cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמעיה אביאלי
ביוגרפיה
אביאלי נולד וגדל בבאר טוביה. התגייס לצה"ל במאי 1979, התנדב לקורס טיס וסיים את קורס מספר 96 בהצטיינות במגמת מסוקי קרב ב-1981. פיקד על טייסת 160 (מסוקי קוברה במהלך מבצע ענבי זעם. פיקד על טייסת 113, טייסת מסוקי AH-64 אפאצ'י ולאחר מכן יצא ללימודים בארצות הברית. ב-1999 מונה למפקד בסיס עובדה ובשנים 2002 עד 2005 פיקד על בסיס פלמחים. בשנים 2006 עד 2009 שימש נספח חיל האוויר בארצות הברית ובקנדה. בשירות המילואים שימש עד 2020 בתפקידי הדרכה במגמת מסוקים בבית הספר לטיסה.
לאחר שחרורו משירות הקבע, מונה באפריל 2010 לראש האגף לסיוע ביטחוני (סיב"ט) במשרד הביטחון, הוא כיהן בתפקיד עד ספטמבר 2014, אז החליף אותו מישל בן ברוך.
מכהן בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
השכלה
אביאלי בעל תואר ראשון בכלכלה מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים, בעל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת אוברון שבארצות הברית ובוגר הקולג' ללוחמה אווירית של חיל האוויר האמריקאי.
חיים של אחרים (תוכנית רדיו)
"חיים של אחרים" היא תוכנית רדיו, בהגשת ערן סבאג, המשודרת בימים א'-ד' בתחנת הרדיו גלי צה"ל. התכנית משודרת מאז 2008 ועוסקת מידי ערב בדמות או נושא היסטורי שונה.
בתוכנית מוצגות מדי יום ביוגרפיות של דמויות ופרשיות היסטוריות. רבות מן הדמויות נמנות עם מבקרי התרבות, מהפכנים, מתקני עולם, פילוסופים, אנשי תרבות הנגד, מוזיקאים (בעיקר אמני בלוז ומוזיקאי רגאיי ג'מייקנים) ואמנים מאסכולות שונות. כחלק מהתפיסה האידיאלוגית של השידור התוכן ההיסטורי משולב במוזיקה שורשית שחורה (Roots Music) - בלוז ורגאיי. התכנית הייתה חלוצה בשידור מיסיסיפי-בלוז כקו מוזיקלי ראשי. עם הזמן החל סבאג לשלב עם הבלוז מוזיקת רגאיי שורשית, וכן מוזיקה אפריקנית. נתח ניכר בתוכנית מוקדש לעיסוק בהיסטוריה של יבשת אפריקה, תרבותה וגיבוריה.
מעורכי התכנית בעבר: ענבר מאור, שאולי מלמד, אחינעם קפון, יובל שילר ונעמי קנטור-יצחייק. בין מפיקי העבר נמנים: שירה אל עמי, איתמר אוחנה, נגה סמדר, אורי גולי דולב-השילוני, שקד הילה שובל.לי רודוי ועמליה נוימן. על צוות התכנית היום נימנים, נמרוד קהלני ואלון אביטל.
Blackpink: Light Up the Sky
Blackpink: Light Up the Sky (מעוצב: BLACKPINK: מאירות את השמיים) הוא סרט תיעודי בכיכובה של להקת בנות הקיי-פופ הדרום קוריאנית בלאקפינק. הסרט עוקב אחר הקריירה של הלהקה, מהוצאת סינגל הבכורה שלה "Boombayah" ועד להצלחה הבינלאומית עם אלבום הבכורה שלה, The Album.
עלילה
הסרט התיעודי כולל בתוכו את ארבע שנות הפעילות של הלהקה, מאז צאת סינגל הבכורה שלה ועד צאת אלבום הבכורה שלה בשפה הקוריאנית. כמו כן, נכללים בסרט קטעי וידאו שונים מחייהן של חברות הלהקה, תוך שמופיעים בו גם קטעי מאחורי הקלעים שהוסרטו וצולמו במהלך השנים.
בנוסף לכך, נכללת ההופעה של הלהקה שהתקיימה במהלך פסטיבל קואצ'לה, בשנת 2019.
הצלחה
הסרט דורג במקום הראשון בנטפליקס עם צאתו לאור, ב-28 מתוך 78 מדינות ואזורים.
הפצה
הסרט הופץ ב-25 בנובמבר 2020 בדיסני+.
קניון לב חדרה
קניון עופר לב חדרה הוא הקניון המרכזי בחדרה. גודלו 60,000 מ"ר והוא מונה כ-120 בתי עסק.
היסטוריה
הקניון ניצב במרכז העיר בין הרחובות רוטשילד והגיבורים. הוא משתרע על פני 3 קומות וכולל כ-500 מקומות חנייה. הקניון נפתח בשנת 1988 על ידי האחים רויכמן שהיו בעלי חברה לבניית תשתיות, והיה לקניון הראשון בעיר. עם פתיחתו נקרא באופן רשמי "קניון לב חדרה ע"ש פייגה רויכמן", שהייתה אם המשפחה. לצורך בנייתו נהרסו בית גורביץ ובית גולדנברג שהיו בתים בסגנון אקלקטי, ונבנו בשנת 1924 על ידי משפחות ממייסדי חדרה.
כשנה לאחר פתיחת הקניון נפתח בו מתחם של בתי קולנוע, אך הוא נסגר בהמשך. אולפני רדיו אמצע הדרך שכנו אף הם במרתפי הקניון אך הועברו לנתניה.
בעקבות סכסוך שפרץ בין האחים חולקו נכסיהם בין עסקי התשתיות והקניון, ושניים מן האחים זכו בקניון. בהמשך נמכרה מחצית מהקניון לחברת בריטיש ישראל
בשנת 2011 רכשה בריטיש ישראל מקבוצת מליסרון שבשליטת חברת אחים עופר נכסים, את המחצית השנייה בבעלות על הקניון בסכום של 260 מיליון שקלים. בכך השיגה קבוצת קניוני עופר בעלות מלאה על הקניון, ושמו שונה ל"קניון עופר לב חדרה".
מסינגר
מסינגר הוא שם משפחה ממקור גרמני (Messinger).
שדרת הטבעת הונגריה
שדרת הטבעת הונגריה (בהונגרית: Hungária körgyűrű) הוא כביש הטבעת השלישי של בודפשט, אחרי השדרה הקטנה (Kiskörút) והשדרה הגדולה (Nagykörút), היוצאת מהעיר הפנימית. כיום זהו אחד הכבישים העמוסים ביותר בבירת הונגריה. נע במעגל מצפון לדרום, ומורכב משדרת הונגריה (Hungária körút), שדרת רוברט קארוי (Róbert Károly körút), ושדרת קניבש קלמן (Könyves Kálmán körút).
היסטוריה
כבר ב-1871 פרסמה מועצת העבודות הציבוריות של בירת הונגריה מכרז בינלאומי להצעות "רעיון הפיתוח של בודפשט", העיר המאוחדת בין פשט לבין בודה שעמדה לקום (ב-1873). האדריכל לאיוש לכנר הציע לראשונה בהצעתו את הרעיון של שדרת פשט חיצונית, שהייתה אמורה לעבור הרחק בחוץ, לאורך גבולות העיר פשט באותה תקופה. האוכלוסייה המשולבת של פשט, בודה ואובודה באותה התקופה הייתה בסביבות שלוש מאות אלף איש, ובכל זאת התוכנית כבר הסתמכה על עיר של מיליונים, תוך מחשבה של עשרות שנים קדימה. בישיבתה ב-2 ביוני 1872, קיבלה המועצה לעבודות ציבוריות את טיוטת המחלקה הטכנית שלה ל"שדרה חיצונית" שהייתה אמורה להקיף את העיר פשט בחצי עיגול.
הדרך, שעוצבה בדגם של מערכת שדרות הטבעות בפריז, נחשבה גם כתוואי של חומת עיר חדשה. החיסרון העיקרי של התוכנית הייתה בזמנו בכך שהיא לא התחשבה בכביש המעבר לבודה, השדרה בתוכנית הגיעה רק אל נהר הדנובה בשני קצותיו (הצפוני והדרומי). אף שהכביש לא נבנה כהלכה עד לחגיגות המילניום ב-1896 (אלף שנה להתיישבות המדיארים במרכז אירופה), המקום נשמר לו מלכתחילה. כמובן, לא כולם לקחו זאת בחשבון, למשל, זו הסיבה שהקטעים הרגילים, הישרים, המתעקלים כל הדרך באותו כיוון, הקשת המעגלית הערוכה ב-Közvágóhíd נשברת. בזמנו האחרון פשוט נבנה על התוואי המיועד, וזו הסיבה שהקטע הישר בתחנת הרכבת פרנצווארוש נאלץ להישבר בעיקול בכיוון ההפוך.
בשנת 1937, בעקבות החלטת מועצת העבודה הציבורית של הבירה, קיבלו חלקים מסוימים של הכביש הטבעתי שמות נפרדים, כך שמאז הקטע של ברובע 13, לכל אורכו של הקטע ברובע נקרא "שדרת רוברט קארוי" (Róbert Károly körút) וכך הלאה. השם המקורי שימש רק ברובע 14.
שתי נקודות הקצה שלו היו מצפון לראש גשר פשט של גשר ארפאד של היום וראש גשר פשט של גשר ראקוצי של היום (ליתר דיוק, על גדת הדנובה כי הגשרים לא היו קיימים באותה תקופה). ההמשך בצד של בודה נבנה במהירות, פורסם עבורו מכרז כבר ב-1903, אך חוסר המימון ולאחר מכן מלחמות העולם הראשונה והשנייה הפריעו להשלמתו, כך שגשר ארפאד הושלם רק ב-1950. גשר ארפאד קיבל את רוחבו הנוכחי בין 1980 לבין 1984. החל משנת 1981, מסילת החשמלית מספר 1 נבנתה במקביל יחד עם שלושה צירי תנועה לכל כיוון, שהגיעו עד לגשר ראקוצי רק בשנת 2000. בקטעים מסוימים של השדרה, הכביש היה ברוחב שני נתיבים בלבד לכל כיוון, עם ריצוף אבן הבזלת המקורי במקום אספלט. המעבר העילי מעל צומת דרך איליאי בנפליגט הושלם ב-1978. החלק הדרומי של השדרה, בפרנצווארוש, נבנה בצורתו הנוכחית רק לאחר חילופי המשטר, והוא חובר לבודה רק ב-1995 ; אז הושלם גשר ראקוצי, שבנייתו החלה ב-1992.
מורשת תרבותית בלתי מוחשית
מורשת תרבותית בלתי מוחשית (באנגלית: Intangible cultural heritage), בראשי תיבות מאנגלית ICH, מוגדרת על ידי המדינות החברות בארגון אונסק"ו ביחס למורשת עולמית מוחשית תוך התמקדות בהיבטים הבלתי מוחשיים של התרבות. ב-2001 ערך אונסק"ו סקר בין המדינות והארגונים הבלתי ממשלתיים על מנת להגיע להסכמה על ההגדרה והאמנה לשמירת המורשת התרבותית הבלתי מוחשית נוסחה ב-2003 לשם הגנה וקידום של המורשת התרבותית.
הגדרה
האמנה לשימור המורשת התרבותית הבלתי מוחשית מגדירה את המורשת התרבותית הבלתי מוחשית כמנהגים, ייצוגים, ביטויים, כמו גם את הידע ואת הכישורים (כולל מכשירים, פריטים, חפצים, מרחבים תרבותיים), שקהילות, קבוצות, ובמקרים מסוימים, אנשים פרטיים, מכירים כחלק מהמורשת התרבותית שלהם. היא מכונה לעיתים מורשת תרבותית חיה, והיא מתבטאת בין היתר בתחומים הבאים:
מורשת תרבותית כוללת בדרך כלל את המוצרים והתהליכים של תרבות הנשמרים ועוברים מדור לדור. חלק ממורשת זו מתבטא בדמות נכסים תרבותיים, הנוצרים על ידי חפצים מוחשיים כמו בניינים או יצירות אומנות. אבל חלקים רבים מהתרבות אינם מוחשיים, כולל שירים, מוזיקה, ריקודים, דרמה, מיומנויות, סגנונות בישול, מלאכות ופסטיבלים. הם ביטויים של התרבות שאפשר להקליט אבל לא לגעת או לאחסן בצורה פיזית, כמו במוזיאון, אלא רק לחוות אותם באמצעות הכלי הנותן להם ביטוי. כלים תרבותיים אלו מכונים על ידי האו"ם "אוצרות אנושיים".
על פי האמנה לשימור המורשת התרבותית הבלתי מוחשית, המורשת התרבותית הבלתי מוחשית – מורשת חיה – היא המנגנון המרכזי במגוון התרבותי ותחזוקתה היא הערובה ליצירתיות מתמשכת. היא מוגדרת כדלהלן:
היסטוריה שבעל פה
מורשת תרבותית בלתי מוחשית שונה במעט מהדיסציפלינה של היסטוריה שבעל פה, ההקלטה, השימור והפרשנות של מידע היסטורי (באופן ספציפי מסורת בעל פה), המבוססת על חוויות אישיות ודעות של הדובר. ה-ICH מנסה לשמר את המורשת התרבותית יחד עם העם או הקהילה על ידי הגנה על התהליכים המאפשרים העברת מסורות וידע משותף לדורות הבאים בעוד שההיסטוריה שבעל פה שואפת לאסוף ולשמר מידע היסטורי המתקבל מיחידים ומקבוצות.
מורשת המזון
ככל שפיתוח בר-קיימא צובר תאוצה, ומקבל עדיפות במדיניות המורשת של אונסק"ו, מספר גדל והולך של מועמדויות הקשורות למזון מוגשות להוספה לרשימות האמנה לשמירה על המורשת התרבותית הבלתי מוחשית. המטבח הים-תיכוני, המטבח המקסיקני ותרבות המזון היפנית המסורתית הם כמה מתופעה פורחת זו.
המשכיות שבעל פה
המורשת התרבותית הבלתי מוחשית מועברת בעל פה בתוך הקהילה, אבל על אף שיש אנשים ידועים שהם בקיאים יותר במסורת, המורשת התרבותית הבלתי מוחשית היא לעיתים קרובות רחבה יותר מאשר מיומנויות או ידע של אדם אחד. דו"ח משנת 2006 של ממשלת ניופאונדלנד ולברדור קבע כי לגבי התרבות שבעל פה באזורם, "התהליכים הכרוכים בהמשך הידע המסורתי מהווים את אחד ההיבטים המעניינים ביותר של המורשת החיה שלנו. כל חבר בקהילה מחזיק בחלק מהידע המשותף. ידע חיוני מועבר במהלך פעילות קהילתית, לעיתים קרובות ללא תשומת לב מודעת לתהליך".
שימור
עוד בטרם נכתבה אמנת אונסק"ו, כבר נעשו מאמצים על ידי מספר מדינות לשמור על המורשת הבלתי מוחשית שלהם. יפן הייתה המדינה הראשונה לשמר ולקדם את תרבותה המוחשית והבלתי מוחשית באמצעות חוק, כשחוקקה ב-1950 את "החוק להגנה על נכסי התרבות". במסגרתו נקבעו נכסים תרבותיים בלתי מוחשיים ומוכרים ה"מחזיקים" במסורות של האומנות ואומנות הבמה, הידועים באופן בלתי רשמי כ"האוצרות הלאומיים החיים של יפן". מדינות אחרות, כולל קוריאה הדרומית, הפיליפינים, ארצות הברית, תאילנד, צרפת, רומניה, צ'כיה ופולין יצרו מאז תוכניות דומות.
בשנת 2003 אימץ אונסק"ו את האמנה לשמירה על המורשת התרבותית הבלתי מוחשית, והיא נכנסה לתוקף ב-20 באפריל 2006. האמנה ממליצה למדינות ולחוקרים לתעד את מצאי המורשת התרבותית הבלתי מוחשית בשטחן, וכן לעבוד עם הקבוצות המשמרות מורשת תרבותית בלתי מוחשית כדי להבטיח את המשך קיומה. האמנה גם מציעה להקים קרנות שהכספים אליהם ייתרמו בהתנדבות על ידי הגופים החברים באונסק"ו ואלו יחולקו על מנת לסייע בתחזוקת המסורות המוכרות רשמית של מורשת תרבותית בלתי מוחשית. אונסק"ו יצרה גם תוכניות אחרות של תרבות בלתי מוחשית, כגון רשימה הקרויה "הכרזה על יצירות מופת של המורשת שבעל פה והבלתי מוחשית של האנושות (Masterpieces of the Oral and Intangible Heritage of Humanity). רשימה זו החלה בשנת 2001 עם 19 פריטים ועוד 28 נרשמו בשנת 2003 ועוד 43 בשנת 2005. בחלקה, הרשימה המקורית נתפסה כדרך לתקן את חוסר האיזון ברשימת אתרי המורשת העולמית, שכן זו כללה כמה תרבויות בחצי הכדור הדרומי שאינן מייצרות מונומנטים או ביטויים תרבותיים פיזיים אחרים. רשימה זו הוחלפה בשנת 2008 על ידי רשימות המורשת תרבותית הבלתי מוחשית של אונסק"ו.
בעשור השני של המאה ה-21 החלו להתנהל ויכוחים על הגנה על המורשת התרבותית הבלתי מוחשית באמצעות זכויות קניין רוחני, כמו גם על הרצון לעשות זאת באמצעות מסגרת משפטית זו והסיכונים של מסחור הנגזרים מאפשרות זו. הנושא נותר פתוח בחוגי המשפטנים.
נחום זוננברג
נחום זוננברג (נולד ב-29 בדצמבר 1946) הוא ביוכימאי ישראלי-קנדי המכהן כפרופסור באוניברסיטת מקגיל. חתן פרס וולף לרפואה לשנת 2014.
קורות חיים
זוננברג נולד במחנה עקורים בוצלר שבגרמניה. הוריו, מאיר ופרדל הם ניצולי השואה. בתקופת מלחמת העולם השנייה נמלט אביו מפולין לברית המועצות שם נעצר ונשלח למחנה עבודה בצפון אורל, רעייתו הראשונה ושני ילדיו נרצחו בשואה. לאחר המלחמה חזר לפולין ונישא בשנית לאמו של נחום. זוננברג גדל בישראל ושירת בצה"ל. הוא סיים תואר ראשון ושני במיקרוביולוגיה ובאימונולוגיה באוניברסיטת תל אביב ותואר שלישי בביוכימיה במכון ויצמן למדע ב-1976. את הפוסט-דוקטורט עשה במכון רוש לביולוגיה מולקולרית בניו ג'רזי. ב-1979 הצטרף לסגל אוניברסיטת מקגיל בקנדה.
בתחילת דרכו, חקר זוננברג את תהליך יצירת החלבונים והבקרה שיש על התהליך במהלך התרגום. בין היתר, גילה את החלבון eIF4E, חלבון שנקשר ל-5' Cap של ה-mRNA, והוא הרכיב קובע המהירות של תהליך התרגום באיקריוטים, וכן את הבקרה על חלבון זה. הוא מצא חלבונים נוספים שעוזרים בבקרה על התרגום, וכן את מנגנון ה-Internal ribosome entry site (IRES). זוננברג חקר תהליכים ביולוגים בתאים רגילים ובתאים סרטניים על מנת לפתח שיטות ריפוי גני ותרופות נגד מחלת הסרטן.
ב-1992 נבחר לעמית בחברה המלכותית הקנדית, ב-2006 נבחר לעמית בחברה המלכותית הבריטית ועמית כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. ב-2008 זכה בפרס גיירדנר על תרומתו למדעי הרפואה. ב-2010 זכה לתואר קצין במסדר קנדה ב-2014 זכה בפרס וולף לרפואה, מנימוקי השופטים: "פרופ' נחום זוננברג הוא חלוץ בתחום בקרת התרגום של חלבונים. בסוף שנות ה-70 ובהמשך גילה זוננברג את החלבונים המפקחים על תהליכי הבקרה של סינתזת חלבונים ובעיקר בתהליך המפתח של התחלת התרגום ... עבודתו של פרופ' זוננברג גם הוכיחה בשנים האחרונות את הקשר בין תהליכי תרגום חלבונים לבין זיכרון וגמישות סינפטית של מערכת העצבים קשר הפותח תחום חדש לחלוטין בנוירוביולוגיה."
הר לא זז
הר לא זז הוא מחזה של גלעד עברון, שעלה בתיאטרון הבימה ב-1996 בבימויו של חנן שניר ובתיאטרון בית ליסין בשנת 2016 בבימויו של עירד רובינשטיין.
עלילה
במרכז ההצגה עומדת דמותו של גנב הדומה במראהו למנהיג השבט, ומשום כך מאמנים אותו להפוך לכפיל שלו (מנהג שרווח כהגנה מפני רוצחים שכירים). כשמנהיג השבט נופל בקרב הופכים ראשיו את הגנב הכפיל למנהיג. תחילה משחק הכפיל את תפקידו כקליפה שנועדה להסתיר באופן זמני את מותו של המנהיג מפני מקורבים ובייחוד מפני האויבים, ואחרי כן בוחרים ראשי השבט, ואשתו של המנהיג המת, להסתיר לגמרי את התרמית על ידי קבלתו כמנהיג האמיתי.
בהצגה מתפתח הגנב בקליפת תפקידו כמנהיג המת, למנהיג של ממש, לבעלה של אשת המנהיג המת, והולכת ומתעצמת השאלה על האותנטיות של האישיות כשהגנב מזהה את עצמו לגמרי כמנהיג המת. יתרה מכך – הוא מוציא להורג את בנו של המנהיג המת, שמורד וקורא עליו תגר בטענה שהוא זיוף. התפתחות אחרונה זו מביאה אותו לכדי טירוף והתאבדות משום שאינו יודע יותר מיהו, גנב עלוב או ראש שבט.
אודות ההצגה והבימוי
הצגת הבכורה הייתה ב-13 ביוני 1996 וההצגה רצה 139 פעמים.
על אף הסגנון האסתטי היפני, התלבושות התקופתיות, החרבות הסמוראיות ושאר המאפיינים המרחיקים לתרבות זרה ומרוחקת, לא היה ספק שההצגה מגיבה לחוויה המיליטריסטית בישראל.
הפקת 2016 בבית ליסין זכתה בשלושה פרסי התיאטרון הישראלי: שאדי מרעי - פרס השחקן המבטיח, מאור צבר - פרס עיצוב התלבושות, זיו וולושין - פרס עיצוב התאורה.
יוצרים
הפקת הבימה 1996/ הפקת בית ליסין 2016
קישורים חיצוניים
ביקורות
יחף בשמיים
"יחף בשמיים" הוא סרט דרמה רוסי בבימויו של סולטן חג'ירוקו, שצולם בצפון הקווקז. בכורת הסרט התקיימה ב-17 בדצמבר 2015. זהו הסרט העלילתי הראשון בפדרציה הרוסית שצולם כולו בקווקז.
עלילה
העלילה מתרחשת אי שם בצפון הקווקז. ילדה בשם קפלה, שנקראה כך לבקשת אביה (חובב אמנות גדולה שאהב את הקפלה הסיסטינית), חוזרת מהלימודים בבריטניה כדי להמשיך את לימודיה בארץ מולדתה. כאן היא הופכת מיד למושא אהבתם של חברי כיתת הלימוד - בעיקר שני חברים - ביט ורוסלן. בהתחלה הם פשוט "נצמדים" לחדשה, הכיף הרגיל שלהם הוא לערוך "מבחן כוח" כזה, הם מתערבים כמה זמן ייקח לפני שהיא תתלונן בפני ההנהלה (מה שיביא לגרושם). הסרט מספר על מערכת היחסים של ביט עם ''קפלה. לשניים''יש אהדה הדדית, שמתפתחת לתחושה אמיתית של אהבה. בחיי הזוג הצעיר מופיעים ארוכים שגורמים להם להתבגר במהירות...
הפקה
הסרט היה הסרט הראשון באורך המלא בקולנוע הרוסי, שצולם לחלוטין בצפון הקווקז. הסרט צולם מיולי עד ספטמבר 2014. הסרט צולם כמעט בכספו של צוות הסרט, מבלי למשוך אליו כספי משקיעים גדולים. עלילת הסרט אינה קשורה ליישוב ספציפי: הוא צולם כמעט בכל הרפובליקות של צפון הקווקז, כמו גם בשטחי סטבורופול (פיאטיגורסק) ובטורקיה (איסטנבול). הסרט מכיל סצינות ריקוד רחבות היקף, שהצילום בהן כלל הרכבים כמו "קברדינקה", "קליסטו". הכוריאוגרף היה השחקן הראשי - אלן קוקייב.
מבחינה סגנונית הסרט הוא ניסיון להעביר את מסורות בוליווד של הקולנוע ההודי לתרבות הרוסית והקווקזית.
אן נסמית'
אן גיבסון נסמית' (באנגלית: Anne Gibson Nasmyth; 13 בנובמבר 1798 – 28 בינואר 1874) הייתה מורה וציירת ממשפחת נסמית' מאדינבורו. היא לא הייתה הבת המוצגת ביותר אבל נחשבה ל"ציירת הטובה ביותר במשפחה המוכשרת הזו". לאחר מות הוריה הפך ביתה בפוטני למרכז משפחת נסמית' המורחבת.
ביוגרפיה
אן נסמית' נולדה ב-13 בנובמבר 1798 לאלכסנדר נסמית' וברברה באדינבורו. אביה היה מהנדס ואמן מצליח מאוד שלקח על עצמו הזמנות לא רק בציור אלא גם תפאורות תיאטרון באדינבורו ובלונדון. המשפחה הפעילה בית ספר לציור באדינבורו ועם הזמן בית ספר בלונדון. היא הייתה אחת מאחד עשר ילדים שאביהם לימד לצייר. אלכסנדר היה להוט שבנותיו תוכלנה לתרום לעסק המשפחתי ולהיות עצמאיות. שניים מאחיה, פטריק נסמית' וג'יימס נסמית' ציירו אבל ג'יימס היה גם ממציא ומהנדס מפורסם. אן וחמש מאחיותיה הפכו לציירות. בית הספר לציור שלהם באדינבורו נוהל על ידי שש האחיות, כאשר הבכורה, ג'יין, הובילה. בית הספר משך נשים צעירות והן לימדו לצייר והן היו נלקחות למסעות רישום בטבע.
אחותה אליזבת נסמית' הייתה נשואה לשחקן דניאל טרי והוא מת בשנת 1829. באותה שנה החלה אן לעזור בשיעורים בלונדון בבית אחותה, ביתה של אליזבת בפורטלנד פלייס. בשנת 1831 בילתה אן עם אחיה, ג'יימס וג'ורג', כשהם התחילו בקריירה שלהם כמהנדסים במנצ'סטר. כאן היא פגשה מהנדס בשם ויליאם בנט.
אן לא הייתה פרודוקטיבית בהצגת עבודותיה כמו אחיותיה האחרות, אבל היא כן הציגה ציור באקדמיה המלכותית, החברה המלכותית של האמנים הבריטיים, האקדמיה המלכותית היברניאן, האקדמיה המלכותית הסקוטית והמוסד הבריטי.
הציורים שלה היו של האזור הכפרי הסקוטי, כולל תיעוד מזג האוויר הקשה. עבודותיה כללו גם תמונות של פרחים וגנים. היא המשיכה ללמד בביתה של אליזבת עד 1838 כאשר נישאה לוויליאם בנט בכנסיית סנט פנקראס. הם נסעו לאיטליה לירח הדבש והקימו את ביתם בסלפורד.
ויליאם בנט הבטיח השקעה מהונו לאחיה של אן, כאשר הלווה לו כסף להוצאת פטנט על פטיש הקיטור שלו. בשנת 1840 נפטר אביה, ואמה ואחיותיה הרווקות עזבו. בשנת 1851 אן ויליאם עברו לפוטני בלונדון.
ויליאם מת ב-1866 והוא נקבר בבית קברות בפוטני. היא נקברה לצידו ב-28 בינואר 1874.
אורות התורה
אורות התורה הוא ספר בן שלושה עשר פרקים על ערך התורה, לימודה והדרכתה, שליקט הרב צבי יהודה הכהן קוק מכתבי אביו, הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הספר יצא לראשונה בהוצאת ישיבת מרכז הרב בירושלים בשנת ה'ת"ש. בהקדמה לספר, מתייחס הרצי"ה למאורעות השעה, של אותו זמן, זמן מלחמת העולם השנייה. מאז יצא הספר במהדורות רבות נוספות.
תוכן הספר
תחילתו של הספר עוסקת במהות התורה לפי השקפת הרב קוק. אחד הדגשים שיש לזכור לדעתו בעת לימוד התורה הוא הגישה אל פרטי התורה מתוך כללי התורה.
בפרק השני עוסק הרב בלימוד התורה לשמה, ויש בדבריו הרחבה של דברי נפש החיים, שדגל בלימוד התורה לשם הלימוד וההבנה. לדברי הרב קוק תיקון העולם נעשה על ידי הרחבת ידיעות התורה בקרב עם ישראל.
בפרק השישי עוסק הרב בנושא לימוד התורה בחשיבותו ובהתעלות הפנימית והדבקות שישיג לומד התורה מלימודו.
בפרק התשיעי (דרכי תורה ונתיבותיה) עוסק הרב קוק בדרך לימוד בהלכה לפי השקפתו. מובאת בו הנחיה מפורטת לדרך לימוד לתלמיד חכם בינוני בכשרונותיו. לימוד זה מובנה מהתמדה בלימוד גמרא עם קביעות בלימוד פירוש הרי"ף והכרת ההלכה ממקורותיה.
בחלק ממהדורות הספר לאחר הפרק האחרון מובאת "הרצאת הרב" - דרשת הרב קוק לחיזוק לימוד התורה, ובה תוכנית לכמה מפעלים גדולים של ספרות תורנית, וכן ליקוטים מאגרותיו בנושא הדרכות בלימוד. מהדורה כזו בגודל מהדורת כיס בכריכה קשה, הכין לדפוס בתשכ"א הרב צפניה דרורי, מבכירי תלמידיו של הרב צבי יהודה.
בלה הופשטטר
ביוגרפיה
בלה הופשטטר נולד במשפחה יהודית כבנם של גוטמן הופשטטר, סוחר יין, יזם הבניה של כמה בתי דירות להשכרה בבודפשט ושל פאני (פייגה) אינפֵלד. הם היו שמונה אחיות ואחים במשפחה. דרך אחיותיו הגדולות, הוא נקשר בקשרי משפחה עם כמה אדריכלים, בתה של אחותו לנקה נישאה לאדריכל אדה נובאק, ואחותו מלווין הייתה אשתו של האדריכל גאבור קראוס. הופשטטר סיים את לימודיו באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה כאדריכל. משנת 1914 היה חבר באגודת המהנדסים והאדריכלים ההונגרי, בשנת 1918 היה חבר מייסד של אגף האדריכלים באגודה. מ-1 באוגוסט 1927 התקבל ללשכת המהנדסים של בודפשט. הוא הקים משרד אדריכלים משלו ב-1921 ולאחר מכן חברת בנייה ב-1927, אותה סגר שנה לאחר מכן. הבניינים המוקדמים שלה הם בסגנון היסטורי, לפעמים עם מאפייני אר דקו. משרד התכנון שלו התמחה בעיקר בתכנון בתי מגורים להשכרה, הוא היה חבר במספר חברות שהוקמו לבניית בתי מגורים להשכרה, כגון:
באופן חלקי בדרך זו קיבל הזמנות.
משרדו היה אחד ממשרדי תכנון בתי מגורים להשכרה המודרניסטיים מהמשמעותיים ביותר באמצע שנות ה-30 והוא מילא תפקיד מוביל בתכנון הבניינים של פארק סנט אישטוואן בליפוטווארוש (חלק מרובע 13 של בודפשט). בשנת 1936 הקים שותפות עם האדריכל פרנץ דומאן, אז בוצעו התוכניות לבתי המגורים המשמעותיים ביותר שלו. בתי המגורים לעובדי:
באותה תקופה היו מעובדי המשרד כמה אדריכלים צעירים ומוכשרים, כמו אגושט בנקהרד, דז'ה צ'רבה ואישטוואן לאסלו, שלקחו חלק בתכנון הבניינים. דומאן היגר לבריטניה ב-1939, והופשטטר שוב ניהל לבדו את המשרד, אך לאחר חקיקת החוקים היהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי, מספר המטלות שלו ירד בחדות. הוא שיתף פעולה עם משרד האדריכלים בלה בראט (מקודם פרוינד) ושל אדה נובאק בתכנון בניין הדירות ברחוב Közraktár. ב-1944 התחתן עם אדית רוט. על פי זכרונו של חותנו, ברנאט רוט, הם הסתתרו בבית היתומים בבודקסי, אך לאחר השתלטותה של מפלגת צלב החץ באמצע אוקטובר 1944 הם נעצרו שם והוצאו להורג בסוף 1944.
לבד
מזמיני רוב התכנונים של בנייניו להשכרה היו יהודים עשירים של בודפשט:
אצטדיון המכתש
אצטדיון המכתש היה אצטדיון כדורגל ששימש כמגרשה הביתי הוותיק של הפועל רמת-גן גבעתיים בכדורגל. בנוסף שימש כאצטדיון של קבוצת העבר הפועל גבעתיים שהייתה קיימת משנות ה-40 ועד לשנות ה-70 המאוחרות. האצטדיון שכן בשכונת בורוכוב בגבעתיים בשטח בין הרחובות "בורוכוב" מצפון, "יפה נוף" ממזרח, "השניים" מדרום ו"אהרון גולדשטיין" ממערב. האצטדיון נבנה בשנת 1927 ושימש את הקבוצה במשך עשרות שנים עד שנת 2010. בשנת 2011 נהרס ובמקומו נבנו שני מגדלי מגורים בעלי 165 יחידות דיור, פארק ציבורי וחודש המרכז המסחרי במערב האצטדיון.
מבנה האצטדיון
קיבולת המגרש הייתה כ-5,500 צופים בשלושה יציעים: היציע המזרחי, שבו ישבו בדרך כלל אוהדי הקבוצה האורחת, היה מאחורי אחד השערים ויכול היה לאכלס כ-3,000 צופים; היציע הדרומי אִכלס את אוהדי הפועל רמת-גן גבעתיים וקיבולתו הייתה כ-2,000 צופים; היציע הצפוני היה בעל קיבולת של כ-500 צופים ואכלס גם הוא את אוהדי הקבוצה הביתית. מתחת ליציע הצפוני, בפינה הצפון-מערבית של האצטדיון ברחוב בורוכוב, פעל במשך שנים קן של הנוער העובד והלומד.
היסטוריה
המגרש שעליו נבנה אצטדיון המכתש נרכש על ידי מייסדי גבעתיים ב-1927, ויועד בתחילה לגן בוטני אך לבסוף שימש כאמפיתיאטרון לתושבי שכונת בורוכוב. האזור שימש את טקסי בית הספר בורוכוב וצולמו שם סרטים כגון מעל החרבות, סרט הקולנוע העלילתי הראשון דובר עברית ועודד הנודד אשר השתמש בקירות המכתש כתפאורה לצילום. ב-1956 הוסב המכתש לאצטדיון כדורגל.
הקרקע הועברה לידי קרן קיימת לישראל שהחכירה אותה להסתדרות ב-1949. מי שניהלה בפועל את הקרקע הייתה חברה בת של ההסתדרות, "עמלנו חברה בעלת נכסי הפועלים ברמת-גן", שהשכירה את האצטדיון לקבוצת הפועל רמת גן. בנוסף שיחקה בה קבוצת הפועל גבעתיים, ששימשה כקבוצת המילואים של הפועל רמת גן בליגות הנמוכות, שהתקיימה עד 1977.
עקב חוסר הוודאות לגבי עתיד האצטדיון הוא סבל במשך שנים רבות מהזנחה ומבעיות בטיחות שונות, ובעונת 2002/2003 נפסל מלארח משחקי ליגה. בסוף שנת 2005 שבה הקבוצה לשחק במכתש. בין עונת 2007 ל-2008 עבר המכתש שיפוץ מסיבי: משטח הדשא הוחלף וכך גם מערכות ההשקיה שהוחלפו במערכות מודרניות וטובות יותר. כמו כן הותקנו 2,500 כיסאות, הוסרו הגדרות ונערך מבצע שבו יכלו האוהדים לרכוש כיסא שעליו יופיע שמם. עם עליית הקבוצה לליגת העל בעונת 2009/10, שוב חדלה הקבוצה לארח את משחקיה הביתיים במכתש ועברה לארח באצטדיון וינטר.
בשנת 2008 החליט בית משפט השלום, במסגרת תביעה שהגישה חברת "עמלנו" נגד הפועל רמת גן, שייעודו החוקי של המגרש, בתוכנית בניין עיר, שונה למטרת מגורים ועל הקבוצה לפנותו אך האוהדים הצליחו לערער על כך. בסוף שנת 2009 נקבע בהסכם בוררות שהקבוצה תעזוב את המכתש בסוף יוני 2010 בתמורה לפיצוי כספי. בנוסף נקבע כי ייבנה לקבוצה אצטדיון חדש. ב-24 באוגוסט 2011 החלו עבודות ההריסה של האצטדיון, אך יום לאחר מכן הוציא בית המשפט צו מניעה להריסת האצטדיון. ב-15 בספטמבר 2011 בוטל צו המניעה, והתיר את המשך עבודות הריסת האצטדיון. כיום נמצאים בשטח המגרש שני מגדלי מגורים ופארק ציבורי (גינת המכתש).
בקיץ 2020 הוקמה קבוצת כדורגל בשם המכתש גבעתיים על שם האצטדיון, שמתמודדת בליגה ב'.
פרויקט "בסר בבורוכוב"
ההסכם למכירת האצטדיון תמורת 8 מיליון דולר נחתם בין חברת "עמלנו" וחברת "גני דולינגר" של הקבלן אבירם דולינגר. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נכנס שאול אלוביץ' כשותף בחברת "גני דולינגר" ושם החברה שונה ל"יורוקום נדל"ן", וב-2008 מכר דולינגר את חלקו הנותר בחברה (25%) לאלוביץ'.
יורוקום נדל"ן קידמה את תוכנית בניין עיר למתחם במשך עשור, ואת המאבקים המשפטיים בנושא הבעלות על האצטדיון. ב-2010 פנה ליורוקום ראש עיריית גבעתיים, ראובן בן שחר, בבקשה של הרגע האחרון, להשמיש את המגרש לצרכים עירוניים וספורטיביים שיכללו גם את הפועל רמת-גן גבעתיים, תמורת דמי שכירות לחברה, כמו כן הציע ששמו של האצטדיון יקרא 'יורוקום' ועל גביו יתלו שלטי פרסום של החברה. אך אלוביץ' סירב.
בפרויקט, שתוכנן על ידי יסקי מור סיון אדריכלים, הוקמו 165 דירות בשני בנייני מגורים בני 26 ו-17 קומות במתחם שמשתרע על פני כ-10 דונם. לפי התוכנית 8 דונם מתוכו ייועדו לפארק ציבורי (גינת המכתש). ב-2012 חתמה יורוקום נדל"ן עם קבוצת בסר על הסכם שבו ניתנת לה הזכות הבלעדית לגיבוש קבוצת רכישה, והפרויקט קיבל את השם "בסר בבורוכוב".
יוסופה מוקוקו
יוסופה מוקוקו (בגרמנית: Youssoufa Moukoko; נולד ב-20 בנובמבר 2004) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת החלוץ בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה, ובנבחרת גרמניה.
תחילת הקריירה
מוקוקו שיחק בקבוצה עד גיל 13 של זנקט פאולי בין השנים 2014–2016. ביולי 2016 עבר למחלקת הנוער של בורוסיה דורטמונד, בה שיחק כשהיה בן 13 בקבוצת הנערים עד גיל 17 של המועדון. בתחילת עונת 2019–2020 עבר לשחק בקבוצת הנוער עד גיל 19 של המועדון כשהוא רק בן 14. במשחקו הראשון בקבוצת הנוער כבש שישה שערים. ב-17 בספטמבר 2019, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות לנוער נגד ברצלונה וכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שהשתתף במפעל. חודש אחר כך, ב-23 באוקטובר 2019 כבש שער נגד אינטר וכך הפך גם לכובש הצעיר ביותר בתולדות ליגת האלופות לנוער.
בורוסיה דורטמונד
החל מינואר 2020, מוקוקו הורשה להתאמן עם קבוצת הבוגרים של המועדון. ב-21 בנובמבר 2020 יום לאחר שחגג יום הולדת 16 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כשהחליף את ארלינג האלנד בדקה ה-85 במשחק ליגה נגד הרטה ברלין ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר אי פעם ששיחק בבונדסליגה כששבר את שיאו של נורי שאהין. ב-8 בדצמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות כשעלה בתור מחליף במשחק נגד זניט סנקט פטרבורג ובכך שבר שיא נוסף והפך לשחקן הצעיר ביותר ששיחק בליגת האלופות.
קריירה בין-לאומית
מוקוקו שיחק בנבחרת גרמניה עד גיל 16 בצמד משחקי ידידות נגד נבחרת אוסטריה עד גיל 16, כאשר במשחק השני נבחרתו ניצחה 1–2 מצמד שערים שלו. בורוסיה דורטמונד וההתאחדות הגרמנית בכדורגל החליטו שלא להזמין אותו יותר למשחקי הנבחרת כדי לא ליצור דיבור תקשורתי גדול מדי סביבו כי היה אז רק בן 12. מוקוקו נכלל בסגל נבחרת גרמניה עד גיל 21.
נכלל בסגל נבחרת גרמניה לטורניר מונדיאל 2022 ורשם הופעת בכורה במשחק הידידות מול נבחרת עומאן בכדורגל ב-16 בנובמבר 2022, מה שהפך אותו לשחקן הצעיר ביותר ששיחק בנבחרת מאז אווה זלר ב-1954. בטורניר שותף במשחק מול יפן ב-23 בנובמבר כמחליף בדקות הסיום, מה שהפך אותו לשחקן הגרמני הצעיר ביותר ששיחק בגביע העולם, בגיל 18 ושלושה ימים.
משפחה
גדל עד גיל עשר עם סביו בעיר הבירה של קמרון, יאונדה. אביו שחי בגרמניה עוד לפני שמוקוקו נולד, הביא את בנו לגרמניה בקיץ 2014. למוקוקו יש ארבעה אחים.
ספונסר
למוקוקו חוזה פרסומי עם נייקי בשווי עשרה מיליון דולר.
סבסטיאן פרס
סבסטיאן פרס קרדונה (בספרדית: Sebastián Pérez Cardona; נולד ב-29 במרץ 1993) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בקבוצת בואבישטה בעמדת הקשר.
המעבדה הלאומית לורנס ליברמור
המעבדה הלאומית לורנס ליברמור (באנגלית: Lawrence Livermore National Laboratory; בראשי תיבות: LLNL), הוא מכון מחקר של מחלקת האנרגיה של ארצות הברית, הממוקם ליד העיר ליברמור במדינת קליפורניה שבארצות הברית. המכון הוא אחד ממכוני המחקר הבין-תחומיים הגדולים והחשובים בעולם, והוא מעסיק 9,000 עובדים עם תקציב של כ-2.7 מיליארד דולר.
סבסטיאן פרס
אתלטיקו נסיונל
פרס החל את הקריירה בקבוצת הילדים של אתלטיקו נסיונל, אליה הגיעה לאחר שהסקאוט חיימה ארנגו ראה אותו בטורניר. הוא שיחק כקשר התקפי בזכות יכולותיו, אך בגיל 14 הוסט לעמדת הקשר האחורי. זכה באליפות המדינה עם נבחרת הנוער של מחוז אנטיוקיה.
המעבדה הלאומית לורנס ליברמור
היסטוריה
מעבדת ליברמור נוסדה בשנת 1952 כסניף של המעבדה הלאומית לורנס ברקלי. היא התפצלה ממנה בשנת 1971 וקיבלה את המעמד הנוכחי בשנת 1981. אדוארד טלר וארנסט לורנס היו יוזמי הרעיון להקים את התא החדש.
במהלך המלחמה הקרה במעבדה פותחו ראשי נפץ שונים שהותקנו בין היתר על טילים כמו MGM-52 Lance וספרטן LIM-49. לאחר התפרקות ברית המועצות הוסכם על הפסקת פיתוח נשק גרעיני. בעקבות כך עובדי המעבדה התרכזו בפעולות שימור, פיתוח ניתוח מצב הנשק ללא עריכת ניסוי והערכת חיים של דגמי נשק קיימים.
סבסטיאן פרס
אתלטיקו נסיונל
בקדם עונת 2011 קיבל פרס זימון ממאמן הקבוצה הבוגרת, סנטיאגו אסקובר, להתאמן עם הקבוצה. מאחר שמאוד הרשים את אסקובר, הוחלט לקדם אותו כדי שיהיה חלק מהקבוצה הבוגרת ואת הבכורה של עשה ב-3 בפברואר 2011 במשחק ידידות מול ראסינג קלוב. הוא החל לצבור דקות בעיקר כמחליף עד שעלה לראשונה בהרכב במשחק מול בויאקה צ'יקו, משחק שבו דווקא הורחק בדקה ה-56. לאחר מספר משחקים שנותר על הספסל, הוא חזר להרכב ושיחק משחק שלם בשלב חצי גמר הפלייאוף מול דפורטס טולימה ואחר כך שיחק גם בגמר מול לה אקידד, גמר שאותו ניצחה אתלטיקו נסיונל בדו-קרב פנדלים ופרס הפך לשחקן הצעיר ביותר שזוכה באליפות קולומביה בגיל 18 בלבד.
בקיץ 2013 יצא פרס להבחן בארסנל למשך חודש ואף השתתף במשחק הכנה מול מנצ'סטר סיטי. אף על פי שהמאמן ארסן ונגר ביקש את החתמתו, היא לא יצאה לפועל בסופו של דבר. פרס חזר לנסיונל והמאמן חואן קרלוס אוסוריו החל יותר לתת לו דקות משחק. מספר הופעות טובות, כולל שער בדרבי מול אינדפנדיינטה מדיין בקופה קולומביה שבו זכתה בסוף נסיונל, הפכו את פרס לשחקן לגיטימי בסגל. גם תחת המאמן הבא, ריינלדו רואדה, היה פרס שחקן קבוע ברוטציה, אם כי לא בהכרח תמיד בהרכב הפותח. עזר לנסיונל לזכות בתואר האליפות בקולומביה בסוף שנת 2015 וכן היה שותף בהישג הגדול ביותר של הקבוצה, זכייה בקופה ליברטדורס 2016. נחשב לאחד השחקנים עם הכי הרבה הישגים במועדון כשלזכותו עשרה תארים במדי הקבוצה.
המעבדה הלאומית לורנס ליברמור
היסטוריה
בתחום פיזיקה עובדי המעבדה עושים מחקרים בתחום ננוטכנולוגיה, פיזיקה של חומר מעובה, היתוך גרעיני ועוד. במעבדה פותחה מודל לניתוח תופעה התחממות עולמית. עובדי המעבדה היו שותפים לגילוי וחקר ניהוניום, פלרוביום, מוסקוביום, ליברמוריום (שנקרא לכבוד המעבדה), טנסין ואוגאנסון. לצורך ניתוח היקפים גדולים של מידע כבר באפריל 1953 במעבדה הותקן מחשב UNIVAC I. בהמשך במעבדה הותקנו מחשבים גדולים מסוגים שונים, פותחה שפה ייעודית Yorick והיא מובילה פיתוח של ZFS. בשנת 2018, במעבדה הותקן מחשב-על SIERRA שאז היה המהיר בעולם עם יכולת של 94,640 פטהפלופס.
בשנת 2009 נבנה מרכז לאומי לחקר היתוך גרעיני. בדצמבר 2022 הודיעו מדענים במעבדה הלאומית לורנס ליברמור, בפריצת דרך לטכנולוגיית, שהם השתמשו בטכניקה של היתוך בכליאה אינרציאלית כדי להשיג הפקה נקיה של אנרגיה. (NIF) הפך לכור ההיתוך הראשון שהגיע לאיזון ב-5 בדצמבר 2022, עם ניסוי שהפיק אנרגיה מתקבלת של 3.15 מגה-ג'ול מהשקעת אנרגיה של 2.05 מגה-ג'ול של אור לייזר שהביא לרווח נטו באנרגיה של כ-1.5 מגה-ג'ול.
סבסטיאן פרס
בוקה ג'וניורס
ב-15 באוגוסט 2016 עבר לקבוצת הפאר הארגנטינאית, בוקה ג'וניורס תמורת 3 מיליון דולר. ערך את הופעת הבכורה ב-25 בספטמבר מול ניואל'ס אולד בויס בניצחון 1-4 והראה יכולת טובה. ב-1 באפריל 2017 סבל מקרע ברצועות, מה שהשבית אותו לתקופה של כמעט שנה. חזר לשחק ב-14 בינואר 2018 במשחק הכנה מול גודוי קרוס במשך 90 דקות. לא שיחק יותר מדי במהלך אותו טורניר, אך היה חלק מהסגל שזכה באליפות האפרטורה 2018, האליפות השנייה שהשיג עם הקבוצה.
פצ'וקה
בחלק השני של עונת 2018 עבר לשחק בפצ'וקה המקסיקנית, אבל פרט למשחק אחד בגביע לא שותף כלל.
בואבישטה
ב-2- בספטמבר חזר לאירופה והצטרף לבואבישטה. ערך את הבכורה ב-2 בנובמבר מול בנפיקה ליסבון ועד לסיום העונה הפך לאחד השחקנים החשובים בקבוצה כשמשחק 17 משחקים ופותח בתשעה מהם. כבש גם שני שערים.
נבחרת עד גיל 20
סבסטיאן פרס זומן לנבחרת עד גיל 20 שאירחה את המונדיאליטו ב-2011 על ידי המאמן אדוארדו לארה. הוא שיחק במשחק אחד בלבד, בשמינית הגמר מול קוסטה ריקה בניצחון 2-3. שנתיים מאוחר יותר זומן על ידי המאמן קרלוס רסטרפו לסודאמריקנו 2013, שיחק 7 משחקים והנבחרת זכתה בתואר. כמה חודשים מאוחר יותר בטורניר טולון שאותו סיימה קולומביה כסגנית לאחר הפסד בגמר לברזיל 0-1. בחודש יולי של אותה שנה שיחק את כל המשחקים במונדיאליטו של 2013, אותה סיימה קולומביה בשמינית הגמר אחרי הפסד בדו-קרב פנדלים לדרום קוריאה.
נבחרת עד גיל 23
עם הנבחרת האולימפית של קולומביה, שיחק פרס באולימפיאדת ריו, שם הגיעה קולומביה לרבע הגמר לפנמי שהודחה על ידי ברזיל. פרס שיחק בשלושה מתוך ארבעת המשחקים.
נבחרת בוגרת
לנבחרת הבוגרת זומן פרס לראשונה בפברואר 2016 על ידי המאמן חוסה נסטור פקרמן לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2018 מול ו. מול בוליביה הוחלף פרס לאחר 61 דקות על ידי אדווין קרדונה, אבל מספר ימים אחר כך כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 על אקוודור. שיחק גם בטורניר הקופה אמריקה 2016 בארצות הברית שבו הגיעה קולומביה למקום השלישי. פרס שיחק 5 משחקים ולא כבש. זימונו האחרון על ידי פקרמן היה לסגל המוקדם למונדיאל 2018, אך הוא נופה לקראת הסגל הסופי. לאחר שלא זומן במשך שלוש שנים, חזר פרס לסגל הנבחרת על ידי המאמן, ריינלדו רואדה, לקראת טורניר הקופה אמריקה 2021, שבו שיחק שני משחקים ולא כבש.
פבלו (סרט)
פבלו (באנגלית: Loving Pablo או Escobar) הוא סרט ספרדי בשפה האנגלית משנת 2017, בבימויו של פרננדו לאון דה ארונה העוסק בדמותו של ברון הסמים פבלו אסקובר ויחסיו עם העיתונאית הקולומבינית – וירג'ינה וואלחו. הסרט מבוסס על ספר הזכרונות של וואלחו – Loving Pablo, Hating Escobar (לאהוב את פבלו, לשנוא את אסקובר).
תקציר הסרט
הסרט עוסק בקשר שנרקם בין העיתונאית וירג'יניה וואלחו (המגולמת בידי פנלופה קרוז) המראיינת את אסקובר (מגולם על ידי חאווייר ברדם – בן זוגה לחיים של פנלופה קרוז), ונסחפת ליחסים רומנטיים איתו. במקביל אסקובר מנהל את עסקי הסמים שלו חובקי העולם, תוך כדי ארגון מעשי רצח כנגד יריבים, שוטרים ואף ארגון רציחתו של שר המשפטים הקולומביאני. הוא מצליח להגיע להיות חבר בקונגרס של קולומביה, אך בה בעת מתעוררת נגדו התנגדות מצד גופי הממשלה, המושפעים מלחץ של ארצות הברית הדורשת את הסגרתו. אסקובר נמלט להרים ובסוף משא ומתן הוא מסכים לשבת בבית כלא שהוא בנה בעצמו ובו הוא נהנה מתנאי מחיה טובים. בהמשך כשהלחץ על הממשלה גובר, נמלט אסקובר משלטונות החוק. מלחמת הכנופיות מגיעה לשיאה ואזרחים רבים נרצחים במסגרת זו. גם וירג'יניה מאוימת במלחמות הללו, ובקשתה לקבל עזרה מאסקובר לא נענית. בתווך ניצבת משפחתו של אסקובר – אשתו בנו ובתו המנסים ללא הצלחה להימלט מקולומביה. סופו של הסרט מסתיים בחיסולו של אסקובר בידי הכוחות המיוחדים של קולומביה שנהנו מתמיכה ואימון אמריקאי.
דני טופוס
דני טופוס (נולד ב-1950) הוא קצין בצה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, פיקד על גדוד 17 ועל החטיבה הצפונית ברצועת עזה.
שירות צבאי
טופוס נולד וגדל בנתניה. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1968 שובץ בחטיבת גולני. עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר ושב לחטיבה כמפקד מחלקה. כמפקד פלוגה בגדוד 51 לחם במלחמת יום הכיפורים ולאחריה פיקד על גדוד בבית הספר לקצינים ועל גדוד נח"ל היאחזויות 904. בסוף יוני 1982 מונה למפקד גדוד 17, קורס המ"כים של חטיבת גולני, בחטיבת ביסלמ"ח. במהלך הקרבות על ביירות במבצע שלום הגליל הוביל טופוס את גדודו בשורת קרבות קשים שבמהלכם, מתוך כורח הנסיבות והכלים הלא מסורתיים שעמדו לרשותו, הומצאה שיטת הלחימה בשטח בנוי המוכרת והנהוגה עד ברוב צבאות העולם. לאחר המלחמה מונה למפקד מחנה 80, מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה ומפקד מחוז דן בפיקוד העורף.
תאגיד מונדרגון
מונדרגון (MCC Mondragon Corporation Cooperative), הוא תאגיד-קואופרטיבי של חברות לייצור קמעונאי בחבל הבסקים בספרד. הקואופרטיב הוא אחד מהגדולים בעולם, ונחשב לדוגמה להצלחת המודל הקואופרטיבי. מלבד החברות היצרניות שברשות התאגיד, התאגיד מקיף את חיי עובדיו-חבריו ומחזיק גם בנקים, בתי ספר, אוניברסיטאות, חברה לביטוח בריאות ופנסיה והתארגנויות ציבוריות נוספות.
נכון לסוף שנת 2011 התאגיד מספק תעסוקה ל-83,869 עובדים בכ-256 חברות העוסקות בארבעה שדות פעילות: פיננסים, תעשייתיים, מסחר קמעונאי וחינוך והשכלה.
התאגיד פועל במודל עסקי הומניסטי המבוסס על קידום העובד ושיתופו בבעלות על ההון ובקבלת ההחלטות, יחד עם דחיפה למצוינות עסקית.
סיסמאת התאגיד : "אנושיות בעבודה".
היסטוריה
בחבל הבסקים הייתה מסורת ארוכה של התנהלות קואופרטיבית שנגדעה עם מלחמת האזרחים בספרד. ראשיתו של התאגיד החלה ביוזמתו של הכומר דון-חוזה מריה אריזמנדיארייטה (בספרדית: José María Arizmendiarrieta), שהגיע לעיירה מונדרגון בשנת 1941 בגיל 26, לאחר שהוגלה על ידי משטר פרנקו לצפון הארץ בשל דעותיו הסוציאליסטיות. מצבה של העיירה לאחר המלחמה היה רע, ושררה בה אבטלה רבה. אריזמנדיארייטה קיווה להשפיע על מצבה הכלכלי של העיר ובשנת 1943 הקים בית ספר פוליטכני בעיר בניהול דמוקרטי. בית הספר שהיה פתוח לכל, דגל ברעיונות של ערבות הדדית וכלכלה שיתופית ברוח נוצרית. הכומר אף כתב ספר בשם "Reflections" המסביר את רעיון הקואופרציה. בשנת 1956 הקימו חמישה מבוגרי בית הספר את היוזמה הקואפרטיבית הראשונה באזור שנקראה ULGOR (ראשי התיבות של שמותיהם. לימים התפתחה החברה לחברת Fagor Electrodomésticos). החברה עסקה בייצור תנורי פראפין.
בשנת 1959 הקימו החברים, בהצעתו של אריזמנדיארייטה, את הבנק הקואופרטיבי "בנק הפועלים העממי" (Caja Laboral Popular). הבנק הציע הלוואות בריבית נמוכה לשם הקמת קואופרטיבים נוספים. בעקבות כך הוקמו גם החברות :Fagor Ederlan, Fagor Electrónica ו-Danobat. רבות מהחברות המשיכו לקום על ידי תלמידי מחזורים נוספים של בית הספר של אריזמנדיארייטה. עוד דרך בה התרחב התאגיד הייתה על ידי הזמנת קואופרטיבים קיימים. וכן על ידי מתן סיוע כלכלי לחברות כושלות תוך הפיכתן לקואופרטיבים. עד סוף שנות השישים היו חברות במונדרגון יותר מ-40 חברות וחברות בת.
בתחילה לא היה קשר ארגוני בין הקואופרטיבים - למעט חברותם המשותפת בבנק הפועלים. בשנת 1964, הוקמה על ידי תשעה מהקואופרטיבים קבוצת "אלרקו" שהנהיגה חוזה רב-צדדי בין החברות, שהסדיר את ענייני הקהילה, צורכי העובדים והפעולה העסקית במשותף. ההתאגדות נבעה מההבנה כי מבנה זה יקנה לחברות יתרון בשוק התחרותי.
בשנת 1962 הוקם טכניון בעיר ללימודי חשמל ואלקטרוניקה, שרטוט טכני, אוטומציה ויציקה. בטכניון למדו כאלף תלמידים ובשנת 1969 הוא הוכר כבית ספר תעשייתי-הנדסי על ידי המדינה. בעקבות הטכניון הוקם גם קואופרטיב "אלקופ" המשלב לימודים ויזמות קואופרטיבית.
בשנת 1974 הוקם מרכז המחקר "איקרלן" (Ikerlan), העוסק בפיתוח מוצר עסקי, תהליכים ואנרגיה.
בשנת 1984, בעקבות ההתרחבות בשיתוף הפעולה בין הקואופרטיבים השונים הוחלט להקים את השותפות הקואופרטיבית הרחבה שתאגד את כל החברות הפועלות במסגרת "מונדרגון". התכנס קונגרס השותפות הראשון ונבחר לראשונה וועד מנהל לניהול האסטרטגיה המשותפת.
בראשית שנות ה-80 תקף את ספרד משבר כלכלי, מלווה בעליה חדה באבטלה. המשבר פגע גם בפעילות התאגיד, וחלק מהחברות פשטו את הרגל. הקואופרטיב נאלץ לשלם פיצויי אבטלה לחברים המפוטרים. אף על פי כן החזיקו החברות הקאופרטיביות בזמן המשבר טוב יותר מן החברות הפרטיות, זאת בשל נכונתם של העובדים המעורבים בניהול החברות להיוון מרבית רווחי החברה בקרנות אבטחת סיכונים לטובת החברות, וכן בשל מערכת של ערבות הדדית בין החברות השונות. עוד דרכי התמודדות שנקט בהן התאגיד עם המשבר הייתה העדפה של מובטלי החברות שנסגרו מקרב התאגיד במשרות הפנויות במפעליו האחרים של התאגיד, וצמצום הדיווידנדים. לאחר המשבר סייע בנק הפועלים העממי להתאוששות על ידי מתן הלוואות גבוהות, וכן - מחיקת חובותיהן של חברות כחלק מתוכנית שיקומית שנתקבלה בהצבעה דמוקרטית באספה הכללית.
לקראת סוף שנות ה-80 התאושש התאגיד מן המשבר, ואף הוסיף להתרחב, כשבנק הפועלים העממי פותח סניפים חדשים בברצלונה ומדריד, והשפעת התנועה הקואפרטיבית הפכה מורגשת גם מחוץ לחבל הבסקים. חברת המזון "ארוסקי" מבית התאגיד הייתה לחברה המובילה בחבל הבסקים.
בשנות ה-90 התרחבה השותפות בין החברות השונות במונדרגון. משלב זה החברות הפועלות במסגרת התאגיד אינן מתבססות עוד על הון עצמי, אלא על שיתוף הפעולה. כל חברה מגישה תוכנית עסקית למועצה הכללית - וזו מאשרת כי התוכנית תואמת את מדיניות התאגיד. התאגיד אינו הבעלים של החברות החברות בו - החברות הן היוצרות את התאגיד.
בשנת 1997 הוקמה האוניברסיטה של מונדרגון.
במהלך שנות ה-90 ניסה התאגיד להבנות מדיניות שתתמודד עם תהליכי הגלובליזציה, על ידי הקמת מפעלי ייצור במספר מדינות נוספות. הראשון שבהם היה תחנת קופרסי (Copreci) במקסיקו בשנת 1990 ולאחריו הוקמו עוד רבים נוספים. נכון לסוף שנת 2008 לתאגיד 73 מפעלי ייצור מחוץ לספרד.
בשנת 2009 איגוד עובדי המתכת בארצות הברית הודיעה על הסכם עם מונדרגון, להקמת קואופרציה בארצות הברית
אופן התנהלות הקואופרטיב
כל חבר בקואופרטיב הוא בעל מניה אחת המעניקה לו זכות הצבעה באספה הכללית.
בתאגיד מונהג שכר דיפרנציאלי. בעבר עמד פער השכר בתאגיד על 1:3 אולם עם השינויים בחברה מסביב, על מנת לשמור על עובדים מוכשרים בתאגיד הועלה היחס ל-1:11. למרות זאת השכר המינימלי בקואפרטיב גבוה ב-13% מהממוצע החברתי, וכן שכר המנהלים נמוך ב-30% מן המקובל בשוק בעסקים באותו סדר גודל.
לתאגיד אספה נבחרת בת 650 חברים הנבחרים מבין הקואופרטיבים השונים. מדי שנה מתכנסת אספה כללית הבוחרת מועצה מושלת המוסמכת כגוף מבצע של התאגיד. כמו כן לכל עסק נפרד בקבוצה קיימת מועצת פועלים המעמידה נשיא - שפועל במשותף עם מנהל הפירמה בניהול ופיתוח העסק.
כלל הקואופרטיבים בתאגיד נשענים על 4 כלים משותפים העומדים לרשותם:
פיננסים - לרשותם עומד הבנק הקואופרטיבי "קאחה לבורל", המהווה את התשתית הפיננסית לפעילות כלל הקואופרטיבים בתאגיד. הבנק עובד גם עם לקוחות וחברות מחוץ לתאגיד, אולם מספק שירותים בנקאיים מוזלים לקואופרטיבים. בעלות המניות בבנק מחולקת 50% לקואופרטיבים, 28% לעובדי הבנק, 14% לצרכנים (אשר הצטרפו עם המיזוג בין קאחה לבורל לבנק הקואופרטיבי-צרכני "היפר קוצ'ה") ו-8% עובדים בפנסיה.
חינוך - הכשרת עובדים חדשים לקליטה בקואופרטיבים במסגרת אוניברסיטת מונדראגון - הפועלת אף היא כקואופרטיב המשותף למורים, לסטודנטים ולבעלי עניין נוספים. כמו כן רבים מן הסטודנטים מאוגדים במסגרת קואפרטיב "אלקופ" - מפעל לעזרים חינוכיים וחברת השמה לקואופרטיבים השונים בתאגיד, אשר חרט על דיגלו לייצר משרות המתאימות לסטודנטים וללוחות הזמנים של הלמידה באוניברסיטה. בנוסף קיים קואופרטיב "אוטאלורה" - המרכז לניהול ופיתוח קואופרטיבי, אשר מציע הכשרה לצוותי הנהגה נבחרים בקואופרטיבים השונים, קורסים בניהול ופיתוח תרבותי.
רווחה - קואופרטיב "לגון ארו" ("זמן לחברות"), ארגון ללא מטרות רווח, אשר מספק ביטוחים משלימים ופנסיוניים לחברים במונדרגון.
מחקר ופיתוח - במסגרת מונדרגון פועלות 14 חברות מחקר ופיתוח אשר משמות את הקואופרטיבים השונים של מונדרגון, ופועלים בשיתוף עם אוניברסיטת מונדרגון.
בשנים האחרונות בעקבות תהליך הגלובליזציה והתחרות בשוק החל התאגיד להעסיק גם עובדים שכירים שאינם חברים בקואופרטיב בכמות מצומצמת, כמו כן, הוקמו מפעלים השייכים לתאגיד גם מחוץ לחבל הבסקים, בסין ובדרום אמריקה. מפעלים אלו על אף שאינם קואופרטיביים, מתנהלים בניהול המערב את העובדים בקבלת ההחלטות, ובחלקם החל התאגיד בתהליכי קואופרטיביזציה. שלא כמו התנועות הקואופרטיביות הגדולות בישראל - הקיבוץ והמושב, חברי מונדרגון אינם מתגוררים במסגרת משותפת קהילתית, והקואופרטיב משמש אותם בעיקר כמקום עבודה ונותן שירות. בתי הספר והאוניברסיטאות של הקואופרטיב פתוחים גם לציבור הרחב שאינו חבר בו.
ערכי יסוד
ל"מונדרגון" 10 ערכי יסוד המנחים את פעילותו הכלכלית של התאגיד:
שרי שריניבאסן
שרי שריניבסאן (באנגלית: Sri Srinivasan; נולד ב-23 בפברואר 1967) הוא נשיא בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה מאז שנת 2020. מכהן כשופט פדרלי אמריקאי בבית משפט זה מאז שנת 2013.
לפני שמונה לשופט בבית המשפט כיהן שריניביסאן כסגן פרקליט המדינה של ארצות הברית, שהוא התפקיד הרביעי בחשיבותו במחלקת המשפטים של ארצות הברית. בתפקידו זה הופיע מול בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-25 תיקים. בנוסף, עבד כמרצה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
שריניבשאן נולד בצ'אנדיגאר, הודו. משפחתו היגרה בשנות השישים לקנזס.
רעיה המאיר
ביוגרפיה
רעיה המאיר נולדה בברית המועצות באוגוסט 1945, באזור הרי אורל. היא עלתה לארץ ישראל בגיל 14, בשנת 1960, עם אימה פניה ואחותה נילי. אביה בני שהיה מסורב עלייה נשאר ברוסיה עוד כשנתיים. היא גדלה והתחנכה בנתניה. למדה בתיכון בר-אילן בנתניה.
ב־1986 יצאה לשליחות עם בעלה יגאל המאיר למקסיקו, שם שהו שנתיים. לאחר מכן יצאו לשליחות בסנט פטרסבורג ברוסיה מטעם הסוכנות היהודית, שם היא ריכזה את החינוך היהודי-ציוני ברחבי ברית המועצות. עבודתה כללה השתלמויות והכשרת מורים לעברית, ושליחות חינוכית ציונית מטעם משרד החינוך והסוכנות היהודית בסנט פטרסבורג.
רעיה המאיר הייתה מנהלת היחידה לחבר העמים בסוכנות היהודית והייתה פעילה במאבק לשחרור אסירי ציון. כמו כן לימדה עולים חדשים עברית במסגרת נעל"ה.
המאיר פרסמה ארבעה ספרי שירה בין השנים 2015 ל-2020. חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים.
המאיר גרה עם בעלה, יגאל המאיר, בנתניה והייתה אם לשלושה ילדים וסבתא.
היא נהרגה בתאונת דרכים ב-2021 בגיל 75, והובאה למנוחת עולמים בבית העלמין "מנוחת עולם" בנתניה.
חזית התחייה הלאומית
חזית התחייה הלאומית (ברומנית: Frontul Renașterii Naționale) הייתה מפלגה רומנית, שנוסדה ביום 16 בדצמבר 1938 על ידי קרול השני, מלך רומניה, במטרה שתחליף את כל המפלגות הרומניות ותהיה מפלגה יחידה ברומניה.
בצו-חוק מספר 4,321 מיום 15 בדצמבר 1938, נקבע בסעיף מספר 1 שחזית התחייה הלאומית היא הארגון הפוליטי היחיד במדינה ובסעיף מספר 7 נקבע שכל פעילות פוליטית אחרת תיחשב בלתי חוקית ופעיליה ייענשו.
חוקת רומניה 1938 אושרה ב-20 בפברואר 1938 על ידי מועצת השרים של רומניה, והועמדה לאישור במשאל עם ב-24 בפברואר 1938. במשאל העם הצביעו בעד 4,297,221 ונגד 5,843. אישור חוקת 1938 ביטל את חוקת רומניה 1923 ושינה את המשטר ברומניה ממונרכיה חוקתית עם משטר רב מפלגתי, לדיקטטורה מלכותית וביטול כל המפלגות, פרט למפלגה שהקים המלך. החוקה פורסמה ונכנסה לתוקף ב-27 בפברואר 1938.
מפלגת חזית התחייה הלאומית הייתה המפלגה המונופוליסטית הראשונה בהיסטוריה של רומניה והיו לה אפיונים פשיסטיים, דומים למשטר של איטליה הפשיסטית.
במאי 1939 שונה גם חוק הבחירות, זכות הבחירה הותנתה בגיל מעל 30, האזרחים חולקו לקבוצות לפי עיסוקם ועוד. לאחר בחירות יוני 1939, בהם זכתה המפלגה היחידה, היא שינתה את שמה ל"מפלגת האומה" וחבריה חויבו ללבוש מדים.
ב-22 ביוני 1940 שונה שם המפלגה ל-Partidul Națiunii (מפלגת האומה)
מעשה בבן מלך שנפל לשיגעון
מעשה בבן מלך שנפל לשיגעון המוכר גם בשם ההינדיק הוא סיפור קצר מאת רבי נחמן מברסלב, אשר הודפס לראשונה בשנת 1935 בספר 'מעשיות ומשלים' שכתב הרב שמואל הורביץ, ולאחר מכן בספר כוכבי אור.
בתרבות
הסיפור גם הומחז בסרט סיפורי מעשיות של רבי נחמן מאת הבמאי צבי פישמן.
בדצמבר 2019 ראה אור בהוצאת כנרת-זמורה ובספריית פיג'מה הספר "טלי מתחת לשולחן" מאת תמר וייס-גבאי, שהוא מעין עיבוד מודרני למעשיה זו.
ביוני 2020 יצא לאור בהוצאת דברי שיר ספרו של משה שרון "הנסיך קוקוריקו", המבוסס על סיפור זה.
ברברה נסמית'
ברברה נסמית' (באנגלית: Barbara Nasmyth; 15 באפריל 1790 – 11 בפברואר 1870) הייתה ציירת בצבעי שמן ואקוורל ומחנכת סקוטית.
ביוגרפיה
ברברה נסמית' הייתה בתו של האמן אלכסנדר נסמית'. אחיותיה ג'יין נסמית', מרגרט נסמית', אליזבת נסמית', אן נסמית' ושרלוט נסמית' היו גם אמניות. אחיה הבכור פטריק נסמית' היה עמית בציור נוף, ואחיה ג'יימס נסמית' היה הממציא של פטיש הקיטור. לאחר מות אביה ב-1840, עברה נסמית לפטריקרופט, ליד מנצ'סטר, קרוב יותר לאחיה ג'יימס. עשר שנים מאוחר יותר, ב-1850, היא עברה ללונדון.
יצירה
ברברה נסמית' הייתה ידועה במיוחד בציור נופי יער תוך שימוש בשמן ובצבעי מים. עבודותיה תיארו לעיתים קרובות סצנות של אזור האגמים או את אדינבורו וסביבתה. הסגנון שלה היה דומה לזה של אביה שלימד אותה בביתם, ובבית הספר שלו לאמנות, ביורק פלייס, אדינבורו.
היא הציגה עם גם במוסדות הבאים:
לאחר מות אביה ב-1840, היא עבדה בלונדון.
מטאוסאט
מטאוסאט (באנגלית: Meteosat) הוא שמה של סדרת לוויינים אירופיים המשמשים לניטור כדור הארץ בתחום המטאורולוגיה לשם מגוון יישומים. לווייני מטאוסאט מקיפים את כדור הארץ במסלול גיאוסינכרוני. לווייני מטאוסאט מופעלים על ידי EUMETSAT, ארגון בין ממשלתי הכולל 26 מדינות חברות וחמש מדינות נלוות, שמרכזו בדרמשטאדט, גרמניה. לווייני סדרת מטאוסאט מחולקים לשלושה דורות, הנבדלים בעיקר בביצועיהם.
לווייני מטאוסאט מדור ראשון
לווייני מטאוסאט בני הדור הראשון כללו שבעה לוויינים, כשהראשון בהם, מטאוסאט 1, שוגר לחלל בשנת 1977. כל לוויין צילם את כדור הארץ ושידר אל תחנות הקרקע תמונות מדי 30 דקות. התצלומים צולמו הן באור הנראה והן בתחום התת-אדום. כל לווייני מטאוסאט מהדגם הראשון היו בצורת גליל, בקוטר של 2.1 מטרים ואורך של 3.195 מטרים. הלוויינים סבו סביב ציר האורך שלהם מאה פעמים בדקה.
לווייני הדור השני
לווייני הדור השני (החל ממטאוסאט-8) נבנו בהובלת איירוספסיאל. הלוויין הראשון שוגר בשנת 2002 וסיים את פעילותו בשנת 2022. לוויין השני שוגר בשנת 2005. בסך הכול שוגרו 4 לוויינים. על הלוויינים הותקן ציוד לתמיכה בפעולות הצלה במסגרת Cospas-Sarsat.
לווייני הדור השלישי
החל משנת 2000 החלו הנכות לשיגור לוויינים מהדור השלישי. בשנת 2010 הוחלט על הזמת הלוויינים מThales Alenia Space. השמנה כוללת 6 לוויינים, כאשר הלוויין הראשון שוגר בשנת 2022.
יוסי לובלסקי
יוסי לובלסקי (נולד ב-1976) הוא צייר ישראלי, שמצייר בסגנון ריאליסטי אימפרסיוניסטי, בעיקר ציורי נוף של ישראל, ומשויך לאסכולת הציירים הפטריוטים.
ביוגרפיה
לאחר שירותו הצבאי סיים תואר ראשון באדריכלות באוניברסיטת תל אביב. כחלק מהכשרתו באדריכלות השתתף בקורסי רישום אדריכלי תיעוד וציור מבנים בסמטאות שכונת "נווה צדק" בתל אביב וסביבותיה וקורסי העשרה של רישום וציור. בלימודיו תמיד חיפש את החיבור בין אמנות ואדריכלות והללו באים לידי ביטוי ביצירותיו.
ביצירותיו, לובלסקי מתמקד בציורי טבע ונוף אורבני המתארים את המרחבים הטבעיים של אזורי עמק יזרעאל, הצפון והעיר חיפה מקום מגוריו. לובלסקי מצייר במדיומים: צבעי שמן, צבעי מים, צבעי אקריל ופחם.
אמנותו מוגדרת כ"אמנות פטריוטית" המציגה את ארץ ישראל היפה והטובה. החיבור לנושא הטבע אינו מקרי שכן האמן מושפע מתבניות נוף ילדות של העיר חדרה והפרדסים, בסביבה כפרית בה היו מרחבי טבע, ותנופת הבנייה עדיין לא הייתה מפותחת. בציוריו מבטא געגוע ונוסטלגיה אל הטבע במראות הנוף, עצים, התהוות והשתנות.