cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוג גלילאו
היסטוריה
חוג גלילאו קם בהשפעתו וסביב אישיותו של דיולה פיקלר, משפטן יהודי-הונגרי, פרופסור למשפטים אתאיסט - אבולוציוניסט בשנת 1908 בבודפשט, הצטרפו לחוג בעיקר אינטלקטואלים צעירים מהשמאל הקיצוני. הסטודנטים בידלו את עצמם מהאגודות האוניברסיטאות הנוצריות-לאומיות, כמו חוג סנט אימרה הקתולי מחוג בתלן גאבור הפרוטסטנטי, אך גם מחוג מכבי של הסטודנטים הציוניים.
היו"ר הראשון של החוג היה קארוי פולני, שערך גם את מגזין החוג בשם "המחשבה החופשית". מאמריו של המשורר אנדרה אדי התפרסמו באופן קבוע במגזין. "בזמן הקמתו של חוג גלילאו, אני מתנצל, אפילו לא שיערו איזו משימה גרנדיוזית לקחו על עצמם...", כתב אדי בהתלהבות בנובמבר 1913. הגלילאיסטים ערכו סקרים סוציולוגיים בקרב הסטודנטים, פרסמו מכרזים, הוציאו לאור ספרים והפעילו כתב עת (ספריית חוג גלילאו, חוברות גלילאו).
בתקופות שונות בין מזכירי החוג היו מאתיאש ראקושי, אוטו קורווין ויוז'ף פוגאני. אחד ממייסדיה היה הפילוסוף ג'רג' לוקאץ', לימים סגן קומיסר העם לחינוך הציבורי של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. הנשיא והאישיות המובילה באיגוד הסטודנטים היו לאסלו רובין, שאנדור טורנובסקי, לאסלו דיולאי, ז'יגמונד קנדה, ארתור דוקס. בחגיגות שערך החוג, לעיתים גם המשורר אנדרה אדי נאם והקריא משיריו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניהל חוג הגלילאו תסיסה ותעמולה נגד המלחמה בצורה של הרצאות פציפיסטיות משנת 1915 ואילך, ואז החלה קבוצה מהחוג (הסוציאליסטים המהפכניים ) לעסוק גם בפעילות בלתי חוקית. בינואר 1918 כמה מחברי הקבוצה נאסרו, ביניהם מנהיגי החוג, ומועדוני חוג גלילאו נסגרו. חוג גלילאו נפתח מחדש בסוף אוקטובר 1918, בעת מהפכת החרציות. רבים מחברי חוג הגליל הפכו לקומיסרי או לסגן קומיסרי העם והצטרפו למפלגת הקומוניסטים בהונגריה.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית פורק החוג על ידי השלטון הימני לאומני, כל המסמכיו הוחרמו והמקום כינוסו ננעל על חותם ובריח. רבים מחבריה היגרו ומצאו מקלט בווינה. אוסקר יאסי הגיע לווינה ב -1 במאי. כמה שבועות לאחר מכן הגיעו גם האחרים כמו ארנה לורשי פאל קרי, קארוי פולני, ועוד. בשנת 1929 סיכם קארוי פולני את מאזן חוג גלילאו באופן, שניתן היה להציל את הונגריה לדעתו לו האינטלקטואלים המהפכניים היו יוצרים מערכת יחסים מאורגנת ותכליתית עם הלאומים השונים בהונגריה, עם הפועלים ועם האיכרים. עם זאת, לדבריו, ביוזמות קבוצת הסטודנטים היו חסרים הגורם המאחד והתפיסה הפוליטית.
ראו גם
להלן החברים המייסדים/בולטים של החוג (כולם יהודים):
כמו כן היו חברים נוספים: יאנוש ליקאי, יוז'ף קלן, יולאן קלן, שאנדור קלנר, קלמן שאנדור, לאסלו שילינגר אימרה הרמן, פאל היידו, יוליה קניירש (מקודם קורח) פרנץ ראקוש, זולטאן רונאי, רז'ה סאנטו, שאלאמון בק, זולטאן קרמנדי, ארפאד סלפאל, ארפאד האס, בלה נויפלד ועוד.
אנטונינה גורדיי
אנטונינה גורדיי (ברוסית: Антонина Гордей); 1 בינואר 1907 – 1 בינואר 1978) הייתה אומנת מחסידי אומות העולם שהצילה ילדה יהודיה בתקופת השואה בבלארוס.
קורות חיים
אנטונינה עבדה כאומנת בבית משפחת לדוויץ', משפחה יהודית שהתגוררה במינסק. אנטונינה טיפלה בילדיה המשפחה: רפאל בן השש ורעיה בת השלוש. אב המשפחה מורדוך פאניה היה מהנדס אזרחי ואם המשפחה הייתה מנהלת גן ילדים.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
ב-26 ביוני 1941 בפרוץ מבצע ברברוסה, אב המשפחה (מורדוך) גויס לצבא האדום, ואם המשפחה (פאניה) הצטרפה לפינוי גן הילדים לכיוון מזרח. ילדי המשפחה היו אמורים להצטרף לאמם, אך עקב זה שההפצצות באותו היום התחילו מוקדם מאוד, פאניה עזבה בחיפזון עם שאר צוות העובדים בגן, וילדיה לא הספיקו להצטרף אליה ונאלצו להישאר במינסק שנכבשה יומיים אחר כך על ידי הגרמנים. אנטונינה לקחה תחת חסותה את שני ילדי המשפחה. לאחר שבית המשפחה נהרס, אנטונינה ובני חסותה עברו להתגורר אצל חבריה, אך עקב המחסור הגדול באוכל אנטונינה העבירה את הילדים לבית יתומים, שם הניחה שיהיה מזון והם יאכלו. במהרה רפאל ורעיה הועברו לבית היתומים בגטו עם שאר הילדים והיהודים, ואנטונינה המשיכה לבקרם, להביא להם אוכל, ולהבטיח להם שתחזור להוציא אותם מבית היתומים ברגע שתמצא עבודה ומקום לינה משלה. לאחר כמה חודשים אנטונינה חזרה לבקר בבית היתומים וגילתה שרפאל איננו. תלמידי בית היתומים אמרו לה שהגרמנים לקחו ממנו דגימת דם שגרמה למותו. מתוך פחד לאבד גם את רעיה, אנטונינה הוציא את רעיה מבית היתומים באותו היום. בחורף 1941/1942 לא היו לרעיה בגדים שמתאימים לחורף ובנוסף היא סבלה מתת תזונה. אנטונינה השאירה את רעיה אצל אחותה עד שהיא מצאה עבודה ומקום מגורים. המצב שלהם השתפר לאחר שאנטונינה התחתנה. אנטונינה לא סיפרה לבעלה את הסיפור האמיתי על רעיה, ובעלה הניח שרעיה היא בתה הלא חוקית, ולכן כאשר אנטונינה הסתירה את רעיה מפני זרים או גרמנים, חשב בעלה שזה מפני שאין לאנטונינה מסמכים המעידים על קרבתם.
לאחר המלחמה
לאחר שנגמרה המלחמה חזרו הוריה של רעיה בשלום ומצאו את בתם שלמה ובריאה, ואנטונינה סיפרה להם את כל מה שידוע לה על מות בנם רפאל. אנטונינה ורעיה גרו באותה עיר והמשיכו לשמור על קשר הדוק עד פטירתה של אנטונינה בשנת 1978.
הכרה והנצחה
ב-9 במאי 2007 הוכרה אנטונינה בידי יד ושם באופן רשמי כחסידת אומות עולם.
פלחה"ן
פלחה"ן (פלוגת החבלה וההנדסה) היא פלוגה בגדוד סיור המתמחה במשימות הנדסה קרבית, חבלה ומיקוש במסגרת גדוד הסיור החטיבתי וכפופה לו פיקודית.
בחיל ההנדסה הקרבית קיימות פלוגות מבצעיות הנקראות פלחה"ן אך עם ייעוד אחר.
היסטוריה
לכל חטיבת חי"ר בצבא הגנה לישראל למעט חטיבת כפיר, הן בסדיר והן במילואים, יש על פי התקן גדוד סיור חטיבתי, המורכב מפלוגות ייעודיות: פלוגת הסיור (פלס"ר), פלוגת הנ"ט (פלנ"ט) וכאמור פלוגת החבלה וההנדסה (פלחה"ן). במרץ 2017 הוקמה בחטיבת כפיר, סיירת חרוב בה קיימות יכולות מגוונות ובהן יכולת החבלה.
ייעודה של פלוגת החבלה הוא לסייע לחטיבה בפעילות הנדסית שוטפת כגון סיור ואיתור מוקשים ומטעני חבלה, חבלה במבנים, מיקוש ועוד. כשהפלחה"ן אינה עוסקת בסיוע הנדסי לחטיבה, היא משמשת כיחידת חיל רגלים מובחרת למשימות התקפיות מורכבות, ופועלת כסיירת חטיבתית לאיסוף מודיעין ותצפיות ועל כן מסלול ההכשרה הוא ארוך ומפרך יותר (בדרך כלל המסלול כמחצית מהשירות, אך משתנה מחטיבה לחטיבה) מיחידות רגילות.
חיילי הפלחה"ן הם חיילי חי"ר העוברים הכשרות הנדסיות בבית הספר להנדסה צבאית (בהל"ץ) בסוף הקורס הם מוכשרים כפלסי 04. לפני הקמתן של יחידות הסיור בראשית שנות ה-2000 היו כפופות פלוגות אלו ישירות למפקדת החטיבה.
בחטיבות חיל הרגלים הסדירות (גבעתי, גולני, נחל, צנחנים) כל פלגה מורכבת מ-4 צוותים ממחזורים שונים. בנוסף, בתוך הפלחה"ן יש צוות חדש שנפתח פעם בשנתיים שנקרא צוות "חץ" שהיעוד שלו הוא להיות חפ"ק מח"ט במלחמה וביום יום הוא יושב עם הפלחה"ן.
מפקדים ידועים של פלחה"ן
מאז הקמתן צמחו ופיקדו על פלוגות החה"ן כמה מהמפקדים הבולטים בצה"ל ובהם:
מלון המלך דוד
מלון המלך דוד הוא בית מלון בדירוג "5+ כוכבים" בירושלים המשמש גם בתור בית הארחה רשמי של מדינת ישראל עבור אישים חשובים ומפורסמים, שראשיתו כמלון פאר בימי המנדט הבריטי, ועד היום לא הועם זוהרו. המלון נחשב מהבולטים והיוקרתיים שבמלונות ישראל, וזכה לפרסום ברחבי העולם. הוא ממוקם ברחוב המלך דוד במרכז העיר, וצופה אל העיר העתיקה והר ציון. המלון מלווה את היסטוריה של מדינת ישראל והירושלמית מימי המנדט, דרך מלחמת העצמאות, חלוקת ירושלים, איחודה מחדש, ועד ימינו אלה. בין היתר נודע המלון עקב פיצוצו בידי האצ"ל ב-1946, ובשימושו התדיר לאירוח ראשי מדינות ואישים רמי מעלה בעת ביקורם בירושלים.
הקמת המלון
בשנת 1929 יזמו בני משפחת מוצרי, משפחה יהודית אמידה של אנשי עסקים ממצרים, הקמת מלון פאר בירושלים. משפחת מוצרי הציעה את היוזמה לשותפיה העסקיים ולידידיה, ובהם יוסף קאטוואי ביי - באותה העת שר האוצר של מצרים, הברונים אלפרד ופליקס דה מנשה מאלכסנדריה, ומשפחת אנשי העסקים העשירים - משפחת דה פיצ'וטו. תחשיבי הכדאיות הכלכלית של היוזמה התבססו על הצמיחה הכלכלית שהביאה החלתו של המנדט הבריטי בארץ ישראל, שגם לוותה בגידול ניכר בתנועת המבקרים והצליינים. גם פעילותה הנמרצת של התנועה הציונית הביאה לתנועה של עסקנים, תורמים ופוליטיקאים יהודים שנהגו להגיע לארץ ולהיפגש בירושלים עם ראשי המנדט וראשי היישוב היהודי - ואלו היוו לקוחות פוטנציאליים של מלון הפאר.
משפחת מוצרי ייסדה את "חברת מלונות ארץ ישראל" (Palestine Hotels Ltd) לצורך ההשקעה בהקמת המלון. בשנת 1929 החברה רכשה מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים שטח גדול של כ-18 דונמים ברחוב שנקרא אז "רחוב יוליאן" (לימים רחוב המלך דוד). עלות רכישת השטח הייתה 31,000 לא"י - סכום עצום באותה עת. השטח שנרכש נבחר בזכות מיקומו הכלכלי-אסטרטגי, ובזכות הנוף הנשקף ממנו. השטח נמצא מול חומות העיר העתיקה ומגדל דוד, וכן למול הר ציון. קרבתו של המלון למגדל דוד ולקבר דוד העניקה את ההשראה לשם שנבחר עבורו - "King David"- "המלך דוד". השם נועד לשקף הדר מלכות, כמקובל במלונות הפאר של אירופה באותה תקופה, ובה בעת להיות יהודי וארץ-ישראלי. השטח נמצא מערבית לגיא בן הינום, בסמוך למרכז המסחרי בממילא ולשכונות היהודיות ימין משה ומחנה ישראל. כמה שנים לפני כן הוחל בבניית מרכז ימק"א ירושלים מעברו השני של הרחוב, ועם סיום בנייתו ניצבו שני המבנים המרשימים זה מול זה.
שנים ראשונות
המלון נפתח לציבור ב-20 בדצמבר 1930. מנהלי המלון המצריים שאפו לשמור על רמה גבוהה בירושלים של אותה עת, שהייתה עיר פרובינציאלית ולא מפותחת. על מנת לשמור על רמה זו, הובאו מדי יום מצרכי מזון אל המלון ברכבת מקהיר. צוות המלון הובא מכל רחבי העולם. המלצרים הובאו ממצרים או מסודאן, צוות ההנהלה שנשכר היה שווייצרי והשפים שהובאו - איטלקים. המצב הפוליטי-כלכלי בארץ השתנה במהלך הבנייה. פרוץ מאורעות תרפ"ט ב-1929 מחד, והשפל הכלכלי הגדול מאידך, הביאו לירידה חדה במספר התיירים, הצליינים והעסקנים שהגיעו לארץ ישראל. רק כשנתיים לאחר פתיחתו, בשנת 1932, חלה התאוששות ועסקי המלון החלו לפרוח, ואף להביס את מלון פאלאס המתחרה שנבנה בסמוך בידי המועצה המוסלמית העליונה.
עם פרוץ המרד הערבי הגדול בשנת 1936 הואטה שוב תנועת התיירים לירושלים, ונפגעה הכנסת המלון. היחידים שהתארחו במלון באותה עת היו חברי ועדת פיל.
בשנת 1938 חכרו שלטונות המנדט הבריטי את האגף הדרומי של המלון, שהפך למקום מושבו של מינהל השלטון הבריטי. מאחר שתפוסת המלון באותה עת הייתה דלה, העבירה חכירה זו את מאזן המלון מהפסד לרווח.
לפני קום המדינה שימש המלון כאתר האירוח המרכזי במזרח התיכון. במלון התארחו מצביאים ומנהיגים בריטיים ובהם וינסטון צ'רצ'יל ולורד אדמונד אלנבי. כן התארחו בו מנהיגים אחרים, בהם היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, לאחר שארצו נכבשה בידי איטליה, אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד לאחר הדחתו וגאורגיוס השני, מלך היוונים במהלך מלחמת העולם השנייה, עת הגיע למזרח התיכון לבקר את חיילי ארצו.
הפיצוץ במלון
האגף שפוצץ לא שוקם, והצבא הבריטי העביר את משרדיו לחדרים אחרים במלון, ובפברואר 1947 הפך את המבנה לחלק מ"אזור ביטחון ב'" - שטח מבוצר המוקף שקי חול וגדרות תיל. רק אנשי מינהל בריטיים הורשו להתגורר ב-100 חדרי המלון הנותרים.
מלחמת העצמאות
לאחר עזיבת הבריטים את ירושלים, ב-15 במאי 1948 הורד דגל היוניון ג'ק הבריטי מגג המלון. המלון הנטוש והחרב הפך למפקדת נציגי ארגון הצלב האדום הבינלאומי, אולם מיקומו - על קו התפר בין העמדות הישראליות בשכונות משכנות שאננים וימין משה, לבין העמדות הערביות על חומת ירושלים, מול עמדות הלגיון הערבי הירדני - הביא לכך שמדי יום נורו על המלון עשרות כדורים ופגזים.
חיים הרצוג מתאר ביומנו את המלון במלחמת העצמאות:
אנשי הצלב האדום ניצלו את ההפוגה הראשונה ועברו לבניין ימק"א ירושלים הממוקם מאחורי מלון המלך דוד, ומוגן בשל כך מירי ישיר מהעיר העתיקה, ואנשי האו"ם החליטו לעשות שימוש במלון הנטוש כמפקדתם. על אף דגל האו"ם שהתנוסס על הבניין, הוא ספג פגיעות רבות נוספות עקב קרבתו לעמדות "ההגנה" בשכונת ימין משה ומשכנות שאננים. בשיאם של הקרבות אילצו הפגיעות הרבות את אנשי האו"ם לעזוב את מבנה המלון, וכוחות צה"ל השתלטו על הבניין והקימו בו עמדות אל מול חומת העיר העתיקה. בסיום הקרבות שורטט "הקו העירוני" במרכז גיא בן הינום - בין עמדות צה"ל שבמלון ועמדות הלגיון הערבי הירדני על חומות העיר העתיקה. המלון מצא עצמו מטרים ספורים מקו הגבול.
תקופת ירושלים החצויה
עם סיום הקרבות חזר המלון לתפקד בניהולה של חברת מלונות ארץ-ישראל. החברה העדיפה שלא להשקיע בשיקום המלון, וניסתה לצמצם את הפסדיה משלהי תקופת המנדט ומתקופת מלחמת העצמאות באמצעות שימוש בחדרי המלון הקיימים, מבלי לשפצם.
במלון התארחו שגרירי מדינות שהגיעו לישראל והמלון דאג להניף את דגלי המדינות ששגריריהם שהו במלון. ב-1955, בעת ביקור או נו בישראל, הביקור הראשון של ראש מדינה זרה במדינת ישראל, לן או נו, ראש ממשלת בורמה במלון ופתח בכך מסורת לפיה לנים במלון ראשי מדינות המבקרים בישראל.
בעקבות המצב הביטחוני הייתה ירידה גדולה בתיירות לישראל בכלל ולירושלים בפרט, שפגעה בבתי המלון בירושלים. מלון המלך דוד, על 150 עובדיו, הגיע לתפוסה של כ-40–50 אורחים והחל במסע צמצום עובדים ובחיפוש אחר שווקים חדשים כמו פעילות כבית הבראה. ניסיון להביא את פקידי ההסתדרות לנפוש במלון כשל, אף על פי שהוצע מחיר זול, מחשש שהדבר ייחשב למנקר עיניים. צעד נוסף שנעשה כדי למשוך לקוחות היה הקמת אגף כשר, לאחר שבמשך שנים המלון לא הוכשר. בנובמבר 1956 נסגר המלון בגלל הפסדיו ועובדיו פוטרו. לאחר שניסיונות למצוא קונה למלון כשלו, הילטון למשל נמנעה לחכור את המלון בגלל לחץ ערבי, נפתח המלון מחדש על ידי בעליו הקודמים, לאחר שקיבל הנחות במיסים מהעירייה והממשלה.
בראשית 1958 רכשה משפחת פדרמן, בעלת רשת מלונות דן, את מחצית המניות של חברת מלונות א"י, בעלת המלון ויקותיאל פדרמן מונה ליו"ר מועצת המנהלים של החברה. אגפו הדרומי של המלון נותר הרוס, וקירותיו המזרחיים טרם שופצו מהפצצות מלחמת העצמאות. לאחר הרכישה החלו עבודות שיפוץ ושיקום המלון. האגף הדרומי שוקם על ידי הקבלן החיפאי חיים אלוני. עלות השיפוצים עלתה על 2 מיליון דולרים. השיפוצים כללו עבודות תשתית נרחבות ושינויים מבניים בכל קומות המלון וחדריו. עד לשיפוץ זה היה חדר אמבטיה אחד בכל קומה, ששימש את כל החדרים באותה קומה (למעט הסוויטות, שאורחיהן נהנו מחדר אמבטיה פרטי). במסגרת השיפוץ נבנו חדרי אמבטיה ושירותים בכל חדר, הוחלפו תנורי ה"ברנר" שהיו במטבח המלון מאז שנות ה-30, שכן ארובותיהם הפיצו עשן שחור עקב השימוש בסולר והכתימו את קירות המלון, והרדיאטורים הוחלפו במערכת חימום ומיזוג. במהלך השיפוץ הקפידו על שימור צביונו ועיצובו המקורי של המלון, על סגנונו המזרחי המיוחד. מיטות האפריון שהיו בחדרים משנות ה-30 הוחלפו בהעתקים זהים שנבנו על ידי אברהם קריניצי (לימים ראש עיריית רמת גן). רהיטי הלובי המקוריים שופצו ונותרו במקומם. בשנת 1961 הסתיים שיקומו של האגף הדרומי, אשר הוסיף 56 חדרים ל-100 חדרי המלון. בשנת 1963 שופץ גם המרתף בו הונח חומר הנפץ בעת הפיצוץ ובתחילת 1964 נפתחה מחדש מסעדת לה רג'נס.
המלון נחשב למועדף על ידי אנשי ממשלת ישראל, חברי הכנסת ואנשי הצבא. אורחיה הרשמיים של מדינת ישראל התגוררו במלון, ובו נערכו להם ארוחות רשמיות. באותה עת טרם נבנה משכן נשיאי ישראל, והמלון שימש, בין היתר, כאתר עבור נשיא מדינת ישראל לארח את אורחיו. בתקופה זו, עקב קרבת המלון לעמדות הלגיון הערבי (כ-1,000 מטרים), צלפו לעיתים חיילי הלגיון על חדרי המלון.
הגידול במספר חדרי המלון הביא למעשה לתפוסה נמוכה יותר בו, מאחר שתנועת התיירות הייתה דלילה למדי בירושלים באותה עת. העיר, שהייתה עיר ספר מבודדת, הציגה מספר מועט של אתרי תיירות (מרבית אתרי התיירות ההיסטוריים נותרו בעיר המזרחית ובעיר העתיקה). מרבית התיירים שהגיעו אל העיר היו יהודים שבאו לצפות בעיר העתיקה מאחת מתצפיות שהוקמו לצורך זה, ושבו לתל אביב עוד באותו היום. רשת דן ניסתה להגדיל את תפוסת המלון בכך שדרשה מתיירים שרצו ללון במלון דן תל אביב, שנחשב באותה עת לטוב ולמבוקש במלונות מדינת ישראל, שילונו לילה אחד גם בירושלים.
המיתון של שנות ה-60 פגע אף יותר בכלכלה הישראלית ובתנועת התיירות. הנהלת המלון החליטה לנצל את המחירים הזולים בשל המיתון ואת העובדה שלא הגיעו תיירים לירושלים, לבצע שיפוץ נוסף במלון ולהוסיף לו שתי קומות, שנחנכו ביולי 1969. מיד לאחר מכן נקבע עם שר התיירות שייבנה ליד המלון מגדל בן 22 קומות עם עוד כ-200 חדרים, אולם התוכנית בוטלה בגלל טענות לפגיעה בנוף.
הרחבת המלון
הנהלת רשת מלונות דן בראשות סמו פדרמן פנתה לאדריכל היינץ פנחל, אשר תכנן עבורם גם את מלון דן תל אביב, וביקשה ממנו להציע תוכנית להוספת שתי קומות למלון אבל "לשמר בבנייה את ייחודו ואופיו הארכיטקטוני של המלון ולהימנע מפגיעה בקו הרקיע המיוחד של ירושלים". אף אחת מהתוכניות שהציע פנחל לא מצאה חן בעיני סמו פדרמן. לבסוף הראה פדרמן לפנחל, באמצעות גזירת גלויה של המלון והדבקת תמונה של שתי הקומות העליונות על גלויה אחרת, כיצד על המלון להיראות לדעתו. פנחל סבר כי התוכנית אינה אפשרית, שכן יסודות המבנה שנבנו עבור ארבע קומות לא יכלו לתמוך בקומות נוספות, אולם המהנדסים קלנר ודוידוב שנשכרו לצורך זה מצאו פתרון לבעיית התמיכה - קדיחה בעמודי יסודות המלון וחיזוקם באמצעות ברזלים ובאמצעות הקמת עמודים נוספים.
עיריית ירושלים אישרה הקמת שתי קומות נוספות, כאשר הובטח לה שבין הקומה העליונה לקומות הנוספות תיבנה קומת ביניים שתוכל לשמש את הצבא והעירייה כעמדות תצפית ולחימה. הבעיה היחידה שנותרה בלא פתרון הייתה חיפוי קירות המלון. האבנים שציפו את הקומות התחתונות של המלון הובאו בשנות ה-30 ממחצבה בחברון. אבנים בגוון זה לא נמצאו בכל שטחי מדינת ישראל באותה עת.
ב-5 ביוני 1967 החלה מלחמת ששת הימים בהפגזה של ירושלים המערבית בכלל והמלון בפרט. קירותיו המזרחיים של המלון נפגעו שוב מירי מחומות העיר העתיקה. סיומה המהיר של המלחמה מנע נזקים נוספים למלון, ופתר את בעיית הרחבתו, שכן ניתן היה להגיע לחברון ולרכוש מאותה מחצבה את אבן החיפוי הוורודה. לאחר המלחמה לא היה לצבא עוד צורך בקומת הביניים, ותוכניות הבניין שונו כך שקומה זו תכיל ציוד של המלון.
לאחר איחוד העיר
הגידול הניכר בתנועת התיירים לירושלים בעקבות סיום המלחמה ואיחוד העיר הביא לתפוסה מלאה בכל מלונות ירושלים, ומטבע הדברים היה מלון המלך דוד בחירתם הראשונה של בעלי האמצעים שביניהם.
אף שאיחוד העיר הוסיף מלונות רבים ממזרח ירושלים למצבת המלונות של העיר, המשיך מלון המלך דוד לשמר את מעמדו כ"מלון הדגל" של ירושלים והיה הרווחי במלונות דן. אולם, בצד הגידול בתנועת התיירות, גברה גם התחרות בענף. רשתות מלונות יוקרה בינלאומיות זיהו את הפוטנציאל התיירותי של העיר והחלו לפתוח מלונות בה. רשת אינטרקונטיננטל כבר הייתה מיוצגת בעיר עם מלון יוקרה במזרח ירושלים, בנקודת תצפית מרהיבה על פסגת הר הזיתים. רשת הילטון הצטרפה עם מלון חדיש בגבעת רם, וחברת המלונות הקנדית 'קניידיאן פסיפיק' פתחה את מלון פלאזה בלב העיר. בשנות השמונים קיבלה רשת שרתון לניהולה מלון חדש בסמוך למלון המלך דוד, ורשת הייאט פתחה מלון גדול ומפואר בהר הצופים. מבעוד מועד, במטרה להיערך למגמת התחרות מול רשתות המלונות האמריקניות על מלונותיהן המודרניים, החליטה הנהלת מלונות דן להרוס חלק מן הגן שבחצרו המזרחית של מלון המלך דוד כדי להקים בריכת שחייה גדולה. בריכת השחייה היוקרתית זכתה להצלחה גדולה, והייתה למקום מפגש פופולרי לשמנה וסלתה של החברה הירושלמית.
בין השנים 1996 ו-1997 נערך במלון שיפוץ מקיף נוסף, על מנת להכין אותו ל"אלף החדש" ולתחרות הצפויה עם מלון הילטון החדש (כיום מלון מצודת דוד) שנבנה בסמוך במסגרת פרויקט ממילא. במסגרת שיפוץ זה, בעלות של 25 מיליון דולרים, שופצו ועוצבו מחדש כל חדרי המלון ומסעדותיו, אולם נשמר הצביון המיוחד במבואת הכניסה והאולמות ההיסטוריים. כמו כן הוקמו במלון מתקני ספורט ומסעדה נוספת. מתוכננת בניית בריכה מחוממת ומקורה, אולם זו טרם נבנתה. השיפוצים בוצעו בפיקוח אדריכלי הפנים אדם טיהאני ולאה מלר.
החל מחודש דצמבר 2006, לרגל ציון 75 שנה להיווסד המלון, מוצגת במלון תערוכה המציגה בתצלומים ומצגי וידאו אירועים היסטוריים שהתרחשו במלון, ותצלומי אורחים ידועים שביקרו בו, וכן מוצגים במסגרת התערוכה ספר האורחים של המלון מיום הקמתו (שבו חתמו ראש עיריית ירושלים בעת הקמת המלון, ראע'ב נשאשיבי, וכן וינסטון צ'רצ'יל, אליזבת טיילור ואחרים), וכן רהיטים וכלים מקוריים שבהם נעשה שימוש עם פתיחת המלון.
סכסוך הבעלות
בשנת 2007, בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, העלו שני בנקים מצריים, בנק אלעקארי אלמצרי אלערבי ובנק מצר, טענה לחלק בבעלות על המלון, אותה דרשו מהאפוטרופוס לנכסי נפקדים. בדרכם להבאת תביעתם לבית המשפט נפלו הבנקים קורבן לעורך הדין שייצג אותם, עו"ד אשרף ג'סאר, שהונה אותם בסכום של כ-21 מיליון ש"ח.
אורחים ידועים
במלון התארחו, בין היתר, הקיסר האתיופי הגולה היילה סלאסי, ג'ורג' השני מלך יוון, מלך ספרד המודח אלפונסו ה-13 וכן מלכי מדינות ערב: האמיר עבדאללה מירדן, פייסל השני מעיראק, המלכה נאזלי ממצרים, אמו של המלך פארוק, וכן וינסטון צ'רצ'יל.
בין אורחי המלון ניתן למנות רבים משועי העולם שביקרו במדינת ישראל מאז הקמתה:
לאחר מלחמת יום הכיפורים השתכן במלון הנרי קיסינג'ר, מזכיר המדינה האמריקאי דאז, בעת ביקוריו בישראל כחלק מ"מסעות הדילוגים" האינטנסיביים שקיים באזור. ב-1974, במהלך הביקור הראשון מאז ומעולם של נשיא ארצות הברית במזרח התיכון בכלל, ובמדינת ישראל ובירושלים בפרט, התארח הנשיא ריצ'רד ניקסון במלון. ביקור זה של הנשיא היה בעקבות החתימה על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים. בעקבות ניקסון התארחו נשיאים אמריקנים נוספים במלון, ובהם ג'רלד פורד, וב-1979 ג'ימי קרטר. לצורך ביקורים אלה הותקנו במלון קווי תקשורת ישירים אל הבית הלבן, וכן, על פי דרישת אנשי הביטחון של הנשיא, גנרטורים מיוחדים לאפשר אספקת חשמל למלון בכל עת.
כמו כן התארחו במלון אלינור רוזוולט (1953), מרגרט תאצ'ר, הברון אדמונד דה רוטשילד, ראש ממשלת צרפת (ולימים נשיא צרפת) ז'אק שיראק, חואן קרלוס הראשון מלך ספרד, המיליונר לי איאקוקה וקאנצלר גרמניה הלמוט קוהל. בשנת 1994 שהה במלון וורן כריסטופר שבע פעמים במהלך ניסיונותיו לגשר בין ישראל וסוריה, וכן השתכנו בו נשיאי ארצות הברית ביל קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש, ברק אובמה ודונלד טראמפ, נשיא מצרים חוסני מובארכ, הנסיך צ'ארלס וקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל.
ביקור הנשיא סאדאת
בין 19 בנובמבר ו-22 בנובמבר 1977 ביקר נשיא מצרים אנואר סאדאת בירושלים, והתגורר במלון המלך דוד. על הביקור המפתיע וההיסטורי נודע להנהלת המלון 12 שעות בלבד טרם הגעתו של הנשיא. כל אורחי המלון נדרשו לפנותו, ומאחר וכל מלונות ירושלים מלאו אנשי תקשורת לקראת הביקור ובעיר עצמה לא נותר אף חדר פנוי, נאלצה רשת דן להעביר את האורחים למלונות אחרים ברחבי הארץ. על מלון המלך דוד הונף דגל מצרים לצד דגל ישראל - הפעם הראשונה שהונף בירושלים דגל של מדינה ערבית מאז הקמת מדינת ישראל. אנשי הביטחון המצריים עמדו על כך שעובדי המלון הערביים (בין עובדים מאזורי יהודה ושומרון ובין ערביי ישראל) לא יעבדו במלון בזמן הביקור, מחשש לניסיון התנקשות בחיי הנשיא סאדאת. כל העובדים הערביים הוצאו לחופשה בתשלום למשך ימי הביקור. במהלך הביקור קושר המלון בקו טלפון ישיר עם קהיר.
שולחן הספרייה של המלון, אשר נמצא בו מאז הקמתו, שימש את הנשיא סאדאת בעת שהותו במלון. השולחן נלקח למעבר הגבול ערבה שליד אילת ועליו נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן.
אדריכלות
המבנה תוכנן על ידי כמה אדריכלים, ביניהם האדריכל בנימין צ'ייקין. את תוספת הקומות תכנן האדריכל היינץ פנחל.
הקשר עירוני
בעת בנייתו היה המלון אחד הבניינים הבולטים, הגדולים והמפוארים בירושלים, ונראה היטב מכל סביבות העיר. יחד עם בניין ימק"א, בניין השגרירות הצרפתית והמכון האפיפיורי למקרא היווה אזור רחוב המלך דוד מרכז מונומנטלי וייצוגי של מעצמות המערב.
עם השנים נבנו מלונות נוספים סביב המלון ונוצרה "שרשרת מלונות" הנמשכת מאזור ממילא ועד דרך חברון וכוללת כ-10 מלונות, ביניהם מצודת דוד, וולדורף אסטוריה, שלמה המלך ועוד.
תיאור המלון
בתחילה הכיל המלון 200 חדרים ו-60 חדרי אמבטיה, אך ב-1967 נוספו לו עוד שלוש קומות והוא מכיל כיום 237 חדרים, מהם סוויטות מיוחדות. בקומות הקרקע והמרתף של המלון ממוקמים אולמות מפוארים רבים. חדרי האורחים במלון סדורים לאורכו של מסדרון מרכזי אחד החוצה כל אחת מקומות האירוח.
המלון נבנה לפי תוכניותיו של האדריכל השווייצרי אמיל ווט (Emil Vogt) בשיתוף עם האדריכלים בנימין צ'ייקין ו-ג. ה. הופשמיט (G.H. Hufschmid). המלון בנוי כמלבן שאגפו הדרומי ואגפו הצפוני בולטים מעט מקו החזית הקדמית והחזית האחורית ויוצרים מבנה בצורת האות H. בתקופה המדוברת היה המבנה חריג בנוף הירושלמי בשל גובהו. העיצוב הכללי נקי מקישוטים ודקורציות, למעט החלונות והמרפסות של המלון היוצרים הרמוניה ויופי פונקציונלי וצנוע. המאפיין שנותן למלון את אופיו ומראהו הייחודי הוא חיפוי אבן אדמדמה, בעיבוד גס (טובזה), שיוצר גוון עשיר וניגוד בינו לבין חלונות הזכוכית התכולים.
עיצוב פנים
אולמות קומת הקרקע עוצבו בסגנון ייחודי, תוך ניסיון לדמות את ארמונותיהם של דוד המלך ובנו שלמה המלך. סגנונות האולמות הם שמיים, וכל אולם מעוצב בסגנון שונה תוך שימוש במוטיבים מצריים, אשוריים, חתיים, פיניקיים ויווניים. כמו כן נעשה שימוש במוטיבים יהודיים כגון מגן דוד ופירות תנ"כיים כמו רימונים וגפנים. אולם הכניסה המרוצף שיש נועד לדמות את ארמונו של דוד המלך, ואילו חדר הקריאה המרוצף עצי ארז נועד לדמות את ארמונו של שלמה המלך.
בתמונות הבאות ניתן לראות את העיצוב הייחודי של המלון, ואיך עיצוב ייחודי זה נשתמר על אף שינויים עיצוביים במלון במהלך השנים:
המלון בתרבות
לאורך השנים מילא המלון תפקיד חשוב בחיי התרבות של ירושלים. בימי המנדט הוא הביא לעיר וייצג בה את התרבות הבריטית על מאפייניה הקולוניאליים, ולאחר הקמת המדינה המשיך לשמר בה את ניחוח התרבות האירופית והמערבית, דבר שניכר בעיקר בתקופת ירושלים החצויה, המבודדת והפרובינציאלית.
במאמרה של נירית רוסלר לתולדות המזון בירושלים נאמר:
מלון המלך דוד מוזכר בספרים רבים המתארים את העיר. בספר "המנדטורים" מתאר גבריאל צפרוני את המלון:
בין היתר מוזכר המלון ברומנים כגון ספרה של נעמי רגן בת יפתח, בספרי מתח כגון ספרו של רם אורן, אהבה בדלתיים סגורות, או בספרו של אמנון ז'קונט מלכודת דבש, ואף בספרי מדע בדיוני, כגון ספרו של רוברט צ'ארלס וילסון - הכרונוליתים. כמו כן, שימש המלון תפאורה ואתר התרחשות למספר סרטים שצולמו בירושלים.
הפיצוץ במלון המלך דוד היווה השראה לטורו של נתן אלתרמן שפורסם בעיתון "דבר" ב-26 ביולי 1946. טור זה פורסם מאוחר יותר בספרו "הטור השביעי" בשם "אחרי 'מלון המלך'".
שאקוהאצ'י
שאקוהאצ'י (מיפנית) הוא כלי-נשיפה עשוי עץ במבוק, המוחזק במאונך בדומה לחלילית, במקום להיות מוחזק באלכסון כמו רוב החלילים המערביים המוכרים. חלילי השאקוהאצ'י שימשו לרוב את הנזירים מכת הפוקה שבשבט הזן הבודהיסטי כדי לתרגל את הסוזאן (מדיטצית נשיפה של שבט הזן הבודהיסטי).
יהויכין
יְהוֹיָכִין (גם כָּנְיָהוּ, יְכָנְיָה, יוֹיָכִין) הוא דמות מקראית, מלך יהודה למשך שלושה חודשים בשנת 597 לפנה"ס כאשר היה בן 18. בסוף תקופה זו הוגלה יהויכין על ידי נבוכדנצר השני לבבל, יחד עם האליטות של יהודה, בגלות הנקראת "גלות יהויכין". יהויכין היה בנם של יהויקים ואשתו נחשתא.
אזכורים במקורות
תיאור מלכותו של יהויכין מופיע בספר מלכים ובספר דברי הימים. יהויכין מוזכר גם בארבע תעודות בבליות, אחת מהן משנת 592 לפנה"ס, של רשימות של הקצבות מזון, בהן הוא מוזכר כ"מלך ארץ יהודה". רמזים לשביו ולגלותו של יהויכין נשמעים בנבואות ירמיהו ויחזקאל ובמגילת איכה ומגילת אסתר.
על פי פירוש הרד"ק, שלוּם בן יאשיהו הוא יהויכין והנבואה בירמיהו פרק כ"ב על שלוּם:
מכוונת ליהויכין. רוב המפרשים חולקים על הרד"ק ונותנים זיהויים אחרים לשלום. בהמשך הפרק הוא מוזכר בתור "כָּנְיָהוּ":
תולדותיו
בכסלו בשנת 598 לפנה"ס יצא נבוכדנאצר במסע ליהודה (כ-1,600 קילומטר), ונטה את מחנהו מנגד לירושלים, כאשר הכוחות שפעלו ביהודה מאז סוף השנה הקודמת הצטרפו אליו. בב' באדר בשנת 597 לפנה"ס נלכדה ירושלים, לאחר שיהויכין הסגיר עצמו למלך בבל.
יהויכין נלקח בשבי לבבל, ועמו אוצרות בית המקדש ואוצרות בית המלך, וכל הצמרת השלטונית ובית המלוכה, נכבדי הכהנים, העיר והארץ ("אילי הארץ"), העשירים ("גיבורי החיל"), ו"החרש והמסגר" - היינו האומנים. רק "דלת הארץ" נותרה בירושלים.
עם-זאת ליהויכין נשמר גם בגלותו מעמדו המלכותי וכינויו כמלך, כפי שמסתבר מארבע תעודות לאספקת מזון לגולים מארמונו של נבוכדראצר. בכל ארבע התעודות נזכר יהויכין כ"מלך ארץ יהודה", ולפחות באחת מהן שזמנה מצוין - שנת 13 לנבוכדראצר, כלומר 592/591, מתברר שיהויכין נשא תואר זה גם בתקופת כהונתו של צדקיהו. מבחינה זו הוא לא היה יוצא דופן, כפי שניתן ללמוד מרשימה אחרת משנת 570 בקירוב בה נמנים רשימת שליטים גולים - ביניהם מלכי צור, עזה, צידון, ארוד ואשדוד - בחצרו של מלך בבל. ייתכן שהייתה זו מדיניות מכוונת לשמור על המלכים המוגלים במעמדם הרם למען ישמשו כאיום על המלכים שמונו תחתיהם לבל ימרדו פן יוחזר המלך המוגלה לארצו ויוצב עליהם. וכך גם המקרא אומר:
לפי בנימין מטודלה, קברו של המלך יהויכין היה בעיר נג'ף, כ-145 ק"מ דרומית לבגדד, עיראק.
גלות יהויכין
באשר למספרי המוגלים שהגלה נבוכדנאצר, קיימת אי בהירות: האם מדובר כאן בשתי הגליות - האחת מיהודה (7,000 איש ואלף מ"החרש והמסגר") והשנייה מירושלים (10,000 בתוספת "החרש והמסגר"), או שהמדובר הוא בסך הכול ב-10,000 גולים, שעליהם נוספו עוד "החרש והמסגר", שמהם היו 7,000 "גבורי החיל", ו-1,000 "החרש והמסגר". בירמיהו נב, כח נאמר: כלומר, ירמיהו יודע על 3,023 איש מיהודה שהוגלו בשנה ה-7 של נבוכדראצר, כלומר באותה שנה שלקראת סופה נלכדה ירושלים, אם כי ייתכן שדבר זה היה עוד לפני נפילת ירושלים. לכן, ייתכן ש-3,023 איש אלו בתוספת ל-7,000 הם שיצרו יחד את המספר 10,000 איש.
ברם, לא המספר של הגולים הוא החשוב ביותר כאן אלא בראש וראשונה הֵרכבה של גלות יהויכין: צמרת העם, בית המלוכה, השרים והנכבדים, ומיטב הצבא ובעלי המקצוע. בנוסף לכך גלתה גם ההנהגה הדתית - כוהנים ונביאים, ובכללם הנביא יחזקאל הכהן, אם כי ירמיהו הכהן נותר בירושלים, וכן גלות בעלי האחוזות והרכוש. לא לחינם דימה ירמיהו גלות זו ל"תאנים הטובות" בחזונות על שני דודאי התאנים. הגליה איכותית זו של צמרת יהודה ערערה את יסודות הממלכה בעשור האחרון לקיומה, והגליית עיקר הצבא והמומחים לתעשיית הנשק ולמלאכת הביצור ("החרש והמסגר") נטלו מיהודה את היכולת לשקם את עוצמתה הצבאית ואת הגנתה. טיבו של "המס הכבד" אשר לדברי הכרוניקה הבבלית לקח נבוכדראצר אינו ידוע, ואף לא אם היה זה מכל יהודה (היינו מכל העם) או רק מירושלים (כלומר, מאוצרות המקדש ובית המלך). אך יש להניח שגם למס זה הייתה השפעה שלילית על מידת יכולתה של יהודה להתאושש מן המכה.
בני הגולה עצמם תפסו את גלות יהויכין כמאורע המכריע בקורות חורבן היישוב ביהודה, ולפיכך הנהיגו מניין שנים חדש על-פי מאורע זה. מניין שנים חדש זה בא לכלל ביטוי בספר מלכים: כן בא מנין זה לכלל ביטוי בספר יחזקאל, כמו:. במאה העשירית הקראים ברמלה הנהיגו מחדש למנות לגלות יהויכין.
רוברט קורמייר
אדמונד רוברט קורמייר (מבוטא "קורמִיר"; באנגלית: Robert Edmund Cormier; 17 בינואר 1935 - 2 בנובמבר 2000) היה סופר, עיתונאי ובעל טור אמריקאי הידוע בכתיבתו הפסימיסטית, הקשה והשנויה במחלוקת, המיועדת לנוער. קורמייר זכה לפרסום עולמי עם הוצאתו לאור של ספרו "מלחמת השוקולד" (1974), סיפור ריאליסטי וקשה על מאבקו של נער בודד מול חבורת נערים שלטת בבית ספר קתולי. רבים מספריו זכו לפרסים ולהוקרה, ועם זאת, נשמעו קריאות להוציאם מן הספריות הציבוריות. ספריו עוסקים בנושאים שנויים במחלוקת, מתארים צד אפל של גיל הנעורים, וכוללים תיאורים של אלימות ופעולות מיניות, והתבטאויות בשפה גסה. המייחד את קורמייר הוא שבחלק גדול מספריו הגיבור מובס.
חייו
קורמייר נולד למשפחה ממעמד הפועלים, ממוצא צרפתי-קנדי, בשכונה צרפתית קנדית בשם "פרנץ' היל", בעיירה לאומינסטר במסצ'וסטס. הוא היה השני מבין שמונה ילדים. בילדותו, בתקופת השפל הגדול סבלה המשפחה ממחסור, ונאלצה לעבור דירה פעמים רבות, אך לא עזבה מעולם את גבולות לאומינסטר, וקורמייר גר בעיירה כל חייו.
קורמייר למד בבתי ספר פרטיים קתוליים, וכבר מילדותו הצטיין בכתיבת סיפורת ושירה. כאשר למד בקולג' המקומי, התפרסם סיפור ראשון מפרי עטו בכתב עת קתולי, לאחר שאחד המרצים שלח את הסיפור לכתב העת ללא ידיעתו. קורמייר עבד כעיתונאי ובעל טור במספר עיתונים מקומיים. כעיתונאי זכה להצלחה בקנה מידה מקומי, ולפרסים מטעם אגודת העיתונאים בניו אינגלנד. בשנת 1948 נישא לקונסטנס, בת למשפחה מקומית, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
בשנת 1960 התפרסם ספרו הראשון "Now and At the Hour" (עתה ובשעת... לקוח מהפסקה בתפילה הקתולית "אווה מריה" - "התפללי בעדנו, החוטאים, עתה ובשעת מותנו"). במהלך שנות השישים פרסם מספר ספרים נוספים המיועדים לקוראים בגיל ההתבגרות, אך לפרסום עולמי זכה רק בשנת 1974 כשפרסם את ספרו "מלחמת השוקולד". ספר זה זכה לשבחים רבים ולהצלחה כלכלית, ואף הפך לסרט קולנוע בשנת 1988.
"מלחמת השוקולד", שהוא ספרו הידוע ביותר של קורמייר, מתאר בית ספר קתולי, בו מוטלת על הילדים חובה למכור חבילות שוקולד לאירוע צדקה, ועוסק במאבקו של אחד הילדים, ג'רי רנו, לסרב להשתתף במכירה. קורמייר כתב את הספר בעקבות אירוע דומה שקרה לבנו. הספר מתאר חברת ילדים הכופה את רצונה על היחיד, ואת המאבק בין היחיד המנסה להביע את דעתו העצמאית ובין הממסד של בית הספר, וחברת הילדים. הספר הושווה לספרים כ"בעל זבוב" מאת ויליאם גולדינג.
במהלך השנים שלאחר מכן המשיך בכתיבה לבני הנעורים, וספריו זכו לפרסום נרחב, עובדו לקולנוע, וזכו להצלחה כלכלית. עם זאת, כתיבתו עוררה מחלוקת קשה הן בשל התכנים, והן בשל השפה הגסה בה השתמש. גם בתקופה זו המשיך קורמייר לעבוד כעיתונאי עבור העיתון המקומי, והמשיך לגור בעיירת הולדתו.
ספריו זכו להכרה בינלאומית, והוא היה מועמד מספר פעמים לפרס ספרות הילדים הבריטי היוקרתי "מדליית קרנגי". ספרו "Heroes" אף זכה בציון מיוחד לשבח מוועדת הפרס, הישג יוצא דופן שכן הפרס מיועד בדרך כלל לספרות ילדים בריטית. כן זכה, בשנת 1991 בפרס "מרגרט א. אדוארדס" המוענק מטעם אגודת הספרנים האמריקאית על ספריו "מלחמת השוקולד", "לאחר המוות הראשון" ו "I Am the Cheese", ולפרסים נוספים המוענקים על ידי אגודות ספרותיות אמריקאיות ומקומיות.
בשנת 2000 מת מסרטן הריאות.
סגנונו
כתיבתו של קורמייר היא ריאליסטית ופסימית. גיבוריו לא יזכו לסוף טוב. מאבקיהם לא יוכתרו בהצלחה. מסופר כי קורמייר התבקש לסיים את "מלחמת השוקולד" בסוף טוב, וסירב. החלטה זו היא שהביאה לספר את עוצמתו. כתיבתו רוויה בתיאורים מיניים ומילות סלנג גסות, והיא חוללה מהפכה בספרות הילדים בארצות הברית. על אף שהנושאים בהם עוסק קורמייר הם אוניברסליים, הוא מתאר לפרטי פרטים את החיים בארצות הברית, את הווי בית הספר הקתולי ומשחק הפוטבול.
ספריו של קורמייר נחשבים לספרות ילדים קלאסית, ומספר מסיפוריו הקצרים נכנסו לאנתולוגיות המשמשות קריאת חובה בבתי ספר בארצות הברית. בישראל נבחר "מלחמת השוקולד" כאחד מבין עשרת הספרים האהובים ביותר על תלמידי כיתות י' עד יב' לשנת תשס"ח, ועם זאת כתיבתו עומדת בפני מתקפה של גורמים חינוכיים בארצות הברית, המסתייגים מהתיאורים המיניים והמילים הגסות שבספרים. בין 1990 ל-2000 היה הספר "מלחמת השוקולד" במקום העשירי ברשימת הספרים שספריות ציבוריות נדרשו להסיר מן המדפים. גם במהלך המאה ה-21 עדיין נמצא קורמייר במקום גבוה ביותר בין הסופרים שספריהם נדרשים להסרה מהמדפים.
אדוארד הית'
סר אדוארד ריצ'רד ג'ורג' הית' (באנגלית: Edward Richard George Heath; נודע לעיתים כטד הית', באנגלית: Ted Heath; 9 ביולי 1916 – 17 ביולי 2005) היה פוליטיקאי בריטי, שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשנים 1970–1974 וכמנהיג המפלגה השמרנית בשנים 1965–1975. הוא היה תומך נלהב בקהילה האירופית, ולאחר שזכה בהצבעה מכרעת בבית הנבחרים הוא הוביל את המשא ומתן ששיאו היה כניסתה של בריטניה לקהילה האירופית ב־1 בינואר 1973. לדברי הביוגרף שלו, ג'ון קמפבל, "הייתה זו שעתו היפה ביותר של הית'". אף על פי שהית' החליט להיות ראש ממשלה חדשן, ממשלתו כשלה על רקע קשיים כלכליים, ובכללם אינפלציה גבוהה ושביתות נרחבות. הוא היה ליריב מר נפש של מרגרט תאצ'ר, שהחליפה אותו בהנהגת המפלגה ב־1975.
מוצאו של הית' ממעמד הביניים התחתון היה חריג למדי בשביל מי שכיהן כמנהיג המפלגה השמרנית. הוא היה מנהיג פוליטי בקרב הסטודנטים באוניברסיטת אוקספורד והגיע עד לדרגת לוטננט קולונל במלחמת העולם השנייה. לזמן קצר הוא עבד כפקיד בשירות הציבורי, אך התפטר כדי לעמוד לבחירה כחבר הפרלמנט, ונבחר מטעם מחוז הבחירה של בקסלי בבחירות הכלליות של 1950. בשנים 1955–1959 הוא שימש כמצליף הראשי. לאחר מכן הוא נכנס לקבינט כשר העבודה, בהמשך קודם לתפקיד הלורד שומר החותם, ולאחר מכן – לתפקיד נשיא מועצת הסחר. ב־1965 נבחר הית' לתפקיד מנהיג המפלגה השמרנית. הוא המשיך לכהן בתפקיד זה על אף הפסדה של המפלגה בבחירות הכלליות שנערכו ב־1966.
הית' גם ניסה לרסן את האיגודים המקצועיים באמצעות חקיקתו של חוק יחסי העבודה ב־1971, וקיווה לצמצם את הרגולציה על הכלכלה ולהעביר את בריטניה ממיסוי ישיר למיסוי בלתי ישיר. העלייה בשיעור האבטלה ב־1972 הובילה את הית' לנקוט צעדים לאושש את הכלכלה. הוא ניסה להשיג שליטה באינפלציה על ידי מדיניות של קביעת מחירים והכנסות. שתי שביתות כורים, שהתקיימו ב־1972 ובראשית שנת 1974, גרמו לממשלה לנזקים. האחרונה הובילה להחלת "השבוע של שלושה ימים" כצעד לחיסכון באנרגיה. בסופו של דבר הכריז הית' על עריכת בחירות כלליות בפברואר 1974 כדי לקבל מהציבור מנדט לדחות את דרישות השכר של הכורים, אך תחת זאת הסתיימו הבחירות בכינוסו של "פרלמנט תלוי" (hung parliament), שבו למפלגת הלייבור, הגם שזכתה בפחות מושבים בהשוואה לפרלמנט הקודם, היו ארבעה מושבים יותר מאלו של השמרנים. לאחר שניסיונו של הית' להקים ממשלה קואליציונית עם המפלגה הליברלית עלה בתוהו, הוא התפטר מתפקידו כראש הממשלה. על אף הפסדו בבחירות הכלליות השניות באותה שנה, שנערכו באוקטובר, הוא המשיך לכהן כמנהיג המפלגה. בפברואר 1975 קראה מרגרט תאצ'ר תיגר על מנהיגותו ונבחרה למנהיגת המפלגה במקומו.
בשנים 2015–2017 חקרה משטרת וילטשייר חשדות למעשי התעללות מינית בילדים שעשה הית' לכאורה, אך בסופו של דבר נסגרה החקירה מבלי שהוכחו ההאשמות שהועלו נגדו.
ראשית חייו
אדוארד הית', שהיה ידוע בצעירותו כ"טדי", נולד בעיירת החוף ברודסטיירס (Broadstairs) שבמחוז קנט, לאביו ויליאם ג'ורג' הית', נגר ובנאי, ולאימו, אדית אן הית' לבית פנטוני, שעבדה כמשרתת. אביו ניהל לימים עסק בנייה קטן ומצליח. אדוארד הית' התחנך בבית הספר היסודי צ'טהאם שבעיירה רמסגייט הסמוכה וב־1935, בעזרת מלגת לימודים של המחוז, הוא החל ללמוד בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
בשנים מאוחרות יותר זכה מבטאו המוזר של הית' – עם צלילי התנועות ה"משתנקות" שלו, בשילוב עם ההגייה הלא־תקנית של האות I כאות W ושל המילה out כ"eout" – להתייחסות סאטירית במערכון "למד את עצמך הית'ית" (Teach Yourself Heath) בסדרת הטלוויזיה הקרקס המעופף של מונטי פייתון. הביוגרף של הית', ג'ון קמפבל, העלה השערה שמבטאו של הית', שלא כמו זה של אביו ושל אחיו הצעיר, ששניהם דיברו במבטא של מחוז קנט, היה חייב לעבור "שינוי מהותי בעת לימודיו באוקספורד", אף על פי שהוא שמר על מרכיבים של הדיבור הקנטי.
אוקספורד
כמוזיקאי מוכשר, קיבל הית' משרת נגן עוגב בקולג' שלו כבר בסמסטר הראשון. כך התאפשר לו להישאר ללמוד באוניברסיטה בשנה הרביעית. בסופו של דבר הוא סיים ב־1939 את לימודי התואר הראשון שלו בהצטיינות בדרגה שנייה בפילוסופיה, במדע המדינה ובכלכלה.
בתקופת לימודיו באוניברסיטה היה הית' פעיל בחוגי הפוליטיקה של המפלגה השמרנית. בסוגיה שעמדה אז במרכז הדיונים הפוליטיים, מדיניות החוץ, הוא התנגד בגלוי לממשלה בשליטת השמרנים שכיהנה אז. בנאומו הראשון במועדון הדיבייט של "אגודת אוקספורד" (Oxford Union) בחג מיקלמס, 29 בספטמבר 1936, הוא הביע את התנגדותו למדיניות הפיוס כלפי גרמניה הנאצית.
ביוני 1937 הוא נבחר להיות נשיא "אגודת השמרנים של אוניברסיטת אוקספורד" (Oxford University Conservative Association) כמועמד שתמך ברפובליקה הספרדית השנייה, כמשקל נגד למי שתמך בפרנסיסקו פרנקו, ג'ון סטוקס (לימים חבר פרלמנט שמרני בעצמו). בשנים 1937–1938 הוא שימש יושב ראש הפדרציה הלאומית של האגודות השמרניות של האוניברסיטאות ובאותה שנה, שנתו השלישית באוניברסיטה, הוא שימש כמזכיר ולאחר מכן כספרן של אגודת אוקספורד. בסוף אותה שנה הוא נוצח בהתמודדות על נשיאות אגודת אוקספורד בידי מועמד אחר מבייליול קולג', אלן ווד, ברקע הוויכוח אם ממשלתו של נוויל צ'מברלין צריכה לפנות את מקומה לחזית עממית מהאגף השמאלי. בוויכוח זה תמך הית' בממשלה.
בשנה האחרונה ללימודיו היה הית' נשיא החדר המשותף בקולג' שלו, תפקיד שבשנים הבאות הוחזק בידי מי שהיו לימים פוליטיקאים גם כן, דניס הילי ורוי ג'נקינס, ובתוקף כך הוא הוזמן להימנות עם תומכיו של אלכסנדר לינדסיי, שב־1938 התמודד בבחירות הביניים למחוז הבחירה של אוקספורד כמועמד פרוגרסיבי עצמאי שהתנגד למדיניות הפיוס מול המועמד השמרני הרשמי, קוונטין הוג.
הית', שבעצמו ביקש להיות מועמד השמרנים בבחירות ביניים אלו, האשים את הממשלה, בדיון שנערך באגודת אוקספורד, ב"הפניית כל ארבע הלחיים" לאדולף היטלר, ובנובמבר 1938 נבחר לנשיא אגודת אוקספורד מטעם בייליול קולג'. בתפקיד זה כיהן בחודשים ינואר עד מרץ 1939. לאופולד אמרי, שביקר אז באוקספורד, תיאר אותו ביומניו כ"צעיר חביב".
עוד בטרם סיום לימודיו יצא הית' לטיולים ברחבי אירופה. התנגדותו למדיניות הפיוס נבעה מנוכחותו במצעד נירנברג ב־1937, שבו פגש את מנהיגי המפלגה הנאצית הרמן גרינג, יוזף גבלס והיינריך הימלר, במסיבת קוקטייל של האס אס. לימים הוא תיאר את הימלר כ"אדם המרושע ביותר שפגשתי מעודי". הוא שהה בגרמניה במשך חודשיים כדי ללמוד את השפה הגרמנית, אך במשך חייו הוא לא שמר על ידיעותיו בשפה. ב־1938 הוא ביקר בברצלונה, שהייתה אז תחת מתקפה של הכוחות הלאומניים במסגרת מלחמת האזרחים בספרד. בהזדמנות אחת נקלעה מכונית שבה נסע לירי מקלעים, ובהזדמנות אחרת פגעה פצצה במלון שבו שהה כאשר הוא צפה ממנו על מתקפה אווירית. בקיץ 1939 הוא נסע לדנציג שבפולין בלוויית חברו היהודי, מדרון זליגמן. מסעם חזרה משם היה רצוף סכנות והם עברו את גרמניה בטרמפים וברכבת. בדרכם חזו בכוחות המתארגנים לפתיחתה של מלחמת העולם השנייה, והם שבו לבריטניה ממש לפני הכרזת המלחמה הבריטית.
מלחמת העולם השנייה
הית' בילה את סוף שנת 1939 ואת ראשית 1940 במסע דיבייטינג בארצות הברית, עד אשר נקרא להתגייס. ב־22 במרץ 1941 הוא קיבל מינוי חירום של לוטננט משנה בארטילריה המלכותית. במלחמה שירת בתחילה עם יחידת תותחי נ"מ בסביבות ליברפול, שסבלה מהפצצה גרמנית כבדה במאי 1941. בראשית 1942 הוא מונה לשליש של הרגימנט בדרגה קבועה של קפטן.
הית' השתתף כשליש בפלישה לנורמנדי, ושם פגש את מוריס שומן, לימים שר החוץ של צרפת תחת ז'ורז' פומפידו. כקצין בדרגה זמנית של מייג'ור שפיקד על סוללה משל עצמו, הוא העניק סיוע ארטילרי בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה, ועל כך הוענק לו ציון לשבח ב־8 בנובמבר 1945.
מאוחר יותר ציין הית' כי אף שהוא מעולם לא הרג איש בעצמו, הוא חווה את ההרס שגרם הירי של יחידתו כאשר התקדמו הכוחות הבריטיים. בספטמבר 1945 הוא פיקד על כיתת יורים שהוציאה להורג חייל פולני שהורשע באונס וברצח. ב־24 בינואר 1946 הוענק לו התואר חבר במסדר האימפריה הבריטית – החטיבה הצבאית. באוגוסט אותה שנה הוא שוחרר משירות וב־1 במאי 1947 קודם לדרגת קבע של לוטננט קולונל.
ב־1 בספטמבר 1951 הצטרף הית' לפלוגת הכבוד של הארטילריה (Honourable Artillery Company) כקצין בדרגת לוטננט קולונל, יחידה שבה המשיך להיות פעיל במשך שנות החמישים וקודם למפקד הגדוד השני. עד היום מוצג דיוקן של הית', לבוש בחליפת מדים מלאה, בחדר ההסבה של הפלוגה. באפריל 1971, כראש הממשלה, ענד הית' את דרגות הקצונה שלו כאשר סקר כוחות צבא.
לאחר המלחמה
עוד לפני המלחמה זכה הית' במלגת לימודים באכסניית המשפט גרייז אין והחל בהכנות לקריירה משפטית, אך תחת זאת, לאחר המלחמה הוא פנה לעבודה בשירות הציבורי. הוא החל בעבודה במשרד האווירייה האזרחית. קודם לכן הוא התאכזב מכך שלא הוצב במשרד האוצר, אך דחה הצעה למשרה במשרד החוץ, מחשש שמשרה כזאת תמנע ממנו כניסה לפוליטיקה.
הית' הצטרף לצוות בראשותה של אליסון מונרו שמשימתו הייתה להכין תוכנית להסבתם של רבים מבסיסי חיל האוויר המלכותי שהיו פעילים במשך המלחמה לנמלי תעופה אזרחיים. שנים לאחר מכן ייחסה מונרו לעבודתו זו של הית' את התלהבותו הגלויה ממיזם בנייתו של נמל תעופה בחולות מפלין שעל הגדה הצפונית של שפך נהר התמזה (בסופו של דבר ביטלה את המיזם ממשלת הלייבור שהוקמה אחרי כהונתו כראש הממשלה). להפתעת רבים מעמיתיו לעבודה, פנה הית' לפוליטיקה, ובנובמבר 1947 הוא התפטר מעבודתו כדי להתמודד על מושב בפרלמנט.
חבר הפרלמנט
את נאום הבכורה שלו בבית הנבחרים נשא הית' ב־26 ביוני 1950, ובו פנה לממשלת הלייבור כדי שתשתתף בתוכנית שומאן. כחבר פרלמנט מטעם מחוז הבחירה של בקסלי הוא העניק תמיכה נלהבת בנאומיו למועמדת הצעירה ממחוז הבחירה השכן של דרטפורד, מרגרט רוברטס, לימים מרגרט תאצ'ר.
בפברואר 1951 מינה וינסטון צ'רצ'יל את הית' לתפקיד מצליף האופוזיציה. בתפקיד זה הוא שימש גם לאחר ניצחונם של השמרנים בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה. הית' קודם לתפקיד סגן מצליף סיעת הממשלה בפרלמנט, ובדצמבר 1955 מינה אותו ראש הממשלה, אנתוני אידן, למצליף הראשי.
בזכות המוסכמה שהמצליפים אינם נושאים נאומים בפרלמנט, עלה בידו של הית' להתחמק מהסתבכות במחלוקת על משבר סואץ. עם הכרזת ההתפטרות של אידן, הגיש הית' דוח על חווֹת דעתם של חברי הפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית בכל הנוגע ליורשו האפשרי של ראש הממשלה. בדוח זה זכה הרולד מקמילן להעדפה, וכך הובטחה לו בחירתו כראש הממשלה בינואר 1957. מאוחר יותר, לאחר הניצחון בבחירות 1959, מינה מקמילן את הית' לתפקיד שר העבודה וחבר הקבינט. כמצליף הראשי נכח הית' בישיבות הקבינט, אך רשמית הוא לא היה חבר בו.
ב־1960 מינה מקמילן את הית' לתפקיד הלורד שומר החותם, שבו נשא באחריות למשא ומתן על ניסיונה הראשון של בריטניה להצטרף לשוק האירופי המשותף. במגעים הקדחתניים היו כרוכים הסכמים מפורטים בדבר הסחר החקלאי של בריטניה עם מדינות חבר העמים הבריטי, כמו ניו זילנד. ואולם בסופו של דבר הטיל נשיא צרפת, שארל דה גול, וטו על הצטרפותה של בריטניה לארגון במסיבת עיתונאים שקיים בינואר 1963. הית', שהיה תומך נלהב בחברותה של בריטניה בשוק האירופי המשותף, התאכזב מרות. רק עשור לאחר מכן, כשכיהן כראש הממשלה, עלה בידו של הית' להגשים את שאיפתו זו.
אחרי אותה תבוסה, שהיוותה השפלה קשה למדיניות החוץ של ממשלת מקמילן, לא נחשב הית' מועמד לרשת את כיסאו של ראש הממשלה עם התפטרותו באוקטובר 1963. תחת ראש הממשלה סר אלק דאגלס־יום כיהן הית' כנשיא לשכת המסחר וכמזכיר המדינה לתעשייה, למסחר ולפיתוח אזורי, ודאג לחקיקתו של חוק תחזוקת המחיר החוזרת (resale price maintenance).
מנהיג האופוזיציה
לאחר תבוסתה של המפלגה השמרנית בבחירות 1964, שינה דאגלס־יום את הכללים לבחירת מנהיג המפלגה בתהליך הצבעה חדש של כל חברי הפרלמנט מטעם המפלגה, ואז התפטר מתפקידו. בשנה שלאחר מכן, ניצח הית', שכיהן אז כשר האוצר בממשלת הצללים וזכה לפרסום ניכר כאשר הוביל את המאבק נגד חוק התקציב של ממשלת הלייבור. בבחירות למנהיגות המפלגה זכה הית' באופן מפתיע ב־150 קולות מול 133 הקולות של רג'ינלד מאודלינג ו־15 הקולות של אינוק פאוול. הית' היה למנהיג המפלגה השמרנית הצעיר ביותר בהיסטוריה שלה, והמשיך לכהן בתפקידו זה גם לאחר תבוסתה בבחירות 1966.
באפריל 1968 נשא אינוק פאוול את נאומו השנוי במחלוקת "נהרות של דם" (Rivers of Blood), שבו הוא מתח ביקורת על מדיניות ההגירה לבריטניה. זמן קצר לאחר מכן טלפן הית' למרגרט תאצ'ר כדי ליידע אותה שהוא מתכוון להדיח את פאוול מממשלת הצללים. לימים היא זכרה שהיא "חשבה באמת שהיה עדיף להרגיע את המצב בעת ההיא מאשר להחמיר את המשבר". למחרת פיטר הית' את פאוול מממשלת הצללים. כמה מאנשי האגף הימני של המפלגה השמרנית מחו נגד הפיטורים. על פי הית', הוא מעולם לא החליף שוב מילה אחת עם פאוול.
ראש הממשלה
עם התקרב הבחירות הכלליות של 1970, נוסח מסמך מדיניות חדש של המפלגה השמרנית שכלל כלכלת שוק חופשי כפתרון לבעיות האבטלה והאינפלציה של בריטניה. הית' הצהיר שמסמך זה רק אישר מחדש מדיניות שלמעשה התפתחה מאז שהוא נבחר להיות מנהיג המפלגה. ראש הממשלה מטעם הלייבור, הרולד וילסון סבר שהמסמך הוא מתכון לכישלון של השמרנים בבחירות ופקפק בישימות שלו. בבחירות זכתה המפלגה השמרנית ב־330 מושבים בבית הנבחרים מול 287 המושבים של הלייבור. בקבינט החדש שהוקם כיהנו מרגרט תאצ'ר כשרת החינוך והמדע, ויליאם וייטלו כמנהיג סיעת הממשלה בבית הנבחרים וראש הממשלה לשעבר אלק דאגלס־יום כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים.
כלכלה וחברה
בשנתו הראשונה של הית' כראש הממשלה הועלו התשלומים על ארוחות בבתי הספר, על משקפיים, על טיפולי שיניים ועל תרופות. הזכאות לתשלום דמי מחלה על חשבון המדינה שונתה כך שהיא שולמה רק לאחר שלושה ימי מחלה. בעקבות קיצוצים בתקציב החינוך שמה תאצ'ר קץ לנוהג שלפיו ילדים בני שמונה עד 11 קיבלו כוס חלב, וזאת לאחר שילדים בגילים אחרים הפסיקו לקבל אותה בתקופת כהונתו של וילסון כראש הממשלה. העיתונות הצהובה הדביקה לה את הכינוי "חוטפת החלב" (Milk Snatcher) – ביקורת שווילסון לא ספג. על אף צעדים אלו, עודדה ממשלת הית' גידול משמעותי בהוצאות הרווחה, ותאצ'ר ביטלה מדיניות שהוביל שר האוצר איאן מקלאוד קודם לכן: סגירתה של האוניברסיטה הפתוחה, שאותה ייסדה ממשלת הלייבור זמן קצר קודם לכן.
בחוק הביטוח הלאומי שנחקק ב־1970 שולמו פנסיות לקשישים שלא נכללו בתשלומי הפנסיות לפני 1948, ולפיכך גם לא נכללו בתוכנית הפנסיה הכוללת שהונהגה באותה שנה. כ־100,000 איש הושפעו משינוי זה, מחציתם בעקבות קבלת הטבה משלימה (supplementary benefit) במסגרת תוכנית הביטוח הלאומי. החוק גם כלל שיפורים בקצבאות לאלמנות באמצעות הנהגת מדרג לתשלום 30 שילינג לשבוע לנשים שהתאלמנו בגיל 40 ועד לתשלום קצבה מלאה לנשים על סך 5 ליש"ט בגיל 50.
סיוע ניכר ניתן לבניית גני ילדים והוחל בביצוע מיזם ארוך טווח לבניית בתי ספר. קרן משפחות (Family Fund) הוקמה כדי להעניק סיוע למשפחות עם ילדים עם בעיות מולדות. ובנוסף הונהגו הטבות חדשות לטובת מאות אלפי נכי מלחמה ונכי תאונות עבודה. לאנשים שזקוקים לסיוע ביתי שולמה קצבת סיעוד, בנוסף לקצבת אובדן כושר עבודה לחולים לטווח ארוך ולמשפחות שלהן שולמה קצבה כזאת, הוגדלה גם קצבת הילדים. הקצבאות לאלמנות הונהגו לנשים בגילאי 40 ו־50, הונהגו סובסידיות לפינוי שכונות עוני ושולמו קצבאות למימון שכר דירה. באפריל 1971 ניתנה לראשונה הזכות לחינוך לילדים עם תסמונת דאון.
חוק חינוך חובה הורחב עד גיל 16, והונהג תשלום השלמת הכנסה למשפחות בעלות הכנסה נמוכה. משפחות שזכו להטבה זו קיבלו גם פטור מתשלום תרופות וילדים למשפחות אלו היו זכאים לארוחות חינם בבתי הספר. קצבאות זקנה מיוחדות שולמו לאנשים מעל גיל 80. על פי חוק הביטוח הלאומי שנחקק ב־1973 הונהגה לראשונה בבריטניה הצמדה למדד של הקצבאות כדי לשמור על ערכן.
המפלגה הלאומית הסקוטית והפלייד קמרי (המפלגה הוולשית) צמחו ככוחות פוליטיים. תהליך המעבר של הלירה שטרלינג לשיטה העשרונית, שהחל עוד בתקופת ממשלת הליבור, הושלם שמונה חודשים לאחר בחירתו של הית' לראש הממשלה. בפברואר 1971 הקים הית' את הצוות המרכזי לסקירת המדיניות (Central Policy Review Staff). חוק הממשל המקומי שנחקק ב־1972 שינה את גבולותיהם של מחוזות בריטניה ויצר "מחוזות מטרופוליטניים" סביב לערים הגדולות, שינוי שעורר כעס ציבורי משמעותי. הית' לא חילק את אנגליה לאזורים, ותחת זאת בחר להשהות את הדוח של הוועדה המלכותית על החוקה. בסופו של דבר הוקמו עשרה אזורי ממשלה באנגליה בידי ממשלתו של ג'ון מייג'ור ב־1994.
תקופת כהונתו של הית' הייתה קשה כמו אלו של כל ראשי הממשלות בבריטניה של שנות השבעים. הממשלה ספגה מכה בראשית ימיה עם מותו של שר האוצר מקלאוד ב־20 ביולי 1970, והוא הוחלף באנתוני ברבר. הית' תכנן שינויים במדיניות הכלכלית, ובהם מעבר ממיסוי ישיר למיסוי עקיף, אך אלו לא יושמו ברובם. מסמך המדיניות שנוסח עם הקמת הממשלה נזנח ברובו עם העלייה המשמעותית של האבטלה ב־1972. בינואר אותה שנה הגיע מספר המובטלים למיליון, שיעור האבטלה הגבוה ביותר מזה כמה עשורים. על רקע התנגדותו לאבטלה ממניעים מוסריים, עודד הית' תפנית במדיניות הכלכלית שהאיצה את מה שנודע כ"שגשוג של ברבר" (Barber boom). היה זה תהליך דו־שלבי שכלל את התקציבים של 1972 ושל 1973, בהם הוזרמו 2.5 מיליארד לירות שטרלינג אל השוק באמצעות הגדלת הפנסיות, הקצבאות והפחתות המס. בראשית 1974, כתוצאה מאסטרטגיה הכלכלה הקיינסיאנית, ירד שיעור האבטלה אל מתחת ל־550,000 איש. השגשוג הכלכלי לא נמשך זמן רב וממשלת הית' הטילה כמה קיצוצים שגרמו לזניחת המטרות המדיניות הכלכלית כמו הרחבתם של גני הילדים.
כאמור, ממשלת הית' חוותה שנתיים של עלייה תלולה בשיעורי האבטלה, שאותם הצליחה להוריד בהמשך. קודמו בתפקיד של הית' מטעם מפלגת הלייבור, הרולד וילסון, ירש שיעור של כ־400,000 מובטלים כאשר ניצח בבחירות של 1964, אך בראשית 1967 נסק מספר המובטלים לשיא של 631,000, אף על פי שהוא צנח ל־582,000 כאשר ניצח הית' בבחירות ביוני 1970. כמו וילסון והלייבור, היו הית' והשמרנים מחויבים לתעסוקה מלאה, אך בתוך שנה היה ברור שהם עומדים להפסיד את המערכה כאשר עמד מספר המובטלים על מיליון איש, שיעור אבטלה שלא נראה בבריטניה זה שלושים שנה. בדיווחים אחרים מאותה תקופה נטען ששיעור האבטלה היה אף גבוה מזה, והגדיל לעשות הטיימס, שטען כי מספר המובטלים במרץ אותה שנה הגיע לכמעט שלושה מיליון איש.
מדיניות החוץ
באוקטובר 1973 הטיל הית' אמברגו על אספקת נשק למדינות שלקחו חלק במלחמת יום הכיפורים, שבעיקר השפיע על ישראל שלא יכלה לקבל חלקי חילוף לטנקי הצנטוריון שלה. הית' סירב לאפשר איסוף מודיעין בידי האמריקאים מהבסיסים הבריטיים בקפריסין. הוא גם סירב לאפשר לאמריקאים להשתמש בבסיסים אלו כבסיסי הספקה.
הית' נתן העדפה לקיום הקשרים עם הרפובליקה העממית של סין כאשר ביקר את מאו דזה־דונג בבייג'ינג ב־1974 וב־1975. הוא נותר אורח רצוי בסין בביקוריו התכופים שם לאחר מכן, והמשיך לקיים יחסים קרובים עם יורשו של מאו, דנג שיאופינג. הית' שמר על יחסים טובים גם עם נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ועם אישים במפלגת הבעת' בעיראק.