cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טינה וייארתר
ביוגרפיה
וייארתר השתתפה לראשונה בתחרויות גביע העולם ב-2005 וסיימה במקום ה-31 בתחרות הסופר G. ב-2006 ייצגה את ליכטנשטיין באולימפיאדת טורינו, היא סיימה במקום ה-33 בסופר G ולא סיימה את מקצה הגלישה במורד. היא סבלה מפציעות כולל קרע ברצועת ה-ACL והחמיצה את אולימפיאדת ונקובר. ב-2013 זכתה לראשונה בתחרות גביע העולם, במקצה הסופר G. מאז רשמה סך הכל 8 ניצחונות בגביע, בשנת 2016 דורגה שנייה סך הכל בסופר G ורביעית בדירוג כלל התחרויות. ב-2017 זכתה בגביע העולמי בסופר G ודורגה שביעית בסך כל התחרויות.
באולימפיאדת סוצ'י נשאה את דגל המשלחת בטקס פתיחת המשחקים האולימפיים. היא נפצעה במהלך האימונים המקדימים ונאלצה לפרוש מהתחרויות. באליפות העולם ב-2015 שהתקיימה בוייל, סיימה במקום הרביעי בסלאלום ענק, במקום השישי בסופר G ובמקום ה-11 בגלישה במורד. באליפות העולם ב-2016 שהתקיימה בסנט מוריץ זכתה במדליית כסף בסופר G.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכתה במדליית ארד בתחרות הסופר G, היא סיימה רביעית בגלישה במורד וסיימה במקום ה-22 בתחרות הסלאלום ענק. בגביע העולם ב-2018 זכתה בפעם השנייה ברציפות בסיכום תחרויות הסופר G וסיימה במקום השלישי בתחרויות הגלישה במורד. בגביע העולם ב-2019 סיימה שלישית בתחרות הסופר G. ב-2020 הודיעה על פרישה.
כיכר הקונקורד
כיכר הקונקורד (בצרפתית: Place de la Concorde - "פלאס דה לה קונקורד") היא כיכר עירונית הממוקמת בקצה המזרחי של שדרות שאנז אליזה ברובע השמיני בפריז, צרפת.
היסטוריה
הכיכר תוכננה על ידי ז'אק אנז'ה גאבריה (Jacques Ange Gabriel) בשנת 1755 ככיכר בצורת מתומן בין שדרות שאנז אליזה לגני הטווילרי. הכיכר נקראה במקור "כיכר לואי ה-15". באותה עת נבנו הבניינים בצידה הצפוני של הכיכר, שנועדו לשימוש משרדי ממשלה. הבניין המזרחי משמש עד היום את משרד הצי הצרפתי. מיד בתום הבנייה הפך הבניין המערבי לבית "קריון" המפואר, שהפך לאחר מכן למלון בשם "קריון". בבית זה למדה מארי אנטואנט לנגן בפסנתר. בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש פריז על ידי הנאצים, שימש המלון את מפקדת הצבא הגרמני.
המהפכה הצרפתית
בזמן המהפכה הצרפתית הוסר פסלו של לואי ה-15 מהכיכר, ושונה שם הכיכר ל"כיכר המהפכה" - "Place de la Révolution". ממשלת המהפכה הקימה בכיכר גיליוטינה. האציל הראשון שהוצא להורג בכיכר היה המלך לואי ה-16 ב-21 בינואר 1793. בהמשך הוצאו להורג בכיכר מארי אנטואנט, מאדאם דו בארי, ז'ורז' דנטון, אנטואן לבואזיה ומקסימיליאן רובספייר. במהלך "שלטון האימים" שבקיץ 1794 הוצאו להורג בכיכר מעל 1,300 איש. ב-27 ביולי 1795 שינתה הממשלה את שם הכיכר ל"כיכר הקונקורד". בשנת 1830 הפך השם לרשמי.
הכיכר כיום
היום מהווה הכיכר כיכר חשובה בפריז. במרכזה עומד אובליסק לוקסור מצרי בן 3300 שנה, המתאר את ניצחונותיו של רעמסס השני. האובליסק הובא לפריז מלוקסור בשנת 1833 והוצב בכיכר על פי הנחיית המלך לואי פיליפ. הוא ניתן במתנה על ידי מוחמד עלי למלך צרפת אז לואי פיליפ. בבסיס האובליסק מתוארים האמצעים המכניים שבהם השתמשו כדי להביא את האובליסק לכיכר - פעולה לא פשוטה בהתחשב בגובהו של האובליקס (23 מטרים), ובמשקלו (255 טון). גדוד של חיילים צרפתים עזרו בהצבתו. קצהו של האובליסק נגנב עוד במאה ה-6 לפני הספירה ולכן לא הובא לצרפת. במקומו הושם בשנת 1998 קצה מעוטר זהב.
בקצה הצפון מזרחי של הכיכר נמצאת שגרירות ארצות הברית (מערבית למלון "קריון"). בצפון הכיכר נמצאת כנסיית המדלן. בכיכר נמצאת הנהלת הפדרציה העולמית למכוניות (Fédération Internationale de l'Automobile) הקובעת את הכללים למרוצי מכוניות בעולם, ובהם מרוץ פורמולה 1.
Let It Snow! Let It Snow! Let It Snow!
, הידוע גם בשם Let It Snow, הוא שיר שנכתב על ידי המשורר האמריקאי, סמואל כהן, והמלחין האמריקאי, ג'ול סטיין , ביולי 1945. השיר נכתב בהוליווד, קליפורניה, במהלך גל חום, כאשר כהן וסטיין דמיינו תנאים קרירים יותר.
אף על פי שבטקסט שלא מצוין אף חג, השיר נחשב לשיר חג המולד ברחבי העולם בשל נושא החורף שלו, השמעתו בתחנות הרדיו בתקופת חג המולד, ולעיתים קרובות, קיבל גרסת כיסוי על ידי אמנים שונים באלבומי חג המולד. בחצי הכדור הדרומי, לעומת זאת, ניתן לשמוע את השיר בחודשי החורף יוני, יולי ואוגוסט. בניו זילנד, השיר מושמע במטאריקי.
גרסת פרנק סינטרה
הזמר האמריקאי, פרנק סינטרה, בשיתוף פעולה עם רביעיית ב. סוונסון, הוציאו גרסת כיסוי לשיר ב-1950.
גרסת דין מרטין
הזמר האמריקאי, דין מרטין, הוציא גרסת כיסוי לשיר ב-1959. השיר מופיע באלבומו, A Winter Romance. הוא הוציא גרסה מחודשת לשיר ב-1966. הגרסה המחודשת מופיעה באלבומו, The Dean Martin Christmas Album. השיר נכנס לבילבורד הוט 100 ב-2018.
גל שוחמי
גל שוחמי (נולד ב-1975) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף המכהן כראש חטיבת תורה והדרכה באגף המבצעים במטכ"ל.
כופר היישוב
"כופר היישוב" היה מגבית לצורכי ביטחון היישוב שפעלה עד ימי קום המדינה.
גל שוחמי
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל שובץ שוחמי בחיל השריון. הוא עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון. בסיום הקורס שירת כמפקד מחלקת טנקים ולאחר מכן שימש כמפקד פלוגה מ' בגדוד 71, ושירת כסגן מפקד גדוד 532 בחטיבה 460. ב-2006 סיים לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ומונה לקצין אג"ם של חטיבה 188, תפקיד בו שירת במהלך מלחמת לבנון השנייה. ב-2008 מונה למפקד גדוד 53 בחטיבה 188. ב-2010 לסגן מפקד חטיבה 460, ב-2011 מונה למפקד גדוד 196 (קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון) בחטיבה 460.
כופר היישוב
היסטוריה
את רעיון המגבית יזם הוועד הלאומי ביום 24 ביולי 1938. המגבית הוקמה בשל הצורך במימון ההוצאות הכבדות שהיו להנהגת היישוב וארגון ההגנה בימי מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט. הקרן פעלה על ידי הטלת מסים על היהודים ביישוב היהודי בארץ ישראל ואיסוף תרומות. הכספים שנאספו שימשו לצרכים ביטחוניים, כגון גיוס מתנדבים לשורות ההגנה, הכשרת לוחמים, הקמת גדרות וביצורים ליישובים, סלילת צירי ביטחון וכיוצא בזה. המס העקיף הוטל על נסיעות בתחבורה ציבורית, סיגריות, כניסה לבתי תענוגים וכדומה. דרך נוספת למימון הקרן הייתה הטבעת מטבע פח בערך של חצי מיל. המטבע שימש את היישוב כהילך חוקי על אף שלא היה כזה.
גל שוחמי
ביוגרפיה
ב-2013 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת קרייתי, ושימש בתפקיד עד אוגוסט 2015. במקביל שימש מפקד המרכז לאימונים טקטיים במל"י. ב-23 ביולי 2017 מונה למפקד חטיבה 188 ושירת בתפקיד עד אוגוסט 2019. בספטמבר 2019 מונה למפקד אוגדת המפץ. בשנת 2020 מונה למפקד קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
כופר היישוב
היסטוריה
כופר היישוב בוטל עם הקמת המדינה.
גל שוחמי
ביוגרפיה
שוחמי הוא גרוש ואב לשתי בנות. בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ומדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן ובוגר לימודי אסטרטגיה במכללה המלכותית הבריטית.
כופר היישוב
היסטוריה
שמה של כיכר העצמאות ברמת גן, במפגש הרחובות קריניצי וביאליק, היה בעבר 'כיכר כופר היישוב'. וזאת מפני שמשרדה הראשי של מנהלת המגבית שכן באחד מבתי הכיכר, ועל הבית הוצב שלט כחול גדול עם הכיתוב "כֹפר-הישוב". רבים מתושבי הסביבה משתמשים בשם זה עד היום.
מרבה גלנטר
מרבה גלנטר (בצרפתית: Mareva Galanter; נולדה ב-4 בפברואר 1979) היא שחקנית, זמרת ודוגמנית צרפתייה, מחזיקה בתואר מיס צרפת לשנת 1999.
ביוגרפיה
גלנטר נולדה בפפאטה לאם ילידת טהיטי ואב ממוצא רוסי ורומני, יש לה שלושה אחים.
בגיל צעיר החלה לעסוק בדוגמנות ודגמנה במספר מקומות באירופה.
ב-1998 זכתה לראשונה בתחרות יופי, לאחר מכן נבחרה ל"מיס טהיטי", מה שהוביל אותה להשתתף בתחרות מיס צרפת, שם זכתה במקום הראשון.
בנוסף היא הייתה מספר פעמים שופטת בתחרות מיס צרפת.
כזמרת היא עבדה עם חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ, היא הוציאה את הסינגל "Miss U" ובנוסף הוציאה שני אלבומים.
ב-2002 הופיעה בסרט הספורט "3 zéros".
ב-2003 שיחקה בסרט "Les Gaous" העוסק בבחור מדרום צרפת המתאהב בבחורה מפריז ונקלע להרפתקה בעקבות כך.
ב-2006 גילמה כתבת טלוויזיה בסרט הפנתר הוורוד. הייתה שופטת בתחרות מיס צרפת 2010.
ב-2011 נסעה לדטרויט על מנת לעבוד שם עם מפיק מוזיקלי והקליטה באולפן שלו מספר שירים.
בשנה זו הנחתה בטלוויזיה את התוכנית "Passage au vert" העוסקת באקולוגיה.
היא הייתה אחת מצמד הפרשנים של צרפת עבור שני חצאי הגמר של אירוויזיון 2015.
ב-2016 דיבבה בצרפתית את דמותה של סינה בסרט מואנה.
ב-2015 ילדה בת.
יהודה צדקה
הרב יהודה יהושע חיים צַדְקָה (ג' בשבט ה'תר"ע, 13 בינואר 1910 – י"ב בחשוון ה'תשנ"ב, 20 באוקטובר 1991) היה ראש ישיבת פורת יוסף, ורב ספרדי בולט, ממייסדיה של רשת מעיין החינוך התורני.
ביוגרפיה
אחיו היו רבי מאיר צדקה אשר נפטר בצעירותו, ואחיותיו; מזל-מוזלי – אשת רבי סלמן אליהו, אימם של הגאון הראשון לציון רבי מרדכי אליהו, הרב נעים בן אליהו ורבי אפרים בן אליהו ירושלים, וסלחה חנה – אשת רבי משה סופר, אמו של רבי יצחק שלום סופר.
בילדותו למד בתלמוד תורה בני ציון ולאחר מכן בישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה, והיה לתלמיד מובהק לראש הישיבה רבי עזרא עטיה.
בשנת ה'תרצ"ד (1934) נישא לפהימה בטאט.
ישיבת פורת יוסף
בשנת ה'תש"ל (1970) נתמנה לראש הישיבה לצד הרב בן-ציון אבא-שאול, והחזיק בתפקיד זה במשך עשרים ואחת שנה עד פטירתו.
בישיבה היה מוסר שיעורים בשיעור הגבוה, ונחשב לחריף ומעמיק, ונטה לקצר במילותיו תוך השקעה בבהירות הבנת הנלמד.
בכהונתו כר"מ וכראש ישיבה נהג להתמסר לתלמידיו ולמסירת השיעורים, וגם כאשר חלה והלך לרופאים וכדומה - חזר מיד לאחר מכן לישיבה למרות חולשתו, לצורך מסירת השיעור ולימוד התלמידים.
רוב שנותיו התגורר בשכונת "גאולה", ובשנותיו האחרונות עבר לגור בשכונת "בית ישראל".
סדר יומו כלל שינה קצרה משעות הערב עד חצות, בחצות היה קם לתיקון חצות ולאחר מכן עוסק בלימוד תורת הנגלה ואף הנסתר. לאחר מכן היה הולך לישיבה בה שהה לאורך רוב שעות היום.
אחרית ימיו
בשנת ה'תשל"ט (1979) נפטרה אשתו, והוא נשא לאשה את תמר בת מימון סודרי, שהיה השמש בישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה. (נפטרה בי"ד באדר, פורים דפרזים, ה'תשס"ז (2007).
כעשר שנים לפני פטירתו עבר התקף לב. בי"ב בחשוון ה'תשנ"ב (1991) נפטר ונטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים. פסיקותיו ההלכתיות מבוססות על דודו זקנו, הרב יוסף חיים.
השקפתו בענייני המדינה
הרב צדקה היה מקובל על חוגים נרחבים, ונאומיו התקיפים נשמעו מעל במות חוגי ציבור שונים וקוטביים.
נודע כי החזיק בדעות דומות לחכמי העדה החרדית הספרדית, התנגד למוסדות המדינה ומעולם לא הצביע בבחירות, וכמו כן סירב לקבל כסף מהביטוח הלאומי אף שהיה זכאי לכך.
פעילותו הציבורית
הרב צדקה נמנה עם מייסדי רשת מעיין החינוך התורני יחד עם הרב בן ציון אבא שאול והרב עובדיה יוסף.
בנו הרב משה צדקה העיד כי הדאגה לענייני הציבור הייתה חשובה לו, ופעל פעמים רבות לשם כך. בצעירותו היה לוקח את הרב בן ציון חזן, הרב אפרים כהן (אביו של חכם שלום כהן) והרב דוד שרבאני, והיו מסתובבים במעברות העולים החדשים, ומדברים אל ליבם לשכנע אותם לשמירת המצוות והמסורת ולהתקרבות על ערכי הדת.
כאשר נצרך לנסוע למקומות שונים, בעיקר בפריפריה, נהג להקדים ולחפש בית כנסת בו יוכל לנאום ולחזק את הרבים.
באצבים
הבּאצים (בגאורגית: ბაცი) או הבאצבים (ბაცბი) הם קהילה קטנה של דוברי נאח בגאורגיה הידועים גם בשם צוֹבה-תוּשים (წოვა-თუშები) על שם נקיק במחוז ההיסטורי, תושתי, המקום אליו נדדו מצפון הקווקז (אינגושטיה) במאה השש עשרה.
רוב הבאצים מתגוררים כיום בכפר אלוואני עילית במחוז קאחתי, אולם משפחותיהם מפוזרות במקומות אחרים בגאורגיה. חלק מהבאצים שימרו את שפתם הבאצבית, שהושפעה רבות מהגאורגית ואינה מובנת באופן הדדי עם דוברי הנאח האחרים כמו הצ'צ'נית והאינגושית. לשפה זו אין שפה כתובה והבאצים משתמשים באלפבית הגאורגי. מנהגיהם ומסורתם דומים למנהגי העמים האחרים באזורים ההרריים של מזרח גאורגיה.
מיס צרפת 2010
מיס צרפת 2010 היא תחרות מיס צרפת ה-63 במספר.
בתחרות לקחו חלק 37 מועמדות, כל המועמדות נסעו למרטיניק עבור צילומי דוגמנות וראיונות.
התחרות נערכה באולם קונצרטים בניס, לראשונה מאז 1987 הזוכה בתחרות נבחרה על ידי הצבעת הצופים, זאת לאחר ששופטי התחרות בחרו את העולות לחצי הגמר ולגמר.
בערב התחרות הופיע רובי ויליאמס.
בתחרות זכתה מליקה מנארד מנורמנדי.
יחסי גרמניה–הוותיקן
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין הכס הקדוש לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה מתוארכים לשנת 1951 ולסיום הכיבוש של בעלות הברית. מבחינה היסטורית הוותיקן קיים יחסי חוץ דרך נונציוס, החל בנונציו האפוסטולי לקלן, ונונציו האפוסטולי לאוסטריה. לאחר התפרקות האימפריה הרומית הקדושה וקונגרס וינה, הנונציו האפוסטולי לבוואריה החליף את זו של קלן והמשלחת הזו נותרה במינכן במהלך כמה ממשלות. משנת 1920 המשלחת הבווארית הייתה קיימת לצד הנונציו האפוסטולי לגרמניה בברלין, והם מוזגו בשנת 1934.
ימי הביניים
כבר בשנת 496 הוטבל המלך הפרנקי כלוביס הראשון יחד עם רבים מבני משפחתו. בניגוד לשבטי מזרח גרמניה, שהפכו לנוצרים אריאניים, הוא הפך לקתולי. בעקבות הדוגמה של מלכם הוטבלו גם פרנקים רבים, אך הקתוליות שלהם הייתה מעורבת בטקסים פגאניים.
מאבק האינווסטיטורה היה הסכסוך המשמעותי ביותר בין הכנסייה והמדינה באירופה של ימי הביניים. במאות ה-11 וה-12, שורה של אפיפיורים אתגרו את סמכותם של המלכים האירופיים על השליטה במינויים, או הסמכתם, של פקידי הכנסייה כמו בישופים וראשי מנזרים.
רפורמציה
ב-25 בספטמבר 1555 חתמו קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וכוחות הליגה השמלקדית על שלום אוגסבורג לסיום רשמי של מלחמות הדת בין הקתולים והפרוטסטנטים. אמנה זו אישרה את חלוקת האימפריה הרומית הקדושה לשטחים קתוליים ופרוטסטנטיים.
על פי האמנה, דת השליט (לותרניזם או קתוליזם) קבעה את דת נתיניו. למדיניות זו מכנים את הביטוי הלטיני, cuius regio, eius religio (""בארץ הנסיך, דת הנסיך"). הייתה תקופה בה היו תושבי המדינות חופשיים להגר לאזורים שבהם שררה דתם הרווחת.
עידן המהפכה שלאחר צרפת
במלחמת הקואליציה הראשונה ניצחה צרפת המהפכנית את הקואליציה של פרוסיה, אוסטריה, ספרד ובריטניה. תוצאה אחת של המפלה הייתה הסיפוח של הריינלנד לצרפת על ידי אמנת בזל בשנת 1795.
קולטורקאמפף
הנושא העיקרי של ההיסטוריה האירופית במאה ה-18 ובמיוחד במאה ה-19 היה חילון החברה, שלוותה בהתנגדות נחרצת של הכנסייה הקתולית. בגרמניה השיג התהליך הראשון שלו במהפכות בגרמניה בשנים 1848–1849, ואחרי דיכויו, תפס תאוצה חדשה עם הקמת ממשלות ליברליות במדינות גרמניה השונות בשנות ה-50 וה-60 ובאימפריה בשנות ה-70. הכנסייה הקתולית, מתנגדתה הבולטת של הליברליזם, התנגדה לאיחוד גרמני תחת מנהיגות פרוסית הפרוטסטנטית, והכנסייה נתפסה כמגנה על המיעוט הפולני הקתולי המדוכא שנראה ללאומנים הגרמנים כאיום. לפיכך, הקנצלר ביסמרק ראה את הכנסייה כאיום על האימפריה החדשה שהוקמה, ובמיוחד לאחר הקמת מפלגת המרכז הגרמנית הקתולית שהפכה לאופוזיציה חזקה בפרלמנט. הליברלים, במיוחד לאור הדוגמות הקתוליות החדשות שהועלו תחת פיוס התשיעי בשנות ה-60 של המאה ה-19 ובמועצה של 1870, ראו תמיד את הכנסייה הקתולית כאויב של התקדמות.
חוקים שנחקקו במדינת פרוסיה ובאימפריה בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19 כדי לבלום את ההשפעה הקתולית בענייני ציבור נפגשו עם התנגדות גלויה של הכנסייה והובילו לדיונים ציבוריים סוערים בתקשורת ובפרלמנטים, שבמהלכם התרחש המונח "קולטורקאמפף". קשרים דיפלומטיים עם הוותיקן נותקו, וחוקים נוספים הועברו כדי להכניע את האופוזיציה הקתולית. זה רק הביא לתמיכה רבה יותר של האוכלוסייה הקתולית ויותר התנגדות מצד הכנסייה. במהלך הקולטורקאמפף, ארבעה בישופים ו-185 כהנים בניגוד לחוקים נשפטו ונכלאו ורבים נוספים נקנסו או הוגלו.
לאחר מותו של פיוס התשיעי בשנת 1878, ביסמרק ניהל משא ומתן עם לאו השלושה-עשר הפייסני יותר שהכריז על סיום ה"קולטורקאמפף" ב-23 במאי 1887.
הרייך השלישי
היטלר רצה להרחיב את בסיסו. הנהגת המפלגה הפכה לאנטי-קתולית (ובמיוחד תקפה את הבישופים) והאנטישמיות המובנית שלה הפכה לארסית יותר. כדי להתמודד עם זה, אימצו הבישופים איסור או איסור מותנה ביחס לחברות קתולית במפלגה, אשר מאוחר יותר (ככל שהתפשטה הנאציזם ברחבי גרמניה) השתנה בין דיוקסיה לדיוקסיה. פיוס האחד עשר היה להוט לנהל משא ומתן עבור קונקורדט עם כל מדינה שהייתה מוכנה לעשות זאת, מתוך מחשבה שההסכמים הכתובים הם הדרך הטובה ביותר להגן על זכויות הכנסייה מפני ממשלות שנוטות יותר ויותר להתערב בעניינים כאלה. שנים עשר קונקורדטים נחתמו במהלך שלטונו עם ממשלות מסוגים שונים, כולל כמה מממשלות גרמניה. כאשר היטלר הפך לקנצלר גרמניה בינואר 1933 וביקש קונקורדט, פיוס האחד עשר קיבל את בקשתו. משא ומתן התנהל בשמו על ידי הקרדינל יוג'ניו פאצ'לי, לימים פיוס השנים עשר. קונקורדט הרייך נחתם על ידי פאצ'לי ועל ידי ממשלת גרמניה ביוני 1933, וכלל ערבויות לחירות עבור הכנסייה, עצמאות לארגונים קתוליים וקבוצות נוער, והוראה דתית בבתי ספר. הבישופים הגרמנים רצו את הקונקורדט, והמעבר המהיר שלו העניק למשטר הנאצי החדש מידה ניכרת של לגיטימציה להתנהגותו הטובה במדיניות החוץ למרות ההיסטוריה הארוכה של הרטוריקה האלימה. קנט אומר, "ללא ספק, הקונקורדט היה ניצחון דיפלומטי עבור היטלר. זו הייתה ההצלחה הגדולה הראשונה שלו בתחום מדיניות החוץ וזה הצביע בפני העולם כי הקנצלר הגרמני היה מקובל פוליטי ואמין." תוך מספר שבועות נוצר חיכוך רציני באיומי הנאצים על מעמדה של הכנסייה. במיוחד עלו סוגיות של דיכוי קתולים ממוצא יהודי, פיטורי קתולים משירות המדינה, חופש הביטוי לעיתונים קתוליים, לחץ על בתי ספר וארגונים קתוליים, חוקי עיקור ורדיפות נזירות וכמרים.
מיט הברננדר זורגה
פיוס האחד עשר הגיב לעוינות הגוברת של הנאצים לנצרות, ופרסם בשנת 1937 את האנציקליקה מיט ברננדר זורגה בגנות האידאולוגיה הנאצית של גזענות וטוטליטריות והפרות נאציות של הקונקורדט. האנציקליקה, שנכתבה בגרמנית, הופנתה לבישופים גרמנים והוקראה בכל קהילות גרמניה. האנציקליקה נשמרה בסוד בניסיון להבטיח את הקריאה הציבורית ללא הפרעה של תוכנו בכל הכנסיות הקתוליות בגרמניה. אנציקליקה זו גינתה במיוחד את הפגאניזם של האידאולוגיה הלאומית-סוציאליסטית, את המיתוס של גזע ודם ואת השגות בתפיסת האל.
לאחר הקראת האנציקליקה התדרדרו יחסי גרמניה–הוותיקן במהירות, וסומנו על ידי הפגנות רחוב נאציות אלימות נגד שני בישופים גרמנים. פיוס האחד עשר המשיך לבקר את המדיניות הנאצית בחריפות ובפומבי, אך הוא גם נמנע מקרע מוחלט. הוא נפטר בשיא המתח, בפברואר 1939.
פיוס השנים עשר
בעוד פיוס השנים עשר התנגד בתוקף לנאציזם, כמעט ולא נשמע קולו לגבי השואה.
ז'אק אדלר, לעומת זאת, בחן את תמלילי השידורים ברדיו הוותיקן, שהגיעו לקהל רחב לאורך גל קצר. הוא טוען כי היא חשפה את רדיפות הנאצים בכנסייה והתנגדה לשיתוף פעולה עם הנאציזם. היא פנתה לקתולים להישאר נאמנים לצווי המניעה של אמונתם: להגן על קדושת החיים ועל אחדות המין האנושי. בכך נקט האפיפיור מדיניות של התנגדות רוחנית לאידאולוגיה והגזענות הנאצית.
מזרח גרמניה
לאחר מלחמת העולם השנייה מצאו עצמם הקתולים באזור שכבש הצבא הסובייטי תחת ממשלה אתאיסטית מיליטנטית. כנסיות רבות נותקו מהדיוקסיות שלהם במערב גרמניה. האזור הסובייטי הוכרז בסופו של דבר כמדינה ריבונית, הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (GDR). חוקת גרמניה המזרחית הכריזה על חופש האמונה הדתית, אך במציאות המדינה החדשה ניסתה לבטל את הדת.
הכנסייה הקתולית הייתה קטנה במזרח גרמניה (מאחר שרוב האנשים היו פרוטסטנטים). הייתה לה היררכיה אפיסקופית מתפקדת במלואה שעלתה בקנה אחד עם הוותיקן. בשנים הראשונות שלאחר המלחמה, המתיחות הייתה גבוהה. הכנסייה הקתולית כולה ובמיוחד הבישופים היו עמידים בפני המשטר וגם מפני האידאולוגיה המרקסיסטית, והמדינה אפשרה לבישופים להגיש מחאות, דבר שעשו בסוגיות כמו הפלה. אולם הבישופים נעקבו מקרוב על ידי השטאזי.
לאחר 1945 הכנסייה הצליחה למדי בשילוב גולים קתולים המדינות המזרחיות (שניתנו לפולין) והתאמת מבניה המוסדיים כנגד איומי מדינה אתאיסטית. בתוך הכנסייה משמעות הדבר הייתה מבנה היררכי יותר ויותר, ואילו בתחום ארגוני החינוך הדתי, העיתונות ונוער, פותחה מערכת של עובדים זמניים, כזו שלקחה בחשבון את המצב המיוחד של הקראיטס, ארגון צדקה. הם כמעט ולא הושפעו מהניסיונות הקומוניסטיים לאלץ אותם ללכת בתלם. עד שנת 1950 הייתה קיימת אפוא תת-אוכלוסייה קתולית שהותאמה היטב לתנאים הספציפיים השוררים והייתה מסוגלת לשמור על הזהות הקתולית.
עם שינוי הדורות באפיסקופטיות שהתחולל בתחילת שנות ה-80, קיוותה המדינה ליחסים טובים יותר עם הבישופים החדשים, אך הבישופים החדשים במקום גילו עצמאות גוברת מהמדינה על ידי קיום ישיבות המוניות לא מורשות, וקידמו קשרים בינלאומיים בדיונים עם תאולוגים מהעולם ואירוח ועידות אקומניות. הבישופים החדשים נעשו פחות אוריינטציה פוליטית והיו מעורבים יותר בטיפול פסטורלי ותשומת לב לדאגות רוחניות. הממשלה הגיבה בהגבלת קשרים בינלאומיים לבישופים.
יחסים עכשוויים
האפיפיור לשעבר בנדיקטוס השישה עשר (יוזף רצינגר) הוא גרמני מבוואריה.
לאחרונה, קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, בנאומה בן תשעה העמודים בכנס האקדמיה הקתולית בבוואריה בנושא "פעולה פוליטית המבוססת על אחריות נוצרית", ציינה כי הקריטה האנציקלונית החדשה של בנדיקטוס השישה עשר בווריטה מצביעה על הדרך קדימה במשבר הכלכלי הנוכחי.
יחסים דיפלומטיים
לגרמניה קיימת שגרירות לכס הקדוש הממוקמת ברומא, ואילו לכס הקדוש יש נונציו אפיפיורי לגרמניה השוכן בברלין.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית
הרפובליקה הוקמה עם סוף מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה נשאר אזור בלארוס בשליטה רוסית והוקמה הרפובליקה הסובייטית בתחילת 1919. הרפובליקה הייתה חלק מברית המועצות במשך תקופה של 70 שנה (למעט כיבוש גרמני בשנים 1941 עד 1944), עד התפרקות ברית המועצות בשנת 1991. חלקה המערבי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית, ובו מחוזות בריסק, הרודנה ווילנה (שהייתה ועודנה עיר במחלוקת), סופחו לפולין בשנת 1919. בשנת 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פלשו הסובייטים למזרח פולין וסיפחה את חבל הארץ ההיסטורי של מערב בלארוס. השטח חולק בין הרפובליקה הבלארוסית והרפובליקה האוקראינית, והעיר וילנה נמסרה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ליטא, שסופחה לברית המועצות אף היא. כתוצאה ממהלך זה שטח הרפובליקה גדל מ-109 קמ"ר ל-223 קמ"ר ואוכלוסייתה גדלה בהתאם. הסובייטים ביצעו קולקטיביזציה מיידית בשטחים החדשים, והחלו ברדיפות מידיות נגד פולנים, שחלק גדול מהם הוגלה לסיביר ולמרכז אסיה.
אלכסיי אינאורי
חייו
אינאורי נולד בגורי למשפחת גאורגית-אוסטית מעורבת, בתקופת שלטון האימפריה הרוסית בגאורגיה. בשנת 1927 הוא התנדב לצבא האדום. בשנת 1931 הוא סיים במסגרת הצבא האדום את בית הספר לקציני חיל הפרשים לעמי צפון הקווקז ההרריים. בשנת 1932 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. לפני כן, עם התפרצות פעולות האיבה הסובייטיות-גרמניות במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא היה מפקד חטיבתי באוקראינה, ובמהלך המלחמה עמד בראש דיוויזיית חיל פרשים. בשנת 1948 הוא סיים את לימודיו כבוגר האקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי (Военная академия Генерального штаба Вооруженных Сил Российской Федерации), ועד שמונה כשר הפנים של גאורגיה הסובייטית, בשנת 1953, הוא פיקד על מספר יחידות צבאיות. בצעד חסר תקדים לקציני צבא, הצטרף אינאורי, יחד עם מפקד המחוז הצבאי של עבר הקווקז אלכסיי אנטונוב, לוועד המרכזי של גאורגיה בראשות ואסיל מז'אוונדזה, שהיה בעצמו קצין בצבא הסובייטי.
בשנת 1954 מונה אינאורי למפקד הק.ג.ב. הגאורגי במקום ולדימיר דקנוזוב, תפקיד אותו מילא עד 1986. תקופת כהונתו התאפיינה בסדרת התפרצויות ותקומתן של תנועות דיסידנטיות אנטי-סובייטיות בגאורגיה, שאותן דיכא בתוקף על ידי הטלת משמעת קפדנית בתוך הק.ג.ב. הגאורגי, ופריסה נרחבת של רשתות ריגול שהסתננו לקבוצות הדיסידנטים ואף לשורות הכנסייה הגאורגית.
באוקטובר 1964, הוא מילא תפקיד חשוב ב"הפיכת החצר" שהדיחה את ניקיטה חרושצ'וב. הוא ליווה את המנהיג הסובייטי מהדאצ'ה שלו בפיצונדה לפגישה מיוחדת ראשי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (ЦК КПСС) במוסקבה שם הודח. בשנת 1967 קודם אינאורי לדרגת קולונל-גנרל, וזמן קצר לפני פרישתו, בשנת 1985, הוא קיבל את עיטור גיבור ברית המועצות. שנה לאחר מכן פרש. בשנת 1993 נרצח אינאורי בהתנקשות, בנסיבות בלתי ברורות, בבתומי שלחוף הים השחור.
הרלדיקה כנסייתית
הרלדיקה כנסייתית היא שיטה הרלדית אשר פותחה במקור על ידי הכמורה הנוצרית לסימון מסמכים, אך השימוש בה התרחב כדי לסמל את זהותם של אנשים ומוסדות. השימוש בהרלדיקה במערכות סמלים רשמיות נפוץ בכנסייה הקתולית, בה רוב הבישופים (וגם האפיפיור) מחזיקים בשלט אצולה אישי. שימוש דומה נעשה גם בכמורה האנגליקנית, הלותרנית, הקתולית המזרחית והאורתודוקסית. הרלדיקה כנסייתית נבדלת משיטות הרלדיות אחרות בעיטורים מיוחדים הנלווים למגן ומהווים סמל דרגה. קיים שימוש נרחב בהתקנים הרלדיים מסוימים, כגון מוטו ומגינים בצורות שונות - אך התקנים אחרים, למשל תומכים או ציצה, נפוצים פחות.
יוסוף פופאנה
יוסוף פופאנה (בצרפתית: Youssouf Fofana; נולד ב-10 בינואר 1999 בפריז שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מונקו מליגת העל הצרפתית ובנבחרת צרפת.
קריירת מועדונים
פופאנה גדל במחלקות הנוער של אספרנסה פריז, רד סטאר, דראנסי ושטרסבורג. בשנת 2017 החל לשחק בקבוצת המילואים של שטרסבורג. ב-24 באוגוסט 2018 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 0–2 לאולימפיק ליון במסגרת המחזור השלישי בליגת העל הצרפתית לעונת 2018/2019. בסך הכל ערך 30 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים. בנוסף, זכה עם המועדון בגביע הליגה הצרפתית.
ב-29 בינואר 2020 חתם פופאנה במונקו מליגת העל הצרפתית. ב-1 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–3 לנים במסגרת המחזור ה-22 בליגה לעונת 2019/2020.
בית הכנסת בניי-סיר-סן
בית הכנסת של ניי-סיר-סן השוכן בעיר ניי-סיר-סן באזור איל-דה-פראנס, הוא בית הכנסת העתיק ביותר בפרברי פריז.
יוסוף פופאנה
קריירה בינלאומית
ב-22 בספטמבר 2022 ערך פופאנה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת, בניצחון 2-0 על נבחרת אוסטריה במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
בית הכנסת בניי-סיר-סן
היסטוריה
עד לשנת 1869 התאספו יהודי ניי בבית פרטי (15 rue Louis-Philippe) שנקבע כבית תפילה. בשנת 1875 הקימו יוצאי אלזס-לוריין קהילה יהודית עצמאית, והחליטו לבנות בית כנסת. האדריכל היהודי הצעיר שזכה בפרס רומא, אמיל אולמן (1844-1902), הוזמן לתכנן את המבנה. בית הכנסת, שנבנה בסגנון נאו-ביזנטי, נפתח לקהל בשנת 1878 ב-rue Jacques Dulud. רבה הראשון של הקהילה היה סימון דֶבְּרֶה (1854-1939), שהיה אביהם של רופא הילדים המפורסם רוברט דברה (1882-1978) ושל האדריכל ז'רמן דברה (1890-1948), וסבו של ראש ממשלת צרפת תחת נשיאותו של שארל דה גול, מישל דברה (1912-1996).
בשנת 1930 כבר מנתה הקהילה כ-6,000 בני אדם. הצורך בהרחבת בית הכנסת הפך להכרחי, ועבודות התכנון הוטלו על האדריכלים ז'רמן דברה וז'וליין הירש. בית הכנסת המחודש נחנך ב-24 אוקטובר 1937. בשנת 1943 גורשו רבה של ניי, רוברט מאיירס ואשתו סוזן (נולדה באואר) לאושוויץ. מצבת זיכרון שהונחה במקום מנציחה את הגירוש של יהודי ניי, ואת מעשי האומץ של חסידי אומות העולם בניי. לוח זיכרון נוסף ברחוב אדואר נורטייה הסמוך, מנציח את שמותיהם של 17 ילדים בני 3-11 שנים אשר שוכנו במרפאה שנוהלה על ידי נזירות, וב-25 יולי 1944 נאספו וגורשו על ידי הנאצים למחנות הריכוז.
הרלדיקה כנסייתית
עיטור חשוב בהרלדיקה של הכנסייה הקתולית (ובכנסיות נוספות במרכז ומערב אירופה) הוא ה-גאלֶרוֹ - כובע כמורה נמוך כיפה ורחב-תיתוֹרָה. צבעו והקישוטים הנלווים אליו מצביעים על דרגה. הכובע האדום נפוץ למדי כסמל של חשמן, אך משמעות צבעי הכובע עשויה להשתנות בין כנסיות וזרמים שונים. גדילים התלויים לכובע מהווים סמל לדרגה גבוהה ככל שמספרם רב יותר. בכנסיות המזרח השונות משמשים עיטורים של סמלי דת האופייניים להן - כגון כובעי כמורה שונים וכן אדרת או גלימה. עיטורים נוספים בהם נעשה שימוש הרלדי כוללים צלב נוצרי, מטה כמורה ו-מִיטְרֶה (mitre) - מעין מצנפת. שלט האצולה של האפיפיור עושה שימוש בסמלים הרלדיים ייחודיים - כתר אפיפיורי (מכונה טיארה, tiara) או מצנפת (מִיטְרֶה), מפתחות ולפעמים גם סמלים נוספים כגון פליום או שמשייה.
מוסדות, כגון בתי-ספר ודיוקסיות משתמשים בשלטי אצולה הנקראים "לא-אישיים" (אימפרסונליים) או "מאוגדים" (משותפים) ובהם מתקיימת מסורת הרלדית שונה מעט, בה השימוש במיטרה ובמטה הכמורה נפוץ יותר מאשר בשלטי אצולה אישיים.
בית הכנסת בניי-סיר-סן
היסטוריה
התקומה של הקהילה לאחר מלחמת העולם השנייה לוותה בקשיים רבים. הרב של ניי לאחר המלחמה, דוד פיירוורקר, פעל רבות במטרה ליצור חוגי לימוד לצעירי הקהילה. בתקופת כהונתו של יורשו, הרב אדוארד גורביץ, זרמו למקום מספר עצום של יהודי אלג'יריה שהזרימו חיוניות חדשה לקהילה. יום השנה המאה לבניית בית הכנסת נחגג בנוכחות של הרשויות וראש הממשלה לשעבר מישל דברה.
הרב אלקסיס בלום ירש את מקומו של הרב ג'רום כאהן, שנפטר בשנת 1988. עם יציאתו לפנסיה של בלום, מונה בשנת 2009 הרב מיכאל אזולאי, המכהן גם כחבר וועדת האתיקה הלאומית.
אדריכלות
בית הכנסת היה במקור בצורת ריבוע, והכניסה למבנה פנתה לרחוב rue Jacques Dulud. עדיין קיימים שם שני הפביליונים מבית הכנסת המקורי שמכותרים בספר תורה, ובאמצעם קבוע שער שעליו הכיתוב מתהילים קי"ח, פסוק י"ט: פִּתְחוּ-לִי שַׁעֲרֵי-צֶדֶק; אָבֹא-בָם, אוֹדֶה יָהּ.
הבניין מכוסה בכיפה גדולה, המחוררת ב-24 חלונות. במהלך שיפוץ בית הכנסת בשנת 1930 הועברה הכניסה ל-rue Ancelle והוארכה הספינה המרכזית. לכניסה החדשה נוספה סדרה של שבע קשתות בצורת "עין שור" שמקיפים אותם מגן דוד. מגן דוד מעטר גם את תבנית לוחות הברית בשער הכניסה, וכן את ראשי העמודים. פנים המבנה מעוצב בסגנון שנות ה-30.
יוסוף פופאנה
קריירה בינלאומית
נכלל בסגל נבחרת צרפת בטורניר מונדיאל 2022.
פרשת הסוס הטרויאני (ישראל)
פרשת הסוס הטרויאני היא פרשת ריגול עסקי שנחשפה בישראל בסוף המחצית הראשונה של שנת 2005. קצה החוט לחשיפת הפרשה הגיע לאחר שחומרים מספר חדש של אמנון ז'קונט דלפו החוצה ממחשבו האישי. לאחר בדיקה, התברר כי חתנה לשעבר של ורדה רזיאל-ז'קונט, מיכאל האפרתי, ואשתו הנוכחית רות, פיתחו ושתלו במחשבו האישי תוכנת ריגול (שכונתה "הסוס הטרויאני" בתקשורת הישראלית).
הרקע לפרשה
שבועות ספורים לפני יציאת ספרו החדש לאור, שם לב ז'קונט כי תכתובות מחשבון הדואר האלקטרוני שלו נמחקו ואחרות סומנו כי נקראו. חברי סגל באוניברסיטת תל אביב קיבלו דואר אלקטרוני שנכתב בשמו ובו נכתב כי הוא מודה שגנב מאמרים אקדמאים. אל הדואר האלקטרוני צורפו מאמרים שכתב שהיו מאוחסנים במחשבו האישי בלבד. בערך הויקיפדיה של ז'קונט נכתבו על ידי מיכאל ורות האפרתי דברי בלע אודותיו, בין היתר כאילו היה לו עבר פלילי וכי השתמט משירות צבאי. קטעים מספרו פורסמו ועליהם נכתבו עשרות תגובות שליליות. שמות המגיבים עוררו אצל ז'קונט תחושה שייתכן שמדובר באנשים שהוא מכיר. אחד השמות היה הסיסמה לחשבון דואר האלקטרוני שלו ושם אחר היה "פלאפל התאומים" הנמצא בגבעתיים. דברים אלו ואחרים הובילו את ז'קונט לחשוד כי מדובר במיכאל האפרתי, איתו היה בסכסוך משפטי על רקע משפחתי. תקליטור שהונח בתיבת הדואר שלו עורר את חשדו והוא לקח אותו אל המשטרה. חוקרי המשטרה פיצחו את תוכנת הרוגלה שהותקנה בו והגיעו אל השרת אליו נשלח כל החומר.
תוצאות הפרשה
מפתח התוכנה וזוגתו, מיכאל ורות האפרתי, נעצרו בבריטניה והוסגרו לישראל בסוף ינואר 2006. על שניהם נגזרו במסגרת הסדר טיעון עונשי מאסר שנעו בין שנתיים לארבע שנים. הסדר הטיעון כלל גם פיצויים בסך מיליון שקלים מכל אחד. ההסדר הותנה בכך שרות תפליל את החוקרים הפרטיים שהם חברו אליהם. היא העידה נגד שניים מהם ואחר כך סירבה להעיד בטענה שהדבר פוגע בבריאותה. על כך נענשה בחודש מאסר בפועל ומאוחר יותר גם בשלושה חודשי עבודות שירות. בנובמבר 2007 נגזרו על החוקר הפרטי אליעזר פילוסוף לפי הודאתו 15 חודשי מאסר בפועל, קנס בסך 50 אלף שקלים, ורישיון החוקר הפרטי שלו נשלל לצמיתות. בתחילת מרץ 2007 גזר בית משפט בישראל על בעל משרד חקירות צבי קרוכמל 32 חודשי מאסר בפועל וקנס כספי בסך 225 אלף שקל בגין חלקו בפרשה.
ריטה שוקרון
ביוגרפיה
שוקרון נולדה בעיירה קטנה ליד פאס שבמרוקו. בגיל שנתיים, בשנת 1958 עלתה עם משפחתה לישראל והשתקעה בבאר שבע. שוקרון היא השלישית מבין ארבע אחיות. אבי המשפחה עבד בחברת סולל בונה ובהמשך הפך לקבלן עצמאי, האם הייתה עקרת בית. בצה"ל שירתה כמש"קית נפגעים, ולאחר שחרורה מהצבא למדה בחוג לתיאטרון ודרמה באוניברסיטת תל אביב.
סרטים
תפקידה הראשון של שוקרון בקולנוע הישראלי היה בסרט "נציב המלח". לאחר מכן שיחקה בין היתר בסרטים "ספר נשים", "לחם", "עדיין לא גן עדן", "סיפור שמתחיל בלוויה של נחש", "סוף המשחק" של הבמאי יוני דרמון, בסרטו של שמי זרחין "הכוכבים של שלומי", "תיאום כוונות", "מטאליק בלוז", "7 דקות בגן עדן", "לרקוד", "כבוד" של חיים בוזגלו ובסרט "סרק סרק".
בשנת 2012 עלה לאקרנים סרט הקולנוע "טור אחד לחלום" בו שוקרון השתתפה.
בשנת 2013 שיחקה בסרט "אנשים כתומים", כשגילמה את זוהרה, לצד חנה אזולאי-הספרי ומיטל גל סויסה.
טלוויזיה
שוקרון שיחקה גם במספר רב של סדרות טלוויזיה. בשנת 1992 שיחקה בסדרה "עניין של זמן" את אימה של גלי. לאחר מכן שיחקה בין היתר בסדרות "תמונות יפואיות", "סיטון", "רצח למהדרין", "משפחה וחצי", בשנת 1998 השתתפה שוקרון בסדרה "טירונות" ולאחר מכן שיחקה בקומדיית המצבים "פאזל". במהלך השנים 1999–2002 השתתפה שוקרון בשלוש העונות של סדרת הנעורים "החבר'ה הטובים" ששודרה בערוץ הילדים. בשנת 2002 שיחקה בסדרת הדרמה "תיק סגור". בין השנים 2004–2005 השתתפה בעונה הראשונה והשנייה של הדרמה היומית "השיר שלנו". בשנת 2010 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "עספור". בשנת 2011 שיחקה בסדרת הדרמה "הכבוד של מרציאנו" ששודרה בערוץ 10. "אטלנטיקה", "רצח למהדרין" ו"שקשוקה".
בשנת 2018 השתתפה בדרמה בשבילה גיבורים עפים.
בשנת 2021 שיחקה בסדרה השוטרים.
בשנת 2023 משחקת בסדרת הדרמה הקומית, שישה אפסים, בבימויו של ניר ברגמן.
קליפים
בשנת 2001 הופיעה שוקרון בקליפ לשיר של להקת טיפקס "כמו לפני עשרים שנה".
תיאטרון
בתיאטרון, שיחקה בין היתר במחזות בתיאטרון החאן, ב"תיאטרון המדרגות", בתיאטרון באר שבע.
דיבוב
שוקרון דיבבה בתוכנית המצוירת "מרלין" את דמותה של גברת פרלה.
פרסים
בשנת 2022 השתתפה בסרט "קריוקי", עליו זכתה בפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
חיים אישיים
שוקרון הייתה נשואה לשחקן אשר צרפתי עד למותו ב-2022, ולהם שתי בנות.
דין גרבר
דין גרבר (נולד ב-1 בנובמבר 1995) הוא שחקן ישראלי. ידוע בשל גילום דמותו של דקל לביא בסדרת הנוער "כדברא".
קריירה
בוגר תיכון אלון ברמת השרון במגמת תיאטרון.
ב-2016 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "שכונה" בתור שומר. הנסיקה המשמעותית ביותר בקריירה של גרבר קרתה ב-2017, כאשר החל לשחק בסדרה "כדברא" בתור דקל לביא. באותה שנה שיחק גרבר בסדרה "המלאך השומר שלי" בתור אילן. ב-2018 הוא הנחה את התוכנית "טין ניק סטנדאפ שואו" באחד מהפרקים. באותה שנה החל לשחק בסדרה "הרמון" בתור דורי. גרבר שיחק בסדרה "אקדמיית החממה", הגרסה האמריקאית של "החממה", בתור אוון. באוגוסט 2021 עלה לאקרנים הסרט "פול ספיד", בו גילם את דמותו של אבנר סונינו.
דין גרבר משתתף בפרסומות שונות.
חיים אישיים
ניהל מערכת יחסים עם השחקנית גילי איצקוביץ, שאותה הכיר על סט צילומי "כדברא". גרבר הוא אחיה הקטן של תניה גרבר, משתתפת העונה השביעית של "האח הגדול".
תומר יפרח
תומר יפרח (נולד ב-1973) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף. שימש קצין אג"ם של פיקוד הדרום ומפקד חטיבה 188.
ראשית חייו
תומר יפרח נולד וגדל באשקלון. תומר הוא בנם של מירה ויהונתן יפרח. אביו יהונתן יפרח עלה ממרוקו לארץ ישראל בשנת 1951 ושימש, בין היתר, כראש עיריית שדרות השני וחבר כנסת מטעם מפא"י. אימו מירה היא ילידת הארץ ושניהם הכירו ושירתו יחדיו בגדוד 9 של חיל השריון שלימים תומר יפרח פיקד עליו.
שירותו הצבאי
תומר יפרח החל את שירותו הצבאי כלוחם בחטיבה 401 של חיל השריון ובהמשך טיפס בסולם הדרגות ופיקד על גדוד 9 בחטיבה 401, בין השאר במהלך מבצע ימי תשובה באוקטובר 2004 והוביל את הסבת הגדוד לטנקי מרכבה סימן 4.בשנת 2005 תומר יפרח התמנה למפקד גדוד 196, גדוד ההכשרה של קורס קציני השריון בשיזפון. תחת פיקודו אוחדו כלל הכשרות הפיקוד של חיל השריון תחת גדוד זה. בשנת 2007 מונה תומר לקצין המבצעים של פיקוד המרכז. ב-2009 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד עוצבת ראם, חטיבת שריון במילואים, כמו כן כיהן כראש מחלקת תורת השריון במפקדת קצין שריון ראשי ופיקד על צוות בקורס מפקדי פלוגות. במסגרת תפקידו כראש מחלקת תורת חיל השריון הוביל שינוי מהותי בתורת הלחימה והתאמתו לשדה הקרב המודרני. במאי 2013 מונה למפקד חטיבה 188 והוביל את החטיבה במהלך מבצע צוק איתן.חטיבת השריון 188 בפיקודו של תומר יפרח לקחה חלק משמעותי במאמץ לגילוי איתור והשמדת מערך המנהרות של חמאס ברצועת עזה. בספטמבר 2015 מונה לקצין אג"ם פיקוד הדרום ושימש בתפקיד עד שנת 2017. במסגרת תפקיד זה היה חלק ממאמץ התכנון והביצוע לפתרון בעיית המנהרות מעזה. בתפקידו הבא קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לנספח צבאי בסינגפור.
תת-אלוף תומר יפרח מתגורר בנגבה, נשוי למאיה ולהם שלושה ילדים.
הערות שוליים
__לחיפוש__
מצודת שפנדאו
מצודת שפנדאו (בגרמנית: Zitadelle Spandau) היא מצודה במערב ברלין באזור שפנדאו. חלק מהמצודה נבנה בימי הביניים והיא אחת מהמצודות שנבנו בתקופת הרנסאנס ועומדות על תילן עד ימינו. המצודה היא המבנה העתיק ביותר בשטח העיר ברלין שנשתמר עד ימינו.
היסטוריה
מתכנן המצודה היה האדריכל האיטלקי פרנצ'סקו קיאראמלה דה גאנדינו אשר החל לתכנן את מבנה המצודה בשנת 1557. עבודות הבנייה החלו בשנת 1560. בשנת 1578 החליף האדריכל רוקו גווריני די ליניארי את דה גאנדינו בפיקוח על עבודות הבנייה, ואלה הושלמו בשנת 1594.
המצודה נבנתה במצודה סימטרית בת ארבעה מצדים המחוברים יחד.
בשנת 1691 פוצץ מגדל נסיך הכתר. מגדל זה נבנה מחדש בשנת 1692. בשנת 1806 כבש נפוליאון בונפרטה את המצודה והיא נפגעה בצורה קשה. המצודה שופצה זמן קצר לאחר מכן אולם בעת נסיגת הכוחות הצרפתיים בשנת 1813 פוצץ מגדל המלכה ונהרס. מגדל זה שוקם בשנת 1821.
בין השנים 1935–1945 שימשה המצודה כאתר מחקר ללוחמה כימית ואתר אחסון גזים רעילים. בשנת 1945 נכבשה המצודה על ידי הכוחות סובייטיים ובהמשך אותה שנה עברה לידי שלטון הכיבוש הבריטי, ונשארה בידי הבריטים עד שנת 1948. בשנת 1960 נפתח במבנה הארמון מוזיאון להיסטוריה מקומית. בין השנים 1962–1976 עברה המצודה שיפוץ נרחב. בשנת 1992 נפתח במבנה הַנַּשָּׁקִיָּה מוזיאון היסטורי.
מבנה השער
מבנה השער המקורי נבנה על פי תכנונו של צ'יארמלה אשר הושפע מפורטה נואבה (השער החדש) בעיר ורונה שבאיטליה. שער זה נבנה בסגנון הרנסאנס אולם נהרס בשנת 1813. מבנה השער הנוכחי נבנה בשנת 1839 בסגנון קלאסי.
מבנה הארמון
הארמון המקורי נבנה בסגנון גותי אולם בין השנים 1520–1523 שופץ בסגנון הרנסאנס. במסגרת השיפוץ של שנת 1977 שוקם הבניין בסגנון ניאו גותי. בצידו הדרומי של המבנה התגלו, בעת הקישום, קברים יהודיים מהשנים 1244 ועד 1346.
מגדל המצודה (ה-Juliusturm)
מגדל המצודה מגיע לגובה של 30 מטרים. מועד הקמת המגדל אינו ידוע, וככל הנראה בסיסו נבנה במהלך המאה ה-13. 145 מדרגות הבנויות בסגנון גותי מובילות למרפסת התצפית מראש המגדל.
מקור שמו של מגדל יוליוס אינו ידוע. ישנה סברה לפיה שם המגדל מתייחס לבעלות השטח על ידי יהודים בשנת 1536 (ומשמעות השם היא מגדל היהודים).
המצודה כבית כלא
בין האסירים שהוחזקו במצודה ניתן למנות את ראש הממשל אברהארד דקלמאן שהוחזק במצודה בשנת 1702, את בנז'מין רולֶה - מייסד הצי של ברנדנבורג (הוחזק במצודה בשנת 1702), ואת שר המדינה הפרוסי פרידריך פון גרנה (הוחזק במצודה בשנת 1782). בניגוד לאמונה המקובלת פושעי המלחמה נאצים אלברט שפר, רודולף הס וקרל דניץ לא הוחזקו במצודה - אלא בכלא שפנדאו.
כנסיית הלחם והדגים
כנסיית הלחם והדגים (בלטינית: Ecclesia multiplicationis panum et piscium) שוכנת בעין שבע שבצפון-מערבה של הכנרת. הכנסייה מנציחה את נס הלחם והדגים, אשר לפי הברית החדשה חולל ישו במקום, ובו הזין 5,000 איש בחמש כיכרות לחם ושני דגים.
כנסייה ראשונה נבנתה במקום בשנת 350 לערך, והורחבה במידה ניכרת בשנת 480 לערך. הכנסייה נחרבה בידי הסאסאנים בתחילת המאה השביעית. בשנת 1932 נחשפו שרידי הכנסיות העתיקות, ובמקום הוקם מבנה ארעי. ב-1982 נבנתה הכנסייה הנוכחית, המשחזרת את תוואי הכנסייה העתיקה, למעט מספר תוספות. הבונים הקפידו על הבחנה ברורה בין שרידי הכנסייה העתיקה לזו המודרנית – חלקם התחתון של הקירות העשוי בזלת, שייך למבנה העתיק; בעוד שהתוספות המודרניות נעשו באבן ירושלמית בהירה. הפסיפסים המקוריים מהמאה החמישית עשויים מאבנים צבעוניות, והפסיפסים בשחור-לבן נוספו במאה ה-20.
הכנסייה הראשונה
במקום המיוחס להתרחשות הנס נבנתה בשנת 350 לערך כנסייה ביזנטית שהנציחה אותו. הכנסייה הוקמה בסיועו של יוסף הקומס ("יוסף החבר"), יהודי אמיד מטבריה, והסלע שיוחס לפי המסורת למקום עריכת הנס ניצב במרכזה ושימש כמזבח. לכנסייה זו היה מעבר בודד שהסתיים באפסיס, ומיקומה הושפע מהדרך הראשית שעברה מצפון לה, ואשר הייתה סעיף של דרך הים.
וולף (הר געש)
וולף (בספרדית: Volcán Wolf) הוא הר געש פעיל בצורת חרוט מגן, הנמצא באי איסבלה שבאיי גלאפגוס, אקוודור. פסגתו היא הגבוהה באיים, ומגיעה לרום של 1,707 מטרים.
כנסיית הלחם והדגים
הכנסייה השנייה
הכנסייה הורחבה בשנת 480 לערך ביוזמתו של מרטיריוס, אך למעשה הייתה זו כנסייה גדולה בהרבה שחולקה לשלושה מעברים, וכיוונה היה שונה. חלק מהסלע הועבר אל תחילת האפסיס של הכנסייה החדשה, ומשני צדדיו נבנו שני חדרים ששימשו כדיאקוניקון (חדר מלבושים) ופרותזיס.
וולף (הר געש)
ההר קרוי על שם הגאולוג והבוטנאי הגרמני תיאודור וולף, אשר חקר את איי גלאפגוס בסוף המאה התשע עשרה. ההר הוא הצפוני מבין ששת הרי הגעש היוצרים את האי איסבלה.
כנסיית הלחם והדגים
פסיפס הכנסייה
פסיפס מרשים שאיכותו טובה למדי מעטר את הבסיליקה שגודלה 475 מ"ר. צבעי האבנים שחור, חום, כתום, אדום, צהוב ואפור. צפיפות אבני הפסיפס משתנה –105–107 אבנים לדצמ"ר בין העמודים, 105-100 אבנים לדצמ"ר באולם הערב, 23 אבנים לדצמ"ר בנרטקס. לפני המזבח עוצבו זוג דגים וביניהם סל קלתוס ובו ארבעה ככרות לחם. איור זה הפך לאחד מהסמלים הנפוצים של ארץ הקודש בעולם הנוצרי. שני שטיחים עיקריים מצויים בשני אגפי אולם הערב ובהם מתוארים מוטיבים נילוטיים, עופות מים וצמחי מים, מתקן נילומטר ששימש למדידת גובה מי הנילוס ושני מבנים מבוצרים בכל אחד מפינותיו העליונות של הפסיפס. בין העמודים של האולם מתוארים בעלי חיים וצמחים. הדימויים מבוצעים בדיוק נטוריאליסטי, אולם הם חסרים קנה מידה משותף. כתוצאה מכך גודלם של המבנים ושל בעלי החיים זהה, ללא התייחסות לעומק או לפרספקטיבה. נושאים אלה שואבים השראה מתיאורים של הנילוס ושל חגיגות הנילוס, אשר היו פופולריים בתקופה הרומית בארץ ישראל ובסביבתה, כנושא לרצפות פסיפס. לצד הכנסייה הוקם מנזר, אך הכנסייה נחרבה בידי הסאסאנים בתחילת המאה השביעית.
וולף (הר געש)
ההתפרצות הראשונה של ההר תועדה בשנת 1797, והאחרונה בשנת 2022.
כנסיית הלחם והדגים
הכנסייה הנוכחית
בשנת 1932 נחשפו שרידי הכנסיות העתיקות, ובמקום הוקם מבנה ארעי. ב-1982 נבנתה הכנסייה הנוכחית המשחזרת את תוואי הכנסייה העתיקה, למעט מספר תוספות. הבונים הקפידו על הבחנה ברורה בין שרידי הכנסייה העתיקה לזו המודרנית – חלקם התחתון של הקירות העשוי בזלת, שייך למבנה העתיק; בעוד שהתוספות המודרניות נעשו באבן ירושלמית בהירה. הפסיפסים המקוריים מהמאה החמישית עשויים מאבנים צבעוניות, והפסיפסים בשחור-לבן נוספו במאה ה-20. חלל הכנסייה ריק יחסית לכנסייה קתולית. תקרת הכנסייה עשויה מעץ, כפי שהיה נהוג באדריכלות הביזנטית, והיא מוארת על ידי שתי שורות של חלונות בקומת האור. קומה זו נישאת על ידי שורת עמודים לבנים בעלי כותרות קורינתיות, וביניהם קשתות. הרצפה מכוסה בפסיפסים, ומעבר השמאלי קבועים חלונות זכוכית שדרכם נראים יסודותיו של אחד מקירות הכנסייה הראשונה ששכנה באתר. המזבח ניצב מעל הסלע שעליו, על-פי המסורת, נערך הנס, ומעל האחרון תולה נברשת מתכת גדולה אך פשוטה. בכנסייה שתי איקונות בלבד. בשמאלית נראים המדונה והילד ובצידה האחורי דמותו של מרטיריוס, בונה הכנסייה השנייה באתר; ובימנית נראה ישו ובצידה האחורי נראה יוסף הקומס שתרם את הכספים הדרושים לכנסייה הקדומה.
American Historical Review
American Historical Review (AHR) הוא הפרסום הרשמי של התאחדות ההיסטוריונים האמריקאית (American Historical Association) (AHA), גוף בו חברים אקדמאים, פרופסורים, מורים, סטודנטים, היסטוריונים, אוצרים ואחרים, אשר נוסד ב-1884 "למען קידום מחקר ההיסטוריה, איסוף ושימור המסמכים והפריטים ההיסטוריים, ולהפצת המחקר ההיסטורי". AHR מכוון לקוראים המתעניינים בכל התקופות וההיבטים של ההיסטוריה, ולא (כפי שניתן היה להניח) רק או אפילו בעיקר למומחים המתעניינים בהיסטוריה האמריקאית.
כנסיית הלחם והדגים
הכנסייה הנוכחית
בקדמת הכנסייה שוחזר האטריום שהוביל אליה. האטריום רבוע והוא מוקף באכסדרה מכל ארבעת צדדיו. האכסדרה הסמוכה לכניסה אל הכנסייה שימשה בתקופה הביזנטית כנרתקס. במרכזו של האטריום חצר לא מקורה, ובה ערוגת אבן עגולה שבה ניטע עץ זית. ליד הערוגה נחצבה בריכת דגים, שמימיה מגיעים ממזרקה בדמות שבעה דגים, סמל לשבעת המעיינות של עין שבע. מחוץ לכנסייה הוצב אגן טבילה בצורת צלב שהובא מכנסייה ליד חברון, והמתוארך למאה ה-5. עוד הוקם באתר מנזר בנדיקטי-גרמני, שבו חדרי אירוח לצליינים.
American Historical Review
כתב העת רואה אור בפברואר, אפריל, יוני, אוקטובר ודצמבר כפרסום אקדמי דמוי ספר ובו מאמרי מחקר וביקורות ספרים, ועוד (כל גיליון חובק כ-400 עמודים). בכל שנה מתפרסמים בו כ-25 מאמרים ומסות סקירה ו-1,000 ביקורות ספרים. נוסד ב-1895 ומעיד על עצמו כ"כתב עת הקובע את הרף למקצוע ההיסטוריה בארצות הברית", ולו כ-18,000 מנויים, בעיקר ספריות של אוניברסיטאות וקולג'ים ופרופסורים להיסטוריה.
משרדי המערכת של AHR ממוקמים באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, שם מפיק סגל קטן את הפרסום תחת פיקוחם של תריסר חברי מערכת. החל מגיליון אוקטובר 2007 (Volume 112, Number 4), כתב העת רואה אור בהוצאת אוניברסיטת שיקגו.
ו' בתשרי
בר מצווה
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בו' בתשרי היא פרשת האזינו, אם ראש השנה חל ביום שלישי או בשבת בשנת בר המצווה. אם ראש השנה חל ביום שני בשנת בר המצווה, פרשת בר המצווה תהיה פרשת וילך. אם ראש השנה חל ביום חמישי בשנת בר המצווה, תיפול שבת בר המצווה ביום כיפור, ואז דוחים את הקריאה בתורה לסוכות.
רי יונג-הו
רי יונג-הו (בקוריאנית: 리용 호; ההגייה הקוריאנית: ɾi.joŋ.ɦu; נולד ב-10 ביולי 1956 - 5 בינואר 2023) היה פוליטיקאי ודיפלומט צפון קוריאני אשר כיהן כשר החוץ של קוריאה הצפונית בין השנים 2020-2016.
יונג-הו היה ידוע בשל עמידתו בראש צוותי המשא ומתן כנושא ונותן מיומן עם ניסיון בניהול משא ומתן עם ארצות הברית על תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית בשיחות שש המדינות, בהן ארצות הברית, רוסיה, סין, יפן ודרום קוריאה. הקריירה הדיפלומטית שלו משתרעת על פני יותר מ-30 שנה, כולל משרות בשגרירויות שונות. בהם כיהן כשגריר קוריאה הצפונית בבריטניה בין השנים 2003 ו-2007.
רי היה חבר מלא בוועדה המרכזית השביעית של מפלגת הפועלים של קוריאה, ובפוליטבירו שלה, וסגן בפרלמנט ה-13.
ביוגרפיה
רי נולד בשנת 1956, אביו הוא רי מיונג ג'י, עוזרם הקרוב של שושלת קים ועורך לשעבר של סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית. יונג-הו הוא בוגר התיכון היוקרתי "Namsan" בפיונגיאנג. ב-1973 למד אנגלית באוניברסיטת פיונגיאנג ללימודי חוץ.
קריירה פוליטית
ליונג-הו ניסיון מקצועי בתחום מדיניות חוץ שבה הוא עוסק למעלה מ-30 שנה. הוא בקיא באנגלית, ומתואר כ"נושא ונותן מוכשר". לריי יש ניסיון רב במיוחד במשא ומתן עם ארצות הברית בנושא תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית.
רי נכנס למשרד החוץ ב -1978. בשנת 1979, הוא הפך למזכיר בשגרירות קוריאה הצפונית בזימבבואה במשך ארבע שנים. בין השנים 1985 ל-1988 שימש כמזכיר בשגרירות קוריאה הצפונית בשוודיה.
לאחר תום שירותו בשוודיה, חזר רי למשרד החוץ ב-1988, שם היה מדריך, מפקח וסגן לשכת הארגונים הבין-לאומיים במשרד. משרה זו אפשרה לו להיות מעורב במשא ומתן עם ארצות הברית. בשנת 1995 קודם לדרגת יועץ במשרד. בזמנו הוא תואר כבעל ברית קרוב של קאנג סוק-ג'ו שהיה אדריכל הפיתוח של תוכנית הגרעין של קוריאה. הוא השתתף במשא ומתן ישיר עם ארצות הברית בשנות התשעים. בשנות ה-2000 הוא כיהן כשגריר במדינות מערב אירופה; הוא היה שגריר בבריטניה בין השנים 2003 ו-2007. רי מונה לסגן שר החוץ ב-23 בספטמבר 2010, שם כיהן במשך חלק מהזמן תחת רי סו-יונג. רי היה הנציג הראשי של קוריאה הצפונית בשיחות של שש המדינות ב-2011. צוותו של רי ניהל משא ומתן על "הסכם יום העזיבה" בשיחות שש המדינות. בשנת 2011, נפגש עם נציגים דרום קוריאניים בבאלי במטרה לתווך בעסקה על שיחות פירוק נשק גרעיניות המתמשך.
רי מונה לשר החוץ ב-9 במאי 2016. הקידום שלו הגיע לאחר ועידת הקונגרס השביעי של מפלגת הפועלים של קוריאה, מה שגרם לו להפוך לחבר מלא בוועד המרכזי וחבר חלופי של הפוליטביורו. בעבר, מאז ה-28 בספטמבר 2010, הוא היה חבר חלופי של הוועד המרכזי. רי הוא גם סגן האספה העממית ה-13.
באוגוסט 2017, בין המתחים הגוברים בחצי האי הקוריאני, השתתף רי בפגישה רב-צדדית נדירה עם שרי החוץ בפגישת פסגה במנילה שבפיליפינים. רי התנהל עם עמיתיו הדרום קוריאנים, הסיניים והרוסים, והפגיש את שתי המפלגות - ארצות הברית ויפן - קצר מהרכב השיחות של שש המדינות. ב -7 באוגוסט אמר רי כי ארצו לעולם לא תנהל משא ומתן על הנשק הגרעיני של קוריאה הצפונית.
ב-23 בספטמבר 2017, השתתף רי בעצרת הכללית של האו"ם ונשא נאום שבו הוא ציין כי דונלד טראמפ הוא "ננזף אפילו על ידי העם האמריקאי כמו 'מפקד באבל', 'מלך השקר', ו'נשיא הרשע'", לאחר מכן, הוא היה חבר מלא של הפוליטבירו. לדברי מייקל מאדן מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, "רי יכול להיות מזוהה בבטחה כאחד מקובעי המדיניות הבכירים של קוריאה הצפונית ... גם אם יש לו פגישות לא רשמיות או מחוץ לפרוטוקול, הרי שבני שיחו של רי יכולים להיות בטוחים שכל ההצעות שהם מציעים יובאו ישירות לראש".
הוצא להורג ב-5 בינואר 2023 יחד עם חמישה דיפלומטים בכירים על-ידי סוכנות הביון של קוריאה הדרומית.
בוטפלאד
בּוֹטְפָּלָאד (בהונגרית: Botpalád) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי בוטפלאד
יהודים חיו בבוטפלאד בתקופות זמן שונות. ובמקום היה בית קברות. בשנת 1944 יהודי בוטפלאד עם שאר יהודי הונגריה גורשו ונרצחו בשואה.
שבתאי ג'אין
שבתאי יוסף ג'אין (Sabetay Josef Djaen; 1883 פלבן, בולגריה - 10 בנובמבר 1947 טוקומן, ארגנטינה, בסרבית Šabetaj Josef Đaen, בספרדית גם Sabetai Jaén עם ההיגוי "חאאן" ) היה רב ספרדי יליד בולגריה שפעל במקדוניה, רומניה, ארגנטינה, אורוגוואי וצ'ילה, סופר, מחזאי ומחנך, פובליציסט בשפות לאדינו וסרבית. אחת הדמויות המרכזיות של הפזורה היהודית הספרדית בין שתי מלחמות העולם. מוצא משפחתו מן העיר האנדלוסית חאאן משם גורשה בעת גירוש ספרד. כיהן כרב הראשי של היהודים הספרדים בארגנטינה ואורוגוואי בין השנים 1931-1929 וכרב ראשי של העדה הספרדית בבוקרשט, רומניה, בשנים 1944-1931.
ילדות וצעירות
שבתאי יוסף ג'אין נולד בעיר פלבן בבולגריה בשנת 1883 כבנם של יוסף ג'אין ושל מלכה לבית בז'רנו.
בעל רוח הרפתקנית, נוסע בלתי נלאה, למד בבית מדרש לרבנים של כל ישראל חברים באיסטנבול, אצל הרב המשכיל אברהם דאנון
היה לאזרח סרביה ולמד פילוסופיה באוניברסיטת בלגרד.
פעילותו בסרביה ובבוסניה
בצעירותו ליווה את הקבוצה הראשונה של חלוצים יהודים מבולגריה שעלתה לארץ ישראל. היה בהתחלה מורה לעברית ומנהל בבית הספר של העדה הספרדית בעיר ניש, מאוחר יותר בבלגרד. הוא הקים שתי אגודות נוער ציוניות בבלגרד: "גדעון" לתלמידי תיכון ו"התחייה" לנוער עובד. במימון הקהילה נשלח להשתלמות בלימודים תורניים בירושלים.
בגיל צעיר הצטיין גם כעיתונאי והיה עורך בעיתון הסרבי "וורמה" (הזמן) בבלגרד.
דובר יהדות ספרד ורב ראשי של העיר ביטולה
אחרי הצהרת בלפור ב-1917 וחתימת הסכם השלום בין מדינות ההסכמה לאימפריה העות'מאנית ב-1920 התלהב הרב ג'אין מהסיכויים להגשמת הציונות. ב 26 באפריל 1920 נאם מטעם הפורומים הספרדים העולמיים בפני קהל יהודי בקהיר וקרא ליהודי המזרח לעזור לקידום הפרויקט הציוני על ידי הידוק שיתוף הפעולה עם היהודים האשכנזים ועל ידי יצירת גשר בין היהודים האשכנזים לבין הערבים. לפי הצעתו של הרב הראשי של יהודי ספרד ביוגסלביה, הרב אלקלעי, התיישב ד"ר ג'אין בעיר ביטולה (מונסטיר) בחבל מקדוניה שבממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, וכיהן בה בשנים 1924–1928 כרב הראשי של הקהילה.
ברוח השקפותיו הציוניות, השקיע הרב ג'אין מאמצים רבים בגיבוש התודעה הלאומית בקרב יהדות ספרד בכל העולם. נמנה עם מייסדי הקונפדרציה העולמית של יהודי ספרד שקמה בוועידת וינה בשנת 1925. הוא סייר באותן השנים בתמיכת הממשלה בבלגרד בכל הקהילות של יהודי ספרד בארצות דרום-,מרכז- וצפון-אמריקה. בעת מסעו לאמריקה הצליח לאסוף כספים למען הילדים היתומים (רבים מהם יתומים עקב מות אבותיהם במלחמות הבלקן) והיהודים העניים בביטולה ולמען שיפוץ בית העלמין היהודי בעיר. מתוך תמיכה במודרניזציה של חיי הדת פעל הרב ג'אין להסרת המחיצה בבית הכנסת "קהל אראגון" בביטולה. הוא הקים גם את גן הילדים היהודי הראשון בביטולה
בדרום אמריקה
בשנת 1928 היגר ד"ר ג'אין לארגנטינה וכיהן שם כרב הראשי של הקהילה הספרדית בארגנטינה ואורוגוואי בין השנים 1931-1929.