cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עברית
השתנות פונמית בעברית
באוזניהם של דוברי עברית רבים, ההחלפה בין כּ ו-כֿ, בּ ו-בֿ, או פּ ו-פֿ אינה נתפסת יותר כחסרת משמעות ולכן הם נוטים לשמר את דגשותן או אי-דגשותן של אותיות אלה. דוגמה לתופעה זו היא המילה "רֶכֶּז" (ויקימילון). מילה זו איננה הולמת את כללי הדקדוק העבריים וקיומה מדגים את המרחק בין הפונולוגיה של העברית החדשה ובין זו של העברית הקלאסית: מכיוון שבכל תצורות השורש ר-כ-ז בעברית הכ"ף היא דגושה, שימרו דוברי העברית המודרנית את הדגש בכ"ף כשיצרו את המילה "רֶכֶּז". אבל לפי הדקדוק העברי המקובל, המשקל קֶטֶל אינו יכול להכיל דגש באות השנייה של השורש – לא קל ולא חזק. מאחר שדוברי עברית חדשה אינם מכירים אף תצורה של ר-כ-ז עם כ"ף רפה (בביצוע חוכך), יצרו הדוברים את הצורה בכ"ף בביצוע פוצץ.
מה שתופסים הדבקים בכללי העברית התקנית כעברית פגומה הוא לעיתים תוצאתה של אותה תופעה – תופעת שימור דגשותן או אי-דגשותן של אותיות בכ"פ, למשל: לאחר ו"ו החיבור או לאחר תחיליות בכ"ל. דוגמאות נוספות לתופעה זו הן זוגות שורשים הנבדלים בדגשותה של אות בכ"פ בשורש שלהן: התחבֿר (יצר קשרי חברות) בניגוד להתחבּר, איפֿר (ניער אפר של סגריה) בניגוד לאִפֵּר.
בהמשך או במקביל להתפצלות של זוגות האלופונים כּ-כֿ, בּ-בֿ, פּ-פֿ לפונמות נפרדות, חלקן גם התמזגו עם פונמות אחרות. כּ התמזגה עם ק כפי שמדגים זוג ההומופונים (מילים שונות שנהגות באופן זהה) "כֹּל" + "קוֹל", כֿ התמזגה (אצל רוב הדוברים) עם ח כפי שמדגים זוג ההומופונים "שמחנו" + "סמכנו", ו-בֿ התמזגה עם ו עיצורית כפי שמדגים זוג ההומופונים "צב" + "צו".
שפות שהושפעו מהעברית
השפעת העברית ניכרת במיוחד בשפות יהודיות. שפת יידיש, ששימשה את הקהילות היהודיות האשכנזיות באירופה, ושמקורה באחד הניבים של גרמנית, שאלה מילים רבות מעברית (כ-20% מאוצר המילים שלה) והשתמשה בכתב העברי. הכתב העברי של יידיש משתמש בחלק מסימני העיצורים להבעת תנועות – למשל, האות ע' משמשת לסימון התנועה e. עם זאת, מילים שאולות מעברית נכתבו על-פי הכתיב המקורי. כך, המילה "אֱמֶת" (שנהגית ביידיש /emes/), נכתבה כך ולא "עמעס". בדיחה נושנה של דוברי יידיש מספרת על כתיבת השם "נח" בשבע שגיאות (כלומר: "נאָוײעך" במקום "נח"). השפה לאדינו (נקראת גם "ספניולית" או "ספרדית יהודית"), שהתפתחה מן הספרדית הקסטיליאנית, ושימשה קהילות יהודיות ספרדיות בכל רחבי העולם, שאלה אף היא מילים רבות מן העברית, ונכתבה בכתב העברי, בעיקר בכתב רש"י (אם כי קיימת גם שיטת כתיבה באותיות לטיניות). ערבית יהודית, שפה ששימשה את הקהילות היהודיות באימפריה המוסלמית, בעיקר בצפון אפריקה, ואשר בה נכתבו מורה נבוכים לרמב"ם וחיבורים חשובים נוספים, נכתבה אף היא בכתב העברי.
הארמית והערבית נחשבות שפות אחיות לעברית מהן אף ניתן להבין ביטויים בעברית בדיוק יתר.
שפות אחרות הושפעו מהעברית בעיקר דרך תרגומי המקרא והשפעת המקרא על הקוראן. המילה "שַׁבָּת", למשל, נפוצה בלשונות העולם כשמו של היום השביעי בשבוע, או ככינוי ליום מנוחה. גם שמות עבריים של דמויות מקראיות נפוצים מאוד ברחבי העולם. שתי המילים העבריות הנפוצות ביותר בשפות העולם השונות הן "אמן" ו"הללויה" – מילים המסיימות תפילות, ומבטאות הסכמה לנאמר. מילים עבריות נוספות חדרו לשפות לועזיות בזכות הופעתן בתנ"ך (למשל חדירתה לשפה האנגלית של המילה 'שיבולת'=Shibboleth כמציינת אמצעי סינון וזיהוי של בני קבוצה ידועה) או בתיווכם של דוברי עברית/יידיש (למשל חדירתה לשפה האנגלית של המילה 'מבין'=MAVEN כמציינת אדם בעל ידע וניסיון בתחום ספציפי). ברשימת מילים בגרמנית שמקורן בעברית אפשר לעמוד על גלגולי השפעה עקיפה ורחוקה עוד יותר של חדירת מילים עבריות בתיווכם של דוברי יידיש, כי במקרים אלה נשתבשה הגייתן ואף השתנה מובנן המדויק עם המעתק שלהן לשפה המאמצת.
השפה העברית במסורת היהודית
על פי המסורת היהודית, עשר המאמרות האלהיות שבהן נברא העולם היו בעברית, והמלאכים משתמשים בלשון זו. על כן השפה נקראת לשון הקודש.
לפי ריה"ל בספרו "הכוזרי" (מאמר שני סעיף ס"ח) השפה העברית היא האצילה בשפות, והיא השפה שבה נגלה אלוהים לאדם וחוה (ולכן אדם נגזר מאדמה וחוה מחיים), אשר דיברו בשפה זו והנחילו אותם לבניהם ולאנושות כולה, שהשתמשה בה עד ימי מגדל בבל (דור הפלגה). אז אלוהים בלבל את הלשונות ונוצרו שפות רבות; אולם עֵבֶר המשיך גם אז להשתמש בעברית, ולכן נקרא בשם זה. מבלבול הלשונות נובע הדמיון של השפות הקדומות לעברית.
עברית בעולם
בארצות הברית מספר דוברי העברית מגיע ל־212,747 בקירוב. בקרב יהדות ארצות הברית כ-50% העידו כי הם קוראים בעברית, לעומת בין 10% ל-12% שהעידו כי הם דוברים את השפה.
החל מ-6 בינואר 2005 השפה העברית היא שפת מיעוט מוכרת בפולין. מספר אוניברסיטאות ברחבי העולם (כמו ייל), מחשיבות את העברית כשפה קלאסית, הנלמדת במסגרת הלימודים הקלאסיים של תלמידי השנה הראשונה. גם בדרום אפריקה העברית היא שפת מיעוט.
ראו גם
דקדוק ולשון
לקריאה נוספת
* A.Saénz-Badillos, A History of the Hebrew Language, Cambridge
מרטין ויינק
מרטין ויינק (גרמנית: Martin Weinek; נולד ב-5 ביוני 1964) הוא שחקן טלוויזיה אוסטרי, יצרן יין, יזם ובדרן. ידוע בעיקר בזכות תפקידו כמפקח פריץ קונץ בסדרת הטלוויזיה "המפקח רקס".
ביוגרפיה
ויינק למד דרמה בשנים 1983–1986 אצל הפרופסור פטר פ. יוסט.
מלבד משחק, ויינק מגדל ומכין יין ביחד עם אשתו אווה, שעובדת כמחזאית. השניים החלו בתחביב גידול היין ב-1993 והם בעלי חווה בשטח 30 דונם ליד הייליגנברון.
מקום מוקף
מקום מוקף (או חלל מוקף) הוא מושג מתחום הבטיחות בעבודה המתאר אזור מתוחם באופן מלא או חלקי בו מתוכננת או מתבצעת עבודה, אשר עצם התנאים הקיימים והנוצרים בו והעובדה שהגישה אליו והיציאה ממנו היא מוגבלת הופכת את השהייה בו למסוכנת.
הגדרה ודרישות החוק בישראל
בישראל, פקודת הבטיחות בעבודה (נוסח חדש, תש"ל–1970, סימן ח' סעיף 88) מגדירה מקום מוקף כ-"חדר, תא, מכל, בור, מעבר לאדים, צינור או חלל מוקף כיוצא באלה". במידה ונדרשת עבודה במקום מוקף בו עלולים להיווצר אדים מסוכנים היכולים להזיק לעובד, הפקודה קובעת כי יש לפעול לסלק את האדים המסוכנים ולא לעבוד בו עד שהוכח כי אין במקום המוקף אווירה מסוכנת. לאחר שננקטו האמצעים לסילוק ומניעת כניסת אדים מסוכנים למקום המוקף ניתן לעבוד בו כשהעובד הנכנס למקום מצויד במכשיר נשימה (מסנן או אספקת אוויר עצמאית). אם לא הוכח כי אין במקום אווירה מסוכנת, על האדם הנכנס למקום המוקף להיות חגור בחגורה שאליה מחובר חבל שקצהו מוחזק בידי אדם מחוץ למקום. בנוסף, הפקודה קובעת כי כאשר אין דרך נאותה לצאת מהמקום המוקף, יש להתקין פתח ("כוות-איש") גדול מספיק למעבר אדם.
סיכונים במקום מוקף
הסיכונים במקום מוקף מתווספים לאלו הקיימים במקומות עבודה אחרים. להלן סיכונים המאפיינים את המקום המוקף:
אחד מאמצעי הזהירות הננקטים הוא נעילה ותיוג Lockout-tagout
דוגמאות למקומות מוקפים
להלן דוגמאות למקומות שעשויים להיות מוגדרים כ'מקום מוקף' מתוקף הסיכונים שבעבודה בתחומם:
יבגני שבצ'וק
יבגני שבצ'וק (ברוסית: Евгéний Шевчýк, באוקראינית: Євген Шевчýк, ברומנית: Evgheni Vasilievici Şevciuk; נולד ב-19 ביוני 1968 בריבניצה) הוא פוליטיקאי מולדובי שכיהן כנשיא הרפובליקה המולדובית טרנסניסטריה שהיה במשך שנים ראש האופוזיציה. כיהן כיושב ראש הפרלמנט של טרנסניסטריה בשנים 2005–2009, כשתפקידו מקביל לתפקיד ראש ממשלה. בסיבוב השני של בחירות לנשיאות טרנסניסטריה שנערך ב-25 בדצמבר 2011 ניצח ברוב קולות עם 73,8%. מ-30 בדצמבר 2011 ועד דצמבר 2016 כיהן כנשיא הרפובליקה המולדובית טרנסניסטריה.
לאחר סיום לימודי בית הספר יבגני שבצ'וק למד באקדמיה לחקלאות בקייב וסיים אותה בהצטיינות בשנת 1989. בשנים 1992–1998 עבד במסגרת משרד הפנים של טרנסניסטריה. בשנת 1998 עבר לעבוד בחברות פרטיות בתחום אבטחה וביטחון. בשנת 2000 החל את הקריירה הפוליטית.
ב-15 באוקטובר 2007 ביקר שבצ'וק בישראל ובירושלים עם קבוצת צליינים מטרנסניסטריה. הביקור, שנמשך 8 ימים, נשא אופי דתי.
תחנת ונציה סנטה לוצ'יה
התחנה שוכנת על גדות התעלה הגדולה, ברובע קאנארג'ו שבקצה המערבי של העיר. היא סמוכה לתחילתו של גשר החירות, המחבר את ונציה אל מסטרה שעל היבשה, ואל גשר החוקה המחבר אותה אל פיצאלה רומא, שבה שוכנת תחנה האוטובוסים המרכזית של העיר.
התחנה הוקמה באמצע המאה ה-19 ונחנכה ב-13 בינואר 1846. הקמת המבנה הנוכחי החלה בשנת 1924 ונמשכה לאחר תחרות אדריכלית בשנת 1934. חלקו המרכזי של המבנה הוקם בין השנים 1936–1943 ושני אגפי הצד של הבניין הושלמו בשנים שלאחר מכן. בתחנה 23 רציפים בסך הכל, 15 מהם מקורים ושמונת הנותרים נמצאים מחוץ למבנה המרכזי ומדרום לו.
מסילת הרכבת היוצאת מהתחנה חוצה את לגונת ונציה על גבי גשר החירות, ועוברת בתחנת ונציה נמל מרגרה (Stazione di Venezia Porto Marghera) ובתחנת ונציה מסטרה (Stazione di Venezia Mestre), ואז מתפצלת לכל הכיוונים. בתחנה עוברים כ-82,000 נוסעים מדי יום בכ-450 רכבות שמגיעות ויוצאות ממנה. מספר הנוסעים השנתי מגיע לכ-30 מיליון.
נקודת רוסיני
נקודת רוסיני (באנגלית: Rossini Point) היא לשון יבשה מכוסה שלג בצידו הדרומי האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
הנקודה מהווה את הקצה הדרום מזרחי של המפרץ אותו מכסה מדף הקרח באך (הנקודה השנייה היא נקודת ברליוז).
שיא גובהה של לשון היבשה, 377 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הנקודה
הנקודה מופתה באופן גס על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית בין השנים 1939–1941.
הנקודה מופתה בשנית התבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בשנים 1947–1948; המיפוי בוצע על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1960.
מקור השם
שמה של הנקודה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הנקודה נקראת על שמו של המלחין האיטלקי ג'ואקינו רוסיני; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
אדולף פון רמן צו בארנספלד
אדולף פון רֶמֶן צוּ בַּארֶנְסְפֶלד (בגרמנית: Adolf von Rhemen zu Barensfeld; 22 בדצמבר 1855, רשטאט, הקונפדרציה הגרמנית – 11 בינואר 1932, פרסבאום, הרפובליקה האוסטרית הראשונה), היה גנרל-אוברסט אוסטרו-הונגרי, מפקד הקורפוס ה-13 במערכה על סרביה ובחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה ובהמשך כיהן כמושל הצבאי של ממלכת סרביה הכבושה.
תחילת הקריירה
ב-1876 סיים את המכללה הצבאית על שם מריה תרזה וב-1884 את האקדמיה הצבאית על שם פרנץ יוזף בווינה והוסמך כקצין רגלים. באוקטובר 1905 מונה למפקד הדיוויזיה ה-72 ובהמשך פיקד על הדיוויזיה ה-9 ועל הדיוויזיה ה-34. באוקטובר 1912 מונה למפקד הקורפוס ה-13.. ב-1 במאי 1914 הועלה לדרגת גנרל.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
פון רמן פיקד על הקורפוס ה-13 שהיה חלק מהארמייה החמישית בפיקודו של ליבוריוס פון פרנק בראשית המערכה על סרביה והיה שותף לתבוסה האוסטרו-הונגרית שהובילה לנסיגה אל מחוץ לגבולות הממלכה. ב-1915 לחם עם כוחותיו בבוקובינה, הרי הקרפטים ואזור הנהר סן, במסגרת החזית המזרחית. בהמשך הועבר עם הקורפוס לארמייה השביעית, וב-4 ביוני 1916 ניצב עם כוחותיו מול מתקפת ברוסילוב. הקורפוס ה-13 הגן על הצירים הראשיים המובילים לעיר לבוב והם הופגזו על ידי הארטילריה הרוסית במשך יומיים ובכלל זה בפגזים שהכילו גז חרדל. הארמייה השביעית מנתה 11 דיוויזיות רגלים ו-4 דיוויזיות פרשים לעומת 10 דיוויזיות רגלים ו-4 דיוויזיות פרשים לרוסים, אך מרבית הארטילריה הכבדה האוסטרו-הונגרית בלווי מספר חטיבות הועברה לחזית האיטלקית. הארמייה ה-7 האוסטרו-הונגרית קרסה בפני התקדמות הרוסים והחלה בנסיגה מהירה ורחבה.
פתיחת ואנ'ט קרויג'ס
פתיחת ואנ'ט קרויג'ס היא פתיחת שחמט המתחילה במסע: פתיחה זו נקראת על שם שחקן השחמט ההולנדי מרטין ואנ'ט קרויג'ס (1813–1885) שזכה באליפות הולנד השישית בשחמט ב-1878. בגלל שמסע פתיחה זה משוחק לעיתים רחוקות, פתיחה זו נחשבת לפתיחה נדירה ומסווגת על ידי אנציקלופדיית פתיחות השחמט (ECO) תחת הקוד A00.
הפתיחה 1.ה3 אינה פופולרית לפי מאגר הנתונים של ChessBase; היא נמצאת במקום ה-11 בפופולריות שלה מתוך 20 מהלכים ראשונים אפשריים ללבן. המהלך פותח אלכסון לרץ שבצד המלך ולמלכה ומביא לשליטה מסוימת במרכז, אך המסע עדיין נתפס כפאסיבי. הרגלי במשבצת ה3 מפריע לפיתוח של הרץ בצד המלכה ולבן רוצה בדרך כלל לתפוס יותר את מרכז הלוח.
למרות שזו לא פתיחה מאוד אגרסיבית למסע ראשון, המשחק יכול להפוך לווריאציות שונות של פתיחות אחרות כגון: פתיחה אנגלית (ג2–ג4), משחק רגלי המלכה (ד2–ד4), או הגנה צרפתית הפוכה (ד2–ד4 מאוחר), הגנה הולנדית הפוכה (ו2–ו4) או הווריאציה המודרנית של פתיחת לארסן (ב2-ב3).
פתיחת ואנ'ט קרויג'ס אינה בחירה נפוצה בקרב רבי-אמן, אבל יכולתה לשנות את העמדה לפתיחות שונות אחרות גרמה לה לצבור אהדה בקרב מספר שחקנים, ביניהם רב האמן הצ'כי פאבל בלטני, אהרון נימצוביץ', ובנט לארסן. גארי קספרוב פתח במסע זה נגד מכונת השחמט פריץ כדי להתקיל אותו בפתיחה שנחשבת "מחוץ לספר".
פאראלקס
דמותו של פאראלקס מדורגת במקום 92 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN. את קולו בסרט הלייב אקשן גרין לנטרן מדבב השחקן קלנסי בראון.
היסטוריה פרסומית
בשנת 1994, כותרי גרין לנטרן הפכו פחות רווחיים והוחלט להוציא את דמותו של האל ג'ורדן לפרישה ולהחליפו בדמות חדשה וצעירה יותר, קייל ריינר. בסיפור דמדומי הברקת, שהחל בחוברת Green Lantern Vol.3 #48 מינואר 1994, האל ג'ורדן נדחף לכדי שיגעון בעקבות השמדת עיר הולדתו קוסט סיטי בידי נבל-העל מונגול (באירועי שלטונם של הסופרמנים). הוא יוצא למסע של הרס וחורבן, משמיד את חיל הפקחים הירוקים והורג את חברו הטוב קילווג ואת שומרי היקום פרט לאחד - גאנטת. האל ג'ורדן הפך לפאראלקס. במיני סדרה שעת אפס: משבר בזמן, פאראלקס ניסה לשכתב את ההיסטוריה ולבטל את האירועים שגרמו להשמדת העיר קוסט סיטי.
במיני סדרה גרין לנטרן: לידה מחדש משנים 2004-2005, התגלה כי פאראלקס למעשה היה ישות חייזרית טפילה שגילה כגילו של היקום עצמו והיא נוצרה מאורו הצהוב של הספקטרום הרגשי. הישות הייתה התגלמותו של הפחד, שעברה מעולם לעולם וגרמה להשמדתן של ציוויליזציות שלמות מתוך פרנויה.
שומרי היקום כלאו את פאראלקס בסוללת הכוח הראשית בכוכב הלכת אואה, באמצעות כוח הרצון, האנרגיה המנוגדת לפחד ובעזרתה של הישות הקוסמית איון, המקבילה לפאראלקס בספקטרום הרגשי. פאראלקס שכב רדום בסוללת הכוח הראשית למשך עידנים ועקב צבעו הצהוב נודע בפשטות כ"טומאה הצהובה" - פגם שטבעו נסתר מחברי החיל והחליש את טבעות הכוח הירוקות. מאוחר יותר, כאשר סינסטרו נכלא בסוללת הכוח הראשית, טבעת הכוח הצהובה שלו מכוכב הלכת קווארד הייתה מסוגלת להתחבר לכוחו של פאראלקס ולהעיר אותו מתרדמתו.
מכיוון שסינסטרו אצר בחובו שנאה תהומית לג'ורדן, פאראלקס בחר בג'ורדן ככלי שבאמצעותו הוא ישתחרר לחופשי. ככל הנראה, פאראלקס השפיע במשך שנים על ג'ורדן והגביר את חוסר ביטחונו, עד אשר היה זה צערו העמוק בעקבות השמדת קוסט סיטי שאיפשר לפאראלקס להשתלט עליו לחלוטין, לצאת למסע רצחני, להרוג את סינסטרו ולהשמיד את סוללת הכוח הראשית.
במיני סדרה "נשורת הברקת", כוח בין-גלקטי נשלח לחקור את קורותיו של אואה, לאחר שגאי גרדנר נתקף חזיונות כשענד את טבעת הכוח הצהובה של סינסטרו. בין חברי הקבוצה נמנים גרדנר, אלן סקוט, וונדר וומן, הצייד ממאדים, אריסיה, קפטן אטום ופרין קולוס מקבוצת הדארקסטארס. הם התעמתו מול ג'ורדן, אך רק גרדנר וסקוט הצליחו למעשה להכות בו (גרדנר אף הצליח לספוג את האנרגיה בה השתמש ג'ורדן בקרב). ג'ורדן הביס אותם ביתר קלות, השמיד את טבעת הכוח הצהובה בה השתמש גרדנר, ושלח אותם חזרה לכדור הארץ.
משום שפאראלקס כבר לא נכח בסוללת הכוח הראשית, לא הייתה בטבעת האחרונה שניתנה לקייל ריינר החולשה לצבע הצהוב. הגרין לנטרן הצעיר גם היה חסין במידה מסוימת נגד השפעת הפחד של הישות בשל כוח רצונו. למרות שג'ורדן היה אחוז דיבוק, מעלותיו החיוביות היו צצות מדי פעם, בסופו של דבר מביאות אותו להצית מחדש את אור השמש במהלך אירועי הלילה האחרון ולעזור לגיבורי היקום הגדולים ביותר במלחמתם נגד המלאך אסמודל, שרצה להפוך את כדור הארץ לגיהנום עלי אדמות באירועי "יום הדין". נשמתו הנשלטת של ג'ורדן אוחדה עם הספקטר, שלבסוף חילץ את פאראלקס ממנה לפני שעבר למארח חדש. גאנטת הדריך את נשמתו של ג'ורדן בחזרה לגופו הגשמי, שנשמר לאחר אירועי "הלילה האחרון". ג'ורדן חזר לחיים, כאשר נשמתו ומחשבותיו היו צלולות בפעם הראשונה מזה שנים, וחזר לתפקידו כגרין לנטרן. יחד עם גאנטת, ריינר, גרדנר, ג'ון סטוארט וקילווג שאף הוא הוחזר לחיים, הם לכדו את הישות הטפילה חזרה בסוללת הכוח הראשית.
כעת לאחר שהתוודעו לטבעה של "הטומאה הצהובה", חולשת טבעות הכוח כנגד הצבע הצהובה כבר אינה תקפה, משום יכולתם של חברי החיל המנוסים להתגבר על פחדם. אולם, עדיין מדובר בחולשה ניכרת אשר מצליחה להשפיע על חניכים חדשים, שחייבים ללמוד את טבעה וכיצד להילחם בה. במהלך אימוניהם, טבעות הכוח של החניכים מאבדות לרוב את כוחן עקב הצגת פחד או פרנויה.
חיל סינסטרו
באירועי "מלחמת חיל סינסטרו", חיל סינסטרו לוכד את קייל ריינר מתוך כוונה להפכו למארח החדש של פאראלקס. סינסטרו מגלה לריינר את דבר קיומו של איון, ושמדובר בישות אנרגטית שנדרשת למארח בדומה לפאראלקס, והיא מחוברת לנשמתו של ריינר. לאחר מכן, סינסטרו מחלץ בכוח את ישותו של איון מריינר, ופאראלקס משתלט עליו כמעט מיידית. פאראלקס כריינר הופך לאחד מחייליו של אנטי-מוניטור, יחד עם האנק הנשאו (סייבורג סופרמן), סופרבוי פריים וסינסטרו עצמו. לאחר טבח של כמה מחברי חיל הפקחים הירוקים, פאראלקס לוכד את ג'ורדן, גרדנר וסטוארט ולוקח אותם לקווארד. הפקחים האבודים מגיעים ומצילים את חבריהם השבויים. במהלך הקרב, פאראלקס הורג את ג'ק טי צ'אנס לאחר שגורם לו לחוות מחדש פחד ממשפחתו המתעללת.
על כדור הארץ, פאראלקס מתכוון להרוג את אחיו של ג'ורדן, כאשר זה מתעמת מולו והכוח שבטבעתו אוזל. בעקבות כך, פאראלקס משתלט גם עליו. בסופו של דבר, הפקחים הירוקים של סקטור הארץ עוזרים לריינר להתגבר על פחדיו ולהשתלט על ישות הפחד. כעת בצורתו המקורית, פאראלקס מתקיף אותם עד אשר גאנטת וסאיד מגיעים ולוכדים את הישות לתוך ארבע סוללות הכוח של ג'ורדן, ריינר, גרדנר וסטוארט.
הלילה האפל ביותר
בשעה שג'ורדן ובני בריתו מגינים על קוסט סיטי מפני מתקפה של פקחים שחורים, הספקטר כפקח שחור מנסה להשתלט עליו. בהאמינו שהספקטר פוחד מפאראלקס, ג'ורדן מזמן את גאנטת וסאיד שברשותם ארבע סוללות הכוח מתוך כוונה לשחרר את פאראלקס. סינסטרו משחרר אותו מכלאו, וג'ורדן מאפשר לישות להשתלט עליו שוב. פאראלקס נלחם בפקח השחור וקורע אותו לגזרים, לפיכך מחלץ ממנו את הספקטר האמיתי. לאחר מכן, פאראלקס מנסה להשמיד את הספקטר, אך זה משתמש בפחדו נגדו בשילוב עם אהבתה של קרול פריס לג'ורדן, ומצליח לחלץ את פאראלקס ממארחו. לבסוף, פאראלקס נמשך בידי כוח מסתורי למיקום שאינו ידוע.
כאשר סינסטרו הופך לפקח לבן, הוא מנטר את דפי ההיסטוריה של הספקטרום הרגשי ומגלה כי היצור הראשון בקיום התבונתי שאי פעם חווה פחד התפתח לכדי פאראלקס.
כוחות ויכולות
לפאראלקס כוחות עצומים לשליטת מחשבות ולהטלת פחד, חזקים דיים להשתלט על גיבורי על כסופרמן, וונדר וומן ואף הספקטר, למעט אלה אשר מסוגלים להבין את מהות רגש הפחד ולהתגבר עליו, כמו קייל ריינר ובאטמן. למרבה הפליאה, אין הוא מסוגל להשתלט על אלן סקוט, הגרין לנטרן מתור הזהב (אבין סור מסביר כי העובדה שכוחותיו של סקוט נובעים מלב הכוכב האגדי ולא מטבעת הכוח של שומרי היקום יכולה להיות הסיבה לכך). מה שכן, סקוט חלה והדבר גרם לו להיחלש מאוד מהתקפותיו של פאראלקס.
פאראלקס מסוגל להשתלט על כל יצור תבונתי ברגע שהוא חש בו מעט פחד. כמו כן, הוא מסוגל ליצור מבני אנרגיה ירוקים וצהובים. על ידי כך הוא הצליח ליצור תעתיק מושלם של סינסטרו בשעה שג'ורדן אחוז הדיבוק נלחם בו באואה לפני ששבר את מפרקתו, בכך גרם לכולם להאמין שסינסטרו מת.
Taking Back Sunday
טייקינג בק סאנדיי (באנגלית: Taking Back Sunday) היא להקת רוק שהוקמה ב-1999 באמיטיויל, לונג איילנד בניו יורק. חבריה הנוכחיים הם אדם לאזארה, פרד מסקרינו, אדי רייס, מארק או'קונל ומאט רובאנו.
היסטוריה
מקור השם "Taking Back Sunday" הגיע ממילותיו של שיר מאת The Waiting Process שטענו- "take back your Sundays" כדי לבלות זמן עם חבריך ומשפחתך, מאשר לבזבז את החיים בהתאם לסטנדרטים של החברה.
השיר הראשון שהוציאו היה ב-2001, "Taking Back Sunday EP", כדמו בלבד ובו השתתפו אנטוניו לונגו (שירה), ג'ון נולן (גיטרה וקולות רקע), אדי רייס, מקים הלהקה (גיטרה), ג'סי לייסי (עזב לטובת הלהקה Brand New, גיטרה בס וקולות רקע) ומארק או'קונל (תופים). הדמו חולק בהופעותיהם אך מעולם לא זכה להצלחה בולטת.
בעקבות שינויים בהרכב (אנטוניו לונגו הוחלף על ידי אדם לאזארה; ג'סי לייסי הוחלף על ידי שון קופר), הוציאו במרץ 2002 את אלבומם "Tell All Your Friends" שהופק על ידי סאל וילאניובה, מחברת התקליטים ויקטורי (Victory Records). האלבום זכה להצלחה בינונית בז'אנר הרוק האלטרנטיבי.
שינוי נוסף בהרכב היה עזיבת הגיטריסט והזמר ג'ון נולן וכן הבסיסט שון קופר על מנת להקים להקה חדשה - "Straylight Run". קופר ונולן דיברו על החלטתם לעזוב את הלהקה באפריל 2003 כאשר נולן צוטט בתשובתו לשאלתו של קופר האם הוא רוצה לבצע התאבדות מקצועית, והוא השיב כן.
עזיבתם של שון וג'ון העמידה את הלהקה במצב קשה, כאשר עמדו לפתוח בצילומי וידאו קליפ לשירם "You're so Last Summer". עם הצטרפותם של הגיטריסט פרד מסקרינו (מלהקת "Breaking Pangea") והבסיסט מאט רובאנו, הלהקה התייצבה והם השלימו את צילומי הווידאו.
שנת 2004 הייתה מוצלחת עבור טייקינג בק סאנדיי, כאשר הופיעו כחימום ללהקת בלינק-182 והובילו את הווארפד טור (Warped Tour). בנוסף לכך, אלבומם השני, "Where You Want to Be", יצא ב-27 ביולי 2004 וזכה להצלחה למרות התפנית המוזיקלית שהציג. מונע על ידי הסינגל "A Decade Under the Influence", האלבום הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד, עם מכירות של כ-163,000 עותקים.
טייקינג בק סאנדיי נחשפו אל המיינסטרים דרך הופעות בתוכניות כמו תוכנית האירוח של ג'ימי קימל והתוכנית "LoveLine" והשיר "This Photograph is a (Proof (I Know You Know" שהיה חלק מפסקול הסרט "ספיידרמן 2". בנוסף לכך, השיר "Your Own Disaster" היה חלק מפסקול הסרט "אלקטרה", והשיר "What's It Feel Like to Be a Ghost" היה חלק מפסקול הסרט "הרובוטריקים", אך לא הופיע בסרט עצמו. במהלך 2005 טייקינג בק סאנדיי היו מופע החימום של להקת גרין דיי וג'ימי איט וורלד באנגליה. ב-25 באפריל 2006 הוציאו את אלבומם השלישי, "Louder Now", הפעם בחברת התקליטים של האחים וורנר. תגובת הלהקה הציגה את השינוי הדרמטי שעברה במהלך השנתיים מאז הוצאת אלבומם השני; לאזארה טען שהמעריצים חשו יותר אנרגיה בהופעות החיות שלהם מאשר בשירים המוקלטים, ובאלבומם השלישי עובדה זו באה לידי ביטוי. הלהקה המשיכה להיחשף לקהל המיינסטרים בהופעה בתוכניות של ג'יי לנו, קונאן אובריין וג'ימי קימל בשנית.
באפריל 2006 לקחו חלק בפסטיבל הרוק "Give It a Name" באנגליה, והצטרפו ל-Projekt Revolution Tour (בנוסף למיי כמיקל רומנס ולינקין פארק) והופיעו במסגרת המופע העולמי "לייב ארת'" ב-7 ביולי 2007.
זיידים
זיידים (בערבית: الزيدية) הם פלג שיעי הנקרא על שמו של האימאם זייד בן עלי, שנהרג בעקבות מרידתו נגד שלטון בית אומיה באזור חג'אז בשנת 740 לספירה.
האמונה הפוליטית
הזרם הזיידי שונה מן הזרם השיעי התריסרי בכך שהוא מכיר רק בארבעת האימאמים הראשונים, ובכך שמספר האימאמים אינו מוגבל ל-12. על פי השקפתם, אימאם יכול להתקיים בכל עת, ולא רק בתקופת זמן מוגבלת. בכך, ראייתם של הזיידים יותר פרגמטית, ובמסגרתה מוסד האימאמות הופך למוסד פוליטי ושלטוני שיכול להתקיים בכל הדורות ובהתאם לשינויים ההיסטוריים. עמדה זו נבעה מאופיו המיליטנטי והפוליטי של הזרם, אשר הצליח עוד לפני השיעים התריסריים להקים מדינות זיידיות בצפון אפריקה, בתימן ובאזור טברסטאן אשר באיראן של היום. בניגוד לתריסריים, הזרם הכיר בשלטונם של הח'ליפים הסונים הראשונים, אבו בכר ועומר בן אל-ח'טאב, על מנת להפיץ את האידאולוגיה הפוליטית בקרב הסונים ולגייס תומכים חדשים לזרם מתוך הסונה. הזרם הזיידי ניסה עוד בראשית דרכו להציג את האידאולוגיה הזיידית כאידאולוגיה מתחרה באידאולוגיה הסונית, ולא להציג אותה כאסכולה עוינת אשר תרחיק מאמינים פוטנציאליים חדשים. במקביל הזרם לא נטה לשלול את אופיו השיעי של הזרם, על מנת לשמור על ייחוד האידאולוגיה הדתית שלו, וכדי לשמור על תמיכת השיעים שמהווים את עמוד השדרה של הזרם. אולם מצד שני ניסה הזרם להעניק לעצמו ייחוד דתי שיבדיל את הזיידים מהתריסריים. כדי להתמודד עם הצורך בקיומם של אלמנטים משותפים באמונתם עם הסונים והשיעים, אך לשמור על ייחודם, קבע הזרם נוסחה פוליטית ייחודית. הנוסחה שהתקבלה הייתה כי אין חובה שהשליט יהיה צאצא של הנביא מוחמד (על מנת לקרב את הסונים), אולם עדיף שיהיה צאצא של הנביא (כדי לקרב את תומכיו התריסריים). על מנת לשמור על האופי הזיידי וכדי להתבדל מהשיעים התריסריים נקבע עוד שהשליטים יכולים להיות שייכים למשפחת חסן אבן עלי, ולא רק למשפחת חוסיין אבן עלי, כמו שהאמינו התריסריים.
הבדל מהותי מהתריסריים נגע בסמכויותיו של השליט המוסלמי: הזרם הזיידי לא האמין כי השליט חסין מפני חטא (ה"עִצמה" שהשיעים מייחסים ל-12 האימאמים השיעים) ולא ראה בו אדם שפועל מתוך השראה אלוהית. לדעתם, השליט חייב להשתמש בשיקול הדעת החופשי ולפעול למען האינטרסים של הקהילה המוסלמית. תפיסה רציונלית זאת נבעה מזיקתם של הזיידים לזרם המועתזילה שהיה הזרם הרציונלי באסלאם, בשל שימושו הרחב בפילוסופיה יוונית.
אמונתם התאולוגית
חכמי התאולוגיה הזיידית בימי הביניים נטו לאמץ את רוב ההשקפות התאולוגיות של המועתזילה בנוגע לשלילת תוארי האל ובנוגע לאמונתם שהקוראן נברא, זאת בניגוד לסונים, שטענו כי הקוראן על זמני כמו האל, אך כיום גישתם השתנתה והם נוטים לקבל עליהם את השקפות הזרם הסוני.
הסיבות לשינוי זה הן דתיות והיסטוריו-פוליטיות. הסיבה הראשונה לכך נעוצה בהשפעתו של הזרם הוהאבי-הסוני על חכמי דת זיידים החל מהמאה התשע-עשרה. אל-שוכאני, שנחשב למעצב התאולוגיה הזיידית בעת החדשה, הושפע רבות ממייסד הזרם הווהאבי, מוחמד אבן עבד אל-והאב.
הסיבה השנייה היא התגייסותם של האימאמים הזיידים במאה התשע-עשרה לאיחוד הסונים והשיעים מבחינה פוליטית ודתית. מטרת איחוד זה הייתה לגייס את תושבי דרום תימן (שהיו ברובם סונים) נגד השלטון הבריטי אשר שלט באזור ונתפס בעיני חכמי הדת הזיידים כמאיים על צפון תימן (שמאוכלס ברובו על ידי הזיידים). סיבה אחרת קשורה במערכת היחסים בין תימן לבין ערב הסעודית, לאור סכסוכים טריטוריאליים בין שני הצדדים, כאשר ניצלה ערב הסעודית את התאולוגיה הזיידית הייחודית של ימי הביניים, והכריזה עליה כאסכולה של מינות כדי להצדיק את המלחמה נגד מדינה מוסלמית שכנה. לעומת זאת, ניסו חכמי הדת הזיידים להפריך את טענות הסעודים ולטעון שהתאולוגיה הזיידית זהה לתאולוגיה הסונית, כדי להציג את המלחמה כמלחמת אחים בין המוסלמים, וכך לזכות לתמיכת המדינות המוסלמיות להפסקת המלחמה והחזרת השטחים התימנים אשר נכבשו על ידי ערב הסעודית.
האסכולה ההלכתית של הזיידים
בהתאם לכך, ההלכה הזיידית באזור צפון אפריקה יכולה להיות שונה במידה ניכרת מזו הקיימת בתימן או מזו הקיימת באיראן, בשל ההבדלים התרבותיים והחברתיים בין שני האזורים. כך לדוגמה, באזורים תחת השפעת השיעים התריסריים נטו הזיידים לקבל על עצמם את עמדת התריסריים בנוגע לנישואין לתקופה זמנית מוגבלת (מותעה). אצל הזיידים תחת השפעת הסונים נישואין שכאלו נחשבים כסוג של יחסי מין אסורים (בגלל שמטרתם העיקרית הייתה הנאה מינית), בהתאם לאמונת הסונים.
הזיידים היום
תימן הצפונית הייתה המדינה היחידה שאימצה את האסכולה הזיידית כאסכולה הרשמית של המדינה עד חיסול האימאמות הזיידית בשנת 1962 במהלך המהפכה התימנית, אשר נתמכה אז על ידי נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר. אנשי המהפכה הראשונים האמינו ברעיון האחדות הלאומית בין הסונה ובין הזיידים, שמבוסס על לאום, שפה ומולדת אחת, זאת בניגוד למשטר הזיידי הקודם, שהדגיש אחדות תימנית על בסיס הדת המוסלמית. אנשי המהפכה היו מעוניינים לעצב מחדש את הזהות הלאומית התימנית ולהציג את המורשת הזיידית כחלק ממכלול המורשות התימניות, ולא כמורשת התרבותית היחידה לתימנים.
כמו כן תוקנה החוקה התימנית בהתאם לנסיבות החדשות, ובחוקה החדשה מושם הדגש על כך שהשריעה היא מקור החקיקה במדינה. תיקון זה נועד לרצות את הקבוצות הדתיות הסוניות שכוחן התעצם בעקבות האיחוד. התקרבות המשטר לסונים גרמה לחשש רב אצל הזיידים מאיבוד כוחם הפוליטי והכלכלי ולהיווצרות קבוצות דתיות זיידיות אשר קוראות להחזרת השלטון הזיידי הדתי והחלת חוקי האסכולה הזיידית על האוכלוסיות השונות. קיים מתח רב בין הסונים ובין הזיידים במדינה, והתקיימו עימותים לא מעטים בין שני הזרמים, ששיאם בהתקוממות השיעית בתימן.
נבחרת ישראל בכדורסל
נבחרת הגברים של ישראל בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של ישראל, המנוהלת על ידי איגוד הכדורסל הישראלי.
נבחרת ישראל משתתפת כמעט בקביעות באליפויות אירופה והשתתפה פעמיים באליפות העולם. במסגרת המשחקים האולימפיים השתתפה הנבחרת פעם אחת. הישגי השיא של הנבחרת עד היום הם: זכייה ב-2 מדליות זהב במשחקי אסיה בשנים 1966 ו-1974, במדליית כסף ב-1970 וזכייה במדליית כסף באליפות אירופה 1979.
הישגי הנבחרת במשחקי אסיה
במקביל להשתתפותה של הנבחרת בטורנירי אליפות אירופה, נבחרת ישראל השתתפה שלוש פעמים בטורניר הכדורסל של משחקי אסיה בשנים 1966, 1970 ו-1974 וסיימה עם שתי מדליות זהב ומדליית כסף.
במשחקי אסיה 1966 שנערכו בבנגקוק השתתפה לראשונה נבחרת ישראל וסיימה את הטורניר במקום הראשון תחת הדרכתו של המאמן שמעון שלח לאחר שישה ניצחונות והפסד אחד. בגמר ניצחה ישראל את בתוצאה 42–90. במשחקי אסיה 1970 שנערכו שוב בבנגקוק, סיימה הנבחרת בהדרכתו של שמעון שלח עם מדליית הכסף לאחר שבעה ניצחונות והפסד אחד ל שזכתה בזהב. במשחקי אסיה 1974 שנערכו בטהראן, זכתה הנבחרת בפעם השנייה במדליית הזהב לאחר שישה ניצחונות מתוך שישה משחקים תחת הדרכתו של המאמן אברהם חמו. במשחק הגמר גברה הנבחרת על קוריאה הדרומית בתוצאה 85–92.
הישגי הנבחרת באליפויות אירופה
מאז קום המדינה, השתתפה נבחרת ישראל כמעט בכל אליפות, והיא נעדרה רק מ-4 אליפויות בשנים 1955, 1957, 1989 ו-1991.
ישראל השתתפה לראשונה באליפות אירופה בטורניר שנערך במוסקבה בשנת 1953. במשחק הבכורה שלה באליפות, הביסה ישראל את בתוצאה 36:60. ישראל סיימה את בית הגמר עם 11 נקודות כמו נבחרת שזכתה במדליית הארד עקב הפרש סלים. ישראל סיימה במקום החמישי הכללי בטורניר. הישג השיא של הנבחרת באליפות אירופה היה בטורניר שנערך ב-איטליה 1979, בו סיימה במקום השני עם מדליית הכסף, כסגניתה של. ישראל הוגרלה לבית ג' יחד עם נבחרות, צרפת ו ועלתה מהמקום הראשון לאחר ניצחון על פולין, הפסד לצרפת וניצחון דרמטי במשחק האחרון בבית על אלופת העולם המכהנת יוגוסלביה. הנבחרת עלתה לבית הגמר עם יוגוסלביה,, , וברית המועצות, סיימה במקום השני בבית אחרי שלושה ניצחונות ושני הפסדים והגיעה למשחק הגמר בו הפסידה לברית המועצות בתוצאה 98:76.
אליפויות העולם
נבחרת ישראל השתתפה רק פעמיים באליפות העולם בכדורסל, זאת מתוך 15 אליפויות עולם שהתקיימו עד היום.
בפעם הראשונה, באליפות השנייה שהתקיימה בריו דה ז'ניירו, ברזיל, בשנת 1954, הוזמנה הנבחרת, שהייתה עדיין בראשית דרכה, להשתתף על ידי התאחדות הכדורסל הברזילאית ללא משחקי מוקדמות. בעקבות הזמנה זו החליטה מצרים להחרים את האליפות. באליפות השתתפו 12 נבחרות וישראל הגיעה למקום ה-8 כשבמאזנה 2 ניצחונות (על צ'ילה וצרפת) ו-7 הפסדים. את הנבחרת אימן אז יעקב שאלתיאל וכיכבו בה אברהם שניאור (קפטן), רלף קליין, שמעון שלח (צ'ינגה) וזכריה עופרי.
לקראת אליפות העולם 1986 בספרד, בה השתתפו 24 נבחרות, התקיימו משחקי מוקדמות (עד אז הנבחרות העפילו לטורניר העולמי לפי הישגיהן באליפויות היבשות שלהן). ישראל התמודדה בבית אחד עם צ'כוסלובקיה (שהייתה באותו זמן סגנית אלופת אירופה), ו, כשרק אחת מעפילה לאליפות העולם. ישראל ניצחה את אנגליה ושווייץ בבית ובחוץ, אך הובסה בברטיסלאבה 75-97. הפסד של צ'כוסלובקיה לאנגליה הביא את ישראל וצ'כוסלובקיה למשחק במחזור האחרון ביד אליהו כאשר המנצחת עולה לאליפות העולם. המשחק היה צמוד לכל אורכו והוכרע מסל דרמטי של מיקי ברקוביץ' בשניות הסיום - 90–92 לישראל. באליפות עצמה הצליחה ישראל להגיע למקום השביעי עם מאזן של 5 ניצחונות (על, , , ו) ו-5 הפסדים (לברית המועצות, , ספרד,  ואיטליה). את הנבחרת אימן צביקה שרף וכיכבו בה מיקי ברקוביץ' (קפטן), דורון ג'מצ'י, לבן מרסר, עדי גורדון ותומר שטיינהאור.
עלייה לטורניר אליפות העולם בכדורסל נחשבה לקשה ביותר משום שבניגוד לכדורגל, עד 2017 לאליפות לא היו משחקי מוקדמות, ועל מנת להעפיל אליה היה לסיים בין חמש הנבחרות הראשונות באליפות אירופה.
המשחקים האולימפיים
נבחרת ישראל השתתפה פעם אחת בטורניר הכדורסל האולימפי, באולימפיאדת הלסינקי (1952). ישראל שיחקה בשלב המוקדמות של הטורניר, שנערך לפני טקס הפתיחה, ולא העפילה לטורניר הגמר לאחר הפסדים לנבחרות הפיליפינים 47:57 ויוון 52:54.
הכדורסלנים שייצגו את ישראל בטורניר: דני ארז, משה דניאל, יהודה וינר, מרסל חפץ, פרדי כהן, עמוס לין, זכריה עופרי, אליהו עמיאל, ראובן פכר, מנחם קורמן, רלף קליין, שמעון שלח, אברהם שניאור (קפטן). מאמן הנבחרת היה האמריקאי-יהודי מוריס (טאבי) רסקין.
מאז 1952 לא השתתפה ישראל בטורניר הכדורסל האולימפי. ב-1956 הוזמנה להשתתף בטורניר הגמר על ידי אוסטרליה המארחת (ללא משחקי מוקדמות), אך עקב המתיחות וגיוס המילואים בעקבות מבצע קדש החליט ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, שהנבחרת לא תיסע.
בין 1960 ל-1992 נקבעה ההעפלה לטורניר הכדורסל האולימפי בטורנירי מוקדמות יבשתיים מיוחדים או בטורניר "הזדמנות אחרונה" בין-יבשתי, אך ישראל לא הצליחה להעפיל לאף טורניר גמר. הנבחרת הייתה אמורה להשתתף בטורניר של אולימפיאדת מוסקבה (1980) לאחר פרישת ו במסגרת החרם האולימפי, אך בסופו של דבר הצטרפה גם המשלחת הישראלית לחרם.
בין 1996 ל-2016 נקבעה ההשתתפות בטורניר הכדורסל האולימפי לפי ההישג באליפויות היבשות שקדמו לכל טורניר אולימפי. בשנת 2006 הכריז הוועד האולימפי הישראלי על העפלה של נבחרת הכדורסל למשחקים האולימפיים של בייג'ינג 2008 או לונדון 2012 כיעד של הוועד האולימפי, אך הנבחרת לא הצליחה להעפיל לאף אחד מטורנירי הגמר האלה וגם לא לטורניר הקדם-אולימפי הבין-יבשתי, כיוון שלא הייתה בין שש הראשונות באליפויות אירופה של 2007 או 2011.
תוצאות הנבחרת בתחרויות בינלאומיות
מקור:
סגל השחקנים
סגל הנבחרת בטורניר קדם-מוקדמות אולימפיאדת פריז (אוגוסט 2023):
שיאני ההופעות
נכון ל-1 במרץ 2022. השחקנים המודגשים עדיין פעילים. מינימום 100 הופעות בנבחרת.
מלך הסלים בכל הזמנים
נכון ל-2 בינואר 2019. השחקנים המודגשים עדיין פעילים.
אימוג'ן קינג
אימוג'ן קינג (אנגלית: Imogene King; 30 בינואר 1923 - 24 בדצמבר 2007) הייתה חלוצה בפיתוח תאוריות בסיעוד. תאוריית המערכות שלה כמו גם תאוריית השגת המטרות נמצאים בכל טקסט העוסק בתאוריה סיעודית. התאוריות שלה נלמדות בבתי ספר לסיעוד ומיושמות במגוון רחב של אופנים.
התאוריות של קינג
קינג יוצאת מנקודת הנחה שמקצוע הסיעוד מבוסס על הקשר בין בני האדם לסביבתם. קשר זה משליך על מצבם הבריאותי של היחידים וליכולתם לתפקד במצבים חברתיים.
לפי קינג, מטרת הסיעוד היא לעזור ליחיד לשמור ולשמר את בריאותו. מהלך זה מושפע, בין השאר, מהקשר בין האחות והמטופל.
בריאות הוא מצב בו האדם הסתגל למצבי הלחץ בסביבתו הפנימית והחיצונית. הסתגלות זו היא תוצר של שימוש מיטבי בכוחותיו האישיים. חולי, לעומת זאת, הוא מצב שמפריע לקיום התקין של החיים ומקשה על האיזון של האדם עם הלחצים הסובבים אותו.
תאוריית המערכות
בתאוריה זו מגדירה שלוש מערכות:
תאוריית השגת המטרות
תאוריה זו עוסקת במערכת היחסים ובאינטראקציות שבין אנשים, ומתמקדת באלו שבין האחיות למטופל. תאוריה זו פועלת במצבים השונים של תהליך הסיעוד: הערכה, תכנון ויישום.
על פי תאוריה זו, בהליכים סיעודיים כל צד מתרשם מהצד השני ולפי התרשמות זו הוא פועל. פעולה זו גורמת לתגובה נגדית, וכך נוצרת אינטראקציה בין שני הצדדים. במידה והלך המחשבה שלהם דומה, אזי אין מכשולים ואפשר ליישם את ההתערבות הסיעודית.
מערכת זו היא פתוחה ומקבלת פידבקים בכל אחד משלביה, פידבקים המאפשרים לשני הצדדים להבין אחד את השני.
קורט יוליוס גולדשטיין
קורט יוליוס גולדשטיין (בגרמנית: Kurt Julius Goldstein; 3 בנובמבר 1914 – 24 בספטמבר 2007) היה עיתונאי יהודי-גרמני ומנהל הרדיו הציבורי במזרח גרמניה. היה חבר פעיל במפלגה הקומוניסטית הגרמנית, והתנדב להילחם בבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים הספרדית.
ביוגרפיה
גולדשטיין נולד למשפחת סוחרים יהודית בדורטמונד ב-3 בנובמבר 1914. האנטישמיות שחווה בבית הספר הובילה אותו לפתח תודעה פוליטית. בשנת 1928 הוא הצטרף לליגה הקומוניסטית הצעירה, וכעבור שנתיים למפלגה הקומוניסטית של גרמניה. עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, גולדשטיין ברח ללוקסמבורג והתפרנס שם כגנן. לאחר מכן עבר לפריז, שם הצטרף לתנועת "החלוץ", ועבר הכשרה לעלייה לארץ, שבמהלכה פגש את מי שהפכה לבת זוגו. בשנת 1934 עלה לא"י-פלשתינה.
ביולי 1936 נפתח בספרד מרד צבאי לאומני בהנהגת הגנרל פרנסיסקו פרנקו, בעקבות ניצחון השמאל בבחירות והקמת ממשלת "החזית העממית" בפברואר אותה שנה. בעקבות המרד פרצה בספרד מלחמת אזרחים, שמתנגדים לפשיזם מרחבי העולם התנדבו להילחם בה לצד כוחות הרפובליקה הספרדית. גולדשטיין היה בין המתנדבים הראשונים שיצאו למלחמה מא"י-פלשתינה, שמספרם הכולל מוערך ב-200-150. הוא נלחם בבריגדה ה-11, "בריגדת תלמאן" (Thälmann), שמרבית חבריה היו גרמנים ואוסטרים. השתתף בקרב ברונטה (Brunete) ביולי 1937, ובקרב טרואל (Teruel) בדצמבר אותה שנה. לאחר שנפצע בקרב, שימש כקומיסר פוליטי בבית חולים צבאי בסנטה קולומה דה פרנרס (Santa Coloma de Farners) שבקטלוניה.
בפברואר 1939, לאחר הכרזת הניצחון של פרנקו, נכלא גולדשטיין במחנה המעצר גירס (Gurs) בצרפת, בו רוכזו פליטי מלחמת האזרחים הספרדית שחצו את הגבול למדינה. הוא התנדב לשרת בצבא צרפת, אך נדחה, ובמקום זאת הוצע לו להצטרף ללגיון הזרים. הוא סירב להצעה בנימוק שאינו מוכן להילחם בשירות האימפריאליזם באפריקה. לאחר מכן הועבר גולדשטיין, לצד אסירים קומוניסטים נוספים, למחנה המעצר ורנה (Vernet) שבהרי הפירנאים. ב-1942 גורשו העצירים היהודים במחנה למחנה דראנסי, ומשם נשלחו לאושוויץ. באושוויץ עבד גולדשטיין במשך שנתיים וחצי בכריית פחם. גולדשטיין שרד את צעדת המוות מאושוויץ לבוכנוואלד. לאחר פינויו החלקי של בוכנוואלד השתתף גולדשטיין, לצד אסירים קומוניסטים נוספים, בהסתערות על מגדל השמירה, בה הרגו את אחרוני השומרים הנאצים והשתלטו על המחנה.
לאחר שחרור המחנה חזר גולדשטיין לגרמניה המזרחית, שם עבד כעיתונאי, שדרן רדיו וסופר.
בשנת 2001, הגישו גולדשטיין וניצול השואה פיטר גינגולד (Peter Gingold) תובענה ייצוגית נגד ממשלת ארצות הברית ומשפחת בוש. הם תבעו פיצויים בסך 40 מיליארד דולר, בטענה כי סבו של הנשיא ג'ורג' בוש הבן, הסנאטור פרסקוט בוש (Prescott Bush), היה דירקטור ובעל מניות בחברות אמריקאיות שהרוויחו מקשרים עסקיים עם גרמניה הנאצית. התביעה נדחתה בנימוק שהממשלה אינה יכולה לשאת באחריות למעשים.
ב-1976 הצטרף גולדשטיין לארגון אושוויץ הבינלאומי, שהוקם על ידי ניצולי המחנה כדי לייצגם וכדי להעלות את המודעות לזוועות השואה, ובפרט להיסטוריה של אושוויץ-בירקנאו. ב-2003 מונה לנשיא לשם כבוד של הארגון.
בשנת 2005 הוענק לגולדשטיין צלב הכבוד הפדרלי, עיטור הכבוד היחיד המוענק על ידי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, בשל פעילותו לקידום הסובלנות ולמאבק באנטישמיות ובגזענות.
נפטר בברלין ב-24 בספטמבר 2007.
יעקב קלנר
יעקב קלנר (כ"א בניסן ה'תר"פ, 8 באפריל 1920 - כ"ז בשבט ה'תש"ם, 13 בפברואר 1980) היה קרימינולוג, סוציולוג והיסטוריון ישראלי. ממקימי ומעצבי שירות המבחן לנוער במדינת ישראל, ממתווי דרך העבודה עם נוער עבריין בשלבי התפתחותה במדינה, ומחלוצי העבודה הסוציאלית ושירותי הרווחה בה. כחוקר ומרצה בעבודה סוציאלית שילב בעבודתו המחקרית ידע מתחומי רווחה סוציאלית, היסטוריה ויהדות.
פרסומיו ועבודותיו, בהם חקר את בעיות החברה היהודית והחברה הישראלית בהתהוותה, השפיעו רבות על התפתחות העבודה הסוציאלית בישראל ותרמו משמעותית להבנת התפתחות הרווחה החברתית מתקופת העליות הראשונות ועד להקמת המדינה.
קורות חייו
קלנר נולד בקלן שבגרמניה, למאיר קלנר ושפרה לבית נבנצאל, הצעיר מבין ארבעה אחים. גדל במשפחה אורתודוקסית. אמו הייתה נינה של הרב ברוך תאומים-פרנקל, בעל הספר "ברוך טעם" על הש"ס. בצעירותו בקלן, למד ציור אצל הצייר האקספרסיוניסט לודוויג מיידנר. מיידנר, צייר יהודי נודע בגרמניה, אף צייר דיוקן של קלנר הנער. בשנת 1936, בעקבות עליית הנאצים לשלטון ובעידודה של משפחתו, עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער וחי כחלוץ בקיבוץ רודגס (ליד רחובות). בהמשך התאחד שוב עם הוריו ואחיו בתל אביב. הוא הדריך בתנועת הנוער בני עקיבא, שם הכיר את רעייתו לעתיד חנה-איילה לבית לחמן, והם נישאו בתל אביב בשנת 1943.
בשנים 1945–6 הדריך ב"מוסד לילדי חיילים". ב-1946 החל לימודיו באוניברסיטה העברית, שם סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה וחינוך. במהלך לימודיו באוניברסיטה היה מורה בכיתות מיוחדות לילדים מעוכבים התפתחותית, עם קשיי הסתגלות, במוסד על שם דוד ילין בירושלים. הייתה זו מסגרת לימודית שהוקמה על ידי המחלקה החינוכית של האוניברסיטה באזורי מצוקה בירושלים. קלנר. ייחודית באותה עת הייתה התבוננותו על ההתפתחות של קשיים אינדיבידואליים בקרב ילדים על רקע הקשיים של המשפחה בכללותה. ראייה זו עוררה בו את העניין בעבודה סוציאלית.
ב-1948 עזב את ירושלים הנצורה, עקב מינוי לשמש כאחד מקציני המבחן לנוער הראשונים במשרד הסעד של מדינת ישראל בשלבי הקמתה. . קלנר עבד בשירות זה מ-1948 ועד 1963, ראשית כקצין מבחן לנוער ואחר כך כקצין מבחן מחוזי במחוז המרכז. הוא גם הקים וניהל את המכון להשתלמות לקציני מבחן והדריך קציני מבחן רבים.
תרומתו במסגרת שירות המבחן לנוער משתקפת בספרו "חינוכה מחדש של עבריינית" (1969), בו תיאר וניתח את עבודתו הטיפולית בשנות החמישים עם נערה שהידרדרה לזנות.
במהלך שנות שירותו כקצין מבחן לנוער שימש גם מרצה לפסיכולוגיה במוסדות שונים להשכלה גבוהה, בהם בית ברל ובית המדרש הממלכתי למורים בנתניה.
בשנת 1963 נשלח על ידי האוניברסיטה העברית להשלים את לימודיו לתואר שני בעבודה סוציאלית, בבית הספר לעבודה סוציאלית שבאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב שבקליוולנד, אוהיו. עם חזרתו שנתיים לאחר מכן, הצטרף לסגל ההוראה של בית הספר לעבודה סוציאלית על שם ברוואלד באוניברסיטה העברית. בשנים 1967–1970 ניהל את השלוחה התל אביבית של בית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית. בין השנים 1971–1974 שימש כמרצה בכיר במכון לקרימינולוגיה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1969–1972 היה יועץ ומרצה אורח באוניברסיטאות מחוץ לישראל והוזמן להרצות בכנסים שונים.
ב-1974 קיבל תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית על מחקרו בנושא "פילנתרופיה ותכנון חברתי בחברה היהודית", אותו ביצע בהנחיית פרופ' יעקב כ"ץ. ב-1979 קיבל תואר פרופסור מטעם האוניברסיטה העברית. היה סגן מנהל בית הספר לעבודה סוציאלית וחבר סנט האוניברסיטה.
נפטר ב-13 בפברואר 1980, כשהוא מותיר אחריו את אשתו ושלושת ילדיו.
הגותו ומחקריו – תרומתו האקדמית
בראשית דרכו השתייך קלנר לקבוצת אנשי רוח שעסקו בהגותו של מרטין בובר ואף נתן ביטוי לדעותיו בהקשרים רלוונטיים, כפי שבאו לידי ביטוי בפרסומים שונים שכתב (ב-1947, ב-1946 וב-1948) בכתב העת "במות - במה חודשית לחיי ציבור" שהוצא לאור על ידי בובר, בעריכת א. סימון. מאוחר יותר התמחה בתאוריה ובעשייה הפסיכודינמית, ולאחריה עבר לעיסוק בסוגיות חברתיות-היסטוריות הנוגעות לתהליכים פנים-חברתיים בחברה היהודית ובחברות מהגרים באשר הן. מעבר זה בין נושאי מחקר מייצג את העניין שהיה לקלנר, ועובר כחוט השני לאורך כל הגותו ומחקריו, בניסיון לבחון במשולב תהליכים העוברים בתוך הנפש של הפרט למול תהליכים העוברים מחוץ לפרט, בקרב הקהילה והחברה הרחבה אליה הוא משתייך.
קלנר עסק במחקר חדשני ומקורי בתקופתו.
.
לדעת קלנר, כפי שמשתקף בספרו "למען ציון - ההתערבות הכלל יהודית במצוקת היישוב תר"ל-תרמ"ב / 1869 - 1882":
קלנר פרסם ספרים ומאמרים רבים בנושאים הקשורים לרווחה והתפתחות מוסדות פילנתרופיים בחברה היהודית.
מאמרים
.
כיבוש
כיבוש, כיבוש צבאי או תפיסה לוחמתית (באנגלית: Military occupation, Belligerent occupation או פשוט Occupation) הוא מונח במשפט הבין-לאומי הפומבי המתאר טריטוריה שנתפסה על ידי צבא עוין והיא נתונה בפועל תחת סמכותו במסגרת משטר צבאי. הכיבוש משתרע רק על טריטוריה שבה שליטה כזאת הוקמה וניתנת למימוש. גם השתלטות של ארגון או של בודדים על שטחי ארץ נחשבים על פי הנסיבות ככיבוש. הכיבוש נעשה, בדרך כלל, באמצעות כוח צבאי או במהלך מלחמה, אך גם השתלטות באמצעות הפעלת לחצים פוליטיים מכונה לעיתים כיבוש.
כיבוש שונה מסיפוח ומקולוניאליזם בכך שהכוונה בו היא לקיים הסדר זמני בלבד. מצב שבו גורם מתוך המדינה (או הטריטוריה) משתלט עליה בכוח, מכונה בדרך כלל הפיכה (ולעיתים, בעיקר לציון שינוי מהותי של המשטר, מהפכה).
מאז מלחמת העולם השנייה מקובל שיש לסיים מצב של כיבוש בנסיגת הכובש מהשטחים שתפס והחזרת השליטה בהם לבעליהם הקודמים. בפרט דבר זה נכון ביחס למדינות דמוקרטיות. נסיגת הכובש תלויה בדרך כלל בהסדרים שמסיימים את מצב המלחמה, אם השטח נתפס במלחמה.
עד מלחמת העולם השנייה, וזמן קצר אחריה, הייתה נפוצה זכות הכיבוש, תופעה שבה מדינה שכבשה שטחים ממדינה אחרת מספחת אותם לשטחה, או שולטת בה בעקיפין (קולוניאליזם) ואף זוכה להכרה בינלאומית בצעד זה. תופעה זו אינה נפוצה כיום, ובכל מקרה הכרה של הקהילה הבינלאומית בצעד כזה נדירה מאוד. שאלת מעמדם של שטחים כבושים, ובפרט מעמדם של תושבי השטחים האלה, ובפרט שמירה על זכויות אדם של תושבים אלה, ומעמדם של שטחים שהיו כבושים גם בידי המדינה ממנה נכבשו, במקרה של סכסוך שאינו מגיע לפתרון, היא מהבעיות הסבוכות במשפט הבינלאומי כיום.
שלטון כיבוש
על פי אמנת ז'נבה הרביעית מדינה כובשת חייבת לדאוג לצרכים של תושבי השטחים שבשליטתה. על הכוח הכובש מוטלת החובה לשמור על זכויות האדם של האוכלוסייה בשטח הכבוש, לאפשר קיום חיי שגרה ולהבטיח את הסדר והביטחון הציבוריים, תוך כיבוד המנהגים המקומיים. הזכויות והאיסורים שעל הכוח הצבאי חובה לשמור הן: הזכות לחיים; הזכות לחופש התנועה; הזכות לפרנסה; הזכות לדיור; הזכות לקניין; הזכות להליך הוגן; הזכות לטיפול רפואי; איסור על ענישה קולקטיבית; איסור על גירוש תושבים אל מחוץ לשטח הכבוש; איסור יישוב אזרחים של המדינה הכובשת בשטח הכבוש; איסור הפעלת לחץ לשיתוף פעולה עם הכוחות הכובשים; הזכות לתכנון סביבתי.
כוח כובש רשאי להגביל את חופש התנועה של אזרחים או להטיל סגר על שטח כבוש, רק אם פעולה זו נחוצה לחלוטין להשגת יעדים צבאיים. אזרחים לא-מאורגנים הנוטלים חלק בלחימה, מסתכנים באיבוד זכותם להגנה כאזרחים ואינם נהנים מהזכויות השמורות לחיילים במדים, הזוכים למעמד מוגן כשבויי מלחמה, אם הם נתפסים בידי כוחות המדינה הכובשת. אזרחים לא-מאורגנים המשתתפים בלחימה צפויים לעמוד לדין כעבריינים לפי החוק הפלילי של המדינה שאסרה אותם.
השליטה בשטח כבוש נתקלת פעמים רבות בהתנגדות של תושביו, המתבטאת לעיתים בהקמת מחתרות הנלחמות בשלטון הכיבוש, גם תוך הפעלת טרור. תגובה אופיינית של שלטון הכיבוש היא הידוק השליטה בשטח הכבוש, תוך צמצום גובר והולך של עצמאות התושבים. לעיתים מביא מאבק זה להחלטה של הכובש לפנות את השטח הכבוש. דוגמה נודעת לכך היא מלחמת העצמאות של אלג'יריה. במקביל למאבק בשלטון הכיבוש, מתקיים גם שיתוף פעולה עם שלטון זה על ידי חלקים אחרים באוכלוסייה. שיתוף פעולה קיצוני עם שלטון כיבוש התקיים בצרפת של וישי, שבה הוקמה ממשלת בובות של משתפי פעולה, שבראשה עמד המרשל אנרי פיליפ פטן, גיבור מלחמת העולם הראשונה.
שלטון כיבוש נודע לשמצה באכזריותו הוא שלטונה של גרמניה הנאצית בשטחי אירופה שכבשה במהלך מלחמת העולם השנייה. במסגרת שלטון כיבוש זה התרחשה השואה – השמדתם של שישה מיליון יהודים, השמדת מאות אלפי צוענים והשמדתם של מיליוני אנשים נוספים.
לעיתים מעודד שלטון הכיבוש התיישבות נרחבת של בני המדינה הכובשת באזור שנכבש, תוך דחיקתם של תושבי האזור המקוריים. דוגמה בולטת לכך היא כיבוש אמריקה בידי מדינות אירופה במאה ה-16.
בפרהיסטוריה ובהיסטוריה העתיקה
בעידן פרהיסטוריה היו מקרים של כיבוש טריטוריה של חבורה או שבט, בידי שבט שכן. שבטים יריבים היו עלולים לפלוש להרוג את כל חברי השבט השכן. שיטת פעולה אחרת הייתה להרוג את כל הגברים ולפעמים גם את רוב הילדים ולקחת בכוח את הנשים. לעיתים שבטים הרחיבו את הטריטוריה שלהן או לקחו מהשבט את כל שטחו. היות שהיכולת להתקיים בקרב ציידים לקטים ובקרב חקלאים תלויה בגודל השטח, השבט שאיבד שטחים נאלץ לנדוד, לנסות לפלוש לשטח אחר או לגווע ברעב או בקור.
בעקבות תהליכים של המהפכה הנאוליתית חברות הפכו גדולות יותר, מורכבות יותר ועברו לישובי קבע. בתקופה זו היו נפוצים צורות כיבושים שכללו מלחמות שמד של ערים או עמים שלמים וכן שיעבוד של אזורים לאימפריות כמו שומר, מצרים העתיקה, בבל, ממלכת פרס ועוד. ערי מדינה או עמים שנכבשו היו עלולים לעבור רצח עם (בדומה למתואר בסיפור על כיבוש יריחו בתנ"ך), להיות משועבדים לשפחות ועבדים או במקרים טובים יותר לעבור סיפוח או להתחייב לשלם מס עובד לאימפריה הכובשת. במקרים של בצורת או בעיה חקלאית אחרת היו יוצרים דילמה אכזרית – תשלום מיסים מלאים היה עלול לגרור מוות ברעב ואי תשלום מיסים היה סיבה להטלת עונשים כמו חיוב למכור ילדות כשפחות או הפיכת כל המשפחה לעבדים.
מאז ימי כורש החל שינוי בקרב אימפריות רבות – במקום להיות אומה שכובשת עמים זרים וממשיכה לראות בהם קולוניות או נתינים זרים, החלה מתגבשת תפיסה לפיה שליט המדינה או האימפריה רוצה להיות המלך של כלל השטח הכבוש ורואה בכל הנכבשים נתינים. כך מדינות החלו לא רק להחריב ערים ושטחים שהיו בידי עם אחר אלה גם לטפח שטחים אלה ולנסות לשלב את התושבים שלהם כחלק מהאימפריה.
עם הזמן בחלק מהאימפריות, לדוגמה באימפריה הרומית, עמים ששועבדו בתחילה הפכו להיות חלק מהאימפריה ואנשים ממוצא אתני זר הפכו לנתינים או אזרחים בעלי זכויות דומות ואף שולבו במסגרת השלטון. בכל המקרים האלה מדובר בכיבוש צבאי זמני שהפך לקולוניאליזם או סיפוח.
דוגמאות היסטוריות של כיבושים וסיפוח שטחים כוללים:
העידן הקולוניאלי
קולוניאליזם מודרני החל להתפתח במאה ה-15, כחלק מעידן התגליות, עם ייסוד המושבה הפורטוגלית סאוטה בצפון אפריקה ב-1415 וההתיישבות הפורטוגלית באיים האָזוֹרִיים 1439. מגמה זו התחזקה לאחר גילוי אמריקה על ידי קולומבוס בשנת 1492.
כך החלו השתלטויות של המעצמות הימיות השונות – ובעיקר פורטוגל, ספרד, בריטניה, צרפת והולנד ובהמשך גם יפן ורוסיה על שטחים ועמים אחרים, במטרה לנצל את משאביהם לתועלת המעצמות, וכן להנות מכוח עבודה זול, קיום מונופול על מכירה של מוצרים שונים (לדוגמה טבק, אופיום, משי, בגדים) ולעיתים גם לשעבד את התושבים ככוח עבודה בתנאי עבדות או כשטחי גישה ל"ציד" של עבדים לצורך סחר העבדים האטלנטי. לשיאו הגיע הקולוניאליזם המודרני סביב מפנה המאות ה-19 וה-20, אז היה כרוך לרוב גם בפעולות קולוניזציה באפריקה ("המרוץ לאפריקה") ובאסיה; הקולוניזציה שימשה באותה תקופה כלי חשוב בידי המעצמות הקולוניאליות לשם חיזוק כוחן הכלכלי הפוליטי והצבאי. לרוב, לא הסתפקו המעצמות הקולוניאליות באספקט הכלכלי או במכשיר הקולוניזטורי, ושאפו להחדיר בעמים הנכבשים את תרבותן ואת דתן – הנצרות – בטענה שבכך אלה יקודמו מבחינה כלכלית, תרבותית ודתית.
עם התבססות הקולוניאליזם החלה גם התנגדות אליו מכמה כיוונים – מצד חלקים בתוך החברה המערבית עצמה, מצד מתיישבים מערביים שגרו בקולוניות ומצד עמים ילידים בקולוניות. דוגמאות לכך הן מלחמת העצמאות של ארצות הברית, המרד ההודי הגדול, התנועה לביטול העבדות, המאבק של סימון בוליבר לשחרור מדינות דרום אמריקה ועוד. עם הזמן הקולוניאליזם, ושינויים טכנולוגיים וחברתיים כמו התפתחות הדפוס והעיתונות והתפתחות הקפיטליזם הובילו לעלייה ברעיונות כמו ליברליזם, זכויות אדם, הומניזם, לאומיות ואוניברסליזם שהקשו על התשתית הרעיונית שהצדיקה את קיום הקולונאיליזם והאימפרליזם.
המתחים האלה אף ערערו את האימפריות והשלטון המלוכני ואת מעמד האצולה ששלטו באירופה וקידמו רעיונות של דמוקרטיה, חופש הביטוי שיצרו קושי הולך וגדל לקיים משטר דכאני ונצלני ובפרט אימפריות ששלטו על עמים אחרים. משטרים שינסו להמשיך לשלוט על אימפריות מלוכניות כמו האימפריה העות'מאנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית באו אל קיצן במלחמת העולם הראשונה והוחלפו במדינות לאום רבות. חלק מהשטחים האלה הפכו להיות קולוניות של צרפת ובריטניה כמו מצרים, המנדט הבריטי בישראל, לוב, תוניס, עיראק, לבנון.
במשך רוב ימי הקולוניאליזם הוא ניצל כוח עבודה זול של ילידים לעבודות במכרות או בחקלאות. במקומות אחרים הילידים המקוריים נהרגו או הומתו (במחלות, מלחמות, עבודה בתנאי עבדות) והוחלפו על ידי עבדים שחורים מאפריקה (בדרום אמריקה, מרכז אמריקה וארצות הברית) ועל ידי מתיישבים מאירופה. עם התפתחות המהפכה התעשייתית, המיכון החקלאי והקפיטליזם בהגות הליברלית של אדם סמית היה קושי גדל בהמשך הקולוניאליזם בגלל צורך בעובדי תעשייה משכילים יותר שהיו חלק מחברה מתועשת. תושבי הקולוניות הפכו משכילים יותר, והייתה להם גישה קלה יותר לנשק מודרני ולמכונות. עיתונים וספרים שהיו בעבר נחלת הכובשים הלבנים הפכו כלי נשק לשחרור בידי העמים הנכבשים.