cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תומאס ויטלם אטקינסון
תומאס ויטלם אטקינסון (Thomas Witlam Atkinson; 1799 – 1861) היה אדריכל, אומן וחוקר ארצות אנגלי, שחקר בסיביר ובמרכז אסיה. בין 1847 ל־1853 הוא נסע כ־60,000 ק״מ דרך מרכז אסיה וסיביר, חלק ניכר מהזמן נסע יחד עם אשתו לוסי ובנו אלטאו, שנולד במהלך מסעותיהם. הוא גם צייר ותיעד את מסעותיו בשני ספרים שנחשבים כקלאסיקה של ספרי מסעות. בנם של לו ולוסי, אלטאו ט. אטקינסון, נולד ב־4 בנובמבר 1848 במזרח קזחסטן, נקרא על שם המקום בו נולד. הרי ג'ונגאר אלטאו.
ביוגרפיה
בערך באותו הזמן, הוא התמסר לחקר האדריכלות הגותית, ובשנת 1829 פרסם ספר בשם "קישוטים גותיים" שנבחרו מבין הקתדרלות והכנסיות השונות באנגליה. בשנת 1827 הוא נסע ללונדון והתפרנס כאדריכל ברחוב סטמפורד העליון, בבלקפייר. בין עבודותיו בתקופה זו הייתה כנסיית סנט ניקולאס, שהוקמה בערך 1831. מעט אחר כך, 1834, הוא השיג עבודות חשובות במנצ'סטר וסביבתה, כולל בנק מנצ'סטר וליברפול. בשנת 1835 עבר למנצ'סטר, שם החל את עבודתו העיקרית כאדריכל, הכנסייה של סנט לוק. למבנה זה, שתוכנן בסגנון אנכי שונה, יחד עם מבנים אחרים, הייתה השפעה ניכרת לשיפור הצורה האדריכלית של הרובע. הוא נשאר במנצ'סטר עד 1840, אז נכנס לחובות, מצב שהיה סכנה תעסוקתית באותם הימים עבור אדריכל. הוא המשיך להציג ציורים באקדמיה המלכותית.
בעצת אלכסנדר פון הומבולדט, הוא הפנה את תשומת ליבו לרוסיה המזרחית, ולאחר שקיבל דרכון מניקולאי הראשון ברוסיה, הוא יצא בינואר 1847 למסע הראשון מבין מסעות הרבים ברחבי סיביר ומרכז אסיה. במסע ראשון זה הוא ביקר באורל, בהרי אלטאי בדרום סיביר ובאזורי הקזחים הצפוניות. הוא חזר לזמן קצר למוסקבה בפברואר 1848 שם התחתן עם לוסי שררד פינלי, אישה אנגלית שהייתה אומנת במשפחה רוסית אצילית בסנט פטרסבורג. כעבור יומיים הוא יצא שוב לסיביר, מלווה באשתו שזה עתה נישאה לו. מסעותיהם התארכו על פני עשרות אלפי קילומטרים, והם המשיכו אותם עד סוף שנת 1853. מטרתו המרכזית במשלחות אלה הייתה לשרטט את הנוף של סיביר. הוא החזיר איתו לאנגליה למעלה מ 500 ציורים בצבעי מים, חלקם גדולים. רבים מהם היו ממקומות שלא היו מוכרים לחלוטין לאירופאים. הוא ערך פרסומים מפורטים על מחקריו. בשובו לאנגליה בשנת 1858 פרסם את ספרו הראשון, "סיביר מזרחית ומערבית: סיפור על חקר והרפתקאות שבע שנים בסיביר, מונגוליה, ערבות קירגיזיה וחלק ממרכז אסיה." כרך שני הופיע כעבור שנתיים: "מסעות באזורים של נהר אמור העליון והתחתון והתפשטות הרוסית בגבולות הודו וסין". היצירה הזו זכתה לשבחים רבים עם פרסומה, אם כי הועלו טענות בהמשך - לאחר מותו בשנת 1861 - כי הוא השתמש בחומרים שפורסמו בעבר ברוסיה בספר שפרסם ריצ'רד מאק בסנט פטרסבורג בשנת 1859. למעשה, אטקינסון הזכיר במבוא לספרו את חובו לספר של קודמו ריצ'רד מאק.
לאטקינסון היה ביקוש רב כנואם ובשנת 1858 אף זכה לפגישה פרטית עם המלכה ויקטוריה בטירת ווינדזור. באותה שנה קרא אטקינסון מאמר בפני האגודה הבריטית בנושא "הרי הגעש של מרכז אסיה". הוא נבחר גם כעמית ב"חברה הגאוגרפית המלכותית" ובשנת 1859 גם ל"חברה הגאולוגית והחברה האתנוגרפית". הוא תרם בשנת 1859 מאמר על מסע דרך כמה מהמעברים הגבוהים ביותר בהרי טרטאר הסיניים, ובכתב העת של החברה הגאולוגית בשנת 1860 כתב על שרידי ברונזה שנמצאו בחולות Auriferous בסיביר.
דרך קשריה של לוסי לאצולה הרוסית, ובמיוחד למשפחת מוראייב, הצליחו אטקינסון לבקר ברבים מהדקמבריסטים הגולים שנשלחו לסיביר על ידי ניקולאי הראשון. תומאס תכנן לכתוב את ספרו האחרון על גולי סיביר, אך הוא נפטר בקנט, ב־13 באוגוסט 1861 לפני שהתחיל לכתוב אותו.
שבע השנים בהן בילו תומאס ולוסי אטקינסון בנסיעות בסיביר ובמרכז אסיה היו אחת מסאגות המסעות הגדולות של המאה התשע עשרה. הם ביקרו במקומות רבים שמעולם לא ביקרו בעבר אירופאים. במהלך המסע הארוך הראשון שלהם יחד, הם נסעו ממוסקבה לברנאול באזור אלטאי, לפני שהם פנו דרומה לאורך הסטפסות הקזחית לאזור מזרח קזחסטן. שם במאחז קוזאקים קטן בנם, אלטאו אטקינסון, נולד ב -4 בנובמבר 1848. אף על פי שנולד בתחילת חורף קשה הוא שרד. בין ספטמבר 1848 כשהגיעו לקופאל וספטמבר בשנה שלאחר מכן כשחזרו לברנאול, תומאס ולוסי ביקרו בשיטתיות בכל עמקי הנהרות בג'ונגאר אלטאו - והפכו לאירופאים הראשונים שאי פעם ביקרו באזורים אלה. בהמשך הם ערכו מסעות נרחבים במזרח סיביר, במונגוליה.
ניתן למצוא את הציורים של תומאס באוספי מוזיאון ויקטוריה ואלברט, גם ב מוזיאון הארמיטאז' בסנט פטרסבורג, מוזיאון פושקין במוסקבה ובחדר האוכל של "החברה הגיאוגרפית המלכותית" בלונדון. התיאורים שלו על החיים בערבות מרכז אסיה הם חשובים ביותר, וציוריו של מנהיגי הקזחים באותה תקופה הם ייחודיים.
משפחה
תומאס היה נשוי פעמיים; תחילה לרבקה מרסר בשנת 1819 ובפעם השנייה, בשנת 1848, ללוסי פינלי. ב־13 ביוני 1863, שנתיים לאחר מותו של תומאס, קיבלה לוסי פנסיה בסך 100 פאונד. בנו של תומאס מאשתו הראשונה, ג'ון ויליאם אטקינסון, נפטר בהמבורג ב־3 באפריל 1846, הוא היה בן 23, והתמחה כצייר ימי. אלטאו, בנו מאשתו השנייה לוסי היגר בשנת 1869 להוואי, שם הפך לעורך עיתון מקומי, ובהמשך ארגן את מפקד האוכלוסין הראשון בהוואי. הוא נפטר בשנת 1906.
נח שימנוביץ
הרב נח שימנוביץ (תרס"ז, 1907 - ה' באייר תשט"ו, 27 באפריל 1955) היה מייסד וראש ישיבת כנסת חזקיהו בזכרון יעקב.
ביוגרפיה
נולד במינסק בירת בלארוס לבנימין וריזא. בהיותו בן אחת עשרה שלחוהו הוריו ללמוד בישיבת אוהל תורה בברנוביץ, אצל רבי אלחנן וסרמן. משם עבר ללמוד תקופה בישיבת מיר. לאחר מכן התבסס בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, שם נעשה לתלמידו המובהק של ראש הישיבה הרב ברוך דב ליבוביץ ובמשך תקופה אף למד עמו ביחידות. למד גם אצל הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, הרב מבריסק.
בשנות מלחמת העולם השנייה הצליח להימלט מאירופה ולהגיע לחופי ארץ ישראל כמעפיל לא חוקי. הוא נעצר על ידי הבריטים ושהה תשעה חודשים במחנה המעצר בעתלית. בתקופת מעצרו ארגן שיעורי תורה ודאג לאוכל כשר עבור העצורים. בהשתדלותם של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, משה בלוי והרב חזקיהו יוסף מישקובסקי שוחרר ממעצרו והוא התיישב בירושלים.
כעבור זמן קצר בחר בו הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי כחתן לבתו חנה. לאחר הסתלקותו הפתאומית של חמיו, בתחילת שנת תש"ז, החליט הרב שימנוביץ להקים ישיבה לזכרו. בעצת החזון איש הוא הקים את הישיבה בזכרון יעקב, וקרא לה "כנסת חזקיהו". כמנהל רוחני הוא הביא לישיבה את הרב אליהו לופיאן.
בשנת תשט"ו, בעקבות תלונות תושבים שגרו בשכנות לישיבה וכן מצוקת מקום, החליט הרב שימנוביץ למצוא מקום קבע לישיבה. בעצת גיסו, הרב אליהו מישקובסקי ששימש כרבה של כפר חסידים, הוא רכש שטח אדמה בן עשרה דונמים במקום והקים עליו צריפים. חנוכת הבית תוכננה לי"ח באייר (ל"ג בעומר) תשט"ו. ימים מעטים קודם, בה' באייר, הוא לקה בלבו ונפטר. בעקבות פטירתו עברה הנהגת הישיבה לגיסו הרב אליהו אליעזר מישקובסקי, בעצתו של המשגיח הרב אליהו לופיאן.
בשנת תשל"ז נישאה אלמנתו הרבנית חנה לרב שמואל דוד ורשבצ'יק, שהיה ראש ישיבת 'רבנו חיים יוסף' בניו יורק והצטרף להנהגת הישיבה בכפר חסידים. הרב ורשבצ'יק (שהיה ידידו של הרב שימנוביץ בישיבת קמניץ) קיבץ את כתביו והוציא לאור את הספר 'חידושי רבי נח'.
גשר הגן
גשר הגן (באנגלית: Garden Bridge) היה גשר מתוכנן להולכי רגל מעל נהר התמזה בלונדון. רעיון הגשר נהגה על ידי ג'ואנה לומליי בשנת 1998 ותוכנן על ידי תומאס הת'רוויק בשיתוף עם חברת "ארוּפּ". הגשר היה אמור לכלול חמישה גנים בהם ישתלו 270 עצים בעזרת כמעט 1,000 טונות של אדמה.
הגשר היה אמור לחבר את תחנת טמפל וסאות'בנק סנטר.
בשנת 2017 הפרויקט בוטל רשמית על ידי ראש העיר החדש של לונדון, סאדיק קאן, שהחליף את ראש העיר הקודם בוריס ג'ונסון. בדברי ההסבר, נקבע שהפרויקט אינו כלכלי ומטרתו אינה ברורה. כמו כן לא גויס מספיק הון ממשקיעים פרטיים ולא היה סביר להשלים את יתרת המימון מהציבור, בשל היותו של הפרויקט שנוי במחלוקת.
ויליס סיבר אדמס
ויליס סיבר אדמס (באנגלית: Willis Seaver Adams; 1844 – 1921) היה צייר נוף אמריקאי, שלמד אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר. הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנויות באנטוורפן, בלגיה והיה חלק מתנועת הטונליזם שהתפתחה בסוף המאה ה-19.
ראשית חייו
ויליס סיבר אדמס נולד בסופילד, קונטיקט, בשנת 1844. אביו היה סטיבן לורנצו אדמס, אמו הייתה סוזן אדמס. אביו היה חקלאי והפעיל גם בית מרזח שנמצא ליד הגשר המקורה אנפילד וסופילד מעל נהר קונטיקט. בילדותו של ויליס, אביו ניסה להפוך אותו לחקלאי ולמנהל בבית ספר, אך נכשל בשל חלומותיו של ויליס להיות מעורב באמנות. בין השנים 1857–1862 אדמס למד באופן ספורדי במכון הספרותי בקונטיקט, הידוע בשם אקדמית סופילד. בזמן שהיה בבית הספר אדמס מילא את ספריו ברישומי בעלי חיים והאנשים שראה סביבו.
בזמן שעבד בחנות תרופות בספרינגפילד, רופא עשיר בספרינגפילד בשם ד"ר הולמס מימן באופן פרטי את לימודיו של אדמס כדי שיוכל להשתתף באקדמיה המלכותית באנטוורפן בשנת 1868, אך אדמס נאלץ לחזור לספרינגפילד כאשר נותן החסות שלו נפטר זמן קצר לאחר מכן.
קריירה אמנותית
ויליס סיבר אדמס נסע לקליבלנד, אוהיו, לחופשה של שבועיים שנמשכה לשהות ולמגורים של שנתיים (1876–1878) שם פגש כמה אמנים צעירים נוספים, כאוטו הנרי באכר.
הוא היה חבר במועדון האמנות של קליבלנד ובאקדמיה לאמנויות של קליבלנד. הוא גם צייר דיוקן של המושל ומאוחר יותר של הנשיא רתרפורד הייז. בתקופת שהותו בקליבלנד, נמנע אדמס מלהנציח מוטיבים תעשייתיים בציוריו או בסצינות המתארות את ההתקדמות המודרנית בחיי המאה ה-19, מה שהוביל לאידאולוגיית הטבע שלו. הוא גם פיתח עניין ברוחניות.
בשנת 1878 נסע אדמס עם אוטו באכר לאירופה והפך לאחד מ"נערי דובנק", קבוצה צעירה של אמנים אמריקאים שלמדה אצל פרנק דובנק. הוא התיידד עם ג'יימס אבוט מקניל ויסלר בוונציה, איטליה.
כשחזר מאירופה, החל אדמס בקשר ארוך עם ג'יימס ד' גיל, שבגלריותיו הציג אדמס לעיתים קרובות. בסופו של דבר התיישב אדמס בעמק נהר קונטיקט והקדיש את שנותיו המאוחרות למיניאטורות שמן וכן לנופים של סצינות עמק נהר קונטיקט. נופים אלה משקפים את השפעתו של ויסלר. אדמס השתמש לעיתים קרובות בפלטת צבעים מופחתת ונמנע מפרטים במטרה לתפוס אווירה ומצב רוח.
חרם דרבנו גרשום
חרם דרבנו גרשום (בראשי תיבות: חדר"ג) הוא שם כולל למספר תקנות שתיקן רבנו גרשום מאור הגולה, מגדולי חכמי לותרינגיה וראש ישיבת מגנצא, בקהילות אשכנז, וגזר על הפרתן עונש של חרם.
בתקופתו של רבנו גרשום וביוזמתו, התאספו רבים מקהילות אשכנז וראשיה על מנת לתקן תקנות דתיות הנוגעות לחיי החברה והמשפחה. עיקרן של התקנות עסק במבנה הנישואין, בעיקר כאלה הנוגעים למעמד האישה, בהתאמה לחברה בה חיו. התקנות עצמן לא נודעו במקורן, אלא מובאות בספרי הפוסקים המאוחרים יותר, בחלק מהמקורות הן מובאות באותה צורה, ובחלק מהם ישנם שינויים. מספר התקנות המרכזיות הוא עשר, ובמקורות אחרים הובאו עוד שש תקנות.
עניין החרם עצמו מוזכר בספרות התורנית המאוחרת לרבנו גרשום, ואין בידינו מקור אחיד מזמנו של רבנו גרשום. בין הרבנים שהזכירו את החרם: רש"י, רבנו ניסים, הרא"ש, רבי יוסף קארו ועוד, מהם מצדדים ומהם שמזכירים אותו ככזה שלא התקבל בכל קהילות ישראל.
מניעים להתקנת התקנות
במהלך השנים הוצגו בדיעבד מניעים שונים להתקנתן של התקנות בנושאי הנישואין.
פירוט התקנות
שלוש התקנות הידועות ביותר שמיוחסות לרגמ"ה הן:
נוסף על אלו, כלולות בחרם תקנות נוספות של רבנו גרשום, בהן:
אישות
בית כנסת
משפט וקהילה
שונות
במחקר
יש שטענו כי התקנות העיקריות בענייני אישות אינן של רבנו גרשום עצמו, שכן יש מקורות שבהם תקנות אלו אינן מיוחסות לו, והדבר עדיין שנוי במחלוקת החוקרים. יצחק בער סבר שרק האיסור לשאת שתי נשים, הוא לבדו תקנה של רבנו גרשום, ואילו השאר לא.
פרופ' אברהם גרוסמן כותב על הרקע לתקנות האישות:
גרוסמן משער שיש קשר בין עליית מעמדם הכלכלי של היהודים לבין תחושת חובה שהרגישו לדאוג למעמד בנותיהם. דבר דומה אירע בחברה הנוצרית.
פרופסור זאב פלק שיער שהאיסור לשאת שתי נשים כלל לא תוקן על ידי רגמ"ה, אלא המונוגמיה חדרה לבתי ישראל באשכנז וצרפת בהדרגה, עד שבדור רבותיו של הראבי"ה, תלו את המנהג החדש בחרם שתוקן על ידי "רבם של כל חכמי אשכנז וצרפת", דהיינו רגמ"ה. לדבריו זהו מקרה של נוהג שנשמר על ידי חלק מהאוכלוסייה מרצונם וללא כפייה, אך אט אט פושט את צורתו החופשית ולובש צורת כלל חוקי והחלטי הקיים, כביכול, זה עידן ועידנים. כסימוכין לכך הוא הביא תשובות הלכתיות של רגמ"ה, העוסקות, בהקשרים שונים, בגברים הנשואים לשתי נשים; אך הרגמ"ה לא הסתייג מנישואיהם השניים ובדבריו אף ציטט את ההיתר התלמודי לישא מספר נשים.
מאידך, ד"ר שלמה אידלברג תירץ את תשובת רגמ"ה בהשערה שייתכן שהתשובה קדמה לחרם ולהתפשטותו, או שהנישואים השניים היו באחת הנסיבות בהן רגמ"ה לא אסרם.
איסור נשיאת יותר מאישה אחת
על פי ההלכה, לשיטת הספרדים ועדות המזרח, תקנה זאת מעולם לא התקבלה אצלם, אם כי הספרדים כיום נוהגים להתחייב בכתובה שלא לשאת אישה אחרת שלא ברשות בית דין. לשיטת הקהילות שקיבלו על עצמן את חרם דרגמ"ה, בעיקר קהילות אשכנז, יש שאומרים שגזירתו לא להתחתן עם שתי נשים הייתה רק עד סוף האלף החמישי במניין השנים בלוח העברי, דהיינו עד שנת 1240 לספירה, ומובא ברמ"א, אלא שכתב שלא נוהגים כן. יש שדחו טענה זאת ולדעתם התקנה עדיין בעינה, עם זאת לאחר עליית התימנים לארץ בעליית עליית אעלה בתמר, העלייה הראשונה והעלייה השנייה, הבינו התימנים כי בארץ לא מקובל לקדש שתי נשים, על כן דין זה נכנס לאיסור "עונתה", האומר שבעל מחויב לצורכי אשתו, וכיון שבארץ ישראל לא מקובל לקדש שתי נשים, זה נחשב באיסור זה. בקרב יהדות תימן תקנה זאת לא התקבלה מעולם, ויוצאי העדה המשיכו בפוליגמיה גם לאחר עלייתם לארץ ישראל.
לאחר קום המדינה, בשנת תש"י, החליטה מועצת הרבנות הראשית, שאיסור שתי נשים יחול על כל העדות בשווה.
חיזוק התקנות
רבנו תם חיזק את התקנות, והוסיף עליהן.
משאל העם על מעמד פוארטו ריקו (2020)
משאל עם על מעמד פוארטו ריקו נערך ב-3 בנובמבר 2020, במקביל לבחירות הכלליות בארצות הברית, כבר מאי 2020 הכריזה מושלת פוארטו ריקו, ונדה ואסקס גרסד, שיתקיים בסמוך לבחירות הכלליות משאל עם על מעמד האי, משאל העם הוא משאל העם השישי שדן במעמד הריבוני של האי (המשאל הקודם התקיים ב-2017). בניגוד למשאלי עבר, במשאל העם שנערך ב-2020 מצביעי המשאל היו צריכים לענות רק "כן" או "לא" על השאלה האם צריך להפוך את האי למדינה ה-51 של ארצות הברית. על אף היותו משאל עם רשמי כמו משאלי עבר, משאל העם אינו מחייב מאחר שרק לקונגרס האמריקאי יש את הסמכות לאשר הצטרפות או הקמת מדינה חדשה לאיחוד האמריקאי.
בהתבסס על ספירת ליל הבחירות הבלתי רשמית, כ-52.34% מתושבי האי תמכו בהפיכת האי למדינה ה-51 של ארצות הברית וכ-47.66% התנגדו להפיכת האי למדינה ה-51 של ארצות הברית.
רקע
קריאות למתן אוטונומיה לאי החלו להישמע עוד ב-1898, כאשר הוחלפה הריבונות במקום מריבונות ספרדית לריבונות אמריקאית (כמסוכם בחוזה פריז שנחתם באותה שנה)
ב-25 ביולי 1952 אימצה פוארטו ריקו חוקה חדשה שהגדירה את מעמדה כמדינה עצמאית המאוחדת עם ארצות הברית.
משאל עם זה בא לאחר תקופת משבר פוליטי וכלכלי באי, שהחל מנזק ממספר הוריקנים שהציפו את האי, שיבשו תשתיות וגרמו לאבדות בנפש והמשיך בהפגנות נגד הממשל שהגיעו לשיאן בהתפטרות המושל, ריקרדו רוסלו.
תוצאות
עם סיום ההצבעה וההכרזה על התוצאות התברר כי 623,053 אנשים שהיוו רוב של כ-52.34% הצביעו בעד ההצעה להפוך את פוארטו ריקו למדינה ה-51 של ארצות הברית, לעומת זאת כ-576,346 אנשים (כ-47.66% מהמצביעים) התנגדו להצעה.
תגובות
גורם במשרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית הגיב להכרזה של המושלת על קיום משאל עם הגיב בשלילה על ההכרזה ואמר כי "העדיפות הראשונה של מנהיגי פוארטו ריקו צריכה להיות טיפול בבעיות הכלכליות של המקום".
גם חברי קונגרס רפובליקנים יצאו נגד הממשל המקומי, מנהיג הסיעה הרפובליקנית, מיטש מקונל, אמר שהוא לא יביא את ההצעה להצבעה בסנאט, מלבדו היה גם הסנאטורית הרפובליקנית מטעם אריזונה, מרתה מקסלי שיצאה נגד הרעיון, טענה שהיא תוביל להוספה של סנאטורים נוספים מטעם המפלגה הדמוקרטית. עם זאת היו גם רפובליקנים שדווקא כן תמכו בהצעה בהם הסנאטור מפלורידה, מרקו רוביו שהביע את תמיכתו ברעיון.
המועמד הדמוקרטי והנשיא הנבחר בבחירות לנשיאות 2020, ג'ו ביידן לא הצהיר בגלוי על מעמד פוליטי כלשהו של המקום אך טען כי לפורטוריקנים יש זכות להגדרה עצמית.
ב־30 ביולי קרא נשיא ארצות הברית לשעבר, ברק אובמה לאזרחים בפוארטו ריקו ובמחוז קולומביה לתמוך בהצעה וזאת על מנת שיוכלו לקבל ייצוג שווה בממשלה.
טאטא אס
טאטא אס (באנגלית: Tata Ace) הוא טנדר קטן, מתוצרת טאטא מוטורס, חברת בת של קבוצת טאטא המיוצר בהודו משנת 2005 ועד היום.
"טאטא מוטורס" הוא תאגיד ייצור רכב הודי בינלאומי הממוקם במומבאי שבהודו.
החל משנת 2009 היצרנית "טאטא מוטורס" מייצרת את דגם הטנדר המשודרג טאטא סופר אס.
רב אידי בר אבין
רב אידי בר אבין הוא אמורא בבלי בדור הרביעי, בנו של רבי אבין נגרא, ואחיו של רבי חייא בר אבין.
תולדות חייו
רב אידי נולד לרבי אבין, אמורא ששימש לפרנסתו כנגר, והיה מהדר כל המצוות הקשורות בהדלקת נר. אודות כך מסופר, כי רב הונא היה עובר בקביעות סמוך לביתו של רב אבין, ומשראה שהוא ואשתו רגילים להדר במצוות הדלקת נרות שבת, הוא אמר, כי ברור לו שמבית זה יצאו שני אנשים גדולים, שכן מקובל כי "הרגיל בנר - שכרו בנים תלמידי חכמים". ואכן נולדו לו רב אידי ורב חייא.
רב אידי קיבל תורה מרב עמרם ורב חסדא. הוא מביא מאמרים רבים בשם רב יצחק בר אשיאן, מרביתם באגדה, ונראה שהיה מתלמידיו.
הוא נשא כהנת, ועקב כך אכל זרוע לחיים וקיבה. בניו היו חכמים שנסמכו להוראה, רב ששת ורב שישא ורב יהושע. וכן נמנים עם בניו רב יצחק, רב יהושע ורב יעקב. הוא התגורר בעיר הינצבי או שכנציב שם הרביץ הרבה תורה.
תלמידיו, היו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע, והם אף התארחו בביתו של אחד מבניו. הוא הכין להם "עגל תילתא" עגל משובח מאוד, והם חיוו את דעתם על כשרותו.
פרשת ה'שטרא זייפא'
רבה ורב יוסף נחלקו, האם כללי המיגו, תקפים במקרה כזה, שכן כללי המיגו אומרים, כי ניתן להאמין לאדם כאשר יש בידו טענה אחת שהוא יכול לזכות מכוחה בדין, גם אם טוען טענה אחרת. בעוד שרבה סבר שגם כאן שייך לומר מיגו כזה, טען רב יוסף שאין לומר כאן מיגו, שכן אין בידו כוח ממשי ואמיתי לטעון טענה אחרת, שהרי האמת היא שאין בידו שטר, והשטר הוא מזויף, כך שלמעשה לא הייתה בידו טענת שטר מעולם, אף על פי שהוא הטעה את הדיינים לחשוב כך. רב אידי בר אבין פסק, שההלכה כרבה, בקרקע, כלומר שהתובע צודק, מכיוון שהוא מוחזק, שכן בעליה הראשונים של הקרקע הוא גם המוחזק בה, ואילו בכסף, המונח ביד הנתבע, ההלכה היא כרב יוסף, שהמוציא מחבירו עליו הראיה.
כעבור תקופת מה, כאשר בא דין תורה כזה לפני רב אידי בר אבין, הוא שלח את שאלתו לפני אביי, אך זה האחרון הפנה אותה לפסקו שלו עצמו, ושאל: מה אתה שולח אלי? נהוג כמו שפסקת!.
פרשת הדקל
מקרה אחר, בו התרעם רב חסדא על רב אידי בר אבין על פסק אחר שלו, אך אביי ורבא פסקו כמותו: קרובו של רב אידי בר אבין נפטר והותיר דקל בירושה, אך היה גם אדם אחר שטען שהוא קרוב יותר של רב אידי בר אבין, והוא התגבר על רב אידי בר אבין ואחז בדקל בדין כל דאלים גבר. לבסוף, הודה האיש כי אכן רב אידי קרוב יותר, והחזיר לו את הדקל, אך הוסיף וטען כי מעולם לא אכל את פירות הדקל, אף על פי שהיו עדים שאכל אותם.
טען רב אידי לפני רב חסדא, שיש לאותו קרוב להחזיר גם את הפירות אותם אכל, שהרי יש עדים שאכל אותם, והוא עצמו הודה שהדקל שייך לרב אידי. התרעם רב חסדא ואמר: וכי יכול אתה להוציא ממנו את הפירות בדין הודאת בעל דין? הרי דין הודאת בעל דין, בנוי על היסוד, שיש כוח משפטי לאדם לחייב את עצמו בכל אופן שהוא, את הדקל עצמו הוצאת ממנו רק מכיוון שהוא הודה, אך על הפירות, אין בידך שום כוח להוציא ממנו; שכן העדים רק מעידים שהוא אכל אותם, אך לא יודעים שהפירות אינם שלו, ואילו הודאתו שלו עצמו היא רק על הדקל ולא על הפירות.
למרות זאת, אביי ורבא פסקו כרב אידי בר אבין, שכן הם מסבירים שלאחר שהוא הודה שהדקל של רב אידי, ולאחר שהתברר בבירור על ידי עדים שהוא אכל את הפירות, אם כן נמצא שגם אכילת הפירות כלולה בהודאתו, ואמירתו שרב אידי קרוב יותר לבעל הדקל כוללת כהיום - שיש עדים שאכלם - בתוכה באופן בלתי ניתן לפירוד, גם הודאה ברורה על הפירות.
פסקים נוספים
רבי אידי בר אבין פוסק בשם רבו רב חסדא כי הכופר בהלוואה ומכחיש אותה כשר לעדות, שכן עלינו להניח על פי החזקת כשרות שלו, שאינו רוצה לכפור בהלוואה ולגוזלה, אלא ייתכן שאין לו כסף לשלם את ההלוואה, ולכן הוא משתמט ודחוה את הפירעון לזמן אחר בו ירווח לו.
מעבר קרינה
מעבר קרינה הוא תחום בפיזיקה העוסק במעבר של קרינה אלקטרומגנטית (למשל אור נראה, גלי מיקרו), דרך תווך. אלומת אור נעה בריק בלי שום שינוי בעוצמתה או במצב הקיטוב שלה. אולם במעבר דרך חומר חלק מהאנרגיה של האלומה יכול להיבלע בחומר ולהפוך לאנרגיית חום (בליעה), חלק מהאלומה יתפזר לכיוונים שונים (פיזור) ולכן גם יגרום לאיבוד אנרגיה מהאלומה הראשית, וחלק מהאלומה יתקדם (העברה). האור המתפזר והמתקדם יכול להיות בקיטוב שונה מהאלומה המקורית.
משוואת מעבר הקרינה, המוצגת בהמשך, מתארת את תלות עוצמת הקרינה בתכונות החומר. מעבר קרינה שימושי בתחומים רבים כגון: אופטיקה (משקפי שמש למשל), אסטרופיזיקה, מדעי האטמוספירה (לדוגמה בחישוב קרינת השמש), קוסמטיקה (יצירת קרם הגנה) וחשמל (חימום בתנור מיקרוגל ביתי).
יחידות מידה של עוצמת קרינה
הראדיאנס הוא הגודל המרכזי בתאוריה של מעבר קרינה והוא גם הגודל אותו מודדים בניסויי מעבר קרינה. הראדיאנס הוא האנרגיה של האור העוברת ביחידת שטח dS, ליחידת זמן dt, ליחידת תדר של האור d\omega, ליחידת זווית מרחבית d\Omega:
הוא ההטלה של אלמנט השטח בכיוון האלומה. יחידות המידה של הראדיאנס במערכת SI הן:
גודל בסיסי אחר הוא שטף הקרינה והוא מוגדר כאינטגרל של הראדיאנס על כל הזוויות המרחביות של הרכיב הנורמלי למשטח dS.
בליעה (הנחתה)
עוצמת הקרינה של אלומה המתקדמת בתווך תקטן לרוב כתוצאה מהאינטראקציה עם התווך. בקטע קצר d\ell קטנה עוצמת הקרינה (ראדיאנס) ב- כאשר\kappa נקרא מקדם ההנחתה והוא תלוי בסוג החומר, צפיפותו, אורך הגל של הקרינה וכוון התקדמותה.
עוצמת הקרינה הנעה בכיוון מסוים נחלשת כתוצאה משני מנגנונים:
הראדיאנס כתלות במרחק המעבר בחומר קטן מעריכית, כאשר נקרא עומק אופטי והוא גודל חסר יחידות המתאר את עוצמת ומספר החלקיקים הפעילים אופטית לאורך התקדמות האלומה. עבור חומר אחיד,
העובי האופטי הכולל להנחתה מוגדר כסכום העוביים האופטיים לפיזור ולבליעה. אם יש ערבוב של מספר חלקיקים שונים, העובי האופטי הוא סכום העוביים האופטיים של כל אחד מהם, כאשר הסכימה היא על כל סוגי החלקיקים הפעילים אופטית.
פליטה (הגברה)
התווך יכול לגרום להגברת הקרינה בכיוון מסוים כתוצאה מכמה מנגנונים. הבולט ביניהם הוא פליטה מאולצת (לזירה). מנגנון אחר הוא הגברה בכיוון של האלומה כתוצאה מפיזור של אלומה אחרת. עוד מנגנון הוא פליטה ספונטנית של החומר כתוצאה מקרינת גוף שחור.
הגברה כתוצאה מפיזור אלומה אחרת
נבדוק את העוצמה של אלומה הנעה בכיוון \Omega. נניח כי אלומה שנייה נעה בכיוון \Omega'. חלק מן הקרינה יכול להתפזר לכיוון \Omega ובכך להגביר את הקרינה בכיוון זה.
פונקציית הפיזור היא כמות האנרגיה המתפזרת לכיוון \Omega מכיוון התחלתי \Omega', כאשר זווית הפיזור נתונה על ידי.
החלק מהקרינה שהתפזר לכיוון \Omega הוא וכדי לדעת את סך כל האנרגיה המתפזרת מכל הכיוונים לכיוון \Omega יש לסכום על כל הכיוונים, דהיינו: כאשר \kappa_s הוא מקדם ההנחתה כתוצאה מפיזור.
הגברה כתוצאה מפליטת גוף שחור
מנגנונים נוספים יכולים להגביר קרינה בכיוון מסוים אם ישנם מקורות אחרים בתווך או אם התווך בשיווי משקל תרמודינמי לוקלי, אזי ניתן להניח טמפרטורה T בכל מקום, כך שבכל מקום נפלטת קרינה בהתאם לקרינת גוף שחור.
כך שבמקרה של פיזור
ובמקרה של שיווי משקל תרמודינמי וחוקי קירכהוף:
כאשר k^a הוא מקדם הבליעה של החומר ו- \ B(T) היא פונקציית פלנק.
משוואת מעבר קרינה
אם לוקחים בחשבון רווח והפסד של אנרגיה קרינתית, אפשר לרשום את קצב שינוי האנרגיה של אלומה בכיוון מסוים \vec \Omega :
או בצורה:
היחס \frac{j}{k} נקרא פונקציית המקור ומסומן באות \ S
משוואת מעבר הקרינה יכולה להיכתב גם בצורה הבאה:
או לפי נגזרת של העובי האופטי בכיוון התקדמות האלומה:
אם נרשום את פונקציית המקור לפיזור נקבל:
המקדם \varpi נקרא אלבדו, והוא מספר טהור בין אפס לאחד, המציין את ההסתברות שפוטון יתפזר על ידי התווך. תווך נקרא תווך משמר אם ישנם רק פיזורים ואין בליעות כך שכל האנרגיה נשמרת. במקרה כזה
משוואת מעבר הקרינה, בנוכחות תווך מפזר, בולע ופולט קרינה תרמית יכול להיכתב בצורה הבאה:
יחסי איסלנד–ארמניה
יחסי איסלנד–ארמניה הם היחסים הדיפלומטיים בין איסלנד לארמניה.
סקירה כללית
איסלנד כוננה יחסים דיפלומטיים עם ארמניה ב-15 במאי 1997. בשנת 2021 הסתכם היצוא מארמניה לאיסלנד ב-4,100 דולר, ואילו היבוא מאיסלנד לארמניה הסתכם ב-647,100 דולר.
עמיר גליל
עמיר גליל (28 במאי 1927 – 13 באוגוסט 2019) היה לוחם, יזם, יקיר העיר רמת גן ויקיר העיר צפת. מייסד מכללת רמת גן.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1927 בוורשה, שבפולין, בשם זיגמונד שפירא. לאחר הכיבוש הנאצי ברח עם הוריו לשטח רוסיה ונשלח לסיביר. עם פרוץ המלחמה בין גרמניה ורוסיה עבר לאוזבקיסטן ומשם נשלח עם קבוצת ילדים להודו. בהודו יצר קשר עם נציגי הסוכנות היהודית ועלה ארצה בשנת 1942. בישראל למד במוסד חקלאי של עליית הנוער, התגייס "להגנה" ולצי הבריטי. עם שחרורו השתקע בחיפה, השלים את לימודי הבגרות ולפרנסתו עבד בבנק אנגלו-פלשתינה. בנובמבר 1947 גויס לשירות מלא ב"הגנה", פעל כקצין חבלה במסגרת החי"ש והפלמ"ח, עבר קורס קצינים, השתתף בפעולות מבצעיות רבות ונפצע מספר פעמים. בשנים 1949–1958 שירת בצבא הקבע בתפקידים פיקודיים, הדרכתיים ומנהלתיים וביניהם - היה חבר בוועדת התכנון של מלחמת סיני כאחראי על נושא תכנון אספקת מים, מזון ודלק למבצע. עם שחרורו משרות קבע - שירת במילואים כמפקד גדוד אספקה באוגדת שריון בדרגת סגן-אלוף. בחייו האזרחיים - החל לעבוד כמנהל המחלקה לביקורת חברות ממשלתיות במשרד מבקר המדינה. במסגרת זו בדק את מצבן הכלכלי - מנהלי של חברות כגון : "אל-על", "ארקיע", חברות יצוא, חברות חקלאיות ועוד. בשנים 1959–1960 הקים בבאר שבע מערכת השכלה תיכונית ועל תיכונית למבוגרים. בשנת 1961 עבר לרמת גן והקים את בית הספר "אבוקה" (לימים תיל"ם) – תיכון לחשבונאות ומנהל. במקביל, פנה להקמת בתי חולים סיעודיים. בשנת 1989 הקים את מכללת רמת-גן.
גליל קיבל את אות יקיר העיר צפת על השתתפותו בכיבוש צפת במלחמת השחרור. ובנוסף קיבל את אות יקיר העיר רמת גן על הקמת בתי ספר תיכוניים והקמת מכללת רמת גן.
בראשית ינואר 2001 נפתחה נגד גליל חקירה משטרתית בחשד להוצאה במרמה של כ-50 מיליון שקל מכספי המכללה. ב-2005 גליל הודה בעבירה המיוחסת לו במסגרת עסקת טיעון.
כנסיית השטן
כנסיית השטן היא ארגון אתאיסטי שמטרתו לקדם את הדת השטנית שנהגתה על ידי אנטון זאנדור לה-ויי ותוארה על ידיו בספרו התנ"ך השטני. להווי ייסד את כנסיית השטן בסן פרנסיסקו שבקליפורניה ב-30 באפריל 1966 ותפקד בה ככוהן הגדול עד מותו בשנת 1997.
כנסיית השטן מתוארת על ידי הכוהן הגדול העכשווי שלה, פיטר ה. גילמור, כארגון דתי של אנשים שלמעשה אינם מאמינים באלוהים, בשטן או בעולם הבא ולכן דוגלים בכך שיש לחיות בצורה המלאה והמספקת ביותר שניתן בעולם הזה.
מטרותיה של כנסיית השטן
שמה של הכנסייה נבע מרצונו של להווי לאמץ שם שיסמל את גשמיות, גאווה, אינדיבידואליות, אומץ, מרד והעוצמה, והוא מצא את התגלמות תכונות אלו בדמותו מעוררת היראה והפחד של השטן.
כנסיית השטן לא בהכרח טוענת שהשטן קיים. דת זו משתמשת בשמו של השטן כדי לתאר את החוזק והמרד של האתאיסטים והדוניסטים.
רוויזיוניזם מחומש
לכנסיית השטן חמש מטרות רשמיות אותן היא מכנה "רוויזיוניזם מחומש" והן מנוסחות כך:
חברות בכנסיית השטן
לכנסיית השטן יש שתי רמות של חברים - חברים רשומים וחברים פעילים. כדי להפוך לחבר רשום בכנסיית השטן אדם צריך להיות מוגדר כמבוגר על ידי המדינה שבה הוא מתגורר, לשלוח טופס הצטרפות ומאתיים דולר ארצות הברית לכנסייה כדמי חבר חד-פעמיים, ובתמורה הוא מקבל כרטיס חבר וחברות לכל החיים (החברות יכולה להתבטל מוקדם יותר - על ידי החבר או הכנסייה). במקרים מסוימים ילדים יכולים להצטרף לכנסייה, אבל רק אם הם ילדים של חברי הכנסייה והם הדגימו הבנה של הפילוסופיה והמנהגים השטניים, והם מעוניינים להצטרף לכנסייה. במקרה כזה הילדים יצורפו לכנסייה במתכונת מצומצמת עד שיהפכו למבוגרים על פי החוק במדינתם.
כדי להפוך לחבר פעיל הפרט צריך להיות חבר רשום של הכנסייה, להיות מעורב בכנסייה ולהיות במגע עם שאר חבריה המקומיים. בנוסף, החבר צריך למלא טופס ריאיון על העדפותיו ואישיותו שנשלח למשרד הראשי בחינם. חברות פעילה מחולקת לחמש דרגות: חברים בדרגה השלישית עד החמישית מרכיבים את הכמורה השטנית וניתן לפנות אליהם כ"רב"/"רבנית".
חברים פעילים מתחילים בדרגה הראשונה וקידומם נעשה על ידי הכנסייה בלבד. הקריטריונים לעלייה בדרגה לא זמינות לציבור, אבל ידוע שהם תלויים בהצלחת הפרט בעולם האמיתי ולאו דווקא בלמידת טקסטים או בשאר פעילויות כחבר הכנסייה. חלק מהחברים הפעילים מוסמכים על ידי הכנסייה להסביר את הפילוסופיה של הכנסייה למדיה, והם נקראים סוכנים.
הכנסייה לא עוסקת בגיוס חברים, לא מפלה בכלל בין האנשים שרוצים להצטרף אליה, וחברות בה היא סודית ולכן לא ידוע כמה חברים יש בכנסייה.
סיום החברות
חבר בכנסיית השטן רשאי לסיים את חברותו בכל עת שיחפוץ באמצעות שליחת מכתב בכתב ידו (עם תאריך, חתימה והצהרה על רצונו לביטול החברות) בצירוף כרטיס החבר שלו למשרד הראשי של כנסיית השטן. הכנסייה לא מנסה לשכנע חברים להישאר ולא מטילה עליהם סנקציות.
בנוסף, הגוף הראשי של כנסיית השטן המורכב מהכוהן והכוהנת הגדולים ו"מועצת התשעה", עשוי לבטל חברות של פרט מסוים לפי שיקול דעתו. עבירה חמורה על החוק ו/או תמיכה והצטרפות לזרם המתנגד לכנסיית השטן הן דוגמאות לפעילויות העשויות לגרום לכנסייה לבטל את החברות של הפרט בה.
מסדר הטרפז
בשנות החמישים להווי יצר קבוצה בשם "מסדר הטרפז" שנפגשה מדי פעם בביתו הוויקטוריאני הידוע לשמצה, "הבית השחור" (על שם צבעו, שבלט על רקע שאר בתי השכונה הלבנים), כדי לשמוע הרצאות בנושאים שונים - מנושאים מיסטיים, פילוסופיים ועד נושאים מדעיים, יום-יומיים ועוד), ולערוך פולחנים של "כישוף שחור", שלטענת המשתתפים נשאו פרי. קבוצה זו התפתחה לאחר מכן להיות הגוף השולט בכנסיית השטן.
שינויים בכנסיית השטן
ב-1975 להווי עורר מחלוקת בתוך כנסיית השטן כאשר ביטל בשלבים את מערכת ה"מערות" (קבוצות עניין של שטניסטים שהתאחדו למען מטרה כלשהי) של כנסיית השטן וסילק חברים שהוא חשב שהשתמשו בכנסייה כתחליף להישגים ב"עולם האמיתי". לפיכך נקבע שהישגים מוסכמים והתקדמות בחברה הכללית יהיו לקריטריונים להתקדמות בכנסיית השטן עצמה. בו בזמן להווי נעשה בררני יותר בהענקת ראיונות. מעבר זה לפעילויות "בדלתיים סגורות" גרר שמועות על סופה של כנסיית השטן ואפילו אודות מותו של אנטון להווי.
כיום הוקמה לתחייה מערכת ה"מערות" שהן קבוצות של שטניסטים מקומיים שמטרתן הוצאה לפועל של פרויקטים משותפים. עם זאת, מערכת זו נותרת מחתרתית בעיקרה וסגורה בפני הציבור הרחב, והכנסייה מדגישה כי "מערות" צריכות להתפרק ברגע שהשיגו את מטרתן ואינן לגיטימיות יותר.
לאחר מותו של אנטון שזאנדור להווי ב-1997 תפקידו כראש כנסיית השטן הועבר לידיה של בת זוגו הידועה בציבור, בלנץ' ברטון. גם כיום ברטון מעורבת בכנסייה, אך את תפקידה ככוהנת הגדולה העבירה לחברים הוותיקים בכנסיית השטן, פיטר ה. גילמור ואשתו פגי נאדרמיה (המוציאים לאור של "הלהבה השחורה", המגזין הרשמי של כנסיית השטן), הכוהן הגדול והכוהנת הגדולה של הכנסייה גם כיום. לפיכך, המשרד המרכזי של כנסיית השטן הועבר מסן פרנסיסקו לשכונת "הל'ז קיטשן" (מטבח גיהנום) בניו יורק, שם גרים בני הזוג.
כנסיית השטן בתקשורת
כנסיית השטן משכה תשומת לב נכבדת מצד התקשורת בשנה הראשונה להיווסדה כשהשיאה בציבור את הזוג ג'ודית' קייס וג'והן ריימונד (העיתונאי הרדיקלי) בטקס נישואין שטני. הטקס צולם על ידי ג'ו רוזנטל (הצלם שהתפרסם בזכות תמונתו זוכת פרס הפוליצר, "הנפת הדגל באיוו ג'ימה"). אירוע ציבורי נוסף שמשך תשומת לב היה הלווייתו השטנית של קצין חיל הים אדוארד אולסון, והבריתה השטנית של בתו של להווי, זינה להווי.
כנסיית השטן הוזכרה בספרים רבים ונכתבו אודותיה ואודות אנטון להווי מספר רב של מאמרים במגזינים ובעיתונים בין שנות ה-60 וה-80 במאה ה-20. כמו כן, היא הייתה הנושא של הסרט התיעודי "שטאניס" (1970). להווי הופיעה גם בסרטו של קנת אנגר "עלייתו של אחי השטני", תפקד כמייעץ טכני בסרט "גשם השטן" שבו כיכבו ארנסט בורגניין וויליאם שאטנר והציג את ג'ון טרבולטה. כנסיית השטן גם הוצגה בחלק מסרטו של לואיג'י סקנטיני "אנג'לי בלנקה, אנג'לי נגרה", שיצא לאקרנים בארצות הברית בשם "מעשה כשפים '70".
בשנות ה-80 וה-90 כנסיית השטן וחבריה היו פעילים ביותר ביצירת סרטים, מוזיקה, תצלומים ומגזינים שהוקדשו לשטניזם. בין הידועים ביותר הם הוצאת פרל האוס [בית פרא] (Feral House) של אדם פארפרי, המוזיקה של בויד רייס, חקר המוזיקה המיסטי של דזמונד היינס-לינג וסרטיו של ניק בוגס, כולל סרטו התיעודי "מדברים על השטן: הקנון של אנטון להווי".
מפורסמים רבים קושרו על ידי התקשורת לכנסיית השטן בעת זו או אחרת, כולל קנת אנגר, קינג דאיימונד, טרסה היידי, דייוויד וינסנט, מרלין מנסון, ארון ג'ולין, בויד רייס, מארק אלמונד, אלקלון טריו, הגיטריסט והסולן מטא סקיבה והמתופף דרק גרנט, המתאבקים המקצועיים בולס מאהוני וסטרלינג ג'יימס קינאן, הכתב מיכאל מויניהאן, סאמי דייוויד הבן והאמן קופ. ב-6.6.06 (6 ביוני), כנסיית השטן קיימה בציבור בפעם הראשונה את המיסה השטנית בתיאטרון סטיב אלן במרכז למחקר בלוס אנג'לס. הפולחן, שהתבסס על הפולחנים המתוארים בתנ"ך השטני והטקסים השטניים, נערך על ידי הכוהן בריאן מור ואשתו הכוהנת הת'ר שנז.
הפאניקה השטנית
בשנות ה-80 חודש גל הקולות המודאגים במדיה מצד נוצרים ותרפיסטים בהיפנוזה בדבר קנוניות פליליות הקשורות לכנסיית השטן. חברים ידועים בכנסיית השטן, כגון פיטר ה. גילמור, פגי נאדרמיה, בויד רייס, אדם פארפרי, דיאבולוס רקס וכוכב המטאל קינג דאיימונד, הופיעו באופן פעיל בתקשורת כדי להפריך את ההאשמות בנוגע לפעילות קרימינלית. ה-FBI לאחר מכן הוציאה דיווח רשמי שהפריך את השמועות שהיו פופולריות בזמנן אודות כל אותן "קנוניות שטניות". לתופעה זו הוענק השם "הפאניקה השטנית" (The Satanic Panic).
ואריג
ואריג (באנגלית Varig; בפורטוגזית VRG Linhas Aéreas) הייתה חברת התעופה הלאומית של ברזיל. בסיסה הראשי נמצא בסאו פאולו. החברה פורקה בשנת 2005, הוקמה מחדש על ידי חברת התעופה הברזילאית גול בשנת 2006 ושולבה כחלק מהמותג.
תולדות החברה
החברה נוסדה במאי 1927 בעיר פורטו אלגרה והייתה חברת התעופה הראשונה בברזיל. טיסתה הראשונה של החברה התקיימה ב-15 ביולי אותה שנה בקו פורטו אלגרה - ריו גראנדה במטוס ימי מסוג דורניר ואל.
ביולי 2005 החלה החברה בהליך פירוק ובמאי 2006 הוצעה למכירה. ביולי אותה שנה נקנתה החברה על ידי קבוצת "וולו" והחלה להתפתח מחדש.
הסימפוניה הספרדית
הסימפוניה הספרדית (בצרפתית: Symphonie espagnole) ברה מינור, אופוס 21 מאת אדואר לאלו היא יצירה לכינור ולתזמורת שחוברה בשנת 1874. ביצוע הבכורה שלה נערך בפברואר 1875 בפריז עם הסולן פבלו סרסטה, שלו גם הוקדשה היצירה על ידי המלחין. על-אף שמה, "סימפוניה", היא מוגדרת כקונצ'רטו לכינור ולתזמורת.
היסטוריה
לאלו הוקסם ממוטיבים ספרדיים, שהיו אותה עת באופנה בצרפת (המלחין ז'ורז' ביזה כתב באותה שנה את האופרה כרמן, העשירה אף היא במוטיבים ספרדיים). והמוטיבים הספרדיים שזורים ביצירה המאופיינת במוזיקה קליטה ומלהיבה, הודות להשפעה הספרדית המובהקת והתנופה המלודית והקצבית. היצירה שבתה את לב המאזינים מאז ביצוע הבכורה שלה ומרבים להשמיע אותה אף כיום, זוהי היצירה המוכרת והמושמעת ביותר של לאלו.
מבנה היצירה
ליצירה חמישה חלקים. אורך אופייני לביצוע של היצירה הוא קצת מעל חצי שעה.
התזמור כולל כינור סולו ותזמורת של שני חלילים, פיקולו, שני אבובים, שתי קלרינטות, שני בסונים, ארבע קרנות, שתי חצוצרות, שלושה טרומבונים, טימפני, משולש, תוף סנר, נבל וכלי קשת.
קטעי הכינור, הנשמעים לכל אורכה של היצירה, מאופיינים בדרישה לוירטואוזיות.
אמה למפרט קופר
אמה למפרט קופר (באנגלית: Emma Lampert Cooper; 24 בפברואר 1855 - 30 ביולי 1920) הייתה ציירת מרוצ'סטר, ניו יורק, שתוארה כ"ציירת בעלת יכולת יוצאת דופן ". אמה קופר זכתה בפרסים במספר תערוכות, לימדה אמנות והייתה מנהלת אמנותית. היא פגשה את בעלה, קולין קמפבל קופר בהולנד והשניים טיילו, ציירו והציגו את עבודותיהם יחד.
ביוגרפיה
היא חזרה לעיר ניו יורק כדי ללמוד בליגת הסטודנטים לאמנות וב"קופר יוניון", ולמדה אצל ויליאם מריט צ'ייס. כמו כן אמה קופר למדה בפריז באקדמיה דל קלה במשך 18 חודשים באמצע שנות השמונים של המאה ה-19 ועברה ללמוד בהולנד בשנת 1891.
בשנים 1891 עד 1893 לימדה אמה קופר ציור והייתה מנהלת האמנותית בבית הספר פוסטר בקליפטון ספרינגס, ניו יורק, שהיה פעיל בין השנים 1876 - 1885. משנת 1893 עד 1897 לימדה אמה קופר במכון המכניקה, כעת מכון הטכנולוגיה של רוצ'סטר.
נישואים
בשנת 1897, בעת שעבדה וחיה בדורדרכט, הולנד, פגשה את הצייר קולין קמפבל קופר. הם התחתנו ב־9 ביוני 1897 ברוצ'סטר, ניו יורק. בני הזוג נסעו לאירופה בין 1898 ל -1902, והתגוררו במושבת האמנים לארן בהולנד במשך שנה. לאחר מכן, הם גרו בעיקר בעיר ניו יורק, וביקרו הרבה בעיר הולדתה, רוצ'סטר. הם היו בהודו בשנת 1913, כנראה בשליחות של פטרונית מארצות הברית להכין ציורים מארץ זו. העבודות מאותה נסיעה הוצגו ברוצ'סטר, ניו יורק בשנת 1915. בגלל עבודתה בארצות הברית ומחוצה לה, היא הייתה בקיאה בקהילת האמנות הבינלאומית.
עבודות אמנות
הנושאים שלה היו בעיקר טבע דומם ונופים ממסעותיה. היא סגרה את הסטודיו שלה ברוצ'סטר בשנת 1886 ונסעה לפריז. בשנת 1887 הציגה בסלון הפריזאי. על ציורה של "ברווינר", קיבלה אמה קופר פרס ביריד העולמי בשיקגו בשנת 1893 ובתערוכה הבינלאומית באטלנטה בשנת 1895. קופר זכתה במדליית זהב בתערוכה של האגודה לאמנות האמריקאית בפילדלפיה ב -1902. היא הציגה ציורי שמן וצבעי מים ביריד העולמי בסנט לואיס משנת 1904. עבודותיה הוצגו בתערוכת פריז בשנת 1900. ציוריה של קופר הוצגו עם בעלה בתערוכות ברוצ'סטר, שיקגו, ניו יורק, פילדלפיה ובאפלו בין 1902 ל -1910. [16] בשנת 1915 הציגה ציורים של הודו לצד יצירות מאת אליס שיל, אדלייד דמינג והלן ווטסון פלפס בניו יורק. אמה קופר הפכה לאמנית במהלך סוף המאה ה-19, תקופה שמספר לא מבוטל של נשים הפכו לאמניות מצליחות ומשכילות, דבר נדיר לפני אותה תקופה. יצירות האמנות שהנשים יצרו, היו בפרספקטיבה שונה מאלה של הגברים, ואתגרו את מושגי הנשיות המוגבלים ויצרו ז'אנר של ציורי נוף נשיים. בציורים כאלה - "האמנית מיקמה אישה אחת או יותר בתוך גן פרחים ותמרנה את הקומפוזיציה, הצבע, המרקם והצורה כדי לגרום לנשים להיראות כפרחים ככל האפשר. אמניות אלה היו "הנשים החדשות" - משכילות ומתוחכמות משלהי המאה ה-19.
אמה קופר הייתה אחת מהאמניות המשכילות שהפכה לציירת נוף ודיוקן מצליחה שהחלה כמאיירת ספרי ילדים וכציירת מיניאטורות וציורי פרחים. קופר הבינה את הקושי בביצוע המעבר למעמד של ציירת מצליחה, במיוחד של ציורי נוף ודיוקן, והזהירה אמניות מהקושי ליצור קריירה מצליחה בנושאים כאלה. עם זאת, היא הצליחה להתגבר על המכשולים והפכה לאמנית נוף מצליחה.
אמה קופר הייתה חברה במועדון האמנות הבינלאומי של נשים בלונדון, באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ובאיגוד לאמנות הנשים בקנדה. בניו יורק הייתה חברה במועדון האישה, במועדון האומנויות הלאומי ובמועדון ציירי צבעי המים בניו יורק. היא הייתה חברה במועדון האמנות של רוצ'סטר ובמועדון צבעי המים בפילדלפיה.
מוות
היא נפטרה בשנת 1920 בביתה של אחותה, הגברת ג'ון סטיל בפיטפורד, ניו יורק ב -30 ביולי.
היא קבורה בבית העלמין ברוצ'סטר, ניו יורק.
בינואר 1940 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיה ברוצ'סטר.
הארווי פירסטיין
קורות חיים
פירסטיין נולד בברוקלין, ניו יורק. הוא בנם של ג'קלין הרייט ג'ילבר, ספרנית בית ספר, ואירווין פירסטיין, יצרן ממחטות אף. פירסטיין נולד כיהודי אבל מגדיר את עצמו כאתאיסט. פירסטיין הוא הומוסקסואל מוצהר, והיה כזה גם בזמן שלא היה מקובל בקרב ידוענים הומוסקסואלים לצאת מהארון.
בשנת 1998 הוזמן פירסטיין על ידי הוועדה המארגנת של המשחקים הגאים שנערכו באמסטרדם ליטול חלק בטקס הפתיחה. את נאומו המרגש הוא סיים במשפט הבלתי נשכח "אנחנו לא שונים, אנחנו מיוחדים" ("We are not different, we are extraordinary").
כיום פירסטיין עוד כותב טורים על נושאים הקשורים לקהילת הלהט"ב, אך סיים את הקריירה שלו כסטנדאפיסט וכדראג קווין. פירסטיין גר כיום ברידג'פילד, קונטיקט.
קריירת כתיבה
פירסטיין התפרסם לראשונה בשנות ה-80 במחזה "סיפור אהבה בשלושה פרקים" אותו כתב ובו כיכב, ובהמשך גם בסרט הקולנוע בעל אותו שם. ב-1983 זכה פירסטיין בשני פרסי טוני על ההצגה הטובה ביותר ועל השחקן הטוב ביותר בהצגה, שני פרסי Drama Desk על הצגה יוצאת דופן ועל שחקן יוצא דופן בהצגה, וכן בפרס Theatre World.
פירסטיין אף כתב את המחזמר "כלוב העליזים" ועל כך זכה ב-1984 בפרס טוני נוסף, הפעם על העיבוד הטוב למחזמר. המחזמר עצמו זכה במספר פרסי טוני כולל פרס המחזמר של השנה.
בהמשך שנות ה-80, שיתוף פעולה עם המוזיקאי פיטר אלן בשנת 1988 בכתיבת המחזמר "רגלי יהלום" היה נקודת משבר וכישלון מסחרי. המחזמר נסגר לאחר 72 קדימונים ו-64 הופעות בסך הכל.
מחזות נוספים שכתב פירסטיין היו: "מין בטוח", "בית הרוחות" ו"תשכח אותו".
בשנת 2007 כתב פירסטיין את המחזמר The Catered Affair שגם בו שיחק. הוא היה מועמד לפרס Drama Desk על כתיבת הספר של המחזה והמחזמר עצמו זכה בפרס Drama League.
בשנת 2012 כתב את המחזמר "קינקי בוטס" ביחד עם הזמרת סינדי לאופר שכתבה את המוזיקה, בהשראת סרט בריטי בעל סיפור זהה. באותה שנה עלה על במת ברודוויי המחזמר נערי העיתונים, שלו כתב את הלברית.
קריירת משחק
פירסטיין החל לשחק בתיאטרון "לה מה מה" (תיאטרון שלא למטרת רווח) בהצגה היחידה של אנדי וורהול בשם "בשר חזיר". הוא המשיך להופיע ב"לה מה מה" ובמקומות נוספים. בתפקידו כ"עדנה טורנבלייד" במחזמר "היירספריי" הוא זכה כשחקן המוביל במחזמר בפרס טוני בשנת 2003. בשנת 2005 במחזמר "כנר על הגג" חידש פירסטיין את תפקיד טוביה החולב.
פירסטיין וטומי טון הם היחידים שזכו בפרס טוני בארבע קטגוריות שונות.
במהלך השנים שיחק פירסטיין בתפקידים קטנים ובינוניים גם ב"קליעים מעל ברודוויי" של וודי אלן, ב"גברת דאוטפייר", ב"סמוצ'י חייב למות", ב"שיחות עם גרבו", "לשחק את מונה ליזה", ב"דופלקס" ובלהיט המדע הבדיוני "היום השלישי". פירסטיין שיחק גם את תפקיד המספר בסרט התעודי-עלילתי "חייו של הרווי מילק". בעבור תפקיד זה זכה פירסטיין בפרס אמי בקטגוריית חדשות ותעודה.
פירסטיין אף דיבב בסרט המצויר של וולט דיסני, "מולאן", וכן בסרט ההמשך שיצא לאור בדי.וי.די. "מולאן 2". בטלוויזיה דיבב פירסטיין את דמותו של קרל, העוזר של הומר סימפסון, בקטע "סימפסון ודלילה" מתוך "משפחת סימפסון", וכן את קולו של אלמר בסרט "דקלין הסיסי" שהפיקה חברת HBO ב-1999 על פי ספר ילדים שכתב פירסטיין. פירסטיין אף דיבב במשחק הווידאו "ממלכת הלבבות 2".
בתפקידים נוספים הופיע פירסטיין בסדרות "מיאמי מחלק מוסר" ו"חופשי על הבר", במסגרתה היה מועמד לפרס אמי בקטגוריית שחקן המשנה בסדרות קומיות.
בישראל הוצג ב-2012 המחזה שלו, "סיפור אהבה בשלושה פרקים" בכיכובו של אלון אופיר בתיאטרון הספרייה ברמת גן, וב-2017 הועלה אותו המחזה בתיאטרון הבימה בתרגומה של רבקה משולח ובבימויו של נתן דטנר עם מורדי גרשון בתפקיד הראשי.
הוא צפוי להופיע בסרט הקומדיה רומנטית האמריקאי מ-2022, אין גברים כאלה.
כנסיית כל העמים
כנסיית כל העמים (איטלקית Chiesa di tutte le Nazioni) היא כנסייה פרנציסקנית השוכנת בגת שמנים שבנחל קדרון, על מורדותיו המערביים של הר הזיתים בירושלים. שמה הרשמי הוא כנסיית היגון (Chiesa dell’Agonia), אולם היות שהוקמה בכספי תרומות שנאספו מרחבי העולם הקתולי, היא זכתה לשם "כנסיית כל האומות" או "כנסיית כל העמים". הכנסייה הוקמה בשנים 1919–1924 בידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי. מדי יום פוקדים אותה כ-5,000 מבקרים.
המסורת הנוצרית
הכנסייה שוכנת בשטח הגן בגת שמנים, שבו על-פי המסורת הנוצרית התפלל ישו את תפילתו האחרונה והתייסר, קודם להסגרתו לידי הרומאים בידי יהודה איש קריות. בכנסייה שוכן "סלע היגון" שעליו התפלל ישו את תפילתו:
היסטוריה
במקום בו שוכנת הכנסייה ניצבה בזיליקה ביזנטית קטנה שנבנתה במאה הרביעית ונהרסה עם הכיבוש הסאסאני ב-614. במאה ה-12 קמה באתר כנסייה צלבנית גדולה בהרבה, אך היא ננטשה ונהרסה לכל המאוחר בשנת 1347. ב-1919 מונה אנטוניו ברלוצי על ידי הקוסטוס (ראש משמורת ארץ הקודש) פרדיננדו דיוטאלווי (Ferdinando Diotallevi), להקים את הכנסייה הנוכחית. ב-1920, שנה לאחר תחילת העבודות, נחשפו עמוד וקטע פסיפס מהכנסייה הביזנטית, ועבודות ההקמה פסקו עד שנת 1922. עם סיום המחקר הארכאולוגי, שנוהל על ידי גאודנציו אורפלי, שונו תוכניות הכנסייה והיא הושלמה והוקדשה ב-1924.
הכנסייה הביזנטית
הכנסייה הביזנטית בגת-שמנים נבנתה, ככל הנראה, בתקופת שלטונו של הקיסר תאודוסיוס הראשון (379-395), והיא נזכרה בכתביהם של הירונימוס הקדוש במאה ה-4 ושל הצליינית אגריה במאה ה-5. במקום נמצאה שכבת חורבן בשרפה, ככל הנראה מתקופת הכיבוש הסאסאני של ארץ ישראל, בשנת 614, ולמעט אזכור בודד של ויליבלד הקדוש מהמאה ה-8, אין תיאורים מהימנים של מבנה פולחני ששכן במקום עד התקופה הצלבנית.
הכנסייה נבנתה בדמות בזיליקה בעלת שלוש ספינות, ובקצה כל אחת מהן נקבע אפסיס. האפסיס של הספינה המרכזית היה גדול משני האחרים, ומאפיין כנסייתי זה הוא המוקדם ביותר המוכר בארץ ישראל. אורכה של הכנסייה היה 25.1 מטרים ורוחבה עמד על 16.35 מטרים. בין הספינות ניצבו שתי שורות בנות שבעה עמודים כל אחת. קוטרם של העמודים עמד על 51 ס"מ, וראשיהם עוצבו בדמות כותרות קורינתיות. בסיסיהם נחצבו באבן גיר וברובם נמצאו באתרם בעת חשיפת המבנה.
תקרת הכנסייה הייתה עשויה עץ כמקובל בכנסיות הביזנטיות. עובי קירותיו החיצוניים של המבנה היה 60 ס"מ, נתון נחות מהמקובל בבנייה הביזנטית. בגלל שיפוע המדרון חצבו בוני הכנסייה את צידה המזרחי בסלע ההר, ובנו מבני תמך מתחת למבואה שבצידה המערבי. מאפיין ייחודי של המבואה הוא שנכלל בה מאגר מים, ואשר ניזון מתעלת ניקוז שהובילה מצידה המזרחי של הכנסייה לאורך קירותיה הצדדים. במרכזו של האפסיס המרכזי בלט קטע מ"סלע היגון" לגובה של 35 ס"מ מעל רצפת המבנה, ואשר עוצב כך שיתאים לצורתו המתעגלת של האפסיס. הסלע השתרע מערבה אל חלל המעבר המרכזי בכנסייה. רצפת הכנסייה רוצפה בפסיפסים, ושרידים מהם השתמרו בין העמודים. קירות הכנסייה כוסו באריחי אמייל וזכוכית.
הכנסייה הצלבנית
הכנסייה הצלבנית נבנתה לאורך ציר שונה מזה של הכנסייה הביזנטית ושל הכנסייה המודרנית, ו"סלע היגון" נקבר מתחת לקירות פינתה הצפון-מזרחית. הכנסייה נבנתה מאבני גוויל גדולות ושולבו בה חומרי בניין מהכנסייה הביזנטית בשימוש משני. קירותיה היו עבים ורוחבם עמד על 2.35 מטרים. שלושת המעברים בכנסייה הופרדו זה מזה בשתי שורות בנות שלושה עמודים בכל אחת, והעמודים עצמם עוצבו בצורת צלב. לימים, כאשר שופצה הכנסייה, הוחלפו אלה בעמודים מתומנים. בקצהו המזרחי של כל מעבר נקבר אפסיס, והאמצעי היה גדול משני האחרים. אזור המזבח ניצב על בימה מוגבהת בגובה של 63 ס"מ מעל רצפת המבנה, והשתרע על-פני כל שטחו של האפסיס האמצעי וכמחצית משטח המעבר האמצעי. במרכז הבימה ניצב סלע בגובה של 10 ס"מ, שאורכו 75 ס"מ ורוחבו כ-60 ס"מ. גם באפסיס הצפוני נותרה פיסת סלע בלתי מעובדת, ושקע באפסיס הדרומי מעיד, אולי, על סלע דומה ששכן גם בו. הכנסייה רוצפה בפיסות שיש ואבני פסיפס גדולות.
הכנסייה הנוכחית
כנסיית כל העמים המודרנית קמה על ציר האורך של הכנסייה הביזנטית, אם כי ממדיה גדולים בהרבה, וקרובים יותר לאלה של הכנסייה הצלבנית. אבן הפינה הונחה ב-1919 והמשימה שהופקדה בידיו של אנטוניו ברלוצי, הסתיימה ב-1924. בתקרת המבנה ובפסיפס הכותל המזרחי שולבו סמליהן של 16 המדינות שתרומתן סייעה בהקמת הכנסייה, ועם אלה נמנות ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, מקסיקו, איטליה, צרפת, ספרד, אנגליה, בלגיה, קנדה, גרמניה, ארצות הברית, אירלנד, הונגריה, אוסטרליה ופולין. בשנים 2012–2013 שופצו כל הפסיפסים בתוך מבנה הכנסייה ומחוצה לו. העבודות שנמשכו 18 חודשים הסתיימו ב-5 בנובמבר 2013, עם הסרת היריעה שכסתה את פסיפס החזית. העבודות בוצעו בידי אמנים פלסטינים נוצרים ומוסלמים, ומומנו, בין היתר, בידי משמורת ארץ הקודש והקונסוליה האיטלקית בירושלים.
חלל המבנה
בשל אופייה הבינלאומי של הכנסייה, הוחלט להקימה בסגנון הרומי-קלאסי של תקופת ישו. ברלוצי ביקש להביע במבנה את היגון שפקד את ישו במהלך הייסורים בגן, ועל כן חלל הכנסייה חשוך למחצה, תקרתו נמוכה יחסית ונקבעו בו 11 כיפות נמוכות כנגד 11 השליחים וכיפה גדולה המייצגת את הצלוב. הצבע השולט בפיסות האלבסטר ששולבו בקירות המבנה הוא סגול, צבע האבלות במסורת הנוצרית, ותקרת הפסיפס זרועת הכוכבים נצבעה בכחול כהה. סביב הכוכבים המדמים את שמי ליל היגון, שולבו ענפי זית המייצגים את עצי הגן הסמוך. המסלע הטבעי ששולב בכנסייה הביזנטית המקורית נשמר ושולב לאורך הכותל המזרחי. אבן הבנייה בגווני אפור-אדמדם הובאה ממחצבות ליפתה ושולבה בקירות המבנה הפנימיים, בעוד שקירותיו החיצוניים עוצבו באבן ורדרדה מאזור בית לחם. המבנה נחלק לשלושה מעברים זהים בממדיהם, וביניהם שתי שורות עמודים ורודים ודקים, המעניקים לאולם מראה של חלל אחד גדול. האפסיס הבודד נקבע בקצהו המזרחי של המעבר המרכזי.
שלושה פסיפסים נקבעו על כותל הכנסייה המזרחי - בשמאלי נראית נשיקת הבגידה של יהודה איש קריות, ובימני מתוארת סצנת המעצר ותשובת ישו למבקשיו:
בתווך, באפסיס היחיד, מתואר ישו כורע ברך על "סלע היגון" המדמה מזבח, וממעל נשלחת יד אלוהים כשהיא אוחזת בכתר הניצחון. בין דמותו של ישו על הארץ ויד האל נראה מלאך היורד משמים כשליח לעזר.
סלע היגון שבאפסיס ובחלק מהמעבר המרכזי, מוקף בגדר ברזל נמוכה המזכירה את כתר הקוצים, ומשולבים בה ענפי זית. בקדמת הזר שולב גביע וזוג ציפורים המסמלות את אלה המבקשים לחלוק את גביע היגון של ישו. בשני צדדיו של זר הברזל נראות יונים האחוזות בו כבסבך וראשיהן מורכנים כסמל לקורבן.
החזית המערבית
בחזית המבנה מבואה רוחבית גדולה המובילה אל חלל הכנסייה דרך דלת בודדת במרכזה. בדלת, העשויה ארד, נראה עץ החיים העולה וצומח מצלב, וארבעה מענפיו מתעגלים לצדדים ומסתיימים בארבעת סמליהם של המבשרים. מתחת לכל אחד מהסמלים קבוע נוסח היגון בבשורה התואמת. מעל הדלת קבועים דברי ישו לשליחים:
המבואה נפתחת אל נחל קדרון דרך שלוש קשתות זהות בממדיהן, וביניהן עמודים נושאי כותרות קורינתיות. פסלי ארבעת המבשרים ניצבים על העמודים שבין הקשתות ובפינות המבנה. בגמלון הענק שמעל המבואה קבוע פסיפס המתאר את ישו כמתווך בין אלוהים ובני האדם. ישו נראה לבוש ארגמן, צבע המלכות, לאחר שמסר את ליבו למלאך שמימינו. שתי קבוצות בני אדם ניצבות משני צדדיו של ישו, אך במרחק מה ממנו כדי להדגיש את בדידותו בעת ייסוריו בגת שמנים. האנשים שמימין הם בני העם הפשוטים, והם בוכיים ואבלים; ואילו אלה שמשמאל מייצגים את בעלי השררה שלא השכילו להכיר בו ובבשורה (אחד מהם אוחז ספר ועליו המילה "בורות"). ישו מקבל את פניותיהם של כל בני האדם, כפי שמעיד הפסוק שמתחת לסצנה:
על הגג שמעל הגמלון נראים שני איילים ברוח הפסוק:
בין שני האיילים ניצב צלב מעל כדור המייצג את העולם.
גן עצי הזית
מטע הזיתים בגת שמנים צמוד לכנסייה מצפון ומשתרע כיום על-פני שטח של 1,200 מ"ר. מאחר שלפי המסורת ישו התפלל על "סלע היגון" בתוך הגן, הרי שזה השתרע בתקופתו גם בשטח בו נצבת כיום הכנסייה. שמונת עצי הזית הנותרים מוקפים בגדר שבה שולבו אלמנטים ביזנטיים. לאחר הכיבוש המוסלמי של ירושלים הפך השטח לוואקף, ובמאה ה-14 הוא חולק בחומות נמוכות ובשבילים למספר חלקות קטנות. בשלב כלשהו הפך המקום מוואקף לשטח פרטי, וב-1681, וייתכן שכבר ב-1666, השלימו הפרנציסקנים את רכישת הבעלות בו. ב-1847 הוקף הגן בחומה גבוהה כדי להגן על העצים, וב-1959 הוחלפה זו בגדר הקיימת. מחקר של הרשות האיטלקית הלאומית למחקר שפורסם ב-2012 תיארך שלושה משמונת עצי הזית בגן למאה ה-12, התקופה הצלבנית בה שופצו כנסיות רבות בארץ ישראל . העץ בפינת הגן הדרום-מזרחית ניטע על ידי האפיפיור פאולוס השישי ב-1964, בעת שביקר בארץ הקודש.
ביבליוגרפיה
מאשה הלוי, "יצירת נוף מקודש: כנסיית כל האומות בגת שמנים כמקרה בוחן", מותר, 21, תשע"ד, עמ' 69–80.
יובל נח הררי
יובל נח הררי (נולד ב-24 בפברואר 1976) הוא היסטוריון ישראלי ופרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. ספריו "קיצור תולדות האנושות", "ההיסטוריה של המחר" ו-"21 מחשבות על המאה ה-21" תורגמו ל-65 שפות ונמכרו בכ־45 מיליון עותקים (נכון ל-2023).