cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אה"מ פרינס אוף ויילס (53)
הקרב האחרון של "פרינס אוף ויילס"
אדמירל סר טום פיליפס, מפקד כוח Z, יצא בראש שתי אוניות המערכה שפיקודו, בליווי ארבע משחתות, אחת מהן של הצי האוסטרלי, בניסיון למצוא ולהשמיד את כוח הנחיתה היפני. פיליפס ידע שלא יוכל לקבל סיוע של חיל האוויר המלכותי, בשל הלחץ היפני ביבשה ובשל נחיתותו המספרית והטכנולוגית, אך הוא העריך שמטוסים יפנים לא יוכלו לפעול כה רחוק מהחוף. עד אז לא נחשבו מטוסים כאיום משמעותי על אוניות שטח עיקריות, כמו "פרינס אוף ויילס".
כוח Z יצא מסינגפור ב-8 בדצמבר 1941 בשעה 17:10 והפליג מזרחה. למחרת בבוקר שינה הכוח את כיוון הפלגתו והחל להפליג צפונה. בשעות הצהריים של אותו יום גילתה צוללת יפנית את הכוח ועקבה אחריו במשך כחמש שעות תוך שידור הודעות על מיקומו, אך הבריטים לא ידעו שהתגלו. אדמירל אוזאווה, מפקד הכוחות הימיים היפניים, הורה לספינותיו ללוות את ספינות התובלה הריקות ולהתרחק מהשייטת הבריטית. מאוחר יותר באותו יום, לקראת השקיעה, גילו גם מטוסי סיור יפניים את הכוח ועקבו אחריו. אדמירל פיליפס החליט באותו ערב לבטל את המבצע והורה לכוח לחזור לסינגפור. צוללת יפנית נוספת גילתה את הכוח מאוחר יותר ואף ירתה עליה כמה טורפדות, אך החטיאה. הבריטים לא ידעו כלל על ירי זה.
למחרת, בבוקר 10 בדצמבר 1941, קיבל אדמירל פיליפס דיווח מודיעיני על נחיתה יפנית בקואנטאן, עיר בחוף המזרחי של מלאיה, בחצי הדרך בין סינגפור לבין מקום הנחיתה המקורי של היפנים. הדיווח היה מוטעה אך אדמירל פיליפס לא ידע על כך והורה לכוח Z להפליג לכיוון הנחיתה המדווחת. מטוס הסיור של "פרינס אוף ויילס" הוזנק לכיוון קואנטאן אך לא גילה דבר, דיווח על כך לאוניית האם וטס הלאה לסינגפור. הכוח החל להפליג דרומה בדרכו חזרה לסינגפור.
בשעה 11:13 בבוקר הותקפה השייטת על ידי שלושה גלים של מטוסים יפניים. תחילה הופצצו האוניות על ידי מפציצים יפניים מגביהי טוס שהשיגו רק פגיעה אחת באה"מ ריפאלס. בשעה 11:40 הגיע גל שני של מטוסים, הפעם מפציצי טורפדו. אלה השיגו פגיעה חשובה ב"פרינס אוף ויילס", כאשר טורפדו פגע במדחפי האונייה וגרם לאובדן יכולת היגוי ולאובדן כוח בכמה מצריחי התותחים. גל התקיפה השלישי כלל 26 מפציצי טורפדו, שתקפו מכיוונים שונים. "ריפאלס" ספגה ארבעה טורפדות ששיתקו את ההגה שלה. הקפטן הורה על נטישת האונייה שהחלה לנטות לשמאל במשך מספר דקות, ולאחר מכן התהפכה וטבעה בשעה 12:23.
"פרינס אוף ויילס" הייתה אונייה מתקדמת בהרבה מ"ריפאלס", ששירתה עוד במלחמת העולם הראשונה, וניתן היה לצפות שתתמודד בהצלחה רבה יותר עם ההתקפה האווירית. בפועל לא כך היו הדברים. מכ"ם האונייה לא פעל ומיד בתחילת הקרב היא נפגעה בשש פצצות טורפדו לפחות, שאחת מהן גרמה, כאמור, לנזק קריטי. הטורפדו פגע בציר המדחף, ועקר אותו ממקומו בעודו מסתובב במהירות גבוהה. הציר המנותק התעופף בתוך המנהרה בה נמצא וגרם לנזק חמור בתוכה ולחדירת מים שהציפו את אחד מחדרי המנוע, את אחד מחדרי הדוודים, שניים מחדרי המכונות, ועוד תאים באחורי הספינה. הספינה החלה לנטות שמאלה בזווית של 10 מעלות דבר שגרם לתותחים באותו צד להיות בזווית שבה לא היו יכולים לירות אל המטוסים התוקפים. ייצור הכוח החשמלי באונייה נפגע חמורות וכן נפסקה התקשורת הפנימית והפסקה פעילותם של מערכות האוורור, ההיגוי והמערכת ההידראולית שסיפקה כוח לתותחי הנ"מ ולחימוש המשני. בשל נטיית האונייה גם לא ניתן היה להפעיל את התותחים ידנית. הפגיעה בציר המדחף גרמה לאובדן הכוח מהמנועים השמאליים כך שהאונייה הונעה רק בחלק ממנועיה והייתה יכולה להגיע למהירות 15 קשר בלבד. ללא מערכת ההיגוי למעשה לא ניתן היה לשלוט על האונייה. עדיין נורתה אש נ"מ על מטוסים מגביהי עוף, ופצצות נוספות פגעו בה אך לא הבקיעו את שריון הסיפון שלה. מפקד האונייה פקד על נטישתה, והיא התהפכה שמאלה וטבעה בשעה 13:18.
פסק דין בנק המזרחי
סמכותה החוקתית של הכנסת
אין מקום להטלת ספק בסמכותה החקיקתית-חוקתית של הכנסת, וזאת ארבעים וחמש שנים אחרי החלטת הכנסת, אשר בה הטילה הכנסת על ועדת החוקה, חוק ומשפט שלה להכין הצעת חוקה למדינה, שתוכן פרקים פרקים ("החלטת הררי"), ואחרי שהכנסת חוקקה במהלך השנים הללו אחד-עשר חוקי יסוד. חוקי היסוד הם תשתיתה החוקתית של מדינת ישראל ברוח החלטת הררי וכהגשמתה.
אה"מ פרינס אוף ויילס (53)
הקרב האחרון של "פרינס אוף ויילס"
בסך הכול תקפו את שתי האוניות 86 מטוסים יפניים, שבסיסם היה בסייגון שבווייטנאם. מתוך 49 טורפדו שנורו על האונייה, פגעו בה 11. שלושה מטוסים יפניים הופלו במהלך התקיפה ומטוס נוסף נפגע קשות והתרסק בנחיתה. סיוע אווירי שנשלח מסינגפור הגיע כאשר טבעה "פרינס אוף ויילס".
המשחתות שהיו עם הכוח אספו את הניצולים מאוניות השטח שטבעו. סך הכול נספו 513 מלחים מ"ריפאלס" ו-327 מלחים מ"פרינס אוף ויילס", בהם אדמירל פיליפס והקפטן של "פרינס אוף ויילס", ג'ון ליץ'; הקפטן של "ריפאלס" נמשה על ידי המשחתות.
משמעות הקרב ושרידי האונייה
"ריפאלס" ו"פרינס אוף ויילס" היו שתי אוניות המערכה הראשונות שהוטבעו על ידי כוח אווירי בלבד. אמנם, אוניות המערכה של צי ארצות הברית הוטבעו ימים ספורים לפני כן בנמל פרל הארבור, אך הן הופתעו ולא היו מוכנות; כאן היה מדובר בשתי אוניות שהיו בסיור קרבי, בכוננות מלאה, ובכל זאת לא הצליחו להתמודד מול ההתקפה האווירית. מכאן ההלם שיצר קרב זה, שהיה מעין בשורה על שקיעתן של אוניות המערכה. ייתכן שהקרב יכול היה להסתיים אחרת, לו היה המכ"ם של "פרינס אוף ויילס" תקין, ולו לא הייתה סופגת פגיעה קריטית בתחילת הקרב. ייתכן והייתה יכולה להסב אבדות כבדות בהרבה לכוח האווירי ואף להדוף את המתקפה. כך או אחרת, התפיסה שאוניית המערכה אינה יכולה לשרוד ללא חיפוי אווירי התקבעה היטב עד לסוף המלחמה.
תוצאות הקרב היו מקור עידוד עצום עבור יפן וגרמו להלם כבד אצל בעלות הברית. כשקיבל צ'רצ'יל את הידיעה על טביעת האוניות, הוא אמר שבמשך כל המלחמה כולה מעולם לא קיבל הלם ישיר קשה יותר ("...In all the war, I never received a more direct shock"). היפנים הצליחו להשמיד את הצי של בעלות הברית מפרל הארבור ועד סינגפור, ובעלות הברית היו עתידות לעבור כמה שנים קשות עד שתוכלנה לשקם את הצי שלהן במזרח הרחוק ואת ביטחונן העצמי.
שרידי האונייה נמצאים במים בעומק של כ-50 מטרים. במקום ישנו דגל בריטי על מצוף, המוחלף מעת לעת. בשנת 2002 נמשה מן המים פעמון האונייה בברכת משרד ההגנה של בריטניה ואגודת ניצולי כוח Z.
פסק דין בנק המזרחי
פרשנות חוקי היסוד
ההוראות הפותחות את חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו נושאות עמן בשורה חוקתית מובהקת. הפתיחה החגיגית משותפת היא לחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו ולחוק-יסוד: חופש העיסוק. בשתיהן מצויה פיסקת עקרונות היסוד ובשתיהן מצויה פסקת המטרה. נוסח ההוראות זהה. יש בכך ראיה אובייקטיבית ברורה לקרבה הרעיונית בין שני חוקי היסוד. מכאן שיש לשאוף להרמוניה ביניהם, בכפוף להבדלים האובייקטיביים והסובייקטיביים ביניהם.
שמגר מאבחן בין 'שינוי' של הזכות המעוגנת בחוק יסוד, לבין 'פגיעה' בזכות עצמה. פגיעה בזכות חוקתית צריכה לעמוד למבחן לפי פסקת ההגבלה. שינוי של חוק יסוד או של היקף ההגנה החוקתית, תעשה על ידי הכנסת בדרך של תיקון חוק היסוד. שמגר ער לכך שבפרשות נגב, קניאל ורסלר נאמר ששינוי יכול להיעשות גם בדרך חקיקה רגילה של הכנסת, פסיקה זו ביטאה את המצב ששרר כאשר רוב חוקי היסוד לא היו משוריינים אופן פורמלי (על ידי הוראות הקובעות באיזו פרוצדורה ניתן לשנות את חוק היסוד).
חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק-יסוד: חופש העיסוק נושאים שם של חוק יסוד ומשרתים את המטלה החוקתית של הכנסת לפי החלטת הררי. חוקי יסוד אלה מהווים חוליה בשרשרת של נורמות חוקתיות כחלק מתהליך גיבוש חוקה שלמה.
ניתוח עובדות המקרה
חוק הסדרים במגזר החקלאי המשפחתי (תיקון) הולם את ערכיה של מדינת ישראל. המחוקק ביקש למנוע התמוטטות אפשרית של אלפי יחידות משק בחקלאות (והסבל הכרוך בכך) אובדן רכושם ועתידם של חקלאים רבים - וכפועל יוצא גם פגיעה מהותית אפשרית בענף החקלאות כולו. למטרה זו בחר המחוקק לאמץ הסדר שמעדיף שיקום על פני פירוק משקים חקלאיים. פעולה חקיקתית להצלחתו של ענף כלכלי נעשית בארצות דמוקרטיות אחרות, ואין בכך חידוש. יש בה ביטוי לערכי החברה, הדוגלת באחריותה של המדינה לגורל אזרחיה, המטפחת את התחושה שאזרחי המדינה ערבים זה לזה. המחוקק היה ער לכך שהסדר חובות מותנה לא אחת במחיקת מקצתם של חובות או הגבלה כלשהי של זכויות, ואלה אכן פוגעים בזכויותיהם של הנושים. פתרון סביר, בלתי שרירותי, שביטויו בחוק, יכול להלום את ערכיה של המדינה, אף אם בית המשפט היה בוחר בדרך צודקת יותר או נבונה יותר. הסדר חובות כרוך לא אחת בוויתור על חלק מן החובות או בהשהיית גבייתם. זוהי המסגרת הכללית שאימץ המחוקק; היא משרתת את המטרה ותואמת את התכלית שנמצאה ראויה, ואין לפוסלה.
השופט מישאל חשין
השופט מישאל חשין כתב דעת מיעוט עקרונית בשאלת המהפכה החוקתית. הוא הביע התנגדות להגדרת חוקי היסוד כחוקה, וכתב:
עם זאת, חשין סבר כי בידי הכנסת סמכות לכבול את עצמה ללא כינון חוקה, ולקבוע כי ניתן לשנות חוק מסוים רק ברוב מוחלט ובפרוצדורה מסוימת. לפיכך הוא הצטרף לשמגר ולברק במסקנה המעשית בנוגע לביקורת השיפוטית על חוקי הכנסת:
לימים הביע השופט צבי טל חרטה על שלא הצטרף לעמדתו העקרונית של חשין.
השפעה
בפסק הדין נקבע לראשונה על ידי בית המשפט העליון כי בסמכותו לקיים ביקורת שיפוטית על חוקי הכנסת ולבטל חוקים שסותרים את חוקי היסוד. מכאן ואילך עשו שופטי בית המשפט העליון שימוש בקביעה זו בפסקי דין בהם נפסלו חוקים הלכה למעשה. בספטמבר 1997 פסל בג"ץ לראשונה סעיף חוק בשל סתירה לאחד משני חוקי היסוד החדשים, חוק יסוד: חופש העיסוק. מאז פסק הדין בעניין בנק המזרחי פסל בית המשפט העליון ב-18 מקרים חוקים וסעיפי חוקים, ב-17 מתוכם בשל סתירה לחוק יסוד: כבוד האדם או לחוק יסוד: חופש העיסוק.
בפסק דין הנדלמן פסק שופט בית משפט השלום בתל אביב, דוד רוזן, כי סעיף בפקודת מס הכנסה בטל, בנימוק שהוא נמצא בסתירה לחוק יסוד: חופש העיסוק. צעד זה של ביטול חוק על ידי שופט בבית משפט השלום החריף את הדיון הציבורי על המהפכה החוקתית. בערעור על ההחלטה ביקרה השופטת יהודית שיצר את רוזן וכתבה כי.
אליזבת לופטוס
אליזבת לופטוס (באנגלית: Elizabeth F. Loftus; נולדה ב-16 באוקטובר 1944) היא פסיכולוגית קוגניטיבית אמריקאית ממוצא יהודי.
קורות חיים
נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה בשם בת' פישמן, כנכדתם של מהגרים יהודים מרומניה ומרוסיה. קיבלה את התואר הראשון שלה במתמטיקה ופסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) בשנת 1966. את התואר השני קיבלה ב-1967 ואת הדוקטורט בשנת 1970, שניהם בפסיכולוגיה מאוניברסיטת סטנפורד. בשנת 1970 החלה לעבוד כחוקרת בניו סקול, בה חקרה את הזיכרון לטווח ארוך. בשנת 1973 עברה לעבוד באוניברסיטת וושינגטון בה החלה לחקור זיכרון של עדים. השינוי בתחום המחקר שלה הגיע בעקבות הערה של מכר ששמע על מחקריה בזיכרון לטווח ארוך ותהה על היחס עלות תועלת של המחקרים. בשנת 2002 עברה לופטוס לאוניברסיטת קליפורניה באירוויין בה היא מכהנת כפרופסור במחלקה לפסיכולוגיה ומדעי ההתנהגות, ובמחלקה לקרימינולוגיה, משפטים וחברה, כמו גם במחלקה למדעים קוגניטיביים וכחברה במחלקה לנוירוביולוגיה של הלמידה והזיכרון. היא גם מכהנת כפרופסור לפסיכולוגיה ולמשפטים באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
לופטוס נבחרה בשנת 2004 כחברת האקדמיה הלאומית למדעים ושל האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ולחברה הפילוסופית האמריקאית ובשנת 2005 נבחרה לחברה המלכותית באדינבורו. בשנים 1998–1999 כיהנה כנשיאה של האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה. בשנת 1984 וכן בשנים 2004 עד 2005 שימשה כנשיאת האיגוד לפסיכולוגיה המערבית והחברה למשפט פסיכולוגי.
אליזבת לופטוס זכתה באותות כבוד רבים, בהם פרס גרומאייר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה בשנת 2005 ומאוניברסיטה מיאמי באוהיו ואוניברסיטת ליידן בהולנד, כן הוענק תואר דוקטור למשפט לשם כבוד מטעם ג'ון גיי קולג' למשפט פלילי בניו יורק ודוקטור למדעים לשם כבוד מאוניברסיטת פורטסמות באנגליה. בנוסף לכך הוענקו לה תוארי כבוד מטעם האקדמיה האמריקנית לפסיכולוגיה משפטית בשנת 1995, האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה יישומית ב-1996, החברה הפסיכולוגית האמריקנית בשנים 1997 ו-2001 והאקדמיה האמריקנית הלאומית למדעים ב-2002. לופטוס אף דורגה במקום החמישים ושמונה מבין מאה הפסיכולוגים החשובים ביותר במאה העשרים והיא האשה הראשונה ברשימה זו.
פרסמה 24 ספרים ומעל 600 מאמרים.
לופטוס פעילה כיועצת או כעדת ראייה במאות הופעות בבית משפט בהקשר לנושא הזיכרון.
מחקריה של לופטוס מעוררים ביקורת רבה. בשנת 1994 לופטוס קיבלה איום מוות בעקבות הוצאת ספרה The Myth of Repressed Memory .
עבודתה
אליזבת לופטוס חוקרת את הזיכרון האנושי. במחקריה היא בודקת כיצד ניתן "להשתיל" זכרונות ולשנותם על ידי עובדות, רעיונות, השאות (סוגסטיות) וצורות אחרות של מידע לאחר האירוע, וכך לגרום לאנשים בריאים בנפשם, לזכור אירועים שלא התרחשו באמת. למשל שאלות מראיין, עורך דין או חוקר יכולות להטות זכרונו של האדם ואף להשתיל במוחו זכרונות שלמים. לטענתה, הדבר מתרחש במקרים רבים כמו לגבי אונס או התעללות מינית שהאדם סבור כי חווה, למרות שהאירוע לא התרחש באמת.
לדברי לופטוס, לעיתים האדם זוכר זיכרון בדוי ומשוכנע כי הוא אמיתי. עבודתה שנויה במחלוקת והיא בעלת משקל רב בחוק, כמו גם בתחומים אחרים. לופטוס אף השתתפה כעדת תביעה מומחית במשפטים ברחבי העולם, ביניהם במשפט של או.ג'יי סימפסון, וכן השתתפה בוועדות ציבוריות וממשלתיות בתחום הפסיכולוגיה. כתבה כעשרים ספרים ויותר מארבע מאות מאמרים.
המקרה של ג'יין דו
לופטוס חקרה ביחד עם מלוין גוייר, מקרה של שחזור זיכרון מודחק של ילדה שנודעה בשם הבדוי "ג'יין דו" שהתפרסם בהרחבה בתקשורת. ריאיון עם ג'יין דו בהיותה בת שש, בו היא התלוננה על התעללות פיזית ומינית בידי אמה הביולוגית, הוקלטה בוידאו על ידי הפסיכולוג קורווין שנשכר על ידי אביה לצורך משפט גירושים בשנת 1984. בעקבות הראיון המוקלט, הועברה האפוטרופסות על ג'יין דו לידי אביה. לאחר אחת עשרה שנים, הראה קורווין לג'יין דו את קלטת הראיון והקליט ראיון המשך שבו ג'יין דו נזכרת מחדש בהתעללות שעברה, למרות שלא היה לה כל זיכרון של התעללות קודם לכן. לופטוס וגוייר פרסמו מאמר ספקני שכותרתו: "מי ניצל את ג'יין דו? הסיכונים בהיסטורית המקרה הבדיד". המאמר ביקר בצורה חריפה את התקפות של מחקרו של קורווין וטענו על סמך ראיונות עם אמה הביולוגית ועם אמה החורגת של ג'יין דו שההתעללות לא ארעה מעולם. לטענתם, הזכרונות היו כוזבים, האב הנחה את הילדה לומר את שאמרה, היא שכחה את המאורע במרוצת השנים משום שלמעשה לא התרחשו מעולם, ונזכרה בהם בשנית בהשפעת הפסיכולוג שחקר אותה אחרי שנים. בתגובה, תבעה ג'ין דו את לופטוס על הפרת פרטיות והאוניברסיטה שהעסיקה אותה החרימה את החומר ואסרה עליה לדבר בנושא. לבסוף הוכרחה לופטוס להתפטר ובשנת 2002 פרסמה את המאמר בכתב העת Skeptical Inquirer.
המקרה של הולי רמונה
בשנת 1989 החלה הולי רמונה בת השמונה עשרה ללמוד באוניברסיטה, היא הייתה בולימית ודיכאונית והלכה לפגישה עם פסיכולוג. בפגישה הראשונה אמר הפסיכולוג לרמונה ולאמה כי רוב מקרי הבולמיה נגרמים כתוצאה מהתעללות מינית בזמן הילדות, לפתע החלה הולי לזכור אירועים של התעללות מינית מידי אביה מגיל שש עד גיל חמש עשרה, שאותם גילתה לפסיכיאטר בבית החולים בו הייתה מאושפזת. אביה הכחיש הכול, אולם חרף זאת אשתו התגרשה ממנו והוא פוטר מעבודתו כמנהל מפעל.
לופטוס נשכרה לטפל במקרה. ב-1994 היא שכנעה את חבר המושבעים כי המטפלים בהולי הם אלו שיצרו בה את הזכרונות ושכנעו אותה שהם אמיתיים. האב זוכה והוענקה לו ההזדמנות לתבוע את הפסיכולוגית שטיפלה בבתו, את הפסיכיאטר של בית החולים ואת בית החולים.
לורנה פטרסון
לורנה פטרסון (באנגלית: Lorna Patterson; נולדה ב-1 ביולי 1956) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה וחזנית יהודייה-אמריקאית.
ביוגרפיה
פטרסון נולדה בוויטייר, קליפורניה, שם למדה במכללת "ריו הונדו" במשך סמסטר אחד. היא נמנית עם החברות המייסדות של "איגוד התיאטרון המוזיקלי" והופיעה במחזות רמק רבים. פטרסון ידועה בעיקר בזכות תפקידה כרנדי, הדיילת הבלונדינית בסרט הקומדיה המצליח משנת 1980 "טיסה נעימה", וכן כטוראית בנג'מין בסדרת הטלוויזיה המבוססת על סרט הקולנוע באותו השם.
המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים
המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (באנגלית: National Register of Historic Places, בראשי תיבות NRHP) הוא רשימה רשמית המנוהלת על ידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית של נפות היסטוריות, אתרים, בניינים, מבנים, ואובייקטים הנחשבים ראויים לשימור בשל חשיבותם ההיסטורית. נכסים הכלולים במרשם הלאומי, או השוכנים בתחומי נפה היסטורית הכלולה במרשם הלאומי, עשויים להיות זכאים להנחות במס הנגזרות מהערך הכולל של ההוצאות לשימור הנכס.
הקמת המרשם הלאומי התאפשרה בעקבות חקיקת "החוק הלאומי לשימור ההיסטוריה" (National Historic Preservation Act) ב-1966. החוק שימש בסיס להקמת המרשם הלאומי והוא קבע את התהליך להוסיף אליו נכסים. מתוך יותר ממיליון נכסים במרשם הלאומי, 80,000 מתוארים פרטנית. השאר הם נכסים משתתפים בתחומי נפות היסטוריות.
במשך מרבית תקופת קיומו, נוהל המרשם הלאומי על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, סוכנות השייכת למחלקת הפנים של ארצות הברית. מטרותיו הן לסייע לבעלי נכסים ולקבוצות עניין, כגון הקרן הלאומית לשימור היסטורי (National Trust for Historic Preservation), לתאם, לזהות ולהגן על אתרים היסטוריים בארצות הברית. בעוד שהוספת נכסים למרשם הלאומי היא בעיקר פעולה סמלית, ההכרה בחשיבותם מהווה סוג של תמריץ כספי לבעלי נכסים רשומים. ההגנה על הנכס אינה מובטחת. במהלך תהליך המינוי, הנכס מוערך במונחים של ארבעה קריטריונים להכללה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. היישום של אותם קריטריונים היה נושא לביקורת של אנשי אקדמיה בתחום היסטוריה ושימור, כמו גם של הציבור והפוליטיקאים.
מדי פעם מוסיפים למרשם אתרים היסטוריים השוכנים מחוץ למדינה, אך קשורים לארצות הברית (כגון שגרירות ארצות הברית בטנג'יר שבמרוקו). נכסים יכולים להיות מועמדים במגוון צורות, כולל נכסים בודדים, נפות היסטוריות, והצעות לנכסים מרובים (Multiple Property Submissions או MPS). המרשם מסווג את הרישומים הכלליים לאחד מחמישה סוגים של נכסים: נפה, אתר, מבנה, בניין או אובייקט. "המרשם הלאומי של נפות היסטוריות" הם אזורים גאוגרפיים מוגדרים המורכבים מנכסים משתתפים ושאינם משתתפים. נכסים מסוימים מתווספים באופן אוטומטי למרשם הלאומי כאשר הם מנוהלים על ידי שירות הפארקים הלאומיים. אלה כוללים אתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark), פארק היסטורי לאומי (National Historical Park), פארק צבאי לאומי (National Military Park), אנדרטה לאומית (National Memorial) וחלק מהמונומנטים הלאומיים. נכסים פדרליים יכולים להיות מוכרזים כמונומנטים לאומיים על בסיס חוק העתיקות בשל החשיבות ההיסטורית או הסביבתית שלהם, הם מנוהלים על ידי כמה סוכנויות. רק מונומנטים היסטוריים באופיים המנוהלים על ידי שירות הפארקים הלאומיים רשומים מנהלית במרשם הלאומי.
היסטוריה
ב-15 באוקטובר 1966 יצרה הצעת חוק שימור ההיסטוריה את המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ואת הסוכנויות הממשלתיות לטיפול בהם המשרדים המדינתיים לשימור ההיסטוריה (State Historic Preservation Offices) בראשי תיבות SHPO. בתחילה כלל המרשם הלאומי רק אתרים היסטוריים לאומיים (National Historic Landmarks) שהוכרו קודם להקמת המרשם על פי הצעת חוק בקונגרס מ-1935, כמו גם אתרים היסטוריים אחרים במערכת הפארקים הלאומיים. אישור החוק, שעבר תיקונים ב-1980 וב-1992, ייצג את הפעם הראשונה שלארצות הברית הייתה מדיניות שימור היסטוריה. הצעת החוק מ-1966 חייבה סוכנויות ממשלתיות אלו לשתף פעולה עם משרדי ה-SHPO ועם סוכנות פדרלית עצמאית, המועצה המייעצת על שימור ההיסטוריה (Advisory Council on Historic Preservation), בראשי תיבות ACHP, שנועדה להתעמת עם ההשפעות השליליות של פעילות ממשלתית על שימור ההיסטוריה.
על מנת לנהל את המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים הקים שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית השייך למחלקת הפנים של ארצות הברית, שבראשו עמד ג'ורג' הרצוג (George B. Hartzog Jr.), אגף מנהלי הקרוי המשרד לארכאולוגיה ולשימור ההיסטוריה (Office of Archeology and Historic Preservation), בראשי תיבות OAHP. הרצוג הטיל על ה-OAHP ליצור את תוכנית המרשם הלאומי על בסיס המנדט של הצעת החוק מ-1966. ארנסט קונלי (Ernest Connally) היה המנהל הראשון של המשרד. בתחומי ה-OAHP הוקמו מחלקות לטיפול במרשם הלאומי. המחלקה ניהלה כמה תוכניות שכבר היו קיימות, כולל סקר אתרים היסטוריים וסקר בניינים אמריקנים היסטוריים (Historic American Buildings Survey), כמו גם המרשם הלאומי החדש וקרן שימור ההיסטוריה (Historic Preservation Fund).
המנהל הראשון, שתוארו היה "שומר המרשם" (Keeper of the Register), היה ויליאם ג'. מורטה (William J. Murtagh), היסטוריון של אדריכלות. בשנים הראשונות של המרשם בשלהי שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 הייתה פעילות הארגון חלשה ומשרדי ה-SHPO היו קטנים, חסרו בהם עובדים והם לא קיבלו מימון מספק. עם זאת, הקרן לשימור ההיסטוריה עדיין קיבלה כספים על מנת לתת מענקים לבעלי נכסים רשומים, תחילה לבתים שהפכו למוזיאונים ולמבנים מוסדיים, אבל אחר כך גם למבנים מסחריים.
כמה שנים מאוחר יותר ב-1979 חולקו תוכניות שימור ההיסטוריה של שירות הפארקים שהיו קשורות הן לשירות הפארקים והן למרשם הלאומי לשתי "מחלקות עזר" (Assistant Directorates): "מחלקת העזר לארכאולוגיה ושימור ההיסטוריה" (Assistant Directorate for Archeology and Historic Preservation) ו"מחלקת העזר לשימור ההיסטוריה של הפארקים". מ-1978 עד 1981 הועבר הטיפול במרשם הלאומי לסוכנות חדשה שהייתה קרויה: "שירות הנופש ושימור המורשת" (Heritage Conservation and Recreation Service) בתוך מחלקת הפנים של ארצות הברית.
בפברואר 1983 אוחדו שתי מחלקות העזר במטרה ליעל, ומתוך הכרה בתלות ההדדית שבין תוכניותיהן. ג'רי ל. רוג'רס (Jerry L. Rogers) נבחר לנהל את מחלקת העזר המאוחדת. הוא תואר כמנהלן מוכשר, שהיה ער לצורך של שירות הפארקים לעבוד תוך שיתוף פעולה עם משרדי ה-SHPO, האקדמיה והממשלות המקומיות.
אף שלא תוארו בפרוטרוט בהצעת החוק של 1966 הפכו משרדי ה-SHPO לחלק אינטגרלי בתהליך של רישום נכסים במרשם הלאומי. התיקונים מ-1980 בהצעת החוק של 1966 הגדירו עוד יותר את אחריותם של משרדי ה-SHPO בהקשר של המרשם הלאומי. כמה מהתיקונים של 1992 של הצעת החוק מ-1966 הוסיפו קטגוריה למרשם הלאומי הידועה כ"נכסי תרבות מסורתיים", אותם נכסים הקשורים לילידי אמריקה או הוואי.
המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים גדל משמעותית מאז הוקם בהצעת החוק של 1966. ב-1986 בחרו אזרחים וקבוצות 3,623 נכסים נפרדים, אתרים ונפות להכללה במרשם הלאומי, ובסך הכול 75,000 נכסים נפרדים. מקרוב לשני מיליון נכסים במרשם הלאומי, 93,000 רשומים בנפרד. אחרים רשומים כנכסים משתתפים בתחומי נפות היסטוריות.
תהליך הרישום
כל אחד יכול להציע מועמד למרשם הלאומי, אם כי לעיתים קרובות מועסקים לשם כך היסטוריונים ויועצים לשימור היסטוריה. הצגת המועמדות נעשית בטופס סטנדרטי המכיל מידע בסיסי על המראה הפיזי של הנכס ועל סוג החשיבות הגלומה בבניין, במבנה, בעצם, באתר או בנפה. המשרד המדינתי לשימור ההיסטוריה (SHPO) מקבל את טופסי המועמדויות ועונה לאדם או לגוף שהציג את המועמדות. לאחר בדיקה ראשונית, שולח ה-SHPO כל מועמד לוועדת הביקורת ההיסטורית של המדינה, אשר לאחר מכן ממליצה האם על מנהל המשרד לשימור ההיסטוריה (State Historic Preservation Officer) לשלוח את המועמדות לשומר המרשם הלאומי. רק מנהל המשרד לשימור ההיסטוריה רשאי להציע נכס שאינו בבעלות פדרלית כמועמד להכללה במרשם הלאומי. לאחר שה-SHPO ממליץ על הכללת המועמד במרשם הלאומי נשלחת ההמלצה לשירות הפארקים הלאומיים, המאשר או הדוחה את המועמדות. אם המועמד מאושר מוסיף שומר המרשם הלאומי רשמית את הנכס למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. בעלי הנכס מקבלים הודעה על המועמדות במהלך הבחינה שמבצע ה-SHPO וועדת הביקורת ההיסטורית של המדינה. אם הבעלים של נכס פרטי מתנגד למועמדות, או במקרה של נפה היסטורית, אם מרבית הבעלים מתנגדים, אזי לא ניתן להכליל את הנכס במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
קריטריונים
על מנת שנכס יהיה זכאי להתווסף למרשם הלאומי הוא חייב לעמוד באחד מארבעת הקריטריונים העיקריים של המרשם הלאומי. מידע על סגנונות בנייה, קשר עם היבטים שונים של היסטוריה חברתית ומסחר ובעלות הם כולם חלקים אינטגרליים במועמדות. כל מועמדות כוללת קטע סיפורי הכולל תיאור פיזי מפורט של הנכס וההצדקה מדוע הנכס משמעותי מבחינה היסטורית בהתייחס להיסטוריה המקומית, המדינתית או הלאומית. ארבעת הקריטריונים של המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים הם: הקריטריונים יושמו בצורה שונה לסוגים שונים של נכסים. לדוגמה, לנכסים ימיים יש הנחיות יישום שונות מאלו של בניינים.
נכסים שנרשמו
רישום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים הוא הכרה ממשלתית בנפה היסטורית, אתר, בניין או נכס. עם זאת, המרשם הוא בעיקר "מעמד מכובד שאליו נלווים כמה תמריצים כספיים פדרליים". המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים כולל אוטומטית את כל האתרים ההיסטוריים הלאומיים כמו גם אזורים היסטוריים המנוהלים על ידי שירות הפארקים. אתרים הנכללים בהגדרה כוללים פארק לאומי היסטורי (National Historical Park), פארק צבאי לאומי / שדות קרב (National Military Park/Battlefields), אנדרטאות לאומיות (National Memorials) וחלק מהמונומנטים לאומיים. מדי פעם מוסיפים למרשם אתרים היסטוריים השוכנים מחוץ למדינה, אך קשורים לארצות הברית (כגון שגרירות ארצות הברית בטנג'יר שבמרוקו).
הרישום במרשם הלאומי אינו מגביל בעלים של נכס פרטי מלהשתמש בנכס שלו. עם זאת, בכמה מדינות ועיריות יש חוקי עזר לגבי נכסים הנרשמים במרשם הלאומי. אם מעורבים מימון פדרלי או תהליך אישור פדרלי מופעל פרק 106 של חוק שימור ההיסטוריה הלאומי מ-1966. פרק 106 מחייב את הסוכנות הפדרלית המעורבת בנושא להעריך את ההשפעות של פעולת הבעלים על המשאבים ההיסטוריים. הגוף שאמור לפקח על כך על פי פרק 106 הוא סוכנות פדרלית עצמאית, המועצה המייעצת על שימור ההיסטוריה (Advisory Council on Historic Preservation), בראשי תיבות ACHP. הפרק דורש שמנהל של כל סוכנות פדרלית שיש לה סמכות ישירה או עקיפה על הפרויקט שעשוי להשפיע על הנכס הרשום או שהוחלט כי הוא זכאי להיות רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים חייב לדווח תחילה למועצה המייעצת. המנהל של הסוכנות האמורה נדרש "להביא בחשבון את ההשפעה של הפעילות" על הנכס של המרשם הלאומי, כמו גם לאפשר ל-ACHP הזדמנות נאותה להגיב.
אף שפרק 106 אינו מחייב במפורש שמנהל הסוכנות הפדרלית יקבל את ההצעות של ה-AHCP, יש לעצות שלו השפעה מעשית, בייחוד החובות הסטטוטוריות של חוק המרשם המחייבים סוכנויות פדרליות "להביא בחשבון את ההשפעה של הפעילות".
באותם מקרים בהם מחליט ה-ACHP שלפעילות הפדרלית תהיה "השפעה שלילית" על הנכסים ההיסטוריים מחפשים דרך למנוע זאת. בדרך כלל נוצר מזכר הבנות שבו הצדדים המעורבים מסכימים לתוכניות מסוימת. למדינות רבות יש חוקים הדומים לפרק 106. בניגוד לתנאים הקשורים לנפה היסטורית המוגדרת פדרלית, חוקי העזר העירוניים הקובעים לגבי נפות היסטוריות מקומיות מגבילים לעיתים קרובות סוגים מסוימים של שינויים לנכסים. בכך הם עשויים להגן על הנכס יותר מאשר מאפשר הרישום במרשם הלאומי.
השימוש בשפה הרחבה יותר אפשרה לנכסים רבים יותר ולפארקים ליהנות ממעמד של אזורים מוגנים באמצעות חקיקה זו, מדיניות שהתפתחה מוקדם בהיסטוריה של קיום החוק. בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בפסק הדין במשפט "אזרחים לשימור פארק אוברטון נגד וולפה" (Citizens to Preserve Overton Park v. Volpe) מ-1971 שלפארקים יכול להיות אותו מעמד מוגן כמו ל"אתרים היסטוריים".
הגשת הצעה לנכסים מרובים
"הגשת הצעה לנכסים מרובים" (Multiple Property Submission), בראשי תיבות MPS היא הצעה לרישום במרשם הלאומי של "קבוצה נושאית" (thematic group), קבוצת נכסים קשורים שיש להם נושא משותף וניתן להציע אותם כקבוצה. הגשת הצעה למספר נכסים יחד חייבת לעמוד בקריטריונים בסיסיים מסוימים על מנת שקבוצת הנכסים תצורף למרשם הלאומי.
התהליך מתחיל במילוי "טופס תיעוד נכסים מרובים" (Multiple Property Documentation Form), שבניגוד לטופס המועמדות הרגיל למרשם הלאומי מתפקד כמסמך גג. תפקיד טופס התיעוד הוא לקבוע את הבסיס לזכאות של הנכסים הקשורים. המידע בטופס תיעוד נכסים מרובים יכול לשמש להציע מועמדות ולרשום נכסים היסטוריים קשורים יחד, או לקבוע קריטריונים לנכסים שעשויים להיות מוצעים בעתיד. לפיכך, תוספות ל-MPS יכולות להתרחש לאורך זמן.
המועמדות של נכסים פרטניים ב-MPS מושגת באותה דרך כשל מועמדויות אחרות. השם של "הקבוצה הנושאית" מציין את הנושא ההיסטורי של הנכסים. הוא נחשב "רישום של נכס מרובה". מהרגע שמועלית מועמדות של נכס פרטני או קבוצה של נכסים ומבוצע רישום במרשם הלאומי, טופס תיעוד נכסים מרובים, יחד עם טופסי המועמדות של המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים מהווים הגשת הצעה לנכסים מרובים.
דוגמאות ל-MPS כוללות את "הצעת נכסים מרובים של מחוז לי" (Lee County Multiple Property Submission) בפלורידה, "המחסנים באומהה" באומהה בנברסקה, "אבני הגבול של מחוז קולומביה המקורי" (Boundary Markers of the Original District of Columbia) בין מרילנד לוירג'יניה ו"ספריות קרנגי באילינוי" (Illinois Carnegie Libraries). לפני שהומצא המונח "הגשת הצעה לנכסים מרובים" ב-1984 היו רישומים כאלו ידועים כ"משאבים נושאיים" (Thematic Resources), כדוגמת "המשאב הנושאי של התחנות הפעילות של רכבות הנוסעים" (Operating Passenger Railroad Stations Thematic Resource) בניו ג'רזי, או כ"אזורים של משאבים מרובים" (Multiple Resource Areas).
הטבות לבעלי הנכסים
הרישום במרשם הלאומי אינו מגן על הנכסים בכל צורה שהיא. מדינות, עיריות ומועצות אזוריות עשויות לבחור או שלא לבחור להגן על מקומות היסטוריים רשומים. הגנה עקיפה אפשרית באמצעות תקנות של גוף מוניציפלי או של המדינה בנוגע לפיתוח של נכסים רשומים, ובאמצעות הטבות מס.
עד 1976 לא ניתנו הטבות מס לבניינים רשומים. לפני 1976 העדיפו דיני המיסים הפדרליים בנייה חדשה על פני שימוש מחדש של מבנים קיימים, לעיתים היסטוריים. ב-1976 שונו דיני המיסים כך שניתנו הטבות מס לקדם שימור של נכסים היסטוריים מניבי הכנסה. שירות הפארקים הלאומיים קיבל על עצמו את האחריות להבטיח שרק שיקום ששימר את אופיו ההיסטורי של בניין יהיה זכאי להטבות מס פדרליות. שיקום מאושר הוא כזה ששירות הפארקים הלאומיים סובר שהוא עולה בקנה אחד עם הסטנדרטים לשיקום של מזכיר הפנים. נכסים ואתרים רשומים במרשם, כמו גם אלו השוכנים בנפות היסטוריות הרשומות במרשם הלאומי ותורמים לתקופה שבגינה יש לנפה חשיבות, הפכו זכאים להטבות מס פדרליות.
חלק מבעלי הנכסים עשויים להיות זכאים למענקים, כדוגמת התוכנית שפעלה בעבר "הצילו את אוצרות אמריקה" (Save America's Treasures) שחילקה מענקים ספציפית לנכסים שנרשמו במרשם הלאומי שיש להם חשיבות לאומית או שהוגדרו כאתרים היסטוריים לאומיים.
חוק השימור לא מבדיל בין נכסים הרשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ואלו המוגדרים כאתרים היסטוריים לאומיים בהקשר לזכאות להטבות מס או מענקים. זה נעשה במכוון, שכן כותבי הצעת החוק למדו מניסיונם שהבדלה בין קטגוריות של חשיבות עבור תמריצים כאלו גרמה לקטגוריה הנחותה להתכלות. בעיקרו של דבר, הפכה החלטה זו את האתרים ההיסטוריים הלאומיים לסוג של הנכסים המשמעותיים ביותר של המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
אתרים "צעירים"
בשימור ההיסטוריה של ארצות הברית "כלל חמישים השנים" הוא האמונה המקובלת שנכס לא יכול להירשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים אם הוא לא בן חמישים שנים לפחות. למעשה כלל זה אינו כלל מחייב. הוא חריג בקריטריונים של הערכת הזכאות להתווסף למרשם הלאומי. כי שציין ג'ון ספרינקל, סגן המנהל של מכון השימור הפדרלי: "'כלל' זה הוא רק חריגה מהקריטריונים המעצבים את הרישומים בתוך המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים". מתוך שמונה החריגים (או שיקולי קריטריונים), שיקול G, לנכסים שקיבלו חשיבות בתוך חמישים השנים האחרונות, הוא כנראה עיקרון השימור הידוע ביותר, ועם זאת גם אינו מובן נכונה.
עם כל שנה חולפת חוצה קבוצה חדשה של משאבים את סף החמישים שנים, שקודם לכן נחשבו "מוקדם מדי" מכדי להירשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (אלא אם היו חשובים באופן יוצא דופן). השימור של משאבים "קטינים" זוכה לעניין גובר במאה ה-21.
רישומים שבוטלו
נכון ל-1999 בוטלו 982 נכסים מהמרשם, לרוב משום שנהרסו. בין הנכסים שנהרסו לאחר שנרשמו היו "הנפה ההיסטורית ג'וברס קניון" (Jobbers Canyon Historic District) באומהה (נרשמה ב-1979, נהרסה ב-1989), "ארמון השעשועים" (Palace Amusements) באסברי פארק בניו ג'רזי (נרשם ב-2000, נהרס ב-2004), ושבעה מתשעת הבניינים שנכללו ב"נפה ההיסטורית של אוניברסיטת קונטיקט" (University of Connecticut Historic District) בקונטיקט (נרשמו ב-1989, נהרסו ב-2017).
צבי אירופי
צבי אירופי או צבי בורבוני (שם מדעי: Gazella borbonica) הוא מין נכחד מכפיל פרסה מהסוג צבי שהתקיים באירופה במשך תקופת הפליסטוקן שלפני 2.14 עד 1.95 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים של הצבי התגלו בצרפת, הולנד ודרום-מזרח אנגליה ואלה תוארו ב-1884 בידי החוקר הצרפתי צ'ארלס דפרט. הוא קיבל מספר שמות נרדפים כמו: Gazella anglica מ-1884 ו-Gazella daviesii מ-1906. מאובנים נוספים שלו התגלו כנראה לאורך דרום אירופה שסביב חבל הים התיכון בין השאר בפורטוגל, ספרד, צרפת, איטליה, ארצות הבלקן, יוון, טורקיה והלבנט.
צבי זה היה קטן יחסית, דומה מאוד לצבי הנגב והוא הגיע לאורך של 1.1 מטר, לגובה של 50 עד 60 ס"מ בכתפיים ולמשקל של 20 ק"ג. היו לו קרניים ארוכות יחסית בעלות פיצול קטן ומעט מפותלות, דומות לקרני צבי גראנט. צבי זה התקיים בערבות הקדומות ואולי גם במורדות הרים ובחורשים והבתות. הוא ניצוד כנראה בידי שבטי אנשים כמו הניאנדרטלים וכן בידי אריות, ברדלסים קדומים, דובים, זאבים וצבועים, שרובם נכחדו מאירופה.
וונסוש
וונסוש (בפולנית: Wąsosz) הוא כפר במחוז גרייבו שבפרובינציית פודלסיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
יהודי וונסוש
עד סוף המאה ה-18 התקיימה בוונסוש קהילה יהודית קטנה. קהילה זו גדלה במהלך המאה ה-19, ובראשית המאה ה-20 נבנה במקום בית מדרש. בעת מלחמת העולם הראשונה ולאחריה, עזבו את היישוב יהודים רבים. במהלך שנות השלושים סבלו יהודי היישוב מתקיפות אנטישמיות ומקריאות לחרם על עסקיהם.
בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולטוב הועבר הכפר לשליטה סובייטית בספטמבר 1939. בפרוץ מבצע ברברוסה נכנסו ליישוב כוחות גרמניים, ובאותה עת התגוררו בו בין 400 ל-600 יהודים, חלקם פליטים.
ב-5 ביולי 1941, לאחר שהחיילים הגרמנים יצאו מהיישוב, והותירו את השליטה בו בידי המשטרה הפולנית, כיתרו הפולנים את היישוב, כדי שהיהודים לא יוכלו לצאת ממנו. או אז, עברו חוליות של פולנים מבית לבית בכפר, ורצחו באכזריות רבה את כל יהודי היישוב, תוך אונס נשים, ביתור אנשים וריצוץ גולגולות של ילדים.
את רכוש היהודים חילקו ביניהם תושבי הכפר הפולנים, תוך הוצאת שיני זהב וטבעות מגופות היהודים, והטמנת הנרצחים בקבר אחים. רק 15 יהודים מהכפר שרדו את הפוגרום, ואלו נלקחו ממנו בידי הגרמנים למחנות עבודה, אשר מהם שולחו למחנות השמדה. יומיים לאחר הפוגרום בכפר ערכו פולנים מקומיים פוגרום דומה, ורחב היקף יותר, ביהודי היישוב הסמוך רדזילוב. פוגרומים אכזריים נוספים בוצעו באותו השבוע גם ביהודי היישובים הסמוכים ידוובנה וסטאוויסקי.
אמנון בס טווסי
אמנון בס טווסי (שם מדעי: Cichla monoculus) הוא דג טורף ממשפחת האמנוניים החי באמריקה הדרומית באגן האמזונאס, הופץ גם לפלורידה, הוואי ופנמה.
מאפיינים
האמנון הבס הטווסי מגיע לאורך 80 ס"מ ושוקל עד 9 ק"ג. הוא בעל מצח מגודל ופה גדול הפונה מעלה. צבעו ירוק כהה עם צידיים ירוקים בהירים. הסנפירים אדומים עזים והגוף מפוספס מלמעלה במשולשים שחורים. לקראת הזנב ישנו כתם-עין גדול. הזנב גדול ועוזר לדג להסתער קדימה.
זהו דג טורף החי במים העכורים של האמזונאס. הוא ניזון מחרקים, סרטנים ובעיקר מדגים אחרים שהוא צד במהירות.
ה'של"ט
נולדו
נולד ר' עזריה פיגו לאביו הג"ר אפרים פיגו, מחכמי ויניציה.
תל רכש
תל רֶכֶש (בערבית: תל אל-מוּחַ'רחַ'שׁ) הוא תל קדום בגליל התחתון, בסמוך לקיבוץ גזית, מדרום-מזרח להר תבור, והוא מזוהה על ידי החוקרים עם העיר המקראית אֲנָחֲרָת.
תיאור התל
שטחו של תל רכש הוא כ-45 דונם והוא מתנשא לגובה של 55 מטרים מעל אפיק נחל תבור, המקיף אותו מרוב עבריו, ו-34 מטרים מעל גובה פני הים. לתל צורה סגלגלה, כשחלקו הצפוני רחב בצורה משמעותית מחלקו הדרומי. פסגתו של התל שטוחה בעלת שטח של 600 מטר רבוע.
תל רכש נבדל מרוב התלים הפזורים ברחבי ארץ ישראל מהבחינה הטופוגרפית. התל ממוקם במפגש של נחל תבור (המקיף אותו מכיוון דרום) ונחל רכש (המקיף אותו מכיוון צפון ומערב) ועקב כך נמצא בנחיתות טופוגרפית ביחס לרמה הסובבת אותו. בנוסף לכך התל מרוחק מתוואי דרך הים (ויאה מאריס) החוצה את מרכז הגליל. אך על אף החסרונות הרבים יש לאתר מספר מעלות המפצות עליהם, כגון: הקרבה למקורות המים, זמינות הקרקעות לעיבוד חקלאי והיותו מוקף משלושת צדדיו על ידי ערוצים המקנים הגנה טבעית לעיר.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום התגלו שרידים של יישוב המצביעים על כך שהמקום היה מיושב מהתקופה הכלכוליתית ועד התקופה הביזנטית.
האזכור היחיד של אנחרת בתנ"ך מופיע בספר יהושע בהקשר של התנחלות השבטים, שם היא נכללת בתחומו של שבט יששכר, כפי שכתוב:
אזכורים היסטוריים אודות העיר מחוץ למקרא מופיעים בכתבי הפרעונים תחותמס השלישי ואמנחותפ השני, בהקשר למסע הכיבושים שהם ערכו במאה ה-15 לפנה"ס.
למרגלות תל רכש עובר תוואי שביל ישראל בקטע שבין הר יבנאל להר תבור.
החפירות בתל
בתל רכש נערכו בין השנים 2006–2010, ובין השנים 2013–2017 11 עונות חפירה, על ידי דוקטור יצחק פז מהמכון לארכאולוגיה גלילית במכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן ופרופסורים אקיאו צוקימוטו, היסאו קוואברה ושואיצ'י הסגאווה מיפן.
בין הממצאים השונים שנחשפו באתר ניתן למנות: שבר של אסטלה מצרית, עגיל זהב מתקופת הברונזה המאוחרת, דגם עשוי חרס של מקדש מהתקופה הישראלית, מטבעות מהתקופה הרומית, וכלי חרס רבים מתקופות שונות. נחשפו בו גם מערכת ביצורים מתקופת הברונזה המאוחרת, מכלול בנייה מתקופת הברזל ומבנה ציבורי מן התקופה הרומית המתוארך למאה ה-2 לספירה, וכן בית כנסת מתקופת בית שני.
שלל הממצאים הארכאולוגיים מהתל שוכנים במוזיאון לארכאולוגיה בקיבוץ עין דור הסמוך.
המתיישבים 4
המתיישבים 4 (באנגלית: The Settlers IV) הוא משחק מחשב מסוגת משחקי האסטרטגיה שפותח על ידי Ubisoft, הרביעי בסדרת המתיישבים. במשחק השחקן שולט על שבט ועליו לבנות ציוויליזציה, לאגור משאבים, לפתח כלכלה ולהביס את השבטים היריבים. השבטים במשחק מבוססים בצורה חופשית על תרבויות מהעולם המציאותי - רומא העתיקה, בני המאיה והוויקינגים. שבט נוסף הוא "שבט האופל" - חיזרים מכוכב אחר אשר גורשו לכדור הארץ.
סדרת משחק זה מציגה גישה עדינה והומוריסטית לבניית אימפריה תוך השמת דגש על אסטרטגיה כלכלית. על אף שיש לשחקן אפשרות לבנות צבא, והוא אף צריך לבצע זאת כדי לכבוש את יריביו, רמת האלימות במשחק נמוכה יחסית למשחקים אחרים בז'אנר.
מוקופירנה
המוקופירנה היה דומה לוומבט, אך כבד בהרבה וקרוב בגודלו לדוב שחור אמריקאי. הוא הגיע לאורך של 1.7 מטר ולמשקל של 143 עד 171 ק"ג בממוצע. סוג זה דמה במאפייני השיניים והגולגולת למשפחה הנכחדת Wynyardiidae והכיל כמה תכונות של הוומבטיים והדיפרוטודוניים הענקיים. מבנה השיניים מרמז שהיה אוכל צמחים בעל טפרים חזקות, אשר חיפש ביערות והסוואנות בהם חי שורשים, פקעות וגבעולים ברגליו הקדמיות החזקות.
שאטנבורג
שאטנבורג (בגרמנית: Schattenburg) היא טירה בעיר פלדקירך שבמדינת פורארלברג, אוסטריה.
הטירה נמצאת על הר ממנו ניתן להשקיף על הסביבה. יש בה מוזיאון היסטורי והיא מהווה מוקד תיירותי חשוב. הטירה הוקמה במאה ה-12 על ידי הרוזן הוגו פון מונטפורט ושימשה את שושלתו עד שנת 1390.
דניאל מנדלסון
דניאל מנדלסון (באנגלית: Daniel Mendelsohn; נולד ב-1960 בלונג איילנד, ניו יורק) הוא סופר, מבקר ספרות, מתרגם ואיש אקדמיה יהודי אמריקאי.
ביוגרפיה
מנדלסון למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת וירג'יניה ובאוניברסיטת פרינסטון, שם זכה במלגת מחקר במחלקת מדעי הרוח. לאחר שקיבל תואר דוקטורט, ב-1994, הוא החל בקריירה מצליחה כעיתונאי בכתבי העת "ניו יורקר", "הניו יורק טיימס", "The New York Review of Books" ו"אסקווייר". כעיתונאי הוא זכה בפרסים על ביקורות הספרים והתיאטרון שלו. כיום הוא פרופסור למדעי הרוח במכללת בארד.
ב-2005 הוא זכה במלגת גוגנהיים על תרגומיו לאנגלית משירי קוואפיס; ספר ובו מכלול שירתו של קוואפיס בתרגומו ראה אור ב-2009.
ב-2006 יצא לאור ספרו "האבודים - שישה מתוך שישה מיליון", המתאר בלשון לירית, המושפעת מפרוסט ומזבאלד, את מסעו בחיפוש אחר עקבות שישה מבני משפחתו שנספו בשואה. גם ספר זה זכה לשבחי הביקורת (יצא לאור בעברית באפריל 2008 בהוצאת ספרי עליית הגג / ידיעות ספרים). בשנת 2007 הספר זכה בצרפת בפרס מדיסיס לספרות זרה (Médicis étranger).
ב-2008 ראה אור הספר "כמה זה יפה, וכמה קל לשבור את זה" (How Beautiful It Is And How Easily It Can Be Broken), אוסף של מסות ומאמרי ביקורת בנושאי אמנות, קולנוע, תיאטרון וספרות. אוסף מאמרים שני בשם "מחכים לברברים" (Waiting for the Barbarians, על שם שיר של קוואפיס), ראה אור ב-2012.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
הפרעת התנגדות
הפרעת התנגדות (באנגלית: Oppositional Defiant Disorder, O.D.D) היא הפרעה התפתחותית התנהגותית. מתאפיינת בדפוס חוזר ונשנה של התנהגות נגטיביסטית ("דווקאית"), מתריסה, מתנגדת ועוינת, כלפי דמויות סמכות, כדפוס התנהגות קבוע הנמשך לאורך זמן.
על פי DSM-5 הסימפטומים הראשונים של הפרעת התנגדות מתריסה מופיעים לרוב בגיל הגן ולעיתים רחוקות מתחילים להופיע אחרי ההתבגרות המוקדמת. הפרעה זאת לרוב מקדימה התפתחות של הפרעת התנהגות, במיוחד אצל אלו עם התנהגות מתפרצת בילדות. אך יחד עם זאת, רבים עם ההפרעה ילדים ומתבגרים, לא יפתחו לאחר מכן הפרעת התנהגות. בנוסף, הלוקים בהפרעת התנהגות מלאה, לרוב לקו בילדותם בהפרעת התרסה התנגדות. גורמי הסיכון לשתי ההפרעות הם דומים: עימותים במשפחה, קיפוח חברתי-כלכלי, והתנהגות אנטי-חברתית של ההורים.
זיהוי ההפרעה בשלב מוקדם בילדות וטיפול מתאים בה, עשויים להביא לתוצאות טובות. טיפולים מתאימים אפשריים הם פסיכותרפיה (כגון טיפול התנהגותי וקוגניטיבי) כולל הדרכת הורים, טיפול משפחתי, ועוד.
סימנים ותסמינים
האפיונים המרכזיים של הפרעת התנגדות מתריסה הם דפוס חוזר של כעס, מצב רוח רגזני, ווכחני, התנהגות מתריסה ונקמנות בתדירות גבוהה לאורך זמן. בעלי ההפרעה יכולים להפגין בעיות התנהגותיות בלבד ללא סימנים של מצב רוח שלילי. אך יחד עם זאת, בעלי ההפרעה שמראים סימנים של בעיות  מזג ומצב רוח בהכרח יפגינו גם בעיות התנהגותיות.
בעלי ההפרעה יכולים גם לבטא אותה רק במקום אחד כשלרוב זה הבית. אנשים שמראים מספיק סימפטומים שיכולים לענות על האבחנה ,אפילו אם רק בבית, יכולים לפגוע באופן משמעותי בקשרים בין-אישיים ובתפקוד החברתי שלהם. יחד עם זאת, במקרים חמורים יותר התסמינים יכולים להופיע במספר מקומות או הקשרים סביבתיים.
התסמינים הם לרוב חלק מדפוס של בעייתיות באינטראקציה עם אחרים. בעלי הפרעה זו אינם תופסים עצמם ככעוסים, כמתנגדים או מתריסים. במקום זאת, הם לרוב מצדיקים את ההתנהגויות שלהם כתגובה לנסיבות וכתגובה לבקשות לא הגיוניות של האחר. לכן קשה להבין את התרומה של הלוקה בהפרעה לבעייתיות באינטראקציות עם האחר שהוא חווה. לדוגמה: יכול להיות שילד עם הפרעת התנגדות מתריסה חווה היסטוריה של דפוס הורות מחמיר, מה שמקשה לומר האם התנהגות הילד היא זו שיצרה דפוס הורות שכזה או שהתנהגות הילד נובעת מדפוס הורות זה, או שזה שילוב של השניים.
התסמינים ההתנהגותיים הבאים קשורים להפרעת התנגדות:
אבחנה
האבחנה מתחלקת ל-3 קבוצות של קריטריונים על פי ה-DSM. לפי DSM-5 אבחנה זאת מתבצעת כאשר מתקיים:
A. דפוס מצב רוח כעוס ורגזני, התנהגות וכחנית ומתריסה או נקמנית שנמשכת לפחות 6 חודשים, כאשר מתקיימים לפחות ארבע סימפטומים מהקטגוריות הבאות ונצפים בזמן אינטראקציה עם לפחות אדם אחד שאינו אח או אחות.
מצב רוח רגזני שמתרגז בקלות
ויכוחים חוזרים עם מבוגרים.
נקמנות
B. ההפרעות בהתנהגויות מתקשרות למצוקה של הסובל מההפרעה או מצוקה בקרב הקרובים אליו ( משפחה, חברים, עמיתים לעבודה ) או שהן מפריעות ומשפיעות באופן שלילי על חיי החברה, לימודים, תעסוקה  ותחומים חשובים אחרים בתפקוד חברתי.
C. התנהגויות אלה לא יכולות להופיע רק בזמן התקף פסיכוטי, שימוש בסמים, דיכאון והפרעה דו-קוטבית.
תדירות ומשך התנהגויות אלו משמשות להבחין ולהבדיל בין התנהגויות שבגבול הנורמלי לבין התנהגויות שמהוות סימפטומים. עבור ילדים שמתחת לגיל 5, התנהגויות אלו צריכות להופיע ברוב הימים לתקופה של לפחות 6 חודשים אלא אם צוין אחרת (קרטריון A8). בעבור אחדים בגיל חמש ומעלה התנהגויות אלו צריכות להופיע לפחות פעם בשבוע  למשך  תקופה של לפחות חצי שנה אלא אם צוין אחרת ( קרטריון A8). בזמן שהקריטריונים מציינים רמה מינימלית של תדירות בכדי להגדיר סימפטומים, גורמים נוספים צריכים להילקח בחשבון כגון, האם התדירות והועצמה של ההתנהגויות הן מחוץ לטווח הנורמלי בהקשר לרמה התפתחותית, מין ותרבות של הפרט.
מצייני חומרה
חלשה: הסימפטומים מוגבלים למיקום אחד בלבד (בית, או בית ספר, עבודה או בנוכחות עמיתים).
מתונה:  חלק מהסימפטומים מופעים בלפחות 2 מקומות.
חמורה: חלק מהסימפטומים מופיעים בשלושה מקומות או יותר.
שכיחות
על פי 5 DSM שכיחות ההפרעה נעה בין 1%-11%. היקף ההפרעה משתנה, הממוצע הוא 3.3% ותלוי בגיל ובמין הילד. ניכר כי ההפרעה שכיחה יותר אצל גברים לפני גיל ההתבגרות (1.4:1) אך ההבדל אינו מובהק.
התפתחות
ילדים ומתבגרים עם הפרעת התנגדות מתריסה נמצאים בסיכון מתגבר למספר בעיות הסתגלותיות כמבוגרים, כולל, התנהגות אנטי-חברתית, בעיות שליטה בדחפים, שימוש לרעה בסמים, חרדה ודיכאון. הרבה מההתנהגויות הקשורות בהפרעת התנגדות מתריסה מתגברות בתדירותן במהלך תקופת הגן וההתבגרות. לכן זה קריטי במהלך תקופות התפתחות אלו שהעוצמה והתדירות של אותן התנהגויות תבחן ותיבדק ביחס למדדים נורמטיביים, לפני יקבע כי אלו תסמינים של הפרעת התנגדות מתריסה.
ODD והפרעת קשב
הפרעת התרסה התנגדות עשויה להתקיים אצל חלק מהילדים לצד הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, בקומורבידיות, ולעיתים קיים בלבול בהבחנה בין שתי ההפרעות. הפרעת קשב אינה תנאי הכרחי לאבחנה והיא נמצאת בצורה פחותה ב-ODD. ממחקרים שונים עולה כי כ-40–70 אחוזים מהילדים הלוקים בהפרעת קשב, לוקים גם ב-ODD.
להבדיל מהאימפולסיביות המאפיינת הפרעת קשב אשר מתבטאת בעיקר בצורת ההתנהלות ובאופן העבודה, האימפולסיביות המאפיינת את הסובלים מ-ODD מאופיינת יותר באגרסיה ובחיכוכים עם הסביבה.
טיפול
על פי גישת הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי, ההתנהגויות המתריסות מקבלות חיזוק חיובי או שלילי על ידי הסביבה של הילד, לרוב בלי כוונה ובאופן לא מודע, ובכך מוגברות התנהגויות שליליות אלו. טיפול בהפרעה על פי גישה זו כולל הדרכה לכלל הגורמים החשובים בסביבה של הילד (משפחה, צוות חינוכי) לזיהוי והפחתה של החיזוקים שהם נותנים להתנהגותו השלילית, ומעבר למתן חיזוקים להתנהגות חיובית.
טיפול נוסף ללוקים בהפרעה יכול להיות פסיכותרפיה פרטנית, שנועדה להקנות למטופל כלים להתמודדות: פיתוח ויסות רגשי של התגובות מול מצבים מתסכלים, התמודדות עם חרדות שמעוררים מצבים אלו, פיתוח הבנה לרגשות וצרכים של האחר, שפה באמצעותה ניתן לבטא רגשות, מיומנות הפקת לקחים ממצבים שקרו בעבר ותכנון פעולות להבא, מיומנות פתרון בעיות, דחיית סיפוקים, ועוד.
טיפולים אחרים ללוקים בהפרעה עשויים להיות טיפול משפחתי, או אימון לרכישת מיומנויות חברתיות.
דולצ'אמאר
דולצ'אמאר (Dolchamar) היא להקת רוק והיפ-הופ שקמה בלונדון בשנת 1999, אך חבריה כיום חיים בפינלנד. כל שירי הלהקה כתובים ומבוצעים באספרנטו.
אספרנטו
פירוש השם "דולצ'אמאר" הוא מר-מתוק (dolĉa – מתוק; amara – מר). כיוון שלא תמיד ניתן לרשום את האות ĉ (צ'וֹ) הייחודית לאספרנטו, קיימות שתי חלופות מקובלות: cx ו-ch. בתחילת דרכה כתבה הלהקה את שמה ב-x לפי החלופה הראשונה (Dolcxamar). בשנת 2003 השתנה לחלוטין הרכב הלהקה, ומייסד הלהקה, פטריק אוסטין, הכריז ששם הלהקה שונה ל-Dolchamar. כל השירים מקוריים, וכתובים באספרנטו. מדי פעם משולבים ביטויי סלנג ומילים משובשות באנגלית. חלק מחברי הלהקה משתמשים בשמות חיבה בסגנון אספרנטי עם הסיומות ĉjo (-צ'יו) ו-nja (-ניה).
חברי הלהקה
חבר הלהקה הקבוע היחיד הוא פטריק "פיאצ'יו" אוסטין (שירה, גיטרה, סינתיסייזר).
באלבום "Rebela Sono" השתתפו
באלבומים "Lingvo Intermonda" ו-"Elektronika Kompilo" השתתפו
הקרב על באחמוט
הקרב על באחמוט היה מערכה צבאית בין כוחות צבא אוקראינה, שהגנו על המרחב סביב העיר באחמוט, בצפון מחוז דונצק, לבין כוחות צבא רוסיים שתקפו את העיר, שנערכה במסגרת המתקפה הרוסית במזרח אוקראינה. המערכה ארכה כמעט שמונה חודשים, והסתיימה בכיבוש באחמוט על ידי הצבא הרוסי, לאחר קרבות קשים. הרוסים החלו להפגיז את באחמוט כבר בסוף מאי 2022, אך הלחימה בפרברים המזרחיים של העיר החלה רק בראשית אוגוסט 2022. הקרב על באחמוט וסביבתה הקרובה נחשב כמערכה הצבאית הממושכת והקשה ביותר מאז תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה. מאז ראשית שנת 2023 ריכזו הצדדים היריבים במלחמה באוקראינה חלק ניכר מכוחותיהם באזור באחמוט, וספגו עשרות אלפי נפגעים (הרוגים ופצועים) כל אחד, במסגרת המערכה סביב העיר. באחמוט עצמה ספגה הרס אדיר במהלך הלחימה, ומתוך כ-80,000 תושבים שהתגוררו בה ערב המלחמה, נותרו בעיר רק אלפים בודדים. הכוחות הרוסיים השלימו את כיבוש העיר ב-21 במאי 2023 לאחר מספר חודשים של קרבות רחוב קשים. חברת שכירי החרב הרוסית וגנר מילאה תפקיד מרכזי בלחימה בתוך העיר באחמוט. הקרב על באחמוט מזכיר במידה מסוימת את קרב ורדן במלחמת העולם הראשונה, מכיוון שהוא התנהל במסגרת תא שטח מצומצם יחסית, כלל מאפיינים לא מעטים של מלחמת חפירות, ושני הצדדים טענו, שבמהלכו הם הצליחו לשחוק את כוחות האויב, ולגרום לו אבדות גדולות פי כמה מהאבדות שספגו כוחותיהם.
המערכה על באחמוט לא הסתיימה בכיבוש העיר על ידי הצבא הרוסי. החל מאמצע מאי 2023 ערך הצבא האוקראיני שורה של התקפות נגד מצפון ומדרום לעיר, במטרה לאגף את הכוחות הרוסיים המחזיקים בבאחמוט, לנתק את קווי האספקה שלהם, ולאלץ את הרוסים לסגת מהעיר. מתקפת הנגד האוקראינית באזור באחמוט זכתה להישגים משמעותיים, ואילצה את הרוסים לסגת מספר קילומטרים מזרחה, אך נכשלה בהשגת יעדיה העיקריים.
רקע
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, מטרתה העיקרית המוצהרת של רוסיה הייתה לכבוש את כל אזור דונבאס (מחוזות דונצק ולוהנסק), שרוסיה רואה בו חלק אינטגרלי משטחה ואף סיפחה אותו באופן רשמי בסוף קיץ 2022. בעקבות ההפסד האוקראיני בקרב סוורודונצק ובקרב ליסיצ'נסק בסוף יוני ובתחילת יולי, הגיעו חיילי הצבא הרוסי, בתוכם קבוצת וגנר והכוחות המזוינים של הרפובליקה העממית של דונצק ולוגנסק, לפרוורי העיר באחמוט ממזרח, והחלו להתקיף את העיר. עוד קודם לבוא קו החזית לעיר, היא סבלה מירי ארטילרי בלתי פוסק. לטענת גנרל אוקראיני, הכוח הרוסי בתחילת הקרב היה ביחס של חמישה חיילים רוסים לחייל אוקראיני אחד בחזית המזרחית.
ב-17 במאי 2022 החלו הפגזות של הצבא הרוסי על העיר באחמוט, שבהן נהרגו חמישה אזרחים וביניהם תינוק בן שנתיים. לאחר נפילת פופאסנה בקרב פופסאנה ב-22 במאי, הצבא האוקראיני נסוג מהעיר והתארגן מחדש בעמדות הגנה סביב באחמוט. בינתיים הצליחו הכוחות הרוסיים להתקדם בציר ליסיצ'נסק–באחמוט, כשהם מסכנים את כוחות המאסף האוקראיניים סביב ליסיצ'נסק, שנסוגו מערבה.
ההפגזות על באחמוט המשיכו בכל חודשי יוני ויולי, כשהסלמה חלה לאחר שהחל ב-3 ביולי. ב-25 ביולי המשיכו הכוחות האוקראינים להיסוג, הפעם מ ומסביבתה, מה שהעניק לרוסים "התקדמות טקטית קטנה" לכיוון באחמוט. יומיים לאחר מכן, ב-27 ביולי 2022, הפגיזו הרוסים את באחמוט פעם נוספת, ובמתקפה זו הרגו שלושה אזרחים ופצעו שלושה נוספים.
מהלך הקרב
כשהגיעו הרוסים בתחילת אוגוסט לפרוורי באחמוט, שהו כוחות רוסיים מצפון באיזיום וממזרח בסוורודונצק וליסיצ'נסק הסמוכה. מטרת הרוסים באותו שלב של הקרבות הייתה לאגף את צבא אוקראינה בתנועת מלקחיים הן מבאחמוט בדרום והן מאיזיום לכיוון. ב-1 באוגוסט, במקביל לפתיחת המתקפה האוקראינית לשחרור חרסון, החלו הרוסים במתקפה קרקעית מסיבית על היישובים מדרום ומדרום־מזרח לבאחמוט. הן משרד ההגנה הרוסי והן ערוצי טלגרם פרו־רוסיים הכריזו כי "הקרב על באחמוט החל". למחרת הודיעו האוקראינים כי הצבא הרוסי ביצע תקיפה אווירית ומתקפת ארטילריה נוספת על העיר, במקביל למתקפה קרקעית על העיר מכיוון דרום־מזרח. ההפצצות המשיכו גם בימים הבאים. ב-4 באוגוסט הצליחו חיילי קבוצת וגנר לכבוש אזורים ממזרח לעיר.
ב-10 באוגוסט הפציצו הרוסים במרכז העיר, תוך שהם הורגים שבעה אזרחים ופוצעים שישה נוספים. בניינים רבים בעיר נפגעו במהלך התקיפה. בימים הבאים הרוסים המשיכו לתקוף את העיר מדרום. באחת ההפצצות נפגע מרכז תמיכה הומניטרית שפעל בעיר. במהלך כיבוי השריפה הופצצה תחנת מכבי האש בעיר שממנה נפצעו שני כבאים ונגרם נזק לציוד הכיבוי. במהלך אחד מלילות הקיץ נפגע בניין נוסף ונהרס חלקית בשטח העיר.
ב-20 בספטמבר נהרג אחד ממפקדי קבוצת וגנר בסמוך לעיר. בשלב זה החלה קבוצת וגנר לגייס לשורותיה אלפי אסירים פליליים מרוסיה, בתמורה להבטחת חנינה, כדי לתגבר את כוחותיה, שספגו אבדות כבדות בלחימה באזור פופסניה וממזרח לבאחמוט. ב-7 וב-10 באוקטובר המשיכו הכוחות הרוסיים להתקדם לפרוורי העיר מכיוון דרום.