cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברוקלין
המהפכה האמריקאית
ב-27 באוגוסט 1776 נערך קרב לונג איילנד - אחד הקרבות הראשונים במהפכה האמריקנית. בעקבות ניצחון הבריטים בקרב זה נסוגו הכוחות האמריקנים, ונמל ניו יורק נשאר בשליטה בריטית. רק בעקבות הסכם פריז הפכה ניו יורק ממושבה בריטית למדינה ממדינות ארצות הברית.
המאה ה-19
במחצית הראשונה של המאה ה-19 התפתחו האזורים האורבניים לאורך חופי מחוז קינגס, אל מול חופי מנהטן שהחלו להיבנות באותה עת. בשנת 1816 הפך הכפר של ברוקלין לעיר בשם זה, הממוקמת אל מול מנהטן התחתונה. בשנת 1827 נוסד הכפר ויליאמסבורג, שהפך לעיר בשנת 1840 ואוחד עם ברוקלין ב-1854. העיר ברוקלין הפכה העיר השלישית בגודל אוכלוסייתה בארצות הברית במאה ה-19. בסוף המאה ה-19 גדלה ברוקלין והתאחדה עם העיר ניו לוטס (ב-1886), עם פלטבוש, גרייבסנד וניו אוטרכט ב-1894 ועם העיר פלטלנדס ב-1896, ובכך כיסתה העיר את כל שטח מחוז קינגס. בשנת 1898 הפכה ברוקלין לאחד מחמשת רובעי העיר ניו יורק. מחוז קינגס נותר אחד ממחוזות מדינת ניו יורק.
שכונות ברוקלין
חלק משכונותיה של ברוקלין הן שרידים לערים ההיסטוריות שעמדו במקום ואוחדו עם העיר ברוקלין. כיום תושבי השכונות שומרים על ציביון אתני של קהילותיהם. כך למשל שכונת בורו פארק מיושבת על ידי יהודים אורתודוקסים, שכונת בדפורד על ידי שחורים, שכונת בנסונהרסט, על ידי יוצאי איטליה ושכונת סנסט פארק על ידי סינים.
השכונות האתניות של ברוקלין התפתחו במחצית הראשונה של המאה ה-20, כאשר צאצאי המהגרים שהתגוררו בשכונות העוני של מנהטן שיפרו את רמת חייהם ועברו לברוקלין.
ממשל
מאז איחודה של ברוקלין עם העיר ניו יורק בשנת 1898, עיריית ניו יורק אחראית לנושאי החינוך, השיטור והלוחמה בפשע, הספריות, ביטחון הציבור, שירותי הנופש והפנאי, שירותי התברואה, שירותי הספקת המים ושירותי הרווחה ברובע.
בשנת 1898 נוצר התפקיד של נשיא הרובע על מנת לשמר חלק מהסמכויות של השלטון המקומי ברבעים השונים. לכל אחד מנשיאי רובעי ניו יורק היה קול אחד בוועדת התקציבים של עיריית ניו יורק. בשנת 1989 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי מצב זה מפר את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית שכן לנשיא רובע ברוקלין (הרובע רב התושבים בניו יורק) אותו משקל בהחלטות כמו לנשיא רובע סטטן איילנד (הרובע עם מספר התושבים הנמוך ביותר). בעקבות החלטה זו, ניתנו סמכויות רבות יותר לנשיא הרובע בסוכנויות שונות של עיריית ניו יורק.
ב-100 השנים האחרונות נבחרו נשיא רובע מטעם המפלגה הדמוקרטית בלבד.
בשנת 2001 נבחר לתפקיד מרטי מקרוויץ, שנבחר בשנים 2001, 2005 ו-2009.
בשנת 2013 נבחר לתפקיד אריק אדמס, שנבחר שוב ב-2017. ב-2021 התמודד ונבחר לראשות עיריית ניו יורק.
בשנת 2021 נבחר לתפקיד אנטוניו ריינוסו.
נכון לשנת 2017, 89% מהמצביעים הרשומים ברובע ברוקלין הם תומכי המפלגה הדמוקרטית, ובמשך 60 השנים האחרונות מועמדי המפלגה הדמוקרטית לתפקיד נשיא ארצות הברית זכו לרוב ברובע. ברובע מצויים חמישה אזורי בחירה לקונגרס ארצות הברית.
ברובע ברוקלין, כמו ביתר רובעי ניו יורק, ישנו תובע מחוזי העומד בראש מערכת התביעה של הרובע. התובע נבחר על ידי תושבי הרובע בבחירות ישירות. מהשנים 1989-2013 כיהן בתפקיד מועמד המפלגה הדמוקרטית צ'ארלס ג'י היינס. ב-2013 נבחר לתפקיד קייט תומפסון וכיהן בתפקיד בין השנים 2014 ועד מותו ב-2016.
לאחר מותו של תומפסון מינה מושל ניו יורק, אנדרו קואומו את אריק גונזלס, יועצו הבכיר של תומפסון, לתפקיד התובע בפועל עד סוף תקופת הכהונה. בבחירות 2017 נבחר גונזלס לכהונה מלאה לתפקיד מבלי שהוצב נגדו מועמד מטעם המפלגה הרפובלקנית. הוא הלטיני הראשון המכהן בתפקיד.
כלכלה
באזור דאונטאון ברוקלין נמצא אזור העסקים השלישי בגודלו בעיר ניו יורק. 44% מתושבי הרובע העובדים (410,000 עובדים) מועסקים בתחומי הרובע. היתרה - יותר ממחצית העובדים, מועסקים מחוץ לתחומי הרובע - בעיקר ברובע מנהטן.
בעבר מרבית העוסקים ברובע התפרנסו בתחומי התעשייה. מאז שנת 1975 חל גידול בתחום השירותים על חשבון התעשייה, וזאת בשל מגמת מעבר עסקים פיננסיים ממנהטן לרובע ברוקלין שהחלה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
נכון לשנת 2004 215,000 מתושבי הרובע עסקו בתחום השירותים לעומת 27,500 בתחום התעשייה (בעיקר תעשיית הרהיטים, ייצור המזון וההלבשה).
חברת התרופות פייזר שנוסדה בברוקלין הפעילה ברובע מפעל ייצור, שהעסיק בשיאו אלפי עובדים ושנסגר בשנת 2008.
מספנות
בשנת 1801 הוקמו ברובע המספנות הראשונות. מספנות אלה יצרו ספינות עבור צי ארצות הברית, ובהם הספינות המונטור שהשתתפה במלחמת האזרחים, המיין שטובעה לחוף הוואנה, אירוע שהביא לפתיחת מלחמת ארצות הברית–ספרד, והמיזורי, עליה נחתם הסכם הכניעה של יפן בתום מלחמת העולם השנייה. בתקופת מלחמת העולם השנייה העסיקו מספנות צי ארצות הברית שהיו ממוקמות ברובע, למעלה מ-70,000 עובדים. מספנות אלה היו המעסיק הגדול ביותר ברובע.
כיום משמש אזור המספנות כאזור נופש והסעדה, ופועלות בו 230 חברות המעסיקים כ-4,000 עובדים, בעיקר חברות עיצוב רבות וכן אמנים רבים.
מרבית עובדי הרובע מועסקים בעסקים קטנים. נכון לשנת 2000, 91% מ-38,704 העסקים הפועלים ברובע, העסיקו פחות מ-20 עובדים.
נכון לחודש מרץ 2006, שיעור האבטלה ברובע עמד על 5.9%.
אוכלוסין
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2022 מתגוררים ברובע 2,736,073 תושבים. ברובע נמצאים 958,567 משקי בית ו-583,922 משפחות. צפיפות האוכלוסין היא 15,227 נפשות לקמ"ר.
מוצא תושבי המחוז הם: איטלקים 9.41%, אירים 3.70%, גרמנים 1.81% ובריטים 1.19%.
נכון לשנת 2005, 18% מתושבי הרובע דיווחו כי הם מדברים ספרדית כשפה ראשונה, 5.95% דיווחו על רוסית, 4.19% על צרפתית או קריאולית, 3.92% על סינית, 2.10% על איטלקית, 3.1% על יידיש, 1.42% על פולנית, 1.13% על עברית, 1.09% על פונג'בית ו-0.68% על אורדו.
יהודי ברוקלין
בברוקלין מתגוררות אחת הקהילות היהודיות הגדולות ביותר בעולם. מעריכים כי מתגוררים ברובע כ-560,000 יהודים (2011) כ-23% מאוכלוסיית הרובע, מרביתם בשכונות בורו פארק, ויליאמסבורג, פלטבוש, גרייבסנד וקראון הייטס.
כחלק מהקשר הקיים בין הקהילות החרדיות בישראל ובעולם, כרתו עיריית בני ברק שבישראל ועיריית ברוקלין ברית ערים תאומות. בבני ברק ניטע פארק ברוקלין לציון ידידות זו.
אזכורים תרבותיים
ברוקלין אוזכרה ביצירות ספרותיות רבות. וולט ויטמן, מגדולי משוררי ארצות הברית, כתב את "חצייה במעבורת ברוקלין" (Crossing Brooklyn Ferry). המשוררת יוללי ספנס לימדה בברוקלין בין השנים 1927–1938 עת שכתבה את היצירות "Fool's Errand" ו-"Her", שהרובע היווה להן רקע. המשורר הארט קריין כתב את שירו "הגשר" (The Bridge), שגשר ברוקלין מהווה מוטיב וסמל מרכזי בו. ספרה של בטי סמית' משנת 1943 "אילן גדל בברוקלין" והסרט שנעשה בעקבותיו (ונקרא באותו שם) הם מהידועות שביצירות האמנות שנכתבו על החיים בברוקלין. הרומן של ויליאם סטיירון "בחירתה של סופי" מתרחש בשכונת פלטבוש שברובע, וכך גם מחזהו של ארתור מילר משנת 1955 - "מבט מעל הגשר" וכן מחזהו של ניל סיימון משנת 1983 "יומן חוף ברייטון". התבגרות בברוקלין ושאיפה אל "העיר הגדולה", מנהטן, מתוארת בטרילוגיה האוטוביוגרפית של אלפרד קייזין.
ברוקלין ניצבת ברקע הסרטים "עישון" ו"מוציאים עשן", שתסריטם נכתב על פי סיפוריו של פול אוסטר.
הראפר נוטוריוס בי.איי.ג'י. גדל בברוקלין ונהג להזכיר את הרובע בשיריו ולייצג אותו בעולם הראפ. אהוד בנאי כתב את השיר "ברוקלין" המכיל, בין היתר את השורה: "אני לא מכאן - אבל לא ממש זר".
מוזיאונים ומוסדות תרבות
ברובע פועל מוזיאון ברוקלין אשר זכה לשם עולמי בתערוכותיו ובמוצגיו. המוזיאון נפתח בשנת 1897 ובו למעלה מ-1.5 מיליון מוצגים, בהם יצירות ייחודיות שהתגלו במצרים העתיקה. ברובע פועלת אקדמיית ברוקלין למוזיקה הפועלת במתחם ובו אולם אופרה ובו 2,109 מושבים, אודיטוריום ובו 874 מושבים וכן מספר בתי קולנוע.
האגודה ההיסטורית של ברוקלין אשר נוסדה בשנת 1863 משמשת מרכז חינוכי ללימוד ההיסטוריה של ברוקלין ומפעילה מוזיאון היסטורי וספרייה גדולה.
בדרומה של ברוקלין התפתח בראשית המאה ה-20 אתר הנופש והבילויים העיקרי של תושבי העיר ניו יורק. פארק השעשועים שהוקם בקוני איילנד בראשית המאה ה-20 וכן מסלול המרוצים גרייבסנד ומסלול המרוצים שיפסהד ביי היו אתרי הנופש של החברה הגבוהה של ניו יורק בשנים אלה. הקמת הרכבת התחתית של ניו יורק וקישורה של ברוקלין למערכת זו איפשרה גם למעמדות התחתונים של ניו יורק להגיע לאתרי הנופש, וקוני איילנד הפך לפארק השעשועים הגדול הראשון שפעל בארצות הברית. רכבת ההרים ציקלון (Cyclone rollercoaster) שנבנתה בשנת 1927 הייתה הראשונה מסוגה בארצות הברית, ונחשבת כיום לאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית. גלגל הענק שנבנה בשנת 1920 הפך לאחד מסמלי קוני איילנד בפרט וברוקלין בכלל. בשנות ה-70 ירדה הפופולריות של פארק השעשועים, אולם בראשית המאה ה-21 החלה עלייה בפופולריותו.
אתר תיירות ידוע נוסף בברוקלין הוא בית העלמין גרין-ווד שהחל לפעול בשנת 1838. בית עלמין זה, ששטחו 1.9 קמ"ר, הוא אחד מבתי העלמין הידועים בארצות הברית, וקבורים בו המאפיונר אלברט אנסטסיה, האמן ז'ן מישל באסקיט, המלחין ליאונרד ברנשטיין, הפסנתרן לואי מורו גוטשאק, ממציא הטלגרף סמואל מורס, הכתב אדוארד מורו, מרתה בולוך רוזוולט, אמו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, מייסד חנות הצעצועים הנודעת פרדריק אוגוסט אוטו שוורץ והשחקן פרנק מורגן.
ברובע פועל מוזיאון התחבורה של ניו יורק המציג את התפתחות מערכת התחבורה של ניו יורק, ובעיקר את התפתחות הרכבת התחתית של ניו יורק. המוזיאון ממוקם בתוך תחנת רכבת תחתית שאינה בשימוש בברוקלין הייטס.
מוזיאון הילדים של ברוקלין הוא אחד ממוזיאוני הילדים הגדולים והידועים בעולם, והגנים הבוטניים של ברוקלין הם אחד מגנים הבוטנים הידועים בעולם. שטח הגנים כ-210,000 מ"ר והם כוללים גן ורדים ששטחו כ-4,000 מ"ר, גן יפני וגן ריחות לעוורים.
תקשורת
ברובע פועלים מספר עיתונים מקומיים ובהם הברוקלין איגל, הביי קורנטס, ברוקלין ויו והברוקלין פייפר. כמו כן פועלים ברובע עיתונים אתניים רבים המיועדים לקבוצות אתניות, כגון העיתון הקתולי "הטבלט" (The Tablet), מהדורה באנגלית של העיתון האורתודוקסי היהודי "המודיע", ומספר עיתונים האיטיים.
ברובע פועלת תחנת טלוויזיה מקומית המשדרת תוכניות מקומיות המיועדות לתושבי הרובע. תחנה זו מופעלת על ידי קבוצת התקשורת NYC.
השכלה
בתי הספר הציבוריים של הרובע מנוהלים על ידי רשות ההשכלה של עיריית ניו יורק. כמו כן פועלים ברובע מספר רב של בתי ספר פרטיים המנוהלים על ידי ארגונים דתיים יהודיים, קתוליים, פרוטסנטיים ומוסלמים.
ברובע פועלת מכללת ברוקלין, שהייתה הראשונה שאיפשרה לימודים משותפים לגברים ולנשים בעיר ניו יורק, ונחשבת לאחת המכללות הטובות בארצות הברית. כמו כן פועלת ברובע מכללת מדגר אוורס (על שם מדגר אוורס) שנוסדה בשנת 1970. בית הספר למשפטים של ברוקלין נוסד בשנת 1901 ואפשר הרשמה של נשים ושל שחורים בשנת 1909. המרכז הרפואי SUNY שנוסד כמכללה הסמוכה לבית חולים בשנת 1860 היה בית הספר הרפואי הראשון בארצות הברית שנפתח כבית ספר הצמוד לבית חולים. ברובע פועלת גם האוניברסיטה הפרטית - אוניברסיטת לונג איילנד.
ספורט
בברוקלין פעלו והתגוררו דמויות רבות מעולם הספורט האמריקאי ובהם מייקל ג'ורדן, וינס לומברדי, ג'ו פאטרנו, מייק טייסון, ג'ו פפיטון וג'ו טורה. הידועה בקבוצות שפעלו בברוקלין הייתה הברוקלין דודג'רז ששיחקה בשדה אבטס. בשנת 1947 שיחק בקבוצה ג'קי רובינסון - השחור הראשון ששיחק בקבוצת בייסבול מהליגה העליונה של ארצות הברית. בשנת 1955 זכתה הקבוצה באליפות הליגה העליונה של ארצות הברית למול הניו יורק יאנקיז. שנתיים לאחר מכן עברה הקבוצה ללוס אנג'לס.
בשנת 2001 החלה לפעול ברובע קבוצת הברוקלין סייקלונז מהליגה התחתונה. הקבוצה משחקת בפארק קיספן שבקוני איילנד.
קבוצת NBA: בשנת 2012 החלה לפעול ברובע קבוצת הברוקלין נטס שעברה לרובע מניו-ג'רזי ומשחקת בברקליס סנטר.
קבוצת NHL: בשנת 2016 עברה קבוצת ה-NHL ניו יורק איילנדרס, שהתבססה לפני כן בחלק המזרחי של לונג איילנד שמחוץ לגבולות העירוניים של ניו יורק, לברוקלין, ועברה לשחק גם היא בברקליס סנטר.
תומאס ביצ'ם
סר תומאס ביצ'ם (באנגלית: Thomas Beecham; 29 באפריל 1879 - 8 במרץ 1961), מנצח בריטי. ייסד כמה תזמורות בריטיות, בהן התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית של לונדון והתזמורת הפילהרמונית המלכותית.
ביצ'ם נודע במענה הלשון שלו ובשנינותו. הרבה אנקדוטות קשורות בשמו, ולא פעם מצטטים מדבריו.
רפרטואר
ביצ'ם נודע בחירות שנטל לעצמו ביצירות של הנדל, בעיקר, שם קיצץ, ערך ושינה תזמור ככל העולה על רוחו, אך ניתנה האמת להיאמר, הוא עשה זאת ביצירות, שאלמלא כן לא היו נשמעות כלל, והתוצאה הסופית נחשבת על פי רוב למעולה גם כיום. אצל היידן לא היו השינויים חריפים כל כך, אך סגנונו בביצוע המוזיקה שלו רחוק מן הגישה המקובלת יותר כיום.
מוצרט, בשביל ביצ'ם, סימל את שיאה של המוזיקה, והוא התייחס אל הפרטיטורות שלו ביתר כבוד משנתן לרוב המלחינים האחרים, אבל גם ביצירותיו של מוצרט שינה פה ושם את התזמור, אפילו בסימפוניית יופיטר שלו.
יחסו אל בטהובן היה דו-ערכי. הוא לא החמיץ שום הזדמנות לדבר בגסות על המוזיקה שלו, אך ניצח בהזדמנות זו או אחרת על כל הסימפוניות והקליט אותן, פרט לראשונה, החמישית והתשיעית. לאחרונה יצאה לאור הקלטה חיה מעולה של המיסה סולמניס.
מבין מלחיני המאה ה-19 היה ברליוז הקרוב ביותר ללבו של ביצ'ם, ובתקופה שיצירותיו לא נהנו מחשיפה מספקת, הציג ביצ'ם את רובן והקליט רבות מהן. יש אומרים, שרק קולין דייוויס, גם הוא מנצח בריטי, עשה יותר מביצ'ם להבאת ברליוז לקהל המאזינים.
ביצ'ם הצטיין בניצוח על יצירותיו של וגנר על אף רתיעה מסוימת מן האריכות המופרזת ומן החזרה ("כבר שעתיים אנחנו עובדים עליו ועדיין מנגנים אותה נעימה ארורה!" (צ'ארלס רייד, "תומאס ביצ'ם", 1961). הוא היה בקי גם במוזיקה של ריכרד שטראוס, כפי שאישר המלחין עצמו.
באופרה האיטלקית גילה התלהבות מעטה להפתיע לורדי, אך באמצע המאה ה-20 היה בין המעטים שהתחרו עם טוסקניני וויקטור דה סאבאטה כפרשני פוצ'יני. הקלטתו את "לה בוהם", עם יוסי ביירלינג וויקטוריה דה לוס אנחלס מפורסמת, בצדק, עד עצם היום הזה.
מבין מלחיני המאה העשרים החשובים, נהנה מאהדתו רק סיבליוס, שהכיר בו כמנצח מעולה למוזיקה שלו (אם כי סיבליוס נטה להפריז בשבחים לכל מי שניצח על המוזיקה שלו).
מבין מלחיני ארצו, התייחס באהדה רק ל פרדריק דיליוס, וכתומך יחיד במלחין, למעשה, הציל אותו מאלמוניות. כל ביצוע אחר של יצירות דיליוס, גם במאה ה-21, מושווה אוטומטית לביצועי ביצ'ם, ובדרך כלל נמצא לוקה בחסר. בשנת 1961 זכה בפרס גראמי לביצוע הקלאסי הטוב ביותר, על היצירה משיח של הנדל יחד עם התזמורת המלכותית של לונדון.
הצלצול הוא בשבילי
הצלצול הוא בשבילי היא סדרת טלוויזיה ישראלית קומית לילדים מ-2005, המספרת סיפוריו של בית ספר "חגבים". הסדרה משודרת ללקוחות "HOT" ומשתתפים בה מנחי ערוץ הילדים. זוהי סדרת המשך לסדרה "ברוכים הבאים לבית ספר חגבים".
תיכון אוסטרובסקי
תיכון ע"ש ברוך אוסטרובסקי הוא בית הספר התיכון הממלכתי הוותיק ברעננה. בית הספר קרוי על שמו של ברוך אוסטרובסקי, ראש המועצה הראשון של רעננה.
היסטוריה
לפני הקמת בית הספר היה ניסיון כושל להקים בית ספר תיכון ב"בית המגן" (כיום בית הנוער של רעננה), שנסגר בשנת 1955 לאחר שלושה מחזורים שסיימו בו את לימודיהם.
לאחר ארבע שנים ללא תיכון, בשנת 1959 הוחלט על הקמת תיכון אוסטרובסקי. במשך שנים הוא היה התיכון הממלכתי היחידי ברעננה, עד שבשנת 1991 התווסף אליו תיכון מו"ר מטרו-ווסט וכעבור עשור (2000) גם תיכון אביב.
עשרות אלפי תלמידים סיימו את לימודיהם בתיכון אוסטרובסקי. בשיא פעילותו פעלו בכל שכבת גיל בבית הספר קרוב ל-20 כיתות (יותר מ-500 תלמידים בשכבה). כיום לומדים בתיכון אוסטרובסקי כ-800 תלמידים, בכ-30 כיתות. בתיכון כ-100 מורים ומורות. אחוז הזכאים לתעודת בגרות בקרב תלמידי התיכון הוא מן הגבוהים בארץ, ובעשור הראשון של המאה ה-21 היה אחוז הזכאים קרוב ל-100% בכל שנה.
בכל שכבה בתיכון יש 10 כיתות, כאשר כ-4 מתוכן הן כיתות עולים חדשים. העולים מגיעים ממגוון רחב של מדינות, בהן צרפת, אנגליה, איטליה, ארצות הברית, קנדה, דרום אפריקה, דרום אמריקה ועוד.
מאז שנת 2005, ישנה בבית הספר כיתת מחוננים בכל שכבה. במסגרת כיתת המחוננים התלמידים זוכים בהעשרה אקדמית בתחומים שונים, בפעילויות תרבות שונות ובלמידה מגוונת ויצירתית בשיעורים של מורים שהוכשרו ללמד תלמידים מחוננים.
בשנת הלימודים תשע"ו נפתחה לראשונה כיתת נחשון בשכבת י'. במסגרת תוכנית זו עוברים התלמידים סדנאות מנהיגות, יוצאים לסיורים ברחבי הארץ, משתתפים בסמינרים להעצמה אישית ולומדים לעמוד מול קהל ולתכנן פרויקטים ארוכי טווח עם גופים עסקיים.
בין השנים 2006–2012 התקיימה בבית הספר תוכנית לפיתוח מנהיגות מתמירה באמצעות התנהגות סיוע ("בי"ס ניסויי"), בחסות האגף לניסויים וליזמות של משרד החינוך ובמימונו. במסגרת תוכנית זו, התנסו התלמידים בייזום ובביצוע תוכניות סיוע לזולת, כיסוד לפיתוח יכולות מנהיגות.
ב-2008 זכה בית הספר בפרס החינוך המחוזי של משרד החינוך ובאותה שנה זכה בית הספר גם בפרס החינוך מטעם ארגון המורים.
מגמות הספורט והישגי בית הספר
נבחרת הכדורסל בנות של תיכון אוסטרובסקי נחשבת לאחת מהמצליחות בספורט הישראלי בכלל ובמסגרת ליגות התיכונים בפרט. נבחרת התיכון היא הנבחרת בעלת מספר האליפויות הרב ביותר בעשור האחרון. הנבחרת זכתה באליפות בשנים: 2000, 2007, 2009, 2010, 2011, 2012 ו-2015.בין היתר, תחת הדרכת המאמן טל נתן. בנוסף, הנבחרת ייצגה את ישראל באליפות העולם לתיכונים בשנת 2004 בפולין ובשנת 2011 בסין. מנהל הנבחרת הוא אבי שושני.
לתיכון אוסטרובסקי יש גם קבוצת כדורעף שהוקמה בשנת 1994 והעפילה באותה שנה לליגת העל של בתי הספר התיכונים. משנת 1995 הקבוצה מדורגת בין ארבע הקבוצות הטובות ביותר במדינה. מספר שחקניות משחקות בנוסף בנבחרת הנערות הארצית של ישראל ומייצגות את המדינה בטורנירים. הקבוצה מבוססת על 12 שחקניות שרובן מגיעות מחטיבת הביניים "השרון" ברעננה. את הקבוצה מאמנת בשנים האחרונות אורית סלים שמאמנת גם את הבוגרות של רעננה. מנהל הקבוצה עד לשנת 2020 היה אבי שושני.
לתיכון יש גם נבחרת אתלטיקה וכן מתקיימת בו מגמת מחול. מהתיכון יצאו תלמידים כרקדנים בלהקת המחול הקיבוצית, להקת בת שבע והבלט הישראלי.
בשנת 2016 זכתה משלחת בית הספר במקום הראשון של אליפות הסייבר הישראלית.
ראו גם
רשימת בוגרי בית הספר
יוסי ביינהורן
יוסי ביינהורן (נולד ב-1955 בישראל) הוא תת-אלוף במילואים, כיהן כמבקר מערכת הביטחון בין אוגוסט 2002 למרץ 2010. מכהן כאחראי על מערכת הביטחון במשרד מבקר המדינה.
ביינהורן למד בישיבת בני עקיבא פרחי אהרן שבקריית שמואל, התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים, תחילה כמשנה טכני בגדוד 402 ולאחר מכן במגוון תפקידי פיקוד, בין השאר שימש כמפקד סוללה בגדוד 404, מדריך בקורס קציני תותחנים, קצין אג"ם באגד ארטילרי וראש ענף הדרכה בחיל. לאחר לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה מונה ב-1984 לראש ענף אימונים והכשרות במחלקת ההדרכה במטכ"ל. בשנים 1987 עד 1991 שימש כראש ענף אג"ם במחלקת הארגון של אגף התכנון וב-1991 מונה לעמוד בראשה, תפקיד בו כיהן עד 1995.
בשנת 1995 מונה לעוזר הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק. והמשיך בתפקיד גם תחת פיקודו של שאול מופז. בנובמבר 1998 מונה לעוזר שר הביטחון יצחק מרדכי ושימש גם כעוזרו של מחליפו משה ארנס. בשנים 1999 עד 2001 כיהן כסגן הצבאי של מבקר מערכת הביטחון, משה גדרון, ואחר כך מונה לראש מטה שר הביטחון בנימין בן אליעזר.
ביולי 2002 השתחרר מצה"ל לצורך מינויו למבקר מערכת הביטחון, תפקיד בו נושא אזרח.
ב-2013 מונה לראש החטיבה הביטחונית במשרד מבקר המדינה.
ביינהורן בוגר תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים ותואר שני במינהל ציבורי שניהם באוניברסיטת בר-אילן, נשוי לחיה, אב לארבעה ומתגורר בפתח תקווה. אחיו, תת-אלוף במיל' שמואל קרן, כיהן כראש מפא"ת ובמשך כשמונה שנים היו שניהם חברים בפורום מטכ"ל במקביל.
גרובן מאליץ'
גרובן מאליץ' (סרבית: Gruban Malić) הוא דמות בדיונית מתוך הרומן "גיבור על חמור" מאת מיודראג בולאטוביץ'. גרובן מצטייר כאאוטסיידר וכמאצ'ו.
בעוד שהרומן וכותבו אינם מוכרים בעולם, גרובן זכה להכרה כאשר הוגש נגדו כתב אישום בעוון פשעי מלחמה בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר. לפי כתב האישום אנס גרובן את "F" וגרם לה לסבל רב במחנה אומרסקה.
מי שעמד בראש בית הדין הפלילי הבינלאומי וחתם על כתב התביעה היה המשפטן הבינלאומי ריצ'רד גולדסטון.
ועדת גולדסטון
צוות הבדיקה של האו"ם בנושא העימות בעזה (באנגלית: United Nations Fact Finding Mission on the Gaza Conflict) הוא ועדת חקירה בראשות ריצ'רד גולדסטון, שמונה לתפקיד ב-3 באפריל 2009 על ידי מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם. תפקיד הוועדה היה לבדוק את פעילות צה"ל במבצע עופרת יצוקה ואת מעשי החמאס שהובילו למבצע. ממצאיה של הוועדה פורסמו בדו"ח המוכר בשם דו"ח גולדסטון.
צוות הבדיקה פעל על פי כתב מינוי שתוכנו שוּנה - תחילה התייחס אך ורק לפעולות ישראל במהלך המלחמה, ואחר-כך הורחב המנדט שלו לחקור את כל הפרות זכויות אדם שבוצעו בהקשר לפעילות הלחימה בעזה בתקופה הנדונה. הממצא העיקרי של הדו"ח היה שהצדדים פעלו באופן מכוון ושיטתי על מנת לפגוע באוכלוסייה אזרחית, זאת בניגוד לדיני מלחמה המחייבים את הצדדים להבחין בין לוחמים לאזרחים, ולכוון את כל פעילותם נגד הכוחות הלוחמים תוך ניסיון לשמור על חיי האזרחים ככל שרק ניתן. מסקנת הדו"ח הייתה ששני הצדדים בסכסוך (ישראל והחמאס) אשמים בהפרת דיני מלחמה של החוק הבינלאומי, ואולי אף בפשעים נגד האנושות. הדו"ח קרא לשני הצדדים לבצע חקירה אמיתית ואמינה לגבי אפשרות זאת. בהיעדר חקירה כזו, המליץ הדו"ח להעביר את הממצאים לבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, לדיון במועצת הביטחון, ואף לפתוח בחקירה במדינות החברות במועצת האו"ם לזכויות אדם, אם ישיגו ראיות להפרת זכויות אדם.
ב-1 באפריל 2011, פרסם גולדסטון מאמר בעיתון "וושינגטון פוסט" תחת הכותרת "שקילה מחדש של דו"ח גולדסטון על ישראל ופשעי מלחמה", ובו טען כי אילו היה שיתוף פעולה מצד ישראל ואילו "ידע אז מה שיודע היום", מסקנות הדו"ח היו שונות, במיוחד ההאשמות על "פשעי מלחמה אפשריים" שהופנו נגד ישראל. הוא טען עוד שמועצת זכויות האדם של האו"ם מוטה לרעת ישראל, וכי ישראל חקרה את מעשיה, בעוד החמאס לא עשה כן. מיד לאחר מכן שאר החברים בוועדה פרסמו גילוי דעת לפיו הם עומדים מאחורי הממצאים בדו"ח.
מינוי צוות הבדיקה
ב-12 בינואר 2009 החליטה מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם על הקמת צוות בדיקה לבדיקת פעילות צה"ל במבצע עופרת יצוקה ומעשי החמאס שהובילו למבצע. בתחילה הוגדרה תכלית הבדיקה לחקור הפרת החוק הבינלאומי לזכויות אנוש על ידי הכוח השולט לטענתם, ישראל, כנגד אזרחים פלסטינים.
נשיא המועצה פנה למרי רובינסון, שכיהנה בעבר כנשיאת אירלנד וכנציבה העליונה לזכויות אדם באו"ם, לעמוד בראש צוות הבדיקה, אך היא סירבה להצעה מכיוון שלטענתה ההחלטה על מינוי צוות הבדיקה הייתה חד-צדדית ולא איפשרה גישה מאוזנת לחקירת המצב בשטח, בהפנותה מלכתחילה אצבע מאשימה כלפי ישראל.
מאוחר יותר פנה נשיא המועצה לריצ'רד גולדסטון. בתחילה סירב גולדסטון מנימוקים דומים לנימוקי מארי רובינסון. לפיכך הורחב המנדט של ועדת הבדיקה לחקור הפרת החוק הבינלאומי מצד ישראל ומצד כוחות לחימה פלסטיניים. גולדסטון נענה וב-3 באפריל 2009 מונה לעמוד בראש צוות הבדיקה. יחד עם גולדסטון היו בצוות פרופסור כריסטין צ'ינקין מבית הספר לכלכלה של לונדון ועורכת הדין הינה ג'ילאני מפקיסטן.
פעולת צוות הבדיקה
צוות הבדיקה התמקד בבחינת האירועים החל מ-19 ביוני 2008, מועד תחילת הפסקת האש בין צה"ל לחמאס, ועד ל-31 ביולי 2009. כמסגרת נורמטיבית לעבודת הוועדה שימשו המשפט הבינלאומי, מגילת האומות המאוחדות, חוקים הומניטריים בינלאומיים וחוקים פליליים בינלאומיים. במהלך עבודתו קיים הצוות 188 ראיונות ובחן למעלה מ-300 דו"חות. רוב חומר הראיונות נאסף במטה אונר"א בעזה ב-28 וב-29 ביוני 2009. ממשלת ישראל הודיעה כי היא מסרבת לשתף פעולה עם צוות הבדיקה ועל כן לא ראיינו חברי הצוות אנשי ממשל מישראל ונמנע מן הצוות להיפגש עם נפגעים ישראלים מן התקופה שנבדקה, או להיפגש עם גורמי ממשל פלסטינים ביהודה ושומרון.
דו"ח הבדיקה
ב-15 בספטמבר 2009 פרסם האו"ם את דו"ח צוות הבדיקה. הדו"ח מתח ביקורת על התנהגות ממשלת ישראל בעת מבצע עופרת יצוקה. בדו"ח קבע צוות הבדיקה כי התקפות צה"ל על מבני ממשל, מתקני משטרה, מסגד, בית ספר, בית החולים אל-קודס, מתקנים של אונר"א, מקורות מים, ביוב ומזון, טחנת קמח, ציוד חקלאי ומתקנים אזרחיים נוספים בתחומי רצועת עזה מהווים למעשה התקפה צבאית על אזרחים, האסורה על פי החוק הבינלאומי. בכך דחה הצוות את טענת ישראל כי התקפות אלה כוונו רק כנגד "תשתית החמאס שהוא ארגון טרור". בפרט מציין הדו"ח את ההתקפה על בניין המועצה המחוקקת הפלסטינית בעזה וכן התקפות על שישה מתקנים של המשטרה הפלסטינית במהלכם נהרגו כ-240 שוטרים. לטענת צוות הבדיקה, השוטרים שהותקפו היוו כוח שיטור אזרחי ולא היוו חלק מן הזרוע הצבאית של חמאס, ואף על פי שחלק מהם היו חברים בהתארגנויות צבאיות של החמאס, ההתקפה לא עמדה באיזון ראוי בין המטרה הצבאית של פגיעה באותם פעילים, לבין הגנה על חייהם של שוטרים אזרחיים ואזרחים אחרים שנהרגו באותן תקיפות. הצוות טען שממשלת ישראל לא נקטה בכל האמצעים המתאימים להגן על האוכלוסייה האזרחית בעזה, וכי שיחות הטלפון והכרוזים שחולקו מן האוויר לא היו אמצעי אזהרה יעיל להרחקת אזרחים ממוקדי הקרבות. צוות הבדיקה דחה את שיטת "הקש על הגג", בה היה צה"ל מפוצץ על גגות בתים מטעני נפץ חלשים כאמצעי להוצאת אזרחים מתוך בניין, וקבע כי שיטה זו לא היוותה אזהרה יעילה.
צוות הבדיקה טען עוד בדו"ח כי צה"ל ערך במהלך מבצע עופרת יצוקה התקפות חסרות הבחנה על אזורים מאוכלסים, ונתן כדוגמה את ארבע פצצות המרגמה שנחתו בצומת אל-פחורה במחנה הפליטים ג'בליה, סמוך לבית ספר של ארגון אונר"א בו מצאו מקלט למעלה מ-1,000 אזרחים, אשר אחת מהן גרמה למותם של 11 איש שהתאספו בחצר בית במקום. צוות הבדיקה דחה את טענת ישראל כי זמן קצר טרם ההפגזה שוגרו מן המקום פגזי מרגמה לכיוון ישראל. הצוות קבע כי אף אם הייתה במקום קבוצה לוחמת, הרי שהתגובה הישראלית לא הייתה מידתית, סיכנה אזרחים חפים מפשע, והיוותה הפרה של החוק הבינלאומי ושל זכותם לחיים של אזרחים פלסטינים שנהרגו בתקרית זו. הדו"ח דחה את הטענות בדבר שימוש של החמאס באזרחים פלסטינים כמגן אנושי, אך העיד כי העדים "לא ששו לדבר על נוכחותן של קבוצות פלסטיניות חמושות או על מעשי איבה של קבוצות אלו". הצוות אף בחן 11 אירועים של התקפות צה"ל על אזרחים במהלך מבצע עופרת יצוקה ומצא כי ב-10 מתוכם לא הייתה להתקפה כל מטרה צבאית, בשבעה אירועים נורו אזרחים שעה שניסו לעזוב את בתיהם, עת שהם מנופפים בדגל לבן. בדוח נכתב כי בכל האירועים הללו הייתה שליטה של כוחות צה"ל בזירת האירוע ובחלקם היה מגע קודם בין הכוחות לבין האזרחים שנורו, כך שלא היה צריך להיות ספק בדבר זהותם.
צוות הבדיקה סקר בדו"ח את התקפות הטילים והמרגמות מתוך רצועת עזה על ריכוזי אוכלוסייה ישראלים, ובאופן מיוחד על העיר שדרות וקיבוץ ניר-עם, התקפות אשר גרמו להרג שלושה אזרחים בתקופה הנבחנת בדו"ח, כאלף פצועים ופגועי הלם, וכן להפרעה משמעותית לשגרת החיים. הדו"ח קבע כי התקפות אלה של ארגוני טרור פלסטיניים, אשר כוונו נגד ריכוזי אוכלוסייה, עמדו בניגוד לחוק הבינלאומי.
צוות הבדיקה סיכם כי הפרות החוק שנמצאו היו צריכות להתברר בבתי המשפט של המדינות הנוגעות לדבר, אולם לאור כשלים שהצוות מצא במערכת הצדק במדינת ישראל וברשות הפלסטינית יש מקום כי אומות העולם יתערבו בעשיית הצדק במקרה זה. לדעת הצוות האחריות לבירור ההפרות החמורות של אמנת ז'נבה הרביעית כפי שתוארו בדו"ח נחה על המדינות החתומות על האמנה באמצעות מערכות המשפט שלהן, ואילו ההפרות של החוק הבינלאומי בנושאים הומניטריים צריכות להתברר בפני בית הדין הפלילי הבינלאומי. הצוות המליץ למועצת האומות המאוחדות לזכויות האדם להעביר את דו"ח הצוות לתובע הכללי של בית הדין הפלילי הבינלאומי לצורך העמדתם לדין של האחראים להפרות החוק המתוארות בדו"ח. לדעת הצוות העמדתם לדין של האחראים להפרות החוק הבינלאומי, הכוללות פשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות, תתרום לסיום מעשי האלימות, להגנת אזרחים ולשמירת השלום. הצוות הציע למועצת הביטחון של האו"ם לתת לממשלת ישראל פרק זמן של שלושה חודשים להקים ועדת חקירה בהתאם לסטנדרטים הבינלאומיים לצורך בירור הפרות זכויות האדם והחוק הבינלאומי כפי שנטענו בדו"ח, ולחייב את ממשלת ישראל בתוך שלושה חודשים נוספים לדווח למועצת הביטחון על הצעדים שננקטו כנגד האחראים להפרות החוק.
באו"ם
ב-16 באוקטובר 2009, אימצה מועצת זכויות האדם של האו"ם את הדו"ח וקראה לעצרת הכללית של האו"ם לדון בו.
ב-26 בפברואר 2010 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם החלטה הקוראת הן לישראל והן לפלסטינים לחקור באופן מקיף את ממצאי דו"ח גולדסטון.
תגובות בארצות הברית
בתחילת נובמבר 2009 גינה בית הנבחרים של ארצות הברית ברוב קולות (334 בעד, 36 נגד ו-22 נמנעו) את דו"ח גולדסטון. בית הנבחרים קרא בהחלטה לנשיא ברק אובמה ולמזכירת המדינה האמריקנית, הילרי קלינטון, לבלום את הדו"ח במוסדות הבינלאומיים. ב-4 בנובמבר 2009 החרימה ארצות הברית את הדיון בעצרת האו"ם בנושא הדו"ח.
בנובמבר 2009 האשים פרופסור אלן דרשוביץ את גולדסטון בהפצת שקרים על ממשלת ישראל, שלדבריו ניסתה להרוג פלסטינים רבים ככל האפשר במבצע עופרת יצוקה. הוא טען כי האבסורד שנוצר הוא ששר הביטחון אהוד ברק שניסה להביא שלום לפלסטינים ולישראלים לא יכול להסתובב בלונדון ללא חשש שיעצר, ואילו רב מחבלים כחאלד משעל יכול להסתובב שם חופשי.
תגובות בישראל
מדינת ישראל, שהחרימה מראש את הוועדה, הגיבה בביקורת חריפה על מסקנותיה. משרד החוץ הישראלי הודיע כי "בישראל מזועזעים ומאוכזבים מהדו"ח המשווה בין ישראל לחמאס ונותן פרס לטרור". נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס אמר כי "דו"ח ועדת גולדסטון עושה צחוק מההיסטוריה," וכי "הדו"ח אינו מבחין בין ארגון טרור תוקפן, לבין מדינה שנאלצת לגונן על אזרחיה, בדיוק כפי שכל מדינה אחרת הייתה עושה". ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, אמר כי "דו"ח גולדסטון הוא בית דין שדה, שתוצאותיו נכתבו מראש. הדו"ח שמעניק פרס לטרור, מקשה על דמוקרטיות להילחם בטרור".
בנאום שנשא נתניהו באו"ם, הוא ביקר בחריפות את הדו"ח וקרא לאו"ם ולממשלות העולם לדחות ולגנות אותו. לדבריו "הדו"ח האחרון על עזה מבלבל בין הטרוריסטים לקורבנות" ו"אי דחייה וגינוי של הדוח יביא לחיזוק ארגוני הטרור ויהפוך את האו"ם למוסד לא רלוונטי". כמו כן אמר ש"ישראל הגנה על עצמה בצדק מול הטרור" והזהיר שקבלת הדו"ח תפגע בשלום שכן "אנו צריכים לדעת את התשובה עכשיו, לא אחר כך - כדי לדעת שהאו"ם יתמוך בישראל במהלך המשא ומתן לשלום." בסיום אמר ש"הדו"ח הזה מספק מבחן לכל הממשלות האם תעמדו עם ישראל או האם תעמדו עם הטרוריסטים".
פרופ' רוברט ויסטריך, מנהל המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות באוניברסיטה העברית בירושלים, אמר כי מועצת זכויות האדם של האו"ם מתמחה בגינוי ישראל, ומקדישה כשני שלישים מזמנה לנושא הישראלי, ולהחלטות אינסופיות לגינוי ישראל, אף שיש הפרות זכויות אדם, חמורות יותר, באלף מקומות אחרים. בנוסף, הזהיר ויסטריך כי ישנו שינוי של "שפת הגינוי", ויש משפטיזציה של יחסים בינלאומיים, דבר שעלולות להיות לו השלכות חמורות מצד ישראל. עוד הוא קבע, כי הדו"חות הכביכול אובייקטיביים של גופי האו"ם מושפעים רבות מארגונים פרו-פלסטינים לטענתו, כמו "בצלם" והמרכז הפלסטיני לזכויות אדם, כך שידוע מה ידון בהם ובאיזה אופן.
בתחילת 2010 פרסמו צה"ל והפרקליטות הצבאית דו"ח החוקר את טענות דו"ח גולדסטון ומפריך לכאורה את טענות הדו"ח על פגיעה מכוונת של צה"ל באזרחים חפים מפשע ובתשתיות אזרחיות. הדו"ח נמסר לבכירים באו"ם וחלקים ממנו דלפו לעיתונות לפני שפורסם רשמית. הפרקליט הצבאי הראשי קרא לדו"ח גולדסטון "שקר מרושע".
תגובת ישראל לאו"ם מחודש ינואר 2010
ב-29 בינואר 2010 שיגרה ישראל את תגובתה הרשמית לדו"ח ובה נטען שישראל ביצעה חקירה יסודית ואמינה של מקרים או חשדות בהם לכאורה הופר החוק הבינלאומי או הייתה פגיעה מכוונת באזרחים. בתגובה נכתב כי צה"ל חקר 150 אירועים במהלך מבצע עופרת יצוקה, של הפרות לכאורה של כללי המלחמה בהתאם לחוק הבינלאומי. חלק מן האירועים נחקרו ביוזמת צה"ל, וחלקם בעקבות תלונות של פלסטינים וארגונים לא-ממשלתיים, דיווחי עיתונות וכן דו"ח צוות הבדיקה. ב-36 מקרים החליט הפרקליט הצבאי הראשי לפתוח בחקירה פלילית, וחקירות אלה נמצאות, נכון לחודש ינואר 2010, בשלבים שונים. בכל 13 האירועים בהם נטען בדו"ח צוות הבדיקה כי צה"ל ירה לעבר מתקנים של האו"ם וארגונים בינלאומיים, לא נמצא כי יש לפתוח בחקירה פלילית. אולם, בשני מקרים החליט הפרקליט הצבאי הראשי כי יש לנקוט בצעדים משמעתיים נגד חיילי צה"ל. באירוע אחד, שבו נטען כי נגרם נזק למתחם אונר"א בתל אל-הווא בעקבות ירי של פגזי תותח בניגוד לחוק הבינלאומי, הועמדו לדין משמעתי שני קצינים, תת-אלוף ואלוף-משנה. אלוף פיקוד הדרום אשר דן בעניינם של הקצינים נקט צעדים משמעתיים נגדם על שחרגו מסמכותם באופן שסיכן חיי אדם. על פי דיווחי עיתונות בישראל הקצינים הם: מפקד אוגדת עזה, תא"ל איל איזנברג ומפקד חטיבת גבעתי לשעבר, אילן מלכא.
צה"ל חקר את 10 האירועים בהם נטען בדו"ח צוות הבדיקה של האו"ם כי נורתה אש של כוחות צה"ל על מתקנים רפואיים, אמבולנסים וצוותים רפואיים. הפרקליט הצבאי הראשי לא מצא בסיס לפתיחת חקירה פלילית באף אחד ממקרים אלה. צה"ל אף חקר באופן כללי את הטענה בדו"ח צוות הבדיקה ולפיה נגרם נזק מכוון לרכוש פרטי ולתשתיות אזרחיות במהלך מבצע עופרת יצוקה. לטענת הפרקליט הצבאי, הרס רכוש פרטי ותשתיות אסור על פי החוק הבינלאומי, אלא אם כן הדבר נחוץ לצורך מבצעי. משכך, העובדה שנגרם הרס כזה אינה מצביעה בהכרח על הפרת החוק הבינלאומי. חקירות אירועים פרטניים בהם נטען נזק לרכוש פרטי ולתשתיות, הופנו לזרועות החקירה הפיקודיות.
צה"ל חקר את טענת הדו"ח באשר לשימוש בתחמיש זרחני במהלך המבצע. בסיכום החקירה מצא הפרקליט הצבאי הראשי כי השימוש בסוג נשק זה עולה בקנה אחד עם התחייבויותיה של ישראל בהתאם לחוק הבינלאומי. באשר לשימוש בפצצות עשן המכילות זרחן, נטען כי אין מדובר בפצצות תבערה אשר השימוש בהן אסור על פי אמנת ז'נבה, מכיוון שאינן מיועדות ליצור תבערה. הפרקליט הצבאי לא מצא לנכון להעמיד איש לדין משמעתי, או לנקוט צעדים אחרים, נגד האחראים לשימוש בנשק זרחני. אולם לאחר תום החקירה הוגשו תלונות פרטניות נוספות אשר נחקרות בנפרד. הפרקליט הצבאי הכיר בכך כי בחקירות צה"ל נמצאו טעויות בהפעלת שיקול דעת מבצעי. אולם, טעויות אלה, שאירעו בתהליך קבלת ההחלטות בלחץ האירועים, אינן מהוות הפרה של החוק הבינלאומי.
בנוסף לחקירות אלה, ב-10 בנובמבר 2009 מינה הרמטכ"ל, בהמלצת הפרקליט הצבאי הראשי, קצין בדרגת אל"ם כדי לחקור שלוש טענות מתוך דו"ח צוות הבדיקה. האחת, טענה ולפיה צה"ל תקף את בית משפחת אל-סמוני וגרם לפציעה ולהרג עשרות אזרחים אשר מצאו בו מקלט. השנייה, כי צה"ל לא נהג כשורה בעצירים פלסטינים במהלך המבצע. השלישית נוגעת לתקיפת צה"ל את מסגד אל-מקאדמה. חקירה זו עדיין לא הסתיימה.
מתוך 36 אירועים אשר הובאו לעיון הפרקליט הצבאי הראשי ואותם החליט להפנות לחקירת מצ"ח, ב-19 אירועים נחקר ירי לעבר אזרחים. ב-17 האירועים הנותרים נחקר חשד לשימוש באזרחים כמגן אנושי, יחס לא נאות לאזרחים ועצורים, וכן מקרי ביזה, חלק מן האירועים הנמצאים בחקירה פלילית תוארו בדו"ח צוות הבדיקה. במקרה אחד שחקירתו נסתיימה, הועמד לדין והורשע חייל צה"ל. החייל הורשע על פי הודאתו, לאחר שגנב כרטיס אשראי בעת שביצע חיפוש בבית פלסטיני ומשך בעזרתו סכום השווה ל-400 דולר. בעקבות הרשעתו, ריצה שבעה וחצי חודשי מאסר. 7 חקירות הסתיימו ללא העמדה לדין לאור סירובם של עדים להופיע למשפט וחוסר בראיות. 28 מן החקירות עדיין נמשכות נכון לחודש ינואר 2010.
בנוסף טען משרד החוץ שדו"ח גולדסטון מסולף ומעוות ומלא באי-דיוקים.
גם הגנרל ג'ובאני מאריצה שהיה סגן מפקד כוחות הקואליציה בעיראק אמר בנאום הפרלמנט העיראקי שעסק בדו"ח כי החמאס הפר את חוקי המלחמה בין היתר בכך שלוחמיו עברו ללבוש אזרחי.
תגובות ברשות הפלסטינית
לאחר שמועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם תמכה בהצעת אש"ף לאמץ את הדוח, ברוב של 33 מתוך 47, מה שהיה מעביר אותו לדיון במועצת הביטחון של האו"ם, הפתיע נציג אש"ף במועצה והסכים ברגע האחרון לדחיית ההצבעה בשישה חודשים, עד למרץ 2010. החלטה זו נתקבלה, ככל הנראה, על ידי יושב ראש הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס. המניעים לקבלת ההחלטה אינם ידועים. אחת הסברות שעלו היא שעבאס קיבל איומים מישראל באמצעות ראש השב"כ, יובל דיסקין, כי זאת תבטל הקלות תנועה ותחזיר מחסומים שהסירה, תדחה אישור להפעלת חברת הסלולר "Ooredoo פלסטין", דבר שיעלה לרשות עשרות מיליוני שקלים, ותהפוך את הגדה המערבית ל"עזה שנייה". לאחר לחצים פנימיים עזים וביקורת ציבורית נרחבת, נאלץ לחזור בו. החמאס זעם על יו"ר הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, בעקבות דחיית הדו"ח וקרא לשלול ממנו את אזרחותו. לאחר פרסום הדו"ח, מנהיג חמאס, חאלד משעל, קרא לקהילה הבינלאומית להעמיד למשפט את ראשי הדרג המדיני, הביטחוני והצבאי של ישראל בבתי הדין הבינלאומיים על "פשעי המלחמה" שביצעו בעם הפלסטיני. משעל, מחמוד א-זהאר ומנהיגים אחרים בחמאס הודו בהקשר זה לארגוני זכויות האדם שסייעו לגיבושו של דו"ח גולדסטון והתייצבו לימין הפלסטינים. יש שראו בקריאה זו של החמאס לאימוץ הדו"ח הוכחה ניצחת לטענה שהדוח בכללותו מאשים את ישראל ואיננו פוגע בצורה מהותית בחמאס. גם מוסא אבו מרזוק, מבכירי החמאס, טען שדו"ח גולדסטון מוטה לטובת החמאס.
בינואר 2010 פרסמו 11 ארגוני זכויות אדם פלסטיניים קריאה לרשות הפלסטינית ולשלטונות החמאס בעזה לקבל את המלצות הדו"ח ולחקור הפרות של זכויות האדם שביצעו הפלסטינים במהלך מבצע "עופרת יצוקה"
תגובת גולדסטון, אפריל 2011
ב-1 באפריל 2011 פרסם ריצ'רד גולדסטון מאמר בעיתון וושינגטון פוסט בשם "Reconsidering the Goldstone Report on Israel and war crimes" (תרגום: "מחשבות חדשות על דו"ח גולדסטון בנוגע לישראל ופשעי מלחמה"). במאמר זה כתב גולדסטון שהחקירות שביצעה ישראל "מראות שאזרחים לא הותקפו במכוון כמדיניות". גולדסטון כתב ש"אם הייתי יודע אז מה שאני יודע היום, דו"ח גולדסטון היה מסמך שונה." הוא אמר שהחוסר בשיתוף פעולה מצד ישראל גרם לכך שלא רואיינו קצינים ישראליים בזמן חיבור הדו"ח. במבט לאחור, לתקריות שפורשו כתקיפה מכוונת של אזרחים היו הסברים אחרים כגון מודיעין צבאי לקוי. גולדסטון שיבח את ישראל ואת הרשות הפלסטינית על שחקרו טענות לפשעי מלחמה וגינה את חמאס שלא פתח בחקירות על הפשעים שביצע.
כמו כן, הביע גולדסטון את דעתו ש"חקירה של כל ההיבטים של העימות בעזה יתחיל עידן חדש של שוויוניות ואיזון במועצת זכויות האדם של האו"ם, שההיסטוריה שלה של הטיה כנגד ישראל אינה נתונה בספק."
מסע וילהלם השני לארץ ישראל
מסעו של קיסר גרמניה וילהלם השני לארץ ישראל בחודשים אוקטובר-נובמבר 1898 היה נקודת ציון בולטת בתולדות ארץ ישראל בתקופה העות'מאנית ובתולדות הציונות.
במהלך המסע, שנמשך מ-11 באוקטובר עד 26 בנובמבר 1898, ביקר הקיסר בערים קונסטנטינופול, חיפה, יפו, ירושלים וביירות כולן תחת שלטון האימפריה העות'מאנית. וילהלם השני ביקש לחזק את יציבותו של השלטון העות'מאני, שנחלש בעקבות המשבר בבלקן בשנים 1877–1878, לתמוך במעמדה של הנצרות, ובמיוחד של הכנסייה הפרוטסטנטית, וכן לעודד את המתיישבים הנוצרים והיהודים בארץ ישראל. במהלך הביקור נפגש הקיסר עם בנימין זאב הרצל.
הרקע ההיסטורי
בשלהי המאה התשע עשרה, כאשר התמנה וילהלם השני לקיסר גרמניה, היה הרייך הגרמני שרוי במשבר שמקורו במעבר ממשק אגררי למדינה מתועשת, כחלק מהמהפכה התעשייתית. שינוי זה במבנה הכלכלי גרר שינויים חברתיים מרחיקי לכת. כך למשל דחקו התעשיינים הגדולים את רגלי מעמד הביניים הישן, ובעזרת הונם הרב גברה גם השפעתם הפוליטית. מספר המועסקים בתעשייה השתווה לזה שבתחום החקלאות והיערנות. בתקופה זו הפכה הקיסרות הגרמנית לאחת האומות המתועשות הגדולות, יחד עם ארצות הברית והממלכה המאוחדת, וכתוצאה מכך זינקה אוכלוסייתה והתגברה מאוד מגמת העיור. המדינה הגרמנית לא יכלה להתמודד היטב עם הפערים שנוצרו בחברה הגרמנית, במיוחד בין מעמד הפועלים לבורגנות, וכדי להפיג את המתחים החברתיים ביקשה להפנות את תשומת הלב אל מחוץ לרייך וטיפחה שאיפות אימפריאליסטיות. באותה תקופה חיו בארץ ישראל כמה אלפי זרים ממוצא אירופי (כחלק מהסכמי הקפיטולציה), כמחצית מהם ממוצא גרמני. המתיישבים הגרמנים באו לארץ ישראל ממניעים דתיים נוצריים, כדוגמת הטמפלרים, או ממניעים ציוניים (במקרה של מתיישבים יהודים), ונהנו בארץ ישראל מחסותו של הרייך הגרמני.
הביקור אירע על רקע ההתפוררות הצפויה של האימפריה העות'מאנית. וילהלם השני היה קיסר הגרמנים, מלך פרוסיה, ראשון המלכים הגרמנים, יורשו של המלך הלוחם הגדול פרידריך ונכדו של אחיו לשם וילהלם הראשון, שבימי שלטונו באה גרמניה לעולם. הוא לא הסתפק בשליטה בגרמניה אלא רצה השפעה בזירת העולם כולו. המעצמות הקולוניאליסטיות התחרות זו בזו על השליטה במיצרי הבוספורוס ועל קונסטנטינופול וגם על אסיה הקטנה ועל השטחים הערביים שכללו את סוריה, עיראק, לבנון, ירדן, ישראל ורוב חצי האי סעודיה של ימנו. גרמניה ואיטליה גם יחד חלמו על הקמת מושבות במזרח התיכון לאחר היעלמותה של האימפריה העות'מאנית. במסגרת מאבק הכוחות נערכו בארץ ביקורים גם של בני משפחות מלוכה ממעצמות אחרות:
לפני המסע
לא הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות בית הוהנצולרן שבה נסע אחד מבני השושלת לארץ ישראל. כבר מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הרביעי (1795–1861) התעניין בארץ הקודש ממניעים דתיים, ואף ייסד בארץ ישראל דיוקסיה פרוטסטנטית שהביאה לסכסוכים דתיים בין העדות הנוצריות בארץ ישראל. נסיך הכתר ולימים הקיסר פרידריך השלישי (1831–1888), אביו של וילהלם השני, ביקר בירושלים בשנת 1869 לרגל פתיחתה של תעלת סואץ. אביו של פרידריך השלישי, הקיסר וילהלם הראשון, אסף כספים לשם בנייתה של כנסייה בירושלים.
בשנת 1889 אישר וילהלם השני את הקמתו של ארגון גרמני דתי בירושלים. מטרתו של ארגון זה הייתה לרכוש קרקעות ומבנים ולהקים מוסדות כנסייתיים פרוטסטנטיים בירושלים. פעילות זו, יחד עם הקשרים המסורתיים של בית הוהנצולרן לארץ הקודש, יכולים להסביר את החלטתו של וילהלם לבקר בארץ ישראל. מטרתו המוצהרת של המסע הייתה חנוכתה של כנסיית הגואל בעיר העתיקה של ירושלים. וילהלם ראה במסעו עלייה לרגל ובו עצמו עולה רגל המגשים את שאיפותיהם של אביו וסבו.
לרגל המסע שקלו אנשי השלטון העות'מאני לפתוח פתח רחב בחומת העיר של ירושלים, בשל ציפיותיהם לגידול בנפח התעבורה בעיר. על כך השיב הקיסר "יש למנוע זאת; אני מקווה שמעשה ברברי זה לא ייעשה". עם זאת, נפתח פתח בחומה סמוך לשער יפו, והכל סברו כי הדבר נעשה על פי בקשתו של הקיסר.
בדרכו לארץ ישראל ביקר הקיסר אצל "הסולטאן האדום" עבדול חמיד השני (שכונה כך בשל הטבח בארמנים) בקונסטנטינופול, במטרה לבסס את היחסים שבין שתי המדינות. העיתונות הצרפתית סברה שווילהלם מבקש לפגוע במסורת החסות הצרפתית על מוסדות הדת הקתוליים בארץ הקודש ועל המאמינים הקתולים בה, בני כל הלאומים. במסעו זה ליווה אותו הגרף אברהרד פון מילינן, אשר שימש כמומחה לענייני המזרח התיכון.
יפו
בזמן שהותו בארץ ישראל, היה הקיסר אורחה של חברת הנסיעות תומאס קוק. מחנה הפמליה כלל 26 אוהלי שינה, שישה אוהלי-טרקלין גדולים מאוד, מטבחים ניידים, 500 פרדות, וטבחים, מלצרים, משרתים ונושאי-מים.
ירושלים
השינוי המרכזי בירושלים היה פריצת פתח למעבר מרכבה ליד שער יפו, שאותו מתאר באופן ציורי דוד ילין:
בנוסף הורחבו דרכים בירושלים על הר ציון, הר הזיתים ובדרך לבית לחם, תוך הריסת בתים במקרה הצורך, כדי לאפשר את מעבר המרכבה הקיסרית.
רחובות העיר נוקו, ובמיוחד הוסרו תוספות בנייה בדרך היורדת משער יפו. פקידי עיריית ירושלים ("הרשות") אכפו על תושבי השכונות לנקות בעצמם תִלי אשפה שהצטברו במשך עשרות שנים ולגדר חצרות ופרצות. נערכו שיפוצים נרחבים בשוקי העיר ובפרט שופץ שוק הכתנים, שדרך שערו נכנס הקיסר להר הבית. גם על הר הבית עצמו נערכו שיפוצים ונפתחו פתחי תאורה מיוחדים בכיפת הסלע.
מערכות אספקת המים לירושלים שופרו ושופצו לקראת הביקור, דבר שלא נעשה במאות השנים שקדמו לביקור. נמתח קו טלגרף הישר אל אוהלו של הקיסר, שהוקם במחנה מגודר בשדה ברחוב הנביאים (במקום שבו ניצב כיום בית הספר אורט). עבור מחנה הקיסר הוכנו בגרמניה מבני עץ מיוחדים שנועדו לשמש חדרי שינה, אולם קריאה וחדרי אוכל, אך בפועל השתכנה הפמליה באוהלים.
אורחים רבים (בהם בנימין זאב הרצל) הגיעו לירושלים לקראת הביקור. למעלה מ-3,000 אורחים הזמינו מקום מבעוד מועד, ובעלי בתי המלון הקימו אוהלים בחצרותיהם כיוון שהמקום לא הספיק לכל הבאים. בעלי בתים שביתם היה סמוך לרחובות שבהם עתידה הייתה התהלוכה הקיסרית לעבור השכירו מקומות צפייה על גגות הבתים ועל המרפסות. במקביל הועלתה רמת הביטחון, ולפי דיווחו של דוד ילין,
ה"רשות" גם אסרה כלבים נובחים ברחובות העיר כדי שלא תוטרד שלוות נפשו של הקיסר.
הכיסא המיוחד עליו ישב הקיסר בעת ביקורו שמור בכנסיית הגואל יחד עם ספר האורחים של הביקור. לקראת הביקור הוכנו גלויות עם דיוקנו של הקיסר עם נופי ירושלים, אלבומי צמחים מיובשים שנעשו כמזכרת מארץ הקודש ותעודות וברכות מאת הקהילה היהודית, את הקיסר ליווה בביקורו האמן הגרמני גוסטאב באורנפיינד (1848–1904) שחי בירושלים.
הכנות היהודים
כל העדות והלאומים סייעו לממשל לקשט את הדרכים והרחובות ובמיוחד את חלקת השדה ברחוב הנביאים שעליה עתיד היה לקום מחנה הקיסר ופמלייתו. אחד מהקישוטים היה שערי כבוד ניידים שהוקמו על ידי העדות השונות. בקישוט שערי הכבוד הצטיינו במיוחד היהודים, אשר ארגנו לצורך כך ועד מיוחד, שהורכב מנציגי כל העדות שבירושלים. שער היהודים, שהיה הגדול ביותר והמקושט ביותר מבין שערי הכבוד, הוקם סמוך לבית הספר כי"ח ברחוב יפו, במקום שבו עומד כיום מרכז כלל. בתוך השער הוקמה מצד אחד סוכה ובה ספרי תורה, ומן הצד השני בימת כבוד שעליה יועדו לשבת הרבנים הראשיים ר' יעקב שאול אלישר ור' שמואל סלנט וכן רבה הראשי של חברון הר' אליהו מני. בנוסף ישבו בסוכה ראשי הציבור היהודי ונכבדיו כיוסף נבון ביי, נסים בכר, יואל משה סלומון, ישראל דב פרומקין, יהושע ילין ועוד.
מרשימת המכובדים בלט בהיעדרו הרצל. בעוד מספר אנשים בקהילת יהודי ירושלים ביקשו כי ישב בין נכבדי היהודים בשער הכבוד, ואף ישא דברים בפני הקיסר, הרי שרוב חברי הוועד, דתיים מקרב אנשי היישוב הישן התנגדו, בהשפעת החכם באשי של קושטא, בשל המתח בין הדת לציונות, ובשל חששם מהשלטון הטורקי, שהיה עוין לציונות. ואכן, בעת מעברו של הקיסר בשער שהה הרצל במלון קאמיניץ (לפני שעבר לבית שטרן).
השיר מתחיל במילים:
ומכיל עוד שלושה בתים באותה רוח. זמן רב התאמנו התלמידים בביצוע שירים גרמניים על מנת שהקיסר יבין את שירתם, אך בהנהגת היישוב פרץ ויכוח על השפה בה יש לשיר, לכן יצאה משלחת מיוחדת כדי לשאול את הקיסר באיזו שפה הוא מעדיף שהתלמידים ישירו - תשובתו הייתה חד משמעית "ברור שאני מעדיף בעברית".
עזריאל זליג הויזדורף הכין ברכות מיוחדות בגרמנית וסיכום פעילותו בירושלים מאז שעלה ארצה להלן התרגום: בכותרת לאחר הפירוט מסיים הויזדורף.
מקבלת הפנים נעדר גם הרב יוסף חיים זוננפלד, רבה של העדה החרדית, בנימוק שהקיסר הגרמני הוא מזרעו של עמלק.
הכנות העדות האחרות
עיריית ירושלים לקחה על עצמה לקשט את הרחובות הראשיים בקשתות מחופות בענפים ירוקים, ותלתה מאות דגלים של האימפריה העות'מאנית ושל גרמניה על כל בתי העיר. קונרד שיק מדווח שעל ביתו-שלו (בית תבור) בלבד נתלו 15 דגלים.
בני הקהילה הפרוטסטנטית בירושלים שקדו על סיום ההכנות לבניין כנסיית הגואל, שאותה היה עתיד לחנוך הקיסר בעת ביקורו, והעבודות נמשכו כמעט כל שעות היממה.
הערבים תושבי העיר הקימו שער כבוד בגן העיר, כיום גן דניאל, הסמוך לבית העירייה. בשער ניצבו תלמידי בתי הספר הממשלתיים ונכבדי העדות השונות. המוסלמים שיפצו את מבני הר הבית, שם עמדו לערוך לקיסר את קבלת הפנים הממלכתית של המוסלמים בארץ ישראל.
בדרך ליפו
ביום רביעי, י בחשון תרנ"ט, 26 באוקטובר 1898 רכבה הפמליה המלכותית מחיפה בדרכה ליפו. "מחיפה עבר וילהלם במרכבה לאורך השרון, על גשרים מיוחדים שנבנו לכבודו על נחל מערות, על נחל דליה (דיפלה) ובשפך נחל תנינים, והם קיימים עד ימינו". בערבו של אותו היום חנתה השיירה בחאן בורג', כיום ממערב לבנימינה. למחרת היום חצתה השיירה "את הירקון בג'יסר אל הדאר, כדרך שעשו זאת יהודית ומשה מונטיפיורי כשישים שנה קודם לכן. ואילו על ואדי מוצרארה כבר המתין להם הגשר הרביעי בסדרת "גשרי הקייזר"", שבמפות המנדט נודע בשם "גשר שרונה" ובפי העם "גשר מוסררה".
ביפו
אחרי הצהריים של ה-27 באוקטובר, הגיעו הקיסר ורעייתו ליפו ולנו במלון במושבה הטמפלרית בעיר. בגלל גודלה של הפמליה, התאכסנו האורחים בשני מלונות הפאר שבמושבה: מלון "דו-פארק" (כיום: "בית עמנואל"), בו התארחו הקיסר ורעייתו ובמלון "ירושלים" הסמוך.
בדרך לירושלים
ביום שישי 28 באוקטובר יצאה שיירת המרכבות לכיוון ירושלים, ועצרה לביקור קצר בבית הספר החקלאי היהודי מקוה ישראל. שם גם נפגש הקיסר בפעם השנייה פגישה קצרה עם הרצל (הפגישה הראשונה התקיימה בקונסטנטינופול). בראש השיירה דהר גדוד משמר טורקי, ואחריו פלוגת פרשים פרוסים בחרבות שלופות. מעליהן התנופפו הסהר הטורקי, הנשר הגרמני ודגלוני חברת תומאס קוק. הקיסר רכב על סוס לבן, לבש מדי חאקי בגוון אפור וחבש קובע זהב מחודד על צעיף משי לבן. תמר קופרשטיין, תלמידה במקווה ישראל, תיארה בזיכרונותיה את הגעתו של הקיסר הגרמני לשער בית ספרה: "וילהלם קיסר עובר על פני בכל הדר-תפארתו, עם כל בני-סיעתו. כולם לבושים בתלבושת היפה של האבירים, נשרי-הזהב שעל כובעיהם מתנוצצים מול השמש". הקיסר הבחין בהרצל מרחוק ועצר את סוסו בבת אחת, מה שגרם לערבוביה בקרב הרוכבים ואחד החצרנים נפל מסוסו. הקיסר שאל את הרצל מה שלומו וקיים איתו שיחה קלה שנמשכה מספר דקות, שבסיומה לחצו ידיים והשיירה המשיכה בדרכה אל עבר הרי יהודה.
בירושלים ובסביבתה
ביקורו של הקיסר בירושלים נמשך שבוע ימים, ויועד במיוחד לטקס חנוכת כנסיית הגואל הלותרנית-פרוטסטנטית. הביקורים נערכו בצניעות יחסית מצִדו של הקיסר, ללא פמליה גדולה ושומרי ראש, על גבי סוס או מרכבה קלה ופתוחה. זאת על רקע תהלוכות של אישים פחותים בדרגה, שנהגו לנוע בירושלים מלווים בגדודי פרשים וקאוואסים (מעין שומרי ראש טקסיים באימפריה העות'מאנית), מגרשים את הקהל לפניהם.
ביום שבת י"ג בחשוון, 29 באוקטובר, בשעה 11:00 נכנסה שיירת הקיסר בשערי ירושלים.
הקיסר נכנס לשערי מחנהו לשם מנוחה והתכוננות לתהלוכה הטקסית שנערכה בשעה 15:00. השיירה נעה ממחנה הקיסר ברחוב הנביאים מערבה, דרך הקונסוליה הגרמנית, עד הפניה לרחוב יפו (כיכר הדוידקה של היום), ומשם דרך "שער היהודים" ולאורך רחוב יפו המקושט עד שער יפו ודרכו אל כנסיית הקבר. בשעה 18:00 חזר הקיסר לקבלת פנים עם בכירים בממשל המקומי ובכירי הקהילה הגרמנית בארץ ישראל, שנערכה בקונסוליה הגרמנית. עם ערב ראתה העיר ירושלים מראה שאותו לא ראתה מעולם:
ביום ראשון נסע הקיסר לבית לחם על מנת לחנוך את בית היתומים הגרמני שם. בדרך עבר דרך המושבה הגרמנית, שקיבלה אותו בדגלים ובמשמר כבוד שהוצב לאורך הדרך. אחר הצהריים עלו הקיסר ורעייתו להר הזיתים לתפילה בגן כנסיית העלייה הרוסית; התפילה הוקדשה לאַוּגוסטה ויקטוריה, ובמעמד זה גם הובטח לה שייבנה בסמוך בית החולים אוגוסטה ויקטוריה על שמה (בית החולים נחנך ב-1910).
יום שלישי תוכנן במקור לביקור ביריחו, אך בשל החום הכבד נערכו תחת זאת ביקורים של הקיסר ורעייתו, ביחד ובנפרד, במוסדות חינוך ודת גרמניים. הקיסר ביקר בבית היתומים שנלר לבנים, ורעייתו בטליתא קומי, מוסד שנועד לנערות. עם ערב ביקרו השניים בהר הבית, שם נערכה להם קבלת פנים מטעם המוסלמים.
ביום רביעי ביקר הזוג הקיסרי במוריסטן שבלב הרובע הנוצרי, בעירייה (בית הסראייה) שם חילק כיבודים לקאדי ולמופתי של ירושלים. אוגוסטה ויקטוריה ביקרה בבית החולים לילדים מריאנשטיפט בראשות הד"ר מקס סנדרצקי ובבית ספר לנערות. באותו יום אירעה טרגדיה שהעיבה על המשך הביקור. בבית הספר לנערות נבחרה התלמידה המצטיינת, בתו של הממונה על החינוך איסמעיל ביי אל-חוסייני, להגיש לקיסרית מתנה מעשה ידי התלמידות. אוגוסטה ויקטוריה שוחחה עם הנערה באנגלית צחה והתרשמה מחוכמתה ומנימוסיה. באותו ערב ערך אבי התלמידה מסיבה גדולה לכבודה בבית שהיום ידוע כאוריינט האוס, בהשתתפות נכבדים מפמליית הקיסר. במסיבה הודלקו זיקוקין די-נור. הנערה הציתה זיקוק שהתפוצץ, והיא נפצעה אנושות. למרות הטיפול שקיבלה הישר מידיו של רופאו האישי של הקיסר, נפטרה הילדה כעבור שעות אחדות.
מאורע חשוב אחר (מנקודת מבט ציונית) שאירע בצהרי אותו יום ד' 2 בנובמבר הוא ריאיון קצר נוסף של הרצל אצל הקיסר במחנהו בירושלים. לדברי הרצל: "קבלת פנים קצרה זו תשמר לנצח נצחים בדברי ימי היהודים ולא מן הנמנע הוא שתהיינה לה גם תוצאות היסטוריות. אולם מה מבדחים הם פרטי כל המאורע." כוונתו הייתה לסידורי הטקס הפרוסיים שננקטו ולמשכו הקצר של המעמד, שנמשך פחות מרבע שעה, חלקו הקראה של הרצל מן הכתוב בנוגע לתועלת הכלכלית שניתן להפיק מארץ ישראל, למשל הפקת חשמל מנהר הירדן, ובסופו מציין הרצל תשובה סתמית של הקיסר שארכה "חמישה או שישה רגעים", לגביה מציין הרצל ביומנו ש"איך מילא את חמשת או ששת הרגעים של תשובתו לא אזכור עוד." בשאר הזמן הוחלפו הלצות עם השגריר הגרמני ועם ברנהרד פון בילוב. הראיון הסתיים בהושטת ידו של הקיסר להרצל ללחיצת ידיים.