cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אובדן בקרב גברים
השפעת האובדן על גברים בעת אובדן ילד
במחקרים על הורים שאיבדו ילד, נמצא כי בהשוואה לגברים, נשים מדווחות על רמה גבוהה יותר של חרדה, תוכחה עצמית, אשמה, כעס, היעדר משמעות, בידוד, געגועים, עצבות ומחשבות טורדניות. נשים מביעות יותר מצוקה פסיכולוגית, חרדה ודיכאון מאשר גברים. גברים מרגישים שהם צריכים להיות חזקים כדי לסייע לבנות זוגם. הם אינם יכולים לתת פורקן לרגשותיהם האמיתיים ואינם יכולים להרשות לעצמם לקבל תמיכה מנשותיהם. לאור האמור, נשים יביעו תסכול מכך שבני זוגם מסוגרים, אינם משתפים ברגשות ואינם מביעים את המצוקה באותה עוצמה כמותן. מה שמפורש לעיתים, כחוסר אכפתיות וגורם להן תחושת בדידות. אי-התאמה כזאת יכולה ליצור התרחקות רגשית ואף השפעות שליליות על מערכת היחסים הזוגית. מספר מחקרים הראו שפערים בתגובה הרגשית בין בני זוג, היא המנבא החזק ביותר לירידה באיכות הנישואין ולהתרחקות ביניהם. עומק הכאב אותו חווה זוג ההורים, יכול לשתק, עד למצב של אטימות והסתגרות בעולמם הפרטי. התחושה היא שהיגון והכאב כה נוראים עד כי אף אחד ממילא לא יוכל להבין זאת ולהיות שותף לכך. אפילו לא בן/ת הזוג. חוסר שקט ועצבנות כללית - מעלה כעסים ונטייה לבקר אחד את השני על התנהגויות מוכרות, רק שבמקרה של אובדן קיימת פחות סבלנות וסובלנות ופחות מוכנות לקבלן.
חסידות פשעווארסק
חסידות פשעווארסק, חסידות בעיר אנטוורפן, המכונה על שם העיירה הגליציאית פשבורסק שממנה הגיע הרבי הראשון, רבי משה יצחק גווירצמן.
תולדות החסידות
רבי משה יצחק (ר' איציק'ל, תרמ"ב - תשל"ז), היה תלמידו של רבי שמחה ישכר בער הלברשטאם מצישינוב, מגזע חסידות צאנז. אחרי מלחמת העולם השנייה היה גר בפריז ואחר כך בהמלצת האדמו"ר ר' אהרן מבעלז עבר בשנת תשט"ז להתגורר באנטוורפן והקים בית מדרשו ברחוב מרקטור המפורסם, ושימש כנשיא כולל גליציה - חבת ירושלים.
לאחר פטירתו הכתירו החסידים (ובראשם רבי אלחנן היילפרין מרבני לונדון) את חתנו רבי יעקב לייזר ("ר' יענק'לה") לשמש כממשיך דרכו. נפטר בכ"ז בחשוון תשנ"ט.
כיום משמש כרבי בנו, רבי אריה לייביש לייזר. בנו הגדול של רבי לייביש, רבי נפתלי אלימלך הוא רב הקהילה של החסידות בלונדון ובנו רבי אלטר הוא הרב של הקהילה בוויליאמסבורג. אחיינו הרב צבי כהנא הוא רב הקהילה במונסי.
מרכז החסידות הוא באנטוורפן. קהילות נוספות קיימות בלונדון ובמנצ'סטר שבאנגליה, בווילאמסבורג ובבורו פארק שבברוקלין, במונסי ובירושלים.
מנהגי החסידות
מדי שבוע מתקיימת סעודת מלוה מלכה בראשות האדמו"ר, שבמהלכה מחלק האדמו"ר שום כסגולה להצלחה במשך השבוע.
חסידי פשעווארסק מקפידים על המנהג לתת צידה ליוצא לדרך, ורבים מהם לא יוצאים לדרכם לפני שיקבלו עוגיות ברכה מידו של הרבי.
רצח לינקולן
רצח נשיא ארצות הברית, ה-16, אברהם לינקולן, התרחש ב-14 באפריל 1865 בידי השחקן המוכר ג'ון וילקס בות', שירה בלינקולן בראשו בזמן שהוא צפה בהצגה "בן דודנו האמריקאי" בתיאטרון פורד בוושינגטון. לינקולן נפטר יום למחרת בבית פיטרסון, המקביל לתיאטרון פורד ב-7:22 והיה לנשיא האמריקאי הראשון שהתנקשו בחייו.ההתנקשות שהגיעה בסמוך לסיומה של מלחמת האזרחים האמריקנית, הייתה חלק מתוכנית גדולה יותר שנועדה להעלים את שלושת המתנגדים העיקריים למטרות הקונפדרציה של מדינות הדרום, בקרב הממשל האמריקאי - הנשיא לינקולן, סגן הנשיא ג'ונסון ומזכיר המדינה סיוארד. לואיס פאוול ודייוויד הרלד היו אמורים לרצוח את מזכיר המדינה ויליאם ה. סיוארד, וג'ורג' אטזרוט נועד להרוג את סגן הנשיא אנדרו ג'ונסון. למעט רצח לינקולן, התוכנית נכשלה. סיוארד רק נפצע ושרד את המתקפה הקטלנית שפאוול הנחית על ביתו, והתוקף של ג'ונסון לא הצליח לבצע את המשימה.אחרי בריחה דרמטית ומצוד שנמשך 12 ימים, בות' נהרג, ושאר הקושרים מאוחר יותר נתפסו ונתלו עבור חלקם בתוכנית.
רקע
בשנת 1860 נבחר אברהם לינקולן לנשיאות ארצות הברית. תוצאות הבחירות היו תקדים פוליטי בארצות הברית, משום שלינקולן היה הנשיא הראשון מטעם המפלגה הרפובליקנית. טרם בחירתו לנשיאות, התנגד לינקולן לעבדות, שהייתה בסיס כלכלי בדרומה של ארצות הברית. עוד בתקופת כהונתו כסנאטור ניסה לינקולן להחיל תיקונים בחוקה שיאסרו את העבדות. ניסיונותיו אלו אמנם כשלו, אך הרימו את קרנו כלוחם חירות.
התנגדותו לעבדות הביאה מספר מדינות בדרום להצהיר שאם הוא ייבחר הן תפרושנה מהאיחוד. לאחר ניצחונו, ובטרם כניסתו לתפקיד, שבע מדינות אכן מימשו איום זה. הן פרשו מהאיחוד והקימו את הקונפדרציה. לינקולן הצהיר שהוא רואה את פרישתן כחסרת משמעות וכן שהיא מנוגדת לחוקה. לינקולן סירב להשתמש בכוח כפתרון ראשון למשבר, אך עימות אלים פרץ לבסוף סביב שאלת הבעלות על הרכוש הפדרלי שנותר במדינות הפורשות. עימות זה היה פתיחתה של מלחמת האזרחים האמריקנית. במהלך המלחמה נערכו שוב בחירות, שלא כללו את קולות תושבי מדינות הקונפדרציה, ובסופן שוב נבחר לינקולן. המלחמה נמשכה ארבע שנים, ובסופה ניצחו מדינות הצפון.
הקשר
לקראת תום המלחמה והפסד הדרום, קמו בשנים 1864–1865 ארגונים גזעניים במדינות הדרום. הם התאפיינו בדעות מיליטנטיות התומכות בעבדות וכן באפליית השחורים. נוסף על אלו, קמו ארגונים מיליטנטיים אשר שימשו כחילות עזר לא רשמיים עבור הקונפדרציה המתפוררת. דוגמה ידועה היא ה"קו קלוקס קלאן" אשר יזם התנכלויות אלימות נגד שחורים. הארגון זכה לביקורת אפילו ממדינות הקונפדרציה.
ג'ון וילקס בות', שחקן תיאטרון אמריקאי ממוצא בריטי, החליט לתרום מעשית ללחימה. כבר לפני מלחמת האזרחים, תמך בות' בעבדות. ב-1859 הצטרף למיליציה בשם "אפורי ריצ'מונד", כדי להיות נוכח בהוצאתו להורג של ג'ון בראון, מתנגד לעבדות שניסה לעורר מרד עבדים. מאוחר יותר כתב בות' ביומנו, כי היה נרגש לחזות בצדק נעשה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים, הביע מיד את תמיכתו הגלויה במדינות הדרום, בראשות ג'פרסון דייוויס. בות' אמנם לא הצטרף ללחימה כחייל מן המניין, בהבטיחו לאמו כי לא יתגייס, אולם סייע לצבא הקונפדרציה בדרכים אחרות. ב-1862, נעצר בות' בעוון הבעת עמדות אנטי ממשלתיות. ב-9 בנובמבר 1863, הופיע בות' במחזה "לב השיש" בתיאטרון פורד בוושינגטון. בקהל נכח בין היתר, גם הנשיא לינקולן, בדיוק באותו התא בו הוא עתיד להירצח. ב-1864, ניצל את מעמדו כשחקן מפורסם כדי לנוע בחופשיות בין מדינות הצפון והדרום על מנת להבריח ציוד רפואי לצבא הקונפדרציה.
בנובמבר 1864 החל לתכנן יחד עם רופא בשם סמואל מאד מבצע לחטיפת הנשיא לריצ'מונד שבווירג'יניה. הללו האמינו שהחטיפה תשרת את האינטרסים של מדינות הדרום יותר מרציחתו. התוכנית הייתה לדרוש עבור שחרורו של הנשיא את שחרורם של אסירי הקונפדרציה. תכנון המבצע ארך חמישה חודשים, במהלכם הספיק עוד בות', ב-4 במרץ 1865, לחזות בנאום ההשבעה השני של הנשיא לינקולן. במעמד זה הביע הנשיא את תמיכתו בשוויון זכויות לשחורים מה שהחריף אף יותר את איבתו של בות'. מבצע החטיפה תוכנן לפרטיו ונקבע ל-17 במרץ 1865 אולם דווקא ביום זה שינה לינקולן את תוכניותיו במפתיע ותוכנית החטיפה ירדה לטמיון.
הרצח
שלושה שבועות לאחר מועד החטיפה המיועד נכנע צבא הקונפדרציה באופן רשמי. כשנוכחו הקושרים כי הדרום הפסיד במלחמה וכי החטיפה כבר לא תועיל לשחרור האסירים, שיתבצע ממילא, החליטו לשנות את התוכנית ולרצוח את לינקולן כנקמה על ניצחון הצפון.
ב-14 באפריל 1865, ימים ספורים לאחר כניעת מדינות הדרום, ישבו לינקולן ואשתו בתיאטרון פורד וצפו בהצגה "בן דודנו האמריקאי". בות', שהכיר היטב את התיאטרון בו שיחק, התגנב לתא הנשיא בלי שיחשדו בו (שהרי כשחקן בתיאטרון הליכתו שם לא נראתה חשודה) וירה בלינקולן בראשו בנוכחות אשתו ושומר ראשו. לפני שנמלט הספיק בות' להיאבק עם שומר הראש, הנרי ראת'בון, ודקר אותו בידו, לאחר מכן קפץ לבמה, ותוך כדי שהוא שובר את רגלו וצועק מול הקהל המזועזע. משפטו האחרון בתיאטרון מוטל בספק עד עצם היום הזה, יש טענה שצעק בלטינית: "sic semper tyrannis" ("כך תמיד לרודנים"), ויש טענה שאמר "זו נקמת הדרום". בחסות המהומה שהתפתחה לאחר הירי, הצליח בות' להימלט מהמקום.
לינקולן הועבר אל בית פיטרסון, בית פרטי אשר היה ממוקם מול תיאטרון פורד. רופאים, שרים, חברי קונגרס ופקידי ממשלה מילאו את החדר הקטן בו שכב. מעת לעת הזריקו לו רופאיו סמים מעוררים, והחליפו את התחבושות על ראשו כדי להקל על הלחץ על מוחו. לינקולן שקע בתרדמת ואט אט נחלשה נשימתו עד שבשעה 07:22 בבוקר ה-15 באפריל הוא נפטר.
לאחר מותו של לינקולן, שקעה אלמנתו בדיכאון.
לכידת הרוצח
לאחר ההתנקשות החל בות' במסע בריחה שארך עשרה ימים. מיד לאחר ההתנקשות, ברח בות' מהסמטה הצדדית של התיאטרון והחל ברכיבה ממושכת ומהירה שנמשכה כשש שעות. במהלך רכיבתו, נפגש עם דייוויד הרלוד, אשר היה חלק מן המזימה להתנקש בצמרת הנהגת ארצות הברית. השניים המשיכו לחוותו של אחד מתומכי הקונפדרציה כדי לאסוף נשק, תחמושת ומעט מזון. מיד לאחר העצירה הראשונה, אשר ארכה לא יותר ממספר דקות, המשיכו לרכב לביתו של דוקטור סמואל מאד, אשר טיפל ברגלו השבורה של בות'. בות' נרדף על ידי חיילי האיחוד, ומצא מסתור באסם בחווה בווירג'יניה. חיילי האיחוד איתרו את מקום מחבואו והבעירו את האסם. בות' ברח החוצה ונורה למוות על ידי החייל בוסטון קורבט, למרות ההוראות שניתנו על ידי שר המלחמה סטנטון להביא את הרוצח חי. למרות זאת, קיבל החייל קורבט את הפרס הכספי שהובטח על ראש הרוצח, 1,650 דולר.
בות' תכנן התנקשויות נוספות אך כולן נכשלו. באחת מהן אחד מחבריו של בות' דקר בחזהו את שר החוץ האמריקאי, ויליאם סיוארד, אך סיוארד שרד והמשיך בתפקידו.
הנצחתו של לינקולן
לזכרו, הוקמה אנדרטת לינקולן בוושינגטון הבירה. אנדרטה זו מנציחה אדם שהעלה על נס ולחם, צבאית ופוליטית- למען קידום ערכי חירות האדם, החופש והאחדות.
בשמורת הטבע של הר ראשמור, הנמצאת במדינת דקוטה הדרומית, נחצבו פניו של לינקולן בסלע גרניט ענקי, יחד עם שלושה מגדולי הנשיאים האמריקנים: ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון ותאודור רוזוולט. אנדרטה נוספת לזכר לינקולן היא קבר לינקולן, הממוקמת בעיר ספרינגפילד שבאילינוי.
איור ותבליט של לינקולן מופיעים על שטר בן חמישה דולרים, כמו גם על מטבע הסנט.
בית פיטרסון ותיאטרון פורד משמשים כיום כמוזיאון לאומי להנצחת מורשתו של לינקולן. בבית פיטרסון ניתן לראות את המיטה עליה גסס לינקולן, ועדיין ניתן להבחין בכתמי דמו על ציפת הכר.
לאחר הירצחו, כתב המשורר האמריקני וולט ויטמן את השיר "הו רב חובל" בו הוא מבכה את מנהיג האומה. בעקבות רצח יצחק רבין, תרגמה נעמי שמר את השיר לעברית והלחינה אותו.
מגדל עדר (מקום מקראי)
מגדל עדר הוא יישוב בקרבת בית לחם המוזכר בספר בראשית.
אזכורים
במקרא נזכר מגדל עדר כמקום שסמוך לו קבע יעקב את מושבו לאחר לידת בנימין, מות רחל וקבורתה בדרך אפרת:.
בנוסף נזכר השם מגדל עדר בנבואת מיכה אך אין הכרח שמדובר במקום זה ופרשני המקרא במקום הסבירו את השם כמטאפורה לירושלים. בעקבות אופיים של דברי מיכה נוספו למקום מאפיינים משיחיים שמובאים במספר מקומות במדרשי חז"ל.
במשנה נזכר מגדל עדר במסכת שקלים כמקום בקרבת ירושלים שבהמה הנמצאת בין ירושלים למגדל עדר חזקה עליה שהיא בהמת קודשים:
שם המקום
המגדל בשמו של המקום מרמז ככל הנראה על מקום מבוצר, כמו במקומות נוספים במקרא הנקראים על שם המגדל שבתוכם, המשמש לשמירה ומחסה עבור רועי הבקר.
זיהוי
זיהוי המקום לא ברור ואין לזיהויו אלא השערות בלבד. פרופ' שמואל קליין הניח, כי המקום קשור לשדה הרועים המוזכר בברית החדשה. יש המזהים את מקומו של מגדל עדר עם הגבעה אום א-טלע מצפון לעמק ברכה.
מר זוטרא, ראש הגולה
מר זוטרא, שידוע כמר זוטרא השני, היה ראש הגולה בבבל, בסופה של תקופת האמוראים ובפתחה של תקופת הסבוראים. נצר יחיד למשפחת ראש הגולה, המיוחסת לדוד המלך. נולד לאחר מות אביו, רב הונא מר בר רב כהנא, וסבו גידל אותו. מר זוטרא נודע כמי שמרד במלך הסאסאני קבאד הראשון והקים שלטון עצמאי בעיר מחוזא ובסביבותיה למשך שבע שנים. בסופו של דבר המרד דוכא, מר זוטרא הוצא להורג בשנת ד'רס"ב (502) ומשרת ראש הגולה בוטלה לתקופה מסוימת.
רקע משפחתי
התואר "ראש הגולה" מתייחס לראש ההנהגה המדינית של היהודים בבבל והסמכות העליונה לעניינים פנים-יהודיים. משרה זו הוחזקה בידי משפחה המיוחסת לדוד המלך, ליהויכין מלך יהודה ולזרבבל בן שאלתיאל. לרוב הוכר ראש הגולה על ידי השלטון כנציג היהודים.
הספר "סדר עולם זוטא", שחובר בסוף תקופת הגאונים או בתחילת תקופת הראשונים, הוא המקור העיקרי לסיפור חייו של מר זוטרא ולמעשה המרד.
סביב לידתו של מר זוטרא קיימת אגדה, שדומה לה בפרטים רבים האגדה המסופרת על לידתו של ראש הגולה רב בוסתנאי בן חנינאי, שחי כ-160 שנה אחרי מר זוטרא.
אביו של מר זוטרא היה הונא מר בר רב כהנא. בתוקף סמכותו כראש הגולה מינה אחד מאנשיו לדיין. המינוי נעשה, שלא כמקובל, בלי הסכמתו של רב חנינא, ראש הישיבה, שהיה חמיו של ראש הגולה (בתו של רב חנינא הייתה אשתו של הונא מר). הדיין הגיע לישיבתו של רב חנינא, אשר לא הכיר במינויו ולא התיר לו לדרוש. ראש הגולה, הונא מר, ציווה להביא אליו את רב חנינא. לפקודתו, הושאר רב חנינא במשך הלילה מחוץ לעיר, ולמחרת מרטו את שערות זקנו ולא הניחו לו להתארח אצל בני העיר. רב חנינא הלך לבית הכנסת ובכה עד שמילא בדמעותיו ספל.
בבית ראש הגולה, כך נאמר בספר "סדר עולם זוטא", פרצה מגפה ומתו כולם בלילה אחד. בתו של רב חנינא, אשת ראש הגולה, שהייתה מעוברת, נשארה בחיים. רב חנינא ראה בחלומו שנכנס לבוסתן וכרת את ארזיו, פרט לאחד קטן. בבואו לכורתו, בא לפניו איש זקן ואדמוני, ואמר לו: "אני דוד מלך ישראל, והבוסתן שלי הוא". הזקן ציווה עליו שלא לכרות את העץ והיכהו בפניו, עד שראשו נטה אחורנית. רב חנינא התעורר וראשו נוטה לאחור. הלקח שלו מן החלום היה שמוטל עליו לשמור על הגחלת שלא תכבה, שלא ייאבד הנצר לבית דוד.
רב חנינא שאל את החכמים אם נותר מישהו למשפחת בית דוד, ונענה ש"לא נשאר מהם אף אחד, אלא בתך המעוברת". בלילות הבאים קיבל עליו רב חנינא לשמור על בתו שלא תוזק היא ועוברהּ, ולשם כך היה ישן סמוך לפתח ביתה בלילות, עד שילדה בן, אשר נקרא בשם זוטרא. רב חנינא טיפל בנכדו, דאג לחינוכו ולימד אותו תורה, עד שגדל והיה לתלמיד חכם.
נערותו
כשראה אחד מחתני משפחת ראש הגולה, שמו רב פחרא (או רב פחדא), את המתרחש - שילם שוחד רב לשלטון, וזכה במשרת ראש הגולה.
ונקובר (פירושונים)
{{פירושונים|* ונקובר - זן של קנביס רפואי אישים: מקומות שנקראו על שמו של ג'ורג' ונקובר:
ראו גם
}}
מר זוטרא, ראש הגולה
נערותו
מר זוטרא כיהן כראש הגולה במשך כ-20 שנה, בסך הכול. לצדו, בראשות הישיבה המקומית, עמדו רב חנינא סבו, שהדריך אותו, וחכם נוסף בשם רב יצחק. 13 שנים היה מר זוטרא ראש הגולה, עד לפרוץ המרד. בירתו של ראש הגולה באותן שנים הייתה בעיר מחוזא, הסמוכה לנהר פרת. בתקופה זו המשיכו הלימודים בישיבות בבל הגדולות - בישיבת סורא ובישיבת פומבדיתא.
המרד בשלטון הסאסאני
ראש הגולה, שלנגד עיניו הלך והחמיר מצבם של נתיניו-אֶחיו היהודים, התארגן ופתח במרד. שבע שנים מלך מר זוטרא על העיר מחוזא וסביבותיה, עד לדיכוי המרד על ידי המלך קבאד הראשון.
רקע - מצב היהודים באימפריה הסאסאנית
בבל נכבשה בידי הסאסאנים בשנת ג'תתקפ"ד (224), בתחילת תקופת האמוראים. מצבם של היהודים באימפריה הסאסאנית היה נוח בדרך כלל, הייתה להם מעין אוטונומיה בהנהגת ראש הגולה וראשי הישיבות, וחיי הדת התקיימו כסדרם. לא אחת חלה הרעה ביחס ליהודים מצד השלטונות, שהיו נתונים ללחץ של האמגושים - כמרי דת הזורואסטריות, שביקשו לאכוף את חוקי דתם על כל תושבי הממלכה. בתחילת השלטון הסאסאני היו גזרות כנגד היהודים, אבל לאחר מספר שנים הוטב ליהודים, תחת שלטונו של המלך שאפור הראשון, שהיה ידידו של שמואל, ראש ישיבת נהרדעא. מאוחר יותר הוצרך ראש ישיבת פומבדיתא, רבה בר נחמני (דור שלישי של האמוראים), לברוח מפני הגזירות (ד'פ'-320). בתקופתו של רב אשי (דור שישי) היה ראש הגולה, רב הונא בר נתן, ממקורביו של המלך יזדגרד הראשון, וחכמי היהודים היו מצויים בחצר המלך.
הרעה משמעותית הייתה ליהודים בסוף שלטונו של יזדגרד השני. הלה נכנע ללחציהם של כמרי האמגושים, וגזר על ביטול מצוות השבת. ראשי ישיבות בבל, מר בר רב אשי (סורא, דור שביעי) ורב סמא בריה דרבא (פומבדיתא) גזרו תענית ותפילה, ולפי המסופר באיגרת רב שרירא גאון - המלך הוכש על ידי נחש ומת על מיטתו, והגזרה בטלה.
ימי שלוותם של היהודים לא ארכו. שנים ספורות אחרי כן עלה לשלטון המלך פירוז הראשון, שנקרא בפי היהודים "פירוז רשיעא" (=הרשע). הלה גזר על הוצאתם להורג של שלושה מראשי הקהילה היהודית - ראש הגולה, הונא מרי בר מר זוטרא, ועימו רב אמימר בר מר ינוקא ומשרשיא בר פקוד (ד'ר"ל-470). בשנת פטירתו של רבה תוספאה, ד'רל"ד (474), הרסו האמגושים בתי מדרשות, וחטפו ילדי יהודים ומסרו אותם לחינוך גויי, של הדת הפרסית. הגזירות הקשות גרמו ליהודים רבים לברוח מבבל אל סביבותיה, בעיקר לחצי האי ערב. מצבם של היהודים בתקופה זו לא היה שווה בכל תחומי האימפריה הסאסאנית, והמרכזים הגדולים והמבוססים של יהדות בבל, בסורא ובפומבדיתא, הצליחו לעמוד בקשיים ולהמשיך את חייהם.
בימי שלטונו של קבאד הראשון (החל משנת ד'רמ"ח-488) חלה הרעה נוספת במצבם של היהודים בבבל. בתקופה זו החלה לסחוף את ההמון תנועתו של מזדק, תנועה דתית-חברתית שדגלה בשיתוף בנשים וברכוש, דבר שלא עלה על דעתם של היהודים. המלך קבאד הושפע מהתנועה הזאת, וחופש הפעולה שניתן לאנשיה להשלטת תורתם הלכה למעשה, בתמיכה ממשלתית, הפך את חייהם של היהודים לבלתי נסבלים.
מאידך, הייתה התנגדות למלך קבאד מצדם של האמגושים והאצילים. בעלי ההון לא יכלו להזדהות עם תנועה שקוראת לשיתוף ברכוש, וודאי שלא השלימו עם התמיכה הממשלתית שזכתה לה תנועתו של מזדק. ההתנגדות למלך קבאד גברה, איפוא, ושלטונו הלך והתרופף.
מהלך המרד
מצבם של היהודים בבבל, שהמשיך והתערער בתקופתו של מר זוטרא, הביא אותו לפעול בדרך צבאית. היה זה לאחר שאחד מראשי החכמים המקורבים למר זוטרא, רב יצחק, הוּצא להורג. ראש הגולה החליט לפעול כנגד השלטון הסאסאני, שבחסותו - ואף בעידודו וביוזמתו - נערכו פרעות ביהודים, נגזרו כנגדם גזירות קשות וראשי הקהל הוצאו להורג.
מר זוטרא ניצל את מעמדו הבלתי יציב של המלך קבאד. בערך בשנת ד'רנ"ה (495) אסף צבא של 400 חיילים ונלחם בצבא הפרסי. מר זוטרא נחל ניצחון והצליח להקים ממלכה עצמאית בעיר מחוזא, אשר תושביה העלו לו מסים והתייחסו אליו כמלך. האגדה מספרת על עמוד אש שהלך לפני צבאו של מר זוטרא. שבע שנים נמשך השלטון העצמאי היהודי בראשותו של המלך - ראש הגולה.
במקביל, מאמציהם של מתנגדי המלך קבאד הצליחו לזמן מה. המלך קבאד הודח בסיוע הצבא ונכלא (שנת ד'רנ"ו-496), ובמקומו הומלך אחיו, ג'אמאספ. חוסר היציבות במשטר סייע למר זוטרא לשלוט בתחומי ממלכתו הקטנה. קבאד הצליח להימלט מכלאו, ולאחר שברח מזרחה והסתייע בצבא האפתליטי (כיום אפגניסטן), הצליח, בשנת ד'רנ"ט-499, לחזור לארצו ולתפוס שוב את המלוכה.
בשנת ד'רס"ב (502) שלח המלך קבאד, ששב בינתיים וביסס את שלטונו מחדש, את הצבא הפרסי לדיכוי מרד היהודים. צבאו הקטן של מר זוטרא לא עמד בפני הצבא הפרסי הגדול, וניגף לפניו. ב"סדר עולם זוטא" מסופר על הידרדרות מוסרית שאחזה בחייליו של מר זוטרא. מוזכרים שם חטאים של שתיית יין נסך ואף זנות בבתי הגויים. חטאים אלו, נאמר בספר, גרמו לסילוק השכינה מן הצבא היהודי, וכך נפל לפני הצבא הפרסי. מר זוטרא וסבו, ראש הישיבה רב חנינא, נתלו על גשר מחוזא, ועירו של ראש הגולה נשבתה בידי החיילים הפרסים.
לאחר המרד
באותו היום, לפי "סדר עולם זוטא", נולד בן למר זוטרא, ונקרא על שם אביו - מר זוטרא. הבן הוסתר, ועלה בשנת ד'ר"ף (520) לארץ ישראל, וישב בראש ועד החכמים, הוא וצאצאיו.
בבבל התבטלה משרת ראש הגולה בעקבות המרד, ומצבם של היהודים הוסיף להתערער. קרנה של ישיבת סורא - הגדולה שבישיבות בבל - ירד עם פטירתו של רבינא האחרון (ד'ר"ס-499), והלימודים בה הופסקו. כמה שנים לאחר מכן היה ניסיון לחדש את הלימוד בישיבת סורא, בראשותו של רב עינא, אבל זה לא החזיק מעמד זמן רב. הלימוד המשיך להתקיים כסדרו בעיקר בישיבת פומבדיתא, שם הייתה קהילה יהודית גדולה ומרוכזת שהצליחה להתגבר על הקשיים, עד לפטירתו של רב סימונא בשנת ד'ש' (540) ומעט שנים אחר כך.
חוקר התלמוד ד"ר יעקב אליהו אפרתי, בספרו "תקופת הסבוראים וספרותה", קושר את דיכוי המרד (ד'רס"ב-502) עם סיומה של תקופת האמוראים:
משרת ראש הגולה התחדשה רק עם הכיבוש הערבי בשנת ד'תי"א (651), ויש הרואים בכך את תחילת תקופת הגאונים. דעה אחרת גורסת שמשרת ראש הגולה התחדשה כבר במאה השישית, עוד לפני הכיבוש הערבי.
תיארוך המרד
הערפול שבמקורות אודות התקופה ההיא הביא למחלוקות בקרב החוקרים על תאריך המרד. גישה אחת מתארכת את המרד לימיו של המלך הפרסי קבאד הראשון (ששלט בין השנים ד'רמ"ח-ד'רצ"א, 488-531, עם תקופת הפסקה קצרה שבה הודח), במעבר שבין תקופת האמוראים לסבוראים, כפי שהוצג למעלה.
לדעתו של ההיסטוריון צבי גרץ, המרד התרחש בין השנים ד'רע"א (511) - ד'רע"ח (518).
החוקר הרב יצחק אייזיק הלוי, בספרו "דורות הראשונים", מאחר את המרד יותר מכך, לשנים ד'שי"א - ד'שי"ח (558-551), בתקופת הדור השלישי של הסבוראים, בסמוך לנדודי ישיבת פומבדיתא המרכזית לעיר פירוז שבור. לדבריו, ראשי הישיבה המוזכרים ב"סדר עולם זוטא" בהקשר זה של מרד מר זוטרא עמדו בראשה של ישיבה מקומית שהתקיימה בסמוך למקומו של ראש הגולה.
בספר "סדר עולם זוטא", שהוא המקור המרכזי למעשה המרד, לא הוזכר תאריך אלא לגבי עלייתו של מר זוטרא בר מר זוטרא לארץ ישראל. לפי הנאמר בספר, עלייה זו הייתה בשנת ד'ר"פ (580). למרות זאת, נמצא מי שתיארך את המרד לשנים מאוחרות יותר. החוקר ר' יצחק אייזיק הלוי, בספרו "דורות הראשונים", טען שנפלה טעות סופר ב"סדר עולם זוטא" לגבי שנת עלייתו של מר זוטרא השלישי לארץ, ולדעתו יש לדחות אותה בכ-70 שנה. טענה זו נתקלה בהתנגדות מצד חוקרים אחרים. כמוזכר לעיל, לדעתו של הרב הלוי, המרד התרחש בין השנים ד'שי"א - ד'שי"ח, 551–558 לערך.
צאצאיו
כאמור, בן אחד נותר לו למר זוטרא, נצר יחיד למשפחת ראש הגולה. הבן, מר זוטרא בר מר זוטרא, עלה לארץ ישראל (ד'ר"פ - 520). שם נתקבל בכבוד גדול, וישב בראש ועד החכמים, הוא וצאצאיו. "סדר עולם זוטא" מונה שבעה דורות שישבו בראש ועד החכמים, ה"סנהדרין", דור אחר דור: מר זוטרא, רב גוריא, מר זוטרא (הרביעי), רב יעקב, רב מיגס, רב נחמיה ורב אבדימי.
לדעתו של צבי גרץ, מר זוטרא הבן היה זה שהביא את התלמוד הבבלי לארץ ישראל ולימד אותו שם. ברם, טענה זו אינה מוסכמת, והיא ספגה ביקורת.
יורם גלבוע
יורם (צ'וצ'ו) גלבוע (ספטמבר 1945 – פברואר 1994) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שירת כמפקד פיקוד הנח"ל.
חייו
גלבוע נולד בקיבוץ יגור. התגייס לצה"ל ב-1964 ושירת כמפקד כיתה במחנה 80. במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגת החוד של גדוד 908 של הנח"ל ועמה לחם ברמת הגולן. במלחמת יום הכיפורים שירת כקצין אג"ם בנח"ל. לאחר המלחמה מונה למפקד פלוגה בבה"ד 1, ב-1975 מונה למפקד בא"ח גולני ולאחר מכן שירת כסגן מפקד ומפקד עוצבת חירם. לאחר תקופת לימודים במכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת' שבקנזס, מונה ב-1981 לסגן מפקד עוצבת הגליל ולחם עמה במלחמת לבנון הראשונה. בתפקידו הבא שירת כסגן קצין חי"ר וצנחנים ראשי. ב-1984 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד הנח"ל, שירת בתפקיד עד אוגוסט 1987 ולאחר מכן פרש משירות הקבע. גלבוע הביע את עמדותיו בפומבי גם בנושאים רגישים. הוא ביקר בחריפות את חיילי הנח"ל שנשבו בשביית שמונת חיילי הנח"ל בלבנון. כן אמר ש"אישה לא יכולה להיות מפקדת בשריון וגם לא בהיאחזות ולא לפקד עד חיילים, כי אין לה מה לתרום בתחום המבצעי."
לאחר שחרורו מונה בפברואר 1990 על ידי השר אברהם כץ עוז למנכ"ל רשות שמורות הטבע. אולם ביקורת על המינוי, בטענה שהיה מינוי פוליטי, ומחאת עובדי הרשות טרפדו את המינוי וגלבוע הצטרף לבנו שהקים את קבוצת צוות 3 המספקת שירותים בתחום השמירה, האחזקה והניקיון.
גלבוע היה נשוי ואב לארבעה ילדים. נפטר מהתקף לב בגיל 49. היה תושב נס ציונה ועל שמו קרוי מרוץ נס ציונה.
המועצה היהודית הדמוקרטית הלאומית
המועצה היהודית הדמוקרטית הלאומית (באנגלית: National Jewish Democratic Council, NJDC) היא קבוצה יהודית בתוך המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית, אשר נוסדה ב-1990 ומהווה את "הקול הלאומי של היהודים הדמוקרטים" בארצות הברית בתוך המפלגה הדמוקרטית וכדברי הקבוצה, שמה למטרה את נושא "הפרדת דת ומדינה (נושא רגיש ליהודים שחיים במיעוט בקרב רוב לא יהודי), יחסי ארצות הברית–ישראל איתנים וחופש הפריון".
מנכ"ל הקבוצה הוא אירה פורמן, אשר טען לא פעם כי הקבוצה "משקפת את הערכים והאספירציות של היהודים האמריקאים. המפלגה הדמוקרטית במיטבה, מגשימה חלק מהנבואה המסורתית שלנו (כיהודים) לעשיית צדק ויצירת עולם טוב יותר". בנושאי פנים, פורמן מדגיש כי היהודים האמריקאים, באופן גורף, מסכימים עם עמדות המפלגה הדמוקרטית (בניגוד למדיניות חוץ חזקה, אותה נוטה לשקף המפלגה הרפובליקנית), ואכן ההיסטוריה של היהודים מצביעה על כך שבאופן מסורתי היהודים מצביעים ברוב גדול של כשני שלישים (ומעלה) למפלגה הדמוקרטית (מלבד הנשיא רונאלד רייגן שזכה ל-39% מהקולות, וג'ורג' בוש הבן שזכה לאחוז דומה בבחירות בשנת 2004. (היו שחשבו שהמועמד הרפובליקני ג'ון מקיין יקבל מספר קרוב לזה של רייגן, אולם בסוף זכה לכ-20% בלבד).
עם תקציב קטן בהרבה מזה של "קואליציית היהודים הרפובליקנים", קבוצה דומה אשר מייצגת את הקול היהודי בקרב המפלגה הרפובליקנית, ל-NJDC ישנם רק שני משרדים בניו יורק ושיקגו והם מסתמכים הרבה על רשת קשרים פנים-קהילתית בקהילה היהודית, מתנדבים ואימיילים, על מנת להפיץ את המסר שלהם על המועמדים הדמוקרטים שבהם הם תומכים.
מצע
המצע של קבוצה זו כולל לדבריהם, "חינוך הבוחר היהודי בדבר השוני בין המועמדים הדמוקרטים לרפובליקנים הרצים למשרות ציבוריות, דרך החדשות וחוברות מדריך לבוחר". לטענתם, "ה-NJDC הפיצה למעלה מ-250,000 חוברות מידע לבתי אב יהודים בסיבובי בחירות האחרונות". כמו כן נאמר מטעם הקבוצה כי מטרתם היא "עדכון מועמדים הרצים למשרה ציבורית בנוגע לצורך להתייחס ולתמוך בנושאים הנוגעים לקהילה היהודית. קידום האידיאלים היהודים והדמוקרטים בגבעת הקפיטול (היכן שנמצא הקונגרס האמריקאי) ובתקשורת הן היהודית והן הארצית". עוד נאמר כי הם "נלחמים באג'נדה של הימין הרדיקלי בכל פינה דרך מחקר ודוחות, קידום תנועות שורשיות, עבודה מול מחוקקים בוושינגטון וחינוך עיתנאים". הם מעודדים, לטענתם, "מעורבות וטיפוח של דור חדש של מנהיגים יהודים דמוקרטים, על ידי הכפלת התוכנית הוושינגטונית, המוצלחת מאוד, להנהגה יהודית צעירה, בערים גדולות נוספות, כולל ניו יורק, בוסטון, לוס אנג'לס קליבלנד ודרום פלורידה". בנוסף הם שמים דגש על "הרחבת המודעות היהודית בנושאי חקיקה קריטיים (לקהילה היהודית) דרך פרסומים דו שבועיים ורבעוניים, כמו גם דיוני שולחן עגול ופורומים לדיונים בנושאי פנים הכוללים השתתפות של מנהיגים הן מהרשות המחוקקת והמבצעת".
פרויקט מנהיגות צעירה של NJDC
פרויקט NJDC למנהיגות צעירה החל ב-1998 וגייס מנהיגים יהודים דמוקרטים צעירים. הפרויקט דיווח כיום על כ-1000 יהודים צעירים החברים בפרויקט זה בכל רחבי המדינה.
ויגדיס מואי סקארסטיין
ויגדיס מואי סקארסטיין (בנורווגית: Vigdis Moe Skarstein; נולדה ב-24 בדצמבר 1946) היא ספרנית נורווגית.
ביוגרפיה
סקארסטיין נולדה בלבנגר שבנורווגיה. בשנת 1968 סיימה תואר במכון הלאומי לספרנות וב-1984 סיימה תואר שני בספרות באוניברסיטת אוסלו.
היא עבדה כספרנית במספר מקומות ובין היתר בספרייה העירונית של טרונדהיים. היא הייתה חברה במספר ועדות בחסות ממשלת נורווגיה, בין היתר בוועדת חופש הביטוי, ועדת הייעוץ לספריות ציבוריות והייתה חברה בהנהלת NRK. ב-2004 מונתה למנהלת הספרייה הלאומית של נורווגיה והיא כיהנה בתפקיד זה עד לשנת 2014.
היא משמשת כמבקרת ספרות ב-Adresseavisen, אחד העיתונים המובילים במדינתה.
הבל (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מרד אפריל (פורטוגל)
מרד אפריל (בפורטוגזית: Abrilada) בהיסטוריה של פורטוגל היה מרד בראשות הנסיך דום מיגל ואמו שהתרחש ב-30 באפריל 1824 בניסיון להחזיר לכס המלכות את המלוכה האבסולוטית. מרד זה בישר את המלחמות הליברליות (מלחמת האזרחים בפורטוגל 1828–1834).
ב-30 באפריל 1824, דום מיגל, הגנרליסימו של צבא פורטוגל עצר בתמיכת אמו קרלוטה ז'ואקינה מספרד, מספר מנהיגים צבאיים ואזרחיים של המדינה באשמת תמיכה בליברליזם שחולל אביו, ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל, ואסר אותם בטירת סאו ז'ורז'ה ובמגדל בלן. דום מיגל הורה לצור על הארמון בו שהה המלך מלווה ביועצו האנגלי, גנרל ויליאם קאר ברספורד.
הסגל הדיפלומטי המוצב בפורטוגל, במיוחד השגריר הצרפתי, פעלו בניסיון לפייס בין הבן לאביו. הם השיגו הסכם לפיו הצבא נסוג חזרה למחנותיו אולם העצורים נשארו בכלא. בתחילת מאי הדיפלומטים סייעו למלך ז'ואאו השישי להגיע ולקבל מחסה באוניית קו בריטית. שם, בחסות תותחי האנייה נקט המלך בשורה של צעדים: הוא הדיח את בנו, דום מיגל, מהפיקוד על הצבא, הורה לשחרר אסירים פוליטיים ולעצור את תומכי בנו. דום מיגל עצמו אולץ לצאת לגלות בווינה (דרך צרפת), קרלוטה ז'ואקינה הושמה במאסר בית באחד הארמונות והמרידה הגיעה לסיומה.
וולי וולף
ואלאס פרי "וולי" וולף, ג'וניור (באנגלית: .Wallace Perry "Wally" Wolf, Jr; 2 באוקטובר 1930 – 12 במרץ 1997) היה שחיין ושחקן כדורמים אמריקאי-יהודי. בעל מדליית זהב אולימפית בשחייה (לונדון 1948). ייצג את ארצות הברית בשתי אולימפיאדות בכדורמים (מלבורן 1956 ורומא 1960).
קורות חיים
וולף נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית.
אלוף אולימפי
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (1948) סיים וולף במקום ראשון במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:14.0 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:01.3 דקות במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם וולטר ריס, ג'יימס מקליין וביל סמית' בשיא עולם חדש של 8:46.0 דקות, לפני הונגריה (8:48.4 דקות) וצרפת (9:08.0 דקות). האמריקאים שיפרו את שיא העולם הוותיק בן ה-12 שנים של יפן שעמד על 8:51.5 דקות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים וולף במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:12.6 דקות. במשחקים עצמם הוא שחה בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי. הוא שחה ראשון בשיא אולימפי חדש של 2:11.4 דקות. באותה העת, על אף שחבריו לנבחרת שהשתתפו במשחה הגמר זכו במדליית הזהב, השחיינים ששחו במוקדמות לא זכו במדליות גם כן.
באולימפיאדת מלבורן (1956) סיים וולף במקום חמישי עם חבריו לנבחרת הכדורמים. הוא שיחק בחמישה משחקים.
באולימפיאדת רומא (1960) סיים וולף במקום שביעי עם חבריו לנבחרת הכדורמים. הוא שיחק בכל שבעת המשחקים והבקיע חמישה גולים.
לאחר שפרש מספורט תחרותי, עסק וולף בעריכת דין בלוס אנג'לס. הוא היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
עדשה
עדשה היא רכיב אופטי (לרוב שקוף) המשמש להסטת קרני אור ויצירת תופעות אופטיות (לרוב שבירת אור) של מיקוד או פיזור של אור. עדשות עשויות בדרך כלל מזכוכית שעברה תהליכי עיבוד שנועדו למטרה מוגדרת. השם "עדשה" שאול מעולם הצומח בהיות צורתה דומה לזרעי עדשים.
במובן זה, ישנן עדשות המורכבות מעצמית אחת בודדת כמו "משקפיים" או "זכוכית מגדלת" ידנית, לעומת עדשה מרובת-עצמיות כמו "עדשת מצלמה" אשר כוללת לעיתים יותר מ 20 עצמיות שונות, הפועלות במשותף בתוך העדשה.
עדשות הן רכיב הכרחי במכשירים רבים ומגוונים, בעיקר מערכות אופטיות כמו מצלמה, מיקרוסקופ, משקפיים, טלסקופ, משקפת וכדומה. קיימים מכשירי הדמיה שאינם אופטיים, כגון צגי CRT ומיקרוסקופים אלקטרוניים, המבצעים פעולות מיקוד ופיזור של אלומות אלקטרונים במקום של קרני אור, וניתן לראותם כמקבילים לעדשות אופטיות.
גם בתוך העין נמצאת עדשה, עדשת העין, המשמשת לריכוז קרני האור ומיקודן על הרשתית. עדשה זו משנה את צורתה בעזרת השרירים הריסניים, ובכך מתאימה את מרחק המיקוד שלה למרחק העצם שבו צופים.
קיומה של מסה מעקם את המרחב, ולכן משפיע גם על קרני האור ומעקם את מסלולן, כפי שמתבטא בתופעת עידוש כבידתי הנצפית ביקום.
סוגים של עדשות פשוטות
עדשות יכולות להיות פשוטות, כלומר עשויות מעדשה אחת בודדת. עדשות אלו נקראות בעגה המקצועית סינְגְלֵט, (מלטינית singulus, אחד נפרד). עדשות שימושיות יותר הן עדשות מורכבות שעשויות ממספר עדשות בודדות. כאשר מתייחסים לעדשה, ללא פירוט, הכוונה היא בדרך כלל לעדשה מורכבת.
עדשה מרכזת היא עדשה הממקדת קרני אור מקבילות לנקודה במישור המוקד שלה (ראו איור). דוגמה לעדשה כזו היא עדשת המצלמה. עדשה זו היא על פי רוב קמורה. עדשה מפזרת, לעומת זאת, היא עדשה המפזרת קרניים מקבילות. גם לעדשה כזו יש מוקד, אך העדשה אינה גורמת לקרניים מקבילות להתרכז בו, אלא הקרניים מפוזרות כך שהן נראות כאילו יצאו מנקודת המוקד (ראו בהמשך). עדשות כאלו משמשות למשל למשקפיים לתיקון קוצר ראייה.
צורתה של עדשת סינגלט יכולה להיות אחת מכמה אפשרויות: עדשה קמורה היא עדשה קמורה משני צידיה, והיא עדשה ממקדת. מרחק המוקד של העדשה עומד ביחס ישר לרדיוס של משטחי העדשה (ראו נוסחת לוטשי העדשות בהמשך). עדשה חצי קמורה היא עדשה שצדה האחד קמור והשני שטוח, ואף היא מרכזת. עדשה קעורה משני צידיה מפזרת את הקרניים הנכנסות, כמו גם עדשה חצי קעורה. עדשת מניסקוס היא עדשה שצדה האחד קמור והשני קעור, והיא יכולה להיות מרכזת או מפזרת. ככלל אצבע, כאשר העדשה עבה יותר במרכז מאשר בשוליים היא מרכזת, וכאשר העדשה דקה יותר במרכז היא מפזרת. עדשה (או חומר שקוף אחר) שהוא בצורת מניסקוס אך ללא הבדלים בעובי בין אזורים שונים, לא יגרום לתופעות עדשתיות משמעותיות, אך יכול לגרום לטשטוש ולהפרעה בתמונה הנראית.
עדשות מיוחדות
הבדל משמעותי (בתכונות ובמחיר) קיים בין סינגלטים סְפֵרִיים, שבהם כל משטח הוא כיפה כדורית מושלמת (או שטוח), לעומת משטחים אַסְפֵרִיים (לא ספריים), שיכולים להיות בכל צורה שהיא. ההבדל הגדול בתכונות האופטיות נובע מכך שיש דרגות חופש נוספות למשטח, שיכולות לכוון את האור בצורה מתוכננת יותר, ואף לתקן עוותים הנוצרים בעדשה ספרית פשוטה. ההבדל במחיר נובע מכך שעדשות ספריות ניתנות לייצור בתהליך פשוט של שחיקה רדיאלית, בעוד עדשות אספריות דורשות תבנית מיוחדת מדויקת מאוד או עיבוד שבבי מדויק ויקר עם יהלום. נוסחת לוטשי העדשות אינה תקפה לאלמנטים אספריים, אם כי חלקם ניתנים לקירוב באמצעות הנוסחה, במידות שונות של דיוק. תכונות כלליות של עדשות נכונות גם עבור עדשות אספריות.
עדשות דיפרקטיביות: בניגוד לעדשות רגילות, שפועלות על ידי שבירת האור (רפרקציה), עדשות דיפרקטיביות נעזרות בתופעות עקיפה והתאבכות של אור כדי לרכז אור. אלמנטים אופטיים דיפרקטיביים משמשים לרוב במערכות אופטיות שלא יוצרות תמונה כמו ספקטרומטר, אך קיימות מערכות דימות אופטיות אשר מכילות אלמנטים דיפרקטיביים, כאשר יתרונם הגדול הוא בחיסכון מקום ומשקל, לדוגמה: אלמנט דיפרקטיבי יכול להיות חריצים בצורת שתי-וערב על פני עדשה אחרת. לא ניתן לחשב אלמנטים דיפרקטיביים בעזרת קרני אור, אלא נזקקים לתיאור גלים של העדשה והאור.
תכונות של עדשות
מרחק המוקד של העדשה (לעיתים נקרא אורך המוקד, מסומן באות f) הוא מרחק הנקודה אליה מתרכזות קרניים המקבילות לציר העדשה, ממרכז העדשה. גם ההפך מתקיים, כל קרן שתצא מנקודת המוקד ותעבור בעדשה תהיה מקבילה לציר האופטי של העדשה. בעדשות מפזרות מרחק המוקד הוא גודל שלילי ודמיוני המתאר את המקום שממנו נראה כאילו יוצאות קרניים מפוזרות אחרי עדשה מפזרת, קרניים שהיו מקבילות לפני מעבר בעדשה.
מִפְתַּח העדשה הוא הקוטר של חתך המצלמה שדרכו נכנסות קרניים מקבילות. עבור סינגלטים דקים מפתח העדשה הוא הקוטר שלה, ובעדשות המכילות צמצם זהו קוטר הצמצם, המשתנה. לעיתים הקוטר הזה הוא גודל דמיוני שאינו קיים פיזית בתוך העדשה בנקודה מסוימת, אך הוא ניתן לחישוב.
מספר F של העדשה (מסומן לרוב F/#‎) הוא היחס בין מרחק המוקד שלה למפתח שלה. מספר F קובע את בהירות הדמות המתקבלת, כמו גם את הרזולוציה המקסימלית שהעדשה יכולה להשיג.
עוצמת העדשה היא אחד חלקי מרחק המוקד, ונמדדת בדיופטר, שהוא אחד חלקי מטר. העוצמה היא מדד לכושר השבירה של העדשה. שימוש בדיופטרים מקובל בתחום האופטומטריה להגדרת עדשות במשקפיים: עוצמות חיוביות משמשות לתיקון קוצר ראייה ועוצמות שליליות לתיקון רוחק ראייה. ככל שהערך המוחלט של העוצמה גדל, יכולת מיקוד או פיזור האור עולה.
חישוב עצמה של עדשה עבה
על מנת למצוא את העצמה של עדשה, משתמשים לעיתים קרובות בנוסחת לוטשי העדשות:
כאשר:
C - עוצמת העדשה.
f - מרחק מוקד העדשה.
n_1 - מקדם השבירה של החומר ממנו עשויה העדשה.
n_2 - מקדם השבירה של התווך מחוץ לעדשה.
R_1 - רדיוס המשטח הראשון.
R_2 - רדיוס המשטח השני.
d - עוביה של העדשה במרכזה.
פעמים רבות מזניחים את עוביה של העדשה במרכזה (d=0). כמו כן העדשה נמצאת באוויר כך שגורם השבירה מחוץ לעדשה הוא 1 (n_2=1) ואז המשוואה נראית כך:
הדמיית עצם דרך עדשה מרכזת דקה
כדי למצוא באופן גרפי דמות של עצם דק המאונך לציר האופטי שבסיסו נמצא על ציר המערכת נחפש את הדמות של קצה העצם ונניח שהדמות מאונכת לציר האופטי. מקום הדמות של נקודה היא נקודת המפגש של כל הקרניים שיוצאות מהנקודה המתאימה בעצם. ישנן שלוש קרניים שקל לצייר את מהלכן דרך העדשה: בדרך כלל משתמשים בשתיים מהקרניים דלעיל כדי למצוא את מקום הדמות.
ניתן כמו כן למצוא את מקום הדמות באופן חישובי באמצעות הנוסחה:
\ U - מרחק העצם מהעדשה (שמאל=חיובי, ימין=שלילי)
\ f - מרחק המוקד של העדשה (מרכזת=חיובי, מפזרת=שלילי)
\ S_o - מרחק העצם מהמוקד
\ S_i - מרחק הדמות מהמוקד
\ H_o - אורך העצם
\ H_i - אורך הדמות
\ M - ההגדלה/ההקטנה (M חיובי - דמות ישרה, M שלילי- דמות הפוכה)
הגדלה, הרחקה, הפיכה וממשות
היחס בין הדמות שנוצרת לבין העצם תלוי בסוג העדשה ובמרחק של העצם ממנה.
העין האנושית אינה מבדילה בין דמות ממשית למדומה.
רוזה קאופמן
רוזה-רוזליה קאופמן (ברוסית: Розалия Исидоровна Кауфман; 1868–1939) הייתה פסנתרנית יהודייה רוסייה שעשתה את הופעת הבכורה שלה על במת הקונצרטים כבר בגיל 13. אימו של בוריס פסטרנק.
עדשה
יחס דמות-עצם בעדשה מרכזת
לכן, במצב זה העדשה יכולה לשמש כזכוכית מגדלת.
רוזה קאופמן
קורות חיים
רוזליה קאופמן נולדה באודסה כבתו של תעשיין יהודי אמיד, יצרן של מים מוגזים, בשם איזידור קאופמן (אין לבלבל בינו לבין הצייר היהודי המפורסם איזידור קאופמן, כפי שרבים טועים לחשוב).
עדשה
יחס דמות-עצם בעדשה מפזרת
בעדשה מפזרת נבחין בין חמישה מקרים:
לסיכום: בעדשה מפזרת הדמות תמיד ישרה, מוקטנת ומדומה.
רוזה קאופמן
קורות חיים
בוריס שהוקסם מנגינתה של אמו נהה אחר מוזיקה ובגיל 13 הוא התחיל ללמוד קומפוזיציה אצל אלכסנדר סקריאבין. גם בשנות התבגרותו כאשר פנה לפילוסופיה ולכתיבה, הדהדה המוזיקה ביצירתו של מי שהיה לאחד המשוררים הגדולים של ראשית המאה ה-20.
גאורגי פופוב
גאורגי ניקולוב פּוֹפּוֹב (5 בנובמבר 1887, פלובדיב, נסיכות בולגריה – 10 באוקטובר 1953, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה גנרל בולגרי, מפקד הארמייה השלישית ומושל חבל דרום דוברוג'ה שלאחר הסכם קראיובה. פופוב נודע בניסיונו הכושל לגרש את יהודי דרום דוברוג'ה לרומניה.
ביוגרפיה
פופוב נולד בפלובדיב. ב-1907 סיים את האקדמיה הצבאית בסופיה, הועלה לדרגת לוטננט והוצב בגדוד ארטילריה. בין 1908 ל-1912 למד באקדמיית המטה הכללי של צבא האימפריה הרוסית בסנקט פטרבורג. בהמשך, לחם פופוב במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם פופוב במערכה על סרביה כמפקד סוללת תותחים ובהמשך הוצב בחזית המקדונית והועלה לדרגת מאיור. פופוב שהיה מקורבו של הגנרל איוון לוקוב, מונה על ידו לחבר בצוות המשא ומתן הבולגרי לגיבוש שביתת הנשק של סלוניקי ובהמשך נמנה עם חברי המשלחת הצבאית לוועידת השלום בפריז במסגרתה נחתם חוזה ניי. ב-1928 הועלה לדרגת קולונל וב-13 באפריל 1935 הועלה לדרגת גנרל מאיור ומונה לראש המטה הכללי של צבא בולגריה.
ב-11 בספטמבר 1940 לאחר חתימת הסכם קראיובה מונה פופוב למושל דרום דוברוג'ה. במקביל פיקד פופוב על הארמייה השלישית של צבא בולגריה. ב-6 באוגוסט 1941 הועלה פופוב לדרגת גנרל, אך ב-11 באוגוסט הועבר מתפקידו ושוחרר מהצבא. ב-1944, לאחר הפיכת חזית המולדת בבולגריה הוחזר פופוב לשירות פעיל ומונה לנציג הצבא הבולגרי לוועדת הפיקוח של בעלות הברית. ב-1946 סיים גאורגי פופוב את תפקידו והשתחרר מהצבא. הוא הלך לעולמו בסופיה ב-1953 והוא בן 66 שנים.
פופוב ויהודי דרום דוברוג'ה
עם מינויו למושל חבל דרום דוברוג'ה פרסם פופוב צו גירוש ליהודי החבל מבולגריה לרומניה ונערכו הכנות ליישמו. במועד זה התגוררו בחבל כ-1,000 יהודים לכל היותר. ראשי הקהילות בחבל פנו בבהילות לקונסיסטוריה היהודית של בולגריה בבקשה לסייע בביטול הגירוש. ראשי הקונסיסטוריה הסתייעו בקולונל בדימוס אברהם תג'ר ופנו לנציגי ארגון המיעוט הבולגרי בדוברוג'ה עימם ניהלו קשרים ענפים במסגרת הפעילות בקונגרס הבינלאומי למיעוטים לאומיים. בתקופת פעילותו של הקונגרס תמך אברהם תג'ר לא אחת בזכויות התושבים ממוצא בולגרי בדרום דוברוג'ה ועקב כך זכה לאהדה בחוגי הממשל הבולגרי. נציגי ארגון התושבים הבולגרים בדרום דוברוג'ה פנו לממשל הבולגרי ולגנרל פופוב בבקשה לבטל את גירוש היהודים והוא בוטל.
גזבר (בית המקדש)
הגזבר היה הממונה על האוצר בבית המקדש. הוא יכול להיות כהן, לוי או ישראל, אך לפי דיני ערכין יש משמעות לכך שהגזבר יהיה כהן. הגזבר היה כפוף לאמרכל.
רמזים במקרא לתפקיד הגזבר
פרש רד"ק: שהבדיל את אסף הימן וידותון להיות משוררים, את האחרים להיות שוערים, ואת האחרים להיות גזברים על אוצרות בית ה'. ומפרש מצודת דוד: ויפקדו - היו ממנים גזברים על הלשכות העשויות לאוצרות על התרומות ועל הראשית והיא החלה ועל המעשרות.
לורד
לורד (באנגלית: Lord) הוא תואר אצולה בריטי. הלורדים חברים בבית הלורדים. כיום, תואר לורד הוא רק תואר כבוד ולא מקנה זכויות מיוחדות. לורד הוא תואר כולל למספר תארים, ברון, ויקונט, רוזן, מרקיז, דוכס. המילה המקבילה בעברית ללורד היא גְּבִיר.
הפירוש המקורי של המילה הוא "שומר כיכר הלחם". מקורה בתקופות רעב בהן היה צורך באדם בעל סמכות שישמור על המזון.
קישורים חיצוניים
Seigneurie mzn:لرد (خلخال)
אבנים (סרט)
אבנים הוא סרט קולנוע, קופרודוקציה ישראלית - צרפתית משנת 2004 בבימויו של רפאל נג'ארי, עם אסי לוי, אורי גבריאל ודני שטג בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי רפאל נג'ארי וזה סרטו הראשון בעברית. במרכז העלילה אישה שאינה מרוצה מחיי משפחתה ומעבודתה ומחליטה להסיר אבן מליבה ולהתחיל חיים חדשים לאחר שחברתה הטובה נהרגה מאבן שהושלכה עליה ועל קברה הונחו אבנים בהלווייה - מכאן שם הסרט.
הסרט שודר בערוץ הטלוויזיה הצרפתי TV5 והוא עוסק בסיפורה של בחורה ישראלית צעירה אשר פיגוע חבלני משבש את שיגרת חייה. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע והטלוויזיה Tout Ecran בז'נבה, ובציון לשבח בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה, בפסטיבל סביליה לקולנוע אירופי ובפסטיבל טוקיו פילמס 2004. .אסי לוי הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר של האקדמיה האירופית לקולנוע, על תפקידה בסרט.
תקציר העלילה
מיכל שמי (אסי לוי) היא אישה כבת 35, נשואה לשמואל (דני שטג) ואם לילד קטן, נתי (מתנאל זיו). היא עובדת כרואת חשבון במשרד לראיית חשבון של אביה, מאיר אהרון (אורי גבריאל).
שמואל הוא בעל משרד לתhווך ונמצא רוב הזמן בעבודה, דבר שפוגע בזוגיות שלהם. מיכל מוצאת מאהב בשם יוני (גרא סנדלר) ומנהלת למעשה חיים כפולים. היא מצוברחת כל הזמן ומעשנת בשרשרת. היא מאחרת תמיד להוציא את נתי מהגן והגננת נחמה (פלורנס בלוך) מבחינה במצוקתה ורוצה לעזור לה אך מיכל לא נפתחת לפניה.
מאיר שייך לקהילה של יהודים תימנים דתיים שמקיימים בשכונה בית כנסת וישיבה קטנה שבראשה עומד הרב עוזרי (גבי עמרני). לשכונה מגיעים הרב גבאי (שאול מזרחי) ועוזרו גבריאל (אלי אלטוניו). גבאי רוצה להגדיל את קהילת המאמינים ולבנות בית כנסת וישיבה גדולים. בעזרת מאיר הוא מקים עמותה שמדווחת על מספר גדול של תלמידים פיקטיביים. מאיר משתף אתו פעולה על מנת שהמקום יהיה על שם אשתו המנוחה. מיכל מתנגדת לזה בתוקף ובעיקר היא מתעבת את גבאי שמעיר לה כל פעם שאינה מכסה את ראשה.
בפעם אחת כשהיא ממהרת לפגישת אהבים עם יוני בכיכר אתרים מתברר לה שהיה שם פיגוע טרור וישנם נפגעים. היא ממהרת לאיכילוב והרופאה (סנדרה שונוולד) מגלה לה כי יוני נהרג. זה מדכא יותר את מיכל ולאחר טקס חנוכת בית הישיבה החדש היא ממהרת הביתה, מסירה את הבגדים הצנועים, לובשת חולצה ומכנסי ג'ינס ומשוטטת בחוף תל אביב עד למחרת בבוקר.
כשהיא חוזרת בבוקר ורוצה לישון, מחכים לה בעלה ואביה, מטיחים בה דברים קשים ושמואל אף סוטר לה. היא נוטלת את נתי ונוסעת לביתה של נחמה, מודיעה לה שעזבה את הבית ונחמה משכנת אותם בדירתה.
מיכל מחליטה כעת לפנות לעורך הדין גור (יצחק חזקיה) והוא מדריך אותה איך להגיש תביעה נגד העמותה. גבאי נעצר וחוקרים פושטים על המשרד של מאיר. בחורי הישיבה ובראשם גבריאל מתחילים להציק לה. הם מגיעים עם לגן הילדים וכשנחמה יוצאת לקראתם הם זורקים לעברה אבן שפוגעת בראשה והיא נהרגת.
מיכל משתתפת בהלוויה ופוגשת שם את אביה מאיר. כולם מניחים אבנים על הקבר הטרי של נחמה.
טיצ'ין
טיצ'ין (בפולנית: Tyczyn; ביידיש: טיטשין) היא עיירה במחוז ז'שוב שבפרובינציית פודקרפאטי בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
טיצ'ין נוסדה בשנת 1368, והוכרה כעיר בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין. במהלך המאה ה-17 נהרסה העיירה בידי הטטרים והקוזקים. עד שנת 1918 הייתה העיירה חלק מגליציה האוסטרו-הונגרית.
מלחמת ההרים
מלחמת ההרים הייתה סבב לחימה בין המיליציה הנוצרית הכוחות הלבנוניים למיליציות הדרוזיות במהלך ספטמבר 1983 באזור הרי השוף, במסגרת מלחמת האזרחים בלבנון. במהלך מלחמת ההרים התרחשו מספר מעשי טבח בנוצרים, ובסופה איבדו הנוצרים שטח רב לדרוזים באזור האסטרטגי של הרי השוף.
טיצ'ין
יהודי טיצ'ין
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-16. מאמצע המאה ה-19 הייתה העיירה למרכז חסידי.
רב העיר במהלך שנים רבות במאה ה-19 היה הרב יחיאל מיכל דארלויך. עם פטירתו בתחילת 1888 פרצה מחלוקת בעיר בין תומכי בנו ישראל דארלויך לבין תומכי הרב אשר טייטלבוים שנתמך על ידי הרבי של חסידות שינאווא.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 957 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיעו לעיירה פליטים יהודים רבים, בעיקר מאזור לודז'. ב-1941–1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו ביוני 1942 יהודים נוספים מיישובי הסביבה. זמן קצר לאחר מכן, גורשו כל יושבי הגטו לגטו ז'שוב, ומשם שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ ביולי 1942.
מלחמת ההרים
הנסיגה הישראלית
ב-3 בספטמבר 1983 ישראל הסיגה את כל כוחותיה ממחוז הרי השוף (דרומית-מזרחית לביירות), ובכך הסירה את החיץ האנושי של חייליה שניצב בין המיליציות הנוצריות לבין הדרוזים.
הלחימה
המלחמה פרצה מיד עם עזיבת הכוחות הישראלים, במתקפה של "הכוחות הלבנוניים" (שבאותה העת הורכבו כמעט לחלוטין מלוחמי הפלנגות הנוצריות, שהפסיקו לשעות לפקודותיו של הנשיא אמין ג'ומאייל) על המיליציה הדרוזית של המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית בעיר בחמדון, הנמצאת על כביש דמשק-ביירות, באזור הרי השוף. בה בעת פעל צבא לבנון לאבטחת הערים סוק אל-גרב וח'לדה הנמצאות בדרך לביירות, מפני פלישה דרוזית לבירה. לאחר מספר ימי לחימה, הונסו הכוחות הנוצריים מבחמדון, ונסוגו למעוזם בדיר אל-קמר, בה שהו כ-40,000 תושבים ופליטים נוצרים וכ-2,000 לוחמים. ברצף מעשי טבח, החריבו הדרוזים 62 כפרים נוצרים במרחב השוף, והרגו כ-1,500 אזרחים נוצרים. עד הכרזת הפסקת האש ב-25 בספטמבר, הדרוזים הצליחו להשתלט כמעט על כל השוף.
יחודה של מלחמת ההרים
במלחמת ההרים הצטרף ללחימה גם צבא לבנון, אשר הקפיד עד אז ולאחר מכן לשמור על נייטרליות (כגוף כולל, היחידות השונות המחולקות על-פי מפתח עדתי, לעיתים סייעו ללוחמיהן, ראו למשל במלחמת המחנות). צבא לבנון היה זה שהגן על הערים בדרך לביירות מהשוף מפני היחידות הדרוזיות, והבריגדה השמינית של הצבא אף התעמתה עימן במשך שלושה ימים (16 - 19 בספטמבר) בניסיון להחזיק בעיירה סוק אל-גרב בפני המתקפה הדרוזית. צבא האוויר הלבנוני החלש גם הוא השתתף בלחימה, במהלכה מספר מטוסיו הופלו על ידי טילים של הדרוזים.
ארצות הברית גם כן הייתה מעורבת בסכסוך, וסייעה לצבא לבנון בניסיונו לחסום את הדרך לביירות, על ידי הפצצה מספינות את העמדות הדרוזיות.
השלכות
ההשלכות הפוליטיות של מלחמת ההרים היו מרחיקות לכת; הלחימה גרמה לאמין ג'ומאייל להיראות כמנהיג חלש וסקטוריאלי, אשר למרות היותו נשיא לבנון, אינו מתפקד כמנהיג כלל הלבנונים. בנוסף, מרבית התושבים הנוצרים של אזור הרי השוף, המהווה חלק ממרחב הר הלבנון, אולצו לעזוב אזור שהיה בעל נוכחות ורוב נוצרי במשך מאות שנים. כמו כן, הלחימה ניפצה את המיתוס של לבנונים רבים, כי מלחמת האזרחים הסתיימה ב-1976, והלחימה מאז נבעה מהמעורבות הסורית או הישראלית.
השימוש במטאפורות בטיפול
לאור העובדה שטיפול נפשי הוא תהליך ריפוי המבוסס על שפה, על המטפל להכיר את מבני השפה, כגון מטפורה, המסייעים בצורה הטובה יותר לתהליך השינוי. השימוש במטאפורות יכולות לסייע לתהליך הטיפול הנפשי. באופן טבעי אנשים נוטים לספר סיפורים. הם מספרים אותם כמטאפורים כדי להסביר מצבים, עקרונות, רעיונות וכדומה. הסיפורים ומטאפורות הופכים לערך בטיפול כאשר המטפל משתמש בסיפורים של המטופל על מנת לקדם את תהליך הטיפול או מספר בעצמו סיפורים למטופל כדי לסייע לו להתחבר לסוגיות הטיפוליות בתוך עולמו של המטופל באופן פחות מאיים. השימוש במטאפורות בטיפול פסיכו סוציאלי, ככלי, באמצעות סיפור או אילוסטרציה, מציעים אפשריות אחרות ושונות, הן למטופל והן למטפל, ולבחון מצבים וסוגיות בנקודות מבט שונות תוך כדי התייחסות לרמת המודעת והלא מודעת של המטופל. המטפורה חושפת ומפעילה את היכולת האנושית למצוא וליצור, באמצעות השפה, משמעויות שמבחינה סמאנטית אינן בהכרח לוגיות. השימוש במטפורה הוא הפגנה של יצירתיות בשימוש בשפה המתבטאת בחשיפה או יצרית משמעות נוספים שהיו טמונים במילה. כל תרבות ודת משתמשים בסיפורים, אנלוגיות ומשלים, על מנת להעמיק את ההבנה, לעזור למסר להיות בלתי נשכח, ולסייע לנו לבצע שינויים חיוביים.
היסטוריה
פרויד השתמש בסמליות מינית להבנת החלומות וקארל יונג בעבודתו "אדם וסמליו"(1964) כתב, שמאחר ויש דברים רבים מעבר לטווח ההבנה האנושית, אנשים תמיד משתמשים במונחים סמלים כדי לייצג מושגים שאינם יכולים להגדיר או להבין באופן מלא. הם מייצרים סמלים באופן לא מודע וספונטני, למשל, בצורה של חלומות, וקיים גם היבטים לא מודעים של תפיסת המציאות שלהם. גם כאשר חושיו מגיבים לתופעות אמיתיות, מראות וצלילים, הם מתורגמים בדרך כלשהי מעולם המציאות אל תוך הנפש באמצעות סמלים. פרשנויות מטאפוריות מפורשות כמעוותות שברי אינסטינקטים מודחקים, בפסיכולוגיית האני רואים במטפורה כחלק משפה פיגורטיבית המהווה כלי טיפולי שיכול לעזור למטופלים להבין את עצמם ואת בעיותיהם.
טיפול
הגישה הפסיכו דינמית ייחסה למטפורות תפקיד צר של אמצעי לשוני המיועד לשמש כאמצעי הגנה למטופל, לשמור על מרחק בין המודע לבין החלקים הקונפליקטואלים והמאיימים שבעיקר בתת-המודע. הטיפול באמצעות השימוש במטאפורות, מחייב את ממטפל להיות מאזין פעיל. לדוגמה, אם מטופל אומר ש"אני עומד מול הר אוורסט", "שאני רץ באופן עיוור" או "אני נתקל בקיר אטום", המטפל מתמודד עם תמונות חדשות. המטפל נדרש לשקול ולבחור מתוך משמעויות אפשריות רבות הטבועות במטפורה את המשמעות הקרובה ביותר לכוונתו של המטופל. השימוש במטפורות טיפוליות מעסיק את מטופל בתהליך אינטראקטיבי של למידה.
טיפול דרך מטאפורות שנוצרו על ידי המטופל
המטאפורות שנוצרו על ידי המטופל הן מעצם הגדרתן של המטופלים. מטפל המקשיב לשימוש של ממטופל במטאפורות צפוי לשמוע תיאורים כמו "אני תקוע באמצע הדרך", "אני תלוי על צוק", "הגעתי לסוף החבל שלי". כאשר עובדים עם המטאפורות הנוצרות על ידי המטופלים, המטפלים בדרך כלל מזהים את המטפורה העיקרית המתארת את הבעיה של המטופל, מתחילים לחקור את המשמעות דרך החוויות שהמטופל מקשר למטפורה ומסייע למטופל לעצב את המטפורה הזו לתוצאה טובה יותר עבורו. מטפלים כגון ריצ'רד קופ ורובין באטינו עוקבים אחר פרוטוקול מובנה שנקבע בעבודה עם המטאפורות של המטופלים, בעוד שאחרים לוקחים גישה פחות מתועדת. היתרונות במטאפורות שנוצרו על ידי המטופל, הם כי מטאפורות אלה הם סיפורים שלהם. בכך, המטפל יכול להצטרף למטופלים באמצעות הדימויים שלהם, כך שהמטופל לא יכול להתנגד. השינוי מתחיל בעולמו הפנימי של המטופל.
טיפול דרך מטאפורות שנוצרו על ידי המטפל
מטאפורות הנוצרות על ידי המטפל, מוצגות בדרך כלל כסיפור או משל ומציגים בעיה שבה המטופל עשוי לזהות, לבנות משאבים, כישורים והאמצעי על מנת לפתור בעיות הבעיה לפני ששהמטופל מגיע לתוצאות הרצויות. ניתן להשתמש במטפורות כאשר המטופלים תקועים במציאת דרכים לפתור את הבעיותהם ולמטפל, אשר בעל ההכשרה המקצועית, היכולת וידע להציע למטופלים אסטרטגיות, טכניקות, ושיטות מהם המטופלים יכולים לצמוח.
טיפול דרך מטאפורות שיתופיות
מטאפורות שיתופיות הן מטאפורות שנבנו וניצלו הן על ידי המטפל והן על ידי המטופל, העובדים יחדיו על הסיפור. יתרון בשיטה זו, הוא כי העבודה המשותפת על סיפור המטופל, מאפשר למטפל להתערב ולשקף. בגישה זו, יש פחות אחריות על המטפל להמציא סיפור, והמטופל הוא משתתף פעיל יותר ביצירת הסיפור, בפתרון הבעיה ובהשגת תוצאה הולמת.
שימוש במטאפורות בטיפול בגברים
בשל שנים של סוֹצְיָאלִיזַצְיָה, היכולת לתאר את המחשבות והרגשות באמצעות שפה ישירה היא לעיתים קרובות התמודדות קשה מאוד לגברים. במהלך השנים מחקרים מצאו כי גברים מתקשים למצוא את המילים כדי להביע את מה שמתרחש בתוכם, במצבים באלו מטאפורות יכולות לעזור. מאחרא וגברים נוטים להיות מספרי סיפורים טבעיים, השימוש בסיפורים ובמטאפורות יכול להיות התערבות טיפולית יעילה בהתערבויות עם גברים.
דבקות
דבקות, וגם התדבקות, היא הצמדות רעיונית או השוואת צורה (כתנועה אחדותית) של אדם לאישיות אחרת או למטרה.