cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לואי בונפרטה
מלך הולנד
לנוכח העצמאות הרבה שגילה, היחסים בין לואי לנפוליאון התדרדרו במהירות. כאשר נפוליאון דרש מלואי לשלוח חיילים הולנדיים אל הגרנד ארמה לצורך הפלישה המתוכננת לאימפריה הרוסית, לואי סירב בתוקף. נפוליאון האשים אותו שהוא בוגד בצרפת ומייצג את האינטרסים של ההולנדים. נפוליאון מצדו פינה את מרבית חייליו מהממלכות שתחת שלטונו, וריכז אותן בסמוך לגבולו המזרחי. בכלל זה, הוצא גם מרבית חיל המצב מהולנד, והושארו בה רק 9,000 איש. אלא שב-30 ביולי 1809 ניצלו זאת הבריטים, ויזמו את מבצע ולכרן שבמסגרתו הותקפו ארצות השפלה. לואי לא הצליח לארגן התנגדות יעילה כנגד הכוח הבריטי העדיף, ונפוליאו נאלץ לשגר כוחות מצרפת כדי שיסייעו לו בהדיפת הפלישה. נפוליאון ניצל את הפרשה, וב-1 ביולי 1810 דרש מלואי להתפטר. לואי סרב, וכשכוחות צרפתים החלו לזרום להולנד, הצהיר שממלכתו נכבשה. הוא וויתר על הכתר, ונמלט לאוסטריה. ב-4 ביולי סופחה הממלכה סופית לצרפת.
אחריתו
לואי קיבל את הצעתו של פרנץ השני, קיסר אוסטריה, ועבר לגור בעיר גראץ שבאוסטריה. את שארית חייו הוא העביר בכתיבה ובשירה. לאחר תבוסתו של נפוליאון ברוסיה, לואי כתב אליו וביקש ממנו לחזור ולהמליך אותו על הולנד. נפוליאון דחה את הבקשה. לאחר תבוסתו של נפוליאון וסילוקו מהולנד, סירב וילם הראשון, מלך הולנד לאפשר לו לבקר בהולנד. עם זאת, בשנת 1840 התיר לו וילם השני לבקר בארץ פעם אחת. לואי נסע להולנד פעם נוספת בשם בדוי, אולם האזרחים זיהו את מלכם לשעבר, והתאספו והריעו אל מול בית המלון שלו. לואי התרגש מאוד מהפגנת חיבה זו של נתיניו לשעבר.
לאחר מותו של אחיו ז'וזף בשנת 1844, מרבית התומכים של בית בונפרטה ראו בלואי את הקיסר החוקי של צרפת. עם זאת, לואי עשה אך מעט כדי לקדם את התביעה. לעומת זאת בנו לואי נפוליאון, עתיד היה להגשים אותה. לואי מת בליבורנו, שהשתייכה אז לדוכסות הגדולה של טוסקנה, ב-25 ביולי 1846.
יחסי קוריאה הדרומית–קזחסטן
יחסי קוריאה הדרומית–קזחסטן הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה של קוריאה לבין רפובליקת קזחסטן. שתי המדינות כוננו את היחסים הדיפלומטיים ביניהן ב-28 בינואר 1992, זמן קצר לאחר שקזחסטן קיבלה עצמאות מברית המועצות. שתי המדינות משתפות פעולה בתחומים שונים כמו פוליטיקה, כלכלה והחינוך. בשנת 2002 התגוררו בקזחסטן כ-105 אלף קוריאנים שנקראים גם קוריאו-סאראם.
יחסים כלכליים
מאז כינון היחסים, שתי המדינות העמיקו בהדרגה את היחסים הכלכליים ביניהן, כשקזחסטן הפכה לשותפת הסחר הגדולה ביותר של דרום קוריאה במרכז אסיה. עסקים קוריאנים השקיעו יותר מ-2 מיליארד דולר בקזחסטן, ואזרחי דרום קוריאה מעורבים ביותר מ-300 חברות קזחיות.
בשנת 2018 עמד היקף הסחר בין המדינות על כ-4.8 מיליארד דולר. דרום קוריאה ייצאה לקזחסטן סחורות בשווי 3.4 מיליארד דולר, עיקרן הוא מכונות, מתכות ופלדה וציוד חשמלי, ואילו קזחסטן ייצאה לדרום קוריאה סחורות בשווי כולל של 1.36 מיליארד דולר, עיקרן מינרלים, מתכות וכימיקלים אנאורגנים.
קשרי תרבות וחינוך
בשנת 2005 הוקמה האגודה ללימודי קזחסטן בקוריאה (ASAK) לאחר ביקורו של נשיא רו מו-היון בקזחסטן. האגודה מתיימרת לשפר את היחסים בין המדינות ואת המחקר האקדמי על קזחסטן, בדגש על המחקר בנושא החלוקה האתנית במדינה.
קוריאנים בקזחסטן
מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19 קוריאנים רבים נמלטו מחצי האי לרוסיה השכנה. בשנת 1937, לאחר עליית סטלין לשלטון בברית המועצות, הוחלט לגרש כ-170 אלף מהם מאזורי הגבול לאזורים מרוחקים יותר, ובעיקרם מרכז אסיה. כ-40 אלף מתוכם מתו במהלך המסע. לאחר הגירוש הועברו הקוריאנים תהליך של רוסיפיקציה, בו נדרשו ללמוד את הערכים הסובייטים, וכן נאסר עליהם ללמוד קוריאנית, איסור שנמשך עד עלייתו לשלטון של ליאוניד ברז'נייב.
ישראל קולת
ישראל קוֹלָת (קופילוביץ) (Israel Kolatt; 20 בספטמבר 1927 – 29 במרץ 2007) היה היסטוריון ישראלי, חוקר הציונות, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
קולת נולד בשנת 1927 בעיר וילנה, ובשנת 1935 עלה ארצה כילד עם משפחתו. המשפחה השתקעה בתל אביב, ובה גדל. אביו, חיים קופילוביץ, כיהן בווילנה כיו"ר הליגה למען ארץ ישראל העובדת, פועלי ציון צ"ס וראש המשרד הארצישראלי. בארץ היה למנהל הוצאת "עיינות" של מפא"י, ומשנת 1957, כשהתמזגה עם "עם עובד", היה למנהלה עד 1963, אז הוחלף על ידי אליעזר פרי. כן היה ממנהלי התאחדות המו"לים וכיהן במשך שנים רבות כיו"ר ארגון יוצאי וילנה בתל אביב.
קולת היה פעיל ומדריך בתנועות הנוער של תנועת העבודה. למד בחוגים להיסטוריה והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1955 קיבל תואר שני. היה תלמידו של יעקב טלמון. נושא עבודת הדוקטור שלו, שהוגשה בתשכ"ד (1964), היה: "אידאולוגיה ומציאות בתנועת העבודה בארץ ישראל, 1905-1919". בשנים 1964–1965 שהה בפוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, ובשנת 1965 התמנה כמרצה באוניברסיטה העברית, ולימים פרופסור במכון ליהדות זמננו.
מתלמידיו: אריה מורגנשטרן, יעקב גולדשטיין ואליקים רובינשטיין.
בנו הוא צפריר קולת.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
איסאמו אקאסאקי
אִיסָאמוּ אָקַאסָאקִי (ביפנית: 赤崎 勇.; 30 בינואר 1929 – 1 באפריל 2021) היה מהנדס ופיזיקאי יפני, שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2014 יחד עם הירושי אמאנו ושוג'י נקמורה על "המצאת ה-LED כחולה יעילה, שאפשרה ייצור מקורות אור לבן בהירים וחוסכי אנרגיה".
הזכייה לוותה בביקורות קשות, כיוון שהזוכים בפרס, אינם למעשה מפתחי הדיודה הכחולה, אלא רק תרמו להכנסתה לשימוש מסחרי, וכי הרברט פאול מארושקה וואלי רהינס, הם אלו שפיתחו את הדיודה הכחולה הראשונה. כמו כן ועדת הפרס התעלמה לחלוטין ממאמצי הפיתוח הנרחבים של ניק חולונייק ואולג לוסב, שהובילו לפיתוח דיודת ה-LED הראשונה.
גימנסיה גאולה
גימנסיה גאולה הייתה בית ספר תיכון בתל אביב, השני שנוסד בעיר תל אביב אחרי גימנסיה הרצליה. בית הספר פעל בשנים 1919–1979.
תוכנית הלימודים
גימנסיה גאולה נוסדה בסוף שנת 1919 בשם בית הספר התיכוני למסחר, על ידי קבוצה של עסקני היישוב שכללה את זאב גלוסקין, אליעזר הופיין ויהודה גור, ובהחלטה של אגודת הסוחרים ביפו, במטרה להכשיר פקידים משכילים שיוכלו להשתלב במסחר המתפתח בארץ ישראל ובמנגנון הממשל הבריטי. תוכנית בית הספר הייתה תלת שנתית (מקבילה לכיתות ט'–י"א) וכללה לימודי תנ"ך, עברית, היסטוריה, מתמטיקה, מדעים והתעמלות, ובנוסף כלכלה, תורת המסחר, חוקה מסחרית, תורת הסחורות, גאוגרפיה כללית ומסחרית, הנהלת חשבונות, כתיבה במכונת כתיבה, כתיבת מכתבים ושפות: אנגלית, ערבית וצרפתית. במהרה בית הספר קיים גם ארבע שנות לימוד תיכוניות ראשונות (המקבילות היום לכיתות ה'–ח'), כך שהוא כלל שבע שנות לימוד, אולם חלק מהתלמידים הגיעו רק לקראת השנה החמישית. כן נוספה שנה שמינית למעוניינים בהכנה לבחינות גבוהות לקראת קבלה לאוניברסיטה. בשנת 1928 הונהג סטאז' למשך 2–3 חודשים בהם הבוגרים עבדו ללא תשלום בבתי מסחר. בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 החל בית הספר לקיים שני מסלולי לימוד תיכוניים: מסלול תיכוני מלא של 8 שנות לימוד (כיתות ה'–י"ב) ומסלול פקידותי דו-שנתי (מקביל לכיתות ט'–י'). המסלול התיכוני כלל בין מגמותיו מגמת כלכלה שפעלה במקביל למגמות ספרותית, ביולוגית וריאלית, זכר למקור המסחרי של בית הספר. בנוסף, קיים בית הספר קורסים מסחריים בשיעורי ערב.
בסביבות שנת 1926 הוקמה כיתת מכינה עבור תלמידים שאינם מתאימים ללימוד בכיתה הראשונה. בהמשך הוקמה כיתה לבני 6, והחל משנת 1929 קיים בית הספר ארבע כיתות מכינה (מקביל לכיתות א'–ד'). בשנת 1932 קיים בית הספר קייטנה לילדי המכינה.
Inside Out (שיר של זד וגריף)
Inside Out הוא סינגל של המפיק המוזיקלי הגרמני, זד, והזמרת האנגליה, גריף, שיצא, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, ב-23 באוקטובר 2020. השיר שנכתב על ידי דליסי, מייקל פולק, זד, גריף ויונאס יברג, והופק על ידי זד ויונאס יברג.
נכון לדצמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-32 מיליון פעמים בספוטיפיי.
גימנסיה גאולה
תוכנית הלימודים
בית הספר השתייך לרשת בתי הספר של הוועד הלאומי וזכה להכרה בבוגריו מצד האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1950 שונה שם בית הספר ל"בית ספר תיכון גאולה", או "גימנסיה גאולה", אולם מתכונת הלימודים לא השתנתה.
Inside Out (שיר של זד וגריף)
ביקורת
רייצ'ל נארוזניאק, מ-Dancing Astronaut, שיבחה את השיר, ואמרה שהשיר "בעל אישיות קליטת ללא ספק", אשר "[מרחיבה] את מסורת ההוצאות של זד עם השפעה שלא תדעך כשהשנייה האחרונה של זמן ההשמעה תכה", ומוכיחה עוד יותר כי "הכתר הדאנס-פופ של זד בלתי ניתן להזזה".
גימנסיה גאולה
תוכנית הלימודים
גימנסיה גאולה התחרתה בגימנסיה הרצליה על תואר בית הספר הטוב ביותר בתל אביב ודרישות הקבלה אליה היו גבוהות.
Inside Out (שיר של זד וגריף)
הופעות חיות
ב-20 בנובמבר 2020, גריף ביצעה את השיר בשידור חי במוזיאון טייט מודרן, לונדון.
קראק פאי
קראק פאי הוא סוג של פאי מתוק.
גימנסיה גאולה
תוכנית הלימודים
בשנים 1936–1948 היה בית הספר מרכז לאימוני חג"ם של ההגנה ובמקום היה גם סליק כפי שכתוב בלוחית זיכרון על גדר הבניין ברחוב גאולה 30.
קראק פאי
קראק פאי מורכב בדרך כלל מקלתית העשויה מפירורי עוגיות שיבולת שועל. המלית היא סוג של פודינג עשיר המבוסס ברובו על סוכר, חמאה, שמנת וחלמונים, שלאחר האפייה מקבל מעטה בגוון זהוב ובמרקם פריך.
גימנסיה גאולה
תוכנית הלימודים
בספטמבר 1973 נפתחה בבית הספר חטיבת ביניים במסגרת הרפורמה.
קראק פאי
נהוג להגיש את הפאי עם קרם פרש שמעט מעדן את המתיקות, אך גם עם גלידה, תוספות אחרות או כמו שהוא.
מקור
עוגת הקראק מבוססת על עוגה בשם Chess Pie. ה-Chess Pie קינוח מסורתי בדרום ארצות הברית, שם נהגו להכין אותו בחורף במקום פאי הפירות המסורתי, בשל מחסור בפירות בעונה הקרה. האזכור הראשון של העוגה מופיע בספר הבישול האמריקני The Joy of Cooking. בספר, שיצא לאור בשנות השלושים של המאה העשרים.
הקונדיטורית הידועה כריסטינה טוסי בעלת המילק בר בניו יורק עידכנה את המתכון והפכה את הקראק פאי ל של המקום. טוסי הגישה קראק פאי כחלק מארוחת עובדים במסעדה הניו-יורקית Momofuku של השף דייוויד צ'אנג. העוגה הזו עוררה התעניינות רבה בקרב הסועדים.
גימנסיה גאולה
צוות, תלמידים ובוגרים
בשנים הראשונות ניהל את בית הספר ד"ר וינברג ולאחריו בשנים 1922–1930 ניהל את בית הספר ד"ר אלכסנדר קולר. את קולר החליף ד"ר מ. גלעדי ולאחריו כיהן כמנהל ד"ר שמואל אוארבך (אביר). לאחר מכן, עד שנת 1943 ניהל את בית הספר אשר ברש. מ-1950 עד אמצע שנות ה-60 ניהל את בית הספר ד"ר שמריהו אלנברג. בשנת 1968 ניהל את בית הספר אברהם וסרמן. בצוות המורים נמנו בין השאר, פרופסור שמעון הלקין, אהרון בן-אור ונתן גורן.
קראק פאי
מקור
מקור השם הוא רפרנס לקראק-קוקאין: סוג של בדיחה על כך שהקינוח הזה טעים עד כדי ממכר, כמו הסם.
גימנסיה גאולה
צוות, תלמידים ובוגרים
בשנת 1925 למדו בבית הספר 89 תלמידים ועבדו בו שמונה מורים. ביוני 1927 סיימו את בית הספר 28 בוגרים מהמחזור השישי, 13 בנות ו-15 בנים. ביולי 1932 סיימו את בית הספר 47 בוגרים.
קראק פאי
מקור
באפריל 2019 דיווחה התקשורת האמריקאית כי בקונדיטוריית המילק בר הוחלט להפסיק להשתמש במילה קראק (Crack) בשם של העוגה. ההחלטה התקבלה בניסיון לנתק את העוגה המתוקה והפופולרית מהקונוטציות השליליות לסמים ומאז היא נקראת בקונדיטוריה "פאי המילק בר" (באנגלית: Milk bar pie).
גימנסיה גאולה
מבנה בית הספר
בשנתיים הראשונות שכן בית הספר בבית שכור ולאחר מכן עבר לצריף ברחוב הים (היום רחוב הרב קוק). בשנת 1925 עבר בית הספר למבנה ברחוב גאולה 30 בתל אביב, שהוקם על מגרש שנתרם על ידי חברת גאולה. במבנה היו שבעה חדרים בקומה אחת. כבר בספטמבר 1926 גויסו כספים מתורמים שונים, בהם עריית תל אביב, לצורך הרחבת מבנה בית הספר בקומה הראשונה והוספת קומה שנייה חלקית. ביוני 1929 הוחל בהקמת אולם התעמלות על מגרש שהוקצה לבית הספר על ידי עיריית תל אביב. בשנת 1960 נחנך אגף חדש של בית הספר בתכנון האדריכל שמעון פובזנר, בוגר בית הספר ובשנת 1962 נוסף מבנה חדש של מעבדות וכיתות. בשנת 1973 התחילה לפעול בבית הספר חטיבת ביניים – מהראשונות בתיכוני תל אביב. לאחר מותו של מנהלה האחרון – אברהם וסרמן במרץ 1979 ועם סיום תקופת החכירה מעיריית תל אביב הוחלט על סגירת בית הספר עם סיום שנת הלימודים 1978/79. על סגירת המוסד הופקד עו"ד אמנון חלד מבוגרי "גאולה" כנציג הוועד המנהל. כיום פועל במבנה, בית הספר עירוני ד' אורט, ששכן במשך שנים רבות ברחוב התבור 32.
קראק פאי
בישראל
יהונתן בורוביץ', שף מסעדת "M25", הנמצאת בשוק הכרמל בתל אביב, היה מראשוני השפים שהכניסו את הקראק פאי לתפריטי מסעדות ובתי הקפה בישראל. הוא הגיש את הקינוח הזה באחת מהמסעדות שלו החל משנת 2012: (...) "נחשפתי לעוגה הזו לראשונה כשלמדתי ב-FCI בניו יורק, בין השנים 2001–2006 בתקופה ההיא העוגה עדיין לא פרצה לתודעה".
מרכיבים
הקראק פאי בגרסתה הקלאסית מורכבת ממצרכים בסיסיים, למשל: סוכר, חלב, חמאה, שיבולת שועל וביצים. השילוב ביניהם יוצר עוגה נמוכה, מתוקה ודחוסה.
המתכון המקורי מכיל כמעט תמיד כמויות גדולות יחסית של חמאה, סוכר ושמנת וכולל מרכיב ייחודי לעוגה זו: כף של אבקת חלב.
הר סטימסון
הר סטימסון (באנגלית: Mount Stimson) הוא הר ברכס לואיס, בשטח הפארק הלאומי גליישר, במחוז גליישר, במדינת מונטנה שבארצות הברית.
גובהו של הר סטימסון 3,091 מטרים מעל פני הים, והוא ההר השני בגובהו בשטח הפארק.
הר סטימסון הוא ההר ה-236 בגובהו במדינת מונטנה, וההר ה-5,779 בגובהו בארצות הברית.
הר סטימסון מתנשא לגובה של 1,336 מטרים מעל סביבתו.
הר סטימסון הוא ההר ה-9 בהתנשאותו במדינת מונטנה, וה-139 בהתנשאותו בארצות הברית.
הר סטימסון ממוקם 8 קילומטרים ממערב לקו פרשת המים של אמריקה.
ההר ממוקם 19 קילומטרים דרומית מזרחית לאגם מקדונלד.
נחל פינצ'ו (Pinchot Creek) מנקז את המדרונות הדרומיים של הר סטימסון, נחל נייאק (Nyack Creek) מנקז את המדרונות האחרים של ההר. שני הנחלים נשפכים אל נהר פלטהד.
מקור השם
ההר נקרא על שם הנרי סטימסון, שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית וכן כיהן פעמיים בתפקיד מזכיר המלחמה של ארצות הברית. סטימסון טייל ועשה טרקים יחד עם ג'ורג' בירד גרינל שסקר את אזור הפארק הלאומי גליישר בשנות ה-90 של המאה ה-19, ותמך במאמצים להקמת הפארק הלאומי.
הטיפוס על ההר
הטיפוס הראשון המתועד לפסגת הר סטימסון בוצע בשנת 1951, על ידי ג'יי גורדון אדוארדס (J. Gordon Edwards) ו-אליס אדוארדס (Alice Edwards), אולם בהגיעם לפסגה הם מצאו עדויות לכך שהיו העפלות קודם לכן לפסגת ההר.
טיפוס הרים
הר סטימסון ידוע במדרונותיו התלולים, ובהתנשאותו מעל סביבותיו. כמו כן ההר בולט גם בבידודו; ההר הוא אחת הפסגות הרחוקות ביותר מכבישי הפארק - ובשל סיבות אלה נחשב ההר להר קשה ביותר לטיפוס בארצות הברית, בכך ההר מהווה אתגר מיוחד למטפסי הרים.
לקריאה נוספת
• George Bird Grinell, The Father of Glacier National Park: Discoveries and Explorations In His Own Words, P 122
יחסי סרביה–קפריסין
היחסים בין קפריסין לסרביה נחשבים לחזקים, בגלל מדיניות אירופית משותפת ודת משותפת - נצרות אורתודוקסית. קפריסין תמכה בסרביה במאמציה להצטרף לאיחוד האירופי. כמו כן, סרביה תומכת בקפריסין לאחר פלישת טורקיה לקפריסין בשנת 1974 ותומכת בפתרון בר-קיימא לסכסוך הקפריסאי.
כיום, סרביה וקפריסין משתפות פעולה במדיניות חוץ, פיננסים, ענייני צבא ותרבות.
יחסים מודרניים
קפריסין היא אחת מחמש מדינות האיחוד האירופי שלא מכירות בעצמאות קוסובו. במהלך נשיאות האיחוד האירופי, קפריסין לא שינתה את מדיניותה כלפי קוסובו וממשיכה לתמוך בסרביה במהלך האינטגרציה האירופית שלה. שר המסחר הקפריסאי העריך כי יש לתת זמן רב יותר לסרביה למלא את תנאי המועצה האירופית והנציבות שנקבעו לתחילת המשא ומתן על הצטרפות. אם התנאים הללו יתמלאו, קפריסין תמשיך לתמוך בסרביה.
הצטרפותה של סרביה לאיחוד האירופי
קפריסין תמכה במשרד החוץ בבלגרד כדי להתחיל בשיחות הצטרפות לאיחוד האירופי עד דצמבר 2012. שר החוץ של קפריסין, אראטו קזאקו-מרקוליס, הדגיש את עדיפות נשיאות קפריסין בהרחבה בביקור ממלכתי בבלגרד ביולי 2012, כולל אזור הבלקן המערבי וסרביה.
סוגיית קוסובו
קפריסין נמנית עם חמש מדינות האיחוד האירופי שלא הכירו עד כה בקוסובו כמדינה עצמאית. קפריסין מביעה סולידריות עם סרביה, לטענתה, בשל הדמיון בסוגיות קוסובו וצפון קפריסין בכך שהריבונות של שתיהן נפגעה ובכך שהן קוסובו, הן צפון קפריסין הכריזו באופן חד-צדדי על עצמאותן.
הכנסייה
הכנסייה האורתודוקסית הקפריסאית ניהלה יחסים מצוינים עם הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, כולל רכישה והענקת סיוע הומניטרי לסרביה במהלך המלחמות. עם זאת, היחסים הללו התרחבו גם למדינה הסרבית. בעניין האחרון, כנסיית קפריסין תמכה ב"עמדות סרביות גם בנושא פרישת מונטנגרו מהפדרציה", וכן בתמיכה בסרביה בקוסובו. כמו כן, הכנסייה האורתודוקסית הסרבית תמכה בעמדות לאומיות קפריסאיות בקפריסין. כמו הכנסיות האורתודוקסיות האחרות, גם כנסיית קפריסין אינה מכירה באוטוקפליה המוצהרת של הכנסייה האורתודוקסית המקדונית ורואה בה חלק מהכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
שיתוף פעולה כלכלי
מדי שנה, הפורומים של איגוד העסקים הקפריסאי-סרבי מתקיימים בניקוסיה או בבלגרד. מטרתה העיקרית של האגודה היא להעניק סיוע יעיל ומעשי במעורבות ושיפור היחסים הכלכליים והמסחריים בין קפריסין וסרביה. מטרה נוספת של העמותה היא ארגון אירועים שונים, כולל כנסים וסמינרים בקפריסין ובסרביה, בהם משלחות עסקיות מכל אחת מהמדינות יכולות להשתתף ולהמליץ על הזדמנויות עסקיות קיימות על ידי אנשים פרטיים.
נאיף אכרד
נאיף אכרד (בערבית: نايف أكرد; נולד ב-30 במרץ 1996) הוא כדורגלן מרוקאי, המשחק בעמדת הבלם בוסטהאם יונייטד ובנבחרת מרוקו.
קריירה
אכרד החל את קריירת הכדורגל שלו באקדמיית הכדורגל של מוחמד השישי, לפני שעבר לפוס רבאט ב-2014. ב-15 בפברואר 2015, הוא הבקיע את שערו הראשון עבור הקבוצה בניצחון 1–3 על וידאד קזבלנקה.
לאחר ארבע עונות, הוא חתם בדיז'ון מהליגה הצרפתית. הוא ערך את הבכורה שלו בדיז'ון בניצחון 4–0 על ניס ב-25 באוגוסט 2018, כשהבקיע את השער הראשון עבור קבוצתו בהופעת הבכורה שלו.
ב-14 באוגוסט 2020 חתם בסטאד רן. ב-13 בספטמבר 2020 הבקיע את שער הליגה הראשון שלו בניצחון 4–2 על נים.
ביוני 2022 חתם לחמש שנים בוסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג.
נבחרת מרוקו
היה חלק מסגל הנבחרת גם בגביע אפריקה לאומות 2021.
נכלל בסגל נבחרת מרוקו לטורניר מונדיאל 2022.
תארים
פוס רבאט
נבחרת מרוקו
סנדרה (הונגריה)
סנדרה (בהונגרית: Szendrő) היא עיירה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן, שבצפון מזרח הונגריה.
הקהילה היהודית
יהודים התיישבו בעיירה במחצית השנייה של המאה ה-18. רובם עסקו בין במסחר, בעיקר בשיווק תוצרת חקלאית. כמו כן, הם עסקו בגידול גפנים וייצור היין ששווק בעיקר לבודפשט הסמוכה.
בעיירה נבנו בית כנסת, מוסדות חינוך ומוסדות צדקה ופעלה החברה קדישא. בעקבות הקרע ביהדות הונגריה (1869-1868), הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי. ב-1929 נמנו עם קהילת יהודי סנדרה 42 סוחרים, שלושה חקלאים, שני תעשיינים, מורה, עורך דין, שני רופאים, מהנדס, שלושה פקידים, שישה בעלי מלאכה. בעיירה היה בית עלמין יהודי עתיק שנפתח עם ראשות ההתיישבות היהודית בעיירה.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בסנדרה 277 יהודים.
הקהילה היהודית בזמן מלחמת העולם השנייה
מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה כשממשלת הונגריה הפרו-גרמנית חוקקה בשנת 1938 את "החוקים היהודיים".
ב-1942 נכלאו במחנה הסגר בקישטרצ'ה 15 מנכבדי הקהילה בעקבות הלשנתו של ראש העירייה, חבר מפלגה אנטישמית. לאחר כמה חודשים הם שוחררו, אך מיד גויסו לעבודות כפייה הם נשלחו לחזית באוקראינה, שם הועסקו בפינוי מוקשים. רובם נספו בעבודה זאת.
הקהילה היהודית לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה חזרו לסנדרה כ-30 יהודים וחידשו את חיי הקהילה בראש הקהילה עמד הרב יצחק צבי דייטש, אחר כך בדטרויט בעל שיח יצחק.
ב-1948 הקימו גלעד לזכר 280 קדושי סנדרה. בניין בית הכנסת שופץ למטרת תפילה בציבור אולם בשל התנכלות התושבים במקומיים החלו היהודים להגר מהונגריה.
במקום נשארו בתי קברות יהודיים.
טום הוגו
טום הוגו הרמנסן (בנורווגית: Tom Hugo Hermansen; נולד ב-27 באוקטובר 1979), מוכר בשמו הפרטי טום הוגו, הוא זמר, מוזיקאי וכותב שירים נורווגי. גר באוסלו. הוגו הוא הומו מוצהר. הוא זמר בלהקת קיינו הנורווגית.
קריירה
בקיץ 2018 ייסד ביחד עם בן זוגו את להקת קיינו הנורווגית וכתב את השיר "Spirit in the Sky". בהמשך הצטרפו אליו הזמרת הנורווגית אלכסנדרה רוטאן והזמר הסאמי פרד-רנה בוליו. הם התחרו במלודי גרנד פרי לשנת 2019 (כדי שהם ייצגו את נורווגיה באירוויזיון באותה שנה) עם אותו שיר. השיר זכה במקום הראשון ונבחר לייצג את נורווגיה באירוויזיון 2019. לבסוף הגיע השיר למקום השישי בגמר האירוויזיון.
חיים אישיים
הוגו הצהיר במהלך ראיון כי הוא הומו.
דני בורסוק
דניאל (דני) בורסוק (16 בפברואר 1944 - 4 במרץ 2010) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
ביוגרפיה
בורסוק נולד בארץ ישראל, והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב בעקבות אחיו הבכור, משה בורסוק. לצידו של בורסוק בקבוצת הנוער שיחקו גם שבי בן ברוך, שלמד עמו בבית הספר תיכון חדש, וכן דוד פרימו ויחזקאל חזום.
בעונת 1965/1966 זכה עם הפועל תל אביב לראשונה באליפות המדינה, תחת הדרכתו של המאמן דוביד שווייצר, כשלצידו מככבים בקבוצה, בין היתר, שייע פייגנבוים, ג'ורג' בורבה ושים בן יהונתן. בשנת 1967 העפיל עם הקבוצה לגמר אליפות אסיה לקבוצות מול אלופת מלזיה. את השער הראשון כבש בורסוק עשר דקות לפני סיומו של המשחק, מבישול של חיים נוריאלי. לאחר שהמלזים השוו כבש קיקו רחמינוביץ' את שער הניצחון, והפך את הפועל תל אביב לזוכה הראשונה במפעל.
בעונת 1968/1969 זכה עם הפועל תל אביב באליפות נוספת, תחת הדרכתו של רחביה רוזנבוים, ששיחק עמו בעבר והפך למאמן הקבוצה. בתום עונה זו פרש בורסוק ממשחק פעיל, בגיל 25. בסך הכל כבש בורסוק 43 שערים במדי הפועל תל אביב, מתוכם 32 שערי ליגה.
לזכותו של בורסוק 7 הופעות בנבחרת ישראל. את הופעת הבכורה ערך ב-3 באוקטובר 1962, במשחק ידידות מול נבחרת אתיופיה שנערך באצטדיון רמת גן. ב-17 במאי 1968 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, בניצחון 4–1 על נבחרת טיוואן במסגרת גביע אסיה שנערך בטהראן.
ב-25 במאי 2009, לפני משחקה של הפועל תל אביב מול הכח עמידר רמת גן במסגרת המחזור האחרון של ליגת העל, נערך באצטדיון בלומפילד טקס לכבודו של בורסוק, ובו גדעון טיש העניק לו גביע הוקרה על תרומתו למועדון.
ב-4 במרץ 2010 נפטר בורסוק בגיל 66, לאחר שנאבק במחלה. שבוע לאחר מכן נערכה דקת דומייה לזכרו, לפני משחקה של הפועל תל אביב מול בני יהודה.
היירם ג'ונסון
חירם וורן ג'ונסון (באנגלית: Hiram Warren Johnson; 2 בספטמבר 1866, סקרמנטו, קליפורניה, ארצות הברית - 6 באוגוסט 1945, בת'סדה, מרילנד, ארצות הברית) היה סנאטור אמריקאי והמושל ה-23 של מדינת קליפורניה מטעם המפלגה הרפובליקנית. היה המועמד הפרוגרסיבי לתפקיד סגן הנשיא בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1912.
ביוגרפיה
ג'ונסון נולד ב-2 בספטמבר 1866 בסקרמנטו, קליפורניה לגרוב ג'ונסון, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ולאנני דמונטפרדי. הוא למד משפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1910 נבחר ג'ונסון למשרת מושל קליפורניה, והחל לכהן בתפקיד בשנת 1911. בשנת 1914 נבחר לקדנציה שנייה.
בשנת 1916 נבחר לכהן כסנאטור. הוא נבחר לארבע קדנציות נוספות ב-1922, 1928, 1934 וב-1940.
ב-6 באוגוסט 1945 נפטר ג'ונסון בגיל 78 במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד, ונקבר בבית הקברות סייפרס לאון, קולמה, קליפורניה.
רעב בהודו
תקופות של רעב המוני פקדו לאורך ההיסטוריה את תת-היבשת ההודית, בייחוד את האזורים הנמצאים כיום בהודו, פקיסטן ובנגלדש, ובעיקר בתקופת השלטון הבריטי. יותר מ-60 מיליון איש, רובם חקלאים ותושבי כפרים, מתו מרעב במהלך המאות ה-18 וה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20. תקופות הרעב בהודו הבריטית השפיעו באופן משמעותי על גידול האוכלוסייה.
החקלאות בהודו תלויה מאוד באקלים: היא מבוססת על השקיית השדות בחורף באמצעות מי גשמים, ובקיץ בעזרת משקעי מונסון. תקופות הרעב נגרמו לרוב בגלל בצורת, שלא טופלה כיאות על ידי נציגי השלטון הבריטי.
תקופות הרעב הקשות ביותר היו הרעב בבנגל (1770), הרעב בצפון הודו (1783–1784), הרעב בממלכה המרתית (1791-1792), הרעב הגדול של 1876–1878, והרעב בבנגל (1943)  (זה האחרון היה חריג, כי הוא הושפע לא רק מתנאי האקלים בהודו , אלא גם ממלחמת העולם השנייה, שהקשתה על הראג' הבריטי לטפל בקשיי האוכלוסייה).
תקופות הרעב של המאה ה-18 וה-19 הסתיימו, לאחר שבשנת 1883 בוצעו שיפורים ניכרים במסילות הרכבת ובתשתיות התחבורה בהודו, והוגדרו "רמות רעב", שהיו דרגות חומרה לביטחון תזונתי, ואפשרו להיערך טוב יותר לתקופות רעב ולמנוע אותן.
במאה העשרים היו מספר תקופות רעב פחות קשות מבעבר, בהן הרעב בביהר (1966) והבצורת במהאראשטרה (1970-1973). במקרים אלו הצליחה ממשלת הודו לגבור על הקשיים, והם גבו מעט קורבנות יחסית.
בשנים 2016–2018 סבלו בהודו 194 מיליון איש מתת-תזונה (מתוך 810 מיליון בעולם כולו), והיא נמצאת במוקד ההתמודדות עם בעיית רעב המוני בעולם, הנמדדת בעזרת מדד הרעב העולמי. בשני העשורים האחרונים ההכנסה לנפש בהודו עלתה פי שלושה, אך צריכת המזון לנפש ירדה.
הרעב בהודו העתיקה
נושא הרעב מופיע כבר בכתביו של ההוגה הפוליטי ההודי צ'אנקיה (375-283 לפנה"ס), שהמליץ למלכי הודו לבנות תעלות מים לחקלאות ולסייע לתושבים הנמצאים בחוסר ביטחון תזונתי. הרעב מוזכר תדיר בוודות, באגדות הודיות, בכתבים בסנסקריט, בכתבים שהשתמרו מהאימפריה המוגולית, וכן בכתביהם של זרים שהתגוררו בהודו, בהם אבן בטוטה ופרנסיסקו חאווייר.
במונומנטים של אשוקה, שנבנו במאה השלישית לפנה"ס, מציינים כי 100,000 איש מתו במלחמת קלינגה אך רבים יותר מתו מרעב אחריה.
שליטי הודו במהלך ההיסטוריה התמודדו עם תקופות רעב באזורים שונים.
שושלת טוגלוק, ששלטה באזור דלהי במאה ה-14, התעלמה ממצוקות התושבים, והם מתו בהמוניהם מרעב.
רמת דקאן חוותה תקופות רעב קשות בשנים 1460, 1520 ו-1629, ובכל המקרים הללו משפחות האצולה ששלטו באזור הזניחו את המוני העם שגוועו ברעב ובמחלות. הרעב בדקאן מ-1629 עד 1632 היה הרעב ההרסני ביותר בתולדות הודו, והאירוע החמור ביותר שהתרחש בתקופת האימפריה המוגולית. רעב זה היה תוצאה של שלוש שנים רצופות של בצורת. בעשרת החודשים הראשונים של שנת 1631 נספו כ-3 מיליון בני אדם בגוג'ראט ומיליון בדקאן. גורמי השלטון החזיקו מעמד בשנה הראשונה, אך לאחר מכן החלו מקרי מוות גם במשפחותיהם. בסוף שנת 1631 דווח על 7.4 מיליון איש שמתו מרעב ברמת דקאן. תקופות רעב נוספות פקדו את רמת דקאן בשנים 1655, 1682, 1702-1704, 1791-1792 ו-1884. בתקופת הרעב שהחלה ב-1702 נהרגו יותר משני מיליון איש. ברעב של 1791 ניסה השליט המקומי להתמודד עם הרעב באמצעות צווים שהגבילו ייצוא דגנים והגדילו יבוא של אורז מבנגל, צעדים שלא היו יעילים דיים.
אזור קשמיר חווה תקופות רעב קשות. הממשל המוגולי הנהיג מערכת מיסוי שאילצה את האיכרים להעביר חלק גדול מהיבול לגורמי הממשל, ולא אפשרה להם לאגור מזון לעת צרה. כאשר תקפו את האזור בצורת ורעב, הוציא הממשל המוגולי צווים שנועדו להתמודד עם המצב, אך צווים אלו נועדו לכישלון בגלל מכשולים גאוגרפיים ובגלל שחיתות בקרב גורמי הממשל.
באזורים אחרים נקטו שליטי הודו במספר שיטות להקלה על הרעב בקרב האוכלוסייה, בהן חלוקת דגנים, חלוקת מזון, הפחתת מיסים בתקופות רעב והשקעה בתשתית חקלאית. כמו כן עודדו הגירה ממחוזות שסבלו לעיתים קרובות מבצורת למחוזות אחרים בהודו.
הרעב בהודו במאה ה-18 וה-19
במאה ה-18 וה-19 התרבו תקופות הרעב הקשה בהודו, שהייתה תחת שלטון בריטי. משנת 1850 עד 1899 מתו מיליונים ב-24 תקופות רעב עיקריות, והשפיעו על גידול האוכלוסייה במדינה בטווח הארוך.
תקופות הרעב הקשות ביותר היו הרעב בבנגל (1770), הרעב בצפון הודו (1783–1784), הרעב בממלכה המרתית (1791-1792), הרעב הגדול של 1876–1878, והרעב בבנגל (1943).
הרעב בבנגל בשנת 1770 גבה את חייהם של כשליש מתושבי האזור - כעשרה מיליון איש. כתוצאה מכך חלה ירידה חדה בהכנסות חברת הודו המזרחית הבריטית וצניחה חדה במחיר המניה שלה, והיא נאלצה לקחת הלוואה של מיליון ליש"ט מבנק אנגליה למימון פעולותיה הצבאיות.
בתקופת הרעב הגדול של 1876–1878 מתו כ-10.3 מיליון בני אדם. חקלאים רבים היגרו מהדרום למטעים במושבות הבריטיות, שם עבדו בתנאי עבדות.
בשנת 1892 פורסמה ידיעה על רעב במספר מחוזות במדינת קרנאטקה בעיתון "חבצלת": "תושבי מחוז בידשאפור, באלאגום ודהארוואר בהודו סובלים חרפת רעב, כי לא נתברכו תבואות השדות בשנה החולפת ואין מאכל לאדם ובהמה. מספר תושבי המחוזות האלה עולה על מיליון וחמש מאות אלף, ומצבם נורא מאד."
הבריטים תיעדו את תקופות הרעב וניסו לאתר את גורמיהן ולגבש דרך פעולה להתמודדות עם המצב. הדו"חות שפרסמו מכילים תיעוד מדויק של תנאי מזג האוויר וכמות היבול החקלאי בכל אזור.
הגורמים לרעב
רוב הכלכלנים תמימי דעים ביחס לאחריותו של השלטון הבריטי הקולוניאלי לתקופות הרעב בהודו. השלטון הבריטי נהג להטיל מיסים גבוהים והיטלי למלחמה, הנהיג מדיניות סחר חופשי והרחיב את הייצוא החקלאי, אך הזניח את ההשקעה בחקלאות. הבריטים בהודו ייצאו אופיום, אורז, חיטה, דיו אינדיגו, יוטה וכותנה, ואלה היו מרכיבים מרכזיים בכלכלת האימפריה הבריטית. הייצוא הזרים לאימפריה מטבע חוץ, בעיקר מסין, אך ההכנסות הועברו לממשלת בריטניה. בלחץ השלטון הבריטי נאלצו המשקים החקלאיים בהודו להשתמש בשטחיהם לגידולי יצוא במקום לגדל מזון לצריכה מקומית, דבר שגרם לירידה בביטחון התזונתי.
פלורנס נייטינגייל חקרה את תקופות הרעב בהודו באמצע המאה ה-19, והעלתה את נושא הרעב למודעות הציבור הבריטי באמצעות סדרת פרסומים בעיתונות בשנת 1873. היא זיהתה שני גורמים עיקריים לרעב: מחסור במזון ומחסור בכסף. מחסור במזון נגרם מפני שלא היו בהודו תשתיות תחבורה מודרניות, ונוצר קושי להוביל מזון לאזורים שנפגעו בבצורת. מחסור בכסף, לעומת זאת, שיקף את מדיניות המיסוי של הראג' הבריטי, שגבה מיסים גבוהים מהאיכרים אך לא השתמש בהם לפיתוח תשתיות וקידום האוכלוסייה אלא השתמש בהם בעיקר לצרכים צבאיים. חלק ניכר מסכומי הכסף שנגבו הופנו למימון המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה.
על פי הכלכלן אמרטיה סן, הרעב בהודו תחת השלטון הבריטי לא נבע ממחסור במזון אלא בגלל אי-שוויון כלכלי בחלוקת המזון, שנבע מטבעו הלא-דמוקרטי של הראג' הבריטי, שדגל בתפיסה קפיטליסטית ולא פעל מספיק לטובת האוכלוסייה. תפיסה זו מקובלת על כלכלנים רבים בהודו ומחוצה לה.
חוקרים אחרים הצביעו על מחסור במים, איכות קרקע ירודה ומחסור באפיקי שיווק של תוצרת חקלאית. משנת 1860 עד 1920 נסללו מסילות רכבת ברחבי הודו, ואפשרו לחקלאים להוביל יבול לאזורים מוכי בצורת. לאחר 1947 בוצעו רפורמות בתעשיית החקלאות בהודו שגרמו להתמודדות יעילה יותר עם תקופות רעב אזוריות.
המדיניות הבריטית
המדיניות הבריטית לטיפול במקרי רעב התבססה על גישתו של הכלכלן אדם סמית', לפיה הממשלה לא צריכה להתערב בשוק החקלאי, גם לא בתקופת משבר. בהתאם לגישה זו הקפיד הממשל הבריטי בהודו לספק לאוכלוסייה סיוע מינימלי בלבד, זול ככל האפשר. לדוגמה, בדיווח בעיתון "המגיד" משנת 1867 נכתב: "ויהי בימים האלה נאספה אספה בלונדון לישא וליתן בדבר השאלה הזו: אם כדאי וראוי העניין הזה לקרוא נדבות לטובת האומללים האלה ותהי אחרית השקלא וטריא, כי רבו המשמאילים על המימינים ונמנו וגמרו לבלי עשות מאומה בדבר הזה, כי אין הדבר שווה בנזק הכסף!!"
חוקרים מצאו קווי דמיון בין רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, בשנים 1846–1849, לבין תקופות הרעב בהודו בסוף המאה ה-19. בשני המקרים המדיניות הבריטית כשלה בטיפול, ולא הטילה מגבלות על היצוא החקלאי כדי לסייע לתושבים, או הגבירה משלוחי מזון לאזורי המצוקה. חוקרים שבדקו תכתובות בין הראג' הבריטי בהודו לממשלת בריטניה מצאו שהלקחים שהופקו מהרעב באירלנד לא יושמו לאחר מכן בקביעת המדיניות לטיפול במקרי הרעב בהודו.
פוליטיקאים רבים בהודו מתחו ביקורת על המדיניות הבריטית בנושא הרעב, בהם אלן אוקטביאן יום. ביקורת זו הייתה בין הגורמים להקמת תנועת העצמאות ההודית, ולאחר מספר שנים הפוליטיקאים שהובילו את התנועה התאחדו והקימו את מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי.
על פי מחקר משנת 2022, בין 100 מיליון ל-165 מיליון אנשים מתו מרעב בהודו בשנים 1881 עד 1920. החוקרים מציינים כי מספר מקרי המוות בהודו כתוצאה ממדיניות האימפריה הבריטית גדול ממספר המתים בתקופות רעב שהיו באותה עת בברית המועצות, הרפובליקה העממית של סין, צפון קוריאה, קמבודיה ואתיופיה ביחד.
תגובת הראג' הבריטי בתקופות רעב
במקרים רבים של תקופות רעב אזוריות תגובת הראג' הבריטי, ששלט בהודו, גרמה לאובדן חיי אדם.
הרעב במדראס בשנים 1896–1897 נגרם בגלל בצורת קשה, אך הממשל הבריטי אילץ את התושבים להמשיך לייצא את תוצרתם במקום להשתמש בה. תושבים רבים מתו מרעב וממחלות זיהומיות, בעיקר דבר ושפעת.
בשנים 1865–1866 פגעה בצורת קשה במחוז אודישה, ובגלל סופת מונסון נמל אודישה הושבת. מיליון איש מתו מרעב במשך חודשיים. ההודים פנו לשר החוץ הבריטי, רוברט גסקוין ססיל, אך הוא לא הגיב. אזרחים בריטיים פנו לבית המלוכה בניסיון להשפיע על מדיניותו בהודו, אך המשנה למלך,, סירב לסייע בטענה שכל סיוע יוביל להתקוממות של הודים נגד השלטון הבריטי ויפגע בכלכלת בריטניה. גם בשנת 1876, כאשר פרץ רעב אדיר במדראס, אמר לייטון כי "כוחות השוק בלבד יספיקו כדי להאכיל את ההודים המורעבים". מדיניות זו נכשלה, וכ-5.5 מיליון איש מתו מרעב במדראס.
רמות רעב
הראג' הבריטי הקים ועדת חקירה לנושא הרעב בהודו בשנת 1880. הוועדה מצאה שבכל מחוז בהודו הבריטית, כולל בורמה, יש עודף תוצרת חקלאית במשקל כולל של כ-5 טון מזון טרי. הוועדה הגדירה שלוש "רמות רעב" (Famine Codes):
רמות הרעב נועדו לחזות מראש מצב של רעב במחוז מסוים, ולמנוע אותו. הוועדה הגדירה סדרה של הנחיות ותקנות ממשלתיות המפרטות כיצד להגיב לכל אחד מהמצבים הללו.
מסקנות הוועדה נדחו על ידי המשנה למלך, הלורד לייטון, שחשב שעלותן גבוהה מדי. הן יושמו רק לאחר שפרש מתפקידו בשנת 1883. לאחר מכן פחתו מקרי הרעב של המאה ה-19, והאחרון שבהם היה בשנת 1902.
על אף יעילותן, הגדרות רמות הרעב כשלו בזיהוי המצב שנוצר בבנגל בשנת 1943, בתקופת מלחמת העולם השנייה, ותקופת הרעב בבנגל באותה שנה הייתה קשה במיוחד. לאחר מכן עודכנו ההגדרות מספר פעמים.
רמות הרעב נמצאות בשימוש גם כיום, והן מכונות "מדריך לשעת מחסור" (Scarcity Manuals). באזורים מסוימים במדינה שולבו הכללים בטיפול השוטף במצבי משבר.
מקרי רעב במאה ה-20
במאה ה-20 לא היו כמעט תקופות רעב בהודו, הודות ליישום מדיניות "רמות הרעב" שהוגדרה בשנת 1883. מדיניות זו כשלה בשנת 1943 כאשר נוצר מצב של רעב בבנגל שלא זוהה בזמן, והתפתח לאסון הומניטרי, אך בשאר המקרים סייעו הנחיות אלו למנוע אירועי רעב חמורים.
הרעב בבנגל (1943)
המשבר החל עם כיבוש יאנגון בידי היפנים, בשנת 1942, שקטע את קווי האספקה של האורז לתושבי המחוז. ביולי 1943 החל משבר מזון חריף שלא זוהה בזמן, והוא נמשך עד סוף שנת 1944. השלטון הבריטי העניק עדיפות תקציבית למטרות צבאיות והזניח את תושבי המחוז העניים. ארגוני סיוע בהודו ניסו לספק עודפי מזון לבנגל, אך הממשל הבריטי חסם את דרכי התנועה. על פי הכלכלן אמרטיה סן, שכתב ספר על הרעב בבנגל, הסיבות העיקריות לרעב היו מחלה פטרייתית שפקדה את שדות האורז, ואי-שוויון כלכלי באוכלוסיית המחוז, שגרם למחירי המזון לעלות, ועניים רבים התדרדרו למצבי תת-תזונה.
המשוררת אמריטה פריטם הוציאה ספר שירה על הרעב בבנגל, שזכה לפרסום רב.
"תערובת בנגל"
אנשי רפואה רבים הגיעו בשנת 1943 לבנגל כדי לנסות לסייע לאוכלוסייה שסבלה מרעב קשה.
כחלק מההתמודדות עם המצב, צוותים רפואיים בריטיים פיתחו את "תערובת בנגל", דייסת אורז וסוכר שמספקת לגוף מספיק קלוריות כדי להחזיק מעמד ולמנוע התדרדרות. צוותים אלה השתתפו בשנת 1945 בשחרור מחנה ברגן-בלזן על ידי הצבא הבריטי, והשתמשו בדייסה זו לטיפול בניצולים שהיו במצב של תת-תזונה. בזכות "תערובת בנגל" ניצלו חייהם של עשרות אלפי אנשים ממחנה הריכוז.
מקרי רעב לאחר עצמאות הודו
לאחר הרעב בבנגל יישמה ממשלת הודו את המלצות ועדת החקירה לנושא הרעב, והצליחה לזהות בזמן התפתחויות של משברי רעב אזורי ולמנוע אותם. מקרים כאלה קרו בשנת 1967, 1973, 1979 ו-1987 בביהר, מהאראשטרה, מערב בנגל וגוג'ראט בהתאמה. גם שנת 2013 הייתה שנת בצורת קשה במהאראשטרה.
תת-תזונה בהודו במאה ה-21
הודו המודרנית מיגרה את תקופות הרעב שפקדו אותה במאה ה-19, אך היא מתמודדת כיום עם בעיה חריפה של תת-תזונה. כמחצית ממקרי המוות של ילדים בהודו מקורם בתת-תזונה. בשנת 2009 מתו 45,000 ילדים במדינת מהאראשטרה מתת-תזונה.
אחד הגורמים העיקריים לתת תזונה בהודו הוא אי-שוויון כלכלי. שכבות רחבות של האוכלוסייה שייכות לקאסטות הנמוכות וסובלות ממחסור במזון, וגם מעט המזון שהן צורכות אינו עשיר באבות המזון הנדרשים לגוף האדם. באוכלוסייה זו נולדים תינוקות פחות בריאים, ויש בה אחוזים גבוהים יחסית של מחלות זיהומיות, בעיקר דבר, דלקת ריאות ושחפת, המובילים לשיעורי תמותה גבוהים. חוסר ביטחון תזונתי מוביל לשיעורי תעסוקה נמוכים ולמשכורות נמוכות, וכך אנשים אלה לכודים במעגל אכזרי של תת-תזונה.
עליית מחירי המזון מהווה גורם נוסף לתת-תזונה. עלייה זו נובעת מעליית מחירי היצוא, הקצב שבו נמסים קרחוני ההימלאיה עקב התחממות עולמית, ושינויים בטמפרטורת הגשמים בהודו.
בשנת 2020 הציעה שרת הכלכלה נירמלה סיטרמן תיקון לחוק הסחורות החיוניות, המאפשר לממשלת הודו לבצע רגולציה של סחר בתוצרת חקלאית במצבי חירום, כגון רעב המוני או מלחמה. תיקון זה נתפס כפגיעה בחקלאים, והיה בין הגורמים למחאת החקלאים באותה שנה.
שלמה חכים
הרב שלמה חכים (?-1838) היה מגדולי חכמי אזמיר. מחבר פירוש מלאכת שלמה על משנה תורה.
זיו-כישורית
זיו כישורית הוא בית ספר תיכון על אזורי ודמוקרטי לחינוך מיוחד, הממוקם ליד קיבוץ כישור, סמוך לכרמיאל. בית הספר הוקם בשנת 2003 בתוך קיבוץ כישור ובשנת 2014 עבר למבנה ליד הקיבוץ. בית הספר ייחודי בכך שהוא גם בית ספר לחינוך מיוחד וגם מיישם בתוכו את עקרונות החינוך הדמוקרטי.
שלמה חכים
תולדותיו
היה גבאי הצדקה בעיר, אשר כפי המסורת באזמיר, שימשו בתפקיד זה גדולי החכמים בעיר. רבי חיים פלאג'י מזכירו רבות בספריו, וכן הרב חיים בנימין פונטרימולי בספרו "פתח הדביר". מתלמידיו היה הרב חיים ביז'ה, מחבר ספר "חיים עד העולם".
זיו-כישורית
תלמידי בית הספר גרים בכל אזור הצפון. בכל כיתה יש כ-12 תלמידים ולהם שלושה מחנכים.
שלמה חכים
תולדותיו
באדר התקפ"ו החל לכהן כרב בקהילת אלגאזי, שם היה דורש דרושים גם בשבת תשובה ובשבת הגדול ובקהילת תלמוד תורה דרש לרוב בשבת הלבשה. בשבת זכור היה דורש בקהילת אורחים ובקהילת פורטוגאל בעיר. בשנת תקצ"ז סידר דרוש לומר בשבת הגדול, אך נבצר מהעם להתקהל בעקבות מגפה שפרצה באזמיר . בשבתות כלה דרש גם בקהילת שלום ובקהילת מחזיקי תורה.
בי"ח סיון התקכ"א נפטר אביו, ובה' בכסלו התקכ"ט נפטרה אמו.
קרל כריסטיאן פרידריך קראוזה
קרל כריסטיאן פרידריך קראוזה (בגרמנית: Karl Christian Friedrich Krause; 6 במאי 1781 – 27 בספטמבר 1832) היה פילוסוף גרמני שתורתו נודעה בשם. לקראוסיזם, כשנחשב בשלמותו כמערכת פילוסופית שלמה, עומדת בפני עצמה, היה רק קהל קטן בגרמניה, צרפת ובלגיה, בניגוד למערכות פילוסופיות מסוימות אחרות (כגון הגליאניזם) שהיה להן קהל גדול בהרבה באירופה באותו זמן. עם זאת, קראוסיזם הפך לפופולרי מאוד ובעל השפעה בספרד של הרסטורציה, לא כמערכת פילוסופית שלמה ומקיפה כשלעצמה, אלא כתנועה תרבותית רחבה. בספרד קראוסיזם היה ידוע בשם "קראוסיסמו" (Krausismo), והקראוסיסטים נודעו כ"קראוסיסטס" (Krausistas). מחוץ לספרד, התנועה הקראוסית התרבותית הספרדית כונתה קראוסיזם ספרדי.
קורות חייו
קראוזה נולד באייזנברג, תורינגיה, בדוכסות סקסה-גותה-אלטנבורג, גרמניה. הוריו היו יוהאן פרידריך גוטהרד קראוזה (1 בינואר 1747 – 17 בפברואר 1825) וכריסטיאנה פרידריקה בוהם (1755 – 21 בדצמבר 1784). אביו של קרל יוהאן היה מורה בליציאום באייזנברג, ובשנת 1795 הפך לכומר לותרני ולאספן מזמורים בנוביץ.
קראוזה התחנך תחילה באייזנברג, בשנת 1797 הוא נרשם לאוניברסיטת ינה הסמוכה, שם למד פילוסופיה מפרידריך וילהלם שלינג, יוהאן גוטליב פיכטה,, היינריך אייכשטדט ואוגוסט וילהלם פון שלגל. הוא גם השתתף בהרצאות של התאולוגים (1745–1812),  (1761–1851),  (1763–1834), ויוהאן אדולף יאקובי (1769–1847), והרצאות של פרופסורים במגוון מחלקות למדעים ומתמטיקה. קראוזה קיבל את התואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת ינה ב-6 באוקטובר 1801, והפך לפריבט-דוצנט ב-1802.
ב-19 ביולי 1802, בפזיזות האופיינית לו, נשא קראוזה לאישה את סופי אמלי קונקורדיה פוקס (ילידת 1780), ללא נדוניה. אמלי הייתה בתם של אוגוסטין כריסטיאן פוקס (1748–1812) וכריסטיאנה פרידריקה הרמן. לקרל ולאמלי נולדו 14 ילדים בסך הכל, 12 מהם חיו לאחר מות הוריהם.
בשנת 1804 נאלץ קראוזה לעבור לרודולשטאדט בשל מחסור בתלמידים, ולאחר מכן לדרזדן, שם הוא נתן שיעורים במוזיקה. בשנת 1805 האידיאל שלו לחברה עולמית אוניברסלית הוביל אותו להצטרף לבונים החופשיים, שנראה כי עקרונותיהם נוטים לכיוון שהוא חפץ בו. בדרזדן פרסם שני ספרים על הבונים החופשיים, Höhere Vergeistigung der echt überlieferten Grundsymbole der Freimaurerei: in zwölf Logenvorträgen ("רוחניות גבוהה יותר של הסמלים הבסיסיים המסורתיים באמת של הבנייה החופשית: בשתים עשרה הרצאות בלשכה", 1811) ו-Die drei ältesten Kunsterkunden der Freimaurerbrüderschaft ("שלושת חוקרי האמנות הוותיקים ביותר של אחוות הבונים החופשיים", 1819), אך דעותיו עוררו התנגדות מצד הבונים החופשיים.
קראוזה התגורר זמן מה בברלין והפך שם לפריבט-דוצנט, אך לא הצליח להשיג פרופסורה. לפיכך, הוא המשיך לדרזדן (שם לימד את ארתור שופנהאואר), ולאחר מכן למינכן, שם נפטר משבץ מוחי ממש ברגע שבו השפעתו של השיגה לו סוף סוף משרה.
קראוזה נקבר ב (Alter Südfriedhof) במינכן בגרמניה.
פילוסופיה של זהות, פנאנתאיזם והיבטים אחרים של קראוסיזם
הפילוסופיה של קראוזה, בכללותה, היא דוגמה למה שהיסטוריונים של הפילוסופיה מתייחסים אליו כאל Identitätsphilosophie (פילוסופיה של זהות). Identitätsphilosophie היא מערכת פילוסופית המציגה את הזהות הבסיסית של התבונה והטבע. במערכת הפילוסופית של קראוזה, חלקי המערכת המהווים, מבחינה טכנית, את ה"פנאנתאיזם" שלה, הם רק חלקים ממכלול רחב הרבה יותר. לכן, אף על פי שהפילוסופיה של קראוזה מתוארת במדויק כ"פנאנתאיסטית", קראוסיזם בכללותו מקוטלג טוב יותר כפילוסופיה של זהות שמציגה את הפנאנתאיזם כאחד ממרכיבי היסוד העיקריים שלה.
קראוזה ניסה ליישב בין הרעיונות של אלוהים המקובל באמונה או במצפון לבין העולם המוכר לחושים. לפי קראוזה, אלוהים - הידוע אינטואיטיבית על ידי המצפון - אינו אישיות (מה שמרמז על מגבלות), אלא מהות כוללת (Wesen), המכילה את היקום בתוכו. קראוזה השתמש במונח פנאנתאיזם (Panentheismus בגרמנית) בניסיון לתאר ולכלול במדויק - במונח טכני אחד - היבטים מגוונים של המערכת הפילוסופית שלו שהיו קוסמולוגיים (בו זמנית קוסמולוגיים ותאולוגיים) באופיים. כאשר מתייחסים אליו מנקודת מבט תאולוגית, ניתן להתייחס לפנאנתאיזם, באופן רחב, כסינתזה של אלמנטים שונים הנגזרים הן מהמונותאיזם והן מהפנתאיזם.
אטימולוגיה של פנאנתאיזם
היסטוריונים של הפילוסופיה בדרך כלל נותנים לקראוזה קרדיט בלעדי ומלא על "טביעת" (המקור) של המונח "פנאנתאיזם", בשנת 1828. עם זאת, על פי עדויות שסיפק פיליפ קלייטון, כבר הפילוסוף האידיאליסט הגרמני פרידריך וילהלם שלינג (1775–1854) השתמש במונח זה (אם כי בצורה מעט שונה - בצורה של הביטוי "פאן + אנ + תאיזם"), וגם דן במושגים וסוגיות רבות הקשורות אליו, במסה : Philosophische Untersuchungen über das Wesen der menschlichen Freiheit und die damit zusammenhängenden Gegenstände (חקירות פילוסופיות על מהות חירות האדם ונושאים קשורים, 1809). בנוסף, חוקרי קראוזה ושלינג מכירים כעת בכך שהפילוסופיה של קראוזה, בכללותה, משקפת, ומשלבת חלקית, רבים מהנושאים, המושגים והתובנות הקיימים ב-Naturphilosophie (פילוסופיה של הטבע) של שלינג, שהיא בעצמה סוג של פנאנתאיזם. כעת נראה שייתכן שעבודתו של שלינג סיפקה בצורה נרחבת את המסגרת של הפנאנתאיזם הקראוסי מאשר היסטוריונים של הפילוסופיה בעבר הבינו. בהתבסס על העדויות של קלייטון, בהחלט ייתכן שקראוזה, שהכיר היטב את שלינג ואת יצירותיו, אימץ לפחות חלק מהמושגים הבסיסיים הראשוניים של המערכת הפנאנתאיסטית שלו מיצירות שונות של שלינג (במיוחד מהחקירות הפילוסופיות של שלינג על מהות החירות האנושית), ולאחר מכן פיתח בהדרגה את המושגים הבסיסיים הללו לגרסה מאוד משוכללת משלו לפנאנתאיזם.
במבט לעתיד, נראה שמדויק יותר להיסטוריונים של הפילוסופיה לומר כעת, ששלינג, בשנת 1809, סיפק לא רק את המסגרת הטרמינולוגית של הפנאנתאיזם הקראוסי, אלא גם כמה מהמושגים הבסיסיים (לפחות), של מה שעתיד להפוך לפנאנתיאיזם קראוסי, ושקראוזה לא רק אימץ והרחיב מאוד את המושגים והתובנות הללו של שלינג, אלא שהוא גם אימץ את הביטוי "פאן + אנ + תאיזם" של שלינג, ושב-1828 הוא רק צמצם את הביטוי של שלינג לצורה תמציתית וקומפקטית יותר. (כמונח יחיד "פנאנתאיזם"), בניסיון לתאר באופן תמציתי והולם - במונח אחד - את ההיבטים הקוסמו-תאולוגיים של המערכת הפילוסופית שלו.
בעבודותיו שפורסמו, קראוזה השתמש לראשונה במונח "פנאנתאיזם" (בצורתו בשפה הגרמנית "panentheismus") ב-Vorlesungen über das System der Philosophie ("הרצאות על מערכת הפילוסופיה", גטינגן: 1828). המונח "panentheismus" מופיע בהמשך ב-Vorlesungen über die Grundwahrheiten der Wissenschaft, zugleich in ihrer Beziehung zu dem Leben. Nebst einer kurzen Darstellung und Würdigung der bisherigen Systeme der Philosophie, vornehmlich der neusten von Kant, Fichte, Schelling und Hegel, und der Lehre Jacobi's (גטינגן: 1829).
קראוזה טען שהעולם עצמו והמין האנושי, המרכיב הגבוה ביותר שלו, מהווים אורגניזם (Gliedbau), והיקום הוא אפוא אורגניזם אלוהי (Wesengliedbau). תהליך ההתפתחות הוא היווצרות של אחדויות עילאיות, והשלב האחרון הוא הזדהות של העולם עם אלוהים. הצורה שלובשת התפתחות זו, לפי קראוזה, היא "זכות" או "החוק המושלם".
ה"זכות" אינה סכום התנאים של החירות החיצונית אלא של החירות המוחלטת, והיא חובקת את כל קיומם של הטבע, התבונה והאנושות. זהו האופן, או ההסבר, של כל ההתקדמות החברתית מהאחדות או ההזדהות הנמוכה ביותר עד הגבוהה ביותר. על ידי פעולתו, מציאות הטבע והתבונה עולה אל המציאות של האנושות. אלוהים הוא המציאות המתעלה מעל וכוללת את הטבע והאנושות כאחד. זכות היא, אם כן, בעת ובעונה אחת הדינמיקה וההגנה של הקידמה.
החברה האידיאלית נובעת מהרחבת הפעולה האורגנית של עיקרון זה מהאדם הפרטי לקבוצות קטנות של אנשים, ולבסוף לאנושות כולה. ההבדלים נעלמים ככל שהזהות המובנית של המבנה שולטת בדרגה הולכת וגוברת, ובאחדות הסופית האדם מתמזג באלוהים. התאוריה של קראוזה על העולם ושל האנושות היא אפוא אוניברסלית ואידיאליסטית.
זכויות בעלי חיים
קראוזה היה חסיד של זכויות בעלי חיים וצוטט כפילוסוף הראשון שטען לזכויות בעלי חיים בהקשר של פילוסופיה של המשפט. בספרו Das System der Rechtsphilosophie ("מערכת הפילוסופיה של המשפט", שפורסם לאחר מותו ב-1874), הוא טען שצריך שלבעלי חיים שאינם אנושיים תהיה הזכות לא להיות נתונים לכאב וכן בזכות לרווחה גופנית כללית. קראוזה דחה את הנחות היסוד האנתרופוצנטריות של פיכטה. הוא החזיק בדעה שבעלי חיים הם יצורים שזכויותיהם חייבות להיות מוגנת בחוק.
השפעתו וכתביו
השפעתו הקטנה יחסית של קראוזה נבעה בחלקה משום ששלינג והגל האפילו עליו, ובחלקה משני קשיים שהיו ביצירותיו הכתובות. רוח הגותו מיסטית קשה לעיקוב, ובעיה זו מודגשת, אפילו עבור הקוראים הגרמניים, על ידי השימוש שלו בטרמינולוגיה מלאכותית או מומצאת. הוא עושה שימוש במונחים זרים שתורגמו לגרמנית שאינם מובנים לאדם הפשוט.
יצירותיו העיקריות הן (מלבד אלה שצוטטו לעיל): Entwurf des Systems der Philosophie ("מתווה של מערכת הפילוסופיה",1804), System der Sittenlehre ("מערכת מוסר", 1810) ו-Das Urbild der Menschheit ("האבטיפוס של האנושות", 1811). הוא הותיר אחריו במותו מסה של הערות שלא פורסמו, שחלקן נאספו ופורסמו על ידי תלמידיו.
קראוסיזם הפך לרב השפעה במיוחד בספרד במאה ה-19, שם הוצגו רעיונותיו של קראוזה וקודמו על ידי חוליאן סנצ'ס דל ריו (Julián Sanz del Río, 1814–1869), איש אקדמיה ממדריד. הפילוסופיה של קראוזה שגשגה בספרד (שם היא נודעה בשם "Krausismo", "קראוסיסמו") מכיוון שהיא מכילה אלמנטים שהיו מאוד מושכים - באותה תקופה - למעמדות מגוונים של אנשים. קראוסיזם בספרד היה פופולרי ומוצלח, יותר כתנועה תרבותית רחבה ולא כצורה מיוחדת של קוסמו-תאולוגיה. כתנועה תרבותית היא הדגישה את הרציונליזם המדעי, בשילוב עם רוחניות נוצרית, מחויבות ליברלית לחופש הפרט והתנגדות לפריבילגיות ולכוח שרירותי. אינטלקטואלים ספרדים שהושפעו מקראוזה כוללים את (1839–1915) ו (1840–1917). בנוסף, השפעתו של קראוזה התרחבה לאמריקה הלטינית, שם עבודתו השפיעה על איפוליטו איריגוז'ן (1852–1933), (1856–1929) ו (1904–1990). טען כי קראוזה השפיע על חוסה מארטי (1853–1895), פידל קסטרו (1926–2016) (באמצעות מארטי והוגים קובנים אחרים), וצ'ה גווארה (1928–1967) (באמצעות השפעתו של איריגוז'ן).
אישה שטן
אישה שטן (במקור: She-Devil) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1989 שבוים על ידי סוזאן סיידלמן. הכוכבות הראשיות בסרט הן מריל סטריפ, ורוזאן בר ולצידן משחק אד בגלי ג'וניור. זוהי הגרסה השנייה לספרה של הסופרת הבריטית פיי וולדון, "חייה ואהבתה של אישה שטן", אחרי ששלוש שנים קודם ליציאת הסרט שידרה רשת הטלוויזיה ה-BBC מיני סדרה המספרת את אותו סיפור.
עלילת הסרט
רות פצ'ט (בגילומה של רוזאן בר) היא עקרת בית מרושלת, בעלת משקל עודף המנסה נואשות לרצות את בעלה בוב (אד בגלי הבן) אך מתקשה. באירוע חגיגי בו הם משתתפים מתחיל בוב עם סופרת הרומנים היפה וגונבת הלבבות מרי פישר (בגילומה של מריל סטריפ) ורות מתחילה להבין שהיא לא תוכל לעצור את בעלה. לאחר עימות בין השניים אומר בוב לאשתו שהיא אמא רעה, רעיה גרועה, טבחית נוראית ויש לה מראה של אישה שעובדת בשדה. מיד לאחר מכן הוא עוזב את הבית ונוסע לביתה המפואר של חברתו החדשה מרי. רות מחליטה לנקום וכותבת על פתק ארבעה נכסים חשובים בחייו של בעלה אותם היא מתכוונת להרוס. "ביתו, משפחתו, הקריירה, חירותו" היא כותבת בפתק ומתחילה צעד אחר צעד להרוס את חייו של בעלה.
כצעד ראשון מציתה רות את הבית בו היא מתגוררת ולוקחת את שני ילדיה עם הכלב המשפחתי לביתה של מרי פישר המתגוררת באחוזה מול הים, ומשאירה שם את הילדים והכלב. מרי, שאוהבת ניקיון וסדר לא כל כך אוהבת את הרעיון שיסתובבו לה ילדים וכלב בבית, אך היא לא אומרת דבר. עם היציאה מהבית מסמנת רות בקו את הסעיף הראשון בפתק, "ביתו".
לאחר מכן מתנדבת רות, תחת השם הבדוי וסטה רוז, בבית אבות ומתיידדת עם אמא של מרי (סילביה מיילס) הנמצאת שם. אחרי תקופה קצרה היא דואגת שהאם תסולק מבית האבות ותעבור להתגורר עם ביתה. גם את המהלך הזה מרי לא אוהבת במיוחד וסדקים מתחילים להופיע בחיי הזוגיות שלה ובקריירה שלה כסופרת שאינה מצליחה לכתוב רומן חדש.
רות מודיעה למשטרה על העבירות של בוב ובמהלך מסיבה גדולה בביתה של מרי, מגיעים שוטרים לעצור את בוב. במשפטו הוא מקבל שנה וחצי מאסר ובכך רות מסיימת את מטרתה כשהיא מוחקת מהרשימה את הנכס האחרון שהיה לבעלה, חירותו.
שמונה עשר חודשים לאחר מכן מפרסמת מרי פישר את ספרה החדש הזוכה להצלחה. היא חותמת על ספריה בחנות ספרים ומפלרטטת עם אחד הקונים ומראה כי חזרה לסורה.
ביקורות
הסרט לא קיבל ביקורות מחמיאות וזכה לציון 41% מתוך 17 ביקורות באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes.
אריק מרשל
חייו
לדברי לייף מילס, שכתב על השניים ב" Polar Friction: the relationship between Marshall and Shackleton, 2012 ("חיכוך קוטבי: היחסים בין מרשל לשקלטון", 2012), מרשל היה "חבר שאין לו תחליף במשלחת שקלטון; אף על פי כן, בהפלגה דרומה מניו זילנד אל אנטראקטיקה, במשך החורף האנטארקטי הארוך בבסיסם בכף רוידס ובמהלך המסע אל הקוטב הדרומי, לא חדל מרשל לבקר את שקלטון ביומנו, לעיתים במילים ארסיות כמעט, ודומה שלא רחש לו אלא בוז." מרשל התמיד בביקורתו כלפי שקלטון לכל אורך חייו, בהתייחסו אליו כ"שרלטן הגדול ביותר של המאה" במכתב, השמור במכון הגאוגרפי המלכותי, מתאריך 30 באוגוסט 1956.
מרשל הצטרף לחיל הרפואה המלכותי וגויס בדרגת סגן משנה באפריל 1915. הוא שירת באיפר ובסום במלחמת העולם הראשונה וקיבל אות הצטיינות על שירותו בינואר 1918. הוא סיים את המלחמה בדרגת רב-סרן בפועל.
בסתיו 1918 הוצב מרשל בארכנגלסק בצפון רוסיה כחבר בפלוגת המשלחת הבריטית לצפון רוסיה.
מרשל נשא לאישה את אניד ב-1922. בשנות ה-30' של המאה ה-20 עברה המשפחה לקניה, שם עסק שנים אחדות בחקלאות לפני שובו לאנגליה. במלחמת העולם השנייה חזר מרשל והתגייס לחיל הרפואה המלכותי והגיע לדרגת סגן-אלוף.
אחרי שהסתיימה המלחמה, הצטרף מרשל למשרד הגמלאות כקצין רפואה. לאחר פרישתו, עברו הוא ואשתו ליארמות' באי וייט. הוא מת ב-26 בפברואר 1963.
לקריאה נוספת
See: Polar Friction: the relationship between Marshall and Shackleton by Leif Mills, 2012
קנדריק לאמאר
קנדריק לאמאר דאקוורת' (באנגלית: Kendrick Lamar Duckworth; נולד ב-17 ביוני 1987), המוכר גם בכינויים K-Dot וקונג פו קני הוא ראפר אמריקאי מקומפטון שבקליפורניה. הוא החל את קריירת המוזיקה שלו בחברת תקליטים עצמאית, שנקראה "טופ דואוג אנטרטיינמנט", אך ב-2012 הצטרפו לאמאר וחברת התקליטים שבה חתם לאינטרסקופ רקורדס ולאפטרמת'. בנוסף, לאמאר חבר בסופרגרופ מהחוף המערבי, בלאק היפי, יחד עם הראפרים ג'יי רוק, סקולבוי קיו ואב-סול.