cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוטו שטרן
קורות חייו
שטרן נולד בעיר צורי (Żory או Sohrau) בקיסרות הגרמנית. כשהיה בן שש עבר עם משפחתו לעיר ברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין), ושם אף למד באוניברסיטה מ-1906 עד לקבלת תואר דוקטור בכימיה פיזיקלית ב-1912. לאחר מכן הלך בעקבות אלברט איינשטיין לאוניברסיטת פראג ולמכון הטכנולוגי של ציריך. ב-1915 השלים עבודת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרנקפורט, בה נשאר עד 1921, עם הפסקה לשירות צבאי קצר. לאחר מכן כיהן במשך כשנתיים כפרופסור באוניברסיטת רוסטוק (Rostock), משרה אותה עזב לטובת המכון לכימיה פיזיקלית שאך הוקם באוניברסיטת המבורג. שטרן עבד בהמבורג עד 1933, אז אולץ להתפטר בשל החוקים הנאציים החדשים. הוא היגר לארצות הברית שם מונה לפרופסור לפיזיקה במכון הטכנולוגי קרנגי בעיר פיטסבורג, ולאחר מכן, ב-1945, לפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם נשאר עד פרישתו.
עבודתו
עבודתו המוקדמת התרכזה בפיזיקה תאורטית, ובמיוחד בתרמודינמיקה סטטיסטית ובמכניקת הקוונטים. החל מ-1919 פנה לפיזיקה ניסויית. שיטת הקרן המתודית, אותה המציא, התגלתה ככלי שימושי למחקר תכונות של מולקולות, אטומים וגרעיני אטום. אחד היישומים הראשונים של שיטתו היה האישור האמפירי להתפלגות מקסוול בולצמן בגזים.
בניסוי שערך עם וולטר גרלך ב-1922 בדקו השניים את ההסטה של אטומים על ידי שדה מגנטי ואת השפעתו על המומנט המגנטי שלהם. הם השתמשו בקרן של אטומי כסף, אותה הקרינו דרך שדה מגנטי לא אחיד לעבר משטח זכוכית, ומצאו כי הקרן מתפצלת לשתי קרנים נפרדות, במקום להתרחב לרצועה מתמשכת. הניסוי אישר את התאוריה לפיה אטומים יכולים להסתדר במרחב רק בכיוונים מסוימים (ספין), ובמקרה של הכסף - בשני כיוונים בלבד.
על גילויו אלה זכה בפרס נובל לפיזיקה ב-1943, וזאת לאחר שהפרס לא חולק כלל במשך שלוש שנים רצופות. הוא קיבל את הפרס לבדו, וועדת הפרס נמנעה מלהזכיר את חלקו של גרלך בגילויים, משום שהיה עדיין פעיל בממסד הנאצי.
צופי אש
צופי אש הם בני נוער, המתנדבים בשירותי הכבאות וההצלה של מדינת ישראל לצד לוחמי האש. פעילות צופי האש מתחילה בכיתה י' (בגיל 15) עד הגיעם לגיל 18. בתחנות הכיבוי במדינת ישראל פעילים כיום כ-1,500 צופי אש.
היסטוריה
פעילות צופי אש התחילה בשנת 1959.
באסון הכרמל, ב-2 בדצמבר 2010 נהרג צופה האש אלעד ריבן - תלמיד כיתה י"א בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, אשר התנדב במערך הכבאות וההצלה כצופה אש. בעקבות האסון הופסקה קבלת צופי אש חדשים למשך 4 שנים, בשנת 2014 נפתח הקורס לצופי אש מחדש.
גיוס מתנדבים
הרוב המוחלט של צופי האש מתחיל התנדבותו במסגרת תוכנית המחויבות האישית הקיימת ברשויות מקומיות רבות. במסגרת התוכנית תלמידי כיתות י' בבתי הספר העל-יסודיים מתבקשים להקדיש שישים שעות מזמנם לטובת הקהילה, וארגון צופי האש מהווה את אחד מאפיקי ההתנדבות האפשריים. גיוס המתנדבים נעשה בעיקרו על ידי נציגי הארגון המגיעים אל בתי הספר.
אבטחה
צופי האש משתתפים יחד עם הכבאים באבטחת אירועים רבי משתתפים בהם נדרשת נוכחות כוחות כבאות והצלה. במהלך האירועים כוחות אלה מספקים מענה ראשוני ומהיר לכל התרחשות בתחום אחריותם, וייצוג מערך הכבאות בישראל. בין האירועים הזוכים לאבטחה: טקסי אש של תנועות נוער, מצעדי לפידים, אירועי ספורט, מופעי בידור, עצרות זיכרון והפגנות. צופי האש מתפרשים בכוחות גדולים במיוחד בעת חגיגות ערב יום העצמאות, ומאבטחים את במות הבידור ברחבי הארץ. כמו כן, הם מסיירים במהלך ערב ל"ג בעומר יחד עם הכבאים, ונשלחים לכבות מדורות מסוכנות.
הדרכה והכשרה
עבודתם של צופי האש דורשת מהם הכשרה בתחום הכבאות וההצלה. ההדרכות נערכות על ידי צופי האש הוותיקים, וחלקן בליווי של כבאים.
קורס צופי אש בסיסי
הכשרת צופה האש מתחילה בקורס כיבוי בסיסי. הקורס כולל ידע בתחומים הבאים:
הקורס כולל תכנים תאורטיים ומעשיים ומשולבת בו הקפדה על נוהלי הבטיחות. בסיומו מתקיים מבחן, שהעוברים אותו נחשבים לצופי אש מן המניין, אשר רשאים לקחת חלק בטיפול באירועי כיבוי אמתיים, בליווי צופי אש וותיקים בלבד.
קורס צופי אש מתקדם
מספר חודשים לאחר קורס צופי האש הבסיסי, ולאחר צבירת ניסיון מעשי באירועים השונים, מתחילים המתנדבים בקורס צופי אש ותיקים. קורס זה כולל שיפור היכולות והעמקה של הידע שנרכש בקורס הבסיסי. כמו כן, בקורס זה נלמד ידע נוסף בתחומים הבאים:
בסיומו של הקורס נערך מבחן מסכם, העוברים את הקורס רשאים לצאת לאירועים עם הכבאים ללא ליווי של צופי אש וותיקים אחרים, ורשאים להדריך צופי אש חדשים.
נושאי תפקידים
קצין צופי אש ומתנדבים מחוזי - כבאי בעל דרגת קצונה בכירה, אחראי על נושא צופי האש ומתנדבי כבאות והצלה במחוזו.
אחראי צופי אש ומתנדבים תחנתי - כבאי / ראש צוות הכפוף לקצין צופי אש ומתנדבים המחוזי ופועל יחד איתו בניהול כלל התחומים בארגון. שאר צופי האש והמתנדבים כפופים לו.
"אחראים נוספים" ישנם מספר צופי אש אשר כל אחד מהם אחראי על תחום מסוים (התפקידים משתנים בין תחנה לתחנה):
ועדת צופי אש ארצית
ועדת צופי האש הארצית כפופה לנציב הכבאות וההצלה, ומטפלת בנושא צופי האש ברמה הארצית. ועדת צופי האש מארגנת פעילויות שונות למתנדבים, דוגמת קורס השתלמות במכללה הלאומית לכבאות והצלה (שיצא לדרך באוגוסט 2009).
בנוסף, מעניקה הוועדה הצבעה דמוקרטית בפורום צופי אש באתר 102, שבה מעלים מספר אפשרויות והמתנדבים בוחרים את הפעילות המועדפת עליהם.
מדים ודרגות
דרגות - דרגות צופי האש זהות לדרגות הכבאים. צופה אש עשוי לזכות בהעלאה בדרגה מכמה סיבות: עבור תרומה משמעותית במסגרת הארגון, בעת סיום קורס שמזכה בדרגה ועל פי ותק המתנדב.
פעילויות גיבוש והווי
לעיתים צופי האש מקיימים פעילויות הווי על מנת לגבש את המתנדבים, להעלות את המוראל ולשפר את עבודת הצוות. בנוסף, צופי האש עורכים ביקורי גומלין בין תחנות כיבוי אש בישראל. כמו כן נערכות פעילויות גיבוש בתחנות הכיבוי עצמן.
ערכים, ניסיון וידע
הארגון מחנך לאזרחות טובה ומעניק למתנדבים ידע להמשך דרכם. בראש סולם הערכים של צופי האש נמצאת רוח ההתנדבות והעזרה לזולת. עיקר פעילות הארגון מתמקדת בסיוע לתושבי המדינה, אם בהצלת חייהם ורכושם, ואם בשיפור איכות חייהם. הפגישה פנים אל פנים עם האנשים, הפונים למוקד 102 של מכבי האש, ונמצאים במצב של חוסר אונים וחרדה, ממחישה למתנדבים את מהות התרומה שלהם לקהילה.
בצופי האש מושם דגש על חלוקת אחריות וסמכות. הפקדתו של כל מתנדב על תחום מסוים מפתחת בו רגש אחריות כלפי המתרחש, והוא לומד לקצור את הפירות להצלחתו או לשלם את המחיר על טעויותיו. כמו כן, צופה האש לומד להיות חלק ממערכת היררכית כמבצע הוראות שניתנות לו או כמכתיב משימות לאחרים. במהלך האירועים השונים, המתנדב לומד להתמודד עם מצבי חירום בשיקול דעת וללא פאניקה.
כמו כן, מודגשת בארגון גאוות היחידה, השומרת על מוטיבציה גבוהה. צופה האש רוכש ידע מקצועי בכיבוי דליקות ובחילוץ, אשר עשוי לסייע בידו להציל חיים בעתיד. בנוסף לכך, צופי האש לומדים כיצד לשמור על כללי הבטיחות, ולמנוע פגיעות מיותרות. הם צוברים ידע מעשי בהדרכה בתחומים מקצועיים ובעמידה מול קהל.
יוחנן הנדבן
יוחנן הנדבן (550-619, או Johannes Eleemosynarius) הוא קדוש נוצרי בכנסייה הקתולית כמו גם בכנסייה האורתודוקסית. הוא היה הפטריארך של אלכסנדריה בתחילת המאה ה-7, מ-606 ועד 616. יוחנן היה בנו של אפיפניוס מושל קפריסין וצאצא למשפחת אצולה קפריסאית. בתחילת חייו הבוגרים נישא ואף נולדו לו ילדים, אך לאחר שהתאלמן ואיבד את ילדיו, החליט להקדיש את עצמו לעבודת האל.
במסגרת כהונתו כפטריארך אלכסנדריה זכור במיוחד תפקידו המרכזי באיסוף הכספים לשיקום כנסיית הקבר בירושלים, אשר נפגעה ב-614 במהלך מסע כיבוש פרסי. פעילות זו הקנתה לו את כינויו. במאה ה-11 הקים מסדר אבירים מנזר ובית מחסה לטיפול בעניי ירושלים אשר נקרא על שמו, ולאחר מכן על שם יוחנן המטביל, שכמוהו אומץ כפטרון מסדר ההוספיטלרים.
וירג'יניה ביץ'
וירג'יניה ביץ (באנגלית: Virginia Beach) היא עיר בדרום-מזרח מדינת וירג'יניה שבארצות הברית. מבחינת אוכלוסייה היא העיר הגדולה ביותר במדינה זו ומכילה כ-440 אלף תושבים. העיר היא חלק מאזור מטרופוליטני גדול המכונה האמפטון רודס שבו כ-1.7 מיליון תושבים. שטחה המוניציפלי של העיר 1,288 קמ"ר.
לעיר אזור תיירות מפותח המשתרע על רצועת חוף שאורכה כ-60 ק"מ (החוף התיירותי הארוך ביותר בעולם על-פי ספר השיאים של גינס), הכולל במרכזו טיילת רחבה באורך של כ-5 ק"מ. בעיר נמצא גם בסיס אוויר צבאי גדול של חיל הים של ארצות הברית שבו מתאמנים צוותים של נושאות המטוסים של ארצות הברית, וכן שני בסיסים קטנים יותר. בקצה הצפון-מערבי של העיר נמצא צידה האחד של מנהרת מפרץ צ'ספיק, מערכת הגשר-מנהרה הארוכה ביותר בעולם (כ-37 ק"מ) המגשרת מעל ומתחת לפתחו של מפרץ צ'ספיק.
היסטוריה
הצ'ספיים היו הילידים ההיסטוריים של האזור הידוע כיום כ-Tiewater בווירג'יניה בזמן המפגש האירופי. מעט ידוע עליהם אך עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שהם היו קשורים לאנשי קרולינה אלגונקוויאן, או פמליקו. הם היו מדברים באחת מהשפות האלגונקוויאניות, אשר היו נפוצות בקרב השבטים הרבים של אזור החוף, שהרכיבו את הקונפדרציה הרופפת של Powhatan, שהייתה מונה עשרות אלפים באוכלוסייה. הצ'ספיאן כבשו אזור שמוגדר כיום כערים העצמאיות נורפוק, פורטסמות', צ'ספיק ווירג'יניה ביץ'. בשנת 1607, לאחר הפלגה של 144 ימים, שלוש ספינות בראשות קפטן כריסטופר ניופורט, ובהן 105 גברים ונערים, הגיעו ליבשה הראשונה שלהם בעולם החדש ביבשת, היכן שהפה הדרומי של מפרץ צ'ספיק פוגש את האוקיינוס האטלנטי. הם קראו לו כף הנרי, על שם הנרי פרדריק, נסיך ויילס, בנו הבכור של מלך אנגליה ג'יימס הראשון. המתיישבים האנגלים הללו של חברת וירג'יניה מלונדון המשיכו הלאה מאזור זה, מכיוון שהם קיבלו פקודות לחפש אתר רחוק יותר פנימה, שיהיה מוגן יותר מספינות של מדינות אירופה המתחרות. הם יצרו את יישוב הקבע הראשון שלהם בצד הצפוני של נהר ג'יימס בג'יימסטאון.
במאות הראשונות אזור זה היה כפרי ומפותח לחקלאות מטעים. בסוף המאה ה-19, אזור הנופש הקטן של וירג'יניה ביץ' התפתח במחוז הנסיכה אן לאחר הגעת שירות הרכבות לחוף ב-1883. מלון וירג'יניה ביץ' נפתח ומופעל על ידי חברת הרכבות והשיפורים של נורפוק ווירג'יניה ביץ' על שפת האוקיינוס, ליד הקהילה הקטנטנה של סיאטאק. המלון עוקל והרכבת התארגנה מחדש ב-1887. המלון שודרג ונפתח מחדש בשנת 1888 כמלון הנסיכה אן.
בשנת 1891, האורחים במלון החדש צפו בהריסות ובמאמצי ההצלה של שירות הצלת החיים של ארצות הברית עבור דיקטטור הנביחות הנורווגי. דמותה של הספינה, שנשטפה על החוף מספר ימים לאחר מכן, הוקמה כאנדרטה לזכר הקורבנות והמחלצים. הוא עמד לאורך חוף האוקיינוס במשך יותר מ-50 שנה. במאה ה-21, הוא שימש השראה לצמד אנדרטאות הגברת הנורווגית התואמות, שפוסלו על ידי Ørnulf Bast והותקנו בווירג'יניה ביץ' ובמוס, נורווגיה.
אתר הנופש היה תלוי בתחילה בשירותי רכבת ועגלות חשמליות. השלמת שדרת וירג'יניה ביץ' ב-1922, שהשתרעה מנורפוק לחוף האוקיינוס, פתחה את המסלול למכוניות, אוטובוסים ומשאיות. שירות רכבות הנוסעים לחוף האוקיינוס הופסק בסופו של דבר עם עלייה בתנועת כלי רכב. אתר הנופש ההולך וגדל וירג'יניה ביץ' הפך לעיירה מאוגדת ב-1906. במהלך 45 השנים הבאות, וירג'יניה ביץ' המשיכה לצמוח בפופולריות כמקום נופש עונתי. בתי הקזינו הוחלפו בפארקי שעשועים ואטרקציות משפחתיות. בשנת 1927 נפתח מלון קאבלייר והפך למקום נופש פופולרי.
וירג'יניה ביץ' קיבלה מעמד כעיר עצמאית ב-1952, אם כי נותרו קשרים בינה לבין מחוז הנסיכה אן. בשנת 1963, לאחר שהמצביעים בשני תחומי השיפוט העבירו משאל עם תומך, ובאישור האספה הכללית של וירג'יניה, אוחדו שתי חלוקות המשנה הפוליטיות כעיר עצמאית חדשה וגדולה בהרבה, תוך שמירה על השם הידוע יותר של אתר הנופש וירג'יניה ביץ'.
המרכז האזרחי של אלן ב. שפרד ("הכיפה"), מבנה משמעותי בתולדות העיר, נבנה בשנת 1958, והוקדש לקריירה של תושב וירג'יניה ביץ' לשעבר והאסטרונאוט אלן שפרד. ככל שהאזור השתנה, הכיפה שימשה לעיתים קרובות כאולם בינגו. הבניין נהרס ב-1994 כדי לפנות מקום לחניון עירוני ולפיתוח עתידי אפשרי.
היסטוריה קרובה
נדל"ן, ביטחון ותיירות הם סקטורים מרכזיים בכלכלת וירג'יניה ביץ'. קבוצות ציבוריות ופרטיות מקומיות שמרו על אינטרס בפיתוח מחדש של נדל"ן, וכתוצאה מכך נוצרו מספר פרויקטים ציבוריים-פרטיים משותפים, כגון פארקים מסחריים. דוגמאות לפיתוח ציבורי-פרטי כוללות את מרכז הכנסים של וירג'יניה ביץ', מלון הילטון אושןפרונט ומרכז העיר וירג'יניה ביץ'. העירייה סייעה במימון הפרויקט באמצעות מימון תוספת מס: יצירת אזורי מס מיוחדים והקמת רחובות ותשתיות נלוות לתמיכה בפיתוחים. מרכז העיר נפתח בשנת 2003, עם המשך הבנייה הקשורה. מרכז הכנסים נפתח בשנת 2005.
השטחים הפנויים בעיר החלו להיגמר לבנייה חדשה מצפון לקו הירוק, גבול צמיחה עירוני המפריד בין החלקים הצפוניים והכפריים העירוניים של העיר. מילוי ופיתוח של שכונות מגורים הציב מספר מגבלות תפעול על Naval Air Station Oceana, בסיס מטוסי קרב מרכזי של הצי האמריקני. בעוד הבסיס האווירי נהנה מתמיכה רחבה מווירג'יניה ביץ' בכללותו, ועדת ההתאמה והסגירה של בסיס הפנטגון הציעה לסגור את אוקיאנה במהלך העשור הבא. בשנת 2012 מטוס חיל הים שהמריא מאוקיאנה חווה כשל במנוע והתרסק לתוך מתחם דירות.
מחנק הקרקע הזה הוביל לפיתוח מישור שיטפונות. במהלך הוריקן מתיו, המשקעים הרבים הציפו למעלה מ-2000 בתים והותירו כמה שכונות עם מים עומדים במשך ימים. לאור הסיכונים הגוברים להצפות עקב שינויי האקלים והדחף של נזקי ההוריקן, העיר דחתה מספר הצעות פיתוח נוספות. הדחייה הזו הייתה משמעותית משתי נקודות מבט. ראשית, ערים דוחות בנייה לעיתים רחוקות מאוד, מה שממחיש את השינוי בתפיסה הציבורית. שנית, דחיות אלו הובילו לתביעות של היזמים. דחיית התביעות הללו בבתי המשפט מהווה תקדים לסוגים אחרים של מאמצי הסתגלות לשינויי אקלים מקומיים בעתיד. ראש העיר דייר, שדן בעניין, ציין, "זה עימות עם המציאות. לא כולם יהיו מאושרים".
ב-31 במאי 2019, התרחש ירי המוני בבניין ממשלתי עירוני בווירג'יניה ביץ'. עובד לשעבר נכנס לבניין וירה ללא הבחנה, הרג 12 בני אדם ופצע ארבעה אחרים לפני שמת מפצע ירי שנורה על ידי השוטרים.
גאוגרפיה
Virginia Beach ממוקמת ב36.8506°N, -75.9779°W.
על פי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לעיר שטח כולל של, מתוכם הוא קרקע ו  49.9%) הוא מים. זוהי העיר הגדולה ביותר בווירג'יניה בשטח כולל והעיר השלישית בגודלה לפי שטח יבשתי. הגובה הממוצע הוא  מעל פני הים. חלק עיקרי מהעיר מתנקז אל מפרץ צ'ספיק דרך נהר ה-Lynnhaven ויובליו.
העיר ממוקמת בפינה הדרום-מזרחית של וירג'יניה באזור המפטון רודס הגובל באוקיינוס האטלנטי. ה-Hampton Roads Metropolitan Statistic Area (הידוע באופן רשמי בשם Virginia Beach-Norfolk-Newport News, VA-NC MSA) הוא ה-37 בגודלו בארצות הברית, עם אוכלוסייה כוללת של 1,707,639. האזור כולל את ערי וירג'יניה נורפוק, וירג'יניה ביץ', צ'ספיק, המפטון, ניופורט ניוז, פוקוזון, פורטסמות', סאפולק, ויליאמסבורג, והמחוזות של גלוסטר, אי וייט, ג'יימס סיטי, מתיוס, סורי ו יורק, כמו גם מחוז קוריטוק בצפון קרוליינה. בעוד וירג'יניה ביץ' היא העיר המאוכלסת ביותר ב-MSA, היא למעשה מתפקדת כיום יותר כפרבר. העיר נורפוק מוכרת כמחוז העסקים המרכזי, בעוד שמחוז הנופש על שפת הים וירג'יניה ביץ' וויליאמבורג הם בעיקר מרכזי תיירות.
שכונות
כאשר העיר המודרנית וירג'יניה ביץ' נוצרה בשנת 1963, על ידי איחוד של מחוז הנסיכה אן עם  העיר וירג'יניה ביץ', העיר הגדולה שזה עתה הייתה מחולקת לשבעה רבעים: בייסייד, בלקווטר, קמפסוויל, ליןהייבן, הנסיכה אן, פונגו ווירג'יניה ביץ'.
לווירג'יניה ביץ' יש קהילות ושכונות ייחודיות רבות בגבולותיה, כולל: אלנטון, כפר אראגונה, תת-החטיבה הגדולה ביותר ב-Tiewater כאשר הושלמה, Bay Colony, Bayside, Cape Henry, Chesapeake Beach, Croatan Beach, Great Neck Point, Green Run, Kempsville, Lago Mar, Larkspur, London Bridge, Lynnhaven, Newtown, The North End, Oceana, Ocean Park, Pembroke Manor, Princess Anne, Pungo, Red Mill Commons, Sandbridge, Shadowlawn, Thalia ו-Thoroughgood.
דמוגרפיה
הערה: מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מתייחס להיספנים/לטינו כאל קטגוריה אתנית. טבלה זו אינה כוללת לטינים מקטגוריות הגזע ומשייכת אותם לקטגוריה נפרדת. היספנים/לטינים יכולים להיות מכל גזע.
דת
34.4% מאוכלוסיית העיר מזוהה עם קהילות דתיות, לעומת 50.2% בכל הארץ. בעיר יש 146,402 חסידים ו-184 קהילות דתיות שונות.
כלכלה
וירג'יניה ביץ' מורכבת ממגוון תעשיות, כולל מטה תאגידי לאומי ובינלאומי, יצרנים מתקדמים, קבלני ביטחון ועסקים בבעלות מקומית. מיקומה והאקלים העסקי של העיר הפכו אותה למרכז של מסחר בינלאומי, מכיוון שכמעט 200 חברות זרות הקימו נוכחות, מיקום משרדים או המטה שלהן בצפון אמריקה בהמפטון רואדס. ל-20 חברות בינלאומיות יש את המטה שלהן בארצות הברית או בצפון אמריקה בווירג'יניה ביץ', כולל חברות כמו Stihl, Busch Vacuum Solutions, IMS Gear ו-Sanjo Corte Fino. חברות גדולות אחרות שבסיסן בווירג'יניה ביץ' כוללות את Amerigroup, רשת השידור הנוצרית ו-Operation Blessing International. מעסיקים מרכזיים אחרים כוללים את GEICO, VT ו-Navy Exchange Service Command. בנוסף, וירג'יניה ביץ' היא ביתם של מספר חברות קטנות וחדשניות, כמו Morphix Technologies, העוסקות בתעשייה צבאית. וירג'יניה ביץ' דורגה במקום ה-45 ברשימת פורבס של המקומות הטובים ביותר לעסקים ולקריירה.
התיירות מייצרת נתח גדול מהכלכלה של וירג'יניה ביץ'. עם הערכה של $857 מיליון שהושקעו בתעשיות הקשורות לתיירות, 14,900 משרות מספקות 2.75 מיליון מבקרים. קופת העיר נהנית מכיוון שהמבקרים מספקים 73 דולר מיליון בהכנסות. וירג'יניה ביץ' פתחה מרכז כנסים בשנת 2005 המספק מפגשים ואירועים של קבוצות גדולות. מלונות לא רק על שפת האוקיינוס, אלא גם מתקבצים סביב מרכז העיר וירג'יניה ביץ' וחלקים אחרים של העיר. גם מסעדות ותעשיות בידור נהנות ישירות מהתיירות של וירג'יניה ביץ'.
לווירג'יניה ביץ' יש מגזר חקלאי גדול שמייצר 80 מיליון דולר עבור כלכלת העיר. מאה שבעים ושתיים חוות קיימות בווירג'יניה ביץ', בעיקר מתחת לקו הירוק בחלק הדרומי של העיר. חקלאים יכולים למכור את הסחורה והמוצרים שלהם בשוק האיכרים של העיר. וירג'יניה ביץ' היא ביתם של כמה בסיסים צבאיים של ארצות הברית. אלה כוללים את NAS Oceana ומרכז האימון של הצי האמריקני Hampton Roads, ואת בסיס המשלוח המשותף מזרח הממוקם בקייפ הנרי. בנוסף, NAB ליטל קריק ממוקם ברובו בתוך העיר וירג'יניה ביץ' אך נושאת כתובת נורפוק.
NAS Oceana הוא המעסיק הגדול ביותר בווירג'יניה ביץ'; ועדת BRAC ב-2005 קבעה ש-NAS Oceana חייבת לסגור אלא אם העיר וירג'יניה ביץ' תגנה בתים באזורים המוגדרים כ"אזורים פוטנציאליים לתאונות". פעולה זו מעולם לא הייתה עמדתו של הצי של ארצות הברית; אכן, חיל הים לא המליץ על NAS Oceana לוועדת BRAC לסגירה אפשרית. סוגיית הסגירה של NAS Oceana נותרה בלתי פתורה החל ממאי 2008
גם NAS Oceana וגם Training Support Center Hampton Roads נחשבים לגדולים מסוגם בעולם. יתר על כן, ממוקם בנורפוק הסמוכה הוא המרכז המרכזי של הצי האטלנטי של הצי של ארצות הברית, בסיס הצי נורפוק.
54% מ-171,000 האנשים העובדים בווירג'יניה ביץ' גרים בעיר, 12% גרים בצ'ספיק ו-10% גרים בנורפוק. 99,600 אנשים נוספים נוסעים מווירג'יניה ביץ', כאשר 35% נוסעים לנורפוק ו-23% נוסעים לצ'ספיק. האבטלה נחתכה כמעט בחצי בשנתיים האחרונות, משיא של 4.2% בינואר 2017 ל-2.8% ביוני 2019.
בתרבות הפופולרית
המונופול כאן ועכשיו: המהדורה האמריקאית (2015) של המשחק, שיצאה לכבוד יום הולדתו ה-80 של המשחק, כללה את וירג'יניה ביץ' כנכס שניתן לקנות, למכור ולסחור. העיר נכללה לאחר שהסברו ערכה הצבעה מקוונת על מנת לקבוע אילו ערים יהפכו אותה לגרסה מעודכנת של המשחק. וירג'יניה ביץ' קיבלה את מספר ההצבעות הרביעי בגובהו בתחרות המקוונת, מה שזיכה אותה במקום ירוק בלוח. המקום העליון בטיילת הגיע לפייר, דרום דקוטה.
בסדרת הטלוויזיה, The Man in the High Castle (2015–2019), המתרחשת בשנות ה-60 חלופיות, מוזכרת וירג'יניה ביץ' כמקום של פלישה בסגנון D-Day של גרמניה הנאצית, שהובילה לתבוסה של ארצות הברית והכיבוש שלה.
ורנר אגק
ורנר אגק (בגרמנית: Werner Egk; 17 במאי 1901, אאוכזסהיים ליד דונאוורת', גרמניה – 10 ביולי 1983, אינינג), במקור ורנר מאייר, היה מלחין גרמני. נולד בעיר דונאוורת (donauworth) שבבוואריה.
אגק למד אצל קרל אורף במינכן. כאשר שידורי הרדיו נעשו נחלת הציבור, עמד אגק על חשיבותם כתקשורת המונים ופיתח אופרות ומחזות רדיו.
בראשית שנות ה-30' של המאה ה-20, הפנה אגק את מעייניו לבלט ואופרה. בשנת 1935 עלתה האופרה הראשונה שלו, "כינור הקסם" בביצוע בכורה בפרנקפורט. האופרה שלו "פר גינט" מבוססת על המחזה של הנריק איבסן.
בתקופת המשטר הנאצי, עבד בלשכת המוזיקה של הרייך השלישי, ודבר זה נרשם לגנותו לאחר מלחמת העולם השנייה, אף כי לא לזמן רב, כיוון שעבודה זו הייתה חיונית לאגק, אם רצה להציל את יצירתו ולהתמיד בה.
הקריירה הרצינית שלו החלה אחרי המלחמה, בגרמניה הכתירו את אגק בכינוי Komponist des Wiederaufbaus "מלחין השיקום" (שלאחר מלחמת העולם השנייה). מלבד היותו מנצח ומלחין, גם עמד בראש האוניברסיטה לאמנויות של ברלין בשנים (1950-1952) ותפס עמדה חשובה ב-GEMA מאז 1950; הוא היה גם הנשיא הגרמני הראשון של CIASK.
מערת מוביל
מערת מוביל (ברומנית: Peștera Movile) היא מערה בקרבת היישוב מנגליה, מחוז קונסטנצה, רומניה, שהתגלתה על ידי כריסטיאן לאסקו בשנת 1986, קילומטרים בודדים מן החוף לרגלי הים השחור. המערה עוררה עניין בעולם המדע מאחר שנמצא בה ריכוז גבוה של מימן גופרתי ופחמן דו-חמצני, אך מנגד כמות נמוכה ביותר של חמצן. במערה נמצאו צורות חיים שהופרדו מן העולם החיצון במשך 5.5 מיליון שנים לערך, והתהליך המאפשר את קיומם הוא כימוסינתזה ולא פוטוסינתזה.
הרכב האוויר במערה
האוויר במערה שונה מאוד מן האוויר הנמצא מחוץ לה. כמות החמצן שנמצא בה נע בין שליש לחצי לעומת כמות החמצן הנמצאת באזור רגיל (7 עד 10 אחוזים של חמצן במערה, לעומת 21 אחוזים של חמצן באוויר סביבנו). כמו כן כמות הפחמן הדו-חמצני במערה הוא פי 1,000 מאשר באוויר הפתוח (2 עד 3.5 אחוזים במערה לעומת 0.03 אחוזים באוויר סביבנו). שאר האוויר במערה מורכב ממתאן (1 עד 2 אחוזים) ומים שנמצאו בה מכילים ריכוז גבוה של מימן גופרתי ואמוניה.
צורות חיים במערה
48 זנים שונים, ביניהם עלוקות, עכבישים ועקרבניים נמצאו במערה, מתוכם 33 זנים אנדמיים לשטח המערה בלבד. שרשרת המזון במערה מתבססת על כימוסינתזה: מתאן וגופרית מספקים מזון לבקטריות, הן בתורן מפרישות חומרים המועילים לפטריות ולבקטריות אחרות במערה. בעוד שבעלי חיים חיו במערה במשך 5.5 מיליון שנים, לא כולם הגיעו אליה בו זמנית. כך למשל נמצא זן של חילזון שעל פי דעת מומחים נוכח במערה רק במשך 2 מיליון השנים האחרונות.
חאג'י בארי
חאג'י איברהים בארי (בצרפתית: Hadji Ibrahim Barry; נולד ב-8 בדצמבר 1992) הוא כדורגלן גינאי המשחק בעמדת החלוץ בפיוצ'ר.
קריירת מועדונים
בארי נולד בגינאה ובגיל 14 היגר עם משפחתו לארצות הברית, בה התחיל לשחק כדורגל. בשנת הצטרף לקבוצת הכדורגל של המכללה הקהילתית מונרו. שנתיים לאחר מכן הצטרף לקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת מרכז פלורידה.
בדראפט נבחר במקום ה-13 על ידי אורלנדו סיטי והצטרף לשורותיה. ב-6 במרץ 2016 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-MLS נגד ריאל סולט לייק.
ב-15 בינואר 2018 חתם בסוופ פארק ריינג'רס מה-USL.
ב-18 בדצמבר 2018 חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל.
בינואר, בארי חתם בקרוליינה הצפונית.
ב-26 בינואר 2021 חתם בארי בקולורדו ספרינגס סוויצ'בנקס.
באוקטובר הצטרף לפיוצ'ר מליגת העל המצרית.
טייגה
טייגה או טַיְגָּה (ברוסית: тайга́, ); במקור ממשפחת השפות האלטאיות) היא ביומה המאופיינת ביערות מחטנאים המורכבים בעיקר מאורנים, אשוחיות וארזיות.
הטייגה נחשבת לביומה היבשתית הגדולה בעולם. בצפון אמריקה מכסה הטייגה את רוב שטחיהן של קנדה, אלסקה ומעט מאוד מאזוריה הצפוניים של ארצות הברית. באירואסיה היא מכסה את כמעט רובה המוחלט של פינלנד וכן חלקים נרחבים של שוודיה, נורווגיה ורוסיה, החל מקרליה שבמערבה לכל אורכה (כולל סיביר) עד האוקיינוס הפסיפי שבמזרחה. כמו כן, הביומה גדלה באזורים מצומצמים יותר במדינות כמו סין, מונגוליה, קזחסטן ויפן (באי הוקאידו בלבד). מספר מאפיינים של טייגה קיימים גם בההיילנדס הסקוטיים ובכך מהווים נוכחות בבריטניה הגדולה וכן באיסלנד. בניגוד להיילנדס הסקוטיים ואיסלנד, באסטוניה קיימת הטייגה המגוונת ביותר ביחס לשאר אזורי הטייגה בעולם.
מיני העצים העיקריים, אורך עונת הצמיחה וטמפרטורות הקיץ משתנים מסביב לעולם. לדוגמה, הטייגה הצפון אמריקאית מורכבת ברובה מאשוחיות, הסקנדינבית והפינית מורכבות מבליל אשוחיות, אורנים ושדרים, הרוסית מורכבת גם היא ממיני עצים עיקריים שמשתנים על פי האזורים: הטייגה המזרח סיבירית הנרחבת מורכבת מארזיות לרוב בעוד ששאר הטייגה בתחומי רוסיה מאופיינת בהרבה אשוחיות, אורנים ושדרים.
הטייגה במתכונתה הנוכחית נחשבת לתופעה יחסית חדשה וקיימת רק ב-12,000 השנים האחרונות מאז תחילת עידן ההולוקן. היא מכסה אדמות שהיו בעברן ערבות ממותות, או שהיו מצויות מתחת למעטפות הקרח הסקנדינבית באירואסיה והלורנטידית בצפון אמריקה בתקופת הפליסטוקן המאוחרת.
למרות שבגובה רב הטייגה נהפכת בהדרגה לטונדרה אלפינית באמצעות תהליך הקרומהולץ, היא איננה רק ביומה אלפינית, ובניגוד ליער סאב-אלפיני, חלק ניכר מהטייגה קיים בשפלות.
המונח "טייגה" אינו אחיד בקרב כל התרבויות השוכנות בתחומיה. באנגלית, המונח "יער בוריאלי" משמש בארצות הברית וקנדה לתיאור הטייגה בתחומיה הדרומיים יותר, בעוד ש"טייגה" משמש לרוב לתיאור החלקים הצפוניים יותר, האזורים שמתקרבים לקו העצים ולתחומי הטונדרה.
בין האיומים העיקריים על הביומה ניתן למנות את שינוי האקלים, כריתת עצים וכן שריפות נרחבות שבאמצעות פליטות הפחמן דו-חמצני תורמות לשינויי האקלים.
בטייגה חיים מינים אוכלי זרעים רבים של ציפורים (בהם הקיכלי הסיבירי, קיכלי לבן וקיכלי שחור צוואר ) הנודדים לאזור כדי לנצל את ימי הקיץ הארוכים בו ומזון החרקים השופע בעונה זו. אוכלי כל והניזונים מפגרים או מטרף חי נשארים באזור בחורף. עמם נמנים מיני צלוב מקור, עיט זהוב, עורבים ועקב מכנסיים.
עם החורפים הקשים באזור יכולים להתמודד יונקים מעטים יחסית, בהם האייל הקורא, האייל הסיבירי, צפיר הקורדילרים, כבש דאל, כבש השלג, מושק סיבירי, שונר צפוני, שונר קנדי, הבונה, ארנבת השלג, הלמינג, הקאריבו ומספר מינים של משפחת הסמוריים כמו הגרגרן ודלק האורן.
אקלים וגאוגרפיה
הטייגה מכסה כ-17 מיליון קמ"ר או כ-11.5% מכלל השטח היבשתי של כדור הארץ והיא הביומה השנייה בגודלה רק לרצועת המדבריות העולמית והבתות היבשות. מוקדיה הגדולים ביותר מצויים ברוסיה וקנדה.
טמפרטורה
הטייגה היא הביומה היבשתית עם הטמפרטורות הממוצעות השנתיות הנמוכות ביותר, לאחר כיפות הקרח והטונדרה, כאשר הטמפרטורה השנתית הממוצעת נעה בדרך כלל בין 5− ל-5 מעלות צלזיוס. אולם טמפרטורות המינימום החורפיות הקיצוניות של הטייגה באזוריה הצפוניים יכולות לרדת נמוך אף מאלו של הטונדרה. במזרח סיביר ובפנים אלסקה-יוקון קיימים יערות בהם הממוצע השנתי מגיע עד 25− מעלות. הטמפרטורות הנמוכות ביותר שתועדו באופן מהימן בחצי הכדור הצפוני נרשמו באזורי הטייגה של צפון מזרח רוסיה.
לטייגה אקלים תת-ארקטי עם טווח טמפרטורות גדול מאוד בין עונות השנה. טמפרטורת יום חורף ממוצעת תהיה 20− מעלות וטמפרטורת יום קיץ ממוצעת תהיה 18 מעלות, אולם בכל זאת אף על חרף קיצוניות הטמרפרטורות, העונה הדומיננטית היא החורף הארוך והקר. אקלים הטייגה מסווג כ-Dfc, Dwc, Dsc, Dfd ו-Dwd על פי שיטת קפן לסיווג אקלימים. הקיצים קצרים, חמים ולחים עם טמפרטורה יומית של 10 מעלות ונמשכים רק 1−4 חודשים בעוד שהחורפים, עם טמפרטורות ממוצעות מתחת לאפס, נמשכים 5−7 חודשים.
בטייגה סיבירית הטמפרטורה הממוצעת של החודש הקר ביותר היא בין 6− מעלות צלזיוס ל-50− מעלות צלזיוס. ישנם מספר אזורים שוליים בעלי אקלים ימי (Cfc) והם בעלי חורפים מתונים יותר; יותר מכך, בדרום הרחוק וממערב לטייגה (באירואסיה) מתחמם האקלים עד כדי אקלים יבשתי לח (Dfb, Dwb) עם קיצים ארוכים בהרבה.
לפי מקורות מסוימים, היער הבוריאלי נהפך בהדרגה ליער מעורב ממוזג כאשר הטמפרטורה השנתית הממוצעת מגיעה לכ-3 מעלות צלזיוס. קפאת-עד שאינה רציפה נמצאת באזורים עם טמפרטורה שנתית ממוצעת מתחת לנקודת הקיפאון, בעוד שבאזורי האקלים Dfd ו-Dwd מתרחשת קפאת-עד רציפה ומגבילה את הצמחייה לעצים רדודי-שורש כמו הארזית הסיבירית.
עונת הצמיחה
אורכה של עונת הצמיחה, בה הפלורה בטייגה מתעוררת לחיים, בדרך כלל קצת ארוך יותר מההגדרה האקלימית לקיץ כפי שמוגדר באזורים בהם צומחת הטייגה. שכן סף טמפרטורת הפעילות הצמחית של הצמחים בביומה נמוך יותר מאשר של צמחים אחרים. עונת צמיחה בת 130 יום היא בדרך כלל אופיינית.
מקורות אחרים מגדירים את עונת הצמיחה לפי מספר הימים ללא כפור. לדוגמה, באזור, דרום מערב יוקון נספרו 80-120 ימים ללא כפור. היער הבוריאלי בפארק הלאומי קנוזרסקי ליד פלסטסק, מחוז ארכנגלסק, רוסיה, כולל בממוצע 108 ימים ללא כפור.
עונת הצמיחה הארוכה ביותר נמצאת באזורים השוליים עם השפעות אוקיאניות: באזורי החוף של סקנדינביה ופינלנד, עונת הצמיחה של היער הבוראלי יכולה להיות כ-145–180 יום. עונת הצמיחה הקצרה ביותר עומדת על 50-70 יום ונמצאת באזור רצועת המנשק (אקוטון) הצפונית בין הטייגה לטונדרה; שם יער הטייגה מתקשה לצמוח והטונדרה נוכחת בנוף. בזמן עונת הצמיחה, הטמפרטורה היומית הממוצעת עומדת על עד 10 מעלות.
משקעים
רמות המשקעים בטייגה נמוכות יחסית לאורך כל השנה (בדרך כלל 200-750 מ"מ בשנה ו-1,000 מ"מ באזורים מסוימים) רוב המשקעים מתבטאים בצורת גשם במהלך חודשי הקיץ, אך גם כשלג או ערפל. השלג עשוי להישאר על הקרקע עד תשעה חודשים באזורים הצפוניים ביותר של ביומה.
הערפל, הנפוץ במיוחד באזורים נמוכים במהלך ואחרי הפשרת הים הארקטי הקפוא, חוסם את זרימת השמש לצמחים גם בימי הקיץ הארוכים. מכיוון שהערפל נפוץ וחוסם את קרני השמש, האידוי נותר נמוך וכמות המשקעים השנתיים עולה עליו. מצב זה מאפשר צמיחת צמחייה צפופה כולל עצים גדולים. תופעה זו מסבירה את ההבדל הבולט בכמות הביומסה למ"ר בין הטייגה לערבות (הבעלות אקלים חם יותר), בהן קצב האידוי עולה על המשקעים, ומגביל לרוב את הצמחייה לעשבים.
קרחונים
במהלך תקופת עידן הקרח האחרון, האזורים המוגדרים כיום טייגה באירופה ובצפון אמריקה (למעט אלסקה) היו קפואים. בעת הפשרת הקרחונים ונסיגתם הם השאירו שקעים בטופוגרפיה שהתמלאו מאז במים, ויצרו אגמים וביצות (בעיקר אדמת מושק) הנמצאות ברחבי הטייגה.
קרקע
אדמת הטייגה חדשה ברובה ועקרה בתרכובות ומינרלים חשובים הקיימים ביערות נשירים ממוזגים. האקלים הקר מעכב את התפתחות הקרקע ואת הקלות בה יכולים צמחים להשתמש בחומריה. המחסורים היחסיים בעצים נשירים, המשלכים כמויות עצומות של עלים מדי שלכת, ובחיות מרעה המייצרות זבל, תורמים גם הם לחסר. מנגד, מגוון האורגניזמים בקרקע ביער הבוריאלי גבוה, בדומה ליער הגשם הטרופי.
עלי שלכת וטחב יכולים להישאר על קרקעית היער לאורך זמן באקלים הקריר והלח, מה שמגביל את תרומתם האורגנית לקרקע. חומצות ממחטים ירוקות-עד זולגות אל פנים האדמה, ויוצרות פודזול, מצב הגורם לכך שבקרקעית היער החומצית גדלים בעיקר רק חזזיות ומספר מיני טחב. בקרחות ביער ובאזורים עם יותר עצים נשירים קיים מגוון פלורה גדול יותר, הכולל עשבים ופירות יער, מה שמוביל להעשרת הקרקע.
פלורה
המחטניים מהווים את רוב היער, והעיקריים בהם הם: ארזית, אשוחית, אשוח ואורן. הרכב המינים משתנה בהתאם לגאוגרפיה ולאקלים; לדוגמה: האשוחים הריחניים נפוצים מאוד באזורי היערות של מזרח קנדה (מהרמות של הרי הלורן והרי האפלצ'ים הצפוניים). מולם, האשוחית השחורה והארזית ממין Larix laricina נפוצים מאוד בטייגת השילד המזרח-קנדית (בצפון קוויבק ולברדור). האורן הבלטי נפוץ ברחבי סקנדינביה ומערב רוסיה, בעוד שהארזית נפוצה בטייגות של המזרח הרחוק הרוסי ומונגוליה. בסיביר הטייגות מחולקות לשלושה אזורים: מזרח סיביר, שהארזית נפוצה בה, מישור סיביר המערבי, בו נפוצים האורן הבלטי והאשוחית. בדרום סיביר נפוצים הלבנה והצפצה הרעדנית.
סוגי העצים ירוקי-העד בטייגה (אשוחית, אשוח ואורן) בעלי מספר התאמות ייחודיות לשרידות בתנאי החורף הקשים. מנגד, הארזית, שמחבבת קור, נשירה. עצי טייגה נוטים להיות בעלי שורשים רדודים כדי לנצל את הקרקעות הדקות. רבים מהם משנים את הביוכימיה שלהם באופן עונתי כדי להפוך את עצמם לעמידים יותר בפני קיפאון, או "התקשות". צורתם החרוטית הצרה של המחטניים צפוניים, וענפיהם המשתפלים כלפי מטה, מאפשרים להם להיפטר משלג.
מכיוון שהשמש נמצאת במסלול נמוך במשך רוב ימות השנה, רוב הצמחים מתקשים להפיק אנרגיה מפוטוסינתזה. עקב כך אורן, אשוח ואשוחית אינם משירים את העלייהם מסוגלים לבצע פוטוסינתזה גם עם העלייהם המבוגרים בסוף החורף והאביב כאשר האור חזק אך הטמפרטורות עדיין נמוכות מדי כדי להתחיל מחזור צמיחה חדש. לקראת סוף החורף, הקרקע קופאת ושורשי הצמח אינם מסוגלים לספוג מים, לכן ייבוש עלול להוות בעיה חמורה עבור עצים ירוקי-עד בסוף החורף.
כפר אוריאל
כפר אוריאל היה מיזם ליישוב ושילוב בתעסוקה של עולים עיוורים ובני משפחותיהם בגדרה. בין השנים 1950–1967 שוכנו עולים בעלי ליקויי ראייה בשיכון מגורים שבסמוך לו פעל מפעל תעסוקתי. על אף היותו מיזם חד-פעמי ויחיד מסוגו, כפר אוריאל שיקף את קוויה הכלליים של המדיניות שננקטה בשנותיה הראשונות של ישראל בסוגיית קליטת עולים בעלי מוגבלויות ראייה. כיום מהווה הכפר שכונה רגילה בגדרה המאוכלסת עדיין ברובה על ידי תושביו המקוריים של הכפר וצאצאיהם.
העולים שהגיעו לכפר היו בני 60 משפחות יוצאות תימן, עיראק, פרס, בולגריה ופולין.
רקע
במסגרת גל העלייה הגדול שהגיע לישראל לאחר הקמת המדינה, נמצאו בין העולים בעלי נכויות פיזיות שונות ובהם עיוורים וכבדי ראייה. עולים אלה לא יכלו להשתלב בתהליך הקליטה הרגיל במעברות, שכלל מעבר הדרגתי לעצמאות כלכלית, ועל כן נזקקו לפתרונות אחרים. בשל האינטרס המשותף למדינה ולעולים עצמם לקיום עצמאי, רוכזו העיוורים תחילה בכמה מחנות הכשרה בעין שמר, בראש העין, בבית ליד ובירושלים, שם עברו הכשרה מקצועית למלאכות כמו ייצור מזרנים, מטאטאים, מחצלות ועוד. בשנת 1949 הקים ארגון הג'וינט את "מלב"ן" (מוסדות לטיפול בעולים נחשלים) - מרכז שירותים לטיפול בעולים חולים, קשישים ונחשלים. בין היתר, טיפל מלב"ן בעיוורים, עבורם הקים בתי חינוך ומפעלים מוגנים. פרויקט הדגל של מלב"ן היה הקמת כפר ייעודי עבור העיוורים בו יחיו עם משפחותיהם ויעבדו, בהתאם לתפיסות שרווחו עד המחצית השנייה של המאה העשרים וראו בהקמת מסגרות נפרדות עבור בעלי נכויות שיטה מיטבית לשיקומם.
הקמת הכפר
בשנת 1950 הוצע על ידי אחד מפקידי הסוכנות היהודית להקים בגדרה כפר עבור מאה משפחות שראשיהן עיוורים. על פי התוכניות, הגברים העיוורים יעבדו במפעל, בעוד הנשים, שהיו פיקחות ברובן, יקבלו לטיפולן משק עזר קטן. באתר המיועד הוקמו צריפי עץ שוודיים קטנים, תנאים משופרים לעומת שכונות הפחונים במעברות הסמוכות. כמו כן, הוקמו חמישה מבנים שנועדו לשמש כמפעל.
לקראת סוף שנת 1950 החלו הסוכנות היהודית ומלב"ן לערוך רשימות של עיוורים שחיו במחנות העולים, על מנת לבחור מתוכם מועמדים המתאימים לפרויקט מהבחינות הבאות: מצב בריאותי, גיל, מצב משפחתי וארץ מוצא. אכלוס הכפר נעשה במדורג עד שבסוף שנת 1951 חיו בו 73 משפחות, כמחצית מהן יוצאות תימן (36 משפחות), כשליש יוצאות עיראק (22) והיתר יוצאות בולגריה (16). כמעט כל ראשי המשפחות בכפר היו עיוורים, מרביתם כתוצאה מתאונה או מחלה.
תחילה כונה הכפר "כפר העיוורים" או "שיכון העיוורים", עד שבמרץ 1951 בחרה המועצה המקומית של גדרה בשם הסמלי "כפר אוריאל" כשמו של השיכון. משמעות השם היא כי גם בהיעדר מאור עיניים האל הוא אורם של התושבים.
בעלי תפקידים
למנהלו של הכפר התמנה ניסן הגל, עורך דין ודוקטור למשפטים יליד פולין (1908), שהתעוור ממחלה בשנות ה-30 לחייו ועלה לישראל בשנת 1949. הגל התגורר יחד עם אשתו בתו ובנו באחד מצריפי הכפר בשנותיו הראשונות ועבר לאחר מכן לבית אבן במושבה גדרה. בשנת 1961 עבר לרמת גן משם היה מגיע לעבודתו בכפר מדי יום.
הרב מאיר צובירי התמנה לרב הכפר וסיפק את צורכי הדת של התושבים, הדתיים ברובם. בהתכתבויותיו עם משרד הדתות הציג הרב צובירי את היקף עבודתו ותפקידיו ואת הקשיים הייחודיים הנובעים מהיות תושבי הכפר עיוורים. אחד התושבים, שהיה כבד ראייה, התמנה לעגלון של הכפר ובאחריותו היו פינוי האשפה, הובלת מצרכים וקרח ועוד.
בתחילת פעילותו של הכפר ליוו מדריכים חקלאיים את הקמת משקי העזר.
הכפר
הכפר תוכנן מראש כך שיתאים לצרכיהם הייחודיים של תושביו העיוורים. בניגוד לשיכוני עולים אחרים, נסלל בכפר כביש אספלט כבר מראשיתו, הודות ללחצים מצד משרד העבודה ומלב"ן על מועצת גדרה. כמו כן, הוקם מעקה, לטובת העיוורים, לאורך השבילים שחיברו בין צריפי המגורים למפעל, וב-1963 אף הוצב רמזור מיוחד שנשלט על ידי העיוורים אשר ביקשו לחצות באמצעות מפתח שקיבלו לרשותם.
נוסף על אלה, הוקמו בשכונה שירותים נוספים, בנפרד מהשירותים שקיבלו יתר תושבי המושבה, כדוגמת מרפאה, צרכנייה, מקווה טהרה, בתי כנסת ובית תרבות. בסיועם של משרד החינוך וארגון ויצו הוקם גן ילדים במיוחד עבור ילדי השכונה וכן הוקם על גבול הכפר בית ספר יסודי ששימש גם ילדי שכונות אחרות בגדרה.
רווחתם של העובדים הייתה חשובה למלב"ן שדאג לספק להם מוצרים כמו תנורים ושמיכות במחיר מוזל, שלח אותם לבתי הבראה מדי שנה ואף העניק להם, הודות לתרומות מחו"ל, מוצרים מיוחדים לעיוורים כמו שעונים ומכשירי רדיו ייעודיים.
בספרו נער האופניים מתאר הסופר אלי עמיר את החיים בכפר בראשית שנות החמישים. התיאור ממחיש את קשיי המחייה האובייקטיביים בשנים הללו בכפר וגם את הקיפוח, ההשפלה וההזנחה שחש הסופר, הוריו, שלוש אחותיו ושלושת אחיו מצד המוסדות, לרבות הניכור שחשו מצד מרבית בני המושבה גדרה הסמוכה.
המפעל
המפעל כלל חמש מחלקות שייצרו מזרנים, מטאטאים, סלים, נברשות ומחצלות. כל מחלקה לוותה בידי מדריך מן החוץ, ובהמשך בידי כמה מהעובדים שהיו כבדי ראייה. למעט כמה מתושבי הכפר שהיו חלשים מדי, מרבית הגברים בכפר עבדו במפעל, חלקם בשכירות על בסיס יומי וחלקם בקבלנות. כמה מנשות הכפר הועסקו אף הן במפעל במלאכות שדרשו יכולת ראייה ונשים אחרות עבדו בעבודות חקלאיות או במשקי בית.
הטיפול במכירת התוצרת של הכפר הופקד בידי משרד הסעד ולקוחותיו העיקריים היו משרד הביטחון והסוכנות היהודית.
בשנותיו הראשונות היווה הכפר מודל לשיקום מוצלח של העיוורים והפיכתם לעובדים יצרניים המתפרנסים בכבוד מעמל כפיהם. הכפר והמפעל אף היוו מוקד תיירותי עבור אנשים שביקשו לחזות במיזם הייחודי במו עיניהם. בין המבקרים בכפר בשנותיו הראשונות היו אשת נשיא ארצות הברית לשעבר, אלינור רוזוולט, והפעילה החברתית העיוורת-חירשת הלן קלר.
בעיות וקשיים
שנות קיומו של הכפר לא התנהלו על מי מנוחות והיו רוויות קשיים מסוגים שונים. ראשית, סבלה השכונה משרפות רבות, בייחוד בבתיהן של משפחות בהן שני בני הזוג היו עיוורים. בראשית שנת 1953 ביקשו נציגי הכפר בפגישתם עם שרת העבודה גולדה מאירסון לבנות עבורם בתי קבע מלבנים. השרה התחייבה לסייע לממש צורך זה, אך דבר לא נעשה בנידון במשך כמה חודשים. תושבי הכפר הפגינו מול משכן הכנסת ומלב"ן הודיע כי במצב עניינים זה, בכוונתו לפרק את הכפר ולפזר את תושביו במעברת גדרה. לאור החשש מסגירת הכפר והפיכת תושביו למעמסה על גב המועצה, נחלצה גם המועצה המקומית להתערב ולפעול למען הקמת בתי קבע.
במשא ומתן שהתנהל בין נציגי משרד השיכון לנציגי כפר אוריאל סירבו הראשונים לאפשר את מכירת הבתים לתושבים במחיר מוזל וסיכמו על דמי שכירות נמוכים במיוחד (5 - 9 ל"י לחודש). בשנת 1956 בנתה חברת "עמידר" 52 יחידות דיור בנות 50 מ"ר כל אחת, אך התושבים סירבו לשלם את דמי השכירות. המאבק בין הצדדים נמשך מבלי שמשרד השיכון הסכים להפחית את מחירי הבתים מסכום של 4,500 ל"י ליחידה (מהן 2,500 עבור פינוי הצריפים) עד שבראשית 1958 פלשו תושבי הכפר לבתי הקבע תוך שהמשיכו להחזיק בצריפים הישנים כקלפי מיקוח. משרד השיכון נכנע לבסוף ללחצי העיוורים וקבע את מחיר הבתים בסך של 1,200 ל"י שנפרסו לעשרה תשלומים, זאת לאחר הפחתת הזיכוי עבור הצריף.
מלבד המאבקים מול מלב"ן והנהלת המפעל, ניהלו תושבי הכפר מאבקים רבים מול מועצת גדרה, בשל אי טיפול בצינורות המים של השכונה, אי השתתפות באחזקת גן הילדים ועוד, שנבעו מטענת המועצה כי הכפר הוא בגדר מוסד סגור שהאחריות עליו איננה מוניציפלית אלא ברמה הממשלתית הארצית.
עם בעיות אלו ואחרות התמודדו תושבי הכפר באמצעות התארגנותם והקמת ועד שנבחר בהצבעה כללית של העובדים ובו לפחות חבר אחד שאיננו כבד ראייה היכול לקרוא ולכתוב מסמכים. הוועד טיפל ביחסים עם הרשות המקומית ועם משרדי הממשלה ואף הביא לכך שהשתייכות גן הילדים תוסב מהזרם הממלכתי לזרם הממלכתי דתי. כמו כן, היה הוועד אחראי על פעילות חברתית שהתנהלה בבית התרבות.
סגירת המפעל
במסגרת תקופת הצנע ותחושת המחסור בשנותיה הראשונות של המדינה לא התקשה המפעל לשווק את תוצרתו ברווח, זאת בייחוד לאור ההקלות במסים והפטורים ממכס על חומרי הגלם שקיבל המפעל. עם השנים החל מצב זה להשתנות: ביטול ההקלות הממשלתיות, צמצום הכנסותיו של הג'וינט, הפסקת ההזמנות של מוצרי המפעל מצד הסוכנות ומשרד הביטחון לצד הופעתם של מוצרים זהים וזולים יותר בשוק - אלה ועוד הביאו לכך שגירעון המפעל הלך ותפח. בשנת 1955 נקבעו נורמות מקסימום של עבודה עבור העובדים כדי להגביל את תוצרת המפעל. ב-1956 ביקשה הנהלת המפעל לבטל את מחלקת קליעת הסלים לאור העדר הביקוש, אך נתקלה בשביתה של פועלי המפעל שהתנגדו למהלך.
האפשרות להסב את תחומי הייצור נפסלה על הסף בשל מגבלות העובדים, ומלב"ן החל לנקוט במספר פעולות על מנת להציל את המפעל. נציגי מלב"ן שכנעו 17 מהעובדים להסכים על פרישה מרצון עבור פיצויים, שעות העבודה הצטמצמו ותקני הפקידות קוצצו. עם השנים הלך היקף פעילות המפעל והצטמצם - בשנת 1960 הועסקו במפעל 66 עובדים ואילו בראשית 1967 נותרו במפעל 50 פועלים בלבד. בצעדים אלה לא היה די וסגירת המפעל נראתה בלתי נמנעת. בשנה זו הודיע מלב"ן על כוונתו לחדול מניהול המפעל בטענה כי הכספים המושקעים במפעל אינם פרופורציונליים ובאים על חשבון תמיכה במוגבלים במקומות אחרים.
לסגירת המפעל התנגדה מועצת גדרה, מחשש הן ש-400 תושבי הכפר יהפכו למעמסה על כתפי שירותי הסעד של המועצה והן שדימוייה של גדרה יפגע ושייווצר משבר חברתי שיגרמו פיטורים כלליים אשר יהפכו את הפועלים העיוורים ללא יצרניים. גם העיוורים תושבי הכפר התנגדו לכוונה לסגור את המפעל. במרץ 1967 ביקרה בכפר ועדת השירותים הציבוריים של הכנסת כדי לעמוד על תנאי המקום ולאחר הביקור הופיעו בפניה בכנסת נציגי העיוורים ודרשו למנוע את סגירת המפעל. תושבי הכפר אף יצאו להפגין מול משרדי מלב"ן בתל אביב, שם ערכו שביתת שבת בטענה שאי יעילותו של מלב"ן, היא המביאה לגרעונות המפעל. בהופיעם בפני ועדת השירותים של הכנסת באפריל 1967 הציגו מנהלי מלב"ן את שיקוליהם בדבר סגירת המפעל:
הדיונים שהתקיימו בין כל הנוגעים בדבר לא צלחו ובספטמבר 1967 נסגר המפעל.
לאחר סגירת המפעל
לאחר סגירת המפעל בשנת 1967 נותרו צריפי המפעל שוממים עד להריסתם בסוף שנות השבעים. במקום בו עמדו נבנו כ-70 יחידות דיור, בחלקן התיישבו בני הדור השני של אנשי הכפר. גן הילדים והמרפאה נהרסו אך הצרכנייה עודה פעילה וכך גם בית הכנסת העיראקי ובתי הכנסת התימניים שאחד מהם התמקם בבית התרבות. הבנייה בשכונות הסמוכות חיברה את כפר אוריאל עם יתר חלקי גדרה וכיום כפר אוריאל הוא בגדר שכונה רגילה לכל דבר. עם זאת, בראשית שנות ה-2000 כשני שלישים מאוכלוסיית השכונה היו עדיין בני הדור הראשון, השני והשלישי של קהילת העיוורים, תושביו המקוריים של הכפר.
כפר עיוורים כקונספט
התפיסה לפיה הדאגה והטיפול בנכים ובעלי מוגבלויות נעשים במסגרות נפרדות מיוחדות הממוקמות בדרך כלל בשוליים הגאוגרפיים של החברה הייתה תפיסה שרווחה לאורך ההיסטוריה, עד לעשורים האחרונים של המאה ה-20. בתשתית התפיסה מונחות הן הדאגה לשלום הציבור והן הדאגה לאותם מוגבלים, מתוך הנחה כי הקמת מסגרות נפרדות תתרום בצורה המיטבית לכל הצדדים. על בסיס הנחה זו הוקמו, בדרך כלל, מוסדות שיקומיים בפאתי מרכזי ההתיישבות. בארץ ישראל, למשל, הוקמו מאז המאה ה-19 מוסדות מסוגים שונים שטיפלו בחולים ונכים, רובם הרחק מהמרכזים העירוניים. כך הוקמו בירושלים מוסדות כמו בית החולים למצורעים, בית החולים לחולי רוח וחשוכי מרפא, בית חינוך עיוורים - אלה ועוד, כולם בפאתי העיר.
גם כפר אוריאל הוא דוגמה, מאוחרת יחסית, לאותו קונספט שיקומי, קונספט מתקדם בעיני הוגיו ולפיו שיקומם של העיוורים יוכל להתבצע בצורה המיטבית כאשר יחיו במעטפת המשלבת עבורם מגורים, תעסוקה, שירותים וחיים קהילתיים. במכתב שכתב פקיד הסוכנות שהציע את הקמת הכפר, ראה הכותב את מטרת הכפר בכך "שיתן לעיוור לחיות עם אחיו בגורל".
במסגרת הכנת מאמר העוסק בכפר אוריאל, ערכו המחברות, פרופ' מרים ביליג ורחל שרעבי, סדרת ראיונות עם ותיקי הכפר ובני הדור השני. התושבים תיארו את היחס האמביוולנטי שהיה מנת חלקם, הן מצד מלב"ן, הן מצד הד"ר הגל והן מצד מועצת גדרה, אך הדגישו את הנוחות והיתרון שבחיים המשותפים בכפר. אחת התושבות אמרה כי -
תושבת אחרת אמרה אף כי "זה היה תענוג שהיינו ביחד... כולם אחים כי היינו עיוורים". התושבים תיארו כיצד סייעו להם החיים המשותפים בשיקום ובפיתוח עצמאות תוך עזרה הדדית. ההתרשמות החיובית מהחיים בכפר אוריאל הייתה גם נחלת בני הדור השני שהעלו רשמים חיוביים מילדותם בכפר ומהיותם מלוכדים. בניגוד ליזמים של הכפר שסברו כי הקמתו הייתה טעות, תושבי הכפר טענו כי הטעות לא הייתה בהקמת הכפר שסיפק להם איכות חיים ודאג להצלחת דור ההמשך, אלא באופן ניהולו ובאי ההקפדה על זכויותיהם. כך גם סברה מועצת גדרה וועדת השירותים של הכנסת.
אמבולוצטיים
אמבולוצטיים (שם מדעי: Ambulocetidae) היא משפחה של יונקים נכחדים בתת-סדרת לווייתנים קדומים. הם היו מותאמים יותר למים מאשר קודמיהם בשרשרת האבולוציונית, הפקיצטיים, אולם הם עדיין היו מסוגלים להלך על היבשה. מאובני האמבולוצטיים נמצאו בפקיסטן ובהודו, סמוך לחופיה של היבשת הקדומה קימריה. לפי מאפייני הסלעים בהם נמצאו המאובנים, נראה כי האמבולוצטיים חיו בסביבה ימית רדודה וביצתית, קרובה לחוף. משקלם הוערך בכ-140 עד 720 קילוגרמים.
אחת ההתאמות הבולטות של האמבולוצטיים לחיים במים התבטאה בחוש השמיעה: במקום לקלוט את גלי הקול דרך האוזניים, האמבולוצטיים שמעו דרך עצם הלסת שלהם. משמעות הדבר היא כי השמיעה שלהם במים הייתה מוגברת, בעוד שהשמיעה על היבשה - חלקית בלבד.
האמבולוצטיים חיו באמצע האאוקן לפני כ-50 מיליוני שנים.
מיון
במשפחה זו שלושה סוגים:
20 פלוס
20 פלוס (נכתב לרוב כ"עשרים פלוס") היא סדרת טלוויזיה שהופקה בטלוויזיה החינוכית במשך 2 עונות ו-38 פרקים בשנים 1998–1999, אשר משמשת כסדרת בת של סדרת הטלוויזיה המצליחה "עניין של זמן". הסדרה בוימה על ידי יעל גרף, שירלי שטרן ואריה בן ציון.
הסדרה התמקדה בשתיים מן הדמויות הראשיות של "עניין של זמן" – עידו מרקוביץ' (משה בן-בסט) סטודנט לפסיכולוגיה, ויחזקאל ויצמן (שי קפון) העובד כשיפוצניק, שעברו לגור בדירה שכורה ברחוב בארי בתל אביב לאחר השחרור מהצבא יחד עם שותפה בשם מיקי הופמן (שירה גפן), ליצנית במסיבות יום הולדת. בתחילת העונה השנייה עוזבת מיקי את הדירה וחברתה איילה (לי את גליק) הופכת לשותפה של השניים לדירה.
מבנה הסדרה
רוב הסצנות מתרחשות בביתם של השלושה בשכונה בצפון הישן של תל אביב,(במהלך הפרקים הוזכר השם של רחוב הדירה ברחוב בארי)על רקע האווירה המשפחתית שנוצרה ביניהם, ולרוב המנוע של העלילה הוא מפגש עם דמויות חיצוניות ואורחים המעוררים תגובות שונות בקרב שלושת השותפים ואת הדינמיקה הפנימית שלהם. מרבית סצנות החוץ בסדרה צולמו בקניון שהיה קיים ב מגדלי האופרה בתל אביב ובגן זינגר בצפון הישן של תל אביב.
כמו כן, מלבד בן-בסט וקפון, שתי שחקניות נוספות מסדרת האם "עניין של זמן" שבו להופעות אורח בסדרה זו: גלית גיאת (שרית) בפרק אחד בעונה 1 ודנה ברגר (דנה) בארבעה פרקים בעונה 2.
כל עונות הסדרה צולמו במצלמות קולנוע פס רחב שהיו נדירות ויקרות באותה התקופה יחד עם דולבי דיגיטל שהיה נדיר בשנות ה-90. המצלמות שהשתמשו בסדרה שימשו גם לצילומי רמת אביב גימל שצולמו בסמיכות זה לזו.
את שיר הנושא לסדרה, שנקרא באותו שם, כתב אהוד מנור, הלחין ושר ארקדי דוכין.
פרק הסיום של העונה הראשונה
בצירוף עם הפרק הראשון הוא בעל משמעות סימבולית. הפרק הראשון מתאר את המפגש בין הדמויות והדבק המאחד ביניהם, ואילו הפרק האחרון (20) מראה כי למרות הכל – חוויית ההתבגרות ה"קיבוצית" שלהם בדירה תבוא לבסוף אל סופה וכל אחד יפנה לכיוון אחר ועצמאי, ובנית עתיד משלו. הפרק האחרון עוסק בשאלת העתיד כאנשים בוגרים, והרצון ה"פיטר פני" להישאר במצב הנוכחי. הפרק מתרחש במהלך טיול סופשבוע ספונטני ליער בצפון, והלילה בו. מרקוביץ' מתאהב ללילה אחד בתיירת אוסטרלית יהודייה, מתבודד עמה, וחושב לרגע אחד לברוח עמה לשם לאחר שובה. בסוף הפרק היא נעלמת במסתוריות. אותה תיירת היא היפוכו של מרקוביץ', ואלמלא היה מאוהב בה היה ודאי מזלזל בה. הופמן הולכת לאיבוד בחורשה, ובדרך שוקעת בדיאלוג עם דמות דמיונית שמסמלת את מה שאולי חלמה להיות וכנראה לא תהיה לעולם. (אולי זוהי הסיבה הפרוידיאנית שבגללה דחתה את דורון בפרק 19) ויצמן מפתח שיחות עומק חד צדדיות עם בדואי שפגשו במקום, עד שלבסוף מתברר שהאיש הוא בכלל ישראלי מחופש – שכנראה התייאש מההתבגרות וההתברגנות שלו עצמו ומצא דרך יצירתית "לחזור אחורה", ובנוסף ויצמן משוחח עם חייל גולני בחופשה בדרך לבסיס, ומבין שהשירות הצבאי שלו הוא כבר זיכרון ו"נחלת העבר", ומשלים עם זה שהגיע הזמן לעבור הלאה. (התרה של פרק 8)
השתלת איברים
השתלת איברים היא טכנולוגיה רפואית שהתפתחה במחצית השנייה של המאה ה-20. בטכנולוגיה זו מוחלפים איברים, חלקי איברים או רקמות שהגיעו לאי-ספיקה סופנית באיברים, חלקי איברים או רקמות תקינים.
השתלות איברים נעשות לרוב בבני אדם, פרט למקרים שבהן נערכות השתלת איברים בבעלי חיים, בעיקר לצורך מחקר, לימוד והתנסות.
האיבר המושתל יכול להיות מאותו אדם לעצמו (כמו בהשתלת רקמות), מאדם (חי או מת) לאדם אחר, או ממין אחד למין אחר (קסנוטרנספלנטציה). איברים מושתלים יכולים להיות מלאכותיים או טבעיים, שלמים או חלקי איברים (כמו שסתומים, רקמות וכדומה).
סוגי השתלות
השתלת העין המלאכותית הראשונה והיחידה שהצליחה (נכון ל-2005) בוצעה ב-17 בינואר בארצות הברית, כאשר ג'רמיה טיהאן שאיבד את מאור עיניו לתקופה של 36 שנים שב לראות בזכות עין מלאכותית שפיתח ויליאם דובאל.
מקור האיברים
האיברים המשמשים בהשתלות מגיעים מתרומת איברים מהחי או מהמת. במקרה מוות מתקבלת הסכמה מראש או של המשפחה לקצירת האיבר מהמת. כאשר ניתן תשלום עבור התרומה, הדבר מכונה סחר באיברים.
מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הוחל להשתמש גם בתורמים מתים שמתו מוות מוחי, בעיקר על ידי קבוצת משתילי האיברים מפיטסבורג שבארצות הברית. הבעיה המרכזית בלקיחת איברים להשתלה בשיטה זו היא ההרס של האיברים לאחר הפסקת זרימת הדם. כדי למנוע זאת יש לצנן את האיברים לפני שהם נפגעים. בשיטה אחת משתמשים בחולים שמתו מוות לבבי פתאומי, כגון לאחר חבלת ראש קשה או דום לב פתאומי, ובדרך כלל כאשר הדבר קורה בחדר מיון.
על מנת לשמר את האיברים להשתלה יש לנקוט בשורה של צעדים רפואיים בתורם שהוגדר כמת מוות מוחי, הכוללים שמירה על ערכים תקינים של לחץ הדם, אלקטרוליטים, מאזן חומצי-בסיסי, ריווי החמצן, חום הגוף, תפקודי קרישת הדם, מצב הורמונלי ועוד. יתר על כן, אמצעי שימור מתוחכמים ויעילים מאפשרים את החיות של האיברים למשך שעות רבות, ובכך מאפשרים העברה יעילה של איברים ממרכזים רפואיים מרוחקים. הזמן העובר בין ניתוק האיבר מהתורם המת לבין תחילת שימורו נקרא תקופת האיסכמיה החמה, והזמן העובר בין תחילת הליכי השימור לבין חידוש אספקת הדם לאיבר הנתרם מכונה תקופת האיסכמיה הקרה. בתקופות האיסכמיה מצטברים חומרים רעילים בתאים, אשר גורמים לנזק ולהרס האיברים. על כן, ככל שתקופות האיסכמיה קצרות יותר, כך סיכויי האיבר המושתל לתפקד בצורה תקינה גדולים יותר. השימור מתבצע על ידי הזלפת תמיסות מיוחדות לכלי הדם של האיברים הנתרמים, כשהם מקוררים. השילוב בין ההרכבים הכימיים של התמיסות לבין קירור האיברים באמצעותם מפחית את יצירת החומרים הרעילים. מקובל להמליץ על זמן שימור של שתל כליה עד 24 שעות, שתל כבד עד 16 שעות, שתל לבלב עד 10 שעות, ושתלי לב וריאות עד 3 שעות.
היסטוריה של השתלות איברים באדם
ב-1963 הושתלה ריאה בגופו של אדם אשר סבל מסרטן ריאות. ההשתלה אמנם עברה בהצלחה, אך המושתל נפטר 18 יום לאחר מכן, בעקבות כשל בכליותיו.
ב-1967 ביצע תומאס סטרזל השתלת הכבד מוצלחת ראשונה באדם. באותה שנה, ב-3 בדצמבר, בבית החולים "חרוטה סכור" (Groote Schuur) בקייפטאון, דרום אפריקה בוצעה השתלת הלב המוצלחת הראשונה. צוות של 30 רופאים שבראשם פרופסור כריסטיאן בארנרד השתיל לב בגופו של אדם (לואיס ושקנסקי). הניתוח עבר בהצלחה אך בשל מינון גבוה של תרופות המדכאות את המערכת החיסונית נותר המושתל חשוף לזיהומים, דבר שהוביל למותו לאחר 18 יום בשל זיהום.
השתלת הלב השנייה התרחשה ב-2 בינואר ב-1968 כאשר ד"ר ברנארד השתיל בגופו של אדם "לבן" לב מגופו של תורם מגזע "מעורב", דבר שהוביל לסערה ציבורית גדולה בדרום אפריקה הגזענית של אותה תקופה. הניתוח הצליח והמטופל שרד כ-19 חודשים וחצי לאחריו, דבר שנחשב להצלחה גדולה במושגים של אותם ימים.
בשנת 1983 הוצגה לעולם התרופה ציקלוספורין המדכאת בהצלחה וללא סיכון משמעותי את המערכת החיסונית באדם, ומאפשרת בכך את קליטתו של האיבר המושתל. תרופה זו הובילה לפריצת דרך משמעותית, ובעקבותיה הליך השתלת איברים נעשה נפוץ בעולם, עד שבשנת 2001 בוצעו השתלות איברים בכ-2100 מטופלים ב-160 בתי חולים בארצות הברית לבדה. נתוני ההצלחה היו בין 80 ל-90 אחוזים.
בשנת 2005 נערכה השתלת פנים ראשונה (השתלה חלקית) לאיזבל דינואר, וב-2010 בוצעה בספרד ההשתלה המלאה הראשונה של פנים. בשנת 2011 נערכה השתלת רגליים ראשונה.
אפרת רוטשטיין
אפרת רוטשטיין (נולדה ב-16 ביוני 1992), היא אלופת ישראל בשחייה, בעלת 5 מדליות מהמכביה השמונה-עשרה (2009).
השתלת איברים
היסטוריה של השתלות איברים באדם
בשנת 2021 הושתל לראשונה קנה הנשימה.
אפרת רוטשטיין
ביוגרפיה
רוטשטיין בת קיבוץ ניר יצחק. היא התאמנה בקבוצת השחייה הפועל שחייני הנגב תחת הדרכתו של אמיר כהן "פיש". בגיל 15 תקפה אותה מחלה שבה היא סבלה משינויים בלחץ הדם, אי יכולת ללכת שהוביל לשימוש בכיסא גלגלים וירידה גדולה במשקל גופה, לרופאים לא הייתה תשובה ברורה לגבי מחלתה. באופן מפתיע בעזרת מנוחה, תזונה ותרופה לאיזון לחץ הדם היא התגברה על המחלה. כיום היא שייכת לקבוצת השחייה של ירושלים רבתי.