cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שקיפות (מנהל)
שקיפות שלטונית
בישראל, פועלים מספר ארגונים לקידום שקיפות שלטונית וביניהם התנועה לחופש המידע, הסדנא לידע ציבורי, המשמר החברתי, המכון הישראלי לדמוקרטיה, המיזם "100 ימים של שקיפות" ועמותת שקיפות בינלאומית ישראל - שבי"ל. ברמת השלטון המקומי, אחד מבין הפרויקטים השונים של עמותת שבי"ל הוא מדד שקיפות הרשויות המקומיות בו נבחנת מידת הנגשת המידע בפועל לתושבים ואתו הן מחויבות על פי חוק חופש המידע לספק. בנוסף, פיתחה סיעת האופוזיציה בעיריית תל אביב, עיר לכולנו, את ה"תקציבולטור", תוכנה שמאפשרת לתושבים לבחון ולחפש נתונים בתקציב העירייה, וכך הגדילה את השקיפות של עיריית תל אביב.
בכנסת ה-20 הוקמה ועדת שקיפות מיוחדת, או בשמה המלא "הוועדה המיוחדת ליישום הנגשת המידע הממשלתי ועקרונות שקיפותו לציבור" בראשותה של חברת הכנסת סתיו שפיר מהמחנה הציוני. עד לחודש אוקטובר 2016 קיימה ועדה זו כ-60 דיונים. במהלך דיוני הוועדה נחשפו כשלים בהתקשרויות ובעריכת מכרזים של הממשלה מול חברות פרטיות לרבות חברות ייעוץ, הועלו סוגיות הקשורות למנהלת תנופה אשר הייתה אמונה על מפוני גוש קטיף ויישובי צפון השומרון וכן נדונו סוגיות הקשורות להיעדר שקיפות בנתוני הדיור הציבורי.
בארצות הברית, ביומו הראשון בתפקיד, הנשיא ברק אובמה, הוציא מזכר, בו הצהיר על מחויבות חסרת תקדים של ממשלו לפתיחות ושקיפות הממשל. דוגמה ליישום מדיניות זו הוא אתר data.gov שמספק נגישות ציבורית למסמכים ומידע ממשלתי.
אחת מההתבטאויות המפורסמות בהקשר זה נאמרה על ידי שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, לואי ברנדייס באומרו: "אור השמש הוא המטהר הטוב ביותר, ואור המנורה הוא השוטר היעיל ביותר" (1914), באומרו כך התווה את עקרון השקיפות במערכות הציבוריות כתרופה לשחיתות.
מאמר סקירה
מאמר סקירה (באנגלית: Review article) או סקירת ספרות (באנגלית: Literature review) הוא מאמר המסכם מאמרים רבים קודמים בנושא כלשהו. בפרט, בתחומי המדע מאמר סקירה הוא מאמר מדעי אשר אינו מדווח על תוצאות מחקר יחידי, למשל ניסוי מדעי או תצפית מדעית יחידים, אלא מסכם מספר רב של מאמרים מדעיים שפורסמו קודם לכן בנושא מסוים או בשאלה מסוימת, במטרה להבינו באופן רחב, אמין ועמוק יותר.
בדומה למאמרי תוצאות במדע, מאמר סקירה מדעי בדרך-כלל מתפרסם בכתב עת מדעי, ועובר ביקורת עמיתים. במרבית תחומי המדע הופיעו במשך השנים כתבי-עת מדעיים מיוחדים המתמחים במאמרי סקירה, שהמילה Review תכופות משובצת בשמם, למשל Reviews of Modern Physics בתחום הפיזיקה. גם כתבי-עת מדעיים רבים אחרים עשויים לפרסם מאמרי סקירה בנוסף על מאמרים מסוגים אחרים, לפעמים במדור מיוחד או בגיליון מיוחד.
מאמר סקירה הוא מקור משני, כלומר הוא מכיל ניתוח, פרשנות וסינתזה של מספר רב של מאמרים קודמים, אשר במדע בדרך-כלל ערכו מחקר מקורי ובתחומי מדע רבים עשויים להחשב כמקורות ראשוניים. ממאמר סקירה מצופה בדרך-כלל לסקור ללא משוא פנים את כל המאמרים הקודמים החשובים לנושא המוצהר שלו, ולא להתעלם מתרומות רלוונטיות, למשל של מחברים אחרים או מתחומי מדע אחרים. הביבליוגרפיה של מאמר סקירה בדרך-כלל מקיפה בהרבה משל מאמר תוצאות באותה שאלה, ובאופן אופייני עשויה לצטט עשרות ומאות מקורות. לפיכך, מאמרי סקירה הם באופן טיפוסי מקיפים יותר ומוטים פחות ממאמרי תוצאות, ולצרכים רבים הם נחשבים למקורות הכלליים, האמינים והסמכותיים ביותר בנושא שבו הם עוסקים.
גם מאמר סקירה וגם מאמר מטא-אנליזה מסכמים מידע ממחקרים רבים קודמים. ההבדל ביניהם הוא שמטא-אנליזה מצרפת יחד נתונים שנאספו על ידי מחקרים קודמים לצורך ניתוח סטטיסטי מחודש על מדגם גדול יותר, בעוד שמאמר סקירה בדרך-כלל איננו עורך ניתוח מחדש של הנתונים, אלא מצליב את המסקנות של מחקרים קודמים. באופן טיפוסי, מטא-אנליזה תתבצע על מספר קטן יותר של מחקרים מאשר מאמר סקירה באותה שאלה, שכן הניתוח מחדש של הנתונים יוגבל לתת-קבוצה של אותם מחקרים אשר עונים לדרישות הסטטיסטיות, למשל כאלו שנערכו בתנאים, בשיטות ובמתודולוגיות דומות. מאמר סקירה לעומת זאת עשוי להצליב מידע ממחקרים שנערכו בתנאים שונים, במתודולוגיות שונות, ואף מתחומי מדע שונים אשר עשויים לנגוע לשאלה הנחקרת. לכן באופן טיפוסי מסקנותיו כלליות ומקיפות יותר ממסקנות מטא-אנליזה באותו נושא עצמו, אך פחות חזקות. למשל, תכופות לא ניתן יהיה לקבל הערכה של מובהקות סטטיסטית בשאלה הנידונה. גם מאמרי סקירה וגם מאמרי מטא-אנליזה חשובים לבדיקת ההדירות של תוצאות ומסקנות מדעיות.
פיצ'י אלונסו
אנחל "פיצ'י" אלונסו הררה (בספרדית: Àngel "Pichi" Alonso Herrera, נולד ב-17 בדצמבר 1954 בבניקרלו שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי שהיה פעיל במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 ושיחק בעמדת החלוץ. במהלך הקריירה שלו שיחק אלונסו בקבוצות קאסטיון, ריאל סרגוסה, ברצלונה ואספניול. לאורך 11 עונות בלה ליגה הבקיע 108 שערים ב-265 הופעות.
מרדכי יפה
רבינו מרדכי יפה (ה'ר"צ, 1530 לערך פראג - ג' באדר ב' ה'שע"ב, מרץ 1612 פוזנא) מחבר ספרי הלכה יסודיים המכונה "בעל הלבושים" או "בעל הלבוש" היה מחכמי בוהמיה ופולין; רב, פוסק ומפרש הטור והשלחן ערוך
פיצ'י אלונסו
קריירה
אלונסו נולד וגדל בבניקרלו, עיירה שבקרבת קאסטיון דה לה פלאנה, שם החל את הקריירה שלו. ב-1975, בגיל 21, עבר לקאסטיון, כשהקבוצה הייתה אז בליגה השנייה. שם עשה את צעדיו המקצועיים הראשונים. כעבור שנתיים עבר לקבוצה נוספת מהליגה השנייה, ריאל סרגוסה. בעונתו הראשונה בקבוצה סייע לה לעלות ללה ליגה מהמקום הראשון, כשהוא מבקיע 22 שערים ב-28 הופעות במהלך העונה. עם ריאל סרגוסה ביסס את מעמדו כאחד החלוצים הפוריים בליגה הבכירה בספרד. בעונת 1978/1979 הבקיע 19 שערים, כולל שני צמדים, לרשתות של ריאל סוסיאדד וראסינג סנטנדר ואף חמישייה במשחק נגד אספניול בו ניצחה סרגוסה 8 - 1 ב-25 בפברואר 1979. עונת 1979/1980 הייתה השיא עבור אלונסו, שהבקיע 20 שערי ליגה, כולל רביעייה בניצחון 5 - 0 על בורגוס ב-18 בנובמבר. בתקופה זו זכה לייצג את מדינתו במדי נבחרת ספרד. אלונסו ערך 3 הופעות במשחקי ידידות כחלק מהכנות הנבחרת ליורו 1980.
מרדכי יפה
תולדותיו
רבי מרדכי יפה נולד בשנת ה'ר"ץ (1530) בפראג, למשפחה המיוחסת כצאצאי רש"י. אביו, רבי אברהם יפה (ר' אברהם מביהם), היה תלמידו של רבי אברהם בן אביגדור ובהמשך רבה של בוהמיה כולה. רבי מרדכי למד תורה אצל הרב שלמה לוריא (מהרש"ל) ורבי משה איסרליש (הרמ"א) בלובלין ובקרקוב. לאחר נישואיו שב לפראג והקים בה ישיבה, אך בשנת 1561 גורשו היהודים מפראג ומבוהמיה כולה והוא עבר לאיטליה.
באיטליה התגורר רבי מרדכי למעלה מעשר שנים במנטובה ובוונציה, והשתלם במתמטיקה, באסטרונומיה, בפילוסופיה ובמדעים נוספים. המסורת מספרת כי לימודי הקבלה אצל רבי מתתיהו דלקרוט היו בשנות מגוריו באיטליה, וכי התגורר בביתו. באחד הימים ישב רבי מרדכי שקוע בלימודו בבית רבו ולא הבחין כי ילד קטן שניצב לידו בירך על המזון, ולא ענה "אמן" אחר ברכתו. רבו, שביקש להעמידו על חשיבות עניית "אמן", נידה אותו למשך חודש שלם.
פיצ'י אלונסו
קריירה
בעונה הבאה הוסיף לכבוש בקצב גבוה, 15 שערים ב-33 הופעות. ב-15 בפברואר 1981 הבקיע צמד בניצחון 3 - 1 על אוססונה, אך הוא הורחק בכרטיס אדום לקראת סוף המשחק, בפעם היחידה בקריירה שלו בלה ליגה. בעונת 1981/1982 כבש 16 שערים, כולל צמדים במשחקים נגד לאס פאלמס, ריאל בטיס ואף קבוצתו לשעבר קאסטיון.
מרדכי יפה
תולדותיו
בין השנים 1572–1578 שב רבי מרדכי לפולין, והתמנה לרבה של העיר הורודנה במקומו של רבי נתן שפירא שנפטר בשנת 1577. בהורודנה בנה רבי מרדכי בית כנסת מפואר. בעקבות מחלוקת בעיר עבר רבי מרדכי בשנת 1588 ללובלין, ובשנת 1590 לקרמניץ.
פיצ'י אלונסו
קריירה
בקיץ שבסיום העונה הצטרף לברצלונה, מהבכירות שבכדורגל בספרד. להשתלב בקבוצה זו היה אתגר לא פשוט, בייחוד שלפניו בהיררכיה הקבוצתית נמצא קיני, מהחלוצים הגדולים בספרד באותה תקופה. למרות זאת, בעונתו הראשונה שותף במספר מכובד של משחקים. בהופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, במשחק נגד ריאל ואיאדוליד ב-11 בספטמבר 1982, נכנס כמחליף ואף כבש שער שחתם ניצחון 3 - 0. בהמשך, ב-25 בספטמבר, כבש שער שוויון בתיקו 1-1 מול קבוצתו לשעבר, ריאל סרגוסה. אלונסו כבש 5 שערי ליגה ב-19 הופעות בעונתו הראשונה בברצלונה, עוזר לקבוצה לסיים במקום הרביעי. כמו כן הקבוצה הודחה מגביע המחזיקות ברבע הגמר על ידי אוסטריה וינה, זכתה בגביע המלך מבלי שאלונסו ייקח חלק במשחק הגמר נגד ריאל מדריד, וכן בגביע הליגה, כשאלונסו עורך במהלך הטורניר שתי הופעות כמחליף.
בעונות הבאות הידרדר מעמדו של אלונסו והוא זכה למעט דקות משחק במדי הקבוצה. בעונת 1983/1984, בפעם היחידה שפתח בהרכב במשחק ליגה במשחק נגד קאדיס ב-31 במרץ 1984, הוא גמל על כך עם צמד ועזר לקבוצתו לנצח 4 - 1. בהמשך כבש 4 שערים בגביע הליגה, אך קבוצתו הודחה בחצי הגמר על ידי אתלטיקו מדריד. בעונת 1984/1985, עם טרי ונבלס כמאמן ועם סטיב ארצ'יבלד הסקוטי בחוד ההתקפה, זכתה ברצלונה באליפות ספרד, אך אלונסו נכנס כמחליף ב-5 משחקים ופתח במשחק ליגה נוסף אחד, מבלי להבקיע שער.
מרדכי יפה
תולדותיו
מספריו ניכרת בקיאותו הרבה ושליטתו הרחבה. עסק בפרשנות המקרא, בהלכה, בדרשנות, בפילוסופיה, במדעים ובקבלה. יחסו ללימוד "חכמות חיצוניות" היה חיובי, והוא חלק בעניין זה בתקיפות על רבו המהרש"ל ששלל לימוד זה וראה בו ביטול תורה. רבו בקבלה היה רבי מתתיהו דלקרוט, מחבר ספר "צל העולם", ודרכו כשיטת הקבלה הספרדית הקדם-לוריאנית. בין תלמידיו נמנים רבי יששכר בר איילנבורג, מחבר ספר "באר שבע" ורבי יעקב קופלמן, מחבר הפירוש "אהל יעקב" על ספר העיקרים.
פיצ'י אלונסו
קריירה
בעונת 1985/1986 התאושש קמעה מצבו של אלונסו בברצלונה. בפעם הראשונה שבה פתח בהרכב, במשחק נגד ריאל סוסיאדד ב-1 בדצמבר 1985, כבש צמד וברצלונה ניצחה 5 - 1. במחזור הבא פתח פעם נוספת בהרכב והוא כבש שער בהפסד 2 - 1 לריאל בטיס. בהמשך כבש גם נגד קאדיס וולנסיה וכך רשם 5 שערי ליגה ב-19 הופעות. שיא הקריירה של אלונסו הגיע בחצי גמר גביע אירופה נגד גטבורג. במשחק הראשון שנערך על אדמת שוודיה הפסידה ברצלונה 3 - 0, ולכן נזקקה למאמץ כביר בגומלין על מנת להפוך את התוצאה ולעלות לגמר. במשחק הגומלין שנערך בקאמפ נואו ב-16 באפריל 1986 הבקיע אלונסו שלושער שבזכותו המשחק המשיך להארכה ומשם לדו-קרב בעיטות עונשין. ברצלונה ניצחה 5 - 4 ועלתה לגמר. במשחק הגמר שנערך באצטדיון רמון סאנצ'ס פיחואן נגד סטיאווה בוקרשט החל אלונסו בספסל. המשחק המשיך להארכה בתום תיקו מאופס ב-90 דקות, ובהארכה אלונסו נכנס כמחליף. גם בהארכה לא היו שערים, ובדו-קרב בעיטות העונשין כל שחקני ברצלונה, כולל אלונסו, החטיאו את בעיטותיהם, סטיאווה בוקרשט ניצחה 2 - 0 וכך זכתה בתואר אלופת אירופה.
מרדכי יפה
ספריו
התפרסם בשל סדרת ספריו המונומנטלית "הלבושים" (או: "לבוש מלכות"), עשרה ספרים שכל אחד מהם נושא שם "לבוש ...", על פי פסוק במגילת אסתר:. עשרת הלבושים הם:
פיצ'י אלונסו
קריירה
בקיץ עבר אלונסו ליריבה העירונית של ברצלונה, אספניול. בעונתו הראשונה בקבוצה היה משמעותי מאוד בכך שהגיעה למקום השלישי בליגה, הישג השיא בהיסטוריית המועדון, בכך שכבש 17 שערים ב-41 הופעות. בזכות כך העפילה אספניול לגביע אופ"א. בסיבוב השני של גביע אופ"א נגד מילאן הבקיע אלונסו שער, אספניול ניצחה 2 - 0 והעפילה לשמינית הגמר. בחצי הגמר נגד קלאב ברוז' הפסידה אספניול 2 - 0 במשחק הראשון. במשחק השני ניצחה 2 - 0 בתום 90 דקות, המשחק המשיך להארכה שם אלונסו הבקיע את שערה השלישי של אספניול שהביא לקבוצתו את ההעפלה לגמר הטורניר. בגמר נגד באייר לברקוזן, שהתפרס על שני משחקים גם כן, הגיעו הקבוצות לדו-קרב בעיטות עונשין במשחק הגומלין שנערך על אדמת גרמניה. אלונסו אמנם הבקיע את בעיטתו, אך אספניול הפסידה 3 - 2. בעונת 1988/1989 מילא אלונסו תפקיד שולי בקבוצה. הוא הבקיע שני שערים, שניהם בבעיטת עונשין, ולאחר שאספניול ירדה ליגה בתום העונה, פרש בגיל 35.
מרדכי יפה
ספריו
חמשת ספרי ה"לבוש" על ספר "שולחן ערוך" נועדו לבאר את טעמי ההלכות שהובאו בו. ה"לבוש" היה לספר הלכה פופולרי ונפוץ בקרב יהודי אשכנז במשך שנים, אך במשך השנים נדחק הצידה מפני הגהות אחרות שנכתבו על השולחן ערוך. הספר נחשב לספר הלכה חשוב ופוסקי הלכה מסתמכים עליו.
פיצ'י אלונסו
קריירה
לאחר הפרישה החל אלונסו לעבוד הן כמורה ספורט והן כמאמן כדורגל. תחילה שימש עוזרו של ויקטור מוניוס, חברו לקבוצה בימיו בברצלונה, בתפקידו כמאמן מיורקה. בעונת 1992/1993 אימן את פיגרס שמהליגה השנייה, אך הוא לא הצליח למנוע את ירידתה לליגה השלישית. בין 1995 ל-2005 אימן את נבחרת קטלוניה הלא רשמית, שעורכת משחק ידידות אחד לשנה. ב-2006 אימן לפרק זמן קצר את מטאלורג דונצק שמאוקראינה. בנוסף, עבד אלונסו כפרשן בטלוויזיה בקטלוניה במשך 20 שנים, בין 1992 ל-2012.
מרדכי יפה
ספריו
הבחירה בשם "הלבוש" הוסברה על ידי הרב יפה כחלק מראיית התורה כלבוש לאדם. זאת על פי פרשנותו של רבי מאיר, שלפיה הלביש אלוהים את אדם וחוה בגן העדן ב"כותנות אור", כאשר כותנות האור הללו הן דברי התורה. ה"חפץ חיים" בספרו "נדחי ישראל" מביא כי רבי מרדכי כינה את ספריו "לבושים" בשל מעשה שהיה: רבי מרדכי היה יפה תואר, ואחת מנשות האצולה הנוצרית חשקה בו. היא הזמינה אותו לביתה לצורכי עסקים, נעלה אותו בביתה, ודרשה ממנו להיענות לה לדבר עבירה. רבי מרדכי סירב בתוקף, ומאחר שסירבה לשחררו נמלט מביתה דרך פתחי הביוב, וכל עשרת בגדיו הושחתו כליל. לזכר הניסיון שעמד בו חיבר רבי מרדכי עשרה "לבושים".
האגדה מוסיפה עוד, כי בעקבות המעשה התפלל רבי מרדכי שבמשך עשרה דורות יהיו צאצאיו מכוערים, על מנת שלא יבואו לניסיון בו עמד, וכי בקשתו התמלאה. רבי לוי יצחק בנדר, מזקני חסידי ברסלב, סיפר כי בישיבתו למד תלמיד שהיה יפה תואר, ואילו אביו של התלמיד הזה היה גוץ ומכוער ביותר. כששאלו בני הישיבה את אותו תלמיד כיצד יצא כל כך יפה לאב כה מכוער, סיפר התלמיד שהוא הדור ה-12 לרבי מרדכי יפה, ולכן יצא יפה לאחר שעשרת הדורות שלפניו נולדו מכוערים.
את מבואו ל"לבוש" בחר רבי מרדכי לפתוח במילים "אמר התופר" ("תופר הלבושים"). בהקדמתו הוא מספר כי ביקש בתחילה לחבר ספר שיכלול את כל ההלכות הנובעות מה"טור" ונושא כליו "בית יוסף", אך משבא לאיטליה וביקש להתחיל במלאכה הודפס ספר "שולחן ערוך". מאחר שכן, ביקש רבי מרדכי לחבר ספר שיכלול את שינויי המנהגים של האשכנזים מול ה"שולחן ערוך", אך הקדימו הרמ"א בכך. מאחר שכן, בחר לחבר ספר שיבאר את שורשי וטעמי ההלכות שנפסקו בשולחן ערוך.
לספר ה"לבושים" התחברו מספר פירושים, הידועים שבהם הם "אליה רבה" ו"אליה זוטא", שהתחברו בידי רבי אליה שפירא מפראג, שנולד קרוב ל-40 שנים לאחר פטירת רבי מרדכי יפה. כמו כן, רבי אברהם אזולאי חיבר הגהות לספר.
קבוצת ביבר הול
קבוצת ביבר הול (באנגלית: Beaver Hall Group) היא קבוצה של ציירים קנדים ממונטריאול, שנפגשו בשנות העשרים של המאה העשרים בזמן שלמדו אמנות בבית ספר שהופעל על ידי התאחדות האמנות במונטריאול. הקבוצה בולטת במספר שווה של אמנים נשים וגברים, כמוכן באימוץ המודרניזם. הם ציירו מגוון נושאים, כולל דיוקנאות, נופים, סצנות אורבניות וטבע דומם, בשילוב של סגנונות מודרניסטיים ומסורתיים.
חברים
עשר האומניות הידועות מקבוצת ביבר הול היו: נורה קולייר, אמילי קונאן, פרודנס היוארד, מייבל לוקרבי, מייבל מאי, קתלין מוריס, ליליאס טורנס ניוטון, שרה רוברטסון, אן סאבאג', אתל סאת'.
כל עשרת משתתפי הקבוצה למדו אצל ויליאם ברימנר (1855–1925), אמן קנדי בולט שעודד אותם לחקור גישות מודרניות חדשות לציור. בעידן בו נשים אמניות נתפסו יותר כתחביבות ונותרו מחוץ לזרם המרכזי של האמנות המקצועית, קבוצת ביבר הול הייתה ארגון האמנים הקנדי הראשון בו נשים מילאו תפקיד מרכזי.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה רשמית במאי 1920, ונחנכה באמצעות מאמציהם של רנדולף סטנלי יוטון, אדווין הולגייט, מייבל מאי וליליאס טורנס ניוטון. שמה של הקבוצה נובע מ Beaver Hall Hill, מיקום של הסטודיו במרכז העיר מונטריאול בו חבריו חלקו שטח עבודה. בין החברים המייסדים היו אחד עשר גברים ושמונה נשים. נשיא הקבוצה, אלכסנדר יאנג ג'קסון.
האגודה שרדה רק שנתיים, ובמהלכה הם קיימו רק ארבע תערוכות עם אמנים רבים ושונים שהציגו ביניהם. בשנת 1924 ויתרה קבוצת ביבר הול על הסטודיו המושכר, אך שמרה על אולפני העבודה בבית. רבות מהנשים מקבוצת ביבר הול הציגו יחד עם קבוצת שבעה הגברים הבינלאומית. כשקבוצת השבעה התפרקה רשמית בשנת 1932, נשות קבוצת ביבר הול סייעו בהקמת קבוצת הציירים הקנדית בשנת 1933 כדי לספק הזדמנויות לתערוכה. את ההבנה הנוכחית של קבוצת ביבר הול כקבוצה של ציירות נשים במונטריאול ניתן לייחס לתערוכה הנודדת משנת 1966 "קבוצת ביבר הול". עד לאותה תקופה, לעשר הנשים שהמשיכו את הקשר הבלתי פורמלי שלהן אחרי פירוק קבוצת הביבר הול הרשמית לא היה שם לאגודה שלהן. מטרתה של התערוכה הייתה לחשוף את כישרון האמניות של קוויבק למערב קנדה. אן סאבאג' ואלכסנדר ג'קסון סיפרו לה על קבוצת ביבר הול המקורית ושמה של הקבוצה התבלבל עם שם הרחוב, וכך קיבלה התערוכה את שמה.
אוצרים גילו מימד חדש של המודרניזם הקנדי בקבוצת ביבר הול. בניגוד לאייקונים המודרניסטים המוכרים של קבוצת השבעה שבטורונטו, ציירי ביבר הול עסקו בנושאים אורבניים מובהקים: תעשייה, אופנה וחיי עיר. בפתיחת התערוכה "המודרניזם של שנות העשרים במונטריאול – קבוצת ביבר הול" במוזיאון לאמנויות יפות במונטריאול, אמר האוצר בריאן פוס, "עד כמה שקבוצת השבעה הייתה מרתקת וחשובה, זו לא הייתה המילה היחידה במודרניזם הקנדי. אני מקווה שמבקרים יכירו את התסיסה יוצאת הדופן, הגיוון והאיכות העצומה של האמנות... של אמני מונטריאול לאמנות המודרניסטית במדינה זו."
אלכסנדר ונדגריפט
אלכסנדר ארצ'ר ונדגריפט באנגלית: Alexander Archer Vandegrift; 13 במרץ 1887 - 8 במאי 1973) היה גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית. הוא פיקד על דיוויזיית הנחתים הראשונה בשלבים המוקדמים של המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, ובזמן קרב גוודלקנל, וקיבל את עיטור מדליית הכבוד בזכות תפקודו במהלך המערכה באיי שלמה. לאחר מכן התמנה למפקד ה-18 של חיל הנחתים של ארצות הברית, וקיבל דרגת גנרל ארבעה כוכבים בזמן שירות פעיל.
"מלחמת הבננות"
לאחר שסיים את קורס הקצינים, נשלח ונדגריפט לבסיס הנחתים בפורטסמות', ניו המפשייר. ב-1912 הוא נשלח לקריביים, ראשית לקובה, ולאחר מכן לניקרגואה, שם השתתף בהתקפה על העיר קויוטפ. ב-1914 הוא השתתף גם בכיבוש העיר וראקרוס במקסיקו. בדצמבר 1914, לאחר שקיבל דרגת לוטננט ראשון, שב ונדגריפט לארצות הברית כדי לעבור קורס מתקדם בפילדלפיה. לאחר מכן הפליג להאיטי עם דיוויזיית הנחתים הראשונה, והשתתף בכיבוש המדינה.
באוגוסט 1916 קיבל ונדגריפט דרגת קפטן, ושירת בכוחות השיטור האזרחי של האיטי. ב-1918 הוא נקרא לשוב לארצות הברית, אך הוא שב להאיטי שנה לאחר מכן כדי לשרת בז'נדרמריה של האיטי. ב-1920 קיבל דרגת מייג'ור.
שנות ה-20
בפברואר 1927 הפליג ונדגריפט לסין, שם היה קצין מבצעים ואימונים ברגימנט הנחתים השלישי, במפקדתה בטיינג'ין. ב-1928 הוא נקרא לשוב לארצות הברית, שם התמנה לסגן מפקד אגף תיאום בלשכת התקציב. לאחר מכן הוא שב לבסיס הנחתים בקווניטיקו, שם התמנה לסגן ראש מטה צי חיל הנחתים. במהלך שירותו בתפקיד זה, קיבל ונדגריפט דרגת לוטננט קולונל.
ב-1935 שב ונדגריפט לסין, שם שירת בתפקיד קצין המבצעים ומפקד כוח הנחתים בשגרירות האמריקנית בבייג'ינג. ב-1937, לאחר שקיבל דרגת קולונל, עבר למפקדת חיל הנחתים בוושינגטון די. סי., שם היה המזכיר הצבאי של מפקד חיל הנחתים. במרץ 1940 מונה לתפקיד סגן מפקד חיל הנחתים, וחודש לאחר מכן קיבל דרגת בריגדיר גנרל.
מלחמת העולם השנייה
ונדגריפט קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הנחתים הראשונה בנובמבר 1941, חודש לפני ההתקפה על פרל הארבור וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. במרץ 1942 קיבל דרגת מייג'ור גנרל, והפליג לדרום האוקיינוס השקט בראש הדיוויזיה הראשונה. ב-7 באוגוסט 1942 הוא הוביל את הדיוויזיה להתקפה הראשונה של בעלות הברית כנגד האימפריה היפנית. ונדגריפט הוביל את הנחתים שבפיקודו בשורות קרבות במערכה בגוודלקנל ובהם קרב רכס אדסון והקרב על שדה הנדרסון. הוא עוטר בצלב הצי עבור תפקודו כמפקד הדיוויזיה בימים הראשונים של הקרב, ולאחר מכן קיבל את מדליית הכבוד עבור ביצועיו כמפקד הכוחות באי מ-7 באוגוסט ועד ה-9 בדצמבר 1942.
ביולי 1943 קיבל ונדגריפט את הפיקוד על הגיס האמפיבי הראשון, והוביל אותו בקרב מפרץ אוגוסטה, בוגנוויל ב-1 בנובמבר 1943. לאחר שנחתו כוחותיו בבוגנוויל, מסר ונדגריפט את הפיקוד על הגיס, ושב לוושינגטון די. סי.
מפקד חיל הנחתים
ב-1 בינואר 1944 קיבל ונדגריפט דרגת לוטננט גנרל, והתמנה למפקד ה-18 של חיל הנחתים של ארצות הברית. ב-4 באפריל 1945 הוא קיבל דרגת גנרל, והפך לנחת הראשון שמגיע לדרגה זו.
בזמן כהונתו כמפקד חיל הנחתים, נתקל החיל באיום ממסדי מצד צבא ארצות הברית, שניסה לנכס לעצמו את תחומי הפעילות של חיל הנחתים. צי ארצות הברית, על אף קרבתו לחיל הנחתים, נאלץ להסכים לנטילת הסמכויות בתמורה לשמירה על כוח האוויר שלו, תחת שיעבור לשליטתו של חיל האוויר של ארצות הברית. דיוני הממשלה שהתקיימו לאחר המלחמה בדבר השינוי הארגוני של הכוחות המזוינים של ארצות הברית נטו לקצץ בתפקידיו של חיל הנחתים, והחיל התייצב לצד הקונגרס, והזהיר מפני התערבות אזרחית בעניינים צבאיים פנימיים.
ונדגריפט קיבל את מדליית השירות המצוין של הצי עבור שירותו כמפקד חיל הנחתים מינואר 1944 ועד יוני 1946, והשתחרר משירות פעיל ב-31 בדצמבר 1947.
ונדגריפט נפטר ב-8 במאי 1973 במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד שבעיר בת'סדה, מרילנד לאחר מחלה ממושכת. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון יומיים לאחר מכן.
ולודבה
עד 1942 הייתה עיירה יהודית ופרחה בה קהילה יהודית מפוארת. רובם של יהודי העיירה נספו בשואה. בעיירה שרד בית הכנסת הגדול של ולודבה, אחד מבתי הכנסת היפים באירופה.
היסטוריה כללית
על פי המקורות הכתובים הקדומים ביותר שנמצאו, ולודבה הוקמה באמצע המאה ה-13 ונחרבה בשנת 1242 בידי הטטרים. במאה ה-15 היא מוזכרת ככפר בבעלות אצילים פולנים. במאה ה-16 התפתחה והייתה למרכז אזורי של מסחר ומלאכה. ב-1569 זכתה למעמד של עיר והותר לקיים בה יום שוק שבועי וארבעה ירידים בשנה. ולודבה נהרסה בשנית ב-1648, בעקבות פלישת הקוזקים של חמלניצקי. שמונה שנים לאחר מכן פלשו לאזור השוודים ושוב הותירו בעיר חורבן והרס. בשנות התשעים של המאה ה-18, בזמן חלוקת פולין, סופחה העיר לאוסטריה. בין השנים 1805–1815 היא נכללה בנסיכות ורשה ובמלחמת העולם הראשונה הייתה בתחומה של ממלכת פולין.
היישוב היהודי
יהודים מוזכרים לראשונה בוולודבה במאה ה-16. בימי גזירות ת"ח-ת"ט, 1648−1649, סבלה ולודבה מפרעות חמלניצקי שאנשיו, הקוזקים, הרגו ביהודים. אחר כך נהרגו יהודים רבים גם מידי הפולש השוודי. ב-1724 קיבלו יהודי העיירה לראשונה היתר לעסוק במסחר, שחיטת בקר ויצור משקאות חריפים. ב-1765 ישבה בוולודבה קהילה יהודית שמנתה 630 נפש. במהלך פרעות חמלניצקי נשרף בית הכנסת הראשון שנבנה בעיירה. ב-1764 נחנך בית הכנסת הגדול של ולודבה, בית כנסת מפואר חדש, בסגנון הבארוק, אחד היפים מסוגו באירופה, שעומד על תלו עד עצם היום הזה. ב-1822 הוא שופץ, ב-1912 נשרף ושוקם. הגרמנים הפכו אותו במהלך הכיבוש במלחמת העולם השנייה למחסן ולאורווה והוא לא נהרס. בימינו משמש המקום כמוזיאון לתולדות היהודים. לידו שרד גם בית מדרש קטן, שגם בו מוצגת תערוכת יודאיקה.
שואת יהודי ולודבה
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בוולודבה 5,650 יהודים, שהיוו שני שלישים מכלל האוכלוסייה. בספטמבר 1939 נכנס לוולודבה כוח של 15 אנשי אס דה. בראש הכוח עמד קצין בשם ניטשקה (Nitschke) וסייעו לידו קצינים בשם המר (Hammer), שוואב (Schwab) ומילר (Mueller) שתפקידם היה לנקות את העיר מיהודים. יומיים בלבד לאחר בואם הורה ניטשקה לשלוח 50 יהודים כבני ערובה לעיר חלם. הם הוכו בחלם מכות קשות ולמחרת הוחזרו פצועים וחבולים.
באותו יום הורה ניטשקה ליודנראט לשלם כופר בסך 50 אלף זלוטי עבור אותם יהודים. הכסף נאסף ונמסר לו מיד. מ-1939 ועד 1942 שימש ניטשקה כמפקד העיירה והטיל בה טרור. על פי עדויות ניצולים, כשנתקל ברחוב ביהודי ללא טלאי צהוב הוא ירה בו מיד למוות. הניצולים סיפרו כי פעם ירה למוות באופה העיירה, משה שוורץ ובאשתו, משום שהאישה לבשה מעיל פרווה ישן. בתחילת 1942 הגיעו לעיירה יהודים מוויסלוויצה הסמוכה.
בראשית 1942 הורה ניטשקה לשלוח 60 יהודים לסוביבור. כעבור שלושה חודשים חזרו רק שלושה מהם, עירומים לגמרי. הם סיפרו כי נאלצו לעבוד בהקמת תאי גזים בסוביבור. לאחר הקמת תאי הגזים לקחו הנאצים את העובדים היהודים מוולודבה וניסו עליהם את הגז. מלבד השלושה שהצליחו להימלט כולם נספו.
בינואר 1941 הפכו הגרמנים את הרחובות היהודיים של ולודבה לגטו. הם ריכזו שם אלפי יהודים מעיירות וכפרים בסביבה והוסיפו עליהם עוד 800 יהודים ממיילץ, שבאזור קרקוב, וכן 1,000 יהודים שנשלחו בטרנספורט מווינה. היהודים נאלצו להתגורר בתנאי צפיפות נוראים, ללא תנאי תברואה מינימליים. רבים מהם מתו ממחלות.
האקציה הראשונה
בערב שבועות, ב-22 במאי 1942 נערכה האקציה הראשונה הגדולה. היודנראט קיבל פקודה לספק לגרמנים 1500 יהודים חולים, קשישים, נכים ובעלי פיגור. על פי עדויות ניצולים הם הוכנסו לתוך אולם הקולנוע בעיירה ואנשי אס.אס זרקו לעברם רימוני יד. רבים נהרגו במקום. השאר הובלו לתחנת הרכבת ומשם לסוביבור. כעבור ימים אחדים משטרת הביטחון הגרמנית ביחד עם גרמנים ילידי פולין (פולקסדויטשה Volksdeutsche) פשטו על בתי היהודים, עצרו 1,000 מהם ושילחו אותם לסוביבור ברגל, מרחק של כ-10 ק"מ, שם הוצאו להורג. המספר המדויק של היהודים שנשלחו למוות באקציה הראשונה אינו ידוע.
אקציית הילדים
בשבת בבוקר, 24 ביוני 1942, פקד ניטשקה על היודנראט להורות ליהודים להביא את ילדיהם למפקד במגרש הספורט של העיירה. במקום כבר המתינו עשרות משאיות מוכנות. היהודים המבוהלים הביאו למגרש כ-700 ילדים. ניטשקה נתן לאנשיו פקודה להסתער ואלה קפצו על היהודים והפרידו את הילדים בכוח מהוריהם והשליכו אותם לעגלות ולמשאיות. הם הובלו לתחנת הרכבת ומשם נשלחו לסוביבור. ההורים הבוכיים שלא ידעו את נפשם מרוב צער גורשו מן המקום כשהם שומעים ברקע את קולות הבכי והצרחות של ילדיהם. אבל היו הורים רבים שנאבקו על הזכות להישאר עם ילדיהם והם הועלו אתם למשאיות ונשלחו לתאי הגזים בסוביבור. ביניהם היה גם הרב מנדל מורגנשטרן, רבה של וולודבה. על אקציית הילדים פיקדו עוזריו של ניטשקה ושוטרים אוקראינים.
האקציה השלישית
ב-22 באוקטובר 1942 הורה ניטשקה לתושבים היהודים של שמונה מכפרי הסביבה (לרבות סוסנוביצה) להתייצב בוולודבה. ביום חמישי, 22 באוקטובר 1942, רוכזו כל היהודים תחת כיפת השמיים. יומיים לאחר מכן, יום שבת ה-24 באוקטובר 1942, נרשם כשבת השחורה והעקובה מדם בתולדות ולודבה היהודית. ניטשקה הורה להוביל את היהודים אל תוך מגרש הספורט. רחובות העיר היו מלאים באנשי משטרת הביטחון, משטרה צבאית גרמנית ומשטרה אוקראינית. מנהל העבודה של מפעל גרמני שהעסיק בוולודבה 2,000 יהודים בעבודות כפייה קיבל הוראה שלא לשלוח באותו יום את היהודים אל המפעל אלא לשלחם ישירות למגרש הספורט. ניטשקה עבר בין היהודים, בחר 18 מהם ושלח אותם לחצר ביתו. כל השאר, כ-10,000 בסך הכל, נשלחו אל מותם. ולודבה הוכרזה כ"יודנריין", כלומר "נקיה מיהודים". 18 היהודים שנותרו מאחור שרדו כמעט כולם את המלחמה, ביניהם יהודי בשם אביגדור ליברמן, יחזקאל הוברמן, אפרים פישמן, שמואל סטול, אברהם שכטמן, משה קנופמכר, אליעזר מלצר, לייבל רוסנקה, משה למדן ואחרים. פישמן הפך אחר כך ליו"ר ארגון יוצאי ולודבה בישראל.
משפט פושעי המלחמה
לאחר המלחמה הועמדו לדין בגרמניה מספר פושעי מלחמה ששרתו במשטרה ובמשטרת הגבול הגרמנים, בוולודבה. המשפט, שמספרו הסידורי הוא 582, התקיים בהנובר. כתב האישום כלל בין היתר גרוש של 6,700 יהודים, בהם נשים וילדים, מולודבה לסוביבור. רצח ביריה של מספר יהודים ש"הפרו את התקנות", רצח יהודים שהועסקו על ידי משטרת הגבולות הגרמנית באזור קז'ימיז', רצח שני יהודים בסוסנוביץ ורצח 20 שבויי מלחמה רוסים ממחנה עבודה באזור.
העונש החמור ביותר שנגזר באותו משפט היה 5 שנות מאסר, אותו קיבל אנטון מולר. יוזף שמידט נדון לשנתיים וחצי מאסר, אדולף שאוב לשנתיים ושלושה חודשים ולואיטפולד ואגונר לשתי שנות מאסר.
ולודבה כיום
כיום חיים בארץ כמה אלפים מיוצאי ולודבה ובני משפחותיהם. יושב הראש הראשון של ארגון יוצאי ולודבה בישראל היה אליהו הולצמן.
מונדיאליטו 2012 (כדורגל חופים)
מונדיאליטו 2012 בכדורגל חופים היה טורניר כדורגל חופים, שנערך בחוף "פראיה דה רושה" בפורטימאו, פורטוגל בין התאריכים 27 ביולי ל-29 ביולי 2012. התחרות כללה ארבע נבחרות שהתחרו ביניהן בשיטת ראונד-רובין (שיטה שבה כל נבחרת פוגשת את כל הנבחרות האחרות).
In the Flesh?
?In the Flesh הוא שיר של להקת הרוק האנגלית פינק פלויד, אשר יצא באלבומם משנת 1979, The Wall, והוא השיר הראשון בו. הכותרת היא התייחסות לסיבוב ההופעות של הלהקה מ-1977 "In the Flesh Tour", שבמהלכו רוג'ר ווטרס, בתסכול, ירק על מעריץ שניסה לטפס על הגדר המפרידה בין הלהקה לקהל.
ווטרס אמר כי המנגינה העיקרית לא הייתה בהתחלה חלק מ-The Wall, אבל הושאלה מ-The Pros and Cons of Hitch Hiking, אשר ווטרס כתב בזמן העבודה על The Wall, והוקלט ויצא כסולו.
בסיקור של השיר נאמר כי הוא נשמע פחות שייך לזאנר הפופ האופייני ללהקה, אבל יש לו מעלות רבות אחרות דוגמת "הקדמה כנה" וההומור שלו.
בכמן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אברבנאל
אַבְּרַבַנְאֵל הוא שם משפחה יהודי הנפוץ בקרב יהודים יוצאי ספרד. לדעת רוביק רוזנטל השם נוצר משיבוש השם אברהם. {{פירושונים|
מקומות:
הערות שוליים
}}
תרבות מינית
בראשית הייתה המיניות סוג של הסתגלות ביולוגית. אולם, בתרבויות שיצרו בני האנוש היא הפכה למוקד כוחני של תכנים וערכים חברתיים ומוסריים והצמיחה סמלים ומוטיבים שחדרו לכל תחומי התרבות (גרגרסן 2003). תרבות מינית היא התחום החברתי השולט בהתנהגות מינית שאצל קהילה מסוימת. זוהי תרבות המבוססת על התנהגויות מסורתיות ובאה להבדיל את הקבוצה מתרבויות אחרות, ובכך מקנה לה תוכן וייחודיות.
התרבות היא מערכת מורכבת של כללים וחוקים שעיקר מרכיביהם הם פחדים ואמונות תפלות, אשר פותחה על ידי המין האנושי במשך דורות רבים במגמה לפקח, לווסת ולשלוט על התענוג המיוחד הזה. ניתן למצוא חפיפה בין "מערכת החוקים" הזו למושג "מוסר", שכן, קהילות וקבוצות אתניות שונות נכנעו לאמות מידה אלה, שבתחילת דרכן נחשבו דתיות ולאחר מכן פשוט הפכו לנורמות (גרהאם 1971). מערכת נורמות זאת היא דינאמית מתפתחת ומשתנה במקביל לשינויים חברתיים ומבניים בתוך כל קבוצה (פרויד 2002). ניתן לבחון את התרבות המינית על-פי חלוקה לקטגוריות הבאות:
פרמטר נוסף על-פיו נוכל לעמוד על טיבה של תרבות מינית מסוימת הוא אמצעי השליטה בהתנהגות המינית, קרי המסכמות החברתיות: מה נחשבת התנהגות רצויה ומה לאסורה. ומעבר לכך, הריבוד החברתי, מה נחשב מיני ונחשק ומה פחות. המידה שהתרבות פתוחה לשינויים יכולה לתת לנו מושג נוסף ולהעיד על אופי התרבות המינית. תרבות אשר יכולה להשתנות בשל שינויים תרבותיים, נורמות ומהפכות חדשות, וכמו גם, בשל חילופי שלטון או אימוץ של ערכים מיניים מתרבויות אחרות. בהקשר זה תרבות מינית נתונה לשינויים רחבים אף יותר המושפעים מתהליכים גלובאליים. לקבוצה היכולת לאמץ מאפיינים של תרבות זרה, ולכפות ממאפייניה על תרבויות אחרות – קולוניאליזם. לדוגמה התרבות האמריקאית שמפיצה את התרבות המינית שלה דרך תוכניות הטלוויזיה והקולנוע, ובכך עושה גלובליזציה לתרבות המינית (גרהאם 1971). ככל שבתרבות מינית יהיו קיימות תתי קבוצות רבות יותר, כך יהיה ניתן ללמוד על עושרה של התרבות המינית.
בן דוליץ'
בנימין דוליץ' (נולד ב-4 במאי 1997 ידוע בעיקר בשם הבמה שלו בן דוליץ') הוא זמר סלובני. ב-27 בפברואר 2020 נחשף כי דוליץ' ייצג את גרמניה באירוויזיון לשנת 2020 עם שירו Violent Thing. ב-18 במרץ 2020 בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בעולם, הוחלט לבטל את אירוויזיון 2020.
ביוגרפיה
בנימין דוליץ' נולד ב-4 במאי 1997 בליובליאנה, בירת סלובניה. דוליץ' עלה לראשונה על במות מקצועיות בגיל 12 כאשר השתתף בתוכנית גוט טאלנט סלובניה והודח בה בשלב חצי הגמר. ב-2016 השתתף דוליץ' ב-EMA הסלובני והפסיד. שנה לאחר מכן עבר דוליץ' לשווייץ עם משפחתו, הוא השתתף בדה וויס גרמניה בשנת 2018 וסיים שני בגמר. מיד לאחר הגמר ערך סיבוב הופעות בגרמניה ובאוסטריה.
ב-27 בפברואר 2020 נחשף כי דוליץ' נבחר על ידי הוועדה הלאומית הגרמנית לייצג גרמניה באירוויזיון לשנת 2020 עם שירו Violent Thing.
מוח מטריושקה
מוח מטריושקה הוא מבנה על היפותטי המבוסס על מספר כדורי דייסון המקיפים כוכב וזה את זה כבובת מטריושקה רוסית וכך מתעלים את האנרגיה העצומה המופקת מהמבנה לכמות אדירה של יכולת חישוב.
המבנה נהגה לראשונה על ידי המדען האמריקני רוברט ברדבורי.
במדע בדיוני
יכולות החישוב העצומות שמספק מוח המטריושקה העלה רעיונות רבים בספרי המדע הבדיוני של תחילת המאה ה-21. כגון יצירת יקומים מקבילים, חורי תולעת ואף העלאת תודעות שלמות של בני אדם לתוך המוח שתאפשר למעשה חיי נצח.
יזהר באר
יזהר באר (נולד ב-20 בספטמבר 1955) הוא עיתונאי ופעיל חברתי, מנכ"ל מייסד של עמותת "קשב - מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל" ומנכ"ל לשעבר של עמותת בצלם. בנוסף באר מפעיל ומפיק בלוג ופודקאסט.
ביוגרפיה
יזהר באר נולד במושב שרונה בגליל התחתון, בן זקונים לאפרים באר (רובינשטיין) ולמרים. באר התגייס לצה"ל ב-1973, בשלהי מלחמת יום הכיפורים, שירת בצנחנים ובנח"ל, ולאחר מכן במילואים בחיל האוויר וביחידת קצין חינוך ראשי עד לשחרורו בדרגת סרן. כחייל השתתף במלחמת ההתשה ברמת הגולן (1974) וכקצין מילואים במלחמת לבנון הראשונה (1982).
באר סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים והיסטוריה של ארצות האסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים. באמצע שנות השמונים החל לעבוד ככתב של העיתון הירושלמי "כל העיר" בתחום הפלילים והמשפט, ואחר כך התמנה לכתב השטחים של העיתון. ככתב שטחים סיקר את האינתיפאדה הראשונה. בשנת 1989 עבר לעיתון "הארץ" והמשיך לסקר עבורו את האינתיפאדה ככתב השטחים.
בשנת 1991 התמנה באר למנכ"ל "בצלם – מרכז המידע לזכויות האדם בשטחים" ועמד בראש הארגון במשך שש שנים.
בשנת 1997 הקים, יחד עם קבוצה של אנשי רוח, את עמותת "קשב - מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל". משנת 2016 מפיק באר פודקאסט/בלוג, שעוסק בבחינה ביקורתית של מיתוסים ישראליים.
בשנת 2009 זכה באר בפרס "אליאב-סרטאווי לעיתונות המזרח התיכון" מטעם ארגון "קומון גראונד".
בשנת 2010 זכה בפרס העיתונות בקטגוריית תרבות ומורשת של קרן אנה לינד בזכות רשימתו "העיר והכלבים", שפורסמה במקור באתר "הפינגטון פוסט" האמריקאי.
עבודתו כעיתונאי
הערה והארה: ידיעות של יחידה 8-200 בסיווג ...... שכללו בין השאר תחקירים בינלאומיים אודות האירוע בכפר בני נעים (מזרחית לעיר חברון) בו היה האירוע, שבעקבותיו אלוף-משנה משה גבעתי נשלח לבדוק את אהוד ברק לשכתו ומקורביו, במסווה של משפט על ההריגה הנ"ל שלא היתה, על ידי יצחק רבין שהיה אז שר ביטחון של ממשלת יצחק שמיר, על רקע איומים אסטרטגים על ישראל שיוחסו לאחריותו של אהוד ברק, (המסקנות בתיק זה לא לפרסום.), מחקירות אלה עלו מסקנות על בסיס ידיעות מהימנות שאומתו גם על ידי משקיף האו"ם שנמצא קבוע בקונטרה, שבאירוע הנ"ל בכפר בני נעים לא מת אותו פלסטיני כלל ולא מת פלסטיני אחר מירי לעברו או בדרך אחרת הוא התעלף במהלך מרדף. משפחתו מילטה אותו עם אשתו וילדיו לכפר יטא בדרום הר-חברון שמשם מוצאו. שמו מוחמד דחלאן. לאחר חתימת הסכמי אוסלו מינה אותו יאסר ערפאת לתפקיד ראש הביטחון המסכל הפלסטיני, בראשות מנגנון הביטחון המסכל הפלסטיני יש תקן ל-17 מפקדים פלסטינים בשם מוחמד דחלאן, כולם באותו התפקיד יחידה זו נקראת כח 17. זו הסיבה ששר הביטחון דאז יצחק רבין זיכה את אל"ם משה גבעתי מכל אשמה. על עיוות הדין של אהוד ברק בתיק זה רשם לו יצחק רבין הערה בתיק האישי שלו על ניהול כושל בזמן קרבות. העתק של כתב זה נמצא בארכיון צה"ל לקצונה בכירה, אישור לעיון בתיק דורש ותק של קצין בכיר במילואים של 12 שנים לפחות באישור ראש ממשלה בפועל עם חתימה של נשיא המדינה בדימוס.
בכלל לא היה ירי ממסוק באירוע זה. הטיסה באזור זה הייתה במסוק אנפה בל 212, תקנות חיל אויר אוסרות ירי ממסוק כזה במהלך טיסה. לא הייתה חריגה מנוהלי חיל אויר.
כוחות צה"ל במילואים ששירתו באיו"ש כינו את אהוד ברק שקרן כרוני על עיוות הדין.
מנכ"ל בצלם
בתקופת כהונתו כמנכ"ל "בצלם", חשף באר מקרים רבים של פגיעה בזכויות אדם בשטחים, שקיבלו חשיפה תקשורתית רחבה. בתקופת כהונתו פרסם, יחד עם החוקר הפלסטיני ד"ר צאלח עבד אל ג'וואד, מחקר מקיף על תופעת משתפי הפעולה הפלסטינים בשטחים, שכותרתו: "משתפי-הפעולה בשטחים בתקופת האינתיפאדה: הפרות ופגיעות בזכויות האדם", הוצאת בצלם 1994. המחקר על תופעת משתפי הפעולה בשטחים עסק באופן גיוסם של משתפי הפעולה הפלסטינים על ידי השלטונות הישראליים, אך חקר גם את הפגיעות הקשות של הארגונים הפלסטינים בחשודים בשיתוף פעולה, וכלל הצגת עדויות על רצח של "משתפי פעולה" ממניעים אחרים, כמו סכסוכים פנימיים וכבוד המשפחה. בספטמבר 1993, במהלך עבודתם המשותפת על המחקר, ראיינו באר ועבד אל ג'וואד, באישור שר המשטרה דאז, משה שחל, את ראש תנועת החמאס דאז שייח' אחמד יאסין, בעת היותו אסיר בכלא אשמורת, בנוגע לגישת החמאס כלפי תופעת משתפי הפעולה הפלסטינים.
מנכ"ל קשב
בשנת 1998 הקים באר יחד עם קבוצה של אנשי ציבור ורוח את עמותת "קשב - מרכז להגנת הדמוקרטיה בישראל", שמטרתה לאתר, לחקור ולפעול מול תופעות הפוגעות לטענתה בצביונה הדמוקרטי של מדינת ישראל. החל משנת 2005, עיקר פעילות העמותה התמקד בפרויקט "מעקב תקשורת", המתמקד בניטור ובניתוח של הסיקור התקשורתי בישראל בנושאי הסכסוך הישראלי-פלסטיני בקבוצות מיעוט ובאוכלוסיות חלשות בחברה.
בתקופת כהונתו כמנכ"ל קשב הציג באר ביקורת כלפי התנהלותה של התקשורת הישראלית בסיקור הסכסוך הישראלי-פלסטיני וביקר את אופן היווצרותם של נרטיבים מכוננים בתולדות הסכסוך.
בעקבות העיסוק התקשורתי הרחב בפרשת הילד מוחמד א-דורה טען באר כי כלי תקשורת רבים בישראל התמסרו בקלות לטענות קונספירציה, דבר שהעיד על הידלדלות השיח הציבורי.
מאז שנת 2017 מפעיל באר את הפודקאסט/בלוג "פרות קדושות - מיתוסים ישראליים", שעוסק בבחינה ביקורתית של סיפורים, שאמיתותם לא נבחנה עד הסוף. הפרקים עוסקים בצדדים הלא מוכרים של דמויות כמו, יצחק שמיר, אורד וינגייט, יאסר ערפאת, ואחר', בפרשיות לא פתורות, כמו, מי הרג את עבד אל-קאדר אל-חוסייני, בסדרה בת 8 פרקים על הצדדים הלא מוכרים של עזה מאז כיבושה בידי ישראל ב-1967, בקיבוצים הלא ידועים, שהוקמו לפני דגניה, במיתוס "מעטים מול רבים" בתש"ח ובעוד נושאים.
המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה
המלחמה הביאה לקץ השלטון העות'מאני במזרח הים התיכון שנמשך כ-400 שנה, ולתחילת תקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל. במהלך המלחמה, ב-1917, נתנה ממשלת בריטניה ליישוב היהודי ולתנועה הציונית את הצהרת בלפור, שבה הבטיחה בריטניה מתן בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. מאידך, בשנות המלחמה 1915–1916, התקיימה חליפת מכתבים רשמית למחצה שכונתה מכתבי חוסיין-מקמהון, בין המושל הבריטי במצרים הנרי מקמהון לבין השריף חוסיין בן עלי מהמשפחה ההאשמית, שבה נשאו ונתנו על התנאים למינויו של השריף למלכה של ממלכה ערבית חדשה שתכלול את חג'אז ואת סוריה הגדולה.
בסוף המלחמה חולק המזרח התיכון לאזורי השפעה בריטיים וצרפתיים על פי הסכם סייקס–פיקו, שנחתם במהלך המלחמה, ועל פי החלטות ועידת סן רמו שהתקבלו לאחר תום המלחמה.
רקע
מלחמת העולם הראשונה נמשכה ארבע שנים, בין השנים 1914–1918, והתקיימה בחמש חזיתות עיקריות: החזית המערבית (שכללה את צרפת ואת ארצות השפלה), החזית המזרחית (שכללה את מזרח אירופה ואת גבול האימפריה הרוסית), החזית האיטלקית (שהתחוללה בין איטליה לאוסטרו-הונגריה וגרמניה), חזית הבלקן והחזית המזרח תיכונית.
הזירה הים תיכונית של המלחמה (הקרויה גם החזית הדרומית) כללה את החזיתות שבהן הייתה מעורבת האימפריה העות'מאנית, ויש הרואים בזירה זו המשך לסדרה של מלחמות כושלות שבהן הייתה מעורבים העות'מאנים בשנים שקדמו למלחמה: מלחמת קרים (1856-1853, בין העות'מאנים לרוסים), המלחמה האיטלקית-עות'מאנית (1911, שבה כבשה איטליה את לוב), ומלחמת הבלקן הראשונה (1912-1913, שבה איבדו העות'מאנים שטחים נרחבים בבלקן). להשתתפותה של האימפריה העות'מאנית במלחמה הייתה חשיבות עבור מעצמות המרכז בכך שהביאה להשבתת הנמלים הרוסיים בים השחור (עקב שליטת העות'מאנים במצרי הדרדנלים), והביאה להקלת הלחץ הצבאי על גרמניה ואוסטריה בחזית המערבית בשל החזיתות הנוספות שנפתחו מול רוסיה ובריטניה. עבור בריטניה וצרפת אפשרה הזירה הים תיכונית להרחיב את התפשטותן הקולוניאלית, על ידי כיבוש שטחיה הנרחבים של האימפריה העות'מאנית המתפוררת.
הזירה הים תיכונית כללה מספר מערכות מרכזיות:
הלחימה בחזית הים תיכונית החלה ב-2 באוקטובר 1914 והסתיימה ב-30 באוקטובר 1918. תוצאות המלחמה נקבעו בוועידת סן רמו באפריל 1920, ובהסכם סוור ב-10 באוגוסט 1920.
חשיבות המערכה
המערכה במזרח התיכון נחשבה על ידי רבים בתור 'הצגה משנית' לזירה המרכזית של המלחמה - הזירה האירופית. אולם להתפתחות המערכה במזרח התיכון הייתה השפעה על הזירה המרכזית: עצם הצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמה לצד מעצמות המרכז היה הישג גרמני, משום שהוא הביא לפתיחת חזיתות נוספות נגד מדינות ההסכמה, בעיקר נגד בריטניה ורוסיה, והפעיל לחץ על נתיבי האספקה שלהן - על תעלת סואץ, על שדות הנפט במסופוטמיה ועל הדרדנלים. מנגד, בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה, כאשר המלחמה באירופה נקלעה למבוי סתום, השתמשו מדינות ההסכמה במערכה במזרח התיכון כדרך להחליש את גרמניה על ידי מיטוט בנות בריתה, וכן כדרך להעלאת המורל.
מנגד הייתה למערכה השפעה מכרעת על ההיסטוריה של המזרח התיכון, והביאה לקץ שלטונה של האימפריה העות'מאנית בן 400 השנה באזור. כתוצאה מהמלחמה חולקו שטחי הכיבוש של מדינות ההסכמה במזרח התיכון בין בריטניה וצרפת, ובהמשך נוצרו בו מדינות חדשות. הלאומנות הערבית המודרנית, שהתחזקה בעקבות מרד הטורקים הצעירים ב-1908, התעצמה במלחמת העולם הראשונה (בשל המרד הערבי, ומכתבי חוסיין-מקמהון). הצהרת בלפור והמנדט הבריטי בארץ ישראל החישו את פעילות התנועה הציונית, שלאחר המלחמה יכלה להכריז לראשונה על שאיפתה להקים בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. תוצאה נוספת של ההסכמים בעקבות המלחמה הייתה עלייתן של הציונות והלאומיות הערבית על מסלול התנגשות.
המלחמה על המים
הקושי המרכזי במערכה בזירת סיני היה העברת צבא גדול דרך מדבר שמקורות המים והמזון בו דלים. בהתאם לכך מסעות המלחמה הן של העות'מאנים והן של הכוחות הבריטיים נאלצו להיצמד לנתיבי תנועה בקרבת בארות. מסע המלחמה העות'מאני הראשון לתעלת סואץ נסמך ברובו על בארות שניזונו ממי גשמים, ולכן היה הכרח לקיים אותו בחורף. לעומת זאת הצבא הבריטי, אשר איכות מי הבארות בסיני לא עמדה בתנאי הסניטציה שהציב לעצמו, נסמך על צינור מים שהונח בסיני בצמוד לכוחות המתקדמים, וכן על העברת מים בעזרת מסילת רכבת שנסללה לצורך המתקפה. שני הצדדים לא בחלו בחבלה בבארות: בחלקה הראשון של המערכה חסמו הבריטים ואף שאבו לחלוטין בארות מים כך שלא ישמשו את הצבא העות'מאני התוקף, ובחלקה השני של המערכה, כאשר הצבא העות'מאני החל לסגת, חיבל בבארות ואף הרעיל את מימיהן.
המלחמה בים
במהלך כל מלחמת העולם הראשונה נהנו מדינות ההסכמה משליטה בים התיכון. שליטה זו אפשרה לכוחות הבריטיים להפגיז מן הים את ערי הנמל לאורך חופי ארץ ישראל וסוריה. השליטה הימית הבריטית הכריחה את העות'מאנים לבחור בנתיב מסע רחוק מהחוף בהתקפה הראשונה על תעלת סואץ. בנוסף, פעילותן של ספינות בריטיות באלכסנדרטה, ששימש את העות'מאנים כתחנת מעבר בדרך מטורקיה לארץ ישראל, הכריחה את העות'מאנים להשתמש בנתיב ארוך וקשה יותר למעבר כציר העברת כוחות ואספקה בין טורקיה לחזית ארץ ישראל וסיני. במקביל פעלו משחתות צרפתיות ובריטיות גם לחופי הים האדום ומנעו התבססות עות'מאנית לחופיו. השליטה הימית הבריטית עוררה חשש בקרב הפיקוד העות'מאני בפני פלישה מן הים, חשש שאומנם לא התממש אך דרש הצבה של כוחות צבא לאורך חופי הים התיכון. בפיקוד הבריטי אומנם נשקלו במהלך המלחמה מספר תוכניות שכללו הנחתת כוחות מן הים, ואולם תוכניות אלו, לאור כישלון הנחיתה הימית בגליפולי, לא יצאו אל הפועל. החשש ממתקפות מהים שימש את העות'מאנים כעילה בבואם לגרש תושבים בערים לאורך החוף, כפי שנעשה בגירוש תל אביב ב-1917. בנוסף השתמשו הבריטים בספינות על מנת להתקשר עם סוכניהם לאורך רצועת החוף של הים התיכון, ובין היתר התקשרו עם רשת הריגול היהודית ניל"י באמצעות ספינות שעגנו ליד חוף עתלית.
המלחמה באוויר
החל מתחילת מלחמת העולם הראשונה, נהנו הכוחות הבריטיים במצרים מסיוע מטוסים, שאפשרו תצפיות מוקדמות על תנועת הכוחות הטורקים. המודיעין שנאסף על ידי המטוסים שיחק תפקיד חשוב בעצירת המתקפה הראשונה על סואץ, וכן במרדפים אחרי כוחות עות'מאניים שעסקו בפשיטות על הכוחות הבריטיים בסיני. באפריל 1916 הגיעה לבאר-שבע יחידת המטוסים מספר 300 של חיל האוויר הגרמני, כתוצאה מזה במהלך השנתיים הבאות נהנו הכוחות הטורקיים-גרמניים מעליונות באוויר - ניצחונות ברוב קרבות האוויר מול מטוסים בריטיים. הפעילות האווירית הגרמנית סיפקה מודיעין על בניית הביצורים וההתקדמות הבריטית בסיני. בנוסף לאיסוף מודיעין, המטוסים הגרמנים גם הפציצו עמדות ומחסני תחמושת. סמוך לקרב מגידו עם הגעת מטוסים וציוד אווירי מתקדם, נטה מאזן הכוחות האוויריים לטובת הכוחות האוויריים הבריטים. המטוסים הבריטיים שימשו תפקיד חשוב בניצחון המוחץ של הבריטים בקרב מגידו, שבו הם הפציצו את קווי התקשורת הטורקיים - ובכך מנעו מהידיעה על פריצת קו שתי העוג'ות לעבור לכוחות העות'מאניים שבעורף.
מודיעין וריגול
מודיעין מילא תפקיד מרכזי במערכה על סיני וארץ ישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה, והצדדים השונים השקיעו מאמצים רבים בהשגת מודיעין באמצעות סיורים, תצפיות אוויר, הפעלת מרגלים, וכן הושקעו מאמצים רבים בדיסאינפורמציה.
גרמניה השקיע מאמצים רבים בבניית רשת ריגול ותעמולה, בראשותו של הבארון מקס פון אופנהיים, שמטרתה לגרום להתקוממויות מוסלמיות ברחבי האימפריה הבריטית, ולגייסם לטובת המאמץ העות'מאני במלחמה. בין היתר הייתה צפייה שהתקוממות מוסלמית במצרים, בחסות האוכלוסייה המקומית וכן בהשתתפות החיילים ההודים המוסלמים שלקחו חלק בהגנת תעלת סואץ תגרום להתמוטטות השליטה הבריטית במצרים בעת ההתקפה העות'מאנית על תעלת סואץ. תקוות אלו לא התממשו, ואף שהיו מרידות מוסלמיות מקומיות של שבט הסנוסי ממערב למצרים ובסודאן מדרום, ככלל המאמץ העות'מאני-גרמני ליצור גל של ג'יהאד עולמי שימוטט את האימפריה הבריטית עלו בתוהו.
מימד נוסף לפעילות המודיעין במהלך המלחמה היה דיסאינפורמציה - שתילת מידע כוזב. שתי הצלחות בריטיות בולטות בנושא זה היו בהערכות לקרב באר-שבע, ובהערכות לקרב מגידו. בסוף שנת 1917, לאחר שני ניסיונות כושלים לכיבוש העיר עזה, החליט הגנרל אלנבי, שזה עתה התמנה לעמוד בראש הכוחות הבריטיים בגיזרה, ששבירת קו ההגנה העות'מאני תתבצע בהתקפה על באר-שבע. הצלחת ההתקפה הסתמכה על יצירת הרושם שההתקפה הבריטית תערך שוב על העיר עזה. מסע הדיסאינפורמציה כלל תזוזת כוחות בקרבת העיר עזה, וכן על תכסיסים של הקולונל ריצ'רד מיינרצהגן אשר דאג שתוכניות מפורטות של מתקפה בריטית נוספת על עזה ייפלו לידיים עות'מאניות. שנה מאוחר יותר, בספטמבר 1918, הצליחו הבריטים במתקפת פתע לפרוץ את קו שתי העוג'ות וללכוד או להשמיד את רוב הכוחות העותמאניים בגיזרת סוריה וארץ ישראל. בהערכות לקרב מגידו הסתייע הגנרל אלנבי שוב במסע דיסאינפורמציה נרחב, על מנת לפרוץ את קו ההגנה העות'מאני שנודע בכינוי קו שתי העוג'ות. מסע הדיסאינפורמציה נועד ליצור את הרושם שהמתקפה הבריטית תתחולל בעבר הירדן המזרחי, וששם מרוכזים מירב הכוחות הבריטיים, בעוד שלמעשה הכוחות הבריטיים הועברו בחשאי למישור החוף ושם נפרצו קווי העמדות העות'מאניים ב-17 בספטמבר 1918.
רקע למתקפה על סואץ
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בסוף יולי 1914, הכריזה האימפריה העות'מאנית על נייטרליות מזוינת (כלומר נייטרליות מלווה בגיוס כוחות מילואים). ב-2 באוגוסט 1914 נכרתה ברית סודית בין האימפריה העות'מאנית לגרמניה על ידי אנוור פאשה (אחד מחברי השלישייה, הטריומווירט ששלט באימפריה החל מ-1911). ב-29 באוקטובר הפכה הברית לגלויה עם הפצצת נמלים רוסיים בים השחור על ידי משחתות גרמניות בחסות עות'מאנית. אנוור פאשה לקח תחת פיקודו את הארמייה השלישית ויצא לתקוף את רוסיה בקווקז, וחבר שני בשלישייה, ג'מאל פאשה, עד אז שר הימייה, לקח תחת פיקודו את הארמייה הרביעית במטרה להוביל מסע לכיבוש תעלת סואץ ומצרים.
הקריאה לג'יהאד: בנובמבר 1914 הטורקים הכריזו על המלחמה ברוסים ובאנגלים כעל ג'יהאד - מלחמת קודש, בתקווה שמוסלמים מרחבי המזרח התיכון ייקראו לדגל ויצטרפו לשורות הצבא העות'מאני. קריאה זאת הדאיגה את ראשי השלטון בבריטניה, אשר חששו באופן קבוע ממרידות רחבות היקף בהודו ובמצרים, וכן ממרידות בקרב החיילים ההודיים המוסלמים. חשש זה הביא לכך שבשלבים המוקדמים של המלחמה לא הוקמו יחידות צבא מצריות במסגרת הכוחות הבריטיים.
תעלת סואץ מאז פתיחתה בשנת 1869 הייתה לציר תנועה מרכזי עבור מדינות אירופה ובמיוחד עבור צרפת והאימפריה הבריטית. על מנת להבטיח את פעולתה התקינה של התעלה החל מ-1879 התבססו כוחות בריטיים וצרפתים במצרים, ובשנת 1882 במסגרת מלחמת אנגליה מצרים, מחצו הכוחות הבריטיים יחידות צבא מצריות שהתמרדו נגד הממשלה והנוכחות הזרה במצרים, והמליכו את תאופיק פאשא כמלך מצרים. משנה זאת ואילך הפכה מצרים באופן לא רשמי לחלק מהפרוטקטורט הבריטי, אף על פי שבאופן רשמי מצרים הייתה עדיין חלק מהאימפריה העות'מאנית, ואף שילמה מס לאיסטנבול. עם הצטרפות העות'מאנים למלחמת העולם, הכריזה בריטניה על מצרים כסולטנות עצמאית תחת פרוטקטורט בריטי. לאחר שמושל מצרים, החדיו עבאס חלמי השני ערך ביקור באיסטנבול, ובכך הביע נאמנות לאימפריה העות'מאנית, הוא הודח וחוסיין כאמל הומלך במקומו.
במהלך מסע המלחמה לתעלת סואץ, בעקבות היותה ציר תחבורה מרכזי עבור הכוחות הבריטים ובעלי בריתם, היה תפקיד חשוב בהובלת אספקה מהמושבות הבריטיות בהודו ואוסטרליה לעבר החזיתות המרכזיות של המלחמה באירופה. לכן לכיבוש תעלת סואץ או לפחות לשיבוש התנועה בתעלה יכולה הייתה להיות השפעה מכרעת על התפתחות המלחמה כולה. בנוסף ג'מאל פאשה מציין בספר זיכרונותיו שסיבה נוספת לתקיפת התעלה הייתה שהמתקפה אילצה את הבריטים לנתב כוחות רבים למצרים, להגנת התעלה, ובכך החלישה את המתקפה הבריטית על גליפולי.
ההיערכות למתקפה
בינואר 1915 היו מוצבים במצרים 70 אלף חיילים בריטיים בפיקודו של סר ג'ון מקסואל, רובם מיחידות הודיות, אך גם מהדיוויזיה ה-42 האנגלית וכוחות אוסטרליים וניו זילנדיים שהיו ידועים בתור האנזא"ק - Australian and New Zealand Army Corps, מתוכם כ-30 אלף היו מוצבים לאורך תעלת סואץ. ההגנה על התעלה התבססה על מוצבים לאורך הגדה המערבית של התעלה. מוצבים אלו נהנו מ"תעלת המים המתוקים" שסיפקה מים מנהר הנילוס עבור היישובים ממערב לתעלה: פורט סעיד, אסמאעיליה וסואץ וכן מקווי תחבורה טובים, ועל פטרולים של ספינות מלחמה. כמו כן הוצפו שטחים ממזרח לחלקה הצפוני של התעלה על מנת למנוע אפשרות תקיפה מהם.
תוכנית המלחמה גובשה על ידי קצין המטה עלי פואד ביי, וקולונל הגרמני פרידריך קרס פון קרסנשטיין. פון קרסנשטיין היה אחד מ-70 החברים של המשלחת הצבאית תחת פיקודו של אוטו לימן פון סנדרס, שהייתה אמורה לסייע בהדרכה ובפיקוד על כוחות העות'מאניים. הוא מונה לעמוד בראש המטה של הארמייה ה-VIII של הצבא העות'מאני, הוענקה לו דרגת סגן-אלוף של הצבא העות'מאני ותואר הכבוד הטורקי "בק".
התוכנית כללה חצייה של מדבר סיני, צליחה של התעלה על ידי כלי צליחה, הפתעת הכוחות הבריטיים וכיבוש אסמאעיליה, הנמצאת על הגדה המערבית של התעלה. המכשול העיקרי בתוכנית, כמו גם במסעות המלחמה העתידיים דרך מדבר סיני, הייתה אספקת המים והמזון הדרושים לצבא. התוכנית התבססה על כך שהכוח התוקף יישא איתו את המים והמזון הדרושים לו. מנות הקרב שנקבעו היו 600 גרם ביסקוויטים, 150 גרם תמרים, 9 גרם תה ו-4 ליטר מים לחייל ליום. כמו כן התבססה התוכנית על מים מהבארות ובורות המים הקיימים במדבר סיני, ולכן הצריכה התקפה בעונת הגשמים, כלומר בחודשים דצמבר-ינואר. אילוץ זה הכריח את הצבא העות'מאני להיערך למתקפה בחופזה, והמסע הראשון לכיבוש התעלה אכן התרחש בינואר 1915, כחודשיים לאחר כניסתם של העות'מאנים למלחמה. אספקת המזון התבססה על כך שכל חייל יישא איתו מנות קרב המספיקות ל-14 יום. על פי התוכנית חציית מדבר סיני תארך 10 ימים, לאחר מכן תיכבש אסמאעיליה והחיילים יידרשו להחזיק בה 4 ימים נוספים עד שאספקה נוספת תגיע. התוכנית התבססה גם על התקווה שהפלישה הטורקית למצרים תביא למרד של ערביי מצרים נגד הבריטים שתביא לסילוקם. תוכנית זאת התבססה על הקריאה של הסולטאן הטורקי ל'ג'יהאד', וכן על פעילות אינטנסיבית של מרגלים גרמנים ועות'מאנים במצרים. הכוח העות'מאני התוקף מנה 25 אלף חיילים, טורקים, כורדים ערבים ובדווים. על פי התוכנית המקורית כוח זה הצריך 15 אלף גמלים עבור נשיאת הציוד והאספקה הדרושים אך מספר הגמלים שאותו הצליח הצבא לגייס היה קטן מזה.
באופן מסורתי היו שלושה נתיבי מסע מארץ ישראל למצרים: דרך צפונית העוברת במקביל לחופי הים התיכון, דרך דרומית הקרויה דרב אל חג' (אשר ששימשה עולי רגל מצריים בדרכם למכה דרך עקבה), ודרך אמצעית המתחילה בבאר-שבע ומשם ממשיכה לעוג'ה אל חפיר, לביר חסאנה ולאיסמעיליה. מכיוון שהימים נשלטו על ידי משחתות אנגליות וצרפתיות, ומשום שהפיקוד הגרמני-עות'מאני חשש מהחפת כוחות מהים שינתקו את קווי האספקה של הכוח התוקף, נבחר הנתיב המרכזי, הפנים יבשתי, על אף שמספר הבארות לאורכו היה הנמוך ביותר. בנוסף נשלחו יחידות קטנות להתקפות הסחה דרך הנתיב הצפוני והדרומי.