cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Everytime
Everytime (בעברית: בכל פעם) הוא שיר של זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס מתוך אלבומה הרביעי, In the Zone. הוא יצא כסינגל השלישי מהאלבום במהלך שנת 2004. השיר הוא בלדת פסנתר ובו מספרת ספירס על תחושותיה לאחר אובדן בן זוגה. את השיר כתבה ספירס יחד עם אנט הרנטי, זמרת הליווי שלה.
וידאו קליפ
הקליפ שנוי המחלוקת אשר בוים על ידי דייוויד לה-שאפל, היה אמור להציג את דמותה של ספירס מתה באמבטיה בעקבות חיתוך פרק כף ידה. כשהרעיון דלף לתקשורת, מחאות גרמו לשינוי הרעיון. בעקבות השינוי, צולמו שתי גרסאות שונות לקליפ, עולמית ואמריקאית. הגרסה העולמית כללה דם וחשפה חלקים מגופה של ספירס. הגרסה שהופצה בארצות הברית הייתה יותר צנועה וכללה פחות דם.
בקליפ נראית ספירס עם בן זוגה (אותו מגלם סטיבן דורף), בדרכם לבית מלון בלאס וגאס, שם הם נתקלים בצלמי פפראצי תוקפניים. אחד מהם מכה את ספירס בטעות בראשה עם מצלמתו וגורם לה לזעזוע מוח, בו היא לא מבחינה בתחילה. לאחר שהזוג מצליח להיכנס לחדרם במלון ורב, ספירס נכנסת לחדר המקלחת. בזמן שהיא שוכבת באמבטיה מלאת המים, היא מבחינה בכתמי דם שמגיעים מראשה, מאבדת את הכרתה וטובעת במים.
לאחר שבן זוגה מוצא את ספירס חסרת הכרה, מובלת ספירס לבית החולים, בעוד צלמי פפראצי ממשיכים לצלם אותה. בבית החולים ספירס מתה, כאשר בחדר הסמוך מתרחשת לידת תינוקת, דבר שעשוי להצביע על גלגול נשמות. בהמשך, נראית ספירס רצה לעבר אור לבן. בסוף הקליפ יש תפנית בעלילה, וספירס נראית יוצאת מהאמבטיה צוחקת, כאילו התעוררה משינה. לאורך כל הקליפ ניתן לראות על פרק ידה של ספירס חוט אדום, אשר מסמל את הקבלה.
מיקומי שיא
השיר הגיע למקום החמישי במצעד הבילבורד בארצות הברית הודות להשמעות רבות בתחנות הרדיו האמריקאיות. הוא נשאר במצעד שמונים שבועות, וקיבל מעמד זהב עבור מכירות של יותר מ-500,000 עותקים של הסינגל. במצעד המסכם של שנת 2004 קיבל השיר את המקום ה-83. בנוסף, נכנס השיר עם צאתו לעשירייה הפותחת במצעד ההורדות של הבילבורד. הסינגל צבר בארצות הברית, בשנת 2004, 4,118,000 נקודות והגיע בכך להיות הסינגל מספר 12 באותה השנה.
השיר זכה להצלחה דומה לסינגלים הקודמים מתוך האלבום. השיר נכנס לעשרת הגדולים ברוב מדינות אירופה. באוסטרליה השיר הפך לסינגל השלישי אשר נכנס למקום הראשון במצעדי הפזמונים ובנוסף קיבל מעמד זהב עבור מכירות של יותר מ-35,000 עותקים, אך נשאר במצעד האוסטרלי רק ארבעה שבועות. בבריטניה זכה הסינגל להצלחה גדולה כשנכנס לראש מצעד הפזמונים ומכר 196,000 עותקים. במצעד השנתי נכנס הסינגל למקום 80. כיום מכירות הסינגל בבריטניה עומדות על 275,000 עותקים (מעמד כסף). בקנדה, "Everytime" הפך לסינגל של בריטני ספירס ששהה הכי הרבה זמן במצעד, כאשר המיקום הכי גבוה היה מקום שני. הסינגל קיבל מעמד פלטינה עם מכירות של יותר מ-10,000 עותקים. הסינגל נכנס למקום 16 במצעד הסינגלים הנמכרים ביותר בשנת 2004.
בישראל הנחל הסינגל הצלחה רבה מאוד והגיע למקום ה-1 בגלגלצ וגם ברדיו ירושלים.
חמש עם רפי רשף
חמש עם רפי רשף היא מגזין אקטואליה יומי בהנחיית רפי רשף. מ-2005 עד 2019 שודרה התוכנית בערוץ עשר, והחל מ-16 בינואר 2019 משודרת בקשת 12, בעקבות מעברו של רשף לקשת ולחברת החדשות, יחד עם תוכנית הראיונות שלו "אינטימי".
תוכן
התוכנית משודרת בשידור חי, כאשר חלק מהראיונות מוקלטים מראש, בימי חול בשעות 16:50-17:55. התוכנית מכילה כתבות וראיונות בנושאי אקטואליה. רפי רשף מנחה את התוכנית בימים ראשון עד רביעי, ובימי חמישי (לעיתים גם רביעי) מוגשת התוכנית על ידי עמליה דואק, ולעיתים גם על ידי ירון אברהם.
בדרך כלל, בסוף התוכניות נוהג רשף להזמין את הצופים להיכנס לדף הפייסבוק של התוכנית (נפתח ב-2011), להגיב לאייטמים המשודרים, וגם לשלוח אל הצוות סיפורים שיכולים לשמש אייטם לתוכנית.
היסטוריה
בשנת 2005 הצטרף רשף לערוץ 10, וייסד את התוכנית "חמש עם רפי רשף" בהנחייתו. התוכנית בהפקת "נינה הפקות", שרשף הוא אחד מבעליה. רשף הביא לתוכניתו את סגנון ההגשה שאפיין אותו בתוכניות אקטואליה קודמות שהגיש, "ערב חדש" במסגרת שידורי החינוכית בערוץ הראשון, ו"חמש עם" בערוץ 2. בתחילה שודרה התוכנית בשעה 16:59, אך בהמשך בשל שיקולי רייטינג הוקדם שידור התוכנית לשעה 16:50.
בשנת 2012, בעקבות המשבר הכספי שאליו נקלע ערוץ 10, קוצץ התקציב של התוכנית ביותר משני מיליון שקלים. במקביל פרש מהתוכנית נחושתן אוקון, שערך והפיק את התוכנית עם רפי רשף מיום הקמתה, וזאת אף על פי שהתוכנית הניבה נתוני רייטינג גבוהים ביחס לרצועת השידור של 17:00, עם כ-7-8%.
ב-16 ביולי 2017 עלתה לאוויר בערוץ 10 התוכנית "16:30", שמשודרת לפני "חמש" עם רפי רשף. ממועד זה אין בתחילת התוכנית מבזק חדשות קצר, הואיל ורצועת האקטואליה "16:30" ממלאת את התפקיד של עדכון חדשות.
ב-14 בינואר 2019 שודרה התוכנית בפעם האחרונה בערוץ עשר.
ערוץ עשר (2005–2019)
מגישים מחליפים
משתתפים קבועים בתוכנית
דלתא E
הדלתא E או תור-דלתא E הוא משגר לוויינים אמריקאי ששימש לשיגור 23 לוויינים בשנים 1965 עד 1971. המשגר הוא מסדרת טילי הדלתא.
שלבו הראשון של המשגר היה טיל תור-DSV-2C שנוספו לו שלושה מאיצים מסוג קסטור-1. שלבו השני של המשגר היה שלב דלתא E (שהיה שיפור של שלב הדלתא המקורי) והשלב השלישי היה שלב אלטאיר-2 או FW-4D (דלתא E1). שישה שיגורים בוצעו בתצורת דלתא E ו17 בתצורת דלתא E1.
השיגורים בוצעו או ב-LC-17 מנמל החלל קייפ קנוורל או ב-SLC-2E מבסיס חיל האוויר ונדנברג. כל השיגורים הושלמו בהצלחה.
מפת מידבא
מפת מידבא היא רצפת פסיפס בכנסיית גאורגיוס הקדוש בעיר מידבא שבירדן. המפה, המתוארכת לתקופה שבין המאה השישית לשביעית, מתארת את ארץ ישראל על יישוביה המרכזיים, והיא העדות החזותית המוקדמת ביותר לבנייתה של כנסיית הקבר בירושלים.
חשיפת המפה
בשנת 1884, בעת שארכאולוגים שיחזרו כנסייה ביזנטית בעתיקות העיר מידבא, הנמצאת בעבר הירדן המזרחי, נחשפה רצפת פסיפס צבעונית אשר שימשה בכנסייה מן התקופה הביזנטית. לפי המחקר הארכאולוגי, הכנסייה בה נמצאה הרצפה הייתה בעלת צורת בזיליקה, בעלת טרנספט רחב יחסית, בדומה לכנסייה בטבחה. הפרסום המשמעותי הראשון של המפה נעשה בשנת 1897 על ידי הספרן המרכזי של לשכת הפטריארך היווני של ירושלים קליאופוס קוקילידס. הוצאה מדעית ראשונה של המפה התפרסמה על ידי פלמר וגותה בשנת 1906. המחקר האקדמי הראשון על המפה נערך על ידי מיכאל אבי-יונה, אשר פרסם את מחקרו בעברית בשנת 1953 ובאנגלית בשנה שלאחר כך.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בנורמנדי
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בנורמנדי (אנגלית: Normandy American Cemetery and Memorial) שוכנים בחופו של חבל נורמנדי בצרפת, בקרבת החופים בהם נחתו חיילי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. בבית הקברות טמונים 9,387 חללים אמריקניים, אשר נפלו ביום הפלישה ובקרבות שהתחוללו בשבועות שלאחריו. בית הקברות - היחיד של ארצות הברית בנורמנדי - הוא אחד מבתי הקברות הצבאיים הידועים ביותר בעולם, ומספר גדול של מבקרים פוקד אותו מדי שנה.
מפת מידבא
תיארוך המפה
לעומת זאת, הארכאולוג דן בהט מתארך אותה למאה השביעית או השמינית.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בנורמנדי
רקע - קרבות נורמנדי
בבוקר 6 ביוני 1944 נחתו צבאות בעלות הברית בחופי נורמנדי. הם נחתו בחמישה חופי נחיתה – שניים אמריקניים, שניים בריטיים, והחמישי – קנדי. שני החופים האמריקניים היו החופים המערביים ביותר – חוף אומהה, וממערב לו חוף יוטה, בחופו המזרחי של חצי האי קוטנטן (Cotentin Peninsula). בשעות שלפני הנחיתות צנחו צנחנים אמריקניים ובריטים בשני אגפיה של חזית הפלישה.
מפת מידבא
מאפייני המפה
המפה משלבת תיאור גאוגרפי עם תיאור דתי של ארץ הקודש. התיאור מבוסס על חיבור ה"אונומסטיקון" של אוסביוס מקיסריה, על מפות דרכים מן התקופה הרומית ועל מדריכי צליינות שהוכנו עבור צליינים נוצרים. המקומות במפה אינם מתוארים לפי קנה מידה אחיד, כי אם על פי חשיבותם הדתית - ככל שהמקום המתואר הוא חשוב יותר, כך הוא מתואר בצורה בולטת וגדולה יותר.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בנורמנדי
רקע - קרבות נורמנדי
בחוף אומהה התחולל הקרב הקשה ומרובה האבדות ביותר מבין הקרבות בחופי הפלישה, אך ראש החוף שהוקם שם החזיק מעמד. למחרת החלו הכוחות האמריקניים בשני חופי הנחיתה להרחיב את ראשי החוף שלהם כלפי דרום, דרום מערב ומערב. ב-12 ביוני נוצר חיבור בין שני ראשי החוף, וב-18 ביוני השלימו הכוחות האמריקניים את חציית חצי האי קוטנטן לרוחבו, ובכך ניתקו את הכוחות הגרמניים בצפון חצי האי ובו העיר שרבור (Cherbourg) מכוחותיהם מדרום לו. כיבוש חצי האי והעיר הושלם עד 28 ביוני.
מפת מידבא
מאפייני המפה
גבולות ארץ הקודש במפה משתרעים מצידון ועד תבאי שבמצרים. אולם החלקים הקיצוניים שלה לא שרדו. החלק ששרד ממוקם בספינה המרכזית של הכנסייה. כיוון התיאור של המפה הוא כלפי מזרח. המפה משלבת נקודות מבט שונות. העיר ירושלים, לדוגמה, מוצגת במבט מלמעלה בעוד שערים אחרות מתוארות בהיטל אלכסוני מן הצד. הכללת היישובים נעשתה על פי ציונם בכתבי הקודש. ירושלים, לדוגמה, מתוארת בקנה מידה הקרוב ל-1:1600, כמעט פי עשרה משאר חלקי המפה.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בנורמנדי
רקע - קרבות נורמנדי
בשבועות הבאים הרחיבו הכוחות האמריקניים את ראש החוף כלפי דרום, בשורה ארוכה של קרבות קשים ועקובים מדם מול המגינים הגרמניים, בעוד הכוחות הבריטים והקנדים מנהלים קרב דומה ממזרח להם. ב-25 ביולי החל מבצע קוברה – מתקפת שריון, חיל רגלים ומטוסים גדולה של הכוחות האמריקניים, אשר הביאה להתמוטטות קווי ההגנה הגרמניים. ב-1 באוגוסט פרצו האמריקנים מתוך חבל נורמנדי אל תוך מרחבי צרפת.
מבנה בית הקברות
בית הקברות והאנדרטה שוכנים ליד הכפר קולוויל-סור-מר (Colleville-sur-Mer). מיקומם הוא בשטח שכבשה ביום הפלישה דיוויזיית הרגלים האמריקנית ה-1, ובסמוך לאתר בית הקברות הצבאי שהקימו האמריקנים ב-7 ביוני ליד הכפר סן-לורן (St. Laurent) – בית הקברות הצבאי האמריקני הראשון שנפתח בצרפת במלחמת העולם השנייה.
מפת מידבא
מאפייני המפה
בין היישובים הנזכרים במפה נמנים שכם, יריחו, בית חגלה, גלגל, זכריה, שוכה, בית חורון, אמאוס, מודיעין, תמנתה, כפר רות, לוד, עין טב, יבנה, אשדוד, אשקלון, עזה ורפיח, וכן יישובים רבים בנגב, ובהם באר שבע, גרר, חלוצה, פטיש, בית הגדי ומעון.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בנורמנדי
מבנה בית הקברות
מתחם בית הקברות שוכן על גבי רמה, לאורך שפת הצוק המשקיף על מחציתו המזרחית של חוף אומהה. כביש גישה בן כ-800 מטר מוביל אליו מדרום מן הכביש הראשי.
חלקו העיקרי של המתחם, הכולל את שטח הקבורה והאנדרטה, משתרע ממערב למזרח על פני שטח של כ-180 דונם. אורכו הוא כ-640 מטר ורוחבו - כ-280 מטר. בכל שטחו נטוע דשא ועצים רבים ניצבים בו וסביבו.
מפת מידבא
תיאור העיר ירושלים
העיר ירושלים תוארה במרכזה של המפה, תוך יצירת עיוות בקנה המידה של המפה. בתיאור העיר הציגו יוצרי המפה אספקטים ריאליסטים ותיארו אותה עם התייחסות לאדריכלות הממשית של העיר. העיר מתוארת במבט מלמעלה, כשהיא נפרשת מן המרכז החוצה, סביב הרחוב העיקרי - הקארדו, אשר השתרע מצפון לדרום. לאורך הרחוב מתוארות שתי שדרות עמודים המוצגות בהיטל מן הצד ומלמעלה גם יחד. הרחוב מתחיל בשער סטפנוס הקדוש, אשר ניצב במקום שער שכם. לצד השער מופיעה רחבה גדולה ובה מצוין עמוד גדול. העמוד, אשר נבנה, כנראה, לכבודו של אדריאנוס והוא מהווה את מרכזה המדויק של המפה. ייתכן כי הסיבה לכך היא העובדה שהעמוד שימש כציון דרך משמעותי במפות דרכים רומיות.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בנורמנדי
מבנה בית הקברות
מעבר מרכזי מתמשך לאורך מתחם בית הקברות. משני צידי המעבר, עד לקצהו המערבי של המתחם, משתרע שטח הקבורה. בקצהו המערבי של המעבר, משני צידיו, ניצבים שני פסלי גרניט, המייצגים את ארצות הברית וצרפת.
מפת מידבא
תיאור העיר ירושלים
הציון המשמעותי ביותר בתיאור העיר ירושלים הוא תיאור כנסיית הקבר. תיאור זה עיוות את מיקומה הממשי של הכנסייה בעיר והזיזו לכיוון דרום כדי להציגה כמרכזה של העיר. גם בתיאור סימבולי זה אנו יכולים למצוא מאפיינים ריאליסטיים, הידועים לנו מן המחקר הארכאולוגי של כנסיית הקבר כגון האטריום והמדרגות המוליכות אליו, מבנה הבזיליקה (ה"מרטיריון"), בעל הגג המשולש והרוטונדה, בה נמצא קברו של ישו.
בתיאור הקרטוגרפי של העיר במפה מודגש הרעיון של מרכזיותה של העיר בנצרות ואת תפיסתה כ"ירושלים השמימית" (Heavenly Jerusalem) - כלומר תפיסת העיר כמרכזו של העולם.
הרחובות הראשיים במפת מידבא עוברים מצפון לדרום, ורק רחוב קטן במערב העיר מוליך מאחד השערים (שער יפו?) אל הקארדו, בציר מערב-מזרח. יש המבקשים לראות ברחוב זה רמז לדקומנוס המאפיין ערים קלאסיות אחרות, החוצה בדרך כלל את העיר ממערב למזרח. בפברואר 2010 נתגלה לראשונה חלק מרחוב זה, כאשר במהלך עבודות תשתית נחשף ריצוף של רחוב גדול מן התקופה הביזנטית בציר מזרח-מערב. הרחוב כוסה ברבות השנים בריצוף רחוב דוד, דבר המלמד כי תוואי הדרך באזור זה לא השתנה זה 1400 שנה לפחות.
הקארדו מאקסימוס והקארדו ולנטיס
במפה נראים בבירור שני רחובות אורך, הקארדו המרכזי (קארדו מאקסימוס) המעוטר בשני טורי עמודים משער שכם עד אזור כנסיית הניאה והקארדו המזרחי (ה"משני" - קארדו ולנטיס) המצוין כבעל טור עמודים יחיד, לאורך ציר הטירופיאון. במקורות הכתובים מתואר הקארדו המרכזי כציר התנועה הראשי של התהלוכות הדתיות. לפי חפירות שנערכו בשנים 2005-2009 עולה כי ייתכן ואבחנה זו בין "קארדו ראשי" ו"קארדו משני" שגויה. לפי הממצאים, רוחבו של הקארדו המרכזי 22.5 מ' והקארדו המזרחי רחב ממנו, 24 מ'. שני הרחובות דומים מאוד בדרך בנייתם - ציר תנועה מרכזי ולצידו "מדרכות", מאחורי אכסדרת עמודים. ממצאי חפירות הקארדו המזרחי ובעיקר אופן הנחת הרצפות (אלכסונית לציר התנועה) מביאים אותנו להסיק כי הקארדו המזרחי הוא הקארדו הראשי של איליה קפיטולינה שהמשיך בשימוש גם בתקופה הביזנטית עת הפך להיות קארדו משני. הקארדו המערבי (המרכזי) הפך לקארדו הראשי בתקופה זו מאחר שעבר בסמוך לכנסיית הקבר שהייתה מוקד הפולחן המרכזי בעיר הביזנטית, וסיומו בכנסיית הניאה גם כן שיפר את מעמדו. בחפירות הקארדו המזרחי התגלו בסיסי עמודים רק בצידו המערבי של הרחוב, באופן שמתאים לתיאור במפת מידבא, אך אין לפסול שהייתה שורה כזו גם מצידו המזרחי, על סמך רחובות דומים בערים אחרות. אמן מפת מידבא ביקש ככל הנראה להדגיש את מרכזיותו של הקארדו המרכזי שהיווה ציר קישור בין כנסיות ושימש לתהלוכות דתיות על פני הרחוב הזהה כמעט מבחינה פיזית, ששכן ממזרח לו, אך לא היה בעל שימוש דתי ומופיע, לכן, כ"משני". תוכנית העיר הביזנטית נסמכת ללא ספק על מודל העיר הרומית איליה קפיטולינה שהכתיבה את מהלך הרחובות ואופן תפרוסת היישוב העירוני של ירושלים הביזנטית.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בנורמנדי
מבנה בית הקברות
מעבר נוסף נסלל לרוחב שטח הקבורה, קרוב למרכזו. בצומת של שני המעברים הוקם בניין מעוגל מאבן חול, המשמש כבית תפילה (Chapel). בתקרתו משובץ פסיפס צבעוני, המתאר את ארצות הברית המברכת את בניה היוצאים באוויר ובים אל הקרב.
בחלקו המזרחי של המתחם ניצבת האנדרטה. בינה לבין שטח הקבורה משתרעת בריכת מים מלבנית, ובסמוך אליה, משני צידי המעבר המרכזי, ניצבים תרנים ועליהם מונפים דגלי ארצות הברית.
במורד אל החוף, מצפון מזרח לאתר, ניצבים שרידי מצדיות גרמניות שהגנו על החוף ושתי אנדרטאות לזכר חללי דיוויזיית הרגלים ה-1.
האנדרטה
האנדרטה היא מבנה עמודים חצי מעגלי מאבן גיר, הפתוח כלפי חלקו הפנימי. בתוכו קבועים על גבי הקירות מפות צבעוניות וטקסטים, המספרים את סיפורי הקרב על נורמנדי והקרב לשחרור מערב אירופה. במרכז הרחבה המוגבהת המוקפת על ידי מבנה האנדרטה ניצב פסל ברונזה, אשר שמו הוא "רוחם של הצעירים האמריקניים" (Spirit of American Youth). הרחבה, המרוצפת חלוקי אבן מחופי נורמנדי, משקיפה מערבה לעבר הבריכה ושטח הקבורה.
באתר האנדרטה מוצב מגדל פעמונים, אשר הוענק לבית הקברות ב-1987 על ידי האגודה האמריקנית של ותיקי מלחמת העולם השנייה, קוריאה ווייטנאם (AMVETS).
לא הרחק מן האנדרטה, מול בניין המבקרים של בית הקברות והאנדרטה, נטמנה כמוסת זמן מתחת ללוח גרניט. היא מכילה דיווחי חדשות אודות הנחיתות בנורמנדי. הכמוסה נטמנה באתר ב-6 ביוני 1969 על ידי עיתונאים שסיקרו את הפלישה. היא מיועדת להיפתח ב-6 ביוני 2044, במלאת מאה שנה לפלישה.
החללים בבית הקברות
בבית הקברות נטמנו 9,387 חללים אמריקניים, ביניהם ארבע נשים. 307 מן הקברים הם קברי אלמונים.
מרבית החללים נפלו בקרבות נורמנדי ב-1944. מקצתם הם אנשי צוות אוויר שנספו בהתרסקות מטוסיהם בנורמנדי החל משנת 1942.
החללים הובאו לבית הקברות מאתרי קבורה אחרים שבהם הם נקברו סמוך לאחר נפילתם, לאחר שקרובי משפחתם בחרו שלא להביא אותם לקבורה בארצות הברית.
על גבי קברי החללים הוצבו מצבות שיש לבן בתבנית צלב. מצבות שיש בעיצוב של מגן דוד הוצבו על קברי החללים היהודים.
33 זוגות של אחים נקברו בבית הקברות זה לצד זה, וביניהם שניים מן האחים נילנד. קבורים בו גם אב ובנו.
בבית הקברות טמונים שלושה אשר עוטרו במדליית הכבוד של הקונגרס – העיטור הצבאי הגבוה ביותר של ארצות הברית. אחד מהם היה בריגדיר גנרל תיאודור רוזוולט, בנו של נשיא ארצות הברית תיאודור רוזוולט, אשר העיטור הוענק לו על פעולתו בחוף יוטה ביום הפלישה לצרפת. אחיו, שנפל בקרבות מלחמת העולם הראשונה, טמון כעת לצידו.
דובנו
דובנו או דובנא (באוקראינית: Дубно; בפולנית: Dubno) היא עיר במחוז רובנו (Рівненської області) בחבל ווהלין במערב אוקראינה לגדות נהר האיקווה.
בתקופת ימי הביניים
העיר דובנו נזכרת לראשונה בכתובים בשנת 1100, כקניינם של נסיכים פאודלים. במאה ארבע עשרה סופחו העיר וסביבותיה לפולין והעיר נחשבה כעמדת מפתח להגנת גבולותיה המזרחיים של פולין. בתקופה זו נבנה המבצר של דובנו. בשנת 1498 הוצא לגבי העיר צו זכויות עירוניות שהקנה לתושבי העיר זכויות אזרחיות וחופש למסחר ועסקים, דבר שמשך אליה מתיישבים רבים בעיקר יהודים וארמנים. היהודים כינו את העיר בשם "דובנא".
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בנורמנדי
החללים בבית הקברות
בעל הדרגה הבכירה ביותר שנקבר בבית הקברות הוא לוטננט גנרל לזלי מקנייר (Lesley J. McNair), אשר שימש ב-1942 כמפקד כוחות היבשה של צבא ארצות הברית. הוא נהרג ביום הראשון של מבצע קוברה האמריקני, 25 ביולי 1944, כאשר שהה בקו הקדמי ונפגע בהפצצה אווירית אמריקנית שנחתה בטעות על גבי עמדות חיילי ארצות הברית. הוא אחד משני הקצינים האמריקניים הבכירים ביותר שנספו במלחמה.
מידע נוסף
ממשלת צרפת העניקה לארצות הברית את הקרקע עליה ניצבים בית הקברות והאנדרטה לצמיתות וללא תמורה.
דובנו
הסיפוח לרוסיה
דובנו סופחה לאימפריה הרוסית ב-24 באוקטובר 1795, בזמן החלוקה השלישית של פולין, כאשר שטחי גליציה עברו לשלטון אוסטרי ושטחי ווהלין עברו לשלטון רוסי ונכללו בתחום המושב המותר למגורי יהודים. בעקבות זאת חל בעיר שגשוג, מאחר שהמרשם של בני האצולה הפולנית, ה"שלכטה" עבר מלבוב שנכללה בשטח האוסטרי לדובנו. לאחר סיום החלוקה השלישית הועבר המרשם לקייב והעיר דובנו איבדה את חשיבותה.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בנורמנדי
מידע נוסף
אדריכלי בית הקברות והאנדרטה היו הרבסון, יו, ליווינגסטון ולרסון (Harbeson, Hough, Livingston and Larson), מפילדלפיה. אדריכל הנוף היה מרקלי סטיבנסון (Markley Stevenson), גם הוא מפילדלפיה. פסל הברונזה באנדרטה עוצב על ידי הפסל דונלד דה לו (Donald De Lue). האמן רוברט פוסטר (Robert Foster) עיצב את המפות שבאנדרטה. תקרת הפסיפס שבבית התפילה עוצבה על ידי האמן לאון קרול (Leon Kroll).
בית הקברות והאנדרטה נבנו ומתוחזקים על ידי הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
דובנו
הסיפוח לרוסיה
ב-1870 הוכרזה דובנו, כעיר השוכנת בגבולה המערבי של האימפריה הרוסית עם השטח האוסטרי, לעיר מבוצרת, דבר שהביא להגבלות על הבניה בה והגביל את התפתחותה. למרות זאת נותרה העיר כמרכז מסחרי חשוב, בעיקר בשל מתיישבים צ'כיים שהתיישבו בסביבותיה ורכשו חוות ומשקים. בימי מלחמת העולם הראשונה היה חבל ווהלין זירת קרבות בין הצבא הרוסי לצבא הגרמני. בזמן המלחמה נהרסה המצודה ההיסטורית של דובנו.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בנורמנדי
מידע נוסף
הטקס לציון יום השנה החמישים לנחיתות בנורמנדי, ב-6 ביוני 1994, נערך בשטח בית הקברות, במעמד נשיא ארצות הברית דאז ביל קלינטון וקבוצת ותיקי מלחמה אמריקניים שהשתתפו בנחיתות. הטקס לציון יום השנה ה-75 נערך ב-6 ביוני 2019, במעמד נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ונשיא צרפת עמנואל מקרון.
דובנו
בשלטון פולין בשנית
לאחר תום המלחמה, בנובמבר 1918, הוקמה הרפובליקה הפולנית העצמאית. ב-1921, לאחר המלחמה הפולנית-סובייטית, נחתם הסכם ריגה בו נקבע גבולה המזרחי של פולין. בהסכם חולקה ווהלין כך שרובה, והעיר דובנו בתוכו, עבר לידי פולין. ברפובליקה הפולנית התקיים משטר קפיטליסטי, שבו נהגו יזמה פרטית ומסחר חופשי, בניגוד למשטר שנהג באותה עת ביתר חלקי אוקראינה הסובייטיים.
הפולנים החלו להקים מחדש, בצורתו המקורית, את המבצר של דובנו שנהרס במלחמת העולם הראשונה והחלו בבניית בית סוהר בדובנו, האמור היה להיות השלישי הגודלו בפולין. העבודה בשני האתרים טרם הושלמה בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה ולאחריה
במלחמת העולם השנייה, במקביל לפלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, נכנס הצבא האדום למזרח פולין עד לנהר הבוג המערבי, בהתאם להסכמה עם הנאצים שהושגה בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ווהלין סופחה לברית המועצות ודובנו נמצאה שוב בשלטון רוסי.
הסובייטים הנהיגו בווהלין את משטרם הכלכלי, האוסר מסחר חופשי ואת משטר הדיכוי של הנ.ק.ו.ד. בבית הסוהר של דובנו, שבנייתו החלה בתקופת השלטון הפולני וטרם הושלמה, נכלאו אלפי אסירים פוליטיים. במהלך שנת 1940 נאסרו רוב תושביה הפולנים של דובנו ונשלחו לגולאגים. עם ראשית פלישת הנאצים לברית המועצות ביוני 1941 נכבשה ווהלין על ידי הוורמאכט ודובנו נמצאה תחת שלטון הדיכוי והרצח הנאצי.
עם התהפכות גלגל המלחמה שבו הסובייטים וכבשו את ווהלין בשנת 1944. דובנו שוחררה ב-17 במרץ 1944 על ידי כוחות החזית האוקראינית הראשונה וחזרה לשלטון סובייטי. העיר נכללה בתחומי ברית המועצות עד להתפרקותה בשנת 1991 וכינון הרפובליקה העצמאית של אוקראינה.
בשנת 1993 הכריזה ממשלת אוקראינה על העיר דובנו כאתר תרבות היסטורי לשימור. אוכלוסיית העיר מנתה ב-2005 37,690 נפש.
תולדות יהודי העיר
בסוף המאה החמש עשרה, כאשר ניתן הצו המעניק לתושבי דובנו זכויות אזרחיות וחופש למסחר ולעסקים, באו להתיישב בדובנו יהודים רבים שעסקו במסחר ובמלאכה זעירה. במפקד האוכלוסין שנערך בעיר בשנת 1897 נמנו בעיר 13,785 תושבים, מהם 5,608 יהודים. עיסוקם של היהודים היה במסחר, במלאכה ובתעשייה. 6 משפחות אף עסקו בחקלאות. בעיר היה באותה עת בית חולים יהודי, אך לא היו בה מוסדות חינוך יהודיים מלבד חדרים.
דובנו הייתה אחד המרכזים היהודיים הידועים במזרח אירופה ובמרכזה. בשנים 1600–1606 שימש בדובנא ברבנות "השל"ה הקדוש", הרב ישעיה הלוי הורוביץ, מגדולי רבני אשכנז במאה ה-17.
במאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 חי ופעל בדובנו רבי שלמה דובנא שהיה משורר ובלשן עברי, פרשן מקרא, שותפו של משה מנדלסון בכתיבת "הביאור" ואספן ספרים. באותה תקופה פעל בעיר שלמה וינטראוב.
שנות השלטון הפולני, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, היו תקופת שגשוג לחיי הקהילה היהודית ופעלו בה, זו לצד זו, תנועות חסידיות, ציוניות וסוציאליסטיות.
בשואה
ערב השואה התגוררו בדובנו כ-12,000 יהודים, שהיוו כ-59% מכלל תושביה. עם הכיבוש הגרמני בקיץ 1941, הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה וחובת ענידת סרט זרוע, שהומר בהמשך בטלאי צהוב. עד חודש אוגוסט 1941 רצחו הגרמנים והאוקראינים כ-1,200 מיהודי העיר. ב-2 במאי 1942 רוכזו יהודי העיר הנותרים בגטו שהוקם בה, אשר חולק לשני חלקים - ל"יעילים" ול"בלתי יעילים". בסוף מאי 1942 חוסל גטו ה"בלתי יעילים". עם הבאת יהודים נוספים מהסביבה לגטו שבעיר לאחר האקציה עמד מספר תושביו על כ-4,500 איש.
ב-5 באוקטובר 1942 נרצחו למעלה מ-4,000 מיושבי הגטו שבעיר. 353 עובדי כפייה יהודים שהושארו בחיים נרצחו ב-23 באוקטובר 1942. בסוף קיץ 1943 נהרגו חברי קבוצת פרטיזנים יהודים מהעיר.
בעיר זדולבונוב הסמוכה לדובנו פעל מהנדס גרמני בשם הרמן גרבה שהציל מהשמדה בתקופת השואה יהודים רבים ולימים הוכרז על ידי ארגון יד ושם כחסיד אומות העולם. הרמן גרבה נכח אישית בעת הריגתם של יהודי דובנו בירי לתוך בורות. במשפטי נירנברג הציג התובע הכללי הבריטי תצהיר של הרמן גרבה, שהיה העד הגרמני היחיד שהסכים להעיד מרצון במשפטים אלו. בתצהירו, שנחתם ב-10 בנובמבר 1945, מסר גרבה עדות ראייה למעשה ההשמדה. תוכנו של התצהיר היה מצמרר והיה בו גילוי של אמפתיה עזה וחמלה לקורבנות. כשהוקרא התצהיר באולם בית הדין הוטלה באולם דממת זעזוע. התצהיר נכלל ברבים מהספרים התיעודיים אודות השואה. בתצהיר סיפר גרבה כיצד במסגרת מסע ביקורת באתרי הבנייה של חברתו הוא נקלע ב-5 באוקטובר 1942 לדובנו, ושם סיפר לו מנהל העבודה שלו כי בשדה התעופה של העיר, ליד אתר הבנייה שלהם, מבוצע רצח המוני של יהודי העיר. גרבה נוכח במו עיניו לראות כיצד אנשי האיינזצגרופן מובילים לאתר ההשמדה את יהודי העיר, משפחות משפחות. האנשים נצטוו להתפשט ועירומים ירדו לבור וטיפסו מעל ראשי אלו שנורו לפניהם אל המקום שלשם כיוונו אותם אנשי האס אס ונשכבו על המתים. כמה מהם ליטפו את אלה שהיו עדיין בחיים ואז נורו גם הם. באותו יום עצמו נוכח במקום הטבח קצין צבא גרמני צעיר, שהיה אז בן 23, אקסל פון דם בוסשה. הקצין הזדעזע ממראה עיניו והחליט לפעול נגד היטלר והמשטר הנאצי. הוא חבר לקושרים נגד היטלר ונטל חלק בניסיון ההתנקשות בהיטלר בקשר העשרים ביולי 1944.
לאחר שחרור דובנו מן הכיבוש הנאצי נותרו בחיים ושבו לגור בה 120 יהודים בלבד. במפקד האוכלוסין שנערך בעיר בשנת 2001 לא נמנו יותר יהודים בעיר.
פנטום האופרה (מחזמר)
המחזמר הופק בידי קמרון מקינטוש והחברה לתיאטרון שימושי. בהפקה המקורית כיכבו מייקל קרופורד (הפנטום), שרה ברייטמן (כריסטין) וסטיב ברטון (ראול).
"פנטום האופרה" הוא כנראה המחזמר המצליח ביותר בכל הזמנים: רווחיו מוערכים בלמעלה מ-5.6 מיליארד דולר והוא רץ ברציפות למעלה מ-35 שנה (שיא עבור מחזמר) ועדיין רץ. שיר הנושא של המחזמר "The Phantom of the Opera" זכה לפופולריות רבה ומספר רב של עיבודים וגרסאות כיסוי כולל בסגנונות מטאל.
בעוד שבתיאטראות וסט אנד בלונדון הוא עדיין רץ, בתיאטראות ברודוויי הוא הורד מהבמה באפריל 2023, עקב התמעטות קהל לאור מגפת הקורונה. המחזמר הציג בניו יורק 35 שנה, ובפני כ-20 מיליון בני אדם והכניס למפיקים יותר מ-1.36 מיליארד דולר.
עלילת המחזמר
עלילת המחזמר היא עיבוד לעלילת ספרו של גסטון לרו "פנטום האופרה" עם מספר שינויים בעלילה, עקב מגבלות ואילוצים שונים (במה, ליהוק, זמן הצגה מוגבל וכו').
פרולוג
המחזמר עצמו נפתח במכירה פומבית ("Prologue") המתרחשת זמן רב אחרי התרחשות האירועים, בה ראול דה־שאניי הזקן קונה תיבת נגינה ועליה פסל של קוף עבור אהובתו, כריסטין. את התיבה בנה פנטום האופרה, והמוזיקה שהיא ניגנה הקסימה את כריסטין. במכירה מוכרים גם את הנברשת שהפיל הפנטום וכאשר מרימים אותה אל מקומה בראש תקרת בית האופרה, יש פלאשבק לעבר ואז מתחיל סיפור המחזה ("Overture").
מערכה ראשונה
האופרה נמכרת לזוג מנהלים חדשים, מר אנדרה ומר פירמין. הללו מגיעים יחד עם הוויקונט ראול דה־שאניי, פטרון האופרה, כדי לעמוד על טיבה של הרכישה. הם מגיעים בדיוק בזמן חזרה לאופרה "חניבעל". הדיווה המפונקת לה־קרלוטה שרה את האריה המרכזית אך מפסיקה באמצע בעקבות "תאונה" שנגרמה, על פי השמועות הרצות בקרב העובדים, על ידי "פנטום האופרה", רוח רפאים מסתורית הרודפת את המקום ומענישה באכזריות את אלה המפרים את דברה. קרלוטה מפסיקה את השיר בזעם, ואחת מהרקדניות (מג ז'ירי) מציעה את כריסטין דאה, רקדנית בינונית אך זמרת מוכשרת, כמחליפה לקרלוטה. כריסטין כובשת את לב כולם ובהופעת הבכורה שלה באופרה הופכת לכוכבת בזירת האופרה של פריז ("Think Of Me").
אחרי ההופעה, מתוודה כריסטין בפני מג על זהותו של המורה שלה לזמרה; לפני מותו, הבטיח אביה של כריסטין שישלח לה את ״מלאך המוזיקה״ שישמור עליה, והיא שומעת את קולו מתוך הקירות בחדרה ומקבלת ממנו שיעורים ("Angel Of Music"). באותו הערב, נכנס לחדרה של כריסטין הוויקונט ראול דה־שאניי, חבר ילדות שלה שהתאהב בה בעקבות הביצוע המרגש של האריה. כריסטין מוקסמת מחיזוריו אך מתחמקת מהצעתו לצאת איתה מפני שהיא מחכה לשיעור מהמלאך שלה ("Little Lotte"). הקול שכריסטין שומעת הוא למעשה קולו של הפנטום, המאוהב בה ונותן לה שיעורים דרך המעברים הסודיים שבקירות. הפנטום, שמקנא בראול, המחזר הצעיר, מתגלה בפני כריסטין כהשתקפות במראה שבחדרה, מתחזה ל״מלאך המוזיקה״ ("The Mirror (Angel Of Music)") ולוקח אותה איתו. הוא מוביל אותה אל משכנו הסודי בלב אגם תת-קרקעי במרתפי בית האופרה ("The Phantom Of The Opera"), ומנסה לשבות את לבה במוזיקה השמיימית שהלחין ("The Music Of The Night"). כריסטין נכבשת בקסמי המוזיקה של הפנטום, אך מגלה את הסוד הנורא שהוא מסתיר מתחת למסכה – פנים מפלצתיות ומעוותות. הפנטום נתקף בהתקף זעם ואומר לכריסטין שעכשיו לעולם לא תוכל להיות חופשייה, אך נרגע ומחזיר את כריסטין לבית האופרה ("I Remember / Stranger Than You Dreamt It"). באותו הלילה, פועל הבמה ג׳וזף בוקה מפחיד את רקדניות הבלט בסיפורים על פנטום האופרה ועל הפלצור שבו הוא הורג את קורבנותיו, אך מאדאם ז׳ירי, הכוריאוגרפית, מזהירה אותו שלא לדבר על הפנטום ("Magical Lasso").
ראול, קרלוטה ומנהליה החדשים של האופרה מקבלים מכתבים מפנטום האופרה, שבהם הוא דורש מהם לשלם לו את שכרו הגבוה, לשמור לו את תא מספר 5, ללהק את כריסטין לתפקיד הראשי באופרה ״איל מוטו״ ואת קרלוטה לתפקיד אילם ("Notes"). קרלוטה מזועזעת מהעלבון שבמכתבים הללו, אך המנהלים מפייסים אותה בהכריזם שלא יכנעו לדרישות הפנטום, שבו הם לא מאמינים, ומלהקים את קרלוטה לתפקיד הראשי ("Prima Donna"). בליל הבכורה של "איל מוטו", מופיע הפנטום ומתרעם על ההתעלמות מדרישותיו. הוא גורם לקרלוטה לקרקר כמו קרפדה במקום לשיר, רוצח את ג׳וזף בוקה באמצעות הפלצור שלו ומפיל את גופתו התלויה אל מרכז הבמה, מה שמתחיל מהומה גדולה בבית האופרה ("Poor Fool, He Makes Me Laugh"). בלב הכאוס, כריסטין בורחת עם ראול אל הגג, מקום בו היא חושבת שהם יהיו בטוחים מעיני הפנטום. שם היא מספרת לו על המפגש שלה עם הפנטום, על פניו המזעזעים ועל המוזיקה המדהימה שכתב ("Why Have You Brought Me Here"). ראול מנסה לשכנע אותה שזה היה רק חלום. השניים מתוודים על אהבתם ("All I Ask Of You"). ללא ידיעתם, הפנטום שמע את כל השיחה שלהם וליבו נשבר בגלל שכריסטין דחתה אותו. הוא נשבע לנקום, ומפיל את הנברשת הגדולה על הבמה בזמן ההשתחוויה ("All I Ask Of You - Reprise").
מערכה שנייה
המערכה השנייה נפתחת כחצי שנה לאחר אסון הנברשת. בתקופה זו הפנטום לא תקף וכל צוות האופרה בטוחים שניצלו מהרוח הנקמנית ("Entr'Acte"). המערכה עצמה נפתחת בנשף מסכות לרגל השנה החדשה, שבו מתגלה שכריסטין וראול מאורסים בסתר ("Masquerade" - זהו השיר שמנגנת תיבת הנגינה שנמכרה בפרולוג, ומופיעה שוב ושוב לאורך הסיפור). במהלך הנשף מופיע הפנטום, מחופש למוות האדום, הפנטום מכריז בפני המנהלים כי כתב אופרה בשם "ניצחונו של דון חואן" ומאיים שאם לא תופק ותבוצע, יתרחש עוד אסון נורא ("Why So Silent"). מאדאם ז׳ירי מספרת לראול על מוצאו של הפנטום, גאון מוזיקלי, אדריכל וקוסם שהוצג לראווה במופע מוזרויות, עד שברח ונעלם, ומצא מקלט במרתפי האופרה גרנייה. מנהלי בית האופרה, קרלוטה ובן זוגה הטנור אובלדו פיאנג׳י מקבלים פעם נוספת שורה של דרישות מעליבות במכתבים מן הפנטום, שבהם הוא דורש, בין השאר, ללהק את כריסטין לתפקיד הראשי ("Notes"). ראול משכנע את כריסטין להסכים לכך, מתוך כוונה להשתמש בה כפיתיון לפנטום, שיבוא לראות אותה בערב הבכורה. כריסטין מסכימה באי-רצון ("Twisted Every Way"). בזמן שהחזרות לאופרה של הפנטום מתחילות, כריסטין מבקרת בקבר אביה ("Wishing You Were Somehow Here Again"). בבית הקברות, הפנטום מנסה לכבוש את לבה של כריסטין על ידי התחזות למלאך המוזיקה ששלח אביה ("Wandering Child"). כריסטין ניצלת ברגע האחרון בידי ראול, והיא מצידה מונעת מראול להתעמת עם הפנטום ולמות. הפנטום מכריז מלחמה על שניהם ("Bravo, Monsieur").
במהלך הופעת הבכורה של האופרה, רוצח הפנטום את הזמר הראשי אובלדו פיאנג'י ולוקח את מקומו. במהלך דואט מרגש של הפנטום ושל כריסטין, מיטשטשים הגבולות בין יחסי הדמויות שהם מגלמים באופרה לבין היחסים שלהם עצמם ("The Point Of No Return"). בסוף הדואט, הפנטום מבקש פעם נוספת את אהבתה של כריסטין, אך היא מסירה את המסכה שלו וחושפת את פניו המעוותות לקהל המזועזע. מג מוצאת את גופתו המרוטשת של פיאנג׳י, ופעם נוספת נוצרת מהומה באולם. הפנטום מנצל את המהומה וחוטף את כריסטין למאורה התת-קרקעית שלו ("Down Once More"). מאדאם ז'ירי מובילה את ראול למאורה של הפנטום. באותו זמן צוות האופרה והקהל מנסים למצוא את המאורה כדי ללכוד את הפנטום ("Track Down This Murderer").
הסיום
במאורת הפנטום, מנהלים הפנטום וכריסטין ויכוח נוקב, בו רגשותיה של כריסטין כלפי הפנטום נעים בין כעס, שנאה ורחמים. כאשר כריסטין תוקפת אותו באומרה: כאשר ראול מופיע ומנסה להציל את כריסטין, הפנטום גובר עליו ולוכד אותו בפלצור שלו, ומציב בפני כריסטין אולטימטום: להינשא לו ולחיות איתו לנצח, או שהוא יהרוג את ראול. כריסטין מתלבטת ולבסוף מחליטה להציל את ראול ולחיות עם הפנטום. כריסטין מגייסת את רחמיה כלפי הפנטום ומנסה לגלות כלפיו רוך, חמלה וחיבה כמיטב יכולתה על מנת לחדור אל לבו. היא שרה לו:
הבדלים בין המחזמר לספר
מלבד הבדלי העלילה הברורים, יש כמה שינויים מהותיים בין הספר של לרו לבין המחזמר של ובר:
דמותו של הפנטום
בספר, פניו של הפנטום מעוותים לגמרי, והוא מזכיר שלד חולני. במחזמר, רק חצי מפניו מעוות, והוא נפוח, חלק ממוחו חשוף ושתי עיניו בצבעים שונים. על אף שבספר הפנטום נוטה לעטות את המסיכה רק במקרים הדורשים זאת, במחזמר הפנטום עוטה אותה כל הזמן ואף נעזר בפאה.
בספר, הפנטום ידוע בשמו, אריק, וזה השם אשר משתמשים בו כדי לתארו. לעומת זאת, במחזמר הוא מכונה "הפנטום" מהתחלתו ועד סופו.
הבדלים עיקריים בעלילה
בניגוד לספר, שבו אמנם הפנטום גומר את "דון חואן המנצח", אך לא מעלה אותה, והאופרה המועלית היא האופרה "פאוסט", במחזמר הפנטום דורש להעלות את האופרה, ולתת לכריסטין את התפקיד הראשי. השיר שבו נחטפת כריסטין הוא דואט בין כריסטין לבין הזמר הראשי, ובמצב זה - הפנטום.
הפלת הנברשת, אחד מרגעי השיא של המחזמר והספר כאחד, מתרחשת בספר לאחר שהפנטום גורם לקרלוטה לקרקר - הוא קורא "בשירתה היא עוד תפיל את הנברשת!" והנברשת מתרסקת. במחזמר, אף על פי שקיימת סצנה דומה (אם כי הנברשת מתנדנדת במקום ליפול), הנברשת נופלת לאחר שהפנטום מגלה על אהבתה של כריסטין לראול, ובייאושו מרסק את הנברשת.
הצלחה והישגים
המחזמר זכה להצלחה עצומה וחסרת תקדים. עשרות הפקות של הפנטום הועלו ברחבי העולם והפנטום עדיין ממלא אולמות בלונדון ובברודוויי.
המחזמר הועלה לראשונה ב־9 באוקטובר 1986 בתיאטרון הוד מלכותה בלונדון (Her Majesty's Theatre) ורץ שם עד היום, דבר ההופך אותו למחזמר שרץ הכי הרבה זמן אי פעם: למעלה מ־33 שנה שבה המחזמר מופיע ללא הפסקה. ב־9 בינואר 2006, בהצגה ה־7486 שלו, שבר "פנטום האופרה" את השיא של הריצה הארוכה ביותר בברודוויי, בו החזיק המחזמר Cats (גם הוא של אנדרו לויד ובר). ב-2012 חגג את הופעתו ה-10,000 והיה המחזמר הראשון אי-פעם שעשה זאת.
המחזמר זכה בפרסים הבאים:
המחזמר מחזיק בשיאים הבאים:
תפאורה ואפקטים
במחזה ישנה תפאורה מורכבת שכוללת אפקטים מיוחדים.
אפקט מרכזי בתפאורה הוא הנברשת, המועלית בתחילת ההופעה אל תקרת האולם ו"מתרסקת" בסוף המערכה הראשונה. הנברשת מורכבת מ-48 נורות ושוקלת כמעט 700 ק"ג. היא נופלת בעזרת ארבעה כבלים, שניים מאחורי הקלעים ושניים בתקרת האולם, העוזרים לנברשת להתייצב בזמן הנפילה. הנפילה כולה אורכת בין 7 ל-8 שניות. אפקט נפילת הנברשת נחשב לאחד האפקטים המרשימים והאהודים ביותר בברודוויי.
אנשי צוות ושחקנים בולטים
את המחזמר כתב והלחין אנדרו לויד ובר. את הליברית ומילות השירים כתבו ריצ'רד סטילגו וצ'ארלס הארט. את הגרסה המקורית בווסט אנד בלונדון ביים הל פרינס. את המחזמר הפיקו ובר, קמרון מקינטוש ו-Really Useful Group. המחזמר עלה לראשונה בתיאטרון הוד מלכותה בלונדון ב-1986 ורץ שם עד היום (נכון ל-2019).
בהפקה המקורית בווסט אנד בלונדון את הפנטום גילם מייקל קרופורד, את כריסטין גילמה שרה ברייטמן, את ראול גילם סטיב ברטון ואת קרלוטה גילמה ג'ודי קיי. קרופורד זכה על תפקידו כפנטום בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר. עבור שרה ברייטמן, שהתפקיד של כריסטין נכתב במיוחד עבורה, היווה התפקיד פריצת דרך שהפך אותה לכוכבת בינלאומית ונחשב עד היום לתפקידה הידוע והטוב ביותר.
המחזמר בקולנוע
בשנת 2004 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "פנטום האופרה" - עיבוד קולנועי מוזיקלי לגרסת המחזמר של אנדרו לויד ובר בבימויו של ג'ואל שומאכר ובכיכובם של ג'רארד באטלר ואמי רוסום.
סיירה נבדה (ארצות הברית)
סיירה נבדה (באנגלית: Sierra Nevada) הוא רכס הרים השוכן במדינת קליפורניה שבארצות הברית, ובמקומות מסוימים הוא משתרע לתוך שטחה של מדינת נבדה. שמותיו הנוספים (אך הלא רשמיים) של הרכס הם סיירה, הסיירה הגבוהה והסיירות.
שם הרכס
הכינוי הנפוץ ביותר של הסיירה נבדה הוא רכס האור, ומקורו הוא בג'ון מיור. תיאור זה נובע בחלקו מהגרניט הבהיר שנחשף על ידי פעילות הקרחונים.
היסטוריה של המחקר
התושבים הראשונים בחלק המזרחי של הסיירה נבדה היו אינדיאנים משבט הפאיוט, ואילו בחלק המערבי התיישבו אינדיאנים משבטי המונו והסיירה מיווק. בין השבטים נתגלעו מספר מחלוקות. כיום ניתן למצוא בשטח ראשי חץ מזכוכית געשית שנשכחו במקום על ידי השבטים. החוקרים האירופים-אמריקאיים הגיעו לאזור בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19. בחורף 1844 לוטננט ג'ון פרימונט וקיט קרסון היו הלבנים הראשונים שצפו באגם טאהו.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 היה מחקר מועט של הרכס, אף שבעקבות הבהלה לזהב הגיעו תושבים רבים לקצות הרכס. כתוצאה מכך בית המחוקקים של קליפורניה אישר לסוכנות הסקר הגאולוגי של קליפורניה לחקור את הסיירה נבדה באופן רשמי (ולסקור את שאר המדינה). לראש קבוצת המחקר מונה ג'וזיה ויטני.
חברי המשלחת, ובעיקר ויליאם ברואר, צ'ארלס פ. הופמן וקלארנס קינג, חקרו את האזור שעתיד היה להפוך ב-1863 לפארק הלאומי יוסמיטי. שנה אחת לאחר מכן הם חקרו את האזור המקיף את קינגס קניון, וקינג אף כתב על כך ספר. קינג טעה ב-1871 כאשר חשב כי הר לנגלי הוא הנקודה הגבוהה ביותר ברכס, וטיפס עליו. אולם, לאחר שטיפס על הר ויטני (הנקודה הגבוהה ביותר ברכס) הוא גילה שם פתק מדייג מלון פיין שהקדים אותו.
תאודור סולומונס היה הראשון שניסה למפות את האזור לאורך פסגת הסיירה. מאוחר יותר האזור מופה וזכה לשם שביל ג'ון מיור, אך הנתיב של השביל היה שונה מזה של סולומונס.
גאוגרפיה
אורך הרכס הוא כ-650 ק"מ, והוא משתרע בין מעבר פרדונייר בצפון למעבר טהאצ'אפי בדרום. בגבול המערבי של הרכס נמצא העמק המרכזי של קליפורניה, ובגבול המזרחי נמצא האגן הגדול.
בחלוקה פיזיוגאוגרפית הרכס שייך לפרובינציית הרי קסקייד-סיירה, שהיא חלק מהחטיבה הפיזיוגאוגרפית מערכת ההרים הפסיפית.
גובה הרכס גדל בכיוון המדרונות המערביים, ואילו המדרונות המזרחיים הם בצורת צוק תלול. לכן, עיקר הפסגות ברכס נמצאות לאורך השוליים המזרחיים שלו. הנהרות הזורמים מפסגות הרכס מתנקזים לאוקיינוס השקט, ואילו הנהרות המתנקזים לכיוון מזרח מגיעים אל האגן הגדול. אולם, המים של חלק מהנחלים ושל נהר אוונס מוכוונים אל לוס אנג'לס, ומשם אל האוקיינוס השקט.
המאפיינים הגאוגרפיים הבולטים של הסיירה נבדה הם:
גובה הרי הרכס הולך וגדל מכיוון צפון לדרום. בין אגם טאהו למעבר פרדונייר גובה הפסגות הוא בין 1,524 ל-2,438 מטרים. הפסגה הסמוכהלאגם טאהו היא בערך בגובה 2,700 מטרים, כאשר חלק מהפסגות גבוהות כמעט כמו פסגת פריל שגובהה 3,316 מטרים. בין הפסגות הללו ניתן למנות את הר רוז שגובהו 3,285 מטרים, וממנו ניתן להשקיף על העיר רינו שבנבדה. גובה הפסגה הסמוכה לפארק יוסמיטי הוא כ-4,000 מטרים, וגובהו המרבי של הרכס הוא 4,421 מטרים בהר ויטני. גובה הרכס הולך ופוחת בכיוון דרום מהר ויטני, אך ישנן כמה פסגות בולטות כגון פסגת פלורנס (3,781 מטרים) ופסגת אולנצ'ה (3,695 מטרים). גובה הרכס ליד אגם איזבלה הוא כ-3,048 מטרים (10,000 רגל), אך דרומית לאגם הרכס מגיע רק עד לגובה של 2,438 מטרים.
גאולוגיה
בין הדבון לפרם חלה הפחתה של לוח פָרָלוֹן אל מתחת ללוח הצפון-אמריקאי. בעקבותיה התפתחה בגבול בין הלוחות געשיות שגרמה להיווצרותה של קשת איים במהלך הקרבון. בשלהי הטריאס, לפני כ-210 מיליון שנים, החלה געשיות תת-קרקעית שנמשכה אל תוך היורה והסתיימה לפני כ-150 מיליון שנים. לאחר שוך הגעשיות התגברה נדידתו של הלוח הצפון-אמריקאי לצפון-מערב. התנועה הטקטונית הובילה לאורוגנזת נבדה, במסגרתה חלה התמרה של סלעים ונוצר רכס הרי נבדה שהתרומם לגובה של כ-4,500 מטרים. ברכס זה נוצרו מאוחר יותר הרי סיירה נבדה. השרידים היחידים לפעילות זאת הם כמה סלעים מותמרים בחלק מפסגות הסיירה נבדה. ביורה התרחשה סדרה של התפרצויות געשיות, שלוותה בחדירת מאגמה לסלעי הקרום. חדירה זו יצרה את הבתולית של הרכס בעומק של כ-10 ק"מ מתחת לפני השטח, שגרם להתרוממות הרי סיירה נבדה. המחדר הורכב בעיקר מגרניט, וכ-95% מן הסלעים נסחפו מאוחר יותר בתהליך שהאיץ את התרוממות הרכס.
בקרטיקון התרחש שלב געשי תת-קרקעי שהחל לפני כ-120 מיליון שנים והסתיים לפני כ-80 מיליון שנים, במקביל לאורוגנזה הסוויירית שפעלה על מערב אמריקה הצפונית, מקנדה בצפון ועד מקסיקו בדרום. שלב געשי נוסף החל בנאוגן לפני כ-20 מיליון שנים והסתיים לפני כ-5 מיליון שנים, במהלכו התרחשו התפרצויות בהרי הגעש של רכס קסקייד שאינם פעילים עוד. בפליסטוקן, לפני כ-700,000 שנים, נוצרה הקלדרה של לונג ואלי. השלב הגעשי האחרון החל בסוף הפליסטוקן, לפני כ-60,000 שנה, והסתיים בהולוקן, לפני כ-600 שנים. תוצריו ניכרים בלועות מונו-איניו (Mono-Inyo) באזור אגם מונו ודרומית לו.
בפליוקן, לפני 10 מיליון שנים, החלה התרוממות של הרי הסיירה נבדה לאורך העתק סיירה, תחילה אנכית ולאחר מכן חלה נטייה של הגוש, שהגבירה את ההתרוממות ויצרה מדרונות מזרחיים מתונים ומדרונות מערביים תלולים יותר. השיפוע החד האיץ את זרימת המים בנחלים ובנהרות במורדות המערביים, שהתחתרו במסלע ביתר-שאת ויצרו עמקים תלויים ומפלים. שלב נוסף של התרוממות נבע מהתפתחותם של העתקים גדולים ממזרח ליוסמיטי, בייחוד היווצרותו של עמק אוונס, והתפתחות מבנה אגן ורכס. האצה נוספת של תהליך ההתרוממות התרחשה בפליסטוקן, לפני כ-2 מיליון שנים.
הגורם העיקרי לסחיפה במיליוני השנים האחרונות היה קרחון יבשתי אלפיני גדול. סדרת של תקופות קרח שהחלו לפני 2–3 מיליון שנים והסתיימו לפני כ-10,000 שנים גרמו אף הן לשינויים בפני האזור. באזור סיירה נבדה התרחשו לפחות ארבע תקופות קרח עיקריות, שכינוייהן המקומיים: "שרווין" או "קדם-טאהו" (pre-Tahoe) היא הקדומה ביותר ואחריה: טאהו, "טֶנָיָה" ו"טיוגה". באמצעות תנועה, סחיפה והפשרה גרמו הקרחונים ההרריים להפיכת עמק או קניון נהרי בצורת V לעמק או קניון קרחוני בצורת U.
התרוממות הסיירה נבדה עדיין נמשכת, בעיקר בחלקו המזרחי של הרכס, והיא גורמת לרעידות אדמה גדולות.
אקולוגיה
הסיירה נבדה מחולק לכמה מערכות אקולוגיות:
אקלים ומטאורולוגיה
בסתיו, בחורף ובאביב כמות המשקעים נעה בין 500 ל-2,000 מ"מ, והיא מתבטאת בעיקר בשלג היורד בגובה שמעל 1,400 מטרים. הקיץ יבש והלחות בו נמוכה, אך בשעות אחר הצהריים יש לעיתים סופות רעמים. טווח הטמפרטורות בקיץ הוא בין 5 ל-16 מעלות צלזיוס. עונת הגדילה נמשכת בין 20 ל-230 יום, והיא תלויה במידה רבה בגובה.
תופעה חריגה המאפיינת את הסיירה נבדה היא שבתנאים מסוימים צינור אוויר גדול מתחיל להתגלגל בצד הדרום-מזרחי. תופעה זו ידועה בשם רוטור סיירה נבדה. הגל ההררי הזה נוצר כאשר רוחות יבשתיות יבשות מהמזרח גורמות להיווצרות צילינדרים של אוויר המסתובבים נגד כיוון השעון ומגיעים לסטרטוספירה. נכון ל-2004 לא הצליח אף דאון לגלות את קצה התופעה. תופעות דומות מתרחשות ברכסי הרים רבים, אך בסיירה נבדה ניתן לצפות ולנצל את התופעה פעמים רבות. תופעה זו הייתה נושא המחקר של חיל האוויר האמריקני בתחילת שנות ה-50.
הנס קון
הנס קון (קוהן\כהן) (Hans Kohn; 15 בספטמבר 1891, פראג – 16 במרץ 1971, פילדלפיה) היה פילוסוף והיסטוריון אמריקאי-יהודי יליד פראג, מחשובי חוקרי הלאומיות בעולם. ממקימי ברית שלום.
ימי ילדותו ונערותו
קון נולד בשנת 1891 בעיר פראג שבאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בהיותו בן 17, כתלמיד בית ספר גרמני, החל להתעניין ביהדות ובציונות, התעניינות שנמשכה גם בזמן לימודיו באוניברסיטת פראג, שם למד משפטים תוך התמקדות בפילוסופיה גרמנית. בשנת 1909, בהיותו סטודנט בפראג, הצטרף קון לאגודת הסטודנטים היהודית "בר כוכבא", שאחד ממקימיה היה שמואל הוגו ברגמן, עמיתו של קון איתו ישתף פעולה בעתיד. בשנת 1913 מונה קון לתפקיד יו"ר האגודה, תפקיד אותו מילא עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. חברותו באגודת הסטודנטים הייתה אחת מהנקודות המרכזיות בעיצוב התודעה הפוליטית-אידאולוגית של קון. החל משנת 1909 הרצה בפני חברי האגודה מרטין בובר בנושא היהדות, הרצאות שעיצבו את גישתו כלפי הציונות. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצבא האוסטרו-הונגרי כקצין, ונפל בשבי הרוסי בשנת 1915. קון שהה בסיביר וסביבותיה עד לשנת 1920, חלק מהתקופה בשבי ובחלקה מרצונו החופשי. במהלך אותן השנים למד את השפה הרוסית, חקר את שאלת הלאומים ברוסיה ועסק בפעילות ציונית.
ימי בגרותו
בשנת 1920 עזב את ברית המועצות לטובת פראג דרך יפן, והחל לעסוק בפעילות ציבורית יהודית. קון לא השתקע בפראג, עקב האווירה המגבילה ששררה בה, ועזב לפריז שם שהה עד לשנת 1921 כמזכיר הנציגות היהודית הבינלאומית. באותה שנה אף התחתן ועבר ללונדון, שם שהה ארבע שנים בתפקידים ציוניים. בשנת 1923 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו במשפטים לאוניברסיטת קארל בפראג, והחל לכתוב בנושא הלאומיות ובעיותיה בעולם שלאחר מלחמת העולם באופן שיטתי, ואף הצטרף לתנועה הפציפיסטית הבינלאומית.
באותה העת פעילותו הציונית התרחבה, ובהמשך לעבודתו בקרן היסוד עלה בשנת 1925 לארץ ישראל כדי לעמוד בראש מחלקת התעמולה של הקרן. בתקופת היותו בפלשתינה היה בין מקימי "ברית שלום", תנועה שמטרתה הייתה "לסלול דרך הבנה בין עברים לערבים לצורות חיים משותפות בארץ ישראל על יסוד של שווי שלם בזכיותיהם הפוליטיות של שני לאומים בעלי אוטונומיה רחבה ולצרותיה של עבודתם המשותפת לטובת התפתחותה של הארץ". בין מקימיה היו, מלבד קון, ארתור רופין, הוגו ברגמן, גרשם שולם ואחרים. על-פי הנחת חברי הקבוצה, הבנה בין יהודים לערבים היא התנאי להגשמה הציונית, ותוביל להקמה מדינה דו-לאומית ערבית-עברית.
לאחר מאורעות תרפ"ט, בסוף שנת 1929, ובהמשך לאכזבתו מהציונות ועמדתה בשאלת יחסי יהודים ערבים, החליט קון לעזוב את מישרתו בקרן-היסוד ולצאת לסדרת הרצאות באירופה ובאמריקה, ולשמש ככתב לענייני המזרח התיכון של העיתון "פרנקפורט צייטונג". הוא היגר לארצות הברית בשנת 1933 וקיבל מינוי של קבע בסמית' קולג' אשר במסצ'וסטס, והחל לפתח את הקריירה האקדמית שלו. בשנת 1949 עבר ללמד בסיטי קולג' של ניו יורק עד לפרישתו.
גישתו לנושא הלאומיות
חלק מרכזי בעבודתו המחקרית של קון הוקדש לחקר הלאומיות ומאפייניה בעולם המודרני. קון הבחין בין לאומיות אתנית המבוססת על היסטוריה, דת ותרבות משותפת, ללאומיות אוניברסלית המבוססת על שותפות אזרחית של תושבי טריטוריה מסוימת. למעשה, קון סבר כי רעיון הלאומיות היחידי הקיים הוא הלאומיות האוניברסלית וכל דגם אחר של לאומיות הוא פרשנות מוטעית שלה. התאוריה של קון מכונה על ידי חוקרים שונים בשם דיכוטומית הלאומיות של קון.
הלאומיות האתנית (המוטעית לדעתו), מאפיינת, לדעתו של קון, את המדינות במזרח ובמרכז אירופה, והלאומיות האוניברסלית, מאפיינת את המדינות במערב אירופה. דוגמאות מובהקות ללאומיות אוניברסלית ניתן למצוא בארצות הברית, צרפת ובריטניה.
אוקראינה במשחקים האולימפיים
אוקראינה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לילהאמר (1994), ובמשחקי הקיץ השתתפה לראשונה באולימפיאדת אטלנטה (1996). עד אז, התחרו הספורטאים האוקראינים במסגרת המשלחת הסובייטית, ובמשחקים שנערכו ב-1992 השתתפו, לצד ספורטאים מ-11 מדינות נוספות שהרכיבו בעבר את ברית המועצות, במשלחת מאוחדת (Unified Team).
ב-7 אולימפיאדות הקיץ בהן השתתפה אוקראינה, צברו הספורטאים האוקראינים 139 מדליות, מהן 35 מדליות זהב. המדליות הושגו ב-20 ענפים שונים, הבולט שבהם התעמלות מכשירים, בו נצברו 16 מדליות, מהן 6 מדליות זהב. באולימפיאדות החורף צברו הספורטאים האוקראינים 8 מדליות, בהן שלוש מדליות זהב.
אוקראינה לא אירחה מעולם את המשחקים האולימפיים. לבוב הייתה בין חמש המועמדות הסופיות לארח את אולימפיאדת החורף של 2022, אך היא הסירה את מועמדותה בעקבות מלחמת האזרחים והמשבר עם רוסיה.
אולימפיאדת אטלנטה (1996)
הופעת הבכורה של אוקראינה כמדינה עצמאית הייתה באולימפיאדת אטלנטה. נושא הדגל בטקס הפתיחה היה סרגיי בובקה, גדול הקופצים במוט בכל הזמנים. מהמשחקים עצמם נאלץ בובקה לפרוש, לאחר שסבל מפציעה, ואת ההישגים סיפקו ספורטאים אחרים. המשלחת האוקראינית כללה 231 ספורטאים שזכו ב-23 מדליות, מהן 9 מדליות זהב, ובסיום המשחקים דורגה במקום התשיעי בטבלת המדליות.
להישגים הגבוהים ביותר הגיעו המתעמלים, שזכו ב-7 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. ליליה פודקופייבה זכתה בשתי מדליות זהב (בקרב-רב ובתרגיל הקרקע) ובמדליית כסף אחת (בתרגיל הקורה, וכן סיימה במקום החמישי בתרגיל המקבילים המדורגים). בקרב-רב לנבחרות, דורגו המתעמלות האוקראיניות במקום החמישי. בקרב הגברים, זכה רוסטם שריפוב במדליית זהב בתרגיל המקבילים ובמדליית ארד עם נבחרת המתעמלים בקרב-רב לנבחרות, וכן דורג במקום השמיני בקרב-רב. גרגורי מיסוטין סיים במקום החמישי בתרגיל הקרקע ואיגור קורובצ'ינסקי סיים חמישי בתרגיל הקפיצות. בהתעמלות אומנותית, זכתה קטרינה סרבריאנסקה במדליית זהב ואולנה ויטריצ'נקו במדליית ארד.
האתלטים האוקראינים זכו בארבע מדליות. אינסה קראבץ קבעה שיא אולימפי חדש בקפיצה משולשת (15.33 מטר), ושלושה אתלטים נוספים זכו במדליות ארד: אינגה בבקובה בקפיצה לגובה, אולכסנדר בגאץ' בהדיפת כדור ברזל ואולכסנדר קריקון ביידוי פטיש. אתלטים אוקראינים בולטים נוספים כללו את אנדריי סקוורוק (מקום רביעי ביידוי פטיש), ויטה פבליש (מקום רביעי בהדיפת כדור ברזל), נבחרת השליחים ל-100X4 מטרים (מקום רביעי), אולנה שחובצובה (מקום חמישי בקפיצה לרוחק), רומן וירסטיוק (מקום שישי בהדיפת כדור ברזל) וויטלי סידורוב (מקום שביעי בזריקת דיסקוס).
נבחרת הנשים בכדורסל סיימה במקום הרביעי לאחר הפסד לנבחרת ברזיל בחצי הגמר ולאוסטרליה במשחק על מדליית הארד.
אולימפיאדת סידני (2000)
הספורטאית האוקראינית המעוטרת ביותר בסידני הייתה השחיינית יאנה קלוצ'קובה, שזכתה בשתי מדליות זהב, במשחים ל-200 ול-400 מטרים בסגנון מעורב. במשחה הראשון קבעה קלוצ'קובה שיא אולימפי (2:10.68 דקות) ובשני שיא עולם (4:33.59 דקות). בנוסף, זכתה במדליית כסף במשחה ל-800 מטרים חופשי. שחיין נוסף, דניס סלינטייב, זכה במדליית כסף ב-200 מטר פרפר.
במדליית הזהב השלישית זכה הקלע מיקולה מילצ'ב. חמישה מתאגרפים אוקראינים זכו במדליות: סרגיי דוצנקו ואנדראס קוטלניק במדליות כסף וסרגיי דנילצ'נקו, וודימיר סידורנקו ואנדריי פדצ'וק זכו במדליות ארד. נבחרת הגברים בהתעמלות זכתה במדליית כסף, ואחד מחבריה, אולכסנדר ברש, זכה במדליית ארד בקרב-רב. ברש גם סיים במקום החמישי במתח ובמקום השביעי בסוס הסמוכות. בהתעמלות אומנותית, זכתה אוקסנה צוחילבה במדליית כסף. שני מתאבקים זכו במדליות כסף, יבגן בוסלוביץ' ודוד סלדדזה. נבחרת רוכבי האופניים האוקראינית זכתה במדליית כסף במרוץ מרדף, ואירנה ינוביץ' זכתה במדליית ארד במרוץ נגד השעון. נבחרת הנשים בקשתות זכתה במדליית כסף, ובמדליות ארד זכו הג'ודוקא רוסלן משורנקו, הקופצות למים אולנה ז'ופינה וגאנה סורוקינה בקפיצה סינכרונית מ-3 מטרים, ושייטות ה-470 רוסלנה טאראן ואולנה פחולצ'יק, בפעם השנייה ברציפות.
שני אתלטים אוקראינים זכו במדליות ארד, קופצת המשולשת אולנה חובורובה והקופץ לרוחק רומן שצ'ורנקו. בובקה שוב אכזב, לאחר שהגיע להישגים נמוכים וכלל לא העפיל לשלב הגמר. אתלטים אחרים שהעפילו לשלב הגמר כללו את אולכסי לוקשביץ' (מקום רביעי בקפיצה לרוחק), ז'אנה פינטוסביץ'-בלוק (מקום חמישי בריצת 100 מטר ומקום שמיני בריצת 200 מטר), אינגה בבקובה (מקום חמישי בקפיצה לגובה), יורי בילונוג (מקום חמישי בהדיפת כדור ברזל), טטיאנה טרשצ'וק-אנטיפובה (מקום חמישי בריצת 400 מטר משוכות), סרגיי לביד (מקום שביעי בריצת 5000 מטר), ויטה פלמאר (מקום שביעי בקפיצה לגובה) וגנאדי גורבנקו (מקום שמיני בריצת 400 מטר משוכות).
אולימפיאדת אתונה (2004)
239 ספורטאים אוקראינים נטלו חלק באולימפיאדת אתונה (2004), וגם הם זכו ב-22 מדליות, מהן 8 מדליות זהב, ב-13 ענפים שונים.
קלוצ'קובה שמרה על תואריה בשני המשחים בסגנון מעורב. אנדריי סרדינוב זכה במדליית ארד ב-100 מטר פרפר, וסיים במקום השישי עם נבחרת השליחים ל-100X4 מטר מעורב. שחיינים אוקראינים נוספים שבלטו באתונה: סבטלנה בונדרנקו (מקום שביעי ב-100 מטר חזה, אולכסנדר וולינץ (מקום שביעי ב-50 מטר חופשי) ואולג ליסוגור (מקום שמיני ב-100 מטר חזה).