cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגיס הרביעי
הרפורמות
אגיס החליט לצאת לעזרת מנהיג הליגה האכאית אראטוס מסיקיון שהתגונן בפני פלישה רבתי של כוחות איטולים ומוקדוניים. אגיס אל מגארה עם צבא שהורכב מאלו שנהיו אזרחים בעקבות הרפורמות, אולם בהדרגה התברר שהפלישה האיטולית אינה רצינית ומדובר בגדוד או שניים שיצאו למטרות שוד וביזה בלבד. אראטוס החליט לבקש מאגיס לחזור לספרטה. הייתה לכך סיבה נוספת, הצבא של אגיס היה מורכב ברובו מאזרחים שזכו חזרה בזכויותיהם בעקבות הרפורמות, ואראטוס השמרן חשש מהשפעות שליליות שהללו עלולים להפיץ בערי הליגה האכאית.
המוות
מתנגדי הרפורמות ניצלו את העדרו של המלך והחזירו את לאונידס מטגאה, הרפורמות כולן בוטלו וקלאומברוטוס יצא לגלות. חלק מתומכיו הציגו אותו כמי שהוליך אותם שולל. השאר נמלטו לאיטוליה וניסו לשכנע את האיטולים לתקוף את ספרטה. הגיס של אגיס יכל אולי להיאבק בשכירי החרב של לאונידס, אולם אגיס לא רצה בשפיכות דמים, על כן נמלט והסתתר במקדש. אולם כמה מידידיו הוציאו אותו משם בערמה. הוא הוצא להורג בתלייה, דבר שהיה חסר תקדים בתולדותיה של ספרטה. על פי המסופר הוא ראה שהתליין בוכה, הוא אמר לו: "אל תבכה בשבילי, למרות שאני מוצא להורג בידי פורעי חוק באופן לא צודק, אני מאושר יותר מהרוצחים." והכניס את ראשו ברצון בטבעת החנק. אמו וסבתו נרצחו גם הן משום שתמכו בו, אשתו אגיאטיס הוכרחה להינשא לקלאומנס השלישי בנו של לאונידס.
גבירתנו אפארסידה
גבירתנו מאפארסידה (בפורטוגזית: Nossa Senhora da Conceição Aparecida) היא הקדושה המגינה של ברזיל המיוצגת בפסל בדמותה של מרים, אם ישו הממוקם בבזיליקה של אפארסידה, בעיר אפארסידה שבמדינת סאו פאולו, ברזיל. משמעות שמה המלא הוא "גבירתנו של העיבור שהתגלתה". מקום הימצאותו של הפסל הוא מוקד העלייה לרגל הגדול ביותר בברזיל. יום חגה הוא ה-12 באוקטובר.
תולדות הדמות
הפסל, שגובהו 40 סנטימטרים, פוסל בידי האח אגוסטינו דה ז'זוס מסאו פאולו בשנת 1650, ונראה ששהה מתחת לפני הים שנים ארוכות. הוא התגלה באקראי בשנת 1717 בידי שלושה דייגים אשר נשלחו בידי בני כפרם גוואראטינגוואטה (Guaratinguetá) לדוג דגים בנהר פאראיבה כדי לכבד את הרוזן מאסומאר (conde de Assumar), דום פדרו דה אלמיידה אי פורטוגל, מושל הפרובינציה של סאו פאולו ומינאס ז'ראיס, שעתיד היה לעבור במקום בדרכו לווילה ריקה, כיום העיר אורו פרטו (Ouro Preto) במינאס ז'ראיס. הדייגים לא העלו דגים ברשתם אולם הדייג זואו אלבז (Alves) מצא ברשתו את פסלונה של מרים, ללא ראש, אולם זה נלכד ברשת שהוטלה בשנית. לאחר מכן, גורסת האגדה, התמלאו רשתותיהם של הדייגים בדגה.
בשנת 1904 הוכתרה גבירתנו מאפרסידה וזכתה בכתר ובשנת 1908 קיבלה הכנסייה שנבנתה את התואר בזיליקה קטנה. שני עשורים לאחר מכן הפך האזור שסביב הכנסייה לעיר עצמאית, אפארסידה ושנה לאחר מכן, בשנת 1929, הכריז האפיפיור פיוס האחד עשר על גבירתנו מאפארסידה כמלכת ברזיל וכקדושה המגינה הרשמית של מדינה זו.
בשנת 1967, במלאת 250 שנה להתגלות הפסלון, העניק האפיפיור פאולוס השישי לבזיליקה ורד זהוב כאות לחשיבות הפולחן. בשנת 1980 הקדיש האפיפיור יוחנן פאולוס השני, במיסה שערך במקום בעת שביקר באמריקה הלטינית, את הפסלון למרים אם ישו.
הבזיליקה החדשה
פופולריות הפולחן יצרה צורך במרחב חדש שיהיה גדול דיו, ובשנת 1955 החלה בנייתה של בזיליקה חדשה. המבנה החדש, פרי תכנונו של האדריכל בנדיטו קאלישטו (Calixto), עצום בגודלו: הוא נבנה בצורת צלב יווני ש-173 מטרים אורכו ו-168 רוחבו. הספינות משתרעות לאורך 40 מטרים והכיפה מתנשאת גובה של 70 מטרים. הבזיליקה מסוגלת להכיל 45,000 איש ואישה, ואילו מגרש החנייה, המשתרע על 272,000 מטרים מרובעים, יכול להכיל 4,000 אוטובוסים ו-6,000 מכוניות. ממדים אלו הופכים את הבזיליקה למקום הפולחן הקתולי השני בגודלו בעולם, אחרי בזיליקת פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן.
בשנת 1980, בעודו בבנייה, קודש המבנה בידי יוחנן פאולוס השני וקיבל את התואר בזיליקה זוטרה.
אייסל (זמרת)
אייסל ממדובה (נולדה ב-3 ביולי 1989), הידועה בשם הבמה אייסל היא זמרת ג'אז, מוזיקת נשמה ופופ אזרית.
ביוגרפיה
אייסל ממדובה נולדה בבאקו, בירת אזרבייג'ן שהייתה אז עוד בשליטת ברית המועצות. אייסל גדלה באזרבייג'ן. לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים הלכה ללמוד באקדמיית באקו למוזיקה.
באמצע שנת 2014 הוכרז כי אייסל תייצג את גאורגיה בתחרות הטורקיוויזיון שנערכה בקאזאן. אייסל הופיעה בחצי הגמר של התחרות במקום ה-4 בסדר ההופעות כשלפניה הופיעה טורקמניסטן ואחריה הופיעה אוזבקיסטן. בסוף ערב חצי הגמר התברר כי אייסל כשלה בהעפלה לגמר וסיימה במקום ה-25 והאחרון של התחרות.
ב-8 בנובמבר 2017, הוכרזה אייסל כנציגת אזרבייג'ן באירוויזיון 2018 וב-4 במרץ 2018 נחשף שירה "X My Heart". ב-8 במאי באותה השנה הופיעה אייסל בחצי הגמר הראשון של האירוויזיון, ראשונה בסדר ההופעות, לפני איסלנד. אייסל סיימה את התחרות במקום ה-11 בחצי הגמר הראשון והייתה זו השנה הראשונה בה אזרבייג'ן לא מצליחה להעפיל לגמר תחרות האירוויזיון.
אריק שמידט
אריק אמרסון שמידט (באנגלית: Eric Emerson Schmidt; נולד ב-27 באפריל 1955 בוושינגטון די. סי.) הוא מהנדס ונדבן אמריקאי, המכהן כיושב-ראש חברת גוגל ויושב ראש חברת אלפאבית. כיהן כמנכ"ל גוגל והיה חבר דירקטוריון בחברת אפל. כמו כן, שמידט חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת פרינסטון. הוא מחזיק במשרת פרופסור באוניברסיטת סטנפורד ומלמד בה קורסים בעסקים במשרה חלקית. הוא חי באת'רטון, קליפורניה יחד עם אשתו ונדי.
ביוגרפיה
אריק שמידט קיבל תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת פרינסטון ותואר שני ב-1979. קיבל תואר דוקטור בהנדסת חשמל ומדעי המחשב מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1982. הוא אחד מהמחברים של lex, תוכנת ניתוח לקסיקלית וכלי חשוב למבנה מהדר.
היה חבר בצוות המחקר של מעבדת מדעי המחשב בזירוקס פארק, ועבד גם במעבדות בל ובחברת זילוג. ב-1983 הצטרף לסאן מיקרוסיסטמס כמנהל תוכנה. בסאן הוא הוביל את הפיתוח של Java, טכנולוגיית תוכנה עצמאית מפלטפורמה, ופיתח את אסטרטגית התוכנות האינטרנטיות בסאן. לאחר מכן כיהן כראש הטכנולוגיה (CTO) ומנכ"ל סאן. בין השנים 1997 עד 2001 היה מנכ"ל חברת נובל.
שמידט עזב את נובל אחרי הרכישה של Cambridge Technology Partners. ב-2001 מייסדי גוגל לארי פייג' וסרגיי ברין, גייסו את שמידט לנהל את החברה שלהם בעקבות לחץ מהמשקיעים מייקל מוריץ וג'ון דור.
ב-26 באוגוסט 2006 נבחר שמידט לדירקטוריון חברת "אפל" והודח בשלהי שנת 2009 בשל חשד להעברת סודות מסחריים לגוגל.ּּ
ב-2007 מגזין PC World דירג אותו במקום הראשון ברשימת 50 האנשים החשובים ביותר באינטרנט, יחד עם שני מייסדי גוגל, לארי פייג' וסרגיי ברין.
ב-2013 פרסם יחד עם ג'רד כהן את הספר "The New Digital Age". ב-2014 פרסם יחד עם ג'ונתן רוזנברג את הספר "גוגל - כך זה עובד" שתורגם לעברית ב-2015.
שמידט חבר במפלגה הדמוקרטית.
מאהבת זקנה
מאהבת זקנה (בצרפתית: Une vieille maîtresse) הוא סרט קולנוע צרפתי בבימויה של קתרין ברייה שיצא לאקרנים בשנת 2007.
עלילה
הסרט עוקב אחר נישואיו של רינו דה מריני (המגולם על ידי פואד איט אטו) להרמנגארד האריסטוקרטית. בטרם נישואין מגלה רינו לסבתה של הרמנגארד כי בעבר ניהל רומאן עם אישה נשואה - וליני (המגולמת על ידי אסיה אג'נטו), על ילדתם המשותפת שנפטרה מהכשת נחש, ועל אהבתו לווליני שפסקה בעקבות מות בתו. הסבתא מסכימה לנישואים לאחר שרינו מבטיח כי הוא אוהב את הרמנגארד, ועל מנת שלא יתפתה עוזבים רינו והרמינגארד את פריז ועוברים לגור בקרבת הים, אולם וליני, האוהבת את רינו רודפת אחריו ומפתה אותו עד שמסכים לבגוד בהרמינגארד.
הפקה וסרטים
תסריט הסרט מבוסס על הרומן מאת ז'ול ברבי ד'אורווילי. הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן עבור במאית הסרט, קתרין ברייה.
שיווק באמצעות תוכן
שיווק באמצעות תוכן הוא סוג של שיווק שמתמקד בכתיבה, פרסום והפצה של תוכן לקהלי יעד שונים ברחבי האינטרנט. לעיתים קרובות, עסקים עושים שימוש בתוכן שיווקי כדי להשיג כמה מהמטרות הבאות:
שיווק באמצעות תוכן הוא משיכת גולשים והפיכתם ללקוחות על ידי מתן תוכן בעל ערך בחינם ושיתופו. מטרת השיווק באמצעות התוכן היא לסייע לחברות ליצור נאמנות מתמשכת למותג, לספק מידע בעל ערך לצרכנים וליצור נכונות לרכישה עתידית של מוצרי החברה. זו צורה חדשה יחסית של שיווק שאינה כרוכה במכירות באופן ישיר אלא בונה אמון וקרבה עם הקהל.
שלא כמו צורות אחרות של שיווק אינטרנטי, שיווק באמצעות תוכן מבוסס על הצורך של הלקוחות במידע ולא על יצירת ביקוש. כפי שכותב James O'Brien במאשאבל: "הרעיון המרכזי בשיווק באמצעות תוכן הוא אחד - המותג חייב לתת משהו בעל ערך כדי לקבל משהו בעל ערך בתמורה, לכן הבאנרים הפרסומיים מוחלפים בטקסט." כתוצאה מכך שיווק אפקטיבי באמצעות תוכן מצריך אספקה רציפה של כמויות גדולות של תכנים איכותיים, עדיף כחלק מאסטרטגיה שיווקית כוללת.
כאשר עסקים משתמשים בשיווק באמצעות תוכן, המיקוד העיקרי שלהם הוא בצורך של הלקוחות הפוטנציאליים. כאשר עסק מזהה את הצורך של הגולש, באפשרותו להציג לו מידע במגוון פורמטים. למשל: עמוד חדשות, סרטוני וידאו, ספרים אלקטרוניים, אינפוגרפיקות, ניוזלטרים, מדריכים, עמודי שאלות ותשובות, מאמרים, תמונות, בלוגים וכדומה. רוב הפורמטים הללו הם דיגיטליים.
שיווק באמצעות תוכן דיגיטלי הוא תהליך המשתמש במוצרים דיגיטליים באמצעות ערוצים אלקטרוניים כדי: לזהות, לחזות ולספק את דרישות התוכן של קהל מסוים. תוכן זה חייב להיות מעודכן בעקביות כדי להשפיע על ההתנהגות של הלקוחות.
היסטוריה
משווקים מסורתיים משתמשים זה מכבר בהפצת מידע על המותג ובניית המוניטין שלו. עסקים מיישמים טכניקות שיווקיות באמצעות תוכן מסוף המאה ה-19 כתוצאה מהתקדמות טכנולוגיות התחבורה והתקשורת. הם גם השתמשו בשיווק באמצעות תוכן גם כדי לבנות קשרים עם הלקוחות שלהם. לדוגמה:
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 הטלוויזיה הייתה בשיא כוחה והפרסום השתלט על התקשורת. בשנים אלו חברות שונות התמקדו במכירות ולא ביצירת קשר עם הציבור, כך שאמנם היו מיזמים של שיווק באמצעות תוכן אך הם לא היו בולטים במיוחד.
בתקופת ה"בייבי בום" בארצות הברית, חברת קלוגס החלה למכור דגנים ממותקים לילדים. כתוצאה משינוי עסקי זה היא צירפה לאריזות הדגנים צעצועים והטביעה בחלקן האחורי אנימציות שונות. זו הייתה למעשה אינפוגרפיקה שייצגה דרך חדשה להפיכת המותגים לבלתי נשכחים בלב הקהל.
בשנות התשעים הכל השתנה. עם כניסת המחשבים, האינטרנט ופריחת הבלוגים, התאגידים מצאו הזדמנויות חדשות לשיווק באמצעות תוכן באמצעות הדוא"ל.
עם הזמן, מסחר אלקטרוני והפצה דיגיטלית הפכו לבסיס של אסטרטגיות שיווקיות.
האינטרנט עזר גם לשיווק באמצעות תוכן להיות הצורה הפופולרית ביותר של שיווק. אמצעי התקשורת המסורתיים כמו מגזינים, רדיו וטלוויזיה החלו לאבד את כוחם וחברות החלו לקדם ולמכור את המוצרים שלהן באינטרנט.
הביטוי "שיווק באמצעות תוכן" נכנס לשימוש בשנת 1996  כאשר נאם John F. Oppedahl באירוע באגודת העיתונאים האמריקאית. בסוף שנות ה-2000 עם פריחתן של הרשתות החברתיות כמו פייסבוק, טוויטר ויוטיוב, שיווק באמצעות תוכן מקוון הפך לנגיש בכל זמן נתון ברחבי העולם.
ב-2014 המגזין המקוון פורבס כתב על שבע הדרכים הפופולריות ביותר לשיווק באמצעות תוכן. בכתבה זו צוין שבשנת 2013 השימוש בשיווק באמצעות תוכן זינק בעשרות אחוזים לעומת שנת 2012. בכתבה צוין שאף על פי ש-70% מהעסקים יצרו יותר תוכן, רק 21% מהמשווקים חושבים שהם הצליחו לעקוב אחרי ההחזר על ההשקעה שלו.
כיום שיווק באמצעות תוכן הפך לאפשרות פופולרית בקרב משווקים, כלומר התוכן הוא חלק מהשיווק ומעביר את המסר העסקי לקהל היעד מבלי לפרסם מוצרים/שירותים.
התוצאות
העלייה בפופולריות של שיווק באמצעות תוכן הפכה עסקים מסורתיים לחברות פרסום מדיה. לדוגמה: הגידול בשיווק באמצעות תוכן הביא להאצה גם בשימוש בפלטפורמות מקוונות כמו יוטיוב, יילפ, לינקדאין, טאמבלר, פינטרסט ואחרות. לדוגמה: עסקים משתמשים בשיווק באמצעות תוכן באופן פעיל בפלטפורמות מקוונות במטרה אחת - להרחיב את טווח ההגעה שלהם לקהלים חדשים.
שיטות מדידה מקובלות
לדוגמה, עבור כל אחת מהמטרות השיווקיות, המשווק יכול למדוד ערכי מעורבות והמרות שונים:
מודעות וחשיפה למותג
עסקים המעוניינים בהרחבת החשיפה שלהם ללקוחות נוספים ירצו לשים לב לשני דברים: עלייה בהיקף הגולשים ואיכות האינטראקציה איתם. אמצעי מדידה מסורתיים שמעידים על מעורבות כוללים את הפרמטרים הבאים:
מדדי בריאות המותג
עסקים שרוצים למדוד את מידת השפעת המסרים על הצרכנים ימדדו את המשוב החיובי/שלילי שקיבלו. משוב זה מודד גם עד כמה המותג חשוב לצרכנים. יש לבדוק גם עד כמה מוניטין המותג משפיע על הצרכנים לבצע רכישה באמצעים שונים.
הפרמטרים הנמדדים
בסיס המשתמשים
עסקים שרוצים למדוד את מידת הגעתם ללקוחות חדשים באינטרנט, כלומר לנטר את הדמוגרפיה של מבקרים חדשים, יכולים להשתמש בקוקיות אותן ניתן להתקין על דפדפן הגולש ולנתח באמצעותן את המקורות השונים של התנועה, את ההתנהגויות השונות באינטרנט ואת הרגלי הקנייה של מבקרים מקוונים. אבל בעיקר את:
מכירות
עסקים שרוצים למדוד את מידת ההשפעה על המכירות צריכים להסתכל על מדדי מסחר אלקטרוני, למשל אחוז המכירות יחסים לקליקים כחלק ממשפך ההמרה. בנוסף, כדי להבין טוב יותר את הרגלי הקנייה של הלקוחות עליהם למדוד מעורבות, למשל משך הזמן שמשקיעים הגולשים באתר, מספר הביקורים של כל גולש בדף מוצר ואחוזי החזרה של הגולשים.
מדדי חדשנות
עסקים יכולים למדוד את מידת המעורבות של הגולשים במדיה החברתית במטרה אחת – לשפר את המוצר ואת השירות. במקרה של הצלחה זהו מדד שמצביע על רמה גבוהה של מעורבות במותג ועל נאמנות למותג.
דוגמאות:
השילוב בין שרשרת האספקה וניסיון המשתמשים
שרשרת האספקה של השיווק באמצעות התוכן הדיגיטלי מורכבת מבעלי עניין מסחרי וממשתמשי קצה שביניהם ספקים, מפיצים ולקוחות. בתהליך הזה מפיצי התוכן מנהלים את הממשק בין המפרסמים לבין הצרכן במטרה אחת - לזהות את התוכן שהצרכנים צריכים דרך ערוצים חיצוניים וליישם עליהם אסטרטגיות שיווקיות שונות. לדוגמה: ספריות יכולות לספק את התוכן הדיגיטלי (ספרים וכתבי עת אלקטרוניים) למשתמשים ע"פ תוצאות החיפוש שלהם בערוצים אלקטרוניים. דוגמה נוספת היא תשלום עבור הורדות MP3, כאשר מנועי החיפוש משמשים כסוכנים חכמים לזיהוי ספקי מוזיקה שונים.
לסיכום: תהליך של שיווק באמצעות תוכן דיגיטלי מתבצע ברמה העסקית וברמת ניסיון המשתמשים מסיבה אחת – הניסיון של הצרכנים תלוי ברשת של מערכות יחסים בערוצים שבהם נעשה שיווק באמצעות תוכן, למשל אתרי אינטרנט או קטעי וידאו. הצרכנים מתקשרים ישירות עם מפיצי התוכן בשרשרת האספקה באמצעות מוצרים דיגיטליים שונים שמטרתם אחת – עמידה בדרישות של הצרכנים. העיצוב וחוויית המשתמשים בערוצים האלו קובעים ישירות את ההצלחה של השיווק באמצעות תוכן דיגיטלי.
הקשר עם הצרכן באמצעות השירות אלקטרוני
שירותים אלקטרוניים הם שירותי רשת אינטראקטיביים. שבהם האינטראקציה בין הלקוח לעסק נעשית באמצעים טכנולוגיים, למשל דואר אלקטרוני, צ'אט ועוד. השירותים האלקטרוניים שונים משירותים מסורתיים כי הם אינם מושפעים ממגבלות מרחק ושעות פתיחה. שיווק באמצעות תוכן דיגיטלי באמצעות שירותים אלקטרוניים נעשה עם ערוצים אחרים להשגת מטרות שיווקיות. חברות כתיבת תוכן מספקות כל הזמן תכנים (מסרים ומסמכים) ללקוחות המשתמשים במנועי החיפוש השונים.
מחלת פנמה
מחלת פנמה (באנגלית: Panama disease) היא מחלת צמחים בשורשי בננות, שנגרמת על ידי פטריה רעילה מסוג Fusarium השוכנת בקרקע.
הפטריה מתפשטת דרך מעברי המים בתוך הצמח וחוסמת אותם. מחלת פנמה נחשבת לאחת ממחלות הצמחים הקשות ביותר. בתחילת המחצית השנייה של המאה העשרים פגעה מחלת פנמה בזן הבננות הנפוץ ביותר באותו הזמן, גרוס מישל, וכמעט גרמה להכחדת גידול הבננות במרכז אמריקה. בינתיים עברו מגדלי הבננות לזן אחר, קוונדיש, שנחשב לעמיד יותר מול הפטריה אך כעת מתברר שהפטריה פוגעת גם בו.
הפטריה מתפשטת על פני יבשת אסיה וגרמה כבר נזקים בסין, טאיוואן, מלזיה, אינדונזיה, אוסטרליה, הפיליפינים, פקיסטן, מוזמביק, עומאן, ירדן ולבנון.
בישראל התגלו בננות נגועות בכמה נקודות מבודדות והן הושמו בהסגר. ברגע שבננה אחת נגועה, כל המטע נגוע. לא נמצאה דרך לטהר את הקרקע מהנגע, כי הפטריה חודרת לעומק הקרקע.
יחסי נאורו–צרפת
יחסי נאורו–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת נאורו לבין הרפובליקה הצרפתית.
במרץ 2013, נאורו השתתפה יחד עם צרפת, טובאלו ואיי שלמה בכתיבת החלטה לאו"ם שגורסת כי פולינזיה הצרפתית צריכה להיכלל ברשימת האו"ם לשטחים וטריטוריות ללא ממשלה. הבאת ההחלטה לאו"ם התקבלה בצרפת ללא הצבעה ב-17 במאי 2013, למרות ניצחון המחנה האוטונומי של פולינזיה הצרפתית בבחירות למועצת הטריטוריה ושליטתו בפוליטיקה בה.
פונצ'ו
פונצ'ו הוא בגד פשוט, שתכליתו שמירה על חום הגוף. לחלופין, כאשר הפונצ'ו עשוי מחומר עמיד בפני מים, תכליתו היא שמירה על יובש הגוף כאשר יורד גשם. במהותו מדובר ביריעת בד או חומר אחר גדולה ובה פתח לראש, ולעיתים פתחים נוספים לידיים. לעיתים לפונצ'ו יש גם ברדס, בעיקר לאלו המיועדים להגן מפני רטיבות.
כיום משמש הפונצ'ו גם כאביזר אופנה. ככזה, הפונצ'ו הוא, בדרך כלל, בעל עיצוב דומה לזה הפשוט והמקורי, אך עשוי מחומרים אחרים ומעוטר בצבעים ועיטורים שנועדו להעניק לו מראה נוח, רפוי ועדכני. אלו עשויים, מאריג או סריג מצמר, או מחוט סינתטי. לפעמים מיצרים אותם גם מחוטי כותנה. הפונצ'ו יכול להיות עגול, מרובע, עשוי ממלבן אחד או שניים.
בעוד שהפונצ'ו מהווה פריט לבוש מסורתי בחלקים נרחבים מהעולם, הוא גם נכנס לשימוש סטנדרטי בצבאות רבים וכמעיל גשם למטיילים ולעוסקים בספורט.
פונצ'ו, כמו גלימה, אדרת, שכמיה וצעיף גדול משמש כתחליף למעיל. המשותף לכולם שהם קלים ללבישה מהירה מעל האדם ואפילו מעל התיק שלו, בגלל צורתם הם נוחים לקיפול ולנשיאה כאשר מתחמם ולא זקוקים להם.
בתרבות הפופולרית
בטרילוגיית הסרטים "בעבור חופן דולרים", "הצלפים" ו"הטוב, הרע והמכוער" מגלם קלינט איסטווד את דמות האיש ללא שם. הפונצ'ו מהווה את אחד מסימני ההיכר העיקריים של דמות זו, ומשמש בין היתר להסתרת האקדח שהיא נושאת. הפונצ'ו מוסיף לאפקט הדרמטי כאשר איסטווד מניף את חלקו הקדמי מעל לכתפו וחושף את אקדחו.
מרדכי יהודה ליב וינקלר
הרב מרדכי יהודה ליב וינקלר (ה'תר"ה – י"ז בתמוז ה'תרצ"ב; 1844–1932) היה רב הונגרי וראש ישיבה בעיירה מאד בהונגריה. מחבר שו"ת "לבושי מרדכי".
ביוגרפיה
נולד לנפתלי וינקלר. למד אצל הרב בנימין זאב וולף תרצית (תרצה'ס) בטופולצ'אני (מחבר "תפארת שבת"), אצל הרב מרדכי יהודה גליק ביאהאנע, ואצל רבו המובהק הרב יצחק אהרון לנדסברג בגרוסוורדיין, ממנו, מהרב מאיר פרלס ומהרב ישכר בער אב"ד באנפי הוניאד נסמך לרבנות.
בתר"מ החל לכהן כרב של ברזובה פוד בראדלום בסלובקיה וכראש הישיבה בה. החל משנת תרס"א (1900) שימש כרבה של מאד וכראש הישיבה בה. בין תלמידיו שם היו הרב מרדכי בריסק והרב דוד יהודה זילברשטיין שהיה אב"ד וייצן.
משפחתו
לרב וינקלר בת אחת, שינדל. חתנו (בזיווג ראשון) היה הרב יוסף צבי דושינסקי, ממנהיגי העדה החרדית בירושלים.
תומאס פרידמן
תומאס לורן פרידמן (באנגלית: Thomas Lauren Friedman; נולד ב-20 ביולי 1953) הוא עיתונאי, בעל טור וסופר יהודי אמריקאי. זוכה פרס פוליצר שלוש פעמים. משנת 1995 כותב את טור הדעה בענייני חוץ בעיתון "הניו יורק טיימס".
פרידמן נחשב לליברל מתון, ותומך במודרניזציה של העולם הערבי ובגלובליזציה. ספריו ומאמריו עוסקים ביחסים בינלאומיים, בסחר בינלאומי, בגלובליזציה, ובסוגיות סביבתיות.
תולדות חייו
פרידמן, יליד 1953, נולד וגדל בפרוור של העיר מיניאפוליס במדינת מינסוטה. אביו, הרולד, היה סוחר, ואמו, מרגרט, עקרת בית ומנהלת חשבונות במשרה חלקית. בילדותו למד עברית ובילה חמש פעמים במחנה קיץ "הרצל" בוויסקונסין. ב-1968 ביקר לראשונה בישראל והחל להתנדב לפעילות לטובתה. באותה שנה פרסם בעיתון בית הספר את הכתבה הראשונה בחייו, על הרצאה שנתן אריאל שרון באוניברסיטת מינסוטה. בתקופת בית הספר התיכון בילה שלוש חופשות קיץ בקיבוץ החותרים, שליד חיפה. לאחר שהתיידד בישראל עם מספר ערבים ישראלים, החל ללמוד ערבית.
פרידמן למד לימודי המזרח התיכון באוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס, ומאוחר יותר למד שני סמסטרים באוניברסיטה העברית בירושלים (1972) ובאוניברסיטה האמריקאית בקהיר (1974). ב-1975 סיים את התואר הראשון בברנדייס ולאחר מכן זכה במלגה ללימודים בקולג' סנט אנתוני באוניברסיטת אוקספורד באנגליה, והשלים בה תואר שני בלימודי היסטוריה ופוליטיקה של המזרח התיכון בימינו. ביוני 1978 סיים את לימודיו באוקספורד.
בשנת 1977 החל לעבוד בסניף של סוכנות הידיעות UPI בלונדון. בשנת 1979 נשלח לביירות, שם התגורר באזור המוסלמי של מערב העיר. בשנת 1981 התקבל לעיתון "הניו יורק טיימס" ובשנת 1982 נשלח מטעמו שוב לביירות, וכיהן כראש המשרד בעיר. ביוני אותה שנה פוצץ בית הדירות שבו התגורר כחלק ממאבק בין משפחות בבניין שהיו קשורות לפלגים שונים באש"ף. במהלך שהותו בת השנתיים בלבנון סיקר את טבח אל-חמה, מלחמת לבנון הראשונה וטבח סברה ושתילה. סיקורו אודות מלחמת לבנון זיכה אותו בפרס פוליצר. החל מ-1 ביוני 1984 ועד 1988 היה ראש משרד העיתון בירושלים. לדברי פרידמן, עד מינויו למשרה זו, נמנע הניו יורק טיימס בעקביות ממינוי יהודי לכתב בירושלים. פרידמן זכה בפרס פוליצר נוסף, על סיקור האינתיפאדה הראשונה. מספר שבועות לפני שעזב את ירושלים, במהלך נסיעה עם אשתו ושתי בנותיו הקטנות, אורלי ונטלי, למלון אינטרקונטיננטל על הר הזיתים, הותקפה המשפחה על ידי צעיר פלסטיני, שהשליך אבן לכיוון פניה של אשתו שנהגה. האבן סדקה לחלוטין את שמשת רכבם.
בינואר 1989 חזר לארצות הברית ומונה לכתב דיפלומטי של הניו יורק טיימס בוושינגטון די. סי.. הוא עסק בענייני חוץ, בין היתר במהלכיו של מזכיר המדינה ג'יימס בייקר. בשנת 1993 מונה לכתב העיתון בבית הלבן ובשנת 1994 החל לכתוב בענייני מדיניות חוץ וכלכלה. בשנת 1995 החל לכתוב טור דעה בענייני חוץ, ובשנים הראשונות התמקד בעיקר בנושאי כלכלה בינלאומית וגלובליזציה. בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 החל להתמקד באיום הטרור, ובשנת 2002 זכה בפרס פוליצר נוסף. פרידמן תמך ביציאה למלחמת עיראק בשנת 2003, אך מתח ביקורת על המעורבות בעיראק אחרי נפילת שלטונו של סדאם חוסיין.
בשנת 2003 ערך ביהודה ושומרון סרט תיעודי על גדר ההפרדה. בשנת 2004 ערך בהודו סרט תיעודי על הגלובליזציה ובשנת 2005 ערך באירופה סרט תיעודי על היחסים בין אירופה לארצות הברית.
פרידמן נשוי לאן בוקסבאום ולהם שתי בנות.
כתיבתו על ישראל ותהליך השלום
פרידמן נוהג לכתוב רבות על ענייני המזרח התיכון ומתמקד לא מעט בישראל ובתהליך השלום. כתיבתו של פרידמן בנושא הסכסוך במזרח התיכון בעלת השפעה ומעוררת הדים. הוא תומך בזכותה של ישראל להגן על עצמה מול התקפות טרור, אך העביר ביקורת על ממשלת נתניהו ותמך בהפעלת לחץ אמריקאי על ישראל כדי שזו תתפשר בעניין הפלסטיני.
במהלך מבצע עופרת יצוקה כתב פרידמן מאמר שבו טען שמטרת ישראל במלחמת לבנון השנייה הייתה "להרתיע את ארגון חזבאללה וללמד אותו לקח". פרידמן טוען שהוא היה בין הבודדים שקבעו שישראל היא המנצחת במלחמה, בנימוק שלאור הנזקים שהמלחמה הסבה לארגון ולתשתיות האזרחיות בלבנון חזבאללה יחשוב שלוש פעמים לפני ביצוע פעולות מתגרות בגבולה של ישראל. עוד כתב פרידמן באותו מאמר שאינו בטוח האם במבצע עופרת יצוקה מטרת ישראל היא ללמד את החמאס לקח, או להשמידו. בתחילת מבצע עופרת יצוקה בשלהי 2008, שבו ישראל תקפה את מעוזי ארגון חמאס ברצועת עזה הזהיר שפעולה אגרסיבית עלולה להוביל לאסון הומניטרי. יום אחרי אירוע המשט לעזה (2010), אחרי שצפה בסרטי הווידאו שפרסמה ישראל, כתב פרידמן כי המשט היה מלכודת שהוטמנה לישראל, ושהיה כישלון מודיעיני ישראלי בזיהוי המלכודת. במאמר משנת 2007 ביקר פרידמן את מארגני החרם האקדמי על אוניברסיטאות ישראליות והגדירו כפעולה אנטישמית כי החרם מופעל רק נגד ישראל ולא כנגד מדינות אחרות המפרות את זכויות האדם כגון סוריה וסודאן. ב-2003 נכתב מאמר המבקר את פרידמן כ"שונא דמוקרטיה", "גזען" וכ"תומך ישראל". נועם חומסקי מוזכר במאמר כמי שטען כלפי פרידמן כי ב-1984 הוא הסתיר מקוראיו מידע שעשוי להציגה באופן שלילי.
פרידמן מתח ביקורת על מדיניות ממשלת נתניהו בנושא המשא ומתן עם הפלסטינים. אחרי אישור תוכניות הבנייה בירושלים במהלך ביקורו של סגן הנשיא ג'ו ביידן קרא פרידמן למדיניות ישראל "סטירה בפרצופו של סגן הנשיא". שבוע לאחר מכן, השווה את בנימין נתניהו ל"נהג שיכור". במאמר נוסף ביקר את ישראל ואמר שהיא מתנהגת כמו ילדה מפונקת, ושבקבינט הממשלה יושבים משוגעים. באותו מאמר הוא אמר שיש לו גם תהיות על רצינות אבו מאזן עקב דחיית הצעתו של אולמרט, ולכן קרא לארצות הברית לעזוב את הצדדים לנפשם. בשלהי 2010, לאחר סירוב ישראל להאריך את הקפאת הבניה ביהודה ושומרון, כתב פרידמן כי "על ארצות הברית להפסיק להיות ספק הקראק של ישראל" וש"הנהגת ישראל איבדה קשר למציאות". ביוני 2010 כתב כי "דווקא בעת שבתוך ישראל שורר שקט ביטחוני חסר תקדים, מתנהל כלפיה בעולם קמפיין דה-לגיטימציה שאף פעם לא היה אלים יותר". הסיבה לכך היא ש"ישראל, שניצחה במלחמת לבנון השנייה ובמבצע עופרת יצוקה, עשתה זאת באמצעות טקטיקות דומות לאלו שנקטה בהן סוריה בעת הטבח באל חמה ב-1982 שבו נרצחו עשרות אלפי אזרחים". אנלוגיה זו הביאה אחדים מתומכי ישראל להאשימו כי הוא עושה דה-לגיטימציה לישראל. בעקבות ביקורת שכתב פרידמן על התנהלות ממשלת ישראל בראשות בנימין נתניהו, נשמעו בישראל קולות נגדו הקובעים שהוא עוין למדינת ישראל. יש שטענו שעל כלי התקשורת במדינה להימנע מדיווחים הנותנים חשיפה מופרזת לדבריו. אחרים אמרו שהוא תומך של ישראל שיש להטות אוזן לעצותיו. לאחר כישלון שיחות השלום בין ממשלת נתניהו לרשות הפלסטינית בשלהי 2010, כתב פרידמן שכדאי לארצות הברית להניח לצדדים לנפשם. בתחילת חודש פברואר 2011, עת מהומות ההפיכה במצרים, חזר בו פרידמן וקרא לנשיא ארצות הברית ברק אובמה להוביל את ישראל והפלסטינים אל שולחן המשא והמתן, באמרו שלאור המצב החדש במזרח התיכון "זה חיוני לעתיד ישראל". לאחר ההפיכה במצרים ביקר פרידמן את ישראל, טען כי היא ניצלה את המהומות לצורכי תעמולה וכינה אותה "הממשלה המנותקת מאז ומעולם, ממשלה חסרת דמיון, תוצאה של "נישואי קרובים... שגורמים בבית הלבן נגעלים ממנה".
בדמצבר 2017 ביקר פרידמן את החלטתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ להכיר רשמית בירושלים כבירת מדינת ישראל. בטורו הקבוע בעיתון ניו יורק טיימס כתב פרידמן כי "במשך קרוב לשלושים שנה בהן אני מסקר את יחסי החוץ של ארצות הברית מעולם לא ראיתי נשיא שמוותר על כל כך הרבה עבור קבלת כה מעט בתמורה". כן ציין כי לספרו הקרוב אותו הוא מתכנן לכתוב על יחסי החוץ של ארצות הברית בתקופת שנתו הראשונה של טראמפ הוא מתכנן לקרוא "אמנות הבגידה", בין היתר בעקבות פעולתו זו.
קישורים חיצוניים
מכתביו
פחד עד מוות
פחד עד מוות (באנגלית: Tremors) הוא סרט מפלצות-אימה-קומי אמריקאי משנת 1990, שבוים על ידי רון אנדרווד ומככבים בו קווין בייקון, פרד וורד, דיק קרטר, מייקל גרוס וריבה מקנטייר.
הצלחת הסרט הניבה לאורך השנים 5 סרטי המשך, סרט פריקוול וסדרת טלוויזיה אשר התבססו על עלילת סרט זה.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתמקדת בתושבי כפר נידח בלב מדבר נבדה. אל הכפר מגיעה סייסמולוגית צעירה אשר חוקרת סדרה של רעידות אדמה מסתוריות אשר מתרחשות באזור.
עד מהרה, תושבי העיירה מגלים שרעידות האדמה הן למעשה תולעי ענק אוכלות אדם אשר חיות מתחת לאדמה.
כעת תושבי הכפר נאלצים להילחם על חייהם לאחר שהתולעים מתחילות לצוד אותם.
הברית העולמית של אוניברסיטאות טכנולוגיות
הברית העולמית של אוניברסיטאות טכנולוגיות (באנגלית: The Global Alliance of Technological Universities, בקיצור: GlobalTech Alliance) היא ברית עולמית של תשע אוניברסיטאות מובילות בטכנולוגיה המייצגות 4 יבשות. הברית נוסדה באפריל 2009, בסינגפור כמייזם משותף של שבע אוניברסיטאות והנהלת הברית ממוקמת במינכן, גרמניה. הברית מהווה פלטפורמה לחילופי חוויות, לדיון בנושאים השוררים במחקר, חינוך, ניהול אוניברסיטאות ופיתוח יוזמות משותפות לפעילויות עם חברי הברית שהן מהאוניברסיטאות הטכניות המצטיינות ביותר בעולם. מטרת הברית לטפל בסוגיות חברתיות עולמיות שהמדע והטכנולוגיה יכולים להיות הפתרון שלהן. הסוגיות הן : ביו-רפואה וטיפול בריאותי; קיימות ושינוי סביבתי עולמי; אבטחת אנרגיה; אספקת מים ומזון; ביטחון ושינוי דמוגרפיה / אוכלוסייה. נציגי חברי הברית מתכנסים בפורום המתקיים בסבב במקום מושבם של חברי הברית ודנים בסוגיות השונות. הקבוצה בוחנת דרכים לעבוד ביחד על יוזמות להעצמת והכשרת דוקטורטים בפעילויות קונקרטיות בינלאומיות המאגדות את חבריה בתחום. מפגשים בין האוניברסיטאות שהצטרפו ליוזמה יתקיימו מעת לעת במקומות שונים, ומזכירות הארגון תסתובב באופן שיטתי בין שותפי הברית, בפרק זמן של שנתיים.
רשימת האוניברסיטאות
חברי הברית הם : (בסוגריים שנת הצטרפות לברית)
אנטומיה - מונחים
מונחים באנטומיה באים בדרך כלל מהשפה הלטינית או היוונית העתיקה.
תנוחה אנטומית
לשם הנוחיות נקבע מיקומם של כל האיברים וכיוונים יחסיים לפי התנוחה האנטומית (או מנח אנטומי). בתנוחה אנטומית נראה גוף האדם בעמידה זקופה, רגליו צמודות ובהונות רגליו פונות קדימה, ידיו פשוטות לצידי גופו וכפות ידיו פונות קדימה (האגודלים החוצה). ללא התייחסות לתנוחה האנטומית כקריטריון למיקום האיברים, אפשר היה למשל לקבוע שהחזה עליון לגב כפי שנראה במנח שכיבת פרקדן.
התנוחה האנטומית של הגולגולת האנושית, לפיה הגבולות התחתונים של ארובות העיניים נמצאים באותו מישור אופקי עם הגבולות העליונים של תעלות האוזן (תיאור של מצב דומה לתנוחת הגולגולת בזמן עמידה) נגזרה מהחלטה שהתקבלה בקונגרס עולמי לאנתרופולוגיה בפרנקפורט שבגרמניה, ב-1884.
מושגי יחס והשוואה
מונחים המתאימים גם למנח אנטומי כגון שכיבה או לבעלי ארבע רגליים: בבני אדם, כאשר מתייחסים לאזורים בחלקים העליונים של המוח, הצד הגבי הוא הצד העליון והצד הגחוני הוא הצד התחתון.
תנועות
בכל פעם שהגוף נדרש לבצע תנועה, מתבצעת עבודה של עצמות, מפרקים, שרירים וגידים על-מנת ליצור מערכת מנופים ביומכניים שתאפשר את התנועה.
שרירים – מונחים
נהוג להבדיל בין חיבורי השרירים לגוף על פי תנועת השלד (או רקמה אחרת אליו מחובר השריר). בפועל יש שרירים שפועלים לכיוונים הפוכים על פי הנסיבות. למשל שריר הבטן הישר מכופף את הגו בתרגילי כפיפות בטן ומצד שני הוא מניע את האגן לכיוון הגו כאשר נתלים על מוט ומניפים את הרגליים למעלה.
ראסל בנקס
ראסל בנקס (באנגלית: Russell Earl Banks; 28 במרץ 1940 – 7 בינואר 2023) היה סופר ומשורר אמריקאי אשר כתב רומנים, סיפורים קצרים וספרי שירה. ספריו תורגמו לעשרות שפות, וספרו המתיקות שאחרי אף עובד לסרט קולנוע מצליח.
ביוגרפיה
בנקס נולד בעיר ניוטון (מסצ'וסטס) אשר במדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית ב-1940. הוא למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. ובהמשך התגורר בניו יורק. היה נשוי למשוררת האמריקאית צ'ייס טווויצ'ייל. הנושאים בהם עוסקים ספריו נעים בין התמכרות לסמים, חוויות התבגרות, ניצול מיני של ילדים ואלימות. רוב גיבורי ספריו הם בני מעמד הפועלים. בנקס הרבה לתאר את חייהם של קבוצות שוליים בחברה האמריקאית. סגנון כתיבתו ריאליסטי. בנקס היה חבר האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות. הוא זכה בפרסים ספרותיים, בהם פרס אניספילד-וולף (בשנת 1999, עבור ספרו Cloudsplitter), פרס ג'ון דוס פסוס ופרס או הנרי (פרס לסיפורים קצרים אמריקאים).
אישה יפה
אישה יפה (באנגלית: Pretty Woman) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג קומדיה רומנטית משנת 1990, בכיכובם של ג'וליה רוברטס וריצ'רד גיר ובבימויו של גארי מרשל.
תקציר העלילה
אדוארד לואיס (ריצ'רד גיר), מיליונר רב-עוצמה אך בודד מניו יורק, הוא איש עסקים אשר רוכש חברות שנמצאות בקשיים כלכליים, מפרק אותן ומוכר את נכסיהן למטרות רווח. לואיס מעוניין שחברתו תלווה אותו במהלך נסיעת עסקים ללוס אנג'לס, אך במקום זאת היא מחליטה להיפרד ממנו. הוא עוזב מתוסכל מסיבת עסקים בבוורלי הילס במכונית ספורט מסוג לוטוס השייכת לעורך דינו פיליפ סטאקי (ג'ייסון אלכסנדר). לואיס, שאינו רגיל לנהוג ואינו מכיר את רחובות העיר, מנסה למצוא את דרכו חזרה למלון בוורלי וילשייר בו הוא שוהה לרגל עסקיו אך הולך לאיבוד ומוצא עצמו בשדרות הוליווד - רובע החלונות האדומים של העיר. שם הוא נפגש עם בעלת לב זהב בשם ויויאן וורד (ג'וליה רוברטס) שתמורת תשלום עוזרת לו לחזור אל המלון. באופן אימפולסיבי, לואיס שוכר את שירותיה של ויויאן למשך הלילה. אדוארד שואל את ויויאן מה היא מוכנה לעשות, והיא משיבה שהיא תעשה הכל, למעט נשיקה על השפתיים והשניים שוכבים.
לקראת מועד עזיבתו וחזרתו לניו יורק, אדוארד מציע לויויאן שיתמוך בה כלכלית, על מנת שתוכל להפסיק לעבוד בזנות ומבטיח לבקר אותה באופן קבוע. ויויאן נעלבת מההצעה, כיוון שאדוארד עדיין מתייחס אליה כאל זונה, ומספרת לו על פנטזית מילדות שלה - להיחלץ מביתה על ידי אביר על סוסו הלבן.
אדוארד נפגש עם מורס, אך בהשפעתה של ויויאן הוא מחליט להציל את החברה שלו, במקום לפרק אותה. פיליפ, זועם מכך שאיבד הון עצום בעקבות החלטתו של אדוארד, הולך למלון כדי להתעמת איתו אך מוצא שם רק את ויויאן. הוא מאשים אותה בשינוי שחל באדוארד ומנסה לאנוס אותה. אדוארד מגיע למקום, מכה את פיליפ ומגרש אותו ומציל את ויויאן.
לאחר שסיים את עסקיו בלוס אנג'לס, אדוארד מבקש מוויויאן להישאר איתו עוד לילה אחד. היא מסרבת ועוזבת. בדרכו לשדה התעופה אדוארד משנה את דעתו, ובמקום זאת מגיע אל בניין הדירות בו מתגוררת ויויאן, בלימוזינה לבנה. הוא מתגבר על פחד גבהים שיש לו, מטפס במדרגות החירום אל ביתה של ויויאן ומנשק אותה.
הפקה
לטענתו של המפיק ארנון מילצ'ן, מי שהציע לקרוא לסרט "אישה יפה" היה לא אחר מהשר אהוד אולמרט, לימים ראש ממשלת ישראל.
ביקורת והצלחה מסחרית
הסרט זכה להצלחה קופתית, והיה לאחד הסרטים הרווחיים ב-1990. הוא נחשב לאחד הסרטים הפופולריים בכל הזמנים: הוא סרט הקומדיה הרומנטית שמכירות הכרטיסים עבורו היו הגבוהות ביותר בארצות הברית, והוא הרביעי בהכנסותיו ברחבי העולם בסוגה זו.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות. רוברטס זכתה לשבחים על משחקה, עבורו היא קיבלה פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר, ומועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. התסריטאי ג'. פ. לותון היה מועמד לפרס גילדת התסריטאים ופרס באפט"א לקולנוע.
הסרט הביא לפריחתה של סוגת הקומדיה הרומנטית בהוליווד (יחד עם הצלחת הקומדיה "כשהארי פגש את סאלי..." ב-1989). בעקבות הצלחת הסרט, יצאו מספר סרטי קומדיה רומנטית בסגנון דומה, בהם "תפוס את הכלה" (1999) בו כיכבו שוב גיר ורוברטס בבימויו של מארשל.
הסרט הופק כמחזמר על במות ברודוויי ועלה לראשונה ב-20 ביולי 2018. במחזמר כיכבו אנדי קארל וסמנתה בארקס. המחזמר לא קיבל ביקורות טובות ונסגר לאחר שנה של הרצה.
האנסמבל הגאה
האנסמבל הגאה היא קבוצת תיאטרון קהילתי של צעירים להט"ביים הפועלת במרכז הגאה.
הקמה
האנסמבל הגאה הוקם במרכז הגאה ב-2009 על ידי טליק ניניו ודניאל שושני, כהמשך ישיר של פעילות להקת הנוער הגאה הכוכבים של איגי שפעלה בין השנים 2004-2009.
המטרה הייתה לייסד קבוצת תיאטרון קהילתית לחברות וחברי הקהילה (אך לא רק) בשנות ה-20 וה-30 לחייהם, אשר יעלו תכנים גאים הקשורים לנושאים המעסיקים בנות ובני גילאים אלו.
מנהלים
טליק ניניו היה במאי האנסמבל בין השנים 2009-2015. בשנת 2016 החליפה אותו כבמאית האנסמבל רקפת בנימין. מנהל האנסמבל בין השנים 2009-2011 היה דניאל שושני. החליף אותו דקל נוי בין השנים 2012-2015. המנהל הנוכחי של האנסמבל הוא יריב בראלי.
היסטורית הפקות
בנוסף לכך האנסמבל מפיק בכל יום השואה את טקס יום הזיכרון לקורבנות הקהילה הגאה.
חברי האנסמבל
בין חברות וחברי האנסמבל לאורך השנים:
רועית פלדנקרייז
רועית פלדנקרייז (נולדה ב-1980) היא זמרת סופרן ומנצחת ישראלית.
קריירה
פלדנקרייז החלה דרכה המוזיקלית בתיכון כבוגרת המגמה למוזיקה ולימודי תיאטרון. למדה לנגן על חליל צד, קלרינט ופסנתר. היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב ובעלת תואר שני בניצוח תזמורתי מבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, שם למדה אצל יואב תלמי ומנדי רודן. מנצחים נוספים איתם למדה כוללים את נעם שריף, ז'ולט נאג', אבי אוסטרובסקי, זאב דורמן, מנפרד הונק ויוליאן רחלין.
שרה בהרכבים שונים בארץ ביניהם: אנסמבל סירנות, א-קפלה, אנסמבל זמרי מורן ועוד, עמם הופיעה בקונצרטים רבים בפסטיבלים בישראל ומחוצה לה. שרה באופן קבוע במקהלת זמרי פילהרמוניה ובהפקות האופרה הישראלית החדשה. הופיעה כסולנית בפסטיבל אבו גוש עם הרכב "זמרי קולגיום" בניהולו של אבנר איתי.
פלדנקרייז זכתה בפרס בתחרות הניצוח הקלאסית של לונדון (2014). שימשה במשך שמונה שנים כמייסדת ומנהלת מוזיקלית של תזמורת המושבות, (2011 - 2019), ותחתיה ביצעה התזמורת באופן קבוע סדרות קונצרטים משפחתיות לקידום מוזיקה קלאסית לנוער בסיכון וקונצרטי צדקה שנתיים עם סולנים צעירים.
בשנת 2019 עברה לברצלונה עם משפחתה, שם היא מנצחת שותפה עם התזמורת הסימפונית הקטלונית של ברצלונה ומנצחת אורחת עם תזמורות רבות בספרד ובאירופה.
בישראל פלדנקרייז מנצחת בקביעות על תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, תזמורת סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, תזמורת הקמפוס, התזמורת הסימפונית ע"ש קרטר, התזמורת הקאמרית הישראלית ועוד. פלדנקרייז יוצרת תוכניות מוזיקה לילדים וקונצרטים בינתחומיים מיוחדים.
פיטר פירס
פיטר נוויל ליוארד פירס (אנגלית: Sir Peter Neville Luard Pears; 22 ביוני 1910, פרנהאם, סאריי, אנגליה - 3 באפריל 1986, אלדבורו, אנגליה) היה זמר טנור אנגלי וחברו לחיים של המלחין בנג'מין בריטן.
חייו
פירס למד מוזיקה בקבל קולג', אוקספורד והיה נגן עוגב בהרטפורד קולג', אך עזב לפני קבלת התואר. בהמשך למד פיתוח קול ושירה במשך שני סמסטרים בקולג' המלכותי למוזיקה.
פיטר פירס פגש את בריטן בשנת 1934, כשהיה חבר ב"זמרי ה-BBC". פירס ובריטן הופיעו ברסיטל המשותף הראשון שלהם בשנת 1937 בבאליול קולג', אוניברסיטת אוקספורד. לאחר מכן נסעו יחד לאמריקה. בשובם, ביצעו יחד את "שבע הסונטות של מיכלאנג'לו" שחיבר בריטן, בוויגמור הול בלונדון, ואחר כך הקליטו אותן לחברת EMI, הקלטתם המשותפת הראשונה.
רבות מיצירותיו של בריטן מכילות תפקיד ראשי לטנור, שנכתב במיוחד בשביל פירס. בין אלה הנוקטורן, הסרנדה לטנור, קרן וכלי קשת, המזמורים, האופרות "פיטר גריימס" ו"אלברט הרינג" (תפקידים ראשיים), "אוון וינגרייב" (סר פיליפ וינגרייב), "בילי באד" (קפטיין ויר), "טבעת החנק" (קווינט), "מוות בוונציה" (אשנבאך) ושלושת ה"משלים כנסייתיים".
פירס היה שותף לכתיבת הליברית ל"חלום ליל קיץ" ויצר בו אחד מתפקידיו הקומיים המעטים: כפלוט מתקן המפוחים הציג פרודיית דראג של ג'ואן סאת'רלנד בסצנת השיגעון של "לוצ'יה די למרמור".
הופעתו הראשונה הייתה במטרופוליטן אופרה באוקטובר 1974 בתפקיד אשנבאך ב"מוות בוונציה". הוא שר בקביעות בקובנט גארדן ובבתי אופרה אחרים חשובים באירופה ובארצות הברית.
פירס היה גם פרשן בעל שם ללידר של שוברט, על פי רוב עם בריטן כמלווה, והצטיין כמטיף (תפקיד האוונגליסט) בפאסיונים של באך.
פירס קיבל תואר אבירות ב-1978.
פיטר פירס נקבר בחצר הקבורה של כנסיית סיינט פיטר וסיינט פול באלדבורג, סאפוק, אנגליה, וקברו צמוד לזה של בנג'מין בריטן.
פיטר פריי
פיטר פריי (באנגלית: Peter Frye; 1 במרץ 1914 – 2 ביוני 1991) היה שחקן ובמאי קולנוע ותיאטרון יהודי ישראלי-קנדי. במאי נודע בישראל בשלושים שנות המדינה הראשונות.
קורות חייו
פריי נולד במונטריאול שבקנדה להורים יהודים יוצאי רוסיה. הוא הופיע בתיאטרון ביידיש מגיל 13 ולמד משחק בניו יורק. לחם בבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד ונפצע בקרבות. עקב פציעתו החל לעסוק בבימוי והעלה בניו יורק בין השאר את המחזה "שיילוק 1947", גרסה מודרנית ל"סוחר מוונציה".
הוא הגיע לישראל לראשונה בפברואר 1949 כבמאי אורח וביים את המחזות "לילות הזעם", ו"רק אתמול נולדה" (עם חנה מרון) בתיאטרון הקאמרי. הקריירה התיאטרלית שלו בארצות הברית נבלמה כשהואשם בקומוניזם בתקופת ציד המכשפות של הסנאטור מקארתי, והוא עלה לישראל בשנת 1952 ממניעים כלכליים ולא אידאולוגיים.
בארץ הפך לבמאי מצליח וביים ממיטב המחזות שהוצגו בארץ, בתיאטראות השונים, בשלושת עשורי המדינה הראשונים ובהם "על עכברים ואנשים", "המרד על הקיין", "מדיאה", "אנה פרנק", "נתן החכם", "חשמלית ושמה תשוקה", "פרח הקקטוס", "שברו את הכלים" (מאת יגאל מוסינזון), "עמך" ו"חופרי הזהב" (של שלום עליכם) ו"יהודי הדממה" (מאת אלי ויזל). פריי היה מורו הראשון של השחקן עודד תאומי וליהק אותו לתפקיד הראשי (והראשון) במחזה "מלאך האבן". בזכות תפקיד זה דרך כוכבו של תאומי בתיאטרון והשניים נשארו בקשרי ידידות עד סוף ימיו של פריי. ויכוח ציבורי סוער עוררה הצגת המחזה "זרוק אותו לכלבים" מאת יגאל מוסינזון שפריי ביים בתיאטרון הבימה בשנת 1958, שבו הייתה ביקורת חריפה על העיתונות הצהובה, אך מבקריה טענו כי היה זה מחזה מוזמן מטעם שלטון מפא"י שבא להתקיף את השבועון העולם הזה ואת עורכו אורי אבנרי. פריי נודע כבמאי בעל דרישות גבוהות ובלתי-מתפשר וזכה לכינוי "הבמאי הזועם".
בשנות החמישים ייסד פריי את החוג לאמנות הבמה באוניברסיטת תל אביב ועמד בראשו עד ליציאתו לגמלאות.
בשנות החמישים הגיש פריי בקול ישראל את תוכנית הרדיו "קול אחד ואחד", שבה ראיין אנשים מחוגים שונים שהעלו את בעיותיהם, שאיפותיהם ודילמות החיים שלהם. בשנות השישים הגיש פריי בקול ישראל את תוכנית הרדיו "בית אבי" שבה סיפרו אנשי שם על בית הוריהם ועל הרקע הביוגרפי שלהם. שתי התוכניות זכו באותם ימים, בתקופת טרום הטלוויזיה לפופולריות רבה.
בשנת 1955 היה פריי ממפיקי סרט הקולנוע הנודע גבעה 24 אינה עונה. פריי גם ביים סרטים תעודיים לטלוויזיה הישראלית וכמה סרטי קולנוע, בהם: "איי לייק מייק", (1960), ו"אשת הגיבור" (1963). הוא אף שיחק בשני סרטי קולנוע ישראליים: "הדיבוק" (1968) ו"שתי דפיקות לב" (1972).
פריי התמודד בבחירות להסתדרות בשנת 1969 ברשימת העולם הזה - כוח חדש.
אשתו הראשונה של פריי הייתה שחקנית התיאטרון הקאמרי בתיה לנצט. ב-1953 נולדה להם בת, בשם מיכל. בסוף 1970 נישא לשחקנית הבריטית תלמה רובי, אותה פגש לראשונה ב-1959, בעת ביקורה בארץ. לאחר נישואיהם התקשתה רעייתו להמשיך בקריירת המשחק בארץ, בגלל קשיי השפה והשניים חיו לסירוגין בישראל ובאנגליה.
פיטר פריי ותלמה רובי מוכרים היטב לצופי הטלוויזיה בישראל כ"מיסטר קשטן" ו"בלה" מהסדרה ללימוד אנגלית Neighbours שהפיקה הטלוויזיה החינוכית בשנת 1976.
בסוף שנות השבעים, לאחר צאתו של פריי לגמלאות, עזב פריי עם רעייתו את הארץ והשניים עברו להתגורר בלונדון. בתקופה זו העלו השניים את המחזה "מאמא גולדה", הופיעו יחד בתוכנית בישול בטלוויזיה הבריטית ופריי שיחק גם במספר סרטי קולנוע ובהם 1984 שהופק בשנת 1984. הופעתו האחרונה הייתה בסרט הקולנוע האמריקאי "המלך דוד", בשנת 1985. במרץ 1987 לקה בשבץ שבעקבותיו נותר משותק בפלג גופו השמאלי.
פיטר פריי נפטר בלונדון בשנת 1991.
בעקבות יוזמתה של רעייתו הקליטו השניים, במשך שלוש שנים לאחר שלקה בשבץ, שיחות בהן סיפרו מזכרונותיהם. מהקלטות אלה ערכה תלמה רובי אוטוביוגרפיה כפולה שהופיעה לראשונה בתרגום לעברית בשנת 1995 ובמקור באנגלית ב-1997.
Trace Tropical
Trace Tropical הוא ערוץ טלוויזיה צרפתי הנמצא בבעלות חברת Trace Partners. הערוץ משדר מוזיקה, החל מפברואר 2009. הערוץ משדר קליפי מוזיקה טרופית כמו קונצרטים, ראיונות ודוקומנטורה. הוא זמין בכבלים, בלוויין ובשירותי IPTV.
מטאל קיצוני
מטאל קיצוני או אקסטרים מטאל (באנגלית: Extreme metal) הוא מונח כללי, לעיתים לא מוגדר בבירור, עבור מבחר סגנונות הבי מטאל שהתפתחו מאז שנות השמונים של המאה העשרים. על אף שאינו מוכר היטב בקרב שוחרי המיינסטרים במוזיקה, השפיע המטאל הקיצוני על שורה של מבצעים מוזיקליים מתוך ומחוץ למטאל ולרוק, ומשגשג במבחר של תת-תרבויות אדוקות.
הארדקור פאנק נחשב לחלק בלתי נפרד מפיתוח האקסטרים מטאל, במבנה השיר ובמהירות הנגינה הגבוהה, מלבד במקרה של דום מטאל; סגנון המושפע מהבלוז רוק והפסיכדליה של Black Sabbath המוקדמת, ומתאפיין בקצב נגינה איטי.
המונח מתייחס בדרך כלל לסגנון שוחק יותר, קשוח יותר, מחתרתי ולא ממוסחר הקשור לסגנונות מסוימים של הבי מטאל. סגנונות המטאל הנחשבים ל"אקסטרים מטאל" או ל"מטאל קיצוני" כוללים את:
וכן תתי-ז'אנרים של סגנונות אלו, ופעמים רבות פיוז'ן עם סגנונות אחרים.
רצח העם הטסמני
הכחדת העם הטסמני (מכונה באנגלית Black War, "המלחמה השחורה") הוא שמה של סדרת עימותים שנערכו בין השנים 1803–1876 באוסטרליה בין חיילים ומתיישבים מהאימפריה הבריטית לבין בני העם הטסמני-אבוריג'יני, שהוכחד.
אבוריג'ינים טסמניים
האבוריג'ינים הם התושבים המקוריים של אוסטרליה. האבוריג'ינים חצו את הים מאסיה לאוסטרליה לפני כ־40,000 - 60,000 שנה.
מאוכלוסיית האבוריג'ינים האוסטרלים עברה לפני כ-24,000 שנה לפחות קבוצה אחת שהגיעה דרך מדף יבשה שהתייבש בתקופת הקרח לאי טסמניה. עד לגילויה חיו בטסמניה בני העם האבוריג'ינים, שהיו שונים בתרבותם מהאבוריג'ינים בני אוסטרליה, בשל ההפרדה שחלה עקב עליית פני הים, לפני כ-10,000 שנה. אורח חייהם של הילידים היה של ציידים-לקטים אשר השתמשו בטכנולוגיה פשוטה משל כל עם אחר בעת החדשה - בעיקר כלים פשוטים עשויים עץ ואבן.
התיישבות הבריטים באי טסמניה
ב-24 בנובמבר 1642 זיהה אבל ינזון טסמן את החוף המערבי של טסמניה ליד נמל מקוארי, ולמעשה גילה את טסמניה. רק בשנת 1798 זוהתה טסמניה כאי, עד אז היא נחשבה חלק מקו החוף של אוסטרליה. בשנת 1803 הוקמה באזור מפרץ ריסדון המושבה הבריטית השנייה כמושבת גלות של האימפריה הבריטית, אליה נשלחו עבריינים מורשעים בפשעים חמורים. מלבדם הגיעו לאי גם מתיישבים במטרה לצוד כלבי ים. בעת הקמת המושבה הבריטית השנייה בטסמניה חיו בה בין 5,000 ל-10,000 ילידים טסמנים-אבוריג'ינים.
הכחדת הטסמנים
עם הגעת המתיישבים והשתלטותם על האדמות, ואזורי הציד המסורתיים של הילידים, החלו עימותים אלימים בין הצדדים, שהביאו לדחיקת הילידים, וירידה דרסטית במספרם, שקרתה בנוסף עקב רגישותם לנגיפים ומחלות שהביאו האירופים לאי. המתיישבים הבריטים התייחסו לילידים כתת-אדם, וככאלו הותר דמם, ומעשי רצח נערכו באופן תדיר. ילדיהם נחטפו לעבדות, ונשים טסמניות נחטפו כשפחות.
לאור הניסיונות של הילידים להאבק, פרסם המושל הבריטי באי, בשנת 1828, הוראת גירוש לאבורג'ינים מחלקי האי שיושבו על ידי אירופאים. לצורך ביצוע ההוראה הוקמו יחידות שהורכבו מאסירים, שעליהם פיקדו שוטרים - שמטרתן הייתה רדיפה והרג של טסמנים. הצבא הוסמך להרוג באופן מיידי טסמנים שימצאו באזור המושבות. בשלב הבא הוכרז על פרס לתושבים שיתפסו ילידים - 5 לירות עבור מבוגר, ו-2 לירות עבור ילד שייתפס חי כעבד. הדבר הפך את "צייד האבורג'ינים" לעסק כלכלי משתלם, והוקמו יחידות פרטיות ל"צייד שחורים". וועדה שהתכנסה באותה התקופה לדיון בפתרון כללי לבעיה האבורג'ינית הציעה אפשרויות שונות ביניהן: ציד באמצעות כלבים, הרעלה ושימוש במלכודות. לבסוף הוחלט להמשיך במדיניות הפרסים, ולהקים יחידת שוטרים רכובה על סוסים לצייד ילידים.
בשנת 1830, קיבל על עצמו הכומר המיסיונר ג'ורג' אוגוסטוס רובינסון, לאסוף את שארית הפליטה של הילידים הטסמניים לשמורה באי פלנדרז הממוקם כ-50 ק"מ מטסמניה. הוא נעזר לשם כך באיומים בנשק, ובסיוע של ילידה בשם טרוג'ניני. גם במסע אל האי מתו רבים מהילידים, ולבסוף הגיעו אליו כ-200 ניצולים מתוך קהילה שמנתה מעל 5,000 נפשות לפני הרציחות.
באי הפעיל הכומר, שסבור היה שהוא פועל לטובת הילידים, מחנה "חינוך מחדש" שפעל בתנאי בית סוהר. הילדים הופרדו מהוריהם על מנת להקל על "תירבותם". המושל חסך בהוצאות על המחנה, מתוך תקווה להרעיב את הילידים, והתפריט הדל גרם לתת תזונה ולמחלות. משנותרו רק 47 ילידים הם הועברו לאי אויסטר קוב שבדרום טסמניה. עד 1869 נותרו בחיים רק שתי נשים וגבר אחד מהקהילה הילידית.
בשנת 1876 נפטרה הטסמנית-האבוריג'ינית המקורית האחרונה מטסמניה טרוג'ניני, ובני האבוריג'ינים הטסמנים הוכחדו סופית.
החוליה החסרה
שלושת הטסמנים האחרונים שנותרו בחיים, עוררו את סקרנותה של הקהילה המדעית האירופאית, שראתה בהם את החוליה החסרה בין האדם לקוף. גופתו של הגבר האחרון שנפטר מבין הילידים הייתה מוקד למאבק בין קבוצות הרופאים השונות, אשר קצרו ממנה איברים שונים, ואף הוציאו אותה מספר פעמים מקברה לצורך ניתוחים נוספים. טרוג'ניני האבורג'ינית האחרונה חששה שלגופתה יעלה גורל דומה ובקשה בצוואתה להקבר בים. חששותיה נתאמתו ושלדה הפך למוצג מוזיאוני בבריטניה למשך כשבעים שנה עד שנת 1947, אז נכנע המוזיאון ללחץ הציבורי והעביר את השלד לחדר סגור אליו הורשו להיכנס רק מדענים. בשנת 1976 הוחזר השלד לטסמניה. ביובל המאה למותה, ולאחר לחץ ציבורי כבד, נשרף השלד שלה ופוזר בים כבצוואתה.
טסמניה כיום
כיום, דעות האוסטרלים הלבנים על רצח העם הטסמני חלוקות. הממשלה והציבור נוטים להזדהות ולאהוד את הנרצחים, אולם ישנם חלקים באוכלוסייה הלבנה המתכחשים לאחריות המתיישבים הראשונים לרצח. בשנת 1982 אף פרסם עיתון מרכזי באוסטרליה, מכתב של אישה לבנה, אשר טענה כי המתיישבים הראשונים היו שוחרי שלום שהגנו על עצמם מפני הילידים הרצחניים.
הקהילה האבוריג'ינית החדשה בטסמניה
משנת 1847 החלה להתפתח קהילה אירופאית-אבוריג'ינית (מאוסטרליה), עם סגנון חיים מעורב. כיום חיים אלפים מהצאצאים שלהם באיים פלינדרז, איי קבוצת פורנו (Furneaux) ובשאר חלקי טסמניה. כיום חיים כ-16,900 אבוריג'ינים בטסמניה.
מוהיליב-פודילסקי
מוהיליב-פודילסקי נקראה בעבר מוגילב (באוקראינית: Могилів-Подільський, ברוסית: Могилёв-Подо́льский, ברומנית: Moghilău, ביידיש: מאָהילעװ) היא עיר באוקראינה במחוז ויניצה. מרכז נפת מוהיליב-פודילסקי. העיר נמצאת על הגדה המזרחית של הנהר דנייסטר בגבול עם מולדובה. אוכלוסיית העיר מונה כ-30 אלף איש.
יהודים
לפני הכיבוש הגרמני-רומני מנתה הקהילה היהודית במוגילב, כפי שזו נקראה בפי היהודים, כ-9,000 נפש, כמחצית מאוכלוסיית העיר.
גטו מוגילב-הגטו במוהיליב
העיר נכבשה בידי הגרמנים ב-19 ביולי 1941 והחלו בה רציחות וגירוש.
בסוף 1941 לפי עדויות שנאספו, נותרו במקום ובישובים קטנים הסמוכים לשארגורוד 3,733 בלבד מיהודי המקום המקוריים, רובם נשים וילדים, שכן הגברים גויסו או נמלטו עם הצבא הסובייטי, ורבים מן הגברים הנותרים נרצחו על ידי כוחות הכיבוש הנאציים והרומניים. באותו העת לפי הרישומים הרומניים נותרו בעיר מוגילב עצמה רק 3,000 יהודים.
מוגילב לא שימשה ליהודים כגטו בלבד אלא גם נקודת מעבר דרכה עברו שיירות היהודים המגורשים בדרכם לעיירות אחרות בצפון מערב טרנסניסטריה. ככל הנראה עברו בעיר בקיץ ובסתיו 1941 קרוב ל-56,000 יהודים ומתוכם 15,000 יהודים הצליחו להישאר בתחומה. ב-21 בנובמבר 1941 התאחדו קהילות היהודים השונות תחת ועד יהודי מרכזי בראשות המהנדס זיגפריד יגנדורף, ששכנע את הרומנים להשמיש ולשפץ את התעשייה החרבה. 500 אישורי עבודה ראשונים שניתנו ליגנדורף לשיקום תחנת החשמל היוו את הבסיס לגטו היהודי הקבוע במוהיליב. 12 יום לאחר האישור כבר היה מטבח לעובדים ובני משפחותיהם, אשר מנו כ-2000 איש. לצד הוועד היהודי פעלה משטרה יהודית עם 60 שוטרים, והתנהלו שירותי בריאות, תרבות, חינוך וסעד. מעשי יגנדורף והוועד היהודי שנויים במחלוקת, היו מי שהביעו ביקורת על אכזריותו או מידת שיתוף הפעולה שלו, והיו שהגנו עליו וראו בו מציל נפשות רבות. ארגון טודט גרמני פיקחה על עבודות הקמת גשר, פגעה ועינתה את היהודים העובדים ואף רצחה יהודים בגיטו כדבר שבשגרה.
מאחר שהימצאותם של המגורשים היהודים בטרנסניסטריה נתפשה כארעית הם נותרו חשופים לסכנת גירוש נוסף מדי יום ביומו. יהודים שיכלו להישאר במוגילב ראו עצמם כ"בני מזל", שילמו על כך כסף רב, ועם זאת רובם גורש הלאה. מתוך מכתבים שנשלחו מטרנסניסריה מאת המגורשים עולה שהמגורשים הסתירו את הגעתם למקום, חיו בפחד מתמיד מפני התגלות, ונדרשו לכסף רב על מנת לקנות אישורי שהיה. לצד זאת היו יהודים שהעדיפו להתרחק ממוגילב שהיה מקום מרכזי וקרוב לשלטונות.
ביוני 1941 שוכנו 25,000 מגורשים יהודים מבסרביה ובוקובינה, במחנה מעבר בשטח הגיטו או סמוך לו ומשם גורשו למחנה סקזינץ ובחזרה לבסרביה. מתוך קבוצה זו כ-12,000 יהודים נרצחו בידי השוטרים הרומנים ומתו מרעב, מחלות ותשישות בדרך.
ב-30 בנובמבר 1941 הורה מפקד המחוז לפנות מן העיר כל מי שאין בידו רישיון עבודה. הפקודה ניתנה שוב ב-20 כי יהודים מגורשים נוספים מהסביבה, בה התנאים היו קשים עוד יותר, הסתננו לעיר. כך, למרות הגירושים, הרציחות והמוות ממחלות, עלה מספר היהודים בעיר ועמד ב-15 בינואר 1942 על לא פחות מ-15,000 איש, ובהם 12,000 יהודים מגורשים מרומניה, כולל 9,000 עם אישור שהיה במוגילב. השלטונות הרומניים לאורך התקופה רשמו באופן קבוע אוכלוסייה בת 13,000 יהודים. מוגילב נתפשה בעיני היהודים מרומניה כעדיפה על פני מקומות אחרים, זאת למרות הקשיים והאיומים שנשקפו להם בה. על כך העיד יצחק ילון: "הודות למספר מקומות עבודה מאורגנים ומספר ראשי קהילות שיצרו קשרים עם השלטון הרומני היה מקום בטוח יותר מהמקומות הקטנים שמהם השתדלו להגיע למוגילב",.
הצפיפות הרבה בגיטו מוגילב העצימה את פגיעתן הרעה של המגפות ובראשן מגפת הטיפוס, ובנובמבר 1941 לבדו הגיע מספר הנספים בעיר קרוב ל-5,000 איש, רובם קורבנות המגפה.
ב-1 ביולי 1942 כ' בתמוז תש"ב, הוקם גיטו בחלק מצומצם מן האזור היהודי ובו חלק ניכר של בניינים חרבים. היהודים אולצו לבנות חומה מהחורבות. החל מ-12 באוקטובר 1942 (ראש חודש חשון תש"ג) ובמשך כמעט חודש עד ל-8 בנובמבר גורשו 1500 יהודים לפצ'רה שם רובם נספו עקב התנאים החמורים. הרומנים תכננו לגרש 3000 יהודים, אך מחציתם הצליחו להסתתר. בפברואר 1943 ניתן צו גירוש נוסף לפצ'רה אך זה בוטל בעקבות שוחד שניתן על ידי הוועד היהודי.
בתחילת 1943 פעלו שני בתי יתומים בגיטו עם כ-1,100 יתומים ובהמשך נפתח בית יתומים שלישי. ב-8 במאי 1943, ג' באייר ה'תש"ג (יום התאבדותו של מרדכי אנילביץ בגיטו ורשה) נשלחו 555 מגורשים יהודים לבניית גשר ליד העיר ניקולאייב ושם נורו למוות. באוקטובר 1943 חיו באזור התעשייה שהופרד מהגיטו כ-3000 יהודים, מהם 51 בני המקום המקוריים מתוך כ-700 עובדים שהועסקו בבתי החרושת, ומשפחותיהם שחיו באזור נפרד ומוגן בידי הוועד היהודי מסכנת גירוש.