cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליהו בלנק
בטרנסילבניה
ב-1919 ייסד בלנק בסיגט את אגודת הספורט הציונית הידועה "שמשון" – האגודה הספורטיבית היהודית הראשונה בטרנסילבניה, בעקבות רעיון "יהדות השרירים" של מקס נורדאו. במסגרת האגודה פעלו קבוצות לכדורגל, לאיגרוף ולאתלטיקה והתעמלות ואפילו לטיולים. קבוצת הכדורגל הגיעה להישגים מרשימים, וגם מופעי התרבות והבידור שלה, שארגן בלנק, עוררו תשומת לב כללית. הצלחותיה של "שמשון" באו לידי ביטוי בניצחונותיה על האגודה הספורטיבית הכללית הלא-יהודית בסיגט – ניצחונות שהעלו את קרנו של הנוער היהודי בעיני הגויים והרתיעו את האנטישמים. מטרתה העיקרית של "שמשון" הייתה לשמש כוח מגן נגד ההתנפלויות של סטודנטים אנטישמיים מיסודה של "התנועה הלגיונרית", וגם כנגד מתפרעים יהודים אורתודוקסים קיצוניים שבהם סיגט הייתה משופעת. חברי "שמשון", בחורים בעלי אגרוף, לימדו לא פעם את סטודנטים הרומנים האנטישמים כי מוטב לא להתגרות ביהודים.
כמשפטן ניהל מערכה עיקשת נגד הפעילות השרירותית של גורמי השלטון לקפח את פרנסתם של סוחרים זעירים ובעלי דוכנים בשוק העירוני. כתוצאה הפך לגורם "לא רצוי", שנוא על השלטונות המקומיים שלא פעם איימו על חירותו ועל חייו אם לא יפסיק את פעילותו המסוכנת בעיניהם; אולם הוא סירב להפסיק את פעילותו, ועמד על זכות היהודים לפעול להגנתם.
ב-1925 החליט לעלות לארץ ישראל, לנוכח העוינות הקשה כלפיו ששררה בעיר. עזיבתו של בלנק הייתה טקס ציבורי המוני, והוא יצא כאשר הוא מלווה ברבים מיהודי העיר. במעמד זה בוצע ניסיון התנקשות בחייו על ידי זריקת רימון יד למקום ברכבת שבה נסע; עד היום לא ברור מי עמד מאחורי ההתנקשות האנטישמים או החוגים החרדיים הקיצוניים.
בארץ ישראל
בשנים 1929–1930 ערך והוציא בארץ ישראל את השבועון הבלתי מפלגתי "ירושלים" (כשם השבועון הראשון שהוציא בסיגט), שבו פרסם בין השאר את המדור הראשון בעיתונות העברית שנועד במיוחד לנשים. הוא השתתף כעיתונאי בקונגרס הציוני בציריך ב-1929. כשסגרו השלטונות המנדטוריים את העיתון "דואר היום" של איתמר בן-אב"י בגלל ביקורתו החריפה על הממשלה וטיפולה במאורעות 1929, וכתוצאה מכך נותרו יהודי ירושלים ללא עיתון שיודיעם על המתרחש בארץ, מסר את עיתונו ורישיונו לרשות "דואר היום". במקביל הדפיס בו את הידיעות היום-יומיות מחזית המאורעות בארץ ואת תגובת דעת הקהל העברית על המאורעות ועל האשמים; גליונות אלו של "ירושלים" הם כיום מקור ראשון במעלה לפרטי המאורעות.
ב-1931 ייסד בירושלים את התאחדות עולי מארמוראש, ועמד בראשה עד שהתמזגה בהתאחדות עולי הונגריה.
זמן קצר לפני השואה חזר לסיגט, בניסיון נואש להעלות משם כמה שיותר אנשים. בין השאר הצליח לחלץ את הוריו מטרנסילבניה ולהביאם לארץ ישראל. רוב ידידיו מסיגט כמו אברהם פריד לא היו בני מזל, ונספו בידי הנאצים. מאמציו נתקבלו כרגיל בהתנגדות קשה של היריב יואל טייטלבוים, ראש חסידות סאטמר; זה פרסם הוראות שבהן אסר באיסור חמור ביותר ובאיומי גיהנום על אלפי מאמיניו להיעזר באיזו שהיא צורה בציונים מסוגם של בלנק וחבריו.
בלנק ייסד את ספריית "תמצית" שעבורה כתב והוציא ספרים קטנים ותמציתיים במדעי הרוח, היסטוריה, תנ"ך, גאוגרפיה וחשבון, לתועלת ההמונים, שבאופן זה קיבלו ידיעות בשפה פשוטה וקלה ובקיצור אך באופן מקיף. ספרים שהפכו לרבי מכר אם כי הוא לא ראה מהם רווח כספית גדול.
ביוזמתו הוקם שיכון מרמורוש בבני ברק, והוא גייס את האמצעים הכספיים לכך.
אליהו בלנק נפטר בתל אביב ב-6 ביוני 1955, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
אינדרקטוס
אינדרקטוס (שם מדעי: Indarctos; מילולית: "דוב הודי") הוא סוג נכחד של טורף ממשפחת הדוביים, אשר חי בתקופת המיוקן שלפני 11.1 עד 5.3 מיליון שנה מהיום באסיה, אירופה ואמריקה הצפונית, כשאולי הוא שרד עד תחילת הפליוקן. סוג זה הוגדר ב-1913 משרידים של הסוג מהודו, מהם קיבל את שמו והוא הכיל מינים רבים. זהו דוב קרוב לפנדה הענקית ויחד איתה משויך לשבט, אך הוא היה חסון ותוקפני ממנה בהרבה ודמה יותר לדוב הבולדוג במראהו. המאובנים הקדומים ביותר שלו התגלו באריזונה והצעירים ביותר התגלו בקזחסטן כשנמצאו מאובנים גם באורגון, טקסס, פלורידה, ספרד, סין וטורקיה.
האינדרקטוס היה טורף גדול באורך 2 מטרים, גובה 130 ס"מ ומשקל של 100 עד 400 ק"ג כשהזכרים היו גדולים מעט מהנקבות. הגולגולת הייתה מוארכת בחלקה התחתון ומעט יותר צרה בעליון, עם אורך גולגולת ממוצע של 32 עד 45 ס"מ, תלוי במין. מבנה הלסתות היה חזק ובקדמת הלסת היו ניבים בולטות ארוכות וכן מלתעות גבוהות. ייתכן שהוא התפתח מהאגריותריום שהיה בעל מבנה לסתות דומה והוא כנראה ניזון בעיקר מבשר.
דוב זה היה כנראה טורף-על או לפחות אוכל נבלות באזור חיותו שכנראה התקיים בערבות עשב רחבות בהם רעו מינים רבים של פרסתנים וכן טורפים כמו השנחרבים וכלביים מהירים. באמריקה הצפונית הוא חי לצד קרוב משפחה רחוק שלו - הפליונארקטוס.
2003 בספורט
ג'ודו
אליפות העולם בג'ודו נערכה באוסקה שביפן. יפן זכתה ב-6 מדליות זהב (9 בסה"כ),קוריאה הדרומית ב-3 מדליות זהב וסין זכתה ב-2 מדליות זהב.
גביע דייוויס
נבחרת אוסטרליה זכתה בגביע לאחר ניצחון 1-3 על נבחרת ספרד.
גביע העולם בכדורגל נשים
נבחרת גרמניה זכתה בגביע העולם לנשים, לאחר שניצחה בגמר את נבחרת שוודיה 1-2.
אליפות אירופה
נבחרת ליטא זוכה באליפות לאחר ניצחון על נבחרת ספרד  84:93.
אליפות אמריקה בכדורסל
ארצות הברית זכתה באליפות לאחר ניצחון על ארגנטינה  73-106.
אליפות העולם
12 – 27 ביולי, אליפות העולם נערכה בברצלונה, ספרד. באליפות השתתפו 2015 ספורטאים, מ-157 מדינות.
ארצות הברית ניצחה בתחרות, עם 12 מדליות זהב ו-31 בסך הכל. רוסיה סיימה שנייה עם 10 מדליות זהב ו-21 בסך הכל ואוסטרליה סיימה במקום השלישי עם 8 מדליות זהב, ו-26 מדליות בסך הכל.
המוזיאון המצרי (ברלין)
שמאל|225px|ממוזער|ראשה של [[נפרטיטי]] המוזיאון המצרי (בגרמנית: Ägyptisches Museum und Papyrussammlung; "המוזיאון המצרי ואוסף הפפירוסים") הוא אחד האוספים החשובים והגדולים בעולם של יצירות האמנות והמוצגים הארכאולוגיים ממצרים העתיקה. האוסף מוצג במוזיאון החדש באי המוזיאונים בברלין.
היסטוריה
מקורו של מוזיאון זה באוספיהם של מלכי פרוסיה. אלכסנדר פון הומבולדט הציע למלכי פרוסיה להקים מוזיאון מצרי, ובהוראת מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי הובאו לברלין בשנת 1828 ראשוני המוצגים ממצרים העתיקה. הידוע ביצירות המוצגות במוזיאון הוא פסל ראשה של נפרטיטי שהשתמרו הצבעים המעטרים אותו. עוד מוצגים במוזיאון ממצאים רבים מבירתו של אחנתון באל עמרנה. על מנהליו השונים נמנה גם האגיפטולוג אדולף ארמן שמונה לתפקידו בשנת 1885.
אוסף זה הוצג לראשונה במוזיאון החדש באי המוזיאונים שבמרכז ברלין. לאחר מלחמת העולם השנייה והרס המוזיאונים באי המוזיאונים, הועבר האוסף והוצג בארמון שרלוטנבורג. בשנת 2005 הועבר האוסף למוזיאון הישן שהסתיים שיפוצו. כיום האוסף מוצג שוב במוזיאון החדש לאחר ששיקומו של המבנה הסתיים.
תרכובת גריניאר
תרכובות גריניאר (Grignard) הן תרכובות אורגניות המורכבות משייר פחמימני (קבוצת אלקיל או אריל), אטום הלוגן ואטום מגנזיום.
שמן הכימי של תרכובות אלו הוא אלקיל (או אריל) מגנזיום הלידים. הנוסחה הכללית של תרכובות גריניאר היא R-MgX, כש-R מייצג את השייר הפחמימני ו-X את ההלוגן.
תרכובות גריניאר קרויות על שם המגלה שלהן, הכימאי הצרפתי, ויקטור גריניאר (Victor Grignard), אשר זכה בפרס נובל לכימיה ב-1912 על עבודתו בנושא.
לתרכובות גריניאר חשיבות עליונה בסינתזה כימית. כשתרכובת גריניאר מגיבה עם תרכובת אורגנית כלשהי, מסתפח השייר הפחמימני של תרכובת גריניאר אל השייר הפחמימני של התרכובת האחרת. בכך נוצר למעשה קשר קוולנטי פחמן-פחמן, וזהו אינו דבר של מה בכך: רוב התגובות בכימיה האורגנית מבוססות על שינויים בקבוצות פונקציונליות (לדוגמה: המרה של כוהל, בעל קבוצת הידרוקסיל, OH, לקטון, בעל קבוצת קרבוניל CO). מספר התגובות שבהן נוצרים קשרי פחמן-פחמן מועט.
דוגמה לסינתזה של תרכובת גריניאר:
אורתוקרטולוגיה
אורתוקרטולוגיה (Orthokeratology), או בקיצור אורתו-קיי שיטה בה משתמשים בעדשות מגע קשות מיוחדות, בזמן השינה, לשם תיקון הראייה על ידי שינוי צורת הקרנית. השיטה יכולה לשמש לתיקון הראייה כתחליף לשימוש במשקפיים, עדשות מגע או לניתוח תשבורת.
היסטוריה
הרעיון של תיקון הראייה על ידי שינוי צורת הקרנית אינו חדש. רופאים דנו בו כבר בשנות ה-40. ג'ורג' יאסן יצר כנראה את העדשות האורתוקרטולוגיות הראשונות בשנות ה-60 של המאה ה-20 מהחומר PMMA, ושיווק אותן תחת השם "אורתופוקוס". דגמים ראשונים אלו סבלו מתוצאות בלתי צפויות, והובילו לדעה שהייתה רווחת בקרב רופאים כי האורתוקרטולוגיה הייתה טכניקה לא מדעית שהתבססה על מזל. התפתחות המחשב ומכשירי מדידה חדשים אפשרו את יישום התאוריה בנושא ליצירת עדשות עם תוצאות בנות שחזור. קיימת מחלוקת בשאלה מי היה הראשון לפתח עדשות אורתוקרטולוגיות מודרניות, אולם מקובל לייחס לד"ר ריצ'רד וולדיגה את הדגם הראשון בשיטת היפוך אזורי, בתחילת שנות ה-80. התקדמות חשובה חלה בשוק האמריקאי בשנת 2002 כאשר מינהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) אישר לשימוש את הטיפול המכונה "טיפול תשבורת קרני" (CRT) שהיווה את הבסיס לטיפול של חברת פאראגון, חלוצה בתחום זה. בשנת 2004 אישר ה-FDA מספר טיפולים נוספים בטכניקה זו של חברות אמריקאיות נוספות. ענקית האופטיקה באוש אנד לומב הוציאה בשנת 2005 משפחת מוצרים אורתוקרטולוגי בשם ("VST ("Vision Shaping Treatment.
עקרון פעולה
העדשות משנות את צורת הקרנית על ידי הזזת תאי אפיתל שמכסים את משטח הקרנית. מחקרים מסוימים מצביעים על כך שתאי האפיתל נדחסים באזורים מסוימים של הקרנית בנוסף לתזוזתם.
שימוש
בבריטניה מוצע הטיפול כיום לתיקון ליקויי ראייה בין דיאופטר של 3.00+ ל-6.00-, ועד 8.5- במקרים מיוחדים. אישור ה-FDA הוא לטיפול עד ליקויי של 6.0-. ישנם רופאים המטפלים בהצלחה במטופלים בעלי מיופיה חריפה יותר באמצעות שימוש שלא על פי ההתוויה (Off Label) בעדשות אלו. הטיפול אינו מתאים לכל החולים.
סוגי עדשות
כל עדשות המגע המשמשות לאורתוקרטולוגיה הן עדשות מגע קשות ונושמות (Rigid Gas Permable). יש חשיבות לסוג החומר ממנו עשויה העדשה לשמירה על בריאות העין בעת הטיפול.
כיום מיוצרות עדשות אורתוקרטולוגיות על ידי חברות כמו "באוש אנד לומב" ו-"פאראגון ויז'ן סיינס".
עלויות
בארצות הברית, עלות טיפול אורתוקרטולוגי אופייני היא בין 800 ל-1,500 דולר, אולם יש בדרך כלל עלויות נוספת של מדידה והתאמה. בארץ, עלות הטיפול בעדשות אלו בסביבות ה-4000 ש"ח וישנו גם ביטוח שהוא בסביבות ה-200 ש"ח.
אזהרות
לאחרונה חלו מקרים שטיפול אורתוקרטולוגי הסתבך והוביל לתוצאות קשות ואף לעיוורון , . סיבוכים כאלה מתרחשים בדרך כלל עקב אי שמירה על הגיינה, אך יכולים לנבוע גם מחוסר חמצן בקרנית בשימוש ממושך במשך הלילה.
פול סזאן
פול סזאן (בצרפתית: Paul Cézanne; ) היה צייר צרפתי שנחשב לאחד מגדולי האמנים הפוסט-אימפרסיוניסטים. יצירתו ורעיונותיו השפיעו על התפתחות האמנות במאה ה-20, ובייחוד על זרם הקוביזם.
ביוגרפיה ויצירתו
סזאן נולד בעיר אקס-אן-פרובאנס למשפחה בורגנית מבוססת. אביו היה בנקאי. בילדותו פגש את אמיל זולא והשניים הפכו לידידים, ואף הקימו יחד עם חבר נוסף הרכב מוזיקלי בשם "הבליינים העליזים". בשנת 1858 התחיל סזאן בלימודי משפטים בעידודו של אביו, ששאף שיהיה בנקאי כמוהו. בשנת 1861 הפסיק את לימודיו ופנה לקריירה אמנותית.
לאורך כל חייו הרבה סזאן לצייר דיוקנים, מראות-נוף וטבע דומם. ציוריו המוקדמים מנבאים את חידושי הזרמים הפוביסטי והאקספרסיוניסטי.
מגעו עם האימפרסיוניסטים, ובעיקר עם קאמי פיסארו, בתחילת שנות השבעים של המאה ה-19 הוביל לשינוי עמוק בסגנונו של סזאן: הוא פנה ממשיכות מכחול סמיכות לעדינות ומצבעים כהים לבהירים (מראות הנוף של אובר, של פונטואז של מדאן ועוד). סזאן הציג מציוריו בתערוכה האימפרסיוניסטית הראשונה (1874) והשלישית (1877), אך הם לא זכו לאהדה רבה.
במהלך שנות השמונים של המאה ה-19 גיבש סזאן את הסגנון שמאפיין את יצירתו המאוחרת. בציוריו מתקופה זו ניכר ניתוח קפדני של הצבע כאמצעי ליצירת פרספקטיבה, וזאת בניגוד לשיטה המקובלת יותר בתקופתו, שיטת האור-צל. בתקופה זו צייר את סדרת ציורי הנוף בכפר ל'אסטק.
בשנות חייו המאוחרות סזאן העמיק את חקר הקומפוזיציה והעמיד מספר יצירות שלימים הפכו למכוננות בתולדות האמנות, וביניהן סדרת הציורים המתארים את הר סן-ויקטואר (1902-1898) "נער עם ווסט אדום" (1890-1899), וסדרת הציורים "הרוחצות" (1905-1898). סגנונו המאוחר של סזאן שואף לייצג את מהותם של מושאי הציור, ובניגוד לאימפרסיוניסטים, מבכר אותה על פני רשמים וויזואלים שמתקבלים מהתבוננות באובייקט המצויר.
השפעתו על הזרם הקוביסטי ועל הציור המופשט הייתה גדולה מאוד. עליו אמר אנרי מאטיס: "סזאן הוא אבי כולנו [המודרניסטים], כל אחד מאיתנו ממשיך ומפתח דבר מה שגילה בציוריו. אבל כל מה שעשינו מצוי כבר אצלו בצורה זו או אחרת".
יחס הקהל ליצירותיו
במהלך רוב חייו ציוריו של סזאן לא התקבלו על ידי הקהל והמבקרים, אך במאה ה-20 מצב זה השתנה עמוקות.
יהודה בדיחי
ביוגרפיה
יהודה בדיחי נולד בתל אביב בשנת 1941 למשפחה ממוצא תימני, שם הוא גדל, בגיל 16 החל לנגן בגיטרה, ובהמשך למד לנגן אצל יוסי פלטה. לדבריו הוא הושפע מהמוזיקה ששמע ברדיו - כולל מוזיקה קלאסית, המוזיקה המסורתית שהכיר בבית ובשכונה, ולהיטי התקופה שנוגנו על פטיפון.
באמצע שנות ה-60 הוא היה חבר בשתי שלישיות- פעמוני השחר (יחד עם שחר אהרון אנג'ל ואברהם סיאני) ואווזי הבר, ולאחר מכן הוא ניסה אף לצאת לקריירת סולו והוציא תקליט בשם "בקצב המזרח".. הוא הלחין וגם כתב את המילים לחלק מהשירים, בין היתר השיר "דניאלה" שמאוחר יותר אורי ברזילי כתב לו מילים אחרות והוא התפרסם בפי משה הלל בשם "מטדור", בעיבוד בסגנון לטיני.
אורי ברזילי היה התמלילן העיקרי שאיתו עבד יהודה בדיחי שבהמשך דרכו התמקד בהלחנה, ובעידודו של ברזילי הם כתבו מספר שירים לפסטיבל הזמר המזרחי, כשהמוכר שבהם הוא "אגדת שלום שבזי" שבוצע אז בפי שרה בדישי וזכה בהמשך למספר ביצועים נוספים.
במסגרת ההקלטות לפסטיבלים הוא פגש את אביהו מדינה, הם נשארו בקשר, ומאוחר יותר כתבו ביחד את "כינור דוד" ואת "שיר לאחותי".
שירים מוכרים נוספים שלו מתחילת דרכו כמלחין שלא במסגרת הפסטיבלים הם "אל תסתכל ידידי בקנקן", שבוצע לראשונה על ידי דליה עמיהוד בהקלטות של קול ישראל, ובהמשך התפרסם בביצועו של טריפונס; ו"הרמטכל התימני" שהתפרסם בפי צמד העמרנים.
במהלך הקריירה עבד עם מספר זמרים, ביניהם בועז שרעבי (הללויה), אבנר גדסי ("נערה מספרד" למילים של ניסן פרידמן), ישי לוי, לילית נגר, צלילי הכרם ואחרים.
הריכוזיות במשק הישראלי
ריכוזיות כלכלית במשק הישראלי היא שם כולל ונתון במחלוקת למבנה השוק הישראלי שבו, על פי הטענה, נתח ניכר מהפעילות הכלכלית נשלט על ידי מספר קטן של קבוצות עסקיות, לרוב חברות החזקות הנשלטות בידי יחידים או משפחות.
לדעת המצדדים במונח, מצב זה פוגע בתחרותיות וביעילות הכלכלית. כאשר מידת הריכוזיות עולה, לעסקים קטנים אין סיכוי ממשי להצליח ולצמוח כשהם מתחרים בתאגידים הגדולים השולטים בחלק ניכר מהכלכלה, וזו אינה תחרות הוגנת.
לדעת אותם המצדדים הריכוזיות מערערת את הכלכלה, פוגעת ביציבות המשק ואף מכתימה את תדמית הדמוקרטיה הישראלית. היבט משמעותי של ריכוזיות המשק הישראלי היא פעילות כלכלית באמצעות פירמידת שליטה הנתונות בידי מספר מצומצם של אנשי עסקים (רובם ישראלים). מאפיין זה נקבע על ידי בנק ישראל ועל ידי מספר ועדות בכנסת ונחקקו מספר חוקים להתמודד עם בעיה זו. מנגד קיימת דעת מיעוט שטוענת שאין בעיית ריכוזיות במשק הישראלי, שהמספר הקטן של חברות מתאים לגודל המשק, ושאין לריכוזיות השפעה קריטית על ענפי המשק.
קביעת המשק הישראלי כריכוזי
הקביעה לפיה השוק הישראלי סובל מבעיה של ריכוזיות הפוגעת בתחרותיות וביעילות הכלכלית נקבעה בין היתר על ידי:
בשנת 2009 פרסם בנק ישראל דו"ח שקבע כי מדינת ישראל היא מבין המדינות הריכוזיות בעולם המערבי . הבנק חזר על קביעה זו בדו"ח נוסף שפורסם בשנת 2010. במסגרת הדו"ח, הזהיר הבנק כי חברות האחזקה הגדולות מייצרות סיכון ליציבות המשק הישראלי בעת משבר, וכי מומלץ להגביל את פעילותן, בין היתר על ידי הטלת איסור על חברות האחזקה להחזיק בחברות פיננסיות.
ביולי 2010 הוגשה הצעת החוק להגברת התחרותיות וצמצום סיכונים בפעילות קבוצות עסקיות בוועדה בכנסת שהכינה את החוק ובדברי ההסבר לחוק הוצגו נתונים רבים המצביעים כי המשק הישראלי מתאפיין בריכוזיות גבוהה.
גם הועדה להגברת התחרותיות במשק שהוקמה באוקטובר 2010 חזרה על קביעה זו והציעה פתרונות לצימצומה.
במהלך דיוני הוועדה עלו טענות כי הריכוזיות בישראל אינה חריגה, אך הן היו טענות מיעוט. ראה עוד הפולמוס סביב תופעת הריכוזיות.
הצעת חוק הגברת התחרותיות וצמצום סיכונים בפעילות קבוצות עסקיות, התש"ע-2010
ביולי 2010, הוגשה הצעת החוק להגברת התחרותיות וצמצום סיכונים בפעילות קבוצות עסקיות. בדברי ההסבר נכתב:
מניתוח של מבנה הבעלות במשק הישראלי, שנעשה כחלק מתהליך ניסוח הצעת החוק, עלו מספר מסקנות: במסגרת הצעת החוק הוצע כי תאגיד ריאלי (תאגיד שנרשם בישראל והונו העצמי גבוה מ-200 מיליון ש"ח) לא יחזיק יותר מ-4.1% מאמצעי שליטה במוסד פיננסי ישראלי (דוגמת בנק, קרן פנסיה וקופת גמל ) ולהפך.
החוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות, התשע"ד-2013
בעקבות המלצות הועדה להגברת התחרותיות במשק נחקק החוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות, התשע"ד-2013, המוכר בשם חוק הריכוזיות, החוק עבר בקריאה ראשונה ביוני 2012 ובקריאה שנייה ושלישית ב-9 בדצמבר 2013, אחרי שעבר הכנה ממושכת של חודשים בוועדת הכספים של הכנסת בראשות ח"כ ניסן סלומיאנסקי.
לחוק שלושה פרקים עיקריים
בהתאם לחוק הוקמה ועדה לצמצום הריכוזיות, שהיושב ראש שלה הוא הממונה על ההגבלים העסקיים, וחבריה הם המנהל הכללי של משרד האוצר או ראש אגף כלכלה במשרד האוצר, וראש המועצה הלאומית לכלכלה או אחד מסגניו.
שוק ההון
נכון לשנת 2009 12.01% משווי השוק הישראלי הוחזק בידי פירמידות שליטה. על-פי ניתוח שערך מרכז המחקר והמידע של הכנסת מיוני 2010, בישראל יש רמת ריכוזיות גבוהה יחסית הן בענפים בודדים והן במשק כולו. כמו כן, חלק גדול מהפעילות של קבוצות העסקים הוא באותם הענפים שבהם הריכוזיות גבוהה. אחד הגורמים לגידול בריכוזיות ההון בישראל היה תהליכי ההפרטה בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, במהלכם נכסים וחברות ציבוריות (חברות ממשלתיות, הסתדרותיות וקואופרטיבים) נמכרו לאנשי עסקים שהפכו לבעלי השליטה עליהם.
בנקאות
בענף הבנקאות בישראל קבוצה של חמישה בנקים מובילים מרכזת כ־93% מהפעילות ושני הבנקים הגדולים, הדואופול של לאומי ופועלים, מרכזים את פעילותם של כ-50% משוק משקי הבית. רמת התחרותיות בחלק ממגזרי הפעילות בענף היא נמוכה. דו"ח של בנק ישראל קבע, בשנת 2005, שריכוזיות המערכת גבוהה ביותר, והתעצמה בתחילת שנות ה-2000. בדווח נכתב כי: "למעשה המערכת הבנקאית בארץ נשלטת בידי שני הבנקים הגדולים בישראל. גם בהשוואה בינלאומית נמצא כי הריכוזיות בישראל היא מן הגבוהות בעולם".
בשנת 2009 דרשה הממונה על ההגבלים העסקיים, רונית קן, תשלום קנס בסך 290 מיליון שקל כתנאי לסגירת תיק החקירה בפרשת קרטל עמלות הבנקים, עקב חשד לתיאום ייקור העמלות בין הבנקים. הפרשה הסתיימה לבסוף בפשרה שבה חויבו הבנקים בתשלום קנס של 70 מיליון ש"ח בלבד או בפיצוי ללקוחות באותו הסכום, והרשות תבטל את הקביעה מ–2009, שלפיה הבנקים קיימו ביניהם הסדרים כובלים כשהעבירו ביניהם מידע על עמלות.
דו"ח ועדת טרכטנברג קבע בשנת 2011 כי "קיימות אינדיקציות לכך שהבנקים גובים ממשקי הבית מחיר הגבוה ממחיר התחרות" והוועדה העריכה כי עלות חוסר היעילות התפעולית במערכת הבנקאית היא כשני מיליארד שקל בשנה. בעקבות המלצות ועדת טרכטנברג, הוקמה בדצמבר 2011, ועדת לבחינת התחרותיות במערכת הבנקאית.
בשנת 2015, שם שר האוצר משה כחלון את נושא הריכוזיות בשוק הפיננסים בישראל במרכז סדר יומו. לאחר שהוביל מהלך להפחתת הריכוזיות ולהגברת התחרות בשוק התקשורת. באותה עת, הנתונים אודות מבנה השוק הראו ש: חמש קבוצות בנקאיות גדולות מחזיקות בכ־94% מנכסי הבנקאות המסחרית, ו־97% מענף הביטוח מרוכזים בחמש חברות בלבד. מדד הרפינדל-הירשמן (HHI) מצא כי הריכוזיות במערכת הבנקאות הישראלית גבוהה במידה ניכרת מהממוצע באיחוד האירופי, ומדד CR3 מראה כי מידת הריכוזיות בענף הביטוח בישראל גבוהה גם היא בהשוואה בינלאומית. ביוני 2015 הקים כחלון את "הוועדה להגברת התחרותיות בשירותים בנקאיים ופיננסיים נפוצים" - ועדת שטרום, לשם בחינת דרכים להגברת התחרותיות בשירותים הבנקאיים בישראל. בין היתר המליצה על הפרדת הבעלות של חברות כרטיסי האשראי מן הבנקים, ושמוסדות פיננסיים חוץ-בנקאים יוכלו גם לתת אשראי ללקוחות, לדוגמה לכיסוי משיכת יתר, ולהתחרות בבנקים.
יבוא רכב
בענף יבוא הרכב בישראל פועלת קבוצה קטנה של "יבואנים רשמיים" שבעזרת תקנות שונות של משרד התחבורה (שקובעות שלכל מותג רכב בינלאומי יהיה רק יבואן רשמי אחד) מונעים את פתיחת שוק יבוא הרכב לתחרות של יבואנים נוספים. כמו כן, בישראל נאסר במשך שנים רבות יבוא אישי של כלי רכב חדשים או משומשים. בספטמבר 2013, רשות ההגבלים העסקיים פרסמה חוות דעת ולפיה בניגוד לקביעות בדו"ח זליכה על הריכוזיות במשק הישראלי, לא קיימת ריכוזיות בשוק יבוא הרכב בישראל. אולם בשנים שאחר כך, גדלה הריכוזיות לאחר שמספר יבואני רכב נמכרו או מוזגו. חברת יפנאוטו, יבואנית רכבי סובארו, עברה לבעלות חברת סמל"ת - סוכנות מכוניות לים התיכון. וזיכיון השיווק של מכוניות אופל בישראל עבר מידיה של קבוצת שלמה לידיה של קבוצת לובינסקי.
במרץ 2017, פרסם הכלכלן הראשי במשרד האוצר יואל נוה סקירה, על פיה מאז 2006 הרווחים (לפני מס) של 12 היבואנים הגדולים בישראל הסתכמו ב־14.1 מיליארד שקל, עלייה ריאלית של 72% בהשוואה לשנים 2003-2006. בנובמבר 2017, הוכרזה קבוצת כלמוביל כגורם ריכוזי, לאור נתח השוק הגבוהה שלה.
באוגוסט 2020, בדיון שנערך בוועדת הכלכלה של הכנסת בנושא התחרות בשוק הרכב, תקפו חברי הוועדה את אוזלת היד של משרד התחבורה בטיפול בריכוזיות בענף. יו"ר הוועדה, חבר הכנסת יעקב מרגי, אמר בדיון: "יש ריכוזיות בענף ויש לפרקה", "יש כמה קרטלים בשוק הרכב שמשתפים פעולה, וכולם מפחדים מהם".
ענף המזון
בישראל שוק המזון מאופיין בריכוזיות רבה ונשלט ברובו המוחץ על ידי מספר חברות מועטות: תנובה, שטראוס, אסם, יוניליבר, החברה למשקאות קלים ועוד כ-18 ספקי מזון ומוצרי צריכה שנחשבים על פי המדינה כספקים גדולים. בחלק מהמקרים מחזיק יצרן אחד בלבד ב-70%-90% מקטגוריות מוצרי מזון מסוימים. בשנים 2015 - 2020 נתח השוק הממוצע של עשרת הספקים הגדולים בענף המזון ובתחום מוצרי הצריכה היה כ-%54 מכלל השוק. הספק בעל נתח השוק הגדול ביותר מחזיק בכ-%12 מכלל שוק המזון.
בישראל, מחירי המזון הם מהגבוהים בעולם ומנתונים שנאספו בשנת 2014 עולה כי בהשוואה למדינות ה-OECD, מדד מחירי המזון בישראל גבוה בשיעור של כ-25% ובהשוואה ל-28 מדינות האיחוד האירופי, מדד מחירי המזון בישראל גבוה בשיעור של כ-24%, אך בין השנים 2012–2020 נמדדה עליה של כ-6% בשיעור מדד מחירי המזון בקטגוריה של מזון ומשקאות לא אלכוהוליים בישראל לעומת עלייה של כ-%11 במדינות האיחוד האירופי.
המחירים הגבוהים ביותר בתחום המזון בישראל הם אלה שנמצאים בפיקוח ממשלתי, לדוגמה, רמת המחירים של החלב והביצים גבוהה ב-68% מהממוצע במדינות ה-OECD וב-73% ממדינות האיחוד האירופי.
על פי מחקרים של מרכז המחקר והמידע וסטורנקסט, בשנת 2011 שלטו חמשת הספקים הגדולים ביותר (תנובה, שטראוס, אסם, החברה המרכזית למשקאות קלים ויוניליבר) בכ-42.6% מכלל שוק המזון. ב-2014 שלטו אותם חמשת ספקים בכ-48.7% מכלל השוק המזון וב-2020 שלטו חמשת הספקים בכ-38.5% מכלל שוק המזון.
ענף המשקאות
ענף המשקאות גם הוא מאופיין בריכוזיות גבוהה בנתחי השוק של שלוש חברות משקאות: החברה המרכזית, טמפו ויפאורה-תבורי.
החברה המרכזית שאחראית על ייבוא, שיווק ואף ייצור של משקאות רבים היא החברה למשקאות קלים. החברה למשקאות קלים גם כן מוגדרת כאחת מ-18 הספקים הגדולים. על פי מרכז המחקר והמידע, ספק גדול הוא ספק בעל מחזור מכירות לקמעונאים, או באמצעות קמעונאים, העולה על כ-300 מיליון ש"ח, או אם הוא מוגדר כבעל מונופולין לגבי מצרך מסוים שבשלו הוכרז מונופולין.
שוק המשקאות הקלים
טמפו (16%), החברה המרכזית (43%) ויפאורה-תבורי (38%) מחזיקות שלושתן ביחד 95% משוק המשקאות הקלים.
שוק הבירה
שתי החברות, טמפו והחברה המרכזית, מחזיקות ביחד בנתח שוק של 77% (45% טמפו, 32% החברה המרכזית).
שוק היין השולחני
טמפו מחזיקה בנתח שוק של 25%, עם חברות-הבת ברקן וסגל.
ענף החלב
שוק החלב בישראל מאופיין במחירים מהגבוהים בעולם ומנוהל על ידי גוף ממשלתי - מועצת החלב - שקובעת מכסות יצור ומחירים כך שלמעשה אין שוק חופשי בתחום זה בישראל. כמו כן, נאסר על יבוא של מוצרי חלב לישראל. בענף החלב שולטות ברובו המוחץ שתי חברות גדולות: תנובה ושטראוס. בתחום החלב הטרי לשתייה שולטת תנובה בכ-71% מכלל השוק ושטראוס בכ-13%. בתחום החלב בטעמים שולטת תנובה בכ-32% מהשוק ושטראוס בכ-65%. בתחום הגבינות שולטת תנובה בכ-62% מהשוק ושטראוס בכ-24%. בתחום מעדני החלב שולטת תנובה בכ-24% מהשוק ושטראוס בכ-66% ובתחום היוגורטים שולטת תנובה בכ-37% ושטראוס בכ-43%. רמת הריכוזיות הגבוהה עשויה להסביר חלק מהסיבות לעליית מחירי מוצרי החלב.
יש מספר מאוד מצומצם של מוצרים אשר נתח השוק של שלוש החברות הגדולות בקטגוריה הוא 100%, ולמרות זאת, כל המוצרים הללו הם מוצרי חלב: לבן ואשל, שמנת חמוצה, גבינת קוטג', חלב טרי, חלב עמיד וגבינה לבנה. כל שוקי המוצרים הללו נשלטים על ידי שלוש חברות גדולות בלבד.
ענף הבשר
"דבאח" ו-"תנובה" הם שני קמעונאים גדולים - קמעונאים שמחזור המכירה שלהם הוא מעל 250 מיליון ש"ח, ויש להם שליטה על אחוזים גבוהים מענף הבשר. משפחת דבאח שולטת ביותר מ-60% משוק הבשר הטרי בישראל, לצד תנובה שמחזיקה באמצעות החברה הבת "אדום אדום" בכ-30% משוק זה. כלכלנים סבורים כי הריכוזיות בשוק הבשר מאפשרת לשתי השחקניות העיקריות בשוק לגבות מחירים גבוהים משמעותית על תוצרת הבשר הטרי. עם זאת, יש לזכור כי הבשר הטרי מהווה כ-35% בלבד מן הבשר הנצרך בישראל, ואילו 65% הנותרים הם בשר קפוא המיובא ברובו מדרום אמריקה, כך שההשפעה על המחיר של בשר כשלעצמו עבור הצרכן אינה מובהקת.
ענף הדבש
ענף הדבש הוא ריכוזי ונשלט בידי המותג "מכוורת יד מרדכי" של קבוצת שטראוס, המחזיקה בנתח שוק של יותר מ-50%. המשווקות הבאות אחריה: מכוורות עמק חפר ועין חרוד, מחזיקות יחד כ-30% ממקטע השיווק.
קמעונאי המזון
על פי מרכז המחקר והמידע, הקמעונאים הגדולים ביותר הם: שופרסל, חברת פז, רמי לוי שיווק השקמה, יינות ביתן ועוד 20 קמעונאים הנחשבים על ידי המדינה כקמעונאים גדולים. בשנים 2016 עד 2020 סך הסניפים של חמשת הקמעונאיות גדל בכ-%9.13, של רשת שופרסל גדל בכ-%7.10,של רשת רמי לוי גדל בכ-%3.23 ושל רשת יוחננוף גדל בכ - %7.86.שטח המכירות הכולל של חמשת הקמעונאיות גדל בכ-%7.13, של רשת שופרסל גדל בכ-%6.6, של רשת רמי לוי בכ-%7.18 ושל רשת יוחננוף גדל בכ-%5.113.
דוח מבקר המדינה בתחום המזון
על פי מבקר המדינה ההתמודדות עם יוקר המחיה בענף המזון מחייב את ממשלת ישראל לפעול למיגור התופעה של מונופולין וקבוצות ריכוז, לקידום התחרות במשק ולהפחתת החסמים על ייבוא מוצרים.
בנושא זה בדק משרד מבקר המדינה בשנים 2019–2020 את הפעולות שנקטו משרדי ממשלה וגופים נוספים למיגור הריכוזיות בענף המזון, לטיפול בחסמי היבוא, לקידום דגל התחרות ולמנוע מהמונופולים להשתלט על השוק.
הביקורת נערכה ברשויות ומשרדים שונים. הממצאים שעלו הראו שהממשלה קידמה את התחרות ענפים שונים על ידי מימון ותמיכה כלכלית. עדכנית לשנת 2021, הממשלה הביאה לתחרות גדולה יותר בשווקים, וכך ממוצע המחירים לצרכן בתחום המזון ירד. הממשלה מינתה ועדות ממשלתיות שעסקו בנושא זה. תוצאות הבדיקה העלו שהביקורת על הקצאת מכסות יבוא ליבואנים הייתה לא מספקת וגרמה לריכוזיות גבוהה של ספקי מזון בקטגוריות מסוימות.
מונופולים טבעיים
בישראל קיימים מספר ענפים עתירי השקעה בהון ראשוני להקמתם, אשר מושפעים מקוטנו היחסי של שוק הצרכנים הפוטנציאלי, ומן העובדה כי המדינה היא כעין "אי" מבודד משכנותיו לעניין אספקת מוצרים ושירותים שונים ו"תחנה ראשונה וסופית" של קווי הולכה ואספקה שלהם. לאור זאת, בענפים אלה מתקיימים התנאים המאפיינים את קיומו של מונופול טבעי ביצור ואספקה של אותם מוצרים ושירותים.
מלט
בישראל רק יצרן אחד של מלט, חברת נשר מפעלי מלט ישראליים. פקודת המלט מטילה רגולציה חריפה על ענף המלט, וחברת נשר מהווה למעשה מונופול בשוק זה.
חשמל
יצור ואספקת החשמל בישראל נשלט על ידי מונופול אנכי של חברת החשמל, אף על פי שהמחיר שהיא גובה עבור החשמל הוא נמוך יחסית בהשוואה בינלאומית, החברה פועלת בחוסר יעילות והיא בעלת חוב גדול של כ-60 מיליארד שקל נכון לשנת 2011. חוק משק החשמל שנחקק בשנת 2007 מנסה להתמודד עם המצב על ידי הכנסת גופים חדשים לתחום יצור החשמל בישראל.
חדשות 14
חדשות 14 (בעבר חדשות 20) הוא שם המותג של מחלקת החדשות של "עכשיו 14", אשר מפיקה את מהדורות החדשות ואת תוכניות האקטואליה עבור הערוץ.
הריכוזיות במשק הישראלי
הפולמוס סביב תופעת הריכוזיות
מומחים, פרשנים ואנשי מקצוע שונים מתייחסים בגישות שונות לחומרתה ולהיקפה של הריכוזיות במשק הישראלי, כאשר חלקם מתייחסים למובנים שונים או היבטים שונים של התופעה.
חדשות 14
שידורי החדשות ללא רישיון מתאים
בתחילת דרכו, הוגדר ערוץ 20 כערוץ המיועד לתכני מורשת ישראל בלבד, ומשכך - לא הותר לו לשדר תכנים חדשותיים. חרף האיסור, שידר הערוץ מבזקי חדשות אשר נקנס בגינן בסכום של כ-150 אלף ש"ח. על אף הקנס, שידר הערוץ גם את עצרת ארגוני הימין שקדמה לבחירות שהתקיימו בשנת 2015, ונקנס גם על שידור העצרת בכ-100 אלף שקלים נוספים. בדצמבר 2016, אישרה המועצה לשידורי כבלים ולוויין לערוץ 20 שידורי חדשות בהיקף קטן. ב-16 ביולי 2017 פתחה מועצת הכבלים והלוויין בהליך הפרה נגד ערוץ 20, בעקבות שידור ריאיון עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, כאשר לערוץ עוד טרם היה אישור מלא לשדר חדשות.
הריכוזיות במשק הישראלי
הפולמוס סביב תופעת הריכוזיות
ספרו של פרופסור אסף חמדני משנת 2009, ריכוזיות השליטה בישראל, חוקר את אפקטיביות התמודדותה של מערכת המשפט בישראל עם תופעת ריכוזיות השליטה בחברות ציבוריות, ומותח ביקורת על מערכת המשפט, אשר על פי חמדני מקלה ראש בדומיננטיות של בעלי השליטה על ענפים שונים במשק.
הכלכלן אהרון פוגל אשר שימש בעבר יו"ר המועצה המייעצת לבנק ישראל, מנכ"ל משרד האוצר והממונה על התקציבים במשרד האוצר, טוען בספרו "התנור והחמאה" כי בישראל לא קיימת בעיית ריכוזיות של בעלות, וכי בעלות צולבת על חברות במגזרים שונים אינה פוגעת בצרכן ואינה בעלת השפעה פוליטית. לטענתו, הפגיעה בזכויות הקניין, והאיסור בעלות משותפת של עסקים ריאלים ופיננסים היא מיותרת ואינה תורמת לרווחת הצרכנים.
חדשות 14
ההקמה ותחילת שידורי החדשות
ב-11 במרץ 2018, בוצעה שורה של מינויים בערוץ 20, שכללו את מינויו של בועז גולן לתפקיד עורך חדשות ראשי, ואת מינויו של יוני שגיא לתפקיד ניהול המחלקה המסחרית ומחלקת הדיגיטל. ב-3 ביוני 2018 פורסם כי יורם כהן, בעברו מנהל חטיבת החדשות של הערוץ הראשון יחליף את בועז גולן בתפקיד עורך החדשות הראשי של ערוץ 20.
הריכוזיות במשק הישראלי
הפולמוס סביב תופעת הריכוזיות
עו"ד דוד תדמור, לשעבר הממונה על ההגבלים העסקיים טוען כי קיימים שני מובנים שונים למונח ריכוזיות. האחד הוא ריכוזיות ענפית, המתייחסת לתחרות מעטה בענף מסוים, והשני הוא ריכוזיות משקית, מצב שבו מעט אנשים מחזיקים בבעלות על נכסים רבים.
חדשות 14
ההקמה ותחילת שידורי החדשות
ב-25 במרץ 2018 שודרה מהדורת החדשות הראשונה של חטיבת החדשות שזכתה לרייטינג של 3.2% ועקפה באותו היום את מהדורת החדשות של תאגיד השידור.
הריכוזיות במשק הישראלי
הפולמוס סביב תופעת הריכוזיות
לטענתו, הריכוזיות הענפית היא נושא המטופל באופן מספק באמצעות חוק התחרות הכלכלית, חוק ההסדרים, רגולטורים ספציפיים ואגף התקציבים במשרד האוצר. לעומת זאת הוא טוען כי הריכוזיות המשקית לא בהכרח קיימת ולא הוכח כי היא בעלת השפעה תחרותית אמיתית. עו"ד תדמור קובע כי "אין בעיה קריטית של ריכוזיות משקית".
חדשות 14
ההקמה ותחילת שידורי החדשות
ב-14 במאי 2018, ביום העברת שגרירות ארצות הברית לירושלים, שודר המשדר המיוחד הראשון בערוץ.
ב-26 באפריל 2020, הצטרף לפאנל "האולפן הפתוח" בנו של ראש הממשלה, יאיר נתניהו. על אף הפרסום הרב שהושקע למשוך צופים, נתוני המדרוג של התכנית עמדו על אחוז בודד.
הריכוזיות במשק הישראלי
הפולמוס סביב תופעת הריכוזיות
בתקשורת, עיתונאים ופרשנים שונים מבטאים גישות שונות לגבי הריכוזיות בישראל, כאשר בעוד חלק מהעיתונאים כותבים ומתארים את חומרתה של בעיית הריכוזיות, אחרים טוענים שהבעיה שולית ואף לא קיימת.
עיתונים כלכליים שונים, ובראשם דה-מרקר וגלובס, מסקרים באופן קבוע את נושא הריכוזיות בכלכלה הישראלית. בעוד בדה-מרקר מסקרים את התופעה בדרך כלל בזווית של ביקורת, תוך ציטוט דו"ח בנק ישראל על פיו "נמנית עם המדינות הריכוזיות בעולם המערבי", העיתונאי סבר פלוצקר המשמש כעורך הכלכלי של ידיעות אחרונות הוא אחד המתנגדים החריפים לטענה בדבר קיומה של ריכוזיות במשק הישראלי. לטענתו "מדובר בנושא שלא קיים, או לחלופין בעיה שולית".
חדשות 14
ההקמה ותחילת שידורי החדשות
ב-28 בנובמבר 2021 עבר ערוץ 20 לאפיק 14 ושינה את שמו ל"עכשיו 14". בעקבות כך השתנה שם המותג לחדשות 14.
תוכניות אקטואליה וחדשות
חדשות הלילה (2023–רץ) - סיכום נושאי חדשות היום של ערוץ עכשיו 14, בהגשתם לסרוגין של שרה ב"ק ועידו טאובר.
מרים בנג'מין
מרים אליזבת בנג'מין (באנגלית: Miriam Elizabeth Benjamin; 16 בספטמבר 1861 – 1947) הייתה מורה וממציאה אפרו-אמריקאית. בשנת 1888 היא המציאה כיסא מיוחד המשלב פעמון וסימן בגב הכיסא, המראה כי היושב בו זקוק לעזרה. הכיסא יועד במקור לשימושים רבים, הפטנט נעשה בשימוש בבתי מלון. המיועד לבתי מלון, מה שהפך אותה ככל הנראה לממציאה האפרו-אמריקאית השלישית של שמה נרשם פטנט, אחרי ג'ודי ריד ושרה גוד.
ביוגרפיה
בנג'מין נולדה בצ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית) בשנת 1861, המבוגרת מחמישה ילדים, להוריה פרנסיס בנג'מין ואילייזה הופקינס בנג'מין. בשנת 1873 משפחתה עברה לבוסטון מסצ'וסטס, שם למדה בתיכון לבנות אותו סיימה בשנת 1881. לאחר סיום לימודיה היא קיבלה משרה של עוזרת שנייה במוסד סטנטון בג'קסונוויל, פלורידה. היא מונתה בשלב מסוימת לאחראית על ההשכלה במחוז דובל. בנג'מין הייתה מורה בוושינגטון די סי בין השנים 1888–1895 ברשת בתי הספר המוניציפלית המיועדת לשחורים. בזמן שעבדה כמורה, היא למדה רפואה באוניברסיטת הווארד בין השנים 1894 ו-1895. לאחר מכן היא עברה מבחנים לשירות האזרחי והחלה לעבוד במספר מחלקות פדרליות. היא השיגה השכלה משפטית, כנראה באמצעות קריאת ספרים ולימוד מעורך דין וקיבלה הסמכה כעורכת דין.
הפטנט של מרים בנג'מין
הפטנט של מרים בנג'מין הוגש ואושר ב־17 ביולי 1888. הוא קיבל מספר פטנט US386289A. מדובר בכיסא עם פעמון שמחובר לשלט קריאה ומיועד לשימושים רבים ביניהם בתי מלון, מסעדות, רכבות, אוניות, תיאטראות אולם הקונגרס, בית הנבחרים, בתי משפט וכן בבתי חולים על ידי מי שאינו יכול לדבר.
כאשר האורח יושב על הכיסא הוא לוחץ על כפתור קטן בצד שגורם לפעמון לצלצל ומראה סימן אדום בגב הכסא דבר שמסמן לעובד מי מהאורחים זקוק לו. הכיסא נועד לחסוך בעובדים ככה שהמלצר יכול גם לראות מי מהאורחים זקוק לו ולחסוך לאורחים לקרוא בקול רם או למחוא כפיים על מנת לקבל שרות. לטענתה הכיסא יחתוך את כמות העובדים בחצי, וכן יצור אווירה נעימה ושקטה יותר בבית המלון.
בנג'מין קיוותה כי הכיסא ישמש עורכי דין בבתי משפט ולאחר מכן ישמש את בית הנבחרים בארצות הברית. מערכת דומה אכן הותקנה בסוף בבית הנבחרים בשנת 1895. המערכת שהמציאה היוותה בסיס מאוחר יותר למערכת בה נוסעים קוראים לדיילים ודיילות במטוסים.
בשנת 1895 הופיעה בנג'מין עם המצאתה ביריד באטלנטה ג'ורג'יה שנוסד על ידי ראש העיר לשעבר של אטלנטה ויליאם המפיל, שמטרתו לקדם את דרום הארצות הברית, להציג מוצרים וטכנולוגיות חדשות ולקדם המסחר עם אמריקה הלטינית. במסגרת היריד הופיעו אפרו-אמריקאים רבים עם המצאותיהם, ביניהם מרים בנג'מין.
המשך קריירה
לאחר המצאת הפטנט ב־1888 המשיכה בנג'מין להמציא המצאות נוספות. כאשר היא שבה לבוסטון בשנת 1900 היא הגדירה עצמה כעורכת דין בתחום הפטנטים, והיא רשומה כעורכת דין על פטנט של אחיה מ-1893. בשנת 1903 המציאה מכשיר תפירה המיועד לשמלות. ב־4 בדצמבר 1917 היא קיבלה פטנט מספר 1,249,000 עבור מכשיר המיועד לווסת את הטמפרטורה של כפות הרגליים בנעליים.
תחת שמה בנג'מין גם הלחינה יצירות מוזיקליות, בעיקר לפסנתר.
בשנת 1920 היא חזרה לבוסטון שם חיה ועבדה עם אחיה עורך הדין אדגר בנג'מין.
יחד עם שרה בון, אלן אגלין, ושרה גוד היא נחשבת לאחת מארבע הנשים האפרו-אמריקאיות הראשונות שהמציאו טכנולוגיות המיועדות לשימוש ביתי.
חיים פרטיים
למרים בנג'מין היו מספר אחים ואחיות: שרלוט בנג'מין (1863–1928), אווה בנג'מין (1867–1873), וילסון בנג'מין (1865–1916) – היה עורך דין וממציא. אדגר בנג'מין (1869–1972) עורך דין אשר הקים מרכז רפואי שקרוי על שמו (Edgar P. Benjamin Health Center) והיה ממציא אף הוא. מרים בנג'מין מעולם לא נישאה. רוב חייה היא חיה עם אמה האלמנה אלייזה ג'ין הופקינס בנג'מין בבוסטון. היא נפטרה בשנת 1947.
כלבלב הו בידי בם בם
כְּלַבְלַב הוֹ בִּידִי בָּם בָּם הוא שיר שהלחין, עיבד וביצע המוזיקאי הישראלי מתי כספי למילותיו של המשורר הישראלי נתן זך.
כספי הלחין את השיר עבור תיקי דיין, שביצעה אותו לראשונה ב־1972, במסגרת מופע יחיד שלה בליווי "להקת הפלטינה". מאוחר יותר כלל כספי את השיר באלבום הבכורה שלו, שנושא את שמו, שיצא לאור ב־1974. כמו בכל האלבום, גם בשיר הזה כספי ניגן בכל הכלים. לשיר יצאו שתי גרסאות נוספות: ב־1980 חידש אותו כספי לאלבומו "צד נוסף", וב־1992 חידש אותו לאלבומו "בובה מתי".
על השיר
השיר מתאר כלבלב שנכנס לאטליז, גונב עצם לא לו ונהנה ממנה מאוד. מוסר ההשכל של השיר הוא שצריך לגנוב כדי להצליח בחיים.
זך תיאר את השיר כשיר קליל, שחריג בכתיבה שלו, ואף אמר שהוא יצא מוצלח יותר בזכות הלחן של כספי. .
כספי תיאר גם הוא את השיר כקליל:. אומנם בריאיון מאוחר יותר אמר כספי על השיר ש"גם בו יש חוכמה" וציין את העליצות שבו. הוא המשיך וסיפר על תהליך ההלחנה:.
במהלך השיר בגרסת אלבום הבכורה נשמע כספי מכריז "פסנתר", ואז נשמעת נגינת חלילית. ב־1980 כלל כספי גרסה מחודשת של השיר באלבומו "צד נוסף", שבה הוא מכריז "חליל", ואז נשמע פסנתר. ב־1992 עיבד וחידש כספי פעם נוספת את השיר לאלבומו "בובה מתי". בגרסה הזאת לא נשמעת ההכרזה "פסנתר" או "חליל", ובמקום חלילית או פסנתר נשמעת גיטרה חשמלית.
וידאו קליפ
לשיר צולמו שני וידאו קליפים.
הקליפ הראשון צולם בשחור־לבן בזמן יציאתו לאור של אלבום הבכורה, והוא כולל את האודיו ממנו (בתוספת קולות מההתרחשויות בקליפ). כספי נראה שר ועוסק באינטראקציה עם כמה כלבים מסביבו. בקליפ נראים גם ילדים בחברת כלבים, וכן מיצגי אילוף כלבים.
הקליפ השני של השיר צולם לאלבום "בובה מתי" שמ־1992, והוא כולל את האודיו ממנו (בתוספת קולות מהקליפ). בקליפ ההומוריסטי נראה כספי גונב אוכל, פריטי לבוש וחפצים מאנשים, ומטריד אותם. נפגעי העבירות של כספי רודפים אחריו, וככל שמתקדם הקליפ, הוא מטריד יותר אנשים, עד שהקליפ מגיע לסיומו כשציבור גדול רודף אחריו.
קבלת השיר
"כלבלב הו בידי בם בם" נכנס למצעד הגל הקל בערך בינואר 1974 וצעד לפחות תשעה שבועות, עד 18 במרץ 1974. הוא הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד.
ביקורת
יובל פלוטקין מ־ynet כתב שהשיר הוא משיריו המשעשעים, המסתוריים והשנויים במחלוקת ביותר של זך. . אחרים טענו.
רוביק רוזנטל הצביע על דפוס חוזר בשיריו של זך: משפט החוזר כמה פעמים כמוטיב המוביל את השיר ו"מעניק לו ניגון מיוחד". כדוגמה ציטט את "כלבלב הו בידי בם בם",.
נעלי סירקה
נעלי סירקה, באנגלית C1rca, (הספרה 1 מחליפה את האות i), היא חברת נעליים לסקייטבורד ואביזרים נוספים.
החברה החלה לפעול בשנת 1999 בארצות הברית, בסאן קלמנטה בקליפורניה. החברה הוקמה על ידי חברת ההפצה פור סטאר (Four Star Distribution) כדי להקל עליה בתחרות במכירת נעליים לגולשי סקיטבורד. חברת פור סטאר הייתה באותו זמן חברת סנובורד. גולש הסקיטבורד המפורסם צ'אד מוסקה (Chad Muska) עזב באותה עת את חברת הנעליים אי אס (e'S) והצטרף לסירקה להקמת המותג החדש.
ב-15 ביולי 2004, מכרה חברת פור סטאר את עסקי הסנובורד שלה לחברת הסנובורד בארטון ועסקיה החלו מתרכזים בנעליים לסקייטבורד בלבד. הסיסמה שאימצה החברה הייתה: "מחויבים לסקייטבורדינג". צ'אד מוסקה עזב את חברת סירקה בשנת 2005 לחברת הנעלה אחרת בשם סופרה.
ויטני סמית
ויטני סמית' (באנגלית: Whitney Smith, 26 בפברואר 1940 – 17 בנובמבר 2016) היה וקסילולוג מומחה, אשר טבע את המונח "וקסילולוגיה" במאמרו "דגלי העולם הערבי" בשנת 1958 בהתייחסו ללימוד הניתוח של סמליות דגלים.
ערפד (ציור)
הציור הוצג לראשונה לקהל הרחב בסתיו 1893 תחת השם "אהבה וכאב", אך הוא כונה "ערפד" על ידי מבקר האמנות סטניסלב פשיבשבסקי. ציור זה "בוים" בזכות חברו של האמן, הסופר אדולף פאול, ודוגמנית ציור מקצועית, ולו מספר עותקים. ב-1895 יצר מונק את גרסת חיתוך העץ המכונה "ערפד 2”.
ויטני סמית
בשנת 1961 סמית ועמיתו גרהארט גראל ייסדו את כתב העת "The Flag Bulletin", כתב העת הראשון בעולם העוסק בדגלים ובמהלך אותה השנה ייסד סמית את מרכז המחקר לדגלים בווינצ'סטר שבמסצ'וסטס. הוא המשיך לשמש כדירקטור של המכון והעורך של הדו-ירחון עד מותו.
ערפד (ציור)
הערפד צויר מספר חודשים לאחר שמונק צייר את ציורו "הצעקה", שזכה לתשבחות. היצירה נרכשה ב-1903 על ידי ג’ון אנקר, אספן נלהב של יצירותיו של מונק, שמכר אותה לאוסף פרטי ב-1934.
ויטני סמית
ביוגרפיה
ויטני סמית נולד בארלינגטון שבמסצ'וסטס. הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת הרווארד ובעל תואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת בוסטון, שם שימש כעוזר הוראה במדעי המדינה בין השנים 1964 ועד 1970.
ערפד (ציור)
ב-1988 נגנב הציור ממוזיאון מונק ובאותה שנה הושב אליו.
ויטני סמית
ביוגרפיה
סמית עבר ביחד עם קלאס סירקסמה בארגונו של הקונגרס הבינלאומי הראשון לווקסילולוגיה אשר נערך בשנת 1965 במאודרברך שבהולנד, ולאחר מכן חבר ללואי מילמן על מנת לייסד את הפדרציה הבינלאומית של אגודות הוקסילולוגיה (FIAV) אשר נחנכה רשמית בשנת 1969. סמית היה אחראי גם כן לייסודה של האגודה הווקסילולוגית של צפון אמריקה (NAVA) בשנת 1967.
סמית כתב ופרסם 27 ספרים על נושא הדגלים, ובייחוד:
סמית עיצב את דגלה הלאומי של גיאנה ושימש כמעצב הדגלים של מספר ממשלות וארגונים. בשנת 1981 כיהן בוועדה אשר עיצבה את דגל בונייר.
שלמה בלזר
שלמה בּלָזֶר (תרמ"ט, 1889 - כ"ח באב תש"ך, 21 באוגוסט 1960 ) היה עורך כתב העת "שערי ציון" ומעסקני הציבור ביישוב הישן בירושלים.
תולדותיו
נולד בקובנה, בנו של הרב יצחק בלזר, מראשי תנועת המוסר. בשנת תרס"ד (1904) עלה לארץ ישראל עם אביו והם התיישבו בירושלים.
בשנות ה-20 ערך את כתב העת "שערי ציון", יחד עם הרב אהרן יצחק זסלנסקי.
אליהו דלמדיגו
קורות חיים
דלמדיגו היה צאצא למשפחת רופאים מושרשת באיי כרתים. הוא זכה לחינוך רבני בבית אביו, ובצעירותו חיבר קונטרסים בענייני הלכה. דלמדיגו העמיק בעיקר בספרות הפילוסופיה. בתקופתו הפכה כרתים לכפופה למלכות ונציה - אליה הוא הגיע ושם (וכן בעיר פדובה) עסק בפילוסופיה ונשא הרצאות על משנתו האריסטוטלית של אבן רושד. הוא לימד מלומדים נוצריים עברית, ספרות ופילוסופיה יהודית. החשוב והמפורסם בין תלמידיו היה הפילוסוף האיטלקי ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה, מראשי ההומניזם ואביה של הקבלה הנוצרית. דלמדיגו נרדף על פתיחותו הפילוסופית והתאולוגית, וכן על התקפותיו כנגד הקבלה, מידי המהגרים היהודים שהגיעו לאיטליה מאשכנז. אחד מברי הפלוגתא שלו היה הרב יהודה הלוי (מהר"י) מינץ.
אחד מצאצאי משפחתו המפורסמים של דלמדיגו היה היש"ר מקנדיה. הלה חיבר ספר בשם "מצרף לחכמה" אשר משיב על טענותיו ופקפוקיו של אליהו דלמדיגו על תורת הקבלה ומשבח אותה. אמנם יש סוברים כי הטענות ב"מצרף לחכמה" נגד טענות "בחינת הדת" חלשות בכוונה תחילה מהמחבר, ושגם יחסו שלו לקבלה היה מסויג. לפי דעה זו חיבורו של הספר בעצם רק שימש עילה להפצתו והפצת איגרת ר' שאול אשכנזי המצורפת לו, שאילולא הפרסום שהעניק להם ספר מצרף לחכמה כבר נשכחו ואבדו. ולחיזוק טענה זו מועלית ההשוואה לספר הוויכוח על שיטת קופרניקוס שחיבר גלילאו, שאצלו יש"ר מקנדיה למד, שכביכול התיימר לסתור אותה בראיות אורתודוקסיות של אריסטו ושל הכנסייה הקתולית.
שלמה בלזר
תולדותיו
היה מעסקני היישוב הישן בירושלים ונשא בתפקידים רבים. בין השאר היה מנהל ישיבת תורת חיים, מנהל כולל וילנה וחבר הנהלת בית החולים ביקור חולים.
נפטר ב-21 באוגוסט 1960 בגיל 71 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
אליהו דלמדיגו
קורות חיים
ספרו של דלמדיגו "בחינת הדת" זכה לההדרה וביאור בתקופתה של תנועת ההשכלה היהודית המודרנית (על ידי יצחק שמואל רג'יו), ששאפה להבליט את הפילוסופיה היהודית הרציונלית של ימי הביניים ואת הביקורת כנגד הקבלה וכנגד האותנטיות של ספר הזוהר. בשנים האחרונות זכה חיבורו של דלמדיגו למהדורה ביקורתית ומבוארת של יעקב יהושע רוס, בהוצאת אוניברסיטת תל אביב.
דלמדיגו חיבר ספרים נוספים שנכתבו בלטינית - ביניהם: ספר 'אחדות השכל' (הגנה על עמדתו של אבן רושד בפירושו ל'על הנפש' של אריסטו), ספר 'מניע ראשון' וספר 'מהות המציאות', ביאורים על אבן רושד ועוד. אך מבין כל חיבוריו, עד לאחרונה לא נתפרסם אלא ספר בחינת הדת.
שלמה בלזר
משפחתו
בנו, יצחק, נולד זמן קצר לאחר פטירת סבו ונקרא על שמו. בשנות ה-20 הוא היגר לדרום אמריקה ושימש שם כמורה לעברית. נכדו הוא השופט מרדכי בלזר.
גיסו, בעל אחותו בריינה, היה הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי. גיסו מצד אשתו היה הרב מרדכי לייב רובין, ראב"ד העדה החרדית.
הרוח הגדולה
הרוח הגדולה או וקאן טנקה ("המסתורין הגדול") היא ישות אלוהית וכוח עליון, בחלק מהתרבויות האינדיאניות והאינואיטים באמריקה הצפונית.
הרוח הגדולה מתוארת כאל פרסונלי ואימננטי ביחס לעולם הגשמי. הוא בלתי נראה ונעדר גשמיות וחולש על שדות הצייד הנצחיים (המקבילים לגן עדן בתרבויות המערביות).
הצ'יף האינדיאני דן אבהמה, המנהיג הרוחני של אומת ההופי, מתאר את הרוח הגדולה כך:
הרוח הגדולה נחשבת בדרך כלל למושג הקרוב ביותר לאלוהים של הדתות המונותאיסטיות (יהדות, נצרות ואסלאם). עם זאת, היא נבדלת מהם באופייה הפנתאיסטי, בהיותה חלק בלתי נפרד מהטבע ומוטמעת בתוכו.
שלמה כץ (צייר)
שלמה כץ (נולד ב-20 ביוני 1954) הוא אמן ישראלי רב תחומי העוסק בציור, פיסול והוראה.
ביוגרפיה
כץ נולד בשנת ברומניה. עלה לישראל עם הוריו בגיל עשר. ברומניה התגוררה משפחתו בעיר פלטיצ'אני (Falticeni) עיר שנוסדה על ידי יהודים במחוז סוצ'אבה שבצפון רומניה. היום שלמה מתגורר בעיר רמלה במרכז הארץ. כץ נשוי ולו שלושה ילדים.
שלמה בוגר בצלאל במגמת אמנות. הוא למד ועבד עם הצייר יצחק פוגץ' שהיה ראש המחלקה לציור בבצלאל.
דודג' וייפר
דודג' וייפר (באנגלית: Dodge Viper) היא מכונית ספורט דו-מושבית מתוצרת דודג' שיוצרה בין השנים 1991 עד 2017, למעט הפסקה קצרה בין השנים 2010–2013. הייצור של המכונית החל במפעל ניו מאק אסמבלי פלאנט בשנת 1991 ועבר למפעל קורנר אבניו אסמבלי פלאנט באוקטובר 1995.
למרות שקרייזלר שקלה להפסיק את ייצור הדגם בעקבות קשיים כלכליים אליהם נקלעה, ב-14 בספטמבר 2010, הודיע המנכ"ל סרג'יו מרקיונה על הצגת דגם חדש של הרכב בשנת 2012. ב-2014, הוויפר הגיעה למקום העשירי ברשימת "המכוניות הכי אמריקאיות" כאשר 75% או יותר מחלקיה יוצרו בארצות הברית.
רקע
היוזמה לייצור דגם הוויפר הגיע בשלהי 1988 בסטודיו לעיצוב מתקדם של קרייזלר. בפברואר אותה שנה הציע נשיא קרייזלר, בוב לוץ, ראש מחלקת העיצוב, טום גייל, לשקול לייצר דגם "קוברה מודרני", בדומה ל-AC Cobra. כמה חודשים לאחר מכן גייל הציג ללוץ דגם אבטיפוס. המכונית הופיעה כמכונית קונספט בתערוכת המכוניות הבינלאומית של צפון אמריקה בשנת 1989. התגובה הציבורית הייתה נלהבת עד כדי כך שהמהנדס הראשי, רוי סיוברג, הונחה לפתח אותה בייצור תעשייתי.
סיוברג בחר 85 מהנדסים והקים את "צוות וייפר". הפיתוח החל במרץ 1989. הקבוצה ביקשה ממי שהייתה אז חברת הבת של קרייזלר, למבורגיני, שתיצוק בלוק אלומיניום לשימוש בווייפר. ייצור הגוף הושלם בסתיו 1989 ואבטיפוס של השלדה היה מוכן כבר בדצמבר. אף על פי שבבדיקות הראשוניות נעשה שימוש במנוע V8, מנוע ה-V10 אשר היה אמור להיות במכונית מלכתחילה, היה מוכן בפברואר 1990. אישור רשמי מנכ"ל קרייזלר", לי איאקוקה, הגיע במאי 1990. שנה מאוחר יותר, קרול שלבי נהג ברכב הווייפר הטרומי במירוץ אינדיאנפוליס 500. בנובמבר 1991, המכונית שוחררה לבוחני רכב והמשלוחים ההקמעונאיים הראשונים החלו בינואר 1992.
הדור הראשון (SR I:1991–1995)
האבטיפוס הראשון נבחן בינואר 1989. בינואר 1991 יצאו לראשונה שני דגמים טרומיים אשר השתתפו במירוץ אינדיאפוליס 500. הווייפר החליפה את הדודג' סטלת', רכב המרוצים של דודג' אשר יוצר ביפן, לאחר שזכתה לביקורת רבה מאנשי איגוד עובדי הרכב האמריקאי, והחלה להימכר בינואר 1992 בשם RT/10 רודסטר. למבורגיני האיטלקית, אשר נשלטה אז על ידי קבוצת קרייזלר, עזרה לעצב את מנוע ה-V10 של הוויפר, אשר התבסס על מנוע LA V8 של קרייזלר. תורם עיקרי להתפתחות הוויפר עוד מראשיתה היה דיק וינקלס, מהנדס החשמל הראשי, אשר בילה חלק ניכר מזמנו באיטליה.
תחילה הוויפר עוצבה כדי להיות מכונית ביצועים. לא היו ידיות חיצוניות בדלתותיה, לא היה לה מנעול צילינדר או מיזוג אוויר, כמקובל במכוניות פרטיות. עם זאת, בדגמים מאוחרים יותר הוצעה האפשרות לבקרת אקלים והתקנה פוטנציאלית של מיזוג אוויר. הגג היה עשוי בד, והחלונות היו עשויים ויניל, כדי לפתוח ולסגור אותם נעשה שימוש ברוכסנים, בדומה לרכב אחר של החברה, הג'יפ דודג' ורנגלר. עם זאת, הוויפר עדיין צוידה עם כמה אלמנטים פנימיים, דוגמת מערכת סטריאו, מושבי עור מתכווננים ושטיחים. חישוקי האלומיניום היו בעלי קוטר גדול יותר בעקבות הגודל המשמעותי של הבלמים. גוף הרכב נבנה מפיברגלאס קל משקל עם גג קשיח, אך במודלים מאוחרים הוצע גם גג בד. לא היו כריות אוויר ברכב מתוך ניסיון לחסוך במשקל הרכב. לרוב דגמי הוויפר הוצע גם מתלים מתכוונים לצורך ביצועים טובים יותר.
מנוע
מנוע V10 שמספק כ-415 כ"ס.
בהמשך השנים הכוח סוס הועלה ל-450 כ"ס.
בהמשך השנים הייתה אפשרות לווייפר עם פסים מתחילת מכסה המנוע עד לסוף החלק האחורי כשהפסים נמצאים באמצע.
מנוע V10 שמספק כ-500 כ"ס.
שיפורים
כשהווייפר דור שלישי יצא הוא יצא עם שיפורים נוספים בצורה, בעוד שבדור הקודם החלק הקדמי היה ארוך הפעם הוא היה קטן יותר.
מנוע
V10 שמספק כ-600 כוח סוס ב-6,100 סל"ד.
ביצועים
הווייפר (VX I) מופעל על ידי מנוע V10. המנוע מייצר 640 כ"ס ב-6,150 סל"ד. בשנת 2015 ההספק הועלה ב-5 כ"ס.
הוייפר יכול להאיץ בין 0–100 קמ"ש תוך 3.5 שניות ויכול להגיע למהירות מרבית של 335 קמ"ש.
שיפורים
יצא בשני דגמים: SRT ו-GTS.
ה- GTS הוא דגם הפרמיום המציע נוחות יתר וה- SRT יותר בסגנון ספורטיבי.
במשטרת דובאי
דגם "דודג' וייפר" מופעל כניידת משטרה במשטרת דובאי.
ונגרוב
תולדות היישוב
האזכור הראשון לוונגרוב הוא משנת 1414, ובשנת 1441 הוענקו לה זכויות עיר. בין השנים 1444 ו-1569 הייתה העיירה בבעלות משפחת רדזיוויל. בין המאות ה-16 וה-18 היוותה העיירה מרכז לרפורמציה הפרוטסטנטית.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בשטח אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בשטחי פולין הקונגרסאית.
יהודי ונגרוב
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-16. בפרעות ת"ח ות"ט נרצחו רוב יהודי העיירה בידי כוחותיו של חמלניצקי. בתחילת המאה ה-18 חודשה הקהילה היהודית בעיירה, ובמהלך המאה ה-19 גדלה באופן משמעותי, והתאפיינה בצביון חסידי. בעיר פעל רבי שמואל מקארוב, תלמידו של החוזה מלובלין ואחריו תלמידו רבי יצחק מוונגרוב. בתקופתם כיהן כמגיד בעיר רבי רפאל, אף הוא תלמיד החוזה מלובלין. בהמשך כיהן בעיר באדמו"רות רבי יעקב יצחק מקאלושין. בעיר היו "שטיבלאך" של חסידי קוצק, גור, אלכסנדר, וורקא, קאלושין, ראדזין ואמשינוב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פרעו קוזקים ביהודי העיירה, ובשנת 1920 התעמרו ביהודיה חיילי הצבא הכחול. בשנים שלאחר המלחמה עזבו את העיירה רבים מיהודיה.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונות, לצד פעילות של אגודת ישראל ושל הבונד, ופעלו בה בית ספר עברי מרשת תרבות ובית ספר מרשת בית יעקב. בשנים אלה נמנו בעיירה 5,277 יהודים, רוב תושביה. בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מתקיפות אנטישמיות חוזרות ונשנות מצד האוכלוסייה הפולנית, ומקריאות לחרם כלכלי על עסקיהם.
בשואה
ב-10 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ותוך מספר ימים ביצעו אלו מעשי התעללות ורצח ביהודיה, לרבות רצח רב הקהילה, יעקב מנדל מורגנשטרן (בנו של הרבי מסוקולוב), ביום כיפור. בהמשך, מונה בעיירה יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים תשלומי כופר, ולספק להם עובדים יהודים לעבודות כפייה.
בדצמבר 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו יהודים נוספים שגורשו מיישובי הסביבה, וממנו נלקחו יהודים למחנות עבודה שונים. בקיץ 1942, עת שהו בגטו כ-8,300 יהודים, הוא הפך לסגור. בתקופה זו מתו בגטו מאות יהודים ממגיפות.
ב-20 בספטמבר 1942, ערב יום כיפור, בוצעה בגטו אקציה בידי גרמנים, פולנים ואוקראינים, בה כ-8,000 מיהודי המקום שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. לאחר מכן, נערך מצוד אחר המסתתרים, ואלו נרצחו ברובם בבית העלמין היהודי בעיירה. בסוף 1942 ובתחילת 1943 רוכזו בגטו חדש בעיירה כ-200 עד 300 יהודים שנתפסו באזור או שהושארו בעיירה לשם סידור הרכוש היהודי בה. במאי 1943 נרצחו כולם בירי. במקום בו היה מחנה ההשמדה טרבלינקה מונחת מצבה המנציחה את נרצחי ונגרוב.