cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם מוריץ רומנו
קורות חייו
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. רעייתו של הרב רומנו נפצעה בהפצצה של מטוסים איטלקיים על ביטולה ונשלחה לסמדרבו להחלמה. שם, בראשית 1942 הוצאה להורג ביחד עם נשות הקהילה. לאחר כיבוש יוגוסלביה נמסר אזור ביטולה לחזקת ממלכת בולגריה. ב-11 במרץ 1943 ביצעו הבולגרים אקציה במקדוניה ועצרו את יהודי החבל ובכללם בני קהילת ביטולה ועימם הרב אברהם רומנו. העצורים נכלאו בשטח מפעל הטבק "מונופול" אשר בסקופיה וממנו שולחו עד סוף מרץ ברכבות ישירות למחנה טרבלינקה. הרב אברהם רומנו נרצח ביחד עם קהילתו בטרבלינקה.
בנו, מוריץ רומנו ניצל מהשואה משום שגורש לשטחי בולגריה ונכלא בווארנה. לאחר המלחמה הפך לאיש ציבור וחבר פרלמנט ביוגוסלביה. כיהן כשגריר יוגוסלביה בצ'ילה. נכדתו, ברטה רומנו ניקוליץ' כיהנה כיושבת ראש הקהילה היהודית בסקופיה (2014–2022).
הדריך את מנוחתו
הדריך את מנוחתו (או: הפר את מנוחתו) הוא ביטוי שמשמעו המקובל הוא הטריד את מנוחתו. מקור המילה "הדריך" במובן זה של הביטוי הוא מהמילה השאולה "דרוך" במשמעות של מתוח ומוכן לפעולה.
מקור הביטוי
לכאורה אין לפרש את המילה "הדריך" בביטוי הדריך את מנוחתו, מלשון רמיסה, כבפסוק, והכוונה שדרך על מנוחתו - רמס את מנוחתו, כי אז היה צריך לומר: הדריך על מנוחתו. מאידך, יש אפשרות שהביטוי השתרש על סמך הפסוק, כשלמילה הדריך ניתנה משמעות מילולית ישירה של "רמס" ומאחר ו"רמס את מנוחתו", נכון תחבירית, השתרש "הדריך את מנוחתו" על סמך הדמיון בין המילה "דרך" למילה "רמס". אך, כפי הנראה, מילון אבן שושן, שולל זאת, ומקור המילה "הדריך" לתאר הטרדת מנוחה הוא במילה "דרוך" במובן של מתוח ומוכן לפעולה. מובן זה של דרוך, הוא שאול ומקורו מהנוהג שהיה מקובל לדרוך על קצה החוט של הקשת כדי למתוח אותו. אדם דרוך נמצא בסיטואציה מנוגדת לאדם נח, ולפי זה הדריך את מנוחתו היינו הפך את מנוחתו לדריכות ומוכנות לפעולה ותגובה.
פירוש אפשרי נוסף לפסוק המקור הוא כי "מנוחה" היא מקום (אולי "מנחת", היא מלחה), ולכן הפשט של "מנוחה הדריכֻהו" עשוי להיות - "במנוחה השיגוהו".
תחביר
במשמעות המקובלת של הביטוי, הטריד את מנוחתו, יש שגיאה תחבירית מסוימת בביטוי בגלל שהמילה "הדריך" היא במשקל הפעיל, משקל שאינו מתאים לפירוש המכוון של הביטוי. תחבירית נכון יותר המשקל פעל והיה צריך לומר דרך את מנוחתו. בנוסף לפי כוונת המילה הדריך, הרי שצריך לומר הדריך את הנח, כשהנשוא הוא האדם הנח, ולא את מנוחתו. כי הרי המנוחה מנוגדת לדריכות, כך שאי אפשר לומר שמנוחה מודרכת, אלא שהאדם הנח הודרך (=נהיה דרוך) ולפיכך מנוחתו הוטרדה. הביטוי משתמש ב"מנוחה" כנשוא בגלל התוצאה הישירה של דריכות האדם, והיא הפרעת מנוחתו.
ג'ן סטרלינג
ביוגרפיה
סטרלינג נולדה בניו יורק סיטי בשם ג'יין סטרלינג אדריאנס. אמה הייתה אלינור וורד דינס, ואביה היה ויליאם אלן אדריאנס ג'וניור, ארכיטקט ופרסומאי. היא התחנכה בארצות הברית ובאירופה, ולמדה משחק בבית ספרה של השחקנית האנגלייה פיי קומפטון.
סטרלינג החלה את דרכה כשחקנית קולנוע בדרמה של ג'ין ניגולסקו, "ג'וני בלינדה", בה שיחקה בתפקיד סטלה מק'ורמיק, מזכירתו של ד"ר רוברט ריצ'רדסון (לו איירס). בתחילת שנות ה-50 עיצבה את הקריירה שלה עם תפקידים בדרמת כותלי הכלא של ג'ון קרומוול, "כלואה", ובדרמות "רחוב המסתורין" של ג'ון סטורג'ס, בתפקיד הברמנית ויויאן הלדון, ו"תחנת יוניון". בשנת 1951 הופיעה סטרלינג לצידו של קירק דאגלס בסאטירה של בילי ויילדר "הקרנבל הגדול" (The big Carnaval) שעוררה סערה גדולה, בתפקיד לוריין מינוסה, ובקומדיה של מיטשל לייסן, "החותנת בירח הדבש" (The Mating Season), בתפקיד בטסי דונלדסון.
סטרלינג זכתה בשנת 1954 בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט האסונות של ויליאם ולמן "הגבוהים והאדירים" בתפקיד הנוסעת סאלי מק'י.
סטרלינג המשיכה להופיע ככוכבת קולנוע בעיבוד הקולנועי של מייקל אנדרסון לרומן "1984" בתפקיד ג'וליה, בדרמת האגרוף של מארק רובסון "גבורים הנופלים", בתפקיד בת', אשתו של העיתונאי אדי ויליס (המפרי בוגרט), ובמערבון "האיש עם האקדח" לצידו של רוברט מיצ'ם ב-1955. בשנת 1981 הופיעה בפעם האחרונה בסרט קולנוע, בדרמה הקומית "יום שני ראשון באוקטובר" של רונלד נים.
חייה הפרטיים
סטרלינג נישאה ב-1941 לשחקן ג'ון מרייבל, והתגרשה ממנו בשנת 1947. בשנת 1950 נישאה לשחקן פול דאגלס, ונשארה נשואה לו עד מותו בשנת 1959. מנישואיה לדאגלס נולד בנה היחיד, אדמס, שנפטר ממחלת לב בדצמבר 2003. כשלושה חודשים לאחר מות בנה נפטרה סטרלינג ממחלת הסוכרת, בלוס אנג'לס, כשהיא בת 82.
סמואל אל-מוגרבי
סמואל בן יחיא אל-מוגרבי (במקור: שמואל בן יהודה אבן אבון; סביבות 1125 בבגדאד – סביבות 1180 במראע'ה שבמזרח אזרבייג'ן) היה מתמטיקאי, אסטרונום ורופא יהודי שהתאסלם בשנת 1163.
ביוגרפיה
בצעירותו סמואל למד עברית ולימודי דת, מתמטיקה, הנדסה ורפואה, וכבר אחרי בר המצווה החל משמש כמורה למתמטיקה.
אביו של סמואל היה ר' יהודה בן שמואל אבן-עבאס מפאס, מחבר הפיוט המפורסם "עת שערי רצון להפתח", שיש האומרים שהוא חיברו כאבל על ההתאסלמות של בנו. הוא אכן כותב בספרו "אפחאם אליהוד", שכאשר החליט להתאסלם כתב לאביו מכתב ובו בישרו על החלטתו. באותה תקופה היה אביו בחלב והוא היה בחסנכיף (כיום בטורקיה), ואביו יצא לפגוש אותו, ובדרכו, בהיותו במוסול, חלה ונפטר.
התאסלמותו
בשנת 1163 התאסלם, בחיבורו "ספר המראות" מספר שנצטווה בחלום על ידי מוחמד ושמואל הנביא להתאסלם, אבן כמונה טען שהתאסלם כדי להרגיז את היהודים, בכתביו מספר על יחסיו הגרועים עם אביו מה שלטענת שרה סטרומזה יכול להיות מניע להתאסלמות.
תרומתו
אל-מוגרבי המשיך את אוקלידס, וכבר בגיל 19 הוא כתב את ספרו "الباهر في الجبر" (אלבאהר פי אלג'בר = "המבריק באלגברה"), שבו הוא השתמש באינדוקציה מתמטית. הוא גם חקר את הבינום של ניוטון עד ל- n=12 ואת משולש פסקל שהשאיר אחריו אלכרג'י.
כמו כן כתב ספר נגד היהדות בשם إفحام اليهود ("איפחאם אליהוד", "השתקת היהודים" (הפרכת טענותיהם בראיות ומופתים)), שבו הוא מתפלמס עם מוצאו. מקטרגים כנגד היהדות בעולם האסלאם השתמשו בטיעונים שבספרו של סמואל אל-מוגרבי גם דורות לאחר מותו, וממשיכים לעשות בו שימוש עד ימינו. בשנת 2006 הספר יצא לאור במהדורה מחודשת בקהיר.
מרוצי אופנועי גרנד פרי
מרוצי אופנועי גרנד פרי (אנגלית: Grand Prix motorcycle racing) הם מרוצי אופנועים הנערכים במסגרת אליפות שנתית בינלאומית. מקור השם "גרנד פרי" המשמש גם תחרויות בתחומים אחרים הוא בצרפתית ומשמעותו "הפרס הגדול". מארגן המרוצים הוא ארגון FIM. סדרת מרוצים זו נערכה לראשונה ב-1949 ונחשבת ליוקרתית ביותר בקרב מרוצי האופנועים. כיום מכונים המרוצים בשם הכולל MotoGP. במסגרת הסדרה מתקיימים כיום מרוצים בשלוש קטגוריות המחולקות לפי נפח מנוע האופנוע: Moto3 (250 סמ"ק), Moto2 (600 סמ"ק) והקטגוריה הבכירה MotoGP, שהאופנועים המתחרים בה הם בעלי נפח מנוע של 1,000 סמ"ק. בעבר היו קיימות גם קטגוריות נפח אחרות. דגמי האופנועים המשתתפים בסדרה נבנים במיוחד עבורה ובמקרים מסוימים אף נאסר על היצרנים להשתמש בדגם המרוץ באופן ישיר כבסיס לאופנוע המיועד לכביש הציבורי.
כיום אורכת עונת מרוצים כחצי שנה, בדרך כלל מאפריל עד אוקטובר. המרוצים נערכים במקומות שונים בעולם, רובם באירופה. מקומות נוספים הם אוסטרליה, יפן, מזרח אסיה ודרום אמריקה. גם בארצות הברית נערכים לעיתים מרוצים אך אהדת הקהל האמריקאי לסדרה פחותה בהשוואה לזו של הקהל האירופאי. אירוע גרנד פרי כולל בדרך כלל שלושה ימי מפגש מיום שישי עד ראשון כשביום האחרון מתקיימים ברצף המרוצים בכל הקטגוריות. שני הימים הראשונים מוקדשים לאימונים ומקצי דירוג לקראת המרוץ. בעבר היה מקובל לפזר את המרוצים על יותר מפגשים, כך שלא בכל מפגש התקיימו מרוצים בכל הקטגוריות.
ארגון ה-FIM מקיים סבבי תחרות וגביעי עולם נוספים בתחום מרוצי אופנועי הכביש והשטח. בנוסף לגרנד פרי, סדרת הכביש הבולטת ביותר היא אליפות הסופרבייק העולמית (World Superbike Championship) שמתאפיינת באופנועי מרוץ המבוססים על אופנועים המיועדים לכביש הציבורי. סדרת מרוצים נוספת היא האליפות העולמית לאופנועים עם סירת צד. סדרה זו מתקיימת מ-1949 גם כן, אך לא נחשבת כקטגוריה נוספת במרוצי הגרנד פרי.
היסטוריה
עונת הגרנד פרי הראשונה אורגנה על ידי FIM ב-1949. היא כללה שישה מרוצים בלבד בקטגוריית ה-500 סמ"ק (שהייתה אז הקטגוריה הבכירה) ואף פחות מרוצים בקטגוריות ה-350, 250 וה-125. אלוף העונה הראשונה ב-500 סמ"ק היה הבריטי לזלי גרהם שרכב על אופנוע AJS. זו הייתה האליפות היחידה שלו. הוא אף רכב וניצח במרוצים בקטגוריות קטנות יותר. באותם ימים היה מקובל להשתתף ביותר מקטגוריה אחת, כלומר, רוכב היה מסיים מרוץ ועובר להשתתף במרוץ של קטגוריה אחרת. יצרני אופנועים אחרים שהשתתפו באותה תקופה בקטגוריה הבכירה היו נורטון, טריומף, ג'ילרה, מוטו גוצי ובנלי. באותה עת השתתפו בין השאר בקטגוריית ה-125 היצרנים האיטלקים מונדיאל ואם וי אגוסטה שמאמצע שנות ה-50 ועד לשנות ה-70 של המאה ה-20 היה היצרן המוביל במרוצי הגרנד פרי, במיוחד בקטגוריה הבכירה.
באותן שנים היו מרבית אלופי הגרנד פרי אירופאים ובעיקר בריטים או איטלקים. גם המרוצים התקיימו לרוב באירופה ואף רוב האופנועים היו מתוצרת אירופאית. דומיננטיות זו נשמרת במידה רבה עד ימינו, אף שכיום רוב היצרנים וחלק מהרוכבים אינם אירופאים. טובי הרוכבים באותם ימים היו הבריטים ג'ון סורטיס (שבע אליפויות בשנות ה-50), גאוף דיוק (שש אליפויות בשנות ה-50) ומייק היילווד (תשע אליפויות בשנות ה-60). כל הרוכבים הללו צברו אליפויות ביותר מקטגוריה אחת ולעיתים אף זכו בשתי אליפויות בעונה אחת.
ב-1962 התווספה קטגוריית 50 סמ"ק. קטגוריות ה-50 וה-125 של שנות ה-70 התאפיינו בדומיננטיות ספרדית בהובלתו של אנחל נייטו (13 אליפויות) ושל היצרן הספרדי דרבי. שנות ה-60 התאפיינו בהופעת היצרנים היפנים בקטגוריות הקטנות (עד 350 סמ"ק). כניסתם החלה עם הונדה שהתמחתה בייצור מנועים קטנים בעלי מספר רב של צילינדרים (לעיתים שישה צילינדרים). עליונתה של הונדה באותה תקופה הביאה להטלת מגבלות הקיימות עד היום, כך שבקטגוריית ה-125 מותר שימוש בצילינדר בודד בלבד. הגבלות אלו הובילו בין השאר לפרישתה של הונדה ממרוצי הגרנד פרי ב-1967. גם כניסתם של מנועי שתי פעימות דחקה את רגליה של הונדה שהתמחתה במנועי ארבע פעימות. בשנות ה-70 שלטו מנועי שתי פעימות בכל הקטגוריות. הונדה חזרה להתחרות בגרנד פרי רק בשנות ה-80 תוך ניסיון כושל להשתמש בארבע פעימות והודאה בעליונות הביצועים של מנועי שתי פעימות.
יצרן יפני נוסף שזכה בתארים בקטגוריות הקטנות בשנות ה-60 הוא ימאהה. עם זאת, כל אותה עת לא הצליחו יצרנים יפנים לכבוש את הקטגוריה הבכירה. הראשון שעשה זאת עבור ימאהה בעונת 1975 היה האיטלקי ג'אקומו אגוסטיני שנכון להיום זכה במספר אליפויות הגרנד פרי הרב ביותר (15 אליפויות, שמונה מתוכן בקטגוריה הבכירה). האליפות של ימאהה שברה רצף של 16 שנה שבהן זכתה בתואר היצרנית אם וי אגוסטה. אגוסטיני זכה ברוב תאריו על גבי אופנועי אם וי. בתחילת שנות ה-80 בוטלו קטגוריות ה-50 וה-350. באותה עת הוצגה קטגוריה חדשה של 80 סמ"ק אך גם היא בוטלה כעבור מספר שנים. בסוף שנות ה-70 החל מספר רב של רוכבים אמריקאים לזכות בתוארי ה-500. הראשון היה קני רוברטס (שלוש אליפויות) והמשיך בשנות ה-80 עם פרדי ספנסר (שתי אליפויות), אדי לאוסון (ארבע אליפויות) ווויין רייני (שלוש אליפויות). שנות ה-90 נשלטו על ידי אלוף חדש. האוסטרלי מיק דוהאן זכה בחמש אליפויות רצופות בקטגוריית ה-500 והפך לאחד מטובי הרוכבים בכל הזמנים.
בשנת 2002 הוצגה קטגוריית MotoGP בנפח 1,000 סמ"ק עבור מנועי ארבע פעימות, והיא החליפה את קטגוריית ה-500 סמ"ק בתור הקטגוריה הבכירה. זו הייתה תחילתו של תהליך שבו כל הקטגוריות עברו בהדרגה לתקנות המכתיבות שימוש במנועי ארבע פעימות במקום שתי פעימות ששלטו במרוצים במשך עשרות שנים. בשנת 2007 הורד נפח המנוע ב-MotoGP ל-800 סמ"ק אך הוא הוחזר ל-1,000 ב-2012. בשנת 2010 הוצגה קטגוריית Moto2 בנפח 600 סמ"ק ארבע פעימות שהחליפה את קטגוריית ה-250. לשם הוזלת העלויות, כל האופנועים בקטגוריה זו עושים שימוש במנוע אחיד שמיוצר על ידי אותו יצרן. בשנת 2012 הסתיים תהליך ההמרה לארבע פעימות עם קטגוריית Moto3 בנפח 250 סמ"ק שהחליפה את קטגוריית 125. באותה שנה התווספה קטגוריית אופנועים חדשה בשם CRT שהתחרתה ביחד עם אופנועי ה-MotoGP. אופנועים אלו היו נחותים מאופנועי המפעל הרשמיים, אך זכו להקלות רבות לשם הוזלת העלויות לקבוצות עצמאיות.
המאה ה-21 הצמיחה רוכב מצטיין נוסף. האיטלקי ולנטינו רוסי זכה עד לעונת 2009 בתשע אליפויות, מתוכן שבע בקטגוריה הבכירה. האליפות הראשונה שלו בקטגוריה הבכירה הושגה בשנה האחרונה של קטגוריית ה-500 סמ"ק שתי פעימות. שאר האליפויות הושגו בעידן ה-MotoGP עם 990 סמ"ק ארבע פעימות ואחר כך בעידן ה-800 סמ"ק.
חוקים וכללים
אופנועי הגרנד פרי נתונים למכלול הגבלות ותקנות. תפקיד ההגבלות הוא לקדם את התחרותיות, הבטיחות ולשמור על רמת עלויות שתאפשר ליותר קבוצות להישאר תחרותיות. הכללים השונים מתעדכנים באופן שוטף על ידי המארגנים בהתאם להתפתחויות הטכנולוגיות והשיווקיות. לדוגמה, משקלי מינימום ונפחי מנוע מקסימליים נועדו להגביל בין השאר את מהירות האופנוע המקסימלית. תקנות ברוח זו מופעלות גם על מסלולי המרוץ עצמם מבחינת מבנה הנתיב, יציבותו, מאפייני שטחי המילוט ושרותי החירום הזמינים במרוץ.
מיקומי המתחרים המזנקים למרוץ (grid) נקבעים באמצעות מקצי דירוג. במשך שנים התקיימו במרוצי הגרנד פרי שני מקצי דירוג, יום ויומיים לפני המרוץ. לרוכבים ניתן מספר בלתי מוגבל של הקפות על מנת לקבוע את הזמן המהיר ביותר והתוצאה הקובעת הייתה התוצאה הטובה ביותר בין שני המקצים. אורך המקצה השתנה בהתאם לקטגוריה ונע בין חצי שעה לקטגוריית Moto3 לשעה בקטגוריית MotoGP. כשהקטגוריה הבכירה הוסבה ל-MotoGP נשמרו כללי הדירוג של קטגוריית ה-500, אך החל מעונת 2006 התקיים מקצה דירוג בודד בן שעה ביום שלפני המרוץ וכך הונהג בהדרגה גם בשאר הקטגוריות.
בשנת 2013 הונהגה שיטת דירוג חדשה ב-MotoGP. עשרת הרוכבים בעלי זמני ההקפה המהירים ביותר באימונים החופשיים התחרו במקצה דירוג בשם Q2. לפני כן, התחרו שאר הרוכבים במקצה דירוג נפרד בשם Q1. שני הרוכבים המהירים ב-Q1 זכו להצטרף לעשרת הרוכבים המהירים ולהתחרות גם הם על דירוג 12 הרוכבים המהירים ב-Q2.
זינוק מהעמדה הבכירה ביותר, המכונה פול פוזישן (באנגלית: pole position), נחשב להישג משמעותי והוא משמש כאחד המדדים בהערכת הצלחתו של רוכב במהלך השנים.
מרוצי הגרנד פרי אורכים בדרך כלל עד כשעה. נתון זה נגזר מאורך הדרך שצריכה לנוע מ-95 עד 130 קילומטר. מספר ההקפות משתנה ממסלול למסלול בהתאם לאורך ההקפה וכמו כן הוא משתנה בין הקטגוריות כאשר בקטגוריה הבכירה מספר ההקפות הוא הרב ביותר. בסיום המרוץ מובלים שלושת האופנועים המנצחים במרוץ לאזור המכונה "פארק פֵרְמֶה" לבדיקת עמידה בתקנות.
שיטת הניקוד לרוכבים במרוץ התעדכנה במהלך השנים וכיום הרוכבים שסיימו בחמישה עשר המקומות הראשונים מקבלים ניקוד כדלקמן:
במסגרת הכללים החלים על מבנה האופנוע ניתן למנות הגבלות על משקל האופנוע, מבנה המנוע (שתיים או ארבע פעימות, מספר צילינדרים), כמות דלק מותר, מידות חישוקי גלגל, סוגי דלק, סוגי שמנים, רמת רעש מקסימלית ועוד. חלות גם מגבלות על שימוש בחומרים אקזוטיים לדוגמה השימוש בטיטניום אסור בחלקי שלדה מסוימים.
מגבלות החלות על אופנועים בקטגוריות השונות כפי שהיו בעונת 2012 (סקירה חלקית):
פנדנטיבה
טכנולוגיה זו איפשרה בנייה של כיפות (עם בסיס עגול) על שטחים ריבועיים או כיפות אליפטיות על שטחים מלבניים. כל מבני הכיפה הרומים שקדמו להמצאה זו היו בנויים מעל חלל בצורת גליל, או שנבנו מעל בסיס מתומן בטכנולוגיה של סקווינצ' (קשת זווית). בטכניקה הביזנטית, בסיס הכיפה היה ריבוע שחסם בתוכו את המעגל עליו יושבת הכיפה. ארבעת הפלחים המיותרים נחתכו ובמקומם נבנו קשתות אשר החזיקו מעליהן מעגל נוסף קטן יותר שקוטרו היה שווה לאורך הצלע של הריבוע. ממעגל זה ומעלה המשיכה הכיפה או שנבנה גליל ומעליו כיפה חצי כדורית. בין המעגל הקטן והקשתות מתקבלים ארבעה משולשים בעלי צלעות מעוגלות שכל אחד מכונה פנדנטיבה. את הפנדנטיבה ניתן לראות באופן ברור בפנים של חלל הכנסייה איה סופיה.
בניית הכיפה על הפנדנטיבות נעשית, מן הסתם, מחומרים פיזיים בעלי עובי ומשקל ולא מקווים גאומטריים אידיאליים. בכל המבנים אשר נעשה שימוש בפנדנטיבות הקפידו האדריכלים להראות את הצורה הגאומטרית הטהורה ככל האפשר מפנים המבנה ואת העובי הנדרש והתמיכות הקונסטרוקטיביות הוסיפו מבחוץ.
מרוצי אופנועי גרנד פרי
האופנועים
האופנועים המתחרים במרוצי גרנד פרי הם הטובים בתחומם. הם מיוצרים ממיטב החומרים ומיישמים את הטכנולוגיות החדישות ביותר זמן רב לפני שהן מגיעות, אם בכלל, לכביש הציבורי. אופנועים אלו אף עשויים לכלול מרכיבים שיעילותם מוטלת מראש בספק והם נועדו רק לצורך ניסוי או הדגמת יכולת טכנולוגית של יצרן. מבחינה טכנולוגית אופנועי הקטגוריות הנמוכות נחשבים צנועים יחסית לאופנועי ה-MotoGP. הם נמכרים גם לתחרויות מקומיות ואליפויות לאומיות. לעומתם, אופנועי ה-MotoGP הם אבות טיפוס שאינם מיועדים לשום שימוש מלבד התחרות בגרנד פרי.
באופנועי ה-MotoGP ניתן למצוא שימוש בחומרים כדוגמת טיטניום, סיבי פחמן וחומרים מרוכבים אחרים (היכן שמתירה החוקה). המוטיבציה לשימוש בחומרים היקרים הללו היא השגת עמידות וקשיחות במשקל נמוך יותר. סיבי פחמן משמשים למשל את בלמי הפחמן. ייחודם הוא בכך שבניגוד לבלמי הפלדה המוכרים מאופנועי הכביש הסדרתיים, הם משפרים את עוצמת הבלימה ככל שהם מתחממים. הספקי אופנועי ה-MotoGP מגיעים ל-240 כוחות סוס. בשנת 2008 היו שיאני הכוח והמהירות אופנועי דוקאטי שעשו שימוש בשסתומים פניאומטיים המוכרים מעולם מרוצי המכוניות של פורמולה 1. המבנה הבסיסי של אופנוע מקשה על ניצול כוח המנוע הרב עקב חתימת הגומי המינימלית של צמיג האופנוע המניע (האחורי). לשם כך משולבות באופנועי ה-MotoGP מערכות בקרת משיכה המווסתות באופן ממוחשב את כח המנוע בתנאי האצה. בנוסף, באופנועים משולבים אמצעי ניטור (טלמטריה) המאפשרים למכונאי הקבוצות לעקוב תוך כדי מרוץ אחר פרמטרים שונים בהתנהגות המנוע והמתלים.
היבטים כלכליים
רמת התחרותיות חשובה מאוד עבור המארגנים כדי לקדם את רמת ההתעניינות של הקהל. היכולת לשמור על פופולריות סדרה גבוהה חשובה כמובן לשמירה על תקציבים גדולים שהם בסופו של דבר הכוח המניע את המרוצים. בדומה לכל ספורט מקצועני גם כאן משחקים תפקיד חשוב נותני החסויות, זכויות השידור והפרסום, היצרנים, וגם הקהל במסלולי המרוץ וההוצאה הנלווית שלו. כדי לקדם את הצלחת הגרנד פרי, ה-FIM מעביר את ניהול המרוצים לחברה מסחרית. כיום זו היא חברה איטלקית בשם "דורנה".
קבוצות המרוצים מזוהות כמעט תמיד עם נותן חסות ראשי שבדרך כלל נותן את שמו לקבוצת המרוץ. במשך עונת מרוצים הקבוצה מעסיקה מספר רוכבים קבועים (מרוכב בודד בקבוצה קטנה ועד לארבעה רוכבים בקבוצות גדולות). כל רוכב מלווה בצוות מכונאים המטפלים בצמד האופנועים של הרוכב כאשר עלויות אחזקת קבוצה בקטגוריה הבכירה עשויות לנוע בין מיליוני דולר לעשרות מיליוני דולר לעונה.
החצר
הסדרה הופקה עבור ערוץ התכלת על ידי דרסט הפקות על פי רעיון של התסריטאי הראשי דניאל טאוב. את הייעוץ לסדרה, כמו גם את כתיבת חלק הארי של פרקיה, תרם יאיר חסדיאל. צולמה באולפני ג.ג. בנווה אילן במשך 20 ימים והפקתה עלתה כ-800,000 דולר.
עלילה
עלילת "החצר" מתרחשת ב"קריית לייבניץ" של חסידות לייבניץ (הדמיונית) בתל אביב, מובלעת של קהילה חסידית המנסה לקיים את מנהגיה לצד עולם חילוני, תחת הנהגת האדמו"ר הרב עזריאל רוטנברג.
אשתו של האדמו"ר, שיינדל, מסתירה מכולם סוד מעברה: לפני שהכירה את עזריאל, הייתה שיינדל נשואה לגבר אחר ואף הביאה איתו ילד לעולם. גירושיה מגבר זה הביאו לניתוקה מהילד, שאותו לא ראתה יותר, דבר שעומד להשתנות ולזעזע את משפחתה ואת הקהילה כולה.
ציפורה, בתם המאומצת של עזריאל ושיינדל, חיה כאלמנה מזה זמן רב. כשהייתה בת 19 נישאה לחנוך כ"ץ, אולם נישואיהם עלו על שרטון כשחנוך נתפס עוסק בהימורים וקזינו. על אף שהכחיש את ההאשמות בתוקף, היו ראיות למעשיו והוא נכנס לכלא. חנוך נודה מהחצר ומשפחתו ישבה עליו שבעה ואיש לא שמע אודותיו. מאז ציפורה דחתה מחזרים אחרים כיוון שהעדיפה להשקיע בעסק המשגשג שהקימה בכוחות עצמה, יצור פאות נכריות, אך בסתר ליבה גם קיוותה לשובו של חנוך ואכן לאחר זמן חוזר חנוך לחצר במטרה לטהר את שמו ולהחזיר אליו את אשתו ציפורה.
חוק ההסמכה (שבת)
חוק לתיקון פקודת העיריות (מס' 40), התשנ"א-1990
הרקע לחקיקת החוק
ב-1987 ניהלה עיריית ירושלים הליכים משפטיים בבית משפט השלום בעיר נגד בעליהם של בתי הקולנוע "אורנע" ו"בית אגרון", שפתחו את שעריהם בשבת. ב-22 בנובמבר זיכתה השופטת אילה פרוקצ'יה את הנאשמים. פרוקצ'יה קבעה בפסק דינה כי מטרתם של חוקי העזר הנוגעים לפתיחה וסגירה של בתי עסק היא להגשים מטרות של סדר ציבורי וחיי עיר תקינים ולא לקבוע לתושבי העיר תוכני חיים. מאחר שחוק העזר נחקק במטרה "לשוות לשבת בירושלים צביון ברוח ההלכה ולמנוע חילול שבת על פי מושגיה", וכל זאת תוך פגיעה בזכויות של הציבור החילוני – הרי שאין לו תוקף, והוא בטל. פסק הדין ניתן על רקע פרשת קולנוע היכל, עימותים שנמשכו כשלוש שנים וסבבו את סוגיית פתיחתו בשבת של בית קולנוע בפתח תקווה.
פחות משלושה חודשים לאחר מתן פסק הדין, יזמה הממשלה הצעת חוק שנועדה להתגבר על תוצאותיו: הצעת חוק הרשויות המקומיות (איסור פתיחת עסקים וסגירתם בימי מנוחה), התשמ"ח-1988. בדברי ההסבר להצעת החוק נכתב:
הדיון בכנסת
בהציגו את הצעת החוק במליאת הכנסת, ציין השר לענייני דתות, זבולון המר, כי מדובר בהמשך השמירה על ה"סטטוס קוו", וכי החוק נועד "לתיקון ההריסות שבעקבות פסק-הדין, וכדי שתימנע קריסת השבת ברשות הרבים".
אף שבאותה העת כיהנה ממשלת אחדות לאומית, החלוקה בין חברי הכנסת לא הייתה בין קואליציה לבין אופוזיציה, כי אם בין ימין לשמאל. רוב חברי הקואליציה מטעם המערך חברו לחבריהם מהאופוזיציה שמשמאל בהתנגדותם להצעת החוק, בעוד חברי האופוזיציה מסיעת התחייה שמימין חברו לממשלה בתמיכתם בהצעת החוק.
ככלל, תומכי הצעת החוק ראו בה סוג של פשרה. חבר הכנסת אבנר חי שאקי מהמפד"ל העיר כי "זהו הרע במיעוטו. רע מאוד שאין חוקי-עזר בכל ערי ישראל; רע מאוד שהשבת אינה נשמרת, והיא נפרצת בערים רבות ובמקומות רבים. החוק הזה בא להציל את מה שצריך להציל ואת מה שעדיין אפשר להציל". גם חבר הכנסת אמנון לין מהמערך, שהיה מהמיעוט בסיעתו שבחר לתמוך בהצעת החוק, ציין כי החוק מהווה פשרה ראויה.
לעומת המפד"ל, החליטו המפלגות החרדיות - אגודת ישראל, ש"ס ופועלי אגודת ישראל, להתנגד להצעת החוק, משום שהיא הותירה לרשויות המקומיות שיקול דעת, ולא קבעה איסור גורף על פתיחת בתי עסק בשבת. חבר הכנסת מנחם פרוש טען כי החוק "קורא לפרצות חדשות" ואברהם שפירא סבר כי הוא "נותן את אישור הכנסת לחילול שבת".
ההתנגדות לחוק בקרב חברי הכנסת מהשמאל נבעה משני טעמים עיקריים: התנגדות מהותית לפגיעה בזכויות האזרח והתנגדות פרוצדורלית למנגנון חוק ההסמכה. חברת הכנסת שולמית אלוני מרצ מחתה באומרה כי "אין לאיש זכות לקבוע מהו עונג שבת של האוכלוסייה וכיצד על האנשים לבלות את ימיהם", שהחוק מהווה "צפצוף ארוך על העיקרון של חופש האדם וחירויותיו", ואף הזהירה מפני "חומייניזם". חבר סיעתה, מרדכי וירשובסקי, התבטא בחריפות ואמר כי "ביום שבו יתקבל החוק הזה בבית הזה תקבל מגילת העצמאות של מדינת ישראל מהלומה קשה". חבר הכנסת אמנון רובינשטיין משינוי טען כי מדובר בכפייה דתית, וכי כפייה דתית מביאה לקיטוב, עוינות ושנאה בין דתיים לחילוניים. עוד טען רובינשטיין, כי בניגוד לדבריו של המר, אין מדובר בשימור הסטטוס-קוו, כי אם בהחמרתו, משום שהחוק יביא להחייאתם של חוקי עזר רבים שהפכו עם השנים לאות מתה. בהקשר הפרוצדורלי, התבטא חבר הכנסת יצחק ארצי מהמערך נגד המנגנון של חוק ההסמכה, וכינה אותו "תרגיל תחיקתי שמעניק לחוק עזר משקל קונסטיטוציוני". חברת הכנסת חייקה גרוסמן ממפ"ם הביעה את חששה כי החוק "נותן נשק של סחיטה בידי מיעוט בכל הרכב קואליציוני".
הוראות החוק
מאחר שבפסק הדין נקבע כי הסמכות שניתנה לעירייה מכוח סעיף זה נועדה לשם שמירה על הסדר הציבורי, נוספה בתיקון החקיקה פסקה (21), הקובעת כי
סעיף נוסף הסמיך את בתי המשפט להוציא צו איסור פתיחת עסק ביום מנוחה, לבקשת העירייה, אם שוכנע כי העסק נפתח בניגוד להוראות חוק העזר. הסעיף השלישי בחוק החיל את הוראותיו גם על המועצות המקומיות, והסעיף הרביעי הוא סעיף תשריר המקנה תוקף לחוקי עזר שהותקנו בטרם נכנס חוק ההסמכה לתוקף.
התפתחויות לאחר חקיקת החוק
ב-1991 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד החלטתה של עיריית נתניה להורות על סגירתו של בית הקולנוע הפועל בקניון השרון בשבת, כחלק מהסכם קואליציוני שקבע כי רק בתי הקולנוע שבאזור התעשייה יורשו לפעול בשבת. בית המשפט העליון פסק כי מאחר שחוק העזר הנתנייתי מתיר "פעילות תרבות וחינוך" בשבת, לא ניתן להורות על סגירתו של בית הקולנוע, שכן הוא עוסק בפעילות תרבות.
ב-1996 קבע בית המשפט לעניינים מקומיים בתל אביב כי מאחר שההגדרה "יום מנוחה" המופיעה בפקודת סדרי השלטון והמשפט, שאליה מפנה חוק ההסמכה, אינה כוללת את תשעה באב, אין העירייה מוסמכת לאסור על פתיחת בתי עסק במועד זה מטעמי דת. בעקבות פסיקה זו נחקק ב-1997 חוק איסור פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב.
במרוצת השנים חדלו לחלוטין רוב הרשויות המקומיות לאכוף את חוקי העזר העירוניים שלהן האוסרים פתיחת עסקים בשבת. רשויות רבות עשו כן, לדבריהן, בשל התחושה שהאיסור ארכאי ואינו הולם עוד. עם זאת, נמנעו הרשויות מלתקן את חוקי-העזר הקיימים.
עיריית תל אביב-יפו נהגה להטיל קנסות על קיוסקים ומרכולים פתוחים בשבת אך לא הגישה לבית המשפט בקשות לסגור אותם. בעקבות זאת הגישו בעלי חנויות מכולת בתל אביב בשנת 2007 עתירה לבית המשפט לעניינים מנהליים, בדרישה כי העירייה תפעיל סמכויות נוספות לאכיפת חוק העזר העירוני שלה נגד מרכולים של רשתות AM:PM וטיב טעם, הפתוחים בימי שבת. טענת העותרים הייתה כי לא די בקנסות שמטילה העירייה, שכן הרשתות מסוגלות לספוג קנסות של 660 ש"ח, ועל כן משתלם להן לפתוח את החנויות בשבת. כך, טענו בעלי חנויות המכולת, יש לרשתות יתרון על פניהם, ותנאי התחרות הבלתי הוגנים שנוצרים פוגעים בחופש העיסוק שלהם. בשנת 2012 דחה בית המשפט לעניינים מינהליים את העתירה, ואולם בשנת 2013 הפך בית המשפט העליון את פסיקתו. השופטת מרים נאור קבעה בפסק דינה כי משעה שהחליטה העירייה להתקין את חוק העזר, חובה עליה להביא לכך כי הוא יאכף באופן אפקטיבי, שכן היעדר אכיפה אפקטיבית מהווה פגיעה בשלטון החוק. היא קבעה כי על העירייה לבחור בין נקיטת אמצעים להבטחת אכיפת חוק העזר לבין תיקונו. השופט אליקים רובינשטיין אף הגדיר את מדיניותה של העירייה כ"ישראבלוף".
בעקבות זאת החלה העירייה בהגשת בקשות לביהמ"ש לסגור מרכולים וקיוסקים בשבת, ובמקביל חוקקה תיקון לחוק העזר העירוני בנושא, אשר התיר פתיחת עסקים בשבת בשלושה אזורי מסחר ובחנויות נוחות בתחנות דלק, וכן התיר פתיחת מספר מוגבל של קיוסקים ומרכולים ברחבי העיר לפי מפתח רחובות. ביוני 2014 אישר שר הפנים גדעון סער את התיקון בכל הנוגע לפתיחת עסקים באזורי המסחר ובחנויות הנוחות, אך פסל את ההיתר לפתוח קיוסקים ומרכולים ברחבי העיר, בנימוק שהקריטריון לקביעת מספרם של המרכולים והקיוסקים הפתוחים התבסס על מספר העסקים שהפרו את חוק העזר בעבר, ובכך ניתן "פרס לעבריינים" שהתיקון הותאם למידותיהם.
בינתיים עברו עשרה חודשים נוספים מבלי שהתקבלה החלטה של משרד הפנים ביחס לאישור התיקון לחוק העזר העירוני. בעקבות זאת עתרה עיריית תל אביב ביוני 2015 נגד השר, וטענה כי החוק מחייב את פרסום התיקון וכניסתו לתוקף. ביולי 2015 דן בג"ץ בעתירה, וקבע ששר הפנים ייתן החלטה לגוף העניין בתוך שלושה חודשים. לקראת תום תקופה זו הודיע שר הפנים סילבן שלום שאינו יכול לעסוק בנושא בשל ניגוד עניינים. ראש הממשלה בנימין נתניהו ביקש משרים אחרים להחליף את שר הפנים ולהכריע בנושא, אך הם לא התנדבו לעסוק בנושא השנוי במחלוקת. בעקבות זאת החליטה הממשלה בדצמבר 2015 להעביר את סמכות שר הפנים לידי הממשלה כולה. כן הוחלט להקים ועדה שתגיש לממשלה המלצות בנושא, ותתייחס גם לאפשרות לקבוע את יום ראשון כיום מנוחה נוסף במשק. לאור עיכובי הממשלה, הוציא בג"ץ במרץ 2016 צו על תנאי שחייב את המדינה להשיב מדוע לא יפורסם חוק העזר ברשומות. הוועדה הממליצה לא הצליחה לגבש המלצות, ובמקום זאת הוצגו לממשלה בינואר 2017 עמדותיהם השונות של חברי הוועדה. בעקבות זאת החליטה הממשלה שלא להכריע בנושא כל עוד נבחנת האפשרות לאחד בין תל אביב לבת ים. בהמשך, בעקבות דיון נוסף בבג"ץ בינואר 2017, שבו נמתחה ביקורת על כך שהממשלה נמנעת מקבלת החלטה, החליטה הממשלה ביום 29.1.2017 להחזיר את סמכות ההכרעה לידי שר הפנים אריה דרעי, שהודיע שיקבל החלטה בתוך 60 ימים אך לא עשה זאת. באפריל 2017 קיבל בג"ץ את עתירת העירייה והורה לפרסם את התיקון לחוק העזר ברשומות. כאשר הוא מטיל את האשמה, על השתהותו של השר דרעי מקבלת החלטה. מאוחר יותר טען שר הפנים אריה דרעי שהיה בכוונתו לפרסם החלטה הפוסלת את התיקון, וטיוטת החלטה בנושא נשלחה בבוקר מתן פסק הדין אל היועץ המשפטי לממשלה. לאור זאת קיים בג"ץ דיון נוסף בהרכב מורחב, ובאוקטובר 2017 שב ואישר את פסק-דינו הקודם.
בעיריית ירושלים, שגם היא נמנעה לאכוף את חוק העזר שלה בנושא פתיחת עסקים בשבת, הורה ראש העירייה באוגוסט 2015 ליועץ המשפטי לעירייה להכין תוכנית אכיפה. במסגרת האכיפה החלה העירייה מחלקת דוחות נגד מרכולים שהיו פתוחים שנים רבות בעיר בשבתות.
בתיקון לפקודת העיריות, שאושר בכנסת בינואר 2018 (ונודע בשם "חוק המרכולים"), נקבע שחוק עזר עירוני בעניין פתיחתם וסגירתם של חנויות ובתי מלאכה בימי מנוחה טעון הסכמה של שר הפנים, השר לא ייתן את הסכמתו אלא אם כן פתיחתם של העסקים בימי מנוחה, כפי שמוצע בחוק העזר, נדרשת כדי לספק צרכים אשר לדעת השר הם צרכים חיוניים. כלל דומה נקבע בפקודת המועצות המקומיות.
העולם מראשיתו ועד ימינו
העולם מראשיתו ועד ימינו הוא שמה של אנציקלופדיה מצוירת לנוער שיצאה לאור בישראל בהוצאת מסדה בשנת 1965.
בדומה לאנציקלופדיה עולם התרבות, העולם מראשיתו ועד ימינו היא תרגום של האנציקלופדיה האיטלקית CAPIRE של הוצאת האחים פאברי האיטלקית בעריכת ג'ובאני פאברי בשנים 1963–1977.
פורמט
במקור האיטלקי נמכרה האנציקלופדיה CAPIRE כחוברות שנאגדו לאנציקלופדיה אחת, כאשר כריכות החוברות נאגדו לאנציקלופדיה היסטורית בשלושה כרכים והחוברות עצמן לשנים עשר כרכים בנושאי תרבות. בישראל נמכרה האנציקלופדיה CAPIRE תחילה כחוברות בשם עולם התרבות שנאגדו לשני כותרים שונים של אנציקלופדיה הכריכות שעסקו היסטוריה כאנציקלופדיה בשם "העולם מראשיתו ועד ימינו" וגוף החוברות שנושאם תרבות כאנציקלופדיה בשם "עולם התרבות".
חלוקה היסטורית ומבנה
העולם מראשיתו ועד ימינו מחולקת לשלושה כרכים המסודרים לפי סדר היסטורי כרונולגי. הכרך הראשון עוסק בתקופה שבין היווצרות היקום למאה השלישית לספירה. הכרך השני במאה השלישית עד המאה ה-16 והשלישי מהמאה ה-16 עד המאה ה-20. החלוקה היא בעצם לפי התקופות ההיסטוריות הידועות: העת העתיקה, ימי הביניים והעת החדשה. כל פרק בחוברת עוסק בפרק זמן בהיסטוריה ובאירועים שקרו במהלכו ברחבי כדור הארץ לפי היבשת בה קרו. בשני הכרכים הראשונים היו פרקים שהוקדשו בלעדית לתרבות, עם קדום או תופעה תרבותית בודדת, למשל לתופעת האבירות וכדומה. בגרסה האיטלקית המקורית מנתה האנציקלופדיה ארבעה כרכים.
עקרון האילוץ המינימלי של גאוס
עקרון האילוץ המינימלי (באנגלית: Principle of least constraint) הוא ניסוח מסוים של מכניקה קלאסית שתואר לראשונה במאמר קצר מ-1829 של קרל פרידריך גאוס.
עקרון האילוץ המינימלי הוא עקרון ריבועים פחותים הקובע שהתאוצות האמיתיות של רכיבי מערכת מכנית המורכבת מ-N מסות הן כאלו שממזערות את הגודל:
בעבור כל התאוצות שמקיימות את האילוצים הכפויים, כאשר m_{k},  ו-  מייצגים את המסה, המיקום והכוחות הלא-מאלצים של המסה. שימו לב שאוסף התאוצות המקיימות את האילוצים הכפויים הן באופן כללי תלויות במצב הנוכחי של המערכת,. את משמעות העיקרון סיכם גאוס בניסוח מילולי אלגנטי:
גאוס סיים את מאמרו בהדגש משמעותי, בו מתח אנלוגיה בין העיקרון החדש שלו לשיטת הריבועים הפחותים; דהיינו האנלוגיה בין חוקי הטבע ועבודתו של המתמטיקאי המחשב.
העיקרון של גאוס מקביל לעקרון ד'אלמבר.
עקרון האילוץ המינימלי דומה באופן איכותי לעקרון המילטון, אשר קובע שהמסלול האמיתי של מערכת במרחב המצבים הוא האקסטרמום של הפעולה.
הסבר
הבעיות אליהן העיקרון מתייחס נוגעות לדינמיקה עם אילוצים (constrained dynamics). כלומר, במקרה הכללי ביותר שלהן ישנן מספר מסות הנתונות להשפעת כוחות חיצוניים, כשמסות אלו נתונות לאילוצים על המצב שלהן; למשל, משקולתה של מטוטלת תיטה ליפול ישירות מטה בתאוצת הכובד g, אולם תנועתה מוגבלת לקשת מעגל על ידי חוט המטוטלת - כך שעל פי העיקרון, תאוצתה תהיה הקרובה ביותר האפשרית לזו של נפילה חופשית, זאת בעוד היא עדיין תימצא במרחק קבוע מציר המטוטלת.
מינוח
X(t). ניסוח בעיה זו הוא האנלוג של החוק השני של ניוטון F = ma - הוא מתאר את ההתפתחות המקומית של המערכת.
מכיוון ש-, כאשר C_k הוא הכוח המאלץ הפועל על החלקיק ה-k, העיקרון למעשה קובע שתנועת המערכת ממזערת את הגודל:
כלומר שהתנועה ממזערת את האינטראקציה הכוללת בין החלקיקים ליריעה עליה הם מאולצים לנוע, כאשר האינטראקציה הכוללת נמדדת כסכום ריבועי הכוחות המאלצים הפועלים על החלקיקים; זוהי על כן הסיבה לבחירת שמו של העיקרון כ-"עקרון האילוץ המינימלי".
פרשנות
הפיזיקאי היינריך הרץ פירש את העיקרון של גאוס בכלים מתמטיים מגאומטריה דיפרנציאלית, תוך מתן ניסוח וריאציוני ייחודי נוסף למכניקה הקלאסית - עקרון העקמומיות המינימלית של הרץ (Hertz's principle of least curvature). הרץ פירש את התבנית הריבועית מהעיקרון, אשר יש להביא ערכה למינימום, כמדד לעקמומיות הגאודזית של מסלול וקטור המצב של המערכת ביחס ליריעת האילוצים. כאשר לא פועלים על המערכת כוחות חיצוניים (פרט לכוחות המאלצים), העקמומיות הגיאודזית מתאפסת, ומסלולי המערכת יהיו מסילות גאודזיות של היריעה.
חלקיק חופשי הנע על גבי משטח עקום
הכוח הכולל הפועל על חלקיק יחיד במערכת מכנית כלשהו הוא השקול של סכום הכוחות הלא מאלצים הפועלים עליו, שנסמנו F, והכוח המאלץ C. למשל, עבור חלקיק הנופל בהשפעת שדה כובד תוך שהוא מאולץ לנוע על משטח חסר חיכוך מסוים, הכוח הלא מאלץ הפועל עליו הוא כוח הכובד (החיצוני למערכת) והכוח המאלץ הפועל עליו הוא הכוח הנורמלי שמפעילה עליו היריעה הדו-ממדית (המשטח) עליה הוא נע.
נתייחס כעת למקרה של חלקיק חופשי, כלומר חלקיק הנע במהירות קבועה v על משטח בהיעדר כוח חיצוני לא מאלץ. במקרה זה עקרון האילוץ המינימלי קובע שהחלקיק ינוע בין נקודה A לנקודה B על המשטח במסלול אקסטרמלי כזה שימזער את הגודל:
מכיוון שמסת החלקיק ומהירותו קבועים, בעוד שעקמומיות המסלול של החלקיק, שנסמנה \kappa, נקבעת על פי מהירותו ותאוצתו (בהתאם לקשר:), העיקרון קובע למעשה שיש למזער את הגודל:
אם ניעזר כעת בקשר שבין העקמומיות של מסלול במרחב, העקמומיות הנורמלית של המשטח בכיוון מסוים והעקמומיות הגאודזית של מסלול ביחס למשטח, דהיינו, אז נקבל שמכך שהעקמומיות הנורמלית היא תכונה של המשטח (כמו גם של כיוון התנועה ההתחלתי הניתן לחלקיק) אז הדרך היחידה של מסלול החלקיק למזער את האינטגרל לעיל היא לנוע במסלול כזה שיאפס כל הזמן את העקמומיות הגאודזית; מתקיים תמיד כאשר השוויון מתקבל עבור מסלולים שהם מסילות גאודזיות (עבורם העקמומיות הגאודזית מתאפסת בכל נקודה).
לפיכך עקרון האילוץ המינימלי קובע שבמקרה זה, החלקיק ינוע בין A ל-B במסלול שהוא קו גיאודזי של המשטח; דוגמה זו ממחישה כיצד עקרון האילוץ המינימלי שקול למושגים ורעיונות מסוימים מגאומטריה דיפרנציאלית.
הפארק ההיסטורי הלאומי למלחמה באוקיינוס השקט
הפארק ההיסטורי הלאומי למלחמה באוקיינוס השקט (באנגלית: War in the Pacific National Historical Park) משתרע על פני שטח של 8.2 קילומטרים רבועים בדרומו של האי גואם שבאוקיינוס השקט. הפארק הוקם בשנת 1978.
האי גואם נכבש על ידי יפן בדצמבר 1941 ושוחרר על ידי כוחות ארצות הברית בקיץ 1944.
הפארק כולל אתרי שדות קרב - לרבות שני חופי הנחיתה האמריקאים ב-1944, עמדות תותחים, שוחות, מערות ואתרים נוספים, הקשורים לקרבות שהתחוללו על אדמת האי במהלך המלחמה.
הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. בשנת 2011 ביקרו בו 482 אלף מבקרים.
הפארק כלול במרשם הלאומי לאתרים היסטוריים של ארצות הברית.
חסידה לבנה
חֲסִידָה לְבָנָה (שם מדעי: Ciconia ciconia) היא מין במשפחת החסידתיים. החסידה היא עוף גדול ולבן כולו מלבד בנוצות התעופה השחורות שלה, ומקורה האדום. בעונת הרבייה שלה היא נפוצה בין מזרח אירופה לצפון אפריקה ובחורף היא נודדת למרכז אפריקה, לדרום אפריקה ולהודו. החסידה הלבנה היא הציפור הלאומית של ליטא.
תפוצה
לחסידה הלבנה שלושה תת-מינים. תת-המין החולף בישראל, C. c. ciconia, דוגר בצפון אפריקה, במזרח התיכון ובעיקר ברחבי אירופה. תחומי קינונה של החסידה הלבנה אינם כוללים את צפון אירופה ואת מזרחה, כנראה בגלל רגישותה לקור ולגשם. גשם עז מרטיב את נוצותיה ופוגם בכושר מעופה. למרות זאת ניכרת בשנים האחרונות מגמת התפשטות לצפון ולמזרח, אולי בעקבות התחממות שחלה באקלים האירופי.
החסידות באירופה מתחלקות לשתי אוכלוסיות: האוכלוסייה המערבית, הקטנה יותר, נודדת דרך ספרד וגברלטר למערב אפריקה הטרופית וחורפת בעיקר בין סנגל לנהר הניג'ר. האוכלוסייה המזרחית נודדת מעל למצר הבוספורוס וארץ ישראל וחורפת במזרח אפריקה ובדרומה. הנדידה מתחילה עם תום הקינון, בסוף יולי ובעיקר במשך אוגוסט.
כרבע מאוכלוסייתה של החסידה הלבנה גדלה בפולין. כ-13,000 זוגות של חסידות לבנות גדלות בליטא, האוכלוסייה החמישית בגודלה והאזור הידוע הצפוף ביותר של מין זה בעולם.
תיאור המין
החסידה הלבנה היא עוף גדול: אורך גופה נע בין 94 ל-112 ס"מ (מתוכו 15 - 20 ס"מ שייכים למקור), אורך כנפה - 53 - 60 ס"מ, מוטת כנפיה 200 ס"מ ומשקלה נע מ-2.3 עד 3.7 ק"ג. כל נוצותיה לבנות, למעט נוצות היד והאמה ונוצות הכנף הגדולות – שהן שחורות. אין הבדל בצבע בין הזכר לנקבה, אך הזכר גדול יותר. למקור ולרגליים צבע אדום עז. אורך החיים של החסידה נע בין 22-25 שנים.
תזונה
החסידה הלבנה ניזונה בעיקר מצפרדעים וחרקים גדולים, אך גם מלטאות וממכרסמים ובניגוד לדימוי הרווח לרוב אינה ניזונה מדגים וסרטנים סמוך לנהרות, אם כי לעיתים גם דגים נכללים בתפריטה. איתור הטרף נעשה תוך כדי הליכה שקטה על הקרקע במרחבים פתוחים, כאשר החסידה מבצעת תנועת קודקוד ומקור זריזה. חסידות גם ישדדו קיני ציפורים קטנות ואף יאכלו לעיתים נבלות.
רבייה
החסידות יוצרות בצעירותן זוגות מונוגמיים הנשארים יחד שנים. הזוג נפגש מדי שנה בעונת הרבייה לטובת העמדת צאצאים. החסידה מקננת במקומות גבוהים ושטופי שמש כמו צמרות עצים, ארובות ועמודי חשמל, בכך היא מעלה את סיכויי צאצאיה לשרוד ומגינה עליהם מפני טורפים. הקן מגיע ברוחבו לכדי מטר, והוא עשוי בעיקר מזרדים וענפים דקים. לחסידה יש השקעה הורית במשך כ-4 חודשים. הדגירה של החסידה מתחילה מיד עם הטלת הביצה הראשונה. בהטלה אחת מוטלות בין 3-5 ביצים והדגירה נמשכת כ-34 ימים שלאחריהם בוקע הגוזל, כאשר עיניו עצומות. ההורים מגנים על הגוזלים ומאכילים אותם בקן למשך כ-60 יום עד שהם מפתחים יכולת תעופה. לאחר עזיבת הקן ההורים מלווים את הגוזלים כחודש נוסף מחוץ לקן עד לעצמאות וליכולת למצוא מזון.
קמצ'טקה
קַמְצַ'טְקָה (ברוסית: полуо́стров Камча́тка) הוא חצי אי במזרח הרחוק הרוסי; שנמצא בחבל קמצ'טסקי קראי, רוחבו המקסימלי 450 ק"מ, אורכו 1,250 ק"מ והוא משתרע על פני 270,000 קמ"ר, שטח המחוז כולו הוא 472,300 קמ"ר. חצי האי גובל במזרח עם האוקיינוס השקט ועם ים ברינג החוצץ בינו ובין חצי האי אלסקה ובמערב עם ים אוחוצק.
גאוגרפיה
בין חצי האי קמצ'טקה לאוקיינוס השקט נמתח שקע קוריל-קמצ'טקה המגיע לעומק של 10,500 מטר, והאזור פעיל מאוד מבחינה סייסמית. בצפון אזור נמצא הר געש שיוולוץ' שהוא בין הפעילים ביותר בכדור הארץ. ב-16 באוקטובר 1737 התרחשה במקום רעידת אדמה בדרגה 9.3 לערך בסולם מגניטודה לפי מומנט וב-4 בנובמבר 1952 נמדדה רעידת אדמה בדרגה 9.
הבקעה המרכזית ונהר הקמצ'טקה שזורם דרכה שוכנים לצד שרשרת הרי הגעש החוצצת בינם לבין חופי האוקיינוס השקט. ברכס זה 160 הרי געש. בסך הכל יש בקמצ'טקה 300 הרי געש, מהם 29 עדיין פעילים, והמקום מאופיין בצפיפות הגבוהה ביותר של הרי געש בעולם. 19 הרי געש פעילים מוגדרים כאתרי מורשת עולמית על ידי אונסק"ו מאז שנת 1996. במרכז קמצ'טקה שוכנת בקעת הגייזרים היחידה של אירואסיה (Долина гейзеров), אך היא הושמדה בחלקה ב-3 ביוני 2007 כתוצאה ממפולת בוץ ואבנים, בשנים האחרונות נראה שחלק מהגייזרים החלו לפלס את דרכם החוצה וחלקם אף צצים בחזרה.
ההתפרצות הר הגעש האחרונה התרחשה בתאריך 10 באפריל 2023. האקלים בחצי האי נע בין אקלים ממוזג לאקלים סוב-ארקטי וכמות המשקעים השנתית הממוצעת מגיעה בצידו הדרום-מזרחי ל-2,600 מ"מ.
פאונה
חצי האי קמצ'טקה מאכלס מגוון עשיר של בעלי חיים הנהנים מהצפיפות הנמוכה של האוכלוסייה האנושית באזור ומההשפעה המוגבלת של הציוויליזציה.
בין היונקים הטורפים שחיים בקמצ'טקה ניתן למנות את הדוב החום, הדָּלָק הסבירי, שועל השלג והשועל, הזאב, החמוס, הגרגרן והשונר. יונקים אחרים כוללים מספר סוגי איילים, ביניהם אייל הצפון ואייל קורא, וכבשים כמו כבש השלג, מספר סוגי סנאי, את הלמינג ואת הארנבת.
בין העופות נכללים העיט הזהוב והבז הארקטי, וחצי האי משמש כשטח רבייה לעיטם שטלר, עוף דורס גדול ממדים. עופות ימיים ממינים רבים ובכלל זה מספר סוגים של קורמורניים ושחפים שוכנים גם הם בקמצ'טקה.
בעלי החיים הגדולים בעולם, הלווייתנים הכחולים, נצפים לעיתים בקרבת חופי חצי האי, וכן מיני לווייתנאים אחרים כמו הקטלן, הלווייתן גדול-הסנפיר, ראשתן גדול-ראש והלווייתן המצוי. חופי חצי האי עשירים באריות ים ממספר סוגים.
חצי האי נחשב כמקום בעל המגוון הגדול ביותר של דגי סלמון, ואגם קורילסקי נחשב כבית הגידול הגדול ביותר של דגי סלמון באירואסיה.
אוכלוסייה ומנהל
חצי האי קמצ'טקה משתרע בתחומו של מחוז קמצ'טקה (Камча́тский край) אשר הוקם ב-1 ביולי 2007 כתוצאה מאיחוד של מחוז (אובלסט) קמצ'טקה (Камча́тская о́бласть) והמחוז האוטונומי הקוראקי (Коря́кский о́круг). בתחומי חצי האי מתגוררים כ-400,000 איש, רובם רוסים, שכמחצית מהם מתגוררים בעיר פטרופבלובסק-קמצ'טסקי, ואוכלוסייתה של זו מנתה כ-198,000 תושבים בשנת 2002.
אמרי זרטל
אמרי זרטל (נולד ב-1964) הוא מעצב גרפי, צלם ומאייר ישראלי, שזכה לעיקר פרסומו כמעצב עטיפות ספרים. מעצב עטיפות הספרים של הוצאת הספרים "כנרת זמורה-ביתן דביר".
ביוגרפיה
זרטל נולד בקיבוץ עין שמר. בנם של יהודית והארכאולוג אדם זרטל, ונכדו של משה (מְיֶיטֶק) זרטל (זילברטל), ממנהיגי "השומר הצעיר" בוורשה ובארץ ישראל, מבקר ספרות, עיתונאי ועורך. למד בבית הספר לאמנות קלישר ובמדרשה לאמנות. עסק באיור ובעיצוב עבור העיתונות, עבד מספר שנים בתחום הפרסום. ב-1998 החל להתמקד בעיצוב עטיפות ספרים ולאחר איחוד הוצאות הספרים כנרת וזמורה ביתן, נבחר לשמש כמעצב הראשי שלהן.
במסגרת עבודתו עיצב את עטיפתם של עשרות רבות של ספרים, ונחשב לאחד ממעצבי עטיפות הספרים הבולטים בישראל. שימש גם כמרצה בתוכנית לתואר שני במגמה למו"לות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
זרטל נשוי ואב לשלוש בנות. מתגורר בכפר סבא.
מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית
היסטוריה
ב-1919 התאחד האגף הימני של פועלי ציון עם הבלתי מפלגתיים לשם יצירת אחדות העבודה. האגף השמאלי של פועלי ציון התפלג למרכסיסטים מתונים יחסית שיצרו את פועלי ציון שמאל, ואילו החלק שנטה לקומוניזם הקים את מפלגת הפועלים הסוציאליסטית (מפ"ס) ששינתה את שמה כצעד של התקרבות לציונות למפלגת פועלים סוציאליסטית עברית.
המפלגה, בראשה עמדו יעקב מאירסון ("בן מאיר"), זאב אברבוך ("דניאל") ואברהם ריבוצקי, פעלה בעיקר בערים יפו, תל אביב וחיפה. רבים מ-400 חברי "ועד פועלי הרכבת" היהודים עם הקמת ההסתדרות הכללית היו חברי המפלגה. כמו כן ארגנה המפלגה איגודים מקצועיים כגון "אגודת הנגרים" ו"אגודת החייטים" ביפו. המפלגה הייתה בראשיתה ציונית ואף שלחה צירים לקונגרס הציוני במסגרת "הברית העולמית של פועלי ציון" והשתתפה בוועידת הייסוד של ההסתדרות הכללית ב-1920, בה זכתה ל-7% מהצירים.
חרף הסתייגותה של המפלגה מפעילות ציונית במסגרת התאחדויות הפועלים שלה, הרי שדווקא צעדת אחד במאי של פעיליה ב-1921 ביפו נתפשה כקריאת תגר ציונית והייתה אחד האירועים שהצית פרעות ביהודים על ידי ערבים - פרעות תרפ"א. תקרית זו גרמה לראשי המפלגה להסתייגות גלויה מהציונות. המפלגה התפרקה וחבריה התפצלו בין המפלגה הקומוניסטית הפלסטינית (קפ"פ) והמפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ) ששתיהן נאבקו זו בזו על חברות בקומינטרן, האיגוד הבינלאומי של המפלגות הקומוניסטיות. ב-1923 התאחדו המפלגות תחת השם פק"פ, ובשנת 1924 הצטרפה מפלגה זו לקומינטרן והחלה לפעול לפי הנחיות ממוסקבה.
אוסקר קרמר
אוסקר קרמר (בספרדית: Oscar Kramer), שחיין יהודי-ארגנטינאי בעברו. אלוף המכביה החמישית (1957) וסגן-אלוף המשחקים הפאן-אמריקאיים (1955) במשחה ל-1500 מטר חופשי.
קורות חיים
בתחרויות השחייה של המכביה הרביעית שנערכו בבריכת השחייה בת גלים שבחיפה בספטמבר 1953 זכה קרמר בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:50.9 דקות, אחרי מ. בונין מדרום אפריקה (4:50.8 דקות) ולפני בן ארצו א. שלנברג (5:00.5 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 20:10.0 דקות, אחרי מ. בונין (19:54.8 דקות) וא. שלנברג (20:08.6 דקות).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו בשנת 1955, זכה קרמר בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 20:09.9 דקות, אחרי ג'יימס מקליין מארצות הברית (20:04.0 דקות) וג'ילברטו ארנגו מקולומביה (20:37.2 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:56.1 דקות, אחרי ג'יימס מקליין (4:51.3 דקות) ווויין מור ולפני ויליאם יורזיק (4:56.9 דקות), שלושתם מארצות הברית.
בתחרויות השחייה של המכביה החמישית שנערכו בבריכת השחייה גלי גיל שברמת גן בספטמבר 1957 זכה קרמר בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 20:14.7 דקות, לפני מייקל וולק מארצות הברית (20:16.3 דקות) וק. פיאלקוב מדרום אפריקה (21:01.7 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:00.7 דקות, אחרי מייקל וולק (4:58.3 דקות) ולפני פ. לנדי מארצות הברית (5:08.3 דקות).
שמואל ארנפלד
הרב שמואל ארנפלד (עהרנפעלד) (ידוע בכינויו חתן סופר על שם ספרו; ה'תקצ"ה, 1835, א' באב ה'תרמ"ג, אוגוסט 1883) היה רב ותלמיד חכם, מגדולי רבני הונגריה. נכדו של החת"ם סופר.
חייו
נולד בפרסבורג (כיום ברטיסלבה בסלובקיה). אביו, הרב דוד צבי ארנפלד, היה חתנו הראשון של החת"ם סופר. למד אצל אביו וכן למד בישיבת פרסבורג אצל דודו הרב אברהם שמואל בנימין סופר, בעל ה"כתב סופר". בתחילה עסק במסחר, אך לא ראה בו ברכה. בשנת ה'תרכ"ו (1866) התמנה לרב בעיירה בעטלען שבטרנסילבניה. בשנת ה'תרכ"ח (1868) עבר לשמש ברבנות סיקסו, בה הייתה ישיבה גדולה, והוא מסר בה שיעורים.
בשנת ה'תרל"ז (1877) התמנה לרבה של מטרסדורף. הקדיש את כל זמנו להנהגת הקהילה ולחיזוק הישיבה שם. בישיבתו הרביץ תורה בדרכו המיוחדת, ששאפה להבנה בהירה של התלמוד ולמיצוי ההלכות שבו.
נפטר בשנת ה'תרמ"ג, בגיל 48.
צאצאיו
את מקומו ברבנות מטרסדורף מילא בנו הרב שמחה בונם ארנפלד, בעל "מענה שמחה" (נפטר בז' באב ה'תרפ"ו). חתנו של הרב שמחה בונים היה הרב מנחם סופר, בעל שו"ת "מנחם משיב" (נספה בשואה). נכדו הרב שמואל ארנפלד היגר ממטרסדורף לניו יורק בה'תרצ"ח (1938), וייסד שם את ישיבת "חתן סופר" מטרסדורף ומוסדות המסונפים לה. בשנת ה'תשי"ח (1958) ייסד בירושלים את השכונה החרדית קריית מטרסדורף.
תוכנית ברקים
תוכנית "ברקים" היא תוכנית של היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין, במסגרת העתודה האקדמית של צה"ל. במסלול משלימים החניכים תואר ראשון ותואר שני (כולל תזה) בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון. בוגרי התכנית משרתים בצה"ל כקצינים שירות מורחב של 5 שנים ו-8 חודשים, המורכב משירות חובה ושלוש שנות שירות קבע נוספות.
תוכנית "ברקים" הוקמה בשנת 2001 תחת חסותו של אמ"ן במטרה למלא את הצורך במהנדסים בעלי הכשרה מחקרית ופיתוחית, כך שיהוו עתודה לתחום המחקר והפיתוח בצה"ל. במסגרת התוכנית, הנמשכת כארבע שנים, משלימים החניכים במהלך שלוש השנים הראשונות תואר ראשון בהנדסת מכונות בטכניון (.B.Sc) ובמהלך השנה האחרונה ללימודיהם משלימים החניכים את התואר השני, במסלול עם תזה (.M.Sc).
מקור השם "ברקים" מן התנ"ך - "קול רעמך בגלגל האירו ברקים תבל; רגזה ותרעש הארץ" (תהילים, ע"ז, י"ט).
מהלך התכנית
התכנית היא תוכנית אינטגרלית עם מסלול העתודה בצה"ל, אך הכשרת חניכי התכנית שונה משאר העתודאים במספר אופנים:
דרישות קבלה
דרישות הקבלה לתוכנית הן גבוהות מהנדרש לקבלה לפקולטה להנדסת מכונות. בנוסף, החניכים צריכים לעמוד ברף ציונים גבוה לאורך כל המסלול. דרישות הסף למיון הן:
בנוסף, על החניכים לעבור מיונים אישיותיים ומקצועיים בהן תבחן התאמתם לאופיה הייחודי של התכנית וללימודי הנדסה אינטנסיביים.
מאפיינים ייחודיים
התוכנית היא אחת התוכניות היחידות במסלול העתודה המכשירות את חניכיהן לתואר שני עם תזה, בנוסף לתואר הראשון. בנוסף, חניכי התוכנית מקבלים יחס אישי וליווי צמוד הן מהטכניון והן מהמנהלת שהוקמה במיוחד עבור התוכנית, הנמצאת תחת היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין. מפקדי התוכנית הם קצינים בחיל המודיעין.
במהלך לימודיהם בטכניון, מקבלים החניכים מספר הטבות:
תוכנית ברקים-חומרים
תוכנית ברקים-חומרים הוקמה בשנת 2012, והמחזור הראשון החל את לימודיו בשנת 2013. התוכנית מנצלת את הקשר ההדוק בין הנדסת המכונות להנדסת חומרים, ואת החפיפה הקיימת ביניהם ומאפשרת לחניכים ללמוד במקביל שני תארים, תואר ראשון בהנדסת מכונות ותואר ראשון בהנדסת חומרים (.B.Sc) באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב. בסוף התואר מגישים פרויקט הנדסי באחת מן המחלקות על פי בחירתו של החניך.
החל משנת 2015 הורחבה התכנית האקדמית מ-4 שנים ל-4 וחצי שנים, מספר נקודות הזכות הנדרשות עלה מ-200.5 ל-240.5 נקודות זכות, אשר במסגרתן חניכי התכנית רוכשים ידע אקדמי נרחב בעיקר בתחום הנדסת החומרים.
חניכי התכנית נהנים מסגל אקדמי בכיר משתי המחלקות המלווה את החניכים בכל סמסטר. בנוסף החניכים זוכים להטבות בבחירת הקורסים ובבניית המערכת הסמסטריאלית.
חלון החזית
חלון החזית (באיטלקית: finestra di fronte) הוא סרט איטלקי מאת פרזן אוזפטק משנת 2003, שנע מההווה של רומא, שבו ניצתת אהבה בין אישה נשואה ולבין השכן שלה בחזרה אל העבר של מלחמת העולם השנייה עם אהבה הומוסקסואלית אסורה.
עלילה
ג'ובאנה ופיליפו נשואים עם שני ילדים, גרים בבניין דירות, עם יחסים טובים עם השכנים. הם בדיוק חוזרים מהקניות ומתווכחים, כרגיל, על עבודה, סקס, ילדים, אוכל. פתאום הם מוצאים את עצמם עוזרים לזקן שכנראה איבד לחלוטין את הזיכרון ולא יודע איך קוראים לו ואיפה הוא גר. ג'ובאנה מתנגדת, אך פיליפו לא יכול שלא לעזור לו, וכך הוא אפילו נשאר אצלם כמה ימים. בתוך כל זה נמשכת ג'ובאנה יותר ויותר אל השכן, שגר מול חלון המטבח שלה. גם הוא צעיר, אך רווק, כנראה, וביניהם גם מתפתח רומן.
לאורך הסרט נחשפת זהותו של הזקן וסיפור האהבה האסור בתקופת מלחמת העולם השנייה. מסתבר שהוא, דוידה, יהודי, והאהוב שלו, סימונה, היה יהודי גם, אך סימונה וכל משפחתו של דוידה נלקחו למחנה ריכוז, ודודיה ניצל, והוא לא מצליח, גם אחרי 60 שנה, להשלים עם זה.
מוזיקה
שיר הנושא של הסרט Gocce di memoria ("טיפות של זיכרון") מדבר על הזיכרון ועל כך, שהגוף והזיכרון בלתי ניתנים להפרדה, והוא מתייחס לשתי האהבות הלא ממומשות בסרט.
שואת יהודי איטליה בקולנוע האיטלקי
הסרט מצטרף לקבוצה קטנה של סרטים איטלקים שעוסקים בנושא שואת יהודי איטליה, כמו "החיים יפים" משנת 1997 של רוברטו בניני ו"שומר הלילה" משנת 1974 של ליליאנה קוואני, שניהם סרטים שנויים מאוד במחלוקת.
טבעות שבתאי
קיימים מספר רווחים בין הטבעות אשר כולן נגרמו על ידי תהודה מסלולית בין חלקיקים קטנים מתוך הטבעות לבין אחד או יותר מירחי שבתאי.
הטבעות נוצרו לפני פחות ממאה מיליון שנה והן צפויות להיעלם תוך פחות מ-300 מיליון שנה בשל הימשכותן אל שבתאי.
רשימת טבעות
האיגוד האסטרונומי הבינלאומי נתן שמות לטבעות שבתאי השונות ולרווחים ביניהם:
טבעת D
טבעת D היא הטבעת הקרובה ביותר לשבתאי. היא נמצאת בתוך טבעת C ומאוד עמומה. ב-1980 החללית וויאג'ר 1 חקרה את שלוש הטבעות הפנימיות בטבעת זו הקרויות D73, D72 ו-D68, כאשר D68 היא הקרובה לשבתאי. 25 שנה לאחר מכן, תמונות מהחללית קאסיני הראו שD72 הפכה עמומה מאוד וזזה בכ-200 קילומטר.
טבעת C
טבעת C רחבה ועמומה ונמצאת בתוך טבעת B. היא נצפתה ב-1850 על ידי האחים ויליאם וג'ורג' בונד ונקראה "טבעת קרפ". עובייה מוערך בכ-5 מטרים, המסה שלה נאמדת בכ-1.1e18 קילוגרם והעומק האופטי שלה נע בין 0.05 ל-0.12. כלומר 5 עד 12 אחוז מהאור המגיע בניצב לטבעת נחסם על ידי חלקיקים המרכיבים את הטבעת ולכן נראית כמעט שקופה משני צידיה.
טבעת טיטאן
טבעת טיטאן נמצאת 77,883 קילומטר משבתאי ונמצאת בתוך רווח קולומבו. טבעת זו היא אליפטית. טבעת טיטאן נקראת כך עקב התהודה המסלולית עם טיטאן. לכן, זמן המחזור של פרצסיית חלקיקי הטבעת שווה לזמן המחזור של התנועה של טיטאן סביב שבתאי, כך שהחלק הרחוק ביותר בטבעת אליפטית זו, תמיד מופנה לירח טיטאן.
רווח מקסוול
רווח מקסוול נמצא בתוך טבעת C.