cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיקוב
פיקוב (באוקראינית: Пиків, פיקיב; בפולנית: Pików) היא עיירה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה. העיירה נחלקת לשני חלקים, המכונים "פיקוב הישנה" ו"פיקוב החדשה".
ליין סטאלי
פרויקטים צדדיים
בין לבין חבר ליין סטאלי לבארט מרטין ומארק לנגאן מהסקרימינג טריז, מייק מק'ריידי מפרל ג'אם וג'ון בייקר סאונדרס (חבר של מק'ריידי שמת ב-1999 ממנת יתר של הרואין) ויחד הם הקימו את הסופרגרופ הראשונה של סטאלי, מד סיזן. הלהקה הוציאה אלבום אחד ששילב אלמנטים של גראנג' ובלוז ב-1995. כל השירים באלבום נכתבו בידי ליין סטאלי והולחנו בידי חברי מד סיזן. הבלדה "River Of Deceit" הייתה הלהיט הגדול ביותר מתוך האלבום. באחד מהתצלומים של חברי הלהקה באלבום (בצידה השני של העטיפה האחורית) נראות היטב הכפפות, האופייניות למכורים קשים, שסטאלי השתמש בהן באותה תקופה כדי להסתיר את הנקבים שבין אצבעותיו. סטאלי עשה שימוש בכפפות אלה גם במשך כל הופעת ה-MTV Unplugged של אליס אין צ'יינס.
פיקוב
היסטוריה
בראשית המאה ה-20 נמנו בעיירה 1,479 יהודים. בפוגרום שנערך ביישוב ביולי 1919 נרצחו 50 יהודים. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיירה כ-1,600 יהודים, כמחצית מתושביה.
ב-16 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו בה את יהודי יישובי הסביבה, והחלו בחטיפת יהודים מהעיירה לעבודות כפייה.
ליין סטאלי
פרויקטים צדדיים
ב-1999 הקליט סטאלי יחד עם טום מורלו מרייג' אגיינסט דה מאשין, סטפן פרקינס מג'יינס אדיקשן ומרטין לה נובלה מפורנו פור פיירוס גרסת כיסוי מטאלית לשיר "Another Brick In The Wall" של פינק פלויד על שני חלקיו, תחת השם "Class Of '99". השיר נכלל בפסקול של סרט האימה לנוער מ-1998 "סיוט בחדר המורים".
פיקוב
היסטוריה
בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו חויבו בענידת סרט זרוע. בעקבות הגעת ידיעות על השמדה שיטתית של יהודי האזור, התארגנה בגטו שבעיירה קבוצת מחתרת, אשר ניסתה ליצור קשר עם יחידות פרטיזנים.
באקציה גדולה שבוצעה בגטו שבעיירה ב-20 במאי 1942 נרצחו כ-960 יהודים בשטח בית העלמין היהודי המקומי. בתחילת יוני 1942 נרצחו כ-120 היהודים האחרונים שנותרו בגטו.
בעיר פעל רבי ישראל מפיקוב (מחבר הספר "תולדות יצחק בן לוי", בנו של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב) ובנו רבי משה יהושע.
ליין סטאלי
מותו
ב-20 באפריל 2002 נמצא ליין סטאלי מת בדירתו שבסיאטל. סיבת מותו הייתה כנראה מנת יתר של סם ספידבול, תערובת של הרואין וקוקאין. גופתו הייתה מוקפת בסמים ובציוד לשימוש בסמים, והייתה במצב כה גרוע עד שהיה ניתן לזהותו רק באמצעות המסמכים הרפואיים. סיבת המוות מוזכרת במקומות רבים כשילוב של מנת-יתר והתאבדות, בין השאר מפני שהוא הזכיר באלמנטים מסוימים את מותו המתוקשר של קורט קוביין (סולן להקת נירוונה) שהתאבד ב-1994. סטאלי וקוביין הלכו שניהם לעולמם ב-5 באפריל, בהבדל של שמונה שנים.
ג'רי קאנטרל ניסה בכל כוחו לשמור על קשר של חברות עם סטאלי עד לרגע האחרון. הוא הקדיש לסטאלי את אלבומו Degradation Trip שיצא חודשיים לאחר מותו של סטאלי.
ב-2003 הקימה אימו של ליין סטאלי, ננסי מק'קאלום את "קרן ליין סטאלי", ארגון ללא מטרות רווח המתרים כספים לשם עזרה למכורים להרואין, ופועל בשיתוף עם קהילת המוזיקה של סיאטל. מדי שנה מארגנת הקרן אירוע התרמה בסמוך לתאריך מותו של ליין סטאלי.
חלק גדול מהשירים שכתב ליין סטאלי נכתבו בנימה אישית מאוד במונחי הרוקנרול, לדעת מבקרי המוזיקה והמעריצים. "Get Born Again" הוא אחד משני השירים האחרונים שכתב סטאלי ונכלל בקופסה Music Bank: "אני אבחר את התאריך, מוות אחד וערפל אפור סמיך, אני מסתתר ומחייך, נקה את כל חטאיך, היוולד מחדש, רק חזור על כמה שקרים. סבל עצום, היוולד מחדש...".
אדי ודר מלהקת פרל ג'אם וארון לואיס מלהקת סטיינד הקליטו שירים לזכרו של ליין סטאלי. השיר "4/20/02" של אדי ודר מציין את התאריך שבו שמע אדי ודר על מותו של סטאלי ובו ברגע כתב את השיר, והוא מופיע באלבום האוסף של פרל ג'אם, "Lost Dogs". השיר "Layne" של ארון לואיס כלול באלבום "14 1 Shades of Grey" של סטיינד מ-2003. סטיינד נחשבת לאחת מהלהקות הרבות שהושפעו בבירור מאליס אין צ'יינס.
ג'יימס הטפילד וקירק האמט מלהקת מטאליקה מצאו תמונה של סטאלי באולפן ההקלטות בו הקליטו את אלבומם התשיעי, Death Magnetic. הטפילד הושפע מהתמונה ומהדרך בה סטאלי סיים את חייו, וכתב שיר שלא נכלל באלבום בשם "Shine", ואף השפיע על בחירת שם לאלבום. בנוסף לכך בשנת 2006 הופיע הטפילד בהופעה "רוק אמ רינג" (Rock Am Ring) יחד עם חברי ההרכב הנותרים של אליס אין צ'יינס.
דיסקוגרפיה
לדיסקוגרפיה של אליס אין צ'יינס ראו אליס אין צ'יינס
Claymore
קליימור (יפנית: クレイモア; Kureimoa/Claymore), היא סדרת מנגה שנוצרה על ידי נוריהירו יאגי ופורסמה לראשונה ביפן במאי 2001.
עלילת הסדרה אשר מתרחשת בעולם השרוי בחושך וכאוס על ידי יצורים אפלים הנקראים יומה(妖魔) מתמקדת במסעה של קלייר, לוחמת של ארגון קליימור (Claymore) המביס יומה בכל רחבי העולם. סדרת המאנגה של קליימור יצאה לראשונה לשווקים ביפן בשנת 2001 על ידי המוציא לאור היפני Shueisha במגזין היפני "Monthly Shōnen Jump". כיום סדרת המאנגה עדיין מופקת כאשר 17 כרכים פורסמו עד היום.
מלבד סדרת האנימה הופק משחק פעולה המבוסס על עלילת הסדרה לקונסולה נינטנדו DS.
תקציר עלילה
לפני זמן רב יצורים אפלים הנקראים יומה (Yoma) לבשו את צורתם של בני האדם, חיו בעיירות אנושיות וניזונו מאיבריהם של בני האדם בסתר. אף בן אדם לא יכל לזהות יומה או להביס אחד עד שארגון אנונימי יצר חצי-אדם, חצי-יומה שיוכל להגן על בני האדם מפני היומה, תמורת סכום כסף. במהלך השנים בני האדם התחילו לכנות לוחמות אלה בשם קליימור(Claymore) בהתבסס על חרבותיהן. הן מכונות גם בשם "המכשפות כסופות העיניים"("Silver Eyed Witches"), מבוסס על האופי שלהן ועל צבע עיניהן בזמן שהן נלחמות. קליימור בשם קלייר אשר מצילה עיירה קטנה מיומה פוגשת את ראקי ילד שהוריו נהרגו על ידי יומה. מתוך הכרת תודה ראקי עוקב אחרי קלייר מעיר לעיר במהלך העבודות שלה להריגת יומה. הסיפור הופך להיות סיפור של נקמה שקלייר נפגשת עם דמות מעברה.
מורן אביב דביר
מורן אביב דביר (נולדה ב-16 בספטמבר 1984) היא אמנית רב-תחומית ישראלית המתגוררת בהולנד. אביב-דביר יוצרת בתחומי תיאטרון הבובות, החפצים והפרפורמנס והיא שותפה לפרויקטים אמנותיים רב תחומיים כיוזמת, מנהלת אמנותית ומפיקה.
ביוגרפיה
בשנת 2009 עברה להתגורר בירושלים, למדה בבית הספר לתיאטרון חזותי וב-2012 סיימה תואר ראשון בהצטיינות בחינוך לאמנות במכללת דוד ילין. כמו כן היא בוגרת תוכנית "חממה" לתיאטרון בובות אומנותי לילדים של תיאטרון הקרון.
במהלך מגוריה בירושלים הייתה ממקימות "קטמונה" - ספרייה וגלריה להורים ולילדים בשכונת קטמון ח'-ט'.
קריירה מקצועית
אביב-דביר היא אמנית פרפורמנס עכשווית. באומנות שלה היא משלבת מוצגים, אמנות על הבמה, אמירות חברתיות ותרבותיות. היא החלה להציג ב-2010 במסגרת פסטיבל עכו ומאז יצרה מיצגים אומנותיים רבים.
במקביל מאז 2021 משדרת אביב דביר את הפודקאסט "אמנות טובה דיה" בו היא מארחת אימהות אמניות לשיחות על החיבור בין אימהות לאמנות, וכותבת את המדור "עושים קונצים" באתר דאצ'טאון לקהילה הישראלית בהולנד.
חיים אישיים
נמצאת בזוגיות מאז גיל 20 עם תום דביר, חוקר בתחום המחשוב הקוונטי, אותו הכירה במסגרת עבודה חינוכית בשנת שירות בשבט אל־אטרש בנגב. השניים הורים לשלושה ילדים ומתגוררים בדלפט שבהולנד.
נורפוק (וירג'יניה)
נורפוק (באנגלית: Norfolk) היא עיר עצמאית הממוקמת במדינת וירג'יניה שבארצות הברית. נורפוק היא אחת מהערים הגדולות ביותר של וירג'יניה, ובמפקד תושבים שנערך בשנת 2010 אוכלוסיית העיר נאמדה בכ-242,803 תושבים.
נורפוק ממוקמת על נהר אליזבת באזור האמפטון רודס, נמל טבעי גדול הממוקם בפתח מפרץ צ'ספיק. נורפוק היא אחת משבע הערים שביחד מהוות את האזור המטרופוליטני המפטון רודס. נורפוק נחשבת למרכז ההיסטורי והתרבותי של המטרופולין. נורפוק נחשבת באופן היסטורי למרכז צבאי ותחבורתי חשוב.
בסיס הצי
בסיס הצי האמריקני בנורפוק, הוא בסיס האם של "פיקוד כוחות צי ארצות הברית", הצי החמישי של ארצות הברית, והצי השישי של ארצות הברית.
בסיס נורפוק הוא הבסיס הצבאי הימי הגדול ביותר בעולם. שטחו היבשתי הכולל הוא כ-146 קמ"ר. רציפי הבסיס משתרעים לאורך רצועת חוף של כ- 6 ק"מ, בחצי האי המפטון רודס, ואורכם הכולל של רציפי העגינה הוא כ-11 קילומטר.
בסיס נורפוק מסוגל לספק מקומות עגינה ותמיכה עורפית של שירותי נמל ל-75 ספינות ו-134 כלי טיס ב-14 רציפי עגינה ו-11 האנגרים למטוסים. בבסיס הצי בנורפוק מתנהלות כ-3100 תנועות כניסה ויציאה של ספינות לעגינה והפלגה, ויותר מ-100,000 המראות ונחיתות של מטוסים בשנה.
ליגת העל הקולומביאנית
ליגת העל הקולומביאנית (בספרדית: Categoría Primera A, "קטגוריה פרימרה A"; נקראת מסיבות מסחריות: Liga BetPlay Dimayor, "ליגה בט-פליי דימאיור") היא ליגת הכדורגל המקצוענית הבכירה של הכדורגל בקולומביה. הליגה נוסדה ב-1948. הנהלת הליגה נקראת דימאיור (Dimayor; ההתאחדות המקצוענית של מועדוני הכדורגל בקולומביה). באפריל 2017 פרסמה הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל את דירוג הליגות הטובות לשנת 2016, כאשר הליגה הקולומביאנית רושמת את הישג השיא שלה בדירוג - מקום שני בעולם. נכון לאוגוסט 2021, פעילותה של קבוצת קוקוטה דפורטיבו ששיחקה בליגה הבכירה הופסקה, עקב קשיים כלכליים.
היסטוריה
הליגה הקולומביאנית נפתחה כ"תקופת הזהב" כפי שהיא כונתה (El Dorado) ב-1949 ומאחר ולא הייתה קשורה לחוקים של פיפ"א, משכה אליה כוכבים ענקיים בקנה מידה עולמי, כמו: אלפרדו די סטפנו, חוסה מנואל מורנו, גרינצ'ה ואדולפו פדרנרה. מיונאריוס מהבירה בוגוטה, נחשבה לאחת הקבוצות הטובות בעולם, זכתה בחמישה תוארי אליפות רצופים ובין היתר ניצחה את ריאל מדריד, במשחק שבו התגלה לאירופה הכישרון של די סטפנו ושבעקבותיו החליטה ריאל להעביר לשורותיה את הארגנטינאי. הליגה הכילה תחילה 10 קבוצות, שכל אחת הייתה צריכה לשלם 1,000 פסו כדי להרשם לטורניר. חלוקת הקבוצות לפי ערים הייתה כזו: אחת מברנקייה, שתיים מבוגוטה, שתיים ממניסלס, שתיים ממדיין ושתיים מפריירה. הליגה כללה 252 שחקנים רשומים: 182 קולומביאנים, 13 ארגנטינאים, 8 פרואנים, 5 אורוגוואים, 2 צ'ילאנים, 2 אקוואדוריאנים, ספרדי ושחקן מהרפובליקה הדומיניקנית.
השעיית הטורניר ב-1989
בשנת 1989 הושעתה הליגה מכל פעילות לאחר מקרה הירצחו שופט הכדורגל אלבארו אורטגה במשחק בין אינדפנדיינטה מדיין ואמריקה קאלי, על ידי אוהדים שזעמו עליו בעקבות שיפוטו. פעילות הליגה הופסקה, והוטל חרם מצד ההתאחדות הדרום אמריקאית על אצטדיון אטנאסיו חירארדוט במדיין.
מבנה הליגה, מספר הקבוצות והשיטה
הליגה ידעה מס' לא קטן של שינויים במספר הקבוצות. ב-1948 הליגה כללה 10 קבוצות, ומספרן גדל עד ל-18 קבוצות ב-1951. אחר כך המס' נע בין 12 ל-13 קבוצות עד ל-1966, שבה נקבע מס' הקבוצות ל-14. ב-1988 נוספה לליגה קבוצת ספורטינג קלוב דה ברנקייה כקבוצה ה-15, כאשר לפני-כן הקבוצה שיחקה בליגה בין השנים 1950 ו-1953. ב-1991 הוחלט על ידי דימאיור ליצור גם את אליפות הליגה השנייה של קולומביה בכדורגל הנקראת גם Categoria Primera B. בנוסף, הוחלט שבסיום כל עונה תהיה עולה אחת לליגה הבכירה ויורדת אחת לליגת המשנה. קבוצת אנביגאדו הייתה הראשונה שזכתה באליפות הליגה השנייה ב-1992 ולכן העפילה לליגה הראשונה, שם שהתה עד לשנת 2006, אז ירדה שוב בחזרה לליגה השנייה. הקבוצה עלתה שוב לליגה הראשונה ב-2008. משנת 1992 עד 2006 כללה הליגה 16 קבוצות ששיחקו 2 סיבובים. שתי הקבוצות שסיימו במקום הראשון בכל סיבוב, נפגשו ל-2 משחקים שקבעו את אלופת קולומביה. משנת 2003 הוחלט להגדיל את הליגה ל-18 קבוצות וליצור שני טורנירים נפרדים ו-2 קבוצות אלופות בשנה. הליגה גדלה ל-20 קבוצות בשנת 2015, והספונסר הוחלף מפוסטובון לאגילה.
שיטת הליגה
טורניר אפרטורה - הטורניר הפותח את השנה ומשוחק מפברואר עד יוני. כל קבוצה משחקת 20 משחקים, כאשר המחזור המיוחד הוא מחזור ה"קלאסיקו", מחזור המפגיש משחקי דרבי (ספורט). שמונה הקבוצות הראשונות מעפילות לפלייאוף הנקרא קוואדרנגולרס (Cuadrangulares). הקבוצות שסיימו במקומות 1-2 הן ראשי שני הבתים ואיתן מוגרלות שש הקבוצות הנותרות. הקבוצות משחקות עוד 6 מחזורים במתכונת של בית-חוץ, כאשר הראשונה מכל בית מעפילה למשחק הגמר. משחק הגמר משוחק בשיטת בית-חוץ, ללא חוק שערי חוץ ובמקה של שוויון בסיכום שני המשחקים, האלופה תוכרע בדו-קרב פנדלים.
טורניר פינליססיון - הטורניר הסוגר את השנה ומשוחק מיולי ועד לדצמבר. לוח המשחקים נשאר זהה, רק הקבוצות הביתיות והאורחות מתחלפות ביניהן. אלופת הפינליססיון ואלופת האפרטורה משחקות בשנה שאחרי בקופה ליברטדורס של אמריקה (המקביל לליגת האלופות האירופאית) ותצטרפנה אליהן הקבוצות שסיימו הכי גבוה בטבלה המשוקללת של שני הטורנירים ושלא זכו באליפות. הקבוצות הבאות בטבלה ושלא משחקות בליברטדורס ובנוסף הקבוצה שסיימה הכי גבוה בקופה קולומביה ושלא העפילה לליברטדורס, ישחקו בקופה סודאמריקנה (מקביל לגביע אופ"א).
קופה סופרליגה אגילה - משחק אלוף האלופים או הסופרקאפ של קולומביה. לפני כל תחילת שנה, נפגשות אלופת האפרטורה והפינליססיון לצמד משחקים שבו מוכתרת מחזיקת הסופרליגה.
ירידה לליגת המשנה
בסוף כל שנה קלנדרית מחשבים את ממוצע הנקודות שהשיגו הקבוצות בשלוש השנים האחרונות. הקבוצות שסיימו במקומות 19 ו-20 בסיכום, יורדות ישירות לליגת המשנה.
הגביעים
גם הגביעים עברו מספר שינויים וצורות לאורך השנים
שיאני השערים
להלן טבלת המבקיעים המובילים בתולדות הליגה הבכירה בלבד.
העימות המתודולוגי
העימות המתודולוגי או בשמו המוכר מתודנשטרייט (בגרמנית: Methodenstreit) הייתה מחלוקת חשובה בנוגע למתודה המדעית והאופי האפיסטמולוגי של הכלכלה. העימות התנהל בשנות השמונים ותחילת שנות התשעים של המאה התשע עשרה בין אנשי האסכולה האוסטרית בכלכלה בראשות קרל מנגר וחסידי האסכולה ההיסטורית הגרמנית בראשות גוסטב פון שמולר.
הוויכוח התעורר בעקבות ספרו של קרל מנגר משנת 1883, "חקר שיטות מדעי החברה והכלכלה הפוליטית עם התייחסות מיוחדת לכלכלה". הספר ספג ביקורת רוויית בוז של שמולר ובתגובה פרסם מנגר בשנת 1884 מאמר תגובה תחת השם "שגיאות ההיסטוריציזם בכלכלה הגרמנית" שהצית את הוויכוח במלוא עוזו.
הכוחות המתעמתים היו רחוקים מלהיות שקולים מבחינה מספרית. האסכולה ההיסטורית אותה ייצג שמולר נהנתה משליטה כמעט בלעדית בעולם האקדמיה בגרמניה. מן העבר השני, ניצבו בעיקר קרל מנגר ומאוחר יותר תלמידיו פרידריך פון ויזר ובהם-באוורק—קבוצת כלכלנים אותה כינה שמולר בלעג "האסכולה האוסטרית".
על–פי תפישתם של אנשי האסכולה ההיסטורית, הייתה הכלכלה מדע מדויק בהתהוות. חקר ההיסטוריה הכלכלית של תקופות קודמות ושיפור הניתוח הסטטיסטי, גרסו, יובילו לפיתוח חוקים חברתיים חדשים וטובים יותר, המבוססים על לקח הניתוח המדעי. אנשי האסכולה דחו את הרעיון שניתן לאתר חוקים כלליים כלשהם בכלכלה, ובמיוחד ביחס להתנהגותו והעדפותיו של הפרט. במקום זאת, הם גרסו כי יש לחקור את החברה בכללה, כגושים קולקטיביים. הכלכלן צריך לאסוף את כל הנתונים האפשריים בדקדקנות ולפתח מתוכם תיאור שיטתי של ההתרחשות. כל מחקר אחר לבד מההיסטורי, גרסו, אינו אפשרי.
מנגר, מנקודת מבטם, ניסר את העץ שעליו ישבו אלפי חוקרים באוניברסיטאות. הוא כפר בקיומו של ידע מוחלט ואובייקטיבי על המצב הכלכלי או באפשרות לפתח מתודה מדעית-ניסויית בנוסח מדעי-הטבע, כפי ששאפו אנשי האסכולה לפתח. חמור מכל, הוא גרס כי לכלכלן אין למעשה אפשרות לנבא התפתחויות כלכליות עתידיות על בסיס החקר ההיסטורי, ולגלג ליומרתם של שמולר ועמיתיו להציע למונרך הפרוסי כלי מדיניות לעיצוב הכלכלה באופן מדעי.
הוויכוח עצמו הסתיים בניצחונם של אנשי האסכולה האוסטרית מן הטעם הפשוט שאנשי האסכולה ההיסטורית פרשו ממנו וסירבו להמשיכו. הוויכוח עצמו, גם לדעת אנשי האסכולה האוסטרית (לדוגמה, לודוויג פון מיזס), היה במידה רבה חסר טעם, שכן הסוגיות שהועלו בו לא מוצו. האסכולה ההיסטורית הגרמנית המשיכה למשול בכיפה, לפחות בזירה הגרמנית. למרות זאת, הייתה לוויכוח תוצאה חשובה אחת—התגבשותה של קבוצת כלכלנים באוסטריה סביב רעיונותיו של קרל מנגר, שתוצאתה הייתה ייסודה של האסכולה האוסטרית.
אלסנדריה
אלסנדריה (באיטלקית: Alessandria; בפיימונטזית: Lissandria, "ליסנדריה"; בדיאלקט תושבי אלסנדריה: Lisòndria, "ליסונדריה") היא עיר במחוז פיימונטה באיטליה. היא העיר השלישית בגודלה במחוז, אחרי טורינו ונוברה ובירת נפת אלסנדריה. העיר שוכנת לשפת הנהר טנרו' קרוב למפגש הנהרות טנרו ובורמידה אשר על מישור הסחף שלהן היא נבנתה. העיר ממוקמת כ-90 ק"מ מדרום מערב לעיר טורינו, ומהווה צומת רכבות חשוב, עקב היותה במרכז המשולש: טורינו, מילאנו וג'נובה.
תולדות העיר
העיר נוסדה בשנת 1168 על ידי הערים שהתארגנו לליגה הלומברדית (Lega Lombarda), שבעמק הרי האלפים כנגד שלטון פרידריך ברברוסה שליט האימפריה הרומית הקדושה.
שם העיר בתחילה היה Civitas Nova, אחר כך שונה ל-Cesaria ושמה הנוכחי נקרא על שם האפיפיור אלכסנדר השלישי. בשנת 1175 הפכה העיר למושב בישוף. במאה ה-14 היא הועברה לבעלות משפחת ויסקונטי (Visconti) ממילאנו ועברה רשמית לחסות בית סבויה בשנת 1713. משנת 1796 עד שנת 1814 הייתה הבירה של המחוז המנהלי הצרפתי של מרנגו ("French département of Marengo)".
משנת 1814 שבה אלסנדריה להיות חלק מתחום השליטה של בית סבויה ונכללה בממלכת סרדיניה. במאה ה-19 היא הייתה למרכז תנועת החירות האיטלקית. בה התארגן הקשר של ג'וזפה מציני בשנת 1833 נגד השלטון האוסטרי. בעיר בוצעו מאז עבודות נרחבות לשיפור פני העיר ונבנו, בין השאר, בניין העירייה (1826), מוזיאון עירוני וכנסיות.
בשנת 1876 תושב העיר הקים חברת "פאליירי" שפועלת עד היום ומשווקת את תוצרתה ל-50 מדינות.
במלחמת העולם השנייה נחשבה אלסנדריה ליעד הפצצות אסטרטגי, עקב היותה צומת רכבות חשוב.
בעיר ממוקם מפעל גדול לייצור כובעים בורסלינו ומוזאון הכובעים.
יהדות אלסנדריה
היהודים הראשונים הגיעו לעיר במאה ה-15 כאשר העיר הייתה תחת שלטון דוכסות מילאנו. בשנת 1490 הגיע לעיר בנקאי יהודי, אברהם בן יוסף ויטלה מהכוהנים ( Abramo figlio di Giuseppe Vitale de Sacerdoti). גדליה אבן יחיא, מחבר הספר ההיסטוגרפי 'שלשלת הקבלה ' וממשפחת אבן חייא', ממגורשי ספרד, הגיע לכאןבשנת 1576 ושמש ברבנות עד מותו בשנת 1587. כאן התפרסם בעיקר בעקבות מושב בית הדין המיוחד שהקים בסוגיית " ..שקמו בחורים מוציאים קול שקדשו בתולה בהיחבא" ובו הושיב דיינים שאינם מוסמכים. ב 1579 יחסי קהלית אלסנדרה וקאסאלי הורעו בעקבות אירוע משפטי שהתעורר כשאסיר יהודי קידש בחשאי נערה ללא רצון הוריה. בשנת 1684 170 מתוך 230 יהודי העיר נמנו על משפחה זו. בראשית המאה ה-16 יהודי העיר היו פעילים במסחר ובתעשייה. בית סבויה העניק ליהודים זכויות לגור בעיר, לסחור בה ולקיים את דתם אך גם החליטה, כמו בשאר ערי פיימונטה, בשנת 1723, כי עליהם לגור בשכונה מיוחדת (גטו) ולשאת תו היכר מיוחד. הרובע היהודי ממוקם במרכז ההיסטורי של העיר, שמו באיטלקית Contrada dell Ebrei. מספר תושבי הגטו באותה עת היה 420 איש שהשתייכו ל-64 משפחות. בשנת 1797, עם כיבוש העיר על ידי צבא נפוליאון, בוטלו שערי הגטו, אך לאחר מפלת נפוליאון חזרו ההגבלות על תנועת היהודים עד לשנת 1848. מאז 1857 אורגנו חיי היהודים בהתאם לתחיקה מקומית. העיר המשיכה להיות מוקד ללימודי יהדות והתקיימו בה לימודים לרבנות.
בשנת 1871 נבנה באלסנדריה בית כנסת בנוסח יהודי איטלקי. בית הכנסת צמוד לבתים השכנים ומשום כך יש לו חזית אחת בלבד כלפי הרחוב. החזית בעלת סימטריה מוחלטת, בפרטיה הארכיטקטוניים מעורבים מוטיבים גותים ורומאניים. בקומותיה העליונות מחולקת החזית לחמש אומנות מאונכות. האומנות מסתיימות במגדלים מחודדים. גם מעל לגמלון שבמרכז בנוי מגדל דומה. כמו כן חרוטות בחזית עשרת הדיברות. על חזית בית הכנסת מצוי לוח זיכרון לשני יהודים, שזכו למדליית כסף על שירותם את המולדת האיטלקית במלחמת העולם הראשונה. בשנות השואה נלקחו 27 מיהודי העיר למחנות ההשמדה.
בשנת 2007 החליטה עיריית אלסנדריה להקים אתר זיכרון לשואה. האתר הוקם בפארק ציבורי ובו הוצב קרון רכבת משנת 1934 מהסוג ששימש להובלת יהודים למחנות ההשמדה. פנים הקרון שוחזר למצבו דאז. העירייה מקיימת יום זיכרון שנתי לשואה בנוכחות ראשי הדתות בעיר, רב מקהילת טורינו, כומר ואימאם מקומיים.
היום אין קהילה יהודית בעיר וליהודים הבודדים שעדיין מצויים בעיר ניתנים שירותי הדת על ידי קהילת יהודי טורינו.
העיר בספרות
חלקים מעלילת הספר "באודולינו" מאת אומברטו אקו מתרחשים בעיר אלסנדריה.
אוגוסט קרל פון גבן
אוגוסט קרל פרידריך כריסטיאן פון גבן (בגרמנית: August Karl Friedrich Christian von Goeben; 10 בדצמבר 1816 – 13 בנובמבר 1880) היה גנרל חיל רגלים פרוסי, שזכה בצלב הגדול של צלב הברזל על פעולותיו במלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871.
ביוגרפיה
פון גבן נולד ב-10 בדצמבר 1816 בשטאדה, 30 ק"מ מערבית להמבורג, שהייתה חלק מממלכת הנובר, ומגיל צעיר שאף לשרת בצבא הפרוסי. בגיל שבע עשרה הוא התגייס לצבא הפרוסי והצטרף לרגימנט הרגלים ה-24 הפרוסי. אך מכיוון שלא חווה פעילות במהלך שירותו הוא פרש מהצבא בשנת 1836, והתגייס לצבא הקרליסטי, עמו לחם במהלך המלחמה הקרליסטית הראשונה בספרד. בחמש המערכות שבהם שירת את דון קרלוס, היו לו הרבה מקרים עם מזל רב. לאחר שלחם כחודשיים הוא נפל פצוע קשה, בידי הכוחות המלכותיים הספרדים. לאחר מעצר של שמונה חודשים הוא ברח, אך לא עבר זמן רב והוא נלכד שוב. הפעם כליאתו הייתה ארוכה וכואבת, ובשתי הזדמנויות הוא נאלץ להמר על חייו עם חבריו השבויים.
עם שחרורו, גבן שירת עד 1840 בהצטיינות. באותה שנה הוא עשה את דרכו חזרה, כאדם חסר אמצעים, לפרוסיה. כלוטננט קולונל קרליסטי הצבא הפרוסי שמח לקבל אותו שוב לשירות כלויטננט, אך הוא עדיין היה צעיר, ומעטים מהקצינים הזוטרים היו בעלי רזומה של חמש שנות שירות במלחמה בגיל עשרים וארבע. בתוך שנים ספורות הוא מונה להאופטמן במטה הכללי הפרוסי, ובשנת 1848 הועבר למטה הקורפוס ה-4, שם הממונה עליו מייד היה מיור הלמוט גרף פון מולטקה. השניים הפכו במהירות לחברים, וההערכה ההדדית שלהם מעולם לא הופרעה. במהלך המרידה בבאדן, גבן הצטרף למטהו של הנסיך וילהלם, הקיסר העתידי. לאחר מכן מילא במשך כמה שנים כמה תפקידים בצבא הפרוסי, ובשנת 1863 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד חטיבת הרגלים ה-26.
בשנת 1860 הוא נכח עם הכוחות הספרדים במרוקו, והשתתף בקרב תטואן.
במהלך מלחמת שלזוויג השנייה, הוא הצטיין בראש החטיבה שלו בקרבות ראקביל וזונדרבורג. במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 פיקד גנרל לויטננט פון גבן על הדיוויזיה ה-13, שהחטיבה הישנה שלו היוותה חלק ממנה, והוכיח שוב את תכונותיו של מנהיג מלידה וטקטיקן מיומן.
בשנת 1870 עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה הוא מונה למפקד הקורפוס ה-8, שהיה חלק מהארמייה הראשונה תחת פיקודו של קרל פרידריך פון שטיינמץ. זו הייתה ההובלה הנחרצת והאנרגטית שלו שתרמה בעיקר לניצחון בקרב ספישרן ב-6 באוגוסט, ובעקבותיו זכה פון גבן להצלחות היחידות שהושגו באגף הימין הפרוסי בקרב גרבלוט ב-18 באוגוסט. תחת אדווין פון מנטויפל, הקורפוס השמיני השתתף בפעילות באמיין ובפום, וב-8 בינואר 1871, פון גייבן מונה למפקד הארמייה הראשונה.
כעבור שבועיים הוא סים את המערכה בצפון צרפת, בניצחון המכריע בקרב על סן קנטן (19 בינואר 1871). סיום המלחמה הותירה את גבן כאחד האנשים הנכבדים ביותר בצבא המנצח. הוא מונה לקולונל הכבוד של רגימנט הרגלים ה-28, וזכה בעיטור הצלב הגדול של צלב הברזל. לאחר מכן הוא פיקד על הקורפוס השמיני בקובלנץ עד מותו ב-13 בנובמבר 1880.
הנצחה
המבצר הצרפתי לשעבר דה קוליו במץ שונה למבצר גבן על שמו, ורגימנט הרגלים ה-28 נקרא על שמו. פסל של גייבן מאת פריץ שפר הוקם בקובלנץ בשנת 1884. סה"מ גבן, מסדרת מולטקה של הצי הקיסרי הגרמני שהושקה בשנת 1911, נקראה גם היא על שמו.
פליסה
פליסה (בבלארוסית: Плі́са; בפולנית: Plissa) הוא כפר במחוז ויטבסק שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
פליסה נזכר לראשונה בשנת 1507, ובמרוצת השנים נערכו בו ירידים עתיים. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ובהתאם להסכם ריגה משנת 1921, נכלל בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי פליסה
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-600 יהודים, קרוב למחצית מתושביו, ופעלו בו בית ספר עברי ותנועות נוער יהודיות. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בסוף יוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו גייסו את יהודיו לעבודות כפייה, וריכזו אותם בגטו שהוקם במקום.
ב-2 ביוני 1942 נרצחו כ-420 היהודים שנותרו בגטו שבכפר, ולאחר מכן נרצחו היהודים שאותרו בסביבת היישוב.
ואלי ראץ
ואלי ראץ (בהונגרית: Rácz Vali; 25 בדצמבר 1911 – 12 בפברואר 1997) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון וזמרת, יקירת הציבור ההונגרי. הוענק לה תואר "חסידת אומות העולם" על ידי יד ושם בירושלים, על הצלת יהודים בימי השואה.
קורות חיים וקריירה מוקדמת
ואלי ראץ נולדה ב-25 בדצמבר 1911, להורים קתולים אדוקים, בכפר גלה בדרום מערב הונגריה. אביה היה מנהל בית הספר של הכפר. ואלי ראץ הייתה זמרת ושחקנית הונגריה, אשר הגיעה לשיא הפופולריות שלה בסוף שנות ה-30 וה-40. בנוסף להיותה שחקנית במועדון לילה, הופיעה בכ-20 סרטים הונגרים. נקראה "מרלן דיטריך ההונגרית".
לאחר שלמדה במנזר עברה לבודפשט ללמוד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. זמן קצר לאחר סיום הלימודים, החלה לקבל תפקידי שירה קטנים בסרטים בין השנים 1933 ו- 1934 שיחקה בתיאטרון העירוני ולאחר מכן בתיאטרון ההונגרי. בשנת 1936 שרה בקברט ידוע בבודפשט ובתיאטרון העיר במשך שלוש שנים.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
במהלך מלחמת העולם השנייה, באפריל 1944, כאשר הנאצים כבשו את הונגריה והחלו לגרש את האוכלוסייה היהודית, ראץ' עזרה להחביא את חבריה היהודים בווילה שלה בבודפשט. בין אפריל לנובמבר 1944, חיו בביתה חמישה יהודים בחשאי, עד שנבגדה בטעות על ידי בעלה של אחת מהניצולות. ראץ נעצרה על ידי המשטרה החשאית ההונגרית ונכלאה במפקדתם במלון "מאג'סטיק", שבו נחקרו ועונו אסירים לפני גירושם או הוצאתם להורג. בזכות מאמציהם של תומכיה במחתרת, היא שוחררה בסופו של דבר.
לאחר המלחמה
כל היהודים שהצילה שרדו את המלחמה, וחלקם עלו לישראל מאוחר יותר. אחרי 1945 היא הייתה חברה בתיאטרון רויאל רוו, בתיאטרון מדג'יאזי, ואחר כך בקמרה וארייטה. היא שיחקה ב-20 סרטים, אבל הייתה בעיקר זמרת. היא ערכה קונצרטי סולו באקדמיה למוסיקה ובאולם הקונצרטים של ויגאדו, כמו כן הופיעה בקביעות במועדון הנגלי קיוסק. בשנת 1946 התחתנה עם הסופר והעיתונאי פטר האלאש. בנם ואלר נולד ב-1950, וכעבור שנתיים נולדה בתם מוניקה, שהפכה לימים לעיתונאית בלונדון, מוניקה פורטר. המשפחה נמלטה מהונגריה בעקבות מרד 1956 והיגרה לארצות הברית. בשנת 1970 חזרו לאירופה ובשנת 1975 ראץ ובעלה קבעו את ביתם במינכן, גרמניה. ואלי ראץ נפטרה במינכן ב-12 בפברואר 1997.
אברהם כ"ץ-עוז
אברהם כ"ץ-עוז (נולד ב-7 בדצמבר 1934) המכונה "כֶּצָלֵ'ה", הוא פוליטיקאי ואיש עסקים ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
ביוגרפיה
כ"ץ-עוז נולד בתל אביב למרדכי (מישל) כ"ץ ולציירת ציונה תג'ר. הוא למד בתיכון חדש ובבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל והיה בין מייסדי קיבוץ נחל עוז. לאחר שירותו הצבאי, למד במחלקה לגנטיקה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית שמשכנה ברחובות, ועל כן הוא גם אגרונום בהכשרתו.
כ"ץ-עוז נכנס לכנסת התשיעית מטעם המערך באמצע כהונתה, במקום יצחק נבון שנבחר לכהן כנשיא המדינה. את השם עוז הוסיף על שם קיבוצו, נחל עוז, על מנת להבדיל בינו לבין חבר הכנסת אברהם כץ מהליכוד. כ"ץ-עוז כיהן בכנסת ברציפות עד 1992. בכנסת ה-9 וה-10 כיהן כיושב ראש הוועדה לביקורת המדינה. <BR> בכנסת ה-11 כיהן כסגן שר החקלאות בממשלות האחדות תחת הנהגתם של יצחק שמיר ושמעון פרס, ובכנסת ה-12 כיהן כשר החקלאות בממשלת שמיר, עד לפירוקה בעקבות "התרגיל המסריח".
כ"ץ-עוז לא נבחר לכנסת ה-13 והוא החל לכהן רק לאחר מותו של חבר הכנסת מרדכי גור, ב-16 ביולי 1995. הוא פרש מן הכנסת ב-28 במאי 1996, יום אחד לפני הבחירות לכנסת ה-14, כדי להיכנס לתפקיד יו"ר מפעל הפיס, תפקיד שמילא עד 2003. במסגרת תפקידו זה יסד את פרס ספיר.
לאחר 48 שנים שבהן חי בקיבוץ נחל עוז ומילא מכלול תפקידים מרכזיים בקיבוץ ובאיחוד הקבוצות והקיבוצים, עבר כ"ץ-עוז לרעות. הוא מכהן כיו"ר המועצה לישראל יפה, עומד בראש עמותת צאצאי מייסדי אחוזת בית וארגון גמלאי מודיעין והסביבה, ופעיל בהקמת אגודות ידידים לתמיכה במוסדות חינוך ותרבות.
לאברהם שלושה ילדים. בת דודתו, ציפה, הייתה אמו של הזמר גידי גוב.
הארי פרגוסון
הנרי ג'ורג (הארי) פרגוסון (באנגלית: Henry George ("Harry") Ferguson; 4 בנובמבר 1884 - 25 באוקטובר 1960) היה מהנדס וממציא אירי הידוע בשל תפקידו החשוב בפיתוחו של הטרקטור המודרני. היה האירי הראשון שטס במטוס מתוצרת עצמית, ופיתח את מכונית המרוץ הראשונה מסוג פורמולה 1 בעלת מערכת הנעה כפולה (4X4).
ב-31 בדצמבר 1909 פרגוסון היה לאירי הראשון שבנה והטיס מטוס משלו. לאחר שהסתכסך עם אחיו בנושא בטיחות ועתיד התעופה החליט פרגוסון לצאת לדרך כלכלית עצמאית.
הארי פרגוסון בע"מ
בגיל 27 (1911), פתח פרגוסון עסק עצמאי בשם "הארי פרגוסון בע"מ" (Harry Ferguson Limited) בתחום מכירת מכוניות וטרקטורים. הוא שיווק מכוניות מסוג "מקסוול מוטורס", "סטאר" ו"ווקסול" וכן טרקטורים מתוצרת ארצות הברית. הטרקטורים שייבא היו מגושמים וגרמו לתאונות. פרגוסון ניתח את הסיבות לתאונות ונוכח לדעת שהן נגרמו כתוצאה מתכנון לקוי של החיבור בין הטרקטור למיכון החקלאי ובעיקר למחרשה הנגררת אחריו.
ב-1917 פרגוסון המציא פתרון טוב יותר, שחיבר את הגורר (הטרקטור) והנגרר (המחרשה) ליחידה אחת העובדת בצורה משולבת. שהיווה בסיס להקמת חברת "פרגוסון-בראון" לייצור מיכון חקלאי. הפתרון הטכני שהמציא פרגוסון היה מחבר שלוש נקודות, שעל פי עקרון תכנונו מחברים עד היום ציוד לטרקטורים.
פרגוסון ייצר מחרשת 2 להבים (ביסוק) וחיבר אותה למכונית פורד מודל T מוסבת לטרקטור. התוצר של הסבת מכונית לטרקטור נקרא ארוס או פורד-ארוס. באמצעות ידית ששלטה על מערכת קפיצים היה נהג הטרקטור יכול להרים ולהוריד את המחרשה הן בזמן החריש ובעיקר בעת מעבר מעל מכשולים או מחוץ לשדה המעובד.
פרנסיס ז'ם
פְרַנְסִיס זָ'ם (בצרפתית: Francis Jammes; 2 בדצמבר 1868 – 1 בנובמבר 1938) היה משורר צרפתי.
הארי פרגוסון
הארי פרגוסון בע"מ
בשנות ה-30 של המאה ה-20 תכנן וייצר קומביין, ייצור הקומביינים התחדש אחרי הקמת חברת מסי פרגוסון.
פרנסיס ז'ם
קורות חייו
פרנסיס ז'ם נולד בטורניי בחבל הפירנאים בצרפת בשנת 1868. הוא למד בבית הספר התיכון בעיר פו, בירת המחוז, ואחר כך בעיר בורדו. כתלמיד שקדן הוא פיתח טעם למסעות דמיוניים כדוגמת ספריו של ז'ול ורן. אחרי כן, בעודו צעיר מאוד, בגיל 15 עד 18, נטה להרפתקאות בתורת החרקים, שהתבטאו לימים בשיריו.
הארי פרגוסון
פורדסון
לפרגוסון לא היו אמצעים מספיקים להקים מפעל ייצור למחרשות שתכנן, ולכן התקשר עם חברת "מוריס" לשם ייצור המוני של הפטנט. העסקה ביניהם לא התממשה ולכן ב-1934 ייסד יחד עם הבעלים של חברת "דייוויד בראון" את חברת "פרגוסון-בראון" (Ferguson-Brown Company) שייצרה את הטרקטור "פרגוסון-בראון מודל A" בו שולב אמצעי ההרמה ההידראולי שתכנן.
יחד עם שני שותפים פרגוסון ייסד את חברת פרגוסון-שרמן (Ferguson-Sherman Inc), שנועדה לפתח ולייצר מערכת חרישה שתתאים לטרקטורים מתוצרת פורדסון המבוססת על המערכת ההידראולית שפיתח.
פרנסיס ז'ם
קורות חייו
בין שנת 1898 לשנת 1900 כתב ופרסם ז'ם את קובץ שיריו "מתפילת השחרית ועד לתפילת המנחה" ואת הקובץ "יגון הרקפות", ובו השיר "הילד שהייתי". הוא זכה לפרסום רב וחולל תנועה ספרותית משלו. בשנת 1901 התיידד עם המחזאי והמשורר פול קלודל, ונשא הרצאות בבריסל, באנטוורפן, בברוז' ובאמסטרדם.
הארי פרגוסון
פורדסון
ב-1938 פרגוסון והנרי פורד סיכמו בלחיצת יד שחברת פורד תייצר את המערכת המבוססת על "חיבור שלוש נקודות" ופרגוסון ימכור אותן דרך מערכת השיווק שלו. הטרקטור שיוצר בעקבות הסכם זה נקרא "פורדסון" או "פורד פרגוסון" והיה הטרקטור המודרני הראשון.
פרנסיס ז'ם
קורות חייו
בגיל 35 התאהב בנערה צעירה, אולם הורי הנערה דחו אותו והיא צייתה להם ונישאה לאיש עשיר. מאורע זה גרם למשורר ייסורים. לאחר אהבה נכזבת זו פרסם את קובץ שיריו "מחשופים ברקיע" בשנת 1906, ובו השירים "אנו נתאהב כל כך" ו"לעיתים אני עצוב". שנה לאחר מכן הוא התחתן, אך נשאר במרכזם של חיי הספרות והעניק את השראתו לסופרים ומשוררים חדשים כמו פרנסואה מוריאק וז'אן קוקטו.
הארי פרגוסון
פורדסון
הנרי פורד השני ביטל את ההסכם באופן חד-צדדי ובמפתיע ב-1947 והתחיל לייצר טרקטורים תחת המותג "פורדסון" מסדרה N שכללו בתוכם רכיב הפועל על פי העיקרון של פרגוסון. פרגוסון תבע פיצוי הפרת חוזה על סך $251,000,000 (בהסכם פשרה מ-1952 קיבל 9.25 מיליון דולר). פרגוסון שהיה זקוק למערך ייצור חתם על הסכם עם חברת "מסי האריס" Massey Harris הקנדית, הסכם שהוביל למיזוג וליצירת "מסי פרגוסון" ב-1953.
פרנסיס ז'ם
קורות חייו
ז'ם העריץ את "שירי עבודת האדמה" של ורגיליוס, וכמו ורגיליוס עקב בתבונה אחר עונות השנה של עבודת האדמה. הוא בילה את מרבית חייו באזורים המבודדים של הרי הפירנאים ותיאר בשיריו את אנשי הכפרים, את נשות האיכרים ואת הילדים.
הארי פרגוסון
פורדסון
מיד עם ההנתקות מפורד, פרגוסון פיתח עבור חברת "סטנדרט מוטורס" את אחד הטרקטורים הנמכרים בעולם, Ferguson TE20, המכונה "הפרגי האפור" שהיה מבוסס חלקית על מכונית "ואנגארד" של החברה. הגרסאות הראשונות שלו פעלו עם מנוע שהונע בקרוסין ואחרי הסבה שתכנן פרגוסון היה זה הטרקטור הראשון שהשתמש במנוע סולר.
פרנסיס ז'ם
קורות חייו
ז'ם מת בשנת 1938 באזור הולדתו בחבל הפירנאים בצרפת.
הארי פרגוסון
פורדסון
בסוף שנות ה-50 התנתק פרגוסון מחברת מסי פרגוסון ומכר את מניותיו בה. הקים חברה בשם Ferguson Research Ltd בה עסק בפיתוחים שונים של מכוניות, טרקטורים ומיכון חקלאי אחר וכן אמצעים להגברת הבטיחות בנסיעה. בין השאר תכנן מכונית 4X4 עבור מרוצי פורמולה 1. המכונית, Ferguson P99, התחרתה לראשונה בשנה בה נפטר.
פרנסיס ז'ם
השפעה על משוררים
לשיריו של פרנסיס ז'ם הייתה השפעה רבה על שירתה של רחל, כפי שהעידה בשירה "אני":
לבד מהמשוררת רחל שתרגמה רק שירים בודדים של ז'ם, תרגם גם הסופר והעורך בני ציפר כמה וכמה משירי ז'ם, אך טרם כינס את תרגומיו בספר. הם התפרסמו בשנים האחרונות בעיתון "הארץ". בכרך יד' של כתב העת "דחק" הופיע תרגומה של ליאורה בינג היידקר למניפסט של ז'ם: "הז'מיזם".
אשליות אבודות
אשליות אבודות הוא רומן מאת הסופר והמחזאי הצרפתי אונורה דה בלזק. הרומן, שנכתב בין השנים 1837 ל-1843, נחשב לחלק ממכלול הסיפורים והרומנים של באלזאק שזכה לכינוי הקומדיה האנושית.
הרומן מורכב משלושה חלקים. העלילה מתחילה באזור פרובנציאלי בצרפת, עוברת לפאריס, ולבסוף חוזרת לפרובינציה.
תוכן
הדמות המרכזית ברומן הוא לוסיאן שרדון, בנו של רוקח מהמעמד הבינוני שנפטר ואם ענייה בעלת שורשים אריסטוקרטיים. לוסיאן, משורר צעיר, יפה תואר, שאפתן וחסר סבלנות, חי בדלות בשכונה התעשייתית אומו בעיר אנגולאם. אחותו היפה חווה, אמו האלמנה וידידו הטוב דוד סישאר רואים בו גאון יצירתי, מתייחסים אליו בכפפות של משי ומלבים בכך את אהבתו העצמית ואת שאפתנותו. בחלק הראשון של הרומן, שנקרא "שני הפייטנים", אביו הקמצן של דוד מאלץ אותו לרכוש את בית הדפוס שבבעלותו בסכום מופרז, ודוד נדיב הלב נאלץ להסכים. לוסיאן מוצג בביתה של הברונית דה בג'ארטון, שנחשבת לראש חוג מצומצם ויוקרתי בקרב האריסטוקרטיה של אנגולאם, ומתחיל לחזר אחריה. כעבור זמן לא רב מחליטה הברונית דה בג'ארטון, שקצה בקרתניות של אנגולאם, לעבור לפאריס, ולוקחת עמה את לוסיאן. דוד מבקש את ידה של חווה, אך לוסיאן מפסיד את חתונת ידידו ואחותו בשל הנסיעה החפוזה.
בחלק השני, שנקרא "איש דגול מעיר שדה בפאריס", חובר לוסיאן לחוג של צעירים משכילים וכבדי ראש, שבראשו עומד דניאל ד'ארטאז, וכולל גם את הרופא הורציוס ביאנשון, דמות מוכרת מספרים אחרים של באלזאק כמו אבא גוריו. במקביל הוא מתחיל להתקרב לקבוצה של עיתונאים, בעיקר לאטיאן לוסטו, שכותב בכמה עיתונים ליברליים בשמו ובשמות בדויים. הניגוד בין הרצינות והאידיאליזם בחוג של ד'ארטאז לציניות ולנהנתנות של חוג העיתונאים מחייב את לוסיאן לבחור צד, והוא בוחר להפוך לעיתונאי. הוא מנצל את מעמדו החדש כדי לתקוף את גב' דה באג'רטון, שהיחסים ביניהם התקררו מאז הגיעם לפאריס, פותח ברומן עם שחקנית בשם קוראליה, שעוזבת את פטרונה המבוגר למענו, ומנהל אורח חיים בוהמיינים. בהמשך הוא נוטש את העיתון הליברלי בו כתב ועובר לצד המלוכני, מהלך שמפנה כלפיו את חצי ביקורתם של חבריו העיתונאים, כמו גם כלפי קוראליה, שסופגת ביקורות חריפות על הופעותיה. הוא מבזבז את מעט הכסף שהרוויח כמו גם את כספם של אחותו חווה ושל דוד, ובסופו של דבר אף מזייף את חתימתו של דוד על שטר חוב. לאחר מותה של קוראליה הוא עוזב את פאריס, מושפל ועני, וחוזר לאנגולאם.
באותו הזמן באנגולאם עובד דוד סישאר על המצאה חדשה: נייר מחומרי גלם זולים במיוחד, שיאפשר להוזיל את מחיר הגיליון בשיעור ניכר. השמועות על ההמצאה מגיעות לאחים קוואנטא, בעלי בית הדפוס המתחרה לבית הדפוס של סישאר. השניים מנצלים את החובות שצבר לוסיאן על חשבון דוד, ומצליחים להביא למאסרו. לוסיאן, שלאחר חזרתו לאנגולאם מבין את הצרות שהמיט על אחותו וגיסו, סבור עוד שיצליח להציל אותם, אך תקוותו נכזבת. הוא עוזב את הבית במטרה לאבד את עצמו לדעת, אך לפני שהוא משליך את עצמו לנהר הוא פוגש כומר ספרדי שמניא אותו מהמעשה. מפגש זה הוא תחילתו של הרומן זוהר ושקיעה של יצאניות צמרת, שפרסם באלזאק מאוחר יותר. בסופו של דבר, כדי להחזיר את החוב המצטבר, מסכים סישאר להעביר את הזכויות על הפטנט לזכות האחים קוואנטא, שמתעשרים מאוד בזכותו.
אליפות ישראל באתלטיקה 1970
אליפות ישראל באתלטיקה נערכה במכון וינגייט בנתניה בין התאריכים 26 ביוני, 27 ביוני, 3 ביולי ו-4 ביולי 1970.
קרב הונג קונג
קרב הונג קונג הוא קרב שהתרחש בין 8 ל-25 בדצמבר 1941, במושבת הכתר הונג קונג, בין כוחות הצבא הבריטי לבין הצבא היפני הקיסרי. קרב זה הוא חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, בזמן מלחמת העולם השנייה.
רקע
עם סיום הברית האנגלו-יפנית, בתחילת שנות ה-20, החלה בריטניה לראות ביפן גורם מאיים במזרח אסיה. חששה של בריטניה גבר עם התפשטות הלחימה במלחמת סין–יפן השנייה. ב-21 באוקטובר 1938, כבשו היפנים את העיר קנטון (גואנגג'ואו), ובכך הקיפו את הונג קונג.
ב-1940, החליט הפיקוד העליון הבריטי לצמצם את חיל המצב בהונג קונג לכוח סמלי בלבד. מרשל אוויר סר רוברט ברוק פופהאם, המפקד העליון של הכוחות הבריטים במזרח הרחוק, ערער על החלטה זו, וטען כי תגבורת נוספת תאפשר את הדיפת הכוחות היפניים, ובכך ירוויח הצבא זמן להתארגנות. וינסטון צ'רצ'יל ושריו ראו בהונג קונג מוצב, ועל כן נמנעו מלשלוח תיגבורת. אולם בספטמבר 1941, הם שינו את דעתם וקבעו כי תיגבור הכוחות בהונג קונג עשוי לשמש כגורם הרתעה, אשר ימנע מהיפנים לתקוף. בנוסף, עשויה התיגבורת לשכנע את צ'יאנג קאי שק כי בריטניה באמת מעוניינת בהגנת המושבה.
ב-16 בנובמבר 1941, הגיע להונג קונג כוח קנדי שכלל שני גדודים ומפקדת חטיבה (1,975 אנשים), על מנת לחזק את חיל המצב באי. הגדודים השתייכו ל"רגימנט הרובאים של קנדה" מקוויבק ול"רגימנט הגרנדירים של ויניפג" ממניטובה. גדודים אלה לא הוצבו באזורי לחימה טרם שליחתם להונג קונג, ועל כן רוב חייליהם היו חסרי ניסיון.
הקרב
המתקפה היפנית החלה מעט אחרי השעה 08:00, ב-8 בדצמבר 1941, פחות משמונה שעות לאחר ההתקפה על פרל הארבור (מכיוון שקו התאריך הבינלאומי עובר בין הוואי לאסיה, תועדה התקיפה בהוואי בתאריך 7 בדצמבר). כוחות בריטים, קנדים והודים, תחת פיקודו של מייג'ור-ג'נרל כריסטופר מלטבי, העמידו התנגדות לפלישה היפנית של הרגימנטים ה-21, ה-23 וה-38, בפיקוד לוטננט-ג'נרל טאקאשי סאקאי. בסופו של דבר, נכנעו המגינים בשל נחיתות מספרית של אחד לשלושה (ליפנים היו 52,000 חיילים, לעומת 14,000 של בעלות הברית) ובשל העובדה כי החיילים היפנים היו מנוסים יותר.
המגינים החליטו לוותר על קו נהר סאם צ'אן, אותו צלחו היפנים באמצעות גשרים ניידים, והציבו שלושה גדודים על "קו שותי הג'ין" (Gin Drinkers Line), קו ביצורים שנמתח לאורך הגבעות, בחלק הדרומי של חצי האי קאולון. אולם, גם קו זה נפרץ ב-10 בדצמבר, ופינוי חצי האי החל ביום שלאחר מכן, תחת הפגזות מהאוויר והרעשה ארטילרית כבדה. ב-13 בדצמבר, עזבו אחרוני כוחות חבר העמים הבריטי את היבשת, ונסוגו לאי הונג קונג. באותו יום, מסרו היפנים את דרישתם כי הכוחות על האי יכנעו, אולם הם נענו בסירוב.
מאלטבי ארגן את ההגנה על האי, וחילק את כוחותיו לחטיבה מזרחית וחטיבה מערבית. ב-15 בדצמבר, החלו היפנים בהפצצה שיטתית של חופו הצפוני של האי, וכאשר דרישתם לכניעת המגינים ב-17 בדצמבר שוב נענתה בשלילה, החלו כוחות יפנים לנחות בצפון מזרח האי, בערב 18 בדצמבר. באותו לילה, נערך טבח בכעשרים רובאים בסוללת סאי ואן, לאחר שאלה נכנעו. טבח נוסף שאירע באותו לילה היה במיסיון על דרך צ'אי ואן, ובו נטבח צוות רפואי ששכן במקום. בשני המקרים, נותרו רק שורדים בודדים.
בבוקר 25 בדצמבר, נכנסו חיילים יפניים לבית חולים שדה שהוקם במכללת סנט סטפן, ועינו ורצחו מספר רב של חיילים פצועים, ואף את הצוות הרפואי.
בצהרי 25 בדצמבר 1941, היה ברור כי המשך ההתנגדות לא תניב תוצאות, ונציגי השלטון הבריטי, ובראשם מושל הונג קונג, סר מארק אייצ'יסון יאנג, הגישו את כניעתם במפקדה היפנית. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה בה מושבת כתר נכנעת לכוח פולש. חיל המצב החזיק מעמד 17 ימים.
תוצאות הקרב
יום הכניעה, 25 בדצמבר 1941, נודע בהונג קונג כ"חג המולד השחור". מושלה היפני הראשון של הונג קונג היה רנסוקה איסוגאי. כניסתו לתפקיד סימנה את תחילה של תקופה בת שלוש שנים ושמונה חודשים של שלטון מינהלי יפני בהונג קונג. היפנים שינו את מטבע החליפין של האי, והנהיגו קיצוב בשל המחסור במזון. הכיבוש היפני הביא לקריסת כלכלת האי, ומרבית תושביו סבלו מרעב כבד.
על אף הכניעה, המשיכו תושבי המקום הסינים בהתנגדותם לכיבוש היפני, בצורת לוחמת גרילה. הצבא היפני הגיב על התנגדות זו בפעולות עונשין כנגד האוכלוסייה המקומית, והעלה באש כפרים שלמים. אולם, תנועות ההתנגדות המשיכו את פעולתן עד סוף המלחמה.
אזרחים זרים נכלאו במחנה סטנלי. בראשית המלחמה מספר העצורים היה כ-2,400 איש, אולם במהלך המלחמה הצטמצם מספרם בעקבות השבת חלקם למדינות המולדת שלהם. עצורים שמתו במחנה המעצר, וכמו כן אסירים שהוצאו להורג על ידי היפנים, קבורים בבית הקברות סטנלי. בבית הקברות הצבאי סאי ואן קבורים 1,528 חיילים, בעיקר מחבר העמים הבריטי, שנפלו בקרב הונג קונג. בבית הקברות קבורים גם חיילים שנהרגו באזור לאחר הקרב ואף חיילים מלאומים שונים, כגון מלחים הולנדים.
השלטון הבריטי בהונג קונג הושב על כנו עם כניעת יפן ב-15 באוגוסט 1945. גנרל טקאשי סקאי, שהוביל את הפלישה להונג קונג, ואחר כך שימש כמושל לתקופה קצרה, נשפט בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק, והוצא להורג בידי כיתת יורים ב-1946.
בשלט האצולה של הונג קונג, אשר נחנך בשנת 1959, מופיעות שיני חומה, לזכר קרב ההגנה שהתרחש בהונג קונג. שלט אצולה זה נותר בשימוש עד 1997, אז הוחלף בסמל הנוכחי.
דואר צבאי (ישראל)
בצה"ל, שירותי הדואר הצבאי (בראשי תיבות: ד"צ) ניתנים לצורך העברת דברי דואר בין חיילים לבין חיילים, בין חיילים לבין אזרחים ובין יחידות צה"ל לאזרחים באמצעות דואר ישראל. לכל יחידה צבאית נקבע (כיום) מספר ד"צ בן חמש ספרות שהראשונה בהן היא תמיד "0", המטופל על ידי דואר ישראל כמספר מיקוד. ליחידה חותמת ד"צ משולשת ואישורים לקבלת דואר ומסירתו.
חותמת ד"צ משולשת מהווה תחליף לבולי דואר בתוך הארץ, והטבעתה על מכתבי חיילים, מכתבי אזרחים, עובדי צה"ל ודואר רשמי הנשלחים בתוך הארץ, פוטרת מתשלום דמי הדואר. על דברי דואר הנשלחים ליחידות צה"ל נרשם מספר הד"צ של יחידת הנמען, וכן פרטיו המלאים של הנמען. על דברי דואר המשוגרים על ידי חיילים מצוינים פרטי השולח האישיים הצבאיים ומספר הדואר הצבאי של היחידה.
לחייל הנמצא בשירות סדיר או בשירות מילואים פעיל אסור לשלוח דברי דואר פרטיים אישיים מבתי דואר או מתיבות דואר אזרחיות, אלא באמצעות משרד הדואר ביחידתו. דברי דואר פרטיים, הנשלחים על ידי חיילים, יועברו לצנזורה הצבאית באמצעות בית הדואר שאליו קשורה היחידה.
נאוטילוסיים
נאוטילוסיים (שם מדעי: Nautilidae; בעברית: שייטנים) היא משפחת בעלי חיים ימיים, יחידה בסדרת הנאוטילאים (Nautilida) שבתת-מחלקת הנאוטילוסאים הקדומים. במשפחה שרדו רק שני סוגים - Nautilus ו-Allonautilus, ובהם 6 מינים, בעלי קונכייה סלילית ומספר זרועות ציד קצרות. הצבעים של הקונכייה הם אדום ולבן לסירוגין.
הנאוטילוס הוא אחת מהרכיכות היחידות ששרדו מהמזוזואיקון, ומוגדר כמאובן חי. בעיניים של הנאוטילוסים אין עדשה, ולכן הם אינם יכולים לראות היטב ומאתרים את מזונם בעיקר על ידי חוש ריח. ישנם הטוענים כי הקונכייה של מינים אלו היא אחת מהדוגמאות הקלאסיות המדגימות את יחס הזהב, כי אם חותכים קונכייה זו ומחלקים את המרווחים בין שנת לשנת, התוצאה המתקבלת קרובה למספר זה.
שמה של רכיכה זו ניתן לצוללות אחדות, ובהן הצוללת הראשונה, "נאוטילוס" של רוברט פולטון, שעל שמה נקראה הצוללת בספרו של ז'ול ורן "20,000 מיל מתחת למים".
הדגל האולימפי
הדגל האולימפי הוא דגלו של הוועד האולימפי הבינלאומי והחלק המוכר ביותר מסמליו הכוללים את האש והלפיד האולימפי, המדליות, המוטו, ההצדעה, ההמנון והקמעות - סמלים שמטרתם היא קידום המשחקים האולימפיים.
הסמל האולימפי
סמל המשחקים האולימפיים מורכב מחמש טבעות בצבעים כחול, אדום, שחור, ירוק וצהוב על רקע לבן. הטבעת השחורה עשויה להתחלף בטבעת לבנה במקרה שהסמל מונח על רקע כהה. הדגל עוצב לראשונה בשנת 1912 על ידי הברון פייר דה קוברטן, מייסד המשחקים האולימפיים בעת החדשה. חמש הטבעות מייצגות תשוקה, מוסר עבודה, ניצחון, אמונה ורוח ספורטיבית.
במאמר שפורסם ב"אולימפיק רוויו", המגזין הרשמי של הוועד האולימפי הבינלאומי, בנובמבר 1992, הסביר ההיסטוריון האמריקאי רוברט ברני, כי את הרעיון של טבעות משולבות שאב דה קוברטן כאשר היה אחראי על איגוד המתעמלים הצרפתים - עמותה שנוסדה מאיחוד של שני ארגוני ספורט צרפתיים והייתה, עד 1925, אחראית על ייצוג הוועד האולימפי הבינלאומי בצרפת. סמל האיחוד היה שתי טבעות משולבות. הרעיון המקורי, לטענתו של ברני, היה של הפסיכיאטר השווייצרי קרל יונג, שעבורו סימלה הטבעת המשכיות ואת האדם.
לפי דה קוברטן, הצבעים נבחרו כיוון שבאותה עת, לפחות אחד מהם היה בכל דגלי מדינות העולם.
הכינוס האולימפי של 1914 נדחה עקב פריצת מלחמת העולם הראשונה. הדגל והסמל הונפו לראשונה במשחקים האולימפיים באנטוורפן בשנת 1920.
השימוש הנרחב בסמל והפופולריות שלו עלו במהלך משחקי 1936 בברלין. קארל דיאם, נשיא הוועדה המארגנת דאז, רצה לערוך את טקס הדלקת הלפיד האולימפי בדלפי, מקום מושבה של האורקל המפורסמת, שם גם נערכו המשחקים הפיתיים. לצורך זה, הזמין דיאם אבן מיל שבצידה חקוק הסמל האולימפי. ממקום אבן זו, נישא הלפיד האולימפי עד ברלין. הטקס נחגג והאבן לא הוזזה. בשנות החמישים, שני סופרים בריטים שביקרו בדלפי, פרסמו בספרם כי מקור הסמל האולימפי ועיצובו הם מימי יוון העתיקה. פרסום זה יצר את המיתוס כי מקור הסמל הוא בעת העתיקה.
כיום גורס הוועד האולימפי הבינלאומי כי הסמל מחזק את גישתו של הוועד כי המשחקים האולימפיים הם בינלאומיים וכל מדינה מוזמנת להשתתף בהם.
לפי האמור במניפסט האולימפי, הסמל מסמן את חמש היבשות המיושבות (אסיה, אירופה, אפריקה, אוקיאניה ואמריקה) ואת המפגש של ספורטאים ואתלטים מכל העולם במשחקים האולימפיים. בניגוד לאמונה העממית, אין התאמה כלשהי בין יבשת לטבעת מסוימת.
דגלים מיוחדים
באופן מסורתי, בעת נעילת כל אולימפיאדה, מועבר הדגל לראש העיר המארחת הבאה למשמרת ולתצוגה בבניין העירייה עד למשחקים האולימפיים הבאים.
דגל אנטוורפן
הדגל האולימפי הראשון הוענק לוועד האולימפי במהלך אולימפיאדת אנטוורפן מהעירייה המקומית. בתום המשחקים, אבד הדגל ודגל חדש יוצר לקראת אולימפיאדת פריז. בשנת 1977, במהלך אירוע צדקה שערך הוועד האולימפי האמריקאי, ראיין כתב את אחד הנוכחים, זוכה מדליית ארד בקפיצה למים וחבר המשלחת האמריקנית באולימפיאדת אנטוורפן. כששאל אותו הכתב על הדגל אבוד, הודה הקופץ למים כי בסיום המשחקים טיפס על התורן יחד עם חברו והשניים גנבו את הדגל. במשך 57 שנים שכב הדגל במזוודתו של הקופץ למים. בטקס שנערך במשחקים האולימפיים בסידני החזיר הקופץ למים, אז בן 103, את הדגל לוועד האולימפי.
דגל אנטוורפן מוצג כיום במוזיאון האולימפי בלוזאן, שווייץ עם לוחית המתארת את המקרה.
דגל פריז
מאחר שהדגל ששימש ב-1920 נעלם, הוכן דגל חדש. הדגל החדש עבר בין הערים שאירחו את משחקי הקיץ והחורף, עד שהוצג דגל אוסלו עבור משחקי החורף. הדגל שימש את משחקי הקיץ עד 1988, בו הוצג דגל סיאול ודגל פריז הוצא מהמחזור.
דגל אוסלו
הדגל שהונף לראשונה באוסלו, במהלך אולימפיאדת החורף של 1952, הוענק לוועד האולימפי הבינלאומי כמתנה מראש העיר של אוסלו. מאז, הועבר הדגל מעיר מארחת לעיר מארחת של משחקי החורף האולימפיים.
דגל סיאול
הדגל האולימפי הנוכחי הוענק לוועד האולימפי כמתנה מהעיר סיאול, קוריאה הדרומית, במהלך המשחקים שנערכו שם בשנת 1988. גם דגל זה מועבר בין הערים המארחות.
דגלים נוספים העושים שימוש בסמל
על אף שהוועד האולימפי מקפיד בקנאות על זכויות היוצרים שלו לגבי הסמל, נעשה בו שימוש במספר דגלים נוספים, אך דגלים אלה שימשו משלחות במשחקים האולימפיים בלבד. לאורך השנים, השתמשו בדגל משלחות שהשתתפו במשחקים, במקום דגל הלאום שלהן, או שיצרו דגל חדש הכולל את הסמל האולימפי:
מסילת הרכבת לעקבה
מסילת הרכבת לעקבה היא מסילת רכבת צרה המתפצלת ממסילת הרכבת החיג'אזית ומובילה לעיר עקבה שבדרום-מערב ירדן. המסילה ברוחב של 1,050 מ"מ ובאורך כולל של 293.34 ק"מ, משמשת בעיקר להובלת הפוספטים הנכרים במרכז ירדן בדרכם לייצוא דרך נמל עקבה, בו היא מסתיימת.
היסטוריה
חיבורה של עקבה אל מסילת הרכבת החיג'אזית עלה לראשונה בעת סלילתה של האחרונה בראשית המאה ה-20 בידי האימפריה העות'מאנית. בריטניה אשר ראתה בכך איום צבאי ותחרות לתעלת סואץ שהייתה אותה עת בשליטתה, קידמה בחודש מאי 1906 ספינות קרב אל מצרי הדרדנלים והעיר איסטנבול, והעות'מאנים ויתרו על המיזם. במלחמת העולם השנייה החלה סלילתה של מסילת ברזל ממעאן לכיוון עקבה, אך הפרויקט נזנח זמן קצר לאחר מכן, לאחר שהושלמה הנחת מסילת ברזל באורך של כ-42 ק"מ בלבד.
לבקשת ממשלת ירדן, ב-1965 גבשה חברה גרמנית מספר אפשרויות להנחת תוואי המסילה, והתוואי שנבחר התבסס על מסילת הברזל החיג'אזית הקיימת אגב הוספת קטע חדש מתחנת בטן אל-ע'ול ושסלילת שלוחות רכבת אל מכרות הפוספט במרכז המדינה. ב-1972 הוקמה "חברת רכבת עקבה" (Aqaba Railway Corporation) שמושבה בעקבה, וזו מופקדת על ניהול הקו ותנועת הרכבות לאורכו. הנחת מסילת הרכבת החדשה החלה בנובמבר 1972, והקטע באורך של 116.8 ק"מ נחנך ב-14 בנובמבר 1975. אף כי המסילה החדשה מתחילה בבטן אל-ע'ול, המרחקים לאורכה נמדדים מתחנת עקבה אל-חיג'זיה השוכנת 5.5 ק"מ צפונית לה. בד בבד נסללה במרכז ירדן מסילת רכבת באורך של 22 ק"מ, המחברת את מכרות הפוספט באל-אביאד ובחסה אל מסילת הרכבת החיג'אזית. אורך הכולל של הקו הוא 293.34 ק"מ.
הפעלה
הפוספטים מובלים בקרונות מטען במשקל של 40 עד 46 טון כל אחד. הרכבות מונעות על ידי שני קטרים, ואורכן הוא עד 32 קרונות. קטע המסילה בין עקבה לוואדי ראם משמש לעיתים לרכבות נוסעים המונעות בקיטור. מסילת הרכבת החיג'אזית שמדרום לפיצול לעקבה אינה בשימוש.
חסן אל-בנא
האימאם חסן אחמד עבד אלרחמן מחמד אל-בנא (בערבית: حسن أحمد عبد الرحمن محمد البنا; 14 באוקטובר 1906 – 12 בפברואר 1949) היה מייסדה ומנהיגה הראשון של תנועת האחים המוסלמים במצרים.
ביוגרפיה
חסן אל-בנא נולד במחמודיה שמצפון-מערב לקהיר, כבן בכור למשפחה מוסלמית אדוקה. אביו, השיח' עבד אל-רחמן אל-בנא, היה בוגר המוסד הדתי אל-אזהר, אשר שימש כאימאם ומורה דת במסגד המקומי ובנוסף ללימודי הדת עסק בתיקון שעונים. אל-בנא קיבל חינוך מסורתי אסלאמי בראשית דרכו שכלל את שינון הקוראן, לימוד החדית', הפיקה, ולשון הערבית הספרותית. בגיל 12 החל ללמוד בסמינר למורים בעיר דמנהור. ב-1923 עברה המשפחה לקהיר ואל בנא סיים את לימודי התיכון, והחל ללמוד בסמינר למורים "דאר אלעלום" שבעיר, שם התמחה בלימודי הדת והלשון הערבית. במהלך שהותו בסמינר למורים אל-בנא הושפע מרשיד רידא ומהכתוב בכתב העת אל מנאר והחל לפתח את עמדתו הסלפית הקוראת לשיבה לשורשי הקוראן, ואימוץ האידיאלים של חברת המוסלמים הראשונים מן המאה ה-7.
לאחר שסיים את לימודיו במכללה להוראה בשנת 1927, קיבל אל-בנא משרת הוראה בבית-ספר היסודי שניהלה "האגודה לצדקה מוסלמית" בעיר אסמאעיליה, הסמוכה לתעלת סואץ. בנוסף לשיעורים שנתן במשך היום, הוא נהג להרצות למבוגרים בשעות הערב במסגרות שונות, בבתי קפה ואף ברחובות. אל-בנא היה בקיא בקוראן ובספרות המוסלמית, והדבר בולט בנאומיו וכתביו. אל-בנא היה בקיא גם בהשקפת העולם המערבי בנושאי דת וחברה, על אף שלא ידע שפה זרה.
בשנת 1928 הקים חסן אל-בנא את "אגודת האחים המוסלמים" באסמאעיליה. בתחילה היה זה ארגון מקומי, אחד מני רבים שעסקו בהטפה לאדיקות דתית ובפעילות צדקה. אסמאעיליה התאימה במיוחד להקמת גוף עממי מהפכני וקסנופובי, בהיותה שוקקת פקידים זרים שחיו בחיי רווחה יחסית למקומיים, דבר שסימל יותר מכל את דמות הזר שנישל אותם מאדמתם. ברקע הקמת התנועה, עמדה גם המרירות של רבים בחברה המצרית כלפי השלטון הבריטי, וכן משבר כלכלי גדול שידעה כלכלת מצרים עקב ירידת מחירי הכותנה בעולם.
תנועתו של אל בנא צמחה תוך שנים אחדות לגוף ארצי גדול, וב-1932 חזר לקהיר והקים בה את מרכז הארגון, בעוד הוא ממשיך בפעילותו כמטיף וכמורה. תוך כעשור הפכו ה"אחים המוסלמים" לגוף פוליטי משמעותי במצרים, עם כ-500,000 פעילים במדינה, והשפעה חברתית ופוליטית גם במדינות ערביות נוספות. אל בנא השתתף גם במאבק נגד השלטון הבריטי, ואף נעצר לתקופה קצרה בזמן מלחמת העולם השנייה בעוון חתרנות.
אל בנא הטיף לבניית מסגדים, בתי ספר ומועדונים, לחיזוק האסלאם ולשנאת זרים, ולאיחוד בני האומה האסלאמית במצרים ומחוצה לה. הוא האמין בצורך לגבש את המוסלמים לכלל אומה אחת גדולה שבראשה יעמוד ח'ליפה. אל-בנא הדגיש את המימד החברתי-תרבותי ופחות את המימד הפוליטי, והיה אחד מהוגי הדעות המקוריים והחשובים ביותר שהשפיעו על האסלאם הרדיקלי המודרני.
בכ"ו בתמוז, תש"ח, הכריז: "אם מדינת היהודים תהפוך לעובדה, והדבר יתממש על ידי העמים הערבים, הם יסיעו את היהודים החיים בתוכם, לתוך הים".