cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זהרה לביטוב
ביוגרפיה
מעט מאוחר יותר התרחשה "השבת השחורה", שבעקבותיה החליט ידידה שמואל קופמן לחזור לשירות נוסף בפלוגת הפלמ"ח בעין חרוד, על אף שסיים את שירותו בפלמ"ח זה מכבר והתכונן לקראת לימודיו באנגליה. עם שובו לעין חרוד נפגשו השניים בשנית, וידידותם, שהחלה במהלך תקופת שירותו הראשונה של שמוליק, נהפכה לאהבה גדולה. מעט לאחר שובו של שמוליק לפלמ"ח נשלחו השניים לקורס מפקדי כיתות, ובסיומו הוצבו כמפקדי כיתות בפלוגת הפלמ"ח בעין חרוד. לאחר מספר חודשים התארסו השניים והחליטו להשתחרר מן הפלמ"ח, להתחתן ולנסוע יחדיו ללימודים בארצות הברית. ביום שחרורם מהפלמ"ח, ב-2 במאי 1947, נקרא שמוליק להחליף מפקד כיתה אחר באימון השלכת רימוני נפץ חיים. במהלך האימון התפוצץ רימון בידי הלוחם . שמוליק, מרדכי כהן ו נהרגו.
לאחר מותו ובתום תקופת האבל, נסעה זהרה לפילדלפיה שבארצות הברית, לבית אחותו של שמוליק, ברוריה. בפילדלפיה החלה בלימודי רפואה, ולאחר זמן-מה עברה לאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, והמשיכה את לימודיה שם. עם פרוץ מלחמת העצמאות עזבה את לימודיה, והצטרפה לקורס טיס של חיל האוויר, שארגנו טדי קולק והטייסת אלינור רודניק, בבית הספר הפרטי לטיס שלה בבייקרספילד שבקליפורניה. ביוני 1948 סיימה את קורס הטיס, ושבה לארץ כטייסת בחיל האוויר הישראלי, שם מונתה לתפקיד סגנית מפקד טייסת בשדה התעופה בתל אביב וכטייסת תובלה. כטייסת היה תפקידה להחזיק קשר עם הנגב, ירושלים הנצורה וכל הנקודות המבודדות, שלא הייתה גישה אליהן אלא בדרך האוויר. בקורס הטיס נקשרו קשרי אהבה בין זהרה וחברה לקורס אמנון (זיסט) ברמן. ברמן נהרג ב-7 ביולי 1948, כאשר מטוסו הופל מעל לוד, וזהרה חוותה אובדן בפעם השנייה.
ב-3 באוגוסט 1948, במהלך המראה שגרתית ממנחת עמק המצלבה בירושלים, כתוצאה מתקלה טכנית, התנגש המטוס בקיר החומה של מנזר המצלבה. הראשונה שהגיעה אל המטוס המרוסק הייתה רות דיין. דיין פינתה את זהרה הפצועה לבית החולים שערי צדק, אך בדרך נפטרה זהרה. הטייס שהטיס את המטוס, עמנואל רוטשטיין, נהרג אף הוא.
זהרה נקברה בבית הקברות שייח' באדר א'. לאחר מותה הועלתה בדרגה לפקד טיס (מקביל לסגן). בי"ז באלול ה'תש"י (30 באוגוסט 1950) הועברו עצמותיה של זהרה לבית הקברות הצבאי בהר הרצל שבירושלים, מאחר שנהרגה במילוי תפקידה, וזאת בניגוד לתוכניתה המקורית להיקבר לצד שמוליק, בבית הקברות בהר הזיתים, שהיה בידי הירדנים באותה עת. עמוס, אחיה היחיד של זהרה, קרא לבתו זהרה, על שם אחותו. הילדה חלתה בסרטן, ובסוכות תשכ"ח, חודשים אחדים לאחר שחרור הר הזיתים, נפטרה בהיותה בת שש שנים. לבקשת יהודה אבן שמואל, אביו של שמואל קופמן, נטמנה זהרה הקטנה לצד שמוליק, ובכך, לפחות באופן סמלי, קוימה שבועת האמונים.
לזכר הטייס עמנואל רוטשטיין הוקם ברמת גן "בית עמנואל" - מרכז תרבות עירוני. על קיר המרכז יש לוחית זיכרון לעמנואל.
סיפור חייה בספרות ובאמנות
קודם למותה הספיקה זהרה להשתתף בעריכת ספר זיכרון לשמוליק קופמן הכולל את כתביו, אולם נהרגה קודם ליציאתו לאור. לאחר מותה יצא לאור ספר זיכרון לזכרה, בעריכת אביה יהודה לביטוב ואביו של שמוליק, יהודה קופמן, ספר שזכה למהדורות רבות.
את סיפור אהבתם ומותם הטרגי של זהרה לביטוב ושמוליק קופמן מתארת הסופרת דבורה עומר בספרה "לאהוב עד מוות", שיצא לאור בשנת 1980 בהוצאת הספרים יוסף שרברק.
המחזה "שמוליק של זהרה", שנכתב בעקבות פרסום יומניהם של שמוליק וזהרה, הועלה באוקטובר 1981 על בימת התיאטרון לילדים ולנוער, בבימויה של חגית רכבי ובכיכובם של השחקנים חיה פיק ועמי טראוב.
בשנת 2003 יצא לאור ספרו של עופר רגב "כזוהר הרקיע", המבוסס על יומניה ומכתביה של זהרה בצירוף מבוא היסטורי הסוקר את סיפור חייה ונסיבות מותה ומות חבריה. בעקבות הספר, מתקיימים סיורים מודרכים רבים העוסקים בדמותה של זהרה לביטוב. החשיפה הגדולה שלה זכתה זהרה בעקבות הספר והמחזה, הביאה אמהות רבות לקרוא לבנותיהן הרכות על שמה. אמה של זהרה אף נהגה לשלוח מתנה בובה לכל ילדה שנקראה על שם בתה.
שמוליק וזהרה מוזכרים גם בפתיח לספר הכוזרי של ר' יהודה הלוי, במהדורה המתורגמת בידי אביו של שמוליק, יהודה, שאף שינה את שם משפחתו לזכר בנו ל"אבן שמואל".
הנצחה
בשנת 1957 החליטה עיריית ירושלים לקרוא רחוב על שמה, "נתיב זהרה", בנוסף ישנו ציור קיר עם דמותה ברקע המטוס לזכרה ברחוב. בדצמבר 2022 נמחקה דמותה בזדון מציור הקיר. הרחוב הסמוך נקרא "רחוב הטייסים", לזכר כל הטייסים שטסו לירושלים הנצורה. ב-1958 נקרא על שמה ועל שם שמוליק קופמן חדר לימודים באוניברסיטה העברית.
היסטוריה של דומיניקה
דומיניקה היא מדינת אי בים הקריבי, שהייתה מאוכלסת לסירוגין מאז המאה ה-31 לפנה"ס. כריסטופר קולומבוס היה האירופי הראשון שהגיע אליה, בשנת 1493, והוא שנתן לה את שמה. היא הייתה מושבה צרפתית מ-1635, וב-1763 עברה לידי בריטניה. ב-1978 זכתה דומיניקה בעצמאותה.
ההיסטוריה המוקדמת
תושביו הראשונים של האי דומיניקה הגיעו אליו בסביבות שנת 3100 לפנה"ס מדרום אמריקה, אך בסביבות שנת 400 לפנה"ס הם כבר לא נותרו בו.
בסביבות שנת 400 הגיעו לאי, כמו גם לאיים אחרים בים הקריבי, בני הארוואק הדרום אמריקאים, נישאים על הזרם שיצר נהר האורינוקו. הם פיתחו את החקלאות באי, ולא נתקלו באויבים כלשהם. המצב השתנה במהלך המאה ה-14, עת הגיעו לאי בני שבט קָלִינָגוֹ הקאריבי, שהרגו וגירשו את בני הארוואק.
הגעת האירופים
ב-3 בנובמבר 1493 הגיע לאי כריסטופר קולומבוס. הוא כינה אותו "דומיניקה", על שם היום בשבוע בו הגיע אליו - יום ראשון (באיטלקית: Domenica). במהלך המאה ה-16 עגנו באי ספינות ספרדיות לעיתים תכופות. עם זאת, כשלו הספרדים בנסיונותיהם להקים יישובי קבע. הקאריבים גילו התנגדות קשה, ורצחו או חטפו את המיסיונרים שהגיעו לאי. גם התנאים הטופוגרפיים של האי - הרים וגאיות תלולים, המכוסים ביער גשם סבוך - הקשו על הספרדים להשתלט עליו.
המושבה הצרפתית
במהלך המירוץ לקולוניזציה של האיים הקריביים, שניהלו בריטניה וצרפת, נאבקו השתיים זו בזו ובתושבים המקומיים על השליטה בכל אי. בדומיניקה, ידה של צרפת הייתה על העליונה, וב-1635 היא הכריזה על ריבונותה על האי. זמן קצר אחר כך, הגיעו מיסיונרים צרפתים, שהיו ראשוני המתיישבים האירופים באי. הקאריבים המשיכו במתקפותיהם גם על הצרפתים, וב-1660 הסכימו צרפת ובריטניה לנטוש אותו ואת סנט וינסנט, ולהותירם כשטח ללא ריבונות.
התבססות השלטון הבריטי
ב-1763 הסתיימה מלחמת שבע השנים, ובמסגרת חוזה פריז הועברה דומיניקה לידי הבריטים. בריטניה נקטה קו קשה משל הצרפתים כנגד הקאריבים, ואילצה רבים מהם לשוב לדרום אמריקה. גם המחלות שנשאו עימם הבריטים, ושהקאריבים לא היו מחוסנים מפניהן, הביאו לצמצום האוכלוסייה הקאריבית באי. השפעות אלה על אוכלוסיית דומיניקה ניכרות עד ימינו, וב-2007 התגוררו בדומיניקה רק כ-3,000 קאריבים. ההרכב האתני הושפע באופן ניכר גם מהבאתם של עבדים רבים מאפריקה. הבריטים בחרו גם שלא לגרש את התושבים הצרפתים של האי, מחשש שאם יעשו כן לא תיוותר בו תשתית חקלאית.
בתמיכת התושבים הצרפתים, ובעת שבריטניה הייתה טרודה במלחמת העצמאות האמריקאית, כבשה צרפת את דומיניקה ב-1778. צרפת לא נהנתה מפירות הניצחון - עזיבת הבריטים הותירה את האי מחוסר בכוח עבודה, בשנים 1779 ו-1780 פקדו אותו שתי סופות הוריקן הרסניות, וב-1781 נחרבה הבירה רוזו בשרפה. ב-1782 ניצלו הבריטים שעת כושר, וכבשו את האי מחדש. שלטונם בו הוכר בחוזה פריז (1783).
בשנים 1786-1785 תקפו את הבריטים עבדים נמלטים, המארונים. הבריטים הצליחו ללכוד את ראשיהם, אך התקפותיהם נמשכו עד 1815. תוואי השטח הקשה של האי, שהיה גם חלק ממקור עוצמתם של הקאריבים, הקל על המארונים להסתתר. צרפת ניסתה לפלוש לדומיניקה גם ב-1797 וב-1805, אך נכשלה.
המערכת הפוליטית
כשהגיעו הבריטים לדומיניקה ב-1763, הם ייסדו בה אספה מחוקקת, שבו היו מיוצגים רק התושבים הלבנים. ב-1831 השתנתה המדיניות הבריטית הרשמית כלפי בני הגזעים האחרים, וזכויות פוליטיות וחברתיות ניתנו גם ליתר האוכלוסייה, למעט לעבדים. בשנה שלאחר מכן נבחרו שלושה נציגים שחורים לאספה המחוקקת. עם ביטול העבדות ב-1838, הפכה דומיניקה למושבה הבריטית היחידה באיים הקריביים שהאסיפה המחוקקת בה נשלטה על ידי שחורים. רוב המחוקקים השחורים היו סוחרים ובעלי עסקים קטנים, שהאינטרסים שלהם היו מנוגדים לאלה של בעלי המטעים האנגלים האמידים. מסיבה זו, פעלו בעלי המטעים למען הגברת השליטה והפיקוח של בריטניה על המושבה. לחצם של בעלי המטעים נשא פרי, וב-1865 קבעו הבריטים כי האספה המחוקקת תורכב חציה מנציגים נבחרים וחציה מנציגים ממונים.
כוחם והשפעתם של השחורים נשחקו בהדרגה. ב-1871 עברה דומיניקה לניהול אדמיניסטרטיבי של המושבה איי ליווארד. ב-1896 הושב על כנו הממשל הבריטי הקולוניאלי, במקומו של הממשל העצמי. השחורים נותרו, למעשה, חסרי זכויות פוליטיות. כפיצוי על ביטול הזכויות, ניתן להם סיוע כלכלי, אך תרומתו הייתה שולית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, גברה המודעות הפוליטית באיים הקריביים, ומפלגה שחרתה על דגלה את הממשל הייצוגי הוקמה. מפלגה זו קיבלה כשליש מן הקולות בבחירות שנערכו ב-1924, וכמחצית מן הקולות בבחירות של 1936.
ב-1940 עבר ניהולה של דומיניקה לאחריות אדמיניסטרטיבית של איי וינדווארד, וב-1958 הצטרפה לפדרציה של איי הודו המערבית. לאחר פירוק הפדרציה ב-1962, הפכה דומיניקה למדינת חסות בריטית. ב-27 בפברואר 1967 עשתה צעד נוסף לקראת עצמאות, כאשר קיבלה אחריות מלאה על ענייני הפנים.
דומיניקה העצמאית
ב-3 בנובמבר 1978 העניקה בריטניה לדומיניקה עצמאות מלאה. המדינה הצעירה סבלה מבעיות כלכליות, ובאמצע 1979 הוקמה ממשלת חירום בהנהגתו של אוליבר סראפין, שהנהיג את דומיניקה כמושבה במשך חמש שנים במהלך שנות ה-70. סופת הוריקן שפקדה את האי באוגוסט אותה שנה וגרמה לנזקים כבדים לא אפשרה לו לממש את תוכניותיו, ובבחירות שנערכו ב-1980 ניצחה מועמדת מפלגת החירות, יוג'יניה צ'ארלס, שהייתה לאישה הראשונה העומדת בראש מדינה באיים הקריביים.
אכילה בסוכה
מעבר למצווה הכללית לאכול בשבעת ימי חג הסוכות בסוכה, למדו חכמים מדרשת הפסוקים שישנה חובה מהתורה לאכול כזית לחם בסוכה בלילה הראשון של חג הסוכות, כדוגמת מצוות אכילת כזית מצה בליל הסדר.
מקור המצווה
מצוות הישיבה בסוכה מופיעה בפרשת אמור שבספר ויקרא:, למדו חכמים מהמילה 'תשבו' שמצוות הישיבה בסוכה משמעותה מגורים בסוכה כדרך שאדם יושב בביתו בכל השנה, ואחד הדברים העיקריים שאדם עושה בביתו הוא אכילה:.
מצוות אכילה בלילה הראשון של סוכות
מלבד החיוב שישנו כל ימי החג לאכול רק בסוכה, בשעה שרוצה לאכול. למדו חז"ל שישנו חיוב נוסף לאכול לחם בלילה הראשון של סוכות.
חז"ל בתלמוד למדו חיוב זה בגזרה שווה ממצוות אכילת מצה בלילה הראשון של חג הפסח:
הראשונים נחלקו אם שיעור הלחם שיש לאכול הוא כזית, בדומה לרוב שיעורי האכילה ולמצוות מצה, או יותר מכביצה, שהוא השיעור של אכילת קבע המחייבת בסוכה. להלכה, פסקו הטור והשולחן ערוך שדי באכילת כזית, אך המשנה ברורה כותב כי ראוי למי שיש לו לחם להחמיר ולאכול יותר מכביצה.
מאפה מחמשת מיני דגן
מכיוון שגם בשאר ימות השנה, לעיתים רגיל אדם לאכול אכילת עראי גם בדרכים וכדומה, למדו חכמים שכוונת הפסוק היא לחייב את האדם לאכול את סעודות הקבע שלו בסוכה. עם זאת, אכילת ארעי מותרת גם מחוץ לסוכה:, אלא שבהגדרת "אכילת ארעי" לעומת "אכילת קבע" נחלקו האמוראים במסכת סוכה. לדעת רב יוסף, אכילת ארעי (של מאפה העשוי מחמשת מיני דגן) היא:, ולדעת אביי, השיעור הוא ". מפרש רש"י את דברי אביי, שהתלמיד. ובפירושו על הגמרא פירש רש"י ש"מלא פיו" הכוונה לביצה (ללא קליפתה):.
כשיטת רש"י, הסובר שמאפה שנפחו שווה לנפח ביצה או קטן ממנה, מותר לאוכלו גם מחוץ לסוכה, כתבו מספר ראשונים, בהם: בעלי התוספות, הרא"ש והר"ן. לעומתם, דעת הרמב"ם ורי"ץ גיאת היא שגם מעט יותר מכביצה פטור מסוכה, ורק כאשר הנפח גדול משמעותית מביצה צריך לאוכלו בסוכה.
למעשה, בשולחן ערוך נפסק כדעת המחמירים, שכל מאפה מעל נפח ביצה יש לאוכלו בסוכה:.
פירות ושאר מאכלים
מאכלים שאינם ממיני הדגן, כגון פירות וירקות, בשר, קטניות ושאר המאכלים, אין אכילתם נחשבת לאכילת קבע, ומותר לאוכלם מחוץ לסוכה. אמנם כאשר אדם קובע סעודה על מאכלים שאינם מדגן, נחלקו הראשונים האם החלטת האדם לקבוע סעודתו עליהם מחשיבה את אכילתם לאכילת קבע.
תבשיל מחמשת מיני דגן
לגבי תבשיל העשוי מחמשת מיני דגן (שברכתו 'מזונות') קיימת מחלוקת האם האוכל ממנו כשיעור נפח ביצה חייב לאוכלו בסוכה. לדעת הרא"ש והטור, וכך פסק השולחן ערוך, רק כאשר אוכל ממנו שיעור של קביעת סעודה (ארוחה) חובה לאוכלו בסוכה. אך אם טועם ממנו בלא כוונה לשבוע, אף אם זה יותר מכביצה - אין חובה לאוכלו בסוכה. מאידך, לדעת המגן אברהם ושולחן ערוך הרב, גם תבשיל העשוי מדגן, האוכל כביצה ממנו חייב לאוכלו בסוכה, כדין מאפה דגן. וכך פסקו מספר אחרונים.
ההידור באכילת ארעי בסוכה
על אף שאכילת ארעי מותרת מחוץ לסוכה, המשנה במסכת סוכה מביאה מעשה של רבן יוחנן בן זכאי, ומעשה נוסף של רבן גמליאל, שהחמירו על עצמם לאכול ולשתות אכילת ארעי בסוכה:. והגמרא שם בארה שהמשנה הביאה מעשים אלו כדי ללמד ש.
הידור זה הובא להלכה בשולחן ערוך:.
ספנסר דינווידי
ספנסר גריי דינווידי (באנגלית: Spencer Gray Dinwiddie; נולד ב-6 באפריל 1993) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת ברוקלין נטס מליגת ה-NBA, בעמדת הרכז.
נעורים ומכללות
דינווידי נולד וגדל בעיר לוס אנג'לס שבקליפורניה, ובשנת 2011 החל ללמוד באוניברסיטת קולורדו. בעונתו הראשונה הוביל את קבוצת האוניברסיטה לשלב "32 הגדולות" של טורניר אליפות המכללות, לראשונה מזה 15 שנים, כרכז הפותח של קולורדו. בעונתו השנייה קלע 15.3 נקודות בממוצע למשחק ונבחר לחמישיית העונה של מחוז Pac-12, ובעונתו השלישית והאחרונה בקולורדו המשיך להציג יכולת טובה אך סבל מקרע ברצועה הצולבת הקדמית והחמיץ את חציה השני של העונה.
דטרויט פיסטונס
דינווידי נבחר בבחירה ה-38 של דראפט ה-NBA לשנת 2014 על ידי דטרויט פיסטונס. בשתי עונותיו בדטרויט מיעט לשחק, ונשלח לעיתים קרובות לקבוצת הבת של הפיסטונס מליגת הפיתוח, גרנד ראפידס דרייב. בסיום עונת נשלח בטרייד לשיקגו בולס אשר שחררה אותו מהקבוצה לפני תחילת העונה.
ברוקלין נטס
את החודש הראשון של עונת העביר בקבוצת וינדי סיטי בולס מליגת הפיתוח, ולאחר שהרשים במדיה עם ממוצעים של 19.4 נקודות ו-8.1 אסיסטים למשחק, הוחתם על חוזה ל-3 שנים בברוקלין נטס. בעונתו הראשונה עם הנטס שימש בעיקר כשחקן ספסל, אך בעונת זכה למקום קבוע בחמישייה הפותחת עקב פציעתו של הרכז ג'רמי לין, והציג עונת פריצה עם ממוצעים של 12.6 נקודות ו-6.6 אסיסטים למשחק. בסוף-שבוע האולסטאר 2018 זכה דינווידי באתגר הכישורים, לאחר שגבר על לאורי מארקנן בסיבוב הגמר.
ב-12 בדצמבר 2018 קלע שיא קריירה של 39 נקודות במשחק מול פילדלפיה 76', ולמחרת חתם על הארכת חוזה בברוקלין ל-3 שנים נוספות עבור כ-34 מיליון דולר. לאורך עונת היה הקלעי השני בקבוצתו עם ממוצע של 16.8 נקודות למשחק, על אף ששימש כשחקן ספסל.
לאחר שלושה משחקים בעונת סבל דינווידי מקרע ברצועה הצולבת הקדמית של רגלו הימנית, אשר השבית אותו ממשחק עד לסיום העונה.
וושינגטון ויזארדס
באוגוסט 2021 סיכם על חוזה ל-3 עונות בוושינגטון ויזארדס, והועבר אליה בעסקת "החתמה והעברה" (Sign and trade).
דאלאס מאבריקס
בשנת 2022 עבר בטרייד לדאלאס מאבריקס ביחד עם דאוויס ברטנס בתמורה לקריסטפס פורזינגיס ובחירת דראפט.
מישל תאטו
מישל יוהאן תאטו (בצרפתית: Michel Johann Théato; 22 במרץ 1878–1923) היה אתלט לוקסמבורגי והמנצח בריצת מרתון באולימפיאדת 1900 בפריז. תאטו התחרה במשחקים האולימפיים כחלק מנבחרת צרפת ורק בסוף המאה ה-20 התגלה שהוא אזרח לוקסמבורג.
איטלו באלבו
איטלו באלבו (באיטלקית: Italo Balbo ; 5 ביוני 1896 – 28 ביוני 1940) היה מנהיג פשיסטי איטלקי, מאנשי החולצות השחורות, טייס, מושל לוב ואדם שדובר בו בתקופת הפאשיזם כיורש אפשרי של מוסוליני. נהרג בתאונה בשנת 1940 כאשר מטוסו הופל באש נ"מ איטלקית, כפי הנראה עקב זיהוי מוטעה.
ביוגרפיה
באלבו נולד בקארטזנה, ליד פרארה באיטליה, בשנת 1896. מגיל צעיר היה פעיל בפוליטיקה, ובגיל 14 הצטרף למרידה באלבניה שיזם בנו של ג'וזפה גריבלדי, ריקויוטי גריבלדי. כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה הכריזה איטליה על נייטרליות, אך באלבו תמך בכניסה למלחמה לצד מעצמות ההסכמה, והצטרף להפגנות שקראו לכניסתה של איטליה למלחמה. כאשר נכנסה איטליה לבסוף למלחמה שירת בהצטיינות בחזית האלפינית, עלה בסולם הדרגות לדרגת קפיטן, ועוטר בעיטורים, בשל אומץ לב תחת אש. מעט לפני התבוסה האיטלקית בקרב קאפורטו, ביקש העברה לחיל האוויר האיטלקי. יש שהאשימו אותו בעריקה, בשל העובדה שעזב בפתאומיות את תפקידו לפני התבוסה הגדולה. באלבו לא החל את שיעורי הטיס, ולאחר הקרב שב ליחידתו, והשתתף בקרבות נוספים.
לאחר המלחמה למד בפירנצה, השיג תואר במדעי החברה ושב לעיר מולדתו, שם עבד כפקיד בבנק.
מנהיג החולצות השחורות
בשנת 1921 הצטרף למפלגה הפשיסטית שהקים בניטו מוסוליני ועד מהרה הפך למזכיר הסניף של המפלגה בפררה. הוא החל לארגן כנופיות מזוינות של פאשיסטים, בנוסח שכונה אז "החולצות השחורות". תוארו היה "ראס" תואר מקובל למנהיג כנופיה מהחולצות השחורות, שהתקבל בשפה האיטלקית מהשפה האמהרית, בה שימש כתואר אצולה. כנופייתו של באלבו כונתה "צ'ליבנו", על שם משקה חריף מקומי, סוג של שרי ברנדי. הכנופיה סייעה בשבירת שביתות עבור בעלי הון מקומיים, והתקיפה קומוניסטים וסוציאליסטים. באלבו עמד בראשם של כמה אלפי אנשים שהטילו אימה על צפון איטליה, שדדו ורצחו את כל הנקרה בדרכם.
באלבו היה אחד מארבעת המתכננים של המצעד על רומא לצד אמיליו דה בונו, מיקלה ביאנקי וצ'זארה מריה דה וקי. המצעד היה חלק משרשרת אירועים שהביאה למינויו של מוסוליני לראש ממשלת איטליה בשנת 1922.
בשנת 1923 הואשם באלבו ברצח איש הכמורה האנטי-פאשיסטי ג'וזפה מינצוני בארג'נטה. הוא נמלט לרומא והפך שם למפקד כללי של המיליציות ב-1924. ב-1925 מונה לתת השר לענייני כלכלה לאומית.
טייס
על אף אי הבנתו בטיס, מונה באלבו לשר לענייני תעופה בשנת 1926. הוא עבר קורס טיס מהיר, ומונה על בניית חיל האוויר המלכותי האיטלקי. ב-19 באוגוסט 1928 מונה לגנרל בחיל האוויר וב-12 בספטמבר 1929 לשר לענייני חיל האוויר.
באלבו ביצע שתי טיסות טרנס אטלנטיות שזכו לפרסום רב. הראשונה בשנת 1930 בה טסו שנים עשר מטוסי סאבויה מרקטי S.55 שכונו "סירה מעופפת" מאיטליה לריו דה ז'אנירו בברזיל בין 17 בדצמבר 1930 ו-15 בינואר 1931. בין 1 ביולי ל-12 באוגוסט 1933 הוביל טיסה של 24 סירות מעופפות במסע הלוך ושוב מרומא לשיקגו. בשיקגו התקבל, במסגרת התערוכה העולמית של שיקגו, בכבוד רב ובמצעד ראווה, ואף נקרא רחוב על שמו. הוא סעד על שולחן הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט וקיבל נשיאות כבוד של שבט הסו האינדיאני בשם "צ'יף הנשר הטס". עם שובו לאיטליה קיבל דרגת "מרשל תעופה". המונח "באלבו" שימש זמן מה לתיאור צי גדול של כלי טיס.
מושל לוב
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ביקר ברומא על מנת להביע התנגדות לבריתו של מוסוליני עם היטלר, והיה הבכיר היחיד במשטר הפשיסטי שעשה זאת בפומבי. האלבו טען כי איטליה צריכה להילחם לצד בריטניה, אך לא השיג תמיכה. כאשר הודיעו לו על הברית שבין איטליה וגרמניה, התבטא כי "כולכם תסיימו כמצחצחי הנעליים של הגרמנים".
מותו
ב-28 ביוני 1940 נהרג באלבו בעת שנחת בשדה התעופה האיטלקי בטוברוק בלוב, כמה דקות לאחר שהמקום הופצץ בידי מפציצים בריטים. אש נפתחה אל מטוסו מהסיירת "סן ג'ורג'יו", וכן מתותחי נ"מ שהיו מוצבים ליד שדה התעופה. לא ברור מי מהם פגע בו. האירוע הוכרז כתאונה של "אש ידידותית", אך ידידיו ומשפחתו טענו כי המדובר בחיסול שעליו הורה מוסוליני. ב-1997 נערך ריאיון עם התותחן שירה במטוסו של באלבו, וזה טען כי המדובר בתאונה שנבעה מזיהוי מוטעה.
גופתו של באלבו נטמנה בטריפולי, אך הוחזרה לאיטליה על ידי משפחתו בשנת 1970 משנודע על כוונת לוב להרוס בתי קברות איטלקיים במדינה זו.
טהאקור דלפט סינג
דַלְפַּט סינג שחוואת (בהינדי: दलपत सिंह शेखावत; באנגלית: Dalpat Singh Shekhawat; 26 בינואר 1892 דלואי (Deloi), הודו - 23 בספטמבר 1918 חיפה, ארץ ישראל) היה קצין פרשים, בדרגת מייג'ור (מקביל לרב-סרן), בגדוד נושאי-הרומחים של ג'ודפור (The Jodhpur Lancers). עם תחילת מלחמת העולם הראשונה הצטרף עם יחידתו לצבא בריטניה ונלחם להגנת תעלת סואץ וכיבוש חצי האי סיני ארץ ישראל מידי הטורקים. במערכה לכיבוש חיפה עמד בראש יחידתו שהסתערה, רכובה על סוסים, כידונים בידיה, על עמדות מקלעים טורקים באזור הצ'ק פוסט של ימינו, ויכלה להם. סינג נהרג במהלך ההסתערות, לצד שניים מלוחמיו. לאחר מותו הוענקה לו מדליית הצלב הצבאי (Military Cross) והתואר "גיבור חיפה" (Hero of Haifa).
רקע אישי
דַלְפַּט סינג שחוואת נולד ב-26 בינואר 1892 בכפר Deloi שבנפת פאלי, מרוואר, ראג'סטן, הודו (מדרום לעיר ג'ודפור). אביו היה קולונל טהאקור הארי סינג שחוואת (Thakur Hari Singh) שהיה מפקד יחידת נושאי-הרומחים של ג'ודפור ושחקן הוקי ידוע.
פעילות הכוחות הבריטיים עד הקרב לכיבוש חיפה
בתחילת המלחמה השתתפה היחידה בקרבות בצרפת ובפלנדריה (בלגיה). ב-1916, לאחר סיום קרבות ההגנה על תעלת סואץ הצטרפה לכוחות האימפריה הבריטית שכבשו את ארץ ישראל מידי הטורקים (ראו פירוט בערך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה)
ב-14 ביולי 1918, במהלך המאבק על עבר הירדן (מצפון מזרח ליריחו), בקרב הגנה על רכס אבו טולול, נגד יחידה עות'מאנית תוקפת, צוין דלפט סינג לשבח על אומץ ליבו, לאחר שהסתער בראש יחידתו על עמדת מקלע וחיסל אותה.
בקרב מגידו שהתקיים בין 19 עד 21 בספטמבר 1918, הסתערו פרשי נושאי הרומחים ההודיים מפתח ואדי עארה לעבר עפולה וכבשו את עמק יזרעאל, תחנת הרכבת של עפולה, והצטרפו לכוח שכבש את נצרת.
עקב שמועה על פינוי חיפה מכוחות עות'מאנים, גרמנים ואוסטריים, הופנו יחידות בריטיות לכיבוש חיפה וביניהן נכללה גם יחידת נושאי הרומחים של מייסור ונושאי הרומחים של ג'ודפור בפיקודו של דלפט סינג.
קרב כיבוש חיפה
.
הקרב המכריע לכיבוש חיפה נערך ב-23 בספטמבר 1918. הכוח הבריטי המוביל הייתה ברידגת הפרשים ההודית ה-15 שכללה שלושה גדודים הודים (רגימנטים) ורגימנט אנגלי:
לפי תוכנית המתקפה הושארו לוחמי היידראבאד המוסלמיים כעתודה, כדי שלא יצטרכו להילחם בטורקים. נושאי-הרומח של מייסור התפצלו כשהכוח הצפוני התקדם לחוף הים מצפון לחיפה והחלק השני עם יחידת פרשים אנגלית שרווד ריינג'רס לתקוף את רכס הכרמל והתותחים שעליו, שהיוו איום על שאר הכוחות, בעוד שמייג'ור סינג ויחידתו, אחרי מעבר קשה של ביצות נחל הקישון, כשמעברם השני מורדותיו התלולים של הכרמל, בהגיעם לכפר בלד א-שייח' (תל חנן של ימנו), נתקלו הלוחמים ההודיים באש מקלעים ותותחי 77 מ"מ. גדודי הפרשים פתחו בהתקפה חזיתית לעבר העיר התחתית. סינג תקף חזיתית את העמדה, נפגע בחוט השדרה ונוטרל. סגנו, קפטן ג'ודה, המשיך את ההתקפה וסיים את כיבוש חיפה התחתית עד השכונה הגרמנית (ועל כך זכה באות מסדר השירות המצוין Indian Order of Merit), בעוד שאנשי מייסור בעזרת סייר דרוזי, עלו על הכרמל, השמידו את התותחים האוסטריים וירדו מדרום לעיר התחתית.
הנצחה
לאחר מותו הוענקה למייג'ור סינג מדליית הצלב הצבאי (Military Cross) וכן התואר "גיבור חיפה".
בבית הקברות הצבאי הבריטי בחיפה הוצב לוח זיכרון המציין את תרומת החיילים ההודים (ודלפט סינג ביניהם). כמו כן נחרת שמו של סינג על לוח מספר 33 בקיר הזיכרון לגדודים ההודים, בבית הקברות בפורט תאופיק במצרים.
בשנת 1922 עיריית ניו דלהי הקימה אנדרטה לכבודו ולכבוד החיילים ההודים שנפלו בקרבות. "שלושת הפסלים" (teen murti) באנדרטה שעל שמם נקראו הכיכר (chowk), השדרה (marg) והמתחם ששימש את ראש ממשלת הודו הראשון ג'ווהרלל נהרו-מייצגים את שלוש הנסיכויות בהודו מהן הגיעו החיילים שנלחמו בארץ ישראל-ג'ודפור, מייסור והיידראבאד. מדי שנה עורך הצבא ההודי טקסי זיכרון ליד האנדרטה. פסלים של דלפט סינג הותקנו בערים פאלי (נפת הולדתו) וג'ודפור.
שרה נתניהו
שרה נתניהו (נולדה בכ"ב בחשוון ה'תשי"ט, 5 בנובמבר 1958) היא רעייתו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, ופסיכולוגית חינוכית מומחית העובדת בעיריית ירושלים.
טהאקור דלפט סינג
הנצחה
החל מ-2010 מקיימת העמותה לתולדות חיפה בשיתוף עיריית חיפה עצרת זיכרון שנתית בבית הקברות של חללי האימפריה הבריטית בחיפה. בטקס הראשון ב 2010 השתתף קולונל מ.ס. ג'ודה, נכדו של קפטן ג'ודה.
שרה נתניהו
ביוגרפיה
ב-1984 סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וב-1995 סיימה תואר שני במקצוע זה באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרתו כתבה תזה בנושא בדיקת המהימנות הפסיכודיאגנוסטית של מבחן אינטליגנציה וכסלר לילדים, בהדרכת ד"ר סורל קאהן.
בשנת 1980 התחתנה עם דורון נויברגר, חבר קיבוץ געש. ב-1987 השניים התגרשו לאחר 7 שנות נישואין. עבדה כמאבחנת פסיכוטכנית לילדים מחוננים ב"מכון לקידום נוער ליצירתיות ולמצוינות" בראשות ד"ר אריקה לנדאו, כמאבחנת במרכז שיקום מקצועי של משרד העבודה, וכדיילת אוויר ב"אל על".
במרץ 1991 נישאה לבנימין נתניהו, שהיה אז חבר הכנסת וסגן שר. במהלך הקדנציה הראשונה של נתניהו כראש הממשלה, שימשה יו"ר חוג הידידים של אגודת "יד ביד" לילדים במצוקה. לזמן קצר שימשה גם נשיאת עמותת "צעד קדימה" לילדים הפגועים משיתוק מוחין וסייעה לארגוני רווחה שונים.
בשנת 2000 החלה לעסוק במקצועה, והיא עובדת כפסיכולוגית חינוכית (מומחית משנת 2009) בשירות הפסיכולוגי החינוכי של עיריית ירושלים במשרה חלקית. בין בתי הספר בהם היא עובדת: בית חנה לבנות חרדיות וממ"ד נועם רמות בנים.
באפריל 2018 פנתה לרעייתו של ראש ממשלת אוסטרליה, מלקולם טרנבול, בעניין המשלוחים החיים מאוסטרליה לישראל, ובעקבות זאת הורה שר החקלאות האוסטרלי,, על בחינה מהירה של המשלוחים בחודשים החמים, שבהם גדול סבלן של הבהמות המובלות.
דמותה הציבורית
במהלך הקדנציה הראשונה של בנימין נתניהו כראש הממשלה קיבלה שרה נתניהו תשומת לב רבה מאמצעי התקשורת בישראל. לרוב היה העיסוק בה בנימה שלילית, ועיקר הטענות היו על יחסי אנוש לקויים, ועל כך שיש לה השפעה חריגה על החלטות בעלה, בפרט בנושא מינויים למשרות בכירות. בתגובה טענה נתניהו כי דמה נשפך. העיסוק הציבורי בה התמתן במידה רבה לאחר סיום כהונתו של נתניהו כראש הממשלה (בקדנציה הראשונה שלו), בשנת 1999.
בספטמבר 2002 פורסמה בתקשורת שיחת טלפון סוערת שקיימה, ובה אמרה שאם לא מעוניינים בבעלה - "נעבור לחוץ לארץ. שהמדינה הזאת תישרף. המדינה בלעדי ביבי לא תחזיק מעמד". לאחר הפרסום התנצלה נתניהו, ואמרה שהדברים נאמרו בשעת כעס.
בשנת 2008 פרסם ערוץ 10 כי בזמן מלחמת לבנון השנייה, כשנסע בנימין נתניהו בלוויית רעייתו שרה ללונדון למסע הסברה, שולמו הוצאותיהם על ידי תורם לונדוני. בתגובה הגיש נתניהו תביעת דיבה נגד הערוץ. נסיעתה של שרה נתניהו לא אושרה כנדרש על ידי ועדת האתיקה, ובנימין נתניהו קיבל הערה על כך מהוועדה. תביעת הדיבה נמחקה ב-2009.
גם במהלך הקדנציה השנייה של בנימין נתניהו בראשות הממשלה, שהחלה במרץ 2009, המשיכה שרה נתניהו לקבל תשומת לב, לרוב בנימה שלילית, מאמצעי התקשורת. לעומת זאת, בכתבת עומק שפרסם העיתון "בילד" הגרמני ביוני 2012 תוארה נתניהו כ"אשה אינטליגנטית ורחומה שמקדישה את עצמה לתמיכה בבעלה". באותה כתבה צוטטו דברי בעלה בנימין נתניהו לפיהם שרה היא ששכנעה אותו לבסוף להסכים לעסקת שליט עם החמאס, שכללה שחרור של כאלף מחבלים, מתוכם 280 שנשפטו למאסרי עולם על ביצוע ותכנון פיגועי טרור ורצח בישראל, תמורת גלעד שליט.
ניר חפץ, עורך "מעריב" ששימש קודם לכן ראש מערך ההסברה הלאומי בלשכת ראש הממשלה נתניהו, אמר ב-2012 כי "יש לא מעט עוול באופן שבו שרה נתניהו מוצגת על ידי התקשורת הישראלית" וכי מעולם לא ראה אותה מתערבת בהליך קבלת ההחלטות בלשכה בענייני המדינה בתקופה בה עבד שם. לעומת זאת, אורית גלילי צוקר, יועצת אסטרטגית לבנימין נתניהו, אמרה: "מה מצפים מאשת ראש ממשלה, בוודאי מאישה כמו שרה שהיא שותפה מלאה בכתיבת הנאומים שלו? קחי כדוגמה את נאום בר-אילן ואת הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון, אלה דברים שעוברים גם דרך הבית. צריך גיבוי של משפחה כדי לעשות את המהלכים הגדולים שהיו ואת הגדולים שיהיו. ושרה היא אישה שיש לה בהחלט מה להשמיע". בפברואר 2013 זכתה השמלה שלבשה נתניהו בטקס השבעת הכנסת ה-19 לדיון נרחב באמצעי התקשורת. אשת המשנה לראש הממשלה ג'ודי ניר מוזס שלום ושרת התרבות והספורט לימור לבנת וכן אריה דרעי גינו את העיסוק התקשורתי בלבושה.
בינואר 2018 פרסם פורטל "וואלה!" שיחת טלפון משנת 2009 בין שרה נתניהו לבין יועצה של משפחת נתניהו, בנוגע לכתבה במדור רכילות. במהלך השיחה התקוממה נתניהו על כך שהכתבה לא משקפת נכונה את מקצועה ופעילתה הציבורית. ההקלטה גררה פרודיות רבות ואזכור בתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת".
תביעות דיבה שהגישה נתניהו
שרה ובנימין נתניהו הגישו לפחות שבע תביעות דיבה נגד עיתונאים ואמצעי תקשורת בישראל .תביעה אחת, כנגד רשת שוקן והכתבת סיון כהן, הסתיימה ביולי 2002 בפסיקת פיצוי על סך 110,000 ש"ח לשרה נתניהו, בעקבות שתי ידיעות שפורסמו אודותיה בטור הרכילות של המקומון "כל העיר" שבהן נטען כי קיבלה מסאז'ים במהלך הרצאת בעלה במונטריאול וכי "שיגעה" את מתקיני Yes במהלך התקנה. בית המשפט קבע כי "דברי-זלזול שפורסמו על התובעת הרווים בלשון הרע" כמי ש"עיקר מעייניה נתונים לנהנתנות, נצלנות ובזבזנות...הינם דברים בדויים, שלא היו ולא נבראו".
במקרה נוסף תבעו בני הזוג את יגאל סרנה, תביעת דיבה על סך 279 אלף ש"ח, לאחר שפרסם במרץ 2016 סטטוס בפייסבוק שבו טען כי שיירת ראש הממשלה נעצרה בלילה בכביש 1, וראש הממשלה בנימין נתניהו סולק ממכוניתו בהוראת שרה אשתו. ב-11 ביוני 2017 קבע בית המשפט שאמיתות הסיפור שהפיץ סרנה לא הוכחה ולכן מדובר בלשון הרע שפורסם במטרה לפגוע, וחייב את סרנה לשלם לבני הזוג נתניהו 100 אלף ש"ח כפיצויים, ועוד 15 אלף ש"ח הוצאות משפט. ערעור שהגיש סרנה על הפסיקה, נדחה ונפסק כי עליו לשלם לבני הזוג נתניהו 20 אלף ש"ח נוספים כהוצאות משפט.
תביעה שלישית כנגד רוני מלול ומעריב שפרסמו כי תפסה חנייה ציבורית על חשבון הציבור במקום מגוריה הסתיימה בפברואר 2009 בפשרה שלפיה "מעריב" יפרסם הודעת התנצלות ויפצה אותה ב-12,500 ש"ח בגין אגרת בית משפט, לאחר שהתברר שנתניהו איננה נוהגת ברכב ודרישות השב"כ היו לתפוס מקום ללא ידיעתה.
תביעת דיבה נוספת שנתניהו הגישה נגד העיתונאי בן כספית על סך מיליון ש"ח, לאחר שזה כתב שהיא הביאה לפיטורי חצרן בן 70, אב שכול, הסתיימה ב-2016 בפשרה שלפיה שרה נתניהו תקבל 50,000 ש"ח "לכיסוי הוצאותיה המשפטיות", וכספית יפרסם התנצלות על פרסומו הכוזב.
שתי תביעות דיבה נגד רביב דרוקר, מיקי רוזנטל, ערוץ 10 ונענע10, בסך 3.5 מיליון שקל בפרשת ביביטורס הסתיימו באוקטובר 2012 בהסכם גישור, שנוסח בעזרת המשנה לנשיא בית-המשפט העליון בדימוס תיאודור אור ששימש כמגשר, שבו כמחווה למצבו הכלכלי הקשה של הערוץ, בני הזוג נתניהו משהים את התביעות והערוץ מתחייב לסקר "באופן הוגן וענייני" את בני הזוג.
בינואר 2022 החלה להתברר בבית משפט השלום בתל אביב תביעת דיבה על סך 837 אלף שקלים, שהגישו בני הזוג נתניהו ובנם יאיר נגד ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט, על שטען בשני ראיונות בתוכניות טלוויזיה שהם "חולי נפש הזקוקים לטיפול פסיכיאטרי". בנובמבר 2022 התקבלה התביעה בעיקרה, ואולמרט חויב לפצות את התובעים: 20 אלף ש"ח לבנימין נתניהו, 35 אלף ש"ח לשרה נתניהו ו-7,500 ש"ח ליאיר נתניהו, ובנוסף הוצאות משפט ושכר טרחת עורך דין בסך 35 אלף ש"ח.
בפברואר 2023 הרשיע בית המשפט השלום בתל אביב את בעז דרורי, קבלן שיפוצים, בהטרדה מינית של שרה נתניהו, לאחר שצייץ בטוויטר ציוץ מבזה כלפיה. בהסדר טיעון נגזרו עליו מאסר על תנאי ו-800 שקלים פיצויים, לאחר שהשופט התחשב במצבו האישי והכלכלי.
יחסה לעובדי משק הבית ומעון ראש הממשלה
במרץ 2016 במסגרת התביעה של גיא אליהו, עובד אחר במעון ראש הממשלה, הגישה שרה נתניהו בקשה לפסול את נשיאת בית הדין לעבודה, השופטת דיתה פרוז'ינין, בנימוק שהיא הכריעה לטובת מני נפתלי. הבקשה נדחתה. לאליהו נפסק פיצוי מהמדינה בסך 120 אלף ש"ח, 65 אלף ש"ח עקב העסקה פוגענית ועוד 55 אלף ש"ח עקב הפרות שונות של דיני העבודה.
תביעת חסינות לפיטורין של מנהל עובדי הניקיון יעקב קדוש, שטען כי נתניהו התעמרה בעובדות המעון, נמשכה בדצמבר 2020, לאחר שנחשף במהלך הדיון כי העיד עדות שקר וכי לא היה עובד משרד ראש הממשלה בזמן פיטוריו.
ב-23 בפברואר 2022 נדחתה תביעתה של שירה רבן בבית המשפט לענייני עבודה שטענה להתעמרות מצידה של נתניהו, לאחר שבית המשפט קבע כי גרסתה אינה מהימנה. בית המשפט לא פסק הוצאות לאור מצבה הכלכלי של רבן.
החקירות בעניינה והרשעתה בפלילים
בספטמבר 2017 הודיע היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, על כוונתו להגיש נגדה כתב אישום, בכפוף לשימוע, בעבירות של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים תוך יצירת מצג שווא, בגין הזמנת ארוחות בסך 359,000 ש"ח בניגוד לנהלים, מספטמבר 2010 ועד מרץ 2013. מנדלבליט החליט לסגור את התיקים נגדה בפרשת החשמלאי ובפרשת המטפלת הסיעודית. עוד קודם הוחלט שאין מקום להמשיך בחקירת טענות נוספות שעלו בנושאי בקבוקים, נרות נשמה וריהוט גן. ב-21 ביוני הוגש נגדה כתב אישום בעבירות של קבלת דבר במרמה ומרמה והפרת אמונים, ובתום הליך של גישור פלילי הוסכם על הסדר טיעון שבעקבותיו הוגש ב-12 ביוני 2019 כתב אישום מתוקן, שייחס לנתניהו קבלת ארוחות מוכנות עבורה ועבור בני משפחתה ואורחיהם בסכום של 175,000 ש"ח. ב-16 ביוני 2019 הורשעה נתניהו בניצול בתחבולה של טעות הזולת ללא מרמה, והוטל עליה לשלם פיצוי לקופת המדינה בסך 45 אלף ש"ח בתוספת קנס בסך 10,000 ש"ח. למימון ייצוגה המשפטי בתיק זה קיבלה שרה נתניהו מתנה בסך 270 אלף דולר מנתן מיליקובסקי, בן דודו של בנימין נתניהו. בעקבות פסק הדין הגישה התנועה לאיכות השלטון עתירה לבג"ץ שדרשה להגיש תביעה אזרחית בעניין נגד שרה נתניהו. ב-7 באפריל 2022 בג"ץ דחה את העתירה ופסק לנתניהו החזר הוצאות בסך 5,000 שקלים.
במרץ 2018 נחקרה נתניהו באזהרה בתיק 4000. בדצמבר אותה שנה פרסמה המשטרה את עמדתה כי התגבשה תשתית ראייתית נגדה. ב-28 בפברואר 2019 הודיע היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט כי לא יוגש כתב אישום נגד שרה נתניהו בתיק זה. כמו כן הודיע היועץ כי החקירה בעניין תיק 4001 תיסגר אף היא בלא הגשת כתב אישום.
חיים אישיים
לזוג נתניהו שני בנים, יאיר ואבנר (לבנימין נתניהו גם בת מנישואים קודמים בשם נעה). אבנר הוא חתן התנ"ך הארצי וסגן שני לחתן חידון התנ"ך העולמי לשנת תש"ע. בין השנים 2015–2018 גידלו הזוג נתניהו בביתם את הכלבה קאיה.
אחיה הם: מתניה בן ארצי, פרופסור למתמטיקה, ד"ר חגי בן ארצי, מרצה לתנ"ך ולמחשבת ישראל (בעקבות ביקורתו החריפה על הסכם חברון, נותקו היחסים בינו ובין משפחת נתניהו), ואמציה בן ארצי, טייס קרב לשעבר, מומחה לתקשורת מחשבים המתגורר בארצות הברית.
.cf
.cf היא סיומת אינטרנט מדינית (ccTLD) השייכת לרפובליקה המרכז-אפריקאית ומנוהלת על ידי החברה Central African Society of Telecommunications.
הסיומת .cf זמינה באתר Freenom לחינם, והיא בין סיומות האינטרנט היחידות הזמינות להרשמה חינמית לחלוטין. רבים משתמשים בסיומת אינטרנט זאת על מנת לאחסן את אתרם, אך בעקבות היותה חינמית, סיומת האינטרנט .cf נפוצה בקרב אתרי ספאם והונאה (סקאם).
הסיומת .cf היא בנוסף לכך בין סיומות האינטרנט היחידות שמאפשרות לשים אימוג'ים בדומיין האתר.
מודו
מודו (Modu) הייתה חברת חומרה ישראלית שפיתחה טלפון סלולרי הנושא את שמה.
היסטוריה
החברה הוקמה ב-2007 על ידי דב מורן, ועל שמו כונתה "מורן דובי", ופיתחה טלפון סלולרי קטן ומודולרי שמתאפיין בפרסונליזציה של החומרה. הקונספט של המכשיר היה שימוש ב"חליפות" (Jackets) להרכבת הטלפון והרחבת יכולותיו. דגם הטלפון "מודו T" טלפון מדור 3.5 בעל מסך מגע נמכר בהודו. הוא היה הסלולרי הקטן בעולם. עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008 נתקלה החברה בקשיים לאחר שנכשלה בגיוס כסף מקרנות הון-סיכון וגופי השקעה אחרים. החברה עוד ניסתה לגייס כספים בבורסת תל אביב בהנפקה, אך כשלה גם בכך. בשלהי 2010 פיטרה החברה, שעד אז צברה חוב של 123.5 מיליון דולר למשקיעים ובעלי המניות, את כל 130 עובדי החברה והיא נסגרה. בדצמבר 2010 מונה לה כונס נכסים. במאי 2011 נמכרו כל הפטנטים של חברת מודו לגוגל ב-17 מיליון ש"ח - פחות מ-5 מיליון דולר. כ-120 מיליון דולר של המשקיעים ובעלי המניות אבדו.
בית קולנוע
בית קולנוע הוא מקום, בדרך כלל מבנה, המשמש להקרנת סרטי קולנוע. בתי הקולנוע הם לרוב עסק מסחרי, הצפייה בסרט כרוכה לרוב בתשלום ונחשבת לבילוי.
הסרט מוקרן על מסך גדול באמצעות מקרן קולנוע. המסך הגדול במיוחד ומערכת השמע יוצרים חוויית בילוי ייחודית ופופולרית.
רקע
לאחר המצאת הקינטוסקופ המקרין ב-1895 החלו בארצות הברית להקרין סרטים קצרים כקטעי קישור במופעי וודוויל ובתיאטראות, כהעשרה למופעים החיים.
באותה תקופה תחום הבידור לא היה נגיש לרוב האמריקאים היות שמופעי הבידור פנו למעמדות הגבוהים:
ניקלודאון
בתי הקולנוע הראשונים נקראו "ניקלודאון" (Nickelodeon), זאת על שם עלות כרטיס הכניסה המקורי - 5 סנט, המכונה "ניקל". הניקולדאון הראשון נפתח בשנת 1905 על ידי הארי דייוויס בפיטסברג שבפנסילבניה. דייוויס מיקם את הניקלודאון הזה ואת הבאים שפתח בשכונות של מעמד הפועלים. לרוב הניקלודאונים היו חללים של חנויות שפשטו את הרגל או מפעלי תעשייה קטנים הנמצאים בתוך ההרים אשר לא היו רווחיים והוסבו לבתי קולנוע. חללים אלו לא נבנו לצורך הקרנת סרטים ולכן המבנה לא היה משופע או מדורג, לעיתים אף היו בו ספסלים במקום כיסאות יחיד ולהקרנה נכנסו בין 200 ל-300 צופים. בקדמת החלל היה המסך הלבן עליו הוקרן הסרט ולצידו פסנתר אשר ליווה את הסרט במידה והתאפשר. בניקולודאון הוקרנו לרוב סרטי סלפסטיק ברצף משמונה בבוקר ועד חצות והכרטיס היה לשעת הקרנה. הצלחת הניקלודאון הייתה גדולה וב-1914 היו ברחבי ארצות הברית 18,000 ניקלודאונים וכ-7 מיליון צופים ביקרו בהם מדי יום.
זכר לניקלודאון והשפעתו על תרבות הצריכה ניתן למצוא בשמו של ערוץ הילדים הפופולרי ניקלודאון.
ארמונות הקולנוע
תפוצתם של הניקולדאונים ועלות הכניסה הנמוכה מתגו אותם כבידור המוני לבני המעמד הנמוך. כדי לקרוץ לבני המעמד הבינוני המתפתח בערי ארצות הברית החלו להתפתח "ארמונות קולנוע". הראשון נפתח בשנת 1914 על ידי סמיואל "רוקסי" רות'פל, בעליהם של מספר ניקלאודיאונים. ארמון הקולנוע של רוקסי נפתח בניו יורק ועיצובו כלל, בין היתר, אולם כניסה מפואר, מושבי קטיפה ונברשות. התוכן עצמו גם הוא הותאם לבני המעמד הבינוני המשכיל והסרטים המוצגים החלו לכלול עלילות תיאטרליות יותר.
עד ל-1922 נפתחו 4,000 ארמונות קולנוע במרכזי ערים גדולות בארצות הברית.
בתי קולנוע מרובי אולמות
בשלהי שנות ה-40 של המאה ה-20 חלה דעיכה בפופולריות של ארמונות הקולנוע. ברחבי ארצות הברית התפתחה הנהירה לפרברים וריכוזי האוכלוסייה הקטנים יותר לא הצדיקו כלכלית ארמונות קולנוע יקרים. כמענה לביקוש לסרטים הוקמו במקום זאת בתי קולנוע קטנים יותר, אשר לרוב הציגו מספר מצומצם של סרטים בכל עת. כתוצאה מספר המבקרים בארמונות הקולנוע הצטמצם.
אולמות הקולנוע הגדולים חזרו לצמוח בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם הופעת ה"מולטיפלקס" (Multiplex). אולמות קולנוע אלו חזרו למרכזי הערים, אך ויתרו על העיצוב הגרנדיוזי של ארמונות הקולנוע, ובמקום זאת התמקדו בהעלאת מגבלות התפוסה - כל מולטיפלקס כלל מספר אולמות רב ביותר ויכול היה להחיל מאות צופים בו זמנית, וכן להציג מספר רב של סרטים במקביל. האולמות עצמם נבנו בגדלים שונים, ובכך אפשרו לבעלי המולטיפלקס להמשיך ולהקרין סרט גם כאשר זה מושך פחות קהל, בעוד שבאולם הסמוך מוקרן סרט פופולרי. באופן שכזה יכלו בעלי האולמות להמשיך ולזכות ברווחים בעבור הקרנותיהם לאורך זמן, עם תלות מופחתת בקצב הוצאת הסרטים ותנודות טעמו של הציבור.
המולטיפלקסים הוקמו לעיתים לצד מרכזי קניות וקניונים עם התגברות תרבות הצריכה האמריקאית, ובכך שילבו אותה עם תרבות צריכת הקולנוע. המולטיפלקס הראשון נפתח ב-1963 בקנזס סיטי על ידי סטן דורווד הית.
ב-1995 נפתח המגה-פלקס הראשון בארצות הברית עם 24 מסכים.
צוות בית קולנוע
העובדים העיקריים בבית קולנוע הם הסדרנים המייצגים את בית הקולנוע ותפקידם לעזור לקהל במקומות הישיבה ולדאוג שתהיה אווירה שקטה במהלך הסרט, בנוסף לכך בבית קולנוע בדרך כלל יש מזנונאים העובדים במזנון בית הקולנוע ומוכרים מאכלים כגון פצפוצי תירס ושתייה קלה, קופאיות העובדות בקופות הקולנוע ומוכרות את הכרטיסים ומקרינים היושבים בחדר ההקרנה של הקולנוע.
בתי קולנוע בישראל
בישראל קיימים עשרות בתי קולנוע שרובם נשלטים על ידי מספר מצומצם של חברות - תיאטראות ישראל, גלובוס גרופ, יונייטד קינג וסרטי שני. כיום רוב בתי הקולנוע בארץ מתחלקים לבתי קולנוע רגילים, בני 3-10 אולמות, או מולטי-פלקסים, דוגמת סינמה סיטי ויס פלאנט. בתי הקולנוע ה"רגילים" מחולקים לרשתות - רב חן, גלובוס מקס וקולנוע לב. כמו כן קיימים מספר בתי קולנוע עצמאיים, כגון קולנוע חן.
בעשורים הראשונים למדינה, הצפייה בסרטי קולנוע הייתה מבילויי הפנאי האהובים בישראל. בתחילת שנות השישים היה מספר הביקורים השנתי הממוצע בבתי הקולנוע 18 פעמים בשנה. ב-1961 הגיע מספר הביקורים הכולל למעל 39 מיליון. מס השעשועים הכניס לקופת האוצר 2.8 מיליון ל"י. במקביל התרבו בנייני בתי הקולנוע ברחבי הארץ. סרח עודף של הבידור העממי היה הספסרות בכרטיסי קולנוע. עם פתיחת שידורי הטלוויזיה הישראלית ב-1968 חלה ירידה בביקוש.
בתחילת אפריל 2019 הותקן לראשונה במתחם סינמה סיטי שברמת השרון מסך LED בגודל 54 מ"ר, במקום מקרן קולנוע.
במרץ 2020 נסגרו כל בתי הקולנוע בישראל בעקבות התפרצות נגיף הקורונה. ב-27 במאי 2021, בתי הקולנוע בישראל נפתחו מחדש.
אחדים באו במרוצה
אחדים באו במרוצה (באנגלית: Some Came Running) הוא סרט דרמה משנת 1958, שהופק באולפני מטרו גולדווין מאייר. את הסרט ביים וינסנט מינלי והפיק סול סיגל, הסרט מבוסס על רומן מאת ג'יימס ג'ונס הנושא אותו שם ומספר על קורותיו של חייל משוחרר ממלחמת העולם השנייה החוזר לעיירת הולדתו לאחר 16 שנות היעדרות, לאחר שהתנסה לפני המלחמה בקריירה כסופר.
זאת היא הפעם השנייה בה משחק סינטרה בסרט המבוסס על רומן של ג'ונס, הראשון היה "מעתה ועד עולם", בו זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. הסרט היה שיתוף הפעולה הראשון בין סינטרה ודין מרטין, השניים עתידים להיהפך ולהיות חברים טובים בחבורת הראט פאק, גם עם שירלי מקליין משתף פעולה סינטרה לראשונה, מקליין ציינה לאחר שזכתה במועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, על משחקה בסרט, כי היא חבה את המועמדות הזו לסינטרה, שהתעקש על כך שהסרט יסתיים בצורה אחרת, סיום זה נחשב שנים אחר כך כאחת מיצירות המופת של הקולנוע האמריקאי. הסרט זכה להצלחה קופתית מרשימה והגיע למקום העשירי ברשימת שוברי הקופות של שנת 1958.
עלילה
בשנת 1946, מתעורר החייל דייב הירש (פרנק סינטרה) עם הנגאובר על ספסל האוטובוס בעיר הולדתו, פרקמן, אינדיאנה, בחברתה של ג'יני מורהאד (שירלי מקליין). למרבה אכזבתה של ג'יני, נרשם דייב למלון בגפו. דייב שהיה סופר לפני המלחמה, נעדר מהעיירה במשך שש עשרה שנה, אך דייב מזוהה בידי התושבים המספרים לאחיו הגדול, פרנק (ארתור קנדי), בעל חנות תכשיטים מצליחה, כי הוא שב לעיירה. חשדן עקב חזרתו של דייב ללא הודעה מוקדמת, פרנק מבקר אותו. עדיין ממורמר מכך שלא הבינו אותו בילדותו, דייב מסרב להצעתו של פרנק, לעבור לגור עם משפחתו, אך משיב בחיוב להצעתו של פרנק לסעוד עימם בארוחת הערב. דייב אז פונה והלך לבר המקומי, שם הוא פוגש את המהמר במה דילרט (דין מרטין) המציג את עצמו ומזמין את דייב להצטרף למשחק פוקר באותו הערב. באותו אחר הצהריים, ניגש דייב לחנות התכשיטים, שם הוא פוגש את מזכירתו המצודדת של פרנק, אידית ברקלי (ננסי גטס). באותו הערב בביתו של פרנק, אגנס, אשתו של פרנק, מביעה את חוסר חיבתה לדייב, שבתורו, מביע את חיבתו לאחייניתו בת השבע עשרה. כאשר אגנס מודיעה כי הם יסעדו את ארוחת הערב בקאנטרי קלאב בחברתו של פרופסור רוברט פרנץ' ובתו גוון, המלמדת כתיבה יצירתית בקולג' המקומי ומעריצה את יצירתו של דייב, דייב מסתייג מכך. כאשר מגיעים הפרופסור וגוון, נרגע דייב לאחר שיחתו עם הפרופסור ומתחיל מיד להמשך לבתו גוון, המסודרת והמושכת. במועדון אשר בקאנטרי קלאב, רוקד דייב עם גוון, אך היא הופכת מוטרדת מהפתיחות הפיזית שלו. מאוחר יותר, כאשר גוון מסיעה את דייב חזרה לחדרו במלון, היא מתעלמת מניסיונותיו לפלרטט עימה ומנסה לפתח עמו שיחה על כתיבתו. מיואש מתגובתה הקרירה של גוון, דייב מבטיח לה במעורפל, להראות לה סיפור בלתי גמור שהוא עובד עליו ומשם הם הולכים לבר המקומי. בבר, דייב פוגש את ג'יני הנמצאת בחברתו של חברה הקנאי לשעבר. ביריון מהעיר שיקגו, ריימונד לנצ'אק (סטיבן פק). לאחר שהוא מסכים לפגוש את ג'יני מאוחר יותר, דייב מצטרף למשחק קלפים עם ידידו במה, המופרע מאוחר יותר בידי פשיטה של המשטרה. מחוץ לבר, ג'יני מבטיחה לדייב כי היא בכנות מעוניינת בו, הזוג הפוסע נופל למארב אותו הטמין ריימונד הכועס, שתוקף את דייב. ריימונד ודייב נעצרים בידי המשטרה.
לאחר שדייב משוחרר מהמעצר, הוא מקבל את הצעתו של במה לעבור להתגורר עמו. למחרת בבוקר פרנק מייסר את דייב על המריבה ועל קשריו עם ג'יני, אך מודה כי הוא זה ששילם את הערבות לדייב. מאוחר יותר דייב לווה מבמה את מכוניתו כדי להביא לגוון את הסיפור הבלתי גמור, אותו הבטיח לה ערב קודם. גוון, מודה כי קראה על מעצרו של דייב, ולפתע שואלת אותו, למה הוא מתעניין שוב בכתיבה. דייב מודה כי ההתעניינות שלה היא זו שגרמה לו לחזור לכתיבה, אך כאשר הוא מכריז כי הוא עלול להתאהב בגוון ומנסה לנשקה, היא דוחה אותו. גוון אז קוראת את הסיפור של דייב ומשבחת את הכנות שבו, ומתעקשת כי עם כמה שינויים קלים היא תוכל למסור לפרסום במגזין. דייב המופתע מסכים לשינויים ואז שב ומנסה להפנות את הפגישה לכיוון רומנטי, גוון נכנעת לבסוף לנשיקה מלאת תשוקה, אך עוצרת מבעדם ומבקשת ממנו לעזוב. באותו הערב, כאשר אגנס שוב פונה לפרנק בקשר להתנהגותו של דייב, פרנק יוצא אל חנות התכשיטים, שם הוא מופתע למצוא את אידית, המזכירה, עובדת עד מאוחר. פרנק אז מבקש מאידית להצטרף אליו לנסיעה, ולאחר שהם מגיעים לנקודת מפגש לנאהבים, אידית מודה בפניו כי היא נמשכת אליו מזה זמן רב. מבלי ידיעתו של פרנק, במכונית לידם יושבת בתו עם חברה, שנדהמת לראות מבעד לחלון את אביה מנשק את אידית. כמה ימים לאחר מכן, דייב מבקר את גוון ודורש לדעת למה היא לא יצרה עמו קשר בימים האחרונים, גוון מצידה מתוודה בפניו כי מרגישה חוסר נוחות מהאינטנסיביות של דייב. כאשר דייב מאשים את גוון כי היא פוחדת, היא ממשיכה בכך שהם צריכים ללמוד להכיר אחד את השני. דייב בתעוזה מנסה להציע לה נישואים, אך גוון קוטעת אותו בכך שהיא מסרבת להיות כמו אחת הבנות אותן הוא פוגש בבר. לאחר שחזר לידידו במה, דייב מסכים לצאת עם ידידו הטוב למסע הימורים ומזמין את ג'יני להצטרף אליהם. באותו לילה בבר, דייב מבטיח לג'יני במרירות, כי אין לו כל קשר רומנטי עם גוון, ואז הוא מופתע לראות את דאוון (בתו של פרנק) יושבת שיכורה עם אדם המבוגר ממנה בהרבה. דאוון מתוודה כי היא ברחה מהבית, לאחר שהתפקחה מהאשליה המשפחתית שלה, אך דייב מפציר בה בעדינות כי תשוב לביתה. ביום למחרת דייב ובמה ממשיכים לאינדיאנפוליס. דייב מנסה כמה פעמים לטלפן לגוון, אך זו מסרבת לקבל את השיחה ממנו, עד שאביה מכריח אותה לענות לטלפון. גוון מספרת לדייב, כי הסיפור שלו יתפרס במגזין ספרות מוערך ומודה כי היא מתגעגעת אליו. מרוצה מדבריה, חוזר דייב אל משחק הקלפים. כאחד המשתתפים מאשים את דייב ובמה כי הם קושרים קשר לרמות במשחק. האדם המרוגז מעיף את כובע המזל של במה מעל ראשו, ומיד פורצת קטטה בין המשתתפים, ובמה נדקר בסכין בידי האיש שנמלט מהמקום. מאוחר יותר בבית החולים, הרופא אומר לבמה, המחלים מפציעתו, כי הוא סובל מסכרת ומייעץ לו להפסיק לשתות ולשנות את אורח חייו. בינתיים בפרקמן, ג'יני הולכת אל הקולג' לפגוש את גוון, מחוץ לכיתתה של גוון, ג'יני שומעת, בחוסר נוחות, את גוון מספרת לסטודנטים, כי אומן מוכשר אינו צריך להשפט בשל התנהגותו החברתית. לאחר השעור ג'יני שואלת את גוון אם היא מתעדת להתחתן עם דייב, גוון המופתעת אינה בטוחה כיצד לענות. כאשר ג'יני מספרת לה כי היא הייתה עם דייב בחלק ממסעו ולמרות כי היא מאוהבת בו, היא תוותר עליו למישהי שתהפוך אותו למאושר, גוון אז מצהירה בקרירות כי אין דבר בינה ובין דייב.
כאשר חוזר דייב אל העיירה, הוא פוגש את דאוון, אשר מספרת לו בשמחה, כי היא מצאה עבודה אצל מוציא לאור מניו יורק. מאוחר יותר בחנות התכשיטים, גוער פרנק בדייב על הקטטה בה השתתף, אך דייב מעדיף לייעץ לפרנק לתת יותר תשומת לב לבתו. כשהיא מלאה בקנאה, מצהירה אדית כי היא עוזבת את העיירה. דייב מבקר בביתה של גוון, אך כשהוא מבין כי גוון נמנעת מלפגוש אותו, הוא עולה לחדר השינה שלה כדי למצוא אותה. דייב אז דורש לדעת למה היא שינתה את דעתה, מאז שיחת הטלפון ביניהם. היא עונה לו בכעס כי היא אינה אוהבת את אורח חייו ואת הידידים שלו. מאוכזב מתגובתה, חוזר דייב אל במה, שם הוא מעליב את ג'יני שאחזה בהתלהבות את המגזין בו פורסם הסיפור שלו. מאוחר יותר, מתנצל דייב בפני ג'יני ויושב וקורא לה את הסיפור מהמגזין, אך הוא הופך למתוסכל כאשר היא מודה כי אינה מבינה אותו, אך עדיין אוהבת אותו. כאשר ג'יני מוסיפה כי היא גם אינה מבינה את דייב, אף בכל זאת אוהבת אותו, דייב מציע לה נישואים. המומה ונפעמת, ג'יני מסכימה. מיואש מתוכניתו של דייב, עוזב במה את הבית. באותו הערב מציינת העיירה את שנת המאה להיווסדה, דייב וג'יני מתחתנים אצל השופט. כאשר במה שומע כי ריימונד חזר אל העיירה ומאיים להרוג את דייב, הוא ממהר אל קהל החוגגים, כדי למצוא את חברו. רודף אחרי דייב וג'יני, שאינם חושדים בדבר, דרך קהל ההמונים, יורה ריימונד בדייב ופוצע אותו, אך כאשר הוא מתכוון לירות בו שוב, ג'יני מגנה עליו בגופה ונהרגת. יום למחרת דייב האבל וההרוס, במה גוון ואביה, משתתפים בהלווייתה של ג'יני.
פיט בוקע מהביצה
פיט בוקע מהביצה הוא סרט של ערוץ דיסני אשר שודר לראשונה ב-24 באפריל 2009. הסרט, שבו מככבים מיטשל מוסו וג'ייסון דולי, מספר על פיט, ילד ביישן, שבעקבות עבודתו כקמע בית הספר, מפתח ביטחון עצמי ונהפך לפופולרי.
עלילה
פיט, נער ביישן ולא מקובל, הוא החבר הכי טוב של פול, שעובד בתור קמע נבחרת הכדורסל של בית הספר. פול, שמפתח אלרגיה לתחפושת, מוחלף על ידי פיט, שמגלה שעם התחפושת הוא מרגיש חופשי לעשות דברים שלא עשה בעבר. לאט הוא מתחיל לפתח ביטחון עצמי ונהיה אהוב על הבריות, מלבד על נבחרת הכדורסל והשופט. הנבחרת, שלא מודעת לכך שפול הפסיק להיות הקמע, מאיימים על פול. לאחר זמן מה הם מגלים שפול הוא לא הקמע, ומנסים לגלות מי החליף את מקומו. במשחק האחרון של קבוצת הכדורסל פיט מגלה לכולם שהוא הקמע, והקבוצה מנצחת במשחקה.
שיר הנושא
שיר הנושא של הסרט הוא "Let It Go" בביצועם של כוכבי הסרט מיטשל מוסו וטיפאני ת'ורנטון. השיר מופיע במהלך הסרט בסצנת המצעד ובסוף הסרט. בנוסף, לשיר הופק וידאו קליפ.
דיסנילנד
פארק דיסנילנד (באנגלית: Disneyland park) הוא הפארק הראשון שנבנה באתר הנופש דיסנילנד באנהיים, קליפורניה, ונפתח ב-17 ביולי 1955. שמו שונה ב-1990 על מנת להבדיל את הפארק משאר אתר הנופש (אתר הנופש דיסנילנד).
וולט דיסני קיבל את הרעיון של דיסנילנד לאחר שביקר בפארקי שעשועים שונים בשנות ה-30 ושנות ה-40. בהתחלה דיסני חשב לפתוח אטרקציה בסמוך לאולפני דיסני בברבנק, אך השטח שהוצע לו היה קטן מדי ודיסני החליט לוותר. לאחר ששכר יועץ כדי שיעזור לו לקבוע מקום מתאים שבו ייבנה דיסנילנד, דיסני קנה ב-1953 שטח של כ-650 דונם ליד אנהיים. כ-40 קילומטרים דרום מזרחית למרכז לוס אנג'לס. הבניה החלה בשנת 1954 והפארק נפתח ב-17 ביולי 1955.
מאז פתיחתו של הפארק, עבר דיסנילנד מספר הרחבות ושיפוצים, כולל הוספה של כיכר ניו אורלינס ב-24 ביולי 1966, ארץ החיות הקטנות ב-1972 ועיר ההנפשה של מיקי ב-1972.
הרעיון ובניית הפארק
כאשר רעיון הקמת הפארק צץ במוחו של וולט דיסני, היו כבר וולט ורוי דיסני הבעלים של אחת מחברות הפקות הסרטים המוצלחות ביותר בהוליווד.
דיסני שאף ליצור פארק שעשועים לכל המשפחה אשר ידמה לקרקס נודד, ובלי האלמנטים השליליים שיש לפעמים לקרנבל נודד. המטרה שלו הייתה להקים פארק בו ייהנו הן המבוגרים והן הילדים - ולא רק ילדים, כפי שהיה בקרנבלים עד כה.
הרעיון המקורי של וולט דיסני היה בניית פארק שעשועים בשטח אולפני הסרטים בו יוכלו המבקרים להצטלם עם פסלים של הדמויות המצוירות. בהמשך חשב להוסיף לאתר גם שיט בסירה ואטרקציות נוספות.
דיסני התרשם מאוד מגני טיבולי שנבנו בקופנהגן בשנת 1843, וכן מפארק שעשועים בשם "גן האגדות" שנבנה באוקלנד, קליפורניה בשנת 1950.
בהתייעצות עם מומחים מאוניברסיטת סטנפורד התברר לדיסני כי הביקוש לפארק יהיה גדול ביותר, ושטח בקרבת האולפנים לא יספיק. מסיבה זו נרכש שטח נרחב באנהיים, קליפורניה, דרומית ללוס אנג'לס.
במשך חמש שנים עבד דיסני על הרעיון של הפארק והקים חברת בת בשם WED מיזמים לבנות את הפארק. כאשר תיאר את הפארק להרברט ריימן על מנת שריימן יצייר את הפארק במטרה להציג את הציורים לבנק אמריקה על מנת להשיג מימון להקמתו, אמר לו דיסני:
עבודות ההקמה החלו ב-18 ביולי 1954, ועלות ההקמה - 17 מיליון דולרים עבור השלב הראשוני של הפארק. העבודות נמשכו 364 ימים.
יום הפתיחה
יום הפתיחה אירע ב-17 ביולי 1955. האירוע צולם לטלוויזיה ושודר בכל ארצות הברית. הקריינים היו ידידיו של וולט דיסני: ארט לינקלטר, בוב קמינגס ורונלד רייגן.
יום הפתיחה לא עבר כשורה - הפארק היה מלא מבקרים מעבר ליכולתו. אף שהפתיחה הייתה אירוע למוזמנים בלבד זויפו רבות מההזמנות ונכנסו אנשים שלא הוזמנו. הטמפרטורות היו גבוהות מאוד - כ-38 מעלות צלזיוס, ובשל שביתת השרברבים התייבשו רבות מהברזיות ולא ניתן היה לתקן אותן.
בשל העובדה שלא הספיקו לסיים את בניית המדרכות עד יום לפני הפתיחה הייתה הזפת שעל המדרכות עדיין רכה, וחלק מהמבקרים נתקעו. דליפת גז סגרה חלק מהאטרקציות, והתורים היו ארוכים ביותר בשל העומס.
העיתונות פרסמה ביקורת כה גרועה של הפארק, עד שוולט דיסני נאלץ להזמין את העיתונאים ליום פתיחה נוסף על מנת שבאמת יוכלו ליהנות מהפארק ולפרסם ביקורות אמיתיות.
וולט כינה את יום הפתיחה - "יום ראשון השחור".