cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוטו אולנדורף
עדותו במשפט
במהלך העדות שמסר במשפט שהתנהל נגד מפקדי יחידות האיינזצגרופן סיפר אולנדורף כי בסוף קיץ 1941 אסף מפקד האס אס היינריך הימלר את מפקדי יחידות האיינזצגרופן בעיר ניקולייב, ברוסיה, חזר באוזניהם על הפקודה לחיסול "יהודים וקומיסארים קומוניסטים" וציין באוזניהם כי הם לא ישאו בכל אחריות אישית להוצאות להורג, וכי האחריות מוטלת אך ורק על כתפיהם של הימלר עצמו ועל הפיהרר, אדולף היטלר.
אולנדורף העיד כי נכח בעצמו בהוצאות להורג המוניות של יהודים. הוא תיאר את שלבי ההרג. תחילה עסקו הגרמנים ברישום היהודים, תוך שהם נעזרים ביודנראט המקומי. ליהודים נמסר כי הרישום נעשה לצורך יישובם מחדש במזרח.
לאחר הרישום רוכזו היהודים במקום אחד ומשם הובלו למקום ההוצאה להורג, שהיה בדרך כלל חפירות אנטי טנקיות או גאיות ובורות טבעיים בשולי העיירות, הערים והכפרים. ההוצאות להורג נעשו ב"דרך צבאית", באמצעות כתות ירי תחת פקודה, ולא באש בודדת של חיילים. היהודים הובלו אל בורות ההריגה באמצעות משאיות, כדי לקצר ככל האפשר את משך הזמן שבו יידעו כי גורלם נחרץ. לאחר הירי נקברו הגופות במקום הרצח. על פי עדותו מפקדי כתות הירי נדרשו לוודא את מותם של המוצאים להורג, ומי שנותר בחיים היה עליהם לירות בו "יריית חסד". הנרצחים עמדו על רגליהם בפתח הבור או כרעו על ברכיהם.
אולנדורף העיד על עצמו כי הקפיד על הוצאה "צבאית" להורג, באמצעות כיתת-יורים שקיבלה פקודת אש בניגוד ליחידות רצח אחרות בהם חיסלו את היהודים באמצעות ירייה מקרוב בעורף שהייתה לדבריו "בניגוד לנהלים". הוא הסביר כי הוצאה להורג באמצעות כיתת-יורים הייתה קלה יותר, מבחינה פסיכולוגית, הן לנרצחים והן ליורים.
עוד סיפר כי היהודים נדרשו להוריד תכשיטים, טבעות, צמידים, עגילים ושאר דברי ערך בטרם מותם. התכשיטים נרשמו והוחרמו. היהודים גם נצטוו להוריד את בגדיהם, אך הוא ציין כי בניגוד למקומות אחרים הוא איפשר לנרצחים להישאר בבגדים התחתונים. באשר לרכוש שנלקח מהקורבנות מסר אולנדורף בעדותו כי זה נאסף ונשלח ברכבות לברלין, למעט שעונים, שחולקו לחיילים ולשוטרים הגרמנים.
בעדותו הוא תיאר בפרוטרוט את תהליך ההשמדה במשאיות גז. הן הוטענו ביהודים במקום שבו היו אמורים אחר כך לקבור אותם, באזור הבורות של ההוצאה להורג בירי. לדבריו היהודים שהוכנסו לתוך משאיות הגז לא העלו בדעתם כי מדובר במשאיות גז, שכן הן נראו כמשאיות רגילות לכל דבר. משך ההמתה במשאיות היה כרבע שעה. בכל פעם הוכנסו למשאיות בין 15 ל-20 בני אדם. בסך הכול הוצאו להורג בדרך זו כמה מאות יהודים, מרביתם נשים וילדים.
הוא הסביר כי המשאיות נועדו בעיקר לנשים וילדים על פי פקודה מיוחדת שהגיעה מהימלר כדי לחסוך תגובות קשות מצד הקורבנות והן מצד היורים, מרביתם נשואים ובעלי משפחות. עם זאת דיווח כי אנשיו העדיפו הוצאה להורג בירי על פני שימוש במשאיות הגז, משום שפריקת המשאיות הייתה כרוכה בתגובות רגשיות קשות, בשל מצב הגופות וההפרשות שמילאו את המשאית.
באשר לרגעיהם האחרונים של הקורבנות העיד אולנדורף כי היה צורך להפעיל עליהם אלימות, משום שכשנודע להם שעומדים להוציאם להורג הדבר גרם להם ל"התרגשות ולאי ציות להוראות", ועל כן היה צורך להכותם. בתשובה לשאלות החוקרים השיב אולנדורף כי איש מאנשיו לא ביקש להשתחרר ממשימות הרצח, אולם הוא עצמו שלח כמה מהם הביתה, לאחר שהתרשם כי לא יעמדו במעמסה הנפשית. באשר לחוקיות ההוצאות להורג הוא אמר כי איש מאנשיו לא פקפק בכך, משום שלדבריו אנשיו נשבעו לציית להוראות של הממונים עליהם.
אגזוז לחץ
אגזוז לחץ הוא מפלט המשמש בכלי רכב בעלי מחזור שתי פעימות. אגזוז מסוג זה מחזיר חלק מגזי הפליטה לכיוון המנוע בעיתוי היוצר דחיסה של תערובת הדלק לפני פיצוצה ובכך מפצה על אי קיומם של שסתומים במנוע. הלחץ הנוצר בעת החזרת הגזים הוא הנותן לאגזוז את שמו.
אגזוז לחץ משמש בקטנועים, אופנועי שטח ובמכונות הדורשות מנועים קטני נפח, ונועד לסייע למנוע לשרוף באופן יעיל את התערובת ולהגיע להספק גדול יחסית למנועים אלו. אגזוז לחץ מתאפיין ביצירת רמה גבוהה של רעש.
איזידור שפרבר
איזידור שפרבר (או ספרבר; 1903 – 1961) היה רופא יהודי יליד פולין, שכיהן במהלך מלחמת העולם השנייה כראש היודנראט בעיר ספקס שבתוניסיה, ובהמשך עבד כמנתח בבית החולים נהריה.
קורות חיים
ערב מלחמת העולם השנייה היגר שפרבר לעיר ספקס בתוניסיה. עם כיבוש העיר בידי גרמניה הנאצית שימש ראש הקהילה היהודית וראש היודנראט בעיר. ייתכן שהגרמנים מינו אותו לתפקיד זה בשל שליטתו בשפה הגרמנית. יהודי ספקס ראו בו בתום המלחמה גיבור ומציל הקהילה.
בשנת 1958 עלה לישראל, התגורר ככל הנראה בנהריה, וחזר לעסוק במקצועו: רופא מנתח. במהלך שנות חייו בארץ עבד בבית החולים נהריה, והתיידד ידידות עמוקה עם אנשי מוזיאון לוחמי הגטאות. נראה כי ידידות זו הביאה את המוזיאון להיות בין המוזיאונים הראשונים בארץ שנתנו מקום לאירועי השואה בצפון אפריקה.
נפטר בישראל בשנת 1961.
לאון (סרט)
לאון (בצרפתית: Léon, נודע גם בשם "המנקה", "המקצוען", או "לאון המקצוען") הוא סרט קולנוע צרפתי דובר-אנגלית, משנת 1994, שנכתב ובוים על ידי לוק בסון. בסרט מככבים ז'אן רנו, גארי אולדמן, ונטלי פורטמן בתפקידה הראשי הראשון.
עלילת הסרט
לאון (ז'אן רנו) הוא מתנקש קר רוח המתגורר באזור איטליה הקטנה במנהטן, ניו יורק. לאון חי חיים סגפניים ואפרוריים, מתגורר במוטלים זולים ומתרחק מחברת בני אדם. את עיקר זמנו הוא מקדיש לאימונים ולהתנקשויות בשירותו של מאפיונר איטלקי בשם טוני (דני איילו). בזמנו הפנוי הוא מבלה בקולנוע לבדו בצפייה בסרטים מוזיקליים ישנים של ג'ין קלי. באחד הימים הוא פוגש את מתילדה (נטלי פורטמן), ילדה בת 12 המתגוררת עם משפחתה המתעללת בדירה סמוכה. לאחר שסוכנים מושחתים של הרשות למלחמה בסמים (DEA) בראשות נורמן סטאנספילד (גארי אולדמן) הורגים את בני משפחתה של מתילדה, אוסף אותה לאון לביתו.
כאשר מתילדה מגלה שלאון הוא רוצח שכיר היא מבקשת ממנו לקחת אותה תחת חסותו ולאמן אותה על מנת שתוכל לנקום את מות אחיה הקטן. בתמורה היא מציעה לנהל את משק הבית וללמד את לאון קרוא וכתוב. לאון מקבל את ההצעה והשניים מתחילים לעבוד יחדיו ומפתחים בהדרגה מערכת יחסים המושתתת על אהבה. בעוד לאון רואה בה כבת, רואה בו מתילדה כמאהב. לאחר שמתילדה רוכשת ניסיון וביטחון היא עוקבת אחרי סטאנספילד למשרדו כדי לנסות לחסלו. סטאנספילד לוכד אותה, אולם לאון שעמד על כוונותיה, חודר לבניין הרשות למלחמה בסמים, מחסל כמה מאנשיו של סטאנספילד, ומחלצה בשלום.
סטאנספילד הזועם מגיע אל טוני ומחלץ ממנו תוך עינוי את מקום הימצאו של לאון. באחד הימים, כאשר מתילדה שבה מקניות, יחידה של משטרת ניו יורק שנשלחה על ידי סטאנספילד לוכדת אותה ומנסה לפרוץ לדירתו של לאון. לאון מפתיע את הצוות, תופס את אחד מאנשיו ומחזיקו כבן ערובה לצורך שחרורה של מתילדה. לאחר שהם נכנסים לדירה, לאון מסיר את הכיסוי מפתח אוורור המטבח ומבקש ממתילדה להימלט דרכו למקום מבטחים. מתילדה מסרבת לעזוב בלעדיו. לאון מרגיע אותה ואומר שהכול יהיה בסדר ושהיא העניקה משמעות לחייו. באותו הרגע משוגרת רקטה אל תוך הדירה.
בהמולה שנוצרת בעקבות הפיצוץ לאון מתגנב החוצה כשהוא מחופש לאיש יחידת המשטרה. בדרכו החוצה סטאנספילד מבחין בו, עוקב אחריו בלאט ויורה בגבו. סטאנספילד מתקרב אל לאון הגוסס בתוך שלולית של דמו שלו ומציג את עצמו. לאון נותן לסטאנספילד "מתנה ממתילדה" - נצרות של רימוני יד. סטאנספילד פותח את מעילו של לאון ומגלה שם חומרי נפץ רבים; הפיצוץ העז הורג את שניהם ומרעיד את הבניין. בתום הסרט מתילדה שבה לבית הספר ונוטעת את הצמח בו טיפל לאון לאורך הסרט (וכונה על ידו "חברי הטוב ביותר") בחצר בית הספר על מנת שיכה שורשים.
מיתוג אישי
מיתוג אישי הוא תהליך שבו האדם משווק כמותג. תהליך מסוג זה, שמפעיל האדם על עצמו, מיועד לקדמו בחייו העסקיים, המקצועיים וגם האישיים. יש המבצעים את המיתוג האישי בעצמם, ויש הנעזרים ביועצי תקשורת, יועצי תדמית, מאמנים אישיים ועוד. בהמשכו של התהליך האדם אמור להוות מותג שיעורר רגשות וערכים מוגדרים אצל אנשים אחרים. אנשים כלפיהם מופנה המיתוג יכולים להיות לקוחות ומעסיקים פוטנציאליים, בן זוג עתידי, קולגות, מתחרים, אויבים, וגם סביבתו הרגילה של האדם.
איש השיווק האמריקאי טום פיטרס טבע את המונח "מיתוג אישי" במאמר The Brand Called You, שפרסם בשנת 1997. הוא קבע כי מיתוג אישי אינו מתבסס על שיפור עצמי, אלא על "אריזה מחדש" או "מיצוב מחדש". כלומר, המיתוג לא נועד לשפר את האדם, אלא רק את האופן בו רואים אותו אחרים.
מבצע נזיפה
מבצע נזיפה (באנגלית: Operation Chastise) הוא שמו הרשמי של מבצע הפצצת סכרי הרוהר שנערך בליל 16-17 במאי 1943 על ידי חיל האוויר המלכותי. במהלך המבצע הופצצו ונהרסו שניים מהסכרים וסכר שלישי ניזוק.
רקע
ראשיתו של המבצע ביוזמה אישית של בארנס וואליס (Wallis), מהנדס אווירונאוטיקה במפעל ויקרס (Vickers, תכנן את מטוסי הוולסלי (Wellesley), ויקרס ולינגטון, ובהמשך גם את הוורויק), אשר עקב עבודתו בתכנון מפציצים צבר ידע רב בכל הקשור להפצצות. וואליס פיתח פצצה שנועדה להרוס סכרים, מתוך כוונה להטיל אותה על הסכרים של חבל הרוהר – המרכז התעשייתי של גרמניה, ובכך להסב נזק כבד למאמץ המלחמתי הגרמני.
ההכנות
בעת קבלת ההחלטה לביצוע ההפצצה הסתיים כבר פיתוח הפצצה המיוחדת שנועדה למשימה זו, אולם הדרישות הטכניות להטלת הפצצות – הטלה מדויקת, בלילה, ומגובה 18 מטר מעל פני האגם – נראו כבלתי אפשריות.
מפקד פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי, סר ארתור האריס, הטיל על מפקד להק מפציצים 5 ראלף קוקריין (Cochrane) להקים טייסת מובחרת שתבצע את המשימה. קוקריין מינה לתפקיד מפקד הטייסת את גאי גיבסון וזה זימן אליה את טובי צוותי האוויר בלהק 5. בסך הכל, זומנו לטייסת עם הקמתה 147 אנשי צוות אוויר, שהיוו 21 צוותי לנקסטר. טייסת זו קיבלה את המספר 617.
הטייסת התאמנה למשימה במשך כששה שבועות, תוך שהיא מפתחת פתרונות טכניים ייחודיים שהביאו לרמת הדיוק שנדרשה להפצצה. במקביל, ייצרו במפעל אוורו (Avro) מספר מפציצי לנקסטר שהותאמו במיוחד לביצוע המשימה.
טכניקת ההפצצה
הפצצת הסכרים חייבה טכניקת הפצצה חדשה: הסיבה לשתי הדרישות האחרונות הייתה מבנה הפצצה, שנועדה לנצל את התנע של המטוס ולקפוץ מספר פעמים על מי האגם (כמו בהקפצת אבנים) בטרם תשקע בצמוד לסכר, וכך לעבור מעל רשתות ההגנה נגד טורפדו שנמתחו לרוחב האגם.
הפתרונות הטכניים
טייסת 617 התאמנה בעיקר על טיסה נמוכה בלילה, וכך רכשו טייסיה מיומנות בתחום זה.
הבעיה הטכנית הראשונה בה נתקלו הייתה כי דלתות ההפצצה של המטוס היחידי שיכול היה לשאת פצצה במשקל כה רב – האוורו לנקסטר, היו קטנות מכדי לאפשר הטלתה. בעיה זו נפתרה על ידי עקירת הדלתות ותליית הפצצה מתחת לגחון המטוס. בנוסף, הוכנסו מספר שינויים נוספים למטוס על מנת להתאים את ביצועיו למשימה ייחודית זו: משקלו הוקטן על ידי הסרת חלק מהמיגון ומהחימוש המקוריים (דבר שהפך אותו להרבה יותר פגיע).
בעיית קביעת גובה ההטלה נפתרה על ידי הצבת שני זרקורים בשני קצוות המטוס, שנקבעו בזווית כזו שאלומותיהם נפגשו כאשר המטוס היה בדיוק בגובה 18 מטר. החיסרון של שיטה זו היה שהזרקורים "סימנו" את מקום המפציץ עבור מפעילי הנ"מ.
לקביעת נקודת ההטלה המדויקת השתמשו בכוונת מיוחדת, שנבנתה כך שתזהה את נקודת ההטלה על פי הזווית בה נראו מהמטוס שני המגדלים שנמצאו משני צידי הסכר.
תוכנית ההתקפה
לצורך ההתקפה חולקה הטייסת לשלושה מבנים להם נקבעו נתיבי טיסה נפרדים, על מנת להקשות על זיהוי יעד ההתקפה במידה והמפציצים יתגלו בעוד מועד.
המבנה הראשון ובו תשעה מפציצים בפיקודו של גיבסון יועד לנוע בנתיב הדרומי, ועליו הוטל לתקוף את סכרי המונה (Möhne) והאדר (Eder). המבנה השני, בפיקודו של לס מאנרו (Munro), כלל חמישה מפציצים שינועו בנתיב צפוני ויתקפו את סכר הזורפה (Sorpe). מבנה שלישי, בן חמישה מפציצים, היווה עתודה.
הביצוע
ב-16 במאי בשעה 21:38 החל מבנה מספר 2, לו הנתיב הארוך יותר, ממריא משדה התעופה בסקאמפטון (Scampton), כאשר מטוסו של מקארתי (McCarthy), אחד מאלה שנועדו לתקיפה סכר הזורפה, מאחר בהמראה עקב תקלה טכנית וטס בנפרד במרחק רב אחרי מטוסי המבנה. לאחר מכן המריאו יתר המטוסים בתזמון שנקבע על פי נתיבי הטיסה המתוכננים.
מיד אחרי חציית החוף ההולנדי נתקל מבנה 2 באש נגד מטוסים ממנה נפגע מטוסו של מאנרו. מערכות הקשר במטוס נהרסו ומאנרו נאלץ לנטוש את המשימה ולטוס חזרה לאנגליה. מטוס נוסף, בפיקודו של רייס (Rice), טעה בהערכת הגובה ופגע תוך כדי טיסה במים. כתוצאה מכך נקרעה ממנו הפצצה ביחד עם חלק מגחון המטוס, וגם מפציץ זה נאלץ לשוב לאנגליה.
שני המטוסים הבאים במבנה נפגעו ונפלו זמן קצר לאחר חדירתם לשטח הולנד. ממבנה 2 נותר מטוס אחד בלבד.
מבנה 1 התקדם בנתיב הדרומי ונתקל במספר ריכוזים של אש נ"מ, אך הצליח לעבור אותם ללא פגע. מטוסו של אסטל (Astell) סטה מנתיב הטיסה המתוכנן, פגע בקוי מתח גבוה והתרסק. יתר מטוסי מבנה 1 הגיעו ליעדם הראשון – סכר המונה.
הפצצת סכר המונה
מיד עם הגעת מבנה 1 למונה, נפתחה כנגד המטוסים אש נ"מ כבדה. ראשון נכנס גיבסון ליעף הפצצה והצליח להטיל את הפצצה בהתאם לתכנון. המטוס השני שנכנס ליעף נפגע מאש הנ"מ והחטיא את הסכר. שניות לאחר הטלת הפצצה אירע פיצוץ במטוס והוא התרסק.
כאשר נכנס המטוס השלישי ליעף הפצצה חזר גיבסון ותקף את תותחי הנ"מ במקלעיו, על מנת להסיט את האש מהמטוס התוקף. תשומת לבם של מפעילי הנ"מ הופנתה כלפי מעלה ורק ברגע האחרון שמו לב למפציץ המגיח מעל האגם לעבר הסכר. המפציץ הטיל את הפצצה בדייקנות, אך נפגע כמעט מיד מאש הנ"מ. פגיעה זו לא הפילה את המטוס והוא המשיך במשימתו.
מבנה 1 חידש את ההתקפה על הסכר, כאשר כל מפציץ שמסיים את יעף ההפצצה מצטרף לאחרים בירי על תותחי הנ"מ. הוטלו עוד שתי פצצות: עם הטלת הפצצה החמישית נפרץ הסכר, וגיבסון הפנה את מטוסיו הנותרים לעבר סכר האדר.
הפצצת סכר האדר
לאחר פריצת המונה פקד גיבסון על שניים מהמפציצים אשר הטילו כבר את הפצצה לשוב לאנגליה. גיבסון הוביל את שלושת המפציצים אשר עדיין נשאו פצצות לעבר סכר האדר, כאשר מטוסו של "דינגי" יאנג (Young) אשר הטיל כבר את הפצצה צורף למבנה על מנת לתפוס את הפיקוד על הכח במקרה שגיבסון יופל.
סכר האדר לא היה מוגן על ידי כוחות נ"מ, כנראה בשל הטופוגרפיה שלו: הסכר היה מוקף הרים בגובה 300 מטר וגיחת מפציץ לקרבת האגם נראתה בלתי אפשרית.
המפציץ הראשון נכנס ליעף הפצצה חמש פעמים, אך לא הצליח להתייצב בזמן על מנת להטיל את הפצצה. גיבסון פקד על המפציץ השני לנסות ולהטיל את הפצצה. לאחר שני ניסיונות הטלה כושלים נכנס המפציץ ליעף שלישי והטיל את הפצצה, אך מהירות המפציץ בעת ההטלה הייתה גבוהה מדי וזו התפוצצה מעל הסכר, תוך שהיא גורמת נזק ניכר למטוס. המפציץ פנה לשוב לאנגליה, אך הופל מעל גרמניה.
הפצצת סכר הזורפה
ממבנה 2 הגיע מטוסו של מקארתי לסכר הזורפה לבדו. בנוסף, הופנו לשם שניים ממטוסי העתודה. מקארתי לא נתקל בהתנגדות אולם גם בזורפה אילצה הטופוגרפיה של האגם ביצוע של עשרה ניסיונות בטרם הצליח להטיל את הפצצה. לסכר נגרם נזק ומקארתי פנה לשוב לאנגליה. זמן מה לאחר מכן הגיעו מטוסי העתודה אל הסכר אך בשלב זה היו האגם והסכר מכוסים בערפל. מטוסו של בראון (Brown) הטיל חומרי תבערה על העצים שסביב לסכר, ולאור הדלקה הצליח לדייק בהטלת הפצצה. כשהמטוס הבא ניסה לבצע את ההפצצה היה הערפל כה סמיך שלא ניתן היה לזהות את האגם או הסכר.
שני מטוסי העתודה הנוספים הופנו ליעדי משנה – סכר הליסטר (Lister) וסכר אנפה (Ennepe). המטוס שהיה בדרכו לליסטר הופל, ואילו זה שהופנה לאנפה הטיל את הפצצה בדייקנות ופנה לשוב לאנגליה.
הטיסה חזרה
בדרכם חזרה, טסים שוב בגובה צמרות העצים, אבדו שני מפציצים נוספים. מטוסו של מודסלי (Maudslay) נפגע מאש נ"מ ליד נטרדן (Netterden, בהולנד, ממש על הגבול עם גרמניה), ומטוסו הפגוע של "דינגי" יאנג נפגע שנית מאש נ"מ והתרסק אל הים בסמוך לחופי הולנד.
מתשעה עשר המפציצים שיצאו למשימה שבו אחד עשר. 53 אנשי צוות אוויר נהרגו ו-3 צנחו אל השבי הגרמני.
תוצאות המבצע
הגרמנים הצליחו לבנות את הסכרים מחדש תוך זמן קצר יחסית, אולם במשאבים רבים שבאו על חשבון המאמץ המלחמתי. בנוסף, נאלצו הגרמנים להגביר את השמירה על הסכרים באמצעים ובכוחות שנשללו מחזיתות המלחמה האחרות. פריצת הסכרים הייתה בגדר הישג תעמולתי גדול לבעלות הברית והעלתה את המוראל של העם הבריטי.
המבצע תואר בסרט פורצי הסכרים בשנת 1955.
אורן (נהר)
נהר אורן זורם בתחומי נורמנדי בצפון-מערבה של צרפת ומימיו נשפכים לתעלת למאנש. הנהר נרשם בדברי ימי ההיסטוריה כשכוחות בעלות הברית נחתו בשפכו בפלישה לנורמנדי ביוני 1944 בשלהי מלחמת העולם השנייה.
הנהר זורם דרך שני מחוזות בנורמנדי תחתית:
2014 בטלוויזיה בישראל
כללי
במהלך מבצע צוק איתן חלו שינויים משמעותיים בלוח השידורים של ערוצי הטלוויזיה בישראל עקב הקדשת שעות רבות לסיקור המבצע. לפי הערכות המבצע הצבאי גרם להפסדים של כמאה מיליון שקלים לרשתות קשת, רשת וערוץ 10. הזכיינית קשת החליטה להמשיך לשדר את העונה השישית של תוכניתה "האח הגדול" בעוד רשת הקפיאה את שידורי העונה השלישית של תוכניתה "דה וויס" ששודרה עד המבצע בימי ראשון ושלישי. ב-11 באוגוסט, בזמן הפסקת אש במבצע, "דה וויס" חזרה למסכים כשהיא משודרת גם ביום שני.
אהבה, שנאה ומה שביניהן
אהבה, שנאה ומה שביניהן (באנגלית: Hateship, Loveship) הוא סרט דרמה אמריקאי, בבימויה של ליזה ג'ונסון. הסרט מבוסס על הסיפור הקצר מתוך ספרה של אליס מונרו, "שנאה, ידידות, חיזור, אהבה, נשואים" (Hateship, Friendship, Courtship, Loveship, Marriage), שעובד לתסריט על ידי מארק פוארייה.
כוכבת הסרט היא קריסטן ויג ומשחקים בו בתפקידים הראשיים: גאי פירס, ניק נולטי, היילי סטיינפלד, ג'ניפר ג'ייסון לי, כריסטין לאטי וסאמי גייל. בכורת הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ב-6 בספטמבר 2013 וב-11 במרץ 2014 פורסם הקדימון שלו והוא יצא למסכים, אך נכשל וירד אחרי מספר שבועות.
עלילה
ג'והנה פרי (קריסטן ויג) היא אישה צעירה. מגיל 15 היא טיפלה בבדידות באישה מבוגרת בחווה כפרית מרוחקת וזה היה כל עולמה. היא אינה מורגלת בחיים המודרניים של בני גילה, לא כל שכן ביצירת קשרים אנושיים. לאחר מות מעסיקתה, היא עוברת לעבוד כסוכנת בית בביתו של מר מקאולי המבוגר (ניק נולטי) ואמורה גם לטפל בנכדתו בת העשרה, סביתה (היילי סטיינפלד), המתגוררת עמו, לאחר שאמה נהרגה בתאונה ואביה, קן (גאי פירס), שישב בכלא לאחר שהואשם באחריות לתאונה, עבר לגור בשיקגו
בסיום ארוחה הנערכת עם הגעתה לביתה החדש, מוסר קן לג'והנה פתק ובו הוא מודה לה על כך שנכנסה לתפקיד של טיפול בבתו. לאחר שקן שב לשיקגו, ג'והנה כותבת לו מכתב תשובה נימוסי. אדית, חברתה של סביתה, מציעה לג'והנה כי היא תשלשל את המכתב בתיבת הדואר בדרכה לביתה, אולם שתי הנערות פותחות את המכתב ואדית יוזמת מתיחה מרושעת בה הן מתחזות לקן ועונות למכתבה של ג'והנה במכתב תשובה רומנטי, תוך שהן מציעות לג'והנה לעבור להתכתבות בדואר אלקטרוני ונותנות לג'והנה (שעניין הדואר האלקטרוני חדש לה לחלוטין) חשבון דואר אלקטרוני מזויף. לאט לאט מתפתחת ההתכתבות. ג'והנה עונה לו מהמחשב בספריה הציבורית ומתאהבת בקן. היא קונה לראשונה שמלה המחמיאה לה כאשה.
הרהיטים של קן ואשתו המנוחה (בתו של מקאולי) נותרו ללא שימוש, מאוחסנים בצד ביתו של מקאולי השומר עליהם. ג'והנה מנקה אותם ושולחת אותם בהובלה על חשבונה, ללא אישורו של מקאולי, לשיקגו. היא מייעדת אותם לשימוש במוטל אותו משפץ קן על מנת להתפרנס ממנו, לאחר שנכשל בכל עיסוקי העבר שלו, דבר שחיזק את הבוז והתיעוב של מקאולי אליו. היא עצמה עוזבת את עבודתה ללא התראה ונוסעת באוטובוס לשיקגו לחיות יחד עם קן. בהגיעה למקום היא מוצאת את קן חי בתוך חורבת המוטל המוזנחת כשהוא מסומם וחולה. הוא מסביר לה כי לא כתב לה שום מכתב וכי אין לו כלל חשבון דואר אלקטרוני או מחשב. ג'והנה נשברת ברגע הראשון, אך מתעשתת ומחליטה להילחם על חייה החדשים ועל חייו של קן.
הפקה
צילומי הסרט החלו בנובמבר 2012 בניו אורלינס בלואיזיאנה.
קבלה
הסרט נכשל כישלון חרוץ בבתי הקולנוע והכנסותיו הסתכמו בכמה עשרות אלפי דולרים בלבד. באתר Rotten Tomatoes זכה הסרט לציון 50%, והמבקרים בו הסכימו על האמירה כי "הופעתה התוססת של קריסטן ויג שווה את מחיר הכרטיס... והיא צריכה להיות כזו, כי בשאר הסרט אין משהו ששווה ללכת אליו. גם מבקר הקולנוע הישראלי, שמוליק דובדבני, התאכזב מהסרט וסיכם את ביקורתו: "התוצאה היא סרט טריוויאלי למדי בכל הנוגע לאופני העיצוב של מערכות היחסים בין הדמויות בו. ... השורה התחתונה היא, שבסופה של כל מנהרה אפלה ממתינה הגאולה בדמותה של שומרונית טובה שתגיע מאי שם. לפניכם עוד קלישאה ש"אהבה, שנאה" אינו טורח להחמיץ." לעומת זאת, מבקרת הקולנוע שיילה או'מאלי, משבחת את הסרט; את חוסר היכולת של הצופה לדעת לאן עלילת הסרט תוביל, ובעיקר את הבימוי המאופק של ליזה ג'ונסון שאינה נגררת להפיכת הסרט לאופרת סבון ואת משחקה של קריסטן ויג שגם הוא מאופק וחף ממניירות.
אריאנה מלמד
אריאנה מלמד (נולדה ב-16 במרץ 1958) היא עיתונאית, סופרת, בעלת טור, עורכת, מבקרת ספרות ומבקרת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
מלמד נולדה בבוקרשט שברומניה להורים ניצולי השואה. משפחתה עלתה עמה לישראל בשנת 1960 והשתקעה באשדוד, שם גדלה והתחנכה. כשהייתה בת שמונה נפגעה בתאונת דרכים והייתה מרותקת למיטתה לתקופה ממושכת. בתקופת נעוריה בלטה בכישורי כתיבתה, ואף הועסקה למשך מספר שנים באגף הדוברות של משרד ראש הממשלה במהלך תקופת כהונתו הראשונה של יצחק רבין. את שירותה בצה"ל עשתה בגלי צה"ל, ומאוחר יותר הועברה לבסיס תחזוקה בשל בעיות בריאות.
בשנת 1984 החלה לעבוד בעיתון "חדשות" כמבקרת הספרות שלו, וכתבה בו עד לסגירתו ב-1993. מלמד כתבה אחר־כך במקומונים "כל העיר" ו"העיר" וב"מעריב" ומאוחר יותר ב"ידיעות אחרונות" ובאתר האינטרנט ynet. כתבה גם טורי אוכל תחת שם העט "אנה וגנר" (שהוא למעשה שמה מנישואים). בדצמבר 2014 פרשה מהעיתון "ידיעות אחרונות". מלמד גרסה כי פרישתה נבעה מכך שלא פורסם מאמרה המבקר את ציפי לבני בזמן הבחירות לכנסת העשרים. דעותיה הנחרצות, בייחוד כמבקרת ספרות וכמבקרת טלוויזיה, זכו לעיתים לתגובות חריפות ממבוקריה, כשלעיתים קרובות התמקדה התגובה במבנה הגוף שלה ובאופייה.
החל מ-2015 מלמד משמשת כמבקרת טלוויזיה וספרות בעיתון "הארץ" וכן כבעלת טור במוסף סוף השבוע.
בשנת 2015 השתתפה בעונת ה-VIP השנייה של תוכנית המציאות "האח הגדול" והייתה המודחת הראשונה מן התוכנית.
בשנת 2020 השתתפה בהפגנות המחאה בבלפור.
ב-27 באפריל 2021 הודיעה על פרישה מ"הארץ" בגלל מצבה הבריאותי.
חיים אישיים
מלמד נשואה לרוברט וגנר והיא אם לשני ילדים מאומצים. החוק בישראל אוסר על זוגות מעורבים לאמץ, ועקב כך התגרשה מלמד מבן זוגה ואימצה כאם יחידנית.
כתבים
ספרים פרי עטה:
קישורים חיצוניים
טורים אישיים:
שרכאים
שׁרכאים (שם מדעי: Polypodiopsida) היא מערכה של צמחים וסקולריים חסרי זרע הכוללת את הסדרות:
רוב השרכאים המודרניים קטנים ודמויי-שיח, אך בעבר בתקופות כמו הקרבון היו אלה הצמחים החשובים והגדולים ביותר בעולם והגיעו לגובה 10 מטרים לפעמים. כך לדוגמה צמחים מהמשפחה Calamitaceae.
אלכסיי מיכאיליצ'נקו
אלכסיי אלכסנדרוביץ' מיכאיליצ'נקו (ברוסית: Алексей Александрович Михайличенко; נולד ב-30 במרץ 1963) הוא כדורגלן לשעבר, ששיחק בקבוצות: דינמו קייב, סמפדוריה וגלאזגו ריינג'רס.
לאחר הפרישה ממשחק פעיל הפך למאמן ומאמן את דינמו קייב, הנבחרת הצעירה ולאחר מכן את הנבחרת הבוגרת של אוקראינה.
היסטוריה של אפגניסטן
אפגניסטן (במובן המילולי: "ארץ האפגנים") הייתה ארץ חשובה מבחינה אסטרטגית לאורך ההיסטוריה. הארץ שימשה כשער להודו, וניצבה על דרך המשי העתיקה דרכה התקיים מסחר בין ארצות הים התיכון לסין. היא שוכנת באזור בו עברו דרכי מסחר ומסלולי הגירה רבים, וזכתה לכינוי "הכיכר של מרכז אסיה". אפגניסטן היא מקום מפגש בין דרכים מהמזרח התיכון, מעמק האינדוס דרך המעברים של הינדו-כוש, ממזרח אסיה דרך אגן טארים, ומהערבה האירואסייתית.
ציוויליזציה אורבנית התקיימה באפגניסטן כבר מ-2000 או 3000 לפנה"ס. הכתבים הראשונים שנמצאו באזור אפגניסטן נכתבו בסביבות שנת 500 לפנה"ס, בתקופה של האימפריה האחמנית. אלכסנדר הגדול והצבא המקדוני בהנהגתו הגיעו לאזור שנקרא היום אפגניסטן בשנת 330 לפנה"ס בעקבות קרב גאוגמלה. שושלות וממלכות חזקות רבות הקימו את ערי הבירה שלהן באזור אפגניסטן, ביניהן ניתן למנות את האימפריה המאורית, אימפריית קושאן, השושלת הצפארית, השושלת הסאמאנית, השושלת הע'זנווית, שושלת ע'וריד, השושלת הטימורית, האימפריה המוגולית ועוד.
מירוויס ח'אן הותכּ ולאחריו אחמד שאה דוראני איחדו את השבטים האפגנים בשנים המוקדמות של המאה ה-18 ויצרו את האימפריה האפגנית האחרונה. הריבונות האפגנית אבדה זמנית במהלך המלחמה האנגלו-אפגנית, בשנות ה-80 במהלך הכיבוש הסובייטי של אפגניסטן, ובמהלך מלחמת אפגניסטן שנוהלה על ידי כוחות נאט"ו. העם האפגני מורכב מקבוצות אתניות רבות ומגוונות כולל פשטונים, טג'יקים, הזארים, אוזבקים, טורקמנים, איימאקים, בלוג'ים, ונוספים. הפשטונים הם הקבוצה הגדולה ביותר באפגניסטן והם מונים למעלה מ-10 מיליון מאזרחיה. יש לפשטונים עצמם שתי תאוריות חלופיות לגבי מוצאם כאשר האחת טוענת שהם צאצאיהם של עשרת שבטי ישראל והשנייה טוענת שהם צאצאים לאב קדמון בשם קייס עבד אל-ראשיד שחי במאה ה-6 לספירה. לעומת זאת חוקרים מאמינים שהם קונפדרציה של מספר שבטים שהתאחדו בתקופה מסוימת תחת כללי הפשטונוואלי, הקוד האתי של הפשטונים.
פרה-היסטוריה
חפירות ארכאולוגיות באתרים פרה-היסטוריים גילו ממצאים חשובים לגבי התקופה הפרה-היסטורית של השטח שהיום קרוי אפגניסטן. בשנת 1966 באתר ארכאולוגי בשם דרה-י כּור התגלו כ-800 ממצאי אבן עתיקים ועצמות של אדם ניאנדרטלי, מה שמעיד שבני אדם מוקדמים חיו בשטח שהוא כיום אפגניסטן לפחות לפני 50,000 שנה. קהילות חקלאיות באפגניסטן היו מהמוקדמות ביותר בעולם.
האוכלוסיות העתיקות של אפגניסטן, בסביבות 3000 לפנה"ס, כנראה והיו קשורות דרך מסחר ותרבות לציוויליזציות מרכז אסייתיות שכנות וכמו גם לתרבויות עמק האינדוס. התיישבות אורבנית באזור החלה בתקופה זו כנראה עם העיר מוגידק (ליד קנדהר) שכנראה הוקמה על ידי מתיישבים מתרבות עמק האינדוס השכנה. העמים הראשונים הידועים באזור היו עמים הודו-אירופיים, אך תקופת הגעתם לאזור מוערכת עם שונות גדולה בין 3000 לפנה"ס ל-1500 לפנה"ס.
מדי
ישנם חילוקי דעות לגבי גודלה של ממלכת מדי שהתקיימה במחצית הראשונה של האלף הראשונה לפנה"ס. כך למשל לדעתו של ארנסט הרצפלד זו הייתה אימפריה חזקה ששלטה על שטחים מצפון מסופוטמיה עד לאזור באקטריה (אפגניסטן ופקיסטן) והודו. לעומתו חוקרים אחרים מאמינים שאין ראיות אמיתיות שאימפריה מדית התקיימה ושזו הייתה לא יותר מאשר ממלכה קטנה ולא יציבה.
אלכסנדר והממלכה הסלאוקית
אלכסנדר הגדול הגיע לאזור אפגניסטן בשנת 330 לפנה"ס, לאחר שהביס את דריווש השלישי של פרס שנה קודם לכן, בקרב גאוגמלה. הצבא שלו חווה התנגדות קשה מאוד באזורים השבטיים האפגנים, שעליהם נאמר ש"אפגניסטן היא מקום שקל הכנס לתוכו אך קשה לצאת ממנו". על אף שפלישתו לאפגניסטן הייתה קצרה, אלכסנדר השאיר מאחוריו השפעה הלניסטית חזקה שנותרה מאות שנים אחריו. מספר ערים גדולות נבנו באפגניסטן באזור שנקרא "אלכסנדריה" כולל העיר "אלכסנדריה של הארים" (הראט של היום), "אלכסנדריה על הטראנק" (ליד קנדהר), "אלכסנדריה אד-קווקזום" (ליד העיר בגראם של ימינו) ואחרונה "אלכסנדריה אסכטה" (חוג'נד, בצפון הארץ). לאחר מותו של אלכסנדר, האימפריה הנרחבת שלו התפרקה לחלקים. סלאוקוס הראשון, מפקד צבאי מקדוני בזמן כיבושיו של אלכסנדר הגדול, הכריז על עצמו כשליט של ממלכה עצמאית, הממלכה הסלאוקית, שהייתה מורכבת מפרס ואפגניסטן.
הממלכה היוונית-בקטריית
דיודוטוס הראשון, הסאטרפ של אזור באקטריה, ייסד את הממלכה היוונית-בקטרית בסביבות 250 לפנה"ס על חשבון הממלכה הסלאוקית. ממלכה הודו-אירופאית זו, שהדתות הראשיות בה היו פנתאון האלים היווני והבודהיזם, הגיעה לשיאה בזמנו של המלך מננדר הראשון בין השנים 130-165 לפנה"ס, כאשר היא התרחבה לתוך הודו ופרס. מתקופה זו הממלכה דעכה בקביעות. הממלכה התקיימה באופן מלא עד 130 לפנה"ס, כאשר הליוקלס הראשון, שליט הממלכה באותו זמן, הובס על ידי שבטים יואזהים שפלשו לאזור אפגניסטן ממזרח. הממלכה כנראה המשיכה להתקיים באופן חלקי בקאבול ו"אלכסנדריה אד-קווקזום" עד שנת 70 לפנה"ס, עד שגם שם היא הובסה על ידי אותם שבטים.
האימפריה המאורית
מרבית אזור אפגניסטן בן ימינו נכבש או הועבר בדרך שלום מהממלכה הסלאוקית לאימפריה המאורית (322-185 לפנה"ס), שנוסדה על ידי צ'נדרגופטה מאוריה מהעיר מגאדה (ליד העיר ביהר). המאורים היו הודים בני הדתות הינדואיזם ובודהיזם, עם שאיפות להתפשט ברחבי מרכז אסיה.
ישנם מספר רב של ממצאים ארכאולוגיים, ביניהם רבים מהתקופה המאורית, שמהם ניתן ללמוד על המורשת הבודהיסטית הענפה של אפגניסטן טרם האסלאם, כולל שרידים של מבנים דתיים ושרידי אומנות בודהיסטית. כבר במהלך תקופת חייו של הבודהה (483-563 לפנה"ס) דוקטרינות בודהיסטיות התפשטו לתוך אפגניסטן והגיעו עד למחוז בלך. ככל הנראה שניים מחסידיו הראשונים של בודהה, טרפוסה ובחליקה, היו הראשונים להפיץ באפגניסטן את הדוקטרינות הבודהיסטיות. כמה מהשליטים המאורים פעלו כדי להפיץ את האמונות הבודהיסטיות באזורים שבשליטתם, כולל באפגניסטן.
האימפריה הפרתית
בשנת 247 לפנה"ס הכריז מלך ארשק (ארסאקס), אשר שלט בשבט נוודים איראני בשם "פארני" (שם שהיחס שלו אל המילה "פרתים" עדיין נתון לוויכוח) על עצמאותו מן האימפריה הסלאוקית, באזורים נידחים של צפון איראן, ובכך ייסד את השושלת הפרתית. ניסיונות הסלאוקים, וביניהם סלאוקוס השני להכניע את הפרתים נכשלו עד שאנטיוכוס השלישי הצליח להכניעם, ושב וצירף את ארצם אל המדינה הסלאוקית בשנת 206 לפנה"ס. בשלב זה הייתה האימפריה הפרתית חלשה מכדי להחזיק בטריטוריה זו, אך תבוסת הסלאוקים לרומאים בקרב מגנסיה באסיה הקטנה בשנת 190 לפנה"ס הביאה לכך שבמאה השנייה לפנה"ס שבו הפרתים ותפסו את כל הטריטוריות שהיו שייכות להם ממזרח לסוריה. בעת שהפרתים השתלטו על העיר הראט (כיום באפגניסטן) שהייתה ממוקמת על דרך המשי לסין, הם השתלטו על מסחר בין המזרח והמערב, וכל הממלכות ההלניסטיות באזור, שהיו תלויות במסחר זה, נדונו להכבש על ידן. בין השנים 175 לפנה"ס ו-170 לפנה"ס כבשו המלכים הפרתים את כל אזור דרום הקווקז והשתלטו על ארמניה ובאקטריה.
האימפריה הפרתית הייתה המעצמה השלטת באזור שבו שוכנת כיום איראן, מאמצע המאה ה-3 לפנה"ס. בהדרגה השתלטה על מסופוטמיה (עיראק של ימינו) בין 190 לפנה"ס ל-224 לספירה, והפכה לאויבתה המרה של האימפריה הרומית, בכך שהגבילה את השתלטותה מזרחה אל מעבר לקפדוקיה (היא מרכז טורקיה של ימינו). האימפריה הפרתית הייתה אחת מהאימפריות היציבות ביותר של המזרח הקרוב. היא שלטה על חלק משטחיה של אפגניסטן של היום, ועל חלקים נרחבים אחרים מאסיה והמזרח התיכון. סופה של אימפריה זו בא בשנת 224 לספירה, כאשר מלכה האחרון הובס על ידי אחד מן הווסאלים שלו, ועל שטח פרס הוקמה האימפריה הסאסאנית.
אימפריית קושאן
אימפריית קושאן הייתה ממלכה שהתקיימה באסיה בין המאה ה-1 למאה ה-3. בשיאה, בערך 105 – 250 לספירה, התפשטה מאפגניסטן לטג'יקיסטן לים הכספי ועד מורד עמק נהר הגנגס. את האימפריה יצרו בני שבט קושאן השייכים ליְוֵּאגְ'ה, עם שמקורו באזור אגן טארים וגאנסו שבסין. לבני קושאן היו קשרים דיפלומטיים עם האימפריה הרומית, האימפריה הפרתית, הסאסאנים וסין, ובמשך כמה מאות שנים הם היוו את הקשר המרכזי שבין מזרח למערב. החל מהמאה ה-3 החלה האימפריה הקושאנית להתפצל. סביב שנת 225 מת המלך ואסודווה הראשון והאימפריה הקושאנית נחלקה לחצי מערבי וחצי מזרחי. בשנים 224 – 240 פלשו הסאסנים לבאקטריה וצפון הודו היכן שהיו ידועים כ"הודו-סאסנים". סביב 270 איבדו הקושאנים את השטחים במישור הגנגס היכן שבשנת 320 נוסדה אימפריית גופטה.
האימפריה הסאסאנית
האימפריה הסאסאנית הייתה אימפריה פרסית ששלטה על רוב שטחה של אפגניסטן במאות הראשונות לספירה, על אף שהיא הייתה במאבק תמידי על שטח זה (בעיקר עם האימפריה ההפתליטית) ואיבדה אותו לתקופה מסוימת, אך לאחר מכן השתלטה עליו מחדש. האימפריה הסאסאנית עלתה לזירה העולמית לאחר שקיעתה של האימפריה הפרתית ב-226 לספירה, שאת שטחם הסאסאנים כבשו. הסאסאנים כינו עצמם "מדינת האיראנים/ארייאנים", ותואר העומד בראשה היה "שאהנשאה", מלך המלכים. בירתה הייתה בקטסיפון. דת האימפריה הייתה הזורואסטריות. באימפריה התפתחה התרבות הפרסית והייתה לה השפעה תרבותית על אפגניסטן כמו גם על התרבות הרומית, ותרבות מזרח אסיה. היא הייתה הכוח המרכזי במזרח עד שנת 641 לספירה, עם הכיבוש המוסלמי.
ממלכת הקידרים
ממלכת הקידרים הוקמה על ידי שבט ששייך לאיחוד שבטים, דוברי שפות איראניות, הידועים בשם צ'יונטים, והיו ממוצא אווארי. ממלכה זו התקיימה כנראה מהמחצית השנייה של המאה ה-4 עד סוף המאה ה-5. הם עלו לראשונה לשלטון בצפון אפגניסטן, והיו האחרונים ברשימה של מספר שושלות שהתייחסו לעצמם כיורשיה הלגיטימיים של אימפריית קושאן. הם כבשו את פשאוור וחלקים צפוניים מהודו בשנות ה-20 של המאה ה-5, אף לבסוף הובסו על ידי אימפריה של הונים לבנים ממרכז אסיה הידועה בשם האימפריה ההפתליטית.
האימפריה ההפתליטית
האימפריה ההפתליטית הייתה אימפריה עצומה שהתפרסה ממערב סין לפרס. מייסדיה היו ההונים הלבנים, שבט נוודי מרכז אסייתי. האימפריה שלטה על חלק ניכר אפגניסטן אך הייתה במאבק תמידי עם האימפריה הסאסאנית ובהתאם התנהלו קרבות רבים באזור ששינו את הגבולות באופן תדיר, עד שבשנת 565 שילוב של כוחות סאסאנים וטורקיים הביס את ההפתליטים.
הכיבוש המוסלמי וימי הביניים (565–1504 לספירה)
מימי הביניים עד סביבות 1750, רוב שטחה של אפגניסטן של ימינו היה חלק ממחוז ח'וראסאן. הערים הראט ובלך היו שתיים מהערים המרכזיות של מחוז ח'וראסאן, בעוד הערים קנדהר ע'זני וקאבול היוו את אזורי הגבול של ח'וראסאן עם הינדוסטן. בתקופה זאת השם אפגניסטן (ארץ האפגנים) היה בשימוש כדי לתאר אזור ספציפי בין הינדו-כוש לנהר האינדוס, בפרט סביב הרי סוליימאן, שבו ישבו שבטים "אפגנים" שלימים יכונו הפשטונים. עדויות קדומות יותר לשימוש בשם "אפגן" ניתן למצוא בכתביו של המלך הסאסאני בן המאה ה-3 שפּור הראשון. מאוחר יותר, במאה ה-6, ניתן למצוא את השם "אפגן" מופיע בצורה "אבגנה" בספרו האינציקלופדי של האסטרונום ההודי ורהמיהירה. בכתבים אלה ההתייחסות לשם "אפגן" הייתה בהקשר של אב קדמון משותף ואגדי בשם "אפע'נה", שהיה לפי כמה מסורות אזוריות נכדו של שאול מלך ישראל.
הכיבוש המוסלמי
עד שנת 642 לספירה הח'ליפות המוסלמית הצליחה להתפשט לרוב שטחי פרס והגיעו עד לעיר הראט בשטח אפגניסטן. עם כיבוש כל עיר באזור הם החלו להכיר לתושבים המקומיים את דת האסלאם. בתקופה שקדמה לכיבוש המוסלמי, שטחה של אפגניסטן היה מחולק בין שושלות מקומיות מפוצלות, אותם הכובשים המוסלמים הביסו באופן הדרגתי.
השושלת הע'זנווית
השושלת הע'זנווית (963–1186 לספירה) הייתה שושלת מוסלמית ממוצא טורקי שנוסדה על ידי הסולטאן מחמוד הע'זני ונהפכה לאימפריה מרכז אסייתית חשובה. עיר הבירה שלה הייתה ע'זני במזרח אפגניסטן, שהייתה למרכז תרבותי ואינטלקטואלי חשוב. כמו שושלות מוסלמיות עצמאיות אחרות באותה תקופה הע'זנווים נשארו באופן סמלי נאמנים לח'ליף העבאסי בבגדאד, אך הלכה למעשה ניהלו מדיניות עצמאית. על אף שהשושלת במוצאה הייתה טורקית, מבחינת התרבות, השפה והמנהגים שלה היא הייתה פרסית. לכן יש היסטוריונים שמתייחסים לאימפריה הע'זנווית כאימפריה פרסית ולא טורקית. הצבא הע'זנווי הורכב במיוחד מחיילים מאזורי הינדו-כוש ולשקר גאה שנמצאים באפגניסטן של ימינו. אם כי בהמשך גויסו גם חיילים הינדים מצפון הודו. השושלת הע'זנווית השאירה את חותמה על אפגניסטן בצורה של השפעה רבה של התרבות הפרסית והפיכתה לתרבות ההגמונית לפחות עד הכיבוש המונגולי. לצד התרבות הפרסית, העיר ע'זני במזרח אפגניסטן גם הייתה מוקד מרכזי לחקר הערבית.
השושלת הע'ורית
השושלת הע'ורית (1148–1215 לספירה) הייתה שושלת מוסלמית, כנראה ממוצא טג'יקי, שבשנת 1148 השתלטה על מרבית שטח אפגניסטן מידי הע'זנווים. הע'ורים קרואים על שם העיר ע'ור במרכז אפגניסטן שממנה הם הגיעו. בהמשך הע'ורים הצליחו להשתלט על חלקים ניכרים ממרכז אסיה והקימו אימפריה נרחבת שהמשיכה את המורשת התרבותית הפרסית של האזור. שלטונם נמשך עד הפלישה המונגולית המסיבית, בהנהגת ג'ינגיס חאן, שהביא סוף לשלטונם.
האימפריה המונגולית
הפלישה המונגולית לשטחה של אפגניסטן של ימינו (נמשכה בערך בין השנים 1215–1221 לספירה) כללה הרס מסיבי של ערים רבות, כולל הראט, במיאן, בלך ומרב, וגרימת נזק רב לחקלאות ולכלכלה המקומיים. כמו כן חלק ניכר מהאוכלוסייה המקומית נהרג ונטבח על ידי המונגולים. כלל הערים המרכזיות באפגניסטן ששרדו את הפלישה נהפכו לחלק מהאימפריה המונגולית הגדולה. לקראת סוף המאה ה-13 האימפריה המונגולית החלה להתפצל לחלקים. תחילה השושלת האילח'אנית הייתה זו ששלטה על חלק ניכר מאפגניסטן. שושלת מונגולית זו התאסלמה, ובכך השלימה את המהפך שהמונגולים עברו לאחר תקופה ממושכת של התקרבות לדת של נתיניהם החדשים, האסלאם. לאחר שושלת זו עלתה השושלת הטימורית (1370–1507 לספירה) שהובלה על ידי הכובש המונגולי טימור לנג, צאצאו של ג'ינגיס חאן. העיר הראט באפגניסטן הייתה אחת מערי הבירה של האימפריה הטימורית ונכדו של טימור לנג גם הפך את העיר קנדהר למקום מושבו. טימור לנג בנה מחדש את רוב הערים והתשתיות באפגניסטן שנהרסו על ידי אבותיו, והאזור התפתח תחת שלטונו. השושלת הטימורית החלה לדעוך בתחילת המאה ה-16 עם עלייתו של באבור, השליט החדש של קאבול, מונגולי שעתיד להקים אימפריה רחבה ששלטה על הודו. ההשפעה המשמעותית ביותר של השושלת הטימורית על אפגניסטן הייתה השילוב שהם ערכו בין התרבות הנוודית הטורקית לבין הציוויליזציה והתרבות הפרסית, וזו מורשת שניכרת באפגניסטן עד היום. בנו של טימור לנג הפך את העיר הראט לעיר הבירה שלו, ולאחד המרכזים החשובים והידועים של יצירה תרבותית בעולם באותה תקופה. כאשר באבור, כמאה שנים לאחר מכן, הגיע להראט, הוא כתב: "בכל העולם המיושב אין עיר כמו העיר הראט". במהלך 300 השנים הבאות, שבטים אפגנים פלשו לעיתים לאזור הודו והקימו אימפריות הינדו-אפגניות. עד המאה ה-16, חזרה שוב לשליטה פרסית כאשר היא נכבשה על ידי האימפריה הספווית.
המוגולים והספווים
מהמאה ה-16 ועד המאה ה-18 אפגניסטן הייתה מחולקת לשלושה חלקים עיקריים. הצפון נשלט על ידי ח'אנאת בוכרה, המערב נשלט על ידי האימפריה הספווית השיעית, והמזרח נשלט על ידי האימפריה המוגולית הסונית מהודו. אזור קנדהר בדרום שימש כאזור חיץ בין המוגולים לספווים. האפגנים המקומיים שינו לעיתים קרובות את הנאמנויות שלהם בין צד אחד למשנהו. ב-1504 באבור, צאצא של טימור לנג, הגיע מהאזור של אוזבקיסטן בימינו ועבר לעיר קאבול. עם צבאו הוא החל לכבוש שטחים מסביב לקאבול כשהעיר משמשת כבסיס העיקרי שלו. השאיפות של באבור היו בקשר לתת היבשת ההודית, ובפרט לאזור הידוע בשם קאבולסטן, ולא לפרס כמו קודמיו. בשנת 1526 הוא יצא עם צבאו וכבש את סולטנות דלהי שבאותה נקודה נשלטה על ידי שושלת דולי. לאחר שהביס את אברהים דולי, הוא הפך את דלהי לעיר הבירה של האימפריה המוגולית החדשה שלו. באבור סייר ברוב ערי אפגניסטן לפני מסע הכיבושים שלו בהודו, וניתן למצוא ציור קיר אישי שלו בהר הצ'ילזינה בקנדהר.
שושלת הותכּ
בשנת 1704 מינה השאה הספווי חוסיין את ג'ורג' ה-11 ("גורגין ח'אן") הגאורגי למשול על מחוז קנדהר הגדול של אפגניסטן. הוא היה מושל אכזרי, אשר כלא והוציא להורג אפגנים מקומיים רבים, בעיקר כאלה שהיו מעורבים בתכנון מרידות. אחד מהעצורים היה מירוויס הותכּ שהיה בן למשפחה רבת השפעה בקנדהר. מירוויס נשלח כאסיר לבית ספר פרסי באספהאן, אך האשמות כנגדו בוטלו על ידי המלך, וכך הוא חזר לארצו כאדם חופשי.
באפריל 1709 מרדו מירוויס והצבא השבטי שלו כנגד המושל והאימפריה הספווית בעיר קנדהר. המרד החל כאשר בהריגת המושל ג'ורג' ה-11 ומלוויו כשאלה חזרו מטיול, כאשר המארב תוכנן על ידי מירוויס בחוותו שנמצאה בגבולות העיר. כארבעה ימים לאחר מכן הגיע צבא מאומן היטב של חיילים גאורגים כדי לנקום את הריגתו של המושל, אך מירוויס וכוחותיו הצליחו להגן בהצלחה על העיר מפניהם. בשנים 1710–1713 הביסו הכוחות האפגנים מספר צבאות פרסיים גדולים שיצאו כנגדם מאספהאן, עיר הבירה של הספווים. הצבאות הספווים כללו חיילים גאורגים וקיזילבאשים רבים.
הצבאות הפרסים הובסו לחלוטין ודרום אפגניסטן הפכה לממלכה פשטונית עצמאית. לאחר שסירב לתואר של מלך, מירוויס הותכּ כונה "הנסיך של קנדהר וגנרל של הכוחות הלאומיים" על ידי בני ארצו האחרים. הוא נפטר בנסיבות טבעיות בנובמבר 1715 ויורשו היה אחיו עבד אל-עזיז הותכּ. עבד אל-עזיז נהרג כשנתיים מאוחר יותר על ידי בנו של מירוויס, מחמוד הותכ, כביכול מכיוון שהוא תכנן להחזיר את הריבונות על קנדהר בחזרה לפרס. מחמוד הוביל צבא אפגני לתוך פרס בשנת 1722 והביס צבא פרסי בקרב גלונאבאד. האפגנים כבשו את אספהאן, עיר הבירה הספווית, ומחמוד נהפך לשאה החדש של פרס וכונה "שאה מחמוד".
מחמוד החל בשלטון טרור כנגד נתיניו הפרסים ולבסוף נרצח ב-1725 על ידי בן דודו, אשרף הותכּ. במקורות אחרים נאמר שהוא נפטר לאחר שלקה במחלה נפשית. אשרף נהפך לשאה האפגני החדש על פרס, בעוד שעל אפגניסטן עצמה נשלטה על ידי האח הצעיר של מחמוד, חוסיין הותכּ. אשרף הצליח להבטיח שלום עם האימפריה העות'מאנית בשנת 1727, אך האימפריה הרוסית ניצלה את אי-היציבות השלטונית בפרס כדי לכבוש שטחים נוספים עבור עצמה, ובכך צמצמה את כמות השטחים שתחת שלטונו של השאה. שושלת הותכּ הייתה שושלת אלימה ורוויית בעיות שהייתה מצויה בסכסוך תמידי, ולכן היה קשה לה לייסד שלטון יציב. השושלת חוותה סערות רבות שנבעו ממאבקי שליטה ומאבקי ירושה אלימים, ואחיזתה בכס השלטון נחלש כתוצאה מכך. לאחר טבח באלפי אנשים בעיר אספהאן, כולל למעלה מ-3000 אנשי דת, אצילים, ואנשי המשפחה הספווית, הציבור הפרסי מרד כנגד השלטון האפגני. השלטון של שושלת הותכּ נמשך באזור אפגניסטן עד שנת 1738, כאשר השאה חוסיין הותכּ הובס על ידי נאדר שאה מפרס. השושלת ההותכּית הוסרה מהשלטון של פרס עד שנת 1729. הם הובסו על ידי נאדר שאה, השליט של השושלת האפשארית, בקרב דאמע'אן ונדחפו מפרס לאזור דרום אפגניסטן. השליט האחרון של השושלת ההותכּית, שאה חוסיין, שלט באזור עד שנת 1738 שבה הוא הובס בקנדהר על ידי כוחות אפשארים ופשטונים דוראנים.
האימפריה הדוראנית
נאדר שאה והצבא האפשארי שלו הגיע לעיר קנדהר בשנת 1738, הביס את חוסיין הותכּ וכבש על שטחים נרחבים באזור. בשנת 1747 התנקשו בחייו של נאדר שאה והאימפריה שלו התפרקה. בעוד שהפרסים נלחמו אחד בשני באיראן, אחמד דוראני הצעיר בן ה-25 קרא באפגניסטן ל"התכנסות גדולה" כדי לבחור מנהיג מקרב העם. האפגנים התכנסו ליד קנדהר באוקטובר 1747 ובחרו בו מקרב כל המועמדים האחרים להיות ראש המדינה שלהם. אחמד שאה דוראני קיבל כעת את הכינוי "פּדשה דוריאי דווראן" שמשמעותו "המלך, הפנינה של התקופה", והשבט העבּדלי שממנו בא נודע מאז כ"השבט הדוראני". שאה דוראני לא רק שאיחד את שבטו אלא את כלל השבטים הפשטונים בארצו. עד שנת 1751 הצליחו שאה דוראני וצבאו האפגני לכבוש את כל השטח שכיום מרכיב את האזורים אפגניסטן, פקיסטן, ח'וראסאן ודלהי (הודו). הוא הביס את האימפריה המראטהית ההודית בשנת 1761 בקרב פּניפּט.
באוקטובר 1772 פרש אחמד שאה לביתו, שם מת בנסיבות טבעיות. ירש אותו בנו, טימור שאה דוראני, שהעביר את עיר הבירה של האימפריה הדוראנית מקנדהר לקאבול. טימור נפטר בשנת 1791 וירש אותו בנו זמאן שאה דוראני. לזמאן שאה ואחיו היה קשר חלש למורשת שהותירו להם אבותיהם ומייסדי האימפריה. הם פתרו את המחלוקות ביניהם דרך "סבבים של גירושים, עקירות עיניים והוצאות להורג" שגרמו להיחלשות השלטון האפגני על שטחיה הנרחבים של האימפריה הדוראנית, ובפרט שטחים כגון קשמיר. אחיו של זמאן, שוג'ה שאה דוראני נמלט מהזעם של אחיו והחביא את עצמו בין הסיקים. זמאן שאה פלש פעמים רבות לאזור שבו חיים הסיקים, מחוז פּנג'אב, הרס את הארימנדיר סאהיב המקדש הקדוש להם ביותר ואף שפך בתוך חלקים ממנו דם של פרות בשנת 1757. בשנים מאוחרות יותר, לאחר השפלות האלה, הסיקים דווקא הצליחו לכבוש חלקים נרחבים מהאימפריה הדוראנית, כולל כמעט כל שטחה של פקיסטן של היום. בשנת 1837 הצבא האפגני עבר דרך מעבר ח'ייבר ותקף כוחות סיקים באזור ג'ורמוד. הסיקים נתמכו על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית עד שמאוחר יותר פרצו מלחמות גם בין הסיקים לבריטים שידועות בשם "המלחמות האנגלו-סיקיות" (המלחמה האנגלו-סיקית הראשונה והמלחמה האנגלו-סיקית השנייה).
שושלת בארקזי וההשפעה הבריטית
ההתנגשות האינטרסים בין האימפריה הבריטית לאימפריה הרוסית באזור מרכז אסיה השפיעה בצורה משמעותית על אפגניסטן במהלך המאה ה-19. התנגשות זו כונתה פעמים רבות בשם "המשחק הגדול", כינוי שמרמז על היותן של אפגניסטן והארצות המרכז-אסייתיות האחרות לא יותר מפיון במאבק בין האימפריות השונות באותה תקופה.
באמצע המאה ה-19 הבריטים החלו לחשוש מההתפשטות הרוסית הגוברת באזור מרכז אסיה והתחזקות ההשפעה של האימפריה הרוסית על האזור. זאת בעוד שהאימפריה הבריטית נקלעה למלחמות אזוריות קשות, כגון המלחמות האנגלו-סיקיות והמצור על הראט בשנים 1837–1838. המצור על הראט היה חלק מניסיון מצד הפרסים לנסות לסלק מאפגניסטן הן את האימפריה הרוסית והן את האימפריה הבריטית ולהחזיר את השליטה על האזור לידיהם. לשם כך הם בין השאר הטילו מצור צבאי כנגד העיר הראט שגרם לנזק רב. המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה (1839-1842) גם היא גרמה להרס רב בקרב כוחות הצבא הבריטי באזור ונזכרת כדוגמה להתנגדות האפגנית המאומצת לשלטון זר. המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה (1878–1880) פרצה על בעקבות סירובו של שיר עלי ח'אן להסכים לקבל את המשלחת הבריטית לקאבול. סכסוך זה הביא לשלטון באפגניסטן את עבד א-רחמאן ח'אן שידוע גם בכינוי "אמיר (נסיך, מפקד) הברזל". במהלך ימי שלטונו (1880–1901) הבריטים והרוסים ייסדו וקיבעו לראשונה את הגבולות המודרניים של אפגניסטן. הבריטים שמרו על שליטה אפקטיבית על מדיניות החוץ של אפגניסטן במהלך התקופה. עבד א-רחמאן ח'אן ערך רפורמות בצבא, במערכת המשפט ובמבנה הממשלה, ורפורמות אלה הצליחו להעניק לאפגניסטן איחוד פנימי ויציבות מסוימת, אך זה בא על חשבון ריכוזיות גדולה, עונשים קשים על שחיתות ובידוד בינלאומי מסוים. לאחר מותו של עבד א-רחמאן ח'אן בשנת 1901, בנו חביבאללה ח'אן עלה וירש את כס השלטון. אפגניסטן נשארה נייטרלית במהלך מלחמת העולם הראשונה, תחת שלטונו של חביבאללה ח'אן. זאת על שאף שגרמניה ניסתה לעודד רגשות אנטי-בריטיים בקרב האפגנים, בפרט בקרבת הגבול בין אפגניסטן להודו. המדיניות הנייטרלית של אמיר אפגניסטן במהלך המלחמה הייתה שנויה במחלוקת פנימית אפגנית. חביבאללה ח'אן שלט באפגניסטן עד לשנת 1919 שבה התנקשו בחייו. האחראים להתנקשות היו כנראה חברי משפחה שהתנגדו להשפעה הבריטית החזקה על הפוליטיקה האפגנית. במקומו עלה לשלטון אמאנאללה ח'אן, בנו השלישי. במהלך תקופת שלטונו של אמאנאללה ח'אן (1919–1929) פרצה המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית שכללה גם התקפה על הודו וגרמה נזקים לבריטניה שעדיין לא הספיקה להתאושש ממלחמת העולם הראשונה. בהתאם, בריטניה חתמה ב-19 באוגוסט 1919 על ההסכם האנגלו-אפגני שכללה הבטחה להפסיק את ההתערבות הבריטית במדיניות החוץ האפגנית ולאפשר את עצמאות אפגניסטן. מועד חתימת ההסכם נהפך ליום העצמאות הרשמי של אפגניסטן המודרנית.
הרפורמות של אמאנאללה ח'אן ומלחמת האזרחים
המלך אמאנאללה ח'אן ניסה לסיים את הבידוד הבינלאומי המסורתי של אפגניסטן בשנים שלאחר המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית. בשנת 1927 הוא ייסד יחסים דיפלומטים עם רוב המדינות הגדולות בעולם במסע ביקורים באירופה וטורקיה (שם הוא גם ציין לטובה את המודרניזציה והחילוניזציה שהונהגה על ידי אטאטורק), והוא הכריז על שורת רפורמות שמטרתן היו להעביר את אפגניסטן תהליך מודרניזציה. אחד מהאישים המרכזיים שדחפו לרפורמות אלו היה שר החוץ האפגני מחמוד טרזי, תומך גדול של חינוך לנשים. הוא נלחם עבור הוספת סעיף מס' 68 לחוקה האפגנית שהכריזה על חינוך חובה בבתי הספר היסודיים. כמה מהרפורמות נכנסו לתוקפן כגון פתיחתם של מספר בתי ספר מעורבים לבנים ובנות, וביטול חובתן של נשים ללבוש רעלה. רפורמות אלו גרמו במהירות לזעם בקרב מנהיגים שבטיים ודתיים, והביאו להפלתו של אמאנאללה על ידי כוחות שהתנגדו למודרניזציה בהובלת חביבאללה קלקאני שהשתלטו צבאית על קאבול בינואר 1929.
שלטונם של נאדיר שאה וזאהיר שאה
הנסיך מוחמד נאדיר שאה, בן דודו של אמאנאללה ח'אן, הביס מאוחר יותר (נובמבר 1929) את כוחותיו של חביבאללה כלכּאני, ובמהרה הוא מונה להיות מלך אפגניסטן. בתקופת שלטונו הוא זנח את הרפורמות של אמאנאללה ודגל במודרניזציה יותר הדרגתית. עם זאת בשנת 1933 סטודנט מקאבול התנקש בחייו על רקע נקמה אישית. מוחמד זאהיר שאה, בנו בן ה-19 של נאדיר שאה, ירש את הכתר ושלט על אפגניסטן כ-40 שנה בין השנים 1933–1973. עד שנת 1946 זאהיר שלט בעזרתו של הדוד שלו מוחמד האשם ח'אן שהיה ראש הממשלה והמשיך את המדיניות של נאדיר שאה. בשנת 1947 החליף אותו בכס ראש הממשלה דוד אחר, מחמוד ח'אן, שערך ניסוי במטרה לאפשר חופש פוליטי יותר גדול באפגניסטן, אך ביטל מדיניות זו כשהחופש הפוליטי התרחב מעבר למה שהתכוון. בשנת 1953 החליף אותו בתפקיד ראש הממשלה מוחמד דאוד ח'אן, אחיו של המלך. דאוד ניסה להתקרב פוליטית לברית המועצות ולעומת זאת להתרחק מפקיסטן. עם זאת המחלוקות עם פקיסטן גרמו למשבר כלכלי בשנת 1963 שהביא את דאוד ח'אן להתפטר מתפקידו. לאחר שלטונו, זאהיר שאה החל לנכס לעצמו סמכויות רבות יותר והחל להיות אקטיבי יותר בענייני המדינה. כך למשל ב-1964 זאהיר שאה ניסח חוקה ליברלית עבור אפגניסטן. החוקה כללה שיטת ממשל שבה המלך בוחר כשליש מחברי הפרלמנט, העם בוחר שליש נוסף, והשליש הנותר נבחר על ידי נציגי ציבור במועצות אזורית. אף על פי ש"הניסוי הדמוקרטי" של זאהיר שאה הותיר כמה השפעות חיוביות ארוכות טווח על המדינה, הוא גם אפשר את התפתחותן של מפלגות קיצוניות מהימין ומהשמאל הפוליטי. כולל המפלגה העממית הדמוקרטית של אפגניסטן, מפלגה קומוניסטית שהייתה בעלת קשרים קרובים לברית המועצות. בשנת 1967 המפלגה התפצלה לשני חלקים עיקריים; הח'לאק ("ההמונים") שהונהגה על ידי נור מוחמד תרכּי ונתמכה על ידי גורמים בצבא האפגני, והפּרצ'ם ("הדגל") שהונהגה על ידי בברק כארמל.
רפובליקת אפגניסטן וסוף המונרכיה
במהלך השנים 1971–1972 גברה ההתמרמרות הציבורית כנגד השחיתות של משפחת המלוכה, שלוותה במשבר כלכלי גדול עקב תקופת בצורת שהקצינה את העוני במדינה. בעקבות זאת, ראש הממשלה מוחמד דאוד שאה הדיח את משפחת המלוכה מהשלטון בהפיכה לא-אלימה, בזמן שהמלך מוחמד זאהיר שאה היה בטיפול אצל רופא עיניים באיטליה. דאוד ביטל את המונרכיה ואת החוקה האפגנית של 1964, והוא הכריז שאפגניסטן תהפך לרפובליקה כשהוא הנשיא הראשון שעומד בראשה. דאוד ניסה לערוך רפורמות כלכליות חברתיות במדינה אך עם הצלחה מעטה, והחוקה החדשה שהוא ניסח בשנת 1977 נכשלה בפתרון בעיות האי-יציבות הכרוניים במדינה. התקוות משלטונו החלו לדעוך, וב-1978 חבר מרכזי במפלגה הקומוניסטית המפלגה העממית הדמוקרטית של אפגניסטן נהרג על ידי הממשלה. שאר מנהיגי המפלגה חששו שדאוד מתכנן לרדוף גם אותם, ואכן הוא הכניס רבים מהם למעצר זמן קצר לאחר מכן, אך חפיזאוללה אמין - אחד ממייסדי המפלגה - ומספר מפקדים מהזרוע הצבאית של פלג הח'לאק של המפלגה, הצליחו להישאר בחופשי וארגנו הפיכה שהתרחשה זמן קצר לאחר מכן. הפיכה זו החלה את התקופה הקומוניסטית של אפגניסטן.
השלטון הקומוניסטי והמלחמה הסובייטית באפגניסטן
ב-27 באפריל 1978 המפלגה הקומוניסטית בהובלת נור מוחמד תרכי הדיחה את מוחמד דאוד שאה מהשלטון. כחלק מהפיכה צבאית אלימה התנקשו בחייו של דאוד והוציאו להורג את משפחתו. המפלגה הקומוניסטית קראה להפיכה בשם מהפכת סאור ("מהפכת אפריל"). ב-1 במאי תרכי מונה להיות הנשיא, ראש הממשלה ומזכיר המפלגה הקומוניסטית. אפגניסטן נקראה מחדש בשם "הרפובליקה הדמוקרטית האפגנית", והשלטון הקומוניסטי עליה נמשך בצורה מסוימת עד אפריל 1992.
במרץ 1979 חפיזאוללה אמין קיבל סמכויות שלטון נוספות, על חשבונו של נור מוחמד תרכי. אמין בהמשך פעל כדי לתפוס את השלטון והוא ארגן הפיכה כנגד תרכי שבמהלכה תרכי נהרג. אמין הצהיר בעבר "האפגנים לא מבינים דבר למעט כוח". המומחה האפגני למדע המדינה אמין סייקל כתב לגביו: "ככל שכוחו גדל, כך גם הרצון האישי שלו להיהפך לשליט דיקטטורי. החזון שלו היה תהליך מהפכני שמבוסס על טרור".
השלטון הקומוניסטי יישם מדיניות מרקסיסטית-לניניסטית, והחליף חוקים דתיים ומסורתיים בחוקים עם אופי מרקסיסטי. כמו כן השלטון הקומוניסטי ערך רפורמות אגרריות וקידם חילוניות. גברים חויבו לקצץ את זקניהם. על נשים חל איסור ללבוש צ'אדור. הכניסה למסגדים רבים נאסרה. המפלגה הקומוניסטית גם ערכה מספר רפורמות למען זכויות נשים; נישואים בכפייה נאסרו בחוק, לנשים הוענקה זכות בחירה בבחירות הארציות, נשים החלו לקחת חלק בפוליטיקה הארצית, והוכרז באופן רשמי על שוויון בין נשים לגברים. מדיניות נוספת של המפלגה הקומוניסטית של אפגניסטן הייתה ייסד ברית הדוקה עם ברית המועצות. המפלגה העממית הדמוקרטית של אפגניסטן הזמינה את ברית המועצות לבוא ולסייע לאפגניסטן בתהליך המודרניזציה של הכלכלה שלה (בעיקר בחיפוש וכריה של מינרלים נדירים וגז טבעי). ברית המועצות גם שלחה קבלנים כדי לבנות בתי ספר, בתי חולים ובארות מים ברחבי אפגניסטן. כמו כן הם אימנו וציידו את הצבא האפגני, והבטיחו לאפגניסטן סיוע מוניטרי בסך 1.262$ מיליארד דולר.
השלטון הקומוניסטי דיכא את האליטות המסורתיות והדתיות של אפגניסטן. רבים מהממסד הדתי ומשכבת האינטלקטואלים עונו, נכלאו ונרצחו על ידי המשטר. כחלק מהקמפיין האלים הזה של המשטר בין 10 ל-27 אלף אנשים נהרגו, ובין 10 ל-20 אלף נשלחו לכלא. בדצמבר 1978 המפלגה הקומוניסטית של אפגניסטן חתמה על הסכם עם ברית המועצות שהתיר לסובייטים לשלוח סיוע צבאי לשלטון הקומוניסטי, אם סיוע כזה יידרש.