cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פייטרו סרנטוני
ביוגרפיה
בנבחרת איטליה ערך את הופעת הבכורה שלו ב-12 בפברואר 1933 בניצחון 2–3 על בלגיה. סרנטוני לא היה שותף בזכייה של נבחרתו במונדיאל 1934 שנערך על אדמת איטליה, אך במונדיאל 1938 היה חלק מסגל הנבחרת שזכה פעם נוספת בטורניר תחת המאמן ויטוריו פוצו. בסך ערך בנבחרת 17 הופעות בין השנים 1933–1939.
דייוויד גוק
דייוויד גוק (באנגלית: David Gauke; נולד ב-8 באוקטובר 1971) הוא פוליטיקאי בריטי. כיהן מטעם המפלגה השמרנית כחבר בבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז דרום-מערב הרטפורדשייר בין השנים 2005 ל-2019. כיהן כלורד צ'נסלור (שר המשפטים) בקבינט של תרזה מיי. גוק שימש כשר במשרד האוצר בממשלתו של בממשלתו של דייוויד קמרון בין השנים 2010 ל-2014.
ביוגרפיה
גוק נולד באיפסוויץ' ולמד בבית ספר תיכון ציבורי בעיר. ב-1995 סיים לימודי משפטים מאוניברסיטת אוקספורד וסיים התמחות כעורך דין (solicitor) ב-1997. עבד כעורך דין בלונדון עד היבחרו לפרלמנט.
ב-2001 התמודד מטעם המפלגה השמרנית למושב מחוז ברנט-מזרח בבית הנבחרים הבריטי, אך לא נבחר.
במאי 2005 נבחר לנציג מחוז דרום-מערב הרטפורדשייר בבית הנבחרים. לאחר היבחרו כיהן בוועדת הנהלים ובוועדת האוצר של בית הנבחרים וכן שימש שר זוטר בממשלת הצללים של דייוויד קמרון. לאחר ניצחונו של קמרון והמפלגה השמרנית בבחירות הכלליות בבריטניה 2010, מונה לסגן שר האוצר. ב-2014 מונה לשר במשרד האוצר וביולי 2016 מונה למזכיר הראשי במשרד האוצר.
ביוני 2017 מונה לשר העבודה והפנסיות בקבינט של תרזה מיי. בינואר 2018 מונה ללורד צ'נסלור (שר המשפטים). הוא התפטר מתפקידו ביולי 2019 לאחר היבחרו של ברויס ג'ונסון כמנהיג המפלגה השמרנית. בבחירות 2019 התמודד כעצמאי בבחירות במחוזו והפסיד.
אספסת מצויה
אַסְפֶּסֶת מְצוּיה (שם מדעי: Medicago polymorpha) היא מין צמח בסוג אספסת. הצמח הוא חד שנתי.
הצמח אכיל ומשמש כירק במטבח הסיני.
ליקיסה
מחוז ליקיסה (בטטום: Liquiçá) הוא מחוז השוכן על החוף הצפוני של המדינה מזרח טימור. האוכלוסייה במחוז מונה 54,834 אנשים שחיים בשטח של 543 קמ"ר. המחוז גובל במחוזות דילי מכיוון מזרח, אילאו מדרום מזרח, ארמרה מדרום ובובונרו מדרום מערב. במחוז ישנן אוכלוסיות גדולות של יתושים הנושאים מחלות קטלניות כמלריה וקדחת דנגי.
גזרות
המחוז מחולק ל-3 גזרות מרכזיות והן:
פריח אבו מדין
פריח אבו מדין (בערבית: فريح أبو مدين,1871–1955), היה ראש שבט החנאג'רה, מהשייח'ים הבדואים הבולטים והמכובדים בנגב. כיהן כראש עיריית באר שבע, כחבר מועצת העיר וכדיין בבית הדין השבטי של האוכלוסייה הבדואית.
תולדותיו
אבו מדין היה בן לשבט חנאג'רה. מוצא משפחתו מהקרקעות המשתרעות בחוף הים בין עזה ובין דיר אל-בלח. כשהיה בן חמש, נהרג אביו בקרבות בין שבט תיאהא ושבט תראבין ("מלחמת זארע").
בתקופת מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1910 התמנה כחבר במועצת הנהלת העיר באר שבע, וכיהן בתפקיד זה עד שפרצה מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה שימש כפקיד גביית התבואה מטעם הצבא העות'מאני שחנה בנגב. עם התקדמות הצבא הבריטי, עזבו הבדואים את אזורי הקרבות בפקודת הממשל העות'מאני. אבו מדין, שהיה חולה באותו זמן ולא יכול היה לנדוד עם שבטו, נעצר על ידי הבריטים. בהיותו שבוי, התוודעו אליו מספר קצינים בריטים, ביניהם מנהל הריגול. על ייסוד האמון שנוצר וההסכם שכרתו הבריטים עם חוסיין בן עלי, לפיו הובטחה לו השליטה באזורים שישוחררו על ידי בעלות הברית, הצטרף למלחמה באימפריה העות'מאנית. בתמיכתו פוזרו ממטוסים כרזות תעמולה הקוראות לציבור הערבי בארץ ישראל לתמוך בבריטים. כמו כן נשלחו מכתבים ברוח זו לשייח'ים בנפת באר שבע. אבו מדין אף שימש כמורה דרך לכוחות אנזא"ק בזמן כיבוש באר שבע והנגב.
אבו מדין קיבל אישור לקצור את התבואות של בני שבטו. על תושבי הכפרים הסמוכים: ח'אן יונס, בני סוהילה ודיר אל-בלח הוטל לסייע לו במלאכת הקציר. כמו כן, הועמדו לרשותו מספר חיילים להגנתו האישית ולשמירה על התבואה. לאחר המלחמה חזר לשבטו, שבט החנאג'רה, ונתמנה לשייח'. הממשלה הבריטית העניקה לו אות כבוד, "חבר נכבד של האימפריה הבריטית".
דיין בבאר שבע
בראשית השלטון הבריטי בארץ ישראל, יסדו השלטונות את בית הדין השבטי, שבסמכותו היה לשפוט במקרים של הפרת החוק והמנהג הבדואי ולהוציא פסקי דין ברוח מנהגים אלה. מקום מושבו של בית הדין היה בקומה השנייה בבית הסארייה. בדין ישבו השייחים של שבטי הבדואים, ביניהם השייח' אבו מדין, ובראשם ישב קצין המחוז עארף אל-עארף. מוסד שיפוטי נוסף שהקימו הבריטים בבאר שבע בשנת 1919, היה מועצת הדמים. המועצה נוסדה כדי ליישב סכסוכי דם ישנים בין שבטי הבדואים בנגב. המועצה הורכבה משבעה נשיאי המטות, ביניהם השייח' אבו מדין, ובראשם, ראש עיריית באר שבע, חג' עלי אל-עטאונה. המועצה, הצליחה למנוע שפיכות דמים וליישב את רוב הסכסוכים בין השבטים, בוטלה בשנת 1922, וסמכויותיה נוספו לבית הדין השבטי.
נציג הבדואים בנפת באר שבע
בשנת 1922 מינו הבריטים את השייח' לראש עיריית באר שבע, תפקיד בו כיהן כשנתיים. השייח' היה אחד הבדואים הבודדים שגרו אז בעיר. ביתו הוקם כבית מגורים דו קומתי. חלקו התחתון שימש לחנויות שהושכרו וחלקו העליון למגורים. בנוסף לביתו, הקים גם חאן למתארחים בעיר.
אבו מדין אף מונה כאחד מעשרים ואחד חברי המועצה המייעצת שייסד הנציב העליון, הרברט סמואל. המועצה הורכבה מעשרה נציגי ציבור (ארבעה מוסלמים, שלושה נוצרים ושלושה יהודים), מעשרה פקידים מן המחלקות השונות בממשל הבריטי, ובראשה עמד הנציב העליון.
אבו מדין העיד בפני ועדת שו בשם הבדואים מנפת באר שבע. הוא טען כי הבדואים במחוזו חרדים מפני גזילת קרקעותיהם. כמו כן טען בפני הוועדה שארץ ישראל היא ארץ קטנה, ואין ביכולתה להכיל את העולים היהודים הנוספים. לפיכך לערבים לא תהיה ברירה אלא למות או לעזוב את הארץ.
שנים אחרונות
לאחר קום מדינת ישראל, נמלט עם משפחתו לרצועת עזה, ובה נפטר ב-1955. נכדו, פריח אבו מדין, כיהן כשר המשפטים ברשות הפלסטינית.
חיים בלצן
חיים בַּלצָן (8 במאי 1910 – 14 באוגוסט 2002) היה עיתונאי ב"הבוקר" וב"הארץ", ממייסדי סוכנות הידיעות עתי"ם, עורכה הראשי ומנהלה הכללי, בלשן, מילונאי ופעיל למען רפורמה בכתיב העברי.
קורות חיים
חיים בלצן נולד ב-1910 בקישינב שבבסרביה (אז באימפריה הרוסית; כיום במולדובה). בנם של אסתר בת גור אריה קרימנשטיין ובן ציון בלצן (1885–1941), שהיה פרשן תנ"ך, סוחר ופעיל ציוני. סבו, שמואל בלצן, היה נשיא "המזרחי" בבסרביה וציר בקונגרס הציוני ה-12. חיים בלצן היה ממסיימי המחזור הראשון של הגימנסיה העברית "מגן דוד" בקישינב (המשורר נתן אלתרמן היה בן כיתתו בגימנסיה זו). את עיסוקו בעיתונות החל בלצן עוד בסוף שנות ה-20, בתקופת לימודיו בגימנסיה, כשיסד וערך ירחון בשם "אחדות". בהמשך, בסוף שנת 1927, כשהיה כבן 17, היה לכתב היומון העברי "הצפירה" בקישינב.
בשנת 1935 סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בוקרשט. ב-1935 עלה לארץ ישראל. הוא החל לעבוד ככתב בירושלים בעיתון "הבוקר" וסיקר בו בין היתר את אירועי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. בהמשך מונה לתפקיד הסופר הפוליטי של העיתון וראש הסניף שלו בירושלים. בשנת 1941 עבר לתל אביב לשמש עורך החדשות בסניף מערכת "הבוקר" בתל אביב. באותה שנה עמד בבחינות החוק הארצישראלי לעורכי דין זרים והתקבל כחבר באגודת עורכי הדין.
בשנת 1942, במלחמת העולם השנייה, התנדב לצבא הבריטי ונשלח לטורקיה. במהלך שהותו שם שימש סופרו של עיתון הארץ בטורקיה ובארצות אירופה שונות ופרסם בעיתון זה סדרת מאמרים וידיעות תחת הכותרת "מאחורי הפרגוד של ארצות הכיבוש", שבהם חשף בצורה מפורטת את ממדי השואה באירופה. בהמשך עסק בלצן בסיוע לעליית יהודים מאירופה, והיה מנהל ב"היאס" (חברת הסיוע היהודית-אמריקנית למהגרים) ושימש מנהל כללי של סניפי החברה בצ'כוסלובקיה. עם שובו ארצה ב-1948 גויס לצה"ל ומונה למזכיר האגף להסברה במשרד הביטחון.
בשנת 1949 נישא בלצן לרות (רוזליה) גַרטי (1925–1999), סטודנטית לרפואה ילידת בולגריה, לימים רופאת ילדים ומתבגרים, בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים, והחל מ-1983 מנהלת השירות הרפואי הציבורי בעיריית תל אביב. הרומן בין השניים החל עוד בשנת 1946 בבולגריה רות עלתה לארץ ב-14.4.49 והשניים התחתנו שבועיים אחר כך.
בשנת 1950 ייסד ביחד עם שורה של עורכי עיתונים את סוכנות הידיעות עתי"ם ("עיתונות ישראלית מאוגדת") והיה מנהלה ועורכה הראשי במשך כ-26 שנה. בתקופת כהונתו קשרה עתי"ם קשרי גומלין עם סוכנויות ידיעות ברחבי העולם, בהן רויטרס, סוכנות הידיעות הצרפתית (סי"ץ), יונייטד פרס אינטרנשיונל, Associated Press (AP) וסוכנות הידיעות היהודית (סט"א), ושימשה המפיצה הבלעדית בישראל של שירותי סוכנויות אלה. בזמן עבודתו בעתי"ם חידש בלצן מילים בעברית שאומצו בידי התקשורת : כך הגה את המילה "מבזק" כתרגום למילה האנגלית Flash, כהתראה ראשונה לעיתונות על ידיעה חדשה ומורכבת. כמו כן הנהיג שימוש במושג "דו קיום" כתרגום למילה האנגלית Coexistence.
בשנת 1976 פרש בלצן מעתי"ם והוחלף על ידי אלתר ולנר. לאחר פרישתו הקדיש את זמנו ומרצו למטרה שפעל למענה עוד שנים קודם לכן: רפורמה בכתיב העברי, שתקל על הקריאה בכתיב חסר הניקוד. הוא ביקש להנהיג שיטת כתיב עברי מחודש – לא מלוטן, אלא כתיב עברי פונטי וחד-משמעי, שסבר שעשויה להקל על מאות אלפים. הוא חיבר ב-1974 הצעה לרפורמה בכתיב ("הצעה לכתיב עברי מחודש פוניטי וחד-משמעי"), ואף נפגש בעניין זה ב-18 ביולי 1976 בפגישה מיוחדת עם נשיא מדינת ישראל דאז אפרים קציר והגיש לו חוברת שהוציא ובה פירוט הצעתו. בעיתונות שדיווחה על פגישה זו נכתב: "הנשיא הבטיח לעיין בנושא תוך יחס חיובי".
מיזם חברתי נוסף שבו עסק הוא הקמת איגוד המשתמשים בתחבורה הציבורית (1978), שמטרתו המוצהרת להביא לשיפורים בתחבורה הציבורית, והוא נמנה עם חברי הנהלתו. בנוסף, כיהן כסגן יו"ר האיגוד העולמי של יהודי בסרביה.
בין השנים 1990–2000 ערך בלצן והוציא לאור סדרת מילונים בארבע שפות: אנגלית, צרפתית, ספרדית ורוסית. המילונים נועדו לשרת קהל המתקשה בקריאת עברית ללא ניקוד, "לכל המבקש לטעום מהעברית החיה של ימינו ללא לימודים שיטתיים בה". כל מילה מופיעה גם באיות הנכון שלה, וגם בכתיב פונטי באופן שניתן למצוא אותה על פי "הצלצול" בלבד (בתעתיק לטיני מקורי).
בשנת 1999 נפטרה רעייתו, ד"ר רות בלצן. חיים בלצן נפטר ב-14 באוגוסט 2002, בגיל 92. נקבר בבית העלמין קריית שאול לצד אשתו. הותיר אחריו שתי בנות ובן: ד"ר רויטל בלצן שסקין (רופאת שיניים), ד"ר אסתרית בלצן (פסנתרנית ומרצה למוזיקולוגיה) ואביקם בלצן, מהנדס ומנהל חברת היי-טק (אחיה התאום של אסתרית).
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
הנחשול
הנחשול (באנגלית: The Wave) הוא סרט טלוויזיה אמריקני מ-1981 שביים אלכסנדר גראסהוף, על פי תסריט של ג'וני דוקינס. הוא מבוסס על הספר "הגל" (אותו שם במקור) מאת מורטון רו. הסרט מתאר ניסוי אמיתי שערך מורה בבית ספר בפאלו אלטו שבקליפורניה בשנת 1967. באמצעות הניסוי ביקש המורה להוכיח את הקלות הבלתי נסבלת של יצירת חברה מפלה, פשיסטית ואלימה ולהתריע על סכנת הציות העיוור.
עלילה
הסרט עוסק במורה למדעי החברה שנשאל שאלה איך עם שלם של מיליוני אנשים הלכו בציות עיוור אחר הנאצים, שאלה שעליה אינו מצליח להשיב. המורה מחליט לערוך ניסוי: הוא מתחיל להחדיר בתלמידים משמעת בצורה קשוחה, מאחד אותם תחת השם "הנחשול", והופך אותם לחיילים צייתנים ומובחרים בארגון מחתרת קיצונית דמיוני שפועל למען מהפכה עתידית. ארגון "הנחשול" מגייס עוד ועוד אנשים, ונוצר מעין טרור בית ספרי. הארגון מאיים על כולם ומשתלט על בית הספר. תלמידה בשם לורי סונדרס שמנסה להתנגד לנחשול, מוחרמת. בתחילה נראה שהיא אינה פוחדת מהמהפך שחל בכיתה, אבל בהדרגה היא מבינה שמשהו גדול קורה בכיתה ובבית הספר. היא מנסה בכל כוחה לשכנע את הכיתה ש"הנחשול" מסוכן וקיצוני, וכמוצא אחרון היא פונה אל המורה בבקשה לעצור את "הנחשול".
בסוף הסרט, לאחר בקשתה של לורי, המורה מודיע לתלמידים על מפגש כללי של חברי "הנחשול" שיתקיים אחר הצהריים. בפגישה הוא מספר להם שהנחשול קיים גם בבתי ספר נוספים רבים ברחבי הארץ, וכי זו איננה קבוצה קטנה ומצומצמת אלא קבוצה אדירת ממדים שהולכת אחרי מנהיג פוליטי. ואז הוא חושף בפניהם את דמות המנהיג, והוא לא אחר מאשר אדולף היטלר. הם הלכו שבי אחר אידאולוגיה נאצית ומסוכנת שעיוותה את שיקול דעתם.
בשנת 2008 יצאה גרסה נוספת לסרט בגרמניה בשם "Die Welle".
איידן גילט
ג'ון איידן גילט (באנגלית: John Aden Gillett; נולד ב-8 בנובמבר 1958) הוא שחקן בריטי הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד ג'ק מדוקס בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "בית אליוט".
ביוגרפיה
גילט נולד בעיר עדן שבתימן, ומכאן שמו איידן (באנגלית: Aden) הוא למד בקולג' אליזבת' בגרנזי.
את הכשרתו כשחקן רכש באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. הוא זכה לפרסים על עבודתו ובהם פרס טרי (Tree Prize), פרס סר אמיל ליטלר (Sir Emile Littler Prize), פרס ואנברוג (Vanbrugh) ופרס רדיו. גילט זכה בפרס עולם התיאטרון לשחקן החדש הטוב ביותר בברודוויי על הופעתו במחזה "המפקח בא" בתיאטרון רויאל בברודוויי.
גילט גילם את מר באנקס בהפקה מחודשת של המחזמר "מרי פופינס", ושיחק בתפקיד בנדיק במחזה "מהומה רבה על לא דבר". בקולנוע הופיע בסרטים "הכבוד של וינסלו" ו"קטנים עליו".
גילט הופיע בתיאטרון המלכותי בבאת' עם להקת התיאטרון של פיטר הול במספר רב של הפקות של מחזות שייקספיריים ומחזות קלאסיים. בין השאר שיחק ב"אנטוניוס וקלאופטרה", "כטוב בעיניכם", ובמחזה "הסערה" בתיאטרון אולד ויק. עוד שיחק במחזות "Blithe Spirit" ו-"Private Lives" מאת נואל קאוורד ובמחזה "Man and Superman" מאת ג'ורג' ברנרד שו.
בטלוויזיה גילם גילט את דמותו של רובין הוד בעיבוד לספר "אייבנהו". הוא שיחק בתפקיד פיטר טאונסנד, אהובה של הנסיכה מרגרט בסרט "The Queen's Sister". עוד השתתף בתוכנית הטלוויזיה של הארי אנפילד.
גילט היה הקריין בסרט הדוקומנטרי "Who Betrayed Anne Frank" משנת 2004 בערוץ דיסקברי. הסרט דן בחשדות לגילוי מקומם של משפחת פרנק לגסטפו שגילתה הסופרת קרול אן לי.
חיים אישיים
גילט נשוי לשחקנית שרה סטיוארט. לבני הזוג יש שני ילדים.
דיבס, הילד המחפש את זהותו
דיבס, הילד המחפש את זהותו הוא ספר שנכתב על ידי וירג'יניה אקסליין, פסיכולוגית קלינית וסופרת. הספר מתאר סיפור אמיתי אודות ילד שהיה בטיפולה. הוריו של הילד נתנו את הסכמתם להקלטת הפגישות הטיפוליות ושימוש בהם להוראה, למחקר ולפרסום. על מנת להגן על האנונימיות של הילד, כינתה אותו אקסליין בספרה 'דיבס'.
הספר מתעד סדרה של מפגשי טיפול במשחק שנערכו במשך שנה עם דיבס, ילד עם קשיים רגשיים וחברתיים ממשפחה משכילה ומבוססת. למרות סימנים ברורים המעידים כי הוא מוכשר, סקרן ובעל יכולות, הוריו תופסים אותו כילד הסובל מפיגור שכלי. דיבס נמנע ממגע חברתי, מיעט לדבר, הפגין התפרצויות זעם ואלימות, ונראה היה כי הוא סובל מלקות התפתחותית.
בתחילת הספר הופנה הילד לטיפול אצל אקסליין. היא שוחחה עם מורותיו וערכה תצפית על התנהגותו בכיתה, ובהסכמת הוריו קיבלה אותו לטיפול פסיכולוגי. על מנת לתקשר איתו השתמשה בטיפול במשחק. בהדרגה רכש דיבס ביטחון בחדר הטיפולים והצליח לבטא את עולמו הפנימי באמצעות המשחק. אקסליין נכחה שם עבורו, אפשרה לו לבטא את חוויותיו, ושיקפה לו את רגשותיו. במקביל, מתוארות מספר פגישות הדרכת הורים שקיימה עם אמו של דיבס. בהדרגה שוקם הילד והחל לתקשר עם סביבתו, להביע רגשות ולהתנהג בצורה נורמטיבית. באבחון שנערך לו נמצא כי דיבס היה ילד מחונן עם מנת משכל של 168. בעקבות הספר עלה לתודעת המטפלים המושג מחוננות ולקות למידה.
וסט אנד (רובע)
וסט אנד (באנגלית: West End) הוא רובע בלונדון המהווה את מעוז התיאטרון הממסדי והמקצועי של הזרם המרכזי באנגליה בפרט, ומרכז תיאטרון בולט בעולם דובר האנגלית בכלל. החל מאמצע המאה ה-19 נקרא כך האזור האופנתי שממערב לצ'רינג קרוס, אשר כיום נמצא במרכז העיר אולם אז היה בקצה המערבי של העיר. כמרכז האזור נחשבת כיכר לסטר.
יחד עם תיאטראות ברודוויי בניו יורק נחשבים תיאטראות "וסט אנד" כרמה הגבוהה ביותר של תיאטרון מסחרי בעולם הדובר אנגלית. ביקור בהצגת תיאטרון וסט אנד היא אחת מצורות הבידור החביבות על תיירים בלונדון. בשנת 2007 צפו למעלה מ-13 מיליון בני-אדם בהצגות בוסט אנד.
הרובע הלונדוני
רוב האזור נכלל במסגרת רובע הסיטי של וסטמינסטר, ונכללות בו שכונות כגון מייפייר, וסוהו. גבולות הרובע הם רחוב הסטרנד מדרום, רחוב אוקספורד מצפון, רחוב ריג'נט ממערב ורחוב קינגסוויי ממזרח. כיוון שהגדרת האזור היא יותר תרבותית מאשר גאוגרפית, גם החלק הצפוני של הגדה הדרומית של התמזה נכלל כיום בתחומי ה"וסט אנד", בשל מכלול התרבות ותיאטרון שבו. במפגש רחוב אוקספורד ורחוב ריג'נט נמצאת כיכר אוקספורד ובמרכזו של רחוב ריג'נט נמצאת כיכר פיקדילי הידועה. בשולי הווסט אנד נמצאת הכיכר המרכזית של לונדון - כיכר טרפלגר וסביבה הגלריה הלאומית הבריטית ומבני ציבור רבים.
היסטוריה
אזור הווסט-אנד (האזור שממערב לסיטי של לונדון) היה אזור כפרי שהחל להתפתח רק החל מאמצע המאה ה-17. אדמות האזור היו נחלותיהם של אצילים, שהחלו לפתח אותן לאחר השרפה הגדולה של לונדון על מנת לתת מענה לדיור מחוץ לסיטי. פיתוח השטח נעשה באמצעות הקמת שכונות מגורים אליטיסטיות סגורות סביב כיכר מרובעת. הכניסה לכיכר הייתה מגודרת ורק תושביה יכלו להיכנס לתוכה. בעורף בתי הכיכר נסללו רחובות ובהם חנויות ובתי עסקים לשירות תושבי הכיכר, מעליהן התגורר ציבור נותני השירותים, שהפך למעמד בינוני עירוני-מסחרי. אופי האזור, הרצוף כיכרות רבועות, הזכיר עיירות במרחב כפרי. בין הכיכרות המפורסמות נמנות כיכר לסטר (פותחה מחל מ-1670), כיכר גרוונר (1720), כיכר ברקלי (1740) וכיכר ראסל.
לאחר ניצחון בריטניה במלחמות הנפוליאוניות, הפכה בריטניה למעצמת-על ולאימפריה הגדולה בעולם. ג'ורג' הרביעי, שמשל על בריטניה כעוצר (ריג'נט), דרש שלאימפריה תהיה עיר בירה ראויה לשמה, ולא אוסף מגובב של עיירות (הסיטי, הסיטי של וסטמינסטר וכיכרות הווסט-אנד). בד בבד, ב-1811 פקעו זכויות חכירה של קרקעות באזור, שאיפשרו שינוי באופי הווסט-אנד על ידי סלילת שדרה אימפריאלית (רחוב ריג'נט) המובילה לפארק ושכונת מגורים, שנבנו אף הם בסגנון רומאי-אימפריאלי (ריג'נטס פארק). בניגוד לתוכנית אוסמן להתחדשות פריז, שהייתה מפעל ממלכתי בשליטה ממשלתית, בוצעה תוכנית העוצר על ידי יזמים פרטיים. התוכנית תרמה לשינוי באופי האזור מעיירות מנומנמות לעיר שוקקת ועשירה ומרכז תרבותי.
לוח הזמנים של הווסט אנד הותאם לעונת הפעילות של הפרלמנט, בחודשים ינואר עד יוני ("העונה החברתית" או ה-season). אז אכלסו את הרובע באופן קבוע משפחותיהם של חברי הפרלמנט ובעלי עיסוקים נלווים (כגון עורכי דין, יועצים, פעילים פוליטיים ויזמים ונציגי משפחות האצולה), ששכנו ביתר השנה באזור הכפרי, ביבשת אירופה או ברחבי האימפריה. בתקופה זו הוצגו ההצגות בתיאטרונים, נערכו קבלות פנים ונשפים בבתים פרטיים והתקיימו שלל אירועים חברתיים וספורטיביים. חלק מרכזי מה"עונה" היה הצגתם של צעירים לחוגי החברה וקיום "שוק הנישואים" שחיזק את הבריתות בין משפחות האליטה של הווסט-אנד.
בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 החלה הרכבת התחתית של לונדון להוביל מאות אלפי קונים וקונות מהפרברים אל בתי המסחר של הווסט אנד שם הוקמו באותה עת בתי הכלבו הגדולים הראשונים שכללו בנוסף למסחר גם בתי קפה ותה, חדרי קריאה, פינות לכתיבה ומנוחה ומועדוני נשים. כך הפך הווסט אנד למרחב עירוני מוגן ובטוח לבילוי חופשי עבור נשים מהמעמד הבינוני שנעו בגפן. הרחובות התמלאו בחלונות ראווה גדולים ומפוארים ובכרזות פרסומת.
התיאטרון באזור
התיאטרון הראשון בווסט אנד היה ה"רויאל" (Theatre Royal), הוא נפתח ב-7 במאי 1663 ונשרף בשרפה הגדולה של לונדון. גם כיום ניצב באותו מיקום (Drury Lane) תיאטרון בשם "רויאל". תיאטראות ותיקים חשובים נוספים באזור הם תיאטרון היימארקט, שנפתח ב-1720 ובית האופרה המלכותית, קובנט גארדן שנפתח ב-1732.
תיאטרון אדלפי (Adelphi) בסטרנד, שנפתח ב-1806 ותיאטרון אולד ויק (Old Vic), שנפתח בגדה הדרומית של התמזה ב-1818 הרחיבו את הפעילות התיאטרונית של ה"וסט אנד" אל מעבר לגבולות הגאוגרפיים הצרים של הרובע. ב-1881 נפתח בסטרנד תיאטרונם של גילברט וסאליבן, תיאטרון סבוי.
המופעים המרכזיים בתיאטרונים הם מופעי קומדיה, אופרה ואופרטות, מחזות זמר ותיאטרון קלאסי (מחזות שייקספיר וקלאסיקות של המאה ה-19 כגון צ'כוב, איבסן, אגתה כריסטי וכדומה) בבימוי שמרני ועשיר מבחינת תפאורה ותלבושות ועם שחקנים וזמרים מהשורה הראשונה.
אחת מהתופעות המאפיינות את התיאטרון של וסט אנד הוא הפקות הנמשכות לאורך שנים רבות. למשל The Mousetrap ("מלכודת העכברים") מאת אגתה כריסטי שמוצג מאז 1952 ללא הפסקה, Les Misérables ("עלובי החיים") על פי ויקטור הוגו שמוצג מאז 1985, Cats מאת אנדרו לויד ובר לפי שיריו של טי. אס. אליוט שהוצג במשך 21 עונות מ-1981, סטארלייט אקספרס, גם הוא מחזמר מאת אנדרו לויד ובר, שרץ מאז 1984 ועוד.
ריק דייוויס
ריצ'רד דין (ריק או ריקי) דייוויס (Rick or Ricky Davis; נולד ב-24 בנובמבר 1958) הוא כדורגלן עבר אמריקאי.
קריירה
דייוויס, יליד דנוור, קולורדו, שיחק שנה אחת בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת סנטה קלרה, לפני שעבר לקבוצת ניו יורק קוסמוס מליגת ה-NASL ב-1978. דייוויס, ביחד עם כוכבים בינלאומיים כגון: פלה וקרלוס אלברטו, עזר לקוסמוס לזכות בשלושה תוארי אליפות. לאחר שעזב את ה-NASL, עבר לליגת כדורגל באולמות, ה-MISL. בליגה זו שיחק דייוויס בקבוצות: סנט לואיס סטימרס, ניו יורק אקספרס וטקומה סטארס.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית עשה דייוויס ב-15 בספטמבר 1977 נגד אל סלוודור, ובאותו משחק גם כבש את שערו הראשון בנבחרת. בסך הכול היו לדייוויס 36 הופעות בנבחרת ארצות הברית (שיא באותם זמנים), בהן כבש שבעה שערים. דייוויס גם היה חלק מהנבחרת שהשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ובאולימפיאדת סיאול (1988). ב-1984, זכה דייוויס בתואר הכדורגלן האמריקאי של השנה והיה הזוכה הראשון בפרס זה.
נבחרת גביע דייוויס של ישראל
נבחרת גביע דייוויס של ישראל היא נבחרת הגברים של ישראל בטניס, המורכבת מהטניסאים הבכירים של המדינה.
הישג השיא של נבחרת ישראל, הוא העפלה לשלב חצי הגמר בבית העליון של גביע דייוויס בשנת 2009.
ישראל משחקת בגביע דייוויס החל משנת 1949. במשחקה הראשון הנבחרת שכללה את אריה אבידן-וייס, יהודה פינקלקראוט, רפאל גורניצקי ויעקב בונטמן הפסידה לנבחרת דנמרק 0–5 בקופנהגן. הניצחון הראשון של הנבחרת הושג על ידי אלעזר דודמן וגבריאל דוביצקי בשנת 1963 על נבחרת טורקיה 1-4 באיסטנבול. בשנת 1987 העפילה לראשונה לבית העליון, והשיגה בו ניצחון בכורה, 3–2 בחוץ על צ'כיה. ברבע הגמר נוצחה 0–4 בהודו (המשחק החמישי לא התקיים). הנבחרת נשארה בבית העליון במשך 5 שנים, עד שנת 1991 ולאחריה חזרה לבית זה עוד 5 פעמים, בשנים 1994, 2008-2010 ו-2013.
סגל נוכחי
נכון לפברואר 2023
2007
בסיבוב הראשון ניצחה נבחרת ישראל את לוקסמבורג 5–0.
בסיבוב השני נבחרת ישראל גברה על נבחרת איטליה 3–2, בהתמודדות שהוכרעה כבר ביומה השני, הודות לניצחונות יחידים של דודי סלע ונעם אוקון, וניצחון בזוגות של הצמד אנדי רם ויוני ארליך. קהל רב הגיע לצפות בנבחרת. במשחק הזוגות המכריע 4,500 צופים כמעט ומילאו את אצטדיון הטניס ברמת השרון. הניצחון הקנה לנבחרת ישראל את הזכות לשחק משחק פלייאוף על ההעפלה לבית העליון.
במשחק הפלייאוף על העלייה לבית העליון פגשה ישראל במשחק ביתי את נבחרת צ'ילה וניצחה 3–2 כאשר דודי סלע (המדורג 69) ניצח את פרננדו גונסאלס המדורג 6 בעולם ואת ניקולס מאסו, האלוף האולימפי מאתונה, ואנדי רם ויוני ארליך מנצחים במשחק הזוגות את פרננדו גונסאלס ומאסו, האלופים האולימפיים בזוגות, בתוצאה 10–8 במערכה החמישית, במשחק שארך קרוב לחמש שעות והסתיים זמן קצר לפני כניסת צום יום הכיפורים. בעקבות ניצחון זה, חזרה נבחרת ישראל לבית העליון בפעם הראשונה מזה 14 שנה.
2008
במשחק הראשון שנערך בשנת 2008 (8–10 בפברואר) הפסידה נבחרת ישראל ברמת השרון לנבחרת שוודיה 2–3 במסגרת שמינית גמר גביע דייוויס ובכך החמיצה את ההזדמנות לעלות לרבע הגמר לראשונה מאז 1987. ישראל הובילה 1–2 לאחר ניצחון של רם וארליך בזוגות, ובמשחק המכריע ניצח הראל לוי 6–0 במערכה הראשונה את יונאס ביורקמן הוותיק, אך נוצח בשלוש המערכות הבאות ובמשחק. במשחק ההישרדות בבית העליון שנערך ברמת השרון ב-19–21 ספטמבר גברה ישראל על נבחרת פרו 4–1 ובכך הבטיחה את הישארותה בבית העליון לשנת 2009.
2009
בשלב הראשון, נבחרת ישראל הוגרלה לשחק בחוץ נגד נבחרת שוודיה. השוודים החליטו לערוך את המשחק במאלמה ללא קהל בשל חשש מהפגנות של הקהילה המוסלמית המקומית. במפגש עצמו ניצחה הנבחרת 3–2 בזכות שני ניצחונות של דודי סלע (על תומאס יוהנסון שזכה באליפות אוסטרליה הפתוחה, והיה מדורג בעשיריה הראשונה בעולם, ועל אנדראס וינסיגוורה, שחקן טופ-50 לשעבר שפרש וחזר במיוחד למפגש זה), ניצחון אחד של הראל לוי (על וינסיגוורה) במשחקי היחידים. במשחק הזוגות הפסידו אנדי רם ואמיר חדד 1–3 לצמד השוודי אספלין (20 בעולם זוגות) ולינדשטט (17 בעולם זוגות). כל הניצחונות הושגו במשחקים של חמש מערכות. בעקבות הניצחון עלתה ישראל למקום השמיני בדירוג הנבחרות והעפילה בפעם השנייה בתולדותיה (ולראשונה מאז שנת 1987) לרבע גמר המפעל, בו אירחה את נבחרת רוסיה (המדורגת ראשונה בעולם) ביולי 2009. המפגש התקיים בהיכל יד אליהו בתל אביב.
בחצי הגמר פגשה ישראל את ספרד, אלופת 2008. המשחק התקיים במורסיה, ספרד, משום שהמפגש הקודם בין הנבחרות היה בישראל בשנת 1996 במסגרת רבע גמר בית אירופה/אפריקה 1. נבחרת ישראל הפסידה לספרד 1–4, לאחר שספרד הבטיחה את ניצחונה כבר ביום השני כאשר דוד פרר מנצח את הראל לוי, חואן קרלוס פריירו מנצח את דודי סלע והצמד אנדי רם ויוני ארליך מפסידים לטומי רוברדו ולפלסיאנו לופז. ביום השלישי של התחרות הצליח הראל לוי לנצח את פלסיאנו לופז וזכה בנקודת כבוד עבור ישראל.
2010
בשנת 2010 שיחקה נבחרת ישראל בסיבוב הראשון של הבית העליון במשחק חוץ על מגרשי חימר מול נבחרת צ'ילה. דודי סלע והראל לוי הפסידו בשני משחקי היחידים הראשונים לניקולס מאסו ופרננדו גונסאלס. אנדי רם ויוני ארליך ניצחו במשחק הזוגות. ביום השלישי הבטיחה צ'ילה את ניצחונה בעקבות הפסד 0–3 של דודי סלע לפרננדו גונסאלס. מאוחר יותר הפסיד הראל לוי לחורחה אגילאר וההתמודדות הסתיימה בתוצאה 4–1 לצ'ילה.
2011
בשנת 2011 החלה ישראל את משחקיה בסיבוב השני של הבית האירופאי-אפריקאי I, בעקבות היותה אחת מארבע הקבוצות המדורגות בבית זה. בסיבוב זה ישראל ניצחה את פולין 3-2. במפגש זה ערך אמיר וינטרוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הדייוויס. בעקבות ניצחון זה, ישראל עלתה לפלייאוף העלייה לבית העליון.
במשחק הפלייאוף שנערך בספטמבר באצטדיון קנדה ברמת השרון אירחה הנבחרת את קנדה. אמיר וינטרוב הפתיע בניצחון על מילוש ראוניץ', המדורג במקום ה-30 בעולם, אבל הפסדים של דודי סלע ליאשק פוספיסיל ושל אנדי רם ויוני ארליך לפוספיסיל ודניאל נסטור במשחק הזוגות (הפסד ראשון בבית אחרי 6 שנים לצמד הישראלי) הביאו את ישראל לפיגור של 1–2. דודי סלע הישווה את התוצאה בניצחון על פטר פולנסקי, שהחליף את ראוניץ' הפצוע, אבל במשחק המכריע הפסיד וינטרוב לפוספיסיל וקנדה ניצחה במפגש 3–2.
בעקבות ההפסד ישראל שיחקה גם בשנת 2012 בבית האירופאי-אפריקאי 1.
2012
באפריל ניצחה נבחרת ישראל את נבחרת פורטוגל 2–3, בסיבוב השני בבית האירופאי-אפריקאי 1, ועלתה למשחקי העלייה לבית העליון.
בשלב זה נצחה ישראל את יפן בטוקיו 3-2 והעפילה למשחקי הבית העליון לשנת 2013. ביום הראשון של ההתמודדות דודי סלע הפסיד לגו סואדה. אמיר וינטרוב ניצח את טצומה איטו, שהחליף את קיי נישיקורי שנפצע בכתפו. אנדי רם ויוני ארליך ניצחו את איטו ויוג'י סוגיטה ביום השני והעלו את ישראל ליתרון 1–2. ביום השלישי הפסיד דודי סלע לנישיקורי. וינטרוב ניצח במשחק המכריע את סואדה והוביל את ישראל לניצחון 2–3 וכך לאחר שנתיים בבית האירופאי-אפריקאי 1, ישראל חזרה לבית העליון ב-2013.
2013
נבחרת ישראל הפסידה 0–5 לנבחרת צרפת במשחק הראשון בבית העליון. בעקבות ההפסד התמודדה ישראל נגד נבחרת בלגיה על הזכות לשחק בבית העליון ב-2014, והפסידה 2–3 לאחר שכבר הובילה 2–1 אחרי היום השני של ההתמודדות. בעקבות ההפסד ישראל התחילה את שנת 2014 בבית 1 באזור אפריקה/אירופה.
2014
באפריל ניצחה נבחרת ישראל את נבחרת סלובניה 1–3. בספטמבר הפסידה ישראל לארגנטינה 2–3, במשחק בית שנערך בפלורידה (עקב מבצע צוק איתן), ולא העפילה לבית העליון.
2015
במרץ הפסידה ישראל לרומניה 0–5 בהתמודדות שנערכה ברומניה. אמיר וינטרוב ויוני ארליך לא שיחקו עקב פציעה.
ביולי ניצחה נבחרת ישראל את נבחרת סלובניה 2–3 במפגש שנערך בהיכל קבוצת שלמה בתל אביב, ובכך הבטיחה את הישארותה בבית האירופאי-אפריקאי 1.
2017
בפברואר בגביע דייוויס 2017 הפסידה ישראל לפורטוגל בתוצאה 0–5. במפגש זה ערכו דניאל צוקרמן וישי עוליאל את הופעת הבכורה שלהם בנבחרת.
בספטמבר 2017 הפסידה ישראל לאוקריאינה בתוצאה 0–5 במפגש שנערך ברמת השרון. במפגש זה ערך מור בוליס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת. בעקבות ביצועי הנבחרת התפטר קפטן הנבחרת אייל רן מתפקידו לאחר ששימש בתפקיד במשך 12 שנים. הראל לוי מונה להחליפו בתפקיד הקפטן.
באוקטובר פגשה ישראל את רומניה ברמת השרון למפגש על ההישרדות בבית האירופאי-אפריקאי 1. ישראל ניצחה בתוצאה 5–0. היה זה ניצחונו הראשון של הראל לוי כקפטן הנבחרת בהתמודדות הראשונה שלו, כמו גם ניצחונו הראשון של עידן לשם במשחק קובע בגביע דייוויס.
2019
בספטמבר הפסידה ישראל לנבחרת שוודיה 1–3.
2021
במרץ 2020 נצחה ישראל את נבחרת טורקיה בפלייאוף העלייה לבית העולמי 3–1. במשחק הראשון בבית העליון במרץ 2021, הפסידה ישראל לאוקראינה 2–3.
2022
במרץ ניצחה ישראל את דרום אפריקה 3–1 ועלתה למשחקי הבית העולמי I. בספטמבר הפסידה לצ'כיה 1–3.
2023
בעקבות ההפסד בבית העליון, שובצה ישראל למשחק נגד לטביה בפלייאוף הבית העולמי, וניצחה אותה 3–2 במפגש שהתקיים בלטביה בפברואר 2023.
נח לוין-אפשטיין
קפטן נח לוין-אפשטיין (6 באוקטובר 1921 – 17 בנובמבר 1944) היה צעיר ארץ ישראלי, שהתגייס לשירות בחילות האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. הוא שירת כטייס קרב בזירה האירופית עד שנפל בקרב. עוטר במדליית האוויר.
ביוגרפיה
נח לוין-אפשטיין נולד בתל אביב. בגיל חמש עבר עם משפחתו לירושלים. הוא למד בגימנסיה העברית והיה חבר בתנועת הצופים. בילדותו הרבה לקרוא על טיסה ולבנות דגמי מטוסים. לאחר תום לימודיו התיכוניים נסע עם אחיו ללמוד בארצות הברית. הוא החל ללמוד הנדסה אווירונאוטית באוניברסיטת מישיגן.
במלחמת העולם השנייה
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמה רצה לוין-אפשטיין להתגייס לשירות צבאי. בשל גילו נדרש להציג אישור לכך מהוריו. כדי לקצר את הליכי הגיוס פנה במכתב לנשיא ארצות הברית רוזוולט ובו ביקש את התערבותו על מנת שלא יבוזבז הזמן הנדרש לקבלת תשובת הוריו. לאחר שהנשיא התערב הוא גויס לשירות במרץ 1942. הוא סיים קורס טיס ועסק מ-1943 בהטסות ניסיון של מטוסי קרב חדשים. לאחר מכן הוצב בחזית מערב אירופה והשתתף בקרבות מהמערכה על נורמנדי. הוא השתתף בכ-90 קרבות אוויר.
לוין אפשטיין עוטר במדליית האוויר עם 11 צרורות עלי אלון (שמשמעם שהמדליה הוענקה לו מספר פעמים נוספות).
משפחתו
אביו של נח לוין אפשטיין היה ד"ר שמואל לוין אפשטיין, ממייסדי רפואת השיניים בארץ ישראל וממנהלי הוצאת א. לוין אפשטיין, בנו של אליהו זאב לוין אפשטיין. אחיו של נח הוא פרופסור יעקב לוין אפשטיין, שהיה מנהל המחלקה לכירורגיית פה ולסת בבית הספר לרפואת שיניים של האוניברסיטה העברית והדסה בירושלים. אחד מבניו של יעקב הוא נח לוין-אפשטיין (סוציולוג), פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב שכיהן בעבר כנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית, ושנקרא על שם דודו.
חסן פירוזאבאדי
הגנרל סייד חסן פירוזאבאדי (בפרסית: سيد حسن فيروزآبادی; 3 בפברואר 1951 – 3 בספטמבר 2021) היה ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הרפובליקה האסלאמית של איראן בשנים 1989–2016.
פירוזאבאדי היה פעיל בצבא איראן מאז שנת 1981 והיה גנרל במלחמת איראן–עיראק.
היה מקורב מאוד למנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי, ומונה לראש המטה שלו ב-2 בנובמבר 2002.
נמנה עם תומכיו החשובים של נשיא איראן לשעבר, מחמוד אחמדינז'אד, בבחירות לנשיאות באיראן.
מת בטהרן ב-3 בספטמבר 2021.
מתיאש הראשון, מלך הונגריה
מתיאש (מתיאס) הוניאדי (הונגרית: Hunyadi Mátyás, רומנית: Matei Corvin, סלובקית: Matej Korvín, לטינית: Matthias Corvinus או Matthias Rex ; 23 בפברואר 1443 – 6 באפריל 1490) היה מלך הונגריה, עליה שלט בשנים 1458–1490.
ביוגרפיה
מתיאש נולד ב-23 בפברואר 1443 בעיר קולוז'וואר ליאנוש הוניאדי ולארז'בט סילאגי, בתם של הרוזן לסלו סילאגי וקתרין בלייני. יאנוש הוניאדי היה שליטהּ בפועל של הונגריה, אשר עיקר עיסוקו היה המלחמה כנגד האימפריה העות'מאנית. בשנות שלטונו האחרונות שימש יאנוש הוניאדי כעוצֵר עבור המלך לסלו החמישי. בשנת 1456 מת יאנוש הוניאדי ממגפת דבר, בעת שהסיר את המצור הטורקי על בלגרד.
לאחר מותו של יאנוש הוניאדי, נאבקו אצילים שונים על המלוכה. המתחרים העיקריים היו לסלו החמישי, שהוכתר למלך עוד בימי יאנוש הוניאדי, ובנו הבכור של הוניאדי, אף הוא שמו לסלו. בנו של הוניאדי נתפס בידי המלך לסלו וראשו נערף בשנת 1457, אך המלך עצמו לא האריך ימים, ובנובמבר של אותה שנה מת כתוצאה מהרעלה. לאחר מות המלך הסכימו כל הצדדים הניצים על מינויו של בנו הצעיר של הוניאדי, מתיאש הוניאדי למלך. ב־20 בינואר 1458 הוכתר מתיאש בן ה־15 למלך הונגריה. הכינוי "מתיאש קורבינוס" בא מסמל משפחת הוניאדי, הוא העורב, בלטינית Corvus.
תקופה מסוימת הוא היה תלמיד של יאנוש ויטז. בהמשך מתיאש קיבל את חינוכו באיטליה של ימי הרנסאנס והושפע מאוד מן ההישגים שראה במדינה זו. עם עלותו לשלטון פעל לבינוין ופיתוחן של ערים רבות, ובהן בודה, ולהקמת מערכות בריאות וחינוך. הוא עודד את האמנויות בנוסח שראה אצל נסיכי הרנסאנס באיטליה, והזמין לחצרו ציירים איטלקיים. הוא ייסד את הספרייה המלכותית (ביבליוטקה קורבינה) בעיר בודה, וב־1486 הוציא ספר חוקים חדש.
את כוחו שאב מן הפיצול במעמד האצולה. הוא נשען על האצולה הנמוכה הנאמנה לו ככוח אל מול המגנאטים, ובסיועם גייס צבא שכירים, שאותו מימן מכספי המיסים. כנגד הטורקים המשיך בניצחונותיו של אביו, והדף את כל ניסיונותיהם לשוב לאזור, וזאת בסיוע הנסיך הרומני ולאד צֶפֶּש (שהיה מכונה המשפד או דרקוליה והיווה את ההשראה לדמות הספרותית "דרקולה"). חזונו היה להקים אימפריה שתוכל לא רק להדוף את האימפריה העות'מאנית, כי אם להביסה. לשם כך נראה לו הכרחי לכבוש חלקים גדולים מן האימפריה הרומית הקדושה על מנת להבטיח את עורפה של ממלכתו. הוא פתח במסע כיבושים במוראביה שלזיה ואוסטריה ובשנת 1485 הקים את חצרו בווינה. עם זאת, שאיפתו הגדולה להיות מוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה לא צלחה.
מלכותו של מתיאש התפוררה לאחר מותו: פרט לילד בלתי־חוקי בשם יאנוש, אשר האצילים סירבו לקבל כמלכם, לא היו לו צאצאים. את מתיאש ירשו מלכים חלשים מהשושלת היגלונית הפולנית. 36 שנים לאחר מותו נכבשה הונגריה בידי הטורקים.
מתיאש הוניאדי הטיל מיסים כבדים על מנת לממן את מפעליו וכיבושיו וצבא השכירים שגייס, ולכן ניתן להסיק כי לא היה פופולרי בימי חייו; אך לאחר מותו, בתקופת השקיעה של היאגלונים, ולאחריה בתקופת הכיבוש הטורקי, התגעגע העם ההונגרי למלך החזק והגדול ששלט בו. עד היום נחשב מתיאש הוניאדי לגדול מלכי הונגריה מאז ומעולם. שירים ומחזות נכתבו על צדקתו, חוכמתו ויושרו, והוא הפך לאחת מן הדמויות האהובות בפולקלור של כל עמי האזור.
קוניגסג CC8S
קוניגסג CC8S (באנגלית: Koenigsegg CC8S) היא דגם של מכוניות-על בתצורת ספורט, 2 מושבים, אשר יוצרה בין השנים 2002–2003 על ידי חברת קוניגסג השוודית. מנהל פרויקט תכנון ובניית הדגם היה כריסטיאן פון קוניגסג (Christian Von Koenigsegg).
יוצרו 6 יחידות בלבד.
דוכסוסטוס
דוכסוסטוס הוא אחד משלושה סוגי קלפים, המשמשים לצורך כתיבת סת"ם. לכתחילה יש לכתוב מזוזה על הדוכסוסטוס.
הדוכסוסטוס הוא חלק מהעור לאחר שמקלפים ממנו את ה'קלף'.
אטימולוגיה
ישנם הסברים שונים לשם המילה 'דוכסוסטוס', רבנו תם פירש שהכוונה היא ל"מקום הבשר" - הלחם של "דוכ" = מקום, מארמית עם "סוסטוס" = בשר, מיוונית. על פירוש זה העיר הרב בנימין מוספיא : "האומר לרבינו תם שבלשון יוני קוראים לבשר סוסטוס כחש לו". לכן פירש אחרת, שהוא "עור בהמה מעובד ומתוקן משני עבריו".
פירוש נוסף הוא ביוונית בלבד (δυσχιστός, דיסכיסטוֹס): dyo – שנַיים, xestos – נקלף/נחלק. ופירוש המילה "חלוקה לשנים".
עיבודו ומהותו
על פי התלמוד יש לעבד את עור הבהמה לאחר ההפשטה בקמח שעורים, מלח ועפצים, ולאחר העיבוד מתקבל עור עבה המכונה "גוויל", לאחר מכן ניתן להפיק ממנו את 'קלף' וה-'דוכסוסטוס' על ידי קילוף השכבה העליונה של העור (אפידרמיס) מן השכבה הבשרנית.
לדעת הרמב"ם חלק העור הקרוב לשער הבהמה הוא הדוכסוסטוס, והוא החלק היותר דק, וכפי שתיאר בספרו היד החזקה:
לדעת רבנו תם בספר הישר (סימן קפז) ההפך הוא הנכון, וכך פסק רבי יוסף קארו :
במהלך הדורות נשכחה צורת ההפרדה בין הקלף לדוכסוסטוס, וכיום משתמשים בגוויל שעובר גירוד ושיוף משני צידיו, כדי להשאיר את הקלף בלבד. אולם, בקרב התימנים השתמר המנהג להפריד בין הקלף לדוכסוסטוס, וכמה מהפוסקים קראו להחזיר את המנהג לקדמותו.
תשמישו
עם זאת כתב הרמב"ם שדין זה הוא רק להידור מצווה אך בדיעבד אם כתב מזוזה על גוויל או על קלף - המזוזה כשרה:
סוגי קלף נוספים
כאמור מלבד ה'דכסוסטוס' ישנם עוד שני סוגי 'קלפים':
ג'ון קיגן
ג'ון קיגן (באנגלית: John Keegan; 15 במאי 1934 - 2 באוגוסט 2012) היה היסטוריון צבאי בריטי ועתונאי, אביר מסדר האימפריה הבריטית. ספריו משתרעים על פני התקופה שבין המלחמות שנערכו במאות הארבע עשרה עד העשרים ואחת בקרקע, באוויר, בים, במודיעין, הוא דן אף בפסיכולוגיה של הקונפליקטים.
חייו
קיגן נולד בקלפהאם, בן למשפחה אירית קתולית, שאביו שירת במלחמת העולם הראשונה. בגיל שלוש עשרה לקה קיגן בשחפת אורתופדית, שהשפיעה לבסוף, על אופן הליכתו. מחלתו קטעה את לימודיו בשנות הנעורים, חרף זאת כללו לימודיו שנתיים בקולג' וימבלדון שהובילו לבייליול קולג' שבאוקספורד בשנת 1953. לאחר סיום לימודיו הוא עבד בשגרירות האמריקנית שבלונדון במשך שנתיים.
בשנת 1960 התמנה למרצה להיסטוריה צבאית באקדמיה הצבאית המלכותית, המוסד בו התלמדו קציני הצבא הבריטי. הוא החזיק במשרה זו במהלכן של עשרים ושש שנים ונהפך להיות מרצה בכיר להיסטוריה צבאית במהלך תקופת זו. במהלך תקופה זו הוא גם היה פרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון והורה בקולג' ואסאר כמרצה אורח.
קיגן עזב את האקדמיה בשנת 1986 והצטרף לדיילי טלגרף ככתב צבאי והיה עורך לענייני צבא. הוא אף כתב עבור אתר הרשת האמריקאי השמרני סקירה לאומית.
בשנת 1998 הוא כתב והציג את סדרת 'הרצאות רייט' של ה-BBC, המכונה "מלחמה ועולמנו".
לקיגן הוענק התואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) במהלכה של מלחמת המפרץ ובפתח המילניום הוא זכה לתואר אביר.
השפעותיה ארוכות הטווח של השחפת הפכוהו לבלתי כשיר לשירות צבאי, והוזכרו בעבודותיו כאבחנה אירונית אודות מקצועו ועניינו.
עבודותיו
ספריו של קיגן כללו תיאורי קרבות, ניסיונותיו של הפרט, סיבות היסטוריות לעימותים צבאיים, שינויים טכנולוגיים בזמן מלחמה, אסטרטגיה צבאית ואתגרים של מנהיגות. הא כותב בעיקר עבור הקורא המשכיל שאינו מתמחה בכך.
עבודתו בוחנת את אירועי הלוחמה במהלך ההיסטוריה, בכללם היסטוריה פרה-אנושית והתקופה הקלאסית, על כל פנים, עיקר עבודתו נסבה אודות התקופה שהחלה במאה ה-14 ועד לעימותים מודרניים בני המאה העשרים והמאה ה-21.
הוא אף תרם לעבודה אודות היסטוריוגרפיה בעימותים מודרניים. פרנק ס. מהנק כתב כי קיגן נחשב "בין ההיסטוריונים הצבאיים הבולטים והנקראים ביותר במאה העשרים". בדברי השבח על עטיפת הספר שנלקחו ממאמר, כתב מייקל הווארד: "סוף סוף ההיסטוריון הקריא ביותר והמקורי ביותר מבין ההיסטוריונים החיים".
ביקורת
קיגן ספג ביקורת מצד עמיתיו, בכללם מייקל הווארד, פטר פארט וכריסטופר באספורד. עבור עמדתו הביקורתית על קרל פון קלאוזביץ, קצין וסופר פרוסי של פילוסופיה צבאית. בפרט חלק קיגן על אמרתו המפורסמת של קלאוזוביץ' כי "המלחמה אינה אלא המשך המדיניות באמצעים אחרים" וטען שבחברות אדם רבות לאורך ההיסטוריה, המלחמה לא הייתה מכשיר מדיני אלא תרבות ודרך-חיים. באספורד תיאר את קיגן כשוגה ביותר בעניין זה והצהיר כי "אין דבר בהתקפותיו הצולבות של קיגן על קלאוזביץ או 'קלאוזביות' - שניתן להבין מקריאה בכתביו של קלאוזביץ עצמו".
מבסוטה
מֶבּסוּטָה או ε בתאומים הוא הכוכב החמישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים תאומים עם בהירות נראית מדרגה 2.98, שנמצא במרחק של כ-845 שנות אור ממערכת השמש. מקור שמו הוא ביטוי בערבית שפירושו זרועו המושטת של האריה וככל הנראה השם ניתן במקור לכוכב אחר ובנסיבות לא ידועות עבר לכוכב זה. בשל מיקומו הקרוב למישור המילקה, הכוכב מוסתר לעיתים קרובות על ידי הירח, מה שמאפשר למדוד בדיוק רב את קוטרו הזוויתי, ולעיתים רחוקות על ידי כוכבי הלכת נוגה ומאדים, שהסתיר אותו ב-8 באפריל 1976. ב-10 ביוני 1940 וב-11 ביוני 1953 הכוכב הוסתר על ידי כוכב חמה, אך הסתרות אלה היו האחרונות לתקופה של לפחות 20,000 שנים. גם נוגה ומאדים לא צפויים להסתיר את מבסוטה במאה ה-21.
מבסוטה הוא כוכב־התקן של המחלקה הספקטרלית G8Ib.
תכונות
במרחק זוויתי של כמעט שתי דקות קשת ממבסוטה נמצא כוכב עמום עם בהירות מדרגה 9.6 וסוג ספקטרלי K2, שלפעמים מסומן כמבסוטה B. לא ידוע אם יש קשר בין שני הכוכבים או אם הם רק במקרה נמצאים על אותו קו ראייה, אך אם הם אכן קשורים זה לזה, אז המרחק ביניהם הוא לפחות חצי שנת אור.
דיור שיתופי
דיור שיתופי או דיור משותף (באנגלית: Co-living או common living) הוא מודל של מגורים קהילתיים בעיר בו הדיירים חולקים חללים משותפים מערכת של ערכים ואינטרסים ולעיתים מטרות משותפות. קיימים מודלים רבים של דיור שיתופי אשר נבדלים זה מזה ברמת השיתוף הפיזי, הכלכלי, משך המגורים ומידת המעורבות החברתית בין הדיירים ובינם לבין הסביבה. כל קהילה המתגוררת בדיור שיתופי מייצרת תמהיל ייחודי בין הפרטי למשותף בניהול המרחבי, תוך טשטוש ההבחנה ביניהם.
ניתן להתחקות אחר מקורות הדיור השיתופי החל מן המאה ה-19, אך צורתו המודרנית תפסה תאוצה במאה ה-21, בשל שילוב גורמים הכוללים תהליך של עיור מואץ, היעדר אפשרויות לדיור בר-השגה, צורך ורצון בקהילתיות ועניין גובר באורחות חיים שאינם תלויים בחוזים כלכליים ארוכי-טווח.
המגמה המרכזית המובילה לעלייה בביקוש לחיי הקהילה היא מגפת הבדידות, שזוהתה על ידי חוקרים במדינות שונות בעולם. מחקרים הראו כי "בדידות היא קטלנית בדיוק כמו עישון של 15 סיגריות ליום" ו"אנשים בודדים נוטים למות בטרם עת ב-50% יותר מאלה המקיימים יחסים חברתיים בריאים".
היסטוריה
המודלים המודרניים של הדיור השיתופי שואבים השראה ממקורות היסטוריים. תומאס מור, הוגה הדעות האנגלי שחי במאה ה-16 תיאר בספרו "אוטופיה" חברה מושלמת. חברה, אשר אין בה קניין פרטי ותושביה חיים ועובדים יחד וחולקים את ארוחותיהם בחדרי אוכל גדולים שיתופיים. במאה ה-19, המשיך את קו המחשבה הזה שארל פורייה, הוגה מזרם הסוציאליזם האוטופי, שהגה את רעיון ה"פאלאנסטר" (Phalanstère) - בתי מגורים ענקיים שאמורים לספק למשפחות החברות בהם את כל הצרכים: מגורים, מזון, חינוך ותרבות, תוך חיסכון בעלויות התפעול הנובעות מהשימוש בטכנולוגיות המתקדמות ביותר. כמו כן, להון המשותף תהיה גישה טובה יותר אליהן מאשר להון הפרטי.
גאורג זימל, סוציולוג ופילוסוף גרמני, עסק בעיר המודרנית ובאופן שבו היא משפיעה על תושביה. לדבריו החיים בעיר הגדולה מאפשרים ליחיד (אינדיבידואל) חירות רבה, אך מצד שני, הוא טוען כי חיי העיר עשויים ליצור בקרב רבים אדישות ותחושת בדידות עמוקה, כל זאת בניגוד לחיים בכפר או בעיר קטנה, אשר חונקים את מי שמחפש חופש, ייחודיות והגשמה עצמית.
דיור שיתופי באירופה במאה ה-20
השינויים הפוליטיים והחברתיים במשך שתי מלחמות העולם הובילו לניסויים חברתיים בדיור באירופה, ובתוך כך לצורות שונות של דיור שיתופי.
אוסטריה
בווינה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, סבלו אלפי בני אדם ממצוקת דיור חריפה. משפחות רבות נאלצו להסתפק בדירות קטנות, מחירי הדיור זינקו ורבים נותרו ללא קורת גג. בתגובה, אלפי פועלים שנאלצו לעבור לגור בשולי העיר התאגדו לתנועת "עזרה-עצמית" (self-help) והקימו מערך דיור שיתופי באזור מגוריהם - שולי העיר. הם בנו מבני מגורים הכוללים צרכים משותפים: גני ילדים, מכבסה, שטחים פתוחים, חנות שיתופית ועוד. תנועה זו למעשה, הניחה את היסודות הרעיוניים לרפורמת הדיור החברתי שהובילה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באוסטריה בשנות ה-20. במסגרתה נבנו למעלה מ-60,000 דירות בלב העיר בצורת סופר-בלוקים של דיור ציבורי. דוגמה בולטת לבלוקים אלה הוא שיכון קרל-מרקס-הוף בווינה שנבנה בין השנים 1927–1930. השיכון כולל 1,300 יחידות דיור בנויות מסביב לחצר עם מגרשי משחק, מעונות יום, מכבסה, מרפאה, ספרייה, דואר וחנויות.
גרמניה והולנד אימצו גם הן מדיניות זו של "אדריכלות עממית" וקידמו בשנים אלה בנייה להמונים תחת הכוונה ציבורית על־ידי מחקר, חקיקה, מימון וניהול, בהובלת אדריכלים מתקדמים, שהזדהו עם המשימה החברתית.
דנמרק
בסוף שנות ה-60, גבר ברחבי צפון אירופה שיח שערער על מגבלות יכולת התא המשפחתי לספק לאינדיבידואל מענה חברתי-קהילתי, והעלה את הצורך בצורות מגורים חדשות, אינטגרטיביות יותר. בשנות ה-70 גבר העניין בקרב איגודי דיור בדנמרק ומשרד השיכון הדני השיק תחרות לצורות מגורים אלטרנטיביות. תחרות זו באה בניגוד לתנופת הבנייה של רבי-קומות שתפסה תאוצה במדינה ותוארה על ידי התומכים בצורות הדיור האלטרנטיביות כ"שממה של פרברים משפחתיים". ב-1978 זכה בתחרות הפרויקט Tinggården שהציע מתחמי מגורים של בתים המקובצים סביב חצר משותפת, בנוסף למבנה שיתופי ובו מטבח ופעילויות משותפות נוספות. הפרויקט השפיע רבות על תכנון המגורים השיתופיים בדנמרק אשר רווחים במדינה עד היום.
הולנד
הולנד היא אחת המדינות המובילות בעולם במודלים של דיור שיתופי. ב-1969 פרסמה ליז ואן-דן Lies van den) Donk-van Dooremaal) מודעה בעיתון הפונה וקוראת לאדריכלים לתכנן פרויקט מגורים, שיכיל מטבח וחדר אוכל מרכזיים, מכבסה, גן ילדים ומרחבים משותפים נוספים, אשר יהיו מוקפים בדירות קטנות. אף אדריכל לא ענה למודעה, אך רבים ברחבי הולנד גילו עניין ופנו אליה. בתקופה זו החלו לעלות בהולנד שאלות לגבי מעמדה של המשפחה הגרעינית, ורעיונות שיתופיים כמו קומונות סִקְרְנוּ רבים. העניין הרב שגילו תושבי הולנד ואנשי מקצוע במודעה הוביל בסופו של דבר ליצירת שלוש קהילות שיתופיות בהילברסום, דלפט ורוטרדם, שהחלו לקום מסוף שנות ה-70. היזמים והמארגנים של פרויקטים אלו ביקרו בפרויקטים דומים בגרמניה ודנמרק, שהיו בבעלות פרטית. המודל ההולנדי שאף להיות בעל אופי דמוקרטי יותר ופתוח גם לבעלי הכנסה נמוכה, ולכן הוקם על ידי איגודי דיור ובתמיכת הרשויות המקומיות והשלטון המרכזי. בשנות ה-80 החלו צורת מגורים זו לשמש גם את בני הגיל השלישי.
הרשויות המקומיות בהולנד לוקחות חלק במימון הקהילות הללו, מתוך הבנה שדרך מגורים זו תורמת לבריאות ורווחת הדיירים, וכתוצאה מכך פוחת העומס על המערכות הציבוריות.
ההיסטוריה של הדיור השיתופי בישראל
מקובל לראות בקיבוצים את פרויקט הדיור השיתופי הגדול בישראל, שעד היום מהווה דוגמה עולמית לחיי קהילה קואופרטיביים. למעשה, תנועת העבודה קידמה במאה ה-20 מודלים דומים גם בעיר ובמרכזם מעונות העובדים.
מעונות העובדים
העלייה השלישית (1919–1923) הביאה לארץ את הרעיונות של חברה סוציאליסטית קואופרטיבית. מספר העולים הגדול הוביל בשנות ה-20 למצוקת דיור בתל אביב, ופועלים רבים חיו בתנאי מגורים ירודים וצפופים. למרות המאמצים הרבים שהושקעו בהתיישבות הסוציאליסטית החקלאית ולצידם שלילת חיי העיר הבורגניים, חיפשה תנועת העבודה פתרונות לשיכון הפועלים בעיר. כך החלו לקום ביוזמת ההסתדרות שכונות פועלים ומעונות עובדים בערים – בעיקר בתל אביב (כ-700 יחידות דיור) אך גם בחיפה (כ-500 יחידות דיור) וירושלים (90 יחידות דיור).
מעונות העובדים נבנו כבתים משותפים בהשראת הסופר-בלוקים בווינה, ושולבו בהם חנויות ׳תנובה׳, גני ילדים, מטבחים קואופרטיביים, מכבסות וחדרי תרבות וקריאה. הם הוקמו סביב גינה פנימית רחבת-ידיים, שסימלה את חיי החברה המשותפים כמו גם את חשיבות עבודת הגן והקשר לאדמה. האדריכלית ניצה מצגר-סמוק כתבה על כך: "התיישבות העירונית של הפועל בלטה בקונטקסט העירוני בהתארגנות החברתית של השכונות על־פי רעיון הקואופרציה. רעיון הקואופרציה הובא ארצה עוד בתחילת שנות ה־20 על־ידי העולים מברית־המועצות, ובעקבות בנייה אינטנסיבית של שיכוני פועלים בווינה בשנות ה־20. שיתוף הפעולה לא הסתיים בבנייה. המטרה הייתה לספק לדיירי השכונות שירותים תרבותיים ומסחריים, ולהשאיר את השטחים המשותפים, כגון הגג וגינת החצר, לשימוש כל הדיירים. שיתוף הפעולה היה מלא גם בתכנון השכונה, והוא נעשה בתיאום של המרכז עם נציגי הדיירים והמתכננים."
בית משותף רב בנייני
דוגמה נוספת למתחם מגורים עירוני הכולל אלמנט דומיננטי של שיתוף הם פרויקטים, שבמסגרתם הוקם ונרשם בית משותף מתוך כוונה עסקית־שיווקית לאגד את כלל הבניינים במתחם מסוים במסגרת חוזה. הרעיון הכלכלי היה ניצול היתרון לגודל כדי לספק לדיירי הפרויקט קניין בעלות סבירה, כמו גם שירותים יוצאי דופן בנוף הבתים המשותפים כגון בריכת שחיה, גינה מרכזית גדולה, חדרי כביסה וגגות פתוחים ומטופחים. ניהול ענייני הבית המשותף טופל על ידי וועד מאורגן.
קיבוץ עירוני
החל מסוף שנות ה-70 החלו לקום בארץ באופן עצמאי קהילות שמאמינות כי ניתן ליישם את חיי השיתוף הקיבוציים גם במרחב העירוני. הקיבוץ העירוני הוא קהילה (הגדרה משפטית: אגודה שיתופית) המקיימת חיי שיתוף בתוך הסביבה העירונית. הקיבוץ העירוני הראשון שהוקם בישראל הוא "קיבוץ ראשית" (מעורב דתיים וחילונים) בירושלים, אחריו הוקמו "תמוז" בבית שמש ו"מגוון" בשדרות. חברי הקיבוצים ״תמוז״ ו״מגוון״ מקיימים אורח חיים שיתופי ברמת הדיור, ההכנסות וכלל הנכסים.
פילוסופיה: מהות הרעיון היא כינונם של מתחמי מגורים המקיימים מערכת שיתופית משמעותית, אשר מבקשת לנצל יתרונות הגלומים בהתארגנות קבוצתית, תוך הבחנתה של הקבוצה מסביבתה החיצונית. בקבוצות השיתופיות יש ניסיון מודע ליצור זהות ״קהילתית״ ברבדים סמליים ומעשיים.
מאפיינים כלכליים: קיימים הבדלים באופנים השיתופיים של קיבוצים עירוניים שונים. יש הדוגלים בחיים סוציאליסטיים־קומונליים, כלומר חיים בשיתוף מלא. עיקרון השיתוף מתממש במלואו כאשר מתקיים שיתוף בהכנסות, בנכסים ובניתוק בין התרומה לתמורה. בקבוצות אחרות, השותפות הכלכלית מוגבלת ומגיעה לידי ביטוי בשותפות ברכוש כללי כגון דיור ותחבורה.
מרבית הקיבוצים העירוניים משתכנים בשכירות במתחמי מגורים משותפים בדירות שיכונים המרוכזות בבניין משותף או לַחֲלוּפִין נפרסים בשכונת מגורים בעיר. ישנם קיבוצים עירוניים המבוססים על קבוצות רכישה מאורגנות (דוגמת תנועת "דרור ישראל" בעכו או קבוצת "מגוון" בשדרות) על ידי לקיחת משכנתאות משותפות, קניית מגרשים בעיירות פיתוח והקמת קיבוץ עירוני ברוח המאפיינת את צורכי השיתוף החברתיים.
מאפיינים אידאולוגיים: חלק מהקיבוצים העירוניים מהווים קהילות משימתיות. קהילות צעירים משימתיות הן קבוצות, אשר בחרו להתיישב התיישבות קבע ביישובים ובשכונות בפריפריה הגאוגרפית והחברתית בישראל ולפעול למען החברה הישראלית. החברים בקהילות הללו חיים חיי קהילה פעילים הכוללים לימוד משותף, אורחות חיים משותפים וחזון חברתי. הם פועלים להובלת שינוי משמעותי וארוך טווח, מתוך מטרה לקדם שוויון הזדמנויות וצמצום פערים בחברה הישראלית.
בישראל פועלות נכון לשנת2021, 255 קהילות משימתיות המתגוררות ביותר מ-89 קיבוצים עירוניים. הקהילות מייצגות קשת רחבה של מגזרים, עמדות ודעות בחברה הישראלית, כאשר "המשימה" מופנית למטרות שונות: בוגרי תנועות נוער, צעירים מהציונות הדתית, עולים מאתיופיה וממדינות ברית המועצות לשעבר וקהילות צעירים בני המקום מהמגזר היהודי, הערבי, הדרוזי והבדואי. בין הקבוצות המשימתיות המתגוררות בדיור שיתופי ניתן למצוא את דרור ישראל, בני עקיבא, החלוץ, תנועת תרבות, השומר הצעיר, גרעינים תורניים ועוד.
אתגר נוסף קשור במגבלות הנתונות בתחום השכירות בעיר. נכון ל-2021 אין בישראל מודל מפותח לשכירות ארוכת טווח, ועל כן התלות בחוזה שכירות העשוי שלא להתחדש מהווה אתגר (ביתר שאת מכיוון שמלאי הדירות הזמינות בטווח הקיבוץ הוא מוגבל). דבר זה מניע קיבוצים רבים לשאוף למגורי קבע.
דיור קואופרטיבי
דיור קואופרטיבי הוא התאגדות עצמאית של אנשים, המתאגדים מרצונם החופשי על מנת לספק את צורכיהם הכלכליים, החברתיים והתרבותיים באמצעות מיזם עסקי שהוא בבעלותם המשותפת ובשליטתם הדמוקרטית (על פי הגדרתם של ica-international cooperative alliance). דוגמאות בישראל: דיור מוגן קואופרטיבי לגיל השלישי, דיור שיתופי לאמהות יחידניות בעיר פרדס חנה, משפחות צעירות בעיר חריש ועוד.
מאפיינים כלכליים: קואופרטיב דיור הוא ישות משפטית המחזיקה בבעלות משותפת על נדל"ן, כאשר כל אחד מחברי הקואופרטיב מחזיק במניה, המקנה לו זכות על יחידת דיור אחת וקול אחד בתהליך קבלת ההחלטות הדמוקרטי של קואופרטיב הדיור. חברי הקואופרטיב יוצרים את הונו, לרוב ההון הראשוני המושקע אינו נושא ריבית. "הבית הוא לא בבעלות החבר ולא רשום בטאבו, אבל גם אין ישות אחרת שהיא הבעלים, אלא האנשים שגרים הם הבעלים. עיקר פעילות הקואופרטיב היא אחרי שנרכש הבניין. ממשיכים לגור ברכוש משותף לכולם ומנהלים אותו בצורה דמוקרטית. אם מישהו מחליט שהוא רוצה לעזוב, הוא יקבל את מה שהוא השקיע, לא בערך נדלני אלא לפי המדד, ובמקומו ייכנס חבר אחר." כך מעידה מרכזת תחום הקואופרציה בתנועה הקיבוצית.
פילוסופיה: בבסיס הדיור הקואופרטיבי עומדת תפיסה חברתית-כלכלית המבססת צורת ארגון לפיה מתבצע שיתוף באמצעי הייצור או בכח הקנייה של החברים המאוגדים בארגון. קואופרטיבים לדיור מרחיבים את שליטת החברים בהם על חיי וסביבות המגורים שלהם ושומרים את ההון בידי הדיירים על ידי התאגדות ובניית מנגנון שיתוף וריכוז המשאבים המשותפים. קואופרציה בדיור עשויה לספק מענה למגוון צרכים בתחום הדיור והקהילה, כגון ייצור מלאי דיור בר-השגה לאורך זמן, העצמת אוכלוסיות הנזקקות לדיור ציבורי, פלטפורמה לקהילתיות, הרחבת הפרקטיקה הדמוקרטית בחיי תושבים ודיירים ועוד.