cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוזף הרטינגר
החיים שלאחר המלחמה ומאוחר יותר
אף על פי ששלושת הצדדים הנאשמים ששמם מופיע בכתב האישום המקורי של הרטינגר כבר היו מתים, בכתב האישום הוזכרו גם "אנשים לא ידועים" שייתכן שפעלו מטעמם ואחד המשתתפים האכזריים ביותר שלהם, הנס שטיינברנר עדיין היה בחיים. על בסיס כתב האישום המקורי של הרטינגר הואשם שטיינברנר ברצח לואי שלוס (ובראיות חדשות מכמה אסירי דכאו לשעבר ) ברציחתם של וילהלם ארון וקרל לרברגר. במשפטו של שטיינברנר בשנת 1952 הגיע חבר המושבעים לפסקי הדין הבאים: רצח שלוס: לא אשם, תקיפה חמורה של שלוס: אשם (עונש של שנתיים מאסר), רצח לרברגר אשם אך בכפייה ממפקדו (עונש של 10 שנים), רצח ארון: אשם (עונש מאסר עולם). מתאו בכלא לנדסברג בשנת 1962 הקליד שטיינברנר מכתב וידוי בן 8 עמודים, ששלח באמצעות רשויות הכלא להרטינגר. הוא אמר להרטינגר שהוא עצמו היה מוצא להורג בשנת 1933 אלמלא היו מעורבים אישים בכירים בעלי עוצמה. במאי 1963 הועבר שטיינברנר מהכלא בלנדסברג על הלך לבית אבות בברכטסגאדן, שם מאוחר יותר תלה את עצמו.
התוכניות הראשוניות של בעלות הברית לדה-נאציפיקציה של גרמניה בשנת 1945 דוללו כאשר התמודדו עם יצירת מדינה גרמנית מתפקדת. בניגוד לווינטרסברגר, הרטינגר לא הצטרף למפלגה הנאצית לפני המלחמה, אך עד 1945 למעלה מ-90% מעורכי הדין וכל השופטים היו חברי המפלגה. הצורך בניהול מערכת המשפט ניצחה את עקרון הדה-נאציפיקציה במיוחד כאשר היא הופקדה בידי מדינה גרמנית חדשה. כך שבמערכת המשפט הגרמנית שלאחר המלחמה, הרטינגר עדיין נאלץ להתמודד עם אישים רבים שהיו נאצים נלהבים.
המסמך הידוע לשמצה שנודע בכינוי Braunbuch שפרסמה גרמניה המזרחית הציג פירוט של כל בעלי התפקידים ברפובליקה הפדרלית של גרמניה שהיו בעבר נאצים ופושעי מלחמה. במהדורת 1968 מופיע יוסף הרטינגר כראש מועצה בית המשפט הצבאי לשעבר של "Höheres Kommando LX" (חטיבת תקשורת של הוורמאכט). עם זאת, התיעוד בארכיון המדינה של בוואריה, מראה שהוא עבד כמנהל בית המשפט המחוזי ("לנדריכטסדירקטור") בעיירה אמברג משנת 1936 ועד סוף המלחמה בשנת 1945.
כמו כל עורך דין גרמני, הרטינגר הגיע לשימוע דה-נאציפיקציה (Spruchkammerverfaren) בשנת 1948 ושובץ לתפקידו באמברג. בשנים 1954–1958 עבר הרטינגר לעבוד בשירות התביעה הפדרלי הממשלתי ("Bundesanwalt beim Bundesgerichtshof") שהוקם בקרלסרוהה. מ-9 בדצמבר 1958 כיהן כמזכיר ראשי במשרד המשפטים בבוואריה עד לפרישתו ב-5 בדצמבר 1966.
הרטינגר השלים כתיבת זיכרונותיו ב-4 בפברואר 1984. הוא נפטר כעבור 6 חודשים.
אצטדיון ריאסור
האצטדיון העירוני ריאסור (בספרדית: Estadio Municipal de Riazor) ובקיצור אצטדיון ריאסור, שמשנת 2017 ידוע בשם אבנקה-ריאסור (בספרדית: Abanca-Riazor) מטעמי חסות, הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיר לה קורוניה שבספרד ומשמש את קבוצת הכדורגל דפורטיבו לה קורוניה. האצטדיון מכיל 32,660 מקומות. משחק הבכורה באצטדיון התקיים ב-28 באוקטובר 1944 במשחק בו ארחה דפורטיבו לה קורוניה את ולנסיה. ב-6 במאי 1945 נערך לראשונה משחק בינלאומי באצטדיון, בין נבחרת ספרד לבין נבחרת פורטוגל, אשר הסתיים בתוצאה 4-2 לטובת הספרדים. האצטדיון אירח שלושה משחקים במסגרת מונדיאל 1982, לקראתם הוא עבר שיפוץ במהלכו הוקטנה קיבולת האצטדיון ל-29,000 מקומות בלבד. האצטדיון עבר שיפוץ נוסף בין השנים 1995 ו-1998.
בשנת 2003 הציג נשיא מועדון דפורטיבו לה קורוניה, אוגוסטו סזאר לונדואירו, דגם של אצטדיון הריאסור החדש שתוכנן על ידי האדריכל פיטר אייזנמן.
קראסטי הליצן
הרשל שמויקל פנחס ירוחם קראסטופסקי (באנגלית: Herschel Shmoikel Pinchas Yerucham Krustofski) המוכר כקראסטי הליצן (Krusty the Clown) הוא דמות בסדרת הטלוויזיה המצוירת האמריקנית "משפחת סימפסון". הוא מדובב על ידי השחקן דן קסטלנטה. קראסטי מנחה תוכנית ילדים אשר אהובה על בארט וליסה, שם הוא מציג בדיחות ומתיחות וסדרת אנימציה קצרה ומצחיקה בשם "המופע של איצ'י וסקראצ'י". קראסטי לפעמים נתפס כציני, מותש ומעשן כבד אשר מביך את עצמו בעסקי השעשועים. הוא הפך לדמות הכי מפורסמת ב"משפחת סימפסון" שלא שייכת למשפחה עצמה.
קראסטי נוצר על ידי היוצר מאט גריינינג. קראסטי מבוסס על ראסטי ניילס, ליצן טלוויזיוני מעיירת הולדתו של גריינינג.
ביוגרפיה
קראסטי הליצן נולד בשם הרשל שמויקל פנחס ירוחם קראסטופסק ב"לואר איסט סייד" של ספרינגפילד והוא הבן של הרב היימן קראסטופסקי. היימן לא רצה שקראסטי יגשים את חלומו ויהפוך ליצן, ותחת זאת דחק בו ללמוד בישיבה. אולם קראסטי ערך מופעי סלפסטיק בלי לספר לו. יום אחד הופיע באיפור כבד בכנס רבנים שבו נכח אביו; אחד המשתתפים התיז עליו מי סודה וחשף את פניו, לתדהמתו של היימן. הליצן עזב את העיירה והרחיק נדוד. שנים רבות לאחר מכן התפייסו קראסטי ואביו (בפרק שהיה מחווה ברורה ל"זמר הג'אז") תודות לבארט וליסה.
בפרק "היום אני ליצן", גילה קראסטי שמעולם לא נערכה לו בר מצווה ובזכות ליסה הוא החליט לעשות בגיל מבוגר עם אביו בתור רב.
בפרק "Clown in the Dumps", הפותח את עונה 26, מת היימן קראסטופסקי במהלך שיחה עם בנו. מות אביו השפיע על קראסטי ובאותו הפרק הוא הודיע על פרישה מהטלוויזיה.
עד העונה השישית קראסטי גר ברחוב סנטר מס' 534 והמספר החם שלו הוא 1-909-6855696. באמצע עונה זו שוחד על ידי מר ברנז בפסטיבל סרטים ועבר לבית גדול יותר באזור העשיר.
יצירה
קראסטי הופיע לראשונה ב"המופע של קראסטי הליצן" ששודר במופע של טרייסי אולמן, הוא הופיע לראשונה ב-15 בינואר 1989. קראסטי נוצר על ידי היוצר מאט גריינינג. קראסטי מבוסס על ראסטי ניילס, ליצן טלוויזיוני מעיירת הולדתו של גריינינג.
דמותו של קראסטי היא למעשה הומר סימפסון עם שיער ובגדי ליצן, גריינינג אישר את הדבר. קראסטי לובש תמיד את בגדי הליצן שלו וזאת הוחלט לאחר דיונים לקראת עליית הסדרה. למרות זאת, בכמה מן הפרקים הראשונים בסדרה נראים פניו הרגילות של קראסטי.
יהדותו של קראסטי
בפרק "כמו אבא, כמו ליצן", נודע לראשונה כי קראסטי הוא יהודי. מי שדיבב באותו הפרק את אביו של קראסטי, ג'קי מייסון, זכה מאוחר יותר בפרס על הדיבוב. בנוסף, בפרק "היום אני ליצן" חגג קראסטי בר מצווה. עם אלו, בפרק "היה היה פעם בספרינגפילד" התחתן קראסטי חתונה לפי המנהג היהודי. בפרק "הדת של הומר" קראסטי אסף תרומות מתושבי ספרינגפילד למען ארגון "אחוות הליצנים היהודים", לאחר ש-75 ליצנים יהודים נהרגו בסופות טורנדו.
ביקורת
דן קסטלנטה זכה פעמים רבות בפרס אמי על דיבוב לדמות. מבקרי טלוויזיה רבים אומרים כי קראסטי הוא אחת מהדמויות האהובה ביותר בסדרה. ב-2003 נכלל קראסטי בתערוכה מיוחדת לבדרנים יהודים במוזאון היהודי בניו יורק.
טנרלה פורסיתיה
החיידק ט. פורסיתיה התגלה ב-1985 על ידי חוקרת בשם אן טאנר, במסגרת מחקר חיידקי הפה במכון Forsyth בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, ונקרא לבסוף על שמה. זאת לאחר שבתחילה נקרא בשמות בקטרואידס פורסיתוס (Bacteroides forsythus) וטנרלה פורסיתנסיס (Tannerella forsythensis).
ט. פורסיתיה, יחד עם חיידקים נוספים, נמצא גם בנגעי טרשת עורקים, וב-2014 דווח כי הדבקת עכברים בט. פורסיתיה גרמה להיווצרות והאיצה את היווצרותם של נגעים טרשתיים.
ב-2017 דווח כי נוכחות של ט. פורסיתיה באזור הפה נמצאה קשורה לסיכון מוגבר לסרטן הוושט.
יהדות קירואן
יהדות קירואן התקיימה בעיר קירואן שבתוניסיה, שבה היה מרכז חשוב ללימוד תלמוד והלכה. מרכז זה עמד בקשר עם המרכז התורני בבבל. לקהילה היהודית בקירואן היה חלק חשוב בהפצת תורת ישראל לאחר שקיעת המרכז בבבל, באגן הים התיכון, מסוף המאה ה-8 לספירה ועד ראשית המאה ה-11 במשך כ-200 שנה.
היסטוריה מוקדמת
היהודים הראשונים הגיעו לקירואן מאזור קירנאיקה (לוב), עם יסודה בשנת 670 (שנת 50 להג'רה). גל שני של מתיישבים יהודים הגיע לעיר בסוף המאה ה-7. תקופת תור הזהב של הקהילה היהודית בקירואן החלה בסוף המאה ה-8 ונמשכה עד תחילת המאה ה-11, כלומר מתקופת שלטון האע'לבים לשלטון החפצים (الحفصيون) (אנ'). בעיר היו בית כנסת, ישיבה, בית קברות, ארגון צדקה קהילתי ומוסדות נוספים. היהודים בעיר היו בקשר עם הישיבות הבבליות בפומבדיטה וסורה, ועם קהילות יהודיות במערב בספרד.
בשנת 880 ביקר אלדד הדני בעיר ובקהילה המקומית וספר על מסעותיו. הוא ריתק את הקהל בשליטתו בעברית. הוא הציג אוסף חוקים שלטענתו נהוגים בקרב עשרת השבטים האבודים. חוקים אלו היו בלתי מוכרים ליהודי קירואן, לכן הם שלחו שאלות לרב צמח בן חיים מישיבת סורא, שניסה להסביר אותם וליישב אותם על פי ההלכה. רבנים אחרים, ביניהם רבי מאיר מרוטנבורג וחברי התוספות, לא אהבו את החוקים שהציג אלדד הדני.
בתחילת המאה ה-10, יהודי בשם יצחק בן שלמה ישראלי (נפטר בשנת 950) לימד בבית הספר לרפואה בקירואן  ושימש כרופא האישי של השליט הסופי של השושלת האגלאבית (אמיר זיאדאת אללה השלישי)  והשליט הראשון של השושלת הפאטמית. הוא כתב מאמרים אודות הפילוסופיה הניאופלטונית, והתכתב עם רבי סעדיה גאון בבבל. יהודי קירואי שני, בשם דונאש בן תמים, היה רופא ופילולוג, ששימש גם כרופא בחצר הפאטמית. יהודי קירואי שלישי מאותה תקופה, נתן הבבלי, (950) תיעד את רשמיו מיהדות בבל בסדר עולם זוטא.
במהלך המאה ה-11, היהודי הבולט בקירואן היה אברהם בן נתן (אבו אישאק איברהים בן אתא), "מגדולי המנהיגים היהודיים של ימיו", אשר בשנת 1015 קיבל את התואר נגיד הגולה ( "נסיך הגולה") וראש הקהילות מהמנהיג הרוחני של דורו, חי גאון. הוא היה הרופא האישי של הסולטן אל-מועיז בן באדיס, משושלת אָ-זִירְיוּן (الزيريون) מצפון אפריקה, ככל הנראה גם הרופא של הסולטן הקודם, באדיס בן מנסור, אביו של מועז.
אחד מבני דורו של אברהם בן נתן, יהודה בן יוסף, היה הסוחר הבולט בעיר, ששלט על נתיבי השיט המסחריים בים התיכון ובנתיבים להודו. בזמן מלחמה, כשנאסר על כל שאר הספינות להפליג, הסחורות של בן נתן הועמסה על ספינות המלחמה המלכותיות השייכות לסיידה, יורש העצר המלכה זיריד. חי גאון כינה אותו ראש כלה, ראש הסדר שעמד בראש ההתכנסויות בירחי כלה במהלך החודשים אדר ואלול.
גם אברהם בן נתן וגם יהודה בן יוסף מתו באותה שנה, אי שם בשנות ה-30 של המאה ה-11.
הגירוש
במהלך המאה האחת עשרה, העיר קירואן נכבשה בשנת 1057 על ידי שבטי בדואים, אנשי באנו הלאל שהגיעו ממזרח ובני המוראביטון שפלשו מדרום מרוקו. כיבוש זה גרם להרס העיר ושינה באופן דרמטי את הנוף התרבותי והפוליטי שלה. כובשי העיר אסרו על לא-מוסלמים מלהתגורר בעיר והיהודים הוכרחו להתאסלם או לעזוב אותה. גזרות אלה גרמו להגירה המונית של האוכלוסייה היהודית מאזור קירואן והעיר וסביבתה הפכו למעוז ערבי. אף על פי שהכיבוש הרס את אזור העיר, ערי החוף שגשגו, ערים כמו תוניס נשארו חשובות, לייצור טקסטיל, קרמיקה, זכוכית, שמן, סבון ומוצרים אחרים. תוצאה הרסנית נוספת שנגרמה מהכיבוש הובילה למדבור.
גודל הקהילה היהודית ירד משמעותית. הקהילה היהודית התפרקה סופית ב-1270. האוכלוסייה היהודית שחיה בעבר בעיר נדדה לאזורים כמו מצרים וסיציליה.
לאחר הקמת תוניסיה כמדינת חסות צרפתית ב-1881, חזרו מספר יהודים לעיר. בין היהודים שחזרו היו מספר סוחרים וחנוונים ונפתחו שני בתי כנסת. כאשר גרמניה כבשה את תוניסיה במהלך מלחמת העולם השנייה, רבים מהיהודים הללו ברחו. לאחר המלחמה חלקם חזרו. בין השנים 1946–1960 יהודי הקהילה עברו לחיות במקומות אחרים בתוניסיה או היגרו אל מחוץ למדינה. בשנת 1936 חיו בעיר 348 יהודים בשנת 1946 חיו בעיר 275 יהודים והחל מאמצע שנות השישים של המאה העשרים אין כלל יהודים בעיר, אף על פי שהמקום היה מרכז תורני יהודי חשוב 900 שנה קודם לכן בצפון אפריקה.
ישיבת קירואן
לאורך כל השנים קירואן נודעה כמרכז תורני ללימודי התלמוד וההלכה והיהודי העיר ניהלו התכתבות בנושאי ההלכה עם קהילות מספרד ואירופה וגם עם קהילות בבל, לרבות עם רבנים גדולים בתורה כמו הרב שרירא גאון, הרב חי גאון ושמואל הנגיד. בשיא יוקרתה של הישיבה, יהודי קהילות מצרים היו פונים לחכמי קירואן, אף על פי שהם היו כפופים לרבנות ארץ ישראל. רבי יעקב בן נסים הנהיג את ישיבת קירואן בסוף המאה ה-10. במהלך כהונתו הגיע רבי חושיאל בן אלחנן לקירואן מאיטליה,  עם פטירתו של רבי יעקב בן נסים, בשנת 1006, חושיאל ירש אותו. עם פטירתו של רבי חושיאל, רבינו נסים בן יעקב,  בנו של רבי יעקב בן נסים, קיבל על עצמו את הנהגת הישיבה והדריך את רבינו חננאל בן חושיאל. באותה תקופה למד גם הרב אייזיק אלפסי בקירואן, לפני שעבר לפאס שבמרוקו. רבנו נסים נפטר בשנת 1062,  ועד אמצע המאה ה-11 איבדה ישיבת קאירואן את מעמדה כמרכז עולמי ללימוד תורה.
בית הכנסת
מבנה בית הכנסת מצופה בטיח בצבע תכלת דהוי ומתקלף למחצה. הוא ממוקם ברחוב סלאח-סויסי בכתובת: rue Salah Souissi (El Marr), Kairouan, Tunisia שברובע היהודי. לא ניתן להבחין בו בסביבה המקיפה אותו אלמלא הדלת המעוגלת וצבע התכלת שלה.
בשנת 1920, זמן קצר לאחר הקמת הפרוטקטורט הצרפתי בתוניסיה, חזרה קירואן אל עברה היהודי התוסס עם הקמת בית כנסת חדש הממוקם ברחוב סלאח-סויסי. הקהילה היהודית של קירואן בחרה להקים את בית הכנסת הראשי שלה בלב הרובע על מנת להצהיר שהקהילה נוכחת בעיר. בשנות ה-70 של המאה העשרים, לאחר עצמאות תוניסיה ומלחמת ששת הימים שהובילה לעזיבת הקהילה היהודית מקירואן, בית הכנסת יצא מכלל שימוש והוא הועמד לרשות השלטונות התוניסאיים כדי שישמש כבית ספר קוראני (מדרסה). נכון להיום בית הכנסת הרוס בחלקו ועזוב.
בשנת 2015 הוכרז כי בית הכנסת הישן של קירואן ישוחזר בהוראת מועצת העיר. שיקום בית הכנסת הוא חלק מפרויקט השיקום של מקומות תפילה בקירואן, שמועצת העיר לקחה על עצמה. נכון לשנת 2023, מצב פרויקט השיקום אינו ידוע.
בית הקברות
הכניסה לבית הקברות הרוסה. בית הקברות קיים כאחד השרידים האחרונים של הקהילה היהודית של קירואן. הוא מתפוגג במהירות מהזיכרון הקולקטיבי של תושבי העיר.
אלן אומיץ'
אלן אומיץ' (בסלובנית ובבוסנית: Alen Omić; נולד ב-6 במאי 1992) הוא כדורסלן סלובני-בוסני המשחק בעמדת הסנטר בצדביטה אולימפיה ובנבחרת סלובניה.
קריירה
אומיץ' החל את הקריירה בזלטורוג לאשקו ב-2009, שם שיחק שלוש שנים. ב-2012 נבחר לאולסטאר הליגה הסלובנית. באוגוסט 2012 חתם באולימפיה ליובליאנה. אומיץ' שיחק בליובליאנה שלוש שנים וזכה איתה פעם אחת בגביע הסלובני (2014) ופעמיים בסופר קאפ הסלובני (2013, 2014). במהלך התקופה בליובליאנה שיחק בליגת הקיץ של ה-NBA ב-2014 במדי ברוקלין נטס ונכשל להיבחר בדראפט.
באוגוסט 2015 חתם בגראן קנריה. אומיץ' הצטיין בקבוצה ואף נבחר להיות בחמישייה הראשונה של היורוקאפ. ב-2015 שיחק בליגת הקיץ של ה-NBA במדי דנוור נאגטס. ביוני 2016 חתם אומיץ' לשנתיים באנאדולו אפס הטורקית, אך בינואר 2017 חזר לספרד והושאל לאוניקאחה מאלגה, איתה זכה באליפות היורוקאפ.
ביולי 2017 חתם לשנה בהפועל ירושלים. ב-20 בינואר 2018 אומיץ' עזב את הפועל ירושלים וחתם בכוכב האדום בלגרד. בקיץ 2018 הצטרף לבודוצ'נוסט פודגוריצה. באמצע העונה עבר אומיץ' לאולימפיה מילאנו.
קריירה בינלאומית
אומיץ' משחק במדי נבחרת סלובניה. הוא השתתף עם נבחרתו במונדובאסקט 2014, שם הגיע עם נבחרתו עד לרבע הגמר. אומיץ' השתתף גם ביורובאסקט 2015, שם הגיע עם נבחרתו לשמינית הגמר.
קרל מרטנס
קרל מרטנס (נולד ב-1967) הוא פרופסור לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון. עומד בראש המעבדה לתחבורה הוגנת, ונחשב למומחה בינלאומי לצדק תחבורתי. בין השנים 2002–2006 כיהן כמנכ"ל ארגון תחבורה היום ומחר.
ביוגרפיה
בשנת 2000 עלה לארץ, בין השנים 2000–2002 עבד כחוקר בטכניון. בין השנים 2002–2006 עבד כחוקר באוניברסיטת תל אביב, בשנת 2006 חזר להולנד והחל לשמש כפרופסור באוניברסיטת ראדבאוט בתפקיד זה החזיק עד שנת 2019. בשנת 2015 עלה בחזרה לארץ והחל לשמש כפרופסור בטכניון.
בשנת 2014 נבחר מרטנס למקצוען התחבורה של השנה בהולנד.
לב (סיעה)
רקע
אחרי שאריאל שרון הצליח להקים את ממשלת ישראל העשרים ותשע ב-2001 בעקבות ניצחונו בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה, התחילו השערות כי חבר הכנסת רוני מילוא ממפלגת המרכז התכוון לחזור לשורות מפלגת הליכוד. ב-22 במאי 2002 אמר מילוא לחברי מפלגת המרכז כי הוא רוצה לחזור לליכוד ושהוא רוצה שיבואו איתו.
מפלגת המרכז לא הצטרפה לממשלתו הראשונה של אריאל שרון מיד עם הקמתה ב-7 במרץ 2001, אלא עשתה זאת באיחור של כמעט חצי שנה - ב-29 באוגוסט. רוני מילוא מונה להיות השר לשיתוף פעולה אזורי, ודן מרידור נהיה לשר בלי תיק הממונה על שירותי המודיעין.
לאחר מכן, ב-6 בנובמבר 2002, פרשו רוני מילוא ויחיאל לסרי ממפלגת המרכז והקימו את סיעת "לב", אשר התקיימה דקות ספורות בלבד לפני שהתמזגה עם מפלגת הליכוד. במפלגת המרכז עצמה נשארו רק דן מרידור, דוד מגן ונחמה רונן.
אצטדיון פיינורד
אצטדיון פיינורד, הידוע גם בכינויו De Kuip (בתרגום חופשי מהולנדית: הגיגית), הוא אצטדיון כדורגל הנמצא בעיר רוטרדם שבהולנד. האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של קבוצת פיינורד המשחקת בליגת העל ההולנדית, וכאחד המגרשים המארחים את משחקיה של נבחרת הולנד. האצטדיון אירח עד היום מעל 150 משחקים בינלאומיים של הנבחרת הלאומית, הראשון שבהם נגד נבחרת בלגיה ב-2 במאי 1937.
באצטדיון פיינורד התקיים גמר הטורניר של יורו 2000 אותו אירחו הולנד ובלגיה במשותף. האצטדיון אירח את משחק הגמר של ליגת האלופות פעמיים (1972 ו-1982), את משחק הגמר של גביע אירופה למחזיקות גביע שש פעמים (1963, 1968, 1974, 1985, 1991 ו-1997), ואת משחק גמר גביע אופ"א פעם אחת (2002).
דיאבלו 4
דיאבלו 4 (באנגלית: Diablo IV) הוא משחק מחשב מסוגת משחק תפקידים-פעולה, אשר פותח על ידי חברת המשחקים Blizzard Entertainment ויצא לאור ב-5 ביוני 2023 למחשב האישי ולקונסולות פלייסטיישן 4 ו-5, Xbox One ו-Xbox Series X/S. המשחק הוא הרביעי בסדרת משחקי המחשב דיאבלו.
המשחק הוכרז ב-1 בנובמבר 2019 במסגרת כנס בליזקון, וחווה תקופה ממושכת של גישה מוקדמת כאשר הבטא הפתוחה הראשונה יצאה לאור ב-23 במרץ 2023 וגרסת ה"גישה המוקדמת" הרשמית שוחררה ב-1 ביוני, מספר ימים לפני השקתו הרשמית.
עלילה
עלילת המשחק מתרחשת בעולם הפנטזיה האפלה של סדרת משחקי דיאבלו, המכונה "סנקטוארי". לפי קדימון המשחק שפורסמם ב-2 בנובמבר 2019, עלילת המשחק תעסוק בחזרתה של לילית, יוצרת סנקטוארי ואמא קדומה של גזע הנפילים.
דמויות
הדמויות אשר יהיה ניתן לבחור לשחק בהן במשחק: כאשר ניתן לבחור את המין של כל דמות (גבר או אישה).
לדמויות יהיה עצי כישרונות (Skill Tree) המאפשרים לשחקן לקבוע את אופי הדמות, ובניגוד למשחקים קודמים בסדרה, בחירת "עלה כשרון" אחד יכולה לחסום "עלי כישרון" אחרים בפני השחקנים. בנוסף, הוגבלו מספר המיומיונות שדמות יכולה להשתמש בהם, ל-6 מיומנויות באותו הזמן.
עונות
בדומה למשחקים קודמים בסדרה (דיאבלו 2 והלאה), ישנן עונות (seasons) במשחק. אך הפעם בניגוד למשחקים קודמים, כל עונה תכיל תוכן שנוצר במיוחד לה הכולל משימות וחפצים מיוחדים, מה שמעודד שחקנים לחזור לשחק כשעונה חדשה מתחילה, בדומה למה שעשו בהצלחה במשחק Path of Exile.
העונה הראשונה, "עונת הזדון" (season of the malignant) החלה 20 ביוני 2023, ותסתיים ב17 באוקטובר 2023.
פיתוח
שמועות על פיתוח המשחק הופצו עוד ב-2018, ונטען כי פיתוח המשחק, תחת שם הקוד "Fenris", מנצל את מרבית משאבי חברת בליזרד, ואף הוביל לביטול משחק יריות מתוכנן מכותר סטארקראפט.
בנובמבר 2022 בליזארד פרסמה שהמשחק יצא ב-6 ביוני 2023, אך בהמשך הכריזה כי המשחק יהיה זמין החל מה-5 ביוני עם גרסת "גישה מוקדמת" שתהיה זמינה לציבור ב-1 ביוני.
דג טיגריס גולייתי
דג טיגריס גולייתי (שם מדעי: Hydrocynus goliath) הוא מין של דג גרם מסדרת החריתאים המצוי בנהרות ברחבי אגן הקונגו. זהו הדג הגדול ביותר בסדרתו והוא טורף-על מרשים.
אורכו של דג זה יכול להגיע ל-1.5 מ' ולשקול עד 50 ק"ג. הוא בעל ראש גדול עם לסתות בולטות בעלות שיניים בחריצים שונים. הם בעלי קשקשים כסופים קשים וסנפירים גדולים.
הדג מצוי בטבע בנהר קונגו, בנהר לואלבה, באגם אופמה ובאגם טנגניקה. הוא ניזון מדגים אחרים אותם הוא קורע בעזרת שיניו. הוא ממתין להם באזורים רגועים בנהר ומאיץ במהירות לעבר הטרף.
נסה איקפה-אטים
נסה איקפה-אטים (באנגלית: Nse Ikpe-Etim; נולדה ב-1974) היא שחקנית קולנוע ניגרית. היא התפרסמה בשנת 2008 עבור תפקידה בסרט Reloaded. היא הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בטקסי פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע פעמיים, עבור תפקידה ב Reloaded ובסרט Mr. and Mrs. בשנת 2014, היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה ב 2014 אפריקה קסם לצופים בחירה פרסים על תפקיד "Nse" בסרט Journey to Self.
תחילת דרכה
אטים נולדה ב-21 באוקטובר 1974 בלאגוס שבניגריה. היא למדה במספר בתי ספר באזורים שונים בניגריה, בשל עבודתו של אביה בבנק המרכזי של  ניגריה, שהביא אותו למחוזות שונים עם השנים. אטים השלימה תואר ראשון באמנויות התיאטרון באוניברסיטת קלאבאר.
חיים אישיים
אטים היא הבכורה מבין שישה ילדים. היא נישאה לחבר ילדותה קליפורד סולה ב-14 בפברואר 2013 בעיריית לאגוס. טקסי נישואים מסורתיים נערכו בעיר מגוריה במדינת אקווה איבום ובמדינת לאגוס בהתאמה, כמה חודשים לאחר האיחוד האזרחי. כיום היא מתגוררת בלונדון עם בעלה, שהוא מרצה בכיר באוניברסיטת מידלסקס, וחוזרת תכופות לניגריה כדי לשחק בסרטים בתעשיית הקולנוע הניגרית.
קריירה
בגיל 18, אטים התחילה את הקריירה שלה במשחק במסגרת התיאטרון של האוניברסיטה. הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה באופרת הסבון המשפחתית,  Inheritance. אחרי סיום לימודיה באוניברסיטה היא עזבה את תעשיית הסרטים לטובת יוזמות אחרות, אך עשתה קאמבק בסרטו של אמם איסונג, Reloaded לצד רמזי נואה, ריטה דומיניק, איני אדו ודזמונד אליוט.
חוק החלוקה השווה
בפיזיקה סטטיסטית, חוק החלוקה השווה (equipartition theorem) הוא חוק פיזיקלי האומר כי האנרגיה הפנימית במערכת מתחלקת באופן שווה בין כל דרגות החופש הריבועיות של ההמילטוניאן.
האנרגיה הממוצעת לכל דרגת חופש: כאשר T הטמפרטורה של המערכת ו- \ K_B קבוע בולצמן.
דרגת חופש ריבועית היא דרגה שבה האנרגיה תלויה בגודל המשתנה בריבוע (לדוגמה, אנרגיה פוטנציאלית של קפיץ, אנרגיה קינטית של גוף התלויה במהירות שלו באחד הצירים).
אינטגרציה רציפה
בהנדסת תוכנה, Continuous integration (ראשי תיבות: CI; בעברית: אינטגרציה רציפה) היא שיטת עבודה שבמסגרתה כל סביבות הפיתוח עוברות מיזוג עם מוקד מרכזי משותף (באנגלית: repository או mainline) כמה פעמים ביום במסגרת של ניהול גרסאות. שיטת עבודה זו התגבשה לראשונה כחלק ממתודולוגית Extreme Programming. המטרה הראשית של CI היא למנוע תקלות אינטגרציה, המכונות לעיתים "integration hell" ("גיהנום האינטגרציה"; על משקל תקלת תוכנה ידועה אחרת בשם DLL hell).
בשיטה המסורתית מפתחים שונים עובדים על תכונות שונות של המוצר ולקראת הוצאת גרסה חדשה ממזגים את כל השינויים. רק אז אפשר לבדוק איך כל השינויים השונים משפיעים האחד על השני. בשיטת המיזוג הרציף, ענף הפיתוח הראשי מייצג תמיד מוצר עובד (שעובר את כל הבדיקות).
חוק החלוקה השווה
תרמודינמיקה
דוגמה: אם נסתכל על גז אידיאלי מונו-אטומי במרחב תלת־ממדי, לכל אטום יש 3 דרגות חופש (3 כיווני תנועה). מחוק החלוקה השווה ניתן לדעת כי האנרגיה הממוצעת לאטום תהיה:
לעומת זאת, כאשר מדובר בגז אידיאלי דו-אטומי במרחב תלת-ממדי, לכל אטום יש 5 דרגות חופש (3 כיווני תנועה + רוטציה + ויברציה). מחוק החלוקה השווה נקבל:
חוק החלוקה השווה מעניק מבט עמוק יותר על מונח דרגות החופש, ומראה כי מובנן אינו טריוויאלי. לדוגמה, ההמילטוניאן של חלקיק חופשי חד־ממדי הוא ולכן חוק החלוקה השווה קובע כי האנרגיה החופשית שלו היא, שכן יש לו רק דרגת חופש ריבועית אחת. לעומת זאת, חלקיק כלוא בפוטנציאל הרמוני חד־ממדי מיוצג על ידי ההמילטוניאן כאשר k הוא קבוע הקפיץ של הפוטנציאל ההרמוני וx הוא הסטייה משיווי משקל. לחלקיק כלוא זה יש שתי דרגות חופש ריבועיות ולכן האנרגיה החופשית שלו לפי משפט החלוקה השווה היא. לכן, אף על פי שהחלקיק כלוא בפוטנציאל, האנרגיה החופשית שלו גדולה יותר משל חלקיק חופשי.
אינטגרציה רציפה
בנוסף לבדיקות יחידה אוטומטיות, ארגונים אשר עובדים בשיטת ה-CI בדרך כלל משתמשים בשרת הבנייה על מנת ליישם תהליכים רציפים של בקרת איכות כללית – יחידות עבודה קטנות המיושמות לעיתים קרובות. בנוסף להרצת בדיקות יחידה ובדיקות אינטגרציה, תהליכים כאלה מריצים בדיקות סטטיות ודינמיות נוספות, מודדים את הביצועים, מפיקים דוקומנטציה מקוד המקור ומסייעים בביצוע בדיקות תוכנה ידניות. המטרה ביישום בקרת איכות רציפה כזאת היא שיפור איכות התוכנה וקיצור זמני האספקה שלה ללקוח (delivery), וזאת באמצעות החלפת השיטה המסורתית של יישום בקרת האיכות לאחר סיום הפיתוח. זה דומה מאוד לרעיון המקורי של ביצוע אינטגרציות תכופות על מנת להקל על תהליך האינטגרציה, אבל הפעם בהקשר של הבטחת איכות.
במסגרת אותה מתודולוגיית פיתוח תוכנה נכללת גם שיטת ה-continuous delivery (אספקה רציפה), אשר מרחיבה את שיטת ה-CI בכך שהיא מוודאת שהתוכנה כפי שהיא נמצאת ב-repository, תמיד נמצאת במצב שניתן לפרוס אותה אצל משתמשים, ובכך הופכת את תהליך פריסת התוכנה למהיר ביותר.
תאוריה
כאשר מתכנת X ניגש להכניס שינויים בקוד, הוא מושך עותק של קוד המקור העדכני מה-repository אל תחנת העבודה שלו. ככל שעובר הזמן ומפתחים אחרים מגישים את השינויים שהם ביצעו בקוד אל ה-repository, הקוד שנמצא אצל מתכנת X מפסיק בהדרגה לשקף את הקוד שנמצא ב-repository. לא רק שהקוד שנמצא ב-repository עשוי להשתנות, אלא גם יכולים להתווסף קוד, ספריות ומשאבים אחרים חדשים אשר יוצרים תלויות (dependencies) וקונפליקטים אפשריים.
בסופו של דבר ה-repository יכול להפוך לכל כך שונה מהעותק שנמצא אצל המפתח, עד שייווצר המצב שלעיתים מכונה "merge hell" או "integration hell" ("גיהנום המיזוג" או "גיהנום האינטגרציה"), בו הזמן הנדרש לצורך ביצוע אינטגרציה עולה על הזמן שלקח לעשות את השינויים המקוריים. במקרה הגרוע ביותר, יכול להיות שהמפתח יאלץ לזרוק את השינויים שהוא ביצע ולעשות את כל העבודה מחדש.
עבודה בשיטת ה-continuous integration דואגת לבצע אינטגרציות מוקדמות ותכופות על מנת להימנע ממלכודות ה-integration hell. מטרת השיטה להפחית את כמות העבודה שיש לבצע מחדש (שכתוב הקוד על מנת להתאים אותו לשינויים שמפתחים אחרים עשו), ובכך להקטין את העלויות והזמן שנדרש לפיתוח.
שיטת עבודה משלימה ל-CI דורשת מכל מתכנת לבצע בנייה מלאה של הפרויקט, להריץ בדיקות יחידה (ושהן יעברו), לפני שהוא מגיש את העבודה שלו ל-repository. בדיקות אינטגרציה בדרך כלל מורצות אוטומטית על שרת ה-CI כאשר הוא מזהה שבוצע commit חדש. על המפתחים להתחיל את יום העבודה שלהם בעדכון הפרויקט שעל המחשב שלהם מה-repository, בצורה כזאת הם יישארו מעודכנים.
סמל הרפובליקה הדרום-אפריקאית
סמל הטרנסוואל (בהולנדית: Wapen van Transvaal) הוא סמלה הלאומי של הרפובליקה הדרום-אפריקאית, הידועה גם בכינויה רפובליקת הטרנסוואל, אשר התקיימה בשטחי דרום אפריקה של ימינו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19.
עיצוב
בלב סמל הטרנסוואל שדה צבעוני עם מסגרת זהובה. הוא מחולק למספר חלקים: רבעו השמאלי העליון הוא בצבע אדום והוא מציג את האריה, בעל החיים המפואר ביותר בתחומי הרפובליקה הדרום אפריקאית, ואולי אף מדובר ספציפית באריה טרנסוואלני. שאר השדה מציג ייצוגים בולטים של האפריקאנר בתודעה הלאומית של הרפובליקה. הרבע העליון הימני, אשר צבעו כחול, מציג בגאווה את הלוחם האפריקאנר, העשוי בלא חת, כשהוא מחזיק כלי נשק ולבוש בלבוש מסורתי, לרבות כובע. החצי התחתון של השדה הוא בצבע ירוק, ומציג עגלת משא, המייצגת את האפריקאנר הנודד, ה"טרקבור", התר את הארץ בחפשו אחר חירות ומקום להקים בו מולדת. במרכז השדה מוצג סמל קטן ובו עוגן, המייצג את החיבור לאדמת הארץ. מעל השדה פורש את כנפיו נשר מוזהב, ומשני הצדדים תומכים סדרה של שישה דגלי הרפובליקה הדרום אפריקאית, שלושה מכל צד. בתחתית הסמל נמתחת המוטו מצד לצד, ובו כתוב בהולנדית "EENDRAGT MAAKT MAGT", שפירושו "אחדות היא כוח".
היסטוריה
ב-18 בפברואר 1858, כארבע שנים לאחר הקמת הרפובליקה, קבעה מועצת העם, הפרלמנט של המדינה את סמל המדינה, שיהיה: "שדה כסף בו יוצב עוגן זהב עם נשר מעליו הפותח לרווחה את זרועותיו. בצידו הימני של השדה יעמוד גבר בלבוש מסורתי עם אקדח. בצידו השמאלי יעמוד אריה." למרות הדמיון לתצורה המודרנית של הסמל, ככל הנראה לאורך השנים הוא שינה מפעם לפעם את צורתו, עד שקיבל את מראהו המאוחר. גרסה מאוחרת כזאת כנראה התחילה להופיע החל משנת 1871. הסמל היה בתוקף עד ה-31 במאי 1902, אז הרפובליקה הדרום אפריקאית הובסה על ידי בריטניה במלחמת הבורים, וחדלה מלהתקיים.
מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט
מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט, המרכז הלאומי לחקר המגוון הביולוגי, הפועל במסגרת אוניברסיטת תל אביב, הוא המוקד הגדול והפעיל ביותר של תיעוד ומדע בתחומי המגוון הביולוגי בישראל. המרכז כולל מוזיאון טבע הצמוד לאוניברסיטה ופתוח לקהל הרחב.
כ-5.5 מיליון פריטים נכללים באוספים של אוניברסיטת תל אביב. האוספים מתעדים את עולם החי והצומח באזור ישראל והמזרח התיכון לאורך אלפי שנים, כמו גם את ההתפתחות ההיסטורית והתרבותית של המין האנושי. בניין המוזיאון שוכן במזרח קריית אוניברסיטה תל אביב, מול שער בית התפוצות, צמוד לגנים הבוטניים ולגן למחקר זואולוגי.
המוזיאון נפתח לקהל בקיץ 2018, ופועל בחסותה של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בניית המוזיאון
בניית המוזיאון התאפשרה תודות לתמיכתם של מייקל שטיינהרדט, יושב ראש לשעבר של חבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, ושל אשתו ג'ודי, כמו גם בזכות סיוע ממשלתי (הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה, המשרד להגנת הסביבה, משרד החקלאות ופיתוח הכפר, משרד התיירות, משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל ותוכנית מורשת במשרד ראש הממשלה), סיוע של הקרן הקיימת לישראל, סיוע מתורמים פרטיים ובתמיכתה של קרן "יד הנדיב".
אדריכלי המוזיאון הם משרד קימל אשכולות אדריכלים. המוזיאון תוכנן להיראות כ"תיבת אוצרות" או "תיבת נוח" ומשתרע על פני 9,620 מ"ר בחמש קומות. חללי התצוגה מתפרשים על פני כ-1,700 מ"ר.
אוספים ומחקרים
להקמת המוזיאון חברו המוזיאון הזואולוגי (המחלקה לזואולוגיה, הפקולטה למדעי החיים), העשבייה הלאומית של אצות, פטריות וחזזיות (המחלקה לביולוגיה מולקולרית ואקולוגיה של הצמח, הפקולטה למדעי החיים), האוסף הלאומי של אנתרופולוגיה ביולוגית (החוג לאנטומיה, הפקולטה לרפואה) והאוספים והמעבדות לארכאולוגיה ביולוגית (המכון לארכאולוגיה, הפקולטה למדעי הרוח), ריכוז האוספים שנאצרו במסגרות אלה לאורך עשרות שנים, מאפשר למוזיאון להציג מיליוני פריטי אוסף המתעדים את עולם החי והצומח של האזור במהלך מאה השנים האחרונות, כמו גם את ההתפתחות וההיסטוריה של המין האנושי.
אוספי המוזיאון משרתים מדי שנה מאות מדענים ואנשי מקצוע מן הארץ ומן העולם למחקר בסיסי ויישומי ולפיתוח ידע וכלים לניהול המערכת האקולוגית ושימורה בד בבד עם ניצול משאבים בר-קיימא. יותר מ-100 תלמידי מחקר משתמשים באוספי הטבע בעבודות המחקר שלהם לתוארי מוסמך ודוקטור מדי שנה.
אלפי פריטים מתוך האוסף, המשמש בעיקרו למחקר, מוצגים לקהל הרחב במסגרת תערוכות בחלקו הציבורי של המוזיאון. בשבע תערוכות נושא: נדידת ציפורים, בתי גידול של המגוון הישראלי, חרקים ופרוקי-רגליים; בעלי חיים בחושך; צורה, מבנה ותפקוד של בעלי חיים; השפעות האדם על הסביבה; קשרים והשפעות בין יצורים שונים; והצצה אל אוצר אוספי הטבע.
המוזיאון מוכר כמפעל לאומי על ידי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, כתשתית מחקר לאומית על ידי המועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי וכמרכז ידע תשתיתי בתחומי החקלאות והסביבה על ידי משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל.
תערוכות מתחלפות
קומה 3 מוקדשת לתערוכות מתחלפות. בין התערוכות שהוצגו בה:
רחבת הכניסה למוזיאון מציגה אף היא תערוכות מתחלפות. בין התערוכות שהוצגו:
היוזמה לטקסונומיה בישראל
היוזמה לטקסונומיה בישראל, אשר נוסדה ופועלת בהובלת מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדרט, היא מפעל משותף של מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל, משרדי הממשלה ומכוני מחקר. היא הוקמה כדי לקדם את הכשרתו של דור חדש של טקסונומים ולהעשיר את הידע הבסיסי על המגוון הביולוגי של ישראל. מטרת היוזמה היא להחיות את הטקסונומיה בישראל ולהרחיב את ההבנה של המגוון הביולוגי, ובכך להעמיק את תרומת המדע למחקר, להגנה ולניצול בר-קיימא של המערכות האקולוגיות של ישראל.
פעילות חינוכית
המוזיאון קלט ומשלב את הפעילות החינוכית שהתבצעה במסגרת אוניברסיטת תל אביב, קמפוס טבע,
החינוך בתחום הביולוגיה הסביבתית
ובתחום החקלאות האקולוגית. בנוסף, שיתוף פעולה עם הפורום הישראלי לתזונה בת קיימא נועד לסייע בארגון כנסים ומפגשים בתחומי הסביבה, המזון והקיימות. במסגרת שיתוף הפעולה נערך כנס השקת דו"ח EAT-Lancet בישראל, בו מתוארת דיאטה פלנטרית שתאפשר להזין את אוכלוסיית העולם בשנת 2050 בצורה בריאה ומקיימת.
בשנת 2022 יזם והפיק המוזיאון אלבום מוזיקה בשם "אגדה חיה" אותו כתב, הלחין וביצע שחר אבן צור. כל שיר באלבום מוקדש לבעל חיים אחר בארץ ישראל (כחל, עטלף נשפון פגום-אוזן, קרקל, מלפפון ים, קוצן זהוב, בריום, נוטריה, אילנית מצויה, שממית חרמונית).
ילדי היטלר (סרט)
ילדי היטלר (באנגלית: Hitler's Children) הוא סרט תיעודי ישראלי שנכתב, בוים והופק על ידי חנוך זאבי בשנת 2011. הסרט, בהפקת חברת מאיה הפקות בע"מ, מביא לראשונה למסך את צאצאיהם של פושעי המלחמה הנאציים הבכירים המשתפים את הצופים בתחושת האשם והאחריות על פשעי קרוביהם. הסרט זכה לביקורות נלהבות באמצעי התקשורת בארץ ובעולם ושודר בתחנות טלוויזיה בינלאומיות רבות, ביניהן ב BBC.
עלילה
"ילדי היטלר" מביא לראשונה אל המסך את צאצאיהם של בכירי גרמניה הנאצית. בסרט הם חושפים אל מול המצלמה את הקונפליקט שבו מתנהלים חייהם: מצד אחד הם חשים הערצה טבעית להוריהם מולידיהם, ומצד שני הם מתמודדים עם תחושת אשם ואחריות למעשיהם הנפשעים של הוריהם. לאורך הסרט מתוארים מפגשים ודיאלוגים בלתי צפויים בין "ילדי היטלר" לבין משפחות קורבנות השואה.
בין המצולמים ב "ילדי היטלר": ניקלס פרנק, בנו של הנס פרנק, מושל פולין, אשר נוסע ברחבי גרמניה כדי להיפגש עם בני נוער, לספר על הזוועות שחולל אביו ולהזהירם ממפלגות הימין הקיצוני. מוניקה גת, בתו של אמון גת, מפקד מחנה פאלשוב, קתרין הימלר, אחייניתו של היינריך הימלר שנישאה ליהודי-ישראלי, בן לניצולי שואה. בטינה גרינג אחייניתו של הרמן גרינג שבמסגרת הניסיון להתנתק מהעבר האפל של משפחתה, עשתה ביחד עם אחיה, ניתוח עיקור כדי "לעצור את שרשרת "גרינג" וריינר הס, נכדו של רודולף הס, מפקד מחנה אושוויץ, המגיע לבקר במחנה ובוילה שבה התגוררה המשפחה במהלך המלחמה, שם גידלה את ילדיה כשזוועות המחנה והקרמטוריום במרחק מטרים ספורים מהם.
הפקת הסרט
הסרט הופק על ידי חברת "מאיה הפקות בע"מ בשיתוף עם חברת Saxsonia Entertainment עבור "רשת" ועבור WDR, SWR ו- MDR גרמניה, RTS שווייץ, DR דנמרק ובתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
הסרט הופץ על ידי חברת "Cinephil" ובארצות הברית על ידי חברת "Film Movement". הסרט שודר במדינות רבות בעולם ביניהן: ישראל, גרמניה, שווייץ, דנמרק, אנגליה, הולנד, רוסיה, פולין, צ'כיה, ספרד, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, טאיוואן, יוון, פינלנד, יפן ועוד.
צוות הפקה:
פסטיבלים ופרסים
פרסים:
מועמד סופי לסרט הטלוויזיה הדוקומנטרי הטוב ביותר לשנת 2012 בתחרות PRIX EUROPA
Best single documentary at the North West region Royal Television Society awards, UK 2012
פרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר Jewish Motifs International Film Festival, ורשה 2013
ביקורות על הסרט:
ניו יורק טיימס Critic's Pick
"הגארדיאן"
ביקורת - עיתון "הארץ"
נוזל קירור
נוזל קירור (באנגלית: Coolant) הוא נוזל או גז המוזרם במערכות טכנולוגיות כמו מנועים, ומשמש למניעת התחממות או להעברת חום. לנוזל קירור אידיאלי יש קיבול חום גבוה, צמיגות נמוכה, הוא זול, אינו רעיל או נפיץ, ואינו גורם לבליה או שיתוך של המערכת אותה הוא מקרר. לעיתים נדרש מנוזל הקירור להיות חומר מבודד חשמלי.
המונח 'נוזל קרור' משמש בעיקר במערכות מיזוג אוויר לרכב, לקירור וחימום בתים ובקירור תעשייתי. בשפות זרות, בתעשיית מנועי החום נהוג להשתמש במקבילה לתואר 'נוזל העברת חום'.
נוזל הקירור יכול לשמור על מצב הצבירה שלו - גז או נוזל, או לעבור שינוי מצב צבירה, כך שהחום הכמוס הנוסף הנדרש למעבר מצב הצבירה מגביר את יעילות הקירור. נוזל קירור המשנה את מצב הצבירה ידוע כ'גז מקררים' או 'גז מזגנים'.
התכת ברזל ומלח
ברזל ומלח מותכים
גזים מעובים
חנקן נוזלי
מוצקים
מגיני חום במעבורות חלל עשויים לרוב סיליקון.
קרח וכן קרח יבש משמשים לעיתים לקירור. המראה (פיזיקה) של קרח, שימש לקירור חליפת החלל של טייסי החלל באפולו
פרנסואז ייפ
פרנסואז פונג-וה ייפ (בסינית: 葉芳華; בצרפתית: Françoise Fong-Wa Yip; נולדה ב-4 בספטמבר 1972) היא שחקנית קנדית.
קורות חייה
ייפ נולדה בצפון ונקובר, קולומביה הבריטית לאם ממוצא צרפתי ולאב ממוצא סיני. גדלה בטורונטו, אונטריו. דוברת אנגלית, צרפתית וסינית. השתתפה כשחקנית בסרטים בתעשיית הקולנוע בהונג קונג, ולאחר מכן החלה לשחק בסדרות טלוויזיה ובסרטים באמריקה הצפונית.
ג'נו סילבה
קריירה
סילבה נולד במקסיקו. החל להופיע בסרט הבלאקספלויטיישן "Thomasine & Bushrod" מ-1974 בתור טאפי.
ב-1983 שיחק בסרט המאפיה והפשע פני צלקת בתור המתנקש "גולגולת", שליחו של אלסנדרו סוזה.
ב-1996 שיחק בסדרתו של צ'אק נוריס ווקר בתור אל קויוט. בשנה שאחריה שיחק בפארק היורה: העולם האבוד של סטיבן ספילברג בתור הספן קרלוס. באותה שנה שיחק גם בסרט אמיסטאד של אותו במאי, בתור רויז.
בשנת 2001 שיחק במותחן של דייוויד לינץ' מלהולנד דרייב בתור מנהל מלון. לאחר שנתיים שיחק בסרט מילה של גבר של פ. גארי גריי בתור ממו לוצרו.
נפטר בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-9 במאי 2020.
תסמונת קרצינואידית
תסמונת קרצינואידית היא קבוצה של תסמינים המתרחשים כתוצאה מחומרים המשתחררים על ידי גידולים נוירואנדוקריניים ( גידולים קרצינואידים ). התסמינים עשויים לכלול הסמקה, שלשול, צפצופים, גירוד, דלדול שרירים ועייפות. סיבוכים עשויים לכלול לחץ דם נמוך, מחסור בניאצין ומחלת לב מסתמיים והסיבוך הנפוץ ביותר, אי ספיקת תלת-צדדית.
התסמונת מופיעה אצל כ-10% מהאנשים עם גידולים נוירואנדוקריניים. לרוב מדובר בגידולים המערבים את המעי ומתפשטים לכבד. התקפות עלולות להיגרם על ידי אכילה, אלכוהול או מתח. התקפות עלולות להיות מגורות על ידי חומרים כגון סרוטונין, היסטמין, ופרוסטגלנדינים. התסמונת מסווגת כתסמונת פאראנופלסטית. אבחון התסמונת הוא בדרך כלל על ידי בדיקת שתן של 24 שעות ולאחר מכן הדמיה רפואית לאיתור הגידול.
הטיפול עשוי לכלול אוקטריאוטיד, לנראוטיד, ניתוח וכימותרפיה. תסמונת קרצינואיד היא נדירה. כ-5 מיליון אנשים מאובחנים בה בשנה. הימצאות התסמונת נפוצה לרוב החל מגיל 55 עד 60 שנים. גברים ונשים מושפעים מהתסמונת כמעט באופן שווה. התסמונת תוארה לראשונה בשנת 1953.
סימנים וסימפטומים
התסמונת הקרצינואידית מתרחשת בכ-5% מהגידולים הקרצינואידים ומתבטאת כאשר חומרים מכלי דם מהגידולים נכנסים למחזור הדם המערכתי ונמלטים מהסינון בכבד.
פתופיזיולוגיה
תסמינים נוספים של התסמונת הקרצינואידית הם שלשול (נראה שנגרם מהעלייה בסרוטונין, המגביר מאוד את הפריסטלטיקה, ומשאיר פחות זמן לספיגת נוזלים), תסמונת דמוית פלגרה (כנראה נגרמת מהסטה של כמויות גדולות של טריפטופן מסינתזה של ויטמין B 3 ניאצין, הדרוש לייצור NAD, לסינתזה של סרוטונין וחומרים אחרים), נגעים פיברוטיים של האנדוקרדיום, במיוחד בצד ימין של הלב וכתוצאה מכך אי ספיקה של המסתם התלת-צדדי, ובתדירות נמוכה יותר, גם של השסתום הריאתי, ובאופן נדיר, גם כיווץ סימפונות.
הביולוגיה של גידולים אלו שונה מסוגי גידול רבים אחרים. מחקר מתמשך על הביולוגיה של גידולים אלו עשוי לחשוף מנגנונים חדשים להתפתחות הגידול.
אבחנה
כאשר יש מידה מסוימת של חשד קליני, הבדיקה הראשונית השימושית ביותר היא בדיקת רמות השתן של 5-HIAA, התוצר הסופי של חילוף החומרים של סרוטונין, במשך 24 שעות. חולים עם תסמונת קרצינואידית מפרישים בדרך כלל יותר מ-25 מ"ג של 5-HIAA ליום.
הדמיה
עבור מציאת של נגעים ראשוניים וגרורות כאחד, ההדמיה הראשונית היא בבדיקות הדמיה מיוחדות המשתמשות בתכונה נוספת של התאים הנוירואנדוקריניים - ביטוי קולטנים לסומטוסטטין. שיעורי הזיהוי החציוניים עם בדיקה זו הם כ-89%, בניגוד לטכניקות הדמיה אחרות כמו סריקת CT ו- MRI עם שיעורי זיהוי של כ-80%.
בדרך כלל, בבדיקת CT נראה שינוי דמוי עכביש/סרטן במזנטריה עקב הפיברוזיס משחרור הסרוטונין. בדיקת F-FDG PET/CT אשר מעריכה את חילוף החומרים המוגבר של גלוקוז, עשוי גם לסייע באיתור הנגע הקרצינואידי או בהערכת גרורות.
מיקום הגידול
מציאת מיקום הגידול עשויה להיות קשה ביותר. בליעת בריום ובדיקת מעקב של המעי עשויות להראות לעיתים את הגידול. צורה נוספת של לוקליזציה של גידול היא האוקטרוסקן. חומר מעקב של אינדיום 111 מוזרק לווריד ואז הגידולים סופגים החומר ונראים בסורק. רק הגידולים סופגים את חומר הסומטוסטטין אינדיום 111 מה שהופך את הסריקה ליעילה ביותר.
אפשרויות טיפול
להקלה סימפטומטית של תסמונת קרצינואיד:
טיפול חלופי למטפולים מתאימים:
פרוגנוזה
הפרוגנוזה משתנה מאדם לאדם. הפרוגנוזה נעה בין 95% הישרדות של 5 שנים למחלה מקומית ל-80% הישרדות של 5 שנים עבור אלו עם גרורות בכבד. זמן ההישרדות הממוצע מתחילת הטיפול באוקטריאוטיד עלה לכ-12 שנים.
קישורים חיצוניים
קרצינואיד, ויקירפואה
הדוכסות הגדולה של טוסקנה
הדוכסות הגדולה של טוסקנה (באיטלקית: Granducato di Toscana; בלטינית: Magnus Ducatus Etruriae; בגרמנית: Großherzogtum Toskana) הייתה ישות מדינית שהתקיימה בין 1569 ל-1859 כחלק מהאימפריה הרומית הקדושה. במסגרת הסכם קמפו פורמיו (1797) הועברה הדוכסות הגדולה לאימפריה האוסטרית. ב-1859 התאחדה עם ממלכת סרדיניה לקראת איחוד איטליה. שליטי הדוכסות הגדולה היו מבית מדיצ'י עד הכחדת השושלת ב-1737, אז המשיך את השושלת פרנץ שטפן מלורן וצאצאיו; עם הפסקה קצרה בין 1801–1807 אז נמסרה הדוכסות הגדולה על ידי נפוליאון בונפרטה לשליטת בית בורבון-פארמה (כ"ממלכת אטרוריה"). בירת הדוכסות הגדולה הייתה פירנצה.
היווסדות הדוכסות הגדולה
טוסקנה או בשמה ההיסטורי טוּסְקיה (Tuscia) הוקמה בימי דיוקלֶטיאנוס קיסר מחוז במרכז-איטליה, אשר נוצר מאיחודם של מחוזות אוּמבְּריה ואֶטרוּריה, נשלטה מפירנצה על ידי שושלת בית מדיצ'י.
בתקופת הלומברדים קמה בה דוכסות ומרכזה בעיר לוּקה, ואחרי כיבושה בידי קרל הגדול ב-774 – רוזנוּת, שהפכה במאה ה-9 לרוזנוּת-ספָר. ב-1052 נרצח אחרון רוזני-הספר הזכרים, ואלמנתו ששלטה תחתיו הורישה את טוסקנה לבתה מַטילדה מקַנוסה. מטילדה, שמתה ללא יורשים (1115), העבירה את נחלותיה לכנסייה, אלא שהקיסרים נאבקו עם האפיפיורים, וכתוצאה מכך הצליחו ה"קומונות", שהמסחר והמלאכה התפתחו בהן, לזכות בעצמאות. הקומונות הראשונות היו לוּקה, סייֶנה ופירֶנצֶה, והחשובה שבהן הייתה פּיזה, מהמעצמות הימיות החשובות בים התיכון עד למפלתה ב-1284. לאחר ירידתה של פיזה עלתה פירֶנצֶה, שהצליחה במרוצת המאה ה-14 להשתלט על רוב ערי טוסקנה. במאות ה14–16 פרחו בערי טוסקנה הציור והפיסול, האדריכלות, השירה והספרות; טוסקנה הפכה למרכז האמנות האיטלקית ותרבות ההומאניזם.
ב-1532 היו בני בית מדיצ'י לדוכסי פירנצה בחסד הספרדים. קוזימו הראשון דה מדיצ'י הרחיב את גבולות שלטונו, רכש את האי אלבה (1548), כבש את סיינה (1555) והפך את טוסקנה לכוח החשוב והחזק ביותר באזור. בד בבד קשר ברית אמיצה עם מדינת האפיפיור בראשות פיוס החמישי. אף שקוזימו עצמו הפסיק לשלוט בפועל ב-1565 והעביר את תפקידו לבנו פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, המשיך שלטונם להיות יציב וחזק. בשנת 1569 העניק האפיפיור לקוזימו את התואר דוכס גדול באמצעות בולה אפיפיורית, צעד שהפך את טוסקנה לדוכסות גדולה. זאת למורת רוחם של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ופליפה השני, מלך ספרד שלא הסכימו להכיר במעמד החדש והבכיר של טוסקנה וקטרינה דה מדיצ'י, העוצרת של צרפת ובת משפחת מדיצ'י בעצמה. עמדתם השתנתה כתוצאה מבחירת טוסקנה להשתתף לצידם בקרב לפנטו (7 באוקטובר 1571) בקואליציה של "הליגה הקדושה" הנוצרית שכללה גם את הכוחות המאוחדים של הרפובליקה של ונציה, ספרד ומדינת האפיפיור, נגד האימפריה העות'מאנית. בשנת 1576 העניק קיסר האימפריה הרומית הקדושה דיפלומה קיסרית שאשררה את מעמדה של טוסקנה כדוכסות גדולה. עם מותו של קוזימו, הותיר מאחוריו מעצמה איתנה בקנה מידה מקומי.
פרנצ'סקו ופרדיננדו
שלטונו של פרנצ'סקו (שמת בן 46 ב-1587 וכיהן בפועל כראש המדינה מ-1565 ובאופן רשמי ממות אביו קוזימו ב-1574), היה המשך ישיר של ימי אביו, כאשר המדינה נשלטת בפועל על ידי הפקידות הבכירה שמינה אביו והייתה כנועה לרצון בית הבסבורג. את פרנצ'סקו ירש אחיו, פרדיננדו, שהיה פעיל בפיתוח המדינה, בין היתר הורה על ייבוש ביצות, נטיעת עצי תות לאורך הדרכים עבור תעשיית המשי, סלילת דרכים ופיתוח הנמל בליבורנו. הוא גילה יחס סובלני ליהודים ואף הוציא צו המזמין סוחרים יהודים להתיישב בליבורנו ובפיזה. פרדיננדו כרת בריתות עם מדינות שכנות על ידי נישואיו לכריסטינה מלורן, בתו של דוכס לורן והשיא את אחותו, מארי דה מדיצ'י לאנרי הרביעי, מלך צרפת. את בנו, קוזימו השני, השיא למריה מגדלנה, ארכידוכסית אוסטריה מבית הבסבורג, ששלט גם בספרד, אשר הציבה איום מתמיד של חופי טוסקנה מכיוון הים הטירני. ב-1605 הביא פרדיננדו לבחירת בן משפחתו, אלסנדרו דה מדיצ'י לאפיפיור לאו האחד-עשר, שאמנם נפטר כעבור חודש, אך ממשיכו פאולוס החמישי היה תומך בית מדיצ'י. הקשר האמיץ למדינת האפיפיור הביא לחקיקה דתית מחמירה בטוסקנה ולמתן מעמד בכיר לאנשי הכמורה (קלריקליזם). ב-1608 תמך פרדיננדו במשלחת לחופי גיאנה הצרפתית של ימינו, בשם "משלחת ת'ורנטון," שאף ניסתה להקים באזור מושבה טוסקנית, אך מותו הפתאומי עצר את הניסיון. עם מותו, בפברואר 1609 הותיר מדינה עשירה ויציבה, אך נסיונותיו בשדה הדיפלומטיה הבין לאומית היו בעוכרי הדוכסות וגררו אותה אל שורה של סכסוכים ומאבקים.
קוזימו השלישי וסופו של בית מדיצ'י
את שלטונו של פרדיננדו השני ירש ב-1670 בנו קוזימו השלישי. הוא ירש מצב כלכלי חמור ובמהלך שלטונו חלה התדרדרות נוספת וחזה במעמד הדוכסות הגדולה. קוזימו השלישי היה שמרן ופוריטן קתולי, הוא אסר על חגיגות בעלות ניחוח פאגאני, הוציא להורג מי שנחשד כהומוסקסואל, החמיר את המיסוי, העמיק את החינוך הדתי והוציא צווים נגד היהודים. עד שנת 1705 הצטמצמה אוכלוסיית פירנצה במחצית ואוכלוסיית טוסקנה כולה בכ-40%, מן הצי המפואר לשעבר נותרו שרידים בלבד והמדינה הגיעה לפשיטת רגל למעשה. החובות לאימפריה הרומית הקדושה שיעבדו אל טוסקנה למעשה לכתר והיא אולצה לממן מקופתה הריקה תחמושת לקרב וינה. בעת מלחמת הירושה הספרדית לא השתתפה טוסקנה, כיוון שלא יכלה להרשות לעצמה לא כלכלית ולא צבאית.
קוזימו השלישי נשא לאשה את נכדתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, מרגריט לואיז ד'אורליאן. מנישואים ללא אהבה אלה נולדו שלושה צאצאים, הבכור, פרדיננדו, שהיה מוזיקאי ופטרון של האמנויות, אך גם אלכוהוליסט וחולה עגבת ומת ב-1713; ג'אן גסטונה דה מדיצ'י, שירש את אביו ב-1723 ואנה מריה לואיזה דה מדיצ'י, הנצר האחרון לבית מדיצ'י, שנישאה ליוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ, שנפטר ב-1716 ללא יורשים. בשל חוסר שביעות רצונו של קוזימו מג'אן גסטונה, שהפך ליורש הפוטנציאלי לאחר מותו של פרדיננדו, ניסה למנות את אנה מריה לואיזה ליורשת, מעשה שמשמעותו הייתה הכפפת הדוכסות הגדולה לנסיכות הבוחר מפפאלץ, אולם חזר בו ימי ספורים לפני מותו והוריש את הדוכסות הגדולה לג'אן גסטונה, על מנת להותירה עצמאית. ג'אן גסטונה ביטל את חוקי אביו הפוריטניים אך פרט לכך כמעט שלא נראה בציבור, גם הוא היה אלכוהוליסט וכאשר הופיע במעמדות רשמיים הייתה התנהגותו מוזרה. עקב כך, עלתה ה"שאלה הטוסקנית" על סדר יומה של ועידת המעצמות שכינס הנסיך אויגן מסבויה בווינה ב-16 במרץ 1731. בוועידה הוסכם שנסיך ספרד, קרלוס, שהיה בן 15, יירש את ג'אן גסטונה בבוא העת; עד אז הוכרז שדורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג (אחותו של יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ) תכהן כעוצרת. כל זאת בלי להתייעץ כלל עם ג'אן גסטונה. ב-1735 היה קרלוס למלך נאפולי ואת כתר טוסקנה ירש פרנץ שטפן (פרנצ'סקו סטפנו, שאמו הייתה נינתה של מארי דה מדיצ'י, בתו של קוזימו הראשון). עם מותו של ג'אן גסטונה ב-9 ביולי 1737 באה לקיצה תקופת שלטון בית מדיצ'י בטוסקנה.
פרנץ שטפן ולאופולד
פרנץ שטפן, שהיה ב-1745 לקיסר האימפריה הרומית הקדושה שהה בפירנצה זמן קצר בלבד, עם רעייתו מריה תרזה, עד שעבר לווינה. לאחר מותו ב-1765 עברה הדוכסות הגדולה של טוסקנה לידי בנו, לאופולד. שלטונו של לאופולד התאפיין בהחזרת תפארתה של הדוכסות הגדולה לימי הזוהר שלה, תוך פיתוחה וייצוב כלכלתה. עריכת מודרניזציה במדיניות המיסוי, החדרת חיסון לאבעבועות שחורות וטיפול בעבריינות נוער על ידי מוסדות שיקומיים ולא על ידי ענישה גופנית. ב-1774 חקק לראשונה בעולם חוקים לאשפוז חולים במחלת נפש במוסדות רפואיים ובתנאים אנושיים. ב-1786 ביטל רשמית את עונש המוות (אף שהוצאות פומביות להורג הופסקו 20 שנים קודם לכן). עם מות אחיו הבכור, יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1790, נבחר לאופולד לקיסר והעביר את השלטון בטוסקנה לבנו, פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, לאופולד עצמו מת שנתיים מאוחר יותר.
בעת המהפכה הצרפתית
בשנת 1792 במהלך המהפכה הצרפתית, הכיר פרדיננד באופן רשמי ברפובליקה הצרפתית הראשונה, ובכך היה לבית המלוכה הראשון שהכיר בה. משהחלו מלחמות המהפכה הצרפתית, שוכנע פרדיננד על ידי שליטי בריטניה ורוסיה להצטרף לקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, ואכן, פרדיננד כרת עימם ברית, אך נתן רק תמיכה פסיבית ועשה זאת ללא שום התלהבות. כעבור שנה משראה פרדיננד את הניצחונות המהדהדים של הצרפתים, פרש מהקואליציה, וב-1 במרץ 1795 הכריז על נייטרליותה של טוסקנה במלחמה. במסגרת הסכם קמפו פורמיו (1797) הועברה הדוכסות הגדולה לאימפריה האוסטרית. בשנת 1799 הוקמה רפובליקה בפירנצה, בעידוד הצרפתים ופרדיננד ברח לווינה. בשנת 1801 נחתם חוזה ארנחואס בספרד, ובו צורפו שטחי הדוכסות הגדולה של טוסקנה ודוכסות פארמה ליצירת ממלכת אטרוריה, ולאחר מכן אושר החוזה בשלום לינוויל. ממלכת אטרוריה התקיימה בשטחי טוסקנה בין 1801 ל-1807 בשליטת בני אצולה הקשורים לכתר הספרדי. הממלכה בוטלה בדצמבר 1807 וצורפה לקיסרות הצרפתית הראשונה. בראשות ממשלת טוסקנה הציב נפוליאון את אחותו אליזה בונפרטה.
החזרת בית הבסבורג וסופה של הדוכסות הגדולה
ב-26 באוקטובר 1813 לאחר תבוסתו של נפוליאון בונפרטה בקרב לייפציג, ביטל פרדיננד את בריתו עם נפוליאון. במסגרת קונגרס וינה (1814) קיבל פרדיננד בחזרה את השליטה בדוכסות הגדולה של טוסקנה. בימיו הייתה הדוכסות אף מקלט לגולים משאר מדינות איטליה. ב-18 ביוני 1824 מת פרדיננד בפירנצה, ובמקומו עלה לשלטון בנו לאופולד.
לאופולד השני נודע כשליט בעל עמדות מתקדמות וליברליות וכבעל תשוקה לחידושים טכנולוגיים בכלל ורכבות בפרט. על אף שנשמע להנחיות האימפריה האוסטרית ואף שהיה קשור מכל עבר בקשרי דם עם בית הבסבורג שחייבו אותו למדיניות שמרנית, השתדל לאופולד לפתח את תחום שלטונו לטובת תושביו ופעל באופן עצמאי לקידום יוזמה חופשית, ביצוע עבודות ציבוריות והחדרת טכנולוגיה ומודרניזציה לתחומי החיים השונים. כמו כן התיר לאופולד הבעת דעות חופשית באופן יחסי לשאר שטחי השלטון האוסטרי. דוגמה לפעילות זו היא סלילת קו הרכבת הלאופולדי (באיטלקית: Ferrovia Leopolda) בין פירנצה לליבורנו, דרך פיזה, לאורך עמק הארנו והקמת תחנות רכבת לאורכה. עם זאת, לקראת אמצע שנות ה-40 של המאה ה-19 החלו רגשות לאומיים איטלקיים לגאות והועלו דרישות לרפורמה שלטונית. ב-1845 ו-1846 פרצו מהומות, שנענו על ידי הקלות ורפורמות מצידו של לאופולד, שעיקרן שילוב רב יותר של איטלקים בשלטון. ספטמבר 1847 כונן לאופולד ממשלה בראשותו של קוזימו רידולפי (Cosimo Ridolfi) שהחלה בהכנות לכינון חוקה, שאושררה לבסוף ב-17 בפברואר 1848. במקביל חלחלו רוחות "אביב העמים" לטוסקנה שעיקרן התבטא במרד נגד האוסטרים במילאנו ולומברדיה. ב-26 ביוני הכריז הפרלמנט הטוסקני על כינון רפובליקה עצמאית ובליבורנו פרצה מלחמת אזרחים בפועל. לאחר התייעצויות עם מפקד הצבא האוסטרי יוזף רדצקי פון רדץ, שפעל לדכא את המרידה האיטלקית ועם האפיפיור פיוס התשיעי, עזב לאופולד את פירנצה ב-18 בפברואר 1849, תחילה לגאיטה, בתחום ממלכת נאפולי ולבסוף לפורטו סנטו סטפנו. בו ביום הוכרזה רפובליקת טוסקנה בראשותם המשותפת של פרנצ'סקו גוראצי (Francesco Guerrazzi), ג'וזפה מציני וג'וזפה מונטנלי (Giuseppe Montanelli). הרפובליקה לא האריכה ימים. תחת איום של פלישה אוסטרית, הצביעו רוב הנציגים בפרלמנט הרפובליקה החדשה באפריל 1849 לטובת שליחת הזמנה רשמית ללאופולד לשוב ולתפוס את מקומו כדוכס הגדול, תוך העדפת שלטון מלוכה חוקתית שלו על פני כיבוש אימפריאליסטי. ב-1 במאי קיבל לאופולד סמכות חוקית. במקביל תפסו כוחות אוסטריים את לוקה וליבורנו. כפי שהוכח מאוחר יותר, התבצעה פעולה זו בהזמנתו של לאופולד, אף שהלה הציג אותה בפני נתיניו כהפתעה וכרסום בריבונותו. ב-25 במאי נכנסו הכוחות האוסטריים לפירנצה ולאופולד שב לעיר ב-28 ביולי.
באפריל 1850 הגיע לאופולד להסכם עם האוסטרים על הסגת כוחותיהם מטוסקנה, בתמורה לפיזור הפרלמנט, אך האוסטרים הותירו 10,000 חיילים בשטח. שנה לאחר מכן חתם על קונקורדט עם מדינת האפיפיור, במסגרתו הוקנו סמכויות ומעמד בכיר לאנשי הכמורה. ב-1852, לאחר לחץ של הממשל האוסטרי, האפיפיור ומלך נאפולי ביטל לאופולד את החוקה. אישי מפתח בממשל הרפובליקה, ובראשם פרנצ'סקו גוראצי נידונו לתקופות מאסר ארוכות. הכוחות האוסטריים נסוגו כליל מטוסקנה ב-1855, אך באותה עת כבר לא נותר דבר מן האהדה לה זכה לאופולד בראשית שלטונו.