cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חאדר ושאח
יצירתו
התערוכה "חאדר ושאח: האביב הערבי" גם היא נערכה ב-2012, בגלריה לאמנות אום אל-פחם באוצרותו של חיים מאור. הציורים שהוצגו צוירו בין השנים 2010–2012 ושייכים לסדרה מתמשכת של עבודות שצוירו בפרץ רגשות עזים. באלו הגיב ושאח לאירועים הפוליטיים, הדרמטיים, האלימים וחסרי התקדים שהחלו ב-18 בדצמבר 2010 בתוניסיה ולאחר מכן נמשכו זה אחר זה ברב מדינות ערב- אירועים שזכו בתקשורת לכינוי "האביב הערבי". ושאח עקב אחר המתרחש בדריכות כמתבונן מעורב בעל זהות משולשת: בתור בן לאומה הערבית הוא חווה את עצמת אירועי המחאה של בני עמו, תגובה נזעמת וכואבת לסבל שנגרם להם בעקבות הדיכוי המתמשך ואי-הצדק החברתי שנכפו עליהם לאורך השנים במדינות כמו תוניס, לוב, תימן, סוריה ומצרים; בתור אזרח ישראלי הוא התבונן במתרחש ותהה כיצד הולידה המהפכה מפלצות-אדם שטבחו, אנסו והשפילו את בני עמם והתעללו בהם בשם האידאולוגיה ובחסות הצבא; בתור מוסלמי, הוא ראה כיצד "דרך השלום" הטהורה שבקוראן מזדהמת ומתעוותת בידי אלו המטיפים בשם הדת או כביכול פועלים בשמה או בשם המשטר ההגמוני, ובמעשיהם מחללים ומבזים אותה. ציוריו שהוצגו בתערוכה הפכו למסמכים אמנותיים הנוקטים עמדה, ביטוי של שאט הנפש אל מול רוע מתפרץ המתיר את דמו של ה'אחר'.
מפולת
מפולת היא תנועת בלית הכוללת מגוון רחב של תנועות קרקע, כמו מפולות סלעים, מפולת בוץ, וזרימת פסולת. מפולות מתרחשות בסביבות מגוונות, המאופיינות במדרונות תלולים, מטווחי הרים לצוקי חוף או אפילו מתחת למים. כוח המשיכה הוא הכוח המניע העיקרי להתרחשות מפולת, אך ישנם גורמים נוספים המשפיעים על יציבות המדרון המייצרים תנאים ספציפיים שגורמים למפולות. במקרים רבים המפולת מתרחשת כתוצאה מאירוע ספציפי (כמו גשמים כבדים או רעידות אדמה).
גשר על הוואדי
גשר על הוואדי היא סדרת טלוויזיה ישראלית תיעודית בת ארבעה פרקים, ששודרה בערוץ yes דוקו, החל מ-13 בדצמבר 2005. הסדרה הופקה עבור yes דוקו על ידי האחים תומר וברק הימן ובשיתוף קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, ITVS.
"גשר על הוואדי" הוא שמו של מוסד חינוכי ייחודי הפועל ביישוב הערבי כפר קרע שבוואדי עארה. בית ספר זה קם כתוצאה מחזונם של הורים יהודים וערבים מיישובי ואדי עארה, שחלמו להקים יחד מוסד בו ילמדו ילדיהם את ערכי הדו קיום. במהלך הסדרה ליוו האחים הימן את פעילות בית הספר ותיעדו את הקשיים עימם נאלצו מקימי בית הספר להתמודד ואת המציאות הנפיצה אותה לא חזו. מול הילדים, המורים וההורים עמדו שלל סוגיות בעייתיות: האם יש ללמד את הילדים היהודים קוראן כשם שהילדים הערבים לומדים תנ"ך? כיצד לציין את יום העצמאות של מדינת ישראל - כיום חג או כיום אבל?
נונאטאק ניו ייר
נונאטאק ניו ייר (באנגלית: New Year Nunatak; מילולית: נונאטאק השנה החדשה או נונאטאק ראש השנה) הוא נונאטאק המצוי בחלקם המרכזי של נונאטאקי מאנינג בחלקו הדרום מזרחי של מדף הקרח אמרי באדמת מק. רוברטסון שבאנטארקטיקה.
גילוי הנונאטאק
הנונאטאק התגלה באמצעות תצלומי אוויר שבוצעו על ידי משלחת המחקר האנטארקטי הלאומית של אוסטרליה (Australian National Antarctic Research Expeditions) בשנת 1957.
מקור השם
שמו של הנונאטאק ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטית של אוסטרליה, מאחר שמשלחת המחקר האנטארקטית הסובייטית הגיעה לנונאטאק ביום ראש השנה האזרחית בשנת 1966.
פרידריך האייק
פרידריך אוּגוסט פון האייק (בגרמנית: Friedrich August von Hayek; 8 במאי 1899 – 23 במרץ 1992) היה כלכלן ואיש מדעי החברה בולט ואחד ממובילי האסכולה האוסטרית בכלכלה. נודע כתומך מובהק של הקפיטליזם ועסק בכתביו במושג החירות. חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1974. עבודתו העיקרית עסקה בשינויי מחירים המשמשים כתשתית להעברת מידע וסיועם ליחידים לתיאום תוכניותיהם הכלכליות.
קורות חייו
עם תום מלחמת העולם הראשונה החל ללמוד משפטים באוניברסיטה של וינה, שהייתה אז אחד המרכזים המובילים בתחום, יחד עם אוניברסיטת סטוקהולם ואוניברסיטת קיימברידג'. למרות לימודי המשפטים, עיקר עניינו היה בתחום הכלכלה והפסיכולוגיה. השקפותיו באותה עת נטו לסוציאליזם מהזן הפביאני, ועם שאיפות עזות, טיפוסיות לאותה תקופה, לשים קץ למלחמה, לרעב ולסבל אותם חוו בני דורו.
את השקפותיו שינה בעקבות מפגש עם לודוויג פון מיזס, אז פקיד בכיר בלשכת המסחר האוסטרית ובעל סמינר פרטי נודע באוניברסיטה של וינה. האייק הצטרף לסמינר הפרטי של מיזס ובמקביל קרא את ספרו "סוציאליזם", שהיה פיתוח של מאמרו על בעיית החישוב הכלכלי במדינות סוציאליסטיות. לימים העיד האייק שלאחר קריאת הספר "העולם השתנה לבלי שוב", שינה את דעתו על הסוציאליזם, וכמו עמיתים אחרים ללימודים, בהם וילהלם רפקה, ליונל רובינס וברטיל אוהלין, הפך לתומך מושבע של מה שהוא כינה "כלכלה חופשית".
יחד עם האייק למד בסמינר הפרטי של מיזס הדור הרביעי של הכלכלנים מהאסכולה האוסטרית כמו פריץ מאכלופ, אוסקר מורגנשטרן, פליקס קאופמן, גוטפריד פון הארבלר, ריכארד פון שטריגל, פאול רוזנשטיין-רודן, קרל מנגר הבן, אלפרד שץ, אריק פוגלין, ואחרים. בשנים אלו היה הסמינר הפרטי של מיזס מרכז החשיבה הכלכלית בווינה, כשהוא מושך אליו מבקרים רבים מבחוץ כמו ליונל רובינס והווארד ס. אליס.
בעקבות עבודתו המוקדמת יותר של מיזס על תאוריית הכסף והבנקאות החל האייק מפתח תאוריה משלו על תנודות בתעשייה, על בסיס אסכולת המטבע הבריטית ורעיונותיו של הכלכלן השוודי קנוט ויקסל, כשהוא מסביר את מקור מחזור העסקים במונחים של הרחבת אשראי בנקאי והעברתו במונחים של השקעת הון שגויה.
עבודתו זיכתה אותו בשם ובהזמנה לעבור להרצות בבית הספר לכלכלה ומדע המדינה בלונדון. בעצת מיזס, קיבל האייק את ההצעה ועבר להרצות ולהתגורר בבריטניה. הוא הפך לאזרח בריטי בשנת 1938. האייק השתלב במהרה בחבורת כלכלנים סביב האוניברסיטה והחל להרצות על תאוריית מחזור העסקים של מיזס, שהפכה להסבר המקובל לשפל הכלכלי עד צאת ספרו של ג'ון מיינרד קיינס "התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף" בשנת 1936.
בשנת 1944 כתב האייק את הספר "הדרך לשעבוד" שטען כי לפתחה של בריטניה ניצבת סכנה חריפה הנובעת מכך שסוציאליסטים בריטיים רבים מנסים לקדם מדיניות של שליטה ממשלתית בחיי האנשים הדומה מאוד לזו שלה הטיפו בשנות העשרים בגרמניה. האייק גם טען כי המפלגה הנאצית בגרמניה היא אכן לאומנית וגם סוציאליסטית והזהיר מפני פסיעה בנתיבה. טיעונו היה ששליטה ממשלתית בחיים הכלכליים היא טוטליטריות—שליטה ממשלתית מלאה בחיי הפרט.
האייק נותר בלונדון עד 1950 ואחר כך עבר לוועדה לחשיבה חברתית שליד אוניברסיטת שיקגו. אחרים מדורו של האייק באסכולה, כמו גוטפריד פון הארבלר בהרווארד, פריץ מאכלופ ואוסקר מורגנשטרן בפרינסטון או פאול רוזנשטיין-רודן ב-MIT המשיכו להחזיק במשרות בולטות, אך בעבודתם לא ניכרו שרידים למורשת האוסטרית.
בשיקגו מצא עצמו האייק שוב בתוך מחלקת כלכלה בראשות נייט, מילטון פרידמן ומאוחר יותר ג'ורג' שטיגלר (האייק עצמו לא היה פרופסור חבר - משכורתו מומנה על ידי גורם פרטי). גם כאן, היו התפישות האוסטריות חריגות. פול סמואלסון קרא בשנת 1947 לראות בפיזיקה מקור השראה לכלכלה, ומילטון פרידמן טען ב-1953 ל"כלכלה פוזיטיביסטית".
האייק עצמו הפסיק לעסוק בתאוריה כלכלית והתמקד בפסיכולוגיה, פילוסופיה ופוליטיקה, כשהוא מרבה לתקוף (לצד קרל פופר) את "המדעיזם" הכוזב, לדעתו, שפשט בתחום החקר הכלכלי. עיקר התרומות במסורת האוסטרית באותה תקופה היו של מארי רותברד, קירצנר ולודוויג לאכמן. האייק עצמו נחשב לאחד הכלכלנים הליברטריאנים המובילים בעולם, אך האסכולה האוסטרית עצמה נכנסה במובנים רבים למצב של תרדמה.
ספרו האחרון, "היומרה הקטלנית" יצא בשנת 1988, כאשר היה בן 89, וכלל ביקורת מעמיקה על משיכתם של אינטלקטואלים לסוציאליזם וניסיון להפרכה של בסיס אמונתם. האייק נפטר בשנת 1992 בפרייבורג שבגרמניה.
מחזור העסקים
חקירותיו העיקריות של האייק בכלכלה עסקו בהון, בכסף ובמחזור העסקים. קודם לכן, מיזס טבע את מושג "התועלת השולית" בנוגע לערכו של הכסף בספרו "תאוריה של כסף ואשראי" (1912), שבו הציע הסבר ל"תנודות תעשייתיות". האייק השתמש בגוף העבודה הזה כנקודת מוצא לפרשנותו שלו על מחזור העסקים, והרחיב את מה שנודע מאוחר יותר בשם "התאוריה האוסטרית של מחזור העסקים" (ABCT). האייק פירט בהרחבה את הגישה האוסטרית בספרו שפורסם בשנת 1929, "תאוריה מוניטרית ומחזור הסחר", שם הוא התווכח על גישה מוניטרית למקורות מחזור העסקים. ב"מחירים וייצור" (1931) טען האייק שהמחזור העסקי נובע מהרחבת האשראי האינפלציוני של הבנק המרכזי לאורך זמן, המובילה לחוסר הקצאת הון מתאימה ויעילה בשל הריביות הנמוכות באופן מלאכותי. האייק טען כי "חוסר היציבות בעבר של כלכלת השוק הוא תוצאה של הרחקתו של הרגולטור החשוב ביותר של מנגנון השוק, הכסף, שעליו להיות מוסדר על ידי תהליך השוק".
כאשר שערי הריבית נופלים בגלל שינוי בהעדפות הצרכן, אומר האייק, הייצור יתאים את עצמו לכך. אבל נפילה בשערי הריבית בגלל הזרקת מזומנים תיצור "אות שגוי" שיגרום לשינויים שאינם קשורים להשתנות העדפות הצרכנים. העלייה שתגרם מהגידול בהשקעה תהיה מלאכותית ובסופו של דבר תהפוך לנפילה ולהתאיידות ה"השקעות השגויות". מכאן שכל צמיחה מלאכותית המבוססת על הרחבת האשראי תביא בסופו של דבר לנפילה והיעלמות של ההשקעות השגויות שנוצרו בגלל הרמה הנמוכה של ריבית.
האנליזה של האייק התבססה על תפיסתו של בוהם-בוורק של "תקופת הייצור הממוצעת" ועל ההשפעות של המדיניות המוניטרית עליה. על פי ההנמקה המתוארת בספרו "השימוש בידע בחברה" (יצא ב-1945) טען האייק כי סוכנות ממשלתית מונופוליסטית, כמו בנק מרכזי, אינה יכולה להחזיק במידע הרלוונטי האמור לפקח על אספקת הכסף, ואין בידה היכולת כדי להשתמש בו כהלכה.
בספרו "מחירים וייצור" משנת 1931 ממשיך האייק להראות כי בגלל ההשתנות של יכולת השימוש מחדש בהון המושקע לאורך תהליך הייצור, הבעיה המקרו-כלכלית העיקרית היא התאמה "בין-זמנית" של הקצאת משאבי ההון והעדפות הצרכנים העכשוויות והעתידיות. ב"תאוריה מוניטרית ומחזור העסקים" שלו משנת 1933 הוא טען שהזרמות כספים באמצעות הפחתת שיעור הריבית מתחת ל"שערה הטבעי" מעוותים את המבנה ה"בין-זמני". לפי האייק, השקעה בשלבים מסוימים של הייצור היא "השקעה שגויה" אם היא לא מסייעת להתאים את מבנה הייצור להעדפות הבין-זמניות של הצרכנים. לשיטתו, הפחתה בשיעורי הריבית באמצעות הרחבת האשראי מכוונת את המשאבים להליכים עתירי הון ולשלבים המוקדמים של הייצור ובכך "מוארכת" תקופת הייצור.
ב-1931 האייק מתח ביקורת על ספרו של קיינס "מסה על כסף" (שיצא שנה לפני כן). אבטלה ומשאבי סרק, לפי קיינס, נגרמים על ידי העדר ביקוש יעיל; לפי האייק, הם נובעים מאפיזודה קודמת ובלתי יציבה של כסף "קל" ושיעורי ריבית נמוכים באופן מלאכותי. חברו של קיינס, סראפה, הגיב על הניתוח של שניהם, ופירט את ההשפעה של "חיסכון כפוי" המושרה על ידי האינפלציה על מגזר ההון ועל הגדרת הריבית "הטבעית" במשק הולך וגדל (מה שנודע כוויכוח "סראפה-האייק"). כלכלנים נוספים כמו ג'ון היקס, פרנק נייט וגונאר מירדאל, שללו את עבודתו של האייק על מחזור העסקים. מאוחר יותר כתב קלדור כי עבודתו של האייק הפיקה "יבול יוצא דופן של מבקרים".
האייק המשיך את מחקריו על תאוריה מוניטרית ותאוריית ההון, תוך שהוא משחזר את התאוריות שלו על היחסים בין מחזורי האשראי ומבנה ההון, בספרים "רווחים, ריבית והשקעות" (1939) ו"תורת ההון" (1941). אך המוניטין שלו כתאורטיקן כלכלי התדרדר ומחקריו לא זכו לתשומת לב רבה. לימים, ליונל רובינס עצמו, שאימץ את התאוריה האוסטרית של מחזור העסקים, הצטער על שכתב את הספר ודווקא קיבל רבים מן הטיעונים הנגדיים של קיינס.
בעיית החישוב הכלכלי
בהסתמך על עבודתו המוקדמת של לודוויג פון מיזס ואחרים, האייק טען כי בעוד שמשקים בעלי תכנון מרכזי, החובה מוטלת על אינדיבידואלים או על קבוצה נבחרת של אנשים לקבוע את התפלגות המשאבים, למתכננים אלו לעולם לא יהיה מספיק מידע לביצוע הקצאה יעילה ומהימנה. טיעון זה, שהוצע לראשונה על ידי מקס ובר, אומר כי חילוף ושימוש יעיל במשאבים ניתן לביצוע רק באמצעות מנגנון המחירים הספונטני בשווקים החופשיים (בעיית החישוב הכלכלי).
ב-1935 פרסם האייק את "התכנון הכלכלי הקולקטיביסטי", אוסף מאמרים שכללו דיונים מוקדמים יותר שיזם מורו לודוויג פון מיזס. הוא התייחס גם לחיבורו של מיזס, שבו נטען שתכנון רציונלי של המשק אינו אפשרי תחת הסוציאליזם.
מספר הוגים סוציאליסטיים כמו אוסקר לאנג, ניסו להפריך את התזה של מיזס באמצעות שימוש בתאוריית "שיווי משקל כללי". הם ציינו כי ההבדל בין המערכת המתוכננת לבין השוק החופשי טמון בזהות האחראי על פתרון וניסוח המשוואות. הם טענו שאם חלק מהמחירים שנבחרו על ידי מנהלים סוציאליסטים היו שגויים יופיעו מחסורים, והם יסומנו כדי להתאים את המחירים - בדיוק כמו בשוק חופשי. באמצעות ניסוי וטעייה שכאלה, יכולה הכלכלה הסוציאליסטית לחקות את יעילותו של השוק החופשי, תוך הימנעות מבעיותיה הרבות.
האייק קרא תיגר על חזון זה. ב"כלכלה וידע" (1937) הוא ציין שתורת שיווי המשקל הסטנדרטית מניחה שבידי כל הסוכנים מצוי מידע מלא ונכון. בעולם האמיתי, עם זאת, אנשים שונים מחזיקים בפיסות ידע שונות. יתר על כן, חלק ממה שהם מאמינים בו יכול להיות מידע כוזב, ולכן הניסוי והטעייה אינם מצליחים לעבוד בצורה אופטימלית.
בספרו "השימוש בידע בחברה" טען האייק כי מנגנון המחירים משמש לשיתוף ולסנכרון ידע מקומי ואישי, המאפשר לחברה להשיג מטרות מגוונות ומורכבות באמצעות עיקרון של ארגון עצמי ספונטני. הוא הבליט את הניגוד בין השימוש במנגנון המחירים לבין תכנון מרכזי, וטען כי הראשון מאפשר הסתגלות מהירה יותר לשינויים בנסיבות מסוימות (כמו זמן ומקום). בכך הוא הניח יסודות ראשוניים עבור עבודתו של אוליבר וויליאמסון על השווקים והיררכיות כמנגנוני תיאום אלטרנטיביים לעסקאות כלכליות. הוא השתמש במונח "Catallaxy" כדי לתאר "מערכת בעלת ארגון עצמי של שיתוף פעולה וולונטרי". מחקרו של האייק בנושא זה צוטט במיוחד על ידי ועדת הנובל בהודעה לעיתונות על הענקת הפרס להאייק.
ביקורת על הקולקטיביזם
האייק היה אחד המבקרים האקדמיים המובילים של הדוקטרינה הקולקטיביסטית במאה ה-20. האייק טען שכל צורות הקולקטיביזם (אפילו אלה המבוססות תאורטית על שיתוף פעולה וולונטרי) יכולות להיות מתוחזקות רק על ידי רשות מרכזית כלשהי. לדעתו של האייק, התפקיד המרכזי של המדינה צריך להיות שמירה על שלטון החוק, תוך התערבות שרירותית מועטה ככל האפשר. ב"הדרך לשעבוד" ובעבודותיו האקדמיות הנוספות, טען האייק כי הסוציאליזם דורש תכנון כלכלי מרכזי, ותכנון כזה מוביל לטוטליטריות:"'אמנם הבטחת הסוציאליסטים המודרניים שלנו לחופש גדול יותר היא אמיתית וכנה, אך בשנים האחרונות כל אדם אשר התבונן בהשלכות הבלתי צפויות של הסוציאליזם, הבחין בדמיונו יוצא הדופן לקומוניזם ולפשיזם.'"האייק טען כי הצורך להעניק לרשות התכנון המרכזי סמכויות שישפיעו על החיים החברתיים של האזרחים עלול בסופו של דבר להזיק להם, שכן הידע הנדרש לתכנון מרכזי של כלכלה הוא ביזורי מטבעו, ואין צורך לשלוט בו.
על אף שטען שהמדינה צריכה לספק את החוק באופן ריכוזי, אחרים ציינו כי הדבר סותר את טענותיו לגבי תפקיד השופטים ב"גילוי" החוק, דבר המצביע על כך שהאייק כן תמך במתן שירותים משפטיים מבוזרים ולא מתוכננים על ידי הממשלה.
האייק גם כתב שהמדינה יכולה למלא תפקיד במשק, ובמיוחד ביצירת רשת ביטחון. לטענתו, אין שום סיבה שחברה שהגיעה לרמת העושר שלנו לא תספק ביטחון מה"סוג הראשון" בלי לסכן את החופש הכללי, כלומר: מינימום של מזון, מחסה וביגוד המספיקים כדי לשמור על בריאות, ואין גם סיבה שהמדינה לא תסייע לארגן מערכת מקיפה של ביטוחים סוציאליים עבור המטרדים הנפוצים בחיינו.
השקעה ובחירות
אולי יותר מכל כלכלן אחר, האייק חקר את תורת הבחירה של ההשקעה. הוא בחן את יחסי הגומלין בין מוצרי ייצור בלתי קבועים לבין משאבים "קבועים" - על בסיס התובנה התאורטית ש"תהליכים שלוקחים זמן רב יותר לא יתקבלו, ככל הנראה, אם לא יניבו תשואה גבוהה יותר מאשר התשואה של תהליכים הדורשים פחות זמן".
עבודתו של האייק בנושאים כמו המיקרו-כלכלה של תאוריית הבחירה של ההשקעה, טובין בלתי-קבועים, משאבים "קבועים"-"פוטנציאליים" ומשאבים אדפטיביים מבחינה כלכלית, משמשים כנקודת חלוקה מרכזית בין עבודתו בתחומי המקרו-כלכלה לבין כמעט כל הכלכלנים האחרים. עבודתו של האייק על הזוויות המקרו-כלכליות של תכנון מרכזי, תאוריית מחזור המסחר, חלוקת הידע וההסתגלות היזמית בפרט, שונים במידה ניכרת מדעותיהם של המקרו-כלכלנים ה"מרשליסטיים" אשר פועלים לפי מסורתו של ג'ון מיינרד קיינס.
פילוסופיה של המדע
במהלך מלחמת העולם השנייה, האייק התחיל את פרויקט "Abuse of Reason" (נטישת ההיגיון). מטרתו הייתה להראות כיצד למספר דוקטרינות ואמונות פופולריות באותה תקופה היו שורש משותף של תפיסות בסיסיות מוטעות לגבי מדעי החברה. בפילוסופיה שלו, שיש בה הרבה מן המשותף עם חברו הטוב קארל פופר, האייק היה ביקורתי מאוד כלפי מה שהוא כינה "מדעיזם" (Scientism): הבנה שקרית של שיטות המדע, שנכפתה בטעות על מדעי החברה, המנוגדת לפרקטיקות של מדע אמיתי. בדרך כלל, המדעיזם משלב את הדרישה הקדומה של הפילוסופים עבור הצדקה מודגמת ביחד עם הגישה המוטעית - שכל ההסברים המדעיים הם מערך יחסים ליניאריים פשוטים בעלי שני משתנים בלבד.
האייק מציין שהמדע החברתי של הכלכלה וסדר בלתי מאורגן משתווים למדעים מורכבים כגון הביולוגיה הדרוויניסטית. רעיונות אלו פותחו בין היתר בספרו "המהפכה הנגדית של המדע" שיצא ב-1952, ובחלק מהמאמרים המאוחרים יותר של האייק בפילוסופיה של המדע, כמו דרגות ההסבר ותאוריית התופעות המורכבות.
האייק הבחין בספרו כי המדעים ה"קשים" מנסים להסיר את "הגורם האנושי" על מנת להשיג תוצאות אובייקטיביות ומבוקרות לחלוטין:"'המאמץ המתמיד של המדע המודרני הוא להגיע ל'עובדות אובייקטיביות'; לחדול ממחקר על מה שחשבו על הטבע או לגבי המושגים הנתפסים כתמונות אמיתיות של העולם האמיתי, ומעל לכל להשליך את כל התאוריות אשר העמידו פנים להסביר תופעות על ידי ניכוסם במוח ובחשיבה מכוונים כמו שלנו. במקום זאת, משימתו העיקרית עברה להיות פירוק מחדש של המושגים שגובשו מניסיון (תצפית) רגילים על בסיס בדיקה שיטתית של התופעות, כדי להיות מסוגלים לזהות את הפרטיקולרי כמעשה של חוק כללי.'"בעוד שהמדעים ה"רכים" מנסים למדוד את הפעולה האנושית עצמה:"'המדעים החברתיים במובן המצומצם יותר, כלומר אלה שהיו מתוארים כמדעי המוסר, עוסקים בפעולה המודעת או המשתקפת של האדם, בפעולות שבהן ניתן לאדם לבחור בין אפשרויות שונות הפתוחות בפניו, וכאן המצב הוא שונה במהותו. גירוי חיצוני אשר עשוי לגרום לאירועים כאלה יכול כמובן גם להיות מוגדר במונחים פיזיים גרידא. אבל אם ננסה לעשות זאת לצורך הסברת הפעולה האנושית, נגרום לעצמנו לדעת אפילו פחות ממה שאנו יודעים כעת.'"הוא מוסיף כי מדעי החברה לא צריכים לנסות להטיל מתודולוגיות פוזיטיביסטיות, ולא לטעון לתוצאות אובייקטיביות או ברורות.
פילוסופיה פוליטית
במחצית השנייה של הקריירה שלו האייק סיפק מספר תרומות בפילוסופיה פוליטית וחברתית, שאותן ביסס על פי השקפותיו בנוגע לגבולות הידע האנושי ועל הרעיון של סדר ספונטני במוסדות חברתיים. הוא טוען לטובת חברה המאורגנת סביב סדר שוקי, שבו מנגנוני המדינה עוסקים כמעט אך ורק על מנת לאכוף את הסדר המשפטי (המורכב מכללים מופשטים, ולא מפקודות מסוימות) הנחוץ למען תפקוד המערכת החופשית. רעיונות אלה נגזרו מפילוסופיה מוסרית הנובעת מתהיות אפיסטמולוגיות באשר לגבולות הידע האנושי. האייק טען כי המשטר האינדיבידואליסטי האידיאלי בשוק החופשי יהיה מפוקח על ידי עצמו עד כדי שהחברה תגיע למצב בו היא "אינה תלויה במציאת אנשים טובים לצורך תפקודה".
אף על פי שהאייק האמין מאוד בחברה הנשלטת על ידי חוקים, האייק לא הסכים לרעיונות הקונבנציונליים של "צדק חברתי". הוא השווה את השוק החופשי למשחק שבו '"אין טעם לכנות את התוצאה צודקת או לא צודקת" וטען כי "צדק חברתי הוא ביטוי ריק ללא תוכן ברור ומוגדר". כמו כן, הוא טען כי "מאמציו של הפרט הם בהכרח בלתי צפויים, והשאלה האם החלוקה הנובעת של ההכנסות היא פשוט אין משמעות". הוא בדרך כלל ראה בחלוקה מחדש של ההכנסות או של ההון בידי הממשלה חדירה בלתי מקובלת לחופש הפרט: "עקרון הצדק החלוקתי, ברגע שיוצג, לא יתממש עד שהחברה כולה תאורגן על פיו. זה יביא למצב אשר בכל הבחינות המהותיות יהיה ההפך מחברה חופשית".
סדר ספונטני
האייק ראה את שיטת המחירים החופשיים לא כהמצאה מודעת המתוכננת בכוונה על ידי האדם, אלא כסדר ספונטני, או במה שהוא כינה "זאת תוצאה של פעולה אנושית, אך לא של עיצוב אנושי". לפיכך, השווה האייק את המכניזם של המחירים לאותה רמה כמו, למשל, המכניזם של השפה.
בספרו האחרון, "התרמית הפטאלית", הסביר כי איתות המחירים הוא האמצעי היחיד המאפשר לכל מקבל החלטות במרחב הכלכלי לתקשר ולגשר על פני פערי מידע, וכך הוא פותר את בעיית החישוב הכלכלי.
רשת ביטחון חברתית
בהתייחסו לרשת ביטחון חברתית, הדגיש האייק כי "הצורך בהסדר כזה בחברה תעשייתית אינו מוטל בספק - הוא רק אינטרס של אלה הזקוקים להגנה מפני מעשי ייאוש מצד הנזקקים". לסיכום השקפותיו של האייק בנושא, טען העיתונאי והסופר ניקולס ואפשוט כי"האייק דגל בביטוח חובה אוניברסלי בתחום ביטוח הבריאות והאבטלה, שייאכף, ואולי אף יסופק במישרין על ידי המדינה". התאורטיקן הבכיר ברנרד הארקורט טען בנוסף כי האייק התעקש על עמדה זו. ב"דרך לשעבוד", כחלק מהדיון על הדוקטרינה הקולקטיביסטית האייק כתב כי:"'אין שום סיבה שחברה שהגיעה לרמת העושר הכללית שהשיגה החברה שלנו ביטחון מפני מחסור גופני חמור לא יוכל להיות מובטח לכל מבלי לסכן את החופש הכללי. יש שאלות קשות על הסטנדרט המדויק אשר צריך להבטיח... אבל אין ספק כי מינימום של מזון, מחסה, ביגוד, המספיקים כדי לשמור על הבריאות ועל היכולת לעבוד, יכולים להיות מובטחים לכל אחד. ואכן, עבור חלק ניכר מאוכלוסיית אנגליה סוג זה של ביטחון כבר מזמן הושג.'"ב-1973 חזר והדגיש האייק בעבודתו "חוק, חקיקה וחירות" כי:"'אין שום סיבה שבחברה חופשית הממשלה לא תוכל להבטיח לכל הגנה מפני מחסור חמור בצורת הכנסה מינימלית מובטחת... להבטיח ביטוח כזה כנגד אסון קיצוני עשוי להיות לטובת כולם; או שהוא ייתפס כחובה מוסרית ברורה של כולם לסייע, בתוך הקהילה המאורגנת, לאלה שאינם יכולים לעזור לעצמם. כל עוד הכנסה מינימלית אחידה כזו ניתנת מחוץ לשוק לכל אלה אשר, מכל סיבה שהיא, אינם מסוגלים להרוויח בשוק תחזוקה נאותה, אין זה יוביל להגבלת חופש, או סתירה עם שלטון החוק.'"
דיקטטורה
לפי האייק,.
האייק שלח לאנטוניו סלזר עותק של "חוקת החירות" בשנת 1962. האייק קיווה כי ספרו - אותו הגדיר כ"סקיצה ראשונית של עקרונות חוקתיים חדשים" עשוי לסייע לסלזר במאמציו לעצב חוקה (שהיא אמורה להיות הגושפנקא נגד מגרעותיה של הדמוקרטיה).
הוא ביקר בצ'ילה בשנות השבעים והשמונים במהלך שלטון החונטה של הגנרל אוגוסטו פינושה וקיבל את התמנותו לתפקיד יושב ראש של מכון המחקר "Centro de Estudios Públicos", שהוקם על ידי הכלכלנים שהפכו את צ'ילה לכלכלת שוק חופשי.
כשנשאל על השלטון הליברלי הלא-דמוקרטי שבצ'ילה על ידי מראיין צ'יליאני, האייק אמר: "'כמוסדות לטווח ארוך, אני לגמרי נגד דיקטטורות, אך דיקטטורה עשויה להיות מערכת הכרחית לזמן מוגבל [...] באופן אישי אני מעדיף דיקטטורה ליברלית על משטר דמוקרטי נטול ליברליזם, הרושם האישי שלי - וזה תקף לדרום אמריקה - הוא שבצ'ילה, למשל, נראה מעבר מממשלת דיקטטורה לממשלה ליברלית.'"במכתב ל"לונדון טיימס" הוא הגן על משטר פינושה ואמר כי "לא הצליח למצוא אפילו אדם אחד בכל צ'ילה המושמצת, שלא הסכים שהחופש האישי שלו גדול הרבה יותר תחת משטר פינושה מאשר תחת משטר איינדה." האייק הודה כי "אין זה סביר מאוד שהדבר יצליח, גם אם בנקודת זמן מסוימת זה עשוי להיות התקווה היחידה".
עבורו המושג "טוטליטאריות" מסמל משהו ספציפי מאוד: הכוונה העומדת מאחוריו היא ארגון כל החברה כדי להשיג "מטרה חברתית ברורה", שהיא בניגוד מוחלט לליברליזם ואינדיבידואליזם.
השפעה וביקורת
השפעתו של האייק על התפתחות הכלכלה זכתה להכרה רחבה. האייק הוא הכלכלן השני הכי מצוטט (אחרי קנת' ארו) בהרצאות נובל של זוכי הפרס בכלכלה, וזה בולט במיוחד משום שהרצאתו הייתה ביקורתית כלפי התחום של הכלכלה האורתודוקסית ועל המודל הנאו-קלאסי. מספר חתני פרס נובל בכלכלה, כגון ורנון סמית' והרברט סיימון, מכירים בהאייק ככלכלן המודרני הגדול ביותר בכל הזמנים.
האייק מוכר על הכנסת ממד הזמן לבניית מודל שיווי המשקל ולתפקידו המרכזי בסיוע לעידוד תחומי תורת הגדילה, כלכלת המידע ותאוריית הסדר הספונטני. הכלכלה ה"בלתי רשמית" שהוצגה בעבודתו הפופולרית של מילטון פרידמן "החופש לבחור" (1980), היא בעלת ממד הייאקיני קלאסי, בייחוד בתחום מערכת המחירים כפלטפורמה לשידור לתיאום ידע. דבר זה מוסבר על ידי העובדה שפרידמן לימד את ספרו הידוע של האייק "שימוש בידע בחברה" (1945) בסמינרים שלו לתואר שני.
בשנת 1944 הוא נבחר כעמית של האקדמיה הבריטית, והיה חבר באגודת פילדלפיה.
הכלכלן ונשיא אוניברסיטת הרווארד לשעבר, לורנס סאמרס, מסביר את מקומו של האייק בכלכלה המודרנית: בשנת 1947 היה האייק המארגן של "אגודת מונט פלרין", קבוצה של ליברלים קלאסיים שביקשו להתנגד למה שראו כסוציאליזם הפושה במגוון תחומים אקדמיים. הוא גם סייע בהקמת "המכון לענייני כלכלה", מכון המחקר בעל אוריינטציית שוק חופשי ששימש השראה לתאצ'ריזם.
להאייק הייתה ידידות קרובה ארוכת שנים עם הפילוסוף קרל פופר, גם הוא מווינה. במכתב להאייק ב-1944 כתב פופר כי "אני חושב שלמדתי יותר ממך מאשר מכל הוגים אחרים, מלבד אולי אלפרד טרסקי". פופר הקדיש את ספרו "השערות והפרכות" להאייק. האייק הקדיש לפופר בחזרה אוסף של מאמרים ומחקרים בפילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה, ובשנת 1982 אמר כי "מאז שיצא ספרו של פופר "לוגיקה של הגילוי המדעי" לראשונה ב-1934, הייתי חסיד שלם של התאוריה המתודולוגית שלו". פופר השתתף גם בפגישת הפתיחה של אגודת מונט פלרין. ידידותם והערצתם ההדדית אינם משנים את העובדה שישנם הבדלים חשובים בין רעיונותיהם והגותם.
למספר הוגים וחוקרים היו ביקורת כלפי הליברליזם של האייק. המשפטן והשופט האמריקאי ארתור מ. דיימונד טוען כי הבעיות של האייק מתעוררות כאשר הוא מנתח טענות ותביעות שהן מעבר לקביעה של המדע הכלכלי.
דיימונד טען כי:התאורטיקן הפוליטי המלזי צ'אנדראן קוקאץ' טוען כי הגנתו של האייק על הליברליזם אינה מוצלחת משום שהיא נשענת על הנחות סותרות ומנוגדות. לדבריו, הדילמה הבלתי פתורה של הפילוסופיה הפוליטית של האייק היא כיצד לגונן באופן שיטתי על הליברליזם אם אנו מדגישים את יכולת ההגיון המוגבלת שלנו.
הפילוסוף הפוליטי הבריטי נורמן פ. בארי מציין כי "הרציונליזם הביקורתי" בכתביו של האייק נראה כתואם ל"סוג מסוים של פטליזם, שעלינו לחכות שהאבולוציה תוכיח את אמיתותו."
מילטון פרידמן טען שקיים פרדוקס בדעותיו של האייק. הוא התייחס להגנתו הנמרצת של האייק שהתפתחותה של "היד הנעלמה" יצרה מוסדות כלכליים טובים יותר ממה שניתן היה ליצור על ידי תכנון רציונלי. פרידמן ציין באירוניות כי האייק הציע להחליף את המערכת המוניטרית שנוצרה כך במבנה מכוון שהוא עצמו עיצב.
על מילטון פרידמן עצמו האייק השפיע רבות ותרם הרבה להתפתחותו האינטלקטואלית. פרידמן כתב כי:מבחינה אינטלקטואלית ואקדמית השפעתו הייתה מרחיקת לכת על כלכלה, פוליטיקה, פילוסופיה, סוציולוגיה, פסיכולוגיה ואנתרופולוגיה. לדוגמה, הדיון בספרו "הדרך לשעבוד" על האמת, השקר והשימוש בשפה השפיעו על כמה מתנגדי הפוסט-מודרניזם המאוחרים.
לראיית העולם שפיתח ולשני ספריו, "הדרך לשעבוד" ו"חוקת החירות" היו השפעה גדולה על מנהיגים דמוקרטיים שמרנים במערב, ביניהם וינסטון צ'רצ'יל (שמפלגתו השמרנית מימנה את הוצאת כתביו בתקופת הצנע שאחרי מלחמת העולם), מרגרט תאצ'ר, רונלד רייגן ואף ג'ורג' וו. בוש. רבים מהיועצים של מנהיגים אלו היו מקורבים אליו או למדו תחתיו.
ליאון קונסטנטינובסקי
קריירה
ליאון קונסטנטינובסקי גדל במחלקת הנוער של מכבי רמת עמידר, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת באמצע שנות ה-60. הקבוצה נשארה ברוב שנותיו כשחקן בליגה א' (ליגת המשנה דאז) ולא הצליחה להעפיל לליגה הבכירה.
פרשה שהעיבה על הקריירה שלו בשנים אלו הייתה בראשית שנות ה-70 כאשר כמה משחקני קבוצת רמת עמידר, ביניהם קונסטנטינובסקי, נמצאו אשמים במכירת משחקים למהמרי טוטו. בעקבות הפרשה הוקמה ב-1971 ועדת חקירה ממלכתית, ועדת עציוני, שבדקה את נושא השחיתות בכדורגל בישראל. בתחילה הורחקו השחקנים לצמיתות מכל קשר לענף, אך לאחר ערעור הומתק עונשם והם הורחקו ל-5 שנים בלבד.
לאחר מכן חזר קונסטנטינובסקי בפועל לשחק ב-1973 לאחר שקיבל חנינה מבית הדין. בינואר 1975 עבר קונסטנטינובסקי לשחק בשורותיה של מכבי תל אביב אצלה שיחק עד 1976 לאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
ב-1976 חזר למכבי רמת עמידר כמנהל הקבוצה ולאחר מכן מונה למאמן הקבוצה. בהמשך אימן בעיקר בליגה השנייה ונחשב למאמן מצטיין בליגה זו כשהעלה 7 קבוצות לליגה הלאומית (הליגה הבכירה דאז), ביניהן: הפועל רמת גן (בשתי עונות שונות), הכח מכבי רמת גן, מכבי רמת עמידר, בני יהודה תל אביב ומכבי יבנה. עובדה זו הקנתה לו את הכינוי "קבלן העליות" בליגה השנייה. בהמשך ירד לאמן קבוצות בליגות נמוכות יותר, ואימן עד שנת 2000. עקב שם משפחתו הארוך, נהגו במדורי הספורט לכתוב את שמו "ליאון ק.", ובעקבות זאת כונה כך גם על ידי שדרי הספורט.
בשנים האחרונות לחייו סבל קונסטנטינובסקי ממחלה וב-22 באוקטובר 2021 לאחר ארוחת הערב עם משפחתו, נפטר בביתו שבבת ים, בגיל 75.
ערכת שבבים
ערכת שבבים (Chipset) היא קבוצה של מעגלים משולבים (שבבים) אשר מתוכננים לעבוד ביחד, ובדרך כלל מסומנים כמוצר אחד. לדוגמה: ערכת שבבים של כרטיסי הרחבה למחשב אישי.
ערכת שבבים של לוח אם של מחשב אישי
בתחום המחשבים האישיים, המושג ערכת שבבים מתייחס לרוב לשבבים מיוחדים המיועדים ללוחות אם. היצרן של ערכות שבבים אלו יכול להיות יצרן עצמאי שאינו קשור ליצרן של לוח האם. בנוסף, ערכות שבבים אלו תומכת לרוב במעבדים שונים (כגון AMD ואינטל). תפקידה של ערכת השבבים הוא לסייע למעבד המרכזי בניהול משאבי הזיכרון, שליטה על זרימת המידע וניהול פעולת הציוד ההיקפי. ה-Chipset קובע במידה רבה את סוג המעבד שהמחשב יוכל לעבוד איתו ואת מהירותו, והוא אחד הרכיבים המשמעותיים ביותר לביצועי המחשב בכלל.
בלוחות אם המיועדים לעבוד עם מחשבים תואמי PC, בעלי מעבדי אינטל ו-AMD, המושג "ערכת שבבים" מתייחס לרוב לשני שבבים: הגשר הצפוני מגשר בין המעבד לבין חלקי חומרה שהמידע צריך לעבור בינם לבין המעבד במהירות גבוהה. דהיינו מקשר אל הזיכרון הפנימי ואפיק כרטיס המסך (ה-AGP או ה-PCI Express). כמו כן הגשר הצפוני מקשר את המעבד אל הגשר הדרומי. בנוסף, בגשר הצפוני ממוקם בקר הזיכרון, מה שקובע למעשה את סוג הזיכרון שיתאים למחשב, ובלוחות אם מסוימים היה מותקן בו גם בקר תצוגה פשוט שאיפשר לחבר התקני תצוגה ישירות אל לוח האם, ומכונה בפשטות "כרטיס מסך מובנה".
כיוון שהגשר הדרומי אינו מקושר ישירות למעבד הוא מקושר לשאר ההתקנים שלא צריכים גישה מהירה למעבד כמו כרטיסי הרחבה למיניהם (PCI ו-ISA), התקני IDE ועוד. יש התקנים שצורכים עוד פחות משאבים מכך, כגון בקר תקליטונים או ציוד היקפי כמקלדת ועכבר, ולשם כך הגשר הדרומי מאציל סמכויות אלו על רכיב נפרד הנקרא בקר קלט/פלט Super I/O.
השונות בין ערכות שבבים שונות מתבטאת בחלוקת התפקידים בינן לבין הרכיבים האחרים של לוח האם (למשל, יש מחשבים שבהם בקר הזיכרון נמצא דווקא בגוף המעבד ולא בגשר הצפוני) במתחים של האותות החשמליים העובדים בינם לבין הרכיבים האחרים ובצורתם. הבדל צורני בולט הוא קיומו או אי קיומו של גוף קירור על הגשר הצפוני.
בין היצרניות הבולטות של ערכות השבבים למערכות מחשב תואמות PC, ניתן למצוא את AMD, אינטל, nVidia, SiS ו-VIA.
המעבר לכיוון שילוב חלק מתפקודי ערכת השבבים במעבד עצמו
באופן מסורתי, הדרך העיקרית בה היה מתקשר המעבד עם יתר רכיבי המחשב הייתה דרך הגשר הצפוני של ערכת השבבים. כאמור לעיל, הגשר הצפוני היה אחראי על קיום קשר דו-כיווני בין המעבד לבין רכיבים הפועלים במהירות רבה יותר (חריצי זיכרון הRAM, ואפיקי AGP ובהמשך גם PCIe x16 ששימשו את כרטיס המסך), וכתוצאה מכך גם צורכים יותר משאבים. קשר דו-כיווני זה היה נקרא FSB (ראשי תיבות של Front Side Bus) ומהירותו הייתה נמדדת במגה-הרצים ועל כן הכינוי המקובל בקרב טכנאים לאפיק זה היה בפשטות "מהירות לוח האם". אפיק דומה, מסוג PCI, היה מחבר בין הגשר הצפוני לגשר הדרומי, שהיה מטפל ביתר ההתקנים.
עד 2003, כל תקשורת בין המעבד לבין התקן ככרטיס זיכרון או ככרטיס מסך, הייתה נשלטת על ידי הגשר הצפוני, כביכול "בשמו" של המעבד. ככל שמהירויות ההתקנים גדלו, הדבר יצר צוואר בקבוק והוביל לכך שביצועי ההתקנים בחומרת המחשב היו מוגבלים למעשה על ידי מהירות אפיק ה-FSB שחיבר את המעבד ליתר ההתקנים. הדבר השתנה כשחברת AMD הוציאה באותה שנה את מעבדי Athlon 64 ששווקו עם לוחות אם בתושבת 754. לוחות אם שכאלו הכילו רק רכיב אחד ששולט על מרבית ההתקנים, בעוד שבקר הזיכרון הוטמע ישירות בתוך המעבד, והמעבד "מדבר" עם רכיבי הזיכרון ישירות דרך אפיק שנקרא HyperTransport. אינטל אימצה מגמה זו בשנת 2008, עם יציאת המעבדים הראשונים מסדרת Core iX בארכיטקטורת Nehalem וערכת השבבים X58, שם המעבד היה "מדבר" ישירות עם הזיכרון דרך אפיק הנקרא QPI (ראשי תיבות של Quick Path Interconnect) שהחליף את ה-FSB.
בשלב יותר מאוחר, העמיקה עוד יותר מגמה זו לכיוון שילוב לא רק של בקר הזיכרון ואפיק הגישה לזיכרון, אלא גם של הבקר השולט באפיקי כרטיס המסך ואף של כרטיס המסך המובנה של לוח האם, שעד כה היה מצוי בתוך הגשר הצפוני, אל המעבד עצמו, והעברה של יתר הפונקציות אל רכיב בודד על לוח האם. המימוש של אינטל לשילוב הנ"ל הגיע עם יציאת הדור השני של מעבדי Core iX בארכיטקטורת Sandy Bridge, וכאן יצאו לוחות אם המכילים רכיב בודד הנקרא PCH (ראשי תיבות של Platform Controller Hub). מגמה זו נמשכת למעשה עד היום. הרכיב המקביל בלוחות אם מודרניים של AMD נקרא FCH (ראשי תיבות של Fusion controller hub) אך מאז יציאת הארכיטקטורה של מעבדי Ryzen נקרא הרכיב בפשטות בשם "ערכת שבבים".
גאצ'יאני
גאצ'יאני (גאורגית: გაჩიანი) הייתה עיר היסטורית ומחוז היסטורי באיבריה תחתית/כארתלי תחתית בדרום-מזרח גאורגיה. מיקומה המדויק של העיר וגבולותיו המדויקים של המחוז, נותרו לא ברורים.רשומותיו של לאונטי מרובלי מייחסים את ייסודה לאפונים של האל המיתי, גאצ'יס, בנו של כרתלוס. ההיסטוריון הארמני בן המאה האחת עשרה, אוחטאנס מסבסטיה (ՈՒխտանես Սեբաստացի), מיקם את גאצ'יאני באזור שנקרא על פי כינויו "ערבת הגאורגים" (Vrac' Dašt) והחשיב אותה כשם מאוחר יותר של העיר צוּרטאווי. מאידך, ההיסטוריון הגאורגי, וחושטי, מיקם את גאצ'יאני על הגדה הימנית של נהר קציה.
אדמת גאצ'יאני הייתה אחד מאזורי החיץ בין איבריה העתיקה וארמניה, והשליטים בה התחלפו יותר מפעם אחת במהלך קיומה. היא ייסדה, במאות השלישית והרביעית לפנה"ס, חלק מדוכסות סאמשווילדה אולם חלק הדרום-מערבי סופח, במאה הרביעית לפנה"ס, לנסיכות האמנית-גאורגית, נסיכות גוגארנה. מאוחר יותר, בשנת 888 וב-914/8, היו בשליטת הבגרטידים הארמנים. בעיקרו של דבר, ההיסטוריה של גאצ'יאני לאחר מכן, הייתה כמו ההיסטוריה של סאמשווילדה והמחוז בדרום-מערב טביליסי. כיום, גאצ'יאני הוא שמו של כפר בנפת גרדבני המאוכלס ברובו באזרים.
קן קנדי (מדען)
קן קנדי (באנגלית: Ken Kennedy; 12 באפריל 1945 - 7 בפברואר 2007, יוסטון) הוא מדען מחשבים אמריקאי, המתמחה באלגוריתמי מהדרים ועיבוד מקבילי.
חייו
קן קנדי נולד בוושינגטון די. סי. ולמד באוניברסיטת רייס אותה סיים בשנת 1967 עם תואר בהצטיינות במתמטיקה. הוא המשיך לאוניברסיטת ניו יורק בה סיים תואר שני בשנת 1969 ותואר שלישי בשנת 1971.
לאחר הלימודים הוא חזר לאוניברסיטת רייס והחל ללמד בפקולטה למדעי המחשב בה התמנה לפרופסור בשנת 1980. בשנת 1987 הוא הקים מרכז מחשבים שמשנת 2007 נקרא על שמו.
במהלך עבודתו הוא פרסם כ-200 מאמרים. הוא כתב מספר מערכות תוכנה לעיבוד מקבילי, מעבדים שעובדים בשפת תכנות פורטרן ומערכות מבוססות MATLAB.
בשנת 1990 קן קנדי נבחר לאקדמיה לאומית להנדסה. הוא היה חבר במספר אגודות מקצועיות. בשנת 1995 הוענק לו פרס מקדוואל, הפרס הגבוה ביותר של אגודת המחשבים של IEEE. בשנת 2005 הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
קורה (אתר שיגור)
אתר שיגור הטילים "קורה" (ברוסית: Ракетный полигон Кура́) הוא אתר ניסוי לשיגור טילים של חיל החלל של כוחות האוויר והחלל הרוסיים. האתר ממוקם בחצי האי קמצ'טקה, באזור הכפר קליוצ'י (קליוצ'י-20), 500 ק"מ צפונית לפטרופבלובסק-קמצ'טסקי, באזור נטוש ביצתי על נהר אוזרניה. המטרה העיקרית היא קליטת ראשי נפץ של טילים בליסטיים לאחר שיגורי ניסוי ואימונים, שליטה בנתוני כניסתם לאטמוספירה ובדיוק הפגיעה.
האתר נבנה ב-29 באפריל 1955 ובמקור נקרא בשם הקוד "קאמה". הוקמה תחנת בדיקה מדעית נפרדת, שהוקמה על בסיס מכון מחקר מספר 4 בכפר בולשבו, פרברי מוסקבה. פיתוח בסיס האימונים החל ב-1 ביוני 1955 על ידי כוחות גדוד מכ"ם נפרד שהוצמד אליו. תוך זמן קצר נבנו העיירה הצבאית קליוצ'י-1, רשת כבישים, שדה תעופה ומספר מבנים מיוחדים.
האתר ממשיך לתפקד ונשאר אחד המתקנים הסגורים ביותר של כוחות הטילים האסטרטגיים. בבסיס פרוסים: יחידה 25522 (תחנת בדיקה מדעית נפרדת 43), יחידה 73990 (מתחם מדידה נפרד 14), יחידה 25923 (בית חולים צבאי), יחידה 32106 (משרד מפקד תעופה), יחידה 13641 (טייסת תעופה מעורבת נפרדת). באתר משרתים למעלה מאלף קצינים וחיילים וכ-240 מגויסים.
כדי לנטר את אתר הניסוי, ארצות הברית מחזיקה תחנת תצפית קבועה "תחנת ארקסון", הממוקם במרחק 935 קילומטרים מאתר הניסוי, באי שמיה. הבסיס מצויד במכ"מים ובכלי טיס כדי לצפות בניסויי טילים. אחד מהמכ"מים הללו, "קוברה דיין", נוצר ב-1977 במיוחד למטרה זו.
ב-1 ביוני 2010 הוצא אתר הניסוי מאחריות כוחות הטילים האסטרטגיים ונכלל במבנה חיל החלל, זהו אתר בת של קוסמודרום פלסצק ומהווה תחנת מחקר מדעית נפרדת.
מריה דרם
מרי אדלייד דרם (בצרפתית: Marie Adélaïde Deraismes; 17 באוגוסט 1828 - 6 בפברואר 1894) הייתה פמיניסטית, נואמת, ואישה של מילים. דרם הייתה האישה הראשונה שהושבעה לתנועת "הבונים החופשיים" בצרפת, בסוף המאה ה-19, והיוזמת של המסדר המעורב הראשון של הבונים החופשיים הבינלאומי שנקרא "זכות האדם".
תולדות חייה
דרם הייתה משוכנעת בחשיבות החינוך בפתיחת חסמים חברתיים, ובהעברת רפורמות באמצעות חקיקה. לאחר מותו של אביו בשנת 1852, המשיכה את פעילותה לצד אימה ואחותה הגדולה. החלה לכתוב והשתתפה בפרסומים בעיתון ספרותי בעל גוון פוליטי שנקרא "הגמד הצהוב" ובעיתון נוסף. מוקדם בחייה גילתה גם את אמנות הנאום, וראתה את השפעת המילה הנאמרת כגוברת על זו הכתובה. בכל זאת, לאחר פטירת הוריה, השתמשה במשאביה הכלכליים כדי להמשיך גם בקריירה העיתונאית שלה.
הבונים החופשיים
בשנת 1866, כתגובה למסע הכפשה כלפי הבונים החופשיים הצרפתים, החליט העיתון Grant Orient de Paris לארגן "כנסים פילוסופיים" במשכנו ב-rue Cadet שבפריז. ליאון רישר (Léon Richer), הוגה ליברל חופשי בדעותיו, רפובליקני, שהיה חבר בעל השפעה
ב"בונים החפשיים הצרפתיים", הזמין גם את מריה דרם. בהיותו פמיניסט מושבע העריך את כשרונותיה ורעיונותיה בדבר הצורך באמנציפציה של נשים, והיא הסכימה לתת הרצאה בנושא "המוסר" ; לאור הצלחתה בפני קהל שאינו מכיר אותה, המשיכה לתת הרצאות בנושאים כמו עצמאות, ההנאה, המחלוקת, חיים פרטיים, חינוך, ההשפעה של הרומן ועוד, מנקודת ראות פמיניסטית.
ב-1869, יסדה מריה דרם, יחד עם הפמיניסטית פול מינק (Paule Mink), האנרכיסטית לואיז מישל (Louise Michel) וליאון רישר את "החברה לתביעת זכויות אזרח לנשים", (Société pour la Revendication du Droit des Femmes) ולאחר מכן בשנת 1870, את "האגודה לזכויות נשים" (L'Association pour le droit des femmes), שהייתה נשיאתה. לקחה חלק בכתב העת זכויות נשים, שנוסד על ידי לאון רישר. יחד איתו, בזמן השתתפותה בבונים החפשיים, יזמה פעולות למען נשים, תוך שילוב צעדים להגנה על חילוניות. בשנת 1874, עם וירז'יני גריס טראוט (Virginie Griess-Traut), הוברטין אוקליר (Hubertine Auclert), ואלין ולט (Aline Valette) כולן פמיניסטיות פציפיסטיות, הקימה את החברה למען שיפור גורלה של האישה (la Société pour l'amélioration du sort de la femme).
באותן שנים תמכה גם באופן פעיל בקבוצה של לואיז מישל, אנדרה ליאו, ואליזה רקלוז, ששאפה להקים מערך חינוך עבור בנות. לאחר מלחמת 1870, הייתה מריה דרם מהדוברות הנלהבות של הרפובליקה הצעירה והגנה על הרעיונות הדמוקרטיים שבסיסה. דרם יזמה סדרה חדשה של כנסים על זכויות הילד, זכות הצבעה כללית, וכו'. ב-1878, ביחד עם לאון רישר יזמו את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות נשים, אשר עסקה בחמישה נושאים עיקריים: היסטוריה, חינוך, כלכלה, מוסר וחקיקה. ב-1881 מקבלת על עצמה ניהול העיתון Le Republicain de Seine et Oise.
פעילותה ב"בונים החופשיים"
ממוזער|הקבר של מריה דרם (בית הקברות של מונמארטר, חלקה 31). לנוכח סירובן של רוב [[לשכת בונים חופשיים|לשכות הבונים החפשיים לקבל אליהן נשים, החליט הסניף של אזור פק בפריז לנקוט יוזמת נגד והשביע את מריה דרם כחברה בו בינואר 1888. צעד זה גרם זעזוע בתנועת ה"בונים החופשיים הצרפתים" והסניף הושעה מן הארגון עד ששמה הוסר מן הרשימה.
אחת עשרה שנים לאחר מכן, ב-1 ביוני 1892, אספה דרם 16 נשים רפובליקניות והכריזה כי הן מקבלות על עצמן את עקרונות התנועה. ביחד עם ג'ורג' מרטין, בונה חופשי, התכנסו וקיימו טקסים וישיבות ברוח הארגון. תוך מספר חודשים עלו בדרגות המקובלות בו עד לרמה בה נדרשו לשאת את הרצאת הכניסה הרשמית שלהן, שמתקבלת בהצבעה. כך נולד המסדר המאסוני המעורב הראשון-שנקרא בשם "זכות אנוש". דרם יצרה סדק בחומת המיזוגניה בתנועה. בזכות פעילותה היא נחשבת כדמות שמגלמת את רוח שנות ההרפובליקה השלישית הראשונות: השאיפה לחירות, חילוניות של מוסדות המדינה ובחינוך, וחתירה לשוויון זכויות בין נשים וגברים. דרם נפטרה לפני שהושלמה מלאכת שילוב הנשים בבונים החופשיים.
אנדרטה לזכרה נחנכה בשנת 1898, ברובע ה 17 של פריז וכללה פסל של לואי ארנסט בריאס. הפסל נהרס ב-1943 על ידי הגרמנים ושוחזר ב-1983. אחד הרחובות הגובלים בכיכר נקרא על שמה. היה לה בית בפונטואז, ברובע סיין א-אואז. גם שם הועמד פסל לזכרה וגם הוא נהרס במלחמה. שוחזר בשנת 2000 על ידי אגודת הידידים לזכרה. ב-1894 נקרא רחוב על שמה ברובע ה-17, וב-1980 הוקם גם בית ספר מקצועי ברובע ה-19 על שמה.
NGC 4660
NGC 4660 היא גלקסיה אליפטית בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-50 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
היסטוריה
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 11.02 והיא התגלתה ב-15 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.71, כשהיא מתוארת רק כקטנה. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן, אך לא זיהה אותה עם הערפילית שמצא אביו, והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1417, כאשר הוא מייחס את הגילוי לעצמו ומתאר אותה כבהירה מאוד, קטנה ומרכזה מתבהר בחדות ובהרבה עד לבהירות של כוכב. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3193 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4660, כאשר היא מתוארת כבהירה מאוד, קטנה ומרכזה מתבהר בחדות ובהרבה עד ליצירת גרעין מובחן.
תצפית
הגלקסיה נמצאת בחלקו המזרחי של צביר הבתולה, כ-1.15 מעלות מצפון-מזרח לכוכב ρ בבתולה וכ-4.3 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס. כ-0.4 מעלה מצפון-מערב לה נמצאת M60, כ-0.75 מעלה מצפון-מערב לה נמצאת M59, זוג הגלקסיות NGC 4567 ו-NGC 4568 נמצאות כ-2 מעלות ממערב לה, NGC 4608 ו-NGC 4596 נמצאות בהתאמה כמעלה ושליש וכמעלה וחצי מדרום-מערב לה, כ-2 מעלות ממזרח לה נמצאות NGC 4754 ו-NGC 4762 וכ-2.8 מעלות מדרום-דרום-מזרח לה נמצאת NGC 4698, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
תכונות
אורכה הזוויתי של NGC 4660 הוא כ-2.2 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של מעט יותר מ-30,000 שנות אור, כשליש מהקוטר של שביל החלב. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-8 אחוזים ממסת שביל החלב, כאשר כ-70% ממנה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בנוסף יש בה גם כמות קטנה יחסית של מימן אטומי, שכמותו מוערכת בפחות מ- מסות שמש ומימן מולקולרי שכמותו מוערכת בפחות מ- מסות שמש, כך שבסך הכל כמות המימן החופשי בגלקסיה היא לכל היותר כחצי אלפית ממסתה. כתוצאה מהמחסור במימן, קצב יצירת הכוכבים החדשים בגלקסיה נמוך מאוד ומוערך בפחות ממאית מסת שמש בשנה או במסת שמש בכ-110 שנים, ובהתאם לכך אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה זקנה עם גיל ממוצע של כ-13.7 מיליארד שנים ומתכתיות נמוכה יחסית של כ-70% מהמתכתיות של השמש. נראה שבמרכזה של NGC 4660 נמצא חור שחור על-מסיבי עם מסה של כ- מסות שמש. בשנת 2016 התגלה מעין פס צר וארוך של כוכבים ותווך בין-כוכבי שיוצא מהגלקסיה בכיוון צפון-מערב ומגיע לאורך זוויתי של כ-12 דקות קשת, השקולות לאורך של כ-170,700 שנות אור. ככל הנראה זהו שריד של מפגש עם גלקסיה אחרת לפני 2-1 מיליארד שנים, אבל ייתכן שזהו תוצר של אינטראקציה בין NGC 4660 ובין גלקסיית לוויין ננסית שמקיפה אותה ומאבדת חומר בגלל כוחות הגאות ש-NGC 4660 מפעילה עליה.
דב בהרב
דב בהרב (נולד ב-16 במאי 1950) הוא מנהל ישראלי. כיהן כיו"ר התעשייה האווירית לישראל מאוגוסט 2011 עד אוקטובר 2013 קודם לכן כיהן במשך שמונה שנים כמנכ"ל חברת אמדוקס.
ביוגרפיה
בהרב נולד בישראל, אביו יצחק שירת בשב"כ ואחר כך היה רואה חשבון ואמו חוה הייתה מנהלת חשבונות במשרד הביטחון. הוא סיים תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת תל אביב והמשיך ללימודי תואר שני במנהל עסקים עם התמחות בחשבונאות אותם סיים ב-1982.
קריירה מקצועית
בהרב עבד כמנהל כספים בחברת לפידות נפטא, ב-1983 מונה לסמנכ"ל תפעול בחברת אופטרוטק, ב-1984 החברה הונפקה, כעבור שנתיים מונה בהרב למנכ"ל החברה ושימש בתפקיד עד למיזוגה עם חברת אורבוטק ב-1990.
ב-1991 מונה לסמנכ"ל ובהמשך למנכ"ל אמדוקס אינק, השלוחה האמריקאית של חברת אמדוקס ועבר להתגורר בסנט לואיס. ב-1995 מונה למנהל הכספים הראשי של קבוצת אמדוקס וחזר לישראל. בתפקיד זה הוביל את הנפקת החברה בבורסה לניירות ערך בניו יורק ב-1998. ביולי 2002 מונה למנכ"ל ונשיא החברה. הוא כיהן בתפקיד במשך שמונה שנים, בהן צמח מספר העובדים של הקבוצה מ-10,000 ל-19,000, רובם במרכזי פיתוח שהוקמו מחוץ לישראל והכנסות החברה יותר מהוכפלו כשצמחו לכ-3.2 מיליארד דולר.
באוגוסט 2011 החל לכהן כיו"ר התעשייה האווירית לישראל ומילא תפקיד זה עד אוקטובר 2013.
במאי 2014 החל לכהן כיו"ר גילת רשתות לווין, במרץ 2015 מונה גם כמנכ"ל הזמני של החברה ומילא תפקיד זה עד מרץ 2016.
ב-6 באפריל 2022 אושר מינויו כיו"ר חברת החשמל. ב-26 באפריל 2022 שלושה שבועות לאחר מינויו, הוא הודיע על התפטרותו המידית מדירקטוריון החברה. במכתב ההתפטרות טען כי התפטר מחמת "חשיפה למעורבות אגרסיבית של שיקולים פוליטיים בקרב חברי דירקטוריון וגורמים בהנהלת החברה".
חיים אישיים
בהרב מתגורר בסביון, נשוי בפעם השנייה לנעמה מידן, לשעבר מנהלת משאבי האנוש של אמדוקס. אחיו יעקב הוא מנכ"ל חברת גילסר טכנולוגיות מחשוב ואחיו רפי מכהן כסגן נשיא החברה המרכזית לייצור משקאות קלים.
מולאן (דמות דיסני)
פא מולאן היא דמות מונפשת בדיונית, שמבוססת על חואה מולאן מסיפור עם סיני. הדמות אוירה על ידי האנימטור מארק הן, והופיעה לראשונה בסרט "מולאן" משנת 1998. מולאן היא נסיכת דיסני השמינית, כאשר היא הנסיכה הסינית הראשונה בזיכיון והיחידה עד כה.
דמותה של מולאן דובבה במקור על ידי מינג-נה (דיבור) וליאה סלונגה (שירה), ובעברית על ידי רינת גבאי. בסרט הלייב אקשן "מולאן" משנת 2020, הדמות גולמה על ידי ליו ייפיי ודובבה בגרסה העברית של הסרט על ידי אלונה אלכסנדר.
הדמות
דמותה של מולאן שונה מדמויות נשיות קודמות שהופיעו בסרטי דיסני, בכך שהיא אמיצה ועצמאית יותר. היא אינה עונה לציפיות מנערה סינית בת גילה ותקופתה. למרות יופייה הטבעי היא מגושמת, נוטה לדברנות יתר ועצמאית במקום להיות אצילית, שקטה וצנועה. למרות זאת, אומץ ליבה, חוכמתה ונחישותה עוזרים לה במהלך הרפתקאותיה כשהיא מתחזה לגבר כדי להילחם בצבא הקיסר במקום אביה הפצוע.
מולאן
פא מולאן היא נערה טובת לב אך מגושמת, שאינה מצליחה למצוא שידוך בגלל חוסר אלגנטיות שהיא מפגינה במפגש עם השדכנית. בעקבות פלישה הונית להאן, סין; מכריז הקיסר הסיני שכל משפחה תשלח גבר אחד להצטרף לצבא הסיני. מולאן רואה שאביה הזקן פא ז'ו, הגבר היחיד במשפחה שלהם, נאלץ להתגייס לצבא למרות גילו ונכותו, היא מחליטה להתחפש לגבר וללכת במקומו. בשל תקלה מושו, דרקון קטן, הוא זה שעומד להגן על מולאן במקום הדרקון המשפחתי הגדול.
לאחר תלאות וקשיי התאקלמות, הופכת מולאן (המתחזה לבחור בשם פינג) ללוחמת מיומנת בגדוד סיני. מושו, שרוצה לראות בהצלחתה של מולאן, מזייף פקודה מאביו של לי שאנג, הגנרל לי, שמורה על שליחת הגדוד לחזית. לי שאנג ממלא את הפקודה, והוא וחייליו מגיעים לכפר שרוף, שם הם מגלים שהגנרל וכוחותיו הובסו על ידי ההונים. הם מנסים להקדים את ההונים, ונתקלים בכוח הצבאי המרכזי שלהם. בתושייה רבה מולאן יורה פגז תותח ויוצרת מפולת שלגים, שבה נקברים חיילי האויב, ואף קפטן שאנג כמעט נהרג וניצל בידי מולאן. מנהיג ההונים שאן יו תוקף בזעם את מולאן, וחותך אותה באזור החזה. מולאן נאלצת לקבל טיפול רפואי, ובמהלכו מתגלה שהיא אישה. במקום להוציא את מולאן להורג כפי שהחוק מחייב, לי שאנג מחליט לחוס על חייה, לאחר שהיא הצילה אותו, אך מגרש אותה משורות הצבא. מולאן נשארת מאחור, בעוד החיילים עוזבים לעיר הקיסרית כדי לדווח על הניצחון במערכה, ומגלה כי המפולת לא הצליחה לחסל את כל האויבים: מספר קטן של הונים ששרדו, כולל שאן יו, עושים את דרכם אל העיר הקיסרית.
מולאן ממהרת אל העיר הקיסרית ומגיעה באמצע מצעד הניצחון. היא מנסה להזהיר את שאנג בנוגע לשאן יו, אבל הוא מסרב להקשיב. ההונים מופיעים, לוכדים את הקיסר ומתבצרים בארמון. בעצתה של מולאן, נכנסים חיילי הגדוד לארמון מחופשים לפילגשים, ומביסים את אנשיו של שאן יו. שאנג מסכן את חייו כדי להגן על הקיסר, ומולאן מצליחה למשוך את שאן יו אל הגג, מנטרלת אותו מנשקו ומסמנת למושו, שמשגר לעבר מפקד ההונים טיל זיקוקים, שמחסל אותו. מולאן מהוללת על עוז רוחה ידי הקיסר והעם של סין, שאף משתחווה לה ביראת כבוד, נאותה לקבל את הציצה של הקיסר וחרבו של שאן יו במתנה, אך מסרבת בנימוס להצעתו לשמש כיועצת שלו, ומבקשת לחזור למשפחתה. היא חוזרת הביתה ומציגה את המתנות לאביה, שמבהיר לה כי העיקר בעיניו הוא בתו ולא הכבוד. לי שאנג, שהתאהב במולאן, מגיע לביתה בתואנה שהוא רק רוצה להחזיר לה את הקסדה, אך מקבל את הזמנת המשפחה להישאר לארוחת ערב.
חוני המעגל
חוני המעגל היה חכם ארץ-ישראלי שחי בתקופת הזוגות, אשר נחשב לבעל מופת, בן דורו של שמעון בן שטח מן המאה ה-1 לפנה"ס.
מולאן (דמות דיסני)
מולאן 2
חודש לאחר אירועי הסרט הקודם, לי שאנג מציע למולאן נישואים והיא מסכימה. הרוחות במקדש הרוחות אומרות למושו שכשתתחתן, כבר לא תהיה חלק ממשפחת פא, ומושו לא יוכל להגן עליה, ויאבד את המעמד המיוחד שלו. בעקבות זאת מושו מנסה למנוע מהשניים להתחתן לאורך כל הסרט.
קיסר סין מבקש ממולאן ושאנג ללוות שלוש נסיכות לממלכה התיכונה, כדי שיתחתנו עם שלושה נסיכים שם, וכך ייווצר שלום בין שתי הממלכות. לשניים מצטרפים שלושה חיילים מהסרט הקודם, ובמהלך המסע מתאהבות הנסיכות בחיילים, וממאנות להתחתן עם נסיכי הממלכה התיכונה. מולאן מחליטה למנוע את החתונה והחיבור בין שתי הממלכות, ומושו מצליח לשכנע את שאנג שמולאן מנצלת אותו. שודדים תוקפים את השיירה והגשר שעליו נמצאים מולאן ושאנג מתמוטט. שאנג עוזב את הגשר ונופל לנהר, ובכך מציל את מולאן.
מולאן ממשיכה במסעה לממלכה התיכונה, ומחליטה להציע לשליט הממלכה שאחד מבניו יתחתן איתה, כדי למנוע את השידוך הכפוי בין הנסיכות לבין בניו של השליט. שאנג, ששרד את הנפילה, מגלה זאת ומנסה לעצור אותה. מושו מתחרט על מעשהו ומסייע לו לבטל את החתונה. בסוף הסרט מולאן ושאנג מתחתנים.
הופעות נוספות
דמותה של מולאן הופיעה, בין היתר, גם בסדרת הטלוויזיה "הנסיכה סופיה הראשונה" ובסרטים "ראלף שובר את האינטרנט" ו"מולאן" (עיבוד לייב אקשן לסרט האנימציה המקורי).
חוני המעגל
על פי המשנה, היה חוני בעל היכולת להביא לכך שתפילותיו תתקיימנה, ובשנת הבצורת הקשה התפלל על ירידת הגשמים ונענה. בתלמוד הבבלי מצוינת גם גדלותו בתורה, ונכתב שהוא היה בעל הסבר בהיר, ושהיה מתרץ כל קושיה שהקשו לו בבית המדרש.
המעשה בתפילה לירידת גשם
על פי המשנה, פנה הציבור אל חוני שיתפלל שיירדו גשמים, חוני שהאמין בכל ליבו שתפילותיו ייענו, אמר לעם להכניס את תנורי הפסחים (תנורי צלייה הנמצאים בחצרות) אל הבית כדי שלא ייהרסו מחמת הגשמים. לאחר שהתפלל ולא נענה, פנה חוני לדרך לא מקובלת, הקיף עצמו במעגל, ונשבע שלא ייצא מתוכו עד שירד הגשם. תחילה ירדו טיפות בלבד, אחר כך גשמי זעף, וחוני דייק את בקשתו שוב ושוב עד שירדו גשמי ברכה. לאחר זמן, ביקשו העם שיתפלל שייפסקו הגשמים, וחוני לא נענה לבקשה, כפי שפתחה המשנה:. על פי התלמוד הירושלמי, הסיבה שלא נענתה תפילתו של חוני בתחילה היא "לפי שלא בא בענוה", כלומר שלא נהג בענווה כשהיה סמוך ובטוח שייענה, וכשהחל להתחטא ולהתחנן, נענתה תפילתו.
על פי המסורת, אירע המעשה בכ' באדר, ובמגילת תענית נקבע יום זה ליום טוב בעקבות מעשה זה.
גרסה מורחבת של הסיפור מופיעה בתלמוד הבבלי:
על פי הסכוליון של מגילת תענית, ירידת הגשמים בעקבות תפילת חוני הביאה לקביעת יום טוב באותו התאריך, כ' באדר.
הערכת המעשה
המשנה מסיימת את המעשה בנימת ביקורת מסוימת מצידו של שמעון בן שטח על המעשה, לצד דברי שבח:. שמעון בן שטח ראה בכך התנהגות שראויה לנידוי, אך לא נידה את חוני שכן לדבריו ניתן לראות את התנהגותו גם כשל בנו האהוב של המלך הנענה לבקשותיו, וכי עליו נאמר הפסוק "ישמח אביך ואמך ותגל יולדתך". על פי רש"י, הבעייתיות שבמעשה נובעת מהתמקחות והמשא ומתן עם הקב"ה ("לא כך שאלתי"). המאירי ביאר שהבעיה הייתה ש"אף על פי שראוי להתפלל, אין ראוי לצדיק להחזיק עצמו כל כך בבטוח שיהא מדבר דרך גזירות".
בין החוקרים היו שהעריכו שההסתייגות של שמעון בן שטח נבעה ממאבקו בדומיננטיות של כתות חסידיות קיצוניות ובכתות מאגיות, ומעשה המופת של חוני היה עלול להתפרש שלא כהלכה כמעשה כישוף או מאגיה ולהביא לחיזוק של הלכי רוח כאלה.