cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קולנוע אמריקאי
קולנוע אמריקאי (שם נפוץ אחר: קולנוע הוליוודי; באנגלית: Cinema of the United States) הוא מונח הכולל את מגוון התוצרים הקולנועיים המופקים בארצות הברית, נודע גם בשם "קולנוע הוליוודי" על שם השכונה "הוליווד", בה קמו האולפנים הגדולים הראשונים המדינה.
הקולנוע האמריקאי הוא מענפי הסרטים המפותחים והמצליחים ביותר בעולם, ותעשיית הסרטים בארצות הברית מפיקה מאות תוצרים מדי שנה, לקולנוע ולטלוויזיה. אף על פי שלא כל הסרטים האמריקאים מופקים בהוליווד – הפך המחוז המפורסם בלוס אנג'לס לשם נרדף לתעשיית הסרטים המקומית. לקולנוע האמריקאי נודעת השפעה רבה על הקולנוע העולמי מתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 ועד היום, וההיסטוריה של הקולנוע שזורה בסיפורו של הקולנוע האמריקני ובהיסטוריה של ארצות הברית.
זיד בן שאכר
קריירה פוליטית
כהונתו השלישית של בן שאכר כראש ממשלה הייתה מינואר 1995 ועד פברואר 1996.
קולנוע אמריקאי
סרטי הראינוע הראשונים באמריקה
בשנת 1878 הציג לראשונה הצלם האמריקני אדוארד מויברידג' את שיטת הצילום החדשה שפיתח, בעזרתה הצליח להפיק סדרת תמונות של סוס בתנועה. הוא צילם את התמונות בפאלו אלטו שבקליפורניה באמצעות מערך של מצלמות סטילס אותן הציב בשורה זו אחר זו. ההישג של מייברידג' הניע ממציאים רבים נוספים לנסות וליצור התקנים דומים שיהיו מסוגלים ללכוד תנועה באותו האופן. בארצות הברית, תומאס אלווה אדיסון היה בין הראשונים שייצר מכשיר מסוג זה.
זיד בן שאכר
קריירה פוליטית
זיד בן שאכר נפטר ב-20 באוגוסט 2002.
קולנוע אמריקאי
סרטי הראינוע הראשונים באמריקה
לדברי אן מורה, אוצרת המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, הקולנוע האמריקאי נולד בשנת 1893, עם הופעתו של סרט סצנת הנפחות, סרטון בן שלושים שניות שתיעד שלושה נפחים בעבודתם, וזהו הסרט המוקדם ביותר המוכר.
הקמתה של הוליווד
לפני מלחמת העולם הראשונה, הופקו הסרטים במספר ערים שונות בארצות הברית, אך ככל שתעשיית הקולנוע האמריקנית התפתחה החלו יוצרי הסרטים להימשך אל האזור הדרומי של קליפורניה, במיוחד בשל מזג האוויר הנוח שאפשר להם לצלם סרטים בחוץ במהלך כל עונות השנה, וכן בשל מגוון סוגי הנוף הקיימים באזור זה. בהמשך החלו להיפתח אולפני סרטים ברובע שקט של העיר לוס אנג'לס שבקליפורניה בשם הוליווד.
במהלך תחילת העשור הראשון של המאה ה-20, כאשר תעשיית הקולנוע עדיין הייתה בתחילת דרכה, מהגרים רבים, בעיקר יהודים, מצאו תעסוקה בתעשיית הקולנוע האמריקנית בעיקר משום שרבים מהם לא הצליחו להשתלב בתעשיות האחרות בשל אפליה שהייתה קיימת באותה העת במקומות העבודה האמריקאים כלפי האוכלוסייה היהודית בארצות הברית. בתחילה התקיימו בעיקר הקרנות הסרטים בתיאטראות שזכו לכינוי "ניקלאודיאונים" (Nickelodeons), משום שמחיר הכניסה לסרט היה ניקל אחד בלבד (חמישה סנט). תוך מספר שנים, אישים כגון סמואל גולדווין, קארל למל, אדולף צוקור, ג'סי לסקי, לואי ב. מאייר והאחים וורנר (הארי וורנר, אלברט וורנר, סם וורנר וג'ק וורנר) החלו לעסוק בהפקת סרטים. במהרה הם עמדו בראש אולפני הסרטים של תעשיית הקולנוע האמריקאית. ראשי האולפנים סללו בהמשך גם את הדרך עבור יוצרי סרטים רבים שהיגרו לארצות הברית ממדינות אחרות על מנת לעבוד בתעשיית הקולנוע האמריקאית. בשנת 1924, מתוך רצון לשלוט על כל שרשרת הייצור של הפקה, הפצה והקרנה של סרטי קולנוע, רכש מרקוס לואו שלושה אולפני קולנוע מהוליווד: סרטי מטרו, סרטי גולדווין (של סמואל גולדווין ואדולף צוקור) ואולפני מאייר (של לואי ברט מאייר). כך נוצרה חברת ההפקה מטרו גולדווין מאייר (MGM), כחברה בת של רשת בתי קולנוע לואוס. הדבר יצר שינוי מבני בתעשיית הקולנוע האמריקאית והפך אותה לאוליגופול הנשלט על ידי קבוצות ענק של חברות אולפנים שיש להם זרוע הפצה ורשת בתי קולנוע בבעלותן. ב-1948 החל הממשל הפדרלי להיאבק בתופעה המנוגדת לחוקי ההגבלים העסקיים ולפי פסק דין בית המשפט העליון של ארצות הברית United States v. Paramount Pictures, (Inc., 334 U.S. 131 (1948) שנקרא גם Hollywood Antitrust Case of 1948). פורקה ב-1959 חברת ההקרנה - בתי הקולנוע לואוס - מחברת ההפקה וההפצה MGM.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו מאירופה יוצרי קולנוע שונים בהם הבמאים ארנסט לוביטש, אלפרד היצ'קוק, פריץ לאנג, וז'אן רנואר והשחקנים רודולף ולנטינו ומרלן דיטריך. הם הצטרפו לשורה ארוכה של שחקני קולנוע ילידי ארצות הברית שחלקם הגדול נהר לאזור דרום קליפורניה מאזור מערב ניו יורק לאחר שהוצגו בה הסרטים המדברים הראשונים.
שנות ה־30 וה־40 – תור הזהב של הוליווד ודעיכתו
בשנות השלושים ושנות הארבעים, במהלך התקופה שזכתה לכינוי "עידן הזהב של הוליווד", הפיקו אולפני הסרטים בהוליווד בעיקר סרטי מערבונים, סרטי סלפסטיק, סרטי "פילם נואר", סרטים מוזיקליים, סרטי אנימציה מצוירים וסרטים ביוגרפיים. באותה העת אלפי אנשים הועסקו על ידי אולפני הסרטים - שחקנים, מפיקים, במאים, כותבים, פעלולנים, אנשי מלאכה וטכנאים. בבעלותם של אולפני הסרטים היו מאות בתי קולנוע בערים שונות ברחבי ארצות הברית בהם הוצגו הסרטים שלהם.
נקודת השיא של תעשיית הסרטים האמריקאית הייתה במהלך אמצע שנות הארבעים כאשר אולפני הקולנוע הפיקו באותה העת כ-400 סרטים בשנה שהוצגו בפני קהל של 90 מיליון צופים אמריקאים מדי שבוע.
סרטים בולטים במיוחד שהופקו במהלך תקופה זו כוללים את "הקוסם מארץ עוץ", "חלף עם הרוח", "מר סמית הולך לוושינגטון", "קזבלנקה", "אלו חיים נפלאים", "קינג קונג" ו"אורות הכרך".
לקראת סוף שנות הארבעים של המאה ה-20 תם "עידן הזהב" של הוליווד בעקבות שני גורמים שונים:
מספר הסרטים שהופקו ירד באופן ניכר, אפילו כאשר תקציב ההפקה הממוצע לכל סרט עלה באופן משמעותי וכתוצאה מכך התעשייה נאלצה לשנות את האסטרטגיה העסקית שלה. כתוצאה מהשינויים החלו האולפנים להתמקד בעיקר בהפקת תוכני בידור אותם לא יכול היה המדיום הטלוויזיוני לספק לצופים - הפקות גדולות ומרהיבות. אף על פי שהטלוויזיה שברה את ההגמוניה שהייתה לתעשיית הקולנוע האמריקאית בענף הבידור האמריקאי, כתוצאה מכך חלו שינויים רבים שהועילו לתעשיית הקולנוע. הסיבה לכך היא משום שבמהרה דעכה דעת הקהל לגבי איכות התוכן הטלוויזיוני, בעוד שרבים החלו לראות בקולנוע לעומת זאת כמדיום אומנותי רציני יותר הראוי לכבוד.
עליית שוק הווידאו הביתי
במהלך שנות השמונים ושנות התשעים התרחשה התפתחות משמעותית נוספת. בעקבות עליית הפופולריות של שוק סרטי הווידאו נפתחה בפני האולפנים הזדמנות להגדיל את הרווחים שלהם באופן משמעותי על ידי השכרתם או מכירתם של סרטי קולנוע שונים שזכו לתשבחות רבות לאורך השנים על אף שכשלו בקופות כאשר יצאו לראשונה לאקרנים.
תחילתם של "שוברי הקופות"
בהמשך נעשתה חלוקה ברורה יותר של ההפקות הקולנועיות האמריקאיות: סרטי שוברי קופות וסרטים עצמאיים. מאותה העת האולפנים החלו למקד את מירב המשאבים בקומץ הפקות יקרות מאוד שיצאו לאקרנים מדי שנה על מנת לשמור על הרווחיות שלהם. בדרך כלל ההצלחה של שוברי הקופות מסתמכת על כך שלסרט מלוהקים צוות שחקנים "כוכבים" ושיהיה לו פרסום מאסיבי על מנת שהסרט יהיה מסוגל למשוך לאולמות הקולנוע קהל עצום. סרט שובר קופות מוצלח הוא סרט שהצליח למשוך קהל גדול מספיק כדי שעלויות ההפקה יתקזזו ושהרווחים יהיו נאים.
בנוסף לסרטי שוברי הקופות האולפנים תומכים גם מדי שנה בעשרות הפקות עצמאיות שמופקים בתקציבים נמוכים ולעיתים קרובות באופן עצמאי ללא עזרת האולפן. סרטים שהופקו באופן זה, בדרך כלל שמים דגש על איכות מקצועית גבוהה במונחים של משחק, בימוי, תסריט ואלמנטים נוספים הקשורים בהפקה, בנוסף ליצירתיות וחדשנות.
במהלך שנות השבעים חל שינוי מהותי נוסף בתעשיית הקולנוע האמריקאית כאשר החלו להיכנס לתעשייה במאים צעירים שצמחו בבתי הספר לקולנוע ולמדו טכניקות שפותחו באירופה במהלך שנות השישים. במאים כמו פרנסיס פורד קופולה, ג'ורג' לוקאס, בריאן דה פלמה, מרטין סקורסזה, סטיבן ספילברג פיתחו את הז'אנרים והטכניקות הקולנועיות שהיו קיימות עד אז ולעיתים רבות הסרטים שלהם זכו לתשבחות רבות ולהצלחה קולנועית רבה. קופולה, ספילברג ולוקאס נחשבים לבמאים בעלי השפעה רבה על המודל הנוכחי של סרטי שוברי הקופות האמריקאים, בעקבות ההצלחות הגדולות של סרטיהם "הסנדק", "מלתעות" ו"מלחמת הכוכבים". הסרטים הללו, שכל אחד מהם שבר את שיאי הקופות של כל הזמנים כאשר יצא לאקרנים, השפיעו על ההחלטה של האולפנים להתמקד אף יותר בניסיונות להפיק להיטי ענק קולנועיים.
משנות ה־90 ועד המאה ה־21
מהפך מהותי נוסף שהתרחש בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים היה כאשר דור במאים נוסף בהם ספייק לי, סטיבן סודרברג וקוונטין טרנטינו החיה מחדש את הקולנוע העצמאי האמריקאי עם סרטים כגון "עשה את הדבר הנכון", "סקס, שקרים ווידאוטייפ" ו"ספרות זולה". מבחינת בימוי, תסריט, עריכה, ואלמנטים קולנועיים נוספים, הסרטים הללו היו חדשניים, לעיתים גסים, והצליחו להפריך את המוסכמות הקיימות של הקולנוע ההוליוודי עד אז. יתר על כן, ההצלחה הניכרת לה זכו בקופות הובילו לכך שהם זכו למעמד חשוב בתרבות הפופולרית האמריקאית והמחישו את היכולת הטמונה בסרטים העצמאיים שהופקו בתקציבים נמוכים לזכות להצלחה מסחרית רבה.
פסטיבלי קולנוע בולטים
<!--== אישים בולטים בקולנוע האמריקאי ==
הערות שוליים
Hollywoodi filmgyártás
חוק הממשלה
חוק הממשלה, התשס"א-2001 הוא חוק המסדיר היבטים שונים בפעילות הממשלה שמבחינת מעמדם, לא היה מקום להסדירם בחוק יסוד: הממשלה. החוק נחקק ב-2001, בעת שנחקק חוק יסוד: הממשלה החדש, שביטל את חוק הבחירה הישירה, והוא נכנס לתוקף עם כינונה של הממשלה ה-30, ב-28 בפברואר 2003.
חוק הממשלה מסדיר, בין היתר, את הנושאים הבאים:
עד 2008 עוגנה בחוק גם הסמכות למנות את המועצה לביטחון לאומי, אך מבלי שנקבעו בו תפקידיה. באותה שנה נחקק חוק המטה לביטחון לאומי, שמסדיר את תפקידיה באופן רחב יותר, והסעיף העוסק בכך בחוק הממשלה הושמט.
במאי 2020 אושרו תיקונים אחדים לחוק זה הנוגעים לפעולתה של ממשלת חילופים.
בנישנגול-גומאז
בנישנגול-גומאז (באמהרית: ቤንሻንጉል-ጉምዝ) היא אחת מהמדינות המרכיבות את הפדרציה האתיופית. הייתה ידועה בעבר בשם "באלה שנגול". בנישנגול-גומאז נמצאת בחלק המערבי של אתיופיה והיא אחת משלוש מדינות בפדרציה שהן רב-לאומיות. המדינה גובלת במזרחה ובצפונה באמהרה, במערבה סודאן ובדרומה באורומיה.
כמדינה רב-לאומית היא כוללת בתוכה אוכלוסייה מגוונת הכוללת את הבארטים, הגומאזים, אמהרים, אורומו ועמים דוברי שפות נילו-סהריות ושפות אומוטיות נוספות. בנוסף ישנן קהילות ערביות-סודאניות סמוך לגבול הסודאני. מדינה זו מהווה חלק מאתיופיה רק מסוף המאה התשע-עשרה ונהפכה לכזאת לאחר כיבוש וסיפוח אתיופי בימי הקיסר מנליק השני וההתרחבות האתיופית בזמן המירוץ לאפריקה.
שם המדינה
שם המחוז מורכב משתי מילים "בנישנגול" ו-"גומאז" השם "בנישנגול" הוא שמו של אזור במערב המחוז סמוך לגבול עם סודאן, זהו למעשה שם ערבי המעוות מהשם המקורי "באלה שנגול" שפירושו "סלע שנגול", אבן קדושה הנמצאת במערה באזור הרי מאנג, כיום השם בנישנגול מתייחס בעיקר לקבוצה האתנית הגדולה במחוז הנקראת "בארטים". החצי השני של שם המחוז הוא "גומאז" שלקוח משמה של הקבוצה האתנית השנייה בגודלה במחוז הגומאזים. השם בנישנגול-גומאז לא נבחר באקראי למחוז אלא הוא שם המייצג את שתי הקבוצות האתניות הגדולות במחוז שיחד מונות כחצי מהאוכלוסייה.
היסטוריה
סולטנות פונג' של סנאר אשר קמה ב-1517 הצליחה לאחד את כל צפון נוביה תחת שליטתה ופנתה דרומה לכיבושים נוספים, במהלך המאה ה-17 הכפיפה סנאר לסמכותה את אזור בנישנגול ואזורים נוספים שבהם חיו נילוטים. לאחר ניצחון זה ניסו כמה מן מהשליטים ליצור שלטון מרכזי חזק בקונפדרציה של סנאר. על מנת ליישם מדיניות זו ניסה שליטה באדי השני ליצור צבא קבע של עבדים שישחרר את סנאר מהתלות בסולטאנויות המשנה ויעניק לשליט את היכולת לכפות את רצונו על הכפופים לו. מעשה זה גרם לניכור בין השליט ובין האצילות של הפונג', וב-1718 הודח השליט המכהן והוחלף באחד מנתיניו מקרב האצילים. במהלך המאה ה-18 המשיכה סולטנות סנאר להתפשט, הדפה פלישה של האימפריה האתיופית, הביסה את עם הפור (היושב באזור דארפור) ושלטה ברוב קורדופאן, סולטנות זו הגיעה לסופה בגלל מלחמת אזרחים, עלייתם של ראשי שבטים שאינם בני פונג' וקיבלו תפקידי מפתח בחצר השליט ובנוסף לכך ב-1761 הווזיר מוחמד אבו אל קיילאק, שהיה שר הצבא ביצע הפיכת והפך את תפקידו של השליט לתפקיד סמלי. שליטתה של סנאר בממלכות שהיו כפופות אליה פחתה ובתחילת המאה ה-19 הסולטנות התפרקה באופן רשמי.
לאחר התמוטטות סולטנות סנאר, אזור בנשינגול נשלט על ידי מספר סולטאנויות קטנות פדסי, קומושה, גיזאן, אסוסה וגובה שהושפעו מהמדינות הגדולות שמסביבם, האימפריה האתיופית במערב, השלטון המוסלמי-מצרי בסודאן במזרח ושבטי הגאלה (אורומו) בדרום, השפעה שנראית לעין גם היום בעירוב של הדתות המסורתיות של בני המקום יחד עם נצרות, אסלאם ווואק (דת האורומו הקדומה). הסולטאנויות הללו החלו להבדיל עצמם אחד מהשני וחלק מהם, בייחוד הסולטאניות הצפוניות זיהו את עצמם בתור "בני אומייה" להראות את מוצאם "הערבי" מהפונג', סולטנות קומושה הגומאזית החלה להיות מושפעת מהתרבות האורומו שחיו לצידם ושהחלו לפלוש לשטחם, הבארטים שלא כמו הגומאזים היו דתיים יותר ולא היו מוכנים לכפור בדת האסלאם. הסולטאנויות הללו היו רשמית תחת שליטתה של מצרים ששלטה בסודאן אך היו דה-פקטו חלק מארץ גאלה. ב-1898 הקיסר מנליק השני, כתשובה לועידת ברלין שהחלה את המרוץ לאפריקה הצטרף באופן לא רשמי לכוחות האימפריאליסטים במירוץ לאפריקה, המדינה האפריקאית היחידה שהחלה בכיבושים נרחבים והגדילה את שטחה פי ארבעה בתקופה זו. מנליק השני שכינה את עצמו "קיסר חבש ומלך הגאלה" רצה לאחד את כל שבטי הגאלה (אורומו) ממערב קניה ועד לח'רטום הערבית. מנליק השני חילק את צבאו תחת שלושה פיקודים. הפיקוד המערבי שמנה כ-32,000 חיילים היה תחת ראס מקונן אביו של היילה סלאסי, המושל כללי של הרר וסומלילנד האתיופית, תפקידו של ראס מקונן היה לכבוש את בנישנגול שהיה מקור לזהב מובחר ולשאוף להגיע לגדות הנילוס הלבן בסודאן. לבסוף אזור זה נכבש על ידי ראס מקונן ובכך אזור זה סופח לאתיופיה מאנגלו-סודאן המצרית ב-1898. הסולטאנויות פורקו על ידי הקיסר האתיופי והאזור חולק מחדש לשני מחוזות סולטנות אסוסה ומחוז שבטי בנישנגול, הסולטאן האחרון של אסוסה היה מוחמד ג'איו ששלט עד שהאיטלקים כבשו את אתיופיה במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. לאחר שאיטלקים כבשו את אתיופיה הם כללו את אזור בנישנגול בנציבות סאיו המערבית שהייתה חלק ממחוז גאלה וסידאמו (שהתבסס על גבולות ארץ גאלה). לאחר מלחמת השחרור האתיופית האזורים לשעבר של סולטנות אסוסה, בנישנגול סופחו למחוז ולגה.
ב-1974 התחוללה המהפכה האתיופית שהפילה את הקיסר היילה סלאסי, גרמה למלחמת האזרחים והעלתה לשלטון חונטה צבאית הנקראת ה-"דרג". תחת שלטון הדרג התחוללה בתחילת שנות ה-80 בצורת בצפון אתיופיה שהובילה לרעב הגדול, ממשלת אתיופיה יזמה תוכניות התיישבות וריכוזיות (קומונות - ראה ויגליזציה) ולכן אמהריים רבים פונו מצפון אתיופיה למערבה כיום האוכלוסייה האמהרית באזור מונה כ-22%. ב-1987 הוכרזה אתיופיה על ידי הדרג כרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה ואזור בנישנגול נכלל תחת מחוז אסוסה, האזור נכבש על ידי ארגון המורדים של עם האורומו הנקרא החזית לשחרור אורומו ב-1989 שנתיים לאחר מכן השלטון הסוציאליסטי באתיופיה התמוטט והוקמה ממשלת מעבר על ידי קבוצות ההתנגדות ובראשם קואליציית האיחדג, תחת ממשלת המעבר הוקם אזור 6 שהורכב מחלקים ממחוז וואלגה, אסוסה ומתקל, ב-1995 תחת החוקה של הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של אתיופיה אזור 6 שינה את שמו לבנישנגול-גומאז.
חלוקה מנהלית
בנישנגול-גומאז מחולקת בחלוקה המנהלית הראשונית לשלושה מחוזות. בחלוקה המשנית המחוז מחולק ל-19 נפות ולשני נפות במעמד מיוחד.
בנוסף ישנם במחוז כ-33 רשויות מקומיות (אמהרית: קבלאס) מתוכם כ-13 מועצות מקומיות ובירת המחוז אסוסה שהיא העיר היחידה במחוז עם כ-20,000 תושבים, כל שאר המועצות המקומיות מונות בין שלוש מאות תושבים לבין 7,000 תושבים. הרשויות הם: במבסי, בולאן, מנדבוק, דיבטה, דברה זאית, אלמו, קאטנה, פלגה סאלם, גאנטה מריאם, מנקוש, קורמוק ומאנגה.
קפואה
קפואה (Capua) הייתה העיר הראשית בקמפניה, ואחת הערים החשובות ביותר של איטליה הקדומה.
העיר החדשה של קפואה שוכנת כ-25 קילומטר מצפון-מזרח לנאפולי. קפואה החדשה נוסדה לאחר שהעיר העתיקה נחרבה על ידי צבאות הסרצנים בשנת 841 לספירה. הריסות קפואה העתיקה נמצאות בשטחה המוניציפלי של העיירה סנטה מריה קפואה וטרה (Santa Maria Capua Vetere - מרים הקדושה (איטלקית), קפואה העתיקה (לטינית) ).
היסטוריה
קפואה הייתה בעת העתיקה הגדולה בערי קמפניה. על פי הממצאים הארכאולוגיים, מיוחסים הקמת קפואה, כמו גם שמה, לאטרוסקים. האטרוסקים ייסדו עוד ערים בקמפניה, כנולה, נוקריה ופומפי. קאטו הזקן העריך שהעיר נוסדה כ-260 שנים לפני ההשתלטות הרומית עליה, כך שייסודה מתוארך לסביבות 600 לפנה"ס.
בסביבות 423 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי הסאמניטים, שעד מהרה השתלטו על מרבית קמפניה, אך אנשיה של העיר כרתו ברית הגנה עם רומא והפכו לאזרחיה, אם כי ללא זכות הצבעה. קפואה הפכה לעיר הראשית של אגד-ערים שהתאגדו לצורכי הגנה, ובהן אטלה, קאלאטיה, וקאסילינום.
היחסים בין הרומאים לסאמניטים באזור הוסדרו בהסכם משנת 354 לפנה"ס, אך משגברו הצקותיהם של האחרונים ליישובי קמפניה פרצה ב-343 המלחמה הסאמניטית הראשונה. המלחמה הוכרעה על ידי הרומאים בקרב אחד לא הרחק מקפואה. השלום לא שרר זמן רב, וב-326 פרצה המלחמה הסאמניטית השנייה, במהלכה (321) נחלו הרומאים תבוסה ניצחת ומשפילה במיצרים הקאודינים. במהלך המלחמה צירפה רומא את העיר לבעלות בריתה, וב-312 החל הקנזור אפיוס קלאודיוס לסלול את הדרך הרומית הראשונה - ויה אפיה, בין רומא לקפואה. ב-304 נחתם הסכם שלום, שהחזיק מעמד כחמש שנים, עד לפרוץ המלחמה השלישית, שבה הוכרעו הסאמניטים סופית.
בתקופת המלחמה הפונית השנייה פרשה קפואה, שהגיעה למעמד של העיר העשירה באיטליה, מהברית עם רומא וכרתה ברית עם חניבעל. רומא מצדה הגיבה במצור על העיר (212). ניסיונות חניבעל לבוא לעזרתה, בכלל זה מסע לעבר רומא עצמה, לא עלו יפה וב-211 נכנעה העיר, חברי הסנאט וחלק מבני האצולה הוצאו להורג והעיר הוכרזה כשטח המדינה (publicus Ager) והושמה תחת שלטון רומאי. חלקים משטחה ניתנו לתושבי מושבות רומיות בקרבת החוף - Volturnum ו-Liternum.
בסביבת קפואה היו בתי ספר לגלדיאטורים, שבאחד מהם התאמן ספרטקוס.
בשנת 841 הותקפה העיר על ידי סרצנים וחרבה, למעט כנסיית סנטה מריה מג'ורה, ששרדה. ב-856 הוקמה קפואה החדשה במרחק מה מחורבותיה של זו הישנה.
הקריון
"הקִריון" (אשר החל מ־2014 זוכה לפרסום בשם "עופר הקריון") הוא מתחם הכולל מרכז קניות גדול בקריות, בסמוך לכביש עכו–חיפה (כביש 4). האזור מוגדר כחלק משטח השיפוט של קריית ביאליק. נכון ל-2023 כולל הקניון 200+ עסקים.
היסטוריה
המרכז המסחרי הוקם על חורבות מפעל הטקסטיל "אתא", ונפתח לקהל הרחב ב-28 בפברואר 1989.
בראשית 2009 עמד שטחו המסחרי של מרכז הקניות על 42,000 מ"ר, והוא כלל 350 בתי עסק בתחומי הביגוד, המזון, מוצרי מחשוב ועוד. מאז, נעשתה בנייה והוגדל השטח המושכר למטרות מסחר, כך שנכון לסוף 2012, הוא מגיע ל-48,727 מ"ר. על-פי אומדן משלהי 2009, מבקרים במקום יותר מ-30,000 איש ביום.
בשנת 2007, לאחר שהועבר לאזור חדש בקניון, נפתח מחדש מתחם בתי הקולנוע שפעל בו, וזה מותג כ"גלובוס מקס" ובהמשך, כ"הוט סינמה". עד לשלהי העשור השני של המאה ה-21, כלל המקום גם קולנוע IMAX, אשר בו הוקרנו סרטים בתלת-ממד.
בסמוך למרכז הקניות נמצאים "מגדלי הקריון". בשני מגדלי משרדים אלו שוכן, בין היתר, "המרכז הרפואי זבולון", המרכז הגדול ביותר של שירותי בריאות כללית בצפון. מול המגדלים ממוקם ה"ביאליק סיטי", בניין רב קומות ובו מרכול רחב-ממדים של רשת השופרסל, מכון כושר, אולם כדורת, שני סניפי בנק ומשרדים. בסך-הכל, מדובר על שטח השכרה למשרדים שגודלו 35,000 מ"ר. בסמוך למתחם שוכן בית משפט השלום קריות.
הבעלות על כל מתחם הקריון, כולל המגדלים הסמוכים וה"ביאליק סיטי", היא של חברת מליסרון בע"מ. במחצית שנת 2010 שונה סמליל הקריון לכזה המבטא את היותו של מרכז הקניות חלק מקבוצת "קניוני עופר" בבעלות "מליסרון בע"מ". במרץ 2014 עברו כל "קניוני עופר" מיתוג-מחדש ושמם שונה, כך שנוספה להם המילה "עופר" לפני השם הקיים. בצורה זו, הפך "הקריון" ל"עופר הקריון". בשנת 2016 נפתח במתחם הקריון מתחם חנויות ומסעדות דמוי מדרחוב.
גל הלם קשתי
גל הלם קשתי, או גל הלם מנותק, הוא גל הלם מעוקל ונייח הנמצא במשטר זרימה על קולית העוברת על גוף סופי. השם בא מן הדוגמה של גל קשתי המתהווה בחרטום של ספינה כאשר היא נעה דרך המים.
הקריון
היסטוריה
באפריל 2009, נבדקו הערכות השווי של מרכזי הקניות בישראל המוחזקים על ידי חברות ציבוריות. בחינה זו, לפי נתוני שנת 2008, גילתה כי הקריון הוא הקניון בעל הערך הגבוה ביותר בארץ, כאשר הוא מניב לבעליו דמי שכירות חודשיים של 10 מיליון שקלים חדשים. נכון לסוף 2012, שיעור התפוסה הממוצע של החנויות בו עומד על 99% ושוויו הכולל של מרכז הקניות נאמד ב-1.6 מיליארד ש"ח.
גל הלם קשתי
בניגוד לגל הלם משופע, גל הלם קשתי אינו בהכרח מחובר לקצה הגוף. זוויות גל ההלם האלכסוני מוגבלות בצורתן ומתבססות על זווית הטיית הזרימה ובמספר מאך במעלה הזרם. כאשר ישנה חריגה על מגבלות אלו (זווית הטיה גדולה או מספר מאך נמוך יותר), גל הלם קשתי נוצר במקום גל ההלם המשופע. בנוסף לכך שגלי הלם קשתיים נוצרים בעקבות זווית הטיה גדולה, הם נוצרים לעיתים קרובות סביב גופים קהים. במילים אחרות כאשר השינוי בכיוון הזרימה עובר את הזווית המקסימלית עבור גל משופע הגל יתנתק מהגוף. מאחורי גל ההלם הזרימה היא תת-קולית ונשמרים תנאי הסטגנציה.
הקריון
היסטוריה
בשנת 2020 יצא לאור "לא אבודה בקריון", ספרה השלישי של המשוררת והסופרת מיטל נסים, ובמרכזו, מרכז הקניות.
גל הלם קשתי
גל ההלם הקשתי מגביר בצורה ניכרת את כוח הגרר הנוצר על גבי כלי רכב הנע במהירות על קולית. מאפיין זה נוצל בעיצוב של קפסולות השיבה במהלך משימות חלל כגון תוכנית אפולו, כאשר היה צורך בכמות גבוהה של גרר על מנת להאט במהלך חדירה לאטמוספירה.
הזרימה דרך גל הלם הקשתי איננה איזנטרופית.
רצח ג'יימס גרפילד
רצח ג'יימס גרפילד, נשיא ארצות הברית ה-20, התרחש ב-2 ביולי 1881 בשעה 9:30 בבוקר, פחות מארבעה חודשים לאחר שהחל לכהן בתפקידו. גרפילד נורה על ידי צ'ארלס גיטו בתחנת הרכבת בולטימור ופוטומק בוושינגטון די. סי. הוא נפצע קשה ומת 79 ימים לאחר מכן, ב-19 בספטמבר, באלברון שבניו ג'רזי. המניע של גיטו לרצח היה נקמה בגרפילד על אי-קיום כביכול של הבטחה פוליטית דמיונית.
רקע
צ'ארלס גיטו נכנס לפוליטיקה לאחר שכשל בכמה עיסוקים בחייו, כולל תאולוגיה, עריכת דין, גביית חובות ותקופה שבה בילה בקהילה האוטופית של אוניידה שבצפון מדינת ניו יורק. יוליסס ס. גרנט, לשעבר נשיא ארצות הברית, ניצב בחזית המערכה בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגת הרפובליקנית ב-1880 וזכה לתמיכתה של "סיעת האיתנים" (Stalwarts). גיטו ראה את עצמו כחבר בסיעה זו וכתומך בגרנט וכתב נאום שכונה "גרנט נגד הנקוק". גרנט הפסיד בבחירות המוקדמות ל"סוס השחור" ג'יימס גרפילד, שלא היה מקושר לסיעת האיתנים ולא ליריביהם, "בני התערובת" (Half-Breeds). בעקבות זאת עדכן גיטו את שם נאומו ל"גרפילד נגד הנקוק" וניסה להתקבל כאיש צוות הקמפיין של המפלגה הרפובליקנית. גיטו מעולם לא נשא את הנאום בפומבי, הוא הדפיס אותו (הוא מעולם לא שילם עבור עבודת ההדפסה) והפיץ אותו בכמה מאות עותקים. הנאום היה חסר השפעה, גם בגרסתו המודפסת. בין שאר הבעיות, גיטו עשה מאמצים חפוזים וחלקיים להחליף את הסימוכין בנאום מאלו של גרנט לאלו של גרפילד. כתוצאה מכך נוצר מצב שגיטו ייחס לגרפילד הישגים שבמקור היו של גרנט, ועם זאת הוא שכנע את עצמו שבזכות נאומו ניצח גרפילד בניצחון דחוק את מועמד המפלגה הדמוקרטית, וינפילד סקוט הנקוק. גיטו היה סמוך ובטוח שבזכות נאומו זה הוא זכאי לקבל משרה כדיפלומט ובתחילה הוא ביקש לקבל את משרת הקונסול בווינה ולאחר מכן הוא הביע את רצונו לקבל משרה בפריז. בחורף של 1880 – 1881 הוא שוטט סביב המטה של המפלגה הרפובליקנית בניו יורק מתוך ציפייה לזכות בתגמול על נאומו, אך לשווא.
ההכנות לרצח
ב-5 במרץ 1881, יום לאחר טקס השבעתו של גרפילד, הגיע גיטו לוושינגטון כשהוא עדיין מאמין שיזכה לתגמול. הוא הצליח להיכנס לבית הלבן, פגש בנשיא ב-8 במרץ, והגיש לו עותק של נאומו כתזכורת לפעילותו במסע הבחירות. בחודשיים הבאים הוא הסתובב בוושינגטון ובסביבה, התאכסן בדירות להשכרה תוך שהוא עוזב אותן מבלי לשלם עבור שכר הדירה והארוחות. הוא העביר את ימיו בבטלה בחדרי כניסה של בתי מלון כשהוא קורא עיתונים ישנים ועושה שימוש בניירות המכתבים של בתי המלון לכתיבת מכתבים לאלו שהוא היה סבור שיסייעו לו להתקבל לפגישה עם הנשיא גרפילד. בנוסף, הוא העביר את זמנו בשוטטות בין מחלקת המדינה לבין הבית הלבן כשהוא מנסה לפנות לכמה חברי קבינט ואישיים בולטים במפלגה הרפובליקנית כדי לשטוח לפניהם את טענותיו, אך ללא הצלחה. הוא היה חסר כל ובהדרגה נעשה מרושל במראהו, שכן הוא לבש את אותם בגדים מדי יום ביומו, ונאלץ להתנייד ברחובות כשהוא הולך בעיר הקרה והמושלגת ללא מעיל, כובע, כפפות או מגפיים. ב-13 במאי נאסרה עליו הכניסה לחדר ההמתנה של הבית הלבן. למחרת הוא נתקל במזכיר המדינה ג'יימס בליין, שאמר לו: "לעולם אל תדבר איתי שוב על תפקיד הקונסול בפריז כל עוד אתה חי".
משפחתו של גיטו טענה לאי שפיותו כבר ב-1875 וניסתה לאשפז אותו אך הוא נמלט. כעת קיבל השיגעון שלו תפנית אלימה והוא היה סבור שהוא קיבל צו מכוח עליון כלשהו להרוג את הנשיא. מאוחר יותר הוא הצהיר: "את ההצדקה למעשי אתן בפני האל". הוא לווה סכום של 15 דולרים (שווה ערך ל-397 דולרים ב-2019) מקרוב משפחה שלו בשם ג'ורג' מיינארד ורכש בסכום זה אקדח. היה לו ידע מועט ביותר בנוגע לכלי נשק, אך הוא האמין שהוא יזדקק לאקדח בקוטר גדול. בחנות של או'מרה בוושינגטון הוא מצא שני דגמים של אקדח וובלי 442, אחד עם קת עץ והשני עם קת משנהב. הוא העדיף את הדגם עם קת השנהב, שכן הוא היה סבור שהוא יראה טוב יותר כמוצג מוזיאוני לאחר הרצח, אך הוא לא היה יכול להרשות לעצמו את המחיר שהיה גבוה בדולר אחד מהכסף שעמד לרשותו ובסופו של דבר בעל החנות ויתר לו על דולר זה. לימים נמצא האקדח והוא הוצג בסמית'סוניאן בראשית המאה ה-20 אך מאז הוא אבד. את השבועות הבאים לאחר רכישת האקדח בילה גיטו במעקב אחר גרפילד ובאימונים לקראת ביצוע המעשה. בפעם הראשונה שבה הוא ירה באקדח הוא כמעט נפל לאחוריו מהדף הירי. הוא כתב מכתב לגרפילד בו הוא אמר לו שעליו לפטר את בליין, ולא "אתה והמפלגה הרפובליקנית תצטערו על כך". מכתב זה זכה להתעלמות מוחלטת, כמו כל המכתבים ששלח גיטו לבית הלבן.
גיטו המשיך להתכונן לרצח בקפידה. הוא כתב מכתב לויליאם שרמן, הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית, בו הוא ביקש ממנו הגנה מפני ההמון שמן הסתם יתאסף סביבו לאחר שיהרוג את הנשיא. הוא גם כתב מכתבים נוספים המצדיקים את מעשהו כנחוץ ליישוב המחלוקות בין הפלגים של המפלגה הרפובליקנית. הוא ניגש לבית הכלא של מחוז קולומביה וביקש שיערך לו סיור, שכן שם הוא ציפה שהוא יכלא לאחר שייתפס, אך נאמר לו לשוב מאוחר יותר. את חודש יוני הוא בילה בהמשך המעקב אחר הנשיא בוושינגטון. באחת ההזדמנויות הוא עקב אחריו לתחנת רכבת כאשר הנשיא ליווה את אשתו בדרכה לנופש בחוף לונג ברנץ' שבניו ג'רזי, אך הוא החליט לא לירות בו אז, שכן הגברת הראשונה, לוקרשיה גרפילד הייתה ידועה בשל בריאותה הלקויה והוא לא רצה לפגוע בה.
הירי
הנשיא גרפילד היה אמור לעזוב את וושינגטון ב-2 ביולי 1881 לחופשת הקיץ שלו וכך גם דווח בעיתוני העיר. גיטו המתין לו בתחנת הרכבת בלטימור ופוטומק שבפינה הדרום-מערבית של הצטלבות הרחוב השישי ושדרת החוקה. הנשיא הגיע לתחנה בדרכו לויליאמס קולג', בו הוא למד, שם תכנן לשאת נאום לפני שיצא לחופשתו. הוא היה מלווה בבניו, ג'יימס והארי, ובמזכיר המדינה ג'יימס בליין. מזכיר המלחמה רוברט טוד לינקולן המתין לנשיא בתחנה כדי ללוותו. לגרפילד לא היו שומרי ראש. הנשיאים שקדמו לו לא העסיקו שומרי ראש, למעט אברהם לינקולן בתקופת מלחמת האזרחים.
כשנכנס הנשיא לאולם ההמתנה של התחנה, ניגש אליו גיטו וירה בו מאחור מטווח קצר. הנשיא זעק: "אלי, מה זה?". גיטו ירה שוב והנשיא צנח תחתיו. אחד הקליעים שרט את כתפו של הנשיא והשני פגע ישירות בגבו, עבר דרך החוליה הראשונה בעמוד השדרה המותני, החמיץ את חוט השדרה ונתקע בלבלב. גיטו החזיר את האקדח לכיסו ופנה לעזוב את התחנה באמצעות מונית שהמתינה לו בכניסה, אך בדרכו הוא התנגש בשוטר פטריק קירני שנכנס לתחנה לאחר ששמע מבחוץ את היריות.
קירני עצר את גיטו והיה כה נרגש מכך שהוא עצר את האיש שירה בנשיא, עד שהוא שכח לקחת ממנו את האקדח עד אשר הם הגיעו לתחנת המשטרה. השוטר קירני שאל את גיטו: "בשם האל, מדוע ירית בנשיא?" גיטו לא הגיב. ההמון שהתאסף דרש בצרחות לבצע בגיטו מעשה לינץ', אך קירני ושוטרים נוספים לקחו את גיטו לתחנת המשטרה ששכנה מספר רחובות משם. כשהוא הסגיר את עצמו לרשויות החוק אמר גיטו את המשפט שעליו חזר מספר פעמים לאחר מכן: "אני האיתן שבאיתנים! עשיתי זאת ואני רוצה להעצר! ארתור הוא כעת הנשיא!" משפט זה הוביל לזמן קצר לחשדות הבלתי מבוססים שארתור או תומכיו היו אלו שעמדו מאחורי פשעו של גיטו.
"האיתנים" היו פלג במפלגה הרפובליקנית שהיו נאמנים לסנאטור רוסקו קונקלינג. הם העניקו את תמיכתם לגרנט לתקופת כהונה שלישית בבחירות של 1880 והתנגדו נחרצות למדיניות "בני התערובת" (Half-Breeds) של בליין. הנשיא גרפילד לא היה מזוהה עם אף אחת מהסיעות, אך מזכיר המדינה בליין העניק את תמיכתו לגרפילד מרגע שנעשה ברור שהוא עצמו לא יוכל לזכות במועמדות המפלגה לנשיאות. צ'סטר ארתור, שהיה בעל בריתו של רוסקו קונקלינג, נבחר כשותפו למרוץ לנשיאות של גרפילד כדי לרצות את סיעת האיתנים. כמי שראה עצמו כחבר בסיעת האיתנים, שכנע גיטו את עצמו שעל ידי הסרתו מהבמה של גרפילד הוא יחולל מהלך לאיחוד שני הפלגים במפלגה הרפובליקנית.
הטיפול בגרפילד ומותו
הנשיא גרפילד נלקח לקומה העליונה של תחנת הרכבת כשהוא בהכרה אך בהלם. אחד משני הקליעים שנורו נותר בגופו, אך לא עלה בידם של הרופאים למצוא אותו. מזכיר המלחמה רוברט לינקולן היה נסער. האירוע החזירו במחשבותיו לרצח של אברהם לינקולן. הוא אמר: "כמה שעות של יגון עברו עלי בעיר הזאת". מתחנת הרכבת הועבר גרפילד לבית הלבן ונאמר לו בתחילה על ידי הרופאים שהוא לא ישרוד עד תום הלילה. עם זאת, הוא נשאר בהכרה. בבוקר המחרת, השתפרו מדדי החיים שלו והרופאים החלו להיות יותר אופטימיים. מעקב רצוף אחר מצבו של הנשיא החל והרופאים החלו לפרסם פרסומים שוטפים על מצב בריאותו של הנשיא שהציבור עקב אחריהם במהלך כל הקיץ של 1881. מצבו של גרפילד היה בלתי יציב. חומו עלה וירד, היה עליו להתאמץ כדי לעכל מזון מוצק ורוב הקיץ הוא ניזון רק ממזון נוזלי.
מהנדסים של צי ארצות הברית בנו גרסה מוקדמת של מערכת מיזוג אוויר בניסיון להקל על הנשיא מהחום של הקיץ הוושינגטוני. מאווררים נשבו אוויר דרך תיבת גדולה של קרח אל חדר המשכב של הנשיא ופעולתו של מתקן זה הצליחה להוריד את הטמפרטורה ל-20 מעלות צלזיוס. הרופאים המשיכו לבדוק את פצעיו של הנשיא עם אצבעות ומכשירים שלא עברו חיטוי בניסיונם לאתר את הקליע ואלכסנדר גרהם בל בנה גלאי מתכות במיוחד למטרה זו. משימה זו לא הוכתרה בהצלחה, בין השאר בשל העובדה שמסגרת המתכת של מיטתו של הנשיא גרמה לכשל בפעולת המכשיר והן בשל העובדה שמי שמינה עצמו כרופאו הראשי של הנשיא, וילארד בליס, אישר לבל לעשות במתקן שימוש אך ורק בצדו הימני של הנשיא, זאת מתוך התעקשות של בליס שזהו הצד בו חבוי הקליע. הבדיקות שביצע בל בהמשך הביאו אותו למסקנה שגלאי המתכות היה תקין ושהוא היה מאתר את הקליע אם היו מתירים לו לבצע את הבדיקות בצדו השמאלי של גרפילד.
ב-29 ביולי קיים הנשיא גרפילד את ישיבת הקבינט היחידה בתקופת פציעתו. חברי הקבינט קיבלו הוראות חד משמעיות מהרופאים לא לדון עם הנשיא בנושאים שהיו עלולים להרגיזו. תוך מספר שבועות החמיר מצבו של הנשיא, דבר שגרם להיחלשות ליבו. הוא נותר מרותק למיטתו בבית הלבן כשחומו עולה והוא סובל מכאבים עזים. משקלו ירד מ-90 ק"ג ל-61 ק"ג וחוסר יכולתו לעכל מזון מוצק החמיר את מצבו עוד יותר. נעשו ניסיונות להחדיר מזון לגופו באמצעות חוקן, שכן הוא לא היה מסוגל לעכל מזון כלל. אלחי דם וזיהומים פשו בגופו של הנשיא ולזמן מה הוא סבל מהזיות. עם התפשטות הזיהומים פשו בגופו של הנשיא מורסות מוגלתיות.
ב-6 בספטמבר נלקח הנשיא גרפילד ברכבת לאזור החוף של ניו ג'רזי כמפלט מהחום בוושינגטון, זאת מתוך תקווה שאוויר צח ושלווה יסייעו להחלמתו. הוא הושכב במיטה ליד החלון שממנו נשקף חוף האוקיינוס. בשלב זה פשו בגופו זיהומים נוספים והוא סבל מתעוקת לב. ג'יימס גרפילד מת כתוצאה ממפרצת בעורק הטחול, ומדלקת ריאות בשעה 22:35 ביום שני, 19 בספטמבר 1881 באלברון, ניו ג'רזי, חודשיים לפני יום הולדתו החמישים. במהלך 79 הימים שבין ההתנקשות בחייו לבין מותו, הייתה פעולתו הרשמית היחידה של הנשיא גרפילד חתימה על בקשת הסגרה של זייפן שנמלט ונתפס לאחר שעבר לקנדה. כיום מאמינים רוב ההיסטוריונים ומומחי הרפואה שהנשיא גרפילד היה ככל הנראה שורד את פציעתו אם הרופאים היו מיומנים יותר. עם זאת רוב הרופאים האמריקאים בני התקופה לא האמינו בחשיבות נקיטת אמצעים למניעת אלחי דם או בצורך למנוע זיהומים. חלק מהם דחפו את אצבעותיהם הבלתי מחוטאות אל פצעו של הנשיא בניסיונות לאתר את הקליע ואחד הרופאים אף גרם לנקב בכבד של גרפילד תוך כדי ביצוע פעולה זו. בנוסף, בליס החליף את רופאו האישי של גרפילד, ג'דדיה הייד בקסטר. בליס והרופאים האחרים בצוות הטיפול בגרפילד ניחשו ניחוש מוטעה בנוגע לנתיב חדירת הקליע לגופו. הם שיערו שכיוון החדירה אל תוך גבו היה מימין ולא משמאל, כשלו בניסיונות האיתור של הקליע ויצרו נתיב חדש שהתמלא במוגלה. בנתיחה שלאחר המוות התגלו טעויות אלו ועלה כי הנשיא סבל מדלקת ריאות בשתי ריאותיו ושגופו היה מוצף במוגלה עקב אלחי דם שיצאו משליטה.
בליל פטירתו של גרפילד היה צ'סטר ארתור בביתו בניו יורק כאשר הגיעה ההודעה על פטירתו של הנשיא גרפילד. בתגובה הוא אמר: "אני מקווה, אלי, אני באמת מקווה שזו טעות", אך עד מהרה הגיעה האישור הרשמי לכך במברק. ארתור הושבע לתפקידו מוקדם בבוקרו של ה-20 בספטמבר על ידי השופט העליון של מדינת ניו יורק, ג'ון ר. בריידי. לאחר מכן הוא נסע ללונג ברנץ' כדי להביע את תנחומיו לגברת גרפילד ומשם המשיך בדרכו לוושינגטון.
גופתו של הנשיא ג'יימס גרפילד נלקחה לוושינגטון, שם הוצב ארונו למשך יומיים ברוטונדה של הקפיטול, לפני שהועבר לקליבלנד, אוהיו, שם הוא נטמן ב-26 בספטמבר 1881 בקבר ג'יימס גרפילד שנבנה לזכרו, ובו נטמנו גם רעייתו, בתו וחתנו.
המשפט וההוצאה להורג
משפטו של גיטו נפתח בנובמבר. הוא יוצג על ידי גיסו, ג'ורג' סקולוויל. משפטו זכה לסיקור תקשורתי נרחב, בשל התנהגותו המוזרה, כולל אמירות מעליבות שהטיח בצוות ההגנה שלו, שיבוץ עדותו בקטעי שירה אפית ארוכים, וקבלת עצות משפטיות באמצעות פתקים שהועברו אליו מצופים אקראיים שהגיעו לאולם בית המשפט. הוא טען לחוסר אשמה ברצח בשל העובדה שרצח גרפילד היה רצון האל והוא היה רק מי שהוציא אותו לפועל. הוא שר באולם המשפט את שירו של ג'ון בראון. הוא הכתיב את האוטוביוגרפיה שלו לכתבי הניו יורק הראלד וסיים אותה בהודעה אישית שהוא מחפש גברת נוצרית חביבה מתחת לגיל 30. הוא התעלם מהזעם ומהשנאה שרחש לו הציבור האמריקאי, גם לאחר שהוא ניצל פעמיים מניסיונות רצח שלו עצמו ביושבו בכלא, ופעם נוספת כאשר הועבר לשם מבית המשפט. בנקודת זמן מסוימת הוא טען שגרפילד נהרג לא על ידו אלא בשל הטיפול הכושל של הרופאים. "אני מכחיש שהרגתי, ברשות כבודו. אני מודה בירי". במהלך משפטו ועד להוצאתו להורג הוא הוחזק בבית החולים סנט אליזבט שבחלק הדרום-מזרחי של וושינגטון.
במהלך משפטו החל גיטו בהכנות מעשיות לקיום סדרת הרצאות לאחר שחרורו ולהתמודד בעצמו על תפקיד הנשיאות ב-1884. בה בעת הוא נהנה מאוד מהסיקור התקשורתי הנרחב של משפטו. הוא היה מיואש כאשר חבר המשובעים לא שוכנע בהשראה האלוהית למעשהו והרשיע אותו ברצח. ב-25 בינואר 1882 הורשע צ'ארלס גיטו ברצח הנשיא ג'יימס גרפילד. הוא ערער, אך ערעורו נדחה, וב-30 ביוני 1882 הוא הוצא להורג בתליה. הוצאתו להורג התפרסמה בשל כך שכאשר הוא עלה אל הגרדום הוא נופף לצופים, לחץ את ידו של התליין ועל פי בקשתו האחרונה הוא הקריא שיר שכתב בבוקרו של יום הוצאתו להורג ושנקרא "אני הולך אל אלי" ("I am Going to the Lordy"). הוא ביקש שתזמורת תנגן כאשר הוא הקריא את השיר, אך בקשתו זו נדחתה.
אחרית דבר
חלק ממוחו של צ'ארלס גיטו נמצא בתצוגה במוזיאון מיטר שבקולג' לרפואה של פילדלפיה. עצמות מגופו של גיטו, וכן חלקים נוספים של מוחו, יחד עם עמוד השדרה וכמה מצלעותיו של הנשיא גרפילד, שמורים במוזיאון הלאומי לרפואה במתחם הצבא פורסט גלן שבסילבר ספרינג, מרילנד.
רצח גרפילד השפיע להעברת חוק פנדלטון לרפורמה בשירות הציבורי ב-16 בינואר 1883. חוק זה קבע שבעלי תפקידים בשירות הציבורי ימונו בזכות כישוריהם ולא בזכות קשריהם הפוליטיים. גרפילד עצמו קרא לרפורמה בשירות הציבורי בנאום ההשבעה שלו. גם בעת כהונתו הוא תמך ברעיון, שכן הוא היה סבור שכך יוכל להפוך את הממשלה ליעילה יותר. במובן מסוים עבר החוק כצעד לזכרו של הנשיא המנוח. בבחירות לנשיאות ב-1884 הפסיד צ'סטר ארתור את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות לג'יימס בליין, וזה האחרון הפסיד הפסד דחוק למועמד המפלגה הדמוקרטית, גרובר קליבלנד.
לימים נהרס בניין תחנת הרכבת של הרחוב השישי. כיום ניצב במקום זה הבניין המערבי של הגלריה הלאומית לאמנות. שום שלט או אנדרטה לא מנציחים את המקום בו נורה הנשיא גרפילד, אך כמה רחובות משם, ניצב פסלו של גרפילד בפינה הדרום-מערבית של מגרש הבייסבול קפיטול גראונדס.
שאלת הנבצרות הנשיאותית לא זכתה להתייחסות. פרק 2, חלק 1, סעיף 6 לחוקת ארצות הברית מציין שבמקרה ש"נבצר [מהנשיא] למלא את הסמכויות והתפקידים של המשרה האמורה, יופעלו אלו על ידי סגן הנשיא", אך לא נותן שום הנחיות מה מהווה נבצרות וכיצד היא תוגדר. גרפילד שכב על מיטת חוליו 80 ימים מבלי לבצע אף אחד מתפקידיו, למעט חתימה על צו הסגרה אחד, אך דבר זה לא נחשב לקושי, שכן, ללא שום קשר, במאה ה-19 הממשלה הפדרלית לא הייתה פעילה למעשה בתקופת הקיץ. בתקופת חוליו של גרפילד הקונגרס לא התכנס ולנשיא היו למעשה משימות מועטות. בליין הציע שהקבינט יכריז על צ'סטר ארתור כעל נשיא בפועל, אך הצעה זו נדחתה על ידי כל חברי הקבינט, כולל ארתור עצמו, שכן הוא לא רצה להיתפס כמי שחומד את השלטון.
הקונגרס לא דן בשאלה מה ניתן לעשות כאשר הנשיא עוד בחיים, אך נבצר ממנו למלא את תפקידו כמו במקרה של הנשיא גרפילד. הקונגרס אף לא דן בשאלה, 38 שנים לאחר מכן, כאשר לקה הנשיא וודרו וילסון בשבץ מוחי שבעטיו הוא היה בתרדמת למשך מספר ימים והותיר אותו משותק ועיוור בעין אחת בשנה וחצי האחרונה של נשיאותו. רק התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית שחוקק ב-1967 הגדיר את ההליכים הדרושים במקרה שנבצר מהנשיא למלא את תפקידו.
רצח לינקולן אירע כ-16 שנים לפני רצח גרפילד, בשלהי מלחמת האזרחים. מאידך, תקופת נשיאותו של גרפילד התאפיינה ברובה כתקופת שלום ועד אז התפתחה השאננות בנוגע לתשומת הלב שיש להקדיש לביטחונו של הנשיא. גרפילד, כמו נשיאים רבים אחרים, העדיף לרוב לקיים קשר בלתי אמצעי עם הציבור, ואף על פי שמידה מסוימת של נקיטת אמצעי ביטחון הייתה נחוצה, לא הייתה התייחסות רצינית באותה תקופה, לא על ידי הקונגרס ולא על ידי הנשיא, לקיומה של מערכת אבטחה מקיפה. רק לאחר רצח ויליאם מקינלי, כעשרים שנה לאחר מכן, הטיל הקונגרס את האחריות על ביטחונו האישי של הנשיא על השירות החשאי של ארצות הברית, שמלכתחילה הוקם כדי להילחם בזיופים.
"בית התה של גרפילד" (Garfield Tea House), שנבנה על ידי אזרחי לונג ברנץ', ניו ג'רזי, כולל הסתעפות מסילת ברזל שהונחה כדי לאפשר לנשיא גישה לעיירה, עומד על תילו עד היום.
בנובמבר 2018 הקים שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית שני מיצגים בוושינגטון לציון אתרים הקשורים להתנקשות. המיצגים היו מתוכננים להישאר במקומם עד ליוני 2021. ב-2 ביולי 2021, במלאת 140 שנה לרצח גרפילד, אישר שירות הפארקים שהמיצגים יישארו במקומם באופן קבוע.
טאהר אל-מסרי
טאהר אל-מסרי (בערבית: طاهر المصري; נולד ב-1942) הוא ראש ממשלת ירדן לשעבר.
ביוגרפיה
טאהר אל-מסרי נולד בשנת 1942 בשכם למשפחה פלסטינית מכובדת ששורשיה ממצרים. בתחילת הקריירה שלו עבד בשירות החוץ הירדני ובין היתר היה שגריר ירדן בספרד, בצרפת, באונסק"ו, בבלגיה ובבריטניה. שימש כשר החוץ של ירדן במחצית השנייה של שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90. כשנחתם בפברואר 1985 הסכם שיתוף פעולה בין אש"ף לבין ממלכת ירדן, אל-מסרי יצא לברית המועצות על מנת להסביר את המדיניות הירדנית בסוגיה הפלסטינית. באוקטובר 1987 נכח אל-מסרי בפגישה של המלך חוסיין עם המזכיר האמריקני ג'ורג' שולץ, שהציע כינוס מעצמות להכרעה בסוגיה הפלסטינית. חוסיין סירב להצעתו של שולץ. בפרוץ האינתיפאדה הראשונה בדצמבר 1987 חוסיין החליט על ניתוק הזיקה בין ירדן לגדה המערבית, החלטה לה התנגד אל-מסרי. את ההכרזה על הניתוק ביצע חוסיין ללא להודיע מראש לשר החוץ שלו, שכעס מאוד על כך. אל-מסרי גם התנגד לפלישה לעיראק בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה.
בהמשך כיהן אל-מסרי כיושב ראש הבית התחתון בפרלמנט הירדני. לאחר הסכם השלום בין ישראל לירדן באוקטובר 1994 אל-מסרי התנגד לנורמליזציה ביחסים בין שתי המדינות, בטענה שהעם הירדני לא יקבל יחסים חמים עם מדינה שהייתה עוינת במשך שנים רבות. הוא גם התנגד לסעיף בהסכם השלום שהכיר בריבונות ירדנית במקומות הקדושים בירושלים, כי לטענתו מקומות אלו כבושים ולכן ממילא לישראל אין שום ריבונות עליהם. כשהובא הסכם השלום לאישור בפרלמנט הירדני, אל-מסרי בחר להימנע.
אל-מסרי שירת במועצה ליחסי חוץ בשנת 2002 והוא נציב הליגה לחברה אזרחית. בשנים 2010–2012 היה יושב ראש הסנאט הירדני.
רבי יוסי ברבי בון
רבי יוסי ברבי בון (בתלמוד הבבלי מכונה: רבי יוסי בר אבין) היה אמורא ארץ ישראלי בתקופת הדור החמישי של האמוראים, המחצית השנייה של המאה ה-4 לספירה. רבי יוסי ברבי בון מוזכר בעיקר בתלמוד הירושלמי, שם הוא מהאמוראים המצוטטים ביותר, ומעט גם בתלמוד הבבלי, שם הוא מכונה "רבי יוסי בר אבין".
מרכזים יפניים ברוסיה
מרכזים יפניים ברוסיה (ברוסית: Японские центры в России; ביפנית: 日本センター) הם מספר מוסדות ומרכזים הממוקמים ברוסיה הנתמכים על ידי ממשלת יפן, שמטרתם היא לחזק את יחסי רוסיה-יפן, על ידי לימוד השפה היפנית, לימוד קורסים המתמקדים בתרבות יפן, וכן לימוד פעילויות אחרות הקשורות ליפן.
רבי יוסי ברבי בון
רבי יוסי ברבי בון היה תלמידו של רבי יוסי דמן יוקרת. לדעת אהרן הימן אביו של רבי יוסי היה האמורא רבי אבין.
בתלמוד הירושלמי, פעמים רבות הוא מנהל משא ומתן בענייני הלכה עם רבי מנא ותלמידיו, ובדרך כלל דבריו מסיימים את המשא ומתן בסוגיא. משום כך נהוג לייחס לו את עריכת התלמוד הירושלמי, בדומה לפעולתו של רב אשי, עורך התלמוד הבבלי. אמוראים ארץ ישראלים המאוחרים לו לא נזכרו בשמותיהם בתלמוד הירושלמי.
מרכזים יפניים ברוסיה
סקירה כללית
מאז 1994, מרכזים יפניים הוקמו על ידי משרד החוץ של ממשלת יפן בשש ערים במרחבי רוסיה כדי לתמוך בכלכלת השוק שהתעוררה בשתי המדינות. לצורך סיוע עבור אנשים שעשויים להשתתף במסחר החוץ הרוסי-יפני, נלמדים במרכזים אלה לימודי מנהל עסקים וקורסים לחינוך בשפה היפנית.
ישנם שישה מרכזים יפניים במרחבי רוסיה:
הזמר במסכה עונה 1 (תוכנית טלוויזיה ישראלית)
הזמר במסכה עונה 1 היא העונה הראשונה של תוכנית המציאות "הזמר במסכה". העונה עלתה לשידור לראשונה בקשת 12 ב-23 בספטמבר 2020 והסתיימה ב-5 בדצמבר 2020. בעונה זכה במקום הראשון צחי הלוי בתחפושת התרנגול, למקום השני הגיעה רינת גבאי בתחפושת השפירית ולמקום השלישי הגיע אורי ששון בתחפושת הפלאפל.
חברי הפאנל והמנחה
המנחה עידו רוזנבלום, במאי התיאטרון ושופט המוזיקה צדי צרפתי, הקומיקאי והסטנדאפיסט שחר חסון, מגישת הרדיו והטלוויזיה אופירה אסייג וצמד הזמרים והיוצרים סטטיק ובן-אל תבורי הם המנחה והפאנליסטים של העונה הראשונה של התוכנית.
במהלך העונה הופיעו חברי פאנל אורחים שונים כחברים נוספים בפאנל למשך פרק אחד או שני פרקים. חברי פאנל אורחים אלו כללו את הזמרת והשחקנית מירי מסיקה בפרקים השישי והשביעי, הגסטרונומית ומנחת הטלוויזיה מיכל אנסקי בפרקים השמיני והתשיעי, מגיש הטלוויזיה חיים אתגר בפרקים האחד עשר והשנים עשר, השחקנית אורנה בנאי בפרקים השלושה עשר והארבעה עשר, הדוגמנית ומנחת הטלוויזיה אילנית לוי בפרקים החמישה עשר והשישה עשר, הזמרת והשחקנית שירי מימון בפרקים השבעה עשר והשמונה עשר, והזמר משה פרץ בפרק התשעה עשר.
המתמודדים
ארבעה עשר המתמודדים חולקו לשתי קבוצות בנות שבעה מתמודדים, בסבב הראשון של התוכנית הייתה הדחה אחת מכל קבוצה ואחרי הסיבוב הראשון היו עוד שני סבבים כאלו. לאחר ההדחה השישית אוחדו שתי הקבוצות וכל שמונת המתמודדים הופיעו בערב אחד המסתיים בחשיפת המתמודד המודח עד לשלב הגמר, המכיל את שלוש החשיפות האחרונות.
נתוני צפייה וביקורת
פרק הפתיחה של התוכנית זכה ל-26.4 אחוזי צפייה. שיא הרייטינג העונתי הוא בפרק החמישי, בו זכתה התוכנית ל-29.7% אחוזי צפייה. גמר התוכנית, ששודר במקביל לפתיחת העונה ה-11 של האח הגדול, זכה ל-24.1 אחוזי צפייה, ורגע הכרזת הזוכה זכה ל-31.3 אחוזי צפייה (994,000 צופים).
למרות נתוני הצפייה הגבוהים, התוכנית זכתה לביקורות מעורבות בהן צוינו לרעה פורמט התוכנית ודלות התחפושות לעומת הפורמט המקורי. לעומת זאת, כונתה התוכנית "בידור ראוי" וצוין לטובה פאנל השופטים.
עץ משחק
בתורת המשחקים הקומבינטורית, עץ משחק הוא גרף מכוון שצמתיו הם מצבים של משחק וקשתותיו הם מהלכים במשחק. עץ המשחק השלם של משחק הוא עץ ששורשו מהווה את המצב ההתחלתי של המשחק, ומכיל את כל המהלכים האפשריים.
התרשים משמאל מציג את שני השלבים הראשונים, או השכבות הראשונות של המשחק איקס עיגול, כאשר אין מחשיבים מצבים של לוח המשחק שהם מהווים השתקפות או סיבוב (של הלוח) של מצבים אחרים. מכאן שלשחקן הפותח יש שלוש אפשרויות משחק: במרכז, בפינה, או במרכז צלע. לשחקן השני יש שתי אפשרויות תגובה אם השחקן הפותח שיחק במרכז, ואחרת עומדות בפניו חמש אפשרויות שונות, וכך הלאה.
מספר העלים בעץ משחק הוא כמספר הדרכים השונות שהמשחק יכול להיות משוחק. לדוגמה, לעץ המשחק של איקס עיגול 26830 עלים.
עץ המשחק של איקס עיגול קל מאוד לחיפוש, אך עצי משחק שלמים למשחקים גדולים ומתוחכמים יותר כמו שחמט גדולים מכדי לבצע בהם חיפוש. במקום זאת, אלגוריתם של תוכנית מחשב למשחק שחמט מבצעת חיפוש בעץ משחק חלקי, תת-גרף מהגרף המלא: בדרך כלל מדובר במספר שלבים, החל מנקודת המשחק הנוכחית, שניתן לבצע בהם חיפוש במסגרת הזמן המותר. פרט למקרים מיוחדים ונדירים, העמקת החיפוש בעץ (בדיקה של יותר שלבים קדימה) משפרת את הסיכוי לבחור את המהלך הטוב ביותר. לעיתים קרובות, תוכנית מחשב שמאפשרת לשחקן לבחור את רמת המחשב מממשת את הרמות השונות כעומק החיפוש בעץ. משחק חלש של המחשב ממומש על ידי הסתכלות קצרה קדימה בעץ המשחק, בעוד שמשחק טוב של המחשב ממומש על ידי הסתכלות ארוכת טווח בעץ המשחק.
פתרון משחקים בעזרת עצי משחק
השרטוט מציג עץ משחק שכל צמתיו נצבעו לפי האלגוריתם המתואר.
בדרך כלל ניתן למצוא פתרון למשחק תוך חקירה רק על חלק מעץ המשחק, כיוון שבמשחקים רבים אין צורך לחקור מהלכים כשיש מהלכים טובים מהם עבור אותו שחקן. במילים אחרות, לעיתים ברור כי מהלכים מסוימים לא יובילו לסיום טוב ולכן אין צורך לחקור אותם לעומק - ובכך לחסוך זמן ריצה יקר. כל תת-עץ משחק שנעשה בו שימוש לפתור משחק נקרא עץ החלטות, וגודל עץ ההחלטה ומבנהו משמש למדידת סיבוכיות המשחק.
אקנבה
אָקַנְבֵּה (ביפנית: あかんべえ; מבוטא: Akanbee), היא מחווה גופנית שמקורה ביפן המביע סרקזם אך גם משמשת להתגרות וללגלוג. המחווה נעשית על ידי כך שמישהו מושך למטה את העפעף התחתון כדי לחשוף את האדום שבעין כלפי מישהו, ולעיתים קרובות היא מלווה בכך שאותו אדם מוציא את לשונו החוצה. מחווה זו נחשבת למתגרה וללא בוגרת.
השימוש במונח הוזכר לראשונה על ידי המחבר היפני בן המאה ה-20 קטאי טיאמה, שבספרו "מורה כפרי" (田舎教師) שנכתב ב-1909, הבעת האקנבה נעשית על ידי התלמידים הגברים בסיפור. בסיפור זה נוצרת על ידי המחבר האטימולוגיה "עין אדומה" כביטוי של שחיתות וחוסר מוסר.
כירורגיית כלי דם
כירורגיית כלי דם היא תחום ברפואה המתמחה בניתוח של כלי הדם כטיפול במגוון מחלות הפוגמות בכלי הדם. ניתוחים כירורגים כוללים שחזור, השתלה וריפוי של כלי הדם וגם הסרת גידולים וסקולריים ודליות. כירורגיית כלי הדם מיועדת בדרך כלל לשיפור זרימת הדם בגוף, איזון או הפחתת לחץ דם באזורים שונים או כהכנה לטיפולים שונים.
היסטוריה
תחום כירורגיית כלי דם התחיל להתפתח בארצות הברית בשנות החמישים של המאה העשרים. המנתח האמריקני מייקל דבייקי היה חלוץ בשימוש בדקרון שתלים כדי להחליף או לתקן כלי דם עוד בשנת 1958. דבייקי שהיה כירורג כללי, מנתח לב ומנתח כלי דם ביצע בחייו עשרות אלפי ניתוחים של החלפת כלי דם פריפריים, בטניים ולבביים. עד היום עובדים מנתחי כלי דם לפי הטכניקות הניתוחיות שפותחו בארצות הברית. בשנים האחרונות נוספו טכניקות חדשות של ניתוחי כלי דם בשיטת הלפרוסקופיה.
תחום כירורגיית כלי הדם החל להתפתח באופן משמעותי מ-1990 לאחר שד״ר צ'ארלס דוטר המציא את האנגיופלסטיקה. צ'ארלס, מתמחה ברדיולוגיה חודרנית, הוא הראשון שהציג שימוש בקטטר בלון (להרחבת כלי דם). התפתחות נוספת נעשתה בעקבות מאמץ משותף בין מנתחי לב לרדיולוגים. כיום קיימים מחקרים רבים בתחום המנסים לייעל את הניתוחים האנדו-וסקולרים. אחד המחקרים האחרונים מפתחים כלי דם מלאכותיים . מחקרים נוספים בתחום מנסים לפתח שיטות פחות חודרניות לטיפול במחלות וסקולריות.
שיטות טיפול
שיטות כירורגיית הדם הן בדרך כלל ניקוז כלי דם המפריעים לזרימת הדם, מעקפים לכלי דם פגומים, ניתוחים אנדו-וסקולרים בהם מתבצעת השתלת התקנים שמשפרים או מחליפים אזורים פגומים בכלי הדם.
כירורגיית הדם מבצעת צנתורים והתקנת תומכים שונים שמיועדים לשמור על תקינות זרימת הדם באזור בו מתבצע צנתור. הצנתור מתבצע בין היתר במקרים של מפרצות בעורקים. ניתוח המעקפים ושיטת המעקפים נועדו לעקוף כלי דם פגומים שמונעים זרימת דם תקינה. במקרה של טרשת העורקים ואספקת דם לקויה לאזורים שונים בגוף, קיימות כמה שיטות טיפול. אחת השיטות היא השתלת "בלון" שמרחיב את כלי הדם וכמו כן שליפה כירוגית של קרישי דם ותסחיפים. במקרים של דליות ורידיות, השיטות הן יותר ספציפיות.
טיפול תרופתי
כירורגיית הדם מהווה בדרך כלל טיפול משלים לטיפול תרופתי נלווה במחלות וסקולריות.
מוירה
מוֹירות (ביוונית: Μοῖραι, מילולית: "חלק" או "מנה", בהקשר של מנת הגורל) היו שלוש אחיות שייצגו את הגורל במיתולוגיה היוונית. המקבילות להן במיתולוגיה הרומית היו הפרסאות, ובמיתולוגיה הנורדית – הנורנות. נקראות גם "הגורלות", "אחיות הגורל" או "אלות הגורל".
שלוש האחיות, קְלוֹתוֹ (ביוונית: Κλωθώ, המקבילה הרומית: נוֹנָה), לָאכֶסִיס (ביוונית: Λάχεσις, המקבילה הרומית: דֶקִימָה) והמבוגרת מבין השלוש אטרופוס (ביוונית: Ἄτροπος, המקבילה הרומית: מוֹרְטָה) שלטו בגורל כל חי, כאשר גורלו של האדם נקבע על ידי "חוט החיים" המייצג את מנת החיים לה הוא זכה. קלותו ("הטווה") טוותה את חוט הגורל, לאכסיס ("מטילת הגורל") קבעה את אורכו ואטרופוס החליטה על אופן מותו של האדם וגזרה את החוט המיוחד שיש לכל חי בהתאם לאורך שנקבע לו. גזירתו של החוט הביאה למותו המיידי של האדם.
במיתולוגיה יש גרסאות סותרות לגבי מוצאן של שלוש המוירות. בין היתר מסופר כי הן בנותיהם של זאוס ותמיס הטיטאנית, של אלת הלילה ניקס או של זאוס ואנאנקה.
מוירות בתרבות
יש הטוענים כי דמויותיהן של שלוש המכשפות השייקספיריות מהמחזה "מקבת'" מבוססות על שלוש המוירות, אם כי יש הסבורים שהן מבוססות על הגרהאהא מסיפורו של פרסאוס.
האסטרואידים 97 Klotho, 120 Lachesis ו-273 Atropos  נקראים על שם האחיות.
בסרט המצויר הרקולס שיצא בשנת 1997 מופיעות שלוש "אלות הגורל" (אלת העבר, אלת ההווה ואלת העתיד) המבוססות על המוירות ועל ה-.
דמויותיהן של שלוש המוירות מופיעות בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "אגדות המחר".
אליסון ויליאמס
אליסון האוול ויליאמס (באנגלית: Allison Howell Williams; 13 באפריל 1988) היא שחקנית אמריקאית. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה כמארני מייקלס בסדרת הדרמה הקומית "בנות" ברשת HBO, וכן בהופעתה בסרט האימה "תברח" כרוז ארמיטאג'.
ביוגרפיה
ויליאמס נולדה בעיירה ניו קיינן, קונטיקט שבארצות הברית. אביה הוא העיתונאי בריאן ויליאמס, ואמה היא מפיקת הטלוויזיה ג'יין גילן סטודארד. ויליאמס למדה בבית-ספר פרטי בעיר הולדתה, ובתיכון למדה באקדמיה של גריניץ', ולאחר התיכון למדה באוניברסיטת ייל בניו הייבן. בעודה בייל, ויליאמס הייתה חברה במשך ארבע שנים בלהקת הקומדיה האימפרובית Just Add Water, וכן השתתפה בסדרת סרטוני המוזיקה College Musical ביוטיוב.
קריירה
בשנת 2010, ויליאמס ביצעה שיר שילוב של שני שירים: Nature Boy ו-Beautiful Mine. השיר הפך לשיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "מד מן". הביצוע של השיר שהופיע ביוטיוב זכה לשבחים רבים, והוא שכנע את הבמאי ג'אד אפאטו לתת לויליאמס תפקיד בסדרה "בנות" של רשת HBO. כעבור זמן קצר זכתה בתפקיד, תוך קבלת קרדיט על תפקידה בלהקת Just Add Water בזמן לימודיה בייל. הסדרה "בנות" שודרה לראשונה ב-15 באפריל 2012.
ויליאמס כתבה מספר מחזות עבור המערכון "לצחוק או למות", שבו גם כיכבה כקייט מידלטון, יחד עם השחקן והדוגמן האנגלי אוליבר ג'קסון-כהן, ששיחק את הנסיך ויליאם, דוכס קיימברידג'.
ויליאמס הופיעה גם כדניאלה בסדרה הקומית "הליגה", בפרק אחד בעונה השלישית.
ב-4 בדצמבר 2014 כיכבה ויליאמס בסדרת הטלוויזיה "פיטר פן לייב" של NBC, בתפקיד הראשי של פיטר פן. בנובמבר 2016 הופיעה בסרט הקצר Past Forward.
בשנת 2017 כיכבה ויליאמס בסרט האימה "תברח", בבימויו של ג'ורדן פיל, שהשתכנע שהיא ראויה לשחק בתפקיד הראשי של רוז לאחר שראה את משחקה בסדרת NBC: "פיטר פן לייב".
בשנת 2022, השתתפה בסרט האימה "מייגן".
חיים אישיים
בשנת 2011 החלה ויליאמס לצאת עם ריקי ואן ויין, ממקימי CollegeHumor. בשנת 2014 השניים התארסו וב-19 בספטמבר 2015 נישאו בטקס פרטי. עורך טקס החתונה היה השחקן והבמאי טום הנקס. היא ובעלה גרים בצ'לסי שבמנהטן.
חנצ'שט
חנצ'שט (ברומנית: Hîncești, בכתב קירילי: Хынчешть, ברוסית: Ганчéшты/Хынчешты, ביידיש: "חונטשעשט", "גאנטשעשט" או "האנטשעשט") היא עיר ומוניקיפיום באזור לפושנה שבחבל בסרביה, כיום בחלק המרכזי-מערבי של רפובליקת מולדובה.היא שוכנת על גדות, 36 ק"מ דרומית-מערבית מעיר הבירה של הרפובליקה - קישינב .החל משנת 2003 היא בירת המחוז חנצ'שט. מספר תושביה בשנת 2005 היה 15,300 וב-2014 - 12,491.
השם
שם העיירה קשור למשפחת הבויארים המולדובנים חנקו (Hîncu) או חנקולשט (Hînculești) שהחזיקה אחוזה באזור. הנציג הידוע ביותר של אותה משפחה היה הסרדאר מיכלצ'ה חנקו, אחת הדמויות ההיסטוריות שבלטו בתולדות חבל לפושנה.