cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדריכלות יוון העתיקה
תיאטרון
התיאטרון ביוון העתיקה התפתח ופרח מהמאה ה-6 לפנה"ס ועד המאה ה-2 לפנה"ס. מבני התיאטרון היווניים נבנו תמיד על טופוגרפיה משופעת שאיפשרה לבנות יציעים בצורה נוחה וללא הרבה מאמץ. התיאטראות היו בנויים מהרבה שורות מעוגלת של ספסלים, אחת מעל השנייה, המתמקדות בבמה. צורת המושבים הייתה בדרך כלל קצת יותר מחצי מעגל.
התיאטרון היווני השתמש בנוף הטבעי כחלק מהתפאורה והשתלב בטבע בהרמוניה.
אגורה (αγορά, Agora)
האגורה הייתה חלל עירוני ציבורי חשוב בפוליס היוונית. האגורה הייתה כיכר מוקפת במבני ציבור וסטואות והיא שימשה כשוק וכמרחב לאירועים ציבוריים שונים. לתפקיד דומה שימש הפורום הרומי בתקופה הרומית.
בולטריון (Bouleuterion)
הבולטריון היה המבנה ששימש למקום ישיבת הבוּלֶה - מועצת העיר. מבנה הבולטריון היה כמו תיאטרון קטן ומקורה שאיפשר לזקני העיר לשבת בחצי מעגל ולקיים התכנסויות בהן התקבלו החלטות מוניציפליות.
גימנסיון (γυμνασιον, Gymnasium)
הגימנסיון היה מבנה ביוון העתיקה ששימש לחינוך גופני ולחינוך בכלל, על מנת לחנך צעירים ולהפוך אותם לאזרחים. למבנה היה תפקיד חשוב מאוד בחברה האזרחית של הפוליס והמבנה עצמו אף היווה מקור לגאווה עירונית מקומית.
הגימנסיון נבנה על פי רוב בסמוך למים זורמים ולחורשת עצים על מנת להעניק תנאים אופטימליים לחניכים, וזאת בסיסמת "נפש בריאה בגוף בריא". מבנה זה, בדומה לתיאטרון, ניצל בצורה מיטבית את הסביבה הטבעית בה נבנה. בדרך כלל הגימנסיון נבנה על צלע של הר לאורך טראסות רחבות, כשעל גבי מפלסים אלה נפרש המבנה הארכיטקטוני שכלל פלאייסטרה (אנ'), גימנסיון, מסלול ריצה, מרחצאות ועוד.
הבית היווני
הבית היווני הפרטי הטיפוסי היה מבנה חד קומתי המתכנס לתוך חצר. הוא כלל מסדרון כניסה שהוביל לחצר כאשר רוב החדרים פנו אל החצר ולא אל חוץ המבנה. לרוב, בצד אחד של החצר היו עמודים שנקראו "אכסדרה" ( או בלועזית: קולונדה. כיום נעשה שימוש במילה זו לתיאור של שורת עמודים) והם יצרו מעין מרפסת פנימית הפונה אל החצר. בכל בית היה חדר אירוח בו היו מתנהל הסימפוזיונים - משתאות. החדר הכיל מיטות שסבבו את מרכז החדר עליהן ניתן היה לשבת בהסבה ובנוחות סביב האוכל או סביב מופע שהיה מאורגן עבור האורחים.
התקופה ההלניסטית
סגנון האדריכלות הקלאסי של יוון העתיקה הופץ ברחבי המזרח התיכון עם כיבושיו של אלכסנדר הגדול מסוף המאה ה-4 לפנה"ס. כמעט ואין הבדלים סגנוניים בין סגנון האדריכלות ביוון העתיקה לפיו נבנו מבנים הלניסטיים במזרח וגם בתקופה זו נעשה שימוש בסדרים הקלאסיים ובעקרונות התכנון הקלאסיים. בנייה של ערים הלניסטיות חדשות ובהם תיאטראות ומקדשים ממצרים ועד אזור אפגניסטן הייתה חלק מהפצת התרבות ההלניסטית על ידי אלכסנדר הגדול ויורשיו.
רכיבי בניין
רשימת רכיבי הבניין מהנמוך אל הגבוה:
עמודים (columns)
העמוד מורכב משלושה חלקים עיקריים: בסיס, גוף וכותרת:
אנטבלטורה
אנטבלטורה (entablature) - החלק העליון של המבנה הנמצא מעל העמודים. מחולק לכמה שכבות:
קישורים חיצוניים
Art de la Grèce antique
סעד חדאד
סעד חדאד (בערבית: سعد حداد; דצמבר 1937 – 14 בינואר 1984) היה איש צבא לבנוני ומייסדו של צבא לבנון החופשית שהפך ברבות הימים לצבא דרום לבנון.
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה-70 שירת חדאד כסגן מפקד גדוד של צבא לבנון בדרום לבנון. בעת פשיטה של כוח צה"ל על בסיסי מחבלים בדרום לבנון, שבה כוח צה"ל את חדאד כדי שהוא ונהגו ידריכו אותם חזרה לישראל. עם קריסת כוחות צבא לבנון בפני כוחות המחבלים, ברח חדאד לביירות.
ב-17 באוקטובר 1976 שחררה קבוצת לוחמים מהכפר קליעה את מרג' עיון בקרב בו נהרגו 30 מחבלים מוסלמים מצבא לבנון הערבי ואש"ף. הצלחת הלוחמים בקרב הביאה את צבא לבנון להקים את "יחידת אל-קליעה", יחידה בת 400 חיילים מרונים, רובם מכפר קליעה שעל גבול ישראל-לבנון בפיקודו של קצין הז'נדראמיה הלבנוני ע'סאן אל-חומסי. הרמטכ"ל חנא סעיד הטיל על סעד חדאד, בהוראת נשיא לבנון סולימאן פרנג'יה ליטול לידיו את הפיקוד על המובלעת הנוצרית שהתהוותה בדרום לבנון, בין פתחלנד וישראל, כדי להשליט בה סדר מצד אחד ולמנוע התקרבות לישראל מצד שני. חדאד הוברח למובלעת בדרום לבנון דרך נמל חיפה. באפריל 1977 קיים יועצו המדיני מסיבת עיתונאים בתל אביב בו הקריא מכתב של חדאד בו הצהיר שאינו כפוף לאיש בביירות, גינה את העולם שנטש אותם והודה לישראל על הסיוע שהעניקה לו. בספטמבר 1977 קיבל חדאד מישראל את אות המופת של צה"ל על פעילות כוחותיו במבצע קואופרטיב. באוקטובר 1977 ביקש חדאד מישראל באופן פומבי להתערב בלבנון כדי לעזור לו נגד אנשי אש"ף. בינואר 1978 מנע חדאד כניסת כפריים לבנוניים לעבודה בישראל כצעד לחץ להתגייסות לתפקידי שמירה במוצבים שלו.
לאחר מבצע ליטני, במרץ 1978, בקשו בישראל למנות את סעד למפקד רשמי של הכוחות בדרום לבנון. חדאד הודיע בסוף מרץ 1978 על הקמת "צבא דרום לבנון" על בסיס המיליציה שלו.
בשנת 1981 הכריז על שהשטח שבשליטתו "מדינת לבנון החופשית". צעד זה בא, על פי ריאיון עם הגנרל אנטואן לאחד, בתגובה לניתוק החשמל, המים והאספקה לאזור מרג' עיון, קליעה, בנת ג'ביל ורמיש שהיו תחת שליטה של יחידות נוצריות מצבא לבנון על ידי כוחות אש"ף וצבא לבנון הערבי. הכרזה זו לא זכתה להכרה בינלאומית מחד והכעיסה את הממשלה הלבנונית מאידך שתבעה את פיטוריו וסלים אל-חוס, ראש ממשלת לבנון, הדיח בעקבות ההכרזה את חדאד מהצבא, הפסיק את תשלום משכורותיהם של כל חייליו, והרשיעו שלא בפניו בבגידה. חדאד בתגובה פנה למועצה המייעצת של הממשלה (גוף משפטי עליון בלבנון אשר ביכולתו לבטל את החלטות הממשלה) וזו ביטלה את החלטת ראש הממשלה, אך בפועל, החלטת המועצה מעולם לא בוצעה.
על אף ההדחה מצבא לבנון, נהנה חדאד מאהדת האוכלוסייה המקומית. הוא ניצל את ערוצי התקשורת שיצרו תושבי האזור עם ישראל על מנת לקבל את המימון והחימוש שנדרשו להם והמיליציה התחזקה רבות מבחינה צבאית.
לאחר מבצע שלום הגליל, למרות הקשרים בין בשיר ג'מייל וישראל, לא הכיר ג'מייל בחדאד וחדאד נדחק הצידה. לאחר הטבח בסברה ושתילה הועלתה הטענה כי כוחותיו של סעד חדאד השתתפו בו, לצד הפלנגות הנוצריות. אולם ועדת כהן קבעה כי שום כוח בפיקודו של חדאד לא נטל חלק במבצע במחנות ולא בטבח. כך גם טען רוברט חתאם, שומר ראשו לשעבר של אלי חבייקה.
במשא ומתן על הסכם ישראל-לבנון 1983 נקבע שדרום לבנון תעבור לשליטת צבא לבנון ולא הושג סיכום על מעמדו של חדאד. בעקבות זאת, האשים אריאל שרון את הממשלה שהיא הפקירה את חדאד. קריסת ההסכם שימרה את מעמדו של חדאד בדרום לבנון.
חדאד היה מקורב לאטיאן סאקר, מנהיג מפלגת ומיליציית "שומרי הארזים". בתקופת פיקודו של חדאד על צבא לבנון החופשית שיתפו שתי המיליציות פעולה בלחימה נגד אש"ף והמיליציות הפלסטיניות בדרום לבנון. עם פטירתו של חדאד ומינויו של אנטואן לאחד למפקד החטיבה נותק קשר זה, ובין שני המנהיגים אף התפתחה יריבות. חדאד נודע גם כמפעילה של תחנת הרדיו הנוצרית "קול התקווה" בדרום לבנון, שהוקמה ומומנה על ידי הכומר האוונגליסטי האמריקני פט רוברטסון.
בתחילת אוקטובר 1983 אושפז חדאד במרכז הרפואי רמב"ם בחיפה. לאחר שחרורו מבית החולים הכחיש שהוא חולה בסרטן. סעד חדאד נפטר ב-14 בינואר 1984 מסרטן. הלווייתו נערכה במצודת מרג' עיון ונכחו בה ראשי המפלגות והארגונים הנוצרים בלבנון: דני שמעון, בנו של נשיא לבנון כמיל שמעון ומנהיג המיליציה שכונתה "הנמרים", פאדי פרייס מנהיג ההפלנגות הנוצריות, מנהיג ארגון שומרי הארזים אטיין סאקר. המשלחת הישראלית כללה את ראש הממשלה יצחק שמיר, שר הביטחון משה ארנס, הרמטכ"ל משה לוי, מספר חברי כנסת ביניהם אריאל שרון ושמעון פרס.
חיים אישיים
כל ימיו התגורר במרג' עיון (למעט תקופות קצרות שהוצב בבירות) שאליה הביא את רעייתו טרז, מורה נוצרייה מצפון לבנון ואם שש בנותיו. בתו, ארזה חדאד, נולדה בראשית שנות השמונים. לאחר שסיימה את בית הספר התיכון היגרה לישראל וסיימה בשנת 2012 תואר שני באווירונאוטיקה בטכניון.
בשנת 1985 הוצב במרג' עיון פסל לזכרו של חדאד שיצר הפסל מרדכי כפרי. בעקבות נסיגת ישראל מלבנון הוסר הפסל בסוף מאי 2000 בידי אנשי החזבאללה, שהשתלטו על הכפר.
רביעיית גולדן גייט
הקמת הרביעייה והשנים הראשונות
הרביעייה הוקמה בנורפוק שבווירג'יניה ב-1934, בשם "רביעיית הג'ובילי גולדן גייט", במתכונת של רביעיית ג'ובילי; הרכב ווקאלי שהיה נהוג באוניברסיטאות ומאוחר יותר גם בכנסיות של אמריקאים אפריקאיים, מסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 ושר, בדרך כלל, ספיריטואלז תוך שימוש בהרמוניות קוליות. ה"גולדן גייטס" שילבו עיבודים קוליים מתוחכמים שהושפעו מסגנון רביעיות הברברשופ, יחד עם מקצבים שהושאלו מהג'אז והבלוז, כמו שירת סקאט.
לאחר שנות המלחמה, איבדה הרביעייה את מעמד הבכורה שלה בתחום מוזיקת הגוספל בעת שרביעיות גוספל חדשות שעלו זכו לפרסום. הם המשיכו בסגנונם הוותיק תוך כדי הבעת עמדות פוליטיות מחודדות יותר כמו בשיר "God's Gonna Cut 'Em Down", אך איבדו חלק מקהלם לטובת רביעיות כמו "Dixie Hummingbirds" ו"Soul Stirrers". זמר הבריטון של הרביעייה, וילי ג'ונסון, עזב ב-1948 לטובת רביעייה אחרת, "the Jubilaires", וזמר הטנור, הנרי אוואנס, עזב ב-1950 והפך למטיף.
אירופה כמרכז הקריירה
ב-1955 זכתה הקריירה של הגולדן גייטס לתחייה כשהרביעייה ערכה לראשונה סיור הופעות באירופה. הם זכו באירופה לפופולריות הולכת וגוברת וב-1959 קבעו את מושבם הקבוע בפריז. בשנים שלאחר מכן ערכה הרביעייה את רוב מסעות הופעותיה במדינות אירופה, כולל בישראל (בשנים 1957-1958, ב-1966, ב-2017 וב-2023). אלביס פרסלי, ששירת בצבא האמריקאי בגרמניה באותן שנים, והיה מעריץ של ההרכב עוד מילדותו, צפה באחת מהופעותיהם בפריז וביקר אותם מאחורי הקלעים ובבית המלון שלהם.
השתתפות בסרטים
הרביעייה הופיעה במספר סרטים: "Star Spangled Rhythm" (1942), "Hit Parade of 1943"  (1943), "Hollywood Canteen"  (1944) וב-"A Song Is Born"  (1948), בכיכובו של דני קיי, בו שרו את הספיריטואל "Joshua Fit the Battle of Jericho" וחלק משיר הנושא בסרט יחד עם לואי ארמסטרונג וכוכבת הסרט, וירג'יניה מאיו.
פעם בחיים (סדרת טלוויזיה)
"פעם בחיים" (בעונה הראשונה: החיים על פי Y) היא תוכנית מציאות ישראלית, אשר שודרה לראשונה ב-2005, במסגרת שידורי yes. ב-2006 שידוריה החוזרים של התוכנית שודרו ב"רשת" ועונתה השלישית של התוכנית שודרה ב"קשת" בערוץ השני. החל מ-20 במאי שודרה הסדרה בעונתה הרביעית ב-yes stars ישראלי.
פירוט כללי
במהלך התוכנית, נשלחות קבוצות של ידוענים ישראליים מוכרים לתקופה של תשעה ימים למקומות המנוגדים לתדמית הציבורית שנוצרה להם לאורך השנים, במטרה לתעד מפגש מיוחד בינם לבין סביבות וסיטואציות זרות. במהלך שהותם במקומות השונים, צריכים הידוענים להתמודד עם סגנון חיים, נורמות ומנהגים שונים, כשהם ממוקמים בבית משפחה הזרה להם. סדר יומם נקבע לפי האזור שבו מוקמו: חלקם צריכים לעבוד, חלקם צריכים להיטמע באורח החיים המקומי וחלקם צריכים לחקור את צורת החיים השונה אליה הגיעו. התוכנית זכתה לנתוני צפייה גבוהים, ולאהדת הקהל, כשהיא זוכה לביקורות שונות.
פתיח התוכנית מלווה בשיר "פלאש פלאש" שנכתב על ידי טרי פויזן במיוחד לתוכנית.
חברת הודו המערבית ההולנדית
חברת הודו המערבית ההולנדית (בהולנדית: Geoctroyeerde Westindische Compagnie או GWC) הייתה חברה של סוחרים הולנדים, בין השנים 1621 ו-1793. ב-3 ביוני 1621 העניקה הרפובליקה ההולנדית לחברה זיכיון לבלעדיות במסחר (מונופול) באיי הודו המערבית (אזור הים הקריבי) וכן הוענקה לה בלעדיות במסחר העבדים מאפריקה, מסחר בברזיל, הקריבים וצפון אמריקה. השטח שבו החברה קיבלה רשות לפעול היה במערב אפריקה (בין חוג הסרטן לכף התקווה הטובה) ויבשת אמריקה, כולל האוקיינוס השקט והחלק המזרחי של גינאה החדשה. מטרת הזיכיון הייתה לחסל כל תחרות מסחרית, במיוחד מצד ספרד או פורטוגל, בין תחנות המסחר השונות שנוסדו על ידי הסוחרים. לחברה היה חלק משמעותי בהצלחת הקולוניות ההולנדיות ביבשת אמריקה.
מבחינה ארגונית דמתה חברת הודו המערבית ההולנדית לחברת הודו המזרחית ההולנדית אשר הייתה גדולה ועשירה בהרבה. ההבדל הארגוני המשמעותי בין שתי חברות אלה היה בכך שהחברה לא הורשתה לבצע פעולות צבאיות ללא היתר מפורש מממשלת הולנד, בעוד שחברת הודו המזרחית ההולנדית החזיקה באופן קבוע כוחות צבא אשר פעלו מטעמה. בדומה לחברה המזרחית, גם לחברה המערבית היו חמש לשכות, באמסטרדם, רוטרדם, הורן, מידלבורך וחרונינגן. במועצת המנהלים של החברה ישבו 19 חברים (אשר כונו בשם "תשעה-עשר הלורדים").
בתחילת דרכה זכתה החברה להצלחה יחסית ובשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-17 ייסדה תחנות מסחר וקולוניות רבות.
קדחת צהובה
קדחת צהובה (Yellow Fever) היא מחלה הנגרמת על ידי נגיפים (וירוסים) ממשפחת פלאוויווירידה, הנישאים באמצעות יתושי הַאֵדֶּס (יתוש הנמר האסיאתי). המחלה אופיינית בעיקר לאזורים טרופיים וסובטרופיים. הנגיף הגורם למחלה מתרבה בעיקר בתוך תאי הכבד תוך כדי הרס שלהם. בין סימני המחלה: דימומים, כולל דימום מהקיבה, צהבת, כאבי ראש, בחילות, צמרמורת וחום גבוה.
בתחילת 2016 התרחשה התפרצות של קדחת צהובה באנגולה. נכון לאפריל 2016, תועדו 1,600 מקרי הידבקות ו-225 מקרי מוות.
מניעה
קיים חיסון לקדחת צהובה שנותן לילדים מגיל 9 חודשים ואילך ומבוגרים הגנה מפני הדבקות במחלה כשהם מגיעים לאזורים נגועים. דוחי יתושים, ביגוד מגן ורשתות על הבתים אינם תמיד מספיקים למניעת הידבקות. באזורים נגועים הדברת יתושים הוכיחה את עצמה כדרך יעילה לצמצם את מספר ההידבקויות במחלה.
קדחת צהובה היא אחת מהמחלות היחידות שקבלת חיסון כנגדן מוצבת כתנאי, על ידי מדינות מסוימות, בפני מטיילים לאזור נגוע. במדינות אלה יש לרוב תקנות שמחייבות בידוד אנשים שהגיעו לאזור נגוע ללא תיעוד שקיבלו חיסון לקדחת צהובה. זאת מכיוון שאחד ממעבירי המחלה, יתוש האדס (Aedes), קיים גם באזורים טרופיים אחרים בעולם (שבהם אין קדחת צהובה) וישנו פוטנציאל להתפרצות המחלה אם תובא לשם.
טיפול
אין תרופה למחלה אשר עלולה להיות קטלנית בעיקר למי שמערכת החיסון שלו חלשה; ולכן החיסון חשוב ביותר. הטיפול הקיים מטפל בסימפטומים בלבד. אינפוזיה, כדי להילחם בלחץ דם נמוך ועירויי דם נחוצים במרבית המקרים החמורים. חולה עם חום זקוק להרבה מנוחה, אוויר צח, והרבה נוזלים.
היסטוריה
המקורות של הקדחת הצהובה הם ככל הנראה באפריקה, שם המחלה עברה מפרימטים שאינם אדם לבני אדם. התושבים המקומיים של אפריקה פיתחו עמידות חלקית למחלה. כאשר מגפה פרצה בכפר אפריקאי, רוב האירופאים מתו ממנה והמקומיים סבלו בדרך כלל מתסמינים לא קטלניים הדומים לשפעת. תופעה זו של פיתוח חסינות למחלה עקב חשיפה ממושכת בילדות ידועה כ- acquired immunity. הווירוס וכן החרק הנשא, היתוש A. aegypti עברו כנראה לצפון ולדרום אמריקה בעקבות יבוא העבדים מאפריקה בסחר העבדים האטלנטי.
המקרה הראשון של התפרצות קדחת צהובה באמריקה התרחש בשנת 1647 באיי ברבדוס. בשנת 1685 התרחשה מגפת קדחת צהובה ראשונה בברזיל ב- Recife. הפעם הראשונה שבה המחלה כונתה "קדחת צהובה" הייתה בשנת 1744. יש הטוענים כי ברוא יערות וגידולי קנה סוכר הכינו תנאים סביבתיים נוחים להתפשטות היתושים והמחלה.
בתחילת המאה ה-19, צבא של עשרות אלפי חיילים נשלח על ידי נפוליאון להאיטי כדי לדכא את המהפכה ההאיטית לעצמאות. לפי ההיסטוריון J. R. McNeill, הקדחת צהובה הרגה 35,000 עד 45,000 חיילים צרפתים מכוח זה (כולל מפקד המשלחת, שהיה גיסו של נפוליאון). רק שליש מהכוח הצליח לשרוד ולסגת לצרפת. יש היסטוריונים המאמינים שהאיטי הייתה עתידה להיות נקודת התחלה לפלישה לארצות הברית דרך לואיזיאנה (שהייתה אז בשליטה צרפתית). נפוליאון ויתר על האי ועל תוכניותיו לצפון אמריקה ובשנת 1803 הוא ומכר את שטחי לואיזיאנה לארצות הברית. ב -1804 ההיטי הכריזה על עצמאות. יש ויכוחים על כמות האנשים שמתו במהלך מגפת הקדחת בזמן מלחמת העצמאות של האיטי.
הקדחת הצהובה הייתה נפוצה בעיקר באקלים דומה לטרופי, אבל גם בארצות הברית היו התפרצויות של המחלה. ההתפרצות הראשונה של קדחת צהובה בצפון אמריקה הייתה בעיר ניו יורק בשנת 1668. בפילדלפיה תחת שליטת האנגלים ובקרב הצרפתים שהיו בעמק נהר המיסיסיפי התרחשה התפרצות קדחת צהובה בשנת 1669 והיו התפרצויות נוספות של המחלה במהלך המאה ה-18 וה-19. מגפת הקדחת הצהובה של 1793 בפילדפיה שהייתה אז בירת ארצות הברית, הרגה כמה אלפי אנשים, מעל 9% מהאוכלוסייה. הממשלה ברחה מהעיר, כולל הנשיא ג'ורג' וושינגטון. התפרצויות קשות של קדחת צהובה פגעו בניו אורלינס בשנת 1833 וב-1853. התושבים קראו למחלה "ג' ק הצהוב".
ב 1853 התפרצה מגפת קדחת צהובה ב- Cloutierville לואיזיאנה, שהרגה 68 מתוך 91 מהתושבים. הרופא המקומי הסיק כי גורמי מחלה לא ידועים הגיעו מהחבילות מניו אורלינס. ב־1878 כ-20 אלף איש מתו ממגפת קדחת צהובה רחבה שהייתה בעמק המיסיסיפי. באותה שנה הייתה מגפת קדחת בממפיס, אוניית הקיטור John D. Porter נשאה אנשים שברחו מהעיר מאימת המחלה צפונה, אבל לא הרשו לנוסעים לרדת מחשש להפצת המחלה, והספינה המשיכה לשוט במשך חודשיים לאורך המסיסיפי בחיפוש מקום להורדת הנוסעים.
במהלך המאות ה-18 ו-19 התרחשו לפחות 25 התפרצויות גדולות של קדחת צהובה בערים ביבשת אמריקה, כולל מגפה חזקה במיוחד ב- Cartagena בצ'ילה ב -1741, קובה ב 1762 ו-1900, סנטו דומינגו ב 1803, וממפיס טנסי ב 1878. מגפות עירוניות נמשכו בארצות הברית עד 1905 מועד המגפה האחרון בניו אורלינס.
גם בדרום אירופה היו התפרצויות של קדחת צהובה. תושבים רבים בגיברלטר מתו מהתפרצויות בשנים 1804, 1814 ו-1828. בשנת 1821 מתו כמה אלפי תושבים בברצלונה, ספרד מהמחלה. צרפת פרסה כ-30 אלף חיילים בהרי הפירנאים בגבול בין צרפת לבין ספרד כדי לאכוף בידוד ולמנוע הפצה של המחלה לצרפת.
הניסיון הראשון לבניית תעלת פנמה (על ידי חברה צרפתית) נכשל בחלקו בגלל הקדחת הצהובה שקטלה בעובדים. החיסון לקדחת פותח לראשונה במהלך הניסיון השני לבניית התעלה (על ידי האמריקנים).
עד למאה ה-20 הכל היו חסרי אונים נגד הקדחת הצהובה. היו דעות שונות וסותרות רבות כיצד להילחם בקדחת צהובה: יש לחטא באדים בגדי משי, קטיפה וחפצים אחרים של אנשים כשהם עוזבים ערים מוכות בקדחת; אחרים סברו שחיטוי כזה אינו מספיק, ויש להעלות באש את כל החפצים האלה; יש לקבור ולשרוף מלבושי משי וקטיפה כאשר אנשים נכנסים לעיר עם קדחת; אסור ללחוץ את הידיים של קרובי משפחה של אנשים שמתו מקדחת צהובה, ואחרים חשבו שאין סכנה בכך; כדאי לשרוף את הבתים בהם שכנו חולים בקדחת; די אם מעשנים בתים אלה בגופרית ועוד דעות לא מבוססות אחרות. גם רופאים בכירים ניסו להילחם בקדחת אבל ללא הועיל. הקדחת הופיעה בכל יבשות אמריקה, ונודעה בשם "הרוצח הצהוב" שהרג עשרות ומאות אנשים במקומות בהם החלה המגפה. הסכמה גורפת הייתה שכאשר תושבי עיר החלו לחלות בקדחת צהובה - עורם הופך צהוב, הם מתחילים לשהק ולהקיא קיא שחור, לא הייתה להם ברירה אלא לברוח מאותה עיר. שכן ה"רוצח הצהוב" היה מסוגל לקפוץ בין בתים, לעבור אש, להיעלם באופן מסתורי ואז לחזור. בצפון אמריקה הקדחת הצהובה הייתה מסתיימת עם בוא הכפור של הסתיו, אבל איש לא הבין מדוע.
בשנת 1881 זיהו קרלוס פינליי, רופא קובני, וקלאדיו דלגדו, עמית ספרדי, שקדחת צהובה מועברת על ידי זן של יתוש והם המליצו על חיסול יתושים ומניעת מגע של היתושים עם חולים על מנת למגר את המחלה. עם זאת רוב החוקרים והרופאים התעלמו מהם. בשנת 1900 נעשה מחקר על ידי צוות אמריקאי בראשות וולטר ריד, שנשלח לקובה כדי להפחית את התחלואה של חיילים מארצות הברית שהיו בה במסגרת השלטון הצבאי שהיה בה לאחר כיבושה במסגרת מלחמת ארצות הברית–ספרד. הצוות של ריד שלל תאוריות אחרות הנוגעות להדבקה בקדחת (כמו הדבקה מכלי מיטה של החולה) והצליח להראות את הקשר בין היתושים והקדחת הצהובה. הניסויים נערכו במתנדבים שלקחו סיכון אישי עצום, וחלקם מתו מהמחלה, שכן לא ניתן היה לבצע ניסויים בחיות מעבדה.
נח מילגרם
נח מילגרם (25 בפברואר 1931 - 23 באוגוסט 2012) היה דקאן בית הספר ללימודים מתקדמים במרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון ופרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
למד פסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד והוסמך באוניברסיטת בוסטון. בשנת 1951 השתתף בתוכנית החלפת סטודנטים בישראל, ובשנת 1971 עלה לישראל מארצות הברית, כשהוא כבר פרופסור לפסיכולוגיה. מילגרם היה הפרופסור הראשון בארץ בתחום הפסיכולוגיה, ועסק במצבי לחץ במלחמה. מילגרם עמד בראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב עד יציאתו לגמלאות.
הוא היה יושב ראש משותף, יחד עם פרופסור אבנר זיו, של הקונגרס הבינלאומי הראשון ללחץ במהלך מלחמה ושלום, שנערך באוניברסיטת תל אביב ב-1981.
בשנת 1986 הגיע מילגרם למכללת אריאל, ופיתח בה במשך שנים את המחלקה לפסיכולוגיה. בשנת 2000 יצא לגמלאות, אולם בשנת 2007 חזר והקים את המחלקה לתואר שני בפסיכולוגיה.
מילגרם נפטר בשנת 2012.
אילינצי
אילינצי (באוקראינית: Іллінці; בפולנית: Ilińce; ביידיש: ליניץ) היא עיר קטנה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
במהלך המאה ה-19 התפתחה העיר, ובשנת 1866 הפכה לעיר מחוז. בשנת 1900 נמנו בעיר כ-5,000 תושבים, רובם יהודים.
יהודי אילינצי
לאחר מלחמת העולם הראשונה חיו באילינצי למעלה מ-5,000 יהודים, רוב תושביה. בתקופה הסובייטית הצטמצמה האוכלוסייה היהודית בעיר, ונותרו בה ערב מלחמת העולם השנייה כ-2,200 יהודים, רוב תושביה. בתקופה זו פעלה בעיר מועצה יהודית, והתקיים בה בית ספר יידי.
בנובמבר 1941 נרצחו 43 גברים יהודים מהגטו בידי שוטרים אוקראינים. ב-24 באפריל 1942 נרצחו כ-1,000 מיושבי הגטו ליד הכפר הסמוך גוליקובו. כ-700 יהודים נוספים מהגטו נרצחו בסוף מאי 1942 ביחד עם יהודי ז'ורנישצ'ה שהוברו לגטו בתחילת החודש.
יתר יהודי העיר הועברו בסוף שנת 1942 למחנה עבודה סמוך, וב-15 בדצמבר 1942 הוצתו בתי הגטו, וכל המסתתרים בו נרצחו.
תרבוע הפרבולה
תרבוע הפרבולה (ביוונית: Τετραγωνισμὸς παραβολῆς) הוא חיבור על גאומטריה, שנכתב על ידי ארכימדס במאה ה-3 לפנה"ס. כשהוא נכתב כמכתב לחברו דוסיתאוס, העבודה מכילה 24 טענות בנוגע לפרבולות, ותוצאת הכתר שלה היא ההוכחה שהשטח של מקטע פרבולי (השטח התחום על ידי פרבולה וקו ישר) שווה ל-4/3 שטחו של משולש חסום מסוים.
המשפט המרכזי
מקטע פרבולי הוא האזור התחום על ידי פרבולה וישר. כדי למצוא את השטח של מקטע פרבולי, ארכימדס בונה משולש חסום מסוים. הבסיס של המשולש הזה הוא הקטע על הקו הישר המוקצה על ידי הפרבולה, והקודקוד השלישי של המשולש הוא הנקודה על הפרבולה בה המשיק לפרבולה מקביל לבסיס המשולש. לפי טענה 1, קו מהקודקוד השלישי אשר מקביל לציר הפרבולה מחלק את הבסיס של המשולש למקטעים שווים. המשפט המרכזי קובע כי השטח של המקטע הפרבולי שווה ל-4/3 שטחו של המשולש החסום.
מבנה הטקסט
ארכימדס נותן שתי הוכחות של המשפט המרכזי. הראשונה נעזרת במכניקה מופשטת, ועושה שימוש בעקרון המנוף. השנייה, והמפורסמת יותר, נעזרת בגאומטריה טהורה, ובשיטת המיצוי.
חיתוך המקטע הפרבולי
הרעיון המרכזי של ההוכחה הוא החלוקה של המקטע הפרבולי למספר אינסופי של משולשים, באופן כזה שכל משולש נחסם במקטע הפרבולי שלו באותו אופן שהמשולש הכחול נחסם במקטע הגדול.
שטחי המשולשים
בטענות 18 עד 21, ארכימדס מוכיח שהשטח של כל משולש ירוק הוא שמינית אחת משטח המשולש הכחול. זה נובע מההוכחה של ארכימדס שלמשולש הירוק רוחב ששווה למחצית רוחבו של המשולש הכחול וגובה ששווה לרבע גובהו של המשולש הכחול. הטענה שהגובה של המשולש הירוק שווה לרבע גובהו של המשולש הכחול נובעת מיישום הטענה הראשונה (טענה 1) שארכימדס הוכיח בחיבור למקטע הפרבולי בו חסום המשולש הירוק, ומן הגאומטריה של הפרבולה.
לאחר מכן, ארכימדס מרחיב את הטיעון הזה הלאה, ומוכיח שלכל אחד מהמשולשים הצהובים יש שטח ששווה לשמינית שטחו של המשולש הירוק, ושלכל אחד מהמשולשים האדומים יש שטח ששווה לשמינית משטח המשולש הצהוב, וכך הלאה. באמצעות שיטת המיצוי, נובע שהשטח הכולל של המקטע הפרבולי ניתן על ידי:
כאשר T מייצג את השטח של המשולש הגדול הכחול, האיבר השני מייצג את השטח הכולל של שני המשולשים הירוקים, האיבר השלישי מייצג את השטח הכולל של שני המשולשים הצהובים, וכך הלאה. הביטוי לעיל מתפשט ל-:
סיכום הטור
כדי להשלים את ההוכחה, ארכימדס מראה ש-:
הנוסחה לעיל היא טור גאומטרי, כל איבר הוא רבע מהאיבר הקודם לו. ארכימדס מעריך את הסכום בשיטה גאומטרית לחלוטין - ארכימדס מעריך את הסכומים החלקיים ומשתמש בתכונה הארכימדית כדי לטעון שהסכומים החלקיים נעשים קרובים בצורה שרירותית ל-4/3. זה שקול לוגית לרעיון המודרני של סיכום טור אינסופי. התמונה משמאל ממחישה את הסיכום של טור אינסופי כזה. התמונה מראה ריבוע יחידה שחולק לאינסוף ריבועים קטנים יותר. כל ריבוע סגול הוא בעל שטח של 1/4 מהריבוע הקודם לו, וכך השטח הסגול הכולל מסתכם ל-:
חבורת הבלשים והכלב
חבורת הבלשים והכלב היא סדרת ספרים שנכתבה על ידי איניד בלייטון. הסדרה עוסקת בחמישיית נערים בני 9–13, שהקימו חבורה לפענוח תעלומות בפטרסווד, אנגליה, בשנים בסמוך למלחמת העולם השנייה (הסדרה התפרסמה במקורה בשנות הארבעים והחמישים באנגליה ומאזכרת במספר ספרים את המלחמה האחרונה).
מכיוון שארבעה מהם לומדים בפנימיות, הם פועלים במהלך חופשות (בחופשות פסחא, קיץ וחגים לסירוגין). שוטר העיירה, תאופילוס גון, תמיד מנסה להפריע להם ולנסות לפתור את התעלומות בעצמו, אך ללא הצלחה.
מלכות המשנה של פרו
מלכות המשנה של פרו (בספרדית: Virreinato del Perú) הייתה מלכות משנה שכללה, במהלך רוב התקופה הקולוניאלית באמריקה הספרדית, את השטח שהיה תחת שליטת האימפריה הספרדית ביבשת אמריקה הדרומית, להוציא את החוף הקריבי של ונצואלה, שנשלט מסנטו דומינגו. בירת מלכות המשנה הייתה לימה. מלכות המשנה נוסדה בשנת 1541 והתפרקה בשנת 1821, עת השיגה פרו את עצמאותה. במהלך שנות קיומה הייתה זו מלכות המשנה העשירה והחזקה ביותר בנחלות הספרדיות באמריקה, בעיקר הודות למכרות הכסף העשירים של פוטוסי.
בחלוף השנים חל פיחות בעוצמתה של מלכות המשנה. בתקופת איחוד הכתרים של ספרד ופורטוגל, בין השנים 1580 ו-1640, איבד חוזה טורדסיאס, אשר חילק את תחומי ההשפעה בין שתי המעצמות, מחשיבותו, והפורטוגלים התפשטו מערבה, על חשבון מלכות המשנה של פרו. מאוחר יותר, כחלק מהרפורמות המנהלתיות באימפריה במסגרת הרפורמות הבורבוניות, הוקמו מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה (1776) ומלכות המשנה של גרנדה החדשה (1717, הוקמה מחדש ב-1739) אשר נקרעו משטח מלכות המשנה של פרו. הקמת מלכויות משנה חדשות אלו צמצמה את מלכות המשנה של פרו, בקירוב לשטחה של מדינת פרו המודרנית, וערערה את משקלה הרב של לימה באימפריה. דעיכת המכרות וייצור הטקסטיל האיצו מגמה זו.
בשנת 1798 הוסדר באופן מוחלט מעמדה של הקפיטניה חנרל של צ'ילה כעצמאית ממלכות המשנה של פרו.
גילוי ויישוב (1542–1643)
פרנסיסיקו דה טולדו, שהיה מנהלן מוכשר, הקים בית משפט אינקוויזטורי, שבר את כוחם של האנקומנדרוס (בעלי האנקומיינדס – מענקי קרקע ועבודות שירות שניתנו לקונקיסטאדורים הראשונים תמורה לשירותם), ארגן את מכסות העבודה של המיט'ה וארגן אותה בעיקר סביב מכרות הכסף העשירים שהתגלו לספרדים מספר שנים קודם לכן בפוטוסי. טולדו ביצר את מלכות המשנה, חיזק את הצי הספרדי באזור כנגד שודדי ים, והצליח להכניע את ההתנגדות האחרונה של האינקה, ששרדה תחת פיקודו של טופאק אמארו, הסאפה אינקה האחרון, בעיר וילקבמבה.
במהלך המאה ה-16 התרחבה מלכות המשנה, ונוסדו בה ערים חדשות. בשנת 1573 נוסדה קורדובה (כיום בארגנטינה) ושנה לאחר מכן נוסדו קוצ'במבה וטריחה (Tarija). בין השנים 1580 ו-1640, בתקופת איחוד הכתרים האיבריים, במהלכה שלטה למעשה ספרד בפורטוגל, הפך חוזה טורדסיאס, שחילק את העולם החדש בין שתי המעצמות האיבריות, לחסר משמעות. בו בזמן חקרו הספרדים איים רבים באוקיינוס השקט, כגון גינאה החדשה (1545), איי שלמה (1568) ואיי מרקיז (1595), אולם לא יצרו קשרי מסחר או יישבו אותם.
בשנת 1609 החלה פעילותם המיסיונרית של הישועים בתחום מלכות המשנה עם הקמת המיסיון הראשון. אלו פעלו לניצור האינדיאנים ול"תירבותם". בראשית המאה ה-17 הוקם הקונסולאדו (גילדת הסוחרים) של לימה, שעסקה בכל ענייני הסחר של מלכות המשנה. משנים למלך אחרים עסקו גם הם בביצור מלכות המשנה וחיזוק עוצמתה הצבאית כנגד מעצמות זרות, כמו גם כנגד מרידות פנימיות וכיבוש חלקים נוספים, כגון מלחמת האראוקו שהתחוללה בדרומה של המושבה החדשה שבצ'ילה.
ביום 9 ביולי 1586, פגעה רעידת אדמה בלימה ובקייאו נמלה, וגל הצונאמי שבה בעקבותיה גרם לנזק בקייאו.
ימי בית הבסבורג האחרונים (1643–1713)
מלכות המשנה התמודדה באופן שוטף עם בעיות ביטחוניות רבות. המשנים למלך הגנו על חוף האוקיינוס השקט מפני סחר בלתי חוקי (בעיקר הברחות בשיתוף עם צרפתים) ומפני התקפות של שודדי ים, או פריבטירים אנגליים והולנדיים. מכיוון שכך בוצרו המבצרים החופיים של ואלדיביה, ולפראיסו, אריקה וקייאו וחומות נבנו סביב לימה (1686) וטרוחיו (Trujillo; 1685–1687). אף על פי כן הצליח הפרייבטיר האנגלי הנרי מורגן להסתער, לתפוס ולבזוז את פנמה סיטי בתחילת 1670. כוחות פרואנים הדפו את התקפותיהם של פרייבטירים אנגלים אחרים עד להסכם אוטרכט בשנת 1713, אשר אפשר לסוחרים אנגליים לסחור ביריד בפורטובלו.
בעיות ביטחון אימו על מלכות המשנה גם מבפנים, שכן מרידות רבות אירעו בתקופה זו. בשנת 1656 מרד פדרו בואורקס (Bohórquez), הכתיר עצמו כ"אינקה" של האינדיאנים בני הקלצ'אקי (Calchaquí) והצית מרידת אינדיאנים; בין השנים 1665 ו-1668 מרדו בעלי המכרות העשירים חוסה וגספר סלסדו (Salcedo) כנגד הממשלה הקולוניאלית; אנשי הכמורה התנגדו למינויים של הגמונים מספרד; מרידת עבדים פרצה באסיינדה של אואצ'יפה דה לימה (Huachipa de Lima), והמשנה למלך עצמו נדרש לדיכוייה. נוסף על כל אלו הכו במלכות המשנה שתי רעידות אדמה קשות (1655 ו-1687) והותירו אחריהן גל של מגיפות.
עם זאת הוסדרו הבטים שונים של מלכות המשנה. העבודה באוברחס (Obraje), מפעלים מקומיים שייצרו בעיקר, אך לא רק, מוצרי טקסטיל, הוסדרה בחוק בשנת 1664; המיטבעה של לימה הופעלה מחדש לאחר שנסגרה בשנת 1572; ייצור הכסף במכרות של פוטוסי סן ניקולאס (San Nicolás), קוחטאמבו (Cojatambo) ואואנקבליקה (Huancavelica) הואץ; הוטלה הגבלה על ייצורם של משקאות אלכוהוליים (Aguardiente) ואלו מוסו במס כבד.
כמו כן הושלמה בנייתם של כנסיית לוס דסאמפאראדוס (Los Desamparados;1672), כנסיית לה בואנה מוארטה (La Buena Muerte) ומנזר מינימוס דה סן פרנסיסקו דה פאולה (Mínimos de San Francisco de Paula) והם נפתחו. כמו כן נבנו בתי החולים של אספיריטו סנטו (Espiritu Santo) וסן ברתולומה (San Bartolomé).
הרפורמות הבורבוניות (1713–1806)
לאחר מלחמת הירושה הספרדית החלו המלכים בני בית בורבון ברפורמות שונות בכל רחבי האימפריה הספרדית, אשר הקיפו את כל תחומי החיים ותכליתן הייתה לייעל את השליטה באימפריה ולהתאימה לרוח עידן האורות שנשבה באירופה. רפורמות אלו, שנודעו בשם "הרפורמות הבורבוניות", החלו תחילה בספרד עצמה, ולאחר מכן, בעיקר תחת שלטונו של קרלוס השלישי, ביתר שאת בנחלותיה הקולוניאליות באמריקה.
במסגרת הרפורמות המנהליות נקרעו בשנת 1717 האאודיינסיות של בוגוטה, קיטו ופנמה ממלכות המשנה של פרו ויצרו מלכות משנה חדשה: מלכות המשנה של גרנדה החדשה. מלכות המשנה החדשה לא החזיקה מעמד ופורקה בשנת 1724, אולם הוקמה מחדש בשנת 1739. כמה עשורים מאוחר יותר, בשנת 1776, נקרע חלקה הדרום מזרחי של מלכות המשנה על מנת להקים את מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, שהשתרעה על השטח המצוי כיום תחת המדינות המודרניות של בוליביה, פרגוואי, אורוגוואי וארגנטינה. חוזה טורדסיאס הוחלף בהסכם מדריד בשנת 1750 אשר העניק לאימפריה הפורטוגזית את השטחים בהם שלטה באמריקה הדרומית, גם ממערב לקו שנקבע בחוזה טורדסיאס. המשנים למלך בתקופה זו ארגנו מחדש את מלכות המשנה, ששטחה הצטמצם משמעותית בעקבות שינויים אלו, וחילקו אותה לשבע אינטנדנסייס, שטחי משנה מנהליים שבראשם עמד מנהלן, אינטנדנטה, שדיווח ישירות למלך, ולא למשנה למלך.
בו בזמן הוקמו מוסדות שונים שנועדו להבטיח מסחר יעיל ורווחי יותר, כגון ה-"Junta Superior de Comercio" וה-"Tribunal de Minería". גם בית המכס הראשון נבנה בקייאו באותה העת, וכן זירת השוורים הראשונה בלימה.
תגובות האינדיאנים המקומיים לרפורמות הבורבוניות לא פסחו על מלכות המשנה של פרו. במהלך המאה ה-18 לבדה התחוללו במלכות המשנה 14 מרידות רחבות היקף בהרי האנדים. על אלו ניתן למנות את מרידותיהם של חואן סנטוס אטאולפה (Juan Santos Atahualpa) בשנת 1742; שלוש המרידות של ראשית שנות השמונים של המאה ה-18, אלו של טופאק אמארו השני (Túpac Amaru), תומאס קטארי (Tomás Katari) וטופאק קטארי. אמנם היו חלק ממרידות אלו באופן רשמי בתחומי שיפוטה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, אך הן השפיעו עמוקות על זו של פרו גם כן. לאלה קדמו מרד הקומונרוס בפרגוואי, שהתחולל בין השנים 1721 ו-1732.
בשנת 1767 גורשו הישועים מכלל האימפריה הספרדית, ובכללה גם מלכות המשנה של פרו, שתחת שיפוטה נמצאו אז רוב המיסיונים של הישועים בקרב בני הגוואראני בפאראגוואי.
סופה של מלכות המשנה (1806–1824)
המשנה למלך שבחלקו נפלה ההתמודדות עם משבר המלוכה הספרדית היה חוסה פרננדו דה אבסקל אי סוסה (Abascal y Sousa). אבסקל הנהיג רפורמות חינוכיות במלכות המשנה, ארגן מחדש את הצבא והתמודד בהצלחה עם מספר מרידות וקנוניות מקומיות. עם פרוץ מלחמות העצמאות של אמריקה הלטינית הייתה מלכות המשנה של פרו למעוז תומכי המלוכה הספרדית באמריקה הדרומית. המרידות רחבות ההיקף של סוף המאה ה-18, להן היה אופי אתני מובהק, היוו תזכורת מתמדת לאליטה הספרדית המקומית לחולשתם בכל הסדר רפובליקני עתידי אחר. מלכות המשנה הצליחה לדכא מספר פרובינציות מורדות, וכן התמודדה עם שטחים שלא היו תחת סמכות שיפוטה, ואת חלק מהן כבשה מחדש, כגון את הקפיטנייה חנרל של צ'ילה, ואת הפרובינציות של אלטו פרו מידי מלבות המשנה של ריו דה לה פלטה.
בהדרגה הובסו צבאות מלכות המשנה בידי המורדים. בתחילת שנת 1817 חצה צבא האנדים את הרי האנדים וכבש את צ'ילה. ביום 8 בספטמבר 1820 נחתה בחוף פראקאס (Paracas), ליד העיר פיסקו (Pisco) שמדרום ללימה, משלחת שאורגנה בצ'ילה. ב-21 ביולי 1821 כבשה המשלחת את לימה, וחוסה דה סן מרטין אשר היה מפקדה של המשלחת, הכריז על עצמאותה של פרו ביום 28 ביולי אותה השנה. המשנה למלך חוסה דה לה סרנה אה אינוחוסה (Serna e Hinojosa) נסג לחאוחה (Jauja), ולאחר מכן לקוסקו.
בפברואר 1824 זכו המלוכנים להחזיק שנית בלימה, אם כי באופן זמני בלבד. בוליבר ארגן את צבאו בטרוחיו (Trujillo) ומשם צעד לקראת קרב עם המלוכנים תחת פיקודו של חוסה דה קנטראק (Canterac). הצבאות נפגשו ביום 6 באוגוסט 1824, במישורים שליד העיר חונין (Junín). המורדים ניצחו את המלוכנים ואלו פינו את לימה בשנית.
ב-7 באוקטובר 1824, עבר הפיקוד על המורדים לידיו של סוקרה, בעקבות צו של הקונגרס של הרפובליקה של קולומביה הגדולה. לעומתו התרכזו המלוכנים בסביבות העיר אייקוצ'ו (Ayacucho), בה נערך הקרב האחרון לעצמאות פרו. ב-9 בדצמבר 1824, התחולל קרב אייקוצ'ו במרחק כמה קילומטרים מהעיר במישור "לה קינואה" (Pampa de La Quinua), בקרבת העיירה קינואה. הכוחות המורדים יצאו וידם על העליונה, ובכך נחתמה עצמאותן של פרו ושל אמריקה הדרומית. סוקרה ניצח ולקח בשבי את המשנה למלך לה סרנה, שנפצע, וכן כ־3,000 שבויים נוספים. המלוכנים איבדו כ־2,000 מאנשיהם וצבאם נפוץ. סרנה חתם על כתב כניעה סופי, שוחרר, והפליג חזרה לאירופה.
אף על פי כן המשיכו הספרדים להחזיק באי צ'ילואה, שבדרום צ'ילה, עד 1826, וניסו לכבוש מחדש את נחלותיהם שמעבר לים מספר פעמים, כגון בקרב קייאו, אולם בשנת 1879 הכירו, לבסוף, בעצמאותה של פרו.
חלוקה מִנהלית
מלכות המשנה של פרו הייתה מחולקת בחלוקה מנהלית פנימית למספר אאודיינסיות, יחידה מנהלית עליה הופקד מושל ואשר תאמה את שטח שיפוטה של האאודיינסיה המקומית – בית משפט בעל סמכויות משפטיות ומנהליות מעורבות יחדיו. בתקופת בית האבסבורג חולקה מלכות המשנה לשש אאודיינסיות: פנמה (1538), לימה (1543), סנטה פה דה בוגוטה (1548), צ'רקאס (1559), קיטו (1563) וצ'ילה (1563–1573, 1606). תחת בית בורבון נתווספו שלוש אאודיינסיות חדשות לאלו הקיימות: בואנוס איירס (1661–1672, 1776), קראקאס (1786), וקוסקו (1787).
חלק מאאודיינסיות אלו הוגדרו כ"נשיאויות" (presidencias), שכן נשיא האאודיינסיה היה אחראי על המנהל השוטף שלה, בעוד שסמכויות פוליטיות וצבאיות נשארו בידי המשנה למלך. בפועל, המרחק הרב והתקשורת האיטית העניקו לנשיאים מרחב תמרון רחב למדי, בעיקר בעת מצוקה שדרשו יכולת הכרעה מהירה. חלק מהאאודיינסיות הוגדרו כקפיטניה חנרל, בהן הייתה למושל, שהיה גם נשיא האאודיינסיה, סמכות רבה יותר, והכפיפות למשנה למלך הייתה להלכה בלבד, אם כי הדבר היה תלוי בצרכי השעה ובאשיותם של המושל והמשנה למלך באותו הזמן. גרנדה החדשה, ומאוחר יותר צ'ילה וצ'רקאס, היו קפיטניות חנרל שכאלו.
בשנת 1784, כחלק מהרפורמות הבורבוניות, חולקה מלכות המשנה לאינטנדנסיות (intendencia). האינטנדנט, שלרוב היה פנינסולרי, זכה לסמכות מרובה ולקשר ישיר עם המלך בפועל, גם אם להלכה עדיין היה כפוף למשנה למלך. אלו נעזרו ב"סובדלגדוס" (subdelgado), אשר גויסו לתפקידם במקום.
High by the Beach
High by the Beach הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, Honeymoon. השיר יצא לאור ב-10 באוגוסט 2015, כסינגל הראשון מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הרביעי במדיה פורסט, וה-51 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי לנה דל ריי, ריק נואלס וקירון מנזיס. השיר זכה לביקורות חיוביות ולהוקרות ממבקרי המוזיקה ואף דורג על ידי מגזין טיים כ-"קליפ הפופ הטוב ביותר של שנת 2015". בנוסף לכך, פיצ'פורק כללו את הקליפ ברשימת עשרת הקליפים הטובים ביותר של אותה השנה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-135 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-110 מיליון צפיות.
ג'ורג' וושינגטון (CVN-73)
ג'ורג' וושינגטון (CVN-73) (באנגלית: USS George Washington (CVN-73)) היא נושאת מטוסים מסדרת נימיץ המשרתת בצי ארצות הברית. היא מונעת באנרגיה גרעינית על ידי שני כורים גרעיניים.
היא קרויה על שם הנשיא הראשון של ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון, שכיהן בתפקיד בין השנים 1789–1797, והיא השישית בסדרת נימיץ.
"ג'ורג' וושינגטון (CVN-73)" הושקה ב-21 ביולי 1990 על ידי ברברה בוש בזמן היותה הגברת הראשונה של ארצות הברית.
קדחת Q
קדחת Q (באנגלית - Q fever) היא מחלה זיהומית זואונוטית הנגרמת מחיידקים גראם-שליליים מהמין Coxiella burnetii.
היסטוריה
המחלה תוארה לראשונה בשנת 1935 בעובדי בית מטבחיים ליד העיר בריסביין במדינת קווינסלנד באוסטרליה. זו הייתה מחלת חום עם סימנים של מחלה זיהומית ללא גורם מדבק ידוע. בפרסום הראשון נקראה המחלה Q fever על שם מדינת קווינסלנד (Queensland), אך גם בגלל Query (שאלה) וגם Queer (מוזר). גם לאחר שנתגלה החיידק מחולל המחלה, נותר שם הזה.
Coxiella burnetii הוא חיידק גראם-שלילי שמזהם בפרות, כבשים עזים וגורם להפלות מרובות. המחלה מועברת על ידי חשיפה לרקמות מזוהמות, הפרשות, שאיפת אבק מזוהם בעת הטיפול בבעלי החיים ושתיית חלב בלתי מפוסטר. העובדים החשופים לכך הם וטרינרים, חקלאים, עובדים בבתי מטבחיים ועוד. המחלה נמצאת גם בחיות מחמד כמו כלבים חתולים וארנבונים.
בארצות הברית פותח החיידק כנשק ביולוגי.
סימני המחלה
למחלה יש שלב חד (חריף) ושלב כרוני.
קדחת Q בהריון יכולה לגרום להפלה, סיבוכי לידה, מוות עוברי ומומים בעובר.
אבחנה
היות שחיידק הוא תוך תאי קשה לגדלו בתרבית דם וגם לזהותו באמצעות PCR. האבחנה המעבדתית נעשית בשיטות סרולוגיות של אימונופלורסצנסיה (IFAׂ) או ELISA לקביעת כיל הנוגדנים נגד החיידק.
בין השלב החריף (phase II)והכרוני (phase I), עובר החיידק שינוי מבני במעטפת שלו ובהתאם לכך נוצרים נגדו נוגדנים שונים.
כדי לאבחן קדחת Q חדה יש לקבל תוצאת כיל נוגדנים Anti phase II IgG>1/200 כדי לאבחן קדחת Q כרונית יש לקבל כיל נוגדנים Anti phase I IgG>1/800
טיפול
הטיפול המומלץ בקדחת Q חדה הוא דוקסיציקלין במינון 100 מ"ג פעמיים ביום במשך 2-3 שבועות. במקרים ללא תסמינים או במקרים בו נתקבלו התוצאות לאחר ההבראה אין צורך בטיפול. לחולים בעלי חוסר חיסוני או הפרעה מסתמית שהוכחה באקוקרדיוגרפיה מומלץ לטפל בשילוב של דוקסיציקלין 100x2 מ"ג ביום והידרוכלורוקווין 200x3 מ"ג ביום במשך שנה. בחולים אחרים יש לעקוב אחרי רמת הנוגדנים לאחר 3 ו-6 חדשים כדי לאבחן מוקדם את השלב הכרוני.
בקדחת Q כרונית הטיפול הוא שילוב של דוקסיציקלין 100x2 מ"ג ביום והידרוכלורוקווין 200x3 מ"ג ביום למשך 18 חדשים לפחות או לתוצאה של  ירידת נוגדני Anti phase I IgG לפחות מ-1/200 תוך מעקב תקופתי על מסתמי הלב בעזרת אקוקרדיוגרפיה דרך הוושט.
תרופות אלה אסורות בהריון.
אירוערביה (תאוריה)
אירוערביה (הלְחֵם בין המילים באנגלית: Europe (אירופה) ל-Arabia) היא תאוריה פוליטית שמקובלת בימין הרדיקלי באירופה ובעולם, ולפיה מדינות אירופה הולכות ונכנעות להשפעות ארצות ערב והאסלאם בשל בגידתם של ראשי מדינות אירופאיים במדינתם או המשך שיעורי ההגירה ושיעורי הילודה הגבוהים של האוכלוסייה המוסלמית במדינות אירופה. העיתונאית והסופרת האיטלקייה אוריאנה פלאצ'י היא זו שטבעה לראשונה את המונח. המונח הפך פופולרי בהמשך בספרה של ההיסטוריונית והסופרת הבריטית בת יאור משנת 2005 "אירוערביה: הציר האירופי-ערבי".
התומכים באמיתות תאוריה זו, סבורים כי התושבים המוסלמים באירופה יהיו בעלי רוב דמוגרפי באירופה בתוך מספר דורות וכי מגמה זו תהיה בעלת השלכות מרחיקות לכת.
מבקרי תאוריה זו נוטים להשוות אותה לתאוריות הקונספירציה האנטישמיות אשר התפשטו באירופה לפני מלחמת העולם השנייה. לדברי המבקרים הללו, תאוריה זו היא שגויה בייסודה ומבוססת על אסלאמופוביה.
מטוס עליונות אווירית
מטוס עליונות אווירית הוא סוג של מטוס קרב שנועד להיכנס לשטח אווירי אויב ולהכניעו ביעילות על ידי השגת עליונות אווירית. מטוסי עליונות אווירית הם מטוסים שתוכננו במיוחד להפלה מהירה יותר של מטוסים יריבים, בהשוואה למטוסי קרב אחרים. לרוב, עלות הייצור של מטוס כזה גבוהה מאוד והוא מיוצר בכמות קטנה בהרבה לעומת מטוס קרב רב-משימתי.
התפתחות המונח
בזמן מלחמת העולם השנייה ומלחמת קוריאה, מטוסי קרב סווגו לפי תפקידם: מפציץ כבד, מטוס יירוט, מטוס ליווי, מפציץ לילי וכדומה. עם פיתוח הטילים המונחים בשנות החמישים, תכנון מטוסי הקרב התחלק לשתי קבוצות: מטוסים שנועדו לתקוף מטרות מעבר לשדה הראייה (Beyond Visual Range, מיירטים בעיקר), ומטוסים שנועדו לתקוף בטווח שדה הראייה (Within Visual Range, מטוסי עליונות אווירית). בארצות הברית, הנטייה דאז הייתה לתכנן מטוסי קרב לתקיפה מעבר לשדה הראייה, וכך פותח הפנטום F-4 שלא צויד בתותח ירי שכן ההנחה הייתה שלא יצטרך להילחם במטרות בקרבתו. המטוסים שיוצרו לפי קו מנחה זה היו מטוסים בעלי יכולת לנשיאת טילים ונשק רב על חשבון יכולת תמרון, הרי שמתכנניהם חשבו שלעולם לא יצטרכו להיכנס לקרב אווירי.
לקחים בקרב
חיל האוויר האמריקאי ספג אבדות במלחמת וייטנאם עקב הדוקטרינה השגויה שדגלה בפיתוח מטוסים לתקיפה מעבר לשדה הראיה. הוראות הפתיחה באש שדורשים זיהוי ודאי של מטוס האויב וכן כישלונות הנשק המונחה והמכ"ם בתחילת דרכם, הובילו לקרבות אוויר צמודים שאליהם הן הטייסים והן מטוסי החיל לא היו ערוכים. בעקבות הלקחים שהופקו מהעימות, הוקם בית הספר לטיסה קרבית טופ גאן, תוכנית רד פלאג וכן נשקלו הצרכים החדשים של מטוס קרב מודרני.
על מנת לשפר את יעילותם האסטרטגית ואת ביצועיהם, מטוסי עליונות אווירית על פי רוב ילוו או יסתייעו במטוס שליטה ובקרה.
מטוסי עליונות אווירית
מטוסי העליונות האווירית הראשונים שיוצרו על ידי חיל האוויר האמריקאי לאחר לקחי המערכה בווייטנאם היו F-14 טומקט, ו-F-15 איגל. שני המטוסים תוכננו להשגת עליונות אווירית, ושקלול חשוב ביותר בתכנונם כלל יכולת תמרון מעולה שמאפשרת להם להצטיין בקרב אווירי צמוד.
יהדות כתרבות
יהדות כתרבות או יהדות כציווילזציה היא תפישה של המורשת היהודית כהוויה תרבותית ואתנית שהתפתחה מאליה, לא כמסורת דתית שהיא פרי התגלות אלוהית. הזיקה ליהדות אצל הדוגלים בכך היא דרך ההיסטוריה, התרבות, הציוויליזציה, ערכי המוסר וחוויות משותפות של בני העם היהודי. גישה זו נשענת רבות על הגותו של אחד העם. הצירוף העברי מאוחר יחסית ונפוץ החל משנות ה-90. ההוגה היהודי-אמריקני מרדכי קפלן טבע את המונח הלועזי בספרו שראה אור ב-1934.. תפישה של יהדות כתרבות אפיינה רבים ממייסדי מדינת ישראל, כמו דוד בן-גוריון, וגם כיום נפוצה מאוד בציבור היהודי בישראל, בעיקר בין חילונים.
הוגים מרכזיים
לפי אחד העם, גדול ההוגים של רעיון היהדות כתרבות, היהדות איננה רק דת אלא גם תרבות בעלת מאפיינים אידאיים ונטיות ערכיות מובהקות, למשל בתחום המוסר האופייני לה. אפיונים אלה יכולים להימשך כיהדות גם בהיעדרה של אמונה או מסגרת דתית. אחד העם נקט בזניחת הצד הדתי המובהק של היהדות אך הטיף לשמירה על זיקת אהדה למסורת ואף התרכזות יהודית בעולמה הישן ופיתוחו והרחבתו באיטיות ומתוך מאפייניו האינהרנטיים, כך שתיווצר המשכיות והתפתחות אורגנית.
בראייתו של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי היהדות מעולם לא הייתה אחידה, והתרוצצו בה מגמות שונות ומנוגדות מאוד. מוקד טיפוסי של היהדות הוא אמנם מוקד תרבותי, אך אין כל כפיפות לנטיות ערכיות שאפיינו מגמות יהודיות בעבר. אדרבה, ברדיצ'בסקי הטיף לשינוי ערכים טוטאלי בתרבות היהודית.
לתפיסת דוד בן-גוריון, היהדות מבוססת על ערכים חברתיים-פוליטיים שהובעו על-ידי נביאי התנ"ך, ושזורים לאורך ההיסטוריה במחשבה ובמעשה היהודיים. תפיסה זו מתבטאת בניסוח של מגילת העצמאות:.
על פי מרדכי קפלן, היהדות כפי שאנו מכירים אותה כיום, לא החלה את דרכה כדת, ולא נבעה ברגע מסוים בהיסטוריה. היהדות היא ציוויליזציה שלמה שהתפתחה לאורך השנים, בהדרגה ובאופן בלתי מורגש. בתחילה כתוצר של איחוד שבטי ישראל לקהילה אחת בארץ ישראל ועם הזמן התעצבה קהילה זו לכדי ציוויליזציה, אותה אנו מכנים "יהדות". היהדות היא אחת מאותן הציוויליזציות הלאומיות והמיוחדות אשר הינחו את האנושות אל עבר היעוד שלה. על האזרח היהודי בניגוד לאזרח הלא יהודי, קיימות מטלות נוספת העוטפות את מעגל חייו. עליו לתחזק מערכת יחסים חברתית מסוימת, עליו לאמץ אינטרסים תרבותיים מסוימים, מוטלות עליו פעילויות שילוב, ארגונים ומבנים שעליו להשתייך אליהם, ובנוסף סטנדרטיים מוסריים וחברתיים לפיהם עליו לקיים את חייו כיהודי. כל אלו יוצרים אלמנטים של שונות ומסגרת נבדלת מן החברה הסובבת. ההשקפה של היהדות "כמסגרת נבדלת" או "שונה", היא מקיפה ורחבה יותר מאשר ההגדרה המצומצמת של היהדות כדת. ההתייחסות למושג יהדות חייב להכיל את ההקשר ההיסטורי, את הספרות, השפה, המבנה החברתי, הסנקציות החברתיות, הסטנדרטים להנהגה, אידיאלים חברתיים ורוחניים וערכים אסתטיים, אשר כל אלו כמכלול מעצבים את היהדות כציוויליזציה.
בספרו "עתידו של היהודי האמריקני", התנגד הרב קפלן בחריפות כנגד היטמעות או אף התבוללות. טענתו העיקרית כנגד רעיון זה היא שליהדות יש עדיין הרבה מאוד מה להציע הן ליהודים והן לגויים והכחדתה עלולה לגרום לנזק בלתי הפיך לכלל האנושות. לפיכך, ליהודים יש את המחויבות המקודשת לשמר את המורשת התרבותית שלהם, בעוד העולם צריך להכיר ביהדות "כמקור הטוב האנושי".
בספרו "מה למעלה מה למטה" (כרמל, 2022) הציע ליאור טל שדה שהאפיון המרכזי של היהדות כתרבות הוא שהיא מבוססת על דיספוזיציה (עמדה ראשונית) של דיאלוג אוהב בין האדם לבין היהדות. טל שדה מסביר שדיאלוג במהותו מבקש לשנות ולהשתנות, להקשיב ולהשמיע. הדיאלוג האוהב מתייחד בכך שהוא משנה ומשתנה על בסיס יחס חיובי הכולל בתוכו דאגה, אחריות, כבוד וידיעה. המפגש של יהודי עם יהדותו באמצעות דיאלוג אוהב עומד בבסיס התפיסה של יהדות כתרבות.
בציבור היהודי בישראל
התפיסה שיהדות היא לפחות בחלקה תרבות, ולאו-דווקא מסורת דתית, נפוצה מאוד בציבור היהודי בישראל. גדעון כ"ץ וניר קידר מאוניברסיטת בן-גוריון כתבו כי "היהדות כתרבות היא המגמה החשובה ביותר בחברה הישראלית. היא רווחת אצל אינטלקטואלים, פוליטיקאים ומשפטנים ישראלים וגם במערכת החינוך החילונית". בין המשפטנים הבכירים שהתבטאו בהרחבה בנושא הם חיים כהן, רות גביזון ואהרן ברק.
בסקר מטעם מרכז המחקר פיו שנערך בישראל בשנת 2015 במדגם מייצג של 3,789 יהודים ישראלים, ענה רוב של 55% מתוכם כי "להיות יהודי זה בעיקר עניין של מוצא/תרבות". 23% נוספים ענו כי זה עניין של "דת וגם מוצא/תרבות", ורק 22% ענו כי זה "בעיקר עניין של דת". התפיסה שיהדות היא מוצא ותרבות נפוצה בעיקר אצל חילונים: 83% מבין המשתתפים בסקר שהגדירו עצמם ככאלו ענו כי להיות יהודי זה בעיקר עניין של מוצא/תרבות, בהשוואה ל-41% מבין המסורתיים, 16% מבין הדתיים ורק 4% מבין החרדים.
בשאלה אחרת באותו סקר, "מה בשבילך באופן אישי הכרחי כדי להיות יהודי" ענו 65% מן המשיבים היהודים "לזכור את השואה", 47% "לחיות חיים אתיים ומוסריים", 37% "לחיות בישראל", 16% "להיות סקרן מבחינה אינטלקטואלית", ו-9% "להיות בעל חוש הומור". זאת בהשוואה ל-35% שענו "לשמור את מצוות ההלכה" ו-18% "לאכול כשר". במחקר שנערך בשנת 2020 והתמקד ביהודים ישראלים המגדירים עצמם "אתאיסטים" או "לא מאמינים", נמצא כי רובם בחרו ב"יהדות" כתפיסת העולם שלהם, למרות שהביעו ביקורת על מוסדות דת והלכה, ואף שניתנה להם האפשרות לבחור ב"אתאיזם", "חילונות" וכדומה. החוקרים הסיקו כי משתתפים אלו התייחסו ליהדותם כאל תרבות, ולא כאל דת.
בציבור היהודי בארצות הברית
תפיסת היהדות כתרבות נפוצה מאוד גם בקרב המגדירים עצמם כיהודים בארצות הברית. בסקר שערך מרכז המחקר פיו ב-2013 62% מתוכם תופסים את הזהות היהודית בראש ובראשונה כתרבותית-אתנית, ולא כדתית. כרבע מגדירים את הזהות היהודית כשילוב בין תרבות, מוצא ודת, ו-15% מגדירים אותה בעיקר כדת. 30% ענו שאינם משתייכים לזרם דתי כלשהו.22% הגדירו את זהותם כיהודית אך ללא שהם מאמינים בדת כלשהי.
בסקר פיו נשאלו המגדירים עצמם כיהודים, בשאלה דומה לזו שנשאלה בסקר פיו משנת 2016 בישראל, "מה בשבילך באופן אישי הכרחי כדי להיות יהודי". כ-75% בחרו בתשובה "לזכור את השואה", 69% "לחיות חיים אתיים ומוסריים", 56% "לעבוד למען צדק ושוויון בחברה", 49% "להיות סקרנים מבחינה אינטלקטואלית", 43% "לתמוך בישראל", 42% "להיות בעלי חוש הומור", ורק 19% "לשמור את מצוות ההלכה".
סצנת ראונדהיי גארדן
סצנת ראונדהיי גארדן (באנגלית: Roundhay Garden Scene) הוא סרט אילם, קצר ותיעודי משנת 1888 שהוקלט על ידי הממציא הצרפתי לואי לה פרינס. הוא צולם באוקווד גריינג' בראונדהיי, לידס בצפון אנגליה ב-14 באוקטובר 1888, ומאמינים שזהו הסרט העתיק ביותר ששרד.
המצלמה בה נעשה שימוש נרשמה כפטנט בבריטניה ב-16 בנובמבר 1888.
סקירה כללית
על פי בנו של לה פרינס, אדולף, הסרט צולם באוקווד גריינג', ביתם של ג'וזף ושרה וויטלי, בראונדהיי, לידס, ווסט ריידינג אוף יורקשייר, אנגליה ב-14 באוקטובר 1888. בצילומים מופיעים בנו של לואי, אדולף לה פרינס, חמותו, שרה וויטלי (לבית רובינסון, 1816 – 24 באוקטובר 1888), חותנו, ג'וזף וויטלי (1817 – 12 בינואר 1891), ואנני הרטלי בגן של אוקווד גריינג', מסתובבים בנחת בגן. שרה נראית הולכת - או רוקדת - לאחור כשהיא מסתובבת, וזנבי המעיל של יוסף נראים עפים כשהוא מסתובב. ג'וזף ושרה וויטלי היו הוריה של אשתו של לה פרינס, אליזבת. מאמינים כי אנני הרטלי הייתה חברה של לה פרינס ואשתו. שרה וויטלי נפטרה עשרה ימים לאחר צילום הסצנה. אוקווד גריינג' נהרס בשנת 1972 ופותח מחדש עם דיור מודרני; השרידים היחידים הם קירות הגן בקצה שביל אוקווד גריינג'.
שימור
רצף הפריימים המקורי הוקלט בסרט צילום מבוסס-נייר של איסטמן קודאק באמצעות מצלמת העדשה היחידה של לואי לה פרינס. בשנות השלושים של המאה העשרים ייצר המוזיאון הלאומי למדע בלונדון עותק צלחות זכוכית מצולם של 20 פריימים ששרדו מהנגטיב המקורי, לפני שאבד. המסגרות שהועתקו הושלמו מאוחר יותר לסרט של 35 מ"מ. אדולף לה פרינס הצהיר כי הרצף של ראונדהיי גארדן צולם ב-12 פריימים לשנייה, וסרט שני, תנועה חוצה את גשר לידס, ב-20 פריימים לשנייה; עם זאת, הדבר אינו מתבטא בניתוח הרצפים, מה שמצביע על קצב פריימים של 7 פריימים לשנייה לשניהם, שהייתה מהירות ההעתקה ששימשה בסרט התיעודי משנת 2015 על לה פרינס, The First Film.
Who Let the Dogs Out?
(בעברית: מי נתן לכלבים לצאת?) הוא סינגל של הצמד באהא מן מאיי בהאמה. הסינגל יצא ב-26 ביולי 2000, והוא הסינגל הראשון מתוך אלבום בעל אותו שם. הסינגל נכתב על ידי אנסלם דאגלס עבור הקרנבל של טרינידד וטובגו בשנת 1988. הסינגל היה ללהיט ראשון של הלהקה בבריטניה והיחיד של הלהקה בארצות הברית, פופולריות שגברה לאחר שהופיע בפסקול של הסרט "ראגרטס בפריז: הסרט".
בסקר שערך מגזין הרולינג סטון בשאלה מהם 20 השירים המעצבנים ביותר, נבחר השיר למקום השלישי. הוא דורג במקום ה-8 בסקר של אותו מגזין שביקש לבחור את השירים הגרועים ביותר של שנות ה-90.
רקע וכתיבה
את השיר כתב הפזמונאי אנסלם דאגלס, והוא הופק על ידי סטיב גרינברג, מייקל מנגיני. חבר הלהקה דייסון נייט אמר כי: "השיר נכתב במקור על ידי אנסלם דאגלס, שהיה צריך גם להוציא את השיר כסינגל רשמי שלו, אך לבסוף הוא הוענק לנו, והוא הפך לסינגל הראשון שלנו מתוך האלבום השישי שלנו שנשא את שמו Who Let the Dogs Out."
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לסינגל הועלה לאחר 10 שנים מצאתו המקורית של הסינגל, בשנת 2010, לערוצו של אחד ממעריצי הלהקה. בווידאו קליפ ניתן לראות את הלהקה רוקדת לצלילי השיר בשילוב רקדניות ורקדנים רבים, באיים טרופיים. הווידאו קליפ הפך לנצפה ביותר של הלהקה: נכון לספטמבר 2017, צבר למעלה מ-26 מיליון צפיות.
מיקומי שיא
הסינגל זכה להצלחה בינלאומית והצליח בשיאו להגיע לראשי מצעדים רבים, בבריטניה הצליח השיר להגיע למקום ה-2.
סידני קרק
ביוגרפיה
נולד ב-1911 ביוהנסבורג למשפחה יהודית שהגיע מליטא. לאחר סיום לימודי התיכון, בשנת 1929, החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ויטווטרסראנד (Witwatersrand University) ביוהנסבורג, אולם נאלץ להפסיק עקב קשיים כלכליים. הוא חזר ללימודים לאחר מכן וסיים אותם בשנת 1936. קרק היה פעיל מאוד בקרב הסטודנטים ששאפו לשוויון זכויות לשחורים בתקופת האפרטהייד בדרום אפריקה.