cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התרבות הזפוטקית
שפה
השפות הזפוטקיות שייכות למשפחת שפות המכונה, משפחה עתיקה של שפות מסו-אמריקאיות. ההערכה היא כי השפות האוטו-מנגיות של היום הסתעפו משורש משותף בסביבות 1500 לפני הספירה. השפות המנגואיות כנראה נפרדו תחילה, ואחריהן הענף האוטו-פמי, בעוד שההבדלים בין השפות מיקסטקית וזפוטקית התרחשו מאוחר יותר. שפות זפוטק מדוברות בחלקים מהסיירה הצפונית, בעמקים המרכזיים וכן בחלקים מהסיירה הדרומית, במצר של טוואנטפק (Tehuantepec) ולאורך חלקים מהחוף האוקיינוס השקט. בשל עשרות שנים של הגירה החוצה, זפוטקית מדוברת גם בחלקים של מקסיקו סיטי ולוס אנג'לס, קליפורניה. ישנן 7 שפות זפוטקיות נפרדות ויותר מ-100 ניבים.
זפוטקית היא שפה טונלית, כלומר המשמעות של מילה נקבעת לרוב על ידי גובה הקול (טונמות), החיוני להבנת המשמעות של מילים שונות. השפות הזפוטקיות כוללות עד 4 טונמות מובחנות: גבוה, נמוך, עולה ויורד.
חברה
בין שלבים מונטה אלבאן 1 ו-2 חלה התרחבות ניכרת של אוכלוסיית עמק אואחאקה. ככל שהאוכלוסייה גדלה, כך גדלה מידת הבידול החברתי, ריכוזיות הכוח הפוליטי והפעילות הטקסית. במהלך מונטה אלבאן 1–2 נראה שהעמק היה מפוצל לכמה מדינות עצמאיות, כפי שבא לידי ביטוי במרכזי כוח אזוריים. בשלב 3 של מונטה אלבאן, הפיצול בין העיר והעמקים הביא לעלייה באוכלוסייה ובפיתוח העירוני של מונטה אלבאן עצמה.
גאוגרפיה
העמקים המרכזיים של אואחקה, ערש התרבות הזפוטקית, הם שלושה עמקים רחבים - אטלה במערב, אוקוטלאן בדרום ומיטלה במזרח - המתחברים בגובה של כ-1,500 מטרים מעל פני הים במרכז מה שהיום היא מדינת אואחאקה. הם ממוקמים כ-200 קילומטרים דרומית למקסיקו סיטי. הרים מקיפים את העמק עם סיירה נורטה בצפון והרי טלאקולולה בדרום-מזרח. הסביבה מתאימה היטב לחקלאות ונחשבת לאחד המקומות שהיו ערש התירס. ההערכה היא שבזמן הופעת הציוויליזציה של זפוטק, אדמת העמק לא הושפעה מהסחיפה הנראית כיום, שכן יערות האלונים והאורנים המכסים את ההרים שמסביב טרם הושמדו על ידי כריתת עצים. ישנה עונה ללא גשמים מנובמבר עד מאי, אך לאורך הנהרות ניתן לשתול ולקצור יבולים פעמיים בשנה.
חדשנות בחקלאות אפשרה לזפוטקים להעלות מס לכובשים הספרדים, וליצור מספיק עודפים כדי להאכיל את עצמם למרות אסונות טבע ומחלות.
טכנולוגיה
הזפוטקים פיתחו לוח שנה ומערכת כתיבה לוגו-הברתית שהשתמשה בגליף נפרד כדי לייצג כל אחת מהברות השפה. מערכת כתיבה זו נחשבת לאחת ממערכות הכתיבה הראשונות של מסו-אמריקה וקודמת לאלו שפותחו על ידי תרבויות המאיה, המיקסטקים והאצטקים. קיים ויכוח האם סמלים אולמקים, המתוארכים לשנת 650 לפנה"ס, הם למעשה צורת כתיבה הקודמת לכתב הזפוטקי העתיק ביותר המתוארך לשנת 500 לפנה"ס לערך.
בבירה האצטקית טנוצ'טיטלאן, היו אומנים זפוטקים ומיקסטקים שיצרו תכשיטים עבור השליטים האצטקים, כולל מוקטסומה השני. עם זאת, היחסים עם מרכז מקסיקו קדומים הרבה יותר, כפי שהוכיחו השרידים הארכאולוגיים של שכונת זפוטק בתוך טאוטיווקאן ו"בית הארחה" בסגנון טאוטיווקאן במונטה אלבאן. אתרי זפוטק פרה-קולומביאניים חשובים נוספים כוללים את, , , מיטלה, , יאגול, ואל פאלמייו (El Palmillo).
הזפוטקים היו תרבות יושבת קבע שחיה בכפרים ובעיירות, בבתים שנבנו מאבן וטיט. הם תיעדו את האירועים העיקריים בתולדותיהם באמצעותהירוגליפים, ובלחימה הם עשו שימוש בשריון כותנה. חורבות מיטלה הידועות יוחסו להם.
כתב
החפץ המוקדם ביותר הידוע עם כתב זפוטקי הוא אבן דנסנטה (Danzante, "רקדן"), הידועה רשמית בשם מונומנט 3, שנמצאה בסן חוסה מוגוטה, אואחאקה. יש בו תבליט של מה שנראה כשבוי מת ועקוב מדם עם שני סימנים גליפיים בין רגליו, אולי שמו. התבליט תוארך לראשונה ל-500–600 לפני הספירה, סימנים אלו נחשבו בתחילה לכתב הקדום ביותר במסו-אמריקה. עם זאת, הובעו ספקות באשר לתיארוך זה, שכן ייתכן שהיה שימוש חוזר במונומנט. נראה שהכתב הזפוטקי יצא משימוש בתקופה הקלאסית המאוחרת.
דת
כמו רוב מערכות הדת המסו-אמריקאיות, הדת הזפוטקית הייתה פוליתאיסטית. כמה אלוהויות ידועות היו, אל הגשם (בדומה לאל האצטקי טלאלוק); קוקיהאני, אל האור; ופיטאו קוסובי, אל התירס. האלים בפנתאון הזפוטקי היו קשורים בעיקר לפוריות או לחקלאות. הפנתאון כלל אלים ואלות הנבדלים על ידי תלבושות. האלים מוצגים כשהם לובשים בד חלציים עם או בלי שכמיות, בעוד שהאלות מתוארות לובשות חצאיות. ישנן עדויות מסוימות לסגידה לאלים שאינם קשורים ישירות לתרבות הזפוטקית, כגון מטאוטיווקאן, אל הפרפר ואלוהי הגשם; ואל האביב האצטקי. משערים שהזפוטקים השתמשו בקורבנות אדם בחלק מהטקסים שלהם.
יש לזפוטקים כמה אגדות על מוצאם. אחת מהן היא שהם היו האנשים המקוריים של עמק אואחאקה ונולדו מסלעים, או צאצאי חתולים גדולים כמו פומות, יגוארים ואוצלוטים. אגדה אחרת היא שהזפוטקים התיישבו בעמק אואחאקה לאחר שהקימו את, והיו צאצאים של אנשי. אגדות אלו הועלו על הכתב רק לאחר הכיבוש הספרדי.
על פי האגדות של הזפוטקים אבותיהם הקדמונים הגיחו מהאדמה, ממערות, או הפכו לאנשים מעצים או יגוארים. האליטה השלטת שלהם האמינה שהם צאצאי יצורים על טבעיים שחיו בין העננים, ושעם מותם הם יחזרו לעננים. השם שבו מוכרים זפוטקים כיום נובע מאמונה זו. הזפוטקים של העמקים המרכזיים קוראים לעצמם "Be'ena' Za'a" – "אנשי העננים".
טקסי הקדשה
הזפוטקים השתמשו בטקסי הקדשה כדי לקדש את מרחבי המחיה והמבנים שלהם. חפירה של תל III בפירמידת המקדש של קואילפאן באואחקה חשפה מטמון הקדשה שהכיל חרוזי ירקן רבים, שתי טבעות ירקן שהרחיבו חורי אוזניים, שלושה להבי אובסידיאן, קונכיות, אבנים, פנינה ועצמות חיות קטנות, ככל הנראה מציפורים, מתוארך לשנת 700 לספירה. כל אחד מהחומרים הללו סימל מושגים דתיים שונים. הירקן היה יקר ערך מכיוון שלא ניתן היה להשיג אותו בקלות, וירקן מעובד אפילו יותר מכיוון שהאליטה היו האומנים העיקריים. להבי אובסידיאן קשורים לקורבנות, מכיוון שהם היו בשימוש נפוץ בטקסי הקזת דם. קונכיות ופנינה מייצגות את העולם התחתון, בהיותם מהאוקיינוס, ועצמות הציפור הקטנות מייצגות את השמים ואת היחס שלהם ליקום המאוזן. חפצים אלו משמעותיים בשל מיקומם במבנה המשמש לטקס ומזוהה עם כוח. המטמון הזה הוא סוג של טקס הקדשה, שמקדש את פירמידת המקדש של קואילפאן לרעיונות אלה של כוח, הקרבה והקשר בין העולם התחתון והקוסמוס.
לראקי בוראק
לראקי בוראק (באנגלית: Laraki Borac) היא מכונית קונספט מסוג מכונית-על מבית לראקי. הדגם הוצג לראשונה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה בשנת 2005.
הבוראק מצוידת באותו מנוע V12 בנפח 6.0 ליטר של הפולגורה, אך ללא סיוע מגדשי טורבו ועם הספק נמוך יותר של 540 כ"ס. היא מאיצה מעמידה למאה קמ"ש תוך 4.5 שניות ומהירותה המרבית היא 310 קמ"ש. היא גם חולקת עם הפולגורה את אותה תיבת שישה הילוכים סיקוונסיאלית (ידנית ללא דוושת מצמד).
בשנת 2003 הוצג דגם שונה בעל אותו שם מבית לראקי. לבוראק המקורית היה מנוע V8 מבית מרצדס AMG.
מגנזיום הידרוקסיד
מגנזיום הידרוקסיד (Magnesium hydroxide) הוא תרכובת שנוסחתו היא Mg (OH)2. בטבע הוא מופיע בצורתו המוצקת כמינרל הנקרא ברוסיט. בתמיסה מימית הוא נקרא לעיתים גם "חלב של מגנזיום" (באנגלית milk of magnesia) עקב דמיונו לחלב.
מגנזיום הידרוקסיד מקובל בתרופות משלשלות ובתרופות נגד צרבת. ב-1817 יצר סר ג'יימס מארי את התמיסה שנקראה לימים milk of magnesia, כתרופה לבעיות מעיים. כיום מקובל לייצר מגנזיום הידרוקסיד לפי התגובה הבאה:
ג'ילי אמגרנד GS
ג'ילי אמגרנד GS (באנגלית: Geely Emgrand GS') הוא קרוסאובר, קומפקטי מתוצרת יצרנית הרכב הסינית ג'ילי אשר מיוצרת משנת 2016 ועד היום.
מלטדאון אוטיסטי
מלטדאון אוטיסטי (Autistic meltdown "התמוטטות") הוא תגובה עוצמתית ובלתי נשלטת לסיטואציה מציפה, שקיימת אצל חלק מהאוטיסטים. המלטדאון מהתבטא כהתפרצות רגשית אינטנסיבית ועשוי לכלול בכי, צעקות, אגרסיביות או פגיעה עצמית. מלטדאון נובע ממצוקה שעשויה להיגרם כתוצאה משינויים לא צפויים, מסיטואציות חברתיות מסוימות, או מהצפה חושית. בעוד שהעוצמה והתדירות של מלטדאון יכולה להשתנות, הבנת הטריגרים ויישום אסטרטגיות התמודדות יכולים לעזור לנהל ולהקל על חייהם של אוטיסטים ועל סביבתם. מלטדאון אוטיסטי ושאטדאון אוטיסטי יכולים להוביל לשחיקה אוטיסטית.
רקע
אוטיזם, הפרעה על רצף האוטיזם או הספקטרום האוטיסטי הם שונות נוירולוגית הנגרמת משילוב של גורמים סביבתיים, תורשתיים וגנטיים. זוהי תסמונת קלינית המתאפיינת בקשיים שונים בתחום הקשרים הבין-אישיים, בתחום החברתי, השפתי והתקשורתי. מאפיינים נוספים שבדרך כלל מופיעים אצל אוטיסטים הם התנהגות סטראוטיפית וחזרתית, תחומי עניין מצומצמים ובעיות בוויסות החושי ובוויסות הרגשי.
אוטיסטים עשויים להתנהג בצורה שלא תמיד נראית קשורה לגמרי להבדל בגירוי התחושתי, על אף שעודף הגירויים הוא הגורם המרכזי להתנהגות. אדם שמתקשה לעבד מידע חושי עלול לחוות הצפה חושית, כך שגירויים רבים מדי עלולים לגרום ללחץ, לחרדה ואף לכאב פיזי. ההצפה החושית עשויה לגרום לסימני מצוקה, לחוסר יכולת לתקשר, ואף למלטדאון.
בניגוד להתקף זעם, מלטדאון הוא בלתי רצוני. התקפי זעם הם לעיתים קרובות בעלי מניעים מניפולטיביים, כאשר הילד לומד שהוא יכול להשיג את מבוקשו אם הוא בוכה או צורח. לעומת זאת, מלטדאון אוטיסטי אינו מניפולטיבי, ונובע ממצוקה.
אינטראקציות חברתיות ואירועים המוניים יכולים להיות מתישים בעבור אוטיסטים, ולהוביל להצפה חושית או לתגובות כמו מלטדאון או שאטדאון. לכן, הקפדה על זמן שבו האדם נמצא לבדו חשובה לתחושת הרווחה של אוטיסטים רבים.
בלוקהאוס
בלוקהאוס הוא כינוי שמקורו בשפה האנגלית למצודה מבודדת קטנה, בצורת בניין בודד. מטרתו של הבלוקהאוס לשמש כנקודת שליטה במרחב הגנה מתוכנן נגד אויב שאינו מצויד בציוד מצור כבד, או בעת החדשה בארטילריה.
מבנים מסוג זה נבנו בדרך כלל כחלק מתוכנית הגנה כוללת, שמטרתה לחסום (באנגלית "בלוק" ומכאן "בלוקהאוס") את הגישה לנקודות מפתח בגיזרה. השימוש במבנים אלו נערך בדרך כלל בידי מעצמה קולוניאלית בשטחי כיבוש שהיו לשטחי ספר, כגון בריטניה בדרום אפריקה, ניו זילנד, ואף ארץ ישראל וכן בקנדה ובארצות הברית.
רוב המבנים מסוג זה היו בצורת ריבוע אך כמה מהם היו משושים או מחומשים על מנת לספק זוויות ירי ותצפית טובות יותר. לעיתים שימש הבלוקהאוס כבסיס להקמת מבצר שלם.
חלק ממבני הבלוקהאוס משומרים כמבנים היסטוריים. מבנים מעץ נשמרים בניו זילנד מתקופת המלחמות במאורים, בעוד שבדרום אפריקה אין זה נדיר לצפות בבלוקהאוס עשוי מאבן.
בלוקהאוס מבטון
לאחר מלחמת העולם הראשונה נבנו סוגים רבים של מבנים מסוג בלוקהאוס, ולרוב השתמשו הבונים בבטון. ההבדל בין בלוקהאוס מודרני העשוי מבטון, ובין בונקר הוא כי הבונקר בנוי ברובו מתחת לאדמה, בעוד שבלוקהאוס משמש לשליטה, ומוצב במקום שולט על פני השטח.
מבנה מסוג זה, בלוקהאוס עגול הבנוי מבטון, קרוי "פילבוקס". בבריטניה לבדה נבנו כשלושים אלף מבנים כאלו בהכנה לפלישה גרמנית אפשרית במלחמת העולם השנייה. מבנים אלו נבנו גם בברלין ובערים גרמניות נוספות, לעיתים כמקלטים מפני הפגזה ארטילרית, ונקראו "הוכבונקר" או "בונקר גבוה". חלקם שימשו להצבת תותחים נגד מטוסים, והגיעו אף לגובה של 6 קומות. רובם נהרסו במהלך המלחמה אך חלקם שרדו עד היום.
מבנה הפילבוקס נקלט היטב בארץ ישראל. מבנים מסוג זה נבנו בתקופת המנדט הבריטי, לאורך גדר הצפון ובמקומות רבים נוספים, וממשיכים להיבנות על ידי צה"ל עד היום.
שלפים
שלפים היא שכונה קהילתית שנמצאת בין הקיבוץ הדתי שלוחות והקיבוץ החילוני רשפים הנמצאים בעמק בית-שאן. שלפים נמצאת תחת חסותה של המועצה האזורית עמק המעיינות והיא מקבלת שירותים מוניציפליים מרשפים ושלוחות.
השכונה מעצובת בדומה לשיבולת ובמרכז "השיבולת" יש שדרה של שטח ציבורי פתוח, החוצה את השכונה לכל אורכה, מלבד זאת במקום יש גם מדשאה, מתחם מתקני משחק לפעוטות וכ-2 מגרשי משחקים. ביישוב הוקם אולם תרבות מפואר.
השכונה לא צפויה בעתיד להפוך ליישוב קהילתי עצמאי ונפרד מרשפים ושלוחות אך מתנהלת כיישוב עצמאי.
שם היישוב
השם של היישוב הוא הלחם בסיסים של 2 הקיבוצים בהם נמצאת שלפים, הקיבוץ הדתי שלוחות והקיבוץ החילוני רשפים.
Id Tech 7
id Tech 7 הוא מנוע גרפי אשר פותח על ידי חברת id Software ונחשב לממשיך דרכו של id Tech 6, כחלק מסדרת מנועי המשחק id Tech פרי פיתוחה של החברה. המנוע פותח עבור משחק הווידאו "דום הנצחי" והודגם לראשונה בכנס QuakeCon של שנת 2018, שבמסגרתו הוכרז המשחק רשמית.
תכונות
גרסת המחשב האישי של המנוע פותחה על בסיס ממשק תכנות היישומים (API) הגרפי Vulkan בלבד, מה שציין את "פרידת" המפתחים מממשק OpenGL הוותיק ששימש את החברה מאז Quake engine. לטענת המפתחים, המנוע מציג דיוק גדול יותר בהצגה ועיבוד של טקסטורות, ופירוט גאומטרי מדויק יותר פי 10 מאשר קודמו. כמו כן, שילבו המפתחים במנוע המשחק תמיכה במערכת שנקראת "Destructible Demons", שבמסגרתה לא רק סביבת המשחק ניתנת להריסה אלא גם האויב עצמו; גוף האויב נפצע, מתפרק ומאבד איברים בהדרגה ככל שהוא סופג נזק מהשחקן. מערכת זו שולבה בהצלחה ב"דום הנצחי" ובעזרתה יוכל השחקן לקבל אינדיקציה על מצבם של האויבים בזמן הקרב.
בין יתר התכונות, השיפורים הגרפיים ושיפורי הביצועים שהמנוע מציג לעומת קודמו, נמנים:
פריטיגרן
פריטיגרן (Fritigern, בלטינית: Fritigernus, פריטיגרנוס) היה מנהיג ולוחם גותי (מת ב-380 בערך).
פריטיגרן הנהיג את חציית נהר הדנובה לכיוון הגדה שבשליטת האימפריה הרומית (דרומה). בעקבות מתקפת ההונים, שהחלו לתקוף את השבטים הגותיים מצפון, ביצע פריטיגרן עסקה עם הקיסר הרומי ואלנס שיעזור לו לחצות את נהר דנובה ויתן לו להתיישב בצד הרומי של נהר דנובה, ובתמורה לזאת פריטיגרן יגייס שכירי חרב גותים לטובת הצבא הרומי, שילחמו לצדם נגד ההונים.
לאחר שחצו את הנהר הצבא הרומי לקח מהם את כל כלי נשקם וכספם. ולקח אותם, בניגוד להסכם שפריטיגרן עשה עם הקיסר הרומי, כשבויים והרעיבו אותם במחנות פליטים. בשלב מסוים החלה התקוממות של הגותים כנגד הצבא הרומי, לאחר שלקחו את פריטיגרן למעצר. ולאחר שחרורו, החל המרד כנגד הצבא הרומי בהנהגתו של פריטיגרן. המרד צלח, והגותים מתוך האימפריה הרומית החלו לכבוש חלקים ניכרים ממנה במשך שנתיים. עד שהגיעו מספר קילומטרים ספורים מהעיר אדריאנופול. שם, הצבא הרומי התארגן לקרב ומנה כ-30,000 לוחמים לעומת כ-15,000 של הגותים. ב-9 באוגוסט 378 נערך קרב אדריאנופול, שהיה קרב ההכרעה. פריטיגרן שידע שהרומים צועדים כבר כל היום לעברם מכיוון מזרח, הבעיר מדורות באזור שדה הקרב. זו הייתה אסטרטגיה שעזרה לגותים. הרומים שבאו עם הקיסר הרומי הגיעו עייפים ביום קיץ שהיה חם. והלהבות שהגותים הבעירו סייעו להם להביס את הרומים ולשרוף את קיסרם ואלנס בעודו בחיים. מלבד הקיסר עצמו, הושמד גם כשני-שלישים מצבאו.
כמאל מנצור
כמאל מנצור (בערבית: كمال منصور; נולד ב-1931) הוא יועץ לענייני ערבים לנשיאי מדינת ישראל ממוצא דרוזי; חתן פרס ישראל לשנת התש"ע על מפעל חייו.
קורות חיים
מנצור נולד בעוספיה לשייח' נג'יב מנצור, ראש המועצה המקומית עוספיה. בנעוריו התגוררה המשפחה בדלית אל-כרמל. בשנת 1950 למד מנצור באוניברסיטה האמריקנית בביירות. משביקש לשוב לישראל אסרו זאת שלטונות לבנון והוא גנב את הגבול לישראל. בהמשך, למד במכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית.
בין השנים 1956–1986 שימש הממונה על ההסברה בקרב ערבים בצפון ישראל מטעם מרכז ההסברה. במסגרת תפקידו ארגן כנסים, ימי עיון וסיורים לימודיים אודות מוסדות השלטון והקשר שבין האזרח למדינה. ביוזמתו פורסמו מאמרי עיתונות רבים אודות ישראל בעיתונות ערבית ונערכו תוכניות בנושאים מדיניים בתחנת "קול ישראל" בשפה הערבית. באופן דומה פורסמו מטעמו מאמרים אודות קבוצות המיעוטים השונות בישראל בעיתונות העברית. בשנת 1954, בהיותו סטודנט, זכה סיפור שלו שהתפרסם במעריב בתחרות של העיתון. מנצור המשיך לכתוב במעריב כתבות על חיי הדרוזים בישראל וגם הרצה ברדיו וברחבי ישראל על הדרוזים.
בשנת 1954 פנה לגורמים שונים, בהם אבא אבן, בבקשה לצאת לארצות הברית כנציג משרד החוץ והעדה הדרוזית בישראל כדי לגייס השקעות הון בישראל. בשנת 1957, בין השאר כדי לנטרל את השפעת דברי התעמולה של השגריר הסורי הדרוזי בארצות הברית, נשלח מנצור מטעם משרד החוץ למסע הסברה בארצות הברית. בעת ביקורו השתתף בשעשועון טלוויזיה והגיע לשלב מתקדם. בהמשך נשלח לשליחויות הסברה נוספות בהן ביקר גם בקהילות יהודיות בתפוצות. בבחירות לכנסת התשיעית לא שולב דרוזי ברשימה ומנצור קבל על כך בעיתונות.
בשנות השישים היה חבר ועדה לבחינת הקמת הטלוויזיה הישראלית ובשנות ה-70 היה חבר מליאת רשות השידור.
מנצור שאף להגיע לכנסת. נטען שבשנת 1963, בעת מינוי דיינים לבית הדין של העדה הדרוזית, הובטח למנצור שאם אביו יוותר על מינוי לקאדי לטובת לביב חוסיין אבו רוכן, יזכה במקום ריאלי ברשימה לכנסת. הבטחה זאת לא קויימה, בין השאר בגלל הקמת רפ"י. לקראת הבחירות לכנסת השביעית, ב-1969, ניסה מנצור להשתלב ברשימת לוויין של מפא"י לבני מיעוטים, אולם ההחלטה שיהיו רק שתי רשימות כאלו, מנעה זאת. מאז, מנצור פעל להביא לשילוב הדרוזים בתוך מפלגת העבודה עצמה והחתים כ-6000 דרוזים על עצומה הדורשת שילוב דרוזי ברשימת המפלגה במקום ריאלי. בעקבות זאת, מנצור הוצב במקום ה-92 ברשימת מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969, והייתה זאת הפעם הראשונה שהוצב דרוזי ברשימת המפלגה ולא ברשימות הלווין שלה. לקראת הבחירות לכנסת השמינית ניסה מנצור שוב להיבחר לכנסת מטעם מפלגת העבודה והוצב במקום ה-66. באותה תקופה נאבק מנצור על כך שהדרוזים יוכלו לא רק להיות חברי המפלגה אלא גם חברים במוסדותיה. בשנת 1976 נכלל מנצור עצמו למרכז המפלגה.
בעקבות מפגש בני מיעוטים עם נשיא מדינת ישראל זלמן שזר, הוזמן לשמש יועץ לענייני ערבים בלשכת הנשיא. בתפקיד זה משמש מנצור משנת 1970, תחת הנשיאים אפרים קציר, יצחק נבון, חיים הרצוג, עזר ויצמן, משה קצב ושמעון פרס. מתוקף תפקידו הוא אחראי על הקשר שבין לשכת נשיא המדינה ובין קבוצות המיעוטים בישראל, לרבות ערביי ישראל, דרוזים, בדואים וצ'רקסים. מראשית המאה ה-21 מקיים הנשיא את יוזמתו ועורך סעודה במשכנו לשבירת צום הרמדאן.
מנצור סייע רבות בהתנדבות לקליטת חיילי צד"ל בישראל.
מנצור הוא חתן פרס ישראל לשנת 2010 על מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. בנימוקיה קבעה ועדת הפרס כי "מנצור פעל לחיזוק הקשרים בין עדות המיעוטים במדינה, וזכה להערכה רבה על הצלחותיו בתחום ההסברה. הוא שימש יועץ נאמן לנשיאי ישראל, דבר עליו זכה להוקרה רבה מחוגים נרחבים. בפעילותו לאורך שנים תרם תרומה יוצאת דופן לשילוב הבין תרבותי והבין עדתי בישראל".
בשנת 2014 זכה בעיטור נשיא מדינת ישראל.
ספרו "מאמתחתי - הרהורים ותחושות" עוסק בנקודת מבטו על השתלבות המיעוטים בחברה הישראלית. עותקים ממנו הוענקו למנהיגים זרים בעת ביקורם בארץ, בהם אנואר סאדאת.
אחיו קנג' כיהן כראש מועצת עספיא.
סימפוזיון סנט-גאלן
סימפוזיון סנט-גאלן, אשר נודע בעבר כ"סימפוזיון בינלאומי לניהול" (International Management Symposium) או גם "סימפוזיון איי-אס-סי" (ISC-Symposium), הוא כנס שנתי המתקיים באוניברסיטת סנט גאלן, בעיר סנט גאלן, שווייץ, ששם לו למטרה קידום של דיאלוג רב-דורי ורב-תרבותי, לגישור בין מקבלי ההחלטות של היום לאלו בעתיד. תכלית הסימפוזיון מתבטאת בשאיפה להפיק תרומה לשימורה והמשך פיתוחה של מערכת כלכלית חברתית וליבראלית.
סימפוזיון סנט-גאלן נוסד בתגובה למחאת הסטודנטים הבינלאומית של 1968, ומאורגן מאז על ידי "וועד הסטודנטים הבינלאומי" (International Students’ Committe, ISC), המייצג יוזמת סטודנטים (student initiative) באוניברסיטת סנט-גאלן. נכון להיום, למעלה מ-1000 משתתפים לוקחים חלק מדי שנה בבימה זו לדיאלוג ודיון, והוא בין האירועים הגדולים והאיכותיים ביותר, המנוהלים בכללותם בידי סטודנטים. אישים כמו יוזף אקרמן, מוחמד ח'אתמי, רוברט דאדלי, כריסטין לגארד, וראטאן טאטא היו בין המשתתפים בסימפוזיון בשנים האחרונות.
Marvel Animated Features
Marvel Animated Features (בתרגום לעברית: מארוול אנימציה תכונות) היא סדרת סרטי גיבורי-על אמריקאים, הכוללת שמונה סרטי הנפשה באורך מלא שמבוססים על הדמויות של מארוול קומיקס, ביניהן האוונג'רס, איירון מן, דוקטור סטריינג', הענק הירוק ותור. הסרטים הופקו על ידי MLG Productions, מיזם משותף בין אולפני מארוול (מאוחר יותר אולפני ההנפשה של מארוול) ו-Lions Gate Entertainment.
הסרטים הופצו במקור בארצות הברית ישירות לווידאו, כאשר הראשון, "הנוקמים: האיחוד", הופץ ב-21 בפברואר 2006, והאחרון, "תור: ממלכת האלים", הופץ ב-17 במאי 2011. הסרטים הרוויחו מהמכירות שלהם בארצות הברית כ-43.5 מיליון דולר, כאשר הסרט הרוויחי ביותר היה "הנוקמים: האיחוד 2", עם רווח של 7.9 מיליון דולר.
בשנת 2013 כל הסרטים הופצו בישראל בדיבוב עברי, כאשר בין המדבבים נכללים גלעד קלטר, אלי לולאי, לירון לב ואמנון וולף.
היסטוריה
בשנת 2004 דווח שמארוול אנטרטיינמנט, תאגיד האם החדש של מארוול קומיקס, תקשרה עם Lions Gate Entertainment על מנת להפיק סדרת סרטי הנפשה שתופץ ישירות לווידאו ותכלול שמונה עד עשרה סרטים, כאשר אולפני מארוול, חברת הבת הקולנועית של מארוול, תיקח חלק בהפקה.
בשנת 2006 הופצו שני הסרטים הראשונים בסדרת הסרטים, "הנוקמים: האיחוד" ו"הנוקמים: האיחוד 2", אשר נמכרו למעלה מ-1.5 מיליון יחידות. הסרט השלישי בסדרת הסרטים, "איירון מן הבלתי מנוצח", הופץ בינואר 2007, ובאוגוסט באותה שנה הופץ הסרט הרביעי בסדרה, "דוקטור סטריינג'", שהיה מועמד לפרס אנני לסרט הביתי המונפש הטוב ביותר והפסיד לסרט "פיוצ'רמה: בנדר מצליח בגדול".
הסרטים זכו לביקורות חיוביות, והרוויחו מהמכירות שלהם בארצות הברית כ-43.5 מיליון דולר. כמו כן, הסרטים הופצו ברחבי העולם בדיבובים שונים, בין היתר באיטליה, צרפת וישראל, בה כל הסרטים הופצו בדיבוב עברי בשנת 2013.
בית מורשת משטרת ישראל
בבית המורשת ניתן לראות מוצגים רבים שמתארים את התפתחות משטרת ישראל, החל מארגוני השמירה העברית בסוף התקופה העות'מאנית ומשטרת המנדט, וכן את פעילותה ותפקידה של המשטרה בשנות האלפיים.
התצוגה ההיסטורית
התצוגה ההיסטורית בבית המורשת נועדה לספר את סיפורם של ארגוני השמירה וביטחון הפנים בארץ ישראל לאורך השנים, תוך מתן דגש לתפקיד שאלה מילאו בתולדות המדינה. התצוגה מחולקת לשבעה פרקים, שכל אחד מהם מוקדש לעיסוק בתקופה מסוימת:
התצוגה כוללת פריטים אותנטיים, חלקם יחידים במינם, לצד רפליקות.
מיצגי מולטימדיה
בית המורשת כולל מספר רב של מיצגי מולטימדיה שונים, המעשירים את חוויית הביקור. הסיור נפתח ומסתיים בצפייה בסרטים קצרים, ובאולמות התצוגה פזורים מיצגים נוספים, כגון נוטר ה"משוחח" עם הקהל, הולוגרמה של שוטר מקוף, ועוד.
מרכז מחקר ועיון
בית המורשת כולל גם מרכז מחקר ועיון, שמטרתו להקל על חוקרים מהאקדמיה לעיין במסמכים מארכיון המשטרה. חלק מהמסמכים נגישים לעיון במאגר המידע המקוון של בית המורשת.
אתר ההנצחה
בבית המורשת נמצא אתר ההנצחה המרכזי לחללי משטרת ישראל. האתר מורכב מאנדרטה חיצונית ומאולם הנצחה פנימי, בו מוקרנים שמות הנופלים ותמונותיהם על הקיר.
פעילות להנחלת מורשת המשטרה
צוות בית מורשת משטרת ישראל עוסק בהנחלת מורשת המשטרה ובהנגשתה לציבור הרחב ולאנשי משטרה. במגוון שיטות.
סיורים מודרכים
סיור מודרך בבית המורשת נמשך כשעה וחצי, במהלכו שומעים המבקרים סיפורים מתולדות המשטרה, והתפקידים שמילאה בהיסטוריה של מדינת ישראל.
הרצאות
צוות בית המורשת עורך הרצאות לקהל הרחב, שמתמקדות בפרשיות שונות מתולדות משטרת ישראל, כמו חקירת רצח הרוזן פולקה ברנדוט, חקירת אדולף אייכמן, שילוב לוחמות במשמר הגבול, ועוד. ההרצאות ניתנות באופן פרונטלי ובאמצעים מקוונים ורובן נגישות לצפיה באתר בית מורשת משטרת ישראל.
הוצאה לאור
בית מורשת משטרת ישראל מוציא לאור ספרים, שעניינם מורשת המשטרה. עד כה יצאו לאור הספרים הבאים:
הפודקסט "סיפורים מהניידת"
הפודקאסט "סיפורים מהניידת" מופק על ידי בית מורשת משטרת ישראל וחברת פודקאסט ישראל, בכתיבתו והנחייתו של יותם שטיינמן. הפודקאסט מביא סיפורים שונים מתולדות המשטרה.
72 החיות המסוכנות ביותר: אסיה
חוקרים אלה מתעדים ב-12 פרקים רשימה של 72 בעלי חיים מסוכנים ביבשת אסיה ומכריעים מי החיה הקטלנית מכולם. כל פרק מכיל 5—7 חיות ומסתיים בחיה אחת המנצחת את שאר החיות. בפרק ה-12 ישנו קרב בין המנצחים על 11 המקומות הראשיים.
פרקים
פרק 1 - במקום הלא נכון, בזמן הלא נכון:
פרק 2 - לסתות וטפרים:
פרק 4 - קטלני: עובדה או פולקלור:
פרק 5 - רוצחים בתאונה:
פרק 6 - יפה ומכאיב:
ארדהורבאטי
ארדהורבאטי (בהונגרית: Erdőhorváti) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית ארדהורבאטי קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות מ-778 תושבים בשנת 1990 עד 615 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-20%).
72 החיות המסוכנות ביותר: אסיה
פרקים
פרק 7 - הדרך שפחות נוסעים בה:
פרק 8 - ג'ונגל אורבני:
ארדהורבאטי
בארדהורבאטי חיו יהודים.
72 החיות המסוכנות ביותר: אסיה
פרקים
פרק 9 - אם תדחוק אותי, אני אלחם :
פרק 10 - הנועזים והברוטלים:
פרק 11 - גדול, מאוחד ומחויב:
פרק 12 - סיכום המפחידים:
Knack
knack (נאק) הוא משחק פלטפורמה שפותח על ידי "SCE Japan Studio" ויצא לאור על ידי Sony Computer Entertainment עבור קונסולת המשחקים פלייסטישן 4. המשחק הופץ החל מנובמבר 2013, וביפן בפברואר 2014.
עלילה
החלה מלחמה של האנושות נגד זן חדש המכונה "גובלינים". ד"ר ורגס חקר שרידים עתיקים מציוויליזציה אובדת במשך שנים רבות, יש למצוא דרך לקשור אותם יחד ולתת להם תודעה. התוצאה היא Knack, יצור בעל כוחות מסתוריים. הוא יכול לשלב יותר שרידים לתוך גופו כפי שהוא מוצא אותם, מה שמאפשר לו להפוך מיצור גבוה תלת רגל למכונת הריסה ענקית. ד"ר ורגס סבור כי Knack יהיה נכס שלא יסולא בפז במלחמה נגד הגובלינים, עד שמתברר כי סכנה גדולה אף יותר היא שמציבה אלמנטים של הקהילה האנושית.
נבחרת סמואה האמריקנית בכדורגל
נבחרת סמואה האמריקנית בכדורגל לגברים היא אחת הנבחרות החלשות בעולם. הנבחרת כלל לא נרשמה למשחקי מוקדמות המונדיאל עד מוקדמות מונדיאל 1998, ומאז שהחלה להשתתף כשלה בכל ניסיונותיה להעפיל למונדיאל. הנבחרת לא נרשמה גם לשני הטורנירים הראשונים של גביע אוקיאניה לאומות, ומאז שחודש הטורניר ב-1996 כשלה בכל ניסיונותיה להעפיל לשלב הגמר שלו.
את ניצחונה הראשון השיגה הנבחרת ב-22 באפריל 1983, כאשר ניצחה 3 - 0 את. מאחר ששתי הנבחרות לא היו אז חברות בפיפ"א באותה עת משחק זה איננו נחשב למשחק רשמי.
ב-22 בנובמבר 2011 השיגה הנבחרת את ניצחונה הראשון בהיסטוריה במשחק רשמי, כאשר גברה 2 - 1 על במסגרת השלבים המוקדמים של אזור אוקיאניה במוקדמות מונדיאל 2014, משערים של ראמין אוט ושלום לואני.
קראבי (מחוז)
גאוגרפיה
האזור מכיל פסגות רבות העשויות אבן גיר, הן ביבשה והן בים. מבין 154 האיים במחוז, קו פי פי לה הוא האי הנודע ביותר, ובו צולם הסרט "החוף" שיצא לאקרנים בשנת 2000 ושכיכב בו לאונרדו דיקאפריו. איים בולטים נוספים במחוז קראבי כוללים בין היתר את קו פי פי דון (אחד מאיי ארכיפלג קו פי פי), ואת קו לנטה, אי גדול למדיי בחלק הדרומי של המחוז. אזור רצועת החוף של מחוז קראבי נפגע קשות כתוצאה מהצונאמי שפגע בו ב-26 בדצמבר 2004.
פסגות אבן הגיר של קראבי מכילות מערות רבות, כאשר ברובן ישנם נטיפים וזקיפים. המערות "Tham Chao Le" ו- "Tham Phi Hua To" הממוקמים במחוז מכילים ציורי סלע פרהיסטוריים המתארים בני אדם, בעלי חיים וצורות גאומטריות שונות. בשנת 1986 מצאו ארכאולוגים במערת לאנג רונג ריאן ממצאים אנושיים מלפני 40,000 שנים הכוללים כלי אבן, כלי חרס ועצמות. אלו מהעדויות הקדומות ביותר שקיימות להתיישבות אנושית באזור דרום מזרח אסיה.
חלוקה מנהלתית
מחוז קראבי מחולק ל-8 תתי-אזורים (המכונים בתאית "אמפו"), אשר הם מחולקים בפני עצם ל-53 תתי-אזורים (המכונים בתאית "טמבון") ו-374 כפרים (המכונים בתאית "מובאן").
אוכלוסייה ותרבות
במחוז מתגוררים כמעט 480 אלף איש נכון לסוף 2020, אוכלוסיית המחוז כוללת בין היתר בודהיסטים, תאילנדים-סינים, מוקנים, ומוסלמים. צפיפות האוכלוסייה היא הכי גדולה באזור רצועת החוף ובפרט באזורים נואה קלונג וקראבי - אזורים בהם צפיפות האוכלוסייה הממוצעת היא מעל ל-150 אנשים לקילומטר רבוע. האזור עם צפיפות האוכלוסייה הכי נמוכה הוא אזור ההר קאו פאנום בו צפיפות האוכלוסייה היא 61 אנשים לקילומטר רבוע. בודהיזם היא הדת הדומיננטית ביותר במחוז (65 אחוז מכלל האוכלוסייה הם בודהיסטים) ולאחר מכן אסלאם (34 אחוז מכלל האוכלוסייה הם מוסלמים). באופן מסורתי מרבית תושבי קראבי עבדו בעבר בחקלאות. בעשורים האחרונים התיירות הפכה למקור הכנסה מרכזי במחוז.
כלכלה
כלכלת המחוז מסתמכת כיום בעיקר על הענפים חקלאות, תיירות, ובמידה פחותה, דיג. היצרנית הגדולה ביותר בתאילנד של מוצרי שמן דקלים, חברת "Univanich Palm Oil PCL", ממוקמת במחוז קראבי.
פארק לאומי
הפארק הלאומי האט נופהאראט טהארה-מו קו פי פי - פארק לאומי שהוקם בשנת 1983 המשתרע על פני כ־387.9 קילומטרים רבועים.
שוגאליי 2
שוּגַאלֵיי 2 (ברוסית: Шугалей 2) הוא סרט פעולה רוסי-תוניסאי שביים מקסים בריוס, שהוכרז ב־6 בספטמבר 2020. הסרט מבוסס על סיפורם האמיתי של שני רוסים שנלכדו על ידי חמושים בלוב.
רקע כללי
ב-5 ביולי 2019 נעצרו שני רוסים בלוב - סוציולוג, ראש קבוצת מחקר של הקרן להגנת הערכים הלאומיים מקסים שוגאליי והמתורגמן שלו סאמר חסן עלי סויפאן (הקרן הואשמה בעבר בהתערבות במספר מערכות בחירות במדינות אפריקה) שמואשמים בניסיון להשפיע על הבחירות לנשיאות.
במשרד התובע הכללי של הממשלה הזמנית של לוב בטריפולי אומרים שהרוסים ניסו להשיג פגישה עם סייף אל-אסלאם קדאפי. בפרט, הם הצליחו לבקר פעמיים את הפוליטיקאי בביתו בזינטנה. משרד החוץ הרוסי הגיש בקשה רשמית למשרד החוץ הלובי לבירור נסיבות המעצר. לרוסים לא הועמד עורך דין ולא דווח לצוות השגרירות. דיפלומטים רוסים הביעו מחאה לשלטונות לוב. ראש הקרן להגנת הערכים הלאומיים אלכסנדר מלקביץ' אמר כי "אף אחד לא מתבייש שאין בחירות". מלקביץ' ציין כי לוב אפילו לא העבירה חוק בחירות, שבהפרתו מואשמים הרוסים.
ב-1 במאי 2020 יצא הסרט "שוגאליי", שצולם ביוזמה ובתמיכת הקרן להגנת הערכים הלאומיים. ראש הקרן, אלכסנדר מלקביץ', העוקב באופן פעיל אחר גורלם של הרוסים שנלכדו מקסים שוגאליי וסמר סויפאן ומשתתף בחלקם בשחרורם, אמר כי הקרנת הסרט צריכה לערב את הציבור בסיפורם ולעזור גם בניהול משא ומתן על חזרתם. השניים שוחררו לבסוף לאחר צאת הסרט, בדצמבר 2020.
עלילה
הסרט מתרחש שנה לאחר החלק הראשון. מקסים שוגאליי וסמר סויפאן עדיין מוחזקים בכלא מטיגה על ידי חמושים המזוהים עם ממשלת האחדות הלאומית של פאיז א-סראג'. יריבו, פילדמרשל ח'ליפה חפתר, כתוצאה מתחילת המעורבות הטורקית, משהה את המתקפה על טריפולי ומורה לסגת לקו סירטה-ג'ופרה, שבו הקרבות העיקריים מתרחשים.
כוחות סראג' ותומכיו ממדינות המערב משתמשים בתקשורת הרוסית הליברלית כדי להעביר באמצעותם את רעיון הריגול של אסירים נגד השלטונות הטריפוליטאניים. במקביל, שוגאליי וסויפאן מאולצים להודות באיסוף מודיעין במהלך משימתם הסוציולוגית, אך הם לא מסכימים. בינתיים, מקסים משחרר חדשות, כולל מידע על אורח חייהם של החמושים ושותפיהם, שנאספו במהלך המאסר. בשלב מסוים למדו החמושים על ערוצי התקשורת של שוגאליי ומעלימים כל מי שהשתתף בהעברת המסרים.
ברגע זה, פייז סראג' נקלע למצב קשה בגלל הרוסים, שכן מצד אחד לא ניתן לשחרר אותם, משום שהאסירים יכולים לחשוף נתונים מסוכנים. כמו כן, לא ניתן להרוג את שוגאליי וסואיפן מכיוון שהדבר יביא לסיבוכים שונים. ואז הוחלט להעביר את האסירים מהכלא המיליטנטי לתנאים נוחים יותר. לאחר מכן, דיפלומטים רוסים שעסקו בנושא שחרור בני ארצם מאבדים מידע על מקום הימצאם של האסירים.
הסרט מסתיים בכתוביות הקובעות כי גורלם של שוגאליי וסויפאן נותר עלום.
שאפור בח'תיאר
שאפור בח'תיאר (בפרסית: شاپور بختیار; 26 ביוני 1914 – 6 באוגוסט 1991) היה פוליטיקאי איראני, מתנגד למשטר השאה מוחמד רזא שאה פהלווי. כיהן כראש הממשלה האחרון שמונה על ידיו בזמן המהפכה ב-1979. לאחר החלפת ממשלתו קצרת הימים, יצא לגלות בצרפת, שם נרצח.
ביוגרפיה
שאפור בח'תיאר נולד ב-1914 בדרום מערב פרס. סבו מצד אמו היה ראש ממשלה פעמיים תחת שלטון השאה אחמד שאה קג'אר. אמו מתה כשהוא היה בן 7, ואביו הוצא להורג על ידי משטר רזה שאה פהלווי ב-1934.
בח'תיאר נרצח ב-1991 כאשר שלושה מתנקשים דקרו אותו למוות בביתו יחד עם מזכירו. למרות השמירה עליו, גופותיהם נמצאו רק אחרי 36 שעות. שניים מהרוצחים הצליחו להימלט לאיראן. השלישי נתפס בשווייץ, הוסגר לצרפת ונשפט למאסר עולם. הוא שוחרר אחרי 18 שנה, והתקבל באיראן כגיבור.
קריירה פוליטית
ב-1946 חזר לאיראן, והיה מנהל מחלקת העבודה במחוז אספהאן ואחר כך בח'וזסתאן. ב-1953, בזמן ממשלת מוסאדק, מונה לסגן שר העבודה. אחרי הדחת מוסאדק בהפיכת 1953 היה ממתנגדי משטר השאה מוחמד רזא שאה פהלווי. הוא היה חבר בחזית הלאומית. הוא וחבריו דגלו בפעולה בלתי אלימה, וקראו לדמוקרטיזציה במסגרת מלוכה חוקתית. למרות מתינותם השאה הוציא את החזית מחוץ לחוק, וכלא רבים מחבריה. בח'תיאר היה כלוא לסירוגין במשך 6 שנים. ב-1977 הוקמה החזית הלאומית מחדש, ובח'תיאר עמד בראש המפלגה הגדולה שבה.
בסוף 1978 עמד משטרו של השאה פהלווי בפני התפוררות, ובניסיון לרצות את מתנגדיו הוא מינה ב-4 בינואר 1979 את בח'תיאר לראש הממשלה. בחת'יאר, שחשש מהשתלטות הקומוניסטים או האסלאמיסטים על המדינה, קיבל את התפקיד, למרות שהדבר עלה לו בגירוש מהחזית הלאומית.
ב-16 בינואר עזב השאה את איראן ויצא לגלות. בח'תיאר הורה על שחרור כל האסירים הפוליטיים, ביטל את הצנזורה על העיתונים, מיתן את השלטון הצבאי, הורה על פיזור הסאוואכ, והתיר את שובו של האייתוללה ח'ומייני מהגלות ב-1 בפברואר. הוא קרא לאופוזיציה לאפשר לו לארגן בחירות חופשיות תוך שלושה חודשים. אולם ח'ומייני סירב לשתף פעולה עם בח'תיאר וכינה אותו בוגד ומשתף פעולה עם השאה. ח'ומייני מינה ב-4 בפברואר ממשלה משלו בראשות מהדי באזרגאן. בח'תיאר לא הצליח לזכות בתמיכה משמעותית, וב-11 בפברואר הגיע שיא המהפכה כאשר כוחות הצבא הודיעו על נייטרליות, ואיפשרו לנאמני ח'ומייני להשתלט על המדינה ולהפיל את ממשלת בח'תיאר.
בהמשך השנה נמלט בח'תיאר מהמדינה ויצא לגלות בפריז, שם קיבל מקלט מדיני. עמד בראש ניסיון לביצוע הפיכה באיראן נגד המשטר האיסלאמי החדש, אולם ניסיון זה נכשל כשהשלטונות באיראן חשפו אותו ב-9–10 ביולי 1980. זמן קצר אחר כך, ב-18 ביולי, נעשה ניסיון התנקשות בחייו. חוליה של חמישה מתנקשים ניסתה לפגוע בו בביתו בפרברי פריז, אולם במקום זאת, הרגה שוטר ושכן. ב-1991 הוא ומזכירו נרצחו על ידי מתנקשים.
עד הלום
{{פירושונים|
הערות שוליים
}}
סטיב פון ברגן
סטיב פון ברגן (בגרמנית: Steve von Bergen, נולד ב-10 בינואר 1983 בנשאטל שבשווייץ) הוא כדורגלן עבר שווייצרי המשחק בעמדת הבלם. לזכות פון ברגן 50 הופעות במדי נבחרת שווייץ, עמה השתתף במונדיאל 2010, מונדיאל 2014 ויורו 2016.
קריירת מועדונים
בקיץ 2007 עבר לוסיאן פאברה לאמן את הרטה ברלין מהבונדסליגה, והביא עמו לקבוצה את פון ברגן. בעונת הבכורה של פון ברגן בהרטה ברלין, סיימה הקבוצה במקום העשירי, והעפילה לגביע אופ"א בזכות דירוג ההגינות, בו סיימה הקבוצה במקום הראשון. בעונת 2008/09 הודחו הרטה ברלין ופון ברגן בשלב הבתים של גביע אופ"א, ורשמו עונה מוצלחת בבונדסליגה כשסיימו במקום הרביעי. בעונת 2009/10, הפך פון ברגן לבורג חשוב מאוד בהגנת הרטה ברלין, במיוחד לאחר עזיבתו של יוסיפ שימוניץ' את הקבוצה. בעונה זו, צלחו פון ברגן והרטה את שלב הבתים של הליגה האירופית, והודחו בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי בנפיקה ליסבון. בבונדסליגה סיימו פון ברגן והרטה במקום האחרון, ונשרו לבונדסליגה השנייה.
לאחר ירידת הליגה עם הרטה ברלין וסיום החוזה שלו בקבוצה, חתם פון ברגן בקיץ 2010 בצ'זנה מהסרייה א', ועבר אליה בהעברה חופשית. פון ברגן הפך מיד לשחקן הרכב בצ'זנה, ואת עונת הבכורה שלו בקבוצה, 2010/11, סיימה הקבוצה במקום ה-15. בעונת 2011/12 סיימו פון ברגן וצ'זנה במקום האחרון ונשרו לסרייה ב'. בתום עונה זו, בקיץ 2012, עזב פון ברגן את הקבוצה ועבר לגנואה מהסרייה א' בהעברה חופשית. פון ברגן השתייך לסגל של גנואה במשך חודשיים בלבד, ובאוגוסט 2012 עבר לפלרמו, אף היא מהסרייה א', בעסקה שכללה חילופי שחקנים עם גנואה. פון ברגן שיחק עונה אחת בפלרמו והבקיע שער אחד, אך נשר עם הקבוצה בתום עונה אחת לסרייה ב', ורשם ירידת ליגה שלישית בארבע עונות.
בקיץ 2013 נמכר פון ברגן ליאנג בויז ברן מליגת העל השווייצרית תמורת 850 אלף אירו. בעונת הבכורה שלו במועדון, 2013/14, סיים פון ברגן עם הקבוצה במקום השלישי. בעונת 2014/15 צלחו פון ברגן וברן את שלב הבתים של הליגה האירופית, והודחו על ידי אברטון בשלב הנוק אאוט הראשון. בתום עונה זו סיימו פון ברגן וברן במקום השני בליגה. בתחילת עונת 2015/16 הודחו ברן ופון ברגן בשלב מוקדמות ליגת האלופות על ידי מונקו, ונשרו אל פלייאוף הליגה האירופית, שגם ממנו הודחו על ידי קרבאך. את עונת 2015/16 ברן ופון ברגן סיימו שוב במקום השני בליגה. בעונת 2016/17 הודחו ברן ופון ברגן ממוקדמות ליגת האלופות על ידי בורוסיה מנשנגלדבך, ובהמשך, סיימו את שלב הבתים של הליגה האירופית במקום השלישי והודחו. בתום עונה זו, סיימו פון ברגן וברן במקום השני בליגה בפעם השלישית ברציפות. בתחילת עונת 2017/18 הודחו יאנג בויז ברן ופון ברגן ממוקדמות ליגת האלופות על ידי צסק"א מוסקבה, ונשרו לשלב הבתים של הליגה האירופית, אותו סיימו במקום השלישי והודחו מהמפעל. בתום עונת 2017/18, זכו פון ברגן ויאנג בויז ברן באליפות הראשונה של המועדון מזה 32 שנים. בסיום עונת 19\2018 פרש ממשחק.
קריירה בינלאומית
פון ברגן השתייך לנבחרת שווייץ בכדורגל עד גיל 21, וערך בשורותיה 25 הופעות. בספטמבר 2006 ערך פון ברגן את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שווייץ הבכירה, במשחק ידידות מול קוסטה ריקה. בשנת 2008 נכלל פון ברגן בסגל ההתחלתי של שווייץ ליורו 2008 שנערך בשווייץ, אך נופה ממנו מאחר ששבר את ידו. בשנת 2010 נכלל פון ברגן בסגל השווייצרי למונדיאל 2010. פון ברגן נכנס כמחליף במקום פיליפ סנדרוס שנפצע בדקה ה-36 של המשחק הראשון בשלב הבתים, בו הפתיעה שווייץ את נבחרת ספרד בתוצאה 0–1. פון ברגן שיחק 90 דקות בשני המשחקים הבאים של שווייץ, בהם הפסידה 0–1 לנבחרת צ'ילה וסיימה בתיקו 0-0 מול נבחרת הונדורס. שווייץ ופון ברגן הודחו ממונדיאל 2010 כבר בשלב הבתים, למרות הניצחון על ספרד, שזכתה בהמשך במונדיאל זה.
שווייץ ופון ברגן כשלו להעפיל ליורו 2012, אך צלחו את מוקדמות מונדיאל 2014 - אירופה וסיימו את הבית שלהם במקום הראשון, והעפילו למונדיאל 2014 עצמו. פון ברגן שיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על אקוודור בשלב הבתים, אך נפצע כבר בדקה התשיעית במשחק השני של שווייץ, שהסתיים בתבוסה 2–5 לצרפת, והוחלף על ידי פיליפ סנדרוס. הייתה זו הופעתו האחרונה של פון ברגן במונדיאל הזה, ממנו הודחה שווייץ בשמינית הגמר לאחר הפסד 0–1 לארגנטינה. לאחר מונדיאל זה, לא ערך פון ברגן הופעות נוספות עבור נבחרת שווייץ, אך נכלל בסגל השווייצרי ליורו 2016, בו לא שיחק דקה. שווייץ הודחה בטורניר זה בשמינית הגמר על ידי פולין בפנדלים. פון ברגן ערך בסך הכל 50 הופעות במדי נבחרת שווייץ.
תארים
עם פ.צ. ציריך:
עם יאנג בויז ברן:
משמר האלמוות (סרט)
משמר האלמוות (באנגלית: The Old Guard) הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 2020 בבימויה של ג'ינה פרינס-ביית'ווד ושנכתב על ידי גרג ראקה, על פי ספר קומיקס שלו ושל לאנדרו פרננדז באותו שם שיצא בהוצאת אימג' קומיקס. בסרט מככבים שרליז ת'רון, קיקי ליין, מתיאס שונארטס, מרוואן קנזארי, לוקה מרינלי, וצ'ואיטל אג'יופור.
הסרט מהווה עיבוד לרומן גרפי מאת גרג ראקה ואוייר על ידי לאנדרו פרננדס. ברומן הגרפי מתואר סיפורם של חיילים ותיקים שמעולם לא מתים..., כשהגיבורה היא אנדרומאכה מסקיתיה - "אנדי" - וחבריה שמכלכלים את עצמם באמצעות הצעת שירותיהם כשכירי חרב לכל המרבה במחיר. אבל ב, אלמוות היא סוד שקשה לשמור, וכשאתה חי מספיק זמן אתה לומד שיש גורלות רבים גרועים ממוות. הרומן הגרפי פורסם לראשונה בפברואר 2017.
הסרט יצא לאור ב-10 ביולי 2020 בנטפליקס וקיבל ביקורות חיוביות של מבקרים. בריאיון לקראת צאת הסרט, שרליז ת'רון הודיעה כי הם עובדים על הפקת סרט המשך.
תקציר עלילת הסרט
לוחמת בשם אנדי וקבוצת שכירי חרב שהיא עומדת בראשה מבצעים משימות חשאיות ומסוכנות. מה שמייחד את אנדי וחבריה, היא העובדה שהם בני אלמוות. אולם, כאשר היכולות יוצאות הדופן שלהם נחשפות ונמצאות תחת איום, עליהם לברוח תוך שהם מנסים לאמן את המצטרפת החדשה שלהם, נייל.
פיתוח
במארס 2017, סקיידאנס מדיה רכשה את זכויות העיבוד לקומיקס "משמר האלמוות", שכתב גרג ראקה ואויר על ידי ליאנדרו פרננדס. ביולי 2018, הם שכרו את ג'ינה פרינס-ביית'ווד לביים עם ראקה עיבוד לספר הקומיקס שלו לתסריט עם דייוויד אליסון, דנה גולדברג ודון גרנגר מסקיידאנס. במרץ 2019 רכשה נטפליקס את זכויות ההפצה העולמיות לסרט והסכימה לממן אותו עם סקיידאנס. שרליז ת'רון הצטרפה לסרט כשחקנית ומפיקה עם בת' קונו, איי. ג'יי. דיקס, מארק אוונס ומטעם סקיידאנס דייוויד אליסון, דנה גולדברג ודון גריינג'ר.
ליהוק
קיקי ליין לוהקה לתפקיד לאחר שנטפליקס רכשה את הזכויות לעיבוד הסרט. במאי 2019, מרואן קנזארי, מתיאס שונארטס ולוקה מרינלי הצטרפו גם הם. ביוני 2019 הצטרפו צ'ואיטל אג'יופור, ורוניקה נגו והארי מלינג.
צילומים
צילום עיקרי לסרט החל באירופה באמצע מאי 2019. הצילומים נערכו במרוקו, בריטניה ובאולפני שפרטון באנגליה ובפאב "הפרוספקט של ויטבי" הנודע.
פסקול
דסטין או'הלורן והאושצ'ה חברו יחד להלחין את פסקול הסרט. Lakeshore Records הוציאה את הפסקול ב-10 ביולי 2020, במקביל להזרמת הסרט בשרתי נטפליקס.
ביקורת
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג 79% על סמך 108 ביקורות, עם ממוצע משוקלל של 6.56 / 10. בקונצנזוס של מבקרי האתר נכתב שהסרט מוגבל מדי פעם ממוסכמות הז'אנר, אך הבמאית ג'ינה פרינס-ביטווד מביאה חזון מתוחכם לז'אנר גיבורי העל — וכמה רצפי פעולה בנוק-אאוט בהובלת שרליז ת'רון." באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע משוקלל של 71 מתוך 100, מבוסס על 36 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
FitGirl Repacks
FitGirl Repacks (בתרגום חופשי לעברית: דחיסות מחדש של פיטגירל; נקרא גם בקיצור: FitGirl; בעברית: פיטגירל) הוא אתר אינטרנט וקבוצת הפצה של של משחקי וידאו פיראטים, שמקורה בלטביה. פיטגירל הוא שם קוד לפרסונה אינטרנטית נשית. הקבוצה ידועה בכך שהיא "אורזת מחדש" משחקים — על ידי דחיסה כבדה שלהם, כך שניתן להפיץ אותם בקלות וביעילות רבה יותר. האתר TorrentFreak דירג את FitGirl Repacks במקום השישי ברשימת אתרי הטורנטים הפופולרים ביותר בשנת 2021 ובמקום התשיעי ברשימת אתרי הטורנטים הפופולרים ביותר לשנת 2020.
הקבוצה אינה פורצת משחקי ווידאו כמו קבוצות פריצה אחרות, אלא משתמשת בקבצים פיראטיים קיימים ולאחר מכן דוחסת אותם מחדש לגודל קובץ קטן יותר. הקבצים שנדחסו, שבדרך כלל עובדים רק על מערכת ההפעלה Microsoft Windows, מופצים לאחר מכן בשירותי שיתוף קבצים כמו ביטורנט. הוראות הפעלה ומידע עבור הפצות חדשות מפורסמים בבלוג של הקבוצה, שעובד על בסיס תשתית וורדפרס וכן בשלושה אתרי טורנטים: 1337x, RuTor ו-Tapochek.
הקמע של קבוצת פיטגירל היא השחקנית הצרפתייה אודרה טוטו כפי שמופיעה בסרט הצרפתי אמלי משנת 2001.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה ב-2012, כאשר הדחיסה הראשונה שביצעה הייתה למשחק הווידאו Geometry Wars 3: Dimensions עבור טראקרים רוסים.
בפטיזם
הבפטיזם (Baptism) או הנצרות הבפטיסטית הוא זרם נוצרי-פרוטסטנטי הדוגל בטבילה מלאה במים של המאמין המבוגר לאחר שקיבל על עצמו מרצונו את האמונה הנוצרית. בניגוד לזרמים פרוטסטנטיים אחרים, הבפטיסטים אינם מאמינים בתקפות הטבילה של המאמין כתינוק, ונוצרי הרוצה להצטרף לשורותיהם חייב בטבילה מחודשת לאחר הבעת רצון לטהר עצמו מעוונותיו ולהיכנס לעול האמונה.
היסטוריה
תנועות בפטיסטיות ראשונות החלו להופיע באנגליה כבר במאה ה-17 בהשפעת התנועה האנבפטיסטית. חלק מהתנועות הבפטיסטיות, בהנהגתו של ג'ון סמיית', דגלו באמונה בחופש רצון, וחלק דגלו בגזרה קדומה לפי הדוקטרינה הקאלוויניסטית. שתי הקבוצות נרדפו על ידי שלטונות אנגליה עד שנת 1689, כמו קבוצות דתיות אחרות.
השלטונות השתמשו כנגד הבפטיסטים בחוק שנחקק נגד הדונאטיזם. קבוצה דתית זו דגלה בגישה האומרת כי נוצרים שהתכחשו לאמונתם צריכים לטבול מחדש משום שטבילתם הראשונה בטלה. זהו הדמיון שהיה בין שתי הקבוצות ועל כן התייחסו אליהן השלטונות באופן דומה.
במהלך המאה ה-18 וה-19 התקרבו דוקטרינות שתי הקבוצות בבריטניה עד לאיחודן בשנת 1891.
הכנסייה הבפטיסטית התפשטה מאנגליה לארצות אחרות, בראש ובראשונה לאמריקה, שם הוקמה הכנסייה הבפטיסטית הראשונה כבר בשנת 1639. הכנסייה הבפטיסטית החלה לשחק תפקיד עיקרי בפעולות המיסיון הנוצרי ברחבי העולם בשנת 1792. מיסיונרים בפטיסטים פעלו משנה זו והלאה בהודו, אפריקה וסין. בשנת 1932 הוקמה כנסייה בפטיסטית ראשונה באיטליה, בשנת 1834 בגרמניה ובשנת 1888 בספרד. במהלך המאה ה-19 המשיכה הכנסייה להתפשט באירופה, רוסיה וארצות הברית.
היבחרו של ג'ימי קרטר, שהיה שייך לכנסייה הבפטיסטית, לתפקיד נשיא ארצות הברית בנובמבר 1976 העצימה את ההכרות העולמית עם הבפטיזם.
תפוצה
מרכז הכוח של הכנסייה הבפטיסטית הוא באמריקה הצפונית, שם מספרם מוערך בעשרות מיליונים. קהילות גדולות נוספות קיימות ברוסיה ובאנגליה. בישראל קיימת קהילה קטנה בכפר הבפטיסטים.
הכנסייה הבפטיסטית בארצות הברית
המרכז הגדול והחשוב של הבפטיזם היום הוא בארצות הברית. כ-70 אחוז מהבפטיסטים בעולם נמצאים בארצות הברית.
כל קהילה היא עצמאית, ואין גוף מרכזי המכתיב את הדוקטרינה. הקהילות מאורגנות בארגונים שונים, שעמדותיהם בסוגיות תאולוגיות יכולה להיות הפוכה (למשל בסוגיית חופש הבחירה, מידת הקשר ללא-בפטיסטים והומוסקסואליות). כיום קיימות כ-300,000 קהילות בפטיסטיות ובהן חברים כ-110 מיליון מאמינים.
הבפטיסטים הדרומיים
הארגון הבפטיסטי הגדול ביותר הוא הוועידה הבפטיסטית הדרומית, המונה כ-16 מיליון מאמינים בכ-40,000 קהילות. מקורו של הארגון בפילוג שחל בתנועה הבפטיסטית ב-1845 כאשר היא אסרה על המיסיונרים שלה להיות בעלי עבדים. במשך השנים הבפטיסטים הדרומיים דגלו במדיניות גזענית כלפי השחורים, שממנה התנערו סופית רק בשנות ה-90 של המאה ה-20.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 החלה השתלטות של גורמים שמרניים ופונדמנטליסטיים על הכנסייה, תהליך שהוכתר בהצלחה בשנות ה-80.
כנסיות בפטיסטיות אפרו-אמריקניות
רבות מהקהילות הנוצריות השחורות הן בפטיסטיות, ולרוב הן מאורגנות בארגונים כנסייתיים משלהן. רבים מראשי המאבק לשוויון זכויות של האפרו-אמריקנים, ובראשם מרטין לותר קינג היו אנשי דת בפטיסטיים.
ברוסיה
בשנת 1950 היו ברוסיה כ-2000 כנסיות בפטיסטיות. הבפטיסטים נתקלו בחרם מצד הכנסייה האורתודוכסית שדרשה ממאמיניה להחרים את הבפטיסטים. בסוף 1954 הגיע מספר הבפטיסטים לכחצי מיליון. רובם התגוררו במערב אוקראינה. בשנת 1959 הוערך מספר הבפטיסטים בברית המועצות בכ-2 מיליון, עם גידול של 20,000 בשנה.
בישראל
בישראל קיימת קהילה קטנה של בפטיסטים. בירושלים קיימת ברחוב הנרקיס 4 כנסייה של הבפטיסטים, שהוקמה בשנת 1927. המקום סבל מספר פעמים מהצתות וניפוץ שמשות ואף מזריקת רימון, על רקע האשמות במיסיונריות. ליד פתח תקווה נמצא כפר הבפטיסטים המשמש כמרכז בפטיסטי באזור תל אביב וכאכסניה לצליינים המגיעים לישראל. בנצרת פעלה בשנות ה-50 כנסיה בפטיסטית ולצידה בית ספר תיכון מצליח עם מאות תלמידים.
קבוצות גדולות של צליינים בפטיסטים הגיעו לישראל במהלך השנים וביצעו בה טבילות המוניות באתרים קדושים לנצרות.
House of Gold
House of Gold הוא סינגל מסוגת הפופ רוק, שנכתב על ידי חברי הלהקה האמריקאית Twenty One Pilots. השיר הופיע בפעם הראשונה באלבומה השני של הלהקה, Regional at Best, ולאחר מכן הוקלט מחדש. הגרסה המחודשת הופיעה באלבומה השלישי, Vessel.
השיר הועלה ליוטיוב ב-6 באוגוסט 2013. שני קליפים בוימו עבור השיר הזה; הקליפ הראשון בוים על ידי מארק אשלמן, בעוד שהקליפ השני בוים על ידי ווארן קומרס.
לפי דבריו של טיילר ג'וזף, הוא כתב את השיר הזה בהקדשה לאימו, קלי ג'וזף. השיר קיבל את תואר הפלטינה בארצות הברית.
לפי דבריו של ג'וש דאן (מתופף הלהקה), הקליפ השני בוים בחווה של ויל סמית' שנמצאת קרוב ללוס אנג'לס, קליפורניה. ישנם הטוענים כי זהו שקר.
חנה זמר
חנה זֶמֶר (2 באוקטובר 1924 – 6 במרץ 2003) הייתה עורכת, עיתונאית ופובליציסטית ישראלית בכירה, העורכת הראשית של העיתון "דבר" בשנים 1970–1990 (האישה הראשונה בישראל שעמדה בראש המערכת של עיתון יומי גדול), יו"ר ועדת העורכים, עורכת ומגישת תוכניות בטלוויזיה הישראלית, בקול ישראל ובגלי צה"ל.
ביוגרפיה
חנה זמר לבית הברפלד נולדה ב-2 באוקטובר 1924 בעיר ברטיסלאבה בירת סלובקיה שבצ'כוסלובקיה למשפחה יהודית חרדית דוברת גרמנית שהעניקה לילדיה חינוך מערבי. אביה, שלמה הברפלד, היה רב, וכך גם סבה. קורות חייה רצופים בשינויים דרמטיים: מילדות ונעורים נוחים למוראות השואה, מתרבות ושפה מרכז אירופית לתרבות עברית, וממשפחה חרדית למשפחה חילונית המשלבת אידאולוגיה ציונית ברוח המפלגה הדומיננטית בתנועת העבודה, מפא"י. בסתיו 1944 גורשה לאחד ממחנות המשנה של מחנה ראוונסבריק, מחנה הריכוז מלכוב. היא הוסמכה כמורה, ולאחר מלחמת העולם השנייה עבדה בעיתון ציוני בגרמניה. היא נישאה למילאן זוֹמֶר (ומכאן שמה המעוברת, זמר), וב-1950, זמן קצר אחרי שעלתה לישראל, התגרשו. לאחר מכן נישאה בשנית לדוד זוטא וילדה את בתם, פרופ׳ שלומית זוטא, אותה גידלה בעצמה.
עבודתה העיתונאית
את דרכה המקצועית כעיתונאית החלה זמר בעיתון "אֹמֶר", ביטאון מפא"י לעולים חדשים. משם המשיכה לעיתון "דבר", שם שימשה כתבת פרלמנטרית ומדינית, דיווחה מהכנסת והייתה אחראית לסיקור ענייני מפלגות בימי בחירות. בסוף 1961, עם חזרתה לארץ משליחות העיתון בארצות הברית, התמנתה לעמוד בראש מערכת "דבר" בירושלים ולכותבת קבועה של מאמרים ראשיים של העיתון. ניסיונה האישי לימד אותה על הקושי לעבוד כעיתונאית, ובה בעת למלא את התפקידים המסורתיים של נשים בחברה. היא עצמה לא נטתה דווקא לקדם נשים. באמצע שנות ה-60 עלתה על הפרק מועמדותה של אישה לעבודה במערכת דבר בירושלים. בשיחה עם כתבת עיתון "מעריב" תמר אבידר סיפרה: "פסלתי אותה ואמרתי בגלוי לחברים: די לנו שאני לא תמיד יכולה להתגייס לעבודת-פתע. אשה שנייה תכביד על ארגון העבודה: [...] הילדה חולה, [...] המטפלת אינה מגיעה וכן הלאה". לדבריה, "החיים הפרטיים של העיתונאית המתמסרת לעבודתה "כמו שצריך" - הופכים בהכרח להיות בלתי שיגרתיים, ואין זה סוד כי מרבית העיתונאיות בעולם סובלות מנישואים בלתי-מוצלחים ורק יחידות סגולה מצליחות למזג את הקריירה המקצועית עם חיי משפחה מאושרים".
גיירג'טרלו
גיירג'טרלו (בהונגרית: Györgytarló) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. גיירג'טרלו היה בעבר חלק מהעיר שארושפטק והוכרז ככפר נפרד בשנת 1954.
חנה זמר
עבודתה העיתונאית
בימי "הפרשה", סערה פוליטית שהשתקפה והתבטאה גם בעיתונות הישראלית, שימשה כתבת "דבר" בוושינגטון. מערכות העיתונים השתתפו במאבק בין שני האישים המרכזיים בפרשה, דוד בן-גוריון ופנחס לבון. גם העיתונים הפרטיים גיבשו עמדה, אך העיתונים המפלגתיים, כדוגמת "דבר", אימצו את עמדות התנועה ששימשו ביטאונה. חוקר העיתונות העברית מרדכי נאור מגלה כי באותם ימים נתון היה "דבר" במצב רגיש: חלק מהבכירים במערכת, כולל העורך דאז חיים שורר, תמכו בלבון, אך כמה מהכותבים בעמודי הפובליציסטיקה, בראשם נתן אלתרמן, תמכו בבן-גוריון. העורך חיים שורר שיתף את חנה זמר בקשייו המקצועיים במכתב אישי ערב הבחירות לכנסת החמישית (1961): שורר סיים את תפקידו כעורך העיתון ב-1966. החליף אותו עיתונאי "דבר" הוותיק יהודה גוטהלף, וחנה זמר מונתה למשנה לעורך. עם פרישתו של גוטהלף ב-1 ביולי 1970, מונתה לעורכת הראשית, תפקיד שמילאה עד פרישתה ב-1990.
כעורכת "דבר"
דבר, שהחל להופיע בשנת 1925, היה עיתון מעמד הפועלים בארץ ישראל. מייסדו ועורכו הראשון היה ברל כצנלסון ועם הכותבים בו נמנו ש"י עגנון, יהודה בורלא, אורי צבי גרינברג, רחל המשוררת, יעקב פיכמן ודוד שמעונוביץ'. חנה זמר הייתה האישה הראשונה שעמדה בראש המערכת מאז קם העיתון. דבר מינויה האפשרי לעורכת פורסם ב"מעריב" עוד במרץ 1970, לנוכח פרישתו של גוטהלף לגמלאות. חודש לפני שהחלה למלא את התפקיד דיווח "מעריב" כי ההצעה לבחירתה של חנה זמר הועלתה על סדר היום של הוועדה המרכזת של ההסתדרות ביוזמתו של מזכ"ל ההסתדרות יצחק בן אהרן ואושרה ללא התנגדות.
באותם ימים החלה העיתונות המפלגתית לשקוע, לרבות "דבר", שהיה בין העיתונים הגדולים שלא הסתירו את זיקתם האידאולוגית. עוד בשנות ה-60 היה ברור שהעיתונות הפרטית זוכה להצלחה רבה יותר, על חשבון העיתונות המפלגתית. העיתון הנפוץ במדינה היה "מעריב" ואחריו "ידיעות אחרונות", ו"הארץ" תפס גם הוא מקום מרכזי. לעומתם, עיתון "דבר" איבד מכוחו. על רקע זה, סיפר בן אהרן לימים כי בחר בזמר "כדי להכניס דם חדש. היא הייתה פובליציסטית מוצלחת וחשבתי של'דבר' היה נחוץ טלטול לכיוון יותר רענן ועצמאי משהיה קודם. פחות ביטוי של מפלגה ויותר ביטוי עצמאי של פועלים".
זמר נודעה כעיתונאית פובליציסטית, מעמיקה, יוצאת דופן ובעלת יכולת כתיבה וניתוח מבריקים במיוחד. היא זכתה להערכה רבה גם ממתחריה בעולם העיתונות. דב יודקובסקי, איש "ידיעות אחרונות" ועורכו, סיפר שהכיר אותה באופן אישי בתיווכו של אלי ויזל.
זמר ניהלה את העיתון ביד רמה, גייסה כותבים חדשים, בהם הסופרים ס. יזהר, עמוס עוז (שכתבותיו בשבועון "דבר השבוע" כונסו לאחר מספר שנים בספר "פה ושם בארץ ישראל") וחיים באר (שרשימותיו "רשימותיה של תולעת ספרים" הופיעו ב"דבר השבוע").
ב-1977, בעקבות המהפך הפוליטי בישראל, הפך מהעיתון הממסדי ביותר לעיתון אופוזיציוני. זמר חיברה את מאמרי המערכת, שפורסמו, כמקובל, ללא חתימה, וכן מאמרים פובליציסטיים בחתימתה, שבהם הביעה את החשש שישראל צועדת לקראת חברה שיהיו בה עשירים מעטים מחד, עניים רבים מאידך ובתווך מעמד בינוני מרושש.
ב-1982 מינתה את טלי ליפקין שחק לתפקיד הכתבת הצבאית, ובכך הייתה הראשונה שמינתה אישה לתפקיד עיתונאי זה.
שנים רבות שימשה זמר כיו"ר ועדת העורכים, ובעת המפגש המסורתי של הוועדה עם ראש הממשלה נשמרה לה הזכות להציג את השאלה הראשונה, וזאת גם כשלא שימשה כיו"ר.
ב-1990 פרשה מ"דבר", אך המשיכה לכתוב ולהרצות בנושא עיתונות ותקשורת.