cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Saints of Violence and Innuendo
ביקורות ומצעדים
כבר בימים שלאחר שיצא ועוד בטרם דורג במצעדים, ציין צוות האתר Loudwire את השיר כאחד המשמעותיים שיצאו במהלך חודש מרץ 2022.
אתלטיקה באולימפיאדת סיאול (1988)
אולימפיאדת סיאול (1988) נערכה בסיאול, קוריאה הדרומית. תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-23 בספטמבר לבין ה-1 באוקטובר 1988. נערכו 42 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (18 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 1,617 משתתפים (554 נשים ו-1,063 גברים) מ-148 מדינות.
אירועים בולטים
ארצות הברית זכתה במקום הראשון עם 13 מדליות זהב ו-26 מדליות בסך הכל, לפני ברית המועצות  עם 10 מדליות זהב ו-26 מדליות בסך הכל.
בתחרויות אלו נקבעו 5 שיאי עולם חדשים (3 לנשים ו-2 לגברים) ו-8 שיאים אולימפיים (3 לנשים ו-5 לגברים).
האתלטיות הבולטות
פלורנס גריפית' ג'וינר שזכתה ב-4 מדליות מהן 3 זהב ו-1 כסף, בריצת 100 מטר בשיא אולימפי חדש של 10.54 שניות, השיא הנוכחי (2012) ובריצת 200 מטר בשיא עולם חדש של 21.34 שניות, השיא העולם הנוכחי (2014), ג'קי ג'וינר קרסי  שזכתה בשתי מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בשיא אולימפי חדש של 7.40 מטר, שיא האולימפי הנוכחי (2012) ובקרב שבע בשיא עולם חדש של 7291 נקודות, שיא העולם הנוכחי (2014) ואולגה בריזגינה  שזכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר ובריצת שליחות 4x400 מטר בשיא עולם חדש.
האתלטים הבולטים
קרל לואיס שזכה ב-3 מדליות מהן 2 זהב ו-1 כסף. הוא הגן על תואריו בקפיצה לרוחק ובריצת 100 מטר בשיא עולם חדש (9.92 שניות) לאחר שבן ג'ונסון שבר את שיא העולם והעמיד אותו על 9.79 שניות. אולם, פחות מ-48 שעות לאחר מכן, התגלה כי הוא זכה בעזרת שימוש בסמים ממריצים ולכן הוא נפסל. סטיב לואיס שזכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר בהשוואת שיא העולם ורוג'ר קינגדום  שהגן על תוארו בריצת 110 מטר משוכות.
יחסי בוליביה–יוון
יחסי בוליביה–יוון הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין בוליביה ליוון.
יחסי תרבות והגירה
בוליביה מעולם לא הייתה מוקד משיכה למהגרים יוונים. כיום מתגוררים בבוליביה כ-180 אנשים ממוצא יווני, שרובם מתגוררים בעיר סנטה קרוס דה לה סיירה המפותחת יותר.
Scarecrow
See Emily Play/The Scarecrow
אותיות רישיות ואותיות קטנות
אות רישית או אות גדולה (באנגלית: Capital letter, בספרדית: Letra capital o Letra mayúscula) הוא מושג הקיים בשלושת סוגי האלפבית האירופאיים (לטיני, יווני וקירילי) וכן באלפבית הארמני, שמשמעו אות הנכתבת בצורה הגדולה יותר מבין שתי צורות הכתיבה של האות. הצורה השנייה לאות רישית היא אות קטנה שהיא הצורה בה האות נכתבת בתוך טקסט. השימוש באות לרישית נעשה לרוב כאשר האות באה בנפרד, או בתחילת מילה במקרים מסוימים.
אלפבית לטיני
באלפבית הלטיני שבו נעשה שימוש בשפות המערב אירופאיות ובחלק מהשפות המזרח אירופאיות, בין היתר לאנגלית, צרפתית, ספרדית וגרמנית, קיימות שתי צורות כתיבה לכל אות: גדולה או רישית, וקטנה.
באלפבית היווני
גם באלפבית היווני שבו נעשה שימוש לכתיבת השפות יוונית וקופטית קיימת הבחנה בין אות רישית לרגילה. כדלהלן:
באלפבית הקירילי
האלפבית הקירילי מבחין גם הוא בין אות רישית לאות רגילה. האותיות הרישיות הן: ,А, Б, В, Г, Д, Е, Ё, Ж, З, И, Й, К, Л, М, Н, О, П, Р, С, Т, У, Ф, Х, Ц, Ч, Ш, Щ, Ъ, Ы, Ь, Э, Ю, Я, לעומת הקטנות: а, б, в, г, д, е, ё, ж, з, и, к, л, м, н, о, п, р, с, т, у, ф ,х, ц, ч, ш, щ, ъ, ы, ь, э, ю, я
באלפבית הארמני
באלפבית הארמני קיימת גם כן חלוקה בין אותיות רישיות לקטנות. לדוגמה: Ա, Բ, Գ,Դ הרישיות לעומת ա, բ, գ, դ הקטנות.
כתיבה
את האות הרישית מקובל לכתוב כאשר היא גבוהה יותר מהשורה.
במקלדת ובמחשבים
במקלדת, ניתן להשתמש במקש ה-Shift, יחד עם הקלדת האות, בשביל להפוך את האות לרישית. ניתן גם להשתמש במקש ה-Caps lock, ההופך באופן אוטומטי את כל האותיות לרישיות.
באתרים מסוימים, יש משמעות נפרדת לאות רישית בהקלדת שמות המשתמש והססמאות, ויש להקפיד שלא להחליף בין אותיות גדולות לקטנות.
ג'ילין (עיר)
גִ'ילִין (בסינית מפושטת: 吉林; בפין-יין: Jílín; במנצ'ורית: - גִירִין אוּלה; ברוסית: Гирин - גִירִין) היא נציבות עירונית במחוז ג'ילין שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 3,623,713 תושבים, מתוכם 1,895,865 בשטח האורבני, עובדה ההופכת אותה לעיר השנייה בגודלה במחוז ואף בעבר הייתה בירתו.
גאוגרפיה ואקלים
ג'ילין משתרעת על פני 27,710 קמ"ר במרכז המחוז באזור הררי בסמוך לנהר (במנצ'ורית נקרא סונגארי) וגובהה 202 מטרים מעל פני הים. ארבעה הרים מפורסמים מקיפים את ג'ילין: הר הצפון במערב, לון טאן במזרח, ז'וטסאו בצפון והר הצב בדרום. ההר הצפוני, הנקרא לבן, הוא ההר המפורסם ביותר בג'ילין, ישנם מספר מקדשים בודהיסטים על ההר.
בעיר ג'ילין יש אקלים יבשתי ממוזג עם ארבע עונות ברורות: אביב קצר, יבש וסוער, קיץ חם וגשום, סתיו קריר נפלא וחורפים קרים וארוכים. הטמפרטורה השנתית הממוצעת נשארת על כ 4 מעלות צלזיוס, המשקעים השנתיים הם בממוצע 650 מ"מ.
אולימפיאדת הקיץ 1944
אולימפיאדת הקיץ 1944 הייתה אולימפיאדה אשר בוטלה עקב מלחמת העולם השנייה. היא הייתה אמורה להיות האולימפיאדה ה-13.
אירוח האולימפיאדה נמסר ללונדון שבבריטניה על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי בישיבתו ה-38, שנערכה בלונדון ב-9 ביוני 1939. לונדון זכתה בהצבעה על זהות העיר המארחת בסיבוב הראשון, מול שלוש ערים אחרות – רומא שבאיטליה, דטרויט שבארצות הברית ולוזאן שבשווייץ.
האולימפיאדה בוטלה עקב המלחמה, וב-1946 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי, ללא הצבעה, שאולימפיאדת הקיץ 1948 תיערך בלונדון.
למרות המלחמה ערך הוועד האולימפי הבינלאומי ב-1944 אירועים שונים כדי לציין מלאת חמישים שנים לייסודו. אלו נערכו במטה הוועד בלוזאן שבשווייץ מה-17 ועד ה-19 ביוני באותה שנה.
איסטמן ג'ונסון
ג'ונתן איסטמן ג'ונסון (באנגלית: Jonathan Eastman Johnson; 29 ביולי 1824 – 5 באפריל 1906) היה צייר אמריקאי ומייסד משותף של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בעיר ניו יורק, ושמו כתוב בכניסה. הוא היה ידוע בעיקר בזכות ציורי הז'אנר שלו, ציורים של סצינות מחיי היומיום, ודיוקנאותיו של אנשים יומיומיים ואמריקאים בולטים כמו אברהם לינקולן, נתניאל הות'ורן, ראלף וולדו אמרסון והנרי וודסוורת' לונגפלו. עבודותיו המאוחרות מראות לרוב את השפעתם של המאסטרים ההולנדים מהמאה ה-17 כשלמד בהאג.
ביוגרפיה
ג'ונסון נולד בלובל, מיין, ילדם השמיני והאחרון של פיליפ קריגן ג'ונסון ומרי קימבול צ'נדלר. אחיו הגדולים היו פיליפ, אחיות הרייט, ג'ודית, מרי, שרה ונל ואח ראובן.
איסטמן גדל בפריבורג ואוגוסטה, שם התגוררה המשפחה. אביו היה הבעלים של כמה עסקים, והיה פעיל בארגונים שונים: הוא היה המזכיר הראשי של הלודג' הגדול של מיין (בונים חופשיים) (1836–1844). הוא מונה בשנת 1840 כמזכיר המדינה של מיין, כיהן כשנתיים.
קריירה
הקריירה של איסטמן ג'ונסון כאמן החלה כשאביו חינך אותו בשנת 1840 בליתוגרפיה בבוסטון. לאחר שהפטרון הפוליטי של אביו, מושל מיין ג'ון פיירפילד, נכנס לסנאט של ארצות הברית, מונה ג'ונסון על ידי נשיא ארצות הברית ג'יימס פולק בסוף שנות הארבעים של המאה ה-19 לתפקיד המזכיר הראשי במשרד הבינוי, הציוד והתיקון של מחלקת חיל הים. המשפחה עברה לוושינגטון הבירה וגרה לראשונה בדיור בהשכרה.
בשנת 1853 הם קנו בית בין הרחובות השלוש עשרה לארבעה עשר וכמה רחובות מהבית הלבן ומשרדי מחלקת חיל הים, שהפכו לבית הקבע שלהם.
אף שג'ונסון הצעיר גר תקופה מסוימת בבוסטון ולמד באירופה, הוא השתמש בבית זה כבסיס שלו עד שעבר לעיר ניו יורק בסוף שנות ה-50.
ג'ונסון הצעיר עבר לוושינגטון די.סי. בערך בגיל 20, ממן את עצמו על ידי רישום דיוקנאות בעפרון, כולל ג'ון קווינסי אדמס ודולי מדיסון, וסייע ככל הנראה בקשרים הפוליטיים של אביו. הוא שב לניו אינגלנד, והתיישב בבוסטון בשנת 1846 בגיל 22. בשנת 1849 נסע ג'ונסון לגרמניה, להמשך לימודים בדיסלדורף. מקום שהפך למרכז חדש בו אמנים רבים, כולל אמריקאים, למדו אמנות. הם לקחו חלק בבית הספר לציור בדיסלדורף. בינואר 1851 התקבל ג'ונסון לסטודיו של עמנואל לויצה, גרמני שחי בארצות הברית זמן מה לפני שחזר לגרמניה. עבודתו העיקרית שהושלמה שם היא דיוקנו של וורטינגטון ויטרדג'.
ג'ונסון עבר להאג, שם למד על האמנים הולנדים ופלמיים מהמאה ה-17. הוא סיים את מסעותיו באירופה בפריז, ולמד אצל הצייר תומאס קוטור בשנת 1855 לפני שחזר לארצות הברית באותה שנה בגלל מות אמו.
בשנת 1856 ביקר את אחותו שרה ומשפחתה בסופיריור, ויסקונסין. המלווה שלו שם, סטיבן בונגה, היה רב-גזעי אינדיאני משבט ( ואפרו-אמריקאי. המלווה לקח את ג'ונסון בין ילידי אוג'יבווה לאזורים סביב אגם סופיריור. לאורך שנת 1857 ג'ונסון צייר לעיתים קרובות את אנשי השבט בתנוחות אינטימיות, סתמיות. על פי האגודה ההיסטורית של ויסקונסין, ג'ונסון נסע עם בונגה לאזורים המוכרים כאנדרטה הלאומית גרנד פורטאז' והפארק הלאומי אייל רויאל. האנדרטה הלאומית גרנד פורטאז' ב־1859 חזר ג'ונסון למזרח והקים סטודיו בעיר ניו יורק. באותה שנה הוא ביסס את המוניטין שלו כאמן אמריקני בתערוכה באקדמיה הלאומית לעיצוב בה הוצג ציורו, "חיי הכושים בדרום" (1859) או, כפי שכונה בדרך כלל, "בית קנטאקי העתיק". המקום היה בחצר האחורית העירונית בוושינגטון די.סי. באותה שנה נבחר ג'ונסון לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר והפך לאקדמאי מלא בשנת 1860. ג'ונסון הפך גם לחבר במועדון ליגת האיחוד של ניו יורק, המחזיק רבים מציוריו. בשנת 1869, בגיל 55, התחתן לראשונה, לאליזבת באקלי. הייתה להם בת אחת, אתל איסטמן ג'ונסון, ילידת 1870. אתל התחתנה עם אלפרד רונאלדס קונקלינג (אחיינו של הסנטור רוסקו קונקלינג) בשנת 1896.
עם מותו בשנת 1906, נקבר איסטמן ג'ונסון בבית העלמין גרין-ווד בברוקלין, ניו יורק.
סגנון
הסגנון של ג'ונסון ריאלי ברובו הן בנושא והן בביצוע. רישומי הפחם שלו לא הושפעו על ידי אמני התקופה, אך הם מתבססים יותר על ידי הכשרת הליטוגרפיה שלו. עבודות מאוחרות מציגות השפעה של המאסטרים ההולנדים והפלמים מהמאה ה-17. ניתן לראות את השפעות בתמונה "איסוף החמוציות" של ג'ונסון, באי נאנטוקט, אם כי הטון הרגשי של היצירה שונה בהרבה.
ג'ונסון הצליח לגרום לאנשי אוג'יבה רבים לדגמן עבורו. ברישומיו ובציוריו, ג'ונסון הציג את אנשי אוג'בה בצורה אינטימית ונינוחה יותר מהרגיל לציירים מאותה תקופה. לעיתים קרובות הוא כלל את שמות הנושא בכותרות היצירות. הוא לא התמקד אך ורק בפורטרטים בודדים, אלא גם עשה ציורים ורישומים של סצינות הכוללות מגורים באוג'יבה, מפרץ סנט לואיס וקבוצות אחרות של אוג'בה בפעילויות יומיומיות. ג'ונסון עזב את ויסקונסין בגלל משבר כלכלי רחב, שהפך את השקעות הנדל"ן שלו שם לחסרי ערך. הוא עבר לסינסינטי, אוהיו כדי להרוויח כסף באמצעות עבודות דיוקן, ומעולם לא שב לנושא האוג'יבה. ציוריו ורישומיו של האוג'בה לא נמכרו במהלך חייו. הם בבעלות האגודה ההיסטורית של מחוז סנט לואיס בדולוט, מינסוטה.
תשומת הלב הקפדנית שלו למקורות אור תורמת לריאליזם. ציוריו "ילדה וחיות מחמד" ו"הילד לינקולן", משתמשים במקור אור יחיד באופן הדומה לשימוש של המאסטרים ההולנדים מהמאה ה-17 אותם למד בהאג בשנות ה-50 של המאה ה-19.
דיוקנאות
הציורים של ג'ונסון כללו דיוקנאות של בעלי ההון ואנשים משפיעים, מנשיא ארצות הברית, לדמויות ספרותיות, לאנשים שלא ידועים. הוא ידוע בעיקר בזכות ציוריו של אנשים רגילים בסצנות יומיומיות. ג'ונסון לעיתים קרובות צייר מחדש את אותו נושא כשהוא משנה סגנון או פרטים.
ניו אינגלנד
עבודותיו מחיי ניו-אינגלנד, כמו "איסוף החמוציות", אי ננטקט, פרייבורג, מיין, ביססו אותו כצייר ז'אנר. במהלך חמש שנים, הוא יצר רישומים רבים וציורים קטנים יותר של עיבוד המייפל לסירופ מייפל, אך מעולם לא השלים את העבודה הגדולה יותר שהתחיל.
עבדות
"חיי הכושים בדרום" (1859), שהושלם זמן קצר לפני תחילת מלחמת האזרחים, נחשב ליצירת המופת של ג'ונסון. בגלל מורכבותו הוא נותח ופורש באריכות על ידי חוקרים. הציור מתאר סצנה עירונית של עבדים בוושינגטון הבירה, אף על פי שהוא התפרסם באופן פופולרי מאותה שנה בשם "Old Kentucky Home" (המבוסס על השיר "My Old Kentucky Home" מאת סטיבן פוסטר) והיה נדמה שהוא מראה חיי כושים במטע.
עונת 1932/1933 בפוטבול ליג
עונת 1932/1933 הייתה העונה ה-41 של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-27 באוגוסט 1932 והסתיימה ב-6 במאי 1933. בעונה זו התחרויות התקיימו בליגה הבכירה, בליגת משנה ובדיוויזיון השלישי שחולק ל-2 מחלקות.
איסטמן ג'ונסון
עבדות
בציור ניתן לראות מגוון פעילויות ביתיות בבית רעוע, הניצב ליד בית בגדול ויציב יותר מימין. (התפאורה היא החצר האחורית של מגורי העבדים ליד בית אביו של ג'ונסון בוושינגטון.) משמאל, בקדמת הציור, נראה צעיר שחור ואישה בהירת עור מחזרים אחד אחרי השנייה. באמצע, נראה נגן בנג'ו שמנגן מוזיקה, ושם אישה מבוגרת רוקדת עם ילד, בעוד אנשים אחרים מסתכלים עליהם. בקצה הימני, צעירה לבנה בשמלה לבנה מעודנת, פוסעת מעל סף הבית הסמוך לעולם הזה, כשמאחוריה דמות שחורה נוספת. (הדמות הלבנה היא אחותו של ג'ונסון.)
עונת 1932/1933 בפוטבול ליג
הליגה הבכירה כללה 22 קבוצות. וולברהמפטון וונדררס ולידס יונייטד היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
איסטמן ג'ונסון
עבדות
אישה שחורה בוגרת מביטה דרך החלון בקומה העליונה כשהיא מחזיקה ילד קטן בהיר עור שיושב על הגג שקרס בחלקו. האישה הרוקדת עם הילד במרכז היא בעלת העור הכהה ביותר. כמעט כל אדם צבוע בגוון עור אחר. וריאציות אלה של "אנשים בעלי גוון עור בצבע שונה" משקפות את החברה האפרו-אמריקאית בדרום. אך מזמינות את הצופה להרהר באבותיהם הגזעיים המעורבים של המצוירים. כמה אלמנטים רומזים ומסמלים יחסים של אב לבן עשיר ובלתי נראה בציור - דרך ילדיו המולאטים. גם תומכי וגם מתנגדי העבדות תפסו את הציור הזה כתומך בתפיסת עולמם, מכיוון שהכושים נראו בו עליזים מספיק, אך ביתם רעוע.
הציור "הבריחה לחירות" (1862), מתאר ​​משפחת עבדים שרוכבת עם שחר אל חירותה, והוא מזמין פרשנות. ג'ונסון מציב את משפחת העבדים במרכז היצירה. נראה שזה זמן השחר ומרחוק נראה אור המציין את התקווה. הגבר רוכב עם ילד לפניו, מאחוריו אישה המחזיקה תינוק קרוב לחזה. היא מסתכלת מאחוריה כאילו מפחדת מרודפים, או תוהה מה השאירה אחריה.
עונת 1932/1933 בפוטבול ליג
ארסנל זכתה באליפות בפעם השנייה בתולדות המועדון.
איסטמן ג'ונסון
עבדות
האוצרת אלינור הארווי כותבת את הציור "לוכד את הרגע בו מתחילה להתהפך במלוא היקף שאלת העבדות. ג'ונסון הציב את האנשים האלה בקדמת הבמה, ובכך העלה את מצוקתם לדיון הלאומי."
עונת 1932/1933 בפוטבול ליג
בסוף העונה לליגת משנה ירדו בולטון וונדרס ובלקפול. במקומן לליגה הבכירה עלו סטוק סיטי וטוטנהאם הוטספר.
כדורגלנים מצטיינים
ג'ק באוורס מדרבי קאונטי כבש 35 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
איסטמן ג'ונסון
עבדות
ביצירתו, "האדון הוא הרועה שלי" (1863), מראה איש אפרו-אמריקני הקורא בתנ"ך, ככל הנראה מפרקי תהילים פרק 23, לפי שם עבודתו של איסטמן. האיש יושב על ז'קט כחול שעשוי להעיד על שירותו בצבא האיחוד. הוא צויר זמן קצר לאחר ההכרזה על השחרור, שבאמצעותה שחורים רבים השיגו את יציאתם מעבדות לחירות. הקריאה נתפסה כמפתח ליכולתם של אנשים חופשיים להתקדם.
הדרך הרומנטית
הדרך הרומנטית (בגרמנית: Romantische Straße) היא "דרך נוף" שהוכשרה על ידי סוכני נסיעות עם רצון למינוף בשנות ה-50. זהו כינוי ל-350 הקילומטרים של כביש מהיר בין וירצבורג לבין פיסן בדרום גרמניה, בייחוד בבוואריה ובבאדן-וירטמברג, המקשר מספר עיירות ציוריות וטירות. בימי הביניים היה זה נתיב סחר שחיבר את מרכז גרמניה לדרומה. היום אזור זה נחשב בעיני מטיילים בינלאומיים רבים כבעל נוף ותרבות "גרמניים במיטבם", בעיירות ובערים כגון נרדלינגן, דינקלסביל ורוטנבורג על הטאובר ובטירות כמו בורג הרבורג וטירת נוישוונשטיין המפורסמת. הדרך הרומנטית מסומנת לאורך הדרך בשלטים חומים.
נקודת פולז'אן
נקודת פולז'אן (באנגלית: Polezhan Point; בבולגרית: нос Полежан) היא לשון יבשה סלעית בחוף המערבי של האי לייז' בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
הלשון מתנשאת לגובה של 750 מטרים מעל פני הים.
לשון היבשה בולטת לתוך הים לכיוון צפון-מערב.
לשון היבשה מהווה את הקצה הדרומי של הכניסה למפרצון ואפה.
הנקודה ממוקמת 2.36 קילומטרים צפונית - צפונית-מזרחית לנקודת גארבל, ו-1.65 קילומטרים דרומית - דרומית-מערבית לנקודת דיסילצה.
מיפוי הנקודה
הנקודה מופתה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1980.
מקור השם
הנקודה נקראת על שם פסגת פולז'אן בהרי פירין שבבולגריה.
מישל ליריס
ביוגרפיה
לייריס סיים את לימודי פילוסופיה בשנת 1918, תקופה מסוימת הוא התעניין בלימודי כימיה אך מהר מאוד עזב את הלימודים. בשנים 1921–1924 הוא התקרב למקס ז'אקוב ואנדרה מסון דרכו הפך להיות סוריאליסט וכתב מספר יצירות שפורסמו בירחון סוריאליסטי.
בשנת 1930 השתתף לייריס במשלחת צרפתית לאפריקה שחזרה רק כעבור ארבע שנים. בעקבות התנסויותיו במהלך סיור זה, כתב לייריס ספר בשם L’Afrique fantôme. עם חזרתו לפריז, הוא התחיל לעבוד במוזיאון האדם, שם עבד עד לשנת 1971. בהיותו עובד מוזיאון הוא התקרב לדבורה ליפשיץ ועזר לה גם כאשר היא פוטרה מהעבודה.
החל משנת 1937 הוא היה פעיל בחוג סוציולוגי שהוקם על ידי ז'ורז' בטאיי.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה השתתף לייריס במשלחת נוספת למושבות צרפתיות באפריקה. הוא התנגד לפעילות הצרפתית החל מתחילת הלחימה במלחמת העצמאות של אלג'יריה.
ב-1948 הביע תמיכה בציונות ובלח"י, "שנאבק באימפריאליזם האנגלי לא רק כאויב של העם היהודי, אלא גם כמדכא של העם הערבי".
בשנת 1992 פורסם ספר אוטוביוגרפי בו תיאר מספר רב של אמנים עמם נפגש במהלך חייו.
בהראט דיינמיקס
בהראט דיינמיקס (בהינדי: भारत डायनामिक्स लिमिटेड, באנגלית:   Bharat Dynamics Limited או BDL ) היא יצרנית מערכות חימוש וטילים הודית. היא נוסדה ב-1970 בהיידראבאד, טלנגאנה. BDL הוקמה בשנת 1970 להיות בסיס הייצור עבור מערכות נשק מונחה. החברה התחילה עם מאגר של מהנדסים שנשאבו מה-DRDO ותעשיות אוויריות הודיות, BDL החלה לייצר דור 1 של טילים מונחים נגד טנקים, ה-SS11B1 הצרפתי. מוצר זה היה שיאו של הסכם הרישיון של ממשלת הודו עם Aerospatiale הצרפתית.
ל-BDL שלוש חטיבות ייצור, ממוקמות ב Lab quarters (או Kanchanbagh) שבהיידראבאד, טלנגאנה; בהנור, שבמחוז מדאק, (גם בטלנגאנה) וויסקהאפטנאם שבאנדרה פראדש.
שתי יחידות חדשות נוספות מתוכננות באיבראהימפטנאם, טלנגאנה ואמרוואטי שבמהרשטרה.
שמואל שניצר (יהלומן)
שמואל שניצר (נולד ב-9 בדצמבר 1949) הוא יהלומן ישראלי יו"ר חברת "ש. שניצר יהלומים בע"מ", אשר כיהן כנשיא בורסת היהלומים הישראלית ולאחר סיום תפקידו הוענק לו תואר נשיא הכבוד של בורסת היהלומים הישראלית לכל ימי חייו. כיהן גם בתפקיד נשיא הפדרציה העולמית של בורסת היהלומים (WFDB) ולאחר פרישתו הוענק לו תואר נשיא כבוד של הפדרציה לכל ימי חייו.
בנוסף, שניצר מחזיק בפרס מפעל חיים מטעם בורסת היהלומים של ניו יורק (DDC), ובתואר נשיא כבוד של הבורסה הישראלית לאבני חן ויהלומים.
ביוגרפיה
שניצר הוא בנם של ורדה ומשה שניצר. למד משפטים בין 1972–1976 באוניברסיטה העברית בירושלים, והוסמך אחר כך לעו"ד. בשנת 1975 הצטרף לבורסה ליהלומים כחבר מן המניין. בשנת 1988 החל בפעילות ציבורית כחבר הוועד הפועל של התאחדות תעשייני היהלומים, שם כיהן בתפקידים שונים: יו"ר הוועדה המשפטית, יו"ר ועדת כספים, יו"ר ועדת דור ההמשך ועוד.
בשנת 1998 נבחר לכהן כנשיא בורסת היהלומים הישראלית, וכיהן שלוש קדנציות רצופות עד לשנת 2004. באוקטובר 2013 נבחר פעם נוספת לכהן כנשיא הבורסה וכיהן בתפקיד עד 2015 .עם פרישתו זכה לתואר נשיא הכבוד של הבורסה לכל ימי חייו, בנוסף לתואר נשיא הכבוד של הבורסה לאבני חן.
בין השנים 2002–2006 כיהן כנשיא הפדרציה העולמית של בורסת היהלומים (WFDB). במהלך תקופת כהונתו כנשיא הפדרציה כיהן שמואל שניצר כסגן יו"ר מועצת היהלומים העולמית (WDC) העוסקת בטיפול בסוגיית 'יהלומי הקונפליקט'. לאחר סיום כהונתו בפדרציה העולמית קיבל את תואר נשיא הכבוד של הפדרציה.
שניצר מכהן כחבר נשיאות התאחדות תעשייני היהלומים בישראל ויושב ראש הוועדה המשפטית שלה וכחבר בוועדה המייעצת של בורסת היהלומים של שאנגחאי, תפקיד אותו הוא ממלא החל מיום היווסדה. בינואר 2016 נבחר ליושב ראש דירקטוריון מכון היהלומים הישראלי, תפקיד אותו מילא עד 2018.
קיבל פרס מפעל חיים מבורסת היהלומים של ניו יורק (DDC). במהלך קונגרס היהלומים העולמי ה-32 שהתקיים בישראל העניק לו ענף היהלומים את אות ההוקרה Israel Dignitary Award.
פעילות חברתית
משמש כחבר בהנהלת "קרן משה שניצר למחקרים בנושאי המשק והחברה בישראל" באוניברסיטת בר-אילן - קרן הדואגת למימון פעילות אקדמית לעידוד חקר המשק, הכלכלה והחברה בישראל, תוך עידוד למצוינות במחקר בתחומים אלו. כמו כן, שניצר חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב ועמותת הידידים של המרכז הרפואי תל אביב.
שניצר מכהן כסגן נשיא לשכת המסחר ישראל-יפן החל משנת 2012.
משפחתו
נשוי לשרונה שניצר ואב לשלושה, שני, שי ובן. בנו היהלומן שי שניצר מכהן כקונסול כבוד של מדינת ליטא בישראל.
מאט ראיין (שחקן)
מת'יו דארן אוונס (באנגלית: Matthew Darren Evans; נולד ב-11 באפריל 1981), המוכר בשם מאט ראיין (באנגלית: Matt Ryan), הוא שחקן ולשי. הוא מוכר בתור המדבב של אדוארד קנוויי במשחק "Assassin's Creed IV: Black Flag", ובתור ג'ון קונסטנטין בסדרה "קונסטנטין" של NBC. ראיין הופיע כקונסטנטין גם בפרויקטים אחרים.
ביוגרפיה
ראיין נולד בסוונסי לסטיב ומריה אוונס.
הוא למד בבתי ספר בפנירול בסוונסי לפני שעבר לגוריסנון קולג', היכן שהוא למד אמנויות הבמה. הוא סיים את לימודיו בבית הספר לתיאטרון בריסטול אולד ויק ב-2003. ב-2004 הוא הצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית.
קריירה
כאשר היה בן 10, ראיין שיחק בתפקיד גברוש בהפקה של עלובי החיים בווסט אנד.
הוא שיחק את מיק רוסון בסדרות של CBS "מחשבות פליליות" ו"מחשבות פליליות: התנהגות חשודה".
הוא דיבב ועשה לכידת תנועה לדמותו של אדוארד קנוויי במשחק "Assassin's Creed IV: Black Flag". בפברואר 2014 הוכרז שראיין לוהק לתפקיד הראשי בסדרה העל-טבעית "קונסטנטין". הוא כיכב בכל 13 פרקי העונה היחידה של הסדרה. בסה"כ גילם ראיין את ג'ון קונסטנטין במשחק ובדיבוב בשש סדרות, שלושה סרטי DVD ושני סרטים קצרים בתפקידים ראשיים ומשניים.
פיטר פרייזר
פיטר פרייזר (באנגלית: Peter Fraser; 28 באוגוסט 1884 – 12 בדצמבר 1950) היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-24 בין השנים 1940–1949. פרייזר נבחר לתפקידו כשבעה חודשים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ונשאר בתפקידו כמעט עשור שלם. הוא נחשב על ידי ההיסטוריונים כדמות מרכזית בהיסטוריה של מפלגת הלייבור של ניו זילנד ותקופת כהונתו היא הארוכה ביותר מבין אלה של כל ראשי הממשלה מטעם מפלגה זו. עד היום תקופת כהונתו היא הרביעית באורכה מבין כל ראשי ממשלת ניו זילנד לדורותיהם.
ראשית חייו
פרייזר היה פעיל פוליטית כבר מגיל צעיר. בגיל 16 הוא קיבל את משרת מזכיר האגודה הליברלית המקומית ושמונה שנים לאחר מכן, ב-1908, הא הצטרף למפלגת הלייבור העצמאית.
הגירה לניו זילנד
ב-1910, בגיל 26, לאחר שחיפש תעסוקה בלונדון, החליט פרייזר להגר לניו זילנד. הבחירה בניו זילנד התקבלה בליבו מתוך אמונה שזוהי ארץ בעלת רוח מתקדמת. בהגיעו לאוקלנד הוא החל לעבוד כסור בנמל והחל להיות פעיל בפוליטיקה של האיגודים המקצועיים והצטרף למפלגה הסוציאליסטית של ניו זילנד. פרייזר היה פעיל במסע הבחירות של מייקל ג'וזף סאבג' כמועמד הסוציאליסטי לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של אוקלנד-מרכז. הוא גם היה מעורב בפעילותה של פדרציית העובדים של ניו זילנד, שאותה הוא ייצג במהלך שביתת הכורים בעיר ואהי ב-1912. זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לולינגטון.
ב-1913 הוא השתתף בהקמתה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של ניו זילנד ובמהלך אותה שנה, במסגרת פעילותו באיגודים המקצועיים, הוא נעצר באשמת הפרות סדר. בהיותו במעצר, שלא הוביל לאישומו בשוב האשמות רציניות, הוא שינה את האסטרטגיה האישית שלו. הוא נטש את הפעולה הישירה ועבר לפעולה פרלמנטרית.
עם כניסתה של בריטניה למלחמת העולם הראשונה, התנגד פרייזר בתקיפות להשתתפותה של ניו זילנד בה. זאת עקב דעתו, שאותה הוא חלק עם רבים מהוגי הדעות מהשמאל, שהמלחמה נחשבה לדעתם למלחמה אימפריאליסטית, שנפתחה עקב אינטרסים לאומיים יותר מאשר בשם ההגנה על עקרונות.
ייסוד מפלגת הלייבור
ב-1916 היה פרייזר מעורב בהקמתה של מפלגת הלייבור של ניו זילנד, שקלטה רבים משרידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. החברים בחרו את הארי הולנד כמנהיג המפלגה החדשה. בין מקימי המפלגה נמנה גם מייקל ג'וזף סאבג', בעל בריתו של פרייזר מימי המפלגה הסוציאליסטית.
מאוחר יותר באותה שנה, נעצרו פרייזר וחברים נוספים במפלגה באשמת המרדה. האשמה זו באה בעקבות התבטאויותיהם כנגד המלחמה, בעיקר בעד ביטולו של גיוס החובה. פרייזר נשפט לשנת מאסר. לאחר שחרורו מהכלא, עבד פרייזר כעיתונאי בעיתון המפלגה הרשמי. כמו כן הוא חידש את פעילותו במפלגה, בתחילה כמנהל מסע הבחירות של הארי הולנד.
בבחירות הביניים של 1918 במחוז ולינגטון-מרכז, נבחר פרייזר עצמו לפרלמנט. עד מהרה הוא הצטיין בפעילותו נגד השפעת הספרדית, שהוא היה אחד מניצוליה.
ב-1 בנובמבר 1919, שנה לאחר בחירתו לפרלמנט, נשא פרייזר לאישה את ג'נט קמפ לבית מונרו מגלאזגו, פעילה פוליטית בעצמה. השניים היו נשואים עד למותה של ג'נט ב-1945, חמש שנים לפני מותו של פרייזר. הם לא הולידו ילדים, למרות שלג'נט היה בן מנישואיה הראשונים לג'ורג' קמפ.
קריירה פרלמנטרית
בשנותיו הראשונות בפרלמנט גיבש פרייזר את אמונותיו הפוליטיות. למרות שבתחילה הוא התלהב ממהפכת אוקטובר ברוסיה וממנהיגיה הבולשביקים, הוא התנער מהם זמן קצר לאחר מכן ובסופו של דבר הוא היה אחד התומכים הראשיים להרחקתם של הקומוניסטים משורות הלייבור. מחויבותו לפעילות פרלמנטרית במקום לפעולה ישירה נעשתה מוצקה יותר והוא היה לגורם ממתן שהשפיע על רבים מצעדי המדיניות של מפלגת הלייבור.
דעותיו של פרייזר היו לעיתים קרובות מנוגדים לאלה של הארי הולנד, שעדיין שימש כמנהיג המפלגה, אך המפלגה עברה בהדרגה לגישה הרחוקה יותר מהצד השמאלי של הקשת הפוליטית. ב-1933 מת הולנד ותפקיד המנהיג התפנה. פרייזר התמודד על התפקיד אך בסופו של דבר הפסיד לסאבג', סגנו של הולנד. פרייזר היה לסגן מנהיג המפלגה החדש.
שר בממשלה
בממשלת הלייבור החדשה קיבל פרייזר את תפקיד שר החוץ, השר לענייני טריטוריות האיים, שר הבריאות, שר החינוך, שר הימייה ושר המשטרה. הוא הוכיח את עצמו כשר פעיל מאוד, עבד לעיתים קרובות 17 שעות ביממה, שבעה ימים בשבוע. הוא גילה עניין מיוחד בחינוך, תחום שהוא החשיב חיוני עבור הרפורמה החברתית. כאשר הוא מינה את צ. א. ביבי לתפקיד במשרד החינוך, הוא רכש לעצמו בעל ברית רב ערך לביצועם של הרפורמות. פרייזר גם היה הכוח המניע מאחורי חקיקתו של חוק הביטוח הלאומי של 1938.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, היו כבר בידיו של פרייזר רוב התפקידים של ראש הממשלה. סאבג' היה כבר חולה זמן מה והיה על ערש דווי, למרות שמצבו זה הוסתר מעיני הציבור. פרייזר מילא את רוב תפקידי ראש הממשלה בנוסף לתפקידיו כשר.
יחד עם זאת, ויכוחים פנימיים במפלגה הקשו על פרייזר. ג'ון א. לי, סוציאליסט בולט בחוגי המפלגה, שהתנגד בתקיפות לנטייתה של הלייבור לכוון מרכז המפה הפוליטית, מתח ביקורת חריפה על סאבג' ועל פרייזר. התקפותיו של לי נעשו חזקות מספיק כדי שלא מעטים מתומכיו גינו אותם. פרייזר ותומכיו הצליחו להעביר החלטה על הרחקתו של לי מהמפלגה במרץ 1940.
ראש ממשלת ניו זילנד
ב-27 במרץ 1940 מת סאבג'. פרייזר גבר על גרבן מקמילן וקלייד קר בהתמודדות על תפקיד מנהיג המפלגה, ומונה להיות ראש הממשלה. יחד עם זאת, היה עליו לתת את תפקיד בחירת השרים לוועידת המפלגה, ללא אישורו של ראש הממשלה, נוהג שקיים עד היום במפלגת הלייבור.
מלחמת העולם השנייה
במהלך המלחמה, ניסה פרייזר ליצור הבנה בין מפלגת הלייבור לבין יריבתה הראשית, המפלגה הלאומית. למרות זאת, המתנגדים לכך בשתי המפלגות מנעו את השגתו של הסכם והלייבור המשיכה למשול לבדה. יחד עם זאת, עבד פרייזר בשיתוף פעולה עם ראש הממשלה לשעבר, גורדון קואטס, שנמנה אז כבר על מורדי המפלגה הליברלית. פרייזר שיבח את קואטס על נכונותו לשים בצד את הנאמנות המפלגתית והוא האמין שמנהיג המפלגה הלאומית, סידני הולנד "שם את טובת המפלגה לפני האחדות הלאומית".
מבחינת המאמץ המלחמתי עצמו, פרייזר דאג במיוחד שלניו זילנד תהיה שליטה על כוחותיה הצבאיים. הוא האמין שארצות מאוכלסות יותר, במיוחד בריטניה, ראו בכוחות הצבאיים של ניו זילנד כחלק מצבאה שלה ולא כוח צבאי של מדינה ריבונית. פרייזר עמד על כך, בשיחותיו עם המנהיגים הבריטים, שברנרד פרייברג, מפקד חיל המשלוח הניו זילנדי, ידווח ישירות לממשלת ניו זילנד באותה מידת הרחבה ופירוט כפי שדיווח לרשויות הבריטיות. עם כניסתה של יפן למלחמה, היה על פרייזר להכריע בין החזרת כוחות צבאו לזירת האוקיינוס השקט (כפי שעשתה אוסטרליה) לבין השארתם בזירת המזרח התיכון (כפי שצ'רצ'יל ביקש). בסופו של דבר בחר פרייזר באפשרות השנייה.
לפרייזר היו יחסים מתוחים עם מזכיר המדינה של ארצות הברית, קורדל הול, במיוחד על המחלוקת על חתימת הסכם קנברה בינואר 1944. בביקורו של פרייזר בוושינגטון באמצע אותה שנה, הביע הול את חוסר שביעות רצונו מההסכם שנחתם בין אוסטרליה לבין ניו זילנד מבלי שתתקיים התייעצות מקדימה עם ארצות הברית. כתוצאה מכך הפכו כוחותיה הצבאיים של ניו זילנד לשחקן משנה במערכה באוקיינוס השקט.
לאחר המלחמה
לפרייזר היו יחסי עבודה קרובים במיוחד עם אליסטר מקינטוש, מנהל משרד ראש הממשלה במהלך רוב כהונתו של פרייזר ולאחר מכן במשרד החוץ. מקינטוש דיבר בשיחות פרטיות על תסכולו מההתמכרות של פרייזר לעבודה ועל חוסר הרגישות שלו כלפי צורכיהם האישיים של הכפופים לו, אך בין השניים נוצרו יחדי חיבה הדדית.
אשרור חוק וסטמינסטר וחבר העמים החדש
בנאום מן הכס של שנת 1944 הציעה ממשלת פרייזר לאמץ את חוק וסטמינסטר של 1931 כדי שלניו זילנד תהיה עצמאות רחבה יותר מבחינה חוקתית. היה זה שנתיים לאחר שאוסטרליה אימצה את החוק. בדיון שהתקיים לאחר הנאום הביעה האופוזיציה התנגדות נחרצת להצעה בטענה שהממשלה מפגינה חוסר נאמנות לבריטניה.
ההצעה הוסרה מעל סדר היום ובאופן אירוני, יזמה האופוזיציה את קבלת החוק ב-1947, כאשר מנהיגה וראש הממשלה לעתיד, סידני הולנד, הגיש הצעת חוק פרטית לביטול המועצה המחוקקת (הבית העליון שהיה קיים אז בניו זילנד). בשל העובדה שניו זילנד נדרשה לקבל את הסכמתו של הפרלמנט הבריטי כדי לתקן את חוקת ניו זילנד משנת 1852, הסכים פרייזר לאמץ את החוק.
מבחינתו של פרייזר, קבלתה של הודו לחבר העמים כשהיא רפובליקה, היוותה איום על אחדותו של הארגון. הוא היה מודע לדעת הקהל הביתי שלו והיה נחוש בדעתו לקטול את הביקורת מצדה של האופוזיציה שהייתה לויאליסטית ובעלת מודעות אימפריאלית. מפלגת הלייבור הייתה אז בשלטון כבר 14 שנים ועמדה לפני קרב מייגע בבחירות הקרבות כדי לשמור על שלטונה. הבחירות עמדו להתקיים חודשים ספורים לאחר פגישת ראשי ממשלות חבר העמים. במרץ 1949 כתב פרייזר לראש ממשלת קנדה, לואי סן-לורן, והביע את תסכולו ואת חוסר הנוחות שלו בנוגע לעמדתה של הודו. סן-לורן ציין שהוא לא יוכל להשתתף בפגישה אם סוגיית הרפובליקה של הודו תהיה הנושא העיקרי. פרייזר טען: "יש לי את השאיפה העמוקה ביותר לראות את הודו נשארת בחבר העמים, אך לעת עתה, אין אני דרך מניחה את הדעת להגשים שאיפה זו. האם המדינות החברות בארגון אכן רוצות לשמור על הכתר כמושג מעורפל? האם אנו יכולים להצדיק את עצמנו בכך שנשחרר את הודו מהמחויבויות שכולנו לוקחים על עצמנו מרצון מבלי שהודו תיתן תמורה מצידה?"
פרייזר לא הותיר ספק רב בנוגע להתנגדותה של ניו זילנד לקבלתה של הודו לחבר העמים כרפובליקה כאשר הוא ציין באוזני עמיתיו ברחוב דאונינג: "ניו זילנד יושבה על ידי אנשים ממוצא בריטי, שבנו את ארצם החדשה כשלוחה של ארץ המולדת ורגשות הנאמנות שלהם וחיבתם כלפי משפחת המלוכה התעצמו בחלוף הזמן. לכל אורך השלבים הבאים בהם הם קיבלו עצמאות לאומית מלאה, הנאמנות שלהם גדלה יותר ויותר. ניו זילנד לא תוכל לסבול כל החלשה של נאמנויות אלו."
הוועידה דחתה הצעה לקיומו של מבנה דו-שכבתי של חבר העמים, שעל פיו תתקיים שכבה אחת של ממלכות חבר העמים הבריטי, יחד עם בריתות הגנה ושכבה שנייה שתכלול את החברות החדשות שתהיינה רפובליקות. הפשרה שהתקבלה בסופו של דבר הייתה ההכרה במלך כראש חבר העמים.
פרייזר טען שהפשרה אפשרה דינמיות של חבר העמים, שבעתיד תאפשר למושבות לשעבר באפריקה להצטרף כרפובליקות ולהיות חברות שוות זכויות וחובות בארגון. הפשרה אף נתנה לניו זילנד את החרות לשמור על דפוס אינדיבידואלי של נאמנות לכתר ולשאוף להגנה קולקטיבית.
שקיעה ותבוסה
אף על פי שפרייזר ויתר על תפקידו כשר החינוך עוד בראשית תקופת כהונתו כראש הממשלה, המשיכו הוא ווולטר נאש להיות פעילים בגיבושה של מדיניות החינוך יחד עם צ.א ביבי.
היחס לציונות
פרייזר נחשב לידיד הציונות ותומך בהקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל. בשנת 1943 הוא נאם בכנס ציוני בניו זילנד והביע תמיכה בשיבת היהודים לארץ ישראל. בינואר 1946 פרסם הודעה התומכת בנאמנות בינלאומית על ארץ ישראל. ביולי 1949 נרשם פרייזר בספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל על ידי הקהילה היהודית בווילמינגטון.
יונקי צוף
בזואולוגיה יונקי צוף הם בעלי חיים הנוהגים להיזון מצוף ואבקות פרחים שונים, בניגוד לאוכלי פרחים הניזונים מכל הפרח. הצמחים יוצרים צוף מתוק וריחני (שמכיל מעט מאוד חלבונים חיוניים) שמפתה את המאביקים להגיע לפרח ובזמן שהם שותים את הצוף, אבקת הצמח נדבקת אליהם וכשהמאביק מגיע לצמח הבא הם יכולים להגיע ל שחלות הצמח. לשם כך הצמח יעדיף לפתח יחסים אינטימיים עם מין אחד או שניים שיתמקדו רק בפרחים מהמין שלו והוא יחסום את הכניסה ליונקי צוף אחרים.
הצמחים בעלי הפרחים הופיעו בערך בתקופת הקרטיקון ומשכו חרקים שגם ככה עפו ליד הצמחים, ורק בהמשך התפתחו חיות גדולות יותר כמו הקוליברי, הצופית, כמה חיות כיס קטנות, או העטלפים יונקי הצוף (ממשפחות הזיזפיים או עטלפי פרי קטנים), כשרוב המאביקים הם חיות קטנות אשר יוכלו לאכול מספיק צוף. אך הצמח מפיק צוף רק בכמויות קטנות והמאביק צריך לגוון את מזונותיו או להאביק פרחים רבים.
בנוסף ישנם כמה טורפים כמו הסרטביש או כמה מינים של גמלי שלמה המוסווים היטב בפרח ויכולים לתקוף חרקים קטנים המגיעים לשם. לרוב המאביקים יש פה מוארך על ידי מקור או חדק למציצת צוף מתוך חורים מיוחדים בפרח ודבר זה הוביל לדמיון שאיננו בעל קשר ביולוגי בין כמה מאביקים כמו הצופית והקוליברי או כמה חרקים. חלק מהמאביקים גם צריכים לעופף באוויר בעודם לוגמים וזה הוביל ליצירת כנפי הקוליברי והרפרף המסוגלים לעוף במקום לפרקי זמן רבים.
מחמוד עוויסאת
מחמוד עוויסאת (בערבית: محمود عويسات; נולד ב-18 באוקטובר 1998) הוא כדורגלן פלסטיני יליד-ישראל המשחק בעמדת החלוץ במ.ס. כפר קאסם מהליגה הלאומית הישראלית ובנבחרת פלסטין.
קריירת מועדונים
עוויסאת נולד במזרח ירושלים, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל ירושלים, ובהמשך שיחק גם במחלקות הנוער של בית"ר מעלה אדומים והפועל תל אביב, ובגיל 17 הצטרף לקבוצת הנוער של מכבי תל אביב, עמה השתתף בליגת האלופות לנוער.
ב-23 באוגוסט 2017 חתם עוויסאת לשלוש שנים בהפועל קטמון ירושלים מהליגה הלאומית. ב-4 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 1–1 נגד הפועל בני לוד. במשחקו האחרון בקבוצה הבקיע את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 2–0 על הפועל עפולה ב-21 במאי 2018.
בקיץ חתם עוויסאת בהילאל אל-קודס מליגת העל הפלסטינית.
ב-19 ביוני 2022 עוויסאת חתם במ.ס. כפר קאסם מהליגה הלאומית.
נבחרת פלסטין
ב-6 באוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין, בניצחון 1–0 על.
בואי אמא
בואי אמא הוא שיר ילדים בעברית אותו כתבה הפזמונאית הישראלית לאה נאור בשנת 1968. לחן השיר נוצר על ידי המלחין הרוסי אדוארד קולמנובסקי בשנת 1964 עבור השיר הרוסי "אור חיוור בחלון" (ברוסית: За окошком свету мало) שכתב המשורר קונסטנטין ואנשנקין.
גרסתו העברית של השיר איננה תרגום של השיר המקורי, והוא בוצע על ידי ירדנה ארזי וזמרים אחרים. בישראל השיר מנוגן לרוב בטקסי יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
בשנת 2004 הוציאה נאור ספר הנושא את שם השיר.
לחן נוסף למילות השיר הלחין יוני רכטר. השיר בלחן זה בוצע על ידי אריק איינשטיין באלבום הייתי פעם ילד.
השיר בתרבות
השיר הופיע בסרט בן חוזר הביתה משנת 2010 בביצוע של ריטה.
השיר הופיע בסרט לעבור את הקיר משנת 2016 בביצוע של עוז זהבי.
זאב אורבוך
זאב אורבוך (19 ביולי 1879- 16 בינואר 1957) היה הרוקח הראשון בתל אביב, ממקימי ההסתדרות הרפואית ומייסד "הסתדרות הרוקחים הארצישראליים".
קורות חיים
נולד בטיראספול אשר בדרום רוסיה, ליוסף, שהיה סוחר. בצעירותו למד אורבוך בתלמוד תורה, ומשם המשיך את לימודיו בבית ספר עממי וגימנסיה בשפה הרוסית, שם סיים את לימודיו. בהמשך למד במחלקה לרוקחות והשתלם במכון הבקטריולוגי באוניברסיטת אודיסה ובשנת 1908 הוכתר בתואר רוקח מוסמך.
נשא לאישה את צביה (ציניה) לבית ברינסקין אשר עסקה בפיסול. ב-1909 נולדה בתו ג'ניה אוורבוך, בסמילה שברוסיה (אוקראינה). ב-1918 נולדה בתו השנייה, נעמי.
עבד כשנתיים כעוזר לרוקח וגם השתתף בפעולות ציוניות של הנוער היהודי.
ב-1911 עלה לארץ ישראל והתיישב ביפו. פתח את המעבדה הכימית-הבקטריולוגית הראשונה בתל אביב.
ב-1912 פתח את בית-המרקחת הראשון בתל אביב, והיה נוהג לכבד את לקוחותיו בקנקן מים.
מאוחר יותר יסד את בית-החרושת לקרח ולגזוז "מעדן".
אורבוך היה הרוקח היחידי המוסמך שהשתתף ביסוד ההסתדרות המדיצינית הראשונה בתל אביב. ב-11 בינואר 1912, הוחלט באספה שהתקיימה בביתו של ד"ר דב מאיר קרינקין בתל אביב, ברחוב אלנבי, לייסד אגודה שתיקרא "אגודה מדיצינית עברית ליפו ומחוז יפו", שאליה יוכלו להתקבל רופאים, וטרינרים ופרוביזורים (רוקחים מוסמכים). הנוכחים באספה שנחשבו למייסדי האגודה הם: ד"ר יהודה לייב פוחובסקי, ד"ר חיים חיסין, ד"ר בת שבע יוניס גוטמן, ד"ר דב מאיר קרינקין, ד"ר מנחם שטיין וד"ר משה שרמן והרוקח זאב אורבוך. צורפו אליהם ד"ר סוניה בלקינד, ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן מפתח תקווה, ד"ר וויצברד מראשון לציון וד"ר אברהם צבי מוסקוביץ מרחובות. באספה נקבע שיעור דמי החבר באגודה ונערכו בחירות חשאיות להנהלה, שעל פיהן נבחרו ד"ר פוחובסקי ליושב ראש, ד"ר קרינקין לסגן יושב ראש וד"ר משה שרמן למזכיר.
ב-1914, כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, גורשה המשפחה למצרים, ואורבוך התנדב לגדוד נהגי הפרדות מיסודו של יוסף טרומפלדור, עלה לדרגת קצין ופיקד על פלוגה א' כשהשתתף הגדוד ב-1915 במערכת גליפולי.
אחרי המלחמה, ב-1919, חזר לארץ ישראל לנהל את בית-מרקחתו, ומיד חזר גם לפעילותו הציבורית. יסד את הסתדרות הרוקחים הארצישראליים והשתתף ביסוד איגוד החיילים המשוחררים. לאחר שנה, ב-1920, השתתף עם שרה לישינסקי ביסוד קופת חולים של פועלי ארץ-ישראל במסגרת הארגונית של "אחדות העבודה".
ב-1929 יסד את המעבדה הכימית-הפרמצבטית "פרמקו" לשם ניסיונות ליצור תכשירי-רפואות מתוצרת הארץ. זה היה הניסיון הראשון לתעשייה רפואית בארץ, וממעבדה זו התפתח אחר כך בית-החרושת לרפואות "צרי".
בשנת 1933 השתתף בוועדה ממשלתית להכנת החוק להסדרת- העבודה של עוזרי-הרוקחים המוסמכים בארץ ויסד ליד בית הספר הטכני הגבוה מונטיפיורי בתל אביב את בית-הספר לעוזרי רוקחים (להכנת מועמדים לרוקחות לבחינות ממשלתיות).
ב-1934 נישאה בתו ג'ניה לחיים אלפרין (1899–1967), מייסד המשטרה העברית הראשונה. לאורבוך היו שני נכדים: דניאל (דני) אלפרין (2015-1936) היה עורך דין. גבריאל (גבי) פלין (1994-1938) היה צייר.
אורבוך היה פעיל בוועד המרכזי של ארגון החיילים המשוחררים, יושב ראש התאחדות לוחמי החזית העברים (משתי המלחמות) וחבר ועד איגוד הקצינים העברים.
נפטר בשנת 1957 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
וכתתו חרבותם לאתים
וְכִתְּתוּ חַרְבוֹתָם לְאִתִּים הוא המוטיב המרכזי בחזון אחרית הימים של ישעיהו העוסק בשלום עולמי והימנעות ממלחמה: חזון זה של שלום עולמי מופיע גם בנבואה מקבילה בספר מיכה.
מאידך, בנבואת יואל, מופיע דימוי מקביל אך הפוך: בתיאור המלחמה לעתיד לבוא בעמק יהושפט נאמר כלומר, את הכלים החקלאיים, האתים והמזמרות, יהפכו לכלי נשק לצורך המלחמה.
הביטוי מתאר המרה של כלי מלחמה לכלים לעבודת אדמה. בהשאלה, משתמשים כיום בביטוי זה לתיאור תהליכי הסבה של כלי נשק או טכנולוגיות צבאיות ליישומים אזרחיים, וכן לתיאור מדיניים.
שימוש בביטוי בתרבות הפוליטית והפופולרית
הביטוי "וכתתו חרבותם לאתים" צוטט רבות על ידי פוליטיקאים, בהם הסופר וחבר בית הנבחרים האמריקאי רון פול, נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר (בנאומו אודות הקומפלקס הצבאי-תעשייתי), ריצ'רד ניקסון (בנאום ההשבעה שלו) ורונלד רייגן (בנאומו באו"ם).
הוא משמש תדיר לתיאור תהליכי שלום מדיניים. לדוגמה, בטקס חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979, הוא הוזכר בנאומיהם של מנחם בגין, אנואר סאדאת וג'ימי קרטר.
על מתחילת המאה ה-20 מתנוסס איור הממחיש את הפסוק "וכתתו חרבותם לאתים". כמו כן הוא מופיע על סמל תנועת השלום שפעלה בגרמניה המזרחית.
המשורר יהודה עמיחי הביע אכזבה מריבוי המלחמות בעולם בשירו "מעין אחרית הימים", בו כתב:
בתקופה מאוחרת יותר שב עמיחי לחזון אחרית הימים בנימה אופטימית יותר, בשירו "תוספת לחזון השלום":
גם משוררים נוספים עשו שימוש בביטוי זה ביצירותיהם. כמו כן הוא מופיע בספר סונאטת קרויצר של לב טולסטוי, כחלק מהדיונים אודות טוב ליבו של האדם והשאיפה לשלום.
הוא הולחן ביצירות מוזיקליות רבות. הציטוט המולחן המוקדם ביותר שידוע כיום הוא בשיר העם האפרו-אמריקאי "" משנת 1898. שירים נוספים בהם צוטט הביטוי הם שיר המחאה "עץ הגפן והתאנה" (The Vine and Fig Tree), השיר "קץ התמימות" של דון הנלי, חבר להקת האיגלס, השיר Heal the World של מייקל ג'קסון, ושיר הסיום של המחזמר עלובי החיים.
בין הגרסאות העבריות נמנה הלחן של עזרא גבאי, שבוצע על ידי יפה ירקוני בשנת 1960 ועל ידי מקהלת "זמר רן" בשנת 1965, לחן נוסף של דוד זהבי (משנת 1974) ולחן של יוסף הדר. בשיר "לפתח הר הגעש" מאת דן אלמגור, מופיעות שתי השורות שצוטטו לעיל מאת יהודה עמיחי, לאחר שהמלחין והמבצע, דני ליטני, הוסיף אותן לשיר.
הביטוי מוזכר, במהופך, גם בשירו של יובל בן עמי "הארץ החולה": "רוקדים בפסטיגל, לנים ברחובות, ושוב מכתתים אתים לחרבות... הארץ החולה שהיא שלי."
הביטוי מופיע ביצירות אמנות רבות. פסל ברונזה של אדם ההופך חרב למחרשה מוצב בגן במטה האומות המאוחדות. פסל זה, יצירתו של יבגני ווצ'טיץ', הוענק כמתנה לארגון על ידי ברית המועצות בשנת 1959. עותק של הפסל מוצג בגלריית טרטיאקוב.
הביטוי חקוק ב"אנדרטת השלום" של יגאל תומרקין, הניצבת על בסיס המורכב מכלי נשק מחד ומחרשות מאידך. כמו כן הוא עומד במרכז היצירה "חלונות ארדון" של מרדכי ארדון.
שימושים נוספים
הארגון הוא  בעלת רקע  הפעילה בארצות הברית, בריטניה ואירלנד.
שמו של המושב חרב לאת שבעמק חפר מבוסס על הביטוי מחזון אחרית הימים של ישעיהו.
מיזמים להסבת כלי נשק ליישומים אזרחיים
הביטוי "וכתתו חרבותם לאתים" משמש לעיתים קרובות לתיאור תהליכי הסבה של כלי נשק או טכנולוגיות צבאיות ליישומים אזרחיים. להלן מספר דוגמאות לכך.
לאחר מלחמת העולם השנייה מדינות רבות המירו עודפי כלי רכב קרבי משוריין לשימושים חקלאיים, בהם דחפורים וטרקטורים. שני דחפורים מסוג זה מוצגים כיום ב"" בקנדה: טנק צרפתי רנו FT-17 שהוסב על ידי איכרים צרפתים לשימוש חקלאי, וטנק מדגם T-34 תוצרת ברית המועצות שהוסב לדחפור. דחפורים דומים נמצאים בשימוש ברוסיה גם כיום. טנקים רוסיים אחרים הוסבו לאמצעים לכיבוי שריפות. כמו כן, מהנדס בריטי המיר טנקים מדגם M4 שרמן לדחפורים.
החומר, המשמש לטיפולי כימותרפיה, מבוסס על החומר הפעיל בגז חרדל.
מערכת ה-GPS פותחה בארצות הברית כדי לאפשר פגיעות מדויקות של טילים ארוכי טווח, אבל מאוחר יותר הורחבה גם ליישומים אזרחיים, בהם מערכות ניווט אישיות.
ביקוע גרעיני, שפותח כטכנולוגיה צבאית, משמש למטרות אזרחיות רבות, בהן ייצור חשמל ושימושים רפואיים.
האמנה לצמצום הנשק האסטרטגי, משנת 1991, נחשבה בעיני רבים כחלק ממימושו של חזון אחרית הימים. בשנת 2012 הודיעו רוסיה וארצות הברית שמאז חתימת ההסכם הושמדו כ-75 אחוז מסך כלי הנשק הכימי והגרעיני שהיו בידיהם.
קיימות יוזמות רבות לפירוק כורים גרעיניים צבאיים ושימוש בדלק מהכורים בתחנות כוח אזרחיות. אחת מהן היא הסכם "", שנחתם בשנת 1993 בין ארצות הברית לרוסיה, ובו הוסכם להמיר 500 טון מעוקב של דלק גרעיני צבאי לדלק עבור תחנות כוח גרעיניות. התוכנית הושלמה בהצלחה בשנת 2013.
Hurt Somebody
גרסת דואט עם הזמרת-יוצרת האמריקאית, ג'וליה מייקלס, יצאה ב-12 בינואר 2018. הגרסה הופיעה באלבום המוזיקה הראשון של קאהן, Busyhead, ובמיני-אלבום הראשון של קאהן, Hurt Somebody. נכון לדצמבר 2021, הגרסה הושמעה למעלה מ-253 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ביקורת
מיץ' מוש, מ-Atwood Magazine, אמר כי השיר, "שיצא במקור כהופעת סולו, בתוספת הנוכחות של מייקלס מוסיפה פרספקטיבה חדשה, הרמוניה וחזון לשיר אינטנסיבי ממילא על הפחד לחתוך קצוות רופפים". השיר הופיע בסרט האמריקאי, מוחות אפלים.
ג'וריתמיקס
ג'וריתמיקס (באנגלית: Jewrhythmics) היא להקה השרה שירים בשפת היידיש לצלילי מוזיקה בסגנון האיטלו-דיסקו. בהופעות הם שרים גם באנגלית, צרפתית ורוסית.
ההתחלה
מייסד ההרכב הוא ולדימיר לומברג, נולד וגדל באוקראינה, התוודע והתאהב בשירי היידיש בעזרת סבתו ששרה לו ביידיש. הוא למד לנגן על כינור, פסנתר וסקסופון, בוגר בית הספר למוזיקה באוקראינה. לומברג עלה לישראל ב-1990, נשוי לאנג'ליקה שר, צלמת אומנותית. לומברג הוא המפיק והמעבד המוזיקלי והוא הגה את רעיון הלהקה והחל לפתח את הקונצפט בבית בשנת 2008. זמן קצר אחרי-כן הצטרף אליו איליה דמיטרייב, שגר במוסקבה. דמיטרייב הוא בעל אוסף גדול מאוד של כלי נגינה אנלוגיים ישנים משנות השבעים והשמונים, שיכלו לשחזר את הצליל המקורי של מוזיקת האיטלו-דיסקו. לומברג ודמיטרייב פיתחו ביחד מוזיקה . כשהשירים הם עיבוד לשירים ידועים בשפת היידיש, שחלקם מצויים ברשות הציבור ואין עליהם זכויות יוצרים, שהידוע בהם הוא "הבה נגילה".
הלהקה וההופעות
ולדימיר לומברג ואיליה דמיטרייב חיפשו זמרת להרכב והם הכירו דרך חברים משותפים את נדיה קוצ'ר. קוצ'ר היא שחקנית תיאטרון באר שבע כיום ושחקנית תיאטרון חיפה בעבר; היא זמרת, כיום סולנית הג'וריתמיקס וחברה בעוד שני הרכבים נוספים. אחר-כך הצטרף אליהם להופעות המתופף אושרי קרפל, שמנגן עם ארקדי דוכין. ארבעת חברי הלהקה (פרט ללומברג, שעוסק בעיבוד מוזיקלי והפקה ואינו משתתף בהופעות) התחילו להופיע בשלהי 2009.
בינואר 2012 יצא הדיסק הראשון של הלהקה בחברת התקליטים Essay בפרנקפורט, אותה הקים הDJ והמפיק הגרמני שנטל. הדיסק נמכר באמזון גרמניה והיה ממוקם במקום ה-11 בקטגוריית מוזיקת העולם.
במקביל ליציאת האלבום היו ג'וריתמיקס בסיבוב הופעות בינואר 2012. הם הופיעו במועדון ה"לידו" בברלין, במועדון ה"נאכט לבן" בפרנקפורט, במוסקבה ובמועדון "קומפורט 13" בתל אביב. כעת הם עובדים על דיסק נוסף שיכלול גם חומר מקורי, בהופעות הלהקה משתתפים נדיה קוצ'ר הסולנית, איליה דמיטרייב מנגן בקלידים, אושרי קרפל שמנגן בתופים, והזמר יוסי רייך (הידוע בכינויו ג'ו פלייש). מעצבת התנועה של המופע היא הכוריאוגרפית מרינה בלטוב. לפעמים מצטרפת אליהם להופעות זמרת היידיש הידועה ז'ניה פיירמן (נולדה ב-1925) ומתארחים זמרים נוספים.
הדיסק
הדיסק קרוי Jewrhythmics כשם הלהקה והוא נושא את המוטו Serving the Chosen והוא יצא לאור ב-27 בינואר 2012.
הדיסק מורכב משירים ידועים שחלקם ברשות הציבור, המוזיקה עובדה בידי ולדימיר לומברג ואיליה דמיטרייב, על בסיס לחנים ידועים, פרט לשיר השלישי שהולחן בידי הרמן יבלוקוף והשיר התשיעי שהולחן בידי אלכסנדר אולשנצקי וחיים טאוברר. בדיסק שרים נדיה קוצ'ר, טניה מנדרינה, ג'ו פלייש, גי ג'יימס כהן וז'ניה פיירמן. בדיסק מתארחים המוזיקאים: הגיטריסט דן פשטוקה (Fastuca), הגיטריסט איבן רטניקוב, הקלרינטן איסמעיל לומנובסקי, האקורדיוניסט בוב מלקובסקי. בדיסק ניגנו גם נגנים מהתזמורת הפילהרמונית. הדיסק הוקלט במוסקבה, תל אביב וניו יורק, המיקס נעשה באולפני בארדו בתל אביב. הגרסה הסופית נעשתה ב-Wolfman at Toolhouse.
השירים
1. Misirlou - זמר ג'ו פלייש; מוזיקאי אורח הגיטריסט איבן רטניקוב
2. Chiribim - זמר גי ג'יימס כהן
3. Papirossen - זמרת טניה מנדרינה; מוזיקאי אורח הגיטריסט דן פשטוקה (Fastuca)
4. Goldene Chassene - מוזיקאים אורחים הקלרינטן איסמעיל לומנובסקי והאקורדיוניסט בוב מלקובסקי
5. Hava Nagila -
6. Kinder Yoren - זמרת ז'ניה פיירמן; מוזיקאים אורחים הקלרינטן איסמעיל לומנובסקי
7. Sth Avenue Squaredance - מוזיקאים אורחים הקלרינטן איסמעיל לומנובסקי והאקורדיוניסט בוב מלקובסקי
8. Vu Is Dos Gessale - זמרת נדיה קוצ'ר; מוזיקאי אורח הגיטריסט איבן רטניקוב
9. Ich Hob Dech Lib - זמרת טניה מנדרינה
הכלים
המוזיקה בדיסק נוגנה רק בכלי נגינה אנלוגיים ישנים משנות השבעים והשמונים. הכלים: Moog Prodigy, Korg Monopoly, Roland Jupiter 8, Roland Juno 6, Teisco Sx 210, Korg Poly 61, Oberheim Dx, Sequential Tom, Simmons Sds 8, Simmons Mtx9, Roland Tr 606, Tama Techstar Ts 305 & Ts 204, Korg Vc 10.
דויד סוריה
דויד סוֹריה סוליס (בספרדית: David Soria Solís; נולד ב-4 באפריל 1993) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בחטאפה.
קריירה
סוריה נולד במדריד שבספרד, וגדל במועדוני הנוער של ריאל מדריד ואתלטיקו מדריד. לאחר שחרורו מריאל מדריד נסע לאנגליה כדי לחפש מועדון. הוא הלך ללסטר סיטי, בה נפצע במשחק הבחינה הראשון שלו, הלך לברמינגהאם סיטי, שם בילה חודש וחצי ונדחה בשל פערי מחירים וסיים את המסלול שלו באנגליה בסטוק סיטי, בה לא רצו בו.
סוריה חזר לספרד, בה המתינה לו הצעה מריאל בטיס ב', אך ההצעה בוטלה בשל חילופי מאמנים. הוא ניסה לחתום בספורטינג חיחון, אך נדחה בשל חוסר ניסיונו, וחשב על פרישה מכדורגל מקצועי.
בצעד מפתיע, בינואר 2013 החליט מאמן השוערים של סביליה להחתים את סוריה, והוא שיחק בקבוצות המשנה של המועדון, עד שבשנת 2015 הצטרף לקבוצה הראשונה של המועדון והחל לשחק בלה ליגה.
ב-13 ביולי 2018 חתם במדי חטאפה לארבע שנים.
טקס פרסי גראמי ה-66
טקס פרסי גראמי ה-66 הוא טקס פרסי מוזיקה שיכיר בהקלטות, היצירות והאמנים הטובים ביותר של שנת הזכאות (מה-1 באוקטובר 2022 עד 15 בספטמבר 2023) כפי שנקבע על ידי חברי האקדמיה הלאומית לאמנויות ומדעי ההקלטה. הם יתקיימו ב-4 בפברואר 2024 בקריפטו.קום ארנה בלוס אנג'לס, הטקס ה-21 שיערך במקום, וישודרו ב-CBS ויהיה זמין לצפייה ב-פרמאונט+. טרם הוכרז על מנחה הטקס.
רקע
לטקס של שנת 2024, האקדמיה הודיעה על מספר שינויים עבור קטגוריות שונות וכללי זכאות:
זכאות לבינה מלאכותית
האקדמיה להקלטה ציינה כי: "רק יוצרים אנושיים זכאים להגיש מועמדות לזכייה בפרס גראמי. יצירה שאינה מכילה מחבר אנושי אינה כשירה להתחרות באף קטגוריה. יצירה הכוללת אלמנטים של בינה מלאכותית כשירה להתחרות בקטגוריות הרלוונטיות; עם זאת: רכיב היצירה האנושית של היצירה המוגשת חייב להיות בעל משמעות ויותר ממינימלי; רכיב התרומה האנושית חייב להיות רלוונטי לקטגוריה שבה מתחרה יצירה כזו (למשל, אם היצירה מוגשת בקטגוריית פזמונאות, חייבת להיות יצירה אנושית משמעותית ויותר מהמינימום ביחס ללחן ו/או המילים; אם היצירה מוגשת בקטגוריית ביצוע, חייבת להיות יצירה אנושית משמעותית; וכן המחבר/ים של כל בינה מלאכותית המשולבים ביצירה אינם זכאים להיות מועמדים או מקבלי גראמי בכל הנוגע לתרומתם לחלק מהיצירה המורכב מבינה מלאכותית".
זוכים ומועמדים
ההצבעה בסיבוב הראשון אמורה להתקיים בין ה-11 באוקטובר 2023 ל-20 באוקטובר 2023, כשהמועמדים יוכרזו ב-10 בנובמבר 2023. ההצבעה בסיבוב הסופי אמורה להתקיים מה-14 בדצמבר 2023 ועד ה-4 בינואר 2024. הזוכים יוכרזו במהלך טקס הבכורה והשידור של פרסי הגראמי.
הזוכים יופיעו ראשונים בטקסט מודגש.
יצחק פלר (עיתונאי)
יצחק פלר (נולד ב-4 בדצמבר 1941) הוא עיתונאי ויועץ תקשורת ישראלי.
ביוגרפיה
פלר נולד בירושלים, והוא בוגר בתי הספר "תחכמוני", "מעלה" ו"סמינר למורים - מזרחי" בבירה. לאחר שירותו הצבאי שימש, בשנים 1963–1965, כמורה ומחנך ב"מרכז הנוער" בדימונה, ובין השנים 1967-1965 כפרילנס בעיתונות הכתובה (ב"ידיעות אחרונות", ב"מעריב", ב"דבר" וב"חרות"), והתמקד בסיקור דמויות ומוסדות מיוחדים בירושלים. במקביל, סיים קורס כתבים ושדרים במרכז ההדרכה של קול ישראל. השידור ההיסטורי הראשון שלו בוצע ב-1967 ערב פרוץ מלחמת ששת הימים, כאשר תיאר את פינוי כוחות האו"ם ממחסום ארז שעל גבול רצועת עזה.