cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עופר (מושב)
אופי המושב כיום
עד לשנות האלפיים רוב תושבי המושב התפרנסו מחקלאות, ובעיקר מגידול פרחים ירקות ולולי עופות. בנוסף קיימים עדיין במושב מגדלי צאן ובקר. כיום מרבית התושבים אינם עוסקים בחקלאות ובמושב מתפתחת תיירות מקומית הכוללת מבני הארחה (צימרים) חוות רכיבה על סוסים, משקי חקלאות אורגנית ועוד.
המושב נכלל בתנועת הנוער הנוער העובד והלומד-חטיבת בני המושבים, בני הנוער במושב משתתפים בפעילויות השונות ועוסקים בתמיכה בקהילה.
ממלכת יוגוסלביה
ממלכת יוגוסלביה הוקמה תחת השם "ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים" ב-1 בדצמבר 1918, והיא נוצרה מאיחוד של ממלכת סרביה, ממלכת מונטנגרו ומחוז וויוודינה, יחד עם המדינה החדשה בצפון מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים שהוקמה משטחי האימפריה האוסטרו הונגרית שהתפרקה לאחר מלחמת העולם הראשונה וכללה את שטחי בוסניה והרצגובינה, קרואטיה וסלובניה.
הממלכה התקיימה עד לפלישת מדינות הציר ב-7 באפריל 1941.
ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים
ב-29 באוקטובר 1918 הוקמה מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית (בוסניה והרצגובינה, קרואטיה וסלובניה). ב-1 בדצמבר 1918 המדינה התאחדה עם ממלכת סרביה וממלכת מונטנגרו, ובכך נוצרה ממלכה גדולה אף יותר בשם ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים (שכללה גם את שטחי סרביה, מונטנגרו, וויוודינה, קוסובו וחלק ממקדוניה הסלבית). על הקמת הממלכה הכריז אלכסנדר קראג'ורג'ביץ', יורש העצר ששלט בממלכת סרביה בשמו של אביו פטר הראשון החולה.
הממלכה החדשה קיבלה הכרה בינלאומית והעומד בראשה, אלכסנדר הראשון מלך יוגוסלביה צבר כוח והשפעה במדינה.
הקמת יוגוסלביה
אלכסנדר הראשון השתמש בהתנקשות זו כסיבה לחיזוק כוחו ותפיסת השלטון, ולכן ב-6 בינואר 1929 הוא השעה את החוקה, פיזר את הפרלמנט והכריז על דיקטטורה מלכותית. בהמשך באותה השנה הוא החל לארגן את החלוקה האזורית של הממלכה, ושינה את שמה לממלכת יוגוסלביה. כל הזהויות הלאומיות מלבד "יוגוסלביה" בוטלו. הממלכה חולקה לאזורים קרויים "בנאטים" ("באנובינה") וקיבלו שמות ללא זיקה לשייכות הלאומית, חלקם לפי שמות הנהרות החוצים אותם (דנובה, סאווה, דרינה, מורווה, וארדאר וכו').
יוגוסלביה הפכה למדינה מיליטריסטית. המשטר נאלץ להתמודד עם מספר קבוצות של מורדים לאומנים שהתנגדו לדיקטטורה המלכותית ולרעיון היוגוסלבי. המלך היה מאוד לא פופולרי בקרב האוכלוסייה הלא-סרבית, ובזמן ביקורו במרסיי שבצרפת ב-9 באוקטובר 1934 נרצח על ידי מתנקש בולגרי, פעיל במחתרת המקדונית, ייתכן בקשר עם שרותי הריגול של גרמניה או איטליה.
בנו פטר השני היה עוד ילד, ולכן הכוח נפל במדינה בחיקו של העוצר הנסיך פאבלה שהמשיך בקו הרודני.
בשנת 1939 הסכים הממשל היוגוסלבי להקמתה מחדש של ישות אוטונומית מורחבת הקרויה הבנאט הקרואטי בנובינה קרואטית. צעד זה היה מאוחר מדי ולא הצליח להציל את היחסים המעורערים בין הסרבים והקרואטים.
מלחמת העולם השנייה
בתחילת מלחמת העולם השנייה הופעל לחץ על יוגוסלביה להצטרף לגרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית ולשאר מדינות הציר. האיטלקים שקעו במלחמה מול יוון ועוד לפני שהפנו את כוחותיהם למערכה היוונית, הגרמנים רצו להבטיח תמיכה יוגוסלבית. הנסיך נכנע ללחץ של המעצמות הפשיסטיות וב-25 במרץ 1941 הוא חתם בווינה על ההסכם התלת-צדדי, בשאיפה להשאיר את יוגוסלביה מחוץ למלחמה. החתימה פגעה בתמיכה העממית בנסיך ומשטרו. הצבא התנגד גם כן לאמנה, לכן מספר מפקדים ביצעו הפיכה. כשהנסיך חזר לארץ ב-27 במרץ 1941 תפס הצבא את השלטון, עצר את המשלחת מווינה, הגלה את הנסיך פבל ושם קץ לשלטונו. מלוא הסמכויות עברו למלך פטר בן ה-17.
בנסיבות אלה החליט היטלר להעניש את יוגוסלביה ולפלוש אליה בדרך ליוון. הפלישה ליוגוסלביה, שהתקיימה ב-6 באפריל, הביאה לכך שמבצע ברברוסה נדחה בארבעה שבועות, החלטה שהתבררה כמכריעה מאוד. בתום הפלישה חדלה הממלכה היוגוסלבית מלהתקיים והפכה לחלק מהשטחים הכבושים על ידי גרמניה.
הכיבוש הגרמני
במהלך הכיבוש הגרמני, נלחמו בו קבוצות גרילה בעלות אידאולוגיות שונות. הקבוצה החזקה מביניהם הייתה צבא השחרור העממי של יוגוסלביה, קבוצה קומוניסטית בהנהגתו של יוסיפ ברוז טיטו, יליד קרואטיה ובן למשפחה מעורבת קרואטית-סלובנית. הקבוצה השנייה הייתה הצ'טניקים, תומכי המונרכיה הלאומנית הסרבית. המאבק בין השתיים גבר לעיתים אף על המאבק עם הגרמנים. תחילה הייתה ההתנגדות לכיבוש הגרמני חלשה אך בהמשך היא גברה.
השחרור וביטול המונרכיה
בשנת 1944 גירשו כוחות ההתנגדות את מדינות הציר מסרביה ובשנת 1945 משאר יוגוסלביה. הצבא האדום עזר בכיבוש בלגרד, ונסוג ממנה בתום המלחמה. בעקבות המלחמה הפך טיטו לגיבור של יוגוסלביה. הוא עשה הכול כדי למנוע מנאמני המלוכה לחזור לשלטון במדינה, כולל שימוש בדיכוי ומשפטים מבוימים. טיטו חיסל את הנהגת המחתרת היריבה של הסרבים המלוכנים הצ'טניקים, וריכז בידיו את כל הכוח שאיפשר לו, בעזרת בני ברית קומוניסטים מכל הלאומים (בראש עם הסלובני אדווארד קרדל, הסרבי אלכסנדר רנקוביץ' ומילובן ג'ילס ממונטנגרו), להקים מחדש את יוגוסלביה, אך הפעם כמדינה קומוניסטית ופדרלית. בשנת 1945 הוקמה הפדרציה הדמוקרטית של יוגוסלביה ובכך בוטלה באופן רשמי הממלכה.
דמיטרי ריבולובלב
דמיטרי ריבולובלב (רוסית: Дмитрий Евгеньевич Рыболовлев; נולד ב-22 בנובמבר 1966) הוא איש עסקים ואוליגרך רוסי המכהן כנשיא הקבוצה הצרפתית מונקו.
ביוגרפיה
ריבולובלב למד רפואה במכון הרפואי של פרם, עיר הולדתו, וסיים את לימודיו בשנת 1990. את הונו צבר לאחר שרכש בשנות התשעים שליטה בענקית הדשנים הרוסית אורלקלי (Uralkali) אשר הייתה לפני כן בבעלות המדינה. בשנת 1995 מונה ליו"ר החברה. נכון ל-2008 הוא החזיק ב-66% ממניות החברה. במאי 1996 נעצר בחשד שהזמין את רצח איש העסקים יבגני פנטיילמונוב, שהתנגד למהלכים מסוימים בתוככי החברה. ריבולובלב היה עצור במשך 11 חודשים במתקן כליאה זמני בפרם.
לפי מגזין פורבס, נכון לינואר 2022 ריבולובלב האדם ה-391 בעושרו בעולם עם כ-6.7 מיליארד דולר. משנת 1995 הוא מתגורר בשווייץ. במהלך השנים 2010-2011 הוא מכר את החזקותיו באורלקלי. בשנת 2011 הוא רכש מניות של הבנק הגדול בקפריסין - בנק אוף קפריסין והפך להיות בעל שליטה בו.
בשנת 2012 הפך לנשיא קבוצת הכדורגל מונקו. תחתיו הקבוצה זכתה באליפות צרפת 2016/2017 ובגביע הליגה הצרפתית 2017 ו-2018. בשנת 2013 מינה את ואדים ואסילייב לסגנו ויחד הובילו מסע רכישות נרחב של שחקנים.
בנובמבר 2018 נעצר לחקירה על ידי משטרת מונקו ונערכו חיפושים באחוזתו, על רקע האשמתו בשחיתות.
חיים אישיים
ידוע כחובב אמנות גדול והוא מימן את הפקתו של סרט תיעודי על תולדות מוזיאון פושקין, חזון אלוהי, בבימויו של לאוניד פרפיונוב, איתו ריבולובלב נוטה לשתף פעולה.
רקהה
רקהה (באנגלית: Rekha; נולדה ב-10 באוקטובר 1954) היא אחת מהשחקניות והרקדניות הבולטות בבוליווד. זוכת מספר פרסי פילמפייר ופרסי הקולנוע ההודי, כולל פרס מפעל חיים.
חייה
רקהה נולדה כבהנורקהה גאנסאן במדרס שבהודו. שני הוריה היו שחקנים, אשר לא היו נשואים זה לזה ואביה של רקהה לא הכיר באבהותו לרקהה בילדותה. בראיונות מאוחרים, הסבירה רקהה כי נטישתו של אביה ואי ההכרה שלו בה, היו בעלי השפעה רבה על חייה.
רקהה החלה לגלות עניין בריקוד ובמשחק מגיל צעיר. תפקידה הראשון היה בסרט "סוואן בהדון". לאחר סרט זה רקהה שיחקה בעשרות סרטים והפכה לכוכבת קולנוע נודעת בבוליווד.
רקהה שיחקה ליד כוכבים בוליוודים רבים, ובהם אמיטאב באצ'אן. יכולותיה בתחום המשחק והריקוד יחד עם יופייה הביאו לה הצעות רבות בקולנוע ולהצלחה גדולה בהודו.
קריירה
רקהה שיחקה בסרטים רבים, ביניהם: "דו אנג'אנה", "שחקני המשחק", "אומראו היקרה" אשר זיכה אותה בפרס הלאומי של הודו על משחקה בסרט זה, "אם לא תהיי שלי", "טעות אחת", "מכונת הזמן", "האהבה מנצחת", "מאדאם x", ו"נישואים צמאי דם", שנחשב אחד הסרטים ההודיים המצליחים ביותר בחו"ל.
אחד הגורמים להצלחת סרטיה, היו הריקודים הקלאסיים הרבים ועטורי הכישרון שליוו את שירי הסרטים בהם השתתפה. הסרט בו רקהה הפגינה יותר מכל את כישרונה בריקוד היה "אומראו היקרה", והרבה מבקרי קולנוע סברו שהפרס הלאומי של הודו, אותו כאמור היא קיבלה על תפקידה בסרט זה, ניתן לה בעיקר בזכות ריקודה.
בשנות ה-90 שיחקה רקהה בעשרות סרטים. היא אמנם מיתנה את קצב פעולתה, אך רוב סרטיה בתקופה זו זיכו אותה בביקורות אוהדות מצד מבקרי קולנוע נודעים.
רקהה שיחקה גם בקופרודוקציות כמו "קאמה סוטרה - סיפור האהבה" אשר צולם בשנת 1997 בשיתוף עם בריטניה. בעקבות סרט זה, שהיה סרט נועז ואירוטי היו שחשבו כי סרט זה ישים סוף לקריירה שלה. זאת למרות שבסרט זה היא לא הצטלמה בסצינות לא צנועות, אלא רק השתתפה בתפקיד לא גדול בתור מורה לריקודים ולדרכי התנהגות עם הבעל. בניגוד למצופה, ההופעה בסרט זה לא פגעה בקריירה של רקהה.
רקהה ממשיכה כיום לשחק בסרטים, אך בניגוד לתפקידיה הקודמים, בהם שיחקה דמויות ראשיות, כיום היא משחקת דמויות משנה.
חיים אישיים
רקהה הייתה נשואה פעמיים. נישואיה הראשונים היו עם השחקן וינוד מהרה בשנות השבעים המוקדמות, ממנו התגרשה לאחר מספר שנים, בתחילת שנות השמונים. לאחר הגירושים, הם אף שיחקו במספר סרטים יחד.
בשנות ה-70 המאוחרות עד לשנות ה-80 את רקהה אפפו שמועות כי יש לה קשר רומנטי עם אחד השחקנים הבולטים בבוליווד, אמיטאב באצ'אן, שאשתו, השחקנית ג'איה בדהורי הייתה חברתה הטובה. רקהה ובאצ'אן לא הגיבו לשמועות אלו, גם כאשר פרצה שמועה שהובילה לסיקור תקשורתי רחב, כי השניים הביאו לעולם ילד ומסרו אותו לאימוץ. מספר שנים מאוחר יותר הודתה רקהה כי אכן היה לה קשר עם באצ'אן וכי הוא הבטיח לשאת אותה לאישה, אך היא הייתה זאת שויתרה עליו לבסוף.
נישואיה השניים היו עם איש עסקים ידוע בשנת 1990. הנישואין הסתיימו בגירושין שלוו בריב משפטי ותקשורתי כשמשפחת בעלה יצאה נגדה, כיוון ששנה לאחר הנישואין הוא התאבד. התקשורת האשימה אותה כי הוא התאבד כיוון שרצתה לעזוב אותו, אך נראה כי הסיבה הייתה הקשיים הכלכליים אליהם נקלע.
בשנת 1996 רקהה ניהלה קשר עם השחקן אקשאיי קומאר, שנגמר לאחר מספר חודשים.
פרסים נוספים
בשנות האלפיים, קיבלה רקהה ארבעה פרסים על תפקידיה בתור שחקנית משנה בטקסים אחרים.
בנוסף, נפתח אתר מנוע חיפוש על שמה בשם rekha.com, זכות שרק השחקנית אישווריה ראי זכתה לה בהודו.
משרד ההגנה (בולגריה)
משרד ההגנה הלאומית (בבולגרית: Министерство на отбраната) הוא משרד בממשלה הבולגרית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של בולגריה. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של כוחות צבא בולגריה, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לנשיא אשר משמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים. ראש ההגנה מדווח ישירות לשר.
המשרד הוקם לראשונה ב-1879, ובתחילה נקרא "משרד המלחמה". בתקופת הרפובליקה העממית של בולגריה נקרא המשרד "משרד ההגנה העממית". דרגומיר זקוב מכהן כשר ההגנה מאז 1 במרץ 2022.
יבגני ווצ'טיץ'
יבגני ווצ'טיץ' (ברוסית: Евгений Вучетич; 28 בדצמבר 1908 – 12 באפריל 1974) היה פסל סובייטי. הוא זכה בפרס ברית המועצות 5 פעמים, פרס לנין בשנת 1970 ובשנת 1967 הוענק לו תואר גיבור העמל הסוציאליסטי. על פעילותו זכה במספר עיטורים.
חייו
יבגני ווצ'טיץ' נולד בדנייפרופטרובסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) לאב ממוצא סרבי. לאחר מספר שנים המשפחה עברה לרוסטוב על דון. כבר בילדות התגלה לילד כישרון לציור. הוא למד בבית הספר לאמנויות ברוסטוב על דון וסיים אותה בשנת 1930. בשנים 1931-1933 ווצ'טיץ' השתלם בלנינגרד. כבר בשנת 1937 הוא הציג בתערוכה בפריז את פסלו "קלימנט וורושילוב על הסוס" וזכה במדליית זהב. בשנת 1935 הוא עבר למוסקבה והשתתף בניית בנייני ציבור לרבות הבניין החדש של הספרייה הממלכתית של רוסיה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה ווצ'טיץ' התנדב לצבא והשתתף קרבות. הוא קודם בדרגת קצונה ובשנת 1943 השתחרר עקב פציעה. הוא חזר למוסקבה והמשיך את התמחותו בפיסול.
ווצ'טיץ' היה בין מייצבי הסגנון של קלסיציזם סטליניסטי. הוא עשה סדרה של פסלי ולדימיר לנין, יוסיף סטלין מדינאים ומפקדי צבא סובייטיים.
נישואים צמאי דם
נישואים צמאי דם או הרצון לנקמה (בהינדי: खून भरी माँग) הוא סרט דרמה הודי בבימויו של רקש רושן. את התסריט חיברו ראבי קאפור ומוהאן קאול, והשחקנית הראשית היא רקהה, שהופעתה בסרט זכתה לשבחים רבים. שחקנים נוספים בתפקידי משנה כוללים את קאביר בדי (Kabir Bedi), סונו ואליה (Sonu Walia) ושאטרוגאן סינהה (Shatrughan Sinha).
"נישואים צמאי דם" צולם במהלך 1988, והשתתפו גם שחקנים שאינם תושבי הודו. הסרט זכה להצלחה רבה ברוסיה, שם ניתן לו השם "הרצון לנקמה".
עלילה
עלילת הסרט נסובה סביב ארטי (רקהה), אלמנה עשירה אך חסרת חן, אם לשני ילדים יתומים מאב שנהרג בתאונת דרכים מסתורית. בנוסף, אביה של ארטי, אחד מאנשי העסקים העשירים והמצליחים בעירו, נרצח על ידי עובדו, היראלל. היראלל משדך לארטי לאחר מות אביה את אחיינו סנג'אי, אשר מתחזה לאיש עסקים. סנג'אי מתחבב על ילדיה של ארטי, ובעידודה של ננדיני, חברתה הקרובה, ארטי מסכימה להינשא לסנג'אי. ארטי אינה מודעת לכך שננדיני היא גם מאהבתו ושותפתו של סנג'יי למזימה שנועדה לגזול את רכושה.
יום לאחר חתונתם יוצאים ארטי, ננדיני וסנג'אי לטיול קצר, ובמהלך הטיול זורק סנג'אי את ארטי מהסירה בה היו לידי תנין אשר מעוות את גופה. ארטי נסחפת לחוף, בעוד השניים האחרים מאמינים כי ארטי נטרפה על ידי התנין. אך ארטי מתגלה על ידי איש זקן המסייע לה להשתקם. במהלך השתקמותה, ילדיה של ארטי הנתונים לפיקוחו של סנג'אי עוברים התעללות קשה מצדו.
לאחר השתקמותה, ארטי עוזבת את האיש שעזר לה, וטסה לחו"ל כדי לעבור ניתוח פלסטי. ניתוח זה משנה את מראה והופך אותה לאישה נאה ומושכת. ארטי נשבעת לנקום באלו שפגעו בה, וכי לא תשקוט עד שילדיה יוחזרו אליה.
ארטי מתחילה לעבוד כדוגמנית בשם ג'וטי ומתיידדת עם סנג'אי, שמתאהב בה נואשות מבלי לדעת את זהותה האמיתית. פגישה מחודשת זו מתחילה את מסע הנקם של ארטי בפוגעיה, עד להשלכתו של סנג'אי לתנינים כפי שעשה לה.
פרסים
בטקס שנערך ב-1988 זכה הסרט במספר פרסי פילמפייר, מהפרסים הוותיקים והבולטים ביותר בתעשיית הסרטים ההודית.
Galpin GTR1
Galpin GTR1 היא דגם של מכוניות-על בתצורת ספורט, 2 דלתות, 2 מושבים, אשר מיוצרת משנת 2013 ועד היום, על ידי Galpin Auto Sports האמריקאי, בפרויקט משותף עם קונצרן הרכב פורד.
דגם "Galpin GTR1" מבוסס על דגם הספורט פורד GT.
דגם "Galpin GTR1" קרוי גם "Galpin Ford GTR1".
מחיר דגם "Galpin GTR1" עומד על 1,024,000 דולר.
מספר גל
מספר גל הוא תכונה של גל העומדת ביחס הפוך לאורך הגל. מספר הגל מסומן באות \, k ונמדד ביחידות SI ברדיאנים למטר (rad/m).
הגדרה
מתקיים יחס הפוך בין מספר הגל ואורך הגל. בגל סינוסי, המתואר על ידי המשוואה:
הקשר בין מספר הגל ואורך הגל הוא:
התמרת פורייה של פונקציה של הזמן נותנת את ספקטרום התדירויות שלה - מידת התרומה של כל התדרים המרכיבים אותה. התמרת פורייה על פונקציה של המקום נותנת את ספקטרום מספרי הגל.
וקטור הגל הוא וקטור שגודלו הוא מספר הגל וכיוונו הוא כיוון התפשטות הגל.
בפיזיקה
הקשר בין מספר הגל לבין התדירות הזוויתית נקרא יחס הנפיצה והוא תלוי בתכונות הפיזיקליות של הגל. עבור גל אלקטרומגנטי בריק יחס הנפיצה הוא כאשר c היא מהירות האור בריק.
במכניקת הקוונטים, התנע של חלקיק נמצא ביחס ישר למספר הגל של פונקציית הגל שלו, בדומה לתנע של פוטון: p = \hbar k, כאשר \hbar הוא קבוע פלאנק המצומצם. אם על פונקציית הגל להיות גל עומד, מספר הגל וכתוצאה מכך גם גודל התנע של החלקיק יכולים לקבל רק ערכים מסוימים. בגבול הלא יחסותי מתקיים הקשר:, כאשר \, m מסת החלקיק ו-\, E האנרגיה הקינטית שלו. ניתן לרשום:
בספקטרוסקופיה
בספקטרוסקופיה, מספר הגל של קרינה אלקטרומגנטית מסומן \tilde{\nu} ומוגדר: כאשר \lambda אורך הגל של הקרינה בריק. למספר הגל יחידות של אורך הופכי, וביחידות SI הוא מובע במטר הופכי (m−1). בדרך כלל, בשימושי ספקטרוסקופיה, משתמשים ביחידות cgs, cm−1, סנטימטרים הופכיים.
במבי פרידמן
במהלך קריירה אמנותית בת עשרות שנים עיצב יותר מ-200 במות לתיאטרון, לאופרה, למחול, לטלוויזיה, לטקסים ולאירועי במה ממלכתיים ומסחריים.
קריירה אקדמית
פרידמן בוגר לימודי תואר ראשון ותואר שני בהצטיינות בעיצוב במה במגמה לעיצוב במה של החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום התואר השני התמחה בעיצוב באמצעות תוכנות ממוחשבות במכללה לאמנות ועיצוב צ'לסי שבלונדון.
בשנת 1998 החל פרידמן ללמד בחוג לאמנות התיאטרון שבאוניברסיטת תל אביב. בשנת 2003 הקים במכללת שנקר בית הספר הגבוה להנדסה ועיצוב את "המסלול לעיצוב תפאורה למופע ואירוע", שאותו הוביל וניהל כחמש שנים. משנת 2011 החל לשמש כמרצה בכיר וחבר סגל באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2014 יחד עם פרופ' מרים גורצקי בילו ופרופ' צביקה סרפר, הקים את התוכנית למצטיינים בעיצוב במה, קולנוע וטלוויזיה בפקולטה לאמנויות שבאוניברסיטת תל אביב. הוא מלמד קורסים שונים העוסקים בעיצוב תפאורה ותאורה לתיאטרון ולטלוויזיה. בשנת 2022, עם פרישתה של גורצקי בילו לגמלאות, מונה פרידמן לכהן כראש התוכנית.
קריירה אמנותית
במקביל לעשייתו בתחומי ההוראה, פרידמן עיצב למעלה מ-200 הפקות בתיאטרון, באופרה, במחול, בטלוויזיה, וכמו כן עיצב במות עבור מופעים מסחריים ואירועים גדולים.
תיאטרון רפרטוארי, אופרה ומחול בישראל
משנת 1998 החל פרידמן לעצב תפאורה ותאורה בתיאטרון הרפרטוארי בישראל, וכמו כן עבור הפקות של אופרה ומחול. בין עבודותיו נמנות ההצגות: "ירושלים", "חליל הקסם", ו-"אליסה בארץ הפלאות" באופרה הישראלית; "אכזר ורחום", "לב טוב", ו-"החולה ההודי" בתיאטרון הבימה; "האישה בשחור", "רוז", "הסלבריטאים", "חברים של חברים", "אח יקר" בתיאטרון הקאמרי; "מתנקשים", "פופקורן", "מלאכת החיים", "אנדה", "סרט צרפתי", "מקסי ואני", "בחורים טובים", "אחרון ימיה", "אז בפראג", "עובד בשביל שניים", "בית מרקחת שטרן בלום", ו-"שבטים" בתיאטרון בית ליסין; "שיחות אחרי לוויה", ו-"בגידה" בתיאטרון החאן הירושלמי; "מלכת היופי של לינאן", "לא על זמירים", "לטיפול יצאנו", "דלתות נפתחות", "חסיה הנערה מן הכפר", ו-"חלום אחר" בתיאטרון באר שבע; ו"לילה טוב אמא" בתיאטרון חיפה.
בתיאטרון המסחרי
משנת 1999 החל פרידמן לעצב במות עבור מחזות זמר, הצגות לכל המשפחה, מופעי חנוכה גדולים ותוכניות טלוויזיה לילדים. בין עבודותיו הבולטות נמנים: מחזות הזמר "היפה והחיה" (דיסני), "צלילי המוזיקה", "נרניה", "אוליבר", "זורו", שרק", "Avenue Q", "בת הים הקטנה" (דיסני), "101 כלבים דלמטיים", "שלגיה והצייד", "פיטר פן", "המלך ואני"; פסטיגל מילניום וצעצוע של פסטיגל – שניהם בבימוי חנוך רוזן; הפקות טלוויזיה של מיכל הקטנה, סבא טוביה – טוביה צפיר, ורינת גבאי.
טקסים ואירועים
בנוסף לעבודתיו עבור במות של מופעים, פרידמן עיצב במות של טקסים ואירועים פרטיים וממלכתיים שונים, בהם: שרים בכיכר – מופע ערב יום הזיכרון לחללי צה"ל בכיכר רבין, במת חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי, במת טקס מצטייני הנשיא ביום העצמאות, טקסי פרס "בראשית", במות לאירועי חברות מסחריות רבות – OUR CROWD, סודה סטרים, NESS, ידיעות אחרונות ועוד.
Available
Available (בתרגום חופשי לעברית: זמין) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר־יוצר הקנדי ג'סטין ביבר לאלבום האולפן החמישי שלו, Changes. השיר נכתב על ידי ביבר, ג'בייל מק'גי, פו דב, דריק מילאנו , אשלי בויד ובנדר הארווי, והופק על ידי ג'בייל מק'גי, פו בר ו-HARV. הוא יצא לאור ב-14 בפברואר 2020, כחלק מרצועת האלבום.
כתיבה
השיר, שמנוגן בסגנון אר אנד בי וטראפ, נכתב על ידי הזמר־יוצר הקנדי ג'סטין ביבר, יחד עם ג'בייל מק'גי, פו בר , דריק מילאנו , אשלי בויד ובנדר הארווי.
בשיר, ביבר שר על האהבה שיש לו לאשתו, היילי ביבר, ואומר שהוא תמיד יהיה פנוי וזמין אליה (מכאן שם השיר, Available) בכל זמן שהיא תצטרך. בהמשך השיר הוא אומר:
הפצה
השיר יצא לאור ב-14 בפברואר 2020, כחלק מרצועת אלבום האולפן החמישי של ג'סטין ביבר, Changes.
ב-27 בפברואר באותה שנה, השיר הושמע בפרק השני של הסדרה התיעודית על ביבר, ג'סטין ביבר: עונות.
וידאו קליפ
ב-16 במרץ, במסגרת הפרויקט "CHANGES: The Movement" פורסם סרטון ריקוד לקליפ Available, ונכון לאוגוסט 2022, הקליפ מונה כ-5,500,000 צפיות ביוטיוב.
ולדימיר דז'ניבקוב
ולדימיר אלכסנדרוביץ' דז'ניבקוב (ברוסית: Владимир Александрович Джанибеков; ) הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל בחמש משימות כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6 וסאליוט 7.
ביוגרפיה
ולדימיר דז'ניבקוב נולד בכפר בקזחסטן הסובייטית למשפחת פקיד ממוצא רוסי.
בשנת 1960 הוא סיים בית ספר צבאי בטשקנט, ולאחר שנה התחיל ללמוד טייס. החל משנת 1965 הוא שירת בחיל האוויר הסובייטי. בשנת 1970 נכלל ביחידת הקוסמונאוטים. באותה תקופה הוא התחתן, ושינה את שם משפחתו לשם משפחתו של אשתו.
בשנת 1978 ביצע טיסה בחללית סויוז 27 לצד אולג מקארוב.
בשנת 1981 נערכה הטיסה השנייה בחללית סויוז 39, וכעבור שנה הטיסה השלישית בחללית סויוז T-6.
בשנת 1984 נערכה הטיסה רביעית של ולדימיר דז'ניבקוב בחללית סויוז T-12. במהלך טיסה זו הוא עשה פעילות חוץ-רכבית.
בשנת 1985 תחנת חלל סליוט 7 איבדה קשר עם מרכז שליטה קרקעי. בעקבות כך הוחלט לשלוח חללית סויוז T-13 עם ולדימיר דז'ניבקוב וויקטור סביניך במטרה לבצע עגינה ידנית ולתקן את התקלה. הצוות הצליח לבצע את המשימות הנדרשות.
בשנת 1988 קודם לתפקיד ניהולי במערך הכנת הקוסמונאוטים. בבחירות 1995 הוא עמד בראש מפלגה לצד אירינה חקמדה ורולאן ביקוב.
דז'ניבקוד הוא חבר איגוד הציירים, וצייר מספר בולים סובייטים ואמריקאים.
בשנים 1991–1994 הוא היה חבר צוות רוסי-אמריקאי, שניסו לבצע טיסה סביב כדור הארץ על כדור פורח.
סיד וננסי
סיד וננסי (באנגלית: Sid and Nancy) הוא סרט ביוגרפי שבוים על ידי אלכס קוקס ויצא בשנת 1986. הסרט מספר על חייו של סיד וישס מלהקת הסקס פיסטולס וחברתו לחיים ננסי ספאנג'ן, ומותם כתוצאה מהתמכרותם לסמים. הסרט ידוע גם בשם סיד וננסי: אהבה הורגת ("Sid and Nancy: Love Kills").
בסרט מגלם את דמותו של סיד גארי אולדמן ואת ננסי מגלמת קלואי ווב. לתפקיד ננסי הייתה מועמדת קורטני לאב, שהייתה מאוד מעוניינת בתפקיד (ואף הרשימה את קוקס), אבל מפיקי הסרט העדיפו להעניק את תפקיד ננסי לשחקנית מנוסה יותר, ולאב קיבלה תפקיד משני, כחברתה של ספאנג'ן. את שיר הנושא בסרט שר ג'ו סטראמר שהיה חבר בלהקת הקלאש.
הסרט מטיף נגד סמים שהרסו את חייהם של השניים. עם זאת, למרות שמרבית המבקרים שיבחו אותו, הוא ספג ביקורת מצד חבר הסקס פיסטולס לשעבר, ג'ון ליידון, בשל המצאת אירועים שלא קרו (וכן המצאת דמויות משנה שכלל לא היו קיימות), והצגתו באור שלילי.
יהדות קונסטנצה
בקונסטנצה, עיר הנמל הראשית של רומניה על חוף הים השחור, ישבו יהודים עוד במאה השנייה או השלישית לספירה, כשהעיר עדיין נשאה את השם הרומי "טומיס". ההיסטוריון היהודי קארול בלום, שניהל את המוזאון של קונסטנצה, גילה בו שלוש מצבות של יהודים מהמאה השלישית לספירה. בימי הביניים הגיעו לקונסטנצה יהודים יחד עם בני גנואה, שיזמו יישובים על חוף הים.
הקהילה האשכנזית של קונסטנצה קיימת משנת 1828, כשהגיעו לקונסטנצה סוחרים יהודים יחד עם הצבא הרוסי והתיישבו בעיר. בהמשך, כשהגיעו לקונסטנצה יהודים מהאימפריה העות'מאנית נוסדה גם הקהילה הספרדית. בעיר יש בית קברות יהודי משנת 1854. בשנת 1899 היו בעיר כאלף יהודים שהיוו 6,5% מאוכלוסיית העיר. במקום היו שני בתי ספר יהודיים, אחד אשכנזי ואחד ספרדי. בשנת 1930 היו במקום כאלפים יהודים והקהילה שימשה כמרכז גם עבור אלפים יהודים נוספים שחיו בחבל דוברוג'ה.
ביוני 1941 רוכזו מרבית יהודי המקום במחנה צבאי ומשם נשלחו לעבודות כפייה. קונסטנצה נשארה הנמל היחיד שדרכו יכלו יהודי אירופה לברוח מהשואה. אלפי יהודים יצאו דרך קונסטנצה, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, לא רק יהודים רומנים, גם פליטים יהודים מיהדות פולין, יהדות הונגריה ויתר המדינות בהן נרדפו באירופה. שתי אוניות מעפילים, סטרומה ומפקורה, טבעו או הוטבעו בים השחור. בחודש מאי 1946 יצאה מנמל קונסטנצה ספינת המעפילים "מקס נורדאו", שנשאה יותר מ-1,600 פליטי שואה, בדרכה לארץ ישראל, אולם בשל מדיניות ממשלת רומניה, הייתה זו ספינת המעפילים האחרונה שיצאה מנמלי המדינה.
בשנת 1956 חיו בעיר כ-600 יהודים, אך כיום נותרו בעיר עשרות בודדות של יהודים, רובם בגילאי ה-70+. בשנים האחרונות הצטרפו לקהילה היהודית המקומית סטודנטים ישראלים אשר לומדים רפואה כללית ורפואת שיניים באוניברסיטת "אובידיוס".
לואי ז'אק מנדה דאגר
לואי ז'אק מנדה דאגר (בצרפתית: Louis Jacques Mandé Daguerre; 18 בנובמבר 1787 – 10 ביולי 1851), אמן צרפתי, ממציא הדאגרוטיפ והדיורמה ומאבות הצילום. נולד ב, עיר קטנה במחוז, מדרום מערב לפריז.
נעוריו ותחילת דרכו
דאגר נולד ב-18 בנובמבר 1787 בקורמיי-אן-פריזי למשפחה זעיר בורגנית ממקור בסקי. סבו, ז'אן-ז'אק דאגר, היה מנתח בצי; אביו, לואי-ז'אק דאגר, היה כרוז בבית המשפט המקומי של אזור קורמיי-אן-פריזי. אימו, אן אנטואנט אוטר, נישאה לאביו בשנת 1787 ובאותה שנה ילדה את לואי ז'אק מנדה דאגר. משפחתו עברה לאורליאן, שם זכה להשכלה פורמלית מועטה. כבר בגיל צעיר התגלה כישרון הציור שלו, ששכנע את הוריו לשלוח אותו בגיל שלוש-עשרה לקבל הכשרה בת שלוש שנים אצל ארכיטקט מקומי. דאגר התעניין בעיקר בציור נופים ופורטרטים מאשר בתוכניות אדריכליות, אך למד אצל מורו את חוקי הפרספקטיבה ואת התיאור המדויק של פרטי אדריכלות, ידע שישמש אותו בהמשך הקריירה שלו. דאגר שאף לעבור לפריז לשם לימודי אמנות, ולמרות התנגדות אביו, עבר לעיר הבירה בשנת 1804, אך בתנאי שיתגורר ויעבוד אצל מעצב תפאורות ידוע (איגנס אז'ן מארי דגוטי, מעצב התפאורות הראשי של האקדמיה הקיסרית למוזיקה - האופרה של פריז), שהיה אמור לפקח על האיש הצעיר. כבר מראשית הקריירה שלו שאף דאגר להתבלט, להצליח וללכוד את עין הציבור, למרות שהגיע מרקע פשוט.
לאחר שלוש שנות חונכות אצל דגוטי עבר דאגר להיות עוזרו של (1823–1764),  מפורסם, אצלו עבד בין השנים 1807–1816. פנורמות היו ציורים גדולי ממדים שהוצגו במבנים עגולים והפכו לאתר עניין מרכזי באותם ימים, בעיקר הודות לאשליית המציאות שיצרו. שני בתי הפנורמה הראשונים בפריז, ב, נבנו בידי בני זוג אמריקאים שהחזיקו בזכויות הפטנט לרעיון, ונפתחו לציבור ביוני 1800. שני הציורים שהוצגו בהם צוירו, בין השאר, בידי פרבוט. בשנת 1807 בנה פרבוט, יחד עם שותף, פנורמה גדולת ממדים ב בפריז, בקוטר של 32 מטר, עם ציורים ברוחב של 110 מטרים ובגובה של 16 מטרים. הציורים שהוצגו החמיאו כולם למעללי הקיסר נפולאון. בזמן עבודתו עם פרבוט נשא דאגר לאישה את לואיז ג'ורג'ינה סמית' (1790–1857), ילידת צרפת שהייתה בת להורים אנגלים.
דאגר הצייר ומעצב התפאורות
עבודתו העצמאית הראשונה של דאגר הייתה ציור שמן של "פנים הקפלה של כנסיית פוייאנט, פריז" בסלון של שנת 1814. ציוריו הציגו בעיקר מראות טופוגרפיים ואנדרטאות של צרפת הישנה, נושאים סטנדרטיים ופופולריים באותן שנים. למרות שהציג מספר ציורים בסלוני התקופה, ואף זכה בעיטור לגיון הכבוד עבור ציורו "קפלת הולירוד לאור הירח" ב-1825, דאגר לא היה צייר בולט ולא זכה להערכה יוצאת דופן עבור הישגיו האמנותיים.
דווקא כמעצב תפאורות וכממציא אשליות ואפקטים מרהיבים על הבמה זכה דאגר לתהילה. הוא עיצב תפאורות החל משנת 1816 עבור ב. דאגר חיבב יצירת אשליות, טרומפ-לויל (trompe-l'oeil) בעזרת משחקי תאורה שיצרו רושם גדול על הצופים. בין השנים 1816 ל-1822 עיצב דאגר תפאורות לשלוש-עשרה הצגות בתיאטרון אמביגו, וזכה להערכה רבה ולביקורות מעריצות על חדשנותו, יצירתיותו ושליטתו בתאורה. בעזרת נורות שמן פשוטות יחסית הצליח ליצור אווירת בין-ערביים, החשכה הדרגתית בעת רדת הלילה (במקום החשכה מידית של כל האורות), תאורת אור ירח ועוד. ביקורת על אחת ההצגות - Le Songe - טענה: "לא ניתן להפסיק להריע לה ... ההצלחה חבה רק למר דאגר, המעצב, ורק לו מגיע הקרדיט (כיוצר ההצגה)". על הצגה אחרת נכתב: הצייר הצעיר מרחיב מיום ליום את גבולות אמנותו. עיצוב התאורה שלו לסצנה השנייה המציגה אור ירח עולה הוא הדבר המדהים ביותר שניתן היה להפיק". הצלחתו הרבה בעיצוב התאורה הובילה אותו לחפש כל הזמן אפקטים חדשים איתם יוכל להמשיך וללכוד את לב הקהל.
בשנת 1819, דאגר, שהיה כבר ידוען בעולם התיאטרון, התמנה למעצב הראשי של האקדמיה המלכותית למוזיקה (האופרה של פריז), אך המשיך לעצב תפאורות גם עבור תיאטרון אמביג. באופרה עיצב, יחד עם עמיתו פייר-לוק-שארל סיסרי (1782–1868), תפאורה רק עבור הפקה אחת, של "אלאדין ומנורת הקסמים" מאת ניקולו, עליה נכתב: "מעולם לא הציעה האופרה לציבור מופע ראווה יותר מרהיב ואלגנטי. ... [העיצוב והתלבושות] שמשכו את עיקר תשומת הלב היו ארמון אלדין במערכה השלישית, אולם הברונזה של ארמון טמורקן במערכה החמישית, ולבסוף ארמון האורות עם תנועת השמש לקראת סצנת הסיום. ... שמם הטוב של שני ציירי האופרה השתבח עוד יותר. איננו תלויים עוד באיטליה עבור העצובים שלנו. היום אנו עולים על מורינו".
הדיורמה של דאגר
בשנת 1821, במקביל לעבודתו באופרה, החל דאגר לעבוד על סוג חדש של מופע - ה"דיורמה" (Diorama, מיוונית: dia=דרך; horama=מראה): ציור בעל ממדים אדירים על גבי מצע שקוף שהציג אפקטים של תנאי תאורה משתנים. על פי רוב הוצגו בדיורמה שני ציורים במקביל, כל אחד בגודל של 22 מטר רוחב על 14 מטר גובה. הציורים נותרו נייחים בעת שאודיטוריום בקוטר 12 מטר, בו ישב הקהל בחושך, הסתובב על צירו והעביר את הצופים מציור אחד למשנהו. זמן ההצגה של כל ציור היה בממוצע כ-15 דקות, כך שביקור בדיורמה נמשך כמחצית השעה. עלות כרטיס נעה בין 3 פרנק למושב, ל-2 פרנק בעמידה. הציורים הוצבו במרחק של 13 מטרים מהקהל. הציורים השקופים הוארו לסירוגין מלפנים ומאחור, וצבעם השתנה הודות למסכי צבע שקופים אותם ניתן היה להזיז, כך שנוצרו אפקטים מיוחדים של תאורה.
דאגר שכלל רעיון של צייר שווייצרי בשם פרנץ ניקלאוס קניג (1765–1832), הדיאפנורמה, שהייתה ציור שקוף, לרוב של נופים, שאור חודר דרכו או מוחזר ממנו ויוצר אפקטים שונים. ציוריו הוצגו באירופה וכן בפריז בשנת 1821. דאגר, יחד עם שותפו להמצאה, הצייר (1781–1853), שכללו והגדיל מאוד את מידות הציורים. בוטון היה צייר מוכר ומוערך יותר מדאגר, ואילו דאגר נחשב לאשף תאורה. השותפים רכשו קרקע ברחוב סנסון, באזור התיאטראות, והמבנה הוקם בפינת רחוב סנסון וכיכר שאטו-ד'או (Château-d'Eau, כיום כיכר הרפובליקה), על פי תכנונו של דאגר, בעיצוב פונקציונלי, עם חזית באורך 27 מטרים ובגובה 16 מטרים, ועם חלון גדול שנועד להעביר אור מיטבי לציורים. ב מספר חמש ניצב "בית הדיורמה" (Maison du Diorama), שבו סטודיו בו התגורר בוטון עד שנת 1830, אז עבר ללונדון, והסטודיו הפך למעונו של דאגר, בו ערך את ניסוייו עם קמרה-אובסקורה ופיתח את הדאגרוטיפ. במקום ניצב כיום שלט זיכרון.
מלבד הדיורמה, דאגר גם צייר ציור, שחלקם הציגו נושאים שהופיעו בדיורמה. ייתכן שניסה לנצל את הפופולריות של הדיורמה כדי למכור את ציוריו. ואולם, ציורי הכן שלו, נעדרי האפקטים המיוחדים, זכו להערכה נמוכה יותר בהשוואה לתמונות הדיורמה.
אחד הציורים מראה את "" לאור הירח בתיאור מאוד ריאליסטי. הציור הוצג בסלון של 1824, ועורר את התעניינותו של המלך שארל העשירי, שהתגורר בהולירוד בימי גלותו מצרפת. דאגר זכה על ציורו בעיטור צלב לגיון הכבוד הצרפתי (שותפו, בוטון, זכה גם הוא בעיטור עבור ציור שלו בסלון). למרות שניתן לו רשמית עבור הציור, רווחה השמועה שהסיבה האמיתית לכבוד זה נבעה מהצלחת הדיורמה.
דאגר ניסה לחדש ולהלהיב את צופיו בעזרת אפקטים ואשליות שונות. בין השאר הביא לדיורמה, לתצוגת נוף שווצרי של המון בלאן, כלי עבודה, בקתה, נערה בלבוש כפרי, עצים ואפילו עז, והשמיע קולות של קרן אלפים ושירים לאומיים מהמקום. ידיד של דאגר את חוויית הביקור במופע: ״זה אינו ציור - קסמו אינו משתווה לזה״, קראה נערה אנגלייה אחת [בעת ביקור בדיורמה]. ״הנה עירוב יוצא דופן של אמנות וטבע, שמייצר אפקט מדהים ביותר, כך שלא ניתן להחליט היכן נגמר הטבע ומתחילה האמנות. הבית הזה אמיתי, העצים האלו טבעיים. ... מי האמן שיצר כל זאת?״ ״ידידי מר דאגר. ... נרים כוסית לבריאותו!״ דאגר, שהצטרף אל הצופים, ענה לאותה נערה: ״מבקרי אמנות רבים מאשימים אותי בדיוק בשל העירוב הזה בין טבע לאמנות; הם טוענים שהעז החיה, הבקתה והעצים האמיתיים הנם עזרים לא לגיטימיים עבור הצייר. אולי זה נכון! מטרתי היחידה הייתה ליצור את האשליה המושלמת ביותר; רציתי לשדוד את הטבע, ולכן היה עלי להפוך לגנב״.
בשנת 1830 עזב בוטון את פריז ועבר ללונדון, שם ניהל את הדיורמה המקומית. לאחר תאריך זה שני השותפים החלו לזנוח את עיסוקם עם הדיורמה, שנקלעה לקשיים כספיים, בוטון בשל עניינו בציור נופי לונדון, ודאגר בשל נסיונותיו ללכוד את תמונות הקמרה אובסקורה.
מחקרי הצילום של דאגר
ניסוייו הפכו לאובססיה עד שרעייתו הדואגת פנתה בשנת 1827 לכימאי הנודע, בתום אחת מהרצאותיו בסורבון בשאלה: ״עלי לשאול אותך שאלה בעלת חשיבות רבה עבורי. אני אשתו של דאגר, הצייר. מזה זמן הוא אחוז דיבוק מהרעיון שביכולתו לקבע את הדימוי שבקמרה. הוא תמיד טרוד מהמחשבה, אינו יכול לישון בלילות בגללה. אני חוששת שהוא איבד את דעתו. האם אתה, כמדען, חושב שדבר זה אפשרי, או שמא הוא משוגע?" "במצב הידע הנוכחי שלנו", השיב לה הכימאי, "הדבר אינו אפשרי; אך איני יכול לומר שתמיד כך יהיה, ואיני יכול להכריז על האדם שמנסה לעשות זאת כמשוגע". בין אם ידע זאת דאגר ובין אם לא, באותן שנים התנהל מרדף מקביל ללכידת אותו דימוי, שהוביל להמצאה בו זמנית כמעט של הצילום, במקומות שונים ובטכניקות שונות. אך דאגר היה חסר השכלה מדעית בפיזיקה ובכימיה, וניסוייו לא עלו יפה.
שותפות עם ניספור נייפס
ב-12 בינואר 1826 נכנס לחנותו של שבלייה קולונל לוראן נייפס דה סנסי-לה-גראן במטרה לרכוש קמרה אובסקורה ועדשה איכותית עבור בן דודו, ניספור נייפס (1765–1833), שזקוק לה במסגרת ניסוייו לקבע את הדימוי שנוצר בקמרה אובסקורה. שבלייה ניסה לאסוף פרטים על ניסוייו של אותו נייפס ועדכן את דאגר במידע: ״משהו מנסה להקדים אותך. הנה אבן החכמים. ... אולי אתם צועדים באותו הנתיב, אז מדוע שלא תיצור קשר עם אותו מר נייפס?״
ניספור נייפס היה בן למשפחת אצולה שאבדה חלק מהונה במהפכה הצרפתית, אך הונו הספיק לו ולאחיו קלוד להפנות את מרצם לפיתוח המצאות שונות. הם המציאו מנוע קיטור מוקדם בשנת 1807, והחלו לעבוד עם חומרים רגישים לאור במטרה להמציא טכניקת דפוס חדשה שתעתיק רישומים ותחריטים. טכניקה זו התבססה על ציפוי של משטח (אבץ, אבן, זכוכית, פיוטר ועוד) בשכבת זפת שהיה רגיש לאור (מסוג ביטומן של יהודה), והתקשה בעת שנחשף לאור. כאשר הונח ציור על גבי המשטח, האזורים הכהים בציור חסמו את האור והותירו את הזפת רכה, ואילו האזורים הבהירים העבירו אור שהקשה את הזפת. לאחר חשיפה של מספר שעות ניתן היה להסיר את הציור, להניס את הזפת הרכה בשמן ולקבל גלופה של הציור. לטכניקה זו קרא נייפס הליוגרפיה (Heliography = רישום שמש).
משנת 1816 החל נייפס לנסות לשלב את החומרים הרגישים לאור עם מכשיר הקמרה אובסקורה. הוא ניסה לרשום בעזרת האור את הדימוי שמוקרן בתוך הקמרה על גבי משטח עם חומר רגיש לאור. הוא הצליח לרשום תמונת נוף נגטיבית, שצולמה על גבי נייר רגיש לאור שנמשח בתרכובת כלור וכסף. ואולם, התמונה קובעה רק באופן חלקי, בעזרת חֻמְצָה חַנְקָתִית, ודהתה לאחר חשיפה ממושכת לאור. היכולת לקבע זמנית את הדימוי הייתה גילוי מקורי וחשוב שאפשר לו גם לנסות להדפיס את הדימויים הנגטיביים שקיבל ולהפוך אותם לפוזיטיבים, אך ללא הצלחה. בכך הקדים את המצאת תהליך צילום הפוזיטיב-נגטיב של ויליאם הנרי פוקס טלבוט בכמה שנים. לאחר מספר שנים של ניסויים, בשנת 1827, היה ניספור נייפס הראשון שהצליח לצלם ולקבע באופן סופי את הדימוי של הקמרה אובסקורה במה שנחשב היום לתצלום הראשון בהיסטוריה, ״נוף מחלון בלה-גרא״. התמונה, דימוי פוזיטיבי ויחידאי, המראה את הנוף מחלון חדרו בבורגונדי, צולמה על גבי לוח פְּיוּטֶר (סוג של מתכת) שצופה בביטומן (סוג של זפת), ונשטפה אחר-כך בתערובת של שמן לבנדר ונפט. הוא נזקק לחשיפה של שמונה שעות להשגת התמונה.
דאגר יצר קשר עם נייפס במטרה לנסות להבין מה הצליח להשיג עד כה בניסוייו. בהיעדר ידע מדעי, ניסוייו כמעט ולא התקדמו. נייפס לא אהב את התערבותו של דאגר בענייניו, ולא הבין מנין נודע לו על ניסוייו. הוא ניסה להרחיק את דאגר בנימוס מעליו, אך לאחר זמן מה נעתר לבקשתו ושלח לו ביוני 1827 לוח פיוטר עם רפרודוקציה של ציור שהוטבעה בו בעזרת תהליך ההליוגרפיה, אך ללא הסבר על אופי התהליך. במכתבו לדאגר כתב נייפס שהוא מתכנן להתפנות כעת לניסוייו ״להעתקת מראות מהטבע״ - כלומר תמונות מהקמרה אובסקורה, ולא רפרודוקציות של ציורים.
למרות שדאגר לא הציג לו תוצאות מקבילות של ניסוייו עם הקמרה (כשנראה משום שלא היה לו מה להציג), הסכים נייפס לפגוש אותו בעת ששהה בפריז, בדרכו לאנגליה לבקר את אחיו החולה. דאגר לקח אותו לסיור בדיורמה, שהרשימה עמוקות את נייפס, כמו גם מניסויו של דאגר עם חומרים זרחניים. לאחר נסיעה כושלת לאנגליה, בה ניסה ללא הצלחה למצוא ולעניין מממנים להמצאתו, חזר נייפס לפריז, נפגש כמה פעמים עם דאגר, והסכים להיכנס איתו לשותפות. ב-14 בדצמבר 1829 נחתמה בעיר שלון עסקה לשיפור ולשכלול שיטת ההליוגרפיה, לפיה יגלה נייפס, שהוגדר בבירור כ"ממציא התהליך", לדאגר את כל פרטי המצאתו, ואילו דאגר ידאג לעזור בשכלול ההמצאה. השותפות נקבעה לעשר שנים, וכן נקבע שההכנסות יחולקו שווה בשווה בין השותפים, למרות חוסר השוויון בתרומה שהביא כל אחד: נייפס חשף את סודו בפני דאגר, ואילו דאגר נדרש רק לספק "עיצוב חדש של קמרה אובסקורה", ולרתום את כישרונו ומרצו. ייתכן שגילו המתקדם, העובדה שלא הצליח לקדם את המצאתו לבד, ותחושת המבוי הסתום אליו נקלע, הביא את נייפס לחתום על ההסכם.
לאחר שהתוודע לפרטי המצאתו של נייפס חזר דאגר לפריז ושני הממציאים, שלא התראו יותר לעולם, המשיכו לעבוד בנפרד על ההמצאה ולהחליף דעות. עיקר עניינם הוקדש לניסויים ביוד בשילוב עם כסף. נייפס אף הצליח להשיג דימוי פוזיטיבי בעזרת תרכובת-יוד, אך לא הצליח לקבע את הדימוי.
ב-5 ביולי 1833 נפטר נייפס במפתיע מהתקף לב. נייפס, שחי את חייו רחוק מהמרכז התרבותי הצרפתי שבפריז, היה צנוע, או אולי אריסטוקרטי מדי, על מנת לקדם את עצמו ואת המצאותיו. הוא לא יכול היה לעמוד בפני השאפתנות והאופורטוניזם שאפיינו את שותפו, דאגר, ולאחר מותו נדחק מקומו בפיתוח המדיום החדש. בנו של נייפס, איזידור, ירש את חלקו בשותפות, אך תרם מעט מאוד אם בכלל, לשיפור ההמצאה. לאחר מות נייפס המשיך דאגר במחקריו הפוטוכימיים, תוך שכלול ההמצאה וקיצור משך החשיפה. בשנת 1835 הצליח ליצור ולקבע תמונה שנחשפה ישירות על גבי לוח כסף ממורק שעבר אידוי יוד. מאחר שחשב ששיטה זו שונה מהמצאתו הראשונית של נייפס, החליט לקרוא לה על שמו; דאגרוטיפ. לאחר שכלולים נוספים הציג דאגר ב-9 בינואר 1839 את המצאתו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים ואמנויות. ישנה סברה לפיה הפיץ דאגר במכוון שמועה, לפיה ממשלה זרה הביעה עניין בהמצאתו, כדי להאיץ בממשל הצרפתי לקדם את ענייניו ולהעניק לו פנסיה תמורת ההמצאה.
ההכרזה על המצאת הצילום
ב-19 באוגוסט 1839, בישיבה חגיגית משותפת של האקדמיה הצרפתית למדעים ולאמנויות, הציג לציבור ראש האקדמיה למדעים, פרנסואה ארגו את שיטת הדאגרוטיפ, והכריז כי תהליך הצילום החלוצי של דאגר ונייפס יהיה חופשי לשימוש ומשוחרר מרישיונות וזכויות פטנט. בעבור פרסום השיטה, שכללה ויתור על זכויות הפטנט לשימוש בדאגרוטיפ, קיבל דאגר מממשלת צרפת פנסיה שנתית לכל חייו על-סך 6000 פרנק, ואילו איזדור נייפס, בנו של ניספור, קיבל פנסיה על-סך 4000 פרנק. מחווה אצילית זו נעשתה, ככל הנראה, גם במטרה לסכל את הטענות לזכויות היוצרים של האנגלי ויליאם הנרי פוקס טלבוט (1800–1877) וגם מתוך ההכרה במורכבות הדרישה לאכוף זכויות פטנט לרוחב אירופה וארצות הברית (עם זאת, דאגר הוציא פטנט על ההמצאה באנגליה).
צילום הדאגרוטיפ שונה מהצורה המוכרת לנו כיום בכך שאין לו כל נגטיב, ולכן לא ניתן ליצור ממנו העתקים. כל תצלום דאגרוטיפ הנו יחידאי, ונראה חלופות כפוזיטיב או כנגטיב, בהתאם לצורת נפילת האור.
הדאגרוטיפ שימש מאז המצאתו ככלי מדעי באופנים שונים, למשל בתצלומי-מיקרוסקופ, בתצלומים אסטרונומיים בעזרת טלסקופ, בתצלומי-רפואה וכמרכיב במכשירים לניסויים באור. עם זאת, עיקר שימושו היה ביצירת פורטרטים; תוך שבועות ספורים מפרסום התהליך שופרה ההמצאה, וזמן החשיפה קוצר, כך שניתן היה להשתמש בה לצילום פורטרט. כעת יכלו בני המעמד הבינוני החדש לרכוש דימוי של עצמם במחיר זול יחסית. הבעלות על דיוקן עצמי, שהייתה לפנים פריבילגיה של בני המעמדות העליונים, הפכה לנפוצה ולהמונית כעת. עשרות חנויות צילום נפתחו, בהם יכלו אנשים להצטלם ולרכוש דימוי של עצמם. ואולם, תוך עשור כבר פותחו שיטות צילום אחרות שהחליפו את הדגרוטיפ.
דאגר נפטר ב-10 ביולי 1851, ב, כ-12 ק"מ ממזרח לפריז. בשנת 1863 נקרא על שמו רחוב ברובע ה-14 בפריז. שמו חקוק על מגדל אייפל, יחד עם שורה של שבעים ושניים אנשי מדע ותעשייה בולטים.
תפסו את המרגל
"תפסו את המרגל" הוא שמו של תסכית רדיו שנכתב על ידי חנוך לוין בספטמבר 1967. באותה שנה נשלח התסכית לתחרות תסכיתים בקול ישראל. התסכית זכה בפרס הראשון בתחרות ושודר מספר פעמים בהמשך בבימויו של דוד לוין. התסכית תורגם לאנגלית תחת השם "Catch the spy" וזכה בשנת 1969 בפרס הראשון בתחרות תסכיתי רדיו באיטליה. התסכית פורסם בכתב במסגרת ספר הלקט של חנוך לוין שפורסם בשנת 2003, אחרי מותו של לוין, "אחרון".
התסכית הוא הומוריסטי אך מכיל ביקורת ברורה על הנטייה להוציא דברים מפרופורציה בשם הלאומיות, ועל הקלות שבה ניתן לשלהב המונים כנגד אלו שאינם עונים על התבנית הלאומית המצופה מהם.
עלילה
העלילה מתרחשת במדינה דמיונית בשם זיזימאמא. מורה בבית ספר יסודי רוצה להראות לתלמידיה את פועלו של המשורר הלאומי של אותה המדינה, הוא המשורר שעל ברכי שיריו חונכו הילדים. כדוגמה לאחד שיריו מובא "שיר האביב", שיר טבע פשוט שהמשורר כתב על טיול אישי שלו שערך באביב ובאופן אירוני וחסר כל קשר למציאות מוצג על ידי המורה כשיר "המתאר את ההיסטוריה הארוכה של עמנו הקטן".
בוקר אחד המורה מתפרצת בנימוס לביתו של המשורר הלאומי ומבקשת ממנו להכניס לחדרו 550 תלמידים על מנת שאלו יוכלו לצפות בעבודתו של המשורר הלאומי וללמוד. המשורר כמובן מנסה לדחות אותה בנימוס, אך בסוף נשבר ומאשר לה להכניס את התלמידים לחדרו. התלמידים המנומסים נכנסים לחדרו ובמשך שעתיים מתבוננים ללא ניע במשורר, כשרק המורה "מפרשנת" את מעשיו בקול רם. הנוכחות של התלמידים מפריעה למשורר ומונעת ממנו לכתוב ולו מילה אחת במשך כל אותו פרק הזמן.
עיבודים לקולנוע ותיאטרון
ב-1978 יצר הבמאי דן וולמן את הסרט הקצר "המשורר הלאומי" המבוסס על תסכית הרדיו. בסרט משתתפים רפאל קלצ'קין ורבקה גור. בדצמבר 2011 העלה תיאטרון קרוב הצגת קריאה על פי התסכית.
אוסקר פוטיורק
תחילת הקריירה
פוטיורק נולד בחבל קרינתיה למשפחה מהמעמד הבינוני. אביו היה פקיד ממשל וממונה על פרויקט כרייה באזור. ב-1879 סיים פוטיורק את לימודיו באקדמיה הצבאית בווינה והוצב לשורת תפקידי מטה והדרכה וב-1902 מונה לסגן ראש המטה הכללי האוסטרו-הונגרי. ב-1906 היה מועמד לראש המטה הכללי האוסטרו-הונגרי, אך קונרד פון הצנדורף נבחר לתפקיד. ב-1907 מונה למפקד הקורפוס ה-3, וב-1911 מונה למושל בוסניה והרצגובינה. בשלהי 1913 הזמין פוטיורק את הארכידוכס פרנץ פרדיננד לבקר בחבל ולצפות בתמרוני הצבא וב-28 ביוני 1914 הגיעו פרדיננד ורעייתו לחבל.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
כמושל צבאי אחראי היה פוטיורק לביטחונו של פרדיננד ולאחר ניסיון ההתנקשות הכושל הראשון, היה הגנרל פוטיורק זה שתמך בבקשתו של פרדיננד להגיע לבית החולים ולבקר את פצועי ההתקפה, למרות הסתייגותם של שאר מלוויו. פוטיורק נלווה למכוניתו של פרנץ פרדיננד והנחה את הנהג בנסיעתו. מטח היריות הקטלני שהרג את הארכידוכס ורעייתו סופי, לא פגע בפוטיורק והרכב הגיע בנסיעה מהירה למעונו בניסיון להציל את בני הזוג, אך הם נפחו את נשמתם.
ב-28 ביולי 1914 לאחר שסרביה לא נענתה לאולטימטום האוסטרו-הונגרי, הכריזה האימפריה מלחמה על הסרבים ופוטיורק מונה לפקד על כוח החוד האוסטרו-הונגרי בפלישה לסרביה. פוטיורק פיקד על הארמייה השישית, ובנוסף גם פיקד על קבוצת ארמיות שהכילה את הארמיות החמישית והשישית. ניסיון הפלישה הראשון לסרביה ביולי - אוגוסט 1914 נהדף לחלוטין, כמו כן אף ניסיון הפלישה השני לסרביה בראשית ספטמבר נהדף, בנובמבר 1914 זכו כוחותיו במספר ניצחונות והתקדמו לעומק סרביה, אך הצבא הסרבי הצליח לבלום את המתקפה ואף להודפה, וב-15 בדצמבר הסתיים קרב קולובארה בו הביסו הסרבים את כוחותיו של פוטיורק ופגעו או שבו בלמעלה ממחצית הכח הלוחם האוסטרו-הונגרי. תוצאות הקרב הובילו לנסיגה רחבה של האוסטרו-הונגרים אל מחוץ לגבולות סרביה. ב-22 בדצמבר 1914 הודח פוטיורק מתפקידו ובמקומו מונה אויגן, הארכידוכס מאוסטריה למפקד הכוחות בבלקן, ואילו סטפן סרקוטיץ' פון לובצ'ן החליפו בתפקידו כמושל בוסניה. ב-1 בינואר 1915 שוחרר פוטיורק רשמית מהצבא האוסטרו-הונגרי. אוסקר פוטיורק הלך לעולמו בקלגנפורט ב-1933 והוא בן 80 שנים.
ולדיסלב ברטושבסקי
ולדיסלב ברטושבסקי (בפולנית: Władysław Bartoszewski; 19 בפברואר 1922 – 24 באפריל 2015) היה פוליטיקאי, פעיל חברתי, עיתונאי, סופר וחסיד אומות העולם פולני.
ביוגרפיה
לאחר שחרורו ברטושבסקי היה חבר בתנועת המחתרת הפולנית, ארמייה קריובה, (בכינוי לודוויג). הוא לקח חלק במרד ורשה, והיה חבר בז'גוטה, ארגון מחתרת פולני שסייע ליהודים במהלך השואה. ברטושבסקי למד בין השנים 1941–1948 במחלקה ההומניסטית הסודית של אוניברסיטת ורשה לימודי מורשת פולין.
אחרי המלחמה, נאסר על ידי המשטר הקומוניסטי בברית המועצות פעמיים - בפעם הראשונה בין 1946 ו-1948 ובפעם השנייה בין 1949 ו-1954, באשמת שווא של ריגול. הוא השתחרר ב-1955. כעיתונאי עבד עבור השבועון הפולני הקתולי, טיגודניק פובשכני. עמד בראש ארגון פולני של יוצרים (1972–1982). הוא לימד היסטוריה מודרנית באוניברסיטה הקתולית בלובלין, וכן שיתף פעולה עם "רדיו אירופה החופשית". נאסר במהלך המשטר הצבאי בפולין בשנים 1981–1983.
God Control
השיר הגיע למקום ה-60 במצעד השירים שבצרפת.
ולדיסלב ברטושבסקי
ביוגרפיה
ברטושבסקי היה שגריר פולין באוסטריה בין 1990 ל-1995, ושר החוץ הפולני מ-1995 ועד 2000. בין השנים 1997 ו-2001, ברטושבסקי היה סנטור בסנאט הפולני, הבית העליון של הפרלמנט הפולני. משנת 2007 ועד פטירתו כהן כשר במשרד ראש הממשלה, ובמסגרת תפקיד זה היה אחראי על קשריה של פולין עם ישראל וגרמניה. מאז יוני 2001 ועד פטירתו שימש כיושב ראש ארגון שמטרתו הנצחת קורבנות עבר של מלחמות והוצאות להורג. בנוסף, היה יושב הראש של מועצת אושוויץ העולמית.
God Control
רקע
"God Control" יצא לאור לאחר צאת הסינגל השיווקי הראשון מ-Madame X, "", אשר סימפל בתוכו קטעים מהטבח בתיכון דאגלס. אותם הקטעים נאמרו במהלך הנאום שנשאה אמה גונזלס. הנאום של גונזלס זכה להתייחסות רבה מצד התקשורת בכל רחבי העולם.
האודיו של השיר עלה ליוטיוב ב-14 בינואר 2019, ומציג בתוכו את עטיפת הדלוקס של האלבום בו נכלל.
ולדיסלב ברטושבסקי
פרסים
במהלך השנים 1983–1990, ברטושבסקי היה מרצה אורח במינכן, אישטאט ואאוגסבורג. הוענקו לו תארים אקדמאיים רבים, ביניהם פרופסור, תואר אותו קיבל ב-1983 מממשלת מדינת בוואריה. כמו כן, נשא תואר דוקטור לשם כבוד בארבע אוניברסיטאות. ב-1986 הוא קיבל את צלב המפקדים על ידי נשיא הממשלה הפולנית הגולה על פועלו בתחום היחסים של פולין והיהודים. ב-1995 הוא קיבל את מסדר העיט הלבן, וב-2001 הוענק לו הצלב הגדול של מסדר מנט, בשל תרומתו לפיוס הגרמנים, הפולנים והיהודים.
ג. א. מור
ג'ורג' אדוארד מוּר (באנגלית: George Edward Moore; 4 בנובמבר 1873 – 24 באוקטובר 1958) היה פילוסוף בריטי, ממייסדי הפילוסופיה האנליטית (לצידם של לודוויג ויטגנשטיין, ברטראנד ראסל וגוטלוב פרגה). תרם רבות לאתיקה, אפיסטמולוגיה ומטאפיזיקה.
God Control
ביקורת
ג'רמי הלגר ממגזין וראייטי השווה את "God Control" ל-"Bohemian Rhapsody" ותיאר אותו כשיר "שאפתני ושרוע" ש"מדבר על תקווה והתרסה". בנוסף לכך, הוא טען כי השיר "מגדיר את הלך הרוח באלבום ואף מתייחס באופן ישיר למאדאם X". אלכסנדרה פולארד ממגזין האינדפנדנט אמרה כי בשיר "תוקפת מדונה את חוקי השליטה הרופפים של אמריקה".
ולדיסלב ברטושבסקי
פרסים
הוא היה מהפולנים הראשונים שקיבלו את מדליית חסיד אומות העולם בירושלים בשנת 1963. את התואר קיבל משום שהיה פעיל בהעברת מידע לממשלה הגולה של פולין, שכלל פרטים על הטרור הנאצי כנגד העם הפולני ועל מצב היהודים. ב-1991 העניקה לו מדינת ישראל אזרחות כבוד. בשנת 2008 ליווה ברטושבסקי את ראש ממשלת פולין דונלד טוסק בביקורו בישראל.
ג. א. מור
ביוגרפיה
מור נולד בשנת 1873 בפרוור של לונדון, חמישי מתוך שמונה ילדים. את השכלתו האקדמית קיבל בקיימברידג' (ראשית ב"טריניטי קולג'" ולאחר מכן באוניברסיטת קיימברידג'), שם החל להעמיק בפילוסופיה. הוא קיבל מלגה לאוניברסיטת קיימברידג' בעקבות מאמר שכתב על האתיקה של עמנואל קאנט. בשנת 1903, בגיל שלושים, פרסם את ספרו המפורסם ביותר, ה"הפרינקיפה אתיקה". שמונה שנים לאחר מכן חזר מור לאוניברסיטת קיימברידג' על מנת להרצות שם, ובשנת 1925 קיבל תואר פרופסור לפילוסופיה. הוא נשאר בתפקיד במשך 14 שנים, עד פרישתו בשנת 1939. מור מת בקיימברידג' בשנת 1958, והוא קבור שם.
God Control
ביקורת
ריץ' ג'וזוויק מפיצ'פורק אמר כי בשיר שילבה מדונה סגנונות רבים, תוך שהזכיר בביקורת שלו את פסקולה המצליח של מדונה, I'm Breathless. אבי גולדברגר מוואלה! NEWS סקר את האלבום שיר אחר שיר, וטען כי השיר הוא שילוב של "Erotica" ו-"Vogue", תוך שהפנה כלפיו ביקורת חיובית.
ג. א. מור
ביוגרפיה
מור היה נשוי, ושניים מבניו התפרסמו, האחד כמשורר (תימות'י מור) והשני כמלחין (ניקולס מור).
God Control
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מדונה ב-26 ביוני 2019, כמה ימים לאחר צאתו כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות טבח המוני במועדון לילה של הקהילה הלהט"בית. לאורכו של הקליפ, ניתן לראות בצד המסך את השעה בה קרה המעשה.
ג. א. מור
משנתו הפילוסופית
מור ידוע כמי שלקח את הלוגיקה האנליטית של פרגה וראסל, הרחיב אותה לתחומי האתיקה, וכך יצר את האתיקה האינטואיטיבית. הוא ידוע במיוחד בשל ספרו "הפרינקיפה אתיקה", מאמריו "הוכחה בדבר קיומו של עולם חיצוני" ו"הפרכת האידיאליזם", והפרדוקס הקרוי על שמו.
God Control
וידאו קליפ
הקליפ מתחיל בטבח ההמוני, ומתקדם אל תחילתו. משמע; מתחיל מהסוף. את הקליפ ביים יונס אוקרלונד.
ג. א. מור
אתיקה
האתיקה של מור מתבססת, בראשיתה, בשלילת האתיקה הנטורליסטית, שעל פיה ניתן להגדיר את המושג "טוב" על פי תכונות שמאפייניות מעשים טובים. (הוא מכנה את טעות זו בשם "כשל נטורליסטי" מור מסכים עם הגישה הבסיסית, על פיה מטרת האתיקה היא לגלות איזה תכונות מאפייניות מעשים טובים, אולם הוא שולל את הגדרת המושג "מעשה טוב" על פי תכונות אלו. למשל, על פי מור, ניתן להגיד שמעשים שגורמים אושר הם מעשים טובים, ואפילו שכל המעשים הטובים גורמים אושר, אולם לא ניתן להגדיר את המושג "מעשה טוב" כ"מעשה שגורם אושר", שכן זהו ערבוב בין סיבה ותוצאה- המעשה גורם אושר בגלל שהוא מעשה טוב, ולא טוב בגלל שהוא גורם אושר.
את המושג "טוב" מגדיר מור באמצעות טיעון השאלה הפתוחה. על פי טיעון זה, כל ניסיון של הגדרת מושג אתי באמצעות מושגים שאינם אתיים נועדה לכישלון. ה"טוב" אינו מונח אבסלוטי הניתן להגדרה, אלא "אקסיומה לשונית". מטרת האתיקה אינה להגדיר את ה"טוב" אלא להגדיר מעשים ספציפיים כ"טובים" או "לא טובים", ולאחר מכן להגיע להכללות לגבי תכונות המאפיינות מעשים טובים. את הגדרתו של מעשה ספציפי כ"מעשה טוב" או לא מגלים באמצעות מה שמור מכנה "אינטואיציה מוסרית". מור מדגיש שהכוונה אינה לאינטואיטיזם במובן המקובל של המושג, כמילה נרדפת לדאונטולוגיה, שמגדירה חובות מוסריות על פי אינטואיציה, ולא על פי תוצאותיהם.
על פי מור, חובתו הראשונה של העוסק באתיקה היא לשפוט את המעשה על פי השלכותיו, ולנסות לגלות את השלכות אלו באמצעות ניתוח אנליטי. אולם לאחר ניתוח תוצאות המעשה עדיין נשארת השאלה- מה מגדיר את התוצאות כ"טובות" או "רעות". לשאלה זו, על פי מור, אין תשובה אבסולוטית, והתשובה מוגדרת על ידי אינטואיציה. גישה זו, שלקוחה מגישתו התועלתנית של הנרי סידגוויק, מהווה את הבסיס לאתיקה אינטואיטיווית.
מטאפיזיקה
המחשה מפורסמת של ריאליזם זה: כשנתבקש להוכיח את קיומו של עולם חיצוני הרים מור את ידיו ואמר "זו יד אחת, וזו יד נוספת. מכאן שיש לפחות שני אובייקטים חיצוניים בעולם. מכאן נובע שעולם החיצוני קיים".
הפרדוקס של מור
מור זכור גם כמי שהמציא פרדוקס מפורסם בפילוסופיה של הלשון המכונה, על שמו, "הפרדוקס של מור". הפרדוקס מדבר על אמירת טענה כגון: "יורד גשם, אבל אני לא מאמין שיורד גשם". הפרדוקס הוא בכך שטענה זו יכולה להיות נכונה לגבי כל אדם מסוים אם המלה "אני" מוחלפת בשם כלשהו, נניח "משה": "יורד גשם, אבל משה לא מאמין בכך" (אין בכך כל סתירה, כי משה עשוי לטעות לגבי מזג האוויר). לכאורה, אין שינוי בטענה אם היא נאמרת בגוף ראשון או שלישי, אבל למעשה הטענה הופכת לבעייתית ברגע שמישהו אומר אותה בלשון "אני". כאשר אני טוען שיורד גשם, מן הסתם מובלעת ההנחה שאני מאמין שאכן יורד גשם, ולכן אם אני מוסיף שאיני מאמין בכך, נוצרת סתירה שאינה קשורה למצב בעולם (יורד או לא יורד גשם), אלא לאמונה שלי. כאשר "אני" יוחלף ב"משה" באותה טענה בדיוק, תיעלם הסתירה.
האמירה השפיעה רבות על לודוויג ויטגנשטיין והוא טען שזו התובנה הפילוסופית המרשימה ביותר של מור. אומרים שערב אחד, כשוויטגנשטיין שמע את הפרדוקס לראשונה, הוא מיהר לביתו של מור, העיר אותו משנתו, ודרש שמור ירצה לו על הפרדוקס.
דרגומיר זקוב
דרגומיר זקוב (בבולגרית: Драгомир Заков; נולד ב-24 ביולי 1975) הוא דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי המשמש כשר ההגנה של בולגריה מאז 1 במרץ 2022.
ביוגרפיה
זקוב נולד בסופיה ב-24 ביולי 1975. הוא למד בבית הספר בשפה הצרפתית "אלפונס דה למרטין". ב-1998 סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית. ב-1999 השלים תואר שני. במרץ 2002 הצטרף למשלחת הבולגרית במפקדת נאט"ו. ב-2008 חזר לבולגריה ומונה למזכיר משרד החוץ האחראי על מדיניות וביטחון ועל הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה. בין 2011–2014 שימש כמזכיר המשלחת הבולגרית לאו"ם. ב-2015 החל ללמוד במכללה האירופית לביטחון והגנה ברומא. ב-2016 נשלח שוב למפקדת נאט"ו כיועץ מטעם בולגריה. בפברואר 2017 מונה לשר במשרד החוץ. ב-2019 מונה לראש המשלחת הבולגרית לנאט"ו.