cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ים בלגיר
לפני שינוי העולם
כאשר הולאר הכריזו מלחמה על עריצות מורגות בארץ התיכונה, צבאם הועבר דרך בלגיר באמצעות ציי ספינות הברבורים של הטלרי. לאחר מלחמת החרון, ים בלגיר הורחב שוב על ידי טביעת בלריאנד. הלקרקסה בצפון שקעה וטבעה גם היא, ובכך נחסמה כל הגישה לארץ הברוכה.
מרכז משמעו"ת
פרסים
בשנת הלימודים תשנ"ו הוענקה למרכז תעודת הצטיינות בכנסת על ידי יו"ר הכנסת, הפרופ’ שבח וייס, גב’ יהודית האוזנר והאגף לתרבות תורנית על כתיבת תוכניות לימודים ייחודיות בנושא השואה ועידוד תלמידים להנצחת קורבנות השואה באמצעות כתיבת עבודות.
בשנת הלימודים תש"ס הוענק פרס אשת החינוך לשנת תש"ס מטעם יד ושם למנהלת המרכז, ד"ר לאה גנור ובשנת 2020 הוענק לד"ר גנור צלב האבירות מאת נשיא פולין על תרומתה לפיתוח הדיאלוג הישראלי פולני.
ים בלגיר
אחרי שינוי העולם
במהלך אירועי האקלבת בעידן השני המאוחר יותר, ארו "כופף" את הארץ והפכה לגלובוס, כך שים בלגיר יקיף את כל הגלובוס. אמן הוצאה מעבר למעגלי העולם לממלכה אחרת אשר רק עלפים ומעטים נבחרים יכלו למצוא, דרך שיט בדרך הישר לוולינור. מאז, ספנים בני תמותה שנסעו מערבה לחפש את פסגת המנלטרמה השריד האחרון לנומנור, שלכאורה נמצאה בלב ים, לא מצאו את הפסגה או את אמן, אלא רק את הארצות החדשות ששכנו במערב/מזרח הרחוק.
אטימולוגיה
בלגיר היא מילה שמקורה בסינדרין. "בלג" (beleg), פירושה 'גדול' ו"איר" (aer\eär), פירושה 'ים' (המילה איר קיימת גם בשמו של אארנדיל) כך, "הים הגדול". שמו של ים בלגיר בקוניה, שמעולם לא נעשה בו שימוש בספרים ובכרכים הנלווים, הוא "Alatairë".
ריצ'רד פול אוונס
ריצ'רד פול אוונס (באנגלית: Richard Paul Evans; נולד ב-11 באוקטובר 1962) הוא סופר אמריקאי שספריו נכנסו לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
ריצ'רד פול אוונס נולד בגדל בסולט לייק סיטי. הוא סיים אוניברסיטת יוטה בשנת 1964 והחל לעבוד בתחום הפרסום. בזמן הפנוי הוא כתב סיפורי חג מולד לילדים. ריצ'רד פול אוונס לא הצליח למצוא סוכן שיוציא לאור את הספר ולכן הוציא לאור את הספר באופן עצמאי בשנת 1993. הספר זכה להצלחה מקומית.
בשנת 1994 הספרו The Christmas Box hit #2 נכלל ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. הוא חתם על חוזה עם "סיימון אנד שוסטר" ששלמו לו 4.2 מיליון $ על הספרים העתידיים. בשנת 1995 יצאה לאור מחדש את ספרו הראשון הוא הגיע למקום הארשון ברשימת ניו יורק טיימס. באותה שנה על בסיס הספר צולם סרט בו השתתפו ריצ'רד תומאס ומורין או'הרה.
בשנת 1996 על בסיס ספרו Timepiece צולם סרט טלוויזיה ובהמשך צולמו סרטים נוספים. בשנת 2011 הוא פרסם ספר "הרפתקאותיו של מייקל ויי: האסיר מתא 25" שהיה הספר הראשון בסדרה של מייקל ויי. בסדרה זו נכתבו שבעה ספרים.
בשנת 2022, ספרו "יומנה של נואל" עובד לסרט של נטפליקס.
ריצ'רד אוונס כתב יותר מ-40 ספרים, שעיקר מבוססים על נושאי נוצרות וערכי המשפחה. הספרים זכו במספר פרסים.
משה גיל (אדריכל)
משה גיל (נולד ב-21 באפריל 1933) הוא אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1933 בשם קורט גולץ בעיר צ'רנוביץ שברומניה (כיום באוקראינה), לצבי (איש עסקים) וללילי (עקרת בית) במשפחה בורגנית מבוססת. אביו של גיל היה בעל חנות למשקאות חריפים, והמשפחה התגוררה בבית גדול. עם כיבוש העיר בידי הסובייטים ב-1940 הולאמו החנות והבית ואביו של גיל איבד את פרנסתו ואת מעמדו. המשפחה נאלצה לעבור לגור אצל דודה שהחזיקה בדירה זעירה בת שני חדרים. ב-1941 שבה רומניה וכבשה את העיר. ליהודים הוקם גטו והמשפחה נאלצה לעבור אליו. בגטו שהתה המשפחה כשנה ובמהלכה הצליחה אמו לצאת לעבוד מחוץ לגטו בעזרת ניירות מזויפים. לאחר שהזיוף התגלה חששה המשפחה מן ההליך המשפטי הצפוי והוחלט להצטרף לקבוצה שהתארגנה לבריחה מן הגטו, במטרה להימלט מרומניה. הקבוצה, שמנתה כ-60 איש, הצליחה לשחד קצין בכיר ולעלות על רכבת שיצאה מן העיר. הקבוצה עברה בשלום סדרה של מחסומים ובדיקות בזכות תעודות מעבר מזויפות והגיעה לגדת נהר הדנובה, שם חיכתה להם ספינה, שרכשו לפני הבריחה, ועליה צוות מלחים. יעד הספינה היה ארץ ישראל. הספינה עלתה על שרטון בחוף טורקיה והנוסעים הובאו לחוף על ידי הצבא הטורקי. מאוחר יותר הפליגה הקבוצה לקפריסין, שם שהו גיל ומשפחתו כשנתיים במלון לפליטי מלחמה, עד שקיבלו סרטיפיקטים לעלייה לארץ ישראל.
בשנת 1944 היגר עם הוריו לארץ ישראל. עם הגעתם לארץ נשלחו למחנה עתלית. גיל הצטרף לקבוצת הילדים בקיבוץ שער העמקים, האב אושפז בבית החולים ולאחר שחרורו מצא עבודה במפעל בחולון. האם עבדה כעוזרת בית בתל אביב. משער העמקים עבר גיל לקיבוץ שריד בעמק יזרעאל, שם הפך למדריך נוער ולראש קן השומר הצעיר. מיד לאחר השירות הצבאי הכיר את אילנה מלבנציק, השניים נישאו ונולדו להם בן ובת.
גיל למד תחילה בבית הספר של הצייר אהרן אבני ועבד ב"", שם הדפיס בולים ואיגרות חוב. במהלך שנות ה-50 עסק בעיצוב ואיור ובין השאר עיצב את סמליל כתב העת הספרותי עכשיו. לאחר שהשלים תעודת בגרות החל בלימודי אדריכלות בטכניון בחיפה. את לימודיו סיים בהצטיינות יתרה בשנת 1964, והודות לכך זכה במלגה מיוחדת בה נשלח להתארח על ידי אגודת האדריכלים בברזיל שם שהה בחלק מהזמן במשרדו של האדריכל אוסקר נימאייר.
בין השנים 1964–1966 עבד במשרדם של האדריכלים אורה ויעקב יער. במסגרת זו השתתף בתכנון שכונת מגורים על שם אלי כהן בכפר סבא. במקביל, זכה ב-1965 בפרס קניה כשניגש מחוץ למשרד יחד עם אדריכלים אחרים (בוכמן וקולודני) לתחרות תכנון מרכז יזרעאליה בחיפה.
בשנת 1966 הצטרף למשרדם של האדריכלים מיכאל נדלר, שולמית נדלר ושמואל ביקסון. תרומתו המשמעותית לעבודות המשרד הורגשה על ידי השותפים הוותיקים ובשנת 1970 הפך לשותף במשרד. בין העבודות הבולטות שהוביל במשרד היו בית הספר ליאו בק, ספריית ארן באוניברסיטת בן-גוריון ומרכז הספורט בקמפוס הר הצופים. לימד בטכניון במחלקה לאדריכלות בשלוחה בתל אביב בין השנים 1982 עד 1988.
ב-2013 נערכה בגלריה בבית האדריכל התערוכה "עבודת צוות" הסוקרת את עבודות המשרד בין השנים 1946–2010. שנתיים לאחר נפתחה התערוכה מחדש במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן. ב-2016 יצא לאור ספר מקיף המסכם את יצירתו של משרד האדריכלים "נדלר, נדלר, ביקסון, גיל" בעריכת צבי אלחייני ומיכאל יעקובסון.
The Emancipation of Mimi
The Emancipation Of Mimi (בעברית: האמנציפציה של מימי) הוא אלבום האולפן העשירי של הזמרת האמריקאית מריה קארי, אשר יצא לאור בשנת 2005.
מגזין הרולינג סטון דירגו את האלבום במקום ה-389 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" אשר הרכיבו בשנת 2020, לאחר שני גרסאות שנוצרו בעבר.
רקע כללי
האלבום נחשב לאלבום הקאמבק של מריה קארי. הוא יצא לאחר שורה של אכזבות מקצועיות בקריירה של קארי. לאחר כישלון הפרויקט Glitter, והאלבום Charmbracelet, קארי בילתה את השנתיים הבאות בכתיבת שירים ובהקלטת אלבומה הבא.
קארי הייתה מועמדת לשמונה פרסי גראמי על האלבום. בין המועמדויות הן אלבום השנה. היא זכתה בשלוש קטגוריות: Best R&B Song ו-Best R&B Vocal Performance על "We Belong Together", ו-"Best Contemporary R&B Album", על האלבום עצמו. בטקס היא ביצעה את השיר הזוכה ואת "Fly Like A Bird".
סינגלים
בינואר 2005 יצא הסינגל הראשון מהאלבום, "It's Like That", רצועת אר-אנד-בי קצבית שהופקה על ידי ג'רמיין דופרי. השיר הפך תוך מספר שבועות ללהיט הבולט ביותר של קארי מאז החל העשור, כשהוא מטפס בבטחה במצעד הבילבורד. תגובות דומות נרשמו גם מעבר לים, כשהשיר מצליח להתברג במיקומים גבוהים במצעדים גם בבריטניה ואוסטרליה. בישראל הגיע השיר למקום הראשון במצעד הבינלאומי של גלגלצ.
הסינגל השלישי מהאלבום, "Shake It Off", זכה להצלחה בארצות הברית. הוא הגיע למקום השני, שם שהה שישה שבועות. בשאר העולם יצא כסינגל כפול עם השיר "Get Your Number".
הסינגל החמישי מהאלבום "Don't Forget About Us", נכלל במהדורה המחודשת של האלבום, והפך לסינגל ה-17 של קארי שהגיע למקום הראשון בארצות הברית. הסינגל האחרון מהאלבום, "" לא הצליח לשחזר את הצלחת קודמיו.
ארגון צבאי יהודי
הארגון הצבאי היהודי, בקצרה אצ"י, הוא שמו העברי של הארגון Żydowski Związek Wojskowy, ŻZW (ז'.ז.ו. בפולנית) - ארגון מחתרת יהודי מזוין שהוקם במהלך מלחמת העולם השנייה ואויש ברובו על ידי אנשי בית"ר, ברית החייל והתנועה הרוויזיוניסטית בגטו ורשה. האצ"י פעל במרד גטו ורשה במקביל לארגון היהודי הלוחם (אי"ל) שהורכב בעיקרו מסוציאליסטים.
רקע
כחודש לאחר כיבוש העיר הוציא הגסטפו הוראה להקים גטו יהודי בעיר. הגטו עצמו הוקם רק לאחר כשנה, בסביבות חודש אוקטובר 1940. היהודים, שמספרם בתחילת אותה שנה עמד על 380,000 (והיוו 40% מאוכלוסייתה), רוכזו בשטח של 8% משטח העיר. בהמשך נאסר על היהודים לצאת את תחומיו של הגטו. במקום החלו לפשוט רעב ומחלות עקב צפיפות גדולה, עוני, ותנאי מחיה גרועים.
הקמת האצ"י
ההתארגנות להקמת האצ"י החלה כפי הנראה בסביבות חודש נובמבר 1939 בשני מוקדים נפרדים:
לקראת תחילת 1940 התגבשו שישה תאים ובהם כמה עשרות מגויסים. נציגיהם הציגו את ההתארגנות בפני איוונסקי וקיבלו מספר כלי נשק עימם התחילו להתאמן. אז הוחלט רשמית על שם הארגון. עיקר הגיוסים היה מאנשי הארגונים הרוויזיוניסטיים: אנשי ברית החייל, פעילי תנועת הצה"ר וצעירים משורות בית"ר, אשר עוד קודם למלחמה התאמנו בתאים החשאיים של האצ"ל, בעזרת קציני צבא פולניים, לקראת עלייה לארץ ישראל והצטרפות למאבק המחתרתי. עם זאת, לא היה השיוך המפלגתי קריטריון להצטרפות לארגון, ויש עדויות על אנשים שהצטרפו מכל גוני הקשת הפוליטית של יהדות אירופה, מקומוניסטים ועד לחסידים. מעדויות שונות ניתן ללמוד כי הגיוס לתאים היה חשאי וכי נשמר מידור גבוה בין תא אחד לאחר. התקיים קשר עם המחתרת הפולנית ועם גורמים מחוץ לוורשה, גויסו אנשים, ונערכו אימונים בנשק. בפגישות שקיימו חברי הארגון בנושאי ציונות נכחו לייב רודל ופאוול פרנקל שהזדהו בפניהם כאנשי בית"ר ולא כחברי מחתרת.
תחילת הפעילות
עדויות מסוימות טענו, שהפעילות הראשונה שבה החל הארגון הצעיר, היא ארגון מטבחי רחוב. יחד עם הערך ההומניטרי, הסיבה האמיתית למטבחים הייתה הקמת מקומות מפגש בסתר. באותם מטבחים היו נפגשים אנשי הארגון (ישנן עדויות שמוסרות שהמטבחים היו קיימים עוד לפני הארגון, אך לאותה הסיבה). יותר מאוחר, המטבחים הועברו לאחריות גורמים ציבוריים בגטו. פעולות משמעותיות היו הברחות של יהודים משטחי הכיבוש הנאצי אל ברית המועצות. באוקטובר 1940 הוקם בוורשה הגטו היהודי והאצ"י החל לפעול כארגון מחתרתי מוסדר. חייליו חולקו לפי תאים בני ארבעה חיילים ומפקד. כיתה הורכבה מארבעה תאים, וכן לגבי מחלקה, שארבע מהן היוו פלוגה. במקביל קמו מחלקות לוגיסטיות שטיפלו ברפואה, ארגון, כספים, וקשר עם גורמי חוץ. אין הוכחה חד משמעית לגבי מי היה אז ראש מטה הארגון - היה זה איש בית"ר פאוול פרנקל, איש הצה"ר לייב "ליאון" רודל, או מרדכי אפלבוים. דוד ודובינסקי, מאנשי הצה"ר בפולין, עמד בראש הנציגות הפוליטית שהתקיימה ליד המטה. מפקדים נוספים בארגון היו מוישה וייסשטוק, חנוך פדרבוש, והנריק ליפשיץ-ליפינסקי. המטה הראשי של הארגון נקבע בבניין בכיכר מוראנובסקי מספר 7. על אף שרוב ההנהגה הייתה מרקע בית"רי הרי שרבים מהלוחמים מן השורה לא היו שייכים לתנועה. הם גם לא נדרשו לקבל את ערכי התנועה אלא רק את המשמעת הארגונית. מספר חברי הארגון אינו ידוע, וקיימות גרסאות שונות. על פי "יד ושם" המספר המקסימלי שנמסר הוא 250 חברים. אז נצרפו גם זוג טבעות, אשר כונו טבעות הקשר, ששימשו להזדהות כאשר נפגש איש מחתרת פולנית עם מסתנן שיצא מהגטו בשליחות הארגון. היו אלה טבעות מעוטרות בסמלים שונים, בהם אריה וכבש, סמל לגבורה ולקורבן. טבעת אחת נמצאה במטה האצ"י בגטו והשנייה אצל הנריק איוונסקי. טבעתו של איוונסקי מוצגת במוזיאון יד ושם. היא ניתנה בשנת 1978 לחוקר האצ"י, חיים לזר ליטאי, בביקורו בפולין אצל איוונסקי. טבעת המטה אבדה במרד.
כריית המנהרות
בעקבות העברת היהודים לגטו ובידודם בו, עלה צורך בשמירת קשר עם העולם שבחוץ לשם תיאום עם המחתרת הפולנית ולהשגת ציוד, תרופות ונשק. קשר עם מחתרת ה-ק.ב קיימו חברי ארגון שהיה בידם אישור לעבודה בחלק ה"ארי" של ורשה. כמו כן גייס האצ"י מהנדסים שהחלו עמלים על תכנון מנהרות. האצ"י כרה שתי מנהרות; אחת התחילה ממרתף כנסייה ברחוב לשנו, שפתחה נבנה כבונקר שבו ציוד ופתחי אוויר המסוגל לקיים אנשים. פתחה של המנהרה הנוספת, שעברה תחת רחוב אוקופובה, הגיע אל בית הקברות היהודי.
ביולי 1942 קיימו הנאצים את האקציה הגדולה הראשונה, ובעקבותיה הוקטן משמעותית שטח הגטו. המנהרות שנחפרו נותרו מחוץ לשטחו החדש של הגטו, היכן שלא ישבו עוד תושבים יהודים והסתובבו כוחות שיטור נאציים, לטביים ויהודיים. הגישה אליהן נוטרלה ומנהרת בית הקברות התגלתה. המחלקה הטכנית של הארגון הביאה לחפירת מנהרה שתוביל אל בונקר הכנסייה, במקביל לכריית מנהרה חדשה אל בית נטוש שעברה תחת בניין בית המשפט. מנהרה נוספת, שעברה דרך צינורות ביוב ברובה, נכרתה ברחוב קרמליצקה. גולת הכותרת הייתה בנייתו של הבונקר הראשי תחת מטה הארגון בכיכר מוראנובסקי, ומנהרה שתוליך ממנו אל הצד ה"ארי". אלו אמורים היו לשמש כפתח המילוט בשעות האחרונות של ההכרעה. מנהרה זו נחפרה תחת הכיכר ובנייתה הייתה קשה בשל מכשולים רבים, בהם צינורות מים, אדמה סלעית, והמולת התנועה בכיכר שחייבה חיזוק מסיבי של המנהרה לבל תקרוס. מלאכת החפירה צריכה הייתה להעשות בשקט מוחלט ולכן לא נעשה שימוש במקדחים אלא בחפירה ידנית בלבד. עוד הקשתה העובדה כי פתחה היה צר ואפשר רק לאדם בודד להידחק בה כל פעם. בנייתה הושלמה בתחילת שנת 1943.
הקשריות באצ"י
באצ"י שירתו נשים שתיפקדו כקשריות, אשר היו נוהגות לצאת מחוץ לגטו במטרה לקיים את הקשר עם המחתרת הפולנית תוך העברה וקבלה של מסרים. לתפקיד נבחרו נשים שחזותן הייתה סלאבית ככל הניתן. תוך סיכון גבוה וחירוף נפש הצליחו הקשריות גם להבריח משפחות וילדים אל מקומות מקלט מחוץ לחומות. הייתה זו לוחמה בקו הראשון. קשריות שהיו מחוץ לגטו בעת פרוץ המרד חזרו אליו דרך המנהרות כדי להילחם מתוך הגטו. אחרות לחמו לצד הפולנים בקרבות מאוחרים יותר. חלקן נשארו בחיים ופעלו שנים רבות למען הכרת סיפורן. סיפור הגבורה של הלוחמים, הלוחמות והקשריות באצ״י מובא בסרט ״ונזכור את כולם?״ המספר את הקרב המרכזי שהתרחש במרד גטו ורשה בכיכר מוראנובסקי, אשר במהלכו הונף דגל הארגון מעל גגות הבתים בידי אותם לוחמים.
לקראת המרד
נוסף על כריית המנהרות וההברחות עסק הארגון במעקב ואיסוף מודיעין אחר אנשי הגסטאפו בגטו והתנקשות ביהודים אשר שיתפו פעולה עמו. למשל אלה נייבורג שהייתה רופאה וחברה בארגון, ורקמה קשרים עם אנשי גסטפו ומהם השיגה מידע מודיעיני וציוד.
באותו זמן מנה הארגון שתי פלוגות, בהן כ-240 איש, אשר היו מצוידות בנשק וציוד משובח ביחס לתנאי המלחמה והגטו. חילקו אותן לארבע קבוצות האמורות לאייש ארבע עמדות, תחת פיקודם של פאוול פרנקל, לייב רודל, חנוך פדרבוש ומשה וייסשטוק.
מחודש ספטמבר ועד תחילתו של המרד בגטו, עסק הארגון בהכנות קדחתניות לקראת הקרב העתידי. הציוד נאגר, הוכן וחולק, העמדות בוצרו ותוספקו. ב-18 עד ה-21 בינואר 1943, חידשו הגרמנים את הגירושים מהגטו. אז יצאו חברי הארגון בחוליות קטנות החמושות בנשק קל (ללא מקלעים חצי כבדים), במקביל לחברי אי"ל, אל סדרת קרבות רחוב ראשונים בגטו בהם נהרגו שישה מלוחמי הארגון.
כל אותה העת האצ"י פעל לצידו של הארגון היהודי הלוחם, אי"ל. היה זה ארגון גדול יותר שאיגד תחתיו תנועות ציוניות סוציאליסטיות בעיקר. המגעים בין הארגונים היו מעטים. ניסיונות לאיחוד ביניהם לא עלו יפה. הסיבה לכך נתונה במחלוקת:
שני הארגונים הסכימו על חלוקה כללית של שטחי הלחימה. האי"ל התכוון כנראה להילחם בהתבססו על יחידות קלות ניידות, ואילו האצ"י, בשל חימוש כבד יותר שהיה ברשותו או בשל ניסיונו הצבאי הרב יותר, הופקד על שטחים פתוחים כמו כיכר מוראנובסקי. האצ"י תכנן לחימה מסודרת מתוך עמדות. המנהרות שחפר היו מיועדות לקיים אספקה וחימוש, ולבסוף גם נתיב יציאה מן הגטו לשם המשך לחימה בשטחי היערות.
המרד
היה זה ב-18 באפריל 1943, יום לפני ליל הסדר של שנת תש"ג, כשקיבלו ראשי הגטו היהודיים את פקודת הנאצים כי על הגטו מוטל עוצר מלא וכי באמצע הלילה יתחיל מבצע של פינוי הגטו כולו. אחד מהם הצליח לחמוק מהשמירה שהושמה עליהם והעביר את המידע לאחד מאנשי האצ"י. הדבר אימת ידיעה שהעבירה קשרית לפני כן על אקציה סופית של הגטו.
בבוקר ה-19 באפריל 1943 נכנסו כוחות אס אס וחיל רגלים אל הגטו. הם נתקלו באש שנפתחה עליהם מעמדות שונות בבתי הגטו. טנק שהוכנס לגטו הוצת וחסם את התנועה. מוביל הכוחות ומפקד כוח האס-אס, פון סמרן-פרנקנג, דיווח כי כוחותיו נסוגים וכי הוא סובל מפצועים והרוגים. האחראי על מבצע חיסול הגטו, גנרל יירגן שטרופ, שחרר אותו מתפקידו ותפס את הפיקוד על המבצע לדיכוי המרד. עם כוח גדול שארגן מחדש נכנס שטרופ אל כיכר מוראנובסקי. שם הופתע להתקל באש כה עזה, עד שנאלץ להביא כוחות תגבור נוספים לאזור.
בצהרי אותו יום קרה אירוע סמלי ויוצא דופן. אל גג הבית מספר 7 בכיכר מוראנובסקי, היכן ששכן מטה האצ"י, עלו נער בשם יאצק אייזנר וחברתו האלינה, והניפו עליו שני דגלים: הדגל הפולני האדום-לבן, ולצדו דגל כחול-לבן, דגלו של הארגון הצבאי היהודי. דגלים אלה נראו היטב ברחובות הגטו וברחבי ורשה. עדויות מספרות כי קריאות שמחה פרצו אצל הפולנים למראה הדגלים, בשמעם את היריות והפיצוצים ובראותם את הדגלים מתנוססים מעל לכיכר; כך ידעו כי היהודים היו הראשונים שבפומבי הניפו את נס המרד נגד הגרמנים וכי הצליחו להחזיק בכיכר מורנובסקי. במשך ארבעה ימים ניצבו על הבית דגלי המרד. רק לאחר קרבות רבים הצליחו הגרמנים להשתלט על הבית ולהוריד את הדגל ממנו.
בכל הגטו לחמו אנשי שני הארגונים בחירוף נפש. הכוחות בשטחי התעשייה הצליחו להחזיק מעמד ואילצו את הגרמנים להזעיק תגבורות מספר פעמים.
אחרי ה-20 באפריל החלו הגרמנים להצית את בתי הגטו. ב-24 וב-25 לחודש הוצת הגטו כליל ולהבות עצומות אחזו את כל חלקיו. ב-24 יצאה קבוצה של לוחמי הארגון מכיכר מוראנובסקה, דרך מנהרה, החוצה מן הגטו אל יער מיכאלין הסמוך. שם נתקלו באש הגרמנים ונערך בין הצדדים קרב יריות ארוך. לוחמי הארגון הצליחו להגיע אל בניין ברחוב גז'יבובסקה שבוורשה הארית. אך הותקפו גם כאן, כפי הנראה על ידי פולנים.
הכיכר נפלה לבסוף, אך ניצולים מקרב הלוחמים המשיכו לפגוע בסיורים שעברו ברחובות. ב-6 במאי נהרג ליאון רודל בקרב מחוץ לגטו. ב-11 במאי נהרגו שאר הלוחמים ששרדו, וכפי הנראה בהם מפקדם פאוול פרנקל. ההתנגדות בגטו תמה סופית ב-16 במאי 1943. קומץ ניצולים התחבא במקומות שונים עד ששוחרר הגטו.
ענת זכריה
ענת זכריה (נולדה בשנת 1974 בתל אביב) היא משוררת, עורכת ספרותית, צלמת, מנחה סדנאות כתיבה ויועצת תוכן. מבקרת המחול של ידיעות אחרונות. כלת פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת 2014.
ארגון צבאי יהודי
הדרת פועלו של אצ"י בתיעוד ובזיכרון
מבין חברי האצ"י רק שמונה לוחמים וקשריות ספורות נותרו בחיים אחרי המרד כדי למסור את עדויותיהם. ממפקדי הארגון לא שרד אף אדם. עובדה זו, בנוסף למידור הגבוה בין התאים והמחלקות, הקשו על איסוף המידע אודות הארגון. רובו נשען על עדויות השורדים, קשריות אחדות (בהן: עמילקה קוסובר, ז'וטה הרטמן ופלה פינקלשטיין), חברי המחתרת הפולנית (בהם איוונסקי), מעט מסמכים מארכיון רינגלבלום, ואף עדויות של שטרופ.
ענת זכריה
ביוגרפיה
ענת זכריה היא בוגרת המחלקה לצילום של המרכז האקדמי ויצו חיפה ותוכנית העמיתים של עלמא בית לתרבות עברית.
זכריה מנחה סדנאות כתיבה במנשר לאמנות, באוניברסיטה הפתוחה ובקבוצה ביפו - בית הספר למחול ומעבירה סדנת פרוזה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מנחה סדנת שירה ויועצת תוכן במכללת עלמא, ומפיקה אירועי שירה.
ארגון צבאי יהודי
הדרת פועלו של אצ"י בתיעוד ובזיכרון
ראיה למחיקה של הרוויזיוניסטים מזכר המרד מופיעה כבר בסוף 1943. בשני מכתבים של היסטוריון הגטו, עמנואל רינגלבלום, כאשר הסתתר בוורשה. ב-13 בדצמבר 1943 כתב רינגלבלום לאדולף ברמן (מראשי מפלגת פועלי ציון שמאל): "קיבלתי את רשימת החברים של הפירמה [אי"ל]. יש לי מידע ביוגרפי על קבוצות שלמות של אנשים", ובה בעת שאל: "מדוע אין שום מידע על אצ"י?... הרי זכר שלהם צריך להישאר, אפילו אם הם לא סימפתיים בעינינו". המכתב השני מ-23 בדצמבר 1943: "אשר לרוויזיוניסטים, אין לי שום מידע... אני יודע רק שני שמות: רודאלסקי ופרנקלובסקי. האחרון (ברונטי) היה מנהל הפירמה. צריך למצוא אותם, או את אחד מעמיתיהם".
ענת זכריה
ביוגרפיה
ביולי 2012 ייצגה ישראל בפסטיבל “פארנסוס לשירה”, אירוע השירה הגדול ביותר שהתקיים בבריטניה לקראת אירועי המשחקים האולימפיים.
ארגון צבאי יהודי
הדרת פועלו של אצ"י בתיעוד ובזיכרון
אולם גם המידע שהצליח להתגבש לכדי תמונה על מבנה הארגון, התפקידים בו וחלק מפעילותו לא זכו להכרה הראויה לא בספרות, לא במחקר, לא בהנצחה ולא בשיח הלימודי על ההתקוממות בשואה בכלל ואף בנוגע למרד גטו ורשה בפרט. באופן גורף למדי, רוב ספרי הלימוד (לפחות עד לסוף המאה העשרים), אף לא מאזכרים את פועלו של האצ"י, ומתקבל הרושם כי במרד גטו ורשה השתתפו רק אנשי הארגון המקביל לו, אי"ל, וכי מנהיג המרד היה מרדכי אנילביץ'. עובדה זו אינה נכונה, שהרי האצ"י פעל במנותק מאי"ל, והיו לו מנהיגיו שלו. ניתן לטעון שאי"ל היה ארגון גדול ממנו, אך האצ"י עדיין מנה כמה מאות לוחמים ערב המרד. כמו כן ציודו ונשקו של האצ"י, הודות למחתרת הפולנית, היה רב ואיכותי מזה של אי"ל. סיפור הנפת הדגלים, אשר יש לו עדויות כתובות, כמעט ואינו ידוע בציבור, על אף שיכול היה להפוך למיתוס.
ענת זכריה
ביוגרפיה
שיריה פורסמו, בין היתר בעיתונים ידיעות אחרונות (ובאתר ynet) והארץ, בכתבי העת גרנטה בעברית וה"חוטם" ואתר העוקץ; ותורגמו לשפות רבות, ביניהן: אנגלית, סינית, ספרדית, טורקית, ערבית, קרואטית, שוודית, אלבנית ומקדונית.
ארגון צבאי יהודי
הדרת פועלו של אצ"י בתיעוד ובזיכרון
הדעות חלוקות לגבי הסיבה לכך. הדבר עשוי לנבוע, למשל, ממיעוט החוקרים והפרסומים אודות הארגון. אולם יש טענות עיקשות כי הייתה השתקה מכוונת - "הנדסת הזיכרון", של פועלו של האצ"י על ידי מפלגת השלטון בישראל, מפא"י מסיבות פוליטיות. ביישוב ובמדינת ישראל. הכוונה בכך היא כי אי"ל היה התאגדות של התנועות הציוניות הסוציאליסטיות בגטו, בעוד האצ"י הורכב בעיקרו מבית"ר ואנשי התנועה הרוויזיוניסטית. לפי טענות אלה קובעי מדיניות החינוך, אשר היו שייכים למחנה הפועלים, מיזערו עד מאוד את חלקו של הארגון מן המחנה היריב, והאדירו את האי"ל אשר נמנה עם מחנם שלהם. חיים לזר-ליטאי טען ב-1948 כי התעלמות מכוונת, מסיבות פוליטיות, החלה כבר בעצרת הזיכרון הראשונה למרד שהתקיימה בלובלין באפריל 1945. דחיקה זו של האצ"י הביאה להשכחתו מתודעת הציבור והצעירים בנוגע למרד. עם זאת, בחינה של ספרות מן העת האחרונה, מלמדת כי כעת מקומו של האצ"י לא נפקד מתיעוד מרד גטו ורשה. הסבר אחר שעלה הוא כי אף מנחם בגין, בעל המודעות העמוקה לשואה, לא רתם את משאבי ארגונו לתיעוד המרד. הסיבה שהוצעה לכך היא כי לא רצה להדגיש את העובדה שהוא כראש בית"ר בפולין עזב את שטח הכיבוש הגרמני ולא חזר להנהיג את מחתרת אנשי תנועתו.
ספירלת ארכימדס
ספירלת ארכימדס (מכונה גם ספירלה חשבונית) היא ספירלה הקרויה על שם המתמטיקאי היווני ארכימדס בן המאה ה-3 לפנה"ס, שתיאר ספירלה כזאת בספרו על ספירלות. ספירלת ארכימדס היא מקום גאומטרי של נקודות התואמות את המיקומים לאורך זמן של נקודה המתרחקת מנקודה קבועה במהירות קבועה לאורך קו המסתובב במהירות זוויתית קבועה. באופן שקול, ספירלת ארכימדס יכולה להיות מוגדרת בקואורדינטות קוטביות (r, θ) על ידי המשוואה עם מספרים ממשיים a ו - b. שינוי הפרמטר a יגרום לסיבוב הספירלה, בעוד b שולט על המרחקים בין סיבובים עוקבים.
מאפיינים
קרן היוצאת מהמוקד של ספירלת ארכימדס פוגשת סיבובים עוקבים של הספירלה בנקודות הרחוקות זו מזו מרחק קבוע (השווה ל-2πb אם θ נמדד ברדיאנים). מכאן השם "ספירלה חשבונית". נבדלת ממנה הספירלה הלוגריתמית שבה מרחקים אלה יוצרים סדרה הנדסית.
לספירלת ארכימדס שתי זרועות, אחת עבור θ > 0 ואחת עבור θ < 0. שתי הזרועות מחוברות באופן חלק במוקד. האיורים כאן מראים רק זרוע אחת של הספירלה. את הזרוע השנייה ניתן לקבל על ידי תמונת מראה סביב ציר y במערכת הצירים המוצגת.
עבור ערכי θ גדולים הנקודה מתקדמת לאורך הספירלה בתאוצה קבועה בקרוב רב. ראו אצל |מיכאיל גיצ'ניקוב.
מרחק בין סיבובים
מספר מקורות מתאר את ספירלת ארכימדס כספירלה בעלת "מרחק מפריד קבוע" בין הסיבובים. תיאור זה מטעה במקצת, כיוון שהמרחקים הקבועים נמדדים בעזרת קרן היוצאת מהמוקד שאינה חוצה את הספירלה בזוויות ישרות. זאת בניגוד למרחק בין עקומים מקבילים הנמדד בעזרת אנכים לעקומים. קיים עקום ספירלי (אינוולוט) שונה במקצת מספירלת ארכימדס בו המרחקים בין הסיבובים העוקבים הם קבועים לפי הגדרת המרחק האחרונה עבור עקומים מקבילים.
ספירלת ארכימדס כללית
לפעמים המונח ספירלת ארכימדס משמש לתאר משפחה רחבה יותר של ספירלות מהצורה
יישומים
ארכימדס הראה דרך לרבע את המעגל וגם לחלק זווית לשלוש זוויות שוות בעזרת ספירלת ארכימדס. הוכח כבר ששתי הפעולות האלה אינן אפשריות בעזרת סרגל ומחוגה בלבד. לספירלת ארכימדס מגוון רחב של יישומים. מדחסי מגילות המשמשים לדחיסת גזים כוללים זוג אינוולוטים של מעגל בגודל זהה, הדומים מאוד לספירלת ארכימדס. ספירלת ארכימדס משמשת גם בקפיצי האיזון של שעונים ובחריצי תקליטים מוקדמים (אף על פי שמאוחר יותר נעשה שימוש גם בתקליטים עם מרחק משתנה בין החריצים כדי לאפשר את הגדלת כמות המוזיקה שניתן לשים בתקליט).
דרך אפשרית לעזור באבחון ובהערכת המידה של רעד נוירולוגי היא לבקש מהמטופל לצייר ספירלת ארכימדס. בספירלות ארכימדס נעשה גם שימוש במקרני DLP כדי להפחית את "תופעת הקשת". בנוסף, ספירלות ארכימדס משמשות בתעשיית המזון כדי להעריך את ריכוז החיידקים על צלוחית ספירלית. הן משמשות גם כדי למדל את הצורה הנוצרת מנייר או סרט בעל עובי קבוע העוטף גליל.
מנגינות אמא אווזה
מנגינות אמא אווזה (באנגלית: Mother Goose Melodies) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1931 בביומו של ברט ג'ילט, אשר לוקח חלק בסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות". שנתיים לאחר יציאתו הוא הופץ מחדש בטכניקולור בתור "המלך קול הזקן".
עלילה
המלך קול הזקן מזמן דמויות שונות של אמא אווזה למען בידורו; כולל שלושת העכברים העיוורים בתור "הכנרים שלוש", מיס מופט, ג'ק וג'יל (שפוגשים את סימפל סיימון בראש הגבעה), המפטי דמפטי (שהאווזה של אמא אווזה דופקת מהקיר שלו), ג'ק הורנר (פאי חג המולד שלו מכיל גם את 24 השחורים), בו פיפ (בוי בלו מביא את הכבשה הביתה, שאחת מהן נופלת בבוץ והפכה לכבשה השחורה מה מה) והחתול, הפרה והכלב הקטן.
ביקורות
Motion Picture Herald (9 במאי 1931): "נהדר: וולט דיסני עשה יצירה יוצאת דופן ביותר בסרט הזה מסדרת סימפוניות טיפשיות הזו. מצוין צעד גדול קדימה מבחינה טכנית, באנימציה ובסנכרון, בנוסף לחומרי הנושא המצוינים, הרעיונות המונפשים חכמים ומהירות הפעולה. יש בסרט כמעט אשליה של החיים האמיתיים בחלק מהדמויות, כל כך משובחת היא האנימציה. חרוזים רבים של אמא אווזה ידועים כלולים יחד עם הסיפורים המתרוצצים בצורה מסודרת. המלך קול הזקן מופיע, וג'ק הורנר הקטן נוכח גם כן. צעירים יטרפו את זה ויבקשו עוד, והילדים המבוגרים ייהנו מאוד. בשום פנים ואופן אל תפספסו, זה נהדר."
הסרט היומי (13 בספטמבר 1931): נהדר: וולט דיסני ועוזריו הוציאו קומדיה מצוירת מסונכרנת שיהיה קשה לנצח בה. כל החרוזים של אמא אווזה עבדו בסיפור והטרנספוזיציה מאחד לשני מתבצעת על ידי הפיכת דפי ענק בספר סיפורים. ציורים על הדפים מתעוררים לחיים ומבצעים תעלולי צחוק אמיתיים. קטעים חדשים ובשפע. זה יגרום לקהל לצחוק הרבה."
מדיה ביתית
הסרט הקצר הופץ ב-4 בדצמבר 2001, באוצרות וולט דיסני: סימפוניות טיפשיות - קלאסיקות מוזיקליות היסטוריות.
נובה (ריצ'רד ריידר)
נובה (באנגלית: Nova) הוא דמות בדיונית של גיבור-על שהופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Nova #1 מספטמבר 1976, והיא נוצרה על ידי הכותב מארב וולפמן והמאייר ג'ון בוסימה.
נובה הוא האלטר אגו של ריצ'רד ריידר, סטודנט אשר נבחר בידי רומאן דיי - סנטוריון חייזרי של חיל נובה הבין-גלקטי והאחרון מבני מינו - לרשת ממנו את זהותו כנובה פריים לאחר שעולמו קסאנדר הושמד בידי פיראט בין-גלקטי. דיי, שנפצע אנושות בקרב שקרע את קסאנדר לגזרים, הצליח לאתר את הפיראט אך לא יכול היה להביסו עקב פציעותיו החמורות. לפני מותו, דיי בוחר להעביר את כוחותיו לאדם אנושי, בתקווה כי זה האחרון ימשיך את דרכו וישלים את המשימה. ריידר נהרג במהלך אירועי "הציווי של תאנוס" משנת 2011, כאשר הוא וסטאר לורד החזיקו את תאנוס ביקום כיס במטרה למנוע ממנו לשחרר את זעמו על יקום מארוול. בתוך יקום הכיס, ריידר השתמש בכוחותיו ובכוחותיה של הקובייה הקוסמית כדי להחזיר את סטאר לורד ואת דראקס המשמיד ליקום מארוול, אך בלא ידיעתו, גרם גם לחזרתו של תאנוס. תודעתו הועברה למערכת הבינה המלאכותית של קסאנדר, ולאחר שיחה עם ממשיכו סם אלכסנדר, נראה בחיים בביתה של אמו.
דמותו של נובה מדורגת במקום ה-98 ברשימת מאה גיבורי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
ג'ורג' פניקס
ג'ורג' פניקס (באנגלית: George Phoenix; 1863 – 1935) היה צייר נוף ודיוקנאות בריטי, והציג מספר פסלים.
ביוגרפיה
הוא התגורר בלונדון בסוף שנות השמונים, כאשר צייר את הדיוקן היחיד הידוע של האמן הנרי מארק אנתוני. בשנת 1889, כשהיה בבורנמות', החל להציג בתערוכות. הוא השתמש בשמו האמנותי בשם הנעורים של אמו, פניקס, וציוריו חתומים בדרך כלל "גיאו פניקס". הם הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות, באגודת האמנים המלכותית בירמינגהם, בגלריה לאמנות ווקר (ליברפול) ובגלריה החדשה.
בסביבות 1890 חזר לוולברהמפטון ובשנת 1891 התחתן עם ג'וליה קריצ'לו (1858–1932). מאז הוא התגורר באופן קבוע בוולברהמפטון שם ניהל סטודיו.
קריירה
פניקס עבד בצבעי שמן ובצבעי מים. בשלב המוקדם של הקריירה האמנותית שלו, הוא נתמך על ידי פטרון האמנויות פיליפ הורסמן, שאת דיוקנו הוא צייר ב-1900. הוא השלים דיוקנאות רבים, כולל אלה של ראשי העיר ופקידי העירייה של וולברהמפטון ובילסטון, רופאים ואחיות של בית החולים הכללי דרום סטפורדשייר (בית החולים ניו קרוס).
ידוע שצייר כמה ציורים דתיים, ביניהם "רוח המשיח" ו"הבן האובד", שהוצגו בתערוכת היחיד שלו בשנת 1927. כמאייר, הוא תרם למגזין "פאנץ'" רישומים וקריקטורות.
גיאו פניקס היה חבר ידוע, מכובד ופעיל בחברה המקומית. הוא השתתף בארגון תערוכת האמנות והתעשייה של וולברהמפטון בשנת 1902 ויצר את הפנורמה הציורית הגדולה שלה. אלבום מזכרות של התערוכה צויר בצבעי המים שלו. הקריקטורות שצייר שמתארות את מארגני התערוכה נשמרות בגלריה לאמנות וולברהמפטון. בשנת 1922 הציג פניקס שישה ציורים לגלריה כמחווה אישית שלו לניצולי מלחמת העולם הראשונה. ביניהם הציור "ארון הבגדים של הסבתא" (1912) שנחשב ליצירתו הטובה ביותר של פניקס.
כתיבה
בשנת 1907, הוא כתב את הספר "תמונות בגלריה לאמנות וולברהמפטון", שהפך למדריך הראשון של גלריית האמנות וולברהמפטון. הוא נכתב בצורה של שיחה עם גבירה, ומספק מידע שימושי על דרכי החסות האמנותית המקומית, על ההיסטוריה של השנים הראשונות של הגלריה לאמנות וולברהמפטון וביקורת אמנות על התקופה האדוארדית.
כמו כן, פניקס כתב על אמנות בוולברהמפטון ואירועי הגלריה בדפי העיתון המקומי "אקספרס אנד סטאר".
תערוכות
גיאו פניקס השתתף באופן קבוע בתערוכות אמנות בוולברהמפטון. תערוכת היחיד שלו בשנת 1927 כללה יותר ממאה ציורים ועבודות על נייר מגלריה לאמנות וולברהמפטון ואוספים פרטיים.
תערוכה נוספת אורגנה בשנת 1932 כדי לחגוג 50 שנה לקריירה האמנותית שלו. באותה תקופה הבחינו כי ציוריו המאוחרים הוכיחו את נטייתו החזקה לנושאים הדתיים, אך אלה היו נחותים בהשוואה לנופיו המוקדמים.
גואנחואטו (מדינה)
גואנחואטו (בספרדית: Guanjuato) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו. גואנחואטו ממוקמת במרכז מקסיקו והיא גובלת בחליסקו במערב, סקטקס בצפון-מערב, סן לואיס פוטוסי בצפון, קרטרו במזרח, ומיצ'ואקאן בדרום. בירת המדינה היא גואנחואטו והעיר הגדולה ביותר בה היא לאון. זוהי המדינה ה-22 בגודלה מבין מדינות מקסיקו.
משמעות שם המדינה היא "מקום של צפרדעים" בשפת הילידים המקומית, כי האינדיאנים הטרסקנים המקומיים האמינו כי הצפרדע מייצג את אל החוכמה. בגואנחואטו נולדו גם נשיאהּ לשעבר של מקסיקו, ויסנטה פוקס והאמן המקסיקני המפורסם דייגו ריברה.
טרזן 2
טרזן 2 (באנגלית: Tarzan II) הוא סרט הנפשה משנת 2005 אשר יצא ישירות ל-DVD. זהו פריקוול לסרט "טרזן" של חברת וולט דיסני משנת 1999 ושל הסרט "טרזן וג'יין" מ-2002.
למרות שמו, זהו הסרט השלישי בזיכיון. הוא יצא לאקרנים ב-14 ביוני 2005.
תקציר העלילה
טרזן הוא נער צעיר אשר גדל עם גורילות בג'ונגל. טרזן מודאג כי מפלצת אגדית המכונה "זאגור" (הגייה: זוגור) תתפוס אותו. טרזן מאוכזב מאוד מכך שהוא לא יכול לרוץ מהר ככל הגורילות הצעירות האחרות בני משפחתו, וניסיונותיו להוכיח את עצמו כל הזמן נגמרים בכישלון ובבלאגן. בהמשך, בעקבות תאונה, אמו המאמצת של טרזן סבורה כי טרזן נהרג בעוד ששאר הגורילות סברו כי הגיע לו למות. בעקבות כך טרזן מחליט לברוח ממשפחתו המאמצת.
טרזן נרדף ברחבי הג'ונגל על ידי הנמרה סאבור למקום המכונה ההר האפל, בו חיים שתי גורילות מסורבלים ומפונקים ואימם גונדה. הם חוששים מזאגור באותה מידה כמו טרזן ובשל כך, בעת שההד הרועם שמשמיעה המפלצת מהדהד ברחבי העמק, טרזן מצליח להימלט מהם. טרזן נתקל בהמשך בגורילה זקן וגחמני. טרזן מגלה כי זהו למעשה זאגור אשר משתמש בעצים חלולים בתור מגפון כדי להגביר את קולו ובכך להידמות למפלצת אימתנית כדי להפחיד את היצורים בג'ונגל ולהרחיקם מהטריטוריה והמזון שלו. לאחר שהוא מציל את זאגור מקרנף זועם, הוא כופה על זאגור לאפשר לו להישאר עמו.
בהמשך חבריו של טרזן, טרק וטנטור פוגשים בטרזן בעת שחיפשו אחריו ברחבי הג'ונגל. טרזן איננו מעוניין לחזור עימם למשפחתו המאמצת ומנסה לחזור לזאגור אך מגלה שגונדה ובניה אוטו וקאגו הגיעו למקלטו של זאגור והם תופסים את זאגור ומגלים אותו. לאחר מכן אמו של טרזן מגיעה להציל אותו אך מופלת לסלע שביר. טרזן מגיע להציל אותה אך נתפס בידי האחים ומשוחרר בידי זאגור שמקפץ מעליהם. טרזן מחליט להפתיע את הגורילות הבריונים ומפיל אותם למלכודות שונות עד שהם בורחים מפניו.
לבסוף הוא מציל את אמו ומתברר שזאגור וגונדה התאהבו ומחליטים לחיות יחד במרומי ההר בעוד טרזן מחליט לחזור למשפחתו.
אבנר כץ
אבנר כץ (11 במרץ 1939 – 2 בספטמבר 2020) היה צייר, מאייר וסופר ישראלי, פרופסור בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
נולד בקיבוץ רמת רחל, שם גם גדל. בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, למד אמנות בבצלאל ובהמשך ב-Central School of Arts and Crafts בלונדון. במהלך השנים כץ שימש כמרצה לאמנות בבצלאל, מכון אבני, המדרשה למורים לאמנות, ויצו חיפה ושימש כראש החוג באוניברסיטת חיפה.
הוא הציג תערוכות יחיד וקבוצתיות רבות בהם בגלריה נגא, גלריה ג'ולי מ., גלריה גורדון, הגלריה העירונית בכפר סבא, מוזיאון הרצליה, גלריה על הצוק, גלריה אום אל פאחם, מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות ועוד. כץ היה חבר מערכת וכותב קבוע במוסף הסאטירי דבר אחר וכתב טורים למוניטין, חדשות וידיעות אחרונות.
עיצב את דמותו של קיפי בן-קיפוד בהפקה הישראלית הראשונה של "רחוב סומסום", והשתתף בעצמו בתוכנית בתפקיד אבנר, בעל המאפייה. אייר ספרים של יהודה אטלס, לאה גולדברג, יצחק בשביס-זינגר, שלום עליכם ואחרים. זוכה פרס בן-יצחק לאיור ספרי ילדים וכן בעיטור על שם האנס כריסטיאן אנדרסן לאיור. כץ עיצב ביתנים לירידים ותערוכות, תלבושות להצגות תיאטרון ואיורים שהופיעו בכריכות מגזינים.
כץ עיצב עטיפות רבות של תקליטים, ובהם מזל גדי (1968), "שלכם, שולה חן" (1969), "זוהי הדרך שלי" (צביקה פיק, 1972), "לימונדה" (דורי בן זאב, 1977) ותקליטי חוה אלברשטיין: "אישה באבטיח" ו"מרדף".
חיים אישיים
חי ופעל ברמת השרון. כץ הלך לעולמו ב-2 בספטמבר 2020 לאחר שחלה במחלת הסרטן. נטמן בבית העלמין של קיבוץ רמת רחל, שבו נולד וגדל. הותיר אחריו את אשתו איילת ושלוש בנות.
מבחר תערוכות יחיד
2021 - "אני כבר הייתי" מוזיאון ישראל בירושלים.
מבחר תערוכות קבוצתיות
2021 - "בונז'ור מסייה כץ" מחווה לאבנר לאחר לכתו, בהשתתפות 10 אמנים ישראלים. גלריה "זוזו", עמק חפר. אוצרות-יורי כץ ואסיה דובלין.
יוזמת השלום הערבית
יוזמת השלום הערבית (גם: היוזמה הסעודית, הצהרת ביירות) היא תוכנית מדינית של הליגה הערבית (ובפרט ערב הסעודית) לסיומו של הסכסוך הישראלי-ערבי, לפיה ינרמלו כל מדינות ערב את יחסיהן עם ישראל בתמורה לנסיגה ישראלית מלאה משטחי רמת הגולן, רצועת עזה ויהודה ושומרון (לרבות מזרח ירושלים) והקמתה של מדינה פלסטינית עצמאית שבירתה תהיה מזרח ירושלים.
בנוגע לבעיית הפליטים, התוכנית מציעה "למצוא פתרון צודק ומוסכם" בהתאם להחלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם (ההחלטה קובעת כי "הפליטים אשר ברצונם לשוב לבתיהם ולחיות בשלום עם שכניהם יורשו לעשות זאת במועד המוקדם ביותר האפשרי מבחינה מעשית", נוסח שלפי הפרשנות הערבית דורש את חזרת הפליטים למולדתם. בהתאם לקביעה זו מביעה הליגה בפתיח להחלטה את הבנה למאבקו של העם הפלסטיני להשתחרר מהכיבוש ולממש את זכות השיבה.)
בתמורה לצעדים הללו יראו מדינות ערב את הסכסוך הישראלי-ערבי כבא אל קיצו וינרמלו את היחסים עם ישראל "בהקשר של שלום". חברות הליגה הערבית אימצו את ההצעה, שבכך הפכה ליוזמה כלל-ערבית.
התוכנית הועלתה בפסגת הליגה הערבית בביירות ב-28 במרץ 2002 על ידי יורש העצר והשליט דה-פקטו של ערב הסעודית, הנסיך עבדאללה בן עבד אל-עזיז אל סעוד ואושרה בה. היוזמה אושרה מחדש בכינוס הליגה הערבית ב-28 במרץ 2007. ראש ממשלת חמאס, אסמאעיל הנייה, נכח בכינוס זה. הדעות חלוקות האם עצם נוכחותו הייתה מעין איתות של תנועת החמאס לגבי נכונותה לקבל את היוזמה או האם השתתפותו נבעה רק משום כך שהוא אולץ לעשות זאת על ידי מנהיגים בכירים בעולם הערבי, ובית המלוכה הסעודי בראשם.
תגובות ליוזמה
מדינת ישראל באופן רשמי לא קיבלה את היוזמה הסעודית. ואולם, בחודש נובמבר 2008 שיבח נשיא המדינה שמעון פרס את יוזמת השלום הסעודית בנאום בעצרת הכללית של האו"ם, במסגרת פסגה בנושא דיאלוג בין-דתי, בנוכחות עבדאללה, מלך ערב הסעודית. "איננו יכולים לשנות את העבר", אמר פרס, "אולם אנו יכולים לעצב את עתידנו. זה נראה אפשרי יותר היום לאור ההצעה הסעודית, שהפכה ליוזמת השלום הערבית. האופן שבו מציירת היוזמה את עתיד האזור מעניק תקווה לעמים". ראש הממשלה אהוד אולמרט הביע עמדה חיובית זהירה, באומרו במהלך ביקור שרי החוץ הירדני והמצרי כי ישראל רוצה לדון ביוזמת השלום הערבית. מאוחר יותר הוסיף אולמרט בריאיון לשבועון האמריקני טיים' כי "אם תהיה לי ההזדמנות להיפגש עם עבדאללה מלך סעודיה, הוא יופתע מאוד לשמוע מה שיש לי לומר". "אני מסתכל בחיוב רב על התפקיד הפעיל שסעודיה ממלאת במזרח התיכון כבר הרבה שנים", הוסיף אולמרט, ואמר שביוזמת השלום הסעודית "יש גישה מעניינת מאוד".
גרנולה
גרנולה היא תערובת דגנים הנחשבת למזון בריאות. תערובת זו מבוססת על פתיתי שיבולת-שועל קלויים ובעלת גוון חום כהה (להבדיל מתערובת מוזלי שבה שיבולת השועל אינה קלויה, וצבעה לבן וחום, הגוון הטבעי של שיבולת-שועל). בנוסף יכולה הגרנולה להכיל מיני אגוזים, שקדים וזרעים המגוונים את טעמה ומוסיפים לערכה התזונתי. כדי להמתיק את הגרנולה משתמשים בדרך כלל בדבש, בסוכר חום, בסילאן ובמבחר סוגים של פירות יבשים בעלי מתיקות טבעית.
יוזמת השלום הערבית
תגובות ליוזמה
מעבר לכך, להודעה המסכמת של פסגת הליגה הערבית שהתקיימה בחודש מרץ 2009 צורפה הערה, שלפיה יוזמת השלום אינה כוללת את זכות השיבה לפליטים, ומשום כך לוב מסתייגת ממנה.
גרנולה
היסטוריה
הגרנולה הומצאה בדנסוויל, ניו יורק על ידי ד"ר ג'יימס קיילב ג'קסון בסניטריום של ג'קסון ב-1863 שהיה ספא בריאות בולט שפעל בתחילת המאה ה-20 ליד דנסוויל. הוא גם היה ידוע גם בתור 'הבית שלנו על הגבעה'; לכן, החברה שהוקמה כדי למכור את הגרנולה של ג'קסון הייתה ידועה בשם 'חברת הגרנולה של הבית שלנו' (Our Home Granula Company). הגרנולה הורכבה מקמח גרהם. מוצר דומה פותח על ידי ג'ון הארווי קלוג. גם הוא היה ידוע בתחילה בשם גרנולה בהגיה עם שורוק (Granula), אבל השם שונה לגרנולה כפי ההגיה המקובלת היום (Granola) כדי למנוע בעיות משפטיות עם ג'קסון.
יוזמת השלום הערבית
תגובות ליוזמה
שנית, בשונה מעמדת הפתיחה של ערפאת בפסגת קמפ דייוויד, שעל פיה פשרה בירושלים אינה אפשרית, היוזמה הערבית המאוחרת יותר מקבלת את העיקרון שלפיו רק מזרח ירושלים תהיה בירת המדינה הפלסטינית. ישנה אי בהירות ביוזמה לגבי גורלה של העיר העתיקה עצמה.
גרנולה
היסטוריה
ניתן לציין שתי אבני דרך בכניסתה לתפריט היום יומי בעולם המערבי:
יוזמת השלום הערבית
תגובות ליוזמה
לעומת זאת, היוזמה מקבלת את העמדה הפלסטינית שעל פיה גבולות 67' – "הקו הירוק" – הם הבסיס לפתרון המימד הטריטוריאלי של הסכסוך.
גרנולה
הכנה
את הגרנולה מומלץ להכין באזור בו יש מעט לחות על מנת לשמור על איכות חומר הגלם. בשלב הראשון מכינים את נוזל ההמתקה של הגרנולה מוסיפים לשיבולת השועל וקולים בתנור עד לקבלת המראה והפריכות הרצויה. לאחר מכן, יש לקרר את שיבולת השועל. השלב הבא כולל הוספת תוספות לשיבולת השועל, כגון אגוזים זרעים ושקדים. לבסוף, יש לקרר את הגרנולה ולשמור באריזה אטומה.
יוזמת השלום הערבית
תגובות ליוזמה
ביוזמה מספר נקודות אשר נותרו עמומות, ככל הנראה במכוון. ההכרזות הבאות של מנהיגי העולם הערבי מאירות ביתר בירור את הכוונות של העולם הערבי ביוזמה זו:
גרנולה
הכנה
הגרנולה בתוספת יוגורט, חלב או מיץ תפוזים יכולה לשמש כארוחת בוקר מזינה. כמו כן משמשת הגרנולה כחטיף לאורך היום וכחטיף אנרגיה לאכילה לפני פעילות גופנית או אחריה.
יוזמת השלום הערבית
תגובות ליוזמה
סוגיית הפליטים: עם קבלת היוזמה הצהיר עמר מוסא, אז מזכ"ל הליגה הערבית, כי בהקשר של בעיית הפליטים נוסח היוזמה משאיר במכוון את הפתרון למשא ומתן בין ישראל לפלסטינים, ולא כנושא לדיון בין הליגה לישראל. מוסא הוסיף בריאיון לעיתון המצרי 'אל אהראם' כי פיצוי כספי (compensation) "לצד זכות השיבה" יכול להחליף את החזרה עצמה (repatriation) אם הצד הפלסטיני הנוגע לדבר יסכים. מרואן מועשר, לשעבר שר החוץ הירדני וממנסחי היוזמה, הדגיש בעיתון 'הארץ' כי היוזמה קוראת ל"פתרון מוסכם לבעיית הפליטים" והסביר כי "זו הפעם הראשונה שהעולם הערבי התחייב לפתרון מוסכם של בעיית הפליטים, מתוך התייחסות לחששות ישראל מהצפה של פליטים".
ארגון המדינות האסלאמיות הביע את תמיכתו ביוזמת השלום הערבית ומחדש אותה באופן קבוע בכנס השנתי של הארגון. מבין כל 57 המדינות, רק איראן הביעה את הסתייגותה מהיוזמה.
יועץ ראש הממשלה הישראלי, דורי גולד טען במאמר שפורסם בישראל היום, כי מאז ומעולם הבהירו מדינות ערב באופן הנחרץ ביותר את התנגדותן ליישוב מחדש של הפליטים מקרב ערביי ארץ ישראל בארצות בהם השתכנו לאחר עזיבתם את ארץ ישראל, כלומר במדינות ערב וביהודה ושומרון וחבל עזה, וכי קריאה מושכלת של היוזמה ושל ההצהרה המסכמת של פסגת הליגה הערבית שליוותה את פרסום היוזמה מלמדת, שהשלילה המוחלטת להלן בעינה נותרה.
ב-2014 פרסמו מספר קצינים בכירים במילואים מכתב גלוי אל ראש הממשלה נתניהו, ובו קראו לו לאמץ את יוזמת השלום הערבית ולהניע תהליך מדיני מול הפלסטינים. כך נוסדה תנועת מפקדים למען ביטחון ישראל, בה חברים נכון ל-2018, 285 בכירים לשעבר במערכות הביטחון.
טיפוס בחבל
טיפוס בחבל הוא ספורט בו המשתתפים צריכים לטפס על חבל התלוי אנכית באמצעות ידיהם בלבד. תחרויות טיפוס בחבל נערכות על ידי כוחות משטרה וכיבוי אש ברחבי העולם, וכן ענף ספורט זה זוכה לעניין מחודש בצרפת שם נערכות תחרויות בקניונים ובמרכזי קניות. הענף פופולרי במיוחד בצ'כיה וחובבי הספורט מקיימים אליפויות מקומיות וארציות משנת 1993.
היסטוריה ותיאור התחרות
בראש החבל הותקן מעין טמבורין בתוך תושבת ובו המטפס נגע בהגיעו לפסגה. מספר מודדים עמדו עם שעוני עצר ומדדו את זמן הטיפוס לכל אתלט ובסופו של דבר היה מתבצע ממוצע. עם השנים, פותחו אמצעי מדידה אלקטרוניים למדידת הטיפוס בחבל ואתלטים שונים חשבו שיש להוסיף אותו לתחום מקצועות השדה והמסלול ולא לתחום האתלטיקה הקלה. שיא העולם בטיפוס בחבל שאורכו 20 רגל (כ-6 מטר) הוא 2.8 שניות, שיא שהושג על ידי דון פרי מארצות הברית בשנות החמישים.
שון אליוט
אליוט שיחק 12 עונות ב-NBA מתוכן 11 עונות בסן אנטוניו ספרס, במהלכן זכה באליפות אחת. במהלך קריירת ה-NBA שלו הוא עבר השתלת כליה, אך חזר לשחק.
קריירת NBA
לאחר ששיחק במשך 4 שנים עבור אוניברסיטת אריזונה, ואף זכה בעונת הסניור שלו בפרס ג'ון וודו, נבחר אליוט במקום השלישי בדראפט של שנת 1989 על ידי הסן אנטוניו ספרס. אליוט שיחק בקבוצה עד שנת 1993 ויחד עם ה"אדימירל" דייוויד רובינסון היה אחד משחקניה החשובים.
בסוף עונת 1993 הועבר בטרייד לדטרויט פיסטונס עבור השחקן דניס רודמן, ושיחק בה לאורך עונת 1993-94. רודמן לא התאקלם היטב בספרס, ואליוט שב לקבוצה במהלך העונה שלאחר מכן, 1994-1995, ושיחק בספרס עד סוף הקריירה.
אליוט היה חלק חשוב מזכייתה של סן אנטוניו ספרס באליפות ה-NBA בעונת 1998-99. במשחק מספר 2 בגמר המערב מול קבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס הוא קלע 5 שלשות, ועזר לקבוצתו לנצח לאחר שפיגרה אחרי הבלייזרס לאורך כל המשחק, כאשר 9 שניות לסיום הוא קלע שלשה קשה מעל ידיו המונפות של ראשיד וולאס והעלה את קבוצתו ליתרון נקודה אחת. מהלך זה נודע כנס יום הזיכרון על עצם התרחשותו ביום הזיכרון האמריקאי. לבסוף ניצחו הספרס בסדרה, ובגמר ה-NBA ניצחו את הניו יורק ניקס.
לאחר הזכייה באליפות הודיע אליוט כי הוא סובל מבעיות בתפקוד הכליה, ובמהלך שנת 2000 עבר שון השתלת כליה שנתרמה על ידי אחיו. עם תום תקופת ההחלמה חזר אליוט לשחק בספרס והיה לשחקן הראשון בליגה שחוזר לשחק לאחר השתלת כליה. בשנת 2001 הודיע אליוט הודיע על פרישתו ממשחק.
כיום משמש אליוט פרשן עבור התחנה המקומית של הספרס.
במהלך קריירת ה-NBA העמיד אליוט ממוצעים של 14.2 נק', 4.3 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים למשחק. אליוט מחזיק בשיא המועדון לשלשות עם 563 מהן לאורך הקריירה.
גלעד פלד
גלעד פלד (נולד ב-12 בדצמבר 1974) הוא טייס קרב וקצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, ששירת כמפקד בסיס רמת דוד.
ביוגרפיה
פלד הוא בנו של האלקטרוכימאי חתן פרס ישראל עמנואל פלד.
ב-1993 התגייס לצה"ל, סיים קורס טיס במגמת קרב ושירת כטייס F-15 וכמפקד טייסת הדרכה בבית הספר לטיסה. ב-2006 השתחרר משירות הקבע בדרגת רב-סרן. במלחמת לבנון השנייה השתתף כטייס במילואים. לאחר שחרורו, כיהן במשך כארבע שנים כמנהל "המישלמה ליפו", זרוע הפיתוח של עיריית תל אביב-יפו באזור.
ב-2012 חזר לשירות הקבע בחיל האוויר ושימש כראש מדור במטה החיל. ב-2014 מונה למפקד טייסת 105, עליה פיקד במהלך מבצע צוק איתן. ב-2017 מונה למפקד יחידת השליטה והמבצעים.
במאי 2019 מונה למפקד בסיס רמת דוד ושירת בתפקיד עד יולי 2022. במהלך תפקידו נקלטו בבסיס טייסת 101 וטייסת 105. במאי 2021 השתתף כטייס קרב במבצע "דרום כחול" להפצצת מנהרות ארגון החמאס בצפון רצועת עזה. באוגוסט 2021 סוכם מינויו למפקד להק האוויר בדרגת תת-אלוף, אך הוא החליט לפרוש משירות הקבע בסיום תפקידו כמפקד בסיס רמת דוד.
ב-9 במרץ 2023 הושעה מפעילות מבצעית בחיל האוויר לאחר שלטענת מפקד החיל, תומר בר, הוביל מחאה של טייסי מילואים נגד רפורמת לוין שבמסגרתה הכריזו טייסים שלא יתייצבו לאימונים. פלד הכחיש שהיה לו חלק ביוזמות אלו. למחרת, בוטלה השעייתו לאחר שמפקד חיל האוויר קיבל את גרסתו של פלד שלא עודד אי-התייצבות למילואים.
פלד הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני מאוניברסיטת חיפה במדע המדינה ובלימודי ביטחון.
הוא נשוי בשנית ואב לארבעה.
אנאפוליס
אנאפוליס (באנגלית: Annapolis) היא עיר הבירה של מדינת מרילנד בארצות הברית, ובירת (county seat) מחוז אן ארנדל.
אנאפוליס ממוקמת במרחק של כ-42 ק"מ מהעיר בולטימור, וכ-56 ק"מ מוושינגטון הבירה, בסמוך למפרץ צ'ספיק שבחופה המזרחי של ארצות הברית. אוכלוסייתה 39,174 נפש (בשנת 2018).
היסטוריה
מרילנד הייתה מושבת הכתר הראשונה בעלת זיכיון שהבטיח חופש דת, סובלנות דתית לבני כל הדתות (הנוצריות) וחופש פולחן, בנוסף לזכויות אזרחיות וחקיקה מקומית נפרדת. חופש הדת יוצא הדופן משך למרילנד פוריטנים מווירג'יניה, וקווייקרים ואף לותרנים מהמושבות ההולנדיות בקאריביים.
אנאפוליס הוקמה ככפר קטן בשנת 1649, על ידי מתיישבים נוצרים פוריטנים שעזבו את מדינת וירג'יניה. בשנת 1708 הוכרזה אנאפוליס כעיר והוכרה כעיר הבירה של מדינת מרילנד.
בשנת 1783, לאחר החתימה על חוזה פריז, שימשה כעיר הבירה הזמנית של ארצות הברית, במשך כשנה. בשנת 1845 נוסדה בה האקדמיה הימית של ארצות הברית.
מאמצע שנת 2007 ועד אמצע שנת 2008, ציינה אנאפוליס את חגיגות ה-300 להכרזתה כעיר.
אקלים
האקלים באנאפוליס הוא אקלים סובטרופי גשום, שבו מחולקים המשקעים שווה במשך כל עונות השנה. עונת הקיץ חמה, אולם החורפים ממוזגים יחסית, עקב זרמים חמים ממפרץ צ'ספיק הסמוך.
מספר פעמים פגעו בעיר הוריקנים חזקים. בשנת 1954 פגע בעיר הוריקן הייזל, שגרם לנזק רב. בשנת 2003 פגע בעיר הוריקן איזבל שגרם לשיטפונות עזים בעיר. במספר מקומות בעיר הגיעו המים לגובה 2.30 מטר, וגרמו לנזקים רבים לעיר, שחלקם טרם שוקמו.
פלנ"ט
פלוגת הנ"ט (פלנ"ט = פלוגה נגד טנקים, ידועה כ"עורב", על שם טיל העורב (TOW) בו הייתה מצוידת) היא יחידה מובחרת בצה"ל והיא אחת משלוש הפלגות המרכיבות את הסיירות החטיבתיות - גדודי הסיור. ייעודה בעת הקמתה היה השמדת רכבי אויב משוריינים (נגד טנקים ונגד רק"ם). היא הפעילה טילי נ"ט מדגם BGM-71 TOW המכונים "עורב", ומאוחר יותר טילים ישראליים מדגם ספייק, תוצרת חברת רפאל. בשנת 2015 אורגנו הפלנ"ט מחדש והפכו ליחידות איסוף מודיעין קרבי, תצפיות, הכוונת אש, סימון מטרות עבור תותחנים, שריון, חי"ר וחיל האוויר והשמדת מטרות איכות בעומק האויב.
בצה"ל ישנה פלוגת עורב אחת בכל אחת מארבע חטיבות החי"ר כחלק מהסיירת החטיבתית (נח"ל, צנחנים, גולני, גבעתי). בעת מלחמה נותנות פלוגות העורב מענה לתמרון החטיבתי או האוגדתי ומספקות מודיעין קרבי איכותי מעומק השטח על ידי שימוש באמצעי תצפית ואיכון מתקדמים הקיימים בה. כמו כן ליחידה יכולות הסוואה מתקדמות המשמשות אותה לתצפיות מעומק השטח ללא חשש חשיפה.
ההגעה ליחידה מותנית ביציאה לגיבוש של אחת מחטיבות החי"ר שאליו זכאים לצאת בעלי פרופיל רפואי של 82 ומעלה, ומבדק כושר גופני קצר. הגיבוש אורך ארבעה ימים ונחשב לגיבוש מאתגר שבו נבחנים המועמדים בכושר גופני, ביכולות חברתיות, בהתמודדות עם רגעי קושי ועמידה תחת לחץ. בסוף הגיבוש משובצים המתקבלים לאחת מן היחידות החטיבתיות (פלנ"ט, פלס"ר, פלחה"ן).
המסלול ביחידה אורך כ-15 חודשים. שישה חודשים מתוכם הם הכשרת חי"ר בסיסית (רובאי 07) שבהם נדרש לעבור תכנים שעובר כל חייל קרבי (שדאות, אימוני ירי וקליעה, מסעות, ושבועות המסכמים את הכשרת החי"ר). בסיום פרק הכשרת החי"ר עוברים החיילים לפלוגת ההכשרות יחד עם שאר לוחמי גדוד הסיור ושם מוכשרים הלוחמים כלוחמי עורב. המסלול כולל בתוכו אימוני לוחמה זעירה, קרב מגע, הסוואה צבאית, מסעות תוך נשיאת משקלים, קורסים ותכנים ייעודיים, ומסכמים (החלק האחרון של המסלול שמסכם את התכנים שהוכשרו עליהם במהלך המסלול). המסלול מסתיים בטקס הענקת סיכת לוחם גדס"ר הייעודי לכל חטיבה.
ב-2021 שונה שם גדוד הסיור לשם "סיירת" שמאגדת בתוכה פלגות א, ב ורא״ם (עורב).
עורב צנחנים
את משימת הקמת פלוגת הנ"ט הראשונה של חטיבה 35 קיבל לידיו אמנון דותן וסגנו יואב גוטסמן בשנת 1974. באוגוסט 1980 התגבשה במטכ"ל תוכנית לכיבוש מספר נקודות אסטרטגיות ברכס ארנון שבלבנון, כשבמרכזן מבצר בופור. אל הפעולה המסוכנת גויסו מיטב הלוחמים מפלוגת העורב, סיירת צנחנים, פלחה"ן צנחנים, סיירת גולני, שייטת ומטכ"ל. במתקן האימונים המבודד הוחתמו כלל הלוחמים על הסכם סודיות והחלו האימונים; במשך למעלה משבועיים ביצעו הכוחות מודלים של כיבוש המוצבים במבצרים "קלעת נמרוד" ומבצר "גמלא". התרגולות כללו כיבוש במקביל של חלקים שונים ביעד תוך שיתוף פעולה עם מסוקי קרב, חציית נהר הליטני בהשטה על ידי השייטת, חילוץ בגלישה ועוד תרגולות שונות ומסובכות.
עורב נח"ל
יחידת הנ"ט של חטיבת הנח"ל הוקמה בשנת 1991.
עורב גבעתי
יחידת הנ"ט של חטיבת גבעתי הוקמה בשנת 1983.
מפקדים ידועים
מאז הקמתן צמחו ופיקדו על פלוגות הנ"ט כמה מהמפקדים הבולטים בצה"ל ובהם הרמטכ"ל רב-אלוף במיל' אביב כוכבי, רב אלוף הרצי הלוי, אלוף אמיר ברעם, אלוף אבי גיל, אלוף במיל' יאיר גולן ותא"ל נמרוד אלוני שפיקדו על פלנ"ט צנחנים, רב-אלוף במיל' גדי איזנקוט שפיקד על פלנ"ט גולני, אלוף במיל' יואל סטריק שפיקד על פלנ"ט גבעתי והרב יובל שרלו, ראש ישיבת אורות שאול בתל אביב.
למבורגיני דיאבלו
למבורגיני דיאבלו (באיטלקית: Lamborghini Diablo) היא מכונית ספורט בעלת ביצועים גבוהים עם מנוע אמצעי אשר נבנתה על ידי יצרנית המכוניות האיטלקית למבורגיני בין השנים 1990–2001. היא הייתה מכונית הלמבורגיני הראשונה אשר הייתה מסוגלת להגיע למהירות שיא של 320 קמ"ש. לאחר הפסקת הייצור שלה בשנת 2001, הדיאבלו הוחלפה על ידי הלמבורגיני מורצ'יילאגו.
פירוש המילה דיאבלו הוא "שטן" בספרדית.
היסטוריית הפיתוח
בתקופה שבה החברה נשלטה על ידי האחים מימרן אשר ישבו בשווייץ, למבורגיני החלה בפיתוח מחליפה לקונטאש, הפרויקט אשר החל ביוני 1985 נקרא אז פרויקט 132. התדריך קבע כי מהירות השיא שלה אמורה להיות לפחות 315 קמ"ש.
העיצוב של המכונית נחתם עם מרצ'לו גנדיני, אשר עיצב את שתי קודמותיה. כאשר קרייזלר רכשה את החברה בשנת 1987 היא סיפקה את המימון כדי להשלים את הפיתוח שלה. ההנהלה החדשה של למבורגיני לא הייתה מרוצה מהעיצובים של גנדיני והזמינה צוות עיצוב משלה בדטרויט כדי לעצב מחדש את הפרויקט אשר יחליק את הקצוות המחודדים אשר היוו את הסימן המסחרי של דגם המקור של גנדיני. העיצוב החדש הותיר את גנדיני בחוסר התרשמות כה רב מהגרסה ה"מרוככת" שהוא מאוחר יותר הגשים את העיצוב שלו בדגם הסיזטה מורודר V16T. במילותיו של המגיש של מגזין וסדרת הרכב "טופ גיר", ג'רמי קלארקסון, הדיאבלו תוכננה "אך ורק כדי להיות מסובבת הראשים הגדולה בעולם."
עלות הפיתוח הכוללת מוערכת ב-6 מיליארד לירות איטלקיות.
דיאבלו
הדיבאלו הוצגה למכירה לציבור ב-21 בינואר 1990. הכוח שלה בא ממנוע V12 בנפח 5.7 ליטר, המוכר של למבורגיני בו לכל צילינדר 4 שסתומים, אשר כלל גל זיזים עילי כפול והזרקת דלק רב נקודתית אלקטרונית אשר יצרה 492 כ"ס ב-367 קילוואט עם 59 קג"מ של מומנט. הרכב יכל להגיע מעמידה ל-100 קמ"ש ב-4.5 שניות, עם מהירות מרבית של 325 קמ"ש. הדיאבלו הייתה בעלת הנעה אחורית והמנוע היה אמצעי כדי לסייע בשמירה על איזון המשקל.
הדיאבלו הייתה מצוידת טוב יותר מאשר קודמתה, הקונטאש. מאפיינים סטנדרטיים כללו הגה ומושבים מתכוננים באופן מלא, חלונות חשמליים, מערכת סטריאו מבית אלפיני (Alpine) והגה כוח החל משנת 1993 ואילך. מערכת למניעת נעילה בבלימה לא הייתה זמינה בהתחלה, אך בהמשך היא התווספה גם כן. כמה אפשרויות שהיו זמינות בתשלום כללו מושב נהג מעוצב ומותאם באופן אישי, מחליף תקליטורים מרחוק וסאב וופר, ספוילר אחורי, סט מזוודות מותאם (בעלות של 2,600 דולר) ושעון בריגה (Breguet) ללוח המחוונים (בעלות של 10,500 דולר).