cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חידון האשליות
תקציר העלילה
הסרט, אשר מתרחש בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, מתמקד בחשיפה של אחת מהתרמיות הגדולות ביותר בטלוויזיה האמריקאית: שערוריית ההונאה בחידון "21".
במהלך הסרט מגלה חוקר הקונגרס דיק גודווין (רוב מורו), לאחר חקירה אינטנסיבית, כי שעשועון הטלוויזיה הפופולרי "עשרים ואחת" של רשת NBC הוא למעשה מבוים. על מנת להעלות את הרייטינג הצונח של התוכנית, נוהגים המפיקים להעביר מבעוד מועד את התשובות לפרופסור יפה התואר צ'ארלס ואן דורן (בגילומו של רייף פיינס) - המתחרה הפופולרי הקבוע והאלוף הנוכחי של התוכנית - כדי שיוכלו להשיג רייטינג גבוה במיוחד, ועל מנת שואן דורן יצליח להביס את הרב סטמפל (בגילומו של ג'ון טורטורו) - המתחרה היהודי הלא-פופולרי, אך מוכשר באופן פנומנלי - האלוף הוותיק.
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי והיה מועמד לארבעה פרסי אוסקר כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר (פול סקופילד).
עוסמן סמבן
עוסמן סמבן (או אוסמן סמבן;, 1 בינואר 1923 - 9 ביוני 2007; נקרא בסגנון הצרפתי סמבן-עוסמן במאמרים ובייחוסים לעבודותיו) היה במאי קולנוע סנגלי, מפיק וסופר. הלוס אנג'לס טיימס מחשיבים אותו כאחד מהכותבים המוצלחים ביותר באפריקה, ולרוב גם יחסו לו את התואר "האב של הקולנוע האפריקאי".
סמבן הוא צאצא של "סרר" (קבוצת אנשים בהם המאפיינים המדיניים שלה מוגדרים גם על ידי דת, שמיוחסת ספציפית למערב אפריקה), מתוך כך נמשך סמבן לפסטיבלי דת הסרר.
ראשית חייו
סמבן נולד לאב דייג, בזיגנשור שנמצאת באזור קזמנס שבסנגל, למשפחה מהקבוצה האתנית לבו. מאז ילדותו נחשף סמבן לדת הסרר, ובמיוחד לפסטיבל הטואור, שבו הוא היה "משרת הדת". אף על פי שהפסטיבל דורש מנחות כמו חלב מוחמץ לרוחות הקדומות (פאנגול), סמבן לא לקח את האחריות המצופה ממנו בתור משרת הפסטיבל, והיה ידוע בתור מי ששותה את המנחות המיועדות לרוחות. חלק מעבודותיו הבוגרות לוקחות מוטיבים מתוך דת הסרר. סבתו מצד האם גידלה אותו והשפיעה עליו רבות, ויש אומרים כי בשל כך נשים שיחקו תפקיד חשוב בעבודותיו.
סמבן דיבר בשפת אימו, וולוף, ומלבדה שלט גם בצרפתית וערבית בסיסית. את השפות הללו רכש בבתי ספר איסלאמיים - מדרסה, וכן בבית ספר צרפתי, בו למד עד שנת 1936 ואותו עזב בעקבות עימות עם המנהל. הוא עבר להתגורר עם אביו עד 1938 ולאחר מכן הוא עבר לעיר הבירה של סנגל - דקאר, שם עבד בעבודות כפיים שונות.
ב-1944 גויס סמבן ל"סנגל טיראיירס" - שלוחה של צבא צרפת. במהלך שירותו במלחמת העולם השנייה, הוא לחם לצדם של כוחות צרפת החופשית כנגד גרמניה הנאצית ומדינות הציר. לאחר המלחמה, הוא חזר לביתו ומדינתו, ובשנת 1947 השתתף בשביתת הרכבת שעליה ביסס לאחר מכן את הרומן שלו, "God's Bits of Wood".
בשלהי 1947, סמבן עבר לצרפת ועבד במפעל הרכב של חברת סיטרואן בפריז, ואז במזחים של מרסיי, ונהיה חלק פעיל מתנועת הסחר והחליפין. הוא הצטרף לקבוצת ה-CGT והמפלגה הקומוניסטית של צרפת, ועזר להנהיג את עיכובו של משלוח נשק במהלך המלחמה הצרפתית הקולוניאלית בווייטנאם. בזמן זה, הוא גילה את הכותב איש "הרנסאנס של הארלם" קלוד מקיי, ואת ז'אק רומיין מהאיטי, הכותב בסגנון המרקסיסטי.
קריירת כתיבה מוקדמת
הרומן השני של סמבן, O pays mon beau peuple! (1957), מגולל את סיפורו של עומאר, חקלאי שחור ואמביציוזי החוזר לאזור מולדתו עם בת זוג בעלת עור לבן ורעיונות לקידום ויישום של העולם המודרני בחקלאות לאזור זה. למרות זאת, עומאר מתעמת גם עם הממשלה הקולוניאלית הלבנה וגם עם הצו החברתי בכפר, ובסופו של דבר נרצח. ספר זה היה הצלחה בינלאומית, מה שהוביל לכך שסמבן קיבל הזמנות מכל רחבי העולם, במיוחד ממדינות קומוניסטיות כמו סין, קובה וברית המועצות. ספרו השלישי של סמבן, וגם המפורסם ביותר, הוא Les bouts de bois de Dieu משנת 1960. רוב המבקרים טענו שזוהי יצירת המופת של סמבן, שהמתחרה היחידה שלה היא Xala. הרומן נותן מימד דמיוני לסיפור של שביתת הרכבת בדקאר שנמשכה בין השנים 1947–1948. אף על פי שהדמות המרכזית בספר היא Ibrahima Bakayoko, דובר איגוד העובדים הכריזמטי, לרומן אין באמת גיבור אמיתי מלבד הקהילה עצמה, שמתאחדת יחדיו אל מול דיכוי כדי לבסס את זכויותיה. בהתאם לכך, הרומן מזכיר כמעט חמישים דמויות גם בסנגל וגם במאלי, שמראה את השביתה מכל הזוויות האפשריות. הרומן מושווה לרוב לרומנו של אמיל זולא, ז'רמינל.
סמבן המשיך לאחר רומן זה עם אוסף בדיונות קצרים בשם Voltaique. האוסף מכיל סיפורים קצרים הכוללים את "", שלאחר מכן יעבור עיבוד להיות סרטו הראשון של סמבן. ב-1964 הוא הוציא לאור את L'Harmattan, רומן אפי המדבר על משאל עם לעצמאות באפריקה.
בין השנים 1962–1963, סמבן למד בסטודיו "גורקי פילם" שבמוסקבה, תחת הבמאי הסובייטי מארק דונסקוי (Mark Donskoy).
קריירת כתיבה מאוחרת
עם הפרסום של הספר Le Mandat, précédé de Véhi Ciosane בשנת 1965, ניתן לראות שינוי בכתיבה של סמבן. עד אותה עת סמבן תקף בכתביו את ההשפעות הגזעניות והדיכוי הכלכלי של משטר הקולוניאליזם. בספר זה ניתן לראות שסמבן עבר לתקוף את המשטרים האפריקאים המושחתים שהמשיכו את המשטרים הקולוניאליים.
ברוח זאת פרסם סמבן ב-1973 את הרומן Xala (אימפוטנציה), המספר את סיפורו של איש עסקים עשיר הבטוח שנפגע מקללת אימפוטנציה בליל החתונה שלו עם אשתו השלישית. איש העסקים מנסה באובססיביות להיפטר מהקללה, אבל רק לאחר שהוא מאבד את רוב כספו מבין האיש כי המקור לקללה הוא העני שאותו רימה בדרך להשגת העושר שלו. מדובר בסוג של משל לקולוניאליזם חזירי, שבסופו של דבר חוזר לכובשים כמו בומרנג.
בשנים 1981 ו-1987 סמבן הוציא סדרה בת שני ספרים, האימפריה האחרונה (Le Dernier de l’Empire, 1981) וניוואם וטאוו (Niiwam et Taaw, 1987) שבה הוא מבקר את השחיתות והמשטר הצבאי במדינה אפריקאית חדשה ולאחר מכן בסנגל.
בזכות העוצמה שבכתביו, בעיקר Les Bouts de Bois de Dieu ו-Xala, סמבן נחשב לאחת מהדמויות המובילות בספרות האפריקאית. הוא כתב עשרה ספרים שמתוכם שבעה תורגמו לאנגלית.
סרטים
כסופר המודאג משינויים חברתיים, סמבן שאף להגיע לכמות נרחבת של קהל. הוא הבין שעבודתו הכתובה תוכל להגיע רק למקומות תרבותיים, אבל שסרטים יצליחו להגיע לקהל אפריקאי נרחב יותר.
בשנת 1963, סמבן החל לעבוד בהפקות סרטים והפיק סרט דוקומנטרי קצר לממשלת מאלי, ולאחריו הפיק את סרטו הקצר הראשון שנקרא Barom Sarret. בשנת 1964 הוא הפיק סרט קצר נוסף הנקרא Niaye, ובשנת 1966 הוא הפיק את סרטו הראשון באורך מלא, נערה שחורה, המבוסס על אחד מסיפוריו הקצרים. היה זה הסרט המלא הראשון שאי פעם הוצא לאור על ידי במאי מאפריקה שמדרום לסהרה. אף על פי שאורכו רק 60 דקות, הסרט זכה בפרס ז'אן ויגו, מה שגרם לתשומת לב בינלאומית מיידית, גם לסרטים אפריקאים בכללותם וגם לסמבן בפרט. סמבן המשיך עם ההצלחה הזאת, כשהוציא לאור את הסרט Mandabi - הסרט הראשון שבו כל הצוות היה אפריקאי ומדבר בשפת האם שלו, שפת הוולוף, ובכך הגשים את חלומו.
סרטים בשפת הוולוף ששוחרו לאחר מכן כוללים את Xala (1975), צ'דו (1977), Camo de Thiaroye (1987), ואת Guelwaar (1992). הסרט צ'דו צונזר מאוד בסנגל, בעיקר בגלל בעיות שהיו לסמבן בענייני ניירת, אף על פי שרוב המבקרים טענו שהצנזורה הייתה קשורה יותר לכך שהסרט יפורש כבעל מסרים אנטי מוסלמיים. למרות זאת, סמבן חילק עלונים המתארים את החלקים המצונזרים ליושבי בתי הקולנוע. בשנת 1971, סמבן עשה סרט בשפת הדיולה שנקרא Emitai, שנכנס לפסטיבל הסרטים הבינלאומי השביעי של מוסקבה, וזכה בו בפרס הכסף (מקום שני). הוא נגנז גם באפריקה המערבית צרפתית. סרטו Xala נכנס לפסטיבל הסרטים התשיעי של מוסקבה.
בשנת 1977, סרטו צ'דו נכנס לפסטיבל הסרטים הבין לאומיים העשירי של מוסקבה. באותה השנה, סמבן היה חלק מחבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין במהדורה ה-27 שלו בפסטיבל הסרטים הבין לאומיים ה-11 של מוסקבה בשנת 1979, הוא קיבל את 'פרס הכבוד' על תרומתו לקולנוע.
מוטיבים החוזרים בסרטיו של סמבן הם ההיסטוריה של הקולוניאליזם, כישלונה של הדת, הביקורת על מעמד הביניים באפריקה וחוזקן של נשים אפריקאיות.
סרטו האחרון, מולאדה (2004), זכה בפרטים בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2004, ובפרס FESPACO בפסטיבל הסרטים שבואגאדוגו שבבורקינה פאסו. הסרט מתנהל במדינת בורקינה פאסו וחוקר את הנושא השנוי במחלוקת של מילת נשים - הנושא של הסרט הדוקומנטרי Sembene! שיצא בשנת 2015.
מוות
סמבן נפטר ב-9 ביוני 2007, בגיל 84. הוא חלה בדצמבר שנת 2006 ונפטר בביתו שבדקאר אשר בסנגל. הוא נקבר כשהוא עטוף בתכריכים המעוטרים בפסוקים מהקוראן. הוא הותיר אחריו שלושה בנים משתי מערכות נישואין.
התייחסות מצד אנשים אחרים
ספאטי בולאן הופה, השר הכללי של הפדרציה האפריקאית ליוצרי סרטים (FEPACI) תיאר את סמבן כ"זוהר שהדליק את הלפיד לאנשים רגילים הרוצים ללכת בדרכו של האור...קול שדיבר בלי היסוס, אדם עם כישרון יוצא דופן שהחזיק בדעותיו האומנותיות ללא היסוס ועשה זאת עם יושרה וכבוד עילאיים".
השר לענייני תרבות בדרום אפריקה, ד"ר פאלו ג'ורדן, תיאר את סמבן בהספדו כ"אינטלקטואל ואדם הומאני לאין שיעור... מבקר חברתי בעל ידע רב שסיפק לעולם ידע חלופי על אפריקה". המבקר הצרפתי ז'ורז' סדואל (George Sadual) התייחס לסמבן לאחר הוצאת הסרט "Black Girl" ואמר שהודות לסמבן, ל"יבשת השחורה" יש סוף סוף אמרה בקולנוע העולמי.
פנזה
פנזה (ברוסית: Пенза) היא עיר ברוסיה באזור נהר הוולגה, כ־630 ק"מ דרומית־מזרחית למוסקבה.
היסטוריה
העיר הוקמה בשנת 1663 בהתאם לפקודת הצאר אלכסיי הראשון כמבצר להגנת הגבול הדרום-מזרחי של המדינה. בהמשך, עם התרחבות המדינה והעברת הגבול דרומה, העיר איבדה את חשיבותה כמבצר גבול. בשנת 1796 העיר הפכה להיות מרכז גוברניה שבוטלה בשנת 1797, אך הוקמה מחדש בשנת 1801. גוברניה זו כללה את שטחו של מחוז פנזה של היום ורוב שטח מורדוביה. באותה שנה החלו לבנות בעיר בנייני אבן. לקראת שנת 1809 אוכלוסיית העיר הגיעה לכ-13 אלף תושבים.
העיר ממוקמת על שבע גבעות סביב נהר סורה. בנוסף לכך, בשטח העיר זורמים נהרות נוספות. הטמפרטורה הממוצעת בחורף היא כ-14 מעלות מתחת לאפס. בחודשי הקיץ הטמפרטורה הממוצעת היא כ-26 מעלות.
מבחינה מנהלית העיר מחולקת לארבעה אזורים (אוקטייברסקי, לנינסקי, פרבומאייסקי וז'לזנודורוז'ני).
העיר חוברה למערכת מסילות הברזל כבר בשנת 1874. היא מהווה עתה צומת חשוב של מערכת מסילות הברזל הרוסית. באזור פרבומייסקי בעיר נמצא שדה התעופה של פנזה, שהוא שדה התעופה היחיד במחוז פנזה. במשך כל השנה יוצאות ממנו טיסות למוסקבה. בתקופת החופשות מתווספות טיסות נוספות.
ערים תאומות
לפנזה חמש ערים תאומות:
צ'ימה
האגדה של צ'ימה (אנגלית:Legends of Chima) היא סדרת אנימציה ממוחשבת לילדים המבוססת על סדרת צעצועי Legends of Chima של חברת לגו. שידורי הסדרה החלו בארצות הברית ב-16 בינואר 2013.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בערוץ ניקולודיאון בשנים 2013-2015.
לסדרה הופקו שלוש עונות. שידור העונה הראשונה החל ב-16 בינואר 2013, העונה השנייה החלה ב-15 במרץ 2014 והשלישית, ב-9 באוגוסט 2014.
לסדרה תוכננו עוד עונות אבל היא נזנחה עקב ביקורות נמוכות.
עלילה
במרכז הסדרה ממלכת צ'ימה הקסומה, בעבר גן עדן קסום שתושביו, חיות דמויות אנוש, חיו יחדיו בשלום. האוטופיה מגיעה לקיצה עם פלישתו של שבט ברברים המוביל את הממלכה למלחמת אזרחים.
עונה 1 - כוחו של הצ'י
כשהנסיך קרייגר הצעיר מאבד את הוריו בערוץ העומק הנצחי והופך למלך שבט התנינים, אחותו משתמשת בצמח מיוחד כדי לאלץ אותו לפתוח מלחמה בין העמים. חברו הטוב לשעבר, הנסיך לאבאל משבט האריות, נאלץ להופך לאויבו המר.
כך פורצת מלחמה איומה בין שמונת שבטי החיות על הצ'י החזק, חומר שיכול גם לקיים וגם להרוס את החיים בממלכה.
עונה 2 - המשימה של החיות האגדיות
כאשר השבטים האפלים מנצלים את המלחמה כדי לגנוב את הצ'י מהר קאבורה על ידי חסימת המפלים, שמונה גיבורים צריכים לצאת למסע אל ערוץ העמק הנצחי כדי להציל את שמונת החיות האגדיות.
רק אם יצליחו במשימה מפלי הצ'י ימשיכו לזרום והשלווה תחזור לממלכה.
עונה 3 - האגדה של צ'י האש
בעבר, לפני ששבטי צ'ימה התפתחו התחוללה מלחמה בין שבט הציידים לבין שבטי האש, כדי לנצח במלחמה שבט עוף החול ביצע את "המאור הגדול" כדי לכלוא את שבט הציידים בתרדמת ארוכה ולהחזיר את השלום לעולם.
בעקבות אירועי העונה הקודמת, שבטי הציידים העתיקים מתעוררים מתרדמתם ומאיימים להקפיא את כל צ'ימה, גיבורי צ'ימה חייבים למצוא את שבטי האש האגדיים ולהשיג את כוחו של צ'י האש, רק כך יוכלו השבטים של צ'ימה להשיב מלחמה ולהציל את הממלכה.
באיפילוג מתגלה שצ'ימה היא ממלכה של אי צף ענק המרחף מעל עולם לא ידוע וגדול עוד יותר.
דמויות בצ'ימה
בצ'ימה ישנם תשעה שבטים של חיות רגילות, שלושה שבטים של חיות אפלות שקיימות בערוץ העומק הנצחי, ארבעה שבטים קדמונים שהשתחררו מהקרח ושני שבטי אש בנוסף קיימים גם דמויות שלא שייכות לאף אחת מהשבטים.
הערות שוליים
קטגוריה:סדרות הנפשה קנדיות
כפניים (סרטנים)
כְּפָנִיִּים המכונים גם מחושתניים (שם מדעי: Scyllaridae) היא משפחה של מעשירי רגל ימיים הקרובים ללובסטרים וללובסטרים הקוצניים והם חיים בימים טרופיים.
אורכם של סרטנים אלה מ-40 מ"מ ל-50 ס"מ והם בעלי גוף מגוש, שריון גדול ועיניים גדולות ובעיקר צבתות גדולות מעוגלות הקרובות לראש. ישנם כמה מחושים ליד הראש והלסתות קטנות. ללובסטרים אלה ישנם 10 רגליים.
יקיר העיר
בישראל, יקיר העיר הוא אות הוקרה עירוני, המוענק על ידי עירייה לתושבים ותיקים, שבלטו בעשייה הציבורית ובתרומה לקהילה. הענקת התואר מביעה את הערכת העיר, תושביה והעומדים בראשה לאנשים, אשר השקיעו מאמץ והשפיעו בעשייתם על התפתחות העיר וחיי הקהילה בה. אותות מקבילים קיימים במדינות אחרות, כגון הענקת מפתח לעיר או "Freedom of the City" בארצות דוברות האנגלית.
קריטריונים
האות יוענק לתושבים המתגוררים בעיר, על פעילות ראויה לציון וייחודית שעיקרה בעיר, או לטובת העיר ותושביה או לכבודם.
כל תושב, ארגון או חבר מועצת העיר רשאי להגיש לעירייה המלצה למועמדות, כאשר לרוב מועמדים זכאים הם מעל גיל 65, שעיקר פעילותם הציבורית הייתה בעיר או למענה. את מקבלי האות בוחרת ועדה שרוב חבריה הם חברי מועצת העיר בראשות ראש העירייה. מרבית העיריות קובעות בתקנון תנאי סף לקבלת האות: עם זאת, יש לכך יוצאים מן הכלל, כגון האות שהוענק למרים בן-פורת ב-1982 והכרה בחסידי אומות העולם המתגוררים בעיר כיקיריה.
הענקת האות
האות מוענק בטקס חגיגי במעמד ראש העיר, לרוב ביום סמלי, כגון יום העצמאות, יום ירושלים וכדומה. האות המוענק הוא תעודת כבוד מטעם העירייה ואותות נוספים כגון סיכת זהב. קיימים אותים נוספים: עיריית באר שבע למשל מעניקה מגילת קלף בה מפורטת עילת הענקת העיטור ומדליון בצורת סמל העיר. בנוסף, מוזמנים יקירי העיר לכל אירוע חגיגי פומבי, שמם נרשם בספר יקירי העיר והם מקבלים תו לחניה חינם.
האות עשוי להינתן באחד מתחומים הבאים כגון תעשייה, אדריכלות, חינוך, תרבות, אמנות וכו'.
סוחוי KR-860
פיתוח
תכנון המטוס החל בשנת 1990, והדגם הראשון תוכנן לטוס את טיסת הבכורה שלו בשנת 2000. עלות הפרויקט שהוערכה בתחילה בין 4-5.5 מיליארד דולרים, התעדכנה במהלך התכנון לכ-10 מיליארד, דבר שגרם להעלאת מחירים; מ-150 מיליון דולר לבין 160-200 מיליון דולר ליחידה.
תוכניתה של סוחוי הייתה לשווק כ-300 מטוסים, ולייצרם במפעליה שבקאזאן. בתחילה תוכנן המטוס כמטוס נוסעים בלבד, אולם לאחר מכן הציעה סוחוי דגם מטען בשם KR-860T. המטוס הוצע גם לשמש כמכלית שתוביל גז טבעי נוזלי, משדה הנפט והגז סחלין-II שבסחלין, תוך שהוא מתדלק בגז במקום בדלק סילוני.
המטוס תוכנן לשאת משקל מרבי של כ-650 טון, מתוכם כ-300 טון מטענים. בסיפון התחתון תוכננו שלושה מעברים ותצורת ישיבה של 12 בשורה, ובסיפון העליון שני מעברים ופריסת מושבים של 9 בשורה, והוא נועד לשאת בין 860-1000 נוסעים. בעיצוב הכנפיים שולבו כנפונים, ונוספה אפשרות לקיפולם.
הפרויקט התקדם עד לשלב של מודלים שיווקיים. דגם בקנה מידה מוקטן של 1/24 הוצג בסלון האווירי בפריז של שנת 1999 (לחצו לצפייה). אם היה נבנה, היה זה המטוס הגדול בעולם.
חג המולד בישראל
חגיגות חג המולד בישראל הן מועטות ביחס למקומות אחרים בעולם. מכיוון שרק 1.8% מאוכלוסיית המדינה הם נוצרים וחג המולד אינו נמנה עם חגי ישראל ומועדיו, חג המולד אינו חג נפוץ בישראל. עם זאת, סיפור חג המולד אירע לפי המסורת בארץ ישראל, בשטחי מדינת ישראל ובאזורים הנתונים לשליטתה. בין המקומות הקשורים לחג המולד כמה מהאתרים הקדושים ביותר לנצרות, כמו העיר נצרת. אתרים אלה הם גם מוקד משיכה לתיירות צליינית לארץ ישראל. טקסים מיוחדים לחג המולד נערכים ברחבי ישראל בכנסיות נוצריות לצד קונצרטים לחג המולד, שווקים, בזארים, תהלוכות, דרשות ואירועים.
באזורים עם אוכלוסיות נוצריות כמו יפו, חיפה, נצרת, העיר העתיקה בירושלים, ניתן לראות את סמלי חג המולד. גם בשכונות שבהן קהילות של עולים מברית המועצות, שרבות מהן חוגגות את חג המולד, ישנה נוכחות מרובה יותר של סמלי חג. עיריית נצרת מאירה באורות חג המולד ובשווקים בחיק הטבע שחוגגים חג המולד, ועיריית חיפה מקדמת סדרה של אירועי חוצות בשם "החג של החגים" שפונים למאמיני שלוש הדתות. מעבר לרוח הזו, סמלי חג המולד לא נפוצים ברחבי ישראל. חגיגות חג המולד גם ממוסחרת פחות מאשר בחלק גדול מהעולם המערבי, משום שהיהדות והאסלאם הן שתי הדתות העיקריות של ישראל. בניגוד לקתולים במערב, הכנסייה הקתולית במזרח מייחסת חשיבות גדולה יותר לפסחא מלחג המולד, כאשר מנהגים המזוהים עם חג המולד במערב, כגון חלוקת מתנות, עצי אשוח ועוד מהווים חידוש יחסי, ונכנסו רק באמצע המאה העשרים.
בתקופת המנדט הבריטי צוין החג באופן נרחב, ומשרדי הממשלה היו סגורים. כמו כן, לקראת תום המנדט שלח הנציב העליון אגרת לכבוד החג והטקסים שודרו ברדיו והוסרטו. עם קום המדינה, המשיכו להיות טקסים אלה משודרים ברדיו בישראל.
תנועה אחורית, סגורה, מעוגלת
תנועה אחורית סגורה מעוגלת היא צליל תנועתי הנפוץ בשפות מדוברות רבות. סמל ה-IPA לתנועה הוא U לטינית קטנה /u/.
קיריבטי במשחקים האולימפיים לנוער
קיריבטי משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). היא מעולם לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער. עד כה, אף ספורטאי נוער מקיריבטי לא זכה במדליה אולימפית לנוער והשתתפותה במשחקים היא בעיקר סמלית.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה של קיריבטי למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והיא הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה קיריבטי עד כה. המשלחת כללה 4 ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת הגיעה להישג בענף הטאקוונדו בה העפילה לרבע הגמר בקטגוריית משקל עד 55 ק"ג בנות. בענפי האתלטיקה וההרמת משקולות הגיעה המשלחת למקומות האחרונים.
מארי קיביניימי
מארי יוהאנה קיביניימי (בפינית: Mari Johanna Kiviniemi; נולדה ב-27 בספטמבר 1968) היא פוליטיקאית ומדינאית פינית. היא כיהנה כראשת ממשלת פינלנד בין 22 ביוני 2010 ל-22 ביוני 2011, כמנהיגתה של מפלגת המרכז.
ביוגרפיה
מארי קיביניימי היא בת לחקלאים מן העיירה סייניוקי במערב פינלנד. בשנת 1988 החלה לימודי כלכלה באוניברסיטת הלסינקי, ורכשה תואר שני במדעי החברה. היא נשואה ואם לשני ילדים.
קריירה פוליטית
קיביניימי שימשה כמזכ"לית אגודת הסטודנטים של מפלגת המרכז בשנים 1990–1991. היא נבחרה לראשונה לפרלמנט בשנת 1995. בשנים 2004–2005 שירתה כיועצת המדיניות הכלכלית של ראש הממשלה. היא הייתה שרת מסחר החוץ והפיתוח בשנים 2006–2005, ושרת המנהל הציבורי בשנים 2007–2010. ביוני 2010 נבחרה ליושבת ראש מפלגת המרכז ולתפקיד ראש הממשלה, בעקבות התפטרותו של מאטי ואנהאנן.
קיביניימי היא האישה השנייה שכיהנה כראש ממשלת פינלנד אחרי אנלי יטנמקי (2003). היא עמדה בראש ממשלת קואליציה שהוקמה בשנת 2007 המורכבת ממפלגת המרכז, מפלגת האיחוד הלאומי, ברית הירוקים ומפלגת העם השוודית. לאחר תבוסת מפלגתה בבחירות בשנת 2011 פינתה את ראשות הממשלה ליורקי קאטאינן שהיה שר האוצר בממשלתה.
כנסיית סנטה טקלה (סרברה דה לה קניאדה)
כנסיית סנטה טקלה (בספרדית: Iglesia de Santa Tecla), או בשמה המלא כנסיית גבירתנו של העלייה לשמיים (Iglesia de Nuestra Señora de la Asunción) היא כנסייה קתולית מהמאה ה-15 בעיירה, באראגון שבספרד. הכנסייה היא דוגמה בולטת לאדריכלות בסגנון מודחאר.
ב-27 ביולי 1945 הוכרזה הכנסייה "אתר אמנותי היסטורי" (Monumento histórico artístico), כיום "אתר של עניין תרבותי" (Bien de Interés Cultural). יחד עם כנסיות אחרות בטרואל ובמחוז סרגוסה היא מוגדרת מ-2001 כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם אדריכלות מודחאר באראגון. שטח אתר המורשת הוא 270 מטרים רבועים, כששטח אזור החיץ הוא 2.4 דונם.
תיאור
כנסייה הקהילה של סרברה דה לה קניאדה, המכונה "כנסיית סנטה טקלה" (על שם טקלה הקדושה, הקדושה המגנה של העיירה), הוקמה בראש הגבעה של העיירה על חורבות מבצר קדום, שבאבניו השתמשו לבניית כנסייה. על פי הכתובת בכנסייה היא הושלמה בשנת 1426 והבנאי הראשי היה "מהומה ראמי" (Mahoma Ramí), שהיה אלריפה (alarife, בנאי מומחה בסגנון מודחאר).
הכנסייה נבנתה בשני שלבים עיקריים הבסיס מאבני גזית של הכנסייה, וייתכן שגם הקפלה, שנהרסו בעקבות מלחמת שני הפדרואים ונותרו ממנה המגדל העגול, חלק מהחומה הצפונית, וייתכן שגם הבסיס של אפסיס. החלק השני הוא בסגנון מודחאר בתכנון מהומה ראמי.
הכנסייה משולבת במבצר, תוך שימוש בשרידי המבצר הקודם. אבל החיצוניות הקודרת של הכנסייה עומדת בניגוד לעושר העיטורים בפנים שאליו מגיעים דרך שער פשוט. בטימפנון יש שלט אצולה המייצג את שלט האצולה המלכותי של אראגון בצורת מעוין במרכז ריבוע שבתוך מעגל.
תנועה קדמית, סגורה, בלתי-מעוגלת
תנועה קדמית סגורה בלתי-מעוגלת היא צליל תנועתי הנפוץ בשפות מדוברות רבות. סמל ה-IPA לתנועה הוא I לטינית קטנה /i/.
לונכורה
לוֹנְכוּרָה (שם מדעי: Lonchura) הוא סוג ציפורי שיר ממשפחת האסטרילדיים. הסוג נפוץ באפריקה ודרום אסיה מהודו וסרי לנקה במערב ועד לאינדונזיה והפיליפינים במזרח.
מינים
בסוג זה כ-40 מינים:
בעבר גם המין הפולש בישראל, כסוף-מקור הודי, שויך לסוג לונכורה, אך בהמשך שויך לסוג Euodice.
Psycho
Psycho הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר האמריקאי פוסט מאלון, בשיתוף הזמר האמריקאי טיי דולה סיין, מתוך אלבום האולפן השני של מאלון, Beerbongs & Bentleys. השיר יצא לאור ב-23 בפברואר 2018, כסינגל השלישי מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס. מאלון ודולה סיין כתבו את השיר יחד עם המפיק של מאלון לואי בל, ומאלון ובל הפיקו את השיר. מבחינה לירית, השיר דן באורח חייו של מאלון ובוחן את נושאי התהילה ובעיות האמון. השיר הגיע היישר אל המקום השני במצעד הבילבורד הוט 100, מתחת ל-"God's Plan" של דרייק, והגיע למקום הראשון ביוני 2018.
רקע
מאלון הכריז על השיר לראשונה ב-4 בינואר 2017, תוך שפרסם סרטון שלו מנגן את השיר באולפן הקלטות. כעבור למעלה משנה ב-21 בפברואר 2018, הוא הציג תצוגה מקדימה בת 30 שניות של השיר בעמוד הטוויטר שלו.
הרכב
על פי בילבורד ו-Spin, לשיר מקצב טראפ איטי ומלודיה דומה לסינגל הבכורה של מאלון משנת 2015, "White Iverson".
ביקורת
שלדון פירס מפיצ'פורק ראה בשחר שילוב של "כמה מהראפים הכי פחות מעניינים שאפשר לדמיין" ו"דאונר שלא יפסיק", וכתב שהוא "משתמש במושגים שהושמעו בהיפ הופ במשך שנים". פטרין הושקן מחדשות MTV סבר כי השיר "מוצא אווירה בשעות הלילה המאוחרות, הרחק מהטירוף של גיטרות מכורבלות, מפורש כמו חגיגת יוקרה צוננת". מיץ' פינדל מ-HotNewHipHop כתב כי מאלון "ממשיך את הנוסחה שנקבעה על ידי הסינגל הקודם שלו, 'Rockstar'", וכי הם חולקים "כמה קווי דמיון מלודיים", תוך שתיאר את השיר כ"מאופק יותר" בהשוואה ל-"Rockstar". השיר נבחר על ידי מגזין טיים לשיר הגרוע ביותר משנת 2018.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם בערוץ ה-Vevo של מאלון ביוטיוב ב-22 במרץ 2018. הקליפ בוים על ידי ג'יימס דפינה. נכון לאוקטובר 2020, לקליפ למעלה מ-790 מיליון צפיות.
לואיז סגין
לואיז סגין או לואיז סגן (בצרפתית: Louise Seguin) הייתה האישה המערבית (האירופאית) הראשונה שהגיעה במסגרת משלחת מחקר לחופי אנטארקטיקה בשנת 1772. המדענית הראשונה שהגיעה לחקור את אנטארקטיקה הייתה ז'אן בארה בשנת 1777, והאישה הראשונה שדרכה על אדמת אנטארקטיקה הייתה אינגריד כריטיאנסן בשנת 1931.
הגעת סגין לאנטארקטיקה
סגין בת השש עשרה, הפליגה כשהיא מחופשת לנער במסע המחקר לאנטארקטיקה של איב-ז'וזף דה קרגלן שהתקיים בין השנים 1773–1772. סגין השתתפה בחקר איי קרגולין עם צוות הספינה של קרגלן - רולאן (Roland).
לפי מקור אחר הייתה סגין קורטזנה של קרגלן.
לקריאה נוספת
• Gabriela Roldan, Changes in the contributions of Women to Antarctic National Programmes, December 2010, P 13
הונדורס במשחקים האולימפיים
הונדורס השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). היא נעדרה מאולימפיאדת מינכן (1972) ושבה והשתתפה באולימפיאדת מונטריאול (1976). ב-1980 הצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, ומאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היא משתתפת במשחקים ברציפות.
לאורך השנים היו רוב הישגיהם של הספורטאים ההונדורנים נמוכים למדי, ואיש מהם לא זכה במדליה אולימפית. נבחרת הכדורגל השתתפה במשחקים 4 פעמים, ובאולימפיאדת לונדון (2012) העפילה לראשונה לשלב רבע הגמר, בו הפסידה 3-2 ליפן. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) רשמה הנבחרת את הישג השיא שלה, כשסיימה במקום הרביעי, לאחר תבוסה 6-0 לברזיל בחצי הגמר והפסד 3-2 לניגריה במשחק על המקום השלישי.
הונדורס השתתפה גם באולימפיאדת חורף אחת, אולימפיאדת אלברוויל (1992), בה ייצג אותה ספורטאי אחד, בסקי למרחקים.
הארמון המלכותי של אמסטרדם
הארמון המלכותי של אמסטרדם (בהולנדית: Koninklijk Paleis Amsterdam) הוא ארמון השוכן בכיכר דה דאם בלב המרכז ההיסטורי של אמסטרדם ומשמש את משפחת המלוכה ההולנדית.
הארמון המלכותי הוקם תחילה בתור בניין עיריית אמסטרדם שנבנה בשנים 1648–1665 בשיא תור הזהב של הולנד. בשנת 1808 קבע המלך לואי בונפרטה (אחיו של נפוליאון בונפרטה) את משכן מלכותו בבניין זה בלב אמסטרדם, בתקופה זו גם הוסר בית השקילה שניצב במרכז כיכר דה דאם בקדמת הארמון, מאז ועד היום משמש המבנה כארמון מלכותי.
הארמון המלכותי של אמסטרדם הוא כיום אחד משלושה ארמונות מלכותיים רשמיים של משפחת המלוכה ההולנדית.
היסטוריה
בשנת 1648 נחתם שלום וסטפליה שהעניק להולנד עצמאות מידי האימפריה הספרדית והביא כך לסיום מלחמת שלושים השנים. הסכם השלום הביא לנקודת שיא תרבותית ומסחרית בתור הזהב של הולנד ולמעשה החל תהליך פריחה ברחבי ממלכת הולנד שנמשך כ-30 שנים, בתקופה זו ספינות הולנדיות קיימו מסחר ברחבי העולם, מושבות הולנדיות התקיימו ביבשת אמריקה, אפריקה ואסיה והייתה פריחה תרבותית וכלכלית רבה ברחבי הולנד.
אמסטרדם הייתה באותה עת כבר עיר נמל חשובה וכללה מעמד בורגני מפותח של סוחרים ואנשי אדמיניסטרציה שניהלו את מפעל המסחר ההולנדי. באותה שנה בה נחתם הסכם השלום ב-1648, הוחלט להקים בניין עירייה חדש בעיר אמסטרדם, כדי לשקף את חשיבות העיר ואת השגשוג הרב של התקופה. יעקוב ואן קמפן נבחר לתכנן את המבנה החדש, הוא בחר בסגנון הקלאסיציסטי שהיה נהוג בתקופה, כאשר הרעיון העיצובי התבסס על מבני שלטון של האימפריה הרומית שכן ההולנדים ראו עצמם בתור ממשיכים של הרומאים בצפון אירופה.
את המבנה החדש הוחלט להקים במרכז העיר, כחלק מרחבה שישבה על סכר נהר האמסטל, כיכר שנקראת כיום דה דאם. בתקופה זאת הכיכר השקיפה על תעלות המים ורציפי המסחר העיקריים שפרקו סחורה מאוניות המסחר ההולנדיות. בניית המבנה ארכה שבע שנים בעלות של 8.3 מיליון גילדן הולנדי, הוא נבנה מאבן חול בעלת גוון צהבהב שהגיעה ממערב סקסוניה התחתונה שבצפון-מערב גרמניה, פנים המבנה נבנה בעיקר משיש. בשנים שלאחר פתיחת בית העירייה, היה זה המבנה האדמיניסטרטיבי הגדול ביותר באירופה, בתקופה זו היה גם אחד מהטוענים לכתר הפלא השמיני של העולם.
בשנת 1795 נכנסה הולנד לתקופת הרפובליקה הבטאווית כתוצאה ממהפכה דומה לזו שהתרחשה בצרפת בתקופה. במהלך שנות הרפובליקה מלך הולנד נותר בגלות באנגליה, בשנת 1806 הולנד נכנעה לשליטה צרפתית ולואי בונפרטה הוכתר כמלך הולנד בתור 'לואי הראשון'. לאחר שניהל את חצר המלוכה מהאג ואוטרכט, החליט להעביר את מרכז השלטון לעיר אמסטרדם שהייתה אז מוקד כוח חשוב. לשם כך הוא בחר את בניין העירייה כארמון מלכותי, בתקופתו גם שופצה הכיכר מול הארמון (דאם) ונהרס בית המשקולות שניצב במרכזה כדי לשפר את הנוף מהארמון. לאחר שנתיים בלבד במעונו החדש, ויתר לואי על כס המלכות ובנו לואי השני הומלך במקומו, אך עשרה ימים בלבד לאחר מכן ב-12 ביולי 1810 סופחה הולנד באופן רשמי לצרפת. בבניין הארמון שכן בתקופה זו מעונו של המושל הצרפתי שארל פרנסואה לברון.
בשנת 1813 לאחר שהובסה צרפת על ידי הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, חזר הנסיך וילם מבית אורנג' להולנד והוכתר בתור וילם הראשון, מלך הולנד. הארמון המלכותי באמסטרדם חזר להיות מעון מלכותי ומעתה ישכון בו מונרך מבית המלוכה ההולנדית, וילם גם הפך את אמסטרדם להיות עיר הבירה הרשמית של ממלכת הולנד.
בשנת 1936 הארמון המלכותי הפך לנכס של הכתר ההולנדי. כיום הוא משמש את משפחת המלוכה בעיקר לאירועים מיוחדים ואירוח מבקרים ממדינות אחרות. בשנים 2005–2009 הארמון עבר שיפוץ נרחב, חלקים רבים בארמון פתוחים כיום לציבור הרחב כמוזיאון וכאטרקציית תיירות.
SM U-18
SM U-18 הייתה אחת מ-329 צוללות ששירתו בצי הגרמני הקיסרי במלחמת העולם הראשונה. U-18 פעלה בלוחמת לוחמה נגד הסחר בקרב הראשון על האוקיינוס האטלנטי.
היסטוריית שירות
החל מאוקטובר 1914 פיקד עליה קפיטן-לויטננט פון הניג.
במשימתה השלישית, ב-23 בנובמבר U-18 חדרה למעגן הצי של Scapa Flow דרך Hoxa Sound, בעקבות ספינת קיטור דרך הבום ונכנסה למעגן בקושי רב. עם זאת, הצי נעדר, כשהוא מפוזר במעגנים בחוף המערבי של סקוטלנד ואירלנד. כאשר U-18 עשתה את דרכה חזרה דרך Hoxa Sound אל הים הפתוח, הפריסקופ שלה זוהה על ידי סירת שמירה. ספינת המכמורת דורותי גריי שינתה מסלול ופגעה בפריסקופ, והפכה אותו ללא שימושי. בעקבות כך U-18 סבלה מכשל במנוע הצלילה שלה והצוללת לא הצליחה לשמור על העומק שלה, בשלב מסוים היא אפילו פגעה בקרקעית הים. היא נפגעה בפעם השנייה על ידי המשחתת HMS גארי ובסופו של דבר, הקפטן שלה נאלץ לעלות על פני השטח ולהטביע את הצוללת ממש מחוץ לשער הוקסה; כל אנשי הצוות, למעט אחד, נאספו על ידי סירות בריטיות. איש צוות אחד נספה, ואילו 22 הנותרים נכלאו כשבויי מלחמה.
שרידי הצוללת שוכנים מתחת לפני השטח ממש מחוץ לשער Hoxa, ב-58°41′ צפון 02°55′ מערב.
אל סלוודור במשחקים האולימפיים
אל סלוודור השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968). היא נעדרה מהמשחקים פעמיים, מאולימפיאדת מונטריאול (1976) ומאולימפיאדת מוסקבה (1980), אותה החרימה במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
הישגיהם של הספורטאים האל סלוודורים במשחקים היו נמוכים בדרך כלל, ואיש מהם לא זכה במדליה אולימפית. את ההישגים הגבוהים ביותר רשמו רוכבת האופניים מורין קיילה ורגרה, שסיימה במקום החמישי במרוץ הנקודות באולימפיאדת אטלנטה (1996) והקלעית לואיסה מאידה, שסיימה במקום השמיני בירי באקדח מ-25 מטר באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
רמת מרקהאם
רמת מרקהאם או מישור מרקהאם (באנגלית: Markham Plateau) היא רמה מישורית ברכס המלכה אליזבת, חלק מרכס המלכה אלכסנדרה שבההרים הטראנס-אנטארקטיים, הממוקם באזור חוף שקלטון, של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
הרמה משתרעת דרומה מהר מרקהאם.
אורכה של הרמה 19 קילומטרים.
הרמה קטנה בשטחה, אולם נישאת מעל סביבתה. גובהה של הרמה 3,558 מטרים מעל פני הים; רמת מרקהאם היא האתר ה-113 בגובהו באנטארקטיקה.
הרמה מפרידה בין הקרחונים הזורמים לכיוון מזרח - לבין הקרחונים הזורמים לכיוון מערב, שבחלק הצפוני של רכס המלכה אליזבת.
גילוי ומיפוי הרמה
הרמה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרי טלורומטר, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960– 1962.
מקור השם
שמה של הרמה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
שמה של הרמה ניתן לה, בעת שניתן שמו של הר מרקהאם הסמוך לרמה.
הר מרקהאם נקרא על שמו של סר קלמנס מרקהאם, אשר, בהיותו נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, יזם ותכנן את משלחת דיסקברי, ובחר את רוברט פלקון סקוט כמפקד המשלחת.
גאבור מזאי
גאבור מזאי (בהונגרית: Mezei Gábor; בודפשט, 29 בנובמבר, 1935) הוא אדריכל ומעצב פנים יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל) ופרס על שם מיהאי מונקאצ'י, כמו כן הוא מעצב רהיטים וסופר מומחה במקצועו. חבר קבוע במחלקה לאמנויות שימושיות ועיצוב של האקדמיה ההונגרית לאמנויות (2011).
קורות חיים
גאבור מזאי נולד במשפחה יהודית. הוא למד לימודים מתקדמים באקדמיה ההונגרית לאמנויות שימושיות (1955-1960) (כיום שמה אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב). הוא כתב את התזה שלו על ציוד תיאטרון. באמצע שנות ה-60, כמתכנן של SZÖTERV, הוא פגש את האדריכל אימרה מקובץ, שגישתו לסגנון עשתה עליו רושם עמוק. בעקבות מקובץ, גם הוא מרד במונוטוניות ובאפרוריות של האדריכלות התעשייתית המודרנית והחל לתכנן ולעצב בסגנון אינדיבידואלי. בהכירו את המסורת התרבותית ההונגרית והאירופית, ועם הידע שלו במגמות הסגנון המודרני של המאה ה-20, הוא הפך לאחד האישים המקוריים ביותר של מעצבי הפנים החדשים, בעלי המוח האורגני. ב-1968 הוא נבחר למנהיג קבוצת האמנים התעשייתיים פריזמה 13.
כשותף ליצירה, הוא הפך לרוב למעצב הפנים של מבני ציבור שתוכננו על ידי אימרה מקובץ. עם יצורי הריהוט הסוריאליסטיים שלו, הוא כמעט לא רק ריהט, אלא איכלס את חללי הפנים, כאילו המחיז אותם. האלמנטים הקומפוזיציה הנפוצים ביותר הם צורת המעגל הקדומה, עץ החיים והכנף. בתקופה האחרונה הוא עסק גם בציור, אותו הציג במסגרת תערוכת יחיד בסנטנדרה. המוזיאון ההונגרי לאמנויות שימושיות שומר דוגמאות של עבודות עיצוב הפנים שלו.
גוסטב סוונסון
גוסטב סוונסון (בשוודית: Gustav Svensson; נולד ב-7 בפברואר 1987) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדות הקשר והמגן בקבוצת גטבורג מליגת העל השוודית.
קריירה
סוונסון החל לשחק בילדותו בקבוצה מקומית בעיר הולדתו, וכשהיה בן 14 הצטרף לקבוצת גטבורג. בשנת 2007 הוא סייע לקבוצה לזכות באליפות שוודיה, ואף היה מועמד לתואר השחקן הצעיר של העונה בשוודיה.
ב-1 בספטמבר 2010 חתם סוונסון על חוזה לשלוש שנים בבורסאספור הטורקית.
ב-7 ביולי 2012 חתם סוונסון על חוזה לשלוש שנים בטאבריה סימפרופול מליגת העל האוקראינית. ב-31 באוגוסט 2012 ערך סוונסון את הופעת הבכורה שלו בליגה. באותה העונה, במהלך פגרת החורף, קרע סוונסון את הרצועה הצולבת בברכו, ונאלץ לעבור תקופת החלמה ממושכת.
ב-23 במרץ 2014 חזר סוונסטו לקדנציה נוספת בגטבורג בה חתם על חוזה לארבע שנים.
ב-30 בינואר 2017 חתם סוונסון בסיאטל סאונדרס האמריקאית.
ב-9 באפריל 2021 חזר סוונסון לגואנגג'ואו סיטי.
ב-22 ביולי 2021 חזר סוונסון לאחר 11 שנה לקבוצת נעוריו, גטבורג.
נבחרת לאומית
לזכותו של סוונסון 24 הופעות במדי הנבחרת הצעירה של שוודיה, במדיה הופיע באליפות אירופה עד גיל 21 אשר נערכה בשוודיה בשנת 2009. באותו הטורניר כבש סוונסון את שערו היחיד במדי הנבחרת הצעירה במשחק נגד במסגרת שלב הבתים.
אבו מוחמד אל-ג'ולאני
אַבּוּ מֻחַמַּד אלְ-ג'וּלַאנִיּ (בערבית: أبو محمد الجولاني; ייתכן ששמו האמיתי הוא אוסאמה אל-עבסי אל-ואחדי) הוא מנהיג אסלאמיסטי סוני ממוצא סורי, אשר מפורסם בשל היותו האמיר של ג'בהת א-נוסרה – אחד הכוחות החזקים במלחמת האזרחים בסוריה ולשעבר הסניף הסורי של אל-קאעידה. אל-ג'ולאני היה רשום החל מ-16 מאי 2013 ברשימת הטרור (SDGT) של מחלקת המדינה האמריקאית בתור "טרוריסט בינלאומי". בנאום שהתפרסם ב-28 ביולי 2016 על ידי ארגונו, אל-ג'ולאני, שהופיע לראשונה בתקשורת, הודיע רשמית שארגונו - ג'בהת א-נוסרה - מתנתק מאל-קאעידה ושמו משתנה לג'בהת פתח א-שאם (בתרגום חופשי: חזית הכיבוש של סוריה). ב-28 בינואר 2017, ארגונו של אל-ג'ולאני הוביל להקמת ארגון מאוחד של ארגוני הג'יהאדיסטים הסורים אשר נקרא היאת תחריר א-שאם (הארגון לשחרור הלבנט), בו אל-ג'ולאני משמש כמפקד הצבאי של הארגון.
גוסטב סוונסון
נבחרת לאומית
ב-25 בינואר 2009 ערך סוונסון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של במשחק חוץ מול  אשר הסתיים בניצחון הנבחרת השוודית בתוצאה 2–3.
אבו מוחמד אל-ג'ולאני
מעט מאוד ידוע על אבו מוחמד אל-ג'ולאני, שהוא למעשה שמו המחתרתי. אל-ג'ולאני הוא סורי במוצאו, ומשמעות כינויו היא "הגולני", על שם רמת הגולן שנכבשה על ידי ישראל במלחמת ששת הימים. שמו האמיתי מעולם לא נחשף. באוקטובר 2013 דיווחה הטלוויזיה הסורית הממלכתית כי הוא נהרג ליד לטקיה, אך סוכנות הידיעות הממלכתית של סוריה "SANA" חזרה בה במהרה מדיווח זה.
גוסטב סוונסון
נבחרת לאומית
לאחר שהיה חלק מסגל נבחרתו בטורניר יורו 2020 ושותף במהלכו במשחק אחד, הודיע סוונסון על פרישה מהנבחרת.
אבו מוחמד אל-ג'ולאני
אל-ג'ולאני הוציא הודעה מוקלטת ב-28 בספטמבר 2014, שבה הצהיר כי יילחם ב"ארצות הברית ובעלות בריתה", והפציר בלוחמיו שלא לקבל עזרה מהמערב במאבקם נגד המדינה האסלאמית. עם זאת, בריאיון לאל-ג'זירה במאי 2015, שבו טען גם כי נפילתו של בשאר אל-אסד קרבה, הצהיר כי ארגון ג'בהת א-נוסרה לא מתכוון לפגוע במטרות של המערב, אך אם ארצות הברית תמשיך להפציץ אזורים ומטרות של הארגון, כל האופציות יהיו פתוחות מבחינתו. בהמשך לקו זה, המבדיל אותו מאל-קאעידה, הציע לעלווים להניח את נשקם ו"לחזור בהם ", לפני שיהיו נתונים למעשי טבח.
ביוגרפיה
אל-ג'ולאני נולד בעיר דרעא בשנת 1981 למשפחה שמקורה ממחוז אידליב. בנעוריו המשפחה עברה לגור בעיר דיר א-זור, שם עבד אביו בתפקיד ממשלתי. לאחר השלמת השכלה פורמלית, ג'ולאני נכנס ללמוד בפקולטה לרפואה באוניברסיטת דמשק - שם למד במשך שנתיים בטרם צאתו למלחמה בעיראק בשנת הלימודים השלישית שלו.
המלחמה בעיראק
לאחר שאל-ג'ולאני נסע לעיראק כדי להילחם בחיילים האמריקאים לאחר הפלישה ב-2003 עיראק, הוא קודם במהירות בסולם הדרגות של אל-קאעידה, ועל פי הדיווחים היה ממקורביו של אבו מוסעב א-זרקאווי - מנהיג אל-קאעידה בעיראק שמוצאו מירדן. לאחר שא-זרקאווי חוסל בתקיפה אווירית של ארצות הברית בשנת 2006, אל-ג'ולאני עזב את עיראק, ועבר לגור למשך תקופה קצרה בלבנון, שם העביר הכשרה ותמיכה לוגיסטית עבור הקבוצה המיליטנטית ג'ונד א-שאם, שהאידאולוגיה שלה זהה לזו של אל-קאעידה. לאחר מכן הוא חזר לעיראק והשתתף בלחימה באופן פעיל נגד צבא ארצות הברית וצבא עיראק, כשדווח שהוא היה גם אחראי על אבטחת הכבישים בתוך סוריה עבור המוג'אהדין המעוניינים להשתתף בלחימה. ג'ולאני נעצר על ידי צבא ארצות הברית והוחזק בכלא קמפ בוקה בגבולה הדרומי של עיראק עם כווית. בקמפ בוקה שבו צבא ארצות הברית החזיק עשרות אלפי חמושים חשודים, הוא לימד אסירים אחרים ערבית קלאסית.
לאחר שחרורו מהכלא בשנת 2008 חזר אל-ג'ולאני לפעילות הטרוריסטית שלו - הפעם לצד אבו איוב אל-מסרי ואבו עומר אל-בגדאדי, שהחליפו את א-זרקאווי. אל-ג'ולאני מונה במהירות לראש המבצעים של אל-קאעידה במחוז מוסול בעיראק, ששמו הרשמי הוא מחוז נינוה.
ייסוד חזית א-נוסרה
ב-2011 זמן קצר לאחר פרוץ המרד נגד ממשלתו של נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, נצטווה אל-ג'ולאני על ידי אבו בכר אל-בגדאדי, המנהיג החדש של "המדינה האסלאמית בעיראק", לנסוע לסוריה - בתור אחד מנאמניו הקרובים שמצייתים לפקודותיו. אל-ג'ולאני התבקש על ידי אל-בגדאדי לגבש ולהקים את ארגון ג'בהת א-נוסרה ("חזית הסיוע") כקבוצה סורית מקבילה עבור הקבוצה העיראקית. הקמת ג'בהת א-נוסרה על ידי ג'ולאני התאפשרה על ידי לוחמים, כלי נשק וכסף שסופקו לו על ידי אל-קאעידה בעיראק. ג'ולאני הוכרז כ"אמיר הכללי" של ג'בהת א-נוסרה שהוקמה רשמית בינואר 2012. תחת הנהגתו של ג'ולאני, ג'בהת א-נוסרה הפכה לאחד מקבוצות המורדים החזקות והמאומנות ביותר בסוריה.
התנתקות מהמדינה האסלאמית
אל-ג'ולאני התפרסם באפריל 2013, כאשר התמרד נגד ארגונו של אל-בגדאדי, לאחר שהאחרון הודיע על השתלטות ארגונו על ג'בהת א-נוסרה תחת השם החדש: "המדינה האסלאמית בעיראק ובלבנט" (דאעש). מאורע זה היה יוצא דופן שכן במשך שנים הוא היה נחשב לאחד האנשים הנאמנים ביותר לאל-בגדאדי. ג'ולאני דחה את האזהרות של אל-בגדאדי והתנתק מהארגון יחד עם קבוצת לוחמים הנאמנים לו. על פי אל-בגדאדי, מרבית הלוחמים של ג'בהת א-נוסרה ערקו מהארגון וחזרו לארגונו של אל-בגדאדי. לאחר המרידה באל-בגדאדי, נשבע ג'ולאני אמונים ישירות למנהיג אל-קאעידה העולמי, איימן א-זוואהירי, וטען שאל-בגדאדי הוא זה שהתמרד נגד אל-קאעידה ולא להפך. א-זוואהירי תמך במרידתו של ג'ולאני והכריז עליו ועל ארגונו, ג'בהת א-נוסרה, כ"סניף הסורי של אל-קאעידה". בחודש יוני 2013 דיווחה רשת אל-ג'זירה כי קיבלה מכתב שנכתב על ידי מנהיג אל-קאעידה, איימן א-זוואהירי, הממוען לאבו בכר אל-בגדאדי ואבו מוחמד אל-ג'ולאני, בו הוא פוסק לשים קץ למתיחות ביניהם וכן כי על הארגון של אל-בגדאדי להישאר בתחומי עיראק ולהותיר את הפעילות בסוריה לארגון ג'בהת א-נוסרה. מאוחר יותר באותו חודש פורסמה קלטת שמע של אל-בגדאדי בה הוא דוחה את פסקו של א-זוואהירי. בתגובה לכך, אל-קאעידה הודיעה כי היא מתנערת מדאעש ב-3 בפברואר 2014.
החל מפתיחת מסע הכיבושים של דאעש בסוריה הפכו שני הארגונים לאויבים מרים זה לזה, ודאעש נחל הצלחות מרובות בכל מזרח סוריה בהניסו את כוחות ג'בהת א-נוסרה ויתר הארגונים משם - כולל ממקומות שהארגונים כבשו מידי צבא סוריה. אם עוד בתחילה היה שיתוף פעולה באזורים מסוימים בין שני הארגונים במאבק נגד ארגונים אחרים או נגד צבא סוריה, ככל שנקף הזמן הפך שיתוף הפעולה לנדיר, ובאזורים רבים שני הארגונים נלחמו במקביל בצבא הסורי ואחד בשני כמו למשל במחנה הפליטים אל-ירמוכ, בהרי קלמון, בחלב, בדיר א-זור, בדמשק, ועוד.
אף על פי ששני הארגונים תומכים בהקמת ח'ליפות אסלאמית שבה נהוגים חוקי השריעה, ישנם מספר הבדלים בין ג'בהת א-נוסרה לבין המדינה האסלאמית. בעוד שארגון המדינה האסלאמית מפורסם באכזריות שלו והאכיפה הקפדנית של השריעה באזורים שתחת שליטתו, ג'בהת א-נוסרה לעומתו אוכף את השריעה לעת עתה באופן לא אלים ואינו פעיל נגד מטרות מערביות.
יחסים עם ארגונים אחרים
למרות החיכוך של ג'בהת א-נוסרה עם ארגוני מורדים אחרים ובמיוחד עם הצבא הסורי החופשי, אל ג'ולאני שיתף פעולה לעיתים קרובות עם ארגוני מורדים מתונים נגד הצבא הסורי. הארגונים שאיתם ג'בהת א-נוסרה משתף פעולה באופן קבוע הם אחראר א-שאם ולגיון שאם, והשלושה מהווים את הכוח העיקרי בברית צבא פתח הכיבושים. כן ישנו שיתוף פעולה גדול יחסית עם קבוצת החזית האסלאמית ובמיוחד עם הכוח החזק בה, צבא האסלאם, וכן עם ארגונים אחרים. מלבד ההתנגדות לדאעש, ג'בהת א-נוסרה בראשות ג'ולאני נלחם באופן פעיל נגד ארגון החזבאללה ומיליציות שיעיות מעיראק, וכן נגד הכוחות הכורדיים של ה-YPG ושלוחת המדינה האסלאמית ברמת הגולן – צבא ח'אלד בן אל-וליד.
היחס לארגון במערב
הארגון הוגדר כארגון טרור על ידי האו"ם וארצות הברית בדצמבר 2012, על ידי אוסטרליה ביוני 2013, על ידי בריטניה ביולי 2013, ובטורקיה בינואר 2014. גורמים מערביים סברו שיש לתמוך בג'בהת א-נוסרה שכן בפועל הם אינם נלחמים נגד המערב, והתמיכה בהם תוכל להחליש את כוחה של המדינה האסלאמית. למרות השמועות שהארגון נתמך על ידי סעודיה, קטר או טורקיה, אל-ג'ולאני הכחיש את טענות אלה וטען שכל הנשק שבידי הארגון מקורו בשלל שנלקח מהצבא הסורי.
באוגוסט 2013 הכריז שר הביטחון, משה יעלון, על ארגון זה כהתאחדות בלתי מותרת. עם זאת, היו פרסומים שדיברו על שיתוף פעולה בין ישראל לבין ג'בהת א-נוסרה, ועל כך שפצועים חברי הארגון קיבלו טיפול רפואי בישראל. באוקטובר 2015 הכריזה ממשלת ישראל על הארגון כארגון טרור.
הצהרות בתקשורת
בסוף חודש מאי 2015, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, התראיין אל-ג'ולאני לעיתונאי אל-ג'זירה הקטרי אחמד מנצור, כשבמהלך הריאיון פניו היו מוסתרות. הוא התנגד לוועידת השלום בז'נבה שעסקה במלחמה בסוריה וטען כי הקואליציה הלאומית הסורית המגובה על ידי גורמים מערביים אינה מייצגת את העם הסורי שכן אין לה נוכחות כלל במדינה. ג'ולאני ציין כי ארגונו ג'בהת א-נוסרה איננו תוקף מטרות מערביות, וכי ההעדפות שלו הם תקיפת המשטר הסורי, הארגון הלבנוני החזבאללה, וארגון המדינה האסלאמית. אל-ג'ולאני ציין כי "חזית א-נוסרה קיבלה הוראות ברורות מאיימן א-זוואהירי לא להשתמש בסוריה כבסיס לתקיפת ארצות הברית או אירופה כדי לא לחבל במאמצים להפלת המשטר". כן הוא טען כי אסד, חזבאללה ודאעש פותחים מול ארגונו חזית משותפת הנובעת מהאינטרסים שלהם.
כשנשאל לגבי תוכניותיה של ג'בהת א-נוסרה לאחר תום המלחמה בסוריה, אמר ג'ולאני כי כל הפלגים במדינה יתייעצו ביניהם לגבי הקמת מדינה עם שלטון אסלאמי. הוא הזכיר שא-נוסרה אינה ממקדת את פעולותיה נגד העלווים, למרות תמיכתם במשטר הסורי, והעובדה שהם נחשבים לכופרים. כן הוא ציין כי ארגונו לא יפגע בעלווים לאחר הפלת המשטר ללא תנאי שהם יחזרו לאסלאם הסוני.
ב -18 באוגוסט 2015 פרסמה רשת התקשורת של אל-קאעידה, א-סחאב, סרטון וידאו שבו מכריז בנו של אוסאמה בן לאדן, חמזה בן לאדן, על תמיכה מלאה בארגון א-נוסרה ומנהיגו. באוקטובר 2015 קרא ג'ולאני לראשונה להתקפות חסרות הבחנה על הכפרים העלווים בסוריה, כשלדבריו, "אין ברירה אלא להסלים את המאבק ולהתמקד בערים ובכפרים העלווים בלטקיה.
ניתוק מאל-קאעידה
בעקבות העמקת מעורבותה של רוסיה במלחמת האזרחים ונסיונותיה להכריז על ג'בהת א-נוסרה כארגון המקביל לדאעש, החלה הנהגת א-נוסרה לקחת בחשבון אפשרות להתנתקות מאל-קאעידה כדי למתן את ההתקפות האוויריות עליה. לאחר מספר ימים שבהם הנהגת הארגון פרסמה שבכירי הארגון דנים בהתנתקות, הופצה קלטת שמע שפורסמה בבוקרו של 28 ביולי 2016 שבה נשמע מנהיג אל-קאעידה איימן א-זוואהירי אומר: "אתם יכולים להקריב ללא היסוס את הקשרים הארגוניים והתנועתיים הללו אם הם מתנגשים עם האחדות שלכם והעבודה שלכם כגוף אחד. אחוות האסלאם בינינו חזקה יותר מכל קשר ארגוני". כעבור שעות אחדות נחשף אל-ג'ולאני לראשונה בתקשורת כשפניו מגולות לצד שניים מבכירי הארגון - אחמד סלאמה מברוכ ואבו עבדאללה א-שאמי - כשהוא מודיע רשמית שארגונו, ג'בהת א-נוסרה, מתנתק מאל-קאעידה ומכל גורם חיצוני, ושמו משתנה לג'בהת פתח א-שאם. הוא פתח את הודעתו בתודות להנהגת אל-קאעידה, ובראשה איימן א-זוואהירי, על שהם "מבינים את האינטרסים של תושבי סוריה", וציין כי הצעד שנקט ארגונו נועד בין השאר לקרב בינו לבין הפלגים המורדים האחרים בסוריה ולהדוף את התירוצים של הקהילה הבינלאומית, ובפרט של ארצות הברית ורוסיה, לתקוף את מעוזי ג'בהת א-נוסרה בשל הזיקה בינה לבין אל-קאעידה. כן הוחלף דגלו הרשמי של הארגון מרקע שחור ללבן ונוספו בו המילים "جبهت فتح الشام" מתחת לשהאדה. בנוסף נוצר לארגון סמל חדש המזכיר בעיצובו את הסמל של צבא פתח הכיבושים. בארגון אל קאעידה בירכו על היציאה לדרך עצמאית והארגון הפיץ קלטת שמע בה נאמר: "אנו מברכים על רצונם של אחינו לצאת לדרך עצמאית במטרה לשמור על אחדות השורות ולהמשיך את הלחימה בסוריה עד להחלפת השלטון של הכופר בשאר אסד ובעלי בריתו". מומחה לארגונים אסלאמיים שהתראיין בערוץ אל-ג'זירה הטיל ספק באותנטיות הפילוג בין ג'בהת א-נוסרה לאל-קאעידה. לדבריו, הניתוק הוא למראית עין בלבד ולא שינוי מהותי או שינוי דרך.
בתגובה לניתוק הודיעה ארצות הברית שהיא לא רואה כל סיבה לשנות את עמדתה לגבי הקבוצה. דובר הבית הלבן, ג'וש ארנסט, אמר כי ארצות הברית ממשיכה להעריך שמנהיגי א-נוסרה עדיין מתכוונים להוציא לפועל פיגועים עתידיים נגד המערב, וכי גובר החשש מפני התחזקות הארגון בסוריה.
לבלוב (כתב עת)
"לבלוב" הוא כתב עת של ה"" בשיתוף עם מרכז מורשת יהדות לוב, העוסק בשמור ותיעוד המורשת ובהיסטוריה של קהילת יהודי לוב. העלון ברובו המוחלט נכתב ב, אך חלקו נכתב גם באיטלקית ובאנגלית. גיליון לבלוב הראשון יצא ביוני 2007 ומאז יוצאים שלושה עד ארבעה גיליונות מדי שנה.
מאמרי כתב העת עוסקים בהרחבה בהיסטוריה של יהודי לוב, בתיעוד ובשימור המורשת של יהודי לוב. בשלוש השנים האחרונות יצאו לאור גיליונות ייעודיים בנושאים: החינוך בלוב, הציונות בלוב ושואת יהודי לוב. כמו כן ניתן למצוא מידע אודות כנסים ואירועים של הקהילה, ובתוכם הכנסים השנתיים הקבועים "עת שערי רצון" וה-"ליבלוביאדה" המתקיימים בכל שנה מאז שנת 2007.
נשק תבערה
נשק תבערה הוא כל סוג של נשק או תחמושת אשר ייעודו העיקרי הוא הבערת עצמים או גרימת נזק לאנשים באמצעות אש ולהבות, חום, או שילוב של השניים. אפקט התבערה נובע מתגובה כימית המתחוללת בנשק עם הפגיעה במטרתו. נשק תבערה יכול להיות להיות משוגר בהטלה ידנית (כמו סוגים מסוימים של רימוני יד ובקבוקי מולוטוב, למשל), על ידי תותחים, מרגמות, בהטלה מהאוויר, ועוד. נשק תבערה יכול להיות מופעל גם כמוקש, כמטען חבלה וכל מארז אחר של חמרי תבערה. נשקי תבערה המשוגרים למטרתם מרחוק נקראים על פי רוב פצצות תבערה.
מבנה וחומרים
המבנה והחומרים מהם עשוי נשק תבערה תלוי באמצעי שאמור להביאו למטרתו, ומסוג המטרה. בניגוד לחומרי נפץ, אשר התהליך הכימי בהם מוביל ליצירת הדף על ידי שרפה מהירה ביותר, מתוכננים נשקי תבערה כך שהתגובות הכימיות מואטות. הבדל נוסף הוא צורת האתחול של הנשק - על ידי הצתה, ולא על ידי נפץ כבחומרי נפץ.
דוגמאות לחומרים מהם עשויים נשקי תבערה הם נפאלם, תרמיט, אבקת מגנזיום, כלור תלת פלואורידי וזרחן לבן.
נשק תבערה קרקעי או מיקוש תבערה שייעודו העיקרי הוא נגד אדם עשוי בדרך כלל מנוזלים, ואילו פצצות ופגזי תבערה שייעודם השמדת ציוד עשויים ממוצקים.
נשקי תבערה עיקריים
נשקי התבערה הנפוצים ביותר הם:
בעת העתיקה ובימי הביניים
נשקי תבערה הופעלו על ידי האדם משחר ההיסטוריה, גם כנשק התקפי ששימש להצתת מתחמים ויישובי אויב למשל על ידי חיצים בוערים והטלת לפידים, וגם כנשק הגנתי - למשל שפיכת שמן רותח מעל מגדלים או חומות והצתתו. דוגמה היסטורית מפורסמת לשימוש בנשק הצתה היא שרפת חומת מצדה על ידי הלגיונות הרומיים בשלב האחרון של המצור. ממצאים ארכאולוגיים רבים מעידים כי לכיבוש יישובים התלוותה לא פעם הצתתם.
מלחמת העולם הראשונה
נשק התבערה המודרני הראשון שפותח היה הלהביור, שהומצא בגרמניה בשנת 1901, אך עד פברואר 1916 לא נעשה בו שימוש. נשק התבערה הראשון שהופעל במהלך מלחמת העולם הראשונה היה פצצות תבערה, שהוטלו לראשונה על ערי החוף הדרום מערבי של האי הבריטי בליל 18–19 בינואר 1915. פצצות אלו, שזכו לכינוי "פצצות אש", היו מכלים שהכילו קרוסין ושמן ונעטפו בחבל מרוח בזפת, והוטלו מצפלין. בשלבים הראשונים של המלחמה נערכו הפצצות נוספות בנשק תבערה. ב-8 בספטמבר 1915 ערך צפלין L-13 גיחת הפצצה בה הוטלו מספר רב של פצצות תבערה אולם התוצאות היו בנזקים קלים בלבד. עם זאת, לפצצות התבערה הייתה השפעה מוראלית ניכרת על האוכלוסייה האזרחית בממלכה המאוחדת. בהמשך המלחמה פיתחו הגרמנים פצצת תבערה על בסיס תרמיט וסגסוגת של אלומיניום ומגנזיום. פצצה זו, שסומנה B-1E, הוצתה בטמפרטורה של 650° צלזיוס, בערה בטמפרטורה של 1100° ופלטה גזים שבערו ב-1800°. פצצה זו הייתה קלת משקל, מה שאיפשר למפציצים לשאת כמויות גדולות של פצצות. הפצצה הפכה מבצעית בשנת 1918 ובמהלך חודש אוגוסט יוצרו כמויות ממנה. הפיקוד הגרמני תכנן מבצע הפצצה מאסיבי על פריז ועל לונדון, שעל פי הערכותיו היה אמור להצית שרפות ענק שיחריבו ערים אלו ויובילו את צרפת ואנגליה להסכים לשלום. המבצע לא יצא לפועל כנראה בשל ההבנה כי הכוחות הלוחמים לא יושפעו ממהלך כזה והחשש מפני תגובת הנגד האפשרית - בשלבים אלו של המלחמה היו פצצות תבערה גם ברשות חיל האוויר המלכותי.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה נעשה שימוש נרחב בנשק תבערה לכל אורך המלחמה. השימוש המוכר ביותר הוא במהלך ההפצצות האסטרטגיות, שם שולבו פצצות תבערה עם פצצות חנ"מ. מבין המקרים המפורסמים של שימוש בפצצות תבערה ניתן למנות את הפצצות לונדון, דרזדן וטוקיו. אך לא היה זה השימוש היחידי בנשק תבערה - במהלך המלחמה פותח מגוון רחב של נשקי תבערה ואמצעי שיגור.
ההפצצות האסטרטגיות
פצצות תבערה פותחו על מנת לפגוע במפעלים הקטנים בהם יוצרו אמצעי לחימה ושאר המוצרים החיוניים לניצחון במלחמה, ואשר פוזרו הרחק מחוץ לערים, על מנת שלא ישמשו יעד מועדף להפצצות.
גרמניה פתחה את המלחמה כשכנשק התבערה העיקרי שלה משמשת פצצת ה B1-E משלהי מלחמת העולם הראשונה. בהמשך המלחמה, נוסף לפצצה זו מטען רסק קטן שנועד להביא לחדירתה דרך גגות. מפציץ HE-111 יחיד היה יכול לשאת 1152 פצצות כאלו, אך בדרך כלל נשאו המפציצים מטען מעורב של פצצות חנ"מ ותבערה. הגרמנים הפעילו נשק זה מימיה הראשונים של המלחמה בהפצצתה של ורשה, והמשיכו לעשות בו שימוש נרחב במהלך הבליץ ועל מוסקבה. ההרס שגרם נשק זה לאזורים אזרחיים הקנה לפצצות התבערה מוניטין של נשק טרור, ששימש בכוונת תחילה כנגד אזרחים.
כאשר התהפך הגלגל והיתרון האווירי עבר לצד בעלות הברית, עשו אף הן שימוש בפצצות תבערה מעל ערי גרמניה. ההפצצות הכבדות, שכנראה תגמול היה חלק מהסיבות לעריכתן, המיטו חורבן על ערים רבות בגרמניה. גם בזירת האוקיינוס השקט ערכו בעלות הברית בשבעת החודשים האחרונים של המלחמה הפצצות כבדות על יפן, בהן נהרגו כחצי מיליון אזרחים וכחמישה מיליון נותרו ללא קורת גג. בסדרת ההפצצות על טוקיו נהרגו לפי הערכות שונות בין 75 ל-200 אלף איש.
לוחמה קרקעית
במהלך המלחמה השתמשו הצבאות בלהביורים ללוחמה קרקעית בעיקר בשטחים עירוניים ומבוצרים שם היה נשק זה יעיל במיוחד בשל הטווחים הקצרים של הלחימה, אך גם בשטחים פתוחים. הן בעלות הברית והן גרמניה הנאצית פיתחו במהלך המלחמה נשקי להביור שנישאו על גבי רק"מ, שהטווח שלהם הגיע עד כ-100 מטר.
רימוני תרמיט היו יעילים ביותר הן בהשמדת כלי לחימה או כל ציוד אחר שננטשו בנסיגה, והן בהשמדת כלי אויב. הרימונים, שיצרו טמפרטורת בערה גבוהה ללא רעש נפץ היו נשק אידיאלי לפשיטות. דוגמה לשימוש ברימונים אלו להשמדת ארטילריה היא בקרב פואנט דו אוק.
נשק תבערה נוסף, בו נעשה בעיקר שימוש הגנתי, היה הפוגז. נשק זה פותח בבריטניה בראשית המלחמה, ואומץ גם על ידי הצבא האדום במערכות המגננה, ומאוחר יותר פיתח גם הוורמאכט כלי נשק דומים בהם השתמש בעיקר בחזית האיטלקית.
תחמושת זרחן לבן שימשה במקור לסימון ולמיסוך, אך יעילותה כנשק תבערה נגד אדם התגלתה עד מהרה. הצבא האמריקאי הפעיל מרגמות 4.2 אינץ' עם תחמושת זרחן לבן שעל פי דיווחי חיילי בעלות הברית התגלתה כיעילה במיוחד לעצירת הסתערות חי"ר.