cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמנת ז'נבה הרביעית
מגבלות שרשאי להטיל כוח כובש
לפי חלק מהמדינות ובכללם ישראל וארצות הברית, אזרחים המשתתפים בלחימה, מסתכנים באיבוד זכותם להגנה כאזרחים. הם אינם נהנים מאותן זכויות של חיילים במדים, המוגדרים תחת סטטוס של שבויי מלחמה, אם הם נופלים בשבי. אנשים אלה צפויים לעמוד לדין לפי החוק הפלילי של המדינה שאסרה אותם. עם זאת, לפי שני הפרוטוקולים של אמנות ז'נבה, שהתווספו כתיקונים לאמנות ב-1977, גם ללוחמי גרילה וללוחמי חופש מגיעה הזכות להיחשב כשבויי מלחמה. פרוטוקולים אלה מחייבים רק את המדינות שחתמו עליהם.
עצירים בשטח כבוש
אמנת ז'נבה הרביעית דנה בזכויותיהם של עצירים בזמן של כיבוש (תפיסה לוחמתית) ומעגנת אותן: לפי סעיפי האמנה, על הכוח הכובש מוטלת החובה לאסור על הכאה או עינויים של עצירים, מוטלת החובה להסביר להם את עילת המעצר, לכבד את זכויותיהם (לאסרם בתחומי השטח הכבוש בלבד, לספק תנאי מחיה נאותים, מזון וטיפול רפואי, לאפשר קיום פולחן, פעילויות חינוך ותרבות), ולאפשר להם קשר עם העולם שמחוץ לבית הכלא (ביקורים, דואר, שיחות טלפון) עם המשפחות ועם נציגים של ארגונים בינלאומיים.
פשעי מלחמה
אמנת ז'נבה הרביעית הגדירה מספר הפרות חמורות של זכויות אדם, אשר להן משקל חמור במיוחד בעת העמדה לדין של המבצעים הפרות אלה, והן מוגדרות פשעי מלחמה. כל מדינה שהיא צד לאמנת ז'נבה הרביעית, חייבת לרדוף אחרי כל אדם שביצע הפרה חמורה כזו, או הורה על ביצועה, ולהעמידו לדין, במסגרת מערכת המשפט הלאומית שלה או במסגרת מערכת משפט אחרת, כגון בתי דין בינלאומיים.
האמנה בישראל
ישנם סעיפים באמנה, כמו סעיף 49, שבהם יש מחלוקת בין ישראל לבין הקהילה הבינלאומית, שטוענת כי ההתנחלויות הן עברה על סעיף 49 באמנה שקובע כי אסור למדינה ליישב את תושביה בשטח שנכבש על ידה, כפי שקבעו למשל מועצת הביטחון והצלב האדום. מדינת ישראל טוענת כי האמנה לא חלה על יהודה ושומרון כיוון שירדן כבשה אותם בניגוד להחלטה של האו"ם ולכן יהודה ושומרון לא שייכים לירדן ולכן הם לא שטח כבוש.
ישראל בחרה ליישם באופן וולנטרי ביהודה ושמרון את אמנת ז'נבה הרביעית, למרות שקיימת עמדה משפטית שאין לאמנה תחולה ביהודה ושמרון. לפי גורמים בימין, כמו יואב שורק, התנהלות זו של ישראל מהווה "צעד של זהירות מופלגת המבטאת חוסר ביטחון וגמגום". ולטענתו "הופכת את התושבים הפלסטינים ל'מוגנים', את הטרור הערבי לדבר שהעולם מסרב לגנות, ואת ההתיישבות הישראלית לבלתי-חוקית".
בג"ץ חזר וקבע לאורך השנים החל מ- 1981 לפחות כי סעיף 49(1) של האמנה אינו משקף 'דין מנהגי' במשפט הבינלאומי, שהוא בעל כוח נורמטיבי רב יותר, אלא 'דין הסכמי' בלבד. ובכל מקרה נקבע בבג"ץ מסאפר יטא כי בית המשפט רשאי להסתמך על חקיקה ישראלית, כולל צווים של המפקד הצבאי, על מנת לגבור על הוראות המשפט הבינלאומי:
"גם אם נניח כי יש לבחון את פעולות המפקד הצבאי באזור בהתאם להוראות האמנה 'המנהגיות', אין חולק כי כאשר הוראת חוק מפורשת בחוק הישראלי עומדת מול כללי המשפט הבינלאומי, הדין הישראלי מכריע".
ב-1979 מועצת הביטחון של האו"ם, העבירה את החלטה 446. ההחלטה התייחסה לאמנת ז'נבה הרביעית ועל בסיסה הכריזה שהקמת התנחלויות ויישוב של אזרחים ישראלים בשטחי יהודה ושומרון, כולל בירושלים המזרחית, אינם חוקיים על-פי החוק הבינלאומי.
ב-1990 נציג ארצות הברית במועצת זכויות האדם של האו"ם מוריס אברם הכריז כי "בהיותו איש הצוות האמריקני בנירברג הוא מכיר היטב את הכוונה התחיקתית מאחורי אמנת ז'נבה הרביעית, היא לא עוצבה לכיסוי מצבים כגון יישובים ישראלים בשטחים הכבושים".
ברתולד אוארבך
ברתולד אַוּאֶרבַּך (בעברית לעיתים בהשפעת היידיש: אוֹיֶרבַּך (אויערבאך); בגרמנית: Berthold Auerbach; 28 בפברואר 1812 – 8 בפברואר 1882) היה סופר ומשורר יהודי-גרמני נודע.
קורות חיים
אוארבך נולד בשם משה (מוישה) ברוך אַוּאֶרבָּכֶר (Moses Baruch Auerbacher) בעיירה נורדשטטן שבממלכת וירטמברג (אז חלק מהקונפדרציה של הריין, כיום בגרמניה). מילדותו, הוריו ייעדו אותו לרבנות, ועל כן למד בישיבה בהכינגן אצל הרב חיים דישפק ובבית הספר לדת בקרלסרוהה.
את תהילתו והפופולריות הרבה שלו רכש לאחר שעסק ביצירותיו בפשוטי העם, האיכרים ומעמד הביניים, ובכך יצר לעצמו קהל קוראים נרחב ועממי יותר ונחשב לסופר הגרמני הנקרא ביותר בתקופתו. הוא יצר ז'אנר חדש ומצליח מאוד בספרות הגרמנית של סיפורים עממיים וסנטימנטליים מחיי הכפר, תחת השם "סיפורי כפר מהיער השחור". בין סיפורים אלו בלט הספר "יחיפיה", גרסה מודרנית של סיפור סינדרלה. הספר הפך לרב המכר הגדול של התקופה ופורסם בחמישים מהדורות לפחות, וכמו כן תורגם לעברית שלוש פעמים. אוארבך הפך לאהוב ונערץ הן בעיני הקוראים הפשוטים והן בעיני האינטלקטואלים אניני הטעם. הוא מונה ליועץ ספרותי של חצר המלכה אוגוסטה בברלין וזכה לעיטורים ולאותות כבוד.
מלחמה באנטישמיות
אוארבך היה הסופר היהודי היחיד בגרמניה שהיה חסין מאנטישמיות והצליח להשתלב בחברה הגרמנית בלי להסתיר את מוצאו. יהודי גרמניה התגאו ש"אחד משלהם" הפך לאחד מהסופרים הגרמניים המפורסמים ביותר. יעקב גרים, מהאחים גרים, הודה לאוארבך על "שריפא אותו מדעות קדומות", ואמר שלא היה מעלה בדעתו שיהודי מסוגל לחדור עד כדי כך למעמקי הנשמה הגרמנית. המלחין ריכרד וגנר אמר על אוארבך כי הוא אדם "המושרש באמת ובתמים בחיים הגרמנים" וקבע שאוארבך "נותן ביטוי הולם לתכונות העמוקות ביותר של הנפש הלאומית הגרמנית".
בשנותיו האחרונות החל אוארבך לאבד את אמונתו בעתיד היהודים בגרמניה. בנובמבר 1880 הוא ישב בישיבה של הפרלמנט הפרוסי, שבו דנו בהצעה לשלול מהיהודים את זכויות האזרח שלהם אגב הערות אנטישמיות. אוארבך שב מדוכא לביתו וכתב "חייתי ועמלתי לשווא".
אוארבך נפטר בעיר קאן שבצרפת בשנת 1882, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-70, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר הולדתו.
שמו הונצח ברחובה של המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו.
קישורים חיצוניים
מיצירותיו:
בית דין של מעלה
ביהדות, בית דין של מעלה הוא מושג המייצג את ההתייחסות האלוהית הביקורתית לעניינים שונים ובכלל את הדין בו נידון העולם והאדם בידי שמיים. המושג מופיע בדרך כלל ביחס להחלטות בעלות השפעה לאומית שהתקבלו על ידי נציגי העם, ולפעמים ביחס לשאלות בהן אין ביד בית דין של מטה יכולת או סמכות להכריע בהן.
המקורות הראשונים המציינים את קיומו של בית הדין מצויים כבר במקרא, אולם עיקר העיסוק בו בא לידי ביטוי בספרות חז"ל ובתורת הסוד הקדומה והמאוחרת (הקבלה והחסידות).
אופן פעולה
ישנה מחלוקת בין התנאים ביחס לשאלה מתי מכריע בית הדין ביחס לכל גזר דין. תנא קמא סובר שהעולם נידון כל שנה בארבעה זמנים, בפסח על התבואה, בשבועות על הפירות, בסוכות על המים והגשם, ובראש השנה על כל הנושאים האחרים. רבי יהודה סובר שהאדם נידון בראש השנה על כל מעשיו, וגזר הדין שלו רק נגזר במועדים הללו, וביום כיפור על כל השאר. רבי מאיר סובר שהאדם נידון בראש השנה, וגזר דינו על כל מעשיו נגזר ביום כיפור. רבי יוסי אומר שהאדם נידון בכל יום מחדש, ורבי נתן סובר שאדם נידון על מעשיו בכל שעה.
היחס בין בתי הדין של מעלה ושל מטה
בדרך כלל, פעולת בית הדין של מעלה מתוארת כפעילות עצמאית, עליונה להחלטות הארציות, אך לעיתים מובאות התייחסויות לניסיונות של בני אדם להשפיע על החלטות בית הדין. תיאורים מהסוג הזה נמצאים כבר במדרשים המתארים את פעולותיו של משה מול בית דין זה, ומופיעים רבות בסיפורים אודות מקובלים וצדיקים מתנועת החסידות המתייצבים לפני בית הדין ושוטחים את טענותיהם בשביל לפעול למען יחידים או למען הכלל.
Bad (שיר של מייקל ג'קסון)
Bad (רע) הוא הסינגל השני מתוך אלבום האולפן השביעי, Bad, של הזמר והיוצר מייקל ג'קסון, אשר יצא ב-7 בספטמבר 1987.השיר הגיע לפסגת המצעדים ברחבי העולם והפך לשיר השני מהאלבום שמגיע למקום ראשון במצעד הבילבורד האמריקאי.
רקע והשראה
Bad במקור היה אמור להיות דואט עם הזמר פרינס, אך שיתוף הפעולה לא יצא לפועל. ג'קסון סיפר שאת ההשראה לוידאו קליפ שאב מכתבה שקרא בעיתון. הכתבה סיפרה על סטודנט מה"גטו" של ניו יורק אשר ניסה להתקדם בחייו ולעזוב את חבריו הישנים. החברים קינאו בסטודנט והרגו אותו. הכוריאוגרף של הוידאו קליפ טען שהווידאו והעלילה הושפעו מאוד מהסרט סיפור הפרברים.
ב-2017 הופיע השיר במהלך קטע מהסרט "גנוב על העולם".
וידאו קליפ
הגרסה המלאה של הוידאו קליפ היא סרט קצר באורך 18 דקות שבויים על ידי מרטין סקורסזה. הווידאו קליפ מספר את סיפורו של נער בשם דריל, המגולם על ידי ג'קסון. הנער שגדל בשכונה מפוקפקת מחליט ללמוד בבית ספר פרטי. כשהוא חוזר לבקר בבית ספרו הישן, חבריו, ביניהם מיני-מקס, (המגולם על ידי השחקן ווסלי סנייפס) מגלים כמה השתנה ומרגישים בחוסר הנוחות שלו איתם ועם נטייתם לפשע. בניסיון להראות שהוא עדיין "רע", דריל לוקח אותם לתחנת רכבת תחתית שם הוא מנסה לשדוד איש זקן אך משנה את דעתו ברגע האחרון. חבריו מקניטים אותו שכבר אינו "רע". הוידאו קליפ אשר צולם עד כה בשחור לבן הופך לצבעוני ודריל לובש לפתע מעיל עור שחור ומצטרף לקבוצת רקדנים פאנקיסטים. לאחר קטע ריקוד, לצלילי קטע סולו באורגן המונד המנוגן על ידי נגן הג'אז הוותיק ג'ימי סמית, מזהיר דריל את חבריו כי לא מצפה להם עתיד טוב אם ימשיכו בדרכם הרעה. הם מקבלים זאת ונפרדים ממנו.
הקליפ נחשב לאחד מהווידאו קליפים היקרים ביותר בכל הזמנים.
שקע טונגה
שקע טונגה הוא שקע אוקייני באוקיינוס השקט, מזרחית לטונגה, דרומית לסמואה האמריקנית וצפונית לשקע קרמדק, המפריד בינו לבין האי הצפוני של ניו זילנד. עומקו המרבי של השקע מגיע ל-10,882 מטר, והוא המקום השני בעומקו בעולם, לאחר שקע מריאנה, שעומקו המרבי מגיע ל-11,022 מטר.
מבחינה גאולוגית, השקע נמצא באזור בו הלוח הפסיפי נוחת מתחת ללוח האוסטרלי. ההערכות המקובלות הן שהלוחות מתקרבים זה לזה בקצב של 15 ס"מ לשנה, ואולם מדידות שנערכו באמצעות GPS הראו קצב התקדמות של 24 ס"מ בחלקו הצפוני של השקע. זוהי תנועת הלוחות המהירה ביותר הידועה.
מיס איי
מיס איי (אנגלית: miss A, קוריאנית 미스에이) היא להקת בנות דרום קוריאנית הפועלת תחת החברה של סוכנות האמנים JYP Entertainment.
רקע
הלהקה מיס איי התפרסמה עוד לפני הופעת הבכורה הרשמית שלהן. בשנת 2009 החלו להופיע שמועות על יציאתה של להקת בנות חדשה, חברות הלהקה התפרסמו דרך סרטונים והופעות אורח במדיה הסינית, ונודעו בכישרון הריקוד שלהן. הן כונו "האחיות JYP" באופן לא רשמי. חברות הלהקה השתנו והוחלפו במשך תקופה, לבסוף התפרסמה הודעה רשמית שהרכב סופי של הלהקה, שיכלול שלוש חברות, יצא תחת השם מיס איי. בהמשך הצטרפה מין, והלהקה הופיעה לראשונה בתחילת יולי, 2010.
2010: הופעת הבכורה
בתאריך ה-1 ביולי 2010, יצא הסינגל הראשון של הלהקה: "Bad but Good". הסינגל כלל את השיר "Bad Girl Good Girl" אותו קידמו מיס איי בתוכניות המוזיקה הקוריאניות. השיר הגיע לראש מצעדי המוזיקה, וזיכה את הלהקה בפופולריות רבה, מאחר שניצח אמנים מבוססים וותיקים יותר במצעדי המוזיקה. הפופולריות הגבוהה שצברו, הובילה להקמת מועדון המעריצים הרשמי בשלב מוקדם, בסוף חודש יולי הודיעו הבנות על שם מועדון המעריצים שלהן: "Say A". בתאריך ה-27 בספטמבר של אותה שנה, יצא הסינגל השני של הלהקה: "Step Up". השיר אותו קידמה הלהקה היה "Breath". השיר ביסס את מעמדה החיובי של הלהקה בזכות תנועות הריקוד והקצב המקוריים שלו, ויצר להן תדמית של להקה חדשנית. באותה שנה, זכתה הלהקה בפרס שיר השנה בטקס פרסי המוזיקה הקוריאנית על השיר "Bad Girl Good Girl".
בדצמבר, חברו מיס איי לאמנים מקליטים נוספים תחת החברה JYP Entertainment. החברה כינתה את שיתוף הפעולה של אמניה בשם: "JYP Nation". האמנים העלו הופעה משותפת בחג המולד, ובנוסף, הקליטו את הסינגל "This Christmas" ביחד.
2011: פעילויות סולו ואלבום ראשון
בחצי הראשון של 2011 השקיעו חברות הלהקה בקריירות הסולו שלהן. סוזי השתתפה בסדרה "Dream High" בתפקיד הראשי, מין הייתה חברה קבועה בפאנל התוכנית "100 מתוך 100" וג'יאה הופיעה בקליפ של הצמד M&D. כמו כן הוציאה הלהקה סינגל חדש בשם "Love Alone" ב-2 במאי.
ביולי, 2011, הודיעו מיס איי על יציאת אלבומן הראשון, "A Class", ב-18 ביולי. האלבום שיצא הכיל בתוכו 3 סינגלים שיצאו עוד לפניו - "Bad But Good", "Step Up", "Love Alone" וסינגל חדש נוסף "Goodbye Baby" שזכה להצלחה רבה. כמו כן, יצאו גרסאות בסינית לשירים "Bad Girl Good Girl", "Breathe", "Love Again", "Goodbye Baby" אשר נמכרו בנוסף לשירים באלבום במהדורה יוקרתית לטאיוואן.
2012: 2 מיני אלבומים
בפברואר 2012 הוציאו מיס איי את המיני אלבום הראשון שלהן "Touch" ובאותו יום גם יצא הקליפ החדש "Touch", האלבום והקליפ זכו להצלחה רבה ומכירות האלבום היו הגבוהות ביותר מבין שאר האלבומים של מיס איי. התגובות על האלבום היו חיוביות, כדוגמת EY Magazine שנתנו לאלבום ציון 4.9 מתוך 5. באוקטובר של אותה שנה הוציאו מיס איי את המיני אלבום השני שלהן "Independent Women Part III" ובראשו הסינגל "I Don't Need a Man", האלבום נוצר בהשראת הלהקה דסטיניז צ'יילד ונועד כדי לחלוק כבוד לשיר שלהן "Independent Women".
2013: פעילות סולו ואלבום שני
פיי בתחילת השנה השתתפה התוכנית "מאסטר שף" בקוריאה בעונת הסלברטיים וזכתה מקום שני בנוסף לכך לאחר סיום העונה של "מאסטר שף" בקוריאה פיי השתתפה בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" עונה שלישית וזכתה במקום הראשון. מין השתתפה ביחד עם מינהיוק מביטובי בסיטקום "Reckless Family 2". סוזי שחקה בתפקיד ראשי לדרמה "הספר המשפחתי של גו" יחד עם השחקן לי סונג ג'י שזכתה לפרסים רבים. ג'יה השתתפה במספר רב של פרקים לתוכנית האירוח "Let's Go Dream Team 2", התחילה את קריירת המשחק שלה בדרמה "One and a Half Summer" ביחד עם ניקהון מהלהקה 2PM אשר נמצאת גם כן תחת החברה JYP Entertainment כאשר הלהקות בחברה נמצאים בקשרים קרובים ג'יה גם כן הופיעה עם הזמרת IVY בקידומים שלה לשיר I dance. ב-6 בנובמבר 2013 יצא השיר HUSH כאשר עשו איתו את ההופעה הראשונה שלו ב-7 בנובמבר בתוכנית M! Countdown, ניצחונן הראשון עם השיר HUSH היה בתאריך 7 בנובמבר 2013 בתוכנית Inkigayo. ב-8 בדצמבר 2013 מייס איי סיימו את קידומי האלבום בקוריאה והתחילו לקדם בסין. בדצמבר JYP Entertainment פירקה את התת-חברה שלה AQ Entertainment שמייס איי עד 2013 היו רשומות בה ולכן עכשיו הן רשומות עכשיו אך רק בחברה JYP Entertainment לעומת ה3 שנים שהן היו רשומות תחת 2 החברות.
סדר הכוחות הגרמניים במערכה בבלקן
סדר הכוחות הגרמניים במערכה בבלקן שבמסגרתו תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה ויוון, ואשר התנהלה בין 6 באפריל 1941 ל-1 ביוני אותה שנה.
עתודת ה-OKH
עתודת ה-OKH כללה כוחות שנועדו להשתלב בהמשך הלחימה:
הארמייה ה-12
הארמייה ה-12 הייתה בפיקודו של גנרל-פלדמרשל וילהלם ליסט:
ארמיית הפאנצר הראשונה
ארמיית הפאנצר הראשונה הייתה בפיקודו של גנרל אוברסט אוואלד פון קלייסט:
מבצע תחתונית
מבצע תחתונית (באנגלית: Operation Petticoat) הוא סרט קומדיה מלחמתית משנת 1959 בבימויו של בלייק אדוארדס עם קרי גרנט וטוני קרטיס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי סטנלי שפירו ומוריס ריצ'לין והוא מבוסס על סיפור מאת פול קינג וג'וזף סטון. העלילה היא פיקטיבית אבל יש דמיון למספר אירועים שקרו באמת באותו זמן.
תקציר העלילה
תת אדמירל מאט שרמן (קרי גרנט) מגיע לצוללת Sea Tiger של חיל הים האמריקאי כדי לסקר אותה לפני שתושט לגריטה. הוא מתיישב בתא הפיקוד ומתחיל לעיין ביומן שכתב בצוללת במלחמת העולם השנייה מכאן מתחילה העלילה בפלשבק.
הצוללת עוגנת בנמל סמוך למנילה ומופצצת על ידי מטוסים יפניים. המלחים מצליחים להינצל אבל הצוללת סובלת נזקים כבדים ומפקדת הצי רוצה לפרקה אבל מאט מתעקש לשקם אותה בעזרת אנשיו ובעיקר בעזרת המכונאי הראשי סם טוסטין (ארתור או'קונל).
לשרמן חסר ציוד רב שבלעדיו אין אפשרות לשקם את הצוללת. לפתע הוא מקבל כתגבורת את ניק הולדן (טוני קרטיס) שמודה שאין לו כל ניסיון בשירות בצי אבל יש לו ניסיון רב ב"השגת דברים". שרמן הספקן ממנה אותו ל"קצין אספקה" ונותן לו רשימת אביזרים חיוניים.
בעזרת כמה מלחים מצליח הולדן להשיג את כל הציוד על ידי גנבה ממחסני הצי ושרמן שמח על כך ומתעלם מהדרך בה הושג הציוד.
יש לצבוע מחדש את הצוללת. הולדן מצליח להשיג צבע אדום ולבן כ"פריימר" לצבע האפור הרגיל. הערבוב שלהם נותן צבע ורוד אבל תהליך הצביעה הסופי מופרע על ידי הפצצות יפנים והצוללת חייבת לעזוב את הנמל ולצלול כשהיא צבועה בוורוד...
שושנת טוקיו לועגת בשידור על "הצוללת הוורדה" של האמריקאיים. פיקוד הצי האמריקאי לא יודע על צוללת כזאת וחושב שמדובר במלכודת. הוא נותן הוראה לאניות הצי להטביע צוללת וורודה...
לבסוף מציע הולדן כי האחיות יתנו להם את בגדיהן התחתונים. ושרמן משחרר למים תחתונים וחזיות. מפקד אניית הקרב משוכנע כעת כי הצוללת אמריקאית היות שליפנים אין ציוד כזה. ההתקפה נפסקת והצוללת עולה מעל המים ומתקבלת בתשואות בנמל הסמוך.
הזמן חוזר להווה. הולדן מגיע לצוללת. הוא כעת מפקד הצוללת ועומד להשיט אותה למקום הגריטה. שרמן מבשר לו כי החליט למנותו למפקד צוללת גרעינית.
יחסי מלטה–צ'כיה
יחסי מלטה-צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים בין מלטה לצ'כיה. שתי המדינות חברות מלאות באיחוד האירופי.
סקירה כללית
מלטה כוננה יחסים דיפלומטיים עם צ'כוסלובקיה ב-10 ביולי 1968. ביולי 1982 כאשר צ'כיה השתתפה ביריד הבינלאומי של מלטה. לאחר פירוק צ'כוסלובקיה כוננה מלטה יחסים דיפלומטיים עם צ'כיה ב-1 בינואר 1993. הסכם כפל מס שנחתם בין צ'כיה ומלטה ב-21 ביוני 1996 נכנס לתוקפו בשנת 1997.
חסידות קופיטשניץ
חסידות קופיטשניץ (בכתיב יידי: קאפיטשיניץ) היא חצר חסידית ממשפחת חסידויות בית אפטא-זינקוב ורוז'ין.
היסטוריה
מקים החסידות היה רבי יצחק מאיר העשיל מקופיטשניץ (תרכ"ב-תרצ"ו), בן רבי אברהם יהושע השיל ממז'יבוז', בנו של רבי משולם זוסיא מזינקוב ונינו של רבי אברהם יהושע השיל, בעל ה"אוהב ישראל" מאפטא. רבי יצחק מאיר נישא לבתו של האדמו"ר הראשון מהוסיאטין, רבי מרדכי שרגא פייבוש פרידמן, בנו של רבי ישראל מרוז'ין. עם פטירת רבי מרדכי שרגא בשנת תרנ"ד עבר רבי יצחק מאיר עם משפחתו לקופיטשניץ, שם הקים את חצרו. במלחמת העולם הראשונה ברח לווינה עם משפחתו ומשפחת אדמור"י רוז'ין.
לאחר פטירתו בראש השנה תרצ"ו מילא את מקומו בנו רבי אברהם יהושע השיל (קופיטשניץ) (תרמ"ח-תשכ"ז). הוא הוכתר לאדמו"רות בווינה, ולאחר האנשלוס נסע לארצות הברית ומשם ניסה לפעול להצלתם של יהודי אירופה. הקים את חצרו באיסט סייד ובהמשך בבורו פארק. הקים מוסד לפליטות בפתח תקווה, בשם "בית אברהם". ביקר בארץ ישראל עשר פעמים.
לאחר פטירתו בה'תשכ"ז מילא את מקומו בנו רבי משה מרדכי, שעסק קודם לכן במסחר. תחילה סירב לקבל את ההנהגה, אולם נענה לאחר הפצרות. בי"ז בניסן ה'תשל"ה נפטר ונטמן בבית הקברות היהודי העתיק בטבריה על יד אביו. הותיר אחריו שלשה בנים ובת.
החסידות כיום
בסביבות שנת תשמ"ח הוקמו מוסדות "אוהב ישראל - קופיטשניץ" בירושלים, בית מדרש וכולל אברכים, ומכון הוצאת ספרים "שפתי צדיקים", על ידי רבי יצחק מאיר פלינטנשטיין נכדו של רבי אברהם יהושע השיל.
בשנים הבאות, בסביבות שנת ה'תשנ"ה, החל לכהן כאדמו"ר מקופיטשניץ. מרכז חצרו בשכונת עזרת תורה בירושלים, ובתי מדרש נוספים ברמת בית שמש (שם מכהן כרב בנו רבי בנימין) ובלייקווד (שם מכהן כרב בנו רבי יהושע העשיל).
בשנת ה'תשע"ז החל רבי יקותיאל זוסיא השיל, בנו של רבי משה מרדכי, לכהן כאדמו"ר מקופיטשניץ בבית מדרשו של אביו וסבו בבורו פארק.
לקריאה נוספת
"מלאכי רחמים" - משנת חייהם של רבותינו הקדושים אוהבי ישראל מקפיטשניץ, מכון שפתי צדיקים - קאפיטשיניץ, ה'תשפ"א
חנקן (ציפור)
חַנְקָן (שם מדעי: Lanius) הוא סוג עוף ממשפחת החנקניים, בסדרת ציפורי שיר.
מאפיינים
החנקנים לוכדים חרקים, ציפורים או יונקים קטנים ומשפדים אותם על קוצים. שיטה זו מסייעת להם לבתר את הטרף לפיסות קטנות יותר, וגם לשמור אותו במעין "מזווה" שאליו יוכלו לחזור במועד מאוחר יותר. מקורם המאונקל מותאם לאכילת בשר, אך הם אינם עופות דורסים אמיתיים, ואין להם טופרים חזקים להחזקת טרפם.
גודלם של החנקנים 15–36 ס"מ, בעלי ראש גדול וזנב ארוך. פס שחור החוצה את הלחי הוא מאפיין מובהק של בני הסוג. ברוב המינים צבעי הזכר עזים יותר.
רוב החנקנים מעדיפים שטחים פתוחים, ואפשר לראותם אורבים לטרפם מנקודות תצפית גבוהות, כגון צמרות עצים או עמודי חשמל. הם עטים על הטרף מלמעלה, ולוכדים אותו במעופם או על הקרקע.
בסוג מינים רבים שתפוצתם באפריקה ובאירואסיה, ושני מינים מצויים בצפון אמריקה. אין נציגים של סוג זה בדרום אמריקה או באוסטרליה. חנקנים מאזורים צפוניים וממוזגים נודדים, המינים הדרומיים יציבים.
בישראל שבעה מיני חנקן, רובם חולפים. מספר המינים יכול להיות אף גדול יותר, לפי שיטות מיון נפרדות לכמה תת-מינים של חנקן.
גביע אסיה בכדורגל 1976
גביע אסיה בכדורגל 1976 נערך באיראן בין ה-3 ביוני ל-13 ביוני 1976. לטורניר העפילו 6 נבחרות שחולקו לשני בתים, כאשר מכל בית העפילו שתי נבחרות לשלב חצי הגמר שהתקיים בשיטת נוקאאוט. , הנבחרת המארחת, זכתה בגביע לאחר שגברה במשחק הגמר על בתוצאה 1–0.
משחקי הטורניר נערכו בשני אצטדיונים: אצטדיון אריאמהר שבטהראן ואצטדיון באג שומאל שבתבריז שהיו מסוגלים דאז לקלוט 100,000 ו-25,000 צופים למשחק בהתאמה. באצטדיון באג שומאל נערכו משחקי בית א' בשלב הבתים. באצטדיון אריאמהר התקיימו משחקי בית ב' בשלב הבתים ומשחקי ההכרעה.
לונה 2
לונה 2 (ברוסית: Луна-2) הייתה הגשושית הסובייטית השנייה בתוכנית לונה אשר נשלחה לעבר הירח, והעצם הראשון מעשה ידי אדם אשר פגע בגרם שמימי אחר. הגשושית פגעה בפני הירח בים הגשמים, בין המכתשים ארכימדס ואוטוליקוס, בקו רוחב של כ־30 מעלות צפון, ובקו אורך של 0 מעלות במורד מכתש אוטוליקוס, ממזרח לים הרוגע. לונה 2 הייתה דומה בעיצובה ללונה 1, צורתה הייתה כדורית ומהמעטפת בלטו אנטנות. גם המכשור היה דומה וכלל מונה גייגר, מונה נצנוצים, מגנטומטר, מאתר מיקרו־מטאוריטים ומלכודת יונים. לגשושית לא היו מערכות הנעה כלשהן.
ירון ניב
ירון ניב (נולד ב-14 באפריל 1950) הוא פרופסור מן המניין קליני לרפואה פנימית וגסטרואנטרולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת אריאל, עד מרץ 2022 שימש במשך שלוש שנים כסמנכ"ל בכיר במשרד הבריאות לאיכות ובטיחות הטיפול. בעבר סגן מנהל המרכז הרפואי רבין ומנהל המערך לאיכות, בטיחות הטיפול ואקרדיטציה. שימש כיו"ר האיגוד לגסטרואנטרולוגיה ומחלות כבד 1998–2001. יו"ר החברה הישראלית לבטיחות הטיפול וניהול סיכונים ברפואה. חבר המועצה הלאומית לגסטרואנטרולוגיה, מחלות כבד ותזונה, חבר המועצה הלאומית למחלות לב וכלי דם וחבר המועצה הלאומית לטראומה ורפואה דחופה.
לונה 2
הגשושית שוגרה ב־13 בספטמבר 1959 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן. באותו יום שחרר רכב החלל ענן נתרן מתכתי כתום שסייע באיתור הגשושית, ופעל כניסיון לבדוק את התנהגות הגז בחלל. אחרי 33.5 שעות טיסה חדלו אותות הרדיו מלונה 2, עדות לכך שפגעה בפני הירח. כחצי שעה לאחר מכן פגע בפני הירח גם חלק מהמשגר. המשימה אישרה את ההשערה שלירח אין שדה מגנטי ממשי ולא נמצאה עדות לחגורת קרינה סביבו.
ירון ניב
ביוגרפיה
ירון ניב נולד בתל אביב. נשוי לגליה.
בשנת 1976 סיים את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, במסגרת העתודה האקדמית. את הסטאז' עשה בבית החולים אסף הרופא. שירת בצה"ל בנח"ל ואחר כך בחיל המודיעין כרופא צבאי, והקים את מערך הרפואה ביחידה 8200.
לאחר סיום שירותו הצבאי התמחה ב ובשנת 1983 עבר לנהל את היחידה הגסטרואנטרולוגית בבית החולים רבקה זיו בצפת והיה רופא משפחה בקיבוץ כפר בלום. בתקופת עבודתו בגליל העליון בצע סקר לגילוי מוקדם של סרטן המעי הגס והיה בין הראשונים שבצעו סקר זה בישראל. בשנת 1990 התמנה למנהל המכון לגסטרואנטרולוגיה במרכז הרפואי סורוקה ולפרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 1994 עבר לנהל את המכון לגסטרואנטרולוגיה בבית החולים בילינסון ובהמשך הקים את המרחב לגסטרואנטרולוגיה (בילינסון, השרון ומרפאת קונקורד) ומונה לפרופסור מן המניין קליני בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. הדריך בשנותיו כמנהל מכון לגסטרואנטרולוגיה 25 מתמחים. בשנת 2012 הצטרף להנהלת המרכז הרפואי רבין כסגן מנהל והקים את המערך לאיכות.
ב-1 במרץ 2019 עבר לתפקיד סמנכ"ל בכיר לאיכות ובטיחות הטיפול במשרד הבריאות ומנהל התכנית הלאומית למדדי איכות.
עם פרוץ מגפת הקורונה הוביל צוות של הנשמת חולי קורונה שעסק בהמלצות לרכש מכונות הנשמה, אתיקה, הדרכה לטפול והנשמת חולי קורונה והערכה סטטיסטית. בהמשך מונה ליו"ר ועדת בקרה ואיכות שבדקה את איכות ובטיחות הטיפול בחולי קורונה בבתי החולים הכלליים, צוות ניהול סיכונים בקורונה וצוות בדיקה לסיבוכי חיסונים כנגד הקורונה.
פעילות מחקרית וקלינית
פרסם למעלה מ-400 מאמרים מדעיים בעיקר בנושאי גילוי מוקדם של סרטן המעי הגס, הפרשת מוצינים במערכת העיכול, מחלת כיב והליקובקטר פילורי. משמש כסוקר ברוב העיתונים המובילים בגסטרואנטרולוגיה ובאיכות. חבר באיגודים מדעיים באירופה ובארצות הברית. שותף להנחיות קליניות ומחקרים רב-מרכזיים כמו הנחיות מסטריכט (EHMSG). השתלם ב-UCSF ובביילור והיה פרופסור אורח ב-UCSD ובמדריד. חבר בשלוש מועצות לאומיות: גסטרואנטרולוגיה, כבד ותזונה; טראומה ורפואה דחופה; מחלות לב וכלי דם.
דגל הגאווה
אנשי להט"ב משתמשים כיום בדגל הקשת ופריטים רבים נוספים המעוצבים כדוגמתו כסמל חיצוני למאבק בהומופוביה, גאווה בזהותם ותמיכה בזכויות להט"ב בעולם. בנוסף לדגל הגאווה, ישנם סמלי להט"ב נוספים בהם משולש ורוד, למדא, לאבריס אשר היוו בעבר את חברי הקהילה.
מקור
בשנת 1974 פגש גילברט בייקר את הארווי מילק, מנהיג הומוסקסואל משפיע, שלימים קרא לבייקר שיעצב סמל גאווה רשמי לקהילה הגאה. דגלי הגאווה ההומוסקסואלים המקוריים התנוססו בציוני מצעד יום החירות הגאה בסן פרנסיסקו ב-25 ביוני 1978. לפני אותו אירוע, המשולש הוורוד שימש כסמל קהילת הלהט"ב, אף על פי שייצג פרק אפל בהיסטוריה של ההומוסקסואליות בעוד המשטר הנאצי השתמש במשולש הוורוד עבור זיהוי והתעללות בגברים שנחשבו כהומוסקסואלים במחנות הריכוז. במקום להסתמך על כלי הדיכוי הנאצי, הקהילה החלה לחפש סמל מעורר השראה חדש. כרונולוגיית דגל הגאווה: חבר קרוב של בייקר, יוצר הקולנוע העצמאי ארתור ג'יי ברסן ג'וניור, לחץ עליו ליצור סמל חדש עבור "שחר של תודעה וחופש הומוסקסואלים חדש". על פי פרופיל שפורסם בכתב העת Bay Bay Reporter בשנת 1985, בייקר "בחר במוטיב הקשת בענן בגלל הקשרה עם תנועת ההיפים של שנות השישים" אך ציין כי "השימוש בעיצוב התרחש כל הדרך חזרה למצרים העתיקה". ישנם הטוענים כי בייקר קיבל השראה משירה של ג'ודי גרלנד "Over the Rainbow" ליצירת הדגל בעוד כי גרלנד היוותה את האייקונים הראשונים של אנשי להט"ב בהיסטוריה. בנוסף, בייקר ככל הנראה הושפע מ-"דגל המרוצים" אשר כלל חמישה פסים אופקיים בצבעי אדום, לבן, חום, צהוב ושחור שהיה פופולרי בקרב תנועת השלום וההיפים העולמיים של שנות השישים. דגלי הקשת הראשונים שנוצרו היו על ידי ועדת הגאווה הצעירה אשר הופקה על ידי צוות שכלל את האמנית לין סגרבלום.
סגרבלום הייתה ידועה אז בשם הכינוי "פארי ארגייל קשת". לדבריה, היא יצרה את תהליך הצביעה המקורי לדגל. שלושים מתנדבים נוספים ציירו בעבודת יד ותפרו את שני הדגלים הראשונים איתם צעדו אנשי להט"ב במצעד הגאווה של סן פרנסיסקו ב-26 ביוני 1978. שני הדגלים המקוריים שנוצרו למצעד היו ידועים כאבודים במשך למעלה מ-40 שנה עד שנמצא מחדש שריד של אחד מתוכם בין רכושיו של בייקר באפריל 2021. לעיצוב הדגל המקורי היו כשמונה פסים, עם משמעות ספציפית המוקצית לכל אחד,  צבעי דגל הגאווה המקורי (1978),
1978-1979
ב-27 בנובמבר 1978 נרצח הארווי מילק, בהיותו חבר עיריית סן פרנסיסקו אשר הובילו למהומות ליל וייט. מילק היה ההומוסקסואל הגלוי הראשון שנבחר לכהן כחבר במועצת העיר ואחד מנבחרי הציבור הראשונים בארצות הברית שהיו אנשי להט"ב מחוץ לארון לו קדמו שתי נשים לסביות במישיגן ומסצ'וסטס. בעקבות רציחתו של מילק נוצר ביקוש גדול מאוד לדגל הקשת כהצגות סולידריות עם הקהילה הגאה האמריקאית ושימושו בהפגנות. בתגובה, חברת "Paramount Flag", יצרנית דגלים מקומית, החלה לייצר ולמכור גרסה של הדגל בת שבעה פסים: אדום, כתום, צהוב, ירוק, טורקיז, כחול וסגול שיוצרה מבדים בצבעים שהיו במלאי בעוד שצבע האינדיגו הוחלף בכחול והפס הוורוד הושמט לאחר שבד בצבעו לא היה זמין. במקביל, הגביר בייקר את הייצור לדגל שלו והשמיט אף הוא את הפס הוורוד. החברה, שבסיסה בסן פרנסיסקו החלה גם היא במכירת עודפי מלאי של דגלי הארגון "Rainbow Girls" מחנות הקמעונאות שלה בפינה הדרומית-מערבית של פולק ופוסט, שבה היה גילברט בייקר שכיר.
ב-1979 שונה שוב עיצוב הדגל. הפס המרכזי מהשבעה הוסתר על ידי עמוד התאורה כשהדגלים נתלו במאונך על העמודים ברחוב מרקט בסן פרנסיסקו. הפתרון הפשוט ביותר לבעיה היה שינוי של הדגל כך שיהיה בו מספר זוגי של צבעים, ולכן הושמט פס הטורקיז מהדגל. התוצאה הייתה הדגל בגרסתו הנוכחית ובה פסים באדום, כתום, צהוב, ירוק, כחול וסגול.
1980-2000
בשנת 1989, דגל הקשת הגיע לתשומת לב ארצית נוספת בארצות הברית לאחר שג'ון סטאוט תבע את בעל דירתו וזכה כאשר ניסו לאסור עליו להציג את הדגל ממרפסת הדירה שלו במערב הוליווד, קליפורניה.
בשנת 2000 שינתה אוניברסיטת הוואי במנואה את שמה של קבוצות הספורט שלה מ-"לוחמי הקשת" (Rainbow Warriors) ל-"לוחמים" (Warriors) ועיצבה מחדש את לוגו הקבוצה שלה כדי להשמיט ממנה אזכור לדגל. בתחילה, אמר מנהל האתלטיקה יו יושידה כי השינוי היה עבור הרחקת התוכנית הספורטיבית של בית הספר מהומוסקסואליות. כאשר המעשה החל לעורר ביקורת שליליות במדינה, אמר יושידה כי השינוי היה "אך ורק כדי למנוע בלבול במותג". לאחר מכן האוניברסיטה אפשרה לכל קבוצה לבחור את שמה, מה שהוביל לשמות "לוחמי קשת", "לוחמים", "קשתות" ו-"קשת וואהיין". החלטה זו התהפכה בפברואר 2013, כאשר המנהל האתלטי הנוכחי בן ג'יי אילץ את כל קבוצות האתלטיקה של הגברים לקבל את הכינוי "לוחמים" ואת כל קבוצות הנשים "לוחמי הקשת", ושוב במאי 2013 כאשר כל הקבוצות הורשו להיקרא שוב "לוחמי הקשת" ללא קשר למגדרם.
דגל הקשת חגג 25 שנים להיווסדו בשנת 2003. במהלך חגיגות הגאווה של הומואים ביוני אותה שנה, גילברט בייקר החזיר את דגל הקשת לגרסתו המקורית עם שמונה פסים ודגל באחרים לעשות זאת. מאוחר יותר הוא חשף את גרסתו האחרונה עם תשעה פסים לרגל יום השנה ה-39 לדגל הקשת הראשון. על פי דיווחים, בתגובה לבחירתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הידוע כמתנגד לזכויות להט"ב, הוסיף בייקר פס תשיעי בצבע לבנדר (מעל הפס הוורוד המקורי) עבור ייצוג גיוונה של הקהילה הגאה האמריקאית. עם זאת, אנשי להט"ב רבים המשיכו להשתמש בגרסה הידועה יותר של שישה הפסים.
2010-הווה
ביוני 2015 רכש המוזיאון לאמנות מודרנית את סמל דגל הקשת כחלק מאוסף העיצוב שלו.
ב-26 ביוני 2015, הבית הלבן הואר לראשונה בצבעי דגל הקשת עבור הנצחתה של התרת נישואים חד מיניים בכל 50 מדינות ארצות הברית, בעקבות החלטת בית המשפט העליון בפסק הדין של אוברגפל נגד הודג'ס.
לאחר שנחשבו אבודים במשך למעלה מ-40 שנה, נתגלה שריד של אחד משני הדגלים המקוריים שנוצרו למצעד הגאווה בסן פרנסיסקו 1978 בין רכושיו של גילברט בייקר באפריל 2021. לאחר מכן נתרם לחברת היסטוריית קהילת הלהט"ב, "GLBT Historical Society".
צבעי הקשת כסמל לגאווה בקרב אנשי להט"ב
צבעי דגל הקשת משמשים באופן שגרתי כהצגה של זהות להט"ב וסולידריות עם הקהילה הגאה. צבעי הקשת הפכו למוכרים כל כך כסמל לגאווה וזהות אנשי להט"ב שהם החליפו למעשה את רוב סמלי הלהט"ב האחרים לאורך ההיסטוריה, כולל האות היוונית למדא והמשולש הורוד. תכשיטי קשת נפוצים הם "שרשרת הגאווה" או "טבעות החופש", המורכבות משש טבעות, אחת מכל צבע, על שרשרת. גרסאות אחרות נעות בין מחזיקי מפתחות לנרות. במונטריאול, קנדה, הכניסה לתחנת המטרו "Beaudry", המהווה את הכפר ההומוסקסואלי של מונטריאול, נבנתה מחדש בשנת 1999 עם אלמנטים בצבעי הקשת של הדגל המשולבים בעיצובה.
גרסאות
נעשה שימוש בגרסאות מגוונת של דגל הקשת לאורך השנים. חלק מהנפוצות יותר כללו את האות היוונית למדא בלבן באמצע הדגל ומשולש ורוד או משולש שחור בפינה השמאלית העליונה לצד הוספת צבעים אחרים, כגון פס שחור המסמל את חברי הקהילה שאבדו למחלת האיידס. צבעי הקשת של הדגל שימשו לעיתים קרובות גם בשינויים הומוסקסואליים בדגלים לאומיים ואזורים. בשנים הראשונות של מגפת האיידס שנות ה-80, פעילים עיצבו דגל "ניצחון על איידס", המורכב מדגל הקשת הסטנדרטי של שישה פסים עם פס שחור על החלק התחתון. לאונרד מטלוביץ', הגוסס בעצמו ממחלה הקשורה לאיידס, הציע שעם גילוי תרופה לאיידס יוסרו הפסים השחורים מהדגלים.
קהילות להט"ב במדינות שונות אימצו את דגל הקשת כדגל מדינתם. דגל הגאווה הדרום אפריקאי אשר כלל הכלאה של דגל הקשת והדגל הלאומי של דרום אפריקה הושק בקייפטאון בשנת 2010. מעצב הדגל יוג'ין ברוקמן הצהיר באומרו כי "אני באמת מאמין שאנחנו, קהילת הלהט"ב, הכנסנו את הסינוור לקשת והאומה. הדגל הזה הוא הסמל בדיוק עבור זה".
במרץ 2017 יצר גילברט בייקר גרסה של תשעה פסים לדגלו המקורי משנת 1977, עם פסי לבנדר, ורוד, טורקיז ואינדיגו יחד עם אדום, כתום, צהוב, ירוק וסגול בעוד לדברי בייקר, פס הלבנדר סימל גיוון.
ביוני 2017 אימצה העיר פילדלפיה גרסה חדשה של הדגל שתוכנן על ידי חברת השיווק "Tierney" המוסיפה פסים שחורים וחומים לראש הדגל הסטנדרטי של שישה צבעים, עבור הדגשת תשומת לב לנושאים של אנשים צבעוניים בתוך הקהילה.
ב-12 בפברואר 2018, במהלך קרנבל הרחוב של סאו פאולו, השתתפו אלפי אנשים במצעד "Love Fest," שחגג את השונות האנושית, המיניות והשוויון. במהלכו, נחשפה גרסה של הדגל, שיצר סטיבן רומאן, מייסד הפסטיבל, שהציג לדגל שמונה הפסים המקורי פס לבן באמצע, המייצג את כל הצבעים: גיוון אנושי מבחינת דת, מגדר, נטיות מיניות, אתניות ושלום ואיחוד בין כלל האוכלוסייה.
ביוני 2018 פרסם המעצב דניאל קוואסר עיצוב מחדש המשלב אלמנטים הן מדגל פילדלפיה והן מדגל הטרנסג'נריות עבור הבאת התמקדות בהכלה ובהתקדמות בתוך הקהילה. עיצוב הדגל הפך מיד לוויראלי ברחבי העולם מה שגרם לסיקור עולמי בכלי חדשות. תוך שמירה על עיצוב דגל הקשת הנפוץ של שישה פסים כבסיס, וריאציית התקדמות חברתית מוסיפה שברון לאורכו הכוללת פסים בצבע שחור, חום, תכלת, ורוד ולבן עבור הבאת הקהילות (אנשי צבע שוליים, טרנסג'נדרים, אנשים החיים עם מחלות ה-HIV/איידס והקורבנות אשר איבדו את חייהם במאבק עם המחלה) לדברי קוואסאר, בחזית, "החץ מצביע ימינה כדי להציג תנועה קדימה, בעודו לאורך הקצה השמאלי המראה כי עדיין יש לאן להתקדם".
בשנת 2021, ולנטינו וצ'צ'טי, חבר ארגון הצדקה ללא מטרת הרווח, "Intersex Equality Rights UK" עיצב מחדש את גרסת דגל הגאווה המתקדם של דניאל קוואסאר משנת 2018 כך שיכלול בתוכנו את אנשי אינטרסקס. עיצוב זה הוסיף משולש צהוב ובו עיגול סגול בתוכנו. "Intersex Equality Rights UK" פרסם את הדגל החדש בחשבונתיו באינסטגרם וטוויטר.
דגלים באורך קילומטר
לרגל יום השנה ה-25 למהומות סטונוול בשנת 1994, הוזמן יוצר הדגל בייקר על ידי ארגון הצדקה האחיות להתפנקות תמידית (SPI) (Sisters of Perpetual Indulgence) ליצור את דגל הקשת הגדול בעולם. הדגל באורך קילומטר, שכונה "הרם את הקשת", לקח חודשים של תכנון וצוותי מתנדבים לתאם כל היבט. הדגל השתמש בששת הצבעים הבסיסיים ונמדד ברוחב 30 רגל (9.1 מ'). לאחר הצעדה ניתנו קטעי דגל ברוחב (0.30 מ') לנותני חסות בודדים לאחר סיום האירוע. חלקים גדולים נוספים מהדגל נשלחו עם פעילים ושימשו אותם במצעדי גאווה ובצעדות למען זכויות להט"ב ברחבי העולם. ספר השיאים של גינס אישר אותו כדגל הגדול בעולם. קטע אחד גדול נלקח מאוחר יותר למצעד הגאווה בשאנגחאי, סין, המכונה "Shanghai Pride" בשנת 2014 על ידי צוות של הארגון אשר תועד בסרט Stilettos for Shanghai.
בשנת 2003 הוזמן בייקר שוב לייצר דגל ענק לציון 25 שנה לדגל עצמו. הפרויקט, שכונה "25 Rainbow Sea to Sea", הכיל שוב את עבודתו של בייקר עם צוותי מתנדבים, אך דגל זה השתמש בשמונת הצבעים המקוריים ונמדד באורך של קילומטר וחצי על פני קי וסט, פלורידה, מהאוקיינוס האטלנטי ועד מפרץ מקסיקו. הדגל שוב נחלק לאחר מכן וקטעים מתוכנו נשלחו ליותר מ-100 ערים ברחבי העולם.
דגלים רחבים נוספים
דגל הקשת הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי הוא פס בעל שישה פסים שהונף לראשונה לציון מצעד הגאווה ה שרביעיל מפרץ נלסון מנדלה (NMB) בשנת 2014 הנערך בעיר מחוז מזרח דרום אפריקה, פורט אליזבת. גודלו נמדד כ-12 על 8 מטרים, והונף על עמוד הדגל הגבוה ביותר במדינה, שגובהו 60 מטרים, הנמצא בשמורת דונקין, ברובע העסקים המרכזי של פורט אליזבת. ציון הדגל המיוצר היווה סמל של בני נוער להט"בים להרגיש רשאים גם אם אינם חווים יכולת פנימית, לצאת מהארון. על ההחלטה להניף את הדגל, אמר דובר העירייה, "אירוע "NMB" מוסיף רשמית את קולו לפסיקה, ראשית, להכיר בקהילת הלהט"ב, ובעיקר, לשמור על זכויותיה". דובר העירייה ידועה כמי שמשתתף באופן קבוע באירועי "NMB" כמו גם ב-21 במרץ, המוגדר כיום זכויות האדם בדרום אפריקה, והיום הבינלאומי למניעת אפליה גזעית, אשר שניהם מנציחים את טבח שארפוויל ב-1960.
ב-1 ביוני 2018 הונף במהלך ציון מצעד הגאווה בוונציה, קליפורניה, דגל הגאווה המעופף הגדול בעולם לכבוד השקת אירועי, "United We Pride" בגודל 131 מ"ר. לאחר הופעת הבכורה שלו, הוטס בסוף החודש לסן פרנסיסקו לרגל "SF Pride" ולמלאות 40 שנה לאימוץ דגל הקשת. לאחר מכן נשלח הדגל לציון "United We Pride" בפריז, לונדון, ברלין, ונקובר, סידני, מיאמי וטוקיו, והסתיים בציון אירועי הגאווה העולמיים של "WorldPride" בניו יורק בשנת 2019 לציון 50 שנה מאז מהומות סטונוול.
ביוני 2019, לצד ציון יום השנה ה-50 של מהומות סטונוול, מדרגות בפארק ארבע החירויות על שם רוזוולט הפכו לדגל הגאווה רחב העולות לגובה של 3.7 מ' על 30.5 מ' אשר עוצבו בין התאריכים 14–30 ביוני. ביוני 2021 נפרס דגל הגאווה הגדול במזרח התיכון בכניסה לעיר הדרומית באר שבע, ישראל, באורך של כ-30 מטרים.
הערות שוליים
平和の旗
אברהם גוטלוב ורנר
אברהם גוטלוב ורנר (בגרמנית: Abraham Gottlob Werner; 25 בספטמבר 1749 – 30 ביוני 1817) היה גאולוג גרמני שפיתח תאוריה על השיכוב של קרום כדור הארץ, וטבע את המונח נפטוניזם.
תולדות חייו
ורנר נולד בעיר והראו (Wehrau) בשלזיה הפרוסית (כיום אושטניצה שבשטח פולין). משפחתו הייתה מעורבת בתעשיית המכרות במשך שנים ארוכות. אביו, אברהם דוויד ורנר, היה מנהל עבודה בבית יציקה בווהראו. ורנר למד את תורת המכרות בפרייברג (1771-1769), ואחר כך משפטים ומדעים בלייפציג (1775-1771). לאחר לימודיו, בשנת 1775, התמנה ורנר כמפקח ומורה לכרייה ומינרלוגיה באוניברסיטת פרייברג לכרייה ולטכנולוגיה (Technische Universität Bergakademie Freiberg) – האוניברסיטה הוותיקה בעולם לכרייה, מוסד קטן אך רב השפעה. בהיותו בלייפציג החל להתעניין בזיהוי שיטתי וסיווג של מינרלים, ובתוך שנה (1774) פרסם את ספר הלימוד המודרני הראשון במינרלוגיה תיאורית, "על המאפיינים החיצוניים של מינרלים" (Von den äusserlichen Kennzeichen der Fossilien). במהלך הקריירה שלו פרסם ורנר מעט מאוד, אך שמעו כמורה הלך לפניו ברחבי אירופה, והוא משך אליו תלמידים רבים שהפכו לממשיכי דרכו והפיצו את פרשנותו בארצות מוצאם. כך למשל, אלכסנדר פון הומבולדט, פרידריך מוס, רוברט ג'יימסון שהפך לפרופסור באדינבורו, ואנדרס מנואל דל ריו שגילה את הוונדיום. סגנון הרצאתו היה סוקראטי, והוא פיתח הבנה להשלכות הרחבות ויחסי הגומלין של הגאולוגיה בקרב תלמידיו, שהיו קהל נלהב וקשוב.
לרוע המזל, סבל ורנר מבריאות לקויה במשך כל חייו וניהל אורח חיים של קיום שקט בפרייברג וסביבתה. בצעירותו היה אספן נלהב של מינרלים, אך הוא נטש תחום זה לחלוטין מאוחר יותר בחייו. אין שום ראיות לכך שהוא יצא אי פעם במהלך חייו הבוגרים מגבולות סקסוניה. הוא נפטר בדרזדן מסיבוכים שנגרמו, על פי המסופר, מחרדות לגורלה של מולדתו סקסוניה במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
התאוריה של ורנר
ורנר השתמש בעקרון הסופרפוזיציה לסיווג, בדומה ליוהאן גוטלוב להמאן, והאמין שכדור הארץ ניתן לחלוקה לחמש תצורות:
המושג הבסיסי של הגאולוגיה הוורנריאנית היה האוקיינוס חובק הכל, שנסוג לאט עד למקומו הנוכחי תוך כדי השקעה של כל סוגי הסלעים והמינרלים בקרום כדור הארץ. הדגש על אוקיינוס אוניברסלי זה הוא מקורו של הכינוי "נפטוניזם" למושג, שהפך גם לשם נרדף לכל תורתו של ורנר, על אף שהשקפה זו במקורה היא של ז'אן אטיין גטאר (Jean-Etienne Guettard) הצרפתי. רעיון האוקיינוס האוניברסלי גרר ישירות את הרעיון של תצורות אוניברסליות, שוורנר האמין שניתן להכירן על בסיס הליתולוגיה והסופרפוזיציה. הוא טבע את המונח "גאוגנוסיה" (הכרת האדמה) להגדרת המדע המבוסס על הכרת הסדר, המיקום והיחסים של השכבות היוצרות את האדמה. ורנר האמין שהגאוגנוסיה ייצגה עובדות, לא תאוריה, אולם לרעיונותיו אלה קמה התנגדות שכתוצאה ממנה הפכו הגאוגנוסיה והנפטוניזם לדוֹגמה, ובכך פסקו מלתרום להבנה נוספת של ההיסטוריה של כדור הארץ.
תלמידו לשעבר של ורנר, רוברט ג'יימסון, שהתמנה מאוחר יותר לפרופסור רגיוס ("מלכותי" - שמשרתו מאושרת על ידי המונרך) באוניברסיטת אדינבורו, יסד בשנת 1808 את האגודה הוורנריאנית להיסטוריה של הטבע (Wernernian Natural History Society) לכבודו של ורנר. האגודה, על אף שהתווכחה עם היבטים רבים של ההיסטוריה של הטבע שלו, הייתה מבצר של ההשקפה הוורנריאנית על כדור הארץ.
ביקורת התאוריה
מוקד עיקרי של הנפטוניזם, שגרר ויכוח כמעט מיידי, היה מקור הבזלות. בזלות, בפרט אלה שנוצרו כסילים, היו מובחנות מזרמי לבה על פני השטח, ושני הסוגים לא זוהו כאותו סוג סלע על ידי ורנר ותלמידיו. לבה והרי געש - שמקורם הוודאי הוא סלע יסוד - נתפסו כתופעות צעירות, בלתי קשורות לאוקיינוס האוניברסלי שיצר את שכבות האדמה. ורנר האמין שהתפרצויות געשיות מתרחשות רק בקרבת שכבות פחם, וכי הבעירה התיכה את הבזלת שמעליהן, ויצרה בזלת ולבה בשכבות נמוכות. בזלת בשכבות גבוהות יותר הוכיחה לוורנר שהן היו משקעים כימיים של האוקיינוס.
סלע מחלוקת נוסף היה סביב בעיות נפח הקשורות לאוקיינוס האוניברסלי. איך אפשר להסביר את כיסוי כל פני כדור הארץ באוקיינוס, שאחר כך נפחו מתכווץ בעוד הרים מגיחים, ושכבות שניוניות ושלישוניות נוצרות? תנועת נפחי מים גדולים לתוך פנים כדור הארץ הוצעה עוד לפני דורות רבים על ידי סטראבון, אך ורנר לא קיבל אותה משום שנבעה מהשערה מסופקת. למרות זאת, כפי שנראה מהשקפתו על בזלת, הוא לא האמין שפנים כדור הארץ היה מותך. ורנר התחמק מן הבעיה, וסבר כנראה שחלק מן המים אבדו בחלל על ידי גוף שמיימי שחלף בשמים, אבל פרשנות זו העלתה שאלה אחרת – איך להסביר את חזרת המים, שהופיעו בסלעים השניוניים?
חוקר הטבע הסקוטי ג'יימס האטון יצא בשנת 1785 נגד הנפטוניזם של ורנר עם תאוריה משלו שכונתה פלוטוניזם על שם פלוטו - אל השאול במיתולוגיה הרומית. אותה הציג במאמר "התאוריה של הארץ" (Theory of the Earth), אותו הגיש ל"אגודה המלכותית של אדינבורו" בשנת 1788. ההנחה שנמצאה ביסוד השקפתו כי התהליכים המעצבים את פני כדור הארץ הם איטיים ואחידים (אוניפורמיים) הובילה אותו לנסח את עקרון האחידות. לפי האטון, הרים נוצרו באיטיות על ידי התכה איטית של חומר במעמקי האדמה, נשחקו והורבדו כסלעי משקע במעמקי הים וסלעים אלה התרוממו והפכו לאדמה יבשה. תהליך זה, לדבריו, נמשך כל העת ואורך זמן רב ביותר. לכן, כך האמין, כדור הארץ הוא עתיק מאוד, ובוודאי שאינו בן 6,000 שנה כפי שטוען התנ"ך. ה"פלוטוניסטים" – חסידיו של האטון – האמינו כי סלעים נוצרים בתהליכים וולקניים מהשקעה של לבה הפורצת מהרי געש.
מורשת
ורנר היה ללא ספק הגאולוג רב ההשפעה ביותר בחלקה הראשון של המהפכה התעשייתית. יכולותיו היוצאות מן הכלל כמרצה משכו אליו תלמידים רבים מכל רחבי אירופה. אלה חזרו למולדותיהם, ויישמו את מושגיו ואת תורתו. יישומים אלה הפכו מיד למקור לוויכוחים, בפרט בשאלת מקור הבזלת, והם מכונים בדרך כלל "הוויכוח הפלוטוניסטי–נפטוניסטי". ויכוח זה היה מוקד הפעילות של המחקר הגאולוגי בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19.
סוג של סקפוליט נקרא ורנריט (Wernerite) על שמו, ומייחסים לו גם את טביעת המונח "גאוגנוסיה".
דוש
קָרִיאֵל גַרדוֹש (15 באפריל 1921 – 28 בפברואר 2000), שנודע בכינויו האמנותי דוֹש, היה קריקטוריסט ומאייר ישראלי יליד הונגריה. יוצר הדמות "שְׂרוּלִיק", האנשה של מדינת ישראל כנער.
ביוגרפיה
נולד בשם קארוי (קרל) גולדברגר בבודפשט לאלכסנדר גולדברגר ולמרגרט לבית שנירמאכר, במשפחה יהודית מתבוללת. אמו נפטרה בלידתו. שם המשפחה שונה בהמשך לשם ההונגרי גרדוש. הוא סיים את בית הספר התיכון בבודפשט והחל בלימודים אקדמיים באוניברסיטת סגד. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח לעבודת כפייה. בשנת 1944 נשלח לעבוד במכרה הנחושת בבור, בשטח הכבוש בסרביה. בשובו לבודפשט בתחילת 1945 נודע לו שהוריו ומרבית בני משפחתו נספו בשואה. הוא שב לעיר סגד, שם החל בלימודי צרפתית וספרות השוואתית באוניברסיטה ובמקביל עבד כעיתונאי. במהלך לימודיו הכיר את סוזן (שושנה) רומן, ילידת טרנסילבניה, והשניים נישאו. בתחילת 1946 עזבו השניים את הונגריה ועברו דרך מחנה עקורים בגרמניה לפריז, שם נרשם קרל ללימודי ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת סורבון. בהיותם בפריז הצטרפו בני הזוג למחתרת הלח"י ועברו קורסים לשימוש בנשק ובשיטות חבלה. פריז הייתה אז המרכז הגדול ביותר של פעילות לח"י באירופה. השניים עסקו בהסברה, בפעילות מבצעית-מדינית ובגיוס משאבים. בנוסף, שלח משם קרל, לבקשת מרכז הלח"י, קריקטורות עבור ביטאונה "המעש", חתומות בשם העט "שיר". שושנה (שכינויה היה "ליליאן") שימשה גם כקשרית לד"ר יעקב ירדאור, נציג האגף המדיני של לח"י.
במרץ 1948 עלו השניים לארץ ישראל באמצעות אשרות מעבר לארגנטינה דרך פלשתינה, וקרל עִברת את שמו הפרטי לקריאל. בתחילה התגוררו אצל פעיל האצ"ל יעקב מרידור ומאוחר יותר סידר להם הלח"י דירת שני חדרים, שאותה חלקו עם משפחה נוספת. עקב חוסר שליטתו בשפה העברית בחר להשתלב בעיתונות העברית כקריקטוריסט, תחילה ב״המעש״ ולאחר מכן ביומון לח״י מברק (עיתון). בנוסף, בחודשים הסוערים של מלחמת העצמאות, יצר טורים מאוירים מהווי התקופה.
ב־17 בספטמבר 1948 התנקשו אנשי לח״י בחייו של המתווך מטעם האו״ם, הרוזן ברנדוט. עקב כך נסגר עיתון ״מברק״ על ידי הממשלה, ורבים מחברי לח״י, ביניהם דוש, נכלאו במשטרת יפו ולאחר מכן בכלא עכו. בשנת 1949 חזר ״המעש״ להופיע כעיתון מפלגת ״הלוחמים״ שהוקמה על ידי יוצאי לח״י, ו״שיר״ המשיך לפרסם בו קריקטורות ואיורים.
דוש צייר את סמל הלח"י על קירות בית המעצר ביפו (ליד השעון המפורסם).
לאחר שחרורו שימש כעורכו הגרפי של השבועון "העולם הזה" ופרסם בו קריקטורות ורצועת קומיקס שבועית בשם "רותי". ב־1953 נפצע, כאשר פצצה הושלכה אל מערכת השבועון. באותה שנה הצטרף למערכת "מעריב", ובמשך שנים רבות פרסם בעיתון קריקטורה פוליטית יומית. בהדרגה החל לעסוק גם בכתיבה של מאמרים, סיפורים ומערכונים. במקביל פרסם גם בעיתון הישראלי בשפה ההונגרית "אוי קלט" (Új Kelet). בשנת 1956 אייר דוש לראשונה את הדמות "ישראליק", שזכתה לפופולריות רבה (מאוחר יותר נכתב השם: "שׂרוּליק").
ב-1969 אייר את סרטו של מיכה שגריר, "המלחמה לאחר המלחמה".
דוש ושלושת עמיתיו ל"מעריב": יוסף לפיד, אפרים קישון ויעקב פרקש ("זאב"), כונו בחיבה "המאפיה ההונגרית".
ב־1981–1983 כיהן כנספח תרבות בשגרירות ישראל בלונדון.
ב־1983–1984 אייר את ספרי "100 סיפורים ראשונים" בהוצאת כנרת. כמו כן אייר את ספרי "100 שירים ראשונים" של ההוצאה.
זכה בפרס הרצל ופרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
דוש היה נשוי פעמיים. משושנה נולדו לו בן ובת. בתם, דניאלה גרדוש־סנטו, כיהנה בעבר כמנהלת מחלקת הילדים והנוער של הערוץ הראשון. מאוחר יותר התגרשו השניים, ובשנת 1964 נישא לשחקנית טובה פרדו, שהייתה שותפתו לחיים עד מותו. דוש נפטר ב־28 בפברואר 2000 והוא בן 79. נקבר בבית העלמין ירקון.
הנצחה
בשנת 2003 נקרא של שמו רחוב בתל אביב. החל משנת 2002 מוענק אחת לשנתיים, עם פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה, גם פרס דוש לקריקטורה מטעם עיריית תל אביב–יפו.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
עמדותיו הפוליטיות
כקריקטוריסט פוליטי בעיתון יומי, נדרש דוש להביע את עמדתו הפוליטית בכל קריקטורה שפרסם. כחבר מחתרת הלח"י לשעבר, הוא אהד את המתנחלים ואת ההתנחלויות והתנגד לשמאל. אחת הקריקטורות המפורסמות שלו היא "החלוצים", שבה חלוץ מראשית המאה העשרים מושיט יד לחלוץ מחומה ומגדל שמושיט ידו לחלוץ הבא וכן הלאה. בסוף השורה ניצב המתנחל, אך יד אוחזת במספריים שעליה כתוב "השמאל הקיצוני" מנסה לחתוך אותו מהתמונה.
דוש אמר ש"מדינת ישראל קמה כדי לרפא את העם מהמחלה היהודית של ביקורת עצמית כרונית, אך השמאלנים הישראלים סירבו להירפא".
לטענתו, הסיבה שהקריקטוריסט "זאב" זכה בפרס ישראל ולא חלקו אותו יחדיו, נבעה מהתיוג שלו כ"ימין" וכ"ימין קיצוני" על אף שמבחינתו היה פשוט ציוני.
שמואל דיין
שמואל דיין (8 באוגוסט 1891 – 11 באוגוסט 1968) היה מפעילי היישוב, איש ההתיישבות העובדת וחבר הכנסת.
ביוגרפיה
נולד בעיר ז'אשקוב בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום ז'אשקיב (Жашков) במרכז אוקראינה, צפונית לאומן) לרב אברהם הלוי דיין ולחיה לבית קיטאיגורודסקי. כבר בגיל צעיר הצטרף לתנועה הציונית, ועלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה ב-1908. סבו, פינחס הלוי דיין, שעברת את שם משפחתם ל"דיין" - היה חסיד סקווירא.
משנת 1908 ועד 1911 עבד כחקלאי בפתח תקווה, ברחובות, ביבנה ובחוות כנרת. משנת 1911 הוא היה פעיל במפלגת הפועל הצעיר. ב-1911 הצטרף לקבוצת דגניה א' (שהוקמה ב-1910). בדגניה א' נשא את אשתו דבורה (1891–1956), בתו של יחיאל זאב זטולובסקי, שעלתה ארצה שנה קודם לכן מאוקראינה. שם גם נולד בנו משה. ב-1920 (חנוכה תרפ"א) היה ציר בוועידת היסוד של ההסתדרות. שמואל דיין ואשתו היו חברי דגניה עד 1921. יחד עם אשתו, דיין היה ממייסדי נהלל, מושב העובדים הראשון בארץ, שהוקם בשנת 1921.
יצא בשליחויות היישוב היהודי לפולין ולארצות הברית, והיה מראשי תנועת המושבים.
בשנת 1949 נבחר לכנסת הראשונה מטעם מפא"י, וכיהן כחבר הכנסת בכנסות הראשונה, השנייה והשלישית. בכנסת השלישית כיהן כסגן יושב ראש הכנסת. כיהן כחבר הכנסת עד שנת 1959, ולא הצליח להיבחר לכנסת הרביעית.
שמואל דיין הוא אביהם של משה, זוהר (זוריק) דיין ואביבה גפן. סבם של יעל, אודי, אסי, ועוזי דיין, ושל יהונתן גפן. בין ניניו ליאור דיין, אביב ושירה גפן. כלתו, רות דיין, היא אחותה של ראומה ויצמן, אלמנת נשיא המדינה השביעי עזר ויצמן.
נקבר בבית הקברות של נהלל. בהלווייתו נכחו אלפים.
תנור רם
קיימים כבשנים אחרים אשר בהם, בניגוד לתנור רם, זרימת האוויר אל תוך הכבשן נעשית באופן טבעי, בעת שהגזים החמים יוצרים מפתח הארובה. אף שקיימים כבשנים נוספים הפועלים על עקרון דומה לזה של תנור רם, המונח תנור רם שמור בדרך כלל למתקנים המשמשים להתכת עפרת ברזל לצורך הפקת ברזל גולמי, שהוא המרכיב העיקרי בייצור ברזל יצוק ופלדה.
היסטוריה
בשוודיה, שווייץ וגרמניה נתגלו תנורים רמים מהמאות ה13 עד ה15. התפשטות התנורים הרמים המודרניים המוקדמים באירופה התחילה בדרום בלגיה באזור ולוניה ומשם לאזורים אחרים באירופה. תנור רם ראשון באנגליה הוקם ב-1491. הדלק שבו השתמשו בתנורים אלה היה בדרך כלל פחם.
החל מתחילת המאה ה-18 החל שימוש בקוק כדלק לתנורים רמים, דבר שהגביר את יעילות התנור. את השימוש בקוק כדלק לתנור רם החל אברהם דרבי, במחוז שרופשייר באנגליה. היתרון הראשוני בשימוש בקוק היה עלותו הנמוכה יחסית לשימוש בפחם עץ, כיוון שניתן היה לייצרו עם כוח אדם מצומצם יותר והתייתר הצורך לשנע עץ למרחקים גדולים. משקלו הסגולי של קוק אף גבוה מזה של פחם עץ, דבר המאפשר שימוש בכבשן גדול יותר עבור אותה כמות דלק. חסרונו העיקרי של הקוק הוא בתכולת מזהמים גבוהה מזו של פחם עץ, הבולט שבהם גופרית. בתחילת השימוש בקוק, הברזל הגולמי, שימשה בעיקר לייצור ברזל יצוק, בבתי יציקה. אולם ככל שגדל פער המחיר בין ברזל גולמי שיוצר בעזרת קוק לבין ברזל גולמי שיוצר עם פחם עץ, גבר השימוש בתוצרת תנורים רמים המונעים בקוק אף בתעשיית הפלדה.
החל מתחילת המאה ה-19 החל חימום מקדים של הגזים שהוחדרו לתנור, דבר שהביא להעלאה נוספת ביעילותו. הזרמת אוויר מחומם אל תוך התנור הרם הייתה אחת ההתפתחויות הטכנולוגיות החשובות בתקופת המהפכה התעשייתית. פטנט על הזרמת אוויר חם לתוך תנור רם נרשם באנגליה בשנת 1828 על ידי ג'יימס בימונט נילסון מסקוטלנד. בתוך שנים ספורות התפתחות טכנולוגית זו הביאה לירידה של שליש בכמות הקוק הדרוש בתהליך ייצור ברזל גולמי ובירידה של שני שלישים כמות פחם העץ הדרוש למטרה זו. החום שנוצר בתהליך הייצור שימש לחימום האוויר שהוחדר לתנור.