cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גייל בנסון
ביוגרפיה
בנסון נולדה וגדלה בניו אורלינס, והחלה את הקריירה שלה בתפקידי קבלה ומזכירות תוך כדי עיסוק בעיצוב פנים.
ב-8 באפריל 1967 נישאה לנאס סולומנה, והשניים התגרשו ב-1972. ב-1977 נישאה לתומס בירד, והחלה לעסוק יחד איתו בשיפוץ וחידוש נכסים ועסקים. לאחר גירושיהם ב-1987, המשיכה לעסוק בעיצוב פנים והקימה את חברת "Gayle Bird Interiors".
ב-2004 נישאה לטום בנסון. לאחר מותו, בשנת 2018, הפכה לבעלים של קבוצות הספורט ניו אורלינס סיינטס מה-NFL וניו אורלינס פליקנס מה-NBA. בדצמבר 2014 הודיע לבתו ולנכדיו על כוונתו לנשל אותם מהירושה, ואלו בתגובה הגישו תביעות משפטיות המערערות על החלטתו לבחור בגייל כיורשת שלו, והטילו ספק בכשירותו הנפשית, אך התביעות כשלו.
בשנת 2016, רודני הנרי, עוזרו האישי לשעבר של טום בנסון, הגיש תביעה שהאשימה את ניו אורלינס סיינטס וגייל בנסון בגזענות ובהפרות של חוקי העבודה הפדרליים. בתביעה נטען כי גייל בנסון התייחסה אליו בחוסר כבוד בגלל גזעו. בורר ה-NFL פסק לטובת הנרי ונגד הקבוצה בתלונת העבודה, ופסק לו גמול שעות נוספות, תשלום חוזי בגין פיטוריו ושכר טרחת עורך דין; עם זאת, אותו בורר פסק נגד הנרי בטענות לגזענות.
ביולי 2017 רכשה עם בעלה את גרעין השליטה בחברת ומבשלת הבירה פאובורג.
נילי דותן
נילי דותן (נולדה ברומניה ב-28 במרץ 1955) היא במאית קולנוע, תסריטאית, עורכת תסריטים, מחזאית ועיתונאית ישראלית. "הסרטים הקצרים שביימה בשנות ה-70 של המאה ה-20 נכנסו לפנתאון של הקולנוע הישראלי הקצר"
ביוגרפיה
דותן נולדה ברומניה בשם קורנליה דולהשטיאנו, אחותם הצעירה של הנרי ושמעון דותן. גדלה במושב ערוגות ולמדה בתיכון בבאר טוביה במגמה חברתית. עדי נוי כתבה בידיעות אחרונות, כי "מהמושב הנ"ל, וליתר דיוק ממשפחת דותן, (שמעון דותן ונילי דותן) יוצאים בזה אחר זה, שנה אחר שנה שני מבריקים צעירים ומבטיחים".
דותן סיימה לימודי תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1978. סיימה לימודי תואר שני בקולנוע ותקשורת בסמינר הקיבוצים ובעלת תעודת הוראה משנת 2013. לאחר סיום לימודיה באוניברסיטה, עבדה כבמאית בטלוויזיה הלימודית בתוכניות ערב חדש ו רחוב סומסום ובהפקות קולנוע רבות, ביניהן סרט הקולנוע ״פרא״ שכתב וביים יורם גל. הסרט יצא למסכים בישראל ברשת ג.ג. בשנת 2000. הסרט הופק על ידי נילי דותן כהפקה עצמאית וקיבל מענק להשלמתו מקרן הקולנוע הישראלי. הסרט השתתף בפסטיבל חיפה בשנת 2019 ובכמה פסטיבלים בחו״ל וזכה במקום ראשון בפסטיבל לקולנוע אלטרנטיבי בפיצ׳יאנו, באיטליה בשנת 2001. במקביל לעבודתה הקולנועית כתבה עבור עיתונים שונים, ביניהם מוניטין, גלובס ומוספיו והעיר.
מאמצע שנות ה-80 עבדה כמתרגמת סימולטנית מרומנית לעברית בחזרות להצגות עבור במאים אורחים מרומניה בתיאטרון באר שבע ובהבימה, ביניהן המלט והספר מסביליה בבימוי דינו צ׳רנסקו, השטן ממוסקבה בבימוי קטלינה בוזויאנו ו"ליר" מאת אדוארד בונד, בבימוי סילביו פורקרטה. כמו כן תרגמה סימולטנית מאנגלית בהצגות "מקהלת אי ההסכמה" בבימוי פאטריק טאקר ובית הבובות בבימוי הלנה קאוט האוסון.
בשלהי שנות התשעים כתבה מחזות לנוער שהוצגו במסגרת 'אמנות לעם' וכן ביימה כתבות עבור ערוץ 2 בתוכנית 'זמן מדע' בהגשת דן מרגלית ובתוכנית התחקירים 'רשת חוקרת' בהגשת רון בן ישי. בתחילת שנות האלפיים החלה ללמד במשך 4 שנים כתיבה לדוקו-דרמה בבית הספר לתסריטאות בתל אביב, בניהולה של עידית שחורי. בין השנים 1993–2013 שימשה כלקטורית בקרן הקולנוע הישראלי.
סרטיה
יום (הולדת) אחד בחורף 1974
סיפורה של אישה המבקשת לצאת מבדידותה ביום הולדתה, בתקווה שיהיה זה יום שונה משאר ימיה. בהשתתפות דליה קרפל, 1974.
אהרונוב
נערה צעירה בורחת מהכפר אל העיר הגדולה, מטלטלת את חייהם של שני גברים מבוגרים ועריריים, ונעלמת בהפתאומיות, בדיוק כפי שהגיעה. בהשתתפות אורנה לביא, מוסקו אלקלעי, אלברט כהן, דבורה קידר וגד קינר, 1978. פצעי מדבר – Desert Wounds סרט דוקומנטרי שצולם בישראל ובאוגנדה העוקב במשך 5 שנים אחר סיפור הישרדותן של שתי נשים נוצריות, פליטות מסודאן ומאריתריאה, שברחו לישראל בתקווה למצוא בה מקלט. הסרט הופק על ידי סשה קליין עבור הערוץ הראשון ושודר במסגרת התכנית "הסיפור האמיתי" באוקטובר 2016. הסרט השתתף בפסטיבלים רבים ברחבי העולם:
חיים אישיים
דותן הייתה נשואה ליורם גל ולהם בן משותף.
רחל לוי-שיף
רחל לוי-שיף (נולדה ב-6 באוקטובר 1957) היא פסיכולוגית קלינית והתפתחותית, חוקרת ומרצה בפסיכולוגיה בתחום לקויות למידה ופסיכולינגויסטיקה התפתחותית, ומגוון נושאים בתחומי ילדים, הורים, זוגיות ומשפחה. מכהנת כפרופסור מן המניין במחלקה לפסיכולוגיה בשנת 2000 מונתה ליו"ר הסתדרות הפסיכולוגים בישראל, וב-2013 מונתה ליושבת ראש מועצת הפסיכולוגים בישראל. פרופ' לוי שיף עומדת כיום בראש תוכניות המוסמך בפסיכולוגיה חינוכית והתפתחותית במרכז האקדמי למשפט ועסקים ברמת גן.
ביוגרפיה
לוי-שיף סיימה תואר ראשון באוניברסיטת ז'נבה בשווייץ ב-1968, ותואר שני באותה אוניברסיטה ב-1970. במהלך התואר השני עבדה כעוזרת מחקר לפסיכולוג ההתפתחותי הנודע ז'אן פיאז'ה. בשנות ה-70 עבדה בישראל כפסיכולוגית במרפאת חוץ פסיכיאטרית בבית החולים תל-השומר, במרפאת חוץ פסיכיאטרית של הילד בבית החולים הדסה, ובמחלקה סגורה בבית החולים הפסיכיאטרי בטלביה. סיימה דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1978, והמשיכה לפוסט-דוקטורט במרכז לחקר הילד באוניברסיטת ייל (1979). בשנים 1980-1982 עבדה בקליניקה להתפתחות הילד בבית החולים תל השומר. קיבלה דרגת מומחית בפסיכולוגיה קלינית ב-1981, ומומחית-מדריכה בפסיכולוגיה התפתחותית ב-1988.
לוי-שיף מרצה ומדריכה פסיכולוגים ומחנכים לאורך השנים, בין השאר במסגרת המחלקה לפסיכולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית, בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, וכן המחלקה לפסיכולוגיה ובית הספר לפסיכותרפיה באוניברסיטת בר-אילן. שימשה במגוון תפקידים באוניברסיטת בר-אילן, בהם ראש המגמה לפסיכולוגיה של הילד בין השנים 1988-1990 ו-1996-2002, ומנהלת בית הספר לפסיכותרפיה בשנים 1994-1999.
משמשת כעמיתת מחקר במגוון קרנות מחקר וכתבי עת מקצועיים חשובים בתחומה בישראל ובעולם. ייעצה למספר ועדות ומחלקות במסגרת משרד החינוך, הבריאות והמשפטים בממשלת ישראל. ב-2013 מונתה על ידי שרת הבריאות יעל גרמן לתפקיד יו"ר מועצת הפסיכולוגים בישראל.
מתגוררת בקריית אונו.
יונתן ניר
יונתן ניר (נולד ב-22 באפריל 1977) הוא עיתונאי, צלם, מפיק ובמאי דוקומנטרי זוכה פרסים.
בין הסרטים שיצר: "הדולפין", "לחתוך את הכאב", "האיש הנעלם – הסיפור של וילפריד ישראל" ו"אח שלי גיבור".
ביוגרפיה
נולד וגדל בקיבוץ הזורע והתחנך במוסד החינוכי "שומריה". בוגר קמרה אובסקורה במגמת טלוויזיה וקולנוע.
סרטו "הדולפין" אותו ביים יחד עם דני מנקין הוא הסרט הישראלי היחיד שזכויות התסריט שלו נרכשו על ידי אולפני דיסני וסרטו "אח לי גיבור" הוא הסרט התיעודי הראשון שזכה בשני הפרסים הגדולים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סנטה ברברה.
ניר מתגורר עם אשתו ושלוש בנותיו בקיבוץ רמות מנשה.
פילמוגרפיה
יונתן ניר הוא מפיק ובמאי דוקומנטרי בעל שם בינלאומי, שאחראי לכמה מההפקות המורכבות ביותר שיצאו מישראל בעשור האחרון. צולם בקולורדו והוקרן ב-25 פסטיבלים ברחבי ארצות הברית. הסרט עוקב אחר מסעם של ארבעה נכי צה"ל בדרכם להעצמה אישית. הסרט עוקב אחר מערכת היחסים בין נער שעבר טראומה לבין דולפין המשמש בתהליך השיקום של הנער. הסרט היה מועמד לפרס אופיר, ולפרס ה"אוסקר הירוק" מטעם ארגון "Cinema for Peace". הוא הוקרן בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם וזכה במספר פרסים, ביניהם צל"ש השופטים בפסטיבל ירושלים, פרס הקהל בפסטיבל וודסטוק, פרס הקהל בפסטיבל המילניום בבריסל ופרס הסרט הטוב ביותר במונדיאל הצילום התת-ימי במרסיי. "הדולפין" שודר על ידי רשתות טלוויזיה בצרפת, בגרמניה, בבריטניה, בקנדה, ביפן, בנורווגיה, בשוודיה, בדנמרק, באירלנד, בצ'כיה, בשווייץ, בפולין ובאיטליה, וכן יצא להקרנות מסחריות בארצות הברית ובאוסטרליה. בשנת 2013 רכשו אולפני דיסני את זכויות התסריט של הסרט, בכוונה להפוך אותו לסרט עלילתי.
הסרט מספר את סיפורו של מתן ברמן, צעיר ישראלי שמחליט לקטוע את רגלו על מנת להשתחרר מאירוע כואב בעברו. הסרט נרכש לשידור על ידי "רשת" ונתמך על ידי הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה. הוא הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבלים שונים בעולם. הסרט מוקרן באופן קבוע בכנסים מקצועיים בנושא טראומה של פסיכולוגים, שופטים, עובדי רווחה ורופאים. בנוסף, הוא מוקרן גם בחוגים לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, חיפה ובר-אילן ובבתי הספר לרפואה בטכניון ובמכללת עמק יזרעאל. הסרט מלווה צעירים ישראלים בעלי תסמונת דאון, היוצאים עם אחיהם לטיול תרמילאים בצפון הודו. המסע המאתגר חושף את מערכות היחסים המורכבות השוררות בין האחים, את הקשיים ואת רגעי הקסם שמביא עמו ילד עם תסמונת דאון לתא המשפחתי. המוזיקה המקורית של הסרט נכתבה על ידי אהוד בנאי. בנאי כתב והלחין גם את שיר הנושא של הסרט "כבר צריך לעזוב". הסרט נתמך על ידי: הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן אבי חי, קרן שלם ומפעל הפיס.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל ירושלים ביולי 2016, ומאז הוקרן ביותר מ-280 יישובים ברחבי הארץ וביותר מ-200 פסטיבלים בעולם. הסרט היה מועמד לפרסים רבים וזכה בין היתר בפסטיבל סנטה ברברה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ובפרס בחירת הקהל ובפסטיבל דוקאדג' שבניו זילנד בפרס הבימוי.
וילפריד ישראל, בעליה של חנות הכלבו הגדולה ביותר בברלין של שנות ה-30 ודמות צבעונית ומוכרת, היה אחד ממצילי היהודים הגדולים של תקופת השואה. בין השאר, הוא יזם את מבצע הקינדר-טרנספורט שבמסגרתו הועברו 10,000 ילדים יהודים מגרמניה לבריטניה, ללא הוריהם. איינשטיין כינה אותו "האדם האצילי ביותר שהכרתי מעודי", בובר וויצמן היו חבריו הקרובים, ולמרות זאת סיפורו כמעט ונמחק מדפי ההיסטוריה. הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל דוקאביב 2017 ויצא לאקרנים באוקטובר 2017. בינואר 2018 הסרט יוקרן בוועידה הבינלאומית באו"ם לציון יום השואה הבינלאומי. מלווה את מסעו של צלם הטבע עטור הפרסים עמוס נחום אל עבר התמונה היחידה שחסרה לו - תמונה של דובי קוטב צוללים אותה הוא שואף לצלם פנים אל פנים וללא הגנה. הגרסה הטלוויזיונית של סרט שודרה בערוצי טלוויזיה בצרפת, גרמניה, יפן והולנד וזכתה בפרס הצילום בפסטיבל הבינלאומי לסרטי המדע. "תמונת חייו" היה סרט הפתיחה של פסטיבל דוקאביב 2019 ושל פסטיבל סן פרנסיסקו היהודי שם זכה גם בפרס הקהל. בנוסף, הסרט זכה בפרס הקהל בפסטיבל סירקיוז הבינלאומי ובפסטיבל שיקגו לסרטים ישראלים ובפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב בפסטיבל לוס אנג'לס 2019.
קישורים חיצוניים
כתבות ומאמרים פרי עטו בלוג מיוחד של יונתן ניר מקנדה הארקטית מתוך אתר ynet
לינה גלושקו
לינה גלושקו (נולדה ב-12 בינואר 2000) היא טניסאית ישראלית. דירוג WTA השיא שלה הוא 225 ביחידות ו-408 בזוגות. אלופת ישראל לשנת 2020. אחותה הצעירה של טניסאית העבר יוליה גלושקו.
ביוגרפיה
הוריה של גלושקו, אחותה יוליה, ואחיה אלכס עלו לישראל מאוקראינה בשנת 1999, שנה לפני שנולדה. היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון עירוני ג' במודיעין.
היא אחותה הצעירה של יוליה גלושקו (צעירה ממנה בעשר שנים), שהייתה טניסאית מקצועית, ואיתה היא שיחקה כשותפה במשחקי זוגות. בתחילה אימן אותה אביה, ואחר כך אחיה.
2017-2019
בספטמבר 2017 זכתה בפרס משפחת אנה ומייקל כהן הראשונית ברמת השרון, בסכום של 100 אלף שקל בתמיכה; גלושקו השתמשה בכסף לרכישת ציוד ולנסוע מחוץ לישראל לטורנירים ומחנות אימונים. כמו כן, היא מייצגת את ישראל בגביע הפדרציה, שם הרקורד ניצחונות-הפסדים הוא 6–4.
2020
בסוף השנה זכתה במקום הראשון בסבב וולוו 2020, שהורכב מ-4 טורנירים, ובסך הכל זכתה בגין ניצחון בכל 4 הטורנירים בפרסים בסך 25,000 שקלים. בדצמבר זכתה לראשונה באליפות ישראל בטניס ליחידות, אחרי שניצחה בגמר את האלופה היוצאת, שלי ברזניאק ב-3 מערכות.
רבי יוסי בן החוטף אפרתי
רבי יוסי בן החוטף אפרתי (בחלק מכתבי היד: בן העוטף או בן העיטוף; בתלמוד ירושלמי: "אפרתים") היה תנא ארץ-ישראלי בדור הרביעי לתנאים ומוזכר פעם אחת ויחידה במשנה במסכת כלאיים.
בתלמוד הירושלמי מובא שהיה תלמידו של רבי ישמעאל בסוף ימיו.
על שם אביו נכתב בשו"ת הרמ"ע מפאנו (סימן קב) - "שהיה חוטף מצות מן השוק ומזכירין אותו לשבח". יש המשערים שנקרא כך על שם מאורע כלשהו בו הוא חטף משהו מסוים, או על שם שהיה חוטף בדיבורו.
בתלמוד הירושלמי מוזכר אדם בשם "יוסף אפרתי" ששימש את רבי יהודה הנשיא, ונראה שהוא רבי יוסי המוזכר במסכת כלאיים.
יוהאנה שופנהאואר
יוהאנה שופנהאואר (בגרמנית: Johanna Schopenhauer; 9 ביולי 1766, דנציג – 17 באפריל 1838, יינה) הייתה סופרת גרמניה, בין הראשונות שפרסמו ספרים תחת שמה בלי שימוש בשם עט.
ביוגרפיה
יוהאנה שופנהאואר נולדה בדנציג, אז חלק של האיחוד הפולני-ליטאי למשפחה של סוחר בעל שורשים מהולנד. כבר בגיל צעיר היא גילתה כישורים לאמנות ובגיל 10 שלטה בגרמנית, פולנית, צרפתית ואנגלית. בגיל 18 היא התחתנה עם סוחר אמיד שהיה 20 שנים מבוגר ממנה. מנישואין אלו נולדו ילדים - ארתור שופנהאואר ואחותו אדל.
בשנת 1793 העיר סופחה לממלכת פרוסיה ומשפחה עברה להמבורג. בשנת 1805 בעלה נפטר ויוהאנה שופנהאואר עם הילדים עברו לויימר. ארתור החל להתגורר בנפרד ובשנת 1809 עזב את ויימר והתחיל ללמוד באוניברסיטה במהלך הלחימה עם כוחות של נפולאון, ביתה נתן מחסה לחיילים גרמנים הפצועים ולתושבי ויימר שנותרו ללא בית. כתוצאה מכך דמותה הייתה פופולרית בעיר.
לאחר סיום המלחמה היא הקימה סלון ספרותי בין המבקרים היה כריסטוף מרטין וילנד, אוגוסט וילהלם פון שלגל, פרידריך שלגל, לודוויג טיק ובמרכזו היה יוהאן וולפגנג פון גתה.
יוהאנה שופנהאואר התכתבה באופן קבוע עם בנה ארתור. בשנת 1819 חיסכונות של יוהאנה שופנהאואר נעלמו בעקות פשיטת רגל של הבנק. ארתור שופנהאואר סירב לתמוך במשפחתו ויחסים בין האם לבנו התקררו.
בהיותה בווימר יוהנה שופנהאואר פרסמה מספר ספרים ונמנתה עם הסופרים הידועים בארצות דוברי גרמנית. הספר הראשון פורסם בשנת 1810 וזה היה ביוגרפיה של קרל פרבו. בהמשך היא כתבה מספר ספרים על הנסיעות שהיא ערכה ומספר ספרים של נובלות שכתבה. בשנת 1831 יצאה אוסף ספריה ב-21 כרכים.
במחצית שנות ה-30 של המאה ה-19 יוהנה שופנהאואר עברה לבון. מצבה כלכלי היה לא טוב והיא ביקשה לקבל מלגה. לאחר קבלת מלגה היא עברה ליינה בה נפטרה כעבור שנה.
דג חשמל
דג המייצר שדה חשמלי נקרא דג אלקטרוגני (electrogenic), ואילו דג המסוגל לזהות שדות חשמליים נקרא אלקטרורצפטי (electroreceptive). רוב הדגים האלקטרוגנים הם גם אלקטרורצפטיים. דגים רבים כגון כרישים, חתולי ים ושפמנונים יכולים לזהות שדות חשמליים, אולם מאחר שהם אינם יכולים ליצור שדות חשמליים הם אינם מסווגים כדגי חשמל.
דגי חשמל חלשים או חזקים
דגי חשמל מייצרים את השדות החשמליים שלהם באמצעות איברי חשמל מיוחדים. הם בנויים מתאי שריר ועצב שעברו שינוי, ומותאמים במיוחד ליצור שדות ביו־חשמליים. שדות אלו חזקים יותר מהשדות שמייצרים באופן נורמלי השרירים או העצבים. בדרך כלל איברים אלו ממוקמים בזנבם של דגי החשמל או בשרירי החזה. הפלט החשמלי של האיבר הזה נקרא פריקת האיבר החשמלי.
דג חשמל חזק הוא דג אשר פריקת איברו החשמלי היא מספיק חזקה כדי להמם את הטרף שלו. המשרעת עשויה להיות מ־10 ועד 600 וולט עם זרם של עד 1 אמפר. דוגמאות טיפוסיות לדגים כאלו הן צלופח חשמלי, שפמנוני חשמל וחשמלניים.
מנגד, דג חשמל חלש מייצר פריקה במשרעת של פחות מ־1 וולט. זו עוצמה חלשה מידי כדי להמם טרף, אולם הדג משתמש בה כדי לנווט, לאתר אובייקטים (חישת מיקום חשמלית) ולתקשר עם דגי חשמל אחרים (תקשורת חשמלית). קליטת אותות החשמל מתבצעת באמצעות קולטני חישה ביולוגים הנקראים אלקטרורצפטורים.
דגי מים מלוחים
ישנן שתי קבוצות של דגי ים המסוגלים לייצר פולסים חשמליים חזקים:
דגי מים מתוקים
להלן טבלה (שמות מדעיים) של כל דגי החשמל הידועים במים מתוקים.
בישראל
המינים הידועים בישראל (ממשפחת החשמלניים והנרקידיים);
במפרץ אילת:
בים התיכון:
אינדיאנפוליס אולימפיאנס
אינדיאנפוליס אולימפיאנס (באנגלית: Indianapolis Olympians) הייתה קבוצת כדורסל מהעיר אינדיאנפוליס אשר שיחקה בליגת ה-NBA בין השנים 1953-1949.
היסטוריה
עד שנת 1949 שיחקה בעיר אידיאנפוליס קבוצת אינדיאנפוליס ג'טס אשר השתתפה בליגת ה-BAA, בעוד מועדון האולימפיאנס הודיע על הצטרפותו המתוכננת לליגת ה-NBL המקבילה בעונת 1949/1950. בשנת 1949, לאחר שהוכרז על איחוד ליגות ה-BAA וה-NBL לליגת ה-NBA, הוחלט על סגירת מועדון הג'טס לטובת האולימפיאנס שלמעשה החליפו אותם כקבוצת הכדורסל של אינדיאנפוליס.
בשתי העונות הראשונות לקיומה הובלה הקבוצה על ידי הסנטר אלכס גרוזה והרכז ראלף בירד, שניהם בוגרי אוניברסיטת קנטקי, שקלעו 22.5 ו-15.9 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה. בשנת 1951, לאחר שנתיים בלבד כשחקנים מקצועיים, הודו שני השחקנים כי מכרו משחקים בהם השתתפו כשחקני מכללות, והושעו לצמיתות על ידי קומישינר הליגה מוריס פודולוף. הן גרוזה והן בירד, שנבחרו בעונות ו- לחמישיות העונה של ה-NBA, לא חזרו לשחק כדורסל לאחר המקרה והותירו את האולימפיאנס עם סגר בינוני ונטול כוכבים. לאורך ארבע העונות של הקבוצה העמידה אינדיאנפוליס מאזן מצטבר של 132 ניצחונות לעומת 137 הפסדים, וניצחה סדרת פלייאוף אחת (בפלייאוף 1950) במהלך ארבעת טורנירי הפלייאוף אליהם העפילה.
ב-6 בינואר 1951 לקחה הקבוצה חלק במשחק ה-NBA הארוך אי פעם, כשניצחה את קבוצת רוצ'סטר רויאלס בתוצאה 75-73 לאחר 6 הארכות.
בסיום עונת התפרקה הקבוצה ונערך "דראפט פיזור" על שחקניה. בשנת 1967 חזרה ליגת ה-NBA לעיר אינדיאנפוליס, לאחר שסופחה ל-NBA קבוצת אינדיאנה פייסרס מליגת ה-ABA.
נבחרת אנגליה בכדורגל עד גיל 21
נבחרת אנגליה בכדורגל עד גיל 21 היא נבחרת הכדורגל הצעירה של אנגליה, המייצגת אותה בתחרויות בינלאומיות לנבחרות צעירות, ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית.
סגל הנבחרת
סגל הנבחרת לקראת אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2013 שהתקיימה בישראל
רון עומר
רון עומר (נולד ב-1973) הוא עורך קולנוע ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה
עומר הוא בנם של הסופרת דבורה עומר ושמואל עומר, שהיה מנכ"ל תיאטרון הבימה. עומר גדל בכפר מעש.
בנעוריו, עבד כדוגמן והצטלם לפרסומות לקולנוע, לטלוויזיה ולמודעות בעיתונות. ב-1992, שיחק בסרט "נערי החוף".
לאחר שירותו הצבאי למד משחק בבית צבי. לאחר סיום לימודי המשחק בבית צבי, עבר להתגורר בניו יורק, חי שם במשך שנתיים ועבד כסאונדמן בקולנוע וטלוויזיה. במהלך שנותיו בניו יורק, למד עריכת סרטים ב NYU. בשנת 1998 חזר לארץ והשתלב בתעשיית הפרסומות הישראלית, כעורך.
ב-1996 הופיע בתפקיד אורח בסדרה "עניין של זמן" ושיחק בסרט "צעירים לנצח".
בשנת 2003 החל לערוך סרטים עלילתיים, דוקומנטריים וסדרות טלוויזיה.
הסרט הקצר "גשם בעיניים", שביים וערך עומר אודות אימו, הוצג בפסטיבל "דוקאביב" וזכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר לשנת 2020. הסרט מספר את סיפור חייה ויצירתה של דבורה עומר, סוקר את ילדותה של דבורה ותעלומת מות אימה, נטישת אביה שהתנדב לבריגדה, והגילוי המאוחר של האמת.
עומר זכה גם בפרס אופיר לשנת 2013, על עריכת הסרט "בית לחם". כמו כן, היה חבר בצוות העורכים של סדרת הטלוויזיה "אייכמן, ההקלטות האבודות", אשר זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2022 על העריכה.
עומר נשוי ללירון, מפיקת פרסומות, ואב לשלושה ילדים.
ספריית תרמיל
ספריית תרמיל הייתה סדרת ספרי כיס בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור ו"פרסומי קצין חינוך ראשי - ענף השכלה". הסדרה העמידה כמטרה להוציא ספרונים ממיטב הקלאסיקה העולמית והעברית, בפורמט קטן (שיכול להיכנס בקלות לכיסו של החייל) ובמחיר זול. קהל היעד של הסדרה היה חיילים, בדומה לסדרות דומות בארצות הברית ובבריטניה, שמטרתן הקניית תרבות ללא זיקה צבאית או ביטחונית. כ-200 ספרי הסדרה יצאו בין 1964 ל-1991 בעריכת ישראל הר. עם הספרים שיצאו ב"תרמיל" נמנים "השטן ודניאל ובסטר", מוות בוונציה", "בן איים" של ג'ק לונדון, "מיכאל קולהאס", "שמשון" של זאב ז'בוטינסקי וסיפורים מאת אלבר קאמי, בלזק, וולטר, ז'ורז' סימנון, שטפן צווייג, טולסטוי, צ'כוב, גי דה מופסאן וסופרים עבריים מקוריים כמשה שמיר, אהוד בן עזר, אהרן מגד, בנימין תמוז, נסים אלוני ופנחס שדה וקלאסיים כיוסף חיים ברנר, דבורה בארון, י"ד ברקוביץ', נחום גוטמן ואחרים.
כל כותר הודפס במהדורה גדולה בת 10,000 עותקים. הספרים שווקו במחירי עלות לחיילים במסגרת השק"ם וכן לשוטרים ולמוסדות כגון בתי סוהר, בתי חולים ממשלתיים, פנימיות וספריות ציבוריות. עם השקת הסדרה נמכר ספרון בחצי לירה לחייל ובלירה לאזרח (כוח הקנייה של לירה אחת באותה עת היה חפיסת סיגריות "טיים" בשק"ם).
הכריכה הקדמית עטרה בציור, לרוב מאת הציירת אודרי ברגנר. בן זוגה, האמן יוסל ברגנר, הוא שהציע את השם "תרמיל". על כל כריכה אחורית הודפסה, בגודל אות זעיר, ביוגרפיה של הסופר וסקירה של הסיפור מאת ישראל הר. בחלק העליון של הכריכה הודפסה הססמה:
ארבעת הספרים הראשונים שהופיעו בספריית תרמיל היו מהדורות שניות. הספר שנבחר לחנוך את הסדרה היה "קולומבה" מאת פרוספר מרימה בתרגום שאול גורדון; אחריו הופיעו "פרשיות נעלמות שטרם פורסמו" שעיבד וכתב ישעיהו לביא (ביחד עם "בים, בדרך המחתרת; פרשיה נעלמת מימי ההעפלה" מאת אריה אליאב), "לונה; אדם: שני סיפורי אהבה מיוחדים" מאת יהודה בורלא ו"היהלום של הרג'ה" מאת רוברט לואיס סטיבנסון בתרגום משה בן-אליעזר. אחריהם ראו אור "הזר" מאת אלבר קאמי בתרגומו של אהרן אמיר (התרגום העברי הראשון ליצירה זו), "סיפורי סניגור" מאת אהרן חטר-ישי, "קולונל שאבר" מאת אונורה דה בלזק בתרגום יצחק שנהר, "אמוק: סיפור אהבתו הסודית והאומללה של רופא" מאת שטפן צווייג בתרגום שמעון הלקין, "המזל שיחק לי: הרפתקאות, מיסתורין, אהבה" מאת ג'וזף קונרד בתרגום משה בן-אליעזר ושני סיפורים יפניים בתרגום אהרן אמיר: "רובה ציד" ליאסושי אינואה ו"האידיוטית" לאנגו סקגוצ'י. בהמשך ראו אור תרגומים נוספים מן הספרות הכללית (ספרות מופת וספרות קלה) והספרות היהודית, לרבות ספרות יידיש, וכן כותרים מן הספרות העברית. בשנת תשל"ט 1978 הופיע הקובץ "מאה שירים לחיל" שבחרו מנחם ברינקר, חיים גורי ועזרא פליישר.
בשנת 1970 יצא עיתון "דבר" במבצע להחתמת אזרחים על מנוי עבור חיילים לגיליון יום שישי של העיתון ולספר של "תרמיל" מדי חודש, והחתים אלפי מנויים. לאחר שנות שיא בשנות השישים והשבעים, חוסר התאמה לטעם הקהל המשתנה, שינוי מבנה שוק הספרים בישראל ועיצובם המיושן של הספרונים הביאו לירידה ניכרת במכירות. בין השנים 1982 ל-1984 יצאה סדרה של שישה קובצי סיפורים תחת השם "תרמיל קלסיקה". כרך א': צ'כוב, אוסקר ויילד, הנרי ג'יימס; כרך ב': גוגול, פְלוֹבֵּר, ג'ק לונדון; כרך ג': דוסטויבסקי, פלובר, ג'וזף קונרד; כרך ד': רוברט לואיס סטיבנסון, פון קלייסט, פושקין; כרך ה': ויליאם פוקנר, קסנופון, גי דה מופסן, תאודור רוזוולט, ליוויוס, רודיארד קיפלינג; כרך ו': ויקטור הוגו, סטנדל, יוליוס קיסר, ת"א לורנס, ורגיליוס, צ'רצ'יל. ב-1991 הפסיקה ההוצאה להוציא ספרים בעצמה. ב-1993 נעשה ניסיון אחרון להתמקד ברכישת זכויות הפצה של ספרות קלאסית, שכבר יצאה לאור בהוצאות ספרים אחרות. במסגרת זו יצאו שבעה ספרים, בהם "כרוניקה של מוות ידוע מראש" לגבריאל גרסיה מרקס, "מיכאל שלי" לעמוס עוז, "תעתועון" ליצחק בן נר ו"הזהו אדם" לפרימו לוי, בפורמט זול לחיילים בסיסמה "מיטב הספרות העכשווית במחיר שווה לכל חייל וחיילת". לאחר כישלון סדרה זו, הופסקה פעילות הספרייה.
בשנת 2002 חדשה הוצאת בבל את הוצאת הספרונים (חלקם מקטלוג "תרמיל" הוותיק וחלקם יוזמות חדשות), בעריכת חיים פסח,: בסדרה המחודשת הופיעו כ-30 ספרונים, מקור ותרגום, חלקם חידושים של ספרונים קודמים בתרגום מחודש. למשל, "סבסטופול" של לב טולסטוי בתרגומו הקלאסי של יעקב שטיינברג; תרגומים יזומים חדשים, למשל, "הפרקליט זכוכית" מאת מיגל דה סרוואנטס בתרגומה של פביאנה חפץ; קלסיקה עברית שלא ראתה אור בתרמיל הישנה, למשל "עד מוות" של עמוס עוז או ספרי מקור חדשים, למשל, "חיבוק דב" של שולמית לפיד. אולם ההוצאה לא הצליחה לתמחר את הספרונים במחיר שיהיה נמוך מספיק על מנת להצדיק רכישת ספרון דקיק על ידי הציבור, והסדרה לא האריכה ימים.
מורין
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אשר חננאל
הרב ד"ר אשר יצחק חננאל (בבולגרית: Ашеp Ицхак Хананел; 1 ביולי 1895, שומן, נסיכות בולגריה – 26 בספטמבר 1964, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה היסטוריון, הרב הראשי ליהודי סופיה, ובהמשך הרב הראשי של בולגריה. ב-1943 נאבק הרב חננאל ביחד עם הרב דניאל ציון להצלת יהודי סופיה מגירוש אל מחנות ההשמדה. לאחר עלייתו של הרב דניאל ציון לישראל, מונה לרב הראשי ליהודי בולגריה והחליט להישאר בבולגריה עם הקהילה הקטנה שנותרה בה. ב-1960 ביטל המשטר הקומוניסטי את משרת הרב הראשי וב-1961 הפקיע את בית הכנסת בסופיה מרשות הקהילה. הרב חננאל נקלע לעימות מול השלטונות, אשר בעקבותיו נשפט באשמת שווא ונכלא, תוך שמצב בריאותו הולך ומדרדר. לאחר לחץ בינלאומי כבד שוחרר הרב חננאל מהכלא וזמן קצר לאחר שחרורו, הלך לעולמו.
ראשית הקריירה
אשר חננאל נולד בשומן למשפחת סוחרים ורבנים. סבו שכונה בקרב יהודי שומן "החכם חננאל", היה רבה של הקהילה, אם כי לא זכה למינוי רשמי והכרה מטעם השלטונות. אשר חננאל רכש השכלה יסודית בבית הספר של רשת כל ישראל חברים בעירו. במלחמת העולם הראשונה לחם כקצין בצבא הבולגרי, נפצע, עוטר בצלב הברזל - דרגה שנייה ונחשב גיבור מלחמה בולגרי. לאחר המלחמה יצא ללימודי משפטים באוניברסיטת וינה. ב-1920 החליטו ראשי יהדות סופיה להעניק לחננאל מלגת לימודי רבנות. חננאל הפסיק את לימודי המשפטים ונשלח לבית המדרש לרבנים בברסלאו, בו למד במשך 7 שנים. לאחר שעמד בהצלחה במבחני הגמר מונה לרב הראשי ליהודי סופיה ולאב בית הדין הרבני שבה.
בעת מינויו של חננאל היו חיי הדת של יהודי בולגריה בנסיגה. לאחר עזיבתו של הרב מרדכי אהרנפרייז שהפגין דומיננטיות רבה בתפקידו, לא מונה רב ראשי במשרה קבועה ובמקביל דחקה הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה את הרבנות לתפקיד משני בניהול הקהילות. תהליך החילון בשילוב התחזקות מעמדה של המפלגה הקומוניסטית, הוסיפו עוד לנסיגת חיי הדת. אשר חננאל ביצע רפורמות במנגנון הרבנות, הוא תרגם תפילות לבולגרית ולדינו וערך דרשות בקרב יהודי סופיה במסגרתן הטיף להתקרבות לדת, לשליחת בני הקהילה לבתי הספר העבריים ולא הממשלתיים ולמניעת התבוללות. מאבקו של חננאל לא זכה לגיבוי מלא מהנהגת יהודי בולגריה ככלל וסופיה בפרט והוא מיתן אותו בהדרגה. עם זאת, המשיך חננאל בפרסום ספרים וכתבים בתחום עיסוקו ובכללם הספרים: "התורה בדרשות", "הגדות מן התלמוד" ו"דמויות תנכיות".
דמותו של הרב אשר שילבה בין היותו גיבור מלחמה בולגרי ואיש דת משכיל גרמה למקובלתו בחוגים נרחבים בציבוריות הבולגרית. ב-1934, ביקר בסופיה אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה והתעכב לשיחה עם הרב חננאל שעסקה בקהילות היהודיות בשתי הממלכות. מסופיה יצא אלכסנדר הראשון לצרפת ושם נרצח.
מלחמת העולם השנייה
לאחר פיזור ההפגנה שיצאה מרובע יוצ'בונאר הוציאה המשטרה הבולגרית פקודת מעצר לרב חננאל וב-25 במאי, הוא נעצר והובל למטה הקומיסריון לשאלות יהודיות. במטה התחולל עימות מילולי בינו לבין אלכסנדר בלב. בלב צעק על הרב חננאל ובין השאר ציין שיהודי בולגריה חותרים תחת בולגריה ואינם נאמנים לממלכה. הרב חננאל השיב לו שהוא קצין צבא בולגרי שנפצע במלחמה ועונד את צלב הברזל ובולגריה היא מולדתו, בדיוק כפי שהיא מולדתו של בלב. בלב נאלץ לשחרר את הרב חננאל על רקע היותו גיבור מלחמה בולגרי, תוך שהוא נאלץ להודות בפניו שלא יעלה בידו לגרש את יהודי סופיה אל מחוץ לגבולות בולגריה.
כהונת הרב הראשי
ב-1949 הופקע המכון מרשות הקהילה היהודית ותכולתו הועברה לאקדמיה הבולגרית למדעים. במרץ 1949 אושר בפרלמנט הבולגרי חוק הדתות שקבע הפרדה מוחלטת בין דת למדינה. באותה השנה בוטלו מרבית ועדי הקהילות והוקמו ועדים אזוריים בסופיה, פלובדיב, בורגס ופלבן ובראשם הועמד הרב חננאל.
ב-19 במאי 1951 אושר בכפוף לחוק תקנון הדת היהודית ובמסגרתו הועברו כל הסמכויות בנושאי דת מהקונסיסטוריון ל"מועצה דתית יהודית מרכזית – להלן רבנות", אשר בראשה הועמד הרב חננאל והורכבה מ-5 נציגים. עוד הוקמו מועצות אזוריות שהיו כפופות למועצה המרכזית. ב-1955 פרסמה האקדמיה הבולגרית למדעים את שני כרכי ספרם של הרב חננאל וד"ר אלי אשכנזי, שעסק בהתפתחותם הכלכלית והתרבותית של עמי הבלקן במאות ה-16 וה-17, בהתאם לספרי שאלות ותשובות. הרב חננאל היה חבר באקדמיה הבולגרית למדעים. ב-15 ביולי 1956 הגיע הרב חננאל לביקור בישראל ונפגש עם נשיא המדינה יצחק בן-צבי. במהלך ביקורו ציין הרב בראיונות לעיתונות, כי בבולגריה אין אנטישמיות והשלטונות מעניקים יחס הוגן לבני הקהילה היהודית שנותרה במדינה.
העימות מול השלטון הקומוניסטי, מאסרו ואחריתו
לאחר מבצע סיני סירב הרב חננאל לדרישת השלטונות להשתתף בכנס מחאה נגד ישראל ולפרסם גינוי כנגדה על רקע "תוקפנותה ופשעיה" בנימוק שהוא רב ולא פוליטיקאי.
ב-1960 ביטלו שלטונות בולגריה את משרת הרב הראשי ליהודי בולגריה וב-1961 הודיעו על הפקעת בית הכנסת מרשות הקהילה היהודית והפיכתו למוזיאון. הרב חננאל המשיך להפעיל את בית הכנסת ובמקום המשיכו להתקיים תפילות.
הרב חננאל נעצר באלול תשכ"א, אוגוסט-ספטמבר 1961. דבר מעצרו פורסם באוקטובר 1961 תוך ציון שהוא מואשם בעסקאות בלתי חוקיות במטבע זר. הג'ואיש כרוניקול הלונדוני טען שהמעצר בוצע על רקע ניסיון של קומוניסט יהודי להשתלט על הקהילה היהודית. פרסום אחר, שהוכחש, טען שהרב נאסר משום שסירב לחתום על צו להחרמת בית הכנסת. בנובמבר 1961 פורסם שיחד עם הרב חננאל נאסרה גיסתו שהואשמה בגניבת זהב מהמדינה והעברתו לידי הרב חננאל ושהרב מואשם בנוסף בגניבת תשמישי קדושה מבית הכנסת. מצבו הבריאותי של הרב התדרדר בזמן מעצרו והוא אושפז במשך 20 ימים בבית חולים. ב-4–5 בינואר 1962 נערך משפטו בו הורשע בהפיכת בית הכנסת למרכז ספסרות ועסקים, ושוחרר בערבות עד שמיעת ערעורו. לאחר משפטו, ביוזמת הקומוניסטים היהודים "הודח" הרב חננאל מכהונת רב בסופיה. באפריל 1962 נדחה ערעורו והוא הושב לכלא הרב חננאל היה חולה בסוכרת, מצבו הבריאותי הלך והדרדר ומאסרו עורר הדים נרחבים בעולם היהודי. הופעל לחץ כבד על הממשלה הבולגרית במישרין ובעקיפין לשחרר את הרב במהלך משפטו ולאחר מאסרו, ובין הפונים נחום גולדמן נשיא הקונגרס היהודי העולמי, אריה טרטקובר, הנהגת תנועת המזרחי יושב ראש מועצת גדולי התורה זלמן סורוצקין והרב הראשי ליהודי בריטניה ישראל ברודי.
מינרבה (יצרנית רכב)
מינרבה (Minerva) חברה לייצור כלי רכב אשר נוסדה באנטוורפן, בלגיה בשנת 1902 על ידי סילבן דה-יונג. חברת "מינרבה" ייצרה אופניים (החל משנת 1897) ובהמשך אופניים עם מנועי עזר, אופנועים, וכלי רכב יוקרתיים עד שנת 1938.
היסטוריה
ב- 1897 התחילה חברת "מינרבה" לייצר אופניים, ומנועי אופניים. ייצור האופנועים נמשך עד 1909 או 1914, ובמהלך תקופה זו הפכה מינרווה לאחד השמות המובילים בעולם באופנועים ובמנועי אופנועים.
מסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ייצרה ברישיון את דגם דה דיון בוטון תלת-אופן שהיה כלי תחבורה בתצורת תלת-אופן ממונע שנבנה בצרפת על ידי "De Dion-Bouton"
בשנת 1908 התחילה חברת "מינרבה" לייצר מנועים מסוג "Knight engine".
במהלך מלחמת העולם הראשונה נמצאו סילבין דה יונג והמהנדסים ב אמסטרדם, שם המשיכו בפיתוח המכוניות שלהם. מכוניות מינרבה שימשו למתקפות "פגע וברח" נגד הגרמנים וחומשוו ברובים ומקלעים קלים שהותקנו על מכוניות פתוחות וממוגנות קלות. כלי רכב אלה נעשו מתוחכמים יותר ויותר עד שמלחמת החפירות ייתרה את התועלת שבניידות הגבוהה עליה התבססו טקטיקות ה"פגע וברח" שלהם.
בשנת 1920 חזרה החברה לפעול מבלגיה, וייצרה מכונית יוקרה, עם מנוע 3,600 סמ"ק בן 4 צילינדרים שהפיק 20 כ"ס, ומנוע 6 צילינדרים 5,300 סמ"ק שהפיק 30 כ"ס.
המינרווה נחשבה באותה עת כממכונית איכותית ברמת דגמי היוקרה של חברת רולס-רויס, אבל הייתה קצת פחות יקרה.
בשנת 1923 הוצגו מודלים קטנים יותר : מנוע 4 צילינדרים, 2,000 סמ"ק, המפתח 15 כ"ס ומנוע 6 צילינדרים, 3,400 סמ"ק המפתח 20 כ"ס.
בעקבות המשבר הכלכלי של שנות ה-30 התמזגה החברה עם חברת אימפריה (יצרנית רכב) (Imperia Automobiles).
לאחר מלחמת העולם השנייה הפיקה החברה גרסה של " לנד רובר 80" תחת רישיון לצבא הבלגי עד שנת 1954. עד שנת 1956 ייצרה את ה- "קונטיננטל-רובר".
פאול לוקאץ'
פאול לוקאץ' (באנגלית: Paul Lukacs; 1915–1982) היה מחבר בעיות ברידג' ישראלי, שנחשב לאחד מהטובים ביותר בכל הזמנים, ואפילו הטוב שבהם. לוקאץ' נחשב על ידי רבים כשחקן הברידג' הטוב ביותר בכל הזמנים, שלא ליד שולחן הברידג', על פי הגדרתו של ויקטור מולו. לוקאץ' התמחה במיוחד בבעיות של Single Dummy. בעיות מסוג זה קרובות יותר למשחק הברידג' כפי שהוא משוחק בתחרויות מאשר בעיות מסוגים אחרים.
יש הטוענים שטכניקת המשחק הנקראת Belladonna coup הוצעה על ידי לוקאץ' בבעיה שחיבר, עוד לפני שג'ורג'ו בלאדונה שיחק אותה בתחרות.
ביוגרפיה
לוקאץ' נולד ב 1915 בהונגריה. בתחילת שנות ה-30 של המאה העשרים שלטה נבחרת אוסטריה בברידג' העולמי. מתחרתה העיקרית הייתה נבחרת הונגריה. לאחר עליית הנאציזם לשלטון בגרמניה ובאוסטריה התפזרו שתי הנבחרות, שמרבית שחקניהן היו יהודים. חלק מהשחקנים ברחו לארצות שונות. לוקאץ' עלה לישראל בשנת 1939 מאז חי בישראל משנת 1939 ועד יום מותו. הוא התגורר ברחוב הירקון בתל אביב. לוקאץ' היה מתמטיקאי וכישוריו האנליטיים הגבוהים באו לידי ביטוי גם במשחק הברידג'.
הוא כתב באופן קבוע מאמרים לעיתון הנחשב The Bridge World. כתב מספר ספרים על בעיות ברידג'. הספר Spotlight on Card Play, שכתב ביחד עם רוברט דרבס (באנגלית Robert Darvas) הוא ספר בעיות ברידג' הראשון שפורסם אחרי מלחמת העולם השנייה ומתייחס לתהליך החשיבה של מומחי ברידג'.
נכדו הוא הראפר והקומיקאי איתי לוקץ'.
Autsat
Autsat (מכונה גם אמיר כביר 1), הוא שמו של מיקרו-לוויין מפיתוח איראני עצמאי. הלוויין הוא לוויין תצפית שמטרותיו הן חישה מרחוק של כדור הארץ. ללוויין רזולוציה מוצהרת של 80 מטרים.
הלוויין, שפותח במכון הטכנולוגי של טהראן - אוניברסיטת אמיר כביר, הוצג לראשונה ב -7 בפברואר 2011, במסגרת אירועי המהפכה האסלאמית באיראן.
המנון רודזיה
קולותיה של רודזיה (באנגלית: Voices of Rhodesia) היה ההמנון הרשמי של רודזיה.
מפרץ מונטריי
מפרץ מונטריי (באנגלית: Monterey Bay) הוא מפרץ באוקיינוס השקט השוכן על חוף מדינת קליפורניה שבמערב ארצות הברית. על פי ההגדרה המצומצמת, המפרץ משתרע לאורך 40 קילומטרים מסנטה קרוז, בירת המחוז באותו שם הנמצאת בקצה הצפוני של המפרץ, עד העיר מונטריי שבקצה הדרומי; אך לעיתים קרובות כוללים בהגדרת המפרץ את כל חצי האי מונטריי. השמורה הימית "המפלט הימי הלאומי מפרץ מונטריי" (Monterey Bay National Marine Sanctuary), הקרויה על שם המפרץ, משתרעת לאורך חלק גדול מהחוף המרכזי של קליפורניה ממרין, צפונית לסן פרנסיסקו ועד קמבריה, דרומית למונטריי. השמורה משתרעת לאורך 445 קילומטרים של החוף על שטח של 15,800 קילומטרים מרובעים.
השם "אזור מפרץ מונטריי" (Monterey Bay Area) הוא כינוי מקובל לתיאור כל הקהילות שעל מרכז חופה של קליפורניה השייכות למחוזות סנטה קרוז ומונטריי.
גאוגרפיה
המפרץ שוכן בחוף המרכזי של קליפורניה, בערך 120 קילומטרים דרומית לסן פרנסיסקו. במקור נשפכו למפרץ שני נהרות: סאלינס (Salinas) וסן בניטו (San Benito). המים משני הנהרות מנוצלים להשקיה של שדות חקלאיים והערוצים המובילים לשפך למפרץ מובילים מעט מאוד מים ובדרך כלל הם יבשים. שפך הנהר סן בניטו הוא אזור של ביצות שהוכרז כשמורת טבע בשם "שמורת מחקר השפך הלאומית אלקהורן סלו" (Elkhorn Slough National Estuarine Research Reserve). משום שמים כמעט ואינם זורמים לאזור, התגברה המליחות של המים והם כיום מים מליחים.
שיפוע החוף ברוב המפרץ מתון מאוד ומגיע עד למקסימום של 30 מטרים. עם זאת, במרכז המפרץ, מול חוף מוס לנדינג (Moss Landing) מתחיל קניון מונטריי, קניון תת-ימי, המשתרע למרחק 150 קילומטרים לתוך האוקיינוס, שעומקו מגיע עד 3,600 מטרים, אחד הקניונים התת-מימיים הגדולים ביותר בעולם.
היסטוריה
האירופאי הראשון שגילה את מפרץ מונטריי היה חואן רודריגס קבריו ב-16 בנובמבר 1542 כאשר הפליג צפונה לאורך החוף בראש משלחת מחקר ספרדית. הוא קרא למפרץ Bahía de los Pinos (מפרץ האורנים), ככל הנראה בשל יער האורנים שבו נתקל לראשונה כאשר הקיף את חצי האי בקצה הדרומי של המפרץ. השם שנתן קבריו למפרץ לא שרד, למעט בקצה הצפון-מערבי של חצי האי הידוע בכינוי "פוינט פינוס" (Point Pinos).
ב-10 בדצמבר 1595 חצה סבסטיאן רודריגס סרמניו (Sebastián Rodríguez Cermeño) את המפרץ והעניק לו את השם Bahía de San Pedro (מפרץ הקדוש פדרו) לכבודו של פייטרו מוורונה.
השם הנוכחי של המפרץ ניתן לו על ידי סבסטיאן ויסקאינו (Sebastián Vizcaíno) ב-1602. ויסקאינו נשלח על ידי המושל הספרדי להשלים שרטוט מפורט של החוף. הוא עגן במה שכיום הוא נמל מונטריי ב-16 בדצמבר, וכנה אותו "פוארטו דה מונטרי" (Puerto de Monterrey), לכבודו של גספר דה סונייגה, הרוזן ה-5 של מונטריי, אז המשנה למלך במלכות המשנה של ספרד החדשה. Monterrey הוא איות חלופי ל-Monterrei, עיירה בגליסיה בספרד שמהם הגיעו במקור המשנה למלך ואביו (הרוזן הרביעי של מונטריי).
מונטריי הפכה למושב המושל הספרדי של אלטה קליפורניה וישב בה חיל המצב הגדול ביותר של הספרדים. הענף הכלכלי העיקרי היה דיג. תחילה ציד לווייתנים, ואחר כך דיג סרדינים. עם המצאות קופסאות השימורים בסוף המאה ה-19, אפשר היה לשמור את הדגים לתקופה ארוכה יותר ולשווק אותם ברחבי ארצות הברית וגם לייצא אותם. במאה ה-20 השתכללו שיטות הדיג וספינות הדיג הלכו וגדלו. הסופר ג'ון סטיינבק, זוכה פרס נובל לספרות, תיאר ברומנים שלו את עונת הדיג במפרץ בשנות ה-30 עד שנות ה-50 של המאה ה-20. במלחמת העולם השנייה גדל מאוד הביקוש לשימורי דגים עבור מנות הקרב של צבא ארצות הברית, ודיג היתר חיסל כמעט לחלוטין את להקות הדגים ותעשיית הדיג התמוטטה בשנות ה-50.
ב-12 באוקטובר 1997 נהרג הזמר וכותב השירים ג'ון דנוור כאשר מטוסו הפרטי התרסק במימי מפרץ מונטריי מול פסיפיק גרוב.
צמחייה ובעלי חיים
זרם קליפורניה הקר עולה במעלה הקניון ומביא מי עומק עשירים בנוטריאנטים (חומרים אורגניים שהם שרידים של בעלי חיים וצמחים שמתו) אל פני השטח (תופעה המכונה עליית מי העומק). במים העשירים בחומרי מזון גדלים כמה מינים של קלפ, חלקם מגיעים לגובה של 70 מטרים, תוך יצירת יערות קלפ העשירים במינים רבים של בעלי חיים: פלנקטון, ספוגיים, צדפות, שושנות ים, כוכבי ים, קיפודי ים, חלזונות ימיים, דיונוני רחף, תמנון החוף, סרטנים, סוסני ים, דגים ממשפחת השפתניים, הורדוניים, בני קבוצת הבטאים, דמויי כריש, מיני עופות ים ומינים רבים נוספים.
מפרץ מונטריי הוא גם משכן למינים רבים של יונקים ימיים, כולל לוטרת הים, פוקת המפרץ ודולפיננים, כמו כן המפרץ גם מצוי בנתיב ההגירה של לווייתנים אפורים ולווייתנים גדולי סנפיר ואתר רבייה לפילי ים. קטלנים נמצאים גם הם לאורך החוף, בייחוד כשלווייתנים אפורים מהגרים, כיוון שהם צדים את הלווייתנים במהלך נדידתם צפונה.
בשל העושר של בעלי החיים הימיים במפרץ מונטריי הוגדרו על ידי רשויות מדינת קליפורניה שבעה אזורים במפרץ כאזורי שימור ימיים מוגנים (State Marine Conservation Area). כמו כן שוכן במפרץ "מכון המחקר האקווריום של מפרץ מונטריי" (Monterey Bay Aquarium Research Institute), אחד ממוסדות המחקר הימיים החשובים ביותר.
תיירות
תעשיית הדיג, שהונצחה בספריו של ג'ון סטיינבק, התמוטטה והתיירות הפכה לבסיס הכלכלי של האזור. הרחוב שהונצח בספרו סימטת השימורים הוא כיום חלק מאזור הבילויים של מונטריי, אחרי שמפעל השימורים האחרון נסגר ב-1973. התיירות במונטריי ובסביבתה מסתמכת בעיקר על המפרץ.
אטרקציה תיירותית הקשורה למפרץ היא האקווריום של מפרץ מונטריי (Monterey Bay Aquarium), אחד הגדולים בעולם מסוגו. באקווריום מוצגים אך ורק בעלי חיים ובתי גידול מהאזור, מאזור החוף ועד קצה מדף היבשת. המוזיאון גם מרכז פעילות מחקר ושימור.
אוגמנטציה (פרמקולוגיה)
אוגמנטציה (מאנגלית Augmentation - מילה ממקור לטיני) היא שיטה פרמקולוגית בשימוש בפסיכיאטריה, ולפעמים בעוד תחומי רפואה, שמשמעותה הוספתן של אחת או לפעמים יותר תרופות מסוג אחר כדי להגביר את התועלת הטיפולית המושגת בתרופה אחת. בפסיכופרמקולוגיה מבדילים אותה מטיפול משולב אחר (combination therapy) מכיוון שבמקרה האוגמנטציה משלבים עם התרופה העיקרית תרופות שנועדו למחלות או מצבים פתולוגיים אחרים. . התרופה שנוספה נקראת "אוגמנטטיבית" או "אדג'ובנטית".
בפרמקולוגיה המונח "אוגמנטציה" משמש לפעמים טיפולים המגבירים את ריכוזו של חומר מסוים בגוף. למשל, כשאצל חולה מסוים קיים מחסור בהורמון, אנזים או חומר אנדוגני אחר.
יחסי דרום סודאן–רוסיה
יחסי דרום סודאן–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין רוסיה לדרום סודאן.
יחסים דיפלומטיים
ב-9 ביולי 2011 העביר מיכאיל מרגלוב, נציג רוסיה בטקסי העצמאות בג'ובה, לנשיא דרום סודאן סאלווה קיר מאיארדיט הודעה של נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, שבה מדבדב בירך את מקבילו הדרום סודאני על עצמאותה של האומה החדשה. ב-11 ביולי 2011 הוציא דמיטרי מדבדב אוקאז שהכיר רשמית בעצמאות דרום סודאן והורה למשרד החוץ הרוסי להתחיל במשא ומתן עם דרום סודאן על כינון יחסים דיפלומטיים.
יחסים כלכליים
לקראת טקסי העצמאות בג'ובה הצהיר מרגלוב כי רוסיה מתכוונת להמשיך בקשרים כלכליים עם דרום סודאן, וציין כי לאומה העצמאית הטרייה צפוי אתגרים רבים, ורוסיה תצטרך לנצל את ההזדמנות ולהתבסס כחלק מכלכלת האומה.
צילום בחשיפה ארוכה
צילום בחשיפה ארוכה היא שיטת צילום המתבצעת על ידי האטת מהירות תריס המצלמה כך שבאופן יחסי יותר אור נכנס למצלמה ומגיע לחיישן.
משתמשים בשיטה זו על מנת להתגבר על תנאי תאורה חלשים, ליצירת אפקט מריחה והדגשת תנועה. לעיתים ניתן להשתמש גם במפתח צמצם שונה על מנת להכניס יותר אור לתמונה, אך הדבר יכול לפגוע בעומק השדה הרצוי.
טכניקה
החשיפה הארוכה הרצויה תלויה בתנאי תאורה סביבתיים ובעיקר נתונה לתוצאה אליה רוצה להגיע הצלם.
צילומי לילה
כשישנם תנאים נמוכים מאוד של תאורה, צלמים עשויים להשתמש בחשיפה ארוכה יותר של החיישן על ידי כך השארת התריס פתוח לזמן ממושך יותר. יצירת תמונה בחשיפה ארוכה בתנאים לקויים תעזור לתפיסת הטווח דינאמי מלא על גביי חיישן האור של המצלמה.
ציוד
ניתן להשתמש בכל מצלמה המאפשרת שליטה ידנית על זמן החשיפה, צמצם ורגישות ISO. כמו כן נדרשת חצובה, ופילטר ND לצילומי חשיפה ארוכה ביום.
ההסתברות הסטטיסטית לאהבה ממבט ראשון
ההסתברות הסטטיסטית לאהבה ממבט ראשון (באנגלית: The Statistical Probability of Love at First Sight) הוא סרט מסוגת דרמה רומנטית מאת קייטי לאבג'וי, המבוסס על הרומן באותו שם מאת ג'ניפר אי סמית'. בסרט מככבים היילי לו ריצ'רדסון, בן הארדי, דקסטר פלטשר, רוב דילייני, סאלי פיליפס וג'מילה ג'מיל.
הפקה
בנובמבר 2020 לוהקה היילי לו ריצ'רדסון לצוות השחקנים של הסרט, כאשר ונסה קזוויל תביים מתסריט של קייטי לאבג'וי, המבוסס על הרומן באותו שם מאת ג'ניפר אי סמית', כאשר ריצ'רדסון אמורה לשמש גם כמפיקה בפועל. בינואר 2021, בן הארדי, דקסטר פלטשר, רוב דילייני, סאלי פיליפס וג'מילה ג'מיל לוהקו לתפקידים בסרט, והצילום הראשי החל באותו חודש.
הפצה
באפריל 2022, נטפליקס קנתה את הזכויות להפצתו של הסרט.
ג'רוד ג'וזף
ג'רוד ג'וזף (באנגלית: Jarod Joseph; נולד ב-9 באוקטובר 1985) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי, אשר ידוע בשל תפקידו בתור ניקולס פלמינג בסדרה "חוצה את הקווים", בתור ניית'ן מילר בסדרה "המאה" ברשת The CW, בתור אנדי קטלר בסדרה "אתה אני היא" ובשל הופעתו בתור דומיניק טיילור בסדרה "מאהבות" ברשת ABC.
ביוגרפיה
ג'רוד ג'וזף גדל בקלגרי, אלברטה שבקנדה. הוא התעניין בתחילה בתחום הספורט. ג'רוד שקל לעסוק בכדורסל או בהוקי כשחקן מקצועי אך העדיף להתמקד במקום זאת בלימודיו. על פי הצעתו של חבר החליט ג'רוד לעסוק במשחק ונסע לוונקובר לחפש עבודה במשחק.
קריירה
הוא נבחן לתפקיד בסרט "בפרסי ג'קסון וגנב הברק" והתקבל. אף על פי שהתפקיד היה קטן, זה הספיק כדי לעניין אותו להמשיך בקריירת המשחק.
ג'רוד שיחק בתפקידי טלוויזיה רבים במהלך השנים הבאות. הוא לוהק לתפקיד הבלש ניקולס פלמינג בעונה הראשונה של הסדרה הקנדית-בריטית "חוצה את הקווים". במהלך הצילומים של "חוצה את הקווים" החל ג'רוד לשחק במקביל בסדרות הטלוויזיה "עד עצם היום הזה" ובסדרה "פרינג'" ושיחק בתפקידי אורח בסדרות בין היתר בסדרות "מניע" ו"החץ".
בשנת 2014 לוהק לתפקיד חוזר בתור ניית'ן מילר בסדרת הטלוויזיה "100" ברשת הטלוויזיה האמרקאית The CW.
סרגיי דובינין
סרגיי קונסטנטינוביץ' דובינין (ברוסית: Серге́й Константи́нович Дуби́нин; נולד ב-10 בדצמבר 1950, מוסקבה) הוא כלכלן רוסי, נגיד הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית (1995–1998), שימש כיו"ר הוועדה המפקחת על בנק VTB (2011–2015 ושוב מ-14 בדצמבר 2016), משמש כחבר בדירקטוריון VTB Capital מאז 2011.
אביו
אביו היה קונסטנטין יוסיפוביץ' דובינין (1918–1986). בשנת 1939 סיים את לימודיו במכון להיסטוריה וארכיונים במוסקבה. מאוגוסט 1941 עד מרץ 1942 היה אחראי לאחסון עתודות הזהב בחצי האי קרים וחפצי עתיקות שפונו מהעיר סימפרופול (מהמוזיאון המרכזי של טברידה) לטיומן. לאחר מכן מילא את תפקיד המזכיר הראשון של ועד העיר טיומן מטעם הקומסומול, היה ממזכיר השני של הוועדה האזורית של אומסק מטעם הקומסומול, לאחר שהוקם בשנת 1944 מחוז טיומן מונה למזכיר הראשון של הוועדה האזורית מטעם הקומסומול. השתתף במרץ 1945 בהעברה מטיומן למוסקבה סרקופג עם גופתו החנוטה של לנין. בשנת 1947 הועבר למוסקבה.
קריירה
בשנים 1973–1977 היה סטודנט לתואר שני בפקולטה לכלכלה באוניברסיטת מוסקבה, שימש כעוזר המחלקה לכלכלה של מדינות זרות ויחסי כלכלה זרים של הפקולטה לכלכלה באוניברסיטת מוסקבה. בשנים 1977–1981 היה מרצה בכיר באוניברסיטה. בשנים 1991–1992 שימש כמומחה כלכלי בלשכת נשיא ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1992 מונה לסגן יו"ר הוועדה הממלכתית של הפדרציה הרוסית לשיתוף פעולה כלכלי עם חבר המדינות. המוניטין שלו ככלכלן מוכשר סייעו לו להתמנות במרץ 1993 לסגן ראשון של שר האוצר של הפדרציה הרוסית. בינואר עד אוקטובר 1994 שימש כממלא מקום שר האוצר של רוסיה (אלא שהודח מתפקיד זה לאחר אירועי "יום שלישי השחור" ב-11 באוקטובר 1994 שעיקרו היה נפילת שער החליפין של הרובל). בנובמבר 1994 עבר למגזר העסקי ושימש כסגן יו"ר הדירקטוריון של הבנק המסחרי "אימפריאל", שם הופקד במיוחד על פיקוח בנושאי השירות מטעם בעל המניות והלקוח הגדול ביותר של "אימפריאל", חברת "גזפרום".
בשנת 1995 שימש כחבר בדירקטוריון גזפרום ובאוקטובר 1995 עד ספטמבר 1998 היה נגיד הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית. במהלך תקופת הנהגתו, הבנק המרכזי ביצע דה-נומינציה לרובל (ביחס של 1,000 ל-1), הונפקו מטבעות בערך של 1, 5, 10 ו-50 קופיקות. במרץ 1996 וביולי 1997 נעשו ניסיונות התנקשות בחייו של דובינין: אלמונים ירו לעבר חלונות דירתו - לא היו קורבנות כתוצאה מאירוע זה. בשיחה על המצב הכלכלי הקשה נזכר מיכאיל קסיאנוב: "דובינין, שהבין היטב את חומרת המצב, פחד נואשות מתגובתו של ילצין. אחרי הכל, הוא הודיע על מסדרון שער חליפין הדוק והבטיח לנשיא לשמור על הרובל. דובינין חשב שאם יגיד לנשיא את האמת, הוא "ידרוס" אותו מייד ויפטר אותו, כפי שקרה פעם עם גראשצ'נקו אחרי "יום שלישי השחור"." בסופו של דבר, הוא הודח מתפקידו לאחר מחדל אוגוסט 1998. ניתוח מחשב של העסקאות שבוצעו ידי התביעה הכללית של הפדרציה הרוסית הראה כי דובינין השתתף בספקולציות בשוק המניות, שהפך מאוחר יותר לאחת הסיבות למשבר 1998.
לאחר פיטוריו מהבנק המרכזי, שימש בשנים 1998–2001 כסגן יו"ר דירקטוריון גזפרום, כאחראי על הנפקות הקשורות לבנקים וניירות ערך. ב-9 בנובמבר 2001 שימש כסגן יו"ר מועצת המנהלים של חברת מערכת האנרגיה המאוחדת ולאחר מכן היה חבר הדירקטוריון ולאחר מכן כמנהל פיננסי. ב-1 באוקטובר 2008 שימש כחבר בוועד המנהל של חברת VTB Capital והיה יו"ר הוועדה המפקחת בבנק VTB מה-16 ביוני 2011 ועד 25 ביוני 2015. ב-10 בפברואר 2014 מונה לראש המחלקה למימון ואשראי, בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת מוסקבה.
באלין (מחוז חמלניצקי)
באלין (באוקראינית וברוסית: Балин; בפולנית: Balin) הוא כפר במחוז חמלניצקי באוקראינה. הכפר נמצא בחבל פודוליה ושוכן על גדות נהר מוקשה.
היסטוריה
ב-10 ביולי 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, כוחות גרמניה הנאצית כבשו את הכפר מידי ברית המועצות במסגרת מבצע ברברוסה. הוא שוחרר על ידי הצבא האדום ב-31 במרץ 1944.
הקהילה היהודית
ראשיתה של הקהילה היהודית במקום במאה ה-18, וב-1765 נמנו במקום 177 יהודים. לאחר שנרצחו במקום מספר יהודים באחת מהמרידות של ההיידמקים האוכלוסייה היהודית נותרה יחסית קטנה לאורך ההיסטוריה של היישוב.
ב-1897 נמנו בבאלין 357 יהודים שהיו כ-22% מהאוכלוסייה הכללית. בין הרבנים שכיהנו בעיר באותה תקופה ניתן למנות את ישראל אברהם לרנר וישראל יהודה גן.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה אחרי מלחמת העולם הראשונה התרחש בכפר פוגרום. בתקופה הסובייטית רוב היהודים עבדו בקולחוז וב-1926 נמנו 293 יהודים, 7.5% מכלל האוכלוסייה.
עד שכוחות גרמניה הנאצית כבשו את הכפר ביולי 1941 מיעוט מהיהודים גויס לצבא האדום או הצליח להימלט מזרחה. זמן קצר לאחר הכיבוש הגרמני הוקם מעין גטו פתוח, הוטל על היהודים לשאת טלאי צהוב, היהודים אולצו להעביר לשלטונות המקומיים את דברי הערך שלהם, חלקם נלקחו לעבודות כפייה ובמקרים מסוימים הגרמנים רצחו יהודים.
בתחילת ספטמבר 1942 כל היהודים שנותרו רוכזו במרכז באלין, כמה עשרות יהודים שהיו חזקים וכשירים נשלחו לגטו של קמניץ-פודולסק ואילו היתר נלקחו לבור הריגה שנחפר מראש במכרה חרסית מחוץ לכפר ונרצחו שם. לפי ההערכות בסך הכול נרצחו בבאלין בין 150 ל-250 יהודים.
זה הסוף שלי
זה הסוף שלי (מאנגלית: I Didn't Do It, בתרגום חופשי: "לא עשיתי את זה") היא סדרת קומדיית מצבים אמריקאית שבה מככבים אוליביה הולט, אוסטין נורת', פיפר קורדה, פייטון קלארק ושרה גילמן. העונה הראשונה שודרה מה-17 בינואר 2014 עד ה-7 בדצמבר 2014. בישראל, הסדרה החלה את שידוריה בערוץ דיסני ישראל ב-8 במאי 2014.
ב-3 ביולי 2014, ערוץ דיסני הזמינו עונה שנייה. העונה השנייה עלתה לשידור ב-15 בפברואר 2015, ובישראל ב-12 בנובמבר 2015.
הסדרה הסתיימה ב-16 באוקטובר 2015 ובישראל ב-24 במרץ 2016, לאחר 2 עונות ו-39 פרקים.
עלילה
לינדי ולוגאן הם תאומים היוצאים לשרשרת הרפתקאות מרתקות ובלתי צפויות עם שלושת חבריהם הטובים, ג'סמין, גארט ודיליה. ביחד הם מתחילים את השנה הראשונה שלהם בבית ספר תיכון, שם הם הופכים מצבים שגרתיים, לאסונות.
דמויות ראשיות
גארט אובססיבי עם כסף ומרבה להזכיר לאנשים שהם חייבים לו כסף, אפילו כשמדובר בסכומים פעוטים.
וינסנט לבאן
וינסנט פביאן לבאן בונר (בצרפתית: Vincent Fabien Laban Bounayre; נולד ב-9 בספטמבר 1984 בפאו שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי-קפריסאי, המשחק בעמדת הקשר באתניקוס אחנס. בשנת 2012 קיבל אזרחות קפריסאית שמאפשרת לו לשחק בנבחרת קפריסין.
בשנת 2012 התאזרח לבאן בקפריסין וערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של קפריסין.
ג'ניס מקנייר
ג'ניס סובר מקנייר (באנגלית: Janice Suber McNair; נולדה ב-30 בספטמבר 1936) היא אשת עסקים אמריקאית ובעליה של קבוצת ה-NFL יוסטון טקסאנס.
נכון למאי 2022 הונה נאמד ב-4.2 מיליארד דולר, והיא האישה העשירה ביותר שמחזיקה קבוצת ספורט בארצות הברית.
ביוגרפיה
מקנייר נולדה וגדלה במירטל ביץ' שבקרוליינה הדרומית, ולמדה בקולומביה קולג', מכללה פרטית לאמנויות ליברליות לנשים.
יחד עם בעלה, בוב מקנייר, הקימה חברות קוֹגֶנֶרַצְיָה, נדל"ן ופיננסים, שהשקיעו במניות ובביוטכנולוגיה.
בשנת 1999 הקימה, יחד עם בעלה, עם קבוצת הפוטבול יוסטון טקסאנס, שמשחקת בליגת ה-NFL.
לזוג יש שני בנים ושתי בנות. בעלה מת ממחלת הסרטן ב-23 בנובמבר 2018.
במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית, תרמה מקנייר מיליון דולר לקרן "Houston Rent Relief" כדי לסייע לדיירי דירות ביוסטון העומדים בפני פינוי בשל המיתון הכלכלי שגררה המגפה.
אודרי ברגנר
אודרי בֶּרגנֶר (Audrey Bergner; מאי 1927 – 9 במאי 2022) הייתה ציירת ישראלית, מעצבת תפאורה ותלבושות ומאיירת.
ביוגרפיה
ברגנר נולדה בסידני שבאוסטרליה לאב ממוצא גרמני ולאם ממוצא סקוטי. בגיל 16 החלה ללמוד ב-National Gallery Art School במלבורן, ושם פגשה את הצייר יוסל ברגנר, שלמד שם אף הוא. בשנת 1950 נישאה לברגנר, עלתה עמו לישראל והם התגוררו וציירו בצפת. משנת 1957 השתקעו השניים בתל אביב.
בשנות השישים החלה ברגנר לצייר בצבעים עזים ועל בדים גדולים את הנגב ואת הבדואים החיים שם. היא תיארה את לבושם, את אורח חייהם ואת עדרי הצאן שלהם. צורות האוהלים והלבוש הבדווי השפיעו מאוד על יצירתה המופשטת, ואף שאיבדו את הדמיון הפיגורטיבי ניתן לזהותם בציוריה. בשנת 2002-2003, החלה ברגנר את סדרת ציורי ה"ציפורים", אשר הוצגו לראשונה במלבורן, אוסטרליה, ב-2004, ואחר כך בגלריה ברנרד בתל אביב ב-2007. גם בהם ניתן לראות את הצבעים העזים ואת הנטייה להפשטה, על אף שניתן לזהות את נושא הציור.
ברגנר גם מאיירת ספרים, ובמשך שנים רבות עיצבה תפאורות ותלבושות בתיאטראות "הבימה", "הקאמרי" ו"יידישפיל", במיוחד להצגות של הבמאי שמואל בונים ושל המחזאי-במאי נסים אלוני, מגדולי המחזאים הישראלים, שניהם חברים קרובים שלה ושל בעלה. בנוסף על כך איירה כריכות ספרים רבות, בהן רבות מכריכות ספרי ספריית תרמיל ועסקה בעיצוב תפאורה ותלבושות לתיאטרון הבימה, הקאמרי והיידישפיל, בהן תפאורות רבות להצגות ידידיה נסים אלוני ושמואל בונים.
כמו כן כתבה (באנגלית) סיפורים קצרים על תל אביב, שתורגמו על ידי דורי פרנס. הספר "סיפורים מתל אביב" יצא ב-2003 בהוצאת ידיעות ספרים. על עטיפת ספרה כתב עליה פרנס: "ידענית מופלגת בספרות אנגלית ודוברת יידיש שוטפת, חריפת לשון אך מופנמת" והספר "שמש חורפית" שיצא ב־2010.
ברגנר הציגה תערוכות רבות בישראל ומחוצה לה. ציוריה נמצאים באוספי מוזיאון ישראל בירושלים, במוזיאון חיפה לאמנות ובאוספים פרטיים. עבודותיה מוצגות בתצוגת קבע של האוניברסיטה העברית בירושלים בקמפוס הר הצופים ובקמפוס גבעת רם.