cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראוניון
היסטוריה
השם "ראוניון" ניתן לאי רק ב־1793 לאחר נפילת בית בורבון במהפכה הצרפתית. השם שפירושו הצטרפות, איחוד, מנציח את האלפים ממרסיי וממקומות אחרים שבאו לפאריס בקיץ 1792 כדי להתנדב למשמר הלאומי ובכך סייעו להפוך אותו ממלוכני לרפובליקני.
בשנת 1801 נקרא האי "לה בונפרטה" על שם נפוליאון בונפרטה. בשנת 1810 נכבש האי על ידי בריטניה והוחזר השם "בורבון". האי הוחזר לצרפת בקונגרס וינה בשנת 1815 ושמו נשאר "בורבון" עד שנת 1848 ומהפכת 1848 בצרפת, אז הוחזר השם ל"ראוניון".
בין המאה ה־17 והמאה ה־19 היגרו לאי צרפתים, אפריקאים, מלאים, סינים והודים. הגירה זו יצרה את המגוון האתני הגדול הקיים באי. לפני פתיחת תעלת סואץ שימש האי נקודת עצירה חשובה בדרך מאירופה למזרח הרחוק.
ב־19 במרץ 1946 זכתה ראוניון למעמד של מחוז בצרפת יחד עם גוואדלופ, גיאנה הצרפתית ומרטיניק.
ב־29 ביולי 2015 פורסם שנמצאו שרידי מטוס נוסעים מדגם בואינג 777 בחופיו של האי. ההערכה היא כי אלה שרידיו של המטוס שנעלם בטיסה 370 של מלזיה איירליינס.
כלכלה
ייצור הסוכר היה בעבר ענף היצוא המוביל בראוניון. בימינו משמש ענף התיירות למקור ההכנסה החשוב באי. כמו כן, מקבל האי סיוע כלכלי נרחב מצרפת. באי ישנן קבוצות סוציו־אקונומיות שונות: אנשים אמידים מהודו או צרפת לצד תושבים עניים מחוסרי כל מאפריקה.
האבטלה והעוני הן בעיות חריפות באי. אחוז המובטלים עמד ב־2014 על 30%. לפי לה מונד נמצאת כ-42% מהאוכלוסייה מתחת לקו העוני.
תחבורה
נמל התעופה ראוניון רולאן גארוס משרת את האי, מטפל בטיסות לצרפת, הודו, מדגסקר, מאוריציוס, טנזניה, קומורו, סיישל, דרום אפריקה, סין ותאילנד. בנוסף, קיים גם נמל התעופה פיירפונדס בעיר סן פייר, אשר משרת טיסות מאוריציוס ומדגסקר.
דמוגרפיה ושפה
הקבוצות האתניות הן: צרפתים, אפריקאים, מלגשים, סינים, פקיסטנים והודים.
השפה המדוברת באי היא שפה קריאולית (בצרפתית: Créole réunionnais).
גאוגרפיה
האי נמצא באוקיינוס ההודי, מזרחית למדגסקר. ראוניון הוא אחד האיים בארכיפלג של איי מאסקרן. אורך החופים של ראוניון הוא 207 ק"מ. האי מצוי תחת איום התפרצויות הר הגעש פִּיטוֹן דֶה לָה פוּרנֶז (Piton de la Fournaise, בצרפתית: "פסגת הכבשן") הנמצא בדרומו של האי, וכן סופות ציקלון.
בוגאטי סוג 18
בוגאטי סוג 18 (באנגלית: Bugatti Type 18) היא מכונית ספורט, דו מושבית, קבריולה אשר נבנתה על ידי יצרנית רכבי היוקרה הצרפתית בוגאטי בין השנים 1912–1914.
נבנו 6 או 7 יחידות.
חברת בוגאטי
בוגאטי היא יצרנית רכב צרפתית יוקרתית. החברה התפרסמה בכך שייצרה כמה ממכוניות הספורט המהירות ביותר בעולם. בדומה לחברות אחרות, לא הצליחה חברת בוגאטי לשרוד את תקופת מלחמת העולם השנייה ונסגרה, אך בהמשך נעשו מספר ניסיונות לחדש ייצור תחת שם זה. כיום נמצאת חברת בוגאטי תחת בעלות קבוצת פולקסווגן. מנכ"ל החברה הוא סרג'יו מרקיונה.
אביב או אייל
אביב או אייל הייתה תוכנית מציאות ישראלית אשר עלתה לשידור ב-9 ביולי 2018 במסגרת שידורי קשת 12. התוכנית עוסקת בגילוי כישרונות מוזיקליים. קונספט התוכנית מבוסס על שני השופטים אביב גפן ואייל גולן המייצגים שני סגנונות מוזיקה מנוגדים. לתוכנית נוספה מירי מסיקה בתפקיד "בוררת", שזכאית להעביר מתמודד לשלב האודישנים השני, כאשר לא הושגה הסכמה בין שני השופטים, ובהמשך התוכנית כשופטת בביצועים של שלב הדו-קרב. מנחה התוכנית הוא ארז טל.
שלב האודישנים
מבחן הקהל: לקראת האודישן השני שנערך בפני קהל, המתמודד עובד עם כל אחד מהשופטים על שיר מסוים שאותו הוא עשוי לשיר באודישן. באודישן הוא נדרש לבחור איזה שיר לשיר, ובחירת השיר גם קובעת באיזה נבחרת הוא יהיה אם יעבור את האודישן. לדוגמה, אם בחר המתמודד לבצע שיר שבחר לו אייל, הוא יהיה בנבחרת של אייל אם יעבור את המבחן. כדי לעבור את האודישן על המתמודד לקבל לפחות 500 קולות. באולפן יש 650 אנשים כאשר לכל אחד מהם יש קול אחד, ולבוררת עצמה יש כפתור, שלחיצה עליו מוסיפה למתמודד 100 קולות. מספר הנקודות המקסימלי שהמתמודד יכול לקבל הוא 750.
במהלך העונה התרחשו כמה מקרים בודדים שבהם ההפקה איפשרה חריגה מהכללים: באחד המקרים, מתמודדת בחרה לבצע שיר שאייל בחר לה, ולא הצליחה לעבור את מבחן הקהל. היא ביקשה מההפקה לבצע שיר שאביב בחר, בקשתה נענתה, והיא עברה את האודישן הנוסף עם שיר זה ונכנסה לנבחרת של אביב.
במקרה אחר, מתמודדת ביקשה לבצע שיר של אחד מהמנטורים מבלי שבחירתה תשפיע על מקומה באחת הנבחרות. היא בחרה לבצע את השיר של אייל, ובחרה להיות בנבחרת של אביב.
מקרה נוסף שעורר מחלוקת היה עם המתמודד אליאב זוהר, אשר האודישן שלו הפך לוויכוח בקאסט בנוגע לאביו, חבר הכנסת מיקי זוהר ולשרת התרבות מירי רגב, ובכך חרג מהכלל שבו אסור לערב פוליטיקה. זוהר עבר לשלב הקהל, קיבל נקודות מעטות מאוד, ולא עבר.
מבחן הכניסה (שלב הסינון)
לקראת מבחן הכניסה של המתמודדים לשישייה הסופית, עבדה מסיקה עם כל אחד מהמתמודדים של שתי הנבחרות בחדר החזרות.
במבחן עצמו כל מתמודד נכנס לאולפן הריק ושר את השיר שהכין מול השופט שלו, הבוררת והמנחה. בסוף האודישנים של כל המתמודדים מגיע השופט להחלטה מי יישאר בנבחרתו, ומודיע לכל מתמודד אם הוא ממשיך איתו לשישייה הסופית, או שהוא מודח מהתחרות.
שלב הדו-קרב
לאחר הכניסה של 12 המתמודדים, שישה לכל נבחרת, נערכים סבבי דו-קרב בהם המתמודד הראשון מקבל ניקוד מהקהל ולאחר מכן על המתמודד השני לקבל יותר נקודות כדי לנצח. המנצח בכל דו-קרב עולה לשלב הבא, והמפסיד מועמד להדחה. כאשר יש דואט של שני חברי אותה נבחרת, השופט של הנבחרת המפסידה מחליט את מי מהם להעמיד להדחה, ואת מי להעביר לשלב הבא.
בתוכנית ישנם גם שופטי וידאו, אשר כוללים, בין היתר, מפיקים מוזיקליים, מוזיקאים, מבקרי מוזיקה ושדרני רדיו, אשר הצבעותיהם בביצועים משוקללים עם הצבעות הקהל והבוררת, והם יכולים להציל מתמודד אחד מהדחה.
במעמד ההדחה, הבוררת היא זו שמחליטה מי נשאר, ומי שני המתמודדים – בין אם הם מאותה נבחרת או לא – הולכים הביתה.
חצי גמר
בחצי הגמר נקבעו ארבעת המתמודדים שיעפילו לגמר, שניים מכל נבחרת, כל המתמודדים ביצעו שיר אחד, ובכל נבחרת מתמודד שקיבל את המספר הגבוה ביותר של קולות מהקהל, הבוררת ושופטי הווידאו עלה ישירות לגמר. לאחר מכן כל שופט החליט איזה מתמודד נוסף מנבחרתו יעפיל לגמר, ומי השניים שיודחו מנבחרתו.
הגמר
באירוע הגמר, ההכרעה עברה לצופים. בתחילה נערך דו-קרב כפול בין מתמודדים מנבחרות שונות. המנצח בכל דו-קרב העפיל לשלב הסופי, אליו הצטרף מתמודד שלישי מבין שני המפסידים. לבוררת ניתנו 1,000 קולות לחלוקה בין שלושת המתמודדים הסופיים. המתמודד שקיבל את מירב הקולות מהצופים בבית בתוספות הנקודות מהבוררת ניצח את התחרות, והוכרז כ"תגלית השנה".
המתמודדים
מקרא צבעים:
בחרייזאורוס
בחרייזאורוס (שם מדעי: Bahariasaurus; מילולית: "הלטאה של עמק הבחרייה") הוא סוג של דינוזאור טורף גדול מקבוצת המגרפטוריים שהיה כנראה הגדול שבבני הקבוצה. הוא חי בתור הקרטיקון, לפני 95 מיליון שנה, בצפון אפריקה, בעיקר באזור מצרים, ניז'ר וכן בחלק ממרוקו ואלג'יריה של ימינו. בעבר השתייכו מאובניו לסוג דלתדרומאוס (Deltadromeus) אך הופרדו.
הדינוזאור התגלה בידי החוקר הגרמני ארנסט סטרומר ב-1934 אך הדוגמה שלו נהרסה במהלך הפצצות על האזור במלחמת העולם השנייה. מאובנים אלה כללו עצמות אגן ושכבות וכמה חוליות ומהם מוערך שאורך היצור הכולל הגיע ל-12 מטר ומשקלו ל-2.5 טון, קטן במעט מהטירנוזאורוס רקס. לצידו נמצאו תרופודים גדולים נוספים כמו הקרכרודונטוזאורוס והספינוזאורוס.
החוקרים נחלקו בדעתם אודות קרוביו של הבחרייזאורוס, כשבמקור הוגדר כשייך למשפחת הקרכרודונטוזאוריים הגדולים, בהמשך עבר לעל-משפחת הטירנוזאורים ואולי היה קרובו של הדלתדרומאוס, שנחשב בעבר לבן סוגו וחי באותו אזור. כיום הוא משויך לקבוצה מגרפטוריים, שהייתה בעלת קשר לא ברור עם הטירנוזאורים.
2017 בארצות הברית
2017 בארצות הברית היא השנה ארצות הברית חגגה 241 שנה מיום היווסדה.
בוני גינצבורג
בן-ציון שבתאי (בוני) גינצבורג (נולד ב-12 בדצמבר 1964) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער בקבוצות רבות מהליגה הבכירה ובנבחרת ישראל, והיה השוער הישראלי הראשון שעבר לשחק באירופה. שימש כמנחה ופרשן בערוץ הספורט. כיום משמש כמנהלה הטכני של נבחרות ישראל הצעירות בהתאחדות לכדורגל בישראל.
קריירה ככדורגלן
גינצבורג נולד, גדל והתחנך בתל אביב. אביו נפטר מהתקף לב כשהיה בן שמונה. כבר מגיל צעיר הייתה בו התשוקה לספורט בכלל, ולמשחק הכדורגל בפרט, כאשר כבר מגיל שמונה החל לשחק במחלקת הנוער של מכבי תל אביב. כשהיה בן 16 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון בליגה הבכירה.
גינצבורג החל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת מכבי תל אביב. במהלך הקריירה שלו שיחק גינצבורג בליגה הבכירה גם בקבוצות מכבי פתח תקווה, מכבי חיפה, בית"ר ירושלים, מכבי יבנה, בית"ר תל אביב, מכבי עירוני אשדוד ובני יהודה. גינצבורג זכה שלוש פעמים בגביע המדינה: ב-1987 עם מכבי תל אביב, ב-1989 עם בית"ר ירושלים וב-1998, עם מכבי חיפה.
בזכות יכולתו הטובה כשוער הגיע גינצבורג לנבחרת ישראל הבוגרת בגיל 19 וערך את הופעת הבכורה שלו נגד נבחרת ויילס. המשחק הנחשב לטוב ביותר בו השתתף גינצבורג במדי הנבחרת היה במוקדמות מונדיאל 1990, שבו שיחקה ישראל במשחקי הפלייאוף בחוץ נגד נבחרת קולומביה, גינצבורג הציג תצוגה הירואית עם יכולת מצוינת ועצר כדורים רבים שנבעטו לשערו, והמשחק הסתיים בהפסד מינימלי של ישראל בתוצאה 1:0.
לאחר המשחקים, שבהם הציג יכולות מצוינות במדי הנבחרת הישראלית, התעניין בו מועדון הפאר הסקוטי גלאזגו ריינג'רס והוא הוחתם בקבוצה, שנחשבה לאחת הקבוצות הגדולות באירופה. גינצבורג שימש במשך שנתיים כשוער משנה לשוער נבחרת אנגליה כריס וודס. משחקיו הזכורים היו מול באיירן מינכן בגביע אירופה לאלופות ומול סלטיק בדרבי של גלאזגו.
לקראת סיום הקריירה שלו שיחק גינצבורג גם בקבוצות מהליגה השנייה. תחילה שיחק עונה אחת בהפועל אשקלון, ואת עונתו האחרונה בקריירה עשה בהפועל כפר סבא. בשנת 2001 פרש גינצבורג ממשחק פעיל, בגיל 36, כשלזכותו 68 הופעות במדי נבחרת ישראל.
אחרי הפרישה ממשחק
בראשית שנות האלפיים כיהן גינצבורג כיושב ראש ארגון שחקני הכדורגל בישראל, כאשר המיזם העיקרי שהפעיל היה מחנה קיץ לשחקנים חופשיים, במטרה לסייע להם לשמור על כושר ולחשוף אותם לקבוצות ליגת העל.
בשנת 2007 השתתף גינצבורג בעונה השלישית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" לצידה של הרקדנית מאשה טרויאנסקי.
גינצבורג שימש במשך 11 שנים מגיש בערוץ הראשון, בין היתר בתוכניות "היום בספורט" ו"הראשון בשער", והנחה את שידורי מונדיאל 2010 ואולימפיאדת לונדון 2012 בערוץ זה.
ביולי 2013 פרש מתפקידו בערוץ הראשון, ועבר לשמש כפרשן ומנחה בערוץ הספורט.
גינצבורג מרצה על התמודדות עם כישלונות והצלחות, קבלת החלטות בתנאי לחץ ואי וודאות. בנוסף, הוא שותף ברשת מועדוני הקטרגל "גולטיים".
ביולי 2013 מונה על ידי שרת התרבות והספורט לימור לבנת, לנציג שחקני העבר במועצה למניעת אלימות בספורט בראשות השופטת בדימוס עדנה בקנשטיין.
חיים אישיים
גינצבורג גרוש ואב לשתי בנות. אחותו היא מנחת ערוץ הקניות, סיגל גינצבורג.
סקוט פורסטול
סקוט פורסטול (באנגלית: Sccot Forstall; נולד ב-1969) הוא מהנדס תוכנה אמריקאי. כיהן כסגן הנשיא הבכיר בפיתוח תוכנת ה-iOS באפל משנת 2007 עד לחודש אוקטובר 2012, ופרש בשנת 2013.
שנותיו הראשונות ולימודיו
פורסטול גדל במשפחה מהמעמד הבינוני בקיטסאפ קאונטי, וושינגטון. הוא הילד השני שנולד למשפחה בת שלושה בנים לאמו, אחות מוסמכת, ואביו שהיה מהנדס. אחיו הבכור, ברוס, גם הוא מהנדס תוכנה בכיר, בחברת מיקרוסופט.
במאמר השבועי של "Bloomberg Business" נאמר כי הוא היה תלמיד מוכשר, שכישורים כמו תכנות "הגיעו אליו בקלות בשונה מכך שהיו קשים לאחרים", הוא מוכשר במדע ובמתמטיקה של חטיבת הביניים, והוא צבר את ניסיונו בתכנות תוכנות של חברת אפל.
הוא עלה כיתה לבית ספר תיכון. חבריו לכיתה זוכרים את הכישרון שלו בשחמט, היסטוריה וידע כללי, דבר שעזר לו להתחרות באירועים רבים במדינה. הוא השיג ציון לשבח, והרוויח את העמדה המשותפת שלו במחזור, יחד עם הילדה שהפכה מאוחר יותר לאשתו. הוא הכריז שהמטרה שלו הייתה להיות "מעצב של ציוד אלקטרוניקה בהיי-טק", בריאיון לעיתון מקומי.
הוא למד באוניברסיטת סטנפורד, וסיים את לימודיו בשנת 1991 עם תואר בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה. את התואר השני שלו במדעי מחשב, גם היא מאוניברסיטת סטנפורד, קיבל שנה לאחר מכן.
קריירה
פורסטול הצטרף לחברת NeXT שהוקמה על ידי סטיב ג'ובס בשנת 1992, ונשאר בה עד שנרכשה על ידי אפל בשנת 1997. פלאחר מכן הופקד על עיצוב ממשקי המשתמש לקו המקינטוש המחודש. בשנת 2000, הפך למעצב מוביל של הממשק של המק החדש בשם "Aqua User Interface" שאופיין ברמזים ויזואליים של מים עם כגון סמלים והשתקפויות, דבר שהפך אותו לכוכב עולה בחברה. הוא קודם לדרגת סגן הנשיא הבכיר בינואר 2003.
בשנת 2005, כאשר ג'ובס התחיל לתכנן את האייפון, הייתה לו אפשרות בחירה: "לכווץ את המק, דבר שיהיה ההישג האפי של ההנדסה, או להגדיל את ה-iPod". ג'ובס העדיף את הגישה של הקטנת המקינטוש, בראשות פורסטול, והגדלת ה-iPod, בראשות טוני פאדל, אחד נגד שני בתחרות פנימית בתוך החברה. פורסטול זכה בתחרות ויצר את ה-iPhone OS (לימים iOS), דבר שחיזק את מעמדו בחברה, מכיוון שכל מנהלי החומרה נדרשים בתמיכה של מהנדסי התוכנה של פורסטול כדי להוסיף תכונות לחומרה. פורסטול גם היה אחראי ליצירת הערכה של מפתחי התוכנה למתכנתים כדי שייבנו אפליקציות לאייפון, כמו גם חנות אפליקציות בתוך ה-iTunes.
בשנת 2006 הפך פורסטול לאחראי עבור תוכנת ה-Mac OS X לאחר שאבאדיס טבניאן נהפך לקצין טכנולוגיית התוכנה הראשית של החברה, ולפני שנהפך לסגן הנשיא הבכיר לתוכנת ה-iPhone. פורסטול קבל קרדיט על כך שהוא "מריץ את צוות התוכנה הניידת iOS כמו שעון, ובעל יכולת לתפקד תחת לחץ".
פורסטול דיבר בפומבי בכנסים של אפל ברחבי העולם, כולל בכנס המפתחים על Mac OS X 10.5 בשנת 2006, בכנס הצגת פיתוח תוכנת ה-iPhone בשנת 2008 לאחר שחרורו של גרסת ה-iPhone 2.0 וגרסות ה-3G, וב-27 בינואר 2010 בכנס המרכזי של האייפד. פוסרטול הציג גם את ה-iOS 5. הופיע בסרטון ההסבר על ה-5 iOS ודיבר בכשלושה רבעים מהסרטון, וכמעט בכל אירוע מרכזי של אפל על תוכנת ה-iOS. ב"Let's Talk iPhone"- אירוע השקת האייפון 4S, פורסטול עלה לבמה כדי להדגים את הטכנולוגיה של תוכנת הזיהוי הקולי סירי במכשיר, שפותח במקור על ידי SRI International.
הפרישה מחברת אפל
ביום שני, ה-29 באוקטובר 2012, אפל הודיעה בהודעה לעיתונות שפורסטול התפטר כסגן הנשיא הבכיר של תוכנת ה-iOS, וישמש כיועץ למנכ"ל טים קוק עד עזיבתו מהחברה בשנת 2013. באותו היום, ג'ון ברווט, שהיה סגן הנשיא הבכיר של החנויות של אפל, פוטר לאחר 6 חודשים בלבד בתפקיד (לאחר שקבל 100,000 מניות שהיו שוות 60 מיליון דולרים, כאשר הוא הצטרף). העבודה של פורסטול התחלקה בין ארבעה מנהלים אחרים של אפל: מנהל העיצוב ג'ונתן אייב, הניח את הנהגת צוות הממשק האנושי של אפל; קרייג פדרי הפך לראש צוות הנדסת תוכנת iOS; אדי קיו קיבל את האחריות על המפות ועל סירי; ובוב מנספילד (בעבר סגן הנשיא הבכיר להנדסת חומרה) קיבל את הפיקוח על קבוצת טכנולוגיה חדשה. הדבר קרה בעקבות התוצאות של הרבעון שבו ההכנסות והרווחים צמחו פחות מהצפוי. רבעון זה היה הרבעון השני ברציפות שאפל לא הצליחה לעמוד בציפיותיה.
פורסטול היה נתון תחת אש לאחר שהשקת יישום המפות החדש ב-6 iOS הביא עמו ביקורות על אי דיוקים רבים. הוא גם היה אחראי על Siri שהתקבלה בתגובות מעורבות. לדברי אדם לשינסקי ממגזין Fortune, כאשר אפל פרסמה התנצלות רשמית לטעויות באפליקציית המפות, פורסטול סירב לחתום עליו. תחת פרקטיקה ארוכת שנים באפל, פורסטול היה "האחראי הישיר" עבור אפליקציית המפות ו-Siri, וסירובו לחתום על המכתב, שכנע את טים קוק כי על פורסטול לעזוב. פורסטול ספג ביקורת קשה על סגנון הסקאומורפיזם שלו בעיצוב, דבר שגרם לפילוג בקרב צוות העיצוב של אפל.
טים קוק, מאז מינויו למנכ"ל, שאף לבנות תרבות של הרמוניה שנועדה "לגבש את העובדים", למרות שאחרים ציינו כי "יכולתה של אפל לחדש הגיעה ממתח וחילוקי דעות". סטיב ג'ובס כונה "המחליט", שהמילה האחרונה על מוצרים ותכונות בזמן שהיה מנכ"ל הייתה שלו, כמו גם דיווחים על כך ש"העובדים הבכירים באפל יהיו בעלי המילה האחרונה". לכן, לאחר מות סטיב ג'ובס רבים מהקונפליקטים בין המנהלים בחברה הפכו לציבוריים. לפורסטול היה קשר כזה עם ג'ונתן אייב ובוב מנספילד עד שהוא לא היה יכול להיות בפגישה עימם אלא יחד עם טים קוק; דיווחים נוספים שפורסטול ואייב לא שתפו פעולה בכל רמה ודבר. פורסטול היה קרוב מאוד לג'ובס, ולעיתים כונה "מיני-ג'ובס", ולכן לאחר מותו של ג'ובס פורסטול נותר בלי הגנה וקרבה ממשית למישהו בחברה. פורסטול גם מכונה על ידי Fortune כ"מנכ"ל בהמתנה", פרופיל שגרם לו להיות לא פופולרי ואהוב במיוחד באפל.
פורסטול היה אמור להיות האחראי לאחר עזיבתם של טוני פדאל (סגן הנשיא הבכיר להנדסת חומרה) ושל ז'אן מארי הולוט (אחראי על אפליקציות יישומים) בשנת 2005. דאז - לראש צוות האייפוד, לג'ון רובינשטיין היו גם כן יחסים מתוחים עם פורסטול. לאחר מותו של ג'ובס בשנת 2011 דווח כי פורסטול ניסה לאסוף כוחות כדי לאתגר את טים קוק.
טוני פדאל, שנחשב ליוצר הרשמי של ה-iPod, אמר בריאיון ל-BBC כי פורסטול "קיבל את מה שמגיע לו".
אנדראה דל קסטאנו
אנדראה דל קסטאנו (באיטלקית: Andrea del Castagno; 1419-21, טוסקנה – 1457, פירנצה) היה צייר מתקופת הרנסאנס המוקדם.
דל קסטאנו נולד בכפר קסטאנו סמוך להר פלטרונה בקרבת פירנצה, בזמן המלחמה בין פירנצה ומילאנו גר בכפר קורלה שבקרבת פירנצה, בשנת 1440 עבר לפירנצה תחת חסותו של ברנדטו דה מדיצ'י.
לא ידוע הרבה על הרקע האמנותי שלו מניחים שהוא התמחה אצל פיליפו ליפי ואצל פאולו אוצ'לו הושפע ממזאצ'ו ומג'וטו די בונדונה.
דל קסטאנו השפיע על בית הספר לציור של פרארה (קוזימו טורה, פרנצ'סקו דל קוסה, ארקול דה רוברטי).
בשנת 1442 שהה בוונציה ויצר שם.
נקניק דם
ישנה אגדה אורבנית שלפיה הנקניק הומצא על ידי שני קצבים בוואריים שיכורים במאה ה-14, אולם למעשה הנקניק היה קיים כבר ביוון העתיקה, ואף מוזכר באודיסאה של הומרוס.
הנקניק נפוץ מאוד בבריטניה ובאירלנד, שם הוא נקרא "פודינג שחור", ומיוצר מדם חזיר, בשר בקר, שעורה, לחם וסובין. הוא מוגש לעיתים בארוחת הבוקר האנגלית המסורתית.
הנקניק דומה לפודינג לבן המוגש אף הוא לארוחת בוקר באירלנד.
בגרמניה ידוע הנקניק בשם Blutwurst, ומיוצר מבשר חזיר, דם בקר ושעורים. באזור הריין מיוצר הנקניק מבשר סוסים. בצרפת נקרא הנקניק boudin noir, והוא נפוץ גם במטבח הקריאולי ומטבח קאג'ון בהם הוא מכונה boudin rouge. הוא מקובל גם בספרד ובאמריקה הלטינית, ונקרא Morcilla. בספרד קיימים מספר סוגים של הנקניק ובהם כאלה המכילים לעיתים אורז, בצל, שום, צנובר ומתובלים בפפריקה, או בציפורן.
גם במזרח הרחוק נפוץ מאכל זה, הקרוי בטאיוון: "טי הוה קוהה" שמשמעו "עוגת דם חזיר", והעשויה מדם חזיר ואורז, ומוגש כחטיף, למשל בסין שם נפוץ המאכל הקרוי "דם טופו" (血豆腐) ועשוי מדם חזיר או ברווז, וכן בקוריאה ובפיליפינים.
Tie-dye
Tie-dye היא שיטה לצביעת בגדים אשר הומצאה באמצע שנות השישים בארצות הברית ובמקור הייתה פופולרית במיוחד בקרב חברי תנועת ילדי הפרחים (היפים).
התהליך של צביעת בגדים בטכניקה זו בדרך כלל מורכב מקיפול הבגד והחזקתו מקופל באמצעות חוט או רצועות גומי, ולאחר מכן טובלים את הבגד בצבע/ים. באזורים מסוימים בהם הבגד היה מקופל וקשור לא נספג צבע, וכתוצאה מכך נוצרים דפוסים מעניינים על הבגד. בבגדים שצבועים בטכניקת Tie-dye לרוב נעשה בשימוש בצבעי יסוד בהירים.
יום הווטרנים (ארצות הברית)
יום הווטרנים (באנגלית: Veterans Day) בארצות הברית הוא יום חג המצוין מדי שנה, ב-11 בנובמבר, בכל מדינות ארצות הברית לזכר ותיקי המלחמות. זהו חג חילוני אמריקאי. במדינות אחרות בעולם מציינים את ה-11 בנובמבר בגרסאות שונות, כגון יום שביתת הנשק, או יום הזיכרון, תאריך שנקבע על פי יום חתימת הסכם שביתת הנשק אשר סיימה את מלחמת העולם הראשונה (אז הוחלט כי מעשי האיבה יסתיימו בשעה 11, של היום ה-11, לחודש ה-11, בשנת 1918).
ההכרזה על יום הווטרנים ב-11 בנובמבר באה מפי הנשיא וודרו וילסון בשנת 1919. שבע שנים מאוחר יותר, בחודש יוני 1926, החליט הקונגרס האמריקאי לבקש מן הנשיא קלווין קולידג' לפרסם הכרזה נוספת לציון ה-11 בנובמבר ולקבוע טקסים מתאימים. ב-13 במאי 1938 הוכר יום הווטרנים בחקיקה פדרלית כיום חג אשר יהיה מוקדש לקיום שלום עולמי.
בשנת 1953 החל אלווין קינג, בעל סנדלריה בקנזס, מסע להפיכת יום הווטרנים ליום אשר יציין לא רק את שביתת הנשק במלחמת העולם הראשונה, אלא את כל ותיקי המלחמות. בעזרת נציג מחוז הבחירה הובאה הצעת חוק מתאימה לקונגרס האמריקאי וביום 26 במאי 1954 חתם על החוק הנשיא דווייט אייזנהאואר. החוק המקורי אשר כינה את היום, "יום שביתת הנשק", שונה ב-1 ביוני אותה שנה ונקרא "יום הווטרנים".
שיום
שִׁיּוּם היא פעולה בה ניתנים שמות לעצמים או למושגים אחרים (כשם שמִסְפּוּר היא פעולה של נתינת מספרים לעצמים או למושגים אחרים). ברמת החברה, שיום הוא הליך המצאת שמות חדשים או השאלתם משפה אחרת. ברמת הפרט, השיום כולל גם הליך הכרה וזכירה של שמות, שהאנשים סביבו נוטים להשתמש בהם. השיום הוא הליך הגדלת אוצר המילים.
שיום יכול להיעשות באופן שרירותי לחלוטין או תוך התחשבות בכללים או הנחות מסוימות. דוגמאות: חלק חשוב מפעולת השיום הוא קביעת גבולותיה של פעולה זו. אף חברה לא משיימת כל מושג, שאפשר לשיים. מרבית דוברי העברית, למשל, לא ימצאו טעם להשתמש בשם מיוחד עבור נגר, שמתמחה בהכנת ארונות מטבח או לתת שם מיוחד לקונדיטור, שמתמחה באפיית עוגות קצפת. במילים אחרות, לכול חברה יש גבול לסיבולת חידושי הלשון בתחום אוצר מילים.
יום הווטרנים (ארצות הברית)
ציון החג
מכיוון שיום הווטרנים הוא יום חג פדרלי, רוב האמריקאים שובתים ממלאכה ביום זה ובתי הספר סגורים. כל משרדי הממשלה שאינם מספקים שירותים חיוניים סגורים ביום הווטרנים. אין שירותי דואר בחג. קיימת מסורת בארצות הברית כי המנה העיקרית בארוחת החג היא רביולי, מסורת שהחלה בארוחה בה ארח הנשיא וילסון 2,000 חיילים ותיקי קרבות מלחמת העולם הראשונה בבית הלבן.
שיום
לחברות שונות יש העדפות שונות בשיום ובאי שיום, חלקן קלות להסבר וחלקן פחות. לדוגמה, קל להסביר מדוע חשוב למגדלי וסוחרי פלפלים להכיר את שמות זני הפלפלים הרבים, ומאידך מדוע הדבר פחות חשוב לטבחים ועוד פחות לקונים מן השורה. לעומת זאת, קשה להסביר מדוע לדובר האנגלית המודרני אין חשיבות רבה להבדל בשפתו בין כחול (Blue) ובין תכלת (Pale Blue, או Azure), אך ישנה חשיבות להבדל בין סגול-כחלחל (violet) לבין סגול-אדמדם (purple).
בהגות הפמיניסטית, מקובל לראות במושג "הטרדה מינית" שיום חשוב של תופעה שלא זכתה לשיום בשל הפליה מבנית פטריארכלית.
עטלף פאליד
עטלף פאליד (שם מדעי: Antrozous pallidus) הוא מין של עטלף יחידי בסוגו ממשפחת הנשפונים. הוא קרוב מאוד לטקסון המונוטיפי אוזנן ואן-גלדר.
מאפיינים
אורכו של העטלף 6–8 ס"מ, מוטת כנפיו באורך 38–40 ס"מ ומשקלו 14–25 גרם. העטלף בעל פרווה זהובה עם קרומי עור כנפיים ואוזניים אפורים. החוטם ורוד וקצר והעיניים קטנות שחורות. כמו לעטלפים רבים גם לעטלף זה יכולת אקולוקציה חזקה העוזרת לו לקלוט את סביבתו גם בחשיכה.
העטלף חי במערב אמריקה הצפונית ממערב קנדה עד למרכז מקסיקו והם נפוצים בעיקר באזורים צחיחים ואף מדבריים, בעיקר סביב הרים או בקרבת הים. ביום הם נחים בלהקות במערות או נקרות וכן מתחת לגגות רעפים. הם יוצאים מהמערות יחדיו בלילות ומחפשים מזון.
עטלף זה הוא מאוכלי הבשר, הניזון מפרוקי-רגליים ביניהם מגוון חרקים. עטלף פאליד יכול לאכול עד חצי ממשקלו בלילה. הוא ניזון גם מעקרבים, והוא אחד היצורים היחידים הצדים את העקרב הצהוב האריזוני. העטלף בעל עמידות גבוהה לארסו של העקרב מה שעוזר לו לצוד אותו ולנשוך את עוקצו בטרם יעקוץ. בקיץ מאביק עטלף פאליד, בדומה לעטלפים נוספים, פרחי קקטוס.
לעטלף זה יכולת מיוחדת לשלוט בחום גופו, ולפני שנת חורף הוא יכול לעבור למצב פוקילותרמי כדי לחסוך באנרגיה.
ססיליה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פנטזיה
פנטזיה (מאנגלית: Fantasy – דמיון, דמיוני, בעברית קרויה היזיון) היא סוגה ספרותית, שבה העלילה תלויה בקיומם של דברים שמקובל במדע המודרני לראותם כבלתי-אפשריים או כבלתי-קיימים, כמו שדים, קסמים, דרקונים, חדי-קרן, יצורים וישויות בני אלמוות, אל-מתים, מפלצות וכיוצא בזה. מקורותיה של הפנטזיה באגדות, בפולקלור ובמיתולוגיה ליצירת הרקע שעליו מתבססת העלילה. סוגה זו קרובה למדע הבדיוני ולסיפורי אימה, וישנן יצירות אשר סיווגן איננו מובהק לאחד מן הז'אנרים האלו.
אפוסים היסטוריים-פנטסטיים
גם לעמים אחרים היו סיפורים מסוג דומה, שתיארו או סיפרו על בריאת העולם ועל מעשי הגיבורים והאלים. הדוגמה של התנ"ך העברי היא כמובן הבולטת מכולן, אף כי ניתן למצוא גם אחרות, כמו למשל באנומה אליש הבבלי, במהאבהארטה ובראמאיאנה ההודיות או באודיסיאה היוונית, שכולן נכתבו בערך באלף הראשון לפני הספירה (למעט הראמאיאנה, שרק סופרה מדור לדור). אפוסים אלה כוללים בתוכם, כולם, יסודות פנטסטיים, בהם קוסמים וכשפים ויצורים ואירועים שאינם מן העולם הזה, לפחות כפי שהמדע המודרני מכיר אותו. היסוד של הוויכוח בין הדתות על איזו דת היא "דת האמת" ושל הוויכוח בין הדתות לאתאיזם הוא האם הסיפורים והטקסטים שסביבם סובבת הדת ולרוב כוללים יסודות על טבעיים הם בגדר סיפורי פנטזיה או היסטוריה.
סיפורי הפנטזיה קיבלו דחיפה בימי הביניים, דהיינו במאות שלפני ואחרי שנת 1000 לספירה בערך, עם הופעת יצירות כמו סיפורי אלף לילה ולילה בעולם הערבי; אגדות המלך ארתור, מבינוגיון וביאוולף באיים הבריטיים; הסאגות הנורדיות ושירת הניבלונגים בצפון אירופה; ובפרס השאהנאמה.
המאה ה-18 וה-19
רק בעת החדשה התחילו להופיע סיפורים על תופעות שהיה ברור לקורא שמקורן בדמיונו של המחבר והן לא מתארות מציאות כלשהי. אחד הספרים הראשונים מהסוג הזה הוא "מסעות גוליבר", שנכתב ברבע הראשון של המאה ה-18 על ידי ג'ונתן סוויפט (הופיע לראשונה ב-1726) וכחמישים שנה לאחריו (1772) הופיעה הגרסה הראשונה והחלקית למחזהו המונומנטלי של יוהאן וולפגנג פון גתה, "פאוסט".
במהלך המאה ה-19 נכתבו מספר ספרי פנטזיה ידועים ובראשם "פרנקנשטיין" של מרי שלי, שיצא לאור ב-1818, "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" מאת לואיס קרול, שיצא לאור לראשונה כעבור כמחצית המאה, ב-1865 וכעבור עוד עשרים שנה ספרו של הנרי ריידר הגרד, "מכרות המלך שלמה" (1885). מרבית הסופרים האחרונים התבססו על המסורות שכבר היו קיימות בספרות האירופאית ויצקו לתוכן מהות חדשה.
ל"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" יש עם זאת חשיבות מיוחדת עקב היותו אחד מספרי הפנטזיה הבודדים באותה תקופה שמטרתם לא הייתה דידקטית. הסיבה לגוון הדידקטי של מרבית סיפורי הפנטזיה דאז הייתה, הופעת המדע הבדיוני, בעקבות יצירותיהם של ז'ול ורן וה. ג'. ולס. הפנטזיה, בניגוד למדע הבדיוני, לא ניסתה למצוא הסברים מדעיים לפלאיה ולפיכך נחשבה לסוגה המיועדת בעיקר לילדים, ממש כמו שנחשבו מיתוסים ומעשיות.
המאה ה-20 עד סוף שנות השישים
ב-1900 יצא לאור "הקוסם מארץ עוץ" וכעבור שש שנים הספר "מסע הפלאים של נילס הולגרסון" מאת סלמה לגרלף (1906). בעקבות היצירות הללו ואחרות קיבלה הסוגה דחיפה נוספת קדימה ובמחצית הראשונה של המאה ה-20 הופיעו ספרים רבים שעלילתם בדיונית לחלוטין.
בשנת 1919 נוסד בגרמניה המגזין Der Orchideengarten אשר עסק באימה ופנטזיה, ונחשב למגזין הפנטזיה הראשון. המגזין הוציא לאור 25 גיליונות והפסיק את פעילותו בשנת 1921.
בשנת 1923 נוסד המגזין "Weird Tales" (באנגלית: מעשיות מוזרות), המגזין האמריקאי הראשון שהיה מבוסס לפחות בחלקו על הסוגה (חלק גדול אחר היה סיפורי אימה ועוד).
ב-1939 החל לצאת לראשונה המגזין Unknown, שהפך בהמשך ל-Unknown Worlds והיה המגזין האמריקאי הראשון שהוקדש כולו לסיפורי פנטזיה. מייסדו ועורכו היה ג'ון וו. קמפבל. הוא פתח במגזין זה ערוץ מקביל עבור סופרי המדע הבדיוני והפנטזיה, אשר עד אז נאלצו להתמקד במגזין Astounding Science fiction שלו, שפתח את שעריו לסיפורי מדע בדיוני בלבד. Unknown Worlds פעל במשך ארבע שנים בלבד ונסגר ב-1943 בשל המחסור בנייר בתקופת מלחמת העולם השנייה. במשך כ-25 שנים בערך אחר כך היה עולם הפנטזיה דליל ביותר בכותבים ויצירות וגם כל המגזינים שנפתחו כשלו בזה אחר זה.
עולם הפנטזיה כיום
הסופר ג'ון רונלד רעואל טולקין פתח את העידן הנוכחי של הפנטזיה. יצירתו הראשונה - ההוביט - יצאה לאור ב-1937, אבל בשל התעקשותה של ההוצאה לאור שלו להפיץ את כתביו רק בכריכה קשה הצלחתו נשארה בשלב הראשון די מוגבלת. בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 השתנה המצב בבת אחת עם יציאתם לאור של כתבי טולקין גם בכריכה רכה. הסופרים שקדמו לו לא יצרו, ברוב המקרים, עולם דמיוני שלם עם מערכת שלמה של חוקים, עמים, היסטוריה, אמונה, שפות וכיוצא באלה. טולקין עשה זאת, תוך שחזורה של המיתולוגיה הגרמאנית העתיקה ושילובה בפולקלור האנגלוסקסי.
סופרי פנטזיה רבים שכתבו מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ואילך המשיכו להעתיק את ההצלחה המחודשת של טולקין ויצרו עולמות שכללו בתוכם מספר גזעים, היסטוריה, גאוגרפיה ותרבות שהזכירו את אלו שהקורא מצא בספריו של טולקין. בגלל הקושי ליצור עולם שלם, משתמשים עד היום סופרים רבים בעולם שנוצר זה מכבר על ידי יוצרים אחרים ופורשים את עלילת ספרם בתוך עולם מוכן. דוגמה מובהקת לכך היא השימוש בעולם קרין שבו מתרחשת עלילת הספרים מסדרת רומח הדרקון. בגלל החזרה הרבה על פורמט קבוע, מכונה לעיתים תת-סוגה זו "פנטזיה נוסחתית" או "פנטזיה גנרית". פנטזיה גנרית שכזו שואבת למשל את שורשיה פעמים רבות ממשחקי תפקידים כמו מבוכים ודרקונים. במשחקי התפקידים, העולם הבדיוני מוגדר היטב ומאפשר לגזור ממנו קווי עלילה רבים נוספים.
סופרים אחרים ביקשו לפתח עולמות אחרים עם גזעים אחרים ללא קשר לעלילה של טולקין. בין תתי הסוגה האלה ניתן למצוא פארודיה פנטסטית המאפיינת את ספרי עולם הדיסק מאת טרי פראצ'ט. יוצרים אחרים דוגמת ג'יי קיי רולינג לקחו את הפנטזיה לשילוב של עולם בדיוני, המודע לקיומו של עולם אמיתי. במידה מסוימת, היו שראו בכך משום חזרה על סיפורי דברי ימי נרניה למשל, שנכתבו עוד באמצע המאה ה-20.
ההצלחה הספרותית של הסוגה תרמה את חלקה להתפתחותה בקולנוע, במשחקי וידאו ומחשב ובתעשיות אחרות. ספרים רבים עובדו לסרטים דוגמת טרילוגיית סרטי שר הטבעות. ספרים אחרים משמשים רקע למשחקי מחשב ואחרים דוגמת רומח הדרקון משמשים כרקע לעולם שלם של משחקי תפקידים.
מאפייני הפנטזיה
פנטזיה מתאפיינת בראש ובראשונה בעלילה המתרחשת כולה או מקצתה בעולם בדיוני. לעיתים קרובות נעשה שימוש בקסמים וביצורים בדיוניים. כמו כן, לעיתים קרובות העולם שבו מתרחשת העלילה נמצא בתקופה הדומה לימי הביניים הכוללת מלכים ואבירים, טירות ומבצרים, וכלי הנשק כוללים חליפות שריון, חרבות וחץ וקשת. מאפיין נוסף שמשותף לסוגה זו ולסוגות אחרות הוא המאבק בין טוב לרע. העלילה מתמקדת, לא אחת, בכוחות הטוב ואילו הרוע לרוב מתואר, לעיתים, כאויב ערטילאי, רב-עוצמה ביותר ומעורר אימה.
לעיתים נדירות מתמקדים סיפורי הפנטזיה בתיאור ריאליסטי של חיי היום יום בעולמות הפנטזיה, כשלרוב הם משמשים כרקע בלבד לסיפור שהוא בבסיסו סיפור הרפתקאות. לעיתים קרובות הגיבורים המייצגים את הטוב נקלעים להרפתקה ללא כוונה של ממש; במקרים רבים הבחירה אינה נתונה בידם מאחר שהם כבר נבחרו בידי כוח עליון כלשהו (אל, שליט, ישות אחרת רבת כוח או השפעה, חיזיון וכדומה) אך יש פעמים שבהם הגיבורים יוצאים להרפתקה מבחירה.
פעמים רבות, ניתן לראות בסיפור הפנטזיה אלגוריות על המתרחש בעולמנו שלנו. למשל, ספרי "עולם הדיסק" של טרי פראצ'ט מהווים בבירור סאטירה על החברה שלנו לא פחות מאשר הם מהווים סאטירה על ז'אנר הפנטזיה עצמו. לעומת זאת, לעיתים חיפוש הקבלות יכול להיות שגוי או שנוי במחלוקת. למשל, רווחה פרשנות לפיה שר הטבעות הוא אלגוריה למלחמת העולם השנייה או למלחמה הקרה. ג'.ר.ר. טולקין התנגד בצורה נחרצת לפרשנויות הללו.
מאפיינים כללים של עולמות מערכה פנטסטיים
ישנן מספר נקודות אשר נוטות לאפיין עולמות פנטזיה של יוצרים שונים, אם כי אין הכרח כי תופענה בכל יצירת פנטזיה. להלן תובאנה מספר נקודות שכאלה.
קסם
ברוב עולמות הפנטזיה ישנה צורת קיום כלשהי של קסם. הצורה, התפוצה, המקור והתפקיד של הקסם משתנים מעולם לעולם. בחלק מן העולמות, מהווה הקסם חלק מן התשתית המציאותית ומהווה אבן יסוד בדרך פעולתו של העולם, באחרים משמש הקסם יותר כ"כלי פעלולים". ברוב העולמות שבהם מתקיים הקסם, קיימים גם בני אדם המסוגלים לנצל את הקסם למטרותיהם, אלו נקראים, בדרך כלל, קוסמים או מכשפים. לעיתים, בוחרים המחברים שמות נוספים לאנשים אלו; אחת הדוגמאות הבולטות הן האאס סדאי (Aes Sedai) בסדרת כישור הזמן.
יצורים וגזעים
בפנטזיה קיימים בדרך כלל (אך לא תמיד) יצורים תבונתיים וגזעים שונים מלבד בני האדם. בין הנפוצים נכללים אלפים, גמדים, דרקונים, ענקים, קנטאורים, שדים, פיות ועצים מדברים. לצידם קיימים בדרך כלל גם יצורים תבוניים למחצה (במידה זו או אחרת) ומרושעים כגון טרולים, אורקים, גובלינים ואל-מתים רבי עוצמה. לרב משתנה תפקידם של הגזעים התבוניים מיצירה ליצירה. בחלק מן היצירות מוסיפים המחברים גזעים תבוניים "משלהם" כמו המולפה, הדובים המשוריינים והגליווספים המופיעים בטרילוגיית "חומריו האפלים".
בנוסף לגזעים נוספים ויצורים תבוניים, ניתן למצוא ביצירות פנטסטיות רבות אזכורים ליצורים ומפלצות מיתולוגיים או כאלה שהומצאו על ידי הסופר, כמו גרסאות ענק לחיות מוכרות, הכלאות בין כמה מינים (כגון הכימרה או הגריפון), מפלצות בעלות כוחות קסם (ההידרה או הבסיליסק למשל) ויונקים מעופפים (פגסוס, גריפון) אך יש כאלה שלא. יצורים רבים מבין אלו לקוחים ממיתולוגיות שונות. כדוגמה ליצורים שהומצאו על ידי הסופר, ניתן לקחת את הסוהרסנים מסדרת "הארי פוטר".
גזע המזוהה במיוחד עם הסוגה הוא הדרקונים, המתוארים לרוב כייצורים תבוניים ביותר, קסומים ורבי עוצמה. בעוד ברוב היצירות הדרקון הוא מפלצת אכזרית ומטילת אימה, בחלק מהן יש גם דרקונים טובים המסייעים לכוחות הטוב ונלחמים בדרקונים הרעים.
אלים וישויות עליונות
בסיפורים מסוימים קיימים בעולם הפנטסטי כוחות רבי עוצמה ובני אלמוות, החזקים מכל היצורים החיים על פני האדמה. חלק מהם הם אלים. בחלק מן היצירות לאלים אלו קהל סוגדים וקהילת כהנים שמבצעת נסים בשמם.
לרוב, ישויות אלה משמשות ככוח מניע בעלילה של הסיפור או כהסבר לקסם בעולם ולחסד הנופל על הגיבורים ועוזר להם במשימתם או כדמויות של ממש.
אל-מתים
ביצירות פנטסטיות רבות, המוות איננו מהווה תחנה סופית. אגדות רבות מתרכזות סביב סיפורם של ישויות שחזרו מן המתים במצב ביניים של אל-מתים וחזרו לרדוף את החיים. האל-מתים בספרות הפנטזיה נעים מיישויות ששמרו את בינתם וגופם כגון ערפדים, כאלו ששמרו רק את נשמתם כגון רוחות רפאים וגלמים, וכלה בגופות מונפשות וחסרות בינה או אופי כגון זומבים ושלדים המופעלות כבובות רצחניות בידי כוחות אפלים יותר, או שפועלות בעצמן ותוקפות יצורים חיים באינסטינקטים חייתיים חסרי אבחנה.
גישה לטכנולוגיה
חלק מספרי הפנטזיה מתרחשים בעולמינו או בעולמות דומים ומכילים אזכורים לטכנולוגיה מודרנית, כמו ספריו של ניל גיימן המתרחשים ברובם בעולמנו ובהווה, טרילוגיית חומריו האפלים שמתרחשת בין השאר בעולמנו (אך גם בעולם שבו מוצגת טכנולוגיה אלטרנטיבית) ובסדרת ספרי ארטמיס פאול.
תת ז'אנרים בפנטזיה
ניתן לבצע חלוקות רבות של ספרות הפנטזיה לז'אנרים על פי סגנונם, עלילתם, והמקורות שמהם הם שואבים השראה. חלוקה מובהקת אחת מבוססת על היחס של העולם המשמש כרקע לסיפור הפנטזיה לעולמנו שלנו.
עולם העומד בפני עצמו
בספרי פנטזיה מז'אנר זה העולם הפנטסטי מוצג ללא כל התייחסות לכדור הארץ, והעלילה סובבת סביב דמויות שהן ילידות אותו עולם. ישנם ספרים רבים ושונים השייכים לז'אנר זה. בראש ובראשונה מבחינה כרונולוגית, שר הטבעות ושאר כתביו של ג'.ר.ר. טולקין, שמתרחשים בארץ התיכונה, שנמצאת בעולם רחוק ודמיוני, הידוע בשם הלגנדריום של טולקין. בין ספרים אלה ניתן למנות גם את סדרת שיר של אש ושל קרח של ג'ורג' ר. ר. מרטין, סדרת ספרי עולם הדיסק של טרי פראצ'ט, סדרת הירושה מאת כריסטופר פאוליני וטרילוגיות הרואים למרחק וספינות קסם של רובין הוב.
עולם מקביל לעולמנו
בספרים אלו לרוב מוצגת העלילה דרך דמויות שבאו מהעולם שלנו ודרכן אנו מתוודעים לעולם החדש, אם כי לעיתים עומדות במרכז העלילה דווקא דמויות שבאו מעולם אחר המבקרות בעולם שלנו. כדוגמאות לסוג הראשון ניתן להביא את סדרת הספרים דברי ימי נרניה של ק.ס. לואיס והספר הסיפור שאינו נגמר של מיכאל אנדה. כדוגמאות לסוג השני ניתן להביא את טרילוגיית חומריו האפלים של פיליפ פולמן וסדרת ספרי אמבר של רוג'ר זילאזני.
עולם נסתר בעולמנו
ספרים רבים מסגנון זה משתייכים לתת-ז'אנר הפנטזיה אורבנית, אשר מתרחשת בימינו, כאשר מרבית העלילה מתרחשת בסביבה עירונית. דוגמה לכך ניתן למצוא בסדרת תיקי דרזדן של הסופר ג'ים בוצ'ר.
כחלק מז'אנר זה ניתן לראות גם את סיפורי המיתולוגיה ואגדות הילדים, אף שלהם יש מאפיינים ברורים המבדילים אותם מיתר סיפורי הפנטזיה.
עולמנו עם טוויסט פנטסטי
בסיפורים אלו הרקע להתרחשות הוא העולם שלנו, בתקופה זו או אחרת, בה המקרים של תופעות על-טבעיות כה נדירות עד אשר הן נחשבות לשמועות ואגדות. בסיפורים האלה, הגיבור - שהוא לרוב ספקן המאמין בכוח ההגיון ומפקפק בסיפורי השדים - חוקר תופעה מסתורית ולומד שאותן אגדות עם ואמונות טפלות אכן מכילות גרעין של אמת. ברבים מסיפורים אלה התופעה העל-טבעית היא אל-מת, מפלצת או דמות אגדתית אחרת. יצירות רבות מז'אנר זה הן סיפורי אימה וסרטי אימה.
דוגמאות: סליפי הולו (סיפור הפרש בלי ראש), הסרט "האחים גרים - למבוגרים בלבד", הסרט מכסחי השדים וסדרת "הקוסמים" של לב גרוסמן.
פנטזיה המשולבת עם מדע בדיוני
המדע הבדיוני פתח בפני סופרי הפנטזיה אפיקים חדשים של מסע לחלל, רובוטים ואנדרואידים, חייזרים טובים ורעים, מחלות ומחולליהן. כל אלו שימשו ומשמשים כר לפנטזיות הנכתבות במחצית השנייה של המאה ה-20 ובמאה ה-21, חלקן מבוססות רק על חומרי המדע הבדיוני וחלקן משלבות לחשים וקסמים, יצורי אופל ושאר מרכיבי פנטזיות מקובלים.
בעולם "מלחמת הכוכבים" - אופרת חלל ומדע בדיוני - קיים שדה אנרגיה מיסטי שנקרא ה"כוח" (The Force) והוא מאפשר לשולטים בו יכולות קסומות כגון רפלקסים מוגברים, טלפתיה, טלקינזיס, יצירת אשליות, ריפוי, ראיית הנולד ועוד. הנשק של משתמשי ה"כוח", חרב אור, דומה לחרב הקלאסית של ז'אנר הפנטזיה.
פנטזיה בקולנוע ובטלוויזיה
הקולנוע והטלוויזיה עשו ועושים שימוש רב בעלילות פנטזיה. קיימות יצירות קולנועיות וטלוויזיוניות רבות אשר עובדו לתסריט מספרות פנטזיה. כך לדוגמה ניתן להזכיר את הארי פוטר, סרטי וולט דיסני שונים (כגון היפה והחיה, אלאדין ועוד), הסיפור שאינו נגמר ושר הטבעות. מקרים יוצאי דופן של סרטים אשר לצרכם נכתב תסריט פנטזיה מקורי ולא עובד ספר קיים, הם: ליידי נץ (1985), וילו והנסיכה ואיש הנצח. לאורך שנים רבות זכה הז'אנר בטלוויזיה לחשיבות פחותה יותר מאשר בקולנוע ורוב תוכניות הפנטזיה נחשבו כמיועדות לילדים בלבד, או כסדרות פעולה כגון זאב צעיר או יומני הערפד. הסדרות הרקולס: המסעות המופלאים, זינה הנסיכה הלוחמת ומכושפות הן דוגמאות לסדרות פעולה שהשתמשו ברקע של המיתולוגיה היוונית. בתחילת המאה ה-21, הופקו מספר סדרות פנטזיה שזכו לפופולריות רבה בקרב הקהל הרחב, וביניהן אבודים, דם אמיתי ומשחקי הכס, המבוססת על סדרת הספרים שיר של אש ושל קרח.
פנטזיה במשחקי מחשב ווידאו
עלילות פנטסטיות הן בסיס למשחקי וידאו ומחשב רבים. במקרים רבים, משחקים פנטסטיים רבים, בעיקר בז'אנר ההרפתקאות, מתבססים על גיבור היוצא למסע בעולם פנטזיה גנרי כשמטרתו של השחקן היא להנחותו בדרך למטרה מסוימת, לעיתים בלוויית חברי צוות נוספים המצטרפים למסע. במשחקים אלה רב השימוש באלמנטים של פנטזיה גנרית כגון קסמים, מפלצות, טכנולוגיה ארכאית וחפצים מכושפים. משחקי רשת רבים, כמו World of Warcraft, מתקיימים בעולם פנטסטי.
זיכיון משחקי הלחימה "מורטל קומבט" משלב פנטזיה בעלילה באופן נרחב וגם בעיצוב הדמויות ויכולותיהן. הפנטזיה בו מבוססת על המזרח הרחוק וכוללת אלים, עולמות מקבילים, כישוף, נינג'ות ואל-מתים.
פנטזיה בקומיקס
סיפורי פנטזיה מרבים להופיע בחוברות וספרי קומיקס.
אלמנטים של פנטזיה מופיעים גם בז'אנר גיבורי-העל, שבו קוסמים ומכשפים מופיעים הן כגיבורי-על (כגון דוקטור סטריינג') ונבלי-על (כגון מורגן לה פיי). אלים ויצורים ממיתולגיות עתיקות כגון המיתולוגיה היוונית והמיתולוגיה הנורדית נהפכים לדמויות גיבורי-על כגון וונדר וומן האמזונה ותור אל הרעם ולנבלי-על כגון לוקי.
פנטזיה והתפתחות אישית
הסופרת בת' ווב (Beth Webb) טענה, בהתאם לדעותיהם של רבים אחרים, כי הספרות הפנטסטית מאפשרת למי שקורא אותה להתמודד עם סיטואציות חברתיות דווקא דרך קריאה של סיפורת שהיא לכאורה "מנותקת" מהחיים המציאותיים. היא הסבירה שדרך הסיפור הקורא יכול להבין מה הדרך הנהוגה להתמודד בסיטואציות חברתיות מסוימות תוך שהוא נמצא במקום מוגן, ממרחק. לדבריה קריאת סיפורים פנטסטיים בייחוד בילדות ובגילאי ההתבגרות יכולה להוביל את הקוראים לחקור תחושות ורגשות ולחוות אותם דרך הדמויות בסיפור, עד שיצטרכו להיפגש בעצמם עם הסיטואציה במציאות.
השפעת הפנטזיה על התרבות
ספרות הפנטזיה מאגדת סביבה קהילות חובבים ומעריצים רבות. חלק מקהילות אלו מקיימות פעילות אינטרנטית כמו פורומים ואתרי מידע ואחרות מתרכזות או משלבות בפעולתן פעילויות חוץ אינטרנטיות, בין אם חברתיות ובין אם נושאיות, כמו מפגשים וכנסי חובבים. בארץ מתקיימים מדי שנה פסטיבל אייקון ובנוסף אליו כנסים נושאיים שונים כמו "כנס עולמות", "כנס מיתופיה" או "כנס ביגור". קהילות חובבים נוספות בארץ ומחוצה לה מקיימות כנסים משלהן.
בשנים האחרונות הופך הז'אנר מקובל יותר בקרב תרבות המיינסטרים ומספר סטריאוטיפים אשר שויכו לו ולחובביו, אשר נתפסו לעיתים כתמהונים, חנונים או ילדותיים, תופסים היום מקום פחות משמעותי בהלך המחשבה המקובל.
סביב תרבות הפנטזיה התפתחו מספר תחביבים המקובלים, ברמות שנות, על חלק מחובבי הז'אנר. העיקריים שבהם הם משחקי תפקידים, ספרות חובבים וקוספליי.
משחקי תפקידים
מרבית משחקי התפקידים מתרחשים בעולמות שהם בעיקרם עולמות מערכה פנטסטיים (אף שישנם כאלו המתקיימים בעולמנו או בעולמות של מדע בדיוני טהור). העולמות שבהם משחקים במשחקי תפקידים הם לרוב מפורטים יותר מאשר עולמות המוצגים במקומות אחרים (בשל הצורך לפרט ברמה המאפשרת משחק בתוך העולם).
לעיתים, עולמות מערכה שהומצאו לצורך משחק תפקידים עוברים גם למדיות אחרות, דוגמה ידועה לכך היא העולם של רומח הדרקון שהתפתח מעולם משחק עבור מבוכים ודרקונים מורחב לסדרת ספרים.
פנטזיה בישראל
בישראל יצאו לאור רק ספרי פנטזיה מקוריים מעטים. ביניהם ניתן למנות את: סדרת "ארמדין" מאת חנן קוגל, "הלוויתן מבבל" מאת הגר ינאי, "הלב הקבור" מאת שמעון אדף, "כפירה" מאת נמרוד הראל, "כתר הדרקון" מאת אורי אורלב, האפוס הבדיוני "שיר טאהירה" מאת אמיר אור, "מלחמת בני ארץ בבני שחת" מאת דן צלקה, הסדרה "וינטר בלו, ילדת פיות" וסדרת ההמשך שלה, "אמרלד, ילדת פיות" מאת אשכר ארבליך בריפמן, "מסע הפלאים של תרה בארץ לא נודעת" מאת כרמלה בן-נון משה, "אגם הצללים" מאת רוני גלבפיש והסדרות "אמא קסומה" ו"תעתועים" מאת אתי אלבוים.
אליך ה' נשאתי עיני
אֵלֶיךָ ה' נָשָׂאתִי עֵינַי (בערבית: אילאךּ יא רבי רפדת עינייא) הוא פיוט הנאמר בסליחות בנוסח הספרדים, מחבר הפיוט אינו ידוע. מופיעים בו ציטוטים רבים מספר תהילים. הפיוט תפס מקום חשוב בסדר הסליחות בקהילות היהודיות במרוקו ואלג'יריה.
מבנה הפיוט
בפיוט 22 בתים המרכיבים אקרוסטיכון של א–ב. הפיוט נפתח במילים "אֵלֶיךָ ה' נָשָׂאתִי עֵינַי", וחותם במילים "כִּי אַתָּה תִקְוָתִי וּמִי לֹא יְעִידֶךָ". הפיוט מדבר בגוף ראשון עם הקב"ה, והשורה האחרונה בכל בית מסתיימת במילת שייכות לאלוהים ("עבדיך", "ידידיך", "חסידיך"), בפיוט חריזה כפולה. בתוך כל בית, ישנה חריזה פנימית שלוש פעמים (שלושת הטורים הראשונים חורזים עם עצמם), ובטור הרביעי (והחותם) בכל בית ישנה חריזה של "ךָ" המשותפת לכל הפיוט. תוכן הפיוט מביע תוכחה ותחינה אך הלחן מונוטוני ומרגיע. הפיוט מושר לרוב בהמשך לפיוט "בן אדמה" שחיבר רבי יהודה הלוי (מיוחס לעיתים לרבי אברהם אבן עזרא).
הפיוט זכה לפופולריות רבה בקהילות היהודיות בצפון מערב אלג'יריה וצפון מזרח מרוקו. בשל אורכו, מושר הפיוט על ידי מספר חזנים רב, שמתחלפים לאחר כל בית או שני בתים. הנוהג הוא שירת הבית בידי הסולן המתחלף ושירת הבית העוקב בידי קהל המתפללים. לחלק מבתי השיר, לחן שונה וקצבי יותר בהתאם לתוכן הבית. לרוב, מתגברת עוצמת השירה מבית לבית. לצד הנוסח העברי, הושר התרגום לערבית שהוא בעל משמעות דומה.
הילריוס
האפיפיור הילריוס הקדוש (בלטינית: Hilarius; מת ב-29 בפברואר 468) כיהן כאפיפיור בין 19 בנובמבר 461 ועד מותו. לאחר מכן הוכרז כקדוש נוצרי.
הילריוס או הילרוס נולד בסרדיניה ונבחר לכהונת האפיפיור ב-17 בנובמבר. טקס הקדשתו נערך ב-19 בנובמבר 461.
הילריוס כיהן כארכידיאקון תחת האפיפיור לאו הראשון ונאבק יחד עמו להגברת ההשפעה של האפיפיור הרומאי. במצוות לאו נכח הילריוס בוועידת אפסוס השנייה בשנת 449 והתנגד למינויו של פלביאנוס מקונסטנטינופול. בשל התנגדות זו נאלץ להימלט מהוועידה על מנת לבשר ללאו על תוצאותיה.
במהלך כהונתו כאפיפיור המשיך לבסס את מעמד האפיפיורות, המשיך במאבקו של לאו בהילריוס מארל. חלק ניכר מכהונתו הוקדשו לשמירה על המשמעת הכנסייתית, וביישוב סכסוכים בין הבישופים של גאליה וספרד.
ברומא פעל הילריוס לבטל את הצו הסובלני של הקיסר שהוצא בשנת 467 ובעת ביקור של הקיסר אנתמיוס בבזיליקת פטרוס הקדוש ציווה הילריוס על הקיסר למנוע אסיפות בהן מושמעות דעות פלגניות.
הילריוס בנה ברומא מספר כנסיות ומבנים.
הילריוס נקבר בבזיליקת סן לורנזו שמחוץ לחומות.
גסטון סופריטי
גסטון ניקולס סופריטי (בספרדית: Gastón Nicolás Soffritti, נולד ב-13 בדצמבר 1991) הוא שחקן ומוזיקאי ארגנטינאי. ידוע בעיקר בתפקידיו בטלנובלות של כריס מורנה "פינת אור", "פלוריסיינטה" ו"קטנטנות".
קריירה
בשנים 2001- 2002 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Yago, pasión morena" ("יאגו, תשוקה אפלה"), בה גילם את דמותו של מתאו.
בשנת 2005 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית של היוצרת והמפיקה כריס מורנה, "פלוריסיינטה", בה גילם את דמותו של טיאגו.
בשנת 2006 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית של היוצרת והמפיקה כריס מורנה, "קטנטנות", בה גילם את דמותו של פדריקו (פולגס) רומרו.
בשנים 2007–2008 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "פטיטו", בה גילם את דמותו של מתיאס.
בשנת 2012 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Graduados" ("בוגרים") בה גילם את דמותו של מרטין.
בשנים 2013–2014 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "Los vecinos en guerra" ("השכנים במלחמה"), בה גילם את דמותו של לוקאס.
בשנים 2014–2015 שיחק בטלנובלה הארגנטינאית "יום ולילה", בה גילם את דמותו של בנחמין.
בשנת 2017 השתתף בגרסה הארגנטינאית לתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בעונה ה-12, והוא פרש באמצע העונה.
בשנים 2018 - 2021 כיכב לצד ניקולאס ריירה בשלוש עונות של הטלנובלה "Millennials" שמדברת על שישה חבר'ה צעירים בני דור המילניום ועל חייהם, האהבות שלהם, האינטרסים שלהם והקונפליקטים שלהם.
גרגורי בימן
גרגורי "גרג" בימן (באנגלית: Gregory "Greg" Beeman; נולד ב-1962 בהונולולו, הוואי, ארצות הברית) הוא מפיק ובמאי קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
לאב (נהר)
לאב (בסרבית: Лаб;Lab, באלבנית: Llapi או Lumi i Llapit) הוא נהר בהרי קופאוניק בצפון מזרחו של חבל קוסובו, שמקורו על יד הכפר פאלאטנה או ורחלאב, יובל ימני של הנהר סיטניצה. הוא הנהר העיקרי בעמק מאלו קוסובו. משם הוא זורם דרומה, חוצה את העיירה פודוייבה ואחר כך מעט צפון-מערבית מפרישטינה ביישוב וליקה רקה בכפר סטאנובץ (באלבנית - סטאנופצי אי פושטם) על יד העיר ווצ'יטרן נשפך לתוך הנהר סיטניצה. אורכו של נהר לאב הוא כ-72 ק"מ. לפי שמו של הנהר נקרא גם האזור מצפון לפרישטינה האזור לאב או לאפה (Llapë). בסתיו ובחורף גשמים והמסת השלגים מהרי קופאוניק גורמים לשיטפונות על גדות הנהר.
יובליו החשובים של הלאה הם בטלבה וקצ'נדולסקה רקה. אזגן הניקוז של הלאב מכסה 950 קמ"ר. נכון לשנת 2015 אין הלאב עביר לאוניות. הנהר היה משופע יותר במים עד לבנייתו של הסכר על הבטלבה מעל הכפר בטלבה, ויצירת מאגר המים בטלבה או אורלן, שנועדו לספק מים לעיר פרשטינה ולסביבה.
השם
מקור השם של הנהר - "לאב" הוא פועל יוצא משינוי מסוג "שיכול עיצורים" (מטתזה) של השם הטרום-סלאבי "אַלְבּ". שם זה דומה לזה של נהר לאבה או אלבה (אַלבּיס) במרכז אירופה, שמשמעותו בשפות גרמאניות "נהר" (הודו-אירופיות כמו השפות הסלאביות).
גורני לאב (לאב העילי)
מקור הלאב בהרי קופאוניק, בין הפסגות פילאטוביצה ובלה סטנה, בגבול בין חבל קוסובו לתחום שבשליטת סרביה בימינו. מקור הנהר הוא ביישוב פאלאטנו או ורחולאב במיזוג הנחלות מורגולסקה רקה ורצ'יצה. הוא זורם אחר כך דרומה, חוצה את האזור "גורני לאב" (לאב העילי) דרך הכפרים מרינצה, בלה סטנה, מורגולה, ברֶצֶה ומטוחיה, וקולט את מימיהם של מספר נחלות מהרי קופאאוניק, אחר כך עובר את הכפר דונְיה פּאקאשטיצה ונכנס לשדה מאלו קוסובו.
מאלו קוסובו
אזור מאלו קוסובו שוכן בין הרי קופאאוניק בצפון ופרוגובאץ בדרום, ולהבדיל מגורני לאב, הוא מיושב באוכלוסייה צפופה. אחרי הכפרים דוברי דו, בייצ'ינה, פראנה ולטאנצה, מגיע הנהר לעיר פודוייבו. במקום הזה פונה הנהר מעט דרומית-מערבית ובבקעה שלו עוברת מסילת הברזל והכביש העיקרי ניש-פרישטינה. אחרי הכפר כגדול גלאבניק, ביישוב לוז'אנה מקבל הלאב משמאל את היובל בטלאבה, וביישוב דונייה ליופצ'ה, מקבל מימין את יובלו הראשי, קצ'נדולסקה רקה.
וליקו קוסובו
בכפרים ואני דו ובסינייה, פונה הלאב לאט מערבה, עובר דרך הכפרים רשקובו, מיולשבו, פרילוז'ייה ובווליקה רקה, - בכפר סטאנובץ, על יד העיר ווצ'טרן, נשפך לנהר סיטניצה.
קטעי היסטוריה
קרוב למקורות הלאב נמצאות חורבות של ארמון מימי הביניים של המלך הסרבי מילוטין (1321-1282) במקום שנקרא ורחלאב, בסרבית - "מקור הלאב". ב-15 ביוני 1389 לפי לוח השנה היוליאני או 28 ביוני 1989 לפי לוח השנה הגרגוריאני התקיים קרב קוסובו או קרב שדה השַחֲרור בין הסרבים ובני בריתם לטורקים העות'מאנים, במקום המפגש בין הנהר לאב לנהר סיטניצה. בעת מבצע כוח מאוחד ב־1 במאי 1999 בשעת ההפצצות האוויריות של כוחות נאט"ו על הגשר שעל הלאב בלוז'אנה, על ידי פודוייבו, פגז ששוגר ממטוס פגע באוטובוס נוסעים "ניש אקספרס" שחצה את הגשר, וגרם למותם של 60 נוסעים, רובם אלבנים מפודוייבס, לרבות 15 ילדים ואשה הרה. פגז אחר פגע באמבולנס שהגיע מפרישטינה לטפל בנפגעים. בדוח של הארגון Human rights watch (באתר סוכנות האו"ם לפליטים) (תקרית 41). צוין ששלטונות סרביה דיווחו כי נהרגו 47 אנשים ו-16 נפצעו קשה.
לקריאה נוספת
בכנס הגאוגרפים והאתנוגרפים הסלאבים בסופיה ב-18 באוגוסט 1936 ע' 362 Etnolog 10.11.1937
אורז
אורז (שם מדעי: Oryza) הוא דגן המשמש כמזון העיקרי עבור יותר ממחצית אוכלוסיית העולם. גידול האורז מתאים במיוחד למדינות בהם עלות העבודה נמוכה והמשקעים רבים, מכיוון שגידול אורז דורש עבודה רבה ומים רבים. אורז הוא הגידול השלישי בתפוצתו בעולם, אחרי תירס וחיטה.
עיבוד שדות האורז
האורז גדל לרוב בשדות המכונים "פאדיז" (שלוליות רדודות שעומקן בדרך כלל 15 ס"מ) שבהן מקפידים על עומק המים המתאים. שדות אורז משמשים לעיתים גם כמצע לגידול דגי מאכל או אף צפרדעים למאכל, כמקור לחלבון. החקלאים מנצלים את עמידות צמח האורז למים: שפע המים בשדה מונע צמיחת עשבים שוטים בשדה, על חשבון המשאבים הנחוצים לאורז. כאשר האורז השתלט על חלקת השדה, ניתן להוציא את המים כהכנה לקציר. כך מגדילות השלוליות את היבול, למרות שניתן לגדל את האורז גם באדמה יבשה, בעזרת משמידי עשבים כימיים.
בין אם בשדות לחים ובין אם באדמה יבשה, האורז זקוק לכמות גדולה של מים בהשוואה לגידולים אחרים. במקומות מסוימים ישנה מחלוקת ציבורית סביב גידול האורז, כמו למשל בארצות הברית ובאוסטרליה, שם מגדלי האורז מנצלים 7% ממשאבי המים של המדינה כדי לייצר רק 0.02% מהתל"ג. עם זאת, במדינות בהן ישנן עונות גשמים וטייפונים, משמשים שדות האורז דווקא כאמצעי לשמור על מאזן מים יציב וכדי למנוע משיטפונות להגיע לרמה מסוכנת.
ההיסטוריה של גידול האורז
האורז תורבת לראשונה בסין ובהודו. גידול האורז החל ביפן בתקופת יאיואי. מהודו התפשט גידול האורז לדרום אירופה ולאפריקה.
בארץ ישראל קיימות עדויות לגידול אורז סביב ים כנרת ואגם החולה החל מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל. חוקר אחר מעריך שגידול האורז בארץ החל בתקופה הרומית הקדומה והובא לאזור על-ידי איכרים יהודים. התוצר המקומי היה אורז בעל גרעין גדול. אסף הרופא (ארץ-ישראל, המאה ה-6) מזכיר את האורז הלבן והאדום וכן לחם אורז בין מיני הדגן והקטניות. במאה העשירית מציין הגאוגרף המוסלמי מוקדסי את האורז הגדל בעמק בית שאן בין גידולי היצוא של הארץ. גידול האורז באזור נמשך גם בתקופה הממלוכית ובתקופה העות'מאנית.
באפריקה מגדלים אורז אפריקאי כבר כ-3,500 שנה.
במאה העשרים ואחת, בעקבות ההתחממות הגלובלית, בסין פיתחו זני אורז עמידים בפני מי ים.
זני ומיני אורז
האורז תורבת שלוש פעמים על ידי האדם בשלוש יבשות שונות. באסיה בוית המין הנפוץ ביותר למאכל היום, המין המכונה Oryza Sativa או "אורז אסייתי", בעוד באפריקה בוית המין Oryza glaberrima המכונה גם "אורז אפריקאי". באמריקה הדרומית בוית זן נוסף של אורז אך זה נעלם בעקבות הגעת האירופאים לאמריקות. האורז האפריקאי משמש היום כמעט רק במערב אפריקה, וגם שם הוא הוחלף כמעט לחלוטין במינים של אורז אסייתי. הוא משתמר בעיקר בזכות הסנופו דיאולה הרואים בו צמח מקודש ומשמש לטקסיהם.