cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תותח
תקופה עתיקה
באנציקלופדיה הצבאית הסינית "דרקון האש" (火龍經, huǒlóng jīng) מראשית המאה ה-15 נכתב על נשק-חם קטן הנקרא שׂוּן לֵיי (פין-יין: xùnléi pào; סינית מסורתית: 迅雷砲) מילולית פירושו – 'סופת רעמים'. היה זה נשק אשר נועד להרוס עמדות ממוקשות ולהגן בפני ירי ארטילרי של האויב. השׂוּן לֵיי דמה יותר לתותח מאשר לרובה מבחינת צורתו ואופן השימוש בו. אמנם משקלו היה כשבעה ק"ג בלבד, אך הירי יצר רֶתע חזק. כדי למנוע את היווצרותו נקשר הכלי לקרקע בשלשלות ברזל.
התותחים מגיעים למזרח התיכון ואירופה
ההיסטוריון הערבי אחמד אל-חסן מצביע על קרב עין ג'אלות שנערך ב-1260 כשימוש הראשון של הממלוכים בתותחים. הידע הכרוך בשימוש באבק השריפה הגיע ככל הנראה מאסיה דרך המונגולים.
בני אל-אנדלוס השתמשו בתותח במצור על סביליה ב-1248, ובמצור נאיבלה ב-1262.
אבק השריפה החל להגיע לאירופה, בראשית המאה ה-13, והתותחים הראשונים יוצרו בה בתחילת המאה ה-14. התיעוד העתיק ביותר לשימוש בתותח באנגליה נמצא בציור משנת 1326. בציור של וולטר מילימט נראה חייל היורה פגז דמוי חץ.
בקטלוג אנגלי מן המחצית השנייה של המאה הארבע-עשרה, צוינו ארבע קטגוריות משקל: קטן, בינוני, גדול וענק. משקל הנשק-החם בקטגוריית המשקל המרבית (gunnae maximae) היה בין 136-45 ק"ג. משקל הנשק-החם בקטגוריה הקטנה ביותר (gunnae parvae) היה בין 11.4-6.8 ק"ג. יש לציין כי באותן שנים, המונח 'רובה' (gunnae) לא רמז בהכרח על גודל הנשק, ועד המצאת רובה הארקבוז נהוג היה לצרף את המילה 'יד' (hand), על מנת שיובן לקורא שמדובר בנשק-חם אישי.
התותחים הראשונים היו מכונות לא מדויקות שנועדו בעיקר להפיל חומות של ערים בצורות, מבצרים וטירות. במקביל ליכולות ההגנה של הערים, הקליבר של התותחים הלך ועלה בהדרגה כדי לירות כדורי תותח גדולים יותר מטווח רחוק יותר, עד ליצירת תותחי-על בעלי קליבר של למעלה מ- ועד. במקביל התפתחה הטכנולוגיה העדיפה של סוללות תותחים בעלי קליבר קטן יותר, היורים כדורי ברזל.
המאה ה-16 וה-17
במאה ה-16 החלה ההתפתחות המשמעותית בתותחים. התחילו להשתמש בהם בשדות קרב והרכיבו אותם על ספינות.
התפתחה טקטיקה ללוחמה נגד התותחים (בעיקר בערים בצורות) שהתבססה על ביצורי "באסטיון" (מגננים) נמוכים ועבים. התותח עדיין לא שימש כנשק הכרעה בשדה הקרב.
לקראת סוף המאה ה-17 הומצאו בהולנד תותחי ההוביצר המסוגלים לירי גם בכינון ישיר וגם במסלול תלול, שהיו פחות יציבים בזמן הירי מתותחי שדה, מה שהקטין את כמות אבק השריפה שהיה ניתן להשתמש בה. בהמשך, מספר צבאות אירופאים החלו להמציא הוביצרים שהיו ניידים מספיק כדי ללוות צבאות בשדה-הקרב.
המאה ה-18 וה-19
הלמוט פון מולטקה הזקן הגרמני החזיר את התותחים לגדודים כמו שהיה לפני נפוליאון בשל החידושים הטכנולוגיים הרבים שחלו בכלי נשק זה (בעיקר הקנה הקדוח ואבק השריפה הלא מעשן).
המאה ה-20
הייצור ההמוני יצר תותחים כבדים אך ניידים יותר, שחוברו למכוניות וג'יפים ונגררו לשדה הקרב. במקביל היו ניסיונות להשתמש בארטילריה למטרת הפצצה מרחוק של מטרות וביצורים. פותחו תותחי על בקליבר גדול מ-40 ס"מ כגון "ברטה השמנה" ו"תותח פריז", שטיווח את פריז ממרחק 130 ק"מ. חלק מתותחי הענק הורכבו על גבי רכבות ואוניות. כמו כן, פותח פרויקט HARP שמטרתו הייתה לשגר לוויין לחלל.
אחרי שנות ה-60 נכנס לשירות התומ"ת (תותח מתנייע) - תותח המותקן על תובה זחלית ויכול להתנייד בכוחות עצמו. הקוטר הנפוץ עבור תומ"ת הוא 155 מ"מ.
בחיל התותחנים של צבא ההגנה לישראל משתמשים כיום בעיקר בתומ"ת M-109 האמריקאי, בכינוי "דוהר".
12 בנובמבר
12 בנובמבר הוא היום ה־316 בשנה בלוח הגרגוריאני (317 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 49 ימים.
קישורים חיצוניים
onthisday.com
תבאי
תֵּבַּאי (ביוונית עתיקה: Θῆβαι; ביוונית מודרנית: Θήβα, תִיבָה; בעברית גם: תבץ, תבס, תבי ותובאיי) היא עיר קטנה בחבל בויאוטיה שביוון התיכונה. גרים בה כ-35,000 תושבים (נכון ל-2011). העיר הקטנה היא בעלת היסטוריה עשירה. תבאי הייתה מיושבת מהתקופה הפרה-היסטורית. בעת העתיקה הייתה ראש הליגה הבויטית ועלתה לגדולה בתקופה הקלאסית ואף החזיקה במשך כמה שנים בהגמוניה על יוון כולה. לאחר חורבנה בידי אלכסנדר הגדול לא חזרה לעמדת ההשפעה שהייתה לה, אך זכתה לעדנה מחודשת בימי הביניים.
בעיר עצמה נמצא מוזיאון חשוב ובו אוספים מהחפירות הארכאולוגיות שנעשו באזור ובמיוחד מיצגים מקדמאה - המצודה של תבאי העתיקה. היא העיר הגדולה ביותר במחוז בויטיה ביוון המודרנית.
תבאי נמצאת במישור בין אגם איליקי להרי קיתריון בגובה ממוצע של 215 מעל פני הים. נמצאת תחת השפעת אקלים ים-תיכוני טיפוסי עם קיץ חם ולח וחורף גשום. העיר מחוברת על ידי כביש מהיר M1 לאתונה ולצפון יוון. באזור עוברת גם מסילת רכבת.
היסודות המיתולוגיים של תבאי
במיתולוגיה הרומית, מובא סיפור הקמתה של העיר על ידי אובידיוס, המשורר הרומי הנודע, בספרו מטמורפוזות. לפי הסיפור נבנתה העיר על יד קדמוס, בן אגנור, מלך צור. בעת שחיפש את אחותו אירופה שנחטפה על ידי יופיטר. אגנור, אביו העריץ של קדמוס השביע אותו ואיים עליו שימצא את אחותו. במהלך החיפושים אחר אירופה, התגלה אליו אפולו ואמר לו שהוא עתיד לראות עגלה תמימה שלא עלה עליה עול, ועליו לעקוב אחר העגלה ובמקום שבו תעצור עליו להקים עיר. סיפור העגלה מתייחס אל הסיפור על חטיפת אירופה, אחות קדמוס. זו נחטפה על ידי יופיטר שהתחפש לפר יפה תואר. אירופה התפתתה לרכוב עליו והוא נשאה אל הים וחטפה.
לאחר שהעגלה עצרה, שלח קדמוס את אנשיו לחפש מים. במהלך החיפושים הם הגיעו למערה בה שכן נחש דרקון מקודש למרס, אל המלחמה. הנחש הרג את כולם, מלבד קדמוס שלא היה עמם. כאשר חיפש קדמוס אחר אנשיו גילה את המערה ואת אשר אירע לאנשיו, והרג את נחש הדרקון. לאחר ניצחונו התגלתה אליו מגינתו מינרווה, ואמרה לו לזרוע את שיני הנחש באדמה. ולאחר שיצמחו לזרוק אבן לשדה. לאחר שזרע אותן, יצאו מהשדה שבו זרע את השינים לוחמים רבים עטורים בנשק ססגוני. קדמוס הנפחד זרק אבן לשדה ופגע באחד הלוחמים. מיד התחילה ביניהם מלחמת אחים. הם נלחמו אחד בשני עד שנשארו רק חמישה לוחמים שעזרו לקדמוס לבנות את תבאי.
במיתולוגיה היוונית תבאי היא עירו של המלך אדיפוס. תבאי מוכרת כיום בעיקר דרך שלושת המחזות שכתב המחזאי היווני סופוקלס על המיתוס של שושלת המלוכה בעיר (אדיפוס המלך, אדיפוס בקולונוס ואנטיגונה). המחזות אינם חלק מטרילוגיה, אלא שלושה מחזות שונים שנכתבו בשלוש תקופות שונות, אבל עוסקים באותה משפחה.
היסטוריה
האזור שבו נמצאת תבאי היה מיושב עוד בתקופה הפרה היסטורית. חפירות גילו התיישבות רציפה גם בתקופות ההיסטוריות, ואף לאחר שהעיר והארמון מן התקופה המיקנית נבזזו ונשרפו במשבר תקופת הברונזה המאוחרת במאה ה-12 לפנה"ס. לאחר פלישת הבויוטים ליוון התיכונה, כחלק מפלישת העמים דוברי היוונית מצפון לעבר המרכזים העירוניים של התרבויות האגאיות ותבאי הייתה אחת המרכזים העירוניים שנוסדו כתוצאה מפלישה זו.
הייתה הפוליס החשובה ביותר בבויוטיה ואף הנהיגה את הליגה הבויאוטית, אך הייתה פוליס מהדרג השני בפויליקה היוונית בתקופה הארכאית ובמחצית הראשונה של התקופה הקלאסית. הגיעה לשיא כוחה במחצית הראשונה של המאה ה-4 לפני הספירה בהנהגתו של אפמינונדס. העיר נחרבה על ידי אלכסנדר הגדול בשנת 335 לפנה"ס, אם כי נבנתה מחדש בשנת 316 לפנה"ס על ידי קסנדר, אך לא חזרה לעמדת ההשפעה שהייתה לה בתקופה הקודמת.
תבאי פרחה שוב בימי הביניים והייתה מרכז תרבותי ומסחרי חשוב. במאה ה-12 תעשיית המשי של העיר הייתה הגדולה ביותר בכל האימפריה הביזנטית. העיר נכבשה על ידי צלבנים במהלך מסע הצלב הרביעי. הכיבוש העת'מאני סימל את תחילת ירידתה של תבאי וכיום היא עיר קטנה עם אוכלוסייה של כמה עשרות אלפי בני אדם.
חטיבה 188
חטיבה 188, המכונה גם "עוצבת ברק", היא חטיבת שריון סדירה תחת פיקודה של עוצבת געש (אוגדה 36) בפיקוד הצפון של צה"ל. כיום מפעילה העוצבה טנקי מערכה מדגם מרכבה סימן 4מ 400 עם "מעיל רוח" ומערכת תקשוב וניהול קרב צי"ד "משואה 750".
החטיבה צמחה מתוך מפקדת ההגנה במרחב חיפה והמפרץ. תג החטיבה מסמל את המרחב ואת סמל מפקדת "ההגנה" בחיפה, להבדיל מחטיבת כרמלי שצמחה גם היא מאותו מרחב אך הפכה לחטיבת חי"ש עצמאית בפברואר 1948. לאחר מלחמת סיני הפכה החטיבה לחטיבה הממוכנת 45. החטיבה לחמה בקרב עמק דותן וברמת הגולן במלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה הפכה החטיבה לחטיבת שריון וצוידה בטנקי שוט קל אשר שימשו אותה עד שנת 1992, עת הוחלפו בטנקי מרכבה סימן 3. החטיבה לחמה ופעלה עם טנקי מרכבה סימן 3ד ב"ז במשך 27 שנים. בסוף שנת 2019 החלה בהצטיידות ובתהליך הסבה למרכבה סימן 4מ 400 המצויד במערכת "מעיל רוח" ומענ"ק משואה 750 וסיימה אותו בשנת 2021.
במלחמת יום הכיפורים הייתה החטיבה פרושה ברמת הגולן ונשאה בעיקר עול הבלימה של הכוחות הסוריים ברמת הגולן.
מבנה החטיבה
החטיבה השתמשה בטנקי שוט משנת 1969 עד 1992, אז עברה הסבה לטנק מדגם מרכבה סימן 3 ובכך הייתה החטיבה הסדירה האחרונה שהשתמשה בטנקי שוט, כאשר גדוד סופה היה הגדוד האחרון בחטיבה שנפרד מטנק השוט. ב-1995 שודרגו טנקי החטיבה לסימן 3ב ב"ז ובסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נוסף לטנקים שריון מודולרי קס"ג. החל מאוגוסט 2019 נמצאת החטיבה בתהליך הסבה לטנק מרכבה סימן 4מ (עם מעיל רוח) שצפוי להמשך מספר חודשים, בכך היא למעשה חטיבת השריון הסדירה האחרונה העוברת לסימן 4מ (אחרי חטיבה 401 וחטיבה 7).
לחטיבה שלושה גדודי טנקים סדירים, גדוד טנקים מילואים וגדוד הנדסה קרבית סדיר הנמצא ת"פ (תחת פיקוד) החטיבה:
בנוסף, ת"פ (תחת פיקוד) החטיבה מספר יחידות נוספות:
גדוד 53 (סופה)
גדוד 53 (סופה) התחיל את דרכו בתור גדוד 63 שהיה גדוד שריון (צנטוריונים) בחטיבה 14. הגדוד הגיע אל חטיבה 14 כתגבור מבית הספר לשריון ערב מלחמת ששת הימים. במהלך המלחמה היווה הגדוד מרכיב חשוב בקרבות קרב אום-כתף וצומת אבו עגילה בגיזרה המרכזית של חצי האי סיני, כחלק מאוגדת שרון ומאמץ ההבקעה בציר המרכזי.
לאחר מלחמת ששת הימים, באוגוסט 1967, הועבר הגדוד לחטיבה 7 כאשר זו נפרדה מגדוד הפטון 79. חטיבה 7 בפיקודו של גורודיש הורכבה בשלב זה מגדוד 82 בפיקודו של אברהם רותם וגדוד 63 בפיקודו של יצחק בן-שהם (שניהם גדודי צנטוריונים). ב-1968 עלתה חטיבה 7 לגיזרת רמת הגולן שם נותרה למשך השנתיים הבאות. עם המעבר לרמת הגולן, שונה מספרו של גדוד 63 והוא הפך לגדוד 53.
לקראת סוף שנת 1969 חטיבת המילואים 45, בפיקודו של משה בר כוכבא, הועברה לרמת הגולן כדי להחליף את חטיבה 7. החטיבה הורכבה מגדוד 74 שלא מכבר הפך לגדוד שריון (צנטוריונים) וגדוד המילואים 39 שהורכב מחדש. עם קבלת הגיזרה החדשה והסימול החדש בתור חטיבת שריון סדירה, שונה שמה לחטיבה 188. חטיבה 7 שכאמור ירדה מרמת הגולן, השאירה שם את גדוד 53 בפיקודו של יהודה בכר, שצורף לחטיבה 188. בעת הזו גדוד 53 היה גדוד צנטוריונים ותיק ומנוסה בגיזרת רמת הגולן.
במהלך שבע השנים שבין מלחמת ששת הימים לבין מלחמת יום הכיפורים, ניהל הגדוד ימי קרב רבים, והיה כח שריון מרכזי בהגנה על רמת הגולן. גדוד 53 ישב בבסיס גדודי בבתי הכפר הנטוש בעליקה, המקום שלצידו, בסביבות יוני 1973 הועברה מפקדת החטיבה כולה (מבסיסה הקודם במחנה פילון). לאחר שהגדוד היה תחת פיקודו של יהודה בכר (בתקופה שאחרי ששת הימים), הפיקוד על הגדוד הועבר לדן ורדי ובמאי 1972 הועבר פיקוד הגדוד ליוסי בן-חנן. בן-חנן כיהן בתור מג"ד עד ל-15 באוגוסט 1973 כאשר קיבל את הפיקוד רס"ן עודד ארז, מי שעתיד לפקד על הגדוד במלחמת יום הכיפורים, רק כחודשיים לאחר כניסתו לתפקיד.
במלחמת יום הכיפורים היה הגדוד אחד מבין שני הגדודים של החטיבה אשר בלמו יחד עם כוחות חטיבה 7 את ההתקפה הסורית לאורך רמת הגולן. פלוגה ג' של הגדוד נפרסה באזור הג'וחדר (דרום-מזרחית לתל פארס) ובאזור תל עכשה (דרומית לתל חזקה), פלוגה א' ישבה באזור הצפוני של רכס בשנית ובאזור הבוסטר, פלוגה ב' (פלוגת בזק) נפרסה באזור שיקרא לימים עמק הבכא. מפקד הגדוד, עודד ארז ישב באזור הג'וחדר וכוחות המפקדה של הגדוד ישבו בעיקר בחושנייה, זאת משום שלמרות הפריסה לאורך כל הרמה, הגיזרה של הגדוד הייתה בדרום רמת הגולן. הלחימה בגיזרה הדרומית הייתה קשה במיוחד והובילה לחללים רבים, זאת משום ההצלחה הסורית בשבירת קו ההגנה הישראלי. לאחר המלחמה הוקמה אנדרטה גדודית לזכר 31 חללי הגדוד והיא ממוקמת בג'וחדר.
במהלך מבצע ליטני, התקדם הגדוד בציר המערבי בתקיפה בלבנון. בצומת מנצורה ניהל הגדוד קרב אש לכיוון צור ומחנה המחבלים בראשדיה.
במלחמת לבנון הראשונה, נכנס הגדוד יחד עם החטיבה בגיזרה המרכזית של ציר ההתקדמות, כאשר המטרה הסופית הייתה הגעה לעיר צור. פלוגה א' של הגדוד נלחמה יחד עם גדוד של חטיבת גולני בטיהור מאחזי מחבלים. ביום הלחימה השלישי, הגיעה הפלוגה למבואות ביירות בחלדה, שם התנהל קרב קשה בו נפלו שבעה מלוחמי הפלוגה. לאחר הפסקת האש הראשונה של המלחמה, כאשר היא נכנסה לשלב השני, הועבר הגדוד לגיזרה המזרחית ושם ניהל יום קרב אל מול כוחות סוריים.
במערכה ברצועת הביטחון אייש הגדוד מוצבים רבים ביניהם מוצב הבופור ומוצב גלגלית.
בשנת 2003 קיבלה פלוגה ג' ('גולן') צל"ש אלוף (אלוף פיקוד הצפון) על הפעילות המבצעית בין השנים 2002–2003 בגזרת נצרים, רצועת עזה. בתקופה זאת פגעו כוחות הפלוגה בעשרות מחבלים, אך גם איבדה שישה מלוחמיה. מפקד הפלוגה, סרן יניב מכלוף קיבל בתקופה זאת באופן אישי צל"ש מפקד אוגדה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה הגדוד הועבר משירות ברצועת עזה והשתתף בלחימה בגזרה המזרחית של דרום לבנון. גדוד סופה השתתף בלחימה במהלך המבצעים השונים בגזרה המזרחית בהם קרבות סביב בינת ג'בייל, מבצעי 'שינוי כיוון' ו-'קורי פלדה' ובהם מבצע שינוי כיוון 11 והקרב על הסלוקי. במהלך הלחימה איבד הגדוד מספר חיילים, בהם צוות טנק שלם שנפל בסמוך לבינת ג'בייל. בנוסף לכך, היו גם פעולות גבורה רבות, ביניהם חילוץ כוח צנחנים שנעשה על ידי טנק מפקד פלוגה א' ('אלון') חנוך דאובה שקיבל על כך את עיטור העוז.
במבצע צוק איתן פעל הגדוד תחת פיקוד החטיבה בגזרת ג'וחר א-דיק, הגדוד ספג אירוע פגיעת פצמ"ר 120 מ"מ בנגמ"ש סיור, באירוע נפלו 5 מלוחמי הגדוד מהפלוגה המסייעת ׳אלון׳.
ב-25 בנובמבר 2021 הוענק לגדוד אות הערכה מבצעי מטעם הרמטכ"ל על פעילותו במבצע שומר החומות.
גדוד 74 (סער)
גדוד 74 (סער) הוקם בשנת 1969, בשיאה של מלחמת ההתשה מתוך גדוד 53 (גדוד סופה) כגדוד השני בחטיבה.
במהלך מלחמת ההתשה הוצב הגדוד, יחד עם גדוד סופה, ברמת הגולן על מנת לשמור על הביטחון השוטף של תושבי הרמה בעקבות הסתננויות של מחבלים מכיוון סוריה וימי הקרב שיזמה סוריה בין השנים 1969 - 1972. כמו כן השתתף הגדוד בתקופה ההיא במספר פעולות תגמול שכללו פשיטות משוריינות לשטחי סוריה ולבנון, שהמפורסם בהם היה מבצע קיתון 10, מבצע שנערך ב-26 ביוני 1970 בתגובה להפגזה המתמדת על יישובי רמת הגולן ותקריות האש היזומות מצד צבא סוריה אשר הסתיים בקריסת מערך הקו הראשון הסורי.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים בשבת ה-6 באוקטובר 1973 התפרס גדוד סער יחד עם גדוד סופה, שעלה לתגבר את גזרת רמת הגולן כשבוע ימים לפני, לכל אורך הקו הסגול. שתי פלוגות הגדוד, פלוגה ו' (בפיקודו של אבי רוניס) ופלוגה ז' (בפיקוד אורי עקביה) התמקמו בדרום הרמה והועברו להיות תחת פיקודו של מג"ד סופה, סא"ל עודד ארז. פלוגה שלישית של הגדוד, פלוגה ח' התמקמה בצפון הרמה ונותרה תחת פיקודו של מג"ד סער, סא"ל יאיר נפשי שקיבל תחת פיקודו שתי פלוגות מגדוד סופה. במהלך המלחמה השתתף גדוד 74 בקרבות בלימה קשים תוך כדי ספיגת אבדות רבות בדרום ובצפון הרמה, בניסיון לבלום את ניסיונות הפריצה הסוריים. ב-11 באוקטובר במסגרת התקפת הנגד של צה"ל לכיבוש המובלעת בשטח הסורי, התארגנו כוחות מגדוד סער, סופה ורשף (הגדוד השלישי של חטיבת ברק שהוקם ערב המלחמה וסופח לחטיבה 7) וכבשו את תל א-שמס, דרום - מזרחית למזרעת בית-ג'אן.
ב-14 במרץ 1978, במהלך מבצע ליטני, שנועד לפגוע בתשתיות ארגוני הטרור הפלסטיניים בדרום לבנון, התקדם גדוד סער עד לנהר הליטני וכבש את הכפרים תל עברש, תל צחור ואבל א-סאקי הממוקם צפונית לאל ח'יאם.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה נטל הגדוד חלק פעיל בלחימה באיו"ש ואוגדת עזה והמשיך לעסוק במשימות הביטחון השוטף באזורים הללו ולאורך הקו הכחול. במהלך תוכנית ההתנתקות היווה גדוד סער יחד עם גדודי החטיבה וכוחות הנדסה חלק מהמעגל השלישי בפינוי, אשר תפקידו היה לאבטח את יישובי גוש קטיף ולמנוע כל ניסיון לבצע פח"ע כנגד הכוחות המפנים.
בחודש יולי 2006 הוקפץ הגדוד לרצועת עזה כחלק מההכנות למבצע גשמי קיץ בעקבות חטיפתו של גלעד שליט. הגדוד השתתף במספר מבצעים באזור בית להיא ובשכונת אל-עטטרה שבצפון הרצועה, ציר כיסופים במרכז הרצועה ובנמל התעופה הבינלאומי יאסר ערפאת דרומית לרפיח בדרום הרצועה.
במבצע צוק איתן פעל הגדוד תחת חטיבה 188 בגזרת ג׳וחר א-דיק והיה שותף לאיתור מנהרה התקפית שנחפרה לכיוון קיבוץ בארי.
במרץ 2020 היה הגדוד הראשון בחטיבה לעבור הסבה לטנקי מרכבה סימן 4מ 400 (הדגם החדש ביותר של המרכבה).
בדצמבר 2020 הגדוד קיבל אות הערכה מטעם הרמטכ"ל על תקופת פעילותו בגזרת עזה בה רשם 26 פגיעות מדויקות במטרות טרור ו-0 החטאות.
גדוד 71 (רשף)
גדוד 71 (רשף) הוקם ערב מלחמת יום הכיפורים, ב-5 באוקטובר 1973. הגדוד נבנה בחופזה על בסיס מפקדים ומדריכים מבית הספר לשריון בג'וליס, אליהם צורפו מדריכי שריון ממגמת שוט קל ממתקן 500 (בסיס צאלים) וצוערי שריון מבית הספר לקצינים. הגדוד סופח לחטיבה 7 ונלחם תחתיה במהלך המלחמה. סא"ל משולם רטס, מפקד קורס קציני שריון בבית הספר לשריון, מונה למפקד הגדוד, ורס"ן גדעון ויילר, מפקד מדור נט"ר (נהיגה) בבית הספר, מונה לסגנו.
ב-6 באוקטובר עלה הגדוד לרמת הגולן ונערך באזור צומת ווסט (האמיר). עם תחילת קרבות הבלימה ברמה לחם הגדוד בגזרה הצפונית והשתתף בקרבות באזור הר חרמונית. ב-9 באוקטובר לפנות בוקר נהרג הסמג"ד ויילר ובהמשך היום, במסגרת קרב עמק הבכא, נפל גם המג"ד משולם רטס. הגדוד הפסיק להתקיים במסגרת גדודית והטנקים שנותרו סופחו לגדוד 77 והמשיכו את המלחמה תחתיו.
כאשר נכנסה הלחימה לשלב הפריצה למובלעת הסורית קיבל כוח עמוס כץ, שהורכב מלוחמים שחזרו מחו"ל, את המספר 71. הגדוד עלה לרמת הגולן והשתתף בקרב לכיבוש מזרעת בית ג'אן ובקרבות במובלעת הסורית. בסיום המלחמה הפך לגדוד סדיר בחטיבה 188 שספגה אף היא מכה קשה במלחמה והוקמה מחדש.
הפקודה להקמת גדוד 71 במסגרת החטיבה ניתנה ב-8 בנובמבר 1973. הגדוד הוקם על ידי סגן יצחק וימר במחנה ירדן, לאחר שהתבקש לעשות זאת על ידי סגן אלוף עמוס כץ שקיבל את הפיקוד על חטיבה 188, לאחר פציעתו של מפקד החטיבה סגן אלוף דני ורדי, ביומה האחרון של מלחמת יום הכיפורים. הגדוד התבסס בהקמתו על פלוגת חרמ"ש ו-5 טנקים שעברו מגדוד 74, ו-13 טנקים נוספים שעברו מגדוד 53. הגדוד עבר בהמשך לפיקודו של סגן אלוף רן גוטפריד.
בשנים הבאות נלחם הגדוד במסגרת מבצע ליטני ובקיץ 1981 השתתפו כוחות הגדוד בעשרה ימי קרב שכללו ירי תותחים לתוך לבנון. במלחמת לבנון הראשונה לחם הגדוד בגזרה המרכזית בלבנון ולאחר מכן עבר לגזרה המערבית ונלחם כחלק מהמאמץ הצה"לי לאורך כביש החוף הלבנוני, בין היתר בקרבות בפאתי העיר צידון, דמור וכפר סיל. בהמשך המלחמה הועבר הגדוד לבקעת הלבנון, שם השתתף בין היתר בקרבות מול כוחות סורים בהם הושמדו כ-30 טנקים סורים. במהלך המלחמה נפלו שישה מחיילי הגדוד.
בחודשים האחרונים של צה"ל בלבנון לקראת הנסיגה, עסקו כוחות הגדוד בחיפוי שלבי הנסיגה, בין היתר הייתה לגדוד פלוגה שלטנקים שלה היו אמצעים מיוחדים ללחימה בלבנון. פלוגה זו; 'נחשול' קיבלה לאחר הנסיגה בשנת 2000 צל"ש אלוף מאלוף פיקוד הצפון על תרומתה ללחימה במסגרת חודשי צה"ל האחרונים בלבנון והנסיגה עצמה.
בין היתר, כתגובה לחטיפת שליט, יצא צה"ל למבצע רחב ברצועת עזה מבצע גשמי קיץ. כוחות הגדוד השתתפו במבצע יחד עם שאר גדודי החטיבה, אך כאשר התחילה מלחמת לבנון השנייה הועברו שני הגדודים האחרים של החטיבה צפונה ונכנסו ללבנון, בעוד שגדוד 71 נשאר בעזה למשך שארית המבצע. לגדוד היה תפקיד מרכזי במהלך מבצע עופרת יצוקה, במהלכו נהרג חייל מפלוגה ל' ('להב') על ידי ירי צלפים ב-8/1/2009.
בשנת 2014 השתתף הגדוד במבצע צוק איתן שם הוביל את כוחות חטיבת גולני בהתקפה על שג׳אעיה שבצפון הרצועה. על הגדוד פיקד ניר רוזנברג. במהלך ההתקפה אל תוך השכונה נפצע מפקד מחלקת טנקים והטען-קשר פינה אותו אל תוך הטנק והכווין כוחות פינוי לאחר מכן נטל הטען יהודה וישליצקי את הפיקוד על הטנק והובילו אל חזית הכוחות הלוחמים. על מעשהו זה עוטר בצל״ש הרמטכ״ל.
גדוד 605 (המח"ץ)
גדוד המח"ץ (605) (ראשי תיבות של "הבקעה, מיקוש, חבלה, צליחה") הוא גדוד של חיל ההנדסה הקרבית הכפוף מבצעית לחטיבה 188. הגדוד מפעיל פלוגות פלסים שלהן נגמ"שי הנדסה כבדים מדגמי פומ"ה ופלוגת הצמ"ה "חתולי הפרא" המפעילה דחפורי D9 משוריינים, מחפרים ממוגנים, אמצעי גישור וכלי צמ"ה ממוגנים אחרים. תפקיד הגדוד במלחמה הוא לפרוץ את הדרך לכוחות השריון והחי"ר, לפלס דרך תעלות ושדות מוקשים, לנקות זירות מטענים, לחלץ כלים פגועים ולהכשיר עמדות ירי וסוללות מגן לטנקים ולרק"מ.
מלחמת העצמאות
חטיבה 188 צמחה מתוך ארגון "ההגנה" של מרחב חיפה והמפרץ, דבר המשתקף בתג החטיבה עד ימינו, שהוא סימלה המקורי של "ההגנה" בחיפה. צמיחת החטיבה הייתה בנפרד מזו של חטיבת החי"ש "כרמלי", שנולדה גם היא במרחב חיפה. תג חטיבה 188 הוא סמל מרחב "ההגנה" בחיפה, בעוד תג החטיבה של "כרמלי" משקף את ראשית הולדתה בפברואר 1948 בלחימתה בעיר חיפה עצמה.
מלחמת סיני
לאחר הקמת המדינה לוכדו יחידות "ההגנה" במרחב חיפה והמפרץ לחטיבה 18. במבצע קדש ישבה העוצבה על גבול ירדן ולא נטלה חלק פעיל בלחימה. אולם מבצע קדש הוכיח כי חיל השריון הוא החיל המוביל ביבשה וכוח ההבקעה העיקרי. התוצאה הישירה לאחר המלחמה הייתה כי הצבא זקוק ליחידות שריון נוספות וחטיבה 18 הוסבה לחטיבה הממוכנת 45.
מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים, לחמה חטיבה 45 באזור צפון השומרון. החטיבה, בפיקוד סא"ל משה בר כוכבא, כללה 2 גדודי חרמ"ש - גדוד 25 בפיקוד סא"ל לוי מן וגדוד 74 בפיקוד סא"ל צבי רם, גדוד טנקי שרמן - גדוד 39 בפיקוד סא"ל אדולף אברמוביץ' (הגדוד כלל 34 טנקים מדגם M-50, ו-31 טנקים מדגם M-51), פלוגת סיור (סיירת) חטיבתית בפיקוד רס"ן אביתר יעקב, פלוגת הנדסה בפיקוד סרן אהרן טנא, יחידות חטיבתיות וגדוד מרגמות כבדות.
ב-5 ביוני לפנות ערב, נכנסה החטיבה למבואות עמק דותן כדי למנוע פריצה של כוחות שריון ירדנים הנעים לעבר ג'נין ושכם. החטיבה הצליחה חלקית לחסום את האזור ההררי מדרום לעמק והמשיכה בניסיון לכיבוש העיר ג'נין. מולה התייצבה חטיבת השריון 40 הירדנית והצליחה להפתיע את חטיבה 45 מכיוון שכם, דבר שאילץ את חטיבה 45 להקים מערך הגנה נחפז. בבוקר 6 ביוני איגפה חטיבת השריון 37 את החטיבה הירדנית, שחררה את חטיבה 45 מהכיתור והמשיכה לפיצוץ הגשרים בעמק יריחו. על פעולתו בקרב עמק דותן הוענק לגד רפן, אחד מקציני חטיבה 45, עיטור הגבורה.
עם תום הלחימה בשומרון הופנתה החטיבה לגזרת רמת הגולן, ובצהרי 8 ביוני החלה בתנועה לכיוון צומת גולני. ב-10 ביוני הוכנסה החטיבה ללחימה כדי לסייע בטיהור רמת הגולן עד מועד כניסת הפסקת האש. לפנות בוקר כבשה החטיבה ללא התנגדות את תל חמרה. בהמשך היום נעה החטיבה יחד עם גדוד מחטיבה 1 אל עבר מסעדה. הצבא הסורי כבר נסוג בשלב זה והכוחות לא נתקלו בהתנגדות. עד הערב נערכה החטיבה באזור הכפר.
לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט לפרק את החטיבה, אולם לבסוף הפכה החטיבה לחטיבה משוריינת המצוידת בטנקי שוט קל. באפריל 1969 הועלתה החטיבה ממחנה מנסורה למחנה פילון ומספרה שונה ל-188. לחטיבה היו שני גדודים סדירים: גדוד 53 (שהועבר מחטיבה 7), גדוד 74 וגדוד 39 (מילואים). בשנת 1969, עם מעבר חטיבה 7 לתעלה, קיבלה החטיבה את גזרת רמת הגולן, ובשנים הבאות לקחה חלק במבצעים רבים (קלחת 2, קלחת 4, קיתון 10) ובימי קרב רבים מול השריון הסורי.
מלחמת יום הכיפורים
במלחמת יום הכיפורים הייתה חטיבה 188 ("ברק"), בפיקודו של אל"ם יצחק בן-שהם, חטיבת השריון העיקרית שנשאה בעול הבלימה ביום הראשון של המלחמה ברמת הגולן. שני גדודי שריון של חטיבה 188, גדוד 74 בפיקודו של סא"ל יאיר נפשי וגדוד 53 בפיקודו של סא"ל עודד ארז (בסה"כ 77 טנקים) היוו את כל כוחות השריון של צה"ל בקו הקדמי של רמת הגולן. גדוד 39 - הגדוד השלישי (המקורי) שלה - היה גדוד מילואים שגויס לאחר תחילת הקרבות ונלחם במסגרת חטיבה 4 (חטיבה 7 התרכזה בקו השני, כעתודה פיקודית, ונשלחה בתחילת הלחימה לגזרה הצפונית).
לוחמי חטיבה 188 נאלצו להתמודד עם כוחות שריון סוריים גדולים פי עשרה ויותר, ונשחקו בצורה קשה ביותר. 24 שעות מתחילת הלחימה נותרה החטיבה ללא הפיקוד הבכיר שלה לאחר שמפקד החטיבה יצחק בן-שהם, סגנו דוד ישראלי, וקצין האג"ם נהרגו במהלך הקרב על נפח. לסורים נפגעו בקרבות אלה מאות טנקים, כך שבלחימתם הנחושה תרמו לוחמי חטיבה 188 תרומה מכרעת לבלימת הצבא הסורי.
אחד מסיפורי הגבורה הנודעים של מלחמה זו הוא סיפורו של "כוח צביקה", כוח שמנה שלושה טנקים בפיקודו של סרן צביקה גרינגולד, ופעל לבלימת התקדמות הסורים לעבר צומת נפח. שניים מהטנקים של הכוח נפגעו, והטנק בפיקודו של צביקה המשיך להילחם לבדו במשך שעות. על לחימתו קיבל גרינגולד את עיטור הגבורה.
מלחמת לבנון
החטיבה בפיקוד אל"ם מאיר דגן (לימים ראש המוסד) כללה 3 גדודי טנקי שוט קל: גדוד 53 בפיקוד סא"ל חיים מורנו (מור), גדוד 74 בפיקוד סא"ל עמירם לוין, וגדוד 71 בפיקוד רס"ן איל בן ראובן. החטיבה יחד עם חטיבת גולני התקדמה מכיוון אצבע הגליל, חצתה את הליטני בגשר עקיה ללא כל התנגדות, והמשיכה להתקדם צפונה לכיוון רמת נבטיה. ב-8 ביוני יומיים לאחר פרוץ הלחימה הגיעו גדודי החטיבה לאזור צידון, שם לחמו יחד עם כוחות חטיבת גולני וצנחנים לכיתור וכיבוש העיר. מאוחר יותר הופסקה הלחימה, מתוך הבנה שלוחמה בשטח בנוי אינה מניבה את התוצאות שנתבקשו והלחימה מסוכנת מידי.
כוחות של גדוד 74 לחמו במחנה הפליטים עין-חילוה, אחד ממחנות הפליטים הגדולים בדרום לבנון, תוך קרב קשה ועיקש בשטח בנוי.
ב-8 ביוני בערב התקדמו כוחות החטיבה צפונה לכיוון הכפרים הדרומיים לביירות, כדי לסייע לכוחות שנחתו מהים. למחרת קיבלה החטיבה פקודה לכיבוש כפר סיל, כפר החולש על כביש החוף הלבנוני המשמש עורק לעיר ביירות. בשל מיקומו וחשיבותו היה הכפר מבוצר ומוגן על ידי כוחות שריון וחי"ר סורי. הקרב היה קשה במיוחד והסתיים לבסוף רק בליל 10 ביוני. בקרב נהרגו 9 מלוחמי החטיבה. בסך הכל נפלו במלחמת לבנון הראשונה 25 לוחמי החטיבה.
לאחר שהפסקת האש הראשונה (שהושגה אחרי שבוע הלחימה הראשון) נכנסה לתוקפה התארגנו כוחות החטיבה בכפרים סיל, דומא ודמור למשך כחודש. ב-12 ביולי עברו גדוד 53 וגדוד 71 לגזרה המזרחית וניהלו לחימה מול הסורים. בתחילת חודש אוגוסט, חזרה החטיבה והתארגנה במאמץ להפעיל לחץ על העיר ביירות. החטיבה לחמה בצפון מערב ביירות תחת אוגדה 91, וכבשה את מרכז העיר תוך 48 שעות, תוך שהיא פוגעת במחבלים רבים ומשתלטת על מפקדותיהם.
שנות ה-90 של המאה ה-20
בשנות ה-90 של המאה ה-20 עברה החטיבה הסבה מטנקי שוט קל (השבחה ישראלית לצנטוריון הבריטי) לטנקי מרכבה סימן 3 רמ"ח. ב-1995 שודרגו טנקי החטיבה למרכבה סימן 3 ב"ז בהם הותקנה מערכת בקרת ירי "ברק זוהר" מתוצרת אלביט מערכות הישראלית, ששיפרה את ביצועי הטנק באופן ניכר.
האינתיפאדה השנייה ואחריה
באינתיפאדה השנייה לקחה החטיבה חלק בפעילות הצבאית למניעת הטרור. גדוד המח"ץ (גדוד 605 של חיל ההנדסה הקרבית) שסופח לחטיבה זכה בצל"ש הרמטכ"ל על לחימתו במבצע חומת מגן ובפעילות בט"ש לפניו. במבצע חורף חם נזקפו לחטיבה הצלחות שונות.
במלחמת לבנון השנייה לחמו גדוד 53 בגזרה המזרחית וגדוד 74 בגזרה המערבית. הגדוד השלישי של החטיבה, גדוד 71, נשאר בדרום הארץ והשתתף במבצע גשמי קיץ. גדוד חה"ן 605 לחם תחת פיקוד אוגדה 91 במרכז גזרת הלחימה בלבנון.
מבצעי עופרת יצוקה וצוק איתן
החטיבה השתתפה במבצע עופרת יצוקה וגדודיה פעלו לכל רוחב גזרת רצועת עזה והובילו את הכוחות המתמרנים, כאשר גדוד 'סער' 74 לחם ת"פ חטיבת הצנחנים בצפון הרצועה באל-עטטרה, גדוד 'רשף' 71 וגדוד ההנדסה 605 ת"פ חטיבת גולני בחארת' א-תופח, וגדוד 'סופה' 53 ת"פ החטיבה בגזרת רפיח. במהלך המבצע נהרג סמל עמית רובינזון מפגיעת כדור צלף עת ששהה בתא טען וסרק את השטח הקרוב לטנק, סמוך לבריכת המים בשכונת שג'אעייה.
החטיבה נלחמה גם במבצע צוק איתן וגם שם פעלה בראש הכוחות המתמרנים כאשר גדוד 'רשף' 71 פועל ת"פ חטיבת גולני בשג'אעייה, גדודים 'סער' 74 ו'סופה' 53 ת"פ החטיבה במרחב ג'וחר א-דיק, שם חשפה החטיבה מנהרת טרור התקפית שנחפרה לכיוון קיבוץ בארי, וגדוד ההנדסה 605 ת"פ חטיבה 7. במהלך המבצע שבעה חיילים מהחטיבה נהרגו: שניים נהרגו על ידי מחבלים שחדרו לתוך שטח ישראל דרך מנהרה ושיגרו טיל נ"ט אל רכבי חבורת הפיקוד של המח"ט ו-5 חיילים נוספים נהרגו בשטח ישראל כתוצאה מפגיעת פצמ"ר 120 מ"מ פגיעה ישירה בנגמ"ש סיור. בסיום המבצע עוטר סמל יהודה וישלצקי מגדוד 'רשף' 71 בצל"ש רמטכ"ל לאחר שטיפל ופינה את מפקדו הפצוע, החביר כוחות רפואה אל הטנק, ואף נטל את הפיקוד על הטנק, כאשר אין מפקד בטנק, וחבר בחשכת הליל, כאשר זהו לו קרב ראשון בחייו, אל חזית הכוחות הלוחמים עם יתר אנשי הצוות שנותרו. על הטנק פיקד לבדו עוד כשש שעות עד שהובא מפקד מחליף אל הטנק.
מורשת והנצחה
לחטיבה 339 נופלים במערכות ישראל המונצחים במספר אנדרטות:
מרוץ 188
בשנתיים האחרונות מתקיים מרוץ חטיבה במסגרתו רצים כל חיילי החטיבה 188 ק״מ. מתווה המסלול מתחיל במפרץ חיפה המציין את סמל החטיבה, המשכו בנחל תבור דרכו נעו כוחות גדוד 39 במילואים שהיה שייך לחטיבה במלחמת יום כיפורים, ממשיך במעלה גמלא לכיוון תל-סאקי שם נלחם גדוד 53, עובר באנדרטת הגדוד בגבעת אורחה וממשיך לאנדרטת גדוד 71 בצומת בשן, משם ממשיך מסלול הריצה עד לציר-הנפט ומסתיים באנדרטאות המח״ט בן-שוהם והסמח״ט ישראלי שנהרגו סמוך למחנה נפח על ציר הנפט.
סמל החטיבה
סיפורה של החטיבה שעברה גלגולים שונים לאורך השנים בא לידי ביטוי בתג עצמו שבו אין כל אזכור או רמז לחטיבת טנקים.
בעת ההחלטה על הקמת חטיבת השריון נקבע תג היחידה ככזה הזוכר חסד נעורים לאותה חטיבת חיל הרגלים המיתולוגית.
תג החטיבה, בו מופיע קו החוף של מפרץ חיפה, הוא תג היחידה היחידי מהכוח הסדיר בצה"ל בו מצוירת מפה.
גלוקוז
גלוּקוֹז (באנגלית: Glucose; בקיצור: Glc; ידוע גם בשמות גלוקוזה וסוכר ענבים בשל הימצאו בעסיס הענבים) הוא חד-סוכר. זוהי הפחמימה הנפוצה והחשובה ביותר ואף התרכובת האורגנית הנפוצה ביותר על-פני כדור הארץ. 50 מיליארד טונות מיוצרים בשנה, רובם על ידי יצורים פוטוסינתטיים.
גלוקוז הוא התרכובת המרכזית המשמשת בתהליך הפקת האנרגיה ביצורים חיים, המגיב הראשון בתהליך הנשימה התאית וחיוני לכל היצורים החיים.
הוא מופק כתוצר עיקרי בתהליך הפוטוסינתזה. הגלוקוז משמש לתהליכי המטבוליזם בתאים פרוקריוטיים ובתאים אאוקריוטים כאחד.
כימיה
מבחינה כימית גלוקוז הוא הקסוז - חד-סוכר המכיל 6 אטומי פחמן (הקסא ביוונית פירושו "6"). נוסחתו של גלוקוז היא: C6H12O6. גלוקוז הוא גם אלדוז - סוכר המכיל את הקבוצה הפונקציונלית אלדהיד (CHO).
משקלו המולקולרי של גלוקוז הוא 180.18 גרם למול.
גלוקוז יכול להופיע בצורת שרשרת פתוחה, אך בדרך-כלל נוטה קבוצת האלדהיד להגיב עם אחת מקבוצות ההידרוקסיל (OH), והשרשרת נסגרת לטבעת בעלת 5 פחמנים (ועוד חמצן הקשור אליה), המכונה טבעת הקסנוז. מבין כל האלדוזות, טבעת הגלוקוז היא היציבה ביותר, דבר המסביר את תפוצתו העצומה של סוכר זה.
איזומרים
מתוך מגוון המבנים האלדוהקסוזים האפשריים, רק שני איזומרים-אננטיומרים של חד-הסוכרים מכונים גלוקוז, ורק אחד מהם, האננטיומר D-גלוקוז, הוא פעיל מבחינה ביולוגית, והוא מהווה את צורתו הטבעית של חד-הסוכר המיוצרת במנגנונים הסטריאוסלקטיביים שבעולם הטבע. גלוקוז זה ידוע גם בשם דקסטרוז וזהו כינויו הנפוץ ביותר של הגלוקוז בתעשיית המזון. אננטיומר L של הגלוקוז מיוצר באופן מלאכותי במעבדה. הוא אינו פעיל ביולוגית, ולכן חסר ערך קלורי מכיוון שהוא לא יכול להוות מקור אנרגיה בתאים. ערך זה עוסק רק באיזומר D של הגלוקוז, אם-כי מבחינה כימית ופיזיקלית קיים ביניהם דמיון רב, למעט השפעתם השונה על אור מקוטב.
מבנים
מולקולת הגלוקוז יכולה להמצא בטבע גם בצורת מולקולה ישרה (א-ציקלית, ההפך מציקלית) וגם בצורת טבעת (ציקלית, מהמילה ציקלו), כמוצג בגלריית התמונות בפסקת כימיה, מעבר בין הצורות, יכול להגרם על ידי תגובה המתרחשת בין אטום הפחמן של קבוצת האלדהיד ובין קבוצת ההידרוקסיל של הפחמן החמישי בשרשרת, ויצירת קבוצת המיאצטאל ולהפך, דבר הגורם ליצירת טבעת או פירוק טבעת ליצירת מולקולה ישרה. תגובה זו נקראת מוטרוטציה. קיים שווי משקל בין הצורה הפתוחה לבין הצורה הטבעתית.
ביולוגיה
בביולוגיה, הגלוקוז הוא חומר המוצא של תהליך הפקת האנרגיה הבסיסי ביותר בכל היצורים החיים: הגליקוליזה. בתהליך זה מפורק הגלוקוז לשתי מולקולות תלת-פחמניות של פירובט; פירוק זה גורם לשחרור אנרגיה רבה, המנוצלת לקיום תהליכי התא. בחלק מהיצורים (ראו: אנארובי ותסיסה) מנוצל הפירובט לייצור תוצרים סופיים, כגון אתנול; ביצורים אווירניים (אארוביים) מהווה הגליקוליזה רק את השלב הראשון של תהליך יצור האנרגיה; הפירובט ממשיך להגיב ובסוף התהליך (הקרוי נשימה תאית) מופקת אנרגיה גדולה בהרבה מזו המופקת בגליקוליזה לבדה.
במקביל לתהליך זה, בו מפורק גלוקוז, קיימים בטבע שני תהליכים עיקריים בהם גלוקוז מיוצר:
צמחים הם מקור הגלוקוז היחידי של בעלי החיים. בעלי החיים אוכלים את הצמחים, על הגלוקוז האגור בהם, או, במקרה של טורפים אמיתיים, אוכלים בעלי חיים אחרים שאכלו צמחים.
גלוקוז מהווה חומר מוצא לתרכובות ביוכימיות רבות בבעלי חיים. הגלוקוז הופך בתהליך הגליקוליזה, כאמור, לפירובט, תרכובת תלת-פחמנית. שינוי קל של פירובט הופך אותו לגליצרול, המהווה את הבסיס לכל הליפידים. מספר תוצרים של הגליקוליזה ושל מעגל קרבס מומרים לחומצות אמינו; הגלוקוז מהווה, אם כך, חומר מוצא לחלבונים. קבוצת התרכובות הביוכימיות שנותרה היא הנוקלאוטידים; הסוכר הקיים בכל הנוקלאוטידים, ריבוז, מיוצר מגלוקוז בתהליך הקרוי מסלול הפנטוז פוספט.
השפעה על תהליכים קוגניטיביים
גלוקוז הוא מקור אנרגיה מרכזי במוח, והוא הכרחי לתפקוד בסיסי של מערכת העצבים המרכזית. מעבר לתפקיד המטבולי שהגלוקוז מבצע במערכת זו, נמצא כי לגלוקוז השפעות רבות על התפקידים שלה, ובכללם יכולות קוגניטיביות גבוהות. הגלוקוז מגביר, תחת מטלות מסוימות, יכולות זיכרון כמו שליפה של מידע סמנטי, והיזכרות במאורעות בזמן. בנוסף לזאת נמצא כי הוא תורם ליכולת הלמידה הדקלרטיבית, לקשב, וכן לתפקודים ניהוליים. המנגנון דרכו הגלוקוז משפיע על תפקודים אלו אינו ידוע, זאת בשל מיעוט ראיות חותכות. עם השנים הוצעו מנגנונים הקשורים לזמינות גלוקוז חוץ תאי מוגברת, זמינות הנצרכת לשימוש התאים במוח כאשר הנבדק מבצע מאמץ קוגניטיבי, כמו גם מנגנונים המערבים את מערכת האינסולין או כאלה שמייחסים את התופעה להשפעת גלוקוז על המערכת הכולינרגית.
תזונה
צריכת הגלוקוז היומית הממוצעת לאדם עומדת על 160 גרם. מתוכם כ-120 גרם מיועדים לשימוש המוח בלבד והיתר מוקצים לצורכי יתר הרקמות. כמות הגלוקוז שמצויה בנוזלי הגוף היא כ-20 גרם, והכמות הזמינה לשימוש שמקורה במאגרי הגליקוגן בגוף היא בערך 190 גרם.
המדד הגליקמי של גלוקוז נקבע כ-100, והוא מהווה אמת מידה (מקסימלית) למדד זה.
לואי השישה עשר, מלך צרפת
לואי ה־16 (בצרפתית: Louis XVI, בפי העם לואי קאפה; 23 באוגוסט 1754 – 21 בינואר 1793) היה מלך צרפת ונווארה בשנים 1774–1792. הוא הוביל את צרפת לתמיכה במלחמת העצמאות האמריקנית. בשנותיו האחרונות התמוטטה הממלכה תחת עולו של משבר כספי, וניסיונותיו הכושלים להיחלץ ממנו הביאו לפרוץ המהפכה הצרפתית. מול זו ניהל המלך מדיניות של השלמה והתנגדות חליפות. בתחילה ניסה לדכא את מהלכיה הראשונים, עד שנפילת הבסטיליה אילצה אותו להכיר באספה הלאומית, והאספסוף הפריזאי כפה עליו במצעד אלים לעבור מוורסאי לבירה עצמה ב-5 באוקטובר 1789. מאז לא התעמת עוד בגלוי עם הרשויות החדשות, אף כי ההקצנה המהפכנית הייתה למורת רוחו והוא ניסה לבלמה בחשאי. ב-20 ביוני ניסו הוא והמשפחה המלכותית להימלט מפריז בתקווה לשאת ולתת מול האספה ממקום בטוח, אך הם נתפסו בוארן. המנוסה פגעה קשות במעמדו אם כי הרשויות שקיצצו את סמכויותיו לא העזו להדיחו ואף ניסו להעמיד פנים שהיה מדובר בחטיפה. החשש ממזימה זרה עצומה שהמלך מעורב בה היה אחד הדוחפים להכרזת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, שדרדרה עוד יותר את מצבו עד שהודח ונכלא בהפיכת ה-10 באוגוסט 1792. הוא נשפט על ידי הוועידה הלאומית, נמצא אשם בבגידה והוצא להורג בגיליוטינה ב־21 בינואר 1793. עשרים ושתיים שנה לאחר מותו תפס בית בורבון את השלטון מחדש.
משפחתו
לואי היה בנו השלישי של לואי, דופן צרפת, בנם של לואי החמישה עשר, מלך צרפת ומריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין. אמו הייתה מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה. בילדותו הוא גדל בצלו של אחיו הבכור, המיועד לכתר המלכות של צרפת לאחר אביהם. עם זאת, שרשרת של טרגדיות הביאו למותם בטרם עת של אחיו הבכור ושל אביו, והוא נותר הבא בתור לרשת את כס המלכות של צרפת. לרוע מזלו של לואי ה-16 הצעיר, הוא הושווה ללא רחם לאחיו הבכור המת, ונאמר לו פעמים רבות כי כישוריו אינם מגיעים לכישורי אחיו, דבר שהותיר אותו חסר ביטחון ביכולותיו למלוך. גם מבחינה פיזית לא שפר עליו מזלו, מבנה גופו הגדול גרם לו להיות מגושם ולא פופולרי ברכישת הכישורים האופנתיים בחצר המלוכה - ריקוד ונגינה - והוא השקיע את עיקר זמנו בציד, ומגיל 9 ניהל יומן יומי המתעד את הצלחותיו ואת חוויותיו בציד. יומן זה שימש את מבקריו להאירו באור שלילי, כעדות לחוסר התעניינותו של לואי במאורעות ההיסטוריים ששינו את פניה של צרפת: אירועים אלה לא תועדו ביומניו, אולם חוויותיו מן הציד תוארו מדי יום.
ב־16 במאי 1770 נשא לואי ה־16 לאישה את מארי אנטואנט, בתם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והקיסרית מריה תרזה לבית הבסבורג. הנישואים אורגנו על ידי בתי המלוכה של אוסטריה וצרפת על מנת לקדם קשרים פוליטיים. לאורך נישואיהם, נראה כאילו לואי ה-16 לא גילה עניין רב באשתו, ויורש לבית המלוכה בושש לבוא. שמועות רבות נפוצו על היות המלך אימפוטנט או הומוסקסואל, אך נראה כי הוא רק סבל מפימוזיס. יועציו התקשו לשכנעו להסכים לניתוח, אך לבסוף, לאחר ביקור אחיה של מארי אנטואנט בחצר המלוכה הצרפתית, שוכנע לואי. לאחר שבע שנים של אי מימוש נישואיהם ולאחר שהניתוח עבר בהצלחה, נולדו לזוג ארבעה ילדים.
גורל ילדיהם היה עגום כגורל ההורים. מתוך 4 ילדים רק אחת שרדה את המהפכה, אך חיה את שארית חייה בגלות באיטליה. יורש העצר מת ממחלה, בת נוספת מתה בעודה תינוקת, ואילו גורלו של הבן הצעיר, יורש העצר נותר עלום במשך שנים רבות. הוא נותק מאימו, מארי אנטואנט, ומאחותו היחידה ואולץ לחיות בבידוד עד שגווע ומת ממחלה בגיל 10 בלבד. בידודו והמסתורין שבמותו הפריחו תקוות בדבר היותו בחיים, ומתחזים רבים טענו כי הם הנסיך האבוד. שנים לאחר מותו חזרה אחותו לצרפת לחפש אחריו, אך ללא הועיל.
ילדיהם:
חיי המלכות
ב־11 ביוני 1775 ירש לואי את כס סבו לואי ה-15 והוכתר למלך צרפת בשם לואי ה-16, בתקופה שצרפת הייתה נתונה במשבר כלכלי קשה. לואי ה-15 היה מלך נהנתן ורודף נשים, שרוקן את קופת הממלכה בהתנהלותו הבזבזנית ורוקן את מעמד האצולה מערכיו כאשר ניהל חצר מלוכה מושחתת ומתרפסת, העוסקת ברכילות ומתנהלת בצביעות ובאנוכיות.
תפקידו של המלך בתרבות הצרפתית היה להוות דמות ציבורית במדינה, על מנת לקבל החלטות בשם הכלל. המלך לבדו הוא הציבור, הוא מייצג את הציבור כולו. תפקידו הציבורי בא לידי ביטוי באופן הפומבי בו התנהלו חייו הפרטיים. חיי החצר איפשרו פרטיות לאנשי האצולה, אולם חייו של המלך היו שקופים לחלוטין. כל אירוע יומיומי בחייו הפך לציבורי. הדוגמאות המפורסמות ביותר הן טקס ההלבשה של המלך בעת קומו מן המיטה בבוקר וטקס פרישתו לשינה, שלוו יום יום על ידי כל אנשי החצר שהוזמנו להיכנס לחדר המיטות של המלך ולבצע משימות שונות. אנשי האצולה שסייעו למלך להתלבש קיבלו למעשה תפקיד פוליטי בעל משמעות רבה. לא היו אלה משרתים, אלא אנשי אמון שמינה המלך, וקרבתם אליו הייתה פרס נחשק וסיבה למריבה ולעימותים בין אנשי החצר. הדבר סימל את ההיררכיה החברתית שהמלך הוא המעצב שלה, וכן סמל לכך שהמלך הוא דמות ציבורית ואינו קיים כלל בתחום הפרטי. באופן דומה, נדרשה נוכחות מלאה של אנשי החצר בעת ארוחותיו של המלך, והכל צפו בו בסעודתו.
התנהלות יומיומית מעין זו הקשתה עד מאוד על לואי ה-16 ואשתו, מארי אנטואנט, שקיבלו את המנהגים הישנים בירושה מקובעי המדיניות, קודמיהם בתפקיד, לואי ה-14 ולואי ה-15. אלה ראו את היתרונות הרבים בניהול חצר המלכות בשליטה מוחלטת של המלך, אך לא כך לואי ה-16 ומארי אנטואנט. לואי ה-16 היה אדם פרטי, ותחומי העניין שלו הוקדשו לתחביבים אישיים כגון תיקון שעונים וללמדנות אקדמית. המולת חצר המלכות לא הלהיבה אותו ואף שיעממה אותו. במקרים רבים הוא השאיר את אשתו, מארי אנטואנט, להיות הרוח החיה של חצר המלוכה הצרפתית והלך לישון מוקדם. אולם גם מארי אנטואנט לא מצאה את מקומה בחצר המלכות, ובמהלך השנים ביקשה לשנות את ערכיה הנהנתניים של האצולה הצרפתית ואף פרשה ויצרה לעצמה חוג חברתי משלה, אשר נמנע מחיי החברה של האצולה ונפגש במקומות מבודדים בוורסאי, כגון הטריאנון הקטן וכפר המלכה.
חוסר התאמתם של לואי ה-16 ומארי אנטואנט לציפיות החברתיות של מעמד האצולה, כמו גם רצונו של לואי ה-16 לכרסם בהטבות המס המפליגות שמהם נהנו האצילים, הביאו לכך שסר חינו של המלך בעיניהם. הם בילו את רוב יומם בחצר המלוכה ברכילות על מהות הקשר בין המלך והמלכה, בהפרחת שמועות והפצת סיפורי זימה עליהם ובזלזול במעמדו של לואי ה-16. מבין אנשי החצר שזממו כנגד המלך והמלכה, היה זה דודו של לואי ה-16, לואי פיליפ ז'וזף, דוכס אורליאן, שהדפיס והפיץ כרזות שטנה כנגד המלוכה, שיחד אנשים שיסיתו כנגד השלטון ואף היה ממובילי צעדת הנשים לוורסאי, שעל פעולה זו אף הואשם וגורש מצרפת. לואי פיליפ ז'וזף, דוכס אורליאן ובנו, הדוכס שארטר, היו מחברי מועדון היעקובינים ובימי המהפיכה ויתר על תוארו והפך להיות האזרח פיליפ אגליטה, אך עדיין היה בעל מעמד רם דיו להיות מבין המצביעים בעד גזר דין מוות למלך צרפת באספה שלאחר המשפט. בגידה אשר הובאה לידיעתו של לואי ה-16 ואשר ציערה אותו עד מאוד. אויביהם העיקריים של המלך והמלכה לא היו המון העם הצרפתי, שביום הוצאתו להורג של לואי ה-16 חשו חרטה על המעשה, אלא אלה שרצו את השלטון לעצמם. סכנת החיים שעמדה מול לואי ה-16 נבעה מידי האצולה שזלזלה ביכולותיו של המלך והביאה את העם הצרפתי להאשימו במצבה הכלכלי הקשה של צרפת.
המאבק על הרפורמות בצרפת שלפני המהפכה
לואי ה-16 היה מודע למצבה הכלכלי של צרפת וביקש להעביר רפורמות אשר ישנו דברים מהיסוד. בין היתר הוא החליט על הטלת מיסים חדשים אשר ייגבו גם ממעמד האצולה, שעד אותו זמן נהנה מפטור ממסים. שר האוצר שלו ז'אק נקר הציע להטיל מיסים על האצילים, ועל אף שלואי תמך בכך, ההצעה לא עברה בשל התנגדות עזה מקרב מעמד האצולה, אשר ראו בהצעה זו פגיעה בזכויות היתר שלהם. הבעיות הכלכליות והחברתיות בצרפת רק הלכו והחריפו, אולם ללא תמיכה ברפורמות שביקש לואי ה-16 לעשות, לא היה ניתן לשנות דבר. מבין הרפורמות שביקש לואי ה-16 לבצע היה שיפור מעמדם של הפרוטסטנטים ושל היהודים, אשר היו מופלים לרעה בצרפת. את המלאכה הוא הטיל על השר כרטיין גיום דה מלזרב, אשר החזיק בתפקיד של היועץ המשפטי של הפרלמנט בפריז. ב-1775 הוא נקרא על ידי לואי ה-16 לנהל את חצר המלוכה, ובמסגרת תפקידו הוא טיפל במתן זכויות אזרחיות לפרוטסטנטים, והנהיג רפורמות בבתי הסוהר. ב-1788 כינס מלזרב צוות של משפטנים והזמין את מנהיגי הקהילות היהודיות. הרפורמה שנועדה לשפר את מעמד היהודים בצרפת לא יצאה לפועל בשל פרוץ המהפכה הצרפתית.
השינויים שביקש לואי ה-16 לבצע, הביאו לחיכוכים בין המלוכה לאצולה. האצילים סברו כי המלך שוכח את מקומו כמגן על מעמד האצולה, חורג מסמכותו ומתכנן לשנות את סדרי העולם כפי שנהנו מהם עד אז. מתוך הרצון לעצור את רפורמות מרחיקות לכת אלה, הטילו חברי האצולה וטו על החלטותיו שנועדו לשפר את מצבה של צרפת. כתוצאה מכך, מצבו של המעמד השלישי נותר על כנו. ישנם היסטוריונים הטוענים שלמעשה היו אלה בני מעמד האצולה אשר יזמו את המחאה נגד המלוכה ב-1788, במטרה להחליש את המלוכה ולמנוע ממנה לכפות מהלכים בניגוד לרצון האצולה. מחאה זו הביאה בסופו של דבר לאירועי המהפכה בשנת 1789, לרציחתם של רבים מבני מעמד האצולה ולחיסולם של בני משפחת המלוכה.
עם מעמד האצולה המסרב להחלטות המלך להטיל עליו מיסים, הלכה וגברה אי הנחת של הציבור בגלל אי יכולתו של המלך לכפות רפורמות חדשות. לואי ה-16 היה אדם נוח לבריות, אהב את משפחתו ונחשב לאדם בעל רצון טוב, שלא כפה את רצונו על הסביבה ולא שלט בכח הזרוע כמלכים לפניו. הוא זכה לחינוך מקיף, קרא לטינית, היה בעל ידע במתמטיקה, התעניין בחידושים מדעיים וברפורמות בתחום החקלאות והתעשייה, היה בקיא בעיקרי הנאורות ועסק במחקרים מדעיים בחדר עבודתו שבוורסאי. עצם ניהול המדינה לא עניין אותו והפוליטיקה הצרפתית לא התאימה לאופיו. הוא נהג לאפשר לדיונים להארך ונתן את זכות הדיבור לכל, דבר שהביא עליו שיעמום ואף גרם לו להירדם בישיבות שעסקו בנושאים החשובים היותר. משום רצונו לשמוע דעות שונות הייתה לו תדמית של בטלן ורופס, קשה החלטה וחסר חוט שדרה. מדיניותו סבלה משינויים רבים, משום שנהג להחליף את יועציו ושרי האוצר הוחלפו ברגע שהמדיניות שעיצבו נתקלה בקושי, והדבר רק הגביר את תחושת אי היציבות ואת חוסר האמון בו.
פרוץ המהפכה
בשנת 1788 חלה יורש העצר בשחפת ונאבק על חייו. לואי ה-16 היה טרוד לא רק במצבו הקשה של בנו, אשר הידרדר מיום ליום, אלא גם בגין הבטחתו לשר האוצר ז'אק נקר כי יכנס את אספת המעמדות וכי זו תכריע בנושא המיסוי הנדרש מבני המעמדות השונים. יורש העצר נכנע למחלתו ומת בעת שאספת המעמדות הייתה בעיצומה. מותו של יורש העצר לא יצר עניין באומה השסועה ובני הזוג התאבלו עליו לבדם.
אספת המעמדות של שנת 1789
לואי ה-16 כינס את אספת המעמדות על מנת לפתור את בעיית המיסוי בצרפת. כינוס האספה היה מאורע שחיכו לו רבות, בעיקר בני המעמד השלישי שקיוו שבכינוס זה יזכו להשמיע את קולם ולקבל ייצוג ההולם את מספרם באוכלוסייה. באספה עלו חילוקי הדעות בין המעמדות הראשון והשני (האצולה והכמורה) לבין המעמד השלישי שהורכב ממעמד הביניים והבורגנים. עיקר חילוקי הדעות היו על מספר הנציגים לכל מעמד. על פי המסורת של אספת המעמדות, כל מעמד קיבל מספר זהה של נציגים. דרישתו של המעמד השלישי לקבל ייצוג כפול על מנת שקולם יהיה משמעותי יותר ביחס לקול מעמד האצולה והכמורה, נענתה, אולם לא סייעה להתנהלות האספה. כאשר התכנסה האספה בוורסאי ב-5 במאי 1789 התברר, שהייצוג הכפול לא שינה את מאזן הכוחות, היות שההצבעה נעשתה לפי מעמדות. פירושו של דבר, שכוחם היחסי של 578 קולות המעמד השלישי לא היה גדול יותר מכוחם היחסי של המעמד הראשון או השני בנפרד. הדבר הביא לא רק לפתירת נושא המיסוי שעליו היו חלוקות הדעות, אלא עוררה חילוקי דעות חדשים ומסוכנים, בדבר מעמד האספה והרכבה. אספת המעמדות הייתה הראשונה בשרשרת של פעולות שהביאו לתסיסת המעמד השלישי, ובסופו של דבר למרידתו ולהפלת שלטון המלוכה בצרפת.
הצעדה לפריז
הצלחת הפריצה לבסטיליה ערערה את מעמד המלך והמלכה, והביאה להתלהבות מסחררת בקרב העם הצרפתי, שחש כי הוא שולט בגורלו ובגורלם של המלך והמלכה. ב-5 באוקטובר 1789, החלה צעדה מפריז לוורסאי מתוך מטרה מוצהרת להביא את המלך ומשפחתו לארמון בפריז. הצעדה תוכננה ובוצעה על ידי מהפכנים שביקשו להפיל את השלטון המלוכני ובראשם לואי פיליפ ז'וזף, דוכס אורליאן שבגין כך הואשם וגורש מצרפת. למרות זאת, הציגו המהפכנים את הצעדה כצעדת נשים ספונטנית. מטרה מוסווית לצעדה זו הייתה לרצוח את המלכה. לשם כך ארגנו המהפכנים ״נשים״ שיצעדו אל חדרי המלכה. עשרות אלפי נשים צעדו במסע האמהות נגד המלכה, בתוכן גברים המחופשים לנשים, חיילים נושאי כידון ומהפכנים שמלהיטים את האווירה. עם הגיעם אל הארמון פרץ ההמון את דלתות חדר השינה של המלכה בעודם רוצחים את שומרי ראשה. דקות המאבק העניקו למארי אנטואנט את השהות לברוח והיא נמלטה מחדר השינה שלה דרך דלת סודית אל חדר השינה של לואי ה-16, באמצעות מעבר מסדרונות סודי:
״מן השינה נחרדה המלכה בראשונה לשמע קולו של הזקיף בפתח חדרה, שצעק אליה שתנוס ותמלט את נפשה, שתוקפים אותו והוא מת. חבורה של הוללים ומרצחים אכזריים שריח דמו נודף מהם, פרצו לחדר המלכה, ובמאה מדקרות כידונים ופגיונות פילחו את המיטה, שממנה נסה האישה הנרדפת הזו...״.
מעשה זה הפך את בני המשפחה המלכותית לשבויים, והמהפכנים לקחו אותם חזרה במסעם אל פריז, לארמון טווילרי הריק, כשהם מלווים אותם לאורך כל הדרך בצעקות ובשירים, ובכידונים שלופים שעל חודם תקועים ראשיהם הכרותים של משמר המלוכה ששילם בחייו על הגנת המלך והמלכה:
״המלך, רעייתו וילדיהם, אולצו לנטוש את מקום מבטחם בארמון המפואר ביותר בעולם, שעזבוהו כשהוא שטוף דמים, מגואל מעשי טבח וזרוע גפיים פזורים וגופות מרוטשות. שניים נבחרו מתוך השחיטה, נגררו באכזריות ובפומבי אל הגרדום. ראשיהם נערפו בחצר הארמון הגדולה, שופדו על רמחים ונישאו בראש התהלוכה, בעוד בני המלכות השבויים מובלים אט אט לדרכם, בתוך צווחות אימים וזעקות מחרישות אוזניים...״.
לואי ה-16 היה המום מהתפנית ומהיחס של בני עמו אליו והתקשה להחליט מה לעשות ובאילו צעדים לנקוט. משפחת המלוכה שהתה בארמון טולירי שמונה-עשר חודשים במעצר בית. לאחר ניסיון בריחה מפריז, הועברה המשפחה למצודת טמפל בתנאי מאסר. המהפכה ביקשה לערער את ההטבות המפליגות שקיבלו מעמד האצולה והכמורה, וכמובן, המלוכה. לשם כך, ערך השוויון בין המעמדות היה הערך הראשון שאליו חתרו המהפכנים. מסיבה זו, וגם מתוך רצון להשפילו, העניקו המהפכנים ללואי ה-16 את שם המשפחה קאפה, על שם איג קאפה, מייסד השושלת, כדי לציין שאינו מלך אלא אחד האדם.
הוצאתו להורג
ב-1792 החליטו חברי האספה המחוקקת להעמיד את לואי ה-16 למשפט ולחרוץ את דינו למוות. הסיבה הרשמית הייתה כי הוא מחרחר מלחמה עם אוסטריה, על מנת להביא להחלשת המונרכיה החוקתית החדשה שתחזיר אותו, כך הם טענו, לכס המלוכה. הוצאתו להורג של לואי ה-16, ולאחריו חיסולה השיטתי של כל משפחת המלוכה - אשתו, מארי אנטואנט ויורש העצר הדופן אשר נכלא במגדל וגווע למוות לבדו - הביאה למצב האידיאלי בעבור המהפכנים, שבו לא נותרו עוד איומים בדמות יורשי עצר פוטנציאליים, והשלטון החדש, שבו המונרכיה אינה שולטת עוד, יצא לפועל. גזר דינו של לואי ה-16, ורציחתם של כל בני המשפחת המלוכה, מלבד בתם האחת, הביאו לסיום השלטון המלוכני בצרפת ולהצלחת המהפכה.
לואי ה-16 נשפט על בגידה במולדת והוא הוצא להורג: ראשו נערף אל מול ההמון הצוהל ב־21 בינואר 1793.
הפועל באר שבע
הפועל באר שבע הוא מועדון כדורגל ישראלי מהעיר באר שבע, המשחק בליגת העל הישראלית. המועדון הוקם בשנת 1949, ומאז 2007 הוא מנוהל על ידי אשת העסקים אלונה ברקת, שמכהנת כבעלי המועדון. המועדון כולל גם קבוצות נוער, נערים וילדים, ובתי ספר לכדורגל. המועדון חבר מן המניין בארגון המועדונים האירופיים.
צבעי התלבושת הביתית הקבועה של המועדון הם אדום ולבן. עד שנת 1959 ערכה הקבוצה את משחקי הבית שלה באצטדיון שהיה ממוקם בעיר העתיקה בבאר שבע, לאחר מכן עברה לשחק באצטדיון וסרמיל. החל מעונת 2015/2016 משחקת הקבוצה באצטדיון טרנר.
המועדון החל לזכות בתארים משנות ה-70. לאורך כל שנותיה זכתה הקבוצה בחמש אליפויות, שלושה גביעי מדינה, ארבעה גביעי טוטו (אחד בליגה הלאומית), ארבעה גביעי אלוף האלופים (אחד בליגה השנייה) וגביע ליליאן אחד. כמו כן, באר שבע היא הקבוצה הראשונה בתולדות הכדורגל הישראלי ששיחקה במפעל אירופאי (גביע האינטרטוטו), במשותף עם בית"ר ירושלים. בנוסף, באר שבע היא הקבוצה הראשונה בתולדות הכדורגל הישראלי ששיחקה במוקדמות גביע אופ"א, ובמוקדמות הליגה האזורית במשותף עם מכבי תל אביב ומ.ס. אשדוד.
שנים ראשונות
ראשיתה של הקבוצה בשנת 1949, כאשר זלמן כספי בעברו כדורגלן בהפועל רמת גן, הקים מחלקה למציאת כישרונות צעירים במעברות באזור באר שבע, על מנת לייסד בסופו של דבר קבוצת כדורגל. באפריל 1950 הוקמה הקבוצה בפועל, במסגרת מרכז "הפועל".
הפועל באר שבע שיחקה לראשונה במשחק ידידות לרגל האחד במאי ב-1950, וניצחה 5–4 את הפועל מפלסים, קבוצה שהורכבה משחקנים שעלו לישראל מדרום אמריקה. את השערים לזכות הקבוצה כבשו מרכוס אברג'יל (צמד), הנרי לב (צמד) וברוך כהן. באותה עת השתתפה הקבוצה במשחקי ידידות מול קבוצות משתי הליגות הבכירות, וכן נערך דרבי מול מכבי באר שבע, אשר הסתיים בתיקו 3–3.
בשנת 1952 הופסקה פעילותו הרשמית של המועדון, לאחר שהוחלט בהתאחדות כי המרחק הגאוגרפי אינו מאפשר את השתתפותו, אך בשנת 1954 נרשמה הקבוצה מחדש בהתאחדות לעונת 1954/1955 במחוז הנגב של ליגה ג', הליגה השלישית. את העונה סיימה במקום השביעי והאחרון במחוז הנגב עם ניצחון אחד מ-12 משחקים, 22 שערי חובה, ו-5 שערי זכות בלבד.
את עונת 1955/1956, תחת הדרכתו של המאמן יוסף עזרן, סיימה הקבוצה במקום הראשון במחוז דרום של ליגה ג', הליגה הרביעית. במשחקי המבחן על העלייה לליגה ב' התמודדה מול הפועל לוד, הפועל רמלה והפועל חולון, ובמשחק הקובע ברחובות ניצחה את הפועל יפו 5–0 והעפילה לליגה ב'. בעונת 1956/1957 סיימה הקבוצה במקום השביעי בליגה ב' מחוז דרום.
בעונת 1957/1958 החליף לוניה דבורין את עזרן בעמדת האימון. באותה עונה עצרה ההתאחדות לכדורגל את כל הליגות מתחת לליגה הראשונה לקראת סופן, כשבאר שבע במקום השני שמוביל לשלב המבחנים לליגה א', בעקבות חשדות לקבלת שוחד והטיות משחקים, בגינן הוקפאו כל העולות והיורדות בליגות אלה לעונה זו. בסיום העונה הגיעה הקבוצה לגמר "גביע ההתאחדות לכדורגל", אך הפסידה 1–7 להפועל טבריה.
בעונת 1958/1959 סיימה הקבוצה במקום השני בליגה ב' מחוז דרום והעפילה לשלב המבחנים לליגה א'. במשחק המבחן הראשון הפסידה 0–5 להפועל עפולה ודבורין התפטר מאימון הקבוצה. מאמן נבחרת ישראל לשעבר ג'ק גיבונס מונה במקומו, והוביל את הקבוצה לליגה א' לאחר ניצחון במשחק המכריע מול הפועל נתניה ברחובות בתוצאה 2–1.
שנות השישים
בעונת 1959/1960 עברה הפועל באר שבע לשחק על מגרש דשא באצטדיון העירוני בבאר שבע. בעונה זו הצטרף לקבוצה יחיאל מור, בלם הפועל רמת גן בן ה-27, והחל לשמש כמאמן-שחקן. תחת הדרכתו סיימה הקבוצה במקום התשיעי בליגה א'. לקראת עונת 1960/1961 ערכה לראשונה משחק בינלאומי, כשאירחה את אנורתוסיס פמגוסטה הקפריסאית למשחק ידידות, אשר הסתיים בהפסד 1–2. בעונה זו סיימה שוב במקום התשיעי.