cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלה ליטביץ
יצירתה
בשנת 2021 הציגה בתערוכה "ספק סביר" (אוצר: סרג׳יו אדלשטיין) במרכז לאמנות עכשווית בתל אביב עבודות שנוצרו במהלך מסעות מחקר תקופתיים לגבול ירדן-ישראל, בחלקו הדרומי של נהר הירדן, הממוקם בין שני לוחות טקטוניים מתנגשים. ליטביץ התמקדה בייחוד באזור קאסר אל-יהוד שמהווה לפיה צומת של דתות, גאוגרפיות ופוליטיקות וכן של אדמה מים ושמים. בתערוכה הציגה ליטביץ אובייקטים שליקטה באזור, שמשמעותם נובעת מהמיקום המקורי של הצבתם, ואילו בגלריה הפכו למוצג מוזיאלי, כגון חביות מחוררות מירי כדורים, ואבני סימון שבילים, וכן אובייקטים שהיא העניקה להם משמעות סמלית כמו בד שהוטבל בקאסר אל-יהוד, שני מגדלים עשויים סבון משכם ובוץ מקאסר אל-יהוד, ויציקת ברונזה של אדמה. עוד הוצגו עמוד ספרים שכותרותיהם נוגעות בנושאים שונים הקשורים להיסטוריה, לפוליטיקה ולביטחון מדינת ישראל, ויציקות ברונזה של צמחים מקומיים כחלק מפרויקט הקטלוג שלה של צמחי הארץ.
זכתה בפרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית לשנת 2021
כינור דוד (שיר)
כינור דוד הוא שיר של הזמר הישראלי שימי תבורי, שביצע אותו לראשונה בפסטיבל הזמר המזרחי התשיעי, שנערך ב־1978 והגיע למקום השני. אביהו מדינה כתב את השיר, והלחין אותו עם יהודה בדיחי.
רקע
שימי תבורי ביצע לראשונה את "כינור דוד" – משיריו המפורסמים – בפסטיבל הזמר המזרחי התשיעי, שהתקיים ב־30 בדצמבר 1978 בחיפה, בחג חנוכה (ה'תשל"ט), והועבר בשידור ישיר ברדיו ובטלוויזיה.
יהודה בדיחי הלחין את בתי השיר 10 שנים קודם לכן, אך עם פזמון אחר מזה המוכר כיום. היה זה פזמון לא קליט שאותו בדיחי תיאר במילים "אומנותי" ו"גבוה", שהמנגינה שלו "לא נועדה למצעדי פזמונים". 10 שנים לאחר מכן הוא נפגש עם ידידו אביהו מדינה. השניים נהגו להפגש למפגשים מוזיקליים שבהם מדינה שר ובדיחי ליווה אותו בגיטרה. באחד מהמפגשים השניים שוחחו על שירים מתאימים לפסטיבל הזמר המזרחי, ובדיחי השמיע למדינה את המנגינה שכתב. "הבתים קליטים מאוד, אבל הפזמון לא ממש פסטיבלי", אמר לו מדינה. בדיחי הציע למדינה להלחין פזמון חדש ואף ביקש ממנו לכתוב מילים, משום שהוא לא הצליח להתאים מילים למנגינה. מדינה הלחין את הפזמון המוכר לשיר וכתב מילים על דוד המלך. בדיחי אהב את התוצאה ואישר למדינה לשלוח את השיר לפסטיבל.
בשלב זה נותר למצוא מבצע לשיר. מלכתחילה בדיחי העדיף שאת שיריו בפסטיבל יבצעו מבצעים שאינם מזוהים עם הזמר המזרחי, והוא הביע בפני יוסף בן ישראל (הוגה הפסטיבל והמפיק שלו בשנותיו הראשונות) את רצונו שרותי נבון תהיה המבצעת. נבון לא הייתה פנויה, ומדינה הציע לשימי תבורי לבצע את השיר.
בביצוע השיר בפסטיבל הייתה תקלה טכנית. לדברי שמעון כהן, המנהל המוזיקלי של הפסטיבל, "באמצע השיר הייתה הפסקת חשמל, כל האורות כבו והתזמורת הפסיקה לנגן. שימי המשיך לשיר בא־קפלה ובהמשך שרנו שירי חנוכה יחד עם הקהל, עד שהחשמל חזר ושימי ביצע מחדש את השיר, והגיע עמו למקום השני".
הביצוע המקורי של השיר בפסטיבל הזמר המזרחי נכלל באלבום שתיעד את שירי המופע, "למנצח שיר מזמור: פסטיבל הזמר והפזמון הישראלי בסגנון עדות המזרח – תשל"ט". עיבודים אחרים נכללו גם באלבומו השלישי של תבורי, "זכרונות" (1979), וכן בכמה אלבומי אוסף של הזמר.
אביהו מדינה, שתיאר את המוזיקה שלו במילים "פחות מזרח ויותר רוק מערבי" הביא את "כינור דוד" כדוגמה לשיר שלו שאין בו "שום דבר" מזרחי.
הצלחה
השיר נכנס למצעד רשת ג' ב־8 בינואר 1979, זכה להצלחה וצעד 13 שבועות עד 25 באפריל 1979. בשיאו הוא הגיע למקום השני ב־21 במרץ 1979. במצעד הפזמונים העברי השנתי (תשל"ט) של התחנה הוא דורג במקום ה־13.
אינגריד שולרוד
אינגריד שולרוד (בנורווגית: Ingrid Schulerud; נולדה ב-8 ביולי 1959) היא דיפלומטית נורווגית.
ביוגרפיה
שולרוד נולדה באוסלו כבתו של הסופר מנץ שולרוד. במהלך לימודי התיכון, בגיל שבע עשרה, הכירה לראשונה את בעלה, אותו היא הביסה בבחירות למועצת התלמידים הארצית של נורווגיה.
ב-1987 התחתנה עם ינס סטולטנברג, ולזוג נולדו בן ובת.
ב-1990 קיבלה תפקיד בשגרירות נורווגיה בבודפשט, אך עקב עבודתו של בעלה נאלצה אחרי זמן קצר לוותר על התפקיד.
ב-2000 עם היבחרו של בעלה לראש ממשלת נורווגיה נהייתה לאשת ראש הממשלה. בכהונתו הראשונה כמעט ולא התלוותה אליו באירועים רשמיים, ובחרה להתרחק מהתקשורת.
היא עבדה כמנהלת בתחום של האזור הכלכלי האירופי במשרד החוץ הנורווגי.
ב-2015 מונתה לשגרירת נורווגיה בבלגיה.
איה מיאמה
איה מיאמה (ביפנית: 宮間あや; נולדה ב-28 בינואר 1985) היא כדורגלנית יפנית המשחקת כקשרית. מאז 2012 משמשת מיאמה כקפטנית נבחרת יפן, ואיתה היא אף זכתה בגביע העולם 2011.
קריירה
בספטמבר 2003 זומנה מיאמה לטורניר הבינלאומי הראשון בקריירה שלה - גביע העולם שנערך בארצות הברית. עקב היותה שחקנית ללא ניסיון קודם בנבחרת, שיחקה מיאמה רק במשחק אחד בטורניר, וגם בו עלתה לשחק רק בדקה ה-89. ארבע שנים לאחר מכן, בגביע העולם 2007, היא כבר הייתה שחקנית מפתח בנבחרת, ואף כבשה את שני השערים בתיקו 2-2 מול אנגליה. אף על פי כן, יפן השיגה רק ארבע נקודות, שלא הספיקו לה לעבור את שלב הבתים.
לפני גביע העולם ב-2011 נחשבו היפניות לנבחרת בינונית ובעלת סיכויים לא גבוהים לזכייה. למרות זאת, הוגרלה הנבחרת לבית קל, סיימה במקום השני והעפילה לרבע הגמר. ברבע הגמר פגשו היפניות את נבחרת גרמניה, שנחשבה למועמדת הבולטת לזכייה. לאחר משחק צמוד, ההכרעה עברה להארכה, בה ניצחה יפן 0-1. את חצי הגמר, צלחו היפניות בהצלחה כאשר ניצחו את שוודיה 1-3. ב-17 ביולי, במשחק הגמר, פגשה יפן את הנבחרת הטובה בעולם על פי דירוג פיפ"א - ארצות הברית. בדקה ה-81, כשהיפניות בפיגור של 1-0, כבשה מיאמה את שער השוויון והמשחק הלך להארכה. ההארכה נגמרה בתיקו 2-2 משערים נוספים של אבי וומבאך והומארה סאווה, ושתי הקבוצות הלכו לדו-קרב הפנדלים. בפנדלים, גברו היפניות 1-3 על האמריקאיות וזכו בגביע ההיסטורי. מיאמה, שכבשה שני שערים בטורניר וסיימה כמלכת הבישולים שלו, נבחרת להרכב השחקניות המצטיינות, לצידן של שלוש שחקניות יפניות נוספות.
שנה לאחר מכן, מונתה מיאמה לקפטנית הנבחרת במקומה של הומארה סאווה המבוגרת. באותה שנה היא הובילה את הנבחרת לזכייה במדליית הכסף באולימפיאדת לונדון, לאחר הפסד 2-1 בגמר נגד ארצות הברית, וזכתה בפעם השנייה ברציפות בתואר כדורגלנית השנה באסיה מטעם קונפדרציית הכדורגל של היבשת. במאי 2014 זכתה מיאמה עם יפן באליפות אסיה בפעם הראשונה בתולדות המדינה, ובסוף הטורניר היא אף הוכתרה כשחקנית המצטיינת.
לגביע העולם 2015 שנערך בקנדה, הגיעה מיאמה ככוכבת הגדולה של הנבחרת היפנית. היא כבשה שני שערים במהלך הטורניר, כולל אחד בחצי הגמר נגד אנגליה והובילה את הנבחרת לגמר הגביע. משחק הגמר, שנערך מול 53,341 צופים בבי סי פלייס בוונקובר, היה שיחזור של גמר גביע העולם 2011 ובו נפגשו יפן וארצות הברית. הפעם ידן של האמריקאיות הייתה על העליונה, והן ניצחו 2-5. מיאמה, שזכתה בפרס כדור הארד של הטורניר, הפכה לאחת מעשר כדורגלניות בלבד שנכללו פעמיים בהרכב המצטיינות של הגביע העולמי. מספר חודשים לאחר גביע העולם, נכללה מיאמה ברשימת שלוש המועמדות הסופיות לפרס כדורגלנית השנה בעולם, לצידן של קרלי לויד וסליה סאסיץ', אך סיימה במקום השלישי לאחר שהשיגה 9.88% מהקולות.
יובל אפרת
יובל אפרת (2 ביוני 1938 – 2 בינואר 2017) היה טייס קרב וטייס מסוקים, בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כמפקד טייסת 118. בעל עיטור המופת על חלקו במבצע פונטיאק.
קורות חייו
אפרת נולד וגדל בגבעת ברנר כבן בכור להורים שהיו עולים חדשים מגרמניה. עם גיוסו לצה"ל ב-1956 התנדב לקורס טיס וסיים אותו במגמת קרב. את קורס האימון המבצעי עשה בטייסת 113 (""הצרעה") על מטוסי אוראגן. לאחר הקורס שירת כטייס מיסטר בטייסת 109 ("העמק") ובתחילת 1960 עבר הסבה למטוס סופר מיסטר ועבר לטייסת 105 ("העקרב"). בסוף אותה שנה החל לשרת כמדריך בבית הספר לטיסה, ולאחר תקופה בתפקיד זה שב לטייסת 105. בקיץ 1963 עבר הסבה למיראז' 3 והוצב בטייסת 117 ("הסילון הראשונה"). בספטמבר 1965 מונה כסמ"ט א' בטייסת 107 (שלימים נקראה "אבירי הזנב הכתום"), שהפעילה מטוסי אוראגן.
במלחמת ששת הימים לקח חלק במבצע מוקד כמוביל רביעיית מטוסי אוראגן. בגיחתו הראשונה, על שדה התעופה אל עריש נפצע מפגז נ"מ שפגע במטוסו וריסק את קרסול רגל ימין. אפרת סירב להחלטת רופאיו לקטוע את כף רגלו וביקש לנסות להצילה. מאמצי הרופאים להציל את כף רגלו הצליחו ולאחר כשישה חודשי שיקום ולאחר שביקש לחזור לטוס אישר לו רופא החיל להטיס מטוסי פייפר ופוגה מגיסטר והוא התמנה בנובמבר 1967 למפקד טייסת קדם-מכין בבית הספר לטיסה ובמקביל המשיך בשיקום רגלו. במרץ 1969 עבר הסמכה כטייס מסוקים ולאחר ארבעה חודשים הוצב כטייס ראשי במסוק בל 205 בטייסת 124. במלחמת ההתשה השתתף במרדפים בבקעת הירדן ובמבצעים במצרים. בשנת 1971 מונה למפקד טייסת 114 שהטיסה מסוקי סופר פרלון. במאי 1973 מונה למפקד טייסת 118 שהטיסה מסוקי יסעור, ועליה פיקד במלחמת יום הכיפורים, שבה לקח חלק במבצעים אחדים:
עם שחרורו מצה"ל עבד כקברניט בחברת אל על עד צאתו לגמלאות.
נפטר ב-2 בינואר 2017 והובא למנוחות בקיבוץ גבעת ברנר שבו נולד.
האטי מוראהן
הארייט ג'יין "האטי" מוראהן (באנגלית: Harriet Jane "Hattie" Morahan; נולדה ב-7 במרץ 1978) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה. תפקידים בולטים שלה הם אליס במיני-סדרה "The Bletchley Circle", גייל בנסון בסרט "הג'וב הבריטי" ואן בסרט "מר הולמס".
ביוגרפיה
מוראהן נולדה ברובע למבת' שבלונדון. היא הבת הצעירה של במאי הקולנוע והטלוויזיה כריסטופר מוראהן ושל השחקנית אנה קרטרט. אחותה הבכורה רבקה היא במאית תיאטרון, ואחיה למחצה אנדי הוא במאי קולנוע ווידאו קליפים. בילדותה השתתפה במסיבות שערך סר לורנס אוליבייה, שפעם עזר לה בשיעורי הבית במתמטיקה.
היא התחנכה בבית הספר "Frensham Heights". על אף שרצתה ללמוד באוניברסיטת ניוקאסל, עודד אותה אביה להרשם בעקבות אחותה, רבקה, לניו הול באוניברסיטת קיימברידג'. שם סיימה בשנת 2000 תואר ראשון בספרות אנגלית. בקיימברידג' ביימה והופיעה בהפקות סטודנטים בן השאר במחזה "מראה מעל הגשר", עליו זכתה בפרס "ההופעה הטובה ביותר" בפסטיבל National Student Drama Festival על משחקה בתפקיד קתרין.
אחרי קיימברידג' עודדו אותה הוריה ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), אבל היא הייתה להוטה להתחיל לעבוד, ואמרה שתירשם לאקדמיה אם לא תמצא עבודה במשך שנה.
קריירה
הופעת הבכורה של מוראהן הייתה בגיל 17 בתפקיד אונה גווית'יאן בעיבוד של ה-BBC לרומן "The Peacock Spring" (משנת 1996).
ב-2001 הצטרפה מוראהן ללהקה השייקספירית המלכותית. הופעת הבכורה שלה בסטרטפורד-אפון-אייבון הייתה במחזה "Love in a Wood". בדצמבר אותה שנה הופיעה לראשונה בלונדון בתיאטרון ברביקן במחזה "המלט". עוד שיחקה עם הלהקה במחזה "Night of the Soul" ובמחזה "Prisoner's Dilemma".
במרץ 2004 שיחקה בתפקיד רובי בהפקה מחודשת של "אוקספורד סטייג' קומפני" למחזה "Singer" מאת פיטר פלאנרי בתיאטרון טריסייקל. רובי היא היפית של שנות השישים שהפכה בשנות השמונים לאשת פוליטיקאי מאוכזבת. באותה שנה עבדה בפעם הראשונה עם הבמאית קייט מיטשל בתיאטרון הלאומי בתפקיד הראשי במחזה "איפיגניה באאוליס" מאת אוריפידס.
ביולי 2005 הופיעה מוראהן שוב בתיאטרון הלאומי במחזה "Power" מאת ניק דיר שהוצגה בתיאטרון קוטסלו. בספטמבר אותה שנה זכתה לשבחים על הופעתה בתפקיד ויולה במחזה "הלילה השנים עשר" בהפקת איאן בראון שהועלה בווסט יורקשייר פלייהאוס בלידס.
ב-2006 שיחקה בתפקיד הראשי, פנלופה טופ, בהפקה מחודשת של הלהיט "See How They Run" מאת פיליפ קינג בבימויו של דאגלס הודג'. באותה שנה הופיעה בתפקיד נינה במחזה "השחף" מאת אנטון צ'כוב בבימויה של קייטי מיטשל שהוצג בתיאטרון ליטלטון. על תפקיד זה זכתה ב-2007 בפרס איאן צ'ארלסון.
בטלוויזיה הופיעה מוראהן בסדרה "Bodies" ובסדרה "Outnumbered" של BBC One, בה גילמה דמות בשם ג'יין. היא שיחקה בעונות 1, 2 ו-4 וגם בפרקי ספיישל של חג המולד ב-2009, ב-2011 וב-2012.
בינואר 2008 שיחקה בסרט הקולנוע "הג'וב הבריטי". עוד הופיעה בתפקיד שוטרת בדרמה הקומית "Bike Squad" של ITV.
מוראהן גילמה את אלינור דשווד בדרמה בת שלושה חלקים בהפקת BBC One עיבוד לרומן "תבונה ורגישות" מאת ג'יין אוסטן. המיני-סדרה, שכתב אנדרו דייוויס, שודרה לראשונה ב-1 בינואר 2008. ב-13 ביוני 2008 זכתה מוראהן בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הטלוויזיה של שנגחאי על הופעתה.
מוראהן עבדה שוב עם הבמאית קייטי מיטצ'ל לצדו של בנדיקט קמברבאץ' במחזה "The City", מחזה מסתורין קומי אפל מאת מרטין קרימפ, שהועלה מ-24 באפריל עד 7 ביוני 2008.
ב-28 בפברואר 2010 הופיעה מוראן בתפקיד מיס אניד בסדרת הדרמה "הדרך לקנדלפורד". היא שיחקה בתפקיד מרטינה טוויין בעיבוד של ה-BBC לספר "Money" מאת מרטין איימיס. בתיאטרון שיחקה מאפריל עד יוני 2010 בתפקיד אנני במחזה "The Real Thing" מאת טום סטופארד בתיאטרון האולד ויק, בבימויה של אנה מקמין. שנה לאחר מכן הופיעה במחזה "Plenty" מאת דייוויד הר הפקה מחודשת בבימויה של תיאה שארוק בתיאטרון קרוסיבל שבשפילד.
מ-29 ביוני ועד 26 ביולי 2012 שיחקה מוראהן בתפקיד נורה, לצדו של דומיניק רוואן בתפקיד טורוולד, בגרסה מחודשת של המחזה "בית בובות" בתיאטרון "יאנג ויק" שבלונדון. את המחזה ביימה קארי קרקנל ועיצב איאן מקניל. על הופעתה זו זכתה ב-2012 בפרס השחקנית הטובה ביותר של איבנינג סטנדרד, ובפרס חוג מבקרי התיאטרון.
מ-8 באוגוסט עד 26 באוקטובר שיחקה שוב בתפקיד נורה הלמר לצדו של דומיניק רוואן בתפקיד בעלה במחזה שהועלה בתיאטרון הדוכס מיורק בלונדון.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הפנטזיה "היפה והחיה", המבוסס על סרט האנימציה של חברת וולט דיסני "היפה והחיה" מ-1991.
ביולי 2005 הופיעה מוראהן בתפקיד אליזבת אלדרידג' בדרמה הטלוויזיונית "The Outcast" של ה-BBC, עיבוד לרומן הביכורים של סיידי ג'ונס. ג'וליה רייסייד התרשמה מהופעתה וכתבה בעיתון הגרדיאן "הליהוק שלה הוא מצוין, היעדרה מהמסך מורגש באופן מוחשי. גם אנחנו מתגעגעים אליה".
ראפאמה
ראפאמה או ר'אפאמה (ארמנית Ղափամա) הוא תבשיל דלעת ממולאת מהמטבח הארמני, שאופייני באופן מסורתי לעונת חג המולד.
לשם הכנת התבשיל, מרוקנים דלעת מהזרעים ומהתוך שלה ושוטפים אותה. לאחר מכן ממלאים את הדלעת באורז מורתח ובפירות מיובשים כגון שקדים קצוצים, תפוחים, משמש, שזיפים, צימוקים, תמרים ועוד. עוד מקובל להוסיף לתבשיל חמאה, דבש וקינמון או סוכר. לאחר מכן מכסים את הדלעת ואופים אותה בתנור עד שהיא מתרככת.
שיר פופולרי בארמנית - היי ג'אן ראפאמה (Հէյ Ջան Ղափամա) - מוקדש להכנה ולאכילת ראפאמה.
רוח רעה
רוח רעה היא גורם מזיק המוזכר בתלמוד ובהמשך גם אצל פוסקי הלכה ובקבלה. בתלמוד ובפסוקים מוזכרים גורמים שונים ל'רוח רעה' ביניהם: שינה, כניסה לבית הקברות או עמידה בסמיכות למת או קבר, כניסה לשירותים, תספורת, ועוד.
הרוח רעה שורה בעיקר על הידיים, והדרך להעביר אותה היא על ידי נטילת ידיים. בתלמוד מבואר שרק על ידי נטילת הידיים שלוש פעמים על כי יד הרוח רעה מסתלקת.
נטילת ידיים שחרית
בתלמוד במסכת שבת מובאת ברייתא של רבי מונא בשם רבי יהודה:, ורש"י מפרש: "יד לעין - שחרית קודם שיטול ידיו".
בהמשך דברי הגמרא מובאת מימרא נוספת בעניין נטילת ידיים שחרית:
בעל הטורים פוסק בהתאם לכך בדיני נטילת ידיים: "וידקדק לערות עליהם שלושה פעמים, מפני שרוח רעה שורה על הידיים קודם נטילה, ואינה סרה עד שיערה עליהם שלוש פעמים. ועל כן צריך למנוע מהגיע בידו קודם נטילה לפה ולחוטם ולאוזניים ולעיניים, מפני שרוח רעה שורה עליהם."
הבית יוסף סבור כי הרוח רעה שורה על כל אדם בלילה ואינה תלויה דווקא בשינה: ..
בהתאם לכך נפסק בשולחן ערוך בפרק העוסק בדיני נטילת ידיים: "ידקדק לערות עליהן מים שלש פעמים, להעביר רוח רעה ששורה עליהן. לא יגע בידו קודם נטילה לפה, ולא לחוטם, ולא לאזנים, ולא לעיניים."
רוח רעה על מאכל ומשקה שתחת המיטה
בברייתא במסכת פסחים נאמר: "אוכלין ומשקין תחת המטה אפילו מחופין בכלי ברזל רוח רעה שורה עליהן. תנו רבנן: לא ישתה אדם מים לא בלילי רביעיות ולא בלילי שבתות, ואם שתה – דמו בראשו, מפני סכנה. מאי סכנה? רוח רעה".
בעניין זה נאמר בתוספות: "ומה שאין אנו נזהרים עכשיו מזה, לפי שאין אותה רוח רעה מצויה בינינו", אך רבי יוסף קארו פסק: "ולא יתן תבשיל ולא משקים תחת המטה מפני שרוח רעה שורה עליהם". לחם משנה צידד בעמדת התוספות
הרב אליעזר מלמד הסביר מדוע קיימת מחלוקת זו בין הפוסקים: "כנראה שההבדל בין הדורות נעוץ בכך, שבדורות הראשונים הכח הנפשי, המיסטי, היה בולט וחזק יותר. הדבר התבטא מצד אחד ביכולת להגיע להישגים גבוהים ועמוקים מבחינה נפשית ורוחנית, כמו נבואה; ומאידך, בגילוי של כוחות טומאה בכישופים ועבודה זרה. במשך הזמן, הכח השכלי תפס את המקום המרכזי על חשבון הכוחות הנפשיים, ויחד עם הפסקת הנבואה גם רוחות הטומאה נחלשו ונעלמו, ובמקומן יש רוחות רעות של דעות שקריות ומזויפות."
במסכת נידה מובאת ברייתא בשם רבי שמעון בר יוחאי המונה חמישה דברים שהעושה אותן מתחייב בנפשו ודמו בראשו, ובהם האוכל שום קלוף ובצל קלוף וביצה קלופה שעבר עליהם הלילה, והגמרא מפרשת שכלל זה תקף גם כאשר המאכל הקלוף מונח בסל צרור וחתום, מפני ש"רוח רעה שורה עליהן".
כלב שוטה
בעקבות ברייתא המתארת כלב שוטה דנים רב ושמואל בשאלה מה גרם לכך שהכלב נעשה כלב שוטה, ותשובותיהם: "רב אמר: נשים כשפניות משחקות בו, ושמואל אמר: רוח רעה שורה עליו".
מוחמד בועזיזי
טארק א-טייב מוחמד אבן בועזיזי, הידוע גם כמוחמד בועזיזי (בערבית محمد البوعزيزي; 29 במרץ 1984 – 4 בינואר 2011), היה ירקן תוניסאי שהצית את עצמו ב-17 בדצמבר 2010, במחאה על כך שמשטרת תוניסיה סגרה את דוכן הירקות ממנו התפרנס. מעשה מחאה זה היה הזרז שהוביל למהפכה עממית בסוף שנת 2010 ולנפילת השלטון בתוניסיה. מהומות אלו בתוניסיה עוררו תסיסה גם במדינות ערביות נוספות וברחבי העולם.
ביוגרפיה
בועזיזי נולד בסידי בוזיד שבתוניסיה ב-29 במרץ 1984. אביו, פועל בניין לובי, מת מהתקף לב כאשר בועזיזי היה בן שלוש. אמו של בועזיזי נישאה לדודו של בועזיזי זמן מה לאחר שאביו נפטר.
יחד עם ששת אחיו, בועזיזי התחנך בית הספר בכפר בשם סידי סלאח. במספר כלי תקשורת דווח בזמנו כי בועזיזי היה בעל תואר אקדמי, אך אחותו, סמיה בועזיזי, ציינה כי הוא מעולם לא סיים בית ספר תיכון. בעקבות בריאותו הלקויה של דודו שלא אפשרה לו לעבוד, נאלץ בועזיזי לעבוד בעבודות שונות מאז שהיה בן עשר, ולקראת סוף שנות העשרה נאלץ להפסיק את לימודיו על מנת שיוכל לעבוד במשרה מלאה.
בועזיזי גר בבית טיח צנוע, במרחק הליכה של עשרים דקות מהמרכז של סידי בוזיד, עיירה כפרית בתוניסיה בה השחיתות דומיננטית ושיעור האבטלה נאמד ב-30%. לדברי אמו, ניסה בועזיזי להתגייס לצבא אך נענה בשלילה ולאחר מכן סירבו מספר מקומות עבודה לקבלו. הוא תמך באמו, דודו, ואחיו הצעיר, ובנוסף לכך שילם עבור הלימודים באוניברסיטה של אחת מאחיותיו, באמצעות הכנסה של כ-140 דולרים בחודש, אותה הפיק ממכירת ירקות ברחובות סידי בוזיד. בועזיזי גם חסך כספים במטרה לרכוש טנדר.
השוטרים המקומיים בעיירה נטפלו לבועזיזי במשך שנים, עוד מתקופת ילדותו, ובאופן קבוע נהגו להחרים את המריצה הקטנה שלו. אף על פי כן, משום שלבועזיזי לא היו אפשרויות אחרות להתפרנס, המשיך לעבוד כמוכר ירקות ברחובות העיירה. בשעות הבוקר של 17 בדצמבר 2010 היה לבועזיזי חוב של כ-200 דולרים בהם השתמש לרכוש את הסחורה שלו. זמן קצר לאחר שהעמיד את העגלה שלו החרימה המשטרה את מרכולתו - לכאורה משום שלא היה לו אישור לעשות כן. לדברי ראש משרד התעסוקה של העיירה סידי בוזיד, לא נדרש שום היתר על מנת למכור סחורה ברחובות העיירה.
בדיעבד טענה משפחתו של בועזיזי כי בועזיזי הושפל בפומבי כאשר פקידה עירונית בשם פאידה חמדי סטרה לו, ירקה לעברו, החרימה את המשקל האלקטרוני שברשותו והפילה את עגלת הפירות והירקות שלו. כמו כן צוין בכלי התקשורת כי היא השמיצה את אביו המנוח של בועזיזי. אמו של בועזיזי אף טענה שעוזריה של חמדי הכו וקיללו את בנה.
בועזיזי שהיה נרגז מאוד בעקבות העימות, הלך למשרד המושל להתלונן. בעקבות סירובו של המושל לראותו או לשמוע אותו, גם לאחר שאיים שישרוף את עצמו אם המושל לא יראה אותו, רכש פח בנזין (או שני בקבוקים של מדלל צבע) ובשעה 11:30 (פחות משעה לאחר שהתקיימה המריבה) הצית עצמו מול בניין הממשל המקומי.
בועזיזי נלקח לבית החולים של סידי בוזיד. כיוון שצוות הרופאים לא יכול לטפל בכוויות הקשות שלו הוא נלקח לעיר ספקס, במרחק של יותר מ-70 קילומטרים. לאחר שגדל העניין של הממשל במקרה, הוא הועבר למרכז הטראומה של בית חולים של העיר בן ארוס וזכה לביקור של נשיא המדינה.
בועזיזי נפטר מפצעיו ב-4 בינואר 2011.
מעל 5,000 אנשים השתתפו במסע ההלוויה של בועזיזי. כוחות המשטרה לא אפשרו למסע הלוויה לחלוף ליד המקום בו בועזיזי הצית עצמו. הוא נקבר בבית הקברות "גארעת בינור" הממוקם עשרה קילומטרים מסידי בוזיד.
בסוף 2011 זכה בפרס סחרוב לחופש המחשבה המוענק על ידי הפרלמנט האירופי לאנשים או ארגונים הפועלים למען זכויות האדם וחירותו.
המהפכה בתוניסיה (2010–2011)
האירועים שהובילו למותו של בועזיזי הובילו בתחילה להפגנות מחאה מול בניין העיירה סידי בוזיד שנמשכו יותר משבועיים, אשר במהלכן ניסו כוחות המשטרה להשקיט את ההפגנה. המעורבות של המשטרה רק התסיסה את המפגינים וגרמה להם להיות אלימים יותר. בהמשך הפגנות המחאה התפשטו לאזורים עשירים יותר ובסופו של דבר לתוניס, בירת תוניסיה. הזעם והאלימות הפכו כה עזים, עד כי הנשיא בן עלי נאלץ לבסוף לברוח מתוניסיה יחד עם משפחתו לערב הסעודית ב-14 בינואר 2011.
אירועי הצתה עצמית שנעשו בהשראתו של בועזיזי
מאז ההצתה העצמית של בועזיזי, שהובילה להפלת המשטר בתוניסיה, מספר רב של אנשים ברחבי העולם הערבי הציתו את עצמם. באלג'יריה מוחסין באוטרפיף הצית עצמו לאחר שב-13 בינואר 2011 נפגש עם ראש העיר, שלא הצליח לסייע לו למצוא תעסוקה או דיור. באוטרפיף נפטר מפצעיו. גבר אלג'יראי נוסף ניסה אך לא הצליח לשרוף את עצמו. במצרים עבדו עבדל-מונעים ג'עפר, בעל מסעדה בן 49, הצית את עצמו מול הפרלמנט המצרי. מעשה מחאה זה תרם רבות להפגנת המחאה במצרים שהסתיימה בהתפטרותו של נשיא מצרים, חוסני מובארכ ב-11 בפברואר 2011. בערב הסעודית נפטר איש בן 65 ב-21 בינואר 2011 לאחר שהצית עצמו מול בניין העיירה בכפר סאמתח. בסוריה הצית עצמו חסן עלי ע'קלה בן ה-26 בעיר אל-חסכה שבצפון-מזרח המדינה, ב-26 בינואר 2011, במחאה נגד השלטון הסורי.
כמה מפעילי המחאה החברתית בישראל קישרו גם בין מקרהו של בועזיזי לבין ההצתה העצמית של משה סילמן, אם כי לא הובאה הוכחה חד משמעית כי סילמן הושפע ישירות ממעשהו של בועזיזי.
תסמונת פיטר פן
תסמונת פיטר פן היא מטפורה המבוססת על המושג של אדם שאינו מתבגר, אלא נותר לכוד בילדות.
מקורו של המושג הוא מהפסיכולוגיה הפופולרית, וזו אינה מחלת נפש המוכרת למדע. התסמונת אינה מוכרת על ידי ארגון הבריאות העולמי ולא מופיעה במדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות.
הביטוי משמש גם לתיאור חברות שנמנעות מטכנולוגיות מתקדמות ונשארות קטנות.
קרל גוסטב יונג, מייסד הפסיכולוגיה האנליטית, טבע את המונח "puer aeternus", ששימש לתיאור אדם מבוגר שחייו הרגשיים נותרו ברמה של מתבגר.
בשנת 1983 כתב הפסיכואנליטיקאי דוקטור דן קיילי את הספר "The Peter Pan Syndrome: Men Who Have Never Grown Up". בספר טבע קיילי את המינוח "תסמונת פיטר פן", וכתב שלרבים מהנערים הבעייתיים בהם טיפל היו בעיות בגדילה ובקבלת אחריות כמבוגרים. ספרו הפך לרב-מכר, וגרר שפע של ספרים נוספים בנושא.
אחד האנשים המפורסמים שחוו את תסמונת פיטר פן היה מייקל ג'קסון, שהצהיר כי הוא פיטר פן בליבו. לאחוזתו הוא קרא "חוות נוורלנד", על שם האי בו חי פיטר פן, והיא הייתה מלאה במתקני שעשועים שונים לילדים. הוא אמר שזו הדרך שלו לחוות את הילדות שמעולם לא הייתה לו.
האוניות חזרו
על השיר
"האוניות חזרו" נכתב והולחן על ידי משה דוידי ודני גרנות, והופק על ידי מתי כספי. ב-14 באוקטובר 1975 נכנס למצעד הפזמונים השבועי של הגל הקל במקום ה-16. ב-2 בדצמבר עלה למקום הראשון שם שהה שבועיים רצופים. לבסוף, ב-13 בינואר 1976, לאחר שלושה-עשר שבועות צעידה רצופה, יצא מהדירוג. במצעד של גלי צה"ל הגיע השיר בשיאו למקום התשיעי, ובסך הכל בילה שם תשעה שבועות רצופים. על-אף הצלחתו במצעדים השבועיים, לא דורג במצעד סוף השנה.
מקהלת הצלב של דרזדן
מקהלת הצלב של דרזדן (בגרמנית: Dresdner Kreuzchor) היא מקהלת הנערים של כנסיית הצלב בדרזדן ומאחוריה שבע-מאות שנות היסטוריה. כיום מונה המקהלה כ-150 חברים בגיל 9 עד 19 מדרזדן וסביבתה. הנערים לומדים ב"קרויצשולה", בית הספר של הכנסייה ומכונים "קרוציאנר". מנצחה הנוכחי של המקהלה הוא רודריך קריילה, מנצח המקהלה ה-28 במספר מאז הרפורמציה. משנת 1971 עד 1991 היה מרטין פלמינג מנצח המקהלה.
רפרטואר המקהלה כולל יצירות מתקופת הבארוק המוקדמת, היינריך שיץ, יוהאן סבסטיאן באך, ראשית המאה ה-19 ומוזיקה מודרנית. הקלטות אחדות מצויות לרכישה מן החברות ברלין קלאסיקס, דויטשה גרמופון וקפריצ'ו. המקהלה מופיעה לעיתים קרובות עם התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן ועם הפילהרמונית של דרזדן. המקהלה שרה תפילות ערבית כמעט בכל שבת בשעה 6:00 בקיץ ובשעה 5:00 בחורף ובימי ראשון בשעה 9:30 בבוקר בטקס התפילה בכנסייה. מדי שנה יוצאת המקהלה לכמה סיורי קונצרטים בגרמניה, אך גם באירופה, יפן, קוריאה הדרומית, ישראל, קנדה, אמריקה הלאטינית וארצות הברית. בסך הכל מופיעה המקהלה כמאה פעמים בכל שנה, 50 מהן בטקסי הקודש בכנסייה, 10 בקונצרטים בכנסייתם (הכוללים תמיד את אורטוריה לחג המולד ומתאוס פסיון של באך ואת הרקוויאם הגרמני של יוהנס ברהמס) ו-40 קונצרטים בסיורים. בסך הכל מונה קהל המאזינים למקהלה כ-150,000 איש מדי שנה.
מקהלת הצלב של דרזדן הופיעה פעמים אחדות בפסטיבל המוזיקה של ריינגאו, הנודעת בהן בעונה הראשונה ב-1988 - כשהגבול הגרמני הפנימי היה עדיין בתוקף - קונצרט בכנסיית השוק בויסבאדן. הם סיימו תוכנית של מוטטים מתקופת הרנסאנס עד באך, ברהמס וברוקנר במילים לשלום, O Herr, mache mich zum Werkzeug deines Friedens (תפילת פרנציסקוס הקדוש), בנוכחות המלחין קורט הסנברג.
בתי אופרה נודעים כמו הזמפר-אופרה בדרזדן, האופרה הקומית ברלין או דויטשה אופר ברלין הזמינו חברים ממקהלת הצלב של דרזדן כסולנים, למשל שלושה הילדים בחליל הקסם של מוצרט או נער הרועים בטוסקה של פוצ'יני.
צבי פלדמן
צביקה פלדמן (נולד ב-29 בדצמבר 1956 נעדר ב-11 ביוני 1982, כ' בסיוון ה'תשמ"ב) הוא חייל צה"ל שהוגדר כאחד משלושת הנעדרים בעקבות קרב סולטאן יעקוב בלבנון, יחד עם זכריה באומל (שגופתו הושבה בשנת 2019) ויהודה כץ.
ביוגרפיה
פלדמן הוא בנם הבכור מבין ארבעה של אברהם ופנינה. נולד בתל אביב. אביו עלה מאירופה לישראל לאחר שאיבד את כל משפחתו בשואה. אמו עלתה לישראל ממרוקו. הוא קרוי על-שם אביו של אברהם שנרצח בשואה. לאחר שירותו בחיל השריון עבד כמדריך טבע לתלמידי בתי ספר תיכוניים. פלדמן תכנן ללמוד באוניברסיטה והתקבל לסמסטר הסתיו. במקביל תכננו פלדמן וחברתו להינשא.
קרב סולטאן יעקוב
כשפרצה מלחמת לבנון הראשונה, הצטרף צבי לחבריו שם, ולחם בטנק יחד עם מפקד הטנק חזי שי וזכריה באומל ששימש כנהג הטנק. הוא נשלח לקרב סולטאן יעקוב, ב-11 ביוני 1982 עשרה ימים בלבד לפני מועד שחרורו מהצבא. בקרב שנערך מספר שעות לפני הפסקת האש, נהרגו 20 חיילים ישראלים ורבים נפצעו, לאחר שכוח צה"ל נקלע לתוך מתחם סורי גדול, וחולץ בקושי בסיוע ארטילרי כבד תוך שהוא משאיר מאחוריו מספר כלי רק"מ פגועים. בסיום הקרב, שישה חיילים הוכרזו נעדרים. מתוכם היו שני שבויים, שהוחזרו מאוחר יותר בחילופי שבויים, והרוג אחד - מפקד הטנק זוהר ליפשיץ - שגופתו הוחזרה. פלדמן, זכריה באומל ויהודה כץ נחשבו במשך שנים רבות כנעדרי קרב סולטאן יעקוב, ובשנת 2019 גופתו של באומל אותרה והובאה לישראל במרץ. גורלם של פלדמן ושל יהודה כץ לא נודע עד היום.
מאמצי החיפוש
בשנת 2004 החליט הרב הראשי הצבאי ישראל וייס להכריז על שלושת הנעדרים כ"חללים שמקום קבורתם לא נודע", אולם בעקבות מאבק המשפחות נמנע המהלך.
ב-18 בדצמבר 2010 דיווח העיתון "ג'ואיש כרוניקל" כי ברשות ממשלת בריטניה דיווח משגריר בריטניה בסוריה, איוור לוקאס, שכלל עדות על שביית החיילים בידי הכוחות הסוריים.
מנגיונדה
הרובע בנוי ממספר אזורים עם רבי קומות בהם מתגוררים אנשי התרבות והתקשורת וכולל 26 שכונות. בין הבניינים הבולטים ניתן לציין:
קדימה, נשים
קדימה, נשים (באנגלית: Up the Women) היא קומדיית מצבים בריטית שיצרה וכתבה ג'סיקה היינס, והיא גם מככבת בה. הסיטקום שודר לראשונה בערוץ BBC Four ב-30 במאי 2013. הסדרה מספרת על קבוצת נשים בשנת 1910 שנאבקות למען זכות בחירה לנשים. היינס תכננה בתחילה לכתוב סרט קומי על המזימה של הסופרג'יסטיות להתנקש בחייו של הרברט אסקווית', אבל נוכחה לדעת שהעלילה הפכה קודרת מדי, והחליטה במקום זה לכתוב סיטקום. כריסטין גרנון ביימה את הסדרה בת שלושה החלקים. עונה שנייה של הסדרה הוזמנה ביוני 2013, ועלתה לשידור בערוץ BBC Two החל מ-21 בינואר 2015.
רקע
הסדרה מתרחשת בשנת 1910 ומתמקדת בקבוצת נשים בכפר בנברי החברות ב"חוג הרקמה העדינה" ומידת מחויבותן לתנועת הסופרג'יזם. מרגרט (ג'סיקה היינס), שראתה את הסופרג'יסטיות בלונדון, חוזרת לבנברי ומציע לנשים בחוג לתמוך במאבק למען זכות ההצבעה לנשים. הנשים מקימות קבוצת סופרג'יסטיות משלהם בשם "חוג הרקמה העדינה של ברנבי מבקש בנימוס זכות הצבעה לנשים", אבל הן נתקלות בהתנגדות מצד הלן (רבקה פרונט) העומדת בראש החוג.
הפקה
בפברואר 2013 הוכרז ב-BBC על הזמנת סדרה קומית בת שלושה חלקים בשם "קדימה, נשים" מאת ג'סיקה היינס. הסדרה הייתה הראשונה שצולמה לפני קהל עבור ערוץ BBC Four.
היינס הגתה את רעיון הסדרה ב-2009 אחרי שקראה על המזימה של סופרג'יסטיות להתנקש בחייו של ראש הממשלה הרברט הנרי אסקווית'. היא חשבה שאפשר ליצור מכך סרט קומדיה, ומכרה את הרעיון ל-BBC. אבל כשהתחילה לחקור בנושא, הבינה שהעלילה תהיה קודרת למדי, וחשה שהיא כותבת "דרמה משעממת למדי".
היינס גילתה שקשה לה לוותר על הדמויות שיצרה והציעה ל-BBC קומדיה במקום הסרט. ב-2011 כתבה עיבוד חדש לנושא שהתמקד בדמויות הנשיות וחוג הרקמה שלהן באולם הכנסייה בבנברי. היא בכוונה הגבילה את מקום ההתרחשות לאולם והמטבח, והסבירה "אין לאן ללכת, אין לאן לברוח, אין איפה להתחבא. אני אהבתי זאת."
צילומים
כריסטין גרנון הסדרה מתרחשת בשני מקומות, אולם הכנסייה והמטבח. היינס רצתה שהסיטקום יתן תחושה של רטרו, והסבירה שכתיבה וצילום של תוכנית באולפן הייתה שונה מכל מה שעשתה קודם לכן. העונה הראשונה של הסדרה צולמה במרץ 2013 בסטודיו 3 במרכז הטלוויזיה של ה-BBC. "קדימה, נשים" הוא הסיטקום האחרון שצולם במרכז הטלוויזיה לפני קהל. אולם של הכפר צ'ולסברי במחוז בקינגהאמשייר שימש לצילום חזית המבנה, והוא הוקרן בתחילת כל פרק.
שחקנים ודמויות
היינס משחקת בתפקיד מרגרט "מטרונית חכמה אבל חנוקה". היא סיפרה בראיון בדיילי אקספרס ההשראה שלה לדמות הייתה כריסטבל פנקהרסט. הקומיקאית רבקה פרונט מגלמת את הלן נשיאת החוג והדמות האנטגוניסטית למרגרט. ג'ודי פארפיט מככבת בתפקיד מירטל, אמה של הלן. ויקי פפרדין היא גוון, רווקה זקנה, ואמה פירסון משחקת בתפקיד אווה, אמה לארבעה עשר ילדים. אדריאן סקרבורו מופיע בתפקיד מר מילר, איש האחזקה של אולם הכנסייה. ג'ורג'יה גרום וראיין סמפסון מגלמים את אמילי ותומאס. בפרק השלישי הופיעה בתפקיד אורח סנדי טוקסוויג בדמותה של אמלין פנקהרסט.
שיר הנושא
בפתיחת כל פרק על רקע הכותרות מושמע השיר "Nana Was a Suffragette", שכתבה ומבצעת ג'ולס גיב.
הקונצרט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Perfect (שיר של ואן דיירקשן)
רקע וכתיבה
בראיונות שונים, חברי הלהקה ויתר הכותבים מתארים היבטים שונים של הרכבו ומשמעותו הכללית של השיר. כותב ומפיק ותיק של הלהקה, ג'וליאן בונטה תיאר את תהליך הכתיבה כ"קשה" בעקבות התנגשות עם סיבוב ההופעות של הלהקה בשנת 2015, On the Road Again. בונטה כינה את הסינגל כ-"ריבה" והצהיר שהוא שומע אותו במכוניתו לעיתים קרובות.
ביקורת
לואיס קורנר מ-Digiltal Spy שיבח את Perfect, ותיאר אותו כרצועה מבריקה בסגנון הפופ של שנות ה-80", וכן הסביר כי השיר הוא למעשה 'תגובה טעימה' לשירה של טיילור סוויפט (האקסית של סטיילס), Style".
בראיון של זאין מאליק, חבר הלהקה לשעבר, שנערך מטעם בילבורד בינואר 2016, הוא אמר שהסינגל הראשון, Drag Me Down, "די מגניב", אם כי שמע את הסינגל השני והחליט לא לקנות את האלבום.
וידאו קליפ
הקליפ לשיר בוים על ידי סופי מולר בסיוע של השחקן ג'ובאני ריביסי, והוקרן בבכורה ב-Vevo ב-20 באוקטובר 2015. הווידאו, שצולם בשחור לבן, מתאר כיצד הלהקה חיה תוך כדי סיבוב הופעות. הקליפ צולם במלון אינטרקונטיננטל במידטאון מנהטן, ניו יורק סיטי בתחילת ספטמבר 2015.
איי צ'טהאם
ארכיפלג איי צ'טהאם (באנגלית: Chatham Islands) ממוקם באוקיינוס השקט כ־680 קילומטרים דרומית־מזרחית לניו זילנד. הארכיפלג מורכב מעשרה איים הממוקמים ברדיוס של 40 קילומטרים.
הארכיפלג שייך באופן רשמי לניו זילנד משנת 1842.
שניים מהאיים הגדולים ביותר בארכיפלג מיושבים - האי צ'טהאם והאי פיט, אשר לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2013 כוללים בסך הכל 600 תושבים. בעיירה וייטאנגי (Waitangi), שהיא היישוב המרכזי בארכיפלג, גרים כ-200 תושבים.
מלחמות הקנאביס - סיפורים על ייסורים ותקווה
מלחמות הקנאביס - סיפורים על ייסורים ותקווה הוא ספר שכתב תום וגנר. הספר שיצא לאור בשנת 2021 מביא את סיפורם של מטופלים בקנאביס רפואי ושל אישים העוסקים בתחום.
רקע
הספר נכתב על ידי תום וגנר, העוסק ביחסי ציבור וייעוץ אסטרטגי. וגנר נחשף אל תחום הקנאביס הרפואי בעקבות מחלת הסרטן של אביו וניסיונו להקל על סבל אביו באמצעי זה. בספר מביא וגנר את סיפוריהם האישיים של מטופלים בקנאביס רפואי, מטפלים ואנשי מקצוע וקשיי ההתמודדות עם רשויות כגון משרד הבריאות ומשטרת ישראל, ביחס לנושא הקנאביס הרפואי, בעקבות מדיניות הקנאביס הנהוגה בישראל.
בין האישים שעדויותיהם מובאות בספר: ניר יופטרו ("המלאך"), שנקטו נגדו הליכים פליליים בעקבות סיועו בהתנדבות לחולים בהפקת "שמן ריק סימפסון"; אביגיל דר, אם לילד אוטיסט שנאלצה להבריח קנאביס רפואי מחו"ל לצורך טיפול בבנה; נסים קריספיל, חוקר צמחים שנידון למאסר לאחר שערך מחקר לא מורשה בטיפול באמצעות קנאביס רפואי בקרב חולי סרטן; גיא לרר; וגדי וילצ'רסקי.
בג"ץ בכרי נגד המועצה לביקורת סרטים
בג"ץ 316/03 מוחמד בכרי ואח' נ' המועצה לביקורת סרטים שניתן בשנת 2003, הוא עתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי מוחמד בכרי, יוצר ומפיק הסרט הדוקומנטרי ג'נין ג'נין, ופורום היוצרים הדוקומנטריים, בעקבותיו הורה בית המשפט למועצה לביקורת סרטים להתיר את הקרנת סרטו של בכרי "ג'נין ג'נין". בנימוקיו להחלטתו דן בית המשפט העליון, בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק, באיזון הראוי בין חופש הביטוי לפגיעה ברגשות הציבור כאשר מתקיימת התנגשות בין ערכים אלו. פסק הדין, הדגיש את חשיבותו של חופש הביטוי כ"זכות עילאית" במשטר דמוקרטי, וכי בהתנגשות שבין חופש הביטוי לפגיעה ברגשות הציבור, גובר הערך של חופש הביטוי.
רקע
בערב ליל הסדר 2002, נכנס מחבל מתאבד לחדר האוכל במלון פארק בנתניה ופוצץ עצמו באמצעות מטען חבלה, שנשא על גופו. כתוצאה מהפיגוע הקטלני מצאו את מותם 30 מהחוגגים ונפצעו עשרות אנשים. יומיים לאחר הפיגוע פתח צה"ל במבצע "חומת מגן", בניסיון להרוס ולהשמיד את תשתיות הטרור בשטחים. ב-3 באפריל 2002 נכנסו כוחות צה"ל למחנה הפליטים בג'נין ושם ניהלו את הקרבות הקשים ביותר שידע מבצע זה. קרבות עיקשים ומרים בתוך אוכלוסייה אזרחית, מבית לבית ללא ירי ארטילי. לאחר שחיילי צה"ל נקלעו למארב בו נהרגו 13 חיילים, נכנסו לתוך המחנה תריסר דחפורי D9 משוריינים שהרסו את הבתים מהם בוצעה הלחימה. במהלך הקרבות העזים נהרגו 23 חיילי צה"ל ו–52 פלסטינים, רובם חמושים. בזמן הלחימה ולאחריה לא הורשו עיתונאים להיכנס למחנה ולתעד את המתרחש בנימוק של שמירה על ביטחונם. כלי התקשורת ברחבי העולם, שידרו מידע שהפיצו הפלסטינים על טבח כביכול, שביצעו חייל צה"ל במחנה, טענות שהופרכו על ידי צה"ל וממשלת ישראל. ועדה של או"ם וארגוני זכויות האדם קבעו כי לא היה טבח.
החלטת המועצה לביקורת סרטים
לפי פקודת סרטי הראינוע, כל סרט המוצג במדינת ישראל, צריך לקבל קודם להצגתו את אישורה של המועצה לביקורת סרטים. המועצה ברוב קולות החליטה שלא להתיר את ההקרנה. לטעמה, הקרנת הסרט עלולה לפגוע פגיעה קשה ברגשות הציבור, העלול לחשוב בטעות, כי חיילי צה"ל מבצעים באופן שיטתי ומכוון פשעי מלחמה וזאת בניגוד גמור לאמת ולממצאים העובדתיים. מרבית החלטותיה של המועצה לביקורת סרטים, לפסול יצירות שהציגו נרטיב היסטורי ושיקפו בעייתיות מבחינת דעת הקהל הישראלית, במקרים דומים או זהים, בוטלו על ידי בית המשפט העליון. למרות העבר, בחרה גם הפעם המועצה לביקורת סרטים שלא לאפשר את הקרנת הסרט.
העובדות בבסיס פסק הדין
הסרט "ג'נין ג'נין", הוקרן בהקרנות מקדימות בישראל ומחוצה לה, ולקראת הקרנתו בארץ בצורה מסחרית הוגש למועצה לביקורת סרטים לאישור, המועצה החליטה שלא להתיר את הקרנתו בבתי הקולנוע בארץ.
השאלה המשפטית
בית המשפט נדרש להכריע, האם המועצה לביקורת סרטים פעלה בסמכות כאשר החליטה לפסול את הסרט "ג'נין, ג'נין"? האם ההחלטה לא לשדר את הסרט הייתה נכונה כסנקציה על הגבלת חופש הביטוי בגין התבטאות שנחשבה בעיניהם כשקרית?.
טענותיו של יוצר הסרט
יוצר הסרט ופורום היוצרים הדוקומנטריים פנו לבית המשפט העליון מהטעמים: טענותיו של בכרי התמקדו בפגיעה בזכות חופש ביטוי במדינה דמוקרטית ובשאלת אי-החוקיות של החלטת המועצה.
טענותיה של המועצה לביקורת סרטים
המועצה פסלה את הסרט משלושה טעמים עיקריים: טענותיה של המועצה התמקדו בכך שבמצבים מסוימים, בהם עלולה להיווצר פגיעה קשה וחמורה ברגשות הציבור לרבות במצבים של הצגת אירועים בצורה מסולפת במסווה של סרט דוקומנטרי, יש להטיל מגבלות על חופש הביטוי.
טענות הצדדים, חשפו מעבר לוויכוח בשאלה האם נעשה שימוש בארטילריה והאם הייתה פגיעה מכוונת באזרחים, השקפות עולם שונות ותפיסה שונה של המציאות לגבי אירועי אפריל 2002.
הכרעת בית המשפט
ב-11 בנובמבר 2003 בג"ץ בהרכב של שלושה שופטים, השופטת דליה דורנר, השופטת איילה פרוקצ'יה והשופט אשר גרוניס, קיבל פה אחד את טענותיו של מוחמד בכרי, וביטל את החלטת המועצה לביקורת סרטים. בית המשפט נימק את החלטתו בכך שחופש הביטוי הוא ערך מרכזי בשיטה הדמוקרטית, ועל מנת לפגוע בו, או להגבילו, יש להראות כי קיימת סכנה וודאית וממשית לפגיעה בסדר הציבורי. השופטת דורנר, התמקדה בטענת המועצה - הסילוף שבמחזה - ובכך שסילוף אינו עילה לפסילה. לדבריה, המועצה פוגעת בחופש הביטוי ויש לבחון האם הפגיעה עומדת בפסקת ההגבלה, פסקה המצויה בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו בה קבועים התנאים בהם תתאפשר פגיעה בזכות מוגנת. השופטת פרוקצ'יה, בפתח נימוקיה הסכימה עם דורנר, ובהמשך התמקדה בטענתה של המועצה - כי הסרט מהווה פגיעה חמורה וקשה ברגשות הציבור ולכן עליו להיפסל - לדברי פרוקצ'יה יש למצוא את האיזון הראוי בין הפגיעה בחופש הביטוי לבין הגנה על רגשות הציבור.
הנמקת בית המשפט להכרעה מפי השופטת דורנר
לדבריה של דורנר, חופש הביטוי הוא "זכות עילאית" ונמנה עם עקרונותיו של המשטר הדמוקרטי. במשטר דמוקרטי, אסור לשלטון להוות חסם להשמעת ושמיעת דעות בפומבי. החלטת המועצה, עלולה לפגוע בהליך הדמוקרטי, בו מלבנים דעות באמצעות בירור מגוון הגישות בחברה והתרת גישה חופשית למכלול הביטויים הפוליטיים ולא בחסימתם. עם זאת, במקרים מסוימים מאפשר הדין פגיעה בחופש הביטוי. מבחנו העיקרי של חופש הביטוי לא בהגנה על דעות מקובלות המושמעות בשלווה ובנחת, אלא בהגנה על דעות חריגות הנשמעות בסגנון בוטה וצורם על רקע אירועים מסעירים. אין בוחנים האם הביטוי הוא אמת או שקר וההגנה איננה ניתנת רק לביטויים אמיתים. המועצה לביקורת סרטים לקחת על עצמה את תפקיד חשיפת האמת אף על פי שאין זה תפקידה. מלכתחילה לא התכוון בכרי לתת תמונה מאוזנת של המציאות, וערבי אזרח המדינה יכול, לממש את זכותו לחופש ביטוי, גם בנסיבות בהן קיים חשש שחלקים מהאוכלוסייה היהודית יכולים להיפגע בעיקר האוכלוסיות שיש להן נגיעה בסכסוך הערבי-ישראלי.
החלטתה של המועצה לביקורת סרטים, פוגעת בחופש הביטוי של המפיק, ולכן יש לבדוק האם פגיעה זו בזכות עומדת בתנאי פסקת ההגבלה. בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו נקבעו מהם התנאים בהם כן תתאפשר פגיעה בזכות חופש הביטוי: פגיעה בזכות יכולה להיעשות בחוק, הפגיעה היא לתכלית ראויה, במידתיות ובצורה שהולמת את ערכיה של מדינת ישראל.
דורנר פסקה כי החלטתה של המועצה לביקורת סרטים ניתנה כדין, שכן שואבת את כוחה ואת סמכותה מפקודת סרטי הראינוע אך לא הייתה לתכלית ראויה ולא מידתית.
מהי התכלית הראויה לפגיעה בזכות?
המועצה כמו כל רשות שלטונית איננה מחזיקה בידה את המפתח אל האמת, והסמכות שניתנה בידה אינה מאפשרת לה להגביל ביטויים כאלה ואחרים בטענה שהביטויים שקריים. אין בסמכותה להגביל השמעת דעות, אידאולוגיות ודעות פוליטיות רק משום שאלה אינן עולות בקנה אחד עם השקפת עולמה ויתרה מכך חלק גדול מהציבור יחלוק עליהן. מראש לא התכוון בכרי להציג תמונה אובייקטיבית וכוונתו הייתה לתת ביטוי לתושבי מחנה הפליטים, על הציבור ללמוד לדעת לחיות בתוך שוק הדעות ולהבדיל בצורה עצמאית בין האמת והשקר. אל מול הגבלת חופש הביטוי נראה כי הפגיעה ברגשות הציבור איננה כה קשה ובלתי נסבלת וניתן היה למצוא כלים פוגעניים פחות, שלא יפגעו בחופש הביטוי האמנותי. רק פגיעה חמורה ברגשות מצדיקה הגבלה על חופש הביטוי וחופש היצירה. במשטר דמוקרטי ישנה רמת סיבולת מסוימת בה ניתן להכיל פגיעה ברגשות ויש להכיר בכך שפגיעה מסוימת אפשרית ויש לנהוג כלפיה בסובלנות. כאשר, הפגיעה ברגשות עולה על 'רמת סבולת' זו, ניתן להצדיק הגבלה על חופש הביטוי וחופש היצירה.
האם ההחלטה הייתה מידתיות?
מבחן המידתיות מורכב משלושה מבחנים שונים - כשכוונתם לצור התאמה בין הסנקציה המוטלת לבין המטרה שהנך רוצה להשיג ושהסנקציה תיפגע בצורה מינימלית ובאופן יחסי בזכות. לפי המבחן הראשון, מבחן ההתאמה, המועצה סברה שככל שתמנע את הקרנת הסרט כך תצליח למנוע את ההיחשפות לתכניו. בפועל, איסור ההקרנה הפך את הסרט לסמל, כתבו עליו בעיתונים והוא עמד במוקד הדיונים והשיח הציבורי - לא לכך כיוונה המועצה ולפיכך פסילת הסרט כלל לא שירתה את המטרה. לפי המבחן השני, מבחן הפגיעה המינימלית, איסור הקרנת הסרט אינו האמצעי היחיד שעמד לרשותה של המועצה, עמדו לרשותה אמצעים פוגעניים פחות שהשימוש בהם לא היה מהווה פגיעה כה חמורה בחופש הביטוי, לדוגמה: הגבלת גיל הצופים, כתובית אזהרה וכו'. המועצה לביקורת סרטים טעתה בכך שבחרה בכלי הפוגעני הקיצוני ביותר שעמד לרשותה - פסילת הקרנת הסרט. לפי המבחן השלישי, מבחן היחסיות, ייבדק הנזק לעומת התועלת ובמקרה שלפנינו האם הנזק בהחלטת המועצה עולה על התועלת שבה. הגבלת חופש הביטוי ומניעת השמעת הנרטיב הפלסטיני לאירועי ג'נין גובר על הפגיעה ברגשות הציבור בהקרנת הסרט ולכן הנזק עולה על התועלת.
"תנו לה לאמת להתכתש עם השקר בתנאים פתוחים וחופשים, כלום אפשר לה לאמת שתצא עם ידה על התחתונה? כי מי הוא זה אשר לא יכיר בכוחה הכביר".
השימוש בבג"ץ בכרי בפסיקה מאוחרת
פסקי דין שבאו לאחר מכן הרבו לצטט את דבריה של השופטת פרוקצ'יה לעניין הפגיעה ברגשות ומתי תינתן זכות הבכורה לחופש הביטוי ומדבריה של השופטת דורנר לעניין האיזון הראוי בין הזכות הנפגעת לאינטרס שנפגע.
ע"א 8345/08 עופר בן נתן נ' מוחמד בכרי
ערעור אזרחי 8345/08 עופר בן נתן נ' מוחמד בכרי הביא לסיומו ב-12 בדצמבר 2014 את מאבקם המשפטי של חמישה מחיילי המילואים שהשתתפו בלחימה במחנה הפליטים ג'נין במהלכו של מבצע "חומת מגן". זאת לאחר 12 שנה של הליכים בבית המשפט המחוזי ובית המשפט העליון ומאבק ציבורי.
תחילתו של הסיפור בפברואר 2003. חמישה חיילי מילואים, שהשתתפו בלחימה בג'נין הגישו תביעה אזרחית בבית המשפט המחוזי לפיצוי בגין לשון הרע בסך של 2.5 מיליון שקלים נגד בכרי והסינמטקים שהקרינו את הסרט. לטענתם, בסרט מופיעות האשמות שקריות נגד חיילי צה"ל והוא מוציא דיבתם רעה, פוגע בשמם הטוב וגורם להם נזק תדמיתי.
בבית המשפט התעוררה בעיה פרוצדורלית: בית המשפט קבע שהלוחמים צודקים בכך שהסרט אכן מוציא את דיבתם רעה, ולבכרי לא עומדות הגנות תום לב או "אמת דיברתי". אך אין אדם ספציפי עליו ניתן להצביע שדיבתו הוצאה רעה, אלא הסרט מגנה את חיילי צה"ל בכללם. בנסיבות אלו, כשהנפגע מלשון הרע הוא ציבור ולא אדם יחיד, סעיף 4 לחוק איסור לשון הרע, שולל קיומה של עילת תביעה אזרחית בגין לשון הרע המופנית כנגד ציבור או חבר בני אדם שאינם תאגיד. במקרה זה רק היועץ המשפטי לממשלה ראשי להורות על הגשת כתב אישום בגין הוצאת לשון הרע על חבר בני אדם.
ביוני 2008 דחה בית המשפט המחוזי את התביעה אך קבע כי הסרט מהווה לשון הרע וכי בכרי סילף את המציאות. חמשת חיילי המילואים והמשפחות השכולות פנו ליועץ המשפטי, מני מזוז, בבקשה להפעיל את סמכותו ולהעמיד את בכרי לדין או לתת את הסכמתו לתביעתם, מזוז העדיף שלא להפעיל את סעיף 4 לחוק איסור לשון הרע אבל הצטרף ללוחמים בערעורם לעליון והחזיק בעמדה שלכל לוחם ולוחם בנפרד יש עילת תביעה. בית המשפט העליון דחה את הערעור אך קבע גם הוא כי הסרט מהווה לשון הרע.
ביולי 2011 הגישו נציגי הלוחמים והמשפחות השכולות בקשה ליועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין, לבחון את החלטות קודמיו בתפקיד שלא לפתוח בחקירה נגד בכרי ולהפעיל את סעיף 4 לחוק איסור לשון הרע. לבקשה זו הצטרפו הפרקליט הצבאי הראשי בשם הרמטכ"ל (בני גנץ) וצה"ל, אלוף הפיקוד לשעבר יצחק איתן, תת-אלוף אייל שליין מפקד האוגדה, וכן הנשיא לשעבר של בית המשפט העליון, מאיר שמגר, פרופ' אוריאל רייכמן ופרופ' ידידיה שטרן. השופט מישאל חשין כתב לוויינשטיין שמדובר ב"סרט מעוות ורצוף כזבים". בסוף 2014, 40 חודשים לאחר הפנייה, החליט היועץ המשפטי שלא להעמיד את בכרי לדין פלילי על פי תביעת לשון הרע וקבע כי אין מקום להורות על פתיחה בחקירה. ויינשטיין הסכים שמדובר ביצירת תעמולה מסולפת שכוללת שקרים גסים רבים, ושעריכת הסרט היא מגמתית המשקפת מראות קשים שכלל לא התרחשו במציאות. למרות זאת הוא החליט שלא לאפשר את הפעלת סעיף 4 לחוק איסור לשון הרע, שלא הופעל מעולם בישראל.
תגובתם של החיילים להחלטתו של היועץ המשפטי: "נאבקנו בדרך הלגיטימית המשפטית, עברנו את כל בתי הדין, כולם פסקו שבכרי משקר אבל שום שופט במדינת ישראל לא אמר שאסור להקרין את הסרט ושבכרי צריך לעמוד לדין. המערכת המשפטית מפחדת ממה יגידו בעולם. היועץ המשפטי ממסמס אותנו 40 חודשים. בושה וחרפה לחברה הישראלית שאנחנו מאפשרים לאויב שלנו להשתמש בדמוקרטיה ולהכשיל אותנו.".
השלכות נוספות
פסק הדין אומנם ביטל את החלטת המועצה לביקורת סרטים ואפשר את הקרנת הסרט, אך הדברים שנכתבו נתנו תוקף לגרסה הישראלית הרשמית, בנוגע לפעולה בג'נין וכך סייעו לקבע אותה בזיכרון הקולקטיבי של מדינת ישראל. מאז ניסיונה של המועצה לביקורת סרטים לפסול את הקרנת הסרט "ג'נין ג'נין" בשל פגיעה ברגשות הציבור ועד היום לא נפסלו סרטים נוספים בשל הטענה של פגיעה באינטרס של רגשות הציבור. הפסיקה הוכיחה, שרק ביטויים חריגים ויוצאי דופן יצדיקו את הגבלתו של חופש הביטוי, ולפיכך ניתן לראות איך רוב הבקשות שמוגשות לבג"ץ בגין ביטויים פוגעניים, בגין סילוף עובדות בסרטים, מחזות ואפילו תשדירי פרסומות נדחות על ידי בית המשפט. הסרט הוקרן בהקרנה מסחרית בסינמטק תל אביב פעמיים, אך עורר התעניינות מועטה בלבד בקרב הצופים.
ע"א 1726/21 מוחמד בכרי נ' ניסים מגנאג'י
כאמור לעיל, תביעת לשון הרע שהגישו חמישה חיילי מילואים נגד בכרי נדחתה בנימוק שאין אדם ספציפי עליו ניתן להצביע שדיבתו הוצאה רעה, אלא הסרט מגנה את חיילי צה"ל בכללם. בשנת 2016 הגיש חייל המילואים ניסים מגנאג'י תביעת לשון הרע נגד בכרי, וציין שתצלומו נכלל בסרט, כך שהדיבה שבסרט מופנית אישית נגדו. בית המשפט המחוזי מרכז קיבל את תביעתו, ופסק לו פיצוי בסך 175 אלף ש"ח והוצאות משפט בסך 50 אלף ש"ח, והוציא צו המונע את הפצת הסרט והקרנתו בישראל, וצו להחרמת עותקי הסרט בישראל. בכרי ערער לבית המשפט העליון וערעורו נדחה, תוך חיובו בהוצאות בסך 35 אלף ש"ח.
ספסאן
מאז נחנך קו הרכבת המהיר הראשון בדצמבר 2009 בין סנקט פטרבורג למוסקבה, התפתחה המערכת ואף הוקמה רשת נוספת, קו סנקט פטרבורג – מוסקבה – ניז'ני נובגורוד, שפעלה עד יוני 2015 והוחלפה ברכבת סטריז'.
היסטוריה
ב-11 באפריל 2005 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, קנצלר גרמניה גרהרד שרדר, נשיא מסילות הברזל הרוסיות גנאדי פאדייב ומנכ"ל סימנס הנס שאברט חתמו על הסכם לפיתוח ואספקת רכבות על בסיס Intercity-Express עם מהירות מקסימלית עד 300 קמ"ש, סכום העסקה הוערך ב-1.5 מיליארד אירו.
לאחר מינוי ולדימיר יאקונין לנשיא חברת הרכבות הרוסית ההסכם שונה. ב-19 במאי 2006 הכריזה חברת סימנס המייצרת את ספסאן על קבלת הזמנה לשמונה רכבות מגרסת Velaro RUS מחברת הרכבות הרוסית הממשלתית וכן חוזה לאחזקת הרכבות למשך 30 שנה. סכום ההשקעה הוערך ב-600 מיליון אירו. הרכבות נועדו לקו המהיר שבין מוסקבה לסנקט פטרבורג, במהירות של עד 250 קמ"ש (עם אפשרות שדרוג למהירות של 330 קמ"ש).
על פי ההסכם תוכנן לפתוח קווי רכבת מהירה במסלול סנקט פטרבורג - מוסקבה, ובערים ניז'ני נובגורוד, קאזאן, סמרה, סוצ'י וקורסק עם אופציה לפתיחת קווים גם באומסק, נובוסיבירסק וקרסנויארסק.
ב-30 ביוני 2010 נחנך קו הרכבת המהירה במסלול ניז'ני נובגורוד — מוסקבה — סנקט פטרבורג. ב-1 ביוני 2015 הופסקה נסיעת רכבת ספסאן לניז'ני נובגורוד וזו הוחלפה ברכבת סטריז' המיוצרת בספרד בקו מוסקבה — ניז'ני נובגורוד (סטריז' = סיס החומות; במקור: Стриж או בספרדית Talgo 250).
מאפיינים
ספסאן מבוססת על רכבות ה-ICE3, אולם הן רחבות ב-33 ס"מ, על מנת להתאימן לרוחב המסילות ברוסיה. ארבע מן הרכבות תותאמנה לעבודה בשני סוגי מתח: זרם ישר 3kV, וזרם חילופין 25kV. בכל רכבת עשרה קרונות באורך כולל של 250 מטר, עם קיבולת של 600 נוסעים.
מערכי הספסאן יכולים להגיע עד לאורך של 20 קרונות. כיום ברשות חברת הרכבות הרוסית 16 רכבות המשרתות בקו סנקט פטרבורג - מוסקבה.
בטיחות
בכל שנות הפעלת הרכבת לא אירע ולו מקרה מוות בודד של נוסע כתוצאה משימוט (ירידת רכבת מן הפסים) או התנגשות בעת הפעלת הרכבות. מערכת הספסאן ידעה פציעות נוסעים שאירעו כאשר הדלתות האוטומטיות נסגרו על נוסעים, או על חפציהם. אולם, כדי למזער הסיכון למקרים שכאלה, עומדים על רציפי התחנות עובדי רכבת שתפקידם לדאוג כי נוסעים יעלו בבטחה לרכבת והדלתות תסגרנה במלואן.
מאז 2009 היו מקרים של נוסעים שנפצעו או מתו כתוצאה מכניסה לשטח המסילה. כדי למנוע מקרים כאלה הותקנו במספר תחנות מחסומים מיוחדים המונעים מנוסעים להגיע אל המסילה, אך יעילותם מוטלת בספק.
עודד רוזנפלד
עודד רוזנפלד (נולד בשנת 1944) הוא שחיין, שחקן כדורמים, קפטן נבחרת ישראל ומאמן נבחרת ישראל בכדורמים שחקן כדוריד וסגל נבחרת ישראל בעבר, ייצג את ישראל בכינוסי הפועל, מכביות, אליפויות אסיה, אליפויות קדם אולימפיות, אליפויות עולם (בלגרד 1973, ברלין 1978) ושימש כיו"ר איגוד הכדורמים בהתאחדות לספורט בישראל (1991 - 1996).
ביוגרפיה
רוזנפלד שיחק כדורמים בקבוצת הפועל קריית טבעון. בהמשך שיחק בקבוצת הפועל גבעת חיים.
בשנים 1963 - 1979 אימן רוזנפלד קבוצות כדורמים וכדוריד בליגה הלאומית. בין השנים 1967 - 1972 עבד כמורה לחינוך גופני בבתי ספר יסודיים, בחטיבת הביניים ובתיכון: בגבעת המורה, בעפולה, בבית הספר הריאלי בחיפה, הפנימייה הצבאית בית בירם, הפנימייה לנערים חוסים ויצו בחיפה ובית הספר התיכון חקלאי "עירון" בחדרה.
בשנת 1973 שיחר רוזנפלד בנבחרת ישראל שהתמודדה מול נבחרת איראן באיראן, על העפלה לטורניר אליפות העולם בכדורמים בבלגרד. נבחרת ישראל ניצחה בשניים מארבעת המשחקים, הפסידה אחד, ואחד סיימה בתיקו וכך עלתה לראשונה בתולדותיה לאליפות העולם בכדורמים. באליפות העולם הפסידה ישראל בכל שבעת המשחקים שקיימה וסיימה במקום 16 והאחרון. מאזן השערים שלה היה, בשלב הראשון: 6 - 49 (43-) ובשלב השני: 9 - 30 (21-).
באליפות העולם בכדורמים שנערכה בברלין, גרמניה (באותה העת מערב גרמניה) 1978 שימש רוזנפלד כקפטן נבחרת ישראל בכדורמים והיה השחקן המבוגר באליפות. הנבחרת סיימה במקום 16 והאחרון לאחר שהפסידה בשלושת משחקיה. מאזן השערים שלה היה: 4 - 24 (20-). בשלבים המוקדמים הנבחרת הישראלית שובצה לסדרת משחקים מול איראן שנערכו בישראל, והצליחה לזכות ולעלות לטורניר העולמי.
בשנים 1980–1984 שימש רוזנפלד מאמן נבחרת ישראל בכדורמים.
חייו האישיים
משנת 1972 עבד רוזנפלד במכון וינגייט בתפקידים רבים. הוא בוגר תואר ראשון (1976) בפילוסופיה כללית ותואר שני (1981) בסוציולוגיה של החינוך, מאוניברסיטת תל אביב. בשנים 1978 - 1987 הוא ניהל את המגמה להוראת המדעים בחינוך הגופני ועבד כמרצה לסוציולוגיה של הספורט, מדריך פדגוגי ומורה לשחייה ולכדוריד. בשנת 1988 קיבל את הדוקטורט מאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1991 - 1996 שימש כיו"ר איגוד הכדורמים בהתאחדות לספורט בישראל, בשנים 1990 - 1992 ניהל את המחלקה להכשרת מאמנים בבית הספר למאמנים, במכון וינגייט. משנת 1992 ועד לשנת 2000 עמד בראש המגמה לבריאות הציבור במכללה לחינוך גופני במכון וינגייט ובשנים 2004 – 2011 שימש כיו"ר ארגון ספורט אקדמי במכללת וינגייט.
היריבות בין הבוסטון סלטיקס לבין הלוס אנג'לס לייקרס
היריבות בין הסלטיקס ללייקרס היא יריבות בליגת ה-NBA בין הבוסטון סלטיקס ללוס אנג'לס לייקרס. הסלטיקס והלייקרס הם שני המועדונים הכי מצליחים בליגת ה-NBA, והיריבות נחשבת לעיתים קרובות הכי גדולה ב-NBA. הסלטיקס והלייקרס נפגשו 12 פעמים בגמר ה-NBA, שיא ליגה, כשהמפגש הראשון היה ב-. שני המועדונים המשיכו לשלוט בליגה בשנות ה-60 וה-80, והתמודדו זה מול זה בגמר שש פעמים בשנות ה-60, שלוש פעמים בשנות ה-80 ופעמיים מאז שנת 2000.