cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקורדילרה האמריקנית
הקורדילרה נמשכת דרך רכסי ההרים של אמריקה המרכזית בגואטמלה, הונדורס, ניקרגואה, קוסטה ריקה ופנמה, והופכת להרי האנדים של אמריקה הדרומית. הרי האנדים יחד עם שרשרות ההרים המקבילות ושרשרות האיים המקבילות שמול חופי צ'ילה נמשכים דרך קולומביה, ונצואלה, אקוודור, פרו, בוליביה, ארגנטינה וצ'ילה עד לנקודת הקצה של אמריקה הדרומית בארץ האש. בנוסף, אפשר להתוות את המשך הקורדילרה דרך הרכס הקשתי של איי ג'ורג'יה הדרומית לאורך האוקיינוס הדרומי להרים של ארץ גרהאם בחצי האי האנטארקטי.
מיכאל שיר
מיכאל שיר  (22 במאי 1923, ורשה, פולין – 13 באפריל 2006, תל אביב) היה סופר עברי, עורך וסופר לילדים. מייסד ועורך עיתון הילדים "אצבעוני".
ביוגרפיה
מיכאל שיר (שירטשאק) היה בנם של הבלשן דוד שיר והעיתונאית מרים שיר. אמו כתבה ופרסמה שירים וסיפורים לילדים, בשם העט שלה, "הדודה מרים". סבו, יהודה ליב וולמן, היה פובליציסט, עיתונאי וסופר ידוע, ופרסם יצירותיו ביידיש ובעברית. מיכאל היה בן שנתיים כשהועלה עם ההורים לארץ ישראל, והמשפחה השתקעה בתל אביב. הוא גדל התחנך ולמד בעיר תל אביב, ובה גם סיים את לימודיו בגימנסיה נורדיה.
שיר היה ברוך כישרונות, הוא החל לכתוב שירים וסיפורים כבר בילדותו, אך בד בבד גילה כישרון בולט למקצועות הטכניים. בתום לימודי התיכון שלו הוא יצא לבית הספר הטכני הגבוה בלונדון, אנגליה, וסיים בו את לימודיו בתואר של מהנדס אלקטרוניקה. הוא חזר ארצה והתגייס לחיל האוויר הצעיר, ושירת בו כקצין אלקטרוניקה עד שנת 1955.
בשנת 1955 ייסד את עיתון הילדים "אצבעוני", שהיה מפעל חייו. במשך כל שנות הופעתו של העיתון היה מיכאל שיר העורך והכותב הראשי בו. הוא גם ניסה כוחו במהדורות לועזיות של עיתוני הילדים שלו. כך למשל הוציא באנגלית את "אצבעוני", עיתון ילדים בערבית, בשם "סינדבאד", ועיתון לילדים בגרמנית בשם "גראסהופר". הוא גם ייסד הוצאת ספרים קטנה בשם "אצבעוני", שבה הוציא לאור את מרבית ספריו.
הכותר "אצבעוני" ניתן לעיתון הילדים שלו לזכרו הנערץ של ח"נ ביאליק, שמיכאל שיר הקטן, בעודו ילד, זכה לשמוע סיפורים מפיו. כמחוות כבוד קרא לעיתונו על שם שירו הידוע של המשורר הגדול.
נטמן לצד אשתו שושנה בבית העלמין בקיבוץ עינת. הותיר אחריו את רעייתו הפסלת שושנה ושלושת ילדיהם נירה אלווד, טלילה שיר רוזנבוים, רמי שיר עורך אצבעוני. ואת בתו מיכל שיר  שנולדה לו מחוץ לנישואין מגרציה אשר /שיר, היא חברת הכנסת מטעם יש עתיד.
בומבו לגוארו
בומבו לגוארו (Bombo legüero ובקיצור - בומבו) הוא תוף ארגנטינאי ממשפחת הממברנופוניים שמקורו בסנטיאגו דל אסטרו.
תואר השם legüero מציין שקולו נשמע למרחוק, אף למרחק של ליגה. המתופף נקרא בספרדית בומביסטו (bombisto).
תיאור אורגנולוגי
מתופפים בעזרת שני מקלות תיפוף מעץ המכוסים עור בקצותיהם ואשר נקראים פאלוס (palos) או פאליז'וס (palillos), כאשר התיפוף מתבצע על ממברנת העור (להפקת קולות עמוקים) על שולי העץ של הבומבו (להפקת קולות נקישה חדים), וגם זה בזה.
גוף הבומבו
גוף הבומבו (Caja, Cuerpo, או Carcasa) עשוי מגזע חלול, לרוב מעץ סייבו (ceibo, שם מדעי: Erythrina crista-galli ובעברית: אלמוגן כרבולתי - העץ הלאומי של ארגנטינה ואורוגוואי). העץ מיובש בדרך כלל, דבר המבטיח את איכות הצליל ועמידות הבומבו, אך יש המשתמשים בעץ לא מיובש ופוגעים בכך באיכות הכלי.
תופי בומבו העשויים מסייבו נחשבים לנדירים ויקרים, מכיוון שלוקח שנים רבות עד שהעץ מגיע לקוטר המבוקש, ולכן בעלי מלאכה רבים מייצרים אותם ממספר שכבות של דיקטים מכופפים מעצים אחרים, אך הצליל שלהם אינו זהה.
הממברנה
הממברנה (Membrana או Parche de Cuero) עשויה מעור כבש או עז, ולפעמים גם מבהמות אחרות; ובדגמים קטנים ולא תקניים - גם מעור של חיות בר.
מומלץ להשתמש בשתי ממברנות שונות - מעור כבש ומעור עז - כדי להצליח להפיק צלילים שונים.
החישוקים
שני חישוקים עץ מחזיקים את הממברנות מתוחות על גבי גליל העץ, ומשמשות לכיוון גובה הצליל המופק מהממברנות ואיכותו. בנוסף- ניתן לתופף אף עליהן, עם גוף מקלות התיפוף, כדי לקבל צלילים חדים יותר.
הרפידות
לכל אחד ממקלות התיפוף רפידת עור בקצה. התיפוף על הממברנה מתבצע לרוב ברפידות, ועל החישוקים או זה בזה - בגוף העץ של המקלות. במקרים מסוימים הבומביסטו יעדיף לתופף בחלקו החשוף של מקל התיפוף.
כיוון הבומבו
לאחר הרכבת הבומבו יש צורך לכוון אותו, ולחזור על כך מדי פעם תוך כדי שימוש שוטף: העור והעץ מתייבשים ומתלחלחים בשל שינויים במזג האוויר, וגם עצם השימוש משפיע עליהם. מתיחת הממברנות נעשית בעזרת שרוכים המחברים ביניהן לסירוגין, והחישוקים משמשים לקיבוען.
שונות
לבומבו היו שימושים נוספים בצפון ארגנטינה כמו העברת מידע באמצעות התיפוף, או ציון מרחקים - הגאוצ'וס לא התרחקו מעבר למרחק בו נשמע הבומבו (בתנאים אופטימליים במרחבי הפמפס - למעלה משתי ליגות).
את הבומבו מקובל להחזיק מתחת לבית השחי כשהוא תלוי על השכם, אך לעיתים גם במאונך על הארץ או על מעמד מתאים.
הזמרת מרסדס סוסה ליוותה את עצמה בבומבו בתחילת דרכה כזמרת.
גוליית 1100
גוליית 1100 (בגרמנית: Goliath 1100) היא מכונית משפחתית, 2 דלתות. דגם ה"גוליית 100" יוצר על ידי יצרנית המכוניות "Goliath-Werk G.m.b.H" הגרמנית בין השנים 1957–1961.
דגם ה"גוליית 1100" הוצג לראשונה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה במרץ 1957.
פרמייר ליג המילואים
היסטוריה
הליגה במתכונתה הנוכחית נפתחה בשנת 1999, והחליפה את הליגה המרכזית בצפון ואת ליגת איחוד הכדורגל בדרום בתור הדרגה הגבוהה לקבוצות מילואים בכדורגל, והליגות הקודמות המשיכו בתור דרגות נמוכות יותר של קבוצות.
עד עונת 2004/2005 לליגה היו שתי אלופות: אלופת מחוז דרום ואלופת מחוז צפון. החל מעונה זו, נערך בין אלופות המחוזות משחק גמר כדי לקבוע אלופה יחידה. במשחק הגמר הראשון ששוחק, אלופת המחוז הצפוני מנצ'סטר יונייטד מילואים ניצחה את אלופת המחוז הדרומי צ'רלטון את'לטיק מילואים בתוצאה 2–4.
הליגה פורקה בסוף עונת 2011/2012 לאחר שקבוצת המילואים של טוטנהאם הוטספר החליטה שלא לקחת חלק בעונת 2011/2012. בעקבותיה, קבוצות רבות מהליגה החליטו שלא להשתתף בה בעונה הבאה. בגלל המחסור בקבוצות, הליגה פורקה. הליגה הוחלפה בליגת הפיתוח המקצועית, שהיא ליגת המילואים של קבוצות הפרמייר ליג עד גיל 21.
פורמט
הליגה חולקה לשני מחוזות: צפון ודרום. החל מעונת 2004/2005 הונהג משחק פלייאוף בין אלופות המחוזות, כאשר המנצחת זכתה באליפות הליגה.
קבוצות הליגה לא ירדו מפרמייר ליג המילואים לליגה השנייה בהתאם למיקומן בליגה בסיום העונה, אלא לפי מיקומן של קבוצות הבוגרים המתאימות של המועדונים שלהם. אם הקבוצה הבוגרת ירדה ליגה מהפרמייר ליג, קבוצת המילואים ירדה ליגה מפרמייר ליג המילואים. בהתאמה, עלו ליגה קבוצות המילואים של המועדונים שעלו ליגה מהצ'מפיונשיפ אל הפרמייר ליג.
ה'תשנ"ו
פרסי ישראל
מקבלי פרסי ישראל לשנת תשנ"ו הם:
פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור
פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור (בצרפתית: Provence-Alpes-Côte d'Azur) הוא אחד מ-18 החבלים המנהליים המרכיבים את צרפת. החבל כולל את המחוזות האלפים של פרובאנס עילית, האלפים העליונים, האלפים הימיים, שפך הרון, ואר וווקלוז.
בחבל זה מצויים אזור פרובאנס והריביירה הצרפתית. עם הערים הגדולות בחבל, השוכנות ברובן לחוף הים התיכון, נמנות אקס-אן-פרובאנס, אביניון, ניס, קאן, טולון ומרסיי, העיר הגדולה והמרכזית בחבל.
נקמה
מאפייני הנקמה בחברה
בחברות מסוימות מאמינים כי נזק הנקמה צריך להיות גדול מהעוולה המקורית, כפעולת ענישה. הפילוסופית מרתה נוסבאום טוענת שההבנה האנושית שחיי האדם שבירים, ניתנים לפגיעה וחילול על ידי אחרים, היא שמביאה לתפיסה שהתרופה היחידה היא תגובת נגד, מכוונת וחמורה באותה מידה. וכדי לוודא איזון, הנקמה חייבת להיות מדויקת ויחסית לפגיעה המקורית. ההבדל היחיד מהמעשה המקורי הוא בזמן ובעובדה שהנקמה תגובתית ולא יזומה - תכונה ההולכת ונעלמת כשמדובר ברצף של פעולות ותגובות.
ההיסטוריה של הנקמה
בחברות עתיקות, בעיקר באלו החסרות מערכת צדק מרכזית, השיטה להרתעה מפני רצח הייתה להרשות למשפחת הקורבן לנקום ברוצח (נקמת דם). עם זאת, אם משפחות הרוצח והקורבן לא הסכימו לגבי מוסריות ההרג, הם לא הסכימו, מן הסתם, לגבי ההצדקה שבנקמה, דבר שיכל להוביל לסכסוך דמים.
סכסוכי דמים ונקמות דם הם מעגלים של פרובוקציה ומעשי נקם, שנמשכו לאורך תקופות ארוכות על ידי קבוצות משפחתיות ושבטיות; הם היו חלק חשוב אצל חברות טרום-תעשייתיות רבות, בעיקר באזור הים התיכון, ועדיין קיימים באזורים שונים. מנהגים וטקסים מיוחדים פותחו בחברות רבות בניסיון לשבור מעגלי נקמה ולקדם התפייסות, כגון טקס הסולחה בחברה הערבית.
במהלך ימי הביניים, רוב האנשים לא הסכימו ליישב פגיעה או עלבון עד שלא התבצעה נקמה, או לכל הפחות, קיבלו פיצוי כספי. כך פותחה שיטה ה-wergild (מילולית: מחיר אדם) האנגלו סקסונית שקבעה ערך כספי כנגד מעשי אלימות שונים, בניסיון לעצור את התדרדרות הנקמה על ידי קביעת האחריות של העבריין.
ביפן הפאודלית, מעמד הסמוראים שמר על כבוד המשפחה, השבט או המושל על ידי פעולות של נקמת דם, או "קטקוצ'י". מעשי הרג אלו כללו גם את קרובי המשפחה של התוקף. כיום הקטקוצ'י מתבצע, ברוב המקרים, בדרכי שלום, אך הנקמה נשארה מרכיב חשוב בתרבות היפנית.
במהלך ההיסטוריה שימשה נקמה להצדקת עימותים אלימים, מלחמות והתקפות טרור, אשר תכופות הופכים לשרשראות ארוכות של נקמה ונקמת גומלין. למשל, גם פיגועי 11 בספטמבר וגם מלחמת אפגניסטן (2001–2014) שהתחוללה בעקבותיהם הוצדקו על ידי יוזמיהם כנקמה. הפסיכולוג הקנדי סטיבן פינקר כלל את הנקמה כאחד הגורמים המרכזיים המעודדים אלימות גלובלית בספרו המלאכים הטובים של טבענו. מאידך סבור פינקר שיכולת האדם להתפייס ולסלוח היא הצד השני של הצורך בנקמה, וסוקר בספרו מקרי התפייסות ושבירת מעגל הנקמה במלחמות בין מדינות, כגון הסכם השלום בין ישראל למצרים, ובמלחמות אזרחים, דוגמת ביטול משטר האפרטהייד בדרום אפריקה. יוזמת התפייסות אמינה תכופות מחייבת נטילת סיכון, כמו בביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל, או הצהרה רשמית של התנצלות ומחיקה של חשבונות העבר, כמו בוועדת האמת והפיוס בדרום אפריקה. מדען המדינה גראהם דודס תיעד התנצלויות רשמיות על ידי מנהיגים פוליטיים ודתיים במהלך ההיסטוריה ומצא זינוק גדול במספרן מאז שנות ה-80 של המאה ה-20.
הנקמה בתרבות ובאמנות
הנקמה הייתה נושא שכיח באומנות ובתרבות במהלך ההיסטוריה. דוגמאות קלאסיות כוללות את: האורסטיאה, טרגדיית הנוקם, מדיאה, המלט, דון ג'ובאני, חבית האמונטילדו, כוחו של גורל, מובי דיק, אותלו, מקבת', טיטוס אנדרוניקוס, מיכאל קולהאס והרוזן ממונטה כריסטו. היא גם נושא נפוץ בספרות בלשית, לדוגמה קציר הדמים של דשיל האמט.
סרטים אחרים מטפלים בנושא הנקמה בצורה יותר דמיונית ועתידנית, כמו במסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן.
האמרה "נקמה היא מנה שמוטב להגישה קרה" מופיעה לראשונה ברומן מהמאה ה-18 "יחסים מסוכנים", אך כיוון שאינה מופיעה בטקסט הצרפתי המקורי, לא ברור שזוהי באמת ההופעה הראשונה. האמרה מופיעה באנגלית בספר "הסנדק" מ-1969, ובסרט הקולנוע "דם כחול" מ-1949. האמרה מופיעה שוב בסרט "להרוג את ביל" בכותרתו.
נקמה אישית
בתורה נאמר שאסור לאדם לנקום בחבירו, בפסוק "לֹא תִקֹּם וְלֹא תִטֹּר אֶת בְּנֵי עַמֶּךָ". ולא רק הנקמה לגמול רעה תחת רעה במעשה ממשי אסורה, אלא גם הנטירה לנטור לאדם מישראל איבה בלב אף היא אסורה.
והרמב"ם מפרט הלכה זו על פי התלמוד:
הרמב"ם עוד מנמק שם את איסור הנטירה - שהיא זכירת העוול שנעשה לו, מפני שהתורה חששה שהנטירה תוביל לנקמה, ולכן אף שנעשה לאדם עוול הוא מצווה לשכוח ממנו. לפרשנותו של הרמב"ם זוהי הדרך הנכונה שבה יכולה להתקיים החברה האנושית (שם).
אמנם בתלמוד נאמר שהאיסור של נקימה ונטירה נאמר רק על פגיעה ממונית, אבל מותר להגיב על צער פיזי או על עגמת נפש. עוד אמרו חז"ל: "כל תלמיד חכם שאינו נוקם ונוטר כנחש אינו תלמיד חכם", אמנם ברמב"ם כתב שמדובר דווקא שביזהו ברבים שיש בזה ביזוי לכבוד התורה, אבל אם ביזהו ביחידות וודאי שמחויב למחול.
בתורה נאמר כאשר עבד או שפחה כנענים נהרגו בידי אדונם, הייתה קיימת חובה לבית הדין ולהעניש את האשם, לנקום את מותם ב"ענישת נקמה", כנראה בשל העובדה שאין להם קרוב שינקום את מותם. בדומה לכך הוא דינו של מי שרצח את זולתו בזדון, שגם אז נראה שהתורה נותנת לגיטימציה לגאולת דם - "אוֹ בְאֵיבָה הִכָּהוּ בְיָדוֹ וַיָּמֹת, מוֹת יוּמַת הַמַּכֶּה רֹצֵחַ הוּא, גֹּאֵל הַדָּם יָמִית אֶת הָרֹצֵחַ בְּפִגְעוֹ בוֹ." .
רבי שלמה גאנצפריד בקיצור שולחן ערוך, נותן עצה, למי שבוער בו יצר הנקמה: "אם תרצה להנקם מאויבך תוסיף מעלות טובות ותלך בדרכי ישרים, ובזה ממילא תנקם משונאך, כי הוא יצטער על מדותיך, ויתאבל בשמעו שמעך הטוב. אבל אם תעשה מעשים מכוערים, אז ישמח שונאך על קלונך וחרפתך. והנה הוא מתנקם בך".
הרמב"ם קובע שהתורה במהותה אינה נקמנית, בהקשר של חילול שבת לצורך פיקוח נפש הוא כותב כך: "ואסור להתמהמה בחילול שבת לחולה שיש בו סכנה שנאמר "אשר יעשה אותם האדם וחי בהם" - ולא שימות בהם, הא למדת שאין משפטי התורה נקמה בעולם, אלא רחמים וחסד ושלום בעולם".
נקמה לאומית
אמנם לעומת איסור הנקמה על היחיד, הנקמה בממד הלאומי מותרת כלפי עמים הצוררים ואויבים את עם ישראל, כדברי הפסוק "לַעֲשׂוֹת נְקָמָה בַּגּוֹיִם, תּוֹכֵחוֹת בַּלְאֻמִּים". נקמה זו לעיתים היא אף נתפסת כחובה דתית. אחד הנימוקים המרכזיים לכך הוא שהגויים בדרך כלל מנסים להדיח את היהודים מאמונתם באלוהי ישראל. ולכן בהקשר זה בתנ"ך מוטיב הנקמה די רווח: בספר במדבר מסופר על אלוהים שמצווה את משה לפני מותו לנקום את נקמת ישראל מיד המדיינים, שהחטיאו ופגעו בבני ישראל - "נְקֹם נִקְמַת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל מֵאֵת הַמִּדְיָנִים - אַחַר תֵּאָסֵף אֶל עַמֶּיךָ", וליישם בכך ציווי כללי שכבר היה קיים. ממד הנקמה בולט ביחס לעמלק שכלפיו קיים ציווי כוללני: "זָכוֹר אֵת אֲשֶׁר עָשָׂה לְךָ...תִּמְחֶה אֶת זֵכֶר עֲמָלֵק מִתַּחַת הַשָּׁמָיִם לֹא תִּשְׁכָּח". "וַיֹּאמֶר: כִּי יָד עַל כֵּס יָהּ, מִלְחָמָה לה' בַּעֲמָלֵק מִדֹּר דֹּר". עוד מסופר על שמשון המתפלל לנקום בפלשתים, ועל הענות אלוהים לתפילתו: "וַיִּקְרָא שִׁמְשׁוֹן אֶל ה' וַיֹּאמַר: אֲדֹנָי ה', זָכְרֵנִי נָא וְחַזְּקֵנִי נָא, אַךְ הַפַּעַם הַזֶּה הָאֱלֹהִים, וְאִנָּקְמָה נְקַם אַחַת מִשְּׁתֵי עֵינַי מִפְּלִשְׁתִּים." . וכן מסופר על שאול המבקש מדוד "לְהִנָּקֵם בְּאֹיְבֵי הַמֶּלֶךְ". עוד נאמר: גדולה נקמה שניתנה בין שתי אותיות.
התורה מצווה להימנע מדרישת שלומם וטובתם של עמים שנמנעו לעזור לעם ישראל ואף ניסו לפגוע בהם: "לֹא יָבֹא עַמּוֹנִי וּמוֹאָבִי בִּקְהַל ה' גַּם דּוֹר עֲשִׂירִי לֹא יָבֹא לָהֶם בִּקְהַל ה' עַד עוֹלָם. עַל דְּבַר אֲשֶׁר לֹא קִדְּמוּ אֶתְכֶם בַּלֶּחֶם וּבַמַּיִם בַּדֶּרֶךְ בְּצֵאתְכֶם מִמִּצְרָיִם וַאֲשֶׁר שָׂכַר עָלֶיךָ אֶת בִּלְעָם בֶּן בְּעוֹר מִפְּתוֹר אֲרַם נַהֲרַיִם לְקַלְלֶךָּ. וְלֹא אָבָה ה' אֱ-לֹהֶיךָ לִשְׁמֹעַ אֶל בִּלְעָם וַיַּהֲפֹךְ ה' אֱ-לֹהֶיךָ לְּךָ אֶת הַקְּלָלָה לִבְרָכָה כִּי אֲהֵבְךָ ה' אֱ-לֹהֶיךָ. לֹא תִדְרֹשׁ שְׁלֹמָם וְטֹבָתָם כָּל יָמֶיךָ לְעוֹלָם".
לפי ההלכה, שלושה איסורים יש כלפי עמונים ומואבים:
יחד עם זאת, כלפי אדומים ומצריים התורה נוקטת ביחס שונה, מתירה להתחתן עמם לאחר כמה דורות של התמזגות, ואף אוסרת לתעב את הנישואין עמם. את היחס השונה מנמקת התורה בכך שמדובר בעמים עם היסטוריה חיובית כלפי עם ישראל: "לֹא תְתַעֵב אֲדֹמִי כִּי אָחִיךָ הוּא לֹא תְתַעֵב מִצְרִי כִּי גֵר הָיִיתָ בְאַרְצוֹ. בָּנִים אֲשֶׁר יִוָּלְדוּ לָהֶם דּוֹר שְׁלִישִׁי יָבֹא לָהֶם בִּקְהַל ה'".
דובי מוסקבה
דובי מוסקבה או הדובים המוסקבאים (ברוסית: Клуб по Американскому Футболу "московские медведи") הייתה קבוצת פוטבול רוסית מהעיר מוסקבה. זו אחת מקבוצות הפוטבול הוותיקות ברוסיה והיא השתתפה בליגת הפוטבול הרוסית מאז הקמתה.
ארמון בלוודר
ארמון בלוודר (בגרמנית: Belvedere) הוא מתחם היסטורי בווינה, אוסטריה, שנבנה כארמון קיץ לנסיך אויגן מסבויה, ונמצא בלנדשטראסה, הרובע השלישי של וינה, דרום-מזרחית לאינרה שטאדט. במתחם יש שני ארמונות בסגנון הבארוק (ארמונות בלוודר העליון והתחתון), אורנז'רי (בית חממה) ואורוות הארמון, כשהארמון העליון שימש למגורים, והארמון התחתון שימש כמוזיאון.
דובי מוסקבה
הקבוצה זכתה באליפות המדינה 3 פעמים, לפני שפורקה בשנת 2005.
ארמון בלוודר
ארמון בלוודר התחתון
ב-30 בנובמבר 1697, שנה אחרי תחילת הבנייה של ארמון החורף של הנסיך אויגן, רכש הנסיך מגרש גדול מדרום לרנווג, אשר שכנה על הדרך הראשית להונגריה. תוכניות הגן הוכנו מייד, והנסיך שכר כאדריכל ראשי את (1668–1745), אשר שימש מ-1696 כאדריכל החצר בווינה.
כשרכש הנסיך את הקרקע, לא היה השטח מפותח, והיה מקום אידיאלי לבניית גן נופי וארמון קיץ. עם זאת, חודש לפני שרכש הנסיך את הקרקע, קנה המרשל והרוזן היינריך פרנץ מנספלד, הנסיך של פונדי ומתנגד צבאי-פוליטי לנסיך אויגן, חלקה שכנה, הזמין את הילדברנדט לבנות עליה ארמון גן, השלים את שלד הארמון ב-1704, אך נפטר בשנת 1715, בלי שסיים את ארמונו. כדי לקנות גם חלקה זו, משכן אויגן את ארמון החורף שלו, שהיה עדיין בבניה, וקנה מגרשים סמוכים נוספים בשנות 1708, 1716–1718 כדי להרחיב את הגן בשלבים.
בניית ארמון בלוודר התחתון החלה ב-1712, והנסיך הגיש את הבקשה לפיקוח בנייה ב-5 ביולי 1713. העבודה התקדמה במהירות, והמבנה המרכזי כלל אולם עשוי שיש. מרקנטוניו צ'יאריני מבולוניה החל בצביעת הקואדראטורה באולם המרכזי ב-1715. באפריל 1716 ביקר השגריר של ארצות השפלה האוסטריות בארמון בלוודר התחתון ובארמון החורף (Stadtpalais).
גן הארמון
גן הארמון היה המרכיב הראשון של המתחם, ונבנה בשנת 1700 כשטח פרטי פתוח עם גן נופי מגודר לסירוגין. מינואר עד מאי 1717 עבד על תוכניות הגן אדריכל הנוף הצרפתי דומיניק ג'יררד, ושינה אותן משמעותית, כך שיושלם ביצוע הגן עד קיץ 1718. קודם לכן, התמחה ג'יררד בארמון ורסאי כתלמידו של אנדרה לה נוטר, והועסק כמהנדס המים של מלך צרפת בשנים 1707–1715. מ-1715 עבד כמפקח הגן אצל הנסיך הבוחר הבווארי מקסימיליאן עמנואל, ובהמלצתו התקבל לעבודה אצל הנסיך אויגן. עבודתו הבולטת בגן הייתה המעקה של הפסל האוסטרי ג'ובאני סטנטי, שנודע בפסליו בגן ארמון בלוודר.
בניית הגן על ידי ג'יררד הייתה בסגנון צרפתי קלאסי (גן צרפתי), עם שבילי חצץ ואלמנטי מים. בגינת הארמון העליונה יש בריכת נוי גדולה, מדרגות ומפלסים מעוטרים בנימפות ואלות, המקשרים בין הגינה העליונה לבין הגינה התחתונה, הנמוכה ממנה ב-23 מטרים. הגינון המקורי צימח עשב במשך השנים, ושוחזר.
ארמון בלוודר העליון
בניית ארמון בלוודר העליון החלה ב-1717, כפי שעולה משני מכתבים ששלח הנסיך אויגן מבלגרד למשרתו בנדטי בקיץ 1718, המתארים את התקדמות העבודה בארמון. הבנייה התקדמה עד כדי כך שב-2 באוקטובר 1719 יכול היה הנסיך לקבל את פני השגריר הטורקי איברהים פאשה בארמון העליון. עיטורי הפנים החלו בשנת 1718, ובשנת 1719 הזמין הנסיך את הצייר האיטלקי פרנצ'סקו סולימנה ליצור את המזבח בקפלת הארמון ואת פרסקו התקרה בחדר הזהוב. בשנה זו נשכר גאטנו פאנטי ליצור את ציור הקואדראטורה באולם השיש. בשנת 1720 הופקד קרלו אינוצנזו קרלוני על יצירת הציור של פרסקו התקרה באולם השיש, שאותה ביצע בשנים 23–1721.
הבניין הושלם בשנת 1723, אך המבואה הייתה בסכנת התמוטטות עקב בעיות מבניות, ומחורף 1732 עד 1733 נאלץ הילדברנדט להתקין תקרה קמורה, הנתמכת על ידי ארבעה עמודים שעוצבו בדמות אטלס, והקנו למבואה את צורתה הסופית. סלומון קליינר, מהנדס הנסיך הבוחר ממיינץ (מגנצא), תיעד ופירט במדויק בין השנים 1731–1740 את המצב של מתחם בלוודר.
אחרי פטירת הנסיך אויגן
כשנפטר הנסיך אויגן בארמון העיר שלו בווינה ב-21 באפריל 1736, לא הותיר אחריו צוואה מחייבת. קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הסמיך כיורשת את הנסיכה מריה אנה ויקטוריה מסבויה, בת אחיו הבכור של הנסיך אויגן, הנסיך לואיס תומאס מסבויה (לודוויג תומאס פון סבויה בגרמנית), והיחידה שנותרה מבית סבויה-סואסון. ב-6 ביולי 1736 עברה הנסיכה ויקטוריה להתגורר בארמון בלוודר, שהיה ידוע באותו הזמן כ"ארמון הגנים", אך הבהירה מייד כי איננה מעוניינת בירושתה, ובכוונתה להוציא בהקדם את מתחם הארמון למכירה פומבית. ב-15 באפריל 1738 נישאה בשלוסהוף באזור מארשפלד באוסטריה התחתית, בנוכחות משפחת המלוכה, לנסיך יוזף פון זאקסן-הילדבורגהאוזן (1702–1787) שהיה צעיר ממנה ב-19 שנים. הנישואים לא עלו יפה, הזוג נפרד בשנת 1744, והנסיכה ויקטוריה החליטה לעזוב את וינה ולחזור לעיר מולדתה טורינו שבאיטליה. בשנה זו, לאחר שמונה שנים, עלה בידי מריה תרזה, בתו של קרל השישי מבית הבסבורג, לרכוש את הנכס.
בני הזוג הקיסרי מריה תרזה ופרנץ הראשון, אחיינו של קרל השישי, מעולם לא נכנסו לארמון הגנים, שתואר לראשונה כבלוודר בחוזה הרכישה שלהם מנובמבר 1752. זוהרו של הארמון הנסיכותי הועם במעט על ידי הארמונות הקיסריים האחרים, ובתחילה נותרו בנייניו ללא שימוש. מאוחר יותר יצרה מריה תרזה גלריית אבות של שושלת הבסבורג בארמון בלוודר התחתון, כפי שהיה נהוג בכל הארמונות האחרים שהשתייכו למשפחה הקיסרית. הארמון התעורר רק פעם אחת מתרדמתו בשנת 1770, כשנערך בו נשף מסיכות ב-17 באפריל, כדי לציין את נישואי הנסיכה הקיסרית מריה אנטוניה (מארי אנטואנט) עם הדופן הצרפתי, שמאוחר יותר הוכתר כלואי השישה עשר. על מנהל הארמון הנסיך יוהאן יוזף קוונהילר-מטש ועל אדריכל החצר ניקולאוס פקאסי הוטל לטפל בהכנות הנרחבות לנשף, שאליו הוזמנו 16,000 אורחים.
בשנת 1776 החליטו מריה תרזה ובנה, הקיסר יוזף השני, להעביר את גלריית התמונות הקיסרית מהאורוות הקיסריות, שהיו חלק מארמון הופבורג, אל ארמון בלוודר העליון, כחלק מתפיסת האבסולוטיזם הנאור, כדי להציג את האוסף הקיסרי בפני הציבור הרחב. הגלריה נפתחה לאחר חמש שנים, והייתה לאחד המוזיאונים הציבוריים הראשונים בעולם. שורה של ציירים מפורסמים שימשו כמנהלים הממונים על האוסף הקיסרי בארמון בלוודר העליון עד לשנת 1891, שבה הועבר האוסף למוזיאון האמנויות היפות ברינגשטראסה בווינה.
בעוד שארמון בלוודר העליון הפך לגלריית תמונות בסוף המאה ה-18, שימש ארמון בלוודר התחתון בעיקר את בני משפחת המלוכה שנמלטו מהמהפכה הצרפתית ואחריה, ובמיוחד את הנסיכה מארי תרז שרלוט, שהייתה הבת היחידה שנותרה מנישואיהם של מארי אנטואנט ולואי ה-16, ואת הארכידוכס פרדיננד. מארי תרז התגוררה בארמון עד נישואיה עם הנסיך לואי אנטואן, דוכס אנגולם בשנת 1799. הארכידוכס פרדיננד, מושל דוכסות מילאנו עד 1796, עבר להתגורר במקום לאחר הסכם קמפו פורמיו בשנת 1797, שסיים את השלב הראשון במלחמות הנפוליאוניות.
לאחר שבחוזה פרסבורג בשנת 1805 אולצה שושלת הבסבורג לוותר על חבל טירול לבוואריה, נדרש למצוא מקום חדש לאוסף הקיסרי מטירת אמברס ליד אינסברוק. בתחילה נלקח האוסף לעיר פטרוברדין, הנמצאת מ-1748 בעיר נובי סאד בסרביה, כדי להגן עליו מביזה על ידי חיילים צרפתיים. ב-1811 קבע הקיסר פרנץ השני כי יש להקים את האוסף בארמון בלוודר התחתון, שהתגלה בפועל כקטן מדי לאוסף. כך הפך גם חלק זה של הארמון למוזיאון, ומשך אליו מספר ניכר של מבקרים עד קונגרס וינה (1815–1814).
בהוראת הממונה על ספריית החצר הקיסרית, מוריץ, הרוזן של דיטריכשטיין-פרוסקאו-לסלי, נוספו לאוסף אמברס בארמון בלוודר התחתון אוספי העתיקות ממצרים ומחדר העתיקות הקיסרי, משנת 1833 ואילך. בשנת 1844 הועברו לגן פריבי תחת כיפת השמיים אבני דרך רומיות, שהיו מאוחסנות בקטקומבות של מקדש תזאוס. ציור בצבעי מים על ידי קרל גבל הצעיר תיאר את תחילתו של ארמון בלוודר התחתון כמוזיאון, לצד המדריך התיאורי לאוסף משנת 1846 שכתב יוסף ברגמן. מצב זה נשאר כמעט ללא שינוי עד המעבר למוזיאון האמנויות החדש ברינגשטראסה בשנים 89–1888.
ארמון בלוודר ופרנץ פרדיננד
אחרי העברת האוספים הקיסריים למוזיאון האמנויות, חדלו שני ארמונות בלוודר להיות מוזיאונים ציבוריים לזמן מה. הקיסר פרנץ יוזף הראשון איפשר למלחין אנטון ברוקנר להתגורר בארמון בלוודר העליון בשנותיו האחרונות, כדי שלא יהיה עליו לעלות במדרגות במצבו. אחרי פטירת המלחין, החליט הקיסר בשנת 1896 כי ארמון בלוודר העליון ישמש כמקום מגוריו של יורש העצר, אחיינו פרנץ פרדיננד. הארמון שופץ בפיקוחו של האדריכל אמיל פון פרסטר, שהיה גם תת-מזכיר הקיסרות, כך שישמש למגורי פרנץ פרדיננד. מול ארמון בלוודר העליון, נפתחה הגלריה המודרנית בארמון בלוודר התחתון ב-2 במאי 1903. מוזיאון זה היה האוסף הממלכתי הראשון באוסטריה של אמנות מודרנית, ביוזמת איגוד האמנים האוסטריים – "הזצסיון הווינאי". המטרה הייתה להציג אמנות אוסטרית לצד מודרניזם בינלאומי, ונרכשו לגלריה יצירות עיקריות של וינסנט ואן גוך, קלוד מונה ופייר-אוגוסט רנואר. בשנת 1911 נקרא המוזיאון "הגלריה הקיסרית המלכותית" (Kaiserlich und Königlich Staatsgalerie) אחרי שהוחלט להרחיבו מעבר לאמנות מודרנית, כדי לכלול גם יצירות מתקופות קודמות. רצח פרנץ פרדיננד ורעייתו, פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והתמוטטותה של המלוכה ההבסבורגית בשנת 1918, סימנו את תחילתו של עידן חדש לארמון הבלוודר.
ארמון בלוודר ברפובליקה האוסטרית הראשונה והשנייה
זמן קצר אחרי תום המלחמה, פנה בנובמבר 1918 ההיסטוריון לאמנות פרנץ האברדיצל אל משרד החינוך באוסטריה וביקש כי הארמונות יישארו לגלריה הלאומית (Staatsgalerie). בקשה זו התקבלה מייד בשנת 1919. הלאמת הארמון צוינה גם בטיוטת מסמך שכתב הנס טיטזה ב-21–1920 כדי לארגן מחדש את האוספים הקיסריים לשעבר. בנוסף למוזיאונים הקיימים, כללה הטיוטה גם תוכניות להקמת גלריה אוסטרית וגלריה מודרנית. במהלך הארגון מחדש ב-23–1921, נוסף מוזיאון הבארוק בארמון בלוודר התחתון לכלל האוספים של המוזיאון, והגלריה המודרנית נפתחה באורנז'רי בשנת 1929.
במלחמת העולם השנייה נפגעו הארמונות באופן משמעותי. חלקים מאולם השיש בבלוודר העליון, ואולם הגרוטסקות בבלוודר התחתון נהרסו מפצצות. כשהושלמה עבודת השיקום, נפתחה מחדש הגלריה האוסטרית בארמון העליון ב-4 בפברואר 1953, ומוצג בה אוסף ציורים של אמנים אוסטריים מהמאות ה-19 וה-20 כגוסטב קלימט ("הנשיקה" ), אוסקר קוקושקה ואגון שילה. מוזיאון הבארוק נפתח בארמון התחתון, והמוזיאון לאמנות ימי הביניים באוסטריה (Museum mittelalterlicher österreichischer Kunst) נפתח באורנז'רי ב-5 בדצמבר 1953.
בלוודר התחתון והאורנז'רי הותאמו לתערוכות מיוחדות. בשנת 2007, אחרי זכייתה בתחרות אדריכלים, עיצבה האדריכלית הווינאית סוזאן זוטל את האורנז'רי כאולם תצוגה מודרני, תוך שמירה על בד הבארוק המקורי של הבניין. המקום נפתח במרץ 2007 בתצוגה "הנאות הגן: הגן באמנות". חודשים ספורים לאחר מכן נפתח מחדש הבלוודר התחתון עם המופע וינה – פריז. עיצובו מחדש של הבניין נעשה על ידי האדריכל וילפריד קון שהחזיר את הכניסה למקומה בחצר הכבוד, וחידש את קו הראייה המקורי מהשער הראשי בבלוודר התחתון דרך אולם השיש אל חזית הגן של הבלודר העליון. חלקים מהחממות המקוריות שצורפו לאולם השיש, הוחזרו למצבם המקורי, וסיפקו מקום לחדרי התצוגה החדשים. חדרי הבארוק המפוארים – גלריית השיש, חדר הזהב ואולם הגרוטסקות – נותרו ללא שינוי, ופתוחים לציבור הרחב. המרחק בין בלוודר העליון לתחתון הוא גדול, ונכנסים אליהם מכניסות שונות בכתובות שונות. הגן הבוטאני בסגנון הבארוק מעוצב בקפידה ובו מעל ל-4,000 מיני פרחים, שיחים ועצים מאזור האלפים, ומסלולי הליכה.
אדום-חזה יפני
אדום החזה היפני (שם מדעי: Larvivora akahige, לשעבר Erithacus akahige) היא ציפור שיר קטנה במשפחת החטפיתיים. הציפור נפוצה בדרום איי קוריל וסחלין וברחבי יפן.
השם "אדום־חזה יפני" משמש לעיתים גם למין זנבן אדום-מקור (Leiothrix lutea). השם הספציפי Akahige הוא, באופן מבלבל, השם הנפוץ של קרובו אדום-חזה ריוקיו ביפנית.
בעבר נכלל אדום־החזה היפני בסוג אדום-החזה, יחד עם אדום-חזה ריוקיו ואדום-החזה. מחקר פילוגנטי מולקולרי מ–2006 מצא ששני המינים המזרח-אסייתיים דומים יותר לזמיר סיבירי כחול (Luscinia cyane), מאשר לאדום-החזה. ב-2010 מחקר אישר תוצאה זו ומצא גם כי הסוג "זמיר" אינו מונופילטי, ועל כן הם הועברו לסוג Larvivora, המכיל את אדום-החזה היפני, אדום-חזה ריוקיו, זמיר סיבירי כחול, ועוד מספר מינים שהוצבו בעבר בסוג זמיר.
בסיס חיל האוויר אדוארדס
בסיס חיל האוויר אדוארדס (באנגלית: Edwards Air Force Base) הוא בסיס של חיל האוויר האמריקאי, השוכן כ-160 ק"מ מצפון מזרח לעיר לוס אנג'לס. זהו הבסיס השני בגודלו בחיל האוויר האמריקאי. שוכנות בו מספר יחידות של החיל, וכן מרכז מחקרי הטיסה דריידן של נאס"א. בבסיס משרתים יותר מ-10,000 אנשי צבא, עובדי ממשלה, עובדי קבלן, ומשפחותיהם.
הבסיס שימש גם כמסלול נחיתה למעבורות החלל של נאס"א.
הבסיס נקרא על שם טייס הניסוי גלן אדוארדס, שנהרג בהתרסקות מטוס YB-49 פליינג ווינג.
מרכז ניסויי הטיסה של חיל האוויר
ביחידה משרתים 12,800 אנשים, בהם אנשי צבא, עובדים של הממשל הפדרלי, עובדים של קבלנים, עובדי נאס"א ועובדי מעבדת המחקר של חיל האוויר. היא מפעילה מגוון של מטוסי תובלה, מטוסי קרב חדישים ומטוסי הפצצה מהשורה הראשונה, וכלי טיס לא מאוישים, הבודקים מגוון של מערכות אוויוניקה, חימוש, שלדות ולוחמה אלקטרונית.
כנף בסיס אוויר 95
כנף בסיס אוויר 95 "לוחמי המדבר" אחראית על ניהול ותחזוקת הבסיס כולו. אנשיה מספקים שירותי תשתית, תקשורת, אבטחה, כיבוי אש, תחבורה, אספקה, שירותי כספים, שירותים משפטיים, משאבי אנוש, דיור, חינוך, דת ואיכות חיים לכל תושבי הבסיס. 1,500 מאנשי הכנף תומכים ישירות במרכז ניסויי הטיסה ובכנף ניסויים 412.
כנף ניסויים 412
קבוצת התחזוקה, המונה יותר מ-5,000 איש, מתחזקת ומטיסה כ-90 מטוסים שונים, ומבצעת כ-7,400 משימות (מהן 1,900 טיסות) מדי שנה.
בית הספר לטייסי ניסוי, שהוא חלק מן הכנף, מלמד טייסי ניסוי כיצד לבצע טיסות ולייצר את הנתונים הנדרשים לצורך טיסות הניסוי.
חטיבת ההנדסה וחטיבת הלוחמה האלקטרונית מספקות כלים ורכיבים הדרושים למשימות הבחינה וההערכה, הבודקות את מבנה המטוס, מערכות ההנעה, הלוחמה האלקטרונית ואוויוניקה של מערכות הנשק המתקדמות ביותר. הן גם כוללות את המתקנים העיקריים לניסויים אוויריים וקרקעיים, ביחד עם חטיבת המטווח ומתקני ניסוי קרקעיים אחרים.
חטיבת המיזמים וחטיבת ניהול המשאבים מסייעות בניהול מיזמי הניסוי.
מרכז מחקרי הטיסה דריידן
מרכז מחקרי הטיסה דריידן הוא אחד ממרכזי המחקר של נאס"א, סוכנות החלל של ארצות הברית. זהו המרכז העיקרי לביצוע מחקרי טיסה אטמוספירית של נאס"א. המרכז משמש כבסיס נחיתה חלופי עבור מעבורת החלל, כאשר מזג האוויר לא מאפשר נחיתה במרכז החלל קנדי. המרכז משתתף בפיתוח מערכת החילוץ של רכב החלל אוריון, ביחד עם מרכז החלל ג'ונסון ולוקהיד מרטין. במשך השנים, השתתף המרכז בפיתוח כמה מהטכנולוגיות המתקדמות ביותר בתחום התעופה.
חיל הנחתים של ארצות הברית
חיל הנחתים של ארצות הברית מחזיק בבסיס מספר יחידות מילואים.
מרכז בחינה והערכה מבצעית של חיל האוויר
מרכז הבחינה וההערכה המבצעית של חיל האוויר האמריקאי אחראי על בחינה והערכה של מערכות נשק שונות שמפעיל החיל, החל משלב הפיתוח, על מנת לקבל תמונה מהימנה של היכולות שלהן בשדה הקרב. המרכז מחזיק בבסיס חיל האוויר אדוארדס את יחידה 5 שלו. תפקידה של יחידה זו מוגדר כך ב אתר המרכז: "לוודא שללוחמי אוויר ולאנשי לוגיסטיקה יש את הכלים הנכונים עבור המשימה... המאפשרים להם לבצע את משימתם ביעילות ובבטיחות".
היסטוריה
בבסיס אדוארדס נבדק כל מטוס וכמעט כל מערכת נשק מוטסת ששירתה בחיל האוויר האמריקאי, וכוחות אוויריים נוספים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, מאז מלחמת העולם השנייה. בנוסף, בוצעו בבסיס זה כמה מן הטיסות החשובות בהיסטוריה של התעופה, כמו הטיסה הראשונה שעברה את מהירות הקול במטוס X-1, והטיסה המאוישת המהירה ביותר, שהגיעה למהירות מאך 6.72 במטוס X-15, שיא שלא נשבר עד היום.
הפעילות בשטח הכלול היום בבסיס אדוארדס החלה ב-1933, כאשר האגמים היבשים שבשטחו שימשו כמטווחים למטוסים שהמריאו ממה שידוע היום כבסיס חיל האוויר מארץ'. במהלך מלחמת העולם השנייה הוקמו מתקנים בשולי האגם היבש רוג'רס (שנקרא אז אגם מיוּרוֹק) לאימון טייסי מטוסי קרב והפצצה לקראת משימותיהם מעבר לים. ב-1942 הוקם במקום באופן רשמי "בסיס חיל האוויר של הצבא מורוק" (באותם ימים חיל האוויר עוד היה זרוע של צבא היבשה). במהלך שנות ה-40, האזור התגלה כאידיאלי מבחינת תנאי הטיסה במשך כל השנה, ומבחינת תנאי הנחיתה הנוחים על קרקע האגם, לניסויים הראשונים במטוס הסילון הראשון שפותח בארה״ב, ה-XP-59A איירקומט. ריחוקו של הבסיס מן הפעילות הצפופה בבסיס רייט באוהיו, ששימש עד אז לניסויים, גם כן עזרה לשמירה על סודיות הפרויקט החדש. ב-2 באוקטובר 1942 בוצעה הטיסה הראשונה של המטוס החדש.
אף על פי שחיל האוויר החליט שלא להשתמש במטוס למשימות קרביות, הניסויים המוצלחים במטוס ה-XP-59, שעברו ללא תאונות, והניסויים במטוס הלוקהיד XP-80 לאחריו, קבעו את עתידו של בסיס מורוק בתולדות התעופה הסילונית באמריקה.
ב-14 באוקטובר 1947 ביצע צ'אק ייגר את הטיסה העל קולית הראשונה בהיסטוריה בבסיס מורוק, במטוס ה־X-1. המטוס פותח ונוסה על ידי צוות משותף של חיל האוויר, NACA (קודמתה של נאס"א) והיצרן. הפעם הניסויים היו יותר מתוחכמים - נעשה שימוש במכ"ם מעקב, מכשירים עקבו אחר יותר מ-30 פרמטרים של המטוס, ואף נעשה שימוש בטלמטריה ראשונית. בשלב זה עדיין לא נוסחו נוהלי בטיחות, והטייס החליט על דעת עצמו מה דרגת הסיכון שהוא מוכן לקחת בכל טיסה. באותה תקופה החלו טיסות הניסוי להתחלק לשני סוגים - טיסות במטוסים ניסויים מאוד, כמו X-3, X-4, X-5 ו-XF-92A, שנעשו בשיתוף עם NACA; וטיסות ניסוי במטוסים שהוזמנו על ידי חיל האוויר מקבלנים לשימוש מבצעי, שהיוו את רוב הטיסות.
ב-25 ביוני 1951 קיבל הבסיס באופן רשמי את התואר "מרכז טיסות הניסוי של חיל האוויר". באותה שנה עבר אליו גם בית הספר לטייסי ניסוי מבסיס חיל האוויר רייט.
שנות ה-50 עמדו בסימן פעילות הולכת וגוברת של מטוסי ניסוי וטיסות ניסוי שבוצעו בשיתוף NACA. שיאי גובה ומהירות נשברו שוב ושוב. אחד מן הטייסים השווה את המקום ל"אינדיאנפוליס אבל בלי חוקים". מטוס ה־D-588-II דאגלס סקיירוקט, X-2, ואחרים נוסו כולם בבסיס זה. ב-20 בנובמבר 1953 הגיע סקוט קרוספילד לראשונה למאך 2. ב-27 בספטמבר 1956 הגיע מל אפט לראשונה למאך 3, אך איבד שליטה על המטוס ונהרג בהתרסקות.
מטוסי ה-F-100 סופר סייבר, F-102 דלתא דאגר, F-104 סטארפייטר, F-105 ת'נדרצ'יף ו-F-106 דלתא דארט נוסו כולם באדוארדס במהלך שנות ה-50, והפכו את הטיסה העל קולית למעשה של שגרה. בדיקת המטוסים החדישים דרשה גם התקדמות טכנולוגית במכשירי הניתוח והבדיקה. כך החליפו האוסצילוסקופ וסרטי רישום את הברוגרף ולוחות הסרטה, כאשר מספר הפרמטרים הנמדדים עבר את המאה. מערכות עקיבה אופטיות הוכנסו לשימוש, ונעשה שימוש גובר בטלמטריה. המחשבים הראשונים הוכנסו לשימוש כדי לנתח מידע שהוקלט על סרטים מגנטיים. תהליכי הניסוי התארכו, ובמקום מספר חודשים כבעבר, מטוסים נבחנו במשך ארבע שנים לפני שנכנסו לשירות מבצעי, וגם אז נתגלו בהם ליקויים שתוקנו לאחר הכניסה לשירות. זאת כתוצאה מנוהל ניסוי מורכב שהתפתח במשך הזמן, בו חיל האוויר בדק את המטוס לראשונה רק כאשר היה מאוחר מדי מכדי לבצע במטוס שינויים משמעותיים, לעיתים כאשר המטוס כבר היה בשלבי ייצור. הדבר גרם לעלויות גבוהות של תיקונים, ואיחורים באספקה. כדי לתקן זאת, ב-1958 קוצר תהליך הבדיקה, וחיל האוויר שולב בכל שלבי הפיתוח. בנוסף, כל תהליך הפיתוח רוכז בבסיס אדוארדס. עם זאת, שלב הבחינה המבצעית עדיין היה מאוחר מכדי שאפשר יהיה לתקן ליקויים, וכך מרבית הבעיה נותרה על כנה.
בשנות ה-60 גבר הדגש על טיסות חלל. שם בית הספר לטייסי ניסוי שונה לבית הספר לטייסי מחקר אירוספייס, כאשר הוא החל לאמן אסטרונאוטים לעתיד. סדרה של ניסויים במטוס ה-X-15 הובילו לשיאי גובה ומהירות חדשים, שבשיאם הגיעו לגובה של 107.8 ק"מ, ומהירות של מאך 6.72, שיאים שלא נשברו עד היום עבור מטוס. גם ניסויים אלה דרשו פיתוח של אמצעי ניטור, ועבורם הוקמה שרשרת של תחנות מכ"ם לאורך 644 ק"מ, שאיפשרו מעקב רציף אחר המטוס המהיר וקשר רדיו עם הטייס לאורך הטיסה. התחנות גם איפשרו לראשונה לקבל נתונים מן המטוס בזמן אמת.
מטוסים סילוניים נוספים שנוסו בבסיס אדוארדס הגיעו להישגים חדשים. ה-XB-70 ולקירי הראה יכולת טיסת שיוט במאך 3 ובגובה 70,000 רגל (21.3 ק"מ), והציפורים השחורות SR-71 ו-YF-12 אף עברו מהירות זו והגיעו לגובה 80,000 רגל (24.3 ק"מ).
בשנות ה-60 גם פרצה מלחמת וייטנאם, ומטוסים יותר ויותר מורכבים הגיעו לבדיקה. אחד מהם היה ה-F-111 עמוס התקלות. זה היה המטוס המתוחכם ביותר בזמנו, ולכן גם היה תיבת פנדורה של תקלות. למשל, שילוב כל הקופסאות השחורות בשיטת "טוס-תקן-טוס" התגלה כמשימה מפרכת הגוזלת זמן רב. וזו הייתה רק בעיה אחת שהתגלתה במהלך פרויקט זה. אף על פי שטס לראשונה ב-1964, הוא נכנס לשירות מבצעי רק ב-1968, בפעולה שהדגימה באופן טראגי שהמטוס אינו מוכן לשימוש. המטוס המשיך לעבור שלבי ניסוי עד שנת 1973, כאשר השלב האחרון בניסוי בוטל. בסופו של דבר, מוצר בעל רמה מינימלית סופק באיחור של שבע שנים. עקב ניסיון זה, פושט הליך הבדיקה, והתחלק לשני חלקים בלבד - בחינה והערכת פיתוח ובחינה והערכה מבצעית ראשונית, ושילוב השניים כך שבחינה והערכה בעלת משמעות תוכל להתבצע באדוארדס לפני תחילת הייצור. אלה בוצעו בעזרת כוח הבחינה המשולב. יתרונותיה של שיטה זו היו גדולים, כיוון שאפשרה שיתוף משאבים של שני השלבים, וכך איפשרו לשני הארגונים להגדיר דרישות ולדווח על התוצאות.
עם התפרקות תוכנית החלל הצבאית בתחילת שנות ה-70, בית הספר לטייסי מחקר אירוספייס שינה את שמו בחזרה לבית הספר לטייסי ניסוי. בית הספר גם שינה את תוכניות הלימודים, על פי סקרים שנערכו בקרב בוגריו. הניסיון מאירועים כמו פרויקט ה-F-111 גרם לכך שתוכנית הלימודים הקשורה לחלל הוחלפה בתוכנית לימודים בבחינת מערכות וניהול ניסויים.
המטוסים שהגיעו בשנות ה-70 - ה-F-15 איגל בעל המנועים ומערכת בקרת אש המתקדמים שלו, ה-B-1 לאנסר בעל מערכות ההגנה וההתקפה המרובות, וה-F-16 פייטינג פלקון בעל מערכת טוס על חוט, הדגישו את הצורך בבחינת מערכות ושילובן. מורכבותם של מטוסים אלה דרשה שדרוג נוסף של מערכות הבדיקה. מטוסי ה-F15 וה-F-16 למשל, יכלו לשדר נתוני טלמטריה בקצב 160 אלף בתים לשנייה, ולמדוד כ-300 פרמטרים שונים של המטוס. רכיב מורכבות נוסף התווסף ב-1978, כאשר החלו לבחון את האב טיפוס שכונה לוקהיד האב בלו, שהוביל לפיתוח המטוס החמקן הראשון, ה-F-117 נייטהוק.
שנות ה-80 נפתחו כאשר מעבורת החלל קולומביה נחתה על האגם היבש רוג'רס באדוארדס ב-14 באפריל 1981, בשובה ממשימתה הראשונה. משימה זו הייתה תוצאה של שנים רבות של פיתוח ופריצות דרך שהושגו בבסיס אדוארדס. אך העבודה השגרתית המשיכה גם בשנים אלה, כאשר מטוסים שופרו והיה צורך לבחון אותם. למשל, ה-F-15E סטרייק איגל שיועד לתקיפת מטרות קרקע, והראה את יכולתו במלחמת המפרץ. גם מערכת ה-LANTIRN, המסייעת לתקיפת מטרות קרקע בלילה, וגם היא הוכיחה את עצמה באותה מלחמה, פותחה באותן שנים. לקראת סוף העשור, הגיע אל הבסיס מטוס הכנף המעופפת הראשון מזה 40 שנה - ה-B-2 ספיריט, המטוס המורכב ביותר שנבנה אי פעם. מטוס זה הביא את מספר הפרמטרים הנמדדים אל שיא של כ-9,000 פרמטרים שונים. מיליוני בתים של נתונים משודרים מן המטוס בכל שנייה, ומעובדים בזמן אמיתי, לפני שהמטוס חוזר אל הקרקע. עומס הנתונים הרב, בשילוב העלויות הגבוהות של הטסת המטוסים הנבדקים שעות רבות עד להשגת כל המידע בשיטת ה"טוס-תקן-טוס" הישנה, הביאו את מרכז ניסויי הטיסה להקים מספר מתקנים קרקעיים, המאפשרים לדמות את מצבי הטיסה עבור מערכות התוכנה של המטוסים, מבלי שהמטוס יעזוב את הקרקע - מתקן השילוב לבחינת מערכות אויוניקה, מתקן בנפילד לבידוד מרעש ומדמה המשימות לבחינה והערכה.
בראשית שנות ה-90 הגיעו לאדוארדס שני אבות טיפוס שייצגו את דור העתיד של מטוסי הקרב - ה-YF-22A וה-YF-23A, שהתחרו ביניהם על תפקיד מטוס הקרב העתידי של חיל האוויר האמריקאי. בניגוד ל-B-2 ול-F-117, שהתמקדו ביכולות חמקנות ממכ"ם, מטוסים אלה שילבו חמקנות עם יכולת תמרון גבוהה, ויכולת שיוט במהירות על קולית. בחינת ה-YF-22 (שנבחר לבסוף, תחת השם F-22 ראפטור) הציגה אתגרים חדשים למערכות הבחינה. מטוס זה מכיל מערכת אויוניקה מהמתקדמות ביותר שהוצגו אי פעם, עם מחשב מרכזי המסוגל לבצע 10 מיליארד פעולות עיבוד אותות בשנייה, ולנתב ולעבד מידע מכל מערכות החיישנים של המטוס אל קוקפיט זכוכית בו המידע יוצג לטייס באופן קריא.
נתונים גאוגרפיים
שטח הבסיס כ-1,218 קמ"ר, והוא משתרע על מחוזות לוס אנג'לס, קרן וסן ברנרדינו בקליפורניה. הבסיס כולל שני אגמים יבשים, רוג'רס ורוזאמונד, שקרקעיתם השטוחה מתאימה במיוחד לניסויי טיסה, שלעיתים קרובות מסתיימים בנחיתת חירום שאינה מאפשרת חזרה אל מסלול נחיתה מסודר. מסלול הנחיתה העיקרי של הבסיס, העשוי בטון, הוא באורך כ-4.5 ק"מ, ברוחב 91.4 מטר, ויחד עם שוליים נוספים באורך 2.7 ק"מ, מהווה את אחד ממסלולי הנחיתה הארוכים והבטוחים ביותר בעולם.
אגם רוג'רס הוא הגדול מבין שני האגמים, ושימש מאז ראשית תוכנית מעבורות החלל, ב-1977, להנחתת מעבורות, אך שימש לנחיתת מטוסים שנים רבות קודם לכן. חייהם של טייסים רבים, וערכם של מטוסים רבים, ניצלו בזכות קרקעיתו השטוחה, המאפשרת נחיתה בכל כיוון. הוא הוכרז כאתר היסטורי לאומי על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית בזכות תרומתו לתוכנית החלל האמריקאית ולפיתוח האירוספייס בארה״ב. אורכו של האגם כ-19 ק"מ ורוחבו כשמונה ק"מ. שטח האגם 113 קמ"ר. זהו האגם היבש הגדול ביותר באמריקה הצפונית. שבעה מסלולים מסומנים בצבע על שטח האגם, הארוך שבהם באורך 12 ק"מ.
אגם רוזמונד, השוכן מספר קילומטרים מדרום מערב לאגם רוג'רס, הוא בשטח 54 קמ"ר, ומשמש גם הוא לטיסות ניסוי ומחקר, ולנחיתות חירום. קרקעיתו כה שטוחה, עד שנמדד בה עיקום של 46 ס"מ על מרחק של 9.1 ק"מ.
האגמים אוספים מי גשמים ושלגים עונתיים, הניגרים אליהם מן הגבעות הסמוכות ומהרי סן גבריאל בדרום, והרי טהצ'פי במערב. הם מחזיקים מים רק לאחר גשמים מקומיים עזים או שלגים.
רק כשישה אחוזים משטח הבסיס בנויים, והם מרוכזים בעיקר בקצה המערבי של האגם היבש רוג'רס. הם מחולקים לבסיס צפוני, בסיס דרומי, בסיס ראשי ומגורי משפחות. הבסיסים משמשים למנחת מטוסים, תחזוקת מטוסים, אזורי בדיקות הנדסיות, מנהלה, שירותים אזרחיים ושירותי רפואה. בנוסף, מעבדת המחקר של חיל האוויר, הממוקמת בקצה המזרחי של הבסיס, כוללת שטחי מנהלה, הנדסה, שטחים מסחריים קהילתיים וניסויים ברקטות.
ניהול צי רכב
ניהול צי רכב נערך בארגון שבמסגרתו פועל צי גדול של רכב הובלה, לשם תפעול ובקרה יעילים של צי הרכב. פעילות זו היא פעילות מרכזית בחברות שינוע, ופעילות חשובה בארגונים שבהם השינוע הוא מרכיב חשוב בפעילות, כגון תעשיית מזון, צבא ועוד. בפועל כיום כמעט כל גוף גדול המחזיק במספר כלי רכב בכל הגדלים אמור לפעול על פי תקנות התעבורה הנוגעות לכך ובראשן מינוי קצין בטיחות בתעבורה. אחד הפתרונות שנוקטות חברות גדולות, שלהן ציי רכב, היא השארת הבעלות על צי הרכב בידי חברות הליסינג, כך שמינוי והעסקת קצין הבטיחות בתעבורה וניהול צי הרכב מושאר ביד חברת הליסינג.
בעולם ניהול הצי הכבד קיימים פתרונות ואמצעים רבים לניהול, אך על מנת להגיע לתפקוד אופטימלי, משתמש מנהל הצי במספר תוכנות במקביל כגון: תוכנת ניהול צי, תוכנת לבניית משימות, תוכנת איתור ודוחות (כגון GPS), מעקב אחר הדוחות מהדלקנים ועוד.
מרכיבים של מערכת לניהול צי רכב
ניהול צי רכב כולל: כל צי רכב מעל 20 כלי רכב כבדים (אוטובוס, מונית, רכב מסחרי, או רכב עבודה שמשקלם הכולל המותר עולה על 3,500 ק"ג) או 40 קלים (רכב נוסעים פרטי, רכב עבודה, או רכב מסחרי שמשקלו הכולל המותר עד 3,500 ק"ג) או מעל 20 כלי רכב, כאשר חלקם כבדים וחלקם קלים, מחויב על פי תקנות התעבורה בישראל במינוי "קצין בטיחות בתעבורה" מוסמך. ניהול צי הרכב כולל בקרת תחזוקה כוללת של כל הרכבים הכלולים בצי הרכב בעזרת מעקב והפנייה למוסכים מורשים בלבד
חיים שאול הכהן דוויק
הרב חיים שאול הכהן דוויק, (נכתב גם דוויך; מכונה ה"שד"ה"; י"ד בחשוון ה'תרי"ח, 1857 – ד' בטבת ה'תרצ"ג, 1933) היה דיין, מקובל וראש ישיבה, רבה הראשי של ארם צובא שבסוריה. ובאחרית ימיו מראשי המקובלים בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בחלב לאסתר ולרב אליהו, בנו של הרב שאול עזרא הכהן דוויק, רבה הראשי של ארם צובא ומחבר הספר "אמת מאר"ץ". בצעירותו למד אצל הרב מרדכי עבאדי, הרב אליהו משען ועוד.
בשנת 1887 (ה'תרמ"ז) החל לשמש כרבה של חלב. באגרות בכתב ידו הוא כותב שנפשו נכספה לעלות לירושלים וללמוד בישיבת המקובלים בית אל.
בסיועו של תלמידו, הרב עזרא הררי רפול, עלה לישראל בשנת 1890 (ה'תר"ן) עם קבוצת רבנים מחלב, בהם הרב יום טוב ידיד הלוי והרב שאול קצין, והשתכן בירושלים. במשך שש שנים נמנה עם ראשי ישיבת בית אל שבעיר העתיקה ובה כתב את רוב חיבוריו. עם הקמתה של ישיבת רחובות הנהר בשכונת הבוכרים בשנת ה'תרנ"ו (1896) מונה לעמוד בראשה. בסוף ימיו התעוור, דבר שהקשה עליו את השלמת חיבוריו.
במקום אחד נמצא כי רבי יהודה פתיה (מחבר הפירוש "בית לחם יהודה" על ספר "עץ חיים") היה כותב מפיו את חיבורו "איפה שלמה". (מקור: "בית לחם יהודה" שער ח פרק ב, דיבור המתחיל "עוד טעם ב", בסוף הדיבור)
קורבטה
קורבטה היא סוג של ספינת מלחמה המיוצרת מאז המאה ה-18. בתחילה הייתה זו ספינה קטנה עם סיפון תותחים אחד שעליו היו עד 20 תותחים בעלי קוטר קטן. לספינה היו בדרך כלל שלושה תרנים, ומאוחר יותר הם הוחלפו בהדרגה במנוע קיטור ולאחר מכן במנוע מודרני. הקורבטה קטנה בערך פי שניים מהפריגטה, אך המטרות של שני כלי השיט דומות.
היסטוריה
המונח 'קורבטה' הוא במקורו מונח צרפתי לאוניית מלחמה קטנה, מונעת במפרשים. קורבטה, על פי ההגדרה, קטנה מפריגטה וגדולה מסלופ מלחמתי. בשנות ה-30 של המאה ה-19 אימץ הצי המלכותי הבריטי את המונח, להגדרת אוניות בגודל דומה, שמטרתן העיקרית הייתה הגנת אוניות סוחר. בעשורים שלאחר מכן החלו אוניות מלחמה להיות מונעות באמצעות מנועי קיטור, שסובבו גלגלי משוטה ולאחר מכן מדחפים החלו להיבנות קורבטות מונעות במנועים כאלה, ומטרתן נשמרה. הקורבטות החלו להיות גדולות יותר, בעלות כח רב יותר, וחימוש כבד יותר. ב-1877 החליט הצי המלכותי לבטל את המונחים 'קורבטה' ו'פריגטה' ולאחד אוניות אלה תחת ההגדרה סיירת.
למעלה מחמישים שנים לאחר מכן, בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר היה ברור שמלחמה מתקרבת, חודד הצורך באוניית מלחמה קטנה שמטרתה תהיה הגנת אוניות סוחר. האוניות החדשות שנבנו היו מבוססות על תכנון של לווייתנית בשם סאות'רן פרייד (Southern Pride, גאוות הדרום), והמונח 'קורבטה' חודש עבורן.
הקורבטות מסדרת פלאואר נחלקות לשתי קבוצות עיקריות: הסדרה המקורית, ובה 22 ספינות שהוזמנו בתוכניות הבנייה ב-1939 ו-1940, וסדרה משודרגת, שכללה 69 ספינות ונבנתה מ-1940 והלאה. אוניות הסדרה המשודרגת היו גדולות מעט יותר וחימושן היה מעט יותר משופר.
קורבטות מודרניות
הקורבטה קטנה מפריגטה וממשחתת.
בחיל הים הישראלי משרתות קורבטות מדגמי סער 4.5, סער 5 וסער 6 שהן הקורבטות הגדולות ביותר בחיל. קורבטות אלה חמושות בתותח ימי 76 מ"מ וטילים שונים ומסוק ימי.
אלחנן שרלו
הרב אלחנן שרלו (נולד ב-26 באפריל 1985, ה' באייר ה'תשמ"ה) הוא רב ישראלי המכהן כראש ישיבת עתניאל.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תשמ"ה לרב יובל ולד"ר סמדר, כאח לשישה ילדים, בחיספין, שם גדל, עקב עבודת אביו, הרב יובל שרלו, בישיבת הגולן. בהמשך, לאחר שאביו חל לעבוד כראש ישיבת אורות שאול בפתח תקווה, עבר עם משפחתו לעיר. למד בישיבת סוסיא ולאחר מכן בישיבת ההסדר ירוחם ובישיבת עתניאל. בצה"ל, שירת בחטיבת גולני.
בחשוון ה'תשפ"ב (אוקטובר 2021) פורסם שהרב שרלו ימונה לראש ישיבת עתניאל, במקומו של הרב בני קלמנזון, שימונה לנשיא הישיבה. בחודש אלול ה'תשפ"ב (אוגוסט 2022), עם תחילת זמן אלול, החליף את הרב קלמנזון כראש הישיבה ומכהן יחד עם הרב רא"ם הכהן.
ספרים
הרב אלחנן כתב את הספר "פני שביעית נקבלה" העוסק בשמיטה. הספר יצא לאור על ידי ישיבת עתניאל. בנוסף, כתב וערך, יחד עם הרב אלעזר גולדשטיין ומספר רבנים נוספים מישיבת עתניאל את סדרת הספרים "שיעורי הרב רא"ם", הכוללת את שיעוריו של הרב רא"ם הכהן על המסכתות: קידושין, מקוואות, שבת ופרק ח' בבבא קמא.
ערך גם את הספר "עד אמצא מקום" בהוצאת ישיבת עתניאל, ובו שישה מאמרים העוסקים בבית המקדש, אחד מהם שהוא עצמו כתב. נוסף על כך, היה בין כותבי הספר "התום והיושר - מחוכמתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק".
חיים אישיים
הוא בנו של הרב יובל שרלו, ראש ישיבת אורות שאול, נשוי לטליה, בתו של הרב עמירם עולמי, מטפלת ברפלקסולוגיה ומעבירת סדנאות חינוכיות. יש להם חמישה ילדים והם מתגוררים בעתניאל. משמש קצין מודיעין בגדוד חיל רגלים במילואים.
עפר ברטל
עופר ברטל (נולד ב-31 באוקטובר 1963) הוא עורך דין, מייסד ושותף מנהל של משרד ברטל כהן, משפטן ומרצה בפורומים משפטיים ומוסדות אקדמיים שונים.
ביוגרפיה
ברטל נולד וגדל בשכונת מחנה יהודה בפתח תקווה. הוא התגייס לצה"ל בשנת 1981, שירת כטייס מסוקים בחיל האוויר והשתחרר בדרגת סרן. משרת במילואים בדרגת סגן אלוף, הן כמדריך בבית הספר לטיסה של חיל האוויר והן כעורך דין במחלקה הבינלאומית של הפרקליטות הצבאית. הוא מרצה בימי עיון והשתלמויות לשופטים, תובעים, עוזרים משפטיים, פרקליטים, שוטרים ואוכלוסיות נוספות בנושאים הקשורים למשפט הפלילי.
ברטל נשוי ואב לארבעה ילדים.
באקדמיה
ברטל מרצה במשך יותר מ־25 שנה במוסדות אקדמיים שונים, לרבות מכללות ואוניברסיטאות, במסגרת לימודי תואר ראשון ותואר שני למשפטים. בין היתר היה מרצה לטיעון משפטי וחקירת עדים באוניברסיטת תל אביב ובמסגרת לימודי תואר שני באוניברסיטת בר-אילן, ומרצה למשפט כלכלי במסגרת לימודי משפטים במסלול האקדמי, המכללה למנהל. בנוסף לימד טיעון משפטי וחקירת עדים במכללת שערי משפט כעשר שנים. החל משנת 2007 הוא מרצה על תחומים אלה וכן על עבירות צווארון לבן והגנה תרבותית בקריה האקדמית אונו.
קריירה משפטית
ברטל הגיע לתודעה הציבורית בעקבות טיפול בתיקים בעלי פרופיל ציבורי גבוה. בין היתר הוא מייצג נבחרי ציבור, ראשי מועצות ועיריות ובעלי תפקידים בכירים במגזר הפרטי והציבורי וכן אנשי צוות רפואי. בנוסף הוא מייצג עשרות שוטרים, קצינים בכירים ועובדי מדינה בדין הפלילי והמשמעתי. ברטל ייצג בין היתר את שולה זקן, מזכירתו האישית של ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט בתיק הולילנד, שהורשעה בקבלת שוחד. בין ברטל לבין הפרקליטות נחתם הסדר טיעון בעניינה, במסגרתו הוקל עונשה תמורת מסירת עדות מפלילה ששימשה להרשעת אולמרט בתיק טלנסקי.
בשנת 2017 ייצג את השוטרים שפתחו בירי לעבר רכב והרגו את יעקוב מוסא אבו אל-קיעאן, תושב הכפר הבדואי אום אל-חיראן, במסגרת מבצע לפינוי והריסת בתים. במהלך התקרית נהרג אחד השוטרים, ארז עמדי לוי, ושוטר נוסף נפצע, במה שכונה על ידי השר לביטחון פנים גלעד ארדן ומפכ"ל המשטרה רוני אלשיך כפיגוע טרור. גם ראש הממשלה, בנימין נתניהו, התייחס לאירוע כפיגוע דריסה . בפברואר 2018 פתחה המחלקה לחקירות שוטרים בחקירה. במאי 2018 פרסם פרקליט המדינה שי ניצן את החלטתו לסגור את התיק נגד השוטרים שירו באבו אל-קיאן ולא לפתוח נגדם בהליכים פליליים, בשל הערכה שהירי נבע מתחושה של סכנת חיים. בשנת 2020, לאחר שנתניהו התנצל על קביעתו שמדובר בפיגוע, תקף ברטל את נתניהו וטען שהתנצלותו מונעת מאינטרסים אישיים, ומהרצון לקשר בין מותו של אבו אלקיעאן לתיקים שמתנהלים נגדו . בשנת 2022 החל לייצג את ראש עיריית פתח תקווה, רמי גרינברג, החשוד בעבירת שוחד במהלך מערכת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018. במסגרת דיון להארכת מעצר, טען ברטל כי החוקרים מנסים להפעיל לחץ פסול על ראש העיר.
בשנת 2020 היה מועמד לתפקיד פרקליט המדינה ובשנת 2022 היה מועמד לתפקיד שופט בבית המשפט העליון. בשנת 2022 דורג משרד עורכי הדין ברטל כהן בדירוג הפירמות המובילות בתחום הצווארון הלבן של BDI.
באוגוסט 2023, על רקע קידום רפורמת לוין על ידי ממשלת ישראל השלושים ושבע, התבטא ברטל בראיון לתוכנית חמש עם רפי רשף בקשת 12 וכינה את ראש הממשלה בנימין נתניהו "מרגל איראני": "אני חושב, תסלחו לי על הבוטות, אני חושב שביבי הוא כבר מרגל איראני, אם יש משהו שפוגע בביטחון המדינה, בכלכלה שלה, בסדרי השלטון והחברה, ובכל דבר בסיסי במדינה זה ראש הממשלה. הנזק שמתרחש הוא הרבה יותר גרוע, מאם היו נופלים פה טילים איראניים". דבריו עוררו סערה תקשורתית, והוא חזר בו בראיון לרדיו 103FM בו אמר "כולם הבינו שאני לא באמת חושב שנתניהו מרגל איראני... התכוונתי למטפורה ולא יותר מזה".
תיקים בולטים
דניס אונישנקו
דניס אנטוליוביץ' אונישנקו (באוקראינית: Дени́с Анато́лійович Они́щенко ; נולד ב-15 בספטמבר 1978) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת הקשר האחורי, וכיום סוכן שחקנים.
קריירה
אונישנקו החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של דנייפר דנייפרופטרובסק, וכשהיה בן 18 החל לשחק בקבוצת מטאלורג נובומוסקובסק מהליגה השנייה באוקראינה. בשנת 1996 חתם בקבוצת הפאר דינמו קייב, ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון. את הופעת הבכורה שלו בליגת העל האוקראינית ערך ב-13 ביוני 1999, ולאחר מכן הושאל בחזרה לקבוצת נעוריו, דנייפר דנייפרופטרובסק, שם שיחק שלושה חודשים.
בשנת 2003 חזר אונישנקו לדינמו קייב וחתם על חוזה לחמש שנים במועדון. בעונת זכה עם הקבוצה באליפות, אך פציעות רבות מנעו ממנו לתפוס מקום קבוע בהרכב הקבוצה. בשנת 2005 עבר לקבוצת וורסקלה פולטבה, שם שימש כקפטן, ובעונה שלאחר מכן שיחק תקופה קצרה בקבוצת טום טומסק מליגת העל הרוסית. לאחר מכן חזר לאוקראינה, ובשנת 2008 פרש ממשחק פעיל והפך לסוכן שחקנים. ייצג, בין היתר, את אולג גוסב ואת יבהן סלין.
אליזבת בולין, הרוזנת מווילטשייר
אליזבת בולין, הרוזנת מווילטשייר (באנגלית: Elizabeth Boleyn, Countess of Wiltshire; 1480 בקירוב - 3 באפריל 1538), נולדה כליידי אליזבת הווארד, האחות הבכורה מבין שתי בנותיו של תומאס הווארד, הדוכס השני מנורפוק מאשתו הראשונה אליזבת טילני. בזכות נישואיה החזיקה בתארים רוזנת וילטשייר, רוזנת אורמונד וויקונטית רוצ'פורד. בנוסף הייתה אחת מצאצאיו הישירים של אדוארד הראשון, מלך אנגליה. היא ידועה בתור אמה של אן בולין, שהייתה לאשתו השנייה של הנרי השמיני, מלך אנגליה. ככזו, היא הייתה גם סבתה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, בתה של אן.