cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קונמארה
קונמארה היא אזור מיושב בדלילות יחסית, עשיר בנוף הררי, באגמים בנחלים ובביצות-כבול. אוסקר ויילד כינה את נופי החבל "יופי פראי". גבולה המזרחי הוא אגם לוך קוריב, והגבול הצפוני הוא פיורד ארוך המוביל לנמל קילרי. במערב ובדרום גובל החבל בחופי ים. החוף במערב מפורץ וסלעי מאוד, והוא אחד ממקורות המשיכה העיקריים לתיירים חובבי הנוף. בלב החבל רכס הרים הכולל 12 פסגות ושמו Twelve Bens. הרכס, יחד עם נהר אוונגלין, מחלק את החבל לשני חלקים - הצפוני והדרומי.
בסמוך לרכס שוכן הפארק הלאומי קונמארה שנפתח ב-1980 ושמשתרע על פני 16,000 דונם של הרים, ביצות, מדשאות, יערות ושטחים צחיחים. בפארק ניתן למצוא צמחייה מגוונת, לצד מגוון בעלי כנף ומספר מצומצם של יונקים.
לא הרחק מהפארק, לחוף אגם, שוכן מנזר קיילמור (טירה הנקראת Kylemore Abbey). הטירה שנבנתה בין 1863 ל-1868 על ידי חבר פרלמנט בריטי לצורך מגורי משפחתו, נחשבת לאחת מהטירות היפות באירלנד. כיום היא משמשת כמנזר בנדיקטי וכפנימיה לבנות. המנזר נחשב לאחת האטרקציות התיירותיות המובילות בקונמארה.
אדריכלות אשורית
בשם אדריכלות האשורית מכנים את סך הישגי הבנייה שהתקיימו בשלוש הממלכות האשוריות במסופוטמיה, הלא הן ממלכת אשור הקדומה, התיכונה והמאוחרת. בעיקר ידועים ההישגים האדריכליים של הממלכה האשורית המאוחרת, הן במרכז האימפריה שבצפון מסופוטמיה, הן באזורים שסופחו על ידה בעת התרחבותה לכדי אימפריה, ואפילו בקרב המדינות הווסאלית שהיו נתונות למרותה.
הממלכה האשורית התיכונה
שרידיהן של שתי ערים שהתקיימו בתקופת הממלכה האשורית התיכונה ידועות כיום היטב מן החפירות הארכאולוגיות שבוצעו בהן והן העיר אשור (באתר המכונה בערבית קלעת שרגאת) והעיר כַּר תֻכֻּלתִ נִנֻרתָ.
העיר אשור הייתה עיר המקדש העיקרית של האל אשור. אשור הייתה מקום פולחנו של האל השומרי הקדום אנליל (שזוהה במידה מסוימת עם האל אשור). העיר חזרה להיות עיר המקדש העיקרי בתקופה האשורית התיכונה (אחרי השליטה של ממלכת מיתני במאה ה-15 לפנה"ס במרכזה של מסופוטמיה). גם כשמלכי אשור בתקופת בממלכה האשורית המאוחרת, העבירו את עיר הבירה של הממלכה צפונה לכלח, דור שרוכין ונינוה המרוחקות למדי, נותר מקדשו הראשי של האל אשור בעיר אשור.
הממלכה האשורית המאוחרת
בשלהי המאה ה-10 או ראשית המאה ה-9 לפנה"ס קמה הממלכה האשורית החדשה (המאוחרת), בצפונה של מסופוטמיה. ממלכה זו התפשטה באמצעות כיבושים צבאיים רצופים ברחבי המזרח התיכון, ובסופו של תהליך אף כבשה את מצרים. מרכז ממלכה זו, בצפון מסופוטמיה היה סמוך למקום מפגש הנהרות הזב הגדול והחידקל. במקום זה נבנו שלוש ערי ענק כלח (נמרוד), דור שרוכין (חורסבד) ונינווה (קויונג'יק). ערי בירה אלה החליפו האחת את השנייה.
העיר האשורית
האשורים בנו במסופוטמיה ערים עצומות בגודלן. גודל העיר ניתן לקביעה על פי קווי החומות שבהם הייתה מוקפת. הערים היו ממוקמות כולן במישור. האשורים לא ייחסו חשיבות מיוחדת לטופוגרפיה. לא ניתן היה למצוא גבעה במידות הדרושות, ולמעשה גם לא היה צריך. ההגנה לעיר נעשתה על ידי בניית חומות בעלות עובי רב, וצבא שהיה מן המיומנים ביותר בעת העתיקה.
מן התקופה האשורית התיכונה מתבלטת העיר אשור (קלעת שרגאת). מתארה בלתי רגולרי, קרוב לצורת משולש. העיר הותאמה לפיתול של החידקל (ויובל של החידקל קדום ממערב). במקום שהטופוגרפיה והנהר הם מיטביים. במקום שבו הסלע מוגבה בקרבת הנהר, נבחר למקם עליו את העיר. אורך צלע אחת של העיר כ-900 מ'. אורך החומה הדרומית כ-1,700 מ', ובסך הכל ההיקף הכללי של חומת העיר 3,200 מ', ושטחה כ-635 דונם.
נינוה נזכרת בספר יונה כעיר עצומה בגודלה שלוקח זמן לחצות אותה, הן כעיר בעלת אוכלוסייה רבה - 120,000 נפש (כנראה מספר טיפולוגי), אך הוא בוודאי מבטא נכונה את גודלה העצום, והן כעיר שמוחזקים בה גם בהמותיהם של התושבים.
לתוכנית העיר האשורית בתקופת הממלכה האשורית המאוחרת (בכלח, בדור שרוכין ובנינוה) הייתה מתכונת שחזרה על עצמה. העיר חולקה לשלושה אזורים:
לבני טיט מיובשות בשמש
מאחר שהאשורים בנו ערי ענק עם ביצורים עבים, ארוכים וגבוהים מאוד, נדרשו לשם כך כמויות עצומות של לבנים. העיר דור שרוכין, עיר בירתו של המלך סרגון השני, נבנתה במתאר שהוא ריבוע ענק שאורך צלעו כ 1.7-1.8 קילומטר, מוקף בחומה. עובי חומותיה היה כ-28 מ'. זהו עובי עצום, שאיפשר אפילו תנועת מרכבות רתומות לסוסים על החומה. נינוה, בירתו של סנחריב, יורשו של סרגון השני, הייתה גדולה עוד הרבה יותר. אורכה המרבי הגיע ל-4.6 קילומטרים, היקף חומותיה - כמעט 12 ק"מ. האשורים מציינים, לא פעם, בכתובות הבנייה שלהם, לאיזה גובה נבנו חומות הערים, לפי מספר נדבכי הלבנים (tipki). גובה מקובל לחומות היה 180 נדבכי לבנים. מאחר שגודלה של לבנת טיט ממוצעת ידוע מן החפירות (בממוצע 37X37 ס"מ בגובה 10 ס"מ לערך) וידוע כי החומות התנשאו ל-18 מ' בממוצע. מהנתונים האלה ניתן בנקל לחשב את נפח החומות, ומתוך כך את הכמויות העצומות שהיו דרושות לבניית החומות. החישובים מראים שנדרשו לבניית חומת דור שרוכין כ-240 מיליון לבני טיט, ולבניית חומת נינוה - כ-470 מיליון לבנים. זו הייתה עבודה עתירת כוח אדם מובהקת. למשל, כדי לבנות את חומת דור שרוכין בפרק זמן של כשנתיים, נדרש לייצר כמיליון לבנים ביום, כל יום, לייבש אותן, להוביל אותן לאתר הבנייה ולשלבן בבנייה, על מנת שבניין החומות יסתיים במהלך שנים ספורות.
בידי האשורים הייתה נקוטה שיטת בנייה נוספת, ככל הנראה מהירה יותר, והיא יציקת טיט נוזלי למחצה בין שתי תבניות עץ ('יציקת טיט' Terre pisée).
לבנים צרופות
עבור ריצוף באיכות טובה נהגו האשורים גם לצרוף לבנים שטוחות בכבשן. פעולה זו יצרה לבנה קשה שאיננה מתבלה במגע עם מים. במקרים רבים היה החומר המלכד בין הלבנים אספלט שחור (אזור מוסול שבעיראק עתיר בבארות נפט הפעילות עד ימינו).
בסיפור המקראי - "מגדל בבל" נכתב
אבן גיר
אף שהרים הבנויים אבן גיר מצויים כבר במרחק של כ-10 ק"מ מדור שרוכין, האשורים מיעטו להשתמש בחומר בנייה זה, אולי חוסר מיומנות בעיבודה. אבן הגיר שימשה בעיקר בבניית קירות תמך. יוצא דופן היה הגשר הבנוי אבן גיר שקישר בין מקדש האל נבו ובין ארמון סרגון.
אלבסטר
אלבסטר הוא מסלע של גבס (סולפט ולא קרבונט כמו אבני הגיר), נוח לעיבוד, בעל גוון חום בהיר, והוא החומר המקובל לגילוף תבליטים ופסלים.
בזלת
בזלת הוא מסלע נדיר למדי בשימוש במסופוטמיה. האבן יובאה על-פי רוב מסוריה, ושימשה בשל קושיה הרבה, ליצירת צירי דלתות ואבני פותה שבהן סבבו הצירים. בסוריה שימשה הבזלת גם ליצירת בסיסי עמודים, אך עמודים נדירים באדריכלות האשורית.
עץ
במסופוטמיה לא גדלים עצים שמתוכם ניתן להפיק קורות ועמודים לבנייה. את אלה היה על האשורים לייבא מבחוץ. לשם כך ערכו מסעי מלחמה חוזרים ונשנים לאזור הלבנון, שממנה הביאו את גזעי עצי הארז. התבליטים בארמון סנחריב בנינוה מרבים להראות עבודות בנייה שונות, ובהם גרירת גזעי ארזים באמצעות ספינות.
מתכת
הברונזה הייתה חומר ששימש בבנייה למטרות מיוחדות. לוחות ברונזה מרוקעת בעזרת מסמרים ציפו דלתות של שערים. דוגמה לכך הם השערים של אשורנצירפל השני ושלמנאסר השלישי שנמצאו בעיר בלואת.
מאפיינים אחדים לבנייה האשורית
קווי הבניה של הביצורים ושל הארמונות היו ישרים וארוכים מאוד. לעומת זאת האשורים לא ידעו כיצד להקצות זווית ישרה. בניית ארמונות ומקדשים נעשתה על גבי משטח מוגבה (Tamlu) הנתמך על ידי קירות תמך שיסודותיו (Uššu) לרוב עשויים אבן גיר. המושגים האלה מצויים במקרא: המסד המוגבה שעיקרו עפר בממלא מרווח בחן קירות תמך הוא ה"מילוא" שמופיע במקרא (למשל: ; ; ; ; ). ארמון על מסד מוגבה נחשף במרכזו של תל לכיש. המושג השני מקביל למילה המקראית אשיה.
האשורים הרבו לקרות את האולמות הגדולים שבארמונותיהם בקמרונות עשויים לבנים. בישראל התגלו קמרונות עשויים לבנים בארמון האשורי שנחשף בתל ג'מה שבדרום.
לעומת זאת עמודים הם מרכיב אדריכלי נדיר בשימוש בבנייה האשורית.
הארמון האשורי
בתוך הערים הפנימיות שבעיר האשורית נבנו ארמונות המלכים ומבני השרד של הפקידים הגבוהים. מבני השרד דמו מאוד לארמונות המלכים, אבל היו קטנים יותר ופחות עשירים בעיטורם.
ארמונות נחפרו בשלושת ערי הבירה הגדולות של הממלכה האשורית המאוחרת כלח, דור שרוכין ונינווה. היה זה הארכאולוג האמריקאי גורדון לאוד (Gordon Loud), בעקבות החפירות של משלחת המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו בדור שרוכין, שעמד לראשונה בשנת 1936 על העובדה שהארמונות האשוריים נבנה על פי מתכונת או נוסחה אדריכלית מסוימת. בשנת 1970, הקדיש הבריטי ג'פרי טרנר (Goeffrey Turner) מחקר מקיף לסוגיית הארמונות, וניסח את המאפיינים שלהם.
המונח האשורי לארמון הוא ekallu (היכל). המונח הזה מתייחס למבנה כולו, וגם לחלק מן הארמון, לפי טיב הציפוי (בעץ, באבן וכו'). גם המונח בית - Bit מתייחס לארמון. גם במקרא מופיעים המונחים המקבילים: בית המלך, ארמון וגם היכל.
הארמון האשורי - סגנון קדום
בין הארמונות ומבני השרד שחפר לאוד בדור שרוכין, הוא זיהה כי בכל ארמון מצויות שתי חצרות גדולות (לפחות). החצר הקדמית גדולה יותר. נוסף על כך יש חצרות קטנים נוספים.
הכניסה אל המבנה נעשתה באמצעות חדר כניסה הממוקם דווקא בפינת החצר הקדמית, במקום צנוע למדי. החצר הקדמית מכונה אצל האשורים באבאנו (babānu), לאמור חצר השער. סביב החצרות סדורים חדרים. לעיתים של מרחב אחד, לעיתים של חדר וחדר מבוא לפניו. החדרים הסמוכים לצד החזית של החצר הקדמית (מול הכניסה לאגף חדר הכס) הם הפחות רגולריים. אולי גם הפחות חשובים. אולי יועדו לשומרי השער.
אגף הכס מצוי בכל ארמון ומבנה שרד. במתכונת הראשונה לבניית ארמונות אגף זה נתון בין החצר החיצונה ובין החצר הפנימית (שתתואר להלן).
מן החצר הקדמית קיימת כניסה מונומנטלית, של פתח בודד או של שלושה פתחים. פתחים אלה עוטרו בשני צידיהם בפסלים גדולי מידה המכונים למסו (Lamassu). פסלים אלה הם של יצורי כלאיים שראשם ראש אדם, גופם גוף פר ולהם כנפי נשר. פסלים אלה נועדו לגונן על המלך שישב על כיסאו באולם שעל פתחיו שמרו. אין ספק שפסלים אלה הטילו אימה על כל מי שבא בשערי חדר הכס.
הכניסה לאולם הכס הייתה בקיר האורך של האולם (כניסה רוחבית). בקיר הצר השמאלי (מבחינת הנכנס בפתח) של אולם הכס מצויה גומחה רחבה, לפניה משטח מוגבה שעליו ניצב הכס ששימש מושבו של המלך. לפני הכס היו מסילות עשויות אבן עליהן נע תנור נייד שנועד לחימום. סמוך לכס מצוי פתח אל חדר צדדי ששימש מרחץ ושירותים למלך.
אולם הכס היה הגדול באולמות הארמון או הבניין (במידה שמדובר בארמון שרד לפקיד גבוה כלשהו). אורך אולם הכס של סרגון השני, למשל, עלה על 50 מטרים.
קירות אולם הכס, סביב, עוטרו בתבליטי אבן גדולים. התיאורים המועדפים היו ממלחמותיו וכיבושיו של המלך, וכן תהלוכות של מלכים נכנעים המובאים אליו בשבתו על כסאו. לעיתים נעשה שימוש בציורים על גבי טיח האולם, ולעיתים גם באריחי חרס צבעוניים ומזוגגים.
בקיר הצר השני, שממול לכס, מצוי פתח רחב וממנו יציאה אל חדר מדרגות שעלו אל הגג או קומה שנייה אם הייתה כזו.
אחד הפתחים בקיר האורך השני של חדר הכס יצא אל חדר מעבר, ובאמצעותו ניתן היה להגיע אל החצר הפנימית ואגף החדרים הפרטי של הארמון. מערך הפתחים בין חדר הכס וחדר המעבר היה כזה שלא ניתן היה להציץ מחדר הכס אל עבר האגף הפרטי.
החצר הפנימית מכונה בשם ביתנו (bitānu) כלומר חצר הבית. המונח הזה מופיע במקרא בתיאור ארמון המלך אחשוורוש "חצר גינת ביתן המלך" (אסתר א 5). בין הדירות הסדורות סביב החצר הפנימית ניתן תמיד להבחין באחת מיוחסת (ע"פ גודל החדרים, או מן העובדה שהם מעוטרים בתבליטים או בציורי קיר. לכל הדירות יש בדרך כלל מבנה של מבוא, חדר מגורים, חדר רחצה. המבנה המתואר במגילת אסתר הוא מבנה נפרד ששימש למשתה והוא בעל חצר וגינה. ראו: "כל איש אשר יבוא אל המלך אל החצר הפנימית אשר לא יקרא" (אסתר ד 11); "ויאמר המלך: מי בחצר והמן בא לחצר בית המלך החיצונה" (אסתר ו 4); "עשתה..משתה..בחצר גנת ביתן המלך" (אסתר א 5); "והמלך קם בחמתו ממשתה היין אל גנת הביתן והמן עמד לבקש על נפשו מאסתר המלכה... והמלך שב מגנת הביתן אל בית משתה היין..". (אסתר ז 7–8).
הארמון האשורי - סגנון מאוחר
בימי סנחריב שונתה המתכונת לבניית אגף חדר הכס בארמון האשורי. בעוד שבמתכונת הראשונה הכניסה אל חדר הכס הייתה בלתי ישירה, כי על הנכנס בשער חדר הכס היה לפנות שמאלה כדי לראות את פני המלך, כעת נבנה אגף חדר כס בעל כניסה וגישה ישירה אל המלך. מן החצר הגדולה נפתחו שלושה פתחים אל אולם רוחבי. מי שנכנס לא פנה לצד כלשהו אלא המשיך הלאה. לעיתים עבר אולם רוחבי נוסף ולעיתים אולם רוחבי נוסף. הכס ניצב ממול לפתח, או שורת פתחים שכולם מסודרים בקו אחד. אם דלתות כל הפתחים האלה היו פתוחות, יכול הניצב בחצר שלפני חדר הכס לראות במרחק מה ממנו, מבעד לכל הפתחים, את המלך על כסאו.
בארמון סנחריב שבנינוה מצויים שני אגפי חדר כס. האחד במתכונת הראשונה, הקדומה יותר; השני במתכונת השנייה, המאוחרת יותר. אגף הכס של המתכונת השנייה הוא זה שהעובר בקו ישר דרך שלושה אולמות רוחביים הגיע אל חדר קטן שבו ניצב הכס, על הקיר מאחוריו, היה ממוקם התבליט המפורסם המתאר את המצור שהטיל סנחריב על העיר לכיש שבארץ ישראל.
המתכונת הזו המשיכה בארמונות האשורים עד סוף ימיה של הממלכה האשורית המאוחרת. לאחר מכן היא מצויה בארמונות הבבליים, ולבסוף בארמון מלך פרס שבשושן הבירה. במגילת אסתר מופיע תיאור המזכיר את מבנה הארמון האשורי, (מגילת אסתר, פרק ה, פסוקים א-ב). דומה שהכתוב מתאר בדיוק את הסיטואציה שתוכנית הבניין מאפשרת, כלומר כניסה בציר ישר כפי שהונהג במתכונת השנייה.
בית הנשק
בכל אחת מן ערים האשוריות הגדולות היה, כאמור, מתחם מלכותי שני, נפרד מן העיר בחומה פנימית, וגם בו נבנו ארמונות. בכלח (נמרוד) היה זה מתחם גדול שבנה שלמנאסר השלישי. בדור שרוכין זהו ארמון שסומן באות F. בנינוה מצוי מתחם זה בתל אבו יונוס (המקום בו על פי המוסרת הערבית קבור הנביא יונה, שניבא על נינוה). בכל הערים האלה הארמון מכונה בשם אקל משרתי (Ekal Masarti) כלומר, הבניין שבו כל דבר נאסף. תפקיד הבניין (לפי הכתובות של סנחריב ואסרחדון): "לשם סידור המחנה, איסוף הסוסים, הפרדות, המרכבות, הרתמות, כלי המלחמה ושלל האויב, וכל דבר למינהו שאשור מלך האלים חלק לי חלק כמלך, לשם תרגול הסוסים ואימון המרכבות". סנחריב מכנה אותו גם Ekal Kutalli, כלומר הארמון האחורי (יחסית לארמון המרכזי. אסרחדון, יורשו, שלא בנה בנינוה ארמון ממש, הוסיף עליו אגף מגורים וכנראה גר בו, בקרב צבאו, שעזר לו לעלות לשלטון. תפקיד: בית הנשק, מטה הצבא (כולל אגף כס וחדר כס)
הארמון האשורי - סיכום
בסך הכל ידועים כיום מן התקופה האשורית המאוחרת כעשרים ארמונות ומבני שרד גדולים, שנשתמרו בשלמותם או בחלקם. רק מבנה שרד אחד נחפר בשלמותו (בדור שרוכין: ארמון K). כולם נבנו לפי נוסחה אדריכלית שזוהתה לראשונה על ידי גורדון לאוד וג'פרי טרנר. גם אם נחפר קטן קטע, או שהשתמר קטע קטן, ניתן לעיתים קרובות לדעת היכן בארמון הוא מצוי.
הנוסחה האדריכלית הזו מתחילה בארמונות של מלכי הממלכה האשורית החדשה (מאשורנצירפל השני במאה ה-9 לפנה"ס) והיא ממשיכה עד לימיו של סנחריב (סוף המאה ה-8 לפנה"ס. בימיו של סנחריב הנוסחה האדריכלית משתנה באופן דרסטי. בארמון סנחריב בנינוה מופיעות שתי הנוסחאות זו בצד זו, אך מימיו של אסרחדון, יורשו של סנחריב, ואילך, ממשיכה הנוסחה החדשה בלבד. נוסחה זו מצויה עדיין בארמונו של המלך האשורי אשורבניפל, והיא ממשיכה אל עבר הארמונות של הממלכה הבבלית החדשה שירשה את זו האשורית המאוחרת, ואפילו אל ארמון דריווש בשושן הבירה של הממלכה הפרסית שירשה את זו הבבלית.
זיקוראת
זיקוראת הוא מעין גבעה מלאכותית גבוהה, בנויה לבני טיט, שבראשה ולרגליה מקדשים. פירוש השם זיקוראת (Ziqqurratu) הוא מקדש-מגדל, פסגה של הר (מן המלה זקור שפירושה בולט לגובה) זהו מבנה פולחני מסופוטמי טיפוסי. ראשיתו בדרום מסופוטמיה. סממנים טיפוסיים מצויים כבר החל מתקופת עובייד (מן האתר ארידו, סביב 5000 לפנה"ס). מקדשי-טרסה קדומים הם למעשה המקדים לבניין הזיקוראת המפותח. הפרטים כבר ניכרים זיקוראת האל אָנוּ בארך (אורוק), ובזיקוראת באל-אוקיר. עם זאת, אופן העלייה אליהם – פרט שמאוחר יותר יהיה חלק מהותי מן המבנה - אינו ברור עדיין. הזיקוראת התקני הראשון נבנה על ידי אור-נאמו (ראשון מלכי שושלת אור 3 (2112-2095 לפנה"ס) באור. זהו מבנה מאסיבי בעל בסיס רבוע, שאלי עולים שלושה גרמי מדרגות מצטלבים הנפגשים בנקודה אחת. כך גם בזיקוראת לאל מרדוך שבבבל (שהווה ככל הנראה השראה לתיאור מגדל בבל שבמקרא, בראשית יא 4) מן המאה ה-18 לפנה"ס ואילך, המכונה: Etemenanki שפירושו 'מקדש יסוד השמים והארץ'. רק בימי שמשי אדד הראשון עובר הרעיון צפונה לאשור. כאן המקדש התחתון קשור עם זיקוראת והגישה לזיקוראת היא ככל הנראה מגג המקדש התחתון. מדרגות חיצוניות עדיין אינן קיימות.
מן הממלכה האשורית המאוחרת ידועים מבני זיקוראת מכלח ומדור שרוכין. הם ניצבים עד ימינו לגובה רב. בנינוה ידוע זיקוראת רק מן הכתובים. יש להניח כי המבנה שהיה כאן נהרס עד היסוד לאחר כיבוש נינוה בידי בבל.
פיתון ביסמרק טבעתי
פיתון ביסמרק טבעתי (שם מדעי: Bothrochilus boa) הוא מין יחידי בסוגו במשפחת הפיתוניים הנפוץ רק בארכיפלג ביסמרק שממזרח לגינאה החדשה.
מאפיינים
הוא מגיע לאורך 183-152 סנטימטרים והצעירים בעלי צבעים בולטים בצבעי כתום או צהוב-שחור ברצועות. אצל הבוגרים ישנם צבעים שחורים או חומים כהים עם טבעות גדולות, אך לא באופן סדיר ולעיתים בכלל אין טבעות. הראשים שחורים ובעלי לסתות ארוכות מעט.
נחשים חיים ביערות הגשם שבארכיפלג ביסמרק ומטפסים על עצי קוקוס. כמו כן הם נמצאים בשטחים חקלאיים, בחיפוש אחר מזון.
הנחשים מחפשים טרף קטן כמו עכברים ולטאות ונכנסים גם לבתים בחיפוש אחריהם. הם מחפשים את הטרף באופן פעיל. הם לא יתקפו אנשים אלא אם כן יתגרו בהם.
יחסי אינדונזיה–קירגיזסטן
יחסי אינדונזיה–קירגיזסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת אינדונזיה לבין קירגיזסטן.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-5 באפריל 1993. ב-13 בפברואר 2014 פתחה אינדונזיה קונסוליית כבוד בבישקק. במהלך השנים נחתמו הסכמים שונים בין המדינות. באוקטובר 2016 נפגשה שרת החוץ האינדונזית רטנו מרסודי עם שר החוץ הקירגיזסטני עבדילדייב ארלן בקשוב, והם דנו על הגברת שיתוף הפעולה הבילטרלי בין המדינות.
יחסים כלכליים
בשנת 2015, שווי הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-1.83 מיליון דולר עם עודף לאינדונזיה של 265 אלף דולר. קירגיזסטן היא אחד מהשווקים הפוטנציאליים ליצוא אינדונזי באזור.
הסכם לונדון (1839)
[[קובץ:Verenigd Koninkrijk der Nederlanden (tot 1830).png|שמאל|ממוזער|250px|אזור ארצות השפלה לאחר הסכם לונדון מ-1839:
1. הולנד; 2. חבל לימבורג ההולנדי; 3. בלגיה; 4. הפרובינציה לוקסמבורג בבלגיה; 5. הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג]] הסכם לונדון, הקרוי גם ההסכם הראשון של לונדון או ועידת 1839, היה הסכם שנחתם ב-19 באפריל 1839, לאחר תשע שנות מאבק לסירוגין לעצמאות בלגיה, בין המעצמות האירופיות בריטניה, אוסטריה, צרפת, פרוסיה ורוסיה לבין הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה וממלכת בלגיה, לפיו מכירות המעצמות האירופיות בעצמאותה של בלגיה ובנייטרליות שלה, ומתחייבות להגן עליה במקרה של פלישה.
ההיבט הטריטוריאלי
אזור לימבורג חולק בין הולנד ובלגיה - והיה לפרובינציה ההולנדית לימבורג, ולמקבילתה הבלגית, המכונה גם היא בשם לימבורג. חלוקה דומה הוחלה על הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, אשר איבדה שני שלישים משטחה לטובת הפרובינציה לוקסמבורג שבבלגיה, תהליך שזכה לכינוי "חלוקת לוקסמבורג השלישית". בשליש הנוסף נותרה מחצית מהאוכלוסייה דוברת הגרמנית של הדוכסות.
חלק מפלנדריה הופרד מבלגיה, ונמסר להולנד (מחוז זיילנד), מכיוון שההולנדים סירבו לשליטה משותפת באזור שפך הנהר סכלדה. בתמורה, התחייבו ההולנדים לאפשר תנועה חופשית לנמל אנטוורפן הבלגי.
ההיבט ההיסטורי
ככל הנראה, השימוש של בריטניה בהפרת הסכם הנייטרליות ומימוש הסכם ההגנה עם בלגיה כסיבה להכרזת מלחמה, היה רק תירוץ לחששה האמיתי משליטת הצי הגרמני הגדול בנמליה החשובים של בלגיה.
מסילת הריין
הסכם לונדון הבטיח לבלגיה זכות מעבר בתעלות שיט וברכבת בתוך שטח הולנד, לכיוון חבל הרוהר הגרמני, ויצירת רצף מעבר לסחורות אל נמל אנטוורפן. זכויותיה של בלגיה כוללות גם את הזכות לפיתוח ושדרוג הנתיב, וההסכמה כוללת גם את אופן חלוקת העלויות השונות הכרוכות בביצוע עבודות הפיתוח והתחזוקה, בין שתי המדינות. זכויות אלה הוסכמו ונחתמו מחדש במספר הסכמים בין המדינות בשנים 2004–2005.
וולגה אוליאנובסק
וולגה אוליאנובסק (ברוסית: ФК «Во́лга» Улья́новск) הוא מועדון כדורגל מקצועני רוסי מאוליאנובסק. הוא נוסד ב-17 במאי 1947 וברוב שנותיו התמודד ב.
לאחר פירוק ברית המועצות, "וולגה" התמודדה בליגה השלישית (בשנים 1995, 1996-1997, 2006) ומתמודדת בליגה השנייה (בשנים 1998–2004, 2007 ומאז 2009). עונה אחת בלבד התמודדה בליגה הראשונה (2008).
היסטוריה
הקבוצה הוקמה לראשונה בשנת 1947 בשם טורפדו אוליאנובסק.
קבוצה בשם "וולגה" החלה להופיע בליגה "B" של אליפות ברית המועצות מאז 1962. משחק הבכורה נערך באצטדיון טרוד בשנת 1963, כשוולגה ניצחה את אנרגיה וורונז' בתוצאה 1–3. עד להתפרקות ברית המועצות הקבוצה שיחק בליגה הסובייטית השנייה.
בשנת 1992, הקבוצה הפכה למועדון "סטארט" והייתה אמורה לשחק בליגה הראשונה, אך מפעל המטוסים המקומי, שהעניק חסות לקבוצה, סירב לממן אותו. המועדון עבר לעיר דימיטרובגרד, שם נתמך על ידי המפעל המקומי המהווה חלק מחברת AvtoVAZ.
בפברואר 2005 וולגה חדלה להתקיים כמועדון מקצועי. הוחלט למזג את המועדון עם קבוצת לאדה דמיטרובגרד. שנה לאחר מכן הוקם מועדון וולגה-אנרגיה בליגת הכדורגל החובבנית (הליגה השלישית בכדורגל הרוסי), אזור וולגה.
זעם (סרט, 1936)
זעם (באנגלית: Fury) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1936 בבימויו של פריץ לאנג עם ספנסר טרייסי וסילביה סידני בתפקידים הראשיים.
וולגה אוליאנובסק
היסטוריה
לאחר הזכייה באליפות הוולגה של הליגה השלישית בשנת 2006, קיבלה קבוצת וולגה-אנרגיה את הזכות לשחק בליגה השנייה באזור אורל-עבר הוולגה תחת השם המקורי וולגה. בסוף עונת 2007, וולגה זכתה באליפות אורל-עבר הוולגה והעפילה לליגה הראשונה. "וולגה" לא הצליחה להשיג שם דריסת רגל ובתום עונה אחת ירדה חזרה לליגה השנייה.
זעם (סרט, 1936)
התסריט מתבסס על הסיפור "שלטון ההמון" (Mob Rule) של נורמן קרסנה והוא קשור באופן רופף למקרה של חטיפה ורצח שהיה בסן חוזה בקליפורניה ב-1933.
וולגה אוליאנובסק
היסטוריה
בעונה הבאה וולגה סבלה מקשיים כלכליים ומשנת 2009 התמודדה בליגה המקצוענית. בתום עונת 2021/2022 העפילה לליגה הלאומית.
בעונת 2022/2023 העפילה לראשונה בתולדותיה לשלב 16 האחרונות בגביע הרוסי. ברם, באותה עונה ירדה לליגה השנייה.
זעם (סרט, 1936)
זה היה סרטו הראשון של לאנג בארצות הברית. הסרט הצליח כלכלית והקפיץ את הקריירה של טרייסי שעד אז שיחק בתפקידים קטנים. בסרט הוא מראה את כישרונו כשחקן בהבעת פנים שמשתנה מאדם שקט ונעים לאדם רע ומאיים שמחפש נקם באנשים שניסו לרצוח אותו במשפט לינץ'.
בסרט מופיעה גם כלבתו של טרייסי ,"ריינבו", המגולמת על ידי כלבת הקאירן טרייר שהופיעה בשם "טוטו" בסרט הקוסם מארץ עוץ לצידה של ג'ודי גארלנד.
הסרט נבחר ב-1995 לשימור בארכיון הסרטים הלאומי בספריית הקונגרס על היות בעל חשיבות היסטורית, אסתטית ותרבותית.
תקציר העלילה
ג'ון וילסון (ספנסר טרייסי) וקת'רין גרנט (סילביה סידני) הם זוג צעיר משיקגו שרוצים להינשא. קת'רין מוסרת לג'ון טבעת שירשה מאימה ובה שמותיהם. היא נוסעת לעיירה סטרנד שם קבלה משרה כמורה כדי לחסוך כסף לפני חתונתם. במשך שנה הם שומרים על אהבתם במכתבים עד שג'ון מחליט לנסוע לסטרנד עם כלבתו "ריינבו" כדי להיפגש עם ארוסתו.
ליד העיירה הוא נעצר על ידי סגן השריף (וולטר ברנן). בעיירה היה מקרה של חטיפה ותשלום כופר וג'ון נראה לו חשוד. הוא מובא לתחנת המשטרה והשריף מגלה כי ג'ון חובב בטנים וכי במעטפת בקשת הכופר היה מלח המשמש להמלחת בוטנים. בנוסף לכך הם מגלים כי שטר הכסף בידי ג'ון זהה לאחד מהשטרות שניתנו ככופר, ג'ון נעצר מיד בחדר המעצר במשטרה כחשוד בחטיפה.
סגן השריף שאינו מסוגל לשמור על לשונו, מפיץ בעיירה כי נתפס חשוד ודאי בחטיפה. הידיעה מתפשטת במהירות והתושבים ובראשם קירבי דוסון (ברוס קבוט) נוהרים לתחנת המשטרה ומבקשים להרוג את וילסון. השריף נועל את הדלת אך הם פורצים אותה ובאותה עת הם מדלקים את התחנה. ג'ון מביט עליהם מחדר המעצר בפנים מעוותות מחרדה ומרגיש שקיצו קרב. קת'רין מגיעה למקום ומתעלפת. אחד מהאנשים זורק לבמת דינמיט וג'ון מצליח להימלט דרך אחד הקירות שקרסו ונגיע לאחר מסע ייסורים לדירת המשפחה כשעורו מכוסה בכוויות.
הוא מבקש מאחיו ומקת'רין לא לגלות את עובדת הינצלותו ועוקב אחרי המשפט דרך בשידור במקלט הרדיו שלו.
התובע המחוזי (וולטר אבל) מאשים 22 מאנשי העיירה שזוהו כמשתתפי הלינץ' ברצח וצפוי להם עונש מוות אולם כל העדים שהוא מעלה משקרים כולל השריף עצמו. גם לאחר שהסתבר שהלינץ' הוסרט וכל הנאשמים נראים כמשתתפים פעילים בו עדיין לא הסתיים המשפט. הסניגור טוען כי לא הוכח שג'ון וילסון מת ובאין ממצא מרשיע (קורפוס דליקטי) מהשטח אין אפשרות לגזור עונש מוות.
כשג'ון רואה שהמשפט נוטה לטובת הנאשמים, הוא שולח מכתב אנונימי לשופט ובו הטבעת שנתנה לו קת'רין כאילו הוא תושב העיירה שמצא אותה במקום וזה "קורפוס דליקטי" כי ג'ון וילסון אכן מת.
קת'רין מפצירה בג'ון כי יגלה שהוא חי אך הוא מסרב כי רוצה בגזר דין מוות על הנאשמים. ברור לו כי אם זה יקרה הוא יצטרך להישאר אלמוני ולא יוכל לשאת את קת'רין. לאחר התלבטויות קשות הוא מגיע לבית המשפט לאחד שהמושבעים מצאו את רוב הנאשמים אשמים, פוגש את קת'רין והם מתחבקים לעיני כולם.
בילי בריק
ויליאם ניקולס בריק (באנגלית: William Nicholas Byrk; נולד: 31 באוקטובר 1999) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי-אמריקאי.
ביוגרפיה
בילי בריק נולד ב-31 באוקטובר 1999, בנם של השחקן גרג בריק ומעצבת הפנים דניאלה בריק. יש לו אח גדול, דמפסי ואחות, אלה.
קריירה
הופעתו הראשונה על מסך הטלוויזיה הייתה בפרק בסדרת הטלוויזיה "ג'ט". שנה לאחר מכן הופיע בסרטו הקצר של פין וולפהארד, "משמרות לילה". הסרט הוצג בפסיטבל הקולנוע של קלגרי.
בשנת 2020 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה ויינונה ארפ.
בשנת 2021 שיחק בסרט הקולנוע משבר. באותה שנה שיחק בסרט מכסחי השדים: החיים שאחרי. בשנת 2022 שיחק בתפקיד ראשי בסרטו של ג'סי אייזנברג, "When You Finish Saving the World" לצד ג'וליאן מור ופין וולפהארד.
בפברואר 2023 פורסם שוולפהארד ובריק יביימו את קומדיית האימה, "Hell of a Summer".
אליך אלוהי
אליך אלוהי (ידוע גם בשם כי ידעת) הוא שיר שכתב והלחין אביהו מדינה. השיר מוכר בביצוע שימי תבורי וכן בביצועו של מדינה עצמו. הוא נכלל באלבומו של תבורי "זיכריני", שפורסם ב־1984.
רקע
אביהו מדינה כתב והלחין את השיר, שניתן לשימי תבורי במסגרת דין ודברים שהיו בין מדינה ותבורי בנוגע לשיר אחר, "אל תשליכני לעת זיקנה", שאותו הלחין מדינה למילות תהילים ע"א. מדינה ביקש מתבורי להקליט את "אל תשליכני" במטרה להצליח בתחרות פסטיבל הזמר החסידי, אך תבורי לא רצה אותו וכינה אותו "שיר של זקנים". חלפו שלוש שנים שבמהלכן איים מדינה על תבורי שאם לא יקליט את "אל תשליכני", הוא לא יכתוב לו יותר שירים. גם המעבד ננסי ברנדס ניסה לשכנע את תבורי. לבסוף הסכים תבורי לפשרה: הוא יקליט את "אל תשליכני" בדואט עם מדינה (מכיוון שחשב שייכשל והעדיף להיכשל עם מדינה ולא לבדו) ובתמורה יתן לו מדינה את השיר החדש שכתב "אליך אלוהי", שאותו הכיר תבורי מצפייה בטלוויזיה.
"אליך אלוהי" נכלל באלבומו של תבורי "זיכריני", שפורסם ב־1984.
גרסאות כיסוי
"אליך אלוהי" זכה לכמה גרסאות כיסוי והתחבב במיוחד על זמרים מסוגת המוזיקה החסידית (כמה מהם כינו אותו "כי ידעת", "רק אליך", או "אליך אלוקי"). מלבד הביצוע של מדינה עצמו לשיר, הקליטו אותו גם בני אלבז, חיים ישראל עם גלעד פוטולסקי ותזמורת "שלהבת" ואלי הרצליך. הרב שלום ארוש ביצע גם הוא את השיר בפרשנות חופשית מאוד, עם מילים משל עצמו.
סליז'אן שריפוב
סליז'אן שריפוב (ברוסית: Салижан Шакирович Шарипов; ) הוא קוסמונאוט רוסי ממוצא אוזבקי שטס לחלל מספר פעמים.
ביוגרפיה
סליז'אן שריפוב נולד למשפחה אוזבקית בעיירה שבקרבת אוש בקירגיזסטן הסובייטית שאז הייתה חלק של ברית המועצות. בשנת 1981 הוא סיים לימודי בית ספר ונסע לאורנבורג בכוונה להתקבל לבית ספר לטיסה של חיל האוויר הסובייטי. כאשר נודע לו שבית ספר לא מכין טייסי קרב, חזר הביתה (לפי גרסה אחרת לא עבר את בחינות קבלה ברמה מספקת. בשנת 1982 התגייס לצבא ברית המועצות והתקבל לשרות ביחידה של חיל האוויר. ממנה נשלח בחרקוב לבית ספר לטייסי קרב אותו סיים בשנת 1987. הוא שירת ביחידות החיל עד לשנת 1990.
בשנת 1990 שריפוב נשלח למרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים וסיים קורס הכנה לטיסות חלל. במקביל ללימודים בקורס הוא סיים לימודי תואר שני וקיבל תואר מהנדס בתחום אקולוגיה בשנת 1994.
בשנת 1997 שריפוב הגיע לארצות הברית והחל הכנות לטיסה במעבורת חלל. בינואר 1998 הוא טס לחלל במעבורת החלל אנדוור STS-89 (טרנס וילקאט היה מפקד צוות). המעבורת התחברה לתחנת החלל מיר עם אספקה חדשה וחבר צוות חדש. לאחר ביצוע תוכנית שכללה עם ניסויים הוא חזר לכדור הארץ.
בשנים 2005–2006 שריפוב היה נציג רוסקוסמוס במרכז החלל ג'ונסון. בשנת 2006 הוא חזר לרוסיה וכיהן בתפקיד ניהולי ביחידת הקוסמונאוטים. הוא עזב את היחידה בשנת 2008 ומונה לתפקיד ניהולי במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
על פעילותו בתחום החלל לשריפוב הוענקו עיטורים של רוסיה, קירגיזיה, אוזבקיסטן וטג'יקיסטן.
בשנת 2012 הוא היה גיבור של סרט תיעודי "מוסלמים שהם גאווה של רוסיה".
Seed Productions
Seed Productions הייתה חברת הפקת סרטים שקשורה לפוקס המאה ה-20, שהוקמה על ידי השחקנים האוסטרלים יו ג'קמן ואשתו השחקנית והבמאית דבורה לי פורנס עם המפיק והשותף העסקי ג'ון פלרמו.
היסטוריה
מטה החברה היה ממוקם במתחם של חברת פוקס המאה ה-20 בסנצ'ורי סיטי שבלוס אנג'לס. המשרד האוסטרלי נפתח בשנת 2006 באולפני פוקס אוסטרליה בסידני.
הפרויקט הראשון שתכננה החברה להפיק היה "X-מן המקור: וולברין", סרט המפרט את מקורותיו של הדמות הבדיונית וולברין שג'קמן גילם בסדרת סרטי אקס-מן. צילומי הסרט היו אמורים להתחיל מיד לאחר השלמת הסרט השלישי בסדרה, X-מן: המפלט האחרון, אך הצילומים בניו זילנד התעכבו עד ל-18 בינואר 2008. בינתיים, הפיקה החברה את "הרשימה" (2008) בכיכובו של יואן מקגרגור, שלושה סרטים תיעודיים על קריקט בכיכובו של חבר טוב של ג'קמן, גאס וורלנד, ואת סדרת הטלוויזיה קצרת הימים "Viva Laughlin". ב-2010 החליט יו ג'קמן לפרק את החברה כדי להתרכז במשחק.
הבלש האמיץ שוורץ
הבלש האמיץ שוורץ הוא סרט קולנוע ישראלי בבימוי ותסריט של עמי ארצי ולויד קאופמן. הסרט יצא לאקרנים ב-1973 בכיכובם של בומבה צור, יוסף שילוח, אילן דר, מונה זילברשטיין, ששי קשת, טליה שפירא ועוד.
עלילת הסרט
קומדיה ובמרכזה הבלש שוורץ (בומבה צור) ועוזרו, שמחה (יוסף שילוח), שנשכרים על ידי ד”ר לוקס (גדעון זינגר) כדי לעקוב אחר אשתו (אביבה מרקס) שהוא חושד כי היא בוגדת בו. שני הבלשים השלומיאלים והלא מקצועיים במיוחד נקלעים לתסבוכות, בין היתר עם שני שחקני תיאטרון פולניים (בגילומם של אורי זוהר ואלישבע מיכאלי), ומאפיונר בסגנון דון קורליאונה (בגילומו של דובי גל). בסצנת החתונה מככב בועז שרעבי בהופעת אורח.
תהליכי הפקה
התסריט המקורי לסרט היה של לויד קאופמן, אך הוא נכתב מחדש על ידי עמי ארצי. קאופמן, שהיה מפיק צעיר זמן קצר אחרי שסיים את לימודיו, שוכנע להשקיע בסרטו החדש בטענה כי הסרט יהיה שלאגר בטוח בישראל ובקהילה היהודית בארצות הברית. הוא גייס את אנדרו לאק, שהיה אז מפיק ב-CBS, להשקעה בסרט וכמפיק-שותף.
קאופמן התחרט על השקעתו בסרט עוד כשהיה בשלבי הפקה וכשחתם על ויתור על זכויות ההפצה בישראל. בספרו Produce Your Own Damn Movie הוא מתאר את הפקת הסרט ככישלון הכלכלי והיצירתי החרוץ ביותר בחייו ומשתמש בו כדי להמליץ למפיקים מתחילים מה לא לעשות. הוא טען שהסרט "עשה יותר נזק ליהודים מאשר מיין קאמפף", ושההפקה, בנוסף לחוויות אחרות בישראל, גרמה לו לפתח שנאה-עצמית יהודית. כשהחברה שלו, Troma Entertainment, השיקה טכנולוגיה חדשה להורדת סרטים מאתר האינטרנט, היא הודיעה שכניסוי היא תשווק דרכו את הבלש האמיץ שוורץ, תחת שמו האנגלי "", "הסרט הגרוע ביותר שהפיק לויד קאופמן מעולם".
לפי קאופמן, התוכנית המקורית הייתה לצלם את הסרט בשתי שפות – עברית ואנגלית – אך כשהוא הגיע לישראל התברר לו שבמקום לצלם באנגלית נעשה ניסיון לדבב את הסרט, ושגם הקטעים בהם השחקנים דיברו באנגלית נזקקו לדיבוב מאנגלית לאנגלית. הוא כתב שהובטח לו שהישראלים רואים כל מה שיוצא לקולנוע בעברית מספר פעמים, כך שההצלחה מובטחת, אך עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים הקולנוע הישראלי סבל מחוסר הצלחה ו"הבלש האמיץ שוורץ" היה כישלון מהדהד בקופות בישראל. הסרט לא הופץ מחוץ לישראל במשך שנים רבות.
רק דב הניג, שערך את הסרט, המשיך לקריירה הוליוודית מצליחה, ואף היה מועמד לפרס אוסקר בשנת 1993 לסרט "הנמלט" בעריכת סאונד.
המוזיקה לפסקול הסרט נכתבה על ידי יגאל בשן שגם מבצע את השירים בסרט. העיבוד המוזיקלי של בני נגרי התאפיין בסגנון הפאנק האופייני לסרטי בלקספלויטיישן.
פרידריכסהאפן
פרידריכסהאפן (בגרמנית: Friedrichshafen) היא עיר על קו החוף הצפוני של ימת קונסטנץ בדרום גרמניה, בקרבת הגבולות עם שווייץ ואוסטריה. זוהי בירת המחוז בודנזה במדינה הפדרלית באדן-וירטמברג. בעיר מתגוררים כ-58,000 תושבים.
המאה ה-19
פרידריכסהאפן הוקמה בשנת 1811 כחלק ממלכת וירטמברג, בעלת-ברית של צרפת במהלך המלחמות הנפוליאוניות. העיר נקראה על שמו של פרידריך הראשון, מלך וירטמברג (1754 - 1816) שקבע אותה כנקודה פטורה ממס עבור סחורה משווייץ. פרידריכסהאפן נוצרה על גבי עיר קודמת שנקראה בוכהורן ושלט האצולה שלה אומץ. כמו גם, העיר החדשה שולבה עם הכפר לשעבר, הופן, והמנזר שבו שופץ כדי שימש כמעון הקיץ עבור מלכי וירטמברג. וילהלם הראשון, מלך וירטמברג המשיך בפיתוח העיר, מה שכלל רכישה של אוניית קיטור בשם "וילהלם".
שרים ופקידים בכירים בנו וילות סביב הטירה המלכותית, ותיירים זרים רבים ביקרו בעיר, כולל הצאר אלכסנדר השני של רוסיה. מסלול הרכבת הראשון שהונח על ידי רכבת המדינה המלכותית וירטמברג בשנת 1847 חיבר את הנמל של פרידריכסהאפן לראבנסבורג. היילברון חוברה בשנת 1850 ומעבורת לרומנסהורן החלה לפעול ב-1869. למרות ההתנגדות הקודמת שלהם לפרוסיה, תחת המבנה הפדרלי של האימפריה הגרמנית, וירטמברג ופרידריכסהאפן המשיכו ליהנות מכמה זכויות מיוחדות בעקבות שילובן בגרמניה לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה.
תעופה
חברות ייצור כלי טיס אחרות, כולל מייבאך, נסקו גם כן בפרידריכסהאפן בתעשיית השירותים, אשר קיבלה תנופה גדולה במלחמת העולם הראשונה. בעקבות חוזה ורסאי, ממלכת וירטמברג פורקה אך משפחת המלוכה המודחת המשיכה לשלוט על הטירה בפרידריכסהאפן, למרות מהפכת העובדים של נובמבר 1918.
בשנת 1929 הגיע הגרף צפלין (LZ 127) מפרידריכסהאפן לארץ ישראל, להלן פרסום העיתון "דבר" בנושא:
מלחמת העולם השנייה
נוכחותם של צפלין, מייבאך, דורניר, ומפעלי ציוד שונים, הפכה אותה למרכז תעשייה גרמני חשוב במלחמת העולם השנייה. בין 1942 ל-1945 העסיקו המפעלים הללו מאות אסירים ממחנות הריכוז דכאו ודורה-מיטלבאו, אשר שוכנו בהאנגר של הצפלין הראשון. במהלך פשיטת בעלות הברית, המפעל לייצור טילי V-2 נחרב. כמו כן, נעשה גם שימוש באסירים כדי לבנות מנהרות תת-קרקעיות ליד פרידריכסהאפן, כדי להגן על הייצור מפני הפצצות חוזרות ונשנות. בין יוני 1943 ופברואר 1945 ספגה העיר אחת עשרה הפצצות. ההפצצה הקשה ביותר הייתה ב-28 באפריל 1944 – היא הרסה את רוב מרכז העיר העתיקה. כשני שלישים מהעיר נהרסו במהלך המלחמה.
גרמניה המודרנית
לאחר מלחמת העולם השנייה, פרידריכסהאפן הייתה חלק מאזור הכיבוש הצרפתי לפני התאגדותה לתוך באדן וירטמברג, מערב גרמניה. תעשיית האווירונאוטיקה הגרמנית נאסרה שוב למשך שנים רבות שלאחר המלחמה וחברות שוב נסגרו או העבירו את מרכזי הייצור שלהן למדינות אחרות. ההתאוששות העיקרית של העיר מתוארכת להקמתה כמקום מושבו המנהלי של מחוז בודנזה של מערב גרמניה, בשנת 1973.
החיילים הצרפתיים האחרונים נסוגו סופית מהשטח, רק בשנת 1992.
כלכלה
בניית ספינות אוויר בשליש הראשון של המאה ה-20 משכה תעשייה רבה ותרמה באופן משמעותי לשגשוג היחסי של פרידריכסהאפן. פרידריכסהאפן ידועה בעיקר בשל היותה בית של מספר חברות צפלין בניהן דורניר, טוגנום AG וחברת הבת שלה לייצור מנוע בעירה פנימית, MTU פרידריכסהאפן, ו-ZF פרידריכסהאפן AG, יצרנית של מערכות תמסורת. גראף פרדיננד פון צפלין, במקור בנה את ספינות האוויר שלו על גבי מחסן צף באגם קונסטנץ, כך ניצל את אנרגיית הרוח בתהליך ההמראה, כיום באותו מקום נמצא מוזיאון צפלין גדול ליד חוף האגם. בשנים האחרונות נבנות מספר ספינות צפלין קטנות באמצעות טכנולוגיה מודרנית (צפלין NT) וניתן להזמין אותן לסיורים אוויריים. כמו גם, בשדה התעופה של פרידריכסהאפן נמצא מוזיאון דורניר, המציג שחזור של טכנולוגיה ומטוסים מבית דורניר. בשנת 2008 דווח כי עסקי ספינות האוויר מכניסים לעיר 60–80 מיליון דולר בשנה.
העיר מציעה בנוסף מלונות רבים ומבחר גדול של מסעדות וחנויות הממוקמות לאורך טיילת החוצה את העיר.
מלבד תעשייה ותיירות, מתקיימות תערוכות שונות סדירות מסחריות, כגון Aero (טכנולוגית תעופה), Interboot (ספורט מים), EuroBike ,OutDoor, וגורמים כלכליים חשובים. יתר על כן, מרכז תרבות בית גראף-צפלין הפך למיקום פופולרי לקונגרסים, כנסים, ואירועים אחרים.
חינוך
אוניברסיטת צפלין, אוניברסיטת מחקר פרטית, היא האוניברסיטה הפרטית היחידה במדינה באדן-וירטמברג שקיבלה את הזכות הנדירה להעניק תוארי דוקטור לתלמידיה. אף על פי שהאוניברסיטה נוסדה רק בשנת 2003, התוכנית לתרבות וניהול תקשורת שלה דורגה על ידי המועצה להשכלה הגבוהה כתוכנית האוניברסיטאית הטובה ביותר בתחום במדינות דוברות גרמנית. כמו גם, התוכנית במנהל עסקים וכלכלה דורגה במקום הרביעי בין כל האוניברסיטאות הנבחנות בגרמניה, אוסטריה, שווייץ והולנד (נכון לשנת 2011). אוניברסיטת צפלין מחזיקה בתואר "האוניברסיטה הכי מחויבת" בגרמניה בנושאים הנוגעים לחברה אזרחית.
לאוניברסיטת ראבנסבורג לחינוך שיתופי יש קמפוס בפרידריכסהאפן.
תחבורה
פרידריכסהאפן נהנית משירות רכבות ללינדאו, אולם ובזל שבשווייץ. כמו גם ישנו שירות מעבורות המחבר את פרידריכסהאפן לרומנסהורן שבשווייץ ומספר עיירות קטנות סביב האגם. מאז שנת 2005 ישנו קו המחבר בין קונסטנץ לפרידריכסהאפן באמצעות סירה מהירה.
לפרידריכסהאפן יש נמל תעופה מקומי אשר מציע טיסות בינלאומיות על בסיס יומי באמצעות החברות לופטהנזה סיטי ליין, טורקיש איירליינס וג'רמנווינגס. בנוסף, היא משמשת כרכזת למוביל התעופה InterSky. הערים הגדולות הקרובות ביותר הן קונסטנץ, סנט גאלן, אולם, רוונסבורג, מינכן, ציריך, וברגנץ.
ערים תאומות
פרידריכסהאפן היא עיר תאומה של הערים:
אנה פפר
אנה פפר (בהונגרית: Pfeffer Anna; קאפושוואר, 31 באוגוסט 1945) היא חותרת קיאק יהודייה-הונגרייה. פעמיים סגנית אלופה אולימפית (מקסיקו סיטי 1968 ומונטריאול 1976) ואלופת עולם (בלגרד 1971) בקיאק זוגות. זכתה 9 פעמים באליפות הונגריה (7 פעמים ביחידות: 1967, 1968, 1969, 1971 פעמיים, 1972, 1973 ופעמיים בזוגות: 1968, 1974)
ביוגרפיה
אנה פפר נולדה במשפחה יהודית. משנת 1962 הייתה חותרת קיאק של גאנץ מאוואג. היא הייתה חברה בנבחרת הונגריה מאז 1966.
1966
באליפות העולם שנערכה בברלין בשנת 1966 היא זכתה במדליית ארד בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר זוגות, ביחד עם קטלין בנקה בתוצאה של 1:59.95 דקות.
סגנית אלופה אולימפית
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה במדליית כסף בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר זוגות, ביחד עם קתלין רוז'נואי בתוצאה של 1:58.60 דקות, אחרי רוזוויטה אסר ואנמרי צימרמן מגרמניה המערבית (1:56.44 דקות) ולפני לודמילה פינאייבה ואנטונינה סרדינה מברית המועצות (1:58.61 דקות). נוסף לכך, היא הגיעה לשלב הגמר בחתירה בקיאק ל-500 מטר יחידות, אך לא סיימה את התחרות ודורגה בסיום במקום תשיעי.
1969
באליפות אירופה שנערכה במוסקבה בשנת 1969 היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר זוגות, ביחד עם קטלין הולושי בתוצאה של 1:58.81 דקות ומדליית ארד בחתירה בקיאק ל-500 מטר יחידות בתוצאה של 2:12.10 דקות.
1970
באליפות העולם שנערכה בקופנהגן, דנמרק בשנת 1970 היא סיימה פעמיים במקום רביעי, בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר יחידות בתוצאה של 2:05.15 דקות ובתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר זוגות, ביחד עם קטלין הולושי בתוצאה של 1:48.60 דקות.
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בבלגרד בשנת 1971 זכתה במדליית זהב בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר זוגות, ביחד עם קטלין הולושי בתוצאה של 1:51.6 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר יחידות בתוצאה של 2:05.4 דקות.
1972
באולימפיאדת מינכן (1972) היא זכתה במדליית ארד בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר יחידות בתוצאה של 2:05.50 דקות, אחרי יוליה ריאבצ'ינסקאיה מברית המועצות (2:03.17 דקות) ומייקה יאפיס מהולנד (2:04.03 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר זוגות, ביחד עם קטלין הולושי בתוצאה של 1:55.12 דקות, 11 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
1973
באליפות העולם שנערכה בטמפרה, פינלנד בשנת 1973 זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר רביעיות, ביחד עם ארז'בט הורבאט, אילונה טז'ר, מריה זקריאש בתוצאה של 1:46.94 דקות. מדליית ארד בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר זוגות, ביחד עם אילונה טז'ר בתוצאה של 1:54.90 דקות.
1974
באליפות העולם שנערכה במקסיקו סיטי בשנת 1974 היא סיימה פעמיים במקום רביעי, בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר יחידות בתוצאה של 2:16.41 דקות ובתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר רביעיות, ביחד עם קלרה ריינאי, אילונה טז'ר, מריה זקריאש בתוצאה של 1:45.24 דקות.
1976
באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא זכתה במדליית כסף בתחרות חתירה בקיאק ל-500 מטר זוגות, ביחד עם קלרה רג'נאי בתוצאה של 1:51.69 דקות, אחרי נינה גופובה וגלינה קרפט מברית המועצות (1:51.15 דקות) ולפני ברבל קסטר וקרולה צירצוב מגרמניה המזרחית (1:51.81 דקות)
היא פרשה מתחרויות ב-1979.
חיים אישיים
ב-1974 סיימה את לימודיה כמורה במכללה לחינוך גופני (כיום שמה "האוניברסיטה לחינוך גופני"), וב-1978 קיבלה תעודה כמאמנת קיאק-קאנו. בהמשך עבדה כמורה לחינוך גופני בבית הספר היסודי ברחוב מניאצ'קה (Menyecske) בבודפשט.
המרכז לאמנות יהודית
המרכז לאמנות יהודית הוא מכון מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים, שמטרתו לתעד ולחקור את התרבות החזותית היהודית. המרכז הוקם בשנת 1979. הארכיונים והאוספים של המרכז מהווים את מאגר המידע הגדול והמקיף ביותר בתחום האמנות היהודית. אלו כוללים תיעוד של חפצים השמורים בכ-800 מוזיאונים, אוספים פרטיים ובתי כנסת ב-41 מדינות. המחקר והתיעוד של המרכז לאמנות יהודית מרוכזים באינדקס לאמנות יהודית ע"ש בצלאל נרקיס.
היסטוריה
המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטת העברית בירושלים הוקם בשנת 1979 על ידי פרופ' בצלאל נרקיס, חתן פרס ישראל, במטרה לתעד את חפצי האמנות היהודית ולפתח אינדקס איקונוגרפי מקיף של נושאים יהודיים. יסודו של המרכז במחקר איקונוגרפי על כתבי יד עבריים מאוירים מימי הביניים, שניהלו פרופ' נרקיס ופרופ' גבריאל סד-ריינה (פריס) בשנת 1974.
האינדקס האיקונוגרפי לאמנות יהודית כלל בתחילה ארבעה מדורים: מדור לכתבי יד עבריים מאוירים, מדור לתשמישי קדושה ומצוה, מדור לאמנות יהודית עתיקה, ומדור לאמנות יהודית מודרנית.
פרופ' בצלאל נרקיס עמד בראש המרכז עד 1991. המנהלת הבאה, פרופ' עליזה כהן-מושלין ייסדה מדור חמישי - המדור לאדריכלות יהודית ולבתי קברות יהודיים. תחת הנהגתה יצאו משלחות מחקר רבות למרכז ומזרח אירופה הפוסט-קומוניסטי, שלא היו נגישים בעבר לחוקרים מערביים, על מנת לתעד בתי כנסת בסכנת הכחדה ומצבות. בנוסף, משנת 1994 תיעד המרכז בתי כנסת בגרמניה ששרדו את המשטר הנאצי. פרויקטי התיעוד בגרמניה נעשו בשיתוף פעולה עם המחלקה להיסטוריה של אדריכלות באוניברסיטה הטכנית בבראונשוויג, בראשותו של פרופ' הרמן תיס. בשנת 1997 שיתוף פעולה זה מוסד כ"בית תפילה" – יחידת מחקר לאדריכלות יהודית באירופה. המדור לספרים יהודיים מודפסים הוקם בשנת 2018.
אינדקס לאמנות יהודית ע"ש בצלאל נרקיס
האינדקס לאמנות יהודית ע"ש בצלאל נרקיס הוא "המוזיאון הווירטואלי" היהודי הגדול ביותר בעולם, הכולל יותר מ-400,000 תמונות מכ-800 מוזיאונים, אוספים פרטיים ובתי כנסת ממדינות רבות, כמו גם תוכניות אדריכליות של כ-1,700 בתי כנסת. התמונות ממוינות לפי נושא איקונוגרפי, סוג החפצים, מוצא, תאריך ועוד. הדיגיטציה של האינדקס מתבצעת כעת בשיתוף פעולה עם הספרייה הלאומית וחטיבת היודאיקה של ספריית אוניברסיטת הרווארד.
עכשיו האינדקס כולל 7 חטיבות תמטיות:
מושל הודו הפורטוגזית
מושל הודו הפורטוגזית או המשנה למלך הודו (בפורטוגזית: Governador e Vice-Rei do Estado Português da Índia, "מושל ומשנה-למלך של המדינה הפורטוגזית של הודו") היה הממונה מטעם פורטוגל על מושבות האימפריה הפורטוגזית באוקיינוס ההודי, כולל בתת-היבשת ההודית, באפריקה הדרומית ובדרום-מזרח אסיה (הגדרה מרחיבה זו התקיימה עד 1752). המשרה חדלה להתקיים עם סיום שלטונה של פורטוגל בהודו ב-1961, עם הוויתור הפורטוגלי על המושבות דאדרה ונאגר הבלי ודאמאן ודיו לממשלת הודו.
התפתחות המשרה
המשרה נוצרה מיד לאחר מסעו של וסקו דה גמה לאוקיינוס ההודי. המושל הראשון, פרנסיסקו דה אלמיידה, מונה על ידי המלך מנואל הראשון בספטמבר 1505 וקבע את בירתו בקוצ'י. ב-1510 הועבר המרכז השלטוני לגואה, אז צורפו למדינה הפורטוגזית גם מלאקה והורמוז.
ב-1752 קיבלה מוזמביק הפורטוגזית מעמד נפרד, ומ-1844 התרכז הממשל הפורטוגזי בהודו רק במלבר (החוף הדרום-מערבי של תת-היבשת ההודית מגואה לקוצ'ין), תוך מתן מעמד נפרד להאחזויות האחרות של פורטוגל באזור, מקאו, מזרח טימור וסולור שבאינדונזיה.
התואר
בתקופה בה הייתה פורטוגל מונרכיה, הוענק לבני אצולה ששירתו כמושלים בתואר "משנה למלך" (Vice-Rei). הנוהג פסק רשמית ב-1774, אך הוענק לעיתים עד 1835.
הראש המכני, רוח זמננו
הראש המכני, רוח זמננו (בגרמנית: Mechanischer Kopf – Der Geist unserer Zeit) הוא יצירת אסמבלז' שנוצרה בין השנים 1919–1920 על ידי הצייר, הצלם והסופר האוסטרי, ראול האוסמן, בברלין, גרמניה. היצירה הוצגה בראשית שנות ה-20 של המאה העשרים, כ- 40 לפני הכרה רשמית של הממסד האמנותי באסמבלז' כאמצעי אמנותי בזכות עצמו. מדובר בבחירת אמצעי שנחשב מחוץ לגבולות האומנותיים המקובלים.
תיאור היצירה
האסמבלז' מורכב מראש עץ מגולף, אשר שימש כבובה לפאות נוכריות במספרה. על ראש הבובה מוצבת כוס מתקפלת, ממנה יורד סרט מדידה קרוע במרכז המצח, לידו לוח קטן ועליו המספר 22, שעון עם מנגנון חשוף, על האוזן השמאלית נרתיק עור ובו צילינדר של מכונת כתיבה וארנק כסף מעור. מצד ימין מכשיר מדידה וסרגל עץ. נוכל למצוא מסמרים וברגים נעוצים באקראיות בראש הבובה. האוסמן בוחר ומשתמש בחפצי ׳רדי מייד׳, אותם הוא אוסף מן המציאות החוץ אומנותית, חפצים המצויים סביבו ביום יום וזמינים לכל אדם.
מערכת היחסים בין החפצים וראש הבובה מבטאת את חדירת הגבולות אל הדימוי המרכזי. הם יוצרים צלילית חדשה אשר הופכת את הראש המקורי לסוג של ראש מכונה. נוכל לזהות קבוצות של חפצים מעולם תכן דומה למשל; קבוצת חפצים המייצגת טכנולוגיה: צילינדר מכונת כתיבה, מכשיר מדידה, מנגנון של שעון, חלקי מצלמה. קבוצת חפצים המייצגים את עולם המספרים והסדר: לוח עליו המספר 22, סרגל מדידה, סרט מדידה, מנגנון השעון מתקשר גם לקבוצה זו. האוסמן בוחר בחפצים שבורים בעלי איכות אסתטית פרגמטית, אלה מעניקות לנו רעיון לגבי תפיסתו של האוסמן בנוגע לחוסר שלמות, זמניות והתכלות החפצים הללו.
הראש המכני
היבט מרכזי ביצירתו של האוסמן עוסק בביקורת שנגזרת מחיבור חפצים טכנולוגיים עם בובת ראש המסמנת את האדם. האוסמן לוקח דימוי, אשר במקור נראה אנושי למדי והופך אותו לעל-אדם, זאת על ידי חיבור של אלמנטים טכנולוגים אשר מערערים את האנושיות. הראש המכני של האוסמן מציע את עצמו כפליט בורגני של החברה המודרנית. החפצים מעיקים בצורה אבסורדית לבובת הראש הפסיבית ויוצרים מחזה חדש, שילוב של אלמנט אורגניואלמנט טכנולוגי.
רעיון הקיבורג מעלה את תפיסת הזהות הטרוגנית והפוסט-מודרנית, הפילוסופיה המכניסטית של האוסמן התפתחה באמצעות ביקורת על המודלים הפרוידיאנים ומתמקדת ביתר דיוק עם בחירתו המודעת או הלא מודעת, להשתמש במודל של קיבורג כדי לייצג את האדם ההיברידי החדש: דמות אורגנית למחצה, ממוחשבת למחצה, אוטומטית למחצה, המופיעה בתדירות גבוהה יותר בעולם המודרני. האוסמן ראה את הקיבורג כדמות שיכולה לייצר לעצמה של זהות עצמית.
Multi two diamonds
"Multi two diamonds" היא מוסכמה בברידג'. להכרזת פתיחה של 2 יש מספר משמעויות אפשריות. קיימות מספר גרסאות של המוסכמה השונות הזו מזו במשמעויות האפשריות.
חלש בסדרת מייג'ור
בגרסה זו הכרזת 2 מבטיחה שישה קלפים בסדרת ה או שישה קלפים בסדרת ה ו-6-10 נקודות. השימוש בהכרזה זו כהכרזה מרובת משמעויות מאפשר שימוש אחר בהכרזות 2 ו-2, המשמשות אחרת למוסכמת Weak two bid.
הכרזת 2 מתארת יד עם חמישה קלפים בסדרת ה- וחמישה קלפים בסדרת מיינור לא ידועה.ו-6 עד 11 נקודות.
הגרסה הזו נמצאת בשימוש רב בעשור השני והשלישי של המאה ה-21.
הכרזת המשיב
ההכרזה בשכיחה ביותר היא 2. זוהי הכרזה המבקשת מהמכריז להכריז Pass או להכריז 2 בהתאם לסדרה הארוכה שלו. הכרזות אפשריות אחרות: מבקש מהפותח להכריז Pass או להכריז 3.למשיב יש יותר קלפים בסדרת ה- מאשר בסדרת ה-. מבקש מהמכריז להכריז Pass או להכריז 3. מבקש מהפותח לעשות טרנספר לסדרת המייג'ור שלו על מנת שהפותח יהיה הכרוז.
התשובה של הפותח: יד עם 6-7 נקודות עם שישה קלפים בסדרת ה-. יד עם 6-7 נקודות עם שישה קלפים בסדרת ה-. יד עם 8-10 נקודות עם שישה קלפים בסדרת ה-. יד עם 8-10 נקודות עם שישה קלפים בסדרת ה-.
חלש בסדרת מייג'ור או יד מאוזנת של 20-22 נקודות
בגרסה זו הכרזת 2 מבטיחה שישה קלפים בסדרת ה או שישה קלפים בסדרת ה ו-6-10 נקודות או יד מאוזנת של 20-22 נקודות.
השימוש בהכרזה זו כהכרזת מרובת משמעויות מאפשר שימוש אחר בהכרזות 2 ו-2 והכרזת 2NT, הכרזת 2NT המתארת יד מאוזנת עם 20-22 שוחררה לשימוש כהכרזה המתארת יד עם לפחות 5-5 בסדרות המיינור ו-6-11 נקודות. כמו בגרסה הראשונה לעיל הכרזות של סדרות המייג'ור בגובה 2 מתארות יד עם 2 סדרות ארוכות.
הכרזת 2 מתארת יד עם חמישה קלפים בסדרת ה- וחמישה קלפים בסדרת מיינור לא ידועה.ו-6 עד 11 נקודות.
הכרזת המשיב
הכרזת המשיב דומה להכרזת המשיב כפי שפורטה בפסקה הקודמת במקרה של פתיחה עם יד חלשה בסדרת מייג'ור. בהכרתו השנייה מראה הפותח יד חזקה מאוזנת באמצעות הכזת 2NT, אם ניתן להכריז אותה.
חלש בסדרת מייג'ור או יד מאוזנת של 20-22 נקודות או חזק בסדרת מיינור
בגרסה זו הכרזת 2 מבטיחה שישה קלפים בסדרת ה או שישה קלפים בסדרת ה ו-6-10 נקודות או יד מאוזנת של 20-22 נקודות או יד חזקה בסדרת מיינור.
השימוש בהכרזה זו כהכרזת מרובת משמעויות מאפשר שימוש אחר בהכרזות 2 ו-2 והכרזת 2NT, זוהי נוסח שהייתה מקובלת בעבר ופחות מקובלת היום. הסיבה: במצב בו למכריז הייתה יד חזקה בסדרת מיינור הושגו תוצאות טובות פחות מאשר ללא שימוש במוסכמה. במקרים רבים השתלבה הכרזה זו עם הכרזות טבעיות של 2 ו-2 המתארות יד חזקה.
הכרזת המשיב
הכרזת המשיב דומה להכרזת המשיב, כפי שפורטה בפסקה הקודמת, במקרה של פתיחה עם יד חלשה בסדרת מייג'ור. בהכרזתו השנייה מראה הפותח את מבנה היד שלו ואת הכוח שלו.
חלש בסדרת מייג'ור או יד עם חלוקה 4-4-4-4-1 ו-17-20 נקודות
זוהי הגרסה המקורית שפותחה בשנות ה-70 של המאה ה-20.
הגנה
הגנה נגד Multi two diamonds מבוססת על ההנחה שלפותח יש יד של 6-10 נקודות עם שישייה בסדרת מייג'ור.
בפסקה זו תפורט שיטת ההגנה המכונה ACBL, המפורטת באחד המקורות. כפי שכתוב באותו מקור, זו אינה שיטת ההגנה היחידה ולא בהכרח שיטת ההגנה טובה משיטות אחרות.
להלן ההכרזות בשיטת ההגנה: זהו Takeout Double בהנחה שהסדרה הארוכה של הפותח היא. זהו Takeout Double בהנחה שהסדרה הארוכה של הפותח היא. הכרזה טבעית עם חמישה קלפים בסדרה. אינה מחייבת למשחק מלא. יד מאוזנת עם 16-18 נקודות. יש הדורשים עוצר בסדרת המייג'ור הארוכה המשוערת של הפותח.
אחרי ההכרזה זהו מצב של System on, כלומר: שותפו של המתערב יכול להשתמש במוסכמות סטיימן וג'קובי טרנספר. הכרזה טבעית עם שישה קלפים בסדרה. אינה מחייבת למשחק מלא. הכרזה טבעית עם שישה קלפים בסדרה. אינה מחייבת למשחק מלא]. הכרזה טבעית עם שישה קלפים בסדרה. יד של 15-17 נקודות. יד חזקה עם 5-5 לפחות בסדרת ה- ובסדרת מייג'ור. זוהי מוסכמת Leaping Michaels. יד חזקה עם 5-5 לפחות בסדרת ה- ובסדרת מייג'ור. זוהי מוסכמת Leaping Michaels. יד חזקה עם 5-5 לפחות בסדרת ה- ובסדרת ה-. זוהי מוסכמת Leaping Michaels.
תווית חומה
בארצות הברית הכרזת Multi two diamonds נחשבת לתווית חומה. הכרזה הנחשבת להכרזה עם תווית חומה אסורה בשימוש ברוב התחרויות. היא מותרת לשימוש למעט תחרויות ברמה גבוהה. בדרך כלל הכרזות עם תווית חומה הן הכרזות מורכבות, ששחקן מהשורה מתקשה להתמודד איתן.
הכרזת אינה נחשבת להכרזה עם תווית חומה במרבית המדינות נאחרות והשימוש בה נפוץ. בישראל מותר להשתמש במוסכמתMulti two diamonds.
נפתלי שוורץ
הרב נפתלי הכהן שוורץ (י"ד באלול תר"ו, 5 בספטמבר 1846 – י"ב בכסלו תרנ"ז, 17 בנובמבר 1896) היה רב העיר מאד ומחבר ספרים.