cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלק דאגלס-יום
חבר הפרלמנט
במהלך ארבע שנותיו כעוזרו של סקלטון היה דנגלס חלק מצוות שפעל בקשת רחבה של נושאים, החל משירותי הבריאות בסקוטלנד הכפרית ועד לקרקעות, דייג, חינוך ותעשייה. ב-1935 הוא מונה להיות המזכיר הפרלמנטרי האישי הרשמי של אנתוני מיורהד, שהיה שר זוטר במשרד העבודה ופחות משנה לאחר מכן הוא היה למזכיר האישי הפרלמנטרי של שר האוצר, נוויל צ'מברלין.
ב-1936 נשא דנגלס לאישה את אליזבת אלינגטון. אביה של אליזבת, סיריל אלינגטון, היה המנהל של איטון בתקופת לימודיו של דנגלס והחל מ-1933 הוא שימש כדיקן של קתדרלת דרהאם. לזוג נולדו ארבעה ילדים: קרוליין, מריאל, דיאנה ודייוויד, שלימים ירש את תואר האצולה של אביו.
צ'מברלין ותקופת המלחמה
עם מינויו של דאגלס לתפקיד עוזרו הפרלמנטרי האישי של נוויל צ'מברלין, האחרון כבר היה באותה עת מועמד די מקובל ובולט לתפקיד ראש הממשלה וב-1937 כאשר פרש סטנלי בולדווין מראשות הממשלה, החליפו צ'מברלין בתפקידו. דנגלס המשיך לשמש בתפקיד עוזרו הפרלמנטרי, תפקיד שתואר על ידי הביוגרף שלו, ד. ר. ת'ורפ, כ"יד ימינו... עיניו ואוזניו של נוויל צ'מברלין". דטון תיאר אותו כ"איש הקשר עם הסיעה בפרלמנט, שקיבל והעביר מידע ודאג שצ'מברלין יקבל את המידע על דעתם של יושבי הספסלים האחוריים על הממשלה". היה זה חשוב במיוחד עבור צ'מברלין, שהיה לעיתים מרוחק ומבודל. דאגלס הארד כתב שהוא "חסר את הקסם האישי שהופך את הממשל בר הסמכא נוח לעמיתים ההפכפכים – תכונה שלעוזרו הפרלמנטרי היה בשפע". דנגלס העריץ את צ'מברלין, על אף אישיותו מטילת המורא: "חיבבתי אותו ואני סבור שהוא חיבב אותי... אך הוא היה אדם שקשה היה לתהות על קנקנו".
כעוזרו של צ'מברלין, חווה דנגלס ממקור ראשון את ניסיונותיו של ראש הממשלה למנוע מלחמה באמצעות מדיניות הפיוס כלפי גרמניה של אדולף היטלר. כאשר קיים צ'מברלין את פגישתו האחרונה עם היטלר במינכן בספטמבר 1938, התלווה אליו דנגלס. בהשיגו תקופת שלום קצרה נוספת על ידי העתרות לדרישות הטריטוריאליות של היטלר לספח את צ'כוסלובקיה, התקבל צ'מברלין בשובו ללונדון בתשואות ההמונים. תוך כדי שהוא התעלם מהפצרותיו של דנגלס, הוא נשא נאום שבאופן מפליא לא התאים לו, בו הוא טען שהוא הביא "שלום עם כבוד" והבטיח "שלום בדורנו". מילים אלו היו לו לרועץ כאשר היטלר המשיך בתוקפנותו והוביל באופן בלתי נמנע לפרוץ המלחמה שנה לאחר מכן. צ'מברלין המשיך לכהן כראש הממשלה מפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939 ועד מאי 1940, כאשר, על פי דבריו של דנגלס "הוא לא היה יכול יותר לשמור על תמיכת הרוב במפלגה השמרנית". לאחר הצבעה בבית הנבחרים, בה הרוב שתמך בממשלה ירד מיותר מ-200 ל-81, פינה צ'מברלין את מקומו לוינסטון צ'רצ'יל. הוא קיבל על עצמו את תפקיד הלורד נשיא המועצה בממשלת הקואליציה שהקים צ'רצ'יל. דנגלס המשיך להיות עוזרו האישי הפרלמנטרי. לאחר שקודם לכן הוא דחה הצעה לתפקיד מיניסטריאלי כתת-שר במשרד לענייני סקוטלנד. אף על פי שהמוניטין של צ'מברלין מעולם לא השתקם לאחר כישלון הסכם מינכן, ותומכיו, כמו ראב בטלר, סבלו במשך כל שארית חייהם מתווית הפיוס, דנגלס עצמו נחלץ מהאשמה. על כל פנים, הוא טען עד יומו האחרון שהסכם מינכן היה חיוני להישרדותה של בריטניה ולתבוסתה של גרמניה הנאצית בזכות השנה הנוספת שניתנה לבריטניה להכין את עצמה למלחמה ב-1939. לדבריו ב-1938 מצב מוכנותה של בריטניה למלחמה היה שונה לחלוטין.
חודשים ספורים לאחר התפטרותו, החל מצב בריאותו של צ'מברלין להתדרדר. הוא התפטר מהקבינט ומת זמן קצר לאחר מכן לאחר מחלה קצרה בנובמבר 1940. דנגלס התנדב לשירות צבאי פעיל ולאחר שצ'מברלין עזב את דאונינג 10 הוא שאף להצטרף מחדש לרגימנט הפרשים המתנדבים של לנקרשייר. בבדיקה רפואית התברר שהוא סבל מחור בעמוד השדרה שהוקף בנגע שחפת שפשה בעצם. אם הוא לא היה עובר ניתוח להסרת הנגע, הוא היה מאבד את יכולתו להתהלך תוך כמה חודשים. בספטמבר 1940 הוא עבר ניתוח חדשני ומסוכן שארך שש שעות ובו הורחקה מגופו העצם הנגועה והוחלפה בעצם בריאה שנלקחה מעצם השוקה שלו.
למרות אופיו ההומוריסטי והסבלני, השנתיים הבאות היו עבור דנגלס מבחן רציני. הוא היה עטוף בגבס ונאלץ לשכב ישר במשך רוב התקופה. אף על פי שהטיפול המסור של אשתו ומשפחתו עודדו אותו, מאוחר יותר הוא התוודה, "לעיתים קרובות חשתי שמוטב מותי מחיי". לקראת סוף שנת 1942 הוסר מגופו הגבס והותאם לו תומך לעמוד השדרה ובראשית 1943 הוא הצליח להתנייד לראשונה מאז הניתוח. במהלך התקופה בה הוא היה מוגבל בתנועה הוא קרא כל מה שהשיגה ידו. בין הספרים שהוא קרא אז היה הקפיטל, כתביהם של אנגלס ולנין, ביוגרפיות של פוליטיקאים מהמאות ה-19 וה-20 ורומנים פרי עטם של סופרים, החל מדוסטויבסקי ועד ארתור קסטלר.
ביולי 1943 נכח דנגלס בדיוני בית הנבחרים לראשונה מאז 1940 והוא החל לרכוש לעצמו מוניטין כיושב הספסלים האחוריים של הבית, במיוחד בזכות ניסיונו בתחום מדיניות החוץ. הוא חזה לבריטניה עתיד פוסט-אימפריליסטי והדגיש את הצורך לקשרים חזקים עם אירופה לאחר המלחמה. ב-1944, כשהכף התהפכה לטובת בעלות הברית, הוא התבטא ברהיטות על חשיבות העמידה מול שאיפותיה של ברית המועצות לשלוט במזרח אירופה. אומץ הלב שלו לדרבן את צ'רצ'יל לא לוותר ליוסיף סטלין נדון בהרחבה. רבים, כולל צ'רצ'יל עצמו, הבינו שאלו שהיו בזמנו מעורבים במדיניות הפיוס היו נחושים שהמחזה לא יחזור על עצמו מול התוקפנות הרוסית. במאי 1945 פרשה מפלגת הלייבור מממשלת הקואליציה שהוקמה בתקופת המלחמה וצ'רצ'יל הקים ממשלת מעבר והכריז על עריכת בחירות כלליות ביולי. דנגלס מונה אז לתפקיד המיניסטריאלי הראשון שלו. אנתוני אידן המשיך לכהן כשר החוץ ודנגלס מונה להיות אחד משני תתי-השרים במשרדו.
לאחר המלחמה והחברות בבית הלורדים
בבחירות הכלליות שנערכו ביולי 1945 ושהסתיימו בניצחון הסוחף של מפלגת הלייבור, איבד דנגלס את מושבו בפרלמנט. בשל העובדה שאביו של דנגלס, רוזן יום ה-13, היה כבר בשנות השבעים שלו, ההערכה הייתה שעד מהרה הקריירה הפוליטית של דנגלס תהיה כבר מאחוריו, שכן הוא בקרוב יירש את תואר האצולה של אביו. באותה תקופה לא הייתה לחברי מעמד האצולה הזכות לוותר על תוארם והישיבה בבית הלורדים הייתה חובה ללא כל אפשרות להישאר בבית הנבחרים, בו היה מרוכז רוב הכוח הפוליטי. ב-1946 מונה דנגלס לחבר בדירקטוריון של בנק סקוטלנד ואף על פי שהוא מעולם לא ראה בתחום הבנקאות כעיסוק ארוך טווח, הוא רכש ניסיון יקר ערך בתחומי הסחר והפיננסים. בתפקיד זה הוא המשיך לכהן עד 1951.
ב-1950 הכריז ראש הממשלה מטעם מפלגת הלייבור, קלמנט אטלי, על קיום בחירות כלליות. דנגלס הוזמן להתמודד פעם נוספת כמועמד השמרנים במחוז הבחירה של לנרק. בשל הסלידה שהוא חש מההתקפות האישיות שהוא ספג ממתחרהו במחוז מטעם הלייבור בבחירות 1945, טום סטיל, לא היסס דנגלס להזכיר לקהל בוחריו במחוז שסטיל הודה בחום למפלגה הקומוניסטית ולחבריה על הסיוע שהוא קיבל מהם במערכת הבחירות בה ניצח את דנגלס וזכה במושב שלו בפרלמנט. ב-1950, כשהמלחמה הקרה הייתה כבר בשיאה, היה שיתוף הפעולה של סטיל עם הקומוניסטים אבן נגף גורלית מבחינתו. דנגלס הצליח להחזיר לעצמו את מושבו בפרלמנט באחד הניצחונות הדחוקים ביותר שהיו אי פעם במחוז בחירה בריטי כלשהו: 19,890 בוחרים שהצביעו עבורו מול 19,205 שהצביעו לסטיל. ברמה הארצית ניצחה מפלגת הלייבור בבחירות אלו כשלזכותה רוב של חמישה מושבים בלבד בבית הנבחרים.
בית הנבחרים של ארצות הברית
בית הנבחרים של ארצות הברית (באנגלית: United States House of Representatives) הוא הבית התחתון של הקונגרס של ארצות הברית. הקונגרס של ארצות הברית הוא הפרלמנט שלה, או הרשות המחוקקת, אשר מורכב מבית הנבחרים ומהסנאט (המהווה את הבית העליון). בית הנבחרים מתכנס באגף הדרומי של בניין הקפיטול. לכל מדינה ממדינות ארצות הברית ישנו ייצוג בבית הנבחרים, שהוא יחסי למספר תושביה, אך כל מדינה זכאית לפחות לנציג אחד. המספר הכולל של החברים בבית הנבחרים הוא 435, לפי "חוק החלוקה מחדש" (Reapportionment Act) משנת 1929, הקובע את הדרך בה יותאם מספר החברים למפקדי האוכלוסין ולגודל המחוזות במדינות ארצות הברית. הקונגרס יכול להחליט להגדיל מספר זה. משך תקופת הכהונה של כל חבר בבית הנבחרים היא שנתיים, אך אין כל הגבלת כהונה על בחירה מחדש.
אלק דאגלס-יום
לאחר המלחמה והחברות בבית הלורדים
ביולי 1951 מת אביו של דנגלס והוא ירש את תוארו כרוזן יום, יחד עם כל נכסי המשפחה, כולל אחוזת הירסל (The Hirsel), שהיה למעונו העיקרי ונכנס לבית הלורדים. עקב כך הוכרז על עריכת בחירות ביניים לנציג חדש לבית הנבחרים מטעם מחוז לנרק, אך בטרם התקיימו הבחירות הכריז אטלי על עריכת בחירות כלליות חדשות ביולי אותה שנה. המפלגה השמרנית הצליחה לשמור על נציגותה מטעם המחוז וברמה הארצית היא ניצחה ברוב של 17 מושבים, רוב קטן אך כזה שאפשר לצ'רצ'יל להקים ממשלה חדשה.
בית הנבחרים של ארצות הברית
שיטת שני הבתים (ביקמרליזם) נובעת מרצונם של האבות המייסדים של ארצות הברית ליצור "בית של העם" שייצג היטב את דעת הקהל ובנוסף לכך בית נוסף, בו ישבו נציגים מרוחקים יותר, ברוח הדמוקרטיה הייצוגית, אנשי מעלה שלא ייסחפו אחר רצונותיו המשתנים של העם. מסיבה זו נהוג לכנות את בית הנבחרים "הבית התחתון", ואת הסנאט "הבית העליון", על אף שחוקת ארצות הברית אינה מפלה ביחסה בין הבתים, ודורשת את הסכמת שני הבתים לאישורה של חקיקה.
נהוג להתייחס אל בית הנבחרים כמבטא גישה מפלגתית יותר מאשר הסנאט. האבות המייסדים של ארצות הברית התכוונו כי הסנאט ייבחר על ידי נציגים מן המדינות (ולא בבחירות ישירות) וישמש כמשקל נגד לבית הנבחרים. הסמכויות הנתונות לסנאט ל"ייעוץ ואישור" (Advice and Consent) (כגון סמכותו של הסנאט לאשר אמנות בינלאומיות) הוענקו, בשל כך, לסנאט ולא לבית הנבחרים. עם זאת, ניתנו לבית הנבחרים סמכויות ייחודיות משלו: הזכות ליזום חקיקה בענייני מיסים, הזכות להדיח נבחרי ציבור מסוימים, הזכות לבחור את נשיא ארצות הברית אם חבר האלקטורים נקלע למבוי סתום. עם זאת, לסנאט סמכויות משלימות לסמכויות אלו - להציע תיקונים תקציביים, לשפוט נבחרי ציבור שהודחו על ידי בית הנבחרים, ולבחור את סגן נשיא ארצות הברית במקרה שחבר האלקטורים אינו מצליח לעשות זאת. החברות בסנאט נחשבת ליוקרתית יותר מאשר החברות בבית הנבחרים, מכיוון שתקופת כהונתם של הסנאטורים ארוכה יותר, מספרם קטן יותר, וברוב המקרים הם מייצגים ציבור בוחרים גדול יותר.
אלק דאגלס-יום
לאחר המלחמה והחברות בבית הלורדים
יום מונה לתפקיד חדש כשר המדינה במשרד לענייני סקוטלנד, תפקיד בדירוג ביניים, בכיר יותר מתת-שר אך זוטר יחסית לג'יימס סטיוארט, שעמד בראש המשרד והיה חבר הקבינט. סטיוארט, ששימש קודם לכן כמצליף הראשי רב ההשפעה של השמרנים, היה איש סודו של צ'רצ'יל וככל הנראה השר הסקוטי בעל הכוח הרב ביותר בכל ממשלה שכיהנה אי פעם. ד. ר. ת'ורפ כתב שיום היה חייב את מינויו לתמיכתו של סטיוארט יותר מאשר להתלהבות כלשהי מצדו של ראש הממשלה (צ'רצ'יל כינה אותו בלעג Home sweet Home, משחק מילים על שמו של יום שנכתב באנגלית בדיוק כמו המילה "בית" ועל הביטוי שמשמעותו "אין כמו בבית"). בנוסף לתפקידו המינסטריאלי מונה יום כחבר במועצה המלכותית, כיבוד שהוענק באופן סלקטיבי בלבד לשרים שלא היו חברים בקבינט. במשך כל תקופת כהונתו השנייה של צ'רצ'יל כראש הממשלה, בשנים 1951 – 1955, נשאר יום במשרד לענייני סקוטלנד, אף על פי שהן אנתוני אידן במשרד החוץ והן הלורד סולסברי במשרד קשרי חבר העמים הבריטי, הזמינו אותו להצטרף לצוותים המיניסטריאליים שלהם. בין הסוגיות בהן עסק יום במשרד לענייני סקוטלנד היו מיזמים להקמת תחנות כוח הידרואלקטריות, חקלאות באזורי ההרים, תובלה ימית, תחבורה יבשתית, ייעור ורווחתם של חוכרי החוות הקטנות בהיילנדס ובאיים ההברידיים החיצוניים. סוגיות אלו לא זכו באופן כללי לדיווח בעיתונות הבריטית, אך שאלת הצגת ראשי התיבות של שמה של המלכה אליזבת השנייה (Royal cypher) על גבי תיבות הדואר בסקוטלנד הגיע לכותרות הראשיות. בשל העובדה שאליזבת הראשונה, מלכת אנגליה לא מלכה מעולם על סקוטלנד, טענו כמה לאומנים סקוטים בעת עלייתה לכס המלוכה של אליזבת השנייה ב-1952 שהיא אמורה להיקרא בסקוטלנד בשם "אליזבת הראשונה". בנאום שנשא צ'רצ'יל בבית הנבחרים הוא אמר שבהתחשב ב"גדולתה ובתפארתה של סקוטלנד" ובתרומתם של הסקוטים להיסטוריה של בריטניה ושל העולם, "עליהם לשמור על הסדר בקרב האנשים המטופשים ביותר שלהם". ביוזמתו של יום הוטבע על גבי תיבות הדואר בסקוטלנד הכתר המלכותי בלבד ללא ציון ראשי התיבות המלאים של שמה של המלכה.
בית הנבחרים של ארצות הברית
היסטוריה
על פי תקנון הקונפדרציה, המסמך משנת 1777 שאיגד את שלוש עשרה המושבות למעין קונפדרציה קודם לקבלת חוקת ארצות הברית, היה הקונגרס גוף בעל בית אחד שבו לכל מדינה היה קול אחד. חוסר היעילות של מבנה חוקתי זה הוביל את הקונגרס לזמן "מועצה חוקתית" בשנת 1787, שאליה הסכימו כל המדינות פרט לרוד איילנד לשלוח נציגים. הדרך בה יפעל הקונגרס הייתה אחד מהנושאים העיקריים שנדונו במועצה החוקתית. "תוכנית וירג'יניה" שהגה ג'יימס מדיסון קראה ליצירת קונגרס בן שני בתים: בית תחתון שייבחר ישירות על ידי העם, ובית עליון שייבחר על ידי הבית התחתון. תוכנית זו זכתה לתמיכת נציגי המדינות הגדולות כוירג'יניה, מסצ'וסטס ופנסילבניה, מפני שקראה לייצוג על בסיס גודל האוכלוסייה. המדינות הקטנות העדיפו את "תוכנית ניו ג'רזי", לפיה יהיה הקונגרס בן בית אחד ובו נציגות שווה לכל מדינה. לבסוף הגיעו הצדדים ל"פשרת קונטיקט" או "הפשרה הגדולה", לפיה אחד מבתי הקונגרס, הוא בית הנבחרים, יספק את הדרישה לייצוג על בסיס יחסי לאוכלוסייה, ואילו הבית השני, הוא הסנאט, יספק ייצוג שווה לכל מדינה. בשנת 1788 אושרה חוקת ארצות הברית על ידי הרוב הדרוש (תשע מתוך 13 המדינות), אך יישומה נדחה ל-4 במרץ 1789. בית הנבחרים התכנס לראשונה ב-1 באפריל 1789. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 היה בית הנבחרים לרוב בסכסוך מתמיד עם הסנאט על נושאים רבים, לרבות העבדות. אוכלוסי מדינות הצפון היו רבים בהרבה מאוכלוסי מדינות הדרום, ולכן שלט הצפון בבית הנבחרים. עם זאת, הצפון לא זכה לרוב בסנאט, בו היה הייצוג על פי מספר המדינות. דוגמה לעימות מסוג זה הייתה "הצעת וילמוט" (Wilmot Proviso), אשר נתקבלה על ידי בית הנבחרים שוב ושוב ואשר אסרה על העבדות בשטח שסופח לארצות הברית לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. הסנאט בלם חקיקה זו מספר פעמים.
אמנות ז'נבה
אמנות ז'נבה הן ארבע אמנות שונות, שנוסחו ונחתמו בז'נבה שבשווייץ בין השנים 1864–1949, ועוסקות בהתנהגות הראויה בין צבאות ואומות בזמן מלחמה. מקובל להתייחס ל"אמנת ז'נבה" ביחיד, כשהכוונה היא לכל אחת מארבע האמנות או כולן יחד.
בית הנבחרים של ארצות הברית
היסטוריה
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית נשלטו בתי הקונגרס במשך תקופות ארוכות בידי המפלגה הרפובליקנית של ארצות הברית שנקשרה בדעת הקהל עם ניצחון ארצות הברית על הקונפדרציה. אך לאחר תקופת הבנייה מחדש מחורבות המלחמה, החלה בשנת 1877 תקופה של חילוקי דעות קשים, והרוב בבית הנבחרים נדד ממפלגה למפלגה.
אלפרד ורנר
כלל האוקטט
ב-1893 ורנר הראה כי מספר האטומים המקושרים לאטום מרכזי, "מספר הקואורדינציה", הוא לעיתים קרובות ארבעה, או שישה, ומגיע לעיתים רחוקות יותר עד שמונה. בעקבות גישה זו, הציע ב-1904 ריכרד אבג (Abegg) את הכלל הידוע כיום ככלל אבג, לפיו ההפרש בין הערכיות החיובית ביותר לשלילית ביותר של יסוד הוא בדרך כלל שמונה. כלל זה שימש מאוחר יותר את גילברט נ. לואיס, כאשר הציע, בשנת 1916, את כלל האוקטט בתאורית האטום הקובייתי (cubical atom) שלו.
אלק דאגלס-יום
לאחר המלחמה והחברות בבית הלורדים
כאשר החליף אידן את צ'רצ'יל כראש הממשלה ב-1955 הוא קידם את יום אל הקבינט כשר לקשרי חבר העמים הבריטי. עד למינויו לתפקיד זה לא ביקר יום באף אחת מהארצות שבתחום אחריותו ועד מהרה הוא יצא לביקורים באוסטרליה, ניו זילנד, סינגפור, הודו, פקיסטן וציילון. היה עליו לעסוק בסוגיה הרגישה של ההגירה בין מדינות חבר העמים הבריטי, משימה שהייתה כרוכה באיזון עדין בין התנגדות בכמה אזורי מגורים בבריטניה ובאוסטרליה לכניסתם של מהגרים לא-לבנים מחד, לבין סנקציות שעלולות היו להיות מוטלות בהודו ובפקיסטן כנגד אינטרסים מסחריים בריטיים אם תינקט מדיניות מפלה כלפי המהגרים מארצות אלו, מאידך. בכל אופן, ברוב ההיבטים, כאשר התמנה יום לתפקידו, נראה היה שזו הייתה תקופה ללא אירועים מיוחדים באופן יחסי בהיסטוריה של חבר העמים הבריטי. סערת העצמאות ההודית ב-1947 הייתה כבר נחלת העבר ותהליך הדה-קולוניזציה התרחש ברובו רק בשנות השישים. אף על פי כן, נפלה לידיו של יום המשימה של שמירת אחדותו של חבר העמים במהלך מלחמת סיני (משבר סואץ) ב-1956, שתואר על ידי דטון כ"אירוע המפלג ביותר בתולדותיו של הארגון". אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה גיבו את הפלישה האנגלו-צרפתית למצרים כדי להחזיר את השליטה על תעלת סואץ, בעוד שקנדה, ציילון, הודו ופקיסטן, התנגדו לה.
אמנות ז'נבה
האמנות עוסקות במתן טיפול רפואי לפצועים, כולל לחיילי האויב; בתביעה להתנהגות הוגנת עם שבויי מלחמה; ובחובה להגן על אזרחים בעת קרב.
כל המדינות בעולם חתמו על אמנת ז'נבה וזוהי הפעם הראשונה בהיסטוריה שאמנה כלשהי זוכה להכרה בינלאומית מלאה. למרות זאת, מדינות רבות בעולם ביצעו ומבצעות פעולות המפרות את אמנות ז'נבה. הפרות של האמנה שמבצעות האומות החתומות מובאות בפני בית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג.
כרונולוגיה
אבי האמנות הוא ז'אן אנרי דינן, שפעל בעניין לאחר שראה את תוצאות קרב סולפרינו באיטליה בשנת 1859.
ארבע האמנות הן:
ב-1949, בעקבות מלחמת העולם השנייה, שוכתבו שלוש האמנות הראשונות ואושררו כמקשה אחת, וכן נוספה האמנה הרביעית.
אמנות ז'נבה וישראל
ישראל חתומה על כל ארבע אמנות ז'נבה, אשרה אותן ומחויבת להן. על מנת להקנות לאמנות תוקף במשפט הפנימי דרוש דבר חקיקה שיקלוט אותן, אלא אם כן מדובר באמנה שמשקפת משפט מנהגי. אמנת ז'נבה השלישית (שבויי מלחמה) נחשבת למשפט מנהגי ולכן אין צורך לקלוט אותה לחוק ספציפי. אשר לאמנה הרביעית, במשפט הבינלאומי היא נחשבת כמשקפת דין מנהגי, אך ישראל חלקה על כך וסברה שהיא אינה נחשבת לכזו וכיוון שהמחוקק לא בחר לקלוט אותה לחוק לא ניתן לתבוע על פיה בבתי משפט ישראלים. למרות זאת, הודיעה ממשלת ישראל שהיא רואה עצמה כפופה לחלקים ההומניטריים של האמנה.
כמו כן, על מדינת ישראל להגביל את סוגי כלי הנשק ואת שיטות הלחימה בהתאם להוראות המשפט ההומניטרי. עם זאת, כאשר החוק הישראלי קובע במפורשות קביעה השונה מכללי המשפט הבינלאומי, בית המשפט נותן קדימה לחוק הישראלי.
בתשובה לעתירת ארגוני זכויות אדם כנגד מעצרים מנהליים המבצע צה"ל כלפי פלסטינים ויהודים תושבי יהודה ושומרון, הסבירה נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש:
אלק דאגלס-יום
לאחר המלחמה והחברות בבית הלורדים
נראה היה שצפויה סכנה שציילון, הודו ובמיוחד פקיסטן עלולות היו לעזוב את חבר העמים. יום היה נחוש בתמיכתו בפלישה, אך הוא עשה שימוש בקשריו עם ג'ווהרלל נהרו, ונגליל קרישנן קרישנה מנון, ויג'יה לקשמי פנדיט ואחרים כדי למנוע את התפוררות הארגון. מערכת היחסים שלו עם אידן הייתה תומכת ורגועה. הוא סבר שהוא מסוגל, שלא כמו אחרים, להתריע בפני אידן על אי-נוחות בנוגע למשבר סואץ, הן מבחינה בינלאומית והן בקרב כמה חברים בקבינט. אידן פיטר את השרים האחרים שאותם הוא כינה "האחיות החלשות" (weak sisters). הבולט מבניהם היה ראב בטלר שהססנותו בנוגע למשבר סואץ ותמיכתו בעבר במדיניות הפיוס כלפי היטלר פגעו במעמדו במפלגה. כאשר הפלישה הופסקה תחת לחצה של ארצות הברית בנובמבר 1956, שקד יום יחד עם מתנגדיה מקרב מדינות חבר העמים להפוך את הארגון למה שדאגלס הרד כינה "חבר עמים מודרני רב-גזעי".
ממשלת מקמילן
בינואר 1957 התפטר אידן מתפקידו. ב-1955 היה ברור שהוא היורש של צ'רצ'יל, אך כעת לא הסתמן אף אחד כיורשו של אידן. מנהיגי המפלגה השמרנית לא נבחרו בהצבעה של חברי הפרלמנט או חברי המפלגה, אלא נבחרו לתפקידם לאחר דיונים בלתי רשמיים במפלגה שהיו יודעים בכינוי "תהליכי הייעוץ המקובלים" (the customary processes of consultation). המצליף הראשי של המפלגה, אדוארד הית', שמע את דעותיהם של יושבי הספסלים האחוריים של המפלגה, של שניים מבכירי חברי בית הלורדים (הלורד נשיא המועצה, הלורד סולסברי והלורד צ'נסלור, לורד קילמויר) ונפגש עם חברי הקבינט באופן אישי כדי לשמוע את העדפותיהם. רק אחד מחברי הקבינט תמך בבחירתו של בטלר וכל השאר, כולל יום, העדיפו את הרולד מקמילן. זו הייתה גם דעתו של צ'רצ'יל, שאתו המלכה התייעצה. ב-10 בינואר התמנה מקמילן כראש הממשלה.
בממשלתו של מקמילן המשיך יום לשמש כשר לקשרי חבר העמים הבריטי. את רוב זמנו הוא הקדיש לעניינים הקשורים לאפריקה, שם היה צורך להסכים על עתידן של בוטסואנה ושל הפדרציה של רודזיה וניאסלנד. בין שאר הסוגיות בהן הוא היה מעורב היו הסכסוך בין הודו לבין פקיסטן בנוגע לקשמיר, עידוד ההגירה מבריטניה לאוסטרליה והיחסים עם הארכיבישוף מקאריוס בקפריסין. בזכות זה האחרון קיבל יום תפקיד רם מעלה יותר בקבינט. מקאריוס, שהיה מנהיג של תנועה מיליטנטית אנטי-בריטית ופרו-יוונית, הוחזק בגלות בסיישל. מקמילן, בהסכמתם של רוב חברי הקבינט, כולל יום, החליט שמאסרו של מקאריוס יגרום ליותר נזק מאשר תועלת למעמדה של בריטניה בקפריסין והורה על שיחרורו. הלורד סולסברי, שהתנגד לצעד זה בתקיפות, התפטר מתפקידו במרץ 1957. מקמילן העביר את סמכויותיו של סולסברי ליום בנוסף לתפקידיו הקיימים ומינה אותו לתפקיד הלורד נשיא המועצה ומנהיג סיעת הממשלה בבית הלורדים. התפקיד הראשון מבין שני אלה היה ברובו כיבוד סמלי, אך תפקיד מנהיג סיעת הממשלה בבית הלורדים קירב אותו למרכז העשייה הממשלתית. לדבריו של הארד, "באמצעות התהליך הבלתי מורגש האופייני לפוליטיקה הבריטית, הוא מצא את עצמו חודש אחר חודש, ללא שום צעד מיוחד מצדו, כדמות חיונית ביותר בממשלה".
יום זכה באופן כללי ליחס חם הן מעמיתיו והן מיריביו והיו פוליטיקאים בודדים שלא היו איתו ביחסים טובים. אחד מהם היה קלמנט אטלי, אך מאחר ששיאי הקריירה של שניהם לא חפפו זו לזו, הייתה לכך חשיבות מועטה. משמעותית יותר הייתה מערכת היחסים העוקצנית שהייתה לאיאן מקלאוד עם יום. מקלאוד, שכיהן כשר המושבות בין השנים 1959 – 1961, היה, כמו בטלר, באגף הליברלי של המפלגה השמרנית. הוא היה משוכנע, בניגוד ליום, שבמושבותיה של בריטניה באפריקה יש להנהיג את שלטון הרוב ולהעניק להן עצמאות מוקדם ככל האפשר. בין תחומי האחריות של השניים הייתה חפיפה, בעיקר בפדרציה של רודזיה וניאסלנד, שכללה את רודזיה הצפונית, את רודזיה הצפונית ואת ניאסלנד. הראשונה והשלישית היו עדיין מושבות ולפיכך בתחום אחריותו של מקלאוד ואילו רודזיה הדרומית הייתה תחת ממשל עצמי ולפיכך בתחום אחריות משרדו של יום.
שר החוץ (1963-1960)
ב-1960 התפטר שר האוצר, דריק הית'קואט-אמורי. מקמילן הגיע איתו להסכמה שהמחליף הטוב ביותר לתפקיד יהיה מי שכיהן עד אז כשר החוץ, סלווין לויד. במונחים של יכולות וניסיון, המועמד המתאים ביותר לקבל את תפקידו של לויד כשר החוץ היה יום, אך באותה עת הייתה ציפייה ששר החוץ יהיה חבר בית הנבחרים. האחרון ששימש בתפקיד זה מקרב חברי בית הלורדים היה הלורד הליפקס בשנים 1938 – 1940. שאיפתו של אנתוני אידן הייתה למנות לתפקיד את סולסברי ב-1955, אך הנטייה בבית הנבחרים הייתה לא להסכים לצעד שכזה.
לאחר דיונים עם לויד ועם פקידי ממשלה בכירים, החליט מקמילן לנקוט בצעד חסר תקדים ולמנות שני שרי חוץ שיכהנו בקבינט: יום, בתפקיד שר החוץ שימשיך לשבת בבית הלורדים, ואדוארד הית', כלורד שומר החותם וכסגן שר החוץ שישב בבית הנבחרים. כשבקשתה של בריטניה להצטרף לשוק האירופי המשותף הייתה בתהליך, נמסרה לידיו של הית' האחריות למשא ומתן עם הארגון וכן לדובר הממשלה בבית הנבחרים בנושאי חוץ.
מפלגת הלייבור שישבה באופוזיציה מחתה נגד מינויו זה של יום. מנהיגה, יו גייטסקל, אמר שמהלך זה היה "מעורר סלידה מבחינה חוקתית" עבור חבר בית הלורדים להיות אחראי על משרד החוץ. מקמילן השיב שהעובדה שיום נולד למשפחת אצולה לא אמורה לשלול ממנו את שירותיו של "האדם הטוב ביותר לתפקיד – אדם שאותו אני רוצה לצדי". הארד העיר, "כמו כל המהומות המלאכותיות הללו, גם זו גוועה לאחר זמן מה" (ואכן היא גם לא חודשה כאשר 19 שנים לאחר מכן מינתה מרגרט תאצ'ר חבר אחר בבית הלורדים, הלורד קרינגטון, לאותו תפקיד). השותפות בין יום להית' פעלה היטב. על אף הרקע השונה של שניהם ועל אף פער הגילים (יום – אריסטוקרט שגדל בתקופה האדוארדית והית' – מריטוקרט בן המעמד הבינוני-נמוך שגדל בתקופה שבין שתי מלחמות העולם), כיבדו השניים איש את רעהו. יום תמך בשאיפתו של מקמילן להכניס את בריטניה לשוק האירופי המשותף ושמח להפקיד את ניהול המשא ומתן בידיו של הית'.
תשומת לבו של יום התמקדה בעיקר במלחמה הקרה, תחום בו הוא ביטא בעוצמה את דעותיו האנטי-קומוניסטיות ויישם גישה פרגמטית בהתמודדות מול ברית המועצות. הבעיה העיקרית הראשונה שנצבה בפניו בזירה זו הייתה כשב-1961, בהוראתו של המנהיג הסובייטי, ניקיטה חרושצ'וב, הוקמה חומת ברלין כדי לבלום את תנועת הבריחה של תושבי גרמניה המזרחית אל גרמניה המערבית דרך ברלין המערבית. יום כתב לעמיתו האמריקאי, דין ראסק, "מניעת הגעתם של תושבי ברלין המזרחית אל ברלין המערבית לא הייתה מעולם קאזוס בלי עבורי. אנו מוטרדים בנוגע לאפשרות המעבר מהמערב לברלין ועל זה עלינו לשמור". עד מהרה הגיעו ממשלות בריטניה, גרמניה המערבית וארצות הברית להסכמה על עמדה משותפת במשא ומתן. כל שנותר היה לשכנע את נשיא צרפת, שארל דה גול, ליישר עמם קו. בסופו של דבר הושגה הסכמה והשותפים הכירו מבחינה טקטית בכך שהחומה עומדת להיוותר על תילה. ברית המועצות מצידה לא חיפשה לנתק את הגישה של מדינות המערב למערב ברלין דרך שטחה של גרמניה המזרחית.
בשנה שלאחר מכן איים משבר הטילים בקובה להפוך את המלחמה הקרה למלחמה גרעינית. נשק גרעיני סובייטי הוצב בקובה, באופן פרובוקטיבי בקרבה לארצות הברית. נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי, עמד על כך שהטילים יוזזו משם ורבים סברו שהעולם עומד על סף קטסטרופה עם ירי הדדי של נשק גרעיני על ידי שתי מעצמות העל. על אף תדמיתו הציבורית של אדם רגוע וקר רוח, היה מקמילן מטבעו עצבני ומתוח. במהלך משבר הטילים, חיזק יום, שהרוגע שלו היה טבעי ומלידה, את החלטיותו של ראש הממשלה ועודד אותו לגבות את התנגדותו של קנדי אל מול איומי המתקפה הגרעינית של ברית המועצות. הלורד צ'נסלור (לורד דילהום) התובע הכללי (סר ג'ון הובסון) וסגן התובע הכללי (סר פיטר ראולינסון) נתנו ליום בשיחות פרטיות את חוות דעתם שהמצור האמריקאי על קובה היה הפרה של החוק הבינלאומי, אך הוא המשיך להחזיק במדיניות של תמיכה נמרצת בנשיא קנדי. כאשר נסוג חרושצ'וב ופינה את הטילים מקובה, הגיב יום:
ציון הדרך העיקרי בתקופת כהונתו של יום כשר החוץ נגע גם הוא ליחסי מזרח-מערב: המשא ומתן והחתימה על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון, ותחת פני המים ב-1963. הוא הסתדר היטב עם עמיתיו האמריקאי והרוסי, דין ראסק ואנדריי גרומיקו. זה האחרון כתב שבכל עת שהוא פגש את יום היו "פריצות דרך, לא פתאומיות אך עדיין מבריקות", אך כל פגישה הותירה רושם תרבותי שהפך את הפגישה הבאה לקלה יותר". גרומיקו סיכם שיום הוסיף חריפות למדיניות החוץ הבריטית. ב-5 באוגוסט 1963 חתמו גרומיקו, יום וראסק במוסקבה על החוזה. לאחר החששות שעורר משבר הטילים בקובה, האיסור על ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון ותחת פני המים התקבל בברכה כצעד לקראת סיום המלחמה הקרה. מבחינתה של ממשלת בריטניה החדשות הטובות שהגיעו ממוסקבה התקבלו בברכה כפל כפליים בשל הסחת הדעת שהם משכו מפרשת פרופיומו, שערורייה מינית שבה היה מעורב השר הבכיר ג'ון פרופיומו והותירה את ממשלו של מקמילן פגיע.
יורשו של מקמילן
באותו מאמר הוזכר יום בדרך אגב כ"מועמד ההיפותטי הרביעי" שעליו יכולה המפלגה להתפשר אם יהיה צורך בכך.
ההנחה של הטיימס ושל פרשנים אחרים הייתה שאם היילשם (או יום) יהיה המועמד לתפקיד, הוא יוותר על זכותו לשבת בבית הלורדים. צעד כזה היה כעת אפשרי הודות לחקיקה שהתקבלה זמן לא רב קודם לכן. ראש הממשלה הבריטי האחרון שישב בבית הלורדים היה רוברט גסקוין ססיל שסיים את כהונתו האחרונה ב-1902. ב-1923, כאשר עמדה בפניו הבחירה בין סטנלי בולדווין לבין הלורד קרזון, החליט המלך ג'ורג' החמישי ש"אילוצי הזמן" מחייבים אותו למנות ראש ממשלה מקרב חברי בית הנבחרים. מזכירו הפרטי של המלך ציין שהוא "האמין שהוא לא יקיים את האמון שניתן בו אם הוא יבחר בחבר בית הלורדים כראש הממשלה". באופן דומה, לאחר התפטרותו של נוויל צ'מברלין ב-1940 עמדו על הפרק שני יורשים אפשריים, צ'רצ'יל והליפקס, אך זה האחרון פסל את עצמו כמועמד על רקע חברותו בבית הלורדים. לפיכך, ב-1963, היה ברור לחלוטין שראש הממשלה צריך להיות אחד מחברי בית הנבחרים. ב-10 באוקטובר הכריז הלורד היילשם על כוונתו לוותר על תואר האצולה שלו.
בית הנבחרים של ארצות הברית
היסטוריה
המפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית שלטה בבית במהלך רוב תקופת כהונתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט. במהלך העשור שלאחר מכן התחלף הרוב מעת לעת, אך לאחר שהדמוקרטים זכו ברוב בשנת 1954 הם החזיקו בו במשך ארבעים השנים הבאות. באמצע שנות השבעים נערכו רפורמות במבנה הבית, התחזק כוחן של ועדות המשנה על חשבון יושבי ראש הוועדות, והתאפשר למנהיגי המפלגות למנות את חברי הוועדות. פעולות אלו ננקטו על מנת להמעיט בכוחה של ה"בכירות", מכוחה שלט מיעוט קטן של חברים ותיקים בהליכי החקיקה.
אלק דאגלס-יום
יורשו של מקמילן
שוב התקיימו במפלגה השמרנית ה"תהליכים המקובלים". החשאיות הרגילה של ההתייעצויות הפכה לבלתי אפשרית בשל העובדה שהם התנהלו במהלך ועידת המפלגה והיורשים האפשריים הציגו את המצעים שלהם בפומבי. לבטלר עמד היתרון שהוא נשא את הנאום המרכזי של מנהיג המפלגה בהיעדרו של מקמילן, אך הוא באופן כללי היה ברור שהוא החמיץ את ההזדמנות לאחר שהנאום לא עורר השראה. היילשם עורר את דחייתם של תומכים רבים בו עקב מערכה מוחצנת שרבים סברו שהיא וולגרית. מאודלינג, כמו בטלר, נשא נאום שבו הוא כשל מלהרשים את הוועידה. דמויות מפתח במפלגה, כמו הלורד וולטון וסלווין לויד, האיצו ביום להציג את עצמו כמועמד אפשרי.
בית הנבחרים של ארצות הברית
היסטוריה
בבחירות של 1994 זכו הרפובליקנים לראשונה מזה ארבעים שנה ברוב בבית הנבחרים, תחת מנהיגותו של חבר הבית הכריזמטי ניוט גינגריץ'. גינגריץ' ניסה להביא לרפורמות מקיפות בהליך החקיקה, במצע שכונה "חוזה עם אמריקה", והצליח להביא לרפורמות מסוימות, ובמיוחד להגבלת כהונת יושבי ראש הוועדות לשלוש תקופות כהונה בנות שנתיים.
שפיות זמנית
שפיות זמנית הייתה להקת פופ רוק שפעלה בישראל בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 והתפרסמה בעיקר בזכות שירה שהפך ללהיט, "הקיץ האחרון". הלהקה הוציאה שני אלבומי אולפן, אולם התקשתה לשחזר את נסיקת סינגל הבכורה והצלחתו הגדולה, ורוב חברי הלהקה פרשו מתחום המוזיקה אחרי התפרקות הלהקה ב-1995.
היסטוריה
הלהקה הוקמה ב-1989 על ידי בני נוער בתיכון "ראשונים" שבהרצליה בשם "חדר 101", שמקורו בחדר המייצג את האימה האולטימטיבית בספרו של ג'ורג' אורוול, "1984". מקס גת מור, החל לנגן אחרי הלימודים יחד עם חבריו לכיתה בתיכון, אלון מן ירמי כדורי ויובל טננבאום. הלהקה חיפשה סולן, ואז הם פנו למירית ליבה שהסכימה לשיר עבור הלהקה.
באותה שנה השתתפה הלהקה בתחרות "רוק ירוק" שנערכה ברעננה, בה הופיעה עם השיר "הקיץ האחרון", שכתב מקס גת-מור. גת מור כתב את השיר בגיל 15, לדבריו בתוך 15 דקות בלבד (יש שפירשו את מסר השיר כדיכאוני ואובדני). הלהקה, שהחליפה את שמה ל"שפיות זמנית" לקראת התחרות, זכתה במקום הראשון, מה שזיכה אותה בהקלטת סינגל. הסינגל יצא שלושה חודשים לפני מלחמת המפרץ, והיה כבר בתהליך ירידה במצעד העברי ברשת ג' יום לפני שפרצה המלחמה, אך במהלכה הושמע רבות בתחנות הרדיו, וכשחזר המצעד הוא זינק לצמרת המצעד בחזרה. השיר שהה במצעד הפזמונים של רשת ג' במשך 52 שבועות מתוכם שבועיים בראש, הישג שאף שיר לא הגיע אליו מעולם, וזכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי ל-1991 של התחנה, הישג נדיר לשיר בכורה. חברי הלהקה הופתעו מהצלחת הסינגל, ומאחר שהיו במהלך שירותם הצבאי, התקשו לנצל אותה.
אלבומה הראשון של הלהקה, שנקרא אף הוא "הקיץ האחרון", יצא בסוף 1991. האלבום זכה להצלחה מסחרית יחסית, נמכר בכ-20,000 עותקים, ומתוכו יצאו מספר סינגלים נוספים, ביניהם "נוגעת לא נוגעת" ו"גלמין". אף כי השירים נכנסו למצעדים והצליחו, הם לא זכו לאותה פופולריות לה זכה השיר "הקיץ האחרון". באותה שנה הקליטה הלהקה גם את השיר שליווה את השירותרום של גלי צה"ל – "פרחים לבנים", שזכה אף הוא להצלחה במצעדים.
ב-1992 הקליטה הלהקה גרסת כיסוי לשיר "כל האמת" של להקת הקליק. באותה שנה, בתוכנית ששודרה בערב יום הזיכרון בערוץ הראשון, ביצעה הלהקה גרסת כיסוי לשיר "הנסיך הקטן" של ההרכב קצת אחרת.
ב-1994 הקליטה הלהקה גרסת כיסוי נוספת, הפעם לשיר הילדים "דני גיבור", גרסה שהוקלטה במיוחד עבור תוכנית הספיישל "אל החרוזים והמנגינות" שהוקדשה כמחווה לחתני פרס ישראל. לאחר מכן יצא אלבומה השני של הלהקה, "אחרי הגשם", שעסק בהתבגרות, סקס, אהבה וחיפוש אחר דמות ה"אני". באלבום זה, פנתה הלהקה לכיוון של רוק כבד יותר. מתוך האלבום הצליח רק הסינגל הראשון מהאלבום "מתחיל להיות קר". השיר "פרחים לבנים" והחידושים ל"כל האמת", "הנסיך הקטן" ו"דני גיבור" לא הופיעו בו. האלבום נכשל מסחרית, ובקיץ 1995, הלהקה הפסיקה להופיע והתפרקה באופן לא רשמי.
ב-12 בנובמבר 1995 התאחדה הלהקה באופן חד פעמי בעצרת הזיכרון ליצחק רבין שהתקיימה 8 ימים בלבד אחרי הרצח, בביצוע של "הקיץ האחרון". הביצוע מופיע בדיסק הכפול "שלום, חבר" המכיל שירי זיכרון המתקשרים לנושא, ושירים שהוקלטו בהופעה בעצרת.
לאחר התפרקות הלהקה
ברבות השנים מאז התפרקות הלהקה, רוב חברי ההרכב המקורי פרשו מתחום המוזיקה ועברו לתחומים אחרים.
ליבה (היום מירית ליבה-מזרחי) ואלון מן, עובדים בחברות הייטק ואייל ברוק עובד כעורך דין. הגיטריסט וכותב המילים מקס גת-מור הוציא ב-1999 אלבום סולו שנחל כישלון מסחרי, וב-2009 הוציא שיר עם מיכה שטרית כחלק מאלבום שני, שגם הוא נחל כישלון מסחרי יחסי, ולאחר מכן הקים חברה למיתוג. שי מאירי, סקסופוניסט הלהקה, הוא היחיד שהמשיך בתחום המוזיקה וממשיך לנגן כסקסופוניסט בלהקות של מספר אומנים.
ההצלחה המסחררת לה זכה השיר "הקיץ האחרון" ביחס לשאר שיריה של הלהקה, יצרה בטעות תדמית של "להקה של שיר אחד", אף על פי שאינה עונה להגדרה המקובלת למונח, מאחר שהיו ללהקה שירים אחרים שצעדו והצליחו יחסית במצעדי המוזיקה (אך לא כמו "הקיץ האחרון").
ליבה-מזרחי הקליטה ב-2016 את השיר "כשהלחן מדבר" ללחן ועיבוד מאת קורין אלאל. ב-2021 התאחדה הלהקה לנשף הרוק של אביב גפן שהתקיים בראשון לציון.
בית הנבחרים של ארצות הברית
היסטוריה
בבחירות 2006 חזרה השליטה בבית הנבחרים לידי המפלגה הדמוקרטית, ולראשונה נבחרה אישה, ננסי פלוסי לעמוד בראשו. מאז השליטה בבית הנבחרים עברה צד בבחירות אמצע הקדנציה הראשונות של כל נשיא, לידי המפלגה שלא החזיקה בבית הלבן.
החברות בבית הנבחרים
על פי סעיף 1, פסקה 2 לחוקת ארצות הברית, מחולקים המושבים בבית הנבחרים בין מדינות ארצות הברית על פי גודל אוכלוסייתן, כפי שנקבע במפקד אוכלוסין המתקיים אחת לעשור. כל מדינה זכאית, עם זאת, לנציג אחד לפחות. בעקבות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010 הועברו 12 ממושבי בית הנבחרים בין המדינות, בתוקף מהבחירות ב-2012.
החוקה אינה מעניקה למחוז קולומביה או לטריטוריות של ארצות הברית זכות לייצוג בבית, אך הקונגרס איפשר בחירת נציגים ומשקיפים במעמד מיוחד ממחוז קולומביה ומפוארטו ריקו. הנציגים (Delegates) והמשקיף המיוחד (Resident Commissioner) מפוארטו ריקו רשאים להשתתף בדיוני הבית ולהצביע בוועדותיו, אך הם אינם רשאים להצביע במליאת הבית.
מדינות הזכאיות על פי גודל אוכלוסייתן ליותר מחבר אחד בבית מחולקות למחוזות בחירה, הבוחרים את חבר בית הנבחרים. לאחר כל מפקד מחולקות המדינות למחוזות על פי תוצאות המפקד, על אף שהמדינה רשאית לשרטט את גבולות מחוזותיה בכל עת על פי צרכיה. כל מדינה קובעת את גבולות מחוזות הבחירה בחקיקה או באמצעות ועדות בלתי מפלגתיות. על גבולות המחוזות לאפשר ייצוג שווה לאוכלוסייה, ושרטוט הגבולות באופן שרירותי (Malapportionment) נקבע על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית כבלתי חוקתי.
על פי התיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית, כל מי שנשבע לשרת את ארצות הברית ולקיים את חוקתה כעובד הציבור, אך לאחר מכן מרד כנגד המדינה, או סייע לאויביה, אינו יכול להיבחר כחבר בבית הנבחרים. פסקה זו נכנסה לתוקף לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית על מנת למנוע ייצוג מתומכי הקונפדרציה. התיקון מאפשר לאדם מסוג זה להיבחר, אם קיבל לכך את הסכמתם של שני שלישים מחברי שני בתי הקונגרס.
הבחירות לנציגים נערכות אחת לכל שנה בעלת מספר זוגי, ביום שלישי הראשון לאחר יום שני הראשון שחל בחודש נובמבר. המפלגות הגדולות נוהגות לבחור את המתמודדים בבחירות מקדימות הנערכות מספר חודשים לפני הבחירות לבית הנבחרים. הכללים לגבי מועמדים עצמאיים שונים ממדינה למדינה. לרוב נבחרים נציגי המדינה בשיטה רובנית פשוטה, לפיה המועמד שקיבל את המספר הגדול ביותר של הקולות במחוזו זוכה במשרה. יוצאת דופן היא לואיזיאנה המשתמשת בשיטה בת שני סיבובים אם אף אחד מן הנציגים לא קיבל רוב מן הקולות הכשרים. מושבים המתפנים במהלך כהונת בית הנבחרים דורשים בחירות מיוחדות על מנת לשוב ולאיישם.
חברים ונציגים משרתים תקופות בנות שנתיים, בעוד שהמשקיף המיוחד מפוארטו ריקו נבחר לתקופה בת ארבע שנים. מרגע היבחרו משרת חבר בית הנבחרים עד למותו, התפטרותו, או סיום כהונתו. החוקה מאפשרת לחברי הבית להדיח חבר שנבחר, ברוב של שני שלישים מן הקולות. במהלך ההיסטוריה של הבית הודחו חמישה חברים באופן זה. שלושה מהם הודחו בשנת 1861 בשל תמיכתם במרד מדינות הדרום. ב-1980 הודח חבר הבית מייקל מיירס בשל קבלת שוחד, וב-2002 הודח ג'יימס טרפיקנט אשר הורשע בעבירות שחיתות. הבית מוסמך לנזוף בחבריו, ברוב רגיל של קולותיו. חבר נזוף ממשיך לשמש בכהונתו.
תפקיד חבר בית הנבחרים מכונה "חבר הקונגרס" ("קונגרסמן" או "קונגרסוומן"), וזאת על אף שהסנאט מהווה אף הוא חלק מן הקונגרס. כינויים אלו אינם משמשים להתייחסות לסנאטורים. הביטוי "חבר הבית" (Representative) משמש אף הוא להתייחסות אל חברי בית הנבחרים. לעיתים נהוג לכנות את חברי בית הנבחרים "חברי הבית" ולהשתמש בביטוי "קונגרסמן" לחברי שני הבתים, אך מגמה זו טרם התקבעה בשיח הכללי.
בעלי תפקידים בבית הנבחרים
המפלגה שלה רוב המושבים בבית ידועה כ"מפלגת הרוב". המפלגה בעלת המספר הגדול ביותר של מושבים שלאחריה היא "מפלגת המיעוט". יושב ראש הבית (Speaker), ראשי הוועדות ובעלי תפקידים אחרים באים בדרך כלל ממפלגת הרוב. לתפקידים אלו ישנם תפקידים תואמים (לדוגמה "חברים בכירים" (Ranking Members) בוועדות) הנשמרים לנציגי מפלגת המיעוט.
יושב ראש בית הנבחרים
החוקה קובעת כי הבית יבחר את יושב ראשו בישיבה הראשון של כל מושב. על אף שהדבר אינו נאמר בחוקה במפורש, עד כה כל יושבי הראש שכיהנו היו חברי הבית. החוקה אינה קובעת את תפקידיו וסמכויותיו של היושב ראש, ואלו נקבעים על ידי "ועדת הכללים והמנהגים" של הבית. היושב ראש משמש כמנהיג הבית וכן כמנהיג מפלגתו, שלעיתים אינה מפלגת הרוב. על פי החוקים הקובעים את המשכיות תפקיד נשיא ארצות הברית, היושב ראש יקבל את תפקיד הנשיא במקרה בו גם הנשיא וגם סגן הנשיא אינם יכולים לשמש בתפקיד זה.
אלק דאגלס-יום
יורשו של מקמילן
לאחר שהוציא את עצמו מהמרוץ אחרי שהגיעו החדשות על מחלתו של מקמילן, הכעיס יום לפחות שניים מעמיתיו לקבינט עקב שינוי דעתו. עד מהרה הגיע מקמילן למסקנה שיום יהיה הבחירה הטובה ביותר כיורשו והעניק לו גיבוי חזק מאוד מאחורי הקלעים. הוא דאג לפרסם את רצונו שאם הוא יחלים, הוא ישמח לשרת כחבר בקבינט של יום. קודם לכן העדיף מקמילן את היילשם, אך הוא נמלך בדעתו לאחר שהוא למד משגריר בריטניה בארצות הברית שממשל קנדי לא חש בנוח מהאפשרות שהיילשם יהיה ראש הממשלה. כמו כן נודע לו מהמצליף הראשי שלו שהיילשם, שנראה כאיש האגף הימני, ירחיק מהמפלגה מצביעים מתונים.
בניגוד לכך, נתפש בטלר כאיש האגף הליברלי של המפלגה השמרנית ובחירתו כמנהיג המפלגה עלולה הייתה לפלג אותה. הלורד צ'נסלור, לורד דילהום, קיים משאל בקרב חברי הקבינט ודיווח למקמילן שכאפשרות ראשונה ושנייה, קיבל יום עשרה קולות, מאודלינג קיבל ארבעה, בטלר קיבל שלושה והיילשם קיבל שניים.
מינוי ראש הממשלה נותר חלק מ"משפט המלוכה" (Royal prerogative) שעל פיו למונרך אין כל חובה חוקתית להיוועץ בראש הממשלה היוצא על מינוי יורשו. על כל פנים, מקמילן יעץ למלכה שהוא רואה ביום את הבחירה הנכונה. חלק מועט מהמהלכים הללו נודעו למישהו מעבר לדרגים הבכירים של המפלגה ושל סגל הארמון. ב-18 באוקטובר פרסם הטיימס כותרת ראשית: "המלכה עשויה לקרוא למר בטלר היום". הדיילי טלגרף והFinancial Times צפו גם הם שבטלר ימונה לתפקיד. באותו יום זימנה המלכה את יום לארמונה. כשהיא מודעת למחלקות בחוגי מפלגת השלטון, היא לא מינתה אותו כראש הממשלה, אלא הזמינה אותו כדי לבדוק אם הוא מסוגל להרכיב ממשלה.
עמיתיו של יום בקבינט, אינוק פאוול וליי מקלאוד, שלא היו שבעי רצון ממועמדותו, עשו מאמץ של הרגע האחרון למנוע אותו מלקבל את התפקיד על ידי שיכנוע של בטלר ושל המועמדים האחרים לא לקבל על עצמם תפקידים בקבינט של יום. בכל אופן, בטלר האמין שחובתו לשרת בקבינט. הוא סירב לקחת חלק בקנוניה וקיבל על עצמו את תפקיד שר החוץ. שאר המועמדים הלכו בעקבותיו ורק פאוול ומקלאוד סירבו לשרת כשרים תחת יום. מקלאוד העיר, "אין אנו מצפים שיהיו אתנו אנשים רבים בחפירה האחרונה". ב-19 באוקטובר שב יום לארמון בקינגהאם והודיע למלכה כי עלה בידו להרכיב ממשלה. העיתונות לא רק שהחלה ברגל שמאל בנוגע למינוי, אלא גם הייתה מאוד ביקורתית. בעמוד הראשון של הדיילי מירור, שהיה תומך בלייבור, נאמר:
הטיימס, שבאופן כללי תמך בשמרנים, גיבה את בטלר וכינה את ההתעלמות מכישרונותיו הרבים "בזבוז". העיתון שיבח את יום כ"שר חוץ מוצלח באופן יוצא מן הכלל", אך הטיל ספק בהבנתו בענייני הפנים, באינסטינקטים החדשניים שלו ובהתאמתו "להוביל את המפלגה השמרנית במערכת הבחירות הפראית ואולי המלוכלכת" שצפויה להתקיים תוך שנה. הגרדיאן, עיתון ליברלי בראייתו הפוליטית, העיר שיום "לא נראה כמו אדם שמקנה כוח ומתווה מטרה לקבינט ולמדינה" ורמז שהוא נראה חלש מדי מבחינה פוליטית כדי להיות אפילו ממלא מקום. האובזרבר, עיתון נוסף בעל השקפה ליברלית, אמר, "הרושם המדהים והמזיק שהותירו אירועי השבועיים האחרונים הוא שהטורים (השמרנים) אולצו להתפשר על האפשרות הטובה השנייה... הרוגע והיציבות שעשו אותו שר חוץ טוב, במיוחד בתקופה של המשברים בברלין ובקובה, עשויים גם לשקף אחריות".
בינואר 1964, ובהיעדר כל מידע נוסף, מקלאוד, שכעת היה העורך של השבועון The Spectator, ניצל את ההזדמנות כשכתב חוות דעת על ספר מאת רנדולף צ'רצ'יל כדי להוציא לאור את הגרסה השונה והמאוד מפורטת שלו אודות הבחירות למנהיגות המפלגה. הוא תיאר את "הבדיקות המקדימות" של חמישה בני אצולה מהמפלגה השמרנית, שארבעה מתוכם, כמו יום ומקמילן התחנכו באיטון, כתפירת תפקיד על ידי "מעגל הקסם" של איטון.
ראש הממשלה
ב-23 באוקטובר 1963, ארבעה ימים לאחר שהתמנה לתפקיד ראש הממשלה, ויתר יום על תוארו כרוזן ותוארי אצולה נוספים שהחזיק בהם. בשל התואר אביר מסדר הדרדר שהוענק לו ב-1962, הוא נודע לאחר שפרש מבית הלורדים בתואר סר אלק דאגלס-יום. המושב שייצג את מחוז הבחירה של קינורס ומערב פרת'שייר היה פנוי והוא הוצב כמועמד השמרנים במחוז בחירה זה. הפרלמנט היה אמור להתכנס ב-24 באוקטובר לאחר פגרת הקיץ, אך כינוסו נדחה עד ה-12 בנובמבר עד לסיום בחירות הביניים. במשך 12 ימים כיהן דאגלס-יום כראש הממשלה תוך כדי שהוא לא היה חבר באף אחד מבתי הפרלמנט, מצב חסר תקדים בהיסטוריה המודרנית של בריטניה. הוא ניצח בבחירות הביניים ברוב של 9,328 קולות, המועמד הליברלי היה שני ומועמד הלייבור שלישי.
מנהיג סיעת הלייבור בבית הנבחרים, הרולד וילסון תקף את ראש הממשלה החדש כ"אנכרוניסט אלגנטי". הוא טען שאף אחד מרקע דומה לזה של דאגלס-יום לא מודע לבעיותיהן של משפחות פשוטי העם. בעיקר, תבע וילסון לדעת כיצד "נצר למוסד מנוון" יכול להוביל את המהפכה הטכנולוגית שוילסון טען שהיא כה חיונית: "זוהי מהפכת-הנגד... לאחר חצי מאה של התקדמות דמוקרטית, של מהפכה חברתית, כל התהליך עלול להיעצר עם הרוזן הארבעה עשר!" דאגלס-יום ביטל את הטענה הזאת כ"סנוביות הפוכה" והעיר, "אני מניח שמר וילסון, כאשר אתה חושב על זה, הוא מר וילסון הארבעה עשר". הוא כינה את וילסון "איש המכירות החלקלק של המדעים המלאכותיים" ואת מפלגת הלייבור "השארית היחידה במדינה של תודעה מעמדית". האופוזיציה נסוגה עם הצהרה לעיתונות שאמרה ש"מפלגת הלייבור לא מתעניינת בעובדה שראש הממשלה ירש את תוארו כרוזן הארבעה עשר – הוא לא יכול לבוא בטענות לאבותיו הקדמונים יותר מאשר כולנו".
דאגלס-יום ירש ממקמילן ממשלה שנחשבה באופן נרחב כממשלה חלשה, "שקועה בים של סאטירות ושערוריות", כדבריו של הארד. הוא היה מטרה לחיצי הסאטירה של הטלוויזיה של ה-BBC ושל המגזין Private Eye. שלא כמו וילסון, הופעותיו בטלוויזיה לא היו נינוחות והוא נראה בהם פחות ספונטני בהשוואה ליריבו.
בזירה הבינלאומית האירוע הדרמטי ביותר בתקופת כהונתו של דאגלס-יום כראש הממשלה היה רצח קנדי בנובמבר 1963. דאגלס-יום, שהיה נרגש מאוד מהרצח, שידר דברים לזכרו בטלוויזיה. הוא חיבב את קנדי ואהב לעבוד אתו. הוא לא הגיע למערכת יחסים משביעת רצון כזאת עם יורשו של קנדי, לינדון ג'ונסון. לשתי הממשלות היו חילוקי דעות רציניים בנוגע לשאלת הסחר הבריטי עם קובה. בתקופת כהונתו קיבלו המושבות רודזיה הצפונית וניאסלנד את עצמאותן, אף על פי שהייתה זו תוצאה של המשא ומתן שהוביל מקלאוד בתקופת ממשלת מקמילן.
בבריטניה הייתה זו תקופה של שגשוג כלכלי. על פי הטיימס רמת הייצוא נסקה, והכלכלה צמחה בשיעור שנתי של ארבעה אחוזים. דאגלס-יום לא התיימר להיות מבין גדול בכלכלה. הוא אמר שבעיותיו התחלקו לשני סוגים: "הבעיות הפוליטיות שלא ניתן היה לפתור אותן והבעיות הכלכליות שלא ניתן היה להבין אותן". בהזדמנות אחרת הוא אמר: "כאשר עלי לקרוא מסמכים בענייני כלכלה, עלי להחזיק קופסת גפרורים שאיתם אני מנסה להמחיש את הבעיות ולפשט אותן עבורי". הוא השאיר את מאודלינג כאחראי על האוצר וקידם את הית' לתפקיד החדש של שר המדינה לתעשייה, מסחר ופיתוח אזורי, בנוסף לתפקידו כנשיא מועצת המסחר (President of the Board of Trade). הית' הוביל את אחד מתהליכי החקיקה המשמעותיים ביותר בתקופת ממשל דאגלס-יום, חוק תחזוקת המחיר החוזרת (Resale price maintenance).
חוק זה הונח על שולחן הפרלמנט כדי לשלול מהיצרנים והספקים את הכוח לקבוע את המחירים הקמעונאים של סחורותיהם. באותה תקופה מחיריהם של עד ארבעים אחוזים מהסחורות שנמכרו בבריטניה תומחרו בשיטה זו, תוך פגיעה בעקרון התחרות ותוך פגיעה בצרכנים. דאגלס-יום, שמטבעו היה פחות ליברל בסוגיות כלכליות בהשוואה להית', לא היה נותן להצעת חוק כזאת לעבור ללא הפרעה. אף על פי כן, הוא העניק גיבוי להית', לנוכח התנגדותם של כמה מחברי הקבינט, כולל בטלר, היילשם ולויד, בנוסף למספר ניכר של יושבי הספסלים האחוריים מהמפלגה השמרנית. הם האמינו שהשינוי ייטיב עם רשתות הסופרמרקטים ועם רשתות שווק גדולות אחרות על חשבונם של בעלי עסקים קטנים. הממשלה נאלצה לבצע וויתורים כדי להימנע מתבוסה. הפיקוח על המחירים הקמעונאיים המשיך להיות חוקי עבור כמה סוגי סחורות, כולל ספרים, והוא נשאר בתוקף עד שעקב כוחות השוק הוא בוטל ב-1995. לתעשיינים ולספקים הותר גם לסרב לספק סחורות לקימעונאים שימכרו את סחורותיהם במחירים שמתחת למחירי העלות כמוצרי לוס לידר. הצעת החוק נתקלה בקשיים בהעברתה בפרלמנט, שכן מפלגת הלייבור נמנעה בהצבעה וכך נותרו חברי המפלגה השמרנית להצביע בעד או נגד ממשלתם. ביולי 1964 קיבל החוק את ההסכמה המלכותית, אך הוא החל להיות מיושם רק ב-1965, כאשר דאגלס-יום, הית' ועמיתיהם היו כבר מחוץ לממשלה.
מזימה לחטוף את דאגלס-יום באפריל 1964 סוכלה על ידי ראש הממשלה עצמו. שני סטודנטים מהאגף השמאלי מאוניברסיטת אברדין עקבו אחריו עד לביתם של ג'ון ופריסיליה באקן שבו הוא שהה. דאגלס-יום היה לבד בבית ופתח את הדלת והסטודנטים עמדו שם ואמרו לו שהם מתכננים לחטוף אותו. תגובתו הייתה: "אני מניח שאת יודעים שכתוצאה מכך השמרנים ינצחו בבחירות ברוב של 200 או 300 מושבים. הוא הגיש לשניים בירה והם וויתרו על מזימתם. הוא לא סיפר לאף אחד על המקרה, שכן הוא לא היה מעוניין להזיק לשומר הראש שלו, אך ב-1977 הוא סיפר את הסיפור להיילשם, שתיעד אותו ביומנו.
תקופת כהונתו של הפרלמנט שנבחר ב-1959 עמדה להסתיים באוקטובר 1964. הפרלמנט פוזר ב-25 בספטמבר ולאחר מערכת בחירות שארכה שלושה שבועות התקיימו הבחירות הכלליות ב-15 באוקטובר. השמרנים בהנהגת דאגלס-יום השיגו הישג טוב יותר מהצפוי, אך הלייבור בהנהגתו של וילסון השיגו רוב דחוק וניצחו. מספר המושבים בפרלמנט של הלייבור היה 317, של השמרנים 304 ושל הליברלים 9.
באופוזיציה
כמנהיג האופוזיציה, דיבר דאגלס יום על לבם של מקלאוד ושל פאוול להצטרף מחדש לספסלים הקדמיים של המפלגה השמרנית. תוך שבוע מקיום הבחירות הכלליות פרש בטלר מהחיים הפוליטיים וקיבל את משרת המנהל של טריניטי קולג' שבקיימברידג' ותואר אצולה לכל החיים. דאגלס-יום לא הקצה לעמיתיו באופן מידי תפקידים בממשלת הצללים, אך בינואר 1965 מינה את מאודלינג להיות שר החוץ בממשלת הצללים ואת הית' כדובר לענייני האוצר והכלכלה. לא הופעל עליו לחץ להעביר את המנהיגות לחבר מהדור הצעיר של המפלגה, אך בראשית אותה שנה החלה קבוצה חדשה במפלגה שנקראה "לחץ לשמרנות כלכלית וחברתית" (Pressure for Economic and Social Toryism), לקרוא באופן דיסקרטי לשינוי. דאגלס-יום לא ידע, או שבחר להתעלם מהעובדה שהית' הרים תרומה לקבוצה זו. הוא החליט שהגיע העת עבורו לפרוש מתפקידו כמנהיג והית' היה המחליף המועדף עליו.
כשהוא נחוש בדעתו שעל המפלגה לזנוח את "תהליכי הייעוץ המקובלים", שגרמו למורת רוח כה קשה כאשר הוא נבחר לתפקיד ב-1963, ייסד דאגלס-יום תהליך בחירה חשאי מסודר על ידי חברי הפרלמנט מטעם המפלגה לתפקיד יורשו ולמנהיגי המפלגה הבאים. לטובת שיקולי האובייקטיביות, אורגנו הבחירות על ידי הוועדה של חברי המפלגה מהספסלים האחוריים ("ועדת 1922"). ב-22 ביולי 1965 הכריז דאגלס-יום על התפטרותו מתפקידו כמנהיג המפלגה. שלושה הציגו את מועמדותם לתפקיד: הית', מאולדינג ופאוול. הית' זכה בקולותיהם של 150 מצביעים (אחד מהם היה דאגלס-יום עצמו), מאולדינג ב-133 ופאוול ב-15.
בממשלת הצללים שהקים הית' מונה דאגלס-יום לאחראי על תיק החוץ. רבים ציפו שמינוי זה יהיה קצר ימים, הקדמה לפרישתו מהחיים הפוליטיים. באותה תקופה ניצבו אתגרים ליחסי החוץ של בריטניה: אירועים שהתחוללו במושבה בניהול עצמי של רודזיה (לשעבר רודזיה הדרומית), שעמדה בפתח משבר באותן שנים, גרמו בסופו של דבר לפריצת מרד כנגד ריבונותה של בריטניה. ממשלת המושבה שהייתה מורכבת ברובה מלבנים, התנגדה להעברת השליטה המידית לידי הרוב השחור לפני שהמושבה תהפוך למדינה ריבונית ובנובמבר 1965 הם הכריזו על עצמאות באופן חד-צדדי. דאגלס-יום קיבל את תמיכתם של אנשי האגף השמאלי של מפלגת הלייבור כמו וג'ווד בן להתנגדותו הנחרצת לממשלת המורדים ואת התעלמותם של אנשי האגף הימני של המפלגה השמרנית שלהם היו רגשות אוהדים למורדים על רקע גזעי.
ב-1966 נבחר דאגלס-יום להיות נשיא מועדון הקריקט של לונדון (Marylebone - MCC Cricket Club), שהיה אז הגוף המנהל של הקריקט באנגליה ובעולם. תפקיד זה היה בעיקרו טקסי, אך דאגלס-יום הסתבך בשתי מחלוקות, שלאחת מהן היו השלכות בינלאומיות. הייתה זו "פרשת ד'אוליבייה" (D'Oliveira affair), שבה הכללתם של השחקנים הלא-לבנים של נבחרת הקריקט של אנגליה במסע לדרום אפריקה גרמה לביטול המסע על ידי משטר האפרטהייד בפרטוריה. בדיווח שלו אודות הפרשה, מתח העיתונאי פיטר אובורן ביקורת על דאגלס-יום על גישתו ההססנית כלפי ראש ממשלת דרום אפריקה, ג'ון פורסטר. לדברי אוברון דאגלס-יום היה "לא תקיף יותר מאשר היה צ'מברלין כלפי היטלר שלושים שנה קודם לכן". דאגלס-יום יעץ לוועד של ה-MCC לא להפעיל לחץ על הדרום אפריקאים וגישתו האופטימיסטית גרמה לקבוצה של חברי המועדון בראשותו של הכומר דייוויד שפרד למתוח עליו ביקורת קשה. הפרשה השנייה לא הייתה קשורה לסוגיות גזעיות אלא לסוגיות חברתיות. בראין קלוז הודח מתפקידו כקפטן של נבחרת אנגליה לטובתו של קולין קאודרי. קלוז הודח לאחר שנקט בטקטיקת השהייה בתפקידו כקפטן של מועדון הקריקט של יורקשייר, אך המהלך נראה במידה רבה מוטה כלפי שחקני הקריקט החובבנים מהדור הישן שעד 1963 הם היו היחידים שמונו לתפקידי הקפטנים בנבחרת.
בית הנבחרים של ארצות הברית
יושב ראש בית הנבחרים
יושב ראש של הבית משמש כיושב ראש ועדת ההיגוי של מפלגתו, הבוחרת את יושבי ראש ועדות הבית הקבועות. היושב ראש קובע אילו ועדות ידונו בכל הצעת חוק, ממנה את רוב חברי ועדת הכללים ואת כל חברי ועדת הישיבות. כאשר הקונגרס לעומתי כלפי הנשיא (כאשר הנשיא ורוב חברי הקונגרס הם ממפלגות שונות), הופך היושב ראש למנהיגה בפועל של האופוזיציה. בשל אופיו המפלגתי של בית הנבחרים משתמש בדרך כלל היושב ראש בתפקיד זה לקידום ענייני מפלגתו.
אלק דאגלס-יום
שר החוץ (1974-1970)
עם הקמת הממשלה החדשה הזמין הית' את דאגלס-יום לכהן בקבינט כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים. במאות הקודמות לא היה זה יוצא דופן שראש ממשלה לשעבר יכהן כשר בממשלת יורשו ואף בחמישים השנים שקדמו למינויו זה של דאגלס-יום עשו כן ארתור ג'יימס בלפור, סטנלי בולדווין, רמזי מקדונלד ונוויל צ'מברלין. נכון ל-2016, דאגלס יום הוא ראש הממשלה לשעבר האחרון ששימש כשר תחת יורשו. בנוגע למינויו של בלפור כשר בקבינט של הרברט הנרי אסקווית', אמר הלורד רוזברי שכיהן כראש הממשלה בין השנים 1894 – 1895 שראש ממשלה לשעבר המכהן כשר בקבינט הוא "מותרות מסוכנות וקצרות טווח". ת'ורפ כתב שמינויו של דאגלס-יום על ידי הית' "לא היה מותרות אלא חיזוק חיוני לממשלה".
בית הנבחרים של ארצות הברית
יושב ראש בית הנבחרים
בתחילת המושב ה-118 של בית הנבחרים, ב-3 בינואר 2023, מועמד הרוב הרפובליקני קווין מקארתי לא הצליח לקבל רוב מוחלט מחברי בית הנבחרים שהשתתפו בהצבעה, בשל התנגדות אנשי האגף הקיצוני במפלגתו. היות שהיה דרוש רוב של 218 חברים למינויו, התקיימו 10 סבבי הצבעה ליושב ראש, ללא הכרעה, זאת לראשונה מאז 1923, אז התקיימו 9 סבבים לצורך בחירת יושב הראש.
מנהיגי הרוב והמיעוט
כל מפלגה בוחרת מקרבה את מנהיג הרוב או את מנהיג המיעוט. מנהיג המיעוט הוא מנהיגה של מפלגתו, אך מנהיג הרוב כפוף לרוב ליושב ראש, שהוא ברוב המקרים חבר במפלגת הרוב. מנהיגי המפלגות קובעים באילו הצעות חוק יתמכו חברי הבית ממפלגתם, ולאילו יתנגדו. כל מפלגה בוחרת "מצליף" השומר על המשמעת הסיעתית. חברי בית הנבחרים הם לרוב עצמאים פחות מן הסנאטורים, ולרוב מצביעים לפי הוראות הנהגת מפלגתם. התמריצים לכך הם בדרך כלל כוחם של מנהיגי המפלגות למינוי חברים בוועדות הבית. זו אחת הסיבות שהאווירה בבית הנבחרים מתוארת כמפלגתית הרבה יותר מן האווירה בסנאט.