cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טד בנדי
תא הנידונים למוות, וידוי, הוצאה להורג
האגמאייר הוצג בפני בנדי במהלך החקירות האחרונות בחייו. ערב הוצאתו להורג, בנדי דיבר על התאבדות. "הוא לא רצה להעניק למדינה את הסיפוק מראייתו מוצא להורג", אמר האגמאייר. טד בנדי הוצא להורג בכיסא החשמלי ב-24 בינואר 1989, בשעה 07:06 בבוקר. בשעה 07:16 הוכרז כמת בבית הסוהר המדינתי פלורידה. מילותיו האחרונות היו: "אני רוצה למסור את אהבתי למשפחתי ולחברי". כמה מאות חוגגים שרו, רקדו וירו זיקוקי דינור בשדה מרעה סמוך למקום הוצאתו להורג. גופתו נשרפה ואפרו פוזר במיקום לא ידוע באזור הררי במדינת וושינגטון.
דפוסי פעולה ופרופיל הקרבנות
שיטת פעולתו של בנדי הייתה רצח באמצעות חבטות וחניקה. בכל גולגולת שנמצאה, פרט לזו של קימברלי ליץ', נראו סימני חבטות קהות. לעיתים גרמו החבטות לשבר בשיניה הקדמיות של הגולגולת. כל הנתיחות שלאחר המוות העידו על חניקה. בנדי נמנע במכוון משימוש בנשק חם בתקיפותיו, בשל הרעש שהוא יוצר והראיות הבליסטיות שהוא מותיר. בנדי היה מיומן מאוד במזעור כמות הראיות הפיזיות בזירות העבירה. טביעות האצבע שלו מעולם לא נמצאו בזירת פשע, ולמעשה מעולם לא נמצאה ראיה פורנזית חד-משמעית שקשרה אותו לפשעים שביצע. בנדי שב והזכיר עובדות אלו במהלך השנים שבהן הצהיר על חפותו.
בנדי השתמש בשני דפוסי פעולה שונים. דפוס הפעולה הפשוט כלל פריצה בכוח בשעת לילה מאוחרת ולאחריה תקיפה אלימה של קורבן ישן באמצעות חפץ קהה. תקיפות מסוג זה התנהלו בשקט מוחלט ולרוב לא התגלו עד הבוקר. חלק מהקורבנות הותקפו מינית באמצעות החדרת חפצים; כולן הושארו כשהן שוכבות חסרות הכרה או מתות. בדפוס הפעולה המורכב יותר, השתמש בנדי במספר תחבולות שנועדו לפתות את הקורבן להתקרב לרכבו, שם החביא מראש כלי נשק, לרוב מוט ברזל. במקרים רבים הוא היה חבוש בגבס על רגל אחת או חבוש במנשא זרוע על ידו, לעיתים צלע על קביים וביקש עזרה בנשיאת דבר מה לרכבו. במקרים אחרים הוא הציג את עצמו כקצין משטרה או כבאי. בנדי היה כריזמטי וניצל זאת כדי לזכות באמון קורבנותיו. כשהקורבן התקרבה לרכבו או נכנסה אליו, היה בנדי מכריע אותה בכוח, מכה אותה במוט ברזל, וקושר ואוזק אותה בידיה. מרבית הקורבנות הותקפו מינית ונחנקו, לעיתים בזירת הפשע ובדרך כלל לאחר שהועברו לאתר משני מרוחק שהכין מראש.
בנדי ביקר לעיתים קרובות בזירות הרצח המשניות שלו כדי לבצע מעשי נקרופיליה בגופות שהותיר בהן. הוא צילם תמונות פולארויד של רוב קורבנותיו. "כשאתה מתאמץ לבצע דבר מה כמו שצריך", אמר להאגמאייר, "אתה לא רוצה לשכוח זאת". לדברי בנדי, צריכת כמויות גדולות של אלכוהול היוותה "מניע מהותי"; בנדי העיד על עצמו שהיה צריך להיות "שיכור בצורה קיצונית" בזמן ששיחר לטרף, כדי "להפחית באופן משמעותי" את העכבות שלו ו"להדחיק את האישיות הדומיננטית" שלו, שעלולה הייתה למנוע מ"הישות הפנימית" שלו לממש את דחפיו.
כל קורבנותיו הידועים של בנדי היו נשים לבנות, רובן מן המעמד הבינוני. כמעט כולן היו בין הגילים 15–25 ורובן היו סטודנטיות במוסדות להשכלה גבוהה. אין עדות לכך שבנדי פגש או הכיר אותן לפני שתקף אותן. רול ציינה שלרוב הקורבנות שזוהו היה שיער ארוך חלק, עם שביל באמצע - בדומה לסטפני ברוקס, האישה שדחתה אותו, ומאוחר יותר אירס אותה לו ודחאה במעין נקמה. רול משערת שהטינה של בנדי כלפי בת זוגו הראשונה, הניעה את מסע הרצח החולני הממושך שלו, כשנשים שדמו לה הפכו לו למטרה. בנדי דחה השערה זו: "הן... פשוט התאימו לקריטריון הכללי של היותן צעירות ומושכות", אמר ליו איינסוורת', "יותר מדי אנשים קנו את השטות הזאת שכל הנשים היו דומות... [אבל] כמעט הכל היה שונה... פיזית, הן היו כמעט כולן שונות". בנדי התוודה שנעורים ויופי היו "קריטריון הכרחי לחלוטין" בבחירת קורבנותיו.
פתולוגיה
בנדי עבר מספר הערכות פסיכיאטריות; אבחנות המומחים היו שונות. דורותי אוטנאו לואיס, פרופ' לפסיכיאטריה מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק ומומחית בעלת שם להתנהגות אלימה, אבחנה את בנדי בתחילה כסובל מהפרעה דו-קוטבית, אולם מאוחר יותר שינתה את התרשמותה יותר מפעם אחת. בזמן שפסיכיאטרים ופסיכולוגים אחרים חוו קשיים דומים עם אבחנה זהה, עדויות שללו הפרעה דו-קוטבית או פסיכוזה אחרת. עם זאת, המאפיינים הקלאסיים להפרעת אישיות אחת או יותר זוהו בוודאות. אנשים בעלי הפרעות אישיות מסוימות, כמו האנטיסוציאלית, מסוגלים להבחין בין טוב לרע, אולם ליכולת הזו יש השפעה מזערית על התנהגותם. הם נעדרי תחושת אשם או חרטה, עובדה שאושרה על ידי בנדי עצמו. "רגשות אשם לא פותרים שום דבר, האמת", אמר בנדי בשנת 1981, "הם פוגעים בך... אני מניח שאני נמצא בעמדה הבלתי נמנעת של היעדר הצורך להתמודד עם אשמה. פשוט אין כל סיבה לכך".
טד בנדי אובחן כפסיכופת על ידי הפסיכיאטר הרווי מ' קלקלי, אחד מחלוצי התחום. בדיון הכשירות הסכים פסיכיאטר מטעם ההגנה כי בנדי הוא פסיכופת, אולם הוא הגיע למסקנה שבנדי אינו כשיר לעמוד לדין או לייצג את עצמו, בעוד שקלקלי טען שהוא כשיר. אבחנה דומה נעשתה באופן רטרוספקטיבי באמצעות רשימת הפסיכופתיה המעודכנת של הייר המבוססת בחלקה על עבודתו של קלקלי. החתך להימצאות הפסיכופתיה הוא 30 נקודות, ואילו בנדי קיבל תוצאה של 39 נקודות מתוך 40 אפשריות בהתבסס על תיקיו האישיים. אולם, בהערכות פסיכופתיה מסורתיות נהוג לערוך ראיון עם הנבדק, בנוסף למידע מתיקים אישיים.
תדמית
דעת הקהל
מונח אשר מציג את הדימוי הקיים לאובייקט נתון - אדם מסוים, חברה, מדינה או כל תופעה. דעת הקהל כלפי אובייקט מסוים, יכולה להיבחן בכמה דרכים: באמצעות סקרים הנעשים על ידי מכונים מקצועיים, באמצעות בדיקה ישירה של ה"איש ברחוב", או באמצעות בדיקה של התגובות באמצעי התקשורת השונים - מאמרים פובליציסטיים, טוקבקים, מכתבים למערכות העיתונים.
קינג קונג (זיכיון)
קינג קונג (באנגלית: King Kong) הוא זיכיון סרטים בהם נראית דמותו של קינג קונג - מפלצת ענק דמוית גורילה. הזיכיון נוצר בידי מריאן ס. קופר מחברת RKO - כיום חלק מסרטי יוניברסל והוא כולל עד כה 12 סרטים. כיום מרבית הסרטים בזיכיון מיוצרים באולפני לג'נדרי, הכולל את יקום המפלצות של אולפני לג'נדרי המפגיש בין גודזילה לקינג קונג.
תדמית
העם היהודי והתדמית
התרבות היהודית עוסקת בענייני תדמית, הן ברמה הלאומית והן ברמת הפרט. התפיסה הבולטת היא השמירה על תדמית נקיה של היחיד והכלל. גישה זו מתבטאת בביטוי המביע חשש מפני רושם העלול להצטייר בעיני עמים אחרים: "מה יאמרו הגויים". גם הביטוי "מראית עין" מביע התייחסות לענייני תדמית ולצורך להראות ניקיון כפיים. תדמיתו החיצונית של האדם ומידותיו האישיות באות לידי ביטוי בולט במימרה מפורסמת מהגמרא במסכת עירובין: "אדם ניכר בכוסו בכיסו ובכעסו" או בדברי שלמה המלך: "טוב שם טוב משמן טוב".
קינג קונג (זיכיון)
זיכיון זה בדומה לזיכיון גודזילה מכיל סרטים רבים שאינם קשורים בעלילתם אלא רק בגיבור/נבל העיקרי שלהם - קינג קונג, לרוב כיריבה של האנושות או של מפלצות ענק אחרות.
תדמית
העם היהודי והתדמית
ההיסטוריה היהודית כוללת פרקים רבים הנוגעים לתדמית המיוחסת לעם היהודי, תדמית אשר בדרך כלל הביאה עליו צרות צרורות: המן בן המדתא המוזכר במגילת אסתר התלונן על היהודים אשר אינם מתחשבים בגויים ומסיבה זו ביקש להשמידם. דימוי שלילי הוא אחת הסיבות אשר הביאו במשך השנים להתפתחותן של עלילות דם הקשורות בהנחות תדמיתיות אודות יהודים ובעקבותיהן לפוגרומים. השפעת הדימויים הללו מוצאת את ביטויה באמנות – היהודי מופיע בציורים שונים במראה מסוים, ובספרים ובמחזות הוא לעיתים קרובות גיבור שלילי עם תכונות דוחות. התעמולה הנאצית עשתה שימוש נרחב ביצירת תדמית ליהודים שתרמה להסתה ולביצוע קל יותר של דרכי ההשמדה.
קינג קונג (זיכיון)
קינג קונג (1933)
הסרט קינג קונג סרט מפלצות בשחור-לבן משנת 1933 על גורילה ענקית בשם "קונג" וכיצד הוא נתפס על אי פרהיסטורי מבודד, ובעל כורחו מובא אל לב הציוויליזציה האנושית. הסרט הופק על ידי RKO ונכתב במקור על ידי רות רוז וג'יימס אשמור קרילמן, על פי רעיון מאת מריאן ס. קופר. קרדיט על הכתיבה של הסיפור ניתן גם לאדגר וואלאס, מבלי שכתב מילה, משום שחלה ונפטר זמן קצר לאחר הגעתו להוליווד, אבל קופר הבטיחה להעניק לו קרדיט. עיבוד של התסריט לרומן מאת דלוס וו. לאבלייס התפרסם כבר בשנת 1932, כשנה לפני צאת הסרט לאקרנים, והוא כולל מספר סצנות שלא הופיעו בסרט.
את הסרט ביימו מריאן ס. קופר וארנסט ב. שדסאק ומככבים בו פיי ריי (כמושא אהבתו של הקוף), רוברט ארמסטרונג וברוס קאבוט, והוא כולל אנימצית סטופ מושן פורצת דרך מאת וויליס אובריין ופרטיטורה מאת מקס שטיינר. הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בניו יורק ב-2 במרץ 1933, ברדיו סיטי מיוזיק הול.
בור העכבישים
סרט זה היה במקור באורך 125 דקות אך קוצר ל-100 דקות על ידי הסרתן של סצנות שהאטו את קצב הסרט או הסיטו את תשומת הלב מדמותו של קונג. אחת הסצנות שהוסרו ידועה בשם "קטע בור העכבישים", הממשיכה את מה שמתרחשת לאחר קטע המופיע בסרט בו קונג מפיל מלחים מגזע עץ לתוך נקיק. בסרט הסופי לא ידוע מה עלה בגורלם של המלחים, שכפי שמתואר בסצנה שרדו את הנפילה ונאכלו על יד עכבישי ענק, חרקים ויצורים אחרים. מריאן קופר טען שהסיר את הקטע משום שהוא "עצר את הסיפור". מלבד כמה תמונות סטילס ועבודות אמנות שנוצרו עבור הסצנה, לא נותר לה כל זכר. סצנה בה קונג מפיל את המלחים לנקיק מגזע עץ מופיעה גם בגרסה משנת 1976, שגם בה לא ידוע מה עלה בגורל המלחים. בגרסתו של פיטר ג'קסון משנת 2005 ישנה סצנה בעלת קונספט זהה, הכוללת את תיאור מאבקם של המלחים ששרדו במפלצות בתחתית הנקיק. בנוסף, יצר ג'קסון באמצעות אנימציית סטופ-מושן שחזור של הסצנה המקורית. השחזור נכלל בין התוספות המיוחדות במהדורת ה-DVD בעלת שני הדיסקים של סרט זה.
טד בנדי
פתולוגיה
בשיחה האחרונה של בנדי עם קלופפר טרם הוצאתו להורג, הוא סיפר שהוא התרחק ממנה במכוון "כאשר הרגיש שכוח החולי שלו הולך ונבנה בתוכו".
בלילה שלפני הוצאתו להורג, בנדי הסכים לקיים ריאיון עם ג'יימס דובסון, פסיכולוג ומייסד הארגון הנוצרי אוונגליסטי "התמקדות במשפחה". במהלך הראיון, בנדי העניק מספר הצהרות לגבי אלימות במדיה והשורשים הפורנוגרפיים של פשעיו. בנדי סיפר שהתמכר לפורנוגרפיה שעוסקת במין אלים: "זה קרה במספר שלבים, בהדרגה... הייתי הולך ומחפש חומר יותר חזק, יותר בוטה, יותר גרפי. עד שהגעתי לנקודה בה הפורנוגרפיה כבר לא יכולה הייתה להתקדם יותר... אז אתה מתחיל לתהות אם לעשות את זה בפועל יצליח לתת לך את ההרגשה שלא ניתנת לך מלקרוא או לצפות בזה". לטענתו אלימות במדיה, "ובמיוחד אלימות מינית", דוחפת צעירים "להפוך ל"טד בנדים"". "אתם הולכים להרוג אותי", אמר בנדי, "וזה יגן על החברה מפניי. אבל בחוץ ישנם הרבה, הרבה מאוד אנשים שמכורים לפורנוגרפיה, ואתם לא עושים כלום לגבי זה".
מומחים נוטים להסכים ביניהם שגינוי הפורנוגרפיה הפתאומי של בנדי היה מניפולציה אחרונה בניסיון לדחות את הוצאתו להורג, על ידי התאמתו לאג'נדה של דובסון, מתנגד ידוע של פורנוגרפיה, בעוד הוא אומר לו בדיוק את מה שהוא רוצה לשמוע. בנדי אמר למיקאוד ואיינסוורת' בשנת 1980, ולהאגמאייר לילה לפני הריאיון עם דובסון, שפורנוגרפיה שיחקה תפקיד משני וזניח בהתפתחותו כרוצח סדרתי.
הן רול והן איינסוורת' ציינו שאצל בנדי האשמה תמיד תהיה מנת חלקו של מישהו או משהו אחר. בעוד הוא הודה בסופו של דבר בביצוע 30 רציחות, הוא מעולם לא נטל אחריות על אף אחת מהן, אף כאשר התאפשר לו בתמורה להמתיק את עונש המוות, כפי שהוצע לו טרם משפטו במיאמי. בנדי הטיל את האשמה על מגוון רחב של שעירים לעזאזל, כולל סבו המתעלל, היעדרותו של אביו הביולוגי, הסתרת הוריו האמיתיים, אלכוהול, המדיה, המשטרה (אותה האשים שהשתילה ראיות), "החברה" בכלליות, אלימות בטלוויזיה, ובסופו של דבר, פורנוגרפיה. במקרה אחד לפחות הוא ניסה להאשים אפילו את הקרבנות: "הכרתי אנשים שהקרינו חולשה", כתב בשנת 1977 במכתב לקלופפר, "הבעות הפנים שלהם אמרו: "אני מפחד ממך". האנשים האלו מזמינים התעללות... על ידי הציפייה לחוות כאב, האין הם בעדינות מעודדים זאת?". הסטת האשמה וההכחשה הישירה עמדו במרכז מכניזם ההגנה של בנדי. "אני לא מבין למה כולם יוצאים נגדי", התלונן בפני לואיס, שהעידה עליו: "הוא באמת ובתמים לא הצליח לתפוס את עצמת המעשים שעשה". קפפל כתב על בנדי: "רוצח סדרתי שפועל בטווח זמן ארוך מקים מחסומים חזקים בפני אשמתו, חומות הכחשה שלא ניתן לפרוץ".
קרבנות
בנדי הודה בביצוע 30 מקרי רצח, אולם מספר הרציחות האמיתי אינו ידוע. הערכות שפורסמו הגיעו עד ל-100 רציחות ואף יותר, ובנדי לעיתים עודד ברמיזה הערכות אלו. בנדי אמר ליו איינסוורת' בשנת 1980 שעל כל רצח שפורסם, "יכול להיות אחד שלא". כאשר סוכני ה-FBI הציגו בפני בנדי את ההשערה כי ביצע סך כולל של 36 רציחות, הגיב בנדי: "הוסיפו ספרה אחת למספר הזה, והגעתם לזה". שנים לאחר מכן, הוא אמר לעורכת הדין פולי נלסון שההערכה המקובלת של 35 רציחות היא מדויקת, אולם מאוחר יותר רוברט קפפל כתב: "[בנדי] ואני ידענו שנינו ש[מספר הרציחות הכולל] היה גבוה בהרבה".
ערב הוצאתו להורג, בנדי עיין עם ביל האגמאייר ברשימת הקרבנות לפי הודאתו, ממוינת לפי מדינות:
להלן רשימת 20 הנרצחות המזוהות וחמש השורדות בסדר כרונולוגי:
קרבנות אפשריים נוספים
סולנית להקת בלונדי דבי הארי סיפרה בשני ראיונות שונים כי עלתה בשנות ה-70 לרכבו של בנדי בעיר ניו יורק, אך הצליחה להימלט ממנו. הסיכוי שהנהג שממנו נמלטה אכן היה בנדי, קלוש, מכיוון, שככל הנראה, בתקופה שעליה דיברה הארי, בנדי כלל לא שהה בניו יורק.
בתרבות הפופולרית
דמותו האכזרית ותחכומו של בנדי עוררו השראה ביוצרים רבים ודמותו הופיעה במספר סרטים, סדרות טלוויזיה, ספרים ושירים, ביניהם:
בנוסף השיר של להקת ג'יינז אדיקשן "Ted, Just Admit It..." עוסק בבנדי והכחשותיו.
מכונית החיפושית של בנדי מוצגת במוזיאון לפשיעה וענישה הלאומי.
אס ג'י לואיס
סמואל ג'ורג' לואיס (באנגלית: Samuel George Lewis; נולד ב-9 ביולי 1994), המוכר בשם הבמה SG Lewis, הוא זמר-יוצר, מוזיקאי ומפיק מוזיקלי. הוא ידוע בעיקר בשל שיתופי הפעולה שלו עם אמנים שונים כדוגמת ג'ייפי קופר, ריי, Ray BLK, ברונו מייג'ור, פרנסס, קליירו ו-LANY.
2014–2016: תחילת הקריירה
לואיס, יליד רדינג, אנגליה, התחיל להתעניין במוזיקה בנעוריו, וניגן בכמה להקות לפני שהחל להתנסות ביצירת רמיקסים. בהשפעת הפופ האינטרוספקטיבי של בון איבר וג'יימס בלייק וההיפ-הופ המועדוני של אמנים כמו קומון, טימבלנד והנפטונז, החל לואיס לפרסם את שיריו ברשת. הוא בנה במהירות קהל מעריצים נאמן, ובסופו של דבר התחיל להתמחות כתקליטן במועדון הצ'יבוקו שבליברפול. לדבריו, "להיות תקליטן קבוע בצ'יבוקו בליברפול היה משמעותי. זה אפשר לי לבלות זמן רב מאחורי העמדה ולראות מדי שבוע תקליטן מוביל אחר. מבחינת ז'אנרים, בצ'יבוקו היה הכול: האוס, דאבסטפ, טכנו, דראם נ' בייס. בלילה הראשון שנסעתי לשם, בן קלוק ניגן בקומה מתחת ואנדי סי  מעל. אין הרבה מקומות בעולם שבהם היית מקבל את שני אלה באותו הרכב. יש את הגל החדש הזה של מפיקים אלקטרוניים שמבוססים במידה רבה על SoundCloud, ויוצרים מוזיקה אלקטרונית בלי שום מחשבה על המועדון. זה מצוין. אבל יש כל כך הרבה מה ללמוד מהגישה הישנה של תקליטנים קבועים."
בשנת 2014 חתם לואיס על חוזה ההקלטות הראשון שלו ב-PMR Records. הוא אמר שזה היה רגע מרגש מאוד עבורו, וסיפר: "ביליתי את הקיץ בחדר השינה שלי וכתבתי המון מוזיקה". הוא הוסיף כי "לא היה לי מושג שהם מעוניינים להחתים אותי, אבל אחרי פגישה אחת בה ניגנתי את כל מה שהיה לי, הם החליטו להחתים אותי מיד!".
בשנת 2016 הוא הוציא את המיני-אלבום השני שלו, Yours, הכולל את הסינגל "Yours", בהשתתפות הזמרת והפזמונאית ריי.
אצטדיון לה רוסלדה
אצטדיון לה רוסלדה (בספרדית: Estadio La Rosaleda, מילולית "גן הוורדים") הוא אצטדיון כדורגל במאלגה אשר בספרד. האצטדיון הוא מגרשה הביתי של קבוצת מאלגה המקומית.
אס ג'י לואיס
2017 – הווה: Dusk, Dark ו-Dawn
במהלך שנת 2017 הוא החל להוציא סינגלים נוספים והוחתם בחברת התקליטים Virgin EMI רקורדס. בשנת 2018, הוא הודיע כי הוא עובד על אלבום הבכורה שלו, אשר נקבע שיצא לאור בשלושה חלקים או מיני-אלבומים, שמאוחר יותר נחשפו שמותיהם - Dusk, Dark ו-Dawn. כמו כן נחשף הסינגל המוביל מתוך האלבום Dusk, "Aura", בהשתתפות ג'יי וורנר, שיצא לאור ב-18 בינואר 2018. זמן קצר לאחר מכן יצא לאור הסינגל השני מתוך האלבום, "Coming Up". האלבום יצא לאור ב-6 באפריל 2018.
אצטדיון לה רוסלדה
היסטוריה
האצטדיון נפתח בשנת 1941, ובמשחק חנוכתו אירחה מאלגה (אז קבוצה אחרת - דפורטיבו מאלגה) את סביליה. האצטדיון שופץ בשנת 1982, לקראת מונדיאל 1982 במסגרתו נערכו באצטדיון שלושה משחקים. כמו כן, נערכו באצטדיון מספר משחקים בינלאומיים של נבחרת ספרד ואף של נבחרת אנדלוסיה.
אס ג'י לואיס
2017 – הווה: Dusk, Dark ו-Dawn
בהמשך השנה הוא התחיל לעבוד על מוזיקה בלוס אנג'לס, שם הוציא לפועל שני שיתופי פעולה - "Better" עם המפיק האמריקאי קליירו, ו-"Hurting", בהשתתפות צמד הדאנס הבריטי AlunaGeorge. "Hurting" יצא זמן מה לאחר מכן כסינגל הראשון מתוך החלק השני של האלבום, Dark. השיר זכה לשבחים, וקיבל את התואר "רצועת השבוע" של קלרה אמפו. בנוסף, השיר הגיע למקום הראשון במצעד האלקטרוני של אייטונס.
לפני יציאת האלבום Dark, לואיס הוציא שני שירים נוספים בשם "AAT", בהשתתפות דרו לאב, ו-"Again", בהשתתפות הדי-ג'יי Totally Enormous Extinct Dinosaurs. האלבום יצא לאור ב-9 בנובמבר 2018, וכולל שיתופי פעולה נוספים עם ברונו מייג'ור ודוט מייג'ור.
אצטדיון לה רוסלדה
היסטוריה
לאורך ההיסטוריה נערכו באצטדיון עשרות משחקי מועדונים בינלאומיים ובהם משחקיה של מאלגה במסגרת גביע האינטרטוטו וגביע אופ"א, משחק בין ריאל מדריד לקלאב ברוז' במסגרת ליגת האלופות (שנערך במאלגה עקב עונש שספגה ריאל מדריד), מספר משחקים במסגרת גביע השלום ב-2009 וכן משחקי גביע קוסטה דל סול הנערכים באצטדיון באופן קבוע. בנוסף, נערכו באצטדיון מספר משחקי צדקה ובהם כאלו של נבחרת "החברים של זידאן" מול נבחרת "החברים של רונאלדו" וכן בין הקבוצה המקומית לבין קבוצות המורכבות משחקני עבר.
נוסף על משחקי כדורגל, נערכים מעת לעת באצטדיון מופעי מוזיקה, ועד כה נערכו בו הופעות של ג'ורג' מייקל, שאקירה, מנה, RBD ועוד.
אס ג'י לואיס
2017 – הווה: Dusk, Dark ו-Dawn
בשנת 2019 הוא הוציא את הסינגל הראשון, "Blue", מתוך Dawn, החלק השלישי והאחרון של אלבום הבכורה שלו. הסינגל השני של האלבום, "Throwaway", הוא שיתוף הפעולה השני בין לואיס לקליירו, אחרי "Better". לואיס אמר על השיר, "קליירו הוא אחד האמנים שאני הכי אוהב לעבוד איתו, וחבר טוב שלי". הוא הוסיף: "קליירו הוא אמן מיוחד כל כך ופזמונאי מדהים, ואני סופר גאה בשיר הזה".
בהמשך השנה, הוא הופיע בפסטיבל קואצ'לה באפריל, במסגרתו הופיע בין היתר עם AlunaGeorge ו-Col3trane. בנוסף, הוא שר שיר שלא פורסם עם הזמר האוסטרלי רואל, שהוכרז שהוא השיר השלישי מתוך Dawn. מאוחר יותר נחשף שמו, "Flames", והוא יצא לאור ב-10 במאי 2019.
אלבום הבכורה של לואיס, Times, יצא לאור ב-19 בפברואר 2021.
דנילו פינוק
'''דנילו אגוסטין "ג'יי.אר." פינוק (באנגלית: Danilo Agustin "J.R." Pinnock'''; נולד ב-11 בדצמבר 1983 בפורט הוד, טקסס) הוא כדורסלן אמריקאי-פנמי המשחק בעמדת הקלע ששיחק בישראל בקבוצות ברק נתניה ומועדון כדורסל הבקעה ובנבחרת פנמה. גובהו 1.96 מטר.
קריירה
בצעירותו שיחק פינוק באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, אותה הוביל פעמיים לטורניר אליפות המכללות (2005, 2006). לאחר שסיים את המכללה בשנת 2006, נבחר במקום ה-58 בדראפט ה-NBA על ידי דאלאס מאבריקס ולאחר מספר ימים הועבר ללוס אנג'לס לייקרס, בה שיחק במשחקי קדם העונה אך נחתך מהסגל בטרם שיחק משחק רשמי. לאחר שלא הצליח לחתום באף קבוצת NBA, יצא לאירופה וחתם בגיסן הגרמנית, בה העמיד ממוצעים של 15 נקודות, 5.6 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים. באמצע העונה עבר לארקנסו רימרוקטס מליגת ה-NBDL. בסיום העונה עבר לקולוסוס רודוס היוונית, בה קלע 15 נקודות והוריד 5 ריבאונדים בממוצע למשחק.
את עונת החל פינוק ברוזנטו מהסרייה ב' ובמרץ 2009 עבר לליברטד (סונצ'לס) הארגנטינאית, אך כבר לאחר חודשיים עבר לקפיטאנס דה ארצ'יבו הפואטרו ריקנית, אותה עזב לאחר 24 משחקים בהם קלע 15.7 נקודות, הוריד 7 ריבאונדים ומסר 3 אסיסטים בממוצע למשחק וחתם באליצור מכבי נתניה מליגת העל הישראלית.
לקראת עונת חתם בקבוצת מועדון כדורסל הבקעה. במהלך חודש נובמבר 2011 שוחרר פינוק מהקבוצה בשל מציאת מריחואנה בביתו במהלך חיפוש משטרתי.
פינוק משחק גם בנבחרת פנמה אותה הוביל למקום השלישי באליפות מרכז אמריקה 2009 עם ממוצעים מצוינים של 27 נקודות, 6.5 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים בממוצע למשחק.
משטר צ'יף
באנתרופולוגיה, משטר צ'יף או צ'יפדום, הוא כינוי למשטר אזורי ובו שתי קבוצות מקומיות או יותר, הנתונות לשלטון הצ'יף העומד בראש היררכיה מדורגת של אנשים. לרשותו של הצ'יף העליון, הנחשב לאיש רם מעלה, נמצאים, בדרך כלל, שליחים לובשי מדים, פקיד היודע קרוא וכתוב, נשים רבות וחפצי נוי. משרתו של הצ'יף עוברת בירושה, כאשר המכהן בה מוריש את המשרה לבנו (בקבוצת שארות פטרילינאלית) או לבן אחותו (בקבוצה מטריליניאלית).
במשטרים מעין אלה הסטטוס האישי של כל אדם נקבע על פי מידת קרבתו לצ'יף, כך שהמקורבים לצ'יף הם בעלי דרגה גבוהה, וכל האנשים בעלי הדרגה הנמוכה יותר חולקים להם כבוד. מתחת לכל צ'יף עליון ישנם מספר צ'יפים נמוכי דרגה ממנו, אחד בכל אזור ובכל ישוב. כל צ'יף פועל כמעין סגן של צ'יף הגבוה ממנו ומשמש גם כאיש קשר בינו ובין הדרגים הנמוכים יותר. בניגוד לצ'יפים עליונים ומחוזיים, השומרים על ריחוק יחסי, הצ'יפים של היישובים מעורבים בציבור.
הצ'יף מרכז בידיו סמכויות המאפשרות לו לאחד את כל נתיניו בכל נושא ובכל עת. הצ'יף חולש גם על פעילותם הכלכלית של נתיניו, כך שמשטרי הצ'יף משמשים לרוב כמכשיר הקצאה מחדש של משאבים בחברה. משטר כלכלי זה נקרא חלוקה מחדש, במסגרתו הצ'יפים נהנים משליטה על עודפי סחורות ולעיתים אפילו שליטה בכוח העבודה של קהילותיהם. כך לדוגמה, הם יכולים לדרוש מחקלאים מכסות אורז ולחלקן לקהילה כולה. באורח דומה הם עשויים גם לגייס עובדים להקמת ארמונות ומקדשים. עודפי יצור אלה, שנצברו במהלך הזמן, משמשים כקופות של משאבים, ומתורגמים לעוצמה פוליטית המאפשרת גיוס של תומכים רבים לצ'יף העליון. במידה וכמות המשאבים הנצברים הייתה גדולה מספיק, יכול הצ'יף העליון לספק את צורכיהם של כל תומכיו דרך קבע, ולשמור כי יפעלו למענו וידכאו את כל ההתנגדות לו. הצ'יף עשוי לצבור נכסים אישיים רבים - שטחי קרקע, עדרי בקר ואוצרות של חפצי מותרות - כאמצעי לביסוס שלטונו, ובמותו להעבירם ליורשיו. המשפחות המדורגות בראש הסולם החברתי עשויות גם הן לנהוג כמו הצ'יף ולהשתמש בנכסיהן כראיה לעמדתם הבכירה.
משטרי הצ'יפים ברחבי העולם היו, לרוב, רעועים, וזאת מכיוון שהצ'יפים הנמוכים ניסו לכבוש את מקומם של הצ'יפים הגבוהים מהם. כך למשל, באיי הוואי הטרום קולוניאלית, המלחמות שימשו דרך מקובלת להשיג שטחים ולשמירת השלטון. צ'יפים גדולים יצאו למסעות כיבושים במאמץ להפוך לצ'יף העליון של האיים. כאשר צ'יף אחד כבש את שטחו של משנהו, המנוצח ואנשיו היו מאבדים כל רכושם ולעיתים קרובות גם מקפחים את חייהם. הצ'יף החדש, המנצח, התחיל במינוי של תומכיו לתפקידים פוליטיים בכירים. עובדה זו שיבשה כמעט לחלוטין את רציפותם של המנגנונים המנהליים והדתיים באזור.
קישורים חיצוניים
Hövdingadöme
ביל מארי
ויליאם ג'יימס "ביל" מארי (באנגלית: William James "Bill" Murray; נולד ב-21 בספטמבר 1950) הוא שחקן קולנוע, קומיקאי ומפיק אמריקאי. זוכה פרס גלובוס הזהב, פרס הבאפט"א ופרס אמי.
ביוגרפיה
מארי נולד באוונסטון, אילינוי שבארצות הברית למשפחה נוצרית-קתולית. הבן החמישי מתשעת ילדיהם של אדוארד מארי ולוסיל (לבית קולינס). שלושה מאחיו אף הם שחקנים: ג'ון מארי, ג'ואל מארי ובריאן דויל-מארי. מארי סיים את לימודיו באקדמיית לויולה, והחל ללמוד באוניברסיטת ריג'יס שבדנוור, אך נשר מהלימודים כדי להתחיל בקריירת משחק.
קריירה
לאחר הזמנה מאחיו בריאן, מארי הצטרף לחבורת הבידור המאולתר Second City Chicago, שבה למד אצל דל קלוז. בשנים 1973 עד 1975 השתתף בתוכנית הרדיו "The National Lampoon".
בשנת 1975 הופיע לראשונה בטלוויזיה, בתוכנית "סטרדיי נייט לייב עם הווארד קוסל" ברשת ABC. פרסומו הגדול בא לראשונה כאשר הצטרף לצוות התוכנית "סטרדיי נייט לייב" ברשת NBC, שם החליף את צ'בי צ'ייס. ההתחלה לא הייתה מוצלחת עבורו. לעיתים קרובות הוא טעה בשורות שלו, ונראה מגושם מול המצלמה. צ'ייס היה אחד השחקנים האהובים ביותר בתוכנית, ומארי קיבל מכתבי שנאה ממספר מעריצים. כאשר צ'ייס הופיע בהופעת אורח באותה עונה, פתחו השניים בריב מאחורי הקלעים. אך בתום עונתו הראשונה של מארי, הוא החל להפגין את אישיותו השנונה והנינוחה. הדמויות שגילם, כגון ניק זמר המועדונים וטוד דילמוקה החנון, היו לפופולריות מאוד בקרב הצופים. ב-1977 אף זכה בפרס אמי על כתיבה לתוכנית קומית. עם עזיבתם של דן אקרויד וג'ון בלושי את התוכנית בשנת 1979, היה מארי לשחקן הפופולרי ביותר בתוכנית. בשנת 1980, עזב הצוות כולו את התוכנית.
בקולנוע
הופעתו הראשונה של מארי בתפקיד ראשי בסרט הייתה בשנת 1979, עת שיחק בסרט "כדורי בשר". שנה מאוחר יותר גילם את דמות הסופר האנטר סטוקטון תומפסון בסרט "היכן שנודדים הבפאלו". בתחילת שנות ה-80 הופיע במספר סרטים שוברי קופות, כ"מהומה במועדון", "שים פס על הפס" ו"טוטסי".
באותה תקופה החל מארי לעבוד על עיבוד קולנועי לספר "חוד התער" של סומרסט מוהם. מארי השתתף בכתיבת תסריט הסרט, ואף כיכב בו, בתפקיד הדרמטי הראשון שלו. בשנת 1984 השתתף בסרט "מכסחי השדים" (שם זכה לפרסומו הגדול), בתפקיד אשר נכתב במקור עבור ג'ון בלושי. זו הייתה עסקה עם אולפני קולומביה, שנועדה לממן את "חוד התער". "מכסחי השדים" היה לסרט עם ההכנסות הגדולות ביותר בשנת 1984, אך "חוד התער", אשר צולם לפניו ויצא אחריו, נכשל בקופות. מאוכזב מכישלון הסרט, מארי עזב זמנית את קריירת המשחק, והחל בלימודי צרפתית בסורבון. פרט להופעה קצרה בשנת 1986 בסרט "חנות קטנה ומטריפה", הוא לא השתתף בסרטים עד 1988.
בשנת 1988 חזר מארי למשחק, ושיחק בתפקיד הראשי בסרט "מארח השדים". שנה מאוחר יותר שיחק בסרט "מכסחי השדים 2". בשנת 1990, ביים מארי את סרטו הראשון והיחיד, "כסף קטן". מאוחר יותר הופיע בסרטים "מה הסיפור שלך בוב?" ו-"לקום אתמול בבוקר" המצליחים. תפקידו ב"לקום אתמול בבוקר", כחזאי פיל קונורס, נותר אחד מתפקידיו המוכרים ביותר עד היום.
בשנת 1994 השתתף בתפקיד משנה בסרט "אד ווד". לאחר מספר סרטים פחות מוצלחים, השתתף בשנת 1998 בסרט "המרוץ לצמרת של מקס פישר" של וס אנדרסון, עליו זכה בפרסים רבים, ואף היה מועמד לפרס גלובוס הזהב. סרט זה הביא לתחייה של מארי כשחקן דרמה. לאחר השתתפות בתפקידים דרמטיים בסרטים כ"משולש פראי", "לנענע את העריסה" ו"המלט" (בו גילם את פולוניוס), ותפקיד קומי בסרטו של אנדרסון "משפחת טננבאום", השתתף בשנת 2003 בסרט "אבודים בטוקיו". מארי קיבל שבחים רבים על משחקו בסרט, היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר, וזכה בקטגוריה זו בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א. בראיון ב-DVD של הסרט סיפר מארי כי זה הסרט האהוב עליו מאלה שהופיע בהם.
במקביל הוסיף מארי להופיע במספר תפקידים קומיים, כמו בסרטים "המלאכיות של צ'רלי" ו-"אוסמוזיס ג'ונס". בשנת 2004 דיבב את קולו של גארפילד בסרט "גארפילד: הסרט", למען המדובב המקורי לורנזו מיוזיק שהלך לעולמו שהוא גם דיבב את הדמות של ביל בסדרה של הסרט "מכסחי השדים". מארי שיתף פעולה עם וס אנדרסון בפעם השלישית בסרט "עמוק במים". שנה מאוחר יותר כיכב בסרט "פרחים שבורים" לצד ג'סיקה לאנג, בבימויו של ג'ים ג'ארמוש.
בשנת 2005, לאחר שדיבב את גארפילד בסרט "גארפילד 2", והשתתף בסרט "קובה סיפור אהבה", הודיע מארי על הפסקה זמנית ממשחק, מאחר שלא היה לו זמן למנוחה מאז פריצתו המחודשת בסוף שנות ה-90.
בשנת 2009 הופיע בתפקיד עצמו בקומדית האימה "ברוכים הבאים לזומבילנד".
בשנת 2012 שיחק בתפקיד ראשי בקומדיה הרומנטית "ממלכת אור הירח" בבימויו של וס אנדרסון. ב-2013 שיחק בסרט הביוגרפי "הייד פארק על ההדסון" לצד לורה ליני, עליו היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר".
ב-2013 התארח בסאטירה הפוליטית של רשת Amazon, "בית אלפא" בכיכובו של ג'ון גודמן, בתפקיד הסנאטור ורנון סמית'.
ב-2015, שיחק בסרט "וינסנט הקדוש", עליו היא מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר בסרט קומדיה", אך לא זכה.
ב-2016, שיתף פעולה עם בן קינגסלי ועם שחקנים נוספים, בסרט הלייב-אקשן "ספר הג'ונגל" של חברת וולט דיסני ושם דיבב את דמותו של באלו הדוב. באותה שנה זכה להופעת קמע בקומדיה "מכסחות השדים" המבוסס על הסרט המקורי מ-1984 בו שיחק מארי בתפקיד ראשי.
באפריל 2021 קיבל מארי את פרס מאלטין לאמן המודרני, הפרס היוקרתי ביותר המוענק במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי של סנטה ברברה. הפרס, הנושא את שמו של מבקר הקולנוע לנארד מאלטין, הוענק למארי על תרומתו רבת השנים לתעשיית הקולנוע.
חשדות למעשים מגונים בכוח
בעת צילומי הסרט "Being Mortal", באפריל 2022 התלוננה עוזרת הפקה בסרט כי מארי הצמיד אותה בכוח למיטה, רכן שכב עליה ונישק אותה בכוח. הפקת הסרט הופסקה והמפיקים ומארי נאלצו לשלם למתלוננת 100,000 דולרים לאחר הסכם סודיות שנחתם בין מארי, חברת ההפקה למתלוננת.
אברהם חלפי
אברהם חלפי (כ' באדר ה'תרס"ו, 17 במרץ 1906 – כ"ד בסיוון ה'תש"ם, 8 ביוני 1980) היה משורר ושחקן תיאטרון ישראלי. חבר בסגל השחקנים של תיאטרון האוהל ותיאטרון הקאמרי.
ביוגרפיה
חלפי נולד בעיר לודז' בפולין לשמואל ופייגה חלפי. לפי האנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו נולד חלפי ב-1 במרץ 1904, ועל פי תעודת הנישואים שלו, שנמצאה בארכיון המדינה, נולד בין 1903–1904. אך על פי עדותו של חלפי עצמו, בטופס בכתב ידו המצוי בארכיון גנזים, נולד ב-17 במרץ 1906. אחיו, המשורר שמשון חלפי, העיד שהסיבה לשני תאריכי לידה הרשמיים היא ניסיון זיוף שביצע אביו כדי להערים על השלטונות בפולין ולהמנע מגיוס לצבא, וכי תאריך הלידה הנכון הוא 1906.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עברה משפחתו לרוסיה. תחילה למינסק ואחר כך לאומן. חלפי למד בגימנסיה רוסית ושיחק בלהקת חובבים. ב-1922 חזר עם משפחתו לפולין, לעיר ברסט ליטובסק.
ב-31 ביולי 1924 עלה לארץ ישראל באוניה קוריניליה. בהגיעו לארץ הצטרף ל"גדוד העבודה" ועסק בחקלאות. ב-1925 התקבל לסטודיו של תיאטרון האהל, קולקטיב שהקימה ההסתדרות ושחקניו עבדו לפרנסתם בסלילת כבישים, ואת תפקידו הראשון על הבמה קיבל בהצגה "דייגים" שהועלתה ב-5.3.27. חלפי המשיך להיות בקולקטיב "האהל" עד שנת 1952, אז פרש ועבר לתיאטרון הקאמרי שנה אחר כך. הופעת הבכורה של חלפי בקאמרי היתה ב-28.6.1953, בתפקיד ראשי בהצגה "תעלולי נאסר א- דין". (שיחק כנאסר א- דין). בקאמרי גילם כשישים תפקידים שונים, כאשר בין תפקידיו הידועים נמנים: הפָּקיד אקאקי אקאקייביץ' בשמצ'קין בהצגה "האדרת" (1956) והאישון בהצגה "עוץ לי גוץ לי".
בשנת 1926 החל חלפי לכתוב שירה, ועד 1932 כתב בשפה הרוסית, כשהוא חותם על שיריו "א. אדם חלפי". שיריו הראשונים בעברית פורסמו ב-1933 בכתב העת "כתובים", ובשנת 1939 יצא לאור קובץ ראשון משיריו "מזווית אל זווית". שיר שלו שהתפרסם בתקופה זו, הוא "שיר הכד", בלחנו של מרדכי זעירא. בגיל 29, בשנת 1935, נישא לרופאה ילידת וינה, אנטוניה שולטס (בורשטיין), אך נפרד ממנה כשנה לאחר הנישואין (על פי העתקי תעודות מארכיון המדינה). זמן קצר לפני מותו התחתן עם השחקנית הצעירה כרמלה גיא (חלפי).
חלפי נפטר בתל אביב ב-8 ביוני 1980 בגיל 74 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
אחיו הצעיר הוא המשורר שמשון חלפי, אביה של המשוררת רחל חלפי. אחותו היא פנינה קונסטנטינר-גלעד.
לזמר אריק איינשטיין היה קשר מיוחד לחלפי, ששימש סנדקו בברית המילה ושהיה חבר לעבודה של אביו. ב-1988, הוציא איינשטיין אלבום משירי אברהם חלפי. על מצבתו של איינשטיין חרוטה שורה משיר של חלפי: "אני מצמצם את עצמי כדי נקודה אלמונית, שלא להטריד בגופי מלכויות".
שירתו
החל מאמצע שנות ה-30 נמנה חלפי עם חבורת המודרניסטים "קבוצת שלונסקי-אלתרמן", ושיריו התפרסמו בעיתון "דבר" ובכתבי עת. החל מקום המדינה זכתה שירתו להערכה רבה יותר מאשר קודם לכן.
דן מירון כתב: "לכל אורך התפתחותה עומדת שירת חלפי בסימן של כפילות: קביעות והמשכיות לעומת שינוי והתחדשות. שירה זו בלתי משתנה מבחינה תמטית. מתחילתה ועד סופה היא נותרה שירה הגותית-קונטמפלטיבית, שבה תוהה ״אני״ מבודד, ״חולם בסתר יחידותו״ כפי שניסח זאת המשורר, מושלך אל תוך חלל נפשי-קיומי לא מוגדר או הרוס, צופה מתוכו בעצמו, ומחפש ללא הרף דרכים ליציאה מעצמו אל הזולת האנושי, ואל ״אינפניו״ של אלוה, שיותר משהוא קיים הוא מבוקש... נגעה שירתו בעצבים החשופים של ציבור הקוראים יותר משעשתה זאת שירתם של בני דורו וקבוצתו."
ארכיונו מצוי במכון גנזים אשר בבית אריאלה בתל אביב.
"עטור מצחך"
יוני רכטר הלחין כמה משיריו של חלפי ובהם: "עטור מצחך", "סתו יהודי", "צער לך", "שיר על יונה בְּחלוני" ועוד.
מילות "עטור מצחך" נכתבו בידי חלפי בסוף שנות החמישים של המאה ה-20. השיר הולחן כ-20 שנה לאחר מכן בידי יוני רכטר, ופורסם לראשונה ב-1977 במסגרת אלבומו של אריק איינשטיין "ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ג'". השיר נחשב לאחד מהשירים היפים ביותר בזמר העברי.
הסרט "חייו מלאי שיר" של אורי משגב (2014) עוסק בכתיבת השיר.
חמציץ
חַמְצִיץ (שם מדעי: Oxalis; בלשון הדיבור, בעיקר באזור ירושלים, נקרא גם חַמְצוּץ) הוא הסוג המגוון והנפוץ ביותר במשפחת החמציציים. מבין כ-900 מיני חמציציים, 800 שייכים לסוג זה, הנפוץ ברחבי העולם פרט לאזורי הקטבים, כאשר תפוצתם גדולה במיוחד באזורים הטרופיים של ברזיל ומקסיקו, כמו גם בדרום אפריקה.
המינים בסוג הם חד-שנתיים או רב-שנתיים. עליהם מחולקים לשלושה, עשרה או יותר עלעלים עגולים, בעלי צורת לב או רומח, המסודרים בדור (סידור ספירלי או עיגולי של עלים או פרחים) בו העלעלים בעלי צורה פחות או יותר שווה. למרבית הסוגים ישנם שלושה עלעלים, ובהם העלים דומים לעלי תלתן, למרות שבתלתן העלעלים אינם מסודרים בדור, ובו ישנם שני עלעלים קטנים בצד ועלעל מרכזי גדול אחד. לפרחים חמישה עלי כותרת אשר לרוב מתמזגים בבסיסם, ועשרה אבקנים. צבע עלי הכותרת נע בין לבן לורוד, אדום או צהוב (הנפוץ בישראל). הפרי הוא הלקט קטן המכיל מספר זרעים. בחלק מהמינים ישנה פקעת, ולעיתים אף מתרבים בריבוי וגטטיבי.
למרות ששמו המדעי הוא Oxalis, שמו העממי באנגלית הוא Wood-sorrel.
החמציץ בישראל
אזור התפוצה הטבעית של הסוג חמציץ, כמו גם של משפחת החמציציים בכללותה, אינו כולל את ישראל. עם זאת, שני מינים בסוג הופצו לישראל בידי האדם וכיום הם מתרבים בה באופן טבעי (מינים פולשים) - החמציץ הנטוי והחמציץ הקטן - שניהם בעלי כושר רבייה גבוה.
החמציץ הנטוי בולט בפרחיו הצהובים דמויי המשפך ונפוץ בעיקר בגינות, מדשאות, שולי פרדסים ושטחים מושקים וחצי-מוצלים בעיר ובכפר. בשנים האחרונות, התפשט החמציץ הנטוי גם לשטחים פתוחים בטבע.
שימושים
מאפיין נפוץ בסוג חמציץ הוא תכולה גבוהה של חומצה אוקסלית, המעניקה לעלים ולפרחים טעם חמוץ. מכאן שמו בעברית, חמציץ, ובלועזית Oxalis. טעמו יכול להיות מרענן כאשר נלעס בכמות קטנה. אולם בכמות גדולה, הצמחים האלו רעילים, ומפריעים לעיכול תקין. בעבר היה נהוג להפיק גבישים של סידן אוקסלט כדי לטפל במחלות, ולהפקת מלח חמוץ (שנודע גם כ"מלח לימון"). החמציץ גם משמש לבישול (ראו קישורים חיצוניים).
מספר מינים גדלים כצמחי נוי בגנים, אך לעיתים הם מהווים עשבים פולשניים לגינות. הזן O. tetraphylla לעיתים נמכר בטעות כתלתן בעל ארבעה עלים (הנחשב מביא מזל טוב).
על המשמר (תוכנית טלוויזיה)
על המשמר הייתה תוכנית תחקירים תיעודית, בהנחיית לינוי בר-גפן ששודרה בערוץ כאן 11.
שידור התוכנית החל ב-17 באוקטובר 2017. במסגרת התוכנית משודרות כתבות תחקיר וחשיפות הנוגעות לחיי היום יום בישראל, כמו צרכנות, דיור, מזון, שחיתות וחוקים חברתיים. התוכנית שודרה בעבר מדי יום שני בכאן 11. ב-9 באפריל 2018 שודר הפרק האחרון של התוכנית.
בית ארתור רופין
היסטוריה
ארתור רופין היה ממיסדי שכונת רחביה, בהיותו זה שהחליט על רכישת הקרקע מהכנסייה היוונית אורתודוקסית על ידי חברת הכשרת היישוב. את ביתו של רופין תכננו האדריכלים אליעזר ילין ווילהלם הקר שתכננו מבנים רבים נוספים בשכונה. המבנה נבנה בסגנון הבינלאומי, אולם שילב מספר מוטיבים מזרחיים. הבנייה החלה בשנת 1924 והסתיימה בשנת 1925. היה זה אחד המבנים הראשונים בשכונה שנבנה על ידי פועלים עבריים. את פנים המבנה עצבה רעיתו של ארתור רופין - חנה.
על בניית הבית מספר רופין סיפר בזכרונותיו:
בעת הקמתו היה לבית קומה אחת, ובגינת הבית נבנתה בקתת גנן. הקומה השנייה נוספה בשנת 1931 והושכרה לדיירים. בביתו נהג ארתור רופין להיפגש עם מנהיגי היישוב העברי (ובהם אחד העם וחיים ארלוזורוב) ומנהיגי המנדט הבריטי (ובהם הנציב העליון ארתור ווקופ). ש"י עגנון נהג לבקר בבית דרך קבע.
רופין נפטר מהתקף לב בעודו עובד בגינתו, בשנת 1943. חנה רופין התגוררה בבית עד פטירתה בשנת 1985. בשנת 1989 נוספו למבנה ארבע קומות, בתכנונם של האדריכלים דורית ודורון הוק. המבנה המקורי נהרס ברובו ורק החזיתות נותרו.
נירה גל
נירה גל (נולדה ב-31 באוקטובר 1948) היא זמרת, שחקנית ומורה לפיתוח קול ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב בשם נירה גולדין. החלה את דרכה האמנותית בגיל 9 בהצגות לילדים בתיאטרון "תילון-תליל" בהנהלתו של מנחם גולן, ביניהן "מוטל בן פייסי החזן" (מוטל) מאת שלום עליכם ו"המלך מתיא הראשון" (מתיא) מאת יאנוש קורצ'אק. השתתפה בתחרויות הזמר "השרביט מורם" ו"תשואות ראשונות". את שירותה הצבאי עשתה במסגרת להקת פיקוד מרכז בתוכניתה "איפה המרכז" (1967) בבימויו של דני ליטאי, תחת הדרכתו המוזיקלית של יאיר רוזנבלום. הלהקה זכתה להצלחה גדולה ולהקלטת אריך נגן שכלל להיטים כ"גבעת התחמושת", "קום לך אל נינווה" ו"העיקר להיות בריא". כסולנית הלהקה, שרה גל את השיר "איזה ערב יפה" יחד עם קובי רכט שכתבה לאה נאור והלחינה נורית הירש ואת "אני ואתה" שכתב והלחין יאיר רוזנבלום. "אני ואתה" הופיע גם על התקליטון "גבעת התחמושת" שכלל שלושה שירים מתוך התוכנית "איפה המרכז". לאחר שהשתחררה מהצבא הזמין אותה המפיק גיורא גודיק לככב במחזמר "המכשפה" של אברהם גולדפדן, בו גילמה נירה את התפקיד הראשי של מיר'לה היתומה וביצעה את השיר "יהודים רחמו, רחמו". לאור הצלחת תפקידה כמיר'לה היתומה, בחר בה הבמאי דוד פרלוב להשתתף בפס הקול של סרטו העלילתי "הגלולה".
בשנה זו כיכבה נירה בהצגה "הכנסת כלה", המבוססת על ספרו של ש"י עגנון, שהועלתה בתיאטרון "הבימה" בעריכתו ובבימויו של יוסי יזרעאלי. את הצגה כולה ליוותה נירה בקולה בווקאליזות.
ב-1973 שיחקה בסרט "הסנדלר העליז" לצידם של יעקב בן סירא וגדעון זינגר.
ב-1975 הקליטה את אלבום הבכורה שלה "עוד חוזר הניגון". האלבום זכה להצלחה רבה ובלטו בו במיוחד שיר הנושא, שכתב נתן אלתרמן והלחין נפתלי אלטר, וחודש כעבור שנים על ידי ברי סחרוף לפרויקט "עבודה עברית" והביצוע המקורי ל"שיר על ברוש", שחודש על ידי מלחינו אריאל זילבר.
ב-1976 זכתה במקום הראשון בפסטיבל שירי יידיש, עם השיר "דער ניגון פון פרייד".
אלבומה השני "זה הזמן" הוקלט ב-1977 ויצא ב-1978. בלט בו במיוחד שיר הנושא, שכתב יורם טהרלב והלחין יאיר רוזנבלום, שהדריך מוזיקלית את גל בלהקה הצבאית.
במקביל להופעות בארץ הופיעה גל בגרמניה ובצרפת, באולם "אספס פייר קרדן" של האופנאי המפורסם פייר קרדן.
בשנת 1981 השתתפה בפסטיבל הזמר החסידי ה-13 וזכתה במקום השני עם שירו של ראובן סירוטקין "לא תבושי", שאותו שרה עם שלישיית ערד בהדרכתו של המנצח דניאל אורן. באותה תקופה עבדה כעיתונאית בשבועון "העולם הזה" והוציאה תקליטי שדרים, ביניהם "שיר משחק" (עלי מוהר ויצחק קלפטר) שזכה בפרס "תו חביב הנוער", במסגרת אירועי "עיר הנוער" 1981.
דני שושן החזיר לגל את ימי הזוהר כאשר כתב והלחין לה ב-1992 את השיר "קתרינה", שזכה להצלחה. ב-1993 יצא האלבום "נירה גל בהופעה חיה - 58 שירי ארץ ישראל במחרוזת חלק א'", אשר מתעד הופעה חיה של גל עם חבורת הזמר "רמים" ובו 58 שירי ארץ ישראל במחרוזות שונות, בהן מחרוזת משירי הסרט "נורית". בעקבות הצלחת האלבום (והראשון שלה שיצא על גבי תקליטור), יצאו ב-1994 וב-1998 אלבומי ההמשך, שהיו לרבי מכר. ב-1996 הוציאה את האלבום "זבשכ"ם", בו בלטו השירים "הלילה עוד צעיר" בדואט עם דוד דהרי, "אשה בצילה" (שכתב והלחין לה דני שושן) ,"על הבר" ו"זרות קרובות", שנכתבו והולחנו על ידי גל עצמה.
ב-2001 שיחקה בסרט "אסקימו לימון: החגיגה נמשכת" בתפקיד אמו של בנצי.
בשנת 2014 יצא לאור אלבום האוסף "עוד חוזר הניגון" הכולל את הביצועים המקוריים של שיר הנושא, "עוד חוזר הניגון", "שיר על ברוש", שירי פסקול הסרט "נורית", "בלדה על משורר", "זה הזמן", "שיר משחק", "אגדת אופליה" ואחרים. חלקם הוקלטו על-גבי תקליטי-שדרים טרם קיבוצם לאלבום האוסף.
פיתוח קול
גל למדה כתשע שנים ענפי מוזיקה שונים אצל המוזיקאי אגון קרטן. את ההסמכה הראשונה ללמד פיתוח קול קיבלה ב-1977 ממורתה לולה שנצר. ב-1998, סמוך לפטירתה, "ציוותה" שנצר על גל להמשיך את דרכה והורישה לה את התפקיד. ב-2003 יצא הספר "קולי - זה אני: המדריך השלם לפיתוח קול", יצירתן המשותפת של גל ושנצר. הספר הפך לרב מכר ונלמד עד היום במוסדות אקדמיים רבים. ב-2010 הוציאה גל את הספר "צרידות", העוסק בצרידות ובפתרונות להבראת הקול. לימדה בתיכון לאמנויות ע"ש תלמה ילין ובמכללה לתקשורת בתל אביב, במגמה לקריינות רדיו וטלוויזיה. כיום מלמדת בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי.
גל הייתה נשואה לשדרן יעקב בן-הרצל, עד למותו ב-2022, ולה בת אחת מנישואים קודמים.
משאיות פארגו
משאיות פארגו (באנגלית: Fargo Trucks) היה מותג משאיות וטנדרים שיוצר במקור בארצות הברית בשנת 1913 על ידי Fargo Motor Car Company.
דגמי "משאיות פארגו" יוצרו במספר ארצות, בגרסאות רבות, עד שנת 1978.
היסטוריה
בשנת 1922, השם "משאיות פארגו" הוחלף מחדש לקו משאיות שיוצרו על ידי קבוצת קרייזלר לאחר שהשלימו את רכישת את "פארגו מוטורס" בשנת 1928.
מאוחר יותר, קרייזלר קלטה את דודג' והחלה לייצר את קו המשאיות שלה. מכאן ואילך, משאיות פארגו היו כמעט זהות לדגמי דודג'.
בארגנטינה נעשה שימוש במוצרי פארגו למשאית דיזל בין השנים 1961–1967 (D-100, D-400, DP-400).
באוסטרליה שווקו דגמי דודג 'אמריקאים וגם בריטיים, יחד עם יחידות שהורכבו במקום, על ידי "קרייזלר אוסטרליה" עם מותגי דודג', פארגו או דה סוטו.
בנוסף, משאיות כבדות תוצרת ספרד נבנו על ידי חברת הבת קרייזלר הספרדית, כולל משאית 38 טון, שנמכרו בבריטניה כסדרת "דודג 300", יוצאו למספר מדינות כרכבי "פארגו".
השימוש בסימן המסחרי של פארגו הגיע לסיומו בארצות הברית כשדודג' פרש מעסקי המשאיות הכבדות האמריקאיות בשנת 1976, ובשנת 1978, כאשר "קרייזלר אירופה" נמכרה לקבוצת PSA.
המותג פארגו היה קיים בטורקיה במשך שנים ארוכות ועד למאה ה-21, מכיוון שמשאיות קלות וכבדות של "פארגו" ו"דה סוטו" היו מיוצרות על ידי היצרן הטורקי "Askam", ללא קשר טכני או עסקי עם קרייזלר בשנים האחרונות.
מגילת איכה
מְגִלַּת אֵיכָה היא קובץ של חמישה פרקי קינות, שחוברו ככל הנראה לפני חורבן ירושלים, בית המקדש הראשון והגליית תושביה, על ידי ישעיה. ונכנסו בהמשך לתנ"ך. שאלת זהות המחבר או שמא המחברים של הקינות שבספר לא נפתרה: המסורת היהודית, ובעקבותיה הנוצרית, מייחסות את כתיבת המגילה לנביא ירמיהו, אך ייחוס זה איננו מקובל במחקר.
בתנ"ך כלול הספר בחלק ה"כתובים", כאחת מחמש המגילות, ובקאנון הנוצרי הוא כלול בספרות "הנביאים הגדולים" שבברית הישנה כנספח לספר ירמיה. שמו הנוכחי של הספר בתנ"ך הוא "מגילת איכה", זאת משום היותו חלק מחמש המגילות, ועל שם התיבה הפותחת את החיבור "איכה ישבה בדד...". אולם שמו הקדום של הספר היה "קינות" או "קינות ירמיהו", והוא ניתן לו על שום תוכנו – כך כינויו בתרגום השבעים היווני: Θρήνοι Ιερεμίου (תְרֵנוֹי יֶרֶמִיוּ, קינות ירמיהו), כך כינויו גם בתרגום הוולגטה הלטיני: Lamentationes (לָמֶנְטָטִיוֹנֵס, קינות), וכך כינויו גם בספרות חז"ל: "קינות", "ספר קינות" או "מגילת קינות".
הספר מכיל שירות קינה ועוסק בחורבן ירושלים והגליית יושביה. הכותב מקונן על מצבה הנורא של ירושלים בשעת המצור ערב החורבן, על מצבה העגום והקשה של ירושלים ושל יושביה לאחר החורבן, ועל הסתר הפנים האלוהי בעקבותיו. הוא אף מצדיק את גזר הדין הקשה שנגזר על יושביה בשל חטאיהם ופשעיהם הרבים. ביהדות התקבע מנהג לקרוא את מגילת איכה בציבור בליל תשעה באב.
הספר בתנ"ך
קטעים ממגילת איכה נמצאו כבר במגילות קומראן, וניתן להעריך שבאותה תקופה כבר הייתה המגילה חלק מהקאנון המקראי, אולם אין יודעים מתי הוכנסה. בכתבי מחברים מהמאות הראשונות לספירה מוצאים שנמנו 22 ספרים למקרא, כמניין אותיות האלפבית, כאשר ספר איכה נחשב יחד עם ספר ירמיה (ומגילת רות עם שופטים).
מקומו בסדר הספרים בתנ"ך
בתרגום השבעים ובתרגום הפשיטתא הסורי הספר נכלל עם ספרות הנביאים הגדולים יחד עם ספר ירמיהו, ככל הנראה משום שהמסורות הקדומות ייחסו את חיבור המגילה לירמיהו.
לעומת זאת, בכתבי יד ובקודקסים של נוסח המסורה העברי מופיע החיבור בנפרד מספר ירמיהו, והוא מופיע בין חמש המגילות שבחלק הכתובים. כך גם חז"ל מונים אותו בין ספרי ה"כתובים".
מקומו בתוך סדר הכתובים בחלוקת הספרים היהודית הוא שונה במספר מקורות.
שם החיבור
לחיבורים המקראיים שני סוגי כינויים עבריים, האחד לפי המילה או המילים הפותחות את החיבור (כמו "בראשית", "ויקרא"), והאחר לפי עניין הספר (כמו "שופטים", "תהלים"). בתרגום השבעים לעומת זאת (ובעקבותיו גם בשאר התרגומים לשפות האירופאיות), נפוץ כינוי לפי סוג הספר, ולא לפי המילה הפותחת. ("גנסיס", תולדות, במקום 'בראשית'). לחלק מהספרים היו בעבר שני כינויים, הן כינוי לפי המילה הפותחת והן כינוי לפי העניין (כמו "ויקרא" ו"תורת כהנים", השוו עם השם היווני: לוויטיקון).
בנוגע למגילת איכה, הכינוי לפי המילה הפותחת "איכה" הוא הכינוי העברי-יהודי הנוכחי ("מגילת איכה" או "איכה") והוא מופיע במקורות יהודיים רק מתקופה מאוחרת, החל מימי הביניים. עם זאת, במסכת סופרים (חיבורה משוער לתקופת הגאונים, מאות 7–8 לספירה, או מאוחר יותר, סוף האלף הראשון לספירה) מופיע כבר הכינוי "איכה", לצד הכינוי "ספר קינות".
לעומת זאת, הכינוי שהיה נפוץ בעת העתיקה הוא הכינוי לפי תוכן החיבור, "קינות". הירונימוס, בהקדמתו למלכויות, נוקב בשם זה (cinoth) כינוי זה מופיע הן במקורות חז"ל והן בכתבי יד קדומים של המקרא מסוף האלף הראשון. ואף קודם לכן הוא משמש כשם החיבור בכל התרגומים. כך בתרגום השבעים היווני מכונה הספר Θρήνοι Ιερεμίου (תְרֶנוֹי יֶרֶמִיוּ, קינות לירמיהו), וכשתרגם הירונימוס את הספר ללטינית (הוולגטה), תרגם אף את שמו היווני,  Lamentationes (לַמֶנְטַטִיוֹנֶס, קינות). כמו כן כך שמו בתרגום ה"פשיטתא" הסורי - ܐܘܠܝܬܐ ܕܐܪܡܝܐ (אוליתא דארמיא, קינת ירמיהו). גם במקורות חז"ל מכונה הספר בשם קינות (ספר קינות או מגילת קינות או בצורה המקוצרת: "קינות'").
פתיח (פרולוג)
בנוסחים המתורגמים של איכה נשתמר פתיח (פרולוג) לספר המוסר מידע על מחבר הקינות, ירמיהו - בהתאם לאותו הפתיח. פתיח זה אינו קיים בנוסח המסורה, וייתכן שיש בכך כדי להצביע כי פתיח זה לא היה קיים בנוסח העברי במקור, וכי הוא נוסף רק בתקופה מאוחרת יותר (בין המאות אחרונות לפנה"ס למאות ראשונות לספירה).
נוסח הפתיח מופיע לראשונה בתרגום השבעים היווני, והוא מוסר בתרגום חופשי: "ויהי אחרי גלות ישראל וחורבן ירושלים, וישב ירמיהו לבכות, ויקונן את הקינה הזו על ירושלים, ויאמר: איכה". נוסח דומה מופיע גם בתרגום הוולגטה הלטיני ובתרגום הארמי (שחובר ככל הנראה במאות ה-7–8 לספירה).
מחבר הספר וזמנו
בנוסח המקרא של מגילת איכה, בהתאם לנהוג בעת העתיקה, אין כלל התייחסות לשמו של המחבר, וגם בגופה של המגילה אין כל רמז לכך.
בתרגום השבעים נאמר (בתרגום חופשי) "ויהי אחרי גלות ישראל וחורבן ירושלים, וישב ירמיהו לבכות, ויקונן את הקינה הזו על ירושלים, ויאמר: איכה". בעקבות פתיח זה הלכו המסורות הנוצריות כמו אלו של אוריגנס, אפיפניוס, והירונימוס (prologus galeatus ובפרולוג לאיכה, ראו) וייחסו את הספר לירמיהו.
המסורת היהודית אף היא ייחסה את הספר לירמיהו הנביא. כך בתרגום הארמי לאיכה ישנה תוספת דומה לתוספת היוונית. גם בתלמוד הבבלי מיוחס חיבור המגילה לירמיהו, ומסורת זו התקבלה בקרב שאר הפרשנים וההוגים היהודיים בימי הביניים. גם חלק מפרשני המקרא מהעת החדשה מקבלים את ירמיהו כמחבר איכה.
רוב חוקרי המקרא שוללים את זיהויו של ירמיהו כמחבר מגילת איכה. חוקרים אלה מזהים במגילה טקסטים של מחברים שונים ורואים בה יצירה המאוחרת לתקופת ירמיהו. לשיטתם, המסורת המייחסת את המגילה לירמיהו נבעה ממגמת הקדמונים ליחס ספר ששמו לא ידוע לדמות היסטורית ידועה ובעלת סמכות.
יש לציין כי ייחוס ספרים לדמויות היסטוריות הינו תופעה רווחת בכתבי הקודש, המוסברת כאמצעי למתן תוקף והכנסתם לקונצנזוס. כך למשל, מגילת רות מיוחסת לשמואל, מגילות שיר השירים וקהלת מיוחסות לשלמה וספר תהלים מיוחס לדוד, אך כל הייחוסים הללו אינם מקובלים במחקר. חוקר המקרא יאיר זקוביץ אף סובר כי הסיבה שהספר החיצוני בן סירא לא הובא בקהל כתבי הקודש, הנה בדיוק משום שלא יוחס לדמות היסטורית, ומחברו הזדהה בשמו.
בחז"ל ובקרב פרשני וחוקרי המקרא הובאו נימוקים ואסמכתאות לקביעה שירמיהו הוא מחבר המגילה. מנגד, הובאו טענות שונות אצל חוקרי המקרא מדוע זיהוי ירמיהו כמחבר איכה אינו סביר.
כך מסכם זאת חוקר המקרא, פרופסור יעקב קליין:
וכך מסוכמים הדברים בערך "איכה" באנציקלופדיה המקראית:
ירמיהו כמחבר איכה
קבוצה ראשונה של טענות נסמכת על זיהוי ירמיהו בחלקים אחרים של התנ"ך כמחבר מגילות או קינות.
על פי המקרא, בספר דברי הימים ב', חיבר ירמיהו קינות על מות יאשיהו (משוער לשנת 609 לפנה"ס). . יוסף בן מתתיהו, בן המאה הראשונה לספירה, אף מעיד לגביה כי בימיו היא הייתה עדיין קיימת: ייתכן שפרט זה גרם לכך שחיבור הקינות (איכה) יוחס ברבות הימים אף הוא לירמיהו.
בספרות חז"ל (בתלמוד הבבלי ובמדרשי האגדה למקרא) אף נטען שהקינות שחיבר ירמיהו על יאשיהו נמצאות במגילת איכה עצמה, וישנם מספר פסוקים אשר פורשו כרומזים על יאשיהו, שהמרכזי שבהם הוא: פירוש זה אינו מוכרח, ולמעשה ניתן לפרש את הפסוק בדרכים אחרות. למשל, חלק מפרשני המקרא מייחסים פסוקים אלו לצדקיהו שבימיו חרבה ירושלים, או לגדליה בן אחיקם שנהרג לאחר החורבן.
חוקר המקרא שמעון ברנפלד (1924) מצדד בזיהוי החז"לי של מגילת איכה עם אותו ספר קינות המוזכר בדברי הימים, והוא מציע שמגילת איכה הכילה בתחילה פרקים נוספים שאבדו במרוצת הדורות, לעומתו סבורים אחרים כי "הקינות" בדברי הימים אינן מכוונות לאיכה, והם מציעים כי ייתכן והן מכוונות לקינות אחרות אפשריות מתוך ספר ירמיהו כמו, או ל, או שמא הקינות הללו פשוט אבדו.
מלבד האזכור שהובא לעיל על ירמיהו כמקונן על יאשיהו, הוא מתואר במקומות נוספים במקרא כנושא קינות. למשל:, ומקצתן אף משוקעות בספר ירמיהו (למשל ), והיו שהציעו לראות בזה חיזוק לטענה שהוא כתב גם את הקינות שבאיכה.
מקור אפשרי נוסף מן המקרא כסמך לכך שירמיהו חיבר מגילה זו מובא בתלמוד הבבלי, המדובר ב"מגילה" ששרף המלך יהויקים (605 לפנה"ס) המתוארת ב בספר ירמיהו עצמו,, אותה מזהה התלמוד הבבלי עם מגילת איכה. אולם כבר האבן עזרא דוחה סברה זו ממספר נימוקים, וכך גם חוקרי המקרא מהעת החדשה, המפרשים שמגילה זו מכוונת לאוסף נבואות חורבן של ירמיהו, ששימשו כבסיס לספר ירמיהו.
בחינת התאמות בין ספר ירמיהו לספר איכה
קבוצה שנייה של ראיות נסמכת על התאמות לשוניות ותוכניות בין ספרי ירמיהו ואיכה.
קיים דמיון לשוני רב בין ספר ירמיהו למגילת איכה. לדוגמה: באיכה נאמר, ובירמיהו נאמר , ועוד רבים.
התפיסות הבאות באיכה מתאימים לנאמר בספר ירמיהו: החורבן בא על העם כעונש מה', נביאי השקר שלא הוכיחו את העם – אשמים בחורבן, הצדקת הדין, בקשת הסליחה והנקמה בגויים - ועוד.
אולם מנגד ישנם תפיסות באיכה הסותרות לתפיסות המובאות בספר ירמיהו.
חלק מהתיאורים ב מתאימים לידוע על ירמיה מספר ירמיהו – לפי ספר ירמיהו, ירמיהו נרדף על ידי אויבים רבים שלעגו לו והכו אותו ואף ישב בבית האסורים זמן רב, וכך גם עולה מהקינה השלישית באיכה.
אולם מנגד ישנם אירועים המוזכרים באיכה המעוררים קשיים בייחוסם לירמיהו עצמו. כך כמה מהתיאורים האישיים בפרק ג', כמו "גדר דרכי בגזית" ועוד, לכאורה אינם מתאימים לירמיהו. כמו כן מחבר המגילה כתב בזמן שהוא עצמו הזהיר כל העת מפני כך בנבואותיו בספרו.
הערכת תקופת חיבור הקינות
אולם כמה מהתיאורים בספר נראה כי חוברו בתקופה מאוחרת יותר. כך למשל בסיום המגילה נאמר:, ומשמע שהדברים נכתבו זמן רב לאחר החורבן.
עובדה זו גם מעלה קושי על ייחוס המגילה לירמיהו, משום שירמיהו הורד מן הארץ, על פי המתואר בספרו, זמן קצר לאחר החורבן, לאחר הריגת גדליה בן אחיקם (ראה ) לגבי הקינה השלישית, עמימותה מקשה על קביעת תקופת חיבורה.
בין חוקרי המקרא היו שטענו שהאקרוסטיכון הוא תופעה סגנונית מאוחרת שפותחה בתקופת בית שני, ומשום כך הקינות שבמגילה חוברו או לפחות התגבשו סופית בתקופה מאוחרת.
הערכת מחבר יחיד או מספר מחברים לאיכה
סידור האקרוסטיכון האלפביתי בפרק א' שונה מיתר הפרקים; בפרק א' האלפבית מסודר בסדר המקובל כיום, ואילו בפרקים האחרים הפ' קודמת לע'. עובדה זו הביאה מספר מלומדים לטעון כי פרק א' חובר על ידי מחבר שונה משאר הפרקים. אם כי יצוין כי בעד נוסח שבמגילות קומראן מופיע סידור הפסוקים בפרק א כבשאר הפרקים, כאשר האות פ' קודמת לאות ע' (ראו על כך בפסקה ).
נימוקים נוספים נגד הזיהוי המסורתי
כמו כן, העובדה שבסדר הספרים בתנ"ך מקובל לסדר את הספר בחלק הכתובים שבו, ובנפרד מירמיהו המשויך לחלק ה"נביאים", מצביע, לדעתם, על כך שמסדרי התנ"ך לא ראו בו חיבור של ירמיהו עצמו.
מבנה ותוכן המגילה
המגילה מחולקת לחמש קינות; הקינה הראשונה, השנייה והרביעית דומות זו לזו באופיין ובמבניהן. כולן פותחות במילת הקינה "איכה", וכולן מונות 22 פסוקים, כאשר הם מסודרים באקרוסטיכון אלפביתי.
הקינה השלישית מונה גם היא פסוקים בסדר אלפביתי, אולם היא שונה מיתר הקינות בכך שהיא מונה 66 פסוקים, שלושה פסוקים לכל אות, ובנוסף בקינה זו אין מוזכר מפורשות חורבן יהודה או ירושלים.
הקינה החמישית מכילה גם היא 22 פסוקים, אולם ללא כל סידור אלפביתי.
תוכן המגילה
הקינות שבמגילה (למעט הקינה השלישית, ראו להלן) עוסקות בקינה על חורבן העיר ירושלים, הרעב שפקד את יושביה בטרם החורבן, והגורל הקשה של יושביה עם חורבנם. הקינות מתארות רעב קשה, ואף מתארות אירועי קניבליזם שנגרמו עקב הרעב.