cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קומפטיביליזם
חלופה לנטורליזם
ישנן חלופות לנטורליזם, כגון דואליזם פילוסופי של נפש-גוף המעמיד נפש או נשמה הקיימים בנפרד מהגוף ולהן יכולת עצמאית לתפיסה, חשיבה, ובחירה באופן חופשי, וכתוצאה מכך יכולת לפעולה עצמאית בגוף. חלופות אלה כוללות מטפיזיקה דתית מסורתית ומטפיזיקה קומפטיביליסטית מודרנית. חלופות אלה עולות בקנה אחד עם תפיסת האוטונומיה ועם הדרוויניזם, ומאפשרות עצמאות אישית וחופש פעולה על סמך סיבתיות פרקטית במסגרת חוקי הפיזיקה. קומפטיביליזם לא נטורליסטי הוא פחות פופולרי בקרב פילוסופים במאה ה-21, אך קיים ברוב הדתות.
ביקורת
ביקורת בולטת על הקומפטיביליזם היא טיעון התוצאה של פיטר ואן אינוואגן.
מבקרי הקומפטיביליזם מתמקדים בהגדרות של רצון חופשי: הם עשויים להסכים שהקומפטיביליסטים מצליחים להראות שיש דבר מה שעומד בקנה אחד עם דטרמיניזם, אבל הם חושבים שדבר זה לא צריך להיקרא "רצון חופשי". הם עשויים לקבל את "החופש לפעול" כקריטריון הכרחי לרצון חופשי, אך לא בהכרח מספיק (הכרחי אך לא מספיק). מבקרי הקומפטיביליזם מאמינים שרצון חופשי מתייחס לאפשרויות חלופיות אמיתיות (כלומר, מוחלטות, אולטימטיביות, פיזיות) לאמונות, רצונות או מעשים, ולא רק לאפשרויות תאורטיות, כלומר קביעות מותנות, משפטי תנאי שעשויים היו להיות נכונים בהינתן מצבים דמיוניים מסוימים (Counterfactual conditional).
קומפטיביליזם נקרא לפעמים דטרמיניזם רך (מונח של ויליאם ג'יימס). ג'יימס האשים קומפטיביליסטים ביצירת "ביצה של התחמקות" על ידי שימוש כוזב במילה "חופש" כדי להסוות את הדטרמיניזם הבסיסי שלהם. עמנואל קאנט כינה זאת "תחבולה עלובה" ו"להטוטנות מילים". הטיעון של קאנט מסתמך על ההשקפה לפיה, בעוד שכל התופעות האמפיריות חייבות לנבוע מסיבות, המחשבה האנושית מציגה משהו שלכאורה לא נמצא בטבע - היכולת לתפוס את העולם במונחים של איך שהוא צריך להיות. עבור קאנט, חשיבה סובייקטיבית נבדלת מהאופן שבו העולם קיים, כלומר מהאופן האמפירי. חשיבה יכולה להבחין בין הקיים לבין הראוי, ולכן היא יכולה "באופן ספונטני" ליצור אירועים חדשים מבלי להיקבע בעצמה על ידי מה שכבר קיים. על בסיס זה טוען קאנט נגד גרסה של קומפטיביליזם שבה, למשל, מעשיו של הפושע נתפסים כשילוב של כוחות דטרמיניסטיים ובחירה חופשית. קאנט רואה בכך עשיית שימוש לרעה במילה "חופשית". קאנט טוען כי קומפטיביליזם כרוך בהכחשת היכולת הסובייקטיבית המובהקת לחשוב מחדש על דרך פעולה המכוונת במונחים של "מה שצריך לקרות".
צמח גרין
הרב צמח גרין (1905–1961) היה מרבני הציונות הדתית. נשיא ועד הרבנים בוושינגטון וממייסדי גבעת וושינגטון.
הולדתו ועלייתו לארץ
גרין נולד בעיירה קטנה בשם סומי לא רחוק מחרקוב, למינה לבית וולק שמתייחסת למהר"ל מפראג ולרב שלמה יצחק רב העיירה, במשפחה שמנתה שישה ילדים. לאחר המהפכה הקומוניסטית ברוסיה, נכלא אביו עם רבנים רבים אחרים, ונפטר לאחר שחרורו מהכלא בגיל 44. אמו ואחיותיו לובה וטובה עלו לארץ ישראל בעקבות פטירת האב. גרין, אז תלמיד ישיבת סלובודקה, עלה בעקבותיהן בתחילת שנות ה–20. הוא הגיע באוניה לנמל יפו כנוסע סמוי, יחד עם החברותא שלו מסלובודקה.
לימודיו ונישואיו
גרין נישא לרבקה ווינשטיין בת הרב אהרון, שנולדה בסוואלקה שפולין. היא עלתה ארצה בתחילת שנות ה–20 כחלוצה יחד עם אחותה חנה, ולמדה סיעוד. הם נפגשו כאשר במסגרת מקצועה כאחות נשלחה לרחובות לבית הבראה היהודי – הישן והיחיד ביישוב החדש, לעזור בהחלמתו של הרב קוק שהיה מאושפז שם, וגרין הגיע לביקור חולים אצל רבו. תפקידה האחרון של רבקה היה בטיפול יוצאי חברון בשנת תרפ"ט. על מידת הקרבה שלו לרב קוק, מעידה אביבה, בתם, שזוכרת שירה בכתב ידו של הרב קוק, שנכתבה לכבוד האירוסין של הוריה, בסגנון אקרוסטיכון – כל שורה של השיר התחילה עם אות משמם.
הרבנות בוושינגטון
הרב גרין היה נשיא ועד הרבנים בוושינגטון, וחבר הוועד הפועל של הפועל המזרחי בארצות הברית. הוא הקים את "חברותא", ארגון לקידום הלשון העברית, הספרותית והמדוברת. הוא ארגן תלמוד תורה אחרי בית הספר (After School Talmud Torah) וייסד יחד עם הרב יהושע קלעוואן את 'האקדמיה העברית של וושינגטון' (Hebrew Academy of Washington), שבה למדו בנים ובנות יחד. נאומיו של גרין שודרו ברדיו בשנות מלחמת העולם השנייה.
הקמת גבעת וושינגטון בישראל
גרין ייסד בישראל את גבעת וושינגטון. המוסד, שיועד בתחילתו לשמש כמקלט לילדים יתומים ניצולי השואה, משמש כיום מכללה להכשרת מורים. בשנת ה'תש"ו (1946) התקיים טקס הנחת אבן הפינה של המוסד. הרב גרין גייס את הכסף למקום שנקרא על שמו של ג'ורג' וושינגטון, הנשיא הראשון של ארצות הברית, והביא עמו לטקס אבנים מהבית הלבן, שסימלו את הקשר בין המוסד לקהילה היהודית בארצות הברית.
קודם לכן, בתקופת המנדט הבריטי, הפקיעו הבריטים את האדמה שעליה גבעת וושינגטון הייתה אמורה להיבנות. בניסיון להציל את המקום, התקבל הרב גרין על ידי האפיפיור פיוס השנים עשר בשנת 1945 על מנת לבקש את תיווכו בעניין. האפיפיור אמר שיתפלל למען הילדים. הרב גרין השיב לאפיפיור שלא הגיע כדי לקבל תפילה, אלא ביקש את התערבותו המעשית.
מותו
גרין נפטר בארצות הברית בשנת 1961, וחודש לאחר מכן התקיימה למענו אזכרה.
ילדיו
גרין נפטר בשנת 1961 בגיל 56. הוא הותיר אחריו שלושה ילדים. הבכור הרב איתן (ג'יסון) כיהן כראש ישיבה בירושלים (נפטר ב-2019), בן נוסף ד"ר עמנואל היה פסיכולוג קליני ומרצה לפסיכולוגיה (נפטר ה'תשע"ד) ובתו אביבה גרין היא אמנית בעלת שם בניו יורק.
טייסת 117
טייסת 117, המכונה גם "טייסת הסילון הראשונה", היא טייסת מטוסי קרב בחיל האוויר הישראלי. הטייסת הוקמה בשנת 1953 ופעלה מבסיס רמת דוד, ובשנותיה האחרונות לפני סגירתה הפעילה מטוסי F-16C ("ברק" חד-מושבי). הטייסת נסגרה ב-30 בספטמבר 2020 כחלק מתוכנית "תר"ש תנופה" של צה"ל. פחות משנה לאחר מכן הטייסת נפתחה מחדש, ב-1 ביולי 2021, כטייסת הכשרה ואימון של מטוסי F-35I אדיר בבסיס נבטים.
היסטוריה
טייסת 117 הוקמה בשנת 1953, כטייסת הסילון הראשונה של חיל האוויר. הטייסת קלטה מטוסי מטאור מבריטניה, והייתה לראשונה שיצרה את תורת ההפעלה של מטוסי הסילון בחיל האוויר. בן-גוריון העניק את השמות סופה וסער לשני מטוסי המטאור הראשונים. בשנת 1962 קלטה הטייסת מטוסי מיראז' 3C מצרפת, עם מטוסי המיראז' שהשתתפו במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
במלחמת ששת הימים פעלה הטייסת במשימות תקיפה ויירוט. באחת ממשימות אלו הפיל סגן מפקד הטייסת, רס"ן אורי אבן ניר, מטוס הוקר הנטר לבנוני. הפלה יחידה זו של מטוס לבנוני במלחמה זו מנעה מחיל האוויר הלבנוני מלהשתתף בהמשך הלחימה.
את מטוסי המיראז' הטייסת הפעילה עד לשנת 1978 עת הועברו המטוסים לטייסת 253 ("הנגב").
בחודש יוני 1980 קלטה הטייסת מטוסי F-16A/B ("נץ"), יחד עם טייסת 110, כטייסות הראשונות שקלטו מטוס זה בחיל האוויר. בחודש יוני 1981 השתתפו ארבעה ממטוסי הטייסת (יחד עם רביעייה מטייסת 110) ב"מבצע אופרה" להשמדת הכור הגרעיני בעיראק. מפקד הטייסת באותה תקופה, זאב רז, הוביל את מבנה התקיפה.
בין מפקדי הטייסת נמנים: מנחם בר (מפקדה הראשון) (1953-1956), אהרן יואלי (מלחמת סיני) (1956-1957), אלי איל (1957-1959), (1959-1960), ישעיהו ברקת (1960-1962), שמואל שפר (מפקדה הראשון כטייסת מיראז'ים) (1962-1964), דוד עברי (1966-1964), עמיחי שמואלי (1969-1966 ובתחילת מלחמת ששת הימים), אורי אבן ניר (ממלא מקום במלחמת ששת הימים ומפקדה במלחמת ההתשה 1969–1972), יהודה קורן (מלחמת יום הכיפורים, 1972–1974), גיורא אפשטיין (1977-1974), קובי ריכטר (1977-1979) שסגר אותה כטייסת מיראז'. זאב רז (1979-1982) הקימה מחדש כטייסת נץ, F-16 חד מושבי בשנת 1980 (מבצע אופרה), יצחק גת (1982-1984), דובי יפה (1984-1987), גדעון אילת (קליטת מטוסי F-16C/D) (1987-1988), יהודה קם (1988-1990), אילן רמון (1992-1990, מלחמת המפרץ הראשונה), (1992–1994), דרור בן-דוד (1994–1996), אבישי לוי (1996-1998), אייל אשל (1998-2000), עידו יעקבי (2000-2002), גור ליש (2002-2004), ניר קורן (2004-2006), פלג ניאגו (2006–2008), עודד כהן (2008–2010), סא"ל יפתח (2010-2012), גיא דוידסון (2012–2014), סא"ל אורן (2014-2016), סא"ל ניסן (2016-2018), סא"ל עמית (2018-2020).
ב-30 בספטמבר 2020 הטייסת נסגרה כחלק מתוכנית תר"ש תנופה.
הטייסת נפתחה מחדש כטייסת מטוסי F-35I אדיר בבסיס נבטים ב-1 ביולי 2021. בטייסת תתבצע ההכשרה של טייסי ה"אדיר" החדשים ומסגרת אימון לטייסים הקיימים ובהמשך היא אמורה להפוך לטייסת מבצעית. בעקבות זאת, שינו את סמל הטייסת בהתאמה לדור החמישי (סמל עם רקע שחור) של מטוסי הקרב.
ארלנד ברינג
ארלנד סמואל ברינג (בשוודית: Erland Samuel Bring; 19 באוגוסט 1736 - 20 במאי 1798) היה מתמטיקאי שוודי, אשר במסגרת עבודתו המחקרית פיתח את שורש ברינג.
ארלנד ברינג למד בין השנים 1750–1757 באוניברסיטת לונד שבסקונה, שוודיה. מאוחר יותר הרצה באותה אוניברסיטה בהיסטוריה. במהלך פעילותו האקדמית התמנה לפרופסור בשנת 1779. באוניברסיטת לונד שמורים שמונה כרכים של עבודתו המתמטית. באלגברה, בגאומטריה, באנליזה ובאסטרונומיה. בשנת 1790 התמנה לרקטור האוניברסיטה.
גביע העולם בכדורסל
גביע העולם בכדורסל (ידוע גם בכינוי מונדובאסקט; נקרא אליפות העולם בכדורסל בין השנים 1950 ו-2012) הוא תחרות כדורסל בינלאומית מטעם פיב"א, המיועדת לנבחרות כדורסל גברים מכל העולם. הטורניר נערך כל ארבע שנים, ובאותה השנה נערך גם גביע העולם בכדורסל נשים. במתכונתו הנוכחית משתתפות בטורניר 32 נבחרות.
לזוכה בטורניר מוענק מאז 1967 גביע נייסמית', הקרוי על שמו של ממציא הכדורסל ג'יימס נייסמית'.
היסטוריה
אליפות העולם נוסדה ומאורגנת על ידי פיב"א, ונערכה לראשונה בארגנטינה בשנת 1950. מאז 1970 האליפות נערכה בקביעות בשנה השנייה שלאחר האולימפיאדה. מספר המשתתפות נע בין 10 ל-14 עד 1982. ב-1986 השתתפו 24 נבחרות, מ-1990 עד 2002 השתתפו באליפות 16 נבחרות, ב-2006 הורחב שוב הטורניר ל-24 נבחרות, וב-2019 הוא הורחב ל-32 נבחרות.
בשנים הראשונות שלטו באליפות נבחרות מיבשת אמריקה, כאשר נבחרות, ו (פעמיים) זכו בארבעת הטורנירים הראשונים.
מ-1967 עד 2002 חלקו ביניהן את מרבית התארים נבחרות (שלוש פעמים) ו (חמש פעמים), כאשר גם ארצות הברית זכתה פעמיים נוספות בתואר. האלופה המכהנת היא שזכתה באליפות שהתקיימה בסין 2019. החל משנת 1990 משתתפים באליפות שחקני NBA.
ב-26 בינואר 2012 הודיעה פיב"א רשמית על שינוי שמה של התחרות לגביע העולם בכדורסל. התחרות נערכה לראשונה תחת שמה החדש ב-2014 בספרד. הטורניר שאחריו נערך בשנת 2019 בסין, ומספר הנבחרות המשתתפות גדל לראשונה ל-32.
טבלת מדליות
16 נבחרות זכו עד היום במדליה באליפות העולם. פיב"א מכירה בהישגים של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ושל ברית המועצות, בנפרד מההישגים של יוגוסלביה/סרביה ומונטנגרו/סרביה ושל רוסיה, בהתאמה. סרביה היא ממשיכת דרכה של סרביה ומונטנגרו, שזכתה בשתי מדליות.
אדון עולם
אֲדוֹן עוֹלָם הוא פיוט המופיע בסידורי רבות מקהילות ישראל בטרם תפילת שחרית. המשקל הערבי מחזק את ההשערה ששיר זה חובר בימי הביניים, וסביר שנכתב בספרד או באיטליה. המחבר אינו ידוע, וחלק מהאחרונים ייחסוהו לרב שרירא גאון, לרב האי גאון, או לרב שלמה אבן גבירול. הפיוט נמצא לראשונה בסידור בן המאה ה־13, ועל־כן המחקר דחה השערות אלו.
תוכן הפיוט ומעלתו
הפיוט עוסק בשבח לאלוהים על גודלו מעל העולם ואי-תלותו בו, כאשר לבסוף ישנה אמירה המביעה את הביטחון בו בעת שהאדם הולך לישון, כאשר רוחו מופקדת בידי בורא העולם.
בקהילות ספרד ותימן ישנו נוסח ארוך יותר של הפיוט. לדעת כמה חוקרים, חלק מן התוספות הן חלק מן הפיוט המקורי שנשמט מסידורי אשכנז ואיטליה, בעוד שחלק אחר הוא תוספת מאוחרת.
על מעלת הפיוט נכתב:
אם הרב התכוון לפיוט זה, הרי שלדבריו לא ייתכן שהפיוט נכתב לאחר תקופת רב שרירא, למשל בידי הרב שלמה אבן גבירול. אמנם כאמור בפתיח הערך, על־פי המחקר פיוט זה נכתב בתקופה מאוחרת עוד יותר, ועל־כן לא ייתכן שהגאונים התייחסו אליו.
זמני אמירתו
את הפיוט נהגו בימי הביניים להגיד בליל יום כיפור, ובמשך הזמן הועבר גם לזמנים שונים, הוא נאמר בחלק מהקהילות לפני תפילת שחרית או אחרי תפילת שחרית וערבית. רבות מקהילות אשכנז בארץ חותמות את תפילת ערבית של שבת בפיוט (ואילו בקהילות ספרד ותימן חותמים את התפילה בפיוט יגדל).
לחנים
הפיוט זכה ללחנים רבים. החל מהעת החדשה באירופה ועד היום בבתי כנסת מסורתיים המתפללים בנוסחים של יוצאי אירופה, הניגון המקובל הוא של אליעזר גרוביץ'.
בין המפורסמים ביותר בישראל ובעולם הוא הלחן שהלחין ושר עוזי חיטמן יחד עם עודד בן חור בפסטיבל הזמר החסידי ב-1976 וזכה במקום השני בפסטיבל. לחן זה היה לשיר המרכזי בכל הופעה של צמד רֵעים ואף זוהה עמם. לחן זה זכה למקום קאנוני כמעט. הוא מושר בעיקר בחגיגות ושמחות, אך על אף שאינו לחן מסורתי הוא משולב לעיתים בתפילה בקהילות יהודיות בארץ ובעולם. שיר זה הושר בידי מקהלת הצבא האדום, במופע לכבוד ישראל.
מנשה מאיליה
רבי מנשה בן-פורת, הוא מנשה מאיליה (או מנשה מאיליא או מנשה אילייר, תקכ"ז, 1767 – ד' באב תקצ"א, יולי 1831) היה רב בליטא, תלמיד הגר"א, הוגה דעות וממציא.
קורות חייו והשקפת עולמו
נולד בעיירה סמרגון שבאזור וילנה (היום בבלארוס) בה'תקכ"ז (1767). אביו, ר' יוסף הדיין (על שמו קרא לעצמו אחר כך "בן-פורת") חינך אותו בחינוך התורני המקובל. עוד בילדותו הוכר כעילוי. בגיל 15 השיאו לו אישה, אבל אחרי כשנתיים התגרש ממנה בעקבות חילוקי דעות והבדלי אופי. בגיל 17 נשא אישה שנייה בשם שרה, עבר להתגורר בבית אביה בעיירה איליה שבאזור מינסק, ומאז נקרא מנשה מאיליה. הוא התקרב ליהודי בשם ר' יוסף מזל שגר בעיירה סמוכה, ובספרייתו מצא ספרי מדע, מחקר, פילוסופיה ודקדוק, והחל לעיין בהם ולרכוש ידיעות כלליות לצד בקיאותו וחריפותו במקורות היהדות.
בבחרותו החל נוסע בכל שנה לשבועות אחדים אל הגר"א מווילנה והתקרב אליו. הוא הושפע מנטייתו של הגר"א להתנגד לשיטת הפלפול והעדיף את הפירוש הפשוט והבהיר של המקראות והסוגיות. כשהתפרסם כגדול בתורה החל להביע דעות לא-מקובלות בעולם הרבני, בהן דברי ביקורת על ההנהגה הרבנית, ואף החל לפרש משניות שלא על פי סוגיות הגמרא והמפרשים עליהן. בספרו "סמא דחיי" כתב לימים: "ענייני מעודי להתפלא על כל דבר חדש, ולא להימשך כסומא בארובה אחרי דברי מי שקדמני", ובמקום אחר כתב: "ידוע לכל, מה שמבין האדם מדעתו הוא מבינו לעומקו יותר ממה ששומע ומקבל מאחרים". בשיטתו ההלכתית התנגד לחומרות מיותרות וביקש להתאים את פסקי ההלכה "לפי עניין שינוי הדור". חידוש הלכתי אחד שלו הובא בספר משנה ברורה (ביאור הלכה האחרון סי' שי"ט, מספרו 'אלפי מנשה').
היו שהסתייגו ממנו בגלוי כגון הרב יעקב'קע לנדא (בנו של הרב יחזקאל לנדא, בעל הנודע ביהודה), שעורר קפידא מאחר שהשיג על פירוש רש"י. ואף ביקשו להחרים אותו, אך קרוביו וידידיו (בהם הרב יהושע צייטלין מחכמי שקלוב) הגנו עליו והחרמות לא הוטלו. גם הגר"א הגן עליו כמה פעמים מפני רבנים שביקשו להצר לו. עקב הרדיפה נגדו, אשתו-מפרנסתו נפגעה מהם עד כדי כך שהוכרחה להפסיק עבודתה. הוא הוכרח לעזוב את עירו וכאשר עבר דרך העיר בריסק, שכר אותו רב העיר, הרב אריה ליב קצנלבוגן, כמלמד לילדיו, בתנאי שלא ילמד אותם פירושים אחרים לסוגיות מלבד דברי הפרשנים המקובלים. אולם הוא לא הצליח לעמוד בתנאי זה, פוטר ממשרתו וחזר לאיליה.
בעת נדודיו ניסה להדפיס את ספרו "אלפי מנשה", אולם משגילה המדפיס שיש בו דברי ביקורת וחידושים לא-מקובלים שרף את כתב היד. הוא נאלץ לכתוב מחדש את כל הספר, ובסופו של דבר יצא הספר לאור בווילנה (תקפ"ב, 1822). את ספרו הקודם, "פשר דבר", החרימו ושרפו בכמה מקומות. לא בכדי היה מורגל בפיו הפסוק: "חכמים המה להרע ולהיטיב לא ידעו (ירמיהו ד כב), דקאי על מי שסותר תמיד דברי שכנגדו, ואינו יודע לבנות רק לסתור".
הוא כתב גם ספרי לימוד במכניקה, מתמטיקה, אסטרונומיה ועוד, חלקם ביידיש, כדי להפיץ השכלה אצל היהודים.
בספריו הוא עוסק בעניינים רבים, גם בעולם היהודי וגם בעולם הרוח הכללי. הוא דן בתפיסות עולם כלכליות, בענייני חינוך, בהנהגה הרבנית וההלכתית ואף במטאפיזיקה ובפסיכולוגיה. הוא סבר שהמצב שבו רוב היהודים עוסקים במסחר, שהוא "אומנות ליסטות, אונאת ממון ודברים", ואחרים עוסקים בקבצנות ונסמכים על הציבור, בעייתי ודורש תיקון.
לשם פרנסתו הוא אף המציא כמה המצאות חקלאיות, בהן מכונה לחרישה ומכונה לטחינת טבק.
בשנת 1827 הסכים לקבל עליו את תפקיד רב העיר בעיר הולדתו סמרגון, אך לאחר כשנה וחצי התפטר משום שנדרש שלא לדבר כנגד גזרת הקנטוניסטים. בד' באב תקצ"א (1831) הלך לעולמו ממגפת חולירע בגיל 64. רוב כתבי היד שהשאיר בעזבונו אבדו בשריפה שהייתה באיליה ב-1884.
עמדתו ביחס לחסידות, והביוגרפיה "בן פורת"
בשנת 1858 פרסם מרדכי פלונגיאן, ממשכילי וילנה, ביוגרפיה בשם "בן פורת", ושם סיפר כי למרות היותו מקורב להגר"א - הלוחם בחסידות - בעקבות מחלוקת על תנועת החסידות, החליט שזה כמו בדין שאי אפשר לפסוק בלא לראות או לשמוע את טענת הצד השני, על כן נסע לכמה חודשים אל רבי שניאור זלמן מלאדי בעל התניא כדי להכיר את השקפת החסידות. הוא לא נעשה חסיד, אולם מאז ואילך התייחס בחיוב אל החסידים, כששמע על כך הגר"א דחאו מעליו. כמו כן, הוא תיאר את דמותו כ"משכיל" שהתנגד לקבלה, שלא כהגר"א שעסק רבות בקבלה.
עם צאת הספר התעורר פולמוס בעיתונות, ונתפרסם בעיתון המגיד תגובה חריפה לספר, ולפיו הספר סילף את דמותו והציגו כ"משכיל". לאחר מכן נתפרסמו גם תגובות נגד לתגובה. לגבי יחסו לקבלה, כבר הראו כי עסק רבות בספריו בקבלה. וכן לגבי יחסו לחסידות, טענו כלפיו כי מעולם לא פגש רבי מנשה את בעל התניא, וכי יחסו האמיתי לחסידות היה דומה ליחסו של רבי חיים מוולוז'ין - יחס שלילי מתון, כפי שנראה בבירור מתוך ספריו.
על פי מסורת חסידית, ה"צמח צדק" אמר בשם סבו ה"בעל התניא", שכדאי להשתדך עם צאצאיו. הוא ביקש לנסוע לברלין כדי להרחיב את השכלתו, אולם מתנגדיו הצליחו למנוע ממנו לקבל דרכון לנסיעה, והוא נאלץ ללמוד רק מן הספרים שהיו אז בליטא. הוא אף למד גרמנית ופולנית כדי לקרוא ספרי מדע והגות. כתב על הגר"א: "לולי הוא נשתכחה תורה מישראל, והוא החזיר עטרה ליושנה".
ז'וסלה
היסטוריה
בשנת 1897 התגוררו בעיירה כ-2,000 תושבים מתוכם 1,375 יהודים. העיירה נזכרה לראשונה במקורות היסטוריים בשנת 1433, ובשנת 1792 קיבלה זכויות מגדבורג - זכויות לממשל עצמי.
בז'וסלה היו מספר בתי מזח, טחנת קמח, בתי מלאכה לבורסקאות. התקיימו בה חמש פעמים בשנה ימי שוק אזוריים. מדי פעם פקדה את העיירה שרפה גדולה. בתקופת ליטא העצמאית בין מלחמת העולם הצטמצמה הפעילות הכלכלית משמעותית בעקבות ניתוקה מווילנה, רוב הפעילות הכלכלית הסתכמה במסחר זעיר, במרכולות ובמלאכה.
בקרבת העיירה נבנו מסילות רכבת, וילנה-קובנה וליבאו-רומני.
הקהילה היהודית בעיירה
היהודים בז'ולסה היוו רוב גדול מהאוכלוסייה בעיירה. הסוחרים בעיירה שיווקו את סחורותיהם (עצים, תבואה ועופות) וניהלו יחסים קרובים עם הקהילות טרוקי ווילנה דרך תחנת הרכבת. לכן, עד מהרה קמה שכונה יהודית גדולה ליד תחנת הרכבת של ז'וסלה. בנוסף לסוחרים היו בין יהודי העיירה חייטים, סנדלרים, נגרים, קצבים, נפחים ושענים.
עם זאת יהודים רבים מן העיירה היגרו לארצות שונות מעבר לים, היו יהודים שהיגרו לארצות הברית שתמכו ביהודי ז'וסלה.
במלחמת העולם הראשונה יהודים רבים גורשו מתפקידיהם בשלטון הצבאי הרוסי, רבים מהם הגיעו לז'וסלה שם שוכנו בבתי היהודים, בבתי הכנסת ואף באורוות וברפתות.
יהודי ז'וסלה היו בסכנת גירוש מכיוון שלא הסכימו לדרישות השלטון למסור להם בני ערובה, כדי שיוכלו להוציא אותם להורג אם יימצא כי הם מרגלים לטובת גרמניה. יהודי ז'וסלה סירבו לציית לדרישות הרוסים, על אף שאיימו עליהם בגירוש.
בשנת 1935 כל בתי העסק בעיירה היו בבעלות יהודית: מפעלים, טחנות קמח, מאפיות. יהודי העיירה עזרו בבנק היהודי העממי שפעל במקום. כמו כן פעל באזור סניף של החברה המאוחדת לאשראי לחקלאים יהודיים. למרות זאת הפרנסה הייתה מעטה, ויהודים רבים היגרו למדינות מעבר לים. חלקם עלו לארץ ישראל שם הצטרפו לקיבוצים רבים, למושבות ולערים.
בעיירה פעל בית ספר עממי עברי מיסודה של אגודת "תרבות".
יהודי ז'וסלה בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה באחד בספטמבר 1939 וכיבוש פולין בידי הגרמנים, ליטא סופחה לברית המועצות, והחלה סובייטיזציה שפגעה בין היתר בסוחרים של ז'וסלה.
ב-22 ביוני 1941, בימים הראשונים למתקפת גרמניה הנאצית על ברית המועצות, ניסו חלק מתושבי ז'וסלה להימלט לברית המועצות אך טורי הצבא הגרמני המתקדם חסמו את הדרך לרובם והם נאלצו לחזור לז'וסלה.
לאחר נסיגת הסובייטים עבר השלטון בעיירה ללאומנים ליטאים. פעולתם הראשונה הייתה מעצר של כל מי שנחשד בעיניהם כמשתף פעולה עם השלטונות הסובייטים רוב היהודים שנעצרו הובלו לעיירה קישיאדוריס, וגורלם היה כגורל יהודי המקום. על היהודים שנותרו בעיירה נאסרה היציאה מבתיהם. מאחר שלא סופקו להם שום מוצרי מזון על ידי השלטונות הם נאלצו למצוא מזון בעזרת שכניהם הליטאים, תמורת סכום כסף גבוה או בחליפין.
היהודים בעיירה נשלחו לעבודות כפייה קשות ומשפילות כגון ניקוי הרחובות. בלילות הליטאים נהגו לפרוץ לבתיהם של היהודים לשדוד אותם ולהתעלל בהם.
ב-17באוגוסט 1941 הוצאו באמצע הלילה כל הגברים היהודים וכמה נשים מן העיירה והועברו לקישיאדוריס, שם הם הוחזקו במשך 10 ימים, עד שב-27 באוגוסט הם הוצאו לחורשת סטרושון ליד העיר שם רצחו אותם וקברו אותם יחד עם תושביה היהודים של העיירה.
אישים מהעיירה
בין רבני העיירה היו ר' יצחק ב"ר שלמה זלמן, בנו ר' דוד ונכדו ר' מנחם מנדל. הרב האחרון שכיהן בז'וסלי היה ר' משה לוין.
העיירה כיום
כיום אין יהודים בעיירה. ניתן לראות בעיירה מספר מבני עץ ששימשו בעבר את היהודים. במקום בו נמצאו קברי האחים הוקמה אנדרטה לנרצחי השואה ובסתיו 1991 המקום הוקף גדר (ביוזמת הרשות המקומית) כמו כן, חודשו טבלאות השיש שעל המצבות, כעת חרותה עליהן כתובת בליטאית ויידיש:
במקום הוצבה גם עבודה של ו' קפצ'יונאס, שלושה פסלי עץ הנושאים את השם
תנועת ארבעה במאי
תנועת ארבעה במאי (בסינית: 五四运动) הייתה תנועת מחאה בסין בראשית המאה ה-20. התנועה ביקרה את מדיניות הממשלה והתרפסותה-כביכול בפני המערב. היא דגלה בנתק מהסממנים הייחודים לתרבות סין: המערכת השלטונית הקונפוציאנית הסגורה, הגדרת המעמדות החברתיים, תסביך העליונות כלפי הזרים וחוסר האמון כלפיהם, ובמקום זאת דגלה באימוץ ערכים מערביים חדשים: שוויון וזכויות אדם, והקמת מדינה חדשה על בסיס עקרונות הדמוקרטיה המערבית. לתנועה הייתה השפעה מכרעת על הקמת המפלגה הקומוניסטית הסינית כשנתיים לאחר הקמת התנועה.
הקמת התנועה על רקע ההפגנה במאי 1919
תנועת ארבעה במאי קמה בסין בעקבות הפגנות סטודנטים המוניות בבייג'ינג בארבעה במאי 1919. ההפגנה יצאה כנגד הסכם ורסאי שהעביר את מחוז שאנדונג שבסין שהיה בשליטה גרמנית לשליטה יפנית. יותר מ-3,000 סטודנטים מאוניברסיטת בייג'ינג וממוסדות לימוד אחרים בעיר, צעדו לעבר שער השלום השמיימי שבכיכר טיין-אן-מן וערכו שם הפגנה סוערת בדרישה מממשלתם לא לקבל את תנאי ועידת ורסאי. זה היה השיא של תנועת "התרבות החדשה" שקראה למודרניזציה ולהתנערות מכבלי הקונפוציוניזם, ורגע מכונן בהיסטוריה של תנועות סטודנטים ושל תסיסה אינטלקטואלית בסין, כמו גם המנוף להקמת המפלגה הקומוניסטית הסינית שנתיים אחר כך.
הגורם שהניע את ההפגנה היה האכזבה בסין מכך שהמעצמות המנצחות במלחמת העולם הראשונה החליטו - במהלך ועידת פריז - לא להחזיר את השטח הסיני שגרמניה השתלטה עליו לסין, אלא למסור אותו ליפן. זה קרה למרות שסין עמדה לצד בעלות הברית במלחמה ושלחה לחזית האירופית 200 אלף עובדים ככוח מסייע ללחימה. שאנדונג נמסרה ליפן כפיצוי על סירוב המעצמות, בהנהגת בריטניה, לכלול בחוזה ורסאי סעיף על שוויון בין הגזעים. לסין, כמו לעמים אחרים באסיה ובמזרח התיכון, היו ציפיות גדולות מוועידת פריז בעקבות הכרזות הנשיא האמריקאי וילסון על "הזכות להגדרה עצמית", ורוב הציפיות האלה התבדו: משלחת מצרית לשיחות נעצרה בדרך והשליח הווייאטנמי, אלמוני בשם הו צ'י מין, סורב כניסה. המשלחת הסינית ספגה השפלה כשלא קיבלה מושב בשולחן המעצמות הגדולות. האכזבה מהמעצמות המערביות הביאה לגל התעניינות מחודשת ברעיונות המרקסיזם, ובעיקר במדינה הקומוניסטית הצעירה שמעבר לגבול הצפוני של סין עם ברית המועצות.
השפעות
תנועת ארבעה במאי נחשבת עד היום בסין כציון דרך בהתפתחות הלאומיות הסינית ובהתפתחות סין המודרנית. רעיונות דמוקרטים, אימוץ המדע כמניע קידמה, ורגש אנטי אימפריאליסטי ואנטי-מערבי מעצב במידה רבה את היחסים בין סין למערב עד היום. סין תופסת את זהותה העצמית כמדינה ששייכת לגוש הפוסט-קולוניאלי למרות שלא הייתה קולוניה במובן הקלאסי. גם הפמיניזם הסיני התפתח בהפגנות ההן, שבהן צעדו לראשונה נשים משכילות בתביעה לשחרור הנשים הסיניות. אחד ממובילי ההפגנה היה לי דה-ג'או, אינטלקטואל מוביל וספרן באוניברסיטת בייג'ינג, שיהפוך מאוחר יותר לאחד ממייסדי המפלגה הקומוניסטית הסינית. ברחוב במרכז בייג'ינג שנקרא על שם תנועת ארבעה במאי (五四大街), עומד עד היום בניין הספרייה הישן, מבנה נאה מאבן אדומה שממנו עבדו לי דה-ג'או ועוזר צעיר ומבטיח שלו, מאו דזה-דונג. הסיסמאות שהופיעו בהפגנות ארבעה במאי קידמו את "דוקטור דמוקרטיה" ו"דוקטור מדע" כתרופות לבעיות של סין, הדמוקרטיה הפכה לקריאה שחוזרת בהפגנות ההמוניות הבאות (כמו בהפגנות בכיכר טיין-אן-מן בשנת 1989).
גורט
גורט (באנגלית: Gort; באירית: Gort Inse Guaire; תעתיק לעברית: "גורט אינצ'ה גואיירה" או "אי השדה של גואיירה") היא עיירה בדרום מחוז גולוויי במערב אירלנד. היא שוכנת צפונית לגבול עם מחוז קלייר על הדרך הראשית גולוויי - לימריק העוברת בכביש N18. גורט נמצאת בתחום טריטוריית שושלת המלוכה ההיסטורית היי פיכראך איינה וידועה גם בשמה הגאלי אירי הנוסף מוי איינה (Maigh Aidhne; מישורי איינה בעברית). היא מהווה חלק מדיוקסיית קילמקדואק השייכת לכנסייה הרומית קתולית ולדיוקסיית לימריק וקילאלו השייכת לכנסיית אירלנד, הגוף הכנסייתי השני בגודלו באי האירי, המסונף לכנסייה האנגליקנית.
היסטוריה
גורט שואבת את שמה האירי מהמילים gort (שדה), inse (אי), ו-Guaire, על שמו של גואיירה איינה מק'קולמן (Guaire Aidne mac Colmáin), מלכה בן המאה ה-6 של ממלכת קונכט, ופטרונו של הקדוש סט. קולמן מק'דואק (Saint Colman mac Duagh). במהלך ימי הביניים ראשי שבט קנל איידה נא'אכטר (Cenél Áeda na hEchtge), משפחת או'שונייסי, Ó Seachnasaigh, צאצאים של המלך גואיירה איינאך, Guaire Aidhneach, החזיקו בגורט כעיר המבצר העיקרית שלהם, באתר שבהמשך הזמן שימש לבניית אורוות סוסים. בסוף המאה השבע עשרה הופקעו אדמות משפחת או'שונייסי מהן והוענקו לסר תומאס פרנדרגאסט, הברונט ה-1 (Sir Thomas Prendergast, 1st Baronet), שנכדו היה ג'ון פרנדרגאסט סמית' רוזן גורט ה-1 (John Prendergast Smyth, 1st Viscount Gort). בשנת 1831, מנתה אוכלוסיית העיירה 3,627 תושבים, ו-563 בתים. רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד שהתרחש באמצע שנות הארבעים של המאה ה-19, צמצם במידה ניכרת את אוכלוסיית גורט.
מספר אתרים היסטוריים סביב גורט כלולים ברשימת האתרים והעתיקות של אירלנד. מנזר קילמקדואק ומגדל עגול אירי עתיק נמצאים במרחק של כ-3 ק"מ (1.9 מייל) ממערב לגורט. טירת ראהאלי  שוכנת במרחק של כ-4.8 ק"מ (3 מייל) ממזרח לגורט.
תחבורה
תחנת הרכבת גורט נפתחה לציבור ב-15 בספטמבר 1869 ונסגרה לתנועת סחורות ב-3 בנובמבר 1975 ולתנועת נוסעים ב-5 באפריל 1976. היא נחנכה מחדש ונפתחה לציבור בשנת 2010, כחלק מפרויקט חידוש קווי הרכבת במערב אירלנד. כביש M18 המהיר, החוצה את העיירה, נחנך ונפתח לתנועה ב-12 בנובמבר 2010.
גורט והקשר שלה לוויליאם בטלר ייטס
המשורר ויליאם בטלר ייטס, התגורר בטירת ת'ור בלילי (Thoor Ballylee), טירה אנגלו - נורמנית השוכנת במרחק של 7 קילומטרים צפונית מזרחית לעיירה גורט, אותה שיפץ באופן עצמאי באמצעות הונו האישי. טירה זו, על שלל מאפייניה הארכיטקטוניים, היוותה עבורו סמל אישי לרעיונותיו הפילוסופיים-פואטיים. ייטס היה נוהג לבקר לעיתים תכופות באחוזת קול פארק (Coole Park) ובביתה של ליידי אוגוסטה גרגורי, בעלת האחוזה ומאושיות התחייה הספרותית האירית של המאה ה-20, אשר הייתה ידידתו האישית שאיתה ניהל תכתובות ארוכות זה שנים רבות. האחוזה שוכנת לא הרחק מדרך גולוויי, קילומטר בלבד מהעיירה גורט.
דמוגרפיה
מוצאם של קרוב ל-40% מתושבי העיירה אינו אירי ולפי נתוני מפקד 2006, כמעט רובם של המהגרים הוא ממוצא ברזילאי. בגורט ממוקמים מפעלים לעיבוד בשר, מפעלים שמעסיקים את רוב תושבי גורט שמוצאם מברזיל, אשר העדיפו להגר לאירלנד כדי לעבוד בשכר גבוה יותר מהשכר המשולם להם במפעלים שנמצאים בברזיל. בכתבה שפורסמה בביטאון האגודה ללימודי אירלנד-דרום אמריקה, הכתבת קלייר הילי מציינת: "רבים מהברזילאים החיים בגורט הם חלק מקהילה החיה ועובדת בעיירה, ובהדרגה הם משנים את אופי ומראה העיירה". הקהילה הברזילאית של גורט היא נוצרית - קתולית, והיא מנהלת את תפילותיה אחת לשבוע, ביום שבת, בפורטוגזית, בכנסייה המקומית שבעיירה.
סקופישוק
סקופישוק (בליטאית: Skapiškis, סקפישקיש; בפולנית: Skopiszki, סקופישקי; ביידיש: סקאָפּישאָק) היא עיירה במחוז משנה קופישוק במחוז פוניבז' בצפון מזרח ליטא, אשר נוסדה במאה ה-17.
היסטוריה
העיירה הוקמה בתחילת המאה ה-17 על שטחו של האציל המקומי, סטאניסלאב סקופס. הוא נתן לקתולים קרקע לבניית כנסייה בשנת 1555, ולכן העיירה נקראת על שמו.
במחצית השנייה של המאה ה-19 היו בעיירה כ-20 חנויות ובתי מרזח ונערכו בה ירידים וימי שוק. בשנת 1863 כבשה יחידת מתקוממים את סקופישוק ושרפה מסמכים. בשנת 1870 היו בעיירה 60 בתים, שתי כנסיות, בית תפילה יהודי וקסרקטין. העיירה היוותה מרכז של מספר כפרים בסביבה.
בין השנים 1915 ל-1917, תקופת מלחמת העולם הראשונה, האזור היה בשליטת הגרמנים והם סללו מסילת רכבת בקרבת העיירה שהובילה עד לטביה. במקום פעל ועד מהפכני מטעם השלטון הסובייטי עד שנת 1919. משנת 1918 עד 1940 הוקמו בעיירה ספרייה, תחנת משטרה, משרד יערנות, תחנת מכבי אש, שתי טחנות קמח, מחלבה, מנסרה, מספר חנויות ובית מרקחת.
פלגה 914
פלגה 914 ממוקמת בבסיס חיפה, מפעילה ספינות חיל הים הישראלי, ועוסקת בביטחון שוטף ומבצעים ימיים בזירה הצפונית בים התיכון. מפקדה הוא קצין ים בדרגת סגן-אלוף. פלגה 914 אחראית על הביטחון השוטף של רצועת החוף הצפונית של ישראל, בקרבת לבנון. ספינות הפלגה לוקחות חלק בכל פעילות מבצעית במרחב הימי שמטרתה סיכול פעילות ארגוני טרור, פגיעה בתשתיותיהם ובגורמים המסייעים להם.
סקופישוק
יהודי סקופישוק
בשנת 1847, כ-250 שנה לאחר הקמת העיירה, מנתה אוכלוסיית העיירה 282 נפשות, ו-85 אחוזים מהם היו יהודים. לפני מלחמת העולם הראשונה חיו 50 משפחות יהודיות בסקופישוק, מאות בודדות של יהודים.
פלגה 914
ארגון הפלגה
הפלגה מורכבת מספינות דבורה, וסופר דבורה סימן 2 ו3. החמושות בתותחי טייפון (נשק) אוטומטיים כחימוש עיקרי. ולמבצעים מיוחדים גם טילי ספייק.
סקופישוק
יהודי סקופישוק
לאחר כ-40 שנה, בשנת 1889, מסיבות לא ידועות, לא נותרו יהודים בעיירה. עם השנים, ידעה העיירה שינויים תמידיים באוכלוסיית היהודים. בתקופה שבה מספר היהודים בעיירה היה בשיאו, הם התפרנסו מסחר בעצים, בדים, ברזלים וכלי עבודה שונים. באותן השנים, פעל בעיירה בית כנסת, והקהילה המקומית אפשרה ליהודים לקיים אורח חיים יהודי.
פלגה 914
ארגון הפלגה
פלגה 914 מחולקת כיום לשתי סיירות: סיירת פרס, וסיירת יסעור (בעבר הייתה גם סיירת נשר), ובנוסף אליהן יחידת סנפיר. כל סיירת היא בפיקוד קצין בדרגת סרן, לשעבר מפקד כלי שיט, בוגר קורס חובלים ופי"מ.
סקופישוק
יהודי סקופישוק
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה (בספטמבר 1939), נכבשה פולין בידי הגרמנים, וליטא עברה לתחום השליטה הסובייטי ולאחר שנה סופחה לברית המועצות.
פלגה 914
הקמת הפלגה
ראשיתה של פלגה 914 בשייטת הטרפדות הייתה בבסיס חיפה. לאחר מלחמת ששת הימים עברה לבסיס אשדוד. עם הוצאת הטרפדות מהשירות והצטיידות בספינות דבור הוקמה הפלגה מחדש בבסיס חיפה קיבלה המשרדים והמעגנות של הטרפדות ושמרה את השם.
סקופישוק
יהודי סקופישוק
ב-22 ביוני 1941 נכבשה ליטא על ידי הגרמנים. גורלם של יהודי סקופישוק היה כגורל יהודי המחוז, שבאוגוסט 1941 הועברו לעיר רוקישקיס ושם נרצחו על ידי הגרמנים. במקום הוקמו מצבות לזכרם. בשנים אלו נהרסו בתי העסק של היהודים, כל הארגונים הציוניים וגם חלק ממוסדות הקהילה חוסלו, ולא נותרו יהודים בעיירה.
מרתה קנוקרט
מרתה קנוקרט (באנגלית: Marthe Mathilde Cnockaert; 28 באוקטובר 1892 – 8 בינואר 1966), לימים Marthe McKenna, הייתה מרגלת בלגית עבור הממלכה המאוחדת ובעלות בריתה במהלך מלחמת העולם הראשונה. מאוחר יותר היא הפכה לסופרת. היא כתבה יותר מתריסר רומני ריגול בנוסף לזיכרונותיה ולסיפוריה הקצרים.
ביוגרפיה
קנוקרט נולדה בכפר ווסטרוזבקה במחוז הבלגי של מערב פלנדריה, לפליקס קנוקרט ואשתו מארי-לואיז ואנופלינוס. היא היא החלה ללמוד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת גנט, אך לימודיה נקטעו בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה
באוגוסט 1914 הרסו חיילים גרמנים את כפר מגוריה, שרפו את ביתה והפרידו זמנית את משפחתה. לאחר הכשרה כאחות, קנוקרט קיבלה עבודה בבית חולים צבאי גרמני שמוקם בכפר, שם זכתה להערכה בשל הכשרתה הרפואית וכישוריה הרב-לשוניים. היא דיברה אנגלית, גרמנית, צרפתית ופלמית. על שירותה הרפואי הוענק לה צלב הברזל על ידי הגרמנים.
ב-1915 היא הועברה לבית החולים הצבאי הגרמני ברולרס, שם התאחדה עם משפחתה שעברה לשם גם היא לאחר חורבן ביתם. בערך בזמן הזה, פנתה אליה ידידת משפחה ושכנה לשעבר, לוסל דלדונק, שגילתה לקנוקרט שהיא סוכנת מודיעין בריטית, וביקשה לגייס אותה לרשת מודיעין אנגלו-בלגית הפועלת בעיירה.
היא גילתה מערכת מנהרת ביוב, שלא הייתה בשימוש, שנמצאה מתחת למחסן תחמושת גרמני, והניחה את חומרי הנפץ כדי להשמיד את המחסן ומה שבתוכו. עם זאת, פעולה זו הובילה לחשיפה ולכידתה כאשר היא איבדה את השעון שלה, שעליו חריטה של ראשי התיבות שלה, תוך כדי הנחת הדינמיט. בנובמבר 1916 נידונה קנוקרט למוות בגין ריגול. עם זאת, עונשה הומתק למאסר עולם בזכות כבודו של צלב הברזל שקיבלה בעבר. היא שהתה שנתיים בכלא בגנט, ושוחררה ב-1918 בזמן הכרזת שביתת הנשק עם גרמניה, שסיימה את המלחמה.
אחרי המלחמה
קנוקרט זכתה בכבוד בריטי, צרפתי ובלגי על גבורתה ועל עבודת הריגול שלה - היא קיבלה את עיטור אוזכר בשדרים ב-8 בנובמבר 1918 על ידי פילדמרשל סר דאגלס הייג כהוקרה על עבודת המודיעין שלה, וכן קיבלה תעודה בריטית על אומץ לב מווינסטון צ'רצ'יל. היא גם הוכתרה לחברה בלגיונות הכבוד הצרפתית והבלגית.
היא נישאה לג'ון "ג'וק" מק'קנה, קצין צבא בריטי. ספר הזיכרונות שלה "הייתי מרגלת!" נכתב על ידי בעלה ופורסם תחת שמה לאחר נישואיה ב-1932.
צ'רצ'יל כתב את ההקדמה לספר. פרסום ספר זיכרונותיה נבע מביקורה של סופרת אנגלית שעודדה את קנוקרט לכתוב ולפרסם פרטים על חוויותיה בזמן המלחמה. בעקבות קבלת פנים ביקורתית ופופולריות רבה של זיכרונותיה ואנקדוטות ריגול אחרות, פרסמה משפחת מק'קנה שורה של יותר מתריסר רומני ריגול. למרות שהספרים פורסמו בשמה של קנוקרט, משערים שבעלה היה אחראי במידה רבה לכתיבתם.
בני הזוג עברו למנצ'סטר במהלך מלחמת העולם השנייה, ולמרות פרישתה, היא נרשמה ב"ספר השחור" של אישים בולטים שייעצרו על ידי הנאצים במקרה של פלישה מוצלחת לבריטניה.
מאוחר יותר חזרו בני הזוג מק'קנה לבית משפחתה של קנוקרט בווסטרוזבקה ולא פרסמו ספרים נוספים. נישואיהם של בני הזוג מק'קנה הסתיימו בסביבות שנת 1951. קנוקרט נשארה בווסטרוזבקה, ונפטרה בשנת 1966.
הצגה בתקשורת
קנוקרט הוצגה על ידי מדלן קרול בסרטו של ויקטור סאוויל משנת 1933 "הייתי מרגלת", המבוסס על זיכרונותיה.
צוללים קדימה
צוללים קדימה הוא ספר נוער ישראלי מאת דבורה עומר שיצא לראשונה לאור בשנת 1968. הסופרת פגשה את שאול סלע, קצין בשייטת 13 ב-1967, ושמעה ממנו את סיפור חייו. היא התלהבה מהסיפור והחליטה להפוך אותו לספר לילדים, שיצא לאור בהוצאת י. שרברק בתל אביב, ב-1968. סלע ביקש מדבורה עומר לשנות כמה מן הפרטים האישיים, כדי להסוות את זהותו, בשל היותו קצין ביחידה מובחרת בצה"ל. עומר נענתה לבקשתו. הספר תורגם לאנגלית, וקיבל את השם "Path Beneath the Sea".
תקציר העלילה
"צוללים קדימה" מתאר את חייו של טבול, נער מצפון אפריקה שנולד באלג'יריה למשפחה אמידה ובילדותו עבר למרוקו. טבול מתואר כנער אמיץ ונחוש בדעתו לעלות לארץ ישראל, אף על פי שאביו מתנגד לכך בתוקף ("ניסיתי שוב למלמל משהו באוזני אבא על עלייה לארץ ישראל, אך מבט מזרה אימה השתיק אותי. המילים קפאו על שפתיי. ידעתי כי אסור לי לחזור על נושא זה; אבא לעולם לא יסכים לכך"). טבול התייתם מאימו בעת הלידה וגדל עם אב קשוח שתלה בו תקוות כממשיכו בענף הטקסטיל, אך הוא בוחר לעלות בחשאי לארץ ישראל כנוסע סמוי, כדי להגשים חלום ולהפוך לצוללן בקומנדו הימי של צה"ל. טבול מצטרף לקבוצה של נוער ציוני ומפליג באונייה לישראל.
עוד לפני הצבא, בתחילת דרכו בישראל, הוא עובר חוויות הסתגלות רבות וקשות. הוא חי בקיבוץ ועובד עבודה חקלאית פיזית קשה, אך קשים לא פחות געגועיו לאביו, לאחיותיו ולאומנת שטיפלה בו. הוא זוכה ללעג על שמו ואינו מתקבל מבחינה חברתית בקיבוץ: "חבר'ה! טמבול המטובל הגיע! זו הייתה קבלת הפנים שלה זכיתי בקיבוץ החדש". לבסוף, הוא עוזב את הקיבוץ וחי בגנים ציבוריים. על סף רעב, ייאוש וחרטה על הצעד שעשה, מתגייס טבול לצבא. גם אז דרכו אינה קלה. הוא נשלח לקורס נהיגה ובדרכו הנחושה והעקבית הוא מצליח לחבור לאסף, בן קיבוץ מהדרום, שעוזר לו להתקבל לקורס הצלילה הנכסף. אז הוא גם מאמץ את השם שחר.
במהלך שירותו הצבאי הוא מציל חבר מאימת שיניו של כריש, ואף נופל בשבי המצרי במלחמת ששת הימים. במהלך השבי, שחר וחבריו ליחידה עוברים עינויים וחקירות, אך לא מספרים דבר.
במהלך ביקורו בקיבוץ של חברו אסף, הוא פוגש באחותו של אסף, דלית, ומתאהב בה ("מעולם לא האמנתי באהבה ממבט ראשון; ולפתע-מה פשר ההרגשה שירדה עליי ושראיתי לראשונה את דלית"). לימים מתחתן שחר עם דלית, ונולד להם בן בשם גל.
שחר ממשיך לשלוח מכתבים רבים לאביו, אך אביו מסרב לענות לו. לאחר שגל נולד, שולח שחר מכתב לאביו ומודיע לו שיש לו נכד חדש ומספר לו על דלית אשתו. הפעם אביו מחזיר לו מענה ומודיע לו שהוא יבוא לביקור בישראל.
השוואה בין העלילה למציאות
שמו של גיבור הספר הוא טבול, ומוצאו ממרוקו ולא מאלג'יריה (בניגוד לסלע שעליו מבוסס הסיפור). עומר שילבה בספר את הגרסה כאילו סלע הצליח להגיע לשייטת בדרך לא פורמלית, בעזרת קשרים עם חבר שהתקבל לשייטת, ברמז לאיתן ליפשיץ, חברו האמיתי של סלע.
חלקו האחרון של הספר, המתאר את הגיבור טבול (או שחר, לאחר ששינה את שמו) בפשיטה על אלכסנדריה במהלך מלחמת ששת הימים הוא בדוי; סלע לא השתתף בפעולה זו. מי שהשתתף בפעולה ונפל בשבי היה ידידו של סלע, רס"ן איתן ליפשיץ, שסייע לו בשעתו להתקבל לשייטת 13. גם פרטי הפעולה בדויים: בספר מתואר כיצד הלוחמים מצליחים לחמוק משבי ולשוב לישראל, ואילו במציאות נפלו הלוחמים בשבי.
מיכאל זיניגרד
מיכאל זיניגרד (ברוסית: Михаил Зиниград; נולד ב-24 ביוני 1945) הוא פיזיקאי-כימאי, כיהן עד אוקטובר 2020 כרקטור אוניברסיטת אריאל בשומרון. תחומי המחקר העיקריים שלו הם הנדסת חומרים וננוטכנולוגיה. הוא ידוע כחוקר של מודלים מתמטיים של תהליכים פיזיקליים-כימיים בטמפרטורות גבוהות.
ביוגרפיה
מיכאל זיניגרד נולד בעיירה ביסטרי איסטוק, מחוז אלטאי, ברית המועצות, בשנת 1945, וגדל בעיירה ירקי (זְבֵנִיגוֹרוֹדְקָה, מחוז צ'רקאסי, אוקראינה). אביו, יוסף אהרון זיניגרד, היה מנהל רכבת בתחנת הרכבת זבניגורודקה. אימו, רוזה סולומיאניק, עבדה כספרנית.
זיניגרד סיים את לימודי בית הספר בהצטיינות בשנת 1963. בשנת 1968 קיבל תואר שני בהצטיינות בהנדסת מטלורגיה, במקצוע "חקר פיזיקלי-כימי של תהליכים מטלורגיים" באוניברסיטה המטלורגית של דנייפרופטרובסק. ב-1972 סיים את לימודי הדוקטורט במדעי ההנדסה (Candidate of Engineering Sciences); ב-1982 קיבל תואר .D.Sc במדעי הכימיה, שניהם מטעם האקדמיה הרוסית למדעים.
התחיל את עבודתו באוניברסיטה הפוליטכנית של אורל (כיום, האוניברסיטה הפדרלית של אורל) ביקטרינבורג, רוסיה בשנת 1972 כמרצה. בין השנים 1976–1983 היה פרופסור חבר ובין השנים 1983–1992 היה פרופסור מן המניין. כמו כן, כיהן כראש המחלקה למטלורגיית ריתוך בין השנים 1988–1991.
בשנת 1992 עלה עם משפחתו לישראל.
בשנת 1999 הקים את "המרכז לחקר חומרים" ועומד בראשו מאז. משנת 2000, מארגן ומנהל כנס דו-שנתי למודלים מתמטיים בהנדסת חומרים (MMT) באוניברסיטת אריאל; משנת 2002, מארגן ומנהל כנס שנתי דו-לאומי ישראל-רוסיה בתחום ננו-חומרים.
בין השנים 2007–2013 כיהן כחבר בוועדה הארצית לחממות טכנולוגיות, במסגרת המדען הראשי במשרד התמ"ת.
לפרופ' מיכאל זיניגרד מעל 200 פרסומים מדעיים (בהם מונוגרפיות, מאמרים ופטנטים). הוא זכה במספר מענקי מחקר ממקורות שונים, בהם התעשייה האווירית, משרד המדע, משרד המסחר והתעשייה, חברת ג'נרל מוטורס ועוד.
ביוני 2020 הציע אותו השר להשכלה הגבוהה והמשלימה, זאב אלקין, כחבר בוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) של המועצה להשכלה גבוהה, אך הוא הסיר את מועמדותו בעקבות אי רצון להיכנס למחלוקות פוליטיות, לאחר התנגדות ועד ראשי האוניברסיטאות למהלך.
מסגד קוג'אטפה
מסגד קוג'אטפה (בטורקית: Kocatepe Camii) הוא המסגד הגדול באנקרה בירת טורקיה שהפך לאחד מסמליה של העיר. המסגד נבנה בין שנת 1967 ל-1987 ברובע קוג'טפה, דרומית-מזרחית למרכז העיר.
תולדות המסגד
הרעיון לבנות את המסגד עלה כבר בשנות הארבעים של המאה ה-20 וב-1947 הוגשו הצעות לתכנונו של המסגד אך אף אחת מהן לא התקבלה. ב-1956 בהתערבותו של ראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס, הוקצע שטח אדמה לבניית המסגד, ושוב הוגשו הצעות לבניית המסגד ב-1957.
בניית המסגד החלה לפי ההצעה הזוכה שהייתה מודרנית וחדשנית באופייה, אך בשל ביקורת נוקבת שנמתחה עליה מצד גורמים שמרנים, נפסקו העבודות בשלב הנחת היסודות. לאחר תחרות שלישית שנערכה בשנת 1967, נבחרה הצעה שמרנית, והמסגד נבנה לבסוף בסגנון עות'מאני קלאסי המזכיר את המסגד הכחול באיסטנבול שנבנה בתחילת המאה ה-17 על ידי הסולטן אהמט הראשון, ונחשב עד היום כאחד המבנים היפים ביותר בעיר.
מסגד קוג'אטפה נחנך בשנת 1987 על ידי ראש הממשלה טורגוט אזאל. המסגד משתרע על שטח של 4,500 מ"ר ובארבע פינותיו ניצבים ארבעה צריחים.
אמונה וביטחון (ספר)
בהיותו אחד הרבנים הליטאים היחידים שערכו מניפסט סדור של השקפת העולם החרדית, התקבל ספרו זה של החזון איש כנכס צאן ברזל בספרות המחשבה האורתודוקסית, והוא נלמד בחוגים למחשבת ישראל, לצד כתביהם של הוגים חשובים אחרים.
התוכן נדפס על ידו כנספח לספרי הפרשנות שלו, כספר נפרד הוא נדפס לראשונה לאחר פטירת המחבר ב-1953, ומאז במהדורות רבות בפורמטים שונים, ובמספר שפות. בראשית המאה ה-21, נדפס הספר במהדורה חדשה, בסדרת "עם הספר", כאחד מ-27 ספרי יסוד של התרבות העברית. בתוך הכרך "אמונה בזמן משבר", המאגד גם מכּתביהם של הוגים נוספים כמו רש"ר הירש, הראי"ה קוק, והרב יוסף דוב סולובייצ'יק.
הרב אליהו לופיאן הורה לבחורים צעירים להימנע מלהגות בספר זה "בטענה שיש בו קטעים שאין מפרשים אותם כראוי והדבר עלול להביא לרפיון בלימוד המוסר".
תוכן הספר
פרקי הספר שנמצאו בכתבי המחבר, והודפסו על ידו, הם שישה פרקים העוסקים בהשקפה וביסודות האמונה.
פרקי הספר:
א. אמונה (15 סעיפים)
ב. ביטחון (7 סעיפים) - בפרק זה, המחבר שולל את המחשבה המקובלת, כאילו מידת הביטחון באל, כוללת אמונה בכך ש"יהיה טוב".
ג. מוסר והלכה (30 סעיפים) - בפרק זה, מנסח המחבר את עמדתו לפיה אין קיום למוסר אנושי בפני עצמו, אם אינו מושתת על יסודות ההלכה.
ד. תורת המדות (19 סעיפים) - בפרק זה, קובע המחבר, בין היתר,.
ו. נבואה (3 סעיפים) - פרק זה קטוע באמצעו, בחלק הנדפס התחיל המחבר לשרטט קווים למהותו של קשר נבואי בין היוצר ליצוריו.
גולדפינגר
גולדפינגר (באנגלית: Goldfinger) הוא סרט ריגול, השלישי בסדרת סרטי ג'יימס בונד, אשר יצא לאקרנים בשנת 1964 בבימויו של גאי המילטון. הסרט מבוסס על ספר בשם זה משנת 1959 מאת הסופר איאן פלמינג, בסדרת ספרי עלילותיו של סוכן הריגול ג'יימס בונד. הסרט זכה להצלחה בעולם והיה הראשון בסדרת סרטי בונד שזכה בפרס אוסקר, בקטגוריית עריכת הסאונד הטובה היותר. הדוגמנית טניה מאלה שיחקה נערת בונד.
הסרט נחשב לנקודת המפנה אשר ביססה את "שיגעון ג'יימס בונד" בעולם, והוא אחד הסרטים הטובים ביותר בסדרה. הסרט הציג לעולם את דמות הרשע המפורסמת ביותר בתולדותיו, אודג'וב, אותו גילם השחקן הרולד סאקאטה. הנבל, ממוצא קוריאני, מסוגל להרוג אנשים בעזרת זריקת כובעו בסחרור.
בסרט זה גם מופיעה לראשונה מכונית האסטון מרטין מדגם אסטון מרטין DB5 שהפכה לאחד מסימני ההיכר הבולטים של סרטי ג'יימס בונד.
את שיר הנושא של הסרט "Goldfinger" מבצעת הזמרת שירלי באסי. המוזיקה נערכה על ידי ג'ון בארי.
עלילה
את דמותו של גולדפינגר גילם השחקן הגרמני גרט פרובה.
הפקה
תקציבו ההתחלתי של הסרט היה כ-3 מיליון דולר (23 מיליון דולר ב -2017), יותר מתקציב שני הסרטים שקדמו לו ביחד. טראנס יאנג, שביים את שני הסרטים הקודמים לא ביים את "גולדפינגר", מכיוון שביים סרט אחר במקביל. הבמאי גאי המילטון החליף אותו. המילטון אף הכיר באופן אישי את איאן פלמינג, מתקופת השירות הצבאי בהצי המלכותי הבריטי במלחמת העולם השנייה.
צילומי הסרט החלו ב-20 בינואר 1964 במיאמי, פלורידה שבארצות הברית. רוב הצילומים התקיימו באנגליה. איאן פלמינג ביקר בצילומים באפריל, וזו הייתה הפעם האחרונה שהיה מעורב בצילומים, מפני שנפטר באוגוסט של אותה השנה, זמן קצר לפני שחרור הסרט.
קבלה בציבור
הסרט הוקרן לראשונה בלונדון ב-17 בספטמבר 1964 והגיע לארצות הברית בדצמבר, כאשר הוקרן לראשונה בניו יורק. הסרט נחשב באופן מיידי לשובר קופות.
לקראת הקרנת הסרט בישראל, אישרה תחילה המועצה לביקורת הקולנוע את הקרנתו בארץ, אולם אז התפרסם ראיון בעיתון דיילי מייל אנגליה עם השחקן גרט פרובה, שמגלם בסרט את גולדפינגר, שבו ציין שהיה חבר המפלגה הנאצית. המועצה ביטלה את ההיתר והתנהל דיון ציבורי האם ראוי להקרין סרט עם שחקן בעל עבר כזה. התברר כי פרובה עזב את המפלגה הנאצית ב-1937, עוד בטרם מלחמת העולם והשואה. בזמן השואה הוא אף סייע למשפחה יהודית בווינה. לאור המידע הזה נאותה המועצה לאשר את הקרנת הסרט.
מגיד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מסע הקרח של הצי הבלטי
מסע הקרח של הצי הבלטי (ברוסית: Ледовый поход Балтийского флота) הוא הכינוי למסע התחמקותו של הצי הבלטי, שהיה חלק מן הצי הרוסי, מנמל טאלין (שנקראה אז בגרמנית: רוול (Reval) וברוסית: רוֶול (Ревель)) לנמל הלסינקי, בפברואר-מרץ 1918, ואחר כך, באפריל, מהלסינקי לקרונשטאדט, בשלביה האחרונים של מלחמת העולם הראשונה. באותה העת החל להתפורר המאמץ המלחמתי של רוסיה, ומתקפה גרמנית הובילה לכיבוש אסטוניה במלחמת העולם הראשונה.
רקע
לנוכח העליונות המובהקת של הגרמנים בים, לא הרבו יחידות השטח של הצי הרוסי לצאת מנמליהן. בכל זאת, אם חרגו מנמליהן, הסתבר שהיוו יריב עיקש לגרמנים. כך אירע, למשל, בקרב איי אולנד ובקרב מפרץ ריגה.
ב-7 בנובמבר 1917 התרחשה מהפכת אוקטובר. אחת מתוצאות הלוואי של המהפכה הייתה פירוקו של הצי הקיסרי הרוסי, ועל בסיסו הוקם "הצי האדום של הפועלים והאיכרים" (Рабоче-Крестьянский Красный флот), הצי של המשטר הבולשביקי, שליטה החדש של רוסיה. בצי זה הונהגו, בחודשים הראשונים לקיומו, סדרים בהתאם להווי החדש, כולל קומיסרים לצד המפקדים, אסיפות בהשתתפות המלחים ואפילו בחירת המפקדים על ידיהם. מלחי הצי, רבים מהם איכרים ופועלים במוצאם, נחשבו לתומכים נלהבים של המהפכה, ונמנו על עמודי התווך שלה. ככלל, מאמץ המלחמה של רוסיה החל להתפורר, ורוסיה חיפשה דרכים לצאת מן המעמד של צד לוחם פעיל, על מנת לייצב את סדריה הפנימיים. גרמניה ניצלה מצב זה כדי להשתלט, כמעט באפס יד, על שטחים נרחבים שבשליטה רוסית, כולל איום מוחשי על נמליו של הצי הבלטי.
פינוי נמל הלסינקי
על פי תנאי חוזה ברסט-ליטובק, אשר נחתם בעת שהצי היה בדרכו, היה על הרוסים לפנות את גם נמל הלסינקי, או להכניס את הצי להסגר בפיקוח פינלנד, מדינה אשר קמה ממש באותה העת. לפיכך, עלה הצורך במסע היחלצות נוסף של הצי הבלטי הרוסי. כיוון שכך, שוב בפיקוד שסטני, פונה הצי הרוסי, והפעם יעדו היה נמל קרונשטאדט. כיוון שמימי מפרץ פינלנד היו קפואים באותו מועד, שוב עלה הצורך לפלס את דרכו של הצי מבעד לקרח. אף פינוי זה, ששוב התבצע בכמה חלקים, הסתיים בהצלחה עד 28 באפריל.
בסופו של תהליך הפינוי, הרוסים הצליחו למלט ארבעה דרדנוטים: גַנְגוּט (Гангут), פטרופבלובסק (אונייה, 1911) (Петропавловск), פולטבה (Полтава) וסבסטופול (Севастополь); שני פרה-דרדנוטים: אנדריי פרבוזְוואני (Андрей Первозванный) ורספובליקה (Республика). פרה-דרדנוט שלישי שהה עוד קודם הפינוי בנמל קרונשטאדט; חמש סיירות משוריינות: רוריק (Рюрик), אדמירל מקרוב (Адмирал Макаров ), באיאן (Баянь), גרומובוי (Громобой) ורוֹסיה (Россия); שלוש סיירות: בוגאטיר (Богаты́рь), אולג (Олег) ואברורה. סיירת רביעית, דיאנה (Диана), אשר הוסבה לאוניית בית חולים, שהתה עוד קודם לכן בקרונשטאדט. כן התפנו 59 משחתות, שלוש ספינות תותחים, שלוש מקשות, 12 צוללות ו-144 ספינות אחרות, כולל, כאמור, שלוש שוברות קרח. כן פונה בהצלחה ציוד צבאי אחר, כולל כזה של חיל האוויר הרוסי.
אחרית דבר
למרות הפינוי המוצלח, הרי סכנת לכידת הצי על ידי הגרמנים לא חלפה, לנוכח התקדמות האחרונים בפינלנד, קרוב למדי לקרונשטאדט ולפטרוגרד. לפיכך, ב-3 במאי הוציא לב טרוצקי פקודה לצי להכין עצמו לאפשרות זו, וזאת למרות ההסכם שנחתם עם הגרמנים. כיוון שלא יוותר במקרה כזה להיכן למלט את רובו של הצי - פירוש הדבר היה, ככלות כל הקיצין, להוציא את רוב האוניות מכלל פעולה.
מספר שבועות לאחר פינויו בהצלחה של הצי הרוסי, החלה תסיסה בין מלחי הספינות המפונות, וכן עבר חתול שחור בין שסטני למשטר החדש. הוא הואשם בפעילות אנטי-מהפכנית, ונעצר ב-27 במאי. ביוני שסטני עמד למשפט, ולאחריו הוא הוצא להורג.
חלק גדול מן הספינות שחולצו הושבתו מסיבות שונות, הן סיבות טכניות, שקצרה ידם של הבולשביקים לפתרן, הן קשיים בציוות האוניות. מה שנותר מן הצי הרוסי שנותר שימש את המשטר החדש במלחמת האזרחים ברוסיה, בעיקר בהגנת פטרוגרד וסביבתה, וכן בקרבות נלווים למלחמת האזרחים, כגון פלישת הצבא האדום לאסטוניה, וכנגד התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה.
יחסי איי מרשל–טורקיה
יחסי איי מרשל–טורקיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת איי מרשל לבין הרפובליקה הטורקית.
סקירה כללית
בין הרפובליקה הטורקית לבין רפובליקת איי מרשל מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים.
עיקר שיתופי הפעולה שבין שתי המדינות נעשים בפורומים בינלאומיים כגון האומות המאוחדות ופורום "טיקה" בו תורמת טורקיה מכספה למען התפתחות אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת איי מרשל. היחסים הדיפלומטיים בין איי מרשל לטורקיה כוננו בטקס חגיגי שנערך באיסטנבול ב-9 באפריל 2008, בין שני הצדדים נחתם מזכר הבנות מיוחד.
אירוויזיון 2000
גלובן אריקסון (בקצרה: 'הגלובן'), באותו הזמן, היה המבנה הגדול ביותר שאירח את האירוויזיון – 16,000 מושבים. סרטוני הקישור בין שיר לשיר (בסלנג האירוויזיון: הגלויות) הציגו את חיי היום-יום של שוודיה. הלוגו של התחרות, שפתיים פתוחות, נבחר על ידי הרשות השוודית (SVT), ותואר על ידי מעצביו כך: "שפתיים חושניות, אך עם זאת מסוגננות, שנועדו לייצג שיר, דו-שיח ונאום", והיווה השראה יותר מאוחר לעיצוב הלוגו של אירוויזיון 2004.
רקע
יוון, סלובקיה והונגריה החליטו שלא להשתתף בשל בעיות כלכליות. חמש המדינות עם הממוצע הנמוך ביותר של המיקומים מאירוויזיון 1995 עד אירוויזיון 1999 (פורטוגל, סלובניה, ליטא, בוסניה והרצגובינה ופולין) נאלצו לפנות את מקומן בשנה זו לטובת מדינות שחזרו לתחרות.
לראשונה בשנה זו, יצא לאור התקליטור הרשמי; הוא הכיל את כל שירי המדינות המשתתפות וניתן לקנייה באירופה. אמנם אותו הדבר קרה בשנה הקודמת, אך לא כל השירים הוכנסו אליו.
כמו תמיד, היו גם ויכוחים ומחלוקות בנוגע לחלק מהשירים. ישראל, שפתחה את התחרות, שלחה את להקת פינג פונג עם השיר "שמייח". הלהקה הניפה את דגלי ישראל וסוריה בקריאה לשלום בין שתי האומות. רועי ארד וגיא אסיף, שני גברים מהלהקה אף התנשקו למספר שניות בפזמון. על פי התכנון הראשוני, בפזמון החוזר כל המלווים הישראלים באולם היו אמורים להצטרף ללהקה ולצעוק "שמייח", אולם הלהקה החליטה לשנות נוסח השיר לאנגלית. הלהקה עוררה פרובוקציה כשחברי הלהקה פרסמו כי בכוונתם לעלות לבמה עם דגלי סוריה כדי להעביר מסר של שלום. בנוסף, לדעת רבים, השיר שעסק בבחורה שחשה רגשי אהבה עזים לגבר סורי היה קינקי וילדותי למדי. רשות השידור אסרה עליהם לעלות עם דגלי סוריה, אך אלה איימו לחזור לארץ בלא להופיע. בשלב מסוים ביקשה רשות השידור הישראלית ממארגני התחרות לבטל את השתתפותה של ישראל בטענה שחברי פינג פונג מיצגים את עצמם ולא את ישראל, אך זה היה מאוחר מדי מבחינה מעשית. בסופו של דבר, בניגוד מוחלט לדרישת רשות השידור, בחרו חברי הלהקה לעלות לבמה עם דגלי סוריה, מה שעורר כעס גדול בישראל.
לעומתם, רוסיה, שהייתה נחושה במיוחד לנצח השנה, מחתה על ניצחון דנמרק ודרשה לפסול את השיר, אחרי ששומשו בו אפקטים מיוחדים שעיבו את קולם של האחים אולסן והעניקו להם מין קול אלקטרוני בחלק קטן מהשיר. הבקשה נדחתה על ידי איגוד השידור האירופאי. בהולנד, רשות השידור ההולנדית החליטה לקטוע את חציה השני של התחרות בגלל שריפות ענק שפרצו מוקדם יותר באותו היום, לטובת חדשות ועדכונים. כתוצאה מכך, הולנד לא הצביעה תחת שיטת הטלווטינג אלא תחת חבר שופטים מיוחד.
התחרות שודרה גם בקנדה, אוסטרליה, יפן, ארצות הברית, ולראשונה גם באינטרנט.
ישראל באירוויזיון 2000
ישראל שלחה את להקת פינג פונג לייצג אותה בתחרות.
הלהקה גרמה פרובוקציה כאשר חברי הלהקה פרסמו כי בכוונתם לעלות לבמה עם דגלי סוריה על מנת להעביר מסר של שלום בין שתי האומות. למרות איומי רשות השידור, בחרו חברי הלהקה לעלות לבמה עם דגלי סוריה, וצעד זה עורר תרעומת בקרב רשות השידור ואף זכה לגינוי מצד ועדת החינוך, התרבות והספורט בכנסת.
השיר סיים במקום ה-22 מתוך 24 משתתפות עם 7 נקודות בלבד (6 מצרפת ו-1 ממקדוניה).
אסתי ג. חיים
'''אסתר ג. חיים''' (נולדה ב-14 בנובמבר 1963) היא סופרת ישראלית. כלת פרס "ברנר" לספרות לשנת 2014 ספריה עוררו דיון בנושאים שונים כזהות ישראלית, זהות נשית וזהותם המורכבת של בני הדור השני לניצולי שואה.