cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסיכונוירואימונולוגיה
העיסוק המרכזי של תחום ה-PNI הוא יחסי הגומלין שבין מערכת העצבים לבין מערכת החיסון, וכן בין שתי מערכות אלו לבין תהליכים פסיכולוגיים ובריאות. מחקרים על PNI בוחנים בין היתר את הפעולות הפיזיולוגיות של מערכת החיסון בבריאות ובחולי והפרעות של המערכת הנוירו-חיסונית (כגון מחלות אוטואימוניות, רגישויות יתר, וכשל חיסוני). כמו כן, מחקרים אלו בוחנים את המאפיינים הפיזיקליים, הכימיים, הביולוגיים והפיזיולוגיים של מרכיבי מערכת החיסון במספר דרכים: במבחנה, על אורגניזמים חיים ועוד.
היסטוריה
הקשר בין הפרעות או סימפטומים פסיכיאטריים לבין תפקוד מערכת החיסון הוא תחום עניין מרכזי מתחילת עידן הרפואה המודרנית.
קלוד ברנאר, פיזיולוג צרפתי, גיבש את הרעיון של "הסביבה הפנימית" (milieu intérieur) באמצע המאה ה-19, כדי לתאר את היכולת הפיזיולוגית של הנוזלים אשר מצויים מחוץ לתא, להבטיח יציבות ולהגן על הרקמות והאיברים של אורגניזם רב-תאי. ב-1926 טבע וולטר קנון, פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת הרווארד, את המונח "הומאוסטאזיס", המתאר את היכולת של אורגניזם לשמור על סביבה פנימית יציבה ומאוזנת. בעבודתו עם חיות, קנון מצא כי כל שינוי של המצב הרגשי של החיה, כגון חרדה, מצוקה, או זעם, לוותה בהפסקה מוחלטת של תנועות של הקיבה. מחקריו של קנון בחנו את הקשר שבין השפעת רגשות ותפיסה לבין תגובות של מערכת העצבים האוטונומית, הסימפתטית והפאראסימפתטית. שהביאו להכרה בתגובת הילחם או ברח כתגובה למצבי דחק.
הנס סלייה, שחשף בעלי חיים לתנאים קשים, פיזית ונפשית, נוכח כי באופן עקבי הגוף הסתגל למצב הקשה החדש ופעל ליצירת ריפוי והחלמה. סלייה פיתח את המושג "תסמונת ההסתגלות הכללית", הכוללת הגדלה של בלוטת יותרת הכליה, התנוונות של התימוס, הטחול, ורקמות לימפה אחרות, וכיבים בקיבה. סלייה מתאר שלושה שלבים של הסתגלות הכוללים: תגובת אזעקה ראשונית קצרה, אחריה תקופה ממושכת של עמידות של מערכת החיסון אל מול המצב הקשה ולבסוף שלבים סופיים של תשישות ומוות. עבודת בסיס זו הובילה למחקר פורה על התפקוד הביולוגי של הורמונים גלוקוקורטיקואידים, אשר משפיעים על המטבוליזם כדי לסייע לגוף בעת מצבי דחק.
מחקרים אשר נערכו באמצע המאה ה-20 על חולים פסיכיאטריים הראו שינויים חיסוניים אצל נבדקים פסיכוטיים, שינויים אשר כללו ירידה בכמות תאי דם לבנים ותגובה חלשה לחיסון שעלת, בהשוואה לנבדקים ללא מחלות פסיכיאטריות. בשנת 1964 ג'ורג' פ. סולומון וצוות המחקר שלו טבעו את המונח "פסיכואימונולוגיה", ופרסמו מאמר אשר היווה ציון דרך במחקר בתחום: "רגשות, חסינות ומחלות: אינטגרציה תאורטית ספקולטיבית".
מקורות
המונח פסיכונוירואימונולוגיה נטבע על ידי רוברט אדר וניקולס כהן בשנת 1975, לאחר שגילו כי חולדות אשר נחשפו לגירוי מותנה חוו דיכוי של מערכת החיסון. החוקרים גילו שפעולה של מערכת העצבים (במקרה זה דרך גירוי מותנה של טעם) השפיעה על תפקוד מערכת החיסון בקרב חולדות. זה היה אחד הניסויים המדעיים הראשונים שהדגימו כי מערכת העצבים יכולה להשפיע על מערכת החיסון ולדכא אותה.
בשנת 1981, התגלתה רשת של עצבים המובילה אל כלי הדם, כמו גם תאים של מערכת החיסון. החוקר, דוד ל. פלטן ועמיתיו מצאו עצבים בתימוס ובטחול, אשר מסתיימים ליד מקבץ של תאי דם לבנים. תאים אלו נועדו לעזור לשלוט בתפקוד מערכת החיסון. תגלית זו סיפקה את אחד הסימנים הראשונים לאינטראקציה הנוירו-חיסונית וכיצד היא מתרחשת.
בשנת 1985, מחקר שנערך על ידי הנוירופרמקולוגית קנדיס פרט גילה כי קיימים רצפטורים ספציפיים לנוירופפטידים מסוימים, אשר משותפים לתאי המוח ומערכת החיסון. הגילוי כי נוירופפטידים ומוליכים עצביים פועלים באופן ישיר על מערכת החיסון מעיד על הקשר הקרוב של מערכת החיסון לרגשות ועל העובדה שרגשות, המערכת הלימבית ומערכת החיסון תלויים זה בזה באופן מעמיק.
התקדמות עכשווית בפסיכיאטריה, אימונולוגיה, נוירולוגיה ותחומים אחרים של רפואה הובילו להתקדמות בתחום ה-PNI ולהבנה כי לקשר בין מערכת החיסון לבין מנגנונים הגורמים לשינויים התנהגותיים עשויות להיות השלכות קליניות וטיפוליות. אולם אלו לא יהיו מובנות לחלוטין עד שיצטבר ידע נוסף על היקף יחסי הגומלין הללו בבריאות ובמצבים פסיכופתולוגיים.
מעגל המוח ומערכת החיסון
המחקר בתחום ה-PNI מחפש את המנגנונים המסבירים את דרכי ההשפעה ההדדיות בין מערכת החיסון ובין המוח. עדויות לאינטראקציות בין מערכת העצבים למערכת החיסון אפשר למצוא בכמה רמות ביולוגיות. שני המסלולים העיקריים המחברים בין מערכת החיסון למוח הם ציר ההיפותלמוס-בלוטת יותרת המוח-בלוטת יותרת הכליה (ציר ה-HPA) ומערכת העצבים הסימפתטית.
ציר ה-HPA מהווה את מערכת ויסות הדחק העיקרית בגוף. ציר ה-HPA מגיב לאתגרים ושינויים פיזיים ונפשיים על מנת לשמור על הומאוסטזיס, בין השאר על ידי שליטה על רמת ההורמון קורטיזול בגוף. חוסר ויסות של ציר ה-HPA מעורב בהרבה מחלות הקשורות לדחק, כאשר סוגים שונים של גורמי דחק ומשתנים אישיים יכולים לעצב באופן ייחודי את תגובות ציר ה-HPA. הפעילות של ציר זה ושל הציטוקנים במערכת החיסון שלובות זה בזה באופן מהותי, כך שציטוקינים פרו-דלקתיים מעוררים הפרשה של ההורמון Adrenocorticotropic Hormone) ACTH) והפרשת קורטיזול, ואילו מהכיוון השני, גלוקוקורטיקואידים המופרשים כתוצאה מפעילות ציר ה-HPA מדכאים את הייצור של ציטוקינים פרו-דלקתיים במערכת החיסון. מחקרים מצאו כי הקשרים ההדדיים שבין שתי מערכות אלו קשורים להפרעות חרדה שונות, לדיכאון ולגורמים שעשויים לפגוע בבריאות כגון פגיעה באיכות השינה, פגיעה באיזון חום הגוף, פגיעה במערכת התיאבון. בנוסף, הפעלה של תהליכים נוירו-דלקתיים ונוירו-אימוניים משחקת תפקיד בהתפתחות של מגוון הפרעות ניווניות כמו מחלת פרקינסון, מחלת אלצהיימר, טרשת נפוצה ודמנציה הקשורה באיידס. עם זאת, המערכת החיסון מווסתת את תפקוד מערכת העצבים המרכזית גם בהיעדר אתגרים חיסוניים, פיזיולוגיים או פסיכולוגיים גלויים.
תופעות פסיכונוירואימונולוגיות
לגורמי לחץ השלכות מהותיות על בריאות. במצבי דחק מתעוררות תגובות קוגניטיביות ורגשיות אשר בתורן, גורמות לשינויים במערכת האנדוקרינית ובמערכת העצבים הסימפתטית. ההשלכות הבריאותיות הן רחבות וכוללות רמות שונות של פגיעה במערכת החיסון, כגון התקדמות של סרטן אצל אנשים חולי סרטן ופגיעות להתפתחות של תאים סרטניים על ידי החלשה של מערכת החיסון אצל אנשים בריאים.
הבנת ההשפעה של לחץ על תפקוד מערכת החיסון
לחץ משפיע על תפקוד מערכת החיסון באמצעות ביטויים רגשיים ו/או התנהגותיים כגון חרדה, פחד, מתח, כעס ועצב. הוא משפיע גם על שינויים פיזיולוגיים כגון קצב לב, לחץ דם, והזעה. חוקרים מצאו שמערכת החיסון מצליחה להישאר יציבה במצבי לחץ מתון ונקודתי, אך כאשר הלחץ הוא כרוני, המערכת לא מצליחה לשמור על הומאוסטזיס.
לאחרונה ישנה התעניינות גוברת בקשר בין גורמי לחץ בין-אישיים ותפקוד מערכת החיסון. לדוגמה, סכסוך משפחתי, בדידות, טיפול בחולה כרוני וצורות אחרות של קשרים בין-אישיים שגורמים לחוסר ויסות של מערכת החיסון. מאז שנות השמונים נעשים מחקרים בתחום ההשפעות של מערכת החיסון וגורמי לחץ. מחקרים אלו מצאו השפעות הדדיות בין לחץ ובין מערכת החיסון, כלומר מצבי לחץ מחלישים בצורות שונות את מערכת החיסון וכן, ירידה בתפקוד של מערכת החיסון מובילה לעלייה ברמות הלחץ.
ישנם גם מחקרים על השפעות של חוויות חיוביות על מערכת החיסון. תצפיות מראות כי חוויות רגשיות חיוביות תורמות לפעילות מערכת החיסון. החוקר ט' רוברטס משער כי חוויות חיוביות רגשיות בעוצמה גבוהה, למשל כאלו המתרחשות במהלך חוויות מיסטיות שנגרמו עקב לקיחת תרופות/סמים, עשויות לחזק את מערכת החיסון.
סכיזופרניה ומערכת החיסון
עוד בשנת 1997 הוצע כי ציטוקינים המיוצרים על ידי מערכת החיסון האימהית (ו/או על ידי השלייה או מערכת החיסון של העובר) בתגובה לדלקת עשויים להיות אחראים לקשר בין דלקת של האם במהלך ההיריון לבין שינויים מוחיים התפתחותיים ופגיעות לסכיזופרניה. על אף המחקר הרב והתקדמויות נוירו-ביולוגיות, נוירו-כימיות וגנטיות משמעותיות בחקר מחלת הסכיזופרניה, הבנת התהליכים אשר מובילים למחלה זו עדיין מהווים אתגר בימינו. מחקרים אפידמיולוגיים נרחבים והתקדמויות טכנולוגיות משמעותיות נותנים תמיכה נרחבת להיפותזה, לפיה לציטוקינים תפקיד משמעותי בקשר שבין אירועים דלקתיים לתהליכים של פסיכופתולוגיה ולשינויים נוירו-התפתחותיים, הן בטווח הקצר והן בטווח הארוך. מחקרי אורך על בעלי חיים מראים התפתחות של דלקת או תהליכים דלקתיים במוחו של העובר, אשר ראשיתה במערכת החיסון האימהית. מצב זה עשוי להשפיע על התפתחות פסיכופתולוגיה בעתיד, ולתרום להתקדמות ההדרגתית של מחלת הסכיזופרניה. לפי תאוריה זו, חשיפה לאתגרים חיסוניים במהלך ההיריון עשויים להוביל לשינויים במערכת העצבים ההיקפית והמרכזית, אשר עשויים להפריע להתפתחות התקינה ולהבשלה של מערכות מוחיות החל מילדות ועד לשלבים השונים של הבגרות. עם זאת, מחקרים מראים כי הקשר בין חשיפה לדלקת במהלך ההיריון לבין פיתוח מחלת סכיזופרניה אינו מהווה גורם סיכון יחיד, אלא מדובר על קשר מורכב בו גם הסביבה בה חי האדם על רקע היסטוריה של הפרעות פסיכיאטריות במשפחה תורמת לסיכון לפתח פסיכופתולוגיה.
לפי מודל שהוצע ב-2013, חשיפה של העובר לדלקת של האם מובילה לדלקת נוירונאלית ולשינויים פתו-פסיכולוגיים. במצב כזה מוחו של העובר מאופיין ברמות גבוהות של ציטוקינים פרו-דלקתיים וניתן לזהות אבנורמליות של תאי מיקרוגלייה וכן באסטרוציטים אצל העובר, דבר אשר מוביל לעקה חמצונית ולמחסור בברזל ובאבץ. שינויים מוקדמים אלו יוצרים פגיעות להפרעה מוחית ארוכת טווח, ואולי אף תורמים להתפתחות מוקדמת של סימפטומים נוירולוגיים וליקויים פסיכומוטוריים, וכן תורמים להתקדמות הפסיכוזה (במהלך שלב הפרודרום, טרם הופעת הפסיכוזה הגלויה). התערבויות חיסוניות מוקדמות הממוקדות סביב גילוי וטיפול בדלקת במהלך ההיריון עשויים להחליש או אפילו למנוע את הופעתה של פתולוגיה מוחית בהמשך החיים.
התקדמות תרופתית
תרופות שנחקרות כיום על מנת להבין את ההשפעות הפסיכונוירואימונולוגיות שלהן כוללות אגוניסטים למוליך העצבי גלוטמט, מעכבי ציטוקינים, אגוניסטים לקולטני וניולואיד, חומרים המשפיעים על קטכולאמינים (סרוטונין, דופמין ונוראפינפרין), חוסמי תעלות יונים, תרופות אנטי אפילפטיות, אגוניסטים של גאבא כולל אופיואידים, קנבינואידים, מעכבי COX, חומרים המשפיעים על אצטילכוליניים, תחליפי מלטונין, ואנטגוניסטים לקולטן לאדנוזין. לדוגמה, תרופות המשלבות עיכוב ספיגה חוזרת של סרוטונין ונוראדרנלין כגון SSRI ו-SNRI וכן תרופות נוגדות דיכאון טריציקליות הפועלות על סרוטונין, נוראדרנלין וקולטני דופמין, הוכחו כמשפיעות על מערכת החיסון בהיותן אנטי דלקתיות ופעילות נגד תהליכים שקשורים לציטוקינים פרו-דלקתיים.
קורפו
קוֹרְפוּ או קֶרְקִירָה (ביוונית: Κέρκυρα, בלטינית: Corcyra, באיטלקית: Corfù) הוא אי יווני, הנמצא בים היוני, בצמוד לחופים המערבים של אלבניה ויוון. בין האי ליבשת מפריד מצר קורפו - רצועת ים שרוחבה נע בין 3 קילומטר ל-25 קילומטר. האי בכללותו, יחד עם מספר איים קטנים צמודים, מהווה רשות מוניציפלית אחת, השייכת מנהלית ליחידה האזורית קורפו, במחוז האיים היוניים.
פסיכונוירואימונולוגיה
התקדמות תרופתית
תרופות טריציקליות ותרופות מסוג SNRI (או שילובים של SSRI ו-NRI), נמצאו מועילות גם כמשככי כאב. על פי ממצאים אחרונים ממחקרים בבעלי חיים, תרופות נוגדות דיכאון מועילות לפעילות מערכת החיסון נגד דלקות עצביות, זאת על ידי הפחתת הציטוקין אינטרפרון-בטא (IFN-beta) או הרחבת הפעילות של תאי הלימפוציטים – תאי ההרג הטבעי (NK) כחלק מפעילות מערכת החיסון.
קורפו
שטחו של האי כ-580 קמ"ר, ושטחה של הרשות המוניציפלית, הכוללת גם כמה איים קטנים ליד קורפו, מגיע ל-641 קמ"ר. אוכלוסיית האי, נכון ל-2015, עומדת על כ-130,000 נפשות. האי נחשב לאחד מהיפים באיי יוון. בירת ונמל האי היא העיר קורפו (קרקירה). מקור השם הוא כנראה בשם העיר שהוקמה במקום, קרקירה, אשר שמה נבע מהמילה היוונית (Koryphai) שמשמעותה "ציצית". השם האיטלקי, קורפו, הוא עיוות של השם הביזנטי של האי (Koryphō), גרסה מאוחרת יותר של השם המקורי.
פסיכונוירואימונולוגיה
ביקורת
מערכת החיסון בגוף היא מורכבת ביותר. היא עושה שימוש במספר כלי נשק שונים אשר פועלים באינטראקציה כדי להגן על הגוף. יש תחומים רחבים ביותר אשר אינם ידועים באשר לתפקוד מערכת החיסון, ואף יותר מכך לגבי הקשר בין מערכת החיסון למערכת העצבים. בעבר מדענים האמינו כי מערכת החיסון פועלת בצורה מאוד עצמאית ומבודדת ממערכות פיזיולוגיות אחרות. אך מחקרים בהווה מספקים יותר ויותר עדויות לכך שלשתי המערכות קשרים פיזיולוגים ואנטומיים רבים. למשל, מדענים מגלים כיום כי ללימפוציטים יש קולטנים עבור מספר נוירוטרנסמיטורים ושתאים אלו של מערכת החיסון מצוידים כך שיוכלו לקלוט מסרים ממערכת העצבים, אשר יכולים לשנות את הדרך בה הם פועלים. גילוי הקשר בין נוירוטרנסמיטרים ומערכת החיסון חשוב מכיוון שמצבים רגשיים שליליים, כגון חרדה ודיכאון, יכולים להשפיע ברמת הנוירוטרנסמיטרים.
קורפו
גאוגרפיה
צורתו של האי דומה למגל, השוואה שנעשתה כבר בימי קדם, כאשר במרכז, העיר והנמל של קורפו, הנמצאים בצד מזרח, מול החוף האלבני. אורכו המקסימלי של האי הוא כ-60 קילומטר, ורוחבו המקסימלי הוא 30 קילומטר, כאשר החלק הצפוני של האי רחב יותר משאר חלקי האי.
שני רכסי הרים גבוהים מחלקים את האי לשלושה חבלים, שהצפוני בהם הררי, האמצעי גבעות גליות, והדרומי מישורי ברובו. הרכס החשוב יותר הוא רכס פנטוקראטור (Παντοκράτωρ), הנמשך מכף סנט אנגלו במזרח עד כף סנט סטפאנו במערב, וששיאו פסגת פנטוקראטור (906 מטר). הרכס השני הוא רכס הר "סנטי גאקה" (או "סנטה דאקה", ביוונית οἱἍγιοιΔέκα שפירושו "הר עשרת הקדושים").
החופים המערביים והצפוניים תלולים, ומתאפיינים במצוקים וכפים, ולכן הגישה אליהם קשה, בעוד שבחוף המזרחי קיימים מפרצים רבים והוא נוח יותר, זו הסיבה שרוב האוכלוסייה מרוכזת לאורכו. האי בנוי מתצורות שונות של אבן גיר, פני השטח מגוונים ומרובות בו פינות תצפית מרהיבות. האי הוא האזור הגשום ביותר ביוון.
בעוד מדרונות ההרים מיוערים, רוב השטח מהווה אזור חקלאי פורה. יערות הבר מכילים עצי דפנה, הדס, זית בר, קטלבים, וצינית, שיוצרים מצע פורה על פני היער, ומאפשרים צמחייה נרחבת של השיחים ברחבי האי.
בעת העתיקה
קורפו מזוהה, לפי המסורת היוונית, עם ארץ הפיאקים המיתולוגית, מסיפורי האודיסיאה של הומרוס. ידוע שבאלף הראשון לפנה"ס הייתה קיימת מושבה של מתיישבים מהעיר ארטריה האיונית. המושבה נדחקה בשנת 734 לפנה"ס על ידי בני העיר קורינתוס הדורים, שהקימו במקום את העיר קרקירה, אשר השתלטה על האי כולו ונתנה לו את שמו.
מיקומה של המושבה והאי קורפו על נתיב השיט העיקרי בין המושבות ההלניות ביוון הגדולה (דרום איטליה) לבין היבשת של יוון, הוביל להתפתחות כלכלית ומדינית מהירה של קרקירה, שהפכה ליישוב משגשג ועצמאי מעיר האם שלה קורינתוס. התפתחויות אלה הוביל לסכסוכים חוזרים ונשנים בין המושבה לקורינתוס, סכסוכים שהגיעו לשיאם בתחילתה של המאה ה-7 לפנה"ס עם התרחשותו של הקרב הימי הראשון המתועד הראשון בהיסטוריה של יוון, בערך בשנת 664 לפנה"ס, בין קורינתוס וקרקירה. המאבקים בין שתי הערים הובילו לכיבושה של קרקירה על ידי הטיראן הקורינתי פריאנדרוס בסופה של המאה השביעית לפני הספירה. האי הצליח להשתחרר מעולו של פריאנדרוס, אולם זנח את מדיניותו התוקפנית כלפי קורינתוס והתמקד בפעילות מסחרית. במהלך הפלישה הפרסית ליוון בשנת 480 לפנה"ס, אייש האי את הצי היווני השני בגודלו (כ-50 ספינות) בכוח הכול-הלני שגויס להילחם בצבא הכובש. יחד עם זה לא לקחה קרקירה חלק פעיל במלחמה.
העוינות בין קורינתוס וקרקירה, והתקרבותה המדינית של האחרונה לאתונה, היו חלק מהגורמים לפריצתה של המלחמה הפלופונסית הראשונה. קרב סיבוטה, שנערך בשנת 433 לפנה"ס מול חופי האי בין ציי קרקירה ואתונה (קרקירה ביקשה את עזרתה נגד הקורינתים), לבין קורינתוס (שהייתה חברת הליגה הפלופונסית), שימש כעילה הרשמית לפריצתה של המלחמה. במהלך שתי המלחמות הפלופונסיות שימשה קרקירה כבסיס ימי חשוב של האתונאים, אם כי צייה לא תרם הרבה למאמץ המלחמתי של אתונה.
ניסיונות התקוממות של מעמד האצולה, האוליגרכיה באי בשנים 427 לפנה"ס ו-425 לפנה"ס, נגד השליטה האתונאית, דוכאו באכזריות על ידי פשוטי העם, אולם בשנת 410 לפנה"ס הצליח מעמד האצולה להשתלט על האי ולפרוש מהליגה האתונאית. בשנת 375 לפנה"ס נכנס האי בשנית לברית האתונאית, ושנתיים מאוחר יותר עמד בהצלחה במצור ספרטאני, שהחריב את האזורים הכפריים של קרקירה, אך לא הצליח לכבוש את העיר עצמה.
במהלך התקופה ההלניסטית נלחמה קרקירה בספרטנים ובאילרים שתפסו את החוף היווני מולה. מלחמות הדיאדוכים הביאו על קרקירה, כמו על כל יוון, תקופה של אי יציבות פוליטית, ומאבקים צבאיים רבים. האי עמד בהצלחה מול ניסיונות הכיבוש של קאסאנדר מלך מוקדון, אולם נכבש על ידי שליט סיציליה, ולאחר מכן על ידי המלך פירוס מאפירוס. לאחר נפילתו של פירוס נשלטה קרקירה על ידי שודדי הים האילריים שהפילו את אימתם על הים האיוני כולו.
בשנת 228 לפנה"ס השתלטו הרומאים על קרקירה, אשר קיבלה מעמד של מדינה חופשית, ושימשה כבסיס הימי והצבאי העיקרי של רומא ביוון. בשנת 31 לפנה"ס שימשה קרקירה בתור מחנהו של אוגוסטוס הצעיר במאבקו במרקוס אנטוניוס על השליטה ברומא. קרקירה נשארה תחת שליטתה של רומא לאורך תקופת רומא הקיסרית ונכללה בפרובינקיה אכיאיה.
בימי הביניים והעת החדשה
בתחילת ימי הביניים, קרקירה נשלטה על ידי האימפריה הרומית המזרחית.
בשנת 1797 עברה קורפו לשלטון צרפתי, בעקבות כיבוש ונציה על ידי נפוליאון. צרפת שלטה באי למשך תקופה של שנתיים, עד לכיבושו על ידי הצי הרוסי הקיסרי בשנת 1799. קורפו הפכה לבירתה של הרפובליקה הזמנית של האיים היוניים, שהתקיימה בין השנים 1799 עד ל-1807; מדינה אשר שימשה כהשראה ניכרת לתנועת הלאומיות היוונית המודרנית. בשנת 1807 נכבשה קורפו, יחד עם שאר האיים היוניים, בשנית על ידי צרפת.
בין השנים 1815–1864 הייתה קורפו תחת שלטון בריטניה, כחלק האיים היוניים שנוהלו על ידי בריטניה. קורפו נבחרה להיות מקום מושבו של הנציב הבריטי העליון של האיים היוונים. תושביה נהנו מפריחה כלכלית מסוימת תחת שלטון הבריטים, אולם במשך הזמן החלו לפתח מרירות כלפי השלטון הבריטי, אשר הורגש כזר ונוקשה. ב-1864 סופחה קורפו, יחד עם שאר האיים היוניים, לממלכת יוון המודרנית.
בינואר 1916, בעקבות תבוסת הצבא הסרבי במהלך מלחמת העולם הראשונה, הועברו כוחות של הצבא הסרבי לאי קורפו. ממשלות צרפת ואנגליה הודיעו על כך לממשלת יוון במכתב דיפלומטי בו ציינו שממשלת יוון בוודאי לא תתנגד. יחד עם כוחות הצבא הסרבי נמלטה הממשלה הסרבית הגולה אל קורפו. השלטון באי הוחזק בפועל על ידי צרפת שבקשה להכריח את החיילים הסרבים להשתתף במלחמה. ממשלת סרביה הגולה ניסחה בקורפו את הצהרת קורפו של שנת 1917, שקראה להקמת יוגוסלביה.
בשנת 1923 נכבש האי זמנית על ידי כוחות איטלקים בפקודתו של ראש ממשלת איטליה והדוצ'ה, בניטו מוסוליני, והעיר הופגזה. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבש האי בשנית על ידי האיטלקים כחלק מהמערכה על יוון, ולאחר מכן על ידי הגרמנים עם הכניעה האיטלקית, בשלהי שנת 1944 שוחרר האי על ידי בעלות הברית וחזר לשלטונה של מדינת יוון.
כלכלה
בעבר הייתה רוב פרנסת תושבי קורפו בחקלאות. ענפיה העיקריים נשמרו קבועים למדי לאורך ההיסטוריה; ואותם איזכר בהתפעלות המשורר היווני הקדום הומרוס. בקורפו גודלו עצי זית, תאנים, רימונים, וגפנים; מטעי התפוח והאגס נעשו במאה העשרים ענפים משניים בלבד. נוספו עצי פרי שיובאו מדרום אירופה (לדוגמה פרי הדר), שסק מיפן, וגם בננות. הגידול העיקרי הוא עץ הזית, ששולט ברוב נוף האי, בעוד הגפנים, התאנים, ועצי הדר גדלים בעיקר ליד החופים.
כיום הכלכלה של קורפו מתבססת על יצוא שמן זית, פירות, ויין, על ענף הדיג, אך בעיקר על התיירות, שמהווה את מקור הפרנסה העיקרי.
העיר קורפו
העיר קורפו יושבת בחלק הרחב של חצי אי במרכז החוף המזרחי של האי. העיר מחולקת לשני חלקים, על ידי תעלת מים מלוחים מלאכותית, שנחפרה בערוצו של גיא טבעי, ומפרידה בין מצודת העיר הישנה לעיר עצמה. בין העיר למצודה מחברת דרך רחבה, העוברת במרחב ירוק גדול.
העיר התפתחה בין חומות וביצורים, ועל כן מתארה הוא מבוך של רחובות וסמטאות צרים. רוב הרחובות לא ניתנים למעבר של כלי רכב, ומתאפיינים בשינויי גובה קיצונים, פיתולים, ופניות חדות. בשנים האחרות נבנו כבישים חדשים בניסיון לשפר את מצב התנועה בעיר. כמו כן קיימת טיילת רחבה לאורך קו החוף.
בצפון העיר ממוקמים מספר נמלים. הנמל המזרחי הישן יותר, משרת מעבורות פנימיות. הנמל החדש, המערבי, משרת מעבורות לפטרס וכלי שיט בינלאומיים. בין שני הנמלים ממוקמת המצודה החדשה של העיר.
רוב בנייני העיר מתאפיינים בסגנון מודרני וצרפתי, אם כי ישנם מספר בניינים בעיר מהתקופה הונציאנית. יש בעיר כנסיות רבות, כ-37 כנסיות במספר, כאשר הבולטת בהן היא הכנסייה על שם הקדוש הנוצרי המקומי, אגיוס ספירידון. בעיר קיים גם מוזיאון ארכאולוגי, הממוקם בדרום מזרח העיר, ומציג אוסף של ממצאים מתקופת יוון העתיקה. בין השאר מציג המוזיאון משקוף ממקדש של האלה היוונית ארטמיס, המעוטר בגורגונות.
מחוץ לעיר קורפו ישנם עוד מספר יישובים קטנים ברחבי האי, שהגדולים בהם הם פלאקס ופאלאוקאסטריצה.
ארמון אכיליון
אחד מאתרי התיירות העיקריים בקורפו הוא ארמון אכיליון. הארמון נמצא בעיירה גסטורי, 10 ק"מ דרומית לעיר קורפו. זה היה ארמון הקיץ של קיסרית אוסטריה אליזבת, הידועה גם בכינויה "סיסי". לאחר התאבדותו של בנה היחיד רודולף, נסיך אוסטריה בשנת 1889, החליטה אליזבת להקל על יגונה בבנית ארמון קיץ זה. היא דברה יוונית שוטפת והעריצה את התרבות והמיתולוגיה היוונית. הגיבור הנערץ עליה היה אכילס ולו הקדישה את הארמון. באמצע הגן הנשקף לים היוני נמצא פסל שיש גדול של אכילס הגוסס המנסה לשלוף מעקבו את החץ המורעל שירה בו פאריס נסיך טרויה.
בגן נמצאים פסלים רבים וביניהם גם פסלה של אליזבת. בשנת 1898 רכש את הארמון קיסר גרמניה וילהלם השני. הוא השתמש בארמון לנופש בקיץ ולפגישות דיפלומטיות. בפקודתו הוצב בגן פסל נוסף של אכילס לא כגוסס, אלא כחייל בלבוש קרב המוכן למלחמה. לאחר מלחמת העולם השנייה עבר המקום לרשות ממשלת יוון וכיום הוא מוזיאון ובו מוצגים ממלחמת טרויה ומתקופת שני הקיסרים.
קורפו בתרבות
הסופר והזואולוג ג'רלד דארל כתב מספר ספרים ("משפחתי וחיות אחרות", "חיות, ציפורים וקרובים אחרים", ו"גן האלים") המתארים את חייו וחיי משפחתו בקורפו בין השנים 1934–1939, הספרים כללו גם תיאורים נרחבים של הטבע בקורפו, נופיו של האי, והמקומיים. דארל מתאר את המקום כגן עדן עלי אדמות.
על קורפו ויהודיה כתב הסופר היהודי-הצרפתי ממוצא יווני אלבר כהן וספרו עטור השבחים "הספר אשר לאמי" הוא נובלה פיוטית מרגשת על אודות אמו, לואיזה כהן, שנולדה באי. אלבר כהן נולד בקורפו בשנת 1895 והוא היגר ממנה יחד עם כל בני משפחתו בהיותו בן חמש.
יהדות קורפו
יהודים התגוררו בקורפו כבר בעת העתיקה בתקופת שלטון ביזנטיון באזור. מאז ימי הביניים היו באי שתי קהילות. האחת של יהודים "רומניוטים", שמוצאת ומורשתם בקהילות יוון ואייה שכונו "גרקי" (Greki); והשנייה של יהודים מאיטליה, שבאו לאי בעיקר מחבל פוליָה (איטלקית: Puglia) באיטליה המכונים "פולייזי". מתיחות שררה בין שתי הקהילות שנבעה משאיפתה של הקהילה היהודית האיטלקית שהלכה וגדלה להכתיב את אורח החיים היהודי, ומחששה של הקהילה היהודית היוונית מקיפוח זכויותיה. שתי הקהילות נמנעו מלהתחתן האחת בשנייה וקיימו בתי כנסת נפרדים - ה"סקולה נובה" וה"סקולה גרקי", ובתי קברות נפרדים.
בתחילת המאה ה-19 הרשו השלטונות היווניים ליהודים לקנות קרקעות באי, והתחילה תקופת שגשוג ליהודי קורפו. רבים מבין היהודים עברו להתגורר מחוץ לרובע היהודי. בשיאה מנתה הקהילה באותה תקופה כ-7000 נפש. משנת 1831 עד שנת 1851 כיהן כרב "הקהילה האיטלקית" של קורפו הרב ד"ר יהודה ביבאס.
יהודי קורפו עסקו בכל משלחי היד, והיו בקרבם יצואני שמן זית, יצרני סבון, ויזמים ופועלים בתעשייה זעירה. במחצית השנייה של המאה ה-19, פעל בית דפוס עברי בקורפו, של יוסף נחמוּלי, אשר הדפיס גם ספרי קודש עבריים, ודפים בודדים. מספר אנשי עסקים מקרב הקהילה עסקו בייבוא וייצוא של לולבים ואתרוגים מנמל קורפו; בראשית המאה ה-19 קמו להם מתחרים, שטענו ש"אתרוגי קורפו", כלומר הנסחרים על ידי אנשי קורפו, אינם כשרים. החרמת האתרוגים על ידי יהודים ברחבי העולם פגעה קשות בכלכלת יהודי האי.
היחסים בין יהודי קורפו לשכניהם הנוצרים היו טובים בדרך כלל. אך מתחת לפני השטח היו קיימים רגשות אנטישמיים שהתפרצו ב-1891, כאשר נתגלתה בחצר אחד היהודים גופה ערופת ראש של ילדה. הייתה זו ילדה יהודיה, אך הנוצרים האמינו כי מדובר במריה דסילה נערה נוצרייה שאומצה על ידי חייט יהודי. הרוחות בקרב הנוצרים סערו, ורק התערבות הבישוף מנעה פוגרום. עקב אירוע זה שנקרא "הַגְזרה" (שווא נע באות גימ"ל ובמלרע), היגרו מהאי כ-5,000 מיהודי קורפו, בעיקר האמידים שבהם, בעיקר לטריאסטה שבאיטליה ולאלכסנדריה שבמצרים. במהלך מלחמת העולם הראשונה הגיעו לקורפו פליטים יהודים מהבלקנים שהורשו להישאר באי על ידי ממשלת ההסכמה.
בתקופת השואה
בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה נתפסה הקהילה היהודית בקורפו שמנתה אז כ־2,000 נפשות, והוכחדה כמעט לחלוטין. בדצמבר 1940 ניזוק הרובע היהודי קשות בהפגזות של האיטלקים על האי. באפריל 1941 נכבשה קורפו בידי צבא איטליה הפשיסטית. תקופת הכיבוש האיטלקי שנמשכה כשנתיים הייתה תקופה קשה לכלל האוכלוסייה בקורפו, והתאפיינה במחסור וברעב. בעקבות סבלות התקופה ולאחר שהוחרב בית הכנסת של ה"פולייזים" בהפצצות הגרמנים, התאחדו שתי הקהילות "היוונית" ו"האיטלקית". מאז התפללו כל היהודים בבית הכנסת של הגרקים (היוונים), עד הגירוש הכללי מקורפו. בספטמבר 1943 נכנעה איטליה לבעלות הברית וחיל המצב האיטלקי נסוג מהאי. בעקבות זאת, נכנסו כוחות נאצים אל האי. בתחילה יחידות הצבא הגרמני, הוורמאכט, ואחר כך אנשי האס אס, שתכננו להכחיד את הקהילה היהודית.
ב-9 ביוני 1944 גורשו כ-1,795 מיהודי קורפו על ידי המשטרה היוונית בפקודת השלטון הנאצי. בודדים מהם הצליחו לברוח אל הכפרים ושם הוסתרו על ידי ידידים. מעצרם החל בכינוסם בכיכר העיר קורפו וסגירתם במבצר המוכר בשמו "פרוריו". יהודי קורפו הוצאו באישון לילה מהמבצר ובסירות קטנות ואסדות הועברו לאתונה, ושם נכלאו בבית הסוהר העירוני, חיידרי. יחד עם יהודים ממקומות אחרים ביוון כגון רודוס, הועלו כל היהודים על רכבת סגורה אשר הגיעה אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו ב-30 ביוני 1944. כשני שלישים מהם, גברים נשים וטף, נשלחו מיד אל תאי הגזים והמשרפות ורובם נרצחו.
מעטים, רובם ככולם צעירים, שרדו את אושוויץ ואת צעדות המוות לגרמניה.
לאחר השואה
לפי אומדן כ-200 מיהודי קורפו הצליחו להתחמק מן הגרוש ולהישאר באי ובסביבתו, או לשרוד את מחנה ההשמדה. רובם הגיעו לארץ ישראל בטרם הקמת המדינה. מתוך ארבעה בתי כנסת שהיו באי קורפו רק אחד שרד את המלחמה, והפך למוקד תיירותי עבור יהודים וישראלים. בית הכנסת פעיל בימי החגים. בשנת 2011 התגוררו בקורפו כ-100 יהודים. בשנת 2021 התגוררו "כמה עשרות".
קהילת קורפו שחרבה, מונצחת בבקעת הקהילות ב'יד ושם' בירושלים, ולזכרה, גם הוקמה מצבה בבית העלמין בחולון.
רפינו
רפינו (ברוסית: Ре́пино) הוא אזור בסנקט פטרבורג, רוסיה על קו הרכבת סנקט פטרבורג-וויבורג שהיה בעבר עיר נפרדת אך עם השנים נבלע בתחום השיפוט של העיר פטרבורג. היה ידוע בשמו הפיני "קואוקלה" (Kuokkala) עד 1948, אז שונה שמו על שם התושב המפורסם ביותר שלו, הצייר איליה רפין. ממוקם במרחק צפונית מערבית לפטרבורג על המצר הקרלי והמפרץ הפיני.
היסטוריה
האזכור הראשון של קואוקלה היה בהסכם שלום בין הרפובליקה של נובגורוד לשוודיה בשנת 1323. השטח בו שוכן הכפר היה במוקד המאבקים בין נסיכות מוסקבה לשוודים במאות ה-16 וה-17 ועבר לשליטת רוסיה לאחר המלחמה הצפונית בראשית המאה ה-18.
בכפר התגוררו דייגים ממוצא פיני ורוסי. האזור התפתח עוד יותר לאחר 1870, כאשר הרכבת המקשרת בין פטרבורג להלסינקי עברה בעיר. תושבים עשירים יותר בסנקט פטרבורג בנו וילות נופש באזור ותחנת רכבת חדשה הוקמה בשנת 1889. קואוקלה שוכנה בדוכסות הגדולה של פינלנד, שקיבלה ממשל עצמי של האימפריה הרוסית והייתה בה סביבה ליברלית יותר, שמשכה אליה אמנים ואנשי רוח, כולל האמן איליה רפין. לנין בילה זמן מה בקואוקלה בשנים 1905 עד 1907 ושהה בווילת ואסה.
קואוקלה הפכה לחלק ממחוז לנינגרד בשנת 1948 ושמה שונה לרפינו לזכרו של הצייר איליה רפין. לאחר המלחמה האזור התפתח כאזור תיירותי עם כמה בתי מלון ובתי מרפא והועבר לתחום השיפוט של העיר סנקט פטרבורג כחלק מנפת הנופש וממשיך לשמש גם כיום כאתר נופש ומנוחה ובו בתי קיט רבים.
בית רפין
האחוזה היא חלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. האחוזה היא מוזיאון מאז 1940.
הפשיטה באוקיינוס ההודי (1944)
הפשיטה באוקיינוס ההודי הייתה פעולה של שייטת יפנית כנגד כלי שיט של בעלות הברית באוקיינוס ההודי, שנערכה בין ה-1 לבין ה-16 במרץ 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך הפשיטה, תקפו כוחות הצי הקיסרי היפני את אוניית הקיטור הבריטית "בֶּהַאר," והטביעו אותה. לאחר התקיפה, אספו כלי השיט היפנים את הניצולים מן האונייה הבריטית, אולם מספר ימים לאחר מכן הוצאו רבים מהם להורג.
רקע
בפברואר 1944, נסוג הצי היפני המשולב מבסיסו בטרוק, וכליו נשלחו לפלאו ולסינגפור. הופעתו של צי יפני חזק בסינגפור הפתיעה את בעלות הברית, שחששו כי הדבר יאפשר ליפנים לצאת לפשיטה באוקיינוס ההודי ואף לתקוף את מערב אוסטרליה. בתגובה, חיזקו בעלות הברית את כוחות הצי באזור זה, על ידי שליחת שתי סיירות קלות בריטיות ומספר אוניות מלחמה אמריקאיות, בנוסף לחיזוק יחידות האוויר בציילון ובמפרץ בנגל. מפקד הצי הבריטי במזרח הרחוק, אדמירל ג'יימס סומרוויל, חשש כי היפנים עלולים לחזור על הפשיטה שערכו במרץ 1942, ועל כן ביקש רשות להסיג את ציו מטרינקומלי, ציילון, הרחק מהישג ידו של הצי היפני. האדמירליות טענה כי נסיגה כזו עשויה לפגוע במורל החיילים, ואף גרוע מכך - ביוקרת האימפריה הבריטית, ועל כן אסרו על נסיגת הכוחות. אולם, הצדדים הגיעו להסכמה לפיה אין על הצי בטרינקומלי להתעמת עם כוח יפני חזק, ועליו לסגת במקרה כזה, על פי שיקול דעתו של סומרוויל.
בסוף פברואר, הורה מפקד הצי הדרום-מערבי, תת-אדמירל שירו טקאסו, לסיירות הכבדות "אָאוֹבָּה," "טוֹנֶה" ו"צ'יקוּמה" לפשוט על נתיבי המסחר של בעלות הברית בין עדן לפרמנטל, אוסטרליה. מפקד השייטת, תת-אדמירל נאומסה סקונג'ו, קיבל פקודה מטקאסו, לפיה במקרה שתתפוס השייטת אנשי ים המשתייכים לבעלות הברית, על החיילים להוציא את כולם להורג, מלבד מפעילי קשר. הסיירות היפניות עזבו את הנמל כשעליהן צוותי הצלה, מתוך תקווה ללכוד אוניות סוחר ותכולותיהן על מנת להקל במקצת על המחסור אליו נקלעה יפן בשלב זה של הלחימה.
הפשיטה
השייטת היפנית עזבה את ארכיפלג לינגה שבאינדונזיה ב-27 בפברואר, בליווי הסיירות הקלות "קינו" ו"אוי" וחמש משחתות, אשר ליוו את השייטת עד המעבר של מצר סונדה, ב-1 במרץ. השייטת קיבלה חיפוי אווירי מעשרה מפציצים ושלושה או ארבעה מטוסים ימיים, מבסיסים בסומטרה ובמערב ג'אווה, אשר ערכו סיורים לכיוון ציילון. כמו כן, שלוש או ארבע צוללות מהשייטת השמינית סיירו לאורך נתיבי המסחר בקרבת ציילון, האיים המלדיביים וארכיפלג צ'אגוס. בעלות הברית לא היו מודעות ליציאת השייטת היפנית, אולם לאחר שצוללת אמריקאית איתרה את קינו ואוי ב-6 במרץ, נשלחה תגבורת למערב אוסטרליה. לאחר איתור האוניות, עלה החשש בקרב בעלות הברית כי הן שם למטרת פשיטה באוקיינוס ההודי.
לאחר שחצתה את מצר סונדה, המשיכה השייטת היפנית בהפלגתה לכיוון דרום מזרח, לנתיב עדן-פרמנטל. האוניות הפליגו בטווח של 50 ק"מ ביום ו-20 ק"מ בלילה, תוך הקפדה על דממת אלחוט. בבוקר ה-9 במרץ, נתקלו האוניות היפניות באונייה הבריטית בהאר, בערך באמצע הדרך בין קולומבו ופרמנטל. האונייה הייתה במהלך מסע מניוקאסל (אוסטרליה) לבריטניה, כשעל סיפונה מטען של אבץ. כאשר זיהתה האונייה הבריטית את האוניות היפניות היא פנתה בחדות, אך נפגעה מפגז שנורה מטונה. הסיירת היפנית פגעה בחרטומה ובירכתיה של בהאר, וגרמה למותם של שלושה אנשי צוות. כחמש דקות לאחר שזוהתה, נטשו אנשי הצוות והנוסעים את האונייה הבריטית הטובעת, וכל 104 הניצולים נאספו על ידי טונה.
מכיוון שבמהלך התקיפה הצליח איש הקשר של בהאר לשדר שידור מצוקה, החליט סקונג'ו כי מסוכן מדי להמשיך להפליג באזור לאחר שמיקומם נחשף, והורה לשייטת לשוב לאיי הודו המזרחית.
תוצאות הפשיטה
ב-16 במרץ, עגנה טונה בטנג'ונג פריוק שבג'קרטה, שם הורדו לחוף חמישה עשר ניצולים, בהם קפטן האונייה ושתי נשים. לאחר מכן, המשיכו שלוש הסיירות בדרכן לסינגפור. בליל ה-18 במרץ, הוצאו להורג 89 הניצולים האחרים מבהאר על סיפון טונה. האוניות הגיעו לסינגפור ב-25 במרץ. בהאר הייתה אוניית הסוחר האחרונה של בעלות הברית אשר טובעה על ידי כוחות שטח פושטים של מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, עמדו למשפט הקצינים שהיו אחראים לרצח על סיפון טונה. תת-אדמירל טקאסו נפטר כתוצאה ממחלה בספטמבר 1944, אך סקונג'ו הועמד לדין בידי הבריטים בהונג קונג, נמצא אשם והוצא להורג ב-1948. מפקד האונייה טונה, הארוּאוֹ מָיַאזומי, הועמד לדין גם כן על חלקו ברצח, ונשפט לשבע שנות מאסר.
קהילת מחרוזת
קהילת מחרוזת היא קהילת סחר חליפין באמצעות מטבע מקומי הפועלת בישראל. סחר החליפין הוא החלפה של מוצרים או שירותים בין אנשים בקהילה. קהילת מחרוזת ישראל מורכבת מקהילות מחרוזת מקומיות. כיום ישנן כ- 7 קהילות מקומיות ברחבי הארץ. בעולם נקראות קהילות כאלו LETS ראשי תיבות של Local Exchange & Trading System.
ברמה הבסיסית ביותר סחר החליפין מתבצע בהחלפת דבר תמורת דבר: "בְּנֵה לי שולחן סלוני, ואני אלמד אותך לרכב על פוני." "תביאי את הילדה שלנו לגן. וקחי צנצנת ריבת דובדבן."
מעגל החליפין מורחב על ידי שימוש במטבע קהילתי וירטואלי, החרוזים. השימוש בחרוזים מאפשר לראובן לקבל שירות מכרמלה, תמורת שירות שהוא ייתן לשמעון.
לדוגמה:
האידאולוגיה של קהילת מחרוזת
לקהילת מחרוזת מספר רעיונות אותם היא מנסה לממש באמצעות הסחר הפנים קהילתי.
אנשי מחרוזת מאמינים שסחר החליפין המנותק מהמערכת המוניטרית הלאומית והגלובלית, יש בו יתרונות לקהילה ולחבריה.
אנשי מחרוזת מצביעים על מספר בעיות במערכת המוניטרית המוכרת לנו.
מנגד, קהילת סחר חליפין מתאפיינת בכך ש:
איך זה עובד
לכל קהילה מקומית ישנה חוברת שבה נרשמים השירותים שכל חבר מציע. באמצעות חוברת זו ניתן למצוא את החברים שיכולים לספק את השירות הנדרש.
כל חבר מנהל לעצמו רישום על העסקאות שהוא ביצע ("התחרזויות" בעגה המקומית). כמו כן הוא מדווח עליהן ל"בנק החרוזים" של הקהילה.
צ'ארלס פורטל
צ'ארלס פורטל (באנגלית: Sir Charles Frederick Algernon Portal; 21 במאי 1893 - 22 באפריל 1971) היה ראש המטה של חיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה.
בצעירותו
פורטל נולד ב-21 במאי 1893 בהונגרפורד שבבריטניה, לאדוארד רוברט פורטל וקייט לבית היל. פורטל התחיל בלימודי משפטים, אך הפסיק אותם כשפרצה מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה ואחריה
בתחילת המלחמה שירת פורטל ביחידת האופנועים של חיל ההנדסה כשליח מעביר הודעות. בדצמבר 1914 פיקד על יחידת האופנועים של פלוגת האיתות בָּגַּיִס הראשון בחזית המערבית.
ביולי 1915 הועבר לגיס התעופה המלכותי (שקדם לחיל האוויר המלכותי). ביולי 1916 סיים קורס טיס והצטרף לטייסת ה-60. במשך המלחמה טס כ-900 פעמים בתפקידי תצפית, איכון ארטילריה והפצצות לילה. על פעילותו במלחמה עוטר בצלב הצבאי ובאות השירות המצוין. ב-1918 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
לאחר המלחמה נשאר בחיל האוויר ופיקד על הטייסת ה-7. בשנים 1934–1936 היה מפקד הכוחות הבריטיים בעדן. ב-1937 הועלה לדרגת תת מרשל. הוא הועבר למשרד האווירייה ושם הורה להקמת 30 בסיסי אוויר חדשים. ב-1 בפברואר 1939 מונה למפקד מחלקת כוח האדם של חיל האוויר
מלחמת העולם השנייה
ב-3 בספטמבר 1939, ביום בו הכריזו בריטניה וצרפת על כניסתם למלחמה הועלה פורטל לדרגת מרשל אוויר וב-1 באפריל 1940 מונה למפקד פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי.
פורטל היה חסיד ההפצצות האסטרטגיות (הפצצת שטח מסוים בלי להתרכז על מטרות יחידות). כאשר בעת הקרב על בריטניה הפציצו הגרמנים בטעות את לונדון, הוא הורה ב-25 באוגוסט 1940 להפציץ בפעם הראשונה את ברלין. החלטה זו גרמה להרמן גרינג להפסיק להפציץ מטרות של חיל האוויר ולהתרכז בהפצצות על לונדון וערים נוספות. זו הייתה אחת מהסיבות לכישלון הגרמנים בקרב זה. ב-25 באוקטובר 1940 התמנה לתפקיד ראש מטה (מפקד) חיל האוויר המלכותי בדרגת מרשל אוויר ראשי. בתפקיד זה החזיק עד סוף המלחמה.
בגלל חילוקי דעות הוא פיטר את ראש פיקוד מטוסי הקרב יו דאודינג. פורטל עסק בשיפור מערכת הניווט ושיפור דיוק המפציצים. לאחר שאחר שנוכח באבדות הגדולות של המפציצים ובחוסר יעילותם הוא מינה בפברואר 1942 את ארתור הריס לראש פיקוד המפציצים שהיה כמוהו חסיד נלהב של ההפצצות האסטרטגיות במחשבה שההפצצות האלה יפגעו במורל של הגרמנים. ערים גדולות כברלין, המבורג, נירנברג קלן, דרזדן ועוד הופצצו קשות. 600,000 אזרחים גרמנים נהרגו ו-57,000 מלוחמי פיקוד המפציצים. במרץ 1945 דרש צ'רצ'יל להפסיק את ההפצצות האסטרטגיות
בינואר 1943 התלווה פורטל לצ'רצ'יל בועידת קזבלנקה שם נבחר כמתאם כוחות המפציצים של בריטניה וארצות הברית.
לאחר המלחמה
פורטל פרש מהשירות ב-17 בספטמבר 1945. ב-1946 הוענק לו התואר ויקאונט הונגרפורד. בשנים 1946–1951 היה בקר ייצור של אנרגיה אטומית במשרד האספקה. ב-1960 נבחר ליושב ראש חברת התעופה הבריטית. נפטר מסרטן ב-1971 בגיל 77.
הכנסייה האמיתית של ישו
הכנסייה האמיתית של ישו היא ענף סיני של הזרם הפנטקוסטלי של הנצרות, אשר החל דרכו בראשית המאה ה-20. זוהי כנסייה עצמאית אשר נוסדה בבייג'ינג ב-1917.
יושב ראש הנוכחי הנבחר של האספה הבינלאומית של הכנסייה הוא המטיף יונג ג'י לין. האספה הבינלאומית נוסדה ב-1967 בלוס אנג'לס. ישנם כמיליון וחצי מאמינים בדוקטרינות הכנסייה, הפזורים על פני חמש יבשות.
בלארד מקדונלד
בלארד מקדונלד (באנגלית: Ballard MacDonald; 15 באוקטובר 1882 - 17 בנובמבר 1935) היה ליריקן אמריקני שהיה חלק מסמטת טין פאן.
חייו
מקדונלד נולד בפורטלנד שבאורגון. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון, הוא החל לכתוב מילים לשירים ללהקות וודוויל נודדות. עבודתו בתחום הוודוויל הובילה אותו לבסוף אל ברודוויי, שם הוא עבד כליריקן וכלברתן בהפקות שונות בהן: Ziegfeld’s 9 O’clock Frolic, Love Birds, The Battling Butler, Sweetheart Time, Ziegfeld’s Midnight Frolic (1919), George White’s Scandals of 1923 ו-Thumbs Up!
אמנם את עיקר פרסומו קנה מקדונלד כמי שכתב את המילים לשיר "Beautiful Ohio", השיר הרשמי של מדינת אוהיו, אך הוא נודע גם בשיתוף פעולה עם גדולי מלחינים של זמנו ביצירת שירים פופולריים רבים בהם: “Rose of Washington Square”, “Second Hand Rose”, “Parade of the Wooden Soldiers”, “Back Home in Indiana”, “The Trail of the Lonesome Pine”, “Play That Barbershop Chord”, “Clap Hands, Here Comes Charlie!”, “Somebody Loves Me”, “Bend Down, Sister”, “Down in Bom Bombay”, “On the Mississippi” ו-She is the Sunshine of Virginia.
מקדונלד עבד בין היתר עם המלחינים הארי קרול, קון קונרד, ג'וזף מאייר, זיגמונד רומברג, הלברט פון תיצלר, ג'ורג' גרשווין, ג'סי גריר, ג'יימס הנלי, ויקטור הרברט, לואיס מיור ווולטר דונלדסון.
בנוסף, מקדונלד כתב מילים למספר סרטים הוליוודיים, בהם: "Our Dancing Daughters", "Somebody Loves Me" ועוד.
מקדונלד היה מהחברים המייסדים של האגודה האמריקנית למלחינים, סופרים ומו"לים (ASCAP) ב-1914. הוא מת בפורסט הילס, שכונה ברובע קווינס שבניו יורק, ב-17 בנובמבר 1935.
בית הכנסת הקראי בקייב
בית הכנסת הקראי בקייב (כּנָסָה, באוקראינית: Кенаса) הוא מבנה, הנמצא לא רחוק משער הזהב של קייב, אשר שימש כבית כנסת לעדה הקראית בעיר קייב. המבנה נחנך ב-1902 ופעל עד ראשית שנות ה-20 של המאה ה-20. מאז שימש לשימושים שונים וכיום הוא "בית השחקן" (Будинок актора), משכן האיחוד הלאומי של אנשי התיאטרון באוקראינה.
היסטוריה
על אף שבשלהי המאה ה-19 מנתה הקהילה הקראית בקייב פחות מ-300 נפש, אחת המשפחות הבולטות בה הייתה משפחתם של האחים משה ושלמה קוגן, שעשו הון במסחר טבק. שלמה (סולומון) קוגן מימן את בניית בית הכנסת, שתוכנן על ידי האדריכל ולדיסלב גורודצקי בסגנון מורי ונבנה מבטון. הבנייה החלה ב-1898 והושלמה ב-1902, לאחר מותו של סולומון ב-1900 והתגייסות אחיו להשלים את המלאכה. בית הכנסת נחנך בי"ט בשבט ה'תרס"ג, 27 בינואר 1902, על ידי חכם שמואל (סמואל) פמפלוב מאודסה.
בתקופת השלטון הסובייטי שימש המבנה למטרות חינוכיות שונות, ונשמר באופן יחסי. בעת מלחמת העולם השנייה הושחת וחולל וככל הנראה באותה עת נהרסה גם כיפתו.
אדריכלות
האדריכלות הבלתי-שגרתית של המבנה כוללת אלמנטים השאולים מאדריכלות ממלוכית כגון עיטורי מוקרנס ואבלק ותחריטי אבן של אלמנטים צמחיים סביב קווי המתאר.
פיטר סטורי
פיטר אדווין סטורי (אנגלית: Peter Edwin Storey; נולד ב-7 בספטמבר 1945 בפרנהאם, סארי) הוא כדורגלן עבר אנגלי.
סטורי הצטרף לארסנל כשחקן מתלמד ב-1961, חתם על חוזה מקצוען בשנה שלאחר מכן, ולאורך רוב הקריירה שלו שיחק במועדון. הוא החל את הקריירה שלו בעמדת הבלם הימני, ובשלוש עונותיו הראשונות בארסנל הוא שיחק בקבוצת הנוער ובקבוצת המילואים, כאשר הוא מתבלט בסגנון משחקו הקשוח ובשליטה בכדור בשתי הרגליים. משחקו הראשון במדי הסגל הבוגר היה נגד לסטר סיטי ב-30 באוקטובר 1965. הוא הפך מיד לשחקן הרכב קבוע, ושמר על מעמדו במשך עשר השנים הבאות.
סטורי שינה את העמדה שבה שיחק בהמשך הקריירה שלו, ועבר "קדימה" במגרש לעמדת הקשר ההגנתי. הוא היה בהרכב של ארסנל שהפסיד במשחקי גמר גביע הליגה ב-1968 ו-1969, אך מנגד זכה בגביע ערי הירידים בעונת 1969/1970. הוא המשיך להתבלט בתיקוליו הקשוחים ובסגנון משחקו הקשוח, והוא היה חלק חשוב בסגל של ארסנל שהצליח לזכות בדאבל בעונה שלאחר מכן. אחת מנקודות השיא בקריירה שלו בתקופה זו היה הצמד שהבקיע נגד סטוק סיטי בחצי גמר גביע ה-FA, שכפה משחק חוזר שהסתיים בניצחון ארסנל. המועדון העפיל לגמר, שם גבר על ליברפול.
משחקו הראשון של סטורי בנבחרת אנגליה היה ב-1971 נגד נבחרת יוון, כאשר הוא חוזר לעמדת הבלם הימני. בסך הכל הוא השתתף ב-19 משחקים במדי הנבחרת בתחילת שנות ה-70, ושימש בהם כמחליפו של הקשר נובי סטיילס שפרש. הקריירה הבינלאומית של סטורי הייתה הארוכה ביותר בהשוואה לשחקני ארסנל האחרים בעונת הדאבל, אך כיוון שהנבחרת האנגלית לא שיחקה היטב באותה תקופה סטורי לא השתתף בטורניר משמעותי כלשהו.
לאחר שבעונת 1976/1977 הוא איבד את מקומו בהרכב לאחר הגעתו של המאמן החדש טרי ניל, הוא עבר לפולהאם תמורת 10,000£. הוא שיחק במדי ארסנל ב-501 משחקים, והוא השחקן השמיני בדירוג מספר המשחקים של שחקני ארסנל. הוא שיחק בפולהאם במשך עונה אחת, ופרש מכדורגל ב-1978.
לאחר פרישתו מכדורגל הוא הקים דוכן שוק ולאחר מכן ניהל פאב. אולם, הוא היה בתודעה הציבורית בעיקר בשל היתקלויותיו עם החוק. ב-1979 הוא ספג קנס על כך שניהל בית בושת, ומאוחר יותר הוא ריצה עונש מאסר בגין מספר עבירות; העבירות הללו כללו חברות ברשת לזיוף מטבעות, גנבת רכב, וייבוא לא חוקי של סרטי פורנוגרפיה.
שלמה שיבולת
שלמה שיבולת (נולד ב-26 באפריל 1927) הוא רופא פנימאי ישראלי. לשעבר הרופא של יחידה 101 וחטיבת הצנחנים בפיקודו של אריאל שרון.
ביוגרפיה
שיבולת נולד בשם שלמה סחיוֶוסחורדר (Schijveschuurder) בעיר מאלאנג שבאי ג'אווה, אז קולוניה של ממלכת הולנד (כיום במדינת אינדונזיה), בן ליהודים הולנדים. אביו שירת כקצין רפואה בצבא הולנד והיגר עם רעייתו למושבות הודו המזרחית ההולנדית. בזמן מלחמת העולם השנייה (בין השנים 1942–1945) היו שיבולת ובני משפחתו שבוים במחנה עבודת כפייה יפני – מחנה סי-רנגו-רנגו באי סומטרה. הוא נהג לעבור את גדר התיל של המחנה יחד עם שלושה מחבריו וללכת ברגל דרך יער הגשם עד לכפר הקרוב ביותר כדי להחליף חפצי ערך במצרכי מזון בסיסיים וכינין.
עם עלותו ארצה עִברת את שמו מ"סחיווסחורדר" (Schijveschuurder, מילולית "משייף גלגלים"), שם יהודי ידוע בהולנד, ל"שיבולת", כביטוי לקושי הרב שיש למי שאינו הולנדי לבטא "סחיווסחורדר", ובאנלוגיה למסופר בספר שופטים (פרק י"ב) על אנשי שבט אפרים שלא יכלו לבטא שי"ן ימנית, וכאשר ביקשו מהם לאמר "שיבולת" הם בטאו "סיבולת".
שיבולת גויס לצה"ל ושימש רופא של גדוד 890 בחטיבת הצנחנים (חטיבה 202) תחת פיקודו של אריאל שרון. בשנת 1953 הוקמה יחידה 101 בפיקודו של אריאל שרון ושיבולת מונה לרופא היחידה. במהלך מבצע קדש שימש כרופא חטיבת הצנחנים, שוב תחת פיקודו של אריאל שרון. במסגרת זו עבר קורס צניחה.
בתום שירותו הצבאי החל לעבוד כרופא ומנהל מחלקה פנימית ד' בבית חולים איכילוב, ולימים ניהל אותה. בין היתר, שימש בשנת 1977 חבר בוועדה שבחנה את מצבו הבריאותי של יהושע בן-ציון והמליצה שלא לשחררו מבית סוהר. כמו כן נודע כרופאו של המרגל מרקוס קלינגברג וכמי שהיה מעורב בהחלטה לשחררו מן הכלא. פרסם שורה ארוכה של מחקרים מדעיים בתחומי מומחיותו בכתבי עת בינלאומיים. מחקריו המצוטטים ביותר עוסקים במכת חום.
בתקופת פעולות התגמול פגש את אורנה זוסמן, בתו של המשורר ומבקר התיאטרון עזרא זוסמן, ולאחר זמן מה נישא לה. לשניים נולדו חמישה ילדים. לאחר מותה של אורנה ממחלת הסרטן קיים שיבולת מספר מערכות יחסים והביא לעולם ילד נוסף. כיום נשוי שיבולת לג'נבייב, עובדת סוציאלית שפגש בעת עבודתו בבית החולים איכילוב.
בשנת 2005 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "רופא".
אלונה טוראל
אלונה טוּראֵל (17 במרץ 1944 – 8 במאי 2019) הייתה מלחינה, מעבדת מוזיקלית ומוזיקאית ישראלית.
ביוגרפיה
אלונה טוראל נולדה בשנת 1944 ברמת גן בשם אלונה טורקניץ' למשפחה בת שתי בנות. אביה, אבשלום, היה פקיד ואמה, שולמית, מורה בבית הספר היסודי יהל״ם ברמת גן, גדלה בשכונת בורוכוב בגבעתיים. בילדותה למדה נגינה בפסנתר. בבית הספר היסודי מורה למוזיקה היה המלחין יוסף הדר ולחניו היו בין ההשפעות המוקדמות על יצירתה המוזיקלית.
היא התפרסמה לראשונה בשנת 1961, בגיל 17, כשהייתה עוד תלמידת בית ספר תיכון - השיר "כאשר אני ואת", שכתבה והלחינה, בביצועם של נחמה הנדל ושל שמעון בר (בביצועים נפרדים) זכה במקום השלישי בפסטיבל הזמר והפזמון השני. שיר נוסף שהלחינה לאותו הפסטיבל, "טובים דודיך" (מילים מתוך שיר השירים), הגיע לבין עשרת המקומות הראשונים. טוראל הלחינה למבצעים שונים, ובראשם חוה אלברשטיין ("בשביל אל הבריכות", "אדבר איתך", "מה נותר" ועוד).
את שירותה הצבאי עשתה טוראל כמדריכה מוזיקלית בלהקת פיקוד המרכז, להקת הנח"ל ולהקות נוספות. היא הייתה המדריכה המוזיקלית של להקת הנח"ל בתוכניתה "שמש במדבר" (תוכנית מס' 17).
לאחר שחרורה מצה"ל ב-1964 נסעה לניו יורק שם שהתה חמש שנים, במהלכן למדה מוזיקה בבית ספר מאנס למוזיקה. בניו יורק עבדה בין היתר עם שמוליק קראוס. באותה תקופה התוודעה למוזיקת הג'אז והופיעה עם זמרת הנשמה השחורה נובלה נלסון . במשך תקופה זו ולאחריה המשיכה לתרום משיריה ללהקות הצבאיות. בין השירים שהלחינה ללהקות הצבאיות: "גשם בוא" ו"אחד חולמני" (מילים: תרצה אתר) ללהקת הנח"ל, "קום לך אל נינווה", שהושפע ממוזיקת הגוספל והג'אז שנחשפה אליהם (מילים: יורם טהרלב) ללהקת פיקוד המרכז ו"שלושה חיילים" (מילים: חיים חפר) ללהקת פיקוד הצפון. שירים נוספים שהלחינה: "שיר שלכת אדומה", "שבוע האחווה" ו"מכתבי אהבה".
עם שובה לישראל ב-1969, השתלבה כנגנית ומעבדת בהרכבים רבים של ג'אז ורוקנרול. כתבה את הלחן בשיר "תחנת רכבת" שביצעה תיקי דיין ב-1971 למילים של רותי נוי. בלחן ניכרות ההשפעות האמריקאיות שהביאה טוראל מארצות הברית למוזיקה המקומית. יחד עם אהרלה קמינסקי בתופים ושמוליק ארוך בבס היא הייתה חלק מההרכב "זיעה קרה" אשר ליוה את אושיק לוי בחציו השני של תקליט הסולו הראשון שלו, "קצת שקט", שיצא ב-1971. בהמשך הצטרפה אל "הפלטינה", אחד מהרכבי הג'אז הראשונים והמצליחים בישראל.
ב-1976, הייתה חלק מלהקת "שמיים", בה נגנו חברי הפלטינה יחד עם הזמר דני ליטני.
במקביל, במהלך שנות ה-70, הייתה טוראל חלק מצוות הנגנים אשר ליווה את השירים בתוכנית הטלוויזיה לילדים "ראש כרוב". באמצע שנות ה-70 הייתה במערכת יחסים עם המפיק לואי להב. ב-1979 עיבדה את השיר "עוברים דירה" שביצע דורי בן זאב במסגרת פסקול הסרט "דיזנגוף 99".
בהמשך, במהלך שנות ה-80 וה-90, היה עיקר פעילותה המוזיקלית כפסנתרנית, והיא שיתפה פעולה, בין השאר, עם אריק איינשטיין, שלום חנוך, נורית גלרון וחוה אלברשטיין. בנוסף, הפיקה מוזיקלית מופעים ואלבומים רבים. ב-1980 הלחינה את הפסקול לסרט "המשחק האמיתי".
ב-1984 עיבדה יחד עם יצחק קלפטר את אלבומו השני "לבד", וכן ניגנה בהקלטות בקלידים, פסנתר וסינטיסייזר.
ב-1986 שימשה כיועצת מוזיקלית ועיבדה ארבעה שירים באלבומה של נורית גלרון "משהו בלבבה". כמו כן השתתפה בהקלטות בנגינת סינטיסייזרים, פסנתר אקוסטי ופנדר רודס.
ב-1987 עיבדה והפיקה מוזיקלית את אלבומו של מאיר אריאל "ירוקות". עוד ב-1987 עיבדה גרסה מחודשת ל"העץ הוא גבוה" שביצעו אלי מגן (המבצע המקורי של השיר) ונורית גלרון. בסוף שנות ה–90 פגשה טוראל את יובל בנאי, ועבדה עמו על אלבום הסולו הראשון שלו. ב־2005 חזרה להלחין עבור המשוררת אגי משעול והשתיים העלו את המופע המשותף "כשאלונה פגשה את אגי". בשנת 2009, התקיים במרכז ענב בתל אביב, ערב מחווה למוזיקה ולשירים היפים בהם הייתה מעורבת טוראל. בערב, בו הוענק לה אות הוקרה מטעם אקו"ם על תרומתה לקידום המוזיקה הישראלית, השתתפו, בין השאר, שלום חנוך, רבקה זוהר, ערן צור, אריאל הורוביץ, איה כורם, אלון אולארצ'יק ואחרים.
בשנים האחרונות לפעילותה הופיעה טוראל יחד עם הזמרת רונית אופיר במופע משותף בשם "אדבר איתך".
טוראל נפטרה מדום לב ב-8 במאי 2019, ערב יום העצמאות ה-71 למדינת ישראל, בדרכה להופעה משותפת עם רונית אופיר ברמת פולג. היא נטמנה בבית העלמין "בשביל מנוחה נכונה" בראשון לציון, ב-13 במאי 2019. הותירה אחריה את בן זוגה, גיורא רוזן, מי שהיה עוזרו של מזכ"ל ההסתדרות, יצחק בן-אהרון.
יחסי סלובניה–צ'ילה
יחסי סלובניה–צ'ילה הם היחסים הבינלאומיים בין הרפובליקה של סלובניה לבין הרפובליקה של צ'ילה.
כנרת בראשי
כנרת בראשי (נולדה ב-11 באפריל 1974) היא עורכת דין ומנחת טלוויזיה, פעילת ליכוד. התפרסמה לראשונה כפרקליטתה של "א' מבית הנשיא", המתלוננת הראשונה על עבירות מין מצד הנשיא משה קצב.
ביוגרפיה
בראשי נולדה לרחל (למשפחת מזרחי) ולסמ"ר, שנהרג בקרבות ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, בטרם נולדה. בראשי גדלה בשכונת בית וגן בירושלים. למדה בבית הספר התיכון על שם זיו ומרקס.
הופיעה כעשר שנים כמגישה בתוכנית "שישי בחמש" של הערוץ הראשון, לצדו של אורי לוי. היא הייתה שותפה להקמת התוכנית "סירנות" בערוץ הראשון, העוסקת במשפט ופלילים. היא פרשה מהגשת התוכנית בתחילת הדרך בשל חילוקי דעות עם העורך והמגישה הנוספת. חברת פאנל קבועה בתוכנית שיחת היום של הזכיינית "רשת", ובתוכניות אקטואליה שונות כפרשנית לענייני משפט וייצוג קורבנות בפרט. בראשי ביקרה את פרקליטות המדינה ואת פרקליט המדינה שי ניצן, עליו אמרה: "הוא האיש שביזה, השפיל, שיקר ורמס את זכויות האדם הבסיסיות של קורבנות קצב". ביקורת זו נמשכה גם במהלך התייחסותה לתיק 4000. את הופעותיה כמגישה ופרשנית בטלוויזיה החלה בטרם הסתיים משפטו של קצב.
מבחינה פוליטית עברה בראשי שינוי, וממצביעה למפלגות מרצ והעבודה הפכה למצביעת הליכוד. בשנת 2019 מתחה ביקורת חריפה על ראש הממשלה בנימין נתניהו, אך בהמשך הפכה לתומכת שלו ולפעילת ליכוד. במאמרי דעה בעיתון "ישראל היום" היא מבקרת את התנהלות המשטרה והפרקליטות במשפט נתניהו.
במהלך משפט נתניהו שידרה בראשי מדי מושב של בית המשפט מידע על הנאמר בבית המשפט ופרשנות לכך. כיוון שאין היתר לשידור ישיר מאולם המשפט, הכתב אלי ציפורי ישב באולם המשפט, הקליד את הנאמר ושלח את המלל אל בראשי, שמשדרת אותו. ציפורי פרש מהאולפן הפתוח ב-22 בדצמבר 2022.
באפריל 2023 פורסם כי בראשי מועמדת לתפקיד ראש מערך ההסברה הלאומי.
תביעות משפטיות
ב-4 בספטמבר 2020 צייצה בראשי ציוץ המשמיץ את עורך הדין גונן בן יצחק. לאחר שנשלח אליה מכתב אזהרה לפני תביעה, מחקה את הציוץ ופרסמה ציוץ התנצלות.
ב-17 בספטמבר 2020 נדחתה עתירתה של בראשי לבית המשפט העליון כנגד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט. בראשי דרשה ממנדלבליט לא להיות מעורב במינוי פרקליט המדינה הבא.
ב-13 במרץ 2023 פסק בית משפט השלום בתל אביב כי בראשי תפצה את נדב גלאון, דובר "קריים מיניסטר" ובנה של זהבה גלאון, בתביעת לשון הרע שהגיש, על שקבעה שהוא "נהנה ממשכורת על חשבון משלם המיסים באמצעות אמא שלו". נפסק כי עליה לשלם לגלאון, שיוצג על ידי גונן בן יצחק, פיצוי בסך 30,000 ש"ח, בתוספת 7,000 ש"ח הוצאות משפט.
חיים אישיים
כנרת בראשי היא אם לבת. מתגוררת בשכונת צהלה בצפון מזרח תל אביב-יפו.
רבי אבא
רבי אבא היה אמורא בבלי שחי בדור השלישי (תחילת המאה ה-4). היה עשיר ועסק במסחר במשי. עלה לארץ ישראל למרות התנגדות רבו רב יהודה לעליה לארץ.
קבלת הפנים בבית מדרש בטבריה
עלה לארץ ישראל, לפני שעלה ביקש מהקדוש ברוך הוא שדבריו יתקבלו. כאשר עלה לארץ ישראל, פגש קבוצה מתלמידי רבי יוחנן שדנו בסוגיא הלכתית סבוכה במסכת ביצה, והקשו אודות משנה הדנה אודות איסור טלטול אוכל מחוץ לתחום - מחוץ למקום שבעליו של האוכל רשאי ללכת.
המשנה אומרת כי כאשר אשה משאילה לחברתה תבלין ומלח לערב בתבשיל, נחשב התבשיל כאילו היה הן של האשה בעלת התבשיל והן של האשה בעלת התבלין, שכן בשעת בין השמשות, היה התבלין של האשה המשאילה. קבוצת אמוראים, בהם רבי אבהו, רבי אבין וחבריו הקשו: למה לא יהא התבלין בטל ברוב התבשיל, ששייך לאשה השואלת ולא לאשה המשאילה? השיב להם רבי אבא: ביטול ברוב שייך דווקא כאשר מדובר באיסורים, מכיוון שהאיסור בטל ברוב, אך בדיני ממונות לא שייך ביטול, וכמו שברור שאדם שהתערב קב פירות שלו בתוך תשעה קבים של חבירו, לא יהיו כל העשרה קבים של מי שהרוב שלו, כך כאן, מכיוון שהשאלה בה תלוי איסור הביטול תלויה באיסור ממוני, לא שייך לומר דין ביטול ברוב. כאשר שמעו האמוראים את סברתו זו, הם חייכו עליו. שאל אותם רבי אבא: מדוע אתם מחייכים וצוחקים עלי? וכי לקחתי ממכם את בגדיכם? והם חזרו וחייכו עליו.
לפי הסבר החת"ם סופר, הסיבה לכך שתפילתו לא התקבלה ודבריו לא התקבלו בבית המדרש, קשורה בכך שאין להתפלל שדבריו יתקבלו, שהרי אם הם לא נכונים מוטב שלא יתקבלו, אלא שהשם יעמידו על האמת.