cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלמוט גרנסהיים
קריירה
ב-1937 הוזמן על ידי ידיד להציג לראשונה כמה מתצלומיו בתערוכה העולמית של פריז (1937). גרנסהיים היה יהודי למחצה מחד, צעיר לפני גיוס מאידך, ומטרת הנסיעה לפריז הייתה לאפשר לו לצאת מגרמניה במסווה של נסיעה רשמית. לאחר התערוכה עבר לאנגליה, והתמקם בלונדון, עם משרה שקיבל ממעסיקיו לשעבר בחברת יובכרום, ליצור רפרודוקציות צבעוניות של יצירות אמנות בגלריה הלאומית. באותה תקופה היו באנגליה צלמי צבע מקצועיים ספרים בלבד, ותצלומיו של גרנסהיים הופיעו בעלונים, במסעי פרסום ובמגזינים. בסתיו 1937 הציג גרנסהיים את תערוכתו הראשונה בלונדון, בגלריה של אחיו בכיכר סטנפורד: תצלומי נוף, אדריכלות, פורטרטים, דוממים ותצלומי תקריב של פרחים. כעבור שנה הציג בגלריה תערוכה שנייה, של תמונות שחור-לבן שצילם ברחבי אנגליה. המגזין Photography הקדיש כפולת עמודים לסקירת עבודתו.
במהלך מלחמת העולם השנייה איבד גרנסהיים את אזרחותו הגרמנית, משום שסירב לחזור לארץ המולדת שלו, והפך לחסר זהות לאומית. למרות זאת, בבריטניה נחשב לזר ממדינת אויב, נכלא לזמן מה במחנה מעצר ולבסוף גורש לאוסטרליה. במחנה מעצר שם למד על ההיסטוריה של הצילום דרך ספרים שרכש, ושימש כצלם המחנה. בספטמבר 1941 שוחרר ממעצר בזכות כישורי הצילום שלו, כדי לחזור ללונדון ולתעד בה, עבור "הרשות לתיעוד מבנים לאומיים" (National Buildings Record) מונומנטים היסטוריים שהיו בסכנת הרס בשל ההפצצות על העיר. עבודה זו נחשבה ל"בעלת חשיבות למאמץ המלחמתי", וזיכתה אותו באישור כניסה לאנגליה. את העבודה ביצע תחת חסות מכון וורבורג של אוניברסיטת לונדון, שנטל חלק בפרויקט התיעוד.
גרנסהיים צילם במשך שישה חודשים מונומטים רבים באזור לונדון, מכנסיית וסטמיניסטר וקתדרלת סנט פול ועד לבית מגורי ראש ממשלת אנגליה ברחוב דאונינג. חלק מהאתרים היו מלאי שקי חול לשם הגנה, וחלונות רבים היו כבר מנופצים. כמה מחפצי הערך והפסלים פונו מהם והועברו למקומות מסתור כאמצעי ביטחון. ב-1944 תפסו תצלומיו של גרנסהיים נתח נכבד מהתערוכה של רשות "תיעוד המבנים הלאומיים" שנערכה בגלריה הלאומית. ברישומי המידע על התערוכות בגלריה הלאומית של אנגליה זוהי תערוכת היחיד הגדולה ביותר שנערכה לצלם. גרנסהיים הציג גם מספר תערוכות ב"צ'רצ'יל קלאב" ותערוכת יחיד גדולה ב"אגודת הצילום המלכותית" ב-1948. בנוסף, פרסם מתצלומיו בעיתונים רבים, והוציא לאור שני ספרים: Architecture and Sculpture ב-1949 ואת Beautiful London ב-1950. הוא שם לו למטרה בכתביו לשנות את תפיסת הצילום המיושנת והשמרנית שאפיינה, לדעתו, את הצילום הבריטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה פגש גרנסהיים את אליסון איימס, שהתגרשה מבעלה ועברה לגור עמו. הם התחתנו רק לאחר תום המלחמה, מאחר שבמהלכה נחשב לזר ממדינת אויב. עד מותה ב-1969 עזרה אליסון גרנסהיים להלמוט במחקריו, בארגון ובקטלוג האוספים, והשתתפה בפרסום כמה ספרים על ההיסטוריה של הצילום.
אספנות
לאחר שחתם על הוצאת ספרים על פרסום של מספר ספרי צילום נוספים (The Man Behind the Camera, Julia Margaret Cameron, Focus on Architecture ו-The History of Photography), החליט גרנסהיים לנטוש את קריירת הצילום המקצועי שלו ולהתמסר למחקר ולטיפוח אוסף התצלומים ההיסטוריים שלו. אל אספנות הצילום הגיע בעקבות מפגש עם היסטוריון האמנות והאוצר המשפיע של מחלקת הצילום במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, באומונט ניוהול, ששירת באירופה כצלם בצבא ארצות הברית. ניוהול מצא בו שותף לתפיסתו את ההיסטוריה של הצילום. הוא שכנע את גרנסהיים לנטוש את רצונו לחנך מחדש את הבריטים בכל הנוגע לצילום, ולהקדיש את מרצו לאיסוף והצלה של פיסות היסטוריה של הצילום, שכה רבות מהן מצויות באנגליה ומושמדות מדי יום. בראיון עמו סיפר גרנסהיים על פגישתם: בינואר 1945 החל גרנסהיים לתור את שוקי לונדון ואת חנויות הספרים המשומשים, יצר קשרים רבים וטווה רשת לאומית של ספקים שהיו שמחים להיפטר מחומרי הצילום אותם לא הצליחו למכור. מאחר שביקש לפתח תחום מחקר חדש יחסית, התעקש גרנסהיים ליצור בעצמו את האוסף וספריית המחקר עליהם התבסס בכתיבתו. אף על פי שחומרים היסטוריים רבים היו נגישים בספריות ובאגודות השונות, ההגבלות והעיכובים שבמוסדות אלו גרמו לאובדן זמן יקר ערך. בשני העשורים הבאים ליקט אוסף עצום ששום אספן לא יוכל להשתוות לו. ספרייתו כללה לבסוף כ-4,000 כרכים, עם ספרי אופטיקה וכימיה מהמאה ה-16, בהם מצא את ה"פרהיסטוריה של הצילום", ועד לספריו בני זמנו. בין השאר החזיק בלמעלה ממאתיים הדפסות מעולות של הצלמת הוויקטוריאנית ג'וליה מרגרט קמרון, כולל כמה כרכים מספרו של אלפרד טניסון שאויר בתצלומיה. חלק מהתצלומים נמצאו בחנות שבעליה התכוון להשתמש בתמונות לאריזה, מאחר שהודבקו על גבי לוח קשיח. על קמרון פרסם את המונוגרפיה Julia Margaret Cameron: Her Life and Photographic Work (1948). כמו כן מצא אלבום פרטי ובו 70 תצלומים שצולמו, לטענת בעל הספר, על ידי לואיס קרול. לאחר מחקר ואיסוף פרסם את ספרו Lewis Carroll, photographer (1949), שהציג את תחביבו הרציני של הסופר המפורסם.
גרנסהיים יצר מספר נכבד של עבודות: יותר מעשרים מונוגרפיות שיצאו לאור, יותר מ-200 מאמרים ואין ספור תערוכות של עבודותיו ושל אוספיו. דרך עבודתו הרבה היה גרנסהיים לאחד ממיסדי המחקר המודרני של הצילום.
נוף מחלון בלה-גרא
הפרט הייחודי והחשוב ביותר באוספו של גרנסהיים הוא ההליוגרפיה "נוף מחלון בלה-גרא", שיצר ניספור נייפס ככל הנראה בשנת 1826 או 1827, ונחשבת לתצלום הראשון בהיסטוריה ששרד. את התצלום, בגודל 16.5X20.5 ס"מ, הותיר נייפס באנגליה ב-1827, אצל מארחו, הבוטניקאי פרנסיס באואר (Bauer), לאחר שלא מצא ממנים ותומכים להמצאתו. על גב התצלום רשם באואר: "הליוגרפיה. תוצאות מוצלחות ראשונות שהושגו על ידי הפעולה הספונטנית של האור על ידי האדון נייפס משלון-סור-סון. 1827". התמונה עברה ידיים רבות, הוצגה בתערוכה פומבית ב-1898 בטרם נשתכחה על ידי בעליה האחרונים ונעלמה. התצלום, שנזנח במזוודה, התגלה מחדש באנגליה, ב-15 בפברואר 1952 על ידי הלמוט ואליסון גרנסהיים, שרכשו את התמונה עבור אוסף הצילום שלהם. הלמוט גרנסהיים תיארך את הצילום ל-4 ביוני - 18 ביולי 1827.
גרנסהיים ניסה לצלם רפרודוקציה של התצלום הישן, שכן את התמונה לא ניתן היה להעתיק או לשכפל (היא נעשתה ללא כל נגטיב), אך גילה שהדבר כמעט בלתי אפשרי. לוח המתכת הממורק, עליו צולמה התמונה, שיקף כבראי את המצלמה שהוצבה מולו. העיתון "טיים" (Time), צוות מהגלריה הלאומית בלונדון ויועצים ממעבדת המחקר של קודאק (Kodak) ניסו אף הם ליצור רפרודוקציה דומה של התצלום המקורי אך ללא הצלחה. התוצאה המרבית אליה הגיעו הייתה עדיין מעוותת ושונה במידה ניכרת מהמקור. לפיכך החליט גרנסהיים לרטש בעצמו את תצלום הרפרודוקציה בעזרת צבעי מים, ואת התוצאה שקיבל תיאר בעצמו כ"דומה רק בקירוב למקור". עם זאת, פרסם גרנסהיים את הרפרודוקציה המצוירת במאמרים ובספרים על תולדות הצילום שהוציא לאור, וציור/צילום זה שב והופיע כמעט בכל ספרי ההיסטוריה של הצילום מאז.
בשנת 1963 מכר גרנסהיים את האוסף שלו למרכז למחקר במדעי-הרוח על-שם הארי רנסום באוניברסיטת טקסס ועבר לגור בשווייץ. מרכז רנסום, אשר מחזיק גם בבעלות על ההליוגרפיה "נוף מחלון בלה-גרא", כפוף להסכם עם גרנסהיים, שלפיו אין לספק כל רפרודוקציה אחרת של ההליוגרפיה של נייפס מלבד ציור-המים הנזכר לעיל.
גרנסהיים פרש מהחיים המקצועיים אך לא הפסיק לתרום באופן פעיל ביותר לעולם הצילום.
הלמוט גרנסהיים נפטר ב-20 ביולי 1995.
מרים פרסלר
מרים פּרֶסלֶר (בגרמנית: Mirjam Pressler; 18 ביוני 1940 – 16 בינואר 2019) הייתה סופרת ומתרגמת גרמנייה ממוצא יהודי. היא כתבה מעל 30 ספרי ילדים ונוער ותרגמה מעל 300 ספרים לגרמנית מעברית, אנגלית, הולנדית ואפריקנס. בין היתר תרגמה את יומנה של אנה פרנק וכן סופרים ישראלים רבים כמו עמוס עוז, יורם קניוק, אהרן אפלפלד, ליזי דורון, בתיה גור, אורלי קסטל-בלום, סייד קשוע, סמי מיכאל, אורי אורלב, ועוד.
היא עלתה לישראל בתום לימודיה האקדמיים וחייתה בארץ מספר שנים לפני שובה לגרמניה, שם הפכה לאחת הסופרות החשובות ביותר לנוער וזכתה בפרסים רבים בתחום. מספריה שתורגמו לעברית: "כשהמזל בא צריך להזמין אותו לשבת", "מלכה מאי" ו"הגולם, האח השקט".
יחסי קיריבטי–קנדה
יחסי קיריבטי–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קיריבטי לבין קנדה.
דוד עדני
רבי דוד בן עמרם עדני, חי כנראה במחצית הראשונה של המאה ה-14, ישב בעיר עדן שבתימן ושימש כנגיד וראש הרבנים. סבורים שאבותיו שמשו כנגידים במאות ה-11 - 13. התפרסם בעיקר בזכות ספרו "מדרש הגדול", מדרש גדול ומקיף על כל התורה המכיל מדרשי הלכה ואגדה - חלקם מלוקטים וחלקם מחודשים משל עצמו. ספר זה מהווה מקור ראשון במעלה לשחזור מדרשים אבודים שהיו לפני המחבר ושהוא השתמש בהם, כמו מכילתא דרשב"י וספרי זוטא. חיבר מדרשים גם על מגילת אסתר ומגילת איכה.
יחסי קיריבטי–קנדה
סקירה כללית
קנדה גם מסייעת לפיתוח קיריבטי, היא תומכת בפרויקטים באמצעות הקהילה הקנדית הזעירה התושבת בקיריבטי וקרן קנדה ליוזמות מקומיות באיי האוקיינוס השקט (CFLI), המנוהלת בנציבות העליונה של קנדה בוולינגטון, ניו זילנד. בשנים 2014-2015 ניהלה קנדה ארבעה פרויקטים בקיריבטי.
דוד עדני
תיארוך זמנו של רבי דוד עולה, לדעת פרופ' יהודה רצהבי, מקשריו של רבי דוד עם רבי יהושע הנגיד מצאצאי הרמב"ם. בשנת 1346 שלח אליו רבי יהושע הנגיד למעלה ממאה תשובות לקושיות וספקות של רבי דוד בעניינים שונים בספר המצוות ובמשנה תורה להרמב"ם. רוב השאלות עוסקות בסתירות לכאורה בדברי הרמב"ם המצריכות עיון בנוסח המדויק של ספרי הרמב"ם שהיו מצויים בידי רבי יהושע הנגיד. פתיחת התשובה של רבי יהושע הנגיד עשירה בתוארי כבוד והערכה לרבי דוד אשר מכונה "החכם הנאמן נשיא ארץ תימן".
יחסי קיריבטי–קנדה
סקירה כללית
קשרי המסחר של קנדה עם קיריבטי מנוהלים על ידי השירות הממונה על הסחר בניו זילנד. הסחורה העיקרית המיובאת לקנדה היא הקופרה.
מינוס (מיתולוגיה)
מִינוֹס (ביוונית: Μίνως) היה מלך כרתים על פי המיתולוגיה היוונית. התרבות המינואית, שהתקיימה בין המאות ה-30 ל-11 לפנה"ס, נקראה על ידי ארכאולוגים על שמו. מינוס היה נשוי לפסיפאה. אל למחצה, בנם של זאוס ואירופה ואביהם של אריאדנה, אנדרוגאוס, דיאוקליון (en:Deucalion of Crete), פדרה, גלאוקוס, קטראוס ורבים אחרים.
מינוס, יחד עם אחיו, רדמנתיס וסרפדון, גודל על ידי המלך אסטריון מכרתים. עם מותו של אסטריון כס המלוכה עבר למינוס שגירש את אחיו סרפדון (לפי חלק מהגרסאות גירש גם את רדמנתיס).
מינוס בהיסטוריה ולפי החוקרים
מינוס שלט על כרתים ועל האיים האגאיים שלושה דורות קודם למלחמת טרויה. הוא חי בעיר קנוסוס למשך תקופות של תשע שנים, כאשר בסוף כל תקופה כזו הוא פרש למערה קדושה, שם קיבל מזאוס הוראות ביחס לחוקים שחוקק באי. זה כלל את ייסוד יחסי מין בין גברים כדרך לשלוט בגידול האוכלוסייה באי: [הם] "הפרידו את הנשים ויסדו יחסי מין בין גברים כך שנשים לא תוכלנה ללדת.". בנוסף, הוא היה מחבר חוקתה של כרתים והמייסד של צי הספינות.
בתרבות האתונאית, מוצג מינוס כרודן אכזר, התובע ברשעות מס בדמות צעירי אתונה שישמשו כמאכל למינוטאור. נראה שילדים אכן הוקרבו כחלק ממופעי הזוועות שנערכו בזירות השוורים המינואיות.
על מנת ליישב את המחלוקת בין שני הצדדים השונים של הדמות, וגם על מנת להסביר איך ייתכן שמלך על פני מספר רב כל כך של דורות, נטען שהיו בעצם שני מלכים בשם מינוס ולא אחד. לפי טענה זו המלך מינוס הראשון היה בנם של זאוס ואירופה ואחיהם של רדמנתיס וסרפדון. זה היה מינוס 'הטוב', והוא נתפס ככזה גם על ידי האלים האולימפיים שלאחר מותו מינו אותו כשופט המתים בשאול, יחד עם אחיו רדמנתיס ואחיו החורג איאקוס. אשתו של מינוס הראשון הייתה איתון (בתו של ליקטיוס) או כרית (נימפה, או לחלופין בתו של אביו החורג אסטריון), היה לו בן אחד בשם ליקסטוס, שהיה יורשו כמלך כרתים. לליקסטוס היה בן שנקרא גם הוא מינוס, על שם סבו, הוא נולד לליקסטוס ולאשתו אידה, בתו של קוריבס. מינוס השני - מינוס 'הרע', הוא בנו של ליקסטוס, והיה הרבה יותר ססגוני מאביו ומסבו. זהו אותו המינוס שמיוחסות לו המיתולוגיות של תזאוס, פסיפאה, המינוטאור, דיידלוס, גלאוקוס וניסוס. שלא כמו מינוס הראשון, למינוס השני היו מספר ילדים, ביניהם אנדרוגאוס, קטראוס, דיאוקליון, אריאדנה, פדרה וגלאוקוס, כולם נולדו לו ולאשתו פסיפאה. הוא היה גם סבו של אידומנאוס, שהוביל את אנשי כרתים למלחמת טרויה.
ככל הנראה מותו של מינוס התרחש בקמיקוס שבסיציליה, לשם הגיע במרדפו אחר דיידלוס, שנתן לאריאדנה את הרמז שעזר לתזאוס לעבור את המבוך. הוא נהרג בידי בתו של קוקאלוס, מלך אגריגנטום, ששפכה עליו מים רותחים בזמן שהתרחץ. שרידיו של מינוס נשלחו בחזרה לכרתים, שם הם הוטמנו בסרקופג, עליו נכתב: "קברו של מינוס, בנו של זאוס".
במיתולוגיה הקדומה יותר מינוס מתואר כמושל הגומל חסדים, מחוקק ומדכא גנבות ומעשי שוד. החוקה שלו הייתה ככל הנראה הבסיס לליקורגוס. לפי סברה זו הוא נעשה לאחר מותו לשופט את המתים בשאול. בגרסאות מאוחרות יותר איאקוס ורדמנתיס מונו לשופטים לצידו של מינוס.
מינוס באמנות
מינוס מופיע על מטבעות מכרתים כמזוקן, לבוש בעטרה, בעל שיער מקורזל, גאה ומרשים, כמו בדיוקנאות של אביו המפורסם זאוס. על ואזות וסרקופגים נמצאו תבליטים של מינוס אשר מופיע בדרך כלל עם אחיו איאקוס ורדמנתיס כשופטי העולם התחתון ובהקשר למינוטאור ותזאוס.
מילטוס
אסטריון, מלך כרתים, אימץ את שלושת הבנים של זאוס ואירופה, מינוס, סרפדון ורדמנתיס. בבגרותם, נער יפה תואר בשם מילטוס, ששלושתם התאהבו בו, גרם להם לריב זה עם זה. מילטוס היה בנם של אפולו ואתנה. העלם הצעיר העדיף את סרפדון מבין השלושה, וכתגובה על כך מינוס יצא למסע נקמה וכבש את האי כולו. סרפדון ובן זוגו ברחו לליציאה (שנמצאת באנטליה שבטורקיה), שם מילטוס הקים עיר על שמו. ישנם חוקרי מיתולוגיה הטוענים שהנער היה אטימניוס, בנם של זאוס וקסיופיאה.
גלאוקוס
יום אחד, בזמן ששיחק גלאוקוס הצעיר עם כדור (או עכבר) נעלם לפתע. הוריו הלכו לנביא בעיר דלפי שאמר להם "יצור נפלא נולד ביניכם: מי שימצא את היצור ימצא גם את הילד".
הם קישרו את דברי הנביא לעגל שנולד לפני זמן לא רב בעדרו של מינוס. שלוש פעמים ביום העגל שינה את צבעו מלבן לאדום ולשחור. פולידוס הבחין בדמיון להבשלת תותי העץ (או אוכמניות) ומינוס שלח אותו למצוא את גלאוקוס.
בחיפושיו אחרי הילד, ראה פולידוס ינשוף מבריח דבורים ממרתף יינות בארמונו של מינוס. בתוך מרתף היינות הייתה חבית של דבש, ובתוכה שכב מת גלאוקוס. מינוס דרש שגלאוקוס יוחזר לחיים, למרות התנגדותו של פולידוס. התעקשותו של מינוס הייתה מוצדקת, שכן הנביא הדלפי אמר שהנער יוחזר לחיים. מינוס כלא את פולידוס במרתף היינות עם חרב. כשהופיע לפתע נחש בקרבת מקום, פולידוס הרג אותו בעזרת החרב. נחש נוסף בא בעקבות הראשון, ואחרי שראה שחברו מת, ברח הנחש השני וחזר עם צמח מרפא שהחזיר לחיים את הנחש המת. כשראה זאת פולידוס, השתמש גם הוא בצמח על מנת להחיות את גלאוקוס.
מינוס סירב לתת לפולידוס לעזוב את כרתים עד שילמד את גלאוקוס את אמנות גילוי העתיד. פולידוס לימד אותו, אבל אז, רגע לפני שעזב, ביקש מגלאוקוס לירוק לתוך פיו. גלאוקוס עשה כן ושכח את כל מה שלימד אותו.
השור ופסיפאה
כאשר מינוס נקרא תיגר בתור מלך הוא התפלל לפוסידון לעזרה. פוסידון שלח פר לבן ענק שיצא מתוך הים. בתחילה תכנן מינוס להקריב את הפר לפוסידון, אבל אז התחרט והקריב פר אחר במקומו. פוסידון בכעסו קילל את פסיפאה, אשתו של מינוס, בזואופיליה (משיכה מינית לבעלי חיים). דדאלוס (הנקרא גם דיידלוס), שהיה רב-אמן, לבקשתה, בנה לה פרה מעץ, ופסיפאה התחבאה בתוכה. כאשר הפר הלבן הזדווג עם הפרה העשויה עץ, נכנסה פסיפאה להיריון ממנו והולידה מפלצת נוראית, המינוטאור (חצי אדם וחצי פר). מינוס סירב להכיר במינוטאור כבנו, ולכן ביקש מדדאלוס לבנות לו מבוך מסובך הנקרא לבירינת, ולתוכו הכניס מינוס את המינוטאור.
תזאוס
זמן מה לאחר מכן אנדרוגאוס, בנו של מינוס, נהרג באתונה בזמן שהשתתף בקרב מול שור אימתני. מינוס ברוב זעמו כבש את אתונה, שכן היה זה מלך אתונה איגיאוס ששלח את אנדרוגאוס לקרב. מינוס התכוון למחות את אתונה מעל פני האדמה אלא אם כן ישלחו שבעה בחורים צעירים ושבע עלמות בתולות להאכיל את המינוטאור אחת לתשע שנים. מנהג אכזרי זה נמשך עד שתזאוס הרג את המינוטאור בעזרתה של אריאדנה, בתו של מינוס. מינוס הבין שתזאוס הצליח לצאת מהמבוך הודות לעזרתו של דדאלוס ולכן כלא אותו ואת בנו איקארוס בתוך המבוך. דדאלוס ואיקארוס עפו אל מחוץ למבוך בעזרת כנפיים שבנה עבורם דדאלוס, אך כנפיו של איקארוס נמסו מפני שהתקרב יותר מידי לשמש ואיקארוס נפל לים וטבע.
על שמו
האסטרואיד נקרא על שמו
2 + 2 = 5
שתיים ועוד שתיים שווה לחמש (2 + 2 = 5) הוא ביטוי מתמטי שגוי באופן מכוון בו נעשה שימוש במספר הקשרים תרבותיים, חברתיים ופוליטיים לאורך ההיסטוריה. אחד השימושים המוכרים ביותר בביטוי היה ברומן הדיסטופי "1984" של ג'ורג' אורוול אך על אף שהשימוש הפופולרי ביותר בביטוי היה ב-"1984", הסיסמה הייתה בשימוש כבר במאה ה-17.
הביטוי הוא חלק מהפילוסופיה הופליטית של הסוצאנג כמו דוגמאות אחרות שמופיעות בספר ("מלחמה היא שלום, חירות היא עבדות, בערות היא כוח"). בספר מתואר כי המפלגה מצפה מאזרחי אוקיאניה להאמין בנכונותה. בעת כתיבת יומנו הסודי, גיבור הספר, וינסטון סמית', תוהה האם ההצהרה של המפלגה כי "שתיים ועוד שתיים שווה לחמש" היא אכן עובדה.
פוליטיקה, ספרות, תעמולה
בתקופה שקדמה למהפכה הצרפתית, נעשה שימוש רב במושג "2+2=5", לתאר את הכוח הלא-פרופורציונלי שיש למיעוטים הפוליטיים בצרפת (אנשי האצולה, שמנו כ-100,000 אנשים, אנשי הכמורה שמנו כ-400,000 אנשים) לעומת רוב העם הצרפתי, "המעמד השלישי", שהיוו כ-98% מאוכלוסיית צרפת (כ-24,500,000 אנשים).
ב-1931 עיצב האמן יעקב גומינר כרזה שתמכה בתוכנית החומש של סטלין. הכרזה כלל משפט בו נכתב כי "2+2=5", דבר שמתייחס לתוכנית החומש כאמור.
ג'ורג' אורוול השתמש ברעיון של 2 + 2 = 5 כבר במאמר שכתב ב-1939, שם אמר כי.
10 שנים לאחר מכן, אוורול השתמש במושג בספרו "1984", שבמהרה הפך לשימוש המוכר ביותר בו. בסוף הספר, כאשר גיבור הספר שנחשד כמתנגד משטר, וינסטון סמית' נחקר על מעשיו ולאחר שהחוקר או'בריאן מנסה לשבור את רוחו מנטלית ולגרום לו לנטוש את ההתנגדות ל"האח הגדול" או'בריאן אומר לסמית' ששליטה במציאות הפיזית ובעולם עצמו אינה כל כך חשובה למפלגה והדבר החשוב ביותר עבורה באמת הוא שאזרחי אוקיאניה יתאימו את תפיסת המציאות שלהם לרצונות הפוליטיים של המפלגה ושל האח הגדול. סמית' אומר לאובריאן כי אך או'בריאן אומר לו בתגובה כי.
יחסי טובאלו–קנדה
יחסי טובאלו–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין טובאלו לבין קנדה.
סקירה כללית
קנדה נהנית מיחסים בילטרליים א-פוליטיים של שיתוף פעולה עם טובאלו. שותפות של קנדה וטובאלו בארגונים בינלאומיים מולטילטרליים ומגוון שיתופי פעולה עקב כך, הופכות את היחסים לידידותיים אף יותר. קנדה וטובאלו חולקות אינטרסים ביחס לנושא הדיג, והן צדדים לאמנת הדיג של האו"ם. קנדה היא גם שותפה ברב שיח של איי האוקיינוס השקט, מועדון אליו טובאלו שייכת.
קנדה גם מסייעת לפיתוח טובאלו, היא תומכת בפרויקטים באמצעות קרן קנדה ליוזמות מקומיות באיי האוקיינוס השקט (CFLI), המנוהלת בנציבות העליונה של קנדה בוולינגטון, ניו זילנד.
קשרי המסחר של קנדה עם טובאלו מנוהלים על ידי השירות הממונה על הסחר בניו זילנד.
רב עמרם
רב עמרם היה אמורא בבלי בן הדור השני והשלישי (המאה ה-3), תלמידו המובהק של רב ששת. רוב מאמריו בתלמוד הם בשם חכמים אחרים. הוזכר פעמים מעטות גם בתלמוד הירושלמי.
רבותיו
רב עמרם היה בתחילה מתלמידיו של רב ומסר כמה ממאמריו. במעשה מסוים שהתלבטו בו תלמידי רב היה זה הוא שהכריע, על פי פסק של רב שהיה בידו. למד גם מפי רב אסי, רב נחמן, ורבה בר נחמני, אף קיבל את שמועותיו של רבי יוחנן מתלמידיו ה'נחותי' (הנוסעים מארץ ישראל לבבל), כגון רבי יצחק.
אולם רבו המובהק היה רב ששת. שגור בפיו המשפט: "האי מילתא אמר לן רב ששת, ואנהרינהו לעיינין ממתניתין": "דבר זה אמר לנו רב ששת, והאיר את עינינו במשנתנו", כלומר, הוכיח אותו מדיוק מאיר עיניים בלשון המשנה, שאיננו ברורה בקריאה פשוטה. בפניו הציע את ספקותיו, ורבו השיב לו בלשון אוהבת: "עמרם בני".
היה הבולט בקרב תלמידי רב ששת, כלשון התלמוד: "רב עמרם וכל גדולי הדור יתבי כי אמר רב ששת להאי שמעתא". על ההערכה אליו בקרב חבריו מעידה העובדה הבאה: פעם הפליג בספינה עם רב נחמן ורמי בר חמא. רב עמרם עזב אותם לזמן קצר, ובינתיים באה אשה לשאול אותם בהלכה. רב נחמן החל להתייעץ עם רמי בר חמא על התשובה, ורמי בר חמא הציע להמתין לרב עמרם, מפני כבודו וזקנתו ("לא ליחוש ליה לסבא?" - האם נתעלם מן הזקן?), ואכן, בשובו ענה להם תשובה בשם רב.
תלמידיו
הרבה למסור בשמו האמורא רב אידי בר אבין, וגם אחיו, רב חייא בר אבין. כמו כן מסר בשמו רב מנשיא בר תחליפא, שאף הוא כמותו התייחד בשינון מקורות התנאים.
דרכו בלימוד
כרבו, רב ששת, היה בקי במשנה וברייתות ומדקדק מהן. כמעט בכל שאלה בתלמוד שהוא דן בה הוא מוכיח ממקורות התנאים ("אף אנן נמי תנינא", ו"מתיב רב עמרם"), ולא הרבה להקשות מסברה גרידא. אופייני לו הביטוי: "אפשר איתא להא דרבי יוחנן ולא תניא לה במתניתין? נפק דק ואשכח". - האם ייתכן שחידוש זה ששמע בשם האמורא רבי יוחנן אכן נכון ואין לו שום אזכור ורמז במשנה? יצא, דקדק במשנה ומצא ראיה לדבר. כשנטה פעם אחת להעמיד משנה באופן דחוק, הוכיחו רבו רב ששת: "דלמא מפומבדיתא את, דמעיילין פילא בקופא דמחטא?" (תרגום: שמא אתה מישיבת פומבדיתא, שמכניסים פיל בקוף המחט?).
פעילותו בדור הרביעי
רב עמרם פעל גם בדור הרביעי לאמוראים, דורם של אביי ורבא, ודן בדבריהם.
השפעתו על ישיבתו של רבא מתבטאת בדברי רבין בר רב אדא, תלמיד רבא, שאמר לרבא מספר פעמים: "אמרי תלמידיך אמר רב עמרם", כלומר, תלמידיך, רבא, אומרים בשם רב עמרם.
קורותיו
לא ידוע דבר על מקום מגוריו ומשפחתו. נראה שהאריך ימים וחי לפחות שמונים שנה, משלהי ימי רב ועד בגרותו של רבא (ג'תתקצ-ד'ע, 310-230 בערך).
חוקר תולדות האמוראים אהרן הימן סבור שהיו שני רב עמרם: האחד - תלמיד רב, והשני - תלמיד רב ששת. לדעתו, לא ייתכן שהסיפור הנ"ל אודות רב עמרם עם רב נחמן ורמי בר חמא, בו נחשב רב עמרם כזקן שבחבורה, ייאמר על רב עמרם תלמיד רב ששת, חברו של רב נחמן.
יש אומרים שרב עמרם סתם הוא רב עמרם חסידא, אך הדעה המקובלת היא שאלו שני אישים שונים.
אדוארד מורו
אדוארד ר' מורו (באנגלית: Edward R. Murrow, 25 באפריל 1908 – 27 באפריל 1965) היה עיתונאי אמריקני, מחלוצי העיתונאות ברדיו ובטלוויזיה. נודע במיוחד בשל שידורי הרדיו שלו מבריטניה ומאירופה בעת מלחמת העולם השנייה, ובשל חלקו בנפילתו של הסנטור ג'וזף מקארתי.
נעוריו ותחילת דרכו
מורו נולד ב-1908 בשם אגברט רוסקו מורו, באזור כפרי סמוך לגרינסבורו בצפון קרוליינה. הוא היה הבן הצעיר של משפחה קווייקרית. בגיל חמש עברה משפחתו לצפון מדינת וושינגטון. בתיכון הוא הצטיין הן בנבחרת הוויכוחים של בית הספר, והן בנבחרת הכדורסל ונבחר לנשיא מועצת התלמידים. באותה תקופה קיצר את שמו מ"אגברט" ל"אד".
ב-1926 החל ללמוד באוניברסיטת וושינגטון בפולמן, והתמחה בלימודי הנאום. הוא היה מעורב בפוליטיקה הסטודנטיאלית, וב-1929, בעקבות נאום אותו נשא בוועידה של התאחדות הסטודנטים האמריקנית הלאומית ובו קרא לסטודנטים לגלות יותר מעורבות בענייני המדינה והעולם, נבחר לנשיא ההתאחדות, ועבר לניו יורק. בשנים 1932–1935 היה עוזר למנהל המכון לחינוך בינלאומי (IIE) ב-1934 נישא לג'אנט הנטינגטון ברוסטר.
ברדיו
ב-1935 הצטרף מורו לרשת CBS, שבה עבד במשך כל הקריירה העיתונאית שלו. באותה תקופה לא הייתה ל-CBS מערכת חדשות, ומורו היה אחראי על תוכניות האומר והחינוך. ב-1937 הוצב מורו בלונדון ומונה לראש משרד הרשת באירופה. שם הוא פגש את ויליאם שיירר וגייס אותו לעבודה ברשת. עם הזמן השניים הפכו למייסדי העיתונות המשודרת. בשנים הבאות מורו המשיך לגייס עיתונאים, חסרי ניסיון רדיופוני אבל עם ידע נרחב, שכונו "נערי מורו", ובכך בנה את מערכת החדשות של CBS.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה שיירר בברלין, שם שהה עד דצמבר 1940, אז חזר לארצות הברית, שימש כפרשן של CBS, וכתב את ספרו "יומן ברלין". לעומתו מורו הוצב שוב בלונדון ממנה דיווח בשידורים ישירים בשיאו של הבליץ, כששידוריו נפתחו במילים "This is London". הוא דיווח גם (בשידור מוקלט) ממטוסי בעלות הברית שטסו מעל אירופה.
השידורים חשמלו את קהל המאזינים שהורגל לדיווחי מלחמה רק בעיתונות הכתובה, ולחדשות ברדיו שהוקראו על ידי קריין באולפן. יכולותיו לאלתר תיאורים מילוליים חיים של תמונות חזותיות, שהתבססו בין השאר על לימודי הנאום שלו באוניברסיטה, תרמו לאפקטיביות של שידורי הרדיו שלו.
הדיווח של מורו משיחרור מחנה הריכוז בוכנוואלד מדגים את סגנונו העיתונאי הבלתי מתפשר, שהיה שנוי במחלוקת והביא לו מבקרים ואויבים לא מעטים. הוא תיאר את התשישות של האסירים ששרדו, הזכיר "שורות של גופות המוטלות כמו בולי עץ", וסירב להתנצל על הטון הקשה של דבריו:
שידוריו בימי המלחמה הפכו אותו לכוכב בארצות הברית, ועם חזרתו לשם, מונה ב-1946 לסגן נשיא CBS על ידי בעלי החברה, ויליאם ס. פיילי, אותו הכיר בשירותו הצבאי. תחת אחריותו היו תוכניות החדשות והאקטואליה. תפקיד זה עלה לו ביחסיו עם שיירר. הסכסוך ביניהם התחיל כאשר בעל חברת קצף גילוח ביטל את החסות שלו על תוכנית החדשות של שיירר. CBS לא מצאה נותן חסות חליפי והתוכנית שודרה ללא חסות, מה שהוביל לירידה בשכרו של המגיש. שיירר טען שהרשת לא תמכה בו בשל הערותיו כנגד דוקטרינת טרומן, ועזב את הרשת. הפרשה גרמה למורו להתפטר מתפקידו הניהולי ולחזור לשדר.
מורו שידר תוכנית חדשות יומית, ובמקביל עבד יחד עם המפיק פרד פרנדלי על סדרת תקליטים דוקומנטריים שנקראה "I Can Hear It Now", שבה שולבו הקלטות של נאומים, כתבות ותיאורי אירועים היסטוריים מהשנים 1933–1945, בצירוף קריינות של מורו. סדרת התקליטים שיצאה לאור בשנת 1948 זכתה להצלחה מסחרית גדולה, והשניים החליטו להשתמש בפורמט ליצירת תוכנית רדיו שבועית דוקמנטרית חדשה שנקראה "Hear It Now" ששילבה הקלטות ופרשנות.
תחילת הדרך
בתחילה היה מורו חשדני כלפי המדיום החדש של הטלוויזיה. הוא חשש מהדגש שהמדיום נותן לתמונות על חשבון רעיונות, ואף נשמע אומר ש"הלוואי שהטלוויזיה הארורה מעולם לא הייתה מומצאת". אולם פרנדלי היה נלהב לבחון את אפשרויות המדיום החדש, והם החליטו להעביר את הפורמט של "Hear It Now" לטלוויזיה. לתוכנית החדשה, שהייתה חלוצת תוכניות הטלוויזיה הדוקומנטרית בארצות הברית הם קראו "See It Now". התוכנית הראשונה שודרה ב-18 בנובמבר 1951. מורו פתח את התוכנית כשאמר "זהו צוות ותיק שלומד עיסוק חדש".
את התוכנית, בת חצי שעה בדרך כלל, הגיש מורו מהאולפן בניו יורק. בתחילה היא שודרה בשעות אחר הצהרים של יום ראשון (זמן שנחשב כ"גטו האינטלקטואלי" של הטלוויזיה), אולם בעונה השלישית שלה היא כבר עברה ליום שלישי ב-22:30 – מועד שידור שהבטיח קהל רב יותר.
התוכנית כללה כתבות שטח שצולמו במיוחד לתוכנית, במקום הסתמכות על חומר מצולם שנקנה מחברות הפקת יומנים – חידוש באותם ימים. חידושים נוספים שהם הנהיגו היו ביטול הנוהג של חזרות לפני ראיונות, ואי שימוש במוזיקת רקע לליווי הכתבות. הייתה זו גם פעם ראשונה שתוכנית חדשות יצרה לה מערכת אוטונומית.
ב-28 בדצמבר 1952 צוות התוכנית שידר מקוריאה ספיישל מיוחד בן שעה בשם "חג המולד בקוריאה", שבו ניתן תיאור מהשטח של חיי היום יום של החיילים האמריקנים במלחמת קוריאה. התוכנית, כמו גם כתבות דומות במהלך התוכניות הרגילות של "See It Now", השפיעה רבות על צורת סיקור המלחמות בטלוויזיה.
בד בבד היה מורו חלוץ של פורמט טלוויזיוני נוסף – תוכנית הראיונות האישית עם סלבריטאים – בתוכנית "Person to Person", ששידורה החל ב-1953, ובה הוא ראיין מהאולפן אישים שונים שצולמו בביתם. תוכנית זו תרמה לפופולריות של מורו בציבור הרחב, אך עוררה ביקורת נגדו הן מצד מבקרי טלוויזיה רציניים שהתלוננו על העיסוק בנושאים לא רציניים מספיק לטעמם, והן בקרב עמיתיו של מורו בתוכניות החדשות הרציניות שלו, שראו בתוכנית בזבוז זמן מצידו.
העימות עם מקארתי
שיא התהילה וההשפעה של מורו בא מההתעמתות שלו במסגרת "See It Now" עם הסנטור ג'וזף מקארתי. ההתעמתות החלה עם המקרה של מילו רדולוביץ', קצין מטאורולוגיה במילואים בחיל האוויר האמריקני, שהודח מהשירות משום שאחותו ואביו, מהגר מסרביה, נחשדו באהדה לקומוניזם, על סמך עיתונים בסרבית שאותם האב נהג לקרוא. בפני רדולוביץ' הועמדה האפשרות להתכחש להם פומבית, אך הוא סירב, ויצא למאבק משפטי. כאשר מורו וצוותו שמעו על המקרה, הם כבר חיפשו דרך לטפל בתופעת המקרתיזם, והחליטו להשתמש בו לצורך זה. מורו והכתב ג'ו ורשבה הכינו כתבה, בה רואיינו רדולוביץ' ומשפחתו, ששודרה ב-20 באוקטובר 1953. את הפרסום המוקדם לתוכנית זו מורו ופרנדלי מימנו בעצמם. בעקבות השידור הוחזר רדולוביץ' לשירות.
העימות החזיתי עם הסנטור מקארתי הגיע ב-8 במרץ 1954. מורו ואנשי צוותו הקדישו את כל חצי השעה ל"דו"ח על הסנטור ג'וזף ר' מקארתי" שבו חשפו את שיטותיו של מקארתי בעיקר בעזרת הקלטות שלו עצמו. רק בסוף התוכנית פנה מורו לצופים ישירות לצאת נגד מקארתי ושיטותיו:
בתחילת התוכנית הוא הזמין את הסנטור מקארתי להגיב, ואכן ניתנה לו תוכנית שלמה, שבועות ספורים אחר כך, לשם כך. חוסר הניסיון הטלוויזיוני של מקארתי גרם לכך שהתגובה המתלהמת שלו, שבה תקף את מורו כ"מנהיג עדת תנים", רק העצימה את הנזק שנגרם למעמדו הציבורי, והיוותה את אחד השלבים בנפילתו האישית ובסוף המקרתיזם.
התוכנית על מקארתי הפכה לנקודת ציון בהיסטוריה של הטלוויזיה, ומבקר הטלוויזיה של הניו יורק טיימס אף כתב עליה: "השבוע שעבר עשוי להיזכר כשבוע שבו השידור מצא מחדש את נשמתו". גם הציבור הגיב בחיוב, ומערכת התוכנית הוצפה במכתבים, רובם הגדול מכתבי תמיכה.
סוף הקריירה ב-CBS
בסופו של דבר, העימות עם מקארתי תרם לא רק לנפילתו של מקארתי, אלא פגע גם במורו עצמו. הוא הפך לדמות יותר מדי שנויה במחלוקת עבור הרשת, ומנהליה חששו שהוא מהווה עבורה נטל. מגמה זו רק הוחרפה כאשר הטלוויזיה החלה לגלות את הצד היותר קל שלה (דבר שבא לידי ביטוי בעליית גל החידונים הטלוויזיוניים). ב-1955, אחרי עוד כמה תוכניות על נושאים רגישים, החליטה נותנת החסות של התוכנית להסיר את חסותה, והרשת החליטה להפוך את התוכנית משבועית, לסדרה של ספיישלים ששודרו מדי פעם עד 1958.
הסכסוכים בין מורו להנהלת CBS, ובראשה ויליאם ס. פיילי, החריפו. ההנהלה כעסה על המחלוקות הציבוריות ש"See It Now" הכניסה אותה אליהן, ואילו מורו התרעם על כך שהרשת העניקה זכות תגובה נדיבה לנשואי כתבות בלי להתייעץ עם מערכת התוכנית. לבסוף התוכנית בוטלה לחלוטין ב-1958.
זמן קצר אחר כך, חשף מורו את חילוקי הדעות בפומבי, בנאום שנשא בוועידת "איגוד מנהלי החדשות ברדיו ובטלוויזיה"(RTNDA) , שבו תקף בחריפות את הרשתות המסחריות על כך שהן נותנות לשיקולים מסחריים לרדד את שידוריהן, המסכים נשטפים בתוכניות בידור אסקפיסטיות ואילו תוכניות החדשות הרציניות נדחקות לשוליים:
הנאום דירדר עוד יותר את היחסים בין מורו לפיילי, שהרגיש שמורו נושך את היד שמאכילה אותו.
באותה שנה החל מורו להנחות תוכנית דיונים חדשה עם פוליטיקאים בשם "עולם קטן" ("Small World"), והמשיך בהנחיית "Person to Person" ותוכניות ספיישל תיעודיות. אולם הרשת הפרידה בינו לבין פרנדלי, ומורו מצא בה פחות ופחות את מקומו. התוכנית החשובה האחרונה שלו ברשת הייתה תוכנית תעודה בשם "קציר הבושה" ("Harvest of Shame"), על תנאי המחיה הקשים של עובדים חקלאיים נודדים בפלורידה, וניצולם. התוכנית שודרה במתכוון מיד אחרי חג ההודיה ב-1960, וזעזעה את הציבור האמריקני.
אחרית דבר
ב-1961, עם כניסתו של ג'ון קנדי לכהונתו כנשיא, הוא מינה את מורו לתפקיד ראש "סוכנות המידע של ארצות הברית" (שהייתה אחראית בין השאר על קול אמריקה). למרבה האירוניה, בתפקיד זה מורו ניסה למנוע את שידור תוכניתו "קציר הבושה" על ידי ה-BBC בבריטניה, אחרי שברית המועצות השתמשה בה כדי לנגח את "עוולות הקפיטליזם".
ב-1965 זכה במדליית החירות הנשיאותית מידי הנשיא לינדון ג'ונסון.
מורו היה מעשן כבד, והופיע בדרך כלל בשידור עם סיגריה בפיו. הוא אף הקדיש פרק ב"See It Now" לבחינת הקשר שבין העישון לסרטן. ואכן הוא חלה בסרטן הריאה, שגרם לפרישתו מתפקידו בסוכנות המידע ב-1964, ולבסוף למותו בגיל 57 ב-1965.
אדוארד מורו נחשב למי שלא רק הניח את היסודות של העיתונות המשודרת, אלא גם הציב את הסטנדרטים המקצועיים לה. אף על פי שהוא עצמו נדחק החוצה מ-CBS, הוא גידל דור שלם של אנשי חדשות שהמשיכו את דרכו, והפך לדמות מופת לעיתונאים.
"זוהי ישראל"
מורו ראיין בארץ את אנשי השלטון ובהם דוד בן-גוריון וגולדה מאיר, את גיבור מלחמת השחרור ולעת הזאת חבר הכנסת יגאל אלון, ואת מפקדי צה"ל ובהם הרמטכ"ל משה דיין ואל"ם עזר ויצמן מפקד בסיס חיל האוויר ברמת דוד. כן צילם מורו קטעים מחיי הקיבוץ (הצילומים נעשו בגנוסר ובעין גב) והעיר בישראל. כמו כן צולמו לסרט מנהיגים מצריים ביניהם נאצר. במכתב ששיגר מארצות הברית לאשתו רות, שם היה בזמן שהסרט שודר לראשונה (מרץ 56'), היצר אלון על כי מנהיגי מצרים בחרו ב"תוקפנות" כהגדרתו. אלון שיבח את הופעתו בסרט של עזר ויצמן ושל דוד בן-גוריון, הגם שדיבר באופן "פילוסופי" מדי כהגדרתו.
מאחר שהתוכנית נגעה הן לישראל והן למצב הביטחוני האקטואלי באותה עת, היא הוצגה בארץ בבתי הקולנוע כסרט קולנוע לכל דבר, שניתן לו השם "בן-גוריון נגד עבדול נאצר". הסרט התקבל בארץ בהתלהבות רבה והיה לשובר קופות במשך תקופה ארוכה. בין היתר זכה עזר ויצמן בסרט זה לחשיפתו הפומבית הראשונה, ודמותו הגבוהה כשהוא צועד יחד עם המראיין ליד שורת מטוסי קרב ונותן הסבר ביטחוני באנגלית רהוטה, הייתה אחת מנקודות השיא של הסרט.
נזק
נזק מוגדר בפקודת הנזיקין "אבדן חיים, אבדן נכס, נוחות, רווחה גופנית או שם-טוב, או חיסור מהם, וכל אבדן או חיסור כיוצאים באלה".
נזק הוא אחד מיסודותיה של העוולה הנזיקית הקלאסית. לפי דיני הנזיקין, אדם שנפגע וסבל נזק (הניזוק), יכול לתבוע את הפרט שגרם את הנזק (המזיק), אולם הפיצוי אינו אוטומטי, והניזוק נדרש תחילה להוכיח שורה של קריטריונים לפני שיזכה בפיצוי.
סוגי נזקים
הבחנה נוספת בין סוגי הנזקים היא בין נזקים ממוניים, שניתן להעריך את שווים הכספי במדויק (למשל אובדן השתכרות, הוצאות רפואיות ונזק למבנה) לבין נזקים בלתי ממוניים, שלא ניתן להעריך את שווים הכספי במדויק, ופיצוי בגינם ניתן על פי אומדן של בית-המשפט.
במשפט העברי
המשפט העברי מונה חמישה סוגי נזקים עליהם צריך לשלם החובל בחבירו: צער ובושה הם נזק בלתי ממוני טהור. חז"ל קבעו דרכים למדוד את שווי הנזק שנגרם על ידי ברור תמורת כמה כסף אדם היה מוכן לסבול את הבושה או הצער הנדונים. במקרים אחרים קבעו חז"ל קנסות קבועים על מקרים ספציפיים, דוגמת מתן סטירה או בעיטה.
עקרון הקטנת הנזק
עקרון הקטנת הנזק מהווה עיקרון כללי בכל דיני החיובים, כי על הניזוק להקטין את נזקו. הניזוק נושא בנטל לנקוט בכל האמצעים הסבירים כדי להפחית את הנזק שנגרם לו כתוצאה ממעשהו של מזיק אשר שפגע בזכויותיו. בפקודת הנזיקין אין הוראה מפורשת בדבר החובה להקטין את הנזק, אולם הפסיקה קיבלה כהנחה מובנת מאליה את תקפו של העיקרון בדיני הנזיקין הישראליים.
פיצוי בדיני נזיקין
לפי דיני הנזיקין, אדם שנפגע וסבל נזק (הניזוק), יכול לתבוע את הפרט שגרם את הנזק (המזיק) לשם קבלת פיצוי.
התפיסה העקרונית של הדין היא שפיצויים הם סעד תרופתי. מטרתם לפצות אדם על נזק שנגרם לו. בדיני הנזיקין שולטת תפיסה זהה, לפיה על הפיצוי הנפסק להסיר את הנזק שנגרם לניזוק במידת האפשר, באמצעות תשלום כספי. ביסוד הדין שולטת מטרה תרופתית המטפלת באדם כלפיו בוצע מעשה העוולה. באמצעות הפיצויים מנסה הדין להגשים את תכליתו הראשונה במעלה, שהיא השבת הניזוק למקום בו היה אלמלא מעשה הנזיקין.
מול הניזוק ניצב המזיק עליו מושתים הפיצויים בגין העוולה שביצע. הפיצוי מחושב על בסיס הנזק שנגרם על ידי בחינת תוצאת מעשה המזיק. לרוב המוקד הוא בתוצאה עצמה, קרי הנזק שנגרם. משמעות הדבר היא שעל בית המשפט להעריך את שווי הנזק והוא בלבד יקבע את גובה הפיצוי לניזוק כך שזה האחרון יפוצה על עצם קיום הנזק ולא על כך שנגרם לו נזק. ההערכה מתבצעת באמצעות נתונים שמציג הניזוק בבית המשפט במטרה להוכיח את הנזק שנגרם. נתונים אלו, מלבד הוכחת הנזק, אף מכמתים את הנזק ומשקפים עבור בית המשפט מה שוויו. בית המשפט אף מכיר בנזקים שאינם בממון, ברכוש או בגוף ופיתח שיטות להערכתם הכספית. בתכלית דיני הנזיקין עומדת התפיסה שאין אדם חב בפיצויים אלא בגין הנזק שגרם. עיקרון זה מקבל ביטוח בהתניית האחריות בנזיקין בקיומם של נזק שהוסב לניזוק ושל קשר סיבתי בין מעשה העוולה לבין אותו הנזק.
דיני הנזיקין מבוססים על "harm base". זאת אומרת שמלבד רשלנות הנתבע יש להוכיח שנגרם נזק ושקיים קשר סיבתי עובדתי בין מעשי הנתבע להתרחשות הנזק.
פיצוי ביטוחי
תוכניות ביטוח מיועדות להבטיח פיצוי על נזק, גם כאשר אין אדם שרשלנותו גרמה לנזק (ולכן לניזוק אין כתובת ממנה יוכל לתבוע פיצוי). דוגמאות לנסיבות שבהן נחוץ כיסוי ביטוחי:
במסגרת זו, תוכניות ביטוח אלמנטרי מבטיחות פיצוי בגין נזק לרכוש, ותוכניות ביטוח חיים מבטיחות פיצוי בגין נזקי גוף. כיסוי ביטוחי בסיסי בענפים מסוימים ניתן על ידי הביטוח הלאומי.
Bo-Bo
Bo-Bo במושגי האיחוד הבינלאומי לתחבורת רכבת (UIC - Union Internationale des Chemins de fer) הוא תיאור לקטר בעל סידור גלגלים שבו שני חוגונים שבכל אחד מהם ארבעה גלגלים המסודרים בזוגות, ואשר כל זוג מונע באמצעות מנוע נפרד. סידור גלגלים Bo-Bo מתאים בדרך כלל לקטרים בינוניים ולקטרים ברכבות נוסעים מהירות, וכשלושה רבעים מהקטרים הנמצאים בשימוש כיום שייכים לקבוצה זו או לקבוצת 'B'-B.
קטרי Bo-Bo בשימוש רכבת ישראל
נכון לשנת 2009 נמצאים בשרות רכבת ישראל 46 קטרי Bo-Bo מדגם JT 42BW של חברת אלסטום המשמשים בעיקר לרכבות נוסעים, אך גם לרכבות משא.
כמו כן נמצאים בשירות 13 קטרי Bo-Bo מדגם G12 של חברת אלקטרו-מוטיב דיזל. דגם זה נכנס לשימוש בישראל בשנת 1954 ושימש להפעלת רכבות נוסעים ומשא, כיום הוא משמש להפעלת רכבות משא ולעיתוק רכבות בלבד. גם קטרי העיתוק מהדגמים GA-DE 900 (שלושה קטרים) ו-T44 (קטר יחיד) הם קטרי Bo-Bo.
גביע ווינר בכדורסל 2019/2020
גביע ווינר בכדורסל לעונת 2019/2020 היא התחרות ה-14 להיווסדו של מפעל גביע ווינר סל.
מיתולוגיה רומית
המיתולוגיה הרומית היא המיתולוגיה שנוצרה ברומא העתיקה, תוך ערבוב של מיתוסים, אגדות עם, אלים של עמים כבושים והעתקה של האלים במיתולוגיה היוונית, תוך שינוי שמותיהם.
אלים שמקורם במיתולוגיה היוונית
במקביל לשנים עשר האלים האולימפיים של יוון העתיקה, גם במיתולוגיה הרומית תריסר אלים חשובים. אלים אלו נקראו בשם דיאי קונסטנס. להלן שנים עשר האלים בשמם הרומי, יחד עם עוד שני אלים חשובים למרות שאינם משנים-עשר האלים המרכזיים. בסוגריים מופיע השם היווני המקורי של כל אל.
למרות הקשר ההדוק ליוון היו האלים הרומים שונים למדי ממקביליהם היוונים, בייחוד לפני התקופה הקלאסית.
Crytek
Crytek (תעתיק: קרייטק) היא חברת פיתוח משחקי וידאו שנוסדה בשנת 1999 על ידי שלושה אחים טורקיים, האחים ירלי. מרכזה של החברה בפרנקפורט שבגרמניה, וברשותה שני אולפנים נוספים בקייב שבאוקראינה וכן בבודפשט שבהונגריה. צוות הפיתוח של החברה מורכב מצוות של 186 חברים ממקומות שונים, לרבות אירופה, ארצות הברית ואף ישראל. החברה ידועה בעיקר בשל פיתוח משחק היריות בגוף ראשון Far Cry ומנוע המשחק שלו, CryENGINE, ובשל פיתוח המשחק קרייסיס ומנוע CryENGINE 2.
החברה ממשיכה לפתח ולשדרג את מנוע ה- CryENGINE 3 וכבר הספיקה להדגים אותו בתערוכת מפתחי המשחקים GDC 2009. לחברה יש שותפות עם Electronic Arts, יוביסופט, NVIDIA, אינטל ו-AMD.
החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים
החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים (באנגלית: London Society for Promoting Christianity Among the Jews, ידועה בקיצור בשם "חברת היהודים" – The Jews Society; כונתה גם בשם "מיסיון הכנסייה ליהודים" – Church Mission to the Jews ובקיצור CMJ; שמות נוספים היו "המיסיון האנגלי" או "המיסיון הבריטי") הוא ארגון מיסיונרי אנגליקני שהוקם ב-15 בפברואר 1809 בעיר לונדון שבבריטניה ומטרתו הייתה לשכנע את היהודים להמיר את דתם לנצרות הפרוטסטנטית. במהלך פעילותה רבים מהמנהיגים היהודים יצאו כנגד הארגון, בייחוד בתחילת המאה ה-20.
תולדותיה
ב-1809 מנה הארגון כעשרים ושניים מיסיונרים שפעלו בקרב יהודים ברחבי העולם, רבים מהם היו יהודים מומרים. הארגון שהחל להתפשט במהירות החל לכלול מדינות כמו אתיופיה, שם הארגון החל לפעול ב-1859 על מנת לנצר את יהודי אתיופיה. פעילות זו של הארגון משכה את תשומת לבם של יהודי אירופה ושל הארגון "כל ישראל חברים", ששלח את יוסף הלוי ב-1867 להילחם במיסיון ולברר על מצבם של יהודי אתיופיה. הארגון היה פעיל באתיופיה עד 1920.
ב-1914 חשף הארגון את היקף פעולתו במסמך רשמי:
הדרך העיקרית בה הארגון משך יהודים הייתה בדרשות ופרסומים בעיתונים מרכזיים בשפות שונות, גם בעברית, וכלה בהקמת בתי ספר בלב הקהילות היהודית. הארגון הקים את בית החולים של המיסיון האנגלי שפעל בירושלים בין השנים 1843–1948, בתחילה בעיר העתיקה והחל מ-1897 ברחוב הנביאים בירושלים. בסמוך לבית החולים הקימה החברה הלונדונית בית ספר מיסיונרי לבנות יהודיות (בניין זה כונה לימים "בית הדגל" לאחר שהונף עליו דגל ישראל עם קום המדינה). בחיפה הוקם בית חולים בניהולו של ד"ר אאורבך. בית החולים פעל עד 1947. בצפת הוקמה הכנסייה הסקוטית.
ארגון זה לא היה בעל אופי אנטישמי, ומנהיגיו היו בעיקר יהודים מומרים. אהרן הנרי שטרן כותב שהמיסיונריות באתיופיה החלה בתגובה לגיור קבוצת גרמנים ליהדות ב-1840. הארגון פעל גם בקרב יהדות קוצ'ין שבהודו וקיבל ב-1818 את מיכאל סרגון המשומד (1795–1855) מהקהילה לארגון כמיסיונר הראשי באזור. באתיופיה היה זה מיכאל ארגווי, היהודי הראשון שהתנצר, שמונה לתפקיד המיסיונר הראשי באתיופיה. אחת מההשלכות של הארגון הייתה המיסיונריות בקרב יהודי סין שגרמה להתבוללות המהירה שלהם.
היום העולמי למען חיות הבר
היום העולמי למען חיות הבר (באנגלית: World Wildlife Day) מצוין כל שנה ב-3 במרץ ונועד להעלות את המודעות לחיות וצמחי הבר ולעודד את שימורם. חיות בר הן בעלי חיים הנמצאים בטבע, שלא עברו תהליך ביות ואינם מטופלים על ידי האדם.
היסטוריה
התאריך נקבע בעצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-20 בדצמבר 2013, כיוון שזהו תאריך החתימה על אמנת וושינגטון (חיות מוגנות). כל שנה, נבחר ליום זה נושא הקשור במהותו.
היום מצוין במגוון מקומות שונים במדינות רבות, ביניהן סין, הודו, הולנד, גרמניה, ספרד ועוד. היום מצוין ונחגג בדרכים רבות: קיום פעילויות מיוחדות בגני חיות וספאריים, עידוד קריאה על הנושא והפצתו ברשתות החברתיות, דיון על הנושא ועוד.
ציון היום בישראל
איטליה
ציון היום בארצות הברית
ב-2018 בניו יורק, גן החיות Utica Zoo הזמין את התושבים לבקר, לראות וללמוד עוד על חתולי בר. בלאס וגאס, גן החיות Siegfried & Roy’s Secret Garden and Dolphin Habitat מזמין את התושבים להשתתף בפעילויות חינוכיות, לצפות בדולפינים וללמוד עליהם ולמה הם בסכנת הכחדה. בלוס אנג'לס גן החיות Big Bear Alpine Zoo הזמין לדיונים, מצגות ותחנות שימור בנושא חתולי בר תחת איום.
שעווה וזהב
חוקרים שונים רואים בשעווה וזהב לא רק חלק מרכזי מן המסורת השירית והספרותית של אתיופיה, אלא גם תבנית רחבה יותר, של תקשורת וצורת מחשבה, ואף של הפילוסופיה הפרשנית האתיופית, המשליכה על מערכת היחסים החברתיים והפוליטיים באתיופיה ושאובה ממנה.
השם 'שעווה וזהב' כסמל
השם שעווה וזהב משמש לציון טכניקה ואיכות ספרותיות: הניגודיות הסמלית שבין שעווה וזהב מעידה על מבנה הצורה הבסיסית, העשויה שתי שכבות משמעות – גלויה ונסתרת – אך גם על עומק היחסים אליו שואפת צורה זו. הביטוי מסתמך על תהליך היצירה הממשי של צורף הזהב, המקובל עד היום. בתהליך זה, צורה שפוסלה בשעווה, נעטפת בחימר רך או תערובת גבס, והופכת לאחר ייבושה לתבנית קשיחה; אל תבנית הגבס הקשיחה יוצקים מתכת שחוממה עד לכדי הפיכתה לנוזל, הממיסה את השעווה ומחליפה אותה בתבנית הגבס.
מאפייני הצורה הפואטית
חוקרי הקנה (qene), השירה הדתית המתבססת על השימוש בשעווה וזהב, מזהים כשנים עשר סוגים של צורות בעלות מבנה של כפל משמעות, ומציינים כי צורת השעווה וזהב, אחד הסוגים במנין זה, מהווה את מודל-העל עליו מתבססות יתר הצורות. מודל זה הוא בעצם תרגום של מתכונת היחסים בין השעווה והזהב, בעבודתו של צורף זהב, לטכניקה תחבירית המייצרת כמה משמעויות. הנושאים המושווים והמנוגדים מוצגים במבנה של תמורה, היינו, בזה אחר זה; ואילו הרכיבים המתארים אותם נמסרים יחדיו, באמצעות רכיב אחד – 'הברה קאל' (hebere-qal) – אשר מייצר גם משמעויות גלויות (שעווה) וגם נסתרות (זהב). פרופ' דונלד לוין, סוציולוג וחוקר תרבות אתיופיה, מביא דוגמה אמהרית זו לצימוד בתבנית שעווה וזהב::
אֶטסָה באלאס באלטוֹ אדם קאנְפארֶש מַדְהַאנֶה עלאם לֶבֵּה תָזאקַלַה-לֵש
מאז אדם שפתייך לא אכלו מן העץ ליבי המושיע נתלה בגללך
טענת הפשט שבאמירה היא: מפני שהאדם הראשון אכל מעץ הדעת, מושיע העולם שב ונצלב עבורך.
בתוך צורת השעווה - של החיבור בין חטאו של אדם לצליבה של ישו - מוסתרים דברי אהבה, משמעות הזהב. רמז לשיכבה זו מצוי בפועל 'תזאקלה', שלו שתי משמעויות: 1. 'נצלב' 2. 'משתוקק להיות קרוב'. כאשר בוחרים במשמעות השנייה של הפועל, 'משתוקק להיות קרוב', ויוצקים לאותה תבנית דברים, המשפט משתנה, ומן האמירה הגלויה, נחלצת ומתקבלת אמירה שנייה, מטאפורת הזהב, שניתן לנסחה כך:
בשל שפתייך [המפתות] ליבי משתוקק להיות בקרבתך
בצורות שכיחות יותר של שעווה וזהב הכפילות פחותה - נוצרות שתי אמירות אך אין שינוי של כלל המשפטים המרכיבים. למשל, בצורות הנקראות 'היבר' (hiber) ו'מרימר' (merimer), השעווה והזהב משתלבים זה בזה, ולא ניתנים בשתי גרסאות נפרדות לחלוטין. מבנה זה מייצר משחק לשון פשוט יותר המשמש לרוב כדרך מתוחכמת להעלאת טיעון. לדוגמה
יא-מן תיקֵם טאלְלָה, יא-מן תיקם טאג'י טאללת סישאנו בּוּנה אַדָרְגָאוְו אנג'י
למה תשמש טאלְלָה? למה ישמש טאג'י? בהיפרדך מאויב הגש לו קפה
צירוף המילים 'בונה אדרגאוו' (הגש לו קפה) בהשמטה קלה הופך ל'בון אדרגאוו' שמשמעותו, 'הַשפילו לאפר'.
ככלל, לשון השעווה והזהב היא יותר שכלית מאשר חושית או תיאורית. נטייה זו אופיינית לשירה האתיופית המסורתית, המבקשת כדרך כלל להשיג עושר רעיוני באמצעות מינימום מילים – אפקט המושג על ידי משחק עדין במילים ורמיזות. ריבוי משמעויות מתוך צמצום רב יותר, שקולים בתרבות האתיופית, לעונג רב יותר עבור היוצר וקהלו – הפסוק השנון והמסתורי, הוא האידיאל.
סגנון השעווה וזהב קיבל גם מקום נרחב בסיפור העממי. אחד מיוצרי הסיפור העממי האתיופי המוכרים יותר הוא אלקה גברה האנה, משורר וכומר אתיופי שהתפרסם בדברי השנינות שלו. הנה דוגמה אחת לסיפור קצר על אבא גברה האנה בו נעשה שימוש בשעווה וזהב:
מספרים כי בשעת הארוחה אצל ידידו ראה גברה האנה חולדה קופצת מתוך סל הלחם. המשפחה המארחת לא שמה לב לכך שגברה האנה הבחין בחולדה, הנקראת באמהרית 'אייט' (ayt). ככומר היה זה מתפקידו של גברה האנה לשאת תפילה בתום הסעודה וזו הברכה שנשא כשהוא משתמש בדרכו השנונה בשעווה וזהב לברך על הארוחה ובה בעת לבקר את מארחיו:
בלנו טטאנו קה אנג'ירו קה ווטו אגזיאבהר יסטלגנה קה מסובו אייטו
בלשון השעווה משמעות המשפטים הכללית היא: נהניתי מלחמכם ואני מתפלל שזה לא יחסר בסלסלתכם.
כך במראית מתוחכמת של נשיאת ברכה גינה גברה האנה את ידידיו. תיחכום זה מאפיין מרבית מסיפוריו של אבא גברה האנה.
התפתחות וזיקה למאפיינים תרבותיים אחרים
צורות השעווה והזהב התפתחו יחדיו עם הקנה – שירה שנכתבה במקור עבור הכנסייה האורתודוקסית האתיופית – והיוו חלק מרכזי ממנה. ההתמצאות בקנה נחשבה למבוא הכרחי להבנת כתבי הדת, וכלי לפיתוח היכולת להבין סודות ולהשיג את מסתרי היקום. מסורות אתיופיות מייחסות את פיתוח הקנה לאדם בשם טאוואני שחי ככל הנראה במאה הרביעית בגוג'ם, אחת הפרובינציות בהן שכנו בתי הספר המובילים של הקנה. עם זאת, אף על פי שהמקהלנים התגרים שלטו בקאנון הקנה האגעזי משך מאות שנים, השימוש בשעווה וזהב בלשון הדיבור מצוי יותר באמהרית מאשר בטיגראינית, ומקובל לייחס את יצירת השעווה וזהב לעם האמהרי שהתגבש במאה ה-9 וה-10. בתי הספר לקנה (בתי הספר לשירה של הכנסייה האתיופית האורתודוקסית), היו בזמנו בתי הספר היחידים שעודדו יצירתיות, ומימד זה שלהם, בשילוב התפיסה האלגורית הנוצרית והדואליזם הנוצרי של גוף-נפש, הפכו אותם לסביבה מתאימה לפריחת סגנון השעווה וזהב.
חוקרי השעווה וזהב קושרים בין הצורה הספרותית למנטליות של העם האמהרי. לוין טען כי שעווה וזהב אינה רק נוסחה ספרותית אלא גם 'הנוסחה הצובעת את כלל מרקם החיים המסורתיים של האמהרים; המעצבת את הדיבור והתפיסה של כל אמהרי', ובעצם מעידה על אופי התקשורת האמהרית שהיא בלתי ישירה ולא פעם מסתורית. מוחמד גירמה, מחוקרי תרבות אתיופיה, רואה בשעווה וזהב צורת חשיבה (פרדיגמה) המאפשרת שילוב של תפיסות מנוגדות, וטוען כי זו משקפת את הקיום בצוותא המאפיין את תושבי אתיופיה.
האמהרים, כפי שרבים מהם מעידים על עצמם, נמצאים תמיד בחיפוש אחר משמעות נוספת או מסר סמוי. אך העמדת פנים וערפול אינם מאפיינים רק את האמהרים אלא את כלל עמי אתיופיה. בהתפתחותה של מנטליות חשדנית, או רגישה, ומסתודדת זו רואים החוקרים תוצר של ההתמודדות הארוכה עם סכנות קיומיות, תרבותיות ודתיות שעמי אתיופיה נחשפו להם לאורך שנים, כגון לחץ המיסיונרים האירופאים להמיר את דרכי החיים האתיופיות באלו המערביות והנוצריות, האיום האירופאי האימפריאליסטי או מסעות הכיבוש של האסלאם המיליטנטי. שעווה וזהב היא שיקוף ומבע של מאפיינים אלו.
סגנון השעווה וזהב שימש משך שנים בשירה ובסיפור, כמו גם בדיבור. בשנות השמונים, אחר עליית הדרג ( החונטה הצבאית האתיופית) לשלטון, קרא המוזיקאי ניוויי דבבה להחדירו גם למוזיקה האתיופית הפופולרית ולהשתמש בו לביקורת הממשל.
שימושים
סגנון השעווה וזהב מילא לאורך השנים מספר צרכים חברתיים:
אלו הם התפקידים השונים הבסיסיים שממלא הסגנון. מבט היסטורי מקיף יותר מצביע על תפקידים נרחבים ועמוקים יותר שמילא לאורך השנים: משוררי הקנה, למשל, השכילו להבין את ההשפעה שיש לדת על עניינים ציבוריים והשתמשו בסגנון השעווה וזהב לעיצוב הזהות התרבותית של עמם ולחישול הסיפור הלאומי דתי המשותף, ששימש לאיחוד האומה האתיופית המגוונת - סיפורה של השושלת הסולומונית ושל העם האתיופי השורד למול אינספור איומים מחוץ; הערפול שבשעווה וזהב איפשר לא פעם למשוררים לשלב רעיונות וערכים זרים באלו המסורתיים ובכך סימן דרך להתמודדות עם שינוי ועודד סובלנות; בזמנים קשים סיפקו יצירות השעווה וזהב לבני אתיופיה כלי לביקורת השלטון, להזכרת רעיונות נעלים של צדק ושוויון או לביטוי הזדהות עם מצבם, פעולות שחשיבותן באופטימיות והחיוביות הטמונה בהן, בתנועת ההיחלצות שהן מבשרות ומנכיחות.
לזוריט
לזוריט הוא מינרל טקטוסיליקטי (סיליקט במבנה מרחבי) הכולל סולפט, גופרית וכלוריד שנוסחת המבנה הכימי שלו היא Na,Ca)8(AlSiO4)6(SO4,S,Cl)2).
שמו ניתן לו ב-1890 ומקורו במושג בערבית "(אל-)לזוורד", שמקורו בפרסית "לאזוורד" (لاژورد); היה זה שמו של המקום שבו כרו לפיס לזולי, אך בשל הקשר לאבן החן שינה המושג את משמעותו למשמעות: "הצבע הכחול". מילה זו חדרה לשפות אירופאיות (כמו למשל המילה באנגלית azure) לתיאור צבע תכלת והייתה מקור לשם מינרל הנחושת הקרבונטי התכול אזוריט. הדמיון בצבע לאזוריט היה מקור נוסף לשם המינרל, ובעבר נעשה בו שימוש כשם נרדף לאזוריט. למרות הצבע הדומה ניתן על ידי בחינה מדוקדקת בשטח להבדיל בין לזוריט לאזוריט או למינרל הפוספטי לזוליט.
מקור, שימוש ותפוצה
הלזוריט נוצר כתוצאה מהתמרה של מגע, כאשר מחדר מגמטי, לרוב של גרניט, בא במגע עם אבן גיר והוא מופיע בלוויית קלציט, פיריט ופירוקסנים.
הלזוריט, כמרכיב העיקרי של אבן החן לפיס לזולי, משמש כאבן חן. בנוסף נהגו לטחון את הלזוריט ולהשתמש באבקה כפיגמנט כחול המכונה "אולטרמרין". בפיגמנט השתמשו לצביעת בדים ולהכנת צבעי טמפרה, ולעיתים רחוקות לצבע שמן. השימוש בלזוריט כפיגמנט לצבע שמן פסק בתחילת המאה ה-19 כשחומר סינתטי, זהה בהרכבו הכימי והקרוי לעיתים קרובות "אולטרמרין צרפתי", נעשה זמין.
את הלזוריט כורים מזה כ-6,000 כלפיס לזולי במכרות סאר-אי-סאנג שבעמק הנהר קוקחה (Kokcha) שבמחוז בדקשן שבצפון מזרח אפגניסטן. מקומות נוספים בהם מוצאים לזוריט כוללים את האגנים של הנהרות סליודיינקה ובייסטרייה בהרי סאיין בסמוך ימת באיקל בסיביר, בסמוך לאישקשימה בהרי פמיר שבטג'יקיסטן, בהר וזוב במחוז קמפניה שבאיטליה, בסמוך למוגוק שבבורמה, צפונית לאגם הרבור בטריטוריות הצפון מערביות שבקנדה ובמדינות קליפורניה וקולורדו שבארצות הברית.
בתנ"ך
הלזוריט זוהה על ידי פרופ' זהר עמר כאבן הספיר התנ"כית על פי תרגומו של אונקלוס.
ללום
ללום הוא שם משפחה הנפוץ ביהדות צפון אפריקה.
בעל זבוב (אל)
בעל זבוב הוא שמו של אל כנעני או פלשתי, המוזכר מספר פעמים בתנ"ך.
משמעות השם
הסברה המקובלת במחקר המודרני היא שהשם הוא שיבוש ל"בעל זבֻל", במטרה ללגלג ולגנות את הבעל. זבול משמעו נישא, כנזכר בתפילת שלמה בעת חנוכת המקדש:, ו"בהת זבל ימ" (בית זבֻל ים) מוזכר בשירת אוגרית. הרכיב זבול נזכר בשמות: זבולון (בן יעקב), זבול (שר העיר שכם בימי אבימלך בן גדעון), ואיזבל (אשת אחאב). בשירת אוגרית מוזכר הבעל כ"בעל זבל", וגם האלים ים, ירח ורשף התהדרו בתואר "זבול". השורש משמש גם כתואר ("כחתֿ זבלהמ" כלומר "כס נשיאותם" ) וכפועל ("יזבלני אישי" כלומר "ינַשאני אישי" ).
יש המשערים כי היה זה אחד מכינוייו של האל הכנעני בעל, שפירושו 'המושל בזבובים'. סברה זו נתמכת בממצאי תכשיטי זבובים בעקרון, אף כי דימוי פיסולי מקובל של האל היה במקומות אחרים על ידי פסלון של חיפושית זבל. היוונים עבדו אלים בשם דיאס אפומיוס (Δίας Απόμυιος, מבריח הזבובים) ומיאגרוס (או מיודס, כלומר "מבריח הזבובים"), שתפקידו היה להבריח את הזבובים בזמן הקרבת קרבנות חשובים.
המלבי"ם ורש"ר הירש סבורים כי הזבוב סימל את המוות והריקבון, ולכן כהני בעל זבוב היו מנבאים מי יחיה ומי ימות.