cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי איראן–גאורגיה
2010–הווה
צ'חוואשווילי מצידו הצביע על הקשרים הלבביים בין המדינות והבסיס הרב לשיתוף פעולה הדוק יותר בין שתי המדינות. ב-18 בנובמבר 2013, נשיא גאורגיה, גאורגי מרגוולאשווילי, אמר כי ממשלו ישאף לחזק את קשרי החברות של טביליסי-טהראן. בפגישה עם סגן שר החוץ האיראני לענייני אסיה-האוקיינוס השקט וענייני חבר העמים, אברהים רחימפור בטביליסי, תיאר מרגוולאשווילי את הקשרים הלבביים בין שתי המדינות כהיסטוריים וחזקים.
גאורגיה הגיבה בחיוב על התוצאה בין איראן למדינות ה-P5 + 1 בנוגע להקלה בסנקציות על איראן, בשל תוכנית הגרעין האיראנית. כמדינות גאוגרפיות קרובות וכשותפות סחר חשובות, חברי הפרלמנט של שתי המדינות צופים גידול ביחסים הדו צדדיים בין המדינות.
במאי 2015, חברת האנרגיה האיראנית קבוצת MEPCO הודיעה כי היא מתכננת להקים שתי תחנות כוח בגאורגיה.
Sleeping with the Past
Sleeping with the Past (בתרגום חופשי: לישון עם העבר) הוא אלבום האולפן ה־22 של המוזיקאי הבריטי אלטון ג'ון, שיצא לאור ב־29 באוגוסט 1989. האלבום כולל את השירים "Sacrifice" ו־"Healing Hands", שיצאו כסינגל צד א' כפול והיו לסינגל הסולו הראשון של ג'ון שהגיע למקום הראשון במולדתו בריטניה. הצלחת הסינגל סייעה גם לאלבום להגיע למקום הראשון במדינה זו, לראשונה מאז (1974). "Sleeping with the Past" היה גם לאלבום הפלטינה הראשון של ג'ון בבריטניה מאז (1985). בארצות הברית, הוא הוסמך כאלבום זהב באוקטובר 1989 וכאלבום פלטינה באפריל 1990, על ידי RIAA. הוא נמכר היטב גם במדינות נוספות והפך לנמכר ביותר מבין אלבומי שנות ה־80 של ג'ון.
הקלידן גאי בבילון ערך את הופעת הבכורה שלו באלבום וניגן עם ג'ון במשך 20 השנים הבאות, בעוד שהגיטריסט והקלידן פרד מנדל עזב את הלהקה מעט אחר האלבום.
ג'ון נכנס לתהליך גמילה ב־1990.
רקע
לאחר הצלחת של בילי ג'ואל החליטו גם ג'ון וטופין לעשות מחווה לצליל הסול של שנות ה־60 וה־70, שממנו שאבו השראה כבני נוער ובו התנסה ג'ון עוד לפני שהכיר את טופין, כשניגן במועדוני לילה בשנות ה־60 – ומכאן שם האלבום. טופין כתב שירים לאחר שהקשיב לשירי מוזיקת נשמה משנות ה־60. הוא אף ציין את שמות האומנים או השירים שאת סגנונם ניסה לחקות. כפי שנהגו במשך כל שנות עבודתם המשותפת, ג'ון הלחין מוזיקה לשירים שכתב טופין. עם זאת (וכפי שקרה לא אחת בעבודתם), הלחנים של ג'ון התרחקו לעיתים מהקו שהתווה טופין במילים. על כל פנים, התוצאה הייתה אלבום מגובש עם תמה עקבית, הן מבחינה לירית הן מבחינה מוזיקלית.
"Sleeping with the Past" הוא האלבום השני (לאחר קודמו מהשנה שעברה, ) שבו ג'ון ניגן בפסנתר אלקטרוני במקום בפסנתר. ג'ון השתמש בכלי בקידום המכירות של האלבום ובסיבוב ההופעות שלו.
הוא הנגן היחיד מהלהקה הוותיקה של ג'ון שהשתתף באלבום. הקלידן גאי בבילון ערך את הופעת הבכורה שלו באלבום, הצטרף ללהקת ההופעות של ג'ון וניגן עבורו במשך 20 השנים הבאות.
כמה חודשים לאחר צאת האלבום לאור, ג'ון ייחס את ההצלחה היצירתית שלו לוודאות שכמה פרקים לא נעימים בחייו, כגון הקרב עם "הסאן", מתקרבים לסיום. ב־1989 אמר:. חרף בעיותיו החריפות שכללו בולימיה והתמכרויות לסמים ולאלכוהול, ג'ון סיפר שעשה מאמץ, ואף הצליח, להיות פיכח בזמן הקלטת האלבום. מכל מקום, הוא לא החזיק בכך מעמד זמן רב: הוא התמוטט על הבמה בשבוע הראשון של.
האלבום יצא לאור בשלב מאוחר יחסית, חודש לאחר תחילתו של סיבוב ההופעות (שהתחיל בארצות הברית), תוך שחברת התקליטים,, בקושי מקדמת אותו. הדבר הכעיס מאוד את ג'ון. הוא ביטל תאריכי הופעות וראיונות. במהלך ההופעה האחרונה של הרגל הראשונה בארצות הברית, שהתקיימה ב־18 באוקטובר 1989 בניו הייבן, הוא הודיע שלא יבצע שירים מהאלבום החדש, מכיוון ש־"MCA" לא מקדמת אותו.
"Love Is a Cannibal" הוקלט במהלך הקלטות האלבום, אך לא נכלל בגרסה הסופית שלו. השיר יצא כצד ב' של הסינגל "Sacrifice" בהוצאה הראשונה שלו ונכלל כשיר בונוס בהוצאה המחודשת של האלבום, על ידי "PolyGram" ב־1998. השיר נכלל בפסקול הסרט "מכסחי השדים 2".
הקליטה גרסת כיסוי קאנטרי עכשווית ל־"Stone's Throw from Hurtin", שנכללה בסרט "Leap of Faith" (1992) בכיכובו של סטיב מרטין.
ביקורת והצלחה
בנוסף לסינגלים "Sacrifice" ו־"Healing Hands", שהיו סינגלים הן בארצות הברית הן בבריטניה, השירים "Whispers" ו־"Blue Avenue" יצאו כסינגלים בחלקים מאירופה הקונטיננטלית. "Whispers" הגיע למקום ה־11 בצרפת, תוך ש־"Blue Avenue" הגיע לטופ־75 בהולנד. "Blue Avenue" מתאר את כישלון נישואיו לרנאטה בלואל.
ג'ון אהב מאוד את האלבום, ובשנת יציאתו לאור אף תיאר אותו במילים:.
משתתפים
מספרי הרצועות מתייחסים למהדורות התקליטור והמהדורות הדיגיטליות של האלבום.
טטרים (פירושונים)
{{פירושונים| טטרית: טטרי:
ראו גם
}}
ממשלת בולגריה
מועצת השרים (בבולגרית: Ministerski săvet) היא הרשות המבצעת בבולגריה. הממשלה מונהגת על ידי ראש ממשלת בולגריה ושרים נוספים.
כאשר חברי הפרלמנט ממונים לתפקידם, עליהם להתפטר מן הפרלמנט.לעיתים ובמטרה לשמור על איזונים פוליטיים. ניתן למנות שר אחד או יותר ללא תיק.
מטה מועצת השרים נמצא במרכז הבירה סופיה.
תרפויטים
התֵרָפּוֹיְטִים (נכתב גם תיראפויטים; ביוונית: Θεραπευταί, תראפאוטאי; בתעתיק לטיני: Therapeutae) היו כת יהודית מסוף תקופת בית שני שמרכזה במצרים. המקור הכתוב היחיד ששרד ומתאר אותה הוא פילון האלכסנדרוני בקונטרס "על חיי העיון".
מקור השם
הם קרויים בשם "תרפויטים" כי הם עוסקים ברפואה הכוללת את הגוף והנפש כאחד. מטפלים בנפש שנפגעה מתענוג ותשוקה, צער ופחד, חמדנות, סכלות, עוולה ושאר יצרים ומעשי שחיתות וגם כי הם חונכו לשרת את האל.
ויתור על קניינים והתבודדות
לפי פילון, התרפויטים, שסבורים כי סיימו את פרק חייהם הארצי, ומשום שאיפתם לחיי נצח, נוטשים את רכושם, את משפחותיהם, ידידיהם, ויוצאים להתבודד מתוך ידיעה שהתחברות עם כאלו שאינם שותפים לאידיאלים היא חסרת תועלת ואף מזיקה. פילון מוצא צידוקים ויתרונות לצעדים אלו של התרפויטים.
הרכב דמוגרפי
כבר באחד המשפטים הראשונים כותב פילון ומכאן (וממשפטים שנכתבו בהמשך) מסיקים כי התרפויטים קיבלו לשורותיהם הן גברים והן נשים.
לפי פילון רוב התרפויטים הם אנשים מבוגרים ומבוססים, שבערוב חייהם מעוניינים להעמיק בידע ולהתעמק בהגות. ומכאן ההסבר מדוע אינו מתאר ילדים או דאגות פרנסה, ומדוע לא מוזכרת עבודה בסדר חייהם, אלא תפילות והרהורים בלבד.
היישוב המרכזי
התרפויטים ישבו במקומות רבים בעולם (הידוע באותה עת) אולם רובם התרכזו במצרים. באזורים הקרויים נומים ובעיקר סביב אלכסנדריה. הטובים ביותר, הנבחרים שביניהם, התיישבו על גבעה קרוב לאגם מאריה (אגם מריוט בימינו), מקום טוב למחיה הן מבחינת מזג האוויר (אקלים) והן מבחינת הביטחון. שם בנו בתים צנועים, שהיו קרובים מספיק על מנת ליצור קהילה ולתת רגש ביטחון אך רחוקים מספיק האחד מהשני על מנת לאפשר בדידות והתבודדות.
אורח החיים ביישוב
בסמניון יש עזרת גברים ועזרת נשים שביניהן מעקה נמוך ושאר הקיר פתוח עד התקרה. כך נשמרת הצניעות בלי שתהייה הפרעה לנשים לשמוע את הדובר ולהבינו.
כיבוש היצר הוא נדבך חשוב בחייהם וכולל גם הסתפקות במועט באוכל. היום מיועד להגות רוחנית ולכן לא אוכלים בשעות האור אלא בשעות החושך בלבד. יש בהם שמדלגים על ארוחות מפאת הרצון להעמיק בלימודיהם. לשתייה הם שותים מי מעיין טריים. ביום שבת, יום קדושה ומנוחה הם אוכלים ארוחות משביעות אם כי צנועות, הכוללות בעיקר לחם, מלח, ותבלין אזוב. בגדיהם פשוטים ונועדו להגן עליהם מפני פגעי מזג האוויר. לכן יש להם מעיל עבה מפרוות עזים לחורף וכותונת בד לקיץ.
משתאות התרפויטים
להבדיל מהגויים, שמשתאותיהם פריצות, אלימות ובזבוז הון. זקני התרפויטים וזקנותיהם מתכנסים אחת לשבעה שבועות, לובשים בגדים לבנים, מסתדרים לפני מיטות הסעודה, ומתפללים בידיים פרושות מעלה שהחגיגה תהיה לרצון אלוהים.
התרפויטים מתיישבים לא לפי סדר גילם אלא לפי סדר קבלתם לכת (כלומר המעמד בכת נקבע על פי הוותק בה), רוב הנשים המשתתפות במשתאות הן בתולות מבחירה (ומכאן ניתן להסיק שאם רובן כאלו, סימן שיש גם אחרות, כלומר נשים נשואות שיש להן ילדים) ולא העמידו משפחה.
מקומות ההסבה קבועים, הגברים מימין והנשים משמאל. אמנם הם מסבים לסעודה, אבל כהמשך לצניעותם ההסבה על מחצלות הפרוסות על מצע עלים, קצות המחצלות מגולגלים שיהיה נוח להשעין עליהם את המרפקים.
המשתה מתחיל כאשר הנשיא היושב בראש השולחן נושא דרשה על סוגיה בכתבי הקודש, פרשנות על דרך הרמז בשיטה אלגורית. לאחר מכן שר הנשיא מזמור לאלוהים, ואחריו שרים האחרים מזמורים שונים. גברים ונשים שרים יחד.
לתרפויטים אין משרתים או עבדים ולכן מי שמשרת את המסובים הם צעירי הקהילה. כשמסתיים המזמור מכניסים צעירי הקהילה את השולחן ועליו התקרובת. פילון לא מזכיר את הצעירים כמשתתפים במשתה.
למשתה מגישים מים (קרים או חמים לפי בחירה), לחם ומלח המתובל באזוב. וזאת מנקודת מוצא שהיין הוא סם הכסילות ומאכלי פאר מעוררים את התשוקה. הלחם והמלח מזכירים את לחם הפנים ואת שולחן הקודש בכניסה להיכל.
אחרי האוכל הקהל שר. בהתחלה מתקיימות שתי מקהלות. האחת של הגברים והשנייה של הנשים. עם ההתלהבות מצטרפות תנועות ריקוד. אחר כך מתמזגות שתי המקהלות למקהלה אחת מעורבת, נשים וגברים ששרים לשם יראת שמים.
עם עלות השחר פונים כולם מזרחה (לא לכיוון ירושלים) ומתפללים ליום יפה, לידיעת האמת ולמחשבה צלולה. בסיום התפילה פורש כל אחד לסמיון שלו.
את הרעיון למקהלה אחת הם נוטלים משירת הים, אחרי בקיעת ים סוף, כאשר משה הנהיג את שירת הגברים ומרים הנביאה את שירת הנשים.
משתאות התרפויטים מזכירים את המשתאות המתוארות במגילת הסרכים. שם השתתפו במשתה רק אנשי הכת רמי המעלה, אנשי המועצה. סעודתם כללה לחם ו/או תירוש. בראש השולחן ישב כהן שאמר את הברכות. גם ספרי הברית החדשה מתארים את מנהג "בציעת הלחם" שנערך על ידי חסידי ישו, ממנו התפתח טקס האוכריסטיה.
דוקאקיס
דוקאקיס (ביוונית: Δουκάκης ,באנגלית: Dukakis) היא משפחה אמריקאית.
הראדץ קראלובה (כדורגל)
מועדון כדורגל הראדץ קראלובה (בצ'כית: FC Hradec Králové) הוא מועדון כדורגל צ'כי, המשחק בעיר הראדץ קראלובה שבצ'כיה.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1905 ושיחק לראשונה בליגת העל הצ'כוסלובקית בעונת 1956. בעונת 1957/1958 סיים את ליגת העל במקום הלפני אחרון וירד לליגה השנייה. אחרי עונה אחת בליגה השנייה חזר לליגת העל בעונת 1959/1960 ובסוף העונה זכה באליפות היחידה עד כה, אליפות צ'כוסלובקיה.
המועדון שיחק 5 עונות ברציפות בליגת העל ובסוף עונת 1963/1964 ירד לליגה השנייה. המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגת העל של צ'כוסלובקיה עד עונת 1967/1968. המועדון שיחק 5 עונות ברציפות בליגה השנייה מעונת 1967/1968 ועד עונת 1971/1972 שבסופה עלה לליגת העל. אחרי עונה אחת בליגת העל ירד לליגה השנייה. המועדון שיחק 7 עונות ברציפות בליגה השנייה מעונת 1973/1974 ועד עונת 1979/1980 שבסופה עלה לליגת העל. המועדון שיחק עונה אחת בליגת העל וירד לליגה השנייה.
המועדון שיחק 6 עונות ברציפות בליגה השנייה מעונת 1981/1982 ועד עונת 1986/1987 שבסופה עלה לליגת העל. אחרי 2 עונות בליגת העל ירד לליגה השנייה. אחרי עונה אחת בליגה השנייה חזר לליגת העל. המועדון שיחק ב-3 העונות האחרונות של ליגת העל הצ'כוסלובקית מעונת 1990/1991 ועד עונת 1992/1993. בעונות 1990/1991, 1991/1992 הגיע לשמינית גמר הגביע הצ'כוסלובקי. בעונת 1993/1994 עבר לשחק בליגת העל הצ'כית.
הקבוצה שיחקה 7 עונות ברציפות בליגת העל הצ'כית מעונת 1993/1994 ועד עונת 1999/2000. בעונת 1994/1995 זכתה בפעם היחידה עד כה בגביע הצ'כי. בעקבות זכייתה בגביע, הקבוצה העפילה לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1995/1996. בסיבוב המוקדמות היא ניצחה את קבוצת ואדוץ מליכטנשטיין. בסיבוב הראשון ניצחה את קבוצת פ.צ. קופנהגן. בשמינית הגמר הפסידה לקבוצת דינמו מוסקבה והודחה מהטורניר.
צ'ולוטקה
צ'ולוטקה (בספרדית: Choluteca) היא בירת מחוז צ'ולוטקה בדרום הונדורס. העיר, שמשמשת כמרכז האזור הדרומי של הונדורס, שוכנת בקרבת נהר צ'ולוטקה, במרחק של 133 קילומטרים מבירת הונדורס טגוסיגלפה.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-1535 תחת השם "וייה דה חרס דה לה פרונטרה דה צ'ולוטקה", שקוצר בהמשך לצ'ולוטקה.
הראדץ קראלובה (כדורגל)
היסטוריה
בעונת 1999/2000 הגיעה לשמינית גמר הגביע הצ'כי והפסידה לקבוצת ויקטוריה ז'יז'קוב. בסוף העונה ירדה לליגה הצ'כית השנייה. המועדון שיחק עונה אחת בליגה השנייה ועלה לליגת העל. בעונת 2001/2002 הקבוצה הגיעה לשמינית גמר הגביע הצ'כי והפסידה לקבוצת סלביה פראג. בסוף עונת 2002/2003 הראדץ קראלובה ירדה לליגה השנייה.
צ'ולוטקה
היסטוריה
צ'ולוטקה קיבלה מעמד של עיר מהקונגרס הלאומי של הונדורס ב-1845.
הראדץ קראלובה (כדורגל)
היסטוריה
הראדץ קראלובה שיחקה 7 עונות ברציפות בליגה השנייה מעונת 2003/2004 ועד עונת 2009/2010. בעונת 2005/2006 הגיעה לחצי גמר הגביע הצ'כי והפסידה לקבוצת באניק אוסטרבה. בעונת 2006/2007 הגיעה לשמינית גמר הגביע הצ'כי והפסידה לקבוצת מלאדה בולסלאב. בעונות 2008/2009 ו-2009/2010 הקבוצה הגיעה לשמינית גמר הגביע הצ'כי והפסידה לקבוצת טפליצה. בסוף עונת 2009/2010 הראדץ קראלובה עלתה לליגת העל הצ'כית. המועדון שיחק 3 עונות ברציפות בליגת העל מעונת 2010/2011 ועד עונת 2012/2013. בעונת 2012/2013 הקבוצה הגיעה לשמינית גמר הגביע הצ'כי והפסידה לקבוצת ויקטוריה פלזן. בסוף העונה ירדה לליגה השנייה. בסוף עונת 2013/2014 עלתה לליגת העל הצ'כית. לאחר עונה אחת חזר המועדון לליגה השנייה.
צ'ולוטקה
היסטוריה
העיר נפגעה קשות מהוריקן מיטש ב-1998.
רחוב דובאל
רחוב דובאל (באנגלית: Duval Street) הוא הרחוב הראשי של העיירה קי וסט באיי הקיז במדינת פלורידה שבארצות הברית. הרחוב חוצה את האי מצפון לדרום, כאשר קצהו הצפוני גובל במפרץ מקסיקו וקצהו הדרומי באוקיינוס האטלנטי בואכה קובה.
הרחוב מהווה אתר תיירות פופולרי, לאורכו מצויים חנויות, מסעדות ובתי מרזח (פאבים) רבים, בהם הפאב סלופי ג'ו. הרחוב קרוי על שמו של ויליאם פופ דובאל, המושל הראשון של טריטוריית פלורידה.
מערבית לרחוב נמצאים מתחם טרומן ובסיסי צי ארצות הברית, וכן מגדלור קי וסט ובית ארנסט המינגוויי. בסמוך לקצהו הדרומי של הרחוב נמצא אתר "הנקודה הדרומית ביותר בארצות הברית".
"זחילת דובל" - "Duval Crawl"
רחוב דובל ידוע בחיי הלילה שלו ובמספר הפאבים הרב שבו. תושבי האי מכנים במונח "זחילת דובל" (באנגלית: Duval Crawl) על מנת לתאר באופן ציורי, תוך השאלת שם הרחוב, את התנהגותם הם ואת התנהגות התיירים העוברים מפאב לפאב לאורך הרחוב.
טניה סטריטר
טניה סטריטר (באנגלית Tanya Streeter.; נולדה ב-10 בינואר 1973) היא צוללת בריטית אלופת עולם ושיאנית עולם בצלילה חופשית. היא צללה בשנת 2003 לעומק של 160 מטרים, וזה היה שיא העולם בין לגברים ובין לנשים.
קורותיה
טניה סטריטר נולדה באיי קיימן לג'ים וסנדרה יש לה שתי אחיות ואח, היא חונכה באנגליה ולמדה באוניברסיטת ברייטון. בגיל 25 החלה לצלול בצורה תחרותית ועד מהרה החלה לשבור שיאים. ב-19 ביוני 2003 קבעה את שיא העולם של 160 מטרים, והוא היה שיא העולם בין לגברים בין לנשים. השיא נשבר שנה לאחר מכן בוונצואלה על ידי קרלוס קוסטה. שיאה לנשים החזיק שבע שנים עד שהשיאנית הרוסייה נטליה מולצ'נובה עשתה 125 מטר בקלמטה יוון.
בתחילת שנות ה-2000 הייתה תחרות בינה לבין הצוללת אודרי מסטרה שניסתה לשבור את שיאה, ובצלילה ההיא מצאה את מותה.
היא נישאה לפול סטריט באנגליה, הזוג עבר לאיי קיימן ב-1995. ב-2008 נולדה בתם טיילי, לאחר הולדת בתה פרשה סטריטר מהצלילה החופשית. ומתגוררת היום באוסטין טקסס.
בעיית המילה
בעיית המילה היא אחת מבעיות ההכרעה העיקריות באלגברה קומבינטורית, הראשונה משלוש בעיות דן. הבעיה היא לקבוע, באובייקט אלגברי (חבורה, חבורה למחצה, חוג וכדומה) הנתון על ידי ייצוג סופי, האם מילה נתונה שווה לאיבר היחידה. בעיית המילה אינה פתירה בחבורה כללית, ואפילו לא בחבורה פתירה כללית (Kharlampovich 1981).
בעיית המילה פתירה בחבורות עם יחס יחיד (Magnus, 1932). לא ידוע האם בעיית המילה פתירה בכל חבורה עם שני יחסים. את הדוגמה הראשונה לחבורה מוצגת סופית עם בעיית מילה לא פתירה נתנו Novikov (ב-1955) ו-Boone (ב-1959), משני צידי מסך הברזל, ובאופן בלתי תלוי. לחבורה נוצרת סופית יש בעיית מילה פתירה אם ורק אם היא מוכלת בחבורה פשוטה המוכלת בחבורה מוצגת סופית (זהו משפט Boone-Higman, 1973).
בעיית המילה אינה פתירה במונויד (Tsejtin, 1958).
ראו גם
Word problem in groups
סטפן מיטרוביץ' (2002)
סטפן מיטרוביץ' (בסרבית: Стефан Митровић; נולד ב-15 באוגוסט 2002 בקרושבאץ שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת הכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית ובנבחרת סרביה.
קריירת מועדונים
בשנת 2019 חתם מיטרוביץ' בראדניצ'קי ניש מליגת העל הסרבית. ב-23 בנובמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 לכוכב האדום בלגרד במסגרת המחזור ה-17 בליגה לעונת. הוא ערך 57 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 13 שערים.
ב-18 ביולי 2022 חתם מיטרוביץ' בכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית. ב-24 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על מלאדוסט לוצ'אני במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
קריירה בינלאומית
ב-24 בספטמבר 2022 ערך מיטרוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בניצחון 1–4 על נבחרת שוודיה במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
מוריץ לוי
הרב ד"ר משה מוריץ לוי (בסרבו-קרואטית בכתב לטיני: Moric Levi, בסרבו-קרואטית בכתב קירילי: Мориц Леви; 1879 סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 1941, זאגרב, המדינה העצמאית של קרואטיה) היה סופר, היסטוריון והרב הראשי הספרדי ליהודי סרייבו מ-1917 ועד לתקופת השואה.
קורות חייו
מוריץ לוי נולד בסרייבו וב-1901 סיים את הגימנסיה בעירו. ב-1906 רכש דוקטורט מאוניברסיטת וינה בפילולוגיה של שפות שמיות. ב-1907 סיים את בית המדרש התאולוגי לרבנים בווינה. לאחר שובו לסרייבו עסק בהוראה ובפרסום מאמרים בעיתונות היהודית בעירו. ב-1911 פרסם את ספרו "הספרדים מבוסניה" אשר נדפס בגרמנית ויצא לאור בסרייבו. הספר תיעד את הקהילה היהודית בסרייבו בהתבסס על פנקסי הקהילה מ-1720 ועל מסמכים עות'מאניים. ב-1917 נבחר ד"ר לוי לרב הראשי של הקהילה הספרדית בסרייבו. במשרה זו כיהן גם כרב הראשי הספרדי ליהדות בוסניה והרצגובינה. ביחד עם עמיתו הינקו אורבך רב הקהילה האשכנזית פעל לייסוד "בית המדרש הדתי (התאולוגי) היהודי" בסרייבו. ב-1928 נחנך בית המדרש ומוריץ לוי מונה לרקטור המוסד. מוריץ לוי היה בן דודו של קאלמי ברוך והם שיתפו פעולה בתחום חקר השפה הספרדית-יהודית.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והוחל ברדיפת יהודי הממלכה. במאי 1941, בעת שהותו בבלגרד, נעצר הרב מוריץ לוי על ידי הגסטפו ביחד עם רבה האשכנזי של העיר יצחק הכהן שלאנג ונשיא איגוד הקהילות הד"ר פרידריך פּוֹפְּס. השלושה הועברו לחקירה בעיר גראץ ונכלאו. במהלך מעצרו עבר עינויים.
במאי 1941, שוחרר הרב לוי מכלאו כשאר הוא במצב גופני קשה מאד. לאחר שחרורו מבית המעצר בגראץ הועבר לזאגרב ובה נפטר תוך זמן קצר. בראשית אוגוסט 1941 לאחר פעולת חבלה במתקני הרכבת בעיר סרייבו הוציאו שלטונות האוסטאשה להורג 20 מתושבי העיר חלקם ממוצא סרבי וחלקם יהודים. בין המוצאים להורג היה בנו יחידו של הרב מוריץ לוי.
ישראל קניג
ישראל קניג (שם מחתרתי "שמשון" נולד ב-25 באוגוסט 1924) הוא היה לוחם לח"י וידוע בעיקר על כך ששימש כממונה על מחוז הצפון של משרד הפנים במשך 26 שנה וחיבר את מסמך קניג.
ביוגרפיה
ישראל נולד בוירשוב בפולין בן למשפחה יהודית, הוא עלה לארץ בשנת 1934 עם משפחתו והצטרף בשנת 1942 למחתרת הלח"י ופעל בתל אביב ואף השתתף בהתקפה על האינטליג’נס הבריטי בתל אביב ופינה פצוע.
ב-1950 התקבל לעבוד שירות המדינה בתפקיד קצין ביקורת גבולות.
בשנות ה־50 סיים לימודי משפטים, בשנים 1964–1965 למד במכללה לביטחון לאומי.
ב-1967 מונה לממונה על מחוז הצפון. שימש כיו”ר ועדת משק לשעת חירום בפיקוד הצפון במהלך מלחמת ששת הימים. אחרי המלחמה התווה את קווי תוכנית המיתאר החדשה למחוז הצפון שבסגרתה הוקמו על ידי משרד השיכון, 60 יישובים.
ב־1970 התנדב להג"א והיה יועץ אישי לראש הג”א, בדרגת רס”ן.
חיבר את מסמך קניג בדבר הטיפול במגזר הערבי בגליל אשר חלק ניכר ממסקנותיו מומשו וממומשים על ידי המדינה.
ב־1 באפריל 1986 יצא לגמלאות.
לישראל ארבעה ילדים.
לודוויג ארהארד
לודוויג ארהארד (4 בפברואר 1897 – 5 במאי 1977) היה פוליטיקאי גרמני שכיהן כקנצלר מערב גרמניה.
שנותיו הראשונות
לודוויג וילהלם ארהארד נולד בעיר פירט שבגרמניה. לאחר סיום בית הספר עבד כמוכר בחנות הבגדים של אביו.
ארהארד התגייס לחיל התותחנים של הצבא הגרמני בשנת 1916 ונלחם במלחמת העולם הראשונה, הוא נפצע באופן חמור בקרב איפר בשנת 1918. בשל הפציעה לא היה מסוגל עוד לעבוד בחנותו של אביו ולכן החל ללמוד כלכלה בנירנברג ובפרנקפורט, הוא קיבל תואר דוקטורט בשנת 1925 מידיו של פרנץ אופנהיימר.
במהלך שהותו בפרנקפורט הוא נשא לאישה את לואיז שאוסטר ובשנת 1925 חזר לפירט ועבד כמנהל בחנות המשפחתית. לאחר שלוש שנים החל ארהארד לעבוד כעוזר במכון למחקר כלכלי של תעשיית הלבוש הגרמנית (גרמנית: Institut für Wirtschaftsbeobachtung der deutschen). מאוחר יותר הוא קודם לתפקיד של סגן מנהל במכון.
כתוצאה מפציעותיו במלחמה ארהארד היה פטור משירות צבאי במהלך מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה הוא עבד על רעיונות לתקופת השלום שלאחר המלחמה, דבר שהנאצים לא ראו בעין יפה. הוא איבד את עבודתו בשנת 1942 אך המשיך לעסוק בנושא באופן פרטי. בשנת 1944 כתב ארהארד מחקר בשם "כלכלת מלחמה וחוב" (גרמנית: Kriegsfinanzierung und Schuldenkonsolidierung) שנבנה על ההנחה שגרמניה תפסיד במלחמה, הוא שלח את מחקרו אל קרל פרידריך גרדלר, אחד מן האישים הבולטים בהתנגדות הגרמנית לנאצים.
אחרי המלחמה
ארהארד הועסק כיועץ כלכלי על ידי רשויות הכיבוש האמריקאית בבוואריה שגם מינו אותו לשר הכלכלי בממשלתו של וילהלם הוגנר. אחרי איחוד אזורי הכיבוש של בעלות הברית המערביות ארהארד הפך ליו"ר של וועדת המומחים שהכינה את הרפורמה במטבע בשנת 1947.
בשנת 1948 ארהארד נבחר למנהל הכלכלה של אזור הכיבוש המערבי, אחרי הכנסת המרק הגרמני לשימוש ארהארד ביטל את השליטה על המחירים והיצור שקבעה ממשלת הכיבוש (ראו: הנס הכלכלי).
בשנת 1949 הוא התמודד מטעם מחוז הבחירה של באדן-וירטמברג על מושב בבונדסטאג. הוא נבחר ובשנת 1950 הצטרף למפלגת האיחוד הנוצרי-דמוקרטי, הוא מונה לשר הכלכלה בממשלתו הראשונה של קונראד אדנאואר. רעיונותיו בדבר מדינת רווחה הפכו לחלק ממצע מפלגתו.
ארהארד נבחר לקאנצלר עם התפטרותו של אדנאואר בשנת 1963, בשנת 1966 הוא נבחר לכהונה נוספת.
ארהארד המשיך את פעילותו הפוליטית ונשאר חבר הבונדסטאג עד יום מותו בשנת 1977.
האם (שימפנזה)
האם (באנגלית: Ham; יולי 1957 – 19 בינואר 1983), היה השימפנזה הראשון וההומיניד הראשון ששוגר לחלל, כחלק מתוכנית מרקורי של נאס"א.
ראשית חייו
האם נולד בקמרון הצרפתית (כיום קמרון) ביולי 1957. הוא נלכד בילדותו על ידי לוכדי בעלי חיים והועבר לחווה במיאמי, פלורידה, שם נרכש על ידי חיל האוויר של ארצות הברית ביולי 1959, והועבר אל בסיס חיל האוויר הולומן בניו מקסיקו.
האם היה אחד מתוך 40 שימפנזים מועמדים לביצוע המשימה. באופן רשמי, הוא היה מוכר אז בתור "מספר 65" ורק לאחר חזרתו ארצה שונה שמו ל-"האם". הסיבה לכך היא שבכירים בנאס"א חששו שאם המשימה תיכשל ויהרג שימפנזה "בעל שם" זה עשוי ליצור משבר תקשורתי. מטפליו של האם נהגו לקרוא לו "צ'ופ צ'ופ צ'אנג".
אימונים והשיגור לחלל
אימוניו של האם החלו עם הגעתו לבסיס חיל האוויר, בהובלתו של מדען המוח ג'וזף בריידי. מטרת האימונים הייתה ללמד אותו לבצע מטלות פשוטות ומתוזמנות בתגובה לאורות ולצלילים. לדוגמה, האם אומן למשוך בידית מסוימת כאשר היה רואה אור כחול מהבהב. אם היה מבצע זאת תוך חמש שניות היה מתוגמל בחטיף בננה, ואילו אם היה מפספס היה נענש באמצעות זרם חשמלי.
האם השתתף במשימת מרקורי-רדסטון 2 כחלק מתוכנית מרקורי, ושוגר לחלל בטיסה תת-מסלולית ב-31 בינואר 1961 מנמל החלל קייפ קנוורל בפלורידה. סימניו החיוניים ואופן ביצוע המטלות נוטרו לכל אורך המשימה באמצעות חיישנים ומחשבים בכדור הארץ. כשתי דקות לאחר השיגור אירעה תקלה והלחץ בקפסולת החלל ירד מ-5.5 ל-1 PSI, ולמרות זאת האם נשאר מוגן בזכות חליפת החלל שלבש, והפציעה היחידה שנגרמה לו הייתה חבלה באף. המשימה הסתיימה כעבור כ-16 דקות והקפסולה צנחה לאוקיינוס האטלנטי.
המשך חייו
ב-5 באפריל 1963 הועבר האם לגן החיות הלאומי בוושינגטון די. סי. וחי שם במשך 17 שנים. ב-25 בספטמבר 1980 הועבר שוב, עתה לגן החיות של צפון קרוליינה בקרוליינה הצפונית, ושם נפטר כעבור מספר שנים ב-19 בינואר 1983.
חיים רפאלי
משפחה וילדות
חיים רפאלי נולד בריגה, בירת לטביה, בשנת 1916 לצילה ורפאל בלטל. אמו הייתה פרוונית והתמחתה בתפירת מעילים. אביו היה סוחר, ונראה שבין השאר עסק במכירת המעילים שאשתו ייצרה. רפאלי היה בן יחיד לצד שלוש אחיות, שתיים מבוגרות ואחת צעירה ממנו.
בילדותו, בנובמבר 1923, ביקר ז'בוטינסקי בריגה, וייסד שם את ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הציונים הרוויזיוניסטים, הצה"ר) וכן את הסתדרות הנוער בית"ר – סניף בית"ר הראשון בעולם. נראה שהתנועה החדשה סחפה את משפחתו של רפאלי, ואחת מאחיותיו הגדולות עלתה ארצה כבר בשנת 1930 והצטרפה לפלוגות בית"ר בחדרה ונתניה. גם רפאלי עצמו הצטרף לפעילות הנוער הבית"רי בעיר הולדתו.
רפאלי גדל והתחנך בריגה. מאחר שכמעט כל חברי בית"ר בריגה – כמאה איש במספר – למדו בבית הספר היהודי המקצועי בעיר, אפשר להניח שגם רפאלי למד שם.
את שם משפחתו, רפאלי, הוא אימץ בימי מלחמת העולם השנייה, כדי להנציח את שם אביו רפאל שנספה בשואה.
עד מלחמת העולם השנייה
החלטה שהתקבלה בראשית שנות השלושים ביוזמתו של ירמיהו הלפרן השפיעה על כל חייו הבוגרים של רפאלי. המדובר בהחלטה להקים מחלקה ימית בבית"ר, שמטרתה לקדם את ההכשרה הימית של הנוער העברי בתפוצות. בבסיס היוזמה עמדה החשיבות האסטרטגית, הכלכלית והביטחונית של שליטה בים עבור המדינה העומדת לקום בארץ ישראל.
בשני מרכזים באירופה החלה הכשרת הצעירים היהודים: בריגה שבלטביה החלו בהכשרת מלחים בעבודת ימאות מעשית ואילו בצ'יוויטווקיה שבאיטליה הוקם בית ספר ימי להכשרת קציני ים. רפאלי התחנך בשני המרכזים הללו.
הכשרה ימית בלטביה
בתחילת הקיץ בשנת 1935, עלה רפאלי עם ארבעה־עשר חניכים נוספים, על אוניית המפרשים "תיאודור הרצל", שנרכשה על ידי בית"ר לשמש כאוניית אימונים להכשרת המלחים העבריים בים הבלטי. אחרי כמה שבועות של היכרות עם הספינה, יצאו הצעירים להפלגה הראשונה. רב החובל, הקצין הראשון, רב המלחים ואפילו הטבח היו לטבים, אך אנשי הצוות כולם היו צעירים מתנועת בית"ר. הדגל בראש התורן היה דגל לטביה, אך בירכתיה התנוסס דגל כחול ולבן ושמו של חוזה המדינה היה רשום באותיות שחורות על דופנותיה. את עזיבת הנמל תיאר רפאלי כך:
רפאלי הפליג על ה"תיאודור הרצל" מקיץ 1935 ועד קיץ 1936, הפלגות שבמהלכן הובילה הספינה מטען בין נמלים שונים בים הבלטי כדי לממן את פעילותה.
הכשרה ימית בצ'יוויטווקיה
ב־1936, הגיע רפאלי עם כמה מחבריו לאיטליה, כדי ללמוד בבית הספר הימי בצ'יוויטווקיה, שם נפתח קורס של בית"ר לקציני ים. הם הצטרפו למחזור השני של קורס קציני הים העבריים, שאליו הגיעו חמישים אנשי בית"ר מכל רחבי אירופה, ובכלל זה שישה מריגה. בין החניכים האחרים בקורס היו שלמה אראל, לימים מפקד חיל הים, צבי קינן, לימים ראש המודיעין הימי, סגן מפקד חיל הים ומ"מ ראש אמ"ן, ומילה ברנר (לימים מבעלי החברה הימית להובלת פרי) שהגיעו מארץ ישראל, ודוד איזנברג (דולק) שהגיע מפולין ושירת לצד רפאלי במלחמת העולם השנייה.
במהלך הלימודים, שנמשכו שנתיים, הפליגו החניכים בים התיכון על סיפון אניית הלימודים, ספינת מפרש ששמה "שרה א'". הלימודים כללו ניווט, קריאת מפות, אלחוטנות מורס וכיוצא בזה. רפאלי, שלמד במגמת מכונאות, הוצב בחדר המכונות של הספינה.
עלייתו לארץ ישראל
בשנת 1938 סיים רפאלי את הכשרתו כקצין ים בצ'יוויטווקיה, ועלה לארץ ישראל. הוא השתלב כאיש צוות על אוניית מעפילים שהתארגנה במסגרת "עליית אף על פי" של התנועה הרוויזיוניסטית. רפאלי לא ציין בשום מקום את שם האונייה שעליה הפליג ארצה, אך מבין כל האוניות שהגיעו ארצה באותה שנה במסגרת "עליית אף על פי", רק האונייה "דראגה א'" (דגל פנמה) יצאה מאיטליה, המדינה שבה שהה רפאלי באותה עת. האונייה הפליגה מנמל פיומה (כיום רייקה שבקרואטיה, אך בתקופה ההיא שלטה במקום איטליה הפשיסטית). על האונייה היו כ־170 עולים מרביתם מפולין, מצ'כוסלובקיה ומאוסטריה. במרחק של יום הפלגה מחופי הארץ, הועברו העולים לאונייה קטנה יותר בשם "ארטימיסיה", שהביאה את העולים לחוף טנטורה בתחילת אוקטובר 1938.
שנים ראשונות בארץ
בשנת 1939, אחרי גלגולים במקומות שונים בארץ ישראל, הגיעו רפאלי וכמה אנשי-ים מתנועתו לנהריה, כדי לעסוק שם בדיג כחלק מהפעילות ל"כיבוש הים". קבוצה זו זכתה לכינוי "הפלוגה הרוויזיוניסטית" כדי להבדילה מקבוצת דייגים נוספת (מתנועת גורדוניה) שפעלה אף היא בנהריה, בהדרכתו של רב חובל גרמני (לא-יהודי) בשם גוסטב פיץ'..
קבוצתו של רפאלי קיבלה מהתנועה ספינה שאורכה כשבעה מטרים עם תורן ומפרשים ושהיה לה גם מנוע חיצון. מאחר שבנהריה לא היו מעגן או מזח העלו אנשי הקבוצה את הספינה לחוף אחרי כל הפלגה, דבר שהקשה על המשך הפעילות במקום. לאחר כשנה, ב־1940 עבר רפאלי לתל אביב ועסק בדיג על ספינה בבעלות פרטית בשם "זאב הים", ספינה שפעלה בים הפתוח.
גיוס והכשרה
בינואר 1941 התגייס רפאלי לצבא הבריטי וקיבל את המספר האישי 23105PAL. הוא שובץ לשרת במחלקה 1 של פלוגת תפעול נמלים 1039 (Port Operating Coy 1039), שהוקמה באותה עת ושתפקידה היה להטעין ולפרוק אוניות ולשנע מטענים בתוך הנמלים. הפלוגה הוקמה משום שפועלים אזרחיים סירבו לעבוד בנמלים שבאזור החזית, ואנשי צבא תפשו את מקומם. הפלוגה הייתה חלק מחיל החפרים הבריטי ומפקדה היה סרן קארני (Capt. A. W. Carnie) מחיל ההנדסה ב. המגויסים לפלוגה היו אנשי ים, סוורים ובעלי מקצועות טכניים, שעבדו בנמל חיפה ובנמל תל אביב.
הפעילות בטוברוק
אחרי תקופת התארגנות, הצטיידות והכשרה קצרה בארץ, הפליג רפאלי ב־12 בפברואר 1941 מנמל חיפה, יחד עם חיילי שתי מחלקות מפלוגתו, לנמל טוברוק שבלוב (הנמל נכבש מידי האיטלקים זמן קצר לפני כן). הכוח הפליג על סיפון הספינה Cingalese Prince.
כעבור יומיים, ב־14 בפברואר, בשעות הערב הגיעו רפאלי וחבריו לטוברוק, וכבר למחרת הם החלו את עבודתם בנמל. העבודה הייתה מורכבת, הן משום שאזור הנמל הותקף לא פעם מהאוויר (חלק מחבריו של רפאלי ליחידה נהרגו בתקיפות אלה), והן משום שהשטת הדוברות מהאוניות הפורקות באזור העגינה לחוף התבצעה בין אוניות פגועות שננטשו או אוניות שטובעו, אך חלקים מהן עדיין בלטו מעל פני המים באזור העגינה. יתר על כן, באזור היו פזורים גם מוקשים שהטילו הגרמנים. הציוד שנפרק מהאוניות לדוברות כלל טנקים, משאיות, כלי רכב משוריינים ואספקת מזון ותחמושת. הדוברות הושטו לחוף ושם נפרקו.
הפעילות ביוון
אחרי שהות של כמה ימים במצרים, הפליג רפאלי עם יחידתו ליוון ב־5 במרץ 1941. מחלקות 1 ו־2 שחולצו מטוברוק הפליגו מנמל אלכסנדריה על סיפון הסיירת הקלה HMS Bonaventure, כחלק משיירה של שלוש ספינות מלחמה, שהגיעו למחרת היום לנמל פיראוס. הגעת פלוגה 1039 ליוון נועדה לסייע במבצע תגבור כוחות רחב היקף של הבריטים, שניסו לסייע ליוון במלחמתה נגד איטליה, כדי למנוע את נפילתה. במהלך המבצע – שנקרא "מבצע לוסטרה" והחל ב־7 במרץ 1941 – הועברו בדרך הים ליוון 58,000 חיילים על ציודם ואספקתם. פלוגה 1039 נועדה לסייע בפריקת הציוד הרב.
רפאלי ושאר אנשי הפלוגה שוכנו במחנה Old Kokinia, כעשרה קילומטרים מנמל פיראוס, ולא בנמל עצמו, בגלל חשש מהפצצות אוויריות. הם החלו לעבוד בנמל פיראוס כבר למחרת הגעתם, כלומר ב־7 במרץ. שיתוף הפעולה עם הסוורים היוונים התנהל ללא דופי בעיקר משום שחלק מסוורי נמלי חיפה ותל אביב שגויסו לפלוגה 1039 היו סלוניקאים במקורם. לאחר כמה ימים התברר שבגלל מספר הספינות המגיעות והיקף האספקה שצריך לפרוק רצוי להעביר חלק מהאספקה לנמלים אחרים. מפקד הפלוגה, סרן קארני, החליט להעביר את מחלקה 1, שבה שירת רפאלי, לנמל וולוס, יותר משלוש מאות קילומטרים מצפון לאתונה.
פעילות הפריקה בנמל וולוס התנהלה כסדרה עד ל־6 באפריל, המועד שבו החלה הפלישה הגרמנית ליוון. חיל האוויר הגרמני, שהשיג שליטה מלאה בשמי יוון, תקף יחידות צבא ויעדים אסטרטגיים ובהם נמלים. נמל וולוס הופצץ כמה פעמים במהלך אותו יום ויצא מכלל שימוש. בעקבות זאת, הועברו רפאלי וחבריו למחלקה לנמל חלקיס (שנמצא על האי אוויה בין אתונה לוולוס) לשם הוחלט להפנות את אוניות האספקה. מחלקתו של רפאלי הגיע לחלקיס ב־16 באפריל, והצטרפה שם למחלקה אחרת של הפלוגה שהגיעה מפיראוס יום קודם לכן. פעולות הפריקה בחלקיס נמשכו למרות התקיפות האוויריות המתעצמות, שגרמו לניתוק הקשר עם המפקדה. העבודות התנהלו בעיקר בשעות הלילה, שבהן התקיפות היו מועטות יותר.
הנסיגה, השבי והבריחה
בעקבות התקדמות הגרמנים, התקבלה ב־22 באפריל הוראה לסגת מחלקיס לעבר נאפפליו, עיירת נמל בפלופונסוס, בחלק הצפוני ביותר של מפרץ ארגוליס. הכוח, ובו רפאלי, נע בעיקר בלילות במשאיות, ברכבת (שבעזרתה חצו את הגשר מעל תעלת קורינתוס) וברגל. בהגיעם ליעד התברר שהאונייה שהייתה אמורה לפנותם (אוניית נוסעים בשם Ulster Prince) עלתה על שרטון, ופינוים לא יוכל להתבצע. הכוח המשיך בדרכו לעבר קלמטה, שממנה התבצע מבצע פינוי גדול של הכוחות הבריטיים. אך הכוח לא הצליח להתפנות לפני הגעת הגרמנים, ונכנע יחד עם אלפי חיילים ובהם רבים ממתנדבי היישוב בחיל החפרים שהועברו למחנות שבויים.
כמו קצינים וחיילים אחרים, ניסה גם רפאלי להימלט מהכוחות הגרמנים. ביחד עם דוד אייזנברג (חברו מבית הספר הימי בצ'יוויטווקיה), הם התקדמו דרומה, במטרה למצוא כלי שיט שבעזרתו יצליחו להימלט לכרתים, אך סיור גרמני איתר אותם והעבירם למחנה שבויים סמוך לקלמטה ממנו הועברו לאחר זמן קצר למחנה שבויים אחר, סמוך לקורינתוס.
כחודש וחצי לאחר שנשבו, הצליחו רפאלי ואייזנברג לברוח ממחנה השבויים, ביחד עם חבר נוסף מפלוגתם שהיה סלוניקאי במקור. בדרך רצופת סכנות הם הצליחו להגיע לאתונה, שם נפרד מהם החבר הסלוניקאי (ששימש להם כמתורגמן ליוונית) אשר החליט לחזור לביתו. בחיפושיהם אחר מקום מסתור הגיעו רפאלי וחברו באקראי לביתו של קצין בצי היווני, שהחליט לסייע להם. במשך כמה חודשים הסתתרו השניים בבתי מקומיים, וסייעו למחתרת היוונית, בין השאר באיתור גרמנים שהתחזו לשבויים בריטים נמלטים, במטרה להסתנן לתאים של המחתרת המקומית כדי לדכא את ההתנגדות לשלטונות הכיבוש.
בסופו של דבר, בתחילת אוקטובר 1941 הוברחו רפאלי ואייזנברג (עם כמה חיילים ניו זילנדיים וחייל ארצישראלי נוסף) לטורקיה באמצעות סירת דיג, שפעלה בשירות המודיעין הבריטי. הם הונחתו לא בחוף המתוכנן ולכן איש לא המתין להם. חיילים טורקים תפסו אותם למחרת, והם נשלחו לכלא משום שהיו ברשותם מפות ששלחה המחתרת היוונית למודיעין הבריטי. רק לאחר כמה שבועות, שבהם שהו בתנאי מאסר קשים, הגיע הקונסול הבריטי ודאג לשחררם. אחרי שהייה של שבועיים באיסטנבול יצאו רפאלי וחברו לדרכם. הם נסעו ברכבת לדמשק, משם עברו לביירות ולבסוף הגיעו לחיפה, שבה היה (מאז 1940) משרד לחקירת המגיעים מארצות הכיבוש. בסיום החקירה זכו לנופש קצר במתקן של הצבא הבריטי בבת גלים.
התנדבות לשירות
בעקבות התחקור על קורותיהם ביוון, זומנו רפאלי ואייזנברג לפגישה עם קצין מודיעין בריטי בירושלים, ונראה ששם גויסו השניים ל־MI9, יחידה חשאית בריטית שייעודה היה לחלץ שבויים בריטיים משטחים שבשליטת האויב (היחידה, שפעלה במסגרת ה־A' Force' של קולונל דאדלי קלארק, הייתה זו שחילצה את השניים מיוון לטורקיה).
באותם ימים המשימה הבוערת באזורנו הייתה לחלץ מיוון אנשי צבא בריטים שמצאו מסתור בהרים או בבתים פרטיים ונעזרו באוכלוסייה המקומית. היו אלה אנשי צבא שכלל לא נשבו, אלא ברחו להרים בשלב הנסיגה ומצאו בהמשך מקומות מסתור, וגם אנשי צבא שנשבו, אך הצליחו להימלט מהשבי לפני שהשבויים הועברו מיוון לגרמניה. בין ה"תקועים" ביוון היו גם קצינים ואפילו קצינים בכירים, שהיו נחוצים להמשך המערכה.
הפעילות בים האגיאי
הרעיון היה להפעיל ספינות, שבמסווה של פעילות דיג יאספו שבויים בריטים מהשטחים הכבושים על ידי הגרמנים ביוון ויובילו אותם לקפריסין, שבה היה הבסיס שממנו התנהלה הפעילות. לשם כך רכש המודיעין הבריטי ספינות דיג קטנות במעמס של כ־100 טון (שנקראו "קהיקי" – מילה שפירושה ביוונית "ספינה קטנה"). הספינות הפליגו בין איי יוון ולאורך חופיה, והפעילו אותן ימאים ודייגים יוונים. על כל אחת מהן היה נציג של יחידת המודיעין הבריטית, שהיה אחראי על תיאום מקומות מפגש שבהן ייפגשו עם סירות דיג קטנות שייצאו מחופי יוון (מיוון "היבשתית" ומהאיים) כשעליהן הקצינים והחיילים הבריטים שהיה צריך לחלץ. העברת החיילים מסירות הדיג לספינות של היחידה התבצעה תמיד בלב ים, וכאשר הצטברו על ה"קהיקי" די מחולצים, היא הביאה אותם לחוף מבטחים, בדרך כלל לקפריסין. רפאלי עסק בפעילות זו עד קיץ 1943, כלומר במשך יותר משנה. בחלק מהתקופה הוא הפליג כנציג היחידה על "קהיקי", ובחלק אחר הוא נשאר על החוף וארגן את הפעילות הימית בגזרה.
הלחימה בסיציליה ובדרום איטליה
בליל 9–10 ביולי 1943 החלה פלישת בנות הברית לסיציליה (מבצע האסקי). רפאלי, יחד עם אנשים נוספים מיחידת המודיעין שאליה השתייך, צורפו לכוח הפולש כיחידת סיור קדמית. הם התקדמו עם כוחות הארמייה השמינית בפיקודו של גנרל מונטגומרי ומשימתם הייתה ביצוע סיורי מודיעין לפני הכוחות המתקדמים. הכוח הבריטי נע מאזור חוף הנחיתה (מדרום לסיראקוזה, בדרום מזרח האי) צפונה אל מסינה. מטרת הכוח הייתה לכתר את דיוויזיות הציר לפני שיוכלו לחלץ את כוחותיהם לעבר איטליה. מבין מתנדבי היחידה לרפאלי היה יתרון – הוא ידע איטלקית מתקופת לימודיו בצ'יוויטווקיה. הלחימה בסיציליה התנהלה בחודשי הקיץ ובטמפרטורות של כ־35 מעלות, ולשוהים בשדה הקרב עם חגור מלא היו אלה תנאים קשים.
פחות מחודשיים לאחר מכן, ב־3 בספטמבר 1942, פלשו בנות הברית לאיטליה והחלו בשחרורה. הארמייה השמינית הבריטית, שבמסגרתה לחם רפאלי, עזבה את סיציליה, חצתה את מצר מסינה ונחתה בחוף קלבריה (מבצע בייטאון), במבצע שנועד להטעות את האיטלקים והגרמנים ולהסיח את דעתם מכוח הנחיתה העיקרי, שנחת ב־9 בספטמבר בסלרנו (מבצע אוואלאנש) ובכוח משני שנחת באותו לילה באזור טרנטו (מבצע סלפסטיק).
רפאלי, יחד עם חבריו ביחידת המודיעין, המשיכו לערוך סיורי מודיעין לפני הכוחות המתקדמים גם בעת הלחימה באיטליה. התקדמות הארמייה השמינית צפונה הייתה בהתחלה אטית מהמתוכנן, בגלל הגשרים הרבים שפוצצו הגרמנים במהלך נסיגתם, אבל בהמשך התקדמה הארמייה השמינית במהירות לאורך חוף הים האדריאטי, השתלטה על מישור פוֹגָ'ה עם כל שדות התעופה שלו, והתקדמה במהירות עד טרמולי, שם עצר להיערכות לוגיסטית. רפאלי העיד כי הקצב המהיר של ההתקדמות, הביא לכך שאיסוף המודיעין המקדים שביצעו רפאלי וחבריו בוצע כמעט במקביל לתנועת הכוחות.
בתחילת אוקטובר הצליחו הכוחות הבריטיים והאמריקניים לבסס קו היערכות לרוחבה של איטליה. הארמייה השמינית הבריטית – זו שרפאלי לחם במסגרתה – נעצרה באזור טרמולי בצד האדריאטי של חצי־האי האיטלקי, ואילו הארמייה החמישית האמריקנית (של גנרל מארק קלארק) נעצרה על גדות נהר וולטורנו, מצפון לנפולי) בצדו המערבי של המגף האיטלקי.
משימות חילוץ בצפון איטליה
התארגנות ושיטת הפעולה אחרי התארגנות לביצוע המשימה (חלוקה לחוליות, לימוד השטח, חלוקת גזרות פעילות וכו') יצאו החוליות הראשונות לפעולה מעבר לקווים כבר במהלך אוקטובר 1943. החדירות לשטח האויב (וההיחלצות ממנו) התבצעו בדרך כלל מהים, באמצעות סירות של סייענים. רפאלי וחברו ליחידה בנימין גפנר מוזכרים גם כשניים מתוך שישה צנחנים מבני היישוב שפעלו בשירות הבריטים מעבר לקווים באיטליה (ארבעת האחרים הם אנצו סרני, יחיאל קאסאפ, אפרים דפני ויעקב שפירא; שני הראשונים נהרגו בעת ביצוע משימתם), אך לאפשרות שצנחו לא נמצאה עדות בזיכרונותיהם.
שם הצופן של הפעולה היה Rat Line (נתיב העכברוש), משום שעל הטייסים והשבויים הבריטיים היה לחמוק מעיניהם הבולשות של הגרמנים כעכברושים בלילה. המילה Line שבשם התייחסה לנתיב של מאות קילומטרים, מצפון איטליה ועד לדרומה, שאנשי היחידה היו צריכים להקים. הרעיון היה להרכיב שרשרת ארוכה של סוכנים – כמעט כולם איכרים פשוטים – כך שכאשר אחד הבריטים יימסר לידי אחד הסוכנים בצפון איטליה, יוכל האיכר להנחותו בחסות הלילה אל הסוכן הבא, שיעבירו בתורו לסוכן שלישי וכך הלאה. הטייסים והשבויים שברחו אמורים היו להיות מרוכזים במקום מסתור ליד קו החזית, ומשם הם הועברו קבוצות־קבוצות על ידי "מדריכים" (מורי דרך) דרך קו החזית.
בעת הפעילות השתמש רפאלי, כמו שאר אנשי ה־MI9, באמצעי עזר שפיתחה היחידה כדי לסייע במילוט שבויים. בין היתר היו אלה מצפנים זעירים שהוסוו בתוך כפתורים, ומפות שהודפסו על ממחטות עשויות משי. רפאלי מעיד על עצמו שבשלב ההכנה למשימות ישב "רכון על מפות מפורטות של האזור, עד שהפכו לחלק ממנו."
שבוי בידי הגרמנים בשבועות הראשונים של הפעילות בשטח שבו שלטו הגרמנים "האנדרלמוסיה הייתה במיטבה אבל ככל שחלף הזמן המצב נעשה יותר ויותר והסכנה להיתפס על ידי הגרמנים גברה." ואכן, בשתי הזדמנויות נתפס רפאלי ובשתיהן הצליח לברוח.
קבלת צל"ש ב־16 בנובמבר 1944 קיבל רפאלי ציון לשבח על פעילותו מעבר לקווי לאויב. על אות ההצטיינות חתום סר פרסי ג'יימס גריג, מי שעמד אז בראש משרד המלחמה, והוא מעיד על ההוקרה שלה זכה רפאלי על שירותו מעבר לקווי האויב בחזית האיטלקית. חברו לשירות ב־MI9 בחזית האיטלקית, בנימין גפנר, קיבל אף הוא ציון לשבח באותו יום.
הברחת יהודים במהלך הפעילות בשטחים שהיו בשליטת הגרמנים בצפון איטליה עלה בידם של רפאלי וחבריו לסייע ליהודים שפגש ולהבריחם מהשטח הכבוש לשטח שבשליטת בנות הברית
סיום השירות בצבא הבריטי
רפאלי שירת בזירה האיטלקית כשנה וחצי. בתחילת 1945 חזר ארצה, ושוחרר מהצבא הבריטי בשנת 1946, עת פורקה היחידה שבה שירת.
קורס חובלים ושירות בים
רפאלי, שהתגורר בנהריה, היה מעורב בתקופה שקדמה למלחמת השחרור בהגנה האזורית באזור הגליל המערבי, ובכלל זה בהתמודדות עם המצור שהטילו הערבים על נהריה ב־17 במרץ 1948. עד להסרת המצור חודשיים אחר כך, בעקבות מבצע בן עמי, הקשר עם נהריה התבצע בדרך הים, באמצעות ספינות, דוברות וגוררות שהובילו אספקה מחיפה. בנהריה לא היה מעגן ולא היו אמצעים לפריקת הציוד, ועבודת הפריקה התבצעה בידיים בלבד. רפאלי תרם מניסיונו הימי לפעילות זו.
עם הסרת המצור, התגייס רפאלי לחיל הים. בשבועות הראשונים לשירותו הועסק רפאלי ב"עבודות רס"ר", למרות עברו וניסיונו. נראה שהוא התייחס לכך בשוויון נפש לנוכח העובדה שהיה זה במסגרת צבא עברי במדינה עברית. הוא הצטרף לקורס החובלים הראשון של חיל הים, שהסתיים ב־20 בפברואר 1949. בגלל הכשרתו הימית הקודמת, וניסיונו הצבאי במלחמת העולם השנייה, לא השתתף רפאלי בחלקו הראשון של הקורס, שהתקיים ביפו. הכשרתו כקצין ים במגמת סיפון הייתה בבחינת הסבה מקצועית, שכן בבית הספר לקציני ים בצ'יוויטווקיה למד במגמת מכונאות.
לאחר סיום הקורס הוצב רפאלי לשירות בשייטת הקטנה, שבה היו ספינות משמר. הוא שירת על אח"י "הפורצים" (מ-17) ועל אח"י פלמ"ח (מ-19), באחת שימש כסגן מפקד ואילו על השנייה פיקד.
שירות במודיעין הימי
בשלהי שנת 1949 הועבר רפאלי לשרת במודיעין הימי, לפי בקשתו של צבי קינן שעמד אז בראש ענף המודיעין. קינן, שנמנה אף הוא עם בוגרי בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה, הכיר את רפאלי ואת ניסיונו בעבודת המודיעין במסגרת הצבא הבריטי, ורצה לנצל את כישוריו בתחום זה. תפקידו הראשון היה ראש מדור מבחן וארכיב, שבהמשך נהפך למדור מחקר. באביב 1950 הפליג רפאלי על אח"י אטיה מורי (ש-45) לאיטליה למשימה חסויה, ומפקד כלי השיט קיבל הוראה לא לכלול את שמו ברשימת המפליגים.
בספטמבר 1951 התמנה רפאלי לתפקיד ראש ענף ים/4 (המודיעין הימי) והועלה לדרגת סגן אלוף. המודיעין הימי היה אז בחיתוליו, ובתקופתו של רפאלי גובשו היסודות שליוו את הארגון עשרות שנים אחר כך. בין השאר נקבעו בשנת 1953 נוהלי העבודה בתחום האיסוף ונקבעה חלוקת הסמכויות בין סוכנויות האיסוף השונות – המוסד, השב"כ ויחידות האיסוף הצה"ליות לבין מחלקת המודיעין במטכ"ל (לימים אגף המודיעין) וענפי המודיעין בחיל האוויר ובחיל הים. מאחר שמפקדת חיל הים שכנה אז בסטלה מאריס בחיפה, מינה רפאלי קצין קישור שייצג את ענף ים/4 בדיונים שהתקיימו במחלקת המודיעין הצה"לית בקריה (הראשון היה סגן גד גדעון). מי שעמד אז בראש מחלקת המודיעין, אל"ם בנימין גיבלי, שלח לרפאלי מכתב אישי ובו הודה לו על תרומתו החשובה "לטיפוח יחסי הגומלין בין ענף המודיעין בחיל הים וגורמי המודיעין בצה"ל".
בימיו של רפאלי התמקד המודיעין הימי בבניית בסיס הידע שלו על כלי השיט המלחמתיים במדינות ערב (בדגש על חיל הים המצרי וחיל הים הסורי), על נמלי ערב, על מערך הגנת החוף בארצות האויב ועל חופיהן.
לימים ציין רפאלי כי "היום האלקטרוניקה נותנת תשובות לגבי הרבה מאוד דברים, אבל אז זה היה מאוד מצומצם". רפאלי הדגיש שמידע רב נאסף אז מ"עיתונות מקצועית, עיתונות כללית, מאמרים בהוצאות בינלאומיות", שכן אלה דיווחו "כמעט על כל הציים בעולם, בצורה מהימנה, רק צריך היה פשוט להוציא מזה את החומר הדרוש. כמובן שהיו דברים מסוימים שלא התפרסמו, אבל בסך הכול האופי של צי הוא כזה שהוא בעצם די גלוי. הוא מופיע, נוסע. חוץ מזה יש התעניינות בציים. יש ספרות מאוד ענפה בתחום הזה. כך שזה גם היה מקור מאוד חשוב מבחינת הידע הבסיסי על סד"כ ונשק".
רפאלי הדגיש כי "מובן שהשתמשנו במקורות אמ"ן, גם אם אלה היו מקורות שלנו [כלומר מקורות ייעודיים לתחום הימי] הם גם פעלו במסגרת אמ"ן". עם זאת במשך כל שנות פיקודו, המשיך המודיעין הימי להפעיל חוליות איסוף בנמל חיפה ובנמל תל אביב, שתחקרו ימאים באוניות סוחר שפקדו נמלים ערביים.
רפאלי נמנה עם אלה שהכשירו ותדרכו את אליהו ריקה למשימת הריגול שלו בלבנון בתחילת שנות החמישים. ריקה העביר ארצה, בין היתר, תמונות מנמל טריפולי ומחופי לבנון, ששימשו את המודיעין הימי. לאחר שחזר ריקה ארצה, גייס אותו רפאלי לשירות במודיעין הימי. המעבר לחיל הים העלה על הפרק תוכנית שיזם ריקה בעבר. לפי התוכנית ירכוש ריקה אוניית משא קטנה שהוא יהיה בעליה וקברניטה. הספינה תפליג תחת דגל ערבי, צוותה יהיה ישראלי בתחפושת, והיא תבצע פעילות מודיעינית ומבצעית בארצות ערביות שתפקוד בהפלגותיה. רפאלי הבין את הפוטנציאל הטמון בתוכנית, ושיתף בה את יחידה 131 שריכזה את הפעילות המודיעינית והמבצעית שצה"ל מקיים בארצות חוץ. בסופו של דבר לא יצאה התוכנית לפועל וריקה נשלח למשימה אחרת.
אחד הנושאים שהמודיעין הימי היה טרוד בהם בימיו של רפאלי היה חופש השיט לנמל אילת ואפשרות ההפלגתן של אוניות ישראליות או המיועדות לישראל בתעלת סואץ. העיסוק בנושא בא לידי ביטוי גם בפעילות מבצעית שהאנשיו של רפאלי היו משולבים בה:
ראש מחלקת כוח אדם
בשנת 1957 מונה רפאלי לתפקידו האחרון בחיל הים – ראש מחלקת כוח אדם בחיל הים. המינוי הגיע אחרי תקופה ארוכה של מינויים קצרי מועד לתפקיד, ובעקבותיהם מינוי של קצין בדרגת רס"ן כממלא מקום של ראש המחלקה (כמה חודשים בשנת 1954 ושוב כמה חודשים בשנת 1955), וביטא את רצונו של מפקד החיל האלוף שמואל טנקוס למצוא סוף סוף קצין שיוכל לעצב את המחלקה ולהעמידה על הרגליים. רפאלי המשיך בתפקיד זה כשבע שנים ובשנת 1962 (בימיו של יוחאי בן-נון כמפקד חיל הים) אף קיבל דרגת אלוף-משנה, והיה בכך לקצין הראשון בעל דרגה זו בתפקיד.
מעבר לעיסוק השוטף בענייני גיוס, שיבוץ, הכשרה וכדומה, קידם רפאלי נושאים שונים ובהם:
תפקידים בחיים האזרחיים
בשנת 1964, כאשר נודע למילה ברנר כי רפאלי עומד להשתחרר משירותו בחיל הים, הוא זימן את רפאלי לשיחה והעלה בפניו הצעה שלא היה אפשר לסרב לה – להתמנות למנכ"ל החברה הימית להובלת פרי, שהחלה לפעול באותה תקופה. ברנר, שהכיר את רפאלי מתקופת לימודיהם בבית הספר הימי בצ'יוויטווקיה, הכיר את סגולותיו ויכולותיו של רפאלי ושיתף אותו בחזונו לחולל מהפכה בהובלה ימית של פרי בקירור בספינות חדישות עתירות אוטומציה ומערכות מבוקרות אלקטרונית.
החברה, שזכתה להצלחה גדולה מאוד בפעילותה, נכנסה בראשית שנות השבעים לתחום נוסף – מכליות דלק. משבר האנרגיה העולמי שהתחולל בעקבות מלחמת יום הכיפורים ב־1973 הביא לעלייה חדה במחירי הנפט ולירידה במחירי המכליות עקב צמצום הצריכה. תמורות אלה פגעו קשות בחברה הימית להובלת פרי, שלמעשה חדלה לפעול בשנת 1977.
עם זאת, רפאלי המשיך לעסוק בספיחי פירוקה של החברה עד שנות התשעים של המאה העשרים.
חיים אישיים
רפאלי הכיר את רעייתו שרה לבית הילזנראט, ילידת צ'רנוביץ, זמן קצר אחרי שעלתה ארצה בגפה במסגרת עליית אף על פי של בית"ר על סיפון אוניית המעפילים פאריטה, שנחתה לאחר תלאות רבות בחוף תל אביב ב־22 באוגוסט 1939 (שבוע לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. הזוג התחתן ב־25 בינואר 1942, בפרק הזמן שבין בריחתו של רפאלי מהשבי הגרמני ביוון ובין יציאתו למשימותיו במסגרת ה־MI9 ביוון ובאיטליה.
רפאלי ורעייתו התגוררו כל השנים בנהריה, ורק בשנותיהם האחרונות עברו להתגורר במעון הרופא במוצא עילית, כדי לחיות בסמוך לבתם היחידה, מיכל כרמי, המתגוררת בירושלים.
רומן ואסיליוק
רומן ואסיליוק (בבלארוסית: Раман Васілюк; נולד ב-23 בנובמבר 1978) הוא כדורגלן עבר בלארוסי ששיחק בעמדת החלוץ.
ואסיליוק הוא מלך שערי ליגת העל הבלארוסית בכל הזמנים עם 225 שערים.
קריירה
ואסיליוק התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דינמו ברסט. בשנת, הצטרף לסלביה מאזיר, בה רשם את עונת השיא שלו בקריירה כאשר כבש 34 שערים ב-34 משחקי ליגה (ממוצע של שער בכל משחק ליגה), והיה שותף לזכייה של הקבוצה בדאבל.
ביולי, ואסיליוק חתם בספרטק מוסקבה מליגת העל הרוסית. במדי ספרטק, ואסיליוק התקשה לקבל דקות משחק ובקיץ, ואסיליוק חתם בדינמו מינסק.
ב-5 בינואר 2005, ואסיליוק הצטרף להפועל תל אביב עד לסיום העונה. ב-24 בינואר 2005, ואסיליוק ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 0-0 נגד בני יהודה.
בקיץ שוחרר מספרטק וחתם בהומל וכעבור שלוש שנים חזר לקדנציה שלישית בדינמו ברסט.
בהמשך הקריירה שיחק גם במינסק, באטה בוריסוב, נמאן גרודנו ועוד שתי קדנציות בדינמו ברסט, בה גם סיים את הקריירה שלו בשנת.
אברהם מן ההר
רבי אברהם בן יצחק מן ההר (נפטר ה'ע"ה, 1315) היה מחכמי מונטפלייר (מבוטא מוֹנְפֶּלְיֶה) שבחבל פרובאנס שבדרום צרפת. בסוף ימיו עבר לקארפינטראץ (קרפנטרה, Carpentras) ושימש כחבר בבית דינו של רבי מרדכי בן יהוספה מחבר הספר שערי נדרים.
תולדותיו וחיבוריו
היה חברו של המאירי, המתייחס אליו בכבוד רב וכותב לו באיגרת: "וסוף הדברים אני אומר לך שהכל תלוי בדעתך הנקיה והזכה אשר רחבה ונסבה למעלה, כי מה אדם שיבוא אחר המלך, את אשר כבר הורה זקן שקנה חכמה, אנת מלכא מלכך ישפר עלנא, אחרי דבריך לא נשנה...".
חיבר פירוש על התלמוד הבבלי. מתוכו נדפס הפירוש על כמה מסכתות, לעיתים תחת שם של מחבר אחר. פירושו למסכת קידושין נדפס בתוך דפוס וילנא בשולי הדף, בשם השגוי "תוספות ר"י הזקן". פירושו למסכתות יבמות נדרים ונזיר, נדפס על שמו, על ידי הרב משה יהודה בלוי, ניו יורק תשכ"ב, ובהקדמה הרחיב על ייחוס הפירוש לשאר המסכתות אליו. כתב היד הוא בין כתבי היד הבודדים ששרדו ונכתבו על ידי המחבר עצמו, כפי שמעידות המחיקות והתיקונים הרבים בגוף כתב היד. נדפסו גם חידושיו למסכת ראש השנה, סוכה ומגילה. פירושו על מסכת חולין עומד לצאת לאור על ידי מכון אופק.
בחידושיו נאמן רבי אברהם לפסקיו ולפירושיו של הרמב"ם, ומתוך ספריו בולטת הערצתו אליו. הוא מהראשונים המצטטים את הרמב"ם בפירוש המשנה ובספר המצוות, שנכתבו במקור בערבית.
בפירושיו הוא מפרש תחילה את סוגיית הגמרא, ובסוף כל סוגיה הוא מוציא ממנה את פסק ההלכה למעשה.
לפני רבי אברהם היה פירושו המקורי של רש"י למסכת נדרים, והוא מרבה לצטט ממנו (לפנינו מודפס פירוש אחר תחת שמו של רש"י).
יוסי גינסברג
יוסי גינסברג (נולד ב-25 באפריל 1959) הוא הרפתקן, איש עסקים, סופר ופעיל הומניטרי ישראלי. גינסברג ידוע בעקבות טיול שערך בשנת 1981 באזור נהר טואיצ'י בבוליביה, במסגרתו נאלץ לשרוד בגפו כשלושה שבועות ביערות הגשם, לאחר שהרפסודה עליה שט בנהר התהפכה. בעקבות האירוע כתב ספר, שעובד ב-2017 לסרט הקולנוע "בחזרה מטואיצ'י", בכיכובו של דניאל רדקליף.
ביוגרפיה
גינסברג נולד בבני ברק להורים ניצולי השואה, כשהיה בן חמש עבר עם משפחתו לרמת גן. את שירותו הצבאי עשה בחיל הים במוצב בשארם א-שייח'.
גינסברג הושפע מספרי מסעות רבים אותם קרא וחלם לצאת לטיול ביערות הגשם של אמריקה הדרומית. הוא חסך לטיול בעבודות מזדמנות בהן עבד במספר מוקדים ברחבי העולם ויצא לטיול בשנת 1981. הוא התחיל את הטיול באלסקה ומשם המשיך לטייל ברחבי ארצות הברית, בקריביים ואחר כך הגיע לדרום אמריקה.
התקרית בנהר הטואיצ'י
בסוף 1981 פגש בקולומביה את מרקוס סטאם, מורה משווייץ, השניים הפכו לידידים והגיעו יחד ללה פאס, בירת בוליביה בקיץ 1982. בלה פס פגש גינסברג את קארל רופקצ'ר, אוסטרי שטען שהוא גאולוג שמתכנן לחקור אזור מבודד ולא ממופה בלב יערות הגשם של בוליביה, מקום בו נמצא שבט אינדיאני מסתורי ומכרות זהב. גינסברג הצטרף לרופקצ'ר יחד עם ידידו סטאם ומטייל נוסף בשם קווין גייל, צלם אמריקאי.
מספר ימים לאחר שהארבעה טיילו באזור נהר הטואצ'י המזון שהם ארזו החל להיגמר והם אכלו בשר קופים. מרקוס, שסירב לאכול את בשר הקופים, הלך ונחלש והארבעה החלו לסגת לאחור.