cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סילשי סיהינה
ביוגרפיה
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 זכה סיהינה במדליית ארד בריצת 10000 מטר, ובכך היה שותף עם עוד שני רצים אתיופים שזכו בכל שלוש המדליות באותה תחרות יחד קנניסה בקלה והיילה גברסילאסי. באותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 10000 מטר במשחקי אפריקה שנערכו באבוג'ה, ניגריה.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה סיהינה במדליית כסף בריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:09.39 דקות, אחרי בן ארצו, קנניסה בקלה שקבע שיא אולימפי חדש של 27:05.10 דקות ולפני זרסנאי טדסה מאריתריאה (27:22.57 דקות). באותה שנה זכה סיהינה במדליית ארד באליפות העולם בריצת קרוס קאנטרי.
אליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכה סיהינה בשתי מדליות כסף בריצת 10,000 מטר, שוב אחרי בקלה ובריצת 5,000 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכה סיהינה במדליית כסף בריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:09.03 דקות, אחרי בקלה (27:05.90 דקות) ולפני מרתין מת'אטי מקניה (27:12.17 דקות).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה סיהינה במדליית כסף בריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:02.77 דקות, אחרי בקלה ששיפר את שיאו האולימפי והעמיד אותו על 27:01.17 דקות ולפני מיכה קוגו מקניה (27:04.11 דקות).
משפחה
סילשי סיהינה נשוי לטירונש דיבאבה, האלופה האולימפית בריצות ל-5000 מטר ול-10000 מטר, אלופת עולם ושיאנית העולם הנוכחית בריצת 5000 מטר.
מורן פרידמן
ביוגרפיה
פרידמן נולדה וגדלה במושב בני עטרות. החלה את דרכה בבית הספר לכדורגל של הפועל תל אביב בגיל 5. מאוחר יותר עברה לשחק בקבוצת הנערים של הפועל קריית אונו, משום שלא הייתה אז ליגת נשים פעילה, שם שיחקה עד גיל 14.
בוגרת תואר ראשון בממשל ודיפלומטיה, עם התמחות במזרח התיכון, מהמרכז הבינתחומי בהרצליה. נוסף על היותה כדורגלנית, עובדת פרידמן כמנהלת תיקי משכנתאות בקבוצת הראל השקעות בביטוח.
בשנת 2010 נבחרה, יחד עם הכדורגלניות אשרת עיני, לי פלקון ומיכל רביץ, להשתתף בקמפיין לקידום תדמית כדורגל הנשים בישראל.
מועדונים
לקראת עונת 2006/2007 עברה לשחק במדי אס"א תל אביב, עמה זכתה בשישה תוארי אליפות ושלושה גביעי מדינה. בנוסף, בשנת 2011/2012 העפילה יחד עם הקבוצה לשלב 32 הגדולות של ליגת האלופות לנשים לאחר שסיימה את שלב הבתים במקום הראשון. זהו ההישג הגדול ביותר של קבוצת כדורגל נשים ישראלית במפעלים אירופאים.
לאחר שתי עונות עברה לשחק במ.כ רמת השרון לעונת 2018/2019.
את עונת 2019/2020 פתחה ללא קבוצה, ונכון לאפריל 2020 היא אינה משחקת באופן פעיל.
נבחרת ישראל
לאחר ששיחקה מגיל 15 בכל הנבחרות הצעירות של ישראל, זומנה בשנת 2010 לסגל נבחרת הבוגרות. את הופעת הבכורה שלה ערכה במשחק הנבחרת נגד אירלנד, ב-25 באוגוסט.
מיסים ביהדות
מערכת המיסים ביהדות עברה שינויים במשך הדורות, מ"מיסים" הניתנים מבחירה חופשית (וולונטריים) ועד למיסי חובה. הערך מתאר את המיסים השונים הנזכרים במקורות היהדות - בתורה, בנביאים, במשנה ובתלמוד, וכן את הדיונים העקרוניים על הסמכות לגבות מיסים.
מיסים בתורה
המס הראשון שנזכר בתורה הוא המעשר - 10% מההכנסה שניתן לכהן או למקדש.(פרק ב)
המעשר מיוחס לאבות האומה:
בנוסף למיסים אלה, היו גם מיסים לצורכי המקדש אשר נגבו באופן ריכוזי: מיסוי חברתי ביהדות:
ויקרא פרק יטט וּבְקֻצְרְכֶם אֶת קְצִיר אַרְצְכֶם לא תְכַלֶּה פְּאַת שָדְךָ לִקְצר וְלֶקֶט קְצִירְךָ לא תְלַקֵּט: י וְכַרְמְךָ לא תְעוֹלֵל וּפֶרֶט כַּרְמְךָ לא תְלַקֵּט לֶעָנִי וְלַגֵּר תַּעֲזב אתָם אֲנִי ה' אֱלהֵיכֶם: דברים פרק כדיט כִּי תִקְצר קְצִירְךָ בְשָדֶךָ וְשָׁכַחְתָּ עמֶר בַּשָּׂדֶה לא תָשׁוּב לְקַחְתּוֹ לַגֵּר לַיָּתוֹם וְלָאַלְמָנָה יִהְיֶה לְמַעַן יְבָרֶכְךָ ה' אֱלהֶיךָ בְּכל מַעֲשֵה יָדֶיךָ: כ כִּי תַחְבּט זֵיתְךָ לא תְפַאֵר אַחֲרֶיךָ לַגֵּר לַיָּתוֹם וְלָאַלְמָנָה יִהְיֶה: כא כִּי תִבְצר כַּרְמְךָ לא תְעוֹלֵל אַחֲרֶיךָ לַגֵּר לַיָּתוֹם וְלָאַלְמָנָה יִהְיֶה: כב וְזָכַרְתָּ כִּי עֶבֶד הָיִיתָ בְּאֶרֶץ מִצְרָיִם עַל כֵּן אָנכִי מְצַוְּךָ לַעֲשׁוֹת אֶת הַדָּבָר הַזֶּה:
כשקוצר ומאלם אלומות, לא ילקט השבלים הנופלות בשעת הקציר, אלא יניחם לעניים. שנאמר "ולקט קצירך לא תלקט". עבר ולקטן, אפילו טחן ואפה - נותן לעניים. איזהו לקט? הנופל מתוך המגל בשעת קצירה, או הנופל מתוך ידו כשמקבץ השבלים וקוצר. והוא שיהיה הנופל שיבולת אחת או שתים. אם נפלו שלש כאחד - שלשתן לבעל השדה.
2. שיכחה:
המעמר ושכח אלומה אחת בשדה, הרי זה לא יקחנה, שנאמר "ושכחת עומר בשדה לא תשוב לקחתו". כשם שהשכחה בעומרים, כך היא בקמה. אם שכח מקצת הקמה ולא קצרה, הרי זו לעניים. וכשם שהשכחה בתבואה ובגידולי השדה, כך יש שכחה לאילנות, שנאמר "כי תחבוט זיתך לא תפאר אחריך", והוא הדין לשאר אילנות.
3. פאה:
קוצר את שדהו לא יקצור את כל השדה, אלא יניח בסוף השדה מעט קמה לעניים. שנאמר "לא תכלה פאת שדך בקוצרך". החלק הנשאר לעניים נקרא פיאה. כשם שמניח בשדה כך באילנות, כשאוסף פירותיהם מניח מעט לעניים. מן התורה אין לפיאה שיעור. מדרבנן אין פחות מ-1/60, בין בארץ בין בחו"ל. ומוסיף על האחד מששים לפי גודל השדה ולפי רוב העניים ולפי ברכת הזרע. וכל המוסיף על הפיאה מוסיפין לו שכר. בשלושה זמנים ביום מחלקים את הפאה לעניים בשדה או מניחים אותם לאסוף: בשחר ובחצי היום ובמנחה, ועני שבא שלא בזמן זה אין מניחים אותו ליטול, כדי שיהיה זמן קבוע לעניים שיבואו בו כולם ליטול. ולמה לא קבעו להם זמן אחד ביום? מפני שיש ביניהם עניות מניקות שצריכות לאכול בתחילת היום, ויש עניים קטנים שאין נעורים בבקר ולא יגיעו לשדה עד חצי היום, ויש זקנים שאינם מגיעים עד המנחה (רמב"ם מתנות עניים פ"ב י"ז). 4. פרט ועוללות:
איזהו פרט? זה גרגר אחד או שני גרגרים הנפרטים מאשכול ענבים בשעת הבצירה. איזו היא עוללת? אשכול קטן שאינו מעובה כאשכולות, שאין לו כתף, דהיינו: שהענבים שבחלק העליון של האשכול אינן צפופות. ואין לו נטף, דהיינו: שאין ענביו שבחלקו התחתון מונחים זה על זה, אלא מפוזרים הם.
5. מתנות עניים :
מתנות שאין העניים לוקחים אותם, שייכים לבעל השדה. היום לא נהגו לתת מתנות עניים אלה, מפני שאין העניים באים לשדות לאסוף פירות ושבלים, כיוון שטורח האסיף עולה על מחיר הפירות.
בנוסף למיסים שנועדו למקדש ולעובדים במקדש, ישנם מיסים שנועדו לעזרה לנזקקים:(פרק ב)
מס נוסף נזכר בדיני המלחמה:
מיסים בתקופת המלכים
בימי שמואל הנביא, ביקשו בני ישראל משמואל שימנה להם מלך. שמואל הציג בפניהם את "משפט המלך", הכולל מיסים רבים חדשים :
למרות התנגדותו ואזהרותיו של שמואל, העם החזיק בדרישתו למלך. מהסכמת העם ניתן להסיק, שהם קיבלו על עצמם לשלם את המיסים הנזכרים. המלך הראשון - שאול - אכן הטיל מס על כל בית-אב בישראל, כמו שנרמז בכתוב: .(פרק ג)
בימי שלמה המלך כבר היה שר מיוחד הממונה על גביית המיסים, ולידו היו שנים-עשר נציבים שהיו אחראים על גביית מיסים מהמחוזות השונים בממלכה. המיסים הללו - הם שימשו להחזקת ארמון המלך, הנשים, הסעודות, המשרתים וכו'. שלמה הטיל גם מס-עובד - עבודות שירות. מס-עובד שהוטל על בני-ישראל שימש לבניית בית המקדש ובית המלך. מס-עובד שהוטל על כנענים שימש לבניית ערים בצורות .(פרק ג)
מיסים נזכרו גם בממלכות אחרות, כגון במצרים: ובפרס:, וכן נזכרו מיסים הנקראים "מִנְדָּה בְלוֹ וַהֲלָךְ".
התורה מגבילה את זכותו של המלך לקחת מיסים לצרכיו הפרטיים, .(עמ' 152)
מיסים במשנה ובתלמוד
במשנה נזכרים מיסים קהילתיים ועירוניים לצורכי ביטחון :
וכן נזכרים מיסים קהילתיים ועירוניים לצורך עזרה לנזקקים :
מיסים עירוניים מסוגים מגוונים יותר נזכרים בתוספתא :
לגבי מיסים בקנה-מידה רחב יותר - מדינה או ממלכה - מצאנו דעות שונות:
חכמי התלמוד יישבו בין הדעות על ידי הבחנה בין "מוכס שיש לו קצבה" - מוכס הגובה מס בשיעור קבוע וקצוב, הנחשב חוקי, לבין "מוכס שאין לו קצבה" - מוכס הגובה מכל אחד כמה שהוא רוצה באופן שרירותי, הנחשב לגזלן. וכן "מוכס העומד מאליו" ולא מונה על ידי המלך נחשב לגזלן.(עמ' 153-155)
באותו אופן, נחלקו חכמי המשנה אם מותר או אסור להבריח את המכס, והסבירו בתלמוד (שם) שהמחלוקת קשורה לשאלה אם המוכס פועל לפי חוק או פועל בשרירות ליבו.
מיסים בקהילות הגולה
הקהילות היהודיות בגלות גבו מחבריהן מיסים משני סוגים: מס חיצוני - לתשלום לשלטון הנכרי על-פי דרישתו, ומס פנימי - למימון הוצאות הקהילה, כגון בית-כנסת, רב, חזן, קופת-צדקה ועוד. ישנם דיונים רבים בספרות האחרונים ובפנקסי הקהילות בפרטי גביית המיסים, סוגי המיסים, החייבים במס וכדומה.(פרק ד)
המיסים החיצוניים היו, במקרים רבים, לא הוגנים - הם הוטלו באופן מפלה רק על הקהילות היהודיות. למרות זאת, פוסקים רבים טענו שיש לשלם אותם ואסור להתחמק מהם, שכן יהודי המתחמק מתשלום המס מטיל באופן עקיף מס גבוה יותר על חברי קהילתו, ועלול גם לגרום לפגיעה פיזית בקהילה היהודית.(עמ' 153-154)
המיסים הפנימיים אפשרו לקהילה היהודית להתקיים כישות אוטונומית, מעין מדינת-ננס. הזכות להטלת מיסים פנימיים, יחד עם הזכות לקיים בתי-דין יהודיים עצמאיים, הייתה דרישה עיקרית של הקהילות במשא-ומתן מול השלטונות המארחים.(עמ' 150)
הסמכות לגביית מיסים בכפייה
הראשונים עסקו בשאלה מדוע בכלל מותר לשלטון לגבות מיסים בכפייה, ובמה זה שונה מגזל? הם ציינו מספר סיבות:(פרקים ה-ח)
הסיבות השונות קשורות גם לשתי התפיסות השונות שרווחו בעולם לגבי מהות המס: (עמ' 149–151, 153-155)
הפוסקים בדורנו התייחסו לסמכות של מדינת ישראל לגבות מיסים: לפי החזון אי"ש, כיוון שנציגי הציבור בכנסת אינם פועלים לפי תורת ישראל, אין להם דין של "שבעת טובי העיר" ולכן סמכותם להטיל מיסים מוגבלת (חזון אי"ש סנהדרין טו). אולם לפי הרב עובדיה יוסף, הכלל "דינא דמלכותא דינא" חל גם על מדינת ישראל, לפיכך יש לה סמכות לגבות מיסים, ויש חובה לשלם מיסים (שו"ת יחוה דעת ה סג). (עמ' 155, 164-165)
חלוקת נטל המס
נטל המס חייב להתחלק בין האזרחים על-פי כללים קבועים והוגנים, ולא לפי שרירות-ליבו של השלטון.(פרק ט) ישנם שני גורמים עיקריים הקובעים את חלוקת הנטל במיסים שונים:
ישנם גם מיסים שבהם שני הגורמים הללו משתלבים. לדוגמה, כשאנשי-העיר גובים מס לבניית חומה סביב העיר:
גורם נוסף הנזכר בחלוקת הנטל, בהקשר של בניית חומה, הוא מידת הקרבה לחומה - הדיירים הקרובים לחומה צריכים לשלם יותר מהדיירים הרחוקים מהחומה, כיוון שהחומה חשובה להם יותר - אם לא תהיה חומה, הם יהיו הראשונים שייפגעו. וכן, הבתים שלהם גורמים להגדלת היקף החומה (הרמ"ה).(פרק י)
בספרות השאלות והתשובות ישנם דיונים על סוגים שונים של מיסים, כגון לשמירה, לאספקת מים, לצדקה, להחזקת בתי-דין, לבניית בית-כנסת ומקווה, למשכורת הרב והחזן, ולהוצאות מערכת החינוך - האם הם צריכים להתחלק לפי ממון או לפי נפשות.(פרקים יא, יב, יד, טו)
בהלכה נזכרו הנחות והקלות בחיוב המס. ההנחות הן משני סוגים: הנחה רכוש, והנחה לאדם. נזכר פטור ממס על ממון המיועד לצדקה, וכן על רכוש המיועד למצוה כגון תלמוד תורה, ישיבה, בית-כנסת, בית-מדרש או מקוה, וכן על ספרים תורניים. נזכרו הנחות למעוטי-יכולת, מובטלים ומשפחות מרובות ילדים. ישנם דיונים רבים במקורות על פטורים והקלות לתלמידי-חכמים - מאיזה מיסים בדיוק פוטרים אותם, ומי בדיוק נחשב "תלמיד חכם" לעניין זה.(פרקים כ, כא)
סוגי רכוש החייבים במס
במקורות נזכרו מיסים על סוגים שונים של רכוש:(פרק טז)
בספרות השו"ת נדונה רבות שאלת מקום החיוב: אם אדם גר בעיר אחת, אבל רוב רכושו ורווחיו נמצא בעיר אחרת, לאיזו עיר הוא צריך לשלם מס? (במושגים של ימינו: אדם שבבעלותו מפעל הנמצא באזור-התעשייה של עיר גדולה, והוא עצמו גר ביישוב פרברי - למי הוא צריך לשלם מס?). הדעה הרווחת היא, שמס התלוי ברכוש יש לשלם למקום שבו נמצא הרכוש.(עמ' 156) אולם ישנן דעות שונות.(פרק טז.6)
הקשר בין תשלום המס והזכות להשתתף בהחלטות ציבוריות
מערכת המיסים היהודית מבוססת על עיקרון השותפות, לפיו המיסים שייכים לכל התושבים בשותפות והם באים לידי הסכמה על גביית הכספים וייעודם. זאת בניגוד לגישה של "אוצר המלכות" שרווחה במדינות מלוכניות, לפיה המיסים נכנסים לכיסו הפרטי של המלך והוא משתמש בו כרצונו.(עמ' 151) לכן, הדעה המקובלת בין הפוסקים היא, שהזכות להשתתף בהכרעות בעניינים ציבוריים, ובפרט עניינים הדורשים שימוש בכספי המיסים, תלויה בתשלום מיסים - רק משלמי המיסים רשאים להשתתף בהכרעה. אולם, כיוון שחלק גדול מהמיסים מתחלקים לפי ממון, נשאלת השאלה, האם תשלום מס גבוה יותר מקנה למשלם זכות גדולה יותר להשפיע על השימוש בכספי המיסים, או שלכל משלמי-המיסים ישנה זכות שווה?(פרק יג)
הרא"ש כתב . הוא מתייחס להחלטה של הציבור להטיל "חרם" בעניין כלשהו הנוגע לממונות, וכותב שזכות-ההצבעה היא יחסית לגובה תשלום המיסים - אין זה הוגן שאנשים המשלמים מעט מיסים יטילו חרם על אנשים המשלמים הרבה מיסים.
אולם, הרב יוסף מטראני כתב ש. זכות ההצבעה היא "בינארית": לכל הלא-משלמים אין זכות בכלל, אבל לכל המשלמים יש זכות שווה.
גם מהר"ם מרוטנבורג תמך בזכות-הצבעה שווה לכל משלמי המיסים:
הסמ"ע כתב, שאמנם לעניים (המשלמים מעט מס) אין זכות לכפות את דעתם ולגזור גזירות על העשירים (המשלמים את רוב המיסים), אבל גם ההפך לא נכון - גם העשירים המעטים אינם רשאים לכפות את דעתם ולגזור גזירות על העניים הרבים, והעלה השערה שהעניים והעשירים
ואכן בקהילות יהודיות רבות היו תקנות מסוג זה. בשו"ת צמח צדק מתוארת תקנת-הקהל בעניין מינוי בעלי-תפקידים המקבלים את משכורתם מכספי המיסים: . באחת הקהילות התעוררה בעיה: היו חמישה (מתוך 50) בעלי-בתים עשירים, שהיו בני-משפחה, והיו אחראים ביחד לרוב תשלומי המיסים ("רוב בניין"). וכיוון שהם התנגדו למינוי שַמָּש מסוים, שאר 45 חברי-הקהילה לא יכלו למנות אותו. הם פנו אל ה"צמח צדק", והוא פסק, שהתקנה אכן טובה וראויה, אבל במקרה זה, כיוון שהמשכורת לשמש ממומנת חציה "לפי ממון" וחציה "לפי נפשות", הרי במקרה זה ה-45 שהסכימו למנות את השמש הם גם "רוב מניין" וגם "רוב בניין" ודעתם התקבלה.
מצד שני, בקהילה אחרת רצו העשירים לשנות את התקנה ולקבוע,. ה"צמח צדק" התנגד לבקשה זו וכתב ש.
יישוב מחלוקות בענייני מס
כשיש מחלוקת בין שני אנשים מן השורה בענייני ממון, הכלל הוא "המוציא מחברו - עליו הראיה": הרוצה לחייב את זולתו לתת לו כסף - עליו מוטלת החובה להוכיח את טענתו, ואם לא הצליח להוכיח את טענתו - המצב נשאר כפי שהוא. אולם כשיש מחלוקת בין היחיד לבין הציבור (ונציגיו) בענייני מיסים, הכלל שונה - היחיד הוא שחייב להוכיח את טענתו. אם אין לו הוכחה מיידית - הוא חייב קודם-כל לשלם את המיסים שתובעים ממנו, ואחר-כך לתבוע את הציבור לדין, ואם יביא ראיה לדבריו - הציבור יחזיר לו את המס. המקור לדין זה הוא בתשובת מהר"ם מרוטנברג (סימן קו), והוא מציין כמה סיבות: א. המיסים נחשבים ב"חזקת" הציבור עוד לפני שנגבו (ע"פ הגמרא בבא מציעא עג:); ב. מצאנו בגמרא כמה סוגיות הנותנות עדיפות לציבור על-פני היחיד; ג. אילו חובת ההוכחה הייתה על הציבור, אף אחד לא היה טורח לתבוע, כי החלק של כל אחד מבני-הציבור במיסים הוא קטן יותר מעלות התביעה. פוסקים רבים נוספים מציינים דין דומה ומנמקים אותו בדרכים שונות.(פרק יז)
כיוון שהציבור נחשב ל"מוחזק" בכספי המס, חוב המס קודם לחובות אחרים. למשל, אם אדם נפטר לפני שהספיק לשלם מיסים, ובצוואתו נתן מתנה או ציווה לתת את רכושו להקדש - קודם-כל גובים את החוב מהעיזבון, ורק אחר-כך נותנים את מה שנשאר למתנה או להקדש. חוב המס קודם לזכויות היורשים ואפילו לכתובת האלמנה.(פרק יח)
הנוהג בקהילות רבות היה, שכל אזרח מצהיר על שווי רכושו ורווחיו (בדומה להצהרת הון בימינו), ואף נשבע על כך. בנוסף לשבועה, נהגו להטיל חרם על מי שמעלים הכנסות או משתמט מתשלום המס.
הדבר מעיד על החשיבות הרבה שייחסו חכמי ישראל לתשלום מס-אמת, והחומרה הרבה של הברחה והשתמטות מתשלום מס.(פרק יט)
אדית הופמן-בירקין
אדית הופמן-בירקין (Edith Hofmann-Birkin; פראג, צ'כיה, 13 בנובמבר 1927 – הרפורד, אנגליה, 20 בספטמבר 2018) הייתה אמנית יהודייה, ניצולת השואה.
חייה ופועלה
נולדה בפראג למשפחת הופמן. ב-1941, והיא בת 14, נכלאה עם משפחתה בגטו לודז' בפולין. הוריה מתו שם בתוך שנה, והיא התקיימה בכוחות עצמה. בעת חיסול הגטו ב-1944 הועברה למחנה הריכוז אושוויץ מונוביץ וממנו נשלחה למחנה עבודה כריסטיאנשטט (מחנה-משנה של גרוס-רוזן) והועבדה במפעל תחמושת תת-קרקעי. בהתקרב הצבא האדום הובלה בצעדת המוות לפלוסנבירג ולברגן-בלזן, משם שוחררה ב-15 באפריל 1945. בשובה לפראג גילתה שבני משפחתה נספו. ב-1946 עברה לאנגליה. הוכשרה ועבדה כמורה, נישאה ואימצה שלושה ילדים. בשנות ה-70 למדה אמנות מודרנית לתואר אקדמי.
אדית בירקין כתבה על קורותיה מיד לאחר השחרור, והדברים עובדו על ידיה אחרי שנים לסיפורת (Unshed Tears) באנגלית. ספרהּ, שפורסם ב-2001 וזכה למהדורות נוספות, הופיע בשם נעוריה – אדית הופמן. עיקר יצירתה היו הציורים שבהם תוארו חוויותיה בשנות השואה. ב-2012 פרסמה ספר שירה גדוש בציוריה (The Last Goodbye), גם הוא בשם אדית הופמן.
הציורים שהותירה נמסרו מידי משפחתה למוסדות שונים: מוזיאון המלחמה האימפריאלי בלונדון, גלריית בן אורי, מוזיאון אושוויץ בירקנאו, קרן המוזיאונים של בירמינגהם, מוזיאון מחוז הרפורד ועוד.
כביש 227
כביש 227 הוא כביש רוחב אזורי החוצה את מזרח הנגב. הכביש מתחיל בכביש 206 סמוך לנחל חתירה, ועובר דרך מעלה עקרבים אל עבר הערבה, שם הוא מסתיים בצומת עין חצבה שעל כביש 90 (כביש הערבה). בשנת 2017, סגרה הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים את הכביש מצומת מצפור המכתש הקטן ודרומה בשל ליקויי בטיחות חמורים.
תוואי הכביש
מכביש 206 (כביש אורון-רותם) יוצא כביש 227 מזרחה בדרך אספלט ישנה ומשובשת וחוצה את מסילת רכבת המשא למפעלי אורון וצין. הכביש חולף מדרום למישור ימין, ועובר דרומית לכור הגרעיני - דימונה (קמ"ג). לאחר מכן עובר הכביש המשובש סמוך למכתש הקטן (מכתש חצרה), שם הוא חוצה את שביל ישראל בסמוך למצד צפיר. משם מתפתל הכביש דרומה בסמוך לנחל גוב אל מעלה עקרבים ההיסטורי, דרך משובשת ומפותלת, ובה 18 עיקולים חדים ותלולים מאוד, היורדת מהרי מזרח הנגב, רום 402 מטרים מעל לפני הים - לערבה, 80 מטרים מתחת לפני הים. שם חוצה הכביש את נחל צין וממנו מסתעפת דרך פרטית אל מפעלי התעשייה צין ואורון. מכאן נעשה הכביש ישר יותר והוא ברמת תחזוקה גבוהה יותר, והוא ממשיך מזרחה עד לנקודת סיומו בערבה בצומת עין חצבה שעל כביש 90 (כביש הערבה), סמוך ליישובים עין חצבה ועידן.
סלילת מעלה עקרבים
מעלה עקרבים מאוזכר כבר בתנ"ך.
בשנת 1927, בתקופת המנדט הבריטי, נפרצה במקום דרך לכלי רכב בין שתיים מתחנות משטרת רוכבי הגמלים: משטרת כורנוב (ממשית) ומשטרת עין חוצוב (עין חצבה). מטרת הדרך הייתה לחזק את שליטת המשטרה באזור הפקר זה. דרך זו שימשה כעורק תחבורה עיקרי בין באר שבע לאילת עד לסלילת כביש מעלה העצמאות שבמכתש רמון (כיום כביש 40).
יונתן שטייף
הרב יונתן שטייף (תרל"ז, 1877 - ט' באלול תשי"ח, 1958) היה דיין בבודפשט ומגדולי הפוסקים בארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה.
תולדותיו
נולד בשנת תרל"ז לצבי (תלמיד הכתב סופר) בעיר גאיא (Kolta) שבהונגריה (כיום בסלובקיה). למד בישיבת פרשבורג אצל הרב שמחה בונם סופר, בעל ה"שבט סופר", בנו של הכתב סופר ונכדו של החת"ם סופר. שמע שיעורים גם מראב"ד העיר שכיהן בתפקיד בישיבה, הרב דוד ניימן-לאקנבך, והיה לתלמידו המובהק. נישא לבלומא בת ר' מיכאל פישל מפאקש. להם נולדו בן בשם צבי יהודא, ובת בשם אסתר שולמית. בשנת תרס"ז התמנה למגיד מישרים ומו"ץ בעיר גוטא, ובשנת תרע"ב התמנה לדיין באונגוואר. בשנת 1923 היה מהחותמים נגד אגודת ישראל. בשנת תרפ"ב הוציא לאור כתב עת תורני בשם החיים. לאחר מכן בשנת תרפ"ג עבר לבודפשט שם כיהן בדיינות לצד עמיתו הרב אפרים פישל זוסמן סופר (חתנו של רבי קופל רייך).
בזמן מלחמת העולם השנייה ניצל באמצעות רכבת קסטנר והיה מהקבוצה הראשונה שיצאה מברגן-בלזן באוגוסט 1944 לשווייץ. בשווייץ ניהל ישיבה בעיר ביאטענבורג. לאחר המלחמה היגר לארצות הברית. התיישב בהתחלה בישיבת נייטרא (של הרב מיכאל דב בר ויסמנדל) שם כיהן כר"מ, ולאחר מכן עבר לוויליאמסבורג שם נבחר (בהצבעת המתפללים) לכהן ברבנות קהילת עדת יראים-וינה. היה סגן נשיא ארגון התאחדות הרבנים.
חיבר ספר בשם "חדשים גם ישנים" על כמה ממסכתות הש"ס, חומש "לימודי ה'", "מצוות השם" על אמונה ושני ספרים על שבע מצוות בני נח. לאחר פטירתו נדפס מכתביו שו"ת מהר"י שטייף. הרב משה פיינשטיין העריצו מאוד ואף אמר עליו שהוא "גדול הדור".
הרב יונתן שטייף נפטר ביום ט' באלול תשי"ח (1958). בהלווייתו בניו יורק השתתפו אלפים.
לזכרו נוסד מכון זכרון אהרן בראשית שנות התש"ס, כאשר מטרתו הראשונית הייתה הדפסת והפצת ספריו.
חביב שמעוני
חביב שמעוני (13 בינואר 1933 - 13 ביולי 1994) היה איש ציבור ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך בכנסת השמינית.
חייו
חביב שמעוני נולד בדהוכ שבכורדיסטן בשנת 1933 ועלה ארצה בשנת 1936.
בתום לימודיו התיכוניים הצטרף בשנת 1951 למפא"י והיה פעיל במוסדות המפלגה במחוז ירושלים. בשנת 1965 נבחר לחבר מועצת הפועלים בעיר, בה כיהן ארבע שנים, ובשנים 1969–1974 ושוב בין 1978–1984 היה חבר מועצת העיר. בתקופות אלו השלים שמעוני תואר ראשון במזרחנות ומדע המדינה ותואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטה העברית.
בשנת 1964 החל שמעוני לעבוד במשרד המסחר והתעשייה. משך תשע שנים היה חבר בהנהלת מכון האריזה. לאחר מכן, בשנת 1973, מונה ליו"ר הנהלת המרכז הישראלי לעיצוב המוצר והיה ממונה על תחום זה במשרד. במהלך שנות עבודתו נבחר גם ליו"ר ועד העובדים.
בראשית כהונתה של הכנסת השמינית הושבע אליה מטעמה של סיעת המערך, בעקבות פטירתו של עבד אל-עזיז זועבי. שמעוני היה חבר ועדת העבודה והרווחה, ועדת החינוך והתרבות וועדת השירותים הציבוריים.
שמעוני היה מדובריה של העלאת המודעות לתרבות של עדות המזרח והביא להקמת המרכז לשלוב מורשת יהדות המזרח במשרד החינוך בשנת 1976. שמעוני תמך בחוק ההפלות ונימק זאת בכך שממילא מתבצעות הפלות רבות מחוץ לבתי החולים, בצורך להקל על צפיפות הדיור ובטענה שאין להכריח אשה להביא לעולם ילד שהיא אינה מעוניינת בו.
במקביל לעיסוקיו המקצועיים והפוליטיים, שמעוני היה שותף בשנת 1963 לייסוד הארגון הארצי של יהודים יוצאי כורדיסטן בישראל. שימש עורך כתב העת "התחדשות" של העדה הכורדית ובמשך 31 שנים עמד בראש הארגון כמזכירו הכללי.
שמעוני שהיה מיוצאי כורדיסטן נשא לאשה את שלומית שהייתה מעדת האורפלים.
כף פיירווד'ר (אנטארקטיקה)
כף פיירווד'ר (באנגלית: Cape Fairweather; בתרגום לעברית: כף מזג אוויר נאה) הוא כף בחוף המזרחי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הכף מכוסה קרח (למעט הסלעים בצידו הדרום-מזרחי והמזרחי), וגובהו 705 מטרים מעל פני הים.
הכף מצוי באמצע הדרך בין קרחון דריגאלסקי וקרחון אוונס.
הכף מפריד בין חוף נורדנשלד לבין חוף אוסקר השני.
גילוי הכף
הכף התגלה בשנת 1947 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם
אנשי הסקר קראו לכף על שמו של אלכסנדר פיירווד'ר (Alexander Fairweather), קפטן אוניית ציד הלווייתנים בלאנה (Balaena) מדנדי, אשר פעלה לאורך החוף הצפון מזרחי של חצי האי האנטארקטי בין השנים 1893–1892.
לקריאה נוספת
• Ute Christina Herzfeld, Atlas of Antarctica: Topographic Maps from Geostatistical Analysis of Satellite Radar Altimeter Data, PP 116, 170
• NATIONAL GEOSPATIAL-INTELLIGENCE AGENCY, SAILING DIRECTION (PLANNING GUIDE & ENROUTE) ANTARCTICA, PP 98 - 99
• Wolfgang Rack, Dynamic Behavior and Disintegration of the Northern Larsen Ice Shelf, Antarctic Peninsula, P 97
הלב על השולחן
הלב על השולחן הוא אלבומו ה-16 של הזמר אייל גולן, שיצא לאור ב-18 במרץ 2013. לאחר חודשיים האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה משולשת על מכירות של למעלה מ-120 אלף עותקים.
מרבית שירי האלבום הופקו מוזיקלית ועובדו על ידי יעקב למאי, ותמיר צור, כשהביצוע ל"אשאל אלוהיי" עובד במשותף על ידי ינון יהל, עופר ניסים ואסי טל.
סינגלים
הסינגל השני מהאלבום בשם "סטטוס מאוהב". את השיר כתב רמי לב והלחין עדי לאון, ועיבוד של טל פורר. השיר הגיע למקום הראשון במצעד ההשמעות השבועי ב-130 השמעות בשבוע הראשון של צאת השיר, והיה במקום הראשון במשך חודש וחצי. השיר נכנס למקום ה-9 בגלגלצ ואל המקום ה-1 במצעד של רשת ג' ושהה 4 שבועות בראש. השיר הגיע ל-3 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
שירים בולטים
לאחר צאת האלבום בלטו השירים "היא לא את", שהגיע למיליון צפיות באתר יוטיוב בשבועיים הראשונים. השיר "כל החלומות" הגיע למיליון צפיות בזמן קצר והצליח בהשמעות ברדיו. שיר הנושא של האלבום "הלב על השולחן" זכה גם הוא למיליון צפיות בזמן קצר מאוד, בין השירים הבולטים היו "אוקיינוס", "כשאת אינך","ישראל", "מנגנת את חיי", "אל תאמרי", "געגועים" והחידוש לשיר של חוליו איגלסיאס "La Nave del Olvido" (ESPERA UN POCO), בגרסה העברית "אתן לך" למילים של רותם כהן אותו הפיק מוזיקלית יוסי מור.
ההצלחה
כבר בשבועיים הראשונים הגיע האלבום למעמד אלבום פלטינה כפולה על מכירות של 60-אלף מכירות וכעבור חודשיים למעמד פלטינה משולשת על מכירות של למעלה מ-120 אלף עותקים, בחודש הראשון נצפה האלבום מעל ל 400-אלף צפיות באתר יוטיוב, ושירי האלבום נצפו מעל ל-10 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
בניגוד לאלבומו הקודם של גולן "נגעת לי בלב", אלבום זה זכה לביקורות אוהדות בקרב מבקרי המוזיקה השונים.
נמל התעופה הבין-לאומי אודסה
נמל התעופה הבינלאומי אודסה (באוקראינית: Міжнародний аеропорт Одеса) הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם כ-7 ק"מ דרומית מערבית למרכז העיר אודסה, אוקראינה.
שטח השדה
שטח שדה התעופה הבינלאומי אודסה הוא 570 דונם. שירות הטכני של שדה התעופה מבוסס על 2,800 מטר מרובע באזור יש 4 מקומות חניה לספק שירות טכני ל 4 מטוסים בו זמנית.
המסלולים של נמל התעופה משמשים גם את חיל האוויר האוקראיני.
היסטוריה
השדה הוקם בשנת 1961.
בחודש מאי 2007 בשדה התעופה נערכו עבודות הבנייה הכוללות הארכת המסלול הראשי. ביוני 2012 התחילו לעבוד על בניית הטרמינל החדש, האזור של הטרמינל החדש יהיה 26,000 מ"ר, ויהיה לו את הקיבולת של 1,000 נוסעים לשעה שזה בין 1.5-2 מיליון נוסעים בשנה, וכן יהיה בו 16 עמדות צ'יק-אין, ומס' השערים יעלה ל-5. בנייתו של הטרמינל החדש תוכננה להסתיים עד סוף שנת 2013, עם זאת, בשל עיכובים ארוכים, הוא מתוכנן להיפתח ברבעון השני של 2017. הטרמינל ישמש הן טיסות בינלאומיות והן טיסות פנימיות.
פעילות לישראל וממנה
יוקריין אינטרנשיונל איירליינס מבצעת 5 טיסות שבועיות לנמל התעופה בן-גוריון וממנו.
החל מה-26 ביוני 2017 חברת סאן דור מבצעת 2 טיסות שבועיות בקו זה במטוסים של אל על.
החל מה-9 ביולי 2017 חברת יאנאייר מבצעת טיסות עונתיות בקו זה.
החל מה-15 ביולי 2019 תחל חברת ישראייר לבצע 2 טיסות שבועיות עונתיות בקו זה.
בעבר החברות אל על ואארוסוויט קיימו טיסות בקו זה.
המרכז הראשי למודיעין חלל
משימות
המרכז משמש למתן תמיכה באיסוף מידע על פעילויות החלל של המדינה ומניעת פעילויות ריגול מהחלל חלל של מדינות זרות.
לצורך ביצוע משימות אלה מוטל עליו:
היסטוריה
עם שיגור הלוויין הראשון ב-4 באוקטובר 1957 החל עידן החלל. חפצים מלאכותיים החלו להופיע במסלולי כדור הארץ כשמספרם בשנות ה-60 כבר עלה על מאה. בשנת 1963, על מנת לשלוט על המרחב הקרוב לכדור הארץ ולחשב את מסלול האובייקטים בברית המועצות, הוחלט ליצור את המרכז לבקרת החלל. בשלב הראשון תוכנן לקבל מידע באמצעות שתי יחידות מכ"ם ייעודיות שנבנו על בסיס מכ"ם מדגם דנייסטר בסמוך לאירקוצק ועיבוד מידע שהיה אמור להתבצע במרכז מיוחד לבקרת החלל.
ב-6 במרץ 1965 נחתמה הנחיית המטה הכללי של כוחות ההגנה האווירית על גיבוש מרכז מודיעיני לענייני חלל, מרכז זה הוקם על בסיס מכון המחקר המתמחה 45 של משרד ההגנה (SNII MO). יום זה מאז 1970 הוא יום הולדתו של המרכז.
באפריל 1965 קיבלה הממשלה החלטה לבנות קומפלקס של מבנים טכנולוגיים עבור לשכת העיצוב המרכזית במחוז נוגינסק שבמחוז מוסקבה, המכונה נוגינסק-9, וב-27 באפריל התמקמו בו צוותי המרכז. ב-7 באוקטובר 1965, הוקצה ליחידה מספר - היחידה הצבאית מספר 28289.
עד 1 באוקטובר 1966, נקרא המרכז בשם "הצוות המיוחד לבקרת החלל" ובאותו יום בהנחיית המטה הכללי, הפך הצוות ל"מרכז בקרת החלל".
בשנת 1970 הועלה המרכז לרמת מוכנות קרבית. בשנת 1974 הוא צויד במערכות הגנה אווירית. כתוצאה מכך, אזור החלל המבוקר התרחב באופן דרמטי, ובמקביל, בשל האפשרות לקיים קטלוג מלא של אובייקטים בחלל, האמינות של המידע שנוצר על ידי מערכת זו עלתה משמעותית. בשנת 1975 הצטייד המרכז במחשבי אלברוס האחרונים. באותן שנים החלה בניית ציוד מעקב מיוחד.
ב-1 בדצמבר 2011, המרכז הפך לחלק חיל הגנת האוויר והחלל של רוסיה וקיבל את שמו המודרני כמרכז ראשי למודיעין חלל.
לעמי
לעמי (בגרמנית: An Mein Volk, בתעתיק: אן מיין פולק) הוא נאום מפורסם אשר נישא בידי פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ב-17 במרץ 1813. מלך פרוסיה נשא את הנאום בברסלאו (כיום ורוצלב בפולין) בפני נתיניו, והוא הודפס כמסמך והופץ ברחבי הממלכה. בנאום זה הודיע המלך על הצטרפותה של פרוסיה למלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית כנגד נפוליאון בונפרטה, ופתח בכך את המערכה בגרמניה (1813).
הרקע לנאום היה חוזה טילזיט אשר נחתם ב-1807 וסיים את מלחמת הקואליציה הרביעית. בחוזה זה התחייבה פרוסיה לצמצם את צבאה ולוותר על חלק מאדמותיה. ב-1812 אולצה פרוסיה לחתום על חוזה נוסף עם נפוליאון (חוזה פריז), אשר במסגרתו כמחצית מהצבא הפרוסי נשלח לסייע במלחמת רוסיה-צרפת, והגרנד ארמה קיבל אישור מעבר חופשי על אדמת פרוסיה. ההסכם עורר מלכתחילה התנגדות עזה בפרוסיה, והפרוסים עשו כל שביכולתם כדי להתחמק מהמחויבויות שנבעו ממנו. ב-30 בדצמבר חתם הגנרל לודוויג יורק פון וארטנבורג על אמנת טאורוגן עם הרוסים. אמנה זו סיימה את המעורבות הפרוסית במלחמת רוסיה-צרפת. מלך פרוסיה התכחש בתחילה להסכם זה, אולם בהדרגה התברר שהצרפתים מפסידים במלחמה וכוחות רוסיים החלו לזרום למזרח פרוסיה. לפיכך, הציב המלך מספר דרישות בפני הצרפתים. תגובתו של נפוליאון הייתה שליחת 25,000 חיילים לברלין בפיקודו של פייר אוז'רו. ב-21 בינואר נמלט המלך מברלין והגיע אל ברסלאו כעבור ארבעה ימים. ב-17 במרץ הוא נשאם את הנאום "לעמי" בו הודיע על נטישה סופית של החוזה עם צרפת.
בנאום זה, פנה המלך אל נתיניו "הפרוסים והגרמנים" וקרא להם להיות מאוחדים סביב המדינה והכתר כדי לשחרר את המדינה מהעול הצרפתי השנוא.
מרחב הזרימה
מרחב הזרימה הוא הפשטה תרבותית ברמה גבוהה של המרחב והזמן, ותפיסה מחדש של צורות חדשות בתוך הסדרים מרחביים.
סוג חדש של מרחב המאפשר אינטראקציה סינכרונית מרוחקת בזמן אמת.
בעזרת מרחב הזרימה אפשר לתקשר בין מקומות רחוקים בחלל בזמן אמת בניגוד לתפיסה הטוענת שמהירות האור היא המהירות המקסימלית לתנועה במרחב.
עקרונות
מרחב הזרימה מציג את הפעולה האנושית ואת האינטראקציה המתרחשת באופן דינמי ומבוצע מרחוק. הזרימה מתבצעת באמצעות טכנולוגיית תקשורת שמכילה זרימה רציפה של תקשורת רגישה לזמן, ושל צמתים של מערכות גלובליות (כנראה טכנולוגיות או מחשב). זרמי מידע אלה מחברים בין אנשים לקהילה קיברנטית מתמשכת, בזמן אמת, השונה מהכפר הגלובלי, שכן מקום הקבוצות בזמן הופך לחשוב יותר ממיקומם הגאוגרפי.
היסטוריה
הרעיון של מרחב הזרימה הועלה לראשונה על ידי הפילוסוף היווני הרקליטוס, אשר סיכם את הנושא וקרא לו πάντα ρεί (panta rei, "הכל זורם" ביוונית) שאמר שהכול זורם, שכל דבר כל הזמן עובר ממקום למקום. כמו שלא תיכנס לאותם מים בנהר פעמיים.
הנושא התחיל להיחקר בשנת 1996 על ידי הסוציולוג מנואל קסטלס אשר חקר את הנושא של אפשרות תקשורת בין אנשים מכל מקום שהוא בזמן אמת על ידי מעגלים חשמליים בחלל המרחב והזמן. הוא הוציא בנושא ספרים רבים.
כיום, אין עדויות לאנשים אשר ממשיכים לחקור את הנושא אך יש אנשים אשר מאמינים בו.
שמרת
שָׁמְרַת (ההגייה התקנית בקמץ גדול, sha, על משקל צָפְנַת) הוא קיבוץ מתנועת הקיבוץ הארצי הנמצא בגליל המערבי, ליד עכו. הקיבוץ שייך למועצה אזורית מטה אשר.
היסטוריה
הקיבוץ הוקם במאי 1948 על ידי חברי השומר הצעיר מרומניה, הונגריה וצ'כוסלובקיה, על חלק מאדמות הכפרים הערביים אל-סומיריה ואלמנשיה, שתושביהם עזבו אותם במהלך מלחמת העצמאות (לאחר מבצע בן עמי), ולא הורשו לחזור אליהם לאחריה. בשנות ה-2000 עבר הקיבוץ הפרטה ואימוץ משכורות דיפרנציאליות לחברים.
אנשי הקיבוץ מתפרנסים מחקלאות (כותנה, אבוקדו, רפת לחלב, לול, פטמים), מתעשייה (מפעל הרהיטים שמרת הזורע ומפעל עיבוד שבבים), ומתיירות (צניחה חופשית, אירוח כפרי).
ילדי הקיבוץ מתחנכים בבית הספר היסודי גוונים עין המפרץ ובבית חינוך אופק בעברון.
הקיבוץ מוכר בארץ בעיקר בעקבות אירוע פרשת האונס שהיה בשנת 1988. פרשה זו עוררה הדים רבים בישראל והביאה לשינוי בהתייחסות החוק למעשי אונס.
תגובה אקסותרמית
תְּגוּבָה אֶקְסוֹתֶרְמִית (מיוונית: ἔξω, אקסו – החוצה ו־θέρμη תֶרמֶה – חום) היא תגובה כימית הפולטת אנרגיה לסביבה, להבדיל מתגובה אנדותרמית, הצורכת אנרגיה מהסביבה. בתגובה אקסותרמית אנתלפיית התגובה היא שלילית.
אף על פי שסך מאזן האנרגיה של תגובה אקסותרמית הוא כך שנפלטת אנרגיה לסביבה, במקרים רבים יש להשקיע אנרגיה ראשונית כדי להתחיל את התגובה, וזאת כדי להתגבר על המחסום האנרגטי הראשוני שלעיתים נגרם מסיבות שונות:
אנרגיה ראשונית זו קרויה אנרגיית שפעול או אנרגיית אקטיבציה. ללא המחסום האנרגטי הראשוני, תגובות אקסותרמיות היו עלולות להיות ספונטניות. בתגובת בעירה, לדוגמה, קודם יש למסור אנרגיה לחומר הבעירה ורק כאשר יתחיל לבעור, האנרגיה העצמית שלו תגרום להמשך התגובה.
דוגמאות לתגובות אקסותרמיות:
חישוב אנתלפיית תגובה
H1 – תכולת האנרגיה (אנתלפיה) של המגיבים. H2 – תכולת האנרגיה (אנתלפיה) של התוצרים. H∆ – אנתלפיית התגובה – החום הנפלט או הנקלט בתגובה (כאשר החומרים מגיבים לפי היחסים במשוואה). H2 - H1 = ∆H H<0∆ – תגובה אקסותרמית (H2 < H1) נפלטת אנרגיה מהמערכת. 0<H∆ – תגובה אנדותרמית (H2 > H1) נקלטת אנרגיה למערכת.
רכבת קסטנר
רכבת קסטנר הייתה אמצעי למשלוח של יהודים בתקופת השואה, שסייע להצלת כ-1,600 יהודים מהשמדה באושוויץ. ארגון המשלוח נעשה בעקבות פעילותה של ועדת העזרה וההצלה בבודפשט, בראשות אוטו קומוי, יצחק שטרנבוך וישראל קסטנר.
הרכבת כללה 35 קרונות בקר שיצאו מבודפשט ב-30 ביוני 1944, במהלך הכיבוש הגרמני של הונגריה, והובילו יותר מ-1,600 יהודים באופן זמני לברגן-בלזן ולאחר מכן לשווייץ, בתמורה לכופר ששילם היהודי השווייצרי-אורתודוקסי יצחק שטרנבוך, בעלה של רחה שטרנבוך.
הרכבת אורגנה במהלך מאי-יולי 1944, תקופה בה גורשו לאושוויץ 437,000 יהודים הונגרים, שרובם נשלחו לתאי הגזים. הנוסעים נבחרו מתוך מגוון רחב של מעמדות חברתיים, וכללו כ-273 ילדים, רבים מהם יתומים. 150 הנוסעים העשירים ביותר שילמו 1,500 דולר (שווה ערך ל-$23,000 בשנת 2021) כל אחד, כדי לכסות את עלות הבריחה שלהם ושל האחרים. הרכבת הופנתה תחילה למחנה הריכוז ברגן-בלזן בגרמניה. כ-318 יהודים הגיעו לשווייץ באוגוסט 1944 ו-1,365 הנוסעים הנותרים הגיעו בדצמבר אותה שנה.
לקסטנר נמסר באפריל או מאי 1944 על הרצח ההמוני באושוויץ. לאחר המלחמה נטען כי לא הזהיר את הקהילה אלא התמקד בניסיון להציל מעטים. בין נוסעי הרכבת היו משפחתו וכן 318 אנשים מגטו קולוז'וואר, עיר הולדתו. עובדה זו חיזקה את תפיסת מבקריו כי מעשיו היו למען עצמו.
קסטנר הואשם בכך שהיה משתף פעולה עם הנאצים. הממשלה תבעה בשמו בגין הוצאת דיבה, ושמואל תמיר, עורך דינו של הנאשם מלכיאל גרינוולד, הפך את המשפט לכתב אישום נגד הנהגת מפא"י וכישלונה לכאורה בסיוע ליהודי אירופה. השופט פסק נגד הממשלה, וקבע כי קסטנר "מכר את נשמתו לשטן" בכך שניהל משא ומתן עם אייכמן ובחר כמה יהודים להצלה, בלי להתריע בפני אחרים. קסטנר נרצח בתל אביב במרץ 1957. תשעה חודשים לאחר מכן ביטל בית המשפט העליון את רוב פסיקת בית המשפט המחוזי, וקבע בהחלטה ברוב של 4 מול 1 כי השופט "שגה קשות".
המארגן
ישראל (רודולף רז'ו) קסטנר נולד בקלוז', האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא למד בבית ספר למשפטים, ולאחר מכן עבד כעיתונאי באוי קלט ככתב ספורט ופרשן פוליטי. הוא היה עוזרו של ד"ר יוזף פישר, חבר הפרלמנט הרומני וחבר מוביל במפלגה היהודית הלאומית, ובשנת 1934 נשא לאישה את בתו של פישר, ארז'בט.
קסטנר צבר מוניטין של מתקן פוליטי והצטרף למפלגת "איחוד", שלימים נודעה בשם מפא"י, מפלגת שמאל ציונית. הוא עזר להקים את ועדת העזרה וההצלה, יחד עם יואל והאנזי ברנד, שמואל שפרינגמן, אוטו קומוי, מהנדס מבודפשט, ארנו סילאגי מ"השומר הצעיר" ואחרים.
נוסעים
את הנוסעים בחרה ועדה שכללה את קסטנר, קומוי והנזי ברנד מוועדת העזרה וההצלה, וכן זיגמונד לב, לשעבר נשיא הקהילה האורתודוקסית בקלוז'. קסטנר דיווח בקונגרס הציוני לאחר המלחמה, בדו"ח שכתב על פעולות ועדת העזרה וההצלה, כי הוא ראה ברכבת "תיבת נח", מכיוון שהיא מכילה חתך רוחב של הקהילה היהודית, ובפרט עובדי השירות הציבורי.
לדברי ינו קולב, נוסע שניהל יומן, היו 972 נשים ו-712 גברים. המבוגר ביותר היה בן 82, הקטן היה בן כמה ימים. לדיסלאוס לב, נוסע נוסף, כתב שהמספר המדויק שהיה על הרכבת כשיצאה מבודפשט לא ברור, כי בתחילת המסע ירדו כמה נוסעים, מחשש שהרכבת תגיע לאושוויץ, בעוד שנוסעים אחרים תפסו את מקומם. כמה נשים השליכו את ילדיהן הקטנים אל הרכבת ברגע האחרון. 1,684 נוסעים נרשמו כאשר הרכבת הגיעה באופן בלתי צפוי למחנה הריכוז ברגן-בלזן ליד האנובר ב-9 ביולי.
לינץ, אוסטריה
הרכבת נעצרה בגבול הונגריה-אוסטריה, שם יכלה לנסוע מערבה, או מזרחה לאושוויץ. הנוסעים נבהלו. יהודה באואר טוען שיואל טייטלבוים וסיעתו שלחו הודעות וביקשו מאנשים להציל אותם, ורק אותם.
לעומת זאת, הרשל פרידמן, בספרו "מאפלה לאור גדול" על טייטלבאום, טוען שטייטלבאום ניסה להציל את נוסעי הרכבת כולם. אייכמן החליט, מסיבות לא ברורות, להסיט את הרכבת למחנה הריכוז ברגן-בלזן בצפון-מערב גרמניה, ליד הנובר.
הרכבת עברה דרך לינץ שבאוסטריה, שם ירדו הנוסעים ונשלחו לבסיס צבאי לצורך בדיקות רפואיות ומקלחות. הם נאלצו להתפשט ולעמוד עירומים במשך שעות בהמתנה לצוות רפואי או למקלחות. הנשים עברו בדיקות אינטימיות של הרופאים, כביכול בחיפוש אחר כינים. אלה גילחו את הראש ואת אזור הערווה שלהן.
כמה נוסעים האמינו שהמקלחות היו תאי גזים. לב כתב שאחד משומרי האס אס אישר זאת בחיוך.
באואר מביא את החשש הזה כראיה לכך שהקהילה ההונגרית-יהודית הייתה מודעת היטב למידע על תאי הגזים באושוויץ. בין אוגוסט 1943 למאי 1944, רודולף ורבה ושלושה נמלטים נוספים מאושוויץ העבירו מידע על תאי הגזים לגורמים יהודים ואחרים. ורבה האמין שלקסטנר יש גישה למידע זה, אבל לא הפיץ אותו מספיק.
ברגן-בלזן, גרמניה
כשהגיעה הרכבת לברגן-בלזן ביום ראשון, 9 ביולי 1944, נלקחו הנוסעים לאונגרנלאגר (מחנה הונגרי), שם הוחזקו במשך שבועות, וחלקם חודשים. לב כותב שהתזונה היומית שלהם כללה 330 גרם לחם אפור ודחוס, 15 גרם מרגרינה, 25 גרם ריבה, ליטר מרק ירקות (בעיקר לפת), 1.5 ליטר תחליף קפה, ולפעמים גבינה או נקניק, עם חלב ומנות נוספות לילדים מתחת לגיל 14. הקבוצה הורשתה לארגן את עצמה ואת פעילותה. הגברים בחרו את יוזף פישר לנשיא, וניהלו את הפעילויות היומיומיות. היו הרבה אינטלקטואלים בין הנוסעים, וכך היו קריאות שירה קבועות והרצאות בהיסטוריה, פילוסופיה וחינוך דתי. סידורי המגורים היו פרימיטיביים. 130–160 איש נדחסו בכל חדר. לדיסלאוס לב מתאר לילה טיפוסי, המבוסס על יומן שניהלה סידוניה דבצ'רי (Szidonia Devecseri), נוסעת אחרת:"אשתו של הרב מנסה לשווא לעצור את ילדיה, בני ארבע ושמונה, להילחם בדרגש שלה. השכנים שלה, שנשארו ערים מהרעש, מקללים אותם. אישה צורחת שעכבר רץ על פניה. פשפשים נופלים מהדרגשים הגבוהים אל התחתונים. אישה אחרת צורחת שהילד הקטן בדרגש שמעליה שפך עליה את צנצנת הריבה שהוא משתמש בה בתור סיר. מישהו משתעל. ילד קטן אחר מתחנן בפני אמו שלא תרביץ לו כי בשנתו הרטיב את הדרגש שהוא חולק איתה. היא מרביצה לו, והוא צווח. רקדנית לשעבר במועדון לילה מספרת סיפורים מלוכלכים על עמיתיה לשעבר, למורה לשפה, אורתודוקסית מעודנת, שאינה יודעת אם לסתום את אוזניה או לצחוק. אישה עשירה מפונקת תלתה את בגדיה על כל המסמרים ולא השאירה מקום לאיש. הקטע מסתיים כך: 'ב-24 מתוך 24 שעות, אף פעם אין דקת שקט. . .'"
שווייץ
משלוח ראשון ובו 318 נוסעים הגיע לשווייץ ב-18 באוגוסט 1944. השאר, כ-1,350 נוסעים, הגיעו לשווייץ בדצמבר 1944. היו מספר לידות ומקרי מוות, וכ-17 נותרו בברגן-בלזן באמתלות שונות. חלק מהנוסעים שהכריזו על עצמם כרומניים עם הגעתם לברגן-בלזן נאלצו להישאר לאחר שהמלך מיכאל הפיל את ממשלתו הפרו-נאצית של יון אנטונסקו ברומניה, ויישר קו עם בעלות הברית. בסך הכל ניצלו כ-1,670 יהודים. הקבוצה שוכנה בכפר השווייצרי קו, ליד מונטרה, בבתי מלון יוקרתיים לשעבר, שנרכשו לשם כך. היהודים האורתודוקסים שוכנו ב-Regina (לשעבר ה-Grand Hotel), והאחרים - ב-Hotel Esplanade (לשעבר Caux Palace).
משפט קסטנר
רכבת קסטנר מילאה תפקיד מרכזי במשפט קסטנר שהחל בישראל בשנת 1954, בו תבעה ממשלת ישראל את מלכיאל גרינוולד, לאחר שפרסם חוברת המוציאה את דיבתו של קסטנר, שהיה אז דובר משרד ממשלתי בישראל, בשיתוף פעולה עם הנאצים. פרט מרכזי בהאשמותיו של גרינוולד היה שקסטנר הסכים לחילוץ הנוסעים ברכבת קסטנר בתמורה לשתיקתו לגבי גורלם הצפוי של המוני יהודי הונגריה בידי הנאצים. האשמה זו התקבלה על ידי בית המשפט המחוזי. השופט בנימין הלוי הכריז כי קסטנר "מכר את נשמתו לשטן". רוב פסק הדין בוטל על ידי בית המשפט העליון ב-1958, לאחר רצח קסטנר. בית המשפט אישר את פסק דינו של השופט הלוי באשר לאופן בו העיד קסטנר לאחר המלחמה עבור קצין האס אס קורט בכר.
קסטנר נרצח מחוץ לביתו בתל אביב במרץ 1957 כתוצאה מפסיקת בית המשפט ופרסומה.
מושב שיתופי
מושב שיתופי הוא צורת התיישבות המהווה מעין דרך ביניים בין קיבוץ לבין מושב עובדים. בדומה לקיבוץ, אדמות המושב השיתופי, הכלים החקלאיים, הבתים והתוצרת החקלאית הם רכוש אגודה משותפת לכלל חברי המושב השיתופי. כמו כן העבודה מתבצעת על פי סידור מרכזי ולכל משפחה ניתן "תקציב" לקיום ביתה על פי גודלה וצרכיה. אולם בניגוד לקיבוץ, ובדומה למושב העובדים אין במושב השיתופי חדר אוכל משותף ולינה משותפת, לכל משפחה חלקת אדמה פרטית עליה בנוי בית המגורים, וחשבון בנק פרטי, בו היא מנהלת את ענייניה כרצונה.
תולדות הרעיון
במרץ 1950, בכינוס של מושבי העובדים השיתופיים נקבעו ארבעה עקרונות של המושב השיתופי:
תולדות המושבים השיתופיים
המושב השיתופי הראשון היה כפר חיטים שהוקם בדצמבר 1936 על ידי חברי קבוצת "הקוצר", עולים מבולגריה. עד שנת 1938 הוקמו גם שני ארגוני התיישבות למטרת הקמת מושב שיתופי, "נוטע בונה" ו"ארגון משק שיתופי" שחבריו הקימו את מושב בית הלל, שהתיישבו באופן זמני זה ליד זה ליד קריית בנימין. במאי 1939 החליטו חברי מולדת שיישובם, שהוקם ביולי 1937, יהיה מושב שיתופי. ארגון נוטע בונה התפרק וכך נמנו שלושה מושבים שיתופיים בסוף 1939: כפר חיטים, משק שיתופי שעלה על הקרקע בדפנה ומולדת. אנשי משק שיתופי עברו לבית הלל, והסבו במהרה את יישובם למושב עובדים. אנשי מולדת טוענים, על כן, להיותם המושב השיתופי השני, תוך הסתמכות על זמן עלייתם על הקרקע ב-1937. בשנת 1938 הוקם שבי ציון בו "הנהלת ענפי המשק תהיה מרוכזת וכל הכנסותיה תחולקנה שוה בשוה מבלי להתחשב עם גודל השקעותיהם של החברים בכניסתם למשק". אולם שבי ציון איננו נמנה עם המושבים השיתופיים, מכיוון שלא ענה על ארבעת התנאים של המושב.
בישראל קיימים כ-35 מושבים שיתופיים, שכן צורת התיישבות זאת לא הייתה מועדפת על ידי המוסדות המיישבים שהעדיפו קיבוצים ומושבים. למושבים השיתופיים הייתה השפעה על צורות התיישבות אחרות, למשל בתוכניות משופרות של מושבים שנבנו בשנים האחרונות בהם הופרדו ענפי המשק מאזור המגורים.
מעברים
חלק מהמושבים השיתופיים היו קיבוצים שהוסבו למושבים שיתופיים לאחר שתושביהם לא היו מרוצים מאורח החיים הקיבוצי. כך למשל, אלוני אבא ומבקיעים התחילו את דרכם כקיבוץ ולאחר כמה שנים הוסבו למושב שיתופי. כך גם שלושת המושבים השיתופיים הדתיים המשתייכים לקיבוץ הדתי היו בעברם קיבוצים. משואות יצחק הפך מקיבוץ למושב שיתופי בשנת 1952, ניר עציון היה למושב שיתופי באמצע שנת 1953 ובני דרום הפך מקיבוץ למושב שיתופי בשנת 1960, למרות התנגדות של הקיבוץ הדתי ושל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית.
תהליכי ההפרטה שעברו על רבים מהקיבוצים הגיעו גם אל המושבים השיתופיים וכבר בשנת 1995 הוציא מינהל מקרקעי ישראל הוראות הנוגעות למושבים שיתופיים המבקשים לבצע שנוי במבנה הארגוני ובהקצאת הקרקע, באופן שזכויות החכירה לגבי מגרשי בתי המגורים ירשמו על שם המתיישבים. מושבים שיתופיים אלו כונו על ידי המנהל: "מושב שתופי במבנה ארגוני חדש". אחד המושבים הראשונים לעבור הליכי שיוך בתים לתושבים היה כפר דניאל.
יחס תנועת המושבים
בתוך תנועת המושבים התקיים דיון בשאלה האם לקבל את רעיון המושב השיתופי, אשר עצם העלאתו היה ביקורת על המושב. אנשי המושבים טענו אל מול הטענות שמושב שיתופי יבטל את הקנאה בתוך המושב, שמכיוון שהתשלום במושב השיתופי תלוי ביכולת העבודה ולא בצרכים הרי שהקנאה לא תיעלם. בנוסף, נטען שהשיתופיות פוגעת ביוזמה של חברי המושב וגורמת לרשלנות בעבודה. כן נטען כנגד שלילת החופש של התושבים. אולם בסופו של דבר הוחלט בתנועת המושבים לקבל ארגונים הדוגלים בשיתוף במידה שאינה בנויה על שלילת הבחירה החופשית.
הוויכוח על השיתופיות במושב המשיך על דפי העיתונות במשך השנים. לאחר הקמת המדינה דרשו בתנועת המושבים שיישובים חדשים יוקמו מבחינה תכנונית באופן שיאפשר הסבה קלה למושב לא שיתופי, אולם הדרישה נדחתה.
יחס התנועות הקיבוציות
בשנות ה-70 חלה התקרבות בין התנועה הקיבוצית והמושבים השיתופיים והחלה שיתוף פעולה ביניהן. בשנת 1972 הסכימה גרנות לצרף אליה שני מושבים שיתופיים ולצורך כך שונה התקנון של גרנות. בשנת 1975 הוחל בתהליך של צירוף מושבים שיתופיים, שעזבו את תנועת המושבים, לאיחוד הקבוצות והקיבוצים. התהליך הסתיים בשנת 1983 בצירוף שישה מושבים שיתופיים לתק"ם. המושב השיתופי מולדת לא צורף לתק"ם בגלל שלא הסכים לוותר על קבלה פרטית של הרנטות של חבריו.
מחוץ לישראל
בשנת 1960 נשלחה קבוצה של אנשים מהודו לניר עציון ללמוד את צורת המושב השיתופי כדי להקים משקים שיתופיים בארצם. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוקם בבורמה מושב שיתופי על פי הדגם הישראלי.
נקודת האדלי (אנטארקטיקה)
נקודת האדלי (באנגלית: Hadley Point) היא לשון יבשה בחוף באקוטיס בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
הנקודה היא הנקודה הצפונית ביותר של לשון היבשה מריי, בחצי האי מרטין.
הנקודה ממוקמת 8 קילומטרים דרומית-מזרחית מכף הרלאקר.
גילוי ומיפוי הנקודה
הנקודה מופתה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1967.
מקור השם
שמה של הנקודה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
שאנג'לה לקוויפה וודלי
'''די. ג'יי. פירס (באנגלית: D.J. Pierce, נולד ב-22 בנובמבר 1981) ידוע בתור דמות הדראג שלו, שאנג'לה לקוויפה וודלי (באנגלית: Shangela Laquifa Wadley''') הוא מלכת דראג, קומיקאי ושחקן.
התפרסם עקב השתתפותו במספר עונות של המרוץ הדראג של רופול והמירוץ לדראג: אולסטארס.
שאנג'לה היא המתמודדת הראשונה להשתתף בשלוש עונות: עונה 2 (מקום 12), עונה 3 (מקום 6), אולסטרס עונה 3 (מקום 4).
חיים אישיים וקריירה מוקדמת
פירס נולד וגדל בפריס, טקסס, בן יחיד לאם חיילת בצבא ארצות הברית, לכן גדל במשפחת אומנה. היה מעודד בבית הספר התיכון שלו, והתחיל להתלבש כמלכת דראג לצורך שיעורים יצירתיים בשיעורי אנגלית.
פירס הוא הומוסקסואל ומוצאו אפרו אמריקאי וסעודי.
"אם הדראג" שלו היא אליסה אדוורדס, משתתפת העונה החמישית של המירוץ לדראג.
פירס התחיל לעסוק בדראג כמקצוע, בפעם הראשונה שבה הופיע בדראג, רקד לSingle Ladies של ביונסה, המועדון בלוס אנג'לס בו הופיע נרשם מההופעה והציע לו להופיע גם בשבועות הבאים. הוא הוכתר "בדרן השנה של קליפורניה", כאשר סגנו היה מנצח העונה הראשונה של המירוץ לדראג: אולסטארס, צ'אד מייקלס.
המירוץ לדראג של רופול
לאחר 5 חודשים בלוס אנג'לס, ב-2012, שאנג'לה נבחרה להיות אחד מ-12 מלכות דראג להשתתף בעונה השנייה של תוכנית הריאליטי, המירוץ לדראג של רו פול, היא הודחה ראשונה בשל ניסיון מועט. לאחר שנבחנה מחדש, חזרה לעונה השלישית של הסדרה, שם הגיעה למקום 6, וניצח 2 אתגרים במהלך התחרות, היא הופיעה בפרק ה-"Snatch game" של עונת האולסטארס השנייה של התוכנית.
ב-2017, הוכרז כי שאנג'לה תשוב לעונת האולסטארס השלישית של התוכנית, והפכה למתחרה הראשונה בתוכנית להשתתף ב-3 עונות. היא ניצחה בשלושה אתגרים והייתה אחת המתמודדות המובילות לניצחון. בפרק הגמר, עקב הדחתה על ידי מתמודדות עבר של העונה, לא עברה לשלב הליפסינק לניצחון והגיעה למקום השלישי. הדחתה של שאנג'לה וניצחונה של טריקסי מאטל עוררו מחולקת בקרב מעריצי הסדרה.
הופעות נוספות
שאנג'לה הופיעה בפרקים של הסדרות Glee, בונז, קומיוניטי, רקדניות קטנות, מרוששות והמנטליסט. ואף בפרסומת של מנהל המזון והתרופות האמריקאי נגד עישון יחד עם משתתפות נוספות של המירוץ לדראג, ובניהן טריקסי מטאל.
יחד עם השופט במירוץ לדראג, רוס מת'יוס, קריינה שאנג'לה את אירוויזיון 2018 שנערך בליסבון, פורטוגל.
בשנת 2022 הגיעה למקום הרביעי בעונה ה־31 של תוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים.
אנדריי גרצ'קו
אנדריי אנטונוביץ' גרצ'קו (ברוסית: Андрей Антонович Гречко;17 באוקטובר 1903 - 26 באפריל 1976), מצביא סובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה, מרשל ברית המועצות, שר ההגנה של ברית המועצות בשנים 1967–1976.
קורות חיים
אנדריי גרצ'קו נולד בכפר גולודייבקה שבמחוז רוסטוב במשפחת איכרים. בגיל 16 התנדב לצבא האדום. במהלך מלחמת האזרחים הוא לחם במסגרת דיוויזיית הפרשים ה-11 שהייתה חלק של ארמיית הפרשים הראשונה. לאחר תום המלחמה נשאר לשרת בצבא. בשנת 1926 סיים בית ספר לקציני חיל הפרשים. מילא שורה של תפקידי פיקוד ומטה - ממפקד המחלקה עד לראש מטה של דיוויזיית פרשים. ביולי 1941, זמן קצר לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד דיוויזיית פרשים. בנובמבר 1941 הועלה לדרגת גנרל- מיור. בינואר 1942 מונה למפקד קורפוס פרשים. היחידות בפיקודו של גרצ'קו הצטיינו בקרבות הבלימה של ההתקפה הגרמנית באזור הקווקז בקיץ 1942. באותה שנה מונה למפקד הארמייה ה-56 שהשתתפה בשחרור צפון קווקז וחצי האי טמן.
באוקטובר 1943 מונה לסגן מפקד החזית האוקראינית הראשונה, והיה בין מתכנני המבצע לשחרור קייב. בדצמבר 1943 מונה למפקד ארמיית המשמר הראשונה, עליה פיקד עד סוף המלחמה. הכוחות בפיקודו השתתפו בשחרור אוקראינה המערבית, חציית הרי הקרפטים ושחרור צ'כוסלובקיה.
לאחר סיום המלחמה מונה אנדריי גרצ'קו למפקד המחוז הצבאי קייב. בשנים 1953-1957 פיקד על הכוחות הסובייטיים בגרמניה המזרחית. בהיותו מפקד כוחות ברית המועצות בגרמניה ארגן ופיקד על דיכוי המרד המזרח-גרמני. בשנת 1955 הועלה לדרגת מרשל ברית המועצות. בין השנים 1957-1960 היה מפקד זרוע היבשה, ובשנים 1960-1967 כיהן כמפקד עליון של כוחות ברית ורשה.
בשנת 1967 מונה לשר ההגנה של ברית המועצות ושירת בתפקיד זה עד מותו. בנוסף, היה גם חבר בפוליטביורו.
לקראת סוף מלחמת יום הכיפורים ב-22 באוקטובר 1973 אישר גרצ'קו ליועצים הסובייטים שהפעילו את חטיבת טילי הסקאד שהוצבו במצרים לשגר מטח טילי סקאד לעבר כוחות צה"ל. כתוצאה מהמטח נהרגו שלושה חיילי צה"ל.
מרשל אנדריי גרצ'קו זכה לעיטורים רבים במהלך שירותו הצבאי: 6 עיטורי לנין, 3 עיטורי הדגל האדום, 3 עיטורי סובורוב, 2 עיטורי קוטוזוב, 2 עיטורי בוגדן חמלניצקי. בנוסף לעיטורים אלו הוענקו לו מספר עיטורים של מדינות זרות: פולין, צ'כוסלובקיה, בריטניה וארצות הברית.
כמו כן הוענק לו פעמיים התואר גיבור ברית המועצות.
דם חם (ספר, 2020)
עלילת הספר
הספר נפתח באוגוסט 2013 ומסתיים ביום הולדתה ה-30 של רובין ב-9 באוקטובר 2014. בעת ביקור אצל דודתו החולה במחלה סופנית, ג'ואן בקורנוול, פונה לסטרייק אישה בשם אנה פיפס שמעוניינת לשכור את שירותיו על מנת לחקור את נסיבות היעלמותה של אמה, מרגוט במבורו, רופאת משפחה, כמעט 40 שנה קודם לכן, ב-11 באוקטובר 1974. כתוצאה מהצלחותיהם הקודמות, סטרייק ורובין (שמשמשת כשותפתו העסקית) מעסיקים שלושה חוקרים ומזכירה קבועה. במקביל, שניהם מתמודדים עם בעיות אישיות: סטרייק נאלץ להתמודד עם מחלתה הסופנית של דודתו, איומי התאבדות מצד ארוסתו לשעבר, שרלוט, וניסיונותיו של אחיו למחצה לגרום לו להשתתף במסיבה לכבוד אביהם הביולוגי, כוכב הרוק ג'וני רוקבי; ואילו רובין נאלצת להתמודד עם נישואיה המתפרקים למתיו, הפרעת הדחק הפוסט-טראומטית שלה והולדת בתם הראשונה של אחיה ואשתו, שהיא גם הנכדה הראשונה בבית אלקוט.