cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קווטיאפין
תופעות לוואי
השימוש בתרופה מקושר בחלק מן המקרים לעליה במשקל, כאשר אצל חלק מן החולים נרשמה עליה ניכרת במשקל. עליה מתונה בקצב הלב, בעצירות ובאנזימי כבד נרשמה אף היא. מקובל לבחון את תפקוד העדשה לפני מתן התרופה ולאחריה לאור מספר חששות שהועלו עקב ניסויים מסוימים על חיות באשר להיווצרות קטרקט. עם זאת חששות אלו טרם אומתו במחקרים קליניים אצל בני אדם.
תופעות לואי זמניות, החולפות בדרך כלל תוך מספר שבועות, כוללות עליה ברמת הפרולקטין המשבשת את התפקוד המיני, בחילה, יובש בפה, שלשול או עצירות.
תופעות לואי נדירות כוללות סוכרת, מאניה, כאבי שרירים, הזעה, ורעד.
מינון
מינון התרופה נע בין 25 מ"ג, 100 מ"ג ועד 200 מ"ג לטבלית. במחלת הסכיזופרניה המינון הממוצע המקובל הוא מינון מטרה של 400 ועד 600 מ"ג ליום, באירועים של מאניה המינון המקובל יכול להגיע ל-800 מ"ג ליום ובמצבי דיכאון הקשורים למחלה בי פולארית המינון המקובל הוא 300 מ"ג ליום. במצבים של אינסומניה הטיפול המקובל נע בין 25 מ"ג ל-300 מ"ג בלילה. נמצא כי לפעמים קיימים חולים אשר מפיקים תועלת מרמות גבוהות אף עד 1,200 מ"ג ואפילו 1,600 מ"ג ליום. ניתן גם לתת את התרופה פעם אחת ליום בלבד ולהשיג אפקטיביות על אף זמן מחצית החיים הקצר יחסית, זאת מכיוון שהרצפטור לתרופה עודנו פעיל גם לאחר שרמת התרופה יורדת בדם. לצורך מתן פעם ביום נעזרים בצורות בעלות שחרור מושהה Seroquel XR.
היסטוריה
קווטיאפין פותח במעבדות חברת התרופות אסטרהזניקה כחלק מתרופות הדור השני של התרופות אנטיפסיכוטיות. הוא אושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי בשנת 1997. שווק בשמות Seroquel Quepin, Syquel Ketipinor ועוד.
באפריל 2010, קנס משרד המשפטים האמריקני את אסטרהזנקה בסכום של 520 מיליון דולר, על השיווק האגרסיבי של סרוקואל לשימושים. לפי משרד המשפטים, "החברה גייסה רופאים שישמשו ככותבים לכאורה, של מאמרים שנכתבו על ידי סופרי צללים על מחקרים שהרופאים הללו לא ערכו. לאחר מכן, השתמשה אסטרהזנקה במחקרים ומאמרים אלו כבסיס להודעות קידום מכירות בנושא שימושים לא מאושרים בסרוקוול. תביעות מרובות נוספות הוגשו בנוגע לתופעות הלוואי של קווטיאפין, בעיקר לגבי סוכרת.
כ-10,000 תביעות הוגשו נגד אסטרהזנקה בטענה שקוטיאפין גרם לבעיות בריאות - החל מ'דיבור מרוח' ונדודי שינה כרוניים וכלה במוות.
בשנת 2011 פג תוקף הפטנט של התרופה.
פליירינג
פליירינג הוא מופע ראוותני של הכנת קוקטיילים תוך כדי הטלה באוויר ותפיסת בקבוקים, שייקרים, כוסות ועוד. בדרך כלל נקשר פליירינג עם להטוטנות.
היסטוריה
התיעוד המוקדם ביותר של פליירינג מתייחס לברמן ג'רי "הפרופסור" תומאס (באנגלית: Jerry Thomas) בסוף המאה ה-19.
בקולנוע
סרט הקומדיה "Bottoms Up" עוסק בברמן (ג'ייסון מיוז) המנסה לגייס כסף כדי להציל את המסעדה של אביו על ידי זכייה בתחרות פליירינג.
גזלייט (סדרת טלוויזיה)
גזלייט היא מיני-סדרה מסוגת מותחן פוליטי אמריקאית המבוססת על העונה הראשונה של הפודקאסט "Slow Burn" מאת ליאון נייפאך. בסדרה מככבים ג'וליה רוברטס, שון פן, דן סטיבנס, בטי גילפין, שיי ויגהאם ודארבי קאמפ. הסדרה הוקרנה לראשונה בערוץ Starz ב-24 באפריל 2022.
תקציר העלילה
הסדרה עוסקת בפרשת ווטרגייט ומתמקדת בכמה סיפורים שלא סופרו, כולל הכפופים לנשיא ריצ'רד ניקסון, קנאים ומלשינים שבסופו של דבר יפילו את כל המנגנון. הסיפור מתרכז במרתה מיטשל, אשת חברה מפורסמת מארקנסו ואשתו של התובע הכללי הנאמן של ניקסון, ג'ון נ. מיטשל. למרות השתייכותה למפלגה הרפובליקנית, היא האדם הראשון שהשמיע בפומבי את דעותיו על מעורבותו של ניקסון בווטרגייט, מה שגרם הן לנשיאות והן לחייה האישיים להתפרק. בתור התובע הכללי, מיטשל נאלץ לבחור בין מרתה לנשיא.
הפקה
גזלייט הוא מותחן פוליטי המבוסס על העונה הראשונה של הפודקאסט "Slow Burn" מאת ליאון נייפאך. הסדרה הופקה על ידי Universal Content Productions הוכרזה בפברואר 2020, עם סם אסמייל כמפיק בפועל וג'וליה רוברטס, שון פן, ארמי האמר וג'ואל אדגרטון אשר לוהקו לתפקידם ראשיים. אדגרטון גם היה אמור לביים את הסדרה יחד עם אחיו נאש אדגרטון. האמר עזב את הסדרה עקב התחייבויות קודמות. בפברואר, הסדרה נמכרה לערוץ הטלוויזיה Starz, ושני האחים אדגרטון עזבו את הפרויקט. לאחר מכן מאט רוס הופקד על הבימוי. דן סטיבנס לוהק להחליף את האמר באפריל, כאשר בטי גילפין, דארבי קאמפ ושיי וויגהאם לוהקו במאי וויגהאם החליף את אדגרטון.
הצילומים החלו באותו חודש בלוס אנג'לס, קליפורניה. ביולי 2021, אליסון טולמן, ג'יי סי מקנזי, כריס באואר, כריס מסינה והאמיש לינקלייטר לוהקו לתפקידים חוזרים. פן סירב לחזור לסדרה עד שכל צוות השחקנים והצוות בהפקה קיבלו את החיסון נגד הקורונה. בספטמבר, האולפנים ופן הגיעו לפשרה שבה פן יצלם את הסצנות שלו לאחר שבועיים עם צוות הפקה מחוסן. . ב-2 בפברואר 2022, פורסם תאריך הקרנת הבכורה ב-24 באפריל 2022. .
חטיבת גבעתי
חטיבת גבעתי (חטיבה 84) היא חטיבת חיל רגלים סדירה בצה"ל, הנמצאת תחת עוצבת הפלדה. החטיבה הוקמה בשנת 1983 ונקראה על שם חטיבת גבעתי שפעלה במלחמת העצמאות.
חיילי חטיבת גבעתי חובשים כומתה סגולה עם סמל חיל הרגלים ונועלים נעליים שחורות. סמלה של החטיבה משלב בתוכו את סמלי חטיבת גבעתי שלחמה בתש"ח וסיירת שקד.
היסטוריה
"חטיבת גבעתי" הייתה חטיבת חיל רגלים של צה"ל שפעלה במלחמת העצמאות בתש"ח (1947-1948). בשנת 1956 פורקה החטיבה ומיד הוקמה מחדש כחטיבת מילואים. נקראת גבעתי תש"ח וגם גבעתי במילואים (חטיבה 5, חטיבה 17).
גבעתי תש"ח (1947–1948)
חטיבה מספר 5, שנקראה גם חטיבת "גבעתי", הוקמה על ידי ארגון ההגנה כאחת משש החטיבות הראשונות בתקופה שקדמה למלחמת העצמאות. החטיבה הוקמה על בסיס יחידות חי"ש שלחמו במרחב תל אביב והדרום, כוחות מח"ל וכן גדוד אצ"ל.
מיד לאחר עצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר, כאשר הותקף היישוב היהודי, הטיל המטה הארצי של ההגנה את משימת הקמתה של החטיבה על שמעון אבידן - שהיה מפקד ותיק בהגנה ובפלמ"ח. השם "גבעתי" היה שמו המחתרתי של שמעון אבידן בתקופה שקדמה לקום המדינה.
ב-13 בספטמבר 1948 נערך ברחובות מסדר החגיגי של חטיבת גבעתי, ובו השתתפו אלפי חיילים על נשקם וכלי רכבם. על כתף שמאל של כל חייל התנוסס, לראשונה, תג היחידה של גבעתי, חרב ומשני צדיה עלי צבר.
גבעתי במילואים (1956–הווה)
בדומה ליחידות אחרות בצה"ל, גם "גבעתי" פשטה ולבשה צורה. בקיץ 1956 הוחלט על פירוק החטיבה ולאחר שלושה חודשים היא הוקמה שנית תחת השם "חטיבה 17". חטיבה 17 המשיכה לשאת את השם "גבעתי" ומאוחר יותר הוחזר שמה לחטיבה 5. כחטיבת מילואים השתתפה חטיבה 5 במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים, במהלכה הוסבה לחטיבת חי"ר משוריין (חרמ"ש). החטיבה השתתפה גם במלחמת שלום הגליל ובאפריל 1989 הוחלט על הסבתה של החטיבה לחטיבת חי"ר מעולה (חיר"ם). על אף הקשר הישיר בין חטיבה 5 לחטיבת גבעתי תש"ח, אין כיום קשר ישיר בין חטיבה 5 לחטיבת גבעתי הצעירה.
גבעתי המחודשת (1983–הווה)
נוכח אירועי מלחמת לבנון הראשונה, בנובמבר 1982, הטיל הרמטכ"ל רפאל איתן על אלוף-משנה יהודה דובדבני את משימת הקמת חטיבת גבעתי החדשה כחטיבת חיל רגלים סדירה. חטיבה זו נקראה "גבעתי" - כשמה של חטיבת גבעתי תש"ח שלחמה במלחמת העצמאות. סמלה של החטיבה משלב בתוכו את סמלי חטיבת גבעתי תש"ח וסמלי סיירת שקד. עד תחילת שנות התשעים היה לחטיבת גבעתי יעוד נוסף - יכולת החפה (נחיתה על החוף מכלי שיט) שהתבססה על הנחתת היחידה של צה"ל - אח"י בת שבע. בסוף מסלול בוצע תרגיל החפה שאחריו הלוחמים היו מקבלים סיכת החפה (תנין), אשר עם הזמן הפכה לסיכת לוחם לכל דבר, עד שהוחלפה בסיכת הלוחם הנוכחית . מפקדה הראשון של גבעתי היה יהודה דובדבני. החטיבה המתחדשת התבססה על סגל פיקוד שגויס מכל חטיבות החי"ר ובין השאר על מתגייסים מישיבות ההסדר שהיוו חלק ניכר מחיילי החטיבה בשלב ההקמה. החטיבה הוקמה על בסיס גדוד 424 "שקד" - נצר לסיירת שקד, שאליו הצטרפו גדוד 432 "צבר", גדוד 435 "רותם"; וכן פלוגת הסיור (פלס"ר), פלוגת הנ"ט (פלנ"ט), פלוגת ההנדסה (פלחה"ן), ופלוגת הקשר (פלחי"ק).
עם הקמתה עברו חיילי החטיבה את שלב הטירונות ביחד עם לוחמי חטיבת גולני בבסיס בזק הממוקם לא רחוק מג'נין, לאחר תקופה קצרה עברה החטיבה לבסיס קציעות המשמש אותה עד היום.
גבעתי הצעירה נלחמה לסירוגין בלבנון, ולאחר הנסיגה לרצועת הביטחון, ברצועת הביטחון בלבנון וברצועת עזה. בעקבות הנסיגה מלבנון בשנת 2000 עברה החטיבה לפיקוד הדרום והוצבה בגזרת רצועת עזה, שם הובילה שורה של מבצעים כנגד הטרור בהם נהרגו מאות מחבלים. היחידה שרתה ברצועה עד לביצוע תוכנית ההתנתקות באוגוסט 2005 ואחריו הוצבה בגזרת עוטף עזה. על פעילותה ללוחמה בטרור ברצועת עזה בזמן האינתיפאדה השנייה והלחימה ברצועת עזה מההתנתקות עד מבצע עופרת יצוקה (2000–2009) זכתה החטיבה להערכה רבה ואף למספר פרסים וצל"שים, כולל פרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות לשנת 2002 ולשנת 2004.
בינואר 2016 הוכפפה החטיבה לעוצבת הפלדה (אוגדה 162) במסגרת מעבר עוצבה זו לפיקוד דרום וארגון האוגדות והחטיבות הסדירות במסגרת תוכנית רב-שנתית "גדעון".
בעשור השני של המאה ה-21 שמה חטיבת גבעתי דגש על תחום הצליפה. ההשקעה נשאה פרי ומאז שלהי אותו עשור, צלפי גבעתי מתברגים בצמרת צה"ל כולל זכייה באליפויות הצליפה של צה"ל הנערכות מידי לשנה.
האינתיפאדה השנייה
בשנות האינתיפאדה השנייה חטיבת גבעתי הייתה חטיבת החי"ר העיקרית שמוצבת ברצועת עזה ואחראית על המלחמה בטרור שם, ביחד עם גדוד שמשון, כוחות שריון, גדוד להב של חיל ההנדסה הקרבית וחיל האוויר. במהלך פעילותם שם הרגו כוחות גבעתי מאות מחבלים, אך הפשיטות בעומק מחנות הפליטים הצפופים של עזה והפעילות השוחקת והיומיומית תחת אש בציר פילדלפי גרמו להם גם לאבדות.
ב-22 בדצמבר 2003, התקבל מידע על שני מחבלים אשר מתקרבים לעבר עמדה צה"לית. מפקד פלוגת החוד של גדוד "צבר", סרן, וסגנו, סגן יצאו עם חוליית הפיקוד לכיוונם. בחילופי האש שהיו במהלך ההיתקלות עם המחבלים נהרגו שני המפקדים.
ב-11 במאי 2004 התפוצץ נגמ"ש M-113 בשכונת זייתון בעזה ו-6 אנשי צוותו, מהפלחה"ן, נהרגו בפיצוץ. למחרת, ב-12 במאי, פוצץ נגמ"ש M-113 נוסף בציר פילדלפי ו-5 אנשי צוות המנהרות שבו, נהרגו. אירועים אלה כונו אסון הנגמ"שים. צה"ל ערך שני מבצעים גדולים להחזרת הגופות, שבהם נהרגו עשרות מחבלים ונהרסו עשרות בניינים בשכונת זייתון וברפיח. בגלל איומו של צה"ל להמשיך לסרוק עד שכל הגופות יוחזרו, וההרס הרב שגרמו הדחפורים המשוריינים נכנעו המחבלים והעבירו את שרידי הגופות לצלב האדום.
חטיבת גבעתי נטלה חלק מרכזי במבצע קשת בענן ברפיח וכן במבצע ימי תשובה בצפון רצועת עזה שמטרתו היה למנוע ירי רקטות קסאם על שדרות.
מבצעים ברצועת עזה עד מבצע צוק איתן
בחודשים יולי ואוגוסט 2006 נטלה החטיבה, חלק מרכזי במבצע גשמי קיץ, במהלכו נהרגו למעלה מ-200 מחבלים.
בתחילת מרץ 2008 הובילה החטיבה (יחד עם חטיבה 188 וכוחות נוספים) את מבצע "חורף חם" במחנה הפליטים ג'באליה ובשכונת סג'עיה. שניים מלוחמי החטיבה (סמ"ר דורון אסולין מגדוד הסיור וסמ"ר ערן דן-גור מגדוד שקד) נהרגו בפעילות זו, שבה נהרגו יותר מ-120 פלסטינים.
במבצע עופרת יצוקה (סוף 2008-ינואר 2009) פעלה החטיבה בשכונותיה הדרומיות של עזה, זייתון ותל אל-הווא.
מבצע צוק איתן
במבצע צוק איתן לחמה החטיבה בדרום רצועת עזה תחת פיקודו של אלוף-משנה עופר וינטר. במהלך המבצע פגעה החטיבה במחבלים רבים והשמידה מנהרות לחימה ותשתיות אשר שימשו את ארגון החמאס. החטיבה זכתה להערכה רבה על לחימתה: יחידת רימון קיבלה את צל"ש אלוף פיקוד הדרום, לוחם סיירת גבעתי קיבל את עיטור המופת, ותשעה מלוחמי החטיבה קיבלו צל"ש על לחימתם. חמישה מלוחמי החטיבה נהרגו בקרבות.
צק"ח גבעתי
יממה לאחר שנמצאו גופות שלושת הנערים, ב-1 ביולי הוקם צוות קרב חטיבתי המבוסס על חטיבת גבעתי. הצק"ח כלל את גדוד צבר, גדס"ר גבעתי ויחידת רימון, גדוד 101 מחטיבת הצנחנים, גדוד 52 מחטיבה 401 וגדוד 603 מחיל ההנדסה הקרבית. התוכנית האופרטיבית של הצק"ח כללה איגוף שקט של כוחות החמאס ותקיפתם מהעורף.
לאחר שבבוקר ה-17 ביולי ניסתה חוליית מחבלים לחדור לישראל באזור קיבוץ סופה, החל שלב התמרון הקרקעי. בלילה שבין ה-17 ל-18 ביולי פשטו יחידת רימון וגדוד צבר על שדה התעופה בדהניה, ועד הבוקר כותר המתחם על ידי גדוד צבר וטוהר על ידי יחידת רימון. במקביל, תקפו כוחות גדוד 101 וגדוד 52, בסיוע פלוגה מגדוד 603, את שכונת מעמר שבפרברי רפיח. ארגון החמאס הקים בשכונה מתחם מבוצר וניהל אש צלפים ומרגמות כנגד הכוח המתקדם לעבר השכונה. במהלך הלילה הצליח הכוח להתקדם פחות מ-3 קילומטר אל תוך רצועת עזה, בתנועה שארכה כ-8 שעות.
ב-18 ביולי החלו לוחמי מגדוד 603 ומיחידת רימון לאתר את פירי המנהרות במתחם שדה התעופה בדהניה. עד הצהריים אותרו במרחב שלושה פירי מנהרות. במהלך היום העמיק גדוד צבר את אחיזתו בפאתי רפיח. במקביל, ניסה החמאס לפגוע בכוחות גדוד צבר, בין השאר באמצעות חמור תופת ואופנוע תופת. גדוד 603 איתר במהלך היום ארבעה פירי מנהרות ופעל לנטרול כל פירי המנהרות שנמצאו. גדוד 101 איתר במהלך היום 5 פירי מנהרות, והמשיך להתקדם אל תוך שכונת מעמר בשני מאמצים: פלוגת החרמ"ש של גדוד 52 מדרום ופלוגת החוד של גדוד פתן מצפון, יחד עם הפלוגה המסייעת.
ב-19 ביולי נשלח גדוד הסיור החטיבתי לאתר ולהשמיד מנהרת תקיפה נוספת באזור רפיח. הגדס"ר לא נתקל בכוחות אויב ולא איתר את פיר המנהרה, ולאחר יממה שונתה משימת הגדס"ר והוא יצא מהמרחב. גדוד 52 נערך ממגנן, אך מחבל שיצא מפיר מנהרה הצליח לירות פגז RPG על אחד הטנקים, פצע את קצין המבצעים של הגדוד והשבית את טנק המג"ד. גדוד 101 ספג את ההרוג הראשון שלו, כאשר בשעות הערב נשלחה מחלקת התצפית של הפלוגה המסייעת להתמקם במבנה שולט. בדרכם למבנה זיהה מפקד הכוח סככת פח חשודה, ולאחר שהסככה נסרקה נפתחה אש מתוכה, ממנה נהרג סמל.
ב-20 ביולי נמשכה הלחימה, כאשר לוחמי גדוד 101 זיהו שני פירי מנהרות נוספים. במקביל, פעלו לוחמי גדוד 603 להשמדת פירי המנהרות שזוהו. במהלך פעולתם, זיהו לוחמי הגדוד חוליית מחבלים מתקרבת לעברם, והקפיצו מסוק קרב שהשמיד את החוליה.
מבצע שובר גלים
במהלך המבצע סיירת גבעתי תפסה קו בגזרת שכם וניהלה לחימה כנגד חוליות של ארגוני הטרור, ובהם, ארגון גוב האריות. במהלך התעסוקה המבצעית שארכה למעלה מחצי שנה פעלו הלוחמים במאות פעולות כנגד יעדי טרור, פגעו בעשרות מחבלים חמושים ולקחו חלק במבצע כנגד המפקדה הראשית של גוב האריות.
באוקטובר 2022 במהלך פעילות במרחב שכם, חוליית מחבלים רכובה פתחה בירי לעבר כוח של סיירת גבעתי, אירוע בו נפל לוחם הסיירת עידו ברוך.
גדוד שקד (424)
גדוד שקד (424), הוקם מחדש בשנת 1978, והיה גדוד עצמאי בפיקוד דרום. הוקם מגדוד חרמ"ש 519, עורב שריון ו-2 פלוגות נח"ל מתחלפות שהיו מגיעות אליו. בשנת 1983 היה לגדוד הראשון של חטיבת גבעתי וממשיך דרכה של סיירת שקד. הגדוד מורכב מחמש פלוגות: פלוגת סיוע מנהלתי, רובאית, פלחוד, מסייעת ומבצעית.
סמל הגדוד הוא כנפיים, המסמלות את סיירת שקד, ארץ ישראל, המסמלת את הגנת הגדוד על ארץ ישראל במשימותיו השונות, וחרב, המסמלת גדוד חי"ר לוחם ומובחר. הגדוד נלחם בלבנון שנים רבות אך את עיקר תהילתו קצר ברצועת עזה, שם הוצב ברציפות מאפריל 2001 ועד ביצוע תוכנית ההתנתקות.
בשנת 2018 היה לגדוד הראשון בחטיבה הקולט את הנמ"ר.
גדוד צבר (432)
גדוד צבר (432) הוקם בשנת 1983. מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה נמצא הגדוד בלחימה מתמדת בגזרת עזה.
סמל הגדוד הוא צבר, על שם שיחי הצבר בהם השתמשו התושבים הערביים בארץ ישראל לסימון גבולות חלקות האדמה שעיבדו כשם ש"גבעתי" יגן על הגבולות, וכן רמז למושג "צבר" - ישראלי יליד הארץ. הגדוד מורכב משש פלוגות: פלוגת סיוע מנהלתי, פלוגת הטורפים, פלוגת הפושטים, פלוגת החוד, מבצעית ומסייעת.
בדצמבר 2014 הדיח הרמטכ"ל את מפקד הגדוד לירן חג'בי לאחר שנחשד בהטרדה מינית ושיבוש הליכי חקירה.
גדוד רותם (435)
גדוד רותם (435), הוא הגדוד הצעיר מבין שלושת הגדודים של החטיבה. הגדוד הוקם בשנת 1984, בעוד השאר הוקמו קודם לכן. הגדוד מורכב מחמש פלוגות: מסייעת, מבצעית, רובאית (פלוגת חוד), פלוגת תומר, פלוגת חשיפה תקיפה ופלוגת המפקדה (פלס"ם). סמל הגדוד הוא רותם, על שם שיח הרותם שגדל במדבר ונאחז בחוזקה באדמת ארץ ישראל בשורשיו העמוקים.
גדוד רותם היה הגדוד היחיד בחטיבה שנכנס לעומק לבנון במלחמת לבנון השנייה. בשנת 2017 זכה במקום הראשון באליפות צה"ל בצליפה, הן בבית גדודי החי"ר והן בסיכום הכולל.
גדס"ר גבעתי (שועלי שמשון)
גדוד הסיור (846) של חטיבת גבעתי (כונה גם גדס"ר גבעתי), נקרא על שם סיירת שועלי שמשון שפעלה במלחמת העצמאות. הגדוד הוקם בשנת 2001, והיה לגדוד הסיור החטיבתי הראשון, שבו אוחדו ארבע הפלוגות החטיבתיות הייעודיות לגדוד אחד, במסגרת ארגון מחדש של חטיבות החי"ר. התקיים במתכונת זו עד שנת 2019, אז שונה שמו לסיירת גבעתי. פלוגות הגדוד היו:
סיירת גבעתי
בשנת 2019, ביצע צה"ל שינוי בגדוד הסיור של החטיבה ובפלוגותיו. שם הגדוד שונה מ"גדס"ר גבעתי" ל"סיירת גבעתי" וכעת הוא מוגדר כסיירת. הפלוגות הייעודיות מגדוד הסיור הוסבו ל-4 פלגות המתמחות בפשיטה, סיור, חבלה, לוחמה בשטח בנוי, לחימה בתוואי תת-קרקע, צלפים והפעלת טילים נגד טנקים.
מפקדי סיירת גבעתי
הגדוד עוטר בשנת 2005 בעיטור המופת על רצף פעילויות מוצלחות ברצועת עזה.
פלס"ר גבעתי
פלס"ר (פלוגת הסיור) גבעתי הוקמה בשנת 1983, וחדלה לתפקד כיחידה עצמאית בחטיבה, לאחר ארגון מחדש של חטיבות החי"ר ויצירת גדוד סיור חטיבתי בשנת 2001. בסיס היחידה היה מחנה 'עמוס ירקוני' או בשמו העממי 'משמר הנגב' על שם הקיבוץ הסמוך. מסלול האימונים ארך כשנה ושמונה חודשים והוא כלל בין השאר אימוני חי"ר מתקדמים, לוחמה בטרור, ניווטים וסיור. בנוסף לכך צורף לפלוגה צוות הצלפים של היחידה המכונה "נץ". בוגרי היחידה במילואים מאיישים את פלוגת התצפית של חטיבת גבעתי, פלוגת הסיור של חטיבת ביסלמ"ח, חטיבת בה"ד 1 וחטיבת הנגב. הפלס"ר התקיים במתכונת זו עד שנת 2019.
פלחה"ן גבעתי
הפלחה"ן (פלוגת החבלה וההנדסה) הוקמה בשנת 1984 כחלק מהקמת חטיבת גבעתי המחודשת, ייעוד פלוגת ההנדסה החטיבתית היה לפרוץ את הדרך לכוחות הלוחמים ולהובילם לעבר היעד, מאז הקמתה השתתפה הפלוגה במארבים ובמבצעים מיוחדים רבים במסגרת פעילות הבט"ש, בגזרת גבול לבנון, רצועת עזה, ואזור יהודה ושומרון. חיילי הפלוגה זכו לצל"ש מפקד פיקוד הדרום, על פעילותם המצטיינת בצומת נצרים בספטמבר 2000 בפרוץ האינתיפאדה השנייה. בשנת 2001 הפלוגה שולבה במסגרת גדס"ר גבעתי שהוקם אז, והתקיימה במתכונת זו עד שנת 2019.
פלוגת תומר
מחזור הגיוס הראשון של הפלוגה, המיועדת לציבור החרדי, היה באוגוסט 2014, ביוזמתו ובעידודו של מפקד החטיבה, עופר וינטר. בתחילה הכוונה הייתה להקים גדוד נפרד (ולכן נקרא בהתחלה בשם "גדוד תומר") אך משיקולים שונים הוחלט לבסוף להקים פלוגה ולא גדוד. הפלוגה מתייחדת בכך שהיא מאפשרת אווירה חרדית לחלוטין, ומקבלת לתוכה בוגרי מוסדות חרדיים בלבד, ובתנאי שהם מקיימים אורח חיים דתי, בניגוד לגדוד נצח יהודה שמקבל אליו גם דתיים-לאומיים. ההכשרה כולה מתבצעת בבסיס הר קרן במתחם פלוגתי נפרד. מפקדי וקציני הפלוגה - דתיים. בנוסף, במהלך פרק ההכשרה, נוסף על זמני התפילות אותם מקבל כל חייל דתי, ישנה שעה של לימוד תורה בה רב מארגון שח"ר מעביר שיעור לחיילים.
פלוגת תומר נוספה כפלוגה חמישית לגדוד רותם, בהמשך פלוגת תומר הפכה לפלוגה המבצעית בגדוד, ובכך הגדוד חזר לתצורה רגילה של ארבע פלוגות (פלוגת חוד, מבצעית (תומר), מסייעת ומסלול). הפלוגה החלה בפעילות מבצעית במרץ 2015 בגבול הצפון, והמשיכה לתעסוקות מבצעיות מוצלחות בכל הגזרות.
לפלוגת תומר מתגייסים חיילים בכל מחזורי הגיוס בחי"ר, ובשל כך מדובר בפלוגה הסדירה הגדולה ביותר בחטיבה - בשל היותה מוזנת שלוש פעמים בשנה ולא פעמיים כשאר הפלוגות.
עקב ההצלחה של הפלוגה נפתחה פלוגת דומה בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים, פלוגת ח"ץ. פלוגות אלו מלוות רוחנית על ידי ארגון שח"ר.
בשל הראשוניות של הפלוגה והעניין הרב בגיוס חרדים בעקבות התיקון לחוק שירות ביטחון שעסק בגיוס בני ישיבות לצה"ל זכתה הפלוגה לעניין ציבורי רב ולסיקור תקשורתי נרחב, ואף שימשה השראה לסדרת הטלוויזיה "כיפת ברזל".
בא"ח גבעתי
בא"ח (בסיס אימון חטיבתי) גבעתי, הוא בית הספר ללוחמת חי"ר, בו מתקיימים ההכשרה, ההדרכה והאימונים של חטיבת גבעתי. הבסיס הוקם על ידי אל"ם (מיל') יעקב עמר ששימש קודם לכן, מפקד גדוד 51 בגולני, כחלק מהקמת חטיבת גבעתי המחודשת, הוא שוכן בבסיס קציעות שבנגב על כביש באר שבע-ניצנה סמוך לגבול ישראל-מצרים, ונועד להכשרת טירונים.
בעבר התבצעה הטירונות בשטח הבא"ח והאימון המתקדם במחנה הר קרן, אך בשנת 2015 הוחלט שכל מחזור גיוס ישלים הכשרה מלאה בסיס אחד, על מנת לחסוך זמן אימון יקר שמתבזבז על ההעברה. בשל העובדה שהצבא מקדיש יותר כסף לבסיסי טירונים, שופץ בסיס הר קרן בצורה נרחבת, וחלק ממטה הבא"ח הועבר אליו. כמו כן בשנה זו הושלמה בנייתם של מגורי הקבע בבסיס על חשבון האוהלים.
גדוד הנדסה 8170
גדחה"ן 8170 הוא גדוד הנדסה קרבית במילואים. במרץ 2014 עבר הגדוד מחטיבה 27 שנסגרה, והוכפף לחטיבת גבעתי. הגדוד השתתף תחת פיקוד החטיבה במבצע צוק איתן. ב-2018 זכה הגדוד בפרס הרמטכ"ל ליחידות מילואים מצטיינות.
מפקדי הגדוד: אודי אלבז, מני בראונשטיין.
נשק ואמצעים
כיום חיילי חטיבת גבעתי חמושים ברובה סער חדשני (מתוצרת ישראל) מדגמי מיקרו-תבור (גרסה מקוצרת יותר של התבור) ותבור X-95 פלאט-טופ (גרסה משופרת של המיקרו-תבור), ובעבר השתמשו ברובי גליל, M16, CAR-15 וקרבין M4A1 ותבור קומנדו CTAR-21. נשקם זהה לשאר כלי הנשק של גדודי החי"ר בצה"ל וכולל גם מטול רימונים מדגם M-203, רובי צלפים מדגמים רמינגטון M-24, מאוזר 86SR, SR-25 Mk 11 וברק 338, מטולי רקטות נגד טנקים ומבנים מדגמי לאו M-72 ומטאדור "מפצח אגוזים", מקלע בינוני מאג, מקלע קל נגב, מקלע כבד מדגם M2 בראונינג ומקלעי רימונים מקל"ר סאקו דיפנס Mk-19 ומקל"רון MK47 בקליבר 40 מ"מ. בסוף שנת 2018 החלה החטיבה להצטייד ברובי מיקרו-תבור משופרים בעלי קנה ארוך יותר מדגם תבור X-95 פלאט-טופ.
בעקבות הצטיינותה של החטיבה במבצעים שונים, המתגייסים החדשים לגבעתי בגיוס נובמבר 2006 זכו להיות הראשונים שמשתמשים באופן מלא ושוטף בנשק החדש "תבור" אשר כולל גם כוונת השלכה בשם "מארס".
עד לאמצע העשור הראשון במאה העשרים ואחת, הייתה החטיבה מצוידת בנגמ"שי M-113 בלבד, הנחשבים למיושנים ופגיעים, בעלי מיגון לא מספק. בעקבות אסון הנגמ"שים ואיום הנ"ט הגובר ברצועת עזה, הוחלט לתגבר את החטיבה בנגמ"שי האכזרית הכבדים, הנחשבים לאחד הכלים הממוגנים בצה"ל. כמו כן, הועברו נגמחונים ונקפדונים לשירות החטיבה.
בשנים 2005 ו-2008 נמסרו מספר נגמ"שי מרכבה (נמ"ר) לשורות החטיבה, לצורכי הערכה ובדיקתם בשטח לפני שייוצרו באופן מסיבי לכלל הכוחות. מאוחר יותר הוחלט שחטיבת גולני היא שתצטייד בנמ"ר ואילו נגמ"שי האכזרית של גולני יועברו לשימוש גבעתי. בשנת 2019 החלה החטיבה בהצטיידות בנמ"ר המצויד ב"מעיל רוח".
ציונים לשבח
הצל"שים מוצגים בסדר הענקתם.
סמלי החטיבה
את הסמל הראשון של גבעתי איירה דבורה פופקו בהיותה חיילת בחטיבה.
צבע הכומתה הוא סגול. הראשונות שבחרו צבע זה היו בנותיו של המח"ט הראשון (לאחר הקמת החטיבה מחדש ב-1983), יהודה דובדבני, שרצה שלחטיבה המחודשת בפיקודו יהיו צבע וזיהוי ייחודי משלה. הוא הגיע לביתו עם שקיות מלאות בדוגמאות של כומתות בצבעים שונים, וביקש מבנותיו לבחור את הצבע האהוב עליהן. הן בחרו בסגול. הבחירה עברה מבחן נוסף, אצל שתי פלוגות טירונים של החטיבה, אשר להפתעת דובדבני בחרו גם חייליהן בסגול. כאשר הרמטכ"ל אז, משה לוי, ביקר בבסיס הטירונים החטיבתי, ביקש ממנו אחד החיילים שלחטיבה תהיה כומתה ייחודית משלה, והרמטכ"ל קיבל את הבקשה.
תג החטיבה: החרב מסמלת את היותה של החטיבה חטיבה לוחמת. השועל מסמל את יחידת שועלי שמשון שהייתה הסיירת של חטיבת גבעתי הוותיקה; הצבע הכחול מסמל את הים (ייעודה המקורי של החטיבה הוא נחיתה מן הים באמצעות נגמ"שים אמפיביים - "תמסחים"); הצבע הצהוב מסמל את צבע האדמה המדברית של דרום הארץ, גזרתה הייעודית של החטיבה. רגליו של השועל נעוצות בקרקע - נחיתה מהים, זנבו מורם לאוויר לאות גאוות יחידה. צבר - מסמל את ארץ ישראל וכמו כן את גדוד צבר. על פי מורשת הקרב של החטיבה מקור סמל הצבר הוא בקרבות תש"ח. הערבים, שפחדו מפשיטות הקומנדו של שועלי שומשון, הקיפו את ישובייהם בצברים על מנת שיהוו מכשול ללוחמים.
המנון החטיבה הוא "מי שחלם גבעתי". ב-2015 נוספו בתים נוספים להמנון בעקבות מבצע צוק איתן.
אבי זכאי
אבי זכאי (1 באפריל 1922 – 3 באוקטובר 2007) היה פעיל ציוני והמושל האזרחי הראשון של העיר אילת. זכה באות יקיר באר שבע ויקיר אילת.
ביוגרפיה
זכאי נולד בשם קורט ריין לאוטו ומינה ריין בעיר זאץ' (ז'אטץ, Saaz או Žatec ), בחבל הסודטים שבצ'כוסלובקיה. בכיתה א' הצטרף לתנועת הנוער הציונית "תכלת לבן" ובגיל 13 מונה לראש הקן בעיר מגוריו. זכאי והוריו עזבו את חבל הסודטים זמן קצר לפני סיפוחו בידי גרמניה הנאצית. בשנת 1939, בגיל 17, עלה בגפו על סיפון האנייה שמפוליון לארץ ישראל. הוריו, אחותו ובתה שנשארו בצ'כוסלובקיה נספו כולם בשואה.
זכאי היה ממיישבי קבוצת כנרת יחד עם עמיתיו בחברת הנוער 'מרץ', שם הוא עבד בסלילת דרכים וקטיף במטעים. בתקופה זו הצטרף להגנה. בשנת 1942, בגיל 20, החל זכאי להפנות מבטו למדבר הנגב והשתתף במעשה החלוצי הגדול של הקמת היישוב דורות - אז, היישוב הדרומי ביותר בארץ ישראל.
זכאי התנדב לצבא הבריטי אך נדחה, לכן התנדב לשירות ביחידת נוטרים ומונה בהמשך למפקד המשמר הנע, היחידה הממונעת של הנוטרים, תפקיד ששימש לו כיסוי לתפקידו במחתרת כקצין הסיור של נפת הנגב, במסגרת ארגון ההגנה.
זכאי אהב את הנגב והתמצא בו מאוד, דבר אשר סייע לו בהעמקת החקירה בנגב ובהשתלבות בתכנון ובהתיישבות לאורך רצועת עזה.
בתחילת 1949 קיבל זכאי הוראה ממפקד חזית הדרום, יגאל אלון, לצאת להר הנגב ולחפש דרך בה תוכל יחידה גדולה לנוע לעבר אילת. הוא מצא דרך, וכך החל מבצע עובדה. זכאי ליווה את המבצע כשהוא מפקד על מטוסי הסיור של טייסת הנגב ונחת באילת לאחר שהגיעו אליה כוחות חטיבת הנגב וגולני.
בשנת 1950 עזב זכאי את הצבא ומונה למושל הראשון של אילת. בתפקידו זה עשה לפיתוח ענף הדיג ביישוב. בתקופה זו מונה כמנהל הביצוע של ועדת הנגב במסגרת תפקידו הקים תשתיות להתיישבות בנגב, דאג לסלילת דרכים חדשות לאילת, לקידוחי מים בערבה, ולחידוש מפעלי ים המלח. כמו כן סייע בבחירת מיקומה של עיר חדשה - דימונה.
זכאי גויס למילואים במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים, שבה נפצע כשעלה על מוקש מצרי.
לאחר מכן עבר להתגורר בבאר שבע ופתח שם את משרד הנסיעות הראשון בעיר בשנת 1958. מאוחר יותר היה פעיל שנים רבות בהתאחדות סוכני הנסיעות.
בתחום הציבורי פעל זכאי להנצחת פעילותה של חטיבת הנגב וכן יזם את הקמת העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל. הוא זכה בתואר יקיר העיר בבאר שבע ובאילת.
זכאי נפטר ב-2007 בביתו, בסיום ישיבה של העמותה שאותה הקים. הוא נטמן בבית העלמין בעומר.
זכאי היה נשוי פעמיים ונולדו לו שלושה ילדים מאשתו הראשונה.
כתביו
בפרסומי העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בישראל
הוקרה והנצחה
בשנת 2001 זכה זכאי לתואר יקיר באר שבע. כמו כן זכה לתואר יקיר אילת.
אנא בכוח
אָנָּא בְּכֹחַ הוא פיוט הנאמר בתפילת שחרית לאחר פרשת הקורבנות, וברוב הקהילות גם כחלק מקבלת שבת, וכן לאחר ספירת העומר הנמשכת שבעה שבועות. שש התיבות (המילים) של כל אחת משבע השורות מסמלת יום בספירה, ואת היום השביעי של הספירה מסמלים ראשי התיבות של השורה הנאמרת באותו 'שבוע' כלומר באותם שבעה ימי ספירה.
מקור הפיוט
מקור הפיוט בימי הביניים, כנראה בחוגי המקובלים של חסידות אשכנז. יש שתלו את כתיבתו בתנא רבי נחוניא בן הקנה ויש שכתבו שהייחוס לר' נחוניה בן הקנה הוא "לסדר האותיות אב"ג ית"ץ בקבוצות של שלוש שלוש או שש שש" ולאחר מכן הלבישו על אותיות אלו את הפיוט.
רבי משה חיים לוצאטו (הרמח"ל) מביא את התפילה בספרו 'תפלות לפנות המרכבה' ומשלב אותו כחלק מפיוט ארוך יותר שלו עצמו, קדמו לו ביותר ממאתיים שנה רבי חיים ויטאל המזכיר את הפיוט מספר פעמים, ורבי אברהם אזולאי. המקובל רבי שלום שרעבי כתב פירוש על הפיוט 'אנא בכח' ב'ספר נהר שלום'.
מבנה ומהות הפיוט
הפיוט הוא למעשה תפילה המורכבת משבע שורות, שכל אחת מהן מכילה שש מילים. לפי המסורת הקבלית, ראשי התיבות של מילים אלה (אב"ג ית"צ, קר"ע שט"ן ...) מרכיבים את השם המפורש - שם בן 42 האותיות – אחד משמותיו של אלוהים, המתואר בכלליות במסכת קידושין בתלמוד הבבלי.
צורת קמע וארגון צלילי
הפיוט כתוב בצורת קמע ויש בו אקרוסטיכונים ורמזים נוספים. ואכן נמצאו קמעות מהמאה ה-18 עם פיוט זה, ומקובל לתלות קמע מודפס מסוג זה ברבים מבתי הכנסת עם הכיתוב "שיויתי ה' לנגדי תמיד" ופיוט "אנא בכח" על פי התפילה הנאמרת לאחר ספירת העומר סביב ציור מנורת המקדש בקליגרפיה מאותיות "למנצח בנגינות מזמור שיר" שבכל יום אחת מחמישים מילותיה מייצגת את היום הנספר.
יש הטוענים שפתיחת הפיוט הוא מפתח עם הוראות לפיענוחו כצופן. גדולת ימינך תתיר ותפענח את "הצרורה" המוצפנת. אך רוב הסברים אלו אינם מובהקים.
בין צורות הפיוט האפייניים לקמע:
זמני אמירתו
כאמור, הפיוט נאמר כחלק מאמירת הקרבנות בתפילת שחרית, ובקהילות רבות בקבלת שבת, לפני לכה דודי.
מלבד זאת, מנהג החסידים גם לומר את 'אנא בכח' בהקפות של שמחת תורה, כאשר משפט אחד מוקרא על פי הסדר בכל הקפה. חלק ממנהגי הקבלה בשמחת תורה התקבלו והשתמרו למעשה בכל הקהילות, גם אצל האשכנזים יוצאי מערב אירופה, והדים מתפילה זו נמצאים במסורת. (פיוט 'אנא ה' הושיעה נא' לשמחת תורה בנוי במבנה דומה). יש הנוהגים לאמרו בעת טקס התשליך (שיש העושים אותו בראש השנה) בעת תקיעת השופר, וכן בפיוטי הושענות, בעת חבטת הערבות בהושענא רבה. אדמו"רים נוהגים לומר כל מילה שלו שבע פעמים בעת הדלקת נרות חנוכה.
לפי מנהג האר"י (על פי רבי חיים ויטאל) נהוג לומר את כל הפיוט לפני השינה ב"קריאת שמע שעל המיטה". בפיוט ישנן שבע שורות, כל שורה היא כנגד יום בשבוע, ואחרי קריאת הפיוט אומרים את אותו משפט של אותו היום שלש פעמים.
נוסח הפיוט ורכיביו
יש הגורסים "ברכם, טהרם, רחמם, צדקתך" במקום "ברכם, טהרם, רחמי צדקתך"'. הנוסח המקורי הוא 'רחמי', ומקור הנוסח 'רחמם', הוא בכתביו של יצחק סטנוב, 'אגרת בית תפלה' ו'ויעתר יצחק', שנהג להתאים את הנוסח לכללי הדקדוק, והוא הופץ בעיקר על ידי וולף היידנהיים בסידוריו שנעשו פופולריים.
לאחר אמירת אנא בכח נוהגים להוסיף: ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד.
לחנים והשפעה
לפיוט ביצוע של מוטי שטיינמץ באלבום הנשמה בקרבי בלחן של פינקי ובר.
בשנת 2006 התפרסם עיבוד ולחן של עובדיה חממה לפיוט. העיבוד הושמע רבות בתחנות הרדיו, ותרם לפופולריות של הפיוט גם בציבור החילוני.
משפחת ואך הוציאה לאחר מספר שנים ביצוע עם לחן מקורי, אותו אימצו מספר קהילות בתפילתם
הטקסט של הפיוט או התפילה "אנא בכוח" התגלגל גם לשירה העברית החדשה. מספר משוררים כתבו שירים בשם זה, בהם אמיר גלבע, שלום רצבי, חביבה פדיה והרצל חקק (ספר שיריו נקרא "אנא בכוח אנא בשיר").
במחקר
כתב עת לפילוסופיה יהודית וקבלה, כרך 78 (תשעה) עמודים 55-75 (לסריקת המאמר באתר המאמרים המדעיים JSTOR)
T.A.T.u. Remixes
t.A.T.u. Remixes (בעברית: ט.א.ט.ו. רמיקסים) הוא אלבום הרמיקס הראשון של צמד זמרות הפופ הרוסיות ט.א.ט.ו.. אלבום הרמיקסים יצא לאור ב-26 בספטמבר 2003, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס.
אנמנזה
אָנַמְנֵזָה (מיוונית: αναμνησις – זכירה או היזכרות) היא מושג בעל משמעות בתחום הפילוסופיה, הפסיכואנליזה והדת.
הגדרה קלאסית
בפילוסופיה, אפלטון משתמש במונח אנמנזה בתורת ההכרה שהוא מפתח בדיאלוגים עם מנון ופידון.
מנון
במילים אחרות, מנון תוהה: אם אינך יודע כיצד נראה הידע אותו אתה מחפש, לא תכיר אותו כאשר תראה אותו, ואם אתה יודע כיצד נראה הידע, אזי אינך צריך לחפש אותו. בכל מקרה, אם כן, אין כל טעם לנסות ולרכוש ידע.
סוקרטס, בתגובה לפרדוקס, מפתח את התאוריה של זכירה (אנמנזיס). על פי תאוריה זו, הנשמה היא בת-אלמוות ונולדה בגוף גשמי פעמים רבות. הידע קיים למעשה בנשמה מזה נצח, אבל בכל פעם שהנשמה מתגשמת מחדש, אותו ידע נשכח בהלם הלידה. מכאן שאותו תהליך שאנו מכנים בשם "למידה", אינו אלא היזכרות במה ששכחנו. (ברגע שהחזרנו אותו לתודעתנו הרי הוא אמונה אמיתית שיש להופכה לידע אמיתי על ידי הבנה). בדרך זו סוקרטס (ואפלטון) רואה עצמו, לא כמורה, אלא כמיילדת, המסייעת ללידת הידע אשר קיים כבר בתלמיד.
תיאור זה, של למידה כהיזכרות, מודגם באמצעות שאלות בגאומטריה שסוקרטס מפנה לעבד צעיר. בתחילה הנער עונה תשובה שגויה, אך כאשר סוקרטס מובילו להבחין בשגיאתו הנער תחילה נבוך, ולאחר מכן, באמצעות השאלות של סוקרטס, מסוגל להגיע לתשובה הנכונה. מטרת השיחה הזו היא להראות, כי לאור העובדה שהתשובה הנכונה לא נאמרה לנער, אזי אין מנוס מן המסקנה כי הנער הגיע לתשובה על ידי היזכרות במה שכבר ידע אך שכח.
פיידון
בדיאלוג פיידון מפתח אפלטון את התאוריה של היזכרות (אנמנזיס), על ידי שילובה בתאוריה של הצורות: ראשית, הוא מספר כיצד ניתן להשיג היזכרות. בעוד שבמנון השיטה היחידה להיזכרות היא באמצעות שאלות שבעזרתן סוקרטס מתקדם למטרתו, בפיידון, מציג אפלטון לאדם דרך לחיות את חייו כך שיוכל להתגבר על אופיו המטעה של הגוף דרך "קתרזיס" (ביוונית καθαρσις) – זיכוך או טיהור (מאשמה או מזיהום). הגוף וחושיו הם מקור הטעות, ידיעה יכולה לבוא רק דרך שימוש בהגיון, על ידי מחשבה על דברם בנשמה. שנית, הוא מבהיר שידיעה אמיתית, להבדיל מאמונה אמיתית, נבדלת בתכנה. אדם יכול לדעת אמיתות נצחיות, כיוון שאלה האמיתות היחידות ששכנו בנשמה מזה נצח. אף שאמונה אמיתית, על הדרך הקצרה ביותר בין שתי ערים למשל, יכולה להועיל מאוד, לא ניתן להתייחס אליה כידע אמיתי, שכן הערים קמו בנקודה מסוימת בהיסטוריה, והידע עליהן לא יכול היה להיווצר לפני כן, וממילא הוא לא יכול להתקיים באופן נצחי.
פסיכואנליזה
טיפול פסיכולוגי על פי הגישה הגישה הפסיכואנליטית, מבוסס על ההנחה כי העלאת זכרונות (אנמנזיס) היא בעלת כח מרפא. בפסיכואנליזה, בדומה לרפואה, סיפור המאורעות אשר הביאו לתסמינים הנוירוטיים הוא בעל חשיבות מהותית בתהליך הטיפולי. גישה זו טוענת כי המטופל אינו מודע לחשיבות המאורעות שבזכרונו, או להשפעתן הפסיכולוגית על אישיותו. אלה מתבררים למטפל כחלק מן התהליך הטיפולי. במקרים רבים זכרונות אלה משנים ומחליפים צורה, ומקבלים ביטוי במצבי חרדה וכדומה. המטופל בפסיכואנליזה עשוי לחוות חרדה כאשר הוא מנסה למצוא פתרון לתסמיניו בפנייה לאמצעים המסורתיים של הרפואה, כלומר תרופות והתערבויות רפואיות אחרות.
יהדות
הגמרא במסכת נידה מתארת את העובר במעי אמו. ושם נאמר: מטרת המדרש היא להראות את הביטוי של האנמנזה בחייו של האדם, בדומה לתיאור של סוקרטס. בהתאם למדרש, מטרת האדם בעולם היא להשיב לנשמה את הידע שנלקח ממנה בעת הלידה, ולשוב למצב ההכרתי שלו טרם לידתו.
מטופל מזוהה
מטופל מזוהה (באנגלית: Identified patient או IP) הוא מושג מתחום הפסיכותרפיה, המתאר אדם המזוהה עם הקושי הרגשי של משפחתו. האדם נבחר באופן בלתי מודע לתפקיד של נושא החולי המשפחתי, ובדרך זו הוא מייצג את הסכסוך הפנימי במשפחה. הדבר מאפשר לעיתים להסב את תשומת הלב המשפחתית אליו במקום אל הבעיה המשפחתית, ובכך מקל על הכחשתה.
תופעה זו קיימת גם בדינמיקה של קבוצות אחרות שאינן משפחות.
מקור המושג
מקור המושג הוא ב"פרויקט בייטסון", פרויקט מחקרי בראשות גרגורי בייטסון משנות החמישים וראשית שנות השישים, אודות מערכות האיזון במשפחה (family homeostasis), שלטענתו מהוות דרך למציאת תבניות התנהגות לא מודעות ברובן. בייטסון טען כי כדי למצוא את האיזון במקרים בהם עולים רגשות קשים כלפי המשפחה, מפנים בני המשפחה את האשמה לעבר בן משפחה מסוים. אותו בן משפחה הופך להיות שעיר לעזאזל, הוא המטופל המזוהה.
יש הטוענים כי אם הטיפול המשפחתי מביא לשיפור במצבו של המטופל המזוהה, הדבר עשוי ליצור שינוי חיובי גם אצל בני המשפחה האחרים. אך שיפור רק במצבו של המטופל המזוהה לא פותר את הבעיה, אם לא נוצרה הכרה בקרב שאר בני המשפחה בכך שהקושי הוא במשפחה ולא ממוקד במטופל זה. אם לא נוצרה הכרה כזו במסגרת הטיפול, ולא נוצר שינוי בקרב כל בני המשפחה, עלולה הבעיה לעבור אל מטופל מזוהה אחר בתוך המשפחה, או שעלולה להיווצר בעיה אחרת אצל אותו מטופל מזוהה, וכך המצב לא נפתר.
הרעיון פותח על ידי רונלד לאינג ועמיתיו, שחקרו את הדינמיקה המשפחתית וטענו כי "האדם שנשלח לאבחון הוא חלק מרשת רחבה של דפוסי תקשורת בעייתיים". עוד הוסיפו כי "יש לראות את המטופל כסוג של שליח לעולם שמחוץ למשפחה, שמשימתו היא מציאת סיוע למשפחה כולה".
תפיסה דומה אפשר למצוא בהתייחסות אל עבריינות נוער, לפיה יש לתפוס את ההתנהגות העבריינית של הילד כקריאה לעזרה בשם הוריו. המטופל המזוהה הנושא מאפיינים של עבריינות מגלם את כאב האובדן של הסמכות החיובית במשפחה והכמיהה אל סמכות זו.
באופן דומה, יש גרעין של אלטרואיזם והקרבה עצמית בהתנהגות של השעיר לעזאזל. המטופל שנושא את החולי חש שבגילום השעיר לעזאזל הוא מונע לעיתים תרחישים קשים יותר, כמו גירושים או פירוק התא המשפחתי.
השעיר לעזאזל
בשיח הפסיכו-חברתי, מושג ה"שעיר לעזאזל" מבטא מקרה פרטי של המטופל המזוהה. מקור המושג הוא במצוות שילוח שעיר לעזאזל, מצווה שנהגו היהודים לקיים ביום הכיפורים בתקופת בית המקדש. במצווה זו, היו משלחים תיש למדבר, לאחר שהכהן הגדול היה מעביר אליו את חטאי הקהילה על מנת לכפר על חטאיה. באופן דומה, המשפחה מטילה אשם על אחד מחבריה ומאמינה כי טיפול בו יביא להקלה על מצוקותיה.
התופעה בטיפול קבוצתי
תופעת המטופל המזוהה מתקיימת גם במסגרת של טיפול קבוצתי. ארווין יאלום טוען כי הקבוצה משליכה על אחד מחבריה את הכעס על המטפל, כמנגנון של התקה אל מול מטפל שאי אפשר למתוח עליו ביקורת גלויה. בנוסף, זו דרך לא מודעת של חברי הקבוצה להשליך צדדים דחויים של עצמם אל אחר, כדי למנוע את דחייתם מהקבוצה. הקבוצה מחזיקה בפנטזיה שאם אותו שעיר לעזאזל לא יהיה חלק מהקבוצה, בעיותיה ייפתרו. לטענתו של יאלום, לא סביר שהתופעה תתמיד בקבוצה ללא שיתוף פעולה של המטפל.
דוגמאות
בספרה "דיבס, הילד המחפש את זהותו", מתארת וירג'יניה אקסליין ילד עם בעיות רגשיות שהופנה לטיפול במשחק. בשלב מתקדם של הטיפול, מתארת האם בשיחת טלפון את האחריות ההורית למצבו: ההורים בחרו לראות את ילדם כילד הסובל מפיגור שכלי, כדרך להתגבר על הקשיים הרגשיים והחברתיים שלהם.
בספר "כלנית בעמק הגרוטאות", מספרת רבקה בן דוד על חייה כילדה בעלת צרכים מיוחדים המשמשת שעיר לעזאזל במשפחתה: הבחירה בה כבור ניקוז לחוליי משפחתה, אפשרה את המשך קיומה של הפתולוגיה המשפחתית.
מנזר גבירתנו של הכרמל
מנזר גבירתנו של הכרמל (בצרפתית: Notre-Dame du Mont-Carmel) הוא מנזר נשים כרמליטי השוכן ברחוב טשרניחובסקי בכרמל הצרפתי שבחיפה. המבנה שוכן על קו הרכס של הכרמל, ונשקף ממנו נוף פנורמי לעבר העיר התחתית של חיפה, עמק זבולון והרי הגליל. המנזר מוקדש למרים, אם ישו.
במנזר מתגוררות כעשרים נזירות בנות לאומים שונים, ואחת לשלוש שנים הן מתכנסות ובוחרות מועצה. בכל שש שנים מתמנה אחת הנזירות כאם המנזר. המנזר מתפקד כיחידה אוטרקית, ופרנסתו מתיירות צליינית, מכירת חפצי קודש ונרות שהנזירות מייצרות וכן מחלקה חקלאית קטנה בתחומי המתחם. שפת היום-יום והתפילה במנזר היא צרפתית.
היסטוריה
המנזר הוקם על ידי שלוש נזירות כרמליטיות מצרפת, אשר הגיעו לחיפה בשנת 1882. בתחילה הקימו הנזירות את המנזר באזור שכונת בת גלים, סמוך לחוף הים (כיום במתחם בית החולים רמב"ם), והוא נחנך ב-1892 לאחר כעשר שנות בנייה. במלחמת העולם הראשונה גרשו העות'מאנים את הנזירות מארץ ישראל, והן שבו אליה והקימו את המנזר מחדש. בשנת 1936 בנו מנזר על הכרמל ברחוב טשרניחובסקי, בהשפעת הסגנון הגותי.
במשך שנים רבות היה המקום סגור לביקורים מבחוץ. בשנים האחרונות מקבלות הנזירות קבוצות מאורגנות לביקור. המבקרים יושבים בחדר והנזירות בחדר סמוך עם פתח גדול בין החדרים המכוסה בשבכת מתכת כדי ליצור הפרדה ביניהן לקהל. הן מקרינות מצגת על תולדות המנזר ושגרת חייהן ועונות על שאלות.
כנסיית המנזר
כנסיית המנזר שוכנת בחלקו המזרחי של המתחם, ומעל דלת חזיתה הפונה מזרחה, קבוע תבליט גדול שבו נראים המדונה והילד, וסביבו חמישה חלונות זכוכית צבעונית. חלל המבנה נתמך בארבעה עמודים מסיביים, מחופים בשיש, שבחלקם העליון כותרות מסוגננות מאבן גיר לבנה. העמודים מחלקים את החלל לשלוש ספינות, והמרכזית רחבה וארוכה משתי הצדדיות. הרצפה עשויה מדוגמאות גאומטריות בצבעי חום, שחור ולבן. על הקיר שמאחורי המזבח, השוכן, בניגוד למקובל, בצידה המערבי של הכנסייה, קבוע פסיפס קיר גדול, ובו מתואר הנביא אליהו הכורע על ברכיו על הר הכרמל, וסוגד לבתולה הניצבת על ענן מעל הים. מעל דמות הבתולה נראית יונה המייצגת בנצרות את רוח הקודש. משני צדדיו של הציור נראים סמלי הקוסטודיה של ארץ הקודש והמסדר הכרמליטי. המזבח ניצב על במת שיש מוגבהת בת שלוש מדרגות, ומאחוריו ניצב קיר-מסך שבו חרוטים קטעים מתפילת אני מאמין.
בכיפת המבנה ארבעה חלונות זכוכית צבעונית, ובמרכזה מופיעה דמותו של ישו המורה, האוחז בשמאלו בדגם הכנסייה, ומשני צדדיו מופיעות האותיות אלפא ואומגה. סביבו נראים גרמי השמיים. חלקם התחתון של קירות הכנסייה מחופה ברצועות שיש בצבע שחור ובצבעי חום ואדום, ועליהם קבועים 14 צלבים ממוספרים, המסמלים את 14 התחנות לאורך דרך הייסורים.
האייל הקורא
היסטוריה
ב"האייל הקורא" מתפרסמים מאמרים, עדכוני חדשות וסקרים, והגולשים דנים ביניהם בנושאי המאמרים במערכת הדומה לפורום. כותבי המאמרים באתר אינם זוכים לתשלום, ומאמריהם נערכים על ידי צוות העורכים - העושים, גם הם, את מלאכתם בהתנדבות - קודם לפרסומם. בעבר היה לאתר עורך ראשי, דובי קננגיסר, אולם בהמשך העבודה התחלקה בין מספר עורכים.
כל מאמר באתר משמש במה לדיונים ממושכים בהם מתפרסמות מאות ואלפי תגובות. לעיתים הדיונים זוכים לחיים משל עצמם והם הולכים ומתפתחים גם כאשר הנושא בו הם עוסקים הולך ומתרחק מנושא המאמר המקורי.
באפריל 2010, בטור מאת דובי קננגיסר, נמסר ש"מנגנון התגובות החדשות יושבת, והאייל יהפוך לאתר סטאטי", כלומר - אתר שבו ניתן יהיה לעיין בתכנים ישנים אך לא להוסיף תוכן חדש. בעקבות הודעה זו התארגנה קבוצת משתמשים לפתוח מחדש את האתר, והודעה על פתיחתו מחדש פורסמה ב-9 באוגוסט 2010.
אדון החלומות
אדון החלומות (באנגלית: The Dream Master) הוא ספר מדע בדיוני מאת רוג'ר זילאזני שנכתב בשנת 1966, וזיכה את כותבו בפרס נבולה בשנת 1965 (בגרסתו המקורית שנקראה "המעצב", אנגלית: He Who Shapes). המהדורה העברית הודפסה בהוצאת זמורה-ביתן בשנת 1987.
ניצה מצגר-סמוק
ניצה מֶצְגֶר-סְמוּק (נולדה ב-1945, תל אביב) היא אדריכלית ישראלית, זוכת פרס א.מ.ת ופרס רוקח על עבודתה בתחום תיעוד ושימור מבני הסגנון הבינלאומי בתל אביב-יפו.
קורות חיים
ניצה מצגר-סמוק סיימה לימודי אדריכלות באוניברסיטת פירנצה ב-1978. לאחר סיום לימודיה עבדה בפירנצה בשימור מבנים היסטוריים. עם חזרתה לתל אביב ב-1990 נבחרה על ידי קרן תל אביב לפיתוח לבצע סקר אדריכלי של מבני הסגנון הבינלאומי ("באוהאוס") בעיר. הסקר שימש כבסיס לתוכנית השימור של העיר הלבנה וכן לספרה "בתים מן החול" אשר פורסם לראשונה ב-1994 ולאחר מכן פורסם גם בצרפתית ובאנגלית.
בשנת 1991 הקימה מצגר-סמוק את צוות השימור בעיריית תל אביב-יפו ועמדה בראשו עד 2002. מיוחס לה חלק גדול בהכרזת אונסק"ו על העיר הלבנה כאתר מורשת עולמית ב-2003.
ב-2003 הקימה משרד אדריכלים פרטי המתמחה בשימור. בין עבודות השימור של המשרד נמצא בית ביאליק.
ב-2005 הצטרפה לסגל הפקולטה לארכיטקטורה בטכניון ושנה לאחר מכן מונתה לפרופסור חבר. עד 2013 כיהנה כראש התוכנית ללימודי תואר שני עם התמחות בשימור בטכניון.
ב-2006 זכתה בפרס א.מ.ת בתחום האדריכלות על פועלה לקידום שימור מבנים בישראל. ב-2001 זכתה בפרס רוקח. בנוסף, זכתה בתעודת הוקרה מאגודת האדריכלים ומהנדסי הערים.
בעלה, פטר סמוק, הוא צלם אדריכלות. בתה, ליטל סמוק-פביאן היא אדריכלית. בנה, רמון סמוק, הוא פיזיקאי מוערך.
תערוכות
בשנת 2004 אצרה במוזיאון תל אביב את התערוכה "לגור על החולות". מאז נדדה התערוכה לקנדה, לשווייץ, לאיטליה, לאוסטריה, לגרמניה, לבלגיה, לצרפת, לרוסיה, לפינלנד ולדנמרק.
איגוד הברמנים הבין-לאומי
האיגוד קובע סטנדרטים בינלאומיים למזיגת משקאות ולמתכוני קוקטיילים, עיצובם ואופן הגשתם, כל זאת על מנת ליצור מצב שהמוצר והשירות בברים ברחבי העולם יעשה באופן אחיד.
הארגון מתעד ושומר את מקורות המשקאות והקוקטיילים, אם כי לא תמיד הקוקטיילים שעל פי תקן האיגוד זהים לקוקטיילים המקוריים, דוגמה טובה לכך היא הקוקטייל "מוחיטו".
האיגוד עורך שתי תחרויות בכל שנה: תחרות קוקטיילים (WCC) ותחרות פליירינג (WFC). הברמנים המשתתפים בתחרויות אלו זוכים להכרה בינלאומית על כישוריהם.
רובנו
רוֹבְנוֹ (באוקראינית: Рівне, ריבְנֶה; ברוסית: Ровно; בפולנית: Równe, רוֹבְנֶה; ביידיש: ראָוונע) היא עיר בחבל ווהלין באוקראינה, במרכז מחוז רובנו שבצפון-מערב המדינה. אוכלוסייתה מונה כ-280,000 תושבים (2022).
היסטוריה
העיר נזכרת לראשונה ב-1283 כעיר בתוך נסיכות גליציה-ווהלין. מהמאה ה-14 חלק מליטא. מ-1492 כתוצאה מחוזה לובלין בתחומי פולין. בין השנים 1518–1621 נחלת נסיכי אוסטרוז'סקי, שמרכזם בעיר אוסטרוה. ב-1706 בכיבוש שוודי על ידי חיילותיו של קרל ה-12. מ-1723 נחלת נסיכי ליובומירסקי. ב-1793 בחלוקת פולין השלישית מצורפת לאימפריה הרוסית. באמצע המאה ה-19 בעיר נבנתה מסילת ברזל, שחיברה בין קייב, לבוב וברסט. הדבר הביא לפיתוח המואץ של המקום. בזמן מלחמת העולם הראשונה עברה מיד ליד, ותקופה אף שימשה כבירת הרפובליקה האוקראינית הלאומית ב-1919. לפי הסכם ריגה ב-1921 נמסרה לפולין.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, בעת שהוורמכט פלש לפולין, נכנס הצבא האדום למזרח פולין עד לנהר הבוג המערבי, בהתאם להסכמה עם הנאצים שהושגה בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ווהלין סופחה לברית המועצות ורובנו נמצאה שוב בשלטון רוסי. רובנו ששימשה כבירה המנהלית של אוקראינה הכבושה (Reichskommissariat Ukraine) ובה שכן מטהו של המושל הנאצי (Reichskommissar) אריך קוך. בזמן הכיבוש הנאצי פעלו בעיר וסביבותיה גדודי פרטיזנים. ביניהם התפרסמו במיוחד מדבדב, מפקד הפרטיזנים, וקוזנצוב, סוכן ריגול, שהוכרזו כגיבורי ברית המועצות.
עם התהפכות גלגל המלחמה שבו הסובייטים וכבשו את ווהלין ב-5 בפברואר 1944 ורובנו נמצאה שוב תחת שלטון סובייטי.
עד מלחמת העולם השנייה
היהודים נזכרים לראשונה ברובנו במסמכים ב-1566. ב-1704 נולד סמוך לעיר המנהיג החסידי המגיד ממזריטש (בעיירה לוקאטש), ושימש בה תקופה כדרשן. גם אחד מתלמידיו הידועים, רבי אריה לייב שרה'ס, נולד בעיר. לאחר מינוי הנסיך סטניסלב ליובומירסקי למושל, שעודד התיישבות יהודית הקהילה גדלה משמעותית. ב-1765 חיו בעיר 890 יהודים. בסוף המאה ה-18 החסידות זכתה להתפשטות ניכרת בין היהודים. בסוף המאה ה-18 ישב בעיר ר' לייב שרה'ס, תלמידו של המגיד ממזריץ'. ב-1847 היו בעיר 3,788 יהודים. בעקבות פיתוח העיר כמרכז רכבות, האוכלוסייה היהודית הגיעה ל-13,780 ב-1897 (56% מהאוכלוסייה הכללית). העיר שימשה כמרכז לתנועת ההשכלה, ופעלו בה חדרים מתוקנים ברוח זו. כמו כן היו בעיר מוסדות יהודיים רבים. ב-1884 יהודים רבים נטלו חלק בארגון חובבי ציון. היהודים היו גם פעילים בשאר המפלגות, החל בתנועה הציונית וכלה בבונד. עם זאת, בשנת 1910 דווח ש"אין הציונים מאוחדים בהסתדרות ואין השפעתם ניכרת בעבודה הצבורית הרבה בעיר".
ב-1919 לאחר תחילת השלטון הפולני נפתח בעיר בית ספר תרבות ונפתחו עוד מוסדות של אותו ארגון. בעיר יצא עיתון אידי "ווליהנער לעבן" (חיי ווהלין). ב-1939 עם כניסת הצבא האדום נסגרו כל המוסדות היהודיים.
בשואה ולאחריה
בעיר רובנו חיו בערב מלחמת העולם השנייה 27 אלף יהודים, עם פלישת הגרמנים לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 הגיע מספרם ל-30,000 עם הצטרפות יהודים, שברחו מעיירות סמוכות, אך אלפים מיהודי רובנו הצליחו להימלט מזרחה לעומק ברית המועצות בפינוי מזורז שאותו ניהל מזכיר המחוז של המפלגה הקומוניסטית. מיד עם כניסת הנאצים לרובנו ב-26 ביוני 1941 נרצחו כמה מאות מיהודי העיר, ביניהם הרב הראשי שמחה מה-יפית, ואלף אחרים נחטפו ברחוב ונורו. בחודשים שלאחר מכן, יולי ואוגוסט נרצחו אלפי אחרים. בסך הכל נרצחו מראשית הכיבוש כ-3000 יהודים. הנאצים הקימו ברובנו יודנראט.
ב-1 בספטמבר 1941 כוננו הגרמנים ברובנו את "נציבות הרייך אוקראינה", הבירה המינהלית של אוקראינה הכבושה. הנציב הנאצי של אוקראינה אריך קוך שרצה לזרז את טיהור העיר - שהייתה מושב הנציבות - מיהודים, הורה על השמדת למעלה משני שלישים מתושביה היהודים של רובנו. בימים 6 בנובמבר - 7 בנובמבר 1941, נרצחו בפקודתו כ-17,500 מיהודי רובנו. הרצח בוצע בירי לתוך בורות שהוכנו מראש ביער עצי אורן הנקרא יער סוסנקי המרוחק כ-6 ק"מ ממזרח לרובנו. כל זאת עוד לפני תחילת ההשמדה ההמונית של יהודי ווהלין שהחלה במאי 1942. בעקבות זאת, הצטרפו אחדים מיהודי רובנו לפרטיזנים. יהודי רובנו הנותרים, כ-500 איש, הוכנסו לגטו בסוף דצמבר 1941, חיו בתנאים קשים, סבלו מרדיפות והתעללויות ונאלצו לעבוד בעבודות כפייה.
במאי 1942 החלה ההשמדה הסופית של יהודי ווהלין בירי לתוך בורות. בשלב הראשון חוסלו ונרצחו האנשים שהוגדרו על ידי הנאצים כבלתי מועילים. בשלב השני, שהחל באמצע יולי, הגיע תורו לחיסול של גטו רובנו. בעיר זדולבונוב שבחבל רובנו פעל מהנדס גרמני בשם הרמן גרבה מנהל מפעלי הבניה של חברת הבניה הגרמנית שביצעה בווהלין עבודות בנייה עבור הוורמכט ומינהלת הרכבות של הרייך, אשר הציל מהשמדה בתקופת השואה יהודים רבים ולימים הוכרז על ידי ארגון יד ושם כחסיד אומות העולם.
גרבה שהגיע לגטו רובנו במהלך האקציה כדי לחלץ את עובדיו היהודים העיד לימים על חיסול הגטו בפני בית הדין הבינלאומי בנירנברג, תיאר את האירוע:
רוב יהודי ווהלין הוצאו במרוכז מיישוביהם ונורו לתוך בורות מוכנים מראש ליד ישוביהם. יהודי רובנו לעומת זאת הובלו ברכבת 36 ק"מ לעיר קוסטופול ושם הושמדו. בזמן האקציה הצליחו צעירים אחדים להימלט ואחרים קפצו מן הרכבת שהובילה את יהודי העיר להשמדה. הנמלטים שוטטו ביערות כיחידים ובקבוצות ובהדרגה הצטרפו לקבוצות פרטיזנים סובייטיות.
ידיעה על חיסול גטו רובנו פורסמה בעולם בפברואר 1943.
בעת שחרור רובנו על ידי הצבא האדום, ב-5 בפברואר 1944, נותרו בה עשרות בודדות של יהודים בלבד. אך לעיר הגיעו ניצולים מעיירות שבסביבה שנמלטו מאימת הפרטיזנים האוקראינים הלאומנים שונאי היהודים. במרץ 1944 הסובייטים דווחו על חקירה של הרצח שבוצע על ידי הנאצים בעיר. בעיר הוקמה, ברשות השלטונות, קהילה ונוסד בה בית כנסת ונעשו פעולות סיוע וסעד לניצולים. בעת ביצוע הרפטריאציה, החזרתם לתחומי פולין של האזרחים הפולנים מברית המועצות, בסתיו 1944, היו כבר בעיר 1,200 יהודים שרובם הוחזרו לפולין. חלק מן הניצולים מבין יהודי רובנו עלו דרך פולין לארץ ישראל לאחר המלחמה במסגרת הבריחה.
ב-1957 סגרו השלטונות הסובייטים את בית הכנסת האחרון. ב-1989 התגוררו בעיר 1,592 יהודים (לפי נתונים רשמיים). בשנות ה-90 הייתה הקהילה בפיקוח הרב וילהלם מז'טומיר. בדצמבר 2003 התמנה לרב העיר שניאור זלמן שניאורסון. לפי נתוני איגוד הקהילות היהודיות בחבר העמים יש בעיר כיום 4,000 יהודים. הקהילה נתמכת על ידי קרן רוהר.
רובנו בתרבות הישראלית
דן בן אמוץ נולד בשנת 1923 ברובנו בשם משה (מוסיה) תהילימזאָגער.
רובנו היא עיר הולדת אמו של עמוס עוז ובספרו האוטוביוגרפי "סיפור על אהבה וחושך" יש תיאור נרחב של העיר ויהודיה בטרם השואה ובעת השואה, לרבות תיאור השמדתם של תלמידי בית הספר התיכון העברי תרבות ברובנו ומוריהם.
מתאר עמוס עוז:
גביע אפריקה לאומות 2000
גביע אפריקה לאומות 2000 היה הטורניר ה-22 של גביע אפריקה לאומות. הטורניר נערך בניגריה וגאנה, אשר החליפו את זימבבואה כמארחת במשותף. מה-22 בינואר ועד ל-13 בפברואר 2000 בחסות קונפדרציית הכדורגל של אפריקה. בטורניר זכתה נבחרת קמרון כאשר ניצחה את נבחרת ניגריה בגמר, 4–3 בדו-קרב בעיטות עונשין. הייתה זו זכייתה השלישית של קמרון בגביע.
המרכז העצמאי
מפלגת המרכז העצמאי הייתה מפלגה קצרת ימים בהנהגת אליעזר שוסטק ואהוד אולמרט שהתקיימה בתוך סיעת הליכוד.
המפלגה נוצרה בכנסת ה-8 על רקע חילוקי דעות במפלגת המרכז החופשי, שהייתה אחת המפלגות שהקימו את הליכוד, בין הפלג המתון עליו נמנו עקיבא נוף ושמואל תמיר, והפלג הניצי שכלל את אליעזר שוסטק ואהוד אולמרט. ב-1974 הובילו החיכוכים במפלגה לפרישתם של שוסטק ואולמרט, שהקימו את מפלגת המרכז העצמאי כמפלגה נפרדת בתוך סיעת הליכוד. המפלגה קיימה כנס יסוד בפברואר 1975.
באוקטובר 1975 החלו שיחות על איחוד המרכז העצמאי עם הרשימה הממלכתית, והתנועה למען ארץ ישראל השלמה (שהיו אף הן חברות בליכוד), לקראת איחוד כולל של כל החטיבות בליכוד למפלגה אחת. השיחות הסתיימו בינואר 1976 בהכרזה על הקמת מפלגת לע"ם, שהייתה לחטיבה השלישית בגודלה בליכוד, לצד חרות והמפלגה הליברלית.
נוף ותמיר מצידם פרשו מהליכוד ב-26 באוקטובר 1976 והקימו מחדש את סיעת המרכז החופשי כסיעה עצמאית, שהתקיימה עד לינואר 1977, אז פרשו מהכנסת לקראת הבחירות לכנסת התשיעית על מנת להצטרף למפלגת ד"ש החדשה.
מלווין סטיוארט
מלווין מונרו "מל" סטיוארט (באנגלית: Melvin Monroe "Mel" Stewart; נולד ב-16 בנובמבר 1968) הוא שחיין עבר אמריקאי. אלוף אולימפי (ברצלונה 1992), אלוף עולם (פרת' 1991) ושיאן עולם (ינואר 1991 - יוני 1995) במשחה ל-200 מטר פרפר.
ביוגרפיה
סטיוארט נולד בגסטוניה, קרוליינה הצפונית. בגיל 6 החל לשחות בבריכת השחייה בימק"א (YMCA) על שם ג'ונסטון בשארלוט, קרוליינה הצפונית, תחת הדרכתו של המאמן פרנקי בל. הוא עבר ללמוד באקדמיה מרסרסבורג, פנסילבניה. בפנימיה קטנה ואיכותית זו, התאמן תחת הדרכתו של ג'ון טרמבלי. לאחר מכן עבר יחד עם מאמנו ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת טנסי.
בשנת 1986 השתתף סטיוארט במשחקי הרצון הטוב שנערכו במוסקבה, ברית המועצות וזכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:00.83 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בבריזביין, אוסטרליה בשנת 1987 זכה סטיוארט במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:58.05 דקות.
באולימפיאדת סיאול (1988) סיים סטיוארט במקום החמישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:59.19 דקות, אחרי המנצח מיכאל גרוס מגרמניה, שיאן העולם שקבע שיא אולימפי חדש (1:56.94 דקות).