cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת העולם השנייה לפי מדינה
25px|קישור=צרפת החופשית צרפת החופשית
אנשי "צרפת החופשית" פעלו בגלות מיולי 1940, לאחר תבוסת צרפת במערכה על צרפת, ובניגוד למרבית מדינות העולם, ובכללן מדינות מבעלות הברית, טענו כי משטר "צרפת של וישי" אינו לגיטימי, ואינו מהווה המשכיות ראויה של המדינה הצרפתית. "צרפת החופשית" היוותה מסגרת מדינית, בראשותו של דה גול, ולרשותה עמד צבא שכלל יחידות יבשה, אוויר וים. ההנהגה שעמדה בראש אנשי צרפת החופשית כינתה את עצמה "הוועד הלאומי הצרפתי" (Comité National Français), ומ-13 ביולי 1942 קראה לעצמה בשם "צרפת הלוחמת" (France combattante). סמלה של צרפת החופשית היה צלב לוריין.
לאחר מבצע לפיד, שבמהלכו עברו מושבותיה של צרפת בצפון אפריקה לשליטת הגנרל אנרי ז'ירו, שאהד את מטרת בעלות הברית, אך היה מתחרה לדה גול, הגיעו דה גול וז'ירו באוגוסט 1943 להסכמה על שיתוף פעולה במסגרת משותפת בשם "הוועד הצרפתי לשחרור לאומי" (Comité français de la Libération nationale). מסגרת זו הפכה לאחר שחרור צרפת לממשלתה הלגיטימית של צרפת. יחידות הצבא שעמדו לרשות הגוף החדש נקראו "צבא השחרור הצרפתי" (Armée française de la Libération), וכללו את אנשי צבא צרפת החופשית, וכן את אנשיו של ז'ירו. צבא זה נלחם במערכה האיטלקית, במערכה לשחרור צרפת, ואף לאחר מכן בקרבות על אדמת גרמניה. לאחר שחרור צרפת הצטרפו אל הלוחמים אנשי מחתרות הרזיסטאנס.
צרפת של וישי
צרפת של וישי (בצרפתית: Régime de Vichy, משטר וישי), הוא הכינוי הנפוץ לממשלה הצרפתית ששיתפה פעולה עם מדינות הציר בין יולי 1940 לאוגוסט 1944. ממשלה זו, שקבעה את מושבה בעיר וישי, ירשה את הרפובליקה השלישית ושימשה כגוף השלטוני בצרפת, במקביל לשלטונות הכיבוש הגרמנים והאיטלקים, עד הקמת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית בראשותו של שארל דה גול באוגוסט 1944. באופן רשמי קרא משטר זה לעצמו בשם "המדינה הצרפתית" (État Françaiss), בניגוד לשם שקרא לעצמו המשטר הקודם, "הרפובליקה הצרפתית" (République françaisee).
על כינונו של המשטר הכריז המרשל אנרי פיליפ פטן בעקבות תבוסתה של צרפת במערכה על צרפת, שבה כבשו צבאות גרמניה הנאצית חלקים נרחבים מצרפת, והביסו את צבאה במערכה שנמשכה שישה שבועות, בין מאי ליולי 1940. ב-10 ביולי 1940 הצביעה האספה הלאומית הצרפתית על כינונו של המשטר. הצבעה זו העניקה לפטן כוח פוליטי חזק. פטן, שהיה ראש הממשלה האחרון של הרפובליקה השלישית, כינה עצמו מעתה "ראש המדינה הצרפתית" (Chef de l'État Français). משטרו של פטן קידם אידאולוגיה של "מהפכה לאומית" ((Révolution nationale) שהתיימרה להחיות את המדינה ולהעניק לה חיים חדשים.
למשטר וישי היו סמכויות מסוימות גם באזור הכיבוש הגרמני בצפון צרפת, אך החוקים שחוקק יושמו רק אם לא סתרו את החקיקה הגרמנית. עיקר כוחו של המשטר היה ב"אזור החופשי", שבו שכנה גם העיר וישי ששימשה כמרכזו האדמיניסטרטיבי של המשטר. הסדר זה נמשך עד מבצע לפיד, נחיתת בעלות הברית בחופי צפון אפריקה, ב-8 בנובמבר 1942, שבעקבותיו הורה היטלר על כיבוש האזור החופשי. לאחר כיבוש זה, שכונה "מבצע אנטון", הוחל הכיבוש הגרמני על כל חלקיה של צרפת, פרט לרצועה צרפתית באזור האלפים שבה שלטה איטליה הפשיסטית עד ספטמבר 1943.
בעקבות הפלישה לנורמנדי ב-1944, הכריז דה גול על הקמת ממשלה צרפתית זמנית. לאחר שחרור פריז באוגוסט 1944, קבעה הממשלה הזמנית בראשות דה גול את מושבה בפריז, ובאוקטובר 1944 זכתה להכרה מצד בעלות הברית כממשלה החוקית היחידה המושלת בצרפת.
ב-20 באוגוסט 1944 הועברו פקידי ממשל וישי ותומכי המשטר העיקריים לזיגמרינגן שבגרמניה, שם ייסדו ממשלה גולה בראשות פרנאן דה ברינון. ממשלה זו פעלה עד אפריל 1945. לאחר תבוסת הנאצים, נתפסו רוב ראשי משטר וישי, ונשפטו על ידי אנשי הממשלה הצרפתית הזמנית. ראשי משטר וישי, פייר לאוואל, ז'וזף דארנן ופרנאן דה ברינון הוצאו להורג. פטן נדון למוות בשל בגידה, אך עונשו הומתק למאסר עולם.
25px|קישור= אלג'יריה
במהלך מלחמת העולם השנייה, אלג'יריה, יחד עם יתר צפון אפריקה, הייתה תחת שליטת משטר וישי וגרמניה הנאצית. ב-8 בנובמבר 1942 פתחו בעלות הברית במתקפה הגדולה הראשונה שלהן שנקראה "מבצע לפיד".
במהלך מלחמת העולם השנייה, מספרים גדולים של מוסלמים ואירופיים אלג'יראים התגייסו לארמייה הצרפתית. הכוחות האלג'יראים הצטיינו במיוחד בחיל המשלוח הצרפתי בפיקודו של הגנרל ז'אן במהלך המבצע האיטלקי ב-1943 ובפלישת בעלות הברית לדרום צרפת בשנת 1944.
25px|קישור=גבון גבון
ביוני 1940 פלשה גרמניה לצרפת וניצחה אותה. לאחר מכן הוקמה ממשלת בובות צרפתית שנקראה ממשלת וישי שניהלה חלק מהשטחים הצרפתיים. ב-18 ביוני שידר דה גול ברדיו לצרפתים וקרא להם לנטוש את משטר וישי ולחבור לממלכה המאוחדת במלחמתה נגד גרמניה ואיטליה. השידור עורר חלוקה של השטחים האפריקאיים שנשלטו על ידי צרפת, שם נאלצו המתיישבים לבחור צד.
ב-8 באוקטובר 1940 הגיע דה גול לדואלה, קמרון. ארבעה ימים לאחר מכן הוא אישר תוכנית פלישה לאפריקה המשוונית הצרפתית, כדי להשתמש בה כבסיס להתקפות בלוב. מסיבה זו הוא החליט להיות מעורב אישית בניהול המערכה בצ'אד, שכנתה מדרום של לוב.
ב-8 בנובמבר תקפו כוחות צרפת החופשית את ליברוויל, בירת גבון. ב-12 בנובמבר נכנעו אחרוני כוחות צרפת של וישי, והמושבה עברה לידי צרפת החופשית. קיימת מחלוקת על מספר ההרוגים במערכה.
לאוס
באפריל 1945 כבשו היפנים את ויינטיאן. המלך סיסוואנג ונג נעצר על ידי היפנים, אבל בנו נסיך הכתר סוואנג וואטנה קרא לכל האזרחים להתנגד לכובשים היפנים.
לעומתו, הנסיך פאתק סאראט התנגד לעמדה זו וחשב שאפשר להשיג את עצמאות לאוס בסיועם של היפנים, שהפכו אותו לראש ממשלת לואנג פרבאנג, אם כי היא לא הייתה אחראית באופן רשמי על כל המדינה. בפועל הייתה המדינה במצב של תוהו ובוהו, ולממשלתו של פאתק סאראט לא הייתה סמכות של ממש.
קבוצה אחרת בלאוס, שחרור לאוס, קיבלה תמיכה לא רשמית מהתנועה התאילנדית למען עצמאות תאילנד, שפעלה באזור איסאן.
היפנים שלטו במדינה עד אוגוסט, אז נכנעה יפן לאחר המתקפה על הירושימה ונגסאקי.
לבנון
לבנון, שהייתה תחת שלטון צרפתי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כחלק מהסכמי השלום שלאחר מלחמת העולם הראשונה, הפכה לחלק משלטון משטר וישי הפרו-גרמני, יחד עם סוריה. לבנון נכבשה בידי בעלות הברית במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון ב-14 ביולי 1941. דה-גול הכריז על עצמאות לבנון ב-22 בנובמבר 1943. בשנת 1945 הכריזה לבנון מלחמה על גרמניה ויפן.
סוריה
לאורך כל המלחמה, הייתה סוריה תחת שלטון צרפתי. בעקבות הכניעה הצרפתית ב-1940 שלטה במושבה, כמו בכל מושבות צרפת, ממשלת וישי, ממשלת בובות של הנאצים. צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, חשש כי ייעשה שימוש בסוריה כדי לאיים על אספקת הנפט מעיראק לבריטניה. חשש זה התגלה כמוצדק כשהלופטוואפה החל להעביר אספקה לשלטון הפרו-גרמני בעיראק בראשותו של רשיד עאלי אל-כילאני.
ביוני 1941 פלשו כוחות בריטיים ומטעם צרפת חופשית לסוריה, ולאחר התנגדות עיקשת, נכנעו כוחות וישי ביולי. לאחר מכן השתלטו כוחות צרפת החופשית על המדינה וייצבו את השלטון בה תוך שהם מכריזים כי המדינה תזכה לעצמאות עם סיום המלחמה, אף על פי שבחשאי היו ניסיונות להשיב את השלטון הקולוניאלי על כנו. כדי לעודד את טורקיה להישאר נייטרלית, הוחלט להעביר לידיה את מחוז איסכנדרון בצפון סוריה.
25px|קישור=קובה קובה
קובה הצטרפה לבעלות הברית ב-8 בדצמבר 1941 כשהכריזה מלחמה על יפן וב-11 בדצמבר על איטליה וגרמניה. התחנה הימית של ארצות הברית במפרץ גואנטנמו שימשה בסיס חשוב להגנה על המשלוחים של בעלות הברית בים הקאריבי. ב-15 במאי 1943 הוטבעה ספינת סוחר קובנית ליד חופי קובה בידי הצוללת הגרמנית U-176. קובה תכננה לגייס חיילים על מנת שישתתפו במלחמה אך הדבר לא יצא לפועל.
25px|קישור=קולומביה קולומביה
לאחר המתקפה על פרל הארבור ניתקה קולומביה את יחסיה עם מדינות הציר. קולומביה סיפקה לבעלות הברית נפט. ב-26 בנובמבר 1943 הכריזה קולומביה מלחמה על גרמניה לאחר שהצוללת הגרמנית U-505 הטביעה מפרשית קולומביאנית.
שגריר גרמניה עזב את קולומביה והוקמו אמצעי פיקוח על האוכלוסייה הגרמנית כולל מעצר במקומות המיועדים לכך. במהלך שנות ההתאוששות באירופה, שלחה קולומביה מוצרי נסטלה כמו קפה ומזון לתינוקות; ופחמן לחימום כל אירופה.
25px|קישור=קוסטה ריקה קוסטה ריקה
קוסטה ריקה הצטרפה לבעלות הברית ב-8 בדצמבר 1941. ממשלת השמאל בראשות הנשיא רפאל אנג'ל קלדרון גווארדיה הייתה עוינת כלפי הנאציזם ופעלה בדרכים רבות על מנת למנוע השפעה גרמנית במדינה. קוסטה ריקה הכריזה מלחמה על יפן יום לאחר המתקפה על פרל הארבור ועל גרמניה ואיטליה זמן קצר מאוחר יותר.
25px|קישור=קוריאה קוריאה
התנועה, בין היתר, השפיעה על הקוריאנים ליצור ממשלה רשמית שתוכל להתכונן לעצמאות קוריאה. המהלך הראשון שבוצע היה הכרזה על החוקה הזמנית, שהוכרזה ב-11 באפריל 1919, כחודש לאחר הקמת תנועת ה-1 במרץ. סעיף 8 של האמנה ציין כי "הממשלה הזמנית תעניק יחס מיוחד לבית המלוכה לשעבר יי". סעיף זה מוכיח כי הממשלה הזמנית היוותה המשך לאימפריה הקוריאנית לשעבר, שסופחה ליפן ב-1910.
כעבור יומיים הוקמה הממשלה הזמנית של הרפובליקה של קוריאה. הממשלה הזמנית הייתה בעלת תפקידים ממשלתיים ובין היתר יצרה ארגונים חשובים למען עצמאות קוריאה, דוגמת צבא השחרור הקוריאני ב-17 בספטמבר 1940. הממשלה הזמנית הכריזה מלחמה על יפן ב-10 בדצמבר 1941. זו הייתה הממשלה הדמוקרטית הראשונה בקוריאה.
צבא השחרור הקוריאני לא יזם את "מבצע איגל", שמטרתו הייתה לשחרר את חצי האי הקוריאני באמצעות מתקפה על אזור הבירה, סיאול ואינצ'ון, ב-18 באוגוסט 1945. משרד השירותים האסטרטגיים של ארצות הברית הבטיח גם הוא לסייע לצבא הקוריאני, באמצעות אספקת מטוסי קרב, צוללות וכוחות מוטסים. התוכנית לא יצאה לפועל בשל כניעתה של יפן ב-15 באוגוסט 1945. הממשלה הקוריאנית הזמנית התנגדה גם להתנגדות נגד הממשל הצבאי האמריקני. ב-15 באוגוסט 1948 פורקה הממשלה הזמנית רשמית לאחר הקמת ממשלת הרפובליקה של קוריאה.
במהלך מלחמת העולם השנייה למעלה מ-100,000 קוריאנים שירתו בצבא היפני הקיסרי.
25px|קישור=קנדה קנדה
ב-10 בספטמבר 1939 הכריזה קנדה על מלחמה עם גרמניה, הכרזת המלחמה העצמאית הראשונה של המדינה. המלחמה הייתה המאמץ הלאומי הגדול ביותר בתולדותיה. צבא קנדה היה פעיל בכל זירות המלחמה, אם כי רוב הקרבות התנהלו באיטליה, צפון אירופה וצפון האוקיינוס האטלנטי.
במהלך המלחמה, 1.1 מיליון קנדים שירתו בצבא, חיל הים וחיל האוויר. מתוכם 45 אלף איבדו את חייהם ו-54 אלף נפצעו. העלות הכספית של המלחמה הייתה $21,786,077,519.13. עד סוף המלחמה, חיל האוויר הקנדי היה הרביעי בגודלו בעולם, והצי השלישי בגודלו בעולם.
כמו כן, צי הסוחר הקנדי השלים 25,000 מסעות מעבר לאוקיינוס האטלנטי. הרבה טייסים של בעלות הברית אומנו בקנדה במהלך המלחמה. קנדים אף שירתו בצבאותיהם של בעלות ברית אחרות.
ב-6 ביוני 1944, D-Day, הנחיתות בוצעו בשני מקומות על ידי אמריקנים, בשני מקומות בידי בריטים ובידי קנדים במקום נחיתה אחד, בג'ונו, את הנחיתה ביצעה חטיבת החי"ר הקנדית השלישית.
במהלך המלחמה קנדה הייתה נתונה למתקפות ישירות של צוללות גרמניות שהשתתפו בקרב על סנט לורנס.
למלחמה הייתה השפעה גדולה על קנדה מבחינה תרבותית, פוליטית וכלכלית, כולל משבר גיוס בקנדה בין הפרנקופונס והאנגלופונס הקנדיים. עם זאת, המאמץ המלחמתי חיזק את כלכלת קנדה וקנדה נקבעה כשחקן מרכזי בזירה הבינלאומית.
25px|קישור=קריית הוותיקן קריית הוותיקן
קריית הוותיקן, המדינה הקטנה בעולם, נותרה לא מעורבת במהלך המלחמה וצבאה לא עסק בלחימה. אף שהאפיפיור פיוס השנים עשר תמך לכאורה בהתנגדות למדינות הציר בחשאי, ונטען בקרב מגיניו כי פעל להצלת יהודים בכנסיות ברחבי אירופה. כמו כן, הוא גם פרסם הצהרות נגד הגזענות ושאף לשלום טרם פרוץ המלחמה. קריית הוותיקן הייתה חתומה על ההסכמים הלטרניים עם איטליה, שחייבו אותה לשמור על נייטרליות פוליטית, ואשר פיוס השנים עשר ביקש לשמור עליהם לאורך כל המלחמה.
25px|קישור=רומניה ממלכת רומניה
מעורבותה הראשונה של רומניה במלחמה הייתה במתן אשרות מעבר לחברי הממשלה הפולנית, אוצריה וכוחות פולניים רבים ב-1939. במהלך 1940, תחת איום סובייטי, ויתרה רומניה על שטחים לטובת ברית המועצות, הונגריה ובולגריה, ובעקבות מהפיכה פנימית, הצטרפה רומניה למדינות הציר. לאחר מכן, השתתפה המדינה ושלחה 600 אלף חיילים למבצע ברברוסה, וכוחותיה לקחו חלק בכיבוש אודסה, סבסטופול, אולם הם סבלו מאבדות כבדות בקרב סטלינגרד. מלבד כוח אדם, חשיבותה של רומניה הייתה בכך שהיא היוותה מקור נפט חשוב לגרמניה הנאצית באמצעות שדות הנפט בפלוישט, שהיו למעשה מקור הנפט היחיד של גרמניה הנאצית.
עם כניסת חיילים סובייטים למדינה באוגוסט 1944, והפיכה מלכותית, הוקמה ממשלה חדשה שתמכה בבעלות הברית, ולאחר שגרמניה והונגריה הכריזו מלחמה עליה, הצטרפה רומניה לבעלות הברית כשותפה למשך יתר תקופת המלחמה. המספר הכולל של החיילים הרומנים שהוצבו נגד מדינות הציר הוא 567 אלף ב-38 אוגדות. הצבא הרומני נטל חלק במצור על בודפשט והגיע עד צ'כוסלובקיה ואוסטריה.
לאחר המלחמה הפכה המדינה לרפובליקה והמלך מיכאי הראשון עזב את המדינה, זאת בשל העובדה שהמדינה הייתה חלק ממעגל ההשפעה הסובייטי והצטרפה לברית ורשה.
25px|קישור=שוודיה שוודיה
לאחר שפלשה גרמניה לדנמרק ולנורווגיה ב-9 באפריל 1940, שוודיה ויתר מדינות הים הבלטי, הפכו לכודות בין גרמניה הנאצית וברית המועצות, שגם שמרו על יחסי ידידות באותה עת, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. הלחימה הממושכת בנורווגיה הביאה את גרמניה לדרוש יותר ויותר תמיכה עקיפה משוודיה, ולדרוש מהדיפלומטים השוודים להזכיר לנורווגים את תחושת אחדות הגורל של השוודים עם אחיהם. עם סיום הלחימה בנורווגיה, הפך הטיעון הזה לבלתי נסבל, והכריח את הממשלה להיכנע ללחץ הגרמני ולאפשר משלוח חיילים (בלתי חמושים) באמצעות מסילות ברזל שוודיות, בין גרמניה לנורווגיה. בנורווגיה היו למעלה מ-350 אלף חיילים גרמנים.
25px|קישור=שווייץ שווייץ
שווייץ תכננה, כמו בדרך כלל, להישאר נייטרלית במהלך המלחמה, אולם איומי מדינות הציר וריכוזי הכוחות בסמוך לגבולותיה הביאו את הצבא השווייצרי להתכונן למלחמה. לאחר הפלישה הגרמנית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, הוכרז על גיוס כללי בתוך שלושה ימים. מאוחר יותר, אף על פי שהגרמנים הכינו את מבצע טננבאום לכיבוש מהיר של שווייץ, הוא מעולם לא יצא לפועל משום שהיטלר, מסיבות שלא הובררו עד היום, דחה את ההתקפה. בנוסף, בניגוד להולנד, בלגיה ומדינות מערב-אירופיות אחרות שנפלו בקלות במהלך מלחמת הבזק הגרמנית, שווייץ שוכנת על שטח הררי, שמאפשר למגינים להיערך במקומות גבוהים יותר לעומת התוקפים.
עם זאת, הנייטרליות של שווייץ לא הבטיחה חופש מעוינות. בתחילת המלחמה הפילה שווייץ כמה מטוסים גרמניים שחדרו למרחב האווירי שלה. בסך הכול במלחמה מאות מטוסים משני הצדדים נחתו בשווייץ, ונכלאו בנמלי התעופה השווייצריים על צוותיהם עד סוף המלחמה. מטוסים של בעלות הברית נכלאו, במקרים מסוימים, בניגוד לחוק השווייצרי, וחלק מהצוותים נתונים היו בהתעללות במחנות המעצר. כמו כן, במהלך המלחמה, כמה ערים בשווייץ הותקפו. המפורסמת שבהם היא שפהאוזן, שבמהלך הפצצה נהרגו 40 אזרחים ו-50 בתים נהרסו. הדבר הביא את שווייץ להכריז על אפס סובלנות להפרת ריבונותה.
באשר לפליטים היהודים, עד 1942 קיבלו 420 פליטים יהודים מקלט בשווייץ, שלאחר מכן הודיעה על סגירת שעריה לפליטים. יהודים שלא נחשבו אז פליטים פוליטיים, לא יכלו לקבל מקלט במדינה, שאף צינזרה ידיעות בנושא. יוצא מן הכלל היה מפקד המשטרה בתחנת הגבול באזור סאנט גאלן, פאול גרונינגר, שאפשר לפליטים יהודיים להיכנס לשווייץ, מסר דו"חות כוזבים על מספרם וסייע להם לקבל יחס של שוהים חוקיים.
25px|קישור=תאילנד תאילנד
בתחילת המלחמה, הייתה תאילנד בעלת בריתה של יפן, והפילדמרשל פלק פיבונסונגרם (נקרא גם פיבון), דיקטטור צבאי בעל נטיות לאומיות, שלט תחת המלך התאילנדי. תאילנד נותרה בלתי מעורבת עם פרוץ המלחמה באירופה, אולם היא ניצלה את כניעת צרפת להסדרת תביעותיה לבעלות על חלקים מהודו-סין הצרפתית, במלחמת תאילנד-צרפת. הפלישה היפנית לתאילנד בדצמבר 1941 הביאה את הממשלה להצטרף למערכה על בורמה.
הניצחון היפני בקרב מלאיה הגביר את התלהבות פיבון לגבי שיתוף פעולה, וב-25 בינואר 1942 הכריזה תאילנד מלחמה על ארצות הברית ובריטניה. חלק מהתאילנדים התנגדו לברית עם יפן, והקימו את התנועה התאילנדית החופשית. בסופו של דבר, כשמצב היפנים במלחמה הורע, נאלץ פיבון להתפטר, ותאילנד ויתרה על בריתה עם יפן.
25px|קישור=תימן תימן
ממלכת תימן, ששכנה בחלקה הצפוני של תימן המודרנית, נהגה בהתאם למדיניות החוץ הבדלנית של המלך יחיא מוחמד חמיד א-דין, ולמרות הברית שכרתה עם איטליה ב-1936, היא נותרה נייטרלית במשך כל המלחמה. החלק הדרומי של תימן, שכונה פרוטקטורט עדן, היה בשליטה בריטית.
רמון ברן
רמון ברן (בצרפתית: Raymond Braine; 28 באפריל 1907 – 24 בדצמבר 1978) היה כדורגלן בלגי, ששיחק בעמדת החלוץ עבור נבחרת בלגיה. עם העברתו לספרטה פראג ב-1930 הוא נחשב לכדורגלן הבלגי הרשמי הראשון.
ביוגרפיה
ברן נולד ב-28 באפריל 1907 באנטוורפן שבבלגיה. בגיל 15 בלבד ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבלגית במדי בירסחוט, משחק שהתקיים ב-11 בפברואר 1923 נגד דרינג קלוב. הוא זכה עם המועדון ב-4 תוארי אליפות בקדנציה הראשונה שלו שהסתיימה ב-1930, ופעמיים היה לכובש הבכיר בליגה בעונות 1927/28 ו-1928/29 כשהוא כובש בהן 35 ו-30 שערים בהתאמה.
הכדורגל הבלגי היה עדיין חובבני באותה תקופה ולכן זה היה רק עניין של זמן עד שברן הכישרוני יעבור לשחק בחו"ל. בשנת 1930 עבר לספרטה פראג בזכות יוזמה שלקח מאמנה, ג'ון דיק הסקוטי. ברן תפס במהרה את מקומו בהרכב הפותח, ובהופעתו הראשונה שנערכה ב-12 ביולי 1930 כבש את השער הראשון שלו במדיה, שער הניצחון ב-1–2 על אוסטריה וינה בגביע מיטרופה. במשחק הגומלין שנערך בווינה כבש נגדה פעם נוספת, הפעם בניצחון 2–3. ספרטה הגיעה עד לגמר באותו טורניר אך הפסידה אותו לראפיד וינה.
ברן זכה עימה באליפות בעונות 1931/32 ו-1935/36 וסיים כמלך שערי הליגה פעמיים בעונות 1931/32 ו-1933/34 עם 16 ו-18 שערים בהתאמה. בזכייה השנייה היה במקום הראשון לצד ייז'י סובוטקה מהיריבה סלביה פראג. ספרטה זכתה בגביע מיטרופה בשנת 1935 וברן היה אחד הגורמים העיקריים לכך. הוא כבש 7 שערים לכל אורך הטורניר ובשני משחקי הגמר נגד פרנצווארוש כבש גם כן.
בסך הכל כבש 300 שערים ב-281 משחקי ליגה, גביע וידידות עבור ספרטה, והוא נחשב לשחקן הזר הטוב ביותר בכל הזמנים ששיחק בצ'כוסלובקיה וצ'כיה.
נקודת מיול (אנטארקטיקה)
נקודת מיול (באנגלית: Mule Point) היא לשון יבשה סלעית, בארץ קמפ, שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה ממוקמת בסמוך מדרום למצוק איסט סטאק; בצידו המזרחי של קרחון הוסיזן.
גילוי ומיפוי הנקודה
האזור מופה באמצעות תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת לארס כריסטנסן (1937–1936).
הראשונים שהגיעו אל הנקודה, היו אנשי משלחת מטעם משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה, בפיקודו של רוברט דוברס (Robert Dovers), בשנת 1954.
מקור השם
הקרטוגרפים הנורווגיים נתנו ללשון היבשה את שמה.
השם הוא תיאורי - לשון היבשה מזכירה חוטם.
נושמת
נושמת הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת הישראלית מאיה בוסקילה. האלבום יצא לאור ב-6 בספטמבר 2016. האלבום כולל 10 סינגלים אותם הוציאה בוסקילה מאז צאת אלבומה השלישי שוברת שתיקה (2008), שיר נושא האלבום ועוד גרסת כיסוי לשיר "בין האצבעות" של רותי נבון.
מוסא אל-עלמי
מוסא אל-עלמי (גם: אל-עלמה, אל עלמי; בערבית: موسى العلمي; 3 במאי 1897, ירושלים – 8 ביוני 1984) היה משפטן ופקיד בכיר בממשלת המנדט הבריטי על ארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20, ממנהיגי התנועה הלאומית הפלסטינית וחבר הוועד הערבי העליון.
תולדות חייו
מוסא אל-עלמי נולד ב-1897 למשפחה אריסטוקרטית ירושלמית ועשירה. מוצאה של משפחת עלמי בצפון אפריקה. היא הגיעה לארץ ישראל במאה ה-17 והתבססה בהדרגה בירושלים. אביו של מוסא, פיידי אל-עלמי, היה ראש עיריית ירושלים בסוף תקופת השלטון העות'מאני (1906–1909) וייצג את מחוז (סנג'ק) ירושלים בפרלמנט העות'מאני בין השנים 1914–1918.
מוסא אל-עלמי התוודע לנושא הלאומיות הפלסטינית בהיותו בדמשק בשנים 1917–1918 אליה עבר בעקבות שנת הבצורת הקשה בארץ ישראל. הוא נסע לאנגליה שם סיים באוניברסיטת קיימברידג' לימודי משפטים. הוא חזר לארץ ישראל וב-1924 החל לעבוד בתחום במחלקה המשפטית של ממשלת המנדט. לפרקים הוא כיהן כמחליפו של הפרקליט הראשי.
בשנת 1931 מונה לעוזרו של הנציב העליון הבריטי בארץ ישראל, ארתור ווקופ, וב-1933 מונה למזכירו לענייני ערבים. בתפקיד זה ניסה לקדם את הנושאים הנוגעים לזכויות הפוליטיות של ערביי הארץ. במשפט נאשמי רצח ארלוזורוב היה עלמי עוזרו של התובע הראשי הארי הרברט טראסטד. עלמי היה תובע כללי במערכת המשפט של ממשלת המנדט ועזב את משרתו בזמן המרד הערבי הגדול כדי להתמסר לעבודת עורך-דין ועסקנות פוליטית ציבורית.
אידאולוגיה וקשרים עם מנהיגים יהודים בשנות ה-30
בשנות ה-30 תמך עלמי בתוכנית קנטוניזציה ב"פיקוח השלטון המנדטורי". על פי תוכניתו, הקנטון היהודי היה אמור להשתרע ברצועת החוף שבין תל אביב ועתלית, אליו יוכלו היהודים להביא "כמה מהגרים שירצו, ולחוקק שם כל חקיקה שימצאו לנכון". עלמי היה בין המנהיגים הפלסטינים הבודדים שנפגשו עם מנהיגים יהודים ציוניים בשנים 1934–1936, בחפשו בסיס לפשרות בחיים המשותפים בארץ ישראל. בשנות ה-30 הגיע דוד בן-גוריון למסקנה שעליו ליצור קשר עם מנהיגי התנועה הלאומית הפלסטינית ולשאת ולתת עמם. הוא בחר לפנות אל עלמי, ובתחילת אפריל 1934 נפגש עמו לראשונה בביתו של משה שרת בירושלים. בן-גוריון תיאר בפניו עד כמה מועילה העלייה היהודית לארץ ישראל ולתושביה הערבים, אולם עלמי השיב: "אני בוחר שהארץ תהיה עניה ושוממה אפילו עוד מאה שנה, עד שאנחנו הערבים נהיה מוכשרים בכוח עצמנו להפריחה ולפתחה". הוא הציע בפני עלמי הקמת פדרציה ערבית, שאליה תצטרף המדינה היהודית, וכך יהוו ערביי ארץ ישראל מיעוט במדינה היהודית, אך חלק מהרוב הערבי הגדול בפדרציה. עלמי הסכים לדון בכך, אולם פגישתם הבאה התעכבה למספר חודשים, משום שעלמי היה עסוק בעבודתו במשפט רצח ארלוזורוב ולאחר מכן חלה. באמצע אוגוסט ביקר אותו בן-גוריון בביתו הכפרי ליד ירושלים. עלמי אירח אותו בביתו בכפר הקטן שרפאת, מדרום לירושלים. בן-גוריון הציע תוכנית בת שני שלבים: שלטון יהודי-ערבי משותף, שבו מעמד שווה לשתי הקהילות, שלא על פי יחס מספרי, ומאוחר יותר מדינה יהודית משני עברי הירדן, שתהיה חלק מפדרציה אזורית שתכלול את עיראק. עלמי, לעומת זאת, דיבר על אפשרות של קנטון אוטונומי בלבד ליהודים סביב תל אביב, שיהווה את הבית הלאומי היהודי ויהיה חלק מהמדינה הערבית העצמאית. הייתה זו הראשונה בסדרת שיחות שקיימו השניים בביתו הכפרי של עלמי ובדירתו בירושלים. באחת השיחות הרגיע בן-גוריון את עלמי בנוגע להר הבית והבטיח לו שהיהודים יבנו את בית המקדש רק כשיבוא המשיח. לאחר מספר שיחות, דיווח עליהן עלמי למופתי של ירושלים אמין אל-חוסייני. בהמלצת עלמי, נפגש בן-גוריון בז'נבה עם ראשי ה"אסתקלאל". באותה תקופה מכרה משפחת אל-עלמי ליהודים 900 דונם באזור בית שאן, בהן אדמות הקיבוץ טירת צבי. ב-1936 נפגש עלמי גם עם יהודה לייב מאגנס, שהביע את הסכמתו להגבלת העלייה היהודית ל-30 אלף נפש בשנה.
בסוף יוני 1936, בזמן המרד הערבי הגדול, הופעל לחץ מצד החוגים הקיצוניים להצטרפות פקידי הממשלה לשביתה הכללית. במקום לשבות, הגישו הבכירים שביניהם תזכיר לממשלה, שהוכן על ידי עלמי, שבו הביעו את תסכולם של הערבים מהמצב, קבעו שהפתרון היחיד הוא הפסקת ההגירה היהודית והביעו את הזדהותם עם מטרות השביתה. עלמי טרח על הכנת התזכיר רק לאחר שהנציב העליון ארתור ווקופ הביע את הסכמתו לקבל אותו. משרד המושבות והנציב העליון הבליגו על עצם הגשת התזכיר בשל "ניסוחו המתון".
עם המופתי ובועד הערבי העליון
ב-1937 התפטר עלמי מהשירות הממשלתי והצטרף אל המופתי חאג' אמין אל-חוסייני בביירות. הוא היה מקורב אליו ולחוגים הקשורים בו. הוא היה יועצו הקרוב ואף היה קרוב אליו קרבה משפחתית: הוא היה גיסו של ג'מאל אל-חוסייני, בן דודו של המופתי. היו לו קשרי חיתון גם עם משפחת אל-ג'עברי, אחת המשפחות החשובות בסוריה. עם דיכוי המהומות, ברח מהארץ וישב עם המופתי ואנשיו בסוריה. ב-1937 נשלח על ידי אמין אל-חוסייני לברלין, לפגישה עם אדולף היטלר, אולם שליחותו נכשלה ופגישה כזו לא התקיימה. בשנים 1938–1939 ישב בלונדון ועסק בהכנות לועידת השולחן העגול. בוועידה עצמה שימש נציגו האישי של המופתי. הוא השתתף בוועדה שבחנה את מכתבי מקמהון–חוסיין. ב-1939 עבר לעיראק ושימש יועץ משפטי של המופתי. לאחר כישלון מרד רשיד עאלי, נשאר לשבת שם עד שובו לארץ בסוף 1941. במשך 3 שנים מאז ששב, התרחק מעניינים פוליטיים. ב-1942 היה עלמי בין נושאי ארונו של ג'ורג' אנטוניוס. בסתיו 1944, כאשר העסקנים הפלסטינים לא הצליחו להסכים ביניהם על הרכבת משלחת לוועידה המכינה של האחדות הערבית, הם נאלצו לשגר נציג יחיד, "בלתי מפלגתי" – מוסא אל-עלמי.
בשנת 1945 התמנה עלמי לחבר הוועד הערבי העליון, כ"בלתי מפלגתי". הוא נתמנה למזכיר הוועד ומונה כראש מחלקת ההסברה של הארגון ומאוחר יותר גם כנציג הרשמי של הפלסטינים בליגה הערבית, אך חדל להיות הנציג הפלסטיני היחיד בה ולא השתתף בישיבות הוועד. עלמי התמסר להקמתם של משרדי התעמולה הערביים. הוא נסע רבות בין בירות ערב כדי לגייס כספים, והצליח להקים משרדים בלונדון ובוושינגטון ומשרד מרכזי בירושלים. ב-1946 הוקם בביירות המשרד הראשון בארצות ערב. בפרשת "הצלת האדמות הערביות" הסתכסך עם חוגי "קופת האומה", שעסקו גם הם באותו תחום, אז מעמדו נשמט כנציג המוסכם על כולם. הוא ירד במקצת מן הבמה הפוליטית באביב 1946 ובמיוחד מאז שמונה הוועד הערבי העליון החדש על ידי הליגה הערבית בלי שיתופו.
בשנת 1947 הוא ייסד קרן ערבית לאומית במטרה לפתח את אדמות ארץ ישראל בידי ערבים. בתפקידו בוועד הערבי העליון היה עלמי הדובר שדחה את תוכנית החלוקה בטענה שהיא פרו-ציונית.
עם הסלמת הסכסוך היה מנאמני המלך עבדאללה, יזם את כניסתם של חיילי לגיון בלבוש אזרחי לשטח המנדט, להכנת השתלטותו של עבדאללה על השטח שהוקצה למדינה הפלסטינית, והוא שהזמין רשמית את חיילי הלגיון לבוא לסייע לפלסטינים. באותה תקופה ניסה עלמי ללחוץ על פארוק הראשון שמלך על מצרים שיצטרף לפלישת צבאות ערב לאחר סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, ולשם כך אף כינה אותו תכיפות "נשיא פלסטין".
במהלך עבודתה של ועדת אונסקו"פ ב-1947, החרים אותה הוועד הערבי העליון, אולם עלמי, יחד עם ססיל חוראני, מזכיר "המשרד הערבי" בוושינגטון, הגישו לה "באופן עצמאי" תזכיר שהציג את העמדה הערבית. עם פרסום דוחות הוועדה, אמר עלמי שערביי ארץ ישראל יתקוממו הן נגד דוח הרוב והן נגד דוח המיעוט. בפברואר 1948 ביקר בדמשק, ובסוף אותו חודש ביקרו עלמי ונכבדים פלסטינים נוספים, אצל עבדאללה הראשון, מלך ירדן, בעמאן, וביקשו את עזרתו ואת התערבותו הצבאית בתוך ארץ ישראל. עלמי תמך בהצבת הלגיון הערבי באזורים הערביים של ארץ ישראל והציע להחדיר אותם בלבוש אזרחי לפני סיום המנדט. הוא טען כי אם עבדאללה לא יעשה זאת, יעשו זאת הסורים והלבנונים.
באוקטובר 1949, לאחר תבוסת ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות (הנכבה), פרסם עלמי מאמר בשם "The Lesson of Palestine" ("לקח פלסטין"), בכתב העת "The Middle East Journal", בו ביטא את התגובה הפלסטינית לתוצאות המלחמה, שהטילה על בריטניה את אשמת כישלונם של הערבים בארץ ישראל. כמו כן, הצביע על הפירוד בקרב הערבים כסיבה למפולת שלהם.
שיקום הפליטים וחוות "משרוע מוסא אל-עלמי"
כבר בשנת 1945 הגה עלמי את הרעיון לתת לערביי ארץ ישראל חינוך חקלאי שיאפשר להם להתפרנס בכבוד מחקלאות וימנע מכירת קרקעות ליהודים. בשנת 1946 הביא עלמי את חבר המדינות הערביות להחליט על מימוש הרעיון, אולם רק עיראק הקציבה בפועל כסף למפעל. ברבע מיליון הלירות שנתנה לו ממשלת עיראק, רכש עלמי 20,000 דונם באזור יריחו.
לאחר מלחמת העצמאות התפנה עלמי להקים את "המפעל הקונסטרוקטיבי לקידום הכפר ומשקו", שהקימה חווה חקלאית לפליטים פלסטינים ממזרח ליריחו, חווה הקרויה היום "משרוע מוסא אל-עלמי". לצורך הקמת החווה ניסה עלמי לנתב אליו תקציב שנותר בקופת המשרד הערבי בלונדון. בחווה התגוררו נערים פלסטינים שגידלו פרות, והיא מומנה מתרומות, בין השאר של אוקספם וקרן פורד. המלך עבדאללה הקצה לחווה 20,000 דונם. החווה שגשגה בין 1951 ל-1955, נחפרו בה בארות, נבנו תעלות והיא העלתה יבולים חקלאיים, עבדו בה והתפרנסו ממנה פליטים פלסטינים. לצידה הוקמו בריכת שחיה, מרפאה, בית ספר ופנימיה למאות יתומים. בדצמבר 1954 נודע למודיעין הירדני כי אמין אל-חוסייני מתכנן להתנקש בחייו של עלמי. בתקופה זו שיקום פליטים נחשב לבגידה ברעיון של שימור זכות השיבה וקיבוע מצב הפליטות ומוסא עלמי הוצג כבוגד. בדצמבר 1955 כחלק ממהומות נגד ממשלת ירדן, פלש המון מתפרע לחווה, הרס ושרף את החווה שהיוותה מודל לפעולות שיקום הפליטים. הפורעים בזזו 15,000 תרנגולות ואווזים וגרמו נזק שהוערך בכ-10,000 דינר ירדני.
לאחר מספר חודשים שוקמה החווה, בין השאר הודות לתרומות שאסף עלמי בארצות הברית. במהלך מלחמת ששת הימים היה עלמי במסע גיוס כספים בלונדון. אחרי המלחמה הזמינה ישראל את עלמי לשוב ליריחו ובקשה לדאוג להמשך פעילות החווה. למנהל החווה נתנה רשות לערוך קניות לחווה בתל אביב ומדריכים ישראליים הגיעו להדריך בחווה בשיטות להדברת מזיקים. בתחילת 1968 עבדו ולמדו בחווה כ-125 נפשות. במאי 1969 הופגזה החווה פעמיים על ידי תותחים שירו מעבר הירדן המזרחי.
ביוני 1969 נפגש עלמי עם בן-גוריון, לבקשתו של ראש ממשלת ישראל לשעבר. הפגישה הסודית נערכה בחדר המלון של בן-גוריון בלונדון, והשניים שוחחו בה על האפשרויות להסדר מדיני בין ישראל וערביי השטחים. הם קבעו פגישה נוספת, אולם לא ידוע אם התקיימה.
בינואר 1970 נפגש עלמי עם מנהל החווה שלו ליד גשר אלנבי, ושבוע לאחר מכן הגיע אל החווה, לראשונה מאז מלחמת ששת הימים.
משפחתו, מותו והנצחה
עלמי מת בעמאן ב-8 ביוני 1984 כתוצאה ממחלה במחזור הדם. המעבר המזרחי לאזור יריחו שבידי הרשות הפלסטינית מכיוון גשר אלנבי נקרא על שמו – מעבר מוסא עלמי.
קוריי, קיסר יפן
קוֹרֵיי (ביפנית: 孝霊天皇 - "קוריי טנו" - "קוריי הקיסר", נודע גם בשם אויאמאטונקוהיקופוטוני), היה השביעי מבין קיסרי יפן על פי המסורת היפנית. קוריי נחשב לאחד הקיסרים האגדתיים של יפן, בהיעדר עדויות היסטוריות לקיומו.
טלחאני
טלחאני (בבלארוסית: Целяханы, צייליאחאני; בפולנית: Telechany; ביידיש: טעלעכאן) היא עיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
קוריי, קיסר יפן
על פי המסורת היפנית, קוריי מלך בין שנת 290 לפנה"ס ועד שנת 215 לפנה"ס. ישנם היסטוריונים הסבורים כי קיסר אגדי זה שלט בפועל במהלך המאה הראשונה לספירה.
טלחאני
תולדות היישוב
טלחאני נוסדה במאה ה-15, ועד המאה ה-18 הייתה בבעלות מספר משפחות אצולה פולניות. במאה ה-18 הוקם בעיירה מפעל לייצור כלי חרסינה.
קוריי, קיסר יפן
קורות חיים
ההיסטוריונים המודרניים מטילים ספק בקיומם ובשלטונם של תשעת הקיסרים הראשונים של יפן, ובהם קוריי. ההיסטוריונים סבורים שגם שמו של קוריי ניתן לו על ידי כותבי היסטוריה מאוחרים (בתקופות קדומות), על פי הסברה שמות אלה ניתנו בתקופת הקיסר קאמו (782 - 805 לספירה), בעת שנכתבו הכרוניקות של קיסרי יפן.
טלחאני
תולדות היישוב
מעגן שהוקם ביישוב בתחילת המאה ה-19, בתעלת מים אשר חיברה בין הנהרות יאסולדה ושצ'רה, הביא לפיתוחו הכלכלי. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
קוריי, קיסר יפן
קורות חיים
הקוג'יקי והניהון שוקי מציינים רק את שמו ואת ייחוסו. הקוג'יקי מציין כי בתקופת שלטונו כבש קוריי את פרובינציית קיבי. על פי המסורת, קוריי היה בנו השני של הקיסר קואן. קוריי נשא לאישה את קוּוָושיהימה (細媛命), ונולד להם בן אחד - הנסיך אוֹאוֹיָמָטוֹנֶקוֹהִיקוֹקוּנִיקוּרוּ (לימים הקיסר קוגן). מפילגשו, קאסוּגה-נוֹ-צ'יצ'יהאיאמאוואקאהימה (春日之千千速真若比売) נולדה לו הנסיכה צ'יצ'יהאיאהימה (千千速比売命). מפילגשו, יאמטו-נוֹ-קוּניקָהימֶה (倭国香媛) נולדה לו הנסיכה יאמאטוטוטוהימומוסוהימה (倭迹迹日百襲媛命), הנסיך קיביצוהיקו (吉備津彦命) והנסיכה יאמאטוטוטווואקאיאהימה (倭迹迹稚屋姫命). מפילגשו, האירודו (絙某弟), אחותה הצעירה של יאמטו-נוֹ-קוּניקָהימֶה, נולדו לו הנסיך היקוסאשימה (彦狭島命) והנסיך ואקאטאקהיקו (稚武彦命).
טלחאני
יהודי טלחאני
יהודים ישבו בעיירה מתחילת המאה ה-18, ואלו נטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי. בשנים הראשונות של המאה ה-20 נמנו בעיירה 1,508 יהודים, והחלו לפעול בה חוגים ציוניים.
קוריי, קיסר יפן
קורות חיים
המשורר ג'י-ין מציין כי קואן היה בנו הבכור של הקיסר קואן, וכי הוא מלך מארמון איהוטו-נו-מייה שבקורודה (בפרובינציית יאמטו של ימינו).
טלחאני
יהודי טלחאני
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, בערב יום כיפור תרע"ו, הוציאו השלטונות הרוסיים צו גירוש ליהודי העיירה, ולאחר הגירוש, בתיהם הועלו באש. בשנת 1917 שבו חלק מיהודי העיירה לבתיהם ביישוב, ואלו היו נתונים לתקיפות ולהתעללויות מצד החיילים הפולנים שהגיעו למקום.
בין מלחמות העולם השתקמה במעט הקהילה היהודית בעיירה, בסיוע הג'וינט, ובתחילת שנות השלושים נפתח במקום בית ספר של רשת החינוך "חורב". עד פרוץ מלחמת העולם השנייה עלו כ-80 משפחות מהיישוב לארץ ישראל. הפעילות הציבורית היהודית בעיירה נאסרה עם כיבושה בידי הסובייטים בספטמבר 1939. בשנים אלה נמנו ביישוב 463 יהודים, רוב תושביו.
בשואה
ב-28 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ויהודים רבים שניסו להימלט ממנה, נאלצו לשוב אליה בשל הדרכים המשובשות. במהלך כחודש ימים שבהם טרם כונן שלטון בעיירה, ערכו מדי ערב איכרי הסביבה פרעות ומעשי שוד ביהודי היישוב. ב-5 באוגוסט 1941 הגיעו לעיירה אנשי ס"ס, ולמחרת ריכזו את הגברים היהודים בה, התעללו בהם, ולבסוף רצחו אותם בבורות ירי. למחרת, 7 באוגוסט 1941, נרצחו בבורות גם הנשים והילדים היהודים מהעיירה.
קלוד סוואנסון
קלוד אוגוסטוס סוואנסון (באנגלית: Claude Augustus Swanson; 31 במרץ 1862 - 7 ביולי 1939) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה מטעם המפלגה הדמוקרטית. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1893–1906, כמושל וירג'יניה בין השנים 1906–1910, כחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1910–1933 וכמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט משנת 1933 ועד למותו. סוואנסון ועמיתו בסנאט, תומאס ס. מרטין, הובילו את המנגנון של המפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, שנודע בהמשך בכינוי "הארגון של בירד", על שמו של מי שירש את מושבו של סוואנסון בסנאט, סנאטור הארי פ. בירד.
ראשית חייו
קלוד סוואנסון נולד בסוואנסונוויל שבמחוז פיצילבניה, וירג'יניה לאמו, קתרין רבקה (לבית פריצ'ט) ולאביו, ג'ון מויוס סוואנסון. רב-סבו, ויליאם סוואנסון, הגיע למחוז פיצילבניה ממחוז אלבמרל שבווירג'יניה, ניהל מטע שכוח העבודה שלו היה מבוסס על עבדים, ייצג את מחוז פיצילבניה באספה הכללית של וירג'יניה ודחף לסלילתה של מסילת הברזל בין ריצ'מונד לבין דנוויל. אביו של קלוד סוואנסון, ג'ון סוואנסון, החזיק בבעלותו עבדים בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 ושירת ברגימנט הפרשים החמישי של וירג'יניה וברגימנט הרגלים ה-21 של וירג'יניה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. לאחר המלחמה הוא עסק יחד עם אחיו במסחר ובייצור טבק בסוואנסונוויל. לג'ון ולקתרין סוואנסון היו שלושה בנים נוספים שהגיעו לבגרות ושלוש בנות, בנוסף לשני ילדים שלא הגיעו לבגרות.
ב-11 בדצמבר 1894 נשא קלוד סוואנסון לאישה את אליזבת דיין ליונס. אליזבת נפטרה ב-1920 ושלוש שנים לאחר מכן נשא סוואנסון לאישה את אחותה ג'ולי ליונס הול שהאריכה ימים אחריו. סוואנסון הכיר את שתי האחיות בעת לימודיו באקדמיית רנדולף מאקון, שם אמם ניהלה אכסניה לפרנסת המשפחה.
רוב בני משפחת סוואנסון היו חבר המפלגה הדמוקרטית שלאחר המלחמה עסקו במסחר בדרום-מערב וירג'יניה כעסק משפחתי. מייסד המשפחה, שהיה מהגר משוודיה, עבר במאה ה-17 מפילדלפיה לחלק זה של וירג'יניה כדי לעסוק בגידול ובסחר בטבק ובאספקת צורכיהם של החוואים. במפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1850 הופיע סבו של סוואנסון כ"מגדל טבק" ובמפקד שנערך עשר שנים לאחר מכן הופיע בתיוג זה גם אביו.
סוואנסון למד אצל סלסטיה סוזנה פריש, שהייתה מחנכת ידועה בווירג'יניה. לאחר מכן הוא עבד בעסק המשפחתי. ב-1876, כאשר קרס שוק הטבק הבהיר, הוא לימד במשך שנתיים כמורה בבית ספר בשכר של 30 דולר לחודש, שכן הוא היה אז בן 16.
בעקבות המשבר הפיננסי שהתחולל בווירג'יניה, שמשמעותו הייתה שהמורים לא קיבלו את שכרם, ולאחר שהוא הרוויח סכום מספיק כדי לממן את המשך לימודיו, החל סוואנסון ללמוד בקולג' החקלאי שהוקם אז בבלקסבורג, המכון הפוליטכני של וירג'ינה ואוניברסיטת המדינה. משבר פיננסי נוסף של המשפחה גרם לסוואנסון ולאחיו לעבור לעבוד כפקידים בחנות של ג'ון קרטר בדנוויל.
באמצעות הלוואה שקיבל, החל סוואנסון ללמוד בקולג' רנדולף-מייקון שבאשלנד, וירג'יניה, שם הוא סיים את לימודיו ב-1885. בתקופת לימודיו הוא זכה בפרסים בתחרויות נאום וערך את העיתון של הקולג' וכן את העיתון Hanover and Caroline News. לאחר מכן הוא עבר לשארלוטסוויל, שם הוא קיבל תואר מאוניברסיטת וירג'יניה. לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, פתח סוואנסון משרד עורכי דין בצ'אטהאם, מקום מושב מחוז פיצילבניה.
חבר בית הנבחרים
כנואם צעיר, משך סוואנסון את תשומת הלב של אנשי המפלגה הדמוקרטית בריצ'מונד עוד בעת לימודיו באשלנד ששכנה במרחק של נסיעת רכבת קצרה משם. ב-1892 הוא קיבל את תפקידו הציבורי הראשון, כאשר נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה. בתפקיד זה הוא כיהן במשך 11 תקופות כהונה משנת 1893 ועד 1906.
במהלך המשבר הכלכלי של 1893, היה סוואנסון חבר הקונגרס הבולט ביותר מבין חברי הקונגרס של וירג'יניה שתמכו ברפורמות של ויליאם ג'נינגס ברייאן שבמסגרתן הוצע שהן הזהב והן הכסף ישמשו כהילך חוקי. ב-1896 היהה סוואנסון בעל ברית של הנרי ד. פלד, ג'יימס היי, פרנסיס לסיטר ותומאס ק. מרטין.
ב-1903 רכש סוואנסון את אלדון, מטע במחוז פיצילבניה, שנבנה על ידי משפחת וייטל. עד לשנותיו האחרונות הוא התגורר בבית זה כאשר לא שהה בוושינגטון. סוואנסון גם נכגנס למגוון של תאגידי מקרקעין יחד עם פלד ועם אחיינו, הארי פ. בירד.
מושל וירג'יניה
ב-1901 ניסה סוואנסון להיבחר למשרת מושל וירג'יניה אך כשל בכך. אף על פי כן, לאחר כינון חוקת וירג'יניה ב-1902, שגרמה לשלילת זכות ההצבעה של אפרו-אמריקאים רבים ושל עניים מקרב האוכלוסייה הלבנה, עלה בידו לזכות בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית שנערכו ב-1905. בבחירות הכלליות למשרת מושל המדינה הוא הביס את הרפובליקני לנספורד לואיס כאשר זכה בכמעט בשני שלישים של קולות הבוחרים.
סוונסון היה למושל ה-45 של וירג'יניה וכיהן בתפקיד בין השנים 1906–1910. הוא נודע כמושל פרוגרסיבי שהפחית את תעריפי השימוש ברכבות וארגן מחדש את מועצת התאגידים המדינתית, הוסיף עוד מפקחים מיומנים לבתי הספר, סלל כבישים, בנה בתי ספר ובתי החלמה לשחפת, ארגן מחדש את מועצת הבריאות המדינתית והקים מועצה לרווחה ולניהול בית הסוהר שבהמשך הייתה למחלקת הרווחה הציבורית של וירג'יניה. עם זאת, הייתה זו תקופה של קיטוב גזעי הולך וגדל בווירג'יניה ותחת סוואנסון וסגנו, ג'יימס טיילור אליסון, קיבלו בתי הספר של האפרו-אמריקאים תקציבים מופחתים והאאוגניקה במדינה פרחה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20.
סנאטור
סוואנסון נבחר מחדש והמשיך לייצג את וירג'יניה בסנאט עד 1933. עמיתו הפרוגרסיבי, וודרו וילסון זכה בבחירות לנשיאות של 1912, וסוואנסון תמך ברפורמות מוצלחות בחוקים שנגעו לעבודת ילדים ולבנקאות, הורידו מחירים וקידמו מימון פדרלי לסלילת כבישים. סוואנסון והסנאטור השני מטעם וירג'יניה, תומאס ס. מרטין, תמכו גם בהרחבתו של הבסיס הימי בנורפוק ובחבר הלאומים. סוואנסון התנגד בפומבי לזכות בחירה לנשים, שיושמה במסגרת התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, אף על פי שהוא ייעץ לנשיא וילסון בחשאי לשקול בחיוב את העברתו.
בתקופת הממשלים הרפובליקנים של שנות ה-20, זכה סוואנסון במעמד של סנאטור בכיר וכיהן בוועדת יחסי החוץ של הסנאט. הוא המשיך לתמוך בחיזוקו של צי ארצות הברית, במיוחד לנוכח התוקפנות של יפן באוקיינוס השקט שאיימה על האינטרסים המסחריים של ארצות הברית. הוא דחף לקיומה של "ברית ימית". ההיכרות שלו עם ההסכם שנחתם בוושינגטון ב-1922 וזה שנחתם בלונדון ב-1930 הובילו את הנשיא הרברט הובר, אף על פי שהיה מהמפלגה היריבה, למנות את סוואנסון כנציג ארצות הברית בוועידה הימית הבלתי מוצלחת שהתקיימה בז'נבה.
חשבים ה.פ.ס מידע עסקי
חשבים ה.פ.ס מידע עסקי בע"מ המוכרת בשם המקוצר חשבים, היא חברה פרטית העוסקת במתן שירותי מידע בתחומי העבודה, השכר, המיסוי, הפיננסים, הפנסיה והגמל והמשפט, באמצעות מוקד טלפוני, אתרי אינטרנט, אפליקציות, צ'אט וכתבי עת. החברה היא חברת בת של "קו מנחה" שבשליטת קבוצת יפעת.
קלוד סוואנסון
מזכיר הצי
כאשר השפל הגדול הכה בארצות הברית ופרנקלין דלאנו רוזוולט הדמוקרטי נבחר לנשיאות, מונה סוואנסון כמזכיר הצי של ארצות הברית ובתפקיד זה הוא כיהן מ-1933 ועד למותו ב-1939. את מושבו בסנאט ירש הארי פ. בירד, אף על פי שזה האחרון היה ממובילי הביקורת כלפי הניו דיל. כמזכיר הצי, דאג סוואנסון להסבת והתאמת הצי מצי של עתות שלום לצי של תקופת מלחמה.
חשבים ה.פ.ס מידע עסקי
היסטוריה
בפברואר 1996 הוקמה חברת "ה.פ. פיתוח תוכנה ומערכות מידע בע"מ" על ידי רונן פורת ורעייתו הילה ועיקר פעילותה הייתה פיתוח תוכנות ומתן שירותי מידע בנושאי מיסוי ודיני העבודה. בפברואר 1999 שונה שמה של חברה זו ל-"HPS". בנובמבר 2000 חברת "קו מנחה" רכשה את השליטה בחברת HPS תמורת 780 אלף ש"ח.
קלוד סוואנסון
מותו והנצחתו
לאחר מחלה שארכה כמה חודשים, נפטר קלוד סוואנסון בקמפ רפידן (אתר הנופש הנשיאותי שהוקם על ידי הרברט הובר והיה גם בשימושו של ממשל רוזוולט), שבקריגסוויל, וירג'יניה, ב-7 ביולי 1939. ארונו הוצב באולם הסנאט ומשם נלקח לקבורה בבית הקברות הוליווד שבריצ'מונד.
חשבים ה.פ.ס מידע עסקי
היסטוריה
חברת "חשבים לניהול וייעוץ לשכר בע"מ" נוסדה ביולי 1985 על ידי אייבי מאיר, ועסקה בחשבות שכר ובמתן שירותי מידע עסקי. בינואר 2002 נרכשה פעילותה על ידי חברת חשבים שכר ומידע עסקי בע"מ שבשליטת ישאל אמלט השקעות (1993). במאי 2002 רכשה "חשבים" את פעילות חברת "רעיונות" שהוקמה בידי רו"ח שלמה סמולסקי והוציאה לאור את כתבי העת "נטו +" ו"ידע למידע". בינואר 2003 רכשה "חשבים" את פעילות חברת הר-גל מחשבים שהוקמה בידי יוסי הרשושנים ואלדר גל ועסקה בפיתוח ומכירה של תוכנת שכר. בינואר 2004 פעילות חברת "חשבים" נרכשה על ידי חברת "חשבים מידע עסקי בע"מ" שמקבוצת חילן טק תמורת 35 מיליון ש"ח. פעילות מחשוב השכר וחשבות השכר של החברה שולבה בזו של חילן טק, ופעילות המידע העסקי המשיכה להתקיים במסגרת החברה, וביולי 2006 התמזגה עם חברת HPS שמקבוצת קו מנחה. באותה עת שינתה החברה את שמה ל"חשבים ה.פ.ס מידע עסקי", בבעלות משותפת, בחלקים שווים, של חילן טק וקו מנחה. אייבי מאיר המשיך לנהל את החברה המאוחדת.
קלוד סוואנסון
מותו והנצחתו
בספריית וירג'ניה שבריצ'מונד מוחזקים מסמכיו הרשמיים.
חשבים ה.פ.ס מידע עסקי
היסטוריה
בנובמבר 2007 רכשה "חשבים ה.פ.ס" מחברת "דינטרנט פקסדין" את פעילותה בתחום מתן שירותי מידע למשפטנים, לרבות אתר פסקדין. בדצמבר 2008 רכשה מחברת "הוצאת הלכות" את פעילותה בתחום מידע משפטי הניתן באמצעות המותגים "דינים ועוד", "עבודה ועוד". בינואר 2010 רכשה מחברת "סי.די.אי.סיסטמס (1992)" את אתר המידע המשפטי האלקטרוני "תקדין" שהתחרה באותה העת ב"דינים ועוד" שחשבים רכשה קודם לכן.
קלוד סוואנסון
מותו והנצחתו
ב-1992 הוצבה ליד אלדון נקודת ציון דרך להנצחתו.
מחוז ארלינגטון שבווירג'יניה קרא על שמו בית ספר.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות במהלך מלחמת העולם השנייה.
חשבים ה.פ.ס מידע עסקי
היסטוריה
ב-2014 קודם מאיר לתפקיד בכיר יותר בחברת האם ולילך ינוביץ שליו מונתה על ידי בן זוגה אבי בגס, מבעלי קו מנחה, להחליף את מאיר כמנכ"לית החברה. החברה רשמה הכנסות בסך של 30.48 מיליון ש"ח ב-2014. 51% מההכנסות מגיעות מתחומי המשפט והפיננסים בהם החברה פועלת.
תקדין
תקדין הוא מאגר משפטי שנוסד בשנת 1992 על ידי הלל אשכנזי עם הקמת חברת התוכנה "סי.די.אי.סיסטמס". נכון ל-2015 המאגר מכיל יותר מ-2.8 מיליון פסקי דין שניתנו מאז הקמת מדינת ישראל ומכל ערכאות השפיטה. המאגר מתעדכן מדי יום בעדכוני חקיקה ופסיקה, ומשמש בעיקר עורכי דין וסטודנטים למשפטים. בתחילת דרכו המאגר הופץ על גבי תקליטורים, ולאחר מספר שנים החל להיות זמין ברשת האינטרנט, למנויים בלבד. בינואר 2010 אתר תקדין נרכש על ידי חברת "חשבים ה.פ.ס". בנוסף לפסקי הדין מאגר תקדין מכיל גם כתבות מארכיון ביזפורטל שהחליף בתקדין את ארכיון גלובס המתחרה.
גזירת היתומים
גזירת היתומים היא גזרה איסלאמית בתימן, שאפשרה למדינה לקחת תחת חסותה כל קטין יתום מבני החסות (יהודים ונוצרים) ולחנך אותו כמוסלמי. על פי בת ציון עראקי קלורמן, לחוק אין מקבילות בשאר העולם.
הגזרה התגבשה ועוגנה בחוות דעת דתיות מוסלמיות-זיידיות במהלך המאה ה-18 ונאכפה החל מסוף אותה מאה. על פי החוק הזיידי, כל הילדים נולדו לפִיטְרָה, דהיינו "דת טבעית" – אסלאם – והפכו נוצרים או יהודים בידי הוריהם; אצל ילדים שהתייתמו מהוריהם לא הושלם התהליך, ולפיכך יכולה המדינה לקחתם תחת חסותה ולגדלם כמוסלמים. העות'מאנים שכבשו את תימן ב-1872 הפסיקו את אכיפת הגזרה אך היא חודשה שוב בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, כשביסס האימאם יחיא את שלטונו על רוב מחוזות תימן. החוק נאכף בעיקר בשנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-20. קיימת מחלוקת במחקר על היקף ותחום אכיפת הגזירה. בת ציון עראקי קלורמן טענה כי היא נאכפה בעיקר באזורים שבשליטת האימאם יחיא, שליט תימן, ואילו באזורים השבטיים, הכפריים יותר, שלטו שייח'ים מקומיים בעלי אוטונומיה, ולכן הגזירה נאכפה בצורה ספורדית יותר. לעומתה סבר ארי אריאל כי הגזירה נאכפה באזורים שהשליטה עליהם לא הייתה ברורה, כחלק ממאבק בין האימאם לשייח'ים המקומיים, שהיהודים שימשו בו כלי להצגת כוח וסמכות.
הרקע לתקנה הייחודית לתימן הוא שכיחות התופעה של ילדים יתומים, כתוצאה מפגעי טבע, רעב ומגפות. המדינה המוסלמית ראתה כחובה את תפקידה כאחראית על כלכלתם וחינוכם של אותם יתומים, ומכיוון שאסור לממשלה לסייע לגידול יהודים, "השונא הגדול ביותר" של האסלאם, היא איסלמה את היתומים. הגזירה הוחלה על יתומים שלא הגיעו לכדי בגרות, שנקבעה במסורת המוסלמית שנהגה בתימן כך: אצל הזכרים – "לַומֵא יְנטֻל", כלומר עד שיגיעו שני אשכיו לגובה זהה, שכן אצל הילדים "אחד גבוה מחברו"; אצל נקבות – "משיבלטו שדיה ויצמח שערה".
בשנים הראשונות של חידוש אכיפת התקנה, ודרך ביצועה הנוקשה, התעוררה דאגה בקרב היהודים לגורל אותם יתומים. היהודים נהגו להשיא יתומים בגיל צעיר ובכך להוכיח את בגרותם ולמנוע את התאסלמותם. לרוב נישאו יתומים צעירים בני אותו גיל זה לזה, וכך ניצלו שניהם; נערות יתומות יכלו גם להינשא לגברים מבוגרים יותר, כנשותיהם הראשונות או השניות. דרך נוספת להימנע מאכיפת הגזרה הייתה להבריח את היתומים מחוץ לתימן, או לאזורים בתוך תימן שבהם לא נשקפה להם סכנה.
בשנות ה-30 ובשנות ה-40 התפתחה גישה פשרנית של השלטונות כלפי התקנה, ויותר משהיא הייתה חוק שהתקיים בפועל, היא הפכה להצהרה אידאולוגית. אף על פי שמשנות ה-30 אוסלמו רק יתומים בודדים, גזרה זו הפכה למרכיב חשוב בהיסטוריוגרפיה היהודית-תימנית ובזיכרון הקולקטיבי של יוצאי תימן בישראל. במחזה "חיים חדשים" מאת שלמה דורי (1927) מעלה אחת הדמויות, סעיד, חשש לכליאה בעקבות הסתרת יתומים יהודים; במרכז המחזמר "המבשר", שהוצג בשנת 1957 בתיאטרון אוהל, העמיד המחבר סעדיה דמארי את היתום היהודי ציון שנאלץ להמיר דתו לאסלאם. בסוף שנות הארבעים של המאה ה-20 ברחו מאות יתומים מתימן, והם הועלו במהירות מעדן לארץ ישראל. בתיאור השירי של שלמה מדליה: "לְךָ רֵעַ קטֹן בעולים // לא עוד תדע // גזירות תימן על עוללים // וצום עדה". היו שראו בה גזרה קשה מגזירתו של פרעה להשליך ליאור כל בן שנולד לבני ישראל בימי יציאת מצרים, שכן גזירתו של פרעה התייחסה לזכרים בלבד, ואילו "גזירת היתומים" פגעה בזכרים ונקבות כאחד.
אשוויילר
אשוויילר (בגרמנית Eschweiler) היא עיר בנפת אאכן, נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה קרבת גבולה עם הולנד ובלגיה. העיר ממוקמת כ-15 ק"מ ממזרח לאאכן ו-50 ק"מ ממערב לקלן, על נהר האינדה (Inde).
היסטוריה
היישוב מוזכר לראשונה ב-828 בכתביו של איינהרד, הביוגרף של קרל הגדול, והאזכור הראשון של כריית פחם באזור הוא משנת 1394. אשוויילר היוותה חלק מדוכסות יוליך מאמצע המאה ה-15 ועד לסוף המאה ה-18. ב-1642 היא נכבשה ונבזזה במהלך מלחמת 30 השנים, וב-1678 כמעט ונהרסה לחלוטין על ידי כוחותיו של המלך הצרפתי לואי ה-14. ב-1756 ניזוקה העיר ברעידת אדמה שפגעה באזור. ב-1794 סופחה לצרפת והייתה בשטחה עד שהועבר לשליטת פרוסיה בעקבות קונגרס וינה משנת 1815. העיר נפגעה קשות ב-1944 במסגרת מלחמת העולם השנייה.
יהודים באשוויילר
וילהלם הרביעי הגרף של דוכסות יוליך, שאשוויילר השתייכה אליה, נתן ב-1226 היתר ליהודים להתיישב בדוכסות. אולם אין מסמכים המעידים כי יהודים אכן התיישבו במקום. במאה ה-18 התגוררו משפחות יהודיות בעיירה וייסוויילר (Weisweiler), המהווה כיום רובע של אשוויילר, זאת תחת חסות הגרפים של הצפלד (Hatzfeld). הקהילה הקימה בית כנסת ב-1760 ובית ספר ב-1844. ב-1933, ערב עליית הנאצים לשלטון, חיו במקום 107 יהודים, רק מעטים מהם הצליחו להינצל מההשמדה.
אתרים בעיר
בכנסיית St. Peter und Paul בעיר מוצגת פייטה משנת 1360 לערך. בעיר ישנן מספר טירות, ובהן טירת אשוויילר שבה שלושה מגדלים מהמאה ה-13.
מייק קראפו
מייקל דין קראפו (באנגלית: Michael Dean Crapo; נולד ב-20 במאי 1951) הוא פוליטיקאי אמריקאי המייצג את מדינת איידהו בסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית. קראפו נבחר לראשונה לסנאט ב-1998 לאחר שייצג את מחוז הקונגרס השני של איידהו בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1993–1999.
קראפו נולד באיידהו פולס. הוא בוגר אוניברסיטת בריגהאם יאנג ובית הספר הרווארד למשפטים. הוא התמחה כעורך דין בעיר הולדתו לאורך כל שנות ה-80 של המאה ה-20, תוך שמירה על פעילנות בפוליטיקה הרפובליקנית המקומית. אחיו, טרי קראפו, היה מנהיג הרוב בבית הנבחרים של איידהו בין השנים 1968–1972 ודמות פוליטית משפיעה עד מותו מלוקמיה ב-1982. לאחר מות אחיו, הוא התמודד בהצלחה לסנאט של איידהו ב-1984. קראפו כיהן כנשיא הזמני של הסנאט של איידהו בשנים 1988–1992.
קראפו נבחר למושב פתוח בקונגרס של ארצות הברית ב-1992, כמייצג מחוז הקונגרס השני של איידהו בבית הנבחרים של ארצות הברית. אחרי שלוש תקופות כהונה בבית הנבחרים, התמודד קראפו למושב הריק של איידהו בסנאט של ארצות הברית, לאחר שדירק קמפת'ורן התפטר מהסנאט על מנת להתמודד לתפקיד מושל איידהו. קראפו נבחר ברוב של 70% מהקולות, והפך למורמוני הראשון שייצג את איידהו בסנאט של ארצות הברית. בבחירות 2004, הוא זכה 99% מהקולות נגד יריבו הדמוקרטי סקוט מק'קלור. הוא נבחר מחדש שוב ב-2010 עם 71% מהקולות, ושוב ב-2016 עם 66% מהקולות.
גדרון גומא
גדרון גומא (באנגלית: Sedge wren, שם מדעי: Cistothorus stellaris) הוא ציפור שיר קטנה במשפחת הגדרוניים. הוא נפוץ באופן נרחב בצפון אמריקה. הוא נמצא לעיתים קרובות בשטחי מרעה וכרי דשא שם הוא מקנן בעשבים הגבהים וניזון מחרקים.
מייק קראפו
ביוגרפיה
קראו נולד בעיר איידהו פולס למלבה (לבית אולסן) וג'ורג' לוול קראפו. אחיו, טרי, גדול ממנו ב-12 שנים. הוא שאר בשר רחוק של הנרי קראפו, שכיהן כמושל מישיגן בשנים 1865–1869 וכן של ויליאם דוראנט, נכדו של הנרי שהיה מחלוצי תעשיית הרכב ושייסד את ג'נרל מוטורס. את לימודיו התיכוניים סיים ב-1969 וב-1973 היה לבוגר אוניברסיטת בריגהאם יאנג במדע המדינה. ב-1977 קיבל תואר ראשון במשפטים מאת בית הספר למשפטים בהרווארד. במשך שנה אחת בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 היה מתמחה של השופט ג'יימס מ. קרטר מבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית ולאחר מכן שב לאיידהו, שם עבד כעורך דין.
גדרון גומא
תיאור
גדרון גומא הוא ציפור שיר יחסית קטנה. אורכו 10–12 ס"מ (4.7-3.9 אינץ'), משקלו 7–10 ג' (0.35-0.25 אונקיה). ומוטת כנפיו 12–14 ס"מ (5.5-4.7 אינץ').
מייק קראפו
ביוגרפיה
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 נהפך קראפו לפעיל במסעות הבחירות של המפלגה הרפובליקנית למושבים בבית המחוקקים של איידהו. אחיו טרי היה חבר בבית הנבחרים של איידהו וכיהן שם כמנהיג הרוב (1968–1972) והיה כוכב עולה בפוליטיקה של איידהו. בעקבות מותו של טרי מלוקמיה ב-1982, התמודד קראפו לסנאט של איידהו. הוא נבחר לסנאט ב-1984 וכיהן שם עד 1992. ב-1988, באופן בלתי צפוי, הנשיא הזמני של הסנאט ג'ים ריש לא נבחר מחדש לסנאט וקראפו נבחר על ידי עמיתיו לתפקיד הנשיא הזמני. הוא כיהן בתפקיד זה בשנים 1988–1992.
גדרון גומא
תיאור
לנקבות ולזכרים יש את אותו ניצוי אך הזכרים מעט גדולים יותר. ראשם וגבם חומים בגוון שחום עם שחור ולבן. יש להם גבת עין בצבע צהבהב חום חיוור וקשתית חומה. גבם כתום וזנבם חום עם שחור וכך גם כנפיהם. יש להם גרון לבן ובטן בצבע חום בהיר. מקורם ארוך ודק, ואורכו בממוצע 6.95-6.77 מ"מ הלסת העליונה של המקור חומה, ואילו הלסת התחתונה צהובה. יש להם רגליים וכפות רגליים ורודות. הצעירים דומים באופן כללי למבוגרים אך יש להם פחות פסים על הראש והעורף והחזה שלהם חיוור יותר ממבוגרים. ניתן להבדיל ביו גדרון הגומא לגדרון הביצה (Cistothorus palustris) על פי גודלו הקטן יותר, כתר מפוספס ושיר שונה.