cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Concon
מדובר במקרה פרטי של באג כללי יותר במערכת, שגרם לה לשגיאה בכל פעם שפנו לנתיב קובץ שהכיל שם התקן יותר מפעם אחת. במקרה של "Concon", מדובר היה בשם של התקן הקונסול (תצוגת המסך הראשונה שעולה עם המחשב), גם פנייה ל-"C:\aux\aux",ל-"C:\nul\nul", או ל-"con\con\con.ihz" הייתה גורמת לקריסה, אולם נתיבים אלו היו פחות נפוצים מ-Concon ועל כן הבאג נקרא על שם האחרון. נתיבים אלו אינם חוקיים ב-Windows משום שהם מכילים מילים שמורות.
הבאג נחשב לפרצת אבטחה שכן תוכנות או אתרי אינטרנט זדוניים יכלו לפנות לנתיבים אלו כדי להביא לקריסת המחשב. ב-16 במרץ 2000 שחררה מיקרוסופט טלאי תוכנה לתיקון הפרצה.
דוד פסיג
ביוגרפיה
פסיג נולד בעיר ספרו שבמרוקו כדוד בן הרוש. בגיל רך עבר עם משפחתו לצרפת, ובגיל 11 עלה לישראל. למד בישיבה תיכונית בני עקיבא בנתניה, ולאחר מכן בישיבת ההסדר הר עציון באלון שבות. בוגר אוניברסיטת מינסוטה שבארצות הברית, שבה למד לימודי תואר ראשון ושני בחינוך. בשנת 1993 סיים את לימודי הדוקטורט שלו שם בחקר העתיד.
פסיג מכהן בסגל בית הספר לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן מאז 1993. משמש בה כמרצה בכיר, כראש המגמה לתואר שני לטכנולוגיות תקשורת המידע בחינוך וכראש המעבדה למציאות מדומה. במסגרת זו הוא טוען כי טכנולוגיות תלת-ממד מסוגלות להעצים מיומנויות קוגניטיביות, גם אצל אנשים שכישורים אלו נמוכים אצלם, כגון בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית. פסיג מפתח שיטות מחקר לחקר העתיד ופיתח סולם של מיומנויות קוגניטיביות עתידיות שלדבריו תדרשנה בעתיד מכל אדם כדי שיוכל לשרוד בסביבות חברתיות ועסקיות מורכבות.
חיים אישיים
פסיג הוא גרוש ואב לארבעה. מתגורר בנתניה ומנהל אורח חיים דתי.
המינהל הכללי לביטחון הציבור (אוסטריה)
המינהל הכללי לביטחון הציבור (באוסטרית: Generaldirektion für die öffentliche Sicherheit, בראשי תיבות "GDföS") הוא מחלקה של משרד הפנים האוסטרי האחראית לכל מה שקשור לענייני ביטחון הציבור במדינה. בראש המחלקה עומד המנהל הכללי לביטחון הציבור, שמדווח ישירות לשר הפנים.
משרדי המינהל ממוקמים במינוריטנפלאץ שבבירת אוסטריה, וינה.
ארגון ומבנה
הבסיס החוקי של המינהל הכללי לביטחון הציבור, הוא פסקה 6 בחוק משטרת הביטחון הפדרלית.
מספר רשויות אכיפת חוק שאינן חלק מהמשטרה הפדרלית כפופות למינהל הכללי:
טורפי כיס
טורפי כיס (שם מדעי: Dasyuromorphia) היא סדרה של חיות כיס במחלקת היונקים, ובה שלוש משפחות. סדרה זאת מורכבת מטורפים בגדלים שונים, והם חיים כולם ביבשת אוסטרליה או באיים הסמוכים גינאה החדשה וטסמניה.
מאפיינים
טווח הגודל של מרבית טורפי הכיס נע בין גודל עכבר לגודל חתול, להוציא את הפלניגל והנינגאווי הזעירים ואת זאב הכיס שמתקרב לגודל של זאב רגיל. כל טורפי הכיס הם ציידים מיומנים וזריזים אשר מתמחים ברובם בטיפוס על עצים או בחפירה באדמה. הסוגים הגדולים ניזונים מנבלות וחולייתנים בינוניים מסדרת הקנגוראים, בעוד שהמינים הקטנים ניזונים בעיקר מחסרי חוליות, זוחלים, תולעים ועכברים.
לאחר הכחדת הזאב הטסמני שהיה טורף הכיס הגדול ביותר (שקל כ-30 ק"ג), הגדול בסדרת טורפי הכיס כיום הוא השד הטסמני (Sarcophilus harrisii) ששוקל עד 8 ק"ג. הקטן בבני המשפחה הוא פלניגל ארוך-זנב (Planigale ingrami), שהוא הקטן בכיסאים אשר שוקל עד 4.3 גרם.
אסטרטגיה צבאית
אסטרטגיה צבאית היא שם כולל לכל רמות התכנון והביצוע של מלחמה או לוחמה. המונח "אסטרטגיה" נגזר מהמילה היוונית סטרטגוס (strategos), שמשמעה "גנרל" או "מצביא". במובן זה, רואים באסטרטגיה את "הידע" של המצביא, או את מה שמקובל לכנות היום בשם "אמנות המלחמה".
האסטרטגיה עוסקת בתכנון וניהול מערכות מלחמה צבאיות המורכבות בדרך כלל ממספר קרבות, תנועתם ופריסתם של כוחות צבאיים, ובמיוחד שיטות להטעיית האויב. מייסדו של תחום העיסוק והמחקר המזוהה על ידינו כיום כאסטרטגיה צבאית מודרנית הוא קארל פון קלאוזביץ (Clausewitz, 1780–1831), שהגדיר את האסטרטגיה כ"שימוש בקרבות לצורך סיום המלחמה". קלאוזביץ גם טען כי "המלחמה אינה אלא המשך המדיניות בצורות אחרות", ומשתי טענות אלו אנו לומדים כי הוא הציב את המטרות והיעדים הפוליטיים והמדיניים מעל ליעדים הצבאיים, שכל מהותם לסייע בהשגת היעדים המדיניים. האסטרטגיה הצבאית היא אחת משלוש ה"אמנויות" השולטות בתכנון המערכה; השתיים האחרות הן הטקטיקה - ביצוע תוכניות ותמרון כוחות בשדה הקרב ובמהלכו, והלוגיסטיקה - יכולת ואופן האספקה והתחזוקה של הצבא (השימוש במונח "אמנות" נעשה כדי להבדיל מ-"מדע", במובן זה שהאמנות מייצגת ידע ושיטות שאינן נקבעות על פי תבניות פעולה מוסדרות).
טקטיקה, אופרטיבה ואסטרטגיה-רבתי
בחברות ואומות עד המאה ה-19 לערך, המלך או המנהיג הפוליטי היה גם המפקד העליון של הכוחות הצבאיים, או שמרחק ההתקשרות בין שני האישים שמילאו את התפקידים הללו היה קצר ביותר עד כדי אי-הבחנה. עם היווצרותם של צבאות ההמונים, והתגברות הצורך בפיקוד צבאי מקצועי יותר, הגבולות בין העוסקים בתחום הפוליטי ואלו העוסקים בתחום הצבאי התחדדו, ולרוב הוחלט על הפרדתם (תהליך כזה התרחש בצרפת ובפרוסיה בתחילת המאה ה-19, עם תחילת היווצרותם של מטות כלליים בצבאותיהן).
תהליכים כנ"ל ואחרים הביאו להיווצרות מערכת סדורה של רמות תכנון, ובראשה האסטרטגיה-רבתי (Grand Strategy) - תורת הניהול של המשאבים העומדים לרשות האומה, לצורך השגת היעדים הצבאיים הנגזרים מהמטרות המדיניות. תחתיה הוגדרו שתי הרמות העוסקות בתכנון צבאי גרידא: הטקטיקה והאסטרטגיה.
הטקטיקה והאסטרטגיה הם שני מושגים קשורים, נבדלים אולי רק בסדר-גודל. במובנה המקורי האסטרטגיה שלטה בהכנה לקרב (ולעוד קרבות אחרים, מקבילים לו), בעוד שהטקטיקה עסקה באופן הניהול של אותו קרב מסוים. במובן זה, האסטרטגיה עוסקת בעניינים צבאיים ותו לא.
במהלך המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 העולם המשיך ונעשה מורכב יותר. התפתחויות צבאיות, חברתיות, פוליטיות ומדיניות, כפי שבאו לידי ביטוי במלחמת האזרחים האמריקנית ובמלחמת העולם הראשונה, גרמו לכך שאומות וקואליציות נאלצו לנהל מלחמות מורכבות, בשדות-קרב רווים בגייסות, ולעיתים ביותר מחזית אחת. המחשבה והתכנון האסטרטגיים נעשו מסובכים מדי, וכתוצאה מכך נוצר מושג חדש: אופרטיבה (במובן Operation, כלומר "מבצע"). מהותה של האופרטיבה: ניהול ושליטה בכוחות צבא מסוגם של קורפוסים ודיוויזיות, המשתתפים בקרבות ומבצעים טקטיים במהותם, במטרה למנף את התוצאות של קרבות אלו לצורך השגת יעדיה הצבאיים של האסטרטגיה-רבתי. מכאן שהאופרטיבה היא התחום המקשר בין האסטרטגיה לטקטיקה. בימינו, השימוש במונח "אסטרטגיה" הוא משוחרר למדי, ובשפה פשוטה הוא מתייחס בדרך-כלל לרמות הגבוהות של התכנון הצבאי עד כדי השקה להחלטות מדיניות (סוגיות כמו אופן ההקצאה של כוחות צבא בין שתי חזיתות, אופן חלוקת התקציב בין זרועות הצבא העיקריות, קבלת החלטות לגבי דוקטרינות צבאיות, תכנון אופרטיבי בזמן מלחמה וכיוצא בזה), כלומר סתם "אסטרטגיה" מכילה בתוכה את האופרטיבה ואת האסטרטגיה-רבתי.
הן האסטרטגיה והן הטקטיקה הצבאיות חייבות להתפתח במקביל להתפתחויות הטכנולוגיות. אסטרטגיות תקופתיות מוצלחות נוטות להיות מונצחות גם זמן רב לאחר שהתפתחויות טכנולוגיות באמצעי לחימה ובתורות לחימה (תו"ל - תורת לחימה) הפכו אותן למיושנות. כך למשל טקטיקות נפוליאוניות (ראה המלחמות הנפוליאוניות) מסוגה של "להסתער בכל מחיר" שלטו במלחמת האזרחים האמריקנית ובמלחמת העולם הראשונה, וגרמו לקטילת הגייסות המסתערים באש מקלעים מתוך חפירות מוגנות בגדרות תיל. כתוצאה מניסיונה העגום של צרפת במלחמה זו, היא הגיעה למלחמת העולם השנייה עם דוקטרינה הגנתית לחלוטין, תוך הסתמכות עיוורת על קו מאז'ינו הבלתי-חדיר, רק כדי להימצא חשופה וחסרת יכולת-תגובה אל מול הבליצקריג הגרמנית.
מדיניות ודיפלומטיה
הלכה למעשה, כל רמה מהווה נדבך ב"סולם אסטרטגי", שבבסיסו הטקטיקה, ומעליה האופרטיבה והאסטרטגיה-רבתי, כאשר מעל רמת האסטרטגיה-רבתי נמצאת הרמה הגבוהה ביותר - רמת המדיניות והדיפלומטיה. ברמה זו ההנהגה האזרחית-פוליטית מנהלת את משאביה המדיניים (כמו בריתות או קואליציות) במטרה לתמרן מדינות אחרות, ובעת הצורך להפעיל עליהן לחץ כדי לכפות את רצונה.
כל רמה באותו "סולם אסטרטגי" נועדה לשרת את הרמה שמעליה על ידי פישוט המטרות שזו מציבה לכדי יעדים ברורים וברי-השגה, ובאותה מידה כל רמה משרתת את הרמה שמתחתיה על ידי חלוקת משאבים הגיונית, שתאפשר לה להגשים את יעדיה. מכאן שאת המטרות הכלליות שמציבה הרמה המדינית משרתות גם האסטרטגיה-רבתי והרמות הנמוכות יותר, כאמור, אלא שברמת המדיניות נעשה הדבר תוך כדי ניסיון להימנע מלחימה בפועל, שמשמעותה בזבוז משאבים. גם כאשר לא הצליחה הרמה המדינית להגשים מטרותיה "בדרך השלום", והמדינה נאלצה להפעיל את הכוחות המזוינים שברשותה כדי לכפות את רצונה תוך שימוש באלימות, אזי יהיה זה תפקידה של האסטרטגיה-רבתי לנהל גם את "תקופת-השלום" עם תום הקרבות. קלאוזביץ טען שאסטרטגיה צבאית מוצלחת לא תהיה המטרה, אלא לעולם תהא האמצעי למטרה, ואכן - הצלחה ברמה אסטרטגית מסוימת לא תביא בהכרח להצלחה של המדיניות. ההיסטוריה הצבאית רצופה בדוגמאות שבהן מדינות נחלו הצלחות טקטיות ואופרטיביות בשדה-הקרב, אך לא הצליחו לתרגמן להצלחה אסטרטגית או מדינית (המתבטאת, באופן הפשטני ביותר, בשלום ושגשוג).
עקרונות האסטרטגיה הצבאית
אסטרטגים רבים ניסו לתמצת את האסטרטגיה המושלמת בסטים סגורים של עקרונות, במטרה להפוך את האסטרטגיה הצבאית למשהו שהוא קרוב יותר למדע מאשר לאמנות, ובכך להקל על המצביא בבואו לתכנן תוכניות ולהחליט החלטות. המצביא הסיני סון דזה הגדיר 13 עקרונות בעבודתו הידועה והמשפיעה אמנות המלחמה (The Art of War). בין העקרונות הוא מדבר על הכנה טובה לפני היציאה למלחמה תוך הבנה מעמיקה של היריב, והבנת התנאים לניצחון. הימנעות ממלחמה מול צבא עדיף או בשטח נחות, הטעיה ושימוש מושכל בתזמון ותנופה. נפוליאון המציא רשימה בת 115 כללים. לגנרל הקונפדרציה נייתן בדפורד פורסט היה רק עקרון אחד: "תגיע ראשון עם הרבים ביותר" ("Get there firstest with the mostest". ניתן לראות כי רבים מהעקרונות המופיעים בהמשך מגולמים בו).
ישנם אסטרטגים הדוגלים בדבקות בעקרונות מלחמה בסיסיים כתנאי מספיק להבטחת הניצחון, בעוד שאחרים טוענים שטבע המלחמה הוא בלתי-צפוי, ולכן המצביא חייב להיות גמיש בעת ניסוח האסטרטגיה שלו. הלמוט קרל ברנרד פון מולטקה (Moltke, הידוע כ"מולטקה הקשיש"), ראש המטה הכללי הפרוסי, תיאר את האסטרטגיה כמערכת אד-הוק (מאולתרת בהתאם לנסיבות) של אמצעים ותחבולות שבאמצעותם המצביא צריך לפעול כאשר הוא נתון תחת לחץ. עקרונות ואמצעים אלו נשארו כמעט כמו שהיו, למרות ההתפתחות בטכנולוגיות המלחמה.
מכל מקום, כמה מעקרונות המלחמה הבסיסיים המקובלים היום ברבים מצבאות העולם הם:
בצבא הבריטי בעשרת העקרונות שלו במקום תמרון ופשטות מועדפים עקרונות שימור מורל, גמישות ומנהלה. בצבא האמריקני בתשעת העקרונות נוסף אחדות הפיקוד על הקיים ברשימה ולאחרונה נוספו ריסון, התמדה ולגיטימיות. בצה"ל נקבעה רשימה של עשרה עקרונות מלחמה, ובהם תחבולה במקום הפתעה, רציפות והמשכיות וכן עומק ועתודה על חשבון עקרון שיתוף הפעולה.
אסטרטגיה צבאית בצה"ל
להלן עקרונות המלחמה של צה"ל:
דבקות במשימה לאור המטרה
החייל יבצע את המשימה בדבקות, תוך התגברות על כל מכשול ואויב, חרף הסכנה והקושי הפיזי או המנטלי. מתוך הבנת, ובחינת חשיבותה ויעילותה, להשגת המטרה שהיא הערך העליון.
מיצוי הכוח
שימוש מיטבי בכוח המוקצה למשימה תוך שילוב נכון של היכולות השונות.
יוזמה והתקפיות
החייל ייזום פעולות באופן עקבי חרף כל מגבלה או קושי, שיקדמו את ביצוע המשימה לאור המטרה. ויחתור למגע התקפי עם האויב בכל הזדמנות.
תחבולה
ההפתעה משמשת לה בסיס, אך עיקרה זיהוי התורפה ונקודת ההכרעה והפעלת המאמץ העיקרי לעברן.
ריכוז המאמץ
השפעת כל המאמצים והכוחות כפופה לצורך של המאמץ העיקרי.
רציפות והמשכיות
הפעלת לחץ בלתי פוסק לשם מניעת ההתארגנות של האויב וניצול ההצלחה כשחולשתו מתגלה.
עומק ועתודה
נדרשים כדי להרחיק איומים וכדי לאפשר רציפות והמשכיות מחד גיסא ועמידה במשברים מאידך גיסא.
פשטות
שיאה של המקצוענות; עיקרה הימנעות מיצירת תוכנית ששלביה תלויים זה בזה. תפקידו של הכוח פשוט וברור גם כשהתוכנית הכללית מורכבת.
ביוון העתיקה
רוב רובה של ההיסטוריה של יוון העתיקה הייתה מורכבת מערי מדינה (פוליס). לכל עיר מדינה היה צבא משלה והיא דאגה לציוד לחימה וענייני ביטחון בפני עצמה. עיר המדינה המתקדמת ביותר מבחינה צבאית וודאי הייתה ספרטה. הלוחמים מצוידי המגנים והקסדות הכבדות שימשו דוגמת מופת לכל אימפריה נוספת שתשלוט בעת העתיקה באזור יוון- ממוקדוניה ועד רומא. עיקר הצבא של ערי המדינה הורכב מהופליטים, פלטסטים ופרשים. המלחמה הראויה לציון ביותר בהיסטוריה של יוון העתיקה היא מלחמת פרס–יוון שבעוד ששאר המלחמות שקדמו לה התנהלו בין ערי מדינות, במלחמה זאת הן התנהלו בין איחוד של כמי ערי מדינה בהנהגת אתונה כנגד האימפריה הפרסית. במהלך מלחמה זאת הפגינה אתונה גאונות צבאית וטקטית מרובה.
באירופה ובמערב (מהתקופה הקלאסית ועד סוף המאה ה-18)
התפתחות רבה בתחום האסטרטגיה הצבאית התרחשה במאה ה-4 לפנה"ס, במחשבה הספרטנית. במסעותיהם של מצביאים כמו אלכסנדר הגדול, חניבעל, סקיפיו אפריקנוס ויוליוס קיסר מדגימים תכנון ותמרונים אסטרטגיים קלאסיים, שנלמדו מחדש על ידי אסטרטגים של העת החדשה. בתקופה ההיא האסטרטגיה הבינלאומית הייתה מרוכזת סביב השליטה על הימים, ובספרו השפעת הכוח הימי על ההיסטוריה מתאר האסטרטג אלפרד תייר מהן כיצד הרומאים השתמשו בכוחות הימיים שלהם כדי לחסום את קווי-התקשורת של חניבעל עם קרתגו, ואז באמצעות אסטרטגיה ימית הצליחו להוציא אותו מאיטליה, אף על פי שמעולם לא הצליחו להביסו על אדמת אירופה באמצעות הלגיונות שלהם.
ב-1520 פרסם ניקולו מקיאוולי את עבודתו אמנות המלחמה (Art of War), בה עסק בעיקר ביחסים בין הדרגים המדיניים והצבאיים, ובכך ניסח את מה שאנו מכנים "אסטרטגיה-רבתי". במלחמת שלושים השנים שהחלה ב-1618, ביצע גוסטבוס אדולפוס מלך שוודיה לוחמה אופרטיבית לדוגמה, כאשר הוביל את ארצו לניצחון על אדמת האימפריה הרומית הקדושה במרכז אירופה.
אולם רק במאה ה-18 הפכה האסטרטגיה הצבאית לנושא מחקר רציני. במלחמת שבע השנים שהחלה ב-1756, המציא פרידריך השני מלך פרוסיה אסטרטגיה של התשה כדי לבלום את אויביו ולחסוך בכוחות ארצו. כשפרוסיה מותקפת מכל צדדיה על ידי צרפת, אוסטריה, רוסיה, שוודיה וסקסוניה, פרידריך ניצל את עמדתו המרכזית שאפשרה לו להניע כוחות צבאיים לאורך קווים פנימיים ולהעביר מאמצים מחזית אחת לאחרת לפי ההתפתחויות המקומיות. לא היה ביכולתו להשיג הכרעה, אולם הוא הצליח לדחוק את התבוסה עד שהושג פתרון דיפלומטי. "ניצחונו" של פרידריך הביא לעליית קרנה של אסטרטגיה גאומטרית, ששמה דגש על קווי התקדמות ותמרון, טופוגרפיה ונקודות שולטות.
ג'ינגיס חאן והאימפריה המונגולית
האימפריה המונגולית בהנהגתו של ג'ינגיס חאן מספקת דוגמה נגדית מאלפת לעומת ההתפתחויות האירופאיות באמנות האסטרטגית. הצלחותיו של ג'ינגיס חאן ושל יורשיו התבססו על תמרון והפחדה. למעשה, הנקודה אליה כיוון ג'ינגיס את התקפותיו האסטרטגיות הייתה לא יותר מאשר הדימוי הפסיכולוגי של כוחותיו בתודעתה של אוכלוסיית היריב. על ידי יישום שיטתי וקפדני של אסטרטגיה זו, כלומר אופרטיבה מגובה בלוחמה פסיכולוגית, הצליחו ג'ינגיס וצאצאיו לכבוש שטחים נרחבים ביותר באירואסיה.
אבני הבניין של הצבא והאסטרטגיה של ג'ינגיס היו הקשתים ועדרים עצומים של סוסים מונגוליים. ביחס של חמישה סוסים לכל לוחם, היה הצבא המונגולי נייד ביותר (עדרי הסוסים סיפקו גם את הבסיס הלוגיסטי לאספקת מזון, בעוד שאת כל המצרכים האחרים הדרושים לחייל במסעו בזזו המונגולים מסביבתם). בהשוואה לצבא המונגולי, כל הצבאות האחרים היו כבדים - וכתוצאה מכך בעלי כושר-ניידות נחות בהרבה. באמצעות ריכוז מאמץ, תמרון, הפתעת האויב והתקפה בלתי-פוסקת, הובאו צבאותיהם של סין, פרס, ארצות ערב וארצות אירופה תחת לחץ עד שבירתם, ואז נרדפו עד שהושמדו כליל. כשנדרש הצבא המונגולי לכבוש עיר מבוצרת, נדרשה מהאסטרטגיה הנ"ל הכרעה מהירה. כאן יצא לעזרתם של המונגולים שמם כלוחמים נוראים ואכזרים: טרבושה או סוג אחר של נשק בליסטרה הובא כדי להטיל פגרי חיות וגוויות לתוך העיר הנצורה, במטרה להפיץ מחלות ומוות בקרב התושבים. תושבי ערים שלמות נטבחו כשהחאן רצה להטיל מורא על ערים אחרות. מכאן שהמונגולים יישמו באופן אסטרטגי את מה שאנו מכנים היום בשם לוחמה פסיכולוגית, אם ניתן לכלול טרור ברוטלי וטבח במונח זה, והצלחותיהם הביאו לשליטה שלא נראתה כמוה בכל ארצות אירואסיה כמעט, במשך המאות ה-13 וה-14.
במלחמות הנפוליאוניות (1792–1815)
נפוליאון ניצל את ההתפתחויות הנ"ל כדי ליישם אסטרטגיה של השמדה ברוטלית ביעילותה, שהתעלמה כמעט לחלוטין מהדרישות ה"מתמטיות" הדקדקניות של האסטרטגיה הגאומטרית. הוא חתר בהתמדה להשגת הכרעה בקרב כשמטרתו יחידה - להשמיד לחלוטין את כוחות האויב העומד מול כוחותיו. בשבתו כשליט יחיד לצד היותו המצביא העליון של צבאו, הוא הקדיש את מחשבתו הן לאסטרטגיה-רבתי והן לאסטרטגיה האופרטיבית, ורתם את כל המאמצים, גם פוליטיים וכלכליים, באופן הדוק ומתואם לצורך השגת מטרותיו הצבאיות המשרתות את יעדיו המדיניים. בסופו של דבר הוא הובס כאשר אויביו אימצו את האסטרטגיות שהוא הביא לידי שלמות.
ההצלחות האסטרטגיות של נפוליאון יצרו תחום חדש של מחקר של אמנות המלחמה. שניים מהתלמידים החשובים ביותר של תורותיו היו קארל פון קלאוזביץ, איש צבא פרוסי עם רקע בפילוסופיה, ואנטואן-אנרי ז'ומיני, אחד מהקצינים במטהו של נפוליאון. עבודתו של קלאוזביץ על המלחמה מהווה עד היום בסיס ו"תורה" של האסטרטגיה הצבאית, ועוסק בהנהגה פוליטית לצד זו הצבאית. התזה המרכזית שלו מתומצתת במשפט המוכר ביותר של קלאוזביץ גם מחוץ לתחומי המחקר הצבאי:
קלאוזביץ זנח את האסטרטגיה הגאומטרית ששלטה באמנות המלחמה האירופאית מאז המצאת כלי הירי וכמעט עד לימיו, ואימץ את הרעיון הנפוליאוני של הניצחון, לפיו יש לחתור למגע עם האויב ולהשמדתו המוחלטת בכל מחיר. עם זאת, הוא הכיר בכך שמלחמה מוגבלת עשויה להשפיע על המדיניות באמצעות "אסטרטגיה של התשה".
בניגוד לקלאוזביץ, ז'ומיני עסק בעיקר באסטרטגיה אופרטיבית, תכנון ומודיעין, ניהול קרב ו"צבאיות" לעומת "מדינאות". הוא הציע שניצחון יושג על ידי כיבוש ותפיסת שטחו של האויב במקום השמדת כוחותיו. מכאן ששיקולים גאומטריים תפסו מקום של כבוד בתאוריה שלו של האסטרטגיה. שני העקרונות הבסיסיים של האסטרטגיה לפי ז'ומיני הם ריכוז הכוח (המאמץ) נגד חלק של כוח היריב בכל פעם, ותקיפה של המטרות הרגישות ביותר שלו קודם לכל.
לעומת האסטרטגיה התקיפה של נפוליאון, ניתן לזהות בתקופה זו גם התפתחות של לוחמת התעלות, עם התהוותם של קווי טורס וודראס (Torres Vedras) במהלך מלחמת ספרד (1808-1814). כאשר הצבאות הצרפתיים, שהסתמכו על המשאבים של השטחים שכבשו במהלך התקדמותם, פגשו בקו ביצורים שלא יכלו לאגף, הם נעצרו במקומם ונאלצו לסגת לאחר תקופה מסוימת, כשכילו את המשאבים בשטחים שלפני הקו.
מלחמת ספרד שנוהלה על ידי בריטניה, ספרד ופורטוגל נגד צרפת הציגה לאירופה ולעולם המערבי סוג נוסף של לחימה שלא היה כה מפותח בעבר, והוא לוחמת הגרילה, שהפכה לגורם משמעותי במאה ה-20. הבריטים סייעו ללוחמים הפורטוגלים שנלחמו בצרפתים בחצי האי האיברי, באספקה ובעידוד, באופן שאילץ את הצבא הצרפתי להשקיע את מרב מאמציו באבטחת קווי-התקשורת העורפיים שלו. אסטרטגיה זו של הבריטים הייתה יעילה ביותר, במונחי עלות-תועלת, שהעלות לחמש ולתספק מורדים פורטוגזיים היא נמוכה בהרבה יחסית לצבא הבריטי, בעימות מול מספר נתון של חיילים צרפתים. לכן הבריטים יכלו להחזיק צבא קטן יותר המצויד באופן טוב יותר ושאספקתו סדירה, כך שהחיילים הבריטיים לא נאלצו לחיות ממשאבי השטח ולבזוז מהתושבים המקומיים. בשל כך יחסיהם עם התושבים היו טובים יחסית, ובסופו של דבר הם יכלו להשקיע פחות גם באבטחת מחנותיהם וקווי-התקשורת והאספקה שלהם אל העורף.
במלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865)
בתקופה ההיא עדיין לא נבצר מקומה של אסטרטגיית התמרון בניצחונות, כפי שהודגם במסעו של שרמן אל החוף ב-1864, אולם מקום זה היה מותנה ב"נכונותו" של האויב שלא להתבצר. לקראת סוף המלחמה, בעיקר במהלך קרבות ההגנה על מטרות סטטיות כמו קרב קולד הארבור (Cold Harbor) או קרב ויקסבורג (Vicksburg), ממדיהן של החפירות בשני הצדדים הגיעו עד סדרי-גודל של מלחמת העולם הראשונה. בקרב גטיסברג הגנרל רוברט לי מצבא הדרום התעקש בניגוד לשכל הישר להתקיף את צבא הצפון שהיה מבוצר היטב על רכס שוב ושוב, ובכך חתם את גורל המערכה להפסד צורב, וכנקודת מפנה במלחמה כולה.
בניין הכוח בפרוסיה וגרמניה (1870–1914)
לקחיה של מלחמת האזרחים בארצות הברית לא נלמדו עדיין במהלך המלחמות האוסטרו-פרוסית והפרנקו-פרוסית, אז לתמרון עדיין היה מקום בניצחון.
בתקופה המוליכה לקראת מלחמת העולם, שניים מהאסטרטגים המשפיעים ביותר היו גנרלים פרוסים, והם הלמוט קרל ברנרד פון מולטקה (Moltke) ואלפרד פון שליפן (Schlieffen). תחת פיקודו של מולטקה השיג הצבא הפרוסי את הניצחון במלחמות האוסטרו-פרוסית (1866) והפרנקו-פרוסית (1870-1871), כאשר לשנייה מתייחסים לרוב כדוגמה קלאסית של הגותה ויישומה של אסטרטגיה צבאית. בנוסף לניצול מסילות ברזל ודרכים סלולות לצורך התמרון, מולטקה רתם גם את שירותי הטלגרפיה לצורך שליטה בכוחות צבא גדולים. הוא הכיר בצורך הגובר להאציל סמכויות פיקוד למפקדים הכפופים לו, ועל-כן העדיף לרוב להוציא "הנחיות" במקום להוריד פקודות. עם זאת, מולטקה זכור יותר בתור אסטרטג מאשר מצביא, בשל אמונתו בצורך בגמישות במהלך תכנון נוהל הקרב וכן בשל טענתו כי שום תוכנית, אף לא זו המתוכננת היטב, לא מובטח לה כי תשרוד את מפגשה הראשון עם כוחות האויב.
פילדמרשל שליפן ירש את מקומו של מולטקה במטכ"ל הגרמני ב-1891, והוביל את התכנון הגרמני לקראת מלחמת העולם. הוא היה חסיד של "אסטרטגיית ההשמדה", אולם תוכניותיו נאלצו להתמודד עם מלחמה בשתי חזיתות מול יריבים בעלי עליונות כמותית. האסטרטגיה שהוא ניסח תוך-כך ידועה בשם "תוכנית שליפן", וביסודה מצוי עיקרון ריכוז המאמץ: הגנה במזרח (מול רוסיה) תוך ריכוז הכוחות במערב (מול צרפת), במטרה להשיג ניצחון מהיר ומכריע שיאפשר לרכז שוב את הכוחות, והפעם בתקיפה במזרח. בהשראת הצלחתו של חניבעל מול לגיונות רומא בקרב קאנאי (Cannae), שליפן תכנן קרב אחד אדיר של הקפה תוך השמדה מוחלטת של צבאות יריביו.
אסטרטג גרמני בולט אחר של התקופה היה הנס דלבריק, שהרחיב את הרעיון של קלאוזביץ בדבר לחימה מוגבלת לכדי תאוריה על "אסטרטגיה של התשה". התאוריה שלו התריסה כנגד המחשבה הצבאית של זמנו, שהעדיפה באופן מובהק את הניצחון המכריע בקרב, ואכן מלחמת העולם תדגים תוך זמן קצר את מגרעותיה של אותה "אסטרטגיית השמדה" פזיזה.
בזמן שהתיעוש הביא להתקדמות בטכנולוגיה הימית, אסטרטג אמריקאי יחיד - אלפרד תייר מהן - עדכן את התחום של האסטרטגיה הימית. הוא הושפע מעקרונותיו של ז'ומיני בנוגע לאסטרטגיה, ועל כן חזה שבעקבות עליית קרנה הצפויה של האסטרטגיה הכלכלית לצד האסטרטגיה הצבאית במלחמות הבאות, השליטה בימים היא שתביא את הכוח לשלוט בסחר ובמשאבים הדרושים כדי לנהל מלחמה. מהאן דחף ליצירת "צי גדול" וגרס שההגנה תבוא משליטה במבואות הימיים ולא על ידי ביצור החופים. התאוריות שלו הביאו למעשה לפתיחתו של מרוץ החימוש הימי בתחילתה של המאה ה-20, עד תחילת מלחמת העולם.
במלחמת העולם הראשונה (1914–1918)
עם תחילתה של מלחמת העולם הראשונה (1914-1918), האסטרטגיה נשלטה בעיקר על ידי המחשבה ההתקפית שאפיינה את העימותים מאז 1870, ושהתבססה על מסעותיו של נפוליאון בתחילת המאה ה-19. כל זאת, למרות הלקחים שניתן היה ללמוד ממלחמת הבורים השנייה (1899-1902) ומלחמת רוסיה–יפן (1904-1905), בהן הפגין המקלע את יכולותיו ההגנתיות. כבר בסוף 1914 הגיעה החזית המערבית לנקודת קיפאון, והיכולת לתמרן ברמה האסטרטגית אבדה לחלוטין, משני צידי הקו. התוצאה הייתה מלחמת התשה: הגרמנים מול הצרפתים בקרב ורדן (1916, Verdun), והבריטים ומדינות ההסכמה מול הגרמנים בקרב על הסום (1916, Somme) ובקרב פשנדל (1917, Passchendaele) נקטו לראשונה בקרבות גדולים שמטרתם אינה אלא לשחוק את כוחות האויב. קרבות התשה, מטבעם, צורכים זמן רב, ולכן משכם של הקרבות במלחמת העולם נמתחו לעיתים קרובות עד-כדי שבועות ואף חודשים. הבעיה בלחימה נגד אסטרטגיה של התשה היא השימוש של המגנים בהגנה לעומק מבוצרת, שדורשת ככלל יחס של בערך 10 תוקפים לכל מגן, רק לשם קיומו של סיכוי קלוש לניצחון. היכולת של המגן לנוע לאורכם של קווים פנימיים מנעה לרוב את יכולתו של התוקף לרכז מאמץ ולחדור דרך קווי ההגנה.
במלחמת העולם הראשונה השתתפו צבאות במספרים שכמותם לא נראו עדיין. הבריטים, שהסתמכו תמיד על צי חזק ומבוסס שלצידו צבא סדיר קטן, חוו התרחבות מהירה שהיוותה אתגר מתמיד להתמודדות בידי הגנרלים וקציני-המטה, שמעולם לא התנסו בתכנון אסטרטגי עבור כוחות אדירים שכאלה. התפתחויות טכנולוגיות נוספות היו בעלות השפעה על האסטרטגיה גם כן, ובהן ניתן למנות את הסיור האווירי, טכניקות ארטילריה חדשות, גזים רעילים, המיכון והטנק, הטלפוניה והטלגרף האלחוטי.
כמו כן, ובאופן בולט ביחס למלחמות קודמות, האסטרטגיה הצבאית של מלחמת העולם הראשונה הונחתה על ידי האסטרטגיה רבתי של קואליציית האומות: מדינות ההסכמה מצד אחד, מול מעצמות המרכז מהצד השני. החברה והמשאבים כולם גויסו לצורך המאמץ המלחמתי הכולל. התקיפות האסטרטגיות כוונו במידה רבה אל כלכלת האויב, כפי שעשתה בריטניה כשהפעילה את המצור הימי, וגרמניה שהפעילה לוחמת צוללות נגד ספינות מסחר. גם אחדות הפיקוד הציגה בעיה משלה, כשמדינות שונות החלו בביצוען של תקיפות ומגננות מתואמות. בסופו של דבר קיבלו על עצמן מדינות ההסכמה את הנהגתו של פילדמרשל פרדיננד פוש (Foch) הצרפתי, ומעצמות המרכז הונהגו לרוב על ידי הגרמנים.
מלחמת העולם הראשונה הסתיימה רק כשיכולת החיילים הגרמנים להילחם הגיעה לשפל שחייב את ממשלתם לבקש את תנאי השלום. הצבא הגרמני המותש הובס בקרב אמיין (אוגוסט 1918, Amiens), וקריסת המשק והכלכלה הגרמנית בהמשך הבטיחה את ניצחונן של מדינות ההסכמה. היה זה רק עניין של זמן עד שהטנק יחזיר לאסטרטגיה את יסוד התמרון שאבד לה.
בין שתי מלחמות העולם (1918–1939)
בין מלחמות העולם הייתה התקדמות טכנולוגית מואצת, שגרמה לטנקים להיות מהירים וחזקים יותר מבעבר. בנוסף התקדמו המטוסים והומצא מושג חדש: המפציץ. ודבר שנראה שולי אבל הוא השפיע רבות על המלחמה, קשר אלחוטי מהיר וזול בין יחידות. הצבא הגרמני הבין זאת ויישם זאת באסטרטגיה שלו, בליצקריג. מתקפה מהירה וניידת מאוד מהקרקע, מלווה בהפצצה מהאוויר ותיאום בין היחידות. הגרמנים יכלו לתקוף מקום מסוים ופתאום לעבור למקום אחר, כמו האגפים והעורף. בעלות הברית לא יכלו לעצור את הבליצקריג שהכריע את פולין במהירות רבה. בנוסף הונאות והונאות קשר הפכו לחלק חשוב בלחימה. מבצעים חשובים כמו הפלישה לסיציליה הוכרעו באמצעות הונאה, במקרה הזה מבצע קציצה. הרוסים עשו שימוש רב בהונאות קשר שהטעו את הגרמנים שמקמו את כוחותיהם במקום לא נכון בשל ההטעיות.
במלחמת העולם השנייה (1939–1945)
במלחמת העולם השנייה התפתח מאוד הרעיון של הפצצת ריכוזי אוכלוסין בידי מטוסים וטילים שפותחו בידי הגרמנים בתקופת המלחמה.
מועצה אזורית הר חברון
המועצה האזורית הר חברון הממוקמת בדרום מערב יהודה (מחוז יהודה ושומרון) קיבלה מעמד מוניציפלי בשנת 1982. המועצה כוללת 17 התנחלויות ומספר מאחזים, בהם יישובים קהילתיים, חילוניים, דתיים, ושיתופיים-חקלאיים. ממוצע המרחקים בין כל יישובי המועצה הוא 37.8 ק"מ. במועצה 13 חברים ובראשם עומד יוחאי דמרי.
אסטרטגיה צבאית
בעולם שלאחר המלחמה הקרה (1991 עד ימינו)
בסין פותחה אסטרטגיה של לוחמה בלתי מוגבלת המתיימרת לתת תשובה להתמוודת נגד מדינה בעלת פוטנציאל צבאי גדול בהרבה.
מועצה אזורית הר חברון
גאוגרפיה
בדומה לשאר המועצות האזוריות ביהודה ושומרון, שטח השיפוט של המועצה כולל רק את שטחי היישובים היהודיים, ללא רצף קרקעי ביניהם. ישובי המועצה נמצאים בשטח שגבולותיו הם המועצה האזורית גוש עציון בצפון, המועצה המקומית מיתר והמועצה האזורית בני שמעון בדרום, המועצה האזורית תמר במזרח, והמועצה האזורית יואב במערב. בשטח זה עובר קו פרשת המים הארצי.
שטח המועצה האזורית חופף את הנפה הגדולה ביותר של הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון, נפת חברון, ובתוכו נמצאות שתי רשויות עצמאיות: קריית ארבע והיישוב היהודי בחברון.
חינוך
בשטח שיפוט המועצה האזורית פועלים 24 גני ילדים ממלכתיים וממ"ד, גן חינוך מיוחד אחד, שלושה בתי ספר אזוריים: ממ"ד סוסיא (זוכה פרס חינוך ישראל לשנת הלימודים ה'תשס"ו) ביישוב סוסיא וממ"ד דביר ביישוב עתניאל, ותלמוד תורה אור יאיר השוכן גם הוא ביישוב סוסיא. כמו כן, רבים מילדי המועצה לומדים בבתי הספר ביישובים קריית ארבע ומיתר הסמוכים.
בתחומי המועצה נמצאות שלוש ישיבות תיכוניות: במעלה חבר קיימת גם ישיבה קטנה לאומית.
בנוסף, פועלות בשטח המועצה ארבע ישיבות גבוהות/הסדר ומכינה קדם צבאית: בשטח המועצה פועלות גם שלוש מדרשות לבנות: ביישוב בית חגי פועל כפר נוער הנותן מענה לבעלי צרכים מיוחדים בגילאי 12–18.
שלטון מוניציפלי במועצה
המועצה האזורית הר חברון מנוהלת על ידי ראש המועצה ומליאת המועצה ולכל יישוב יש ועד מנהל. בבחירות למועצה, הנערכות אחת לחמש שנים, נבחרים ראש המועצה, המליאה, וועדי היישובים. במליאת המועצה ישנה נציגות לכל יישוב כאשר מספר הנציגים משתנה על פי כמות התושבים - כל יישוב שמספר התושבים בו עולה על 500 זכאי לשני נציגים בעוד שיישובים קטנים יותר זכאים רק לנציג אחד.
פטר פישמן
פטר פישמן (ברוסית: Пётр Аронович Фишман נולד ב-30 בנובמבר 1955 בקייב (אז בברית המועצות)) הוא צייר ופסל יהודי-רוסי. חבר אגודת האומנים של הפדרציה הרוסית, דוצנט לאומנות באוניברסיטה ההומנית של סמולנסק.
קורות חיים
פטר פישמן נולד בשנת 1955 בעיר קייב בירת אוקראינה למשפחה יהודית שורשית. ילדותו עברה במחנות צבאיים במונגוליה, קזחסטן, אוקראינה ורוסיה בהם שירת אביו בתפקיד של קצין חינוך. בשנת 1967 המשפחה עברה לצמיתות לעיר סמולנסק. מגיל צעיר פטר גילה כישרון לציור ולכן אמו רשמה אותו לבית הספר לאומנויות שבעיר. בסיום בית הספר פטר המשיך את הכשרתו | באוניברסיטת סמולנסק בפקולטה לאומנות חזותית. מורו ורבו היה הפסל הלאומי של רוסיה - אלברט סרגייב. ב-1978 פטר סיים את לימודיו בהצטיינות יתירה. החל מהשנה הוא מתחיל להופיע בקביעות עם יצירותיו בתערוכות לפיסול ברחבי ברית המועצות.
בין השנים 1980-1978 פטר מגויס לצבא. הוא משרת בתור צייר ביחידת הבטחה מיוחדת של המשרד לביטחון פנים. בתום השרות ועד שנת 1986 הוא עובד כרסטורטור ראשי של אגוד מוזיאונים של סמולנסק. חלק ניכר מזמנו הוא מקדיש לשימור יצירותיו של סרגיי קוניינקוב (Sergey Konenkov), המכונה הרודן הרוסי.
החל משנת 1987 פטר מקדיש את כל כולו לפיסול. על מנת לקיים את משפחתו, הוא משלים הכנסה בהוראה. משנת 1989 הוא חבר באיגוד האומנים של ברית המועצות. משנת 2005 הוא דוצנט לאומנות ומרצה בכיר באוניברסיטה הומנית של סמולנסק.
פטר מפסל בעץ, ברונזה ואבן. מתוך התבוננות בחיים הוא מצליח לבודד את המיוחד והנשגב ולגבשו בחומר תוך שימוש בטכניקה מיומנת, הקפדה על מידול חד ומדויק, הדגשת התכונות הבולטות ושימוש הנכון במרקם הטבעי של החומר.
אדריכלות
פטר פישמן עוסק בפיתוח ועיצוב פרויקטים ארכיטקטוניים בטווח שבין אמנות לבין הנדסת בניין. העיסוק בחלל ומרחב עשוי לכלול את הסביבה בכללה ברמת המקרו, ועד לעיצוב פרטים ברמת המיקרו.
הפארק הלאומי ציון
הפארק הלאומי ציון (באנגלית Zion National Park), הוא פארק לאומי ושמורת טבע המשתרע על שטח בן 594 קילומטרים רבועים סמוך לעיירה ספרינגדייל (Springdale) בדרום-מערב מדינת יוטה שבארצות הברית. תוואי הנוף הבולט בפארק הוא קניון ציון (Zion Canyon), שאורכו 24 קילומטרים ועומקו עד 800 מטרים. קירות הקניון בנויים מאבן חול נאוואחו האדמדמה עד חומה בהירה, שעברה סחיפה בשל פעילות הערוץ הצפוני של הנהר וירג'ין. המקום הנמוך ביותר בפארק הוא "קואלפיטס ואש" (Coalpits Wash), בגובה 1,117 מטרים מעל פני הים, והגבוה ביותר היא פסגת הר הורס ראנץ' (Horse Ranch Mountain), בגובה 2,660 מטרים. הפארק שוכן בנקודת המפגש בין האזורים הפיזיוגרפיים של רמת קולורדו, האגן הגדול ומדבר מוהאבי, והוא מאופיין בגאוגרפיה ייחודית ומגוון של אזורי חיים המקיימים מגוון יוצא דופן של צמחים ובעלי חיים. מספר רב של מיני צמחים, כמו גם 289 מיני עופות, 75 מיני יונקים (כולל 19 מינים של עטלפים) ו-32 מינים של זוחלים שוכנים בארבעת אזורי החיים בפארק: מדבר, גדות הנחלים, חורש פתוח ויערות מחטניים. תוואיי הנוף בפארק כוללים הרים, קניונים, הרי כפתור, הרי שולחן, מונוליתים, נהרות, קניוני חריץ וקשתות טבעיות.
ההתיישבות האנושית באזור הפארק החלה לפני כ-8,000 שנים, אז, לפי הממצאים ארכאולוגיים, חיו בו מספר קבוצות שבטיות-משפחתיות של ילידים בני המקום, בהם בני תרבות קולעי הסלים הנוודים למחצה (סביב שנת 300 לספירה). אחריהם התפתחות הקבוצות של בני תרבות האנסאזי (סביב שנת 500 לספירה) ובני תרבות פרימונט לאחר שבני תרבות קולעי הסלים התיישבו ביישובי קבע. שתי הקבוצות עזבו את האזור סביב שנות 1300 לספירה, ובמקומם באו בני פארוסיט (Parrusit) וכמה תת-שבטים של פאיוט דרומיים. מורמונים הגיעו לאזור ב-1858 והתיישבו בו בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19. ב-1909 הכריז הנשיא ויליאם הווארד טאפט על הקמת מונומנט לאומי באזור בשם "המונומנט הלאומי מוקונטוויפ" (Mukuntuweap National Monument, "קניון ישר" בשפת הפאיוט) במטרה להגן על הקניון. ב-1918 ניסח הוראס מרדן אולברייט (Horace M. Albright), המנכ"ל בפועל של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית שזה עתה הוקם, הצעה להרחיב את המונומנט ולשנות את שמו ל"מונומנט הלאומי ציון". ציון (Zion) הוא מונח בשימוש המורמונים. לטענת ההיסטוריון האל רותמן (Hal Rothman): "שינוי השם נבע מדעה קדומה שכיחה באותה תקופה. רבים האמינו ששמות ספרדיים ואינדיאניים ירתיעו מבקרים, שלא היו מסוגלים לבטא את שם המקום, מלטרוח להגיע אליו. השם החדש, ציון, משך תשומת לב רבה יותר לקהלים האתנוצנטריים". ב-20 בנובמבר 1919 הגדיר הקונגרס של ארצות הברית מחדש את המונומנט כפארק הלאומי ציון, והחוק נחתם על ידי הנשיא וודרו וילסון. אזור קולוב הנפרד הוכרז כמונומנט הלאומי ציון ב-1937, ושולב בפארק הלאומי ב-1956.
הפארק קרוב מאוד לשני פארקים מפורסמים אחרים, ברייס קניון וגרנד קניון.
גאוגרפיה
הפארק שוכן בדרום-מערב יוטה בתחומי המחוזות וושינגטון, איירון וקיין. הערים הגדולות הקרובות ביותר הם: מדרום-מערב לפארק, סנט ג'ורג', 70 קילומטרים ולאס וגאס, 250 קילומטרים; מצפון-מזרח, סולט לייק סיטי, 500 קילומטרים; וממזרח, דנוור, למעלה מ-800 קילומטרים. לפארק אפשר להגיע בכביש 9 של מדינת יוטה ובכביש בין-מדינתי 15. שטח הפארק 594 קילומטרים רבועים, והוא משתרע לאורך 40 קילומטרים מצפון לדרום ורוחבו משתנה בין 5 ל-23 קילומטרים. החלק הצפוני של הפארק מכונה קטע קניוני קולוב (Kolob Canyons section), וניתן להגיע אליו מכביש בין-מדינתי 15.
מבחינה גאומורפולוגית הפארק שוכן על רמת מרקאגנט ורמת קולוב (Kolob Plateau), במפגש בין שלושה אזורים פיזיוגרפיים: רמת קולורדו, האגן הגדול ומדבר מוהאבי.
המקום הנמוך ביותר בפארק הוא "קואלפיטס ואש" (Coalpits Wash) בגובה 1,117 מטרים מעל פני הים, והגבוה ביותר היא פסגת הר הורס ראנץ' (Horse Ranch Mountain) בגובה 2,660 מטרים, הפרש גבהים של 1,483 מטרים. הר הורס ראנץ', השוכן בצפון-מזרח הפארק, שייך לרמת קולורדו. קניון ציון המשתרע בדרום-מזרח הפארק, חתר עמק ברמת מרקאגנט, חלק מרמת קולורדו. לפסגות מסוימות נוספות בפארק, שיש להם צורות מיוחדות, נתנו המתיישבים וחוקרי הארצות הראשונים שמות המתייחסים למונחים דתיים כדוגמת אנג'לס לנדינג (Angels Landing, "משטח המלאכים", גובה 1,763 מטרים), גרייט וייט תרון (Great White Throne, "כס המלכות הלבן הגדול", 2,055 מטרים) והפסגה המשולשת "תרי פטריארכס" (Three Patriarchs, "שלושת האבות"), או גם Court of the Patriarchs, "חצר האבות"): אברהם (2,130 מטרים), יצחק (2,080 מטרים) ויעקב (2,082 מטרים).
אורכו של הכביש בתוך קניון ציון הוא כ-10 קילומטרים, והוא מסתיים במקדש סינאוואווה (Temple of Sinawava). סינאוואווה הוא שמו של האל זאב הערבות במיתולוגיה של הפאיוט הדרומיים. הקניון הולך ונעשה צר סמוך למקדש, ושביל הליכה ממשיך עד לכניסה לנארוס (The Narrows), נקיק ברוחב 6 מטרים בלבד ובגובה 600 מטרים. כביש קניון ציון שמור לנסיעה של אוטובוס הסעות חינם ממרץ עד שלהי נובמבר ופתוח לרכבים פרטיים בחודשים האחרים. הכבישים האחרים בפארק פתוחים לנסיעת כלי רכב פרטיים כל השנה.
לצד המזרחי של הפארק אפשר להגיע בכביש 9 של יוטה, המכונה כביש ציון-הר כרמל (Zion-Mount Carmel Highway). הכביש עובר דרך מנהרת ציון הר כרמל ומסתיים בהר כרמל (Mount Carmel). תוואיי הנוף הבולטים בחלק המזרחי של הפארק כוללים את צ'קרבורד מסה (Checkerboard Mesa, "הר השולחן לוח השחמט", 2,063 מטרים), הר שולחן שמדרונותיו נחרצו שתי וערב בשל סחיפה בצורת דמקה, ואת "המקדש המזרחי" (East Temple).
תוואיי נוף בולטים בחלק הצפון-מערבי של הפארק המכונה קולוב טרס (Kolob Terrace), כוללים קניון חריץ המכונה "הרכבת התחתית" (The Subway), ונקודת תצפית פנורמית על כל האזור מנקודת לבה (Lava Point). בקטע קניוני קולוב, רחוק יותר לצפון-מערב בסמוך לסידר סיטי, יש את אחת הקשתות הטבעיות הארוכות ביותר בעולם, קשת קולוב (Kolob Arch).
אקלים
האקלים בפארק הלאומי ציון הוא תערובת של אקלים יבשתי, אקלים אלפיני, ובעיקר אקלים צחיח קר, BWk בשיטת קפן, הכולל קיצים חמים וחורפים קרים, כשכמות המשקעים מצומצמת במהלך כל השנה. הטמפרטורות משתנות בין אתרים שונים במידה ניכרת בהתאם לגובה. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בפארק הייתה 18.8°C-, והגבוהה ביותר 46.1°C. הטמפרטורה יכולה לרדת מתחת לנקודת הקיפאון מאוקטובר עד מאי, אם כי בדרך כלל זה לא קורה בין מרץ לדצמבר.
כמות הגשם, אף שהוא יורד בפארק במהלך כל השנה, קטנה, אם כי היא גבוהה יותר מכמות הגשמים באזורים המדבריים שמערבית לפארק. האוויר הלח המגיע מהאוקיינוס השקט נעצר ברכס סיירה נבדה שבקליפורניה. האזורים הנמוכים השוכנים בין הסיירה נבדה לפארק, שהם חלק מהאגן הגדול, הם לכן מדבר צל גשם. הרמה הגבוהה יותר שעליה שוכן הפארק מקבלת כמות גדולה יותר של משקעים מאזורי המדבר הנמוכים יותר. התקופה הגשומה ביותר היא בין ינואר לאפריל, והתקופה בין מאי ליוני היא הצחיחה ביותר יחסית. הגשמים בקיץ הם תופעה של המונסון של אמריקה הצפונית, השונה מהתופעה האסייתית באותו שם, כמות הגשמים קטנה הרבה יותר, אבל הם תדירים יותר בשעות אחר הצהריים של חודש אוגוסט.
מזג האוויר באביב הוא בלתי צפוי. במהלך האביב יש ימים סוערים וגשומים תדירים, המשולבים מדי פעם בימים של מזג אוויר שמשי וחמים. כמות המשקעים הגדולה ביותר היא במרץ. פרחי הבר האביביים פורחים בין אפריל ליוני, כשהשיא במאי. הימים בקיץ לוהטים (בין 35°C ל-43°C), אבל הטמפרטורה בלילה בדרך נוחה (בין 18°C ל-21°C). סופות רעמים, שהן תוצאת המונסון של אמריקה הצפונית, מתחוללות לעיתים קרובות בשעות אחר הצהריים מאמצע יולי עד אמצע ספטמבר. הסופות עשויות לחולל מפלי מים כמו גם שיטפונות בזק בקניונים. הימים בסתיו הם בדרך כלל בהירים ומתונים, כשהלילות בדרך כלל קרירים. העלים של העצים משנים את צבעם לקראת השלכת בספטמבר במקומות הגבוהים, כשבקניון ציון שיא צבעי הסתיו הוא בשלהי אוקטובר. החורף בקניון ציון מתון יחסית. סופות החורף גורמות לגשם או לשלג קל בקניון ציון ולשלג כבד במקומות הגבוהים. ימים בהירים יכולים להיות חמימים למדי ומגיעים עד 16°C. הטמפרטורות הליליות בדרך כלל בין 7°C- עד 4°C. סופות חורף יכולות לארוך כמה ימים והכבישים מתכסים בשלג. השלג מפונה מהכבישים של הפארק, למעט כביש קולוב טרס שנסגר כאשר הוא מתכסה בשלג. תנאי נהיגה חורפיים יכולים להימשך מנובמבר עד מרץ.
הידרוגרפיה
לנחלים באזור יש נתיבים ישרים המתעקלים בזוויות ישרות משום שהם עוקבים אחרי מישורי הסידוק בסלעים. הנהר וירג'ין ויובליו שייכים לאגן הניקוז של הנהר קולורדו. נחלים ונהרות אלו זורמים משטח הפארק בכיוון מערב ודרום-מערב, לפני שהם נשפכים לקולורדו. מקורו של הקולורדו בהרי הרוקי והוא זורם לכיוון דרום-מערב במפרץ קליפורניה במקסיקו לאורך של 2,250 קילומטרים.
מקורו של הנהר וירג'ין בדרום-מערב יוטה, במאגר נאוואחו ביער הלאומי דיקסי (Dixie National Forest), צפונית לפארק, ונוצר מהתמזגות של שני פלגים המכונים "המזלג המזרחי של וירג'ין" (East Fork Virgin), הזורם דרך צומת הר כרמל (Mount Carmel Junction) בצד המזרחי של הפארק ובקניון פארונוופ (Parunaweap Canyon), ו"המזלג הצפוני של וירג'ין" (North Fork Virgin River), שמקורו בשטח הפארק, והזורם דרך קניון ציון בפארק הלאומי ציון. שני הפלגים מתמזגים על מנת ליצור את הנהר וירג'ין ביציאה מהפארק. קניוני קולוב נוצרו על ידי פלגים שונים שנשפכים לנהר וירג'ין הרחק מהפארק מערבה ממנו. שיפוע הנהר וירג'ין נע מ-9.5 ל-15 מטרים לקילומטר (0.9–1.5%), אחד מהשיפועים התלולים ביותר באמריקה הצפונית.
גאולוגיה
תשע התצורות הגאולוגיות הידועות שנחשפו באזור הפארק מייצגות יחדיו כ-150 מיליון שנים של השקעה בחלק זה של אמריקה הצפונית, בעיקר מעידן המזוזואיקון, אבל תחילתן בפרם. עובי סך כל התצורות כ-3,000 מטרים, והן חלק מהרצף הכביר של יחידות מסלע המכונה גרם המדרגות הגדול, שחלקו העליון נחשף בפארק הלאומי ברייס קניון, וחלקו התחתון נחשף בגרנד קניון. התצורות שנחשפו בפארק הלאומי ציון הושקעו כמשקעים בסביבות שונות מאוד:
במשך השנים הפכו שכבות משקע אלו לסלעים. משקעים ימיים קרבונטיים הפכו לאבן גיר, בעוד שהמשקעים החוליים של המדבריות הפכו לאבן חול. משקעים אלו בנויים ממינרלים שונים, והסלעים השונים צבועים בהתאם להרכב המינרלי. לדוגמה הגוון האדמדם מעיד על נוכחות תחמוצות ברזל.
התרוממות פעלה על כל האזור הידוע בכינוי רמת קולורדו, והרימה באיטיות את כל השכבות הללו למעל ל-3,000 מטרים מהמקום בו הושקעו. התרוממות זו גרמה לגידול ניכר בשיפוע של נהר הווירג'ין הקדמוני ונהרות אחרות ברמה. הנהרות שזרמו מהר יותר ניצלו את הסדקים הרחבים שנוצרו בסלעים כתוצאה מההתרוממות. בסוף התהליך נסחפו כל התצורות מהקנוזואיקון וברמות נוצרו נקיקים. קניון ציון נחצב על ידי המזלג הצפוני של הנהר וירג'ין בדרך זו. בשלבים המאוחרים של תהליך זה כיסו קילוחי לבה וחרוטי אפר חלקים מהאזור.
הסחיפה יצרה עשרות קשתות טבעיות ברחבי הפארק כולל באבן חול נאוואחו הצבעונית. אחת הקשתות הידועות ביותר היא קשת קולוב, אחת הקשתות הארוכות ביותר בעולם, אם כי הגישה אליה קשה.
אקולוגיה
הפארק הלאומי ציון, בהיותו שוכן בנקודת המפגש בין האזורים הפיזיוגרפיים של רמת קולורדו, האגן הגדול ומדבר מוהאבי, הוא משכן למגוון של אזורי חיים המקיימים מגוון יוצא דופן של צמחים ובעלי חיים. מספר רב של מיני צמחים ובעלי חיים שוכנים באזורי החיים השונים בפארק שהם תוצאה של הגובה המשתנה בין 1,117 ל-2,659 מטרים ולקרבה לנהרות. ארבעת אזורי החיים הם: מדבר, גדות הנחלים, חורש פתוח ויערות מחטניים. היובלים של הנהר וירג'ין והאגמים המלאכותיים השונים מאפשרים את קיומם של הצמחים ובעלי החיים המימיים.
צמחייה
בפארק הלאומי ציון יש מגוון של קהילות צמחים, התומכות ביותר מ-1,000 מינים של צמחים וסקולריים. הבדלי הגובה, טווחי הטמפרטורות והכמויות המשתנות של שמש ומים יוצרים פסיפס של בתי גידול בתוך הפארק. המינים הנמצאים בפארק מושפעים מהאזורים הסמוכים, כולל רמת קולורדו, האגן הגדול ומדבר מוהאבי.
בעלי חיים
מיני החולייתנים החיים בפארק כוללים:
התקופה הארכאית
הנוכחות האנושית הראשונה באזור מתוארכת לפני 8,000 שנה, כאשר קבוצות של בני משפחה אחת נהגו להתיישב זמנית במקומות שבהם יכלו לצוד או ללקט צמחים וזרעים. לפני כ-2,000 שנה החלו חלק מהקבוצות לגדל תירס ויבולים אחרים, מה שהוביל לאורח חיים המתבסס יותר ויותר על יישובי קבע. מאוחר יותר באותה תקופה החלו קבוצות של ילידים לבנות כפרי קבע המכונים פואבלו. הארכאולוגים מכנים תקופה זו בשם התקופה הארכאית. מתקופה זו נמצאו ותוארכו סלים קלועים, רשתות חבלים וסנדלים מסיבי יוקה. הכלים הארכאיים כללו סכיני אבן שנוצרו בשבירה, מקדחות וראשי חניתות מאבן. ראשי החניתות היו מחוברים למוטות מעץ ושהושלכו תוך שימוש בכלי המכונה אטלאטל (atlatl).
סביב שנת 300 לספירה התפתחו חלק מהקבוצות הארכאיות לענף מוקדם של אנסאזי נוודים למחצה המכונה "קולעי הסלים". באתרים של קולעי הסלים יש סיסטים מחופים בעשב או באבנים, ומגורים שחלקם חפור באדמה המכונים בתים חפורים. הם היו ציידים-לקטים שהשלימו את התזונה שלהם באמצעות חקלאות מוגבלת. צנוברים שנאספו מקומית היוו מקור חשוב למזון ומסחר.
התקופה הפרוטו-היסטורית
הן האנסאזי של הווירג'ין (Virgin Anasazi) ובני פרימונט של הפארוון (Parowan Fremont) נעלמו מהתיעוד הארכאולוגי של דרום-מערב יוטה סביב שנת 1300. ייתכן שבצורות ממושכות במאות ה-11 וה-12, שלוו מדי פעם בשיטפונות הרסניים, הפכו את החקלאות לבלתי אפשרית באזור צחיח זה.
המסורת והעדויות הארכאולוגיות מעלות שמי שהחליף אותם היו קרובי משפחה של האנסאזי של הווירג'ין דוברי שפה נומית, כדוגמת הפאיוט הדרומיים והיוט. המהגרים החדשים נדדו על בסיס עונתי במעלה ובמורד העמקים בחיפוש אחר זרעי בר וחיות ציד. חלקם, בייחוד הפאיוט הדרומיים, שתלו תירס, חמניות ודלעת להשלמת תזונתם. קבוצות יושבי קבע אלו יצרו כלי חרס חומים ששימשו לאחסון ולבישול.
חקר ארצות והתיישבות אירופאים
התקופה ההיסטורית מתחילה בשלהי המאה ה-18 כאשר משלחת בראשות המיסיונרים הפרנציסקנים הספרדים פרנסיסקו אטנסיו דומינגס וסילבסטרה ולס דה אסקלנטה סיירה בדרום יוטה. המשלחת עברה ליד מה שהוא כיום מרכז המבקרים של קניוני קולוב ב-13 באוקטובר 1776, ובכך היו למבקרים הראשונים ממוצא אירופאי שביקרו באזור. ב-1825 חקר הסוחר וצייד הפרוות ג'דדיה סמית חלק מהאזורים שבמורד הזרם כאשר הועסק על ידי חברת הפרוות האמריקאית.
ב-1847 היו איכרים מורמונים מאזור סולט לייק סיטי לאנשים הראשונים ממוצא אירופאי שהתיישבו באזור הנהר וירג'ין. ב-1851 יושבו האזורים של פארוון וסידר סיטי על ידי מורמונים שהשתמשו באזור קניוני קולוב לכריתת עצים לבניה ולמרעה לבקר, כבשים וסוסים. הם חיפשו מרבצים של מינרלים והיטו את מי הקולוב להשקיית יבולים בעמק שמתחתיו. המתנחלים המורמונים קראו לאזור "קולוב", שבספרות של המורמונים הוא מקום שמימי קרוב למשכן האל.
בהגיע 1858 התרחבו ההתיישבויות כ-50 קילומטרים דרומה אל חלקו התחתון של הנהר וירג'ין. באותה שנה הוביל מורה דרך בן הפאיוט הדרומיים מיסיונר ומתורגמן מורמוני צעיר בשם נפי ג'ונסון (Nephi Johnson) אל החלק העליון של הנהר וירג'ין ולקניון ציון. ג'ונסון כתב דו"ח אוהד על הפוטנציאל החקלאי של אגן הווירג'ין העליון, וחזר מאוחר יותר באותה שנה על מנת לייסד את העיירה וירג'ין. ב-1861 או ב-1862 ערך ג'וזף בלאק (Joseph Black) מסע מתיש לקניון ציון והתרשם מאוד מיופיו.
אייסק בהונין (Isaac Behunin) התיישב בקרקעית קניון ציון ב-1863 וגידל תירס, טבק ועצי פירות. משפחת בהונין התגוררה בקניון ציון סמוך לאכסניית זאיון (Zion Lodge) של ימינו במהלך הקיץ, ובחורף עברה לספרינגדייל. בהונין הוא שקרא למקום ציון (Zion), כשהוא מתייחס לשם ציון המוזכר בתנ"ך. שתי משפחות נוספות התיישבו בקניון ציון במהלך השנים הבאות, כשהן מביאות עימן בקר וחיות משק. קרקעית הקניון המשיכה להיות מעובדת עד שהמקום הפך למונומנט לאומי ב-1909.
משלחת פאוול של שנת 1869 נכנסה לאזור לאחר מסעה הראשון דרך הגרנד קניון. ג'ון וסלי פאוול ביקר בקניון ציון ב-1872 וכינה אותו "מוקונטוויפ" (Mukuntuweap), משום שחשב שזהו שם המקום בשפת הפאיוט. הצלמים ממשלחת פאוול, ג'ון הילרס (John K. Hillers) וג'יימס פנימור (James Fennemore) ביקרו לראשונה בקניון ציון ובאזור רמת קולוב באביב 1872. הילרס שב באפריל 1873 על מנת להוסיף עוד תצלומים ל"סדרת הנהר וירג'ין" של תצלומים וסטריאוגרפים. הילרס תיאר איך שכשך במי הקניון במשך ארבעה ימים וכמעט קפא למוות במהלך הצילומים.
ב-1896 שיפר חקלאי מקומי בשם ג'ון וינדר (John Winder), שביל שסללו במקור הילידים אל קניון אקו, שהפך אחר-כך לשביל הגדה המזרחית (East Rim Trail). היזם דייוויד פלניגן (David Flanigan) השתמש בשביל זה ב-1900 על מנת לבנות רכבל שהוריד גזעי עצים שנכרתו בהר קייבל (Cable Mountain) לקניון ציון. עד 1906 הורדו באופן זה יותר מ-470 מטרים מעוקבים של עץ.
הגנה ותיירות
ציורים של הקניון פרי מכחולו של פרדריק דלנבאו (Frederick S. Dellenbaugh) הוצגו בתערוכת רכישת לואיזיאנה (Louisiana Purchase Exposition), יריד עולמי שנערך בסנט לואיס ב-1904, ושנה אחר כך הופיע מאמר אוהד בכתב העת "Scribner's Magazine". המאמר והציורים, יחד עם דוחות, תצלומים וציורים קודמים הובילו להכרזה של נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט ב-31 ביולי 1909 על יצירת "המונומנט הלאומי מוקונטוויפ" (Mukuntuweap National Monument). ב-1917 ביקר בקניון הוראס אולברייט (Horace M. Albright), המנכ"ל בפועל של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית שזה עתה הוקם, והציע לשנות את שמו מהשם מוקונטוויפ, שהיה בלתי פופולרי בקרב התושבים המקומיים, לציון, השם שבו השתמשו בני הקהילה המורמונית המקומית. לטענת ההיסטוריון האל רותמן (Hal Rothman): "שינוי השם נבע מדעה קדומה שכיחה באותה תקופה. רבים האמינו ששמות ספרדיים ואינדיאניים ירתיעו מבקרים, שלא היו מסוגלים לבטא את שם המקום, מלטרוח להגיע אליו. השם החדש, ציון, משך תשומת לב רבה יותר לקהלים האתנוצנטריים". הקונגרס של ארצות הברית הוסיף עוד שטחי קרקע בחוק שהקים את הפארק הלאומי ציון ב-19 בנובמבר 1919, ושנחתם על ידי הנשיא וודרו וילסון. ב-22 בינואר 1937 הוקם באזור קניוני קולוב מונומנט לאומי חדש בשם "המונומנט הלאומי ציון", שם זהה לשם בו היה קרוי הפארק בעבר. המונומנט החדש צורף לשטח הפארק ב-11 ביולי 1956.
מספר המבקרים באזור לפני שהפך לפארק לאומי היה נמוך בשל מיקומו המרוחק, המחסור במקומות לינה, והיעדר כבישים אמיתיים בדרום יוטה. דרכי עגלות עתיקות שודרגו לראשונה לכבישים המתאימים לכלי רכב ממונעים החל ב-1910, והכביש לתוך קניון ציון נסלל ב-1917 והוביל עד לאתר הגרוטו (Grotto), מרחק קצר מנקודת הסיום של הכביש הנוכחי המוביל למקדש סינאוואווה.
מכוניות של מבקרים היו יכולות להגיע לקניון ציון בקיץ 1917. באותה שנה הוקם בקניון ציון מקום לינה לתיירים באוהלים בשם מחנה ויילי (Wylie Camp). חברת הפארקים של יוטה (Utah Parks Company), חברת בת של חברת הרכבות יוניון פסיפיק, רכשה את מחנה ויילי ב-1923 והציעה סיור למשך 10 ימים ברכבת ובאוטובוס לפארק הלאומי ציון, הפארק הלאומי ברייס קניון הסמוך, רמת קאיבאב והגדה הצפונית של הגרנד קניון. מכלול המבנים של אכסניית ציון (Zion Lodge) הוקם ב-1925 באתר של מחנה האוהלים ויילי. האדריכל גילברט סטנלי אנדרווד (Gilbert Stanley Underwood) תכנן את האכסניה בסגנון כפרי, כאשר חברת הפארקים של יוטה מימנה את הבנייה.
תשתיות ושיפורים
העבודה על כביש ציון-הר כרמל החלה בשנת 1927 על מנת לאפשר גישה אמינה בין ספרינגדייל לבין הצד המזרחי של הפארק. הכביש נפתח בשנת 1930 וכמות המבקרים בפארק גדלה מאוד. תוואי הנוף המפורסם ביותר של הכביש הוא מנהרת ציון-הר כרמל שאורכה 1.8 קילומטרים, ולאורכה נחצבו שישה חלונות גדולים בצוק אבן החול המסיבי. כביש ציון-הר כרמל פתוח כל השנה. גישה לכלי רכב גדולים במיוחד דורשת אישור מיוחד, ומוגבלת לשעות היום, משום שעל מנת לאפשר מעבר של כלי רכב רחבים במיוחד דרך המנהרה היא חייבת להיות חד-סיטרית.
הכביש הוארך עד למקדש סינאוואווה, והשביל נבנה משם לאורך כקילומטר וחצי עד האזור המכונה "המצר" (Narrows). שביל אנג'ל לנדינג (Angel's Landing Trail) נסלל ב-1926, ושני גשרים תלויים נבנו מעל הנהר וירג'ין. שבילים אחרים נסללו על ידי חיל השימור האזרחי במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20.
היסטוריה מאוחרת יותר
ב-12 באפריל 1995 גרמו גשמי זעף למפולת אדמה שחסמה את הנהר וירג'ין בקניון ציון. למשך כשעתיים הנהר פילס את דרכו החוצה כשהוא סוחף חלק מכביש היציאה היחיד מהקניון ולכד 450 מבקרים ועובדים באכסניית ציון. כביש זמני ברוחב מסלול אחד נסלל תוך 24 שעות על מנת לאפשר את פינוי האכסניה. כביש יציב יותר, אם כי זמני, הושלם ב-25 במאי 1995, במטרה לאפשר למבקרי הקיץ גישה לקניון. כביש זה הוחלף בכביש קבוע במהלך המחצית הראשונה של 1996.
"הכביש הנופי קניון ציון" (Zion Canyon Scenic Drive) מאפשר גישה לעומק הקניון. פקקי תנועה שנוצרו בקניון הצר הוכרו בשנות ה-90 של המאה ה-20 כבעיה מרכזית ומשנת 2000 הכביש סגור לרכב פרטי ממרץ עד שלהי נובמבר, והתנועה בכביש מתנהלת על ידי אוטובוסים ללא תשלום המונעים בגז. המערכת המקורית שנועדה להתמודד עם שני מיליון מבקרים בשנה מתקשה להתמודד עם הכמות הנוכחית של מעל ל-4 מיליון מבקרים, ותוכנית להרחבה ולחישמול האוטובוסים טרם נשאו פרי.
במרץ 2009 חתם הנשיא ברק אובמה על חוק (Omnibus Public Land Management Act of 2009), שהגדיר והרחיב את ההגנה על אדמות הפארק כאזור טבע בראשיתי ציון (Zion Wilderness) בן 503 קילומטרים רבועים.
בספטמבר 2015 נלכדה קבוצה של שבעה מטיילים בשיטפון בקניון קיהול (Keyhole Canyon), קניון חריץ בפארק. בשיטפון הבזק נספו כל שבעת חברי הקבוצה, ששרידיהם אותרו לאחר חיפוש שארך כמה ימים.
תיירות
בפארק, הידוע בשל נופיו הצבעוניים והקניונים המרשימים, מבקרים בממוצע מעל ל-4 מיליון תיירים מדי שנה, מקום 4 בין 60 הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. הפארק מציע מגוון פעילויות למבקרים: סיורים רגליים בשטח הפארק, צפייה בחיות הבר, צפרות, רכיבה על סוסים, טיפוס הרים וטיפוס מצוקים, שיט, גלישת קניונים, רכיבה על אופניים, מחנאות וסיורים מאורגנים בהדרכת שומרי הפארק.