cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האביב של פראג
רקע
בראשית שנות השישים עברה צ'כוסלובקיה מיתון כלכלי. מודל התיעוש הסובייטי לא התאים לצ'כוסולובקיה, שהייתה כבר מדינה די מתועשת עוד לפני המלחמה והוא הצליח יותר בארצות מפותחות פחות. ניסיונו של נובוטני לשינוי מבנה הכלכלה הצ'כוסלובקית, המודל הכלכלי החדש של 1965, הוביל לצורך לשינוי פוליטי מקביל.
קונגרס הסופרים של 1967
עם ההקלה בחוקי המשטר הרודני, החל "איגוד הסופרים הצ'כוסלובקים" להביע בזהירות אי שביעות רצון ובביטאון האיגוד Literární listy, רמזו חבריו שתחום הספרות צריך להיות חופשי משליטה מפלגתית.
כרוב (מיתולוגיה)
הכרובים בתנ"ך
יחזקאל תיאר את ה"מרכבה" בצורה מפורטת יותר. בחזונו היו חיות המרכבה ארבע במספר – אחד של אריה, אחד של שור, אחד של נשר ואחד של אדם, ותכונותיהם המשותפות: גוף וידי אדם, רגלי פרסה של העגל וכנפיים. בתיאור אחר של החזון, מוחלפים פני השור בפני כרוב, ומכאן היו שהבינו שלכרוב צורה של שור.
האביב של פראג
קונגרס הסופרים של 1967
ביוני 1967, הביע פלג קטן של האיגוד אהדה כלפי הסופרים בעלי הנטייה הסוציאליסטית רדיקאלית, במיוחד כלפי לודביק ואצוליק, מילן קונדרה, יאן פרוכזקה, אנטונין יארוסלאב ליהים, פבל קוהוט ואיוון קלימה.
כרוב (מיתולוגיה)
במסורת הרבנית
חז"ל פירשו את המילה "כרוב" על דרך הארמית (בדיאלקט ארץ־ישראלי) – "כרביא" (כמו ילד), אך כבר פרשן המקרא אבן עזרא בפירושו ל ציין שאין לקבל זאת כניתוח בלשני מדעי של המילה.
האביב של פראג
קונגרס הסופרים של 1967
כמה חודשים לאחר מכן, בישיבת המפלגה הקומוניסטית, הוחלט שיינקטו צעדים מנהליים כנגד הסופרים שהתבטאו בחופשיות בנוגע לרפורמות. מאחר שרק חלק קטן מחברי האיגוד החזיק בדעות אלו, הסתמכה המפלגה על כך ששאר חברי האיגוד יטילו עליהם משמעת. השליטה על Literární listy ועל בתי הוצאה לאור נוספים שהשליטה עליהם הועברה לידי משרד התרבות. אפילו חברי מפלגה שמאוחר יותר היו התומכים הראשיים ברפורמות, כמו דובצ'ק, צידדו בנקיטת צעדים אלה.
כרוב (מיתולוגיה)
בנצרות
בתאולוגיה הקתולית מימי הביניים מתואר הכרוב כאחד המובילים בהיררכיית המלאכים, לצד השרפים. במסורת הנוצרית הפשוטה הפך "כרוב" למילה נרדפת ל"מלאך", ובמיוחד למלאכים בעלי חזות ילדותית.
האביב של פראג
עליתו לשלטון של דובצ'ק
עם אובדן התמיכה לה זכה הנשיא נובוטני, קראו עליו תיגר המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית של סלובקיה, אלכסנדר דובצ'ק, והכלכלן אוטה שיק במהלך ישיבה של הוועד המרכזי של המפלגה. בעקבות זאת הזמין נובוטני את ראש ממשלת ברית המועצות, ליאוניד ברז'נייב בדצמבר לפראג כדי לקבל ממנו תמיכה, אך ברז'נייב הופתע מהיקף ההתנגדות כלפי נובוטני ולפיכך תמך בהדחתו מתפקיד מנהיג צ'כוסלובקיה. ב-5 בינואר 1968 הוחלף נובוטני בדובצ'ק בתפקיד המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה. ב-22 במרץ התפטר נובוטני מתפקידו כנשיא והוחלף בלודביק סבובודה, שמאוחר יותר נתן את הסכמתו לרפורמות.
כרוב (מיתולוגיה)
זיהוי דמויות הכרובים
הנתון הבסיסי הידוע לנו מהמקרא הוא שלכרובים יש כנפיים, על כן בבואנו לחפש דמויות של חיות או בני־כלאיים שחלקם בעל חיים, אנו מוצאים דמויות אשר זהותן לכרובים המקראיים אינה מוטלת בספק. באשורית נמצא את ה'כירובו' (kirubu), מונח המציין שור מכונף, דמות המצויה במקדשים מסופוטמיים קדומים. בנוסף לשור המכונף, אנו מכירים את דמות האריה המכונף – שדו (shedu) או למסו (lamassu) – אשר מלבד כעיטור על קירות ודלתות המקדשים, מצויים היו שניים מהם (האריות או השוורים המכונפים) כשומרים בשני צדי הכניסה למקדשים במסופוטמיה. כך ניתן לקרוא את הביטוי "כְּרוּבִים אֲרָיוֹת" כביטוי אחד המתייחס לכרוב בדמות אריה (shedu), המוצג בניגוד לכרוב בדמות שור (kirubu).
במקרא
את הקשר בין כרובים לאריות ושוורים, ניתן למצוא כבר בתיאור בניית המקדש:
אצל יחזקאל
דמויות כרובים מפורטות ופועלות, נמצא אצל יחזקאל בפרק י', שם הכרובים הם בעלי ידי אדם: , ובעלי ארבע כנפיים: . החזון עצמו מורכב ביותר, אך חשוב לציין כי יחזקאל מקשר בחזונו בין אריה, שור, נשר ואדם (החלקים המרכיבים את דמות ה'שדו' או ה'כירובו'): . הזיהוי הוודאי של כרובים כחיות מצוי אצל יחזקאל בהמשך: ,.
השימוש של יחזקאל במונח "פנים" יצר אצל הפרשנים לאורך הדורות את ההבנה שהכוונה היא שיש לכל אחד מהכרובים ארבע פנים שונים בראשו, אך המילה "פנים" יכולה לשמש לאו דווקא כפני אדם (או חיה) אלא במשמעות צדדים, דהיינו שלכל כרוב היו 4 חלקים – פני אדם, כנפי נשר, גוף שור ורגלי אריה – דבר המקביל כפי שראינו לדמויות הכרובים ממסופוטמיה. אך בכל מקרה, לא ניתן להסתמך על תיאורו של יחזקאל כאמין או כמדויק מכמה סיבות. ראשית, כמות הפנים משתנה בפרק מ"א, שם נאמר:, וכן פני השור משתנים לפני כרוב:.
כמו כן, בהשוואת תיאורי יחזקאל את האופנים והכרובים לכתוב על המכונות שהיו במקדש, יש האומרים כי משם הוא שאב את החומרים שהרכיבו את חזונו, אחרים אומרים ששאב את השראתו מאיורים ופסלים שראה במקדשי בבל – שכן הוא זכה להיות במקדש רק בילדותו, כאשר את רוב חייו בילה בגלות, וכל נבואותיו היו בבבל.
האביב של פראג
עליתו לשלטון של דובצ'ק
הסימנים המוקדמים לשינוי היו מועטים. כאשר חבר נשיאות המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה, יוזף סמרקובסקי, העניק ריאיון למאמר בעיתון Rudé právo, שכותרתו הייתה "איזה עוד שקרים יהיו", הוא עמד על כך שמינויו של דובצ'ק בינואר ישיג את המטרות של הסוציאליזם וישמור על אופייה של המפלגה הקומוניסטית כמפלגה שמייצגת את מעמד העובדים.
יחד עם זאת, זמן קצר לאחר עלייתו של דובצ'ק לשלטון, נעשה החוקר, אדוארד גולדשטוקר, ליושב הראש של איגוד הסופרים ולפיכך העורך הראשי של ה-Literární noviny, שבתקופת שלטונו של נובוטני היו רבים מחברי המערכת שלו נאמני המפלגה הקומוניסטית. גולדשטוקר בחן את הגבולות של מסירותו של דובצ'ק לחופש העיתונות כאשר הוא הופיע בראיון טלוויזיוני כיושב ראש החדש של איגוד הסופרים. ב-4 בפברואר, מול פני האומה כולה, הוא מתח ביקורת באופן גלוי על נובוטני, חשף את כל צעדי המדיניות שקודם לכן לא זכו לפרסום והסביר כיצד הם מונעים את הקידמה של צ'כוסלובקיה.
למרות ההצהרה הרשמית של הממשלה על כך שהיא מאפשרת את חופש העיתונות, היה זה מקרה המבחן הראשון של דובצ'ק אם הוא רציני בנוגע לרפורמות. דובצ'ק החל לבצע צעדים בוני אמון עם התקשורת, הממשלה והציבור. תחת ניהולו של גולדשטוקר שינה ביטאונו של איגוד הסופרים את שמו מ-Literární noviny ("עלון הספרות") ל-Literární listy ("חדשות הספרות") וב-28 בפברואר פרסם הביטאון את המהדורה הראשונה שלו שהייתה חופשית מצנזורה. באוגוסט 1968 עמדה תפוצת הביטאון על 300,000 עותקים, ובכך הוא היה לכתב העת בעל התפוצה הגבוהה ביותר באירופה.
סוציאליזם עם פנים אנושיות
ביום השנה העשרים להפיכה הקומוניסטית של 1948, נשא דובצ'ק נאום שהסביר את הצורך לשינוי בעקבות ניצחון הסוציאליזם. הוא המחיש את הצורך לכפות על המפלגה תפקיד מוביל ויעיל" והודה בכך שלמרות הפצרותיו של קלמנט גוטוולד ליצירת יחסים טובים יותר בין המפלגה לבין הציבור, המפלגה הפעילה לעיתים קרובות מדי יד קשה בנושאים בסיסיים. דובצ'ק הכריז שמשימתה של המפלגה היא "לבנות חברה סוציאליסטית מתקדמת על בסיס יסודות כלכליים בריאים... סוציאליזם שמתנהל בהתאמה עם המסורות הדמוקרטיות ההיסטוריות של צ'כוסלובקיה ובהתאמה לניסיון של מפלגות קומוניסטיות אחרות".
באפריל, השיק דובצ'ק "תוכנית פעולה" לביצוע צעדי ליברליזציה, שכללו הגדלת חופש העיתונות, חופש הדיבור, וחופש התנועה, במקביל לדגש על זמינותם של מוצרי צריכה והאפשרות של ממשלה רב-מפלגתית. התוכנית הייתה מבוססת על השקפת העולם ש"הסוציאליזם לא יכול להיות רק שחרור מעמד העובדים משליטת המעמדות המנצלים, אלא חייב גם לאפשר יותר תנאים לחיים מלאים יותר של האישיות בהשוואה לדמוקרטיה הבורגנית". תוכנית זו הגבילה את סמכותה של המשטרה החשאית ותהווה בסיס לפדרליזציה של צ'כוסלובקיה כשתי אומות שוות. התוכנית נגעה גם במדיניות החוץ, כולל שמירה על יחסים טובים עם מדינות המערב ושיתוף פעולה עם ברית המועצות ועם מדינות אחרות בגוש המזרחי. התוכנית דיברה על תקופת מעבר של עשר שנים שבה יתאפשר קיומן של בחירות דמוקרטיות וצורה חדשה של סוציאליזם דמוקרטי תחליף את המשטר הקיים.
מנסחי תוכנית הפעולה הקפידו לא למתוח ביקורת על מעשיו של המשטר הקומוניסטי שלאחר המלחמה, אלא רק הצביעו על צעדי מדיניות שהם חשו שכבר לא התאימו לתקופה. למשל, המצב בתקופה שלאחר המלחמה דרש "שיטות צנטרליסטיות וניהוליות" כדי להאבק ב"שרידי הבורגנות". מאחר ש"המעמדות העוינים" הובסו לכאורה על ידי הישגי הסוציאליזם, שיטות אלו לא היו נחוצות יותר. נחוצה הייתה רפורמה, כדי שכלכלת צ'כוסלובקיה תהיה חלק מ"המהפכה המדעית-טכנית העולמית" ופחות תסתמך על התעשייה הכבדה של העידן הסטליניסטי, על כוח עבודה ועל זמינותם של חומרי גלם. יותר מכך, מאחר שמלחמת המעמדות הפנימית כבר הסתיימה, מעמד העובדים לא יכול היה יותר כעת להיות מתוגמל על כישוריו ועל מיומנויותיו הטכניים בלי לפעול בניגוד למרקסיזם-לניניזם. התוכנית טענה שיש צורך להבטיח שבעלי תפקידים חשובים יהיו "מוכשרים ובעלי חינוך סוציאליסטי" כדי להתמודד עם הקפיטליזם.
אף על פי שהותנה שהרפורמה חייבת להתקיים תחת ניהולה של המפלגה הקומוניסטית, הופעל לחץ ציבורי כדי ליישם את הרפורמות באופן מידי. אלמנטים רדיקליים נעשו קולניים יותר. מחלוקות אנטי-סובייטיות הופיעו מעל דפי העיתונות (לאחר ביטולה הרשמי של הצנזורה ב-26 ביוני 1968), המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית, החלה להתהוות כמפלגה נפרדת, והוקמו מועדונים פוליטיים בלתי רשמיים. החוגים השמרניים במפלגה הקומוניסטית דחפו להנהגתם של צעדי שימור, אך דובצ'ק שאף למתינות. בישיבת נשיאות המפלגה שהתקיימה באפריל, הודיע דובצ'ק על תוכנית פוליטית של "סוציאליזם עם פנים אנושיות". במאי, הוא הודיע שהקונגרס ה-14 של המפלגה יתכנס למושב מוקדם ב-9 בספטמבר. הקונגרס ישלב את "תוכנית הפעולה" בחוקת המפלגה, ינסח טיוטת חוק לפדרליזציה ויבחר ועד מרכזי חדש.
הרפורמות של דובצ'ק הבטיחו חופש עיתונות ולראשונה הותר קיומה של פרשנות פוליטית באמצעי התקשורת המרכזיים. בתקופת האביב של פראג, איבד היצוא מצ'כוסלובקיה את כושר התחרות שלו ובמסגרת הרפורמות של דובצ'ק תוכנן פתרון לבעיה זו על ידי שילוב של כלכלה מתוכננת ושל כלכלת שוק. בחוגי המפלגה, היו דעות מגוונות בנוגע לכיוון ההתקדמות של הרפורמות. כלכלנים מסוימים קיוו שתתקיים כלכלה מעורבת, בעוד שאחרים שאפו שהכלכלה תישאר ברובה סוציאליסטית. דובצ'ק המשיך להדגיש את החשיבות של רפורמות כלכליות תחת שלטון המפלגה הקומוניסטית.
ב-27 ביוני פרסם לודביק ואצוליק, סופר ועיתונאי מוביל, מניפסט שכותרתו הייתה "אלפיים המילים". מניפסט זה ביטא את הדאגה בנוגע לאלמנטים שמרנים במפלגה הקומוניסטית ובנוגע לכוחות זרים. ואצוליק קרא לציבור לקחת יוזמה ביישום תוכנית הרפורמות. דובצ'ק, נשיאות המפלגה, החזית הלאומית והקבינט, גינו את המניפסט.
חופש העיתונות
הורדת עול הצנזורה על ידי דובצ'ק הובילה לתקופה קצרה של חופש הדיבור והעיתונות. הביטוי המוחשי הראשון למדיניות זו של פתיחות הייתה הוצאתו לאור של הביטאון שהיה קודם בעל קו קומוניסטי קשוח, ה-Literární noviny ("עלון הספרות") שיצא כעת תחת השם Literární listy ("חדשות הספרות").
חופש העיתונות גם פתח את האפשרות להשקפה הוגנת על עברה של צ'כוסלובקיה על ידי עמה. רבות מהחקירות התמקדו בהיסטוריה של המדינה תחת שלטון הקומוניזם, במיוחד בתקופה הסטליניסטית. בהופעה טלוויזיונית נוספת, הציג גולדשטוקר תמונות מזויפות ולא מזויפות של מנהיגים קומוניסטים לשעבר שטוהרו, נכלאו, הוצאו להורג ונמחקו מההיסטוריה של המפלגה הקומוניסטית. איגוד הסופרים גם הקים באפריל ועדה בראשות המשורר ירוסלב סיפרט שתחקור את רדיפתם של הסופרים לאחר ההפיכה הקומוניסטית של פברואר 1948 ותטהר את שמם. דיונים על מצבו הנוכחי של הקומוניזם ורעיונות מופשטים כמו חרות וזהות נעשו גם הם יותר שכיחים. עד מהרה, החלו להופיע פרסומים לא-מפלגתיים, כמו יומון הסחר החופשי Prace ("העבודה"). איגוד העיתונאים נתן גם הוא כתף למגמה זו ובמרץ הוא שכנע את ועדת הפרסומים המרכזית ואת הצנזור הממשלתי לאפשר לעורכי העיתונים להיות חתומים על מינויים לא מצונזרים של עיתונות זרה ובכך לאפשר דיאלוג של העיתונות הצ'כוסלובקית עם זו הבינלאומית.
העיתונות, הרדיו והטלוויזיה תרמו גם הם לדיונים אלו על ידי אירוח פגישות בהן יכלו סטודנטים ופועלים צעירים לראיין כותבים כמו גולדשוקר, קוהוט ופרוצ'זקה ואישים שנרדפו פוליטית כמו יוזף סמרקובסקי, זדנק היזלר וגוסטב הוסק. הטלוויזיה אף שידרה פגישות בין אסירים פוליטיים לשעבר ובין אנשי המשטרה החשאית וסוהרים במקומות בהם הם הוחזקו. מעל הכול, חופש עיתונות זה וחשיפת חיי היום יום על ידי הטלוויזיה לעיניהם של אזרחי צ'כוסלובקיה, הניעה דיאלוג פוליטי החל מהחוגים האינטלקטואלים ועד לשיח הציבורי העממי.
התגובה הסובייטית
התגובה בקרב מדינות הגוש המזרחי הייתה מעורבת. מנהיג הונגריה, יאנוש קאדאר הביע תמיכה במינויו של דובצ'ק בינואר, אך לאוניד ברז'נייב ואחרים היו מודאגים בנוגע לרפורמות של דובצ'ק, מתוך חששם להחלשת הגוש הקומוניסטי במסגרת המלחמה הקרה.
ב-23 במרץ, בפגישה של "חמישיית ורשה" (מנהיגי ברית המועצות, פולין, הונגריה, בולגריה וגרמניה המזרחית) בדרזדן, נשאלה משלחת צ'כוסלובקית על הרפורמות המתוכננות ונמתחה ביקורת מרומזת על הדמוקרטיזציה כסותרת גישות מדיניות אחרות. מנהיג פולין, ולדיסלב גומולקה, וקאדאר היו מודאגים פחות מהרפורמות בהשוואה לדאגה שלהם בנוגע לביקורת שנמתחה מצידה של התקשורת הצ'כוסלובקית. הם הביעו חשש שהמצב דומה לזה שהתרחש בתקופה שלפני המרד ההונגרי של 1956. חלק מהעקרונות של תוכנית הפעולה של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית באפריל הוצגו כדוגמאות שיוכיחו שפעולה אנטי-מהפכנית לא עמדה על הפרק. דובצ'ק היה מופתע אך ככל הנראה לא התרעם על הרמיזות של הסובייטים.
המנהיגות הסובייטית ניסתה לעצור או להגביל את השינויים בצ'כוסלובקיה באמצעות משא ומתן. ברית המועצות הסכימה לדיונים דו-צדדיים עם צ'כוסלובקיה ביולי, בצ'ירנה נאד טיסו שליד הגבול הסלובקי-סובייטי. בפגישה זו, הגן דובצ'ק על ההצעות של האגף הרפורמיסטי של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ובמקביל הביע את מחויבותו לברית ורשה ולקומקון. מנהיגות המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית, לעומת זאת, היית חלוקה בין חסידי הרפורמות הנלהבים כמו יוזף סמרקובסקי, אולדריך צ'רניק ופרנטישק קריגל, שתמכו בדובצ'ק לבין השמרנים, כמו ואסיל ביאלק, דראהומיר קולדר ואולדריך שבסטקה, שאימצו את העמדה האנטי-רפורמיסטית.
ברז'נייב החליט להתפשר. נציגי המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית אישרו מחדש את נאמנותם לברית ורשה והבטיחו לרסן נטיות "אנטי-סוציאליסטיות", למנוע את תחייתה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית ולשלוט בעיתונות בצורה יותר יעילה. הסובייטים הסכימו להסיג את כוחותיהם שנשארו בצ'כוסלובקיה לאחר שסיימו תימרונים ביוני ולאפשר את כינוסו של קונגרס המפלגה ב-9 בספטמבר.
ב-3 באוגוסט נפגשו נציגים של "חמישיית ורשה" ושל צ'כוסלובקיה בברטיסלאבה וחתמו על הצהרת ברטיסלאבה. ההצהרה אישרה את הנאמנות הבלתי ניתנת לערעור למקסיזם-לניניזם ולסוציאליזם הבינלאומי והכריזה על מאבק ללא פשרות באידאולוגיה הבורגנית ובכל הכוחות ה"אנטי-סוציאליסטיים". ברית המועצות הביעה את כוונתה להתערב בכל מקרה בו ישתנה המשטר בכל אחת ממדינות ברית ורשה. לאחר הפגישה בברטיסלאבה, עזב הצבא האדום את שטח צ'כוסלובקיה, אך כוחותיו המשיכו להיות מוצבים לאורך הגבול.
הפלישה
כאשר התברר שתוצאות הדיונים לא משביעים את רצונם, החלו הסובייטים לשקול את החלופה הצבאית. מדיניותה של ברית המועצות לכפות על הממשלות הסוציאליסטיות של המדינות הגרורות שלה להכפיף את האינטרסים הלאומיים שלהן לאלו של הגוש המזרחי (באמצעות שימוש בכוח לפי הצורך), הייתה ידועה כדוקטרינת ברז'נייב. אור ל-21 באוגוסט 1968 פלשו לצ'כוסלובקיה צבאות מחמש מדינות של ברית ורשה: ברית המועצות, גרמניה המזרחית, בולגריה, פולין והונגריה.
רומניה ואלבניה לא לקחו חלק בפלישה. במהלך הפלישה נהרגו 72 אזרחים צ'כוסלובקים, 266 נפצעו קשה ו-436 נוספים נפצעו קל. אלכסנדר דובצ'ק קרא לעמו לא להתנגד. אף על פי כן, הייתה התנגדות מקומית ברחובות. שלטי דרכים בערים הוסרו או נצבעו, להוציא אלה שהורו את הדרך למוסקבה. כפרים קטנים רבים שינו את שמם ל"דובצ'ק" או ל"סבובודה" וכך, ללא ציוד ניווט, נגרמה לעיתים קרובות מבוכה לפולשים.
אף על פי שבליל הפלישה, הכריזה נשיאות המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית שכוחות ברית ורשה חצו את הגבול ללא ידיעתה של ממשלת צ'כוסלובקיה, פרסמה העיתונות הסובייטית בקשה בלתי חתומה, לכאורה של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ושל מנהיגי המדינה, ל"סיוע דחוף, כולל סיוע של כוחות צבאיים". בקונגרס ה-14 של המפלגה, שהתקיים באופן חשאי זמן קצר לאחר הפלישה, הובהר שאף אחד ממנהיגי המפלגה לא ביקש את ההתערבות החיצונית. על פי עדויות מאוחרות יותר, חברים שמרנים במפלגה, כולל ביאלק, שבסטקה, קולדר, אינדרה וקאפק, אכן ביקשו את התערבות הסובייטים. הפלישה באה לאחר גל סמוי של הגירה שפסק זמן קצר אחרי תחילתה. מספר משוער של 70,000 איש ברחו מצ'כוסלובקיה בשלב הראשון ובסופו של דבר הסתכם מספר המהגרים בכ-300,000 איש.
הסובייטים שייכו את הפלישה לדוקטרינת ברז'נייב, שעל פיה הייתה לברית המועצות זכות להתערב בכל עת שנראה היה שמדינה מהגוש המזרחי עושה את צעדיה כלפי הקפיטליזם. עד היום לא ברור איזו פרובוקציה, אם בכלל, התרחשה וגרמה לפלישת צבאות ברית ורשה לצ'כוסלובקיה. הימים שלפני הפלישה היו רגועים ובמהלכם לא התרחשו שום אירועים מיוחדים בצ'כוסלובקיה.
התגובות לפלישה
בצ'כוסלובקיה, במיוחד בשבוע הראשון שלאחר הפלישה, ההתנגדות העממית הובעה במספר רב של מעשים ספונטניים של התנגדות בלתי-אלימה. ב-16 בינואר 1969 הצית עצמו הסטודנט יאן פאלאך בכיכר ואצלב שבפראג במחאה על חידושו של דיכוי חופש הדיבור. אזרחים צ'כוסלובקים נתנו במכוון לחיילים הפולשים הכוונה מוטעית, בעוד שאחרים עזרו לזהות כלי רכב סמויים של המשטרה החשאית.
ההתנגדות הכללית גרמה לסובייטים לוותר על תוכניתם המקורית להדיח את המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית. דובצ'ק, שנעצר בליל הפלישה, נלקח למוסקבה לדיונים. שם, חתמו הוא ומנהיגים אחרים, תחת לחץ פסיכולוגי כבד מהמדינאים הסובייטים, על "פרוטוקול מוסקבה" והוסכם שדובצ'ק יישאר בתפקידו ושתוכנית מתונה של רפורמות תמשיך.
ב-25 באוגוסט, אזרחים סובייטים שלא היו שבעי רצון מהפלישה, הפגינו נגדה בכיכר האדומה. שבעה מפגינים הניפו שלטים בגנות הפלישה. הם נעצרו ומאוחר יותר נענשו כשההפגנה הוגדרה כ"אנטי-סובייטית".
מחאה מובהקת יותר התרחשה ברומניה. ניקולאה צ'אושסקו, שהיה מתנגד נמרץ להשפעה הסובייטית ותומך של דובצ'ק, נשא נאום בבוקרשט ביום הפלישה, ותיאר את צעדי המדיניות הסובייטית כקשים. אלבניה פרשה מברית ורשה כצעד התנגדות לפלישה והגדירה אותה כצעד של "אימפריאליזם סוציאליסטי". בפינלנד, מדינה שהייתה תחת השפעה פוליטית סובייטית, גרמה הפלישה לשערורייה רבתי.
כמו המפלגה הקומוניסטית האיטלקית וכמו זו הצרפתית, גינתה המפלגה הקומוניסטית הפינית את הפלישה. יחד עם זאת, נשיא פינלנד, אורהו קקונן, היה המנהיג המערבי הראשון שביקר באופן רשמי בצ'כוסלובקיה לאחר אוגוסט 1968. ב-14 באוקטובר הוא קיבל אות כבוד מידו של הנשיא סבובודה. המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של פורטוגל, אלוורו קונל, היה אחד הפוליטיקאים הראשונים ממערב אירופה שתמכו בפלישה, יחד עם מנהיגי המפלגה הקומוניסטית של לוקסמבורג ועם הפלגים השמרניים של המפלגה הקומוניסטית של יוון.
רוב המדינות רק הביעו מחאות בקול על הפלישה. בליל הפלישה, הגישו קנדה, דנמרק, צרפת, פרגוואי, הממלכה המאוחדת וארצות הברית, בקשה לכינוס מועצת הביטחון של האו"ם. בכינוס זה, גינה השגריר הצ'כוסלובקי לאו"ם, יאן מוזיק, את הפלישה. השגריר הסובייטי לאו"ם, יאקוב מאליק, עמד על כך שצעדיה של ברית ורשה היו "סיוע ידידותי" כנגד "כוחות אנטי-סוציאליסטיים".
למחרת היום, הציעו כמה מדינות שתתקבל החלטה שמגנה את הפלישה ותקרא לנסיגה מידית. בסופו של דבר, התקיימה הצבעה שבה עשר מדינות תמכו בהצעתה ההחלטה, אלג'יריה, הודו ופקיסטן נמנעו וברית המועצות (בעלת זכות הווטו) והונגריה, התנגדו. מיד לאחר מכן הגישו הנציגים הקנדים הצעת החלטה אחרת שעל פיה יצא נציג של האו"ם לפראג ויפעל לשחרורם ממאסר של המנהיגים הצ'כוסלובקים.
ב-26 באוגוסט הגישו הנציגים החדשים של צ'כוסלובקיה באו"ם בקשה שכל הנושא יוסר מעל סדר היום של מועצת הביטחון. באוגוסט 1968 ביקרה בפראג שירלי טמפל כהכנה למינויה כשגרירת ארצות הברית לצ'כוסלובקיה החופשית. יחד עם זאת, לאחר הפלישה היא הצטרפה לשיירת הרכבים המאורגנת של שגרירות ארצות הברית בפראג שפינתה את אזרחי ארצות הברית מהמדינה. באוגוסט 1989 חזרה טמפל לפראג כשגרירת ארצות הברית בצ'כוסלובקיה, שלושה חודשים לפני שמהפכת הקטיפה הביא לסיומן של 41 שנות שלטון קומוניסטי.
אחרית דבר
באפריל 1969 הוחלף דובצ'ק על ידי גוסטב הוסק בתפקיד המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה והחלה תקופה הידועה כ"נורמליזציה". דובצ'ק הורחק מהמפלגה וניתנה לו משרה כמפקח יערות.
הוסק ביטל את הרפורמות של דובצ'ק, טיהר את המפלגה מחבריה הליברלים ופיטר ממשרתם אנשי מקצוע ואינטלקטואלים שמתחו בפומבי ביקורת על השינוי הפוליטי. הוסק פעל לייצב את כוחה של המשטרה ולחזק את הקשרים עם מדינות הגוש המזרחי. הוא גם יצר תהליך של ריכוז מחדש של הכלכלה, לאור העובדה שמידה מסוימת של חופש ניתנה לתעשיות במהלך האביב של פראג. ביקורת על נושאים פוליטיים נאסרה בתקשורת. השינוי המשמעותי היחיד ששרד לאחר האביב של פראג היה הפדרליזציה של המדינה, שעל פיה נוצרו ב-1969 "הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כית" ו"הרפובליקה הסוציאליסטית הסלובקית". ב-1987 הודה מנהיג ברית המועצות האחרון, מיכאיל גורבצ'וב כי צעדי המדיניות הליברלית שלו, הגלאסנוסט והפרסטרויקה, במסגרת מה שכונה, דוקטרינת סינטרה, מבוססות במידה רבה על גישתו של דובצ'ק "סוציאליזם עם פנים אנושיות". כאשר נשאל דובר משרד החוץ הרוסי, גנאדי גרסימוב, מהו ההבדל בין האביב של פראג לבין הרפורמות של גורבצ'וב, הוא השיב: "19 שנים".
דובצ'ק היה מתומכיה של מהפכת הקטיפה בדצמבר 1989. לאחר קריסת המשטר הקומוניסטי באותו חודש, הוא נבחר להיות יושב ראש האספה הפדרלית של צ'כוסלובקיה בתקופת כהונתו של ואצלב האוול כנשיא צ'כוסלובקיה. מאוחר יותר הוא היה מנהיגה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של סלובקיה ועד למותו בנובמבר 1992 הוא התבטא נגד פירוק צ'כוסלובקיה.
נורמליזציה וצנזורה
פלישת צבאות ברית ורשה כללה התקפות על כלי התקשורת, כמו רדיו פראג והטלוויזיה הצ'כוסלובקית, זמן קצר לאחר שהטנקים הראשונים נכנסו לפראג ב-21 באוגוסט 1968. בעוד שתחנות הרדיו והטלוויזיה החזיקו מעמד לזמן קצר כדי לשדר את החדשות על הפלישה, למוסדות התקשורת שהסובייטים לא תקפו בכוח, הוחזרה הצנזורה המפלגתית. בתגובה לפלישה, ב-28 באוגוסט, כל המוציאים לאור הסכימו לעצור ליום אחד את הוצאת העיתונים כדי לאפשר את קיומו של "יום התבוננות" לכל חברי מערכות העיתונים. העיתונאים הסכימו לתמוך בדובצ'ק בהסכמתו להחזרה מוגבלת של הצנזורה. בסופו של דבר, בספטמבר 1968, החליטה מליאת המפלגה על חקיקתו של חוק צנזורה חדש.
סופו של האביב של פראג לא ציין את סופו של חופש העיתונות, אך היה זה תחילת הסוף. במהלך נובמבר, הכריזה נשיאות המפלגה בראשותו של הוסק, שהעיתונות הצ'כוסלובקית לא תוכל יותר להעיר הערות שליליות על הפולשים הסובייטים מבלי להסתכן בהפרת ההסכם שהושג בסוף אוגוסט. כאשר הגיבו השבועונים "רפורטר" ו"פוליטיקה" בחריפות על איום זה, ואף הרחיקו לכת במתיחת ביקורת עדינה על נשיאות המפלגה מעל דפי "פוליטיקה", אסרה הממשלה את הוצאתו לאור של ה"רפורטר" למשך חודש, השעתה את פרסומו של "פוליטיקה" לזמן בלתי מוגבל ואסרה על שידורים של תוכניות כלשהן שעסקו בפוליטיקה ברדיו ובטלוויזיה.
חוגי האינטלקטואלים מצאו עצמם במצב של התלבטות. הם הכירו בתהליך הנורמליזציה של הממשלה, אך הם לא היו בטוחים בכך שהצעדים היו זמניים. לדוגמה, בעודו מאמין בהבטחתו של דובצ'ק לחירות, פרסם מילן קונדרה ב-19 בדצמבר את המאמר "גורלנו הצ'כי" מעל דפי ה-Literarni listy. במאמר זה הוא כתב: "אנשים הנוטים כיום לייאוש ולתבוסתנות, הטוענים שאין מספיק ערובות, שהכול עלול להסתיים בכי רע, שאנו עלולים למצוא את עצמנו שוב במצב של צנזורה ומשפטים, שדבר זה או אחר עלול לקרות, מחלישים את האנשים, שמסתמכים רק על הוודאות".
במרץ 1969, הטילה הממשלה החדשה שנסמכה על גיבוי סובייטי, צנזורה מלאה, ובאופן מעשי שמה קץ לתקוות שהנורמליזציה תחזיר את החירויות שהושגו במהלך האביב של פראג. הצהרה המגנה את התקשורת ואת תמיכתה בצעדי הליברליזציה של דובצ'ק, כמשתפת פעולה כנגד ברית המועצות וכנגד ברית ורשה, הוגשה לנשיאות המפלגה. בסופו של דבר, ב-2 באפריל 1969, אימצה הממשלה צעדים "להבטחת השלום והסדר" באמצעות צנזורה קפדנית יותר ואילצה את תושבי צ'כוסלובקיה להמתין לנפילת הגוש המזרחי כדי ליהנות מתקשורת חופשית.
השפעה תרבותית
האביב של פראג העמיק את התפכחותם של רבים בחוגי השמאל של מערב אירופה שהחזיקו בדעות פרו-סובייטיות. הוא תרם להתפתחותם של הדעות האירו-קומוניסטיות במפלגות הקומוניסטיות במערב, ששאפו להגדלת הריחוק מברית המועצות ובסופו של דבר הוביל לפירוקן של רבות מקבוצות אלו. עשור לאחר מכן, התרחשה תקופה של שאיפה למשטר ליברלי בסין שהייתה ידועה כאביב של בייג'ינג. לאביב של פראג הייתה גם השפעה חלקית על "האביב הקרואטי" ביוגוסלביה של ראשית שנות השבעים. בסקר שנערך בצ'כיה ב-1993 ציינו 60% מהנשאלים כי יש להם זיכרון אישי כל שהוא מהאביב של פראג בעוד ש-30% נוספים היו מודעים לקיומם של האירועים. ההפגנות וחילופי המשטרים שהתרחשו בצפון אפריקה ובמזרח התיכון החל מדצמבר 2010, מכונים לעיתים בשם האביב הערבי.
אזכורים רבים היו לאביב של פראג במוזיקה הפופולרית, כולל ביצירתו של קארל קריל, "רקוויאם ללובוס פישר" וביצירתו של קארל הוסה, "מוזיקה לפראג 1968". בישראל, בפסטיבל הזמר והפזמון של 1969 שר אריק איינשטיין את "פראג" שכתב שלום חנוך בתגובה לפלישה. באירוויזיון 2007 ייצג את אירלנד שיר שנכתב על ידי ג'ון ווטרס, "הם לא יכולים לעצור את האביב". ווטרס השתמש בציטוט מדבריו של דובצ'ק, "הם יכולים לרמוס את הפרחים, אך הם לא יכולים לעצור את האביב".
האביב של פראג מתואר בכמה יצירות ספרותיות. עלילת הרומן של מילן קונדרה, הקלות הבלתי נסבלת של הקיום מתרחשת בין השאר בתקופת האביב של פראג. ב-1988 יצא לאקרנים סרט המבוסס על הרומן של קונדרה. הספר "המשחררים" שיצא לאור ב-1981, נכתב על ידי ויקטור סובורוב, שהיה קצין מודיעין בצבא האדום וערק למערב ב-1978, מנקודת מבט של עד לאירועי 1968. אירועי האביב של פראג זכו לאזכורים במספר מחזות וסרטים. שחקן ההוקי קרח, יארומיר יאגר, משחק לאורך כל הקריירה שלו בחולצה מספר 68, לזכר האביב של פראג שאירע בשנת 1968. במהלך האירועים נכלא סבו של יאגר על ידי הצבא האדום שפלש לצ'כוסלובקיה, ומת בכלאו. בטורונטו שבקנדה היה קיים בעבר בית הוצאה לאור בשם 68 Publishers שהוציא לאור את ספריהם של סופרים צ'כים וסלובקים גולים.
Nothing Really Matters (שיר של מדונה)
Nothing Really Matters (בעברית: שום דבר לא באמת משנה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, Ray of Light (1998). הוא נכתב על ידי מדונה ופטריק לאונרד והופק על ידי הזמרת ביחד עם ויליאם אורביט ומריוס דה פריס. השיר הופץ כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום ב-2 במרץ 1999, בהוצאת מאבריק רקורדס והאחים וורנר. כשיר מסוגת ה-EDM בו מדונה מתנסה בסוגות מוזיקליות שונות, "Nothing Really Matters" מאופיין במוזיקת אווירה ותדרי רעש אלקטרוניים שנוספו על ידי דה פריס. מבחינה לירית, השיר מתעמק בבתה הראשונה של הזמרת לורדס ליאון, ועוסק בנושאים הקשורים לאנוכיות, חיבה ואימהות.
השיר זכה לשבחים ביקורתיים בין-לאומיים על תוכנו הלירי כמו גם הלחן שלו, והוא הוכרז על ידי המבקרים כאחד השירים האישיים ביותר של מדונה; עם זאת, כמה מבקרים הרגישו שהוא פושר וחסר ייחודיות בהשוואה לרצועות אחרות מ-Ray of Light. בארצות הברית, השיר הפך לכניסה הנמוכה ביותר של מדונה במצעד הבילבורד הוט 100, כאשר הגיע בשיאו למקום ה-93 בלבד. הדירוג הנמוך שלו במצעד נבע מחוסר השמעה ברדיו והעיכוב בהוצאה שלו בפורמט תקליטור סינגל; דבר אשר גרר תגובות חריפות כנגד האחים וורנר. השיר דורג במקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב בארצות הברית, במקום הראשון בהונגריה ובספרד, ובעשירייה הפותחת במדינות כדוגמת קנדה, פינלנד, איסלנד, איטליה, סקוטלנד, ניו זילנד והממלכה המאוחדת.
וידאו קליפ נלווה בוים על ידי הבמאי השוודי יוהאן רנק, והוא פורסם ב-13 בפברואר 1999. בהשראת הרומן "זכרונותיה של גיישה" מאת ארתור גולדן משנת 1997, הקליפ מציג את מדונה כגיישה, רוקדת בחדר קטן. הקימונו האדום שלבשה עוצב על ידי מעצב האופנה הצרפתי ז'אן-פול גוטייה. היא לבשה אותו במהלך טקס פרסי גראמי ה-41. "Nothing Really Matters" מוגדר כאחד הסינגלים המוערכים ביותר של מדונה. התלבושות והקליפ צוינו על ידי עיתונאים ואקדמאים כאחת ההמצאות המחודשות, המשפיעות והטובות ביותר של מדונה.
רקע וכתיבה
"Nothing Really Matters" נכתב על ידי מדונה והמוזיקאי האמריקאי פטריק לאונרד והופק על ידה לצד המפיקים הבריטים ויליאם אורביט ומריוס דה פריס. השיר נוצר בהשראת בתה של מדונה לורדס ליאון, אותה ילדה בשנת 1996. אירועים אלו היוו השראה לתקופה של התבוננות פנימית עבור הזמרת. "זה היה זרז גדול עבורי. זה לקח אותי בחיפוש אחר תשובות לשאלות שמעולם לא שאלתי את עצמי", אמרה למגזין Q ב-2002. מדונה החלה לכתוב את השיר עם לאונרד במהלך פיתוח אלבומה Ray of Light. עם זאת, בניגוד לדינמיקת העבודה הקודמת שלהם, לאונרד סיפק מעט עזרה במהלך הקלטות האלבום והיה שותף לכתיבת ארבעה שירים בלבד עבורו, כולל "Nothing Really Matters". כתוצאה מכך, מדונה לא רצתה שהוא יפיק את הרצועה. לאחר מכן, המנהל שלה, גיא עוזרי, טלפן לאורביט, והציע לו לשלוח כמה שירים למדונה. אורביט שלח לה קלטת אודיו דיגיטלית של 13 רצועות (DAT), שכללה גרסת דמו של המוזיקה של "Nothing Really Matters". לדברי מדונה, היא הייתה מעריצה של עבודתו של אורביט במשך זמן רב והייתה מרוצה מגרסת הדמו, שעליה החלו לעבוד.
דה פריס, שעבד על הדמו, ביקש מאורביט לעזור בהפקת השיר, וזה נענה בחיוב. לפי "מדונה: כמו אייקון" מאת לוסי או'בריאן, דה פריס ואורביט הלחינו והפיקו במקור את הרצועה לפני ש-Ray of Light נהגה. במהלך הפגישות, אורביט מצא את תרומתו של דה פריס "מקוממת", ועל כך התוודה האחרון, "בכל שיתופי הפעולה נתתי לו הרבה מקום, אך כאן רציתי לשים משהו על השולחן. תגיד, 'זה מה שאני חושב'". דה פריס הוסיף תדרי רעש אלקטרוניים במהלך הפזמון הראשון של השיר, והצהיר כי יש לו "חזון כיצד צריך לסיים את השיר". אורביט לא אהב את התוספת מכיוון שנשמע לו ש"ה-DAT מקולקל". דה פריס הגן על תרומתו ואמר שזה היה אמור להיות "ככה [...] זה די איטי ללחן דאנס מסוג זה, לא לחן קצבי". מדונה נהנתה מכל שלוש התרומות שלהן לרצועה, וכתוצאה מכך, אורביט חש חסר אונים והסכים לקבל את התוצר המוגמר. ג'יי. רנדי טארבורלי בספרו "מדונה: ביוגרפיה אינטימית", אמר שההשראה העיקרית מאחורי "Nothing Really Matters" ו-"The Power of Good-Bye" מאותו אלבום, הייתה אנשים אחרים ששפטו וניתחו את תהליך ההתגבשות שלה. בהרחבה על ההצהרה, הוא הוסיף,
הקלטה והרכב
"Nothing Really Matters" הוקלט לצד שאר האלבום באולפן לאראבי נורת' בצפון הוליווד, קליפורניה. רק שלושה אנשים נוספים היו באולפן עם מדונה במהלך הקלטת השיר והאלבום: אורביט, מהנדס ההקלטות פט מקארתי, ועוזר ההנדסה שלו, מאט סילבה. הרצועה לא כללה שום כלי נגינה שנוגנו בלייב, ומהלך הקלטותיה סבל מבעיות טכניות שעיכבו את ההקלטה הראשונית, כיוון שאורביט העדיף לעבוד עם לולאות ומכשור מבוסס סינת'ים. כתוצאה מכך, לקח זמן לסיים את הפקת השיר, עד שתוקנו המחשבים. השיר עבר תהליך מאסטרינג בידי טד ג'נסן באולפני סטרלינג בניו יורק, וכלל קולות רקע של דונה דה לורי וניקי האריס ."Nothing Really Matters" הוא שיר EDM בעל קצב בינוני, שמכיל השפעות של טכנו, פופ דאון-טמפו  ומוזיקת האוס. הוא מוגדר בחתימת זמן משותף, והוא נכתב בסולם פה מז'ור, עם קצב מתון של 117 פעימות בדקה. השירה של מדונה נעה בין האוקטבה הנמוכה של F3 לצליל הגבוה יותר של A♭4. גרג קוט משיקגו טריביון הגדיר את ההפקה כ"מדונה גשמית ומייגעת". דייוויד בראון מאנטרטיינמנט ויקלי שם לב ש"המקצבים הדומיננטיים והצלילים הסינת'יים הופכים את הגעגועים הרומנטיים-פיזיים (וההוקס) של 'Skin' ו-'Nothing Really Matters' אפילו מתוחים יותר [...]". ג'יי. די. קונסידין מ-The Baltimore Sun הרגיש שהשיר בעל "לחן מתוחכם" ובעל "גרוב אינטנסיבי". צ'אק טיילור מבילבורד השווה את ההרכב של "Nothing Really Matters" ל-"" (1990) "המאופיין בדיסקו". עם זאת, הוא מצא שהחלק החשוב "הליבה" של השיר היה התוכן הלירי ה"מתוק-רוחני" וה"פשוט". השיר מתחיל ב"רעש מוזר, אלקטרוני, מעט שבור" שמתפרש בין תחילת השיר ועד 54 שניות. ההתחלה, בהשפעת המוזיקה הראשונית עושה רושם ש-"Nothing Really Matters" יהיה בלדה, אך כעבור דקה הוא משתנה לשיר דאנס-פופ בעל קצב בינוני. בהמשך, המוזיקה נעשית מגובשת יותר, אם כי ניתן לשמוע צלילים של צפצופים מימין לשמאל. ברקע ישנם מספר צלילים של כלי מיתר חלשים, המסמלים את עומק שדה הסטריאו. הפזמון מתחיל בצליל דאנס מהיר, במהלכו שרה מדונה, "שום דבר לא באמת משנה / אהבה היא כל מה שאנחנו צריכים / כל מה שאני נותנת לך / הכל חוזר אליי". לאורך השיר כולו, הוא כולל שני בתים, שלושה פזמונים, גשר מוזיקלי אחד ואאוטרו. הגשר המוזיקלי מגובה בצלילי פסנתר עם רצף נמוך המורכב מכמה תיבות. מדונה שרה את אותן מילים באאוטרו, אך היא מאטה את הקצב וקולה נשמע מהדהד יותר עד שהמוזיקה מתפוגגת. במהלך הקטע האחרון של השיר, ניתן לשמוע את אותם הצפצופים גם כן.
המילים של "Nothing Really Matters" עוסקות בהולדת בתה של מדונה לורדס, ומימוש האימהות שלה, כמו גם החוויה האישית שלה בנושא ההורות. בריאיון להוצאת אוניברסיטת וסליאן הצהירה הזמרת: "יש שיר באלבום שנקרא 'Nothing Really Matters', והוא נכתב בהשראת הבת שלי. הוא פשוט עוסק בכך שבסופו של יום, הדבר החשוב ביותר עבורי הוא לאהוב אנשים ולחלוק אהבה עם האנשים סביבי. לידת בתי הייתה השפעה עצומה עבורי. זה שונה מלהסתכל על החיים דרך העיניים של ילד, ופתאום יש לך כבוד חדש לגמרי לחיים ואתה קצת מקבל את התמימות שלך בחזרה. זו ההבנה הזו ששילבתי ב-'', 'Little Star' ו-'Mer Girl'". בהתבסס על תוכנו הלירי, בריאן לארק מ-The Michigan Daily סקר את האלבום כולו, וכן הגיע למסקנה שכפי שהסינגל "Ray of Light" עוסק בהתמודדות עם העבר, "Nothing Really Matters" לעומת זאת עוסק ב"להתקדם".
פרטי הפצה
"Nothing Really Matters" נבחר לצאת כסינגל החמישי והאחרון מתוך Ray of Light, והוא הופץ ב-2 במרץ 1999, בהוצאת מאבריק רקורדס והאחים וורנר. הוא הופץ בשישה פורמטים עיקריים, כולל תקליט בגודל 12 אינץ', שני תקליטורי סינגל, תקליטור מקסי אחד, קלטת שמע והיה זמין להורדה דיגיטלית. תקליט שיווקי בגודל 7 אינץ' הונפק למספר מועדונים באמריקה הצפונית, וכלל את גרסת האלבום המקורית, יחד עם רצועת הבי-סייד ו-"To Have and Not To Hold". שני פורמטי תקליט בגודל 12 אינץ' הופצו באמריקה הצפונית; האחד כלל ארבעה תקליטים המשלבים שתי רצועות בכל אחת מהן, ואילו השני הונפק מחדש עם עטיפות ורשימות רצועות חדשות. תקליטור המקסי כלל את גרסת האלבום, ושני רמיקסים של הדי ג'יי האוסטרי פיטר ראוהופר ("קלאב 69"). שני תקליטורי סינגל יצאו ברחבי העולם למעט אמריקה הצפונית; התקליטור הראשון כולל את גרסת האלבום, רמיקס אחד מאת ראוהופר, ורמיקס אחד מאת פיטר קרודר וריצ'רד דורפמייסטר, בעוד שהשני כולל שלושה רמיקסים מאת ראוהופר. בקנדה, התקליטורים הופצו ב-4 במאי 1999. קלטת שמע הופצה בממלכה המאוחדת; היא כוללת את גרסת האלבום ורמיקס אחד מאת ראוהופר, המוצג משני צידי הקלטת.
ביקורת
סטיבן תומאס ארלוויין מ-AllMusic, קווין סי ג'ונסון מ-St. Louis Post-Dispatch וכריס ג'רנרד ממטרו ויקלי הדגישו את "Nothing Really Matters" כאחת מהרצועות הטובות ביותר ב-Ray of Light. ארלוויין, שגם כתב את הביוגרפיה של מדונה עבור האתר, ציין את השיר כאחד הבולטים בקריירה שלה. צ'אק טיילור מבילבורד הגדיר את השיר כ"פנינה" ושיבח את "ההוק שאי אפשר לעמוד בפניו". מאותו פרסום, ג'ייסון ליפשוטז הגיב, "מה אם הדאנס הרך של 'Nothing Really Matters', הקליפ מנקר העיניים של 'Ray of Light' או היופי המוחלט של 'Frozen' מעולם לא היה קיים? למזלנו, אנחנו אף פעם לא צריכים לדעת זאת. לגלות". פול מודי מ-NME ציין כי השיר "מצליח להציף את המאזין ומאופיין בחוסר הדמיון של הדיסקו של 'Vogue', אך מדונה מתנערת מהקליפה החיצונית הנרקיסיסטית של פעם. היא חופשייה להכריז: "הבנתי/אף אחד לא מנצח..."". ברולינג סטון אמרו, "שירים כמו שיר הנושא ו-'Nothing Really Matters' מלאים בחום ובפלא". "חתיכה מבעבעת ומדבקת של שאפלביט..." כתב סטיוארט מקוני בביקורת ל-Q על Ray of Light, "אך יש בו פרט חריג כמו סולו הפסנתר שניתן לשמוע בסוף". ב-Sunday Mirror טענו שזו "מנגינת הפופ הטובה ביותר" מהאלבום. סטיבן תומפסון מ-The A.V. Club היה חיובי, והצהיר שהפזמון והלחן "צריכים להיות מושמעים ברחבות הריקודים בשנים הבאות [...]". נייתן סמית' מ-Houston Press היה גם חיובי, וקבע, "מספר סינגלים מעוטרים [של מדונה בעלי שינוי בגישה המוזיקלית] טובים יותר מ-'Nothing Really Matters'". הוא סיכם, "זהו שיר דאנס נהדר ומקפיץ שמעולם לא קיבל את האהבה הראויה, והנושאים הידידותיים למשפחה שלו מתאימים היטב למאורע".
עם זאת, אניו צ'יולה מ-PopMatters הרגיש שהמשיכה וההפקה המסחרית של השיר נחותים מרצועות אחרות מהאלבום, והצהיר ש-"Skin" – עוד שיר מ-Ray of Light – טוב יותר ממנו. חוזה פ. פרומיס מ-AllMusic סקר את הסינגל והעניק לו שניים וחצי כוכבים מתוך חמישה. הוא הציע שגרסת האלבום המקורית הייתה קצת "פושרת", והעיר, "הסינגל הזה הוא מקרה שבו ההפקה מחליפה את השיר, שהוא כשלעצמו בין המנגינות הפשוטות והפחות מעניינות של מדונה". עם זאת, הוא שיבח את הרמיקסים, כדוגמת "מזרח אסיה", "צ'ילאאוט" ו"מספר קטעי מועדונים". ריצ'רד לאבו ממדיום סבר שזה "קטע משובח מהאלבום הטוב ביותר שלה, אך יש עוד כמה שירים באלבום שהם טובים יותר והיו יוצרים סינגלים מעניינים יותר". נולן פיני מבילבורד ציין, "היא שומרת על הפשטות וגורמת לשיר לא להישמע סתמי בכך שהיא לוקחת את ה'אני הצעירה' שלה למשימה [...] מוזיקת דאנס היא לעיתים קרובות כלי לאמנים ומאזינים לבנות את זהותם; כאן, מדונה משתמשת בפעמה כדי להשיל את עורה". בדירוג הסינגלים של מדונה לכבוד יום הולדתה ה-60, ג'וד רוג'רס מגרדיאן מיקמה את "Nothing Really Matters" במקום ה-39, וכינתה אותו "שיר הלל שמיימי לאמהות".
בטקס פרסי מוזיקת רית'ם אנד סול של ASCAP לשנת 2000, "Nothing Really Matters" היה מועמד לפרס בקטגוריית "שיר הדאנס עטור הפרסים"; זו הייתה המועמדות הראשונה של מדונה בקטגוריה זו, והייתה המועמדות השנייה שלה לפרס מאז השנה הקודמת, כאשר השיר שלה "Ray of Light" היה מועמד גם כן, ובסופו של דבר זכה בפרס בקטגוריית "שיר הדאנס הטוב ביותר". "Nothing Really Matters" זכה בסופו של דבר בפרס, והיה לזכייתה הראשונה של מדונה בקטגוריה זו; היא זכתה באותה הקטגוריה שוב בשנת 2002 עבור "Don't Tell Me". במרוצת השנים, דורג השיר במקום ה-24 ברשימת "100 השירים הגדולים של מדונה (בחירות המבקרים)".
הצלחה מסחרית
בארצות הברית, "Nothing Really Matters" הופיע לראשונה במקום ה-99 במצעד הבילבורד הוט 100, מה שהפך אותו לכניסה הנמוכה ביותר במצעד. הוא הגיע בשיאו למקום ה-93 בשבוע שלאחר מכן, והיה נוכח במצעד במשך שבועיים בסך הכול. "Nothing Really Matters" הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב ושהה שם במשך שבועיים, תוך שדורג בשיאום במקום ה-25 במצעד שירי הפופ. חוזה פ. פרומיס מ-AllMusic האמין שחוסר ההצלחה של הסינגל באמריקה הצפונית נובע "מהתזמון הנורא של יציאת הסינגל, שהיה הרבה אחרי שהצליח ברדיו ובמועדונים". מעריצים רבים באמריקה הצפונית האשימו את אסטרטגיית השיווק של האחים וורנר שהובילה להצלחתו המתונה של השיר. "Nothing Really Matters" הוביל לכך שזו הייתה הפעם הראשונה מאז Bedtime Stories מ-1994 שמדונה הכניסה ארבעה סינגלים מאלבום אחד להוט 100. בקנדה, השיר הגיע בשיאו למקום השביעי במצעד הסינגלים של RPM.
בממלכה המאוחדת, "Nothing Really Matters" דורג במצעד הסינגלים הבריטי במקום השביעי ב-13 במרץ 1999. מאוחר יותר, הוא קיבל את תואר הכסף על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI) עבור מכירות של 200,000 עותקים בסך הכול. לפי חברת המצעדים הרשמית, השיר נמכר בלמעלה מ-128,137 עותקים נכון לאוגוסט 2008. באזור פלנדריה של בלגיה, השיר הופיע לראשונה והגיע בשיאו למקום ה-43 ב-13 במרץ 1999, בעוד שבאזור ולוניה זכה להצלחה דומה, ובילה שבוע בודד במצעד. בהולנד, השיר הופיע לראשונה במקום ה-73 במצעד 100 הסינגלים ההולנדיים, והגיע בשיאו למקום ה-34 ב-13 במרץ 1999. השיר הגיע בשיאו למקום ה-38 בגרמניה, ושהה בסך הכול תשעה שבועות במצעד. בפינלנד, השיר הופיע לראשונה במקום השישי במצעד הסינגלים הפיני, ושהה במצעד במשך שבועיים בסך הכול. בספרד, הוא דורג במקום הראשון במצעד הסינגלים הספרדי ונשאר שם שלושה שבועות רצופים.
רקע והשראה
וידאו קליפ נלווה ל-"Nothing Really Matters" בוים על ידי יוהאן רנק וצולם ב-9 בינואר 1999, באולפני סילברקאפ בלונג איילנד סיטי, ניו יורק. על פי ריאיון מאחורי הקלעים ל-Entertainment Tonight, מדונה הצהירה שההשראה מאחורי הקליפ הייתה מהרומן של ארתור גולדן מ-1997 "זכרונותיה של גיישה". מאוחר יותר היא הצהירה, "כל הרעיון של גיישה הוא מטפורה ישירה להיות בדרנית כי מצד אחד את זוכה להיות גיישה, אבל מצד שני את שבויה [...]" מדונה ביצעה את הכוראוגרפיה שלה בקליפ, כיוון שהיא "[לא] אהבה איך אנשים אחרים אומרים איך אני צריכה לזוז, אני הכוראוגרפית הטובה ביותר של עצמי". בריאיון עם השדר והעיתונאי האמריקאי לארי קינג, הגיבה מדונה לגבי תיאור הגיישה, "[...] הייתה דמות בספר בשם Hatsumomo והיא הייתה המוזה שלי בששת החודשים האחרונים. אז אני לא יודעת". היא הצהירה שבתה, באותו הזמן, כינתה את מדונה בשם Hatsumomo.
הקימונו האדום שלבשה מדונה בקליפ נוצר על ידי מעצב האופנה הצרפתי ז'אן-פול גוטייה. המראה העיקרי שלה לקליפ היה מורכב מאיפור כבד ופנים חיוורות עם שיער כהה וחלק, כמו גם זוג מגפיים אדומות גבוהות אשר שולבו עם הקימונו, שנתפר עם חגורת עור אדומה גדולה. מדונה לבשה שוב את הקימונו עבור הופעתה בטקס פרסי גראמי ה-41. לאחר מכן, הוא עוצב מחדש על ידי גוטייה וצמד האופנה האיטלקי דין ודן קאטן לסיבוב ההופעות "Drowned World Tour". הקטע הוויזואלי של "Nothing Really Matters" הוקרן בבכורה ב-MTV ב-13 בפברואר 1999. ניתן למצוא את הסרטון באוסף של מדונה משנת 1999, The Video Collection 93:99.
עלילה ותגובה
הקליפ נפתח בחדר ריק עם ציור של דג התלוי על הקיר, ולאחר מכן מוצגת מדונה אוחזת במה שנראה כמו תינוק, אך מדובר למעשה בשקית גדולה של מים. סצנות מתחלפות מציגות אותה בקימונו אדום ושחור רוקדת לצלילי השיר. לאחר מכן, סצנה מציגה קבוצה של אנשים בעלי חזות אסייתית, שהולכים במסדרון חשוך. כשמדונה שרה את השיר בקימונו שחור, היא אוחזת בשקית המים. כשהפזמון מתחיל, מוצגת מדונה בקימונו אדום כשהיא ממשיכה לרקוד. הסצנה הזו ממשיכה לאורך שאר השיר. ישנן סצנות מרובות של יפנים המבצעים תנועות ריקוד מסוג בוטו בהדרכת הכוראוגרף השוודי Su-En. סצנות אלו צולמו בכור R1 שהוצא משימוש מתחת למכון המלכותי לטכנולוגיה במרכז סטוקהולם. בסצנת הסיום יושבת מדונה בעת שמישהו מצייר על גבה ומניחה את גופה על הקבוצה. כשהשיר מתפוגג, מדונה בקימונו האדום שלה צועדת וצוחקת לכיוון המצלמה ואז המסך דוהה במהירות לשחור.
בטקס פרסי המוזיקה של MTV לשנת 1999, רנק, ביורן בנקרט וטור-ביורן אולסון היו כולם מועמדים בקטגוריית "האפקטים הוויזואליים הטובים ביותר". זו הייתה המועמדות השנייה של מדונה בקטגוריה זו, לאחר שבשנה הקודמת לטקס הזה, זכתה בקטגוריה עם שירה "Frozen". מדונה גם הייתה מועמדת שלוש פעמים על הסינגל שלה "Beautiful Stranger" באותה השנה. עם זאת, רנק, בנקרט ואולסון הפסידו לשון ברוטון, סטיוארט ד. גורדון ופול סימפסון מדיגיטל דומיין עם עבודתם על "Special" של הלהקה האמריקאית-סקוטית Garbage; הוא נשאר הקליפ האחרון של מדונה שהועמד בקטגוריה זו.
הופעות חיות
ב-24 בפברואר 1999, מדונה ביצעה את "Nothing Really Matters" כמופע הפתיחה של טקס פרסי גראמי ה-41. ההופעה נערכה והוקלטה באודיטוריום שריין בלוס אנג'לס, קליפורניה. הבמה הייתה בנויה על שתי תשתיות יפניות גדולות משני הצדדים, מסך שחור וספסל חצי גדול עליו עמדה מדונה. ההופעה נפתחה כשהאורות הקרינו על מדונה, שלבשה את הקימונו האדום של גוטייה, מגפי פלטפורמה אדומים ותסרוקת בוב שחורה. הפזמון התחיל עם ארבעה רקדני ליווי אוחזים בשקית ניילון, בדומה לרקדנים היפנים בקליפ, ורקדנית רקע שהוקרנה על גבי המסך. עד הפזמון השני, זמרי הליווי של מדונה התחילו לשיר על הספסלים כשהם לובשים קימונו דומים. במהלך הגשר המוזיקלי של "Nothing Really Matters", אדם נכנס לבמה והחל להופיע עם חבל בוער באש. כשמדונה זכתה בפרס בקטגוריית "אלבום הפופ הווקאלי הטוב ביותר" באותו טקס, היא עלתה לבמה עם אורביט כדי לקבל את הפרס בקימונו האדום.
ההופעה החיה זכתה לביקורות חיוביות מרוב מבקרי המוזיקה ברחבי העולם; ג'ייסון קאופמן מרוק ניו יורק הגיב, "השינוי המתמיד של הלאום שלה חייב ללכת. עם תלבושת הגיישה-ילדה-אבודה-במועדונים שלה אתמול בלילה, [...] האישה הוכיחה שהיא מרכז אפקוט מהלך, המציג אופנה ותרבות. ומה החזיקו אותן נשים שרקדו מאחוריה בקטע המוזיקלי שלה? החפצים נראו כמו עוברים מסדרת המדע הבדיוני 'תיקים באפלה' של השבוע שעבר". בראדלי סטרן מאיידולטור ערך סקר, ושאל את הצופים מה ההופעה הטובה ביותר של מדונה בטקס פרסי גראמי. לצד טקס גראמי שאירע 1999, סטרן מנה את הביצועים של מדונה ל-"Music" בטקס ב-2001, "Hung Up" בטקס ב-2006, ו-"Same Love" ו-"Open Your Heart" בטקס ב-2014. "Nothing Really Matters" הגיע למקום השלישי בסקר עם 102 קולות. ב-InStyle הדגישו את ההופעה כאחת מהופעות הטובות בהיסטוריית טקס פרסי גראמי.
מורשת ושימוש אחר במדיה
"Nothing Really Matters" צוין כאחד הסינגלים המוערכים ביותר במהלך הקריירה המוזיקלית של מדונה. לואיס וירטל מ-NewNowNext דירג את השיר במקום ה-94 ברשימת "100 שירי מדונה המובילים בכל הזמנים", והצהיר, "התמודדות עם שתי הרמות החדשות של העידן וגם הרגשות המעורבים ('כל מה שאני נותנת לך חוזר אליי'), 'Nothing Really Matters' הוא מוזר וסקרן כמו תחפושת אדומה של גיישה מעור". הקימונו של גוטייה צוטט על ידי מספר מבקרים כאחת ההמצאות והמראה הבולטים ביותר של מדונה, כולל מגזיני האופנה InStyle, והרפרס בזאר. לצד זה, הקימונו הוכר כאחד מהבגדים הזכורים ביותר שאמן לבש במהלך הופעה בטקס פרסי גראמי. לואי וירטל דירג את הקליפ במקום ה-49 ברשימת "55 הווידאו קליפים הטובים ביותר מאת מדונה". ז'וליאן סאוואלה מאאוט דירג את הקליפ של השיר במקום השמיני ברשימת "20 הקליפים המובילים ביותר של מדונה".
מסאהירו איטו ציטט את הקליפ של השיר כאחת ממקורות ההשראה לעבודתו על משחק הווידאו "סיילנט היל 2" (2001).
נאו-פיאודליזם
שימוש ואטימולוגיה
המונח מתייחס לצורה חדשה של פיאודליזם, שדומה במובנים מסוימים למציאות הפוליטית והכלכלית באירופה של ימי הביניים, שבה התקיים מערך קשרי תלות וחסות אישיים א-סימטריים בקרב אליטה לבין רוב העם. (מקור המונח במילה "פיאודום", מענק קרקע שנתנו אדונים לוסאלים).
ההשוואה בין יחסי הכוח בתוקפת הפיאודליזם לבין זו של הכלכלה המודרנית, שימש לביקורת הן על הימין והן על השמאל הפוליטי. שימוש מוקדם במונח נמצא במאמר "Galbraith's Neo-Feudalism" משנת 1961 של כלכלן האסכולה האוסטרית גאורג רייסמן (תלמידו של מיזס) שבו ביקר את חיבורו של הכלכלן הפוסט-קיינסיאני ג'ון קנת גלבריית, "חברת השפע" משנת 1958. מנגד, הסוציולוג והפילוסוף יורגן הברמאס השתמש במונח הדומה רה-פיאודליזציה (Refeudalisierung) ב-1962 בחיבורו "ההשתנות המבנית של המרחב הציבורי" כדי לבקר את ההפרטה של צורות התקשורת במאה ה-20, שלדעתו יצרו את הספרה ציבורת בעידן הנאורות. בדומה להברמאס, הסוציאלוג הנאו-מרקסיסט עמנואל ולרשטיין טען שסוף התקופה הפיאודלית, הניע תהליך של התרחבות הדרגתית, שתוצאתו היא קיומה של רשת או מערכת עולמית כלכלית אחת בלבד. הנאו-פיאודליזם עבורו הוא פיאודליזם גלובאלי, שבו מתקיימת היררכיה של חלוקה מתמשכת של העולם ל"מרכז", "פריפריה" ו"סמי-פריפריה".
היבטים "פאודליים" כיום באים לידי ביטוי בחידוש מבני קבלת החלטות פוליטית, בבעלות כלכלית ויחסי כוח וארגון המרחב הציבורי. למשל. בתביעות זכויות, בהשפעה וביחסי קניין המעניקים פריבילגיות משמעותיות לקבוצה קטנה מאוד באוכלוסייה. בדומה לאצולה, קבוצה זו ירשה את מעמדה או התרחבה באמצעות קואופטציה, אשר ביססה את הפריבילגיות שלה על מוצא ושושלת. רוב האוכלוסייה מודרת מזכויות אלו או שהיא משתתפת בהן רק במידה מוגבלת.
מבקרי הנאו-פיאודליזם עוסקים בהיבטים של המבנה החברתי, בשאלות של גלובליזציה (חברות רב-לאומיות המתפרשות כמרכזי כוח), מדיניות חוץ נאו-קונסרבטיביות (שמירה על אינטרסים פנימיים תוך התערבות פעילה במדינות של מדינות אחרות), הגירה המונית והפוליטיקה של הגבולות הפתוחים (ביחס לפירוק מדינת הלאום), והשילוב של אינטרסים ממלכתיים עם אינטרסים כלכליים של גופים פרטיים (נאו-קורפרטיזם ושדלנות).
נאו-טכנו-פיאודליזם
הכלכלן ופוליטיקאי יאניס וארופאקיס כתב והרצה רבות על התיאוריה שלו בנוגע לנאו-פיאודליזם. הוא טוען שהקפיטליזם המסורתי התפתח למבנה דמוי פיאודלי חדש של כלכלות וחברות, שאליו הוא מכנה "טכנו-פיאודליזם" (מלשון טכנולוגיה). וארופקיס מסביר שבניגוד לקפיטליזם, לכלכלות פיאודליות ישנה התכונה להישלט על ידי קבוצות קטנות מאוד של אנשים, הקובעות מראש את התנהגות השווקים כראות עיניהם. כשהוא לוקח לדוגמה של תאגידי ענק טכנולוגיים כמו פייסבוק, ואמזון, וארופקיס ציין שמקומות כאלה נשלטים בעיקר על ידי גחמותיהם של יחידים בודדים וצוותים קטנים, ולפיכך אינם שווקים קפיטליסטיים של סחר חופשי באמת, אלא שווקים פיאודליים עם שליטה חמורה.
שנים קודם לכן, נוויל הולמס (Neville Holmes), מרצה בכיר למחשבים באוניברסיטת טזמניה, פרסם מאמר ברוח דומה תחת הכותרת "המיתוס של מהפכת המיחשוב". הולמס העלה חששות דומים מתוך ניתוח טכנולוגי מקצועי:
פנטום האופרה (סרט)
פנטום האופרה (באנגלית: The Phantom of the Opera) הוא סרט מוזיקלי משנת 2004, הסרט הוא עיבוד למחזמר משנת 1986 בעל אותו שם של אנדרו לויד ובר, שבתורו מבוסס על הרומן הצרפתי "פנטום האופרה" מאת גסטון לרו. הסרט בוים על ידי ג'ואל שומאכר שכתב את התסריט יחד עם לויד ובר. בסרט מככבים ג'רארד באטלר בתפקיד הפנטום ואמי רוסום בתפקיד כריסטין דאיי.
הווה
בשנת 1919, בית האופרה של פריז עורך מכירה פומבית. ראול וויקונט דה שאניי, קשיש בכיסא גלגלים, רוכש תיבת נגינה. הוא מבחין בקהל בדמות מוכרת - מאדאם ז'ירי, לשעבר מנהלת בלט. תשומת הלב שלהם מופנית לפריט מס' 666 במכירה הפומבית - נברשת, אשר נשברה לחתיכות אך שוחזרה באופן חלקי לצורך המכירה הפומבית. בעוד הנברשת מועלת אל תקרת בית האופרה הישן, הסרט חוזר בזמן לשנת 1870, כאשר בית האופרה היה בשיאו.
עבר
הפנטום, גאון מוזיקלי מעוות פנים אשר מסכה מכסה את פניו, מסתתר בקטקומבות של בית האופרה ורודף אותו. הוא מתאהב בזמרת סופרן צעירה, כריסטין דאיי, ובסתר חונך אותה להפוך לכוכבת הבאה של בית האופרה. כריסטין סרה למרותו של הפנטום כי היא מאמינה שהוא בעצם רוח של אביה המנוח במסווה של מלאך מוזיקה.
במקום מחבואו שמתחת לבית האופרה, הפנטום, שמאוהב בכריסטין, זועם עליה ומבין כי היא לא תוכל לאהוב אותו. ראול מגיע למקום על מנת להצילה, אולם הפנטום טומן לו מלכודת ולוכד אותו. הפנטום מציב בפני כריסטין בחירה: להישאר עם הפנטום מתחת לאדמה, כבת זוגו, ואז ראול ישוחרר; או להצהיר כי היא אוהבת את ראול, ואז הפנטום ישחרר אותה לחופשי, אך יהרוג את ראול. לאחר שכריסטין מביעה את נכונותה להקריב את חירותה בתמורה להצלת חייו של ראול, הפנטום משנה את דעתו ומשחרר אותה ואת ראול. שבור לב, הפנטום מבין כי מעשיו הנוראיים הרסו את ההזדמנות שלו לזכות באהבתה של כריסטין. הוא מנפץ את המראות אשר ניצבות במקום מחבואו, ונעלם. לאחר זמן קצר מגיע למקום המון זועם, שרוצה להציל את כריסטין ולנקום בפנטום. ביניהם מגיעה גם מג ז'ירי, חברתה של כריסטין וביתה של מאדאם ז'ירי, שמוצאת רק את המסכה שהפנטום השאיר מאחור.
הווה
הסרט חוזר בחזרה לשנת 1919. ראול מניח את תיבת הנגינה על המצבה של כריסטין, ומבחין שעל המצבה מונחים גם ורד אדום קשור בסרט שחור (סימן ההיכר של הפנטום) וכן טבעת האירוסין שהפנטום נתן לה.
ליהוק
ליו ג'קמן הוצע להיבחן לתפקיד הפנטום, אבל התמודד עם בעיות זמנם עם ואן הלסינג. ג'קמן הסביר בראיון באפריל 2003, "הם צלצלו לשאול על הזמינות שלי. לא הייתי זמין, למרבה הצער. אז זה היה מבאס". "היינו זקוקים למישהו שיש לו קצת רוק אנד רול בתוכו", הסביר אנדרו לויד וובר. "הוא חייב להיות קצת קשה, מסוכן קצת; לא זמר שגרתי". הבמאי ג'ואל שומאכר התרשם מביצועו של ג'רארד באטלר ב"דרקולה 2000". לפני האודישן שלו, לבאטלר לא היה שום ניסיון בשירה מקצועית ולקח רק ארבעה שיעורי פיתוח קול לפני ששר את "מוזיקת הלילה" ("The Music of the Night") בפני לויד ובר.
ביקורות ותגובות
הסרט זכה לביקורות שליליות באופן כללי ולציון 33% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 165 ביקורות.
חוק עידוד מעורבות סטודנטים בפעילות חברתית וקהילתית
חוק עידוד מעורבות סטודנטים בפעילות חברתית וקהילתית, התשע"ח–2018 קובע שסטודנט יהיה זכאי לשתי נקודות זכות אקדמיות, פעם אחת במהלך לימודיו לתואר ראשון, בגין פעילות התנדבותית או שירות מילואים.
היסטוריה חקיקתית
הצעת החוק הוגשה על ידי ועדת החינוך, התרבות והספורט ביוזמתם של חברי הכנסת מירב בן-ארי ואורן חזן ומטרתה הוצגה בדברי ההסבר להצעה:
החוק אושר בכנסת ב-9 ביולי 2018, ותחילתו בשנת הלימודים ה'תשע"ט (כלומר החל מאוקטובר 2019).
הוראות החוק
החוק קובע שסטודנט יהיה זכאי לשתי נקודות זכות אקדמיות, פעם אחת במהלך לימודיו לתואר ראשון, בעבור פעילות שהיא אחד מאלה: