cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת האזרחים האמריקנית
שיקום
הבנייה מחדש החלה עוד במהלך המלחמה (ונמשכה עד 1877) כדי לפתור את הבעיות שנוצרו עם האיחוד מחדש, במיוחד את מצבן החוקי של 11 המדינות הפורשות, הנהגת הקונפדרציה, ושל העבדים המשוחררים. מנהיגי הצפון הסכימו כי ניצחון ידרוש יותר מאשר הפסקת הקרבות. עליו להקיף את שתי מטרות המלחמה: יש להתכחש לפרישה ויש לחסל את כל צורותיה של העבדות. קיים היה חוסר הסכמה בין לינקולן לרפובליקנים הקיצוניים לגבי מידת יישומן של מטרות אלה. הם גם לא הסכימו על השליטה הפדרלית שיש לאכוף על הדרום, ועל התהליך בו מדינות הדרום ישולבו מחדש לתוך האיחוד. חילוקי דעות אלה הפכו למרכזיים בדיונים המדיניים לאחר התמוטטותה של הקונפדרציה.
מצעד גטיסבורג 1963
ב-19 בנובמבר 1963 נערך מצעד בגטיסבורג, פנסילבניה לכבוד נאום גטיסבורג של אברהם לינקולן שאותו נשא שישה חודשים לאחר קרב גטיסברג. לינקולן נשא את הנאום 100 שנה קודם לכן במהלך מלחמת האזרחים בגטיסבורג בשנת 1863. שיירת המכוניות עברה באותו המסלול אותו עברו הנשיא לינקולן והמושל אנדרו קורטין מאה שנים קודם לכן. הנשיא לשעבר דווייט אייזנהאואר השתתף מלווה במושל ויליאם סקרנטון. מספר המשתתפים באירוע ההנצחה היה נמוך מאלה שהשתתפו בנאום המקורי (בין 20,000–30,000 במקור). אלפי צלמים נכחו באירוע בשעה שמטוסי חיל האוויר האמריקני חלפו מעל. המצעד הסתיים בכניסה האחורית של בית העלמין הלאומי בגטיסבורג.
השקפה ונקודת מבט היסטורית
החל משנת 2017 בוצע הסרת אנדרטאות לזכר מנהיגי הקונפדרציה מהמרחב הציבורי.
היהודים במלחמת האזרחים
היהודים מילאו גם תפקידי פיקוד בשני הצדדים, כאשר תשעה יהודים הגיעו לדרגת גנרל ו-21 הגיעו לדרגת קולונל במלחמה. יהודה פיליפ בנימין, שימש כמזכיר המדינה וכמזכיר המלחמה בפועל בקונפדרציה.
היהודים והאיחוד
במהלך המלחמה, לחמו כ-10,000 יהודים (מתוך אוכלוסייה של 150,000 ברחבי ארצות הברית) לצד האיחוד. שתי יחידות צבאיות הוקמו, ובכללן מחלקה 3 של גדוד 82 ממילציית המתנדבים של אילינוי, שהורכבה בעיקרה ממהגרים אירופאים שהגיעו זמן קצר לפני כן לארצות הברית, ו"רובאי פרקינס" מסירקיוז שבניו יורק. אך רוב היהודים שרתו במהלך המלחמה יחד עם חיילים נוצרים, רבים ביחידות כמו פלוגה די (D) בגדוד השמיני של המשמר הלאומי של ניו יורק וחיל רגלים קל מריצ'מונד. ארבעה יהודים (בנימין לוי ולאופולד קרפלס) קיבלו מדליית כבוד עבור השתתפותם בלחימה.
במהלך מלחמת האזרחים, השתלבו המתחים הגזעיים כמו גם אלה הקשורים להגירה, תחרות כלכלית בין יהודים ללא יהודים, ויצרו את ההתפרצויות האנטישמיות החריפות ביותר עד לאותו זמן. אמריקנים משני צידי המתרס (תומכי עבדות ומתנגדיה) הוקיעו את היהודים כלא נאמנים וכספסרים, והאשימו אותם בפגיעה בעסקים של נוצרים, ובסיוע לאויב.
מנהיגי הקהילה היהודית מחו על הפקודה בפני נשיא האיחוד, אברהם לינקולן, וזה ביטל אותו בהוראה שהוציא ב-4 בינואר 1863, אם כי לא לפני שנאכף בכמה עיירות.
מאוחר יותר הוציא גרנט צו "כי אין להתיר ליהודים לנוע בדרכים מערבה." עוזרו, קולנל ג'ון דה-בוייס, הורה כי "על כל ספסרי הכותנה, יהודים, נוודים, ללא כוונות ישרות של תמיכה", לעזוב את המחוז. "בייחוד יש להרחיק את העבריים... הם כאלה מטרד בלתי נסבל."
היהודים והקונפדרציה
במהלך המלחמה, כ-3,000 יהודים לערך (מתוך אוכלוסייה של 150,000 בארצות הברית ובקונפדרציה) לחמו לצד הקונפדרציה. על אף שהאנטישמיות הייתה נפוצה בדרום, וחרף תיוגם של היהודים לעיתים קרובות כמתחלים (כדי לחמוק משירות) וכספסרים חסרי עקרונות וחסרי מצפון, שירתו יהודים רבים בצבא הקונפדרציה. ככל הנראה, הדמות היהודית הידועה ביותר הייתה יהודה פיליפ בנימין (ג'ודה בנג'מין, 1811–1884), שהיה לפני מלחמת האזרחים לחבר הקבינט היהודי הראשון בממשל כלשהו בצפון אמריקה. בנימין נולד כנתין בריטי באי סנט קרואה לפיליפ בנימין, יהודי אנגלי, ולאשתו רבקה מנדס, יהודיה פורטוגזית. הוא היגר עם הוריו לארצות הברית כמה שנים מאוחר יותר וגדל בצפון ודרום קרולינה. הוא נחשב "למוח של הקונפדרציה", כששירת בתפקידים בכירים לאורך המלחמה: כתובע הכללי של הקונפדרציה בשנת 1861, כמזכיר המלחמה בשנים 1861–1862, ומזכיר המדינה של הקונפדרציה משנת 1862 ועד לקריסתה של הקונפדרציה בשנת 1865. נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס כינה את בנימין כ"מדינאי המוכשר ביותר שאי פעם הכרתי", אך הוא היה נתון ל"התקפות אנטי יהודיות אכזריות" כמושא לחוסר שביעות ציבורית לאחר שמונה למזכיר המלחמה בשנת 1861. הוא התווכח עם מפקדי צבא הקונפדרציה פ.ג.ט. בורגארד ותומאס ג'קסון על מדיניות אסטרטגית. בשנת 1864, כאשר עמדותיו הצבאיות של הדרום הפכו לנואשות ביותר, תמך בנימין בתוכנית שחרור עבדים אשר יסכימו להתגייס לצבא הדרום, אך הצעתו נתקלה בהתנגדות נחושה מצידם של אלה הדבקים במסורת הדרום. תוכניתו לא אושרה עד לחודש מרץ 1865, אז כבר לא הייתה רלוונטית.
מייג'ור רפאל מוזס, איש עסקים מג'ורג'יה שהפך מאוחר יותר לנציג בבית הנבחרים של המדינה, היה קצין ההספקה של מדינת ג'ורג'יה. עם התבוסה, ביצע את ההוראה האחרונה של ממשלת הקונפדרציה, כאשר קיבל לידיו 40,000 דולר במטבעות זהב וכסף, להזנה והלבשה של חיילי הקונפדרציה המובסים בדרכם הביתה. כל שלושת בניו של מוזס שירתו בצבא הקונפדרציה, ואחד מהם נהרג בקרב שבעת האורנים.
היינץ ברנרד
חייו
ברנרד נולד בשם היינץ מסינגר בנירנברג ואומץ בגיל שנתיים על ידי משפחת לווינשטיין. ב-1938 שלחה אותו אימו לבריטניה מתוך מטרה להצטרף אליו: פרוץ המלחמה שיבש את תוכניותיה והיא הגיעה בסופו של דבר לארצות הברית דרך מסע באסיה הסובייטית. ברנרד נותר לבדו בבריטניה והצטרף למעון נוער של הנוער הגרמני החופשי. לאחר המלחמה התאחד עם אימו - שהודיעה לו כי אימצה אותו, וכי למעשה יש לו אח ואחות המתגוררים בישראל.
ברנרד למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה וסיים את הלימודים ב-1957. בתקופה זו גם עזב את המפלגה הקומוניסטית בעקבות משפטי הרופאים ואירועים דומים. ב-1971 קיבל הצעה לביים בישראל. בארץ שיחק בעיקר בתפקידים משניים, למשל בסרטים "הצילו את המציל", "השועל בלול התרנגולות, "מבצע יונתן" ו"אבו אל בנאת", וכאמור גם בסדרות הטלוויזיה להוראת אנגלית, בהן הופיע כ"מר כהן"; רעייתו נטי כתבה את התסריטים לתוכניות האלו. ב-1981 שב לבריטניה ועבד שם בהפקות תיאטרון שונות, בייחוד בתחום תיאטרון שוליים והתיאטרון האלטרנטיבי.
ארשיל גורקי
ארשיל גורקי (נולד בשם: ווסטאניק מנוג אדויאן, ארמנית: Արշիլ Գորկի, Վոստանիկ Մանուկի Ադոյան; ) הוא צייר ארמני-אמריקאי, שהשפיע רבות על האקספרסיוניזם המופשט.
ביוגרפיה
גורקי נולד בעיירה ליד ואן שבטורקיה. תאריך הולדתו אינו ודאי. ב-1910 היגר אביו לארצות הברית כדי להתחמק מגיוס לצבא, והשאיר את משפחתו בוואן. גורקי נמלט מוואן במהלך רצח העם הארמני עם אמו ושלוש אחיותיו לשטח שהיה בשליטה רוסית. לאחר רצח העם הארמני, בשנת 1919, נפטרה אמו של גורקי בירוואן וגורקי הצטרף לאביו שבארצות הברית כשהוא בן 16. כשהיה בן 31 התחתן, ושינה את שמו לארשיל גורקי בתהליך של המצאה מחדש של אישיותו (סיפר לאנשים שהוא קרוב משפחה של הכותב הרוסי מקסים גורקי).
ב-1922 נרשם גורקי ל"בית הספר החדש לעיצוב" בבוסטון ועבד באופן זמני כמדריך. בשנות ה-20 המוקדמות הושפע מהאימפרסיוניזם ולקראת סוף העשור הפכו עבודותיו קרובות יותר לסגנון הפוסט-אימפרסיוניזם. באותה תקופה חי בניו יורק והושפע מפול סזאן. ב-1927 פיתח קשרי חברות עם את'ל סשואבאצ'ר שהייתה הביוגרפית הראשונה שלו.
ציוריו מן העת ההיא כללו את "נוף באופן סזאן" (1927) ואת "נוף, סטטן איילנד" (1927-1928). בשנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 התנסה בקוביזם ולבסוף בסוריאליזם. הציוריים שלו "זמן לילה", "תעלומה" ו"נוסטלגיה" (1930-1934) אפיינו את הפזה של ציורו. הבד מתחת לציורו "דיוקנו של מסטאר ביל" היה של חברו ויליאם דה קונינג.
מקדש הזהב בדמבולה
מקדש הזהב בדמבולה או מקדש המערות בדמבולה שוכן במרכזה של סרי לנקה, כ-70 ק"מ מצפון לעיר הקדושה קאנדי. זהו מערך המערות הבודהיסטיות הגדול והשמור ביותר במדינה, ומאז שנת 1991 הוא מוכרז כאתר מורשת עולמית. המערות שוכנות בסלע בגובה של 150 מטר מדרום לעיר דמבולה, וזה משקיף על המישורים שסביבו. בסלע 80 מערות ששימשו למגורי נזירים וחמש המערות הגבוהות ביותר משמשות כמקדשים. אלה מכילות 153 פסלי בודהה ועיטורי קיר עשירים בשטח של 1,950 מ"ר הקשורים בחייו. בנוסף נמצאים באתר שלושה פסלים של מלכי סרי לנקה וארבעה פסלים של אלים הינדים.
היסטוריה
הסלע בדמבולה היה למרכז דתי בודהיסטי במאה ה-3 לפנה"ס ומאז היה פעיל משך יותר מ-2200 שנים עד להווה. עם זאת, קיימות במקום עדויות לפעילות אנושית בתקופה הפרהיסטורית, ובכלל זה גם אתר מגליתים השוכן בקרבת מקום. במאה ה-1 לפנה"ס הפכו חמשת מסתורי הסלע הגבוהים ביותר והפונים לכיוון דרום למקדשים.
בין המאה ה-5 למאה ה-12 הורחבו מסתורי סלע אלה ונבנו קירות שחצצו בינם לבין החוץ, כך שהפכו למערות מובחנות. בסופה של התקופה כבר קיבל האתר את עיקר צורתו ואופיו הנוכחי. המערות שופצו במאה ה-18, וציורי הקיר חודשו בסגנון האסכולה של קאנדי באותה תקופה. עוד נוסף גג מעל צידן החיצוני של המערות, ויצר מעין אכסדרה. במאה ה-19 ובמאה ה-20 המשיכו עבודות חידוש האתר לפי הצורך, ציורי קיר שמצבם התדרדר חודשו ובשנות השלושים של המאה ה-20, נבנתה האכסדרה מחדש, בסגנון המערב יסודות אירופים ואסיתיים.
בשנת 1991 הוכר המקום כאתר מורשת עולמית בשטח של 25 הקטאר, ובשנת 2000 נוסף לו מקדש מצועצע מודרני, שהוקם במימון יפני. המקדש שוכן לרגלי הסלע בכניסה אל האתר, ועל גגו הוצב פסל בודהה מודרני מוזהב הנישא לגובה של 30 מטר.
האתר
במערה הראשונה, מערת "המלך האלוהי" (Devaraja Viharaya), נמצא פסל הבודהה השוכב הגדול באתר. הפסל נחצב בסלע, אורכו 15 מטר והוא נצבע פעמים רבות, לאחרונה במאה ה-20. לרגליו של הבודהה ניצב פסל תלמידו אנאנדה. במערה מקדש קטן ובו פסל של האל וישנו.
המערה השנייה או מערת "המלכים הרמים" (Maharaja Vihariya) היא המערה הגדולה והמרשימה באתר. אורכה 52 מטר, רוחבה 23 מטר וגובהה המקסימלי הוא 7 מטר. המערה נקראת על שם שני פסלי המלכים שנמצאים בה. נוסף לאלה נמצאים בה 16 פסלי בודהה עומדים ו-40 פסלים נוספים יישובים. פסל הבודהה המרכזי שהיה מצופה בעבר בזהב, ישוב מתחת לקשת מקושטת בדרקונים. במערה זרם בלתי פוסק של מים המטפטפים מהקיר ונאספים לצורכי פולחן.
המערה השלישית היא מערת "המקדש הגדול החדש" (Maha Alut Viharaya) והיא נפרדת מקודמתה בקיר לבנים. מערה זו שימשה עד למאה ה-18 כחדר אחסנה, מועד בו הפכה למקדש. גם במערה זו פסל שכוב של בודהה ו-50 פסלי בודהה נוספים.
המערה הרביעית מכונה "המערה המערבית" (Pachima Viharaya) למרות שאינה המערבית מבין המערות. מערה זו והמערה החמישית, מערת "המקדש החדש השני" (Devana Alut Viharaya), קטנות יותר ונושאות עניין פחות.
גייל רובין (צלמת)
גייל רובין (באנגלית: Gail Rubin; 12 באפריל 1938 - 11 במרץ 1978) הייתה צלמת ישראלית ממוצא אמריקני, נרצחה על ידי מחבלים בשמורת הטבע של מעגן מיכאל כקורבן הראשון של פיגוע כביש החוף.
ביוגרפיה
נולדה בניו יורק כבתם היחידה של אסטל, פסיכותרפיסטית, וג'ונתן רובין, סגן נשיא חברת מזון. סיימה את בית הספר התיכון דולטון ב-1956 והחלה בלימודים אקדמיים באוניברסיטת מישיגן. סיימה תואר ראשון במכללת פינץ' בניו יורק בשנת 1960 והחלה לעבוד כעורכת בהוצאת ספרים מרכזית בניו יורק. ביוני 1969 הגיעה לחופשה קצרה בישראל והחליטה להישאר. בישראל החלה לעבוד כצלמת עיתונות. במהלך מלחמת יום הכיפורים התלוותה לחיילי צה"ל ונמנתה על ראשוני האזרחים שהגיעו למצרים. בשנת 1973 החלה להתרכז בעבודותיה בנושאי נוף וטבע. עבודותיה הוצגו בין השאר במוזיאון היהודי בניו יורק.
בזמן הרצחה עסקה גייל בפרויקט צילומי של תיעוד החי והצומח התנ"כי בארץ ישראל. המחבלים בהם נתקלה, ירו בה בראשה והרגוה. ליד גופתה נמצאה המצלמה ובה התמונות האחרונות שצילמה.
לאחר מותה הוציאו הוריה ספר עם צילומיה בשם Psalmist With a Camera: Photographs of a Biblical Safari בהוצאת Abbeville Press בשנת 1979, וכן הוקם מרכז צילום על שמה במעגן מיכאל.
בעקבות מותה כתב נתן יונתן את השיר "והרותם היה מלבין", שהולחן על ידי שפי ישי.
עבודותיה מוצגות בתחנה לחקר ציפורי ירושלים.
ארטמיזיה ג'נטילסקי
ארטמיזיה ג'נטילסקי (באיטלקית: Artemisia Gentileschi ; 1593 – 1653 לערך) הייתה ציירת איטלקייה, אחת מהציירות הבולטות של איטליה בתקופת הרנסאנס. היא נודעה גם בעקבות משפט האונס שעברה - היא נמנתה עם המעטות שהצליחו לתבוע את האנס שלהן ולזכות במשפט.
ביוגרפיה
ארטמיזיה נולדה בעיר רומא. אביה, אורציו ג'נטילסקי, היה אמן פורה בתקופת הבארוק, שיצירתו הושפעה רבות מקאראווג'ו. ארטמיזיה למדה אמנות מאביה והגיעה להישגים אמנותיים מרשימים כבר בגיל צעיר (את ציורה "שושנה והזקנים" ציירה כבר בגיל 17). את ציוריה ייחדה העובדה שהרבתה לתעד נשים, תחום שציירים אחרים בני אותה התקופה כמעט ולא תיעדו.
לאחר שנדחתה על ידי מספר אקדמיות לאמנות, ביקש אביה מאגוסטינו טאסי, חברו ושותפו למספר יצירות, לשמש לה למורה. על פי פרוטוקולים משפטיים, בשנת 1612 הגיש אורציו תביעה נגד טאסי על גנבה אמנותית ועל אונס ארטמיזיה. טאסי, שהתבקש לשאת את ארטמיזיה לאחר שחילל את תומתה, סרב.
המשפט עורר סנסציה באיטליה של אותו הזמן, וישנן לא מעט עדויות מהמשפט. כך לדוגמה, נשמרו עדותן של עובדות משק הבית שהעידו נגד טאסי והצהירו כי ג'נטילסקי הייתה במחזור בזמן האונס.
עם תום המשפט השיא אורציו את ארטמיזיה לפייר אנטוניו סטיאטסי, עמו עקרה לפירנצה, שם המשיכה את לימודיה באקדמיה והייתה האישה הראשונה שהתקבלה כחברה באקדמיה. לארטמיזיה וסטיאטסי נולדו שתי בנות - האחת נפטרה בגיל צעיר ואילו השנייה המשיכה לתחום האמנותי בעקבות אמה.
ארטמיזיה, בדומה לאביה, הושפעה רבות מיצירתו של קאראווג'ו. יצירתה מאופיינת בדרמה ועזות רבה, שימוש עשיר באור וצל לצד גישה אישית מתוך נקודת מבט נשית. במהלך "המהפכה הנשית" של שנות ה-60 של המאה ה-20 אומצה דמותה של ארטמיזיה כסמל לכוח נשי, וסיפורה לצד אמנותה "התגלו מחדש". מחקרים פמיניסטיים רבים חוקרים את יצירתה בהקשר של האונס שחוותה, ואכן, ניתן לראות ביצירתה התייחסות רבה לנשים חזקות כגון קלאופטרה ויהודית העורפת את ראשו של הולופרנס (סצנה אותה תיארה בשני ציורים טנבריסטים, הראשון בנאפולי והשני בפירנצה) לצד דמויות נשים המופיעות במקורות כאובייקט המאוים מתשוקתם של גברים, כגון שושנה, לוקרציה ובת שבע.
ארטמיזיה ג'נטילסקי מתה, ככל הנראה, ב-1653 לאחר קריירה פורייה כאמנית אשר פרצה בעשייתה האמנותית דרך לאמניות רבות שבאו בעקבותיה.
פרדי רוקם
פרדי רוקם (Freddie Rokem החליף את שמו ב-1975 מ-Rock). (נולד ב-1945) בסטוקהולם שבשוודיה, פרופסור אמריטוס בחוג לאמנות התיאטרון ומופקד על הקתדרה על שם עמנואל הרצ'קוביץ לאמנות המאות ה-19 וה-20 שבאוניברסיטת תל אביב. היה דיקן הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב בשנים 2002–2006.
Dying Breed
Dying Breed (פירוש מילולי: גזע גוסס) הוא סרט אימה אוסטרלי משנת 2008 אשר בוים על ידי ג'ודי דווייר ומככבים בו לי וונל ונתן פיליפס.
פרדי רוקם
ביוגרפיה
פרדי רוקם למד בבית ספר העממי והתיכון בסטוקהולם. בין 1962–1963 למד בבית ספר תיכון בארצות הברית. ב-1965 עלה לישראל. עשה את חוק לימודיו בתואר הראשון בספרות אנגלית ופילוסופיה באוניברסיטה העברית, לאחר מכן למד ספרות סקנדינבית ושוודית באוניברסיטת הלסינקי בפינלנד. עשה את התואר השני בספרות אנגלית באוניברסיטה העברית. את הדוקטורט הוא עשה באוניברסיטת סטוקהולם בשוודיה, נושא העבודה היה: "מסורת וחידוש בדרמה ובתיאטרון השוודים 1922-1914" והיא נעשתה בהדרכת של פרופסור אורג'אן לינדברגר.
Dying Breed
עלילה
הסרט נפתח בטסמניה, בשנות ה-1800. אלכסנדר פירס, אסיר המכונה "הפיימן", נמלט למדבר וניצוד על ידי שוטרים המצוידים בכלבים. מולו עומד שוטר שמנסה לירות בו, אך האקדח שלו לא יורה. פירס נושך את צווארו של השוטר, לוקח נתח גדול מגרונו, הורג אותו ונמלט. בבריחתו הוא מתעמת עם זאב טסמני, אותו הוא מסית על ידי בעיטה של חתיכה מהשוטר המשמשת אותו כפתיון.
פרדי רוקם
ביוגרפיה
התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב בשנת 2000. יש לו מינוי קבוע של פרופסור אורח באוניברסיטת הלסינקי בפינלנד. לימד כפרופסור אורח באוניברסיטאות סטנפורד, האוניברסיטה החופשית בברלין, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובאוניברסיטת מינכן.
Dying Breed
עלילה
בהווה, נינה מתכננת טיול עם החבר שלה מאט לטסמניה כדי למצוא את הזאב הטזמני שנכחד כביכול. זאת בעקבות טביעת כף רגל שהתגלתה על ידי אחותה הגדולה באזור מרוחק של האי לפני שגופתה נמצאה באופן מסתורי בנהר פיימן מספר שנים קודם לכן. חברו של מאט, ג'ק, וחברתו, רבקה, עוזרים לשלם עבור הנסיעה ומלווים את בני הזוג. כשהם מגיעים, מאט רואה ילדה קטנה על הסירה משחקת במשחק עם שיניים בגוון צהוב. כאשר מאט שואל מה היא עושה, היא מדקלמת לו חרוז ואז נושכת את ידו של מאט. הם מבלים לילה במוטל מלוכלך הממוקם ליד מפעל פאי בשר ופוגשים מקומיים אקסצנטריים ומצמררים.
פרדי רוקם
ביוגרפיה
החל משנת 2006 ועד 2009 כיהן כעורך ראשי של כתב העת Theatre Research International בהוצאה לאור של אוניברסיטת קיימברידג'. הוא חבר מערכת של Theatre Journal בהוצאת אוניברסיטת ג'ונס הופקינס. שימש כיועץ ספרותי לבמאי השוודי לייף סטינרבום בהצגות של "המלט" בשוודיה בשנים 1996–1997, למחזה "אדיפוס המלך" בדנמרק בשנים 1998–1999 ולמחזה "פר גינט" בנורווגיה בשנים 2000–2001.
Dying Breed
עלילה
למחרת, הקבוצה יוצאת לשיט על סירה בנהר לאורך היער. הם מחליטים להקים מחנה במערה ביער, ומאוחר יותר באותו ערב מגלים מאט ונינה זאב טסמני זוחל דרך השיח. נינה ממהרת להביא את המצלמה שלה כדי לצלם את החיה, אבל זו מספיקה לברוח לתוך היער. הקבוצה נכנסת ליער החשוך בעקבות החיה ומשתמשת בטלפונים הסלולריים שלהם כמקור אור, מכיוון שמציאת הוכחות לקיומו של הזאב היא קריטית למחקרה של נינה. ללא ידיעת שאר הקבוצה, רבקה נתפסת ונאכלת על ידי קניבל. כאשר שלושת האחרים מתקבצים מחדש, הם מבינים שרבקה נעדרת וכי לנינה יש דם על מכנסייה.
פרדי רוקם
ביוגרפיה
היה פעיל במספר ארגונים בינלאומיים לחקר התיאטרון. הוא כיהן כנשיא החברה הישראלית לחקר ולקידום התיאטרון הוא חבר בוועד המנהל של "האיגוד העולמי לחקר התיאטרון" IFTR ,והוא סגן נשיא של הארגון הבינלאומי לחקר המופע, PSi.
Dying Breed
עלילה
נואשים למצוא את רבקה, הקבוצה מחפשת ביער. איש הסיפון המקומי, שהצטרף אליהם קודם לכן, מנסה לעזור להם אך נרצח על ידי אחד הקניבלים. כשהם מגיעים לאתר כרייה ישן, הם מוצאים את שרידיה של רבקה תלויים על קרסי בשר וג'ק נהרג ממלכודת בעלי חיים. מאט בורח מתחת לאדמה ומוצא עדויות אכזריות למעללי העבר של הקניבל. נינה מגיעה לגשר עליו מסילת רכבת מעל נהר הזורם במהירות, אבל במהרה מוקפת על ידי זוג קניבלים. היא זורקת את עצמה בכוונה מהגשר הגבוה. אשתו של איש הסיפון הורגת את אחד הקניבלים ואז משספת את גרונה לאחר שהתנצלה בפני מאט. באותו לילה, המשטרה מגיעה למלון אך אין סימן לאף אחד מהנעדרים. כשהמשטרה עוזבת, מאט עצוב ועייף מתכונן לעזוב אך לפתע מותקף.
פרדי רוקם
ביוגרפיה
רוקם תרגם מספר מחזות של יהושע סובול וחנוך לוין לשוודית, כמו גם "רומן רוסי" של מאיר שלו ו"נוכחים נפקדים" של דויד גרוסמן.
Dying Breed
עלילה
מאוחר יותר הוא נראה משותק בכיסא בזמן שאחד הקניבלים מסביר שהיישוב שלהם, בדומה לזאב הטזמני, חייב להישאר מוסתר כדי לשרוד. לאחר מכן הקניבל פותח דלת וחושף את נינה שמתגלה שהיא עדיין חיה, קשורה לשולחן, עומדת להיאנס למטרות רבייה. בזמן שמאט מתבונן, הילדה הצעירה מתחילת הסרט, שהייתה למעשה אחייניתה של נינה ניגשת אליו, מסירה סט שיניים תותבות צהובות ובכך חושפת סט של שיניים חדות מעוותות. כשהמשטרה נוסעת, הטלפון הנייד של נינה (שמאט נתן להם) מציג תמונה של הזאב הטזמני.
פרדי רוקם
ביוגרפיה
נשוי לפרופסור גלית חזן-רוקם מן החוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית ולהם נולדו שלושה ילדים.
תיאור מחקריו
פרדי רוקם חוקר את ההיסטוריה של המחזאות והתיאטרון האירופאי והעברי-ישראלי והתאוריה של התיאטרון והמופע.
Dying Breed
הוצאה לאור
הקרנת הבכורה של הסרט התרחשה ב-26 באפריל 2008 בפסטיבל טרייבקה. ההוצאה להקרנים תוכננה במקור ל-14 באוגוסט, אך שונתה ל-6 בנובמבר 2008. הוא מדורג לגילאי 15+ בגלל אימה, אלימות חזקה, סצנת מין, דם וגור. סרט זה היה חלק מפסטיבל האימה השלישי של After Dark ב-2009.
באוסטרליה נאסר אחד מהפוסטרים של הסרט, בשל התמונה ה-"מחרידה"; עם זאת, הפוסטר עדיין הותר להצגה במבואות בתי קולנוע ובאינטרנט.
פרדי רוקם
מסורת וחידוש: בדרמה ובתיאטרון השוודי 1922-1914
הספר Tradition and Innovation: Swedish Drama and Theatre 1914-1922 הוא עבודת הדוקטורט של פרדי רוקם (אז Rock (Freddie והוא ראה אור בשוודית בשנת 1977. הספר עוסק בשינויים שחלו בתיאטרון השוודי בתקופת מלחמת העולם הראשונה וכניסת המודרניזם לתיאטרון. הרעיון המונח בבסיסו של הספר היא שהיו מספר מחזאים שנידחו עד סוף מלחמת העולם הראשונה מכיוון שהתיאטרונים לא היו מסוגלים להציג אותם ורק אחרי המלחמה מ-1919–1922 הדור הצעיר התקבל. הם נדחו מכיוון שהיו מודרניים ומלנכוליים והזמן לא היה בשל לקבלם. הספר עוסק במחזאים פר לגרקוויסט, וילמר ברגמן. הדבר קרה בדור שאחרי סטרינדברג, על רקע המחזאות החדשנית של סטרינדברג, שנפטר ב-1912 והמחזאות שלו החלה להתקבל בראשית שנות העשרים, תקופה של תחיית הרעיונות המודרניים.
חלל תיאטרוני אצל איבסן, צ'כוב וסטרינדברג: צורות פומביות של פרטיות
ספרו זה Theatrical Space in Ibsen, Chekhov and Strindberg: Public Forms of Privacy יצא לאור בהוצאת UMI-Research Press באן ארבור במישיגן ה-1986 והוא עוסק בשינויים שחלו בעיצוב מרחב בתיאטרון כתוצאה מן הגיבוש של הריאליזם בתיאטרון ושבירתו. טענת הספר היא שכל אחד משלושת המחזאים האלה, כל אחד בדרכו, יוצר הסתכלות ייחודית על העולם הבדיוני ובעיקר של עיצוב המרחב והחלל שלו. אצל איבסן זהו נקודת מגוז אחת מרכזית; אצל צ'כוב זהו עולם שיש בו מוקדים רבים ובכיוונים שונים; ואצל סטרינדברג השינויים של החלל הבדיוני הם מאוד דינאמיים והדבר משקף בצורה הבולטת ביותר את השינויים הטכנולוגיים שחלו באותה תקופה, בעיקר את התפתחות אומנות הצילום והקולנוע.
הצפנים הסודיים של סטרינדברג
Strindberg’s Secret Codes ראה אור ב-2004 באנגליה, ועוסק בהיבטים שונים של יצירתו של המחזאי השוודי אוגוסט סטרינדברג. החל בעיצוב המרחב, הקשר לצילום, עיצוב המוות והעל-טבעי בתיאטרון של סטרינדברג ובידיעות של סטרינדברג של השפה העברית והעובדה שהוא כתב ספר לימוד לשפה העברית בשוודית
. הספר חושף שורה של צפנים ביצירתו של סטרינדברג היכולים לטענת רוקם להעמיק את ההבנה של היצירה והחיים של הסופר והמחזאי השוודי הזה.
מחקרים על התיאטרון העברי והארצישראלי
רוקם חיבר שורה של מחקרים בנושא התיאטרון העברי והארצישראלי. בהם שני מאמרים על הצגות הדיבוק בארץ ישראל בתקופת היישוב שהתפרסמו בכתב העת "קתדרה"
, מאמרים על יהושע סובול וחנוך לוין. פרק בספרו "להציג היסטוריה: ייצוג תיאטרוני של העבר בתיאטרון העכשווי" מנתח את הצגתו של חנוך לוין "הילד החולם" ופרק אחר מתמקד במחזה "גטו" של יהושע סובול
. רוקם גם חיבר את המבוא לספר של תרגומי מחזות לוין לאנגלית (שתורגמו על ידי ברברה הרשב) ייצא לאור בהוצאת אוניברסיטת סטאנפורד) התזה המרכזית ביחס לחנוך לוין היא שיוצר יוצר תבנית עלילתית שיש בה שורה של איומים והאיומים האלה מתממשים בצורה מפתיעה, על אף שהם צפויים.
תיאטרון ופילוסופיה
בשנים האחרונות רוקם חוקר בעיקר את הקשרים המורכבים בין השיח הפילוסופי והשיח של התיאטרון והמופע ומכין ספר בנושא זה.
Dying Breed
קופות
בסוף שבוע השידור הראשון שלו באוסטרליה הוא דורג במקום ה-11 עם הכנסה של 220,878 דולר אוסטרלי ממכירות בבתי הקולנוע. הסרט הצליח גרוע בקופות באוסטרליה, והרוויח בסך הכל 525,384 דולר.
מדיה ביתית
באוסטרליה, ה-DVD יצא לאור במהלך ה-8 באפריל 2009. ישנם שלושה עטיפות DVD שונות זמינות. הראשון כולל פשטידת בשר, שבורה עם איברים אנושיים בפנים. השנייה כוללת ארבע דמויות בחלק העליון והחלק התחתון הוא אישה שרצה ביער. הכריכה השלישית מציגה גבר המוחזק על ידי גבר קשיש. תכונות מיוחדות בכל המהדורות כוללות:
ביקורת
ב-Rotten Tomatoes ניתן לו דירוג רקוב של 50% על סמך 10 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 4.8/10. Dreadcentral.com העניק לסרט 4/5 כוכבים, בעוד Urbancinefile.com.au גם נתן לו ביקורת חיובית. מבקרי הקולנוע מרגרט פומרנץ ודייוויד סטראטון, לעומת זאת, נתנו לסרט ביקורות שליליות. בתוכנית שלהם At the Movies, הם דירגו את Dying Breed ב-2/5 כוכבים ו-1.5/5 כוכבים בהתאמה. סטראטון אמר "הסרט משתדל להיות איום ונורא, אפילו מציג מעט עינויים אופנתיים לקראת הסוף, אבל רק הפתיים ביותר ימצאו את זה באמת מפחיד".
כלא קלינק
הקלינק (באנגלית: The Clink) היה בית סוהר בסאת'ק שבאנגליה, שפעל מהמאה ה-12 עד 1780. הכלא שימש את הבישוף של וינצ'סטר, שהאזור סביב הכלא היה בבעלותו, ולא כפוף למונרך השולט, והאסירים היו בעיקר בעלי חוב או כופרים.
הכלא היה ממוקם סמוך לארמון וינצ'סטר שבו התגורר הבישוף, וככל הנראה הוא הכלא העתיק ביותר באנגליה הן לגברים והן לנשים.
מקור השם
לא ברור אם הכלא קיבל את שמו מהאזור בו שכן או ששם הכלא הפך לשם האזור.
ייתכן שהשם "קלינק" הוא אונומטופיה לצלילים שנוצרו מבריחי המתכת של דלתות הכלא, או לשקשוק השרשראות שבהן נכבלו האסירים.
ברבות השנים הפך השם "קלינק" כמונח כללי בסלנג לכלא או תא כלא.
היסטוריה
בבעלות הבישוף של וינצ'סטר היה בית כלא כבר מאז שנת 860, אם כי באותה תקופה הכלא היה תא אחד בקולג' לכמרים.
הבישוף של וינצ'סטר, שהשטח שבסמכותו היה במחוז המפשייר בדרום אנגליה, בנה את בית התפילה ובית האחוזה של ארמון וינצ'סטר בסאת'ק בשנים 1144–1149. הארמון נועד לשמש לו מעון סמוך ללונדון, שבה היו לו תפקידים בכירים בממשלת המלך, בדרך כלל כלורד צ'נסלור, והכלא עצמו שכן בכמה מבנים בשטח האחוזה שבהם הוחזקו החוטאים המקומיים בהמתנה למשפט.
ב-1450 פשטו מתפרעים על בית וינצ'סטר, ורצחו את אנשי הדת מכיוון שראו בהם גובי מיסים. הפורעים שחררו אסירים מכלא הקלינק ושרפו אותו. לאחר שהמחאה דוכאה בית ווינצ'סטר נבנה מחדש והורחב, ונבנה בו כלא חדש.
בשנת 1649 נמכר בית וינצ'סטר ליזם נדל"ן וחולק לחנויות, דירות ובתי מלאכה. אף על פי שהכלא המשיך לפעול במקביל, בשנת 1732 היו בו רק שני אסירים, ובשנת 1745 החלו להשתמש בכלא זמני במקום הקלינק מכיוון שהוא החל להתפורר. ב-1776 עדיין ידוע על בעלי חוב שהיו כלואים בקלינק, אך בשנת 1780 הוא נשרף במהומות גורדון, ומעולם לא נבנה מחדש.
כיום ממוקם ברחוב קלינק סמוך לאתר המקורי של הכלא, מוזיאון כלא קלינק, המציג למבקרים את תנאי הכלא המקוריים.
אפרהט
אפרהט (בסורית: ܐܦܪܗܛ; ביוונית עתיקה: Ἀφραάτης; בלטינית: Aphraates; 280 – 346) היה מחבר נוצרי סורי בן המאה השלישית מחדייב שבאימפריה הסאסאנית.
אפרהט חיבר סדרה של עשרים ושלוש דרשות על עיקרי הנצרות מנקודת השקפתו. אפרהט הקדים במעט את זמנו של גדול ההוגים של הכנסייה הסורית – אפרים הסורי אך בניגוד לאפרים, אפרהט חי מחוץ לאימפריה הרומית.
ביוגרפיה
אפרהט נולד בחדייב סמוך לגבול עם האימפריה הרומית בזמן שלטונו של הקיסר שאפור השני בסביבות שנת 280 לספירה. אפרהט היה ידוע בתור "החכם הפרסי", ואולי הגיע ממשפחה פגאנית והיה בעצמו פאגאני שהתנצר (בדומה לאפרים הסורי).
בכתבים מאוחרים יותר של הכנסייה הוא מכונה "החכם הפרסי" וזוכה להערכה רבה בכתבים דתיים. חוקרים מאוחרים הוכיחו שהוא שימש כנראה כבישוף.
כתביו של אפרהט השתמרו בשלושה כתבי יד מהמאות השישית והשביעית והמוחזקים בספריה הבריטית.
אטא קארינה
אטא קארינה (η קארינה; η בשדרית) הוא כוכב בקבוצת הכוכבים שדרית הנראית בחצי הכדור הדרומי. אטא קארינה הוא אחד הכוכבים יוצאי הדופן בגלקסיית שביל החלב. זהו היפר-ענק כחול שמסתו גדולה פי 100 עד 150 לערך משל השמש, והבהירות המוחלטת שלו גדולה משלה פי חמישה מיליון. מרחקו מהארץ כ-7,500 שנות אור וטמפרטורת פני השטח שלו כ-40,000 קלווין. כוכב זה הוא אחד הכוכבים הכבדים ביותר הידועים לאנושות. בשל גילו, כשלושה מיליון שנים, ומסתו האדירה, הוא צפוי לעבור סופרנובה או היפרנובה בתוך מיליון השנים הקרובות. הכוכב מוקף בערפילית החזרה הנקראת "ערפילית המונקולוס" (לטינית Homunculus, "אדם קטן").
אפרהט
יצירתו
היצירות של אפרט נקראות דרשות על פי המילה הראשונה בכל דרשה (בסורית: ܬܚܘܝܬܐ, תחויתא) שפירושה "דרשה". כל דרשה עוסקת בפרט אחר של האמונה או ציון דרך להגיע לאמונה. לדברי פרנסיס קרופורד בורקיט, הן נועדו ליצור "תצוגה מלאה ומסודרת של האמונה הנוצרית" על פי נקודת המבט של הכנסייה הדוברת סורית.
אטא קארינה
אטא קארינה הוא הכוכב החמישי בשביל החלב מבחינת בהירותו המוחלטת.
מאפיינים
אטא קארינה הוא כוכב משתנה כחול ובהיר. כאשר הוא תועד לראשונה על ידי האסטרונום אדמונד היילי בשנת 1677, הבהירות הנראית שלו הייתה מדרגה 4; ב-1730 הוא היה אחד הכוכבים הבולטים בקבוצת קארינה, אבל עד 1782 אורו הועם וחזר לרמתו הקודמת. מאז 1820 בהירותו גברה והלכה, עד שבאפריל 1843 תועדה בהירות נראית של 0.8-, קרובה לזו של סיריוס, למרות מרחקו הרב מכדור הארץ (סיריוס קרוב פי אלף). בין 1900 ל-1940 צנחה הבהירות של אטא לדרגה 8, כך שהוא היה בלתי נראה בעין לא מזוינת. בשנים 1998–1999 עלתה בהירותו קמעה, ונכון לפברואר 2011 היא עמדה על 4.47 (לפי המקובל, התאריכים מתייחסים כולם לזמן שבו הם נצפו בכדור הארץ; ההתרחשויות עצמן מוקדמות בכ-7,500 שנים).
אפרהט
יצירתו
הדרשות הן יצירות פרוזה, אך לעיתים קרובות משתמש אפרהט בדימויים פואטיים לכתיבתו. כל אחת מעשרים ושתיים הדרשות הראשונות מתחילה בכל אות ברצף של האלף-בית הסורי (מתוכם יש עשרים ושניים במקביל לא"ב העברי). הדרשות לא נכתבו בבת אחת, אלא בשלוש תקופות שונות. העשירייה הראשונה, שנכתבה בשנת 337, נוגעת לחיים הנוצריים וסדר הכנסייה וקדמה לרדיפות. הדרשות 11–22 נכתבו בעיצומן של הרדיפות, בשנת 344. חלק מהקבוצה הזו עוסקת בענייני הכנסייה כמו הדרשות הראשונות, ואחרות מתמקדות בנושאים אפוקליפטיים. עם זאת, ארבע דרשות עוסקות ביהדות. אפרהט נתן עמדתו בהסבר המשמעות של סמלי המילה, פסח ושבת. על אף הקו הפולמוסי בדרשותיו במה שנוגע ליהדות, אין הן משקפות אופי אנטי-יהודי מובהק. הדרשה העשרים ושלוש נופלת מחוץ למערכת האלפביתית של העבודות המוקדמות, ונראית מעט מאוחרת יותר, אולי קרוב לסיום חייו של אפרהט. אפרהט כותב בצמוד לכתבי הקודש. אופן הפרשנות המקראית של אפרהט דומה לזה של חכמי התלמוד הבבלי של ימיו. עמדתו בתוך הכנסייה מצוינת בדרשה יד, שבה נראה כי אפרהט כותב מכתב מטעם הסינוד שלו לאנשי הכמורה של בירת פרס - קטסיפון על החידקל.
רבא (פירושונים)
{{פירושונים|
אטא קארינה
מאפיינים
ההתפוצצות הגדולה של אטא קארינה שארכה 20 שנים ושיא בהירותה נצפה ב-1843 העיפה לחלל שכבת חומר גדולה, שמסתה מוערכת בכ-12 עד 40 מסות שמש, המתרחקת מן הכוכב במהירות של כ-600 קילומטרים בשנייה. למרות האירוע שבו נפלטה כמות קרינה כשל סופרנובה, הכוכב הכבד שרד, והוא ממשיך לקרון. כוכבים מסיביים כמו אטא קארינה שורפים את הדלק הגרעיני שלהם מהר מאוד, ואורך החיים שלהם קצר בהתאם, כמה מיליוני שנים לכל היותר. לאחר מכן הם מתפוצצים בסופרנובה והופכים לחור שחור. זה יהיה גם גורלו של אטא קארינה בטווח הזמן שבין כמה עשרות שנים עד מיליון השנים הקרובות. ב-2006 נצפו סופרנובות בשני כוכבים דומים מאוד, SN 2006jc ו-SN 2006gy ויש המסיקים מכך כי ייתכן ואטא קארינה יתפוצץ כבר בעשרות השנים הקרובות. התפוצצות כזו עלולה לגרום להתפרצות גמא אדירה. מחקר של אוניברסיטת הרווארד שפורסם באוקטובר 2014 מצביע על כך שבעשור האחרון נצפתה פעילות מאוד לא שגרתית בכוכב, דבר שכנראה מצביע על מותו הקרב.
רבא (פירושונים)
ראו גם
}}
אפרהט
תרגומים
דרשותיו של אפרהט נכתבו בסורית, אך עד מהרה הן תורגמו לשפות נוספות כמו יוונית, לטינית, ארמנית, גיאורגית, ערבית וגעז. בתקופה המודרנית הדרשות ניתרגמו גם לאנגלית.
אטא קארינה
מאפיינים
לפי נתוני הטלסקופ NuSTAR שנמדדו בין מרץ 2014 ליוני 2016, יחד עם תצפיות האנרגיה הנמוכה מטלסקופ החלל ניוטון, מסתבר שרוח השמש של הכוכב הוא מקור קרינה חזק שחלקה מגיעה לכדור הארץ בצורה של קרינה קוסמית.
אפרהט
תרגומים
שלוש דרשות תורגמו לעברית ויצאו לאור בשנת 2018. דרשה יג "על השבת" תורגמה בידי בר בליניצקי ויקיר פז. דרשה יז "על המשיח שבן אלוהים הוא" תורגמה בידי מנחם קיסטר. דרשה יא "על המילה" תורגמה בידי מיכאל סוקולוף.
אטא קארינה
מערכת כפולה
מחזוריות קבועה ברמות הקרינה הנמדדות מן הכוכב (קרינת אור נראה, גלי X וגלי רדיו) מצביעות על האפשרות שמדובר בכוכב כפול, בעל זמן הקפה של 5.539 שנים במסלול אקסצנטרי מאוד עם אקסצנטריות 0.9 או יותר. ההערכה היא שמסת הכוכב המשני היא כ-30 מסות שמש. הוא פחות בהיר מהכוכב הראשי וקורן בעיקר באור אולטרה-סגול. מהנתון האחרון מסיקים כי טמפרטורת הפנים שלו היא כ-36,000-40,000 קלווין - כפולה מטמפרטורת הכוכב הראשי.
אפרהט
לקריאה נוספת
• בר בליניצקי, יובל רוטמן (עורכים), מערת האוצרות – אנתולוגיה לספרות סורית משלהי העת העתיקה בתרגום עברי, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 2018, עמ' 205
אטא קארינה
מערכת כפולה
קרינת ה-X מהמערכת נוצרת ככל הנראה מהתנגשות אנרגטית בין רוחות השמש של שני הכוכבים המסיביים. כל מחזור, כאשר הכוכבים מתקרבים זה לזה מתרחש "מאורע ספקטרוסקופי" בו קווים ספקטרליים רבים מגיעים למינימום עוצמה. המאורע הספקטרוסקופי איננו ליקוי, והתרחשותו קשורה להתנגשות רוחות שני הכוכבים ותהליכי ספיחה של רוח הכוכב הראשוני על הכוכב המשני כאשר הכוכבים מתקרבים. המאורע הספקטרוסקופי האחרון התרחש ביולי-אוגוסט 2014.
פול סקאלי-פאואר
פול סקאלי-פאואר (באנגלית: Paul Desmond Scully-Power; נולד ב-28 במאי 1944, סידני) הוא אסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, יליד אוסטרליה הראשון שטס לחלל.
קורות חיים
פול סקאלי-פאואר נולד בעיר סידני וסיים לימודי בית ספר בעירו. בשנת 1966 הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת סידני. לאחר סיום הלימודים הוא הצטרף שורות הצי המלכותי האוסטרלי. סקאלי-פאואר עבד בצי עד לשנת 1972. באותה שנה פול סקאלי-פאואר עבר לעבוד בצי ארצות הברית במסגרת חילופי מדענים. בשנים 1974–1975 הוא שב לאוסטרליה. באוקטובר 1977 הוא חזר לארצות הברית וקיבל משרה במרכז מחקר של הצי האמריקאי בו עבד מספר שנים ובשנת 1982 קיבל אזרחות אמריקאית.
שירות בנאס"א
בשנת 1984 פול סקאלי-פאואר נבחר לקבוצת אסטרונאוטים של נאס"א. כבר באוקטובר 1984 הוא טס לחלל במסגרת משימה STS-41-G כמומחה מטען על מעבורת החלל צ'לנג'ר.
לאחר פרישה מנאס"א
תוך מספר שנים סקאלי-פאואר עזב את נאס"א וחזר למחקרים בתחום חקר האוקיינוסים. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא חזר לאוסטרליה. בשנת 2004 הוא מונה למנהל Tenix Group, חברה אוסטרלית בתחום טכנולוגיה וביטחון. בשנת 2007 הוא מונה ליושב ראש של SensorConnect Inc חברה שמבוססת בעמק הסיליקון. בנוסף לכך היה חבר דירקטוריון בחברות נוספות.
בתחום המדע סקאלי-פאואר פרסם כ-60 מאמרים מדעים והשתתף ב-13 מסעות לחקר האוקיינוס.
מנחם פיינרו
מנחם פיינרו הוא פרופסור חבר בפקולטה לרפואה שבאוניברסיטת תל אביב, דקאן הפקולטה לשעבר, העומד מאז שנת 2007 בראש הוועדה הממשלתית להרחבת סל הבריאות הפועלת לפי חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
הוא הנחה כמה דוקטורנטים לרבות מונה בועז.
מוסטפא אל-ח'אלידי
מוסטפא (ביי) אל-ח'אלידי (בערבית: مصطفى الخالدي; פברואר 1873 - אוגוסט 1944) היה ראש עיריית ירושלים בשנים 1938–1944. קודם לכן כיהן כשופט בבית הדין העליון בארץ ישראל.
חייו
אל-ח'אלידי, בן למשפחת ח'אלידי, למד בבית הספר ראשידיה בביירות, ולאחר מכן סיים לימודי משפטים באוניברסיטת איסטנבול. בשנת 1906 נתמנה למנהל הבנק החקלאי בירושלים. בשנים 1913–1915 היה מפקד המשטרה בביירות ולבנון. לאחר מכן, עד כיבוש ביירות בידי הצרפתים היה ראש התביעה בעיר. ביולי 1920 מונה לשופט בבית הדין לערעורים של ממשלת המנדט ובשנת 1926 קודם לשופט בית הדין העליון.
באוגוסט 1938, כשנה לאחר גירוש ראש העירייה הקודם, אחיינו, ד"ר חוסיין אל-ח'אלידי, נתן הסכמתו להתמנות לראש עיריית ירושלים במקומו. ח'אלידי מונה לתפקיד באופן רשמי בתחילת ספטמבר 1938 ושימש בתפקיד עד מותו באוגוסט 1944, אף על פי שבספטמבר 1943 נפוצו שמועות על כוונתו להתפטר בגלל בריאות לקויה. ב-27 באוגוסט 1944 נפטר. ח'אלידי נקבר בבית הקברות ליד שער האריות.
באופן כללי, מהיותו שופט, לא היה מעורב ח'אלידי בפוליטיקה. אולם במאי 1944 השתתף בכינוס של ראשי ערבים ערבים ביפו שקרא להפסקת עלייה ולאסור מכירת קרקעות ליהודים, דבר שעורר את חמתם של הנציגים היהודים בעירייה ותמיכה מצד אישים ערביים.
לאחר מותו הוספד בעיתון הד המזרח:
בנו נתמנה בשנת 1945 לשופט שלום בג'נין ובית שאן.
ח'אלידי התגורר בשכירות, תקופה מסוימת, בקומה השנייה של בית גארבאדיאן (רחוב עמק רפאים 33). כיום (2023), תלוי במקום שלט הנצחה המספר את ההיסטוריה של הבית, ובו הוא נזכר.
מנחם שמואל הלוי
הרב מנחם שמואל הלוי "מולא מנחם"; (בפרסית: مناهیم شموئل هالوی ; י' באלול ה'תרמ"ד, 31 באוגוסט 1884 – י"ט בשבט ה'ת"ש, 28 בינואר 1940) היה רב קהילת יהודי המדאן בהמדאן שבאיראן ומנהיגה, מחנך, משורר ומתרגם, ופעיל ציוני בולט. לאחר עלייתו לארץ ישראל בשנת 1923 כיהן כשופט בבית משפט השלום העברי, נשיא ועד עדת יוצאי פרס וחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים.
קורות חיים
נולד בהמדאן שבאיראן לרב שמואל מרדכי ולרחל הלוי. בילדותו התחנך במכּתב מסורתי בעירו ולאחר מכן החל ללמוד במחזור הראשון של בית הספר של כל ישראל חברים שנפתח בעיר בשנת 1900. לאחר מכן המשיך לישיבת "מנחת שמואל" שהקים אביו הרב שמואל הלוי (1846 - 1918). במקביל הוכשר להוראה בבית ספר ממשלתי גבוה בהמדאן והחל לעבוד כמחנך לעברית וצרפתית בבית הספר של כי"ח בגיל 14 בלבד. בשנת 1907 מונה לסגן-מנהל בית הספר ובשנת 1910 מונה למנהלו, ובמשך מספר שנים שימש כמורה לצרפתית בבתי ספר ממשלתיים.
בשנת 1913 (ה'תרע"ג) מונה לשמש כרב בהמדאן, והתבלט שם כאיש ציבור, במיוחד בנאומיו ופועלו כנגד המרת דת של יהודים לדת הבהאית או לאסלאם, וכדי להחזיר ליהדות את מי שהמירו או אולצו להמיר את דתם. הוא פעל לארגון הרצאות מדי שבת בבתי הכנסת המקומיים, והקים מערך הסברה נרחב כנגד המרת הדת, וזכה להוקרה על כך מכי"ח. הודות לפעילות זו, הושפעו רבות קהילות אנוסי משהד, ומשפחות רבות מהן עלו לארץ ישראל בזכותו.
בשנת 1923 גמר בלבו לעלות לארץ ישראל ועמו עלו גם רבים מבני קהילתו. הוא התיישב בשכונת הבוכרים בירושלים ועסק בפעילות ציבורית וחינוכית. עם עלייתו נבחר לשמש כראש וועד יהודי פרס בארץ ישראל, חבר הוועד הארצי של קרן היסוד, חבר בכיר בוועד העדה הספרדית והסתדרות חלוצי המזרח. כן סייע לגדוד מגיני השפה, וייסד תלמוד תורה בשכונת הבוכרים, אותו ניהל והתיר גם לבנות ללמוד בו.
בשנת 1924 מונה על ידי הוועד הלאומי לשופט בבית משפט השלום העברי. בהמשך חייו שימש כשד"ר עבור קרן היסוד ותנועת המזרחי ונסע לארצות שונות כגון סוריה, עדן (תימן), עיראק, לבנון ומצרים. בביקוריו בקהילות השונות הצליח לגייס כספים רבים וזכה לשבחים מבני הקהילות.
בשנת 1931 ייסד וועד נפרד לאנשי עדתו, ושימש כמנהיגו. בשנת 1939 נסע לשליחות בהודו, שם אף פגש את מהטמה גנדי במטרה לגייסו לתמוך בציונות. לאחר חזרתו מהנסיעה המתישה להודו לקה במחלה, ונפטר בירושלים בשנת 1940 (י"ט בשבט ת"ש). בהלווייתו בבית העלמין בהר הזיתים נכחו אלפים, ובין הסופדים לו היו הרב עוזיאל ואנשי ציבור בכירים רבים. במותו הותיר אישה וילדים.
בנוסף לעיסוקיו האחרים הלוי היה מתרגם, סופר ומשורר רב לשוני (עברית, צרפתית, פרסית וערבית), וחיבר מספר ספרי שירה.
חיבוריו
מרבית כתבי היד שלו שמורים בספריית מכון בן צבי.
בכור אביב
בכור אביב (שם מדעי: Primula) הוא סוג צמח ממשפחת הרקפתיים המצוי כמעט בכל חצי הכדור הצפוני. לסוג מינים רבים הגדלים באירופה ובאסיה, בעיקר בהרי האלפים ובהרי ההימאלאיה. בישראל אין המין מצוי אך בדרום חצי האי סיני מצוי המין בכור אביב סיני בעיקר בג'בל קתרינה. אוכלוסייה זו היא שריד מתקופות שבהן היה האקלים בסיני קר וגשום יותר. צמחים צפוניים רבים חובבי לחות וקור המצויים היום בהר הלבנון חדרו דרומה עד לסיני.
בישראל מגדלים בגינון תרבותי בכור אביב מצוי (primula vulgaris) ומינים אחדים נוספים שמקורם באירופה כמו בכור אביב חרוטי (primula obconica) ובכור אביב הדור (primula spectabilis). בטורקיה ובלבנון גדל בבר תת-מין של בכור אביב מצוי הנפוץ באירופה - ''primula vulgaris ssp. sibthorpii'' תת-מין זה מצטיין בקשת צבעים של לבן, סגול וורוד. זנים נוספים שמגדלים בגינון תרבותי בישראל הם בכור אביב שסוע(primula malacoides) ובכור אביב סיני(primula sinesis)
מפתח (כלי)
מפתח הוא כלי המשמש, לצד המנעול, לאבטחה פיזית של חפצים ומרחבים ומאפשר למחזיק בו לנעול ולפתוח מנעולים המתאימים רק לו. מפתחות עשויים לרוב ממתכת, אך ישנם מפתחות המורכבים מחומרים אחרים. השימוש במפתחות ומנעולים מתועד כבר מתקופת התנ"ך: "וַיֵּצֵא אֵהוּד הַמִּסְדְּרוֹנָה וַיִּסְגֹּר דַּלְתוֹת הָעַלִיָּה בַּעֲדוֹ וְנָעָל".
כיום קיימים סוגים רבים של מפתחות ובהם: כיום גם משתמשים במפתח כמעט לכל שימוש, אפילו לנעילת אופניים, אבל עיקר השימוש של המפתח הוא לדלתות של חדרים, בתים, משרדים וכולי.
במילה מפתח נעשה שימוש גם בהשאלה, כדוגמת מפתח לפענוח צופן בתחום הקריפטוגרפיה, או מפתח סול בנגינה.
קישורים חיצוניים
המדריך השלם - למנעולים חבויים - מפתח 0
הצומח הים-תיכוני בישראל
הצומח הים-תיכוני בישראל הוא בִּיּוֹמָה (חברה אקולוגית המשתרעת על פני אזור טבעי נרחב), הכולל את כלל חברות הצומח  באזור ההר המרכזי, במישור החוף מהצפון עד לאשקלון, בגליל, בגולן ובמורדות החרמון - עד לגובה של כ-1500 מטר.
מלכאש
מלכאש (Melechesh) היא להקת בלאק מטאל אוריינטלי ישראלית שהוקמה בירושלים ובבית לחם, ופועלת כיום באמסטרדם.
הצומח הים-תיכוני בישראל
תנאי הסביבה
הצומח, באופן כללי, מושפע ממספר רב של תנאי סביבה. בין הגורמים החשובים, ניתן להצביע על האקלים, התנאים האדפיים (תנאי הקרקע) - הכוללים את הקרקע, המסלע, המפנה והרום, והאדם, הגורם לשרפות, כריתה, רעייה ועיבוד חקלאי.
מלכאש
היסטוריה ורקע
מלכאש מכנה את עצמה "להקת בלאק מטאל מסופוטמי" כדי להעיד על התערובת של בלק מטאל ומוזיקה מזרחית שהיא יוצרת. הטקסטים המיוחדים מתרכזים במיתולוגיה מסופוטמית ושומרית, כשלמשל שיר הנושא מתוך המיני-אלבום The Siege Of Lachish מבוסס על טקסט שכתב סנחריב מלך אשור בשעה שהוא היה עד לכיבושה של העיר לכיש בידי צבאו.
הצומח הים-תיכוני בישראל
אקלים
האקלים האופייני לכלל האזור הים-תיכוני בארץ הוא חורף קצר, קר ולח, וקיץ ארוך, יבש וחם. ממוצע הטמפרטורה השנתית הוא 19oC. ממוצע המשקעים נע בין 400 ל-1,000 מ"מ בשנה.
בשל הקרבה למדבר בחלקו הדרומי של האזור הים-תיכוני, קיים מפל בלחות מצפון לדרום, וכן ממערב למזרח - בשל הירידה הטופוגרפית במזרח, והקרבה לים במערב.
מלכאש
היסטוריה ורקע
מלכאש הוקמה ב-1993 בירושלים ושנתיים לאחר מכן עוררה מחלוקת רבה בישראל לאחר שהייתה חשודה בפעילויות טקסיות אפלות בירושלים ובבית לחם, האשמות שהלהקה נוקתה מהן לחלוטין לאחר מספר שנים. הלהקה הוציאה ב־1996 אלבום בלק מטאל מחוספס בשם As Jerusalem Burns... Al'Intisar (באנגלית ובערבית: "כשירושלים תבער... הניצחון") שהיה אחד האלבומים הראשונים מסוגו, מעין סטיריקון עם אלמנטים אוריינטליים.
הצומח הים-תיכוני בישראל
אקלים
למעשה האקלים הים-תיכוני בארץ משתנה בין מישור החוף - החם והלח, דרך ההר - הקר יחסית והלח, סְפַר המדבר החם והיבש וכלה בחרמון - הקר והיבש.
מלכאש
היסטוריה ורקע
עם עזיבתם של חברי הלהקה את ישראל לאמסטרדם ב-1998 והצטרפותו ב־1999 של אחד מהמתופפים המוערכים ביותר של עולם המטאל, פרוסקריפטור מלהקת אבסו, הלהקה התחילה לצבור פופולריות בעולם. האלבום השני, Djinn, זכה לביקורות טובות. האלבום השלישי, Sphynx, זכה להפקה חסרת-תקדים לגבי להקת מטאל ישראלית (לדוגמה, המעצב הגרפי של סרטים כמו מלחמת הכוכבים ופארק היורה עיצב את עטיפת האלבום) ולביקורות משבחות, כשרבים מדרגים אותו בין עשרת אלבומי המטאל הטובים ביותר של שנת 2003.
הצומח הים-תיכוני בישראל
מסלע
המסלע ממנו בנוי הקטע ההררי של האזור הים-תיכוני הוא סלעי משקע ימיים, בעיקר גיר, דולומיט, חוואר, קירטון, חרסית ונארי, בני תקופות הקרטיקון התחתון עד האאוקן. אזור הגליל מכוסה בסלעים וולקניים צעירים מן הנאוגן.
החרמון בנוי מסלע דומה לזה של אזור ההר, אלא שהוא עתיק יותר - בן תור היורה. למסלע של החרמון, השפעה רבה מאוד על האקלים. הסלע הקשה של החרמון קרסטי מאוד, המים מחלחלים לעומק רב, ועל אף כמויות המשקעים הגדולות, אקלימו של החרמון יבש בקיץ.
מלכאש
היסטוריה ורקע
במרץ 2010 הודיעה הלהקה באופן רשמי כי היא נכנסה להקליט את אלבומה החמישי באולפן הקלטות שבאיסטנבול, האלבום יצא ב-1 באוקטובר 2010 ונקרא The Epigenesis.
הצומח הים-תיכוני בישראל
קרקעות
הקרקעות באזור הים-תיכוני בישראל עוצבו בעיקר על ידי שלושה גורמים: הקרקעות האופייניות לחבל הים-תיכוני בארץ ישראל הן:
שרפות
שרפות גורמות להשמדת צמחים הרגישים להן, ויצרת חברות העמידות להן באופן יחסי. הצורות העיקריות של ההתאמה לעמידות בפני שרפות הן:
חקלאות
החקלאות משפיעה על צומח הבר במישרין ובצורה עקיפה.
ההשפעה הישירה מתבאת בריבוי צמחים המועילים לאדם, העברתם ממקום למקום באותו אזור פיטוגאוגרפי, ויבוא צמחים גרים מאזורים אחרים לגמרי - מינים פולשים.
ההשפעה העקיפה מתבטאת בבירוא צמחייה מקומית, דבר המאפשר כניסה של צמחים ממקומות אחרים. יבוא זרעים ממקומות רחוקים גורם לעיתים להתפשטות זרעים של צמחים שהתערבו בהם. נטישת השטחים החקלאיים, גורמת להתפשטות צמחי באשה. הרס הצמחייה המקומית גורם לעיתים להגברה של סחיפת קרקע על ידי מים, שינוי צורתם של אגני ניקוז, הפחתת כמות המים הנספגת בקרקע, ויצירת בתי גידול יבשים יחסית לתנאי האקלים.
כריתה
מלבד היותה הגורם המרכזי בשינויים הנגרמים עקב בירוא לשם חקלאות, גורמת הכריתה לשינוי בכֵהות הקרקע, עלייה בקרינה החוזרת, והפחתה בהתחממות האדמה, המגיעה לעיתים עד כדי שינוי של ממש באקלים המקומי. תוצאות אלו עלולות להיגרם גם על ידי הרעייה, אך הן משמעותיות ביותר בכריתה רחבת היקף.
מינים פולשים
מינים רבים של צמחים ובעלי חיים הנפוצים ברחבי העולם, חלקם כאוכלוסיות טבעיות וחלקם מינים מבויתים על ידי האדם, הובאו לישראל באמצעות האדם, אם בכוונה ואם במקרה. חלק מהמינים הנ"ל הצליחו להתבסס ולעיתים אף להתפשט תוך כדי דחיקת החי והצומח המקומי. אלו האחרונים מכונים מינים פולשים. למינים פולשים מסוימים ישנה השפעה הרסנית על הסביבה הטבעית אליה הם פולשים, והם נחשבים לאיום חמור על המגוון הביולוגי.
התפתחות חברת הצומח
חברות הצומח מתפתחות בהדרגה, כך שכל חברה משנה את תנאי בית הגידול באופן המאפשר את כניסתה של החברה הבאה. התפתחות הדרגתית זו נקראת "סוּקְצֶסְיָה" (או "מַעֲקוֹבֶת"), שלבי ההתפתחות נקראים "טור סוקצוסיוני" והחברה אליה הסוקציה מכוונת נקראת "חברת קלימקס". ברוב שטחו של האזור הים-תיכוני קיימים תנאים אקלימיים וקרקעיים המתאימים להתפתחות של צמחי חורש, אבל רק לאחר התפתחות של חברות צמחים הקדומים להם. הסיבה לכך היא תנאי המיקרו-אקלים המתפתחים בין הצמחים הקודמים להם בסדר הסוקצסיה - שם יורדת מעט הטמפרטורה ועולה הלחות, תנאים המעלים את סיכויי הנביטה של הצמחים הבאים.
טור הסוקצסיה הנפוץ בחבל הים-תיכוני כולל את השלבים הבאים (לפי סדר): בָּתָה, גָּרִיגָה, חורש ויער. רוב שטחו של החבל הים-תיכוני היה מעובד בעבר, כך שהסוקצסיה העיקרית בו, היא סוקצסיה משנית (סוקצסיה הבאה לאחר השמדת הצומח הטבעי בידי האדם). במקרים אלו, מגיע לפני שלבי הסוקצסיה הנ"ל, שלב הצומח הסגטלי (צומח באשה).
בתה
בָּתָה היא צורה בה שולטים בשטח בני שיח, שגובהם אינו עולה על 50 ס"מ, בשילוב עם צמחים עשבוניים.
החברות העיקריות השולטות בבתה הים-תיכונית הן: חברת הסירה הקוצנית, חברת הקורנית המקורקפת וחברת הלוטמית הדביקה. בגולן נפוצה חברת החלבלוב המגובשש.
ברוב אזורי הארץ הבתה היא שלב מוקדם בטור הסוקצסיוני. במקומות מסוימים, בהם אין האקלים מתאים להתפתחות הצומח לשלב הבא בטור, שם מהווה הבתה את חברת הקלימקס. מקומות כאלה הם ספר המדבר - בשולי מדבר יהודה ומדבר שומרון, ומורדות הר החרמון. באזור ספר המדבר שולטת חברה הנקראת בתת ספר - שם שולטים צמחים שמוצאם ים-תיכוני, איראנו-טורני וסהרו-ערבי גם יחד. במורדות החרמון שולטת צורה הנקראת בתה כרקוצית (כר-קוצית. או טרגקנטית - על שמו של מין ממיני הקדד הנפוצים בחברה זו), בה שולטים צמחים היוצרים כרים עגולים וקוצניים - צורה העוזרת להם להתמודד עם הקור והיובש - בה נפוצים סירה קוצנית, קדד מאדים, וכרבולת מקרינה.
לעיתים תבוא לפני הבתה תצורה הנקראת בתה עשבונית, בה שולטים בעיקר צמחים עשבוניים כמו דגניים, גאופיטים שונים, המיקריפטופיטים (צמחים שניצן ההתחדשות שלהם קבור בקרקע), וצמחי שושנת. בחבל הים-תיכוני תצורה זו אינה חברת הקלימקס, ותמיד תתפתח לבתה.
גריגה
גָּרִיגָה (בעברית: שִׂיחִיָּה) היא צורה בה שולטים שיחים שגובהם כמטר - מטר וחצי. השיחים העיקריים השולטים בגריגה הם שלהבית דביקה, לוטם, מרווה משולשת, קידה שעירה ואשחר ארצישראלי.
הגריגה היא לעיתים חברת קלימקס, בעיקר באזורים הסמוכים לספר, בין בספר המדבר ובין בספר האזור ההררי בחרמון. במקומות בהם ממשיכה חברת הצומח להתפתח, מתחילים להתפתח עצי החורש, כבר בשלב הגריגה, ולכן המעבר מצורת הגריגה לצורת החורש הדרגתית, וקשה להגדיר את נקודת המעבר המדויקת.
חורש
החברה השולטת בתצורה זו ברוב אזורי הארץ היא חברת אלון מצוי ואלה ארצישראלית.
תצורה זו, היא התצורה הנפוצה ביותר בישראל, והיא חברת הקלימקס באזורים הצחיחים יחסית בחבל הים-תיכוני. במקומות לחים יותר, יכולה תאורטית הצמחייה לעבור לשלב היער.
תצורה דומה, היא תצורת החורש הפתוח - גם בתצורה זו צומחים עצים שיחים ומטפסים, אלא שהם מפוזרים בשטח. תצורה זו גם היא לעיתים תצורת הקלימקס, בעיקר באזורים צחיחים.
יער
יער הוא תצורה בה שולטים עצים בעלי גזע אחד ראשי. ביער פחות שיחים מאשר בחורש, ושכבתיות הצומח ברורה.
מקומו של היער בטור הסוקצסיוני של היער שנוי במחלוקת. אפשר למצוא את היער בעיקר באזורים בהם נשמר החורש מכריתה באופן מכוון. יש הטוענים כי מכאן הוכחה שהיער הוא התפתחות טבעית מהחורש במקום בו הוא לא ניזוק על ידי האדם, וכי החורש הוא תוצאה של כריתת עצים ושרפות. לעומתם, יש הסוברים כי היער מתפתח רק במקומות בהם הוא טופח במיוחד, ואם ימשיך להתפתח בצורה טבעית, הוא עלול להיהפך חזרה לחורש.
תצורה אחרת של יער היא תצורת היער הפתוח. בתצורה זו גדלים העצים הגדולים ברווחים ניכרים, כשביניהם צמחים עשבוניים. לתצורה זו אופייניות חברת האשחר ארצישראלי והעוזרר הקוצני, סמוך לספר המדבר, וחברת הערער בספר האזור ההררי של החרמון. במקומות אלו מהווה היער הפתוח את חברת הקלימקס.
לעיתים יבוא היער הפתוח באזורים אחרים כשלב מקדים לחורש, שם שולטות חברת שיזף מצוי ושיזף קוצני, חברת חרוב ואלת המסטיק וחברת אלון התולע והלבנה הרפואי.
גדעון אלטשולר
גדעון אלטשולר (אלשור) (ט"ו בשבט תרפ"ח; 6 בפברואר 1928 – ט"ז בחשוון תשס"ט; 14 בנובמבר 2008) היה איש צבא, מוותיקי קציני חיל השריון בצה"ל, שימש ראש המטה של אריאל שרון במלחמת יום הכיפורים. היה חבר התנועה למען ארץ ישראל השלמה, ממייסדי התחייה ומזכ"לה, וממקימי חוג הקצינים לביטחון ושלום. ממייסדי היישוב כרמי יוסף.
ביוגרפיה
גדעון אלטשולר נולד בחיפה וגדל ברחובות. אביו הוא נקדימון אלטשולר, בנו של יצחק זאב אלטשולר, מחלוצי העלייה הראשונה וממייסדי המושבה רחובות. אמו, חיה לבית אפשטיין, הייתה נצר לעליית החסידים בשנת 1777. אמה פרל לבית יפה, ילידת חברון, הייתה מצאצאי ישראל יפה, "המדפיס מקאפוסט".
במלחמת העצמאות שירת בגדוד 52 של חטיבת גבעתי ולחם בקרבות בלטרון, בתל א-ריש ובדרום. לאחר המלחמה למד מזרחנות ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. היה ממקימי מערך המודיעין של צה"ל.
אלטשולר הוא מוותיקי חיל השריון. בשנים 1964–1965 היה מפקד גדוד 52, והשתתף ב"מלחמה על המים" מול צבא סוריה. במלחמת ששת הימים היה סגן מפקד חטיבה 60 ונפצע בקרבות בסיני.
בשנת 1969 הקים את חטיבה 274, שהייתה הכוח המשוריין הראשון של טנקים רוסיים מדגם "טירן" T-54 ו-T-55 אשר נלקחו שלל במלחמת ששת הימים. תג החטיבה עוצב על ידי בן דודו גרשון גרא. חטיבה 274 כללה ארבעה גדודים, שהתאמנו לצליחת תעלת סואץ, למקרה הצורך.
במלחמת יום הכיפורים היה ראש המטה של אוגדה 143 בפיקודו של אריאל שרון, שלחמה בקרבות הבלימה בסיני וצלחה את תעלת סואץ לעומק מצרים. לאחר מלחמת יום הכיפורים, ב-1974, נשלח לכורדיסטן לארגן את אימון השריון של הפשמרגה, הצבא הכורדי, ונפגש עם המנהיג הכורדי מולא מוסטפא ברזאני. השתחרר מצה"ל ב-1975, בדרגת אלוף-משנה.
אלטשולר היה בעל אידאולוגיה לאומית עקבית. עם שחרורו מצה"ל הצטרף לתנועה למען ארץ ישראל השלמה. נטל חלק בעליות על הקרקע באלון מורה ובקדומים. השתתף בשביתות הרעב מול משרד ראש הממשלה במחאה על הסכמים מדיניים שהיו כרוכים בפשרות מדיניות. כשהפגין נגד ביקור נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר בכנסת נעצר על ידי המשטרה ושהה במעצר מספר ימים.
היה ממייסדי "התחייה" וכיהן כמזכ"ל התנועה. לימים הצטרף לצומת, ואחר כך פרש ממנה. היה בין מקימי חוג הקצינים לביטחון ושלום, ועבד בשיתוף פעולה עם חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי. לפני יישום תוכנית ההתנתקות מגוש קטיף קרא לסרב פקודה.
אלטשולר היה ממייסדי היישוב הקהילתי כרמי יוסף במועצה האזורית גזר, ובמשך שנים עמד בראש שני הוועדים ביישוב – ועד האגודה והוועד המקומי.
גדעון אלטשולר היה נשוי לחרות, ולהם חמש בנות. בתם היא ד"ר מור אלטשולר. בתם בשמת שלומציון נשואה לרב ארז סלע, מחבר הספר "ארזי הלבנון" על מסכת נזיר, העומד בראש מיזם אוצר החכמה.
טנזינג נורגיי
טנזינג נורגיי (בנפאלית: བསྟན་འཛིན་ནོར་རྒྱས; 15 במאי 1914 – 9 במאי 1986) היה מטפס הרים ומגלה ארצות נפאלי, ממטפסי ההרים הידועים בהיסטוריה, שהתפרסם יחד עם חברו אדמונד הילרי בזכות ההעפלה הידועה הראשונה לפסגת הר האוורסט.
ביוגרפיה
טנזינג נורגיי נולד וגדל בסולו חומבו בנפאל, בסמוך לאוורסט. בתור נער הוא ברח כמה פעמים לבירה קטמנדו אך לבסוף עבר להודו שם הצטרף לקהילת שֶׁרְפָּה בדרג'ילינג.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 השתתף כסבל שרפה במספר משלחות בריטיות שניסו לכבוש את פסגת האוורסט מצפון. במשך השנים הוא השתתף בעוד משלחות לטיפוס הרים ברחבי תת-היבשת ההודית. ב-1952 השתתף במשלחת שווייצרית בראשות ריימונד למברט, שניסתה להגיע אל פסגת האוורסט מדרום. הם קבעו שיא גובה חדש, אך היו חסרים להם 200 מטר להגעה לפסגה.