cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוכל
היסטוריה
רוכלים ידועים עוד מימי קדם ואולי אף קודם לכן. לדברי היסטוריון השיווק אריק שו, הרוכל הוא "אולי הסוג היחיד המתבסס על נוהלי שיווק קמעוני שהתפתח מהתקופה הנאוליתית ועד ימינו." הפילוסוף הפוליטי, ג'ון סטיוארט מיל כתב כי "עוד לפני שמשאבי החברה התירו הקמת חנויות, ההיצע [לצרכנים] היה באופן אוניברסלי בידיהם של סוחרים נודדים, כאשר הרוכלים שעלולים היו להופיע פעם בחודש, העדיפו את היריד, שחזר רק פעם בשנה".
CSRF
שימוש
ניתן להשתמש גם בהזנה מיוחדת של קוד HTML הנקראת BBCode באופן הבא:
רוכל
היסטוריה
בדרך כלל, רוכלים עברו מדלת לדלת, הסתובבו ברחובות או התמקמו בשוליים של מקומות מסחר רשמיים כמו שווקים באוויר הפתוח או בירידים. בעולם היווני-רומי שווקים פתוחים שימשו לקוחות עירוניים, ואילו רוכלים מילאו את הפערים בהפצה על ידי מכירתם ללקוחות כפריים או מרוחקים.
CSRF
שימוש
במקרה של קשר בין יישום מקומי לבין קישור התקפי, הדפדפן ישלח באופן אוטומטי את כל קובצי העוגייה הקיימים של אותו היישום. תכונה זו מאפשרת להתקפות CSRF לנצל את הפגיעות שלהן ולבצע פעולות עוינות כל עוד המשתמש מחובר לאתר היעד בזמן ההתקפה.
רוכל
היסטוריה
בכמה כלכלות העבודות של מכירה ממקום למקום הושארו למיעוטים נוודים, כמו צוענים או ינישים שהציעו מגוון סחורות ושירותים. בארצות הברית של המאה ה-19 היה לרוב מקצוע של קהילות מהגרים, בייחוד איטלקים, יוונים ויהודים. הרוכלים הצבעוניים יותר היו אלה שפעלו כפרפורמרים, מרפאים או מגלי עתידות.
מבחינה היסטורית, רוכלים השתמשו במגוון כלי תחבורה: הם הלכו ברגל כשהם נושאים את מרכולתם; באמצעות אדם או עגלה או קרון ברתומים לבעלי חיים או באמצעות מכשירי נשיאה מאולתרים. אברהם גודמן, שהיה רוכל יהודי בארצות הברית בשנות ה-40 של המאה ה-19, דיווח כי הוא התהלך רגלית והשתמש במזחלה כשבדרכים נערם השלג. כשנאלץ לחצות מרחקים ארוכים יותר הוא נשא את סחורתו על גבי תרמיל והתנייד באמצעות סירה קטנה.
CSRF
שימוש
התכונות הבאות מאפיינות התקפת CSRF:
הגבלות
כדי שהתקפה זו תצליח יש לשים לב למספר דברים:
רוכל
היסטוריה
כאשר פרחו עיירות השוק באירופה של ימי הביניים, רוכלים מצאו תפקיד הפועל בשולי הכלכלה הפורמלית. הם קראו ישירות לבתים והעבירו תוצרת לדלת ובכך חסכו ללקוחות זמן לנסוע לשווקים או לירידים. עם זאת, הלקוחות שילמו מחיר גבוה יותר עבור נוחות זו. חלק מהרוכלים פעלו מפונדקים או מטברנות, שם הם נהגו לעיתים קרובות כסוכן ולא כמשווק. רוכלים מילאו תפקיד חשוב במתן שירותים למחוזות מבודדים גאוגרפית, כמו באזורים ההרריים של אירופה, ובכך קישרו מחוזות אלה עם נתיבי מסחר רחבים יותר.
עד המאה ה-18, כמה רוכלים עבדו אצל יצרנים תעשייתיים, שם הם נהגו כסוג של נציג מכירות נוסע. באנגליה, רוכלים אלה היו ידועים כ"אנשי מנצ'סטר". הם הועסקו על ידי מפעל או יזם ומכרו סחורה מחנות לחנות ולא מבית לבית. בכך, פעלו כסוג של סיטונאים או מתווכים. הם הקדימו את נציג המכירות המודרני.
CSRF
הגבלות
בעקבות אילוצים אלה, ייתכן שתוקף יתקשה למצוא קורבנות.
רוכל
היסטוריה
בארצות הברית נרשמה עלייה במספר הרוכלים בסוף המאה ה-18 וייתכן כי אז הגיעה לשיא של עשרות שנים, ממש לפני מלחמת האזרחים האמריקאית. עם זאת, מספרם החל לרדת במאה ה-19. ההתקדמות בייצור תעשייתי המוני והובלת מטענים כתוצאה מהמלחמה הניחו את התשתית לתחילתן של רשתות קמעונאיות והפצה מודרניות, ששחקו בהדרגה את הצורך ברוכלים מדלת לדלת. העלייה בפופולריות של הקטלוגים להזמנה בדואר הציע דרך נוספת עבור אנשים באזורים כפריים או באזורים מרוחקים אחרים כדי להשיג פריטים שלא היו זמינים בחנויות או בשווקים מקומיים. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, כשהזינוק בייצור למלחמה נגדע בפתאומיות, נרשמה עלייה קצרת מועד במספר הרוכלים. היו חיילים שחזרו מהקרב ולא מצאו עבודה ולכן פנו לרוכלות, אשר הציעה לרוב הכנסה הגונה.
CSRF
מניעה
הן משתמשים והן מפתחי אתרים יכולים למנוע התקפות CSRF פעילות.
התקפה מוצלחת דורשת מילוי שני תנאים:
רוכל
חיי רוכל
מעט מאוד רוכלים השאירו רישומים כתובים. רבים היו אנאלפביתים וכתיבת יומנים הייתה נדירה בקרב הרוכלים. מרביתם טיפלו בעסקאות במזומן והשאירו אחריהם מספר רשומות חשבונאיות או לא כמו קבלות, חשבוניות או פנקסי יום. עם זאת, מספר קטן מאוד של רוכלים ניהל יומנים וניתן להשתמש בהם כדי להבין את חיי היומיום של הרוכל. אפרים ליסיצקי (1885–1962), מהגר מרוסיה, הגיע לארצות הברית בשנת 1900 וזמן קצר לאחר מכן החל לעסוק ברוכלות. האוטוביוגרפיה שלו, שפורסמה בשנת 1959 תחת הכותרת, "In the Grip of the Cross-Currents", מתארת את מפגשיו השונים עם בעלי הבתים ואת הקשיים שחווה בביצוע המכירה כשדלת אחר דלת נטרקה בפניו.
CSRF
מניעה
ישנן מספר שיטות של מפתחי אתרים המקשות לבצע התקפות CSRF:
רוכל
חיי רוכל
לאחר שהגיע לאמריקה בשנת 1842, אברהם גודמן כתב ביומנו על חוויותיו ואותו יומן פורסם על ידי הארכיון היהודי-אמריקאי. ביומן יש פירוט על חוויותיו ומחשבותיו על חייו של הרוכל. כאשר ניסיונותיו הראשונים של גודמן למצוא עבודה כפקיד לא צלחו, ב־29 בספטמבר הוא כתב: "הייתי צריך לעשות כמו כל האחרים; עם חבילה על גבי הייתי צריך לצאת אל תוככי הארץ, למכור מוצרים שונים". השבועות הראשונים היו קשים והוא מצא את אורח החיים הזה כבד, לא בטוח ובודד.
דרכי תחבורה
בעת המודרנית, רוכלים ממשיכים לנוע רגלית, אך משתמשים גם באופניים, עגלות יד, עגלות רתומות לסוסים או כלי רכב ממונעים כמו אופנועים כאמצעי תובלה. כדי לסחוב את מרכולתם, משתמשים הרוכלים בתרמילים ייעודיים, מריצות, עגלות יד או סלי נשיאה מאולתרים. רוכלים על ריקשה הם מחזה נפוץ יחסית ברחבי אסיה.
חקיקה ורגולציה
מספר מדינות חוקקו חוקים להגנה על זכויות הרוכלים, וגם כדי להגן על הציבור מפני מכירת סחורות נחותות. במדינות רבות של ארצות הברית, רוכלים נדרשים להגיש בקשה לרישיון. בהודו יש חוקים מיוחדים שנחקקו, על ידי מאמצי המתכננים המעניקים לבגרים זכויות גבוהות יותר בהשוואה לאנשי עסקים אחרים. לדוגמה, לנהגים יש זכות קדימה על כלי רכב ממונעים.
בבריטניה, רוכלות מוסדה על ידי חוק הרוכלים משנת 1871, אשר מספק "תעודת רוכלות", ותקף עד ימינו אלה. לרוב תעודה זו מונפקת על ידי המשטרה. בסוף המאה העשרים השימוש בתעודות כאלה הפך לנדיר מכיוון שחקיקה אזרחית אחרת הציגה רישיון לסחר רחוב. החל משנת 2008 תעודות רוכלות נותרו חוקיות אם כי מספר מועצות מקומיות ביקשו למגר רוכלים באמצעות חוקי עזר מקומיים או דרך מנגנוני אכיפה אחרים כמו דרישה להצגת רישיון סוחר רחוב.
בישראל הרוכלות מוסדרת בחוק רישוי עסקים, תשכ"ח-1968.
גל הלם
גל הלם (לפעמים רק הלם) הוא סוג של הפרעה המתקדמת בתווך. גלי הלם מאופיינים על ידי שינוי חד, כמעט בלתי רציף, בתכונות של התווך. בחזית גל ההלם יש תמיד עלייה קיצונית בלחץ, בטמפרטורה ובצפיפות של הזורם. כמו כל הגלים, הוא נושא עמו אנרגיה ויכול להתקדם דרך תווך (מוצק, נוזל, גז ופלזמה). במקרים מסוימים בהיעדר תווך חומרי, למשל באמצעות השדה האלקטרומגנטי.
גל הלם נוצר כאשר קיימת הפרעה בתווך שמתקדמת מהר יותר ממהירות הקול בתווך. קיים אזור המושפע מההפרעה ("יודע" עליה) ואזור סמוך שאינו מושפע כלל, כי המידע על ההפרעה מתפשט במהירות הקול. אפשר לתאר גל הלם כשכבת המעבר בין שני התחומים, התחום המושפע מההפרעה והתחום שאינו מושפע.
כאשר גל הלם מתקדם בתווך, האנרגיה הכוללת נשמרת אולם האנרגיה שיכולה להפוך לעבודה פוחתת והאנטרופיה עולה. אפקט זה מוסיף, למשל, כוח גרר למטוס על קולי.
זרימה על קולית
כאשר גוף או הפרעה נעים מהר יותר ממהירות ה"מידע" עליהם בסביבה נוזלית, נוזלים בסביבת ההתקדמות של ההפרעה לא יוכלו "לדעת" על קיומם טרם הגעת ההפרעה. תכונות נוזל (צפיפות, לחץ, טמפרטורה, מהירות, מספר מאך) משתנות מיידית ברגע המגע עם גל הלם.
על אף שגלי הלם אינם הפרעה רגילה בתווך, ניתן לאפיינם כשינויים חדים בתכונות הגז בסדר גודל של מספר מהלכים חופשיים ממוצעים (מיקרו מטרים אחדים בתנאים אטמוספיריים). גל הלם עשוי להשתנות מגל לא ליניארי לגל ליניארי על פני מרחקים גדולים, ותוך כדי התנועה באוויר הוא מתנוון והופך לגל קול תוך איבוד אנרגיה. זו הסיבה שגלי הלם נשמעים באוויר כצליל פיצוץ מעומעם. לרוב, גל הלם נשמע כמו בום על קולי, שנוצר על ידי טיסה על קולית של מטוס קרב. גל הלם הוא אחת הדרכים שבהן גז יכול להידחס בזרימה על קולית, לרבות דחיסה איזנטרופית, ודחיסת פרנט-מאייר.
המחשה
ניתן לתאר גל הלם כנקודה הרחוקה ביותר בתווך אשר "יודעת" על המפגש עם האובייקט. לפיכך, גל ההלם מוגדר כתחום בין האזור ש"יודע" על הגל הקרב לבין האזור שלא יודע, ואנלוגי במידה רבה לקונוס האור בתורת היחסות הפרטית.
על מנת ליצור גל הלם, נדרש גוף כלשהו לנוע מהר יותר ממהירות הקול באותו תווך. במקרה של מטוס המתקרב למהירות הקול, חלקים מהאוויר סביבו נעים באותה מהירות ובכך גלי הקול מצטופפים זה על זה, הלחץ עולה וגל הלם נוצר ומתפרש לצדדים. בשל תופעת ההגברה, נשמע קול הדומה לפיצוץ.
עץ חג המולד בבית הלבן
עץ חג המולד של הבית הלבן (באנגלית: White House Christmas Tree) הוא עץ חג המולד הרשמי שמוצב במעונו של נשיא ארצות הברית, הבית הלבן. עץ חג המולד (הנמצא בתוך הבית עצמו) הראשון הוצב בבית הלבן במאה ה-19 (ישנן טענות שונות לגבי השנה המדויקת בה הוצב העץ הראשון) ומאז 1961 היה לעץ נושא שנקבע על פי שיקול דעתה של הגברת הראשונה של ארצות הברית.
עץ חג המולד של הבית הלבן מוצב במרבית המקרים בחדר הכחול אך מדי פעם הוא גם הוצב באולם הכניסה.
היסטוריה
ב-1961 הגברת הראשונה, ג'קלין קנדי החלה את המסורת של בחירת תמה לעץ חג המולד של הבית הלבן. קנדי קישטה העץ בקישוטים הקשורים לבלט מפצח האגוזים. הילרי קלינטון בחרה בשנתו הראשונה של בעלה בבית הלבן את התמה "מלאכים". לורה בוש בחרה באחת השנים בה בעל כיהן כנשיא את התמה "עונה של סיפורים", ובפעם האחרונה בה הוצב העץ, בדצמבר 2020, בחרה מלאניה טראמפ את התמה "אמריקה היפה".
עץ חג המולד של הבית הלבן נלקח מחלקות אדמה או חנויות שונות מכל רחבי ארצות הברית.
זאב בירגר
זאב בּירגֶר (1 ביוני 1926 – 6 ביוני 2011) היה ממקימי תנועת ארגון בני ציון (אב"צ) שפעלה לשימור התרבות והשפה העברית בתקופת מלחמת העולם השנייה. היה פעיל במוסד לעלייה ב' להעלאת ניצולי השואה מאירופה לישראל. ממייסדי אגף המכס ובלו, ומשנה למנכ"ל משרד המסחר והתעשייה. כעוזר מיוחד לראש עיריית ירושלים טדי קולק, עסק בפיתוח התרבות הכלכלה והתיירות בעיר. כן כיהן כמנהל יריד הספרים הבינלאומי בירושלים. ממפתחי תעשיית הקולנוע בישראל וממייסדי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
ביוגרפיה
זאב בירגר נולד בקובנה בירת ליטא, בנם של פייגה צפורה לבית קפלן ופנחס בירגר, מהנדס בניין, ואח צעיר למרדכי (1923). הוריו היו בעלי השקפות ציוניות ואמונה בצורך להקים בית לאומי יהודי בארץ ישראל, והם הנחילו זאת לילדיהם. למד, כאחיו, בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה.
בספטמבר 1940 סופחה ליטא לברית המועצות, אז נאסרה פעילותם של הארגונים הציוניים והחלו החרמות רכוש ורדיפה אחרי הבורגנות הליטאית עליה נמנו רבים מהיהודים. ביוני 1941 נכבשה ליטא בידי הנאצים, וביולי עברה משפחת בירגר, כמו כל היהודים, להתגורר בחדר קטן בגטו קובנה שבפרבר סלובודקה.
ב-8 ביולי 1944, הוחלט על פינוי הגטו מכל תושביו. בירגר ומשפחתו הסתתרו בבונקר חמישה ימים, עד שנמצאו ב-13 ביולי על ידי הגרמנים והוצעדו לכיוון תחנת הרכבת לצד כ-300 יהודים. אימו של בירגר נשלחה עם הזקנים והחולים לצד שמאל במהלך המיון של הגרמנים, וזו הייתה הפעם האחרונה שבה ראה אותה. הוא הועלה עם אביו ואחיו לרכבת משא שנסעה לגרמניה, למחנה שטוטהוף. לאחר ימים אחדים הועברו לדכאו ומשם למחנה קאופרינג מספר 4, שם עבדו בכפייה בתעשיית הנשק הגרמנית במפעל התת-קרקעי לייצור מטוסים. אביו של בירגר מת במחנה כתוצאה מזיהום קשה, ואחיו נשלח למחנה עבודה אחר ומת שם. בירגר הועבר ל"מחנה 5" ול"מחנה 7".
משם נסע בירגר לפרנקפורט ובמסגרת המוסד לעלייה ב' פעל להעלאת ניצולי השואה לארץ ישראל. בפרנקפורט פגש את טרודי לבית סימון וביולי 1946 השניים נישאו. ב-20 בנובמבר 1947 הם הגיעו לחופי חיפה יחד עם אמה של טרודי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות גויס לצבא והשתתף בקרבות לשחרור חיפה. לאחר מכן התגורר בחיפה. היה ממקימי אגף המכס והבלו במשרד האוצר והשתתף בעיצוב מערכת המיסים בישראל. ב-1957 הוטל על בירגר להעביר את משרדי המכס לירושלים, והוא עבר יחד עם משפחתו להתגורר בה.
ב-1967 עבר ממשרד האוצר למשרד התעשייה והמסחר. במסגרת תפקידיו חילק את המשרד בהתאם לעיסוקי המשרד. תחילה כיהן כסמנכ"ל לאמרכלות במשרד, והיה אחראי לשלושה חידושים מהותיים: רה-אורגניזציה במבנה המשרד וחלוקתו, לחטיבות מקצועיות, קביעת תוכנית עבודה שנתית מראש לכל יחידה ופישוט תהליכי הייבוא והייצוא. ב-1968 סיים את תפקידו כסמנכ"ל והיה למנהל חטיבת נייר, עץ ותעשיות אחרות, תפקיד שאותו מילא עד אז בפועל. הוא הפך חטיבה זו לחטיבת התעשיות הקלות ועמד בראשה, ובמקביל הקים את מרכז הסרטים הישראלי ועמד בראשו. במסגרת תפקיד זה קבע יעדים חדשים לקידום וסיוע בענף המו"לות, העיצוב והאלקטרוניקה, עסק רבות בקידום ענף הקולנוע והיה ממייסדי בית הספר לקולנוע "סם שפיגל" בירושלים. שימש בוועד המנהל של בית הספר מ-1989 עד 2011. ב-1974 היה למשנה למנכ"ל המשרד, וכעבור זמן קצר התמנה לממונה על המחירים במשרד. בקיץ 1977 פרש מעבודתו בשירות המדינה, לאחר 32 שנה.
לאחר פרישתו ניהל בפריז את חברת האמרגנות הגדולה בעולם, icm.
בשנת 1980, בירגר סייע לאשתו טרודי להקים מרפאת שיניים חינם לילדים מעוטי יכולת בשכונת מקור חיים בירושלים - ארגון רופאי שיניים מתנדבים לישראל DVI, שממשיך לספק טיפול עבור אלפי ילדים בסיכון ובני נוער בכל שנה, הודות לרופאי שיניים מתנדבים מכל רחבי העולם. הבנים של זאב וטרודי, דורון, עודד, וגילי בירגר, מכהנים במועצת המנהלים של DVI.
בשנת 1982 נתבקש בירגר על ידי טדי קולק, ראש עיריית ירושלים, לעזור לו בפיתוח תעשייה ותיירות בירושלים. בירגר ראה בכך הזדמנות להפוך את ירושלים לנקודת מפגש בינ"ל שיתקיים בה דיאלוג תרבותי שיפלס דרך לסובלנות ושלום. כחלק מתפיסת עולם זו הוא הפך את יריד הספרים הבינלאומי בירושלים, שהוא מונה למנהלו, לאחד מירידי הספרים החשובים בעולם. היריד תחת ניהולו הפך למוסד יוקרתי בו נפגשים סופרים, עורכים ומו"לים מכל העולם. בירגר שימש בתפקיד זה עד מותו.
בשנת 2000 קיבל את עיטור 'יקיר ירושלים' לאות הוקרה על פעילותו רבת השנים לקידום התרבות, הכלכלה והתיירות בירושלים. קיבל אותות כבוד מממשלת גרמניה ומממשלת ליטא.
בראשית חודש יוני 2011 נפטר בירגר לאחר ששכב עשרה ימים בבית החולים ללא הכרה כתוצאה מפגיעה בראשו בתאונת דרכים בירושלים. הוא הותיר אחריו שלושה בנים: דורון, עודד וגיל, ונכדים. הוא התאלמן מאשתו תשע שנים קודם לכן.
לאחר מותו יסדה משפחת בירגר את "מלגת זאב בירגר" על שמו, מלגת שכר לימוד שנתית לתלמידי בית הספר "סם שפיגל".
יחסי בוליביה–קובה
יחסי בוליביה–קובה הם היחסים הדיפלומטיים שבין המדינה הרב-לאומית של בוליביה לבין הרפובליקה של קובה. היחסים בין שתי המדינות, בדומה ליחסיה של קובה עם רוב המדינות בחציו המערבי של כדור הארץ למעט קנדה ומקסיקו, הלכו והתדרדרו עם השנים, בהתאם לנסיבות הגאופוליטיות. בתקופת שלטון אבו מוראלס בבוליביה היחסים היו טובים לאור הדמיון האידאולוגי בינו לבין שליטי ניקרגואה וונצואלה אשר בהן פידל קסטרו, שליט קובה דאז, היה אייקון קומוניסטי אהוב וסימל התנגדות לאחיזה של ארצות הברית בדרום אמריקה.
התקרבות
בוליביה וקובה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-11 בינואר 1983 בתקופת שלטון נשיא בוליביה לשעבר ארנאן סילס סואסו אחרי נתק של עשרים שנה. בשנת 2013 הגדיר שגריר קובה בבוליביה את היחסים כ"מצוינים".
היחסים בתקופת מוראלס
אחרי עלייתו של אבו מוראלס לשלטון בבוליביה בינואר 2006, בוליביה וקובה הפכו לבעלות ברית קרובות ובוליביה הצטרפה לגוש הסחר "הברית הבוליברית" שקובה וונצואלה ייסדו. בוליביה קיבלה במשך זמן רב סיוע מקובה, במיוחד במישור הרפואי.
אחרי תקופת מוראלס
אחרי הדחת אבו מוראלס בנובמבר 2019, היחסים בין בוליביה וקובה התדרדרו כשהנשיאה הזמנית של בוליביה, ז'אנין אנייס, גירשה 725 אנשים (700 מהם רופאים) בחזרה לקובה, והאשימה אותם בכך שהפגינו נגד הממשלה החדשה.
בינואר 2020, הממשלה הזמנית הקפיאה את היחסים עם קובה בתגובה לאמירותיו של ברונו רודריגס פרייה, שר החוץ הקובני, שכינה את נשיאת בוליביה אנייס "שקרנית" והאשים אותה בכך שהיא תומכת בהפיכה צבאית וכן שהיא הכריזה על עצמה כנשיאה ללא לגיטימיות, זאת בהמשך לסילוק הרופאים הקובנים מהמדינה.
באוקטובר 2020, לואיס ארסה, שהיה שר האוצר בממשלתו של מוראלס, נבחר לנשיא בוליביה. לאחר ניצחונו, הודיע ארסה על חידוש הקשרים עם קובה.
ארתור דאב
ביוגרפיה
דאב למד במכללת הוברט ובאוניברסיטת קורנל, אותה סיים בשנת 1903. הוא נבחר לאייר את ספר השנה של אוניברסיטת קורנל. האיורים שלו היו פופולריים מכיוון שנתנו חיים לדמויות ולמצבים שתיארו. לאחר סיום לימודיו, הוא הפך למאייר מסחרי ידוע בניו יורק, ועבד במגזין הרפר וב"סאטרדיי אוונט פוסט". הוריו של דאב היו מוטרדים מהבחירה שלו להיות אמן, במקום מקצוע רווחי יותר.
אירופה
בזמן שהותו באירופה, נחשף דאב לסגנונות ציור חדשים, במיוחד יצירותיו של אנרי מאטיס, והוא הציג בסלון הסתיו השנתי בשנים 1908–1909. לאחר מכן דאב חזר לניו יורק, אך לא יכול היה להתפרנס מאמנותו. דאב עזב את ניו יורק כדי להתפרנס מחקלאות ודייג תוך שהוא מקדיש את שאר זמנו לציור. בנו, ויליאם סי דאב, נולד ב-4 ביולי 1909.
סטיגליץ וניו יורק
כשחזר דאב לאמריקה בשנת 1909 הוא פגש את אלפרד סטיגליץ, כנראה בעזרת מכתב של מאורר. סטיגליץ היה צלם ובעל גלריה ידוע שהיה פעיל מאוד בקידום אמנות מודרנית באמריקה, כולל יצירות של אמנים אירופאים שטרם נראו בארצות הברית. דאב החליט להפסיק לעבוד כמאייר אך היה זקוק לזהות אמנותית יחד עם חיזוק רגשי – סטיגליץ מילא את שני הצרכים האלה.
סטיגליץ היה מבוגר מדאב ב-16 שנים ושורשיו התרבותיים העירוניים, היהודיים והאירופאים היו בניגוד למורשת הפרוטסטנטית האנגלו-סכסית הכפרית של דאב. נאמר כי דאב היה עדין, שקט וחבר טוב בעוד סטיגליץ נודע כווכחן וחכם. הם מצאו את המשותף שלהם ברעיון שצורות אמנות צריכות לגלם ערכים רוחניים מודרניים, לא חומריות ומסורת. בתמיכתו של סטיגליץ, יצר דאב את מה שמכונה הציורים המופשטים הראשונים שנוצרו באמריקה. עבודותיו של דאב התבססו על צורות טבעיות והוא התייחס לסוג ההפשטה שלו כאל "מיצוי", שבו בעצם חילץ את הצורות המהותיות של סצנות מהטבע.
דאב הציג את עבודותיו בגלריה 291 של סטיגליץ בשנת 1910 במסגרת תערוכה "ציירים אמריקאים צעירים", שכלל גם את חברו הוותיק מאורר. דאב הציג ציור אחד, טבע דומם גדול שצויר בצרפת בשם "הלובסטר". סטיגליץ סיפק לדאב גם את תערוכת היחיד הראשונה שלו בשנת 1912 בגלריה 291. התערוכה בשם "עשרת הדיברות", הייתה התערוכה הציבורית הראשונה של אמנות מופשטת של אמריקאי. שנתיים לאחר שפגש את שטיגליץ, הפך דאב למוביל בייצוג אמנות בינלאומית.
בשנים 1912–1946 הציג דאב את עבודותיו מדי שנה בגלריות של סטיגליץ. דאב השתמש במגוון רחב של אמצעי הבעה במהלך הקריירה שלו, לפעמים בשילובים לא שגרתיים. במהלך שנות העשרים עשה דאב עבודות רבות על נייר כגון פסטל על נייר, וכן עבודות קולאז' ניסיוניות. הוא התנסה בטכניקות, ושילב צבעים כמו שמן או טמפורה על תחליב שעווה.
חסות מדאנקן פיליפס
למרות התמיכה מצד חברים שונים בקהילת האמנות, לעיתים קרובות היה דאב זקוק להרוויח כסף בחקלאות, דייג ואיור מסחרי. התומך העקבי ביותר של דאב היה דאנקן פיליפס, מייסד אוסף פיליפס בוושינגטון די. סי., המחזיק ברוב יצירותיו של דאב.
עבודותיו של דאב שכנעו את פיליפס כי מופשט הוא תהליך אמנותי, לא רק סגנון אמנותי. בגלריה של סטיגליץ ביקר פיליפס לראשונה בגלל דאב, והוא המשיך לחזור ולראות את עבודותיו של דאב. בתמורה לזכות לבחירה הראשונה של ציורים מכל תערוכה, פיליפס שילם לדאב עמלה חודשית. דאב פגש את פיליפס רק פעם אחת בחייו, בשנת 1936.
דאב והלן טור
דאב בילה שבע שנים בסירת בית בשם "מונה", עם הציירת המודרניסטית הלן טור. היחסים ביניהם הועילו לאמנותו של דאב, אף שחייו עם טור היו קשים. לאשתו הראשונה של דאב - פלורנס, מעולם לא היה אכפת מהתשוקה של דאב לאמנות. לאחר 25 שנות נישואין, דאב עזב את פלורנס. פלורנס לא נתנה לו גט וסירבה בתוקף לתת לו לראות את בנו. כשעזב אותה, הוא הותיר אחריו הכל למעט עבודותיו ומכתביו של סטיגליץ.
כאשר פלורנס מתה לפתע, שילם דאב עבור הוצאות ההלוויה ושלח פרחים, אך לא הלך להלוויה. לאחר מותה הוא יכול היה להנשא לטור. לראשונה מזה שמונה שנים הוא נפגש עם בנו בן ה-19, ביל, שהיה גם הוא אמן. השניים יצרו קשרי ידידות ובהמשך חייו בנו עזר לדאב.
דאב וטור התחתנו באפריל 1932 בבית העירייה בניו יורק. דאב הזדהה כ"יוצר מסגרות" במרשם הנישואין שלו. תערוכת גלריה 291 בשנת 1933 הייתה הפעם היחידה שסטיגליץ איפשר לטור ודאב להציג יחד. עבודתו השפיעה על ציירי נוף מופשטים מאוחרים יותר, כמו ג'וליאן האטון וג'ורג'יה או'קיף.
ביולי 1924 כאשר ארתור דאב והלן טור הפליגו לנמל הנטינגטון על סיפונה של "מונה", הם לא יכלו לחזות עד כמה החוף הצפוני של לונג איילנד ייתן השראה לציוריהם הגדולים ביותר. הם גרו בהלסיט עד "השפל הגדול" כאשר גם דאב וגם טור חזרו לאחוזת דאב בז'נבה ניו-יורק.
חיים מאוחרים ומוות
מתוך רצון לחזור ללונג איילנד, בשנת 1938 הם רכשו קוטג' זעיר בן חדר אחד. באותו הזמן התגלה שדאב סובל מדלקת ריאות. בהמשך הוא סבל מבעיות בריאות נוספות למשך שארית ימיו. למרות זאת הוא הצליח להתמסר לציור, והתמקד סביב ביתו. כמה מהציורים החזקים ביותר בקריירה שלו, כולל "קיץ האינדיאני", צוירו בסנטרפורט.
בשנת 1946 הציג דאב את התערוכה האחרונה שלו עם תשעה ציורים חדשים וערך את ביקורו האחרון בגלריה של סטיגליץ בפעם האחרונה. קצת יותר מחודש לאחר סגירת התערוכה ביולי, סטיגליץ מת מאי ספיקת לב. מותו של חברו היה קשה לדאב והוא קיבל התקף לב.
ארתור דאב נפטר ב־23 בנובמבר 1946. הוא נקבר בבית הקברות בכנסיית סנט ג'ון בנמל קולד ספרינג, ניו יורק.
הלן טור נפטרה בשנת 1967. בשנת 1979, עבודותיה ויצירותיו של דאב נתלו יחד במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
נכדתו של ארתור דאב היא האמנית האינטראקטיבי טוני דאב.
עידו דוידוב
עידו דוידוב (נולד ב-23 בנובמבר 1994) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת הפועל פתח תקווה.
קריירה
דוידוב התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של מכבי פתח תקווה. בינואר הושאל להפועל עפולה מהליגה הלאומית על מנת לצבור דקות משחק. בעפולה, דוידוב כבש 3 שערי ליגה ב-16 משחקים והיה שותף לעליה ההיסטורית של הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה, בו הפסדה עפולה 0–7 להפועל באר שבע.
לקראת עונת 2015/2016 חתם דוידוב בהפועל ניר רמת השרון. דוידוב היה מהשחקנים הבולטים בקבוצה וסיים את העונה עם 12 שערי ליגה ב-34 משחקים.
בקיץ חתם דוידוב לחמש עונות בעירוני קריית שמונה מליגת העל. ב-20 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 0–1 נגד מ.ס. אשדוד. ב-10 בדצמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בתיקו 2-2 נגד הפועל כפר סבא.
ב-1 בפברואר 2017 הושאל דוידוב למ.ס. אשדוד עד לסיום העונה. בסיום העונה, חזר דוידוב לקריית שמונה.
ב-5 בפברואר 2019 חתם דוידוב בהפועל רעננה לעונה וחצי עם אופציה לעונה נוספת.
ב-26 ביולי 2019 דוידוב חזר למכבי פתח תקווה. דוידוב היה שותף לחזרה של קבוצתו לליגת העל אחרי שנת היעדרות, אך בסוף העונה שוחרר מהמועדון.
באוגוסט, דוידוב הצטרף להפועל אום אל-פחם, ובנובמבר חתם בסקציה נס ציונה. ב-30 ביוני 2021 חתם בהפועל כפר סבא.
ב-26 בינואר 2022 חתם לעונה וחצי בהפועל פתח תקווה. בסיום עונת 2022/2023 העפיל עם הקבוצה לליגת העל.
רכיבה במשחקים האולימפיים
רכיבה היא ענף במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת פריז (1900), וברציפות מאז אולימפיאדת סטוקהולם (1912). זהו הענף היחיד שבו אין כל הפרדה בין גברים לנשים, ואולם עד אולימפיאדת לונדון (1948) היו התחרויות פתוחות לגברים בלבד.
היסטוריה
באולימפיאדה הראשונה בה נערכו תחרויות רכיבה, באולימפיאדת פריז (1900), נערכו 3 תחרויות, כולן ליחידים: קפיצות ראווה, קפיצה לרוחק וקפיצה לגובה. האלוף האולימפי הראשון בקפיצות ראווה היה הבלגי אמה האגמן. באותה העת, הורשו להשתתף בתחרויות רק "קציני צבא וג'נטלמנים". רבים מהרוכבים במחצית הראשונה של המאה ה-20 התחרו כשהם לבושים במדי צבא.
בשתי האולימפיאדות הבאות לא נערכו תחרויות רכיבה, והן הוחזרו לתוכנית האולימפית באולימפיאדת סטוקהולם (1912). במשחקים אלו נערכו שלוש תחרויות רכיבה: קפיצות ראווה, איוונטינג ורכיבה אמנותית. האלוף האולימפי הראשון באיוונטינג היה השוודי אקסל נורדלנדר והאלוף האולימפי הראשון ברכיבה אומנותית היה השוודי קארל בונדה. בקפיצות הראווה והאיוונטינג, נצברו הנקודות של ארבעה רוכבים מכל מדינה לכדי דירוג קבוצתי, ומדליות הוענקו גם עבור הדירוג הקבוצתי. באולימפיאדת אנטוורפן (1920) נערכו באופן חד-פעמי תחרויות וולטינג, ואף בהן ניתן גם דירוג קבוצתי. באולימפיאדת פריז (1924) הופחת מספר המשתתפים בדירוג הקבוצתי של קפיצות הראווה לשלושה, בעוד שבאיוונטינג נותר על ארבעה.
החל מאולימפיאדת אמסטרדם (1928) הוחל בדירוג קבוצתי גם ברכיבה האומנותית (בהשתתפות שלושה רוכבים), והוא נערך בכך האולימפיאדות שהתקיימו מאז, למעט אולימפיאדת רומא (1960). בנוסף, החל מאולימפיאדת אמסטרדם הופחת גם מספר המשתתפים בדירוג הקבוצתי באיוונטינג מארבעה לשלושה.
חוקי ההסגר הנוקשים של אוסטרליה מנעו את הבאתם של סוסים למדינה באולימפיאדת מלבורן (1956). משכך, נערכו תחרויות הרכיבה במסגרת משחקים אלו בסטוקהולם, כחמישה חודשים לפני פתיחתם של המשחקים. את המשחקים ליוותה שערוריית שיפוט, כאשר שופטי הרכיבה האומנותית משוודיה ומגרמניה המערבית העניקו ניקוד גבוה באופן קיצוני לרוכבים ממדינותיהם. הוועד האולימפי הבינלאומי איים בעקבות זאת שלא לכלול עוד את הענף במשחקים. פדרציית הרכיבה הבינלאומית החליטה בשל כך לבטל את דירוג הרכיבה האומנותית הקבוצתי באולימפיאדת רומא (1960) ולערוך רפורמה באופן השיפוט. הדירוג הוחזר בסופו של דבר באולימפיאדת טוקיו (1964).
באולימפיאדת טוקיו (1964) הותרה השתתפותן של נשים גם באיוונטינג, אם כי רק אישה אחת התחרתה בפועל. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), הרוכבת הגרמנייה ליזלוט לינזנהוף הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שזוכה במדליית זהב אולימפית ברכיבה, יחד עם עמיתיה לנבחרת גרמניה המערבית ברכיבה אומנותית. באולימפיאדת מינכן (1972) הייתה לאישה הראשונה שזכתה במדליית זהב בתחרויות האישיות. הרוכבת הבריטית מארי גורדון-ווטסון הייתה לרוכבת הראשונה שזוכה במדליית זהב באיוונטינג, יחד עם נבחרת בריטניה (בדירוג האישי דורגה רביעית).
באולימפיאדת מינכן עלה מספר המשתתפים בדירוג הקבוצתי באיוונטינג ובקפיצות ראווה משלושה לארבעה. באולימפיאדת סיאול (1988) הועלה המספר גם ברכיבה האומנותית. באולימפיאדת אתונה (2004) הועלה מספר המשתתפים בדירוג הקבוצתי באיוונטינג לחמישה, בעוד שבאולימפיאדת בייג'ינג (2008) הוחזר מספר המשתתפים בדירוג הקבוצתי ברכיבה אומנותית לשלושה.
מדליות
לאורך השנים, זכו רוכבים מ-32 מדינות שונות במדליות אולימפיות. גרמניה ושוודיה הן המדינות הבולטות בענף.
צ'אלינג קופמאנס
צ'אלינג צ'ארלס קופמאנס (בהולנדית ובאנגלית: Tjalling Charles Koopmans; 28 באוגוסט 1910 – 26 בפברואר 1985) היה כלכלן ומתמטיקאי הולנדי-אמריקאי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1975.
קופמאנס נולד בצפון הולנד. הוא החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת אוטרכט בגיל שבע עשרה. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1930, החל ללמוד פיזיקה תאורטית. ב-1933 פגש ביאן טינברגן, ועבר לאמסטרדם כדי ללמוד כלכלה מתמטית תחתיו. הוא למד באוניברסיטת ליידן וסיים את לימודיו בשנת 1936 עם תואר דוקטור.
ב-1940 עבר לארצות הברית, שם עבד במשך זמן מה עבור גוף ממשלתי בוושינגטון. לאחר מכן עבר לשיקגו. בשנת 1946 קיבל אזרחות אמריקאית. ב-1955 עבר מאוניברסיטת שיקגו לאוניברסיטת ייל.
בשנת 1975 זכה קופמאנס בפרס נובל לכלכלה, יחד עם לאוניד קנטורוביץ', על תרומותיהם לתאוריה של אופטימיזציה של הקצאת משאבים.
נפטר בניו הייבן, קונטיקט שבארצות הברית ב-26 בפברואר 1985.
ביל הגרטי
ויליאם פרנסיס הגרטי הרביעי (באנגלית: William Francis Hagerty IV; נולד ב-14 באוגוסט 1959) הוא איש עסקים אמריקאי המכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי. בעבר כיהן כשגריר ארצות הברית ביפן בשנים 2017–2019. הוא התפטר מתפקיד זה בשלהי יולי 2019 על מנת להתמקד במסע הבחירות שלו לסנאט האמריקאי, בו ניצח בסופו של דבר.
ביוגרפיה
הגרטי נולד בנאשוויל בירת טנסי. הוא למד לתואר ראשון ולתואר שני במשפטים באוניברסיטת ואנדרבילט. הוא החל הקריירה שלו בבוסטון קונסלטינג גרופ, שהגיעה לשיאה כאשר נשלח לשליחות בת שלוש שנים לטוקיו. הגרטי שימש כיועץ כלכלי וכעמית הבית הלבן בממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ואז החל להתמקצע בתחום ההון הפרטי, תחילה בחברה "טרידנט קפיטול" בעמק הסיליקון. ב-2008 היה יושב ראש מדור ניהול הכספים במטה הבחירות של מיט רומני לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008.
בשנים 2011–2014 שימש הגרטי כנציב המחלקה לפיתוח כלכלי וקהילתי של מדינת טנסי בקבינט של המושל ביל האסלם, שם מילא תפקיד בהשקעות של מספר חברות בטנסי, בהן ניסאן וברידג'סטון. בשלבים הראשונים של הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, שימש הגרטי כיו"ר מטה הניצחון של דונלד טראמפ בטנסי. אחרי היבחרו של טראמפ למועמד המפלגה הרפובליקנית, נבחר הגרטי באוגוסט 2016 כמנהל המינויים של צוות המעבר של הנשיא הנבחר.
חודשים אחדים אחרי השבעתו של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית, הועמד הגרטי בידיו לתפקיד שגריר ארצות הברית ביפן. מינויו אושר על ידי הסנאט ב-13 ביולי 2017 ברוב של 86 סנאטורים. ב-27 ביולי הגרטי הושבע לתפקידו בידי סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס. טרם אשרור מינויו לשגריר ארצות הברית ביפן, דווח כי הנשיא טראמפ שקל למנות את הגרטי לנציב הסחר של ארצות הברית, בהתבסס על ניסיונו בסחר בינלאומי וקריירת העסקים שפיתח בתחום השקעות חוץ.
ב-16 ביולי 2019 הודיע הגרטי על כוונתו להתפטר מתפקידו כשגריר. ימים קודם לכן, ב-12 ביולי, הכריז הנשיא טראמפ כי הגרטי יעזוב את תפקידו כשגריר, כך שיוכל להתמודד בבחירות לסנאט שייערכו בנובמבר 2020. במקביל, בין הדיווחים כי מייק פומפאו שוקל להתמודד על מושבה של מדינת קנזס בסנאט שיתפנה עם פרישתו של פט רוברטס, היו מי שגרסו כי הגרטי מועמד אפשרי להחליף את פומפאו כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
הגרטי השיק באורח רשמי את מסע הבחירות שלו לסנאט ב-9 בספטמבר 2019. עד 10 באוקטובר גייס 1.9 מיליון דולר אמריקאי עבור מסע הבחירות. ב-6 באוגוסט 2020 זכה הגרטי במועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית. בבחירות לסנאט של ארצות הברית גבר על יריבתו הדמוקרטית ברקטיה ברדשו, ונבחר לתקופת כהונה בת שש שנים.
מזנגיום
המזנגיום (באנגלית: mesangium) הוא רכיב של פקעית הכליה, העוטף את נימי הפקעית כמו רשת, ומתרחב או מתכווץ, ובהתאמה מגדיל או מקטין את שטח הפנים של הנימים, בהתאם לרמת הסינון הנדרשת. המזנגיום מורכב מתאים מזנגיאליים וממטריצה מזנגיאלית, המחברת את התאים המזנגיאליים לבססי הפקעית.
בסוכרת כלייתית החלבון אלבומין שוקע במזנגיום וסותם אותו.
מסגד אבן טולון
מסגד אחמד אבן טולון (בערבית: مسجد أحمد بن طولون, "מסג'ד אחמד בן טולון") הוא המסגד הגדול בקהיר והשלישי בגודלו בעולם.
היסטוריה
בנייתו של המסגד הושלמה בשנת 879 לספירה (או שנת 295 להיג'רה). קיים ויכוח האם הוא המסגד העתיק ביותר בקהיר שנשמר בצורתו המקורית. המסגד נבנה על ידי אחמד אבן טולון, שהיה מושל מצרים תחת החליפות העבאסית בשנים 868–884 לספירה. הוא ממוקם על גבעה קטנה בשם "ג'אבל יאשקור" ("גבעת ההודיה"), שלפי אחת האגדות היא הגבעה בה נעצרה תיבת נח. המסגד שימש כמוקד של הבירה של שושלת טולון שייסד אבן טולון - אל קאטא'י (שהמסגד הוא השריד האחרון מהעיר), והוא היה צמוד לארמונו של אבן טולון וממנו הייתה דלת למינבר, מה שאפשר לו מעבר ישיר למסגד. במסגד המקורי הייתה מזרקת רחצה ("סביל") בין הקירות החיצוניים והפנימיים שנהרסה, ובמקומה בנה הסולטן לאג'ין במאה ה-13, מזרקה בעלת כיפה באמצע חצר המסגד. אחד הדברים הבולטים במסגד הוא המינרט, צריח ששימש מקום למואזין לקרוא למתפללים לתפילה. תאריך בנייתו של המינרט אינו ידוע, אך המדרגות הלולייניות שמסביבו מרמזות על סגנון אדריכלי דומה למסגד הגדול של סאמרא.
אדריכלות
ישנה אגדה המספקת הסבר לצורתו המשונה של המינרט; כאשר אבן טולון ישב יחד עם יועציו, הוא כרך סביב אצבעו בהיסח הדעת חתיכת גוויל, אחד מיועציו שאל אותו מה מעשיו, והוא, נבוך, אמר כי הוא מתכנן את המינרט שלו. למרות האגדה, הרבה מהפריטים הארכאולוגים, ובמיוחד העובדה שהמינרט לא ממש מתחבר עם המסגד הראשי, מצביעים על כך ששני המבנים לא נבנו באותו זמן. אחת הסברות היא שהמינרט נבנה ב-1296, בשיפוצו של הסולטן לאג'ין. אחד הדברים המיוחדים במסגד זה הקשתות המחודדות שנבנו בו, מאתיים שנה לפני ימי הביניים והאדריכלות הגותית. המסגד שוחזר ושופץ כמה פעמים; את השחזור הראשון עשה הווזיר הפאטמי בּדר אל-ג'מאלי ("بدر الجمالي") שהותיר אחריו גם ציטוט מהגרסה השיעית של השהאדה ("الشهادة"), על אחד מקירות המסגד - "ועלי הוא הואלי של אללה"("وعلي ولي اللة"). השחזור הגדול ביותר היה על ידי המועצה העליונה לעתיקות של מצרים ב-2004. במהלך ימי הביניים נבנו בתים על קירותיו החיצוניות של המסגד, שרובם נהרסו בידי הוועדה לשימור אתרי מורשת ערביים ב-1928, במטרה לשמר את המסגד. שני הבתים שלא נהרסו הם הישן ביותר - "בּית אל-כריתילייה" ("בית האישה הכרתית"), שנהפך ל"מוזיאון גרייר-אנדרסון", והשמור ביותר- "בּית אמנה בינת סאלם" ("בית אמנה בת סאלם").
נגיף DNA
נגיף DNA הוא נגיף אשר החומר התורשתי שלו הוא DNA, ומשתכפל בידי האנזים DNA פולימראז. חומצת הגרעין היא לרוב סליל DNA דו-גדילי אבל יכולה גם להיות סליל DNA חד-גדילי.
לפי סיווג בולטימור לנגיפים שייכים נגיפי DNA לקבוצה 1 או לקבוצה 2. סליל DNA חד-גדילי בדרך כלל מתפתח לסליל דו-גדילי בתאים מזוהמים. על אף שקבוצה 7 של נגיפים (כמו הפטיטיס B) מכילים גן DNA, הם לא נחשבים נגיפי DNA לפי סיווג בולטימור, אלא נחשבים "רטרו וירוסים" כיוון שהם משתכפלים דרך ה-RNA. מחלות כמו אבעבועות שחורות, הרפס ואבעבועות רוח נגרמות על ידי נגיפי DNA.
קבוצה 1 - נגיפי DNA חד-גדילי
הסידור הגנטי בקבוצה זו הוא מגוון ביותר. לחלק יש גנום מעגלי (Baculoviridae, Papovaviridae וPolydnaviridae) בעוד שלאחרים הגנום ליניארי (adenoviridae, Herpesviridae). נגיף DNA שהדביק ארכאון תואר לראשונה ב-1974. מספר נגיפים נוספים תוארו מאז: רובם בעלי צורת ראש-זנב ובעלי סליל דו-גדילי ליניארי. כמו כן, תוארו נוספים בעלי מאפיינים שונים - עגולים, בצורת מוט, ועוד.
סדרים בקבוצה זו מפורשים על בסיס המורפולוגיה של הנגיף יותר מאשר על צירוף ה-DNA. סביר להניח שהמורפולוגיה של הנגיף משתמרת טוב יותר מאשר רצף הגנים או הסידור הגנטי, שהוא מגוון למדי. שלושה סדרים ו-31 משפחות כבר התגלו. סדר רביעי - מגאויראלי - הוצע עבור נגיפי DNA נוקלאיטוציטופלסמים. ארבעה סוגים נוספים מוכרים אשר עדיין לא שויכו לאף משפחה. הנגיף "סולפולובוס" שונה מאוד מכל שאר הנגיפים המתוארים, ולכן כנראה ישויך למשפחה חדשה בקרוב.
15 משפחות מתפתחות. אלו כוללות את 3 המשפחות המוכרות ואת המשפחות הבאות: Ascoviridae, Ampullaviridae, Asfarviridae, Baculoviridae, Fuselloviridae, Globuloviridae, Guttaviridae, Hytrosaviridae, Iridoviridae, Lipothrixviridae, Nimaviridae and Poxviridae.
לבקטריופאג'ים (נגיפים התוקפים חיידקים) השייכים למשפחות "טקטיביריד" ו"קורטיקובירד" ישנה מעטפת שומן סביב קופסית החלבון וכן סביב הגן עצמו. הגנום בקבוצה זו הוא רחב ביותר, בערך בין 10 קילו-בסיסים ליותר מ-2.5 מגה-בסיסים. הבקטריופאג' הגדול ביותר נודע בשם "קלבסילה פאג'", אשר לו 346 קילו-בסיסים.
קבוצה 2 - נגיפי DNA דו-גדילי
על אף שבקטריופאג'ים תוארו לראשונה ב-1927, רק ב-1959 התגלה ה-DNA הבודד. למרות גילוי זה, עד לאחרונה, היה נהוג לחשוב כי רוב נגיפי ה-DNA שייכים לסוג הדו-גדילי. מחקרים עדכניים הצביעו על כך שייתכן שהנחה זו אינה נכונה, ואף כי סלילי DNA חד-גדיליים קיימים ברוב הנגיפים שנמצאו במי ים, מים מתוקים, משקעים, אדמה ועוד. רבים מהנגיפים ה"סביבתיים" הללו, שייכים למשפחה "מיקרובירד". בכל אופן, הרוב המוחלט עדיין לא סווג לקבוצות קטנות יותר. כיוון שרוב הנגיפים הללו אינם קשורים (או קשורים חלקית) לנגיפים מוכרים נוספים - סווג חדש ייווצר עבורם.
סיווג
הוצעה בעבר חלוקה של סלילי ה-DNA החד-גדילי ל-4 סוגים. חלוקה זו משקפת את היחסים הפילוגנטים שלהם. גנים מסוג 1 מאופיינים בגן DNA קטן ועגול. סוג 2 מאופיינים במאפיינים ייחודיים של 2 מסגרות קריאה נבדלות. גנים מסוג 3 כוללים 2 מסגרות קריאה עיקריות באותו הכיוון. לגנים מסוג 4 יש את הגנום הגדול ביותר - כמעט 4 קילו-בסיסים, עם יותר מ-8 מסגרות קריאה. סוג זה של גנום נמצא ב"אינוביריד" וב"מיקרוביראד".
מגוון המארחים
למשפחות "בידנבירד" ו"פרבובירד" יש גנים ליניארים בעוד שלמשפחות האחרות של גנים עגולים. למשפחת ה"בידנביראד" יש גן בעל 2 חלקים והוא תוקף את חסרי החוליות. ה"אינובירד" וה"מיקרוביראד" הם נגיפים מזהמים.
נגיפי DNA לוויניים
נגיפים קטנים עם RNA או DNA בתור החומר הגנטי שלהם הדורש מנגיף נוסף להשתכפל. קיימים שני סוגי נגיפי DNA לוויניים: "אלפא" ו"בטא". נגיפי הלווין אינם מסווגים לקבוצות קטנות יותר.
הקדמה
יחסים פילוגנטים בין המשפחות הללו קשים להגדרה. הגנום משתנה באופן משמעותי בסדר ובארגון. רוב המחקרים שניסו להוכיח את מערכות היחסים הללו מבוססים על חלבוני DNA או על מאפייני מבנה נפוצים. באופן כללי, רוב מערכות היחסים המוצעות הן ניסיוניות.
נגיפי DNA דו-גדילי
נגיף ההרפס ו-caudoviruses
בעוד שקשה לקבוע את היחס הפילוגנטי בין מגוון קבוצות הנגיפים, במספר מאפיינים נראה כי נגיף ההרפס וcaudoviruses קשורים זה לזה. בעוד ש-3 המשפחות הקשורות להרפס הוויראלי קשורות זה לזה באופן ברור (במובנים מורפולוגיים), הוכח כי קשה לקבוע את השוני ביניהן בעקבות העדר שימור גנים. במאפיינים מורפולוגיים נראה כי הם קשורים לבאקטריופאג'ים - במיוחד ל-Caudoviruses.
יחסי כווית–עיראק
היחסים בין מדינת כווית לרפובליקת עיראק הם היחסים הדיפלומטיים והבילטרליים בין עיראק לכווית. אורך הגבול המדיני בין המדינות הוא 254 ק"מ.
היסטוריה
בסוף מלחמת איראן–עיראק, הצליחה עיראק לשמור על שלמות טריטוריאלית, אך נותרה עם חובות עתק. עיראק מומנה ברובה באמצעות ניהול פעולות איבה באמצעות הלוואות חיצוניות, ובכך נוצר חוב של 37 מיליארד דולר למדינות השכנות במפרץ הפרסי. בשנת 1990 קרא נשיא עיראק, סדאם חוסיין לאיחוד האמירויות הערביות וכווית לבטל את חובותיה של עיראק כשארצו נלחמה כדי להגן על חצי האי ערב מפני התפשטות איראן, אך קריאותיה לא נענו. סירוב המפרץ לסלוח על חובותיה הצבאיים של עיראק הביא להחלטתו של סדאם חוסיין להגיש תביעות טריטוריאליות נגד כווית העשירה, אך חלשה מבחינה צבאית. לאחר מכן דחתה כווית שוב את דרישתו של סדאם לביטול חובות, כשעלתה השאלה לגבי בעלות על מספר איים במפרץ הפרסי.
לאחר שכווית סירבה להסגיר שטח לעיראק, פלשה מדינה זו וכבשה את כווית. כווית לא יכלה להתנגד לכוחות המזוינים העיראקים, אשר היו למודי קרבות לאחר המלחמה עם איראן, והמדינה נכבשה במהירות. הפלישה לכווית הובילה לאמברגו ולסנקציות נגד עיראק על ידי מועצת הביטחון של האו"ם. הקואליציה בהנהגת ארצות הברית פלשה לכווית. מלחמת המפרץ החלה ב-16 בינואר 1991 והסתיימה בתבוסת עיראק ובנסיגת הכוחות העיראקיים מכווית ב-28 בפברואר 1991.
ב-14 בינואר 2011 ביקר ראש ממשלת כווית בעיראק לראשונה מאז סיום פעולות האיבה. שתי המדינות כינו זאת צעד רציני לנרמל את היחסים לאחר הסכסוך הצבאי. עיראק חייבת לכווית בסך הכל 21.7 מיליארד דולר אמריקאי כפיצויים בגין ביצוע פעולות צבאיות נגד מדינה זו, אך ראש ממשלת כווית הסכים לבטל חוב זה על האפשרות לכונן יחסי שכנות טובים בין המדינות.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 היא אליפות כדורגל שנערכת כל שנה על ידי התאחדות הכדורגל האירופית, אופ"א. הטורניר החל כאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 16, וב-2002 שונה לשם הנוכחי.
מבנה הטורניר השתנה רבות בין השנים עד שהתקבע במבנה הנוכחי בו משתתפות 16 קבוצות ב-4 בתים. הגבלת הגיל באליפות החלה כבר באליפות הראשונה והיא נותרה על כנה מאז. לשחקן מותר להשתתף באליפות גם כאשר הוא בן 17, אך זאת בתנאי שאת המוקדמות הוא שיחק כשהוא טרם הגיע לגיל 16.
באליפות 1987 השתתפה לראשונה נבחרת ישראל, אולם בשנים אלו תחרות היורו התקיימה לגילאים עד גיל 16 בלבד, כאשר ב-1996 רשמה נבחרת ישראל עד גיל 16 את הישג השיא כאשר סיימה במקום השלישי בטורניר, והייתה מרחק פסע מהגמר.
בשנים 2000 ו-2022, אירחה ישראל את האליפות, ונבחרת ישראל עד גיל 17 וסיימה בשלב הבתים במקום הרביעי והשלישי בהתאמה.
דיאטת השלום העולמי
דיאטת השלום העולמי (באנגלית: World Peace Diet) הוא ספר עיון פרי עטו של המוזיקאי ואיש החינוך ויל טאטל, העוסק בקשר בין תזונת הפרט להלכות חייו והסביבה. טאטל טוען בספר כי בחירת המזון של הפרט עלולה להביא לבעיות סביבתיות, בריאותיות וחברתיות. כמו כן מדגיש טאטל את היחס לבעלי חיים בתעשיית המזון, אותו הוא מתאר כאכזרי. טאטל מבקש לתאר בספר סט עקרונות אוניברסליים אשר, לטענתו, שמירה עליהם תביא לאושר ושיפור בחיי הפרט. ראש לעקרונות אלו הימנעות מאכילת מוצרים מהחי ומשימוש במוצרים שמקורם בחיות.
איי הודו המערבית הספרדיים
איי הודו המערבית הספרדיים או האנטילים הספרדיים (הידועים גם בשם "Las Antillas Occidentales" או פשוט "Las Antillas Españolas" בספרדית) היו מושבות ספרדיות באיים הקריביים. במונחים של ממשל של האימפריה הספרדית, איי הודו היו הייעוד לכל הטריטוריות שמעבר לים והיו בפיקוח מועצת הודו, שנוסדה ב-1524 ובסיסה בספרד. כאשר הכתר הקים את מלכות המשנה של ספרד החדשה בשנת 1535, האיים של האיים הקריביים נכנסו לתחום השיפוט שלו.
האיים שהפכו לאיי הודו המערבית הספרדיים היו מוקד המסעות של המשלחת הספרדית של כריסטופר קולומבוס באמריקה. בעיקר בשל ההיכרות שרכשו הספרדים ממסעותיו של קולומבוס, האיים היו גם האדמות הראשונות שנכבשו לצמיתות על ידי הספרדים ביבשת אמריקה. איי הודו המערבית הספרדיים היו גם החלק המתמשך ביותר באימפריה הספרדית באמריקה, ונכנעו רק בשנת 1898 בתום מלחמת ארצות הברית–ספרד. במשך למעלה משלוש מאות שנים, שלטה ספרד ברשת של נמלים בקריביים, כולל הוואנה (קובה), סן חואן (פוארטו ריקו), קרטחנה דה אינדיאס, וראקרוס (מקסיקו) ופורטובלו (פנמה), שהיו מחוברים על ידי צי האינדיאס.
כמה איים קטנים יותר נתפסו או נמסרו למעצמות אירופיות אחרות כתוצאה ממלחמה, או הסכמים דיפלומטיים במהלך המאות ה-17 וה-18. אחרים כמו הרפובליקה הדומיניקנית קיבלו את עצמאותם במאה ה-19.
הקריביים הספרדיים
כיום, המונח הקריביים הספרדיים מתייחס לאזורים דוברי ספרדית בים הקריבי, בעיקר קובה, הרפובליקה הדומיניקנית ופוארטו ריקו. הגדרה רחבה אף יותר יכולה לכלול את החופים הקריביים של מקסיקו, מרכז אמריקה (גואטמלה, הונדורס, ניקרגואה, קוסטה ריקה ופנמה), ודרום אמריקה (קולומביה וונצואלה), אולם מלבד פנמה, ונצואלה וחלקים מקולומביה, רוב המדינות הללו חולקות מעט עם האיים הקריביים דוברי הספרדית מבחינה תרבותית. היא כוללת אזורים שבהם ספרדית היא השפה העיקרית, ושם מורשת ההתיישבות והקולוניזציה הספרדית משפיעה על התרבות, דרך דת, שפה, מטבח וכו'. זני הספרדית השולטים באזור זה ידועים ביחד בשם ספרדית קריבית.
האיים הקריביים הספרדיים (קובה, הרפובליקה הדומיניקנית ופוארטו ריקו) יכולים להיחשב תת-אזור נפרד של אמריקה הלטינית, נבדל מבחינה תרבותית הן ממדינות דוברות ספרדית יבשתיות והן מהאיים הקריביים שאינם דוברי ספרדית. מלבד התרבות, הקריביים הספרדיים שונים גם מבחינה גזעית. בהשוואה לרוב השחור ברובו של האיים הקריביים הלא-היספנים, אך עם קווי דמיון לאזורים היבשתיים הרב-גזעיים של אמריקה הלטינית, אנשים מעורבים הם הדומיננטיים ביותר באזור זה. עם זאת, באיים הקריביים הספרדיים, רוב אוכלוסיית הגזע המעורב מורכבת ממולאטים /תלת-גזעים, שהם לבנים ממוצא ספרדי, שחורים ממערב אפריקה ומוצא טאינו ילידי, המהווים גם הם את רוב האוכלוסייה הכוללת. בסך הכל, במיוחד ברפובליקה הדומיניקנית, בניגוד למסטיסים במדינות יבשתיות היספניות רבות. כמו כן, כמו רוב האיים הקריביים, יש עדיין אוכלוסיות גדולות של אנשים שחורים לא מעורבים וכמות גדולה של השפעות תרבותיות אפריקאיות ללא ספק. לקריביים הספרדיים יש גם השפעה קנרית גבוהה יותר בהשוואה ליבשת אמריקה הלטינית, מה שהופך אותם לקבוצת האבות האירופית העיקרית. המוצא הצרפתי גבוה, עקב צרפתים לבנים שנמלטו מהאיטי לאחר העצמאות לאיים הקריביים ההיספניים שמסביב. כ-18% משמות המשפחה בקריביים הספרדיים הם ממוצא צרפתי, השני בגובהו אחרי הספרדי. התערובת הזו של אירופה (במיוחד קנרית), מערב אפריקאית וטאינו משתקפת מאוד בתרבות.
המונח משמש בניגוד לאים הקריביים האנגלופונים, הקריביים הצרפתיים והקריביים ההולנדיים, שהם חטיבות לשוניות מודרניות אחרות באזור הקריבי. האיים הקריביים ההיספנופוניים הם חלק מאמריקה הספרדית הרחבה יותר, הכוללת את כל המדינות דוברות ספרדית ביבשת אמריקה. מבחינה היסטורית, אזורי החוף של פלורידה הספרדית והאיים הקריביים של דרום אמריקה היו קשורים קשר הדוק לאיים הקריביים הספרדיים. בתקופת ההתיישבות והקולוניזציה הספרדית של העולם החדש, הודו המערבית הספרדית התייחסה לאותם התנחלויות באיים של הים הקריבי בניהול מדיני של ספרד. עד לתחילת המאה ה-19 שטחים אלו היו חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה.
במובן המודרני, האיים הקריביים של קולומביה יכולים להיכלל גם בקריביים ההיספנופוניים, בשל העובדה שהם ממוקמים באיים הקריביים, אך לא באיים האנטילים.
איים
להלן רשימה של איים השייכים גאוגרפית לאנטילים הגדולים והקטנים והיו תחת שלטון ספרד בשלבים שונים של ההיסטוריה, עד שהפכו עצמאים מספרד. כמה איים שהיו בעבר בעיקר תחת שלטון ספרדי, אך מאז שהועברו לנחלת צרפת, אנגליה או הולנד, אינם נחשבים עוד לחלק מהאיים הקריביים הספרדיים.
בנוסף, האיים הקולומביאניים סן אנדרס, פרובידנסיה וסנטה קטלינה ממוקמים באיים הקריביים, אך אינם חלק מהאנטילים. בתקופות לסירוגין של שלטון ספרדי, איים אלה נוהלו כחלק מהמרכז הספרדי (בתחילה גואטמלה, לימים גרנדה החדשה).
גן גורים
גן גוּרים הוא ספר מחורז לילדים מאת רפאל ספורטה. הספר ראה אור בשנת 1954 בתל אביב בסדרת "לטף: ספריה חינוכית" של הוצאת תפוח. מהדורה מחודשת של הספר יצאה לאור בהוצאת כנרת זמורה ביתן בשנת 2016. שתי המהדורות מאוירות על ידי איזה הרשקוביץ.
הספר מתאר את התנהלותו היומיומית של "גן ילדים" המאכלס גורי חיות. הגם שכל הדמויות הן של בעלי חיים, הן עוטות מלבושים או חלקי מלבושים. הגננת היא דובה לבושת שמלה, שמטפחת ענודה לצווארה. באיור הראשון ובכריכת הספר, השמלה משובצת כחול לבן וצהוב ובאיור נוסף השמלה אדומה ומנוקדת לבן, וסינר למותניה. עוזרתה הבובה לבושה בשמלה כגננת, ואוחזת מטאטא בידה. מגוון בעלי החיים הצעירים יוצר אווירה עליזה ושוחרת שלום, שבה יש מקום לכל בעלי החיים החיים ביחד בגן.
תוכן הספר
הספר פותח במילים:
בעמוד הבא מתוארת הגעת הגורים לגן בבוקר; הגורים מגיעים אל הגן יישובים על גבו של אבא פיל גדול הממדים, שעליו מסופר כי "אלף לחם הוא אוכל". בשער הגן מחכה השומר, דוֹד גירף -גמל נמר: "הוא מסביר להם פנים, מברך אותם יום יום: בֹּקר טוב! שלום! שלום!".
הגורים בגן הם בעלי חיים צעירים: ועם היותם בעלי חיים, הם מנהלים בגן, כמקובל ב"גן ילדים", פינת חי בשם: "משק גן גורים", הכוללת עגורים, דגים, פסיונים, תוכיים, יונים וטווס. ובציור המצורף למלל נמצאים, בין השאר, דימויי החתלתולה עטויה שמלה צהובה מחלקת מזון לדגים מפנכה ירוקה שתחת בית-שחיה ועכברון מגיש מזון לתוכי צבעוני הניצב על נדנדתו.
משחקיהם ושעשועיהם של הגורים כוללים עלייה וירידה בסולם, בלונים, קוביות, כדור, בובות, מגלשה ומכוניות צעצוע, ובין לבין גם מתרחשים מפגשים בין הגורים הכוללים: ריקודים, שירה, מכות, צרחות, בכי, חיוכים והנאה. הגורים עוסקים במגוון מלאכות ועיסוקים: ציור, תפירה ושתייה, וזלילת ממתקים. בנוסף, יש להם תזמורת הכוללת על פי המלל של ספורטה והציורים של איזה הרשקוביץ: פסנתר עם מחברת תווים, חליל גדול, חצוצרה, כינור, צ'לו, משולש ותוף ושני מקשים, ולנגינתם הם יוצאים במחול.
באמצע היום לאחר פעילותם העשירה, אוספת הגננת את הגורים יישובים סביבה בשלווה ומשליטה בהם שקט על מנת להקריא להם סיפור מספר גדול שכריכתו ירוקה: "הס! עכשו היא מדברת! / הגננת - / הגננת, / היא אומרת: / הס גורים! פיות סגורים / יד לפה! שבו יפה! ... הס!... הגננת לגורים / מספרת ספורים. / הגורים - גור וגור - / מקשיבים בפה פעור...". לאחר מכן, כבר שעת צהריים ותושבי הגן נחים וישנים, מלבד הקוף, בסלים ובערסלים כאשר מעליהם, על פי ציורה של איזה הרשקוביץ, מרחפות יונים לבנות ו"הדֻבה עבת הכרס / משגיחה על גור וגור", אך לבסוף גם היא נרדמת לשעה קלה, ישובה על כיסא עץ גדול מרופד בכרית.
בסוף היום בא אבא-פיל לקחת את הגורים בחזרה אל בתי הוריהם - בעלי החיים הבוגרים - הממתינים להם בשערי ביתם.
ב-2014 נחנך בחולון גן סיפור "גן גורים" בהשראת ספרו של ספורטה.
עמנואל פסטרייך
ביוגרפיה
פסטרייך למד בתיכון לוואל בסן פרנסיסקו וסיים את לימודיו בשנת 1983. לאחר מכן החל את לימודיו באוניברסיטת ייל עד לשנת 1987 שבה סיים תואר BA בסינית. תוך כדי לימודיו בקולג' למד גם באוניברסיטה הלאומית של טאייוון. בשנת 1991 סיים את לימודיו לתואר MA בספרות השוואתית באוניברסיטת טוקיו, שם כתב את עבודת המאסטר כולה ביפנית (The Late Edo Literatus Tanomura Chikuden; The Uselessness of Painting and Poetry). לאחר מכן חזר לארצות הברית ובשנת 1998 סיים את לימודי הדוקטורט בתחום לימודי מזרח אסיה באוניברסיטת הרווארד. עבד כפרופסור באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ובית הספר הבינלאומי סולברידג' לנהול עסקים. פסטרייך משמש כפרופסור בקולג' ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת קיונג היי, סיאול.
עבודה ציבורית וממשלתית
פסטרייך שמש כיועץ ליחסים בינלאומיים למושל מחוז צ'ונגנאם, כיועץ ליחסי חוץ בתאגיד המחקר Daedeok Innopolis, ובשנים 2010 ו-2012 מונה לנהל את מנהל העיר והשקעות חוץ עבור העיר טג'אן.
תעסוקה
פסטרייך מנהל את מכון אסיה, קבוצת חשיבה החוקרת את נקודות המפגש בין יחסים בינלאומיים, הסביבה וטכנולוגיה במזרח אסיה. הוא שרת כיועץ ליחסים בינלאומיים והשקעות חוץ למושל מחוז צ'ונגנאם (2007 - 2008). פסטרייך שרת כמנהל KORUS House (2005 - 2007), קבוצת חשיבה ליחסים בינלאומיים המתנהלת בשגרירות הקוריאנית בוושינגטון די. סי., וכעורך ראשי של Dynamic Korea,] פרסום של משרד החוץ הקוריאני על החברה והתרבות הקוריאנית. פרסומי פסטרייך כוללים את הספרים "Novels of Park Jiwon: Translations of Overlooked Worlds", אוסף מספורי אחד מחשובי המבקרים של קוריאה הטרום-מודרנית, "The Visible Vernacular: Vernacular Chinese and the Emergence of a Literary Discourse on Popular Narrative in Edo Japan", מחקר על קליטת לשון הדבור של הספרות הסינית ביפן, "Life is a Matter of Direction, not Speed: A Robinson Crusoe in Korea", בו תיאר את חוויותיו בקוריאה, ו-"Scholars of the World Speak out About Korea's Future", סדרת ראיונות עם חוקרים מובילים כמו פרנסיס פוקויאמה, לארי וילקרסון ונועם חומסקי, על קוריאה המודרנית.
בית העלמין הישן בבאר שבע
בית העלמין הישן בבאר שבע הוא בית הקברות היהודי הוותיק של באר שבע, שראשיתו בימי מלחמת העולם הראשונה. בית הקברות שוכן בפאתיה המערביים של העיר, משני צידיה של דרך ג'ו אלון המובילה לקיבוץ חצרים, בין השכונות נווה זאב, נאות לון ושכונה ט'.
בית הקברות היה היחיד ששימש לקבורת יהודים בבאר שבע עד להקמת בית הקברות החדש בהמשך דרך ג'ו אלון בשנת 1986, וכיום רק מעטים נקברים בו.
תולדות בית העלמין
בחורף של אותה שנה הצליחו אנשי הקהילה, בסיוע עסקנים מירושלים ובראשם הראשון לציון הרב נסים יהודה דנון ויוסף חי פאניז'יל, לשכור חלקת אדמה כ-800 מטר ממערב לעיר,על אם הדרך המובילה לח'אן יונס. באביב החלו לקבור במקום יהודים שנפטרו מהמגפות הקשות שהשתוללו בעיר באותה העת, בהם אליהו יהושע ריבלין, רוקח ירושלמי בן למשפחת ריבלין שגויס לשמש כרוקח צבאי בחזית הדרומית ונפטר ממחלת החולירע. מקום קברו המדויק אבד, ומצבתו נמצאה לאחר מלחמת העצמאות בשימוש משני במבנה ערבי בעיר העתיקה.
ב-15 בינואר 1917 הפציץ מטוס של גיס התעופה המלכותי הבריטי את תחנת הרכבת הטורקית בבאר שבע. 16 פועלים יהודים מירושלים ומיפו, בהם שני זוגות של אבות וילדיהם, נהרגו בהפצצה, חלקם במקום וחלקם מתו מפצעיהם למחרת. 16 החללים נקברו בחלקה. בהמשך, הועברו 7 חללים לקבורה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים, ונותרו בקבר האחים כיום 9 חללים, שבעה גברים ושתי נשים.
בנובמבר 1919 גודר שטח בית הקברות בגדר רעועה, שלא עזרה למניעת הסגת גבול מצד חקלאים בדואים.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 נעשו מספר ניסיונות לרכוש את אדמת בית הקברות, ואף הרבנות הראשית לתל אביב בראשות הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל נרתמו לממן ולהוציא לפועל את הרכישה, אך הדבר לא יצא לפועל.
לאחר פרעות תרפ"ט התפזרה לחלוטין הקהילה היהודית בבאר שבע, והיו שרצו להעתיק את כל הקברים לבתי קברות אחרים, אך הרב עוזיאל סבר שיש להיאבק על הקרקע כדי לשמר את האחיזה היהודית בבאר שבע, בתקווה שיהודים ישובו להתגורר בה, אך כל תוכניות הרכישה לא יצאו לפועל, למרות פסק ההלכה של הרב הראשי, יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שאין לפנות את הקברים ממקומם. משפחות הנקברים הקימו מצבות זמניות, אל אלו חוללו בקביעות על ידי מקומיים. לאחר מאורעות תרצ"ו, פעלו כמה משפחות להקמת מצבת בטון עמוקה ונמוכה, שלא יהיה ניתן לפגוע בה, והיא שרדה עד 1948, אז נהרסה לחלוטין עם כניסת הצבא המצרי לבאר שבע במלחמת העצמאות. לאחר שנכבשה העיר במבצע משה, איתר את חורבות בית העלמין אחד הלוחמים שסבו היה קבור במקום. באישורו של מפקד חזית הדרום יגאל אלון, גודר השטח בגדר תיל, והוצב שלט "בית עלמין יהודי עתיק".