cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עתלית
ראשית המושבה
בין ערביי עתלית לשכניהם מטירה (היום טירת כרמל) לא שררו יחסי שלום. וכשהגיעה אישיות חשובה מטורקיה, נרכשו אדמות עתלית וניתנה הבטחה לערבייה שהם יוכלו להישאר להתגורר בה ואף תינתן להם הגנה כנגד ערביי טירה. כעבור חצי שנה נמכרה האדמה בשנית לברון. המתיישבים הצעירים שאפו להקים חיי חקלאות בארץ האבות. הם הקימו שורה אחת של בתים, צמודים זה לזה, למען ביטחון התושבים. בקצה השורה נבנה בחדר צנוע בית ספר, ובחדר אחר בית כנסת.
בשנת 1903 נתן הברון רוטשילד הוראה ליישב את עתלית בכל תנאי. לשם כך נשלחו אליה עשרה פועלים לתקופת ניסיון של שלוש שנים, כשהם מצוידים בזרעים, כלי עבודה ובהמות עבודה. בסיום תקופה זו היו האיכרים אמורים להגיע לעצמאות כלכלית.
דליק ווליניץ
חיים אישיים
ווליניץ היה נשוי לעיתונאית רונית ויס ברקוביץ, אך הם התגרשו זמן קצר לאחר נישואיהם. בהמשך נישא בשנית ליעל ולזוג בן ובת. מתגורר בהוד השרון.
עתלית
ראשית המושבה
בתחילה היה צורך במאמץ גדול. האזור היה מכוסה בביצות אשר שימשו מדגרות ליתושים. מחלת המלריה הצהובה, אותה נשאו היתושים תקפה את המתיישבים הראשונים ומסביב למושבה הייתה התיישבות של ערבים.
בשנת 1910 הקים אהרון אהרונסון בצפונה של עתלית תחנת ניסיונות חקלאיים על אדמת הקרן הקיימת. התחנה העסיקה כמעט רק ערבים. במהלך מלחמת העולם הראשונה שימשה התחנה גם כבסיס של מחתרת ניל"י. במקום הייתה ספרייה, אך היא ומרבית החווה נהרסו בפשיטה שערכו הטורקים לאחר שהבינו כי שימשה את חברי ניל"י. דקלי וושינגטוניה הגבוהים המיתמרים בכניסה ליישוב כיום הם שרידים לחווה זו.
בימי המנדט
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הקימה ועדת המים בשנת 1919 במבצר עתלית העתיק כפר דיג. אחרי מספר ניסיונות התיישבות, התברר כי בדיג אמנם הצליחו אך חלו בקדחת צהובה שגרמה למותם והכפר נותר עזוב.
המושבה עצמה סבלה בשנת 1920 מקשיים כלכליים וסכסוכים פנימיים.
מפעל המלח
בשנות העשרים של המאה העשרים הוקם במושבה מפעל מלח של "חברת המלח בארץ-ישראל". מפעל זה פועל עד היום.
בתחום המנהלי
בשנת 1963 הביא פסח גרופר להכרה בעתלית כעיירת עולים הזכאית לתשלומי ארנונה מהמדינה, לאור העובדה שרוב התושבים בעתלית היו עולים.
עד שנת 2003 הייתה עתלית מועצה מקומית. במהלך שנה זו, במסגרת איחוד רשויות מקומיות, הועבר ניהול היישוב לידי המועצה אזורית חוף הכרמל.
בשנות ה-2000, החלו להיבנות שכונות חדשות של בתים צמודי קרקע כמו "עתלית החדשה", "פנורמה", "עתלית המושבה" ו"חצרות האיכרים" אשר מושכות ליישוב אוכלוסייה צעירה ומשכילה, בעיקר עובדים במרכז תעשיות המדע (מת"מ) שבחיפה, אשר עתלית משמשת כפרבר שלה מבחינת תעסוקה.
בשנת 2015 קס גרופ סיימה הקמת קניון בשטח של 5000 מ"ר בכניסה לעיר.
ראשי המועצה
ראש המועצה הנבחר הראשון של עתלית היה יעקב כץ שכיהן בתפקיד בשנים 1951-1955. הוא שב ונבחר לתפקיד לאחר הבחירות למועצה בשנת 1955, אך בתחילת 1956 התפטר מטעמי בריאות ובמקומו כיהן בתפקיד מ. פדבה. בשנת 1959 נבחר משה זמל לראש המועצה. במאי 1962 נבחר פסח גרופר לראש המועצה לאחר שיצר קואליציה עם הדתיים והדיח את זמל. בתחילת 1964 הודח גרופר מראשות המועצה על ידי איש סיעתו, צבי שפירא, שחבר לאנשי מפא"י. שפירא טען שבמקור הוא היה אמור להיות ראש המועצה, אך גרופר שכנע את הדתיים להתנות את תמיכתם בליברלים בכך שגרופר יהיה ראש המועצה. בספטמבר 1964 חבר גרופר לחנניה עמר, בהסכם שהביא את עמר לתפקיד ראש מועצה בשכר מלא וגרופר מונה לסגנו. לאחר הבחירות בשנת 1965 שב יעקב כץ לכהן בראשות המועצה, עד לפטירתו בדצמבר 1967. במרץ 1968 נתמנה אהרן גרינברג ממפלגת העבודה לראשות המועצה, והוא החזיק בתפקיד עד שהודח בנובמבר 1968 על ידי יוסף עמאר איש המפד"ל. לאחר הבחירות בשנת 1969 שב גרופר לתפקיד ראש המועצה, אך בספטמבר 1971 גיבש אלי בן דהן מגח"ל קואליציה והדיח את פסח גרופר מראשות המועצה. ביולי 1972 הוא התפטר בגלל התערערות הקואליציה שלו, אך חזר בו ועל כן בתחילת אוגוסט 1972 הוא הודח מתפקידו על ידי אהרן גרינברג ששב לתפקיד. בשנת 1978 נבחר מרדכי עמר לראש המועצה בבחירה ישירה, לאחר שגבר על אהרן גרינברג בסיבוב השני. מרדכי עמר שב ונבחר, הפעם כבר בסיבוב הראשון, בשנת 1983 ושוב בשנת 1988. בשנת 1999 נבחר שאול שמאי לראשות המועצה והוא כיהן כראש המועצה האחרון בעתלית.
אתרים בסביבה
בסמוך לעתלית, על רכס הכורכר, שכן בעבר הכפר הארמני שייח' בוריק שהוקם בתחילת שנות ה-20 וננטש סופית בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
במפרץ עתלית, דרומית לחוף עתלית, שוכן בסיס הקבע של שייטת 13 של חיל הים. כמו כן נמצא, קילומטרים מעטים ממזרח ליישוב, בית הכלא הצבאי כלא 6. מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 קיים תכנון לפנות את מחנות צה"ל לטובת פיתוח למגורים, נופש ותעסוקה.
בקרבת היישוב שוכנים הקיבוצים נווה ים ועין כרמל. בכניסה ליישוב נמצאת שמורת טבע חורבת קרתא. בצמוד לבתי היישוב ליד כביש החוף נמצאת אנדרטת בני חוף הכרמל. מזרחית ליישוב שוכן כפר הנוער כפר סיטרין. לנכון אפריל 2022 נמצאת גם קונסליה כבוד של נמיביה.
ביישוב נמצאת תחנת הרכבת עתלית הנמצאת על מסילת החוף, עוצרות בה רכבות נוסעים לכיוון בית שאן, לכיוון נהריה ולדרום.
מחנה עתלית
בסתיו 1939 שלטונות המנדט הבריטי בנו בסמוך למושבה מחנה מעצר למעפילים יהודים. המחנה נפתח בינואר 1940. מחנה המעפילים עתלית פעל כמחנה מעצר בריטי עד מאי 1948. אחרי קום המדינה שמש כמחנה עולים ובמשך תקופה קצרה אף ישב בו חלק מהגרעין המייסד של קיבוץ "עין כרמל" שהגיע מקיבוץ רמת רחל.
ב-1967 המחנה הפך למחנה מעצר לשבויי מלחמה ממלחמת ששת הימים.
כיום יושב בתחומי המחנה האתר הלאומי "מחנה המעפילים עתלית", שמנוהל על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
חינוך ותרבות
בעתלית פועלים 3 בתי ספר יסודיים. בית הספר היסודי ממלכתי "גלי עתלית" המונה כ-500 תלמידים. במקביל לשילוב עתלית במועצה האזורית חוף הכרמל שופץ בית הספר והושקע תקציב מיוחד בחיזוק והעשרת התוכניות הפדגוגיות. השקעה שהביאה לזכייה בפרס חינוך ארצי בשנת 2009. בית הספר "משעולים" ברוח דמוקרטית, מבנה בית הספר תוכנן להלום את רוחו. בית הספר "אדוות הים". פעילויות הנוער בשעות אחר הצהריים הן בעיקר חוגי המתנ"ס המקומי שהוא שלוחת מיר"ב (בית ספר בכרם מהר"ל שבשעות אחר הצהריים משמש כמרכז קהילתי אזורי), או במיר"ב עצמו. בעבר פעל ביישוב בית ספר ממלכתי דתי "בית יוסף", אך זה נסגר, ובמקומו נפתחה שלוחת מיר"ב נוספת בה מתקיימת פעילות חדר כושר, ספרייה שנפתחה מחדש בשנת 2006, וכמו כן קן של תנועת הנוער העובד והלומד ומד"צים המעניקים פעילויות העשרה לילדי עתלית החל מכיתה א'. תנועת הנוער העובד והלומד הפסיקה את פעילותה כמה שנים לאחר מכן.
בעתלית פועלת תנועות הנוער צבאות השם, בני עקיבא, תנועת תרבות וכן תנועת הצופים.
בשנת 2010 הוקם בעתלית תלמוד תורה חב"ד ובית ספר בנות חב"ד השוכן כיום בכפר סיטרין הסמוך.
סמל היישוב
סמל היישוב מכיל את המוטיבים הבאים:
יו לופטינג
יו לופטינג (באנגלית: Hugh Lofting; 14 בינואר 1886 - 26 בספטמבר 1947) היה סופר בריטי ויוצר סדרת הספרים דוקטור דוליטל.
ביוגרפיה
לופטינג נולד במיידנהד שבמחוז ברקשייר, ממערב ללונדון, לאב אנגלי ולאם אירית. הוא התחנך בבית ספר ישועי, ולאחר מכן נסע לארצות הברית והשלים תואר בהנדסה אזרחית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. מפני שהיה מהנדס אזרחי הוא הרבה בנסיעות, וב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא הבריטי ושירת בחיל המודיעין כשהוא עדיין בניו יורק, עד שהתגייס לרגימנט המשמר האירי ב-1915. הוא נלחם בחזיתות של פלנדריה וצרפת עד שנפצע ב-1918.
את עלילות דוליטל הרופא, הספר הראשון בסדרת דוקטור דוליטל, כתב לופטינג כמכתבים מאוירים לילדיו, קולין ואליזבת', בעת ששירת כקצין בחפירות בצרפת ובפלנדריה במלחמת העולם הראשונה. מאוחר יותר, ב-1923, אמר לופטינג כי שלח את המכתבים לילדיו בעת שהחדשות מהחזית היו נוראות מדי או משעממות מדי, וכי ההשראה באה מהתנהגות הסוסים והפרדים תחת האש בחזית - הוא חשב על דמותו של רופא דמיוני שיטפל בחיות (בניגוד להיעדר הטיפול המוחלט בבהמות הפצועות בשדה הקרב).
לאחר מות אשתו פלורה ב-1927 הוא נישא שוב, אך זמן קצר לאחר מכן נפטרה גם אשתו השנייה. הוא נישא בשלישית וב-1936 נולד בנו כריסטופר והמשפחה עברה להתגורר בקליפורניה. כריסטופר בנו היה גם מי שניהל את עיזבונו הספרותי.
ביקורת על דמותו של דוליטל
בשנות ה-60 וה-70, בעת שגברה המודעות בארצות הברית לזכויות האפרו אמריקאים, טענו מבקרים מסוימים שהטקסט בספריו של לופטינג נגוע בגזענות. טענה זו הסתמכה בייחוד על שרטוט דמותו של "הנסיך בומפו" - בנו שחום העור של מלך ג'וליגינקי. בספר הראשון בסדרה מבקש הנסיך מדוקטור דוליטל שישנה את צבע עורו ללבן, וזאת לאחר שאישה לבנה, היפהפייה הנרדמת לטענתו של בומפו, דחתה אותו רק בשל צבע עורו. בומפו, העסוק רוב יומו בקריאת ספרי אגדות, משורטט כדמות ילדותית, תמהונית ואף טיפשה. אמנם הוא זוכה להתייחסות מכובדת ורצינית מהרופא, אך מצד חיותיו הוא נתקף לעג. כמו כן, לדעת המבקרים, הימצאות המילים coon ו-nigeress בטקסטים של לופטינג מחזקת את טענתם לגזענותו. גם באשר לדמויותיהם של שחורי העור באיוריו של לופטינג, שליוו באופן קבוע את ספריו, נטען שהן גרוטסקיות ומעליבות. לופטינג אף הואשם שכמו רודיארד קיפלינג, ספריו מייצגים את הקולוניאליזם הבריטי.
יצירות נוספות
Victory for the Slain היא יצירתו היחידה של לופטינג למבוגרים. זו פואמה ארוכה בשבעה חלקים על אודות חוסר ערכה ותועלתה של המלחמה. היא נכתבה ב-1941, בעת שבאירופה כבר השתוללה מלחמת העולם השנייה, ויצאה לאור ב-1942 בבריטניה בלבד.
דניאל כהנמן
דניאל כהנמן (נולד ב-5 במרץ 1934) הוא פסיכולוג קוגניטיבי ישראלי-אמריקאי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2002. מחקריו נחשבים לפורצי דרך בתחומי שיפוט וקבלת החלטות, היוריסטיקה וכלכלה התנהגותית. כיום הוא מכהן כפרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה ולמדיניות ציבורית באוניברסיטת פרינסטון שבארצות הברית.
קורות חיים
הוריו של כהנמן היגרו מליטא לצרפת בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. הוא נולד בשנת 1934 בתל אביב, בעת שאמו ביקרה קרובי משפחה בארץ ישראל. כהנמן הוא צאצא לשושלת של רבנים מליטא. המפורסם ביותר בשושלת זו הוא הרב יוסף שלמה כהנמן, מייסד ישיבת פוניבז' בבני ברק שהיה דודו של כהנמן (אח אביו אפרים). הוא גדל בפריז, ובזמן הכיבוש הגרמני התחבא עם הוריו ואחותו (כהנמן מספר על מפגש מקרי ומרגש עם חייל אס. אס. גרמני בפריז, אירוע שהותיר בו רושם עמוק). אביו נתפס ונכלא במחנה הריכוז דראנסי, אך שוחרר לאחר שישה שבועות כתוצאה מהתערבותו של אז'ן שילר מנהל חברת לוריאל בה עבד. המשפחה נמלטה לדרום צרפת ואביו מת מסוכרת ב-1944. ב-1946 עלה לארץ ישראל עם אמו. תחילה התגוררו בירושלים ולאחר מכן עברו לתל אביב.
כהנמן הוא בוגר התיכון ליד האוניברסיטה ובוגר שבט משואות של עדת הצופים - הצופים הדתיים, למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה ובמתמטיקה באוניברסיטה העברית וסיים בשנת 1954. בשנת 1955 התגייס לצה"ל ושירת כפסיכולוג ביחידה לפסיכולוגיה. בין השאר פיתח את מבחני הקב"א, ועסק בתכנון מבדקים לקורס קצינים. ב-1958 החל בלימודי דוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אותם סיים בשנת 1961. לאחר קבלת תואר דוקטור חזר לישראל והצטרף לסגל המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית. בתחילת שנות ה-70 היה שותף בצוות חשיבה שעסק במשא ומתן בנושא הסכמי הביניים בסיני, ותרם ממומחיותו בהקשר זה.
כהנמן היה נשוי בשנית לפסיכולוגית הקוגניטיבית אן טריזמן. לפני כן היה נשוי לעירא, מורה וסופרת, ממנה נולדו לו שני ילדים ושלושה נכדים.
פרסים והוקרה
פרס נובל לכלכלה לשנת 2002 הוענק לדניאל כהנמן על המחקר שערך יחד עם עמוס טברסקי (שכבר לא היה אז בחיים) על 'הכרעה בתנאי אי ודאות' במסגרת עיסוקם בפסיכולוגיה חברתית, וההשלכה של המחקר על אופן פעולתם של כלכלנים. אף שלדבריו "מעולם לא למד קורס בכלכלה".
ב-2011 הוענק לו פרס distinguished fellows של האגודה הכלכלית האמריקאית, ובאותה שנה זכה בפרס טלקוט פרסונס מטעם האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. ב-2008 נבחר כחבר חוץ של האקדמיה הבריטית. ב-2007 הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה. ב-2006 הוענקה לו, במשותף עם עמוס טברסקי, מדליית פרנק רמזי מטעם the Decision Analysis Society. ב-2002 הוענק לו פרס על מפעל חיים מטעם Society for Medical Decision Making, ובאותה שנה הוענק לו פרס גרומאייר לפסיכולוגיה במשותף עם טברסקי. ב-1995 זכה, גם כן במשותף עם טברסקי, במדליית וורן של society ofSociety of Experimental Psychologists. באותה שנה זכה בפרס הילגארד למפעל חיים בתחום הפסיכולוגיה. ב-1992 הוענק לו פרס Distinguished Scientific Contribution Award מטעם Society of Consumer Psychology.
ב-20 בנובמבר 2013 העניק לו נשיא ארצות הברית ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי הגבוה ביותר שניתן בארצות הברית.
מחקריו
באוניברסיטה העברית החל לחקור עם עמיתו עמוס טברסקי, את תהליכי קבלת החלטות ושיפוט סובייקטיבי בתנאים של אי-ודאות. המאמר החשוב הראשון שהשניים פרסמו ראה אור בכתב העת Science בשנת 1974. ב-1979 פרסמו השניים בכתב העת Econometrica את מאמרם פורץ הדרך בנושא תורת הערך, אותו פיתחו כחלופה לתורת התועלת, Prospect theory: An analysis of decisions under risk, מאמר שהפך ברבות הימים למצוטט ביותר בכתב העת הזה, לתיאור תהליכי קבלת ההחלטות בתנאי אי-ודאות.
מאמרם המשותף החשוב והמפורסם ביותר פורסם בירחון Science בשנת 1981, וכותרתו "מיסגור החלטות והפסיכולוגיה של בחירה". בשנת 1982 ראה אור ספרו "שיפוט בתנאי חוסר ודאות" אותו כתב יחד עם טברסקי ופול סלוביק.
קישורים חיצוניים
מהרצאותיו וממאמריו:
חם, שטוח וצפוף
חם, שטוח וצפוף: מדוע אנו זקוקים למהפכה הירוקה ואיך היא תחדש את אמריקה (באנגלית: Hot, Flat, and Crowded: Why We Need a Green Revolution: And How It Can Renew America), הוא ספר שיצא לאור ב-9 בספטמבר 2008, מאת תומאס פרידמן.
תוכן הספר
במקביל לספר המודפס, יצאו לאור שתי מהדורות קוליות, אחת מקוצרת ואחת שלמה. עטיפת הספר כוללת קטעים מהיצירה "גן התענוגות הארציים" של הירונימוס בוש.
פרידמן מציע שהפתרון להתחממות כדור הארץ והמהפכה הירוקה הדרושה לעולמנו יהיו פרויקט לאומי של ארצות הברית שיציל את העולם ויציל את הכלכלה ואת הפוליטיקה של ארצות הברית ויעמיד שוב את ארצות הברית כמנהיגת העולם. פרידמן מתלונן על ארצות הברית שאיבדה את האופטימיות והביטחון שלה, את המטרות הלאומיות ואת המנהיגות העולמית מאז פיגועי 11 בספטמבר שנת 2001.
הספר עוסק בנושא איכות הסביבה וגלובליזציה. חם, שטוח וצפוף בשם הספר - החום בא מהתחממות כדור הארץ כתוצאה מזיהום ומפליטת גזי חממה כמו פחמן דו-חמצני. השטוח מסמל את הגלובליזציה כפי שהציג אותה בספרו הקודם העולם הוא שטוח. הצפוף מציין את העובדה שהעולם צפוף והולך להיות צפוף יותר עקב הגידול של אוכלוסיית העולם ובעיקר עקב הגידול של אוכלוסיית שכבות הביניים המבוססות הצורכות אנרגיה רבה ומשאבים במתכונת החיים הטובים של אזרחי ארצות הברית. בעיות האנרגיה ואיכות הסביבה דורשים התייחסות מידית.
ארצות הברית צריכה לדעתו של פרידמן להוביל את המהפכה הירוקה על ידי החלפת הבזבוז וחוסר היעילות בניצול האנרגיה באסטרטגיה של אנרגיה נקייה. הוא חושש שאם לא יעשו צעדים משמעותיים שינוי אקלים כדור הארץ יהיה בלתי ניתן לשליטה בעתיד הקרוב כמו שנת 2050. המהפכה הירוקה היא שאפתנית יותר מכל פרויקט לאומי קודם והיא מתוארת על ידי פרידמן כפרויקט שיבנה את האומה האמריקאית מחדש.
המשבר הכלכלי בארצות הברית ובעולם מוצג במונחים של גלובליזציה ובהקשרים שונים אחרים כמו התייקרות הדלק וחומרי הגלם. גם אירועים אחרים מוצגים מנקודת ראות מיוחדת זו של גלובליזציה מצד אחד והתייקרות מחיר הדלק מצד שני. הוא כותב על חוסר השוויון העולמי בין המדינות המפותחות לבין המדינות המתפתחות ועוני האנרגיה המאפיין מאוד את ארצות אפריקה. פרידמן דן בהשפעת הפיתוח על הפגיעה בסביבה ועל הצורך להכיר בעובדה זו. המהפכה הירוקה הכרחית להבנתו ויש להכיר בצורך בה. פרידמן רואה מעבר מתקופת המלחמה הקרה שהסתיימה באופן סמלי עם נפילת חומת ברלין לתקופת האקלים והאנרגיה.
חמש הנקודות המציינות את בעיות העולם הן: הגידול בביקוש לאנרגיה וחומרי גלם, מעבר העושר לדיקטטורי הנפט, שינויי אקלים הרסניים, מדינות עניות הנשארות מאחור ואובדן מואץ של מגוון צורות חיים ביקום. את הדעות שלו בספר החל פרידמן מפתח במאמרים שכתב בניו יורק טיימס בזכות האנרגיה הירוקה תוך שימוש במושג הפטרו פוליטיקה.
תומאס פרידמן כתב 17 פרקים בספרו ומאתגר את הקוראים להעלות רעיונות ונושאים חדשים לפרק ה-18 שייכתב על סמך רעיונות מהקוראים. את הרעיונות המעניינים האחרונים שכבר קיבל הוא מציג באתר שלו.
טלקום ניוז
טלקום ניוז (Telecom news) הוא אתר חדשות ישראלי המתמקד בעולמות התקשורת, ביניהם: הייטק, סלולר, סייבר, קריפטו, ענן, רגולציית תקשורת, משרד התקשורת הממשלתי, צרכנות ועוד.
תוכן
האתר כולל תחקירים וחשיפות בלעדיות וכן מבזקים, ידיעות חדשותיות בתחום התקשורת, פרשנויות, דעות, המלצות, לוח אירועים וכנסים בתחום ההייטק.
תחקירי האתר מפורסמים בצורה הכוללת גם ממצאים ומסמכים שנמצאו בתחקיר, כגון פרוטוקולים מבית המשפט, מסמכים רשמיים ומקורות מידע.
לדבריו של מנהל האתר, נכון ל-2022 פורסמו באתר כ-24 אלף כתבות ולאתר כ-50 אלף קוראים מדי חודש.
השירות הממלכתי לתקשורת מיוחדת וביטחון מידע (אוקראינה)
השירות הממלכתי לתקשורת מיוחדת וביטחון מידע של אוקראינה (אוקראינית: Держспецзв'язку, Державна служба спеціального зв'язку та захисту інформації України) הוא ארגון הביון הממשלתי העיקרי באוקראינה למודיעין אותות. הוא כפוף לנשיא אוקראינה ואחראי למעקב אחר אותות אלקטרוניים והאזנה להם, פיתוח דרכי הצפנה, ופענוח אותות. הוא אחראי גם להגנת התקשורת הממשלתית האוקראינית ומערכות מידע מפני סוכנויות זרות.
ארגון זה הפך לארגון עצמאי בשנת 2006 והוא המקבילה האוקראינית ל-NSA האמריקנית וליחידה 8200 הישראלית.
היסטוריה
ארגוני הצפנה ופענוח אותות אוקראיניים היו קיימים עוד ב-1918 ובתקופת הכיבוש הנאצי ב-1941. בתקופה הסובייטית ביצעה השלוחה האוקראינית של המנהל השמיני והמנהל ה-15 בקג"ב את תפקידי הפענוח באוקראינה. ב-1991 הוקם שירות הביטחון האוקראיני כאשר את תפקידי ההצפנה ואבטחת המידע ביצע המינהל הראשי לתקשורת ממשלתית של ש"ב האוקראיני (אחראי להגן על התקשורת הממשלתית האוקראינית ומערכות מידע מפני סוכנויות זרות). בפברואר 2006 הוקם השירות הממלכתי לתקשורת מיוחדת - שהוא הסוכנות הממשלתית העצמאית הראשונה באוקראינה שאחראית על מודיעין אותות.
פוריידיס
פֻרֵידִיס (בערבית: الفـُرَيـْدِيس, תעתיק מדויק: אלפֻרַיְדִיס) היא מועצה מקומית במחוז חיפה בישראל, הממוקמת במורדות המערביים של רכס הכרמל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1952.
ייתכן ששמו של היישוב נגזר מהמילה הערבית فـِردَوْس ("פִרְדַוְס" - גן עדן), בצורת הקטנה, כלומר "גן עדן קטן". המילה "פרדוס" היא מילה פרסית שנשאלה גם לעברית - פרדס, וגם ללשונות אירופה - למשל באנגלית: Paradise. ואילו יש הטוענים שמקור השם הוא משיבוש השם "הורדוס", שהקים את קיסריה הסמוכה ושמו נשתמר במקום.
כלל תושבי פוריידיס הם ערבים-מוסלמים.
אוכלוסייה
עם תושבי היישוב נמנות איבתיסאם מחאמיד, זוכת פרס הדלאי לאמה לשלום ולחברה לשנת 2009, ואבתיסאם מראענה, חברת הכנסת לשעבר ממפלגת העבודה.
היסטוריה
בשנת 1859 העריך הקונסול הבריטי את אוכלוסיית הכפר ב-200 נפשות שעיבדו כ-75 דונמים. בשנת 1870 ביקר במקום החוקר הצרפתי ויקטור גרן הוא העריך את האוכלוסייה ב-140, רובם רועים וחוטבי עצים ומיעוטם חקלאים. בשנת 1882 סקר של הקרן לחקר ארץ ישראל תיאר את בתי הכפר הבנויים אבן וטיט עם חומה מצידו הדרומי.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל נמנו בכפר 335 תושבים ובמפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל 454 תושבים, כולם מוסלמים. שטח הכפר היה 4,450 דונם מהם 365 דונמים של מטעים וחקלאות שלחין, כ-1,700 דונם בהם גידלו דגנים ו-6 דונמים שטח בנוי.
פוריידיס היה יישוב קטן עד שנות ה-20 של המאה ה-20. לאחר מאורעות תרפ"ט, בהן נרצח הרב אברהם יעקב אורלנסקי, רבה של זכרון יעקב בטבח חברון (תרפ"ט), החליטו תושבי זכרון יעקב לפנות מחצרותיהם משפחות של שכירים ערבים מקלנסווה, מאום אל-פחם ומכפרים אחרים, אשר התגוררו בזכרון יעקב. התושבים הערבים המפונים בקשו להמשיך לעבוד בזכרון יעקב וכבר התקשו לחזור לכפריהם המקוריים, ועל כן עברו לגור בפוריידיס, דבר שהביא לגידול היישוב.
ב-3 ביולי 1938 נרצח ביריות נחום וייספיש, איכר ויצרן גבינות משפיה (בנו של הרב דוד בהר"ן וחתנו של חיים דב קנטור, השו"ב משפיה). רצח זה הוא פעולת האיבה היחידה שיוחסה לבני פוריידיס. למרות זאת, אנשי פוריידיס הכחישו שהם היו מעורבים ברצח.
הממשל הצבאי על ערביי ישראל לא הוחל על תושבי פוריידיס והמקום גדל מכ-1,500 נפש בראשית 1948 ל-2,500 נפש בשנת 1963.
חינוך
בימי המנדט הבריטי למדו ילדי הכפר בטנטורה. בראשית ימי המדינה נבנה בכפר בית ספר ולימדו בו מורים יהודים רבים, עולים מעיראק. המועצה המקומית הקציבה תקציב משמעותי ביותר לקידום החינוך בכפר. בשנת הלימודים תשס"ה היו 41.5% מהתלמידים בפוריידיס זכאים לתעודת בגרות. בשנת תשס"ו רק 34% מהתלמידים בפוריידיס היו זכאים לתעודת בגרות. עבודה מסודרת של בית הספר העלתה את אחוזי הזכאות לבגרות בשנת תשס"ח ובשנת תשס"ט ל-76% ול-74% בהתאמה. מנהל בית הספר הסביר את ההצלחה: "חלק מהתלמידים קיבלו קורסים שמגבירים את המוטיבציה ואת יכולות הלימוד. מאידך, נתתי למורים אוטונומיה בכל הנוגע לשיטות ההוראה, כאשר הכלל הוא כי כל מורה אחראי על הצלחת התלמיד במקצוע שלו. ... יכולת לראות כאן תלמידים בימי שישי, בשבתות, ובשעות אחר הצהריים. המורים נתנו להם תגבורים, וההורים - שהיו חלק בלתי נפרד מהתהליך - הביאו להם כיבוד. גם אחרי שעות הלימודים נמשך הקשר, בקו טלפוני פתוח והדרכה באמצעות האינטרנט". כן זכה בית הספר לשעות תגבור ממשרד החינוך באמצעות אגף שח"ר ומהמועצה המקומית.
אתילן אוקסיד
אתילן אוקסיד (באנגלית: Ethylene oxide) או אוקסירן (Oxirane) היא תרכובת אורגנית שנוסחתה C2H4O המולקולה היא אתר טבעתי - טבעת משולשת המורכבת משני אטומי פחמן ואטום חמצן. אתילן אוקסיד הוא גז שקוף ודליק בעל ריח חלש מתוק. בשל מתח הטבעת (אי יציבות שמקורה בהבדל בין זוויות המשולש לזוויות היציבות בין הקשרים הקולנטים) החומר משתתף בקלות בתגובות סיפוח הכוללות פתיחה של הטבעת המשולשת. מייצרים את החומר באמצעות חמצון של אתילן בקטליזה של כסף. בשל חוסר היציבות של החומר והפעילות הכימית הנובעת ממנה החומר רעיל, מוטגני ומסרטן. הקלות בה אתילן אוקסיד מגיב הופכת אותו גם לשימושי בייצור מגוון תרכובות אורגנית כדוגמת אתילן גליקול, דטרגנטים, ממסים ופולימרים. החומר עצמו, כגז המגיב בשלמות ואינו משאיר שאריות, משמש לחיטוי משטחים בבתי חולים ולתעשיית הציוד הרפואי שם הוא מחליף עיקור בקיטור עבור פריטי ציוד רגישים לחום. בשל הדליקות הגבוהה והנפיצות אתיל אוקסיד בור מרכיב עיקרי בחימוש תרמובארי. אתילן אוקסיד משמש כחומר חיטוי למטוש לבדיקת קורונה ביתית לזיהוי אנטיגן SARS-COVID-2.
היסטוריה
הכימאי הצרפתי צ'ארלס - אדולף וורץ (Charles-Adolphe Wurtz) היה הראשון להכין אתילן אוקסיד בשנת 1859 על ידי תגובה של 2-כלורואתנול (Cl-CH2-CH2-OH) עם אשלגן הידרוקסידי KOH בתגובה.
פטנט על שימוש כאתילן אוקסיד לחיטוי תבלינים נרשם בשנת 1938.
מבנה מולקולרי
צורת טבעת האפוקסי באתילן אוקסיד קרובה למשולש שווה-צלעות - זווית הקשר C-O-C הקרובה ל-60 מעלות בהשוואה לזוויות קשר C-O-C של 120 מעלות באתרים יוצרת מתח טבעת של 105kJ /mol. חוסר יציבות זה גורם להחלשת הקשר פחמן-חמצן: האנרגיה לשבירת 2 קשרי C-O באתילן אוקסיד מחושבת ל 354.4 קילוג'אול למול לעומת אנרגיה של 405.85 לשבירת קשר הפחמן - חמצן היחיד באתנול.
כימיה
אתילן אוקסיד עובר בקלות תגובות הכוללות פתיחת טבעת עם תרכובות רבות. תגובה אופיינית היא עם נוקלאופיל במנגנון SN2 בסביבה חומצית או בסיסית.
תגובות עם מים וכהלים
תמיסה מימית של אתילן אוקסיד יציבה למדי אך תגובה תתרחש במהירות בהוספת כמות קטנה של חומצה (כדוגמת חומצה גופרתית מדוללת) תוצר התגובה: אתילן גליקול
מבצעים את התגובה בטמפרטורה של כ 60°C בעודף גדול של מים כדי למנוע תגובה של אתילן אוקסיד עם אתילן גליקול ליצירה של די אתילן גליקול או טרי אתילן גליקול
התגובה יכולה להתבצע גם בגז כאשר הזרז הוא מלח של חומצה זרחתית.
בסביבה בסיסית ייווצר פולי אתילן גליקול (PEG)
בתגובה עם כהל ייווצר אתר של אתר של אתילן גליקול למשל עם אתנול:
תגובה עם חומצות קרבוקסיליות ואמידים
תגובה של אתילן אוקסיד עם חומצה קרבוקסילית בנוכחות זרז נותנת אסטר. למשל התגובה עם חומצה אצטית:
התגובה עם אמיד
תגובה עם אמוניה ואמינים
תגובה עם אמוניה בנוכחות כמות קטנה של מים נותנת אתנול אמין או די / טרי אתנול אמין
התגובה עם אמינים דומה
דימריזציה
בנוכחות זרז אתילן אוקסיד עובר תגובת דימריזציה ומתקבל דיאוקסין תוצר לוואי של התגובה הוא אצטאלדהיד
ייצור
התגובה לייצור אתילן אוקסיד בתעשייה ניתנת לתיאור פורמלי
בפועל התגובה מלווה ביצירה משמעותית של פחמן דו-חמצני ומים כך שהתגובה היא
כך שהניצולת המרבית היא 6/7 או 85.7%
ביל בראדלי
ויליאם וורן "ביל" בראדלי (באנגלית: William Warren "Bill" Bradley; נולד ב-28 ביולי 1943) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, שאף נבחר להיכל התהילה של הכדורסל והמשיך לקריירה פוליטית, במסגרתה נבחר לסנאטור מטעם מדינת ניו ג'רזי ואף התמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000.
נעוריו ותחילת דרכו
ביל בראדלי נולד ב-28 ביולי 1943 בקריסטל סיטי שבמיזורי, בנם של הבנקאי וורן בראדלי ואשתו סוזי קרואו. בילדותו היה חבר בתנועת הצופים ואף זכה בפרס מטעם ארגון הצופים האמריקני. בכיתה ד' החל לשחק כדורסל וגילה את כישרונו במשחק, לו תרמה הראייה המרחבית יוצאת הדופן לה זכה: בעוד רוב האנשים מסוגלים לראות 180 מעלות אופקית ו-47 מעלות אנכית, בראדלי מסוגל לראות 192 מעלות אופקית ו-72 מעלות אנכית. גובהו 1.96 מטר.
בראדלי היה הכוכב בקבוצת הכדורסל של בית הספר התיכון של קריסל סיטי, לטובתה קלע 3,068 נקודות, ואף נבחר פעמיים לקבוצת השנה בתיכונים ברחבי ארצות הברית. בעקבות הצלחתו, לאחר סיום לימודיו קיבל 75 הצעות למלגה ממכללות שונות.
כדורסל מכללות
בתחילה התחייב בראדלי לשחק עבור אוניברסיטת דיוק, אך הוא חזר בו מהחלטתו ובחר לבסוף באוניברסיטת פרינסטון, אף על פי שאוניברסיטאות החברות בליגת הקיסוס, וביניהן פרינסטון, לא הציעו מלגת ספורט.
כשחקן פרינסטון, נבחר בראדלי 3 פעמים לקבוצת השנה במכללות וב-1965 אף זכה בתואר שחקן השנה. בכל אחת משנותיו בקבוצה, אותה אימן באותה עת בוץ' ואן ברדה קוף, זכתה פרינסטון באליפות ליגת הקיסוס. בין משחקיו הגדולים בפרינסטון ניתן למנות משחק מול אוניברסיטת מישיגן בשנת 1964 בו קלע 41 נקודות ומשחק נוסף, שנערך שנה לאחר מכן, בו קלע בראדלי 58 נקודות מול אוניברסיטת ויצ'יטה סטייט.
בעונתו הראשונה בקבוצה קלע בראדלי 57 זריקות חופשיות ברציפות, שיא אותו לא השווה אף שחקן, במכללות או בליגה המקצוענית. בעונתו השנייה היו לו בממוצע 30.2 נקודות ו-12.2 כדורים חוזרים למשחק, והיה השחקן המוביל בליגה בפרמטרים רבים: סלי שדה, כדורים חוזרים, זריקות חופשיות ונקודות. עונה לאחר מכן, במשחק מול אוניברסיטת הרווארד, קלע בראדלי 51 נקודות, יותר מסך הנקודות שקלעו כל שחקני הקבוצה היריבה ביחד עד שיצא מהמשחק. באותה עונה החזיק בראדלי בממוצע של 33.1 נקודות למשחק, שהיה לשיא בליגת הקיסוס. בעונתו הרביעית והאחרונה בפרינסטון שימש בראדלי כקפטן והוביל את קבוצתו למיקום הגבוה ביותר אליו הגיעה מעולם: מקום שלישי בטוריניר ה-NCAA הכלל-ארצי, לאחר ניצחון 118-82 על ויצ'יטה סטייט במשחק על מקומות 3–4. באותו משחק קלע בראדלי 58, שיא אשר לא נשבר עד היום.
סיפורה של תקופתו בפרינסטון הפך לספרו הראשון של הסופר זוכה פרס הפוליצר ג'ון מקפי, A Sense of Where You Are. בסך הכל, בתקופה זו קלע בראדלי 2,503 נקודות, בממוצע 30.2 נקודות למשחק.
בנוסף, בשנת 1964 שימש בראדלי כקפטן נבחרת ארצות הברית בכדורסל באולימפיאדת טוקיו, והוביל את הנבחרת לזכייה במדליית זהב.
כדורסל מקצועני
עם תום תקופתו בפרינסטון, עבר בראדלי לאירופה לשם לימודיו באוניברסיטת אוקספורד במסגרת מלגת רודז היוקרתית בה זכה. במקביל, שיחק בקבוצה האיטלקית זימנטאל מילאנו, וזכה עמה בגביע אירופה לאלופות לעונת 1965/66.
לאחר שנה זו, חזר בראדלי לארצות הברית והצטרף לניו יורק ניקס מליגת ה-NBA. בעונתו הראשונה בקבוצה התקשה בראדלי להסתגל לליגה החדשה ובעונתו השנייה עבר מתפקיד הקלע לתפקיד הסמול פורוורד. בעונת 1969/70 עזר לניקס לזכות באליפות הראשונה שלהם אי פעם, ולאחר שלוש שנים, בעונת 1972/73, היה שותף חשוב לאליפות השנייה. באותה עונה, שנחשבת לטובה בקריירה שלו, אף הופיע במשחק האול-סטאר האמריקני. בסך הכל, בעשר שנותיו בניקס קלע בראדלי 9,217 נקודות, 12.4 נקודות בממוצע למשחק.
בשנת 1976 פרסם בראדלי ספר בשם "חיים במרוצה" (Life on the Run) בו סקר את שנותיו ב-NBA. שנה לאחר מכן פרש מכדורסל ובהמשך נבחר להיכל התהילה של הכדורסל. בשנת 1984 הוציאו הניקס משימוש את המספר אשר התנוסס על חולצתו כששיחק בקבוצה, מספר 24, כהוקרה לפועלו.
סנאטור
בנוסף להיותו ספורטאי, במשך השנים היה בראדלי פעיל חברתית ופוליטית. ב-1978 החליט לממש את שאיפותיו הפוליטיות ורץ לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי. בראדלי, חבר המפלגה הדמוקרטית, התמודד מול הרפובליקני ג'ף בל וניצח כשזכה ב-55% מהקולות.
בסנאט זכה בראדלי למוניטין של סנאטור מרוחק במקצת, ונחשב למומחה ברפורמות מורכבות, כשהמפורסמת בהן, במסגרתה נעשה שינוי מקיף בחוק המיסים הפדרלי, יצאה לפועל ב-1986. בין פעולותיו הנוספות בסנאט ניתן למנות רפורמה באכיפת תשלום המזונות, רפורמה בחוקי מימון מפלגות ורפורמה בתקציב המדינה למניעת גירעון.
על אף שהיה ידוע כאיש חלקה השמאלי של המפה הפוליטית, לעיתים הצביע בניגוד לחברי מפלגתו ותמך בממשל רייגן, כמו למשל תמיכתו הראשונית בהחלטת רייגן לסייע לקונטראס בניקרגואה.
ב-1984 נבחר בראדלי לכהונה נוספת בסנאט עם 64% מהקולות. ב-1988 שקל בראדלי להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אך על אף שהסקרים ניבאו לו הצלחה מסוימת, החליט לוותר על מועמדות בשלב זה. ב-1996 החליט לא להתמודד פעם נוספת על מושב בסנאט ואמר כי הפוליטיקה האמריקאית "מקולקלת".
הבחירות המקדימות לנשיאות בשנת 2000
בבחירות המקדימות למועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות בשנת 2000 התמודד בראדלי מול סגן נשיא ארצות הברית המכהן אל גור. הוא מינה ככותב הנאומים שלו את ריצ'רד סטנגל, עיתונאי ליברלי ידוע, מראשי בעלי בריתו של נלסון מנדלה וכיום העורך הראשי של טיים מגזין ומיתג את עצמו כאלטרנטיבה הליברלית לגור. במהלך כל מערכת הבחירות המקדימות הוא נקט בהתאם, בעמדות שמאליות מגור בשורה ארוכה של נושאים, החל מביטוח בריאות לאומי, עבור בסוגיות נשק וכלה במימון מפלגות.
במהלך הקמפיין גם הדגיש בראדלי את מעורבותו ברפורמת המס של 1986, שכללה הורדת מיסים וסתמה פרצות רבות בחוק. על אף שהביע את דעתו כי מיסים נמוכים יותר, עדיפים, הוא לא שלל את האפשרות של העלאת מיסים לטובת תוכניתו לביטוח בריאות לאומי. באשר לחינוך, בראדלי הכריז כי שיטת שוברי החינוך, בה תמך תחילה, היא כישלון, והציע להעביר יותר מ-2 מיליארד דולר כל שנה לכל אחת ממדינות ארצות הברית לטובת חינוך. בנוסף, הבטיח בראדלי להכניס למערכת החינוך כ-60,000 מורים חדשים מדי שנה על ידי הענקת מלגות לכל מי שירצה להפוך למורה לאחר סיום לימודיו.
בתחילת הבחירות המקדימות, לבראדלי ולתומכיו היו ציפיות גבוהות בשל התמיכה הגדולה היחסית לה זכה וגובה התרומות שהצליח לגייס. אולם בהמשך, החל בראדלי לדשדש מבחינה תקשורתית, כשג'ון מקיין, מקבילו של בראדלי במשבצת האנדרדוג במפלגה הרפובליקנית, משך תשומת לב רבה ממנו ואף "גנב" ממנו את הפוקוס במספר מקרים. מבוכה גדולה שררה במחנהו של בראדלי לאחר שהובס באספת הבחירות באיווה כשהוא גורף רק מחצית מהקולות להם זכה גור, על אף שהשקיע שם זמן וכסף רב. לאחר מכן, הפסיד גם בניו המפשייר עם 47% לעומת 53% של גור, שאת גבו ראה בראדלי גם ב"סופר טיוזדיי", כשסיים במקום השני בפער ניכר בכל אחת מהמדינות בהן נערכו בחירות באותו יום.
לאחר הבחירות
לאחר כישלונו בבחירות המקדימות, עזב בראדלי את הפוליטיקה והחל להתרכז בעסקים, בעיקר כיועץ חיצוני לתאגידים וכבנקאי השקעות.
ב-2002 דחה הצעה של הרגע האחרון לחזור למשבצתו בסנאט עם פרישת הסנאטור רוברט טוריסלי. במקומו מונה לתפקיד פרנק לוטנברג. בניגוד למספר ספקולציות, בראדלי לא התמודד בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית בשנת 2004, ותמך, יחד עם יריבו לשעבר אל גור, במועמדתו של הווארד דין לתפקיד.
ב-27 במרץ 2007 הוציא לבראדלי לאור את ספרו "הסיפור האמריקני החדש" (The New American Story).
בינואר 2008 הודיע בראדלי על תמיכתו בברק אובמה בפריימריז הדמוקרטים בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008.
דגל חבל הבסקים
דגל חבל הבסקים או בכינויו ה"איקוריניה" (Ikurriña) הוא סמל הבסקים ודגלה של הקהילה האוטונומית הספרדית חבל הבסקים.
הדגל עוצב על פי התבנית של דגל הממלכה המאוחדת על ידי מייסדי המפלגה הלאומנית הבסקית - לואיס וסאבינו אראנה, והוא נחשב כדגל הלאומי והלא-רשמי של ארץ הבסקים. ניתן לראותו בתפוצה רבה בחבל הבסקים הצרפתי וכחלק מהסמל של סן-פייר ומיקלון, הקהילה הצרפתית שלחופי קנדה אשר יושבה בידי מתיישבים בסקים-צרפתים ומלחים בסקים-ספרדים.
השפעתו של דגל הממלכה המאוחדת על עיצובו של דגל הבסקים מוסברת בקשרים הכלכליים אשר שררו בין בריטניה לבילבאו בתקופה שהדגל עוצב לראשונה.
היסטוריה
הדגל עוצב בשנת 1894 על מנת להציג את הפרובינציה הבסקית ביסקאיה בדגל עבור כל אחת משבע הפרובינציות הבסקיות. אך כיוון שפעילי המפלגה הלאומנית הבסקית היו נדירים מחוץ לגבולות ביסקאיה, רק דגל ביסקאיה זכה להכרה רשמית. דגל הבסקים אומץ כדגל המפלגה ובשנת 1933 הוצע כדגל למחוז כולו.
בשנת 1936 אומץ הדגל כדגל הקהילה על ידי הממשלה הבסקית, אולם משטרו של פרנסיסקו פרנקו אסר להניפו משום שעורר התנגדות למשטר החדש (הדגל המשיך להיות בשימוש מצדו הצרפתי של הגבול). לאחר מות פרנקו והדמוקרטיזציה של ספרד, זכה הדגל להכרה חוקית בשנת 1977 ואומץ כדגל חבל הבסקים ב-18 בדצמבר 1978.
הסמליות
השדה האדום מסמל את העם הבסקי, הסאלטייר הירוק מסמל את עץ האלון של גרניקה - סמל לחוק ולחירות של ביסקאיה, והצלב הלבן מסמל את הקתוליות הבסקית. ועל כן האדום-ירוק-לבן הם הצבעים הלאומיים הבסקיים.
יום הים
ימין|ממוזער|250px|כרזת יום הים 1938שמאל|ממוזער|250px|מצעד הקדטים של "[[אגודת יורדי ים זבולון|זבולון" ביום הים הראשון בארץ ישראל. בי"ס ימי ראשון בא"י, יוזם חג יום הים. ת"א 29 מאי 1932]]יום הים היה בתקופת היישוב ובראשית ימי מדינת ישראל יום חגה של הימאות העברית. הוכרז בשנת 1936 על ידי מחלקת הים של הסוכנות היהודית כיום חג קבוע לתאריך כ"ג באייר מדי שנה, וצוין בארץ ישראל ובתפוצות.
יום הים הראשון נערך באביב שנת ה'תרצ"ב (29 במאי 1932) ביוזמת אגודת יורדי ים זבולון. מאז, ובמשך 21 שנה, יום הים היה חגיגה חופית ימית וכן צוין בערי ישראל ובקהילות היהודים בתפוצות. ביום זה סופר בהרחבה ובהדגשה על העשיה הימית העברית בארץ ישראל ובתפוצות (בבתי ספר לימאות עברית באנגליה, צרפת, איטליה ורוסיה). מטרת החג הייתה להגברת המודעות לימאות, לצורך ביורדי ים בכל המקצועות והרמות, ולקצונה ימית כדרך חיים.
אירועי יום הים התפתחו והתרחבו לאורך השנים, וכללו תערוכות של ציוד ואמצעים ששימשו את הימאות העברית כגון כלי שיט, עזרי ניווט, דגלים ועוד; נערכו מפגני שיט של חניכי האגודות הימיות, והתקיימה פעילות הסברה חינוכית בבתי הספר. העיתונות והרדיו גויסו לסקירה נרחבת על תקומת הימאות העברית ויצירת צי עברי. בבתי הכנסת נערכו תפילות למען יורדי הים ולזכרם של חלוצים, ואורגנו סיורים בנמלים וביקורים ביישובי דיג. כמו כן נערכו מצעדים, מסיבות, תוכניות אמנותיות ותערוכות אמנות שעיסוקם בים ובספנות.
את חגיגות יום הים חגגו עד שנות החמישים, אז גווע המנהג במקביל להופעת מועדים לאומיים-אזרחיים אחרים. באפריל 2018 החל מועדון Kayak4All סניפה היפואי של אגודת יורדי ים זבולון, להחזיר את יום הים לציבור בישראל, במתכונת חג. חג הים הועלה ברשתות החברתיות, ומאפשר לחובבי הים, העוסקים בפעילות בו וסמוך לו לשתף ולקחת חלק ביצירתו.
טראיאנוס
מַרְקוּס אוּלְפִּיוּס נֶרְוָוה טְרַאיָאנוּס (בלטינית: Marcus Ulpius Nerva Traianus; 18 בספטמבר 53 – 9 באוגוסט 117) היה קיסר האימפריה הרומית משנת 98 ועד מותו. היה השני מבין "חמשת הקיסרים הטובים". תחת שלטונו הגיעה האימפריה לשיא התרחבותה הטריטוריאלית. לפי ההיסטוריון בן המאה ה-4, אוטרופיוס, מאז טראיאנוס כל קיסר חדש היה מקבל מטעם הסנאט הרומי את הברכה "מי ייתן ותהיה בר מזל יותר מאוגוסטוס וטוב יותר מטראיאנוס." (Felicior Augusto, melior Traiano). במסורת היהודית זכור טראיאנוס כמדכאו ביד רמה של מרד התפוצות אשר פרץ בשנת 115 בקרב היהודים בגולה.
טראיאנוס, יליד חצי האי האיברי ובן לסנאטור באימפריה, עלה בשורות הדרג הצבאי דרך קשריו וכישוריו. כדי להשיג את תמיכת הצבא, מינה הקיסר נרווה את טראיאנוס ליורשו בשנת 97 ושנה אחר כך ירש זה האחרון את הקיסרות במותו של נרווה. טראיאנוס קידם סדרת תשתיות אדריכלות יוצאות דופן (בהן גשר טראיאנוס, פורום טראיאנוס ועמוד טראיאנוס), נמנע מלרדוף אחר הקהילה הנוצרית באימפריה ופעל להתעלות מעל ההפרש התרבותי בין רומא ליוון ולחזק את ההשפעה הרומאית התרבותית על מזרח האימפריה. כקיסר הטביע חותם היסטורי במסעותיו הצבאיים שהובילו לכיבוש וסיפוח של דאקיה והממלכה הנבטית. ב-113 יצא במסע מלחמה נגד האימפריה הפרתית והגיע לכדי כיבוש בירתה המנהלית קטסיפון והסדר שליט בובות בראשה של האימפריה. בנקודה זאת ב-116 נאלץ לקטוע את מסעו הצבאי במזרח, עקב פרוץ מרד התפוצות ברחבי האימפריה הרומית. במהלך המרד כשלה בריאותו של טראיאנוס והוא נפטר זמן קצר לאחר דיכוי המרד. במותו הייתה האימפריה הרומית בשיא התפשטותה הטריטוריאלית, עם כי הישגיו במזרח עלו בתוהו לאחר מותו עם מרידה כללית ושיבת השטחים לידי הפרתים. תקופת שלטונו נזכרה לדורות כשעתה היפה ביותר של רומא.
קריירה מוקדמת
טראיאנוס נולד ב-18 בספטמבר 53 לספירה (נתון לוויכוח, ייתכן ונולד בשנת 56 ) בעיר איטליקה אשר בפרובינקיית היספניה בייטיקה באימפריה הרומית (אנדלוסיה, ספרד המודרנית, סמוך לעיר סביליה). טראיאנוס היה הקיסר הרומי השני שלא נולד בחצי האי האפניני (איטליה), אחרי קלאודיוס שנולד בלוגדונום אשר בגאליה (לימים העיר ליון, צרפת המודרנית), אך מוצא משפחתו בטודי, מרכז חצי האי האפניני (חבל אומבריה שבאיטליה). אביו היה מרקוס אולפיוס טראיאנוס, סנאטור חשוב ממשפחה רומית שהתיישבה בספרד, אשר אף מוזכר מספר פעמים בספרו של יוסף בן מתתיהו, "מלחמת היהודים", כמפקד הלגיון העשירי פרטנסיס. אמו, מרקיה, הייתה בת אצולה (יתכן ומוצאה היה קלטי) וחמתו של קיסר רומא טיטוס (אשר משל בין השנים 79–81). לטראיאנוס הייתה אחות בכורה, אולפיה מרקיאנה והשניים נותרו קרובים כל חייהם. בעת משל באימפריה הרומית נהג טראיאנוס להיוועץ באחותו ואף העניק לה את תואר הכבוד אוגוסטה. טראיאנוס היה גם קרוב לאחייניתו, בת אחותו סלוניה מאטידיה, לצד זה שלו עצמו מעולם לא היו ילדים.
כאיש צעיר התקדם בשירותו הצבאי בכמה מן האזורים המסוכסכים בגבולות האימפריה ועלייתו בדרג הפיקודי הושפעה בין לבין דרך קשריו, בראש ובראשונה מעמדת הכוח של אביו. בסביבות שנת 86, בן דודו פובליוס אליוס אדריאנוס נפטר ובצוואתו קבע כי טראיאנוס יהיה לאחד מה"שומרים" המגינים של שני ילדיו: בתו איליוס דומיטיה פאולינה ובנו פּוּבְּלִיוּס אָילִיוּס טְרַאיָאנוּס אדְרִיָאנוּס, לימים יורשו של טראיאנוס בקיסרות. באותה העת טראיאנוס פגש ונישא לפומפאיה פלוטינה, בת למשפחה אמידה. מקורות היסטוריים מתארים אותה כאישה משכילה ואכפתית. אף שנישואיהם היו שמחים, לא היו להם ילדים.
קורות שירותו הצבאי של טראיאנוס נתונים למחלוקת עקב המיעוט במקורות היסטוריים אודותיהם. כן ידוע כי היה אהוד בקרב חייליו וכי שירת עשור שנים לערך כטריבון ובנקודה מסוימת עבר לפרובינקיה סוריה כאשר התמנה אביו למושלה. בהמשך, בשנת 89, התמנה למפקד לגיון שהוצב במולדתו בחצי האי האיברי ולקח חלק בהפלת ניסיון הפיכה צבאית נגד הקיסר דומיטיאנוס. הקיסר רחש לו חיבה וב-91 מינה אותו לקונסול. דומיטיאנוס היה שליט סמכותי, אשר פעל לרווחת עמו, הגן על גבולות האימפריה הרומית, ונקט צעדים לעבר שלטון טוטליטרי לצד כך שהצליח להגיע להישג יוצא דופן בעת שלטונו, של ייצוב ערך המטבע של רומא לאחר שנים של מהמורות כלכליות. עריצותו של דומיטיאנוס הופנתה בעיקר נגד האריסטוקרטיה, ויתכן שהדבר השפיע על התדמית הרעה שהתקבעה על אודותיו בידי המקורות בני התקופה. לאורך שלטונו היה דומיטיאנוס נתון במאבקי סמכות מול הסנאט הרומי מחד וזכה לאהדה ותמיכה נרחבת מצד האוכלוסייה הכללית וצבאו מאידך. טראיאנוס פיקד על לגיון במלחמותיו של הקיסר דומיטיאנוס כנגד השבטים הגרמאניים, וכאשר נרצח דומיטיאנוס בקנוניה שארגנו מקורביו בשנת 96, כבר היו לו מוניטין של איש צבא בכיר.
מוניטין זה סייע לו תחת שלטון יורשו של דומיטיאנוס, נרווה, הנחשב לראשון מתוך סדרת "חמשת הקיסרים הטובים". נרווה עצר משפטים בדבר בגידה בעת הליכם, העניק חנינה לאשמים, השיב תושבים שהוגלו וסבסד תהליך של העברת קרקעות לרבים מבני המעמד השלישי. נוסף על כך קידם מדיניות חסכונית ונמנה מלבזבז את כספי האוצר הלאומי על נושאים כגון טקסי דת פגאנים. אמנם זכה לתמיכה ציבורית כללית ולתמיכת הסנאט, נרווה לא נהנה מפופולריות בשורות הצבא, והיה זקוק לקבלת תמיכתם כדי לייצב ולהבטיח את שלטונו באימפריה. נרווה אף התעמת וסירב לקבל את דרישת המשמר הפרטוריאני (משמר שומרי ראש הקיסר, שנשא השפעה פוליטית רחבה) להוציא להורג את האחראים לרצח דומיטיאנוס. בעקבות פעולת המשמר הפרטוריאני בפיקוד קספריוס אליאנוס נגד הוראות הקיסר נרווה ברדיפתם אחר המתנקשים בחיי דומיטיאנוס, סמכותו השלטונית של נרווה הטלטלה ונוסף על כך הקיסר סבל ממחלה כרונית. לפיכך אימץ נרווה את טראיאנוס לבן, והכריז עליו כיורשו בשנת 97. באותה העת השיג טראיאנוס ניצחון צבאי נגד שבטים פושטים במסגרת תפקידו כמושל פאנוניה (בתוך המישור הפאנוני).
הורשה על ידי אימוץ אפיינה את "הקיסרים הטובים" נרווה, טראיאנוס, אדריאנוס ואנטונינוס פיוס, אשר לאיש מהם לא היה בן מדמו שיכול היה לרשת את הקיסרות. האימוץ הבטיח את רציפות השלטון התקין, ומנע זליגה של האימפריה לכדי אנרכיה ומלחמות אזרחים במותו של כל קיסר. את הידיעה על האימוץ קיבל טראיאנוס מאחד ממפקדי צבאותיו, בנו המאומץ שעליו הופקד לשמור, אדריאנוס, וכך נהנה אדריאנוס מחסדו של טראיאנוס לשארית ימי חייו. באוקטובר 97 הוכרז טראיאנוס כיורשו של נרווה, וכעבור שלושה חודשים נפטר האחרון. כאשר מת נרווה, ב-27 בינואר 98, קיבל טראיאנוס את השלטון ללא כל התנגדות. באותה העת כיהן כמושל פרובינקיית גרמאניה אינפריור. עם היוודע דבר מותו של נרווה קיסר, טראיאנוס לא מיהר להפגין סמכות ברומא אלא יצא במסע לאורכי גבולותיה של האימפריה, בין לבין בכדי להבטיח את נאמנות הלגיונות עבורו. טראיאנוס, בכדי להימנע ממשבר סמכות בדומה לזה שעבר קודמו, שלח את המשמר הפרטוריאני לפעולה ממושכת בגבולות גרמאניה ובכך הרחיק אותם ממרכז השלטון ברומא. היה זה רק בקיץ 99 שהגיע טראיאנוס לרומא והוכתר רשמית כקיסר.
מוניטין, רווחה ומנהל
הקיסר החדש נהנה מאהדת העם, והצדיק אותה בתקופת שלטון ארוכה ללא שפיכות הדמים שאפיינה את קודמיו. הוא שחרר רבים שנכלאו על ידי דומיטיאנוס שלא בצדק, והחזיר רכוש שהוחרם לבעליו, תהליך בו החל נרווה, אך לא הספיק להשלימו. הפופולריות שלו הגיעה לכך שהסנאט העניק לו את הכינוי "אופטימוס" (Optimus) שפירושו "הטוב ביותר". טראיאנוס קיים האלהה של קודמו נרווה במותו ואימץ את שמו ביורשו את הקיסרות - כך שנודע רשמית בתור נרווה טראיאנוס. בשנת 114 הציב לפני תוארו אוגוסטוס את שם התואר אופטימוס. זה ללא ספק נועד, בהזכרת הכינויים אופטימוס מקסימוס, שהוחלו על האל יופיטר במיתולוגיה הרומית, להציג את טראיאנוס כנציג האל עלי אדמות. טראיאנוס היה שליט פעיל הרבה יותר מאשר נרווה בתקופת שלטונו הקצרה. בהכתרתו הוא נתן לחיילים ברחבי הלגיונות רק מחצית מהמתנות הנהוגות עם עלייתו של קיסר חדש בכדי לרצות את הצבא ולמנוע ניסיונות הפיכה. באופן כללי, הוא נהג בהגינות, אם כי בקפדנות, עם הצבאות.
לאחר ששלח את המשמר הפרטוריאני למשימת שמירה על גבולות האימפריה עם השבטים הגרמאנים, הורה על הלכידה של חברי המשמר שרצחו את המתנקשים בחיי דומיטיאנוס ועשו זאת נגד פקודותיו של נרווה. לפי כתבי קסיוס דיו, נעשו שלושה ניסיונות התנקשות בחיי טראיאנוס בתקופת קיסרותו, כולם נכשלו. את אחת הקנוניות הנהיג אדם ושמו קראסוס, אותו הורה הקיסר ללכוד והציג אותו בפני הסנאט שישפוט את גורלו. טראיאנוס עם זאת נשבע כי לא יישפך דם רומאי תחת משמרתו והשתדל כמה שיותר לשמור שבועה זאת לאורך שלטונו, וגורל מתכנני הקנוניות לא נודע. כשחזר לרומא בשנת 99, הוא נהג בכבוד ובאדיבות כלפי הסנאט. הוא הציג נדיבות בעבור אוכלוסיית רומא וכזאת הייתה גם תדמיתו. הוא נהג לחלק מתנות נכבדות במזומן, והגדיל את מספר האזרחים קשי היום שהיו רשומים בעבור קבלת תבואה חינם מהמדינה. לאחר הכתרתו, הוא השיב למושלי המחוזות האיטלקיות את הזהב שנהגו לשלוח לקיסרים החדשים עם הכתרתם.
אדריכלות ותשתיות בנייה
הקיסר בנה מספר מבנים מונומנטליים ושיפר את רשת הדרכים שבין איטליה וספרד מולדתו. לטראיאנוס היה אדריכל ראשי שהיה המועדף עליו ובנה בשמו את מירב המבנים שהקים בתקופת שלטונו, אפולודורוס מדמשק, בן למוצא סורי-יווני. התשתית הגדולה הראשונה שבנה אפולודורוס במצוות טראיאנוס היה גשר טראיאנוס. הגשר נבנה באזור שערי הברזל של הדנובה ושימש למעבר הצבא הרומי במלחמה הדאקו-רומאית השנייה. הגשר נבנה בתקופה בת שנתיים, בין אביב 103 ואביב 105. בניית הגשר תוארה בספרו של אפולודורוס, ספר שהיה לחיבור אבוד, אך תיאורים מיד שנייה, כולל ציטוטים מתוך הספר, מופיעים בספרים של דיו קסיוס, פרוקופיוס מקיסריה ומחברים קדומים נוספים. על עמוד טראיאנוס, ברומא, יש תבליט המתאר את הגשר ואת כיבוש דאקיה בידי טראיאנוס.אורך הגשר היה 1135 מטרים ונוצר ממבנה עילי עשוי עץ המונח על עשרים עמודי אבן. גובה הגשר היה 50 מטר ורוחבו 12 מטרים. הגשר חיבר בין המצודה פונטס (Pontes), שבחוף הדרומי של הדנובה ובין היישוב דרובטה (Drobeta) בחוף הצפוני. על פי המסופר על ידי פרוקופיוס מקיסריה, הבונים הסיטו חלק ממי הדנובה לאפיק דרומי יותר וכך הצליחו לבנות 10 עד 12 עמודים על קרקע יבשה. לבניית העמודים האחרים היה שימוש בתבניות עשויות מקורות עץ אלון ומלט ומערכת משאבות. על הגשר נכתב תבליט זיכרון שרומם את שמו של טראיאנוס - האדם שהורה על בניית הגשר: מרבית ההיסטוריונים מקבלים את דברי דיו קסיוס, הטוען שאדריאנוס היה זה שהורה על פירוק המבנה העילי של הגשר, כדי לא לסכן את מואסיה במקרה של פלישה מכיוון צפון, אך יש גם מקורות הטוענים שנותן ההוראה היה הקיסר אורליאנוס (משל בין 270 ל-275).
אפולודורוס בנה עבור טראיאנוס את פורום טראיאנוס, הפורום הרומאי הקיסרי האחרון ובתוכו בנה, במצוות הסנאט הרומאי, את עמוד טראיאנוס, שבתוכו מצוי כלי זהב המכיל את אפרו של טראיאנוס. אפרו הושם בכלי בהחלטת הסנאט שהתקבלה לאחר מותו. הפורום והעמוד הוקמו ונועדו לפיאור שמו של טראיאנוס בשובו ממסעות המלחמה בדאקיה במצעד ניצחון. הפורום נחנך בשנת 112. גובהו של עמוד טראיאנוס הוא 30 מטרים, והוא ניצב על כן שגובהו 8 מטרים (גובה האנדרטה הכולל הוא 38 מטרים). העמוד מורכב מ-18 גלילי שיש, שכל אחד מהם שוקל כ-40 טון וקוטרו של כל אחד כ-4 מטרים. את העמוד מכסה תבליט שאורכו 200 מטרים, והוא מקיף את העמוד 23 פעמים במעלה העמוד. העמוד חלול, וגרם של 185 מדרגות מאפשר גישה למרפסת התצפית בראש העמוד. בעבר סברו שהעמוד הוקם למטרות תעמולה, במטרה להאדיר את שמו של הקיסר, אולם בשל המבנים שסביב העמוד המסתירים אותו מסביבתו, ובשל הקושי לקרוא את התבליט מקצה אל קצה, כיום סבורים שהעמוד שימש בעצם כ"סרגל" לבוני פורום טראיאנוס.
לאפולודורוס מיוחסת גם בנייתם של סדרת קשתות שנקראו על שם הקיסר טראיאנוס. בנוסף נבנו סדרת "שערי טראיאנוס" בתקופת שלטונו של הקיסר ובין לבין ממוקם שערים אלו בדנדרה (קינא, מצרים המודרנית) ובמעבר הרים ליד איחטימן (מחוז סופיה, בולגריה המודרנית). מספר יישובים נבנו ונקראו על שמו של טראיאנוס באזור תראקיה ואסיה הקטנה, מביניהם אחד נותר עומד - טראיאנופוליס (Τραϊανούπολη) אשר בחבל מזרח מקדוניה ותראקיה ביוון המודרנית. בין התשתיות הציבוריות שהורה הקיסר להקים הייתה ויה טראיאנה שארכה מעל ל-300 קילומטרים מבנוונטו ועד לברינדיזי לחוף הים האדריאטי כחלופה נוחה יותר לויה אפיה הוותיקה. הדרך הוארכה בימיו עד למצר אוטרנטו בקצה חצי האי סלנטו. בתוך רומא נבנו גם שווקים חדשים ובתי מרחץ. בהוראתו של טראיאנוס הקירקוס מקסימוס שופץ לחלוטין ונבנה מחדש.
יחסו לנוצרים וגישור תרבותי בין רומא ליוון
לאורכו של השלטון הרומאי בן מאות השנים על יוון, העם היווני פעל לשמר תרבות ומסורת נפרדת מזאת של הרומאים. בתור קיסר ששמר על כבוד הסנאט, פעל טראיאנוס להשיג בסיס תמיכה חוקי דרך סנאטורים שהיו אוליגרכים עירוניים. במערב האימפריה, היו אלו בעיקר משפחות סנאטוריות מקושרות כשלו, אך במזרח האימפריה היו אלו משפחות אצולה יוונית. היוונים מצידם, בזיכרון ימי עצמאותם ובהערכתם את תרבותם כעליונה על זאת של רומא, פעלו לשמר את ייחודם ורבים מהמשפחות היווניות העוצמתיות נמנעו מלקחת חלק במנהל האימפריה בשל כך. על כן, בכדי להשיג את תמיכת האצולה היוונית, היה על טראיאנוס לאפשר ליוונים מידה מסוימת של שלטון עצמי. הקיסר וכלל צמרת ההנהגה הרומאית נמנעה מכך עקב הפגיעה בסמכותה הריכוזית של רומא ועקב ההוצאות הכספיות הנרחבות שבהן נזדקקו היוונים לתשתיות אדריכלות שונות ורחבות היקף. על כן, טראיאנוס החליט כי יש לשלוח 'קורקטורים' (מתקנים) לפקח על הוצאות כלכליות בערים החופשיות של האימפריה - ערים שידעו מידה רבה של ממשל עצמי.
טראיאנוס נהג לשוחח רבות עם ידידו ומקורבו, דיו מפרוסא, על אודות היחסים בין הרומאים ליוונים. בתקופת שלטונו של טראיאנוס הייתה התרבות היוונית בשעת פריחה ואחת כתב הקיסר במכתב לפליניוס הצעיר כי: "היוונים המסכנים האלה כולם אוהבים את הגימנסיון... יהיה עליהם להסתפק במוסד שמתאים לצרכיהם האמיתיים." טראיאנוס חשש מההתנהלות הכלכלית העצמאית של היוונים בערים החופשיות, שכן לאורך תקופת שלטונו הייתה ערך המטבע של האימפריה פעם נוספת איבד את יציבותו, והכלכלה התערערה נוכח הוצאות הענק על מסעות המלחמה של טראיאנוס. ב-107 הפחית מערך המטבע הרומאי כאשר הוריד מאחוז הכסף בייצור דנאריוס מ-93.5% ל-89%.
המלחמות בדאקיה וכיבושה
טראיאנוס נודע לימים בעיקר במסעות המלחמה שלו. ממלכת דאקיה (כיום בשטחן של רומניה והונגריה על הגדה הצפונית של נהר הדנובה) קידמה פשיטות אינספור לתוך האימפריה הרומית במהלך השנים. תחת שלטון מלכם דקבלוס פלשו צבאות דאקיה לתוך מואסיה ב-87. באותה העת כיהן דומיטיאנוס כקיסר ובעקבות כך יצא במתקפת נגד שהובילה למלחמת דאקיה הראשונה. הצבא הרומי בפיקודו של קורנליוס פאסקוס חצה את נהר הדנובה, סבל מפלה מוחצת ונסוג לאחר קרב על תאפאי (דרום טרנסילבניה, רומניה המודרנית). שנה לאחר מכן יצא צבא רומי נוסף למערכה בדאקיה ונוצר שוויון בשדה הקרב שלאחריו הוסדר הסכם שלום בתנאים שהטיבו עם דאקיה. הממלכה הייתה למדינת חסות רומית, עם כי בפועל היא הטיבה מההסדרים המסחריים החדשים, המשיכה לחזק את מגננותיה וצבאה לקראת מאבק צבאי וקידמה לעיתים פשיטות לשטחי רומא.
עם עלייתו לשלטון, ראה טראיאנוס חשיבות ביטחונית ויוקרתית בכפרה על ההפסד המחפיר של הצבא הרומי במלחמה הראשונה מול דאקיה. בניצחון ישיב את היוקרה שאבדה לממסד הקיסרי בתקופת דומיטיאנוס בעקבות המפלה. בשנת 101 יצא טראיאנוס למתקפה כנגד ממלכת דאקיה לאחר שניתנה לו ברכת הסנאט ביוצאו למלחמה. בנוסף לתשעת הלגיונות ששמרו על הגבול עם דאקיה, טראיאנוס צירף שניים נוספים מגבולותיה השונים של האימפריה והקים שני לגיונות חדשים לקראת חציית הדנובה והיציאה למלחמה. פעם נוספת התגודדו הצבאות בסביבת תאפאי ובמהלך המתקפה הרומית פרצה סופה. הכוחות הדאקים, שהאמינו כי הסופה מהווה סימן אלוהי, נסוגו מזירת הקרב. הקרב נערך בספטמבר, ובעקבות התקרבות החורף, החליט טראיאנוס להחנות את צבאו במקום קודם יצא למערכה חדשה באביב השנה הבאה.
דקבלוס מצידו ניצל את ההתחפרות הרומית בחורף והוציא סדרת פשיטות על מואסיה. בתגובה היה על טראיאנוס להניע את צבאו על אף תנאי החורף, הוא פגש בכוחות הדאקים הפושטים בהיותם מפוזרים וחסרי פיקוד אחיד, והניס אותם בקרב אדמקליסי. לאחר מכן החליט טראיאנוס לפנות לשולחן המשא ומתן והסדיר הסכם שלום חדש שניכרו בו תנאים המטיבים עם רומא. בשובו חזרה התקבל ברומא בטריומף (מצעד ניצחון) והורה להקים מעל הדנובה את 'גשר טראיאנוס' הכביר בכדי להקל על תנועת צבאו לקראת המערכה הבאה לה ציפה.
על אף ההישג שהביא עימו בשובו מן המלחמה, היה הסכם השלום שהוסדר עם דאקיה ב-102 זמני בלבד, דקבלוס החל שוב להתמרד, וטראיאנוס שב לדאקיה, נעזר לראשונה בגשר החדש מעל הדנובה כדי להעביר את צבאו, וניהל לוחמת שחיקה ממושכת מול צבא ממלכת דאקיה. לבסוף טראיאנוס הכניע את מלך הדאקים דקבלוס, וכבש את בירת הדאקים סרמיזגטוסה. תחילה הורה על צבאו להטיל מצור על העיר ובכדי לקדם את כניעת יושביה ניתק את אספקת המים שלה. עד לשנת 106 הספיק הצבא הרומי להשליט סמכותו על דאקיה בכללה, תוך שבירתה הפכה לתל חורבות. דקבלוס התאבד במקום להיכנע, ודאקיה יושבה במתיישבים רומאים, ומחציתה סופחה לכדי פרובינקיה רומאית. את מחציתה השנייה של דאקיה הותיר טראיאנוס מחוץ לתחום השליטה הרומאי והיא נותרה מלא בשבטים לא מאורגים שלא היוו איום על רומא. סיפוחה של דאקיה תרם לכלכלת רומא דרך מצבורי זהב רבים שהתגלו במקום. נוסף על כך נשלחו עשרות אלפי עבדים לחצי האי האפניני.
מסע הסיפוח של ממלכת הנבטים
בהמשך שנת 106 יצא טראיאנוס למסע צבאי נוסף, הפעם פנה דרום-מזרחית לפרובינקיה יודיאה, ופעל לסיפוחה של הממלכה הנבטית. במשך עשורים הייתה הממלכה מדינת חסות הכפופה לרומא. עוד בשנת 67 לספירה הוכיחה הממלכה הנבטית שהיא בעלת ברית נאמנה של האימפריה הרומית, והמלך מלכו השני שלח לתמיכת הקיסר אספסיאנוס אלף פרשים וחיל בן חמשת אלפים רגלים לדיכוי המרד הגדול שפרץ ביהודה. הממלכה הנבטית המשיכה לשגשג כממלכה שכפופה לאימפריה הרומית, אך לא נשלטת על ידה. לאחר שמלכה האחרון של הממלכה מת התברר כי מינה את טראיאנוס ליורשו בצוואתו. רבים בחצר המלוכה הנבטית סירבו לקבל זאת, ומכאן הגורם לפרוץ המלחמה בין רומא לנבטים. טראיאנוס הנחה תנועת כוחות מסוריה ופרובינקיית מצרים כאחד לשם כיבוש נבטיה. מפקדם הישיר של הכוחות לא ידוע, עם כי ישנה סברה המבוססת על ממצאים אפיגרפים כי היה זה מושל סוריה, אולוס קורנליוס פאלמה פרונטוניאנוס. לאחר כיבושה וסיפוחה של ממלכת הנבטים הקים טראיאנוס את פרובינקיה ערביה מתוך שטחי הממלכה שסופחו בבקעת הירדן, הערבה, דרום הנגב ודרום חצי האי סיני.