cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטפן יז'י צווייג
לאחר השחרור
בשנת 2005, במלאת שישים שנה לשחרור מחנה בוכנוואלד, צווייג הוציא לאור בהוצאה עצמית את ספרו בלשון הגרמנית "דמעות בלבד אינן מספיקות" (Tränen allein genügen nicht), אשר מספר את סיפורו האישי ומגן על מציליו במחנה מהכפשה בעניין החילופין עם בלום. לספר צורפה אחרית דבר מאת אלפרידה ילינק, כלת פרס נובל לספרות לשנת 2004.
"עירום בין זאבים"
הספר הפך לרב-מכר במדינה ומכר מיליוני עותקים בעולם. בגרמניה המזרחית היה צווייג למעין מקבילה מקומית לאנה פרנק. הרומן של אפיץ שימש היטב את מטרות הממסד: כמו יתר הקומוניסטים בבוכנוואלד, ניצב הסופר מול הצורך להאדיר את תפקידה של המחתרת המפלגתית במחנה למול האשמות כי דאגו לאינטרסים הצרים שלהם, שמרו על השקט עבור האס אס ודאגו לפגוע ביריביהם הסוציאל-דמוקרטים. היותם של שני המצילים המקוריים חברי סיעת אופוזיציה טושטשה בדיווחים התקשורתיים, והמעשה נרקם לתוך נרטיב הגבורה של ההתנגדות הקומוניסטית במלחמה; הנושא השתלב במערכת התעמולה שניהלה המדינה נגד גרמניה המערבית. לאחר נפילת חומת ברלין, צף עניין החילופין עם בלום ועתה היו כאלה שהאשימו המצילים בגזענות כלפי רומה וסינטי ובאופורטוניזם. צווייג אף הגיש תביעת דיבה נגד פולקהארד קניגה, מנהל אתר הזיכרון במחנה שהגיע מהצד המערבי, והאשים אותו בכך שניסה לגמד את פשעי הנאצים על ידי סילוף והכפשה של האסירים הקומוניסטים. ביל ניבן ציין כי הנושא עומד בלב השסע בין מערב ומזרח המדינה על הזיכרון הקולקטיבי אודות המחנות בימי המלחמה.
ז'וזפין מלויכטנברג
ז'וזפין מלויכטנברג (בצרפתית: Josephine de Beauharnais; 14 במרץ 1807 - 7 ביוני 1876), הייתה נסיכה צרפתית-גרמנית, ואשתו של אוסקר הראשון, מלך שוודיה.
ביוגרפיה
ז'וזפין נולדה במילאנו ב-14 במרץ 1807, לאז'ן דה בוארנה ולאוגוסטה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ואוגוסטה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטדט. ז'וזפין הייתה אחותם של אוגיסט, דוכס לויכטנברג - בעלה של מריה השנייה, מלכת פורטוגל ואמלי מלויכטנברג - אשתו של פדרו הראשון, קיסר ברזיל, והיא נקראה על שם סבתה הקיסרית ז'וזפין, אשתו של נפוליאון. זמן קצר לאחר לידתה היא קיבלה את התואר "נסיכת בולוניה", ובשנת 1813 היא קיבלה את התואר "דוכסית גליירה". בילדותה התגוררו הוריה באיטליה, אולם בשנת 1813 סירב אביה להצטרף לנפוליאון, והם עברו להתגורר בבוואריה אצל הורי אמה. ז'וזפין קיבלה חינוך מעולה, ולמדה לדבר צרפתית, גרמנית ואיטלקית, ובנוסף היא למדה היסטוריה, גאוגרפיה, בוטניקה, מדעי הטבע, מתמטיקה, פיזיקה ואסטרונומיה. בשנת 1817 נתן סבה מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה לאביה את התואר "דוכס לויכטנברג", אשר עבר לאחר מותו בשנת 1824 לאחיה אוגיסט, דוכס לויכטנברג.
קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה שחשש ממדיניות הלגיטימיות של קונגרס וינה, החליט לחתן את בנו הנסיך אוסקר, דוכס סדרמלנד עם אחת מבנות השושלות המלכותיות באירופה. ואכן, אוסקר יצא לטיול באירופה והתאהב בז'וזפין, אותה פגש באוגוסט 1822. אביו היה מרוצה מהשידוך בשל היותה נכדה לבית ויטלסבאך מצד אמה, ואילו מצד אביה הייתה קשורה לבית בונפרטה. ז'וזפין למרות היותה קתולית הסכימה לגדל את ילדיה על פי הדת הלותרנית, והחלה בלימוד שוודית, תוך שהיא מתכתבת רבות עם הנסיך אוסקר. ב-22 במאי 1823 נערך טקס הנישואים באמצעות שליח במינכן, וב-19 ביוני אותה שנה נערך הטקס בסטוקהולם, לאחר שלוותה לשוודיה על ידי חמותה המלכה דזירה.
ז'וזפין הייתה מאוד פופולרית בשוודיה ובנורווגיה, ובשנת 1824 אף ערכה ביקור עם בעלה בכריסטיאניה. כמו כן היו לז'וזפין קשרים חמים מאוד עם חמיה וחמותה, אולם היחסים עם בעלה התדרדרו עם השנים, ואף היו לו כמה פילגשים. עם זאת, לבני הזוג נולדו 5 ילדים, וז'וזפין העניקה להם חינוך מסור.
בשנת 1844 מת חמיה קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה, ובעלה עלה לשלטון במקומו כאוסקר הראשון, מלך שוודיה. מכיוון שבנורווגיה סירבו להכתיר את ז'וזפין למלכה עקב היותה קתולית, סירב אף אוסקר להכתרתו שם כמלך. ז'וזפין הייתה מעורה בענייני השלטון, ובמהלך מלחמת שלזוויג הראשונה אף התכתבה עם דודתה אליזבת לודוויקה, מלכת פרוסיה - אשתו של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, והודיעה לה כי שוודיה החליטה לסייע לדנמרק, מה שגרם לפרוסיה להתחיל לדון על הסכם שלום. המגעים שניהלה עם הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי ואשתו הקיסרית אז'ני היו בעלי חשיבות מיוחדת במהלך המשבר האירופי של 1850. ז'וזפין הייתה פרו-צרפתית ואנטי-רוסית, ובשנת 1855 הביאה לחתימת הסכם בין שוודיה, נורווגיה, צרפת ובריטניה נגד ההתפשטות הרוסית.
ז'וזפין נחשבה כזאת שעמדה מאחורי החוקים הקובעים ירושה שוויונית לגברים ולנשים בשנת 1845, רפורמות בבתי הכלא והרווחה, וביטול הגילדות בשנת 1846. במהלך המהפכות האירופיות בשנת 1848 פרצו מהומות בסטוקהולם ב-19 במרץ 1848, שנקראו מרסורוליגרנה, ונמשכו ארבעה ימים. המורדים ברחובות דרשו רפובליקה וניסו לגרום למרד מזוין, אך על פי הדיווחים, ז'וזפין ביקשה מאוסקר לא לירות על ההמון במהלך המהומות. בשנת 1852 היא ביקרה את אמה בבוואריה לפני מותה, ובחזרתה עברה דרך נורווגיה, שם מת בנה הנסיך גוסטב, דוכס אופלנד.
המלחמה הארוכה (1593–1606)
המלחמה הארוכה (או המלחמה הארוכה בטורקים, בגרמנית: Der Lange Türkenkrieg, בתרגום לרומנית: Războiul cel Lung), הידועה גם כמלחמת שלוש-עשרה השנה, מלחמת חמש-עשרה השנה של הונגריה 1591-1606, (בהונגרית: Tizenöt éves háború) או המלחמה האוסטרית-עות'מאנית השלישית (בטורקית: 1593-1606 Osmanlı-Avusturya Savaşı) התנהלה בשנים 1591 או 1593–1606 והייתה מלחמת גבולות בין האימפריה ההבסבורגית המיוצגת על ידי הארכידוכסות האוסטרית ("אוסטריה") ובנות בריתה ובין האימפריה העות'מאנית כשזירות הקרב היו הבלקן, הונגריה, טרנסילבניה והנסיכויות הרומניות.
ז'וזפין מלויכטנברג
ביוגרפיה
ז'וזפין תמכה בחופש דת ברחבי הממלכה, ואף התערבה לטובת 6 נשים שהמירו את דתן לדת הקתולית. אולם, בשנת 1857 חלה בעלה אוסקר הראשון, ובנה הנסיך קרל, דוכס סקונה שמונה לעוצר, פעל נגד תוכניותיה של אמו ז'וזפין. ככלל היחסים בינה לבנה קרל היו מתוחים, בשל היחסים שקיים עם המשרתת שלה סיגריד ספארה, בזמן שעלתה הצעת נישואים שלו ללואיזה, נסיכת פרוסיה, וכן בשל היותו אימפולסיבי וחסר אחריות כלכלית.
המלחמה הארוכה (1593–1606)
המשתתפים העיקריים היו האימפריה ההבסבורגית, הנסיכות של טרנסילבניה, הנסיכויות ולאכיה ומולדובה שהיו בעימות עם האימפריה העות'מאנית. במידה פחותה השתתפו מדינות גרמניות שהיו חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, הדוכסות של פררה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה, הדוכסות של מנטובה ומדינת האפיפיור. לצד הקואליציה האנטי-עות'מאנים השתתפו גם לוחמים "היידוקים" סלאבים שמקורם בשטחים הכבושים על ידי העות'מאנים בבלקן (בעיקר סרבים ובולגרים). פרס הספווית השיעית תרמה אף חלק שלה על ידי פתיחת חזית נוספת שהכבידה בעורף העות'מאנים.
ז'וזפין מלויכטנברג
ביוגרפיה
בשנת 1859 מת בעלה אוסקר הראשון, מלך שוודיה, ובנה קרל החמישה עשר, מלך שוודיה עלה לשלטון במקומו. יצוין, כי היא הלכה בעקבות המסורת הצרפתית ללבוש בגדי אלמנות בצבע סגול ולא שחור, ובכל מקרה הצבע הסגול היה הצבע האהוב עליה, והיא נהגה ללבוש אותו למשך שארית חייה. כמלכה האלמנה היא איבדה כל השפעה פוליטית, והתמסרה לפעילויות הצדקה שלה ולהתעניינותה בקהילה הקתולית ובסוגיותיה. עם זאת ז'וזפין נשארה מעורה בעניינים הפוליטיים, ובשנת 1866 תמכה באימפריה האוסטרית במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה. בשנת 1870 התעצבה ז'וזפין על התפטרותו של נפוליאון השלישי לאחר המפלה בקרב סדאן, ואף הזמינה את בנו - נפוליאון אז'ן לואי לביקור בשוודיה. ז'וזפין אף מחתה על סיפוח מדינת האפיפיור לממלכת איטליה, ובשנת 1871 טיפלה בכלתה לואיזה, נסיכת הולנד לפני מותה. בשנת 1872 היא ערכה ביקור בפורטוגל ובספרד ונפגשה עם אחותה אמלי מלויכטנברג לפני מותה, ובאותה שנה מת בנה קרל החמישה עשר, מלך שוודיה, ובנה אוסקר השני, מלך שוודיה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1875 היא ביקרה אצל האפיפיור פיוס התשיעי ברומא, אליו נסעה בעילום שם תחת השם "רוזנת טולגארן" ובלוויית ארבע מלוות בלבד. ב-22 במאי 1875 היא הגיעה לרומא אחרי שביקרה בברלין, מינכן ואינסברוק, ונפגשה עם ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה. האפיפיור רצה לתת לה את עיטור ורד הזהב אך נמנע מכך, משום שחשש כי הדבר ייתפס בצורה רעה במדינה פרוטסטנטית. לאחר מכן היא ביקרה בנאפולי, בולוניה ומילאנו ונפגשה עם הקיסרית הצרפתית לשעבר בזלצבורג.
המלחמה הארוכה (1593–1606)
רקע
בשנת 1591 גברו ההתנגשויות בין ממלכת הבסבורג לאימפריה העות'מאנית, ובשנת 1592 כבשו הטורקים את מצודת ביחאץ'. באביב 1593 הטילו כוחות טורקים מאיילט בוסניה מצור על העיר סיסאק בקרואטיה. ב-22 ביוני אותה שנה התחולל קרב סיסאק, שבו ניצחו הכוחות הנוצרים את העות'מאנים, ובזה הסתיימה מלחמת מאה השנים הקרואטית-עות'מאנית.
ז'וזפין מלויכטנברג
ביוגרפיה
ב-7 ביוני 1876 מתה ז'וזפין בסטוקהולם בגיל 69, והיא נקברה בקבורה קתולית.
משפחתה
ב-22 במאי 1823 התחתנה ז'וזפין עם אוסקר הראשון, מלך שוודיה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
המלחמה הארוכה (1593–1606)
1593–1594
בתחילת שנת 1594 מרדו הסרבים בבאנאט נגד השלטון העות'מאני. המורדים הכריזו על מלחמת קודש, ונשאו דגלי מלחמה עם סמל של סאבה הקדוש. דגלי המלחמה בורכו על ידי הפטריארך יובאן קאנטול, וההתקוממות נעזרה בהכנסייה האורתודוקסית הסרבית במחוזות השונים. בתגובה, הוזיר הגדול סינאן פאשה, דרש כי הדגל הירוק של הנביא מוחמד יובא מדמשק כדי להדוף את המרד הסרבי, וציווה להסיר את הסרקופג שמכיל את שרידי סאבה הקדוש ממנזר מילשבה ולהעביר אותו לבלגרד באמצעות שיירה צבאית. לאורך הדרך הרגה השיירה העות'מאנית את כל האנשים שנקרו בדרכה כאזהרה למורדים, וב-27 באפריל שרפו העות'מאנים בפומבי את שרידי סאבה הקדוש על מוקד ברמת וראצ'אר ופיזרו את האפר.
1595–1596
בשנת 1595 אורגנה ברית של המעצמות האירופיות הנוצריות על ידי האפיפיור קלמנס השמיני, כדי להתנגד לאימפריה העות'מאנית (הליגה הקדושה של האפיפיור קלמנס השמיני); ברית נחתמה בפראג על ידי רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וז'יגמונד באטורי, שליט טרנסילבניה. ארון וודה, שליט מולדביה ומיכאי האמיץ, שליט ולאכיה הצטרפו לברית גם הם, מאוחר יותר באותה שנה. בנוסף הספרדים שלחו צבא של 6,000 רגלים מנוסים ו-2,000 פרשים מארצות השפלה תחת קרל פון מנספלד, מפקד הצבא של פלנדריה הספרדי, אשר פיקד על הלחימה בהונגריה.
מטרת העות'מאנים במלחמה הייתה לתפוס את וינה, בעוד האימפריה ההבסבורגית רצתה לשוב ולכבוש את השטחים של ממלכת הונגריה שהיו בשליטת האימפריה העות'מאנית. השליטה על אזור הדנובה והחזקת המבצרים שהיו שם הייתה מכרעת. המלחמה התנהלה בעיקר בשטחי הונגריה המלכותית (שכללה בעיקר את מערב הונגריה ודרום סלובקיה של ימינו), בטרנסדנוביה, קרואטיה וסלאבוניה, רומליה (בולגריה וסרביה של ימינו), וואלאכיה (דרום רומניה של ימינו).
בשנת 1595 כבשו הכוחות הנוצרים בראשות מנספלד את אסטרגום ווישגראד, מבצרים אסטרטגיים על הדנובה, אך לא הטילו מצור על המבצר המרכזי של בודה. מאידך העות'מאנים הטילו מצור על אגר וכבשו אותה בשנת 1596.
בזירת הבלקן, בשנת 1595 צי ספרדי שכלל אניות מנאפולי וסיציליה תחת פיקודו של פדרו אלברס דה טולדו, מרקיז וילפרנקה החמישי, פשט על פטרס ועל איילט רומליה של האימפריה העות'מאנית, כנקמה על פשיטות טורקיות נגד חופי איטליה. הפשיטה הייתה מוצלחת כל כך, עד שהסולטאן מוראט השלישי חשב על השמדת כל הנוצרים של קונסטנטינופול, אך לבסוף החליט רק להורות על גירושם של כל היוונים הלא נשואים מן העיר. בשנים שלאחר מכן המשיך הצי הספרדי לפשוט על מימי הלבנט, אבל לא הייתה פעולה ימית בקנה מידה גדול בין הנוצרים לבין העות'מאנים. במקום זאת, היו פריבטירים כמו אלונסו דה קונטרראס אשר לקח על עצמו את התפקיד של הטרדת האניות העות'מאניות.
בחזית המזרחית של המלחמה, מיכאי האמיץ, נסיך ולאכיה, התחיל במערכה נגד העות'מאנים בסתיו 1594, וכבש כמה טירות ליד הדנובה התחתית, כולל ג'יורג'יו, בראילה, הארשובה, וסיליסטרה, ואילו הברית המולדבית שלו הביסה את הצבאות העות'מאניים ביאשי ובמקומות אחרים במולדביה. מיכאי המשיך בהתקפותיו עמוק בתוך שטחי האימפריה העות'מאנית, וכבש את המבצרים של ניקופוליס, ריבניק, וצ'יליה, והגיע עד אדריאנופול, ובשלב מסוים היו כוחותיו רק 24 ק"מ מן הבירה העות'מאנית, קונסטנטינופול.
כתוצאה ממתקפת נגד עות'מאנית חזקה שכללה 100,000 חיילים, ונועדה לכיבוש הנחלות האבודות מחדש ולכיבוש ולאכיה, נאלץ מיכאי לחזור אל הדנובה. המתקפה הייתה מוצלחת בתחילה, והצליחה ללכוד לא רק את ג'יורג'יו, אלא גם את בוקרשט ואת טרגובישטה, על אף שספגו תבוסה חריפה בקרב קאלוגארני (23 באוגוסט 1595). בשלב זה הפיקוד העות'מאני לקה בשאננות והפסיק לרדוף אחרי הצבא הוולאכי הנסוג, תוך שהוא מתמקד בביצור טרגובישטה ובוקרשט. מיכאי האמיץ נאלץ להמתין כמעט חודשיים עד להגעת הסיוע של בעלי-בריתו, ולאחר מכן פתח במתקפת-הנגד שהפתיעה את העות'מאנים, והצליחה לטאטא את ההגנה העות'מאנית בשלוש קרבות רצופים, בטרגובישטה (18 באוקטובר), בוקרשט (22 באוקטובר) וג'יורג'יו (26 באוקטובר). קרב ג'יורג'יו בפרט היה הרסני עבור הכוחות העות'מאניים, וכתוצאה ממנו נאלצו לסגת על פני הדנובה באי-סדר.
נקודת המפנה של המלחמה הייתה קרב מזקרסטש, שהתקיים בשטחה של הונגריה ב-24 - 26 באוקטובר 1596, ובמהלכו הכוח ההבסבורגי-טרנסילבני המשולב שמנה 45-50 אלף חיילים הובס על ידי הצבא העות'מאני, כאשר חיילים נוצרים, שחשבו כי ניצחו במערכה, הפסיקו את הלחימה כדי לבזוז את המחנה העות'מאני, ועל ידי כך הובסו לבסוף למרות הניצחון הזה, הבינו העות'מאנים לראשונה את העליונות של הציוד הצבאי המערבי אל מול הנשק העות'מאני. קרב זה היה המפגש הצבאי המשמעותי הראשון במרכז-אירופה, בין צבא נוצרי גדול לצבא העות'מאני, לאחר קרב מוהאץ'.
1601–1606
באוגוסט 1601 הביסו ג'ורג'ו בסטה ומיכאי האמיץ בקרב גורוסלאו את האצולה ההונגרית בראשותו של ז'יגמונד באטורי, שקיבלה עליה את חסות העות'מאנים. לאחר חיסולו של מיכאי האמיץ בידי שכירי חרב של בסטה, התמרדה האצולה בטרנסילבניה, בראשות מוזש סקלי, והובסה בקרב בראשוב בשנת 1603 על ידי לוחמי האימפריה ההבסבורגית בראשות ראדו שרבאן.
בשלב האחרון של המלחמה (בין השנים 1604-1606) כללה בעיקר את ההתקוממות של אישטוואן בוצ'קאי, נסיך טרנסילבניה. ההתקוממות החלה לאחר שרודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הגיש כתבי אישום שקריים נגד בני אצולה, על מנת למלא בממונם את האוצר הריק של הקיסרות. בוצ'קאי שהיה אסטרטג משכיל, התנגד לכך, ואסף את האצילים ההונגרים המאוכזבים, והתחיל במרד נגד השליט ההבסבורגי. הכוחות צעדו מערבה, ונתמכו על ידי ההיידוצי בהונגריה, ועד מהרה זכו בכמה ניצחונות ותפסו את השטחים שאבדו לצבא ההבסבורגי. ב-21 בפברואר 1605 הוכרז בוצ'קאי בטרגו מורש כנסיך טרנסילבניה, וב-17 באפריל אותה שנה הוכרז גם כנסיך הונגריה. האימפריה העות'מאנית תמכה בבוצ'קאי, ואף שלחה לו כתר מפואר שיוצר בפרס ומקושט באבנים טובות מרהיבות עין, על מנת שישמש תחת חסותה כ"מלך הונגריה המרכזית", אך בוצ'קאי לא הסכים לשאת תואר זה. כנסיך הונגריה ניהל בוצ'קאי את המשא ומתן עם רודולף השני, וב-23 ביוני 1606 נחתם הסכם וינה, שבו ערבה אוסטריה לכל הזכויות והפריבילגיות של ההונגרים בטרנסילבניה ובהונגריה המלכותית כאחד, וכן הכירה בבוצ'קאי כנסיך טרנסילבניה, ובזכות טרנסילבניה לבחור באופן עצמאי את נסיכיה.
תוצאות המלחמה
ב-11 בנובמבר 1606 נחתם הסכם ז'יטבטורוק, שנועד להבטיח שלום בין המדינות ל-20 שנה הבאות. במסגרת ההסכם ויתרו העות'מאנים לטובת בית הבסבורג על הערים אגר, אסטרגום וקנישה, אולם קיבלו בתמורה את העיר ואץ. האמנה אישרה גם את האיסור על העות'מאנים לחדור לשטחים ההבסבורגיים, וכן העבירה את עיקר הכוח בטרנסילבניה לבית הבסבורג. אף על פי שהקיסר רודולף השני נכשל במטרות המלחמה שלו, הוא זכה בכל זאת ביוקרה כלפי הטורקים, והציג את המלחמה כניצחון. כמו כן רודולף הוכר כקיסר גם על ידי העות'מאנים, והאמנה ייצבה את התנאים בגבול ההבסבורגי-עות'מאני.
פקארד 300
יוצרו 22,309 יחידות, מתוכן 15,309 יחידות יוצרו בשנת 1951.
נעדרי טנק אלתגר
פרשת נעדרי טנק אלתגר היא פרשת היעלמותו של צוות טנק מגדוד 9 של חטיבה 14 בחיל השריון, במהלך יומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים. הצוות כלל את סרן מירון אלתגר, רב-טוראי, סמל ראשון ורב-טוראי. פרשת נעדרי הטנק חזרה לכותרות בספטמבר 2015, בעקבות חשיפת דו"ח של היחידה לאיתור נעדרים של צה"ל משנת 2014, לפיה גופות החיילים הובאו בחשאי לישראל בשנת 1977 ונקברו בקבר אחים וזאת מבלי ידיעת המשפחות.
הקרב
ב-6 באוקטובר 1973, יומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים, צלח צבא מצרים את תעלת סואץ במסגרת מבצע בדר. על פי פקודת שובך יונים, כוחות השריון שהיו מוצבים במרחק מספר קילומטרים מזרחה מקו התעלה היו אמורים להגיע אל המעוזים ולתגבר אותם. פלוגה ל' בגדוד 9 של חטיבת השריון 14, שהייתה אחראית לסיוע למעוזים בצפון תעלת סואץ, נעה לסיוע למעוזי "אורקל" (המעוז הצפוני ביותר, מול פורט סעיד), "לחצנית", "דרורה" ו"כתובה". סרן מירון אלתגר, שהיה סגן מפקד הפלוגה, נע לעמדת החיפוי של מוצב כתובה, הדרומי ביותר בגזרה, עם טנק נוסף בפיקוד המט"ק יוסי פלד.
עם חציית התעלה הציבו הכוחות המצרים מארבים וחסימות נגד טנקים ישראלים. מפקד פלוגה ל', סרן, שנע לכיוון מעוז "לחצנית" נפגע במארב של כוח קומנדו מצרי ונהרג יחד עם כל צוותו. אלתגר ופלד שהגיעו למעוז כתובה שמעו על ההיתקלות של הקמן והחליטו לנוע לעזרתו. בין מעוזי "כתובה" ו"דרורה" נתקלו הטנקים במארב נוסף של אנשי קומנדו ימי מצרי. הטנק של אלתגר הצליח לפרוץ את המארב אך הטנק של יוסי פלד נפגע. שניים מאנשי צוות הטנק נהרגו - ו - ואילו פלד וחייל נוסף, מיכאל בדש, נפלו בשבי המצרי.
הטנק בפיקודו של מירון אלתגר המשיך לבדו צפונה וחיילי מוצב "דרורה" ראו את הטנק עובר לידם. סגן יובל נריה, שהיה סגן מפקד פלוגה מ' באותו גדוד, העיד מאוחר יותר כי שמע את סרן מירון אלתגר מדווח שנפגע בסביבות השעה 18:00. דיווח זה לא נרשם ביומני המבצעים של החטיבה והאוגדה.
מאותה שעה נותק הקשר עם צוות הטנק. מה שאירע מנקודה זו ואילך מבוסס על תחקירים שנעשו לאחר המלחמה, בהסתמך - בין השאר - על צילומי אוויר שנעשו למחרת באותו אזור. על פי השחזור, הטנק נתקל במארב מצרי בהמשך הדרך לכיוון מעוז לחצנית, כשלושה קילומטרים מצפון למעוז דרורה. המארב היה מורכב משני כוחות: כוח אחד חסם את הכביש וכוח שני היה משמאל לציר. תצלום אוויר הראה כי הטנק ירד מהכביש, כנראה לאחר שנתקל במארב שלצד הדרך, והחל לנוע צפונה במקביל לכביש, על דרך עפר. נראה שבשלב זה נתקל הצוות בכוח המצרי שחסם את הכביש ולכן החל בנסיגה לאחור ומזרחה. הטנק ירד לאזור הביצות, פרס זחל ונתקע. לא ברור האם ואיך נוהל קרב בין אנשי צוות הטנק למארב הקומנדו המצרי.
החיפושים לאחר המלחמה
השטח שבו אירע המארב נותר בידי הצבא המצרי לאחר המלחמה, ולפיכך לא ניתן היה להגיע אל הטנק ללא תיאום עם המצרים. בסריקה שנערכה במאי 1974 נמצא הטנק ללא סימני פגיעה, ולידו טנק נוסף שנפגע באזור. הטנק של אלתגר היה ריק, ללא סימן לאנשי הצוות. במרחק כ-200 מטר מהטנק נתגלה תיק ובו טופס בחתימתו של אלתגר. מעבר לכך לא נמצאו שרידים נוספים, אם כי לא נערכו חיפושים רבים באזור. מכיוון שלא היה זכר לגופות אנשי צוות הטנק או לשרידיהן, הכריז צה"ל על ארבעת אנשי הצוות כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
בין 1974 ל-1977 נעשו בשטח עבודות נרחבות, ששינו את פני השטח. במהלך העבודות נתגלו בשטח 19 גופות של חיילי צה"ל שנקברו באזור במהלך הקרבות, ואלה הוחזרו לישראל ביולי 1977. המצרים צירפו לגופות מפה ובה סימון המקומות בהן נמצאו. שמונה מהן נמצאו בגזרה שבה אירע האירוע של טנק אלתגר. אנשי הרבנות הצבאית, שבדקו את הגופות שהוחזרו, לא מצאו זהות ביניהן לבין אנשי צוות הטנק הנעדר.
חקירת אית"ן וחשיפת הפרשה
במאי 2015 נפגשו בני משפחתו של דן גילת, תותחן הטנק, עם האלוף במילואים יעקב עמידרור, שמונה על ידי ראש הממשלה לטפול בנעדרי המלחמה מהחזית המצרית. עמידרור העריך בפגישה כי רמת הוודאות של דו"ח יחידת אית"ן היא גבוהה, אך לא מוחלטת בשל חוות דעתם של אנשי הרבנות הצבאית. בשל כך קבע עמידרור כי לא ניתן עדיין לקבל במלואן את המלצות צוות אית"ן ולקבוע כי החיילים הנעדרים אכן קבורים בהר הרצל. עמידרור סירב לבקשה לפתוח את קבר האחים בהר הרצל, מכיוון שמעשה זה עלול לפגוע בכבוד המת של שאר הקבורים בו.
ב-22 בספטמבר 2015 פרסם עיתונאי הארץ עמוס הראל כתבה ובה חשף את הדו"ח של יחידת אית"ן. יומיים לאחר פרסום הכתבה, דרש חבר הכנסת עמיר פרץ לכנס דיון של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת בעניין פרשת טנק אלתגר, פרץ שלח מכתב ליושב הראש הוועדה ח"כ צחי הנגבי בבקשה לזמן את נציגי משרד הביטחון לדיון לשם מתן הסבר אודות ממצאי הדו"ח.
באותו יום, במסגרת ריאיון לגל"צ, סיפר ניר אלתגר, אחיו של סרן אלתגר, כי: מספר ימים לאחר מכן, הורה שר הביטחון, משה יעלון, לבכירי לצה"ל לזרז את הבדיקה בפרשה ולהביא את ההמלצות בעניין לאישורו בהקדם.
ט"ז באדר
פרשת בר המצוה של ילד שנולד בט"ז אדר תלויה בסוג השנה שבה בר המצווה נחוג ובסוג בשנה שבה נולד (שנה פשוטה או מעוברת). על פי הלוח העברי הקבוע, עבור ילד שנולד באדר א' או שבר המצווה שלו חל בשנה פשוטה, פרשת בר המצווה היא, ברוב השנים, פרשת כי תשא. אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה המתחילה ביום חמישי (שנה פשוטה מקביעות השא או שנה מעוברת מקביעות השג לילד שנולד באדר א') פרשת בר המצווה היא פרשת ויקהל. עבור ילד שנולד באדר ב' או בשנה פשוטה, ובר המצווה חל בשנה מעוברת, פרשת בר המצווה, ברוב השנים, היא פרשת צו. אבל אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום חמישי פרשת בר המצווה היא פרשת שמיני.
מרדכי פירון
הרב מרדכי פירון (כ"ז בכסלו ה'תרפ"ב, 28 בדצמבר 1921, וינה שבאוסטריה – כ"ח באייר ה'תשע"ד, 28 במאי 2014) היה הרב הצבאי הראשי השני של צה"ל ולאחר מכן רב בציריך במשך שלוש עשרה שנה.
קורות חיים
פירון נולד בווינה שבאוסטריה, בן יחיד לואירנה ויעקב פיסק. למד בתיכון באוסטריה ועלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער בתרצ"ט (1938). בגיל 16 התחיל ללמוד בבית הספר מקוה ישראל, אך עבר לישיבת כפר הרא"ה ומשם המשיך לישיבת לומז'ה בפתח תקווה. משם עבר לישיבת מרכז הרב בה למד במשך כעשור, שבמהלכו הוסמך לרבנות על ידי הרב יעקב משה חרל"פ והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב הראשי לישראל. בהמשך עבר ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
הרב פירון לחם בשורות "ההגנה", עם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרף לצה"ל שם מונה לתפקיד האחראי על הווי דת בגדנ"ע ובנח"ל. שימש בתפקיד ראש ענף הווי דת ברבנות הצבאית. בחודש פברואר 1971 הוענקה לו דרגת אלוף-משנה והוא מונה לסגנו של הרב הצבאי הראשי, שלמה גורן. זו הייתה הפעם הראשונה מאז קום המדינה שקצין ברבנות הצבאית נושא דרגת אל"ם מלבד הרב הצבאי הראשי. הרב פירון היה הרב שערך את חופתו של חנוך לנגר לאחר הכרעת הרב שלמה גורן בפסק דין האח והאחות בשנת 1972.
עם פרישתו מצה"ל של הרב גורן, ביוני 1971, מונה הרב פירון לרב הצבאי הראשי השני, בדרגת תת-אלוף. בתקופתו כרב ראשי במלחמת יום הכיפורים עסקה הרבנות הצבאית בצורה מקיפה בטיפול בחללים הרבים. הרב פירון הקים בית דין להתרת עגונות המלחמה, בראשות הראשון לציון, הרב עובדיה יוסף, שבו ישבו גם הרב פירון וסגנו, הרב גד נבון. בשנת 1974 הועלה לדרגת אלוף. הרב פירון כיהן כשש שנים בתור הרב הראשי לצה"ל והיה ממייסדי המכללה לביטחון לאומי ב-1978.
לאחר שחרורו מצה"ל כיהן כיועץ לענייני התפוצות לצדו של שר החוץ שמעון פרס. לאחר מכן כיהן כרב בציריך במשך שלוש עשרה שנה.
פרסם מאמרים מדעיים ותורניים רבים בשטח מדעי היהדות ב"מחניים". בביטאונים, עיתונים וקבצים. היה אח בלשכת הכוכב מס' 13 של הבונים החופשיים בחסות הלשכה הגדולה למדינת ישראל.
בשנת 1946 נשא לאשה את אהובה בת משה ליב גרדי, ונולדו להם שלושה ילדים. אשתו נפטרה בשנת ה'תשס"א.
בשנת ה'תשע"ג, 2013 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
נפטר ביום ירושלים, כ"ח באייר ה'תשע"ד.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של ברהמס
הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של ברהמס, מס' 1 ברה מינור, אופוס 15, הוא יצירה לפסנתר ותזמורת, שברהמס חיבר בשנת 1858. ביצוע הבכורה הפומבי הראשון של הקונצ'רטו היה בהנובר שבגרמניה, כעבור שנה.
צורה
הקונצ'רטו כתוב במבנה המסורתי של שלושה פרקים ונמשך בין 40 ל-50 דקות.
1. מאסטוזו (Maestoso) בחגיגיות   (רה מינור) הפרק הראשון כתוב בצורת סונאטה ומחולק לחמישה קטעים: מבוא תזמורתי, תצוגה, פיתוח, עיבוד וקודה. זהו פרק גדול, הנמשך בין 20 ל-25 דקות. הדבקות המחמירה הזו בצורות שהיו בשימוש בתקופה הקלאסית הקנתה לברהמס שם של "שמרן" מוזיקלי. הנושא עושה שימוש רב באקורדים מפורקים לארפג'ים ובעיטורים. במסגרת המבוא התזמורתי מוצגים עוד נושאים והחומר התמאטי עובר פיתוחים נוספים, הן בתזמורת והן בנגינת הסולן. אחד המאפיינים הייחודיים של הפרק הוא העובדה שהוא לא נפתח, כמצופה, על אקורד הטוניקה (כלומר, רה מינור), כי אם באקורד סי-במול מז'ור סקסטקורד, הדרגה השישית של הסולם; פתיחה זאת מקנה לפתיחת הפרק תחושה חזקה של אי-יציבות ושל עמימות הרמונית - הטוניקה מופיעה לראשונה, בסופו של דבר, רק כעבור 25 תיבות. הפיתוח מסתיים בקדנצה חזקה והחלטית ברה מינור, אבל הסולן שב ונכנס מיד אחריה באקורד מי מז'ור המרוחק יחסית, מתרחק מיד מסולם רה מינור, ובכך שוב מערער את היציבות של הרפריזה כולה וטוען אותה באי-ודאות ובמתח הרמוני רב.
2. אדג'ו (Adagio)) איטי מאוד (רה מז'ור) הפרק הזה כתוב בצורה שלשונית, ואת הנושא מציג הבסון.
3. רונדו: אלגרו נון טרופו (Allegro non troppo) מהיר למדי (רה מינור - רה מז'ור)
בכל שלושת הפרקים בולטת חשיבותו של מרווח הקווארטה העולה. בפרק הראשון מבוססים עליו הנושא השני והשלישי, וכן כמה מעברים חשובים. גם בפרק האיטי הוא ממלא תפקיד חשוב, והפרק השלישי כולו מבוסס על המרווח הזה.
כתיבת היצירה
ברהמס עבד על היצירה במשך שנים אחדות, כפי שקרה ברבות מיצירותיו. לאחר תקופת הבשלה ממושכת, בוצע הקונצ'רטו לראשונה ב-22 בינואר 1859 בהנובר שבגרמניה. ברהמס היה אז בן 25 בסך הכל. כעבור חמישה ימים, בלייפציג, קיבל קהל משועמם את הקונצ'רטו בשריקות בוז והמבקרים תקפו אותו בחרי אף והגדירו אותו "בלתי שמרני, באנאלי ודוחה בתכלית". במכתב לידידו האישי הקרוב, הכנר המהולל יוזף יואכים, קבע ברהמס, "אני רק עורך ניסיונות ומגשש למצוא את דרכי" והוסיף בעצב, "אף על פי כן, השריקות היו קצת יותר מדי."
ב-1854 החל לעבוד על סימפוניה, אך המורא שהפילו עליו הסימפוניות של בטהובן מנע ממנו להשלים את חיבור הסימפוניה, ואת רעיונותיו הגשים בקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת, לאחר שהחליט שלא השתלט עדיין די הצורך על הכתיבה התזמורתית לגוניה הדקים לכתיבת סימפוניה ועדיף לו להסתמך על מיומנותו כפסנתרן וכמלחין לפסנתר. מן החומר שייעד לסימפוניה שימר רק את החלק הראשון והוסיף עוד שני חלקים חדשים, למבנה המקובל של קונצ'רטו בשלושה פרקים.
השלכות ביוגרפיות
רושמי קורותיו של ברהמס מציינים לעיתים קרובות, שהטיוטות הראשונות לפרק הפתיחה הדרמטי נכתבו זמן קצר אחרי ניסיון ההתאבדות של ידידו הקרוב ומורו הרוחני של המלחין, רוברט שומאן, בשנת 1854, אירוע שהיסב צער וכאב רב לברהמס. בסופו של דבר השלים את הקונצ'רטו שנתיים לאחר מות שומאן ב-1856, כאשר הקשר שלו עם אלמנת ידידו, קלרה שומאן (שהיה לפי כל הסימנים אפלטוני), התפתח לידידות אמיצה, שעמדה בעינה כל חייהם.
קשה לאמוד, איזה מקום תפסה החוויה האישית של ברהמס בקונצ'רטו, הואיל וכמה גורמים אחרים השפיעו גם הם על הביטוי הרגשי של היצירה. הלך הנפש האפי קושר את היצירה באופן ברור למסורת הכתיבה הסימפונית של בטהובן, שברהמס שאף לחקות. פרק הסיום של הקונצ'רטו, למשל, מעוצב בבירור על פי הפרק האחרון של הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 של בטהובן, ואילו סולם הקונצ'רטו, רה מינור, הוא אותו סולם כזה של הסימפוניה התשיעית של בטהובן והקונצ'רטו הדרמטי לפסנתר מס' 20 של מוצרט.
טכניקות סימפוניות וקאמריות
היצירה משקפת את מאמצי ברהמס להעמיד את הפסנתר והתזמורת כשותפים שווים, שלא כבקונצ'רטי קלאסיים קודמים, שבהם התזמורת מלווה את הפסנתרן. רעיון הקונצ'רטו כיצירת ראווה לא קסם לברהמס גם בצעירותו. הוא העדיף לגייס הן את הסולן והן את התזמורת לשירות הרעיונות המוזיקליים; קטעים בעלי קושי טכני מיוחד בקונצ'רטו לא נועדו לרושם בלבד, כהפגנת יכולת ביצוע ותו לא, אלא לשם הרחבה ופיתוח של החומר התמאטי. גישה זו עולה בקנה אחד עם מזגו האמנותי של ברהמס, אך היא משקפת גם את מקורותיו ושאיפותיו הסימפוניים של הקונצ'רטו. הוא הסתמך הן על טכניקות מוזיקה קאמרית והן על הקונצ'רטו גרוסו של תקופת הבארוק, גישה שבאה בהמשך לידי מימוש מלא בקונצ'רטו השני לפסנתר של ברהמס. הקונצ'רטו הראשון גם מפגין את העניין המיוחד שהיה לברהמס בכתיבה לטימפני ולקרן, שתפקידיהם ביצירה זו ידועים בקושי שהם מציבים למנגנים; הטימפני משמיע צלילים חוזרים ונשנים לפרקי זמן ממושכים והקושי בתפקיד הקרן בא לביטוי במופעיו הרבים והמתבלטים, עם הפסנתר או בלעדיו.
הקונצ'רטו, אף כי חובר על ידי ברהמס הצעיר, הוא יצירה בשלה, המעידה על הקונצ'רטי הבאים ועל הסימפוניה הראשונה שלו. הוא ראוי בעיקר לציון בממדיו ובפאר שבו, כמו גם בקשיים הטכניים המרגשים שהוא מציג. עם חלוף הזמן, תפסה היצירה את מקומה הראוי ברפרטואר.
יוסי דייטש
אהרן יוסף (יוסי) דייטש (נולד ב-27 בספטמבר 1968) הוא איש ציבור ישראלי, שהיה סגן ראש עיריית ירושלים ויו"ר סיעת שלומי אמונים בעיר. שימש בתפקיד פרויקטור הילולת רבי שמעון בר יוחאי במירון.
ביוגרפיה
דייטש נולד בירושלים לרבקה שיינדל ומאיר, כבן שלישי מתוך שבעה ילדים, ונקרא על שם אבי סבו. אביו ואמו הם דור שביעי בירושלים. המשפחה התגוררה בשכונת גבעת שאול, והשתייכה לחסידות זווהיל. בילדותו התחנך בתלמוד תורה עץ חיים, ובהמשך בתלמוד תורה של חסידות גור (ששימש אז גם כ"כלל-חסידי").
לאחר לימודיו בתלמוד תורה, החל ללמוד בישיבת בית אברהם של חסידות סלונים (ירושלים). התקרב מאוד לראש הישיבה והאדמו"ר רבי שלום נח ברזובסקי, ואף שימש כחמש שנים כמשמשו האישי, בעת שהותו בביתו שבקריית יערים.
קריירה מקצועית ופעילות ציבורית
אחר נישואיו למד חצי יום בכולל אברכים, ובחציו השני שימש כמזכיר בישיבת סלונים. בהמשך התפרנס משיווק דירות בעיר החרדית ביתר עילית. עם יציאתו לעבודה התגייס לצה"ל, בהסכמת רבו, לטירונות ושירות צבאי "שלב ב" בבסיס צאלים. במשך 14 שנה לאחר מכן שירת במילואים, תחילה ברבנות צבאית ובהמשך הוצמד לקצין העיר. שירת גם ביחידת מודיעין.
בתחילת 1996, עם תום תקופת ההקמה של ביתר עילית, התקיימה מערכת בחירות ראשונה בעיר. דייטש עמד בראש מטה הבחירות של מועמד אגודת ישראל לראשות העיר, יהודה גרליץ, שניצח. בהמשך אותה שנה, מונה דייטש לעוזרו הבכיר של מאיר פרוש, שהחל לכהן כחבר הכנסת, וכסגן שר (במעמד שר) במשרד הבינוי והשיכון. בפעילותו בלשכת השר בבנייה מעבר לקו הירוק, היה מעורב בשיווק אלפי יחידות דיור, חלקן במסגרת תוכנית מחיר למשתכן, בערים ביתר עילית, מודיעין עילית, בית שמש, תל ציון. וכן ברחבי יהודה ושומרון ויישובי גוש עציון, וסייע לפעילי התיישבות והתנחלות, כאורי אריאל (אז ראש מועצת בית אל), ומתי דן יו"ר "עטרת כהנים", ואחרים.
לאחר הבחירות ב-1999, עבר לשמש כיועצו הפרלמנטרי של פרוש, שהיה לחבר הכנסת. ב-2001, עם חזרתו של סגן השר פרוש למשרד הבינוי והשיכון (תחת השר נתן שרנסקי), חזר עמו דייטש למשרד. ב-2003, לאחר הבחירות לכנסת השש עשרה, עברה יהדות התורה לאופוזיציה. פרוש חזר להיות ח"כ, ודייטש ליועצו הפרלמנטרי. לצד זאת שימש כ"קצין מבצעים" של אגודת ישראל ו"שלומי אמונים". הוא ארגן כנסים ציבוריים ועצרות, וניהל מספר מערכות בחירות מוניציפליות, כמו זו הסוערת ב-2007, שהביאה לבחירתו של מאיר רובינשטיין מ"שלומי אמונים", בביתר עילית.
בעיריית ירושלים
בשנת 2003 (ה'תשס"ד), הוצב ברשימת יהדות התורה (במסגרת סיעת שלומי אמונים) בבחירות המוניציפליות למועצת עיריית ירושלים, וב-2005, במסגרת רוטציה, החליף את נציג דגל התורה שכיהן חצי קדנציה. הוא מונה לחבר הועדה המחוזית לתכנון ובניה.
ב-2007 השתתף דייטש בהקמת קרן קמ"ח לקידום לימוד ותעסוקה במגזר החרדי. עם הקמת הקרן, מונה דייטש למנכ"ל, ובהמשך ליו"ר. הקרן בניהולו הובילה לראשונה במגזר החרדי תוכנית מלגות למימון הכשרה מקצועית, וסיוע בהכוונה והשמה לאברכים, ובהמשך גם לנשים חרדיות. תוך שימת דגש על סביבת לימודים ועבודה המתאימים לאוכלוסייה זו, שתאפשר לגשר על החסמים לכניסת חרדים לשוק העבודה ולרכישת מקצות.
לאחר הבחירות המוניציפליות ב-2008, מונה דייטש למחזיק תיק שפ"ע ותברואה, ואחראי על ה"מע"ר (מרכז עסקים ראשי) החרדי". בפעילותו הוביל פרויקט חידוש תשתיות במע"ר החרדי, שהקיף את כל השכונות החרדיות המרכזיות: שדרת המסחר הראשית ברחוב מלכי ישראל בגאולה, זיכרון משה, הבוכרים, כרם אברהם, רוממה, ומקור ברוך.
ב-2010 מונה לסגן וממלא מקום ראש העיר. הוא עזב את תפקידו כיו"ר קרן קמ"ח, והמשיך להחזיק בתיק הדיור החרדי, ומשנה למחזיק תיק התכנון והבנייה.
לאחר הבחירות המוניציפליות ב-2013, המשיך דייטש בתפקיד סגן ומ"מ ראש העיר, וכן מחזיק תיק הדיור החרדי, ומשנה ליו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובניה. במסגרת תפקידו בוועדה, קידם בין השאר הרחבה משמעותית של תמ"א 38 בשכונות הוותיקות, וכן תוכניות להקמת מרכז מבקרים בהר הזיתים, והגברת הביטחון בהר.
ב-2016 יזם יחד עם חבר המועצה החרדי שלמה רוזנשטיין את פרויקט הקיץ "עולים לירושלים", שמתקיים מאז מדי שנה. בקיץ 2018 השתתפו במיזם קרוב למאה אלף איש.
מועמדות לראשות עיריית ירושלים
ב-24 ביולי 2018 הוכרז על ידי סיעת אגודת ישראל כמועמד לראשות עיריית ירושלים. ב-27 בספטמבר 2018 הגיש את מועמדותו לראשות העיר ירושלים. אריה קינג (מאוחדים) הודיע על תמיכה במועמדותו, בעוד שתי המפלגות החרדיות דגל התורה וש"ס הודיעו כי יתמכו במועמד לא חרדי. בבחירות שנערכו ב-30 באוקטובר הגיע דייטש למקום הרביעי עם 17.01% מקולות המצביעים ולא עלה לסיבוב הבחירות השני.
לאחר הבחירות הצטרף דייטש לקואליציה של ראש העירייה משה ליאון ומונה לסגן ראש העירייה וכאחראי על אגף שיפור פני העיר תחת ראש העיר.
במאי 2021 הגיש את התפטרותו מהעירייה במסגרת הסכם רוטציה שנחתם בסיעה.
פרוייקטור מירון
בפבואר 2023 מונה על ידי השר לירושלים ומסורת ישראל מאיר פרוש להיות הפרויקטור של הילולת רשב"י במירון בל"ג בעומר תשפ"ג.
יוליה ואראדי
יוליה ואראדי (בהונגרית: Várady Júlia; נולדה ב-1 בספטמבר 1941) היא זמרת גרמנייה ממוצא הונגרי.
לימודים
יוליה ואראדי נולדה בשם יוליה טז'ר בנאג'ווארד שבהונגריה (כיום אוראדיה ברומניה). בגיל שש החלה ללמוד כינור בקונסרבטוריון למוזיקה בקלוז'-נאפוקה ואחר, בגיל ארבע-עשרה, המשיכה בלימודי פיתוח קול אצל אמיליה פופ. בהמשך למדה פיתוח קול אצל ארטה פלורסקו בבוקרשט.
קריירה
הופעת הבכורה של ואראדי, כמצו-סופרן, הייתה עם האופרה של קלוז' בשנת 1962, ב"אורפיאוס ואאורודיקה" של גלוק ובתפקיד פיורדיליג'י בכך עושות כולן של מוצרט.
ב-1970 הצטרפה לאופרה של פרנקפורט-על-מיין ומאז והלאה שרה בעיקר במערב אירופה. ב-1973 עברה מפרנקפורט לאופרה של בוואריה במינכן ואחר הצטרפה לדויטשה אופר ברלין. במהלך הקריירה שלה הופיעה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון; באופרה של וינה; במטרופוליטן אופרה בניו יורק; בלה סקאלה במילאנו; בתיאטרו קולון בבואנוס איירס; באופרה בסטיליה בפריז ובפסטיבלים של זלצבורג, מינכן ואדינבורו. ב-1978 שרה לראשונה את תפקיד קורדליה בהצגת הבכורה של האופרה "ליר" מאת אריברט ריימן עם האופרה הממלכתית של בוואריה.
ב-1977 נישאה יוליה ואראדי לבריטון דיטריך פישר-דיסקאו. בשנת 1998 פרשה משירת אופרה. נכון לשנת 2011 היא מכהנת כפרופסור אורח בבית הספר הגבוה למוזיקה על שם הנס אייזלר בברלין.
תפקידים
להלן רוב התפקידים שמילאה יוליה ואראדי בשירה ובמשחק בהצגות אופרה. תפקידים ששרה באולפן (כמו הקיסרית ב"האשה ללא צל" של ריכרד שטראוס או בקונצרט (כגון ליאונורה בפידליו של בטהובן ופידליה ב"אדגר" של פוצ'יני) אינם כלולים כאן לפי שעה.
פרפר נחמד
פרפר נחמד היא תוכנית טלוויזיה חינוכית ישראלית לילדים, שדנה, באמצעות שיח בין מנחים לבובות, בדילמות וסוגיות שונות מעולמם של הילדים, וכן בתכנים חינוכיים כגון פרקים המוקדשים לחגי ישראל. הפקת התוכנית לטלוויזיה החינוכית החלה בינואר 1982, והפרק הראשון שודר ב-31 במרץ 1982. פרקי התוכנית שודרו פעמים רבות בשידורים חוזרים.
אופי התוכנית
קהל היעד של התוכנית, שהוגדר על ידי צוות ההפקה המקורי, הוא בני שנתיים וחצי עד ארבע שנים. היא נועדה בעיקר להשלמת חסכיהם החינוכיים והתרבותיים של הילדים הרבים, שעל פי ממצאי משרד החינוך בתקופת יזומה, לא ביקרו בגני ילדים, ולכן שודרה למענם בעיקר בשעות הבוקר. הסדרה מושתתת על מערך סדור של מטרות לימודיות וחינוכיות ועל שיקול דעת פדגוגי, המודע לעולמו של הילד, לצרכיו ולשלבי ההתפתחות שלו. התכנים מוקנים באמצעות שיח בין מנחים אנושיים לבין בובות בדמויות של בעלי חיים (שבלול אווזה צב ואפרוח ובהמשך פינגווין) שירים, משחקים, הצגות, סרטונים ריאליסטיים אמצעים טלוויזיוניים שונים והסדרה שאפי שאפו
במרכז התוכנית ניצבו דמויותיהן של בובות כפפה שהופעלו על ידי בובנאים: שבי השבלול, אוּזָה האווזה, נולי האפרוחית ובץ הצב. מאוחר יותר הצטרף לבובות הכפפה פינגי הפינגווין, שהיה בובה בגודל מלא, אשר הופעלה וגולמה על ידי השחקנית גליה ישי. לאורך השנים הופיעו בתוכנית בובות נוספות בתפקידי משנה, כמו צ'יפי האפרוח ובובת "הפרפר הנחמד", שהופיעה בדרך-קבע על פרח ודובבה על ידי מיקי קם ואורנה לביא פלינט. את כל הבובות לסדרה עיצבה ובנתה יהודית גרינשפן.
לצד הבובות ניצבו מנחים שונים ששיחקו את עצמם, עמם ניתן למנות את דודו זר, עוזי חיטמן, עפרה ויינגרטן, אפי בן ישראל, שלומית טריגר-הגואל ועפרה חזה. המנחים הפגינו לרוב יחס הורי לבובות, ופעמים רבות אמצו גישה דידקטית ומדריכה. כמו כן הופיעו בתוכנית דמויות חוזרות כגון סבא נחמן (אברהם מור) ו"פרופסור פיתגורס" (שלרוב שוחק על ידי דודו זר) שלימד את הילדים דברים חשובים במגוון נושאים יחד עם פיט, העוזר השלומיאל שלו.
המסרים החינוכיים הועברו לילדים הצופים בבית, באמצעות סיפורים, שירים ומיצגים חזותיים בפני הבובות. השירים נכתבו והולחנו לרוב על ידי דתיה בן דור. הליווי המוזיקלי שהתלווה לתוכנית לאורך השנים בוצע בידי עוזי אסנר, רפי קדישזון ומישה בלכרוביץ. תסריטאית שרה שלום.
הטלוויזיה החינוכית - העונות הראשונות והדור החדש (1984–2004)
הפרק הראשון של התוכנית, שנקרא "ידיים", שודר ב-31 במרץ 1982.
ב-1995 נפטר יוני חן, מפעיל הבובה "בץ", ועקב בעיות תקציב, ב-1997 הוחלט להפסיק את צילום פרקי התוכנית לתקופה בלתי ידועה (במקור לשנה). ההחלטה הביאה למחאה של הורים ואנשי חינוך שהלכה וגברה, עד שבאותה השנה הגיעה לדיון בוועדה לחינוך לגיל הרך בכנסת. בעקבות הדיון, שבו השתתפו אנשי חינוך ושני חברי כנסת, נקבע שיש להקצות תקציב להמשיך הפקת פרקים חדשים לתוכניות.
בפרקים "מהדור המחודש", בין השנים 1998–2004, נעשה שימוש בתפאורה חדשה וכל הבובות, מלבד נולי, עוצבו מחדש. בנוסף, דמות הבובה פינגי וכמה מהמנחים המקוריים חדלו להופיע בתוכנית. בתוכנית זו הצטרפו לצוות המנחים גיא פרידמן, אדוה עדני ואלינור אהרון לצד אפי בן ישראל ודודו זר הוותיקים. כמו כן בשנים אלו השתתפו כשחקנים אורחים בכמה פרקים, רמה מסינגר, דרור קרן, רותם אבוהב וגיליה שטרן. בשנתיים האחרונות של הפקת פרקי התוכנית הנחו אותה גיא פרידמן ואלינור אהרון. עם הזמן, תדירות ההפקה של תוכניות חדשות הלכה ופחתה עד שפסקה בשנת 2004. הפרק האחרון ששודר נקרא "סימנים".
לאחר סיום התוכנית
בשנת 2006 הוכרז כי יש כוונה לצלם תוכניות חדשות בסדרה, עם הבובות בעיצובן הישן ועם התפאורה הוותיקה. בסופו של דבר כוונה זו לא יצאה לפועל מסיבה לא ידועה. מאז הופיעו מספר פעמים הבובות באירועים טלוויזיוניים חד פעמיים: בשנת 2016 בחגיגות 50 שנים לטלוויזיה החינוכית ובאותה השנה גם בתוכנית הסאטירה "גב האומה". כמו כן הופיעו הבובות בפסטיבלי ילדים ומופעים שונים עד שנעלמו.
כאן חינוכית (2021-הווה)
ב-4 בפברואר 2020 הודיע תאגיד השידור הישראלי כי "פרפר נחמד" צפויה לחזור לעונה חדשה שתשודר בכאן חינוכית. על פי הידיעות שהתפרסמו, יש כוונה ללהק מנחים חדשים אך ייתכן שמפעילי הבובות המקוריים ישובו לתפקידיהם. בהמשך נחשפו הבובות החדשות אשר עוצבו מחדש על ידי מריה גורביץ. לראשונה התוכנית צולמה מחוץ לאולפני הטלוויזיה החינוכית.
ב-5 באפריל 2021, נחשפו ארבעת המנחים החדשים של "פרפר נחמד": משי קלינשטיין, אורי בנאי, אסתר רדא ובן יוסיפוביץ'. כמו כן נחשף כי העונה החדשה צפויה לעלות במהלך הסתיו הקרוב בכאן חינוכית. עמי ויינברג ואיילת לוין יחזרו להפעיל את בץ ונולי, ז'יל בן-דוד יפעיל את שבי במקום אבי יקיר ומיטל רז תפעיל את אוזה במקום עירית שילה.
בסוף אפריל 2021, פורסם שנינט טייב תבצע את שיר הפתיחה המחודש.
ב-16 באוגוסט 2021, נחשף שיר הפתיחה המחודש ותאריך עליית התוכנית החדשה ל-5 בספטמבר 2021.
העונה החדשה עלתה ב-5 בספטמבר 2021 עם הפרק הראשון "איך דמיון מתגלגל".
תפאורת התוכנית
במהלך שנות הפקת התוכנית התחלפה התפאורה שבע פעמים: התפאורה הראשונה (1982–1983) הורכבה מבתי הבובות ושולחן ומספר אביזרים. תפאורה זו התאפיינה בכך שהייתה פשוטה יחסית ולא הצריכה הגדרה כלשהי.
התפאורה השנייה (1984–1995) נשאה את צורתה המשודרגת של התפאורה הראשונה שנצבעה בצבעים חדשים ועוד מספר אביזרים שנוספו אליה. זו התפאורה המוכרת ביותר אשר הייתה בשימוש במשך 11 שנים ולכן מזוהה ביותר עם התוכנית. במהלך השנים הפכה צורתה של תפאורה זו ממשהו שאינו מוגדר בהתחלה, לסוג של בית שבו "התגוררו" כל הדמויות של התוכנית.
התפאורה השלישית (1995–1996) נכנסה לשימוש בפרק "עוברים דירה" משנת 1995 ובו כל הדמויות של פרפר נחמד עוברות לגור בדירה חדשה. מבחינה ויזואלית קיים דמיון בין הגרסה הזאת לקודמתה עם שינויים קלים בבתי הבובות. בנוסף, הושם יותר דגש בתפאורה זו על דברים שמאפיינים בית.
התפאורה הרביעית (1997) שימשה בשני הפרקים ששודרו לקראת חגיגות החמישים למדינת ישראל. התפאורה הזאת תוארה כחצר של בניין שבו הבובות עצמן גרות בו בקומת הקרקע, והמנחים שמשו כמין שכנים שלהן.
התפאורה החמישית (1998–2004) נכנסה לשימוש בפרקים שצולמו החל משנת 1998. גרסה זו התאפיינה בבית קבוע בצורת פטריה המוקף בחצר. לתפאורה זו היו שני מצבים קבועים: אחד בחצר שמחוץ לבית אשר בה התרחשו רוב הסצינות. המצב השני היה בתוך הבית עצמו אשר התאפיין בחדרים ובסלון שבמרכזו אח.
התפאורה השישית (2003) שימשה לסדרת סרטוני הסבר קצרה ששודרה במלחמת המפרץ השנייה. התפאורה הזאת הייתה מין חדר שינה ששימש גם כממ"ד.
התפאורה השביעית (2021) נכנסה לשימוש בפרקים ששודרו ב"כאן חינוכית" החל משנת 2021. התפאורה הזאת התאפיינה כמין גן ילדים בעיצוב עכשווי, שכלל חזרה של בתי הבובות.
מוצרים נלווים לתוכנית
יצאו לאור קלטות וידאו, ספרים ואלבומים של "פרפר נחמד", והם זוכים להצלחה, במיוחד אלה המוקדשים לחגי ישראל. כמו כן, נמכרו שני תקליטים עם שירי התוכנית.
בשנת 1991 ייצרה חברת תלמה חטיף המשתמש בשם התוכנית. ב-1996 שונה שמו ל"פרפר", וב-2005 הופסק שיווקו.
בתחילת שנות האלפיים נמכרו בובות של דמויות התוכנית.
מנחים
שחקנים אורחים: יגאל בשן, יוסי ידין, ליא קניג, עודד בן חור, נסים גרמה, רמה מסינגר, אברהם מור, אבי קושניר, פטר ורטהיימר, אייל גפן, יניב פולישוק, גיליה שטרן, זוהר זמיר, דרור קרן, דובי גל, מוסקו אלקלעי, חנן גולדבלט, גיתית שובל, אלי גורנשטיין, אלברט כהן, גדי יגיל, הראל סקעת, ציפי מור, ציפי שביט, עזרא דגן, יעקב בודו, דני רובס, ג'וליאן שגרן, אבי יפה ועוד.
גרסת כאן חינוכית (2021-הווה)
שחקנים אורחים: חוה אלברשטיין, חיים כהן, יגאל עדיקא, גאולה אבן-סער, עידו מוסרי, אפרת אביב, מוריס כהן, רותי תמיר, הראל סקעת, אביהו מדינה, ציפי מור, נעם קליינשטיין, שחר חסון, ירדנה ארזי, קובי אוז, יובל סגל, יוסי מרשק, יארא אזרייק, תומר שרון, אורי הוכמן, גיא לואל, מאי קורץ, אביבה נגוסה, אלון נוימן, אבי גרייניק
שיר הפתיחה
את שיר הפתיחה לתוכנית, אשר נקרא "פרפר נחמד", כתבה לאה נאור, הלחינה נורית הירש וביצעה הזמרת אילנית. מילות הפזמון החוזר הן מחווה לשיר ילדים קלאסי מאת פניה ברגשטיין.
את סרטון ההנפשה המלווה את שיר הפתיחה צייר והנפיש טוביה קורץ, אשר צייר גם את "ציפי ציפור" מהתוכנית "רגע עם דודלי", והפיקה שושנה צחור.
בגרסת 2021 ביצעה את השיר נינט טייב במקום אילנית עם הנפשה חדשה.
הדיוויזיה המוטסת השישית (בריטניה)
הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית (באנגלית: 6th Airborne Division) הייתה אחת מהיחידות המובחרות של בעלות הברית במלחמת העולם ה-II. כוח זה נע לעבר מקומות הנחיתה המיועדים שלו באמצעות דאונים שנגררו על ידי מפציצים (בדרך כלל מפציצים מיושנים). הכבל בין הדאון למטוס הגורר נותק הרחק משטח האויב כך שהטיסה מעליו הייתה חלקה ולא משכה אש נ"מ.
הדיוויזיה פעלה בין השנים 1943 ל-1948 והשתתפה במבצעים שונים במהלך מלחמת העולם ה-II, בהם היו מעורבים כוחות בעלות הברית כמו: הפלישה לנורמנדי, אשר חלקה בו נקרא מבצע טונגה. הדיוויזיה פעלה בשנות המנדט האחרונות בארץ ישראל, וכונתה לעיתים בשם 'כלניות' על ידי בני היישוב.
דאוני הורסה
הדאון המיוחד של אנשי הטייסת אשר כמותו יוצרו מספר אלפים (בכל דאון יכלה לשבת כיתת חיילים עם ציודם), היה קרוי "הורסה" והוא היה עשוי כולו מעץ (כיוון שבמהלך המלחמה אלומיניום היה מצרך נדיר), כאשר כנפיו וגופו היו עשויים שדריות עץ מחופות בברזנט. לדאון היו מספר מטעני נפץ על דלתותיו האחוריות ועם הנגיעה בקרקע היה נווט הדאון מפוצץ אותן כדי לאפשר לחיילים פריקה מהירה ממנו על מנת שלא יהיו מטרות נייחות. בדאון היו מצברים שסייעו לנהג ולנווט לכוון את כלי הטיס, במובן זה הוא היה דומה למטוס רק שכיוון טיסתו תמיד היה כלפי מטה. הדאונים היו משוחררים מספר קילומטרים לפני מקום הנחיתה ואט אט ירדו בצורה מבוקרת ושקטה אל יעדם. טרם הפלישה לצרפת סומנו הדאונים בשלושה פסים לבנים על כל כנף ועל גוף הדאון לצורך זיהוי.
הפלישה לנורמנדי
שמו של המבצע ניתן לו מפני שסמל תג היחידה של אנשי הדיוויזיה המוטסת השישית הוא סוס מעופף או פגסוס מהמיתולוגיה היוונית.
הגשר המקורי הועבר למוזיאון המתייחס לפעילות הכוחות המוטסים בצרפת הסמוך למקום הגשר המקורי. במקומו בנתה ממשלת צרפת גשר ברזל הדומה מאוד למקורי (את ההבדל ניתן לראות רק בטכניקת הבנייה שנעשתה בריתוך ולא בחיבור של מסמרות).
למרות שהנחיתות זכו להצלחה, יחידות רבות היו מפוזרות ברחבי נורמנדי. אזור גשר פגסוס הוגן בהצלחה על ידי הצנחנים, ולאחר שהגרמנים פתחו בהתקפות נגד רבות, הוחלף הכוח על ידי חלקים מדיוויזיית הרגלים הבריטית ה-3 בערב ה-6 ביוני.
ב-12 ביוני, במהלך ההתקפה על ברוויל, הפציצה ארטילריה בריטית את השטח. פגז פגע בקבוצת קצינים בריטים. לוטננט-קולונל ג'וני ג'ונסון נהרג ובריגדיר קינדרסלי ולורד לובט נפצעו קשה.
מיוני עד אוגוסט הגנה הדיוויזיה בהצלחה על האזור שממזרח לנהר האורן. ב-2 באוגוסט 1944, הדיוויזיה המוטסת ה-6 הפכה לחלק מהארמייה המוטסת הראשונה של בעלות הברית. באמצע אוגוסט השתתפה הדיוויזיה בהתקדמות לעבר הסן וחזרה לבריטניה בתחילת ספטמבר 1944 כדי להתאושש ולהתארגן מחדש. הדיוויזיה איבדה 4,000 אנשים הרוגים, פצועים או נעדרים.
קרב הארדנים
ב-16 בדצמבר 1944 פתחו הגרמנים במתקפת הארדנים, התקפה אחרונה נגד בעלות הברית בארדנים. הדיוויזיה המוטסת השישית, זמן קצר לאחר שעזרה להדוף את המתקפה, דחפה לתוך בלגיה. הלחימה נמשכה בתנאי מזג אוויר גרועים מאוד עד אמצע ינואר 1945.
חציית הריין
ב-24 במרץ 1945 השתתפה הדיוויזיה במבצע האווירי מעבר לנהר הריין (מבצע ורסיטי), שהתקיים למחרת חציית הריין על ידי כוחות היבשה (מבצע ביזה). עם זאת, הגרמנים גילו את הדיוויזיה, וכתוצאה מכך הדיוויזיה ספגה אבדות אוויר וקרקע כבדות. המבצע עדיין הצליח, אך במחיר גבוה. לאחר מכן התקדמה הדיוויזיה המוטסת ה-6 לצפון-מזרח לעבר הים הבלטי עד שפגשה את יחידות הצבא האדום ב-2 במאי 1945 בפאתיה המזרחיות של עיר הנמל ויסמר.
סוף המלחמה
ב-8 במאי 1945, מלחמת העולם השנייה הסתיימה באירופה עם כניעה ללא תנאי של הוורמאכט. אולם לחלקים של הדיוויזיה המלחמה נמשכה במקום אחר. חטיבת הצנחנים ה-5 נשלחה ל ביולי 1945 כדי להשתתף במערכה נגד היפנים, מתוך כוונה ששאר הדיוויזיה תבוא בעקבותיה. לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי באוגוסט 1945, יפן לא ראתה מוצא מלבד כניעה ללא תנאי. ב-15 באוגוסט נכנעה יפן, וב-2 בספטמבר הסתיימה מלחמת העולם השנייה באופן רשמי עם החתימה על הכניעה היפנית.
פעילות הדיוויזיה בארץ ישראל
"כלניות" הוא הכינוי שניתן על ידי אנשי היישוב לחיילי הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית, שהוצבה בארץ ישראל בספטמבר 1945. בינואר אתה שנה התפרסם שירה של שושנה דמארי, "כלניות" (מילים: נתן אלתרמן, לחן: משה וילנסקי), במסגרת תוכנית של תיאטרון לי-לה-לו והפך ללהיט. כצנחנים חבשו חיילי הדיוויזיה השישית כומתות אדומות, ובשל כך הדביקו להם אנשי היישוב את הכינוי "כלניות". ילדים עמדו בקרנות רחוב ושרו את השיר כשראו את החיילים, שקיבלו זאת כעלבון צורב. ר"ד וילסון, שחיבר לימים ספר על תולדות החטיבה כתב שהחיילים הבינו שכוונת השיר היא שכמו הכלנית, ראשם אדום וליבם שחור והדבר פגע בהם במיוחד. משה ואלין איש תיאטרון לי-לה-לו סיפר שבאחד הימים כיתרו חיילים את התיאטרון ועצרו את ההצגה בטענה ש"כלניות" הוא שיר חתרני נגד ממשלת המנדט. נגד השמעת השיר הוצא צו, שבוטל לאחר זמן קצר.
הדיוויזיה, בפיקודו של אריק לואי בולס, הובאה ארצה מלכתחילה לחנות בה, בעזה, כחלק מהמערך הצבאי הבריטי במזרח התיכון. אולם עם התחדשות מאבקו של היישוב הוטלה עליה משימת המלחמה נגד תנועת המרי העברי, המסגרת המשותפת להגנה לאצ"ל וללח"י, שפעלה מסוף שנת 1945 ונתפרקה לאחר פיצוץ מלון המלך דוד ב-22 ביולי 1946.
הבריטים הפעילו את חיילי הדיוויזיה השישית בפעולות מקיפות נגד היישוב, הן בימי תנועת המרי העברי והן לאחריהם. השבת השחורה ב-29 ביוני 1946, "מבצע כריש" (Shark Operation) ב-30 ביולי 1946, שבו הוטל עוצר כללי על העיר תל אביב ובוצעו בה חיפושים ומעצרים (בין היתר נעצר מפקד הלח"י יצחק יזרניצקי, לימים יצחק שמיר, ראש ממשלת ישראל). הדיוויזיה השישית ביצעה פעולות רבות בכל רחבי הארץ, הטלות עוצר, הצבות מחסומים, חיפושי נשק בקיבוצים ומעצר אנשי המחתרות.
בשיא תקופת המאבק לא נמצא הגנרל בולס בארץ. הוא יצא את הארץ במרץ 1946 וחזר לארץ להמשך מילוי תפקידו כמפקד הדיוויזיה השישית בינואר 1947. בתקופת העדרו מן הארץ מילא, באופן זמני, את תפקיד מפקד הדיוויזיה השישית הגנרל ג'יימס קסלס, שהפעיל את הדיוויזיה בפעולות התוקפניות נגד היישוב.
הגנרל קסלס פיקד אישית על "מבצע כריש" ("Operation Shark") שהחל ב-30 ביולי ונסתיים ב-2 באוגוסט 1946, שבו הטילו כ-30,000 חיילים בפיקודו הסגר ועוצר כללי על העיר תל אביב וביצעו בה חיפושים ומעצרים. במהלך המבצע נעצרו 730 איש וביניהם מפקד הלח"י יצחק יזרניצקי (לימים יצחק שמיר ראש ממשלת ישראל) שנשלח לגלות במחנה מעצר באריתריאה יחד עם גולי אצ"ל ולח"י. במהלך המבצע נתגלו כלי נשק ומשדר חשאי. בעת המבצע שובשו כליל החיים האזרחיים של העיר העברית הראשונה, שהייתה המרכז המסחרי, התרבותי והביטחוני של היישוב.
בפעולה של הלח"י בחניון הצבא הבריטי ברחוב הירקון בתל אביב, ב-25 באפריל 1947, עליה פיקדו יעקב בנאי (מזל), מפקד החטיבה הלוחמת של לח"י ובן עמי יולוביץ, נהרגו שבעה צנחנים בריטים מה"כלניות". הבריטים ראו בפעולה זו רצח לכל דבר, וטענו כי החיילים הבריטים נורו בשנתם ולא היו חמושים. גם נתן אלתרמן הוקיע פעולה זו, בשיר "דרושה מטפלת", שבו כתב על פלוגה לאומית מאורגנת "אשר שחטה קבוצת חיילים לא מוגנת, בחצר, באוהל ובתוך המיטה, והוציאה כרוזים אחרי השחיטה". בראיון שהעניק ל"מעריב" הגן בנאי על הפעולה ואמר: "הפעולה ברחוב הירקון לא הייתה רצח. זה היה קרב. נכנסנו כדי להחרים נשק. 'הכלניות' ששמרו שם לא ישנו. התפתח קרב יריות והם נהרגו". בעקבות אותה פעולה יצאו "הכלניות" לפעולות תגמול ברחובות הערים והשתוללו תוך שהם יורים לעבר אוטובוס בתחנה המרכזית בתל אביב, יורים לעבר עוברים ושבים בנתניה ובראשון לציון.
בולס שירת כמפקד הדיוויזיה השישית עד ל-19 ביולי 1947. במקומו כמפקד הדיוויזיה השישית בא הגנרל יו צ'ארלס סטוקוול. סטוקוול הגיע לארץ ישראל ב-19 באוגוסט 1947, לאחר שיא פעולותיה של הדיוויזיה נגד היישוב וארגוני המחתרת, בזמן שבו מאבקו של היישוב עבר לשלב המדיני ולאחר הגיעה לארץ של ועדת החקירה של האו"ם לעניין ארץ ישראל והחל התהליך שבהמשכו קיבלה עצרת האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 את תוכנית החלוקה. על הדיוויזיה המוטסת השישית בפיקודו של סטוקוול הוטל לחלוש על אזור הצפון ומרכזה נקבע בחיפה.
כשמפקדתו בחיפה נטל הגנרל סטוקוול חלק חשוב במהלך כיבוש העיר על ידי כוחות חטיבת כרמלי. ב-21 באפריל 1948 הודיע הגנרל סטוקוול לנציגי היהודים והערבים שכוחותיו עומדים לפנות את עמדותיהם בעיר ולהתרכז בשטח נמל חיפה ובמספר מחנות מדרום לעיר. פקודתו זו של סטוקוול ניתנה על מנת להגן על הנמל שהיה חיוני לתהליך הפינוי של הכוחות הבריטיים מארץ ישראל. כן עמד מאחורי הפקודה רצונו של סטוקוול למנוע מכוחותיו הסתבכות במלחמה שבין היהודים לערבים. צעדו זה של סטוקוול נתן את האות לכוחות חטיבת כרמלי והם החלו בהתקפה שבה תוך יממה, ב-22 באפריל, כבר שלטו כוחות חטיבת כרמלי שליטה מלאה בכל רחבי העיר חיפה, וחיפה הערבית, ובה אוכלוסייה אזרחית רבה, בותרה לשלושה חלקים שכותרו על ידי כוחות חטיבת כרמלי.
ראו גם
הדיוויזיה המוטסת ה-6 מתקדמת לנהר הסיין