cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Savage Love (Laxed – Siren Beat)
רקע והרכב
הקרדיטים לרמיקס זהים לקרדיטים של השיר המקורי בתוספת קרדיט לחברי להקת BTS, שוגה וג'יי-הופ ככותבים. בשיר, חברי BTS, בעיקר ג'ונגקוק, ג'יי-הופ ושוגה, שרים באנגלית וקוריאנית, לצד ג'ייסון דירולו. ג'ונגקוק שר בעיקר בפזמון בעוד ששוגה וג'יי-הופ שרים ראפ על מילים חדשות בקוריאנית. לפני יציאתו הדיגיטלית של הרמיקס, BTS ביצעו אתגר ריקוד בטיקטוק לגרסה המקורית של השיר לצד ג'ייסון דירולו ו-ג'אוש 685.
הצלחה מסחרית
לאחר יציאת הרמיקס, השיר עלה למקום הראשון בבילבורד הוט 100 בארה"ב, וזוכה על הרמיקס החל מהגיליון של 17 באוקטובר 2020. השיר הפך לשיר השני במקום הראשון של ג'ייסון דירולו (הראשון שלו מאז ב-2009, הזמן הארוך ביותר בין שני שירים במקום הראשון לאמן גבר מאז  של ד"ר דרה, שהגיע למקום הראשון לאחר הפסקה של 12 שנים מאז 2009), לשיר השני של BTS במקום הראשון (אחרי הסינגל הקודם שלהם "Dynamite") וכן השיר הראשון במקום הראשון של ג'אוש 685. BTS הפכה לקבוצה הראשונה שמחזיקה במקביל בשני המקומות הראשונים בהוט 100 בשנות ה-2010 מאז בלאק אייד פיז ב-2009 ולקבוצה החמישית שעשתה זאת אי פעם. הרמיקס הפך לשיר השני הנמכר ביותר של השבוע והיו לו 16 מיליון סטרימינג בארצות הברית, 70.6 מיליון השמעות ברדיו ומכירות של 76,000 עותקים. הוא הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד גלובל 200, עם 77.5 מיליון הזרמות עולמיות ו-62,000 הורדות גלובליות, מה שהפך את BTS לאמן עם הכי הרבה סינגלים במקום הראשון במצעד הגלובל 200. בנוסף, הרמיקס הגיע למקום השישי ב, למקום התשיעי במצעד הסינגלים החמים של ניו זילנד ולמקום הראשון בקנדה הוט 100. זהו הסינגל הראשון של BTS שהגיע למקום הראשון בקנדה.
הערות שוליים
undefined
I Need a Doctor
I Need a Doctor (בעברית: אני צריכה רופא) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר האמריקאי ד"ר דרה, ביחד עם הראפר אמינם והזמרת-יוצרת והמפיקה המוזיקלית סקיילר גריי. השיר יצא לאור ב-1 בפברואר 2011, על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס ואפטרמת' אנטרטיינמנט, כסינגל שלא מתוך אלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ד"ר דרה, אמינם, סקיילר גריי ואלכס דה קיד והופק על ידי אלכס דה קיד גם כן. השיר זכה להוקרה רבה, כאשר קיבל שתי מועמדויות בטקס פרסי גראמי ה-54 שהתקיים בשנת 2012, בקטגוריות "ביצוע הראפ המלודי הטוב ביותר" ו"שיר הראפ הטוב ביותר", אך לא הצליח לזכות באף אחת מהן.
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-200 מיליון השמעות.
הצלחה מסחרית
השיר זכה להצלחה מסחרית רבה, והפך לאחד מהשירים המצליחים ביותר של השלושה. במצעדי הבילבורד הוא הגיע למקום הרביעי במצעד הבילבורד הוט 100, ה-19 במצעד שירי הפופ, ה-16 במצעד שירי הראפ וה-24 במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ מתחת להוט 100. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לו את תואר הפלטינה הכפולה, על מכירות של למעלה משני מיליון עותקים במדינה. במצעד הסינגלים האוסטרלי דורג במקום ה-12 בשיאו, תוך שבמצעד שירי ה-R&B של מצעדי ה-ARIA הוא דורג בשיאו במקום השביעי. איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי העניק לו את תואר הפלטינה הכפולה גם כן, על מכירות של למעלה מ-140,000 עותקים במדינה.
במצעדים של חברת המצעדים הרשמית זכה להצלחה גם כן; הוא דורג בשיאו במקום השמיני במצעד הסינגלים הבריטי, ובמקום השלישי במצעד שירי ה-R&B. במצעד הסינגלים של פולין הוא דורג בשיאו במקום השלישי. ברומניה וסלובקיה דורג במקום ה-47. בשוודיה דורג במקום ה-56 בלבד, ובשווייץ דורג במקום ה-33. במצעד הסינגלים שבפלנדריה דורג בשיאו במקום השלישי, אם כי במצעד הסינגלים שבוולוניה זכה להצלחה פחותה, כאשר דורג במקום ה-47 בלבד.
דונלד ווטסון
דונלד ווטסון (באנגלית: Donald watson; 2 בספטמבר 1910, דרום יורקשייר, בריטניה - 11 בנובמבר 2005, קאמבריה, בריטניה) היה פעיל זכויות בעלי חיים בריטי, שטבע בשנת 1944, ביחד עם אשתו דורותי מורגן ווטסון, את המושג 'Vegan' (בעברית: טבעוני), וייסד את האגודה הטבעונית – הארגון הראשון בעולם לקידום טבעונות.
ילדותו
ווטסון נולד בדרום יורקשייר וגדל עם אח ואחות במשפחה שמרנית טיפוסית שאוכלת בשר ומבקרת בכנסייה. אביו החל את חייו כנער חווה עני, אך השקיע בלימודים והפך למנהל בית ספר גדול בגיל 30. בגיל 14, החל ווטסון ללמוד נגרות, והפך במהרה לשוליית נגר. את חופשות החגים, נהג לבלות בחווה המשפחתית שנוהלה על ידי דודו וסבתו. לדבריו, בחווה החקלאית הייתה אווירה פסטורלית: בשהותו, היה מוקף בבעלי חיים, וכולם "נתנו" משהו. הסוס הגדול גרר מחרשה, הסוס הקטן היה רתום לעגלה, הפרות "נתנו" חלב, התרנגולות "נתנו" ביצים, הכבשים "נתנו" צמר, והוא לא הבין מה "נותנים" החזירים. אחד מזיכרונות הילדות החזקים שלו הוא היום בו מספר חקלאים הגיעו לחווה, ושחטו את אחד החזירים, איתו הספיק להתיידד במהלך שהותו. משפחתו לא ניסתה להרחיק אותו מאזור השחיטה, והוא זוכר היטב את כל תהליך השחיטה, לרבות הצרחות של החזיר והתנגדותו. ווטסון הופתע מאוד לגלות שדודו החביב לקח חלק בשחיטה: "ובנקודה זו הבנתי שעלי להעריך מחדש חוות ודודים". אירוע זה, טען ווטסון, גרם לו להבין כי לכל חיה בחווה ישנו תאריך תפוגה, וביום בו היא אינה מביאה תועלת לאדם - היא נשחטת. החווה אותה תפס כגן עדן, הפכה בעיניו באותו רגע לאתר הוצאה להורג של בעלי חיים. בגיל 14, בשנת 1924, קיבל החלטה לכבוד השנה החדשה לאמץ אורח חיים צמחוני.
חייו הבוגרים
ווטסון עבד לפרנסתו כנגר, אולם בעקבות השפל הגדול בשנות השלושים, החליט ללמוד הוראת עיבוד עץ. בגיל 21, החל את הכשרתו כמורה לעיבוד עץ, ועבד בהוראה זו עד הגיעו לגיל 63. לאחר מכן עבד כמדריך טיולי טבע בהרים עד גיל 70. בשנת 1942, כשהיה בן 32, החליט להימנע לחלוטין ממוצרים מהחי, והפך למעשה לטבעוני. אמרתו של המשורר הנורווגי, הנריק איבסן "האדם החזק ביותר בעולם הוא האדם שמסוגל לעמוד לבד" היוותה עבורו מקור כוח להמשך דרכו, חרף הביקורת הנוקבת אותה ספג. בשנת 1944, בגיל 34, ייסד את האגודה הטבעונית שהייתה הארגון הראשון מסוגו בעולם לקידום אורח חיים הנמנע מצריכת מוצרים מן החי, כולל חלב וביצים.
ייסוד האגודה הטבעונית
ווטסון היה חבר שנים רבות ב, אולם בניגוד לרוב חבריה, הוא התנגד לא רק לצריכת בשרם של בעלי החיים, אלא לצריכת כל המוצרים מן החי. לדבריו, תהליך ייצור מוצרי חלב וביצים אכזרי לא פחות מתהליך ייצור בשר. הוא נמנע מצריכת בשר, חלב, ביצים, עור וצמר, והתנגד לציד, דיג, ספורט דמים ולניסויים בבעלי חיים. בנוסף, ווטסון נמנע לחלוטין מעישון ומשתיית אלכוהול. בטבעונות הוא מצא תועלת בריאותית, אך צידד בה בעיקר משום ההיבט המוסרי. הוא ביקש מהאגודה הצמחונית שתאפשר לו לפתוח בתוכה שלוחה שתתרכז בקידום אורח חיים ללא מזון מהחי, אולם נענה בשלילה, משום שהאגודה הצמחונית רצתה למקד את כל האנרגיות שלה בקידום הימנעות ממוצרי בשר בלבד. למרות התנגדות האגודה הצמחונית לבקשה זו, היא הקדישה במגזין שלה מקום נרחב לסוגיה האתית של צריכת החלב, מספר שנים לפי ייסוד האגודה הטבעונית.
עקב סירוב האגודה הצמחונית לבקשתו, ווטסון פרש ממנה, ביחד עם אלסי שריגלי, זוגתו דורותי ועוד שלושה חברים, על מנת להקים ארגון חדש שיקדם התנגדות מלאה לניצול בעלי חיים. בנובמבר 1944 הקימו את האגודה הטבעונית, ובמהרה הצטרפו אליהם 19 פעילים נוספים. 25 פעילים אלו נתפסים כדור המייסדים של התנועה הטבעונית. ווטסון כינה את התנועה הטבעונית: "התנועה הגדולה ביותר שאי פעם הייתה", זאת משום שהיא מציעה לדבריו פתרון שייטיב עם האדם, עם בעלי החיים ועם הסביבה גם יחד. ווטסון הפציר בחברים לקחת חלק בהקמת התנועה הטבעונית – לכתוב מאמרים, לתת עצות ולענות למכתבי הביקורת. לדבריו, אחת ממטרות הארגון היא לכונן טיעון בעד שינוי מוסרי, בטוח והגיוני, ושיש להסביר מדוע האגודה הטבעונית מחרימה את השימוש במוצרי חלב וביצים.
בשנת 1988 כתב ווטסון את זיכרונותיו מהקמת האגודה הטבעונית: "היינו מעטים ופזורים למרחקים אחד מהשני. כל אחד מאיתנו היה שקוע עמוק בקריירה שלו. לא היו לנו תקציבים, כלי תחבורה פרטיים פרט לאופניים, תקדימים לעבוד לפיהם, משרד או ניסיון ביחסי ציבור ופרסום. היינו בתקופת מלחמת העולם השנייה, קצבת המזון הייתה חמורה ביותר ונמשכה כך למשך 7 שנים נוספות".
המגזין 'חדשות הטבעונות'
במסגרת הארגון, ווטסון ייסד, ערך והוציא לאור לבדו את המגזין הראשון בעולם לקידום אורח חיים טבעוני שנקרא 'Vegan News' (בעברית: 'חדשות הטבעונות'). המגזין כלל במקור ארבעה דפים בלבד, אולם במפתיע ווטסון קיבל תרומה של 2 פאונד (פי שמונה מדמי המנוי שגבה מהחברים עבור הוצאות המגזין), ועם סכום הכסף הזה הוא נחפז לחנות, ורכש מספיק נייר דפוס שאפשר לו לפרסם את 'חדשות הטבעונות' על גבי 12 דפים. ווטסון הצליח להוציא לאור את המגזין עבור 500 מנויים בלבד, משום שהיה עליו להכניס באופן ידני למכונת הדפוס 6000 דפים ולהדק אותם האחד לשני - עבודה מייגעת שנמשכה גם בלילות. בכתב יד, כתב ווטסון את שם המגזין בדף הכותרת. המהדורה הראשונה של המגזין, ראתה אור ב-24 בנובמבר 1944. ווטסון קיבל אלפי מכתבי תגובה, לעיתים 30 - 40 ביום, והקדיש זמן רב במענה. המגזין איפשר לווטסון ולחבריו להגיב לביקורת הרבה שנשמעה כלפיהם. רבים הזהירו את הטבעונים כי תזונתם אינה אפשרית ומסכנת את בריאותם. אחרים טענו כי אין זה העיתוי המתאים לחולל שינוי שכזה. לדבריו, מגזין זה הוא בבחינת מגילות מדבר יהודה של התנועה הטבעונית, משום שהוא מתאר איך הכל התחיל בזמנים כה קשים.
המושג Vegan
עד הטמעת מושג זה בציבור, צמחונים וטבעונים כאחד כונו 'צמחונים'. המושג Vegan אמנם נטבע בשנת 1944, אולם היה נעדר הגדרה ברורה. לסלי קרוס (Leslie J Cross), מייסד חברת Plamil Foods (אחת החברות הראשונות במערב לייצור חלב סויה), סגן נשיא האגודה הטבעונית ואחד מששת פעיליה הראשונים, הציע בשנת 1949 הגדרה למושג: "העיקרון לפיו בעלי החיים ישוחררו מניצול האדם". לאחר מספר שנים, ההגדרה נוסחה בשנית: "לשים סוף לניצול בעלי החיים על ידי האדם עבור מזון, מסחר, שיעבוד, צייד, ניסויים ולכל הפעולות האחרות הכרוכות בניצול בעלי חיים על ידי האדם". בשנת 1979, כאשר האגודה הטבעונית נרשמה כארגון צדקה, היא עדכנה את ההגדרה: "פילוסופיה ואורח חיים השואפים להימנע ככל הניתן מכל הדרכים של ניצול ואכזריות כלפי בעלי חיים עבור מזון, הלבשה וכל מטרה אחרת. כמו כן, הרחבה וקידום שימוש בחלופות שאינן מן החי, עבור תועלת האדם, בעלי החיים והסביבה. מבחינה תזונתית, המושג מתאר את הנוהג להימנע ממזון מן החי".
במהדורה הראשונה של 'חדשות הטבעונות', ווטסון כתב כי דרוש לתנועה שם: "עלינו לשקול בכובד ראש איך יש לקרוא לתנועה שלנו, למגזין שלנו ולעצמנו. המושג 'א-חלביים' (Non-dairy) הפך כבר לביטוי שגור, אולם כמו המושג 'א-לקטו' (non-lacto) - המושג נגטיבי מידי. כמו כן, המושג הזה אינו מתאר את ההתנגדות שלנו למאכל ביצים. אנו זקוקים למושג שימחיש שגם אם כל המזון מן החי הוא בגדר טאבו, הטבע עדיין מספק לנו מגוון רחב של מזון לבחור ממנו. צמחונות ופירותנות כבר מקושרות לתנועות בהן מותר לאכול מ'פירותיהן'(!) של פרות ותרנגולות, ולכן נראה שאנחנו חייבים להגות מילה חדשה וראויה. משום שכתב העת הראשון הזה היה חייב שם, בחרתי לקרוא לו 'Vegan news'. אם נאמץ מילה זו, התזונה שלנו בקרוב תקרא 'תזונה טבעונית'. הצעות חברים יתקבלו בברכה". חברי האגודה הטבעונית העלו מספר הצעות כגון: allvega, neo-vegetarian, dairyban, vitan, benevore, sanivore, beaumangeur, אולם השם שהציע ווטסון התקבל במהרה, ולדבריו השתרש לחלוטין בשפה, ונמצא כנראה בכל מילון בעולם. המושג נכנס לראשונה למילון אוקספורד בשנת 1986 תחת ההגדרה: "אדם שנמנע באופן עקרוני ממזון מן החי, צמחוני אדוק".
אידאולוגיה
צריכת חלב נתפסה בעיניו של ווטסון כאבסורד שהטבע מעולם לא התכוון אליו: "לא יכולנו לחשוב על מחזה מוזר יותר מאדם בוגר שמחובר לעטין של פרה בזמן הארוחות שלו". במהדורה הראשונה של המגזין, הוא הגיב לעמדת הצמחונים לפיה יש להתנגד לצריכת בשר משום שייצורו כרוך בהריגת בעלי חיים, אולם אין סיבה לוותר על ביצים וחלב משום שייצורם אינו כרוך בהריגת בעלי חיים: "סוגיית השימוש בחלב חשפה ראיות חזקות לכך שתהליך ייצור חלב ומוצריו כרוך בניצול, אכזריות ושחיטה של יצורים בעלי יכולת חישה גבוהה. התירוץ שתהליך הפקת מוצרי חלב אינו מצריך הריגה, הוא בלתי נסבל עבור כל מי שיש לו הידע על שיטות עבודה בחקלאות המתועשת". לטענתו, הצמחונות היא רק קרש קפיצה ושלב ביניים בין תזונת כול לבין תזונה טבעונית: "השד יצא מהבקבוק, ואף אחד לא יכול להחזיר אותו לימי הבורות של לפני שנת 1944". בעמדה זו הוא החזיק גם בהתייחסו ללקטו-צמחונים (צמחונים הנמנעים מצריכה של ביצים אך אוכלים מוצרי חלב): "בחרנו בתזונה שנמנעת מכל המזון מן החי. האכזריות הבלתי ניתנת לערעור בתהליך ייצור מוצרי החלב הפכה את זה לברור שלקטו-צמחונים נמצאים בחצי הדרך בין אוכלי בשר לבין הומניים באמת".
ווטסון טען כי הטבעונות השפיעה על כל היבט בחייו, וכי יש מחיר בלתי נמנע של הדרה חברתית שעל הטבעונים לשלם. מסיבה זו, הוא סבר שטבעונים שנמצאים בסביבה שאין בה טבעונים, צריכים ליצור איזשהו קשר עם התנועה הטבעונית. הוא סירב לקבל את הרעיון שניתן לנצח רשע רק באמצעות רשע גדול יותר, וראה בטבעונות דרך להילחם ברשע שלא נוסתה עוד מעולם. ווטסון מעולם לא לקח חלק בפעולות ישירות של חילוץ בעלי חיים, אולם רחש כבוד למי שכן עסק בכך: "אם הייתי חיה בכלוב מעבדת ניסויים, הייתי מודה לאדם שהיה פורץ למעבדה ומשחרר אותי".
כשנשאל מהו ההישג הגדול ביותר בחייו השיב: "להרגיש שאני לקחתי חלק בהתחלת תנועה חדשה וגדולה שיכולה לא רק לשנות את מהלך הדברים עבור האנושות ושאר היצורים על פני כדור הארץ, אלא גם לשנות את צפיות האדם להישרדות הרבה יותר ממושכת על פני כדור הארץ".
פנייה לתנועה הצמחונית
לכל אורך חייו, שמר ווטסון על קשר עם התנועה הצמחונית. במהלך פעילותו לקידום הטבעונות, הוא ביקש מחברי התנועה הצמחונית לבחון מחדש את הטיעונים שלהם ואת מטרות התנועה הצמחונית, זאת במטרה לאחד בין שתי התנועות. ווטסון הציג בפני התנועה הצמחונית שתי טענות:
בשנת 1948 פרסם מאמר במגזין התנועה הצמחונית הקורא לחבריה לשקול מחדש את מטרות התנועה. לדבריו, הימנעות מבשר בתזונה היא רפורמה נדרשת, רק בתנאי שהיא לא מלווה בהגדלת הצריכה של מאכלים אחרים מן החי. אם דבר זה מתרחש, כל הטיעון נגד אכזריות כלפי בעלי חיים נשמט לקרקע. תזונה צמחונית אינה מוסרית, כלכלית או אסתטית יותר מתזונה בשרית, וייתכן כי תזונה זו אכזרית אף יותר.
"הגיעה העת לנסח מחדש את ההגדרה של צמחונות. צמחונות צריכה להגדיר את העיקרון לפיו אין צורכים מזון מן החי. אם התנועה הצמחונית הייתה מקבלת זאת עכשיו; תוך זמן קצר, יהיה זה בלתי נתפס שהגדרת הצמחונות יכולה הייתה להיות אי פעם משהו אחר. המעבר לתזונה צמחית לחלוטין לא יגרום בעיות, אלא לאלו שמבחינים באופן בלתי-רציונלי בין שחיטה לצורכי ייצור בשר לבין שחיטה לצורכי הדרישות שלהם. אנשים אלו, בגלל השקפת עולמם השגויה, יהיו ברוחם מחוץ לתנועה החדשה, והם יצטרכו להתקדם אל עבר הרעיון הנכון, בדיוק באותו האופן שאוכלי הבשר צריכים. זו עובדה מטרידה שבמדינה שלנו, מאות צמחונים נלהבים נשארו ללא ברירה אלא להקים לעצמם תנועה חדשה מחוץ לתנועה הצמחונית, וזאת על מנת לקדם צמחונות עקבית".
כמו כן, ווטסון הפציר בחברי התנועה הצמחונית להפסיק לקשר את הדת הנוצרית לצמחונות. לדבריו, יש לשמור על כתיבה חילונית שאינה מערבת אלים ופסוקים כאלו ואחרים. לדבריו, אלפי צמחונים תופסים את הדת כמיתוס, ועל התנועה הצמחונית להיצמד לשיטה המדעית, לעובדות ולראיות.
ילנה ברקובה
ילנה סרגייבנה ברקובה (ברוסית: Елена Сергеевна Беркова; נולדה ב-11 במרץ 1985) היא זמרת, שחקנית, מנחת טלוויזיה, ושחקנית פורנוגרפיה רוסייה ואוקראינית.
ביוגרפיה
ברקובה נולדה ב-11 במרץ 1985 במורמנסק. בילדותה עברה עם משפחתה למיקולאייב.
ברקובה החלה את קריירת הפורנו שלה בסוף 2003 בסטודיו Sinsational / Sineplex, המתמקד בקהל המערבי. העבודות הראשונות היו סרטים מסדרת Brittney's Perversions עם בריטני סקיי, שהיא הבמאית של הסדרה. הסרט דום 2, או איך לעשות אהבה עם ילנה ברקובה (2004, חברת SP) קיבל את הפופולריות הגדולה ביותר בשוק הרוסי.
בשנת 2004 הגיעה ברקובה לאחותה בסנקט פטרבורג ממיקולאייב. עבדה באולפן מצלמת אינטרנט. במשך 56 ימים הייתה משתתפת בתוכנית הריאליטי "בית-2".
ברקובה השתתפה בצילומי קליפים מסוגים שונים, לרוב בעלי אופי אירוטי ומיני. שיחקה בסדרת טלוויזיה פטרבורג העבריינית. סרט 7. חלוקה מחודשת משנת 2005.
מרלו לואיס
מרלו לואיס (באנגלית Marlo Lewis; ) היה מפיק בפועל אמריקאי של מגוון תוכניות קומדיה עבור CBS, ידוע כעוזר מפיק של התוכנית "המופע של אד סאליבן".
חייו
מרלו לואיס הוא בנם של פסנתרן קונצרטים וזמרת אופרה, ואחיה של הזמרת מוניקה לואיס. בשנות הארבעים היה למנהל סוכנות "Blaine Thompson Advertising", שם הוא יצר והפיק ביחד עם אשתו, מינה בת' (Mina Beth) את תוכנית הרדיו היומית Luncheon at Sardi's.
בשנת 1948 יצר את "Toast of the Town", תוכנית טלוויזיה עם אד סאליבן. בשנת 1955 שונה שם התוכנית להמופע של אד סאליבן. ביחד עם אד סאליבן, לואיס דאג באופן אישי לתזמון המופע של כל אחד מהקטעים בתוכנית. בשנת 1956 הופיע אלביס פרסלי בתוכנית, אבל מרלו היה מודאג בגלל שמועה שכוכב הרוק אנד רול "תלה בקבוק קטן של שתייה קלה במהמפשעה שלו מתחת למכנסיים שלו, ומתי שהוא מנענע את הרגל שלו, זה נראה כאילו איבר מין שלו מגיע לברך", וכך עקב אותה שמועה צולם אלביס פרסלי באותה תוכנית מהמותניים ומעלה.
מלבד תוכנית זו לואיס עזר בהשקת המופע של ג'קי גלסון, המופע של דיאנה שואו, והמופע של פיל סילבר.
בשנת 1967 הצטרף לסוכנות "Norman, Craig & Kummel", ונבחר לסגן היושב ראש שלה שנה לאחר מכן.
בשנת 1979 הוא פרסם ביחד עם אשתו ספר בשם פריים טיים (Prime Time), אשר הכיל סיפורים "מאחורי הבמה" של המחבר בזמן היותו מפיק.
לואיס גם ייסד את האקדמיה לאומנות הטלוויזיה ומדע. ביחד עם אד סאליבן הוא זכה בפרס פיבודי עבור פעילות הומניטריות. בשנת 1992 הוא נבחר ל"היכל התהילה של מפיקי הטלוויזיה"
הוא נפטר בשנת 1993, בביתו אשר ברנצ'ו מיראז, קליפורניה כתוצאה מאי ספיקת לב, כשהוא מותיר אחריו אשה ושני ילדים.
קולורדיזאורוס
קולורדיזאורוס (שם מדעי: Coloradisaurus; מילולית: "הלטאה של לוס קולורדס") הוא סוג של דינוזאור דמוי-זאורופוד קדום שהתקיים במשך הטריאס העליון שלפני 213 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו בתצורות לוס קולורדס שבלה ריוחה, ארגנטינה והוא תואר לראשונה בידי החוקר חוזה בונפרטה  ב-1978 תחת השם Coloradia. עם זאת שם זה כבר ניתן לסוג עש והשם הנוכחי תואר ב-1990 בידי החוקר פיטר גלטון, לאחר שהמין היחיד בסוג - Coloradisaurus brevis נחשב למוטל בספק.
ממצאיו של הקולורדיזאורוס כללו בעיקר גולגולת כמעט שלמה עם שלד חלקי שלא שומר כראוי הכולל בעיקר שרידי צלעות, חוליות, חלקים מהגפיים ואגן חלקי. מדידה של הדינוזאור מובילה שהגיע לאורך משוער של 3 מטרים ולמשקל 70 ק"ג, כך שהיה קטן מאוד ביחס לקרוביו הזאורופודים. בעבר הוא נחשב לבן למשפחת הפלטאוזאוריים אך בהמשך מחקרים פילוגנטיים העריכו שהיה קרוב יותר לסוגים: לופנגוזאורוס וגלסיאליזאורוס, להם מבנה דומה בעצמות המפרקים והירך.
דיוויזיית השריון השמינית (בריטניה)
דיוויזיית השריון השמינית של הצבא הבריטי היא דיוויזיית שריון בריטית שהוקמה במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה נפרסה במצרים ביוני 1942 אך מעולם לא פעלה כמערך שלם ופורקה בינואר בשנה שלאחר מכן.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-4 בנובמבר 1940, וביוני 1942 נשלחה לצפון אפריקה אך מעולם לא לחמה כמערך שלם. מאחר שלא ניתן היה לספק לדיוויזיה חטיבת חי"ר עם משאיות, היא פורקה לבסוף במצרים ב-1 בינואר 1943.
בעקבות קרב אל-עלמיין השני הועלתה תוכנית להשתמש בשרידי הדיוויזיה ככוח מרדף עצמאי כדי לזנק קדימה אל העורף הגרמני-איטלקי עד טוברוק, אולם התוכנית להשתמש בדיוויזיה נגנזה ובמקום זאת נעשה שימוש ביחידות באזור הקדמי. לאחר מכן שימשה שם הדיוויזיה לצורך הטעיה צבאית.
שמן תפוזים
שמן תפוזים הוא שמן אתרי, המופק מקליפת פרי התפוז. שמן התפוזים הוא תוצר לוואי בתהליך ייצור מיץ תפוזים באמצעות צנטריפוגה, ולכן נחשב לשמן כתית. השמן מורכב ברובו (יותר מ-90%) מדי-לימונן, ומשמש לעיתים קרובות כתחליף של די-לימונן טהור. ניתן להפריד את הדי-לימונן מהשמן באמצעות זיקוק.
הרכב
התרכובות בתוך שמן התפוזים משתנות בכל מיצוי שונה של שמן. ההרכב משתנה כתוצאה משינויים אזוריים ועונתיים כמו גם השיטה השונה המשמשת למיצוי. כמה מאות תרכובות זוהו באמצעות כרומטוגרפיית גז - ספקטרומטר מסה. מרבית החומרים בשמן שייכים לקבוצת הטרפן כאשר הלימונן הוא הדומיננטי מביניהם. שרשראות אליפטיות ארוכות של פחמימנים כוהליים ואלדהידים כגון 1-אוקטנול ואוקטנאל הן הקבוצה השנייה בחשיבותה של החומרים. הנוכחות של הסיננסטין אחראית לצבע הכתום.
שימושים
שמן תפוזים משמש כחומר ניקוי. הוא משמש גם כתוסף לסוגי שעווה של ליטוש/אשפרה.
חומר ארומתרפי לבני אדם
בתחום הארומתרפיה מיוחסות לשמן התפוזים תכונות מרפא שונות, בין היתר הקלה על לחץ וחרדה, עידוד הרפיה ושיפור מצב הרוח.
סכנות
הלימונן, המהווה את המרכיב העיקרי בשמן התפוזים, עשוי לגרום לגירוי קל, שכן הוא ממיס שמני עור מגנים. לימונן ותוצרי החמצון שלו מגרים את העור: לימונן-1, 2-תחמוצת (הנוצרת על ידי חמצון אווירי) ידוע כחומר המגרה את העור. מרבית מקרי הגירוי המדווחים כללו חשיפה תעשייתית לטווח הארוך לתרכובת הטהורה, למשל במהלך הסרת שומנים או הכנת צבעים. עם זאת, מחקר שנערך בקרב חולים שהציגו דרמטיטיס, הראה כי 3% מהם רגישים ללימונן.
נצפה כי הלימונן גורם לסרטן אצל זכרי חולדות, על ידי תגובה עם חלבונים עיקריים בשתן, אשר אינו מיוצר על ידי חולדות נקבות. אין ראיות לחומרים מסרטנים או לעקה גנטוקסית אצל בני אדם.
הלימונן הוא גם חומר דליק.
מרכוס כץ
ביוגרפיה
כץ נולד בקרקוב, פולין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939, הצליחה משפחתו להשיג דרכונים מזויפים ולהמלט מן הנאצים לאיסטנבול. משם עלה בגפו לארץ ישראל. לאחר מספר חודשים הצטרף אליו אביו ובשנת 1946 הגיעה גם האם לארץ ישראל. בשנת 1947 היגר עם משפחתו למקסיקו, ובגיל 20 התמנה למנהל בית הספר היהודי בעיר מונטריי. לאחר כשלוש שנים במקסיקו הצטרפה אליו עדינה, אשתו.
כץ הוסמך כעורך דין, בעל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת איברו אמריקנה (Universidad Iberoamericana) במקסיקו סיטי ותואר ד"ר במדעי הרוח, מישיבה יוניברסיטי בניו יורק. מחברם של שני ספרים בספרדית, "חוק פרוצדורלי עברי ומקסיקני – היבטים השוואתיים" ו"אנו יכולים, אנו רוצים, אנו חייבים", הספר תורגם לאנגלית ולעברית ויצא לאור בישראל בהוצאת ידיעות ספרים.
קריירה עסקית
במקסיקו עסק בנדל"ן ובמסחר בנשק. שימש כסוכנה של התעשייה האווירית במרכז ובדרום אמריקה. במסגרת זו תיווך בשנות ה-70 וה-80 בעסקות של מכירת נשק למדינות שונות ביבשת. בין היתר לדיקטטורות שדיכאו את האופוזיציה, הפרו זכויות אדם וניהלו מלחמות אזרחים נגד ארגוני מחתרת.
בשנת 1982 רכש את מלון הילטון ירושלים בתחילת שנות ה-90 קנה גם את מלון קראון פלזה ירושלים וב-1993 מכר אותו לחברת "אפריקה-ישראל".
בבנובמבר 1998 השקיע בקבוצת גאון אחזקות, שהקים באותה עת איש העסקים בני גאון.
פעילות ציבורית
כץ היה יו"ר חבר הנגידים של האיחוד האורתודוקסי, חבר הנהלה של הקונגרס היהודי העולמי וישיבה יוניברסיטי, ומתומכי מוסד "יד ושם" וישיבת אמונה.
בשנת 1985 הקימו בני הזוג כץ את ישיבת "אמונה" במקסיקו, שמקנה חינוך דתי ציוני מודרני לילדים ונוער מכיתה א' ועד י"ב.
בשנת 2009 תרם לועידת הנשיא, יוזמה של נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, והמכון לתכנון מדיניות עם יהודי.
פרס כץ
בשנת 1974, עם הידיעה על מותה של אמו, גולדה, החליט כץ, יחד עם אשתו עדינה, לייסד לזכרה את "פרס כץ ליישום ההלכה בחיים המודרניים ע"ש גולדה כץ".
במשך 40 שנות פעילות, הוענק הפרס לאישים ומפעלים, שבעשייתם, הגותם, יצירתם ומנהיגותם מקרבים את ההלכה הדתית ואת המסורת לעולם העכשווי והמודרני.
בחודשים האחרונים לחייו עבד, יחד עם הסופר והעיתונאי שלמה קוק, על ספרו האוטוביוגרפי. את המבוא לספר כתב ראש הממשלה בנימין נתניהו.
הותיר אחריו את רעייתו, שלוש בנות ובן. כץ נטמן בהר המנוחות.
חזקת החפות (סדרת טלוויזיה)
חזקת החפות (ברוסית: Презумпция невиновности) היא סדרת טלוויזיה רוסית מז'אנר המותחן בהפקת ערוץ 1 הרוסי בבימויה של רנאטה ליטווינובה.
עלילה
בוריס אברוטין הוא עורך דין מצליח שלא הפסיד אף מקרה בקריירה שלו. הוא אדם ציני, עשיר, עם חוש הומור. אך המאפיין העיקרי שלו הוא לחוש באופן ברור את חפות לקוחותיו, גם אם כל הנסיבות נגדם. כישרון זה התגלה בבוריס בילדותו, כשאביו הורשע ונורה למוות. אחד הלקוחות שאברוטין סייע לו בהצלחה, מואשם בהריגת שוטר. החוקרים לא יכולים לסלוח לעורך דין כזה וראש מחלקת החקירות מורה לחוקר דניס גלבוב לאסוף כל פיסה אפשרית על אברוטין ולהכפיש אותו. גלבוב מוזמן לסייע לעיתונאית סבטלנה ורניצקאיה. בתואנה של צילומי סרט תיעודי על עורך הדין, היא פותחת בחקירה עיתונאית עצמאית עליו.
צוות משרדו של אברוטין לוקח על עצמו מגוון מקרים שלכל אחד מהם מוקדשים שני פרקים. הם מתעסקים במחלוקת בין שכנים, שמובילה להרג של האחת את השנייה באמצעות אקדח, תיק על מותם המסתורי של חולי בית חולים, בהם מואשמים קרדיולוגית מומחית בפשע ומותה של נערה בידי יריבתה לכאורה במאבק על גבר. בנוסף לענייני בילוש, ליבת הסדרה היא סיפור חייו האישי של אברוטין, שבמשך שנים רבות מנסה לברר מה באמת קרה לאביו.
הפקה
צילומי הסרט נערכו במוסקבה ובאתרים שונים בעיר כמו בניין הדירות גדות קוטלנישסקאיה, גבעת ניקולסקי ובאזורים אחרים.
לא רעים בכלל
לא רעים בכלל (באנגלית: The Bad Guys, "החבר'ה הרעים") הוא סרט קולנוע בהנפשה ממוחשבת מבית דרימוורקס הנפשה, המבוסס על סדרת ספרים בעלת אותו שם מאת אארון בליבי. את הסרט הפיקו דיימון רוס ורבקה האנטלי, ופייר פריפל ביים אותו על פי תסריט של איתן כהן והילרי וינסטון. הסרט מופץ על ידי חברת סרטי יוניברסל.
תקציר העלילה
בעולם בו יש אנשים וחיות מואנשות, ישנה כנופיה של פושעים הכוללת את מר זאב, מר נחש, מר כריש, מר פיראנה וגברת טרנטולה. חברי הכנופיה נחשבים לפושעים הכי מסוכנים בעיר, עד שלפתע מר זאב החל להפוך לטוב-לב עקב שוד שהשתבש.
מדבבים
גיא זיידמן היה אחראי על תרגום השיר של הסרט.
בקדימון המדובב לסרט, דיבבו יורם יוספסברג (מר נחש) ושיר כהן (גברת טרנטולה).
הפקה
ב-22 ביולי 2017, העיתון האוסטרלי "The Daily Telegraph" דיווח כי מספר אולפנים מעוניינים להפוך את סדרת הספרים "לא רעים בכלל" מאת אארון בליבי לסרט. במרץ 2018, מגזין וראייטי דיווח כי אולפני דרימוורקס הנפשה יעשו סרט המבוסס על סדרת הספרים ואיתן כהן יכתוב את התסריט. באותה שנה, באוקטובר, נודע כי פייר פריפל יביים את הסרט, וזה יהיה הסרט הראשון בבימויו, וכהן והילרי וינסטון יכתבו את התסריט. הסרט מתואר בתור "טוויסט דומה בסרט פשע בדיוק כמו ששרק עשה בעולם האגדות, וקונג פו פנדה עשה בעולם הקונג-פו". העבודה על הסרט נמשכה גם בתקופת הקורונה.
ליהוק
ב-28 ביולי 2021, נודע כי התסריטאי איתן כהן, מחבר הספרים אארון בליבי ופטריק יוז יפיקו בפועל את הסרט, באותו יום, במאי הסרט, פייר פריפל חשף את המדבבים של דמויות הסרט.
גדליה (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
תועמלנות רפואית
תועמלנות רפואית (באנגלית: medical pharmaceutical sales) הוא תחום העוסק בשיווק תרופות.
תפקיד התועמלן
תפקידו של התועמלן הוא לעמוד ביעדים של החברה, עליו להיות עצמאי בשטח, לקבוע לעצמו את סדר יומו, ליזום פגישות ולנהלן בכוחות עצמו. עם הזמן, הוא צובר מעגל לקוחות קבוע המכיר אותו.
במסגרת עבודתו הוא נפגש עם רופאים ואנשי מקצוע, הוא חושף בפניהם תרופות חדשות ומעניק להם ידע מקיף עליהן. תפקיד התועמלן להעלות את המודעות לתרופה ולחזק את מעמדה בקרב הרופאים הרושמים אותה, באמצעים הסברתיים כמו מאמרים רפואיים, כנסים מקצועיים ובעיקר דרך קשרים בין התועמלן הרפואי לרופא שנועדו להוות תמיכה בידע המקצועי של הרופא. נכון לשנת 2019 בהוראת משרד הבריאות אסורה פגישה בין תועמלנים רפואיים לרופאים בארבע עיניים, ולכן עליהם ליצור מפגשים מול הרופאים בדרכים אחרות, למשל, בכנסים מקצועיים.
התועמלנים בתחום זה לומדים את יסודות הפרמקולוגיה בשילוב עם טכנולוגיה עתידנית, דרכי פרסום תרופה וקדמה בשוק. על התועמלן הרפואי סדרי עבודה צפופים, והוא משלב את יומו בסדר יומם של הרופאים. תועמלן רפואי לומד את מקצוע הביולוגיה מהבסיס עד למקצוע הפרמקולוגיה, ואחר כך את תחום השיווק. על מנת להיות תועמלן רפואי נדרשים להיות בוגרי תואר ראשון בפרא רפואי.
התועמלנים, הרופאים, וחברות התרופות השוכרות את התועמלנים - מחויבים כולם בכללי אתיקה, הקובעים למשל על איסור במתן טובות הנאה לרופאים בתמורה בהעדפת תרופה מסוימת. תחקיר שפורסם בתוכנית המקור בערוץ 10 בשנת 2018 המחיש סיטואציות בהן לכאורה נמתחו ואף הופרו כללי אתיקה אלו.
קישורים חיצוניים
1.פארמה ג'וב תעמולה ושיווק פארמה (תרופות), (2017), נס ציונה.
2.(traffico ltd, (2000, תועמלן רפואי.
3.נרד אונליין בע"מ, קורס תועמלנות רפואית.
אלפרד פפאף
אלפרד פפאף (בגרמנית: Alfred Pfaff; 16 ביולי 1926, פרנקפורט – 27 בדצמבר 2008) היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת הקשר. זכה עם גרמניה המערבית במונדיאל 1954.
ביוגרפיה
פפאף שיחק בעמדת הקשר ובמשך רוב הקריירה בקבוצה איינטרכט פרנקפורט. הוא היה פליימייקר אמיתי בעל שליטה טובה בכדור והתמצא בבעיטות חופשיות נהדרות. נראה שאם פריץ ואלטר לא היה משחק בעמדתו בנבחרת גרמניה המערבית הוא היה מופיע בה יותר פעמים מאשר שבע בלבד. בשנת 1954 אתלטיקו מדריד הציעה לו סכום של 180,000 יורו אך דחה את ההצעה בעקבות סירובה של אשתו לעבור לגור בספרד. הוא זכה עימה באליפות היחידה של המועדון בהיסטוריה ב-1959 ובעונת 1959/60 בגביע אירופה לאלופות פרנקפורט הגיעה לגמר היחיד שלה עד כה. ייתכן שהמשחקים הטובים ביותר של פפאף היו בחצי הגמר בניצחונות 1–6 ו-3–6 על ריינג'רס, שבכל אחד כבש צמד. בגמר הובסו על ידי ריאל מדריד בתוצאה 7–3. פפאף סיים את הקריירה בשנת 1962 בגיל 36, כשהוא כובש במדיה 103 שערי ליגה ב-301 הופעות.
במדים הלאומיים פפאף היה שותף לזכייה במונדיאל 1954. לפני כן, ערך את הופעת הבכורה במוקדמות אותו טורניר ב-19 באוגוסט 1953 נגד נורווגיה באוסלו. במונדיאל כבש בתבוסה 8–3 להונגריה בדקה ה-26, אך לא הופיע במשחק הגמר נגדה בו נבחרתו ניצחה במפתיע 2–3 וזכתה בתואר. הופעתו האחרונה הגיעה ב-25 בנובמבר 1956 בעיר הולדתו בהפסד 3–1 לשווייץ.
לאחר קריירת הכדורגל שלו, היה הבעלים של פונדק ושל בר ליד אופטוואצ'ה בפרנקפורט.
פפאף נפטר ב-27 בדצמבר 2008 בגיל 82, לאחר מחלה ממושכת, ונקבר בבית העלמין שבזיטנפלדן. בשנת 2013 נקרא רחוב על שמו מחוץ לאצטדיון קטן ששמו "רידרוואלד" בארלנבך אם מיי.
BAPS
השיר הגיע למקום השלישי במצעד השירים של טיידל.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טרינה, ניקי מינאז', בירדמן, בי. ג'י. (בייבי גנגסטה), מני פראש, ג'ווינייל וליל ויין והופק על ידי טרינה, ביחד עם אודיו ג'ונאס. השיר דוגם בתוכו קטעים מתוך השיר "Project Bitch", של קאש מאני מיליונרז, שנכלל במקור מפסקול הסרט "".
ביקורות
כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות ומעורבות כאחד, מטעם שלל אתרי מוזיקה ומגזינים שונים.
אורלי מרקמן
ביוגרפיה
מרקמן נולדה בישראל. גדלה בשכונה ב' בבאר שבע, למדה בבתי הספר "יעלים" ו"נתיבות יורם" ובתיכון מקיף ד' בעיר.
התגייסה לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית וב-1991 סיימה תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1993, הוסמכה כעורכת דין לאחר שסיימה התמחות בפרקליטות הצבאית. ב-1999 סיימה בהצטיינות תואר שני במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
קריירה מקצועית
בשנת 2000 מונתה לשופטת בבית הדין הצבאי המחוזי של פיקוד הדרום וזרוע היבשה. ב-2009 הועלתה לדרגת אלוף-משנה ומונתה לנשיאת בית הדין. ב-2010 מונתה לנשיאת בית הדין הצבאי המחוזי מטכ"ל ועורף. ב-2013 מונתה בנוסף לנשיאת בית הדין הצבאי המיוחד שדן בקצינים בכירים ובכתבי אישום שדינם מוות. בנובמבר 2016 הועלתה לדרגת תא"ל ובינואר 2017, לאחר מספר חודשים שבהם כיהנה במינוי בפועל, מונתה לשופטת ולמשנה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
בפברואר 2022 הועלתה בדרגה לדרגת אלוף ומונתה לנשיאת בית הדין הצבאי לערעורים.
חיים אישיים
מרקמן נשואה לעו"ד גלעד מרקמן, ולהם ארבעה ילדים. מתגוררת ברחובות.
פרידריך כריסטיאנסן
גנרל פרידריך כריסטיאנסן (בגרמנית: Friedrich Christiansen; 12 בדצמבר 1879 – 3 בדצמבר 1972) היה מפקד בכיר בלופטוואפה שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
כריסטיאנסן נולד ב-12 בדצמבר 1879 בויק אאוף פהר שבשלזוויג-הולשטיין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה בנו של רב חובל ממשפחה עם מסורת ימית ארוכת שנים. בשנת 1895 הצטרף כריסטיאנסן לצי הסוחר הגרמני, והגיע לדרגת קצין שני. בשנת 1913 הוציא כריסטיאנסן רישיון טיס, והפך למדריך טיסה אזרחי. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף כריסטיאנסן לצי הגרמני הקיסרי, ושירת כטייס מטוס ימי. ב-15 במאי 1917 הפיל כריסטיאנסן מטוס אויב, וב-11 בדצמבר 1917 קיבל את עיטור הפור לה מריט, לאחר שהשלים למעלה מ-440 משימות סיור והפצצה. במהלך 1918 הפיל כריסטיאנסן עוד מטוסים, ואף הטביע צוללת אויב, וכן הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש כריסטיאנסן מהצבא, וחזר לשרת בצי הסוחר עד לשנת 1929. לאחר מכן שירת כריסטיאנסן כטייס אזרחי, ואף הטיס בשנת 1930 את הדורניר Do X שהייתה ספינת הטיס הגדולה בעולם, במהלך טיסת הבכורה שלה לניו יורק.
בשנת 1933 הצטרף כריסטיאנסן ללופטוואפה, ובשנת 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור. בשנת 1937 מונה כריסטיאנסן למפקד קורפוס התעופה הנציונל-סוציאליסטי, והועלה לדרגת גנרל לויטננט, וב-1 במאי 1939 הועלה לדרגת גנרל חיל טייסי הקרב.
מלחמת העולם השנייה
לאחר כיבוש הולנד מונה כריסטיאנסן למפקד העליון של כוחות הורמאכט בהולנד, תפקיד אותו מילא עד ל-7 באפריל 1945, כשבנוסף הוא גם כיהן כמפקד קורפוס התעופה הנציונל-סוציאליסטי עד ה-26 ביוני 1943. ב-10 בנובמבר 1944 מונה כריסטיאנסן למפקד הארמייה ה-25, שהוצבה בהולנד, ונועדה להגן לאורך המאס מארנהם עד הים הצפוני, תפקיד אותו מילא עד ה-29 בינואר 1945.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נעצר כריסטיאנסן ונשפט בארנהם ונדון ל-12 שנות מאסר על פשעי מלחמה, אולם שוחרר בדצמבר 1951. לאחר שחרורו התגורר בעיר אאוקרוג, עד למותו ב-3 בדצמבר 1972.
Old Enough!
(ביפנית: はじめてのおつかい, בתרגום חופשי לעברית: השליחות הראשונה שלי) היא תוכנית מציאות יפנית ששודרה באופן לא סדיר עוד משנת 1991 בערוץ הטלוויזיה היפני ניפון TV. התוכנית מתארת, בדומה לתוכניות דוקומנטריות, את מאמציהם של פעוטות היוצאים למשימות שונות בכוחות עצמם משימות כגון קניית מצרכים במכולת, משלוח חבילות  כאשר אליהם מתלווה צוות הצילום של התוכנית. החל משנת 2022 התוכנית משודרת ברחבי העולם בנטפליקס.
היסטוריה
התוכנית הייתה במקור חלק מהתוכנית "טסואיסקי" ששודרה בערוץ NTV מאפריל 1988 עד מרץ 1994, אך לאחר שהתוכנית הסתיימה, היא החלה להיות משודרת באופן לא סדיר כתוכנית מיוחדת בת שעתיים עד שלוש תחת השם "Hajimete no Otsukai". ספר התמונות של יוריקו צוצוי ואקיקו היישי אשר פורסם תחת אותו השם (ופורסם באנגלית תחת השם "Miki's First Errand") היווה את ההשראה להשקת התוכנית.
רוב הילדים שמנסים לבצע משימות שונות במהלך התוכנית הם בני 3 עד 6, אך במקרים נדירים השתתפו גם ילדים בגיל שנה עד שנתיים. מכיוון שההורים בעצם אינם מספקים פתקים לילדים, אלא רק מספרים לילדיהם באופן מילולי מה הם צריכים לעשות, ישנם מקרים רבים בהם ילדים שוכחים לקנות פריטים מסוימים או מבצעים טעויות שונות.
בשנים האחרונות מופק ספיישל חורף של התוכנית (המשודר ביום ב' הראשון של חודש ינואר או ביום ההתבגרות) וכמו כן מופק גם ספיישל קיץ (המשודר ביום הים) פעמיים בשנה. בנוסף לפרקים חודשים בסדרה, צוות ההפקה של הסדרה מפיק גם פרקים מסוג "עשרים שנים מאז..." המתמקדים במשתתפי עבר בתוכנית ומספרים מה קרה להם מאז.
בתוכנית השתתף גם ילד שמאז הספיק להפוך להורה והחליט לשלוח גם את ילדו לשליחות בפרקים חדשים של התוכנית.
מאז 31 במרץ 2022 התוכנית מופצת באופן בינלאומי בנטפליקס.
הכנות
הילדים המשתתפים בתוכנית נבחרים לאחר תהליך מיון ממושך. לפני הצילומים צוות התוכנית וההורים בודקים את מסלולי השליחויות של הילדים, בודקים כדי למנוע סכנות ומפגש עם אנשים שעלולים להיות מסוכנים, וכל האנשים בשכונות או בכפרים שבהם מצולמת התוכנית מיודעים מבעוד מועד על הכוונה לצלם את התוכנית באותם מיקומים. צוות הצלמים וצוות הבטיחות מלווים את הילדים מקרוב לאורך צילום פרקי התוכנית.
גורדון גולוב
גורדון גולוב (16 ביוני 1912 – 7 בספטמבר 1987) היה אוברסט בלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), אשר הוכתר כאלוף הפלות והיה לאחד מהבודדים שקיבלו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
קריירה מוקדמת
בשנת 1933 הצטרף גולוב לצבא האוסטרי, וב-1 בספטמבר 1936 הועלה לדרגת לויטננט. גולוב שימש כמדריך בחיל האוויר האוסטרי, ולאחר מכן כמפקד טייסת הדרכה. בעקבות האנשלוס במרץ 1938, הועבר גולוב ללופטוואפה, שם הוא הועלה ב-1 ביוני 1938 לדרגת אובר לוטננט. ב-15 במרץ 1939, גולוב הועבר לטייסת 3 בכנף מטוסי הקרב הכבדים ה-76, אשר הטיסה מטוסי מסרשמיט Bf 110.
מלחמת העולם השנייה
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הפיל גולוב מטוס דו-כנפי מדגם PWS-26, וב-21 בספטמבר קיבל את צלב הברזל דרגה שנייה. ב-18 בדצמבר אותה שנה הפיל גולוב מטוס נוסף מדגם ויקרס ולינגטון, וטייסו ארצ'יבלד גת'רי, שהיה מפקד טייסת 9 בחיל האוויר המלכותי נהרג. לאחר מכן השתתף גולוב בקרב על נורווגיה, ולחם בקרבות בניוקאסל, טרונדהיים, נרוויק ואיי שטלנד, וב-13 ביוני 1940 קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה. לאחר מכן הועבר גולוב לטייסת הקרב ה-3, עמה לחם במהלך הקרב על בריטניה, וב-1 ביוני 1941 הועלה גולוב לדרגת האופטמן.
ב-18 ביוני 1941 הועברה הטייסת של גולוב למזרח, לקראת מבצע ברברוסה, והועמדה תחת פיקוד קורפוס האוויר ה-5 בפיקודו של רוברט ריטר פון גריים, שהיה חלק מצי האוויר הרביעי בפיקודו של אלכסנדר להר. ב-1 ביולי 1941 מונה גולוב למפקד הגף ה-4 בטייסת, לאחר שמפקדו הקודם הופל ונהרג. במהלך התקופה שלאחר מכן זכה גולוב למספר רב והולך של ניצחונות אוויריים, וב-21 באוגוסט 1941 אף הפיל 5 מטוסים ביום אחד, וזכה לתואר אלוף הפלות ביום אחד. ב-18 בספטמבר 1941 קיבל גולוב את העיטור צלב האבירים של צלב הברזל, לאחר שזכה ב-42 ניצחונות אוויריים. ב-28 בספטמבר שוב זכה גולוב לתואר אלוף הפלות ליום אחד, לאחר שהפיל שוב 5 מטוסים ביום אחד, והעלה את סך ניצחונותיו ל-48.
ב-2 באוקטובר הועבר גולוב לזירה המרכזית, שם השתתף בסיוע למבצע טייפון. ב-18 באוקטובר הפיל גולוב 9 מטוסים ביום אחד, ולמחרת הפיל שוב 5 מטוסים. ב-22 באוקטובר שוב הוא הפיל 5 מטוסים, וב-24 באוקטובר עמד סך ניצחונותיו על 85. ב-25 באוקטובר קיבל גולוב באופן אישי מהיטלר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובנובמבר נשלח גולוב לבדוק את המטוס פוקה-וולף Fw 190.
ב-1 במאי 1942 חזר גולוב לחזית, ומונה למפקד טייסת הקרב ה-77. ב-20 במאי זכה גולוב בניצחונו ה-100, במהלך קרב קרץ', וב-7 ביוני הוא נשלח לסייע לכוחות שלחמו על סבסטופול. ב-23 ביוני קיבל גולוב תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 ביולי הועלה לדרגת מיור. גולוב המשיך להשיג עוד ניצחונות, וב-16 באוגוסט הפיל שוב 5 מטוסים ביום אחד. ב-29 באוגוסט הפיל גולוב 4 מטוסים, ובכך עמד סך ניצחונותיו על 150 מטוסים. למחרת קיבל גולוב תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובכך היה השלישי שקיבל את העיטור (לאחר אדולף גאלאנד וורנר מלדרס). בעקבות כך אסר עליו היטלר לטוס מחשש שיופל, וב-15 באוקטובר 1942 הוא מונה למפקד פיקוד הקרב ה-3 באזור חוף התעלה, שהפך ב-6 בספטמבר 1943 לפיקוד הקרב ה-5. ב-20 באפריל 1943 הועלה גולוב לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 במאי 1944 הוא הועלה לדרגת אוברסט. באפריל 1944 מונה גולוב לעוזרו של אדולף גאלאנד, וסייע בפיתוח מטוס המסרשמיט Me 163 קומט, ובנובמבר אותה שנה הוא מונה כמפקח על הסיוע האווירי במתקפת הארדנים ועל הכנת מבצע בודנפלטה. לאחר מכן מילא גולוב תפקידי מטה שונים בלופטוואפה, ובסוף המלחמה נפל בשבי צבא ארצות הברית, לידי כוחות מהדיוויזיות ה-36 וה-42 האמריקניות.
לאחר המלחמה
בשנת 1946 שוחרר גולוב מהשבי, ולאחר מכן הוא התפרנס מתרומתו למגזיני תעופה ומהרצאות. בשנת 1948 הוא הצטרף לארגון פדרציית העצמאות, שממנו קמה מאוחר יותר מפלגת החירות האוסטרית, אולם בשנת 1950 הוא סולק מהארגון, בגלל חילוקי דעות עם מייסדי הארגון שהיו יותר ליברלים ממנו. בנובמבר 1951 הוא החל לעבוד בחברת Deutz AG - חברה בתחום מנועים לכלי רכב, שבה עבד עד שסבל מאוטם שריר הלב בשנת 1975. בשנת 1954 הוא עבר לגור בזולינגן, שם חי עד למותו ב-7 בספטמבר 1987.
משפחתו
ב-14 בפברואר 1943 התחתן גולוב עם אליזבת לונג, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
קית' פאוורס
קית' טיירי פאוורס (באנגלית: Keith Tyree Powers; נולד ב-22 באוגוסט 1992) הוא שחקן ודוגמן אמריקאי.
קריירה
בשנת 2013, פאוורס קיבל תפקיד בסרט "House Party: Tonight's the Night". לאחר שטס לדרום אפריקה, לצילומי סרט, הוא החליט להתמיד במשחק במשרה מלאה. הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "Tales", וקמרון דרייק בסרט של נטפליקס "Reality High". היה לו תפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "מעמידות פנים" ותפקיד בסרט הקולנוע "היישר מקומפטון". הוא לוהק לגלם את רוני דבוי "The New Edition Story" ובשנת 2017 שיחק בסרט "–Famous in Love" הוא כיכב גם בסדרה "השלכות" משנת 2019.
חיים אישיים
פאוורס מנהל מערכת יחסים עם השחקנית והזמרת ראיין דסטיני מאז סוף 2017.
व
व - בָה או וַוה היא האות ה-40 והעיצור ה-31 (אחרי ल) באלפבית הדוונאגרי. המקבילה העברית הקרובה ביותר היא אות ב' רפויה או ו' עיצורית (v). האות הבאה אחריה היא האות श.
קרי סטרוג
ביוגרפיה
סטרוג נולדה וגדלה בטוסון אריזונה. היא החלה להתאמן בגיל 3 ולהשתתף בתחרויות בגיל 8. היא התאמנה בהדרכתו של ג'ים גולט ובשנת 1991 עברה ליוסטון טקסס והחלה להתאמן בהדרכתו של בלה קארולי.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) הייתה סטרוג הספורטאית הצעירה ביותר במשלחת האמריקאית במשחקים אלו וזכתה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית בהתעמלות מכשירים.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה סטרוג במדליית זהב בתחרות הקבוצתית בזכות נחישותה וההקרבה הרבה שלה ולמרות שסבלה מפציעה בקרסול. בתרגיל האחרון שלה ושל הנבחרת על סוס הקפיצות היא ביצעה אותו היטב לאחר שנחתה על רגל אחת בלבד. בשל הפציעה היא לא יכלה להמשיך בתחרויות ולנסות לזכות במדליות נוספות, וזאת למרות שעלתה במספר תחרויות לגמרים. היא עלתה ראשונה בתרגיל הקרקע, רביעית בתרגיל הקפיצות ושביעית בתחרות הקרב רב אישי.
סטרוג הפכה לגיבורה לאומית בשל ההקרבה שלה בתרגיל הקפיצות שהעניק את מדליית הזהב בתחרות הקבוצתית בהתעמלות מכשירים לנשים לארצות הברית לראשונה בתולדותיה, הפעם השנייה הייתה באולימפיאדת לונדון (2012).
שרה טיזדייל
שרה טיזדייל (באנגלית: Sara teasdale; 8 באוגוסט 1884 - 29 בינואר 1933) הייתה משוררת לירית אמריקאית.
על חייה
טיזדייל נולדה כבת זקונים למשפחה פוריטנית מבוססת בסיינט לואיס שבמיזורי. ב-1918 זכתה בפרס פוליצר על ספרה "שירי אהבה" (Love Songs), הראשונה שקיבלה פרס זה בתחום השירה. בגיל 48 שלחה טיזדייל יד בנפשה.
המשורר וייצ'ל לינדסי התאהב בשיריה ובה וכתב לה מכתב מדי יום ביומו, אך ב-1914 היא נישאה לאיש עסקים עשיר, ארנסט פילסינגר (Ernst Filsinger), גם הוא מעריץ של כתיבתה. היא התגרשה ממנו ב-1929. לינדסי נשאר חברה הנאמן עד יום מותו.
משפחתה של טיזדייל הרבתה לטייל, הן ברחבי ארצות הברית והן מחוץ לה. ב-1905 נסעו טיזדייל ואמה לארץ הקודש. הביקור בפלשתינה דאז דכדך את טיזדייל, היא הזדעזעה מהלכלוך, הקבצנים והמחלות שראתה ברחובות, וכתבה: "הלילה הראשון שלנו בירושלים יישאר לתמיד אחד הזכרונות הנוראים שלי". על העיר בית לחם היא כתבה "הדבר הכי מחריד ושובר לב שראיתי. איזה מקום מוזר שיתקבצו בו התקוות והפחדים של כל השנים" (על פי שורה מתוך ההמנון הדתי "O Little Town of Betlehem)".
שירתה
שיריה של טיזדייל מלוטשים וליריים, ליריות שעומדת לפעמים בניגוד לתוכן נוקב ולא אחת ציני. השירים משקפים את מהלך חייה, שירים על אהבה, שמחה, אכזבה והשלמה, חולי ומוות. רבים מהשירים מסתיימים בתובנה מפתיעה או טוויסט לא צפוי. שירה "המזרקה" (The Fountain) נשמע כמו תיאור פיוטי של מזרקה מקושטת בפסלי שיש דוממים, אך מסתיים בהפתעה לקורא בשורה האחרונה: המזרקה שרה ושרה דברים שלא נודַעוּ אגל טל נשר וציפורי האבן זעו.
שירה המפורסם ביותר הוא "עוד גשמים טובים יגיעו" (There Will Come Soft Rains), שיצא לאור ב-1920. השיר הוא תיאור פיוטי של ראשית האביב ובעלי החיים המתעוררים, ורק בבית האחרון אנו מבינים שהאנושות נכחדה והטבע ממשיך בשלו באין מפריע. השיר מצוטט רבות, בין היתר בספר "רשימות מן המאדים" של ריי ברדבורי, ספר מדע בדיוני שמתאר את העולם אחרי היות האנושות. הבית האחרון בשיר בתרגומו העברי: ולא אחד, אילן ציפור, יחרוג מהרגלו כי נכחדה האנושות מהעולם כולו אף האביב עצמו ייעור עם שחר אחרינו ובקושי יבחין שאנחנו איננו.
בראשית כתיבתה שיריה שמחים ורומנטיים יותר, אך בחלוף השנים הם נעשים קודרים ומפוכחים, ונשקפת מהם אכזבה והשלמה. "הנח לזה שיישכח" (Let it be forgotten) הוא אחד משיריה המפורסמים והאהובים: הנח לזה שיישכח, כמו שנשכח פרח כמו אש שפעם שרה המנונים הנח לזה שיישכח לנצח לנצח הזמן ידיד נדיב - הוא יעשינו זקנים. אם מישהו ישאל, תאמר נשכח ואיננו נשכח לעדי עד כמו פרח, או אש, כמו פסיעה חרישית בשלג אשתקד.
ב-1933 יצא לאור קובץ שיריה האחרון "ניצחון מוזר" (Strange Victory), ובאותה שנה שלחה יד בנפשה. לינדסי בעצמו שלח יד בנפשו שנתיים לפני כן. בספרה האחרון נשמעת נימה של פרידה והשלמה, ואפילו שמחה על כך, כמו בשיר הקטן "ירח נחסר" (Moon's Ending) שפותח את הקובץ הזה: סהר דק הולך ונחסר בענני זריחה, מה טוב לגווע אור אל תוך אור ולתת אור במותך.
הציבור בישראל הכיר את טיזדייל לאחר שחלק משיריה תורגמו לעברית על ידי יהודית אופנהיימר (ג'וד שבא), וכמה משיריה הולחנו ובוצעו על ידי להקת Visiting Hours הישראלית.
אדוארד קולס
אדוארד קולס באנגלית: Edward Coles; ) היה בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל אילינוי השנים בשנים 1822–1826. מוצאו היה ממשפחה מווירג'יניה, ובצעירותו הוא היה שכן וידיד של הנשיאים תומאס ג'פרסון וג'יימס מונרו, וכן מזכירו של הנשיא ג'יימס מדיסון בשנים 1810–1815.
כמי שהתנגד לעבדות כל ימי חייו, ירש קולס מטע ועבדים, אך בסופו של דבר עזב את וירג'יניה לטריטוריית אילינוי כדי לשחרר את עבדיו. ב-1819 הוא העניק ל-19 עבדים את חירותם ורכש להם חלקות אדמה. באילינוי הוא הוביל פעמיים מערכות למניעת חוקיותה של העבדות במדינה החדשה. קולס ניהל התכתבויות הן עם ג'פרסון והן עם מדיסון וייעץ להם לשחרר את העבדים שבבעלותם, ותמך בפומבי בביטול העבדות. בשנותיו האחרונות בפילדלפיה, הוא סייע לעצב את השקפותיהם של ההיסטוריונים בני התקופה על האידיאלים הרפובליקנים של הנשיאים לשעבר.
ראשית חייו
אדוארד קולס נולד באניסקורתי, חוות מטעים במחוז אלבמארל שבמרכז וירג'יניה, השוכנת על נהר הארדוור שהוא יובל של נהר ג'יימס. הוא היה הבן הצעיר מבין עשרת ילדיהם שהגיעו לבגרות של ג'ון קולס ורבקה טאקר. מוריו הראשונים של קולס הצעיר היו עורך הדין הבולט וילסון קרי ניקולס ומר (ככל הנראה הכומר) וייט. לאחר תקופת לימודים בקולג' של המפדן-סידני שבווירג'יניה, הוא עבר לקולג' ויליאם ומרי שבויליאמסבורג.
בעת לימודיו בקולג' ויליאם ומרי, הושפע קולס עמוקות מרעיונות הנאורות כפי שלימד אותם הכומר ג'יימס מדיסון, שהיה הבישוף האפיסקופלי הראשון של הדיאוקסיה של וירג'יניה ונשיא הקולג'. מדיסון ראה בעבדות דבר שמבחינה מוסרית אין עליו מחילה, ומצד שני בעיה ללא פתרון ברור. קולס הצעיר היה נחוש בדעתו שלא להיות מחזיק עבדים ושלא לחיות במקום בו העבדות תהיה נוהג מקובל. עם זאת, הוא הסתיר את השקפותיו אלו מאביו, שמחלתו, ומחלתו של אחיו הגדול, גרמו לקולס לסיים את לימודיו הפורמליים בקיץ 1807, מתוך חשש שאביו יחליף רכוש אחר במקום עבדים כאשר יכתוב את צוואתו האחרונה. דודיו הרווקים של קולס בנורפוק, טרוויס וג'ון טאקר, שחררו את עבדיהם כאשר הדבר היה לחוקי בווירג'יניה, ואביו של קולס, ג'ון, ציין שכמה מהעבדים ששוחררו על ידי טרוויס, שהיה מתודיסט אדוק, חיו אז על סף חרפת רעב. שמירה על שתיקה הבטיחה שקולס יירש את העבדים, וכך תינתן לו ההזדמנות להעניק להם את חירותם.
לאחר שאביו מת ב-1808, ירש קולס 12 עבדים ומטע בשטח של 782 אקרים (3,165 דונם) על גדת נהר רוקפיש שבמחוז נלסון, שהיה משועבד למשכנתה. לאחר שעזבונו של אביו הוסדר סופית, חשף קולס בחג המולד אותה שנה את תוכניותיו לשחרור העבדים בפני בני משפחתו, לתדהמתם הרבה. כאשר הוא התמודד עם האתגרים שהציבו בפניו ההתנגדות של משפחתו וחוקי וירג'יניה (שמאז 1806 דרשו מעבדים משוחררים לעזוב את המדינה תוך שנה, וגם הטילו מגבלות על עבדים שכבר היו משוחררים קודם לכן), ויתר קולס על תוכניותו הקודמת לשחרר את עבדיו בווירג'יניה. בקיץ 1809 הוא יצא לקנטקי כדי לבדוק חלקת אדמה של דודו טרוויס טאקר, אך שב לביתו ללא תוכניות למעבר אל המדינה החדשה, שהתירה עבדות בתחומיה.
משפחתו
משפחת קולס הייתה אחת מהמשפחות הראשונות בווירג'יניה. רב-סבו, וולטר קולס, היה פקיד מכס באירלנד שהיגר למקום שהיה לאחר מכן לריצ'מונד, וצבר את הונו במסחר. סבו, ג'ון קולס, היה אחד ממגישי העצומה שקראה להכרתה של ריצ'מונד כעיר חדשה, והמשיך לפתח את עסקי המשפחה ואת הקשרים החברתיים באמצעות נישואים לבתו הצעירה של הסוחר הקווייקרי אייזק וינסטון. אביו של אדוארד קולס, ג'ון, או ג'ון השני, הפך את אחוזת אניסקורתי מתחנת ציד לחווה משגשגת, והמשיך את עסקי המשפחה ואת הצלחתה החברתית.
סבו של אדוארד קולס מצד אמו נולד בברמודה והיה קרוב משפחה של השופט סנט ג'ורג' טאקר מווירג'יניה. אבותיו של קולס מצד אמו היו בין "המתיישבים הראשונים והמכובדים ביותר בג'יימסטאון".
אייזק הצליח לרשת את אניסקורתי, בכפוף לבעלות של אמו עליה לכל ימי חייה עד למותה ב-1826. אחיו וולטר משך את חלקו בירושה קודם לכן וניהל את אחוזת וודוויל במשך שנים עד למות אביו. ג'ון קולס השלישי בנה מעון שנקרא אסטוטוויל בעשותו שימוש בחלקו בירושה, וטאקר קולס בנה את אחוזת טלווד בחלקת האדמה שהוא ירש. אחותם רבקה הייתה לאשתו השנייה של בעל המטעים מקרוליינה הדרומית ריצ'רד סינגלטון, ולהם נולדו חמישה ילדים. אחותה, אליזבת (בטסי), לא נישאה מעולם. מרי קולס נישאה לרוברט קרטר ועברה לאחוזת רדלנדס הסמוכה שבבעלותו. אחותם אמילי נישאה לעורך הדין מריצ'מונד ג'ון רתרפורד, שבבעלותו הייתה אחוזת טאקהאו במחוז גוצ'לנד, ולימים היה מושל וירג'יניה בפועל בשנים 1841–1842. בנם, ג'ון קולס רתרפורד, היה עד לתבוסה במלחמת האזרחים, ונכדו, ויליאם ארצ'ר רתרפורד גודווין, היה כומר אפיסקופלי וסייע להקים את ויליאמסבורג הקולוניאלית. אחותם קלי (שרה), נישאה לאנדרו סטיבנסון, ששימש כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית וכשגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת.
שירותו בבית הלבן
חודשים ספורים לאחר השבעתו כנשיא ארצות הברית, הזמין ג'יימס מדיסון את קולס להתמנות כמזכירו האישי. אחיו אייזק שימש בתפקיד זה תחת הנשיא הקודם תומאס ג'פרסון, וכן ביצע משימות שליחות, במיוחד מול צרפת בתקופה שהובילה למלחמת 1812. עם זאת, אייזק קולס, שבאופן בלתי הולם הגשים כנראה את החלומות שלו מהקריירה הצבאית המוקדמת שלו, הכה את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית רוג'ר נלסון ממרילנד, ולאחר דיווח ביקורתי מאוד של הקונגרס על התקרית, הוא אולץ להגיש את התפטרותו ב-29 בדצמבר 1809. שכנו של אדוארד קולס, ג'יימס מונרו, שבהמשך היה למזכיר המדינה, שיכנע אותו לקבל את תפקיד המזכיר, וקולס שירת בתפקיד מינואר 1810 עד מרץ 1815, על אף הפוגות שנבעו ממצב בריאותו.
תקופת כהונתו של קולס כמזכירו של הנשיא עיכבה את תוכניותיו לשחרר את עבדיו. עם זאת, קולס פיתח יחסים טובים עם הנשיא מדיסון, שאיתו הוא דיבר לעיתים קרובות בגילוי לב מלא, והעריץ אותו הערצה מתמשכת. בעת ששימש כמזכיר הנשיא, יזם קולס התכתבות פרטית עם תומאס ג'פרסון על סוגיית העבדות. קולס צבר ניסיון פוליטי כעוזרו של מדיסון, שימש כשליחו הראשי אל הקונגרס, וניהל את רוב צעדי הפטרונות הפוליטית שנגעה ל-162 עובדי הרשות המבצעת. בין שאר תפקידיו, העתיק קולס בכתב ידו את התכתובות הרשמיות של הנשיא עבור הארכיון הלאומי.
ב-1811 פגש קולס את ג'ון אדמס במהלך סיור במדינות הצפון-מזרחית. יחד עם בנג'מין ראש הוא פעל להפיג את המתחים בין אדמס לג'פרסון. קולס גם העביר זמן ממושך בפילדלפיה לצורך קבלת טיפול רפואי מדר' פיליפ סינג פיזיק, בין השאר, והחל ידידות ארוכת ימים עם ניקולאס בידל, שהיה אישיות שנויה במחלוקת כבנקאי והיה מתנגד העבדות. בפברואר 1815, עם תום מלחמת 1812, התפטר קולס מתפקידו כמזכיר הנשיא בשל בריאותו הרופפת.
לאחר שהחלים ביוני אותה שנה, יצאו קולס והעבד המולאטי שלו ששימש כנהג כרכרתו, ראלף קרופורד בן ה-40, לסיור בטריטוריה הצפון-מערבית למטרת חיפוש אדמות שבהם יוכל קולס לרכוש ולבנות בהן את ביתו ולהציע קרקעות לעבדים שתכנן לשחרר. הוא כתב לנשיא מדיסון ולקרובי משפחתו והביע את חוסר שביעות רצונו ממחירי הקרקעות הגבוהים באוהיו, ולאחר מכן תיאר את התנסותו עם מתיישבים, סוכני נדל"ן ואנשי עסקים לא ישרים כאשר הוא נסע מערבה יותר לעבר טריטוריית אינדיאנה ומה שהיה מאוחר יותר טריטוריית אילינוי. בטריטוריית מיזורי רכש קולס מעט קרקעות להשקעה, לפני שיצא לבסוף לסנט לואיס על סירה במורד נהר המיסיסיפי אל ניו אורלינס ומשם הפליג חזרה לוירג'יניה.
תוכניתו של קולס לשחרור עבדיו התעכבה שוב בשל שליחות דיפלומטית לרוסיה ב-1816–1817 לבקשתו של הנשיא מדיסון, כדי לפתור תקרית דיפלומטית שנגעה למעצרו של הקונסול הרוסי בפילדלפיה בשל אונס משרתת. לאחר שהשלים בהצלחה את שליחותו בסנקט פטרבורג, סייר קולס בבריסל, בפריז ובאנגליה. בעת שהיה באנגליה הוא נפגש עם השגריר ג'ון קווינסי אדמס ועם הרפורמטור החברתי מוריס בירקברק. התלהבותו של קולס בנוגע לאילינוי גרמה לבירקברק לרכוש שם אדמה, שבה הוא התיישב והקים יישוב. בשובו לארצות הברית כתב קולס מסמך בו הוא השווה את העבדות עם הצמיתות ברוסיה, כך שאם היה מניע נסתר לשליחותו הדיפלומטית של קולס כדי להניא אותו מתוכניתו לשחרור העבדים, הוא נכשל. יותר מכך, קולס כתב על השוחד רחב הממדים ועל הנוהגים העסקיים הבלתי אתיים בהם נתקל ברוסיה, וזכר אותם זמן רב.