cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מריה קיסליובה
לאחר הפרישה מספורט
לאחר המשחקים האולימפיים בשנת 2004 פרשה קיסליובה בפעם השנייה מספורט תחרותי וחזרה לעבוד כמנחת שעשועון הטלוויזיה הפופולרי החוליה החלשה.
שארטר
שָארְטְר (בצרפתית: Chartres) היא עיר בצרפת, בירת מחוז אר ולואר. העיר, השוכנת כ-80 ק"מ דרום-מערבית לפריז, מונה כ-40,000 תושבים (1999).
היסטוריה
העיר הייתה מוקד חשוב בתקופה הגאלו-רומית בצרפת. ב-858 היא נשרפה על ידי ויקינגים. תושביה גברו עליהם בשנת 911 אחרי ניסיונם להטיל על העיר מצור. בימי הביניים פרחה העיר כמוקד תרבותי וכלכלי, בעיקר הודות לשריד קודש שהנוצרים מאמינים שהוא טוניקה שהייתה שייכת למרים, אם ישו, שריד שהפך את העיר למרכז צליינות. אז גם נבנתה בעיר קתדרלת שארטר הגותית (1134–1145 ו-1194–1260) אשר עמה מזוהה העיר.
במאה ה-15 נכבשה העיר על ידי האנגלים לתקופה של כ-15 שנים. במאה ה-16 היא הותקפה על ידי הפרוטסטנטים, ללא הצלחה, במסגרת מלחמת הדתות הצרפתית. במלחמת צרפת–פרוסיה הייתה שארטר תחת מצור ב-1870 והיוותה מוקד מרכזי בהמשך המערכה. במלחמת העולם השנייה ספגה העיר פגיעות קשות ביותר כמו ערים רבות נוספות בצפון-מערב צרפת.
אתרים מרכזיים
העיר ידועה בשל קתדרלת שארטר הגותית, שהוכרה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1979. מבנה חשוב נוסף הוא כנסיית סן-פייר, שנבנתה במאה ה-13 בסגנון גותי קורן.
יעל גרזון
יעל גרזון (1914–1941) הייתה פעילה קומוניסטית ארצישראלית.
ביוגרפיה
גרזון נולדה בארץ ישראל בשנת 1914 ומימי ילדותה השתתפה בפעילות ארגונים קומוניסטים מקומיים, החל מארגון הילדים הקומוניסטים, דרך הנוער הקומוניסטי ועד למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ). גרזון דברה ערבית והייתה מזכירת סניף תל אביב של ברית הנוער הקומוניסטי.
מעצרים וגירוש
כארבע שנים מחייה עברו עליה בבתי סוהר ותחת השגחת המשטרה. למרות זאת, לא הפסיקה לקחת חלק פעיל בכל פעולות המפלגה הקומוניסטית.
ב-1 במאי 1928 ארגנה גרזון הפגנת ילדים ונוער, אחת הפעולות המהפכניות הראשונות של ארגון הילדים הקומוניסטים בא"י.
ב-1929 השתתפה בפעולות נגד המשטרה, שסירבה למסור את גופתה של חברת המפלגה שמתה בבית הסוהר בירושלים.
ב-1931 הועמדה לדין יחד עם עוד 4 מחברותיה (במשפט שנקרא "משפט הקומוניסטיות") באשמת השתייכות לארגון לא חוקי. ביולי 1935 פתחו 15 אסירים קומוניסטים בבית הכלא המרכזי בירושלים בשביתת רעב, במחאה על כך שהזכויות השמורות לאסירים פוליטיים נשללו מהם, ושתנאיהם הושוו לאלה של אסירים פליליים. בזמן השביתה השתתפה גרזון בארגון הפגנות ואסיפות מחאה, ובעקבות כך נאסרה שוב. עם כניסתה לבית הכלא הצטרפה מיד לשביתת הרעב.
ב-1937 נתפסה בבאר יעקב יחד עם אפרים ווזק, פעיל נוסף בפק"פ. הם הואשמו בהחזקת חומר אסור והשתתפות באגודה בלתי חוקית. גרזון נידונה למאסר של שבועיים ולמתן ערבות להתנהגות טובה בסך 25 לא"י.
ב-1936, כשהיא נרדפת על ידי המשטרה, החליטה גרזון לעזוב את הארץ ולנסוע לספרד לעזרת הרפובליקה במלחמתה נגד ההתקוממות הלאומנית שפרצה באמצע יולי והונהגה על ידי הגנרל פרנסיסקו פרנקו. גרזון הצטרפה ללוחמים ארצישראליים נוספים כחלק מהבריגדות הבינלאומיות.
עם שובה לארץ חזרה מיד לפעילות המפלגה הקומוניסטית. באוגוסט 1940 נכלאה בבית הסוהר בבית לחם, שם חלתה בדלקת ריאות קשה. המשטרה הבריטית סירבה לשחררה מהכלא, וככל הנראה אף נמנעה מלהגיש לה עזרה רפואית הולמת. רק כאשר מצבה הוחמר, העבירו אותה לבית החולים הממשלתי בירושלים. כשראו שמצבה נואש אפשרו השלטונות הבריטיים לשחררה בערבות. הוריה העבירו אותה לבית החולים הדסה, בו נפטרה כעבור שעות אחדות, ב-9 בפברואר 1941.
בשנים שלאחר מותה טענה עיתונות השמאל שגרזון בעצם נרצחה בגלל הזנחה רפואית מכוונת ואף הועלתה תביעה להעמיד את האחראים לדין. אכן ב-1948 פעלה בארץ ועדת חקירה שבדקה את מותו של סיומה מירונאנסקי הקומוניסט בכלא ובמסגרת זו נשמעו עדויות על היחס המפלה כלפי אסירים קומוניסטים (ויעל גרזון ביניהם) בתקופה שקדמה להקמת המדינה.
בשנות ה-50 וה-60 העלתה לא פעם ברית הנוער הקומוניסטי על נס את מאבקה והקרבתה של גרזון וקראה למועדון שלה על שמה.
זנב סנונית יוליסס
זנב סנונית יוליסס (שם מדעי: Papilio ulysses) הוא מין של פרפר מהסוג זנב סנונית, הנפוץ באינדונזיה, אוסטרליה, פפואה גינאה החדשה ואיי שלמה. הוא דומה מאוד למין מורפו כחול המצוי באמריקה הדרומית. מין זה תואר בשנת 1758 בידי החוקר קארולוס ליניאוס.
אטימולוגיה
הפרפר נקרא על שם יוליסס, שמו הרומי של הגיבור היווני אודיסאוס שהוא אחת הדמויות של הספרות היוונית העתיקה והדמות המרכזית באודיסיאה.
תפוצה
המין נפוץ בצפון-מזרח אוסטרליה, האי גינאה החדשה, איי מאלוקו, ארכיפלג ביסמרק וצפון-מערב איי שלמה.
מאפיינים
לפרפר זה מוטת כנפיים של כ-14 סנטימטרים אך האורך משתנה בתת-מינים שלו. החלק העליון של הכנפיים הוא כחול ססגוני ואילו החלק התחתון שחור. הנקבה שונה מהזכר בכך שיש לה סהרונים קטנים וכחולים מאחורי הגב ושצבעה חום.
בית גידול
מין זה חי ביערות טרופיים ובגנים.
התזמורת הסימפונית של ניו יורק
התזמורת הסימפונית של ניו יורק הייתה תזמורת, שעיריית ניו יורק ייסדה באמצעות לאופולד דאמרוש בשנת 1878. במשך שנים רבות הייתה זו מתחרה נודעת לאגודה הפילהרמונית של ניו יורק, הוותיקה יותר. התזמורת הסימפונית פעלה בתמיכת אנדרו קרנגי, שבנה את קרנגי הול (נפתח בשנת 1891) במיוחד בשביל התזמורת. התזמורת נוסדה בשם "האגודה הסימפונית של ניו יורק".
הסימפונית נודעה בביצוע יצירות צרפתיות ורוסיות ססגוניות יותר מן הפילהרמונית, שהצטיינה ברפרטואר גרמני. כשליאופולד דאמרוש נפטר, בנו, וולטר דאמרוש, החליף אותו כמנהל מוזיקלי.
בשנת 1903 עברה התזמורת ארגון מחדש ושמה שונה ל"תזמורת הסימפונית של ניו יורק". בשנת 1920, הייתה זו התזמורת האמריקאית הראשונה שיצאה לסיור באירופה. בשנת 1928, התמזגה התזמורת עם האגודה הפילהרמונית ליצירת "התזמורת הפילהרמונית-סימפונית של ניו יורק", ובהמשך ליצירת הפילהרמונית של ניו יורק.
ספלריט
ספלריט הוא מינרל המשמש כבצר העיקרי של אבץ. המינרל בנוי בעיקר מסולפיד האבץ, אבל כמעט תמיד יהיו בו גם כמויות משתנות של ברזל ולכן נוסחת המבנה שלו היא Zn,Fe+2)S).
גילוי המינרל
המינרלוג הגרמני גאורגיוס אגריקולה (1494–1555) תיאר לראשונה את הספלריט ב-1546, וכינה אותה "בלנדה" (blende), כינוי שמקורן בגרמנית – blenden (בלנדן), כלומר לעוור או לרמות. הסיבה לכינוי זה היא משום שהמינרל דומה מאוד למינרל גלנה. הגלנה היא בצר חשוב מאוד של עופרת, מתכת שהייתה אז שימושית מאוד, אבל בניגוד לגלנה הספלריט אינו מכיל עופרת. השם המקובל כיום למינרל, ספלריט, ניתן על ידי המינרלוג הגרמני ארנסט פרידריך גלוקר (Ernst Friedrich Glocker; 1858-1793) בשנת 1847. מקור השם מיוונית, ספלרוס (sphaleros), כלומר בוגדני. כמו הכינוי בלנדה הוא נועד לתאר את העובדה שהמינרל דומה לגלנה, אך אינו מכיל עופרת.
תכונות המינרל
הארבעונים של המבנה הבסיסי משולבים בדרך כלל יחד בצורת גבישים תאומים ולכן דומים לתצורת תמניון. לגבישים התאומים יש תצורה מיוחדת המכונה "תאומי ספינל" (משום שתצורה זו מופיעה בצורה המושלמת ביותר במינרל ספינל). ניתן לראות את המינרל בקבוצות של גבישים קובייתיים או בצורת דודקהדרונים מעוותים. פאות הגביש הן בדרך כלל מעוגלות. גודל הגביש עד 30 ס"מ. המינרל מצוי גם כגושים חסרי צורה, בצורת גרגרים, דמוי אשכול ענבים, כסיבים וכשברי פצילות ארוכים ומעוותים.
אופטית המינרל הוא איזוטרופי, אך למרות זאת יש דגימות בהם מופיעה שבירה כפולה. חלק מדגימות המינרל הם פלואורסצנטיים בגוון כתום. הספלריט הוא אחד המינרלים בהם קיימת תופעת הטריבולומסנציה, כלומר שהמינרל פולט אור כשמרסקים אותו. מקדם השבירה של הספלריט (כפי שנמדד בנורת נתרן, 589.3 נאנומטר) הוא 2.37. הספלריט מתגבש במערכת הגבישית הקובייתית וניחן בפצילות מושלמת היוצרת דודקהדרון. גמי (Gemmy), סוג חיוור של ספלריט שמקרו באזור העיירה פרנקלין במדינת ניו ג'רזי בארצות הברית פלואורסצנטי באור כתום או כחול עז בהשפעת קרינת על-סגול באורכי גל ארוכים והוא מכונה קליופאן (cleiophane). זהו ספלריט הבנוי מסולפיד האבץ טהור כמעט לחלוטין.
הספלריט מצוי בדרך כלל בלוויית המינרלים גלנה, פיריט, וסולפידים אחרים יחד עם קלציט, דולומיט ופלואוריט.
הספלריט הוא זרז עבור תהליכים בהם מעורב אור (פוטוקטליזטור). עובדה זו הביאה זוג חוקרים אמריקאים מאוניברסיטת הרווארד, סקוט מרטין (Scot T. Martin) ושְׂיָאנְג גָ'אנְג (Xiang V. Zhang) להעלות השערה כי ראשית החיים על פני כדור הארץ החלה בתגובות כימיות שבהם נוצרו תרכובות אורגניות מפחמן דו-חמצני ואור בסביבה מימית, שבה היה נוכח ספלריט ששימש כזרז, כסוג של מעגל קרבס הפוך.
שימושים
הספלריט היא המקור עיקרי להפקת אבץ. במקומות אחדים הוא מכיל כמויות משמעותיות של קדמיום, גליום ואירידיום והוא מהווה מקור גם למתכות אלו.
גבישי ספלריט בגודל ובשקיפות מתאימים לוטשו כאבני חן, בדרך כלל תוך שימוש בחיתוך היהלום על מנת להציג בצורה המיטבית את הנפיצה הגבוהה בת ה-0.156 (כפי שהיא נמדדת בהפרש בין מקדמי השבירה בין אורכי הגל B ו-G של קווי פראונהופר) של הספלריט שהיא מעל לפי שלושה מזו של יהלום. קל לטעות ולחשוב שאבני חן שנחתכו זה עתה המציגות ברק יהלום הם סוג של יהלום צבעוני, אך בשל הקשיות הנמוכה מאוד של הספלריט ופצילותו המושלמת מעדיפים להשאיר את אבני החן בלתי משובצות כאבנים באוספים פרטיים או במוזיאונים (אם כי היו מקרים שספלריט שובץ בתליונים). אספנים מוכנים לשלם סכומים גבוהים עבור אבנים שמשקלן יותר מקרט אחד (כ-200 מיליגרם), משום שגבישים טהורים לגמרי קטנים מאוד בדרך כלל. צבעו של ספלריט באיכות של אבן חן הוא בדרך כלל צהבהב עד חום-דבש, אדום עד כתום, או ירוק.
שני המקורות החשובים ביותר לאבני החן הם קאננאה (Cananea) במדינת סונורה במקסיקו ו"פיקוס דה אירופה" (Picos de Europa - פסגות אירופה) שברכס ההרים הקנטבריים (Cordillera Cantabrica) סמוך לסנטנדר בחוף הצפוני של ספרד.
מקור ותפוצה
הספלריט נוצר בעורקים הידרותרמיים בטווח רחב של טמפרטורות בפחם, באבן גיר, בדולומיט ובסלעי משקע אחרים. במרבצים המכילים הן עופרת והן אבץ, הגלנה (סולפיד העופרת) שוקעת בדרך כלל בראש הבצר והספלריט בתחתיתו.
הספלריט הוא מינרל נפוץ מאוד מלבד המקומות שכבר הוזכרו קודם לכן בערך אפשר למצוא גבישים שחורים של ספלריט באלסטון מור (Alston Moor) בקמברלנד שבאנגליה ובסנט אגנס (St Agnes) בקורנוול; גבישים צהובים של ספלריט בקווניק (Cavnic) ליד באיה מארה במחוז מרמורש שבצפון מערב רומניה ובביננתל (Binnenthal) בוואלה (Valais) שבשווייץ. מקומות נוספים כוללים את פרייברג במדינת סקסוניה בגרמניה; טרפקה (Trepca) ביוגוסלביה לשעבר; ברוקן היל (Broken Hill) במדינת ניו סאות' ויילס באוסטרליה; מספיל (Mazapil) במדינת סקטקס במקסיקו; בג'ופלין, מחוז ג'אספר (Jasper), במדינת מיזורי; בגלנה שבמחוז צ'רוקי בקנזס ובמקומות שונים במדינות ניו יורק, אריזונה ואילינוי שבארצות הברית; ובהר סנט-אילר שבקוויבק שבקנדה.
שיקוי האהבה
שיקוי האהבה (באיטלקית: L'elisir d'amore) היא אופרה בופה (אופרה קומית איטלקית) בשתי מערכות מאת מלחין האופרה גאטנו דוניצטי. דוניצטי חיבר את המוזיקה, והליברטו נכתב על ידי פליצ'ה רומאני. שיקוי האהבה מוגדרת בפרטיטורה כאופרה מסוגה melodrama giocoso. הצגת הבכורה נערכה ב- 12 במאי 1832, ב- Teatro della Cannobiana שבמילאנו.
מערכה ראשונה
נמורינו, איכר עני, מאוהב באדינה, בעלת האדמות היפה, אך אדינה לא משיבה לנמורינו אהבה. כבר בתחילת האופרה מגלה נמורינו את אהבתו באריה "לו ידעתי מה אומרות עיניה, לו שמעתי מה לוחשות שפתיה..". כאשר נמורינו שומע את אדינה מקריאה לעובדיה את האגדה על טריסטן ואיזולדה, טריסטן שהיה מאוהב באיזולדה שלא נענתה לחיזוריו אך "כשהלב קשה כמו אבן, אין תשובה ואין סיכוי - את הכל מיד פותרת לגימה מן השיקוי" .. "כפית של שיקוי אהבה...ואיזולדה התאהבה" הוא מחליט שהוא יזכה בליבה של אדינה באמצעות שיקוי אהבה. כאשר הסמל בלקורה כובש הלבבות מגיע לכפר, הוא מציג את עצמו באריה "אהבה, כלומר amore היא הכוח, היא הנשק, ואני כלומר בלקורה מגויס עם כל הלב, בפקודה תמיד רעב - להתאהב". בלקורה מציע נישואין לאדינה עוד באותו היום לעיני כל הכפר, מתוך ביטחון שהיא אכן תסכים. דולקמרה, נוכל המתחזה לרופא (ואף מגדיר את עצמו "הדוקטור האנציקלופדי"),"אני פרופסור מאוד מוכר, לומר את שמי זה מיותר, יודעים עלי בכל עיר וכפר... כל מחלה ניצחתי, עיני עוורים פקחתי..." מגיע לכפר ומנסה למכור לתושבים שיקוי המרפא כל מחלה "שיקוי נגד ברונכיטיס, שיקוי נגד קוליטיס, שיקוי נגד אנגינה ונגד סקרלטינה". לאחר שאף אחד מן התושבים לא קונה את השיקוי, נמורינו פונה לדולקמרה ושואל אותו האם יש לו שיקוי אהבה בדומה לשיקוי ששתו טריסטן ואיזולדה. "מר פרופסור, לקנות רציתי...איזה יופי לא ציפיתי! שהיא תתאהב לנצח... יש לי ! בטח! יש עתיד ויש תקווה! זה שיקוי האהבה!" דולקמרה משיב בחיוב, ומוכר לנמורינו יין רגיל, תמורת המטבע היחיד שהיה בכיסו. כדי שיספיק לברוח בזמן, דולקמרה אומר לנמורינו שהשפעת השיקוי תתחיל רק למחרת. נמורינו שותה את היין, משתכר מיד, ומייחס זאת להשפעתו הקסומה של ה"שיקוי". נמורינו פוגש את אדינה תחת השפעת היין. היא מתגרה בו, והוא, בטוח שלמחרת היום יזכה בליבה, אומר לה שהוא התגבר על אהבתו, ומתעלם ממנה לאחר מכן. אדינה מושפלת מהתעלמותו של נמורינו, אך מסתירה את רגשותיה. כדי להשפיל אותו בחזרה, היא מסכימה להצעת החתונה של בלקורה הנפוח "הלילה אדינה אומרת בלי פחד: לנצח בלקורה, לנצח ביחד", והתאריך לחתונה נקבע לאחר שישה ימים. אדינה מספרת לנמורינו על ההחלטה, אולם הוא ממשיך להתנהג כלפיה באדישות, עדיין בטוח שלמחרת היום יזכה בליבה. בלקורה מקבל הודעה כי הגדוד שלו עומד להישלח מהכפר למחרת ומבקש מאדינה להקדים את תאריך החתונה לאותו הערב והיא מסכימה. נמורינו נבהל מהקדמת החתונה, ומתחנן בפני אדינה שתדחה את החתונה למחרת בבוקר. אדינה, מתוך רצון להשפיל את נמורינו, לא מסכימה לבקשתו. בלקורה מתרגז, ומאיים על נמורינו במכות.
מערכה שנייה
מאוחר יותר באותו ערב, נשות הכפר מרכלות על כך שנמורינו לא מודע שהוא כרגע ירש הון מדודו שנפטר. הן מאתרות את נמורינו, שבזבז את מענק הגיוס שלו על כמות נוספת של "שיקוי" (שוב יין פשוט) מדולקמרה. הנשים מברכות את נמורינו, ומתייחסות אליו באופן ידידותי במיוחד "חלום מתוק של כל אישה- בחור צעיר עם ירושה". נמורינו רואה ביחסן של הנשים הוכחה לפעולתה של מנת השיקוי הנוספת. אדינה פוגשת את נמורינו, שיכור מהיין הנוסף, ושואלת את דולקמרה לפשר התנהגותו המוזרה. דולקמרה, לא מודע להיותה של אדינה מושא אהבתו של נמורינו, מספר לה את הסיפור על האיכר התמים שקנה ממנו "שיקוי אהבה" בשארית כספו, ואף היה מוכן לסכן את חייו בצבא כדי לקבל עוד מנה מהשיקוי. אדינה, מבינה שנמורינו קנה את השיקוי על מנת לכבוש את ליבה, מתחרטת על יחסה הקודם אליו ומתאהבת בו. נמורינו מופיע לבד, מהורהר, ונזכר בדמעה שראה בעינה של אדינה כאשר הוא התעלם ממנה. מתבסס על הדמעה הזו בלבד, הוא מחליט שאדינה אוהבת אותו. אדינה נכנסת, ושואלת את נמורינו מדוע הוא הצטרף לצבא. נמורינו אומר לה שהוא מחפש חיים טובים יותר. אדינה אומרת לנמורינו שהיא קנתה עבורו את צו הגיוס מבלקורה, ושהוא חופשי מהתחייבותו לצבא. אדינה נותנת לנמורינו את הצו, ופונה ללכת. נמורינו, במחשבה שאדינה נוטשת אותו, מאבד את עשתונותיו, ואומר לאדינה שאם היא לא אוהבת אותו, הוא מעדיף למות כחייל. אדינה מתוודה בפני נמורינו על אהבתה אליו, ומתחננת לפניו לסלוח לה על התנהגותה בעבר. נמורינו עונה לה בנשיקה. בלקורה נכנס, רואה את השניים יחד, ואדינה מספרת לו על אהבתה לנמורינו. בלקורה מוותר, ואומר כי יש נשים יפות אחרות רבות בעולם. דולקמרה עוזב, "ההיסטוריה מקיימת ולכן אני מבטיח - השיקוי תמיד יודע, השיקוי תמיד מצליח!" והכפר מריע לו, משוכנעים כי השיקוי אכן פעל את פעולתו הקסומה.
אריות מפורסמות
האריה המפורסמת ביותר באופרה זו היא "Una Furtiva Lagrima" (דמעה אחת חטופה) של נמורינו, בתמונה השנייה של המערכה השנייה. אריות מפורסמות נוספות הן:
אלה פמפילובה
אלה אלכסנדרובנה פמפילובה (רוסית: Э́лла Алекса́ндровна Памфи́лова; נולדה ב-12 בספטמבר 1953 במוסקבה) היא פוליטיקאית רוסיה, חברה בדומה, לשעבר שרת הרווחה בממשלת ילצין, הייתה המועמדת אישה הראשונה לבחירות בשנת 2000. שימשה כיו"ר המועצה הנשיאותית לזכויות אדם ברוסיה וביולי 2010 דווח כי היא מסרה את התפטרותה מהתפקיד.
בשנת 1976 סיימה את לימודיה במכון להנדסת חשמל במוסקבה עם תואר בהנדסת חשמל. בין השנים 1976 ל-1989 עבדה כמפקחת ומהנדסת בתעשייה האלקטרונית. בשנת 1986 נבחרה ליו"ר האיגוד המקצועי של החברה. בשנת 1989 נבחרה לקונגרס של ברית המועצות מטעם האיגודים המקצועיים ובשנת 1990 נבחרה כחברה בפרלמנט הסובייטי, הסובייט העליון. בין השנים 1991 ל-1994 כיהנה כשרה לענייני רווחה ואוכלוסייה בממשל ילצין.
בשנת 2000 הייתה לאשה הראשונה אשר התמודדה לנשיאות ברוסיה אולם זכתה בסך הכל לאחוז מהקולות. בשנת 2000 מונתה על ידי פוטין לתפקיד יו"ר המועצה הנשיאותית לזכויות אדם ברוסיה. ביולי 2010 התפטרה מהתפקיד. במרץ 2014 מונתה לנציבת תלונות הציבור לענייני זכויות אדם בלשכת נשיא רוסיה.
ב-28 במרץ 2016 נבחרה לעמוד בראש ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה.
זיהום אור
זיהום אור (באנגלית: Light pollution, Photo pollution, Luminous pollution), הוא מונח המתאר עודף, אי־כיוון, או בזבוז מאסיבי של אור (בדרך כלל אור מלאכותי). התופעה הנפוצה ביותר הנגרמת מזיהום אור היא הסתרת הכוכבים בשמי הלילה, והמונח מתאר, אלא אם צוין במפורש אחרת, סוג זה של הזיהום. זיהום אור יכול להחריף עקב גורמים נוספים המצטרפים אליו ומתווכים את השפעתו בהקשרים שונים (כגון החשכת שמי הלילה), דוגמאות לגורמים אלה הן עננים, ערפל, אירוסול, ופחמן דו־חמצני.
בישראל אין מקום שחופשי מזיהום אור מאופק לאופק, אך קיימים שטחים בהם תצפית לזנית וסביבתה חופשיים למדי מזיהום אור.
השלכות
השפעתו העיקרית של זיהום אור היא ביצירת מיסוך זוהר שמיים, הגורם להסתרת גרמי השמים כגון גלקסיות וכוכבים מעל ריכוזים עירוניים ובסביבתם ובפועל גורם להופעתם של כוכבים ספורים ובהירים מאוד בלבד. מלבד זאת קיימות השפעות נוספות, חלקן טרם נחשפו על ידי מדעי הטבע – ידוע שמחזור אור־חושך מתזמן מערכות רבות בבעלי חיים וצמחים, אבל היקף המחקר אינו מספק עדיין תשובה סופית כמה נזק נגרם ולאילו אורגניזמים. רק חלק מהפגיעה ידוע ומוכר.
בין השפעות זיהום האור יימנו:
לפי אמת מידה הגיונית של שימור אנרגיה, הפחתת זיהום האור בראש ובראשונה כרוכה בשינוי הרגלי החברה, הרגלים הנוגעים להשמת מערכות תאורה בריכוזי אוכלוסייה, כמו למשל הצבת תאורה מוקרנת למטרה, ולא בעלת סימטריה כדורית, ובזבוז אנרגטי (אור שאינו מוקרן נקודתית ומתפזר במרחב ללא סיבה מוצדקת מהווה בזבוז אנרגיה שהייתה יכולה לשמש למטרות שונות, כמו למשל ציבוריות). מספר איגודים תעשייתיים התריעו נגד הבעייתיות שבזיהום האור, כך למשל, מוסד מהנדסי האור לממלכה המאוחדת (The institute of light engineers, United kingdom) משלים את הידע של חבריו בנושא תכנון מערכות תאורה משמרות אנרגיה ולפיכך מניעה של זיהום אור מנקודה זו.
מבחינה פסיכולוגית זיהום אור עלול להשליך באופן שלילי ברמה האישית והבין־אישית כאחת. מקורות אור רחוביים וביתיים כמו למשל פנס כביש או זרקור חצר הדולקים במהלך הלילה, עלולים להוות מטרד לגרים בקרבתם. בדיקות שונות העלו שתאורה כזו היא במקרים רבים בזבזנית (באנרגיה) מתוקף היותה זורקת אור בצורה נרחבת מאוד, כזו שמפריעה לחי, במגוון הקשרים.
השיטה המשמשת לתכנון והערכה של איכותו וכמותו של האור הנדרש לסביבה מסוימת היא מודל מתמטי, אשר תוצאותיו בדרך כלל מוצגות איסופוטית, או בעקומת גובה קו (Contour map).
תקנות מדיניות ועירוניות ההולכות ונעשות מבוקשות בעשורים האחרונים, משמשות למנוע זיהום אור.
השפעה על בני אדם ובעלי חיים
לבני האדם קיים שעון ביולוגי שמסנכרן את עצמו, בין השאר, עם מקצב היום והלילה. מקצב זה נקרא "מקצב צירקדי". המקצב מתאים את עצמו לשעות האור, ומשפיע על ההפרשות ההורמונאליות בגוף האדם.
בעין האנושית קיימים קולטנים מיוחדים הרגישים במיוחד לאורכי הגל הכחולים. לפני המצאת התאורה המלאכותית, היה האור הכחול סימן מובהק ליום. המקור היחיד בטבע לאורכי הגל הכחול הוא השמיים בשעות היום.
בחיים במדינות מערביות נחשף אדם לשעות רבות של אור גם לאחר רדת החשכה. כל מכשיר מסמארטפון עד נורת שולחן בחדר העבודה פולטות אור הפוגע במקצב הצירקדי התקין בגוף האדם. חשיפה גדולה לאור, בעיקר באורכי הגל הכחולים, בשעות הלילה גורמת לעיכוב הפרשת המלטונין. המלטונין הוא הורמון שאחראי על הרגשת העייפות ומופרש בחושך. העדר המלטונין בשעות הלילה עלול לגרום לבעיות בשינה, לעיכובי התהליכים הטבעיים המתבצעים בגוף בזמן השינה ולהרגשת עייפות בבוקר שלמחרת.
שימוש במחשב, יציאה למסיבות או נוכחות במשמרות עד השעות הקטנות של הלילה ושינה ביום גורמים להפיכת סדר היום והלילה.
הבעיה רק מחריפה בשנים האחרונות, אך ייתכן ולא עבר מספיק זמן מאז על מנת שייראו שינויים בשיעורי המחלות הנגרמות מכך. ההחרפה נובעת משימוש מוגבר של האוכלוסייה במדינות המערביות במוצרי אלקטרוניקה ותאורה הפולטים בשיעור גבוה יותר את אורך הגל הכחול, שהוא הבעייתי. צגים שטוחים – צגי פלזמה, LCD ו־OLED – פולטים יותר אור באורך הגל הכחול מאשר צגים "עבים" – צגי שפופרת קרן קתודית. נורות פלואורסצנטיות, ובמיוחד נורות LED, פולטות יותר אור כחול מאשר נורות להט והלוגן.
נמצא כי זיהום אור משבש רביית אלמוגים. הם פולטים למים תאי רביה זכריים ונקביים בשעות חשוכות מסוימות ועליהם להיפגש בין שקיעת השמש לזריחת הירח.
מקורות זיהום האור
זיהום האור הוא מונח כללי המתאר מספר מצבים, משמעותיים יותר ופחות, שהם על תקן זיהום סביבתי, או נזק לסביבה הנובע מאור. אור מזהם הוא תוצר־לוואי של התרבות המודרנית־תעשייתית. הזיהום נובע מתאורה מלאכותית לקויה שאינה ממוקדת במטרתה בלבד וגורמת להפצת אור מיותר (ובכך גם לבזבוז אנרגיה), כגון תאורה ביתית, פרסומות, משרדים, אזורי תעשייה, תאורת רחוב, תאורת מגרשי ספורט וכדומה. זיהום האור בולט ובעייתי במיוחד באזורים העירוניים בארצות הברית, ביפן ובאירופה אך קיים למעשה לפחות בכל מדינה מתועשת או מרוכז באוכלוסייתה.
סוגי הזיהום
בדרך כלל מתייחס המונח "זיהום אור" לבעיית הסתר כוכבים (הנגרמת מ־זוהר שמיים, Skyglow), והיא המצב הנפוץ היום בעולם בו בריכוזי אוכלוסייה גדולים, בהם כמות האור ממסכת את השמיים ומונעת צפייה טבעית בכוכבי החלל שהיא דבר חיוני לאדם ולבעלי חיים מסיבות נוירופסיכולוגית, פיזיולוגית, אסתטיות וכדומה, שהרקע להן הוא אבולוציוני. להלן יוצגו סוגי זיהום אור, מהעיקרי למשני, כשבראש ובראשונה יתוארו הגורמים להסתרת הכוכבים, ובהדרגה יוצגו סוגים אחרים של זיהום אור, שגם הם תורמים (באופן עקיף יחסית) להחשכת השמיים.
זוהר שמיים
סולם בורטל למיסוך שמי הלילה. משמש למדידת רמת המיסוך שלהם. הסולם פורסם לראשונה במגזין Sky & Telescope. ומשמש קבוצות כמו שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. הסולם בן תשעה שלבים, משמש לסיווג חומרת הזיהום על פי חשכת השמיים, תוך מדידת פרמטרים דוגמת תופעות כמו או אור גלגל המזלות (Zodiacal light, כלומר אור המגיח מאזור קבוצות הכוכבים שבגלגל המזלות) שממוסכים היטב בלילה. שלב 1 בסולם הוא הציון הטוב ביותר, ומשקף צפייה מעולה בכוכבים בשמי הלילה.
זוהר שמיים בעייתי במיוחד לציבור האסטרונומים החובבים המבקשים להביט בכוכבים בצורה קרובה ככל הניתן לזו של אסטרונום מקצועי. עצם העובדה שהציוד בו משתמשים האסטרונומים החובבים אינו מקצועי במיוחד מקשה עליהם עוד יותר את צפייתם, שכן הנסיעה החוזרת לאזורים מבודדים מאור (כמו למשל באמצע מדבר לא מיושב) אינה דבר קל.
צמצום של זוהר השמים ייעשה למשל בבחירת פנסים עם זכוכית שטוחה ואופטיקה שמייצרת אלומת אור בעלת רוחב של 90 מעלות או פחות מכך. כמו כן, על המנורות עצמן להפיץ אור בסימטריה ליניארית ככל הניתן, קרי, באופן ממוקד.
ניתן גם להשתמש בנורות בעלות עוצמת אור נמוכה יותר (לדוגמה, רוב הכבישים בישראל, מוארים על ידי נורות נתרן לחץ גבוה בהספקים של 150-250W ומעלה כאשר אותה נורה בהספק של 100W לכבישים עירוניים ו-70W ואף 50W לרחובות מגורים עשויה להספיק).
קיימת בעיה לצמצם את האור הנפלט מגופים אופקיים הזורקים אור לרוחב, דוגמת מסילות תאורה גרנדיוזיות כמו אלו הנפוצות באצטדיונים או בניינים גבוהי־קומה בעלי תחימה חשופה (כמו קירות זכוכית וכו') אשר התאורה יוצאת מהם בקלות. כך קורה שהשיטה היעילה היחידה להיאבק בזוהר שמים הנגרם מגופי תאורה אופקיים הוא צמצום של תאורת יתר (גורם מזהם בפני עצמו עליו יורחב בהמשך).
לאחרונה מחקרים הוכיחו, כי המעבר לתאורת LED החמיר את זיהום האור באופן ניכר.
השפעות מצטברות
מספר גורמים משחקים תפקיד בהגברת המיסוך התאורני של זוהר השמים כפונקציה של השפעות מצטברות, בין אלו ניתן למנות:
מיינה
{{פירושונים|* מיינה (סוג) – סוג עוף ממשפחת הזרזיריים
זיהום אור
תאורת יתר (Overillumination)
תאורת יתר כתופעה נגרמת מהכשלים התכנוניים הבאים:
מיינה
ראו גם
}}
זיהום אור
תאורת יתר (Overillumination)
הטיפול בתאורת־יתר אינו יקר, והוא כרוך בהחלפת התאורה לבעלת עוצמת אור נמוכה יותר, ממוקדת ובעלת ויסות.
בוהַק (Glare)
בוהַק הוא קרינה רבת עוצמה של אור רב־בהירות. מבט ישיר אל השמש לגרום לבוהק השמש לחדור לעין, דבר שיגרום לאי נוחות מיידית. דוגמה לבוהק מלאכותי הוא אור הנובע מתאורת זרקורים או פנסי־אצטדיונים.
האסטרונום הבריטי בוב מייזון מחלק את הבֹּהַק לשני סוגים:
בעוד שבֹּהַק בכלל והסוג הראשון בפרט אינו מסוכן, הוא מהווה תגרה, ועלול לגרום לעייפות (Fatigue) אם הוא עקבי ונצפה לזמן־מה.
לפי מריו מוטה, נשיא האחווה הרפואית של מסצ'וסטס, בוהק מסכן בעיקר נהגים, משום שהוא מכיל בהירות במידה שכמות־מה של אנשים רגישים אליה, וההתאוששות ממנו מסכנת את התמרון.
מחקרים הראו כי הבוהק המגיע מפנסים המבוססים על LED, גבוה באופן ניכר מפנסים המבוססים על סוגים אחרים של נורות כמו מתכת הליד ונתרן.
הסגת־גבול תאוּרתית (Light trespass)
מצב בו אור רחובי או מבית שכן, "מסיג גבול" לבית מגורים ובכך גורם לדיירי הבית ביודעין או שלא ביודעין בעיות שונות כגון אי־נוחות (או הגדלת אי נוחות קיימת), וכן, אינסומניה מסוגים שונים. הדבר גורם לעיתים לסכסוכי שכנים שלא היו מתקיימים אילו הנדסת האור בבית המאיר הייתה נעשית נאמנה. במספר ערים בארצות הברית, הוצבו סטנדרטים מחמירים למניעת זיהום אור בין שכנים. אגודת IDA פועלת איתן בארצות הברית להבטיח יישום התקנים השנים ברשויות המונציפליות שם. מטרת האגודה לצמצם את כמות מיסוך הכוכבים הנגרם מ"טיפוס" של אור מעל הגובה הטיפוסי של תאורה ביתית בכלל (לפי איגוד זה, הקריטריון להחשיב מקור־תאורה כבעייתי וכראוי לטיפול הוא אם האור שהוא פולט עולה על 90 מעלות מתחום הנדיר (כאשר יש לו סטייה משמעותית כלפי מעלה), מצב זה מפריע לראיית כוכבי לכת נוספים לירח, וכוכבים נוספים מלבד הכוכבים הספורים הנצפים בתנאים של זיהום אור. ולקבלת האור הטבעי מהחלל.
מועצת הבנייה הירוקה בארצות הברית פיתחה את מערך התכנון "Leadership in Energy and Environmental Design" שמטרתו להנחות ארכיטקטים ומהנדסים לצמצום הסגת גבול תאורתית, ומיסוך שמים, בפרויקטים שלהם.
הסגת גבול תאורתית ניתנת לצמצום גם על ידי התקנת מנורות שאינה על 80 מעלות מעל נקודת השפל. תקנות הIES, מכילות קיצוץ מלא (0%), קיצוץ (10%), וסמי־קיצוץ (20%). גם אור שפולט אור בשפל של למעלה מ־90 מעלות זכה לתקנון ובכל מקרה אינו מיועד לידיים פרטיות ומשמש בהתקנים רשמיים עד למציאת חלופות כמו אלו שנמצאו לתאורה רחובית וביתית).
מקור נוסף, אמנם פחות משמעותי מהנזכרים לעיל הוא סטרבוסקופ־לבן (White strobe), הנמצא בדרך כלל על מגדלי תקשורת תעופתיים ומשמש סמן לטייסים. נעשים מאמצים מצד רשות התעופה הפדרלית האמריקאית לחדש מכשירים אלה לגרסאות שיפלטו כמות מינימלית של אור.
תאורה מעורבת (Light clutter)
המונח נוגע לתופעה נדירה יחסית של התערבבות אורות, עד כדי יצירת בלבול (שהוא מזהם סביבתי בפני עצמו); מצב כזה בעייתי בפרט בשדות תעופה מיושנים, בהם אין תאורה אחידה במסלולים, דבר הנחוץ להמראה ונחיתה תקינות.
מניעת זיהום אור
על מנת להימנע מיצירת זיהום וחיסכון בחשמל ניתן לנקוט מספר צעדים פשוטים:
חקיקה ותקנות כנגד זיהום אור
בשנת 2002 צ'כיה הייתה למדינה הראשונה שהוציאה חוק כנגד זיהום אור. החוק קובע שמקור תאורה חייב להיות מופנה כלפי האופק ומטה. לתאורה חריגה נדרש אישור מיוחד. עם זאת לא הוסדרה אכיפה בחוק והוא עדיין רחוק מיישום מלא. רשויות מקומיות קבעו תקנות כנגד זיהום אור עוד קודם לחוק הצ'כי. בפלגסטף, אריזונה קיימת תקנה מסוג זה בתוקף עשרות שנים. רשויות מקומיות ומדינות נוספות קבעו תקנות וחוקקו חוקים, ורבות נוספות שוקלות זאת. למגמה זו תרמה עליית מחיר הנפט בשנת 2008, שכן הוצאות ייצור החשמל של רשויות קטנות באופן ניכר עם אכיפת תקנות כנגד זיהום אור.
שמורת אור כוכבים
שמורת אור כוכבים, או שמורת שמיים חשוכים (Dark-sky preserve) היא אזור מוגן (שמורת טבע) בה נמנעים מזיהום אור, באמצעות מניעת הקמת מוקדי תאורה.
חיל ההנדסה במלחמת יום הכיפורים
חיל ההנדסה של צה"ל נטל חלק מרכזי ומכריע במלחמת יום הכיפורים. מלחמת יום הכיפורים פרצה ביום הכיפורים, 6 באוקטובר 1973 בהתקפה של צבאות סוריה ומצרים על ישראל, ונמשכה עד ל-24 באוקטובר 1973. למרות ההפתעה והאבדות הכבדות בהתחלה, הצליח צה"ל להדוף את התקפות האויב, לפגוע קשות בכוחותיו ולהעביר את הלחימה לשטחו הוא. בעקבות התערבות של ארצות הברית, ברית המועצות והאו"ם הסתיימה המלחמה בהפסקת אש שהובילה בחזית הדרומית להסכם השלום עם מצרים ב-1978 ובחזית הצפונית לאזור חיץ עם נוכחות האו"ם (כוח UNDOF) בין ישראל לסוריה, בו השקט נשמר עד היום.
המלחמה התאפיינה בשימוש בטקטיקות ובטכנולוגיות חדשות. כך לדוגמה נעשה בה השימוש המבצעי הראשון בעולם בטיל ים-ים בקרב ימי סדור במהלך קרב לטקיה. חידושים טקטיים אחרים כללו שימוש נרחב בנשק אנטי-טנקי דוגמת טילי נ"ט מסוג סאגר ורקטות נ"ט דוגמת ה-RPG-7, בעיקר על ידי הכוחות הערביים. אמנם כלי נשק אלה היו מוכרים גם לפני המלחמה, אך השימוש המסיבי בנשק זה היה חידוש. גם השימוש הנרחב במערכות נ"מ מתוחכמות היה חדש באזור והצליח לשבש את חופש הפעולה של חיל האוויר הישראלי.
המלחמה נפתחה בהפתעה לצד הישראלי שהופתע לחלוטין מהתקיפה ומאיכות הגיסות הערביים. בימים הראשונים ספג צה"ל אבדות קשים: בלוחמים, בטנקים ובמטוסי קרב. חיל ההנדסה עסק אז בהתגוננות, מיקוש, סילוק פצצות והדיפת האויב. בהמשך הלחימה, כאשר כוחות צה"ל החלו להדוף את האויב, הפך תפקידו העיקרי של חיל ההנדסה לסער ופריצה, כאשר השיא היה במבצע אבירי לב - צליחת תעלת סואץ והפלישה לאפריקה, והפריצה לסוריה ולשיא החרמון אחרי כיבוש מחדש של רמת הגולן.
חיל ההנדסה היה אחראי לרגעי המפנה במלחמה:
במהלך הלחימה ספג החיל אבדות כבדות, אך לוחמיו זכו גם לעיטורים וצל"שים רבים על הגבורה והתושיה שהפגינו במהלך המלחמה.
סדר כוחות
הגדוד הסדיר העיקרי של החיל היה גדוד הנדסת שדה 601 שהיה הגדוד של אוגדה 252 בסיני. גדוד הנדסה משוריינת 601 הפעיל טנקי גישור וטנקי מורג בכל גזרות הלחימה. בנוסף להם היו לכל אוגדת שריון גדוד הנדסת שדה במילואים. במפקדת ההנדסה הפיקודית (מהנ"פיה) היו לכל פיקוד במילואים גדוד הנדסת שדה וגדוד פלסי משמר נוספים.
כל אוגדה כללה כאמור גדוד הנדסה, שכלל אז 3 פלוגות פלסים ופלוגת צמ"ה אחת. באוגדות פיקוד הדרום היו אלה: גדודים נוספים שפעלו כללו את: גדוד 604 הפיקודי, גדוד פלסי המשמר 263, גדוד צמ"ה פיקודי 572 ו גדוד צמ"ה מטכ"לי 573. כאמור שימש הגדוד הסדיר - גדוד 601 כגדוד הנדסת שדה של האוגדה הסדירה 252 שהייתה ערוכה בסיני. בנוסף פעלו בחזית הדרומי גדודי מערך הצליחה (605, 630 ו-634).
באוגדות פיקוד הצפון היו אלה:
גדוד 606 הוצב במחנה נתן והפעיל מגוון טנקי הנדסה בהם טנקי גישור (כגון "טירן מספריים", טג"ש M60A1 AVLB) וטנקי-דחפור (מדגמי M4 שרמן ו-M60 פטון ומגח), וכן טנקים הכוללים מגוב נוכרי. ייעודו היה פריצת שדות מוקשים ותעלות נ"ט וסיוע בגרירת גשר הגלילים. במלחמה עצמה פוצל הגדוד בין החזית הצפונית לחזית הדרומית.
חטיבות שריון לא כללו פלוגות הנדסה. אלה שימשו לפני המלחמה את הבסיס לבניית הגדודים האוגדתיים.
לצד הגדודים המשוריינים הוקמו עוד לפני מלחמת יום הכיפורים גדוד סדיר ושני גדודי מילואים גדוד 605, גדוד 630 וגדוד 634 שהתמחותם וייעודם הייתה צליחה קרבית, ובפרט התכוננות לתרחיש של צליחת תעלת סואץ. על גדודים אלה יפורט בהרחבה בפרק.
ציוד
ההצלחות ונשק השלל הרב שנתפס במבצע לקט בעקבות מבצע קדש ב-1956 ולאחר מכן בסיום מלחמת ששת הימים תרמו חלק נכבד לציוד של חיל ההנדסה.
כמו רוב יחידות הצבא, החיל התבסס בעיקר על זחל"דים (זחל"ם אמריקאי מדגמי M5 ו-M9 שמנועו הוחלף למנוע דיזל) ומעט נגמ"שי M-113 שהחלו להגיע מארצות הברית ב-1972. שני הכלים נחשבו לבעלי מיגון לא מספק, דבר שהתגלה ביתר שאת במלחמה עצמה ובאבדות הרבות שספג צה"ל - בפרט מרקטות וטילי הנ"ט החדשים, שאליהם לא התכונן כראוי.
למרות הציוד המכני ההנדסי הרב שנלקח שלל, צה"ל עדיין התבסס על מערך כלים מגויסים ובפרט על כלי צמ"ה מגויסים כדי להשלים את שורותיו לעת מלחמה. כמעט כל כלי הצמ"ה לא היו ממוגנים. כלי הצמ"ה הכבד ביותר של החיל היה דחפור קטרפילר D9G, ששקל כ-45 טון והיה בעל עוצמה של 385 כוחות סוס (כושר דחיפה של 61 טון), והכף הכבדה שלו סיפקה לו הגנה חלקית מפני ירי. לצד הדחפור הזחלי שירתו גם כלי צמ"ה אחרים, בהם יעה אופני ומפלסות.
מאחר שרוב יחידות ההנדסה שויכו ונלחמו תחת פיקוד יחידות משורייניות הן גם הפעילו כלי הנדסה מבוססי טנקים בהם טנק-דחפור המבוסס על M60 פטון, טנקי גישור ומגובי נוכרי לפריצת שדות מוקשים.
הכנות חיל ההנדסה למבצע צליחה
אחרי הניצחון במלחמת ששת הימים החזיק צה"ל בכל הגדה המזרחית של תעלת סואץ. מאחר שסכנת המלחמה עם מצרים לא חלפה כליל, חיל ההנדסה (חה"ן) החל להתכונן לאפשרות שבעת מלחמה, יצטרך לאפשר לכוחות הצבא לצלוח את התעלה. יתרה מכך, צה"ל ביסס את תורת הלחימה שלו בדרום, על כך שצליחת התעלה תהיה מהלך מכריע שיסכל כל התקפת אויב. כבר בשנת 1967 החל צה"ל לחפש אמצעי גישור וצליחה שיתאימו למטרותיו. ברם, עקב סירוב של רוב מדינות המערב לספק לישראל ציוד צליחה, רכש צה"ל ממפעל אזרחי בבריטניה מצופי "יוניפלוט", מהם בנה חה"ן דוברות. בנוסף, נרכשו מעודפי הצבא הבריטי עשרות גרוטאות של רכבים אמפיביים מתוצרת גרמניה מסוג EWK Gillois type I (2a) amphibian truck/bridge layer - "ז'ילואה" (שכונו בצה"ל בשם "תמסח"). כלי רכב אלו הם בעלי יכולת נסיעה עצמית, ויכולת צליחה, הובלת מטען על פני המים, (באמצעות מצופי גומי מתנפחים המותקנים בדפנות), וגישור. חיבורם של שלושה "תמסחים" זה אל זה, ופריסת מיסעות הגשר שעל סיפונם, איפשרה ליצור מעבורת במעמס של 60 טון. ה"תמסחים" שנרכשו היו במצב ירוד מאוד, ונדרש שיפוץ מאסיבי כדי להשמישם. לפי פרסומי צה"ל, עלות ההשקעה ליחידה, הגיעה לסך כמיליון לירות ישראליות במחירי אותה תקופה. מספר ה"תמסחים" ששופצו לא הספיק לגישור התעלה, ואפשר היה לעשות בהם שימוש רק כדוברות בודדות, או כמעבורות בלבד.
ב-1968 החל חיל ההנדסה להכשיר את הצוות שיתפעל את הדוברות ולפתח תו"ל עבורן ולבדקו. את הדוברות הפעילו מספר גדודי גישור: כבר מתחילת 1968 החל חיל ההנדסה להתאמן באתר אימונים שבדרום הארץ, באגם מלאכותי שנחפר במידות התואמות את תעלת סואץ, שם תורגל מערך הדוברות והתמסחים בשילוב כוחות שריון, והפך להיות חלק מתו"ל (תורת לחימה) של חה"ן והשריון. חלק מן האמצעים שימשו את צה"ל בהצלחה גם בחציית נהר הירדן במהלך פעולת כראמה. בנוסף נרכשו סירות גומי לצליחת מכשולי מים של כוחות קומנדו וחיל חלוץ שיתחילו בטיהור הצד השני של המכשול ויעזרו בהקמת הגשר מהצד השני. עבור הדוברות הכבדות - ששקלו למעלה מ-60 טון כל אחת - היה צריך לפתח אמצעי תובלה שיעבירו אותן אל שפת התעלה. צוותי יחידת הפיתוח של חיל ההנדסה ייצרו והרכיבו גלגלים מיוחדים לדוברות, כאשר תו"ל שפותחה ייעדה לטנקים את תפקיד הגרירה אל אתר הצליחה. לדוברות חוברו גם יחידות הנעה חיצוניות, שאיפשרו הנעת הדוברות על פני המים וחיבורם האחת לשנייה באמצעות פינים לשם יצירת משטח גשר רציף, ללא צורך בשימוש באמצעים חיצוניים. יחידות ההנעה היו מורכבות ממנוע בן 80 כ"ס, מדחף הטובל במים, ותא מפעיל מוגן. היחידות היו עצמאיות לחלוטין, וניתן היה להרכיבן ולפרקן בשלמותן מהדוברות בנקל. יחידות ההנעה העצמית איפשרו גם השטת מספר דוברות מחוברות, כשהן נושאות עליהן מספר טנקים, מצד אחד של התעלה לצידה האחר, מבלי להיעזר בסירות גרר.
ברם, מערך הדוברות וה"תמסחים" לא היה מספיק ליצירת נתיב שיאפשר מעבר מאסה קריטית של כוחות שיחצו את תעלת סואץ. הכלים היו פגיעים מדי, לא היה בהם די כדי להקים מספר נאות של גשרים באורך כ-200 מטר (רוחב תעלת סואץ), והיה צורך באמצעי גישור נוספים כדי לעבות את מערך הצליחה. תא"ל דוד לסקוב מפקד יחידת הפיתוח של חיל ההנדסה (יחידת יפת"ח) פיתח באותה עת את גשר הגלילים. גשר הגלילים היה גשר מודולרי שהורכב מגלילי פלדה גדולים, שחוברו באמצעות מסגרת שהיוותה את מיסעת הגשר. הגלילים, שנועדו הן להסיע את הגשר למקומו, והן להוות את אמצעי הציפה, מולאו בקצף פלסטי כדי להבטיח ציפה גם במקרה של פגיעות פגזים או נק"ל. הגשר תוכנן מלכתחילה לגרירה בצירי התנועה באמצעות טנקים, כאשר עם ההגעה לשפת המים, ניתן להשיקו מהיבשה, באמצעות הטנקים הגוררים, שנרתמים לגשר ודוחפים אותו אל המים, ללא צורך במגע אדם שיעמוד חשוף על הגשר ויחבר חיבורים. גם גשר זה, תורגל ונבחן פעמים רבות באגם אתר האימונים. על פיתוח זה קיבלו תא"ל דוד לסקוב ואלוף ישראל טל את פרס ביטחון ישראל.
ציוד הגישור שנועד לצליחת התעלה היה מאוחסן באזור מחנה רפידים שבמרכז סיני, והיה ערוך ומוכן לפרישה, באמצעות יחידות חה"ן המאומנות.
כתוצאה מההצטיידות מראש בציוד הצליחה, והאימונים המתאימים, היה חה"ן בפיקוד הדרום ערוך כראוי לצליחת התעלה, והעברת כוחות צה"ל לשטח מצרים - ובמלחמת יום הכיפורים, כשהועמדה יכולת הצליחה של צה"ל במבחן, ביצע חיל ההנדסה את תפקידו בהצלחה מלאה, הצליח להשיט כוחות ולהנחיתם בשטח האויב, ופרש שלושה גשרים תוך כדי לחימה.
סילוק פצצות
יחידת סילוק הפצצות של חיל ההנדסה הועסקה רבות בפינוי ונטרול פצצות, מוקשים, נפלי תחמושת ואף פצצות השהיה ממולכדות. במהלך המלחמה פיתחה היחידה שיטות חדשניות לטיפול בפצצות שכאלה וניטרלה עשרות מהן בהצלחה. במהלך נטרול פצצת השהיה מזרחית בבסיס חיל האוויר נהרג קצין סילוק פצצות כתוצאה מהפעלת מרעום ממולכד.
הקרבות ברמת הגולן
בבוקר 7 באוקטובר ניתנה ההוראה להכין את גשרי הירדן לפיצוץ. את המשימה ביצעו מחלקה של חילי נח"ל מקורס מש"קי חבלה ומחלקת הנדסה במילואים ששירתה ברמה"ג בחודש שלפני פרוץ המלחמה. הפקודה להכין את הגשרים לפיצוץ ניתנה בחמש בבוקר וכבר כשלוש שעות לאחר מכן היו גשר בנות יעקב וגשר הדרדרה מוכנים לפיצוץ, כשעה וחצי לאחר מכן הסתימה ההכנה לפיצוץ של גשר אריק. בשעות אחר הצהרים באותו היום ניתנה הוראה לפרק את חומרי הנפץ. עצם מתן הפקודה וביצועה הוצנעו במשך שנים רבות.
ב-11 באוקטובר, פרצו אוגדת רפול ובה חטיבה 7 ואוגדת האלוף דן לנר את "הקו הירוק", כאשר יחידות ההנדסה האוגדתיות ומהנ"פ צפון (מחלקת הנדסה פיקודית) פילסו להן את הדרך. את הכוחות הובילו דחפורי חה"ן, בראשם דחפורי D-9 שהיו הכלים המסיביים ביותר של החיל והכף הכבדה שלהם סיפקה להם הגנה חלקית מפני אש האויב שהומטרה עליהם לאורך כל מאמצי הפריצה. לגדוד 77 של אביגדור קהלני צורף כוח מגדוד 641 במילואים. לאחר שבאזור מסע'דה נכשלו מאמצי הפריצה באמצעות טנקי "נכרי" וטנקי דחפור, הזעיק המג"ד את מחלקת ההנדסה שפרצה מעברים בשדות המוקשים באמצעות "מטעני צינור" ואפשרה את מעבר הכוחות.
אחרי כיבוש מוצב תל א-שמס, הוטל על כוחות ההנדסה להפוך את הביצורים הסורים כנגדם. את הביצורים, שהופנו כלפי מערב, היה צריך להפנות כלפי מזרח. את עבודת הביצורים ביצעו שני דחפורי D-9, פלסים וכלי צמ"ה נוספים תחת אש והמשיכו למרות ההרוגים.
פריצת הדרך לשיא החרמון
הפלסים הצליחו להתמודד עם כל האתגרים:
הדרך הושלמה בהצלחה ואפשרה לכוחות צה"ל להעביר אספקה למוצבים גם באמצעות כלי רכב ולא רק באמצעות מסוקים. כמו כן באותו היום יחידה של מהנ"פ צפון התבקשה לקבע את קו הגבול בכביש שירד ממוצב החרמון הסורי לארנה, כפר סורי במורדות המזרחיים של החרמון. חמישה מש"קי חבלה וקצין ירדו בכביש וקיבעו את נקדות הגבול כשני ק"מ מזרחית לנקודה האחרונה שאליה הגיע צהל בסיום המלחמה. הטמינו ממוקשים וסימנו הגבול על דרך הבטון שהובילה מארנה למוצב. כעבור מספר שבועות כוסתה הדרך בשלג כבד וחיל ההנדסה נקרא שוב לפלסה. בעזרתם של אנשי מע"צ וציוד מיוחד לעבודה בקור עז שהותקן על כלי הצמ"ה ומעילים מחממים שסופקו למפעילים - גם מאמץ זה הוכתר בהצלחה. אחרי בניית הדרך הקים חיל ההנדסה בונקרים, ביצורים ותשתיות במוצב הישראלי ובמוצבים הסורים שנכבשו. העבודה נעשתה מהר יותר מן הצפוי, על אף שבחלק הזמן היא נעשתה תחת הפגזות סוריות.
באפריל 1974, החלו הסורים בהכנת נתיב לטנקים אל שיא החרמון. שיא החרמון היא הפסגה הרמה ביותר של רכס הרי החרמון ומתנשאת לגובה של 2814 מטר מעל פני הים. על חיל ההנדסה היה עתה להיאבק לא רק כנגד תנאי הדרך הקשיים, אלא גם כנגד הזמן, כאשר פלסי ומפעילי הצמ"ה התחרו נגד הסורים מי יגיע ראשון לפסגה. דחפור די-9 פרץ את הדרך, כשאחריו שופלים ומפלסות המשלימות את פינוי השלג, ונגמ"ש M-113 שאבטח את העבודות. ניסיונם של מפעילי הצמ"ה ונחישותם, אפשר להם להשיג במירוץ את הסורים, והדי-9 הישראלי שהוביל את הפריצה היה הכלי הממונע הראשון שהגיע לפסגת החרמון. בעקבות מאמצי תיווך של האו"ם הוצב בפסגה כוח בינלאומי והוא יצא מרשותם של הסורים.
הקרבות בסיני
חיל ההנדסה ניסה להקים מספר מתקני הצתה לאורך התעלה, שייצרו חומת אש וימנעו צליחה מצרית. ניסויים במתקנים כאלה נעשו עוד ב-1970 אך לא עלו בהצלחה. למרות זאת, הוקמו מספר מתקני הצתה ומתקני דמה, לצורך הטעיה. ביום שישי, ערב המלחמה, נשלח צוות של יחידת יפת"ח, להכין את המתקנים להצתה. בעת הצליחה עצמה, לא הצליחו הפלסים להפעיל את המתקנים בזמן עקב עיכוב אישור מהדרג הפיקודי הגבוה. לאחר תחילת המלחמה, הפלסים מיחידת יפת"ח סייעו לאנשי המעוזים בהתבצרות ונפלו בשבי המצרי יחד עם חיילי המעוז בו שהו. למרות שלא הופעל, מבצע ההטעיה הצליח בחלקו והמצרים הקצו כוחות למעקב ונטרול מתקני ההצתה.
במהלך הקרבות בסיני, עזרו כוחות ההנדסה לחלץ טנקים פגועים, לפנות שדות מוקשים ואף להילחם שכם אל שכם עם הטנקים והחי"ר בתור חרמ"ש (חיל רגלים משוריין). אחרי שנבלמה ההתקפה המצרית, המאמץ העיקרי של כוחות ההנדסה היה לפרוס את מערך הגישור והצליחה, לפרוץ ולפנות במהירות דרכים להעברת הכוחות ומערך הגשרים הניידים, לכיוון התעלה.
צליחת התעלה
צליחת התעלה הייתה אחד מרגעי המפנה וההכרעה החשובים במלחמה. ב-1968 הוקם גדוד 605 שהיה אחראי על הצליחה ובהמשך הפך לגדוד ההנדסה הקרבית הסדיר השני בצה"ל. מספר ימים לפני פרוץ המלחמה, נכנס חיל ההנדסה לכוננות צליחה והצליח להכשיר את רוב הציוד והאנשים למבצע המורכב והמסובך. הצליחה בוצעה בהתאם לתו"ל שפותחה בשילוב עם חיל השריון, שלפיה הטנקים גררו והובילו את הגשרים והדוברות, עזרו בהשקתם למים, ואחר כך הובלו עליהם לצדה המערבי של התעלה. מבצע צליחת התעלה כונה בצה"ל מבצע "אבירי לב".
כבר ב-13 באוקטובר החלו כוחות ההנדסה במאמץ להוביל את אמצעי הצליחה אל עבר התעלה. ברם, עקב הקרבות הקשים שהתנהלו ברחבי סיני, והעומס הגדול של יחידות וכוחות על צירי התנועה, נוצרו פקקי תנועה שגרמו לעיכוב גדול בהעברת סירות הגומי, הדוברות וגשר הגלילים. רק ב-16 באוקטובר צלחו סירות הגומי הראשונות את התעלה והנחיתו ביבשת אפריקה את היחידות הראשונות של חטיבת הצנחנים 247. הצליחה בוצעה באזור התפר שבין הארמייה השנייה לשלישית, מול מעוז "מצמד", מצפון לאגם המר הגדול. בעוד שגשר הגלילים נתקע דוברות ה"תמסח" המתנייעות הצליחו להגיע לאזור הצליחה ובהמשך גם דוברות היוניפלוט שנגררו על ידי טנקים. עם זאת, את עיקר מאמצי הגרירה וההשקה של ציוד הצליחה אל המים ביצעו דחפורי D9, שהיו חזקים יותר מהטנקים ומנעו התחפרות של הכלים בחולות. אור ליום 16 באוקטובר צלחו 27 טנקים מחטיבה 421 את התעלה על גבי התמסחים, וחברו לראש הגשר שהוקם במשך הלילה על ידי הצנחנים בגדה המערבית של התעלה. כח הטנקים נע במשך יום שלם (16 באוקטובר) עשרות קילומטרים בעומק אדמת מצרים כשהוא משמיד בדרכו בסיסי טילים נגד מטוסים, טנקים, רכב ומתקנים של הצבא המצרי. פעילות זו פתחה מסדרון אווירי נקי מטילים לחיל האוויר הישראלי.
ב-17 באוקטובר, בליווי דחפורים הגיעו דוברות המצופים ("יוניפלוט") אל החצר, מתחם היערכות לצליחה שנבנה בסמוך למעוז "מצמד". ב-11:30 כבר החל מאמץ הצליחה וכל הדוברות הושקו אל המים. סא"ל אהרון טנא (ג'וני), קצין ההנדסה הפיקודי של פיקוד הדרום פיקד על הקמת הגשר, שהושלם בשעה 16:30 אחר הצהריים למרות הפגזה מצרית כבדה. בשעה 23:00 בלילה ארעה תקלה בגשר ואחד המצופים ניתק. בחיל ההנדסה אלתרו מהר פתרון: הדוברות נקשרו זה לזה בכבלים ועל הרווח ביניהם נפרשו גשרונים של טנקי גישור. כך התאפשר המשך מעבר הטנקים.
גשר הגלילים עצמו סבל מבעיות בגרירה והושק ב-19 באוקטובר אחרי מסע ממושך שגרר תלאות ותקלות רבות. במהלך ניסיון הגרירה נהרג מהנ"פ דרום סא"ל אהרון (ג'וני) טנא מאש נק"ל מצרית.
מבצע הצליחה תפס את המצרים בהפתעה. רק ב-17 באוקטובר הבינו המצרים שכוחות צה"ל חצו את התעלה, וב-18 באוקטובר פתחו בהרעשה ארטילרית כבדה על הגשרים שהקים צה"ל על התעלה. לוחמי חיל ההנדסה החזיקו את הגשרים למרות ההפגזה הארטילרית הכבדה ואפשרו מעבר של כוחות מסיני אל תוך יבשת אפריקה. החל מ-20 באוקטובר תפקידו העיקרי של חיל ההנדסה היה להחזיק את הגשרים ויהי מה, ולתקן אותם כל אימת שהם נפגעים מהתקפות מצריות. המצרים התקיפו את הגשרים באש כבדה, והפלסים תחזקו את הגשרים תחת אש. על כך זכו מספר פלסים לעיטור המופת ואף לעיטור העוז. לוחמי וחובשי החיל גם קיבלו עיטורים על גבורה ותושייה בלתי רגילה בפינוי הפצועים והטיפול בהם.
הגשרים שבנה חיל ההנדסה נקראו על שם מפקדי חיל ההנדסה שנהרגו במבצע הצליחה מהפגזות מצריות:
אחרי שיוצבו הגשרים היה צורך לפרוץ את סוללת העפר ושדות המוקשים שהקימו המצרים בצד המערבי של התעלה. דחפור די-9 הובל על דוברה לצד השני, פרץ את הסוללה ואף פינה נתיב בתוך שדה המוקשים. במוקשים שגרף הדחפור הכבד השתמשו אנשי חיל ההנדסה כדי לפוצץ פרצה גדולה יותר בסוללה ובכך להרחיב את ציר הפריצה.
בעקבות מאמץ הצליחה המוצלח ופריצת ביצורי התעלה, החלה הזרמה של כוחות שריון לגדה המערבית, שהביאה את כוחות צה"ל עד לקילומטר ה-101 בכביש סואץ-קהיר, ולכיתור הארמייה השלישית של מצרים באזור סואץ. בעקבות הכיתור המוצלח נאלצו המצרים להסכים להפסקת אש וב-24 באוקטובר נכנסה הפסקת האש לתוקפה.
הקמת הגשר היבשתי
כעת, נדרש חיל ההנדסה להבטיח מעבר בטוח ומהיר לאספקה שוטפת ומעבר כוחות לכוחות צה"ל ששהו בשני צידי התעלה. חשיבות עליונה נודעה להגנת 3 הגשרים הצפים מפני טיבוע, מאחר שהיה ברור שבמקרה שתופר הפסקת האש, ימקדו המצרים את מירב המאמצים בטיבוע הגשרים הצפים, לשם ניתוק כוחות צה"ל שנמצאים בגדה המערבית של התעלה. כפתרון, הציע הקהנ"ר לשעבר ירחמיאל דורי להקים "גשר יבשתי" מעל התעלה, שיהיה חסין מפני טיבוע.
המשימה הוטלה על גדוד הצמ"ה 572 (מילואים), של פיקוד הדרום, (כיום: גדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד הדרום) בפיקודו של סא"ל טוביה לביא. גדוד זה, שהשתמש אך ורק בכלי צמ"ה, רכב, וציוד אזרחיים שגויסו בתחילת המלחמה, היה מורכב רובו ככולו מאנשי מקצוע מנוסים בתחום ההנדסה והתשתיות: המפקדים היו מהנדסי דרכים ובניין, וקבלני עבודות עפר ותשתיות, והמפעילים היו אנשי עבודות עפר ותיקים, מפעילי כלים כבדים במכרות הפוספטים והנחושת, ובמפעלי ים המלח שבנגב.
מפקדי הגדוד תכננו במהירות את "הגשר היבשתי", כאשר מטרתם הייתה יצירת סכר של ממש בתעלת סואץ, שישמש תשתית מוצקה לכביש בטוח וסלול, שאינו פגיע לתקיפות ו/או הפצצות מהאוויר. מיד החלו חיילי הגדוד, מפעילי הכלים, לדחוף אלפי טונות של עפר אל תוך התעלה, כאשר העבודה נעשתה במקביל משני צדי תעלת סואץ. מאחר שהיה צורך בשינוע כמויות אדירות של אבנים ועפר לאתר לצורך ביצוע המשימה, צורפו לגדוד כוחות נוספים, שכללו בין השאר יחידות תובלה שהשתמשו בצי משאיות רכינה אזרחיות מדגם מרצדס בשלל צבעים (שנרכשו באירופה בדחיפות לצורך המבצע, ונשלחו בדרך הים לישראל), והוקם "אגד צמ"ה" מיוחד שהיה כפוף למפקדי הגדוד.
השלב הסופי בהקמת ה"גשר היבשתי" כמעט הושלם בחודש נובמבר אך העבודות הופסקו וחודשו שוב ושוב מסיבות מדיניות.
עם נסיגת ישראל מאזור תעלת סואץ לאחר חתימת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים, הועבר הגשר בשלמותו לידי המצרים. במסגרת עבודות הכשרת התעלה לחידוש השיט, פורק הגשר.
הפקת לקחים והתעצמות
בעקבות הלקחים שהופקו ממלחמת יום הכיפורים, מוכנותו של חיל ההנדסה, והוכחת יכולתו הבלתי מעורערת וכשירותם של אנשיו לתכנן ולבצע מבצעים הנדסיים וצבאיים מורכבים ביותר, הועמד חיל ההנדסה מעתה במקומו הראוי: בחזית המערך הלוחם.
כתוצאה מהצורך ביכולת הפעלת כמות גדולה של כלי צמ"ה, ומשאיות כבדות, לשם ביצוע מטלות הנדסיות בפרק זמן קצר ביותר (כגון "הגשר היבשתי"), רכש צה"ל כמות גדולה של כלי צמ"ה כבדים, חדשים ומשומשים. כמו כן הוקם מערך לוגיסטי שכלל מובילי טנקים שיועדו לשינוע הציוד הכבד, ואת משאיות הרכינה האזרחיות שהגיעו במשלוחי החירום במהלך מלחמת יום הכיפורים (ובינתיים נצבעו בצבעי צה"ל) אשר אוחסנו במחסני החירום. מעתה, היה חיל ההנדסה ערוך ומוכן לביצוע חלק גדול מהפעילות, ללא צורך בהישענות על מערך כלים מגויסים.
בעקבות הסכמי השלום עם מצרים, ושלבי נסיגת צה"ל משטחי סיני, היה חיל ההנדסה אחראי לתכנון וביצוע סלילת תוואי הכבישים החדשים שנמתחו לאורך הגבול עם מצרים, פריצת דרכים חדשות, ויצירת תשתיות לבסיסים החדשים בסיני ובנגב (מבצע "רמון"). כל העבודות בוצעו על ידי אנשי גדוד הצמ"ה הפיקודי במילואים (אז גדוד 572 וכיום גדוד 8163), באמצעות כלי הצמ"ה שנרכשו, ללא כל צורך בגיוס כלי צמ"ה ואמצעים אזרחיים.
שביל החומוס
שביל החומוס הוא ביטוי שגור בקרב תרמילאים ישראלים המטיילים בהודו, ומשמעותו היא המקומות בהודו שבהם מטיילים ישראלים באופן קבוע.
בתחילת שנות ה-2000, בעקבות ריבוי הצעירים בוגרי צה"ל היוצאים לטיול אחרי צבא, הביטוי נולד בקרב המטיילים בהודו, והפך נפוץ בכלל האוכלוסייה הישראלית. ישנם מקומות בהודו שבשל ריבוי הישראלים, ניתן למצוא בהם שלטים ותפריטים בעברית, ואפילו ספריות עם ספרים בעברית במספר מקומות. במקומות רבים בשביל החומוס נפתחו בתי חב"ד ומרכזי אירוח ותרבות יהודית-ישראלי כגון בינה. ניתן למצוא גם ישראלים שגרים כדרך קבע בערים ובכפרים לאורכו של שביל החומוס ועוסקים בתיירות, הסעדה ולינה לישראלים.
לפעמים משתמשים בביטוי "שביל החומוס" גם לגבי מדינות אחרות בעולם בהם נפוצים תרמילאים ישראלים כגון מדינות באמריקה הדרומית, דרום מזרח-אסיה (לאוס קמבודיה, וייטנאם), ויפן, אך מקורו בהודו וזה גם השימוש שלו בדרך כלל.
מקבילות בינלאומיות הם שביל הפנקייק-בננה (Banana Pancake Trail [אנ']) לתרמילאים מרחבי העולם בדרום-מזרח אסיה ושביל הגרינגו (Gringo Trail [אנ']) בדרום אמריקה.
מקומות פופולריים
המקומות המזוהים ביותר עם שביל החומוס בהודו הם:
דלהי (בעיקר במיין בזאר), רישיקש, פושקר, ואראנסי, האמפי, עמק פרוואטי (בעיקר הכפרים:קאסול, פולגה, קלגה, טוש, קירגנגה), דרמסאלה (בעיקר הכפרים באגסו ודרמקוט), גואה (בעיקר החופים: ארמבול, פאלולים, אנג'ונה), גוקרנה (בעיקר החופים קודלי ביץ' ואום ביץ'), מנאלי, קאסר דיווי, אלמורה, קודאיקאנאל (בעיקר הכפר ואטה-קנאל), אודאיפור, ג'איסלמר, לה, קירגנגה, סרינגאר, מומבאי, אורוויל, מונאר, פודוצ'רי, בנגלור, צ'נאי, מייסור, קוצ'י, שימלה, אמריטסר, אגרה.
יוסף חיים מבגדאד
הרב יוסף חיים מבגדאד (מכונה לעיתים הרי"ח הטוב או על שם ספרו הבן איש חי; כ"ז באב ה'תקצ"ה, 2 באוגוסט 1835 – י"ג באלול ה'תרס"ט, 30 באוגוסט 1909) היה מקובל, דרשן, מנהיג קהילה, מחבר ספרים ואחד הפוסקים הבולטים בקרב יהדות ארצות האסלאם.
ביוגרפיה
נולד בבגדאד לרב אליהו בן הרב משה חיים, אשר שימש כרבה הראשי של בגדאד בסוף המאה השמונה עשרה ובראשית המאה התשע עשרה. דודו היה הרב עבדאללה בן משה חיים.
כאשר היה כבן שבע נפל לתוך באר עמוקה תוך כדי משחק אך ניצל. בהיותו בבור נדר שכשיצא מהבור יקדיש את כל חייו ללימוד תורה. את ראשית לימודיו התחיל בתלמוד תורה אצל דודו, אחי אמו, הרב דוד חי מאיר יוסף ניסים סלמאן מעתוק.
בגיל 14 התקבל לבית המדרש לרבנים "בית זלכה" בראשותו של הרב עבדאללה סומך, והיה לתלמידו המובהק. מסופר כי אביו, הרב אליהו, התכתב בשאלות הלכה עם הרב חיים פלאג'י, רבה הראשי של האימפריה העות'מאנית. אביו ידע על גדלות בנו בתורה והתייעץ עמו באחת השאלות ששלח אליו הרב חיים פלאג'י. יוסף חיים הבן שלח תשובה מפורטת בשמו, ולאחר מספר ימים שלח גם אביו תשובה. הרב חיים פלאג'י השיב לרב אליהו שבנו הקדימו כבר והוא עתיד להיות ענק בתורה.
בשנת ה'תרי"א (1851), בגיל 17 נישא לרחל, בתו של הרב יהודה סומך (דודו של רבי עבדאללה סומך), ולהם נולדו בן ובת. התפרנס משותפות עסקית עם ארבעת אחיו. אף על פי שלא היה שותף פעיל בניהול, הקפיד שהשותפים הפעילים ינהלו על פי ההלכה. סירב לקבל שכר כרב קהילה, ומימן את הוצאות ספריו מכספו. מטעמי צניעות, לא העסיק בביתו משרתות מעל גיל 12 ומתחת לגיל 60 משום שלא רצה להכשל באיסור "ולא תתורו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם" (באותה תקופה רווחה החזקת משרתות ערביות בקרב יהודי בגדאד).
הרב יוסף חיים היה בקשר רציף עם מקובלי ישיבת המקובלים בית אל בירושלים, אימץ ממנהגיהם והנחיל אותם ליהודי בבל.