cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מני נפתלי
הנהגת המחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה
בנובמבר 2016 החל לצד אחרים להוביל את המחאה, בסמוך לביתו של אביחי מנדלבליט שבפתח תקווה. נפתלי אמר שברצונו להוציא את האנשים לרחובות כדי להחליף את השלטון ודרש ממנדבליט לפתוח בחקירה בפרשת הצוללות. באפריל 2017 דחה בג"ץ את עתירתו של נפתלי לקיים הפגנות ומשמרת מחאה מול מעונו הפרטי של מנדלבליט. במאי 2017 פנתה שרת המשפטים, איילת שקד למפכ"ל המשטרה, רוני אלשיך על מנת שיאכוף את החלטת בג"ץ ומספר ימים אחר כך, המשטרה אסרה להפגין במרחק מאות מטרים מבית מנדלבליט.
במהלך ההפגנות נעצר נפתלי בידי המשטרה כמה פעמים, הראשונה שבהן ב-24 בדצמבר 2016. ב-20 במאי 2017 נשברה ידו במהלך מעצר. במוצאי שבת 19 באוגוסט 2017, עצרה המשטרה את נפתלי ואת אלדד יניב בכניסה לפתח תקווה בדרכם להפגנה, בנימוק שפוסטים שכתבו השניים בפייסבוק ובהם קראו להשתתף בהפגנה הם שידול אנשים להגיע להפרת סדר. בית משפט השלום בפתח תקווה קבע שנפתלי ויניב לא יקראו להגיע להפגנה בלתי חוקית במשך שבוע.
ב-24 באוגוסט הוציא בג"ץ צו ביניים שלפיו על המשטרה להתיר קיום הפגנות בכיכר גורן, כל עוד מארגניהן יעמדו בשורה של כללים: מספר המפגינים יוגבל ל-500 איש, הם לא ישתמשו באמצעי הגברה מעבר לשני מגפונים והמפגינים לא ירדו לכביש. עם זאת, בהחלטתו הסופית, ב-8 באוקטובר 2017, קבע בג"ץ כי מותר להפגין בכיכר גורן ללא רישיון וללא הגבלת מספר המשתתפים. בעקבות קביעת בג"ץ פועל היועץ המשפטי להכנסת שינויים בתקנות הנוגעות להפגנות.
חיים אישיים
נפתלי מתגורר בעפולה, נשוי לסימונה, שאותה הכיר במסגרת עבודתו כמאבטח במעבר קרני, ולהם בן ובת.
יורם בוקר
יורם בוקר (24 במאי 1940 – 16 ביוני 2023) היה פנטומימאי ישראלי, במאי, פרופסור ומורה לפנטומימה בחוג לאמנות תיאטרון באוניברסיטת תל אביב וב"בית צבי".
ביוגרפיה
בוקר נולד בפריז, צרפת, בשם ז'אן קלוד בוקסנבאום. ב הוחבא אצל משפחה פריזאית, תמורת כסף, בעת שהוריו שרדו מחנות ריכוז. עלה לישראל בגיל 19 בשנת 1959 ושירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים. ב-1962 נפגש עם מרסל מרסו בישראל והוזמן ללמוד אצלו בפריז. הוא למד פנטומימה גם אצל ז'אק לקוק וקלוד קיפניס.
בוקר הרחיב את עיסוקיו גם לקולנוע, טלוויזיה, קונצרטים ותיאטרון. ב-1981 כיהן כמנהל אמנותי של הפסטיבל הישראלי לפנטומימה בקריית שמונה. באותה שנה גם התארח כפנטומימאי בתוכנית הטלוויזיה "רגע עם דודלי". ב-1988 הופיע בתוכנית "בצלו של הלם קרב" וב-1993 הופיע בכמה פרקים של תוכנית הטלוויזיה "מוסיכף" לצידם של הפנטומימאים אורי טננבאום ואפי מאיר.
לאורך השנים שיחק בהצגות מרכזיות בתיאטראות ישראל, בהן "נאסר א-דין", "כלוב האהבה", "נעליים אדומות", "כנר על הגג" ו"מעשה בחייל". עבד גם כמעצב תנועה בתיאטראות הבימה, תיאטרון חיפה ותיאטרון באר שבע.
ב-1981 זכה בוקר בפרס ראשון בפסטיבל פנטומימה בינלאומי שנערך באיטליה, מטעם עיריית ארצו ומשרד התרבות האיטלקי.
החל מ-1965 בוקר כיהן כפרופסור ומורה לפנטומימה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
נפטר ב-15 ביוני 2023. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
טקטיקה
כך למשל ישנה אפשרות שצד מסוים יזכה בניצחון טקטי בקרב, אך יחווה הפסד אסטרטגי במלחמה בשל אי הגשמת היעדים במהלך הכולל של העימות. מכך נגזר הביטוי "ניצח בקרב אך הפסיד במלחמה".
המונח משמש לא רק בהקשרים צבאיים אלא גם בהקשרים אזרחיים כגון כלכלה, שיווק, משחקים, משא ומתן, ספורט ותחומים רבים אחרים.
גן העדן האבוד
גן עדן האבוד (באנגלית: Paradise Lost) הוא אפוס שנכתב בידי המשורר האנגלי בן המאה ה-17, ג'ון מילטון. הוא פורסם לראשונה בשנת 1667 בעשרה ספרים; מהדורה שנייה פורסמה ב-1674 בשינויים קטנים, מחולקת מחדש לשנים-עשר ספרים (כחיקוי לאיניאדה של ורגיליוס). האפוס עוסק בסיפור הנוצרי של נפילת האדם: השטן המפתה את אדם וחוה, והגירוש מגן עדן. מטרתו של מילטון, על פי דבריו בספר הראשון, היא "להצדיק את דרכיו של האל לבני אדם" (א, 26) ולהתייחס לסתירה בין הידיעה המוחלטת של האל לבין הבחירה החופשית של האדם.
הגיבור הראשי של האפוס הוא המלאך שנפל, שטן. מהסתכלות מודרנית, יש שיאמרו כי מילטון מציג את השטן באופן חיובי, כישות שאפתנית וגאה שמתנגדת ליוצרה המשתלט, אלהים הכל-יכול, ונלחמת בשמיים, עד שהיא מנוצחת. ויליאם בלייק, מעריץ של מילטון והמאייר של האפוס, אמר על מילטון ש"הוא היה משורר אמיתי, ובצידו של השטן ללא שידע זאת". יש שרואים בדמות של לוציפר מקדים של הגיבור הביירוני.
האפוס עוסק בבעיות תאולוגיות נוצריות רבות, כמו הגורל, פרדסטינציה והשילוש הקדוש.
עלילה
הסיפור מחולק לשנים עשר ספרים, כנגד עשרים וארבעה הספרים של האיליאדה והאודיסיאה של הומרוס. לכל ספר ישנה הקדמה הקרויה "הטענה". הפואמה היא במסורת האפית, שבה מתחילים ב-in media res (בלטינית: אמצע הדברים). סיפור הרקע מסופר בספרים ה-ו. ישנה פניה לישות אלוהית בספר הראשון בבקשה לישועה, באופן המזכיר את הפניות באיליאדה.
הסיפור של מילטון בנוי סביב שני קווים: זה של שטן וזה של אדם וחוה. הסיפור של לוציפר (השטן) הוא הומאז' לאפוסים המלחמתיים הישנים. מבחינה כרונולוגית, הוא מתחיל באמצע העלילה, לאחר שלוציפר והמלאכים המורדים האחרים נוצחו והושלכו בידי האל אל הגיהנום. בפנדמוניום, לוציפר צריך להשתמש ביכולת הרטורית שלו כדי לארגן את חסידיו; הוא נעזר על ידי ממון ובעל זבוב. בסוף הדיון, מתנדב שטן להרעיל את האדמה שזה עתה נוצרה. הוא מתמודד עם סכנות של התהום בעצמו, באופן הדומה לאודיסאוס או איניאס.
הסיפור השני שונה במידה רבה, והוא סוג חדש של אפוס: אפוס ביתי. אדם וחוה מוצגים בפעם הראשונה בספרות הנוצרית כאשר היחסים ביניהם אינם חטא. יש להם תשוקות, אישיות, והם גם מקיימים יחסי מין. שטן מצליח לפתות את חוה, ואדם, שרואה שחוה חטאה, חוטא באופן דומה על ידי אכילה מהפרי. באופן זה מילטון מציג את אדם כדמות הרואית אך גם כחוטא גדול יותר מאשר חוה. הם מקיימים יחסי מין שנית, אך הפעם תוך תשוקה שלא הייתה קיימת קודם. לאחר שהם נעשים מודעים לטעות שעשו באכילה מ"פרי" עץ הדעת, הם רבים. אולם, בעקבות תחינותיה של חוה, הם משלימים במידת-מה. אדם ממשיך במסע חזוני עם מלאך, שבו הוא רואה את חטאי האדם ואת המבול, והוא נעצב על החטא שהם שחררו בעקבות האכילה מהפרי. עם זאת, מראים לו גם את התקווה - האפשרות לגאולה - דרך חזון של ישו הנוצרי. אז הם מושלכים מגן העדן ומלאך מוסיף שניתן למצוא "גן עדן בתוכך, מאושר בהרבה". כעת הם ביחסים מרוחקים עם האל, שנמצא בכל מקום אך אינו נראה (בניגוד לאב הממשי בגן העדן).
חווה מוצגת כנרקיסיסטית המאוהבת בעצמה (בוהה בהשתקפותה במים), ואחד המלאכים מנסה לשכנעה להתאהב באדם. תחילה היא מתנגדת ומתאכזבת מאדם. היא מבינה שעליה לציית לו בגלל חוכמתו אך היא אינה מפסיקה לשאול אותו שאלות אודות היקום. חווה לא תכננה בעצמה לשאול זאת, אלא שמדובר בשטן ששותל את השאלות במוחה וגורם לה לפקפק באלוהים. הפקפוק באמונה הוא זה שיביא לגירוש אדם וחווה מגן עדן, ואדם מנסה להגן על אשתו כדי למנוע גירוש זה, אך הוא נכשל. ביצירה מופיע המושג "אל" באנגלית באות גדולה- המציינת את אלוהים, ובאות קטנה המציינת את השטן (אל פגאני).
תגובות וביקורת
מקובל, כי האפוס הוא אחת מהיצירות החשובות ביותר בשפה האנגלית. מכיוון שהיא מבוססת על כתבי הקודש, יש שטוענים כי יש לה פחות חשיבות בתוך הקאנון המערבי בעקבות החילון. אולם, דעה זו אינה מקובלת על כולם, וגם מבקרים שנחשבים ל"חילונים" מכירים בחשיבותה הרבה של היצירה. ב"נישואי גן העדן והגיהנום" לויליאם בלייק, "קול השטן" טוען:
קביעה זו נעשתה לפרשנות השכיחה ביותר של היצירה במאה העשרים, אך בקרב מבקרים כמו ק. ס. לואיס וסטנלי פיש, פרשנות זו אינה מקובלת. מבקרים אלה רואים בתאולוגיה של גן העדן האבוד כמתאימה לכתבי הקודש שעליהן היא מבוססת.
בחציה השני של המאה העשרים, עברה ההבנה הביקורתית של האפוס למוקד פילוסופי ופוליטי יותר. במקום התפיסה הרומנטית של השטן כגיבור היצירה, מקובל שהשטן מוצג בתחילה כגיבור קלאסי אך לאחר מכן דמותו מופחתת עד שהוא רק נחש לוחך עפר, שאינו מסוגל לשלוט אפילו בגופו-הוא. את הזווית הפוליטית אפשר לראות בחיכוך הבסיסי בין האופן השמרני וההיררכי שבו השטן תופס את היקום, וה"דרך החדשה" של האל ובנו כפי שהיא מוצגת בספר ג'. במילים אחרות, המגמה העיקרית של היצירה היא לא הרשעות או הגבורה של השטן, אלא המתח בין ההיררכיה של "הברית הישנה" (המשתקפת בשטן ואף במלאכים גבריאל ורפאל) והמהפכנים של "הברית החדשה" (בן האל, אדם וחוה) שמייצגים מערכת חדשה של ארגון אוניברסלי שאינו מבוסס על מסורת, תקדים ונוהג אלא על הסכמה מודעת ושלמה לאמונה מצד אחד, ועל תפקיד שמתקבל בשל יכולת ואחריות מצד שני. מגמה זו עושה שימוש רב ביצירות האחרות של מילטון ובביוגרפיה שלו, כמהפכן אנגלי ומבקר חברתי.
29 (מספר)
29 (במילים בלשון זכר: עשרים ותשעה; בלשון נקבה: עשרים ותשע) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 28 והבא לפני 30.
במתמטיקה
29 הוא המספר הראשוני העשירי, המספר הראשוני הבא אחריו הוא 31, דבר שהופך אותם לראשוניים תאומים. 29 הוא גם המספר השישי מסדרת המספרים הראשוניים של סופי ז'רמיין. 29 הוא גם סכום של שלושה ריבועים עוקבים, 22 + 32 + 42. הוא ראשוני לוקאס, ראשוני פל ומספר טטראנצ'י.
29 הוא גם מספר מרקוב שמופיע בהרבה פתרונות למשוואה, כגון: {2, 5, 29}, {2, 29, 169}, {5, 29, 443}, {29, 169, 14701} ועוד.
בתחומים אחרים
29 הוא:
פיוניר (חברת אלקטרוניקה)
פַּיוניר (Pioneer) היא חברה יפנית רב-לאומית, המתמחה בייצור מוצרי צריכה אלקטרוניים. החברה מייצרת מגוון מוצרי אלקטרוניקה כגון: טלוויזיות, נגני מוזיקה, נגני דיסקים, מערכות שמע לרכב ולבית, ציוד לתקליטנים, נגני DVD, רסיברים, צגי מחשב, Blu-ray. משרדי ההנהלה נמצאים בעיר קווסאקי שביפן. החברה נוסדה בשנת 1938 בטוקיו על ידי נוזומו מטסומוטו, כחנות לתיקון מוצרי רדיו ורמקולים.
פיוניר לקחה תפקיד חשוב בפיתוח טלוויזיה בכבלים אינטראקטיבית ולייזרדיסק. היא הייתה הראשונה לייצר נגן דיסקים לרכב, ו-DVD מקליט. חברת שארפ מחזיקה ב-14% מבעלות פיוניר.
מילו (האיטי)
מילו היא קומונה במחוז הצפון בהאיטי, 12 מייל דרומית ל-קאפ-האיסיין. הקומונה שימשה בעבר כבירת מדינת האיטי. אוכלוסיית מילו מנתה 31,992 איש לפי מפקד האוכלוסין של 2015.
במילו שני אתרי מורשת עולמית:
בעיירה גם בית חולים, Hôpital Sacré Coeur, המנוהל על ידי המסדר הריבוני הצבאי של מלטה, וקרן Crudem, Inc.
חלקים קהילתיים
הקומונה מורכבת משלושה חלקים קהילתיים, כלהלן:
החברה לפיתוח מזרח ירושלים
החברה לפיתוח מזרח ירושלים בע"מ, הידועה גם כפמ"י, היא חברה ממשלתית העוסקת בטיפוח תיירות באזור העיר העתיקה בירושלים. החברה, שהוקמה בשנת 1966, נועדה לפתח את מזרחה של ירושלים המערבית; אזור שכונות ימין משה ומשכנות שאננים, בגבול שביתת הנשק עם ממלכת ירדן (קו התפר העירוני שחצה את העיר בין 1948 ל-1967).
החברה עוסקת בעיקר בתפעול וניהול של מספר אתרי תיירות בירושלים; מתחם חוצות היוצר, הגן הארכאולוגי ירושלים, טיילת החומות, הכיכר הרומית בשער שכם, מערת צדקיהו, ומוזיאון רכבל הר ציון.
היסטוריה
את הרעיון להקמת חברה שתדאג פיתוח מזרח ירושלים הגו כבר ב-1962 ראש החברה הכלכלית לירושלים מרדכי שטנר (שכיהן עשור קודם לכן כממונה על פיתוח ירושלים מטעם משרד האוצר), ראש עיריית ירושלים מרדכי איש-שלום וראש החברה הממשלתית לתיירות טדי קולק (שב-1965 החליף את איש-שלום כראש העירייה). בתכנון המוקדם טיפל מנהל הלשכה המחוזית לתכנון בירושלים מטעם משרד הפנים, אלעזר געש.
החברה הוקמה ב-1966 על ידי הממשלה ועיריית ירושלים, כשמטרתה לפתח אזור בן כ-500 דונם בין העיר החדשה לחומת העיר העתיקה מרחובות שלמה המלך ודוד המלך בצפון ועד לאזור התחנה הראשונה ואבו תור מדרום, ועד לגיא בן הינום וקו שביתת הנשק. החברה נועדה להקים מרכז תיירות בידור ונופש באתר, קריית אמנים ועוד.
מעט לאחר הקמתה, ביוני 1966, תוקנה החלטת הממשלה והרחיבה את מטרות החברה לפיתוח אזורים אחרים בירושלים, בהם ליפתא, מלחה ועין כרם, וכן אזורים אחרים מחוץ לתחומי עיריית ירושלים, אשר לדעת שר התיירות קשורים בירושלים מבחינה תיירותית.
ב-2006 הטילה ממשלת ישראל על מנהל רשות החברות הממשלתיות להגיש לממשלה חוות דעת לקראת הפרטת וסיום מעורבות הממשלה בחברה. ההחלטה לא יושמה.
שיקום שכונת ימין משה
אחד הפרויקטים הראשונים שבו עסקה החברה היה שיקום שכונת ימין משה. בשנת 1966, עם תחילת פעילותה פנתה לכמה אנשי רוח, אקדמאים ואמנים כדי לסייע להם לעבור לגור בבתי השכונה, במטרה לפנות את תושבי השכונה ולשנות את צביונה. בשנה שלפני מלחמת ששת הימים, עת הייתה השכונה שכונת ספר, התפנו תושביה בדרך כלל מרצון, ובתמורה קיבלו פיצויים שעל פי מחקר שנעשה על ידי בית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית, לא הספיקו כמעט בשום מקרה לרכישה דירה חדשה. תושבים אלו, ברובם מעוטי אמצעים שהתגוררו בימין משה בדמי מפתח, נאלצו לקחת הלוואות למימון רכישת דירתם החלופית ולשקוע בחובות. לאחר המלחמה, משהפכה השכונה לאזור מרכזי ומבוקש, ולאחר הניסיון המר של חבריהם, הם התנגדו לפינויים.
בשנת 1968 הודיע שר האוצר פנחס ספיר על הפקעתה של הקרקע לצורכי ציבור לפי פקודת הקרקעות (רכישה לצורכי ציבור), והסמיך את החברה להשתמש בכל הסמכויות הנתונות לו לפי הפקודה. תושבי ימין משה עתרו לבג"ץ נגד ההפקעה בטענה כי אין שר האוצר רשאי להשתמש בפקודת הקרקעות, בשעה שישנו חוק בינוי-פינוי שמטרתו זהה, ופגיעתו בתושבים פחותה. עתירה זו נדחתה על ידי בית המשפט בנימוק ששני החוקים עומדים זה לצד זה ותכליותיהם שונות ושר האוצר רשאי להפעיל את החוק המתאים על פי שיקול דעתו.
מאז השלמת שיקום השכונה, החברה לפיתוח מזרח ירושלים עדיין אחראית לתחזוקת השכונה ותושביה משלמים לה דמי אחזקה בנוסף לארנונה.
פיתוח מתחם חוצות היוצר
בשנת 1969 חנכה החברה את מתחם חוצות היוצר במבנים שבנה המושל הבריטי רונלד סטורס בראשית תקופת המנדט הבריטי כקריית אמנם. בין השנים 1948–1967 היה האזור שטח הפקר ובו חורבות ומוקשים בין שטח מדינת ישראל לשטח שהיה בשליטת ממלכת ירדן. לאחר 1967 שיקמה החברה את המקום וייעדה אותו למרכז אומנות. במבנים המשופצים נפתחו החל מראשית שנות השבעים 26 גלריות וסדנאות לאמנים ואומנים כגון ציירים, פסלים, אורגים, מנפחי זכוכית, אמני הדפס, קדרות, צורפות, עבודות עץ וכדומה.
בשנת 2009 החלה החברה ביוזמה לשינוי אופי המתחם ולמסחר אותו, בדומה לרחוב ממילא הסמוך. האמנים שמפעילים את הסדנאות נדרשו לפנות את המתחם. בשנת 2011 גובש הסכם שלפיו בשלוש השנים הקרובות לא יפונו האמנים מהסדנאות בהן הם פועלים.
מיזמים נספים
החברה ניהלה מ-1985 את אתר עיר דוד עבור הקרן לירושלים עד ל-1991, כשהועבר לניהול החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי.
החברה מנהלת מ-1984 שלושה אתרי תיירות עבור עיריית ירושלים: הגן הארכאולוגי בירושלים, טיילת החומות ומערת צדקיהו. החברה מנהלת גם את אתר הכיכר הרומית בשער שכם ומוזיאון רכבל הר ציון.
בשנות ה-2000
החל מסוף שנות ה-90 הורחבו משימות החברה, והחלו לכלול ניהול פרויקטים של פיתוח עירוני מטעם עיריית ירושלים. בין השאר:
הנהלה ושליטה
החברה נוצרה כשותפות בת 12,000 מניות, המחולקות למדינת ישראל על ידי שר התיירות (כיום על ידי משרד ירושלים ומסורת ישראל) (7,995 מניות), עיריית ירושלים (4,000 מנות) ומניה אחת להחברה הכלכלית לירושלים, החברה לפיתוח חוף ים המלח, חבל סדום וערד, החברה לפיתוח חוף אילת, החברה הממשלתית לתיירות ורשות הפיתוח. לאחר הפרטת החברה הכלכלית לירושלים באוקטובר 1989 עברה מנייתה לפיקדון במשרד האוצר.
על פי תקנון החברה, דירקטוריון החברה לא יפחת משישה חברים ולא יעלה על שנים עשר, שימונו על ידי בעלי המניות ביחס שווה למספר המניות (חבר לכל אלף מניות).
שר אחראי
עם הקמת החברה ב-1966 היא שויכה למשרד התיירות והשר הממונה עליה היה שר התיירות.
במאי 1972 החליטה ממשלת ישראל להעביר את האחריות לחברה אל שר האוצר.
באפריל 2014 החליטה ממשלת ישראל להעביר ממשרד ראש הממשלה למשרד לירושלים והתפוצות את האחריות לחברה וקבעה כי השר הממונה על החברה יהיה השר לירושלים והתפוצות.
הצבעה טקטית
הצבעה טקטית או הצבעה אסטרטגית היא הצבעה במערכת בחירות בה המצביע לא מצביע לבחירה המועדפת עליו לפי העדפותיו הכנות, אלא לבחירה אחרת כלשהי, כדי להגיע לתוצאה טובה יותר בעיניו. בכל שיטת בחירות מעשית קיימים מצבים בהם מצביעים יעדיפו הצבעה טקטית על-פני הצבעה לאפשרות העדיפה באמת בעיניהם.
למשל, בשיטת הבחירות בישראל, מצביע התומך במפלגה קטנה מאוד עשוי להצביע למפלגה פחות חביבה עליו, בשל חששו שהמפלגה הקטנה לא תעבור את אחוז החסימה והצבעתו תרד לטמיון.
במערכת של בחירה ישירה, אם ישנם שלושה מתמודדים, תומכיו של המועמד הפופולרי-פחות (על-פי סקרים מוקדמים) עשוים להצביע למועמד אחר, ולא זה העדיף בעיניהם, כדי שייבחר "הרע במיעוטו" (ההעדפה המשנית שלהם).
לפי משפט גיבארד-סתרסוויט בכל הצבעה שיש בה יותר משני מועמדים ושיטת הבחירה אינה דיקטטורית (לא אדם מחליט מה תהיה התוצאה), קיימים מצבים בהם עדיף למשתתף להצביע בצורה טקטית.
אילנה אלקד-להמן
אילנה אֶלְקד-לֶהמַן (נולדה ב-3 בספטמבר 1950) היא חוקרת ספרות ישראלית, פרופסור חבר להוראת ספרות, מרצה בכירה במכללת לוינסקי לחינוך ומנחה בקבוצות העניין במחקר איכותני במכון מופ"ת.
ביוגרפיה
אילנה אלקד-להמן נולדה בוורשה, בירת פולין, ובשנת 1957 עלתה לישראל עם הוריה, קלמן ולונה אלקד (וייס), ואחיה הצעיר. אביה היה מראשוני מערך המחשוב בצה"ל, ושירת כמפקד יחידת יענ"א של אגף האפסנאות, בדרגת סגן-אלוף.
אלקד-להמן בעלת תואר ראשון בספרות ובספרות משווה, ותואר שני ושלישי בספרות עברית, כולם מאוניברסיטת בר-אילן. עבודת התיזה שלה עסקה בשירתו של מרדכי טמקין, ועבודת המחקר לתואר השלישי בחנה תמורות פואטיות בשירתו של ישראל אפרת.
נשואה ליורם להמן, ולהם שלוש בנות.
תחומי מחקרה
מחקריה מתמקדים בהוראת ספרות בהקשר מרובה תרבויות ולשונות, פיתוח חשיבה בהוראת ספרות, הוראת ספרות זיכרון, פרשנות (במחקר נרטיבי ובמחקר ספרות), קריאה אינטרטקסטואלית ומולטימדית, מועדוני קריאה ותהליכי שינוי והתפתחות פרופסיונלית של מורים.
אלקד-להמן פעילה בוועדות ובארגונים בישראל ובעולם שמטרתם טיפוח מחקר והוראה של ספרות ושפה. חברה בוועד המנהל של האיגוד הבינלאומי למחקר ולהוראה של חינוך לשוני, ספרויות ואוריינויות (ARLE International Association for Research in L1 Education (languages, literatures, literacies.
מאמרים מן השנים האחרונות ופרקים מתוך ספרים
1. Teomim-Ben Menachem, E. & Elkad-Lehman, I. (2022). How relevant is it? Public Elementary School Teachers Encounter Ancient Jewish Texts. L1-Educational Studies in Language and Literature, 22, 1-22.
2. Elkad-Lehman, I. (2020). Multimodality in M. Kovner’s Ezekiel's World. Jewish film and new media, 8/2, 186–216.
3. Elkad-Lehman, I. & Poyas, Y. (2020). Emotions while reading literature in multicultural groups. L1-Educational Studies in Language and Literature, 20, 1-21
4. Poyas, Y. & Elkad-Lehman, I. (2020). Facing the Other: Language and Identity in Multicultural Literature Reading Groups. Journal of Language, Identity & Education, 1-15.
5. Elkad-Lehman, I. (2020). ‘Judeo-Nazis? Don’t Talk Like This in My House’ Intertextual Analysis of an Intractable Trauma. Israel affairs, 26/1,
6. אלקד-להמן א' ונייסען-דורפסמן, ל' (2020). ללמד ספרות בעברית לעולים?! בימת דיון הוראת ספרות - בטאון מופ"ת,  65
7. פויס, י' ואלקד-להמן, א' (2020). "אוֹצָרוֹת אֵין-סוֹפִיִים הָיוּ לָהּ בַּדִּמְיוֹן" - מתחים בלתי פתורים בהוראה ולמידה של ספרות. בימת דיון הוראת ספרות - בטאון מופ"ת, 65
8. אלקד-להמן, א', פיפר, א' (2019). ספרות זיכרון השואה בהכשרת מורים – סיפורו של קורס בישראל ובגרמניה. דפים, 70, 93-59.
9. אלקד-להמן, פויס, י' (2019). קריאה, שיח וכתיבה בקבוצה מרובת תרבויות – בין גילוי לכיסוי. עיונים בחינוך, 17-18-19, 217-184.
10. Elkad-Lehman, I. (2018). Teaching holocaust memory literature in higher education : an autoethnographic view. FQS, 19/2, art.18.
11. אלקד-להמן, א' (2018). "מועדון הספרים של לוינסקי" - סיפורה של  קהילה לומדת. דפים, 69, 119-90.
12. אלקד-להמן, א' (2018). לכתוב את סיפור החיים של אבא – אוטואתנוגרפיה. עיונים בשפה וחברה, 11(2), 151-131.
13. Poyas, Y. & Elkad-Lehman, I. (2016). 'Reading it my way': Responding to literature in a conflicted multicultural setting—the role of language. L1-Educational Studies in Language and Literature, 1-28.
14. פויס, י' ואלקד-להמן, א' (2013). שיח בין (לא) שווים בעקבות קריאה בספרות – שני חקרי מקרה. עיונים בשפה וחברה, 6/1, 64-59.
15. Elkad-Lehman, I., Greensfeld, H. (2011). Intertextuality as an interpretative method in qualitative research. Narrative Inquiry, 21:2, 258-275.
16. אלקד-להמן, א' (2010). 'לקחת ללב': קריאה ספרותית כשיטה לניתוח במחקר האיכותני. עורכת: ע', קופפרברג. חקר הטקסט והשיח: רשומון של שיטות מחקר (עמ' 110-81). באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון שבנגב.
18. אלקד-להמן, א' (2008). מזוודה וגדר: על "ערבים רוקדים" ו"ויהי בוקר" מאת סייד קשוע. בתוך: א' אלקד-להמן (עורכת). זהויות ישראליות בין זר למוכר – קריאה ביצירות חמישה יוצרים בספרות ההווה (עמ' 154-119). ירושלים: כרמל.
אוליביה החזרזירה
אוליביה היא דמות חזרזירה מאוירת בדיונית, כוכבת סדרה של ספרי תמונות לילדים שנכתבו ואיירו על ידי איאן פלקונר. הספר הראשון בסדרה בו מוצג יום בחייה של אוליביה, ראה אור בשנת 2000 באנגלית ובעברית בשנת 2001. בנוסף לסדרת ספרים מצליחה שתורגמה לשפות רבות, בשנת 2009 נוצרה גם תוכנית הטלוויזיה אוליביה, בהפקה משותפת אמריקאית, בריטית ואירית. התוכנית מסוג הנפשה ממוחשבת בהשראת דמותה של אוליביה החזרזירה.
רקע
סדרת הספרים אוליביה נוצרה בהשראת אחייניתו של איאן פלקונר, אוליביה, והוא התפתחות של ספר שאמור היה להיכתב כמתנה עבורה. "פשוט התלהבתי ממנה," הוא אמר "רציתי להכין לה מתנה קטנה, אז התחלתי לעבוד על הספר של אוליביה". כשניסה איאן פלקונר להוציא לאור את הספר, האיורים מצאו חן בעיני סוכנות ספרים ידועה במנהטן, אך הספר לא התקבל והומלץ לפלקונר לחזור ולעבוד על הספר בעזרת כותב מקצועי. שנתיים מאוחר יותר פנו אל פלקונר מהוצאת הספרים "סיימון אנד שוסטר", שם אהבו מאוד את האיורים שלו שפורסמו במגזין הניו יורקר והציעו לו להפיק עבורם ספר ילדים. הוא הציג בפניהם את "אוליביה" והעבודה על הספר החלה.
אלן וודרינג
אלן וודרינג (באנגלית: Allen Woodring; 15 בפברואר 1898 – 15 בנובמבר 1982) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (אנטוורפן 1920) בריצת 200 מטר ושיאן עולם בריצת 100 יארד (1921).
אוליביה החזרזירה
מאפיינים
סדרת הספרים נבדלת מספרי ילדים מאויירים רבים בכך שהיא מאופיינת במינימליזם מובהק. בהשראת הסגנון של דוקטור סוס. פלקונר בחר לצייר תמונות בסגנון אחיד יחסית בצבעי שחור-לבן עם נגיעות קטנות של צבע אדום, יחד עם יצירות אמנות אמיתיות של אמנים מפורסמים, בין היתר אדגר דגה וג'קסון פולוק. כל ספר בסדרה בוחן את השימוש בצבע אחר בנוסף לאיורים המקוריים שהיו בצבעי שחור-לבן ואדום. דמותה של אוליביה היא חזרזירה אנרגטית במיוחד המנסה את גבולות הסבלנות של אימה, שרה. היא רוקדת, מקשקשת על הקירות, ובפועל מתנהגת כמו ילדה רגילה לגמרי ולא כבעל חיים. קוראים מכל הגילאים התחברו לדמות. עם צאתו לאור של הספר הראשון בסדרה, הספר זכה לשבחי המבקרים. בין היתר נאמר על הספר שהוא ”הופעת בכורה יוצאת מן הכלל”, ועל הגיבורה אוליביה נכתב כי היא "גיבורה אמיתית, אישיות נשית, שללא ספק תתפוס מקום בין הדמויות הנצחיות של ספרות הילדים”. מלבד ההצלחה המסחרית של סדרת הספרים, הרעיונות המוצגים בהם תרמו משמעותית לספרות הילדים האמריקאית. הדמות של אוליביה כחזרזירה/ילדה שיודעת מה היא רוצה ועומדת על שלה, מיקמה אותה כדמות מרכזית וחשובה בספרות הילדים של ימינו.
אלן וודרינג
ביוגרפיה
וודרינג נולד בהלרטאון, פנסילבניה. הוא למד באוניברסיטת סירקיוז.
אוליביה החזרזירה
מאפיינים
הספרים בסדרת אוליביה תורגמו לשפות רבות מלבד עברית, כולל צ'כית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, פורטוגזית, איטלקית, הולנדית, סינית, יפנית, דנית, שוודית, פינית, רוסית ולטינית.
אלן וודרינג
אלוף אולימפי
למרות שוודרינג כשל במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אנטוורפן (1920), סיים במקום חמישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.2 שניות, הוא זכה באופן מפתיע להיכלל במשלחת האמריקאית. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.0 שניות, לפני חברו לנבחרת צ'רלי פדוק (22.0 שניות) והארי אדוארד מבריטניה (22.1 שניות).
שיאן עולם
בתחרות שנערכה בסירקיוז במאי 1921 קבע וודרינג בריצת 100 יארד שיא עולם חדש של 9.6 שניות ובריצת 200 מטר תוצאה של 21.6 שניות.
הוא עבד כאיש מכירות עבור חברת ספולדינג.
ג'ייקוב קולמר
ג'ייקוב קולמר (באנגלית: Jacob Collamer; 8 בינואר 1791 – 9 בנובמבר 1865) היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט. הוא כיהן בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא זאכרי טיילור, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור.
קולמר נולד בטרוי שבמדינת ניו יורק וגדל בברלינגטון שבורמונט. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ורמונט, למד משפטים, וב־1813 התקבל ללשכת עורכי הדין. לאחר שירות במיליציה במלחמת 1812 הוא נעשה פעיל כעורך דין, בתחילה ברויאלטון ולאחר מכן בוודסטוק, שתיהן במדינת ורמונט. כמי שזכה להערכה רבה במקצועו, הוא היה לתובע, מחוקק ושופט מכובד.
ב־1842 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית והיה למנהיג בולט בסיעת הוויגים ומתנגד בולט לעבדות בארצות הברית. לאחר הבחירות לנשיאות של 1848 מינה אותו הנשיא הנבחר זאכרי טיילור לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית. קולמר שימש בתפקיד זה עד לאחר פטירתו של טיילור והתפטר כדי לאפשר ליורשו, הנשיא החדש מילרד פילמור, למנות אדם מטעמו לתפקיד.
ב־1855 נבחר קולמר כסנאטור מטעם המפלגה הרפובליקנית, זמן קצר לאחר הקמתה. גם בסנאט הוא היה מראשי הדוברים נגד העבדות ותומך נלהב של ממשל הנשיא אברהם לינקולן במהלך מלחמת האזרחים. כתומך של צעדים קפדניים יותר במסגרת תקופת השיקום שלאחר המלחמה בהשוואה לאלו שננקטו על ידי לינקולן ועל ידי יורשו אנדרו ג'ונסון, קידם קולמר את השליטה של הקונגרס בתהליך השיקום. קולמר נפטר בוודסטוק ונטמן בבית הקברות שלה.
ראשית חייו
ג'ייקוב קולמר נולד בטרוי שבמדינת ניו יורק כבנם של סמואל ואליזבט (לבית אמום) קולמר. ב־1795 עברה המשפחה לברלינגטון שבורמונט. ב־1810 הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ורמונט, ולאחר תקופת לימודים נוספת קיבל קולמר תואר שני. הוא למד משפטים בסנט אלבנס שבוורמונט בהדרכתם של אסא אלדיס, עשהאל לנגוורת'י ובנג'מין סוויפט. לאחר מכן הוא עבר להתגורר ברנדולף שבוורמונט, שם הוא השלים את לימודיו המשפטיים אצל ויליאם נטינג. ב־1813 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. במלחמת 1812 מונה קולמר כסגן גובה המיסים של מחוז אורנג' בוורמונט והיה אחראי על גביית המיסים למימון מאמצי המלחמה.
שירות צבאי
במלחמת 1812 שירת קולמר כקצין במיליציה של ורמונט. הוא מונה כקצין בדרגת לוטננט שני ברגימנט הרביעי בפיקודו של ויליאם ויליאמס, ובתחילה שירת עם יחידת ארטילריה על הגבול בין ורמונט לקנדה. לאחר קידומו לדרגת לוטננט ראשון שירת קולמר כשלישו האישי של בריגדיר גנרל ג'ון פרנץ', מפקד הבריגדה השנייה של הדיוויזיה הרביעית של המיליציה.
בספטמבר 1814 עזבה יחידתו של פרנץ' את מחוז אורנג' שבוורמונט לכיוון אפסטייט ניו יורק בתגובה להתראות על הפלישה הבריטית הממשמשת ובאה מכיוון קנדה. כאשר חצתה הבריגדה את אגם שמפליין, בדרכה לפלאטסבורג, נשלח קולמר כחלוץ בסירה כדי להודיע למפקד המיליציה של ורמונט, סמואל סטרונג, שכוחותיו של פרנץ' נמצאים בדרכם. הוא נורה בשוגג על ידי זקיפים אמריקאים, אך רק נפצע. סטרונג יידע את קולמר על התרחשותו של קרב פלאטסבורג יום קודם לכן ועל נסיגתם של הבריטים. כתוצאה מכך חזרו אנשיו של פרנץ' לבתיהם.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב־1816 עבר קולמר לרויאלטון, שם הוא המשיך לעסוק בעריכת דין. הוא התגורר שם עשרים שנה והיה שותף של ג'יימס ברט. הוא גם שירת בתפקידים ציבוריים, כמו רשם הצוואות, התובע של מחוז וינדזור וחבר בית הנבחרים של ורמונט. בעת כהונתו בבית הנבחרים, היה קולמר התומך הראשי להקמתו של הסנאט של ורמונט ב־1836. בשנים 1833–1842 היה קולמר שופט בבית המשפט העליון של ורמונט, לאחר שהחליף את ניקולאס בייליס. ב־1836 עבר קולמר להתגורר בוודסטוק, ורמונט.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית
ב־1842 נבחר קולמר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית, וכיהן בו שלוש תקופות כהונה מ־1843 ועד 1849. הוא התנגד להרחבת העבדות, לסיפוח טקסס ולמלחמת ארצות הברית–מקסיקו ותמך בהעלאת המכסים לסיוע לתעשיינים האמריקאים וזכה להכרה לאומית על נאום שנשא בסוגיה זו. בתקופת כהונתו בבית הנבחרים שימש קולמר כיושב ראש ועדת הייצרנים בשנים 1843–1845 וכיושב ראש ועדת הקרקעות הציבוריות בשנים 1847–1849.
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית
קולמר כיהן בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא זאכרי טיילור החל מתחילת נשיאותו במרץ 1849. הוא התפטר ביולי 1850, זמן קצר לאחר פטירתו של טיילור, כדי לאפשר לנשיא הבא, מילרד פילמור למנות לתפקיד אדם מטעמו.
כמנהל הכללי של הדואר נמתחה על קולמר ביקורת מצד חברי המפלגה הוויגית בשל רצונו להעביר מתפקידם מנהלי דואר מקומיים אנשי המפלגה הדמוקרטית כדי להחליפם בוויגים. בתקופת כהונתו בתפקיד החל השימוש בבולי דואר וקולמר היה הראשון ששלח מכתב עם בול, מכתב שמוען לאחיו שבבארי, ורמונט. במכתב הוא המליץ לאחיו לשמור את הבול, למקרה שהשיטה תצליח והבול יהיה בעל ערך אספני.
עם שובו לוורמונט מונה קולמר כשופט בבית המשפט הפדרלי של המדינה, תפקיד בו הוא כיהן עד 1854.
סנאטור
ב־1855 נבחר קולמר כסנאטור כאיש האגף השמרני, המתנגד לעבדות של המפלגה הרפובליקנית. עד 1857 הוא כיהן כיושב ראש ועדת הסנאט להצעות חוק.
ב־1856 הוא זכה במספר קולות בהצבעה לסגן הנשיא בוועידת המפלגה הרפובליקנית.
בסנאט הגן קולמר במרץ על עמדותיו, גם במקרים בהם הוא היה במיעוט. כאשר הוועדה לטריטוריות בראשותו של סטיבן דאגלס המליצה על העברת פשרת קריטנדן, שעל פיה הוצעה העברת חוקת לקומפטון של קנזס, שתמכה בעבדות, למשאל עם, סירבו קולמר וג'יימס דוליטל מוויסקונסין להצביע בעד ותחת זאת פרסמו חוות דעת מיעוט בה הם הסבירו את התנגדותם.
קולמר ייצג את דעת המיעוט גם ביוני 1860, כאשר הוועדה בראשותו של ג'יימס מוראי מייסון הוציאה דוח על הפשיטה על הרפר'ס פרי של ג'ון בראון. מייסון טען שהפשיטה של בראון הייתה פעולה של תנועה מאורגנת לביטול העבדות. קולמר ודוליטל טענו מנגד שבראון וחסידיו נתפסו ונענשו ושלא היה שום צורך בפעולה נוספת מצד הממשלה.
שנותיו של קולמר על כס השיפוט הקנו לו מוניטין של עורך הדין הטוב ביותר בסנאט. עמיתיו נהגו להקדיש תשומת לב רבה להערותיו במליאת הסנאט, אף על פי שהוא דיבר שם לעיתים רחוקות וגם שעשה זאת הוא דיבר בקול כה שקט עד שכמעט ולא שמעו אותו באולם וביציעים. צ'ארלס סאמנר כינה אותו "סוקרטס של ההרים הירוקים". הוא תיאר אותו כמדינאי הנבון והמאוזן ביותר בתקופתו.
מלחמת האזרחים
בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב־1860 קיבל קולמר את קולות "הבן המועדף" של המשלחת של ורמונט, ולאחר סבב ההצבעה הראשון הוא פרש. ב־1861 הוא נבחר מחדש לסנאט וכיהן בו עד יום מותו.
ב־1861 הגיש קולמר הצעת חוק להאצלת סמכויות חדשות לנשיא במסגרת המלחמה ולאישור צעדים שננקטו על ידי הנשיאר אברהם לינקולן על ידי הקונגרס בתחילת נשיאותו.
קולמר היה המוביל מבין תשעה סנאטורים רפובליקנים שנפגשו ב־1862 עם הנשיא לינקולן כדי להאיץ בו להחליף את הרכב הקבינט ובעיקר להחליף את מזכיר המדינה ויליאם סיוארד. לאחר שהם התכוונו להתעמת עם הנשיא על רקע טענות לחוסר הרמוניה בקבינט מצדו של מזכיר האוצר סלמון צ'ייס, שינו הסנאטורים את דעתם במהלך הפגישה לאחר שצ'ייס תומרן על ידי לינקולן לסגת מטיעונו הראשון.
מרגע בו פרשו הסנאטורים הדמוקרטים מהדרום מהסנאט עם פרוץ מלחמת האזרחים, היה קולמר שוב לחבר ברוב בבית והוא כיהן כיושב ראש הוועדה לדואר ולנתיבי דואר בשנים 1861–1867 וכיושב ראש ועדת הספרייה של הסנאט בשנים 1863–1867.
לאחר המלחמה התנגד קולמר לתוכניות השיקום של הנשיא לינקולן ושל יורשו אנדרו ג'קסון ותמך בשליטה של הקונגרס בתהליך קבלתן מחדש של מדינות הקונפדרציה בחזרה אל האיחוד.
חיים אישיים
ב־1817 נשא קולמר לאישה את מרי סטון. לזוג נולדו שבעה ילדים. ביתו של קולמר בוודסטוק הוא חלק ממסלול ההליכה של עורף מלחמת האזרחים של הפארק הלאומי ההיסטורי מארש-בילינג-רוקפלר.
ב־1850 קיבל קולמר תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת ורמונט וב־1855 מדארטמות' קולג'.
מותו והנצחתו
ג'ייקוב קולמר נפטר בביתו שבוודסטוק ב־9 בנובמבר 1865 ונטמן בבית הקברות של רחוב ריבר שבעיר.
ב־1881 תרמה מדינת ורמונט פסל בדמותו של קולמר שניצב באוסף היכל הפסלים הלאומי שבקפיטול.
גבי פקר
גבי פקר (נולד ב-3 במאי 1969) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בתפקיד המגן שמאלי.
קריירת משחק
פקר, בנו של שחקן העבר אריה פקר (מכבי נתניה, בית"ר נתניה), גדל במחלקת הנוער של מכבי נתניה ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1987. פקר היה מגן שמאלי שפורץ עם הרבה מהירות וכח ומסייע המון להתקפת קבוצתו. ערך הופעה ראשונה בבוגרים (בעקבות פציעתו של אלעד קורן) במשחק חוץ מול בית"ר ירושלים. פקר תפס מקום של קבע בהרכב הפותח ושיחק במכבי נתניה ברציפות עד שנת 1994.
בעונת 1994–1995 עזב פקר לראשונה את מכבי נתניה והצטרף למכבי פתח תקווה, במדיה רשם 21 הופעות בליגה וכבש שלושה שערים. כעבור שנה חזר למכבי נתניה.
בעונת 1998–1999 חזר למכבי נתניה ובסוף העונה חגג איתה את חזרתה לליגה בכירה.
אווה אקבלד
שנים ראשונות
אווה דה לה גארדי נולדה למשפחה מיוחסת. אביה היה הדוכס והמדינאי לספור מגנוס ג'וליוס דה לה גארדי (1668–1741) ואמה הייתה הפוליטיקאית החובבת וחברת חוג הסלון הספרותי, הדויג קטרינה ליליה, שהייתה שייכת למעגל המורחב של שושלת האצולה השוודית.
כשנישאה, אביה, ג'וליוס דה לה גארדי, העביר לאווה את האחוזות טירת מרידל ואת טירת לינהולמן. כמו כן, בן זוגה הדוכס היה בעליו של אחוזת סטולה מנדל וכן בבעלותו היה בית בעיר הבירה סטוקהולם.
עקב היעדרותו התכופה של בעלה לרגל עסקים, אווה הייתה האחראית הבלעדית על ניהול שלוש האחוזות, תפקיד אשר כלל פיקוח על מנהלי האחוזות והאסיפות של הקהילה במחוז. היא תוארה כדמות מרשימה וסמכותית ביותר, אשר נהגה בהגינות כלפי האיכרים, הגנה עליהם כנגד התעמרות הרשויות המפקחות, וכמי שלא היססה ללחום למען תיקון עוולות במהלך עימותים עם נכבדים מהמעמד הגבוה המקומיים. היה לה גם תפקיד חשוב כחברה באצולה המקומית, אחוזת סטולה מנור הייתה מוכרת לטובה בזכותה.
במגוריי אקלבד בסטוקהולם היא נהגה לארח ערבי סלון תרבותיים מפוארים, והיא תוארה על ידי אשת השגריר הספרדי דה המרקיז דה פואנטפוארטה כ"בת האצולה אשר כבודה ללא רבב" ההופעות הראשונות של המוזיקאי יוהאן הלמיך הרומית בוצעו בסלון בית אקבלד. היא הייתה ביחסים ידידותיים עם המלכה לואיזה אולריקה.
לאחר מותו של בעלה בשנת 1771, היא פרשה לאחוזות הכפריות מריאדל ולינדהולמן. היא גם פיקחה על ניהול האחוזה סטולה, שהייתה שייכת לבנה, עקב היעדרותו לרגל נסיעותיו במסגרת הקריירה שלו, כפי שנהג אביו.
ב-1775, בנה, קלאס יוליוס (1742–1808) נישא לבריטה הורן, ולאחר 3 שנים נולדה יורשת האחוזה סטולה מנור. בנובמבר 1778, אווה הייתה עדה ללידתו של מלך שוודיה לעתיד, גוסטב IV אדולף, מלך שוודיה. היא נותרה להתגורר בעיר הבירה במשך שנתיים, במהלכן קיבלה שפע מחמאות והוצעו לה מגוון תפקידים בכירים במערכת המלוכה השוודי כגון: הליידי הממתינה למלכה; הגבירה אשר על הגלימות; האומנת המלכותית של יורש העצר ועוד, אך היא נאלצה לסרב מפאת סיבות בריאותיות מהן סבלה במשך שמונה שנים ואשר נאלצה להיות מרותקת למיטתה לעיתים קרובות.
תרומתה המדעית
ב-1746 אקבלד שלחה לאקדמיה המלכותית השוודית למדעים את תגליתה להכנת קמח ואלכוהול מתפוחי אדמה. גידולי תפוחי האדמה ושימושם יושמו בשוודיה החל מ-1658, והיה אפשרי לגדלם רק בתוך החממות של האריסטוקרטיה. תגליתה של אקבלד איפשרה ייצור מסחרי של תפוחי אדמה אשר הפכה אותם למוצר מזון בסיסי בשוודיה ועקב כך גדל ההיצע של חיטה, שיפון ושעורה אשר היו זמינים להכנת לחם, כיוון שתפוחי האדמה שימשו להכנת אלכוהול במקומם. בעקבות זאת הרגלי הצריכה של תושבי שוודיה השתפרו משמעותית ובשל כך הופחתו תנאי הרעב ששרר בקרב האוכלוסייה.
תגליות נוספות לה אחראית אווה הן שיטה להלבנת כותנה, טקסטיל וחוטים בעזרת סבון, שהומצאה ב-1751, ושל שילוב קמח תפוחי אדמה במוצרי הקוסמטיקה, אשר החליפו חומרים מסוכנים לשימוש, שיטה שנגלתה ב-1752.
בשנת 1748, אווה אקבלד הייתה לאישה הראשונה להצטרף כחברה באקדמיה המלכותית השוודית למדעים. אין תיעוד לגבי השתתפותה בישיבות האקדמיה. ב-1751 הוענק לה התואר "חברה של כבוד" ולא "חברה מן המניין", בשל המגבלות שנבעו מחוקי האקדמיה "לגברים בלבד".
חברת האוטובוסים המאוחדת
חברת הנסיעות המאוחדת (בערבית: شركة السفريات الموحدة; שרכת א-ספריאת אל-מווחדה) הוא איחוד של שבעת חברות תחבורה ציבורית של מזרח ירושלים.
היסטוריה
עד שנת 2004 שררה אנדרלמוסיה בקוי התחבורה הציבורית בשכונות הערביות במזרח העיר. עשרות חברות פרטיות ומשפחתיות הפעילו קווים בלתי סדירים או סדרים למחצה, בלא פיקוח נאות ובכלי רכב מיושנים. בשנת 2004 הגדירו עיריית ירושלים, משרד התחבורה ותוכנית אב לתחבורה ירושלים פרויקט לאיחוד של החברות למסגרת של חברה מאוחדת (شركة السفريات الموحدة, שרכת א-ספריאת אל-מווחדה, "חברת הנסיעות המאוחדת") ובה חמש חברות-בנות, המופעלות לפי זיכיון. יחד עם נציגי האוכלוסייה תוכננו ונקבעו מסלולים קבועים. כן נקבעו מספרי קווים ותדירות (גבוהה יחסית) וניתנו זיכיונות הפעלה לפי מכרז. החברה מפעילה צי של מיניבוסים שנרכשו בסיוע משרד התחבורה. המיניבוסים צבועים באופן אחיד בתבנית פסים ירוק-לבן (לקווים פנים-עירוניים) או כחול-לבן (לקווים כפריים/פריפריאליים) ונקראים בעגה המקומית "זברות" או "אוטובוס ערבי". קווי הנסיעה של מזרח ירושלים נמצאים תחת פיקוח משרד התחבורה, ונעשה בהם שימוש ברב קו.
אל-מסתעצם השני
אל-מסתעצם באללה השני (מילולית: המבקש מחסה באל), אבו יחיא מוחמד זכריא בן אבראהים בן אל-מסתמסכ בן אל-חאכם באמר אללה השני (בערבית: المستعصم بالله الثاني, ابو يحيى محمد زكريا بن ابراهيم بن المستمسك بن الحاكم بامر الله الثاني) היה הח'ליף העבאסי שמשל בקהיר בין 1386 ל-1389. הוא מונה לאחר פטירתו של אחיו הח'ליף אל-ואת'ק באללה השלישי. לאחר שלטונו הקצר בן שלוש השנים הושב אל-מתוכל עלא אללה השני לכס הח'ליפות לכהונה שנייה.
ייעוץ הדדי להערכה מחדש
בתחילת שנות ה-70 הוקם ארגון הייעוץ להערכה מחדש, מקבוצות מקומיות של משתתפים שנקראו "יועצים משותפים" (בשלוחה הישראלית נטבע השם "דועץ", הלחם של "דעת" ו"עצה"). הארגון היה בשליטת ארגון בשם "יועצים אישיים" (Personal Counselors) בסיאטל, וושינגטון. את הארגון הנהיג הארווי ג'קינס עד מותו ב-1999. כיום מנהל הארגון הוא בנו, טים ג'קינס.
היסטוריה
לפי אחת הגרסאות, בתחילת שנות ה-50, הארווי ג'קינס, שעבד במספנות, באחזקת מבנים ובארגון עבודה (קבלנות), פיתח את הייעוץ ההדדי להערכה מחדש לאחר שראה תהליך שינוי רגשי וחשיבתי מתחולל אצל חבר במצוקה מתמשכת, וזאת לאחר שג'קינס הקשיב לו בסבלנות בזמן שזה בכה והביע מגוון רגשות. ג'קינס ואחרים פיתחו שיטת ייעוץ המבוססת על העלאה אל הזיכרון של טראומות פסיכולוגיות ופיזיות ולאחר מכן קתרזיס רגשי. ג'קינס כינה את התהליך הזה "פורקן", ולדעתו הוביל תהליך זה לחשיבה ברורה יותר או ל"הערכה מחדש" של מצב נפשי, וכך - להחלמה מפגיעות וטראומות נפשיות. לאחר מספר שנים של ניסויים, עזב ג'קינס את עבודתו והחל לייעץ במשרה מלאה. בשנת 1952 פתח חברה בשם בשם Personal Counselors, Inc ולה משרד קטן במרכז סיאטל, והציע ייעוץ חד כיווני. התהליך התחיל להיקרא Co-Counseling, כלומר "ייעוץ הדדי", כי עם הזמן התבררו היתרונות שבתהליך שבמסגרתו שני אנשים מקשיבים זה לזה בתורנות, במשך פרקי זמן זהים, לא קבועים, אך מוקצבים מראש (מחמש דקות ועד חצי שעה ויותר, לעיתים שעה).
גרסה אחרת טוענת שבשנות החמישים התחבר ג'קינס עם ל. רון האברד בעת שזה הקים את כת הסיינטולוגיה, ורבות מהתיאוריות של ייעוץ הדדי להערכה משותף לקוחות מהסיינטולוגיה ולא הומצאו על ידי ג'קינס כפי שהארגון טוען. החברה של ג'קינס, Personal Counselors, הצהירה במקור שמטרתה היא "לעסוק בדיאנטיקה, ולנהל וללמד את האמנות והמדע של הדיאנטיקה". בגלל הבדלי חשיבה, פסק שיתוף הפעולה בין ג'קינס להאברד, וג'קינס סיים את הקשר. מנהיגות הארגון טוענת שלא היה לארגון קשר עם דיאנטיקה או סיינטולוגיה מאז, אך מפחיתה באופן עקבי בחשיבות מקורותיהם המשותפים של הארגונים.
בשנות ה-50 המאוחרות ובתחילת שנות ה-60 ארגן ג'קינס בשיטתיות את עקרונות השיטה, ובשנות ה-60 וה-70 הפיץ את הייעוץ ההדדי להערכה מחדש מסיאטל, שם תרגל שיטה זו לראשונה, למדינות נוספות בארצות הברית ומשם לאירופה ולמקומות אחרים. בין 1975 ל-1990 מינה מורים מקומיים, נציגי אזור, מנהיגים אזוריים ונציגי קבוצות כגון נשים, אפרו-אמריקאים, לסביות והומואים. הוא ניסח את הנחיות הייעוץ ההדדי להערכה מחדש, והחליט בכל הנושאים העיקריים. מדיניותו אושררה בוועידה דו-שנתית.
לאחר מותו של ג'קינס ב-1999, נבחר בנו, טים ג'קינס, בכנס בהשתתפות מנהיגים בקהילות הייעוץ ההדדי להערכה מחדש ברחבי העולם, לתפקיד "מרַכֶז ההתייחסות הבין-לאומי", התואר שניתן למנהיג הייעוץ ההדדי. כך נשמרה השליטה בארגון בידי משפחת ג'קינס.
בארגון הייעוץ ההדדי להערכה מחדש מתואר התהליך כ"תהליך לשחרור בני האדם והחברה כולה מדפוסי מצוקה כדי שנוכל לחזור לתפקוד אינטליגנטי באופן מלא." הייעוץ מתורגל בזוגות ("ייעוץ הדדי"). המשתתפים מקשיבים זה לזה בתורם ועוזרים זה לזה "לשחרר" את הכאבים מחוויות העבר. בתאוריה של הייעוץ ההדדי, פריקה של רגשות, כלומר קתרזיס, המושג באמצעים כגון בכי, צחוק, רעד, פיהוק וכו', עשויה לרפא אדם מטראומה רגשית.
היועצים לא משלמים כסף זה לזה, אך הם משלמים עמלות לארגון הייעוץ ההדדי להערכה מחדש, בעת השתתפות בשיעורים או סדנאות.
בייעוץ הדדי נפגשים היועצים ההדדיים למפגשים בזוגות או בקבוצות קטנות כדי להשיג "פורקן". יועצים מקבלים עידוד להעמיק את מעורבותם בארגון על ידי תשלום עבור השתתפות בשיעורים וסדנאות, או נסיעה למטה כדי לשלם עבור הייעוץ.
אין הוכחה מדעית שתהליך זה עובד, ולכן הוא נחשב פסאודו-מדע. חוקרי כתות העלו חשש שתהליך השחרור עצמו הופך את המשתתפים לפגיעים למניפולציות רגשיות. במאמר המחקר שלהם על ייעוץ משותף, "השפעה קבוצתית והפסיכולוגיה של כת בתוך 'ייעוץ הדדי להערכה מחדש': ביקורת", מציינים טוריש ואירווינג כי "תורת הגירוי וההעלאה של זיכרונות מודחקים מכילה גם רכיבים רבים של מניפולציה אישית וקבוצתית. כתות וקבוצות הרסניות באופן כללי מנסות לעצב מחדש את תודעת החברים על ידי ניסוח מחדש של החוויות האישיות ביותר שלהם בז'רגון של כת ולפי מונחי אידאולוגיה של כת."
בדומה לסיינטולוגיה, ארגון ייעוץ הדדי להערכה מחדש מתנגד לשימוש בתרופות פסיכיאטריות ולתפיסה הסטנדרטית של מחלות נפש. הארגון מייעץ לחבריו לא לבקש סיוע ממטפלים מורשים בבריאות הנפש. אסור להשתמש בתרופות בסדנאות, כולל קפאין.
בעבר עסק ייעוץ הדדי להערכה מחדש בתרגול פסאודו-מדעי של טיפול המרה ללהט"ב, וישנם מתרגלים של ייעוץ הדדי להערכה מחדש שטוענים ש"פרקו" את ההומוסקסואליות שלהם. אלו נקראים "לשעבר" בתוך הארגון. הארגון טען ב"מדיניות הגאה" שלו כי "השתתפות במין עם אדם ממינך מבוססת על מצוקה הנובעת רק מחוויות מצוקה בעבר. המצוקה שממנה נובעת השתתפות זו יכולה להפוך לבלתי חסומה [כך], (אם נוצרה חסימה) וניתן לפרוק אותה לחלוטין." כיום אנשים להט"בים מהווים חלק אינטגרלי בארגון מבלי שהם נדרשים "לפרוק" זהות זו.
ארגון
הכותרת הרשמית של הארגון היא "קהילות הייעוץ הבין-לאומיות להערכה מחדש". הוא מתוקצב על ידי Re-evaluation Counseling Community Resources, Inc., עם מטה ב-Shoreline, מדינת וושינגטון. נשיא הארגון הוא טים ג'קינס וסגנית הנשיא היא שרה אליזבת ג'קינס. התאגיד מחזיק, תחת סימן מסחרי, במונחים "ייעוץ הדדי להערכה מחדש", "RC" ו"מאוחדים לסיום הגזענות". הארגון שולט ב"קרן ההערכה מחדש" (Re-evaluation Foundation), ארגון ללא מטרות רווח 501(c), ובהוצאה לאור Rational Island Publishers.
ארגון "ייעוץ הדדי להערכה מחדש" מקיים שיעורים בייעוץ משותף. קבוצות מקומיות מוקמות על ידי אנשים בעלי ניסיון ברעיונות ובשיטות של "ייעוץ הדדי להערכה מחדש", אשר אושרו על ידי המנהיגים. חברים חדשים מוזמנים להצטרף לשיעורי "יסודות" של חברים קיימים. הם צריכים להיות מתפקדים ובריאים רגשית, כך שהם יכולים להיות יועצים יעילים ולהיות מסוגלים להפיק תועלת מייעוץ. העלות קבועה, בתעריף שעתי נמוך לאדם, וישנן מלגות לבעלי הכנסה נמוכה. 25 אחוז מהעמלות נשלחות לגוף המרכזי ב-Shoreline, מדינת וושינגטון. המשתתפים מתבקשים לא להשתמש בקפאין או אלכוהול ולהימנע מסמים משני-תודעה כדי להיות קשובים ולקבל גישה לרגשותיהם. אנשים בייעוץ ההדדי מתבקשים - ומצופה מהם - להימנע מלהיות בקשרים חברתיים זה עם זה.
שיעורים וקהילות מקומיות מאורגנים באזורים ובשיוכים רופפים, כלל-ארציים, אם כי "ייעוץ הדדי להערכה מחדש" אינה מתארגנת בקווים לאומיים.
"ייעוץ הדדי להערכה מחדש" מחויבת להציע פרקטיקות ותובנות ייעוץ הדדי "בהרחבה ככל האפשר באוכלוסייה הכללית". "ייעוץ הדדי להערכה מחדש" לא מחפש פומביות. פרסום מקומי צריך להיות מאושר על ידי המנהיג האזורי ופרסום לאומי ובינלאומי - על ידי מנהיג "ייעוץ הדדי להערכה מחדש". "ייעוץ הדדי להערכה מחדש" אינה מפרטת פרטי קשר מקומיים באתר האינטרנט שלה.
"ייעוץ הדדי להערכה מחדש" מעודד את חבריו למלא תפקיד פעיל בחיים הציבוריים והקים קבוצות לקידום רעיונותיו, אותם כינה קבוצות "מוטמעות". הקבוצות העיקריות המקדמות שיטות "ייעוץ הדדי להערכה מחדש" הן United to End Racism" (UER)", שהוקמה בשנת 2000, ו-Sustaining All Life, שהוקמה ב-2015. UER היא חלק מ"ייעוץ הדדי להערכה מחדש" וחולקת את המטה של "ייעוץ הדדי להערכה מחדש" ב-Shoreline. UER השתתפה בוועידה העולמית של דרבן נגד גזענות ב-2001, בפורום החברתי העולמי של קראקס ב-2006 ובפורום השלום העולמי של ונקובר ב-2006. Sustaining All Life השתתפה בוועידת שינויי האקלים של האומות המאוחדות (COPs) מדי שנה מאז COP 2015 בפריז. ארגונים אחרים שאינם תלויים ב"ייעוץ הדדי להערכה מחדש" מובלים על ידי חברי קהילת "ייעוץ הדדי להערכה מחדש" ומסתמכים במידה מסוימת על מושגי "ייעוץ הדדי להערכה מחדש". דוגמה לכך היא המכון הלאומי לבניית קואליציה שהמנהלת-המייסדת שלו, שרי ר' בראון, היא חברה ב"ייעוץ הדדי להערכה מחדש" ופעילה ב-UER.
הקרן להערכה מחדש שואפת "לספק הזדמנויות לאנשים להשתתף בייעוץ להערכה מחדש, אנשים שאחרת לא יכלו להרשות לעצמם להשתתף." הקרן נוסדה ב-1972. היא תומכת בפרויקטים המבוססים על התיאוריה והפרקטיקה של "ייעוץ הדדי להערכה מחדש", פרויקטים המיישמים "פעולה נועזת ומתחשבת לשחרור בני אדם מהמצוקות הקשורות לחוויות פוגעות, לא צודקות בעבר". נשיאה הוא מיכאל מרקוביץ, לשעבר סגן נשיא יבמ. נכסיה בסוף 2006 היו בשווי כמיליון דולר. "הקרן בוחנת בקשות מענק רק מחברי קהילות הייעוץ ההדדי להערכה מחדש המבקשים סיוע כספי שיקדם את הפצת התיאוריה והפרקטיקה של 'ייעוץ הדדי להערכה מחדש'." בשנת 2007 העניקה הקרן מענקים למספר ארגונים שיזמו ייעוץ מחדש, כולל "פיתוח מנהיגות של לא-לבנים, יוזמות גלובליות, פיתוח מנהיגות צעירים, עבודה בייעוץ משפחתי, ביטול גזענות ובריאות הנפש".
ביקורת
דניס טוריש ופאולין אירווינג השוו במאמר משנת 1995 את שיטת הניהול של "ייעוץ הדדי להערכה מחדש" למודל המדינה הקומוניסטי של ריכוזיות דמוקרטית.
הארגון רגיש לביקורת, בין אם חיצונית ובין פנימית, שהוא רואה בה מתקפה על הארגון. ג'קינס האמין שביקורת רבה נוצרה מהעוינות של ממשלת ארצות הברית ל"טבעו המתקדם והאפקטיבי של 'ייעוץ הדדי להערכה מחדש' וליעילותו". "ייעוץ הדדי להערכה מחדש" מורה לחברים "להתערב במהירות הן בהתקפות והן ברכילות", שהן "דרמטיזציות של מצוקה" והתנהגויות לא מקובלות בתוך קהילת "ייעוץ הדדי להערכה מחדש". הוא קובע כי "מתקפה אינה דרך יעילה לפתור אי הסכמות או קשיים". הארגון דורש ש"אנשים המשתתפים בהתקפה צריכים קודם כל להפסיק זאת ולהתנצל על שהשתתפו בה", ולאחר מכן יש להציע להם ייעוץ. מבקרים שמתמידים "צריכים לעזוב את הקבוצה ויש להתעלם מהתקפותיהם". סטיב קאר מתח ביקורת על "ייעוץ הדדי להערכה מחדש", עקב מניעה זו של דיון פנימי.
במאמר המנתח את מה שמכונה "תאוריית ההתקפות" של "ייעוץ הדדי להערכה מחדש", טען קאר כי "כדי להתמודד עם התקפות על 'ייעוץ הדדי להערכה מחדש' ומנהיגיה, חברי הארגון מקבלים הוראה להתערב בדבריו של האדם, לגשת להאשמה שהוא משמיע בתור בעיה אישית של המאשים ולבוא במרץ להגנת האדם או האנשים המותקפים".
מערכת השליטה הריכוזית של "ייעוץ הדדי להערכה מחדש" בוטלה על ידי חברים לשעבר שדגלו במנהיגות אחראית יותר. ג'ון הרון, מנהיג ומורה לשעבר ב"ייעוץ הדדי להערכה מחדש", שעזב את הארגון ב-1974 כדי להקים ארגון ייעוץ הדדי משלו, Co-Counselling International, אמר שהוא נפרד מ"ייעוץ הדדי להערכה מחדש" מכיוון שארגון זה "התנה באופן שיטתי את חבריו לחבר בין סוג מסוים של פיתוח אנושי מועיל לבין שליטה סמכותית מרכזית בתיאוריה ובמדיניות הקהילה. היה לי ברור שזהו פסאודו-שחרור". הרון סבר שהסמכותיות של "ייעוץ הדדי להערכה מחדש" נגזרת בחלקה מהדוקטרינה הלניניסטית של שליטה מרכזית שלמד ג'קינס במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית ובחלקה מהדוגמה האוטוקרטית של מקורבו לשעבר, ל. רון האברד.
"ייעוץ הדדי להערכה מחדש" תואר ככת. טוריש ואירווינג סברו ש"ייעוץ הדדי להערכה מחדש" חולק מספר מאפיינים עם כתות פסיכו-תרפיות, כלומר מנהיג כריזמטי, אידיאליזציה של המנהיג, חסידים המתייחסים למערכת האמונות שלהם כנעלה על אחרות, מצטרפים לקבוצה בזמנים של לחץ, והפיכת המטפל למרכזי בחיי החסיד. הקבוצה שואבת זמן רב יותר ויותר, היא מטפחת אשליות של עליונות על קבוצות אחרות ומתחילה לחשוד בקבוצות אחרות. "בהתחשב בעוינותה למושגים פלורליסטיים של השתתפות ודמוקרטיה, ל'ייעוץ הדדי להערכה מחדש' יש פוטנציאל להפוך לכת מלאה ומזיקה, למרות מטרותיה ההומניסטיות המקוריות".
המשלח (סדרת טלוויזיה)
המשלח (בצרפתית: Le Transporteur: la série) היא סדרת טלוויזיה צרפתית-קנדית בשפה האנגלית, ספין-אוף לסדרת הסרטים "המשלח" שיצרו לוק בסון ורוברט מארק קמן.
הסדרה הופקה על ידי חברת אטלנטיק הפקות הצרפתית וחברת בידור הבוטיק הקנדית QVF, Inc.. שודרה על ידי M6 ו-RTL. במקור היו מעורבים בהפקה HBO ו-Cinemax, אך השניים נטשו את הפרויקט בשנת 2013.
הסדרה עוקבת אחר האירועים והקונספט של הטרילוגיה הקולנועית וממשיכה את הרפתקאותיו של פרנק מרטין, נהג שליחויות פרילנסר מקצועי להשכרה שיספק כל דבר, בכל מקום במחיר הנכון וחי על פי שלושה כללים "בלתי ניתנים לשבירה", אותם הוא מפר לעיתים קרובות. כריס ואנס גילם את תפקידו של פרנק מג'ייסון סטאת'אם ואליו הצטרף בעונה הראשונה אנדראה אוסווארט כמנהל המשרד שלו קרלה ולרי, צ'רלי הובנר בתור המכונאי דיטר האוסמן ופרנסואה ברלנד, השחקן היחיד מסדרת הקולנוע, שמגלם את המפקח טרקוני. בעונה השנייה הצטרפה ויולאנטה פלאסידו בתפקיד קאטרינה "קט" בולדיו, סוכנת ההזמנות החדשה שלו. בניגוד לקרלה, שלא הצטרפה לעונה השנייה, קאט בדרך כלל הצטרפה לפרנק בהרפתקאותיו.
12 פרקים הוזמנו בשנת 2012 לעונה הראשונה בתקציב כולל של 40 מיליון. התוכנית שודרה באותה השנה ב-11 באוקטובר בגרמניה ברשת RTL, וב-6 בדצמבר בצרפת בערוץ M6. הבכורה הקנדית הייתה ב-4 בינואר 2013 ברשת HBO קנדה. הסדרה החלה לשדר בהודו ב-25 בינואר 2013 בערוץ Sony PIX, ועלתה לראשונה בארצות הברית ברשת TNT ב-18 באוקטובר 2014. 12 פרקים נוספים הוזמנו לעונה שנייה שצילומיה החלו במרוקו בפברואר 2014. העונה השנייה שודרה בקנדה ב-5 באוקטובר 2014 ובארצות הברית בערוץ TNT ב־29 בנובמבר 2014.
ב-26 בנובמבר 2015 פורסם כי הסדרה בוטלה ולא תחודש לעונה שלישית.
מדיה ביתית
ב-3 במרץ 2015, Fox Home Entertainment של המאה ה-20 הוציאה את העונה הראשונה במלואה ב-DVD. העונה השנייה שוחררה ב-9 ביוני 2015.
Soon You'll Get Better
השיר הגיע למקום ה-31 במצעד של רולינג סטון טופ 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי טיילור סוויפט וג'ק אנטונוף. האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ ה-Vevo של טיילור סוויפט ב-22 באוגוסט 2019, בסמוך לצאתו של האלבום. האודיו צבר שני מיליון צפיות. לקראת אמצע שנת 2020, נודע כי השיר נמכר בלמעלה מ-300,000 עותקים בארצות הברית.
בסמוך לצאתו, עלה השיר ביחד עם האלבום Lover, לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי. השיר צבר שם למעלה מ-100 מיליון השמעות.
ביקורת
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות, תוך שברולינג סטון הוא דורג במקום ה-97 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".