cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספרות צרפתית
השירה במאה ה-20
למן המחצית השנייה של המאה ה-20 מתפתחת שירה אישית - ולזרם זה נמנים ז'אן קוקטו, הנרי מישו ההבעתי, ז'אק פרוור משורר הדלות, פרנסיס פונז' הכותב שירה תיאורית בפרוזה. המשוררים הבאים מתארים רגשות ומהללים את העולם: ז'ול סופרויאל, איב בונפואה. אמה סזר מהאנטילים, וכן האפריקאים לאופולד סדר סנגור ובירגו דיאפ מביאים לשירה טביעות מארץ זרה. במחצית השנייה של המאה ה-20 גדלה תפוצתו של התקליט, ובעקבות כך נשמעים בחוצות שיריהם ולחניהם של בוריס ויאן, ליאו פרה, ז'ורז' ברסנס, ז'אק ברל וז'אן פרה. אף כי לאחר המלחמה, הסוריאליזם מאבד מתנופתו, הוא ממשיך להשפיע על הנעשה בשדה זה במחצית השנייה של המאה ה-20. בין המשוררים המשתייכים לזרם זה בעשור החמישי נמנים איב בונפואה, ז'אק דופן, פיליפ ז'אקוטה ואנדרה דה בושה; אשר זונחים את הסוריאליזם ופונים לעבר יצירת שירה החפצה באותנטיות, וחשדנית לגבי פעלולים לשוניים, לרבות של המטפורה. עולה כוחם של 'התנועה הלטריסטית' (איזידור איזו), 'השירה הסונורית' (אנרי דושן) ו-'השירה-פעולה' (ברנרד היידזיאק). אלו מנצלים את התקליט לשם יצירת שירה המבוססת האורליות. בשנות ה-60 מתפתחת שירה ניסיונית, כדוגמת רמון קנו, אשר מציב מגבלות צורניות על היצירה השירית. בהשראת ז'אן-מרי גלז, באותו עשור גם מתפתח 'הליטרליזם', בידי אמנואל הוקר, אן-מרי אלביאש. בשנות השבעים, בהשראת הפופ האמריקני מתפתח 'ההריאליזם הפואטי החדש' - שבין נציגיו נמנים קלוד פליאו, דניאל ביגה ואלן ז'גו. במקביל מתפתח זרם 'המשוררים החשמליים' בידי מישל בולטו, ז'אק פרי ומטייה מסאז'יאה. בשנות השמונים בולטים בשירה, היוצרים גי גופט, מארי-קלר בנקר, ז'מס סאקרה וז'אן מישל מופואה.
מחזאות המאה העשרים
מחצית הראשונה של המאה העשרים מתאפיינת בהישרדות 'תיאטרון הבולבר' (שדרה), שהוא מטבעו מבדר וסאטירי. בין היוצרים של זרם זה נמנים ז'ול רומן, מרסל פניול, סשה גיטרי, מרסל אשאר, אנדרה רוסן. זרם זה מיוצג לקראת סוף המאה ה-20 בידי אנייס ז'אווי, ז'אן פייר בקרי ויסמינה רזה. בולט ביצירתו הוא ז'אן אנויי, אשר משלב ביצירתו גישה מוסרית כלפי האנושות, המהולה בנושאים מצחיקים ועוקצניים. במקביל, ממשיך להתפתח המחזה הספרותי, תחילה בידי פול קלודל, אשר יצירתו טבועה באמונה נוצרית לירית, העשירה במוטיבים היסטוריים. בהמשך, קיימת חזרה לעיסוק במוטיבים מיטולוגיים בידי ז'אן קוקטו, ז'אן ז'רודו, אלבר קאמי, ז'אן פול סרטר ואנרי דה מונטרלן, אשר מרבה לעסוק בנושאים היסטוריים. בהשראת הרעיונות הקומוניסטיים ומורכבות החיים המודרניים מתפתח תיאטרון האבסורד, אשר נציגיו הבולטים הם א'ז'ן יאונסקו וסמואל בקט. לקראת סוף המאה, בולטים במחזאות היוצרים ז'אן קלוד גרומברג, ברנרד מארי קולטס וז'אן קלוד בריסויל.
הנובלה במאה העשרים
מבחינה רעיונית סוגה רחבה זו ממשיכה לשלב נושאים ישנים, בנושאים חדשניים, כגון מקומם של המספר, של הדמות ושל העלילה. אנטול פרנס כתב פרסקות חברתיות והיסטוריות בנוסח רומנסקי. בספרו "אי הפינגווינים" הוא נאבק במושגי האלוהים, הרכוש הפרטי, המולדת והסגידה לאישים גדולים; וכן נאבק נגד הקלריקליזם, המיליטריזם והאנטישמיות. פרסקות חברתיות כתבו גם רוז'ה מרטן דו גרד ('בית טיבו'), ז'ול רומן ('אנשים בעלי רצון טוב', שהוא מחזור רומנים ב-28 כרכים), ז'ורז' דוהאמל ('הכרוניקה של משפחת פסקייה') וז'אן פול סרטר ('דרכי החרות'). במקביל הנובלה ניזונה מאירועי המלחמה (אנרי ברבוס ['האש'], רולן דורז'לס ['צלבים מעץ']), מהנערות (אלן פורנייה ['מולן הגדול'], רומן רולן ['ז'אן כריסטוףי] ורמון רדיגה ['גוף אחוז שד']), ממעמד האישה (קולט, בסדרת הרומנים בשם 'קלודין']), מהרגיונליזם (לואי פרגו ['מלחמת הכפתורים'], ז'אן ז'יאונו, אנרי בוסקו), מתהיות מוסריות ורוחניות (ז'ורז' ברנאנוס ['תחת שמשו של השטן'], פרסואה מוריאק ['טרז ד'קיירו'], מרסל ז'והנדו ['נעוריו של תיאופיל'], שארל פליסנייה ['אוגוסטן'] וז'וזף מאלג ['האדון כאן']). נציגי זרם התודעה הם מוריס בארס, פול בורז'ה, ומורי הדור בתחום זה הם מרסל פרוסט, שממש מחדש את צורת הרומן, ונחשב לבולט של סופרי זרם התודעה הצרפתי ('בעקבות הזמן האבוד') ואנדרה ז'יד ('מזונות ארציים', 'אם ימות הזרע', 'מרתפי הוותיקן'). ממשיכיהם הם אלבר קאמי ('הזר') וז'אן פול סרטר ('הבחילה'). ראויים לצין הם גם ולרי לארבו ('פרמינה מרקז') ופול מורן ('האיש הלחוץ'). ז'אן ז'נה מעורר סקנדלים, עם הנובלות הבארוקיות שלו, שבהן הוא משלב מוטיבים ארוטיים והומוסקסואליים ('נוטר דאם של הפרחים'). משקלם של אירועים היסטוריים נותנים את אותותיהם על הנובלה המגויסת אצל אנדרה מאלרו ('חיי אנוש'), אנטואן דה סן-אקסופרי ('הנסיך הקטן', 'ארצו של אדם') וכן אצל קאמי ('הדבר'). לעומתם, האנטי-גיבור מככב אצל לואי-פרדיננד סלין, המתמודד עם האי-גיון של עולמם של העשוקים מכל היבשות ב-"מסע אל קצה הלילה".
לצד ספרות רצינית זו, משגשגת גם הנובלה העממית, העוסקת במדע בדיוני, בהיסטוריה, ובסיפורי מתח משטרתיים. ספרות זו מושפעת מהספרות האמריקנית, לרבות הרומן השחור; ובין יוצריה נמנים: ז'ורז' סימנון ('הכלב הצהוב'), בואלו-נרסז'אק ('זאת שלא הייתה יותר'), ליאו מלה ('נסטור בורמה והמפלצת'), ז'אן ווטרן ('חום אימים'), ז'אן פאטריק מאנשט, דידיה דנינקס ('המוות אינו שוכח איש'), פיליפ דז'יאן ('כחול כמו השאול'), זאן-כריסטוף גראנז'ה ('נהרות אדומות'). בין יוצרי הרומן ההיסטורי נמנים: מוריס דרואון ('המלכים המקוללים'), ז'יל לפוז' ('קרב ואגרם'), רובר מרל ('עושרה של צרפת') ופרסואז שאנדרנאגור ('החדר'). מגמה נוספת בספרות סוף המאה העשרים מתבטאה בריבוי סיפורי מסעות (הנרי דה מונפרייד, 'סודות הים האדום'). היא באה לידי ביטוי גם רומני פעולה אקזוטיים דוגמת אלו של ז'אן לארטגי ('הסנטוריונים'), ז'אן הוגרון ('לילה הודו-סיני') ולואי גארדל ('פורט-סאגאן'). בתחום המדע הבדיוני והפנטסטי ניתן לציין את יצירתו של רנה בארז'אבל ('ליל הזמנים'), מישל ז'ורי ('הזמן הבלתי ברור'), וברנר ורבר ('הנמלים'); אשר מתקשים להתחרות עם היצירות המתורגמות.
עוד מגמה בספרות הצרפתית ניכרת בסיפורים אוטו-ביוגרפיים וראויים לציון בסוגה זו הם מרסל פניול ('תהילתו של אבי'), מרסל ז'אנדו ('מסה על עצמי'), סימון דה בובואר ('זכרונות של נערה מסודרת'), ז'ן פול סרטר ('המילים'), ז'וליאן גרין ('ארץ רחוקה'), רנה טייסדר ('אמונתו של משוגע'), נטלי סרוט ('ילדות'), ז'ורז' פרק ('זיכרון ילדות'), מרגריט יורסנאר ('ארכיונים מהצפון') והרבה גיבר ('לחברי שלא הציל את חיי'), פטריק מודיאנו ('רחוב הבוטיקים החשוכים'), פרנס הוסר ('הבית של התשוקה'), אני ארנו ('הרחבה'), ז'אן רואו ('שדות הכבוד') וקריסטין אנז'ו ('סוגיית אנז'ו').
זוכי פרס נובל לספרות אשר כתבו בצרפתית
פרס נובל הוענק בעיקר למן המאה ה-20, ואלו הם זוכי הפרס לספרות הצרפתיים:
זכויות עובדות מין
זכויות עובדות ועובדי מין כוללות זכויות בתחומים שונים שאנשים וארגונים בתעשיית המין פועלים לבסס אותן חוקית וחברתית, בין היתר זכויות אדם בסיסיות, זכויות בריאות וזכויות עבודה של עובדות ועובדי מין, ולעיתים גם של לקוחותיהם. בין המטרות העיקריות נמנות אי-הפללה של עבודת מין, הסדרת העבודה בתחום, ביטול הסטיגמה והבטחת יחס הוגן מצד גורמים ציבוריים וכוחות משפטיים ותרבותיים, עבור כל הפרטים המעורבים בתעשיית המין.
הוויכוח על עבודת מין מאופיין לעיתים קרובות כסוגיה של זכויות נשים, במיוחד על ידי אלה הטוענים שזנות היא דכאנית מטבעה ומבקשים לשמר אותה כתחום פלילי ולא חוקי. למעשה, בעבודת מין מעורבות לא רק נשים, אלא גם גברים וא-בינאריים. רבים מהעובדות והעובדים בתחום אינם מעוניינים להיות ממותגים כפושעים ורואים בחוקים נגד עבודת מין כמפרים את זכויותיהם.
מטרייה אדומה הפכה לסמל המזוהה עם זכויות עובדות ועובדי מין בכל העולם, וזאת מאז שעובדות מין בוונציה, איטליה, השתמשו במטריות אדומות בביאנלה ה-49 של ונציה בשנת 2001.
אפליה וסטיגמטיזציה
עובדות ועובדי מין מכל ענפי התעשייה מדווחים על סטיגמות רווחות כלפיהם ודחיקתם לשוליים. סטיגמות גובות מחיר אישי, המתבטא בבידוד חברתי ופחד מתגובות הסביבה. החשש להיחשף לדעות קדומות, בתורו, מונע מעובדות ועובדי מין לפנות לסיוע משפטי ואחר בנושאים כגון אפליה גזעית, פיטורים בלתי-הוגנים מעבודות אחרות, אי-תשלום של לקוח, תקיפה או אונס. שתי השפעות אלו שלובות אחת בשנייה, ונחשבות לגורמים מכריעים לאפלייתם החברתית ולפגיעה בבטיחותם של עובדות ועובדי מין. למשל, עובדות ועובדי מין רבים דיווחו על אפליה בקבלת שירות רפואי, כשלעיתים סורבו לבדיקה בשל תחום עיסוקם. הסוציולוג האמריקאי רונאלד וייצר טען כי הסטיגמה היא אחת מהסכנות המשמעותיות בעבודת מין, וכי ניתן לשבור את הסטיגמה באמצעות ביטול חוקים מפלים.
קרן המטרייה האדומה
קרן המטרייה האדומה (Red Umbrella Fund) הוקמה בשנת 2012, כתוצאה משיח בין נדבנים לבין אקטיביסטים למען עובדות ועובדי מין, כשהרשת העולמית של פרויקטים של עבודת מין (NSWP) לקחה בו תפקיד מרכזי. מאז הקמתה, הקרן עזרה למעל לחמישים קבוצות של עובדות מין להתארגן ולמחות נגד פגיעה בזכויותיהן. הקרן רואה את חיזוק התנועה לזכויות עובדות ועובדי מין ואת מימונה כמשימתה העיקרית. לקרן שלוש אסטרטגיות פעולה מרכזיות: הענקת מענקים וליווי פעילות אקטיביסטית; קידום מנהיגות של עובדות ועובדי מין; גיוס כספים.
רשת גלובלית של פרויקטים של עבודה מינית (NSWP)
הרשת העולמית של פרויקטים של עבודת מין, באנגלית Global Network of Sex Work Projects (NSWP), הוא ארגון שנוסד בשנת 1990 על ידי עובדות ועובדי מין ממדינות שונות בוועידה הבינלאומית השנייה לארגונים לא ממשלתיים הפועלים בנוגע לאיידס, בפריז, צרפת. הארגון נוקט פעילות יזומה ותגובתית, למען נשים, גברים וטראנסג'נדרים העוסקים בעבודת מין, בגישה מבוססת ראיות וזכויות אדם. כמו כן פועל הארגון לחיזוק קהילת עובדות ועובדי המין ולהתארגנותה ברמה הבינלאומית והאזורית. הארגון מקדם לשון המקובלת יותר על עובדות ועובדי מין, כגון המונח "עובדת מין" במקום "זונה". עבודת ההסברה של הארגון כוללת את הנושאים של HIV, אפליית עובדות ועובדי מין ועידוד המחקר של התחום. הארגון אף הקים את כתב העת Research for Sex Work, עבור פעילים, עובדי בריאות ועמותות, אשר בוחן נושא אחר בכל גיליון.
ישראל
בשנת 2018 הוקם בישראל ארגון "ארגמן", הפועל להגנה על זכויות של עובדות ועובדי המין. ארגמן מתאר עצמו כ"תנועת גראס רוטס או תנועה שורשית" שנוצר ומנוהל על ידי עובדות ועובדי מין בהווה או בעברם. הארגון הוא חלק מפרויקט Red Umbrella ו-NSWP, והוא שומר על אותם קווים מנחים של עמיתיו הבינלאומיים. האקטיביזם המקוון הוביל לכינון קהילה של עובדות מין, שהחלה את דרכה בשנת 2018, בפעולות נגד "חוק איסור צריכת זנות", הידוע בכינויו "המודל הנורדי". כיום, מנהיגות ארגמן מארגנות הפגנות [50], מתראיינות לעיתים קרובות בערוצי החדשות הישראליים ומארגנות אירועים ציבוריים להעלאת המודעות לזכויות עובדי מין. מנכ"ליות הארגון השתתפו בוועדות בכנסת והציעו שינויים בחקיקה.
3 במרץ: יום זכויות עובדי המין הבינלאומי
היום הבינלאומי לזכויות עובדות ועובדי מין התחיל בשנת 2001, כאשר למעלה מ-25,000 עובדות מין מהעיר קולקטה בהודו התאספו לפסטיבל, שיצא לפועל על אף המחאות במדינה לביטול האירוע.
בפסיקה בישראל
בפסק דין של בית הדין הארצי לעבודה נפסק שבין זונה לסרסור התקיימו יחסי עובד-מעביד, ובהתאם לכך חלים עליהם כל חוקי המגן. בפסק הדין נאמר:
דני אמיר
דני אמיר (נולד ב-1961) הוא זמר-יוצר ישראלי.
ביוגרפיה
באוקטובר 1987 יצא אלבומו הראשון "נסיגה בשלבים" בהפקתו המוזיקלית של מיקי שביב. באלבום נטלו חלק ז'אן פול זימבריס, משה לוי, דן תורן ואריאל זילבר.
אמיר היה חבר בלהקת "דברים שעשיתי עם אחותי" שהתפרסמה בסוף שנות השמונים, אך הוציאה את אלבומה היחיד רק ב-1998. בין שיריה הידועים: "מינה" ו"שיר חתונה", שניהם למילים של מודי בר און.
ב-1998 הלחין מספר שירים, בהם הפרודיה "חייל של אהבה", לחמישייה הקאמרית.
בסוף 2007 יצא לרדיו השיר "טלי" בו מסופר על היום ב-2022 בו טלי פחימה, פעילת השמאל הקיצוני, נבחרת לנשיאת המדינה. השיר נכלל באלבומו של אמיר "שמונה שירים על אלוהים והכיבוש".
באלבומו השני של ארז לב ארי (2010) כלול השיר "פרימיטיבים" שתרגם אמיר על פי שירו של טי-בון ברנט.
בשנים 1999–2010 הועסק אמיר כתסריטאי חדשות הספורט בערוץ הספורט. אמיר, שעסק בסוף 2009 בגיוס חתימות על מנת לצרף את העובדים בערוץ לארגון כוח לעובדים, טען שפיטוריו התרחשו על רקע זה. בית הדין האזורי לעבודה דחה את טענתו זו.
בערב יום העצמאות 2010 הדליק משואה בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי של תנועת "יש גבול".
בינואר 2015 יצא אלבום הסולו השלישי שלו, "בין אדם לאדם".
אניטה זרנוביצקי
אניטה רוזה זרנוביצקי-מיצקוביץ' (בשוודית: Anita Rosa Zarnowiecki-Mieczkovicz, נולדה ב-26 במאי 1954), היא שחיינית שוודית-יהודיה בעבר, בעלת מדליית ארד מאליפות אירופה בשחייה (ברצלונה 1970), אלופה ושיאנית שוודיה שייצגה את מדינתה באולימפיאדה (מינכן 1972) ובאליפות העולם (בלגרד 1973). אלופה ושיאנית ההמכביה התשיעית (1973), בעלת 8 מדליות אישיות מהן 7 זהב ו-1 כסף, מספר מדליות הזהב הרב ביותר שזכה בו ספורטאי כלשהו במכביה אחת.
אחיה התאום ברנט, אף הוא אלוף ושיאן שוודיה, שייצג את מדינתו באולימפיאדת מינכן, באליפות העולם, אלוף ושיאן המכביה התשיעית, בעל 5 מדליות מהן 2 זהב ו-3 כסף וביחד זכו בתשע מדליות זהב ובארבע מדליות כסף (13 מדליות בסך הכל).
מדליית ארד באליפות אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 1970 זכתה זרנוביצקי במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא שוודיה חדש של 4:07.4 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 4:00.8 דקות והונגריה (4:02.7 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום 10 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא שוודיה חדש של 2:36.0 דקות ובמקום 12 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא שוודיה חדש נוסף של 5:28.4 דקות.
מקום שישי באולימפיאדה
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה זרנוביצקי במקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:02.69 דקות, כשחיינית ראשונה היא שחתה את המשחה בתוצאה של 1:01.16 דקות ובמקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:32.59 דקות, כשחיינית אחרונה היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 59.85 שניות, בשלב המוקדמות היא שחתה בתוצאה של 59.70 שניות והובילה את נבחרתה לתוצאה של 4:31.88 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום 13 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:29.08 דקות ובמקום 12 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:15.05 דקות.
מקום 12 באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בבלגרד יוגוסלביה בספטמבר אותה שנה סיימה זרנוביצקי פעמיים במקום 12, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:30.48 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:15.18 דקות.
החזית הלבנונית
החזית הלבנונית (בערבית: الجبهة اللبنانية, תעתיק מדויק: אלגַ'בַהה אללֻבְנאניה) הידועה גם בשמות חזית הכפור והפסגה המרונית הייתה קואליציה של מפלגות ימין לבנוניות, מרביתן נוצריות שהוקמה ב-1976 במהלך מלחמת האזרחים בלבנון. הקמתה נועדה להיות כוח-נגד לתנועה הלאומית הלבנונית שאיחדה את מפלגות המחנה הרדיקלי בראשות כמאל ג'ונבלאט. המיליציה של החזית, "הכוחות הלבנוניים", הייתה כוח הלחימה המשמעותי מצד המחנה השמרני במהלך המלחמה.
הקמה
בדצמבר 1975 כינסו ראשי העדה והכנסייה המרונית, כנראה בתגובה להתכנסותה של "הפסגה האסלאמית", את "הפסגה המרונית" אשר נודעה מאוחר יותר גם בשם הלא-רשמי "חזית הכפור", במטרה ליצור עמדה אחידה לכלל מחנה הסטטוס-קוו. הפסגה האשימה את הפלסטינים בהרס הסטטוס קוו העדתי אשר שרר בלבנון מאז ניסוח "האמנה הלאומית". באחת מפגישותיה, בספטמבר 1976, הודיעו משתתפי הפסגה על החלטתם להקים ארגון-גג לתיאום הפעילות המלחמתית של מחנה הסטטוס-קוו, בשם "החזית הלבנונית".
הרכב
המפלגות העיקריות שהרכיבו את החזית הלבנונית היו הכתאיב של פייר ג'ומאייל, בריגדת מרדה של סולימאן פרנג'יה, המפלגה הליברלית הלאומית של כמיל שמעון, ושומרי הארזים של אטיין סאקר. מקימיה של החזית שיתפו פעולה בעבר עוד לפני הקמתה של התנועה. התנועה התפרקה עם בחירתו של בשיר ג'ומאייל לנשיאות ב-1982, ושיתוף הפעולה שלו עם ישראל, אליו התנגדו חלק מהמפלגות שהרכיבו את החזית.
בתחילת המלחמה לא גובשה עדיין המיליציה של החזית באופן רשמי, והיא מנתה כ-18,000 חיילי מיליציה, אולם מספר הלוחמים הקבועים היה קטן יותר. הפלנגות של מפלגת הכתאיב היוו את מרבית הכוח עם 8,000 לוחמים, המיליציה של מפלגתו של שמעון, הנמרים, תרמו כ-3,500 איש לכוח, וגם המראדה תרמו 3,500. המיליציה תנזים שלחה 1,500 מחבריה לכוח, שומרי הארזים נתנו 1,000 איש ומסדר הנזירים המרונים תרמו 200 לוחמים.
פילוג החזית
מנהיגי החזית נחלקו בדעתם לגבי המעורבות הסורית בלבנון: בעוד סמיר ג'עג'ע ובשיר ג'ומאייל התנגדו לה, אחרים כדוגמת סולימאן פרנג'יה ואטיאן סאקר תמכו בה, משום שחשבו כי מעורבות הסורים תסייע למחנה השמרני במאבקו עם המחנה הרדיקלי.
ב-1980 עזבה גם המיליציה בת ה-500 איש של המפלגה הליברלית הלאומית, הנמרים, את המפלגה (ואת הכוחות הלבנוניים). זאת לאחר התקפה של הפלנגות על בסיס המיליציה בסאפרה, כחלק מניסיונו של בשיר ג'ומאייל להשתלט על הכוחות הלבנוניים ("ליל הסכינים הארוכות"). הנמרים פסקו מלהוות כוח משמעותי, אולם מפלגתו של שמעון שרדה.
מפלגתו של אטיאן סאקר פרשה מהחזית לאחר שראשיה הסכימו להתערבות הסורית ב-1976. אולם המיליציה של שומרי הארזים המשיכה ללחום לצד החזית בקרבות המפתח, כמו הקרב במזרח ביירות ב-1978 ובזחלה ב-1981.
לאחר ההתנקשות בבשיר ג'ומאייל, נשיא לבנון, ראש מפלגת החזית ומפקד "הכוחות הלבנונים", ירש אותו אחיו על כס הנשיאות, ומינה את בן דודו פאדי פרם למפקד "הכוחות הלבנונים" בספטמבר 1982.
השלמה עם המעורבות הסורית
לאחר התנגדות התחלתית להסכם טאיף של 1989, התרצו אנשי החזית, לאור השפעתה הגוברת של סוריה שהקשתה להתנגד להסכם. הכוחות הלבנוניים, המיליציה של החזית, לחמו לצד הסורים, וב-13 באוקטובר חיסלו את מובלעת הכוח הנותרת של מישל עאון סביב ארמונו, והרגו את תומכיו הנותרים. במסגרת פירוקן של כל המיליציות (למעט חזבאללה), גם הכוחות הלבנוניים הפכו למפלגה בלבד.
כיום
עם תום המלחמה, היה סמיר ג'עג'ע לפוליטיקאי היחיד שהואשם בפשעים אותם ביצע במהלך המלחמה (כל השאר לא הואשמו, בשל החנינה שהחליט הפרלמנט הלבנוני להעניק לכל הצדדים הלוחמים). הוא הואשם ברצח משפחתו של סולימאן פרנג'יה, ושוחרר עם נסיגת הסורים מלבנון ב-2005, לאחר 11 שנות מאסר.
בשנים האחרונות נעשו מספר ניסיונות לאחד את הכוחות של החזית. כיום תומכי ג'עג'ע חברים בפרלמנט הלבנוני ברשימת "הכוחות הלבנוניים", הם מחזיקים ב-5 מושבים (ארבעה אחוזים מהפרלמנט), ושותפים בממשלתו של פואד סניורה.
דוד סלומון
הרב דוד סלומון (ה'תר"ע - ט' באייר ה'תשכ"ה 1910 - 11 במאי 1965) כיהן כרבם של כפר אברהם ועין גנים (אז מושבי עובדים וכיום שכונות בפתח תקווה).
בחו"ל
עם הזמן הפך המצב לבלתי נסבל, סלומון וחבריו אף נעצרו על ידי הנ.ק.ו.ד., ולמזלם הרב שוחררו לאחר חקירה צולבת, ללא משפט ומאסר. בעקבות המעצר החליט לברוח לפולין ולצורך כך הצטרף ליוזמתו של הגאון הרב שאול ישראלי, (לימים חבר מועצת הרבנות הראשית לישראל ובית הדין הרבני הגדול מראשי ישיבת מרכז הרב) ביחד עם הרב אברהם שדמי (לימים ראש כולל "בית זבול").
השלושה פנו לקבל עצה מהרב יעקב קלמס במוסקבה (לימים חבר מועצת הרבנות הראשית). הרב קלמס ערך עבורם "גורל הגר"א" שנפל על הפסוק "פנו וסעו לכם ובאו הר האמורי ואל כל שכניו בערבה ובשפלה ובנגב ובחוף הים ארץ הכנעני והלבנון עד נהר הגדול נהר פרת" . מבחינתם הפור הופל והרמז הברור הכריע את הכף; לחצות את הגבול על אף הסכנה הכרוכה בכך. בכ"ג בשבט ה'תרצ"ג (19 בפברואר 1933), התכסו השלושה בסדינים לבנים, למטרות הסוואה, על מנת שלא יבלטו על רקע השטח המושלג, והחלו להתגנב דרך נהר פרוט הקפוא הגובל עם פולין. השלושה הצליחו להתחמק מהמשמרות הסובייטים, אך נתפסו מיד על ידי אנשי משמר הגבול הפולני והובאו למעצר. בתחילה רצו הפולנים למסור אותם לידי הרוסים, אולם לאחר מכן הסכימו לבקשת העצורים לאפשר להם לנסות להשיג סרטיפיקטים לארץ ישראל, ואז "יגורשו" כחוק מפולין. העצורים פנו במכתב לרב אברהם יצחק הכהן קוק הרב הראשי לארץ ישראל בבקשת סיוע להשגת אישורי עלייה לארץ ישראל, שהיו מוגבלים במסגרת "הספר הלבן השני". הרב קוק, שהבין את סכנת החיים בה שרויים הבחורים, פנה מיידית אל הנציב העליון, ארתור ווקופ, אשר נענה לבקשה ונתן את האישורים. עם הגעת הסרטיפיקטים לפולין, שוחררו השלושה מהכלא וגורשו לארץ ישראל.
בארץ ישראל
עם הגעתו ארצה בצוותא עם חבריו, החל הרב סלומון את לימודיו בישיבת מרכז הרב שעמדה בראשותו של הרב קוק. כארבע שנים לאחר מכן, הוסמך לרבנות במסגרת הישיבה על ידי הרב יעקב משה חרל"פ. במשך תקופה למד בהיכל התלמוד בתל אביב. משרתו הראשונה, הייתה כרבם של המושבים עין גנים וכפר אברהם, שהפכו במרוצת השנים לשכונות בעיר פתח תקווה. הוא הקים בעין גנים ישיבה, שבהמשך עברה לכפר אברהם.
למרות פעילותו הציונות והשתייכותו לזרם המפד"ל, היה ביחסים קרובים עם רבני הציבור החרדי, ואף עם מתנגדי המדינה כדוגמת הגרי"ז רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, (רבי ועלוועל מבריסק) איתו למד בדרך קבע אחת לשבוע. גם מבחינה חינוכית פעל עם אנשי אגודת ישראל, כאשר ייסד את רשת ישיבות תורה ומלאכה (תו"ם), תחת הנהלתו של איש אגודת ישראל וחבר הכנסת מטעמה, הרב שלמה יעקב גרוס.
נפטר בט' באייר ה'תשכ"ה, מהתקף לב, בשנת ה-55 לחייו ונקבר בבית הקברות סגולה.
על שמו שכונת "קריית הרב סלומון" הסמוכה לכפר אברהם, וישיבת נחלת דוד שהוקמה על ידי בנו, הרב ברוך שמעון סלומון כמחצית השנה לאחר פטירתו.
משפחתו
בין גיסיו: הרב דוד חנזין, "זקן רבני חב"ד"; אל"ם (מיל.) הרב חיים בקשט, לשעבר סגן הרב הראשי לצה"ל.
מרצדס-בנץ זטרוס
מרצדס-בנץ זטרוס (בגרמנית: Mercedes-Benz Zetros) היא משאית כבדה מתוצרת חטיבת המשאיות דיימלר, חברת בת של התאגיד הגרמני דיימלר AG אשר מיוצרת משנת 2008 ועד היום.
משאיות "מרצדס-בנץ זטרוס" מיוצרות עבור השוק האזרחי והשוק הצבאי. בשוק האזרחי משאיות "מרצדס-בנץ זטרוס" משמשות גם להובלה חקלאית.
ולטר שלנברג
ולטר פרידריך שלנברג (בגרמנית: Walter Friedrich Schellenberg; 16 ביוני 1910 – 31 במרץ 1952) היה ראש שירותי הביון המאוחדים של גרמניה הנאצית, איש האס אס בדרגת בריגדפיהרר ופושע מלחמה נאצי. שלנברג היה יועצו הקרוב ויד ימינו של היינריך הימלר בכל הנוגע למגעים עם מדינות זרות, ומבצעי ביון.
ביוגרפיה
שלנברג נולד בזארבריקן. הוא למד בתחילה רפואה באוניברסיטת מרבורג ולאחר מכן עבר ללימודי משפטים באוניברסיטת בון. הוא סיים את לימודיו ב-1933 אך עבד כעורך דין זמן קצר בלבד. ב-1933 הצטרף למפלגה הנאצית, ולארגון ה-SS. שלנברג החל לעבוד בשטח הריגול הנגדי. הוא פגש את ריינהרד היידריך ובין 1939 ל-1942 היה שלישו האישי של היינריך הימלר וסגן מפקד ה-RSHA. הימלר העריך את שלנברג והעניק לו עמדה של "מיופה כוח אישי". מכיוון שהימלר עצמו אחז בעמדה של "מיופה כוח מיוחד" לכל המינהל ברייך השלישי, הייתה לשלנברג עוצמה רבה, במבנה המנהלי הכאוטי של גרמניה הנאצית.
בנובמבר 1939 עמד שלנברג מאחורי אחד ממבצעי המודיעין המזהירים של מלחמת העולם השנייה, חטיפתם של שני קציני מודיעין בריטיים מייג'ור פיין-בסט וקפטיין סטפנס, בעיירה ונלו בהולנד. למבצע זה היו השלכות חשובות במלחמת המוחות שקדמה לפלישה לצרפת ב-1940. המבצע פגע ברשת הריגול הבריטית באירופה, גרם לאי אמון אצל הבריטים בידיעות אמת שהגיעו בדבר מיקום הפלישה ומועדה, ואף שימש תירוץ להפרת הנייטרליות של הולנד בעת הפלישה. על פועלו זה קיבל שלנברג את צלב הברזל באופן אישי מידי אדולף היטלר.
במהלך המלחמה היה שלנברג אחראי על מזימות רבות לריגול וריגול נגדי, לרבות התקנת האזנות סתר בבתי בושת בברלין. עם כל זאת, עיקר גאוותו, רשת הריגול אותה הקים בבריטניה נחשפה על ידי המודיעין הבריטי, והופנתה כנגד המודיעין הגרמני.
במאי 1940 היה שלנברג מעורב בניסיון לחטוף את אדוארד השמיני ורעייתו וואליס סימפסון אשר לאחר ויתורו של אדוארד על הכתר הבריטי, גלו בתחילה לצרפת, ולאחר מכן, משנכבשה צרפת על ידי הנאצים, לפורטוגל הנייטרלית. לאחר שנוצר מגע בין הדוכס, שגילה סימפתיה למדיניות הנאצית, ובין סוכנים גרמנים, החליטה הממשלה הבריטית להורות לדוכס לעזוב מיד את פורטוגל, ולשם כך מינתה את הדוכס למושל איי בהאמה. שלנברג, שחפץ להשאיר את הדוכס בשטח נייטרלי על מנת להקל על המגעים עמו ועל חטיפתו האפשרית, עשה כל שביכולתו כדי לעכב את מסעו של הזוג המלכותי, אך נכשל.
שלנברג עמד בראש המאמץ לחפש ולעצור את רשת הריגול הסובייטית "התזמורת האדומה". עם התקדמות המלחמה מונה שלנברג לבריגדפיהרר בואפן אס אס, (מקבילה לדרגת תת-אלוף בצה"ל). הוא היה מעורב בתכנון מבצעי ביון באירלנד, ובפשיטה על מטהו של טיטו ביוגוסלביה ב-1944. על פי זכרונותיו היה ידידו של וילהלם קנריס, ראש האבווהר, סוכנות הביון הצבאי הגרמנית.
כאשר, ב-1943 ניהל אדם בשם ד"ר קרל לנגבן מגעים בברן בירת שווייץ על מנת לבדוק אפשרות לסיום המלחמה, הורה שלנברג על מעצרו, משפטו והוצאתו להורג. מגעים אלו התרחשו כפי הנראה בידיעתו של הימלר, עמו היה לנגבן במגע, כמו גם עם אנשי קשר העשרים ביולי.
מגעים אלו היוו הקדמה למגעים אליהם נשלח שלנברג עצמו, על ידי הימלר, בשנת 1945 קרוב לסוף המלחמה, עם גורמים נייטרלים כז'אן מרי מוזי, נשיא שווייץ לשעבר, והמגעים בין הימלר ובין הרוזן השוודי פולקה ברנדוט. המטרה הייתה להשיג כניעה לבעלות הברית, על מנת לאפשר המשך המלחמה במזרח, או לפחות להשיג תנאים אישיים טובים יותר למנהיגי ה-SS עצמם לאחר המלחמה. קלף המיקוח במגעים אלו היו מאות אלפי אסירי מחנות הריכוז אשר להימלר ואנשיו הייתה שליטה מלאה על חייהם ומותם.
אחרי מלחמת העולם השנייה
ביוני 1945 נעצר שלנברג בדנמרק. הוא העיד במשפטי נירנברג, כנגד פושעי המלחמה הראשיים, והועמד בעצמו למשפט בסוף 1947. בזכות העובדה שהעיד נגד נאצים בכירים קודם לכן הוא הורשע באפריל 1949 ונדון לשש שנות מאסר בלבד. במשך שנתיים ריצה את מאסרו בלנדסברג ובמהלכן כתב את זכרונותיו, תחת הכותר: "המבוך". בשנת 1951 שוחרר כתוצאה מבריאות לקויה ועבר לשווייץ, ולבסוף לטורינו שבאיטליה שם מת בשנת 1952 מסרטן הכבד.
פאוול פרידמן
פאוול פרידמן (בצ'כית: Pavel Friedman; 7 בינואר 1921 – 29 בספטמבר (?) 1944) היה משורר יהודי-צ'כוסלובקי, שזכה לפרסום לאחר מותו בעקבות שירו "הפרפר", אשר הפך לסמל לחיי הילדים בטרזיינשטט ובשואה בכלל.
ביוגרפיה
מעטות הידיעות על אודות פרידמן טרם המלחמה. הוא נולד בפראג בירת צ'כוסלובקיה ב-7 בינואר 1921, לאב יהודי ולאם נוצרייה. כבר כילד אהב לכתוב שירים (לאחר שנים העידו עליו חבריו שהייתה לו "נפש של משורר"). למד בגימנסיה ע"ש ייראסק בעיר החדשה (Nové Město) בפראג, וסיים את לימודיו בשנת הלימודים 1939–1940.
פרידמן לא התעניין במיוחד במוצאו היהודי, אך האירועים שהתחוללו באירופה בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עוד בטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה השפיעו גם על חייו: האנטישמיות בצ'כוסלובקיה הלכה וגברה. על רקע זה התקרב פרידמן ליהדות, ובגיל 17 הצטרף לתנועת הנוער היהודית "אל על".
לבסוף סופחה צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית ב-1939, ובהמשך אותה שנה פרצה מלחמת העולם השנייה. ב-26 באפריל 1942, כשהיה בן 21, גורש פרידמן מפראג לגטו טרזיינשטאט. גירושו התרחש בגל הגירושים הראשון, בין תחילת פעילותו של הגטו בנובמבר 1941 למאי 1942; בגל זה גורשו עִמו עוד כ-30,000 יהודים צ'כים מן האזור שנקרא אז הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה. פרידמן עבד בטחנת הקמח ובמאפייה שבגטו. תמורת עבודתו קיבל לחם, וכך הצליח לשרוד בגטו במשך 18 חודשים.
השיר "הפרפר" (בצ'כית: "Motyl") חובר מעט יותר מחודש לאחר כניסתו לגטו, ב-4 ביוני 1942. הוא נשמר בדפוס במכונת כתיבה, והוא חלק מאוסף שיריו של פרידמן שנמסר למוזיאון היהודי בפראג. בשיר זה ביטא פרידמן את כמיהתו אל החופש שמייצג הפרפר, שחסר לו במקום שבו נמצא. הפרפר, הן בהתגלמותו המוחשית והן באור, בצבעוניות ובחרות שהוא מייצג בעולם הסמלים, אינו חי בגטו; רק לרגע קט נוצרת אשליית החופש, כאשר הפרפר מרחף לו שם, אך הוא מיד מסתלק מן הגטו. משהסתלק מבין הדובר כי זהו הפרפר האחרון, ומרגע זה לא יכול להתנחם אף באשליה: (כך בתרגומה של לאה גולדברג).
בזמן שהותו בגטו הכיר פרידמן צעירה יתומה מאם כבת 18 בשם אידה גוטליב, וביולי 1944, בהיותו כבן 23, נשא אותה לאשה. הנישואים נערכו חרף האיסור הנאצי על קיום נישואים בגטו, והרב שערך את הטקס היה הרב יצחק שמידט, אביו של שלמה שמידט, שהיה חבר קרוב של פרידמן. בשנת 1944, במסגרת ניסיונות לחסל את הגטו, נשלחו ממנו משלוחים גדולים של יהודים למחנה ההשמדה אושוויץ. פרידמן נשלח לאושוויץ בסוף חודש ספטמבר 1944, ונרצח עם הגיעו לשם. שלמה שמידט חברו תיאר זאת כך: לפני שנפרד מאשתו, העביר לה פרידמן את השיר שכתב, והיא העבירה אותו לידידה, ששמרה עליו עד תום המלחמה. זמן קצר לאחר שנשלח פרידמן, נשלחה גם אידה אשתו לאושוויץ. אידה שהתה שם במשך שישה שבועות, ולאחר מכן נשלחה למחנה עבודה סמוך לגבול הצ'כי. מנובמבר 1944 ועד מאי 1945, עם שחרורו של המחנה, שהתה בו אידה. אידה שרדה את השואה, העפילה לארץ ישראל, עִברתה את שמה לעדינה ונישאה למשה שניצר. עדינה שניצר התגוררה בקיבוץ גניגר שבעמק יזרעאל עד פטירתה. לאחר המלחמה העבירה ידידתה של אידה את השיר לשלמה שמידט, שתרגם אותו לעברית והעבירו למשמרת לבית טרזין שבקיבוץ גבעת חיים.
בשנת 1959 ראה אור קובץ ציורים ושירים של ילדי הגטו מתוך אוסף המוזיאון היהודי בפראג, ובהם "הפרפר". במקביל לגרסה בצ'כית הופיע הספר באותה שנה בתרגומים לאנגלית, לגרמנית ולצרפתית, ובשנת 1963 הופיע בתרגום עברי, שבו תורגמו השירים על ידי לאה גולדברג. הגרסה העברית של הקובץ, וכן הגרסאות האנגליות שהופיעו בהמשך, נקראה על שם השיר – "אין פרפרים פה" (בעברית בנוסחו של התרגום של שלמה שמידט).
בשנת 2010 נמסרו לבית טרזין מסמכים אישיים של פרידמן.
תחיית המתים
תְּחִיַּת הַמֵּתִים הוא מושג הקיים בדתות ובאמונות שונות, ומבטא אמונה בכך שבעתיד יקומו בני האדם המתים לתחייה. ביהדות, האמונה בתחיית המתים היא אחת מי"ג עיקרי האמונה והיא מרכיב חשוב בתורת הגמול שלה.
תחיית המתים בתרבויות הקדומות
הרעיון של תחיית המתים מצוי גם בכתבים של מספר דתות לא-אברהמיות במזרח התיכון. בדת היוונית העתיקה הפכו מספר גברים ונשים לאלמותיים לאחר שקמו לתחייה מן המתים.
תחיית המתים בתורה ובספר דניאל
את האזכור היחיד המפורש של תחיית המתים בתורה ניתן למצוא בפסוק: ואכן זוהי דעת רב סעדיה גאון בספר האמונות והדעות.
ברם, לדעת הרמב"ם המילה "אחיה" אינה מתייחסת לתחייה ממוות אלא להמשך של החיים ולכן אין בתורה כל אזכור לתחיית המתים, אלא מקור אמונה זו הוא בדברי ספר דניאל בלבד: הסיבה לכך, לדעתו, היא חינוכית-דידקטית – דור מקבלי התורה היה שקוע באמונת ה"צאבה", הכופרת באפשרות של עשיית נסים גלויים על ידי כוח עליון הגובר על מערכת הטבע, על כן המתין האלוהים, ובישר על האמונה בתחיית המתים רק על ידי הנביאים המאוחרים, בתקופה שכבר לא הטילו ספק באפשרות של נס על טבעי.
מחלוקת זו קשורה לשאלת הנוסח הנכון של המשנה במסכת סנהדרין בתחילת פרק "חלק". הנוסח הרווח הוא: ואכן רש"י פירש שם: "הכי גרסינן האומר אין תחיית המתים מן התורה - שכופר במדרשים דדרשינן בגמרא לקמן מניין לתחיית המתים מן התורה, ואפילו יהא מודה ומאמין שיחיו המתים אלא דלא רמיזא באורייתא - כופר הוא, הואיל ועוקר שיש תחיית המתים מן התורה - מה לנו ולאמונתו, וכי מהיכן הוא יודע שכן הוא - הלכך כופר גמור הוא".
תחיית המתים בספר ישעיהו
פסוק אחר, שרבים מן המפרשים ראו בו אזכור מפורש של תחיית המתים לעתיד לבוא, הוא הפסוק בספר ישעיהו:
אך, מקצת המפרשים ראו בזה רמז בלבד, ומשמעותו הפשוטה, לדעתם, היא תחיית עם ישראל מן הגלות. גם ב מובא שניתן לדחות ראיה זו ולומר שהכוונה היא למתים שהחיה יחזקאל.
תחיית המתים בספר יחזקאל - חזון העצמות היבשות
ישנן דעות שונות בין המפרשים כיצד לפרש נבואה זו, האם יש להבין אותה באופן מילולי, כלומר כמנבאת את תחיית המתים לעתיד, או שמא יש להבינה כמשל, לתחיית עם ישראל ויציאתו מן הגלות.
תחיית המתים בספרות חז"ל
במשנה של מסכת סנהדרין "פרק חלק" נמנה מי שלא מאמין בתחיית המתים בין אלה שאין להם חלק לעולם הבא. ההסבר: הוא כפר בתחיית המתים, לפיכך לא יהיה לו חלק בתחיית המתים.
אנשי כנסת הגדולה תקנו ברכה מיוחדת בתפילת העמידה, החותמת בברכת מחיה המתים. וכן תיקנו ברכה לרואה קברי ישראל: "ועתיד להקים אתכם לחיי העולם הבא בדין, ברוך אתה ה' מחיה המתים".
במסכת סנהדרין מסופר על הוויכוחים שנוהלו על ידי חז"ל עם המכחישים את האמונה בתחיית המתים:
הצדוקים והבייתוסים האמינו שלא תהיה תחיית מתים. באבות דרבי נתן נכתב שראשיתן של כתות אלו בשני תלמידים של אנטיגנוס איש סוכו שפירשו באופן מוטעה את אמירתו: "אל תהיו כעבדים המשמשים את הרב על מנת לקבל פרס, אלא היו כעבדים המשמשים את הרב שלא על מנת לקבל פרס".
תחיית המתים כתחילת העולם הבא
לדעת רוב פרשני היהדות תחיית המתים היא תחילת "העולם הבא", שהוא הגמול הסופי והנצחי לצדיקים ולרשעים. לאחר התחייה יקבל כל אדם, בגופו ובנפשו יחד, את הגמול הראוי לו. עולם זה יהיה עולם גשמי אך שונה מהעולם הזה, הגוף שיקום לתחיה יהיה מושלם כעין גופו של האדם הראשון בגן עדן. בעולם ההוא לא יהיה רוע, והגוף וכוחותיו לא יהוו מכשול לדבוק באלוהים. האנשים בעולם ההוא יהיו נביאים, כל אחד לפי מעשיו ומדרגתו.
לעומתם, לרמב"ם ישנה השקפה שונה בעניין זה, כפי שהוא מבארה בפירוש המשנה למסכת סנהדרין בהקדמה לפרק חלק ובמאמר תחיית המתים. והיא, שתחיית המתים היא נס גדול, שהתרחשותו מובטחת בידי הנביאים, שבו יקומו הצדיקים בלבד לחיים ארוכים וממושכים, שבסופם ימותו, כדרך כל הארץ. אין, לדעתו, לתחיית המתים כל זיקה למושג העולם הבא, שהוא חיי הנשמה לאחר המוות. זאת ועוד, בהלכות מלכים מנתק הרמב"ם את אמונת תחיית המתים מן האמונה במשיח וקובע כי המשיח לא צריך לחולל ניסים כלשהם, למשל לא להחיות מתים. בעקבות עמדה חריגה זו, הרמב"ם אף נחשד בכך שאינו מאמין בתחיית המתים. עקב כך הוא נאלץ לכתוב איגרת, שנקראה לימים "מאמר תחיית המתים", בה הוא מסביר בארוכה את דעתו בעניין זה.
הרמב"ם קבע את תחיית המתים כאחד מי"ג העיקרים בהם מחויב כל יהודי להאמין, ובהיעדר אמונה זו הוא מאבד את חלקו בעולם הבא.
הרב סעדיה גאון, בספרו "אמונות ודעות", מבחין בין תחיית המתים כתחילתו של העולם הבא, בה כולם יקומו לתחייה, מי לקבל את שכרו ומי את עונשו, לבין תחיית המתים שתתרחש בזמן הגאולה בעולם הזה, בה יקומו רק הצדיקים שבעם ישראל. מצבם של הקמים לתחייה בזמן הגאולה שונה יהיה באופן מהותי ממצבם בעולם הבא. לעומת העולם הבא ש"אין בו אכילה ושתייה" ושאר המרכיבים של החיים הטבעיים, הקמים לתחייה בזמן הגאולה יחיו חיים טבעיים, למעט המוות, שהם לא ימותו עוד, אלא יעברו אל העולם הבא באופן "חלק" ללא כל תהליך של מיתה, וזאת על פי דברי חז"ל במסכת סנהדרין: "צדיקים שעתיד הקדוש ברוך הוא להחיותן אינן חוזרין לעפרן, שנאמר "והיה הנשאר בציון והנותר בירושלים קדוש יאמר לו כל הכתוב לחיים בירושלים", מה קדוש לעולם קיים - אף הם לעולם קיימין. השקפה דואלית זו על המושג של תחיית המתים היא כעין צירוף ההשקפה המקובלת והשקפתו של הרמב"ם יחד. לטענתו של רס"ג, בו בזמן שתחיית המתים של העולם הבא מקובלת על כל האומה הישראלית, תחיית המתים בזמן הגאולה איננה מקובלת על הכל, וישנו מיעוט המפרש את הפסוקים המעידים על תחיית המתים בזמן הגאולה כמבשרים על תחיית עם ישראל ויציאתו מן הגלות.
השאלות המתעוררות בעקבות האמונה בתחיית המתים
מושג תחיית המתים עורר שאלות שונות, חלקן נידונו כבר בתלמוד וחלקן הועלו על ידי ההוגים לאחר מכן. לפעמים יש בהן מן הקוריוז והאבסורד, ולפעמים נוגעות הן אף לעניין הלכתי. לדוגמה: אישה שמת בעלה ונישאה שוב, לאיזה בעל תשוב כאשר יקומו לתחייה? (תשובה: לא בטוח ששני הבעלים יקומו לתחייה ואף גם היא ייתכן שלא תזכה לפני משיח).
מעלת הקבורים בארץ ישראל
לדעת האמורא הארץ-ישראלי רבי אלעזר אין תחיית המתים אלא לקבורים בארץ ישראל. לשיטתו, הקבורים בחוץ לארץ יעברו על ידי גלגול מחילות לארץ ישראל. מסיבה זו ציוו יעקב אבינו ויוסף להביאם לקבורה בארץ ישראל.
על פי המדרש מתי ארץ ישראל עתידים לקום לתחייה לפני מתי חוץ לארץ. הגוף של מתי חוץ לארץ שיקומו לתחייה לא תשרה בו רוח חיים אלא בארץ ישראל, לאחר התגלגלותו אליה דרך המחילות.
קיים מנהג עתיק בעם ישראל, המוזכר כבר בתלמוד, להשתדל להביא את המתים בחוץ לארץ לקבורה בארץ ישראל. קבורתו של האדם בארץ ישראל אף נחשבת לכפרה על חטאיו. מכאן גם התפתח המנהג להניח עפר מארץ ישראל על המת בטקסי קבורה של יהודי התפוצות.
לדברי הרדב"ז, תחיית המתים עתידה להתרחש דווקא בהר הזיתים שבירושלים, ולא בכל שטחה של ארץ ישראל:
דבריו תואמים לדברי התרגום לשיר השירים:
על פי זה התיר הרדב"ז לפנות קבר במטרה להעלות את עצמות הנפטר לירושלים, אף על פי שבדרך כלל יש בכך איסור. על פי פסיקה זו נוהגים גם בימינו.
החייאת מתים על ידי נביאים וחכמים
בספר מלכים א' מסופר על אליהו הנביא כיצד החיה את בנה של האישה הצרפתית.
בספר מלכים ב' מסופר על אלישע הנביא שהחיה את בנה של האישה השונמית:
על פי המסופר במלכים ב' גם לאחר מותו הביא אלישע לתחיית המת:
בכך נתקיימה ברכתו של אליהו הנביא לאלישע:
על פי דעות מסוימות בתלמוד גם הנביא יחזקאל החיה מתים.
במסכת עבודה זרה מסופר שבזמן שאנטונינוס ביקר אצל רבי, החיה רבי חנינא בר חמא את עבדו ההרוג של אנטונינוס. אמר על כך אנטונינוס לרבי: "ידענא זוטי דאית בכו מחיה מתים" (=יודע אני שהקטנים שבכם מחיים מתים).
אחת ממצוות פורים היא סעודת פורים. במסכת מגילה, במסגרת הדיון האם יש מצווה להשתכר בפורים "עד דלא ידע בין ארור המן לברוך מרדכי". מסופר על שני אמוראים שקיימו מצווה זו:
במסכת כתובות מסופר על רבי חנינא בן חכינאי שהחיה את אשתו, שפרחה נשמתה כשראתה אותו לאחר שהייתו הממושכת מחוץ לביתו לצורך לימוד התורה. וכך התפלל עליה: "רבונו של עולם עניה זו זה שכרה!".
על רב כהנא מסופר במסכת בבא קמא, שציער את רבי יוחנן, ולכן "חלש דעתיה ונח נפשיה" חלשה דעתו של רבי יוחנן, וכתוצאה מכך מת רב כהנא. למחרת התחרט רבי יוחנן והלך למערת הקבורה של רב כהנא, ביקש עליו רחמים והקימו לתחייה.
במחקר
מזווית המחקר, תפיסת תחיית המתים נקלטה ביהדות כאשר תפיסות דומות הפכו למקובלות באזור ישראל, החל מתקופת חז"ל. חז"ל ביססו בכתביהם את חשיבותה התאולוגית של תחיית המתים, בין היתר בעזרת הכנסת אזכורים רבים לכך בסידור התפילה שנכתב בזמנם. מאז ועד ימינו מקובלת בזרמים המרכזיים של היהדות פרשנות לפיה תחיית המתים מוזכרת ונרמזת כבר בתנ"ך.
תחיית המתים בנצרות
הנצרות אימצה את המושג "תחיית המתים" מן היהדות. לפי האמונה הנוצרית ובהתאם לנאמר במעשי השליחים (כג : 6) ובחזון יוחנן, תתקיים תחיית המתים ביום הדין, לאחר ניצחונו של ישו על האנטיכריסט במלחמה האחרונה. לפי החזון, רק המאמינים, שקיבלו את ישו כמשיח יוכלו לעלות ל"ירושלים העליונה" ולקחת חלק במלכות השמיים שהבטיח ישו. בבשורה על פי מתי (כ"ב, 23-32) מסופר על דו-שיח שיזמו הצדוקים (אשר כפרו בתחיית המתים) עם ישו אודות תחיית המתים. ישו קבע שם (30) "כי בתחיית המתים לא ישאו נשים ולא תינשאנה, כי אם כמלאכי השרת יהיו". מכאן עולה כי לפי סברת המחבר, ישוע קבע כי תחיית המתים אינה תחיית הגוף, כי אם תחייה רוחנית.
תחיית המתים והעלייה לשמיים מתוארים בחזון יוחנן.
תחיית המתים בדת הזורואסטרית
זרתוסטרא, נביאה של הדת הזורואסטרית היה כנראה הראשון לדבר על תחיית המתים. כמוטיב מרכזי באגדה הקדומה ביותר על "תחיית המתים" שימשו הדמעות, אלו על פי האגדה, נאספו על ידי האל, לאוצר מיוחד בשמים, שכאשר יבוא היום והסבל האנושי ימלא עד תום את אוצר הדמעות, ויכפר על חטא קדום, או אז יהפוך האל את הדמעות לטל ויחיה בהם את המתים. כוונת האגדה הקדומה הייתה להראות, שהדמעות של כולנו אינן לחינם, ושדרך הדמעות עוד תצמח הישועה לעולם כולו. יש חוקרים הנוטים לשייך את תחילת האמונה היהודית בתחיית המתים לתקופת גלות בבל, אז, נחשפו הגולים לדת הזורואסטרית. אף על פי שגם ביהדות המושג "טל של תחייה" הוא חלק מהאמונה בתחיית המתים, קיים שוני משמעותי ביניהם והוא, שביהדות תחיית המתים נקנית רק בזכות האמונה וקיום המצוות, ולא בזכות הזלת הדמעות.
פונקציית דלתא של דיראק
פונקציית הדלתא של דיראק, המסומנת, היא פונקציה מוכללת שימושית בפיזיקה, בהנדסה ובהסתברות. למרות שמה, היא אינה פונקציה במובן המקובל. הגדרתה היא על פי תכונות של האינטגרל המסוים שלה: לכל A ו-B חיוביים מתקיים
התחום של פונקציית דלתא הוא קבוצת המספרים הממשיים. מהתכונה הראשונה ניתן להסיק שהערך של הוא אפס לכל x פרט ל-x=0. כדי לקיים את התכונה השנייה, הערך ב-x=0 לא יכול להיות מספר סופי, ולכן הטווח שלה אינו מוכל בקבוצת המספרים הממשיים. אולם ערכי הפונקציה אינם מעניינים בפני עצמם, אלא האינטגרלים שלה.
פונקציית הדלתא של דיראק, שהיא הכללה של פונקציית הדלתא של קרונקר, נוסחה על ידי הפיזיקאי פול דיראק. ניתן להגדיר אותה במספר דרכים, למשל כגבול חלש של סדרה של פונקציות שהשטח מתחת לגרף של כל אחת מהן הוא 1, בעוד שהתחום בו הן אינן מתאפסות זהותית הוא קטע הולך וקטן סביב x=0.
ההגדרה השימושית
לרוב, פונקציית דלתא מוגדרת באמצעות התכונה הבאה לכל פונקציה רציפה f. אפשר לחשוב על פונקציית דלתא, מבחינה אינטואיטיבית, כפונקציה שמקבלת את הערך 0 בכל נקודה שאיננה אפס ואת "הערך אינסוף" (או ליתר דיוק ערך אינסופי כלשהו) בנקודת האפס, כך שהאינטגרל המוכלל של הפונקציה על הישר הממשי הוא 1. זו אינה פונקציה במובן המקובל, אבל ההצגה הזו מאפשרת להבין חלק מתכונות הפונקציה.
באופן כללי יותר אפשר לרשום:
ניתן לראות את פונקציית דלתא כפונקציית צפיפות של התפלגות בדידה בעלת פונקציית הסתברות המקבלת 0 לפני ערך מסוים ו-1 אחריו, כלומר: לפונקציית הסתברות כזו קוראים פונקציית הביסייד (פונקציית מדרגה), והיא פונקציה קדומה של פונקציית דלתא. לכן באופן לא-פורמלי אפשר לתאר את פונקציית דלתא כ"נגזרת" של פונקציית הביסייד (למרות שלפונקציה זו יש נקודת אי-רציפות בה לא ניתן להגדיר נגזרת), כלומר: אינטואיטיבית, סביב כל x שונה מ-0 פונקציית הביסייד היא קבועה, ולכן נגזרתה אפס, אך עבור x=0 יש בפונקציית הביסייד קפיצה עם "שיפוע" אינסופי ולכן נגזרת אינסופית בנקודה זו. תכונות אלה מתאימות לתיאור האינטואיטיבי של פונקציית דלתא.
אין פונקציה שמקיימת את התכונות האלו אך אפשר להגדיר את "פונקציית דלתא" באמצעות שימושים במושגים מתמטיים אחרים: פונקציונל או מידה של אינטגרל לבג.
הגדרות פורמליות לפונקציית דלתא
כפונקציונל, אפשר להגדיר את פונקציית דלתא באופן הבא: זהו פונקציונל לגיטימי הפועל על מרחב הפונקציות הממשיות. פונקציונל זה אמנם חסום בנורמת הסופרמום אך הוא אינו חסום (ולכן גם לא רציף) במרחב הילברט \ L_2. יתרה מכך, הוא אינו מוגדר היטב באותו מרחב, כיוון ששם שתי פונקציות נחשבות לשוות אם הן נבדלות לכל היותר על קבוצת נקודות בעלת מידה אפס, ולכן אין משמעות לערך הפונקציה בנקודה ספציפית. למרות זאת, מאחר שלפי משפט ההצגה של ריס אפשר לרשום כל פונקציונל ליניארי חסום כמכפלה פנימית (ובמרחב \ L_2 כאינטגרל) רושמים גם את הפונקציונל הזה כאינטגרל. זהו רק סימון נוח ואין למעשה שום פונקציה שמקיימת את השוויון.
אפשר גם להתייחס לפונקציית דלתא כאל מידה באופן הבא:
על ידי שימוש במידה זו, אפשר לרשום אינטגרל לבג ולקבל: רישום זה מבלבל ועדיף עליו הסימון: כאשר H היא פונקציית הביסייד. את הרישום האחרון אפשר להצדיק במסגרת התורה של אנליזה פונקציונלית ואינטגרלים ספקטרליים.
את פונקציית דלתא אפשר לתאר גם כגבול של סדרת פונקציות. כל פונקציה בסדרה נהיית צרה יותר אך גבוהה יותר יחסית לקודמתה, והשטח שמתחת לגרף שלה נשאר קבוע - 1.
באופן פורמלי, סדרת פונקציות תקרא "סדרת דלתא" אם:
לדוגמה נסתכל בסדרה הבאה: זוהי סדרה של פונקציות שהגרפים שלהן הם מלבנים, או פונקציות מציינות על הקטע המוכפלות ב-n, כמתואר בתרשים.
נראה שזוהי סדרת דלתא:
הוכחת חלק מהתכונות
באמצעות החלפת משתנים באינטגרציה ותכונת הזוגיות אפשר להוכיח ש-.
באופן כללי יותר מתקיים ש- כלומר, תחת האינטגרל מתקיים: כאשר xi הם השורשים של g, כלומר: \ g(x_i)=0.
עבור פונקציית מבחן גזירה, אפשר לחשב את הנגזרת של פונקציית דלתא באמצעות אינטגרציה בחלקים ולקבל ש :.
מגטילופוס
מגטילופוס (שם מדעי: Megatylopus; משמעות השם: "כף רגל ענקית") הוא סוג נכחד של גמל ענקי, שחי באמריקה הצפונית בתקופת המיוקן עד הפליסטוקן שלפני 13.6 עד 1.8 מיליון שנים מהיום. גמל זה תואר למדע בשנת 1909 בידי החוקרים מתיו וקרוק. הסוג מכיל 4 מינים שמאובניהם התגלו במדינות רבות בארצות הברית ביניהם: אריזונה, קולורדו, קליפורניה, קרוליינה הצפונית, קנזס, נברסקה, נבדה, ניו מקסיקו, אוקלהומה, טנסי וטקסס. מספר מאובנים נמצאו אף בקנדה ובמקסיקו, עובדה המרמזת שהיה זה יונק נפוץ לאורך המישורים הגדולים.
יונק זה היה אחד מהגדולים שבכל הגמליים לצד הפרקמלוס, הקמלופס והטיטאנוטילופוס. הוא הגיע לגובה 4.2 מטר ואורך רגליו עד 2.1 מטר. המסה המוערכת של הגמל על פי מדידה היא 1,698.4 קילוגרם.
יצחק טוביה וייס
הרב יצחק טוביה וייס (לפעמים ווייס; בהונגרית: Weisz Tibor; ט"ז באלול ה'תרפ"ו, 26 באוגוסט 1926 – ב' באב תשפ"ב, 30 ביולי 2022) היה גאב"ד העדה החרדית בירושלים וראש ישיבת חכמת התורה בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בפזינוק (Pezinok), ליד ברטיסלאבה בצ'כוסלובקיה (כיום בסלובקיה), לריקל ולשלמה (סלומון) וייס, סוחר עצים. בבקרים למד בבית-הספר החילוני המקומי, ואחרי הצהריים למד עם מלמד. ב-1939 ניצל בקינדר-טרנספורט שאורגן על ידי ניקולס וינטון, והיגר ללונדון לבדו, כשמשפחתו נותרת מאחור. למד בישיבת תורת אמת של הרב משה שניידר.
לאחר נישואיו, למד בכולל גייטסהד בגייטסהד אצל הרב אליהו דסלר, ולאחר עלייתו של הרב דסלר לארץ ישראל התמנה כאחד מהממונים על הנהלת הכולל.
בשנת ה'תשכ"ז עבר לאנטוורפן שבבלגיה, שבה גר כשלושים ושבע שנים. היה ר"מ בישיבת עץ חיים בווילרייק, ובהמשך דיין בית הדין שבאנטוורפן. באותן שנים כיהן כרב בית המדרש של חסידי גור בעיר.
החל לכהן כגאב"ד העדה החרדית ב-14 ביולי 2003 (י"ד בתמוז ה'תשס"ג) לאחר פטירת קודמו בתפקיד, הרב ישראל משה דושינסקי. בהתחלה התגורר בשכונת ארזי הבירה ובית מדרשו היה בבית הכנסת "גאלנטא" בשכונת בית ישראל, ולאחר זמן נקנה לו בית כנסת בסמוך לביתו, בשכונת גבעת משה. עם בואו לירושלים נפתח עבורו כולל אברכים והיה מוסר בו שיעור מדי שבוע. כן מסר שיעור פרטי בהלכה מדי ליל ששי בביתו עבור יחידי סגולה מרבני העיר ובני תלמידיו מלונדון.
בשנת ה'תשע"ב פתחו עסקני תפארת ירושלים ישיבה לתושבי ירושלים בשם "פאר התורה", והעמידו בראשה את הרב וייס. בשנת ה'תשע"ד, עקב חובות, עברה הישיבה לראשות הרב פרץ מאירסון, חתנו של הרב רפאל סולובייצ'יק, והחלה להיקרא "חוכמת התורה". הרב וייס נשאר ראש ישיבה בישיבה.
בשנת ה'תשפ"ב לקה בזיהום ברגלו, ובחודש סיון אושפז בבית החולים הדסה עין כרם לתקופה של עשרה ימים. כחודש לאחר שחרורו מבית החולים החריף הזיהום, והוא פונה שוב לבית החולים, שם הורדם והונשם. נפטר שם בליל שבת ב' באב תשפ"ב (30 ביולי 2022). הלווייתו התקיימה ביום ראשון, ג' באב, 31 ביולי, בירושלים, בהשתתפות עשרות אלפי אנשים.
משה פולקנפליק
משה פולקנפליק (נולד ב-7 בינואר 1976) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ישראלי. זוכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קרלובי וארי ומועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר.
ביוגרפיה
משה פולקנפליק נולד בנהריה וגדל במשפחה חילונית. לאחר שירותו בצה"ל למד משחק בבית הספר למשחק בית צבי.
פולקנפליק כיכב בתפקיד הראשי בדרמת הטלוויזיה בוצ'אצ'י, ששודרה בשנת 2001 בשידורי רשת בערוץ 2.
ב-2002 שיחק בסרט בית"ר פרובנס, הוא שיחק בסרט הללויה בשנת 2003 שיחק בסרט הטלוויזיה "הדמעות של אמסלם" ובסרט "סיפור קיץ" בשנת 2004.
בהמשך הוא חזר בתשובה והיה לחסיד חב"ד. הוא מיעט לבצע תפקידי משחק, והחל לעבוד במקצועות הרחוקים מעולם המשחק, כגון מחסנאות ואבטחה.
פולקנפליק שיחק בתפקיד קטן בסדרה שטיסל. בעקבות היכרותו עם יוצר הסדרה יהונתן אינדורסקי. הוא שיחק ב-2018 בסרט דרייבר אותו ביים אינדורסקי וגילם את נחמן, נהג חרדי שמתפרנס מהסעת נוסעים לנדבנים. על תפקיד זה זכה בפרס השחקן הטוב לשנת 2018 מטעם פורום מבקרי הקולנוע בישראל.
בשנת 2018 שיחק גם בסרט "גאולה" בתפקיד הראשי של מנחם, זמר להקת רוק שחזר בתשובה. על משחקו בסרט זה זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קרלובי וארי.
ים השלווה
ים השלווה (בלטינית: Mare Tranquillitatis; באנגלית: Sea of Tranquility) הוא ים ירחי הנמצא בתוך אגן השלווה. הקואורדינטות הסֶלֶנוֹגרפיות שלו הן 8.5°N, 31.4°W וקוטרו 873 קילומטרים.
ב-1965 התרסקה בים השלווה הגשושית ריינג'ר 8, לאחר ששידרה בהצלחה 7,137 תצלומים של הירח ב-23 הדקות האחרונות של משימתה. בים השלווה נחתה גם נחתת הירח של משימת אפולו 11. נחיתה זו הייתה הנחיתה המאוישת הראשונה על הירח. לאתר הנחיתה ניתן השם בסיס השלווה, ושלושה מכתשים קטנים מצפון לבסיס נקראו מכתש אולדרין, מכתש קולינס ומכתש ארמסטרונג על שם האסטרונאוטים של משימה זו.
פפירוס נאש
פפירוס נאש הוא כינוי לארבעה מקטעי פפירוס שהתגלו בשנת 1898 במצרים על ידי הארכאולוג וולטר ל' נאש (Nash), ופורסמו לראשונה בשנת 1903. בפפירוס, הכתוב בכתב עברי מרובע מהצורה של שלהי תקופת בית שני, מופיע נוסח קדם-מסורה של עשרת הדיברות, כשלאחריו מופיעה תחילתה של פרשת שמע ישראל. עד גילוי מגילות מדבר יהודה ולוחיות ברכת כהנים, היה נוסח זה הטקסט המקראי הקדום ביותר שהתגלה, ובעל משמעות רבה לחקר נוסח המקרא.
גילוי הפפירוס
מקטעי הפפירוס נרכשו בשנת 1898 מסוחר מצרי מקומי על ידי הארכאולוג וולטר ל' נאש, והם נמסרו לספריית אוניברסיטת קיימברידג', שם הם מופקדים כיום (מס' 233). הם פורסמו לראשונה בשנת 1903 על ידי סטנלי ארתור קוק, שתיארך אותם למאה השנייה לספירה; אולם מחקרים שבאו לאחר מכן הקדימו את תיארוך הפפירוס למחצית השנייה של המאה השנייה לפנה"ס (150–100 לפנה"ס). באותם ימים היה זה גילויו של הטקסט המקראי הקדום ביותר שנמצא אי פעם, וחשיבותו לחקר נוסח המקרא הייתה גדולה. כחמישים שנה לאחר מכן התגלו בחורבת קומראן שבמדבר יהודה כדי חרס עם מאות מגילות (לצד מספר מגילות שנמצאו באתרים נוספים באזור) שזמנם קדום לפפירוס נאש, המתוארכים למאה השנייה לפנה"ס, ואשר הזניקו את חקר נוסח המקרא מספר צעדים קדימה. הממצא הקדום ביותר שנמצא נכון להיום הוא לוחיות ברכת כהנים – שתי לוחיות כסף גלולות שנמצאו במערת קבורה בכתף הינום בירושלים, המתוארכות בקירוב לשנת 600 לפנה"ס.
תיאור הפפירוס
ארבעת מקטעי הפפירוס מרכיבים 24 שורות, וניתן לזהות חלקים מ-2–3 אותיות שככל הנראה הרכיבו את השורה ה-25. הפפירוס קטוע כאמור בחלקו התחתון ובשני שוליו, אולם על סמך הטקסט ששרד ניתן לשער את החסר.
ב-21 השורות הראשונות מופיע נוסח קדם-מסורה של עשרת הדיברות, כשבסיומו (באמצע השורה ה-21) הותיר הסופר רווח עד לסוף השורה. בשורות הבאות מופיעה תחילתה של פרשת שמע ישראל (המופיעה במקרא בספר דברים בסמיכות לפרשת עשרת הדיברות) גם היא בנוסח קדם-מסורה.
נעלין
נִעְלִין (בערבית: نعلين) היא מועצה מקומית פלסטינית בהרי בנימין, בגובה של כ-260 מטר מעל פני הים. היישוב נמצא בשטחה של נפת רמאללה ואל-בירה, כשלושה קילומטרים מזרחית לקו הירוק, שני קילומטרים צפונית למודיעין עילית וארבעה קילומטרים דרומית לקיביה. שטח היישוב 14,756 דונמים, מהם 660 דונמים מיושבים והיתר מיועדים לחקלאות. כ-60% מתושביו מתפרנסים מחקלאות. בשנת 2010 היישוב מנה 4,926 תושבים.
היסטוריה
בנעלין התגלו חרסים מתקופת הברזל המאוחרת (מאות 8–7 לפנה"ס), התקופה ההלניסטית, הביזנטית, הצלבנית/האיובית, הממלוכית והעות'מאנית המוקדמת.
אדם בשם "יצחק מנעלין" (Isaac de Naelein) מוזכר בתעודה צלבנית מהמאה ה-12.
בתקופה העות'מאנית, על פי רשימות מס נכללה במחוז רמלה ואוכלוסייתה מנתה 72 משפחות. לאחר מלחמת העצמאות איבדה העיירה כ-40,000 דונמים שנותרו מצידו המערבי של הקו הירוק, בשנת 1953 תקף צה"ל את העיירה, שהייתה אז תחת שליטת ירדן, כחלק מפעולת קיביה. במלחמת ששת הימים ב-1967 נכבשה העיירה בידי צה"ל יחד עם יתר שטחי הגדה המערבית, ונכללה בנפת רמאללה של הממשל הצבאי הישראלי בשטחים (ושל המנהל האזרחי החל מ-1981). לאחר הסכמי אוסלו ב-1993 נכללה העיירה בשטח הרשות הפלסטינית, 93% ממנה כחלק משטח C (שליטה אזרחית וביטחונית ישראלית), ו-7% בשטח B.
לפני האינתיפאדה השנייה רבים מתושבי העיירה עסקו בבנייה בתחומי ישראל, וכיום מרבית תושבי העיירה עוסקים לפרנסתם בחקלאות.
באפריל 2009 נחנך בעיירה מוזיאון לזכר השואה. המוזיאון הוקם בדירה בשיתוף עם "יד ושם" וכולל תמונות וערכות לימוד בערבית.
המאבק על גדר ההפרדה
באמצע 2008 החלה בניית גדר ההפרדה באזור העיירה, המפרידה ממנו כרבע מאדמותיו. בעקבות זאת החלו התושבים, תחילה לבד ומאוחר יותר בשיתוף עם ארגונים כתעאיוש ואנרכיסטים נגד הגדר, לפעול נגד הקמת החומה המפרידה בין בתי העיירה לבין האדמות שמעברה השני. הפעולות כללו הפגנות, השחתת כלי הנדסה והפרעה לעבודות בניית הגדר, הבערת צמיגים ויידוי אבנים לעבר כוחות הביטחון המאבטחים את בניית הגדר. בשנים 2008–2009 נהרגו בהפגנות 5 פלסטינים; אחד ההרוגים הוא ילד בן 11 שהוגש כתב אישום על גרימת מוות ברשלנות נגד שוטר משמר הגבול האחראי, לכאורה, לירי בו. כמו כן נפצעו רבים כתוצאה מהשימוש שעשו צה"ל ומשמר הגבול באמצעים לפיזור הפגנות ובאש חיה. נפצעו גם מספר חיילי צה"ל.
באחת ההפגנות, ביולי 2008, פורסם סרט המתעד ירי כדור גומי בעצור פלסטיני בעודו כפות. בעקבות זאת המג"ד המעורב באירוע הועבר מתפקידו, והחייל היורה והמג"ד הועמדו למשפט צבאי על התנהגות לא הולמת. בהוראת בג"ץ הוחמרו סעיפי האיסור נגד השניים, וביולי 2010 הם הורשעו.