cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מפעלי עמק דרוונט
מפעלי עמק דֶרְוֶונְט (באנגלית: Derwent Valley Mills) הם אוסף מבנים הקשורים לתעשיית הטקסטיל של אזור נהר דרוונט בדרבישייר שבאנגליה. האזור הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2001. מערכת המפעלים המודרניים הוקמה במהלך המאה ה-18, על מנת להתמודד עם הטכנולוגיה החדשה לטוויית כותנה שפותחה על ידי ריצ'רד ארקרייט. המערכת נכנסה לשימוש בכל העמק, ומאוחר יותר ברחבי המדינה כולה - כך שבשנת 1788 היו בבריטניה למעלה מ-200 מפעלי כותנה בטכנולוגיה של ארקרייט. ההמצאה ומערכת ארגון העבודה של ארקרייט יוצאו גם לאירופה ולארצות הברית. מעמדם של המפעלים דעך החל מאמצע המאה ה-19, עם מעבר שוק הכותנה מדרבישייר ללנקשייר.
כיוון שהמבנה התעשייתי הוקם בתוך נוף כפרי, היה צורך לבנות בתי מגורים עבור עובדי המפעל, ובאופן זה התפתחו כפרים חדשים סביב למפעלים; הכפרים הללו קיימים עד היום והם מהווים חלק מאתר המורשת העולמית. כמו כן, על מנת להוביל את תוצרת המפעלים לשווקים חדשים הוקמה תשתית תחבורה חדשה באתר. רבים מהבניינים השוכנים באתר המורשת העולמית הם גם מבנים מוגנים על פי החוק הבריטי.
מיקום
האתר משתרע על פני שטח של 12.3 קמ"ר ולאורך 24 ק"מ, בין מטלוק באת' שבצפון דרבישייר למרכז העיר דרבי שבדרום. בתחומי האתר שוכנים מתחמי מפעלים, יישובים הכוללים מגורי פועלים, סכרים על נהר דרוונט, ורשת התחבורה שנועדה לתמיכה במפעלים. האתר מורכב מהכפרים קרומפורד, בלפר, מילפורד ודארלי אבי, וכולל 838 בניינים רשומים לשימור. תשעה מבנים נוספים הוכרזו כמונומנטים רשומים. הבניינים כוללים מפעלים, מגורי עובדים, ומבנים הקשורים לחיי הקהילה של הפועלים. תעלת קרומפורד ומסילת הרכבת קרומפורד והיי פיק שסייעו בתיעוש של האזור, נכללות גם הן בגבולות האתר.
היסטוריה
בשלהי המאה ה-17, כחלק מהביגוד האופנתי שהיה בשימוש באותה תקופה, חל גידול בצריכת המשי. תומאס קוצ'ט הורה למהנדס ג'ורג' סורוקולד לבנות טחנת מים על אי באזור נהר דרוונט הסמוך למרכז העיר דרבי, בניסיון להגביר את קצב ייצור המשי באמצעות כוח המופק ממים. הניסיון הראשון נכשל, אך למרות זאת השתכנע ג'ון לום (Lomb; אחד מעובדיו של קוצ'ט) שניתן יהיה להשתמש בכוח המופק ממים בהנחה שיהיה ביקוש לכך. הוא פעל בשיטות של ריגול תעשייתי, והצליח להשיג תוכניות של מכונות מאיטליה. הוא רשם את המצאתו כפטנט ב-1719, ובנה בסמוך למפעל של קוצ'ט מפעל בן חמש קומות, שממדיו 33.5 מטרים על 12 מטרים. ב-1763, 30 שנים לאחר תפוגת רישום הפטנט של לום, היו רק שבעה מפעלים מהדגם שהוא המציא, מאחר שהביקוש למשי היה נמוך מדי. למרות זאת הוא הצליח להחדיר לשוק מערכת ממוכנת המבוססת על כוח המופק ממים, וארגן את עובדיו באופן שהיה בשימוש גם על ידי תעשיינים שחיו אחריו.
באותה תקופה היה המשי סחורה יקרה, ועד מהרה היה השוק במצב של רוויה עקב התפוקה הגבוהה של המכונות. החידוש הבא בייצור הטקסטיל הממוכן היה בתעשיית הכותנה שנהנתה משוק גדול יותר והציעה סחורות זולות יותר. טוויית כותנה הייתה תהליך מורכב יותר בהשוואה לייצור משי. מערכת המים לטווייה פותחה על ידי ריצ'רד ארקרייט ונרשמה כפטנט ב-1769. בכל מערכת טווייה מבוססת מים היו בין 4 ל-96 פלכים, והמכונות יכלו לטוות חוטים במשך זמן רב, והיות שפעולתן לא הצריכה פועלים מיומנים, הוחלפו אלה במפקחים חסרי ניסיון שתפקידם היה לוודא כי אין בהן תקלות. תוך זמן קצר הן הפכו לפופולריות ונפוצות. ארקרייט שכר שטח בסמוך לקרומפורד ב-1771, ותוך שלוש שנים החל להפעיל את המפעל הראשון שלו, וב-1776 החל לבנות מפעל שני בקרומפורד. בתקופה זו הוא פיתח מכונה לשלב שלפני הטווייה, וב-1775 רשם פטנט שני. עם השלמת תהליך המיכון של הטווייה נוצר הצורך למכן גם את יתר תהליך ייצור הכותנה, ולשם כך הוא המציא מכונה המיועדת לניפוץ - התהליך שבו מונחים סיבי הכותנה במקביל. אולם לא כל המצאותיו זכו להצלחה, ועד לשנות ה-90 של המאה ה-18 בוצע ניקוי הכותנה בעבודת יד.
ארקרייט היה זקוק לסיוע כספי, ופיטר נייטינגייל (בעל אדמות מקומי) רכש ממנו את אחוזת קרומפורד תמורת 20,000 לירות שטרלינג (השווים ל-2 מיליון לירות שטרלינג על-פי שווי של שנת 2009). נייטינגייל גם בנה עבור ארקרייט בית מגורים בשם רוק האוס שניצב מול המפעל, והעניק לו סכום של 2,000 לירות שטרלינג על מנת לבנות מפעל שני, ו-1,750 לירות שטרלינג (170,000 בשווי של 2009) עבור מגורי העובדים. בין 1777 ל-1783 בנו ארקרייט ומשפחתו מפעלים ביישובים בייקוול, כריסברוק, רוסטר (Rocester), ווירקסוורת', השוכנים ברחבי דרבישייר וסטפורדשייר. ג'דדיה סטרוט, שהיה שותפו של ארקרייט במפעל הראשון בקרומפורד, בנה מפעלים בבלפר ובמילפורד בין 1776 ל-1781. תומאס אוואנס, שהיה בעל אדמות בדארלי אבי, רכש תמורת 1,140 לירות שטרלינג (110,000 בשווי של 2009) שטח בגודל 71 דונם באזור הסמוך למקום יישובו, ובנה שם מפעל כותנה ב-1782. ארקרייט קיבל תמלוגים מהאנשים שהעתיקו את המכונות שלו, אם כי היו כאלה שהסתכנו בתביעה אזרחית והפרו את זכויותיו על הפטנט.
ב-1783 החלה בעידודו של ארקרייט בנייתו של מפעל מסון במטלוק באת'. במקביל להרחבת פעילותו של ארקרייט החל גם ג'דדיה סטרוט בפעילות בתחום תעשיית טוויית הכותנה. סטרוט נהנה מיתרון בכך שארקרייט ביצע את כל הניסויים הדרושים עם המכונות, כך שלא היה צורך מבחינתו להשקיע במחקר של טכנולוגיה חדשה. הוא הקים מפעל בבלפר - במרחק של כ-13 קילומטרים דרומית לקרומפורד, שבנייתו הסתיימה ככל הנראה ב-1781. ב-1784 נבנה במקום מפעל שני, וסטרוט בנה גם מפעל במילפורד, במרחק 3 קילומטרים צפונית לבלפר. עד ל-1793 נבנו שני מפעלים לצביעה ולהלבנה. משפחת סטרוט העריכה ב-1789 כי היא השקיעה 37,000 לירות שטרלינג (4 מיליון בשווי של 2009) במפעליה בבלפר ובמילפורד, וזכתה לרווח שנתי בסכום של 36,000 לירות שטרלינג (4 מיליון בשווי של 2009).
לארקרייט יצאו מוניטין של אדם הדואג לרווחתם של עובדיו ומשפחותיהם. כך ב-1785 נבנה בקרומפורד בית ספר של יום ראשון, ובסך הכול למדו בו כ-200 ילדים. ב-1789 חזרה אחוזת קרומפורד לבעלותה של משפחת ארקרייט, וזו שינתה פרטים אחדים במבנה ובמתאר שלה. בקרומפורד נבנה שוק על מנת להקים מרכז חדש לכפר. ארקרייט ארגן את השוק בכל יום ראשון כיוזמה שבה יוכלו להשתתף תושבי הכפר, והעניק פרסים לאלו שהשתתפו במספר הפעמים הרב ביותר. לאחר מותו ב-1792 ירש את מקומו בנו, ריצ'רד ארקרייט הבן, שמכר את רוב מפעלי הכותנה מחוץ לקרומפורד ולמטלוק באת'. המפעלים שבתוך קרומפורד ומטלוק באת' נשארו בחזקתו, ככל הנראה על מנת להניב רווח שישמש למימון אחוזת וילרסלי.
באותה תקופה הוקמו בקרומפורד מספר אגודות ומועדונים. ענייני הדת בקהילה לא היו בעלי חשיבות רבה לארקרייט, ורק ב-1797 הוא הקים את כנסיית קרומפורד. ניסיונותיה של המשפחה להפוך את קרומפורד לקהילה עצמאית באמצעות הקמת השוק הוכתרו בהצלחה, והכפר המשיך לגדול עד 1840 בקירוב. מגמה זו התרחשה אף על פי שלאחר שהמפעלים הגיעו לשיאם החלה ירידה במעמדם.
ארקרייט הבן לא היה מעוניין להמשיך בעסקי הכותנה, ולאחר מותו של אבי המשפחה הם הפסיקו להשקיע בתחום. משפחת סטרוט לעומתם המשיכה להשקיע, וזכתה לרווחים מהמפעלים במילפורד ובבלפר. היא המשיכה לבנות מפעלים גם בעשור הראשון של המאה ה-19, העסיקה במפעליה כ-2,000 אנשים וקלטה גם את העובדים של ארקרייט בקרומפורד, וב-1833 היא הייתה לכוח החזק בתחום הכותנה בעמק דרוונט. לפני שג'דדיה סטרוט החל לבנות בבלפר הכפר כבר היה מבוסס מבחינה כלכלית, כך שהוא לא היה צריך לפעול גם בתחום פיתוח הקהילה. הסטרוטים סיפקו גם שירותי חינוך, ובשנת 1817 השתתפו 650 ו-300 ילדים בבתי הספר של יום ראשון בבלפר ובמילפורד בהתאמה. ביחס לקרומפורד, שאוכלוסייתו התייצבה על 1,200 תושבים בתחילת המאה ה-19, בעקבות השפע הכלכלי חל גידול באוכלוסיית בלפר מ-4,500 ב-1801 ל-7,890 ב-1831. דארלי אבי אף הוא שגשג כיישוב עובדים, אך אספקת המזון לתושביו הייתה בעייתית כיוון שלא היה בכפר שוק. אוכלוסיית המקום גדלה באופן הדרגתי, וב-1831 היא מנתה 1,170 תושבים. באחד המפעלים הוקם בית ספר של יום ראשון עבור כ-80 ילדים, וב-1819 ו-1826 נבנו כנסייה ובית ספר בהתאמה. למרות היותה חלק חשוב מתעשיית הכותנה ברבע הראשון של המאה ה-19, החברה של משפחת סטרוט החלה להפסיד למתחריה מעיירות המפעלים של לנקשייר. בעיית העברת הסחורות השפיעה על כל עמק דרוונט, ולנקשייר שכן באזור טוב יותר מבחינת היכולת לשנע חומרי גלם ולהקים שווקים חדשים. מפעליה של משפחת סטרוט פיגרו גם בתהליך של המודרניזציה; הם היו מתקדמים מבחינה טכנולוגית בתחילת המאה ה-19, אך למרות העלייה בגודל ובעוצמה של המכונות המשיכה המשפחה להעסיק ילדים במקום מבוגרים, שהתאימו יותר למצב החדש. מצבה של החברה התדרדר גם במחצית השנייה של המאה ה-19, והיא נאלצה למכור או להשכיר חלק ממפעליה לחברות אחרות. למרות זאת שרדו מבנים רבים מסוגים שונים הקשורים לתעשיית הכותנה המקומית. לעומת זאת, במפעל מסון בוצעו מספר תהליכי מודרניזציה והוא היה פעיל עד 1992.
תעלת קרומפורד
תעלת אירווש (Erewash), שבנייתה החלה ב-1777, הייתה במקור אמצעי לשינוע פחם. המים שבתעלה זרמו מנהר טרנט שבסאולי למפעל לנגלי, השוכן במרחק של 23 קילומטרים דרומית לקרומפורד. ב-1788 ביקש ארקרייט מוויליאם ג'סופ להעריך את עלות בנייתה של תעלה שתחבר את המפעלים בקרומפורד עם המפעל בלנגלי. ג'סופ העריך את העלות ב-42,000 לירות שטרלינג (4 מיליון בשווי של 2009), וסכום זה גויס בתוך שבועות אחדים. ג'דדיה סטרוט ותומאס אוואנס, בעלי המפעלים המקומיים, התנגדו לבניית התעלה, כיוון שחששו כי היא תפגע באספקת המים למפעליהם. ברם, ב-1789 החליט הפרלמנט לאשר את בניית התעלה.
עלותה של תעלת קרומפורד, שנפתחה ב-1794, הייתה כמעט פי שניים מהעלות המקורית שחישב ג'סופ. בין מפעל לנגלי ומזח קרומפורד (בו הסתיימה התעלה בסמוך למתחם המפעלים) היא חצתה שתי אמות מים, 2.7 קילומטרים של מנהרות מתחת לגשרים אחדים, ו-14 תאי שיט. 75% מהסחורות שהועברו דרך התעלה היו פחם וקוק, ואילו רוב הסחורות הנותרות כללו גרוסת (gritstone), עפרות ברזל, ועופרת. ג'סופ השלים את בנייתן של תעלות דרבי ונוטינגהאם ב-1796, והן שימשו נתיב ישיר למרכזי הטקסטיל בערים הללו. התעלה זכתה להצלחה עד אמצע המאה ה-19, אז הורחבה דרומה מהתעלה מסילת הרכבת שחיברה את מנצ'סטר, באקסטון, מטלוק ומידלנדס. ב-1852 נמכרה התעלה לחברת רכבות, אך גם לאחר מכן המשיך מצבה להתדרדר. ב-1889 היא שימשה בעיקר לתחבורה מקומית, ונסגרה סופית ב-1944 כיוון שעלות אחזקתה הייתה גבוהה מדי. מועצת מחוז דרבישייר רכשה את התעלה ב-1974, ומאז פועלת אגודת תעלת קרומפורד לשיקום התעלה ולתחזוקתה.
מסילת הרכבת קרומפורד והיי פיק
בתחילת המאה ה-19 הוצע לבנות תעלה על מנת לחבר את תעלת פיק פורסט, שהסתיימה בגשר וואלי, ביחד עם תעלת קרומפורד, על מנת ליצור נתיב ישיר בין השווקים של לנקשייר ודרבישייר. אולם העלויות היו גבוהות מדי, והתוכנית ננטשה. ג'וזיאס ג'סופ, בנו של ויליאם ג'סופ, טען כי יהיה יותר זול לבנות נתיב תחבורה עבור עגלות מאשר לבנות תעלה. ב-2 במאי 1825 הועבר חוק בפרלמנט המאשר את בנייתה של מסילת רכבת בין קרומפורד לגשר וואלי. ההצעה - שנתמכה על ידי ויליאם קוונדיש, ריצ'רד ארקרייט הבן, ומספר בנקאים ממנצ'סטר - הייתה מקיפה; הצפי היה שהמסילה תהיה עבור קטרי קיטור, אף שהטכנולוגיה הייתה חדשה מדי באותה תקופה וג'ורג' סטיבנסון פיתח את הקטר הידוע בכינוי "רוקט" רק ב-1829. החלק הדרומי של המסילה, בין מזח קרומפורד לתחנת הרכבת הארדלו, נחנך ב-29 במאי 1830, וב-6 ביולי 1831 נפתח לתנועה חלק המסילה המוביל לגשר וואלי. הקטר הראשון נסע על המסילה ב-1841 (לפני כן התנועה עליה נעשתה באמצעות עגלות בלבד).
המסילה הייתה בגובה 84 מטרים מעל גובה פני הים במזח קרומפורד, 385 מטרים בלדמנלו, ו-228 מטרים במזח של תעלת פיק פורסט. שינויי הגובה, שבעטיים היה צורך לבנות מספר תאי שיט בתעלה, היו קלים למעבר על מסילה. עלות בנייתה של המסילה הייתה 180,000 לירות שטרלינג, והיא הייתה גבוהה מהעלות המקורית שהוערכה ב-155,000 לירות שטרלינג (10 מיליון ו-8 מיליון במונחי 2009), אך נמוכה מעלות התעלה הצפויה, שהייתה חצי מיליון לירות שטרלינג (27 מיליון בשווי של 2009). מצבה של המסילה היה תלוי במצב של תעלות פיק פורסט וקרומפורד, שהיא חיברה ביניהן. המסילה לא הייתה רווחית כיוון שבזמן פתיחתה חל פיחות בנפח התחבורה לאורך תעלת קרומפורד. ב-1855 נחקק חוק בפרלמנט שלפיו ניתן יהיה להוביל על המסילה גם נוסעים. אף על פי שהעברת נוסעים הפכה לחשובה יותר עבור המסילה, מצבה המשיך להתדרדר והיא נסגרה ב-21 באפריל 1967.
מורשת
עמק דרוונט נחשב למקום שבו הוקמה מערכת המפעלים הראשונה. המכונות שפותחו בעמק אפשרו את הייצור הרציף. מפעל קרומפורד ומגורי העובדים, שנבנו על ידי ריצ'רד ארקרייט, היו בסיס לקהילות תעשייתיות ברחבי העולם. הסיבה לבניית היישוב במקביל לבנייתו של מפעל קרומפורד הייתה על מנת לספק מגורים לפועלים, כיוון שזו הייתה אחת הדרכים היחידות להבטיח כי העובדים ירצו לעבוד במקום. הצלחת הדגם של ארקרייט הובילה לכך שתעשיינים אחרים העתיקו אותו. יזמים כגון פיטר נייטינגייל, ג'דדיה סטרוט ותומאס אוואנס הקימו מספר יישובים מסוג זה ברחבי העמק. התעשיינים הללו דאגו לעובדיהם ולמשפחות שלהם, ובכך פעלו מנקודת מבט כלכלית שאפשרה להם מאגר יציב של עובדים.
חידושיו של ארקרייט לא הוגבלו רק לפיתוח יישובי עובדים; הוא המציא פטנטים רבים הקשורים לטכנולוגיית טווייה המבוססת על מים. תוקף הפטנטים שלו פג ב-1785, וכעבור שלוש שנים היו למעלה מ-200 מפעלים כאלה בבריטניה. ניו לנארק שבסקוטלנד - אף הוא אתר מורשת עולמית - הושפע במידה רבה מפעילותו של ארקרייט בעמק דרוונט; המקום זוהה כאתר פוטנציאלי להקמת מפעל במסגרת ביקור שערכו בו ארקרייט ודייוויד דייל ב-1784. זמן מה לאחר מכן הקים דייל ארבעה מפעלים בניו לנארק; הם היו דומים למפעל מסון היל, ולפחות שניים מתוכם פעלו בטכנולוגיה שפותחה בעמק דרוונט, אם כי מערכת המפעלים הייתה שונה מזו שבעמק. ניו לנארק נרכש על ידי רוברט אוון ב-1799, והלה הרחיב במידה רבה את הפעילות החברתית בהשוואה לעמק. סלטייר - אף הוא אתר מורשת עולמית - הוקם ב-1853 והיה מאופיין במגורי עובדים ומתקניהם, ואף במאפיינים אחרים של מערכת המפעלים שפותחה על ידי ארקרייט.
ב-1774 העבירה הממשלה הבריטית חוק שלפיו חל איסור על ייצוא "כלים או מכשירים" ששימשו בתעשיות הכותנה והפשתן. כתוצאה מכך הדרך היחידה להפיץ את הטכנולוגיות החדשות שפותחו בבריטניה למדינות אחרות הייתה באמצעות ריגול תעשייתי. קארל דליוס עבר באנגליה והעביר את התוכניות של חלק מהמצאותיו של ארקרייט לאדם בשם יוהאן גוטפריד ברוגלמאן; ברוגלמאן ניצל את המידע על מנת להקים מפעל ברטינגן שליד דיסלדורף שבגרמניה, וזה החל לפעול ב-1784. הוא קרא ליישוב הסמוך למפעל בשם קרומפורד. היה זה מפעל ארקרייט הראשון ביבשת אירופה. השיטות לטוויית כותנה שפותחו בעמק דרוונט הגיעו גם לאמריקה. ב-1790 היו בארצות הברית פחות מ-2,000 פלכים שהונעו על ידי גלגלים המכונים Spinning jenny, ובאותה תקופה היו בבריטניה 2.4 מיליון פלכים כאלה. הדגם של מפעל ארקרייט הובא לאמריקה על ידי מהגרים כגון סמיואל סלייטר, שהיה במקור מעמק דרוונט, והקים את מפעל סלייטר. טכנולוגיות רבות שפותחו בעמק דרוונט אומצו בתעשיות טקסטיל אחרות; עד אמצע המאה ה-20 בוצע הטיפול במכונות ניפוץ שהומצאו על ידי ארקרייט. בזכות מערכת המפעלים ניתן היה לייצר בזול מוצרי טקסטיל וביגוד.
שימור
ב-1971 נערך בעמק פסטיבל לזכרו של ארקרייט, וזמן קצר לאחר מכן הוקמה אגודת ארקרייט לשימור המונומנטים התעשייתיים בדרבישייר. המתחם של מפעל קרומפורד נרכש על ידי האגודה ב-1979, ובכך היא מנעה את הריסת המבנים הקשורים למפעל. מלבד מניעת הרס האתר שאפה האגודה להתחיל בשיקומו. המפעלים היו מזוהמים היות ששימשו לאחסון חומרים תעשייתיים שונים לאחר הפסקת ייצור הכותנה, וביוזמת האגודה המפעלים נוקו ושוקמו בעלוּת חמישה מיליון לירות שטרלינג ובסיוע המועצות המקומיות, סוכנות הפיתוח של מזרח המידלנדס, קרן המורשת האנגלית וקרן הלוטו למורשת. מפעל קרומפורד מאוכלס על ידי מספר עסקים קטנים ומשמש גם לחינוך.
מפעלים רבים בעמק שרדו לאורך השנים למרות דעיכת תעשיית הכותנה המקומית, וחלקם שימשו עבור מטרות אחרות. רוב בתי הפועלים עדיין קיימים כמקומות מגורים. בשנות ה-70 וה-80 ניסו הרשויות המקומיות וקרן המורשת האנגלית למנוע את ההידרדרות במצב הבתים והמפעלים באמצעות ייעוץ לבעליהם ומענקים לעבודות השימור. כאשר הוגשה המועמדות להכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2000, היו 26 מתוך 838 הבניינים הרשומים באזור במצב שימור גרוע, וברשימת המבנים בסיכון של קרן המורשת האנגלית.
המפעלים בעמק דרוונט הועמדו להכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. האתר הוצע להכללה ברשימה (יחד עם הנוף התעשייתי בבלנאבון, ניו לנארק וסלטייר) על מנת להגדיל את ייצוגם של אתרים תעשייתיים היסטוריים. ההצעה התקבלה, והמפעלים הוכרזו בשנת 2001, לפי הקריטריון השני והקריטריון הרביעי להכללה ברשימת אתרי המורשת העולמית, כאתר מורשת עולמית תרבותי. "שותפות מפעלי עמק דרוונט" אחראית, בשם הממשלה הבריטית, לניהול האתר. ביוני 2009 נפגע מפעל באת' סטריט שבדרבי עקב שרפה. הבניין היה חלק מאתר המורשת העולמית, ותוארך למאה ה-18.
מוזיאון עבודת הטקסטיל שבמפעל מסון היל מציג את אוסף האשוות (Bobbin) הגדול ביותר בעולם. בבניין הצפוני של מפעל בלפר שוכן מרכז המבקרים של העמק. במרכז זה יש תצוגה של מכונות ופריטים נוספים הקשורים להיסטוריה של תעשיית הטקסטיל המקומית. במפעל לום, השוכן בקצה הדרומי של האתר, נמצא המוזיאון התעשייתי של דרבי.
המפעלים בעמק דרוונט הם נקודת עוגן (Anchor point) במסלול האירופי למורשת תעשייתית (European Route of Industrial Heritage).
לקריאה נוספת
מסמך המועמדות של שותפות מפעלי עמק דרוונט:
חן רייס
חן רייס (נולדה ב-1978) היא זמרת אופרה ישראלית, בתפקיד סופרן.
ביוגרפיה
חן רייס נולדה בחולון כבכורה מבין ארבעה ילדים וגדלה בהרצליה. בת לאב יליד הונגריה, בעל מוסך ומכונאי רכב, אמה יפית נולדה לעולים מסוריה וטורקיה והייתה זמרת בתיאטרון, אופרה ומקהלה.
רייס החלה את הכשרתה המוזיקלית בגיל שמונה, אז החלה לנגן בפסנתר ולרקוד בלהקת בת דור. בנעוריה למדה את שפות האופרה: צרפתית, גרמנית ואיטלקית. במקביל למדה פיתוח קול, שירה והיגוי בשפות אלו אצל תמר רחום ורובין וייזל-קפסוטו. למדה בתיכון תלמה ילין, שם נמשכה לזמרה. בצבא שירתה בתזמורת צה"ל, לאחר שחרורה טסה לניו יורק ללמוד מוזיקה בברוקלין קולג', שם למדה אצל מורתה החשובה ביותר מאז ועד היום רות פלקון. החונך שלה ומי שליווה וטיפח את הקריירה שלה לאורך השנים היה זובין מהטה.
ב-2003 קיבלה חוזה באופרה הבווארית הממלכתית של מינכן, מאז 2006 היא זמרת עצמאית. היא מרבה להופיע באופרה הישראלית ועם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. הופיעה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו, באופרה של פלורידה, באופרה של קוויבק, באופרה של דרזדן, בפסטיבל מוצרט של הבנק העולמי, בפסטיבל לנודייר. הופיעה כסולנית עם תזמורות הבארוק של ירושלים ושל שיקגו, עם התזמורות הפילהרמוניות של באפלו ומינכן, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם התזמורות הפילהרמוניות של מינסוטה ופיטסבורג.
נבחרה לקרן למצוינות בתרבות לשנת 2007.
ב-2011 הוציאה את הפרויקט האמנותי "Liaisons" על גבי CD, בו היא שרה מיצירות סליירי, מוצרט, היידן וצ'ימרוזה בליווי התזמורת הקאמרית של קלן, הפרויקט מוקדש לעיר וינה, בה פועלת רייס ובה פעלו מלחינים אלה במאה ה-18. מגזין המוזיקה הקלאסית החשוב, גרמופון, קבע בסיקור הדיסק שרייס היא אחת מזמרות הסופרן הגדולות של הדור. כמו כן נבחרה בנובמבר 2011 לזמרת הבית של האופרה של וינה לעונת ההופעות 2012.
יחסי אינדונזיה–אלג'יריה
יחסי אינדונזיה–אלג'יריה (באינדונזית: Hubungan Aljazair dengan Indonesia, בערבית: العلاقات الجزائرية الإندونيسية) הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת אינדונזיה ובין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית. שתי המדינות הן חברות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
סמארט שוטר
סמארט שוּטר בע"מ היא חברה פרטית ישראלית, העוסקת בפיתוח וייצור של כוונות חכמות לרובים, המגדילות באופן משמעותי את דיוק הירי ומשפרות באופן ניכר את אחוזי הקליעה במגוון סוגי מטרות (נייחות וניידות).
החברה הוקמה בשנת 2011 על ידי מיכל מור (מנכ"לית) ואבשלום ארליך (CTO), יוצאי חטיבת הטילים של רפאל. המשרד הראשי של החברה נמצא בקיבוץ יגור. עם לקוחות החברה נמנים צה"ל, צבא הולנד וחיל הים ההודי.
כם המשקיעים בחברה נמנות החברות הפניקס חברה לביטוח, אלטשולר שחם והכשרה חברה לביטוח.
מוצרי החברה
מוצרי החברה קרויים "SMASH", קיצור של Smart Shooter. בעברית הם קרויים "פגיון". המוצרים:
רב-מודד
רב-מודד (באנגלית: Multimeter) הוא מכשיר מדידה שתפקידו למדוד גדלים חשמליים כגון מתח, זרם, התנגדות, קיבול והשראות. מכונה לעיתים "אוומטר" (AVOmeter) מתוך ראשי התיבות של היחידות של הגדלים הנמדדים - A (אמפר), V (וולט) ו-O (אוהם).
התצוגה ברב-מודד היא באחת משתי שיטות:
רב מודד מאגד למעשה מספר מכשירי מדידה. הדגמים הבסיסיים מאגדים בדרך-כלל: מד-מתח, מד-זרם ומד-התנגדות. המכשירים המתקדמים יותר מאגדים מודדים נוספים.
סבסטיאן באסונג
סבסטיאן באסונג נגואנה (נולד ב-9 ביולי 1986 בפריז, צרפת) הוא כדורגלן קמרוני יליד צרפת המשחק בעמדת המגן.
קריירת מועדונים
באסונג הוא בוגר אקדמיית הכדורגל לנוער המפורסמת קליירפונטיין. בין יתר בוגרי האקדמיה נמנים שחקנים כמו תיירי הנרי, ניקולא אנלקה, ויליאם גאלאס ולואיס סאהה. אחרי שסיים את האקדמיה, עבר למחלקת הנוער של קבוצת מץ, שם חתם גם על חוזה מקצועני רשמי. בשנת 2005, באסונג עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון ושיחק בה במשך שלוש שנים.
ביולי 2008, באסונג נבחן למשך שבוע במועדון מהליגות הנמוכות באנגליה, אלפרטון טאון, ובמהלך השבוע שיחק במשחק ידידות נגד דונקסטר רוברס. ב-30 ביולי 2008, דווח רשמית שדווקא ניוקאסל יונייטד החתימה את באסונג תמורת 500,000 פאונד. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניוקאסל ב-26 באוגוסט 2008, במשחק גביע הפוטבול ליג נגד קובנטרי סיטי. משחק הבכורה שלו בליגה היה משחק חוץ נגד ארסנל, לאחר שנכנס כמחליף במקומו של חוזה אנריקה. ב-26 בדצמבר 2008, הוא צבר לראשונה בקריירה כרטיס אדום, במהלך משחק נגד וויגאן אתלטיק. כבר בעונתו הראשונה באנגליה, זכה סבסטיאן בתואר כדורגלן העונה של ניוקאסל.
כבר לאחר עונה, ואחרי שניוקאסל נשרה לליגת המשנה, באסונג הצהיר שברצונו לעזוב את המועדון, כאשר הקבוצות שהביעו עניין בשירותיו היו טוטנהאם, ארסנל ומנצ'סטר סיטי. ב-6 באוגוסט 2009, אושר רשמית על חתימתו של השחקן בטוטנהאם תמורת סכום של 8 מיליון פאונד. באסונג כבש במשחק הבכורה שלו עבור התרנגולים, שער שהיה גם שער הניצחון נגד ליברפול, אחרי שכבש בנגיחה מהרמה מבעיטה חופשית של לוקה מודריץ', השער קבע את תוצאת המשחק 2-1 לטוטנהאם. במרוצת העונה, באסונג קבע לעצמו מעמד של שחקן הרכב, לאחר שפתח בהרכב הקבוצה בכל 9 משחקיה הראשונים בפרמייר ליג.
קריירה בינלאומית
באסונג שיחק כבלם בנבחרת צרפת עד גיל 21 בקיץ 2007, לפני שעבר לניוקאסל. ב-25 במאי 2009, הוא נקרא דווקא לייצג את נבחרת קמרון לקראת משחק מוקדמות מונדיאל 2010 נגד מרוקו. הוא קיבל רשות לשחק עבור קמרון, למרות ששיחק בנבחרת צרפת הצעירה, מכיוון שלא שיחק בה באף משחק רשמי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קמרון, במשחק הניצחון 2-0 נגד אוסטריה, ב-12 באוגוסט 2009.
סטיבן רבינוביץ'
סטיבן "סטיב" רבינוביץ' (באנגלית: Stephen "Steve" Rabinovitch; 25 באוגוסט 1942 - 11 ביולי 1990) היה שחיין יהודי-קנדי, אלוף ושיאן המכביה השישית (1961) במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, זוכה מדליית כסף במשחקים הפאן-אמריקאיים (1959) במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, זוכה שתי מדליות ארד במשחקי חבר העמים הבריטי (1962) במשחה ל-100 מטר חזה ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב. ייצג את מדינתו במשחקים האולימפיים (רומא 1960), וסיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
קורות חיים
רבינוביץ' נולד בפריז.
1959
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בשיקגו, אילינוי בשנת 1959 זכה רבינוביץ' במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:23.3 דקות, אחרי ארצות הברית (4:14.9 דקות) ולפני מקסיקו (4:25.0 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה.
1960
באולימפיאדת רומא (1960) הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:16.8 דקות, כשחיין שלישי הוא שחה את סגנון החזה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 1:12.4 דקות, בשלב המוקדמות הרביעייה הקנדית קבעה תוצאה של 4:15.3 דקות ועלתה למשחה הגמר מהמקום השלישי. נוסף לכך, הוא סיים במקום 25 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:47.2 דקות. באותה העת לא נערך במשחקים האולימפיים המשחה החזק שלו, 100 מטר חזה.
1961
בתחרויות השחייה של המכביה השישית שנערכו בספטמבר 1961 זכה רבינוביץ' בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא מכביה חדש של 4:29.1 דקות, לפני ארצות הברית (4:34.1 דקות) וישראל (4:38.9 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:49.0 דקות, אחרי פיטר פוגרסי שקבע שיא מכביה חדש של 2:38.1 דקות ובל וייטין אף הוא מארצות הברית (2:48.3 דקות).
1962
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בפרת' אוסטרליה בסוף נובמבר 1962 זכה רבינוביץ' בשתי מדליות ארד, במשחה ל-110 יארד חזה בתוצאה של 1:14.1 דקות, אחרי איאן או'בריאן (1:11.4 דקות) וויליאם ברטון (1:13.9 דקות), שניהם מאוסטרליה ובמשחה שליחים 4x110 יארד מעורב בתוצאה של 4:19.9 דקות, אחרי אוסטרליה (4:12.4 דקות) ואנגליה (4:19.9 דקות).
ג'ורג'י הייד-ליס
ג'ורג'י הייד-ליס (באנגלית: Georgie Hyde-Lees; נולדה בשם ברטה הייד-ליס, 1892 – 1968) הייתה בתם של אדית' אלן (נלי) וג'ילברט הייד-ליס, אשתו של המשורר וויליאם באטלר ייטס.
ראשית חייה
ג'ורג'י נולדה בעיירה פליט, שבמחוז המפשייר, אנגליה, ב-16 באוקטובר 1892. כשמלאו לה כמה שנים בלבד, בהיותה ילדה, נישואי הוריה כשלו בשל האלכוהוליזם של אביה. אמנם הייתה לו מספיק הכנסה כדי לפרנס את המשפחה, אולם אשתו הייתה נתונה במצב החברתי המביך בתור "אישה נשואה ללא בעל". המשפחה אימצה לעצמה סגנון חיים בוהמייני עמום, הרבתה לנדוד ולנסוע לעיתים קרובות בבתים ברחבי המדינה ובילתה פרקי זמן ארוכים בביקור של קרובי משפחה.
היא למדה במספר בתי ספר בשכונת נייטסברידג' שבלונדון ובבתי הספר לאמנות שבעיר, למדה שפות, אמנויות קלאסיות וכמו כן פסנתר. היא הפכה להיות חברתה הקרובה של דורות'י שייקספיר, אשר גילתה חיבה רבה כלפי ג'ורג'י וחלקה עמה תחומי עניין רבים למרות שהייתה בוגרת ממנה בשש שנים. לאחר מותו של אביה, בשנת 1909, אמה של ג'ורג'י, נישאה לדודה של דורות'י, הנרי טאקר, אחיה של אוליביה שייקספיר, והם עברו להתגורר בעיירה קנסינגטון.
נישואים לוויליאם בטלר ייטס
אמה של ג'ורג'י נהגה לארח לעיתים קרובות מוזיקאים ואמנים צעירים עמם היא נפגשה לאחרונה בטרקלינה של אוליביה שייקספיר, אשר רבים מהם הפכו למודרניסטים ידועים, כגון: עזרא פאונד, וולטר רומל ופרדריק מאנינג. ג'ורג'י נהגה להמשיך לסייר באחוזות הכפריות עם אמה ובנות משפחת שייקספיר, אוליביה ודורות'י. זה היה בהיותה בת שבע עשרה, בוקר אחד, בחברתן של אוליביה ודורות'י, כאשר היא פגשה לראשונה את המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס במוזיאון הבריטי ושוב באותו אחר הצהריים במהלך אירוע מסיבת תה טיפוסי, בבית השייקספירים.
שבע שנים מאוחר יותר, כאשר היא הייתה בת 25 והוא בן 52, ייטס ביקש מג'ורג'י להינשא לו. רק כמה שבועות קודם לכן, איזואלט גון, בתה של מוד גון, האישה שייטס אהב במשך שנים כה רבות, דחתה את הצעת הנישואין של ייטס. ג'ורג'י וייטס נישאו אך שלושה שבועות מאוחר יותר, ב-20 באוקטובר 1917, במשרד רישום ציבורי, כאשר העדים שליוו אותם היו אמה ועזרא פאונד. במהלך ירח הדבש, בעוד ייטס היה עדיין מהרהר על דחייתה של איזואלט, ג'ורג'י החלה בסוג מסוים של כתיבה אוטומטית אשר ריתקה אותו. ייטס כתב והעיד על אותה חוויה פסיכוגרפית, או אוטומטיזם, במסגרת מה שיהיה מאוחר יותר לספר חזון, כדבר שהחזיק את הנישואים יחד במשך שנים רבות. כעבור שנת נישואים אחת, ייטס הכריז בפניה, ששמה ג'ורג'י, הוא שם בלתי נסבל ולכן קיצר את שמה לג'ורג'.
חיים אישיים
לזוג נולדו בת ובן: אן (ציירת ומעצבת במה) ומייקל (פרקליט ופוליטיקאי).
ג'ורג'י נפטרה ב-23 באוגוסט 1968.
חסידות סקרנביץ
חסידות סקרנביץ הייתה חסידות פולנית, ענף מחסידות וורקא. מקים החסידות היה רבי שמעון קאליש, בנו של רבי מנחם מנדל מוורקא.
תולדות החסידות
רבי שמעון קאליש היה בנו השני של רבי מנחם מנדל. רבי מנחם מנדל היה בנו של רבי יצחק מוורקא, והחל לשמש כאדמו"ר אחר פטירת תלמידו של אביו רבי שרגא פייבל מגריצא (אבי שושלת אלכסנדר). לאחר פטירת רבי מנחם מנדל פנו רוב חסידיו אל תלמידו רבי בעריש מביאלה ומיעוטם אל בנו הגדול רבי שמחה בונים מאוטבוצק. רבי שמעון קאליש, וגיסו רבי יעקב דוד טננבוים הלכו עם רוב החסידים אל רבי בעריש. לאחר פטירת רבי בעריש, פנו רוב החסידים אל רבי יחיאל מאלכסנדר. רבי יעקב דוד החל לכהן כאדמו"ר עצמאי בנדרזין, וגיסו רבי שמעון קיבל את מרותו. רבי יעקב דוד חיבר ספר בשם "ישרש יעקב". נפטר בה' בכסלו תרמ"ח. בנו רבי חיים, תלמידו של רבי בעריש ותלמידו של אביו, נסע אחר פטירתו לדודו רבי שמעון ולאחר פטירת דודו החל לכהן באדמו"רות. היה מפורסם כגדול בתורה. חיבר הגהות על ספרו של אביו וכן את הספר רעיוני תורה. נפטר בה' באייר תרצ"א. ילדיו היו הרב דב, רב בביסקיט וחתניו בן דודו רבי ישראל יצחק קאליש ורבי צמח דוד איגר (בנו של רבי אברהם מלובלין).
רבי שמעון נולד בי' בניסן תרי"ח. היה חתנו של הרב דוד אליהו בנט. בשנת תרמ"א החל לכהן באדמו"רות בטורטשין ולאחר מכן בסקרנביץ (פולנית: Skierniewice). היה מפורסם כפיקח. נפטר בכ' בתשרי תרפ"ז. נטמן בסקרנביץ באוהל שנבנה לכבודו וקיים עד היום (הכתובת: Strobowska 32, 96-100 Skierniewice, פולין).
חמישה מבניו כיהנו אחריו כאדמו"רים, הגדול שבהם היה בנו השני רבי ישראל יצחק. (כמו כן החל לכהן אחר פטירתו, אחיינו רבי חיים טננבוים מנדרזין).
רבי שמעון שלח רבים מחסידיו לארץ ישראל, וקבוצה מחסידיו בנתה את העיר בני ברק, בהם ראש העיר הראשון, יצחק גרשטנקורן.
יובל שבתאי
יובל שבתאי (נולד ב-18 בדצמבר 1986) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
שבתאי החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של עירוני קריית אתא, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בקריית אתא
לקראת עונת 2008/2009 חתם בעירוני קריית שמונה, וב-22 בספטמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, במשחק מול הפועל תל אביב שהסתיים בתיקו 0–0. בעונה זו הופסקה פעילותו בסיום הסיבוב הראשון עקב בעיה בריאותית של חזה אוויר. בעונה שלאחר מכן חזר לפעילות עם הקבוצה בליגה הלאומית, אך בינואר 2010 הושאל לאחווה עראבה עד תום העונה. בקיץ חתם במכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית, ובמדיה כבש שישה שערים בעונת 2010/2011.
בקיץ חתם שבתאי בהפועל עכו. ב-8 באפריל 2013 הבקיע צמד בתיקו 2–2 נגד בית"ר ירושלים. בסך הכל שיחק שלוש שנים בהפועל עכו, ובמדיה ערך 91 הופעות בליגת העל וכבש שבעה שערים.
בעונת 2014/2015 שיחק בהפועל חיפה, ובעונת 2015/2016 שיחק בהפועל רעננה ובאמצע העונה חתם בהפועל באר שבע, לשורותיה עבר בתום העונה כשחקן חופשי. עם הפועל באר שבע זכה שבתאי בתואר אלוף האלופים ובגביע הטוטו, וכן העפיל עמה לשלב הבתים של הליגה האירופית ובישל למאור בוזגלו את השער מול סאות'המפטון שהעלה את הקבוצה לשלב 32 האחרונות, אך בליגה שותף בשני משחקים בלבד וב-18 בינואר 2017 חזר להפועל רעננה ושיחק במדיה עד תום עונת 2016/2017.
מכלן (כדורגל)
מועדון הכדורגל המלכותי מכלן (בהולנדית: Koninklijke Voetbalclub Mechelen או בקיצור KV Mechelen) היא קבוצת כדורגל בלגית מהעיר מכלן, המשחקת בליגת העל הבלגית.
יובל שבתאי
קריירה
ב-7 ביוני 2017 חתם שבתאי לשלוש שנים בקבוצת מכבי פתח תקווה. בסוף עונת 2018/2019 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-13 באוגוסט 2019 חתם שבתאי במכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית.
מכלן (כדורגל)
מכלן זכתה ארבע פעמים בתואר האליפות (1943, 1946, 1948, 1989), ובשני גביעים ב-1987 ו-2019, אך בשנים אחרות לא נחלה הצלחה רבה.
יובל שבתאי
קריירה
ב-11 בינואר 2021 חתם במכבי טמרה מליגה א', וכעבור חודשיים חתם בהפועל כרמיאל.
מכלן (כדורגל)
רגע השיא של הקבוצה היה בשנת 1988, כאשר זכתה בגביע אירופה למחזיקות גביע אחרי ניצחון 1–0 במשחק הגמר על אייאקס אמסטרדם. בקבוצה שיחק באותה עונה הישראלי, אלי אוחנה, שבישל את שער הניצחון, וזכה בפרס בראבו לצעיר המצטיין והמבטיח באותה השנה. שנה לאחר מכן זכתה הקבוצה באליפות בלגיה אחרי 41 שנים של הפסקה. באותה שנה הגיעה מכלן עד לשלב חצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע, בו הודחה על ידי סמפדוריה האיטלקית.
בשנות התשעים חזרה מכלן לאפרוריות שליוותה את הקבוצה במרבית שנותיה. הקבוצה נשרה פעמיים לליגה הבלגית השנייה בסוף שנות התשעים ותחילת המאה ה-21. בשנת 2003 שוב נשרה מכלן לליגה השנייה, והתאחדות הכדורגל הבלגית הורידה את הקבוצה באותה עונה ליגה נוספת עקב חובות כבדים. בשנת 2007 חזרה מכלן לליגה הבלגית הראשונה אחרי היעדרות של 4 שנים. בשנת 2018 ירדה לליגה השנייה. בשנת 2019 זכתה בגביע הבלגי, 32 שנה לאחר זכייתה האחרונה, ו-30 שנה לאחר זכייתה האחרונה בתואר כלשהו. המועדון היה מעורב בפרשת שחיתות בכדורגל הבלגי. כתוצאה מכך נשלל ממנו השתתפות בתחרויות אירופאיות, למרות הזכייה הגביע. עם חלק משחקניו (למשל מייקל וריפס) החוזה הופסק חד-צדדי.
רון פלר
רון פלר (תרפ"ח, 9 במאי 1928 – תשע"ג, 8 בנובמבר 2012) היה פרופסור להנדסה חקלאית, בעל אות גיבור ישראל מתקופת מלחמת העצמאות.
ביוגרפיה
פלר נולד בתל אביב, להדסה וזאב פלר, שכיהן כמזכיר מועצת הפועלים בעיר. למד בבית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן בקיבוץ גבעת השלושה הישן ובמקווה ישראל. לכבוד בר המצווה שלו תרם עם משפחתו דמי כיבוד לקרן החייל היהודי.
בהמשך לפעילותו בארגון ההגנה, שירת במלחמת העצמאות בגדוד 53 של חטיבת גבעתי. על חלקו המרכזי בסיום ההתקפה המצרית על כרתיה (מבצע מוות לפולש) זכה באות גיבור ישראל:
פלר הוזמן במהלך השנים והיה יועץ מומחה עבור האו"ם והשתתף בתוכניות פיתוח במדגסקר (1968) ובסין (1991). כן הוא שימש פרופסור אורח במוסדות שונים בארצות הברית ובאוסטרליה, סייע בהקמת מעבדה לטיפול בתוצרת חקלאית. בהוקרה על תרומתו לניקוי פירות יבשים מחומרים זרים מוענק על שמו מדי שנה פרס מקומי מטעם המועצה למחקר ופיתוח של פירות יבשים באוסטרליה. בשנת 1986 זכה פלר בפרס מטעם האגודה האמריקאית להנדסה חקלאית.
פלר היה נשוי לחביבה ואב לשלושה. שלושת ילדיו חזרו בתשובה. בנו הוא איש העסקים החרדי רמי פלר, מנכ”ל RCS - Rampal Cellular Stockmarket (רמפל סלולר סטוקמרקט).
שמואל חיים לנדוי
שמואל חיים לנדוי (שח"ל; ט"ו בשבט ה'תרנ"ב (13 בפברואר 1892) – ט"ו בסיוון ה'תרפ"ח (3 ביוני 1928) היה הוגה דעות ממנהיגי תנועת הפועל המזרחי.
נעוריו ותחילת דרכו
לנדוי נולד בעיירה מאצביטש שבפולין הקונגרסאית (תחת שלטון האימפריה הרוסית). אביו, משה מאיר לנדוי, היה סוחר עצים בר אוריין ומחסידי האדמו"ר רבי ישראל מפילוב, נצר לחסידות קוצק, שפעל לחידוש ההתיישבות בארץ ישראל. כבר בילדותו הפליא בכוח זיכרונו ותפיסתו, כאשר מכל חסידיו של הרבי, הצליח דווקא "הנער כבן שלוש עשרה... אשר החל לחזור על "התורות" של הרבי, מילה במילה, משפט אחר משפט, כשעת יציאתן מפיו של האדמו"ר". למרות היותו של שח"ל כבד פה, צפה לו בנו של ר' ישראל (שהמשיכו בהנהגת החסידות), ר' משה, עתיד מזהיר: "אף על פי ששמואל חיים כבד פה הוא, מובטחני שיהיה מחריב ובונה עולמות במחשבתו ובאמריו, שהרי שואב הוא מבאר אמונת קוצק".
שמואל חיים פנה בגיל 14 ללמוד תורה בעיר לוקוב (שם התגוררו סבו וסבתו מצד אמו), אצל הרב שמואל-שלמה בראון. לאחר מכן למד בעיירה צ'מרניק שבמחוז לובלין. בגיל 18 הוסמך לרבנות. הוא ישב אצל חותנו בצ'מרניק ועבד כסוחר. שם נחשף לעיתוני התקופה ולספריהם של הרבנים יהודה אלקלעי וצבי הירש קלישר. שח"ל הפך לציוני מובהק.
תרומתו הפוליטית וההגותית בהקמת הפועל המזרחי
מספר ביקורות משמעותיות עלו ממאמר זה:
ראשית, הרש"ר הירש ראה את ייעודו של היהודי, כייעוד אוניברסלי בלבד, ולא כבן לאומה הישראלית. היהודי על פי תפיסה מחויב לחוקי התורה כיחיד, אך לא כחלק מאומה. שח"ל כחלק מתפיסתו החסידית, טען שהיחיד הוא חלק מישות הנקראת כלל ישראל.
שנית, על בסיס תפיסה זו רואה הרש"ר הירש את היהודי כ"עם בלי ארץ, ללא בסיס גשמי ויסוד קרקעי", כניגוד לתפיסה זו רואה שח"ל את ייעודו העיקרי של עם ישראל כ"ממלכת כהנים וגוי קדוש".
שלישית, שח"ל טוען שהרש"ר הירש מבסס את ההיסטוריוסופיה של עם ישראל בצורה המנוגדת לחז"ל, כשהוא נותן משמעות חיובית לחורבן הבית ולגלות, על מנת שעם ישראל יוכל להיות "אור לגויים" בגלות. לעומת זאת, חז"ל ראו בחורבן כאסון לאומי, והפסקת חיי האומה כעם.
אך שח"ל לא הפנה את חיצי ביקורתו רק כלפי חוץ, אלא אף כלפי תנועתו שלו, המזרחי. במאמר מ-1920 הנקרא התחייה והפדות תוקף שח"ל את דרכו של הרב ריינס שסטה לדעת שח"ל מעמדתה המקורית של המזרחי כפי שביטאו אותה הרבנים קלישר ואלקלעי.
שתי ביקורות משמעותיות עלו ממאמר זה:
ב-1921, לאחר שביקורת זו לא הועילה לשינוי אופייה של המזרחי, החליטו כשלושים פעילים מרכזיים ובראשם שח"ל, על הקמתה הרשמית של תנועת צעירי המזרחי כגוף פוליטי, שעיקר חזונה יתמקד במתן מענה לשאלות חברתיות, ובהקמת חוות להכשרת עלייה. הוויכוח העיקרי בקרב חברי צעירי המזרחי נסב סביב השאלה, האם להצטרף אל ההסתדרות הכללית של הפועלים בארץ ישראל או להישאר בתוך המזרחי, לאחר דיונים סוערים, הוחלט להישאר כתנועה נפרדת בתוך המזרחי.
בשנים אלו שח"ל התגלה בשיא כוחו הארגוני. הוא פעל לריכוז התנועות הדתיות הצעירות בפולין (צעירי המזרחי, החלוץ המזרחי, הפועל הדתי) תחת תנועה אחת הפועל המזרחי ובעידוד העלייה לארץ ישראל כתוצאה מתוצאות ועידת סן רמו.
בתקופה זו עבר משבר משפחתי, כאשר אשתו נפטרה, והשאירה אותו עם בתו הקטנה, הוא נישא לבת-דודתה, נולדו לו שתי בנות ובן, אשר נפטר בגיל צעיר ממחלה. בנותיו היו: נחמה שטרנברג, ורבקה שנישאה לצייר רפאל מוהר, ולאחר פטירתו נישאה לגבריאל טלפיר.
בשנת 1926, שח"ל הגיע למסקנה שתפקידו הפוליטי והרוחני בפולין מוצה עד תום, והחליט לעלות לארץ ישראל. בתחילה רצה לעבוד כאחרון הפועלים באחת מתנועות הפועלים הדתיות, אך בריאותו הרופפת לא איפשרה זאת, והוא שוכנע על ידי חבריו לייצגם במוסדות הלאומיים. משימתו הראשונה של שח"ל הייתה איחוד הפועל המזרחי מחדש בארץ ישראל, שהתפצל באותו הזמן. חלקו ה'שמאלי' של הפועל המזרחי, הצטרף להסתדרות הכללית, משום שחשב שיזכה לחלוקה הוגנת בכל מה שנוגע לקרקע, וכן למקום עבודה ראוי, החלק ה'ימני' נשאר עצמאי. בתחילה שח"ל, ככל חברי התנועה בחו"ל, התנגד נמרצות לפילוג, שראו את האשמים בחלק ה'שמאלי' של הפועל המזרחי, אך במשך הזמן מאז עלייתו שינה את עמדתו והחל לצדד יותר בעמדת החלק ה'שמאלי'. את עמדתו זו הביע במאמרו הפרוגרמטי, (הנחשב אף למאמרו החשוב ביותר), לבירור שיטתנו, שח"ל קורא להכרה ברעיון תורה ועבודה, הכרה שהתורה איננה באה לידי מיצוי בקיום מצוות בידי היחיד, אלא רק במסגרת ציבורית תוך שיתוף פעולה עם המוסדות הלאומיים. העבודה עצמה אינה עיקר, כי אם המחשבה שבעבודה, הכוונה המלווה אותה והיחס של העובד אליה. צירוף שני המושגים הללו לדעת שח"ל, יוצרים את 'תורת התחייה', ומעלים על נס את 'המרד הקדוש' – למרוד ברחוב המתנכר לרעיון התורה ועבודה ולבנות חיי פרט וחברה המבוססים על ערכים אלה. שח"ל טוען שהניסיון לבסס את חשיבות ערך העבודה על משנה סוציאליסטית מעמדית, איננה תואמת את רוח התורה, ו"במידה שתנועת העבודה בא"י מתקרבת לפרולטריון... היא מתרחקת מצורתה האמיתית".
תקופה זו אחר חתימת ההסכם, בה שימש שח"ל כנציג הפועל המזרחי במוסדות הלאומיים היוותה עבור התנועה תקופת פריחה פוליטית, ארגונית ואידאולוגית. כמה מהישגיו של שח"ל:
בשל מזגו האישי הנוח, זכה להערכת יריביו, אף הקשים ביותר.
שח"ל נפטר באופן טראגי בט"ו בסיוון התרפ"ח, בשל ניתוח כושל בדלקת התוספתן. פעולתו האחרונה הייתה חתימה על ערבות כספית בבנק אנגלו-פלשתינה לחברי הקבוצה אשר עמדו להתיישב בשייח אבריק. נקבר בהר הזיתים.
לאחר פטירתו רצו חברי הקבוצה לקרוא למושב על שמו, אך הנהלת המזרחי לחצה, והמושב נקרא שדה יעקב על שם הרב ריינס, דבר המעיד במקצת, על היריבות בין המזרחי להפועל המזרחי.
הפועל המזרחי לאחר מותו של שח"ל
ממשיכי דרכו הפוליטיים של שח"ל בהפועל המזרחי, היו חיים משה שפירא ושלמה זלמן שרגאי. החל מכינונה של מועצת המדינה הזמנית בשנת 1948 ועד לתקופת הכנסת השלישית ב-1955 התמודדה הפועל המזרחי בבחירות לסירוגין כמפלגה עצמאית או במסגרת מפלגת החזית הדתית המאוחדת. בשנת 1956 אוחדו הפועל המזרחי והמזרחי לצורך הקמת תנועת המפד"ל, והפועל המזרחי חדלה מקיומה כתנועה פוליטית, אך סייעה רבות בהקמת יישובים, ומעורבות בחיי הציבור.
קריאה דתית מודרנית
אליעזר גולדמן טוען שעל בסיס משנת תורה ועבודה שלו, ניתן לראות בשח"ל כלוחם בפונדמנטליזם ושמרנות דתית. לדבריו, בעוד הפונדמנטליזם הדתי רואה את התורה כ"ספר חוקים ומשפטים", משנתו של שח"ל רואה את התורה באופן דינמי יותר.
רדוול (ספר)
רדוול (Redwall) הוא הספר הראשון בסדרת רדוול. הסדרה מספרת על מנזר רדוול בו כל פעם מתרחשים אירועים אחרים. גיבורי הספר הם חיות והגיבור הוא עכבר יתום בשם מתייאס. על שישה מספרי הסדרה, בהם רדוול, מתבססת סדרה מצוירת. הספר עוקב אחר מתייאס אשר עובר הרפתקאות רבות במהלכו.
עלילה
"רדוול" הוא מנזר גדול בו חיים בשלווה מסדר של עכברים נזירים. רדוול משמש כמרכז החיים של כל הסביבה ובו מתרחשות החגיגות והשמחות של שאר בעלי החיים באזור. החיים מתנהלים על מי מנוחות, עד שמגיע לאזור עכברוש בשם "קלוני מגלב". קלוני הוא עכברוש ים מרושע אשר מחפש מבצר להתמקם בו (מזכיר בכך את העכברוש מהספר "מרטין הלוחם"). כאשר הוא מגיע לרדוול הוא אומר לתושבי רדוול שיחוס על חייהם אם יתנו לו את רדוול ויהיו לו לעבדים. תושבי רדוול מסרבים בתוקף וקלוני צר עליהם.
במהלך המצור מתייאס מגלה שהוא היורש של "מרטין הלוחם" בזכות נבואה הכתובה בקיר, מרטין היה גיבורם של תושבי רדוול אשר ייסד את מנזר רדוול. מתייאס מבין שכדי להביס את קלוני הוא צריך למצוא את חרבו של מרטין, אשר אותה הסתיר מרטין כאשר נשבע שבועת שלום, ובחר בחיי נזירות. מרטין השאיר חידות ברחבי המנזר שיסיעו ליורשו למצוא את החרב. כאשר החידות נפתרות מתגלה כי חרבו של מרטין הייתה צריכה להיות על גג רדוול מאחורי כנף הצפון, אך מתיאס מגלה שעם הדרורים לקח אותה.
מתייאס הולך להחזיר אותה ביחד עם דרורה בשם "מקור מלחמה". כאשר נמצא מתייאס במקום מגורם של הדרורים הוא מגלה שמלך הדרורים השווייץ בחרב ונהג בחוסר-אחריות ולכן הצליח לגנוב אותה נחש צפע בשם אשמדאי. כשמתייאס מנסה לברוח מלך הדרורים מתנפל עליו והם נופלים מגג המנזר. מתייאס שורד, אך בול-עם-דרור, מלכם של הדרורים מת, ומקור-מלחמה (אחייניתו של המלך) יורשת את מקומו.
בינתיים תושבי רדוול מתכוננים למלחמה. מגיעות אליהם תוכניות הקרב המזויפות מהשועלה "סלה" - המרגלת הכפולה. בתוכניות הקרב כתוב שניסיון הפלישה לרדוול תלוי אך ורק בקורת הניגוח של השער המערבי. קלוני הבין שסלה ובנה "זלל פרגית" הם סוכנים כפולים ולכן נותן לה תוכניות מזויפות אך בסוף נמאס לו מהם והוא מוציא אותם להורג אך שוכח לוודא שהם מתים. זלל פרגית נשאר חי ומצליח להגיע לרדוול. תושבי רדוול מאמצים אותו, וזלל-פרגית מגלה להם את תוכניות הקרב האמיתיות של קלוני, אך לאחר שמקבל טיפול רפואי זלל פרגית בוגד ברדוול וגונב חפצים יקרים מן המנזר. במנוסתו אל החופש הורג את מתושלח, שומר השער הזקן של המנזר. כשזלל פרגית בורח הוא מתחבא בין שורשי עץ אלון ומוכש בידי הנחש האדיר אשמדאי. מתייאס בורח מן המרפאה שבה היה בעקבות הנפילה כדי להחזיר את החרב של מרטין הלוחם מידו של הצפע הענק אשמדאי, והמסע מתחיל.
החדפים שמתייאס פגש מתלווים אליו במסעו אל מאורתו של אשמדאי. לאחר תלאות רבות בתוך המחילה ומוות של אחד החדפים מתייאס הורג את אשמדאי וחוזר אל קפטן שלג שמקיים את שבועתו. מתייאס, ג'וליאן, קפטן שלג והחדפים אוכלים סעודה ומתייאס פוגש שנית את מקור-מלחמה שבאה כדי לבשר לו שקלוני פלש לרדוול. מתייאס יוצא למסע חזרה לרדוול יחד עם החדפים ועם מקור-מלחמה. כשמתייאס מגיע, קלוני בדיוק מצהיר שגילו לו שהיום לא יהיו לו יותר סיוטים על העכבר הלוחם ומתייאס מאמת זאת בכך שהוא הורג אותו בקרב, אך מתייאס לא הגיע בזמן כדי להציל את מורטימר אב המנזר אשר גוסס בעקבות רעל מכלי נשקו של קלוני. בנשימותיו האחרונות הוא מכתיר אב מנזר חדש ואת מתייאס כ"מתייאס העכבר הלוחם מרדוול".
בסוף הספר ישנו קטע שמספר על שנה לאחר סיום הספר, כשלמתייאס ודגנייה אשתו יש בן קטן ושמו מטימאו (מתייאס-מתושלח-מורטימר).
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1852
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1852 היו הבחירות השבע-עשרה לנשיאות בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 2 בנובמבר 1852. הן היו דומות מאוד לבחירות של שנת 1844. כמו אז, הנשיא היוצא, מילרד פילמור, היה וויגי שמונה לנשיאות לאחר מות קודמו בתפקיד, זאכרי טיילור, שהיה גנרל מלחמה נערץ. המפלגה הוויגית הוציאה את פילמור מהמירוץ לטובת הגנרל וינפילד סקוט. הדמוקרטים יוצגו על ידי מועמד "סוס שחור" (מועמד אלמוני), פרנקלין פירס. הוויגים התרכזו שוב באלמוניותו של המועמד הדמוקרטי, אסטרטגיה שנכשלה שוב.
פירס ושותפו למירוץ, ויליאם רופוס קינג, זכו באחד הניצחונות הגדולים באותה תקופה, כשהם מביסים את סקוט ואת מועמדו לסגנות הנשיאות, וויליאם גרהאם מצפון קרוליינה, עם 254 אלקטורים לעומת 42. אחרי הבחירות הללו, המפלגה הוויגית קרסה במהירות, והחברים בה לא הצליחו לבחור מועמד בבחירות הבאות בגלל סכסוך לגבי חוק קנזס נברסקה. אלו היו הבחירות האחרונות לנשיאות שהמפלגה הוויגית השתתפה בהן. ב-1854, היא קרסה בגלל המתח בנוגע לעבדות. מעמדה כאופוזיציה הראשית לדמוקרטים נתפס בידי המפלגה הרפובליקנית שהוקמה שנים מעטות קודם לכן. למרות הניצחון הדמוקרטי, אף מועמד מהמפלגה הדמוקרטית לא זכה ברוב קולות הבוחרים לאחר בחירות אלו עד ל-1932, כשפרנקלין דלאנו רוזוולט זכה ברוב גדול בבחירות מול הרברט הובר הרפובליקני. מלבד סמואל טילדן בבחירות 1876, אך הוא לא זכה ברוב האלקטורליים והפסיד במרוץ הנשיאותי למועמד הרפובליקני, רותפורד ב. הייז.
מועמדים דמוקרטיים
כשהדמוקרטים התכנסו בבולטימור ב-1852, ארבעה מועמדים ראשיים רצו לזכות במועמדות- לואיס קאס ממישיגן, המועמד ב-1848, שקיבל את תמיכת הצפון שתמך בפשרת 1850; ג'יימס ביוקנן מפנסילבניה, שכוחו היה בדרום ובמדינתו; סטיבן דאגלס מאילינוי, מועמד של חסידי ההתרחבות ותומכי תאגידי הרכבת; ולבסוף, וויליאם מרסי מניו יורק, שכוחו היה במדינתו. במהלך ההצבעה, כמה מועמדים מקומיים קיבלו גם כמה קולות.
מרי טוד לינקולן
מרי אן טוד לינקולן (באנגלית: Mary Ann Todd Lincoln, נהגה: מרי אן טוד לִינְקֵן; 13 בדצמבר 1818 – 16 ביולי 1882) הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בעת כהונתו של בעלה אברהם לינקולן כנשיא ארצות הברית בין השנים 1861–1865.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1852
מועמדים דמוקרטיים
קאס הוביל ב-19 הסיבובים הראשונים, כשביוקנן שני ואילו דאגלס ומרסי מחליפים בין המקומות השלישי והרביעי. ביוקנן התחיל להוביל בסיבוב ה-20, והצליח לשמור על כוחו בתשעת הסיבובים הבאים. דאגלס הצליח להשיג את ההובלה בסיבובים ה-30 וה-31. אז קאס חזר למקום הראשון עד לסיבוב ה-44. אז מרסי הוביל בארבעת הסיבובים הבאים. פרנקלין פירס מניו המפשייר, חבר קונגרס וסנאטור בעברו, לא נכנס למירוץ עד לסיבוב ה-35, כשהוחלט להכניס אותו בתור מועמד פשרה מטעם המשלחת של וירג'יניה. הוא הצליח להשיג תמיכה ונבחר כמעט פה אחד בסיבוב ה-49.
כמנחת שלום לתומכי ביוקנן, תומכי פירס הרשו להם לבחור את המועמד לסגנות הנשיאות, כשהיה ידוע לכולם שוויליאם רופוס קינג מאלבמה יהיה מי שיבחר. בסיבוב השני, עם התנגדות מעטה, קינג זכה במועמדות לתפקיד. השחפת שקינג לקה בה מנעה ממנו לשחק תפקיד מרכזי במסע הבחירות, אך הוא השתדל לשכנע את המצביעים ממדינתו להצביע עבורו, כשהוא אומר שפירס הוא "צפוני עם עקרונות דרומיים". קינג מת מעט לאחר כניסתו לתפקיד.
מרי טוד לינקולן
טוד נולדה בלקסינגטון שבקנטקי לרוברט סמית' טוד (Robert Smith Tod) ואליזבת פארקר (Elizabeth Parker). בהיותה בת עשרים עברה להתגורר עם אחותה אליזבת במדינת אילינוי. אליזבת הכירה לה את עורך הדין הצעיר אברהם לינקולן והם נישאו ב-4 בנובמבר 1842.
סימון ואן דר מיר
סימון ואן דר מיר (24 בנובמבר 1925, האג, הולנד – 4 במרץ 2011, ז'נבה, שווייץ) היה פיזיקאי הולנדי, אשר עבד במאיץ החלקיקים ב-CERN שבשווייץ. זכה בשנת 1984, במשותף עם קרלו רוביה, בפרס נובל לפיזיקה על גילוי בוזוני W ו-Z.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1852
מועמדים וויגים
האספה הלאומית הוויגית ב-1852 בבולטימור הייתה שסועה ביותר. תומכיו של הנשיא פילמור הצביעו על הצלחת פשרת 1850 ועל כישלון התנועה הדרומית שתמכה בפרישה מארצות הברית. הוויגים הצפוניים האמינו שהפשרה נותנת עדיפות לדרום ולכן תמכו בגיבור מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, הגנרל וינפילד סקוט מניו ג'רזי. סקוט היה ידוע בתור אדם שהקפיד על המשמעת הצבאית, אך למרות שהוא היה מכובד בקרב הציבור, הציבור גם ראה אותו כסנוב. האספה נכנסה לתיקו כשרוב הצירים מניו אינגלנד תמכו בדניאל ובסטר. בסיבוב הראשון, פילמור קיבל את כל הצירים הדרומיים מלבד ארבעה, אך קיבל רק 18 צירים צפוניים. פילמור קיבל 133 קולות, לעומת 131 לסקוט ו-29 לובסטר. סקוט הצליח לזכות במועמדות בסיבוב ה-53 עם 159 קולות לעומת 112 לפילמור (עם 21 לובסטר), כשסקוט זוכה ב-142 צירים צפוניים לעומת 11 לפילמור (עם 21 לובסטר) ופילמור זוכה ב-101 צירים דרומיים לעומת 17 לסקוט.
סימון ואן דר מיר
ביוגרפיה
סימון ואן דר מיר נולד ב-1925 בעיר האג שבהולנד, בנם השלישי מתוך ארבעה של פיטר ואן דר מיר, מורה, ושל יאצקה כרונפלד. ואן דר מיר התחנך בראשית שנות ה-40 בגימנסיה של האג, ולאחר שסיים את לימודיו עבר ללימודי מדעי הרוח בגימנסיה במשך שנתיים.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1852
מועמדים וויגים
וויליאם אלכסנדר גרהאם נבחר כמועמד לסגנות הנשיאות. בחירות 1852 היו הבחירות האחרונות בהן השתתפה המפלגה הוויגית, כשלאחריהן היא התפרקה והמפלגה הרפובליקנית תפסה את מקומה, כמפלגה האופוזיציונרית העיקרית נגד המפלגה הדמוקרטית.
סימון ואן דר מיר
ביוגרפיה
ב-1945, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, נפתחו כל האוניברסיטאות בהולנד לאחר שהיו סגורות בתקופת הכיבוש הנאצי, וואן דר מיר החל ללמוד פיזיקה טכנית באוניברסיטה של הטכנולוגיה בדלפט, ורכש תואר שני בהנדסה ב-1952. ב-1956 החל ואן דר מיר לעבוד במרכז לחקר החלקיקים CERN שבז'נבה, שם השתקע עד מותו ב-2011.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1852
מפלגת הארץ החופשית
מפלגת הארץ החופשית הייתה עדיין המפלגה השלישית בגודלה ב-1852, למרות שרבים מתומכיה חזרו למפלגה הדמוקרטית. האספה הלאומית השנייה של מפלגת הארץ החופשית התכנסה בפיטסבורג, פנסילבניה. הסנאטור מניו המפשייר, ג'ון הייל, הצליח להשיג 192 צירים וזכה במועמדות. ג'ורג' ג'וליאן מאינדיאנה נבחר כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
סימון ואן דר מיר
ביוגרפיה
ואן דר מיר פגש את אשתו, קתרינה מ. קופמן, במהלך חופשת סקי בשווייץ ב-1966, והשניים התחתנו זמן קצר לאחר מכן. לזוג נולדו שני ילדים.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1852
מפלגת החופש
האספה הלאומית של מפלגת החופש התכנסה בבאפלו שבניו יורק. מכיוון שהיו בה מעט צירים, הוחלט שהאסיפה רק תמליץ על מועמדים ואספה מאוחרת יותר תקבע את המועמדים. האספה המליצה על גריט סמית מניו יורק כנשיא ועל צ'ארלס דוקי מוויסקונסין כסגן הנשיא. אספה שנייה התכנסה בסירקיוז, ניו יורק בספטמבר, אך לא היו בה מספיק צירים לבחירת מועמד. אספה שלישית התכנסה בסירקיוז והחליטה שוויליאם גודוול הוא המועמד לנשיאות וסמואל פייפר מוירג'יניה הוא המועמד לסגנות הנשיאות.
סימון ואן דר מיר
ביוגרפיה
סימון ואן דר מיר נפטר ב-4 במרץ 2011 בז'נבה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1852
מפלגת האיחוד
מפלגת האיחוד נוצרה ב-1851 כחלופה למפלגה הוויגית בדרום. בבחירות אלו, מנהיגי המפלגה החליטו לחכות ולראות מי יהיו המועמדים של שתי המפלגות הגדולות. לאחר האספה הוויגית, מתנגדי סקוט החליטו שדניאל ובסטר יהיה המועמד. המפלגה ערכה אספה בוושינגטון ב-7 באוגוסט 1852 והחליטה שוובסטר הוא המועמד לנשיאות וצ'ארלס ג'נקינס מג'ורג'יה הוא המועמד לסגנות הנשיאות. צמד זה הצליח להשיג פופולריות בדרום ובמסצ'וסטס.
סימון ואן דר מיר
פעילות מדעית
ב-1976, לאחר שסיים את עבודתו בתחום המגנטים החדשניים, הצטרף ואן דר מיר לצוות חוקרים, ויחד איתם שכלל את תהליך הקירור של ספקי הכוח והפך אותו למהיר יותר מבעבר. ואן דר מיר המציא לשם כך טכניקה לקירור סטוכסטי (טכניקת קירור הנעשה באמצעות אלומה של אנטי-פרוטונים) בה השתמשו הפיזיקאים במאיצי החלקיקים מאז.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1852
מפלגת האיחוד
לובסטר לא היה סיכוי בבחירות, אבל אפילו תנועת שאינם יודעים דבר תמכה בו, והעמידה אותו בלי רשות. ובסטר מת לפני הבחירות, ב-24 באוקטובר.
המפלגה האמריקנית
באמצע שנות הארבעים, גל נייטיביזם התפשט בניו יורק, תחת התנגדות להגירה ולקתוליות. המפלגה האמריקנית נוצרה ב-1845, ויריביהם טענו שהם "אינם יודעים דבר". המפלגה המשיכה להשתמש בשם זה. ב-1852, הם תמכו בוובסטר לנשיאות. בתור סגנו, הם בחרו בג'ורג' ק. וושינגטון (אחיין מדרגה שלישית של ג'ורג' וושינגטון). ובסטר מת כשבוע לפני הבחירות, והתנועה בחרה בג'ייקוב ברום כנשיא ובריינל קוטס כסגנו. המפלגה לא קיבלה קולות רבים. מילרד פילמור היה המועמד שלהם בבחירות הבאות.
מפלגת זכויות הדרום
מפלגת זכויות הדרום נוצרה כחלופה למפלגה הדמוקרטית ותמכה בפרישה מהאיחוד. כמה מחבריה הובילו משאלי עם בנוגע לפרישה, שלא צלחו. ב-1852, לא ידעו אם המפלגה תתחרה בבחירות. רק תשע מדינות הגיעו לאספה באלבמה בתחילת מרץ. המפלגה החליטה לחכות ולראות מי יהיו המועמדים הראשיים ולתמוך באחד מהם אם אפשר. סניף המפלגה בג'ורג'יה שלח צירים לוועידה הדמוקרטית. לאחר שפירס נבחר, המפלגה לא ידעה אם לתמוך בו. אספה באלבמה ביולי החליטה לבחון את שני המועמדים. ב-25 באוגוסט הוחלט שהמפלגה תעמיד מועמד עצמאי. המפלגה כינסה את האספה שלה במונטגומרי, אלבמה. באספה נכחו 62 צירים והם הצביעו פה אחד שג'ורג' טרופ יהיה המועמד לנשיאות, ומושל מיסיסיפי לשעבר, ג'ון קוויטמן, יהיה סגן הנשיא.
מרגרט טיילור
מרגרט מאקאל סמית' (פֶּגִי) טיילור (באנגלית: Margaret Mackall Smith (Peggy) Taylor; 21 בספטמבר 1788 - 14 באוגוסט 1852), אשתו של נשיא ארצות הברית זאכרי טיילור, הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1849–1850.
חייה
פגי סמית' נולדה במחוז קאלוורט שבמרילנד לוולטר סמית' (Walter Smith) ולאן מאקאל (Ann Mackall). בעת ביקורה בבית אחותה בקנטקי פגשה פגי סמית' את סגן זאכרי טיילור והם נישאו ביוני 1809 והתגוררו זמן קצר בחווה שניתנה להם במתנה על ידי אביו של זאכרי, ושם נולד להם בנם הראשון. לאחר מינויו של בעלה לפיקוד על מוצב במערב, עברו השניים למוצב.