cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יובל צור
תפקידים אזרחיים
בשנת 2012 ייסד את חברת צור-ים יועצים ואת הקתדרה לאסטרטגיה ימית באוניברסיטת חיפה.
השכלה
צור בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת חיפה ולימודי ביטחון לאומי מהמכללה לביטחון לאומי.
פעילות למען הקהילה
צור משמש כקברניט תחרויות ושופט תחרויות באיגוד השיט בישראל. הוא ממקימי חאן יותם ומשמש כחבר ועדת היגוי לחאן.
משפחה
צור נשוי למיכל (מיקי), הם מתגוררים במושב צרופה ולהם שתי בנות ובן.
אחיו הוא הסופר יגאל צור.
הלתרסס
הלתרסס (ביוונית: Ἁλιθέρσης) היה נביא מהמיתולוגיה היוונית. הלתרסס מוזכר באודיסיאה השנייה של הומרוס, כאשר שני נשרים עפים באולם בו מכנס טלמכוס בנו של אודיסאוס את מחזרי אמו ונוזף בהם על חיזורם ועל כך שהם מבזבזים את רכוש אביו. הלתרסס ניבא את הבשורה הרעה שעתידה להיות למחזרים.
צ'אבה קרשי
צָ'אבָּה קֶרֶשִי (בהונגרית: Kőrösi Csaba; נולד ב-1958) הוא דיפלומט הונגרי המכהן כיום כנשיא ה-77 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות. בעבר היה מנהל קיימות סביבתית בלשכת נשיא הונגריה.
ביוגרפיה
צ'אבה קרשי נולד בסגד שבדרום־מזרח הונגריה בשנת 1958. למד במכון הממלכתי ליחסים בין־לאומיים של מוסקבה (רוסיה), במכון ליחסים בינלאומיים של אוניברסיטת לידס (בריטניה), מכון טרומן לחקר המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים (ישראל), ובבית הספר הרווארד קנדי באוניברסיטת הרווארד (ארצות הברית).
קריירה
קרשי הצטרף למשרד החוץ ההונגרי בשנת 1983 ושירת כנציג הונגריה במדינות שונות, בין היתר ביוון, בישראל ובלוב. הוא כיהן גם כנציג הקבוע של הונגריה באו"ם, וכסגן נשיא העצרת הכללית מ-2011 עד 2012. הוא היה סגן מזכיר המדינה האחראי על מדיניות ביטחון, דיפלומטיה רב-צדדית, וזכויות אדם, לפני שמונה למנהל קיימות סביבתית בלשכת נשיא הונגריה.
נשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות
ב-7 ביוני 2022 נבחר לכהן כנשיא העצרת הכללית של האומות המאוחדות במושב ה-77 שלה. הוא החליף את עבדאללה שהיד מהאיים המלדיביים, והחל לכהן ב-13 בספטמבר 2022.
גיהוק
גִּהוּק או גיסוּי (בלשון הדיבור נקרא גם גְרֶפְּס או גרפץ, נכתב גם ״גרעפץ״) הוא שחרור גז האגור בקיבה ובוושט דרך הפה, המלווה בקול אופייני.
פיזיולוגיה
גיהוק נגרם בדרך-כלל על ידי אכילה או שתייה מהירה מדי, הגורמים לבליעת אוויר (אירופגיה) ולשחרורו בזמן מאוחר יותר. גיהוק עלול להיגרם גם על ידי צריכה של משקאות מוגזים כמו בירה, משקאות קלים מוגזים ושמפניה, שמשחררים לאחר שתייתם גז פחמן דו-חמצני. רפלוקס קיבתי-ושטי עלול אף הוא לגרום לגיהוק בלתי רצוני. מחלות והפרעות שונות במערכת העיכול יכולות לגרום לגיהוק עם ריח אופייני. קול הגיהוק נגרם על ידי רטט בסוגר הוושט העליון כשהגז עובר דרכו.
גיהוק אצל תינוקות
תינוקות נוטים לצבור גז בקיבה בעודם מואכלים, וצבירה זו עלולה לגרום לאי נעימות ניכרת לתינוק אלא אם כן הוא מוגהק. פעולת הגהקת התינוק כוללת הצבת התינוק בתנוחה הנוטה לגרום לשחרור הגז, למשל על כתף ההורה, או כשבטן התינוק מונחת על חזה ההורה. לעיתים טפיחה בעדינות על הגב התחתון מעודדת את הגיהוק.
כיוון שגיהוק עלול להיות מלווה בפליטת חלק מהמזון, "מטלית פליטה" (חיתול בד) לעיתים מונחת על כתף ההורה על מנת להגן על בגדיו.
דיבור ושטי
ניתן להניע גיהוק בצורה רצונית על ידי בליעת אוויר ואז שחרורו, ועל ידי תפעול מערכת הקול ניתן להפיק דיבור ושטי. בעוד שלעיתים קרובות הדיבור הוושטי מבוצע על ידי ילדים כאמצעי לבידור או לתחרות, זה יכול גם לשמש בתור אמצעי חלופי לדיבור עבור אנשים שעברו ניתוח כריתת בית הדיבור, כשגיהוק מחליף את הוצאת הקול מבית הדיבור כאשר הרטט של חלקו העליון של הוושט מחליף את הרטט של מיתרי הקול.
גיהוק אצל חיות
יונקים נוספים כגון פרות, כלבים וכבשים מגהקים גם הם. במקרים אלו, הגז המשוחרר הוא מתאן, תוצר לוואי מתהליך העיכול בגופם. גורמים לכך יצורים אל-אווירנים במערכת העיכול, כגון אי קולי וחיידקים קדמונים מייצרי מתאן.
פליטת המתאן היומית של פרה מוערכת בכ-300-350 גרם או כ-20 גרם לקילוגרם מזון יבש, מתוכם כ-95% בגיהוקים.
בעלי חיים אחרים, כגון סוסים ועכברושים, חסרים לגמרי את היכולת לגהק.
ערימה בינומית
במדעי המחשב, ערימה בינומית היא סוג של מבנה הנתונים ערימה. היא ממומשת בעזרת אוסף עצים בינומים. יתרונה הוא שהיא מאפשרת מיזוג שתי ערימות במהירות.
תכונת הערימה הבינומית
ערימה בינומית מקיימת את השמורה הבאה: לכל i, יש בערימה לכל היותר עץ אחד מדרגה i.
דרגה של עץ בינומי מוגדרת על ידי מס' הצמתים בעץ, כך שעץ מדרגה 0 הוא שורש בלבד, ובעץ מדרגה i יש 2^i קודקודים.
כתוצאה מכך יש מבנה אפשרי יחיד לערימה, הנובע מהייצוג הבינארי של גודלה. (לדוגמה, בערימה מגודל 25 (11001 בבסיס בינארי) יהיה עץ אחד מדרגה 0, עץ אחד מדרגה 3 ועץ אחד מדרגה 4). את שורשי העצים ניתן להחזיק ברשימה מקושרת כפולה (כלומר עם מצביעים אחורה).
מאפיינים
בערימה בינומית יש לכל היותר עץ אחד מכל דרגה. לפיכך, בערימה בינומית בה דרגת העץ המקסימלי היא i יש לכל היותר 2^(i+1) איברים. לפיכך, בערימה בינומית בה יש m איברים- יש לכל היותר \log m עצים.
פעולות
הפעולה המעניינת והחשובה ביותר בערימה בינומית היא מיזוג:
מיזוג
בהינתן שתי ערימות, ממזגים אותן בדומה לחיבור בינארי: עוברים על הדרגות מהקטנה לגדולה, ובכל דרגה, אם יש רק עץ אחד מדרגה כזו מכניסים לערימה המאוחדת. אם יש שניים, מאחדים אותם ומתייחסים אליהם כאל עץ מדרגה גדולה יותר (בדומה לנשא בחיבור רגיל). כיוון שישנם כ-log m עצים בכל ערימה, הסיבוכיות היא O(\log m).
כעת נבחן כיצד לממש את שאר פעולות הערימה באמצעות פעולות המיזוג:
הכנסה
כדי להכניס אלמנט חדש, נבנה ערימה חדשה מדרגה 1 ונמזג אותה עם הערימה הקיימת.
סיבוכיות הפעולה היא O(\log m) (כש-m הוא גודל הערימה), אך ניתוח לשיעורין מביא לתוצאה של O(1). (ומכאן שבניית ערימה מ-m איברים לוקחת O(m))
מחיקת המינימום
הואיל וכל אחד משורשי העצים בערימה מקיים את תכונת הערימה, הרי שאיבר המינימום בערימה הוא אחד משורשי העצים. הואיל ובערימה בת m איברים יש log m שורשי עצים, ניתן למצוא את שורש המינימום ב- O(log m). מוצאים את איבר המינימום ומוחקים אותו. (ניתן, כשיפור, להחזיק מצביע לאיבר המינימלי, כך שמציאתו לוקחת O(1).)
כיוון שילדיו של עץ מדרגה i הם שורשים של עצים מדרגות i-1,...,0,1, ניתן להסתכל על שורשיו כערימה בינומית מסדר i-1. כעת מבצעים מיזוג בין הערימה החדשה הזו לשאר הערימה. סיבוכיות: O(\log m).
מחיקה
כיוון שערימה אינה תומכת בחיפוש, מחיקה צריכה לבוא עם מצביע לאיבר הנמחק. כדי למחוק מחליפים את ערך הצומת עם אביו, ואז שוב עד לשורש (פעולה זאת לוקחת כעומק המקסימלי של עץ שהוא כ-log m), ואז מוחקים אותו וממזגים את בניו עם שאר הערימה. סיבוכיות: O(\log m).
הקטנת מפתח
בהינתן מצביע לצומת מסוים, מקטינים את המפתח, ואם הוא קטן מאביו, מחליפים ביניהם, ושוב אם הוא קטן מאביו מחליפים ביניהם עד שהוא גדול מאביו (או מגיע לשורש), סיבוכיות: O (\log m). שיפור בסיבוכיות של פעולה זו אפשרי על ידי שימוש בערימת פיבונאצ'י, המבוססת על ערמה בינומית, בה עלות הקטנת מפתח בניתוח לשיעורין היא O (1).
ערימה בינומית עצלה
ערימה בינומית עצלה ממומשת בדומה לערמה, אך היא לא משמרת את המבנה כל הזמן: בפעולות הכנסה ומיזוג פשוט משרשרים את האיבר החדש או הערימה החדשה לקיימת (ב-O(1)) ואילו בפעולת המחיקה מתקנים תוך כדי את הערימה לערימה בינומית תקינה, פעולה זאת לוקחת O(n), אך בניתוח לשיעורין עלותה הוא O(\log n).
ערימת פיבונאצ'י
בערימת פיבונאצ'י העצים כלל אינם עצים בינומיים: בכל פעולת הקטנת הערך חותכים את הצומת ויוצרים ממנו עץ חדש, וכאשר מוחקים כך שני בנים של צומת חותכים גם אותו. כתוצאה מכך העלות של פעולת הקטנת המפתח עולה ל-O(n), אך עלותה לשיעורין יורדת ל-O(1). בשל כך היא טובה לאלגוריתמים שדורשים הקטנות רבות של המפתחות (כדוגמת אלגוריתם דייקסטרה שבערימת פיבונאצ'י סיבוכיותו היא לעומת  בערימה בינארית).
נירנברגר
נירנברגר היא צורת שאלה, שהייתה נהוגה בישיבות אשכנז בסוף תקופת הראשונים ובתחילת תקופת האחרונים, כחלק משיטת החילוקים.
הרקע
מקובל לשער שבישיבת מהר"י וייל בנירנברג ובישיבת מהר"י ברונא ברגנסבורג התפתחה שיטת החילוקים, בשיטת לימוד זו מבארים את הגמרא בפלפולים חריפים ובחילוקים דקים.
כבר בדור אחריהם השל"ה התקיף את שיטה זו בטענתו שצורת לימוד זה אינו אמיתית ואין צורך בחידודים אלו, השל"ה סייג את דבריו.
כחלק משיטת החילוקים התפתחה צורת שאלה הנקראת "רגנסבורגר" ככל הנראה על שם ישיבת רגנסבורג, ו"נירנברגר" על שם ישיבת נירנבורג.
נירנברגר
בגמרא מובא מחלוקת בין שני אמוראים, המקשן מביא ראיה לאחד האמוראים מברייתא, ולאחר מכן מביא ראיה מברייתא אחרת לצד השני, ועל כך קשה שלפני שמביא ראיה לאחד מהצדדים, יקשה לעצמו סתירה בין שתי הברייתות.
פרשנים שונים התקדמו לשלב נוסף: אם היה למקשן יישוב שמיישב את הסתירה באופן כה מוצלח, מדוע לא יישב באמצעותו את אותן שאלות שהעלה נגד החכמים שהותקפו על ידו.
דוגמה
במסכת בבא מציעא הגמרא מביאה מחלוקת בין רבי אלעזר לרבי יוחנן האם צריך להחזיר ריבית קצוצה או לא, הגמרא מקשה מברייתא נגד רבי יוחנן ולאחר מכן מברייתא אחרת נגד רבי אלעזר, ועל כך קשה – סתירה בין שני הברייתות, ואכן המהר"ם שיף במקום מקשה, "נירנברגר", ועל כו העמיד פלפול אחר שבסופו הסיק ששתי הקושיות בגמרא מכוונות כלפי רבי אלעזר.
וכך בגמרא בנזיר, רב מתיר לאדם לגלח את כל גופו ואף את בית השחי, לעומתו רבי יוחנן אוסר, המקשן מקשה על שניהם, כל אחד בתורו, מברייתות סותרות.
פייסל, מלך ערב הסעודית
פַיְיסַל בֶּן עַבְּד אֶל-עָזִיז בֶּן עַבְּד א-רַחְמָאן (בערבית: فيصل بن عبد العزيز بن عبد الرحمن; 14 באפריל 1906 – 25 במרץ 1975) היה מלכה השלישי של ערב הסעודית (בשנים 1964–1975) ומנהיגו השמונה-עשר של בית סעוד. אמו של פייסל, טַ֫רְפָה בנת עבדאללה הייתה צאצא של מוחמד אבן עבד אל-והאב, אבי זרם הוהאביה באסלאם הסוני. פייסל קידם רפורמות מערביות מתונות בתקופת שלטונו אשר נגדו את הקיצוניות הדתית והיוו גורם לרציחתו בשנת 1975 בידי אחיינו.
פייסל, יליד ריאד, היה בנו הרביעי של מייסד הממלכה, עבד אל עזיז "אבן סעוד". בשנת 1927 מינה אותו אביו למשנה למלך חג'אז לאחר שכבש אותה מידי ההאשמים. ב-1928 נעשה ראש מועצת העולמא (חכמי האסלאם), מעין גוף מייעץ למלך. בשנותיה הראשונות של הממלכה פעל פייסל כמעין שר חוץ מטעם המלך. הוא ייצג את ערב הסעודית הן בדיוני "ועדת השולחן העגול" הבריטית-ערבית, שנערכה ב-1939 ודנה בבעיה הארצישראלית, והן בחתימה על אמנת האו"ם ב-1945. עוד בשנות השלושים נקבע כי פייסל ימלוך לאחר יורש העצר המיועד, אחיו למחצה סעוד. משהומלך סעוד ב-1953 נעשה פייסל שר החוץ וסגן ראש הממשלה. ואולם בין השניים שררה מתיחות רבה, שנעשתה גלויה ב-1958 עם ההחרפה במשבר הכלכלי וביחסים עם מצרים. פעמיים (ב-1958 ו-1962) נאלץ סעוד להעביר את סמכות השלטון לפייסל.
בנובמבר 1964 הודח סעוד ותחתיו הומלך פייסל בתמיכת מוחמד אבן אבראהים אל אש-שייח', המופתי הגדול של ערב הסעודית. פייסל כאמור הנהיג במהלך תקופת מלכותו מדיניות של מודרניזציה ורפורמות שקידמו את ערב הסעודית כלפי העולם המערבי. בתחום מדיניות החוץ הודגשו במדיניותו תמיכה באחדות ארצות האסלאם, אנטי-קומוניזם ומאבק העולם הערבי נגד ישראל. פייסל הורה על העברת חילות משלוח של הצבא הסעודי במלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים. בתגובה על התמיכה האמריקאית בישראל במהלך מלחמת יום הכיפורים, פייסל הוביל לחרם נפט ב-1973 שגרם למשבר האנרגיה העולמי. פייסל ביצע רפורמה ממשלתית לייעול הבירוקרטיה השלטונית של הממלכה הסעודית ולאורך תקופת שלטונו היה בעל תמיכה עממית נרחבת למרות העובדה שהרפורמות שהנהיג היו שנויות במחלוקת עם ההנהגה הדתית.
ההתנגדות בקרב הפלג הדתי הקיצוני באסלאם הוהאבי לפייסל גברה לנוכח הרפורמות המערביות שהוביל אשר כללו עלייה בפתיחות כלפי תרבות מערבית. בשנת 1975 נרצח בידי אחיינו הנסיך פייסל אבן מוסאעד אבן עבד אל עזיז. אחיו למחצה, ח'אלד בן עבד אל-עזיז בן עבד א-רחמאן, ירש אותו בתור מלך ערב הסעודית. פייסל הוא המלך הסעודי היחיד שנרצח. מבין בניו ידוע הנסיך תורכי אל-פייסל, דיפלומט ופוליטיקאי פעיל בסעודיה.
ילדות ונעורים
פַיְיסַל בֶּן עַבְּד אֶל-עָזִיז בֶּן עַבְּד א-רַחְמָאן נולד ב-14 באפריל 1906 בריאד, דאז בירת אמירות נג'ד ואל-חסא. פייסל היה בנו של עבד אל-עזיז אבן סעוד, מנהיג בית סעוד. הסעודים, מאז המאה ה-18, פעלו להקים מדינה מוסלמית תאוקרטית אשר תבוסס על ההטפה הדתית של מוחמד אבן עבד אל-והאב, אבי זרם הוהאביה המוסלמי. אבי בית סעוד, סעוד אבן מוחמד אבן מוקרן, חיתן את בנו ויורשו, מוחמד אבן סעוד, עם בתו של אל-והאב לאחר שהאחרון קיבל את חסות בית סעוד. בעת נולד פייסל היה אביו, אבן סעוד, נאבק עבור כיבוש חצי האי ערב והקמת מדינה ערבית סעודית (שלישית במספרה) שתתבסס על הוהאביה. פייסל נקרא על שם סבא רבא שלו, פייסל אבן טורקי, אמיר בימי המדינה הסעודית השנייה. עוד בילדותו נפטרה אמו, טַ֫רְפָה בנת עבדאללה, עמה נישא אבן סעוד לאחר שכבש את ריאד ב-1902.
פייסל למד כבר מגיל צעיר, ככל אחיו, את הקוראן וכתבי הסונה, זאת לפני שעבר להתחנך בספרות והיסטוריה. פייסל היה חלש בבחינה פיזית ביחס למקורביו, ופעל לפצות על כך דרך מלומדותו. כמו כן, עוד בילדותו נהג לראות בהערצה את אחיו הבכור, טורקי בן עבד אל-עזיז, אשר נפטר לפני שירש את הכתר עקב התפרצות השפעת הספרדית. יום אחד בילדותו, צירף אליו אביו אבן סעוד עבד אפריקאי צעיר בן גילו באומרו לפייסל כי הוא יהיה "אחיך הקטן" ולימים שומר ראש של פייסל גם כן. באותה העת, אפריקאים מוסלמים נהגו, במהלך החג', להביא את ילדיהם ולמכור אותם כעבדים עבור המימון הנדרש למסע חזרה ממכה לבתיהם ברחבי צפון אפריקה והסאהל.
לקיחת סמכויות מוקדמות
פייסל, בחסות אביו, השתפשף בפוליטיקה כבר בגיל צעיר, כאשר נשלח בגיל 13 אל הממלכה המאוחדת והרפובליקה הצרפתית השלישית לאחר סיומה של מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1924 כתב הצהרה מטעמה של סולטנות נג'ד (המדינה הסעודית) אשר פורסם בעיתון אל-אהראם המצרי. בכך נטל על עצמו פייסל תפקיד של מעין דובר הממלכה הסעודית. לאחר כיבושה של ממלכת חג'אז מידי השושלת ההאשמית והקמתה של ממלכת נג'ד וחג'אז בידי אבן סעוד, מינה האחרון את בנו, פייסל לפעול בתפקיד המשנה למלך עבור חבל חג'אז שנכבש במהלכה של המלחמה. בהמשך, בשנת 1927 מינה אותו אביו לתפקיד יושב ראש המועצה המייעצת עבור הריבון הסעודי; "מועצת השורא". בשנת 1930, בנוסף לתפקידו במועצת השורא, מונה פייסל לתפקיד שר החוץ של ממלכת נג'ד וחג'אז.
פייסל קיבל לרשותו סמכויות פיקוד צבאיות מוגבלות במסגרת מערכות המלחמה של אביו לכיבוש חצי האי ערב. בשנת 1917 הצטרף לאביו למסע כיבוש אמירות חאיל בצפון חצי האי. בהמשך הצטרף לאחיו הגדול, סעוד בן עבדול עזיז, בכיבוש יישובים הסובבים בארות מים מקומיים. מסעות מלחמה ראשונים אלו נועדו לאימונו של פייסל ולא עבור מעורבות ישירה שלו במאבק. הנהגה צבאית עצמאית החלה עבור פייסל ב-1922, כאשר נשלח בהוראת אביו להביא להסדר הסמכות השלטונית הסעודית על חבל עסיר שהיה נתון למאבק טריטוריאלי בין סעודיה והממלכה המותוואכלית של תימן. במהלך 1925 היה פייסל מעורב, לצד אביו, במהלך הקרב על ג'דה במהלך המלחמה נגד ממלכת חג'אז. כאשר פרצה בשנת 1934 מלחמה בתימן, נע פייסל עם כוחות המוצב במכה דרומה לאורך החוף של חבל תהאמה לעבר צפון תימן. פייסל הטיל מצור על צנעא כאשר נקרא לסגת עבור הסדר דיפלומטי בהוראת המלך אבן סעוד.
בשנת 1932 נשלח פייסל, בהוראת אביו, למסע נוסף באירופה, אשר במהלכו ביקר בממלכת איטליה, צרפת, הממלכה המאוחדת, הולנד, רפובליקת ויימאר, שווייץ, הרפובליקה הפולנית השנייה, ברית המועצות, טורקיה, המדינה האימפריאלית של איראן, ממלכת עיראק ושייח'ות כווית. במהלך ביקורו הראשון בממלכה המאוחדת בשנת 1919 שט פייסל דרך המפרץ הפרסי לים הערבי ומשם חנה זמנית בבומביי, הראג' הבריטי, לפני שהמשיך אל ים סוף דרך באב אל-מנדב ואל הים התיכון דרך תעלת סואץ. במהלך מסעו פגש פייסל בג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת. המשלחת בשנת 1932 אל ברית המועצות נועדה לחזק את יחסיה עם סעודיה ונעשתה בידי פייסל במסגרת תפקידו כשר החוץ של הממלכה. ב-29 במאי הגיע הנסיך פייסל למוסקבה, לאחר שהחל דרכו מאמסטרדם ובמהלך ביקורו הביע עניין רב בפעילות הצבא האדום ואף ביקר במטה הכללי המרכזי של הצבא. במקביל לחיזוק הקשרים עם ברית המועצות, הביקור תרם לאבן סעוד להשגת ויתורים מדיניים מצידה של בריטניה, שחששה מפני התקרבות ביחסי ערב הסעודית עם ברית המועצות. במהלך הביקור חזה פייסל באווירובטיקה של חיל האוויר הסובייטי.
יורש העצר הסעודי
משנת 1960 והלאה, החל מתח אישי בין האחים פייסל וסעוד, כאשר האחרון חשש מסמכותו הרבה של אחיו והעביר את משרד הפנים להנהגתו של הנסיך מסעוד בן עבדול רחמן, את משרד האוצר אל הנסיך טלאל בן עבדול עזיז ואת משרד החוץ אל מייג'ור גנרל אבראהים בן עבדאללה. בשנת 1962 מינה אותו המלך סעוד מחדש כראש ממשלה ושר לענייני חוץ. בין העבודות שביצע בממשלה, שאותה הקים באותה השנה, הייתה הוצאת הצהרת השרים ההיסטורית שלו ב-6 בנובמבר 1962, שכללה את תוכנית הרפורמה שלו. הוא התווה את מדיניות הרפורמה של ממשלתו. בין עיקרי הדברים היו: 1. הנפקת מערכת ממשל בסיסית שמקורה בשריעה ופיתוח מערכת בירוקרטית חדשה ומועצת שרים. 2. הסדר מערכת חלוקת מחוזות. 3. הקמת מערכת משפט עצמאית, והקמת משרד המשפטים שהופעלו בידי אנשי דת. 4. הקמת מועצה עליונה להסדר הוצאות. 5. הצגה לציבור הרחב של טיפול רפואי, חינוך, ופטור של מוצרי מזון רבים ממכס כמו גם הקמת מערכת ביטוח לאומי, ומערכת להגנה על העובד מפני אבטלה. 6. הסדר תשתית להחלמה כלכלית, חיזוק מצבה הכספי של הממלכה, פיתוח תוכנית להעלאת רמת החיים של האזרחים, הקמת רשת דרכים המקשרת בין חלקים בממלכה ועריה, מתן מקורות מים לשתייה וחקלאות, ועוד. תשתיות אלו יתוחזקו בידי הכספים שיועברו לממשלה מידי עראמקו לטווח שנים מוגבל. 7. המשך פיתוח השכלה של בנות כמו גם קידום מעמדן של נשים באופן מוגבל. 8. ביטול מוסד העבדות בערב הסעודית.
מעוצר הממלכה למלך
בריאותו הרופפת של המלך סעוד הובילה לכך שמספר פעמים במהלך תקופת שלטונו היה בטיפולים רפואיים באירופה, והשאיר כל אותה העת את פייסל להיות לעוצר (שליט) במקומו. כל אותה העת פייסל פעל לחזק את סמכותו בחצר המלוכה כאשר הציג את הרפורמות שקידם כמושיעות מפני אימת המהפכנות החילונית של הרפובליקה הערבית המאוחדת בהנהגת גמאל עבד אל נאצר. בינואר 1961 שב סעוד לאחר טיפול ממושך באירופה ופעל להשיב את הסמכות השלטונית לידיו. עם הזמן עלתה ההתנגדות לשלטונו של סעוד בקרב ההנהגה של בית המלוכה. סעוד נהג לשתות משקאות חריפים, שנאסרו לפי האסלאם. כמו כן, כאשר פייסל התיר קניין של טלוויזיות שיובאו מהמערב, ההנהגה הדתית תקפה את מנהיגותו של סעוד על מה שהגדירו כמחדל. בשנים 1962–1963 שוב קיבל פייסל סמכויות נרחבות ברשות המבצעת, בין לבין עקב הלחץ שהופעל מצד גורמים בחצר המלוכה על המלך סעוד עצמו. לבסוף, בתחילת נובמבר 1964, משפחת המלוכה הדיחה את סעוד בהחלטה שייצגה אחדות בין מרב הענפים של בית המשפחה והכריזה על פייסל להיות למלך. המשמר הלאומי, הנסיכים המלכותיים והעולמא תמכו בפייסל במאבק השלטון שלו נגד סעוד. פייסל ניחן בכישרון מנהלי רב משל זה של אחיו הגדול סעוד: הוא זה שפיתח את משרדי הממשלה והקים לראשונה בירוקרטיה יעילה במהלך תקופת שלטונו של אחיו.
ב-1 בנובמבר 1964 נפגשו אנשי דת ושופטים, מביניהם המופתי הגדול של הממלכה, מוחמד בן אבראהים אל-שייח', הודיע כי המלך סעוד בן עבד אל-עזיז אל סעוד הודח מהשלטון, וכי הנסיך פייסל יושבע אמונים כמלך ערב הסעודית. ב-2 בנובמבר 1964 הושבע פייסל לתפקיד. פייסל היה מלך ערב הסעודית השלישי, וראש בית סעוד השמונה עשר. בעת הוכתר למלך הכריז על אחיו הצעיר, ח'אלד בן עבד אל-עזיז, להיות לנסיך הכתר וליורש העצר.
רפורמות במנהל ובכלכלה
פייסל העסיק את איש העסקים מוחמד בן לאדן (ראש קבוצת בן לאדן) שכונה "הבנאי המלכותי" עבור זיכיון בלעדי לשיפוץ של מסגד אל-חראם במכה, המסגד הראשון בחשיבותו עבור האסלאם שבמרכזו נמצאת הכעבה ואשר לא ראה שיפוץ מזה מאות שנים באותה העת. השיפוץ של המסגד החל עוד בתקופת שלטונו של סעוד והמשיך גם לתוך שלטונו של ח'אלד. ועידת אדריכלים שכונסה בעיר מכה הציעה למלך להביא להורדת סמלי האדריכלות העות'מאנית מהמסגד, הצעה אשר פייסל סירב לקבלה. בשנת 1969 החל שלב שיפוץ נוסף בהוראת פייסל שכלל עירוב בין האדריכלות העות'מאנית והאדריכלות האסלאמית הערבית. נכון לעתו, שלב שיפוץ זה שהתקיים תחת מלוכת פייסל עלה בסך 800 מיליון ריאל סעודי. עוד בשנת 1964, ישיבת ועידה של הליגה המוסלמית הגיעה להחלטה להסיר את כל המבנים הנספים שנבנו בתקופת האימפריה העות'מאנית מ'תחנת אבראהים' במסגד. כמו כן, פייסל העסיק את בן לאדן לשפץ את מסגד אל-אקצא במזרח ירושלים לאחר הצתתו באש בידי צעיר לוקה בנפשו.
מלכותו של פייסל התאפיינה בהחלשת מוקדי הכוח החלופיים שהתגבשו בתקופתו של סעוד, כגון נסיכים בני הדור השלישי, אנשי עסקים, משקיעים זרים ואנשי דת. למרות זאת, דאג שלא לפגוע במעמדם של האחרונים (שהתנגדו לפיתוח הנמרץ שהנהיג) יותר משנדרש, והותיר את השריעה (ההלכה האסלאמית) כחוק המדינה. גם כשהוקם משרד המשפטים הסעודי שולבו בו אנשי דת רבים וכך זכו החוקים האזרחיים לתמיכת אנשי הדת .עוד ב-1962, פייסל הבטיח כי יקדם את רישומה של מעין חוקה חילונית - חוקי היסוד, במסגרת תשתית עשר הנקודות.
פייסל קיצץ בהוצאות העתק של בית המלוכה, מזער את השחיתות ופעל כדי לפרוע את כל חובות המדינה. הוא ביצע תהליכי ייעול מסיביים בתעשיית הנפט. הכנסות הנפט, שעמדו ב-1964 על כחצי מיליארד דולר, הסתכמו בשנת 1975 ב-25 מיליארד. הון עתק זה אפשר לפייסל להנהיג תהליך מודרניזציה מקיף בערב הסעודית. המלך פיתח באופן ניכר - אם כי הדרגתי - את תשתיתה התקשורתית והתחבורתית של ממלכתו, והקים תעשייה פטרוכימית משגשגת. הוא אף פיתח ענפי כלכלה שאינם קשורים במישרין בנפט, ואפשר שידורי טלוויזיה בממלכתו. בנוסף השקיע רבות במערכת החינוך הסעודית (כולל הקמת בתי ספר לבנות) ודאג ליישב את השבטים הבדואים ברחבי הממלכה. פייסל אף תגבר את צבאו והקים ענפים חדשים של טכנולוגיה צבאית מתקדמת. עם זאת, רפורמות מעטות נעשו בשיטת הממשל השמרנית-אוטוקרטית בממלכה: פייסל אמנם הקים משרד לענייני משפטים, אשר יפקח על בתי המשפט הדתיים, אך בו זמנית קבע כי המלך וראש הממשלה - הם שני תפקידים שאותם ממלאים אדם אחד.
פיתוח הצבא
עם הכתרתו של פייסל, קידם הריבון החדש פיתוח מואץ של חיל האוויר המלכותי הסעודי בעקבות חיילות האוויר של מדינות המערב. הוא החל בפתיחתה של מכללה אקדמית צבאית עבור סטודנטים אשר תיועד לקידום הפיתוח של צבא מקצועי. המכללה האווירית על שם המלך פייסל החלה להיבנות ב-1967, והושלמה כעבור שלוש שנים ב-1970. בדצמבר 1965 חתם פייסל על הזמנה מסיבית של אספקת נשק אווירית, ובמסגרתה 40 מטוסי אינגליש אלקטריק לייטנינג תוצרת חיל האוויר המלכותי של הממלכה המאוחדת. המשלוח החל ב-1 ביולי 1968, והסתיים בספטמבר 1969. מטוסי הקרב אינגליש אלקטריק לייטנינג בני הדור השני, המשיכו לשרת בחיל האוויר הסעודי עד לשנת 1986, עת הוצאו משירות.
ב-1972 חתם פייסל על עסקת ייבוא של 39 מטוסי קרב מסוג מיראז' 5 מתוצרת חיל האוויר הצרפתי. עוד קודם להגעתם המיועדת של המטוסים לסעודיה ב-1974, הורה פייסל על העברתם לשירות חיל האוויר המצרי לנוכח פרוץ מלחמת יום הכיפורים. במהלך תקופת מלכותו של פייסל, בסיסי הצבא המפותחים הראשונים של סעודיה הוקמו. הבסיס הצבאי על שם המלך פייסל הוקם ב-1971 בקירוב לעיר ח'מיס מושייט במחוז עסיר. ב-1973 נפתח הבסיס על שם המלך עבד אל-עזיז בקירוב לעיר תבוכ אשר בצפון חג'אז.
ניסיון ההפיכה
בשנת 1969 ניסו בין 200 ל-300 קציני צבא סעודים לבצע הפיכה צבאית נגד המלוכה. קצינים אלה היו חלק מתנועת "חזית השחרור הלאומית", ארגון סעודי אשר נשא בזיקה בתנועות הבעת' והמרקסיזם. ניסיון ההפיכה הצבאית כשל ובעקבותיו הורה המלך פייסל על סדרת מעצרים המוניים. לערך 2,000 סטודנטים סעודים מחוץ למדינה נקראו לשוב אליה עבור חקירה על מעורבותם האפשרית בניסיון ההפיכה, האומות המאוחדות הביעו חשש בעניין היחס של הסוהרים לאסירים פוליטיים בסעודיה והיה חשש בחצר המלוכה כי ניסיון ההפיכה נבע מהתקוממות אשר מומנה בידי גורמים עיראקים או תימנים. רוב הקצינים שהיו מעורבים בניסיון ההפיכה שירתו בתוך חיל האוויר הסעודי, ומודיעין אמריקאי היה בעל השפעה מכרעת על מניעת צליחתה של ההפיכה הצבאית.
ממשלת ערב הסעודית הכחישה פעם אחר פעם מאז ניסיון ההפיכה כי החקירה שנעשתה מטעמה גילתה עדות לתכנון הפיכה נגד המשטר, אף על פי שכמה מהקצינים המעורבים שנעצרו היו לכאורה בקשר עם הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"ם) וממשלות ערביות חילוניות אחרות, שהיו בעמדה תקיפה נגד סעודיה במסגרת המלחמה הקרה של המזרח התיכון בין המחנה החילוני בהנהגתה של מצרים לבין המחנה המלוכני.
מדיניות חוץ
עוד תחת שלטון אביו, כאשר ייצג פייסל את ערב הסעודית בוועידת השולחן העגול, הציג את התנגדותו לתוכנית חלוקה כל שהיא של ארץ ישראל המנדטורית. ב-1948 תקף את מדינת ישראל וקרא לבני ארצו להזדהות עם העוול שנעשה לערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות. במהלך 1963, כאשר נאם באומות המאוחדות, קרא להכרה בינלאומית ב"בעיה הפלסטינית", התנגד להכרה במדינת ישראל וקרא להתאחדות של העולם הערבי נגד ישראל והשמת יריבויות ומאבקים פנימיים בצד. במהלך ישיבת הליגה הערבית באלכסנדריה ב-1964 הציע 5,000,000 פאונד לתרום להקמתה של מיליציה פלסטינית שתיאבק בישראל.
בזירה הבין-ערבית, פייסל פעל כדי למנוע ניסיונות חדירה מצרים לחצי האי ערב. פייסל תמך צבאית, כלכלית, מוסרית ומדינית במלוכנים במלחמת האזרחים בתימן, שעה שמצרים סייעה לרפובליקנים. במהלך המלחמה התנגשו כוחות סעודיים ומצריים בעדן, מה שתרם להסלמה משמעותית ביחסי המדינות. פייסל, אשר סלד מהמשטרים החילוניים-שמאליים-רדיקליים בעולם הערבי כמו גם מהפאן-ערביות הנאצריסטית, ביקש לכונן ברית בין מדינות אסלאמיות שמרניות, אולם הרעיון לא נשא פרי עד 1969 (וגם אז, במתכונת שונה לחלוטין).
במקביל, פייסל פעל על מנת לייצב את הסביבה הבינלאומית הקרובה. תיקוני גבול הוסכמו עם ירדן (1965) וכווית (1969). מלחמת האזרחים בתימן הסתיימה (בתיווך סעודי), וביולי 1970 הכירה ערב הסעודית ברפובליקה התימנית. שנה אחר כך כוננה יחסים רשמיים עם עומאן, וב-1974 הסדירה את מרבית גבולותיה עם איחוד האמירויות הערביות. מסע הפיוס של פייסל הגיע עד לאיראן, ואולם נושאים רבים נותרו בלתי פתירים ביחסי המעצמות האזוריות הללו. פעילותו הדיפלומטית הענפה של המלך הקנתה לו מעמד של מנהיג כל-ערבי ומכובד מאוד.
פייסל הצטייר כמתון בעיני המערב. ארצות הברית ראתה בו בעל ברית נבון, למרות חרם הנפט שהוטל עליה ב-1973 (ביוזמתו של שר הנפט הסעודי אחמד זכי ימאני). מזכיר המדינה קיסינג'ר נפגש עם פייסל פעמיים, ואילו הנשיא ניקסון ביקר אותו ב-1974. באותה שנה נחתם הסכם סיוע צבאי וכלכלי בין המדינות. פייסל אף חתם חוזי נפט-תמורת-נשק עם צרפת, בריטניה ואף מערב גרמניה. פייסל נבחר ל"איש השנה" של השבועון האמריקני "טיים" לשנת 1974.
ההתנקשות בחייו
ב-25 במרץ 1975 נרצח המלך פייסל בנסיבות שאינן ברורות על ידי אחיינו הנסיך פייסל אבן מוסאעד אבן עבד אל עזיז, שסבל כנראה מאי שפיות (אף שיש שטענו כי פעל כדי לנקום את מות אחיו הבכור ח'אלד, שנהרג בהיתקלות עם כוחות הביטחון הסעודיים ב-1966). באותו יום המלך הסעודי קיבל אורחים בלשכתו, ובזמן שמשלחת כווייתית חיכתה למלך בחדר ההמתנה, הגיע אחיינו הנסיך וביקש לבקר את דודו. כשנכנסו שניים מהמשלחת הנסיך נכנס עמם, וניגש לחבק את המלך. כשהמלך התקרב כדי לתת לו נשיקה, הנסיך שלף אקדח שהסתיר בבגדו וירה במלך שלוש יריות מטווח קצר.
פייסל הובהל במהרה לבית החולים המרכזי של ריאד, שם נקבע מותו. ראשו של הרוצח נערף בפומבי כעבור שלושה חודשים. אחיו למחצה של פייסל, ח'אלד אבן עבד אל עזיז, הומלך תחתיו, לאחר שהאח המבוגר יותר – מוחמד – סירב ליטול את הכתר.
שכונת הארגזים
שכונת הארגזים היא שכונה בדרום-מזרח תל אביב. שטחה 0.13 קמ"ר, והיא גובלת בדרך לח"י ובית יעקב בצפון, בלבנה במזרח, בפארק מנחם בגין ונחל איילון בדרום ובשכונת עזרא במערב.
היסטוריה
השכונה נמצאת בשטח בו שכנה עד מלחמת העצמאות העיירה סלמה, שנכבשה במבצע חמץ. לאחר קום המדינה, התיישבו בבתי העיירה תושבים יהודים, שנשלחו על ידי הסוכנות היהודית או הגיעו בעידודה. חלק מהתושבים הקימו בתים חדשים על הקרקע. במשך השנים, הוקמו בשכונה בתים נוספים, חלקם בידי בניהם של התושבים הראשונים וחלקם בידי תושבים חדשים, בהם קבוצת אסירים משוחררים שהתיישבו במתחם המכונה "מתחם אסמל". ב-1991 הוקמו בשכונה 56 מגורונים, בהם שוכנו עולים מברית המועצות וזוגות צעירים.
תושביה הראשונים של השכונה לא הורשו לרשום את נכסיהם, ולא הוכרה כל זכות קניין שלהם בבתים. התושבים שהגיעו בהמשך התיישבו במקום ללא היתר לכך, ומשכך, גם הם נעדרי זכויות קניין במקום. התרחבות השכונה נעשתה באופן עצמאי, ללא שהוקמו התשתיות לכך. מרבית רחובותיה אינם אלא שבילים צרים ולא סלולים, אין בה בתי ספר או גני ילדים, פינוי אשפה מוסדר החל רק בראשית המאה ה-21, ובהיעדר מערכת ניקוז מסודרת, היא סובלת מהצפות כמעט מדי חורף. בביקורו בשכונה ב-1992, אמר ראש הממשלה יצחק רבין כי השכונה מזכירה לו את מחנה הפליטים ג'באליה.
ניסיונות הפינוי
ב-1993, המליץ מינהל מקרקעי ישראל על ביצוע תוכנית פינוי-בינוי בשכונת הארגזים. תוכנית זו נכשלה, לאחר שרק תושבים בודדים נענו להצעה שניתנה להם, וחלקם אף שבו ותפסו קרקעות בשכונה. בעקבות כישלון התוכנית, פרסמו ב-1994 המינהל ועיריית תל אביב-יפו מכרז למכירת הקרקע וזכויות להקמת 860 יחידות דיור. לאחר שהתב"ע שונתה כך שתאפשר הקמת 1,200 יחידות דיור, פורסם מכרז חדש ב-1996. שתי התארגנויות מקומיות של תושבים עתרו לבג"ץ נגד קיום המכרז, ודרשו לאפשר להן למכור את הקרקעות בעצמן. במהלך הדיונים בעתירות שונו תנאי המכרז, והפיצוי המוצע למפונים הוגדל. השופט חשין דחה את העתירות, תוך שציין ששינוי המכרז לטובת התושבים נעשה בזכות מאמצי העותרים.
במכרז שיצא לפועל בסופו של דבר זכתה חברת "נידר", אך היא נסוגה ממנו לאחר שמטען חבלה הונח מתחת לרכבו של הבעלים. חברת "מצלאווי חברה לבניין", שבאה בעקבותיה, החלה בהחתמת התושבים על חוזי הפינוי, אך בסופו של דבר גם היא חזרה בה. בעקבות זאת, פורסם ב-1998 מכרז חדש.
שני קבלנים ניגשו למכרז החדש, והזוכה היה ישעיהו חכשורי, שהציע סכום של 1.2 מיליון שקלים חדשים עבור הקרקע, ששוויה הוערך עבור מס רכישה בכ90 מיליון שקל, תוך שהוא לוקח על עצמו לממן את הפיצויים לתושבים (הקבלן השני הציע לא לשלם כלל). בראשית 2001 החל הקבלן החדש בהחתמת התושבים על חוזים, ונגד תושבים שסירבו לחתום על החוזים הוגשו תביעות לסילוק יד. לאחרונים לא הוצעו עוד החוזים המשופרים, כי אם פיצויים בשיעור נמוך יותר, התואם את המכרזים מ-1993. החברה של חכשורי הגיעה להסכם פינוי עם 85 משפחות, ובניין מגורים ראשון ובו 17 קומות ו-66 יחידות דיור הוקם בחלקה הדרומי של השכונה. מאז, הואט הפינוי, ובניינים חדשים לא הוקמו. בשנת 2007 מכר חכשורי את הקרקע לקבוצת דנקנר.
בינואר 2022, אישרה עיריית תל אביב את התוכנית להקמת שכונת מגורים חדשה בחלק הצפוני של השכונה, הכוללת מתווה לפיצוי המחזיקים במקום. במקום הפחונים יוקמו 1,800 דירות חדשות בשטח ממוצע של 80 מ"ר, ו-200 מתוכן יוקצו עבור מחזיקים בקרקע שנקבעו כזכאים. התוכנית איפשרה לבעלי הקרקע, החברות אלעד ישראל, פרידמן חכשורי ואביוד נכסים, לפנות את המבנים הבלתי מוסדרים הרבים בשטח.
מפרצון וון
מפרצון וון (באנגלית: Vaughan Inlet) הוא מפרצון בחוף אוסקר השני, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
אורכו של המפרץ 16 קילומטרים ורוחבו 11.6 קילומטרים.
המפרץ ממוקם בין לשון היבשה שנוצרת על ידי גבעת וייטסייד שמדרום מערב, לבין נקודת שיוור, שמצפון מזרח למפרצון.
גילוי ומיפוי המפרצון
אזור המפרצון צולם על ידי סר יוברט וילקינס, בטיסתו מעל האזור ב-20 בדצמבר 1928. האזור שצולם היה אזור בתרונות מכוסה קרח, שוילקינס קרא לו "פיורדי הקטוריה" (Hektoria Fiords), על שמה של ספינת ציד הלווייתנים "הקטוריה" (Hektoria), אשר העביר את משלחת החקר של וילקנס לאי דיספשן.
בשל נסיגת הקרחונים שנשפכים אל המפרץ ובעקבות השבר של מדף הקרח לארסן במרץ 2002, השתנה קו החוף, והופיע המפרצון.
מקור השם
שמו של המפרצון ניתן לו בשנת 2008 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
המפרצון נקרא על שמו של דייוויד ג. וון (David G. Vaughan), פרופסור כבוד לגאוגרפיה, באוניברסיטת סוונסי; שהיה החוקר קרחונים של הסקר האנטארקטי הבריטי בין השנים 1986–1999, והחוקר הראשי של הסקר האנטארקטי הבריטי בין השנים 1999–2008. וון היה החוקר המוביל בנושא תנועת הקרחונים, והתפרקות מדפי הקרח של אנטארקטיקה.
הפוטש במרתף הבירה
הפּוּטש במרתף הבירה (בגרמנית: Hitler-Ludendorff-Putsch או Bürgerbräu-Putsch) הוא כינויו של ניסיון הפיכה (בגרמנית: Putsch) כושל נגד השלטון המרכזי בגרמניה בשנת 1923, שבו ניסה אדולף היטלר, יחד עם אריך לודנדורף וגורמים לאומניים נוספים, להשתלט על מינכן, מדינת בוואריה ולאחר מכן על גרמניה כולה. הפוטש אומנם נכשל, אך העלה את היטלר למעמד של דמות מרכזית בפוליטיקה הגרמנית.
רקע היסטורי
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בעלות הברית, ובעיקר צרפת ואנגליה, הגישו לממשלת גרמניה, במסגרת חוזה ורסאי, תביעה לתשלום פיצויים בסך 33 מיליארד דולר עבור נזקי המלחמה (שהם כ-470 מיליארד דולר במונחי 2020). בסתיו 1922 ביקשה ממשלת גרמניה דחייה בתשלומי הפיצויים, אך הצרפתים דחו את הבקשה. לאחר שממשלת גרמניה לא עמדה בתשלומים, השתלט הצבא הצרפתי על חבל הרוהר בגרמניה בינואר 1923. רוב האזרחים בגרמניה עמדו לצד הממשלה בהתנגדותה לשלם לצרפתים.
במקביל, סבלה גרמניה מהיפר אינפלציה, שהפכה למאפיין בולט של רפובליקת ויימאר: ערך המרק צלל מ-75 מרק לדולר ב-1921 ל-18,000 מרק לדולר בינואר 1923 וביולי 1923 הוא עמד על 160,000 מרק לדולר, ועד נובמבר 1923 עמד שער ההמרה על 4,000,000 מרק לדולר אחד. אזרחים גרמנים איבדו את כל חסכונותיהם, למשכורות ששולמו לא היה ערך בשל ערכו של המרק, מוצרי מכולת עלו מיליארדי מרקים, והתפרעויות בגלל חוסר במזון החלו ברחובות.
הנאצים, וגם קבוצות קיצוניות אחרות, הרגישו כי זה הזמן לפעול. גרמניה הייתה כמרקחה פוליטית, והמפלגה הנאצית, שמנתה כ-55,000 חברים, דרשה פעולה. אדולף היטלר הבין שהוא חייב לפעול או להסתכן באובדן המנהיגות על מפלגתו.
בראשית המאה ה-20 היו ברוב הערים הגדולות בבוואריה מרתפי בירה. מרתפי בירה היו מקומות התגודדות למאות עד אלפי אנשים. בלילות היו נוהגים הבאים לשתות בירה ולשקוע בוויכוחים פוליטיים וחברתיים. במקומות אלו אף נהגו לערוך עצרות פוליטיות (מסורת שקיימת עד היום). הפוטש בוצע במרתף הבירה הגדול ביותר במינכן – הבּירגֶרבְּרוֹיְקֶלֶר (Bürgerbräukeller).
ההכנות לפוטש
בספטמבר 1923 הודיע הקאנצלר גוסטאב שטרזמאן על חידוש תשלום פיצויי המלחמה על פי חוזה ורסאי, ועל הפסקת פעולות ההתנגדות בחבל הרוהר. הודעה זו גרמה לזעם רב בחוגים לאומניים, שהיו חזקים במיוחד בבוואריה. הקבינט של בוואריה מינה את הלאומן גוסטב פון קאהר כראש המדינה הבווארית בעל סמכויות דיקטטוריות. היה חשש כי בוואריה תפרוש מן המדינה, או גרוע מכך, תתחיל מרידה קיצונית ימנית שתתפשט ותגיע בסופו של דבר עד ברלין. בשלטון בבוואריה, שביצע פעולות התגרות נגד הממשל המרכזי, עמד טריומווירט: פון קאהר (von Kahr), לצידו מפקד הרייכסווהר בבוואריה, הגנרל אוטו פון לוסוב (von Lossow), ועמם פון זייסר (von Seißer), מפקד משטרת המדינה הבווארית. אלו שמרו על איזון עדין בין פעולות מתגרות נגד השלטון המרכזי, ובין שמירת הסדר בבוואריה ושמירת האיחוד הגרמני.
תוכניתו של היטלר, אז עדיין מנהיג פלג קיצוני קטן ובלתי מוכר מחוץ לבוואריה, הייתה להעמיד את שלושת אלו במצב שבו ייאלצו לפעול נגד השלטון המרכזי. להכריח אותם להכריז על מרידה מזוינת, להשתלט על הכוחות שתחת פיקודם, ויחד עמם לצעוד לברלין, כפי שעשה שנה לפני כן בניטו מוסוליני באיטליה ב"מצעד על רומא". לצידו של היטלר בתוכנית זו עמד הגנרל אריך לודנדורף, גיבור מלחמת העולם הראשונה, ולמעשה שַליטה של גרמניה בין 1916 ל-1918 אשר חש סימפתיה להיטלר, והתייחס אליו ואל תוכניותיו באהדה.
מששמע היטלר כי קאהר קבע נאום פומבי ל-8 בנובמבר בשעות הערב, חשש כי קאהר, לוסוב וזייסר, הולכים לפעול בלעדיו. קאהר ניתק מהיטלר מגע וסירב להיפגש עמו, דבר שרק הגביר את חששותיו של האחרון. אותו ערב החליט היטלר להלום; הוא – ועמו לודנדורף ופלוגות הסער (SA) – יכריחו את קאהר, לוסוב וזייסר להכריז על מרידה ולעלות על ברלין.
ביצוע הפוטש
ב-8 בנובמבר 1923 צעד היטלר יחד עם פלוגת חיילי סער אל אולם הכינוס (אשר התקיים בבית בירה בשם בירגרברויקלר - "Bürgerbräukeller" בכתובת Rosenheimerstrasse 15 במינכן, ומכאן כינויו של האירוע), תוך שהוא גורם לפאניקה כללית באולם. הוא ירה ירייה לתקרה ואז צעק "שקט". היטלר עלה על הבמה וצעק:
שום דבר מזה אמנם לא היה נכון, אך באולם איש לא יכול היה לדעת זאת.
פון קאהר, לוסוב וזייסר לא השתכנעו בתחילה להצטרף אל הפוטש. כל איומיו של היטלר, לרבות נפנוף באקדחו, לא הועילו. עם זאת, בשעה מאוחרת בלילה הגיע למקום הגנרל לודנדורף, ואז הביעו השלושה תמיכה רפה בפוטש. אולם אז הגיעה הודעה אל היטלר, כי פלוגות הנאצים אשר נשלחו להשתלט על מחנות הצבא לא הצליחו במשימתם, והוא החליט להגיע לשם בעצמו. עם עזיבתו של היטלר את המקום, הצליחו שלושת המנהיגים לשכנע את לודנדורף בדברי חלקלקות שהם ישמרו אמונים להיטלר, ועזבו את המקום. באותו זמן ניסה היטלר לשכנע את החיילים להיכנע, אך ללא הצלחה. לאחר כישלונו חזר היטלר לאולם, וגילה להפתעתו שקאהר, לוסוב וזייסר נעלמו, וכי חיל המצב של מינכן מגלה התנגדות עזה לפוטש.
למחרת בבוקר הפרו שלושת המנהיגים את הבטחתם ללודנדורף באומרם שזו הוצאה מהם באיומי אקדח. הם הורו על פירוק המפלגה הנאצית ועל פירוק פלוגות הסער שלה. היטלר החליט שאם יצעד עם לודנדורף, בראש פלוגות הסער, אל מרכזה של מינכן, יצליח להתגבר על ההתנגדות ללא שפיכות דמים. היטלר לא בחל ברצח כשזה שירת את מטרותיו, אך לודנדורף נרתע מהרג של שוטרים וחיילים בווארים, אשר בסופו של דבר שירתו אף הם את המטרה הלאומית. סמוך לצהרי היום שלמחרת ההשתלטות על בית הבירה, יצאו היטלר ולודנדורף, בראשות שלושת אלפים מפלוגות הסער, במצעד, כשהם מניפים את דגל צלב הקרס, וקוראים למרד נגד הממשלה המרכזית.
כישלון הפוטש ומשפט הקושרים
היטלר נאסר, ועם כישלון ההתקוממות, נראה היה שזהו גם קיצה של המפלגה הנאצית. משפטו של אדולף היטלר, בעוון בגידה, לא גרם לסיום הקריירה הפוליטית שלו כפי שאפשר היה לצפות. במידה רבה סימן משפטו את הפיכתו לדמות בעלת משקל לאומי, וחשיבות הפורצת את גבולות הפוליטיקה הבווארית.
בן לילה הפך אדולף היטלר לאישיות פוליטית ידועה הן בגרמניה והן בשאר מדינות העולם בעקבות כיסוי עיתונאי מקיף של המאורעות. השופטים במשפט סנסציוני זה, נבחרו על ידי אוהד נאצי בממשל הבווארי והרשו להיטלר להשתמש באולם בית המשפט כבמה להצגת רעיונותיו הפוליטיים. במקום לכפור בהאשמות שהובאו בפניו, הודה היטלר ברצונו להחליף את הממשלה והתווה את רעיונותיו, תוך שהוא מצייר את עצמו כפטריוט ואת הממשלה הדמוקרטית ואת מייסדיה כבוגדים. "אני לבדי נושא באשמה. אבל אינני פושע בגלל זה. אם ניצב אני לפניכם היום כמהפכן, הרי זו מהפכה כנגד המהפכה. אין דבר כזה בגידה בבוגדים של 1918". העיתונים צטטו רבות מדבריו של היטלר, וכך ניתנה לאנשים רבים ההזדמנות להכיר את האיש ואת רעיונותיו, אשר צברו כך את התנופה שהייתה דרושה להיטלר.
היטלר הורשע בדין וקיבל עונש של חמש שנות מאסר, אך עם זכות לשחרור מוקדם על התנהגות טובה כבר לאחר שישה חודשים. האמת הייתה שהשופטים כלל לא רצו למצוא את אדולף היטלר אשם, והרשיעו אותו רק לאחר שהובטח להם שהוא יקבל שחרור מוקדם. גם מנהיגים נאצים אחרים שהועמדו לדין נידונו לעונשים קלים. גנרל לודנדורף נמצא אשם אך זוכה בזכות פעולותיו במלחמת העולם הראשונה ומעמדו הרם. ד"ר וילהלם פריק הורשע בסיוע בבגידה ונידון ל-15 חודשי מאסר, אולם שוחרר בערבות לאחר כחמישה חודשים. ארנסט רהם נמצא אשם ונידון לחמישה חודשי מאסר.
מרתף הבירה לאחר ההתנקשות
מדי שנה, ב-8 בנובמבר, נהג היטלר להגיע למרתף הבירה ולנאום באירוע לציון יום השנה לפוטש הכושל. בשנת 1939 ניצל גאורג אלזר אירוע זה כדי לנסות להתנקש בחיי היטלר. הוא הטמין פצצה בעמוד ליד דוכן הנואמים במרתף. אולם, באותה שנה יצא היטלר מהמרתף מוקדם מהצפוי והוא לא נפגע בפיצוץ. בשנה שלאחר מכן הפציצו הבריטים את מינכן ב-8 בנובמבר ופצצה אחת פגעה במרתף.
בשנת 1958 נפתח מרתף הבירה מחדש.
תוצאות היסטוריות של הפוטש
אך מעבר לכך, הסיק היטלר שתי מסקנות חשובות:
האחת, כי את השלטון לא יכבוש בכוח. היטלר היה צופה חריף בהתרחשויות היסטוריות והיה מהיר להסיק מסקנות. הפוטש חשף את רפובליקת ויימר בנקודות החזקות שלה, אך גם בחולשותיה. ברור היה כי השמרנים הלאומיים, אשר היו אמורים להיות הכוח המניע מאחורי ההתנגדות לרפובליקת ויימר, לא ימהרו לתת את השלטון בידי תועמלן נודד ממפלגה בווארית ננסית, גם אם זה יאיים עליהם באקדח. את הברית עם השמרנים, ההכרחית לכיבוש השלטון, יש לכרות, אם כן, באמצעים חוקתיים, שלא לומר דמוקרטים. לאחר שיוותרו מרצונם על עמדות הכוח שלהם, ניתן יהיה לזכות בשלטון במקומם.
השנייה, הייתה מסקנה אישית. עד הפוטש סבר היטלר כי תפקידו בהתקוממות הלאומית יהיה זה של "המתופף", "האגיטטור" שסאי ההמונים. הוא סבר שכדי לקבל לגיטימציה מהציבור הוא יזדקק לדמויות לאומיות ולגיטימיות לצידו, כלודנדורף או פון קאהר, וכי הוא יהיה בבחינת "מבשר" או "נושא הכלים" למנהיג האמיתי של המרד הלאומי. עתה גברה בהיטלר ההרגשה כי הוא עצמו המנהיג, וכי זהו תפקידו וייעודו. הוא ראה את לודנדורף בחוסר אונים שלו וברפיסות שהפגין, כאשר שחרר את פון קאהר, לוסוב וזייסר, וסירב לנקוט פעולה נחרצת ואלימה. היטלר ראה כיצד הקהל נענה לנחישות שהפגין הן במהלך הפוטש והן לאחריו, בבית המשפט. עתה גמלה בו ההבנה כי הוא המנהיג האמיתי, "הפיהרר", שהאומה מצפה לבואו. תחושה זו לא עזבה אותו עד ליום מותו.
פולחן מטען
כִתות מטען זוהו לראשונה בארצות מיקרונזיה ומלנזיה ובדרום מערב האוקיינוס השקט לאחר מגע עם תרבות מתקדמת יותר מבחינה טכנולוגית דרך קולוניאליזציה, ניצול, מאמצים מיסיונריים ומלחמות.
המאמינים, המנהיגים והנביאים של פולחני המטען טוענים שהסחורות המיוצרות (המטען) של העמים הלא-ילידיים נוצרו באמצעים רוחניים ויועדו להם מהאלים ומאבותיהם הקדמונים, אולם באופן בלתי הוגן קיבלו הזרים חזקה על מטען זה, בין אם בטעות או בכוונת מכוון.
נוכח זאת, פולחני המטען מתמקדים במאמץ להתגבר על השפעתם של הזרים המושכים את המטען אליהם, על ידי עריכת טקסים המחקים את ההתנהגויות שנצפו אצל מחזיקי העושר הרצוי והנחה שאליהם ואבותיהם יזהו אותם לבסוף וישלחו את המטען אליהם במקום אל הזרים. מכאן, מאפיין מרכזי של פולחני מטען הוא אמונה כי בשלב כלשהו בעתיד יישלחו סחורות ומטענים רבי ערך למאמינים בפולחן על ידי גורמים רוחניים כלשהם.
סקירה כללית
מגעה הראשון של חברה מבודדת עם העולם החיצון יכול לגרום הלם תרבות לבני אותה חברה: פעמים רבות הילידים יניחו שהזרים הם ישויות רוחניות כלשהן המחזיקות ביכולות אלוהיות. ייתכן שיהיו ניסיונות להתאים את המפגש לאמונות קיימות. שיתוף בעושרם של המנהיגים היה לרוב חלק במסורות הילידיות במיקרונזיה. אולם, עם הזמן, יתברר כי הזרים הם בני תמותה, כוחם מגיע מציודם (מטענם), וכי הם אינם חולקים אותו עם הילידים. הסתמכות על מסורות תרבותיות עלול להעיד כי הטקסים הדתיים אינם ממולאים כראוי וכי יצירתם של טקסים חדשים עשויה לספק את ציפיות הילידים.
פולחני מטען נוטים להופיע בין אנשים החומדים חפצים אלה אך אינם יכולים להשיגם בקלות דרך מסחר. בהינתן בידודם היחסי, למאמינים יהיה ידע מועט בתהליכי ייצור מודרניים ופקפוק בהסברים מערביים.
דוגמאות של פעולות פולחני מטען הן בניית מנחתים, שדות תעופה, משרדים וחדרי אוכל מזויפים, פטישיזציה וניסיון לבנות מוצרים מערביים כמו רדיו, ועריכת מצעדים כמו צבאיים תוך החזקת מקלות במקום רובים, לבישה של סמלים בסגנון צבאי וציור סמלים לאומיים על גופם במטרה להיראות כמו חיילים, תוך שהם מתייחסים לפעילותם של אנשי צבא מערביים כמו לטקסים שיש לבצע כדי לקבל מטען.
בשנת 2007 הופק סרט על התופעה בשם "God Is American".
הנדסת תוכנה
עם התפשטות קוד פתוח, זמינות כיום למתכנתים דוגמאות רבות מאד של קוד עובד, וניתן במקרים רבים למצוא דוגמאות לקוד שמבצע מטלה זהה או דומה למטלה אותה מנסים לממש.
מקובל ונהוג להעתיק קטעי קוד מדוגמאות או פרויקטים של קוד פתוח לתוכנה עליה עובדים. לפעמים הקטעים המועתקים מכילים קוד שאינו מובן (או אינו מובן לגמרי) למתכנת או המתכנתת שמעתיקים אותם, ובחלק מהמקרים, קטעי הקוד ה"מסתוריים" כלל אינם נחוצים בפרויקט היעד, והם נועדו לשרת מטרה כלשהי בפרויקט המקורי שאין לה משמעות או אין בה צורך ביעד (תופעה דומה קיימת גם בהעתקת קטע קוד ממקום אחד למקום אחר באותו פרויקט). כשהמתכנתים שמעתיקים את הקוד לא יודעים או לא מבינים זאת, והקוד המיותר נשאר אחרי ההעתקה, התופעה מכונה "תכנות פולחן מטען".
מדע
הפיזיקאי ריצ'רד פיינמן טבע את המושג "פולחן מטען מדעי", אותו ייחס למחקרים מדעיים, ובפרט ניסויים, ששומרים על ה"טקסים" המקובלים במדע, ומקפידים על השיטה המדעית דרך חיקוי וחזרה על הדרכים בהם השתמשו בניסויים קודמים, בלי הבנה מעמיקה ואמיתית של הסיבות וההצדקות של כל פרט ופרט בניסוי, ובכך מחמיצים את העיקר, ויכולים להוביל לתוצאות לא נכונות או מסקנות לא תקפות.
מוחמד נוסרתי
מוחמד נוסרתי (בפרסית: محمد نصرتى; נולד ב-10 בינואר 1981 בכרג') הוא כדורגלן עבר איראני ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
נוסרתי החל את הקריירה בעונת במועדון אבומוסלם מהעיר משהד, ששיחק באותה עונה בליגה השנייה. בסיום העונה עבר לקבוצת פאס טהראן מליגת העל האיראנית. הוא שיחק בשורותיה במשך שש עונות, בהן זכתה באליפות אחת (2004). בשנים הבאות הייתה הקריירה שלו יציבה פחות, והוא החליף קבוצה כמעט מדי עונה. בעונת שיחק בפרספוליס, וזכה עמה באליפות המדינה. בעונה הבאה עבר לא-נאסר מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, אחר כך חזר לאיראן, למועדון טרקטור סאזי מהעיר תבריז, אך סיים את העונה בא-נאסר. הוא המשיך לעונה נוספת בטרקטור סאזי, וב-2011 שב לפרסופוליס.
בנובמבר 2011 הודיעה פדרציית הכדורגל האיראנית על הרחקתם לצמיתות של נוסרתי ועמיתו לקבוצה שיס רזאי בשל "התנהגות בלתי מוסרית". ההחלטה הגיעה לאחר משחק בין פרספוליס לבין דמאש גילאן, כאשר במהלך חגיגות לאחר הבקעת שער אחז נוסרתי בישבנו של רזאי. על השניים גם הוטל קנס שווה ערך לכ-40 אלף דולרים. מאוחר יותר הודיעו שלטונות איראן, כי השניים גם ייענשו ב-74 מלקות ויישלחו לשני חודשי מאסר.
בנבחרת
נוסרתי שיחק לראשונה בשורות הנבחרת במשחק מול נבחרת ירדן ב-1 בספטמבר 2002. באותה שנה גם היה שותף לזכייתה של הנבחרת במדליית הזהב במשחקי אסיה. בשלב הבתים של טורניר גביע אסיה שנערך בסין ב-2004 הבקיע שער שוויון מול נבחרת עומאן בתוספת הזמן, שהבטיח את עלייתה של איראן לרבע הגמר. בסופו של דבר סיימה איראן במקום השלישי. כן היה חבר בסגל נבחרת איראן במונדיאל 2006 בגרמניה.
ג'רום מוייסו
ג'רום מוייסו (בצרפתית: Jérôme Moïso; נולד ב-15 ביוני 1978 בפריז) הוא כדורסלן צרפתי המשחק בעמדת הסנטר, בעבר שיחק בליגת ה-NBA.
קריירה
לאחר שסיים את קריירת המכללות שלו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, העמיד עצמו מוייסו לבחירה בדראפט. נבחר בדראפט ה-NBA לשנת 2000 ושיחק עבור בוסטון סלטיקס, עבור ניו אורלינס הורנטס, עבור טורונטו ראפטורס ועבור קליבלנד קאבלירס.
הרצל באזוב
הרצל בָּאַזוֹב (בגאורגית: გერცელ ბააზოვი; גֶרצֶל בּאאזוֹבי; 28 באוקטובר 1904 – 12 בספטמבר 1938) משורר ומחזאי יהודי-גאורגי. בן למשפחה ציונית מראשי הציונים הגאורגים, שהיה קורבן לטיהורים הגדולים.
ביוגרפיה ויצירה
הרצל היה בנו הבכור של הרב דוד באזוב, איש דת ציוני, ממנהיגי הציונות בגאורגיה בתחילת דרכה, וספג את ערכי הדת והציונות משחר ילדותו. הוא נולד בעיר אוני והחל את לימודיו התיכוניים בעיר אוני וסיים אותם בשנת 1923 בטכניקום בטביליסי. בשנת 1927 סיים את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי בפקולטה למשפטים. לאחר מכן עבד כמשפטן בביטאון "המשפט הסובייטי" (საბჭოთა სამართლის).
בשנת 1918, בעודו תלמיד בבית הספר הופיעו שיריו וסיפוריו הראשונים, בביטאון החדש "בקול היהודי" (ებრაელის ხმაში), תחת שם העט "גר-בי". עיתון זה היה פרי פעילותו הציונית של דוד אביו של הרצל, שהופיע באוגוסט 1917 בוועידת ציוני הקווקז, שנערכה בבאקו, כנציג יהודי גאורגיה. כתוצאה מנאומו בוועידה זו נוסד בית ספר עברי-ציוני. ונוסד בכותאיסי הביטאון הציוני הראשון בשפה הגאורגית. בין הכותבים בביטאון היו דוד באזוב, בנו הרצל, נתן אליהשווילי, בן ציון אליגולשווילי ועוד.
בשנים 1921–1922 יסד באזוב, יחד עם הצייר או. ג'פרידזה וד. ג'נלידזה (תיאטרון), את הביטאון "אוני", ובשנת 1923 הופיע בטביליסי. שיריו וסיפוריו ותרגומיו פורסמו בעיתונות המקומית בטביליסי, ביניהם תרגום מעברית לגאורגית של שיר השירים (1924). בשנים 1924–1925 הוא מפרסם בעיתון "מכבי" את: "יהודי", "מכבי", "קין", "הנודד הנצחי" - מונולוג, "אלוור רודריגז" - מחיי יהודי ספרד במאה ה-15, סיפורים ומאמרים הקשורים לחיי היהודים, ההיסטוריה שלהם ורוחניותם. באותה תקופה היה באזוב מעורה היטב בחיים התרבותיים בעיר, והיה היוזם של נשפים, קונצרטים, ומחזות הקשורים בנושאים יהודיים (כל זאת במקביל לפעילותו הציונית של אביו). בתקופה זו הקים באזוב את להקת הדרמה "קדימה" שהציגה ממחזותיו, את: "הדירה הסודית" - על חיי אנוסי ספרד. מחזותיו היו בעיקר על חיי היהודים. ממחזותיו היו "הגיבורה היהודיה" ועוד. באותן שנים ייסד באזוב יחד עם אחרים את האגודה "עבודה", שתפקידה היה הפצת הרעיון הציוני, ויצירת קשר עם החלוצים בשאיפה לעלות לארץ ישראל. ובין כל עיסוקיו, לימוד באוניברסיטה בטביליסי, הוראת מבוגרים בערבים במטרה לחסל את האנאלפביתיות, הוא השתתף בירחון "תיאטרון וחיים".
בשנת 1928 כתב באזוב (נדפס כספר נפרד בשנת 1929) את המחזה הדרמטי אלגוריה סימבולית "דילאמרי" (დილლეამარი) על המיסטיקה של בן אברהם, הופעת המחזה הציבה את באזוב כסופר מוביל בקרב יהודי גאורגיה.
במשך תקופה קצרה לאחר מכן פרסם באזוב עשרה מחזות, שהמוכרים מביניהם הם: "האילמים החלו לדבר" (მუნჯები ალაპარაკდნენ, 1931), "אדם בלי כבוד" (განურჩევლად პიროვნებისა, 1933), איצקה ריז'ינשווילי (იცკა რიჟინაშვილი, 1936). רובם של המחזות הפכו לחלק מהרפרטואר הגאורגי בשנות השלושים.
בתחילת שנות השלושים הוא פרסם טרילוגיה על חיי יהודי גאורגיה. הראשון מביניהם "פתאים" הופיע בגאורגית בשנת (ფეთხაინი, 1934), וברוסית בשנת (Петхайн, 1936). עבודתו הפוריה הופרעה על ידי הרדיפה הפוליטת הסובייטית תחת שלטונו של סטלין. בשנת 1937 הוא נעצר במוסקבה והוסגר לטביליסי ושם הוא נורה למוות במהלך חקירה. לאחר מותו, בשנת 1955, טוהר שמו. רחוב בעיר הולדתו אוני נקרא על שמו.
די ג'יי פרש
דניאל אדוארד סטיין (באנגלית: Daniel Edward Stein; נולד ב-11 באפריל 1977), המוכר תחת שם הבמה די ג'יי פרש (DJ Fresh), הוא מוזיקאי, תקליטן, רמיקסר ומפיק מוזיקלי בריטי. הוא חבר בלהקת Bad Company. הוא אחד מבעלי חברת התקליטים העצמאית ברייקביט קאוס.
קריירה
ב-18 באוגוסט 2003, הוא הוציא את אלבום האוסף הראשון שלו, Breakbeat Kaos.
ב-4 באוקטובר 2004, הוא הוציא את אלבום האוסף השני שלו,.
ב-2005, הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Cactus Funk '02.
אורג תאו אדום-מקור
אורג תאו אדום-מקור (שם מדעי: Bubalornis niger) הוא מין עוף הנמנה עם משפחת האורגיים שמסדרת ציפורי שיר. אורג זה נפוץ באזורי סוואנה באפריקה שמדרום לסהרה. הוא מוגדר במצב שימור ללא חשש לאור תפוצתו הרחבה ואוכלוסייתו היציבה.
די ג'יי פרש
קריירה
בפברואר 2005, הוא הוציא את אלבום האוסף השלישי שלו, Bass Invaderz.
אורג תאו אדום-מקור
מידע טקסונומי
Bubalornis הלחם מילים מיוונית - boubalos שמשמעו תאו + ornis שמשמעו ציפור. niger - מלטינית, שחור. בניגוד לשמו אורג זה לא נוהג לשהות ליד תאו, המקור לשם נובע מכך שהחוקר הראשון שתיאר את המין צפה בו סמוך לתאו.
די ג'יי פרש
קריירה
ב-27 ביוני 2005, הוא התארח, ביחד עם פריסטיילרס, בסינגל "Tarantula / Fasten Your Seatbelt" של פנדולום. השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-60 במצעד הסינגלים הבריטי.
אורג תאו אדום-מקור
תת-מינים
מוכרים 2 תת-מינים
די ג'יי פרש
קריירה
ב-13 בנובמבר 2006, הוא הוציא את אלבום האוסף הרביעי שלו, Jungle Sound: Gold.
אורג תאו אדום-מקור
תיאור
מין האורג הגדול ביותר - גודלו כ-24 ס"מ ומשקלו כ-65 גרם. מקורו בצבע אדום, נוצותיו בצבע שחור עד חום-שוקולד, כאשר קצוות כנפיו מעוטרות במעט צבע לבן. עיניו בצבע חום, רגליו בצבע אדמדם. לנקבות נוצות בצבע לבן בצוואר וצבע רגליהן נוטה יותר לחום. פרטים צעירים בצבע חום בהיר יותר משל הפרטים הבוגרים.
די ג'יי פרש
קריירה
ב-22 במאי 2006, הוא הוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, Escape from Planet Monday.
ב-16 באוגוסט 2010, הוא הוציא את אלבום האולפן השני שלו, Kryptonite.
ב-28 בנובמבר 2010, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם סיגמא וקוקו את הסינגל "Lassitude". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-11 במצעד הדאנס הבריטי, למקום השמיני במצעד האינדי הבריטי ולמקום ה-98 במצעד הסינגלים הבריטי.
אורג תאו אדום-מקור
מבנה חברתי
נקבות מקננות לרוב לא יסבלו נוכחות של נקבה אחרת בקן שלהן.
די ג'יי פרש
קריירה
ב-14 במרץ 2011, הוא הוציא את המיני-אלבום השני שלו, Future Jungle.
אורג תאו אדום-מקור
רבייה
מין זה מקנן במושבות, הזכרים בונים קנים גדולים מזרדים המחולק למספר חדרים שבהן הנקבה בונה קן מעשבים ועלים רכים יותר. לרוב הקן יבנה על עצים קוצניים, בקרבת האדם נצפו קנים שנבנו בטחנות רוח ועל-גבי בתי מגורים. ישנן תצפיות בהן נצפו עופות דורסים, כדוגמת נשר אפריקני ו-חיוויאי להטוטן אשר בנו את קיניהם על-גבי מושבה של האורגים, מצב זה מסייע להגנה על המושבה מפני טורפים. ישנן תצפיות בהן נצפו ציפורים מסוג אמדינה שניצלו את הקן הגדול של האורג לטובת קינון.
די ג'יי פרש
קריירה
ב-3 ביולי 2011, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם שין אוונס, את הסינגל "Louder". השיר הגיע, בשיאו, למקום הראשון במצעד הסינגלים הסקוטי, למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, למקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי, למקום הראשון במצעד הסינגלים הדיגיטליים הבריטי ולמקום הראשון במצעד האינדי הבריטי. כמו כן, זכה באישור הקלטה מסוג פלטינה מ-BPI.