cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חג המולד ביולי
היסטוריה
ביולי 1942, כחלק ממבצע התרמה לכנסייה הבפיסטית, נחגג חג המולד ביולי בוושינגטון די. סי. בעידודו של הכומר של הכנסייה הבפיסטית של העיר. הכומר סיפר כי הוא חגג את החג לאחר שעשה את אותו הדבר במשך שנים בכנסייתו הקודמת בפילדלפיה.
ביולי 1944 וביולי 1945, הנהגת שירות הדואר של ארצות הברית וצבא ארצות הברית, נחגג החג בעיר ניו יורק ונערכה ארוחה גדולה בעיר לכבודו, כמסע התרמה במטרה לשלוח מכתבים ומזון לחיילים אמריקאים שנלחמים במלחמת העולם השנייה.
החג נחגג באופן שנתי בעיר טולבאג' שבדרום אפריקה.
בארצות הברית, החג נחגג במקומות שונים מדי שנה, ולעיתים רשתות עושות הנחות על מוצריהן לכבוד החג.
בשנת 2022, החג צוין על ידי רשת הטלוויזיה רוקו ושודרו מספר ספיישלים טלוויזיוניים של חג המולד.
סיפור החג
ישנו סיפור המספר כי מסיבת חג המולד ביולי הראשונה נחגגה במחנה קיץ בשנת 1933 בקרוליינה הצפונית, כאשר חניכי המחנה החליטו לחגוג את חג המולד על אף שהתאריך אינו היה ה-25 בדצמבר, והם חגגו אותו במשך יומיים בחודש יולי, בתאריכים ה-24 וה-25 ביולי, על מנת לחגוג אותו הם הכינו שלג מכותנה, וקישטו את העצים במחנה. על אף שאין כל הוכחה לכך שזו הייתה מסיבת "חג המולד ביולי" הראשונה, נהוג לספר את הסיפור הזה במסיבות החג.
גזפרום קפיטל
מניות החברה נסחרות בבורסת מוסקבה.
אמנדה רדמן
אמנדה ז'קלין רדמן (באנגלית: Amanda Jacqueline Redman; נולדה ב-12 באוגוסט 1957) היא שחקנית אנגלייה. היא ידועה בעיקר בתפקיד סנדרה פולמן בסדרת הטלוויזיה של BBC One "תחבולות חדשות".
ביוגרפיה
רדמן נולדה בברייטון. אביה, רונלד, הגיע מיורקשייר ואמה, ג'ואן, נולדה בהודו. אביה של רדמן נפטר ב-1980 כשהייתה בת 22. הזרוע השמאלית שלה מצולקת כתוצאה מתאונה קשה שעברה בגיל 15 חודשים. היא נכוותה ממרק רותח, וסבלה מכוויות ב-75 אחוז מגופה. הפציעה הייתה קשה ביותר ובבית החולים היא הוכרזה כמתה קלינית.
רדמן למדה משחק בבית הספר למשחק של תיאטרון בריסטול אולד ויק. ב-1984 הופיעה בתפקיד מרינה בהפקה של ה-BBC למחזה השייקספירי "פריקלס, נסיך צור" לצידו של מייק גווילים. עוד שיחקה כמקסין במיני-סדרה "Oxbridge Blues" מאת פרדריק רפאל בהפקת ה-BBC ששודרה ב-1984. ב-1985 גילמה את ג'נט בגרסה של "מופע האימים של רוקי" בסיור הופעות.
ב-1986 שיחקה בתפקיד גוונדלין פיירפקס בהפקה של ה-BBC למחזה "חשיבותה של רצינות" מאת אוסקר ויילד. ב-1981 השתתפה בסרט "ירושתו של ריצ'רד" לצידה של ליב אולמן. היא החליפה את אלפרד מולינה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "", ב-1999 שיחקה בסרט הטלוויזיה "The Blonde Bombshell" בתפקיד דיאנה דורז. בשנות התשעים של המאה העשרים הנחתה רדמן תוכנית בערוץ הלווין של MTV. ב-1995 היא כיכבה בעונה הראשונה של הסדרה "דיינג'רפילד" ובאותה שנה השתתפה בסדרה "טאגארט".
בשנת 2000 שיחקה בסרט "לצאת נקי" בתפקיד דידי דאב. מ-2000 ועד 2003 הופיעה בתפקיד אליסון ברייתווייט, אשה שזוכה בלוטו וחייה משתנים מן הקצה אל הקצה, בסדרה "At Home with the Braithwaites" של ITV. בשנת 2003 החלה לככב בסדרה "תחבולות חדשות" בתפקיד פקד בילוש סנדרה פולמן, תפקיד אותו גילמה במשך 12 עונות עד שנת 2013. אחרי עזיבתה את הסדרה החליפה אותה השחקנית טמזין אות'ווייט.
ביוני 2006 שיחקה רדמן בתפקיד קרואלה דה ויל במופע "Children's Party at the Palace" לכבוד יום הולדת השמונים של המלכה אליזבת. היא השתתפה בתוכנית הדוקומנטרית " Who Do You Think You Are?" של ה-BBC, החוקרת שורשים משפחתיים.
חיים אישיים
לרדמן יש בת בשם אמילי מנישואיה לשחקן רוברט גלניסטר. היא זו שעודדה את גיסה, פיליפ גלניסטר, ללמוד בבית ספר למשחק ולבחור בקריירה כשחקן.
בספטמבר 2010 התחתנה רדמן עם דמיאן שנאבל שהוא בן זוגה מאז 1999. היא אוהדת של מועדון הכדורגל קובנטרי סיטי.
רדמן היא המיסדת ומנהלת של בית הספר למשחק "Artists Theatre School". ב-2012 הוענק לה תואר חברה במסדר האימפריה הבריטית (MBE) על תרומתה לתחום הדרמה ועל פעילות הצדקה שלה.
פרנסיס דרוונט ווד
פרנסיס דרוונט ווד (באנגלית: Francis Derwent Wood: 15 באוקטובר 1871, קזיק - 19 בפברואר 1926) היה פסל בריטי, חבר אקדמיה המלכותית לאמנויות.
ביוגרפיה
פרנסיס ווד נולד בעיירה בקאמבריה. הוא נסע ללמוד פיסול בגרמניה ובשנת 1887 חזר להמשך לימודים בלונדון. בשנים 1897–1905 הוא היה מלמד בבית ספר לאמנויות בגלאזגו. בתקופה זו הוא יצר מספר פסלים שהיו חלק של עיטור הבניינים. בשנת 1909 הוא יצר פסל משיש Atalanta, שהעתק מברונזה הוצב בשנת 1929 ליד גשר אלברט.
בשנת 1914 כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה ווד היה מבוגר מדי להתגייס לצבא אך הוא התנדב לעבודה בבית חולים. הוא פיתח שיטה ליצירת מסכות מנחושת לחיילים שנפצעו בפנים. שימוש במסכות אלו נתן לפצועים ביטחון עצמי. הוא עבד בתחום כשנתיים ובתקופה זו יצר כמה מאות מסכות לפצועים. שיטה זו שימשה גם פסלת אמריקאית אנה קולמן לאד.
בשנת 1918 ווד מונה לפרופסור בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1923.
בשנת 1920 ווד נבחר לאקדמיה המלכותית לאמנויות.
משוואה ממעלה שביעית
באלגברה, משוואה ממעלה שביעית היא משוואה מהצורה, כאשר a\neq0. במילים אחרות, זהו פולינום ממעלה שביעית. אם a=0, אז f היא פונקציה ממעלה שישית (b\neq0), פונקציה ממעלה חמישית (b=0, c\neq0) וכו'.
פונקציה ממעלה שביעית היא פונקציה מהצורה.
ניתן לקבל את המשוואה מהפונקציה על ידי הגדרת f(x)=0.
המקדמים יכולים להיות מספרים שלמים, רציונליים, ממשיים, מרוכבים או, באופן כללי יותר, איברים של כל שדה.
פתרון
ניתן לפתור כמה משוואות מדרגה שביעית על ידי פתרון באמצעות רדיקלים, אבל את שאר המשוואות הללו לא ניתן לפתור. אווריסט גלואה פיתח טכניקות לקביעה ניתן לפתור על ידי רדיקלים משוואה נתונה, מה שהוליד את השדה של תורת גלואה. כדי לתת דוגמה לספיגה בלתי ניתנת להפחתה אך ניתנת לפתרון, אפשר להכליל את המשוואה ממעלה חמישית של דה מואבר, הניתנת לפתרון, כדי לקבל
כשמשוואת העזר היא
מתקבלת על ידי ביטול u ו-v בין x=u+v, uv+\alpha=0 ו-.
מכאן נובע ששבעת השורשים של המשוואה ניתנים על ידי
כאשר \omega_k הוא כל אחד משבעת שורשי היחידה. חבורת גלואה של משוואה שביעית זו היא הקבוצה הניתנת לפתרון מקסימלי מסדר 42. זה מוכלל בקלות לכל דרגות אחרות k, לא בהכרח ראשוני.
משפחה פתירה נוספת היא
שחברותיה מופיעים במסד הנתונים של שדות המספרים של קלונר. הדיסקרימיננטה שלה היא
חבורת הגלואה של המשוואות הללו היא החבורה הדיהדרלית מסדר 14.
משוואות ממעלה שביעית הן משוואות מהסדר הנמוך ביותר שעבורן לא מובן מאליו שניתן להשיג את הפתרונות שלהן על ידי הרכבת פונקציות רציפות של שני משתנים. הבעיה השלוש-עשרה של הילברט הייתה ההשערה שבמקרה הכללי של משוואות ממעלה שביעית, לא ניתן להציג פונקציה רציפה בשלושה משתנים כהרכבה של פונקציות רציפות בשני משתנים. ולדימיר ארנולד הרוסי פתר את הבעיה ב-1957, והוכיח שדבר כזה תמיד אפשרי.
ריבועי שטחים של מצולעים
ריבוע השטח של מחומש הוא שורש של משוואה ממעלה שביעית שהמקדמים שלה הם פונקציות סימטריות של צלעות המחומש. הדבר נכון גם לגבי ריבוע השטח של משושה.
שושלת פיאסט
שושלת פיאסט (בפולנית: Piastowie) הייתה השושלת הראשונה ששלטה בפולין, מיסודה של פיאסט העגלן (פיאסט קולוג'יי) או פיאסט אוראץ', בן חושציסקו, החצי-אגדי. לפי האגדה בנו של פיאסט, שמוביט היה הנסיך הראשון של שבט פולאן. צאצאיו היו לסטק ושמומיסל. השליט הראשון משושלת זו שזהותו נחשבת ודאית מבחינה היסטורית היה הנסיך מיישקו הראשון (במאה ה-10). שושלת פיאסט שלטה בפולין מסביבות שנת 960 עד שנת 1370, שנת מותו של המלך קז'ימייז' הגדול. ענפים של שושלת זו המשיכו לשלוט בדוכסות מזוביה ובדוכסויות של שלזיה החל משנת 1370 ועד מותו של הנציג הפיאסטי האחרון בשלזיה בשנת 1675. בני פיאסט התחתנו עם בני שושלות ומשפחות אצולה רבות ברחבי אירופה והחזיקו תארים רבים, אחדים מהם במסגרת האימפריה הרומית הקדושה.
מקור השם
הדוכסים והמלכים הראשונים של פולין החשיבו את עצמם צאצאים של דמות חצי אגדית בשם פיאסט קולוג'יי, שהוזכרה לראשונה ב"כרוניקות ומעשי הדוכסים והנסיכים הפולנים" (Cronicae et gesta ducum sive principum Polonorum) שנכתבה ב-1113 על ידי גאלוס אנונימוס. אולם, במונח "שושלת פיאסט" השתמש לראשונה במאה ה-17 ההיסטוריון הפולני אדם נרושביץ'.
היסטוריה
ייתכן כי הנציג הראשון של משפחת פיאסט היה בן שבט פולאן, ששהה בסביבות שנת 940 בפולין גדול במצודת גייצי. כעבור זמן קצר בני פיאסט עברו לגור בגנייזנו, שם התנהלה חצרו של הנסיך מיישקו הראשון אחרי שנת 960. לפרק זמן מסוים שלטה שושלת פיאסט על אזורי פומרניה, בוהמיה, ולוזציה, וכן ברותניה או אוקראינה הטרנסקרפטית של ימינו (זקרפטיה) והאזור ספיש (ספש בהונגרית) או ציפס הנמצא בימינו בסלובקיה. השליטים הראשונים נשאו את התואר דוכס או מלך.
המונרכיה הפולנית נאלצה להתמודד במערב עם מדיניות ההתפשטות של האימפריה הרומית הקדושה בעלת הלאום הגרמני. מלכים כדוגמת מיישקו הראשון, קז'ימייז' הראשון וולדיסלב הראשון, ניסו להגן על הממלכתם על ידי הסכמים, קבלת חסות ונישואים פוליטיים עם בני השושלת האוטונית והשושלת הסאלית. מדרום וממזרח עמדו מול הממלכה הפולנית שכנים בעלי עוצמה כמו שושלת פשמיסל הבוהמית, בית ארפאד ההונגרי והענף ההונגרי של בית אנז'ו ומאוחר יותר מדינת מסדר האבירים הטבטוני והדוכסות הגדולה של ליטא.
מעמד הפיאסטים נחלש זמנית בצורה ניכרת אחרי צוואתו של בולסלאב השלישי, עקום הפה. למשך 150 שנה התפצלה הממלכה לכמה דוכסויות, בעוד הדוכסים הפיאסטים נאבקו על כס מלכותם בקרקוב, בירת פולין קטן. דוכסים רבים כגון מיישקו השלישי הזקן, ולדיסלב השלישי או לשק הראשון הלבן הוכתרו, והודחו זמן קצר לאחר מכן. הענף הוותיק של הפיאסטים השלזיים, צאצאים של הבן הבכור של בולסלב השלישי, ולדיסלב השני הגולה עברו תהליכים נפרדים והחל מן המאה ה-14 היו בני חסות של הכתר הבוהמי.
אחרי דעיכת הענף המלכותי הפולני והענף הפיאסטי הצעיר בשנת 1370, כתר פולין עבר לידי מלך מבית אנז'ו, לודוויק או לאיוש הראשון, מלך הונגריה, בנה של אליזבטה מפולין, אחותו של המלך קזימיר הגדול. הענף המזובי של הפיאסטים כבה עם מות הדוכס יאנוש השלישי בשנת 1526. השליט הפיאסטי האחרון היה גאורג וילהלם, דוכס ליגניץ, שנפטר בשנת 1675. דודו, אוגוסט מלגניצה, הפיאסט הזכר האחרון, נפטר בשנת 1679. הצאצאית החוקית האחרונה, הדוכסית קרולינה מלגניצה-בריג, נפטרה בשנת 1707 ונקברה במנזר טז'בניצה. עם זאת משפחות רבות, כמו למשל צאצאים לא חוקיים של דוכס שלזיה, אדם ונצסלאוס מציישין (1617–1574) ראו עצמם מיוחסים לשושלת פיאסט.
הסמל
בסביבות שנת 1295 פשמישל השני השתמש בסמל עם עיט לבן.
נונאטאקי יאנג
נונאטאקי יאנג (באנגלית: Young Nunataks) הם קבוצה של נונאטאקים בהרי נייפייר, בארץ אנדרבי, במזרח אנטארקטיקה שבאנטארקטיקה (באזור הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית).
הקבוצה ניצבת 3.7 קילומטרים דרומית להר אלקינס.
גילוי ההר
הנונאטאקים מופה לראשונה על ידי קרטוגרפים נורווגים בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר במימונו וביוזמתו של לארס כריסטנסן, בשנים 1937–1936.
הנונאטאקים מופה שנית בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו במסגרת סקר אווירי שבוצע על ידי משלחת החקר האוסטרלית הלאומית לאנטארקטיקה בשנת 1956.
מקור השם
הנונאטאקים נקראים על שמו של וו. פ. יאנג (W.F. Young), חשמלאי בתחנת מוסון בשנת 1961.
לקריאה נוספת
• P.E. Pieters & D. Wyborn, GEOLOGICAL WORK IN ANTARCTICA - 1974/75, P 9
פדו סיצ'קוב
פדוט סיצ'קוב (ברוסית: Федот Сычков; 13 במרץ 1870 – 3 באוגוסט 1958) היה צייר רוסי.
השנים הראשונות (1870–1900)
פדוט סיצ'קוב נולד במחוז פנזה, במורדוביה, רוסיה בשנת 1870. משפחתו הייתה ענייה, הוא איבד את הוריו בילדותו. שנים ספורות לאחר סיום בית הספר למד בסדנת ציור איקונות, והחל לעבוד כאמן, הוא צייר איקונות ודיוקנאות של איכרים. אחת היצירות המפורסמות מהתקופה היא התמונה "ייסוד תחנת אראפובו" (1892), שנעשתה עבור איבן אראפוב, גנרל מסנט פטרבורג שחי באחוזתו ליד כפר הולדתו של האמן. בעזרתו נשלח האמן הצעיר סיצ'קוב לסנט פטרסבורג כדי להמשיך את השכלתו האמנותית ב-1892.
בבית הספר לציור של סנט פטרבורג הוא המשיך לשפר את כישוריו. אחד הציורים הטובים ביותר של התקופה הוא "דיוקן אחותו הצעירה של האמן" (1893). כמו כן צייר סיצ'קוב דיוקנאות בהזמנה אישית. בשנת 1895 החל ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנויות באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
למרות העובדה שבמהלך השנים הללו התמחה סיצ'קוב בציורי קרבות, לאחר סיום הלימודים, הוא מצא את ייעודו כצייר דיוקנאות וז'אנר.
לאחר שסיים את לימודיו בסנט פטרבורג חזר סיצ'קוב למחוז מולדתו. הנושאים העיקריים של יצירותיו נגעו לפסטיבלים עממיים, חתונות וחגיגות אחרות. הוא גם התעניין מאוד בציור חיי היומיום בכפר.
בגרותו של האמן (1900–1930)
בשנים 1900–1910 הייתה לסיצ'קוב תקופת התבגרות אמנותית. באותה תקופה צייר את "שובו של היריד", "חתונת כפר", "ברכת המים", "חזרה מהחציר" ועוד. סיצ'קוב ניסה לתעד היבטים שונים של החיים הכפריים. העבודות שלו מתאפיינות בבהירות, הן ריאליסטיות ומציגות סצנות אקספרסיביות ומחוות המעניקות רגישות מיוחדת.
בראשית המאה ה-20, סיצ'קוב היה צייר פורטרטים פופולרי מאוד בסנט פטרסבורג. לקוחותיו נמשכו ליכולתו לצייר במהירות ובדייקנות את דמותם. בין ה"דוגמנים" שלו היו בנקאים, פקידי ממשל ונשות החברה. דוגמה מצוינת לדיוקן מהתקופה היא הציור "פורטרט בשחור" (1904). דיוקנאות ילדים הפכו לנושא שכיח בעבודתו.
בשנת 1908 נסע מחוץ לרוסיה, מסע שהפך לאחת החוויות החשובות שלו. ההיכרות עם יצירות מופת של האמנות במערב אירופה הפכה לדחף לפעילות יצירתית נוספת של הצייר, העלתה אותו לרמה אמנותית חדשה מבחינה איכות. טווח היצירתיות של סיצ'קוב היה רחב למדי: דיוקנאות, נופים, ציורי ז'אנר. בנוסף אליהם הוא צייר טבע דומם כפירות, ירקות ופרחים - הוא ראה את עצמו כצייר עובד אדמה.
אחרית ימיו (1930–1958)
ב-1930 ניסו השלטונות הסובייטים לנשל אותו מאדמתו. זו הייתה תקופה קשה בחייו. סיצ'קוב המשיך להשתתף באופן פעיל בתערוכות במוסקבה ובלנינגרד. סיצ'קוב הרבה לצייר בשלב זה נושאים לאומניים כדי לשרוד.
בניגוד לאיכרים רוסים, אנשי חבל מורדביה המשיכו ללבוש בגדים לאומיים גם בתקופה הסובייטית. במחצית השנייה של שנות ה-30 התרחבו נושאי הציור שלו בהתייחסות למציאות הסובייטית. הוא יצר ציורים כמו "יום חופש" (1936), "שוק החווה המשותפת" (1936), הבולטים בהרכבים הרב-דמויים שלהם. יכולתו של האמן לצייר דמויות רבות ושונות הייתה מרשימה. יצירותיו אלה, באוריינטציה האידאולוגית שלהן, השתלבו באמנות הרשמית של תקופת סטלין. ברוח זו הוא המשיך לצייר בעשור השמיני לחייו, כמו הציור "חזרה מבית הספר" (1945) ו"פגישה עם גיבור" (1952).
את השנתיים האחרונות לחייו בילה האמן בסרנסק, בחבל מורדביה והמשיך את העבודה עד ימיו האחרונים.
ביוש גוף
ביוש גוף (נפוץ גם המושג האנגלי באדי שיימינג - Body shaming) הוא פעולה או התנהגות שמשפילות אדם בהתייחס למראה הפיזי שלו. ביוש הגוף עשוי להתייחס למשקל יתר, לרזון, לגובה, שעירות (או היעדרה), צבע שיער, מבנה גוף, תווי פנים, ובמובן הרחב ביותר עשוי להתייחס גם לקעקועים ולפירסינג או למחלות שמותירות סימניים פיזיים כמו פסוריאזיס.
במחקר על סרטי וספרי ילדים שעסק במסרים על חשיבות המראה החיצוני, תוכן מיועד לילדים היה רווי במסרים המדגישים את האטרקטיביות כחלק חשוב ממערכות יחסים ואינטראקציה בין אישית. מבין הסרטים שנבדקו במחקר, שני סרטי דיסני הכילו את המספר הגבוה ביותר של מסרים על יופי. מחקר זה מצא גם כי 64% מהסרטונים שנחקרו הציגו דמויות שמנות כבלתי אטרקטיביות, מרושעות, אכזריות ולא ידידותיות, ויותר ממחצית מהתמונות הציגו צריכה של מזון.
צבי הירש לויטן
רבי צבי הירש לויטן (לויתן, ידוע גם כ'רבי הירשל מסלבודקה' (1840, ה'ת"ר – 1915, ה' בכסלו ה'תרע"ו) היה מייסד וראש ישיבת 'אור החיים' שבסלובודקה.
ביוש גוף
לכמה צורות של ביוש גוף יש מקורות עתיקים באמונות טפלות נפוצות, כמו אפליה נגד אנשים ג'ינג'ים, וסטריאוטיפים כלפי בעלי שיער בלונדיני. כמו כן, אופני ביטוי האפליה עשויים להשתנות משמעותית, בהתאם לקבוצת הגיל. לדוגמה, בקרב ילדים, גבוהים מתוארים לפעמים כגמלוניים. עם זאת, בבגרות, העמדה כלפי הגובה משתנה, שכן זהו אלמנט מוערך בדרך כלל בקרב מבוגרים.
צבי הירש לויטן
קורות חייו
רבי הירש נולד בקובנה, למד בישיבת רבי יעקב יוסף (חריף) בווילון, לאחר מכן עבר לסלובודקה, היה תלמידו ומקורבו של רבי ישראל סלנטר. נישא לרבקה.
פסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים
פסק דין ע"א 8573/08 עוזי אורנן נ' משרד הפנים, של בית המשפט העליון, ניתן ב-2 באוקטובר 2013 והביא לסיומו של מאבק משפטי בן עשר שנים. פסק הדין עוסק בזכות המערערים להגדרה עצמית ולאומית המתבטאת בשינוי פרט הלאום במרשם האוכלוסין מיהודי לישראלי, והוא חוזר ומדגיש מה שנפסק בהלכת טמרין שלא קיימת אומה ישראלית בנפרד מאומה יהודית, וכי לא הוכח בקריטריונים אובייקטיביים דבר קיומו של לאום ישראלי, וכי מאז שנפסקה הלכת טמרין לא התפתח בישראל עובדתית ומשפטית לאום ישראלי.
ביוש גוף
לפעמים ביוש הגוף קשור בתפיסה שגבר או אישה אינם מביעים מספיק גבריות או נשיות. לדוגמה, גברים עם ירכיים רחבות, שדיים בולטים או חסרי שיער פנים עלולים להתבייש בכך שהם נראים נשיים. לחלופין, נשים בעלות כתפיים רחבות עלולות להתבייש בכל שהן נראות גבריות. התאבדות בעקבות ביוש גוף היא גורם המוות הרביעי בשכיחותו בקרב בני 15–19. התופעה מלווה בהיבטים רגשיים, כמו פגיעה בהערכה העצמית ועלולה לגרום להפרעות אכילה, חרדה, הפרעה בדימוי הגוף, הפרעה דיסמורפית בגוף ודיכאון. כמו כן, ביוש גוף עלול להוביל לדיכאון חמור, במיוחד כאשר אנשים חשים כי גופם אינו יכול לעמוד בקריטריונים חברתיים.
צבי הירש לויטן
קורות חייו
בשנת תרס"ב, 1902 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים בחצר שטרויס במוסררה יחד עם רבנים אחרים שעלו מליטא: רבי יצחק בלאזר, רבי נפתלי אמסטרדם, רבי יצחק מלצן ורבי אריה לייב ברוידא, ואחרים. הוא הקים שם 'בית מוסר', והיה אחד הדרשנים בו. כן שימש כר"מ בבית המדרש שבחצר שטרויס.
פסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים
הלכת טמרין
הלכת טמרין, על שמו של ד"ר גאורג רפאל טמרין, נקבעה בפסק הדין ע"א 630/70 טמרין נ' מדינת ישראל. טמרין, תושב ואזרח ישראלי שעלה לישראל ב-1949 מיוגוסלביה, נרשם במרשם האוכלוסין כיהודי לגבי הפרט "לאום" וללא דת לגבי הפרט "דת". בשנת 1970, בתגובת נגד של המחוקק להלכת שליט, נוסף לחוק מרשם האוכלוסין סעיף 3א, שבו נאמר שלא יירשם כיהודי לפי לאומו או דתו אלא "מי שנולד לאם יהודייה או שנתגייר, והוא אינו בן דת אחרת". לטעמו של טמרין תיקון זה מהווה מבחן "גזעי דתי" אשר שינה את הרגשתו בקשר להשתייכותו ללאום היהודי. ועל כן הוא בקש לשנות את הרישום בפרט "לאום" מיהודי לישראלי. כאשר בקשתו נדחתה על ידי מרשם האוכלוסין בנימוק שהוא חייב להציג תעודה ציבורית המעידה על השינוי. הוא פנה לערכאות למתן פסק דין המצהיר על שייכותו ללאום הישראלי. בית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו דחה את בקשתו והביא נימוקים אחדים לדחייה, בהם:
צבי הירש לויטן
קורות חייו
בירושלים הקים באלול תרע"ב כולל אברכים בשכונת גבעת שאול שם אף ייסד בית כנסת, וכן ייסד כולל נוסף במוצא בשם 'בית הרבנים המאוחד - גידולי ציון'. כמו כן היה נוסע למקומות שונים ומרוחקים על מנת ללמד תורה ומוסר.
פסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים
הלכת טמרין
טמרין ערער לבית המשפט העליון, וזה (השופטים שמעון אגרנט, צבי ברנזון ויצחק כהן) דחה את ערעורו ושלל את קיומו של לאום ישראלי.
צבי הירש לויטן
ישיבת אור החיים
רבי צבי היה מכתת את רגליו בעצמו ממקום למקום על מנת לאסוף ולשכנע תלמידים לבוא ללמוד בישיבה, בדרך זו הצליח להביא מאות תלמידים לישיבה. עול החזקת הישיבה היה מוטל עליו, ולצורך כך לקח חובות רבים על מנת שהישיבה תצליח לתפקד.
פסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים
תחילת ההליך
ב-27 בדצמבר 2000 פנה פרופ' עוזי אורנן אל שר הפנים וביקש להירשם בסעיף הלאום כישראלי. מה שעמד בבסיס השקפת עולמו של אורנן הוא שבארץ ישראל נוצר לאום חדש, הלאום הישראלי, המתבסס על הטריטוריה ועל השפה העברית, ללא קשר לדת היהודית. הוא רואה את עצמו בן לאומה הישראלית, והיהדות בעיניו היא רק דת. אורנן מזהה מאבק בין הלאום הישראלי, שלפי השקפתו אינו תלוי דת, ובין היהדות, המנסה להשתלט על אורחות החיים המקומיים. לדעתו אין "יהודים חילוניים" במדינת ישראל, ולכן הוא מנהל מאבק כדי לקבל הכרה בכך שיש "לאום ישראלי" כדי לאפשר לאזרחים החפצים בכך להירשם במרשם האוכלוסין כישראלים ולא כיהודים.
צבי הירש לויטן
ישיבת אור החיים
בימי בין הזמנים כאשר לא התקיימו לימודים בישיבה, היה רבי צבי יוצא לכפרים שמסביב על מנת לאסוף מיהודי הסביבה תפוחי אדמה וירקות, אותם היה אוגר במרתפים על מנת שיספקו מזון למשך השנה. אשתו הייתה מבשלת מאותן המצרכים ארוחות לבני הישיבה. בביתו של רבי צבי שרר עוני, ובני ביתו היו ניזונים משאריות מה שאסף, הוא עצמו היה אוכל סעודה אחת ביום בלבד.
פסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים
תחילת ההליך
בקשתו של אורנן נדחתה מן הטעם ש"כפי שנקבע בפסק הדין בעניין טמרין (פ"ד כו(1) 197) לא ניתן לרשום אדם במרשם האוכלוסין כבן הלאום 'ישראלי'. לאור האמור, אין בטבלת הלאומים לאום 'ישראלי'".
ב-25 בדצמבר 2003 עתר אורנן ביחד עם 37 אחרים לבג"ץ בבקשה להורות לשר הפנים "ליתן טעם מדוע מסרב משרד הפנים לכלול את הערך 'ישראלי' בטבלת הלאומים של משרד הפנים, הכוללת כ-135 ערכים, ומדוע מסרבים המשיבים לקבל הודעת העותרים וכל אדם אחר המבקש לרשום עצמו בסעיף הלאום ברישומי משרד הפנים כשייך ללאום הישראלי". בתשובתו לעתירה טען שר הפנים כי לצורך עשיית שינוי בפרט רישום נדרשת תעודה ציבורית המעידה על השינוי, בהתאם ל. בדיון בבג"ץ המליץ השופט מישאל חשין למשוך את עתירתם ולפנות אל בית המשפט המחוזי, שבו יוכלו להעיד את עדיהם ולפרושׂ את מלוא טיעוניהם. העותרים פעלו לפי המלצה זו והעתירה נמחקה.
צבי הירש לויטן
ישיבת אור החיים
בשנת 1876 לאחר סגירת בית המוסר "תלמוד תורה" בקלם, עבר רבי נתן צבי פינקל תחילה לעיירה גרובין עם רבו רבי שמחה זיסל, שם ניהלו "בית מוסר". לאחר שלא הסכימו ביניהם על דרך הנהגת בית המוסר עבר הסבא לעיירה סלבודקה, ונתמנה לכהן כמשגיח בישיבת רבי הירשל. הסבא סייע לכינון הישיבה, הן מהצד הכלכלי - מאחר שהיה מהמשפעים על קרן 'לחמן' שהקים עובדיה לחמן - הוא הקציב משכורת קבועה לרבי צבי, דבר שאיפשר להוציא מהישיבה בחורים שלא התאימו, מאחר שלא היה צריך להתבסס על כספי שכר הלימוד. מכספי הקרן אף הוקם מבנה חדש לישיבה. והן מהצד הרוחני - הוא הוסיף עוד אנשי צוות בישיבה כדוגמת רבי שלמה נטע קוטלר ועוד, ובחר בתלמידים טובים, כדי להרים את דרגת המוסד.
פסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים
הדיון בבית המשפט המחוזי בירושלים
העותרים פנו לבית המשפט המחוזי בירושלים בבקשה ליתן "פסק דין הצהרתי, על-פיו הלאום של המבקשים הוא ישראלי, וזאת על מנת שפסק הדין ישמש את המבקשים כתעודה ציבורית לצורך הבקשה לשינוי פריט הלאום במרשם האוכלוסין ובכל תעודה רשמית שבה מופיע פריט זה". העותרים טענו כי אבד עליה הכלח, על הלכת טמרין משנתהּ ה-23 של המדינה, וכי לעת הזאת, בשנתהּ ה-60, ראוי למדינה להכיר בקיומו של לאום ישראלי.
צבי הירש לויטן
ישיבת אור החיים
בשנת תרל"ח יסד את הישיבה הגדולה בבית המדרש 'הלווית המת', שממנה התפתח לאחר מספר שנים, בשנת תרמ"ב ישיבת 'כנסת ישראל המפורסמת. הגרעין הראשון של תלמידי הישיבה היו בוגרי הישיבה הקטנה 'אור החיים', שאף שימשה מאותו הזמן כעין מכינה לישיבה הגדולה.
פסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים
הדיון בבית המשפט המחוזי בירושלים
השופט נעם סולברג דחה את עתירתם בנימוק שמדובר בסוגיה שאינה שפיטה: "האופי הדומיננטי של הנושא הוא לבר-משפטי: ציבורי, אידאולוגי, חברתי, היסטורי ופוליטי. אין לחוות דעתו של בית המשפט בעניינים אלה יתרון על פני דעות של אחרים. ההיבט המשפטי של הנושא הוא טפל לעיקר." השופט סולברג שב וקבע כי "אין בנמצא - מבחינת החוק והמשפט - לאום ישראלי, ואל לו לבית המשפט לברוא בריאה שכזו יש מאיִן; לחוקק במקום לשפוט."
צבי הירש לויטן
ישיבת אור החיים
לאחר מלחמת העולם הראשונה הישיבה הוקמה מחדש והמשיכה לפעול עד שנת פטירת הרב מנקביץ' בשנת תרצ"ה.
פסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים
העובדות בבסיס פסק הדין
מבקשי פסק הדין ההצהרתי, הם אזרחים ישראלים הרשומים במרשם האוכלוסין כבני לאומים שונים. הם פנו לבית המשפט העליון למתן פסק דין הצהרתי שלפיו הם בני הלאום הישראלי, וזאת כדי שפסק הדין ישמש תעודה ציבורית במטרה לשנות את פרט הלאום במרשם האוכלוסין מ"יהודי" ל"ישראלי".
טענות אורנן והמערערים האחרים
טענות מבקשי פסק הדין ההצהרתי התמקדו בנושאים הבאים: בית המשפט המחוזי אינו יכול להתנער מלהכריע בסוגיה זו כי יש לה השלכות מעשיות במישור המשפט הפנימי והבינלאומי. לשיטתם של המערערים כלל אזרחי המדינה מהווים את הלאום הישראלי. כתימוכין הם מפנים להכרזת העצמאות ולדברי חקיקה מראשית ימיה של המדינה המדגישים לטענתם את ה"לאום הישראלי" (פסקה 3). טבלת הלאומים הכוללת 137 לאומים שונים, שהוצגה על ידי משרד הפנים, אינה מהווה מקור משפטי ונעדרת יסוד בחוק. הכרה בלאום הישראלי ממחישה את עקרון האזרחות השווה, כי המצב הנוכחי יוצר הבחנה בין הלאומים על בסיס אתני-דתי. מאז 1970, עת ביקש גאורג טמרין להירשם כבן הלאום הישראלי, השתנתה המציאות שינוי יסודי. קיומו של הלאום הישראלי הוא מן המפורסמות שלא צריך ראיה. הכחשת קיומו של לאום זה מהווה סטירת לחי למגילת העצמאות. פתרון טכני של הסרת סעיף הלאום מתעודת הזהות אינו ראוי, יתרה מזאת, בתעודת הזהות עצמה יש רישומים המבחינים בבירור בין מי שהלאום שלו הוא יהודי ובין מי שהלאום הרשום שלו אינו יהודי, כגון רישום התאריך העברי רק למי שהלאום שלו הוא יהודי.
טענות המשיבים
משרד הפנים והיועץ המשפטי לממשלה טענו שהסוגיה אינה שפיטה ועליה להתברר בזירות המתאימות לכך, במסגרת השיח הציבורי והאקדמי (פסקה 4). המערערים לא הוכיחו את דבר קיומו של לאום ישראלי. האזרחות הישראלית היא הביטוי להגדרה העצמית המשותפת של התושבים המתגוררים בישראל. לאומים שונים התקיימו לפני קום המדינה ונותרו גם אחריה. מרשם האוכלוסין הוא מאגר סטטיסטי ומידע לגבי לאום המופיע בו אינו מהווה ראיה לכאורה לנכונותו (פסקה 4).
הכרעת בית המשפט העליון
בית המשפט העליון (מפי השופט עוזי פוגלמן, בהסכמת השופט חנן מלצר והנשיא אשר גרוניס) דחה את הערעור בקובעו שהסוגיה שפיטה מוסדית, אך מרשם האוכלוסין אינו הזירה המתאימה לדון בסוגיות הרות גורל כמו דת ולאום, והמערערים לא עמדו בנטל ההוכחה המוטל עליהם בדבר קיומו של לאום ישראלי.(פסקה 27).
בית המשפט המחוזי דחה את התובענה למתן צעד הצהרתי מהטעם שהסוגיה אינה שפיטה מוסדית, כאשר הוא מתבסס על מבחן האופי הדומיננטי של הנושא העומד לדיון. בית משפט קמא נשען על דוקטרינה זו כי מדובר בסוגיה מורכבת ורגישה כמו שאלת קיומו של לאום ישראלי (פסקה 2). בית המשפט העליון פסק, (השופט פוגלמן), שהסוגיה היא שפיטה מוסדית. הוא מתבסס על סדרה של סוגיות שהובאו לפתחו בנושאים של דת ולאום. בנוסף, פסק הדין מפנה ומתבסס על עניין טמרין שם שאלת קיומו של לאום ישראלי נדונה ונקבעו אמות מידה לצורך מתן פסק דין הצהרתי בדבר השתייכותו של אדם פלוני ללאום אלמוני: המערערים לא הצליחו להראות עובדתית ומשפטית שתפיסתו של הציבור את המושג "לאום" השתנתה מאז פסק הדין טמרין ועד ימינו (פסקה 25). השופט פוגלמן הדגיש שרוב ההפניות של מבקשי פסק הדין לצורך ביסוס טענותיהם מתייחסות בעיקר לאזרחות ישראלית ולא לאומה ישראלית (פסקה 25). זו אינה הפעם הראשונה בתולדות המדינה שבה מוגשת בקשה ליתן הצהרה בדבר השתייכותו של פלוני ללאום הישראלי. תובענה דומה הוגשה בשנת 1970 בבית המשפט המחוזי בתל אביב על ידי גאורג רפאל טמרין, גם הוא ביקש פסק דין הצהרתי שלפיו הוא בן הלאום הישראלי. בקשתו נדחתה והוא ערער לבית המשפט העליון. טמרין נמק את בקשתו שהוא מרגיש סובייקטיבית כשייך ללאום הישראלי. השופט שמעון אגרנט דחה את טענתו וקבע כי אין משמעות להרגשה הסובייקטיבית של אדם פלוני בדבר השתייכותו ללאום אלמוני בלי שניתן לקבוע על פי קריטריונים כלשהם שאותו לאום הוא בנמצא. בנוסף, השופט אגרנט מבהיר כי גם אם קיימים יהודים אשר חשים שייכות ללאום הישראלי, ואף על פי שזהות זו היא דומיננטית עבורם, אין בכך כדי להוציאם מכלל הלאום היהודי כל עוד נשמרת זיקתם והתחייבותם לגורל היהודים בכל מקום שהוא.
דעתו של השופט פוגלמן שהדין הקיים, מבלי לסטות מהקביעות המשפטיות בעניין טמרין, מאפשר לפונים לבית המשפט להגדיר את עצמם כישראלים באמצעות מחיקת הרישום מפרט הלאום (פסקה 26). דעה זו נותרה דעת מיעוט ביחס לדעתם של השופט מלצר והשופט גרוניס.
על אף שסוגיה זו היא שפיטה מוסדית, מדובר הוא בעניין מורכב ורגיש אשר משליך על אופייה של מדינת ישראל. לכן, רואה בית המשפט העליון צורך בנקיטת ריסון בהפעלת שיקול הדעת השיפוטי (פסקה 15), וראוי שסוגיה זו תידון בזירות אחרות ולא בין כותלי בית המשפט.
השופט מלצר הצטרף לעמדתו של השופט פוגלמן וציין שהמערערים לא הצליחו להראות שהתקיים לאום ישראלי מאז פרשת טמרין (פסקה 1 מפסיקתו של ח' מלצר). הוא מתבסס על הדברים הבאים: הצעת המערערים מתעלמת מהגדרתה של מדינת ישראל, ברמה החוקתית, כמדינה יהודית ודמוקרטית (פסקה 4). במשפט הנוהג ישנה הפרדה בין לאום ואזרחות. הדברים עולים מתוך חוקי היסוד, חוק השבות, הכרזת העצמאות וגם בחקיקה רגילה (פסקה 5) שם המדינה מוגדרת כמדינת הלאום של העם היהודי. השופט מלצר הדגיש ש"יהדותה הקונסטיטוציונית" של המדינה שוללת את האפשרות המשפטית להכיר בלאום ישראלי שהוא נבדל מהלאום היהודי (פסקה 5).
השופט גרוניס הצטרף לדעותיהם של פוגלמן ומלצר וציין שהלכת טמרין עדיין תקפה ולא נס ליחה. הוא לא דן בשאלה אם צדק בית משפט קמא משדחה את בקשתם של המערערים מן הטעם שמדובר בסוגיה בלתי שפיטה מן ההיבט המוסדי.
דיון ציבורי בעקבות פסק הדין
הרקע לפסק הדין הוא הוויכוח הציבורי אודות זהותה של מדינת ישראל המתבטא בשאלה: האם היא מדינת הלאום של העם היהודי או שהתפתח בה לאורך השנים לאום ישראלי? לטענת אנשי עמותת "אני ישראלי" שבשמם הוגשו העתירות הנ"ל הלאום הישראלי הוא המשותף לכל אזרחי ישראל בלי הבדל שיוכם לקבוצות פנימיות בתוך המדינה. לדעתם רישום משרד הפנים הוא רישום אתני, והוא מחלק את החברה מגזרים מגזרים. בכל מדינה דמוקרטית, כל האזרחים נחשבים לבני אותו לאום המדינה. רישום שווה הוא הבסיס לשוויון בין אזרחים. גם במגילת העצמאות כל האזרחים נחשבים לבני לאום אחד, הוא הלאום הישראלי. והוא כולל את כל בני הדתות ואת כל השייכים לקבוצות אתניות שונות. אנשי עמותת "אני ישראלי" הטיפו ללאומיות חילונית שהיא חברת לאום על בסיס הארץ והשפה וכלל לא על בסיס הדת. רעיון זה כלול בבשורתו של הרצל: יהודי שלא בא להיות חלק מהחברה אינו יכול להיות קשור אליה בקשרי לאום. חברה חדשה זו של יושבי הארץ כוללת בתוכה יהודים, ערבים וגם אחרים. אבל, במקום החלום הזה, החברה היום נשלטת על ידי הדת. ישראל הפכה לקהילה יהודית המכוונת את חיי המדינה על פי עקרונות היהדות. השאיפה היא לחזור ולהיות עם ככל העמים. בנוסף, חברי עמותת "אני ישראלי" מתייחסים למונח "יהודית ודמוקרטית" ובעיקר למילה דמוקרטית, ומעלים את השאלה: האם המדינה היא מדינת כל אזרחיה? אם אינה כזו אז היא בוודאי לא מדינה דמוקרטית. ואם האזרחות היא לא שווה לכולם, אז האזרחות הזאת היא לא סטטוס אלא משהו חלול מתוכן.
מול הגישה הזו ישנה הגישה שגורסת שישראל היא מדינת לאום. המדינה הוקמה וקיימת כדי לממש את מדינת הלאום של העם היהודי. מצבה של ישראל כמדינת לאום אינו יוצא דופן, כי זהו המצב השגרתי בכל העולם. רוב מדינות העולם ממשיכות להתנהג כמדינות לאום. לכן אין לאום ישראלי במדינת ישראל. קיים לאום יהודי שהוא הרוב וקיים לאום ערבי שהוא המיעוט. אבל ניתן לומר, שקיימת אומה ישראלית במובן זה שישנם אזרחים שקשורים בקשר משפטי עם מדינת ישראל. קשר זה מקנה להם זכויות ומטיל עליהם חובות. בתוך האומה הזו יש הבחנה ואפליה בין הקבוצה הלאומית היהודית לבין הקבוצה הלאומית הערבית.
פסק הדין מבליט ומחדד את השוני בהשקפות העולם בנוסף להתלבטות בשאלת הגדרת אופייה של המדינה במיוחד לאחר חקיקת חוקי היסוד ב-1992 אשר בזכותם התחזקה הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית. המחלוקת היא סביב התוכן היהודי בהגדרתה של המדינה. השוני הזה מתבטא בתגובותיהם של מלומדים שונים.
לדעתה של רות גביזון יש לדחות את התפיסה ברעיון ומעשה שבישראל אפשר וחשוב להדגיש את הישראליות על חשבון היהדות. לפי גישתה, מה שמאפשר את שגשוגה של המדינה הוא עצם היותה מימוש של עצמאות מדינית ותרבותית ליהודים בארצם. היא מוסיפה ש"הישראליות" אינה יכולה לספק עומק היסטורי, תרבותי ולאומי היכול לפרנס זהות ושייכות משמעותיות. מן העבר השני, דבריו של א.ב יהושע מצדדים בעמדת מבקשי פסק הדין. הוא רואה בבקשתם לקיומה של אומה ישראלית חדשה מנותקת מכל זהות יהודית גלותית, כחפיפה בין האזרחות לזהות. כלומר המרת הזהות ההיסטורית הישראלית באזרחות כללית בלבד. לדעתו, הזהות הישראלית היא הזהות היהודית השלמה כי טמונה בה זהות ריבונית להבדיל מזהות גלותית.
בקשתם של מבקשי פסק הדין להגדיר את שייכותם הלאומית כישראלים עוררה את השיח סביב השלכות גישה זו על היחסים עם יהודי התפוצות. נגזר מקיומו של לאום ישראלי צמצומה של היהדות לממדים של דת. דבר המנוגד לדעה הרווחת, לתפיסות היסוד של הציונות והוגיה המרכזיים. מדינת ישראל תפסיק להיות מדינת לאום של העם היהודי, בנוסף היא תגרום להיווצרותו של לאום יהודי ולאום ישראלי, דבר אשר יגביר את הבלבול בזהות ויפגע באחדות העם. יתרה מזו, ערביי ישראל יאבדו את זהותם הלאומית הייחודית ויאלצו להיות ישראלים בלאומיותם.
זרם הקרח ואן דר וין
זרם הקרח ואן דר וין (באנגלית: Van der Veen Ice Stream), שנקרא בעבר קרח זרם B1, הוא זרם קרח גדול בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
זרם הקרח הוא יובל של זרם הקרח ויליאנס.
מקור השם
שמו של זרם הקרח ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
זרם הקרח נקרא על שמו של קורנליוס ג'י. "קיז" ואן דר וין (Cornelis J. "Kees" van der Veen) חוקר במרכז המחקר הקוטבי על שם בירד (Byrd Polar Research Center), ובמחלקות מדעי הגאולוגיה והגאוגרפיה (Departments of Geological Sciences and Geography) של אוניברסיטת המדינה של אוהיו, בקולומבוס במדינת אוהיו שבארצות הברית.
ואן דר וין היה תאורטיקן ששיתף פעולה על איאן וילאנס בחקר הדינמיקה של מדף הקרח המערבי.
החיזיון
Asmodea או חזון פנטסטי (ספרדית: Vision fantástica) הם השמות שניתנו לציור פרסקו שהושלם ככל הנראה בין השנים 1820-1823 על ידי האמן הספרדי פרנסיסקו גויה. הציור מראה שתי דמויות מרחפות מעל הנוף הנשלט על ידי הר גדול. הציור הוא אחד מ-14 "ציורים שחורים" של גויה — הסדרה המרכזית האחרונה שלו, אותה צייר מתוך ייאוש נפשי ופיזי בסוף חייו. ציורים אלו צוירו ישירות על גבי קירות ביתו ב-Quinta del Sordo, שמחוץ למדריד.
לא נשאר תיעוד בכתב או בעל פה למשמעות סדרת הציורים, וסביר כי הם מעולם לא נועדו להראות על ידי צופים שמחוץ למעגל המכרים הקטן והמיידי שלו. גויה לא נתן שמות לכל עבודות הסדרה; שם הציור Asmodea ניתן מאוחר יותר על ידי חברו, הצייר הספרדי אנטוניו ברוגדה. השם הוא ככל הנראה גרסה נשית לשמו של מלך השדים אשמדאי (Asmodeus) המופיע בספר טוביה. אשמדאי מופיע גם במיתולוגיה יוונית כטיטאן פרומתאוס, אשר האלה מינרווה נשאה אותו להרי הקווקז. שתי דמויות, גבר ואישה, מוצגות באוויר, מרחפות מעל רחבת נוף. האישה לובשת שמלה לבנה המכוסה בגלימה אדומה. שניהם נראים מפוחדים, היא מכסה את החצי התחתון של הפנים שלה עם החלוק, הפנים שלו נראים מוטרדים. כל אחד מהם מחפש בכיוונים מנוגדים, בעוד הוא מצביע על העיר העליונה של ההר בצד ימין של הבד. מבקר האומנות אוון קונל מציין כי להר צורה דומה לגיברלטר אשר היווה מקלט לספרדים ליברלים לאחר מלחמת חצי האי. בחזית, שורה של חיילים צרפתים, שמזכירה את אלה של גויה מ-1814 בשלושה במאי, 1808, מכוונת את רוביה לעבר קבוצה של אנשים העוברת נמוך יותר ומלווה בסוסים ועגלות. אולי מדובר בקבוצת פליטים הנמלטת מהמלחמה עם צרפת, מלחמה שאת קורבנותיה הכיר גויה מקרוב ושתוארה בסדרת ציוריו אסונות המלחמה. הסופר ריצ'רד קוטרל, ציין את דמיון הצביעה הכחלחל של השמים עם עוד עבודה מתוך "סדרת הציורים השחורה" בציור הכלב. העבודה נושאת דמיון גם ל:' Atropos ו צליינות לסן איסידרו, משום שהוא מנצל מכשיר אליפטי חזותי כדי לעוות את נקודת המבט של הצופה. במקרה זה הגלימה של הזכר המרחף מביאה אותו כמעט מחוץ לבד וקרוב בהרבה אל הצופה מאשר הנקבה המרחפת. כמו Atropos, עבודה זו היא אחת מתוך סדרת ציורים שבה המשמעות המיועדת ניתנת להסקה מהמקורות הקלאסיים.
עבודה זו נוצרה במקור על בד תלוי על קיר. כמו רוב האחרים בסדרה, היא צוירה על גרסה קודמת של הסצנה. גויה הציב את העבודה על קירות הקומה העליונה של ה-Quinta. מאוחר יותר הועבר הציור לבד, וכיום הוא בתצוגת קבע עם שאר עבודות מתוך הסדרה ב" Museo del Prado, מדריד. על פי הסופר רולף קנטיש, זוהי דוגמה של גויה בה מצויה, תיאור ציור החיזיון מוזכר בשירו של אהוד בנאי מהאלבום קרוב "החיזיון לפרנצ'סקו גויא" שמילותיו נכתבו על ידי פנחס שדה, השיר מבוצע בדואט עם יהודית תמיר.
מבנה נתונים תמציתי
במדעי המחשב מבנה נתונים תמציתי הוא מבנה נתונים, המשתמש בכמות זיכרון הקרובה לכמות הזיכרון המינמלית הדרושה על פי תורת האינפורמציה, אך (בניגוד לייצוגים דחוסים אחרים), עדיין תומך בביצוע שאילתות בזמן יעיל. הרעיון הוצג במקור על ידי ג'ייקובסון כדי לקודד מערך-סיביות, עצים, וגרפים מישוריים. בניגוד לאלגוריתמים כלליים לדחיסת נתונים, מבני נתונים תמציתיים משמרים את היכולת להשתמש בהם במקום, מבלי לחלץ אותם קודם. תחום קרוב למבני נתונים תמציתיים הוא תחום מבני נתונים דחוסים. בשניהם גודל מבנה הנתונים תלוי במידע המסוים המיוצג במבנה.
עבור מידע מסוים, אם על פי תורת האינפורמציה דרושים Z ביטים לייצוג של המידע, אזי ייצוג של המידע יקרא: לדוגמה, מבנה נתונים המשתמש ב2Z ביטים של אחסון הוא קומפקטי, ביטים הוא תמציתי, Z + \lg Z ביטים גם הוא תמציתי ו-Z + 3 ביטים הוא מרומז.
מבנים מרומזים בדרך כלל מצומצמים לאחסון מידע באמצעות תמורה כלשהי של נתוני הקלט; הדוגמה הידועה ביותר לכך היא הערימה.
מילונים תמציתיים
מילונים תמציתיים הניתנים לאינדוקס, או בשמם הנוסף מילוני דרגה/בחירה, מהווים בסיס למספר טכניקות של ייצוג תמציתי, כגון עצים בינאריים, עצים k-ארים, רב-קבוצות, עצי סיפות ומערכים. הבעיה הבסיסית היא לאחסן תת-קבוצה S של העולם המיוצגת בדרך כלל על ידי מערך-סיביות  כאשר B[i] = 1 אם ורק אם i \in S. מילון הניתן לאינדוקס תומך בפעולות הרגילות על מילונים (שאילתות, ובמקרה הדינמי גם הוספות ומחיקות) כמו גם בפעולות הבאות:
ישנו ייצוג פשוט המשתמש ב n + o(n) ביטים של זיכרון (מערך הביטים המקורי ומבנה עזר בגודל o(n)) התומך בפעולות דרגה (rank) ובחירה (select) בזמן קבוע. הוא משתמש ברעיון דומה לזה של שאילתות מינימום-טווח; ישנו מספר קבוע של רקורסיות לפני שעוצרים בתת-בעיה בגודל מוגבל. מערך הביטים  B מחולק לגושים גדולים בגודל l = \lg^2 n  ביטים וגושים קטנים בגודל  ביטים. לכל גוש גדול מאחסנים את הדרגה של הביט הראשון בטבלה נפרדת ; כל כניסה כזאת דורשת \lg n ביטים וסך הכל של  ביטים של זיכרון. בגוש גדול מאוחסנת טבלה נוספת, השומרת את הדרגה של כל אחד מ-  הבלוקים הקטנים שהיא מכילה. ההבדל כאן הוא שדרושים רק  ביטים לכל כניסה, כיוון שמספיק לשמור רק את ההפרשים מהדרגה של הביט הראשון בגוש הגדול המכיל. לכן, הטבלה דורשת סך הכל   ביטים. ניתן להשתמש בטבלת חיפוש R_p כדי לשמור את התשובה לכל שאילתת דרגה אפשרית במחרוזת ביטים באורך s לכל, בעלות של ביטים של זיכרון. כיוון שכל טבלאות העזר הללו צורכות o(n) זיכרון, מבנה הנתונים הזה תומך בשאילתות דרגה בזמן O(1) וn + o(n) ביטים של זיכרון.
כדי לענות על שאילתה עבור בזמן קבוע, האלגוריתם מחשב בזמן קבוע: בפועל, ניתן להחליף את טבלת החיפוש R_p בפעולות על ביטים ובטבלאות קטנות יותר כדי למצוא את מספר הביטים הדולקים בבלוקים הקטנים. זה לעיתים קרובות מועיל, שכן מבני נתונים תמציתיים משמשים למערכות נתונים גדולות, שבהן החטאות מטמון נעשות הרבה יותר תכופות, והסיכויים שטבלת החיפוש תפונה מהמטמון גדלים. ניתן לתמוך בקלות בשאילתות בחירה על ידי ביצוע חיפוש בינארי על אותו מבנה עזר המשמש לפעולות דרגה; עם זאת, דבר זה דורש O(\lg n) זמן במקרה הגרוע ביותר. ניתן להשתמש במבנה מסובך יותר המשתמש ב- ביטים של זיכרון נוסף, כדי לתמוך בפעולות בחירה בזמן קבוע. למעשה, ברבים מהפתרונות האלה מוסתרים קבועים בסימון O(\cdot) אשר שולטים בבעיה לפני שניכר יתרון אסימפטוטי כל שהוא; יישומים באמצעות פעולות נרחבות על מילים ובלוקים של מילים-מיושרות לעיתים קרובות מראים ביצועים טובים יותר בפועל.
מילונים דחוסי-אנטרופיה
גישת ה-n + o(n) זיכרון ניתנת לשיפור בזכות ההבחנה כי ישנם  תתי קבוצות של [n) באורך m (או מחרוזות בינאריות באורך n  עם בדיוק m 1ים), ולכן הוא החסם התחתון של תורת האינפורמציה על מספר הביטים הדרושים לאחסון B. ישנו מילון (סטטי) תמציתי המשיג את החסם הזה, דהיינו משתמש ב- זיכרון. ניתן להרחיב את המבנה הזה כדי לתמוך בשאילתות דרגה ובחירה, תוך שימוש ב-  זיכרון. ניתן לצמצם את החסם הזה לתחלופת זיכרון/זמן על ידי הקטנת מקום האחסון של המילון ל- וזמן שאילתה O(t) .
דוגמאות
דוגמה נוספת היא ייצוג של עץ בינארי: עץ בינארי שרירותי על n צמתים ניתן לייצג ב-2n + o(n) ביטים, תוך תמיכה במגוון רחב של פעולות על כל צומת, אשר כוללות את מציאת האב שלו, הילד הימני והשמאלי שלו, והחזרת גודל של תת-עץ, כל אחת בזמן קבוע. מספר העצים הבינאריים השונים על n קודקודים הוא. עבור n גדול, ערך זה הוא בערך 4^n; ולכן ידרשו לכל הפחות כ- ביטים כדי לקודד אותו. עץ בינארי תמציתי לפיכך יתפוס רק 2 ביטים לכל צומת.
ג'ון ג'ורדן
ג'וּן מיליסנט ג'ורדן (באנגלית: June Millicent Jordan; 9 ביולי 1936 – 14 ביוני 2002) הייתה משוררת, מסאית, מחזאית, פמיניסטית ואקטיביסטית ביסקסואלית ג'מייקנית-אמריקאית.
רקע
ג'ורדן נולדה בהארלם שבניו יורק, בתם היחידה של הורים מהגרים מג'מייקה, גרנוויל אייבנהו ומילדרד מוד ג'ורדן. אביה עבד בדואר ואמה כאחות במשרה חלקית. כשג'ורדן הייתה בת חמש, עברה המשפחה לשכונת בדפורד-סטייווסנט בברוקלין, ניו-יורק.
חיי המשפחה היו לעיתים קרובות סוערים, ולג'ורדן היו יחסים מורכבים עם אביה. היא תיארה את הפן הזה של חייה בספר זכרונות שיצא בשנת 2000, Soldier: A Poet's Childhood, אשר הקדישה לאביה. בספר, היא בחנה את מערכת היחסים עם הגבר שמצד אחד עודד אותה לקרוא ולאהוב ספרות, לשנן קטעים של טקסטים קלאסיים, ולכתוב שירה כבר בגיל שבע - אך שגם הכה אותה בכל אמתלה, וקרא לה "ילדת שטן שחורה ארורה". במאסה מ-1986, For My American Family, ג'ורדן חוקרת את הקונפליקטים הרבים הקיימים בגדילה במשפחה שחורה, מהגרת, עם חזון של עתיד לצאצאיהם שמתעלה על חוויית ההווה בגטאות עירוניים שהם חיים בהם. השם של ספר זכרונותיה נובע ממשהו שאביה אמר לה פעם, "הייתה מלחמה נגד אנשים צבעוניים, אז נאלצתי להיות חייל". בעוד שהיה אסיר תודה שהמעבר לארצות הברית איפשר לו להימלט מעוני ולחפש חיים טובים יותר עבור המשפחה שלו, הוא תמיד היה מודע למאבקים שעוד יעמדו בפני בתו, והוא עודד אותה להילחם.
בתיכון זכתה למלגה בבית ספר פרטי יוקרתי במסצ'וסטס. זו הייתה ההתחלה של מגמה שליוותה אותה לאורך כל השכלתה והקריירה שלה, להיות "שקועה לחלוטין ביקום הלבן". אך הבבואה שניתנה לה במוסדות הלבנים גם תרמה לפיתוח הזהות שלה כשחורה אמריקאית וכסופרת. כשסיימה את התיכון ב-1953, היא נרשמה ללימודים בברנרד קולג'. ג'ורדן הביעה את דעותיה על ברנרד בספרה משנת 1981, Civil Wars, בו כתבה: "אף אחד לא הציג לי אף סופר, משורר, היסטוריון, או אישיות שחורה, או אפילו רעיון שחור, למען האמת. ואף פעם לא נתנו לי לעשות לו עבודה אחת שנושאה אישה הוגה, סופרת, משוררת או כוח חיים. שום דבר שלמדתי, כאן, לא הפחית את תחושת הכאב או הבלבול ואת המרירות בכל הקשור לשורשים שלי: הרחוב שלי, המשפחה שלי, החברים שלי. שום דבר לא הראה לי איך אני יכול לנסות לשנות את המציאות הפוליטית והכלכלית שבבסיס של התנאים של השחורים באמריקה הלבנה."
חיים אישיים
בעת לימודיה בברנרד, ג'ורדן פגשה מייקל מאייר, סטודנט מאוניברסיטת קולומביה ונישאה לו בשנת 1955. ב-1958 נולד בנם היחיד, כריסטופר דייוויד מאייר. הזוג התגרש ב-1965.
קריירה
הספר הראשון של ג'ורדן שפורסם ב-1969, ונקרא Who Look at Me, היה אוסף של שירים לילדים. היא פרסמה עוד 27 ספרים נוספים, מה שהפך אותה לאחת מהמחברות השחורות הפורות ביותר. היא כתבה עד סוף חייה - בזמן מותה היה ספר אחד בתהליכי דפוס (Some of Us Did Not Die, Collected and New Essays), ושניים נוספים פורסמו לאחר מותה - אוסף שירים, Some of Us Did Not Die, Collected and New Essays, ומהדורה חדשה של אוסף שירים מ-1970, SoulScript.
בנוסף לספרי שירה, היא כתבה את זכרונותיה, והייתה גם מסאית, בעלת טור בכתה העת The Progressive, סופרת שכתבה רומנים וביוגרפיות, ואפילו כתבה אופרה, I Was Looking at the Ceiling and Then I Saw the Sky, שהולחן על ידי ג'ון אדמס, והופק על ידי פיטר סלרס.
ג'ורדן התחילה ללמד ב-1967 בסיטי קולג' של ניו יורק. בין 1968 ל-1978 היא לימדה באוניברסיטת ייל, שרה לורנס קולג', ומכללת קונטיקט. אחר כך, ג'ורדן הייתה המנהלת של מרכז השירה וכן פרופסור לאנגלית באוניברסיטת ניו-יורק בסטוני ברוק, מ-1978 עד 1989. מ-1989 עד 2002 היא הייתה פרופסור מן המניין במחלקות לאנגלית, לימודי נשים, ולימודי אפרו-אמריקאים באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי.
ג'ורדן הייתה ידועה בתור "המשוררת של העם", ובברקלי, היא ייסדה את תוכנית "שירה לעם" ב-1991. מטרתה הייתה לעורר השראה ולהעצים את הסטודנטים דרך שימוש בשירה כאמצעי ביטוי אמנותי.
"הדו"ח מאיי הבהאמה"
במאסה האישית שלה מ-1982 שהייתה לקלאסיקה, "דו"ח מאיי הבהאמה", ג'ורדן הרהרה על מסעותיה, אינטראקציות שונות, ומפגשים שחוותה בעת שהותה באיי הבהאמה. בצורת נרטיב, היא דנה הן באפשרויות והן בקשיים באופציות השונות, ולפעמים מנוגדות, של חיבור קהילתי והזדהות עצמית על בסיס של גזע, מעמד, זהות מגדרית. הכתב אמנם לא זכה להכרה בשנת הופעתו הראשונה ב-1982, אך במהלך הזמן הוא צבר תפוצה וסטטוס בקורסים ברחבי ארצות הברית במחלקות נשים ומגדר, סוציולוגיה, ואנתרופולוגיה. ג'ורדן תרמה במאסה הזו סיכומים חדשניים למספר סוגיות, וכן מונחים חשובים בתחומי גזע, מעמד, וזהות מגדרית.
פרווילגיות
בכל אחת מכתביה, כולל שיריה ומאמריה, היא מתייחסת רבות למושג או לרעיון של פריווילגיות כשהיא דנה בנושאים של גזע, מעמד וזהות מגדרית. היא סירבה לראות בדיכוי משהו חד-ממדי, ובעצם התייחסה להצטלבויות של דיכוי בהתבסס על צירים שונים של זהות, ולא הסכימה שציר אחד חשוב יותר מכל ציר אחר.
מודעות לגזע, מעמד וזהות מגדרית
ג'ורדן הייתה בדעה שמודעות רק לזהות אחת מהזהויות שמשפיעות על ההתנהלות שלנו בחיים ובחברה מייצרת מצב של התעלמות מדיכויים אחרים, כדי לייצר מצג שווא שהבעיות אינן קיימות, שבתורו מונע פתרון בעיותיה של החברה. היא חיפשה את הדרכים לייצר חיבורים בין אנשים בעלי הבדלים במקום הפרדה, תוך הכרה במשמעות של החוויות השונות בשל הזהויות השונות.
מותה ומורשתה
ג'ורדן נפטרה בביתה בברקלי בגיל 65, מסרטן השד. זמן קצר לפני מותה, היא השלימה את הספר Some of Us Did Not Die, אוסף המאמרים הפוליטיים השביעי שלה. היא מתארת בו כיצד נישואיה לסטודנט לבן בעת לימודיה הכניס אותה לעומק התהפוכות הגזעיות של ארצות הברית בשנות ה-50, ושם אותה על הדרך לחיים של אקטיביזם חברתי.
בית הספר לצדק על שם ג'ון ג'ורדן בסן פרנסיסקו (JJSE ,JJSE June Jordan School for Equity) נקרא על שמה על ידי קבוצת הסטודנטים המייסדת.
אליס ווקר קראה לג'ורדן "האמיצה מכולנו. היא מרגישה עובר כולנו. היא המשוררת האוניברסלית". טוני מוריסון אמרה, "ארבעים שנים של אקטיביזם ללא לאות, מתודלקים על ידי אמנות ללא רבב".
פרסים והכרה
היא הייתה כלולה ב"מי ומי באמריקה" מ-1984 עד יום מותה. היא קיבלה את מושב המרצה המכובד של בברקלי וגם זכתה בפרס החופש לכתוב של מרכז PEN ב-1991.
בשנת 2005 פורסם הספר Directed by Desire: Collected Poems, אוסף עבודות שלה, שהתחרה וזכה בקטגוריה "שירה לסבית" של פרס למדא לספרות, אף על פי שג'ורדן הייתה ביסקסואלית, מכיוון שהפרסים לא כללו קטגוריה כזו, שנוספה לאחר מאבק החל מפרסי 2006.
לוציפר (סדרת טלוויזיה)
לוציפר (באנגלית: Lucifer) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת פנטזיה ודרמה משטרתית, שנוצרה על ידי טום קאפינוס ועלתה לשידור ב-25 בינואר 2016 ברשת פוקס. הסדרה מבוססת על הדמות לוציפר מהמיתולוגיה הנוצרית, אך בגרסתם של ניל גיימן, סם קית' ומייק דרינגנברג, שהופיעה במקור ברומן הגרפי "סנדמן" ולאחר מכן בסדרות רבות, בהן בסדרת ספין אוף משל עצמו. הסדרה עוקבת אחרי לוציפר מורנינגסטר (טום אליס), השטן, שנוטש את הגיהנום ומתמקם בלוס אנג'לס, שם הוא מנהל מועדון לילה בבעלותו ומעניק שרותי ייעוץ למשטרת לוס אנג'לס.
עלילה
הסדרה מתמקדת בלוציפר מורנינגסטאר (טום אליס), מלאך יפה-תואר ורב עוצמה שגורש מגן עדן לגיהנום בגלל שפרץ במרד. הוא משתעמם וחש אומלל כאדון הגיהנום במשך אלפי שנים. הוא מתפטר מכס הגיהנום בניגוד להסכמת אביו (אלוהים) ומפקיר את ממלכתו ועוזב ללוס אנג'לס, שם הוא בסופו של דבר מנהל את מועדון הלילה הפרטי שלו שנקרא "לוקס". הוא מעורב בתיק רצח עם הבלשית קלואי דקר (לורן גרמן) ובהמשך מוזמן להיות יועץ במשטרת לוס אנג'לס. לאורך הסדרה מגיעים ללוס אנג'לס כמה יצורים ואיומים שמימיים ושטניים; במקביל, לוציפר וקלואי בסופו של דבר מתקרבים זה לזה ומפתחים קשר רומנטי, מבלי לדעת כי ייתכן ונועדו זה לזה. בעונה האחרונה ללוציפר וקלואי יש בת בשם אורורה (רורי). לוציפר לא זכה לראות איך ביתו גדלה, משום שהיעוד שלו היה לעזור לאנשים בגיהנום להבין מה האשמה שלהם בשביל לעבור לגן עדן. אמנדיאל, האח הבכור, הפך להיות אלוהים. לבסוף קלואי מתה מזקנה ופגשה את לוציפר בגיהנום והם חיו באושר.
הפקה
בספטמבר 2014 דווח כי DC קומיקס מתכננת סדרת טלוויזיה שתתבסס על דמותו של לוציפר כפי שנכתבה על ידי ניל גיימן. בפברואר 2015, הוכרז כי טום אליס יגלם את לוציפר.
במאי 2015 קיבלה הסדרה אישור להפיק 13 פרקים שעלו לשידור ב-2016. שתי העונות הראשונות צולמו ב, קנדה, העונות הבאות צולמו בלוס אנג'לס. במאי 2018, הודיעה רשת פוקס שהיא לא תחדש את הסדרה לעונה נוספת וביוני 2018 הסדרה נרכשה על ידי רשת נטפליקס.
ביוני 2020 הודיעה נטפליקס כי הסדרה תשוב לעונה שישית ואחרונה, זאת אף על פי שקודם לכן נאמר כי העונה החמישית תהיה זו האחרונה.
ביולי 2021 פורסם תאריך העונה השישית והאחרונה שעלתה לשידור ב-10 בספטמבר 2021.
אוקשטאיטייה
אוֹקְשְׁטַאִיטִייה (בליטאית: Aukštaitija  נהגה: ; מילולית: הארץ הגבוהה) היא אחד מחמישה חבלי ארץ אתנוגרפיים מובחנים בליטא. שמה ניתן לה בשל גובהה היחסי לשאר חבלי ליטא, ובפרט בשל גובהו של האזור ההררי במזרחה.
ניב הליטאית המקומי, אוקשטאיצ'יו, הוא הניב נפוץ בליטא, והליטאית התקנית מבוססת על האוקשטאיצ'יו המערבית.
אוקשטאיטייה היא החבל הגדול ביותר בליטא, ובתחומה נכלל כל צפון-מזרח המדינה, וחלקים קטנים משטחי לטביה ובלארוס. בחבל אוקשטאיטייה ישנם אגמים רבים, בעיקר בחלקו המזרחי. העיר הגדולה בה, אך ללא משמעות פוליטית היא פוניבז' בעלת למעלה מ-100,000 תושבים. ערים נוספות בעלות למעלה מ-20,000 תושבים, באזור שרובו כפרי, הן: יאנובה, אוטנה, קדאיניאי, ויסגינס, אוקמרגה ורדווילישקיס.
איזק ואן אוסטדה
איזק ואן אוסטדה (בהולנדית: Isaac van Ostade; הוטבל 2 ביוני 1621 – נקבר 16 באוקטובר 1649) היה צייר נוף בתור הזהב של הציור ההולנדי.
ביוגרפיה
ואן אוסטדה נולד בהארלם. הוא החל את לימודיו בהשפעת אחיו, אדריאן ואן אוסטדה, איתו הוא נשאר עד שנת 1641, אז החל לעבוד בעצמו. בשלב מוקדם הוא צייר בהשפעתו של רמברנדט, מה שניכר בציור ״החזיר השחוט״ משנת 1639, בגלריה באוגסבורג. עד מהרה דבק בסגנון שמתאים יותר לנטיותיו. הוא צייר תמונות בשנים 1641–1642 בסגנון של אחיו - ביניהם ״חמשת החושים״, ולאחר מכן בציור ״אדם קורא עיתון״, ״איכר טועם בירה״ ועוד. ניתן לראות דוגמה מיצירתו של איזק בתקופה זו ב״בורי הצוחק וכוס בירה״, במוזיאון אמסטרדם. "פנים הקוטג', עם שני איכרים ושלושה ילדים ליד האח", במוזיאון בברלין; "קונצרט", ו"בורי שגונב נשיקה מאישה", בלובר.
פנים החדר המוצג בברלין מוארים באותו סגנון רמברנדטי כמו הציור משנת 1643 בלובר. הוא קיבל מחירים נמוכים עבור ציורים מסוג זה, ולכן היה חייב להישאר בחסות אחיו. בהדרגה נטש את נושאי ציורי הקוטג' לציורי נופים שהיו באופנה של ואן דה ולדה וסלומון ואן רויסדאל. פעם אחת בלבד, בשנת 1645, הוא חזר לנושא הקודם, כאשר ייצר את "החזיר השחוט", במוזיאון ליל.
ההתקדמות של איזק בדרכו החדשה הייתה קלה יחסית עקב הניסיון הקודם שלו כצייר דמויות. אף על פי שבחר כעת את דמויותיו בין השכבות הגבוהות בכפר או מתחתית התעלות הקפואות, הוא הקדיש יצירות לסצנות שמציגות קבוצות אנשים המתוארים בניגודים ציוריים. הוא לא חי מספיק זמן כדי להביא את אמנותו לכדי שלמות גבוהה. הוא נפטר בגיל 28, ב-16 באוקטובר 1649 בהארלם, לאחר שצייר כ-400 תמונות. הביטוי הראשון לכניעתו של איזק לסגנונו של אחיו אדריאן, ניכר בשנת 1644 כאשר יצר סצנות ההחלקה ומזחלת אשר רואים באוסף לאקז ובגלריית הארמיטאז', אנטוורפן וליל. שלוש מהדוגמאות הללו נושאות את שם האמן איזק ואן אוסטדה, ותאריכים 1644 ו-1645. "הפונדקים שבצד הדרך", מהווים סדרה קומפקטית משנת 1646 עד 1649. זוהי הצורה האחרונה של סגנון אמנותו של איזק ויש בה מוזרויות מאוד ברורות.
האווירה השולטת בקומפוזיציות היא חמה ושמשית, ועם זאת רכה וערפילית, כאילו השמיים היו עטויים באדים בצבע עשן. העצים בצבע אמבר, בהם העלווה הבולטת מוטה בנגיעות שהתקשו ממצב נוזלי על ידי חומרי לכה ענבריים. אותו עיקרון המיושם בפרטים כמו לבנים מזוגגות, נותן להם חותם לא מציאותי וקונבנציונלי.
הטכניקות המוזרות האלה מגבירים את הניגודים הרחבים שלו בין אור לצל ולדמויות כמו של סוסים, רוכבים, מטיילים, כפריים, ילדים, כלבים, עופות ובקר. מקום אהוב בציוריו ניתן תמיד לסוס הלבן, שנראה כליווי בלתי משתנה.