים, וביניהם רביעיית תל אביב, איתה הופיע והקליט עד מותו. עם רביעיית תל אביב ועם הפסנתרנית פנינה זלצמן, הופיע אטלינגר בפסטיבלי המוזיקה ובמרכזי התרבות המובילים בארצות הברית, דרום אמריקה, אירופה, אוסטרליה והמזרח הרחוק. הוא גם הופיע כמנצח עם התזמורת הקאמרית הישראלית והתזמורת הסימפונית ירושלים. כמה מהמלחינים הישראלים הבולטים בתקופתו חיברו עבורו במיוחד יצירות, ביניהם המלחינים צבי אבני, בן-ציון אורגד, יוסף טל, ומרדכי סתר.