cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליפות העולם הבלתי רשמית בכדורגל
דירוג כל הזמנים
האתר של UFWC מתחזק את טבלת דירוג כל הזמנים של הנבחרות הממויינת לפי מספר הניצחונות במשחקי האליפות. בראש הדירוג ממוקמת סקוטלנד ואחריה אנגליה, בעיקר בשל ההצלחות שלהן בשנים הראשונות של הכדורגל הבינלאומי, בהן התחרות הייתה מוגבלת אך ורק ל.
ישראל באליפות העולם הבלתי רשמית בכדורגל
ישראל התמודדה לראשונה על התואר בשנת 1969 בשוודיה במשחק ידידות בו הפסידה 1–3. לאחר 21 שנים, בשנת 1990, התמודדה ישראל שוב על התואר ביוון במשחק ידידות בו הפסידה 1–2. בשנת 1997 התמודדה ישראל לראשונה על התואר בביתה והפסידה 0–1 במשחק ידידות מול גרמניה.
ב-23 בפברואר 2000 זכתה ישראל לראשונה בתואר לאחר שגברה על רוסיה 1–4 במשחק ידידות שנערך בחיפה. ישראל שמרה על התואר כשסיימה בתיקו 1-1 עם גאורגיה במשחק ידידות באשקלון והפסידה אותו ב-24 באפריל כשהובסה במשחק ידידות בצ'כיה 1–4.
ישראל התמודדה על התואר, לראשונה במסגרת תחרותית, כאשר סיימה בתיקו 1-1 בחוץ מול ספרד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002.
בסך הכל התמודדה ישראל 7 פעמים על התואר במאזן של ניצחון אחד, שתי תוצאות תיקו וארבעה הפסדים. היא זכתה בתואר פעם אחת והצליחה לשמור עליו למשך משחק אחד.
ספר
העיתונאי העצמאי פול בראון, שכתב את המאמר המקורי על אליפות העולם הבלתי רשמית ויצר את אתר האינטרנט כתב ספר על האליפות אשר פורסם בשנת 2011. נכון לשנת 2018, פורסמו ארבע מהדורות של הספר.
רעיונות דומים
קיימים רעיונות דומים לאליפות העולם הבלתי רשמית עם כללים שונים ושושלות זכיות שונות בהתאם.
טורנירי ספין-אוף
הקהילה המקוונת באתר UFWC עוקבת אחרי שושלות זכייה התחומות לכל קונפדרציה בפיפ"א. כמו כן, מתבצע מעקב אחרי אליפות העולם הלא רשמית לנשים בכדורגל החל מהמשחק הראשון שזכה להכרה בינלאומית ב-1971 (ניצחון 0–4 ל על ) או ממשחקי מוקדמים יותר שאינם מוכרים על ידי פיפ"א.
השרביט של נסאסי
תואר וירטואלי דומה, השרביט של נסאסי (Nasazzi's Baton), משרטט את רצף האליפויות מזוכת המונדיאל הראשון,. התואר קרוי על שם הקפטן של נבחרת אורוגוואי במונדיאל זה. התואר עוקב אחר הכללים בדומה לאליפות העולם הבלתי רשמית, אלא שהוא מתייחס לכל המשחקים בהתאם לתוצאה שלהם לאחר 90 דקות.
אליפות העולם במשחקים תחרותיים
תחרות דומה נוספת, אליפות העולם במשחקים תחרותיים, (PPWC) Pound for Pound World Championship, נוצרה על ידי מגזין הכדורגל הסקוטי The Away End. תואר זה מכיר רק במשחקים תחרותיים לצורכי שושלת הזכיות, למרות שהוא מכיר בטורנירים בלתי רשמיים רבים אשר אינם מוכרים על ידי פיפ"א. בדומה לאליפות העולם הבלתי רשמית, הארכות והכרעות בבעיטות הכרעה מ-11 מטרים נלקחים בחשבון בקביעת המנצחת במשחק. התחרות מתחשבת רק במשחקים ששוחקו מאז מונדיאל 1930 וכל זוכה חייבת לוותר על הכתר בתחילת כל טורניר גמר גביע העולם. בסוף הטורניר זוכי המונדיאל מוכתרים לאלופי העולם. לכן, הטורניר "מתאפס" כל ארבע שנים.
הגן של מיקי
הגן של מיקי (באנגלית: Mickey's Garden) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1935 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס. זהו הסרט השני של מיקי מאוס שהופק בשיטת הטכניקולור (אחרי "קונצרט הלהקה") והוא גם ההופעה הצבעונית הראשונה של פלוטו. זוהי גם הפעם הראשונה שבה מיקי מדבר בסרט עם צבע (אם כי הוא עושה זאת רק בסוף כשפלוטו מתחיל ללקק אותו). עלילת הסרט מתמקדת במיקי שמנסה להדביר את הגן שלו מחרקים, אך האחרונים לא ממהרים לוותר. זהו הסרט הקצר ה-76 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והחמישי באותה השנה.
עלילה
מיקי ופלוטו צדים אחר חרקים בגן. מיקי מתחיל לירות במשאבת קוטל החרקים לכיוונם והחרקים מתחילים לצווח ולנוס על נפשם. מיקי, בניסיון להיפטר מכל החרקים, ממשיך לירות ללא הרף אך בסופו של דבר החומר שלו נגמר - והחרקים, כשהבחינו בנעשה, יוצאים ממחבואם וחוזרים לזלול את תפוקת הגן שלו. מיקי הולך לכיוון גיגית גדולה של מים ומתחיל לבחוש בתוכה עוד חומר של קוטל החרקים באמצעות מטאטא.
מיקי שב ומנסה לירות ולהרעיל את החרקים, אבל המשאבה חסומה, ומיקי מנסה לשחרר את החסימה באמצעות דחיפת חיטה לפייה שלה. בינתיים, פלוטו עוקב אחר איילית, שנושכת אותו באפו. כשהיא מתגרה בו בעודה עומדת על צמח, פלוטו מזנק לעברה, אך מפספס ותוקע את ראשו בתוך דלעת. אחוז בפאניקה, הוא רץ בטירוף לכל עבר, לפני שהוא מתנגש בטעות במיקי, שנפגע מהריסוס של קוטל החרקים שלו, ומתחיל לראות הזיות.
מיקי מוצא את עצמו בעולם דמיוני ומסוכן שבו הוא, ביתו, חפציו ופלוטו התכווצו ואילו החרקים והצמחים הפכו ענקיים. החרקים הענקיים מתקדמים לגיגית עם התערובת של קוטל החרקים ומתחילים לשתות ממנה, אך במקום להרוג אותם, זה גורם להם להיות שיכורים. כשהם מבחינים במיקי ופלוטו, החרקים הזועמים מתחילים לרדוף אחריהם. לאחר היתקלויות עם תולעת וחיפושית, מיקי ופלוטו מטפסים במעלה גבעול ומתחבאים בתוך פרח, אך מותקפים על ידי דבורת בומבוס.
פלוטו נוחת על ענף שמתגלה כזחל אשר משליך אותו לאוויר היישר לתוך הלוע של גחלילית המשהקת ללא הפסקה (כשבכל שיהוק נדלק האור בבטנה מה שמאפשר לראות את צלליתו של פלוטו). מיקי נוחת על עלה, אבל צרצר שיכור מנסר את העלה ברגלו בעודו צוחק. מיקי נופל לתוך עגבנייה שעל גבי תולעת, שעליה הוא ממשיך לרכב בסגנון של צ'ארלי צ'פלין, ואז נאבק בה.
לבסוף מיקי מתעורר ומגלה, לשמחתו הרבה, שהתולעת שבה הוא נאבק היא בעצם צינור ההשקיה שלו ושהחוויה כולה הייתה סיוט הזייתי. פלוטו, עדיין עם הראש בתוך הדלעת, מצליח לחלץ עצמו ממנה, משלח אותה מבלי משים על מיקי ומתחיל ללקק אותו.
מרידה (ספרד)
היסטוריה
מרידה נוסדה בשנת 25 לפנה"ס על ידי הקיסר אוגוסטוס כמושבת חיילים משוחררים תחת השם אמריטה אוגוסטה (Emerita Augusta). המושבה נבנתה במטרה להגן על העוברים בגשר פונטה רומנו (Puente Romano) החוצה את נהר הגוודיאנה. העיר יושבה על ידי חיילים משוחררים של שני לגיונות, הלגיון החמישי אלאודה והלגיון העשירי גמינה.
במהירות רבה הפכה מרידה לאחת מעשר הערים הגדולות באימפריה, ונקראה "רומי של ספרד". מלבד זאת, היא נהפכה להיות גם עיר הבירה של הפרובינקיה לוסיטניה, ואחת הערים החשובות ביותר של האימפריה הרומית.
בתקופת הויזיגותים הייתה מרידה למושב הארכיהגמון. עם כיבוש העיר על ידי המוסלמים ב-713 החלה ירידה במעמדה של מרידה. מרידה נפגעה במלחמות הרקונקיסטה, ונכבשה על ידי אלפונסו התשיעי, מלך לאון בשנת 1230, אך הוא לא המשיך בשליטתו עליה ומסר אותה למסדר סנטיאגו. מרידה לא רק ירדה מגדולתה, אלא גם ניכרה בה ירידה משמעותית במספר התושבים שחיו שם, ולכן, כאמור, חשיבותה כיום היא בעיקר היסטורית.
היהודים החלו להתגורר במרידה רק מן התקופה הרומית המאוחרת ולאחר מכן בתקופת הוויזיגותים. היישוב היהודי במרידה התקיים גם בתקופה המוסלמית, ואף לאחר מכן, כאשר הנוצרים כבשו את המקום. באותו הזמן הקהילה היהודית חיה בקרבת הכנסייה המקומית, ששימשה להם כבית כנסת לפני שגורשו מספרד (ואז בעצם הפך בית הכנסת לכנסייה). למרות הכול, גם לאחר הגירוש ישבו שם יהודים, אמנם אנוסים, שהיוו קהילה, והעיר שימשה גם כתחנת מעבר לאנוסים מהארצות השכנות.
אתרים במרידה
הגשר פונטה רומנו, החוצה את נהר הגוודיאנה, עדיין קיים, והוא מנוצל עכשיו בעיקר להולכי רגל שבאים לראות את האתר ההיסטורי הזה. למעשה, קיים גשר נוסף בקרבת מקום - גשר פונטה לוסיטניה (Puente Lusitania). ניתן לראות שם מבצר, ששימש את הרומאים ומאוחר יותר גם את המורים. מקדשים, כמו בכל עיר קדומה אחרת, אינם חסרים במרידה; ניתן לראות שם גם מקדש לאלת הציד (במיתולוגיה היוונית) דיאנה. שרידים רומיים במקום הם: פורום (כולל גם קשת), אמת מים (המכונה: Acueducto de los Milagros), בריכת מים, ותיאטרון רומי להצגות קיץ שגרתיות, בעיקר לפי המחזות החדשים של אותם הזמנים. שרידים נוספים, כוללים קירקוס.
בשנת 1993 הכריז ארגון אונסק"ו על השרידים הארכאולוגיים במרידה כעל אתר מורשת עולמית.
ליאנה אליאבה
ליאנה אליאבה טרסנובנה (בגאורגית: ლიანა ალიავა თარასოვნა, באנגלית: Liana Eliava, נולדה ב-31 באוגוסט 1939) היא במאית קולנוע, תסריטאית ושחקנית גאורגית.
ביוגרפיה
בשנת 1999 חזרה לגאורגיה והציגה את סרטיה המוקדמים בבית הקולנוע בטביליסי. בזמן זה פגשה שני יוצרי קולנוע צעירים מבית מדרשו של מרב קוקוצ'אשווילי - לאשה דארדאג'ני וסלומה מטיבלאשווילי, אשר עשו עליה הסרט קצר בשם "ריאיון עם ליאנה אליאבה" (2000).
יצירתה
מסרטיה:
קארל שומן
קארל אוגוסט ברטהולד שומן (בגרמנית: Carl Schuhmann; 12 במאי 1869 – 24 במרץ 1946) היה אתלט גרמני שזכה בארבע מדליות זהב באולימפיאדת אתונה ב-1896. שומן הוא האתלט המוצלח ביותר באולימפיאדת 1896.
ילדותו ונעוריו
שומן נולד במאי 1869 במינסטר, וסטפאליה, שהייתה אז בתחומי הקונפדרציה הצפון-גרמנית וכיום שוכנת בגרמניה. בשנת 1884 אביו של שומן עבר לקלן שהייתה אז חלק מהקיסרות הגרמנית.
בשנת 1886, בהיותו בן 17, הצטרף למועדון הספורט השני בגודלו בקלן. בתקופה זאת בגרמניה, המונח "התעמלות" לא כלל רק תרגילים על מכשירים, אלא את כל התרגילים הגופניים השימושיים, שהיו אמורים להיות בעיקר באוויר הפתוח. איגוד ההתעמלות הגרמני הוקם רשמית בשנת 1868, אבל המבנים הארגוניים שלו היו בהדרגה מתפתחת משנת 1842.
בשנת 1889 זכה להכרה מיוחדת בתחרויות ההתעמלות הלאומיות. ב-1890 עבר לברלין, שם עבד כמכונאי. בסוף 1890 הוא גויס לצבא הפרוסי ונעזב את עולם הספורט לשנתיים. הוא שוחרר בספטמבר 1892 בדרגת טוראי. ב-1894 סיים במקום השישי במבחני ההתעמלות בברסלאו ובמקום הרביעי ב-1895 ברומא (עם ארבעת העמדות הראשונות בכל המכשירים).
עוד לפני 1896, שומן נחשב לא רק לאחד מהמתעמלים המצליחים ביותר בגרמניה, אלא גם אחד המתאבקים הטובים ביותר שלה.
אולימפיאדת אתונה 1896
שומן, שהיה חבר ב, היה חבר בנבחרת הגרמנית בהתעמלות שניצחה בתחרויות הקבוצתיות בתחרויות המתח והמקבילים. הוא התחרה גם בסוס סמוכות ובטבעות ללא הצלחה. הוא דורג במקום החמישי בתחרות בטבעות. שומן נכנס לתחרות בהתעמלות, שניצח גם בה, אף על פי שהיה הכי קל מרוב המתחרים האחרים. בסיבוב הראשון הוא התמודד מול מהממלכה המאוחדת, שומן ניצח אותו בקלות. בחצי הגמר הביא ליתרון על גרמניה. בגמר התמודד מול גאורגיוס ציטאס היווני, הגמר נמשך כ-40 דקות אך נקבע כי חשוך מדי כדי להמשיך בקרב והוא נדחה ליום שני. למחרת שומן ניצח במהירות את משחק הגמר והוא זכה במדליית זהב. הוא התחרה גם בהיאבקות וסיים במקום הרביעי.
שומן היה אחד מתשעת האתלטים שהתחרו בקפיצה לרוחק. הוא דורג במקום החמישי באולימפיאדה בקפיצה משולשת והתחרה גם בהדיפת כדור ברזל. הוא הגיע למקום הרביעי בהרמת משקולות בשתי ידיים, הידועה כיום כ, יחד עם היווני. שניהם הרימו 90 קילוגרם.
חייו לאחר האולימפיאדה
לאחר שובם מאתונה, שומן ורוב משתתפי מהנבחרת הגרמנית הוצאו מ הריאקציונרית, שהחרימה את המשחקים האולימפיים, מכיוון שהיו "מעורבים באירוע ספורט המוקדש לאינטרנציונליזם". על הנבחרות הזוכות נאסר להתחרות בתחרויות לאומיות בברלין. החרם הוסר כעבור שנתיים. בעקבות זאת, שומן עבר ללונדון, שם עבד כמדריך התעמלות החל משנת 1898. בשנת 1906 ביקר באולימפיאדת אתונה כאורח כבוד וכראש המשלחת הגרמנית, ובשנת 1908 שימש כנספח של הנבחרת באולימפיאדת לונדון, שבה אחד מתלמידיו,, יצג את בריטניה. במהלך מלחמת העולם הראשונה נכלא שומן באי מאן. ב-1918 חזר לגרמניה, ובשנת 1921 חזר לעבוד כמכונאי בברלין, והתמחה בטלגרף ומדי מים.
הופעתו האולימפית האחרונה הייתה באולימפיאדת ברלין ב-1936, שבה השתתף בתצוגת התעמלות באצטדיון האולימפי של ברלין, על אף שכבר היה באותה עת בשנות ה-60 לחייו.
במהלך מלחמת העולם השנייה איבד את ביתו בהפצצה. במרץ 1946, חודשים ספורים לאחר סיום המלחמה, הוא נפל לתוך ומת זמן קצר לאחר מכן.
הוקרה
קארל שומן זכה להוקרה רשמית בגרמניה רק כעבור עשרות שנים לאחר מותו. בשנת 1990 העניק לו הסנאט של ברלין מקום של כבוד בבית הקברות ההיסטורי "Waldfriedhof", הסמוך לאצטדיון האולימפי של ברלין, שבו קבורים אמנים רבים וספורטאים ידועים. בשנת 1996 הנפיק הדואר הגרמני בול מיוחד לציון יום השנה ה-100 לאולימפיאדה המודרנית הראשונה ב-1896, הנושא את תמונתו של שומן באולימפיאדה זו. שני אולמות ספורט בברלין נושאים את שמו, ובאוגוסט 2018 נחנך שביל על שמו באצטדיון האולימפי.
בשנת 2008, שומן נבחר לאחד מ-40 הספורטאים הראשונים שנכנסו ל עם הקמתו.
מרד אפריל (בולגריה)
מרד אפריל (בבולגרית: Априлско въстание, אפרילסקו ואסטניה), היה מרד שהתחולל מאפריל עד מאי 1876, ברחבי האימפריה העות'מאנית. התמרדות הבולגרים הובילה באופן ישיר ליסודה מחדש של בולגריה העצמאית. מיגור המרד בברוטליות על ידי הצבא העות'מאני והבאשי באזוק גרם לגינויים מקיר לקיר ברחבי אירופה וארצות הברית.
ההתקוממות שאירעה באזורים שהיו מאוכלסים בתושבים בולגריים, הייתה קשורה באופן הדוק להקמת הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית בשנת 1870. מרד אפריל היווה למעשה חלק מתוך התחייה הלאומית הבולגרית.
רקע
באירופה של המאה ה-18 היו מדינות רבות תחת שלטון אימפריות שהיו מורכבות מלאומים רבים השונים זה מזה בתרבותם, שפתם וגזעם. במהלך המאה ה-19 הרעיון של מדינת לאום הלך וקיבל תאוצה בכל רחבי אירופה.
האימפריה העות'מאנית הייתה באותה תקופה נחשלת לעומת שאר חלקי אירופה בכל תחומי החיים: טכנולוגיה, מדע ותעשייה. כמו כן נטל המס על בלתי-מוסלמים היה באופן יחסי גבוה במיוחד לעומת שאר עמי אירופה, כך שהלחץ על העמים הסלאביים ברחבי האימפריה היה גבוה מאוד. שנה קודם לכן החלה התקוממות הרצגובינה, אף הוא מסיבות דומות.
הכנות
בנובמבר 1875, חברי ועדת המהפכה הבולגרית המרכזית נפגשו בעיר הרומנית ג'יורג'יו והגיעו להסכמה כי המצב הפוליטי בשל למהפכה כוללת. התאריך שנקבע היה אפריל או מאי 1876, והמדינה חולקה לחמשה מחוזות מהפכניים: וראצה, וליקו טרנובו, סליבן, פלובדיב וסופיה. המורדים אספו ציוד ונשק כבר במשך תקופה ארוכה, ואף גילפו לעצמם נשק מעץ דובדבן. עם הזמן מרכז המרד בפלובדיב עבר לפנגיורישטה, והמרכז בסופיה חוזק משמעותית.
לאחר פגישה שהתקיימה ב-2 במאי (לפי לוח השנה היוליאני, לפי הלוח הגרגוריאני היה זה ב-20 באפריל, ומכאן שם המהפכה) בין ראשי המטה, פגישה שהגיעה לידיעת השלטונות העות'מאניים, ניסו השלטונות לעצור את אחד ממנהיגי המרד בקופריבשטיצה, טודור קבלשקוב.
התקוממות ודיכוי
כתגובה, אירעה סדרה של התקפות כנגד כוחות המשטרה העות'מאנית וסמלי שלטון אחרים ברחבי סרדנה גורה ורודופי. גם בחלקים אחרים של המדינה החלה התקוממות, אם כי בקנה מידה קטן יותר.
לפי כל ההערכות, הפגיעה באוכלוסייה המוסלמית הבלתי-לוחמת הייתה שולית. אפילו לפי טענת הממשל העות'מאני לא נהרגו יותר מ-500 מוסלמים, ורק מעטים מתוכם בלתי לוחמים. לפי הערכות אחרות, יותר אמינות, המספרים אף נמוכים יותר.
כתגובה כוחות צבא עות'מאניים, כולל כוחות של באשי באזוק פתחו במתקפת נגד על כפרים בולגריים ב-25 באפריל, ועד אמצע מאי ההתקוממות דוכאה לחלוטין. הניצוץ האחרון של המרד היה נאומו של חריסטו בוטיוב שקרא למרד במהלך חודש מאי.
בן התקופה, הדיפלומט והחוקר האמריקאי יוג'ין סקיילר, דיווח כי במהלך דיכוי המרד נחרבו חמישים ושמונה כפרים, ולמעלה מחמישים אלף מורדים נהרגו. אך היסטוריונים מודרניים טוענים כי דיווח זה מבוסס על שמועות ולא על מראה עיניים. היסטוריונים בולגריים מעריכים את מספר ההרוגים בטבח בכ-30,000 איש.
תגובות למרד
בעקבות הגעת השמועות על דיכוי המרד אל סטודנטים באיסטנבול, וכתיבת מכתבים בעיתונות הבריטית, הבטיח ראש הממשלה בנג'מין דיזראלי לחקור את הנושא.
ביולי, שלחה השגרירות הבריטית באיסטנבול נציג מטעמה, וולטר ברינג, אל בולגריה כדי לחקור את אשר אירע. מכיוון שברינג לא דיבר בולגרית, אך דיבר טורקית, חששו נציגי הבולגרים כי דיווחו יהיה מוטה לצד העות'מאני, ולא יציג את התמונה השלימה. לכן יזמו הבולגרים משלחת שנייה, עם נציגות אמריקאית (יוג'ין סקיילר), כתב מלחמות אמריקאי נודע (ג'נואריס מק'גאגן), כתב גרמני ואציל רוסי - הנסיך אלקסיי צ'רטלב.
שני המשלחות הסכימו כי טבח נעשה, אך חלקו במספר ההרוגים. בעוד שהמשלחת הבולגרית דיווחה על 58,000 הרוגים הרי שהנציג הבריטי דיבר על כ-12,000 הרוגים.
הדיווחים המפורטים של הכתבים משדה הקרב, המתארים ערימות של גופות הנערמות בלתי קבורות, שינו את דעת הקהל לטובת הבולגרים. ראש האופוזיציה באנגליה, ויליאם גלאדסטון, כתב חוברת על "הזוועה הבולגרית", וקרא לבריטניה להפסיק את תמיכתה באימפריה העות'מאנית. מלומדים אירופאים אחרים, כמו צ'ארלס דרווין, אוסקר ויילד, ויקטור הוגו וג'וזפה גריבלדי הביעו את מחאתם כנגד העות'מאנים.
כאשר פרצה המלחמה עם רוסיה והעות'מאנים ביקשו את עזרתה של בריטניה, סירבה בריטניה לסייע. הסיבה לכך, כפי שטענו הבריטים באותה עת, הן הזוועות שחוללו העות'מאנים בבולגריה שנה קודם לכן.
מחלף חולון מזרח
מחלף חולון מזרח הוא מחלף המחבר את כביש 4 עם שדרות ירושלים במזרח חולון ועם אזור התעשייה והעסקים של העיר. בעתיד מתוכנן המחלף להתחבר לשכונת יהודה בראשון לציון.
היסטוריה
תוכנית המחלף אושרה על ידי הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בפברואר 2002, במטרה לאפשר כניסה מזרחית חדשה לחולון במקום הכניסות הבלתי מסודרות שהיו עד אז מכביש 4, ושגרמו לפקקי תנועה רבים בשעות העומס. במזרח התוכנית אושרה אפשרות להתחברות של שכונות סמוכות בראשון לציון למחלף. בנוסף התוכנית כללה גשר ושטח לצורך תכנון עתידי של דיפו של הקו הירוק של הרכבת הקלה, וכן תכנון עתידי של חניון חנה וסע לאזור הדרומי של מטרופולין תל אביב. ביולי 2003 בוצע קיצוץ בתקציב מע"ץ והמשך קידום בניית המחלף התעכב כשנתיים.
במאי 2005, לאחר שמנהלת אזור התעשייה בחולון השלימה את התכנון התחבורתי של הדרכים המובילות לגשר, פורסם מכרז הביצוע. במכרז זכתה חברת סולל בונה.
חלקו הראשון של המחלף, שכולל כניסה לחולון מכיוון דרום, באמצעות גשר מעל כביש 4, נפתח לתנועה ב-7 ביוני 2010. חודש לאחר מכן נפתחה רמפת ירידה משדרות ירושלים לכביש 4 בכיוון דרום. ב־25 בפברואר 2011 הסתיים שלב נוסף במחלף, כאשר נפתחה לתנועה רמפת עלייה לשדרות ירושלים ורחוב המרכבה, מכיוון צפון בכביש 4.
לפי סקר תנועה על כניסות כלי רכב מדרום, נמצא כי למעלה מ-30,000 כלי רכב נכנסים ביממה לאזור התעשייה והעסקים ממחלף חולון מזרח.
ב-2021 החלו עבודות ההקמת של הדיפו המזרחי של הקו הירוק של הרכבת הקלה בתל אביב בסמוך למחלף, כמו כן החלה הרחבה של המחלף בעזרת הקמת כביש שיחבר את המחלף הן לשכונת נחלת יהודה בראשון לציון והן בעזרת הקמת כביש שיחבר את המחלף גם לקריה החקלאית בבית דגן.
חטיבת מנשה
חטיבת מנשה (ידועה גם כחטיבת ג'נין) היא חטיבה מרחבית (חטמ"ר) של צה"ל שתפקידה להשליט חוק וסדר בגזרות ג'נין וטולכרם ולמנוע אירועי פח"ע וטרור פלסטיני. החטיבה נמצאת תחת פיקוד אוגדת איו"ש. בסמל החטיבה מופיעים הרי הגלבוע.
מפקדה
מפקדת החטיבה (המפח"ט) ממוקמת כיום במחנה סמוך לעין שמר. קודם לכן הייתה ממוקמת במחנה דותן הסמוך להתיישבות מבוא דותן שבצפון השומרון, אך הועברה בשל תוכנית ההתנתקות ולאחר פיגוע בשנת 2004 שבו ירו מחבלים מגבעה ליד הכפר הפלסטיני עראבה אל תוך הבסיס והביאו למותו של חייל ששהה במקום.
מבנה וייעוד
בשונה משאר החטיבות המרחביות באיו"ש, חטיבת מנשה לא אחראית על עיר פלסטינית מרכזית אחת בלבד, אלא על שתיים: ג'נין וטול כרם.
גזרת החטיבה משתרעת על פני שטח נרחב ומוקפת מצדה הצפוני והמערבי בגדר ההפרדה, המפרידה בין שטחי איו"ש ועורף ישראל. מדרום הגזרה גובלת בחטיבת שומרון ובחטיבת אפרים, וממזרח בחטיבת הבקעה.
כמו כן, בגזרה ישנן מספר התנחלויות, בין השאר מבוא דותן, אבני חפץ, וגוש היישובים המונה את שקד, ריחן, חיננית וטל מנשה. בעקבות תוכנית ההתנתקות פונו בגזרת החטיבה כשלוש התנחלויות – גנים, כדים ושא־נור.
מבנה החטיבה
במפקדת החטמ"ר מחלקות שונות, ביניהן פלוגת תקשוב (פלחי"ק), מחלקת מודיעין, רפואה, שלישות, לוגיסטיקה וטנ"א. במפקדה נמצאים גם מחלקת צמ"ה מפלוגת הצמ"ה (ציוד מכני הנדסי) של אוגדת איו"ש ("חתולי הבר") אשר מופעלים תחת הקהנ"ח (קצין ההנדסה החטיבתי), גששים, מחלקת אג"ם (אגף המבצעים) וכמו כן מחלקת הגמ"ר (הגנה מרחבית) האחראית על הקשר עם ההתיישבות הישראלית בגזרת החטיבה.
בנוסף, בזמן מבצע שובר גלים תוגבר החטמ"ר בכוחות נוספים של לוחמים שמתגברים את הגזרה.
קישורים חיצוניים
אתר רבנות חטמ"ר מנשה
רד אקסס
רד אקסס (באנגלית: Red Axes, מילולית: גרזנים אדומים) הוא הרכב מוזיקה אלקטרונית ואינדי ישראלי שהוקם ב-2010 על ידי דורי סדובניק וניב ארזי ומבוסס בתל אביב. הסגנון של הצמד מתבסס על טכנו והאוס אך מושפע מז'אנרים שונים, כולל דיסקו, הגל החדש, גראז' רוק, פוסט-פאנק, רוק פסיכדלי וטראנס. הצמד מתקלט ומופיע בבמות בינלאומיות, בהן פסטיבל ברנינג מן, פסטיבל גלסטונברי, קואצ'לה ומועדון הברגהיין, ונחשב לאחד ההרכבים הישראליים המצליחים בתחום המוזיקה האלקטרונית.
היסטוריה
ארזי וסדובניק, שגדלו שניהם באזור השרון, נפגשו והחלו לכתוב יחד שירים בגיל 14. ב-2016 הקימו את 'רד קוטון' (Red Cotton), להקה שכללה גם את אודי נאור, אור רימר ויובב, אחיו של ארזי. הלהקה ניגנה בעיקר רוק ורוק מתקדם, עם השפעות של אלקטרוניקה והגל החדש. ב-2007 הוציאה הלהקה את אלבומה 'memory card' והופיעה במועדונים בארץ. בהמשך תכננו חברי הלהקה לעבור ללונדון, אך הניסיון לא עלה יפה וההרכב נסע במקום זאת לאמסטרדם, שם הקימו אולפן ביתי מחוץ לעיר. ההתנסות באמסטרדם דחפה את ההרכב לכיוון אלקטרוני יותר ולשימת דגש על הפקה יותר מאשר על ביצוע; לאחר ארבעה חודשים התפרקה הלהקה. לאחר שובם לישראל החלו ארזי, סדובניק ואודי נאור ללמוד הפקה במכללת BPM בתל אביב ולתקלט במסגרות קטנות. בהמשך הקימו את ליין המסיבות ״!break it״, וב-2010 יצא ה-EP הראשון של הצמד.
לאורך השנים 2010–2015 פרסם הצמד בעיקר תחת הלייבל הצרפתי I'm a Cliche אבל עבד גם עם לייבלים בינלאומיים נוספים, בהם Correspondent, Crosstown Rebels, Hivern Discs, Life and Death, Permanent Vacation, Dark Entries ו-Multi Culti. בתקופה זו צבר הצמד מעמד בסצנה האלקטרונית בארץ ובעולם, ופיתח צליל ייחודי המזוהה עמו ומשלב במוזיקה האלקטרונית מאפיינים של רוק ואנדרגראונד.
האלבום המלא הראשון של הצמד, Ballad of the Ice, הופיע תחת הלייבל I'm A Cliché בשנת 2014. האלבום כלל שיתופי פעולה עם האמן הברזילאי Abrão וכן קאבר לשיר Bela Lugosi's Dead של Bauhaus. את הוצאת האלבום ליווה סיבוב הופעות עולמי, והצמד זכה להכרה בינלאומית הן על רחבות המועדונים והן במצעדי המוזיקה ברחבי העולם.
בשנת 2015 הקים הצמד לייבל עצמאי בשם Garzen Records והפיק תחתיו אמנים והרכבי אינדי-רוק ישראליים, בהם המסך הלבן, המפשעות ודף צ'ונקי. במקביל צירף אליו הצמד אמנים נוספים מסצנת האינדי הישראלית לפרויקט אלקטרו-רוק בשם ״אחוזת בית״, שהחזיר את ארזי לסדובניק לעבודה בפורמט של להקה. ב-2016 יזמו פסטיבל שנשא את שם הלייבל החדש, וקיימו במסגרתו מסיבות ברחבי העולם.
בשנת 2016 יזמו הצמד את פרויקט "Red Axes around the world", בו הוא נוסע למקומות מרוחקים ומבצע הקלטות וסדנאות עם מוזיקאים וסטודנטים מקומיים. הפרויקט מצולם לסדרה תיעודית, שפרקיה הראשונים צולמו באתיופיה ובחוף השנהב.
ב-2017 הוציא הלייבל את אלבומו השני של ההרכב, "The Beach Goths". כל שתים עשרה הרצועות באלבום נוצרו יחד עם אמנים נוספים של הלייבל, בניסיון מוצהר ליצור "הרפתקה קוסמית פסיכדלית חדשה" למעריצי ההרכב. התוצאה הסופית תוארה כ"חדשנית בפשטות שבה היא מדברת לנשמתו של המאזין, כמו גם במבחר הרפרנסים המוזיקליים שמכילה כל רצועה. The Beach Goths מורכב מ-12 קטעים שניתן לראות בהם נתיבים; אף אחד מהם אינו מוגבל לפרשנות ספציפית, אך מה שמוגדר בבירור הוא המאפיין המחבר אותם - הזמנה לגשת למוזיקה בדרך הטבעית ביותר, מתוך מודעות לכך שכל חווית האזנה טומנת בחובה פרשנות סובייקטיבית טהורה ובלעדית".
ב-2020 יצא האלבום השלישי של הצמד, בשם "Red Axes".
בספטמבר 2022 יצאה גרסת כיסוי אלקטרונית, משותפת לרד אקסס, אסף אמדורסקי ואלה לי לשירו של צביקה פיק "מרי לו". הגרסה המחודשת לשיר נוצרה ביוזמת גלגלצ לכבוד המצעד העברי השנתי לשנת תשפ"ב וכמחווה לצביקה פיק שהלך לעולמו באותה שנה.
בין הפסטיבלים הבינלאומיים בהם הופיע הצמד נמנים פסטיבל ברנינג מן, פסטיבל גלסטונברי, פסטיבל פיוז'ן, קואצ'לה, Sonar, DGTL ועוד רבים אחרים. הצמד מקיים מופעים וסטים בצורות שונות, לעיתים כ-DJ, לעיתים כצמד מוזיקלי אלקטרוני ולעיתים בהופעה עם להקה מורחבת תחת השם "Red Axes 4".
עכסנים
עַכְסָנִים היא קבוצת צפעיים מתת-המשפחה צפעוני גומה הכוללת 2 סוגים: עכסן (Crotalus) ועכסן גמדי (Sistrurus).
כאשר עכסן חש מאוים הוא מרשרש ב"עכסן" שבקצה זנבו ולכן מכונה גם "עכסן פעמונים". בסוג Crotalus מצויים 29 מינים ולהם 52 תת-מינים (רק ל-15 מהמינים ישנם תת-מינים), ובסוג Sistrurus שלושה מינים, שבכל אחד מהן שלושה תת-מינים. העכסנים מצויים ברחבי צפון אמריקה ובמרכזה, והוא העכסן הנפוץ ביותר בארצות הברית.
התנהגות ותזונה
העכסן ניזון לרוב ממכרסמים, מעופות, מביצים ומבעלי חיים קטנים אחרים. ככל שהעכסן גדל הוא מסוגל לטרוף חיות יותר גדולות. ברגע שהעכסן מאתר את הטרף הוא מתנפל עליו, מכיש אותו במהירות ומזריק לגופו ארס המוטוקסי. הארס מהמם או הורג מיד את הקורבן ואז העכסן בולע אותו בשלמותו.
אמצעי הגנה
גופם של העכסנים מורכב מסדרה של טבעות חלולות שמונחות זו בתוך זו מתחת לעור. בקצה הזנב יש טבעות שאינן מכוסות בעור, כאשר העכסן חש מאוים, הוא משפשף אותן בקשקשים בעורו, דבר המשמיע רשרוש מרתיע. מטרתה של התנהגות זו להזהיר טורפים פוטנציאליים ולהודיע להם על נוכחותו באזור.
בכל פעם שהעכסן משיל את עורו טבעת חדשה נוספת, ולכן ניתן למנות את גיל העכסן על-פי מספר הטבעות שבזנבו. העכסנים הצעירים לא יכולים להשמיע את צליל הרשרוש לפני שישילו את עורם לראשונה. לאחר שהשילו את עורם נוצרת טבעת חדשה וכך הם יכולים להשמיע את צליל הנקישה.
עכסנים בוגרים יכולים לאבד את הרשרוש במקרים שונים אך לאחר השלת עורם בפעם הבאה נוספת טבעת חדשה והיכולת לרשרש חוזרת. לא תמיד העכסן משמיע את צליל הרשרוש, ולפעמים הוא מעדיף לתקוף בפתאומיות מבלי להודיע לאויביו על נוכחותו. במזג-אוויר גשום אין העכסן מסוגל להשמיע את הרשרוש מזנבו.
הכשה
העכסנים נולדים עם ניבים בתפקוד מלא, והוא מסוגל להכיש כבר מרגע לידתו. לרוב, העכסן מזריק כמות מלאה של ארס לטרף אבל במקרים של התגוננות מפני תוקף העכסן יכול להכיש ללא הזרקת-ארס או להזריק כמות מעטה של ארס ולברוח. עכסנים צעירים אינם יודעים לכמת את כמות הארס שהם מזריקים, כך שברוב המקרים הם מכישים ומזריקים את כל כמות הארס. מסיבה זו הם יותר מסוכנים מהפרטים הבוגרים. כך או כך בעת הכשה של העכסן על המוכש לקבל מידית טיפול רפואי ולהגיע לבית חולים במהירות האפשרית.
לרוב מיני העכסנים יש ארס שבמקרה של הכשה משפיע על הגוף מידית על ידי הריסת הרקמות, ניוון שרירים, שיבוש בקרישת דם וקריסה של המערכת המוטורית בגוף. במקרה שהמוכש לא מקבל את הטיפול הדרוש עלול להיגרם נזק חמור כנמק ואיבוד האיבר המוכש, ולבסוף מוות. במקרה של הכשה, יש להרגיע את המוכש, להושיבו או להשכיבו במקום מוצל, לקבע את האיבר המוכש ולפנותו במהירות לבית החולים.
מיון
מיני העכסנים כלולים בשני סוגים: עכסן קטן - בו 2 מינים ועכסן - בו 48 מינים.
קישורים חיצוניים
Cascavel
זאב הערבה
זאב הערבה (בגרמנית: Der Steppenwolf) הוא הרומן העשירי מאת הרמן הסה. במקור פורסם הרומן בגרמניה בשנת 1927, והוא תורגם לראשונה לאנגלית בשנת 1929. הרומן הוא תמהיל של מרכיבים אוטוביוגרפיים וכן של פנטזיה. הרומן הוא על שם זאב הערבה האפור. הרומן משקף ברובו את המשבר העמוק בעולמו הרוחני של הסופר בשנות ה-20 של המאה ה-20. ברומן מוצג הקונפליקט של הפרוטגוניסט בין ההומניות שלו לבין האגרסיביות הזאבית שלו. הרומן הפך להצלחה בקנה מידה בינלאומי, אף שהסה טען מאוחר יותר שהספר לא הובן כהלכה ברובו.
הרקע לרומן
ב-1924 התחתן הרמן הסה מחדש עם הזמרת רות ונגר. לאחר מספר שבועות הוא עזב את בזל, וחזר לקראת סוף אותה שנה. בשובו שכר דירה נפרדת והתבודד. לאחר מסע קצר לגרמניה יחד עם ונגר חדל הסה לראותה כמעט לחלוטין. התחושה הנלווית של בידוד וחוסר יכולת לתקשר עם העולם שבחוץ הובילה את הסה ליאוש ולמחשבות אובדניות.
תקציר העלילה
הסיפור מתחיל כשהגיבור מוטרד מהיותו חריג בחברה. בעת שיטוט חסר תכלית בעיר הוא פוגש איש הנושא פרסומת לתיאטרון הקסמים. האיש מעניק לו ספר קטן, "מסה אודות זאב הערבה". המסה (במקור - "טרקטט"), המצוטטת במלואה ברומן בעוד הארי קורא אותה, פונה אל הארי בשמו. המסה היא אודות אדם דו-פרצופי: מחד הוא אדם רוחני, ומאידך הוא חייתי "זאב ערבות". אדם זה כבול בקונפליקט, שכן הוא אינו שבע רצון מאף פן באישיותו. במסה ניתן הסבר לטבע הרב-פרצופי והלא-מוגדר ששוכן בנשמתו של כל אדם. הארי אינו מוכן להכיר בהסבר. המסה גם דנה בנטיותיו האובדניות, אך לעומת זאת גם מהללת את הפוטנציאל שלו להיות "בן אלמוות".
ביום המחרת פוגש הארי ידיד ותיק ללימודים שעמו נהג לדון במיתולוגיה ההודית, וזה מזמינו לביתו. בבית חש הארי סלידה מתפישותיו הלאומניות של ידידו. הידיד מעביר ביקורת אודות טור שהוא עצמו כתב, ולאחר מכן מעליב הארי את אשתו בהעברת ביקורת על תפישת האישה את גתה שהיא תפישה רגשית מדי המעליבה את הגאוניות האמיתית של גתה. בעקבות המפגש מתחזקת בקרב הארי התחושה שהוא אינו מתאים לחברה הרגילה. בעודו משתהה בחזרה הביתה (שם בדעתו להתאבד), משוטט הארי ללא תכלית בעיירה במשך הלילה. הוא עוצר לנוח באולם ריקודים, שם הוא פוגש בבחורה צעירה בשם הרמינה, אשר במהרה מזהה אצל הארי את הייאוש. הם מדברים ארוכות בעוד הרמינה מעבירה ביקורת על רחמיו העצמיים. הארי חש הקלה עצומה. הרמינה מבטיחה להארי לפגוש אותו בשנית, ומעניקה לו סיבה ללמוד לחיות. בשבועות הבאים מפגישה הרמינה את הארי עם הנאות הבורגנים: היא מלמדת את הארי לרקוד, מפגישה אותו עם השימוש בסמים, מוצאת לו מאהבת (מריה), והחשוב מכל - מכריחה אותו להכיר בדברים הללו כלגיטימיים וכאספקטים הכרחיים בחיים שלמים.
תיאטרון הקסמים
הרמינה מפגישה את הארי עם סקסופוניסט מסתורי בשם פאבלו אשר מצטייר בעיני הארי כאיש שאינו שקול ורציני. לאחר השתתפות בנשף מסכות מפואר, פאבלו מוביל את הארי ל"תיאטרון הקסמים" המטאפורי שלו. בתיאטרון מתפוגגות תפישותיו ודאגותיו לגבי הנפש שלו בעוד הוא משתתף במספר מערכות פנטסטיות. תיאטרון הקסמים הוא מקום שבו הארי יכול לממש מגוון אפשרויות ולחוות את הפנטזיות שלו. המקום מתואר כפרוזדור בצורת פרסת סוס. על קיר אחד תלויה מראה מקיר לקיר, ובקיר השני אינספור דלתות. הארי נכנס לחמש דלתות, כשכל דלת מסמלת אספקט אחר בחייו.
ניתוח
הסה כתב ש"זאב הערבה" הובן שלא כהלכה, וחש שקוראיו התמקדו רק בסבל וביאוש המשתקפים בחייו של הארי הלר ולא בהשתקמות. הדבר נובע מכך שבאותה תקופה לא היו מודעים הקוראים המערביים לפילוסופיה הבודהיסטית, לפיה האדם הוא אוסף של נפשות שונות, בסתירה לתאולוגיות היהודית והנוצרית.
הסה הוא אומן בטישטוש ההפרדה שבין מציאות ודמיון. ברגע השיא לא ברור האם הלר רוצח את הרמין, או שהרצח הוא הזייה נוספת בתיאטרון הקסמים. המציאות של הסה אינה המציאות המתרחשת בזמן ובמקום הפיזיים.
הדואליות של טבע האדם היא התמה המרכזית ברומן. הרמין והארי הלר משקפים זאת באמצעות קונפליקטים פנימי וחיצוני. כלפי פנים, הארי מאמין ששני סוגים של אדם נאבקים להשתלט עליו, אדם וזאב, גבוה ונמוך, רוח וחייה. בעוד הארי שואף לחיות כזאב חופשי ממוסכמות החיים הוא חי כרווק בורגני, אבל טבעו הזאבי גם מבודדו מאחרים עד לפגישתו עם הרמין.
הרמין משקפת את הדואליות של טבע האדם באמצעות קונפליקט חיצוני. הרמין היא חברותית, עטיפה לרווק הבודד. היא משכנעת את הארי להיחשף אל החברה ולבסוף נרצחת. כתוצאה מניסיונו של הארי להיטיב את האינטראקציה החברתית שלו, מתפוגגת בדידותו והוא והרמין מתקרבים זה לזה עד לרגע מותה. השיא של המאבק הדואלי מגיע בתיאטרון הקסמים, שם רוצח הארי הזאב את הרמין החברותית.
קבלה ביקורתית
הרמן הסה ראה ב"זאב הערבה" את הרומן הכי בלתי מובן בהשוואה לכל הרומנים האחרים שלו. הסופר האמריקני ג'ק קרואק ביקר אותו בספרו "בדרכים" משנת 1951. באופן כללי זכה הספר לביקורת רבה. כבר כשיצא לאור ניגחה הביקורת את הרומן. פעילים פוליטיים שכבר זעמו על הרומן סידהרתא עטו על ההזדמנות לנגח את הסה. אפילו ידידים של הסה וקוראים ותיקים ביקרו את הרומן בשל חוסר המוסר מצטייר בתיאורים הבוטים של מין ושימוש בסמים. ברם השינויים שעברה החברה והשיח החופשי אודות מין וסמים שינו גם את אופי הביקורת. הביקורת כעת כעסה על היות הספר פסימי מדי ועל היותו מסע בעקבות מטורף ושיקוף נקודת מבטו של מטורף על החברה. להגנתו טען הסה שהרומן מסתיים בתקווה חדשה.
The Best
{{פירושונים|
אלבומים
}}
הרדופיים
הַרְדּוּפִיִּים (שם מדעי: Apocynaceae) היא משפחה מסדרת הגנציינאים, וכוללת כ-376 סוגים, 6381 מינים ו-399 תת-מינים שברובם נפוצים באזורים הטרופיים ומיעוטם באזורים הממוזגים. המשפחה מקיפה עצים, שיחים, מטפסים, ולעיתים רחוקות בני שיח או עשבים רב-שנתיים, בעלי צמג (נוזל צמיג), שכמעט תמיד קיים, או לעיתים רחוקות מוהל מימי. הצמג לרוב לבן, לפעמים שקוף, לעיתים צהבהב או אדמדם. במינים אחדים בישראל המוהל רעיל ביותר, כמו בהרדוף הנחלים וארויה משיינית ובצמחי התרבות: אדניום נפוח, וינקה ורודה ותבטיה הרדופית. אחדים גדלים באזורים יבשים יותר ואף במדבר.
19 מינים ממשפחת ההרדופיים גדלים בר בארץ ישראל, חלקם גדל במדבר והאחר בחבלי ים-תיכוניים כולל בחרמון.
על פי המיון העדכני ביותר של מכוסי הזרע (APG III), משפחת ההרדופיים במתכונתה המסורתית היא קבוצה פאראפילטית. התיאור העדכני של המשפחה לפי שיטת מיון זו כולל מלבד 9 מינים בתוך ההרדופיים גם כל הסוגים ששויכו בעבר למשפחת האסקלפיים ו-10 מינים בישראל.
סימני משפחת ההרדופיים
הגבעולים עגולים. בדרך כלל השיפה המובילה מוצרי הטמעה היא חיצונית לעצה בגבעול. למיני ההרדופיים מצוי גם שיפה נוספת פנימית לעצה כלפי מרכז הגבעול המכונה שיפה פנימית (intraxylary phloem).
העלים פשוטים, תמימים, נגדיים, או לעיתים רחוקות ערוכים בדורים או מסורגים. עלי הלוואי נעדרים או נדירים מאוד. הטרף עם עורקים משניים מנוצים (יוצאים מצדי העורק הראשי).
התפרחות מסוג תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת, צומחות מחיק העלה או מקצה הענף עם חפיות.
הכותרת בעלת 5 או לעיתים רחוקות 4 אונות, דמוית מגש, משפך, כד, או לעיתים רחוקות גלגלית, האונות מעוקלות ובעלי צורה לא רגילה, האונות חופפות האחת את השנייה ימינה או שמאלה, לעיתים נדירות מאוד העלים סמוכים או צמודים. לפעמים עלי הכותרת שזורים בפקעיות ולפעמים הכותרת עם עטרה.
האבקנים 5 או לעיתים רחוקות 4; הזירים לרוב קצרים, מאוחים בצינור הכותרת, מופרדים ולעיתים רחוקות מאוחדים; המאבקים עם שתי לשכות על פי רוב דמויי ראש חץ (צורת משולש), מופרדים, לעיתים רחוקות מאוגדים לחרוט סביב הצלקת או מעליה, ולעיתים נדירות נצמדים לצלקת. שתי הלשכות מקבילות ונבדלות לכל אורכן על ידי חריץ, החיבורית (הקונקטיב) מצויה לעיתים קרובות בקרבת הקדקוד. בעת הבשלה הן נפתחות לאורכן ולרוב חלקן עקרות. למאבקים יש תוספת בקדקודיהם, בסיסם מעוגל, לבוב, דמוי חץ או מאורך לידי דורבן ריק; בשקי האבקה גרגירי אבקה;
המצעית נמצאת בדרך כלל והיא דמוית טבעת, כדור או בצורת ספל, עם 2 עד 5 אונות, או ללא אונות.
השחלה עילית, לעיתים נדירות תחתית למחצה, עלי השחלה מאוחים או מופרדים, בעלת מגורה אחת או שתיים, וביציות 2 או רבות בכל מגורה, לעיתים רחוקות אחת. כאשר בשחלה יש מגורה אחת, אז היא בעלת 2 שליות דופניות (ערוכות לאורך הדופן של השחלה), כאשר יש שתי מגורות, אז יש שליות זוויתיות (חיקיות בין שתי מחיצות) בכל מגורה וקשורות למחיצות, כאשר ישנם 2 שחלילים בין מפורדים או בין מאוחים רק בבסיסם, אז בכל אחד מהם יש שליה אדקסיאלית (adaxial).
עמוד השחלה אחד שלם או מפוצל בבסיסו. הוא לרוב מפוצל כאשר עלי השחלה מופרדים פחות או יותר; לעמוד השחלה ראש תפוח בצורת חרוט או אהיל, כשבחלקו התחתון צלקת פורייה ומעליה צלקת שסועה ועקרה.
הפרי שלם או מורכב משני עלי שחלה או לעיתים רחוקות יותר משניים, שנפתחים או מחוברים רק במקצת (הלקט), ענבה, בית גלעין או מפוחית.
הזרעים עם מנגנון תרדמה או בלעדיו, אנדוספרם דחוס ולרוב קשה, דליל ולפעמים נעדר; עובר ישר או כמעט ישר, הפסיגים לרוב גדולים, השורשון גלילי או מתחדד בקצוות מעט, וללא תלמים או רכסים משמעותיים. הזרעים מצוידים לרוב בכנפיים או ציצית שערות. זרעים בפירות יבשים לרוב בעלי כנפיים או עם מנגנון תרדמת, לרוב עובר עם גדול ואנדוספרם.
מינים ממשפחת ההרדופיים הגדלים בישראל
בארץ ישראל 19 מינים הגדלים בר ממשפחת ההרדופיים וכולם רעילים. 16 מינים שויכו בעבר למשפחת האסקלפיים וצורפו למשפחת ההרדופיים. 13 מתוך 19 הם צמחי מדבר או צמחים הגדלים במקומות לחים במדבר. חוץ מהעץ פתילת המדבר הגדולה כולם עשבים רב-שנתיים או שיחים.
צמחי נוי וגינון בישראל
מספר צמחי נוי נפוצים בארץ משתייכים למשפחת ההרדופיים: עץ הפיטנה (פלומריה ריחנית), וינקה גדולה (Vinca major), טרכלוספרמון יסמיני (Trachelospermum jasminoides), קאריסה גדולת פרי או בשמה השני קאריסה גדולת פרחים (Carissa macrocarpa), קתרנתוס ורוד (Catharanthus roseus), תבטיה הרדופית (Cascabela thevetia). תבטיה גדולה (Cascabela thevetioides (Kunth) Lippold), אדניון נפוח (Adenium obesum), אלמנדת בלנצ'ט (Allamanda blanchetii) שמוצאה מצפון מזרח ברזיל.
גשר בלקפריירס
גשר בלקפריירס (באנגלית: Blackfriars Bridge) הוא גשר מעל הנהר תמזה במרכז לונדון, בין גשר ווטרלו וגשר הרכבות של בלקפריירס.
קצהו הצפוני של הגשר נמצא בסמוך לאכסניות המשפט, כנסיית טמפל ותחנת הרכבת בלקפריירס. קצהו הדרומי נמצא בסמוך למוזיאון טייט מודרן ומגדל אוקסו.
היסטוריה
הגשר הראשון שנבנה במקום זה היה גשר אגרה שאורכו 303 מטרים (995 רגליים) שתוכנן בסגנון איטלקי על ידי רוברט מיילן. הגשר נבנה מתשע קשתות אליפטיות עשויות אבן פורטלנד. גשר זה זכה בתחרות בה השתתפו גם ג'ון גווין וג'ורג' דנס הצעיר. בניית הגשר ארכה 9 שנים, והוא נפתח לציבור בשנת 1799. בעת הקמתו נקרא הגשר "גשר ויליאם פיט" (באנגלית: William Pitt Bridge) על שם ראש ממשלת בריטניה ויליאם פיט הבן. זמן קצר לאחר מכן שונה שם הגשר והוא נקרא על שם מנזר בלקפריירס - מנזר דומיניקני שעמד בסמוך.
אורכו של הגשר 281 מטר, בשל עומסי התחבורה הורחב הגשר בשנים 1907–1910 מ-21 מטרים ל-32 מטרים.
בשנת 1982 נמצאה גופתו של הבנקאי האיטלקי רוברטו קאליבי תלויה מתחת לאחת מקשתות הגשר. ישנה מחלוקת בשאלה האם התאבד או נרצח.
רציפי הגשר מעוטרים בתבליטי אבן של ציפורי מים מעשה ידי הפסל ג'ון בירני פיליפ. בצידו המזרחי של הגשר (צד מורד הנהר) רציפי הגשר מעוטרים בתבליטי יונקים ימים וציפורי ים, ובצידו המערבי של הגשר (צד מעלה הנהר) רציפי הגשר מעוטרים בתבליטי ציפורי מים מתוקים. תבליטים אלה מדגימים את מיקום הגשר - נקודת החיבור בין מי הגאות למי הנהר.
בצידו הצפוני של הגשר מצוי פסלה של המלכה ויקטוריה לה הוקדש הגשר.
מאניש
נונו ריקרדו אוליביירה ריבריו (בפורטוגזית: Nuno Ricardo de Oliveira Ribeiro; נולד ב-11 בנובמבר 1977 בליסבון שבפורטוגל), הידוע בכינוי מאניש (Maniche), הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ששיחק בנבחרת פורטוגל.
פיטר פארלי
פיטר ג'ון פארלי (נולד ב-17 בדצמבר 1956) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק וסופר אמריקאי, אחיו של בובי פארלי. האחים פארלי מפורסמים בעיקר בגין הפקת ובימוי סרטי קומדיה רומנטית העושים שימוש ב"הומור בתי שימוש", כגון: "טיפשים בלי הפסקה", "אני, עצמי ואיירין" ו"משתגעים על מרי".
קריירה
בשנת 2018 יצא הסרט "הספר הירוק", אותו ביים והיה שותף לכתיבת התסריט. הסרט זכה לשבחים ומספר פרסים, בהם פרסי אוסקר לפארלי עצמו בקטגוריית הסרט הטוב ביותר (כמפיק) והתסריט המקורי הטוב ביותר.
בשנת 2021, יצר, כתב, הפיק וביים עם אחיו - בובי פארלי את סדרת הקומדיה "The Now" שעלתה בבכורה ב-10 בדצמבר 2021 בשירות הסטרימינג The Roku Channel (לשעבר קוויבי).
פילמוגרפיה
{{טורים
כמפיק
}}
חיים משגב
ביוגרפיה
את הרישיון לעריכת דין קיבל משגב ב - 1966. משגב סיים תואר ראשון במסגרת השלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית ותואר שני באוניברסיטת תל אביב. את עבודת הגמר הוא עשה בהנחיית פרופסור דוד ליבאי (לימים שר המשפטים). שם עבודת הגמר היה "הזכות להיכנס לבית כדי לערוך בו חיפוש - זכויות המתגורר בבית מול חובתה של הרשות להילחם לביעור הפשע; הצעות לתיקון פקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש) [נוסח חדש], תשכ"ט-1969". העבודה אף פורסמה כמאמר בקובץ מאמרים שיצא מטעם אוניברסיטת תל אביב שאותו ערך ד"ר גרשון אוריון. בעקבות הליקויים הרבים שעבודה זו חשפה הוקמה ועדת חקירה בראשותו של השופט ד"ר דן ביין. ידיעות אחרונות נתן פומבי לעבודת הגמר בכתבת-שער שפורסמה במגזין סוף השבוע שלו.
שופט בית המשפט המחוזי בירושלים משה דרורי הסתמך בהחלטה עקרונית על מאמר זה. מאמרים אקדמיים נוספים פורסמו ב"הפרקליט" - בטאון שיוצא לאור על ידי לשכת עורכי הדין בישראל. בשנת 2016 קיבל משגב את פרס לשכת עורכי הדין בישראל לשנת המשפט תשע"ז כאות הוקרה על תרומתו לעולם המשפט.
את הדוקטורט עשה משגב באוניברסיטת לונדון   ב - 1986. עבודת הגמר נשאה את הכותרת (באנגלית): "החשוד כמקור לראיות מפלילות: מחקר השוואתי בהגנה על זכויות אדם". בשלב מאוחר יותר החל משגב להרצות בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן ובבית הספר למשפטים במסגרת המכללה האקדמית נתניה.
משגב כיהן בוועד המרכזי ובמועצה הארצית של לשכת עורכי הדין בישראל ושימש במשך שמונה שנים כאב בי"ד בבית הדין המשמעתי הארצי של הלשכה. בשנת 1995 התמודד משגב על ראשות הלשכה. אל הסיבוב השני עלו צבי מיתר ודרור חטר ישי שאף זכה בו.
משגב מכהן בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אריאל בשומרון ובעבר כיהן בוועד המנהל  שלה. בשלב מסוים, כיהן משגב בהנהלה הזמנית של התקווה - מפלגה ציונית לאומית, שבראשה עמד פרופ' אריה אלדד שאף נבחר מטעמה לכנסת. משגב הקים את עמותת ציונות לעניין, ביחד עם דפנה נתניהו, פרופ' אליאב שוחטמן, יוסי אחימאיר, פרופ' מרטין שרמן ואחרים, שהוציאה לאור את מראה - מגזין לענייני מדינה, חברה ותרבות.
משגב מפרסם מאמרים פובליציסטיים בנושאים פוליטיים-אקטואליים ובנושאים משפטיים. הוא נוהג לבקר קשות את בית המשפט העליון, את נשיאו לשעבר אהרן ברק ואת פרקליטות המדינה. הוא הופיע כ"בר פלוגתא", בעל דעות ימניות, לאלוף (מיל.) אורן שחור, שייצג את הדעות השמאליות בתוכנית הטלוויזיה "אש צולבת"      ובתוכנית הרדיו "שחור ולבן"
בשנים האחרונות חזר משגב לפרסם ב"מעריב". טורו מתפרסם מדי שבוע בעמוד הדעות של העיתון. במקביל, מתפרסמים מאמריו בערוץ 7. בעבר, התפרסמו מאמריו, בין השאר, ב - y-net וב -  news one.
ספריו
חיים משגב פרסם שלושה ספרי שיחות בהוצאת ספרית פועלים: "שיחות עם יצחק שמיר", "שיחות עם אריה עמית", שיחות עם שמעון פרס שנקרא "לא אותו הים". את דברי הפתיחה בשלושת הספרים האלה כתב הסופר נתן שחם שאף ערך אותם.
כמו כן, פרסם משגב את הספר "באש צולבת", בהוצאת הד ארצי, שבו הוא מתעמת עם האלוף (במיל.) אורן שחור. לספר הזה כתבו דברי הקדמה בנימין נתניהו ושמעון פרס.
ארבעת הספרים האלה מתעדים שורה של שיחות עם שני ראשי ממשלה, יצחק שמיר ושמעון פרס, עם מי שהיה מפקד מחוז ירושלים במשטרה, אריה עמית, בתקופה הסוערת שלאחר החתימה על הסכמי אוסלו, ועם מי שהיה הממונה מטעם הממשלה על יהודה ושומרון וחבל עזה, אורן שחור, החל משנת 1995. בעקבות קבלת התפקיד הזה הוא קיבל דרגה של אלוף. בשלב מאוחר יותר חזר משגב לז'אנר הזה כשכתב את הספר "מזכיר צבאי" בעקבות שורת שיחות עם עזריאל נבו, מזכירם הצבאי של ארבעה ראשי ממשלה.
יחד עם ד"ר אודי לבל ( כתוארו אז) ערך משגב את הספר "בצל ההתנתקות - דיאלוג אסטרטגי במשבר". הספר יצא לאור תחת חסותה האקדמית של המכללה האקדמית נתניה בהוצאת "כרמל". את דברי ההקדמה לספר הזה כתבו פרופ' סיני דויטש, ד"ר יוסי ביילין ופרופ' משה ארנס. מאמרו של משגב בקובץ הזה פורסם תחת הכותרת בית המשפט העליון כמעצב מדיניות ציבורית: מקרה תוכנית ההתנתקות.
משגב היה אחד מכותבי המאמרים בספר יצחק שמיר, כסלע איתן, שנערך בידי יוסי אחימאיר, ויצא  לאור  בהוצאת ידיעות אחרונות. בשנת תשע"ד - 2014 קיבל יוסי אחימאיר את פרס ראש הממשלה והנשיא עבור תרומתו להנצחת יצחק שמיר,  ראש הממשלה השביעי, באמצעות ספר זה.
בשנת 2013 החל משגב לפרסם פרקים מהרומן סיפור אמיתי באתר חדשות מחלקה ראשונה. בשנת 2015 פורסם הרומן סיפור אמיתי בהוצאת קונטנטו דה סמריק.
במקביל, ובאותה הוצאה לאור, פרסם משגב גם את הספר מזכיר צבאי, המתעד שיחות עם עזריאל נבו, מזכירם הצבאי של ארבעה ראשי ממשלה – מנחם בגין, יצחק שמיר, שמעון פרס ויצחק רבין. בטקס ההשקה של הספר נשא דברים פרופ' אריה נאור.
ב-2018 פרסם משגב את הספר מחוץ לקופסה, המתעד את קורות חייו של האלוף (במיל.) אורן שחור. בטקס ההשקה של הספר נשא דברים משה (בוגי) יעלון.
במקביל לכתיבה, משגב הרבה להופיע בבית המשפט העליון ובשנת 1993 הוא עתר לבג"ץ נגד ראש הממשלה באותה העת, יצחק רבין, בדרישה לסלק את סגן השר רפאל פנחסי מהממשלה בעקבות כתב האישום שהוגש נגדו. הרכב של חמישה שופטים, בראשותו של אהרן ברק, קיבל את העתירה. פסק דין זה הפך מאז לאבן יסוד במשפט הציבורי בישראל (ראה - בג"ץ 4267/93, אמיתי, אזרחים למען מנהל תקין וטוהר המידות נ, יצחק רבין ואח' ).
על פעילותו במסגרת הזאת קיבל משגב את מגן אמיתי לשנת 1994.
מקצת מן הפעילות הענפה של משגב בבתי המשפט תועדה בספרו של אריה אבנרי אומץ לב שכותרת המשנה שלו היא 25 שנות מאבק בשחיתות השלטונית ובשני ספריו של יואב יצחק שהוכתרו בשם מחלקה ראשונה. מזווית אחרת של פעילותו המשפטית של משגב, במישור הפלילי, ברוך לשם כתב את הספר רצח רחל הלר - אנטומיה של חקירה.
קובצי מאמרים
רשימת קבצים בהם פורסמו, בין השאר, גם מאמרים של משגב
פסקי דין מרכזיים
בעתירות/הליכים שמשגב היה צד להם; פסקי דין אלה הפכו לנכסי צאן ברזל
רשימת ספרים
שבהם שמו של משגב עולה בהקשרים שונים ( בסוגריים, שמו של המחבר / העורך)
אליפות וימבלדון 1895
אליפות וימבלדון 1895 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-8 ביולי והסתיימה ב-15 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים.
תחרות הגברים
התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-2 בתים. מנצח השלב הראשון היה עולה להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1894 על התואר. לתחרות זו נרשמו 18 טניסאים. בנוסף לטניסאים הבריטיים השתתף בתחרות טניסאי מאוסטרליה. בגמר תחרות הגברים וילפריד בדלי ניצח את וילברפורס איבס האוסטרלי. מכיוון שיהושע פים לא התייצב למשחק הקובע, וילפריד בדלי, ניצח טכנית, וקיבל תואר אלוף.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו תשע טניסאיות. שרלוט קופר ניצחה ב-2 מערכות ומכיוון שלוטי דוד לא התייצבה, שרלוט קופר הוכתרה אלופת התחרות.
תחרות הזוגות
בתחרות הזוגות השתתפו שישה זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד האחים בדלי, מנצחי אליפות וימבלדון 1894. הזוג, ארנסט ליואיס הבריטי ווילברפורס איבס האוסטרלי, ניצח בתחרות בין הזוגות המתמודדים. אך הם הפסידו לאחים בלדי ב-4 מערכות. בכך זכו האחים בדלי באליפות, בפעם השנייה ברציפות.
מרדכי אלפרדו ראבילו
מרדכי אלפרדו ראבילו (נולד ב-12 באוגוסט 1940 בבולוניה, איטליה) הוא משפטן ישראלי ופרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובמכללה האקדמית צפת. שימש עד שנת 2015 כראש בית הספר למשפטים במכללה.
ביוגרפיה
נולד בבולוניה בשנת 1940. ברח יחד עם משפחתו מאימת השלטון הפאשיסטי באיטליה לעיירה לנדינרה במחוז רוביגו, משם הצליחה המשפחה לברוח לשווייץ, בה שהתה בשני מחנות מעצר במהלך השנים 1945-1943. לאחר סוף המלחמה חזרה המשפחה לאיטליה וראבילו למד בבית ספר תיכון בבולוניה ואחר כך למד משפטים באוניברסיטה המקומית ובשנת 1964 סיים את לימודיו. הוא היה תלמידו של גד טדסקי, וכתב ספר בו נתן פרשנות לחוק המתנה.
במהלך שנות לימודיו היה פעיל בקהילה היהודית באיטליה ואף היה שליח לקונגרס הציוני בירושלים בשנת 1965, וכתב לעיתונות היהודית המקומית. בשנת 1965 הוא עלה לישראל והחל ללמוד באוניברסיטה העברית. כמו כן החל ללמוד תורה בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה קוק. בשנת 1972 סיים את לימודי הדוקטורט. בשנת 1972 החל לשמש כמרצה ובשנת 1983 מונה כפרופסור מן המניין. בשנת 2003 יצא לגמלאות ונהיה פרופסור אמריטוס. אחרי פרישתו לגמלאות לימד במכללה האקדמית צפת.
בשנת 1965 נישא לשושנה ליפשיץ. הוא אב לארבעה ילדים ומתגורר בירושלים. בנו הוא עורך הדין מיכאל ראבילו, מעורכי דינו של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בשנת 2007 הוענק לו אות של מסדר כוכב הסולידריות האיטלקי על ידי הנשיא ג'ורג'ו נפוליטנו.
אייריק כריסטופרסן
אייריק יוהאן כריסטופרסן (בנורווגית: Eirik Johan Kristoffersen; נולד ב-3 באפריל 1969) הוא גנרל נורווגי המשמש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא נורווגיה.
ביוגרפיה
כריסטופרסן נשוי בשנית ללי תרזה יוהנסן, ויש לו ארבעה בנים מנישואים קודמים. על בסיס ניסיונו הצבאי הוא כתב את הספר "רוח הצייד - להוביל בשלום במשבר ובמלחמה" (egerånden- Å lede i fred, krise og krig) שהפך לרב מכר בנורווגיה.
קרב נהר לה פלטה
קרב נהר לה פלטה (באנגלית: Battle of the River Plate) היה קרב ימי שהתרחש ב-13 בדצמבר 1939 בפתח נהר ריו דה לה פלטה מול חופי אורוגוואי בין אוניית המערכה זוטא הגרמנית אדמירל גרף שפה לבין כוח בריטי שמנה שלוש סיירות, אחת כבדה (אה"מ אקסטר) ושתיים קלות (אה"מ אג'קס ואכילס). הקרב הסתיים בטיבועה של הגרף שפה על ידי הגרמנים עצמם, שחששו מהפסד בקרב. קרב זה נחשב לקרב הימי המרכזי הראשון במלחמת העולם השנייה.
רקע כללי
במלחמת העולם הראשונה, ניתן דגש עצום לפגיעה ביכולת הכלכלית ובאספקה אל המדינות המשתתפות בקרבות, מתוך הבנה כי פגיעה שכזו משפיעה הן על החזית והן על העורף. לאורך כל מלחמת העולם הראשונה ועד החתימה על הסכם ורסאי (1919), בריטניה הטילה מצור ימי על גרמניה. גרמניה, שלה לא היה צי גדול וחזק כשל הבריטים, שלחה אוניות מלחמה שיטביעו אוניות סוחר המובילות אספקה לאי הבריטי. בהמשך לכך, לראשונה, במלחמת העולם הראשונה, בא לידי ביטוי השימוש האסטרטגי בצוללות. ראיה לכך היא ייצורן המאסיבי בגרמניה, שבאותה תקופה השיקה מעל 300 צוללות, שהיוו את חלק הארי בטיבוע אוניות סוחר ובפגיעה בקווי האספקה והסחר הימיים.
רקע למערכה
בעקבות תוצאות מלחמת העולם הראשונה וחשיבותו של הסחר הימי במלחמה, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, השיקה גרמניה כמה אוניות שהפליגו בימים ופגעו בקווי האספקה. בעקבות הסכם ורסאי שהגביל את הצי הגרמני, שקדו בגרמניה על פיתוח דגמים שיצמצמו את היתרון היחסי של בעלות הברית. אחת האוניות המרכזיות והידועות, שהטביעה אוניות רבות עם פרוץ המלחמה הייתה אוניית המערכה זוטא, הגרף שפה.
אוניית המערכה זוטא הגרף שפה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החלה הגרף שפה לסייר במימי האוקיינוס ההודי ודרום האוקיינוס האטלנטי ולהטביע אוניות סוחר. היא הצליחה להטביע תשע אוניות בנפח כולל של 50,000 טון. מפקד האונייה, קפיטן האנס לנגסדורף, הקפיד על הכללים של מלחמת הסחר: כל המלחים של הספינות שהוטבעו הועלו לסיפון הגרף שפה ולספינת האספקה שלה "אלטמרק". בתגובה למסע טיבועים זה, החליטו בבריטניה לערוך מצוד אחרי אנייה זו. שמונה קבוצות חיפוש באזורים שונים הוקצו למשימה זו. קומודור הנרי הארדווד, שפיקד על קבוצה שכללה שלוש סירות, החליט לחפש באזור בדרום האוקיינוס האטלנטי מזרחית לדרום אמריקה. הסיבה לכך נעוצה בחלוף 25 שנה להפסד הגרמנים בקרב ימי אחר באזור, במלחמת העולם הראשונה. הארדווד חשב, כי הגרמנים יחפשו לנקום על ההפסד שהיה באזור זה. ב-2 בדצמבר 1939, התקבלה ידיעה על אניית סוחר בשם "דוריק סטאר", שהוטבעה בידי אנייה גרמנית מערבית לחופי דרום אפריקה. קומודור הארדווד הסיק שזו הגרף שפה, על פי המיקום חישב את נתיב התנועה והמהירות הצפויים שלה – והחליט לחכות באזור שפך נהר הפלטה. ואכן, לבסוף אותרה הגרף שפה ב-13 בדצמבר 1939 ליד חופי אורוגוואי.
זיהוי
ב-13 בדצמבר 1939 בשעה שש בבוקר, זיהתה הגרף שפה כוח סיירות בריטי 240 מייל מערבית לכף סנטה מריה. לנגסדורף פקד על ספינתו להעלות למהירות מרבית ולאייש עמדות קרב. בשעה 06:14 הכוח הבריטי הבחין בעשן שחור באופק, עשן שנגרם עקב ההגברה הפתאומית של קצב השריפה במנועי הדיזל של הגרף שפה. הכוח זיהה את הגרף שפה ואייש עמדות קרב.
תנועה לקראת מגע
הכוח הבריטי התפצל על פי התכנון הטקטי של קומודור הארווד: האג'אקס (עליה נכח הארווד) והאכילס שעטו צפונה בעוד האקסטר שינתה נתיב מערבה. מטרת הפיצול הייתה לבסס ולממש את היתרון המספרי של הכוח הבריטי על הגרף שפה, בכך שנדרש ממנה לחלק את כוח האש שלה בכיוונים נפרדים.
הקרב
בשעה 06:17 פתחה הגרף שפה באש על האקסטר מטווח של 20,000 יארד (כ-18 קילומטרים). לאקסטר לקח עוד שלוש דקות עד שהתחילה לבצע ירי בתגובה, האכילס ביצעה מטח ראשון דקה לאחר האקסטר, והאג'אקס שתי דקות אחר כך.
בשעה 06:23 פגע פגז במרכז האקסטר. כתוצאה מפגיעה זו הושבתו צינורות הטורפדו שבדופן ימין, מערכת הקשר הפנים ספינתית, ומכלולים מכניים שונים בספינה. דקה אחר כך פגע פגז נוסף בצריח התותח הימני של האקסטר. כתוצאה מפגיעה זו הושבת התותח, ורסיסים מהפיצוץ הגיעו לגשר הפיקוד ופצעו או הרגו את כל הנוכחים בו פרט לשני קצינים ולמפקד הספינה – קפטן בל.
כתוצאה מפגיעות אלו, נותרה הספינה ללא תקשורת פנים או יכולת תמרון בשליטה מרחוק (מהגשר), מים החלו לחדור פנימה דרך חורים שנפערו בספינה כתוצאה מהירי היעיל של הגרף שפה. בתגובה לפגיעות, עברה הספינה לשליטה בצורה מקומית על התמרון (על ידי סיבוב מכני של דפי ההגה) וקפטן בל התמקם באזור הצריח שבירכתי הספינה, ומשם ניהל את הלחימה והתמרון על ידי שליחים, שהעבירו את ההודעות בספינה בריצה. הגרף שפה המשיכה לטווח ביעילות את האקסטר, שהחלה לעלות באש במספר מקומות. בנקודת זמן זו החליט לנגסדורף להפנות חלק מהאש, כפי שהרוואד צפה שיעשה, לכיוון האייקס והאכילס, שהחלו לפגוע בגרף שפה ביעילות.