cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דפוס עזריאל
העיתונים שיצאו לאור בדפוס
רשימה חלקית של העיתונים/ירחונים שהודפסו בבית הדפוס:
אסא ליפשיץ
אסא ליפשיץ (1933 – 29 בנובמבר 2021) היה כימאי פיזיקלי ישראלי ופרופסור אמריטוס במכון לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. מומחה לחקר הכימיה של שרפות, ממייסדי חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ולימים יושב הראש שלו.
ראשית חייו
את לימודי התיכון עשה בעירוני א'. הוא וארבעה מחבריו, בהם יהושע יורטנר וראול קופלמן, הקימו "מועדון כימיה" ואף בנו מעבדת כימיה ביתית. שירת בצה"ל בשנים 1951–1953.
באקדמיה
עם שחרורו מצה"ל, החל ליפשיץ את לימודיו לתואר שני בפיזיקה ובכימיה (במסלול ישיר) באוניברסיטה העברית בירושלים. מיד לאחר מכן, המשיך ללימודי תואר שלישי בהנחיית פרופ' ברטה פרלמוטר-היימן.
ב-1961 נסע ליפשיץ לארצות הברית ושימש כעמית בתר-דוקטורט באוניברסיטת קורנל, בהנחיית פרופ' סיימון ה' באואר. ב-1963 שב לישראל והצטרף לשורות המכון לכימיה באוניברסיטה העברית. ב-1971 התמנה לפרופסור חבר וב-1977 לפרופסור מן המניין.
בשנים 1979–1982 כיהן כראש המחלקה לכימיה פיזיקלית, וב-1982–1986, כראש המכון לכימיה. ב-1992–1995 שימש כראש האגודה הישראלית לחקר השרפה וכראש הסקטור הישראלי של מכון השרפה הבינלאומי, שהוא נמנה עם חבריו משך שנים רבות.
הוא היה חבר בוועד המנהל הבינלאומי של הסימפוזיון הדו-שנתי בנושא גלי הלם וצינורות הלם, של הסימפוזיון האסייתי-פסיפי הבינלאומי בנושא שרפה והשמשת אנרגיה, וכן בצוותי העריכה של שני עיתונים מדעיים בתחומי מחקרו. ב-1979 כיהן יחד עם פרופ' יוסף רום כיושב הראש של הסימפוזיון הבינלאומי לגלי הלם וצינורות הלם, שנערך בירושלים.
ליפשיץ שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת רייט באוהיו וכפרופסור מחקר באוניברסיטת לידס, וכמדען אורח בבסיס חיל האוויר רייט-פטרסון, במעבדות הלאומיות ארגון  ובאוניברסיטת קורנל.
מלבד אלה, שימש כיושב ראש ארגון הסגל האקדמי הבכיר באוניברסיטה העברית (1994–1999) וכראש המועצה המתאמת של ארגוני סגל (1999–2003).
חיים אישיים
ב-1958 נישא לחוה לבית וולף, אותה הכיר בלימודיו. לימים, חוה הייתה אף היא לפרופסור לכימיה ולמומחית בעלת שם עולמי לספקטרומטריית מסה. השניים היו נשואים קרוב ליובל שנים, עד לפטירתה. לאחר מכן, היה בן זוגה של קרולינה אייזן.
לאסא וחוה ליפשיץ נולדו בן ושתי בנות: רון ליפשיץ, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב; אורנה ליפשיץ-בקמן, מעצבת אופנה; דנה ליפשיץ, אדריכלית. התגורר כל חייו הבוגרים בשכונת ניות בירושלים, ונטמן בהר המנוחות.
מחקר
במרוצת השנים פרסם ליפשיץ מעל 150 מאמרים מדעיים. עם תלמידיו נמנים הפרופסורים אלכסנדר בורקט מהטכניון ומייקל פרנקלך מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
מחקרו של ליפשיץ התמקד בלמידת תגובות בפאזה גזית בטמפרטורה גבוהה, תוך שימוש בטכניקות של צינורות הלם וסימולציות מחשב של מערכות תגובה מורכבות. בנוסף, היה מעורב בחישובי כימיה קוונטית של משטחי אנרגיה, מסלולי תגובה, תורת מצב מעבר וחצייה בין-מערכתית. עסק גם בתהליכי שרפה בטמפרטורה גבוהה, מנגנוני קינטיקה כימית של איזומריזציות תרמיות, דה-קומפוזיציות, הצתות ופיצוצים.
ספרו
Assa Lifshitz, Shock Waves in Chemistry, Michigan State University (1981).
דוד צבי שלמה בידרמן
רבי דוד צבי שלמה בידרמן (ר' דוד'ל; כ"ג בתשרי תר"ד, 1843 - ה' באלול תרע"ח, 1918) היה האדמו"ר הרביעי מלעלוב.
ביוגרפיה
בנם של רבי אלעזר מנחם מנדל בידרמן ומאטיל פייגא בתו של רבי צבי בן החוזה מלובלין. בהיותו בן שש עלה אביו יחד עם סבו לארץ ישראל. נישא למרים פרומה בת רבי נח פנחס הורוביץ מברוד, נכדו של "ההפלאה". בצעירותו חיפש אדמו"ר, ובהשפעת חסידי קרלין בירושלים, נסע לרבי אהרן פרלוב, ה"בית אהרן" מקרלין. לאחר חזרתו לירושלים פתח בית כנסת נפרד לחסידי קרלין.
לאחר פטירת אביו סירב להיות אדמו"ר, אף שחסידי אביו דבקו בו. לאחר פטירת דודו רבי יצחק דוד, נעתר להפצרת אמו והחל לנהוג באדמו"רות, ושילב את מנהגי קרלין במנהגי לעלוב.
הוא היה ממונה על כולל ורשה ופעל להרחבת היישוב ותמיכה ביוצאי פולין. פעם לא היה ביד הכולל לשלם לנושיו, והוא הושב בכלא. הוא שוחרר לאחר מאמצי ה"שפת אמת" וה"אבני נזר" שאספו כספים לשלם את החובות. בשלב מסוים עמד בראש ישיבת חיי עולם הירושלמית.
היה נערץ על כל תושבי העיר, כולל היישוב הערבי והשלטונות הטורקיים.
דברי תורתו יצאו בספר "לקוטי דברי דוד", ירושלים תשכ"ח.
משפחתו
ילדיו היו:
מתקפת טילי הסקאד במלחמת יום הכיפורים
מתקפת טילי הסקאד במלחמת יום הכיפורים הייתה שיגור מטח של שלושה טילי סקאד מצריים אחד לעבר אל עריש ושניים אל עבר ראש הגשר הישראלי באזור הצליחה ב-22 באוקטובר 1973, שעות אחדות לפני הפסקת האש הראשונה של מלחמת יום הכיפורים. היה זה השימוש המבצעי הראשון בטילי סקאד בעולם.
רקע
אחד הלקחים שהפיקה מצרים בעקבות מלחמת ששת הימים היה הצורך בנשק בעל יכולת פגיעה בעומק ישראל באופן שיכול לשבש מהלכים התקפיים ישראליים וכנשק מרתיע. לצורך כך ביקשו להצטייד בשלושה סוגים של מערכות נשק:
הסובייטים חששו לצייד את מצרים ביכולות תקיפה עמוקה, ובשל כך נוצרה מתיחות בין שלטונות מצרים וברית המועצות. לבסוף, לאחר השהיה, נאותה ברית המועצות לצייד את המצרים בטילי שיוט מדגם קלט, במפציצים מדגם טופולב 16 (במקום מטוסי טופולב 22 החדישים יותר שביקשה מצרים), וכן בחטיבת טילי קרקע-קרקע חדישים מדגם "סקאד", שנודע ל"מוסד" כבר ביוני 1973. הטילים הגיעו למצרים ב-24 באוגוסט 1973. עם אספקת חטיבת טילי הסקאד נשלחו מדריכים סובייטים שריכזו מאמץ בהכשרת צוותים מצריים בהפעלת המערכות.
ברית המועצות סיפקה חטיבה אחת של סקאד (10 משגרים), ולהערכת אמ"ן הכשרת כוח האדם והאימונים אמורים היו להימשך לפחות 11–12 חודשים, כך שהתאריך המוקדם ביותר להפעלתם יהיה ברבעון הראשון של שנת 1974, אך המצרים יוכלו להיות מסוגלים לשגר טילים גם לפני מועד זה. בנוסף, הייתה לאמ"ן ידיעה אחת מאמצע יולי 1973 שעל פיה טילי הסקאד יהיו מוצבים עד ראשית אוקטובר 1973. הערכת אמ"ן הייתה שהמצרים לא יצאו למלחמה מבלי שיצטיידו תחילה בטילי סקאד, שיכולים להוות איום נגדי (אם כי חלקי) ליכולות חיל האוויר הישראלי. ועדת אגרנט התייחסה לטילי הסקאד וראתה בהם גורם שיכול לשנות את מערך הכוחות. טיל אחד נוסה לפני המלחמה.
אריה שלו, ראש מחלקת המחקר באמ"ן באותה עת, מחזק טענה זו וטוען כי אמ"ן נכשל גם באי הערכת המשמעות האסטרטגית של אספקת טילי קרקע-קרקע מדגם סקאד B בעלי טווח של 280 ק"מ מברית המועצות למצרים, בליווי קבוצת מדריכים סובייטים. מחלקת המחקר אמנם פרסמה סקירה מיוחדת על ההיבטים הטקטיים של הימצאות הטילים במצרים. בסקירה זו עסקו בשאלה מתי סוללות הטילים יהפכו להיות מבצעיות. אלא שלא נבחנה המשמעות האסטרטגית האפשרית של הימצאות הטילים במצרים, כלומר, כיצד ישפיעו סוללות הטילים על יכולתה של מצרים לפגוע בעומק שטחה של ישראל במקרה שזו תתקיף בעומק מצרים, וכי סוללות טילים אלו מפצות בעצם על היעדר מטוסי תקיפה מודרניים בצבא מצרים.
ערב פרוץ מלחמת יום הכיפורים ב-6 באוקטובר 1973 היו ברשות צבא מצרים יכולות התקפה בעומק ישראל בשלושת מעגלי האמל"ח שאותם ביקש לעצמו.
המתקפה
למודיעין הישראלי הגיעה ידיעה כי בלילה שבין 12 באוקטובר ל-13 באוקטובר ערכו צוותים סובייטיים סיורים באזור פורט סעיד, דמיאט ואיסמאעיליה בחיפוש אחר אתרי שיגור מתאימים לסקאד. הערכת המודיעין עד אז הייתה כי טילי הסקאד, ככל שהם מבצעיים, מסוגלים לפגוע מאזורי השיגור הקיימים באתרים בעומק ישראל עד אזור נתניה, אך אם יקודמו הטילים לאזורים החדשים שנבדקו יוכלו המצרים לפגוע אף בבתי הזיקוק בחיפה. בתגובה לידיעה מודיעינית זו יזמה ישראל גיחות של מטוסים באזור הסיורים וביקשה משגריר ישראל בארצות הברית שמחה דיניץ לידע את שר החוץ האמריקאי הנרי קיסינג'ר בדבר הסיורים כדי שישוחח עם עמיתו הסובייטי.
בלילה שבין 14 באוקטובר ל-15 באוקטובר צלח צה"ל את תעלת סואץ והחל לבסס ראש גשר לקראת חדירה לעומק מצרים. ביום המחרת איים אנואר סאדאת כי יגיב בטילי קרקע קרקע בתגובה לתקיפת עומק מצרים. כתוצאה מאיומו זה החליט שר הביטחון משה דיין שלא לתקוף יעדים כלכליים במצרים, וזאת בשונה מעמדתו עד אז שצידדה בתקיפות כאלה.
ב-20 באוקטובר שקלו שר הביטחון משה דיין והרמטכ"ל דוד אלעזר לכבוש את פורט פואד ופורט סעיד, וכחלק מהשיקולים עלתה גם שאלת הסיכון שבתגובה מצרית בשיגור טילי סקאד. במהלך המלחמה, תקפה ישראל את מערך הטילים בפורט סעיד מספר פעמים, והמצרים טוענים כי טייס שנשבה שם טען כי הם תוקפים שם בגלל שישראל מפחדת שהמצרים יציבו שם טילי סקאד, כיוון שזוהי הנקודה שממנה אפשר לאיים על עריה הגדולות של ישראל.
ב-22 באוקטובר התקבלה החלטה 338 של מועצת הביטחון של האו"ם בדבר הפסקת אש שתיכנס לתוקפה בשעה 18:52. דקות אחדות לפני כניסתה לתוקף נורו שלושה טילי סקאד, שכל אחד מהם נשא 2 טון חומר נפץ. טיל אחד התפוצץ סמוך לאל עריש, שמשם קיבלה ישראל אספקה מארצות הברית, ושני טילים נורו לעבר ראש הגשר הישראלי בדוורסואר בצדה המזרחי של התעלה. אחד מהטילים פגע באזור בו נערכה פלוגת המפקדה של גדוד 410 של חטיבה 600, ובפיצוץ נהרגו שבעה חיילים מהגדוד. לימים יטען סאדאת בספרו, כי הוא פקד על הכוחות לירות את טילי הסקאד על אזור הצליחה:
על פי ספרו של ויקטור איסראליאן, פקיד בכיר במשרד החוץ הסובייטי, חטיבת הסקאד הייתה בשליטה מלאה של צוותים סובייטיים והופעלה על ידם. ההנהגה המצרית והיועצים הסובייטיים התאכזבו מכך שהמלחמה עומדת להסתיים מבלי שהפעילו את הנשק המתוחכם ביותר שסיפקו הסובייטים למצרים. כתוצאה מכך, בשעות אחר הצהרים שלפני הפסקת האש, התקשר השגריר וינוגרדוב לשר החוץ הסובייטי אנדריי גרומיקו, בבקשה לשגר מטח טילים. משלא הצליח להשיגו, ביקש את אישור שר ההגנה אנדריי גרצ'קו, שאישר את התקיפה. בדקות האחרונות שלפני הפסקת האש הראשונה הספיקו הצוותים הסובייטים לשגר מטח של שלושה טילים וזאת ללא ידיעת המצרים. מאוחר יותר הצהירו המצרים כי הטילים ששוגרו לעבר הכוחות הישראלים היו טילי אל קאהר שפותחו ויוצרו במצרים.
תוצאת המתקפה והיבטים אסטרטגיים
צוותים סובייטיים שיגרו שלושה טילי סקאד כנגד מטרה צבאית קרובה ולא אל עבר מטרה אסטרטגית בעומק ישראל. כתוצאה מפגיעת אחד הטילים נהרגו שבעה חיילי צה"ל.
כתוצאה מהידיעה שברשות מצרים טילי סקאד המסוגלים לפגוע בעומק שטחה של ישראל, נמנעה ישראל מתקיפת יעדים אסטרטגיים בעומק מצרים במהלך כל המלחמה, וזאת בשונה מתקיפות עומק משמעותיות שביצעה ישראל בסוריה, תקיפות שפגעו במאמץ המלחמתי הסורי ואף שיבשו את חיי העורף בסוריה למשך חודשים ארוכים. הסיבה להימנעות זו נעוצה, ככל הנראה, מהחשש למתקפת טילי סקאד בעומק ישראל. חשש זה הועלה על ידי ראש אמ"ן אלי זעירא בהערכת מצב אצל הרמטכ"ל ב-9 באוקטובר. הימנעות זו בולטת עוד יותר לנוכח המתקפות האפקטיביות על יעדים בעומק מצרים במלחמת ההתשה, שהביאו לשחיקה רבה בצבא המצרי ולהסגת כוחות צבאיים מהחזית להגנה על העורף המצרי ובכך להחלשה ניכרת ביכולות ההתקפיות המצריות.
פטר ואן אום
פטרוס יוהנס מתיאס "פטר" ואן אום (בהולנדית: Petrus Johannes Mathias "Peter" van Uhm; נולד ב-15 ביוני 1955) הוא גנרל הולנדי בדימוס, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא הולנד בין השנים 2008–2012.
ביוגרפיה
ואן אום נולד בניימכן ב-15 ביוני 1955. אחיו הצעיר הוא הגנרל מארק ואן אום. ב-1972 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית המלכותית בברדה. כעבור ארבע שנים הוצב ברגימנט הרגלים הממוכן ה-48 בדן בוס. ב-1982 מונה למפקד פלוגה ברגימנט הרגלים הממוכן ה-43. שנה לאחר מכן נשלחה הפלוגה שלו ללבנון כחלק מכוח יוניפי"ל. לאחר חזרתו להולנד הועלה לדרגת קפטן והוצב ברגימנט השריון ה-48. בין 1984–1986 השתתף בקורס מתקדם לקציני מטה באקדמיה הצבאית המלכותית בהאג. לאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה לראש אגף ההדרכה בצבא.
ב-1991 שימש ואן אום לזמן קצר קצין קישור במשרד החוץ ההולנדי ולאחר מכן מונה לראש אגף התכנון במטה הקורפוס ה-1 של צבא הולנד. ב-1994 הוא מונה למפקד רגימנט, ושנה לאחר מכן הועלה לדרגת קולונל ומונה למנהל לשכתו של ראש ההגנה. לאחר מכן שימש כראש אגף המדיניות הכללית במטה הצבא ולאחר מכן כראש האגף לעניינים צבאיים-אסטרטגיים. ב-2001 הוא קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד בריגדת התובלה האווירית ה-11. ב-2005 הוא מונה למפקד כוחות היבשה של צבא הולנד.
ב-17 באפריל 2008 מונה ואן אום לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) ובהתאם לכך הועלה לדרגת גנרל. יום לאחר מכן נודע כי בנו של ואן אום ששרת בכוח המשימה באורוזגאן נהרג בפיגוע של הטליבאן. ב-28 ביוני 2012 סיים ואן אום את תפקידו ובמקומו מונה טום מידנדורפ. ואן אום פרש מהצבא ולאחר מכן הוא שימש כעוזר מיוחד לביאטריקס, מלכת הולנד.
אסתר מאיר-גליצנשטיין
אסתר מאיר-גליצנשטיין (נולדה ב-19 במרץ 1954) היא פרופסור בגימלאות להיסטוריה במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
את עבודת הדוקטורט הגישה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1991, בנושא "מדיניות הסוכנות-היהודית וממשלת-ישראל בשאלת עלית יהודי עיראק, 1941–1950" בהנחיית פרופ' אניטה שפירא.
מאיר-גליצנשטיין מתמחה בהיסטוריה של יהדות ארצות האסלאם ובמיוחד יהדות עיראק ויהדות תימן במאה ה-20.
פרסומים
ספרים שכתבה
ספרים שערכה מאמרים נבחרים
נפאל במשחקים האולימפיים
נפאל השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת טוקיו (1964). היא נעדרה מאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) ומאז אולימפיאדת מינכן (1972) היא משתתפת במשחקים ברציפות. הישגים של הספורטאים הנפאלים במשחקים היו סמליים בלבד. לוחם הטאקוונדו בידאן לאמה זכה אמנם במדליית ארד באולימפיאדת סיאול (1988), אך באותם משחקים תחרויות הטאקוונדו היו לראווה בלבד, ולא היו חלק מהמשחקים הרשמיים.
צ'וי יונג-רים
צ'וי יונג-רים (בקוריאנית: 최영림; ) הוא פוליטיקאי צפון קוריאני, כיהן כראש ממשלת קוריאה הצפונית בין ספטמבר 2011 לאפריל 2013 וחבר נשיאות הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים של קוריאה מאז ספטמבר 2010. בנוסף משמש כסגן נשיא נשיאות אספת העם העליונה, הפרלמנט הצפון קוריאני.
ביוגרפיה
צ'וי הצטרף לצבא קוריאה הצפונית ביולי 1950. למד באוניברסיטת קים איל-סונג ואוניברסיטת מוסקבה. לאחר שהוסמך כמהנדס חשמל, החזיק בתפקידים שונים בשנות ה-50 כולל תפקיד מנהל אגף בוועד המרכזי של המפלגה. בין 2005 ל-2009 היה המזכיר הכללי של נשיאות אספת העם העליונה. ב-2009 מונה למזכיר הכללי של הוועד העירוני של פיונגיאנג. ב-2010 צ'וי החליף את קים יונג-איל בתפקיד ראש ממשלה במושב השני של הפרלמנט. באפריל 2013 הוחלף בתפקיד על ידי פאק פונג-ג'ו. צ'וי קיבל את התפקיד סגן נשיא נשיאות אספת העם העליונה.
חכלילית
חַכְלִילִית (שם מדעי: Phoenicurus) היא סוג של ציפורי שיר ממשפחת חטפיתיים, שמוצאן מאירופה, אסיה ואפריקה. הן נקראות כך בשל הצבע האדום-כתום של הזנב שלהן ("חכלילי" משמעותו אדום, כמו בפסוק ). זהו גם מקור שמן העממי באנגלית, "Redstart"; המילה "start" היא מילה ישנה לזנב.
בישראל נצפים המינים חכלילית עצים כחולפת נפוצה בעונות הנדידה, חכלילית סלעים חורפת וחולפת נפוצה, ובנוסף נרשמה תצפית בודדת בחכלילית אדומת-גב ב-1988.
הסוג Phoenicurus הוצג על ידי חוקר הטבע האנגלי תומאס פורסטר בשנת 1817. המין הטיפוסי בסוג הוא חכלילית עצים (בעל השם הכפול Phoenicurus phoenicurus). השם Phoenicurus מגיע מיוונית עתיקה, מהמילים φοινιξ (phoinix), "ארגמן/סגול (פיניקי)" (ראו גם "פיניקיה" בערך תכלת וארגמן בעולם העתיק), והסיומת ουροσ (-ouros)-"זנב". מחקר פילוגנטי מולקולרי שפורסם ב-2010 הוביל לארגון מחדש של משפחת החטפיתיים, בו שני המינים בסוג לשעבר Rhyacornis והמין היחיד בסוג Chaimarrornis אוחדו למין זה, Phoenicurus.
המינים בסוג מפגינים דו-צורתיות זוויגית בולטת: הזכרים ברובם בעלי צבעים עזים, בשילובים שונים של אדום, כחול, לבן ושחור; ואילו הנקבות בעלות צבעי חום-בהיר עם זנב אדום. הן אוכלות חרקים.
מינים בסוג
הסוג מכיל כיום את המינים הבאים:
(הערה: השמות העבריים המסומנים ב-* ברשימה זו מבוססים על תרגומים חופשיים מהשם העממי באנגלית, שכן עדיין לא התקבל להם שם רשמי בעברית)
נטלי מרטינז
נטלי מרטינז (באנגלית: Natalie Martinez; נולדה ב-12 ביולי 1984) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית. היא ידועה בעיקר מתפקידה כקייס בסרט "מרוץ המוות" (2008), בדמותה של מישל מילר בטלנובלה "בית האופנה" ומתפקידה כאלישה מנדז בסדרה "ממלכה".
ביוגרפיה
מרטינז נולדה במיאמי, פלורידה להורים אמריקאים ממוצא קובני ולה שש אחיות. היא התחנכה בתיכון סנט ברנדן, אותו סיימה בשנת 2002.
בשנת 2015 שיחקה במותחן המדע הבדיוני "חי פעמיים" לצדם של ראיין ריינולדס ובן קינגסלי, בבימויו של טרסם סינג ובהפקתו של הישראלי רם ברגמן.
ניר מימון
ניר מימון (נולד ב-20 ביולי 1980) הוא מפיק מוזיקלי, מלחין ובסיסט ישראלי.
ביוגרפיה
מימון נולד בקריית ים. החל לנגן בפסנתר בגיל 13. שירת בצה"ל כמוזיקאי, על נגינה בפסנתר קלאסי. לאחר סיום שירותו הצבאי החל מימון לנגן גם בגיטרה בס וליווה בהופעות את פבלו רוזנברג, הראל מויאל ושלומי שבת. החל משנת 2009 ועד לשנת 2016 היה מימון חלק מלהקת הרוק "היהודים". ב-2015 היה שותף להפקת האלבום החמישי של הלהקה, "יותר לא".
מימון הוא שותפו לעיבוד, ההלחנה וההפקה המוזיקלית של הזמר דודו טסה בשיתופו הפיק את אלבומיו של טסה "בסוף מתרגלים להכל", "אחרי לילה של רעש", שלושת אלבומי "דודו טסה והכוויתים", "סחרחורת", "עיר ובהלות", "הגולה" ו"איגרת אל הילדים". ב-2011 זכו מימון ודודו טסה בפרס אקו"ם להישג השנה למעבדים על אלבומם "דודו טסה והכווויתים". בשנת 2013 יצא האלבום השני של בעז בנאי "אין אף אחד בבית" בהפקתו של ניר מימון ובו גרסת כיסוי לשיר "מרב אהבה שותק" של יוסי בנאי שיצא כסינגל בשנת 2010 והגיע לראשי המצעדים באותה השנה וגם למצעדי הפזמונים של העשור.
ב-2017 נסע מימון יחד עם חברי הכוויתים לסיבוב הופעות בארצות הברית, כחימום למסע ההופעות של להקת רדיוהד בארצות הברית. באותה שנה, הפיק למירי מסיקה את האלבום אלוהי הדברים הקטנים, ולזמר עקיבא תורג'מן את אלבום הבכורה שלו "עולמות". ב־2019 החל לעבוד עם הזמרת נרקיס על הפקת הופעה ואלבום אולפן. באותה השנה זכה מימון בפרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר, עבור הלחנת הפסקול לסרט הקולנוע "מאמי".
חיים אישיים
מימון נשוי לנטע, צ'לנית בלהקתו של דודו טסה.
אוסטרוכרוס
אוסטרוכרוס (שם מדעי: Austrocheirus; מילולית: "יד דרומית") הוא סוג של דינוזאור תרופוד מקבוצת הצרטוזאורים, שחי בקרטיקון העליון של ארגנטינה לפני 96.2 מיליון שנה מזמננו. הוא התגלה ב-2010 בתצורות סרו פורטלסה שבסנטה קרוז, בפטגוניה, ארגנטינה וסווג בידי מרטין אסקורה (Martín Ezcurra), פדריקו אנגולין (Federico Agnolin) ופרננדו נובאס. הסוג כלל מין יחיד, Austrocheirus isasii, על שם החוקר המגלה Marcelo Pablo Isasi. הממצאים כללו את כפות הרגליים, עצמות שוקה ועוד עצמות גפיים וללא גולגולת.
מאפיינים
ממדיו של הדינוזאור היו קשים לזיהוי עקב מיעוט הממצאים באזור. ב-2012 הולץ (Holtz) העריך שהדינוזאור הגיע לאורך 6.5 מטר. לעומת זאת ב-2016 החוקרים Molina-Pérez & Larramendi העריכו שהוא הגיע לאורך 9.3 מטר ולמשקל של מעל 1.1 טון בקירוב. הדינוזאור כנראה היה טורף-על באזור לצד מיני קרכרודונטוזאוריים או שהיה אוכל נבלות.
דינוזאור זה היה קרוב מעט לקרנוטאורוס ושאר האבליזאוריים, אך כנראה היה בעל אבות קדומים יותר, הקשורים לצרטוזאוריים. הוא היה קרוב לברברוזאורוס, הסרכוזאורוס והפוסטרוונאטור כסוג בקבוצה Neoceratosauria. כמותם הוא היה בעל מבנה לסתות חזק וקצר יחסית וגפיים די-קטנות, אם כי לא כמו של הקרנוטאורוס.
שיחות הרב צבי יהודה
שיחות הרב צבי יהודה הוא שמה של סדרת ספרים בה מובאות שיחותיו התורניות של הרב צבי יהודה הכהן קוק, שיחות שמסר כראש ישיבת מרכז הרב. את הסדרה ערך הרב שלמה אבינר.
בשנת ה'תשל"ט החלה הסדרה לצאת כחוברות, ולאחר מספר שנים נערכה כסדרת ספרים.
בספרים מוגשים דברי הרב צבי יהודה בלשונו של העורך, הרב אבינר, (בשונה מסדרת הספרים המקבילה "מתוך התורה הגואלת" של הרב חיים אביהו שוורץ בה מוגשים דברי הרצי"ה בסגנונם המקורי). בתשעת החודשים הראשונים של יציאת החוברות, עקב הרב צבי יהודה בקפדנות אחרי העריכה והעיר הערות.
בנוסף, הוציא הרב אבינר גם כמה ספרים של שיחות משוכתבות כלשונן, בצירוף דיסקים עם הקלטה של השיחות.
לראות את דברי התורה במבט כולל ומקיף
בשונה מפרשנות קלאסית העוסקת בביאורי פסוקים ועניינים בתורה, לדברי הרב צבי יהודה מטרתו בשיחותיו היא לפגוש את כללות התורה, את דבר ה' המתגלה בתורה.
לימוד אמונה
הרצי"ה דגל בלימוד שיטתי עמוק ומקיף של ספרות האמונה היהודית, בדגש על ספר הכוזרי של רבי יהודה הלוי. גישה זו ניכרת הן בסוגי הנושאים בהם עסק בשיחותיו, והן בתכני השיחות על כלל הנושאים. בדרך זו, לדידו של הרצי"ה, מתקיימים דברי רבי אלעזר בן שמוע "דע מה שתשיב לאפיקורוס":
כרכי הסדרה
נושאי הספרים בסדרה:
פארק תעשייה נעם
פארק תעשייה נעם הוא פארק תעשייה הממוקם בצומת בית הגדי, בסמוך לנתיבות. הפארק כולל תעשיות מזון (מפעלי חברת טרה), מפעלי מתכת, פלסטיק, עץ, נייר והייטק. בנוסף על המפעלים, הפארק מפעיל בית ספר טכנולוגי, מרכז מבקרים, מתחמי מסחר והפעלת חברות כוח אדם. שטח הפארק מתפרש מאות דונמים, ועובדים בו למעלה מאלף איש. ישנן תוכניות להרחיב את שטח הפארק ולהקים מפעלים נוספים שיספקו עוד אלפי מקומות עבודה.
המנהל הכללי של הפארק הוא יוסי אנגלה שר ויושב ראש הדירקטוריון הוא יחיאל זוהר, ראש עיריית נתיבות. לפארק התעשייה ישנו שיתוף פעולה כלכלי עם ארבע רשויות: נתיבות, מועצה אזורית שדות נגב, מועצה אזורית מרחבים ואופקים. בעבר הפארק היה בשטחן של המועצות האזוריות שדות נגב ומרחבים, עד שבאפריל 2017 הוחלט על ידי שר הפנים אריה דרעי להעביר את שטח הפארק לשטחה של נתיבות.
בישול אדום
בישול אדום היא שיטת בישול מהמטבח הסיני המעניקה למזון, באמצעות צלייה ברוטב, צבע אדום.
ישנן שתי שיטות של בישול אדום:
לרוטב מוסיפים תבלינים כגון: כוכב אניס, הל שחור, קינמון סיני (Cinnamomum aromaticum), זרעי שומר או תערובת חמשת התבלינים.
פולמוס מכניסי רחמים
רקע
הבעייתיות, לדעת המתנגדים, היא בכך שהפיוט אינו פונה ישירות לקב"ה, אלא למתווכים (מכניסי רחמים, מכניסי תפילה, משמיעי צעקה וכו'), דבר המנוגד לעיקר החמישי בשלושה עשר עיקרי אמונה שכתב הרמב"ם.
בתקופת הראשונים, החלו הרהורים בקרב חכמי ישראל, אם ראוי לומר פיוטים המכוונים אל המלאכים, אך אף אחד לא אסר את אמירתם. מי שהעלה את הספקות על הכתב, כגון: צדקיה בן אברהם, מנחם ציוני, או מהר"י ברונא, קבעו כי אין כל פסול באמירת הפיוט, ואין בו משום שיתוף שם שמים.
הראשון שהביע את התנגדותו בכתב היה רבי יוחנן טרייוויש. אמנם את פיוט זה לא מצא לנכון לאסור, שכן:.
אך על שאר הפיוטים שאינם מכוונים לקב"ה, כתב בחריפות:
.
עץ תאנה (סרט)
תקציר העלילה
הסרט מתרחש בעיצומה של מלחמת האזרחים האתיופית בשנת 1989 ועוקב אחר מינה, נערה יהודיה בת 16 המתגוררת עם סבתהּ ואחיה הפצוע בפאתי עיר הבירה אדיס אבבה. מינה (בית לחם אסמאמאווה) מבלה את זמנה עם אלי (יוהנס מוסה), חבר ילדות, לצד עץ תאנה מבודד. אלי מסתתר מפני הצבא והשלטונות שמגייסים את הגברים והנערים של העיר. בצל המלחמה, משפחתה היהודית של מינה הוגה תוכנית לברוח לישראל - אך מינה מסרבת להותיר את אלי הנוצרי מאחור ומנסה לצרף אותו למסע.
פולמוס מכניסי רחמים
תפילות למלאכים ולמשרתי עליון
בסדר התפילות והסליחות לימים הנוראים מופיעים עוד פיוטים רבים, אשר אינם מופנים לקב"ה, אלא למלאכים, למידות, לאבות, לידידי ה', ועוד. פיוטים אלו נכתבו על ידי משוררים ידועים, בדורות קדומים, ומצויים בספרי התפילה.
עץ תאנה (סרט)
הפקה
הסרט הופק במשך כשש שנים וצולם באתיופיה בקו-פרודוקציה ישראלית-גרמנית-צרפתית. הסרט הופק בסיוע קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, קרן אבי חי, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, חממת סם שפיגל לקולנוע בינלאומי ירושלים, מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, World Cinema Fund, Cinema Du Monde ו-MFG. הסרט מופץ על ידי קולנוע לב.
פולמוס מכניסי רחמים
תפילות למלאכים ולמשרתי עליון
שורה דומה מופיעה בפיוט הידוע, שנוהגים לשיר בליל שבת, שלום עליכם:
עץ תאנה (סרט)
משחק ודמויות
הסרט דובר אמהרית וצולם בפאתי אדיס אבבה עם צוות שחקנים מקומי.
יחסי מאוריציוס–סין
יחסי מאוריציוס–סין הם היחסים הדו-צדדיים בין מדינת האי הרפובליקה של מאוריציוס לבין הרפובליקה העממית של סין (PRC).
פולמוס מכניסי רחמים
דעותיהם של ראשונים ואחרונים
עוד בתקופת הראשונים, ובמשך דורות, עמד הפיוט "מכניסי רחמים" במרכזו של פולמוס, בו השתתפו רבים מחכמי ישראל. נושא המחלוקת היה האם מותר לומר את הפיוט, או שהדבר אסור, שכן הפיוט מעיד על חוסר אמונה.
יחסי מאוריציוס–סין
סקירה כללית
חלק נכבד מאוכלוסיית מאוריציוס הוא ממוצא סיני, המכונים סינו-מאוריטיאנים, שהגיעו לאי בין המאות ה-17 וה-19. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין שתי המדינות כוננו ב-15 באפריל 1972 ומאז היחסים בין שתי המדינות התחזקו וראו התפתחות מתמדת. נשיא סין חו ג'ינטאו ביקר במאוריציוס ב-16 בפברואר 2009.
פולמוס מכניסי רחמים
דעותיהם של ראשונים ואחרונים
שורש הבעיה הוא, היותו של הפיוט סותר לכאורה את העיקר החמישי, משלושה עשר עיקרי אמונה של הרמב"ם:
.
במהלך הדורות נשמעו דעות לכאן ולכאן, ואף נכתבו מכתבי התנגדות, ומכתבי תשובה. לראשונה, מופיע הפיוט בסידור התפילות שערך ראש ישיבת סורא, רב עמרם גאון, וזה מעיד כי בוודאי לא התנגד לאמירת הפיוט. לאחריו, מופיע הפיוט ב"סידור לכל השנה כמנהג טרוייש", וגם בשיבולי הלקט, ספרו של רבי צדקיה בן אברהם הרופא, כתוב שאומרים "מכניסי רחמים", ואין בכך משום שיתוף שם שמים. בתשובה ששלח רב שרירא גאון לקהילת יהודי פאס, בנושא עצירת גשמים, מסר להם סדר תפילה, ובו יש לומר גם את הפיוט מכניסי.
בנוסף, רש"י כתב "לעולם יבקש אדם רחמים שיהו הכל מאמצים את כחו שיסייעוהו מלאכי השרת לבקש רחמים ושלא יהו לו מסטינים מלמעלה". לפי רש"י זה, נראה שאין איסור בכלל לבקש מהמלאכים שיכניסו את תפילותיו.
המהר"ל מפראג כתב שאין לומר את הפיוט בצורתו המקובל, ויש לדלג עליו או שיש לשנות את הנוסח, והחת"ם סופר העיד על עצמו, שהוא מאריך בתפילת נפילת אפיים, כדי להימנע מלומר את הפיוט. האגרות משה והציץ אליעזר הביאו בספריהם סברות מנוגדות, אך לא הכריעו בשאלה.
יישוב אפשרי
בסדור אוצר התפלות נטען כי אין באמת מחלוקת בין הראשונים. לדעתו, כולם מסכימים שאין להתפלל למלאך שישפיע עלינו, כי אין בידו לעשות שום דבר על דעת עצמו, אלא שאמירת מכניסי רחמים הינה בקשה שיכניס המלאך את תפילתינו לפני הקב"ה, ומותר לפיכך לדעת כל הראשונים.
כל הכבוד
כל הכבוד הוא פזמון שכתב דן אלמגור, הלחין דובי זלצר, ובוצע במחזמר קזבלן על ידי יהורם גאון.
כתיבה
"כל הכבוד" הוא אחד הפזמונים במחזמר קזבלן. עם עליית המחזמר בסוף 1966, פורסם שהפזמונים שלו נכתבו על ידי עמוס אטינגר וחיים חפר. במרץ 1967 תבע דן אלמגור את מפיק המחזמר, גיורא גודיק, בטענה שהפזמונים מבוססים על עבודתו, שעליה לא קיבל תמורה. לתביעתו צירף תצהיר של ד"ר עדי צמח בו נטען "כי לגבי השירים "כל הכבוד", "תרד ממני קזבלן", "המריצה" ועוד, אין כל ספק כי דמיון יסודי ומרהיק לכת שורר בין הטכסט ... של אלמגור, לבין הטכסט [של המחזמר]. ... דמיון זה מתבטא בזהות מבנית, רעיונית, קצבית, תחבירית ולעיתים אף זהות מילולית מוחלטת." גודיק טען, מנגד, שאלמגור ואטינגר כתבו את הפזמונים על פי הוראות של יגאל מוסינזון ומכך נובע הדמיון. בדיון בבית המשפט הודה עמוס אטניגר שראה את הפזמונים שכתב דן אלמגור לפני שכתב את הפזמונים שלו. בתחילת אפריל 1967 פסק השופט יוסף מיכאל לם שרק שני הפזמונים, "כל הכבוד" ו"תרד ממני קזבלן" הם פרי עמלו של אלמגור, אך ציין שהוא נוטה להאמין ששני המחברים הושפעו מיגאל מוסינזון. השופט לם קבע כי גודיק חייב להזכיר את שמו של אלמגור בין כותבי הפזמונים או להחליף, תוך 14 יום, את שני הפזמונים, כך שלא יהיה דמיון ביניהם.
הפזמון "כל הכבוד" הולחן על ידי דובי זלצר ובוצע על ידי יהורם גאון. לאחר שעובד המחזמר לסרט הקולנוע "קזבלן" בשנת 1973, הפך השיר למזוהה עם גאון.
תוכן
השיר כתוב מנקודת מבטו של קזבלן המדבר בגוף ראשון. שאיפתו הגדולה ביותר היא לקבל כבוד מכל הסובבים אותו. השיר מרמז גם על עברו הקרבי בצה"ל.
פופולריות
במצעד שירי יהורם גאון שנערך ברשת ג' ב-1999, ובמצעד זהה שנערך בגלי צה"ל ב-2004, דורג השיר במקום הרביעי. במצעד זהה שנערך ב-2010 ברשת ג' דורג השיר במקום השמיני.
רכבת הקרח (סרט)
רכבת הקרח (באנגלית: Snowpiercer) הוא סרט פעולה-מדע בדיוני משנת 2013, המבוסס על הרומן הגרפי הצרפתי "רכבת הקרח" מאת הסופר ז'אק לוב, בנז'מין לגראן וז'אן מארק רושט. הסרט מבוים על ידי הבמאי בונג ג'ון-הו עם תסריט שנכתב על ידיו ועל ידי וקלי מסטרסון. הסרט הוא סרטו הראשון בשפה האנגלית של בונג; כמעט 85% מהדיאלוג המדובר במהלך הסרט הוא באנגלית.
בסרט מככבים כריס אוונס, סונג קאנג-הו, טילדה סווינטון, ג'יימי בל, אוקטביה ספנסר, קו אה-סונג, ג'ון הרט ואד האריס; והוא מתרחש בקרונותיה של רכבת הקרח, שמסילתה מקיפה את כדור הארץ כולו והיא מסיעה את שרידיה האחרונים של האנושות לאחר ניסיון כושל להנדסת האקלים במטרה לעצור את ההתחממות הגלובלית, שבטעות הוביל ליצירת מעטפת שלג נצחי סביב כדור הארץ. אוונס מגלם את דמותו של קרטיס אוורט, בן למעמד זנב הרכבת, המעמד הנמוך ביותר, כשהוא מוביל מהפכה נגד בני המעמד הגבוה השולטים בקדמת הרכבת.
הסרט זכה לתהודה ביקורתית, והופיע ברשימות עשרת הסרטים המובילות ביותר של מבקרי הקולנוע משנת 2014 בעקבות יציאתו הבינלאומית. שבחי הביקורות הופנו בעיקר לתוכנו של הסרט, לבימויו ולביצועי השחקנים, ובמיוחד של אוונס וסווינטון. בתחילה, הסרט תוכנן לעלות בצורה מצומצמת בארצות הברית, התגובה הביקורתית לסרט הובילה את המפיצים להרחיב את ההקרנה לבתי קולנוע נוספים ובאמצעות שירותי VOD. הסרט הופק בתקציב של 40 מיליון דולר, מה שהופך אותו להפקה הקוריאנית היקרה ביותר אי פעם.
עלילת הסרט
לאחר ניסיון להפסיק את ההתחממות הגלובלית באמצעות הנדסת אקלים שהשתבשה בצורה קטסטרופלית ויצרה עידן קרח מודרני בשנת 2014, שרידיה האחרונים של האנושות נכלאו בעל כורחם ברכבת מהפכנית המנוהלת על ידי איל התחבורה, וילפורד. עד שנת 2031, הנוסעים ברכבת התבדלו לפי המעמד, כאשר בני מעמד הגבוה התמקמו בקדמת הרכבת ואילו בני המעמדות הנמוכים והעניים מוקמו בזנב הרכבת ונשמרים על ידי שומרים חמושים.
תחת עידודו של דמות-האב שלו, גיליאם, קרטיס ויד ימינו, אדגר, מובילים את נוסעי זנב הרכבת למרד לאחר שהם מבינים שהשומרים חמושים רק למראית העין. השניים משחררים את נמוגונג, מומחה לביטחון שעזר ליצור את הרכבת, ואת בתו יונה, משביים. נמוגונג עוזר לצבא זנב הרכבת להתקדם, אך עד מהרה בסופו של דבר הם מגיעים למבוי סתום כשהם נתקלים בשומרים נוספים המצוידים בגרזנים, עליהם מפקחת השרה מייסון. בקטטה שלאחר מכן, קרטיס מאפשר להרוג את אדגר על מנת שיוכל ללכוד את מייסון ולהשתמש בה כקלף מיקוח לסיום הקרב. צבא זנב הרכבת נשאר מאחור על מנת להחזיק את השומרים בשבי, ואילו קרטיס לוקח את מייסון יחד עם נמוגונג, יונה, לוחם מיומן בשם גריי, וטניה ואנדרו, שני הורים שילדיהם נלקחו מהם לקדמת הרכבת. הקבוצה לא מודעת לכך שפרנקו, הנאמן למייסון, בורח מצבא זנב הרכבת כדי להזעיק שומרים נוספים.
בעוד הקבוצה של קרטיס עושה את דרכה אל המנוע, היא מגיעה לחדר הכיתה, שם המורה משתמשת בתלמידיה כהסחת דעת על מנת לתקוף ולהרוג את אנדרו לפני שגריי הורג אותה. בזנב הרכבת, פרנקו משתמש בהסחת הדעת כדי להרוג את צבא זנב הרכבת וללכוד את גיליאם. פרנקו שולח עדכון חי לטלוויזיה בכיתה כשהוא מוציא להורג את גיליאם; ובתמורה, קרטיס הורג את מייסון. הקבוצה של קרטיס ממשיכה הלאה, אך פרנקו עולה על עקבותיהם במהרה. טניה וגריי נהרגים לאחר שנלחמו והרגו לכאורה את פרנקו; קרטיס, נמוגונג ויונה ממשיכים הלאה.
כשהם מגיעים לקרון האחרון לפני המנוע. נמוגונג מגלה שהוא ויונה אספו קרונול, סם ממכר אך גם חומר נפץ חזק, בו הוא מעוניין להשתמש בו במטרה לפוצץ את הדלת כלפי חוץ, מתוך אמונה שהם יכולים לשרוד. קרטיס עוצר אותם, ומסביר שכשהיה צעיר, חלק זנב הרכבת החל לנהוג בקניבליזם, והוא כמעט היה מוכן לאכול את אדגר התינוק, אך גיליאם הציע לו את זרועו במקום זאת. קרטיס רוצה להתמודד עם וילפורד כדי לשאול מדוע הוא יצר את המערכת האקולוגית הסגורה הזו.
קרטיס פוגש את וילפורד ולמרבה ההלם מגלה שהוא וגיליאם פעלו יחד כדי לביים את המרד של קרטיס במטרה לצמצם את אוכלוסיית נוסעי הרכבת. וילפורד מורה להרוג 74% מנוסעי זנב הרכבת. לאחר מכן, וילפורד מציע לקורטיס לקחת את תפקידו בהובלת הרכבת. כשנראה כי קרטיס מוכן להסכים להצעה, יונה נכנסת פנימה ופותח לוח רצפה שחושף ילדים מזנב הרכבת, כולל ילדיהם של אנדרו וטניה, אנדי וטימי, עובדים על המנוע כעבדים. מזועזע, קרטיס מכה את וילפורד ומציל את טימי מהמכונות, אך מאבד את זרועו בתהליך. קרטיס נותן ליונה גפרורים כדי להצית את הקרונול, ואילו נמוגונג נלחם והורג את פרנקו, שעקב אחריהם. כשהם מבינים שהדלת לחדר המכונות לא נסגרת, קרטיס ונמונגונג משתמשים בגופם כדי להגן על יונה וטימי מפני הפיצוץ.
הפיצוץ גורם למפולת שהורסת את הרכבת. זמן קצר לאחר מכן, יונה וטימי נמלטים מההריסות, ושמים לב לדוב קוטב הניצב מרחוק, מה שמצביע על כך שקיימים חיים מחוץ לרכבת.
הפצה
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בטיימס סקוור ב-29 ביולי 2013 בסיאול, דרום קוריאה, לפני שהוקרן בפסטיבל הסרטים האמריקאי בדאווי כסרט הנעילה ב-7 בספטמבר 2013, וב-7 בפברואר 2014 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין. הסרט פתח את פסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס ב-11 ביוני 2014, ובפסטיבל הקולנוע הבינלאומי באדינבורו ב-22 ביוני 2014.
סוגיית גרסת הבמאי
ב-9 בנובמבר 2012, "The Weinstein Company" רכשה את זכויות ההפצה של הסרט מ-"CJ Entertainment", על סמך התסריט וכמה קטעים שצולמו, עם תוכנית להפצה נרחבת בצפון אמריקה, כמו גם ברחבי בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה. הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-27 ביוני 2014 בשמונה בתי קולנוע בלבד בערים נבחרות. עיכוב זה נגרם על ידי הארווי וויינשטיין, בעליה של "The Weinstein Company", שביקש לערוך 20 דקות של קטעי צילום ולהוסיף מונולוגים לקטעי הפתיחה והסגירה של הסרט, אך בונג סירב לכך בתוקף. בתגובה, קמפיין שדרש להפיץ את גרסת הבמאי לסרט בארצות הברית נוצר על ידי הפעיל הקולנועי דניס הרד-בשור. בסופו של דבר, בונג הצליח להפיץ את הסרט בצורתו המקורית; עם זאת, הפצת הסרט עבר לידיה של "Radius-TWC", מה שאומר שהסרט קיבל רק הפצה מצומצמת בבתי הקולנוע של בית האמנות. ב-3 ביולי 2014 הוכרז כי בזכות הביקורות החיוביות, הסרט יזכה להפצה רחבה יותר ויוצג במעל ל-150 בתי קולנוע.
עיבוד טלוויזיוני
הסרט עובד על ידי אולפני "Tomorrow Studios" לסדרת טלוויזיה אמריקאית בת שתי עונות שהוזמנו מראש ושעלתה לשידור בנטפליקס ותועלה לשידור ברשת "TNT" במהלך הרבעון השני של שנת 2020 בארצות הברית. בסדרה מככבים, בין השאר, ג'ניפר קונלי ודויד דיגס, ועלילתו, שמאתחלת מחדש את אירועי הסרט, מתארת אירועים על רכבת הקרח שהחלו כשבע שנים לאחר הקטסטרופה העולמית.
Enamorada de Ti
Enamorada de Ti (בעברית: מאוהבת בך) הוא אלבום הרמיקסים השני של הזמרת סלינה, אשר הופץ ב-3 באפריל 2012 על ידי קפיטול לטין וקיו-פרודקשנס. הוא הופק על ידי מגוון מפיקים ביניהם סרחיו לופז, אנדרס קסטרו, סיזר למוס ועוד. מטרת האלבום הייתה לקחת את השירים הישנים של סלינה ולעבד אותם כך שיתאימו למוזיקה של היום.
משפחתה של סלינה כבר חשבה על רעיון דומה בקיץ 2011 אך הם בסופו של דבר ננתו את הרעיון לקפיטול לטין. בסוף קיץ 2011 הומברטו גטיקה, אחד ממפיקי האלבום החל לחשוב על זמרים אשר ייקחו חלק באלבום ובכך לקחו באלבום זמרים כמו הזמרת סלינה גומז, הזמר דון עומר ועוד.
רקע
הגרסה המחודשת של "Amor Prohibido" הופצה כסינגל הראשון מהאלבום ב-7 בפברואר 2012 ונכנסה למקום השמיני במצעד השירים הלטיניים והגרסה המחודשת ל-"Como la Flor" הופצה כסינגל ב-19 במרץ אותה שנה. בנוסף, שירים רבים מתוכו הצליחו להיכנס למצעד השירים הדיגיטלי הלטיני של בילבורד ובכך זו הייתה הפעם הראשונה ששירם אלו נכנסו למצעד הזה.
הצלחה
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הלטיני של בילבורד ולמצעד אלבומי הפופ הלטיני שם שהה שבועיים. בארצות הברית האלבום זכה להצלחה פחותה כאשר נכנס למקום ה-135 בלבד במדינה ויצא מהמצעד אחריי שבוע. במקסיקו גם האלבום זכה להצלחה פחותה כאשר דורג במקום ה-57 במדינה. האלבום ספג ביקורות מעורבות ממבקרי מוזיקה אשר טענו כי הם העדיפו את השירים המקוריים.
מנחם שיזף
ביוגרפיה
שיזף נולד בתל אביב. בבחרותו למד משפטים באוניברסיטת תל אביב בעת ששימש כמדריך נוער בפנימיית הכפר הירוק וכרכז נוער במתנ"ס בפרדס כץ. במסגרת שירותו הצבאי שירת בחיל האוויר. שיזף היה יושב ראש מועצת התלמידים בפקולטה למשפטים וחבר ועד אגודת הסטודנטים.
לאחר שהתפרנס כעורך דין פלילי, ביצע הסבה מקצועית לכתב חדשות לענייני פלילים, תחילה במקומון "תל אביב", לאחר מכן בעיתונים "חדשות", ב"רשת שוקן", ב"העולם הזה", ב"שישי", וב"ידיעות תקשורת".
זבזדה (ערוץ)
ערוץ זבזדה (ברוסית: Телеканал Звезда) הוא ערוץ טלוויזיה ממשלתי ברוסיה בעל תפוצה רחבה המשדר תוכניות בנושאי צבא ופוליטיקה. הערוץ נמצא בבעלות משרד ההגנה של רוסיה.
גיבור ישראל (פסל)
"גיבור ישראל" הוא פסל ארד, בגובה של 5.5 מטר ובמשקל של כ-6 טון, מעשה ידי האמן איתי זלאיט ב-2020 ושימש כמיצג מחאה בהפגנות המחאה נגד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו. נוצר בהשראת תצלום של מפגין, שבו הוא נראה כורע כדי להתגונן מפני סילון מים שמתיזה עליו מכת"זית המשטרה, ובידו הוא מניף את דגל ישראל. מטרת הפסל הייתה, לדברי היוצר, להוקיר את המפגין "שנלחם למען הדמוקרטיה".
זבזדה (ערוץ)
ערוץ הטלוויזיה נכלל בחברת התקשורת "זבזדה", שבה נכללים גם העיתון "הכוכב האדום" ותחנת הרדיו הצבאית "זבזדה", הפועלת בחסות ערוץ הטלוויזיה. הערוץ מתרכז בשידור תוכניות חדשות ותוכניות תעודה בנושאי היסטוריה רוסית, היסטוריה צבאית, תרבות, ומדע, ושידורי אקטואליה שונים.
היסטוריה
ב-17 ביולי 2000 קיבל האולפן רישיון לשידור טלוויזיוני, והוא החל לשדר בספטמבר 2001. הערוץ החל לשדר באופן עצמאי ב-20 בפברואר 2005 כערוץ "זבזדה", כשהוא מתמקד בשידורי תוכניות בתחום הצבאי. תחילה, הערוץ שידר רק בשעות היום. ברם, מ-16 במאי 2005 הוא משדר 24 שעות ללא הפסקה. בשנת 2009 זכה הערוץ למעמד של ערוץ פדרלי, והוא משדר לכל תחומי הפדרציה הרוסית.
מאז 2014 אחת התוכניות הפופולריות ביותר של הערוץ היא התכנית Военная приёмка ("הכרה צבאית") שחושפת טכנולוגיות חדשות ודרכי פעולה של הצבא תוך שיתוף פעולה עם מחלקת הדוברות של משרד ההגנה הרוסי.
גיבור ישראל (פסל)
הפסל הוצב לראשונה ב-4 בדצמבר 2020 בכיכר צרפת סמוך לבית ראש הממשלה בירושלים ולאחר מכן הועבר בין ערים שונות בישראל, ובכללן תל אביב ורמת השרון.
רקע ומקורות השראה
ביולי 2020 תיעד עודד בלילטי, צלם סוכנות איי-פי את המחאות נגד בנימין נתניהו בירושלים. בזמן פיזורה של ההפגנה על ידי המשטרה באמצעות מכת"זית, צילם בלילטי את אחד המפגינים, נמרוד גרוס, כשהוא מחזיק את דגל ישראל מול זרם המים המגיע מהמכת"זית. התמונה זכתה לפרסום רב ברשתות החברתיות ובאמצעי התקשורת בישראל. ובהשראתה נוצר הפסל.
זלאיט סיפר שהוא הושפע גם מהפסל "הפר המסתער" שהוצב ב-1987 בוול סטריט ליד בורסת ניו יורק כסמל לאופטימיות ולשגשוג פיננסי. השראה נוספת ליצירה שימשו – דגל הדיו, שהוא דגל ישראל מאולתר, עשוי בד לבן ודיו, שהונף ב-10 במרץ 1949 על ידי חיילי חטיבת הנגב, לאחר כיבוש משטרת אוּם רַשְרַש; ואנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית, המבוססת על התצלום ההיסטורי של הנפת הדגל באיוו ג'ימה במלחמת העולם השנייה.
תיאור הפסל
הפסל עשוי מארד, במשקל 900 ק"ג. בתחילה הוא הוצב על בסיס שמשקלו 5 טון. באפריל 2021 הוצג הפסל עם בסיס חדש במשקל 7.1 טונות, הכולל ארבע טבעות שאליהן ניתן להיאזק במטרה להקשות על המשטרה לפנותו. הפסל ובסיסו מתנשאים לגובה של 5.5 מטר. הפסל הוא בדמות מפגין שעוטה מסכה וכורע ברך, ובידיו מונף דגל ישראל. הדגל נתפר במיוחד לפסל מבד דקרון. בסיסו של הפסל עשוי מיציקת בטון העטופה בקונסטרוקציית פלדה מחופה בעץ.
השימוש בפסל במסגרת המחאה נגד בנימין נתניהו
הפסל הוצב ביום שישי, 4 בדצמבר 2020, לפנות ערב, בכיכר צרפת בירושלים ליד בית ראש הממשלה ברחוב בלפור, ללא קבלת אישור עיריית ירושלים.
מספר שעות לאחר הצבתו, פונה הפסל והוחרם על ידי עיריית ירושלים, לאחר שהיווה סכנה בטיחותית והפרעה לתושבי האזור ולעוברים במקום. זלאיט נעצר במהלך הפינוי לאחר שנשכב על בסיס הפסל והפריע לפינויו. זלאיט טען כי בידיו אישור מהנדס וכי הפסל אינו מהווה מטרד לאף אחד.
במוצאי שבת ב-5 בדצמבר בהפגנות בכיכר צרפת בירושלים, הוכנו מיצגי מחאה שכללו הומאז' לפסל. המפגינים יצרו מיצגים של אנשים שנעמדו בתנוחת הפסל.
לאחר הסרת הפסל מכיכר צרפת הוזמן זלאיט על ידי ראש עיריית תל אביב, רון חולדאי, להציב את הפסל בכיכר רבין. ב-10 בדצמבר התקיים טקס הצבת הפסל בהשתתפות מאות מפגינים שהניפו דגלים ורודים ושחורים ושלטי מחאה. חולדאי הגיב על כך בציוץ ברשת החברתית טוויטר שכלל את תמונת הפסל על רקע בניין עיריית תל אביב-יפו שלוותה בטקסט.
בינואר 2021 הוצג הפסל בכיכר העירייה ברמת השרון ולאחר מכן הוצג למשך מספר ימים ברחבת סינמטק בתל אביב.
ב-20 במרץ 2021 בשבת האחרונה לפני הבחירות לכנסת העשרים וארבע הועבר הפסל שוב על ידי זלאיט לרחבת כיכר פריז, כשהוא ומפגינים אחרים קשרו עצמם עם אזיקונים לבסיס הפסל על מנת למנוע את פינויו. הפסל פונה למחרת והוחרם על ידי העירייה.
מנחם שיזף
ביוגרפיה
שיזף עסק במקצועות ותחומים רבים. בין השאר, היה מורה בכפר הירוק, הקים חברה לייעוץ תקשורתי ולשתדלנות, במסגרתה שימש כיועץ תקשורת של מספר חברי כנסת וכן של נשיא המדינה השביעי עזר ויצמן בבחירות של 1993 ו-1998, על אף התבטאויותיו ההומופוביות, אליהן התייחס: "תדמיתו של עזר ויצמן נפגמה לאחר התבטאויותיו המכוערות. אבל כדי לא לחטוא על האמת מהתנהגותו אליי, כהומוסקסואל מוצהר, לא הרגשתי בעיה. אני יודע שגם לא הייתה לו בעיה מיוחדת עם הומואים אחרים שהיו מקורבים אליו. אני תמיד אומר ללקוחותיי מראש על היותי הומוסקסואל, כדי שלא יתעוררו בעיות אחר כך. מניסיוני, מעולם לא קיבלתי סירוב לעבודה בשל כך אפילו מאנשים דתיים".
במשרד שפתח הריץ אישים רבים לכנסת ולתפקידים שונים; ביניהם – מיכה גולדמן, אלי גולדשמידט, יוסי כץ, יוסף ונונו, זאב בוים, אלי בן-מנחם, רפי אדרי, אברהם הירשזון, רובי ריבלין ואיתן כבל. כמו כן, הריץ את רוני מילוא לראשות עיריית תל אביב.
בתור לוביסט עבד שיזף בעבור חברות כ"דובק", "פלאפון", "בזק בינלאומי" ו"קשת", בראשית דרכה כשהתמודדה לראשונה לקבלת הזיכיון לערוץ 2.
אחד ממאבקיו הממושכים של שיזף למען קהילת הלהט"ב היה נגד הזמר והמוזיקאי מאיר אריאל, לאחר שהתבטא כנגד הקהילה, מאבק שגרם להחרמת הזמר ולביטול הופעותיו.
ב-27 במרץ 1997 מונה ליושב ראש אגודת הלהט"ב לקידום מאבקה של הקהילה ושל האגודה בפרט. במהלך כהונתו, היה ממייסדי מצעד הגאווה בתל אביב, וארגן סדר פסח לחברי הקהילה הגאה שנותרו בודדים בחג. ביולי 1998 עולה לשידור תוכנית רדיו "גאים באוויר" ברדיוס 100FM בהגשת שיזף ואלי שרון ובעריכתו של יניב שרון. ב-14 באוקטובר 1999 פרש מתפקידו עקב מחלוקת.
כמו כן, יזם מפגש פעילי להט"ב מהקהילה לפגישה עם נשיא המדינה משה קצב בבית הנשיא וגם בין אריאל שרון לפעילים מהקהילה גם הם. במסגרת המפגש ספג ראש הממשלה ביקורת מצד המפלגות הדתיות.
ב-2005 זכה לאות מפעל חיים מאת עיריית תל אביב לכבוד פעילותו החברתית רבת השנים באגודה לקידום שוויון זכויות בין חברי הקהילה ההומו-לסבית לשאר האוכלוסייה בראשות איתי פנקס ובנוכחותם של מכרים רבים, ביניהם – חבר הכנסת יוסי שריד, סגנית העירייה יעל דיין וכן ראש העירייה רון חולדאי.
בשנותיו האחרונות היה שיזף נכה בכסא גלגלים ופעל גם למען זכויות הנכים בישראל.
שיזף נפטר ב-5 בינואר 2011 לאחר מאבק של שנים ארוכות במחלת הסוכרת.
גיבור ישראל (פסל)
בתרבות
תהליך יצירת הפסל והצבתו מצולמים על ידי גיל שפירו שמכין סרט דוקומנטרי על כל האירועים.
קישורים חיצוניים
סרטונים ביוטיוב
בית המדרש לרבנים ע"ש שכטר
בית המדרש לרבנים ע"ש שכטר נוסד בשנת 1984 במטרה להכשיר רבנים מסורתיים (קונסרבטיביים) בישראל. עד כה בית המדרש הסמיך לרבנות 94 גברים ונשים. בוגרי בית המדרש מכהנים בקהילות מסורתיות בישראל ובעולם, מלמדים בבתי ספר תל"י, בכלל מערכת החינוך ובמסגרות אקדמיות, מנחים ומנהלים בתי מדרש קהילתיים ופרויקטים חינוכיים ועובדים בליווי רוחני.
בית המדרש חבר באיגוד ההתחדשות היהודית “פנים״.
היסטוריה
ראשיתו של בית המדרש בשנת 1984, במשכן מאולתר שבו מורים בודדים לימדו חמישה תלמידי רבנות בירושלים. בשנת 1988 התקיים טקס ההסמכה הראשון, באמפיתיאטרון של הר הצופים בירושלים, ומאז הוסמכו 92 רבנים. בשנת 1990 הגיעה הקבוצה הראשונה של תלמידי רבנות מ-בית המדרש לרבנים באמריקה לשנת לימודים בבית המדרש יחד עם עמיתיהם הישראלים. מאז למדו בתוכנית בירושלים מאות תלמידי חו”ל מבתי מדרש לרבנים מכל העולם.
בשנת 1993 הוסמכה לרבנות הרבה המסורתית הראשונה בישראל, ולרי סטסין.
בשנת 2003 נוסדה תוכנית רבני תל”י (תגבור לימודי יהדות), אשר יחד עם אנשי מקצוע מתחום המוזיקה היהודית, מעניקים הדרכה רוחנית לבתי ספר תל”י.
בשנת 2006 נפתחה התוכנית לתמיכה רוחנית, בשותפות עם התוכנית לתמיכה רוחנית של בית החולים האוניברסיטאי רוברט ווד ג’ונסון בניו-ג’רזי וה-National Association of Jewish Chaplains בהדרכת זהרה דוידוביץ- פרקש. תוכנית זו הייתה תוכנית ה- CPE הראשונה שהתקיימה בישראל ובעקבותיה קמו תוכניות ליווי רוחני במוסדות ובעמותות שונות. תוכנית מרפא ללימוד ליווי רוחני, שנפתחה בשנת 2012 על ידי מכון שכטר למדעי היהדות, שואבת השראה מהתוכנית של בית המדרש לרבנים שהתקיימה עד שנה זו, אך היא פיתוח ייחודי של מכון שכטר למדעי היהדות.
בשנת 2008 הוקמו בתי המדרש הקהילתיים הראשונים מוקמים ע”י קרן לגסי הריטג’.
בשנת 2010 נפתחה תוכנית משל”י לשילוב לימודים בחברותא עם לימודים אקדמיים לתואר שני במדעי היהדות, עם אפשרות להמשך הלימודים לרבנות.
בשנת 2012 נחנך בית המדרש החדש על שם משפחת הרווי ל. מילר בקמפוס החדש של מכון שכטר למדעי היהדות.
בה"ד 11
בית הספר למקצועות משאבי האנוש, הידוע בשמו בה"ד 11, הוא בסיס הכשרה, הדרכה ואימונים של חיל משאבי האנוש לכל תפקידי המשא"ן הדרושים בצה"ל. כמו כן, נערכות בו הכשרות והדרכות של חיל הרבנות הצבאית והחיל הכללי. הבסיס שכן במחנה צריפין עד יולי 2015, אז הועבר לדרום לקריית ההדרכה של צה״ל בנגב.
מפקדת הבה"ד הנוכחי היא אל"ם דנה משאלי בנישו.
היסטוריה
בית הספר למקצועות המנהלה - בשמו הישן של הבה"ד - הוקם בשנת 1949 בצריפין.
בשנת 2006 החל תהליך מיזוג של חיל השלישות לתוך חטיבת כוח האדם (חטכ"א) של זרוע היבשה, עליו החליט הרמטכ"ל רב-אלוף דני חלוץ. בתאריך 1 בינואר 2006 הוכפף החיל לזרוע היבשה לאחר שהיה כפוף לאגף כוח האדם (אכ"א), ובית הספר למקצועות משאבי האנוש (בה"ד 11) עבר לסמכות ישירה של זרוע היבשה. בשנת 2007 החליט הרמטכ"ל רב-אלוף גבי אשכנזי להקים מחדש את חיל השלישות ולהכפיפו בחזרה לאגף כוח האדם. עם הקמת החיל מחדש, חזר הבה"ד להיות כפוף למפקדת חיל המשא"ן.
בדצמבר 2011 חשפה נעה תשבי כי נאסר על נשים לשיר במסיבת חנוכה בבה"ד. לאחר הפרסום גינה מפקד הבה"ד את ההחלטה ונציג דובר צה"ל מיהר להתנער ממנה.
במאי 2012 עלה הבה"ד לכותרות, לאחר שחדר אוכל בבסיס התלקח. לא היו נפגעים בשרפה, אך נגרם נזק לרכוש.
באוגוסט 2015 עבר הבה"ד לעיר הבה"דים, כחלק מתוכנית העתקת בסיסי צה"ל לנגב. עם מעברו היה הבה"ד לבה"ד השני שעבר לשם, לאחר בה"ד 13. מפקד הבה"ד באותה עת, אל"ם אייל אבוטבול, ציין כי המעבר משפר את יכולות הבה"ד בעקבות שיפור התשתיות.
מבנה הבה"ד
מפקד בה"ד 11 הוא קצין בדרגת אלוף-משנה. מפקד הבה"ד כפוף פיקודית לקצין המשא"ן הראשי.
ההדרכה בבה"ד מתבצעת על פי הוראות ענף תורה והדרכה במפקדת קצין המשא"ן הראשי, הקובע הן את גרף האימונים וההכשרות והן את תוכן ההכשרות.
בבה"ד נמצאים גם קורסי הכשרה של הרבנות הצבאית למשגיחי כשרות ורכזי מו"ר ומקצועות נוספים וקורסים של החיל הכללי. למרות השכנות הגאוגרפית, קורסים אלה אינם כפופים מנהלית לחיל המשא"ן.
רשימת הקורסים הבולטים הניתנים בבה"ד
בבה"ד מוכשרים חיילים וקצינים בדרגות שונות, מרמת הטירון בהכשרת יסוד ועד לדרג סגני-האלופים בהכשרות מתקדמות. המעבר לקריית ההדרכה מאפשר קיום שיתופי פעולה וחשיפה הדדית בין הקבוצות השונות והבה"דים השונים.
בה"ד 11 הוא הבה"ד הראשון אשר הטמיע למידה על גבי מחשבים אזרחיים בקרית ההדרכה, כיתת "משא"ן בשחור".
מש"קית נפגעים - מש"קית הנפגעים, כחלק ממנהל הנפגעים וקציני הערים, עוסקת בקשר הישיר עם חיילים שנפגעו במהלך שירותם, ובקשר לבני משפחות החיילים.
סדין חשמלי
סדין חשמלי הוא סדין המשמש לחימום מקומי בעיקרו, של המיטה, ובפרט על מנת שיהיה נעים יותר לישון או לשכב עליה.
תצורה
קיימים הבדלים מסוימים בנושא זה בין המדינות: בארצות הברית הגרסה היא של שמיכה חשמלית ("Electric blanket"), שמיכה עם מכשיר חימום חשמלי משולב בתוכה הממוקמת לרוב מעל הסדין במיטה. בבריטניה ובחבר המדינות (וגם בישראל), סדין חשמלי בדרך כלל מתייחס למשטח חשמלי על המזרן, שממוקם מתחת לסדין במיטה.
לסדינים חשמליים בדרך כלל יש יחידת בקרה שמתאימה את כמות החום שהסדין יוצר. לסדינים עבור מיטות בגודל גדול יותר מהרגיל (כגון מיטה זוגית) יש לעיתים קרובות שתי יחידות בקרה נפרדות, אחת עבור כל צד של המיטה. סדינים חשמליים עשויים כדי לחמם את המיטה לפני השינה או לשמור על המיטה חמה תוך כדי השינה.
בסדינים חשמליים מודרניים יש חוטים מסיבי פחמן. סדינים אלו בדרך כלל עובדים על 24 וולט במקום על 240/110 וולט ולכן הם חלופה בטוחה יותר, יעילה ונוחה יותר.
היסטוריה
הסדין החשמלי הראשון הומצא בשנת 1912 על ידי הרופא האמריקאי סידני אי. ראסל. בצורה המוקדמת שלו, הסדין היה "Underblanket" - כלומר סדין שחימם מלמטה. יש חילוקי דעות לגבי התאריך שבו הומצאה השמיכה החשמלית ("Overblankets") הראשונה: הפרסום המתועד הראשון של שמיכה כזו היה בשנת 1930 על ידי "Samson United Corporation", אך יש שטוענים שרק מאוחר יותר, ב-1937, הוצגו בארצות הברית שמיכות חשמליות ראשונות שיועדו לכך שהאדם יתכסה בהן.
דרך פעולה
כמו כרית חימום, סדינים חשמליים משתמשים בחוטי תיל מבודדים, או שגוף החימום מוכנס לתוך הבד ומחמם כאשר הוא מחובר לחשמל. יחידת בקרת טמפרטורה, הממוקמת בין השמיכה לשקע החשמלי, מתאימה את רמת החשמל שנכנסת לגופי החימום בתוך השמיכה. סדינים חשמליים חדשים יותר עובדים על מתח נמוך של 24 וולט, ויש להם מנגנון כיבוי חירום כדי למנוע מהסדין התחממות יתר או התלקחות. בסדינים ישנים יותר (לפני שנת 2001) אין מנגנונים לכיבוי חירום, ומשתמשים שמפעילים אותם מסתכנים בהתחממות יתר ואף שרפה.
סדין חשמלי מודרני
בחלק מהסדינים החשמליים המודרניים יותר נעשה שימוש בחוטים מסיבי פחמן כדי לחמם. חוטים אלה הם עבים באופן פחות בולט מאשר חוטי חימום ישנים. חוטים מסיבי פחמן משמשים גם בגופי החימום במושבי חימום מתקדמים רבים במכוניות. שמיכות אלו ניתן לרכוש עם טרמוסטאט המווסת את החום על ידי ניהול חום הגוף וטמפרטורות השמיכה, דבר שמבטיח חוויה נוחה ונעימה.
בעיות בטיחות
בשל השילוב של חום, חשמל, ושפע של חומרים דליקים כמצעים, תוך כדי שהמשתמש שקוע בשינה, השימוש בסדינים חשמליים מעלה חששות בקרב מומחים לבטיחות. החשש העיקרי הוא מסדינים שנוצרו לפני 2001 או כאלו שניזוקו כתוצאה מכיפוף, קיפול או בלאי רגיל. בבריטניה, ההערכה היא ש-5,000 שריפות בכל שנה נגרמות על ידי סדינים חשמליים פגומים, שמתוכן 99%, ככל הנראה, נגרמו על ידי סדינים בני עשר שנים ומעלה.
סדינים חשמליים גם מהווים סכנה של כוויות עבור מי שלא יכול לחוש כאב או אינו מסוגל להגיב לו. אנשים הנכללים בקבוצה זו הם ילדים קטנים, חולי סוכרת וקשישים.
בתרבות הפופולרית
קריקטורה של סדין חשמלי עם בקרת טמפרטורה חשמלית בשם "Blanky" הוצגה בסרט מ-1987, "הטוסטר הקטן והאמיץ".
המוצר מוצג, כמאפיין תקופתי פופולרי בשנות התשעים, בסרטו של אסי דיין, "שמיכה חשמלית ושמה משה" (1995).
בוריס סלוצקי
בוריס אברמוביץ' סלוצקי (ברוסית: Бори́с Абра́мович Слу́цкий) ; 7 במאי 1919 – 23 בפברואר 1986), היה משורר ומתורגמן יהודי-סובייטי, שכתב ברוסית.
קורות חיים
בוריס החל לכתוב שירה עוד בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון. בסיום לימודיו, רצה ללמוד ספרות באוניברסיטה, אך בלחץ אביו הסכים ללמוד "מקצוע רציני" - התקבל ללימודי משפטים במוסקבה ב-1937. כעבור שנתיים עזב את לימודי המשפטים והחל ללמוד בחוג לספרות באוניברסיטה. ב-1940 הצטרף אל חוג המשוררים הצעירים, שקראו לעצמם "דור 1940" (בין היתר היו חברים בחוג דוד סמויילוב ופאבל קוגן).
לאחר הפלישה הנצית לברית המועצות ביוני 1941 התנדב אל הצבא האדום. הוא לחם תחילה כחייל חי"ר פשוט, לאחר מכן שירת כחוקר שבויים וכקצין פוליטי. הגיע עם יחידתו עד לאוסטריה. את המלחמה סיים בדרגת רב-סרן. על חלקו בקרבות עוטר בשלושה עיטורים. במהלך המלחמה נפצע קשה, מה שהוביל לשחרורו מן הצבא בתום המלחמה על סעיף נכות.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה עבד סלוצקי כמתורגמן וכעורך של תוכניות רדיו. הוא המשיך לכתוב שירה, אך לא הצליח לפרסם אותם. חשיפתו אל הציבור הרחב התרחשה ב-1956, כאשר איליה ארנבורג הקריא בפומבי כמה משיריו של סלוצקי במהלך המפגש שלו עם קוראיו. ב-1957 יצא לאור ספר השירים הראשון של סלוצקי. בשיריו ביקר סלוצקי את התנהלות משטרו של סטלין. גם נושא השואה תפס חלק נכבד ביצירותיו של סלוצקי. למעשה הוא היה בין הבודדים בין המשוררים בברית המועצות שהתייחס לנושא שואה בשיריו.
סלוצקי גם תרגם מיידיש לרוסית את שיריהם של לייב קביטקו, שמואל הלקין, יעקב שטרנברג, אהרון ורגיליס ואשר שוורצמן.