cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אייפון SE (דור 2)
עיצוב
לאייפון SE מסגרת אלומיניום וזכוכית קדמית ואחורית. מידות הטלפון והעיצוב החיצוני זהים כמעט לגמרי לאייפון 8 למעט הלוגו במרכז שהוא של אפל ללא מיתוג אייפון. בדומה לאייפון 8, יש לו את אותן הלוחיות העליונות והתחתונות בחלק הקדמי וכפתור בית המשולב עם Touch ID מהדור השני.
אייפון SE זמין בשלושה צבעים: לבן, שחור, ואדום.
בשונה מאייפון 8 הכסוף (וכל מכשירי האייפון הכסופים או הלבנים הקודמים מאז האייפון 4), האייפון SE הלבן כולל שוליים שחורים כמו הדגם השחור והדגם האדום, בקנה אחד עם סגנון הצבעים של אייפון 11 ו-אייפון XR.
גודל
עם מסך אלכסוני של 4.7 אינץ', הדור השני של SE iPhone הוא קטן ביחס למרבית המכשירים שמיוצרים כיום. עם זאת, הוא עדיין גדול בשלושים אחוזים מהדור הראשון של ה-SE, שהמסך שלו הוא 4 אינץ'. מה שהוביל עיתונאי להצהיר כי האייפון SE מהדור השני היה "המסמר בארון הקבורה" עבור טלפונים קטנים, לאחר העלייה המהירה בגודל הסמארטפונים של כל הדגמים בשנים האחרונות.
חומרה
המכשיר מגיע עם מעבד A13 של דגמי האייפון 11 ואפשרות לסים כפול.
תצוגה
גודל המסך הוא 4.7 שזהה לאייפון 8.
מצלמה
האייפון SE מגיע עם מצלמת 12MP המאפשרת לצלם בכמה מצבי צילום:
תוכנה
אייפון SE הושק עם iOS 13.4 ותומך ב- Apple Pay וב-Apple Card.
קחי את הפחדים
קחי את הפחדים הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי בניה ברבי, אשר יצא לאור ב-14 באפריל 2020.
השיר נכתב והולחן על ידי ברבי עצמו והופק על ידי טל אביטל ומיכל מיטל.
הצלחה
בצאתו, זכה השיר להצלחה בתחנות הרדיו בישראל, כשהגיע בשיאו למקום השני במצעד ההשמעות ברדיו של חברת מדיה פורסט, צבר באותו השבוע כ-150 השמעות וצעד במצעד סך של כשבעה שבועות רצופים. גם במצעד הרשמי של גלגלצ זכה השיר להצלחה רבה והגיע למקום השלישי. גם במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ ו-ynet זכה השיר להצלחה, והגיע למקום ה-33.
ביקורת
השיר צוין לחיוב על ידי הדי קולמר מאתר פרוגי: "אין ספק שמדובר בעוד להיט מוצלח של ברבי - טקסט עוצמתי ומרגש כמו שרק הוא יודע, עם לחן קצבי שעושה את העבודה, ובשילוב עם קולו הייחודי של ברבי".
אסחאמה אבן אבג'אר
אסחאמה אבן אבג'אר או אל-נג'אסי היה לפי מקורות ערבים, קיסר (בכתב געז: ንጉሥ (נְגוּס); בערבית: النجاشي, והתעתיק: אל-נג'אסי) אקסום בתקופת נביא האסלאם מוחמד, ונתן מקלט למוסלמים אחדים שברחו לממלכתו מאימת אנשי מכה.
השם "אסחאמה" (אסחמה אבן אבג'אר) כנראה תואם לשם בשפת געז סחם, סחאמה וניגזרותיו. וזהו שם מלך אקסומי הידוע ממטבעות.
על פי מחברים אחרים, אסחמה הוא אולי בעצם המלך האקסומי ארמה, או אביו או בנו. תדסה תמראת תיעד את תושבי וויקרו, שם נקרא אסחאמת אל-נגשי הטוענים שקברו ממוקם בכפרם וויקרו.
מריה אנה מוצרט
מריה אנה ולבורגה איגנציה מוצרט (בגרמנית: Maria Anna Walburga Ignatia Mozart; 30 ביולי 1751 - 29 באוקטובר 1829), שכונתה "נאנרל" מוצרט, הייתה מוזיקאית אוסטרית מפורסמת באירופה של המאה ה-18. אחותו הבכורה של וולפגנג אמדאוס מוצרט ובתה של אנה מריה מוצרט.
חייה
כשהייתה בת שבע החל לאופולד מוצרט, האב, ללמד אותה לנגן בקלאוויר. בתחילה התגלה בה פוטנציאל של ילדת פלא. אביה לקח אותה יחד עם אחיה למסעות קונצרטים בערי אירופה, כמו וינה ופריז כדי לנצל את כישרונם. בראשית הדברים הייתה ידה על העליונה בקונצרטים אלה ושמה נודע כנגנית צ'מבלו ופסנתרנית מעולה, אך עם הזמן העיבו כישרונותיו של אחיה הצעיר על שלה אף כי הייתה מוזיקאית מחוננת בזכות עצמה, שנלוותה לעיתים קרובות אל וולפגנג במסעותיו, לא עשתה לה שם כמלחינה כיוון שכאישה לא זכתה לחינוך מוזיקאי כמו אחיה. וולפגנג חיבר אפוא יצירות רבות לפסנתר, בייחוד דואטים, שיאפשרו לאחותו לנגן יחד אתו. הוא כיבד את כישרונותיה והאמין ביכולתה להצליח כמורה למוזיקה או מבצעת בווינה, אוסטריה, אבל ההבטחה המוקדמת שהייתה בה לא התממשה מעולם במלואה. וולפגנג מרד בסמכות אביו, במידה ידועה, אך היא המשיכה להתנהל בהתאם להדרכת האב. משום כך, כמו גם מחמת השקפות התקופה על נשים, החליט ליאופולד מוצרט להציב את אחיה במוקד פעילותו וכיעד לבתו הציב נישואים הולמים. כדי לוודא, שבתו תינשא לאדם "מכובד", דחה את בחירותיה ובחר בשבילה בשופט שלום עשיר, יוהאן בפטיסט פראנץ פון ברכטולד צו זוננבורג. נישואים אלה, יחד עם מרדנותו של אחיה ונישואיו עם קונסטנצה ובר, גרמו לריחוק בין השניים. אחרי מות האב, התחדש הקשר ביניהם, אבל השיחות היו רשמיות ועסקו בעיקר בענייני ירושה. חייה התמקדו בבעל שלא אהבה, בילד אחד ששרד בחיים ובקריירה של הוראה בעיר שלא סבלה (זלצבורג שבאוסטריה).
ברבורי פרא
ברבורי פרא (בשמו המלא: ברבורי פרא: סיפורן של שלוש בנות סין (באנגלית: Wild Swans: Three Daughters of China) הוא רומן אוטוביוגרפי היסטורי של הסופרת הבריטית ממוצא סיני, רונג ג'אנג.
הספר פורסם לראשונה בלונדון ב-1991 ומאז תורגם ל-37 שפות, ונמכר בלמעלה מ-13 מיליון עותקים. בעברית יצא הספר ב-1994 בהוצאת ספריית מעריב, בתרגומו של יואב הלוי. הוא זכה ב-1992 בפרס NCR לספרות וב-1993 בפרס "ספר השנה הבריטי".
הספר מתאר את קורות חייהן של שלוש נשים: המחברת רונג ג'אנג, אמה באו צ'ין, וסבתה שנולדה בתקופה שבה לא הוענק שם פרטי לנשים, ולימים נקראה יו פאנג.
סווייד
השנים הראשונות
סווייד נוסדה ב-1989 על ידי הבסיסט מאט אוסמן, הסולן ברט אנדרסון ובת-זוגו, ג'סטין פרישמן שניגנה בגיטרת קצב. השלושה פרסמו מודעה במגזין המוזיקה NME בחיפוש אחר גיטריסט נוסף, וכך מצאו את ברנרד באטלר שהצטרף כנגן גיטרה ראשית. עם מכונת תופים במקום מתופף, חתמה הלהקה בלייבל RML Records מהעיר ברייטון.
עם הצטרפותו של מייק ג'ויס (מי שהיה מתופף הסמית'ס לשעבר) כמתופף של הלהקה, סווייד הקליטה את הסינגל Be My God/Art. סינגל זה הודפס אך לא יצא מעולם לחנויות בעקבות ויכוח של הלהקה עם הלייבל. העותקים המעטים שנשארו מאותה הקלטה, נחשבים היום כפריט אספנים נדיר. עקב הוויכוח, סווייד עזבה את RML Records ולאחר צירופו של סיימון גילברט כמתופף קבוע, הוחתמה בלייבל Nude .Records בשלב זה, ג'סטין פרישמן, עזבה את הלהקה והקימה את אלסטיקה. אחת הטענות היא שפרישמן עזבה כי שאר חברי הלהקה סירבו לנגן שירים שכתבה. ידוע גם, כי פרישמן ואנדרסון נפרדו, ופרישמן החלה לצאת עם סולן להקת בלר, דיימון אלברן באותה תקופה.
הלהקה זכתה לכיסוי תקשורתי רב, עוד בטרם הוציאה סינגל או אלבום. בעיצומה של קלחת תקשורתית סביב הלהקה, סווייד הוציאה את הסינגל הראשון, The Drowners. שני הבי-סיידים של הסינגל שאף הם זכו לאהדת המבקרים היו My Insatiable One ו-To The Birds.
The Drowners זכה להצלחה במכירות, אך שני הסינגלים הנוספים מאלבום הבכורה, Metal Mickey ו-Animal Nitrate, הם שהפכו ללהיטים גדולים שזיכו את הלהקה גם בפופולריות בקרב הקהל הרחב. עם יציאתו של הסינגל, עיתון המוזיקה הוותיק מלודי מייקר הציג את סווייד על שער העיתון וזיכה אותה בתואר "הלהקה החדשה הטובה ביותר בבריטניה".
אלבום הבכורה של הלהקה, ששמו כשמה, Suede, הפך לאלבום הבכורה בעל המכירות המהירות ביותר מאז אלבומם של פרנקי הולך להוליווד, Welcome To The Pleasuredome, ופרץ למצעדים לאחר הופעת הבכורה של הלהקה בטקס פרסי המוזיקה הבריטית בשנת 1993. סווייד זכתה בפרס מרקיורי לאלבום הטוב ביותר לאותה שנה וזכתה לפופולריות גדולה בבריטניה וגם באירופה ובישראל (אליה הגיעה הלהקה ארבע פעמים. לפני איחודה הגיע ברט אנדרסון להופעת סולו ב-2007), אך לא בארצות הברית. הצלחתה של הלהקה בארצות הברית הייתה מוגבלת מאוד, למרות שהופיעו ביחד עם להקת הקרנבריז שזכתה לתמיכה מערוץ MTV. את אחת הסיבות לחוסר הצלחתה של סוייד בארצות הברית תולים בפופולריות הגדולה שזכה הגראנג' באותן שנים. בנוסף, זמרת לאונג' אמריקאית שהשתמשה בשם הבמה "סווייד" תבעה את הלהקה על השימוש במותגהּ, ובעקבות זכייתה נאלצה הלהקה להפיץ את הקלטותיה בתחומי ארצות הברית תחת הכינוי The London Suede.
הלהקה בין השנים 1993-1999
בשנת 1993 הוציאה הלהקה את הסינגל Stay Together שהגיע למקום השלישי והיה לסינגל המצליח ביותר במצעדים של הלהקה עד לאותו זמן. בתקופת הקלטות האלבום השני, החל מתח בין חברי הלהקה, ובטלר ואנדרסון התווכחו רבות על הפקת האלבום. בסופו של דבר, בטלר עזב את הלהקה באמצע הקלטות האלבום השני כאשר הוא משאיר מאחריו קלטות בהם רעיונותיו לביצוע השירים. המקורות חלוקים ואין תשובה חד משמעית לגבי השאלה מי ניגן בגיטרה באלבום השני, אחת הטענות היא כי היה זה ברט אנדרסון בעצמו ומקורות אחרים טוענים כי על יתר נגינת הגיטרה באלבום אחראים היו נגני אולפן שונים. האלבום Dog Man Star יצא ב-1994 וקיבל לרוב ביקורות חיוביות, אך לא זכה להצלחה גדולה מאוד במכירות כפי שציפו.
בקיץ 1995 הגיעה הלהקה לישראל לשתי הופעות באולם הסינרמה בתל אביב.
סווייד החליפו את באטלר בריצ'רד אוקס, שהיה אז בן 17 והצטרף לסיבוב הופעות עולמי לקידום האלבום. רבים ממבקרי המוזיקה והקהל של הלהקה הביעו חשש כי עזיבתו של באטלר מהווה את סוף דרכה של הלהקה מאחר שבאטלר היה חלק בלתי נפרד מהסגנון המוזיקלי של הלהקה ולקח חלק גדול בכתיבת שיריה. אך סווייד המשיכה להרחיב את הצליל שלה עם צירופו של הקלידן וזמר הרקע ניל קודלינג לאלבומה המצליח ביותר, Coming Up. האלבום יצא ב-1996 והיה ללהיט באירופה, אסיה וקנדה, אך עדיין לא בארצות הברית. באלבום החדש, שינתה הלהקה את הצליל שלה בצורה דרסטית והשתמשה בפופ\רוק עם מאפייני גלאם. האלבום סיפק ללהקה 5 סינגלים שונים שהצליחו אחד אחרי השני להיכנס הישר לעשרת הגדולים של המצעד הבריטי. לאחר מכן, הלהקה הוציאה אוסף בי-סיידים ושירים אחרים שלא הופיעו באלבומים האחרים, אוסף זה נקרא Sci-Fi Lullabies ואף הצליח במכירות.
ב-1997, הבריטפופ החל לדעוך, והלהקה החליטה להיפרד מהמפיק אד ביולר, איתו עבדו תקופה ארוכה, לקראת תחילת העבודה על האלבום הבא שיצא ב-1999 תחת השם Head Music ונחשב לאכזבה בקרב המבקרים למרות שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים. האלבום היה מלא באלקטרוניקה והתמקד בסינטיסייזר יותר מאשר בגיטרות. הוא הופק על ידי סטיב אוסבורן, מפיק שעבד בעבר עם ההאפי מאנדייס וניו אורדר. בינואר 2000 הגיעה הלהקה שוב להופעות בישראל באולם "הסינרמה", כחלק מסיבוב עולמי לקידום האלבום.
פירוק ופעילות בנפרד
אחרי האלבום Head Music החליטה הלהקה להיפרד מהלייבל Nude Records ועברה לעבוד עם סוני לאלבומה החמישי, A New Morning מ-2002. ניל קודלינג עזב את הלהקה בעקבות מחלה, ואת מקומו לקח חבר ותיק של הלהקה בשם אלכס לי. בהופעות, ניגן לי בגיטרה משנית, בקלידים, שר קולות רקע ובשלב מסוים אף ניגן במפוחית.
האלבום הפך לאכזבה מסחרית ולא הצליח להיכנס אפילו ל-20 הגדולים במצעד. הוא הופק על ידי מפיקי הבריטפופ המפורסמים ג'ון לקי (שעבד עם רדיוהד ומיוז) וסטיבן סטריט (שעבד עם בלר והסמית'ס), ונחשב לאלבום טוב בעיני מעריצים, אך העניין הציבורי בלהקה דעך. בנוסף, אנדרסון היה מכור באותה תקופה להרואין וקוקאין מזה שנים, ומצבו הבריאותי הלך והחמיר.
בסתיו 2003, לאחר שהוציאו רטרוספקטיבה רחבה של עבודתם, ניגנה הלהקה חמישה לילות רצופים ב-Institure of Contemporary Arts בלונדון, אלבום שלם כל לילה - עם בי-סיידים ושירים נדירים כהדרן - בסדר כרונולוגי. עם הוצאת אלבומם Singles וסינגל שנקרא Attitude, הכריזה הלהקה כי לא יהיו יותר פרויקטים תחת השם סווייד - ובכך התפרקה הלהקה.
במאי 2004 אנדרסון ובאטלר חזרו לעבוד יחד - הם הקליטו 15 שירים והחלו להקים להקה. השניים החליטו לקרוא ללהקתם החדשה The Tears ולא סווייד. בנוסף, סירבו השניים לשיר את שירי סווייד בהופעותיהם. באחד מהראיונות שנתן אנדרסון, הוא טען כי אינו מאמין שהלהקה תתאחד, אם כי לא סתם את הגולל על סווייד וטען כי לא ניתן לדעת מה ילד היום.
במרץ 2007 הוציא ברט אנדרסון אלבום סולו הנושא את שמו.
איחוד מחודש החל מ-2010
בשנת 2010 התאחדה הלהקה, אך ללא נגן הגיטרה המקורי של הלהקה ברנרד באטלר, לצורך מופע צדקה. המופע הבודד הפך עד מהרה לסדרת הופעות, והחל מאותה עת החלה הלהקה להופיע באופן סדיר. במסגרת זו הוחלט להוציא את כל אלבומי הלהקה במהדורה חדשה, כשכל אלבום יכיל קטעי בונוסים רבים. מהדורה זו יצאה ביוני 2011. ב-1 ביולי 2011 שבה הלהקה והופיעה בישראל, בגני התערוכה, כחלק ממסע ההופעות האירופאי של הלהקה. בראיונות עם אנדרסון, הוא הדגיש כי הלהקה לא תוסיף להקליט עוד חומר חדש ובמהלך סיבוב ההופעות הוציא אנדרסון את אלבום הסולו הרביעי שלו Black Rainbows.
במרץ 2012 יצא בהוצאה מוגבלת מארז שכולל את הופעת האיחוד שקיימה סוויד באלברט הול בשנת 2010. המארז כולל DVD המתעד את המופע ואת אחורי הקלעים, שני תקליטורי שמע וספר. באותה שנה חזרה הלהקה להקליט אלבום שעתיד לצאת בסוף השנה, בהפקת אד באטלר שהפיק את ארבעת אלבומיה הראשונים של הלהקה. בינואר 2013 הוציאה הלהקה את השיר "Barriers" מתוך האלבום "Bloodsports" שיצא לאחר מכן וזכה לביקורות חיוביות ולמסע הופעות מצליח. מתוך האלבום יצאו הסינגלים "It Starts and Ends with You", "Hit Me" ו-"For the Strangers".
בחורף 2014 החלה הלהקה לעבוד על אלבום אולפן שביעי. ב-30 ביולי 2015 הופיעה הלהקה בישראל בפעם החמישית. בינואר 2016 יצא אלבומה השביעי של הלהקה Night Thoughts, שזכה לביקורות חיוביות מצד מבקרי המוזיקה וכן להצלחה מסחרית גדולה אף יותר מקודמו. האלבום יצא במהדורה רגילה ובמקביל במהדורה מיוחדת הכוללת סרט באורך 56 דקות.
בספטמבר 2018 יצא "The Blue Hour" - אלבומה השמיני של הלהקה. לאלבום זה קדמו הסינגלים "The Invisibles" ביוני 2018 ו-"Don't Be Afraid If Nobody Loves You" ביולי באותה שנה. בספטמבר 2019 הופיעה הלהקה בפעם השישית בישראל.
דיסקוגרפיה
כל המקומות המצוינים הם במצעד הבריטי.
ברברה בוני
ברברה בוני (באנגלית: Barbara Bonney; נולדה ב-14 באפריל 1956) היא זמרת סופרן אמריקאית.
קריירה
בשנת 1979 הצטרפה לאופרה של דרמשטדט ובהופעתה הראשונה שם שרה בתפקיד אנה ב"נשות וינדזור העליזות". בחמש השנים הבאות הופיעה בגרמניה וברחבי אירופה, ובעיקר ראויה לציון הופעתה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון ובלה סקאלה במילאנו. הופעתה הראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק הייתה ב-1987 ב"אדריאנה בנקסוס" של ריכרד שטראוס בתפקיד נייאדה. באותה שנה שרה לראשונה באופרה של וינה בתפקיד סופי ב"אביר הוורד", גם היא של שטראוס. מאז הופיעה בבתי האופרה החשובים בעולם ובפסטיבל זלצבורג, שם הייתה סרוויליה ב"חסדו של טיטוס" של מוצרט. הופעה מחודשת שלה בתפקיד זה, שנועדה ל-2006, התבטלה.
לצד הרפרטואר הרחב שלה באופרה כסופרן לירי, ברברה בוני היא זמרת רסיטלים ידועת-שם, השולטת בשפות רבות. היא מופיעה ביותר מ-90 הקלטות, בהן 15 רסיטלים סולו. במשך שנתיים, מ-1999, נמנעה בוני מהופעה באופרה כדי להתמקד בשירת לידר ברסיטלים. היא ציינה, עם זאת, שברסיטלים חסרה לה השותפות והרעות שבהפקת אופרה עם מספר רב של אנשים. בשנת 2002 תרמה את "שיר הערבה" מתוך אותלו של ורדי לאלבום האוסף "כשהאהבה מדברת" (When Love Speaks), שבו מציגים שחקנים ומוזיקאים מפורסמים את פרשנויותיהם לסונטות וקטעים ממחזות של שקספיר.
וולוו משאיות
תאגיד וולוו משאיות (בשוודית: Volvo Lastvagnar, ובאנגלית: Volvo Trucks Corporation, המוצגת כ-VOLVO) היא חברה שוודית המייצרת משאיות, ומתפקדת כחברת בת של וולוו. מטה וולוו משאיות, יחד עם מטה וולוו עצמה, שוכן בעיר גטבורג שבשוודיה. משאית וולוו הראשונה יוצרה בשנת 1928. בשנת 2016 החברה הייתה יצרנית המשאיות הכבדות השנייה בגודלה בעולם.
בבעלות קבוצת וולוו מספר מותגי משאיות נוספים שהם: רנו משאיות, מאק משאיות ויו.די. משאיות.
בשנת 2016 העסיקה וולוו משאיות יותר מ-52,000 עובדים ברחבי העולם. ביחד עם המטה העולמי בגטבורג שבשוודיה, וולוו מייצרת ומרכיבה את משאיותיה בשמונה מפעלי הרכבה הנמצאים בבעלותה המלאה, ובעוד תשעה מפעלים בבעלות עסקים מקומיים. וולוו משאיות מייצרת ומוכרת מעל 190,000 יחידות בשנה.
היסטוריה
כאשר וולוו ייצרה את מכוניותיה הראשונות בשנת 1927, המשאית הראשונה כבר הייתה בשלבי תכנון. בתחילת 1928 הוצגה לציבור ה-"LV series 1", אשר זכתה להצלחה מיידית ו-500 יחידות נמכרו לפני הקיץ. היה לה מנוע בעל ארבעה צילינדרים בנפח 2.0 ליטר עם הספק של 28 כ"ס.
יבואנית וולוו ווולוו משאיות בישראל היא מאיר חברה למכוניות ומשאיות בע"מ שבבעלות יעקב שחר וישראל קז.
דגמים
כחלק מההתאמה לתקן "יורו 6" למנועים החדש של האיחוד האירופי, וולוו משאיות חידשה את סדרת המשאיות שלה בשנת 2012 ובשנת 2013. ההשקה הגדולה ביותר הייתה וולוו FH החדשה בספטמבר 2012. שאר הדגמים חודשו באביב 2013.
===דגמים נוכחיים (נכון למאי 2013) ===
דגמים מהעבר
שנות ה-2000
פורמולה 1
קבוצת וולוו משאיות היא השותפה הלוגיסטית המספקת משאיות נגררות כבדות עבור קבוצת הפורמולה 1 הבריטית מקלארן מעונת 2016. קבוצת מקלארן משתמשת כיום בציי משאיות וולוו FH 540 כ"ס משוכללות, המונעות על ידי המנוע D13K540 העוצמתי של וולוו משאיות, מנוע טורבו-דיזל בעל 6 צילינדרים בעל נפח של 12.8 ליטר.
מינסקי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טיסה 1380 של סאות'ווסט איירליינס
טיסה 1380 של סאות'ווסט איירליינס הייתה טיסה במטוס בואינג 737 שחוותה כשל במנוע אחרי שהמריאה מנמל התעופה לה גוארדיה ב-17 באפריל 2018. הריסות מהמנוע התקול פגעו בגוף המטוס וגרמו לירידה מהירה בלחץ האוויר בתוך המטוס, לאחר שפגעו באחד החלונות. צוות המטוס ביצע נחיתת חירום בנמל התעופה הבינלאומי פילדלפיה. נוסעת אחת נהרגה ושמונה נוסעים סבלו מפציעות קלות. המטוס נפגע קשות בתאונה.
רקע
טיסה 1380 הייתה טיסה קבועה מנמל התעופה לה גוארדיה לנמל התעופה דאלאס לאב. המטוס היה בואינג 737 הדור הבא בעל הרישום N772SW, והיה בשירות משנת 2000. המטוס הופעל על ידי מנועי CFM56-7B.
תמי ג'ו שולץ, טייסת צי ארצות הברית לשעבר הייתה הקפטן בטיסה, ודארן אליסור, טייס חיל האוויר של ארצות הברית לשעבר היה טייס המשנה. על המטוס היו 144 נוסעים ו-5 אנשי צוות.
תאונה
בשעה 11:03 המטוס חווה כשל במנוע השמאלי ואיבד את הטורבינה ומכסה המנוע שלו בזמן שטיפס לגובה 32,000 רגל (9800 מטרים). חלקים מהטורבינה ומהמכסה פגעו בגוף המטוס וגרמו לאובדן לחץ אוויר בתוך המטוס. צוות המטוס ביצע נחיתת חירום בנמל התעופה הבינלאומי פילדלפיה. מתוך 149 האנשים שהיו על המטוס נוסעת אחת סבלה מפציעות אנושות ו-8 נוסעים סבלו מפציעות קלות.
צוות המטוס ציין שההמראה והעלייה לגובה שיוט היו נורמליים, בלי סימנים לבעיות כלשהן. הם ציינו שהם חוו אובדן לחץ מהיר, סבסוב, אזהרות בתא הטייס ועשן אפור. הקברניטה וטייס המשנה עטו את מסכות החמצן והקברניטה החלה בהנמכת המטוס. נתונים מהקופסה שחורה מראים שכל הנתונים של המנוע השמאלי צנחו בבת אחת ושבתוך חמש שניות החלו האזעקות והאזהרות בתא הטייס. הקופסה השחורה מראה כי המטוס הסתובב על צירו ב-40 מעלות לפני שצוות המטוס הצליח לייצבו. הטייסים ציינו כי המטוס היה קשה לשליטה מרגע זה ועד הנחיתה. קפטן המטוס לקחה לידיה את מטלות ההטסה, בעוד הקצין הראשון החל בהליך בדיקות החירום. הקפטן ביקשה לנחות בשדה התעופה בפילדלפיה. בקר מגדל הפיקוח נתן לקפטן את הווקטורים לשדה התעופה. צוות המטוס ציין כי היו בעיות בתקשורת בגלל הרעשים החזקים, הסחת דעת ועטיית המסכות, אך עם הנמכת המטוס הקשיים האלה נהיו פחות מורגשים. הקפטן תכננה בהתחלה גישה ארוכה בנחיתה, אך אחרי ששמעה על הפציעות של הנוסעים החליטה לדלג על חלק מהבדיקות ולזרז את הנחיתה.
שלושה דיילי אוויר נמצאו על המטוס ועובד נוסף של חברת סאוות'ווסט נמצא בתא הטייס. ארבעתם ציינו כי הם שמעו רעש חזק וכי הם חוו רטט במטוס. מסכות החמצן נפתחו בצורה אוטומטית. הדיילים השתמשו בבקבוקי חמצן ניידים בזמן שהם הרגיעו את הנוסעים ועזרו להם ללבוש את מסכות החמצן שלהם. כאשר הגיעו לשורה מספר 14 הם הבחינו בנוסעת שמחצית גופה היה מחוץ לחלון המטוס. הדיילים ושני נוסעים הצליחו להכניס את הנוסעת פנימה ונוסעים אחרים ביצעו בה החייאה. הנוסעת, ג'ניפר ריורדן, 43, נפטרה מאוחר יותר בבית החולים.
חקירה
חוקרי האירוע כוללים ביניהם אנשים מהNTSB, רשות התעופה הפדרלית, סאות'ווסט איירליינס, בואינג ועוד. בגלל שהמנוע היה מתוצרת CFM שהיא חברה צרפתית-אמריקאית נשלחו גם חוקרים מהמשרד לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית (צרפת). צוותים טכניים מ-CFM עוזרים לחקירה גם הם. החקירה המלאה צפויה להיערך בין 12 ל-15 חודשים.
אנשי מטאורולוגיה של הNTSB ובקרי טיסה הצליחו לחזות את מיקום הנפילה של השברים מהמנוע בעזרת סימני רדאר. חלקים מהמנוע נמצאו במוקדים שבהם ניבאו שהם יפלו.
תגובות
ב-17 באפריל 2018, איליין צ'או, מזכירת התחבורה של ארצות הברית הצהירה כי "יש לשבח את הטייסים שהנחיתו את המטוס, ואת אנשי הצוות והנוסעים שתמכו ועזרו לפצועים, ובכך מנעו את מה שהיה יכול להיות הרבה יותר גרוע".
ב-19 באפריל 2018, מרתה מקסאלי, חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מאריזונה, הציגה בקונגרס החלטה להעניק ציון לשבח לשולץ.
סאוות'ווסט נתנה לכל נוסע 5000 דולר, ושובר של 1000 דולר לרכישת כרטיסים בחברה.
יוליאנה מניקומדיה
יוליאנה מניקומדיה (באיטלקית Giuliana di Nicomedia, בספרדית Juliana de Nicomedia; 286, קימה, האימפריה הרומית כיום באיטליה או ניקומדיה, האימפריה הרומית כיום בטורקיה - 305, ניקומדיה) מרטירית נוצרית.
המסורות על החיים והמרטיריות של יוליאנה
המידע על יוליאנה הוא מועט. ייתכן גם שמדובר בשתי קדושות נפרדות האחת "מערבית" מקימה שבאיטליה והשנייה "מזרחית" מניקומדיה שבטורקיה.
האזכור הראשון של יוליאנה הקדושה הוא ב"לוח המרטירים" (Martyrologium Hieronymianum) שנכתב כנראה כבר במאה הרביעית. לפי מקור זה יוליאנה נולדה בקימה שבקמפניה. יוליאנה זו מוזכרת שוב בכתבי האפיפיור גרגוריוס הראשון המספר על גבירה בשם ינואריה מאזור נאפולי שביקשה לקבל, ואף קיבלה, שרידי קדושים של יוליאנה לצורך הקדשת כנסייה שבנתה באחוזתה.
על פי מסורת המופיעה בכתבי בדה ונרביליס (תחילת המאה ה-8) יוליאנה נולדה בניקומדיה. היא הייתה בת לאב פגני בשם אפריקנוס. האב שידך אותה לסנטור בשם אלאוזיוס שהיה מקורב לקיסר יוליאנה סירבה לנישואים אלו מאחר שהמירה בסתר את דתה לנצרות. באותה תקופה הנצרות הייתה עדיין דת נרדפת באימפריה הרומית ויוליאנה עונתה והוצאה להורג. מסורת זו אינה מתייחסת למקום קבורתה. קיימת גם מסורת מרחיבה בה יש פרוט רב של סיפור חייה, מסכת העינויים וההוצאה להורג. על פי מסורת זו בתקופת הקיסר קונסטנטינוס השרידים של יוליאנה הועברו לפוזולי (Pozzuoli) שבאיטליה על ידי גבירה בשם סופרוניה. משם הועברו בתחילת המאה ה-13 לנאפולי.
קיימת גם מסורת מצפון ספרד לפיה שרידיה של יוליאנה הובאו במאה ה-10 לסנטיאנה דל מאר על ידי נזירים שהקימו שם מנזר, מנזר שלימים הורחב לכנסייה הקולגיאלית של סנטיאנה.
אדריכלות מקדשים הינדית
אדריכלות מקדשים הינדית היא סגנון אדריכלי הנשלט על ידי מסורות תאולוגיות, ומבוססת על משמעויות נסתרות של צורות גיאומטריות, אשר מגדירות מאז המאה ה-5 ועד היום את עיצוב המבנים הקדושים ביותר לדת ההינדית (מקדשים) ואת כללי עבודות הבנייה שלהם ברחבי העולם. הצורה והמשמעויות של האלמנטים הארכיטקטוניים במקדש ההינדי נועדו לתפקד כאלמנט המקשר בין האדם לאלוהים, כדי לסייע להתקדמותו אל הידע ואל האמת הרוחנית.
מסורות בודהיסטיות, הינדיות וג'ייניות חיות יחד בתת-היבשת ההודית במשך מאות שנים. בקרב חסידי הדתות השונות ניתן להבחין באמונות המגוונות ביותר, כמו שניתן להבחין בערבוב מסוים של צורות המקדשים. הבודהיסטים בנו את המקדשים המוקדמים ביותר ששרדו בהודו, וגם יצרו את הדגם שעליו התבססה האדריכלות ההינדית הקדומה מהמאה ה-5 ואילך, כאשר ההינדואיזם הפך לדת השלטת בתת-היבשת. האדריכלות ההינדית עדיין מסתמכת מאוד על מסורות ילידיות עתיקות, ויחד עם זאת, במהלך מאות השנים שחלפו, היא פיתחה בהדרגה סגנון ייחודי, שאומץ באזורים רבים בדרום אסיה בהשפעה הינדית, ופותח עוד יותר בתוספות שונות של מאפיינים מקומיים. האדריכלות ההינדית השפיעה מאוד גם על האדריכלות הדתית של קהילת הג'ייניזם הקטנה יחסית של ימינו.
סגנונות
השאסטרות, הטקסטים ההינדיים העתיקים, מגדירים במדויק את הכללים למיקום ולצורת המבנה של המקדשים. מסורות תאולוגיות מכתיבות את התמונה הכללית של הקומפוזיציה כולה, אך בתוך מבנים אלו ניתן לגלות גם סגנונות ייחודיים מסוימים. על פי החלוקה המסורתית, היסטוריית האמנות והאדריכלות המערבית מפרידה בין שלושה סגנונות אדריכליים המגדירים את הצורות באדריכלות המקדשים ההינדית:
ההינדואיזם הוא כיום "הדת" העיקרית בהודו. במהלך ההיסטוריה שלה, היא נדחקה לרקע מספר פעמים, במיוחד מהמאה ה-11, כאשר הכובשים המוסלמים כבשו את חלקה הצפוני של המדינה והרסו מונומנטים אדריכליים הינדיים רבים. האדריכלות הדתית האסלאמית שונה באופן מהותי מהמבנים הבודהיסטים או ההינדיים. הן בתפיסות המרחביות והן באדריכלות שלה, כך שבתחילה לסולטאנים של דלהי, ומאוחר יותר לכובשים המוגולים, הייתה התייחסות והערכה מועטה ליצירות המוקדמות של הדתות העתיקות של הודו. רק תחת השלטון הבריטי, מאמצע המאה ה-19, החל השימור התרבותי המשמעותי, וכתוצאה מכך נודעו למערב בהדרגה המונומנטים ההיסטוריים האמנותיים הבולטים שנשכחו.
טקסטים קדושים
אוסף כתבי הקודש, האגאמות והחלקים המיוחדים שלהם, השאסטרות, מגדירים כמעט כל היבט בחיי הדת ההינדית בדיוק מפורט. התיאורים מכסים את בניית המקדשים, יצירת פסלי האלים המורטי ודרך הפולחן שלהם, את הצגת תורות פילוסופיות שונות ותרגילים מדיטטיביים.
השילפה שאסטרות מכילות בעיקר טקסטים הינדיים על אמנויות יד, לרבות את הסטנדרטים המשפיעים על האיקונוגרפיה ההינדית הדתית, כולל הפרופורציות של הדמויות המגולפות, וכללי האדריכלות ההינדית. הכתבים מתארים שישים וארבע אמנויות או אומנויות (מלאכות) כאלה, לרבות "אמנויות חיצוניות או מעשיות" כמו נגרות, אדריכלות, תכשיטנות, אבל גם סדנאות פרזול, משחק, ריקוד, מוזיקה, רפואה ואפילו כללי השירה. הכתבים מקיפים גם את מה שמכונה "האמנויות הסודיות", הכוללות את האמנויות האירוטיות ואת דרכי חיי המין.
בעוד שהשילפה שאסטרות עוסקות ספציפית בגילוף, בעיצוב פסלים וביצוע של איקונות וציורי קיר, הוואסטו שאסטרות, מילולית "מדע האדריכלות" או "מדע הבנייה" מכילות בעיקר מערכת כללים לבניית מבנים, מקדשים, טירות וחללי מגורים בהתאם לתקנות הדתיות. ה"ואסטו שאסטרות" הן חלק מאחת הוודות, ה"סטפאטיה-ודה" (sthapatya veda), המתארת את שיטות הבנייה ועוסקת בתכנון, עיצוב ובנייה של בתים, כפרים וערים.
אופי המקדשים ההינדיים
גם המקדש ההינדי, בדיוק כמו הבודהיסטי, מכליל במרחב הקדוש את מערכת היחסים בין האל (או האלים) לבין מאמיניו, אולם בניגוד לבודהיסטים, המתמקדים בעיקר בחייו ובתורתו של גאוטמה הבודהה, ההינדים מכבדים אלוהויות רבות, את שונויותיהם ואת צורות הופעתם. סמליות המקדש היא רבת פנים. יחד עם זאת, הוא מהווה סמל למשכנו של אלוהים עבור המאמינים. בצפון, הר מרו המיתולוגי ובדרום, הר קיילאסה האמיתי, הקיים - הם מקום פולחן ומושא פולחן בפני עצמם, הם העתקים של המרכבה (כרכרה) השמימית של האלים. סמליות אחרונה זו הונצחה גם בצורה מאוד ספציפית בעיטור המקדשים. שנים-עשר גלגלים ענקיים נחצבו בצידה של מקדש השמש בקונארק ולפניה הוצבו סוסים מגולפים באבן. מאחר שאין בהינדואיזם חובת התכנסות פולחנית קהילתית מחייבת, לא היה בתחילה צורך מיוחד בתפילות משותפות במרחב גדול וסגור כמקובל בדתות המערביות, ואפילו לא כמו באסלאם. למרות זאת, המקדש וסביבתו, כצורה תלת־ממדית של הנוף, הפכו במשך הזמן למרכז חיי הקהילה, כשם שמבני הדת היהודית, הנוצרית והמוסלמית מהווים מרכזים חברתיים ותרבותיים, כשם שמהווים גם את הסמלים המרכזים העיקריים של הפעילות הדתית.
התפילה היא בדרך כלל מנטרה, שאותה אומרים המאמינים בסביבת המקדש. יש אמנם דרשה מסביב למקדש ההינדי, אבל יש כמה וכמה דרשות במקביל והמאמין מתיישב ליד זו שהוא הכי מעוניין בה ומקשיב לתורתו של הדורש. הכוהנים מקיימים טקסים שנקבעו בקפדנות במרווחי זמן קבועים לטובת הקהילה כולה, אך ניתן להתפלל גם תפילות פרטניות בכל שעות היום. המקדש וסביבתו עמוס ביותר, תערובת של אנשים, בעלי חיים, פרות קדושות, פילים שמחלקים ברכות, מקומות שנבנו במיוחד לחלוקת תרומות לעניים וכן הקבצנים והאמנים. לאלו נוספו בתי המגורים של הברהמינים (הם וארנה, כלומר מעמד חברתי הררכי, כמו גם קאסטה בתוך החברה ההינדית. הברהמינים מוגדרים כמעמד הכוהנים (מכיוון שהם משמשים ככוהנים). המבנים שהוקמו עבור הרקדניות (אלה הן הדֵוואדאסי,  משרתות אמניות שהוקדשו לפולחן ולשירות של אלוהות או לשרות מקדש למשך שארית חייהן ומכונות גם "שפחות האלים"), שורות באזאר ודוכנים של מוכרי דברי קודש ונדבה. אנשים מחוץ לקאסטה אינם רשאים להיכנס לשטח המקדשים הפעילים, אך מותרת הכניסה לבני הקאסטה הנמוכה ביותר (הטמאים), אם כי הם יכולים להיכנס בתוך המתחם רק למקומות המיועדים להם. תנועתם של הסגפנים (Sadhu) בתוך המקדש אינה מוגבלת.
המקדש הבסיסי הוא בדרך כלל די קטן. מקדשים נבנו עבור האלים, לא עבור בני אדם. בהתחלה, בעידן ההינדואיזם הקדום, המקדש היה הבמה להצגת קורבנות לאלים, שבו איש מלבד הברהמינים, כלומר הכוהנים (ארבע הווארנות) לא יכול היה להיכנס לטקסים עצמם. המאמינים מסרו את חיית הקורבן לידי הכהן וביקשו ממנו להתערב להגשמת משאלותיהם. הליבה המרכזית של המקדש ידועה גם בשם "בית הזרע" או "תא הרחם", הגרבגריהא או בשם אחר שלו ה"סאנידהאנם" (sannidhanam) שידועה כקודש הקודשים, המקדש הפנימי ביותר, של מקדשי ההינדו והג'ייאין שבו שוכן המורטי (האליל או הסמל) של האלוהות העיקרית של המקדש. הגרבגריהא מכיל תמונה, פסל מגולף של קדוש, או סמל כלשהו של האלוהות לה הוא מוקדש. כדי לענות על צורכי ההמונים, הוצבו סביב המקדש אולמות (בדרך כלל עם עמודים), שנקראים מנדאפה, שחלקם משמשים לקבלת מתנות כקורבנות, וחלקם הם זירת החגים והחגיגות.
אם לא ימלאו אחר המצוות והטקסים העתיקים המתאימים לאירוע, האל עשוי להחליט לעבור למקום אחר. לכן, בנוסף לפולחן ולטקסי הכוהנים, המאמינים מנסים להביע כלפיו שנוכחות האל רצויה ומשמחת, ודואגים לארח אותו עם מוזיקה, אוכל, מחול, עם הקדמה של טקסטים דתיים ושירת המנונים. לטקסים אלה יוצרו צורות אדריכליות מתאימות, אולמות ודוכנים.
בניית המקדש ההינדי
הפרספקטיבה הקוסמית, ובכך האלוהית, שולבה בצורות הייחודיות של המקדש, באמצעות גיאומטריה שנחשבת לקדושה, התמצאות (אורינטציה) זהירה ומתווה צירי. הבסיס לעיצוב הוא רשת מרובעת, או במונח ההינדי הנפוץ מנדלה, שבמקור הוא סוג של מיפוי מקום הקרבת הקורבן הוודי העתיק. לפי האגדה, ברהמה אילץ את האדם הקדמון, את הענק פורושה, לרדת לקרקע ואז הקריב אותו. לפי המיתולוגיה ההינדית, היקום והאנושות המאורגנת בקאסטות נוצרו מחלקיו. מאבקו של האדריכל נועד להביס את שד אי-הסדר (ההפרעה-asura) הנותר, המופיע במנדלה בצורת אדם כשפניו פונים ארצה, ועל שחרורו משגיחים האלים. הרשת המרובעת לארכיטקטורת המקדשים היא ה"ואסטו פורושה מנדלה" (Vastu Purusha Mandala) שהוא הבסיס למקדשים ההינדיים. (הואסטו פורושה מנדלה היא חלק הכרחי מהוואסטו שאסטרה - מדע האדריכלות - ומהווה את הבסיס המתמטי והדיאגרמטי ליצירת עיצוב. זוהי התוכנית המטפיזית של בניין המשלבת את מהלך הגופים השמימיים והכוחות העל-טבעיים. פורושה מתייחס לאנרגיה, כוח, נשמה או אדם קוסמי).
הריבועים הקטנים יותר (הפאדות) הם משכנם של האלים, אשר תופסים את מקומם בסדר קוסמוגוני קפדני, תוך התחשבות בשמיים, ובכך מסמלים את הסדר ואת חוקי היקום. במזרח נמצאת ה"סוריה" השמש וגם אל השמש. במערב וארונה היא השמים (כלומר אלוהות וודית הקשורה בתחילה לשמים), בדרום יאמה  היא הכיוון הדרומי והשאול (העולם התחתון), בצפון סומה או צ'אנדרה  שהוא אל הירח וגם אל המשקה הקדוש. החוקים האדריכליים הכלליים, הוואסטו שאסטרה, מתארים כיצד ניתן לעצב מנדלות על ידי חלוקת פאדות, וכמה אפשרויות שונות קיימות לעיצוב המבנה. התיאורים עצמם נוצרו בסביבות המאה ה-8, עד אז כל שלבי בניית המקדשים הועברו כאמור כידע סודי מאב לבן, הן מבחירת החומרים דרך התכנון ועד לשלב הסופי של ההקדשה. חושבה גם תוחלת החיים הצפויה של הקונסטרוקציות, רוחבו של המבנה הוכפל בעשרים ושבעה פעמים אורכו, ואז חולק במאה, השארית נתנה את אורך התקופה (בשנים) שהמבנה ישרוד לפי רצון האלים.
לא רק הבסיס, אלא גם הגיאומטריה של מבנה העל מגיעה מחלוקת המנדלה, שבה השטחים המחולקים מהווים יחידה מוגדרת אחת. השסטרות מזכירות כ-32 גרסאות של המנדלה, שפירוקן מבוסס על ריבועי המספרים מ-1 עד 32, וכך נוצרות מנדלות עם 1, 4, 8, ... 1024 חלוקות. הנקודות המצוינות של המנדלה קובעות את מיקומו של כל בניין באזור מתחם המקדש. יחידות גיאומטריות מתפרשות עם מספרים הקשורים לאלים ולכן הן מקושרות לפרופורציות האלוהיות, אותן הם (האלים) ממלאים בהרמוניה של הקוסמוס. לא רק המקדש עצמו, אלא כל מתחם המקדש מיושר בדרך כלל עם נקודות קרדינליות, ובכך מעצבים את ארבע פינות כדור הארץ, כשהכניסה הראשית פונה מזרחה בדרך כלל, כך שקרני השמש הראשונות יוכלו להאיר את הפנים הקדוש ביותר, את קודש הקודשים, הגרבגריהא (בלטינית: Sanctum sanctorum שמגיע מקודש הקודשים בעברית).
במובן צר יותר, המקדש מציין את קודש הקודשים, את החדר הפנימי ביותר, את הגרבגריהא, מה שמרמז שקודש הקודשים בכל מתחם המקדש המורכב הוא כמו החרצן (או הזרע) שבפרי, או הרחם. המקדש הוא גוף האל, וקודש הקודשים הוא האייקון או התמונה הקדושה המוצבים עמוק במקדש, שהוא נשמתו של האל. בהסתכלות על מתחם המקדש כולו, מערכת מורכבת של סמלים מזהה את המקדש עם הגוף. קודש הקודשים הוא הראש, המבנה מעל קודש הקודשים השיקארה הוא השיער על הראש או הכתר, המרפסת שלפני קודש הקודשים הסוקנאסה הוא האף, הכיכר וחלק הכניסה האנטראלה  הוא הצוואר, אולמות העמודים הם המנדאפה ברבים מנדאפות הם הגוף המרכזי או הגזע, הקיר או המסדרון התוחם סביב קודש הקדושים הפראקראם  הוא היד ומגדל הכניסה הגופוראם  הוא כף הרגל.
כתבי הקודש אוסרים פתחים בקירות המקיפים את קודש הקודשים ולכן לא יכולים להיות חלונות ופתחי אוורור, רק דלת צרה יכולה להוביל למרפסת או לפרוזדור, גם עמודים אסורים בתוך קודש הקודשים. עם זאת, מותר לבנות תעלות ניקוז מאבן כלומר "סומה סוטרה" (soma-sutra). כאשר מניחים את "התמונה הקדושה" בקודש הקודשים לאחר בניית המקדש, אזי שם קודש הקודשים נקרא grihagarbha, אם מניחים את התמונה בהתחלה ובונים את המקדש סביבה, אזי שם קודש הקודשים הוא גרבגריהא.
אולמות עמודי הכניסה (מנדאפה) משרתים מטרות שונות: כניסה, מקום מפגש, היכל קורבנות האש, אולם שמחות וריקודים, אולם רחצה. יש להם גם שמות שונים בהתאם למספר העמודים שלהם, למשל:
אם העמודים חלקים, אז אנחנו מדברים על עמודי Nirashraya או Nirāśraya, אחרת העמודים ועמודי התמיכה השונים יופיעו באולמות עם העיטורים המגוונים ביותר.
המבנה דמוי המגדל המוגבה מעל המקדש הוא השיקארה, המקדש והשיקארה יוצרים יחד את "הכלי התחבורה האלוהי" (את הוימאנה שהם ארמונות מעופפים מיתולוגיים או מרכבות או כרכרות), אותו מניעים האלים בכוח המחשבתם.
המזבח המונוליטי והמגולף ה"באלי פיטה" (Bali Pitha) (שהן אבני גרניט שחורות שנמצאות סביב המקדש ההינדי או סביב קודש הקודשים. הבאלי פיטה הוא היבט חשוב של המקדש ההינדי והם מייצגים אלים ואלות. "באלי" פירושו מנחות ו"פיטה" פירושו מושב) והוא חיוני והכרחי בדיוק כמו המבנה העל שמעל המקדש. המהות האמיתית של המקדש היא השטח מהכניסה למקדש ועד למזבח, זו כבר אדמה מקודשת. המימוש האדריכלי של הגוף הפיזי המהווה את האלוהות הוא תא/חדר/אולם קודש הקודשים, מבנה העל הניצב עליו, האייקון או הפסל המותקן בקודש הקודשים והמזבח. לאחר שהמזון מוצע לאל לו מוקדש המקדש, הוא מוצב על המזבח כדי לחלקו לכל האלוהויות הנמצאות במקדש. נהוג להציב גם תורן דגל בחזית המבנה בחצר.
המקדש, בניגוד למקדשים הביתיים הקטנים המצויים בכל בית, מיועד לציבור, בעיקר בתמיכת השליט, או הפקיד המוביל או הפטרון. חלקם ממוקמים על ראש הר, או מחוץ ליישוב, באזור הג'ונגל הנסוג, אולי על גדת נהר קדוש, או ליד קרמטוריום. אלו הם מקדשי ה-Siddhayatan. מקדשי Siddhayatan נבנים במרכז כפרים ועיירות כדי לספק מקום לתפילות היומיומיות, לרוב לפשוטי העם.
האמצעים (חומרי הבנייה) המשמשים לבניית המקדש יכולים להיות אבן, לבנים, עץ או בוץ. אם נעשה שימוש רק בסוג חומר אחד לבניית המקדש, הוא נקרא "טהור" (suddha), אם משתמשים בשני סוגי חומר, הוא נקרא "מעורב" (misra). אם במהלך הבנייה נעשה שימוש ביותר משני חומרים, הוא נקרא "מורכב" (sankirna).
קישוטים ואלמנטים דקורטיביים
לאחר נפילת ממלכת הגופטה, העיטורים הגיאומטריים שהיו פשוטים בתחילה הפכו מורכבים יותר בהדרגה, פסלים ודיוקנאות הופיעו על קירות המקדשים. תבליטים עדינים ומפורטים נחצבו בשדה הראייה של המתפלל, על פני השטחים החיצוניים של המקדשים, או על הכנים ובאולמות העמודים. ככל שהמאמין התקדם יותר לכיוון קודש הקודשים, הוא מצא פחות ופחות גילופים או לפעמים ציורים, מה שאמור להעיד על כך, שהכוונה הדתית היא שהמאמין צריך להשתחרר מהנאותיו החושניות, טוהר ואצילות חייבים למלוך בנפשו. משטחי הקירות של קודש הקודשים הפנימי כבר כמעט חשופים לגמרי.
הפסלים והתבליטים מתארים אלוהויות, יצורים מיתולוגיים, ואולי גם בני משפחת המלוכה, שמשובצים בשקעי העמודים וקרנות הקירות. לכך מתווספות הקבוצות הקטנות של הפסלים המוצבות ברצועות האנכיות (פאגות) שנוצרו בגגות הרב-שכבתיים.
היסטוריוני אמנות מערביים רבים מפרשים את סצנות הדמויות המתארות בגלוי את קיום יחסי האהבה (מין), שמופיעות לעיתים קרובות על הקירות החיצוניים של מקדשים, כהצגה ציורית של טנטריזם מיסטי, כלומר, היא יכולה להיחשב גם לייצוג ציורי של סוג של איחוד "אדם-אל" האופיינית לתאולוגיה של כתות הינדיות מסוימות. עם פריחתן של כתות הקאולה שהיא מסורת דתית בשאקטיזם ושיוויזם טנטרי המאופיינת בטקסים וסמליות ייחודיים הקשורים בפולחן השיווה והשאקטי) והקפאליקה  (מסורת הקפאליקה הייתה צורה טנטרית, לא פוראנית של שיוויזם שמקורה בהודו של ימי הביניים בין המאה ה-7 וה-8 לספירה. המילה נגזרת מהמונח הסנסקריט kapāla, שפירושו "גולגולת", ו-kāpālika פירושו "אנשי הגולגולת"). עם הטנטריות והתפתחות כת הבהקטי, הפיסול הארוטי לבש צורות פתוחות יותר ויותר. אלה עבודות פיסול ייחודיות נדירות יחסית ואופייניות בעיקר לשיטות עיטור מימי הביניים. פיסול דיוקנאות לא היה קיים, אפילו העבודות המתארות שליטים חשובים הן אחידות וסכמטיות. ניתן לזהות את האנשים המתוארים, אלא רק על סמך אובייקט אופייני כלשהו. פרופורציות הגוף נקבעות עד ימינו על ידי טקסטים עתיקים באותו אופן כמו מאפיינים אחרים של המקדש.
גם בעבודות המוקדמות המגולפות בגרניט קשיח, נעשה שימוש בטכניקה של חידוד הדמויות בעזרת שכבת גבס שהודבקה על שכבה דקה של טיח ולאחר מכן נצבעה בצבעוניות, כאילו היו פסלי עץ. במיוחד מקדשים בסגנון וסארה (Vesara) באזור דקאן (Dekkan) מתאפיינים בעיטורי תבליט, שנשזרו בכל אזורי המקדש מהיסוד, ובכך מספקים לתבליטים המתארים את האלים רקע נע. במאה ה-8, במיוחד סביב המקדשים הצפוניים, היה אופייני הייצור המוני של פסלי ברונזה קטנים של אלוהויות. אלה הוצבו לאורך תוואי התהלוכה (מסלול התהלוכה או הפראדקשינה - בהינדואיזם ובבודהיזם, טקס הקפת תמונה, שריד, מקדש או חפץ קדוש אחר בכיוון השעון) במהלך חגים, אך לא ניתן לראות בהם יצירות עצמאיות. הם כמעט שוכפלו על בסיס אותם דגמים. מאוחר יותר, האסכולות השונות לאמנות החלו להתפתח באופן עצמאי, מופרדות היטב בהתאם למיקומן הגאוגרפי ולהשקפותיהן בתוך ההינדואיזם.
הנוכחות והתפתחות המתמשכת של אסכולות שונות של גילוף וסיתות אבן ברחבי תת-היבשת ההודית, בנוסף לעושר הצורני יוצא הדופן, באים להמחשה בפצלי הכלוריט, שרכים במהלך הכרייה ולאחר מכן מתקשים בהדרגה באוויר, או בעיבוד גרניט ובזלת קשיחים משולבים בטעם מעודן. תבליטים וקבוצות פיסול מאז המאה ה-14, שעד אז יכלו להיחשב ליצירות עצמאיות, קיבלו בהדרגה תפקידי נוי, איבדו את אופיים הייחודי, העיטור הפך למטרה בפני עצמה. הדמויות המתפשטות ומשתוללות יתר על המידה אוחדו במסה כמעט בלתי חדירה לעין, הפסלים צומצמו לכמה טיפוסים בסיסיים, מה שהסתיר את האלמנטים האדריכליים של המבנה. זה נכון במיוחד עבור השערים המוגבהים בצורה מאסיבית הגופוראם או גופורה שהוא מגדל מונומנטלי, מקושט בדרך כלל ומהווה את הכניסה לכל מקדש, במיוחד בדרום הודו. הם מהווים תכונה בולטת של koil - קויל, כלומר מקום מגורי האלים במקדשים הינדיים הבנויים בסגנון הדראווידי. מעליהם הקלאסאם שהוא גמר הממוקם בדרך כלל על גבי המגדלים של מקדשים הינדים. הקלאסאמים הללו, בצורת סיר הפוך עם נקודה שפונה לשמים, הם מרכיבים בולטים באדריכלות המקדש, ואם לא אלה נמצאים למעלה אז הסיומת היא עם אבן בולבוסית (של ערי המקדש הדרומיות), שם המבנה הבנוי נעלם במסה של פסלים מצוירים.
מאפייני הסגנון האדריכלי
המקדשים ההינדיים הקדומים ביותר ששרדו היו מקדשים חצובים בסלע במערות אודייאגירי. המונומנטים הבודהיסטיים בסאנצ'י עדיין מראים בבירור את השפעת האדריכלות הבודהיסטית. המקדש ה-17 בסאנצ'י נבנה בתחילת המאה ה-5. זהו למעשה מקדש מרובע עם מרפסת עמודים בחזיתו. צורת "שני חדרים" זו התפשטה כמעט בכל הסגנונות האדריכליים המאוחרים יותר. עם התפתחות הידע הטכני של הסתתים והבנאים, היסודות הצורניים, הסמליים, נעשו יותר ויותר משוכללים ומופשטים, שמבשריהם היו ההרים עצמם שהתנשאו מעל המקדש (למעשה מעל המערה).
משמעותיים מאוד הם אותם "מבני מערות" שמייצגים צורה מיוחדת של אדריכלות במערות אלורה, שם, כמו מקדשי מערות אג'אנטה הבודהיסטיים, בניית המבנים בוצעה בצורה מיוחדת על ידי פירוק הסלע הבסיסי. הבלוקים המונוליטיים שנוצרו בדרך זו זכו להעדנה מבפנים ומבחוץ עד שהגיעו לצורות המקדש והאולמות שנותנים רושם כאילו הם בנויים. מתחם מקדש קאילאסה, שנוצר על ידי שושלת רשטרקוטה במאה ה-8 (שהייתה שושלת הודית מלכותית ששלטה בחלקים נרחבים של תת-היבשת ההודית בין המאה השישית לבין העשירית) הוא נציג יוצא דופן של צורת בנייה זו, שלמעשה ניתן להגדיר ולהשוות לפיסול.
כמו כן, הראתות של מה שמכונה "שבע הפגודות" נחצבו מתוך מונוליטים של גושי גרניט על החוף בממאלפורם (למעשה, המרכבות/כירכרות - ראתות - מעוצבות מאבן, שדגמי העץ שלהן משמשים לשאת את דמותו של האל במהלך חגים). הם כבר מכילים את האלמנטים הסגנוניים העיקריים של אדריכלות המקדש הדראווידית. הראתות הן למעשה מקדשים, המקומות הקדושים של הפנדאווה של המהאבהארטה שמתייחסת לחמשת האחים. כל ראתה נושאת שם של אח אחר של הפנדאווה. (הפנדאוות, בסנסקריט: pāṇḍava, מתייחסות לחמשת האחים, יודהישתירה, בהימה, ארג'ונה, נאקולה וסאהדווה - (Yudhishthira, Bhima, Arjuna, Nakula, Sahadeva) שהם חמשת הבנים המוכרים של פאנדו והמרכזיים באפיקה). המעניין במקדשים אלה הוא שקודש הקודשים שלהם קטן ביותר (תא), ולחלקם אפילו אין.
בתחילת הדרך נבנו מקומות קדושים גבוהים אווריריים בעזרת חומרי בניין עשויים עץ ובמבוק, אולם כאשר צורות מסורתיות אלו הפכו ליצירות מאבן ולבנים, המבנה שהיה מיועד לעץ קל וגמיש הפך לגדול ממדים וחזק. מאוחר יותר מקדשים הינדים גדלו יותר ויותר כאשר הבונים זיהו וניצלו את הפוטנציאל הפיסולי של האבן ותכונות סגנון אדריכלי בסיסיות התפתחו בהדרגה. עליית המומנטום של גושי האבן חיקה רכסי הרים שלמים. מקדש וישנו בביטרגאון הבנוי לבנים (המחצית הראשונה של המאה ה-5) הוא דוגמה מוקדמת למבנה-על גבוה במיוחד שהורם מעל קודש הקודשים. הקירות העבים במיוחד הדרושים לשמירה על התקרה הגבוהה חיזקו את דימוי הרחם של קודש הקודשים הפנימי. בנוסף למבנה שהלך והפך למורכב יותר בעיצוב החיצוני, לא משנה עד כמה הבנייה הייתה מסובכת ועד כמה מבחוץ היה מעוטר עשיר, נותרה הפונקציה המקורית, שמהותו הייתה החלל הפנימי המרובע, שמעליו ניצב הפיתול הגבוה, כלומר גג השיקארה ולפניו אולם אחד או יותר עם עמודים ומרפסת בסידור צירי. אלמנטים אלה עדיין מגדירים את המבנה הבנוי של המקדש ההינדי בעל הצורה הייחודית. גגות פירמידליים הונפו גם מעל האולמות הקטנים יותר. אילו חוזרים בקנה מידה קטן יותר על צורת השיקארה הגדולה המורמת מעל הגרבגריהא.
מקדשים הינדיים יכולים להיחשב גם למונומנטים ארכיטקטוניים של שושלות הודיות שונות, במיוחד במרכז ובצפון הודו. במאה ה-6, סגנון האדריכלות של המקדשים היה דומה הן באזור הצפוני והן באזור הדרומי. לאחר תאריך זה התפתחה האדריכלות לכיוונים שונים. שני האזורים שבהם אדריכלות המקדשים הייתה המפותחת ביותר היו רמת דקאן ואודישה, שם ניתן למצוא מקדשים בסגנון צפוני ודרומי זה לצד זה. הווימאנה, עם השיקארה המתנשאת מעל קודש הקודשים, הייתה בעלת חשיבות מיוחדת באודישה, ובאופן פונקציונלי הייתה לה משמעות עדינה בהרבה מהגופוראם הדרום הודי, שבו המגדל בצורת חבית אינו מכתיר את קודש הקודשים עצמו או את הגרבגריהא, אלא רק מסמן את הכניסה. האדריכל מאודישה רצה להעניק למקדש יותר חשיבות והדגשה מאשר לשאר המבנים באזור, לפי הרעיון הזה שלו, הגרבגריהא היה מקום משכנו של האל.
מבחינת המאפיינים הסגנוניים שלהם, ניתן לחלק את המקדשים ההינדיים לשלוש קטגוריות, תוך התחשבות במיקומם הגאוגרפי ובמאפיינים הספציפיים שלהם. ואלה הם:
ההבדל העיקרי בין המאפיינים האדריכליים שלהם ניתן למצוא בתפיסה האדריכלית של הקודש הקודשים הפנימי והמגדלים המורמים מעל הגרבגריהא. ערבוב סגנונות דרומי וצפוני מביא לכמה פתרונות מעניינים באזורים מסוימים: למשל, במאדהיה פראדש, השיקארה בסגנון נגארה של טלי קא מנדיר שהוא "מקדש בית הבד") באזור טירת גוואליור, אין אמלאקה וכרכוב, אלא אבן הגג המקומרת מהסוגים הדרומיים.
נגארה, או סגנון עירוני (צפון הודו)
סגנון ארכיטקטורת המקדש שהפך פופולרי בצפון הודו ידוע בשם נגארה. בצפון הודו מקובל שמקדש שלם נבנה על במת אבן עם מדרגות המובילות אליו. מאפיין ייחודי נוסף הוא שבדרך כלל אין לו קירות גבול משוכללים או שערים. הגרבגריהא תמיד ממוקם ישירות מתחת למגדל הגבוה ביותר. ישנן תת-חלוקות רבות של מקדשי נגארה בהתאם לצורת השיקארה.
אמאלקה או קלאשה אשר מותקן על שיקארה הוא מאפיין נוסף של צורה זו של סגנון המקדש. המאפיין העיקרי של סגנון הנגארה הוא בניין מגדל השיקארה, שגרסתה בצורת כוורת נקראת דאולה או רקהה (rekha), וצורת הגמלון המבוססת על ריבוע נקראת באדרה (bhadra). המגדל בנוי על הקודש הפנימי, קודש הקודשים (גרבגריהא), המחובר במעבר קטן יותר (אנטראלה) לאולם המאמינים, או לקודש החיצוני היאגה מוהאן, עם אולם פתוח אחד או יותר עם עמודים (המנדאפה), השמור/ים לטקסים ציבוריים: אולם הריקודים הנאטה מנדיר או אולם המנחות הבוג מנדיר. דוגמה לחלוקה קלאסית זו היא מקדש קנדריה מהדבה מהמאה ה-11 בקהג'וראהו, המוקדש לפניו המזרחיים של שיווה.
מגדל השיקארה מסוג דאולה, המכסה את קודש הקודשים, מזכיר כוורת בצורותיו המעוקלות, צורות המפרצים, והוא מקבל את צורתו המגוונת עם וריאציות של שכבות מבניות שונות (פאגות). השיקארה נבנתה במקור על בסיס מרובע, אך עם הזמן השתנתה לבסיס מצולע מגוון בשל הזוויות והתוספות הרבות, כך שלאחר זמן מה היא נראית כמעט כמבוסס עיגול.
הבסיס עליו נבנה המקדש הוא הפיסטה (pista). האולמות (mandapa) המחוברים ישירות למקדש ניצבים על אותו בסיס, לפעמים צמודים כל כך לגרבגריהא עד שהמתחם נראה כמעט כמו בניין בודד. הגוש בפועל של קודש הקודשים מורכב מבאדה (bada), אך הבנייה של הבניינים הסמוכים נקראת גם באדה. הפיסטה והבאדה ביחד הם הבארה (Bāra (ಬಾರ):הכניסה לבית או לבניין). החלק הצדדי של מבנה העל, כלומר השיקארה, הוא הגנדי (gandi), המחולק למספר שכבות על ידי חלוקות אופקיות. שכבות אלו נקראות בומי (Bhūmi), דיסקים קטנים מחולקים אנכית. במפלס העליון האלמנט התומך הנקרא בֶּקִי (beki או becky) נושא את האמלה (amla). האמלה, או האמלאקה, היא אלמנט דקורטיבי המשובץ ברצועות מעגליות ואנכיות המחקות את התפרחת של עץ ה-phyllanthus emblica (דומדמנית הודית - עץ אמלאקה,או אמלה, מהסנסקריט (āmalakī), הוא עץ נשיר). המבנה המקומר דמוי כיפה נסגר על ידי הקאפורי (kapori), שעליו ניצב קנקן, הקלאסה (kalasa). הוא מכיל את המים המשמשים להקדשת המקדש. מים אלה נמשכים מהגנגס או מנהרות קדושים אחרים, ולעיתים עשויים להכיל גם אפר אנושי.
על פי כמה חוקרים, ניתן לייחס את התפתחותו של סוג המקדש הצפוני לבקתותיהם של ברהמיני היערות. ההיכל הוא מקום קורבן האש שמעליו הוקם גג של מוטות במבוק המחוברים יחד עם זר עגול, כאשר הפתח הנותר נסגר בקנקן. ניתן למצוא את האלמנטים הללו גם על השיקארה הבנויה מאבן, הזר הוא האמלה, או אמלאקה, הקנקן הוא הקלאסה. גם אדריכלות המקדשים של אודישה (קלינגה על פי שמה הישן של המדינה), שהייתה בשיא פריחתה מהמאה ה-7 עד המאה ה-13, היא ייחודית בין סגנונות הנגארה. למרות שמאפייניו האדריכליים קשורים בבירור לסגנון הצפוני או הנגארה, ישנם מאפיינים ספציפיים המבדילים אותו ממקדשים צפוניים אחרים.
הסוגים הבסיסיים של המקדשים באודישה נבדלים על סמך מבנה קודש הקודשים. אלו הם מקדשים מסוג Khakhara-, Rekha-deula, Pida-deula או Bhadra-deula, כאשר דאולה הוא אחד השמות הצפוניים למקדש ותחת הערך האנגלי ניתן למצוא את ההסברים עליהם.
בובנשוואר
2. בניינים מהמאה ה-10 עד המאה ה-12:
3. בניינים מהמאה ה-12 עד המאה ה-13:
מקדש Parashurameshvara, הקטן למדי, ניצב על הקרקע ללא במה (פיסטה), המחובר אליו ישירות על ידי אדריכלות ה היאגה מוהאן (אנ') כמו בדוגמת ארמון ג'אגאמוהאן המעוטרת בשפע של רקדנים ומוזיקאים על קירותיו הצדדיים. העתקים קטנים של מקדשים אופייניים למקדשי אודישה (או בשם אחר אוריסה), שחוזרים על עצמם לעיתים קרובות בצידי הבניינים.
הייחודיות של מקדש מוקטשווארה מתבטאת בעובדה שתקרת הג'אגאמוהאן שלו מעוצבת כפרח לוטוס. לפניו מבנה קטן דמוי שער (טוראנה), שבמבט ראשון נראה כמו קמרון, אך למעשה אלמנט הסגירה שלו מורכב מאבנים מוערמות אופקית, ונשענות על העמודים בכל כובד משקלן ללא כל חומרי מליטה. גם ה-Vaital deula בסגנון קרקארה, המוקדש לאלוהויות טנטריות, והמקדש ל"גאורי", הקרוי על שם אחת מדמויות אשתו של שיווה, נמצאים כאן.
מקדש לינגארג'ה (Lingaraja Temple) הטקסי, (מקדש הינדי המוקדש לשיווה והוא אחד המקדשים העתיקים ביותר בבובנשוואר שנבנה במאות ה-11 וה-12) הוא דוגמה יוצאת דופן לאולמות הדו-תאיים, בעלי שלושה עמודים, המקדימים בציר את הקודש הקודשים הפנימי. בכיוון מזרח-מערב נמצאים אולם מנחות, אולם ריקודים, אולם המאמינים ולבסוף קודש הקודשים הפנימי. בניגוד למקדשים היסטוריים רבים, המקדש הענק הזה (הגדול בבובנשוואר) עדיין בשימוש פעיל היום ואינו פתוח למי שאינם הינדים. תיירים יכולים לצפות בו רק מפלטפורמה פנורמית. מקדש לינגארג'ה הוא פסגת האדריכלות של מקדשי אודישה. מאה שנים לאחר מכן בדיוק, החלה באותו מקום בנייתו של מקדש ג'אגאנת בפורי. הוא הגבוה ביותר באודישה (מתנשא לגובה של כ-65 מ'), ולמרות שעיטורו צנוע בהשוואה למקדשים שתוארו עד כה, יש לו משמעות דתית רבה בקרב ההינדים בשל חג המרכבה או הכרכרה שמתקיים סביבו.
קהג'וראהו
בקהג'וראהו, מקום מושבה פעם של ממלכת שושלת צ'נדלה בנו בני משפחת שושלת מלוכה זו לפחות 25 מקדשים במשך יותר מ-200 שנה, עיטור המשטחים החיצוניים והפסלים משקפים נאמנה את העושר של חסות האמנות המפוארת, כמו גם את חיבתם של בני המלוכה כלפי טקסים מיסטיים, בעיקר טנטריים. מתוכם, מקדש לקשמנה משנת 950 לערך נותר במצב הטוב ביותר, כאשר הסידור הצירי אופייני למבנים שהוקמו מול השיקארות מסוג בומיג'ה. לפני שמגיעים לחדר המרכזי, מסתובבים המתפללים בקודש הקודשים הפנימי דרך מסדרון סגור. את האור מספקים פתחים קטנים בגובה העיניים בקיר הפנימי ומבטיחים בכך שתשומת לב המתפלל לא תוסח מהקדושה עצמה, על ידי הפסלים שבקיר החיצוני. בתקופת שושלת צ'נדלה נבנו באזור זה 85 מקדשים, רק במאות ה-12 וה-13. בקהג'וראהו בלבד התגלו כ-25 מקדשים, שהסך (האיחוד) שלהם הוא כיום חלק מהמורשת העולמית.
קונארק
פסגת האדריכלות של אודישה היא מקדש השמש בקונארק, אשר נבנה בתקופת שלטונו של מלך גנגה המזרחי נאראסינגה (1238–1264) בקונארק שעל חוף הים. בזמן בנייתו, המקדש שנבנה כאן היה בעל השיקארה הגבוהה ביותר באודישה. מכלול הבניינים הזה המוקדש לסוריה (surya), השמש ואל השמש, ונמצא כיום ברובו בהריסות, מדמה את הצורה של מרכבה דמיונית, עם שנים עשר זוגות גלגלים בעלי דוגמה מציאותית שכל אחד ממנו הוא בקוטר של כשלושה מטרים עם סוסים שנרתמו לפני מתחם מקדש. העושר יוצא הדופן של הקישוטים שנותרו, בולט בעיקר בפיסטות. האלמנטים הלא פיגורטיביים של העיטורים מתארים העתקים קטנים של מקדשים, האלמנטים הפיגורטיביים מתארים פילים בסביבת יער, סצנות ציד, תהלוכות והקפות עם סוסים וגמלים, ציד חזירי בר, צבאים ואריות, וכן תחרויות וקרבות דו-קרב. את אחד הביטויים העשירים ביותר של פיסול אירוטי - ליד קהג'וראהו - אפשר למצוא כאן. אפשר לראות בנות בתנוחות חושניות ומפתות שמנגנות בכלי נגינה, מלטפות ציפורי מחמד, זוגות מאוהבים מתמזגים בחיבוק מיני. בין הדמויות המפוסלות ניתן לראות נסיכים, מורים עם תלמידיהם, סגפנים, ציידים, לוחמים וחיילים.
דראווידי (דרום הודי)
בניית מקדשים בסגנון דרום הודי או דראווידי קשורה לתקופת שלטונה של שושלת פאלאווה של קנצ'יפוראם, שושלת צ'אלוקיה  של בדאמי  ושושלת פנדיה  של מאדוראי. מתחם המקדשים של ממלאפורם או בשם אחר מהאבאליפורם בטאמיל נאדו, מקדש לאד קאן (Ladh Kan) הידוע כיום כמקדש שיווה צ'אלוקיה  באייהולה  ומקדש קסינתה בפטאדקל הם דוגמאות מצוינות לסגנון אדריכלי זה. בין השנים 600 לבין 850, החלה בניית המקדש בטאמיל נאדו מתחת לפאלוואות (ראתות מגולפות באבן שעוצבו בדגם של מרכבות אלוהיות בממלאפורם, ומקדש קאילסה במערות אלורה ומקדשי ואיקונדה פרומאל  במחוז קנצ'יפוראם . בין השנים 850–900, שושלת צ'ולה  בבריהאדשוואר  ובסרירנגאם  בנתה מקדשים בטאמיל נאדו. בין השנים 1336 לבין 1565, בתקופת שלטונה של אימפריית ויג'איאנגר, נבנו מקדשי פמפוואטי (Temple of Pampapathi) וסרי ויטאלה בהאמפי, במדינת קרנאטקה. משנת 1600 עד 1700, הרחיבו שליטי שושלת מאדוראי נייאק  את מתחם המקדשים הקיים של מינאקשי אמאן.