cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פוטיוס
הפטריארך של קונסטנטינופול
פוטיוס השיג עתה את ההכרה הרשמית של העולם הנוצרי במועצה הרביעית של קונסטנטינופול (האורתודוקסית) בנובמבר 879. הצירים של האפיפיור יוחנן השמיני השתתפו בה והתכוננו להכיר בפוטיוס כפטריארך חוקי, ויתור שבעטיו קיבל האפיפיור ביקורת רבה בדעת הקהל הלטינית. הפטריארך עמד יציב בעמדתו לגבי הנקודות העיקריות שבמחלוקת בין הכנסיות המזרחית והמערבית, דרישת ההתנצלות בפני האפיפיור, תחום השיפוט הכנסייתי בבולגריה, ותוספת "ומן הבן" ל"אני מאמין" של ועידת ניקיאה  על ידי הכנסייה המערבית. בסופו של דבר, פוטיוס סירב להתנצל או לקבל את התוספת, וצירי האפיפיור נאלצו להסתפק בהחזרת בולגריה לרומא. אולם הוויתור היה להלכה בלבד, מאחר שחזרת בולגריה לפולחן הביזנטי בשנת 870 כבר השיגה לה כנסייה נפרדת משלה. ללא הסכמת בוריס הראשון (שליט בולגריה), האפיפיורים לא יכלו לכפות את דרישותיהם.
במהלך הוויכוחים בין הקיסר בסיליוס הראשון ויורשו לאו השישי החכם, צידד פוטיוס בקיסר הביזנטי. בשנת 883, האשים בסיליוס את לאו בקשירת קשר וכלא את הנסיך בארמון; הוא אפילו היה מעוור את לאו, לולא הניאו אותו מכך פוטיוס וסטיליאנוס זאוצס, אביה של זואי זאוצאינה , פילגשו של לאו. בשנת 886, בסיליוס גילה קשירת קשר על ידי יוחנן קורקואס, מפקד בחיל המשמר, ובכירים רבים אחרים. בקשר זה לאו לא היה מעורב, אך ייתכן שפוטיוס היה אחד הקושרים נגד שלטונו של בסיליוס.
בסיליוס מת בשנת 886, על פי הסיפור הרשמי, לאחר שנפצע בזמן ציד. אך ייתכן שמותו היה פרי מזימתו של לאו השישי, שהפך לקיסר והדיח את פוטיוס, למרות פוטיוס היה מורו. פוטיוס הוחלף על ידי אחיו של הקיסר, סטפן, ונשלח לגלות למנזר בורדי בארמניה. מתוך מכתבים שנשלחו לאפיפיור סטפנוס החמישי ועל ידו, שלאו סחט מפוטיוס התפטרות. בשנת 887, פוטיוס ובן חסותו, תאודור סנטאבארנוס, הועמדו למשפט על בגידה בפני בכירי שלטון ובראשם אנדרו הסקיתי . למרות שהמקורות האוהדים את פוטיוס מעניקים את הרושם שהמשפט הסתיים ללא הרשעה, הכרוניקה של פסאודו-סימיאון מציין במפורש שפוטיוס גורש למנזר גורדון, שם הוא מאוחר יותר מת. אולם נראה כי הוא לא נשאר מגונה בשארית חייו.
פוטיוס המשיך את הקריירה שלו כסופר במשך כל שהותו בגלות, ולאו ככל הנראה שיקם את המוניטין שלו במהלך השנים הבאות; בכתובת שלו על אחיו, שנכתבה כנראה בשנת 888, הקיסר מציג את פוטיוס בצורה אוהדת, המתארת אותו כארכיבישוף החוקי, וככלי האחדות הסופית, דימוי שאינו הולם את גישתו לפטריארך בשנים הקודמות. אישור על כך ששמו של פוטיוס טוהר, מגיע בשעת מותו: לפי כרוניקות מסוימות, הותר לקבור את גופתו בקונסטנטינופול. בנוסף על כך, על פי הביוגרף האנטי-פוטיאני של איגנאטיוס, תומכיו של הפטריארך לשעבר נאבקו לאחר מותו להשיג עבורו את "כבוד הקדושה". יתר על כן, חבר בכיר בחצרו של לאו, לאו כוירוספאקטס, כתב שירים המנציחים את זכרם של מספר אישים חשובים בני זמנו, כמו לאו המתמטיקאי  והפטריארך סטפן, וגם כתב שיר אחד על פוטיוס. יחד עם זאת, בשל השקט היחסי במקורות לגבי מותו של פוטיוס, יחסית לאישיות חשובה כל כך בהיסטוריה הביזנטית, נראה כי לאו לא התיר לו לחזור לחוג הפוליטיקה והיעדרותו מסביבה זו היא שמסבירה את מותו השקט.
כתביו
פוטיוס הוא אחד האישים המפורסמים ביותר בהיסטוריה של האימפריה הביזנטית. כאחד האנשים המלומדים ביותר בתקופתו, ומוערך - אפילו על ידי חלק מיריביו ומעליליו - כתאולוג הפורה ביותר של זמנו, הוא זכה לתהילתו בזכות חלקו בעימותים כנסייתיים, וגם בזכות האינטלקט שלו ועבודתו הספרותית.
הביבליותקה
עבודתו החשובה ביותר של פוטיוס היא ה"ביבליותקה" המפורסמת שלו, או ה"מיריוביבלון" (Myriobiblon), אוסף קטעים ותקצירים מתוך 280 כרכים של סופרים קלאסיים (בדרך כלל מצוטטים כקודקסים), שחלק נכבד מהחיבורים המקוריים שלהם אבד. עבודה זו עשירה במיוחד בקטעים שנכתבו על ידי סופרים היסטוריים.
מלומדים מסוימים שיערו שהביבליותקה קובצה בבגדאד בזמן שליחותו של פוטיוס בחצר בית עבאס, מאחר שרבים מהחיבורים המוזכרים צוטטו לעיתים נדירות במה שמכונה תקופת החושך הביזנטית (בסביבות השנים 630–800), והיה ידוע שהעבאסים התעניינו בחיבורי מדע ופילוסופיה יווניים. אולם מומחים של תקופה זו בהיסטוריה הביזנטית הראו שפוטיוס לא יכול היה לקבץ את הביבליותקה שלו בבגדאד, מאחר שהוא מציין בפירוש בהקדמה שלו וגם בהערה, שכאשר למד על מינויו למשלחת, הוא שלח לאחיו סיכום של ספרים שקרא לפני לכן, "מאז הזמן בו למדתי להבין ולהעריך ספרות", כלומר מאז נערותו. בנוסף לכך, העבאסים התעניינו רק במדע, פילוסופיה ורפואה יווניים; הם לא תרגמו היסטוריה, רטוריקה או חיבורים ספרותיים אחרים; הם גם לא תרגמו סופרים נוצרים קדומים של הכנסייה. אולם רוב החיבורים בביבליותקה נכתבו על ידי סופרים אלה, ורוב הטקסטים החילוניים בביבליותקה הם היסטוריות, חיבורים דקדוקיים או ספרותיים, בדרך כלל רטוריים יותר מאשר מדע, רפואה או פילוסופיה. הדבר מצביע עוד יותר על כך שרוב החיבורים לא יכלו להיקרא על ידי פוטיוס בזמן ששהה באימפריה העבאסית.
לפוטיוס אנו חבים על כמעט כל מה שיש בידינו מאת קטסיאס, ממנון מהראקליאה, קונון, הספרים האבודים של דיודורוס סיקולוס, וכתביו האבודים של אריאנוס. תאולוגיה והיסטוריה כנסייתית גם הן מיוצגות במלואן, אך שירה ופילוסופיה עתיקה כמעט ואינן. נראה שהוא לא חשב שזה נחוץ לעסוק בסופרים האלה, שכל אדם משכיל מכיר אותם באופן טבעי. הביקורות הספרותיות בדרך כלל מצטיינות בשיפוט חד ועצמאי, והקטעים המצוטטים שונים זה מזה באופן מהותי באורכם. ההערות הביוגרפיות הרבות נלקחו ככל הנראה מעבודתו של הסיכיוס ממילטוס.
חיבורים אחרים
עבודתו התאולוגית החשובה ביותר היא ה"אמפילוכיה", אוסף של כ-300 שאלות ותשובות על נקודות קשות בכתבי הקודש, שהופנו לאמפילוכיוס, הארכיבישוף של קיזיקוס. עבודות דומות אחרות הן מחקרו ב-4 ספרים נגד המניכאיזם והפאוליכיאניזם, ומחלוקתו עם הלטינים על נביעת רוח הקודש. פוטיוס גם כתב מכתב ארוך של עצות תאולוגיות למומר החדש בוריס הראשון שליט בולגריה. מכתבים רבים אחרים שרדו גם הם.
פוטיוס הוא גם הכותב של שני מכתבי הדרכה בשלטון, הממוענים אל בוריס-מיכאל מבולגריה (Epistula 1, ed. Terzaghi) ואל לאו השישי (Admonitory Chapters of Basil I).
בר הסמכא הראשי אודות חייו של פוטיוס מתקופתו, הוא אויבו המר, ניקטאס הפפלגוני (Nicetas the Paphlagonian), הביוגרף של יריבו איגנאטיוס.
מלחמת אנגליה–ספרד (1654–1660)
המלחמה האנגלו-ספרדית הייתה סכסוך בין הפרוטקטורט האנגלי בפיקודו של אוליבר קרומוול וספרד, בין 1654 ל-1660. הסכסוך נגרם כתוצאה מיריבות מסחרית. כל צד תקף את האינטרסים המסחריים והקולוניאליים של השני בדרכים שונות כמו פריבטירים ומשלחות ימיות. בשנת 1655 פלשה משלחת אמפיבית אנגלית לשטח ספרד באיים הקריביים. בשנת 1657, אנגליה כוננה ברית עם צרפת, מיזגה את המלחמה האנגלו-ספרדית עם המלחמה הצרפתית-ספרדית הגדולה יותר, וכתוצאה מכך בוצעו פעולות יבשתיות גדולות שהתרחשו בארצות השפלה הספרדיות.
למרות שהמלחמה הופסקה לאחר חזרתו לשלטון של צ'ארלס השני, מלך אנגליה בשנת 1660, המתיחות בקריביים החזיקה את הסכסוך לסירוגין במשך למעלה מעשר שנים. המלחמה הסתיימה רשמית עם שני הסכמי שלום שנחתמו במדריד ב-1667 וב-1670.
רקע כללי
כשמלחמת הולנד–אנגליה הראשונה הגיעה לסיומה, הפנה קרומוול את תשומת לבו למלחמה בין צרפת וספרד, שתיהן היריבות המסורתיות של אנגליה. צרפת וספרד היו שתיהן בני האמונה הרומית-קתולית, ותועבו על קרומוול, שהאמין שרצון האל הוא שהפרוטסטנטיות תנצח באירופה. עם זאת, הוא ראה בספרד את האיום הגדול יותר על המטרה הפרוטסטנטית, ובכך קשר באופן פרגמטי את אומתו עם צרפת. ביציאה למלחמה עם ספרד, הוא גם ביקש לחזור למדיניות של אופורטוניזם מסחרי שננקטה בימי אליזבת הראשונה וננטשה לאחר מכן על ידי יורשיה מבית סטיוארט. ההתקפה של קרומוול על נתיבי הסחר והאוצר הספרדיים הזכירה מיד את מעלליהם של פרנסיס דרייק ו-וולטר ראלי; ולא במקרה החלו להסתובב באנגליה דיווחים מודפסים על פעילותם בזמן זה. עם זאת היה הבדל אחד חשוב: לצד כסף וזהב אוצר חדש נעשה חשוב יותר ויותר - סוכר. משמעות הדבר הייתה כיבוש שטח, צעד מעבר לפיראטיות שנרשמה בימי אליזבת.
במהלך השנה הראשונה של הפרוטקטורט, קרומוול ניהל משא ומתן עם המדינאי הצרפתי הקרדינל מאזארן, שהביא להקמת ברית אנגלו-צרפתית נגד ספרד באוקטובר 1655. לברית היה יתרון נוסף: צרפת, שהציעה כעת מקלט לסטיוארטים, לא נטתה כעת לסייע להם בהחזרת כס המלוכה האנגלי.
העיצוב המערבי
בינתיים, קרומוול כבר השיק את העיצוב המערבי נגד מושבות ספרד באיי הודו המערבית הספרדית. הצי עזב את פורטסמות' בסוף דצמבר 1654 והגיע לאיי הודו המערבית בינואר. במאי 1655, משלחת אמפיבית אנגלית בראשות הגנרל בים ויליאם פן, אביו של מייסד פנסילבניה, והגנרל רוברט ונבלס פלשו לשטח ספרדי באיי הודו המערבית במטרה לכבוש את היספניולה. הצי היה אחד החזקים אי פעם שהפליגו מאנגליה, עם כ-3,000 נחתים בפיקודו של הגנרל רוברט ונבלס, שחוזקו עוד יותר בברבדוס, מונטסראט, סנט קיטס ונוויס.
למרות שקרומוול התעניין בעבר ברכישה אפשרית של האי היספניולה, ניתנה למפקדי המשלחת החופש לקבוע את סדרי העדיפויות שלהם בנסיבות שעמדו בפניהם עם הגעתם. נבחנו מספר אפשרויות, כולל נחיתה בחוף גואטמלה או בקובה. שתי האפשרויות היו מונחות על השולחן, שכן פן וונבלס החליטו לנסות לחזור על ההתקפה שערך דרייק על סנטו דומינגו על היספניולה. עם זאת, המצור על סנטו דומינגו ב-1655 נכשל מכיוון שהספרדים שיפרו את ההגנות שלהם מול התקפות הולנדיות מוקדם יותר במהלך המאה. קרומוול, לעומת זאת, ראה בתבוסה של היספניולה את שיפוטו של אלוהים. למרות הצלחות שונות לאחר מכן, התבוסה הפכה את כל המבצע נגד איי הודו המערבית הספרדית לכישלון כללי. לכן ונבלס ופן נכלאו במצודת לונדון עם הגעתם לאנגליה.
ג'מייקה הייתה ה-casus belli שהביאה למלחמה האנגלו-ספרדית בפועל בשנת 1655. מוחלש בגלל קדחת, הפליג הכוח האנגלי מערבה למושבה סנטיאגו (היום ג'מייקה), האי היחיד של הודו המערבית הספרדית שלא הקים עמדות הגנה חדשות. הם נחתו במאי 1655 במקום שנקרא סנטיאגו דה לה וגה, כיום העיר הספרדית. הם באו ועמדו, מול התנגדות מקומית ממושכת שתוגברה על ידי חיילים שנשלחו מספרד וספרד החדשה (מקסיקו). בשנת 1657 הזמין המושל האנגלי את הבוקאנירים להתבסס בפורט רויאל בסנטיאגו, כדי להרתיע את הספרדים מלכבוש מחדש את האי. עבור אנגליה, ג'מייקה הייתה אמורה להיות "הפגיון המצביע על לב ליבה של האימפריה הספרדית", למרות שלמעשה היא הייתה אז נכס בעל ערך מועט. קרומוול, למרות כל הקשיים, היה נחוש שהנוכחות צריכה להישאר, ושלח תגבורת ואספקה. חיילים ספרדים חדשים, שהפליגו מקובה, הפסידו בקרב אוצ'ו ריוס ב-1657 ובקרב ריו נואבו ב-1658, כשלו בניסיונותיהם להשתלט מחדש על ג'מייקה. אף על פי כן, החשש מפני פלישה נוספת גרם לכך שהמושל האנגלי של ג'מייקה אדוארד ד'אוילי הרגיש שחובתו החדשה היא לארגן את ההגנה על האי נגד הספרדים. על ידי שימוש בטקטיקה של תקיפה במקום הגנה, הוא שלח את כריסטופר מינגס לפשוט על ערים ובסיסים קולוניאליים ספרדיים. טולו וסנטה מרתה היו ביניהם בשנת 1658, ובשנה שלאחר מכן נבזזו קומאנה, פוארטו קבאלוס וקורו ונהרסו ומינגס חזר לג'מייקה עם כמות עצומה של שלל ואוצרות.
מלחמה ימית
באפריל 1656 הפליג האדמירל האנגלי רוברט בלייק עם צי של כארבעים ספינות מלחמה, ספינות אש וספינות אספקה כדי לחסום את הנמל הספרדי של קדיס, מהלך שנמשך לאורך כל הקיץ. הספרדים נשארו במגננה ולא נקטו בפעולה תוקפנית נגד הצי האנגלי. באמצע יוני הפליג קפטן אדוארד בלאג עם שמונה ספינות לפשוט על נמלים בצפון ספרד. ב-24 ביוני פשט בלאג על ויגו, שם הושמדו מספר ספינות בנמל. בעוד בלייק חידש את אספקת המים שלו בחוף האפריקאי, יחידה של חמש פריגטות תחת קפטן סמית' פשטה על מלאגה בדרום ספרד ב-19 ביולי. סמית' הטביע תשע ספינות ספרדיות, השבית את תותחי הנמל והפגיז את העיר. פשיטה דומה על אליקנטה לא צלחה, אך איום ההתקפה שיבש את הסחר לאורך כל חופי ספרד. בערב 8 בספטמבר, אחד הקברניטים של בלייק, ריצ'רד סטיינר, יירט צי אוצר ספרדי וכבש או הטביע את כל ספינותיו מלבד שתיים. אובדן המטענים של הספינות שנתפסו או הוטבעו על ידי האנגלים היווה מכה קשה לכלכלת ספרד עם הפסד מוערך של 2,000,000 פאונד. לראשונה בהיסטוריה הימית, בלייק החזיק את הצי בים לאורך חורף שלם על מנת לשמור על המצור נגד ספרד.
בפברואר 1657 קיבל בלייק מידע מודיעיני שצי המתכות מספרד החדשה בדרכו מעבר לאוקיינוס האטלנטי. בהשאירו שתי ספינות כדי לצפות בקדיס, בלייק הפליג משם כדי לתקוף את צי המתכות, שעגן בסנטה קרוס בטנריפה באיים הקנריים כדי להמתין לליווי לספרד. באפריל בקרב סנטה קרוס דה טנריפה, בלייק השמיד כליל את שיירת הסוחר הספרדית - הצי המערב הודי - אולם הצי הנחית את מטילי המתכות לפני הקרב. בלייק לא הצליח לתפוס אותו, אך הוא גם לא היה זמין לממשלה במדריד.
ההשפעה קצרת הטווח של המצור של בלייק על ספרד וניצחונו בסנטה קרוס הייתה שיבוש הכלכלה הספרדית, שהייתה תלויה בכסף וזהב מאמריקה ובכך פגעה ביכולתה של ספרד לנהל מלחמה. האנגלים איבדו 1,500 עד 2,000 ספינות סוחר לפיראטים ספרדים ובמקום להשתמש בספינות אנגליות שנתפסו כדי להחליף את שיירותיהם ההרוסות, הפקידה ממשלת ספרד את הטיפול בסחר הספרדי בידי סוחרים הולנדים נייטרליים.
פלנדריה
צי חבר העמים של אנגליה חסם את הנמלים הפלמיים, אך, למורת רוחו של קרומוול, המערכה הצבאית החלה בסוף השנה והייתה נתונה לעיכובים רבים. המרשל טורן בילה את קיץ 1657 במערכה נגד הספרדים בלוקסמבורג ולא עשה שום צעד לתקוף את פלנדריה עד ספטמבר. מרדיק נתפסה ב-22 בספטמבר והוצב בה חיל מצב של חיילי חבר העמים. על דנקרק הוטל מצור במאי 1658. כוח סיוע ספרדי ניסה להסיר את המצור אך הובס ב-4 ביוני בקרב הדיונות. יחידת חבר העמים בצבא טורן נלחמה בהצטיינות והרשימה את בעלי בריתם הצרפתיים בהתקפה מוצלחת במעלה גבעת חול מוגנת חזק בגובה 150 רגל במהלך הקרב. כאשר דנקרק נכנעה לטורן ב-14 ביוני, כיבד הקרדינל מאזארן את תנאי ההסכם עם קרומוול ומסר את הנמל לידי חבר העמים, למרות מחאותיו של לואי ה-14. חבר העמים גם כיבד את התחייבויותיו בכיבוד זכויות האוכלוסיות הקתוליות של מרדיק ודנקרק. קבוצה של חיילי חבר העמים נותרה עם צבאו של טורן והייתה לעזר בכיבוש גרבליינס וערים פלמיות אחרות על ידי הצרפתים. כשהאיום של הפיראטים של דנקרק ירד מהדרך, צי הסוחר של אנגליה ספג הרבה פחות הפסדים; לא רק בגלל שהדנקירקרים איבדו את הבסיס הגדול ביותר שלהם, אלא גם בגלל שהסחר האנגלי כבר הלך לאיבוד להולנדים כתוצאה מהפריבטירים של דנקירק.
הרסטורציה
המלחמה בין צרפת לספרד הסתיימה עם חתימת שלום הפירנאים ב-28 באוקטובר 1659. מותו של קרומוול ב-1658 הותיר את אנגליה בסערה פוליטית שתביא לחזרתם של הסטיוארטים לכס המלכות של אנגליה. לאחר חזרתו לשלטון של צ'ארלס השני, המלחמה האנגלו-ספרדית הופסקה רשמית בספטמבר 1660 אך לא נחתם הסכם בין שתי המדינות. צ'ארלס הפך לבעל ברית לספרד באמצעות הסכם בריסל.
לאחר מכן
אנגליה וספרד ספגו שתיהן הפסדים כלכליים כבדים; האחרונה סבלה בעיקר מהמצור של בלייק על קדיס. ההשפעה של זה, במיוחד עם הפעולות ליד קדיס וסנטה קרוס, הייתה השיבוש של הכלכלה הספרדית, שהייתה תלויה בכסף וזהב מאמריקה. הדבר הוסיף לקשיים של צבאותיו המתוחים יתר על המידה של פליפה הרביעי, שבמשך שנים פעלו במקביל באיטליה, הפירנאים, פלנדריה ופורטוגל. הספרדים ענו במסע פיראטיות שכמעט חיסל את סחר הספנות האנגלי. כתוצאה מכך, ההולנדים נהנו מהתאוששות מההפסדים שספגו במלחמת אנגליה–הולנד הראשונה ולקחו סחר רב מהאנגלים. אף על פי כן, עם ניצחון המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה וההצלחות במלחמה נגד ספרד, אנגליה עשתה מספיק כדי לבסס את עצמה כאחת המעצמות הימיות המובילות באירופה.
ספרד דרשה להחזיר את הרכוש שנלקח על ידי הרפובליקה של קרומוול, דרישה שצ'ארלס היה מוכן להסכים לה. עם זאת, זה השתנה במהרה מכיוון שצ'ארלס היה מתוסכל מכישלונו של פליפה לסייע בשיקום שלטונו. שבוע בלבד לאחר סיום המלחמה ביטל צ'ארלס את הסכם בריסל ואיפשר לפרלמנט האנגלי לספח את אחזקותיה של אנגליה (ג'מייקה, דנקרק ומרדיק) למרות מחאות ספרד. במקביל צ'ארלס חיפש הסכם עם ספרד כדי שניתן יהיה להכיר באחזקותיה של אנגליה אך התנאים לגבי ספרד היו קשים מדי והייתה תקווה שהאחרונה תכבוש מחדש את ג'מייקה במערכה צבאית. על מנת להגדיל את נכסיו מכר צ'ארלס את דנקרק ללואי ה-14 מצרפת בנובמבר 1662 - אם כי פחות מ-300,000 פאונד מחצי המיליון שהובטח שולמו אי פעם.
ברית אנגלו-פורטוגזית
בשנת 1662 ערך צ'ארלס נישואים שושלתיים עם קתרינה, נסיכת פורטוגל; טנג'יר ובומביי נמסרו לכתר הבריטי והוסכם על ברית צבאית שתסייע לפורטוגל שנלחמה להחזרת עצמאותה מאז 1640. חיילים בריטים בפיקודו של פרדריק שומברג גויסו לשרת כדי לעזור להילחם בספרדים. תוך שנה ניסה הצבא הספרדי לעקוף את פורטוגל, אך בקרב המכריע של Ameixial הנחילו לו הפורטוגלים והבריטים תבוסה מוחצת.
בשנת 1664 אנגליה באמצעות סר ריצ'רד פאנשאו ביקשה לערוך שלום בין הכתר הפורטוגזי והספרדי ולאחר מכן בין אנגליה לספרד אך ללא הועיל. בקרב מונטס קלרוס שנה לאחר מכן הובסה פלישה ספרדית נוספת באופן מכריע עד כדי כך שהיא סיימה את פעולות הלחימה הגדולות במהלך המלחמה שהבטיחו באופן סופי את עצמאות פורטוגל מספרד.
פריבטירים בקאריביים
בזירה הקריבית המלחמה השתוללה זמן רב יותר. עם סיפוחה של ג'מייקה, מטרת העיצוב המערבי (למרות שנכשלה במטרתו העיקרית של לכבוש את האי היספניולה) שרדה את הפרוטקטורט עצמו, ומאוחר יותר התעוררה לתחייה בפשיטות שהוזמנו בהוראת המושל הג'מייקני תומאס מודיפורד. התירוצים של מודיפורד למתן רישיון לבוקאנירים היו חשדות שג'מייקה לעולם לא תהיה בטוחה עד שממשלת ספרד תכיר בבעלותה של אנגליה בג'מייקה ובאיי קיימן ותשים את שמה בהסכם. הפשיטות הפיראטיות על אמריקה הספרדית במהלך עשר השנים הבאות היו הרסניות. כריסטופר מינגס פשט על סנטיאגו דה קובה בשנת 1662 ועל קמפשה בשנה שלאחר מכן. הנרי מורגן לקח פיקוד מאוחר יותר - ההתקפות הבולטות ביותר שלו היו על פורטובלו ב-1668 והתבוסה של שייטת ספרדית על אגם מרקאיבו בשנה שלאחר מכן. הספרדים בינתיים יכלו לעשות מעט כדי להגן על עצמם.
בתגובה מריאנה, העוצרת של ספרד, הוציאה מכתבי הרשאה עבור התקפות פיראטיות על הספנות האנגלית באיים הקריביים. אחד מהפריבטירים הללו היה הפיראט הפורטוגלי המפורסם מנואל ריביירו פרדל. צ'ארלס השני הורה על אותו הדבר - בעקבות כך מודיפורד הזמין את מורגן פעם נוספת לפשוט על אמריקה הספרדית כדי לשמר את ג'מייקה אחת ולתמיד. בדצמבר 1670 תפס מורגן את האיים של פרובידנס העתיקה וסנטה קטלינה ואילץ את כוחות המצב להיכנע. משם הפליג הצי שלו לצ'אגרס ותפס את המבצר גם שם - מורגן קיווה לחצות את מצר פנמה אך בשלב זה הוא לא היה מודע לאירועים באירופה.
הסכמי מדריד
ספרד בתקופה זו נחלשה מבחינה פוליטית, כלכלית וצבאית על ידי עשרות שנות המלחמה והלחימה הפנימית. צ'ארלס השני ראה הזדמנויות אידיאליות לשני הסכמי שלום בסופו של דבר שנחתמו במדריד, שניהם היו נוחים לאנגליה. ראשית, הסכם 1667 התקבל בסיפוק רב על ידי מדינאים וסוחרים אנגלים במונחי סחר. עם אבטחת חידוש עצמאותה של פורטוגל, הבריגדה הבריטית פורקה לאחר מכן, אך נחלותיה של אנגליה באיים הקריביים נותרו מעורערות. אף על פי כן, זה היה צעד גדול לשלום בין שתי הממלכות.
שלוש שנים לאחר מכן בהסכם מדריד הבא, ספרד ויתרה לבסוף על ג'מייקה ואיי קיימן לבריטניה, מה שהיה ויתור גדול והשפלה עבור ספרד. ספינות אנגליות יכלו גם לשוטט בים הקריבי ללא הפרעה ולראשונה לא נחשבו באיי הודו המערבית כפולשים או כשודדי ים. באופן שנוי במחלוקת, החדשות לא הגיעו בזמן כדי למנוע מהנרי מורגן לבזוז ולשרוף את פנמה ב-1671. למרות מחאות ספרדיות ומעצרו, מורגן לא נענש בטענה שהוא לא ידע על האמנה.
אנגליה וספרד יהיו בעלות ברית במהלך הסכסוך האירופי הגדול הבא, מלחמת הברית הגדולה, ונשארו כך עד 1702 עם פרוץ מלחמת הירושה הספרדית.
הפרעות בגאבס (1941)
הפרעות בגאבס היו גל של שלושה ימים של אלימות אנטי-יהודית שפרצו בעיר גאבס בתוניסיה בשנת 1941. זה היה פרץ האלימות הגרוע ביותר נגד יהודים בצפון אפריקה במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
המהומות החלו כאשר המון של ערבים הסתערו על הרובע היהודי, הרגו 7 יהודים ופצעו 20.
יחד עם 7 היהודים שנרצחו בתחילה, נהרג גם שוטר אחד.
נארודנה אודברנה
נארודנה אודברנה (בסרבית: Народна одбрана) היה ארגון סרבי לאומני שהוקם ב-8 באוקטובר 1908, כתגובה לסיפוח של בוסניה והרצגובינה על ידי אוסטרו-הונגריה. באותו הזמן, עיקר הדאגה של הארגון היה הגנה על הקבוצה האתנית הסרבית באוסטרו-הונגריה. על מנת להשיג את מטרותיו, הפיץ הארגון תעמולה וארגן כוחות צבאיים למחצה.
מבין מייסדיו וחבריו הבולטים של הארגון היו ברניסלב נושיץ' וג'ובאן דוצ'יץ'.
אידאולוגיה
בתחילת המאה ה-20, חיפשו הסרבים איחוד תחת מדינה אחת. בנוסף לממלכת סרביה ונסיכות מונטנגרו, שתי מדינות בעלות אוכלוסייה שמורכבת בעיקרה מסרבים אשר טרם חלקו גבול משותף, סרבים רבים חיו בגבולותיה של אוסטרו-הונגריה השכנה, כמו גם באימפריה העות'מאנית. עם סיפוחה של בוסניה (שבה היה ריכוז גדול של סרבים) על ידי אוסטרו-הונגריה ב 1908 כמו גם משבר הסיפוח שבא בעקבותיו, הביעו הסרבים את הצורך שלהם להגנה תרבותית וטריטוריאלית, דבר אשר גרם להופעתו של ארגון הנארודנה אודברנה.
חוברת משנת 1911 של הארגון מציינת 6 נקודות מרכזיות:
החוברת מבהירה ששנאה של אוסטרו-הונגריה היא לא המטרה של הקבוצה, אלא תוצאה טבעית של הצורך בעצמאות ואיחוד תחת מדינה אחת.
הוועדה המרכזית של הארגון התמקמה בבלגרד.
מלחמות הבלקן
מיד לאחר הסיפוח של וארדאר מקדוניה לממלכת סרביה, התמודדו המקדונים עם מדיניות של סרביזציה. האוכלוסייה של מקדוניה אולצה להכריז על עצמה כסרבים. אלה שסירבו הוכאו ועונו. לפי דו"ח של הוועדה הבינלאומית לחקירה של הגורמים למלחמות הבלקן, חברי הארגון נארודנה אודברנה ביצעו פשעי מלחמה כנגד האוכלוסייה האזרחית. בסקופיה נערכה ועדה מרכזית של "ההגנה הלאומית". האוכלוסייה של סקופיה כינתה את המפקדה הראשית שלו ה"בית השחור", ברמיזה ל"היד השחורה", ארגון סודי אשר עמד מאחוריהם. ל"בית השחור" נלקחו אנשים שנמצאו לא נאמנים, שם הוכאו.
Lover (Live from Paris)
(בעברית: מאהב: בהופעה חיה מפריז) הוא אלבום ההופעה הרביעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, שיצא דרך ריפבליק רקורדס ב-14 בפברואר 2023. האלבום יצא במהדורה מוגבלת לרגל יום ולנטיין, והוא תקליט ויניל מיוחד שנמכר דרך חנות האינטרנט של סוויפט באופן בלעדי באותה העת בלבד. הוא מורכב משני תקליטים בצורת לב המכילים את ההקלטות של שמונת השירים מאלבום האולפן השביעי של סוויפט,  (2019), שבוצעו ב-City of Lover, הקונצרט החד-פעמי שלה באולימפיה, פריז, ב-9 בספטמבר 2019. הוא דורג במצעדים באוסטרליה, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת וארצות הברית, והגיע לראש מצעד התקליטים של בילבורד.
רקע
סוויפט הוציאה את אלבום האולפן השביעי שלה, Lover, ב-23 באוגוסט 2019, דרך ריפבליק רקורדס. היא תיארה את Lover כאלבום החוקר את כל צורות האהבה, ומתפקד כ"מכתב אהבה למאהב". הוא זכה לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה, ולהצלחה מסחרית רבה. כדי לחגוג את יציאת האלבום, סוויפט ערכה את City of Lover, קונצרט חד-פעמי, באולם המוזיקה אולימפיה בפריז, צרפת, ב-9 בספטמבר 2019. הוא הפך לקונצרט הרשמי היחיד של סוויפט שעזר בקידום של Lover, שכן סיבוב ההופעות המתוכנן שלה לשנת 2020, "Lover Fest", בוטל לאחר התפרצות מגפת הקורונה. ב-17 במאי 2020, הקונצרט שודר כספיישל בן שעה אחת, בשם Taylor Swift: City of Lover, ב-ABC, ובסופו של דבר הפך זמין לצפייה בהולו ודיסני+. כלי תקשורת סברו כי הספיישל הוא חלופה לסיבוב שבוטל. הספיישל כלל רק את שמונת השירים מ-Lover שבוצעו בקונצרט, ולא כלל את השירים שביצעה מאלבומיה האחרים. לאחר הקרנת הבכורה של הספיישל, הגרסאות החיות הועלו לפלטפורמות מוזיקה דיגיטליות וסטרימינג, מלבד "The Man", שהיה זמין בעבר להשמעה מאז 18 בפברואר 2020.
הוצאה
ב-13 בפברואר 2023,  הוכרז באמצעות חשבון המעריצים הרשמי של סוויפט כאלבום ויניל במהדורה מוגבלת שיופץ ביום ולנטיין דרך ריפבליק רקורדס. כל מארז מכיל שני תקליטים בצורת לב – האחד ורוד והשני כחול – והיה זמין לרכישה בחנות האינטרנט של סוויפט באופן בלעדי. ' הוא אלבום ההופעה הרביעי של סוויפט, אחרי ' (2011), ' (2020), ו-' (2020). בילבורד דווחו כי בסך הכול 13,000 עותקים של האלבום זמינים לרכישה בארצות הברית.
הצלחה מסחרית
היה התקליט הנמכר ביותר בארצות הברית ב-4 במרץ 2023. הוא עמד בראש מצעד התקליטים של בילבורד והיה לתשיעי של סוויפט שעשה זאת. הוא דורג במקום החמישי במצעד האלבומים המסחריים על מכירות של 13,000 עותקים (כמות העותקים המקסימלית בה הופץ). כמו כן, דורג במקום ה-58 במצעד הבילבורד 200. לצד כניסתו של אלבום ההופעה למצעד הבילבורד 200 מ-4 במרץ 2023, סוויפט כללה תשעה אלבומים נוספים במצעד, והפכה לאמן הראשון בהיסטוריה שהכניס לפחות עשרה אלבומים למצעד הבילבורד 200 בו-זמנית מאז המוזיקאי האמריקאי פרינס ב-2016; סוויפט היא האישה הראשונה בין החיים, שכללה עשרה אלבומים במצעד בשבוע אחד מאז 1963.
קרדיטים
הקרדיטים מותאמים מהערות האלבום של .
ארנסט שרדר
ארנסט שרדר (Ernst Schröder; 25 בנובמבר 1841 מנהיים, באדן - 16 ביוני 1902 קארלסרוהה, גרמניה) היה מתמטיקאי גרמני הידוע בעיקר עקב עבודתו בלוגיקה אלגברית. הוא דמות ראשית בהיסטוריה של הלוגיקה המתמטית (ביטוי שאולי הוא המציא), על ידי תמצות והרחבה של העבודות של ג'ורג' בול, אוגוסטוס דה מורגן, יו מק'קול ובמיוחד צ'ארלס פירס.
הוא ידוע בעיקר בעקבות Vorlesungen über die Algebra der Logik (הרצאות על האלגברה של הלוגיקה), בשלושה כרכים, אשר הכינו את הדרך לפריחתה של הלוגיקה המתמטית כתורה נפרדת במאה ה-20 על ידי איחוד למערכת אחת את המערכות השונות של הלוגיקה הפורמלית של ימינו.
HRVY
הארווי ליי קנטוול (באנגלית: Harvey Leigh Cantwell; נולד ב-28 בינואר 1999), הידוע גם בשם הבמה שלו HRVY, הוא זמר, רקדן, ומגיש טלוויזיה אנגלי. הוא הגיש את תוכנית הטלוויזיה Friday Download ב-CBBC בין השנים 2014 ל-2015. בשנת 2020 נודע כי הוא עתיד להשתתף בעונה ה-18 של התוכנית Strictly Come Dancing.
ראשית חייו
קנטוול נולד בקנט שבאנגליה. הוא למד שם באקדמיית לי, אותה עזב ב-2015. HRVY אומר שהוא ראה בג'סטין ביבר מודל לקריירה שלו.
טלוויזיה ומשחק
קנטוול היה חלק מצוות ההגשה בתוכנית הטלוויזיה Friday Download של ה-CBBC בין העונה השביעית לתשיעית. ב-26 בפברואר 2020, הוא הופיע בפרק של תוכנית השירה  של ה-CBBC, בתור אורח שבא להפתיע את המתמודדים, שלמדו את שירו "Personal" עבור תחרות השירה של אותו שבוע. הוא השתתף גם כיועץ באותו פרק, במהלך אתגר הקליפ.
בספטמבר 2020, נודע כי הוא עתיד להשתתף בעונה ה-18 של תוכנית הריקודים הבריטית Strictly Come Dancing, שם הוא חבר לג'נט מנררה.
מוזיקה
ביוני 2019, הוא שיתף פעולה עם ההרכב הדרום-קוריאני NCT Dream הנמצא במסגרת SM Entertainment, בשיר "Don't Need Your Love", שיצא לאור ב-6 ביוני 2019. ב-17 ביולי 2020, הודיע על אלבום הבכורה שלו . האלבום היה מתוכנן לצאת ב-20 בנובמבר 2020, אך לבסוף יציאתו בוטלה.
פרנקלין ליטל
פרנקלין המלין ליטל (באנגלית: Franklin Hamlin Littell; 20 ביוני 1917, סירקיוז – 23 במאי 2009, פנסילבניה) היה היסטוריון וחוקר דתות אמריקאי פרוטסטנטי.
השקפות תאולוגיות
בשנת 1939 נכח ליטל ככומר מתודיסטי צעיר בעצרת נאצית בנירנברג, ובהמשך טען, במסמך שכותרתו "השואה והנוצרים", כי פיתויי הנאציזם נגרמו כתוצאה מכישלונות הרוחניות הנוצרית שמקורן בוועידת ניקיאה בשנת 325 לספירה.
ליטל דחה את תאולוגיית החילופין, ולאור השואה דגל בתוכניות חינוך לשיפור היחסים בין נוצרים ליהודים.
קו טלפון אדום
קו טלפון אדום הוא קו תקשורת להעברת שיחת טלפון אוטומטית אל יעד שהוגדר מראש ללא צורך בפעולה נוספת מצד המשתמש מלבד הרמת השפופרת. דוגמה לכך הוא טלפון המחייג אוטומטית לשירותי-חירום בהרמת השפופרת. כיוון שלא נדרשת פעולה נוספת על ידי המשתמש, מכשיר קו אדום אינו כולל חוגה או לוח מקשים.
קו אדום למקרי חירום
קו אדום במשמעות המקורית אינו מאפשר הוצאת שיחות אלא ליעדים שנקבעו מראש. עם זאת, בשימוש מושאל מתייחס המושג למוקדי שירות שניתן להתקשר אליהם על ידי מספר טלפון ייעודי. בפרט הכוונה למוקדי חירום המאוישים 24 שעות ביממה כגון מוקד החירום של המשטרה או קווי חירום למניעת התאבדויות.
ברית המועצות - ארצות הברית
הקו האדום המפורסם ביותר בין מדינות הוא הקו החם מוסקבה-וושינגטון, המכונה "הטלפון האדום", אם כי מעולם לא שימשו בקו זה מכשירי טלפון. ההסכם להקמת הקו הישיר נחתם ב-20 ביוני 1963 עקב משבר הטילים בקובה והוא החל לפעול ב-30 באוגוסט אותה שנה. נעשה בו שימוש בטכנולוגיה של טלפרינטר, שהוחלפה בהמשך בפקס ומאוחר יותר בדואר אלקטרוני.
ארצות הברית - הממלכה המאוחדת
במהלך מלחמת העולם השנייה התקיים קו אדום בין רחוב דאונינג 10 והבונקר בחדרי המלחמה של הקבינט לבין הבית הלבן בוושינגטון. בין 1943-1946 אובטח קו זה על ידי מכונת הצפנת הקול הראשונה שכונתה SIGSALY.
ברית המועצות - הרפובליקה העממית של סין
קו אדום בין מוסקבה לבייג'ינג היה בשימוש במהלך עימות הגבולות בין המדינות ב-1969, אולם הסינים סירבו למגעי השלום של הרוסים וגדעו את קו התקשורת. לאחר שהושג פיוס בין האויבות לשעבר, הקו הוחייה ב-1996 .
ברית המועצות - צרפת
במהלך ביקורו של שארל דה גול בברית המועצות ב-1966 הוא הכריז על ייסוד קו אדום בין מוסקבה לפריז. הקו שודרג מטלפקס למכונת פקס מהירה ב-1989.
ברית המועצות - הממלכה המאוחדת
קו אדום בין לונדון למוסקבה נוסד בעקבות אמנת-ידידות בין המדינות ב-1992. שדרוג לקו זה הוכרז בעת ביקורו של  מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים ויליאם הייג במוסקבה ב-2011.
סין - הודו
סין והודו הודיעו על הקמת קו אדום בין משרדי החוץ של מדינותיהם תוך הדגשת מחויבותם לחיזוק הקשרים ו"בניית אמון הדדי". נכון לאוגוסט 2015 הקו עדיין לא היה מבצעי
סין - יפן
בפברואר 2013 מחלוקת איי סנקאקו עוררה מחדש את הכוונה לייסד קו אדום, הנושא הוסכם אך עקב התגברות המתיחות לא יצא אל הפועל.
קוריאה הדרומית - קוריאה הצפונית
הקו האדום בין סיאול לפיונגיאנג הוקם ב-18 באוגוסט 1972 ותוחזק על ידי הצלב האדום. קוריאה הצפונית ביטלה את הקו ב-11 במרץ 2013, כחלק מהמתיחות הגואה בחצי האי של קוריאה. קוריאה הצפונית פתחה את הקו מחדש ב-7 ביוני 2013 .
ארצות הברית - הודו
באוגוסט 2015 החל לפעול קו אדום בין וושינגטון לניו דלהי. ההחלטה להקמת הקו התקבלה בעת ביקורו של ברק אובמה בהודו בינואר 2015. זהו הקו הראשון בין ראש ממשלת הודו לראש מדינה(הקווים האדומים האחרים של הודו הם בין משרדי חוץ).
רהיטים זעירים
רהיטים זעירים (באנגלית: Tiny Furniture) הוא סרט עצמאי אמריקאי משנת 2010 מסוג דרמה קומית שנכתב, ובוים על ידי לינה דנהאם שגם שיחקה בו את התפקיד הראשי.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל South by Southwest ב-15 במרץ 2010. בהמשך הוקרן הסרט במספר פסטיבלים, ביניהם בפסטיבל הסרטים במירלנד וב-12 בנובמבר 2010 יצא הסרט לאקרנים.
הסרט צולם במצלמת קנון EOS 7D בשכונת טרייבקה ובמנהטן תחתית במהלך נובמבר 2009.
עלילה
אאורה חוזרת מבית הספר לאמנות לבית משפחתה שבשכונת טרייבקה בניו יורק בלי דבר בידיה פרט לתואר בלימודי קולנוע. הסרט מתמקד במערכת היחסים של אאורה עם אמה, סירי, הצלמת המצליחה, ועם אחותה בת ה-17 נדין.
אאורה נתקלת ביומנים שאמה כתבה בצעירותה ומתחילה לקרוא בהם ללא ידיעתה. בהמשך היא מתחילה לעבוד בתור מארחת יום במסעדה מקומית שכלל לא פתוחה בשעות היום, וחוזרת לקשר עם שרלוט, חברה ותיקה ותמהונית ממנה ניסתה להתרחק במשך שנים. היא מוצאת עניין רומנטי בשף שעובד איתה וגם בבחור שהכירה במסיבה, אשר נחשב למפורסם בזכות סרטוני היוטיוב הפופולריים שלו, בהם הוא מגלם את “הקאובוי הניטשאי”.
פרסים
רהיטים זעירים זכה בפרס הסרט העלילתי הטוב בפסטיבל South by Southwest בשנת 2010. לינה דנהאם זכתה על כתיבתה בפרס אינדפנדנט ספיריט לתסריט הראשון הטוב ביותר בשנת 2010.
מרטין פוליאקוף
סר מרטין פוליאקוף (באנגלית: Sir Martyn Poliakoff; ) הוא כימאי יהודי בריטי, פרופסור לכימיה באוניברסיטת נוטינגהאם. עוסק בהנגשת המדע לציבור ובכימיה ירוקה.
חייו
פוליאקוף סיים תואר ראשון בשנת 1969 בקיימברידג' ודוקטורט ב-1973. נושא עבודתו היא "Matrix Isolation of Large Molecules", בהנחיית פרופסור ג'יי ג'יי טרנר. בשנת 1991 מונה לפרופסור בכימיה באוניברסיטת נוטינגהאם. הוא פרופסור של כבוד באוניברסיטת מוסקבה.
הוא יזם ושימש כקריין בסדרה של 118 קטעי וידאו הנקראים "The Periodic Table of Videos" שמטרתם ללמד את הציבור את 118 היסודות בטבלה המחזורית. הפרויקט התרחב ועכשיו כולל גם מולקולות ונושאים כימיקליים שונים.
פוליאקוף עמית בחברה המלכותית. בשנת 2008 התמנה למפקד במסדר האימפריה הבריטית בזכות תרומתו למדע. קיבל את תואר הכבוד סר בשנת 2015 עבור תרומתו לענף הכימיה.
הוא נשוי ואב לשניים. אחיו סטיבן פוליאקוף הוא מחזאי ובמאי בריטי נודע. שניהם צאצאיו של סמואל מונטגיו, ברון סוויית'לינג הראשון.
ואצלב מאנס
הוא מעולם לא התחתן; חי ועבד בביתו של אחיו אנטונין במשך כל חייו.
ביוגרפיה
בתחילה למד בית ספר קתולי. מאוחר יותר הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות יפות, שם למד אצל יוז'ף ברגלר. בשנת 1829 הוענקה לו מלגת קלרובו והוא בילה את שלוש השנים הבאות ברומא, שם חבריו המרכזיים היו אנשי תנועת הנצרתיים.
מבחינה סגנונית, עבודתו הייתה בין נאו-קלאסיציזם לרומנטיקה.
הוא שימש כמנהל זמני של האקדמיה של פראג מ-1835 עד 1836 ושוב ב-1840. הוא זכה להערכה מסוימת על תיאורי סצנות מהתנ"ך, וצייר גם דיוקנאות.
לאחר 1835, הוא גם היה חבר באגודה לקידום האמנויות היפות.
הוא נפטר בפראג ב-31 בינואר 1858.
ניתן לראות את יצירותיו בגלריה הלאומית של פראג, במוזיאון העיר פראג.
ניסים לאון
ניסים (ניצ'ו') לאון (15 במרץ 1931 - 11 ביוני 2000) היה צלם, מפיק, שותף בחברת ההפקה "סרטי רול", וזוכה פרס אופיר על מפעל חיים (1996).
קורותיו
ניצ'ו לאון נולד בפלובדיב, שבבולגריה. עלה לישראל בגיל 7. שרת בצה"ל ביחידת ההסרטה של הגדנ"ע כעוזר-צלם (תפקידו הרשמי היה נשק) תחת זאב רב-נוף יחד עם חיים שרייבר, יונה זרצקי ואחרים. בתחילת דרכו שימש כעוזר-צלם של אלפרד שטיינהרדט. לאחר שחרורו הצטרף ל"אולפני גבע", שם עסק בצילום יומנים, סרטי תעודה, סרטים לצה"ל ("שלוש שעות ביוני") ופרסומות. בשנת 2–1961 הקים יחד עם יאיר פרדלסקי וישראל רינגל את חברת "סרטי רול". סרט הקולנוע הראשון שצילם במסגרת "סרטי רול" היה "רק בלירה" בשנת 1964. הצלם דוד גורפינקל שימש כעוזרו ונמנה עם חניכיו. לאחר צילום הסרט "המחצבה" ב-1990 התמקד בניהול חברת רול ובהכשרת עובדים צעירים בצילום מקצועי.
בשנת 2003 הוחלט להרחיב את "פרס עדשת הזהב" גם לזכרו של לאון.
פילמוגרפיה
הפיק וצילם עשרות סרטים במרוצת השנים, וביניהם:
עין גדי (יישוב עתיק)
עֵין גֶּדִי היה יישוב עתיק ומרכזי לחופו המערבי של ים המלח, ושרידיו, בית הכנסת העתיק מהמאה השישית עם רצפת פסיפס מהמרשימות בארץ ישראל, מעידים על רצף התיישבות יהודית באזור של מעל 1,300 שנה, החל מהמאה ה-7 לפנה"ס ועד המאה ה-6 לספירה. נזכר רבות בתנ"ך, בכתבי יוסף בן מתתיהו, בכתבי חז"ל ובמקורות נוצריים קדומים, ושמו השתמר עד העת החדשה (עין ג'די).
אזור עין גדי היה מיושב בתקופות שונות, ובתחום הגן הלאומי עין גדי שרידי מקדש מהתקופה הכלקוליתית.
עין גדי בתנ"ך
השם עין גדי נזכר רבות בתנ"ך, ומקורו כנראה בעיזים וביעלים שרעו בסביבת היישוב הפורה והמעיין הסמוך אליו. יעלים אלה, המצויות באזור עין גדי עד ימינו, תועדו כבר בכלי פולחן מהתקופה הכלקוליתית שנמצאו בנחל משמר הסמוך.
היישוב מוזכר גם במקומות אחרים במקרא: בספר יחזקאל, במגילת שיר השירים ובספר דברי הימים.
בדברי הימים ב' מכונה עין גדי בשם חַצְצוֹן תָּמָר, מקום בו התרכזו צבאות זרים ללחימה בממלכת יהודה:. השם "חצצון תמר" נזכר גם בספר בראשית בהקשר למלחמות אמרפל. רמז לשם הקדום ניתן למצוא בוואדי חצאצה, הסמוך לעין גדי, הקרוי כיום נחל חצצון.
בסוף ספר ירמיהו, כאשר מתוארת היציאה לגלות בבל, נאמר:. במסכת שבת אמר על כך רב יוסף: "אלו מלקטי אפרסמון מעין גדי ועד רמתא".
היסטוריה
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בתל גורן, מקום מושבה של העיר עין גדי הקדומה, בין נחל דוד ונחל ערוגות, נחשפו ממצאים החל מימי ממלכת יהודה ועד התקופה הרומית-ביזנטית. היישוב היהודי בעין גדי נחרב בזמן חורבן בית ראשון, אך התחדש עם שיבת ציון.
בתקופת המרד הגדול נזכרת עין גדי בכתבי יוסף בן מתתיהו כעיר מחוז. הסיקריים שהתבצרו במצדה באותה עת, נהגו לפשוט על היישובים היהודיים הסמוכים. בחג הפסח פשטו על עין גדי ובזזו את המקום: "המיתו את החלשים אשר לא היה להם כוח לברוח, את הנשים והילדים, שבע מאות נפש ומעלה".
בעת דיכוי מרד בר כוכבא נפגע היישוב קשות. חלק מן התושבים, ובהם פרנסי עין גדי מטעמו של בר כוכבא, יהונתן בן בעיה ומסבלה בן שמעון, כמו גם בבתא בת שמעון, מצאו מקלט במערות נחל חבר הקרובות (מערת האימה ומערת האגרות), ומתו במצור הרומי עליהן.
בתקופת התלמוד השתקם היישוב, והיה ל"כפר גדול מאוד של יהודים", כפי שהעיד אוסביוס באונומסטיקון מתחילת המאה הרביעית לספירה.
במשך השנים התפרסמה עין גדי בגידול אפרסמון לבשמים, לשמן אפרסמון ולתרופות. בפסיפס שנחשף בבית הכנסת במקום מופיעה קללה שהוטלה על מי שיעז לגלות את "רזה דקרתא" ("סוד העיירה" בארמית). רוב החוקרים מאמינים שאותו סוד הוא סוד הכנת שמן האפרסמון.
זוצ'נגטירנוס
זוצ'נגטירנוס (שם מדעי: Zhuchengtyrannus; מילולית: "הטירן של זוצ'נג") הוא סוג דינוזאור ממשפחת הטירנוזאוריים אשר נמצא במחוז שאנדונג שבסין בשנת 2011, בהם נמצאו מקבץ של עצמות לסת ושיניים. סוג זה הכיל מין יחיד - Zhuchengtyrannus magnus (פירוש המילה: "magnus" - גדול) שלעיתים נחשב למין טירנוזאורוס.
הזוצ'נגטירנוס היה דומה במראהו לטירנוזאורוס אך מעט קטן יותר. הוא הגיע לאורך 10–12 מטרים ולמשקל של 6 טונות. מראה הלסת דומה מאוד לזו של טירנוזאורוס או טרבוזאורוס. עם זאת מבנה השיניים היה קטן יותר והלסת הייתה צרה מעט ויותר גבוהה. הלסת התחתונה לא נמצאה במאובנים וגם קצה החצי הימני של הלסת העליונה.
מין זה משויך למשפחת הטירנוזאוריים הענקיים אך היה מין מעבר מוקדם יחסית לפני הטירנוזאורוס. הוא כנראה היה קרוב לליתרונקס ולטרבוזאורוס והיה מאחרוני הטירנוזאורים האסיינים שהתפתחו בסופו של דבר את הטירנוזאורוס האמריקני.
הוא חי בסוף הקרטיקון לפני 73.5 מיליון שנה באזור סין לצד פאונה נכחדת של דינוזאורים כמו הסינוצרטופס, השאנטונגוזאורוס וכמה אנקילוזאורים. הוא היה טורף-על שצד בקבוצות קטנות או לבדו ואיים על מרבית היצורים שחיו סביבו.
זרים מושלמים (סרט ישראלי)
זרים מושלמים הוא סרט ישראלי מסוגת דרמה קומית ורימייק ישראלי לסרט האיטלקי עטור הפרסים "זרים מושלמים" משנת 2016, שיצא לאקרנים ב-11 בנובמבר 2021.
זהו סרט הביכורים של השחקן ליאור אשכנזי כבמאי.
הסרט הוא עיבוד ישראלי לסרט האיטלקי, שזכה לגרסאות בשפות שונות, כמו יוונית, ספרדית, טורקית, צרפתית, קוריאנית, הונגרית, סינית, רוסית, פולנית, גרמנית, יפנית וערבית.
עלילה
שבעה חברים מתאספים לארוחת ערב. במהלך שיחת השולחן מציעה מארחת הערב, לשחק משחק: המכשירים הסלולריים של כולם יהיו במרכז השולחן, וכל ההודעות, האימיילים והשיחות של כולם יהיו חשופים לשאר. המשחק מקבל בהדרגה תפניות חדות ואפלות יותר כאשר סודות המשתתפים בו מתחילים להתגלות.
הפקה
בדצמבר 2020 הסתיימו הצילומים לסרט.
סונן אבו דאוד
סונן אבו דאוד (בערבית: سنن أبي داود) הוא אחד מששת ספרי החדית' המרכזיים באסלאם הסוני, הנקראים אל-כותוב א-סיתה. הספר חובר על ידי האימאם אבו דאוד. הספר מכיל כ-4,800 מסורות, אותם אסף אבו דאוד ב-20 שנה.
רפאעה אל-טהטאוי
רפאעה אל-טהטאוי (בערבית: رفاعة رافع الطهطاوي; 15 באוקטובר 1801 – 27 במאי 1873) היה סופר, מורה, מתרגם, ואינטלקטואל מצרי. בין החוקרים המצריים הראשונים שכתבו על תרבויות מערביות בניסיון להביא פיוס והבנה בין התרבויות האיסלאמיות והנוצריות. הוא הקים את בית הספר לשפות בשנת 1835 והיה בעל השפעה על התפתחות המדע, המשפט והספרות המצרית של המאה ה-19. עבודתו השפיעה על עבודתם של חוקרים רבים מאוחר יותר ובהם מוחמד עבדו.
רקע כללי
אל-טהטאוי נולד בשנת 1801 בכפר טטה שבסוהאג, באותה שנה שעזבו הכוחות הצרפתים את מצרים. הוא היה בוגר אוניברסיטת אל-אזהר וביוזמת מחנכו חסן אל-עטר נבחר לצאת בראש קבוצת סטודנטים שמוחמד עלי שלח לפריס בשנת 1826. במקור, נועד אל-טהטאוי להיות אימאם, ותכנן כמו סטודנטים רבים שנסעו ממצרים לאירופה בראשית המאה ה -19 ללמוד אומנויות ומדעים באוניברסיטאות באירופה ולרכוש מיומנויות טכניות כמו דפוס, בניית ספינות וטכניקות צבאיות מודרניות. אל-טהטאוי למד אתיקה, פילוסופיה חברתית ופוליטית, מתמטיקה וגאומטריה. הוא קרא יצירות מאת וולטייר, רוסו, ומונטסקייה במהלך לימודיו בצרפת ואלו השפיעו עליו ועל פעולותיו עם חזרתו למצרים.
בשנת 1831 חזר אל-טהטאוי לביתו כדי להיות חלק מהמאמץ הארצי למודרניזציה של התשתיות והחינוך המצרי. הוא התחיל קריירה בכתיבה ותרגום, הקים את בית הספר לשפות (הידוע גם כבית ספר למתרגמים) בשנת 1835, שהפכו לחלק מאוניברסיטת עין שמס בשנת 1973. יצירותיו ותרגומיו הציגו בפני הקהל המצרי את רעיונות הנאורות כמו סמכות חילונית, זכויות פוליטיות וחירות. רעיונותיו לגבי איך צריכה להיות חברה תרבותית מודרנית ומה מהווה המושג אזרח "מצרי טוב". ורעיונותיו לעניין הציבור ולטובת הציבור. עבודתו של אל-טהטאוי הייתה המאמץ הראשון במה שהפך לרנסאנס המצרי (חלק מהנהדה) שפרח בשנים 1860–1940.
הוא נפטר בקהיר בשנת 1873. אל-טהטאוי נחשב לאחד ממובילי המודרניזם האסלאמי והיה שותף לתרגום של למעלה מ - 2,000 יצירות זרות לערבית. אך בניגוד למהפכנים אחרים, סבר אל-טהטאוי כי עקרונות האסלאם אינם סותרים את עקרונות המודרנה האירופית ועליהם להשתלב בהם ואף להוביל את המהפכה של המודרניזם האסלאמי.
ביצירתו, "חילוץ הזהב או סקירה כללית של פריז", דן אל-טהטאוי באחריות הפטריוטית של האזרחות. הוא משתמש בתרבויות הרומיות כדוגמה למה שיכול היה להיות בתרבויות האיסלאמיות. לדבריו בשלב מסוים כל הרומאים שהיו מאוחדים תחת קיסר התפצלו למזרח ומערב. בעקבות ההתפצלות "כל מלחמותיה של התרבות הרומית הסתיימו בתבוסה והיא חדלה להתקיים." אל-טהטאוי מבין שאם מצרים לא תישאר מאוחדת, היא עלולה ליפול טרף לפולשים מבחוץ ולכן מדגיש את חשיבותם של האזרחים להגן על החובה הפטריוטית של ארצם. אחת הדרכים להגן על המדינה, היא לקבל את השינויים שבאים עם חברה מודרנית.
יצירותיו
מבחר מיצירותיו הן:
Something to Dance For
Something to Dance For (בעברית: משהו לרקוד בשבילו) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית זנדאיה, מתוך הפסקול, Shake It Up: Live 2 Dance. השיר נכתב והפיק על ידי ג'ני לורי, אריס ארכונטיס, בנימין דרבקור וחן נאמן. הוא יצא לאור כסינגל ב-6 במרץ 2012.
אמלי מאנסובה
אמלי מאנסובה (בצ'כית: Amalie Mánesová; 21 בינואר 1817 – 4 ביולי 1883) הייתה ציירת נוף צ'כית.
ביוגרפיה
היא באה ממשפחה אמנותית. אביה, אנטונין מאנס, האחים יוז'ף מאנס וקידו מאנס, ודודה ואצלב מאנס, היו כולם היו ציירים. אף שרצתה להתמחות בדיוקנאות, אביה האמין שלא הולם שאישה תעשה זאת, והתעקש שהיא תצייר נופים. הוא גם העניק לה את ההכשרה הרשמית היחידה שקיבלה אי פעם.
Something to Dance For
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-8 מיליון השמעות.
אמלי מאנסובה
ביוגרפיה
חלק ניכר מזמנה הוקדש ללמד את אחיה. לאחר מות אביה ב-1843, היא השתלטה על קורסי הרישום שלו; בעיקר תחת חסות של אריסטוקרטים עשירים. הכסף שהרוויחה שימש לסייע לאחיה, שהתקשו להתבסס באולפנים משלהם. היא התרשמה מכישרונו של יוז'ף, וליוותה אותו למינכן, כדי ללמד אותו להיות יותר חרוץ וחסכני.
Something to Dance For
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-9 במרץ 2012. הקליפ הוא מעין מאשאפ עם "TTYLXOX". הוא מתחיל בכך שהבנות (בלה ת'ורן וזנדאיה) מתחילות לבקש לשיר שירים אחת של השנייה ואז זנדאיה מתחילה לשיר ולרקוד עם קבוצת הרקדנים שלה. בהמשך, "TTYLXOX" מושמע כשבלה ת'ורן רוקדת ושרה עם הקבוצה שלה.
אמלי מאנסובה
ביוגרפיה
אולם כשהגיעה לשם, אחיה התאהב במשרתת ונולד לו ילד לא חוקי, מה שהוביל לשערורייה, אותו וחרם עליו של בני משפחתו. הוא בעצם נהרס בגלל הפרשה ונאלץ לחפש מקלט אצל פטרון. כאשר חלה בשנת 1866, לקחה אותו אמלי לרומא לטיפולים, ואז הם חזרו לפראג, שם טיפלה בו עד מותו בשנת 1871. במהלך תקופה זו, היא דחתה הצעת נישואין מהפסל הצ'כי ואצלב לוי.
Something to Dance For
וידאו קליפ
נכון לנובמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-55 מיליון צפיות.
אמלי מאנסובה
ביוגרפיה
היא מתה בפתאומיות ממחלת לב.
רוב יצירותיה הן בבעלות צאצאי תלמידיה, אם כי חלק מעבודותיה עשויות להיראות באוספים של הגלריה הלאומית בפראג.
Wings Alliance
Wings Alliance הייתה ברית חברות התעופה העולמית הראשונה. הברית נוסדה בשנת 1989 בין שתי חברות בלבד – KLM ההולנדית ונורת'ווסט איירליינס האמריקאית. החל בשנת 1993, תחת הסיסמה "Worldwide Reliability" ("אמינות חובקת עולם"), תיאמו ביניהן שתי חברות תעופה את פעילותן על בסיס שלא נראה כמותו עד לאותו שלב. הברית, שמאוחר יותר זכתה לשם המסחרי Wings Alliance, הפיקה יתרון משילוב רשת היעדים הנרחבת של KLM באירופה, אסיה וצפון אפריקה עם זו של נורת'ווסט איירליינס באמריקה ובאוקיינוס השקט. ברית זו קיימת גם היום, אך ערכה השיווקי אינו רב מאז נרכשה KLM על ידי חברת אייר פראנס, והברית נבלעה הלכה למעשה בתוך ברית חברות התעופה העולמית SkyTeam.
אשתו השמינית של כחול הזקן
אשתו השמינית של כחול הזקן (באנגלית: Bluebeard's Eighth Wife) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1938, בהפקתו ובבימויו של ארנסט לוביטש, עם גרי קופר, קלודט קולברט ודייוויד ניבן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי צ'ארלס בראקט ובילי ווילדר והוא מבוסס על המחזה La huitième femme de Barbe -Bleue (אשתו השמינית של כחול הזקן) של המחזאי הצרפתי משנת 1921 השם מבוסס על הסיפור כחול הזקן של האחים גרים.
תקציר העלילה
ניקול מבלה את זמנה בחוף הרייירה עם ידידה אלברט (דייוויד ניבן).
מייקל חוזר למלון ומוצא שם בחדר המיועד לו את המרקיז דה לואיסל (אדוארד אוורט הורטון) כשהוא לבוש במכנסי הפיג'מה שקנתה לו בתו. מייקל מזהה את המכנסיים האלה ומיד מנסה להתחבב על ידי המרקיז שמסתבר שהוא מרושש. מייקל מסכים לקנות ממנו אמבט מימי לואי ה-14 שלמעשה לא שווה דבר.
כעת יודע מייקל מי היא הבחורה. הוא מוצא אותה בחוף הים ביחד עם אלברט שמסתבר שהוא עובד שלו. אלברט מורחק מיד ומייקל מתחיל עם ניקול עד שהיא מסכימה לבקשתו להתחתן. הקרובים מגיעים לטקס הנישואים ורק אז מגלה לה מייקל שהיא בעצם אשתו השמינית. בתחילה רוצה ניקול לבטל את הנישואים אך היא מיד מתעשתת ומחליטה להתחתן אתו בתנאי שיחתום על הסכם טרום-נישואים שיקנה לה סכום של 100,000 דולר במקרה של גירושין, פי שניים מהסכום ששילם לגרושותיו. מייקל מסכים והם מתחתנים ויוצאים לטיולים ברחבי אירופה.
ניקול מתרחקת ממנו ורוצה לאלף אותו. מייקל רוצה ליישם את שיטתו של פטרוקיו באילוף הסוררת כלומר סטירות ומכות בישבנה אך היא מחזירה לו בהתאם.
לבסוף מביימת ניקול כאילו יש לה מחזר. המחזר הזה הוא ידידה אלברט. מייקל כועס ומסכים לגירושין. ניקול מקבלת 100,000 דולר וכעת היא עשירה.
ניקול באה לבקר אותו, היא אומרת לו שהתאהבה בו ממבט ראשון וכי כעת היא עשירה אבל למרות זאת עדיין אוהבת אותו. הוא מחייך, משחרר את עצמו מ"חולצת המשוגעים" ושניהם מתחבקים.
לטקס
לָטֵקְס (על פי האקדמיה ללשון העברית: צֶמֶג) הוא תחליב שמקורו בדרך כלל צמחי, והוא משמש להכנת גומי. לטקס טבעי הוא תחליב המופק מצמחים ומורכב מפרוטאינים, אלקלואידים, עמילן, טריגליצרידים, טאנין, שרף ועוד. במרבית הצמחים צבע הלטקס הוא לבן, אך הוא קיים גם בצהוב, כתום וארגמן.
בלשון יומיומית לָטֵקְס הוא גומי לא מגופר ממקור צמחי. חומר גלם זה משמש לייצור כפפות, קונדומים ובגדים. אנשים רבים אלרגיים לחומר זה.
צ'ארלס רוזן (צייר)
צ'ארלס רוזן (באנגלית: Charles Rosen; 28 באפריל 1878 – 21 ביוני 1950) היה צייר אמריקאי, שחי שנים רבות בוודסטוק, ניו יורק. בשנות ה -1910 זכה לשבחים על נופי החורף האימפרסיוניסטיים שלו. הוא היה לא מרוצה מהסגנון ובסביבות 1920 הוא עבר לסגנון קוביסטי-ריאליסטי. הוא זכה להכרה כאחד ממנהיגי מושבת האמנים של וודסטוק.
אימפרסיוניסט
בשנת 1903 התחתן רוזן עם מילדרד הולדן. הם עברו לניו הופ, פנסילבניה, שהפכה לביתם במשך שבע עשרה שנים. רוזן נודע בסצנות השלג הגדולות שלו. עבודתו המוקדמת הושוותה לעיתים קרובות לזו של אדוארד ויליס רדפילד, מנהיג קבוצת האמנים האימפרסיוניסטים בניו הופ. הוא היה גם חבר של האמנים דניאל גרבר, ויליאם לנגסון לאטרופ וג'ון פולטון פולינסבי.
נופיו של רוזן היו מגוונים ביותר. לפעמים הם היו ספונטניים, צוירו במהירות, ולפעמים עבד בזהירות. חלק מהציורים היו מלאי תנועה ואחרים היו רגועים. חלקם היו כמעט מונוכרומים בעוד שחלקם מלאים במגוון צבעים. בשנת 1914 ערך רוזן את הביקור הראשון מתוך מספר ביקורים באי וינלהאבן בחוף מיין. הנוף המחוספס היה נושא לכמה ציורים. עבודתו הפכה לדקורטיבית יותר.
בשנת 1916 העניקה האקדמיה הלאומית לרוזן את מדליית הזהב של Inness ואת פרס אלטמן. הוא הציג בשבע תערוכות יחיד ונבחר לאקדמיה הלאומית. [5] בשנת 1916 הקימו רוזן ושישה אמנים נוספים את קבוצת ניו הופ כדי לארגן תערוכות של יצירותיהם. האחרים בקבוצה זו היו ריי סלואן ברדין, מורגן קולט, דניאל גרבר, ויליאם לנגסון לאטרופ ורוברט ספנסר.
מודרניסט
בשנת 1922 הקים רוזן עם הנרי לי מקפי ואנדרו דאסבורג את בית הספר לציור וודסטוק. רוזן לימד בגלריה לאמנויות יפות בקולומבוס, אוהיו בשנים 1924 עד 1928.
בתקופת השפל הגדול הזמינה הממשלה את רוזן לצייר סדרת ציורי קיר במשרדי הדואר. ציורי הקיר שלו בבייקון, ניו יורק ובפוקפסי בניו יורק כללו פנורמות של עמק ההדסון וניו יורק וסצנות היסטוריות. האחרון שבהם בוצע בשנת 1939. הוא גם ביצע עבודות בפאלם ביץ', פלורידה במסגרת תוכנית זו. תיאוריו המודרניסטיים אך המציאותיים של בניינים, מגדלים ועשן משקפים את השפעתו של פול סזאן.
בשנת 1940 מונה רוזן למנהל זמני של בית הספר לאמנות מוזיאון וויט בסן אנטוניו, טקסס.
רוזן לקה בהתקף לב בשנת 1942. לאחר מכן התמקד בפסטלים קטנים ורישומים.
הוא מת ב -21 ביוני 1950 בקינגסטון, ניו יורק בגיל שבעים ושתיים.
יצירה
נופי החורף האימפרסיוניסטיים של רוזן בפנסילבניה ובחוף מיין, נוצרו בעיצובים עוצמתיים ובעבודות מכחול נועזות ושכבות עמוקות. הם נחשבים כעבודותיו הטובות ביותר. יצירותיו האימפרסיוניסטיות זכו לשבחים. חלק מהקומפוזיציות הפשוטות אך האלגנטיות שלו מזכירות סגנון הדפסים יפנים. הם הוערכו על ידי הציבור והמומחים באותה תקופה.
למרות זאת, הוא פנה לסגנון קוביסטי-ריאליסטי לאחר שעבר לוודסטוק. חלק מהמבקרים רואים בציוריו של העיירות רונדאוט וסאוגרטס על נהר ההדסון את יצירתו הטובה ביותר.
במוזיאון האמנות של ג'יימס א. מיצ'נר בניו הופ יש אוסף של ציוריו של רוזן.
עבודותיו מוחזקות באוספים ציבוריים ופרטיים באיידהו, קונטיקט, אוהיו, ניו יורק, פנסילבניה, מיזורי וושינגטון.
גדעון שלח
גדעון (גידי) שלח-לביא (נולד ב-10 בספטמבר 1959) הוא ארכאולוג ישראלי המתמחה בסין, פרופסור מן המניין בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה
גדעון שלח-לביא נולד וגדל בקיבוץ משמר העמק. סבו מצד אמו היה מנהיג מפ"ם יעקב חזן ואמו, ד"ר יהודית אכמון פסיכולוגית קלינית. אביו, פרופסור מנחם שלח, נולד ביוגוסלביה וכילד בשואה ברח מקרואטיה דרך איטליה לארץ-ישראל; היה חבר קיבוץ משמר העמק ופרופסור להיסטוריה של השואה באוניברסיטת חיפה. גדעון שלח-לביא התעניין בארכאולוגיה מילדותו. למד לתואר ראשון בחוגים לארכאולוגיה ולימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בשנים 1989-1986. השתתף במשלחת הראשונה של חילופי סטודנטים בין סין לישראל בשנים 1990–1991, אז למד סינית באוניברסיטת דרום-מערב סין, בסה-צ'ואן. למד לדוקטורט במחלקות לאנתרופולוגיה וללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת פיטסבורג, ארצות הברית, בשנים 1991–1996. מחקר הדוקטורט שלו התמקד בנושא "התפתחות החברה המורכבת בצפון-מזרח סין מהאלף הרביעי לאלף הראשון לפני הספירה", בהדרכת פרופסור קתרין לינדוף. במהלך הדוקטורט היה סטודנט באוניברסיטת בייג'ינג וערך מחקר שטח ארכאולוגי באזור צ'ה-פנג, מונגוליה הפנימית.
עשה בתר-דוקטורט בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בשנת 1996–1997. מונה למרצה בחוג ללימודי מזרח אסיה בשנת 1997, מונה למרצה בכיר בשנת 2002 ולפרופסור חבר בשנת 2007 ופרופסור מן המניין בשנת 2013. עמד בראש החוג ללימודי מזרח אסיה בשנים 2004-2002 ובשנים 2006-2005. ב-2006 הקים את מרכז פריברג ללימודי מזרח אסיה ועמד בראשו בשנים 2006–2012. הוא מופקד על הקתדרה ללימודי מזרח אסיה על שם לואיס פריברג. כיהן כסגן דיקן של הפקולטה למדעי הרוח בנושאי מחקר בשנים 2006–2010. עמית בקבוצת המחקר בסכוליון "ארכאולוגיה של הזיכרון: ייסוד, שקיעה וחורבן" בשנים 2010–2013. שהה כעמית במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון בשנת 2004–2005. היה סגן נשיא החברה הבינלאומית לארכאולוגיה של מזרח אסיה בשנים 1997–2004. חבר במערכת כתב העת היסטוריה ובוועדה המייעצת של כתב העת Journal of East Asian Archaeology.
התמנה לפרופסור אורח באוניברסיטת ג'י-לין בסין (Kuang Yaming Visiting Professor, Department of Archaeology, Jilin University, China).
שלח-לביא פרסם 2 ספרים והיה שותף בכתיבתם ועריכתם של 5 ספרים נוספים. בין השאר הוא כותב, ביחד עם פרופ' יורי פינס, את ספר המבוא לתולדות סין המסורתית, "כל אשר מתחת לשמיים: סין הקיסרית" (פרופ' יצחק שיחור העורך ראשי). הספר מציג את התפתחות ההיסטוריה, התרבות וההגות הסינית מהתקופות הקדומות ביותר ועד לסוף העידן הקיסרי ב-1911. הספר יוצא לאור במסגרת האוניברסיטה הפתוחה בשלושה כרכים: 1. התגבשות הקיסרות, עד לשנת 291 לספירה. 2. הקיסרות המוקדמת, עד המאה ה-10. 3. הקיסרות המאוחרת.