cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רנאטו תשובה
פעילותו לאחר המלחמה ועלייה לישראל
ב-1951 כונסה אספה בבית הג‘אבהא, שמטרתה הייתה לגייס תרומות לג'יהאד נגד ישראל. לאספה הוזמנו רוב נכבדי העיר ובהם גם היהודים. תשובה ביקש מהמלך אידריס לדבר מול הפרלמנט. הוא פתח בביקורת על הזמנת היהודים לאספה הזאת, בעקבות הצהרתם של היהודים על כך שאין בכוונתם לעסוק בנושא הפלסטיני, ולכן הם גם נמנעים מתרומה עבור הג'יהאד. הוא ציין כי הבקשה מיהודי בנגאזי לתרום היא בקשה מעליבה שפוגעת בכבודם משום שבבקשה זו ישנה כוונה לפעול נגד אחיהם היהודים. אידריס הצדיק את תשובה והפסיק את האספה.
עם פתיחת שערי העלייה מלוב לישראל, נתמנה תשובה לראש הוועדה שעסקה בהעלאת יהודי בנגאזי למדינת ישראל.
תשובה עלה לישראל בשנת 1953, והתיישב בבת ים. הוא נפטר ב-5 במרץ 1976 ונטמן בהר הזיתים בירושלים
הכרה והנצחה
בטקס באוניברסיטת בן-גוריון בנגב הוענק לתשובה "אות יקיר העדה". הארגון העולמי של יוצאי לוב העניק לתשובה את "אות יד הזיכרון".
בנוסף, זכה תשובה ל"נשיא הכבוד" של "חוג הרצל" אשר הקים.
T-60
T-60 הוא טנק קל מתוצרת ברית המועצות שפותח ויוצר בתחילת מלחמת העולם השנייה. תפקידו היה בעיקר סיור וסיוע ליחידות רגלים, מאחר שהשריון הדק והתותח חלש שלו לא היה מתאימים ללוחמת שריון. כ-6,022 טנקי T-60 נבנו בין השנים 1943-1941, אז הם הוחלפו בהדרגה על ידי ה-T-70.
פיתוח
בעקבות הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941 והאבדות האדירות של טנקים סובייטים, עלה בצבא האדום הצורך לייצר כמות גדולה של טנקים מהר ככל האפשר. בעוד שהטנק האמפיבי ה-T-40 נכנס לייצור בתחילת המלחמה, המפתחים במפעל מספר 37 במוסקבה החלו לתכנן גרסה חדשה לא אמפיבית של ה-T-40. בפיתוח הטנק החדש המהנדסים השתמשו בחלקים של הT-40, ביניהם השלדה, המתלים והמנוע. גוף הטנק הוקטן והיה בעל צללית נמוכה יותר, והשריון בחזית עובה ל-20 מ"מ. העיצוב הכללי של הטנק הושלם בזמן קצר ביותר של 15 ימים בלבד בחודש אוגוסט 1941.
במכתב ששלחו המפתח הראשי של הטנק, ניקולס אסטרוב, יחד עם לוטננט קולונל ו.פ. אוקונייב לסטלין, הדגישו את היתרון בייצור ההמוני של הטנק שלהם על פני ה-T-50 (טנק קל שנכנס לייצור בחודש מאי 1941) שהיה מורכב יותר לייצור ויקר יותר. בעקבות המכתב הגיע אחד השרים הבכירים לבדוק את הטנק החדש. הוא הציע להחליף את מקלע ה-12.7 מ"מ בתותח אוטומטי 20 מ"מ, שאמנם היה שדרוג לעומת טנקים קלים אחרים, אך עדיין לא היה מסוגל לחדור את טנקי הפנצר 3 והפנצר 4 הגרמניים שמולם היה צפוי להתמודד. הטנק אושר לייצור תחת השם T-60, וכ-10,000 יחידות הוזמנו. מספר מקורות טוענים כי ההתעניינות של סטלין ב-T-60 הייתה כל כך גדולה עד כי הוא נכח בעצמו במבחנים הסופיים של הטנק.
ייצורו של ה-T-60 החל ביולי 1941 במפעל במוסקבה וחלק ממרכיבים של הטנק היו מיוצרים במפעל בעיר קולומנה ליד מוסקבה. הייצור נתקל בקשיים בעקבות העברתם של המפעלים הסובייטים מזרחה עם התקדמות הגרמנים. בספטמבר אותה שנה הוחלט להפסיק את ייצורו של ה-T-40 לטובת ה-T-60. עד תום 1941 נבנו כ-1,818 יחידות.
T-60A מודל 1942
ב-1942 החלו המהנדסים בחברת גא"ז, שהפכה להיות היצרנית היחידה של ה-T-60, להכניס שיפורים בטנק. השריון בשלדה עובה ל-35 מ"מ בחזית ול-25 בצדדים, ו-35 מ"מ בחזית בצריח. השיפור במיגון הוסיף למשקלו של הטנק, וגרם לו להיות איטי מדי, כשהוא אפילו לא מצליח להגיע למהירות של ה-T-34 בדרכים כפריות.
מספר ניסיונות לשדרג את כוח האש של ה-T-60 נעשו, ביניהם התקנת תותח 37 מ"מ ZiS-19, ותותח 45 מ"מ ZiS-19BM, אולם אלו נכשלו בגלל הצריח הקטן של הטנק. פיתוח של צריח חדש שיוכל להכיל את תותח ה-45 מ"מ עבר בהצלחה את שלבי הניסוי, אך עד אז כבר הוחלט להפסיק את ייצורו של ה-T-60 לטובת הטנק הקל ה-T-70 החדש.
ניסיון בקרב
השילוב של כוח אש נחות ושריון דק ב-T-60 היו רחוקים מלהיות מספקים. בפגישה בין מייג'ור גנרל מ.א. קטוקוב לבין סטלין בסתיו 1942, אמר לו קטוקוב כי צוותי השריון שלו אינם מחבבים את הטנק: "יש לו רק תותח 20 מ"מ. בקרבות נגד שריון אויב הוא פשוט לא מספק... לתקוף עמו בשלג או בבוץ זה פשוט לא אפשרי. בקרבות סביב מוסקבה, נאלצנו לגרור אותם כל הזמן." אומנם צוותי השריון באמת לא אהבו את הT-60 וכינו אותו BM-2 (קיצור של Bratskaya Mogila na Doviokh ברוסית), כלומר 'קבר אחים לשניים'.
רק"מ מבוסס על ה-T-60
A-40T, נודע גם בשם Krylia Tank ('טנק מכונף') - ב-1942 ביקש חיל האוויר הסובייטי מהמהנדס הרוסי אולג אנטונוב לתכנן דאון שישא טנקים לשדה הקרב. אנטונוב לעומת זאת, העדיף להשתמש בטנק בתור הדאון; הוא השתמש בשלדה של ה-T-60, שאליה חוברו כנפיים באורך של 18 מטרים. בטיסת מבחן שנערכה, ה-A-40T הוסע על ידי המפציץ טופולוב TB-3, אך הניסוי נכשל ונזנח במהרה.
T-60 נ"מ - הניסיון הסובייטי הרציני הראשון לפתח כלי משוריין המיועד להגנה אווירית התרחש ב-1942 על בסיס ה-T-60. חברת גא"ז פיתחה צריח חדש, עליו הורכבו צמד מקלעי DShK בקוטר 12.7 מ"מ. המשך הפיתוח הופסק עם כניסתו של ה-T-70 לשירות.
תותח מתנייע קל OSU-76 - ב-1942 החלו המהנדסים במפעל מספר 38 בקירוב לעבוד על תותח מתנייע קל המבוסס על שלדת ה-T-60. תותח 76.2 מ"מ ZiS-3 הותקן בחלקו האחורי של הטנק שהיה פתוח. מספר אבטיפוסים נבנו, אך גם הפרויקט הזה הופסק לטובת ה-T-70.
BM-8-24 - משגר רקטות הותקן על השלדה של ה-T-60. היה בעל 24 רקטות בקוטר 82 מ"מ.
הנס בתה
הנס אלברכט בתה (בגרמנית: Hans Albrecht Bethe; 2 ביולי 1906 – 6 במרץ 2005) היה פיזיקאי גרמני-יהודי-אמריקאי שזכה בפרס נובל לפיזיקה ב-1967. במלחמת העולם השנייה בתה היה ראש המחלקה התאורטית במעבדה הלאומית לוס אלמוס לתכנון פצצת האטום הראשונה, במסגרת פרויקט מנהטן. שם מילא תפקיד מפתח בחישוב המסה הקריטית של הפצצה, ועסק בעבודה תאורטית על שיטת הקריסה של פצצת הביקוע הגרעיני "איש שמן" (שהוטלה על נגסאקי). במהלך רוב הקריירה שלו עבד כפרופסור באוניברסיטת קורנל.
תולדות חייו
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, בתה אף מילא תפקיד חשוב בפיתוח פצצות מימן גדולות, אף שקיווה שבפרויקט יוכח שהדבר אינו אפשרי. מאוחר יותר, חבר בתה לאלברט איינשטיין ולאחרים, בוועדת החירום של מדעני האטום, שבאה להזהיר את הציבור מפני שימוש נוסף בפצצת אטום ונגד המרוץ הגרעיני של ארצות הברית וברית המועצות. כמו כן, הוא השפיע על הבית הלבן לחתום על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון, ותחת פני המים ב-1963. בתה הוא אחד המדענים היחידים שפרסמו לפחות מאמר חשוב אחד במקצועו בכל אחד מהעשורים בהם נמשכה הקריירה המקצועית שלו, קריירה שארכה כ-60 שנה, ולא פסקה אף בשנות חייו האחרונות.
בתה זכה בפרס נובל בפיזיקה ב-1967 על עבודתו על נוקליאוסינתזה כוכבית, אולם תרומותיו באו לידי ביטוי גם בתחומי האלקטרודינמיקה הקוונטית, הפיזיקה הגרעינית, ופיזיקת המצב המוצק. בנוסף לפרס נובל זכה להוקרה ולאותות כבוד נוספים, בהם מדליית מקס פלאנק (1955), מדליית אדינגטון (1961), המדליה הלאומית למדעים (1975) ומדליית ברוס (2001).
אחד מתלמידיו הוא הישראלי פרופ' מיכאל קירסון ממכון ויצמן ברחובות, אשר את הדוקטורט שלו עשה בהנחייתו.
טובין (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
הרצאות בראדשו
הרצאות בראדשו הן הרצאות יוקרתיות הניתנות, או בקולג' המלכותי לרופאים או במכללה המלכותית לכירורגים של אנגליה, על ידי אנשים שונים שמקבלים הזמנה לשאת את ההרצאות על ידי המוסדות.
היסטוריה
ההרצאות נוסדו על ידי סאלי הול, אשתו של ויליאם בראדשו, שבצוואתה הורתה להעביר 1000 פאונד לקולג' המלכותי לרופאים ו-1000 פאונד למכללה המלכותית לכירורגים של אנגליה. הכסף נועד לממן הרצאות שנתיות שיעסקו ברפואה וכירורגיה. היא הורתה לקרוא להרצאות בראדשו על מנת להנציח את בעלה שהיה אוהב מדע.
רשימת ההרצאות במכללה המלכותית לכירורגים של אנגליה
ההרצאות במכללה הן דו-שנתיות (היו שנתיות עד 1993) ועוסקות בכירורגיה.
אורקה סקיוריטי
היסטוריה
אורקה סקיוריטי הוקמה בינואר 2019 על ידי שמונה מייסדים, יוצאי צ'ק פוינט: אבי שוע (מנכ"ל החברה), גיל גרון (מנהל מוצר ראשי), מתן בן גור (ארכיטקט ראשי), לירן אנתבי (ארכיטקט ראשי), הדס אמיתי (פרשה מהחברה), שי פילוסוף, ווג'די זאבט ואתי שפיגל־חוברה. במרץ 2023 מונה גיל גרון למנכ"ל החברה, ואבי שוע מונה למנהל חדשנות ראשי.
החברה עוסקת באבטחת מידע למחשוב ענן. תוכנת האבטחה של החברה פועלת "ללא־סוכן", ולכן התקנתה נעשית במהירות רבה, ללא צורך בהטמעה ממושכת במשאבי הענן השונים. התוכנה מפקחת על כל משאבי הענן ומספקת התראות על חולשות אבטחה, נוזקה, קונפיגורציה לקויה ועוד. התוכנה תומכת בציות לחקיקה ותקנים בנושאי אבטחת מידע. התוכנה פועלת בשירותי הענן העיקריים: AWS, Microsoft Azure ו-GCP.
ביוני 2019 גייסה החברה בסבב סיד 6.5 מיליון דולר. במאי 2020 גייסה החברה 20 מיליון דולר, ובדצמבר 2020 גייסה עוד 55 מיליון דולר. במרץ 2021 גייסה החברה 210 מיליון דולר, ביולי גייסה 150 מיליון דולר נוספים, ובאוקטובר 2021 השלימה סבב גיוס זה בגיוס של עוד 190 מיליון דולר (חלק מסכום זה הוא מכירת החזקות של משקיעים קודמים), לפי שווי של 1.8 מיליארד דולר.
כיסנאי דואה
חמוד דואה (שם מדעי: Petaurus breviceps, מוכר בשם הלועזי ״שוגר גליידר״ - Sugar Glider - דאון הסוכר), הוא יונק כיס הנפוץ במזרח ובצפון אוסטרליה, גינאה החדשה, מספר איים סובבים, וכן טסמניה. הוא נוהג לדאות מעץ לעץ, כשמו, קרומי עור הנמתחים בין ידיו ורגליו, ויכול לדאות עד 50 מטר. הוא פעיל בלילה, מחבב פירות סוכריים ונקטריים (ועל כן מכונה שוגר), ומבלה את מרבית זמנו בצמרות עצים.
הכיסנאי הוא חיית מחמד אקזוטית פופולרית, אך הסחר בו אינו חוקי בחלק מהמדינות, כולל אוסטרליה וחלקים מארצות הברית. בישראל הסחר בו חוקי.
הכיסנאי דומה מאוד במראהו והתנהגותו לסנאי דואה ורבים מבלבלים ביניהם, אך הם אינם קרובי משפחה מבחינה טקסונומית. זוהי דוגמה לאבולוציה מתכנסת.
תיאור כללי
הכיסנאי דומה לסנאי במראהו. אורך גופו, מאפו לזנבו, בין עשרים וארבעה סנטימטרים לשלושים סנטימטרים. הזכרים שוקלים כ-130 גרם והנקבות כ-120 גרם, ולזכרים בלוטות ריח במצח ובחזה. לכיסנאי חמש אצבעות בכל כף רגל, ולכל אחת טופר, פרט לבוהן האצבע האחורי. ברגליו האחוריות, האצבע השנייה והשלישית ממוזגות באופן חלקי, היוצר מין מסרק. לכיסנאי פרווה רכה בגוון אפור-כחלחל; אך נראו פריטים צהובים, חומים או (לעיתים רחוקות) לבקנים. פס שחור יורד מאפו לאמצע גבו. צבע בטנו, גרונו, וחזהו קרם. מאפינו הבולט ביותר הוא הקרום המשתרע מהאצבע החמישית לבוהן הראשון. כאשר רגליו נמתחות החוצה, קרום זה מאפשר לכיסנאי לדאות מרחק ניכר. הם ישנים בקניהם בשעות היום, ובמהלך הלילה הם צדים חרקים ובעלי חוליות קטנים, ואוכלים פירות מתוקים ואת המוהל המתוק של מינים מסוימים של עצי אקליפטוס, שיטה וגומי. השוגר זקוק לסוכר באופן תמידי כדי לשרוד, ולכן הם אוהבים פירות וצוף ושוהים בצמרות העצים.
תוחלת חיים ממוצעת בטבע היא עד 9 שנים. בשבי הוא חי בדרך כלל עד 12 שנים, ותוחלת החיים המקסימלית שדווחה היא 17 שנים.
תפוצה
הכיסנאי הוא מין אנדמי לחלקים של אוסטרליה, גינאה החדשה וכמה מאיי אינדונזיה. המאובנים הראשונים של השוגר נמצאו במערה בוויקטוריה ומתוארכים לפני 15,000 שנה, בזמן תקופת הפלייסטוקן.
הכיסנאים מצויים בכל יער שיש בו מזון מתאים, אך נפוצים יותר ביערות אקליפטוס.
מבנה חברתי ורבייה
הכיסנאים הם בעלי חיים חברתיים מאוד. הם חיים בקבוצות משפחתיות או מושבות הכוללים עד שבעה בוגרים, והצעירים, שעוזבים את הקן כשהם יכולים, גרים ביחד ומשתפים פעולה להגן על הטריטוריה שלהם. הזכר הדומיננטי מסמן את הטריטוריה שלו ואת חברי הקבוצה בעזרת רוק וריח המיוצרים על ידי בלוטות הריח. פולשים שאין להם את הריח המתאים יגורשו באלימות. כל מושבה מגנה על שטח של כ-2.5 דונם.
הכיסנאים מתרבים פעם או פעמיים בשנה, בהתאם לתנאי האקלים. נקבת כיסנאי ממליטה שני גורים או לעיתים גור אחד, בכל המלטה. תקופת ההריון נמשכת בין 15 ל-17 ימים, ולאחר מכן זוחל הוולד לכיס אמו להמשך התפתחות. הצעירים נשארים בכיס האם כ-60 יום לאחר הלידה, העיניים נפקחות לראשונה סביב 80 יום לאחר הלידה, וצעירים יעזבו את הקן כ-110 ימים לאחר הלידה.
נבחרת קוריאה הדרומית בכדורגל עד גיל 20
נבחרת קוריאה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 (בקוריאנית: 대한민국 20세 이하 축구 국가대표팀; מוכרת על ידי פיפ"א בתור הרפובליקה של קוריאה) מייצגת את קוריאה הדרומית בתחרויות כדורגל בינלאומיות לנוער, גם בטורנירים עד גיל 18 או 19 במידת הצורך. הנבחרת עד גיל 20 זכתה ב-12 גביעי אסיה עד גיל 20 של ה-AFC והגיעה פעם אחת לגמר גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 (בגביע 2019), שניהם הישגי שיא לנבחרת לאומית מאסיה.
הזעם האדום (1983)
בטורניר העולמי הוגרלה קוריאה לבית עם סקוטלנד, אוסטרליה והמארחת מקסיקו. היא הפסידה את משחקה הראשון לסקוטלנד, אך עלתה לשלב הנוקאאוט לאחר ניצחונות על שתי הנבחרות האחרות. ברבע הגמר פגשה הנבחרת את וניצחה אותה 2–1 עם צמד של שין יון-הו בתוספת הזמן. החדשות לפיהן עלתה הנבחרת לחצי הגמר בפעם הראשונה בתחרות פיפ"א הפכה לאגדה במדינה, שהייתה אז חלשה יחסית בספורט. גם התקשורת הזרה התעניינה בנבחרת הדרום קוריאנית וכינתה אותה "הזעם האדום".
קוריאה הדרומית סיימה את הטורניר במקום הרביעי לאחר הפסדים ל ופולין, ומגן הנבחרת קים פאן-קאון נכלל בנבחרת הטורניר. השם "השדים האדומים" ניתן לאוהדי נבחרת קוריאה הדרומית בכדורגל בעקבות הטורניר הזה.
נבחרת קוריאה המאוחדת (1991)
משחקה הראשון של הנבחרת היה מול הפייבוריטית לזכייה, אותה הפתיעה קוריאה 1–0 משער של הצפון קוריאני צ'ו אין-צ'ול בדקה ה-88'. קוריאה סיימה בתיקו 1–1 עם אירלנד והפסידה 0–1 למארחת פורטוגל, אך עלתה לרבע הגמר. בשלב זה הובסה 1–5 על ידי ברזיל והודחה.
ז'יימה לרנר
ז'יימה לֶרְנֶר (פורטוגזית: Jaime Lerner, ביידיש: חיימה לרנר; בעברית: חיים לרנר, 17 בדצמבר 1937 – 27 במאי 2021) היה אדריכל ומתכנן ערים יהודי-ברזילאי, מהמפורסמים בעולם בזכות תפיסותיו החדשניות והשינויים הגדולים שחולל בעירו קוריטיבה בעת כהונתו כראש העיר במשך שנים ארוכות. לרנר כיהן גם כמושל מדינת פרנה שבירתה קוריטיבה.
קורות חיים
במקביל לעבודתו כאדריכל, לרנר כיהן כראש עיריית קוריטיבה, בירת פרנה, שלוש פעמים. לקדנציה הראשונה (1971-1975 מונה מטעם הממשלה, בתקופת הרודנות בברזיל. בקדנציות הבאות - 1979–1984, 1989-1992) - נבחר ברוב גדול. לקראת הקדנציה השלישית שלו כראש עיר, הכריז ז'יימה לרנר על מועמדותו רק כ-12 יום לפני הבחירות ובכל זאת זכה בבחירות. במהלך כהונתו הראשונה כראש עיר יישם תוכנית לצמצום עומס התחבורה בכבישים בעיר. כמו כן פעל לרנר לטיפוח חברתי ואקולוגי ולשינויים אורבניים בקוריטיבה. קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF), העניקה לז'יימה לרנר בשנת 1990 את "אות הילד והשלום" על תוכניותיו: "מהרחוב לבית הספר" (Da Rua para a Escola), "הגנת חיים" (Protegendo a Vida) ו"האוניברסיטה למורה" (Universidade do Professor).
בשנת 1994, נבחר לרנר לתפקיד מושל מדינת פרנה ובשנת 1998 נבחר בשנית. כמושל הפעיל לרנר מדיניות של משיכת השקעות למדינה כדי להפוך אותה לאחד ממרכזי התעשייה הגדולים בברזיל. בין השנים 1995–2001, בעקבות אותה מדיניות, הושקעו בפרנה למעלה מ-20 מיליארד דולר. עם הניסיון הרב שרכש בתקופתו כראש עיריית קוריטיבה, פיתח לרנר את פרנה בתחומי התחבורה, החינוך, הבריאות, התברואה, תרבות הפנאי והתיעוש.
בעצרת המרכזית של "ארגון הארכיטקטים הבינלאומי" (International Union of Architects), שהתקיימה בברלין ביולי 2002, נבחר לרנר ליושב ראש הארגון לתקופה של כ-3 שנים. לרנר היה גם פרופסור בתכנון עירוני ואזורי באוניברסיטה הפדרלית של פרנה.
המשנה האורבנית של לרנר
את רעיונותיו בדבר חשיבות העיר נהג לרנר להכתיר במשפט "העיר איננה הבעיה. העיר היא הפתרון". בהרצאותיו הרבות ברחבי העולם, הסביר לרנר כי "העיר היא המפלט האחרון של הסולידריות החברתית" וכי האפשרות היחידה להתמודדות אמיתית עם המשבר הסביבתי-חברתי הפוקד את העולם היא באמצעות חיזוק העיר והפיכתה לעיר בת קיימא. לרנר תמצת את רעיונותיו בעניין "העיר הנכונה", לשלושה כללים עיקריים, עליהם נשען פועלו לאורך השנים:
עקרונות אלה הם בבחינת כללים מנחים ליישום אישי, אך בעיקר כבסיס לתכנון עירוני נבון. לצורך יישום הכלל הראשון והמרכזי של צימצום השימוש ברכב הפרטי, על מערכת התכנון (העירונית והלאומית) ליצור אלטרנטיבה נאותה של תחבורה ציבורית. כל צורה של תחבורה ציבורית עדיפה על המכונית בעיר, שהיא הגורם המרכזי להרס העיר. אך לרנר הדגיש כי האפשרות הטובה ביותר היא תחבורה ציבורית על פני השטח: רכבת קלה ובעיקר אוטובוסים. על-פי עיקרון זה פותחה בקוריטיבה "מערכת האוטובוסים המהירה" (BRT), שיושמה מאז בעשרות רבות של ערים גדולות ברחבי תבל.
כדי למנוע מפגעים קשים בעיר וסביבותיה, נחוצה מערכת טובה של טיפול באשפה. הפרדת אשפה ברמה גבוהה על ידי התושבים, נחוצה לצורך מיחזור יעיל. לרנר הטמיע את הפרדת האשפה בתוכניות הלימודים בבתי הספר בקוריטיבה, והצליח להגיע לרמה גבוהה של הפרדת אשפה בעיר (כ-70 אחוזים). הוא אף יזם מהלך ראשון מסוגו, לפיו העירייה החלה לקנות את הזבל המופרד מהתושבים. התמורה ניתנת לתושבים באמצעות כרטיסי נסיעה באוטובוסים. כך חיסל לרנר את המזבלות הפירטיות בפאתי העיר. הזבל המופרד הופנה למיחזור, ותוצרי המיחזור משמשים למימון המערכת כולה.
לרנר טען שכדי להפיח חיים בעיר, לצמצם פערים חברתיים, ולמנוע נזק סביבתי, "צריך לגור קרוב". משמעות הדבר שהעיר צריכה להיות מתוכננת באופן כזה שכל תושב יוכל להגיע בקלות ובמהירות, ותוך נגישות מקסימלית, אל עבודתו ואל מוקדי השירותים המרכזיים. האפשרות האידיאלית היא באמצעות הליכה ברגל, נסיעה באופניים או במערכת תחבורה ציבורית יעילה, והדבר מחייב "עירוב שימושים" בעיר: יצירת מרקמים עירוניים מעורבים הכוללים מגורים, שירותים, מסחר, תרבות ובילוי. רק בדרך זו ניתן לנצל את היתרונות הגלומים בעיר ולהפוך אותה למוקד ליצירה תרבותית. כדי למנוע יצירת גטאות לעניים, והפרדה חדה בין שכונות עשירות ומטופחות לשכונות עניות ומוזנחות, יש לעודד "שילוב אוכלוסיות" בפרויקטים של דיור בר השגה: שילוב קבוצות הכנסה שונות, קבוצות גיל שונות, וקבוצות אתניות או עדתיות שונות. בתוך מרקם עירוני תוסס שכזה, המבוסס על עירוב שימושים ושילוב אוכלוסיות, יש להקפיד על שטחים ירוקים גדולים בדמות גינות או פארקים, העומדים לרשות כלל התושבים.
לרנר וישראל
בביקוריו בישראל מתח לרנר ביקורת על הרס מבנים ומוסדות שהם בבחינת "ציון דרך" לעיר ולתושביה. כך למשל, טען כי הריסת כיכר דיזנגוף הישנה בתל אביב, והפיכתה לנתיב תנועה מהיר, הייתה שגיאה קשה, וכי יש להחזיר את המצב לקדמותו. כמו כן הסביר כי העיר צריכה להכיר גם בחשיבות של עסקים קטנים ומקומות בילוי "מסורתיים", שהם חלק מהמורשת התרבותית שלה, כמו בתי קפה "מיתולוגיים", שהעירייה צריכה להשקיע בשימורם.
רעיונותיו של לרנר, פועלו בקוריטיבה, והתייחסויותיו לבעיות האורבניות בישראל, עומדים במרכז הסרט "אגדה אורבנית", בבימויו של ניצן הורוביץ, ששודר בערוץ 10 ב-2008.
לרנר נפטר ב-27 במאי 2021.
פרסים
לרנר זכה במספר רב של פרסים ברזילאים ובינלאומיים, ביניהם:
יוקון (נהר)
נהר יוקון (באנגלית: Yukon River) הוא אחד הנהרות הגדולים באמריקה הצפונית שיותר מחציו במדינת אלסקה שבארצות הברית והשאר בטריטורית יוקון שבקנדה. אורכו 3,700 קילומטרים והוא נשפך לתוך ים ברינג. אגן הניקוז שלו 832,700 קמ"ר, 323,800 קמ"ר מזה בקנדה. פירוש שמו הוא "נהר גדול" בגוויצ'ן, שפת בני המקום.
סנקט פנקרץ
גאוגרפיה
העיירה סנקט פנקרץ שוכנת באזור המנהלי טראונפירטל. כ-70% מאדמות העיירה מיוערות, ו-9% הן אדמות חקלאיות.
Love You To
השיר נכלל באלבום "Revolver" מ-1966. האלבום היה פריצת דרך עבור האריסון ככותב ומלחין, והוא תרם לו גם את השירים "I Want to Tell You" ו"Taxman".
האריסון שאב השראה מוזיקלית מראווי שנקר, המומחה לסיטארים, שנהיה המורה שלו לסיטאר זמן קצר אחרי שהשיר הוקלט. במילותיו, "Love You To" הוא באופן חלקי שיר אהבה לאשתו של האריסון, פאטי בויד, בנוסף לכך שהוא כולל קונספטים פילוסופיים שהושרו מהחוויות שלו עם LSD. השיר היה לאחת הפעמים הראשונות שהביטלס הביעו אידאולוגיה שתואמת לזו של תרבות הנגד.
"Love You To" נחשב על ידי מוזיקולוגים ומבקרים כפורץ דרך בכך שהוא מציג סגנון מוזיקה לא-מערבי לקהל של מוזיקת רוק, עם דגש על אותנטיות והימנעות מלהיות פארודיה.
התאבכות משכבות דקות
התאבכות משכבות דקות היא תופעת התאבכות המתקבלת כתוצאה מהחזרה ושבירה של קרני אור בשכבה דקה של חומר. בהקשר זה, שכבה דקה היא שכבה שעוביה הוא מסדר גודל של אורך הגל של האור.
בתופעה זו ניתן להבחין בחיי היום יום, כגון: בצבעים המופיעים על פני בועות סבון או בכתם שמן על כביש.
לתופעה חשיבות בתחום תעשיית האופטיקה, לדוגמה בתכנון ציפויים לעדשות.
הסבר התופעה
איור 1 מדגים כיצד קרן אור העוברת מחומר אחד לאחר, מוחזרת באופן חלקי (הקו AD), ונשברת באופן חלקי (הקו AB). אם החומר השני דק מספיק, חלק מהקרן הנשברת שעברה דרך השכבה תוחזר מן הצד השני (בנקודה B), תישבר שוב במשטח הראשון (נקודה C), ותתאבך עם הקרן המוחזרת.
תתקבל התאבכות בונה או הורסת בהתאם להפרש הדרכים האופטיות שעברו שתי הקרניים. הפרש זה תלוי בזווית הפגיעה של האור, עובי השכבה, ומקדמי השבירה של החומר ממנו עשויה השכבה ושל התווך ממנו מגיע האור. בהנחה כי מקדם השבירה של החומר ממנו עשויה השכבה גדול ממקדם השבירה של התווך, תתקבל התאבכות בונה אם הפרש הדרכים האופטיות שווה לכפולה חצי שלמה של אורך הגל של האור, והתאבכות הורסת אם הפרש הדרכים שווה לכפולה שלמה של אורך הגל.
אם מקור האור אינו מונוכרומטי, ולחומר מקדמי שבירה שונים לאורכי גל שונים (כפי שקורה לרוב), הצבעים השונים ייצרו התאבכות בונה במקומות שונים, כתלות ביחס בין אורך הגל והפרש הדרכים האופטיות שנקבע על פי זווית ממנה מסתכלים ועובי שכבת החומר. עובדה זו גורמת למראה האופייני של התופעה (ראו תמונות בגלריה למטה).
טבעות ניוטון
אחת הדוגמאות המפורסמות לתופעה ההתאבכות משכבות דקות היא טבעות ניוטון. ניתן לקבל טבעות ניוטון כאשר משטח קמור (כדורי) מונח על גבי משטח שטוח וביניהם מפרידה שכבת אוויר דקה (ראו איור 2). במקרה זה עובי שכבת האוויר הדקה גדל ככל שמתרחקים מנקודת המגע בין המשטחים ומתקבלת תבנית התאבכות של אזורים מוארים וחשוכים כתלות בעובי השכבה. עקב הסימטריה, תבנית ההתאבכות היא בצורת טבעות.
התופעה הובחנה לראשונה בשנת 1664 על ידי רוברט הוק, אך קרויה על שם אייזק ניוטון שחקר וניתח אותה.
מירזה פתאלי אחונדוב
מירזה מהמדטא (ג)י-או (ג)לו פתאלי אחונדוב (באזרית : Mirzə Fətəli Məhəmmədtağı oğlu Axundov, בפרסית: میرزا فتحعلی آخوندزاده שם בלידה: מירזא פתח'עלי אח'ונדזאדה, 12 ביולי 1812 נוח'ה, כיום שקי - 9 במרץ 1878 טביליסי ) היה סופר, מחזאי הוגה-דעות ומבקר ספרות אזרביג'אני בשפות אזרית ופרסית. נחשב לאחד ממייסדי הספרות האזרית המודרנית והפרסית ולאחד מאבות התיאטרון האזרי, נציג של הזרם הרומנטי היסטורי וריאליסטי. נמנה עם חסידי המודרניזציה והחילוניות בתרבות ארצו ואחד ממבשרי התנועה הלאומית האיראנית. בשנת 1863 בחברה העות'מאנית למדעים הציג לראשונה רפורמה למעבר השפה האזרית לאלפבית לטיני.
רקע משפחתי ושנות צעירותו
אחונדוב נולד בשנת 1812 בנוח'ה בח'אנות שאקי כבן למשפחה של בעלי אדמות אמידים שמוצאם באזרבייג'ן האיראני. אביו, מוחמד-תקי, היה אח'ונד (אימאם), ומשם שם המשפחה של הסופר. כשהיה תינוק בן שנתיים עברה המשפחה לגור בכפר ח'אמנה, על יד תבריז. כשבשנת 1814 התגרשו הוריו, האם חזרה איתו לעיר נוח'ה (שקי) בבית של דודו, חאג'י עסכר. הדוד היה למורו הראשון. הוא לימד את הילד קוראן, ערבית ופרסית, ומקצועות אחרים. בשנת 1832 כשיצא לעלייה לרגל למכה, השאיר חאג' עסכר את הנער אצל מלומד בעיר גנג'ה, שהיה אמור ללמדו לוגיקה ערבית ומקצועות מדעיים, לפי המסורת מימי הביניים, ולהכין אותו ללימודי דת. בין המורים במדרסה בגנג'ה, שבה למד אחונדוב, היה גם המשורר האזרי מירזא שאפיע ואזה (میرزا شفیع واضح). הוא הפך למנטור של אחונדוב, הכיר לו את ההגות החילונית המערבית והניאו מלהיכנס למסלול של לימודי דת. כשחזר דודו מן החאג', התחיל אחונדוב ללמוד במכללה ממלכתית וכעבור שנה נוספת, ב-1834, עבר לטיפליס, בירת מלכות המשנה של הקווקז (כיום בירת גאורגיה).
פעילותו במשרות ממלכתיות
בטיפליס הוא עבד שם כמתרגם במנהל האזרחי, ולאחר מכן גם במנהל הצבאי הרוסי, עיסוק שהמשיך עד סוף חייו. התקבל כמתרגם במשרדו של ראש מנהל הרוסי בגאורגיה, הגנרל הברון גריגורי רוזן. בשנת 1840 השתתף אחונדוב, מתוקף תפקידו, במסע הצבאי הרוסי באבחזיה, כולל בנחיתה בכף אדלר. כמו כן השתתף כמתרגם בעיר גורי במפגשים בין המשלחות של האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית לצורך קביעת הגבול המשותף באזור. החל משנת 1837 עבד כמורה לפרסית ולטורקית בבית ספר ארמני במחוז טביליסי, אחר כך בבית הספר הארמני נרססיאן. בטביליסי הכיר אחונדוב גולים רוסים, אנשי אופוזיציה – מתנועת הדקבריסטים, כמו אלכסנדר בסטוז'ב-מרלינסקי, ולדימיר אודוייבסקי, המשורר יאקוב פולונסקי, ואת הסופרים הארמנים חצ'אטור אבוביאן וגבריאל סונדוקיאן, שתרמו גם הם לעיצוב השקפתו התרבותית המערבית. במהלך השנים 1840–1870 זכה אחונדוב בהוקרת השלטונות הרוסים על פעילותו כמתרגם בעת מבצעים צבאיים, מלחמת קרים, ובעת מסעות למחקר ארכאולוגי וגאוגרפי. הסוף הקריירה הועלה לדרגת קולונל. בתוקף תפקידו זכה לאותות ועיטורים מצד שלטונות רוסיה, פרס וטורקיה.
פעילותו הספרותית
בשנות ה-1830 כתב אחונדוב ספרות מגויסת בזכות הקדמה, ההשכלה והחירות. שיריו מהשנים 1830–1840 נכתבו על יסוד מסורת השירה הקלאסית האזרית והפרסית, שירת האשיגים. כתב לדוגמה שיר קינה על הזמן, שיר על מותו של פושקין, ושירי גושמה, סוגה אופיינית לאשוגים. האלגיה למותו של פושקין (1837) תורגמה לרוסית ופורסמה בגיליון XI של העיתון "מוסקובסקי נבליודאטל" ("הצופה המוסקבאי"). אולם הכתיבה שלו קיבלה יותר תאוצה בשנות ה-1850. במחצית הראשונה של המאה ה-19 כתב שש קומדיות שהיו הקומדיות האזריות הראשונות והיוו ניסיונות ראשונים למחזאות לאומית אזרבייג'אנית. נושאי הקומדיות היו קשורים למציאות הקווקזית במחצית הראשונה של המאה ה-19. כתב-עת גרמני לספרות זרה ("המגזין לספרות זרה") שיבח את אחונדוב בהכריזו "גאון של המחזאות" ו"מולייר של אזרבייג'ן". גישתו בכתביו הייתה ריאליסטית, מושפעת מעידן האורות ומאמונתו בעתיד הזוהר של עמו. בשנת 1859 פרסם אחונדוב גם את הרומן הקצר הידוע שלו "כוכבים מרומים", שהיווה אבן יסוד לפרוזה ההיסטורית האזרבייג'אנית.
בנוסף לעניין הרב שגילה בתרבות הטרום-אסלאמית באיראן, לפני שנחרבה על ידי "הערבים הרעבים, העירומים והפראים" כדבריו, היה אח'ונדזאדה אחד ממבשרי הלאומנית המודרנית האיראנית. הוא התנגד לאימפריה העות'מאנית וכתב משום כך בהתלהבות על האירוע ההיסטורי של גירוש העות'מאנים מבגדאד על ידי השאה עבאס הגדול במחצית הראשונה של המאה ה-17.
אחונדוב השפיע רבות גם על סופרים פרסים חשובים כמו מלכום ח'אן, מירזא אקא ח'אן כרמאני ומירזא עבד א-רחים טליבוף, שהיו חסידי רפורמות באיראן. הסופר ראה באיראן את מולדתו הרוחנית, ובו זמנית החשיב עצמו אזרבייג'אני, כאחד שגדל בארץ זו והשפה האזרית הייתה שפת אמו. מתוך התנגדותו לנחשלות שהייתה שלטת במרחב האסלאמי בקווקז ובאיראן, תמך אחונדוב באימפריה הרוסית וגישתו זו זיכתה אותו לעוד יותר הערכה בהיסטוריגפריה הרוסית והסובייטית. בימי מלחמת קרים האיץ אחונדוב את בני ארצו להילחם כמוהו, לצדם של הרוסים נגד העות'מאנים.
השפעתו על הספרות האיראנית
יחד עם מירזא אקא ח'אן כרמאני וג'לאל א-דין מרשה קאג'אר, נחשב אחונדוב, בשמו הפרסי אח'ונדזאדה, לנציג של הרומנטיזם המוקדם האיראני. הוא התגאה בזהותו הפרסית (נז'אד-י איראני) ובהשתייכותו לאומה האיראנית (מלאת-י איראן) ולמולדת האיראנית (וטן). השפיע על מאלכום ח'אן ומחזאים איראנים נוספים. כמו כן הוא השפיע מאוד על ג'לאל-א-דין מירזא קאג'אר, (1826–1870), נסיך מבית המלוכה הקאג'ארי על ידי קשרי הידידות האישית ומכתביו. ג'לאל א-דין מירזא חיבר את הספר "נאמה-יה ח'וסראוואן", שהוא ניסיון לכתוב מחדש את ההיסטוריה הלאומית האיראנית. זה היה ספר לימוד בפרסית פשוטה, מטוהרת ממלים ערביות.
מירזא אקא ח'אן כרמאני (1854–1896) אימץ גישה דומה בכתיבת ספרים היסטוריים וניסה להחיות את עברה המפואר של איראן.
רפורמת האלפבית
אחונדוב דגל ברפורמה של האלפבית האזרי, מתוך מודעות לפגמי השימוש בכתיב הפרסי-ערבי במקרה השפות טורקיות. הוא התחיל לעבוד על רפורמה של הכתיב החל משנת 1850. התמקד תחילה בשינויים בכתיב הפרסי-ערבי על מנת להתאימו לדרישות הפונטיות של השפה האזרית. ביקש שכל צליל ייוצג על ידי סמל נפרד – ללא הכפלות או החסרות. מאוחר יותר תמך במעבר לאלפבית לטיני עם שינויים הולמים. האלפבית שאומץ באזרבייג'ן הסובייטי בין השנים 1922–1939 וגם האלפבית הרשמי הנוכחי של השפה האזרית מבוססים על הגרסה השלישית של אחונדוב.
הנצחה
נקראו לפי שמו:
קישורים חיצוניים
Farid Alakbarov- Mirza Fatali Akhundov, Alphabet Reformer Before His Time, Azerbaijan International, Spring 2000
הלל זיידל
הלל זיידל (9 באוקטובר 1920 – 14 בפברואר 1999) היה חבר הכנסת ופעיל ציוני.
קורות חייו
זיידל נולד בקרקוב שבגליציה, פולין. למד בבית הספר הגבוה לכלכלה בווילנה. היה חבר בתנועת הנוער הציונית המסורתית "עקיבא" בפולין. חבר נערות שלו היה אוסוואלד רופאייזן ("האח דניאל"), ולימים הקדיש לו זיידל פרק בספר זיכרונותיו על תקופת השואה.
במהלך מלחמת העולם השנייה לקח חלק במחתרת האנטי-נאצית בגטו וילנה ועמד בראש המחתרת היהודית במחנה העבודה וההשמדה קלוגה שליד טאלין (אסטוניה). בשנים 1945–1947 עמד בראש תנועת "הנוער הציוני – עקיבא" והיה מראשי תנועת הבריחה.
במרץ 1948 עלה לארץ ישראל. בארץ כיהן כראש המדור לקליטת עולים של הקונפדרציה העולמית של הציונים הכלליים, המזכיר הכללי של העובד הציוני וממנהיגי המפלגה הפרוגרסיבית (שנוסדה על ידי העובד הציוני ומפלגת עלייה חדשה). בשנים 1952–1973 היה פעיל בהסתדרות מטעם העובד הציוני (שהיווה, במשך השנים, חלק ממסגרות מפלגתיות שונות: המפלגה הפרוגרסיבית, המפלגה הליברלית והליברלים העצמאים). שם שימש כראש המחלקה לקליטת עלייה, ועם היבחר יהודה שערי לכנסת בשנת 1961 נבחר במקומו כחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות וראש המדור לפנסיה של ההסתדרות.
בשנת 1974 נבחר מטעם ל"ע לכנסת השמינית. בפברואר 1977, בסוף כהונה פרש מהמפלגה הליברלית העצמאית והקים את סיעת ”אחדות” בכנסת, שהצטרפה כחטיבה לליכוד. נבחר מטעם הליכוד לכנסת ה-9 (בה שימש יושב ראש הוועדה לפניות הציבור וחבר בוועדת הכנסת, ועדת החוקה, חוק ומשפט ובוועדת העלייה והקליטה). בבחירות לכנסת ה-10 לא שולב ברשימת הליכוד לכנסת ואחריהן פרש מפעילות פוליטית.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
רב-סרן שמועתי
רב-סרן שמועתי הוא דמות בדיונית הומוריסטית, המוצגת בעגה הצה"לית כמקורן של שמועות העוסקות באירועים בצה"ל שלא ניתן להם אישור רשמי. יש המעלים את רב-סרן שמועתי לדרגת סגן-אלוף (אז נעשה לעיתים שימוש בכינוי "סגן-אלוף אמרו לי"), ויש אף המכנים אותו "רב-אלוף שמועתי" או קובעים כי הוא "הועלה לדרגת רמטכ"ל". לעיתים מיוחסות לו גם שמועות שאינן במישור הביטחוני (יש המכנים את "עמיתו האזרחי" של רב-סרן שמועתי בשם "מר שמועתי").
מצבה הביטחוני המיוחד של מדינת ישראל, וכן העובדה כי לישראלים רבים יש מכרים קרובים במערכת הביטחון, הביאו לגלים של שמועות, העוסקות באירועים ביטחוניים. בשמועות יש כאלה שמתגלה בהן גרעין של אמת, וכאלה שמתגלות כמשוללות יסוד.
היסטוריה
ככל הנראה, עד תחילת שנות ה-60 הייתה דרגתו של "שמועתי" סרן בלבד. באמצע שנות ה-60 החלו להתייחס אליו כרב-סרן, אם כי יש שהמשיכו לדבוק בדרגתו המקורית, עד ימינו.
יהושע בר-דיין ב"יומנו של חייל" (1968), יומנו ממלחמת ששת הימים, כותב:
חנוך ברטוב, בסַפּרו על מלחמת יום הכיפורים, מציין כי.
בספרה של עמיה ליבליך "ילדי כפר עציון", מסופר על מלחמת ששת הימים: .
וכך בספרו של יוסי בלום הלוי "התקדשות", בקשר למלחמת יום הכיפורים: .
בעקבות פרסום שמועות כוזבות רבות במהלך מבצעי שובו אחים וצוק איתן דרך וואטסאפ, הופצה הודעה ברשתות החברתיות לפיה "רס"ן שמועתי מועלה בדרגה". ההודעה לוותה בתמונה הומוריסטית בה סמל וואטסאפ משמש כדרגה במקום ה"פלאפלים" של דרגות רב-סרן וסגן-אלוף.
דונדורמה (גלידה טורקית)
בעבר נהגו אנשי הכפרים בדרום מזרח טורקיה שהיו גרים על ההרים לייצר אותה מחלב עזים ושלג, עם מסטיקא מסוג קניפול ועם אבקת סחלבים מיובשת מסוג טיוברס (tubers), המכונה "מילד" (milled). באזור העיר קרמאנמרש בדרום טורקיה מכינים גלידת מסטיק מוצקה ודביקה יותר הודות לאבקה המופקת מפרח הסחלב שגדל באזור זה. גלידה זו מוצקה כל כך, שלשם אכילתה יש להשתמש בסכין ומזלג. היא נקראת גם "גלידה חבוטה" (Dövme dondurma), משום שבתהליך הכנתה מניפים אותה באוויר כדי לשוות לה יתר אווריריות, והיא עמידה להמסה.
בטורקיה נהוג למכור את הגלידה על ידי רוכלים הלבושים בבגדים אופייניים לתקופה הטורקית-העות'מאנית שנוהגים למכור את הגלידה עם מכלים גדולים וכפות ארוכות ולמכור את הגלידה בצורה היתולית. ישנם מקומות בטורקיה בהם נהוג למכור את הגלידה כמו שווארמה ולחתוך אותה בעזרת סכין קצבים בזמן שהיא תלויה באוויר על גבי מוט עם שרשרת.
זבולון כלפה
זבולון כלפה (נולד ב-26 בספטמבר 1962) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת האיחוד הלאומי בסיעת הבית היהודי, איש חינוך ופעיל פוליטי דתי לאומי.
קורות חייו
זבולון כלפה נולד בבאר שבע וגדל במושב שרשרת. בנו של שמעון כלפה, מי שהיה לימים ראש מועצה אזורית עזתה. למד בישיבה התיכונית בכפר מימון ובישיבת הסדר בימית ובישיבת הכותל. במהלך לימודיו פונה חבל ימית, כחלק מהסכם השלום עם מצרים, וכלפה נטל חלק במאבק בפינוי. לאחר מכן היה שותף להקמת הישיבה מחדש בנווה דקלים, בשם ישיבת נווה דקלים. לאחר שסיים את לימודיו בבית מדרש מר"ץ ושירותו בצה"ל, ניהל פנימייה בכפר מימון ומדרשה באיתמר. בהמשך עבר להתגורר בעצמונה, ושימש כמזכיר היישובים עצמונה ונצרים, וכחבר במועצה אזורית חוף עזה. כמו כן עסק, בהתנדבות, בבניית בית הכנסת בעצמונה ולאחר מכן ניהל פרויקטי בנייה שונים בגוש קטיף.
לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות הוביל מספר פעולות מחאה נגדה. בין היתר, ריכז את אזור הדרום במשאל מתפקדי הליכוד וארגן שרשרת אנושית בין גוש קטיף לירושלים.
לאחר יישום התוכנית היה ממקימי עיר האמונה בנתיבות ופעל למען שיקום המפונים וההתיישבות המחודשת במזרח חבל לכיש. כלפה היה בין יוזמי רכישת קיבוץ שומריה עבור המפונים. לאחר הסכם הרכישה בשנת 2006 עבר להתגורר בקיבוץ, והיה למזכיר הקיבוץ. כמו כן מכהן כלפה כחבר במועצה אזורית בני שמעון, מנהל קהילה בקיבוץ דביר של תנועת הקיבוץ הארצי וכחבר מזכירות אמנה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הוצב כלפה במקום השלישי ברשימת מפלגת תקומה. לאחר האיחוד עם הבית היהודי הוצב במקום השביעי ברשימה המשותפת. בינואר 2013 נבחר כלפה מטעם סיעת הבית היהודי לכנסת ה-19.
בבחירות לכנסת העשרים, במסגרת ההסכם עם מפלגת תקומה, הוצב כלפה במקום ה-18 ברשימה המשותפת עם הבית היהודי, אחרי שהגיע למקום ה-4 בבחירות המקדימות של תקומה. ב-26 בינואר 2015, עם הודעתו של נפתלי בנט על צירוף כדורגלן העבר אלי אוחנה למפלגתו, הודיע כלפה על פרישתו מרשימת הבית היהודי, וקרא ליו"ר תקומה אורי אריאל להחליט על ריצתה של המפלגה ברשימה עצמאית. במקומו הוצב מנכ"ל תקומה לשעבר, נחי אייל, וכלפה לא חזר לרשימה גם לאחר שאוחנה הודיע על פרישתו מהרשימה לכנסת. לדברי כלפה, זה היה לבקשתו ולאחר שסירב להתנצל כלפי בנט חרף לחצים שהפעילו עליו אנשי תקומה. לפי הודעת המפלגה, חוות דעת של היועץ המשפטי של תקומה קבעה שהוא אינו יכול לחזור בו מההתפטרות.
לאחר הפרישה מתקומה, תמך במפלגת יחד של אלי ישי.
חיים אישיים
כלפה נשוי לאיריס, מורה לאומנות, אב לשישה, גר כיום בשומריה.
מחוזות מוזמביק
מבחינה אדמיניסטרטיבית מוזמביק מחולקת ל-10 מחוזות (província) ועיר הבירה (cidade) שיש לה מעמד של מחוז. כל מחוז מחולק לנפות.
יצחק שטיילינג
יצחק שטיילינג (1 באוגוסט 1949, יפו, ישראל–9 באוקטובר 1971, תל אביב, ישראל), היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק בעמדת הקשר הנסוג ומזוהה עם קבוצת מכבי יפו.
קורות חייו
יצחק שטיילינג נולד בשכונת גבעת עלייה ביפו, לראובן (1924–1980) ניצול שואה יליד לבוב, ולחנה (1923–2011). המשפחה התגוררה בסמוך לקולנוע גלרון. בגיל 11 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו. משחקו הראשון בבוגרים נערך ב-28 במאי 1966 מול הפועל פתח תקווה, במחזור האחרון של עונת 1965/1966 בליגה הלאומית. שטיילינג שיחק בתפקיד קשר נסוג, היה גבה קומה ונודע במשחקו האלגנטי והמדויק. הוא התחבב על אוהדי הקבוצה והנהלתה ונודע בכינויו "סינג סינג" משום דמיונו הפיזי לסולן להקת הרוק שהייתה פופולרית בישראל "The sing sing". בנוסף כונה על ידי אוהדי הקבוצה "פנג'אר" (מלאדינו: סלק, מילה השאולה מטורקית: Pancar) משום שפניו היו מאדימות מאוד כאשר רץ.
שטיילינג התבלט כאחד הקשרים המחוננים בליגה. הוא שיחק בשורות הקבוצה 100 משחקי ליגה ובהם כבש 3 שערים. משחקו האחרון בשורות מכבי יפו היה ב-18 באפריל 1970, בשלהי עונת 1969/1970 בליגה הלאומית מול הפועל כפר סבא. הקבוצה שאומנה על ידי איינשטיין קליש ירדה בסיום העונה לליגה א' שהייתה השנייה בישראל. בסיום העונה ביקש שטיילינג וקיבל שחרור ממכבי יפו, ועבר לשחק בבית"ר תל אביב.
ב-1967 זומן שטיילינג על ידי רחביה רוזנבוים לשורות נבחרת הנוער בכדורגל והשתתף עימה בטורניר הכדורגל בקאן. ב-1969 נכלל שטיילינג בסגל הנבחרת לגביע אסיה לנוער שנערך בבנגקוק ובו סיימה הנבחרת במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת איראן בכדורגל 1–2 במשחק על המקום השלישי.
ב-1969 במהלך טורניר גביע אסיה לנוער שנערך בבנגקוק חש שטיילינג בכאבים עזים בפלג גופו התחתון. עם שובו לישראל נמצא כי לקה בסרטן האשכים. הוא נותח והחל בטיפול רפואי, אך המחלה התפשטה בגופו. לאחר שעבר ממכבי יפו לבית"ר תל אביב חלה החמרה במצבו ובפועל לא שיחק במשחקי הקבוצה. שטיילינג הלך לעולמו ב-9 באוקטובר 1971 והובא למנוחות בבית העלמין הדרום בחולון. ב-1973 נערכו משחקי הוקרה לזכרו במסגרת "גביע לזכר יצחק שטיילינג" ובגביע זכתה מכבי יפו.
שפיטל שבפיהרן
שפיטל שבפיהרן (בבווארית: Spital am Pyhrn) היא עיירה במחוז קירכדורף אן דר קרמס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
גאוגרפיה
העיירה שפיטל שבפיהרן שוכנת באזור המנהלי טראונפירטל. כ-48% מאדמות העיירה מיוערות, ו-19% הן אדמות חקלאיות.
תיירות
בעיירה ישנן מספר אטרקציות המושכות תיירות ענפה ביחס לגודל העיירה. בין האטרקציות בעיירה, ישנה הכנסייה קולגיאלית של פיהרן, אגם ברונשטיינר ובית העיירה.
בירה מכבי
בירה מכבי (באנגלית: Maccabee) היא בירת לאגר בהירה, תוצרת חברת טמפו משקאות, העשויה 100% לתת אירופאי ובעלת 5% אחוזי אלכוהול. הבירה נחשבת מתחילת יצורה בשנת 1968 לבירת פרימיום ונועדה בעיקר לייצוא. לאורך השנים זכתה הבירה ב-4 מדליות זהב בתחרויות בינלאומיות (בלוקסמבורג, פריז, בריסל ורומא). מאז השקתה נמכרו ממנה מאות מיליוני בקבוקים בארץ ובעולם. למכבי קהל לקוחות נאמן עם פלח שוק יציב יחסית, כ-11% משוק הבירה בישראל.
אפשר להשיג את הבירה בבקבוק של 330 מ"ל, 500 מ"ל או של 650 מ"ל, בפחית של 330 מ"ל או 500 מ"ל וגם בחבית של 20 ליטר.
היסטוריה
בירה "מכבי" הושקה לראשונה באוגוסט 1964. כדי לייצר את הבירה, שנועדה להיות בירת פרימיום, הזמינו מבשלת שיכר לאומית בנתניה ברומייסטר בעל שם בינלאומי מגרמניה. הבירה יועדה לקהל צרכנים ישראלי איכותי בבתי מלון ומסעדות יוקרה ובעיקר לייצוא. הבירה, בת 5% אחוזי אלכוהול, יוצרה בסגנון פילזנר, שמקורו בעיירה פילזן שבצ'כיה. סגנון הפילזן מאופיין בבהירות וצלילות, טעם כשותי ורמת גזים גבוהה.
על תווית הבקבוק הראשונה משנת 1968 הופיע ציור של המכבים. בירה מכבי עמדה בציפיות וזכתה בתחרויות בינלאומיות נחשבות לבירה בשנים 1977 בלוקסמבורג, 1979 בפריז, 1981 בבריסל ו-1995 ברומא. על תוויות הבירה התווספו המדליות במהלך השנים.
בשנת 2005 יצאה טמפו עם מהדורה מוגבלת של מארזי בירה מכבי מעוצבים בידי אמנים ישראליים. המהדורה הייתה תולדה של שיתוף פעולה בין טמפו לבין ארגון וראייטי תחת השם "מכבי אמנים", במסגרתו עוצבו מארזי בירה מכבי בעיצובים ייחודיים של שלושה אמנים ישראליים, כמו: מנשה קדישמן, יאיר גרבוז ועפרה צימבליסטה. חלק מההכנסות ממכירת הבקבוקים הועברו כתרומה לארגון וראייטי.
בשנת 2009 עברה בירה "מכבי" מתיחת פנים. בעזרתה של חברת היינקן העולמית, עודכנה נוסחת המשקה ואחוז האלכוהול עלה מ-4.9% ל-5% אחוזים. בנוסף, הבקבוק והתווית עוצבו מחדש על ידי פיליפ בולקייה.
קליידוסקופ
קָלֵידוֹסְקוֹפּ (באנגלית: kaleidoscope, על בסיס היוונית, מילולית: "צופה בתמונה יפה"; על פי האקדמיה ללשון העברית: גְּלִילוֹר), הוא מכשיר אופטי, שנועד להמחיש צורות סימטריות, וכיום משמש בעיקר לשעשוע. הוא מורכב מגליל שבתוכו מראות, המשקפות עצמים (בדרך כלל שברי זכוכית) צבעוניים שבתוכו למשתמש המשקיף מחור בקצה הגליל, כשאור מאיר מהקצה השני. בדרך כלל הוא כולל שתי מראות מלבניות המוצמדות זו לזו בשפתן המוארכת. סידור המראות בזווית 45 מעלות ייצור שמונה שכפולים של העצמים הנראים, זווית של 60 מעלות תיצור שישה שכפולים, וזווית של 90 מעלות תיצור ארבעה שכפולים. כשמסובבים את הגליל, משתנים העצמים הנצפים, והסידורים השונים של עצמים שהמראות משקפות יוצרים שפע של צורות סימטריות וצבעוניות.
את הקליידוסקופ המציא סר דייוויד ברוסטר ב-1816, והוא נרשם כפטנט ב-1817.
המילונאי ראובן אלקלעי הציע במילונו את החידוש רָהִיב כשם תואר (תחת קליידוסקופי).
מבנה כלי טיס
מבנה בהנדסת אווירונאוטיקה הוא שילוב הגורמים המכניים והאווירודינמיים מהם מורכב גוף כלי הטיס כגון קורות תמיכה, כנפיים, סנפירים, תאים מדוחסים וכדומה. בשל המורכבות של דינמיקות הטיסה כלי טיס והסיכונים הלא מבוטלים במקרה של כשל מבני, תחום זה מקבל משנה חשיבות בשלבי התכנון, ניסוי ולאורך חיי כלי הטיס.
עץ ובד
כלי טיס מוקדמים כללו מנועים שהקנו ביצועים צנועים מאוד. אי לכך היה צורך בשימוש בחומרים קלים ופשוטים ככל הניתן. מבנה עץ מכוסה בבד היה שילוב חומרים הסטנדרטי בתקופה זאת - עד שנות ה-30 המוקדמות. בד כמעטה חיצוני התאפיין בנטייתו להיקרע במהלך פעילות שוטפת ולכן דרש בדיקות ואחזקה מתמדת. כמו כן בדים לא יכלו להקנות קשיחות ותמיכה מבנית ולכן מטוסים שהשתמשו בחומר זה לרוב כללו מבנה מסבך.
עם שיפור בביצועי מנועים החלו משתמשים בעץ גם כמעטה חיצוני. העץ הקנה קשיחות ועקב כך מהירות מרבית גבוהה יותר.
אט אט בד ועץ הוחלפו באלומיניום ופלדה אם כי אלה הראשונים שימשו בהרבה משטחי היגוי. אם כי היו כלי טיס שעדיין השתמשו בעץ כמרכיב מבני מרכזי.
לעיתים קורות של מתכות שונות היו משולבים כאורכנים או כרכיבים מחזקים.
אלומיניום
עם הוזלת עיבוד האלומיניום במהלך שנות ה-20 אלה החלו לחלחל למבנים של כלי טיס שכן אלומיניום היא מתכת קלה ובעלת נתוני קשיחות טובים יחסית למתכות אחרות ולכן הייתה מועדפת בתעופה.
מתכות שונות
עם כל היתרונות של אלומיניום, המתכת לא יכולה לשמש לכל המרכיבים של כלי הטיס. מקומות בהם טמפרטורות העבודה הן גבוהות במיוחד משתמשים בסוגי מתכות אחרים.
פלדת אל-חלד בעלת נתוני קשיחות גבוהים בהרבה מאלומיניום וגם סיבולת לטמפרטורות גבוהות, אבל גם כבדה פי כמה ולכן דורשת צורות מבנה שונות ומורכבות בשביל לפצות על עודף המשקל דוגמת מבנה כוורת.
טיטניום היא מתכת בעלת רמת קשיחות דומה לפלדה אבל קלה בהרבה ולכן משמשת כתחליף לאלומיניום. אם כי הקושי בעיבוד ומחירה מקטין את השימוש במתכת.
באזורי טמפרטורה קיצונית משתמשים במתכות כגון ניקל.
חומרים מרוכבים
חומרים פלסטיים ומרוכבים שונים שימשו בתעופה בהרבה מרכיבים מבניים שלא נושאים בנטל המבני, כגון ראדום או פנלים משלימי צורה. עם זאת גובר השימוש בחומרים מרוכבים בייצור מרכיבים מבניים מרכזיים כגון חציצים וקורות. כלי טיס מסוימים משתמשים בחומרים מרוכבים במרבית המבנה שלהם.
סטודיבייקר
סטודיבייקר (באנגלית: Studebaker) הייתה יצרנית כלי רכב אמריקאית. החברה שבסיסה היה באינדיאנה החלה את דרכה ב-1852 כמפעל לייצור מרכבות, מפעל משפחתי של האחים ג'ון וקלמנט סטודיבייקר. ב-1868 נרשמה כחברה בשם "Studebaker Brothers Manufacturing Company".
היסטוריה
בשנת 1902 החלו בייצור מכוניות חשמליות: ה"סטודיבייקר אלקטריק". בשנת 1904 החלו בייצור מכוניות עם מנועי בנזין, תחת השם : "Studebaker Automobile Company". במרוצת השנים שם החברה שונה ל-"Studebaker Corporation"
מבנה כלי טיס
חומרים מרוכבים
עם כל אלה מרכיבים מבניים מחומרים מרוכבים הם קשים לייצור יחסית לעיבוד מתכות, ואופן ייצורם מקשה על אחזקתם ועל זיהוי כשלים מבניים שונים.
סטודיבייקר
סטודיבייקר במלחמת העולם השנייה
חלק לא מבוטל מהייצור, הוקצה ל- צבא ארצות הברית, אשר היה זקוק למשאיות בתקופת מלחמת העולם השנייה. חלק לא מבוטל מדגם סטודיבייקר סדרה M (סוגי טנדרים ומשאיות קלות עד קיבולת העמסה של 3 טון), נשלח ל- דרום-מזרח אסיה שם פעל הצבא האמריקאי במלחמה נגד יפן.
מבנה כלי טיס
קורות ואורכנים
קורות הן מרכיבי מבנה עיקריים שמיועדים לשאת בנטל המבני של כלי הטיס. לרוב קורות מותקנים באזורי המבנה הקשיחים ביותר דוגמת בתיבת הכנף במטוסים או בתקרה במסוקים.
בכנפיים הקורות הן לרות מותקנות לאורך מוטת הכנף מהשורש לקצה.
סטודיבייקר
סטודיבייקר במלחמת העולם השנייה
במקביל, ייצרה חברת סטודיבייקר בתקופת מלחמת העולם השנייה את דגם "Studebaker US6 2½-ton 6x6 truck" שנבנה לפי דרישה וצורכי הצבא האמריקאי.
מבנה כלי טיס
קורות ואורכנים
אורכנים הן קורות אורכיות המותקנות לאורך כל כלי הטיס ובהיקיפו ומפזרות את העומס בהיקף כלי הטיס ועל גבי המעטה החיצוני (במקרה של מבנה אחוד-למחצה).
סטודיבייקר
סטודיבייקר במלחמת העולם השנייה
בנוסף, ייצרה החברה את המשאית למשימות בשלג סטודיבייקר M29 Weasel, (1942-1945) אשר נקלטה בצבאות ארצות הברית, וסופקה לכוחות חיל הנחתים של ארצות הברית.
במקביל סופקה לצבאות אנגליה, צרפת וקנדה.
מבנה כלי טיס
חציצים
חציצים הם מרכיבים מבניים מרכזיים המותקנים ברוחב מבנה כלי הטיס וחוצצים בין חלקיו. חציצים לרוב מחזיקים את האורכנים ומקנים לכלי הטיס את צורתו שכן על גביהם מותקן המעטה החיצוני.
תאים מדוחסים
תא מדוחס משמש לתאי נוסעים או צוות בכלי טיס שאמורים לטוס בגבהים רמים בהם הלחץ החיצוני הוא נמוך ולכן מסכן בני אדם. תא מדוחס מיועד להיות אטום וקשיח ולרוב מתוחם בחציצים כבדים המפרידים בינו לשאר כלי הטיס, שלא אמור להיות אטום ומדוחס. לעיתים התא המדוחס מתוחם על ידי המעטה החיצוני שגם הוא נוטה להיות מחוזק באזור התא המדוחס, יחסית לשאר כלי הטיס. כמו כן תא מדוחס מתוכנן להתפשטות החומר עקב הלחץ הפנימי הגבוה יותר שלוחץ על דפנות התא ומגדיל בפועל את גודלו. למעשה, במטוסי נוסעים אחד הגורמים העיקריים המגבילים את אורך חיי כלי הטיס הוא התעייפות החומר הנגרם על ידי מחזורים חוזרים ונשנים של התפשטות והתצתמקות של התא המדוחס.
סטודיבייקר
סטודיבייקר במלחמת העולם השנייה
בנוסף ייצרה החברה מנועים למטוסים.
מבנה כלי טיס
תאים מדוחסים
בשל כך מטוסי נוסעים לטווחים קצרים ובינוניים נוטים להיות בעלי אורך חיים קצר יחסית למטוסי נוסעים לטווחים ארוכים. שכן אלה הראשונים טסים מספר פעמים ביום ולכן חווים הרבה מחזורים של התפשטות והצתמקות, בעוד אלה האחרונים טסים מספר מצומצם של טיסות ביום ולכן חווים הרבה פחות מחזורים.
סטודיבייקר
סטודיבייקר בשנות החמישים של המאה העשרים
בשנת 1950 החלו לייצר רכב משפחתי מדגם Bullet Nose, "בולט נוז". בשנת 1959 החלו לייצר את ה-לארק.
בשנת 1958 נקלעה חברת סטודיבייקר למצוקה, כשנכנסה כלכלית לתחרות עם שלושת ענקיות הרכב מדטרויט: ג'נרל מוטורס, פורד וקרייזלר. בניסיון הישרדות, הוציאה החברה את הלארק – דגם קומפקטי במונחי הרכב האמריקאי. הוצגו בארצות הברית מספר גרסאות : סדאן 4 דלתות, סדאן 2 דלתות, סדאן 2 דלתות הרטופ, קונברטיבל (גג-פתוח), Lark Wagon סטיישן 2 דלתות, סטיישן 4 דלתות.
מבנה כלי טיס
מעטה חיצוני
לרוב חלקים של המעטה החיצוני - המכונים פנלים - מיועדים לפירוק במהלך אחזקה אלה יחוזקו על ידי ברגים.
סטודיבייקר
סטודיבייקר בשנות החמישים של המאה העשרים
בארצות הברית ובקנדה נמכר דגם ה"לארק" גם תחת השם סטודיבייקר קומנדר.
מבנה כלי טיס
מעטה חיצוני
פנלים מסוימים המיועדים לפתיחה בפעילות שוטפת - המכונים פנלים פתיחה מהירה, יכללו אמצעים לנעילה ופתיחה פשוטים ולרוב יורכבו על ציר, בדומה לדלתות. פנלים אלה לרוב יותקנו בצורה ובאזור בהם הם לא ישאו בשום נטל מבני ולא יגרעו מחוזק וקשיחות המבנה.
סטודיבייקר
סטודיבייקר בשנות החמישים של המאה העשרים
החל מסוף 1960, הסטודבייקר לארק הורכב גם באוסטרליה. בשנים 1960–1966 הורכבה המכונית גם בישראל על ידי "קייזר-אילין תעשיות". במשך תקופה זו נמכרו כ-3,500 לארקים בישראל.
מבנה כלי טיס
סוגי מבנים
[[קובץ:Airframe (4 types).PNG|ממוזער|תמונה הממחישה את סוגי המבנה העיקריים: 1 ו-2 הם מבני מסבך, כאשר 1 כולל חיזוק בצורת כבלים ו-2 כולל חיזוק על ידי המעטה החיצוני המשונן.
סטודיבייקר
סטודיבייקר בשנות החמישים של המאה העשרים
המפעל של סטודיבייקר באינדיאנה נסגר בשנת 1963. ייצור הלארק נמשך עד 1965 במפעל של החברה בקנדה עד לסגירתו הסופית.
מבנה כלי טיס
סוגי מבנים
3 הוא מבנה אחוד בו המעטה החיצוני מחבר בין חציצים.
4 הוא מבנה אחוד-למחצה הנפוץ בתעשייה וכולל חציצים המחוברים ביניהם עם אורכנים ועל גביהם מותקן המעטה החיצוני הנושא בחלק מהנטל.]]
מבנה מסבך
מבנה מסבך מתאפיין בריבוי של קורות מבניות. יחדיו גורמים אלה יוצרים מעין כלוב עליו מולבש המעטה החיצוני. סוג מבנה זה בא לשימוש בכלי טיס בהם המעטה החיצוני לא מסוגל לשאת בעומס מבני. כגון מעטה מבד, פח ממכת רכה וכדומה. לעיתים משתמשים בכבלים המחוברים בין קורות המבנה המחזקים על ידי מתיחות. לרוב מבנה זה מאפיין כלי טיס מוקדמים וכלי טיס קלים.
מבנה אחוד
מבנה אחוד (מונוקוק) מתאפיין בחציצים רוחביים המחוברים ביניהם על ידי המעטה החיצוני בלבד. סוג מבנה זה מאפיין כלי טיס קלים וקטנים כגון דאונים וטיסנים בהם המעטה החיצוני מסוגל לשאת בעומס במרבית המצבים. בכלי טיס גדולים יותר, מבנה אחוד מתאפיין בהיווצרות מהירה של סדקים שיש קושי משמעותי לתקן.
מבנה אחוד-למחצה
מבנה אחוד-למחצה (סמי-מונוקוק) מתאפיין בשימוש בקורות אורכיות, אורכנים ומרכיבים נוספים לנשיאת עומס מבני בשילוב עם המעטה החיצוני. סוג מבנה זה הוא נפוץ מאוד בתעופה וישים ברוב סוגי כלי הטיס, מתאים למטוסים בעלי תאים מדוחסים שכן המבנה נוטה להיות מעוגל.
כנפיים
כנפיים הן המבנה האווירודינמי המרכזי בכלי הטיס היוצרים את העילוי המחזיק את כלי הטיס באוויר והן נושאות את כל משקל כלי הטיס. ברוב המטוסים הכנפיים גם מחזיקות ברוב הדלק של כלי הטיס. בשל כך הכנפיים צריכות להיות חזקות ומורכבות. כנפיים לרוב כוללות קורות המותקנות לאורך המוטה. לאורך חתך הכנף מותקנות צלעות המקנות לכנף את הצורה ומפזרות את הלחץ על גבי המעטה החיצוני.
תיבת כנף
תיבת כנף היא המבנה במטוס התומך בכנף. מפני שהכנף היא המשטח האווירודינמי העיקרי הנושא את משקל המטוס והעומס בטיסה, תיבת הכנף היא לרוב המבנה המשמעותי והקשיח במטוס. מבנה תיבת הכנף מושפע מסוג הכנף, נקודות החיבור ואופן ההתקנה על גבי הגוף. לדוגמה, במטוס בו הכנפיים מותקנות בתחתית הגוף, הגוף למעשה מונח על גבי תיבת הכנף, מה שמפשט את התיבה, שכן לא נדרש ממנה חיזוק ותמיכה. במצב שהכנפיים מותקנות גבוהה בגוף כלל הגוף תלוי למעשה מתחת לתיבת הכנף ולכן נדרש חיזוק ותמיכה גדולה יותר בגוף המטוס וכן תיבה מחוזקת. בהתקנה אמצעית של כנפיים כל היקף הגוף הופך לתיבת כנף בשביל לתמוך בכנפיים.
אף
המבנה הקדמי ביותר בכלי הטיס. במטוסי בוכנה חד מנועיים אף המטוס יחזיק את המנוע והמדחף שלו. במטוסים מרובי מנועים אף המטוס ישא לרוב את המכ"ם והכיפה שלו וציוד אוויוני נוסף. במטוסים קטנים יחסית לעיתים האף ישא גם תאי מטען נוסף.
בין מבנה האף למבנה הקדמי לרוב יותקן חציץ אש שיתחם את המבנה. לרוב תאים מדוחסים יתחילו בחציץ זה.
מבנה קדמי
מבנה קדמי כולל לרוב את תא הטייס. במטוסי הקרב, לרוב כל התא המדוחס ימצא במבנה הקדמי. במטוסי נוסעים התא המדוחס מתחיל במבנה הקדמי ונמשך למבנה המרכזי והאחורי.
מבנה מרכזי
המבנה המרכזי, המחבר בין המבנה הקדמי לאחורי כולל גם את תיבת הכנף הנושאת ברוב הנטל המבני של הגוף. במטוסי קרב המבנה המרכזי נושא גם חלק גדול מתאי הדלק בגוף המטוס וגם את תחנות החימוש בגוף המטוס. במפציצים ומטוסים חמקנים, המבנה המרכזי יכלול את תאי החימוש הפנימיים.
במטוסי הקרב הסילוניים המבנה המרכזי יכלול את הכונסים ואת תעלות האוויר של המנועים. לעיתים הכונסים יפלשו לתוך המבנה הקדמי.
בחלק ממטוסי הקרב הסילוניים, המנוע יותקן באזור זה והכונסים יותקנו במבנה הקדמי.
מבנה אחורי
המבנה האחורי בכלי טיס נושא את מבנה הזנב.
במטוסי קרב ומטוסי נוסעים הנושאים את המנוע על גבי גוף המטוס בתי המנוע והמנועים יותקנו באזור זה.
בחלק מהמטוסים המיועדים לשיוט על-קולי יותקנו תאי דלק באזור זה.
במטוסי נוסעים בחלק הזה יותקן החציץ האחורי של התא המדוחס.
זנב
במטוסים מבנה הזנב לרוב כולל את הגאי הכיוון והגובה. כמו כן הזנב יסגור את מבנה כלי הטיס בצורה אווירודינמית.
במטוסי קרב מבנה הזנב לרוב יכלול גם את צינור הפליטה של מנוע הסילון.
במטוסי סילון תלת-מנועיים מבנה הזנב יתמוך גם במנוע השלישי.
במסוקים הזנב את הרוטור האחורי ומשטחי הייצוב השונים.
כשלים מבניים
בגלל המרכזיות של מבנה כלי טיס, כשלים מבניים מהווים סיכון משמעותי ביותר ולרוב נגמרים באסון, ולכן אחזקה ובדיקות של המבנה הן חשובות ביותר לאורך חיי כלי הטיס. כלי הטיס מוגבל לרוב למעטפת טיסה מסוימת בשביל למנוע עומס יתר, וכשלים מבניים. נתונים כגון מהירות מרבית, משקל המראה ונחיתה מרביים, מגבלת תאוצה (כוח ג'י) וכדומה, כל אלה נובעים לרוב משיקולים מבניים, שכן מעבר למגבלות אלו, המבנה יכול להתעוות, להיסדק ולהיכשל.
בדיקות ויזואליות, בדיקות אל-הרס וכדומה, מבוצעות במרכיבים מבניים מרכזיים לאורך כל חיי כלי הטיס במהלך ביקורות שונות.
למעשה, במהלך תהליך הנדסה וייצור כלי טיס חדשים, לרוב ייוצרו יחידות במיוחד בשביל לבחון את המבנה ותכונותיו במצבי כשל שונים.
מאיה אנג'לו
מאיה אנג'לו (באנגלית: Maya Angelou; 4 באפריל 1928 - 28 במאי 2014) הייתה משוררת וסופרת אפרו-אמריקאית, שחקנית ופילוסופית ואחת הדמויות החשובות בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ובספרות האפרו-אמריקאית.
התפרסמה בסדרה של שש אוטוביוגרפיות שפרסמה החל משנת 1969, שהראשונה שבהן ("ידעתי למה הציפור הכלואה שרה") מספרת את סיפור חייה עד גיל 17.