cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי סלובקיה–צ'כיה
היסטוריה
בינואר 1993 נפרדה צ'כוסלובקיה לשתי מדינות עצמאיות: הרפובליקה הצ'כית וסלובקיה. הרפובליקה הצ'כית שמרה לעצמה את ההמנון והדגל של צ'כוסלובקיה, ומיד באותו יום כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים מלאים ביניהם. כיום שתי המדינות הן חברות מלאות בנאט"ו ובאיחוד האירופי. בסביבות 200,000 איש ממוצא סלובקי חיים בצ'כיה, וכ-46,000 איש ממוצא צ'כי מתגוררים בסלובקיה. גוסטב סלאמקה, אזרח סלובקי, היה שר התחבורה של הרפובליקה הצ'כית בשנים 2009-2010, ובמשרדו הוא השתמש רק בשפה הסלובקית.
יחסים דיפלומטיים
לצ'כיה יש שגרירות בברטיסלבה וקונסוליה כללית בקושיצה, ואילו לסלובקיה יש שגרירות בפראג וקונסוליה כללית בברנו. היחסים בין המדינות מוגדרים "מצוינים" ו"מאוד לבביים", ובדרך כלל הנשיאים בשתי המדינות מבקרים ביקור ראשון בחו"ל במדינה השכנה.
שיתוף פעולה ביטחוני
בדצמבר 2016 אישרה ממשלת סלובקיה את הסכם שיתוף הפעולה על הגנה הדדית של המרחב האווירי, המאפשר שימוש במטוסים צבאיים צ'כיים וסלובקיים במרחב האווירי של המדינה השנייה, וחיזוק אפשרי של חיל אוויר ממדינה אחת על ידי עמיתו מהמדינה השנייה בשעת הצורך. לאחר אשרור ההסכם מהצד הצ'כי, ההסכם אמור להיכנס לתוקף ביולי 2017.
יאמגאטה אריטומו
יאמגאטה אריטומו (ביפנית: 山縣 有朋; 14 ביוני 1838 - 1 בפברואר 1922), גם יאמגאטה קיוסוקה, היה פילדמרשל בצבא יפן, גנרו ופעמיים ראש ממשלת יפן. הוא נחשב לאחד ממעצבי הצבא והפוליטיקה בראשית דרכה של יפן המודרנית, ואבי המיליטריזם היפני.
ראשית חייו
לאחר הדחת השוגונות, נשלח יאמגאטה, ביחד עם סאיגו צוגומיצ'י, לאירופה כדי ללמוד על מבנה הצבאות המערביים. הוא התרשם במיוחד מהשינויים שהתחוללו בפרוסיה, שהפכה ממדינה חקלאית למובילה בתחום התעשייה והצבא, ואימץ את הרעיונות הפוליטיים של המדינה, שקראו להתרחבות צבאית מחוץ ולמשטר אוטוריטרי מבית. עם שובו ליפן החל בהקמת צבא יפן, והפך לשר המלחמה ב-1873. בייסוד הצבא היפני הקיסרי התבסס יאמגאטה על הצבא הפרוסי, וכבר ב-1873 החיל גיוס חובה.
קריירה צבאית
בעת כהונתו בתפקיד שר המלחמה, יסד יאמגאטה את המטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי, שהיה למוקד כוחו הפוליטי עד אחרי מלחמת העולם הראשונה, ושימש גם ראש המטה הכללי שלוש פעמים.
הוא הוביל את הצבא הקיסרי המודרני בדיכוי מרד סצומה ב-1877, כנגד חבר ילדות שלו, טקמורי סאיגו מסצומה. בעידודו, כתב הקיסר מוצוהיטו את הקריאה הקיסרית לחיילים ולמלחים ב-1882. מסמך זה היה הקוד האתי של הצבא והצי היפניים, עד פירוקם ב-1945.
יאמגאטה קיבל את דרגל הפילדמרשל ב-1898. הוא הוכיח את יכולות הפיקוד שלו במהלך כהונתו כשר המלחמה, בתפקיד גנרל במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה ובמלחמת רוסיה–יפן, וראש המטה הכללי בטוקיו.
קריירה פוליטית
במהלך הקריירה הפוליטית שלו, מילא יאמגאטה מספר תפקידים. הוא היה לנשיא מועצמת המחוקקים (1882), ובמהלך כהונתו כשר הפנים (1887-1883), נאבק יאמגאטה בעליית המפלגות ופעל לדיכוי האיגודים המקצועיים. הוא גם יסד את שיטת החלוקה של יפן למחוזות, שעדיין בשימוש. ב-1883 התמנה יאמגאטה לשר המשפטים, המשרה הביורוקרטית הגבוהה ביותר, לפני כינון חוקת מייג'י ב-1889.
יאמגאטה היה לראש ממשלת יפן השלישי, והראשון תחת חוקת מייג'י, כשהתמנה לתפקיד זה ב-24 בדצמבר 1889, ונשאר בתפקיד עד 6 במאי 1891. בכהונתו השנייה (8 בנובמבר 1898 - 19 באוקטובר 1900) קבע יאמגאטה שרק קצינים בשירות פעיל רשאים למלא את תפקיד שר המלחמה ושר הימיה, חוק שנתן לממסד הצבאי כוח רב והשפעה על הרכב הקבינט. בכהונה זו הוא גם חוקק חוקים שמנעו מאנשי מפלגות מלהחזיק בתפקידי מפתח בממשלה ובביורוקרטיה.
אף על פי שיאמגאטה פרש מהחיים הפוליטיים לאחר מלחמת רוסיה–יפן ב-1905, הוא המשיך להחזיק בכוח הפוליטי דרך בן טיפוחיו, קאצורה טרו. הוא התמנה לנשיא מועצת הקיסר ב-1909 ונותר בתפקיד זה עד מותו ב-1922. המחזיק בתפקיד זה היה להלכה הדמות החזקה ביותר בממשלה היפנית, אף על פי שלמעשה לא השתתפה בחיים הפוליטיים, ועד מותו הייתה ליאמגאטה השפעה רבה בבחירת ראש הממשלה של יפן.
ב-1912 התעורר משבר טאישו, בשל הסכסוך שפרץ בין ראש הממשלה סיונג'י קינמוצ'י לבין הממסד הצבאי בנוגע לתקציב הביטחון. שר המלחמה, אוהארה יוסקו, התפטר מהקבינט לאחר שלא קיבל את התקציב שדרש, וסיונג'י חיפש מחליף. יאמגאטה הורה לכל קציני המטה בצבא ובצי לסרב למינוי, ומאחר שהחוק היפני קבע שרק קצין בשירות פעיל רשאי למלא תפקיד זה, לא נמצא מחליף, וראש הממשלה נאלץ להתפטר.
Everyman's Library
Everyman's Library (מאנגלית: "הספרייה של כולם") היא סדרת ספרים מן קאנון הספרותי המערבי שהודפסה על ידי ההוצאה לאור האנגלית J.M.Dent (מיסודו של ג'וזף מלבי דנט) (מאוחר יותר מחלקה של ההוצאה לאור ויידנפלד וניקולסון) וממשיכה להתפרסם בכריכה קשה על ידי הוצאת רנדום האוס. הוצאת ויידנפלד וניקולסון ממשיכה לפרסם את Everyman Classics בכריכה רכה.
חברת J. M. Dent and Company התחילה לפרסם סדרה זו ב-15 בפברואר 1906. יזם אותה ב-1905 המו"ל הלונדוני ג'וזף מלבי דנט שתכנן להוציא אלף ספרים מן הספרות העולמית במחיר שווה לכל כיס, עבור כל שכבות האוכלוסייה - מתלמידים ופועלים ועד האליטה התרבותית. דנט הלך בעקבות העקרונות ובמידה מסוימת הסגנון שקבע ויליאם מוריס ב"קלמסקוט פרס" שלו. ב-1935 הועבר לסגנון העיצוב של אריק רוויליוס. הספרים בסדרה "Everyman's Library" כללה ספרי כיס בכריכה קשה שנמכרו תחילה במחיר, אז זול מאוד, של שילינג אחד. הזכויות להפצה בארצות הברית הוענקו לחברה הניו יורקית א.פ.דאטון.
היסטוריה
הראשון בסדרה היה הספר "חיי סמואל ג'ונסון" מאת ג'יימס בוזוול שהופיע כשעל העטיפה ציטוט מג'ון מילטון: "A good book is the precious life-blood of a master-spirit, embalmed and treasured upon purpose to a life beyond life." (ספר טוב הוא תמצית דם החיים של רוח נעלה, שנחנטה והיא נשמרת לחיים שאחרי החיים). בשנת 1910 כבר ראו אור בסדרה 500 ספרים. עד שנת 1956 הופיעו ב-"Everyman's Library" מעל אלף כותרות ונמכרו מעל 50 מיליון עותקים. הספר מספר אלף (מספר שהיה שאיפתו המקורית של דנט האב) הופיע רק בשנת 1956 - "המטאפיזיקה" של אריסטו, שנבחרה במיוחד לכבוד היובל. בשנת 1975 כבר מנתה הסדרה "Everyman's Library" 994 כותרות ב-1,239 כרכים.
ספרי "Everyman's Library" כוללים דברי מבוא מקוריים, ביבליוגרפיות עדכניות ולוחות כרונולוגיים מלאים של חיי המחברים ויצירותיהם.
כל ספר בסדרה משויך לאחת מהקטגוריות הבאות:מסע, מדע, ספרות יפה, תאולוגיה ופילוסופיה, היסטוריה, קלאסיקה, ספרים לנוער, מסות, נאומים, שירה ודרמה, ביוגרפיות, ספרי מידע, ספרי אהבה. הקטגוריה המתאימה צוינה בפנים הספר ושימשה לארגון רשימות של ספרי הסדרה שפורסמו מעת לעת. כדי לציין את תקופת כתיבת הספרים הכרכים לבשו עטיפות בצבעים שונים: צבע אדום שני - קלאסיקה עכשווית, צבע כחול-ים: ספרות מן המאה ה-20, צבע בורדו - ספרות ויקטוריאנית - מן המאה ה-19, ירוק כהה - ספרות רומנטית וטרום-ויקטוריאנית, כחול בהיר - ספרות מן המאה ה-17, ירוק סלאדון - מן הקלאסיקה הלא אירופית, סגול חלמיתי ("מוב") - הספרות הקלאסית העתיקה, צבע חול - שירה.
הסופר הבריטי הראשון שפרסמו לו בסדרה את כלל יצירותיו הייתה ג'יין אוסטן. אחר כך בא תורו של צ'ארלס דיקנס עם מבוא מאת ג. ק. צ'סטרטון. בהמשך פורסמו גם כלל יצירותיהם של דוסטויבסקי, רבלה, רוסו, פלובר, סטנדל וכן של סופרים מדורות שלאחר מכן כמו רוברט לואיס סטיבנסון, הנרי ג'יימס, ג'וזף קונרד, דייוויד הרברט לורנס, סומרסט מוהם, וירג'יניה וולף.
אחרי שבשנות ה-1970 הפסיקה הוצאתם לאור של ספרים חדשים נמכרו הזכויות לספרים בכריכה קשה של הסדרה להוצאה לאור דיוויוד קמפבל שנוסדה ב-1991 והתחילה הדפסה מחודשת של הספרים בתמיכת קבוצת רנדום האוס בבריטניה והוצאת אלפרד א. קנופף בארצות הברית. ההחלטה להדפיס את הספרים מחדש זכתה להדים חיוביים בקרב סופרים ידועים. הפיקוח על ה-"Everyman's Library" עבר בשנת 2002 לשלוחה האמריקאית של רנדום האוס, הממשיכה להוציאה לאור באמצעות ההוצאה לאור קנופף לשוק בארצות הברית ובאמצעות רנדום האוס בריטניה בשאר העולם. בשנת 2009 כלל ועד העריכה לשם כבוד של הסדרה שמות כמו הרולד בלום, הנרי לואי גייטס הבן, טוני מוריסון, סינתיה אוזיק וסיימון שאמה. הסדרה הופיעה בפורמט חדש, בעל דפוס מעוצב באופן קריא ומעודן, עם כריכות בד תרופות, בנייר נטול חומצה, עם סימני קריאה ממשי, ודברי מבוא ולוחות כרונולוגיים חדשים. בספטמבר 1991 הופיעה הכרך הראשון מן הסדרה המחודשת - "גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן, ותך שנה פורסמו עוד 130 כותרות, כולל מגדולי הסופרים הקלאסיים של המאה ה-20, כגון "יוליסס" מאת ג'יימס ג'ויס, "המשפט" מאת קפקא, "הברדלס" מאת למפדוזה, "דוקטור ז'יוואגו" מאת פסטרנק, שלו פורסמו בסדרה המקורית. בהמשך הופיעו בסדרה המחודשת גם הומרוס וורגיליוס בתרגומים של רוברט פיצג'רלד, מהדורה של כתבי שייקספיר עם מעל 700 עמודי מקדמות מאת טוני טאנר, המהדורה השלמה היחידה הזמינה של "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" מאת ג'ורג'ו וזארי, ו"הקומדיה האלוהית" מאת דנטה בתרגומו של אלן מדנלבאום עם איורים רשומים בעט ובעפרון כסף מאת בוטיצ'לי. פורסמו גם סופרים מן העולם השלישי כמו צ'ינואה אצ'בה, והחל מ-1992 סדרת ספרות ילדים קלאסית עם איורים מאת אוברי ברדסלי, איוואן ביליבין, וולטר קריין, קייט גרינאוואיי, מרווין פיק, הית' רובינסון ואחיו צ'ארלס. בתחום השירה בלטה סדרת ספרי כיס של משוררים עם מעל 60 כותרות, כולל אנתולוגיות.
ההוצאה לאור J. M. Dent & Sons נרכשה בשנת 1988 על ידי בית המו"לים ויידנפלד וניקולסון, שנרכשה ב-1991 בעצמה על ידי קבוצת אוריון, חלק מהקונצרן אשט - בריטניה. על מנת שייווצר בלבול עם סדרת "Everyman's Library", "אוריון" הוציאה לאור את סדרת "Everyman Classics" בכריכה רכה, בבית הדפוס דנט בבריטניה ובאמצעות ההוצאה לאור צ'ארלס טארטל בארצות הברית.
שם הסדרה
את שם הסדרה הציעה בזמנו העורך והמשורר ארנסט ריס שהיה העורך הראשי הראשון שלה ונדרש למצוא משהו שיתאים לתוכניתו של דנט. ריס עבר על רעיונות רבים עד שנזכר בציטוט מתוך מחזה המוסר "Everyman" מימי הביניים, שבו הגבור "ידע"(Knowledge) אומר ל-"Everyman" שיצא למסע ארוך, מפרך ומסוכן: ציטטה זו הופיעה בדף הכותרת הפנימי שאחרי העטיפה בכל כרכי הסדרות "Everyman's Library" ו-"Everyman Classics".
Everyman's Encyclopedia
בשנת 1913 נוספה לסדרה אנציקלופדיה מרובת כרכים בשם "אנציקלופדיה של כולם". ניתן היה לרכוש את כרכיה גם בנפרד. מהדורתה החמישית פורסמה ב-1967, כשכללה 12 כרכים, עם 7,763 עמודים. גודלם ומשקלם של הכרכים התאים לשימוש על ידי הילדים.
שושנה בירן
שושנה בירן (5 בדצמבר 1933 - 31 בינואר 1989) הייתה רופאה ישראלית וחוקרת בתחום הרפואה. כיהנה כראש המכון האונקולוגי ע"ש שרת בבית החולים הדסה עין כרם ופרופסור מן המניין לאונקולוגיה באוניברסיטה העברית.
תולדותיה
בירן, הצעירה מבין ששת ילדי שרה ויעקב לבית שמואלביץ' (שמואלי), נולדה בתל אביב, בה גדלה והתחנכה. עם סיום לימודיה התיכוניים בבית הספר "תיכון חדש", התגייסה לצה"ל ושירתה כמורה חיילת. במסגרת תפקידה זה עבדה גם עם ילדים חולי שחפת בסנטוריום שבהרי-יהודה, לימים בית חולים איתנים. לאחר סיום שירותה הצבאי למדה בסמינר הקיבוצים והשלימה את הכשרתה כמורה למדעי הטבע. במהלך לימודיה הכירה את שרגא בירנבאום (בירן); השניים נישאו בשנת 1954, ונולדו להם שלושה בנים.
לאחר שובה משנת-לימודים באוניברסיטת סורבון בפריז, החלה בירן את לימודי הרפואה בבית-הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, ומאז קשרה את גורלה בעיר זו. עם סיום לימודיה בשנת 1960, החלה להתמחות במחלקה האונקולוגית בבית-החולים "הדסה", שם עשתה את מרבית דרכה המקצועית עד לפטירתה.
בירן הייתה יושבת הראש של החברה הישראלית לאונקולוגיה, והביאה למודרניזציה של האבחון והטיפול בסוגי סרטן שונים, בעיקר בסרטן השד. היא הייתה מחלוצות הטיפול המסייע בסרטן השד בישראל, והראשונה לארגן תוכנית טיפול כלל-ארצית לסרטן-השד. גם "הניתוח המשמר" לסרטן-השד הוא פרי יוזמתה ומאבקיה המתמידים לשיפור הטיפול בחולות סרטן-השד. היא פרסמה מאות מאמרים בעיתונים אקדמיים ומקצועיים ברחבי העולם, וזכתה לכבוד ולהערכה מצד עמיתיה.
בירן הייתה נציגה של מדינת ישראל בארגון הבריאות העולמי, ובין היתר מונתה בשנת 1986 למארגנת הכינוס האונקולוגי היוקרתי "ECCO" (הכנס האירופי לאונקולוגיה קלינית).
בירן נפטרה ב-1989 בביתה שבירושלים מסרטן השד. נטמנה בהר המנוחות.
לאחר פטירתה קראה עיריית ירושלים על שמה של שושנה בירן את כיכר הכניסה למרכז הרפואי הדסה עין-כרם.
יחסי מקסיקו–סמואה
יחסי מקסיקו–סמואה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין המדינות המקסיקניות המאוחדות לבין המדינה העצמאית של סמואה.
היסטוריה
בין המדינות המקסיקניות המאוחדות לבין המדינה העצמאית של סמואה מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים שכוננו ב-21 באוקטובר 2008. לאחר כינון היחסים האמינה מקסיקו את שגרירה היושב בניו זילנד על סמואה. בינואר 2012 הפכה לאונורה רואדה גוטיירס לשגרירה המקסיקנית הראשונה להציג את כתב האמנתה לאו לה אאו או לה מאלו של סמואה טופוגה אפי.
בנובמבר 2010 ביקר טוילאפה איונו סייללה מליאלגאוי, ראש ממשלת סמואה, במקסיקו על מנת להשתתף בוועידה למען מניעת שינויי האקלים שנערכה בקנקון. בנובמבר 2011 חתמו שתי המדינות על הסכם חילופי מידע בנושא מס. בספטמבר 2014 ביקרה בסמואה משלחת מקסיקנית ובראשה שנרית מורגן סטומיור, הסגנית השגריר של מקסיקו לארגון האומות המאוחדות. המשלחת השתתפה בוועידה השלישית הבינלאומית בנוגע לאיים מתפתחים שנערכה באפיה, בירת סמואה.
ב-2015 פתחה מקסיקו קונסוליה באפיה, בירת סמואה. מאז שנת 2017 מציעה הממשלה המקסיקנית מלגות לסמואים ללמידה במוסדות ציבוריים להשכלה גבוהה המפוזרים ברחבי מקסיקו.
הגולם: כיצד הוא בא לעולם
פאול וגנר ביים את הסרט יחד עם קרל בואזה וכיכב בתור דמות הגולם. זהו הסרט השלישי והמוכר ביותר מתוך הטרילוגיה של וגנר העוסקת בדמותו של הגולם והיחידי מביניהם שנשמר בשלמותו. הוא מהווה פריקוול לסרט משנת 1915 בשם "הגולם" שחלקים ממנו נשמרו, שבו דמותו של הגולם קמה לתחייה במאה ה-20 לאחר שמתגלה על ידי סוחר עתיקות יהודי וכן לסרט נוסף בשם "הגולם והרקדנית" שלא נשמר, שבו שחקן גרמני מתחפש לגולם על מנת להרשים רקדנית.
מבחינה סגנונית הסרט מהווה אב טיפוס לסרטי פרנקנשטיין (מפלצת) שעקבו לו ולדעת חוקרי קולנוע של התקופה הוא מהווה סרט אקספרסיוניסטי מובהק.
מספר חוקרים הצביעו על כך, שהסרט הוא טקסט אנטישמי שבאמצעות המבע האקספרסיוניסטי שלו מציג את דמות היהודי כמעוות, כזר מאיים ומיטי, וכמקור הרוע, תוך שהם מצביעים על כך שיוצר הסרט פאול וגנר השתתף בהמשך דרכו בסרטי תעמולה נאציים. מיעוט של חוקרים אחרים טוענים, כי הסרט דווקא מציע אלטרנטיבה למאבק בין היהודים לנוצרים בדמות התנועה הציונית.
תקציר העלילה
בגטו היהודי של פראג מימי הביניים, פותח בסצנה שבה הרב לאו (המהר"ל מפראג), ראש הקהילה היהודית בעיר, חוזה בכוכבים אסון שצפוי להתרחש לקהילה היהודית ומכנס את זקני הקהילה לתפילה לביטול הגזרה. למחרת קיסר רומא חותם על צו שמצהיר כי היהודים חייבים לעזוב את העיר ושולח את האביר פלוריאן למסור את הגזרה. לצד מסירת הגזרה, האביר מקיים רומן עם ביתו של הרב לאו, מרים.
לאחר שהרב לאו שוקד על גולם מחימר, בעזרת השוליה שלו הוא מפיח בו חיים בטקס שמכיל מאגיה שחורה, קסמים ובמרכזו זימון השדה עשתורת ויצירת הכשף תוך שימוש במילה "אמת". לאחר יצירתו מוצג הגולם כמשרתו של הרב לאו: חוטב עצים, שואב מים וזה שעושה עבורו קניות.
הרב לאו יוצא לארמונו של הקיסר על מנת להציג את הגולם בפניו ובמקביל האביר פלוריאן מתגנב אל ביתו שם הוא שוכב עם ביתו מרים.
בארמון, הקיסר ואנשי המלוכה מבועתים מהגולם אך מתלהבים מיכולתיו של הרב. הם מבקשים מהרב להציג להם עוד מיכולתיו והוא מסכים אך מזהיר אותם שלא יצחקו. הרב מציג לאנשי המלוכה חיזיון שבו נצפית דמות המתוארת כ"אחשוורוש היהודי הנודד", הקהל צוחק למראה דמותו ובעקבות כך מתחיל הארמון לקרוס. המלך מבקש מהרב להציל את האנשים שבקהל בתמורה לחנינה ליהודים ואכן הגולם מונע את קריסת הארמון מעל ראשם.
הגולם קם לתחייה אגרסיבי, לוחם באביר פלוריאן והורג אותו לאחר שזורק אותו מצריח. לאחר מכן הוא חוטף את בת הרב ומצית את הגטו היהודי באש. הרב והיהודים חוזרים מהפסטיבל למשמע השריפה ובגטו הרב מטיל כשף שעוצר את השריפה ומונע מהגולם לפגוע בביתו.
בסצנה האחרונה של הסרט, הגולם יוצא מחוץ לשער הגטו שם הוא נתקל בקבוצת ילדים וילדה קטנה בעלת חזות ארית משביתה אותו מתפקוד. לאחר מכן הרב והיהודים מוציאים את הגולם המושבת ומודים לאלוהים על שהציל אותם ממנו.
הרווארד קרימסון
הרווארד קרימסון (באנגלית: The Harvard Crimson) הוא עיתון הסטודנטים היומי של אוניברסיטת הרווארד, שנוסד בשנת 1873.
זהו העיתון היומי היחידי הרואה אור בקיימברידג', מסצ'וסטס. הרווארד קרימסון נכתב, נערך ומנוהל באופן בלעדי על ידי סטודנטים לתואר ראשון ממכללת הרווארד למדעי הרוח.
ליסה לופז
ליסה ניקול לופז (באנגלית: Lisa Nicole Lopes; 27 במאי 1971 - 25 באפריל 2002), שהייתה ידועה בשם הבמה לֶפט אַיי (Left Eye) הייתה ראפרית, זמרת, מפיקה מוזיקלית ורקדנית אמריקאית. לופז הייתה ידועה כחברה בהרכב האר אנד בי TLC ביחד עם טיון ווטקינס ורוזונדה תומאס, וכתבה שירים רבים של הלהקה. לופז גם הייתה זו שהגתה את הרעיונות לקליפים, עטיפות אלבומים, שמות אלבומים, תלבושות ועוד. במסגרת עבודתה עם הלהקה זכתה לופז ב-4 פרסי גראמי.
במהלך קריירת הסולו שלה לופז הכניסה שני שירים לעשירייה הפותחת בארצות הברית: "Not Tonight" ו-"U Know What's Up" ובנוסף השתתפה בלהיט הענק של הזמרת מלאני סי "Never Be the Same. כמו כן הייתה לופז מפיקה של להקת הבנות "Blaque" כאשר האלבום שהייתה שותפה להפקתו הגיע למעמד פלטינה בארצות הברית. בשנת 2001 הוציאה את אלבומה Supernova, ובכך הייתה לחברת הלהקה היחידה שהוציאה אלבום משלה.
ב-25 באפריל 2002 נהרגה לופז בתאונת דרכים בהונדורס. במהלך נסיעה בלילה ביחד עם משפחתה היא הבחינה במשאית שנעמדה על הכביש וכתוצאה מכך סטתה במהירות לנתיב הנגדי אך כאשר הבחינה במכונית מתקרבת מולה בנתיב הנגדי היא סטתה במהירות בחזרה לנתיב הקודם ובכך איבדה שליטה והרכב התגלגל מחוץ לכביש ולופז נזרקה מהמכונית ונפצעה אנושות עד שנקבע מותה לאחר מכן. במהלך אותו הזמן עבדה על סרט דוקומנטרי על חייה אשר בסופו של דבר יצא בשנת 2007 תחת ערוץ VH1 והיה קרוי בשם "ימיה האחרונים של העין השמאלית".
1971-1990: ילדות
לופז נולדה ב-1971 בפילדלפיה שבפנסילבניה לאמא תופרת ממוצא אפרו-אמריקאי ומקסיקני ואבא אשר שירת במטה של צבא ארצות הברית בדרגת סמל שהיה ממוצא אפרו-אמריקאי גם הוא. בנוסף הייתה לה אחות קטנה בשם רינה אניטה ואח קטן נוסף בשם רולנד ג'יי אר. לופז אמרה שמפני שאביה שירת בצבא הוא היה אדם קשוח וקפדני אשר התייחס אליהם "כאילו הם נמצאים במחנה אימונים".
כאשר הייתה עדיין בבית ספר הוריה נפרדו והיא גדלה בעיקר אצל סבתה מצד אביה. כשהייתה בת 5 החלה לשחק במקלדת אקורדים ובשלב יותר מאוחר החלה להלחין שירים לבדה. בגיל 10 היא הקימה להקה ביחד עם האחים שלה והם שרו מוזיקת גוספל באירועים מקומיים ובכנסיות.
1990-2002: TLC
בסוף 1990 שמעה לופז כי מתקיימים אודישנים באטלנטה על מנת להקים להקת בנות חדשה. ובכך לופז עצמה ביחד עם טיון ווטקינז ובחורה נוספת בשם קריסטל ג'ונס הקימו את הלהקה. תחילה הלהקה הייתה קרויה "2nd Nature" אך לאחר מכן הן החליטו להחליף את שמן ל-TLC שהם בעצם היו ראשי התיבות של שמותיהן. אך בסופו של דבר ג'ונס החליטה לפרוש מהלהקה ובמקומה באה רוזונדה ת'ומאס ובנוסף הם הובאה רקדנית ליווי ללהקה. על מנת לשמור על השם המקורי של הלהקה ת'ומאס קיבלה את הכינוי צ'ילי על ידי לופז עצמה. בהמשך גם לופז ו-ווטקינז החליטו לתת לעצמן כינויים כאשר לופז קראה לעצמה לפט איי (עין שמאלית בעברית) בעקבות מחמאה שחבר שלה נתן לה על העין השמאלית שלה שהייתה מלוכסנת ו-ווטקינז קראה לעצמה טי-בוז (Boz באנגלית, מילת סלנג לבוס). לופז במשך הנשים נהגה להדגיש את כינויה כאשר לבשה משקפי שמש שעין ימנית שלה מכוסה בקונדום (כחלק מעידוד הלהקה לשימוש במין בטוח) כך שיראו רק את עינה השמאלית, לבישת פס שחור תחת עין שמאל והדגשת הגבה השמאלית שלה.
הלהקה החלה את דרכה בשנת 1992 כאשר הוציאו את אלבום הבכורה "Ooooooohhh... On the TLC Tip" אשר זכה להצלחה רבה ומכר 6 מיליון עותקים. שנתיים לאחר מכן יצא אלבומן "CrazySexyCool" אשר זכה להצלחה אדירה כאשר מכר 23 מיליון עותקים מה שהפך אותו לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בהיסטוריה. אלבומן השלישי, FanMail יצא כ-5 שנים לאחר מכן וזכה גם הוא להצלחה ענקית כאשר מכר 14 מיליון עותקים. שם האלבום היה בהשראת הודעת אי מייל ששלח להם מעריץ ובכללי היה ניסיון להודות למעריצים שלהן על תמיכתם בהם.
במהלך ההקלטות של אלבומן השלישי פרץ סכסוך מתוקשר בין לופז לשאר חברות הלהקה. בריאיון למגזין "וייב" לופז אמרה כי היא מרגישה שהמוזיקה של הלהקה כבר אינה מייצגת אותה ושהיא לא יכולה לעמוד ב-100% מאחוריי המוזיקה של הלהקה. בתגובה ללופז שאר חברות הלהקה אמרו בריאיון ל"בידור שבועי" כי לטענתן לופז אינה מכבדת את הלהקה ושהיא רואה רק את עצמה. לופז שלא נשארה חייבת הגיבה לדבריי הלהקה דרך "בידור שבועי" ואמרה שהיא מטילה אתגר על הלהקה ובו כל אחת מחברות הלהקה תוציא אלבום סולו על מנת לראות איזה אלבום הכי יצליח. באותה תגובה היא גם התייחסה לסכסוך עם המפיק דאלס אוסטין כאשר כיתה אותו "מניפולטור" ועקצה גם את חברת התקליטים לה-פייס רקורדס שהייתה חברת התקליטים הקודמת שלהן איתן בנות הלהקה הסתכסכו.
בנות הלהקה האחרות סירבו לאתגר של לופז וכינו את התעלולים שלה כ"אנוכיים, מרושעים וחסרי לב". בסופו של דבר בנות הלהקה פתרו את הסכסוך וטענו כי הן עדיין מאוד אוהבות אחת את השנייה ולכן הן רבו. בשנת 2002 יצא אלבומן הרביעי של הלהקה 3D אך אלבום זה יצא ללא לופז מאחר שהיא כבר נהרגה אך עדיין לופז הופיעה על עטיפת האלבום וקולה נשמע בשירי האלבום ואף דמותה שולבה בקליפים והופעות באמצעות סרטונים שלה מהעבר והולוגרמות. לאחר יציאת אלבום זה הלהקה התפרקה עד איחודן המחודש ב-2017 שהיה גם הוא רק לשנה זו.
1998-2002: קריירת סולו
בשנת 1998 השתתפה לופז בתוכנית הריאלטי של MTV אשר הייתה קרויה "The Cut". בתוכנית זו התמודדו זמרים מכל הסוגים זה מול זה אשר בסופו של דבר הזוכה זוכה לחוזה עם חברת תקליטים ולמימון להפקת קליפ אשר ישודר בערוץ. בתוכנית זו התגלתה גם הזמרת אנסטסיה אשר לופז ושאר השופטים התרשמו ממנה והחליטו לקחת אותה תחת חסותם.
באותה שנה לופז החלה לחתור לכיוון של קריית סולו. תחילה היא השתתפה בשיר "Never Be the Same Again" של מלאני סי אשר הפך ללהיט ענק כאשר הגיע למקום ה-1 ב-35 מדינות שונות. באותה שנה היא השתתפה בשיר "U Know What's Up" של הראפר דונל ג'ונס ובשנת 2000 השתתפה בשיר "Space Cowboy" של להקת אן סינק, בשיר "Gimme Some" של הזמרת טוני ברקסטון ובשיר "How Do You Like It?" של הזמר קית' שוויאט. בשנת 2001 בנוסף לקריירה המוזיקלית שלה היא גם השתתפה בפרסומת של מותג האופנה גאפ ואף בגרסת הזמרים של השעשועון מי רוצה להיות מיליונר?, בו זכתה ב-32 אלף דולר אותם תרמה לצדקה. לאחר מותה הפרק שודר בשנית והוקדש לה.
בנוסף לופז גם פתחה את החברה Left Eye Productions אשר נועדה לגלות זמרים חדשים. דרך החברה היא גילתה את להקת הבנות Blaque ועזרה להם להשיג חוזה עם חברת קולומביה רקורדס. בהמשך היא גם הייתה שותפה להפקת אלבום הבכורה שלהן ואף השתתפה בשיר שלהן "I Do" ובקליפ שלהן לשיר "808". בנוסף, במסגרת החברה, לופז עזרה להקמה ולפיתוח של להקה בשם "Egypt" אשר עבדה עם לופז על אלבומה השני, אך יציאתו בוטלה עקב מותה.
בשנת 1996 לופז הקימה את אולפני "UNI" בסיוע משפחתה על מנת שתוכל להקליט את האלבומים שלה, כאשר אחיה ניהל את האולפן. לפניי מותה ללופז היה חלום לתת לאמנים חדשים להקליט מוזיקה בתקציב נמוך באולפן ברמה גבוהה בביתה. לאחר מותה משפחתה לקחה על עצמה את היוזמה הזו.
ב-14 באוגוסט 2001 יצא אלבום הבכורה של לופז "Supernova". לופז עבדה על האלבום לאחר שהתפנה לה זמן אחריי סיבוב ההופעות של הלהקה FanMail Tour. האלבום ספג כישלון ולא הצליח להתברג באף מצעד של אף מדינה. מבחינה לירית האלבום הכיל שירים אישיים אודות חייה של לופז, למשל השיר "A New Star is Born" שהוקדש לאביה המנוח. בנוסף חלק מהשירים הושפעו גם ממערכת היחסים שלה עם שחקן הפוטבול אנדריי ריסון. הסינגל הראשון מהאלבום היה השיר "The Block Party", אשר יצא לאור ב-8 ביולי 2001. השיר זכה להצלחה בבריטניה כאשר הגיע למקום ה-16 במדינה אך לא זכה להצלחה בשאר המדינות בעולם. בארצות הברית השיר לא הצליח להיכנס כלל למצעד האמריקאי הרשמי ובעקבות כך בוטל השחרור של האלבום בארצות הברית ובמדינות נוספות מה שהוביל לכך שהאלבום יצא במספר מדינות מצומצם והסינגל היה לסינגל היחיד שיצא מהאלבום.
2008-2010: אלבומים ושירים שיצאו לאחר מותה
בשנת 2008 החליטה משפחתה של לופז להוציא אלבום הוקרה עם קבוצת המוזיקה "Surefire" בשם "Eye Legacy". האלבום יצא ב-27 בינואר 2009 והכיל גרסאות מחודשות וגרסאות רמיקס לשירים של לופז מקריירת הסולו שלה. באלבום לקחו חלק אמנים שונים ביניהן TLC עצמן, ליל מאמא, מיסי אליוט, בויז טו מן, אחותה ריינה ועוד. בנובמבר 2009 יצא לאור המיני אלבום "Forever... The EP" אשר הכיל רמיקסים לשירים קודמים של לופז ושיר חדש שטרם יצא לאור. ב-2012 לציון 10 שנים למותה פורסמו בסאונדקלאוד שירים נוספים של לופז שטרם יצאו לאור על ידי קבוצת בלוק סטארס מיוזיק.
חיים אישיים
לופז התוודתה לא פעם כי היא באה מרקע פוגעני ואלכוהוליסטי ושסבלה מהתמכרויות לאלכוהול ונאבקה בהם. בסרט הדוקומנטרי על חייה שיצא בשנת 2007 לופז חשפה כי במהלך הגמילה נתקלה בסיפור של אימה הנאבקת בהתמכרות לאלכוהול ושהסיפור שלה עורר בה השראה רבה. כתוצאה מכך היא החליטה לאמץ את בתה בת ה-8 ולאחר ש-10 שנים קודם לכן היא אימצה ילד בן 12. בנוסף שנת 1994 שמה של לופז נקשר בשערורייה נוספת כאשר שרפה את נעליי הספורט של בן זוגה באותה התקופה שחקן הפוטבול אנדה ריסון והשרפה התפשטה בכל הבית שלהם. לטענתה באותו הלילה ריסון הכה אותה והיא הציתה את נעליו כנקמה על כך. לופז חשפה כי לא היה לה הרבה חופש במערכת היחסים שלה עם ריסון ושהוא התעלל בה פיזית ורגשית וששריפת הנעליים היה הוצאת התסכול שלה מהזוגיות ביניהם.
כתוצאה מהתקרית לופז נידונה ל-5 שנות מאסר על תנאי והוטל עליה לכסות את הנזק על הבית מכספה האישי ובנוסף לא הצליחה לנער את האירוע מהמוניטין שלה. אך לאחר התקרית לופז וריסון חזרו להיות ביחד והיו שמועות על חתונה בין השניים. ללופז היו מספר רב של קעקועים על גופה כאשר לכל קעקוע הייתה משמעות אחרת: היה לה קעקוע של נשר על זרועה השמאלית שלטענתה ייצג את החופש ובהמשך היא הוסיפה סביב הנשר את המס' 80 שהיה מספר החולצה של ריסון בזמן ששיחק בנבחרת הפוטבול. בנוסף גם היה לה קעקוע של ירח עם פרצופה על כף הרגל שלה כמחווה לכינוי שקיבל ריסון "ירח רע" וכמחווה למותו של הראפר טופאק היא קעקעה על הרגל שלה בתוים מוזיקליים את המילים "Love U 2". על הזרוע הימנית העליונה שלה היה קעקוע של השם "פארון" בתוך לב מנוקב שהיה שמו של אחיה החורג שנהרג בתאונת שייט. הקעקוע הקטן ביותר שלה היה חץ על התנוך שלה שהצביע לכיוון העין השמאלית שלה כמחווה לכינוי שניתן לה "עין שמאל". לופז שסבלה משנאה עצמית חרטה בסכין גילוח על גופה את המילים "אהבה" ו"שנאה".
כשבועיים לפניי מותה לופז הייתה מעורבת בתאונת דרכים נוספת כאשר היא נסעה עם העוזרת האישית שלה בהונדורס והעוזרת פגעה בילד בן 10 שמותו נקבע יום למחרת. כאשר הילד נפגע מהמכונית לופז יצאה מהרכב וביצעה בילד פעולות החייאה ראשוניות אך זה לא עזר. לופז שילמה 3,700 דולר למשפחתו של הילד עבור הוצאותיו הרפואיות והלווייתו ולאחר מכן שילמה 925 דולר נוספים עבור כל עלות נוספת. לאור הדרכים המפותלות בהונדורס שקשה להבחין בהם בהולכי רגל ומסיבות נוספות נקבע על ידי הרשויות כי העוזרת האישית של לופז אינה הייתה אשמה בתאונה וכך גם משפחתו של הילד. בסרט התיעודי על לופז נראתה לופז שהיא בוחרת את ארון הקבורה לילד ביחד עם משפחתו. לופז גם טענה כי לאחר מותו של הילד היא הרגישה ברוח שלו ואף טענה כי בגלל הם המשפחה הדומה שלהם (שם המשפחה שלו היה איזול פואנטס לופז) כנראה הוא נלקח בטעות במקומה.
מותה
הלווייתה של לופז נערכה בכנסייה הבפטיסטית המיסיונית החדשה בליטוניה, ג'ורג'יה, ב-2 במאי 2002 ובה לקחו חלק אלפי אנשים. על הקבר שלה היה חרוט המשפט: "חלומות הם שאיפות חסרות תקווה, בתקווה להתגשם, תאמינו בעצמכם, השאר תלוי בך ובך." מתוך השיר "Waterfalls" של TLC. צמד הגוספל "Mary Mary" שרו את השיר "Shackles (Praise You)" בהלוויה. לופז נקברה בגני הזיכרון של הילנדייל בליטוניה. הראפר והמפיק המוזיקלי ג'רמיין דופרי אמר לזכרה בריאיון ל-MTV: "היא הייתה נחושה בדעתה להיות משהו גדול בחיים, היא הייתה כוכבת רוק אמיתית. לא היה אכפת לה מרכילות, היא הייתה כוכבת הרוק מהלהקה. היא הייתה זו שהיה לה את האומץ לקלל בטלוויזיה, היו לה הקעקועים. אפשר היה לצפות את הבלתי צפוי. כשאתה רואה את ליסה, אתה יכול לצפות ממנה משהו. זו המתנה שהיא נשאה." בנתיחה שלאחר המוות התגלה כי התאונה קרתה ככל הנראה בגלל דיאטה שעשתה לופז שגרמה לאובדן של כושר הריכוז שלה.
מורשת
בשנת 2003, משפחתה הקימה את "קרן ליסה לופז", קבוצת צדקה המוקדשת לספק לבני נוער מוזנחים ונטושים את המשאבים הדרושים כדי לשפר את איכות חייהם. המוטו הרוחני של הקרן היה המוטו של לופז: "האנרגיה לעולם לא מתה ... היא פשוט משנתה." בעקבות הקמת הקרן משפחתה של לופז יצאה לכפרים לא מפותחים ונתנה בגדים חדשים לילדים עניים ומשפחותיהם. באוגוסט 2007 ערכה הקרן מכירה פומבית של צדקה, ומכרה פריטים שנתרמו על ידי ידוענים. היא גייסה כ-5,000 דולר עבור הוגר דה אמור ("בית האהבה"), בית יתומים בהונדורס. בשנת 2012 החלה הקרן לערוך פסטיבל מוזיקה שנתי, המכונה "פסטיבל המוזיקה של העין השמאלית", בדקטור, ג'ורג'יה.
בסרט "סליחה על ההפרעה" משנת 2018 היה אזכור לכינוי של לופז (עין שמאלית) כאשר בסרט היו קבוצת אקטיביסטים בדיוניים שקראו לעצמם "העין השמאלית" וסימן ההיכר שלהם היה פס שחור מתחת לעין שמאל כסימן ההיכר של לופז.
דוקומנטרי
באפריל 2007 יצא הסרט הדוקומנטרי על חייה של לופז "The Last Days of Left Eye". הסרט צולם ב-27 הימים האחרונים לחייה ותוכנן להיות משודר עוד בעודה בחיים אך לאחר מותה צילומי הסרט נקטעו ושידור הסרט בוטל. אך בשנת 2007 רשת VH1 שידרה את הסרט בפעם הראשונה לציבור הרחב. לפניי זה הסרט שודר בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים באטלנטה שם נכחו גם הזמרים מוניקה, רוני דבו, להקת 112, ביג בוי, אינדיה ארי וסי לו גרין. מרבית הצילומים צולמו במצלמה אישית, לעיתים קרובות בצורה של יומן. הסרט צולם במהלך שהותה בהונדורס בעקבות מסע רוחני אותו עברה עם אחותה ריינדרופ, אחיה רולנד וחברי קבוצת מכר ופיתוח ממצריים. במהלך מסע זה היא חשבה על חייה האישיים והקריירה שלה היא הציגה צד רגוע יותר באישיותה והראתה התעניינות בנומרולוגיה ויוגה. בינואר 2020 שודר בערוץ הלייף טיים האמריקאי מתוך סדרה העוסקת במערכות יחסים של ידוענים פרק על מערכת היחסים של לופז וריסון. הפרק הציג את מורכבות מערכת היחסים ביניהם ודיבר על תקרית השריפה בביתם שבאלטנטה.
ארנסטו גייזל
אֶרְנֵסטוֹ בֵּקמָן גַיזֶל (בפורטוגזית: Ernesto Beckmann Geisel; 3 באוגוסט 1907 - 12 בספטמבר 1996) היה איש צבא ופוליטיקאי ברזילאי, ושימש כנשיא ברזיל בין השנים 1974-1979. גייזל היה הדיקטטור הצבאי הרביעי בתקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל. הוא היה הנשיא שהחל בתהליך להחזרת הדמוקרטיה לברזיל, תהליך שהמשיכו הבאים אחריו ואשר בא לידי סיומו בשנת 1985.
חיים אישיים
גייזל נולד בעיר בנטו גונסלבס, במדינת ריו גראנדה דו סול, ברזיל, למהגר גרמני ולבת של מהגרים גרמניים. החל ללמוד בבית ספר צבאי בגיל 14, וטיפס במהלך השנים בסולם הדרגות בצבא עד שהיה לגנרל. שניים מאחיו פנו אף הם לקריירה צבאית והגיעו לדרגת גנרל. אחיו הבכור, אורלנדו, שימש כשר ההגנה בממשלתו של אמיליו גרסטזו מדיסי. ב-1940 נישא גייזל ללוסי מרקוס (Lucy Markus), בת לקולונל בצבא ברזיל, ונולדו להם בת (אמליה) ובן (אורלנדו, אשר נהרג בתאונת רכבת ב-1957).
שנים 1964-1973
ארנסטו גייזל נטל חלק פעיל בהפיכה הצבאית ב-1964 וכיהן עד 1967 כמזכיר צבאי בממשלת קסטלו ברנקו, הנשיא הצבאי הראשון בתקופת הדיקטטרה הצבאית. לקראת בחירת יורשו של קסטלו ברנקו (בתקופת הדיקטטורה, שהתקיימה בשנים 1964-1985, נבחר נשיא ברזיל על ידי הצמרת הצבאית) גייזל השתייך למחנה המתנגד למינוי ארטור דה קוסטה אה סילבה. בסופו של דבר, עם בחירתו של קוסטה אה סילבה לנשיאות, התרחק גייזל מהפוליטיקה. בקדנציה של אמיליו גרסטזו מדיסי, שהחליף את קוסטה אה סילבה, מונה גייזל לנשיא פטרוברז (חברת הנפט הלאומית של ברזיל).
נשיאות
תמיכתם של הנשיא מדיסי ושל אנשי צבא אחרים, לרבות אחיו (כאמור, שר ההגנה באותה התקופה), פילסה עבור גייזל את הדרך למועמדות לנשיאות מטעם מפלגת ARENA ("ברית החידוש הלאומי", מפלגת השלטון הצבאי). ב-18 ביוני 1973 אושרה רשמית מועמדותו לנשיאות. כצפוי, נבחר בהפרש גדול (400 קולות נגד 76 של מועמד מפלגת האופוזיציה MDB אוליסס גִימָרָאִינְס) ב-15 בינואר 1974. גייזל הושבע כנשיא ב-15 במרץ 1974.
גייזל הקדיש את שלטונו לתהליך "הרפיה" (distensão) לקראת חזרתה של ברזיל לדמוקרטיה. התוכנית שהגה גייזל יחד עם מזכירו הצבאי גולברי דו קואוטו אה סילבה (Golbery do Couto e Silva), חזתה תהליך "איטי, מדורג ובטוח" שבסופו החזרת השלטון לעם. תוכנית זו והצעדים שננקטו במסגרתה נתקלו בהתנגדות עזה מצד המחנה הניצי של צמרת הצבא. היא הובילה לפיטוריהם של מפקד כוחות הצבא בסאו פאולו ב-1976 ושר ההגנה סילביו פרוטה ב-12 באוקטובר 1977.
אחד המהלכים החשובים ביותר בממשלת גייזל היה ביטולו ב-1978 של ה"צו המימסדי החמישי" (AI-5), אותו הנחיל קוסטה אה סילבה ב-1969 ואשר היווה אחד הכלים החזקים ביותר שבידי הדיקטטורה הצבאית. עם זאת, גם גייזל השתמש בעיתויים שונים בכלים אופייניים לאלו של דיקטטורה, וזאת בהתאם לכך שתהליך הדמוקרטיזציה אמור היה להיות איטי ומדורג. למשל, באפריל 1977 שריין באמצעות צו ממשלתי רוב למפלגת ARENA בבית הנבחרים. הצו קבע ששליש מהנבחרים יבחרו על ידי הממשלה.
בעקבות משבר הנפט העולמי ב-1973, אשר בעטיו שקעה ברזיל במשבר פיננסי, החל גייזל לשים דגש על חיפוש אחר מקורות אנרגיה חדשים. ב-1976 חתם עם גרמניה על הסכם לקניית תחנת כוח גרעינית וכן השקיע בפיתוח טכנולוגיית האתנול כדלק.
כמו כן אימץ גייזל מדיניות חוץ פרגמטית יותר מזו של קודמיו. למרות היותו שמרן ואנטי-קומוניסט מושבע, חידש את היחסים הדיפלומטיים עם סין והפך את ברזיל למדינה הראשונה אשר הכירה בעצמאות אנגולה, בניגוד לקו הדיפלומטי של ארצות הברית. הוא גם הידק את הקשרים הכלכליים של ברזיל עם מדינות אחרות באפריקה, אסיה ואירופה.
אחרי הנשיאות
השפעתו של גייזל על הצבא המשיכה גם בשנות ה-80. ב-1985 תמך במועמדותו של האזרח טנקרדו נווס לנשיאות ברזיל. בחירתו של נווס מזוהה בעיני רבים עם תום תקופת הדיקטטורה.
עקב ניסיונו הרב בתחום האנרגיה מונה גייזל לנשיאות חברת נורקיזה, שעסקה בתחום הנפט. מאז סיים את תפקידו כנשיא ברזיל, עבר גייזל לדירה פשוטה, שם חי עד מותו ב-1996 ממחלה קשה.
פיל פיש
פיליפ פואסון (באנגלית: Phillipe Poisson), שידוע בשם פיל פיש (Phil Fish), הוא מעצב ומתכנת משחקי וידאו שידוע בעיקר בזכות עבודתו על המשחק העצמאי FEZ, שהופץ בידי החברה שבבעלותו Polytron Corporation. בנוסף, פיש לקח חלק בסרט הדוקומנטרי Indie Game: The Movie, שהציג את חייהם של מספר מפתחים עצמאיים במהלך הפיתוח של שלושה מהמשחקים העצמאיים הגדולים שיצאו: Super Meat Boy ,FEZ ו-Braid.
ב-27 ביולי 2013, פיש הודיע דרך חשבון הטוויטר ודרך אתר האינטרנט שלו ש-FEZ II מבוטל ושהוא פורש מפיתוח משחקים. הסיבה לכך היא סכסוך שהיה לו עם מרקוס ביר בתוכניתו באתר GameTrailers.
קמצנות
קמצנות היא תכונה המתאפיינת בפחד להוציא כספים, לעיתים עד ויתור על נוחות ועל צרכים בסיסיים. במקרים רבים, קמצן לא מגדיר עצמו ככזה, אלא כאדם מחושב או חסכן. לכן הגדרת הקמצנות מתבססת לעיתים על סטנדרטים חברתיים ועל הסבל והתסכול הנגרמים בעקבותיה לאנשים אחרים. לעיתים אנשים הסובבים אדם קמצן חשים כי עיסוקו בכסף הוא אובססיבי, וכי נמנעות מהם פעילויות או רכישות בסיסיות ללא סיבה כלכלית אובייקטיבית.
האפקט הטריבואלקטרי
האפקט הטריבואלקטרי הוא המונח המדעי המקובל למרבית התופעות הקשורות בחשמל סטטי, שבמסגרתן חומרים מסוימים הופכים לטעונים חשמלית לאחר שהם מופרדים מחומר אחר איתו הם באו במגע. שפשוף שני החומרים אחד בשני מגדיל את המגע ביניהם, ולפיכך מגביר את האפקט הטריבואלקטרי. למשל, שפשוף זכוכית עם פרווה, או מסרק פלסטיק בשיער, יכול להביא לחשמול טריבואלקטרי. מרבית התופעות הקשורות בחשמל סטטי שאנו פוגשים בחיי היום יום הן תוצאה של האפקט הטריבואלקטרי. הקיטוב החשמלי היחסי של החומרים, כמו גם עוצמת המטען המופק, משתנים בהתאם לסוג החומרים, מידת החספוס של פני השטח שלהם, טמפרטורה, מעוות ותכונות אחרות.
האפקט הטריבואלקטרי הוא מאוד לא צפוי, וקשה לבנות לו מודל בעל דרגת כלליות גבוהה, אם כי דפוסים מסוימים ניתנים לזיהוי. ענבר למשל, יכול לצבור מטען חשמלי באמצעות מגע (או חיכוך) והפרדה עם חומר כמו צמר. תכונה זו תועדה לראשונה על ידי תאלס איש מילטוס. המילה "חשמל" מגיעה מהמינוח הראשוני של ויליאם גילברט, שלו עצמו מקור במילה היוונית לענבר, ēlektron. הקידומת "טריבו" מתייחסת לחיכוך, כמו בטריבולוגיה. דוגמאות אחרות לצמדי חומרים שצוברים מטען חשמלי כאשר הם משופשפים אחד בשני כוללים זכוכית ומשי, או גומי קשיח ופרווה. צמד חומרים ששפשופם זה בזה גורם להיווצרות חשמל סטטי חזק מכונה צמד טריבואלקטרי.
דוגמה מוכרת מאוד לאפקט היא השפשוף של עט פלסטיק בשרוול העשוי מחומרים כמו כותנה, צמר, פוליאסטר או בד מעורבב המשמש בביגוד מודרני. עט מחושמל כזה יכול להרים פיסות נייר בגודל שאינו עולה על סנטימטר רבוע כאשר הוא בא בקרבתן. הכוח שבו עט כזה מושך את פיסות הנייר הנייטרליות אינו נובע בהכרח ממטען הפוך של העט ופיסות הנייר, אלא כתוצאה מהפרדת המטען החיובי והשלילי בתוך הנייר עצמו (היווצרות דיפולים חשמליים, בדומה למתחולל בתוך חומר דיאלקטרי). כוח המשיכה הכולל שפועל על פיסות הנייר צומח כתוצאה מכך שעל המטען הקרוב יותר לעט (קצה אחד של הדיפול) פועל כוח משיכה חזק יותר מאשר כוח הדחייה הפועל בין העט למטען המרוחק יותר (הקצה השני של הדיפול), וזאת כתוצאה מהשדה החשמלי הלא אחיד שיוצר העט, הפוחת עם המרחק (בהתאם לחוק קולון). תופעה זו של הפרדת מטענים בפיסות הנייר יכולה לקרות גם בשדה חשמלי אחיד, כמו זה שבקבל לוחות מקבילים, אך במקרה זה הכוח הכולל שיפעל על פיסות הנייר יהיה אפס.
האפקט הטריבואלקטרי נתפס כעת כקשור ביסודו לתופעת האדהזיה, שבה חומרים המורכבים ממולקולות שונות נוטים להידבק יחדיו כתוצאה מהמשיכה בין המולקולות השונות. אף על פי שאדהזיה אינה קשר כימי, היא עשויה לערב תחלופה של אלקטרונים בין החומרים השונים, כך שלאחר ההפרדה חוסר אלקטרונים עשוי להיווצר על אחד החומרים, ועודף באלקטרונים נותר בחומר השני. מודל גנרי למנגנון שמאחורי האפקט הטריבואלקטרי הוצע, והוא מאפשר לתאר את תחלופת האלקטרונים הממוצעת הנגרמת כתוצאה מחפיפה חזקה של ענני האלקטרונים סביב המולקולות של חומרים המעורבים בתהליך; במסגרת המודל, הקרבה הגדולה בין האטומים של זוג החומרים המעורבים באפקט הטריבולוגי מגדילה את הסיכוי של אלקטרונים מהחומר הראשון למנהר קוונטית לחומר השני, וזאת משתי סיבות: ראשית, הקרבה בין האטומים מנמיכה את גובה מחסום הפוטנציאל דרכו האלקטרון צריך לעבור, ושנית, היא מנמיכה גם את רוחב מחסום הפוטנציאל. המולקולות המעורבות הן בדרך כלל בעלות נטייה שונה לשמור על עודף של אלקטרונים (או לוותר על אלקטרונים), כך שאת המעבר של אלקטרונים מחומר אחד לאחר ניתן להבין כניסיון של האלקטרונים להשוות את הפוטנציאל האלקטרוכימי. באופן זה ניתן להסביר את הנטייה של חומרים מסוימים להיטען חיובית (או שלילית) בסיום התהליך.
תמונות קצרות
תמונות קצרות (באנגלית: Short Cuts) הוא סרט קולנוע של הבמאי רוברט אלטמן, שגם כתב את התסריט בעקבות תשעה סיפורים ושיר ("לימונדה") מאת ריימונד קארבר. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1993, לאחר ציפייה דרוכה וזכה להערכה ביקורתית ולציונו כ"יצירת מופת". בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל ונציה, שם זכה בפרס אריה הזהב. אלטמן היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר וזכה בפרס גלובוס הזהב לתסריט. הסרט מורכב מפסיפס של סיפורים הנוגעים בחייהן היומיומיים של 22 דמויות ראשיות בעיר לוס אנג'לס, רובם ככולם אנשי מעמד הביניים השזורים זה בזה. הסיפורים מצטלבים בדרכים שונות, למשל דמות מרכזית בסיפור שלה מופיעה כדמות משנית בסיפורה של דמות אחרת. האווירה בסרט היא של חיים שגרתיים בצל אסון מתקרב (מסוקים בשמי העיר מפזרים חומרי הדברה, ידיעות ממקלטי טלוויזיה ורדיו), הרוויים בשגרה של התמודדות שוחקת ועצב רב. המקרה העיוור שולט באירועי הסרט ובחיי הדמויות וברוב הסיפורים מתמודדות הדמויות עם מוות וחוסר נאמנות. דווקא רעידת אדמה הפוקדת את העיר לקראת סוף הסרט משחררת רמזים לפתרון אופטימי, לפחות לחלק מהדמויות. הסרט מושווה פעמים רבות לסרט "מגנוליה" שיצא שש שנים מאוחר יותר, ודומה לו במידה רבה בסגנון ובצורה. תשעת הסיפורים והשיר "לימונדה" ששימשו כבסיס לסרט קובצו לספר בשם זהה (Short Cuts) עם הקדמת הבמאי.
עלילה
בני הזוג הווארד (ברוס דוויסון) ואן (אנדי מקדואל) פיניגן מתכוננים לחגיגת יום ההולדת של בנם, בה בשעה נפגע הילד בתאונת דרכים, שוקע בתרדמת ומת עבור מספר ימים. האופה אנדי ביטקוור (לייל לווט), ממנו הוזמנה עוגת יום הולדת, זועם כאשר המזמינים, בני הזוג פיניגן, אינם מגיעים על מנת לאסוף את העוגה שהכין ומחליט להתעלל בהם. אביו של הווארד, פול (ג'ק למון) מחליט לחזור לפתע לחייו לאחר שנים של היעדרות.
במקביל, לואיס קיזר (ג'ניפר ג'ייסון לי), אם צעירה שהיא גם נערת שיחות ארוטיות בטלפון, מנהלת שיחה ארוטית בטון משועמם, בשעה שהיא מטפלת בבתה התינוקת. בעלה, מנקה הבריכות ג'רי קייזר (כריס פן), מבין שאשתו מכניסה כך כסף, אך אינו מרוצה מעבודתה. בין היתר מנקה קייזר את בריכתן של הצ'לנית המופנמת זואי (לורי סינגר) שצלילי נגינתה מלווים את הסרט ושל אמה, זמרת הג'אז המזדקנת טס טריינר (אני רוס), שרודה בה. זואי המדוכאת היא בעלת נטיות אובדניות, בעוד אמה מאמינה שהנטיות אינן אמיתיות ונועדו רק כדי להתגרות בה. שתיהן שכנות של הזוג פיניגן, ובמיוחד זואי אוהבת את בנם ומזדעזעת לנוכח התאונה שעבר.
הזוגות ד"ר רלף (מת'יו מודין) והאמנית מריאן (ג'וליאן מור) ויימן וסטיוארט (פרד ווארד) וקלייר (אן ארצ'ר) קיין נפגשים לארוחה משותפת למרות היכרות קלושה. סטיוארט, יחד עם חבריו גורדון ג'ונסון (באק הנרי) וורן מילר (יואי לואיס) גילו קודם לכן בעת דיג, גופת צעירה בנהר בו דגו. כל אחד משני הזוגות נתון במתח לאורך האירוע כולו - רלף חסר ביטחון בנאמנותה של מריאן אליו עקב רומן שניהלה בעבר, ואילו קלייר מזועזעת מכך שסטיוארט וחבריו השאירו את הגופה שמצאו בנהר ולא דיווחו עליה כדי לא להרוס את חופשת הדיג שלהם.
לטייס הריסוס "סטורמי" ות'רס (פיטר גלאגר) נמאס מיחסיה של אשתו לשעבר בטי (פרנסס מקדורמנד) עם השוטר ג'ין שפרד (טים רובינס) והוא הורס בשיטתיות את ביתם המשותף לשעבר. אשתו של השוטר, שרי (מדלין סטו) מודעת לבגידתו בה, אך פיתחה גישה של אדישות לעניין. שרי היא אחותה של מריאן ויימן, מדגמנת ליצירות האמנות שלה, ומשתפת אותה בחיי הזוגיות הכושלים שלה עם ג'ין.
הזוג העני ביותר הם המלצרית דורין פיגוט (לילי טומלין) ובעלה השיכור כמעט תמיד, ארל (טום וייטס). למרות עוניים ושכרותו המתמדת של ארל, בני הזוג הם היחידים בסרט המציגים חיי נישואים המבוססים על אהבת אמת וקשר רגשי עמוק.
פרסים
מלבד הזכייה באריה הזהב בפסטיבל ונציה, המועמדות של אלטמן לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר וזכייתו בפרס גלובוס הזהב לתסריטאי זכה הסרט גם בפרסים הבאים:
שחקני הסרט זכו בפרסים הבאים:
הסיפורים ששימשו השראה לתסריט
כל הסיפורים מאת ריימונד קארבר.
עופר שיף
עופר שיף (נולד ב-22 בדצמבר 1956), הוא היסטוריון חברתי-תרבותי של הציונות והחברה בישראל, חבר סגל במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חייו
שיף החל את לימודיו (תואר ראשון בסוציולוגיה ותואר שני בהיסטוריה של עם ישראל) באוניברסיטת תל אביב והוא בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברנדייס שבארצות הברית. עם חזרתו מארצות-הברית ב-1993 לימד במכללת בית ברל והקים שם את המרכז ללימודי השואה. מאז 1996 מכהן כחבר סגל במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות. במסגרת זאת כיהן בשורה של תפקידים, ביניהם ראש המסלול ללימודי מדינת ישראל ומנהל מכון בן-גוריון (2001–2004). בחן השנים 2014-2019 עמד בראש ההוצאה לאור של מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות והיה עורך שותף (יחד עם אבי בראלי) של כתב העת עיונים בתקומת ישראל.
בשנת 2016 הקים מעבדת מחקר רב-תחומית העוסקת ב"ישראל בעם היהודי" במסגרת המרכז ללימודי ישראל של מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות. במסגרת זו הוא מבקש להוביל קבוצת חוקרים העוסקת במיקומן ובהשפעתן של התפוצות על החברה בישראל. המעבדה מקיימת כנסים וסדנאות חוקרים שנתיות ופיתחה גישה מחקרית לחקר החברה בישראל (גישת "מבטים"). ברבות השנים רבים מחברי המעבדה השתלבו באקדמיה הישראלית, בהם: עמרי אשר (אוניברסיטת בר-אילן), דוד ברק-גורודצקי (אוניברסיטת חיפה), אופיר עבו (המכללה האקדמית כנרת), אלעזר בן-לולו (אוניברסיטת אריאל), סנדרה פוקס (אוניברסיטת ניו-יורק), אביעד מורנו (אוניברסיטת בן-גוריון), ותניא ציון-וולדוקס, דוד גדג' ועדי שרצר (האוניברסיטה העברית).
מחקריו
מחקריו הראשונים של שיף התמקדו בהתמודדות היהדות החסידית עם השואה ובדמותו של קלונימוס קלמיש שפירא, האדמו"ר מפיאסצנה. לאחר מכן התמקד שיף ביהדות ארצות הברית ובציונות האמריקנית. בין השאר חקר את התגובות היהודיות-אמריקניות לשואה, גישות יהודיות-רפורמיות לציונות ולמדינת ישראל ואת דמותם של כמה מנהיגים יהודיים-אמריקאיים בולטים ובהם הוראס קלן, ג'וליאן מורגנשטרן, לואי ליפסקי, אבא הלל סילבר ועוד.
בשנים האחרונות מתמקד שיף בחקר הזהות היהודית-ישראלית מתוך נקודת מבט משווה, ותוך ניסיון לבחון מושגים תרבותיים וחברתיים הנותנים ביטוי לנקודות המבט הישראליות כלפי פנים וכלפי חוץ. בשנת 2017 ריכז יחד עם אבנר בן-עמוס פרויקט של מחקר רפלקטיבי על תחום הדעת של לימודי ישראל במסגרתו כתבו כשלושים חוקרים בולטים בתחום אוטוביוגרפיות מחקריות הקושרות בין סיפורם האישי למחקריהם.
פוסדיק
היסטוריה
השם מקורו באנגלית "fotrs dic" מהאנגלית הישנה והנורדית, כלומר התעלה (שם אישי) של Fotr. הכנסייה האנגליקנית של פוסדיק מוקדשת לכל הקדושים. בשנים 1871–1872 נבנתה הכנסייה וצבעו אותה בצבע לבן בלבד. כנסייה אחרת בכפר נבנתה בסגנון אנגלי קדום. האדריכל היה אדוארד בראונינג.
גאוגרפיה
פוסדיק הוא אחד משמונה עשר הקהילות האזרחיות אשר מהוות יחד עם מחוז בוסטון את סדר השלטון המקומי של רובע בוסטון. הקהילה של פוסדיק מהווה חלק מהבחירות של חמשת הכפרים יחד עם אלגרקירק, ביקר, סוטרטון, וויגטופט. עד עכשיו הקיימה הקהילה חלק ממחוז הכפר בוסטון באזורי החלקים של הולנד. לינקולנשייר הייתה אחת משלוש החטיבות (הידועות רשמית כחלקים) של מחוז לינקולנשייר. מאז חוק השלטון המקומי משנת 1888, חלקי הולנד היו, ברוב המובנים, מחוז בפני עצמו.
קהילה
בפוסדיק אין אולמות, אין חנויות, וסניף הדואר הקרוב נמצא בסוטרטון. הפאב היחיד בקרבת הכפר נמצא בגשר פוסדיק. פאבים אחרים באזור המקומי נסגרו. הפאב היחיד בכפר שמספק משקאות חריפים הוא מועדון הספורט והחברתי של פוסדיק. במועדון יש בריכה, פוקר, מגרש ספורט, וגינת משחקים, מגרש הספורט משמש את מועדון הכדורגל פוסדיק. המגרש נפתח בשנת 2009, והוא משמש לכדורגל, כדורסל וכדורעף. בסמוך למבנה המועדונים החברתי נמצא גן שעשועים לילדים. בסמוך לגשר פוסדיק יש מרינה עם סירות בבעלות פרטית, וסירות תענוגות.
קהילת יהודי ליפטובסקי מיקולש
ליפטובסקי סווטי מיקולש (משנת 1952 נקראת רק "ליפטובסקי מיקולש", Liptovský Mikuláš, ) היא עיר מרכזית בצפון סלובקיה למרגלות הרי הטאטרה.
בעיר חייתה קהילה יהודית מפוארת החל משנת 1720, שהלכה וגדלה ושגשגה ובשיאה הגיעה לכדי 40% מאוכלוסיית העיר, אך בתקופת השואה הושמדה כמחצית ממנה.
גאוגרפיה
ליפטובסקי סווטי מיקולש (משנת 1952 נקראת רק "ליפטובסקי מיקולש") היא עיר נפה (בירת מחוז ליפטוב) בצפון מערב סלובקיה, השוכנת בעמק הנהר Vah בהרי הטאטרה. רוב אוכלוסיית העיר פרוטסטנטית, והיא הייתה ערש השפה והלאומיות הסלובקית, ובית ההוצאה לאור הראשון בשפה הסלובקית, הוקם שם. כיום העיר היא מרכז תיירות, ונקודת מוצא לטיולים באזור הרי הטאטרה.
עד מלחמת העולם הראשונה, העיר הייתה חלק ממחוז ליפטוב של האימפריה האוסטרו-הונגרית (בתקופה זו נקראה העיר Liptoszentmiklos). לאחר מכן נהייתה חלק ממדינת צ'כוסלובקיה החדשה, עד להתפרקותה ב-1993 והפיכתה לחלק ממדינת סלובקיה העצמאית.
קהילת יהודי ליפטובסקי מיקולש במאה ה-19
במאה ה-19 הייתה ליפטובסקי מיקולש (שנקראה אז ליפטובסקי סווטי מיקולש – לס"מ) תחת שלטון הונגריה (במסגרת הקיסרות האוסטרו-הונגרית), והפכה לאחד ממרכזי התנועה הלאומית הסלובקית ומקום מושבן של כמה אגודות להפצת התרבות הסלובקית. באותה עת נפתחו בה בתי ספר רבים ויצאו לאור ספרים וכתבי עת בנושאים שונים בשפה הסלובקית. מערכת החינוך וחיי התרבות של העיר הושפעו לא מעט מאנשי רוח סלובקים ומאחדים ממנהיגי התנועה הלאומית הסלובקית שנולדו בלס"מ ופעלו בה. בשנות ה-70 של המאה ה-19 חוברה לס"מ למסילת ברזל חשובה (מסילת קושיצה-Bohumin), פקד אותה תהליך תיעוש, והיא נהנתה מצמיחה דמוגרפית מהירה. לצד בתי המלאכה לבורסקאות, שהביאו לעיר שגשוג ומוניטין, הוקמו בה מפעל לכימיקלים, מזקקה, בית חרושת לטקסקטיל וכמה מפעלים קטנים.
בשנת 1828 הקהילה היהודית מנתה 801 נפשות מתוך אוכלוסייה כוללת של 1708 (46.9%), ואילו ב-1880 הקהילה מנתה 1115 נפשות מתוך אוכלוסייה כוללת של 2811 (39.7%).
בשנים 1864–1870 התגלעו בקהילה היהודית חיכוכים בין המשכילים לבין האורתודוקסים, שהובילו לפיצול הקהילה לשתיים (זרם ניאולוגי/קונסרבטיבי, וזרם אורתודוקסי). אולם בשנת 1870 הקהילה שבה והתאחדה במסגרת ארגון הקהילות "סטטוס קוו". ראש הקהילה היהודית בשנים 1868–1869 היה מוריץ דינר, והוא יצג את יהודי מחוזות ליפטוב, טורייץ ואורווה. רב הקהילה בתקופה זו היה הרב זאב וולף זינגר.
בעת בניית בית כנסת חדש בשנת 1843, פרצה מחלוקת גדולה לגבי מיקום הבימה, הפרשה הכתה גלים בסלובקיה והיא כללה פסיקה של בית הדין האורתודוקסי אשר פסל את בית הכנסת, אך לבסוף שלושה פוסקים ידועי שם קבעו שיש לנהוג על פי החלטת הרוב בקהילה. בית הכנסת ניזוק בשריפה ב-1887, והוא שופץ והורחב והוא הפך לאחד מבתי הכנסת המפוארים בסלובקיה.
בין היהודים לבין תושבי העיר שררו יחסי שכנות טובה אפילו בטרם הוענקו זכויות אזרחיות ליהודי הונגריה. ב-1865 נבחר יצחק דינר לראש העיר והיה היהודי הראשון בהונגריה שנשא בתפקיד זה. אחריו נבחרו לתפקיד ראש העיר יהודים נוספים: יוסף שטרן, מוריץ רינג וד"ר עמנואל שטיינר. יהודי אחר היה מראשי אגודת מכבי האש בעיר. מורה יהודי התמנה למפקח מחוזי על בתי הספר. רבים מן היהודים בעיר היו משכילים ובעלי מקצועות חופשיים.
קהילת יהודי ליפטובסקי מיקולש בתחילת המאה העשרים
בתקופה זו היהודים היו מעורבים היהודים בחיי העיר, ובשנות ה-20 היו להם 6 מושבים במועצת העיר. יהודים איישו גם משרות במנהל הציבורי, מקצתם בדרגים בכירים. המפלגה היהודית-לאומית זכתה לתמיכה רחבה בעיר, ושמרה על כוחה האלקטורלי גם בשנות ה-30 (הייתה המפלגה הגדולה לצד המפלגה הלאומית הסלובקית).
בעיר הייתה פעילות ציונית ענפה, והאגודה העירונית בליפטובסקי מיקולש בראשותו של איזידור שטראוס הייתה מהגדולות והפעילות בסלובקיה. אגודת הספורט "מכבי" שנוסדה ב-1919, החזיקה אולם התעמלות, ומגרשי טניס וכדורגל, וכמה מאות בני נוער ומבוגרים היו חברים בה. בעיר היו סניפים של "השומר הצעיר", "מכבי הצעיר" ו"בני עקיבא".
על פי סשה ומילן (אברי) טלר שנולדו בעיר, עד 1939 מערכת החינוך התנהלה כך: אחרי בית הספר היסודי היהודי, תלמידים בוגרי 5 כיתות שיכלו להתקדם לבתי ספר אחרים, נרשמו לגימנסיה או לבית ספר מקצועי שבו למדו להיות שוליות לבעלי מלאכה. בית הספר העירוני היה ברמה הרבה יותר נמוכה ויהודים לא למדו בו. לאחר בחינת הבגרות, היהודים המשיכו בדרך כלל ללימודים באוניברסיטה בעיר הבירה בברטיסלבה, והיו שהרחיקו לכת עד פראג (הערה: ב-1939 צ'כיה ופראג נכבשו על ידי הגרמנים). היהודים למדו גם בשבת (שיעורי דת בבית הכנסת), וגם ביום ראשון (בבית הספר היהודי), והדבר הדגיש את השוני בין היהודים לגויים. דב ניר, שהיה חתן פרס ישראל לשנת 1995 בגאוגרפיה, מספר שהיהודים נקלעו למאבק תרבותי בין הסלובקית להונגרית, וחייבים היו להתייצב במקום ברור, עקב כך הילדים בחרו בשפה הסלובקית שהייתה שפת היום-יום, בעוד שהוריהם קיבלו בזמנו חינוך הונגרי. עוד הוא מספר בגעגועים על הטיולים בהרים, ביערות, בסירות על הנהר, ועל החברות בתנועת הנוער שכללה פגישות עם "קינים" אחרים ברחבי סלובקיה, כך הכירו עוד ערים ועוד אנשים. דב ניר מספר שמשנת 1933, היחסים עם הגויים קיבלו תפנית קיצונית לרעה, ותיאר את הימים הללו כ"קץ הילדות".
קהילת יהודי ליפטובסקי מיקולש בתקופת השואה
בתחילת מלחמת העולם השנייה צ'כוסלובקיה (שהוקמה בתום מלחמת העולם הראשונה, והתפרקותה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית) פורקה על ידי הגרמנים: צ'כיה (כולל בירתה פראג) נכבשה על ידי גרמניה, ובסלובקיה הוקמה מדינה שנשלטה על ידי נאציים מקומיים ממפלגת הלינקה. ב-1939 נחקקו חוקים והוטלו גזירות שהגבילו את היהודים, בדומה לחוקים שנחקקו בגרמניה.
בחודש מרץ, 1942 החלו גירושים ומשלוחים של יהודים למחנה אושוויץ בירקנאו, שבנייתו הושלמה זמן לא רב לפני כן, ולמחנות השמדה אחרים בפולין. באותה שנה כ־60% מיהודי סלובקיה נשלחו להשמדה על ידי הסלובקים הנאציים. בחודש ספטמבר, 1942 פסק גירוש יהודי סלובקיה עקב פעילותה של "קבוצת העבודה", ששיחדה את ראשי מינהל הגירוש והפעילה לחץ בינלאומי על ממשלת סלובקיה.
בין השנים 1943 – 1944 חלה הפוגה בגירושים. היהודים ששרדו ונשארו בסלובקיה היו :