cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–סין
הרפובליקה העממית של סין
ב-1 במאי 2018 הרפובליקה העממית של סין היושבת בסין היבשתית מאז 1949 והרפובליקה הדומיניקנית כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים, יום לאחר שנותקו יחסיה של הרפובליקה הדומיניקנית עם טאיוואן. מצד טאיוואן נשמעו טענות על "קניית" בעלת בריתה בעד 3 מיליארד דולר אמריקאי.
היחסים כוננו במעמד שר החוץ הסיני וואנג יי, ושר החוץ הדומיניקני מיגל ורגאס מאלדונאדו. טקס החתימה על היחסים התקיים בבייג'ינג בירת סין.
האנציקלופדיה של החיים
האנציקלופדיה של החיים (באנגלית: Encyclopedia of Life, EOL) היא אנציקלופדיה שיתופית וחינמית באינטרנט אשר נועדה לתעד את כל 1.9 מיליון מיני החיים המוכרים למדע. היא מלוקטת מתוך מאגרי מידע קיימים (בהם ויקיפדיה) ומתרומות של מומחים ושוחרי טבע מכל העולם. היא נועדה לבנות עמוד אחד שיורחב "עד אינסוף" עבור כל מין, הכולל סרטוני וידאו, הקלטות, תמונות, גרפיקות וטקסטים. בנוסף, האנציקלופדיה משלבת תוכן מהספרייה למורשת המגוון הביולוגי, אשר העבירה תהליכי דיגיטציה למיליוני דפים של ספרות מודפסת מהספריות הגדולות בעולם להיסטוריית הטבע. הפרויקט בתחילה גובה בהתחייבות מימון של 50 מיליון דולר, בהובלת קרן מקארתור וקרן סלואן, שסיפקו יחד 25 מיליון דולר. 25 מיליון הדולרים הנוספים הגיעו מחמישה מוסדות עיקריים: מוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע, אוניברסיטת הרווארד, המעבדה לביולוגיה ימית, הגן הבוטני של מיזורי ומכון סמית'סוניאן. הפרויקט בתחילה הובל על ידי ג'ים אדוארדס וצוות הפיתוח בהובלת דוד פטרסון. היום, המוסדות המשתתפים ותורמים פרטיים ממשיכים לתמוך באנציקלופדיה באמצעות תרומות כספיות.
פיגוע הירי ברחוב דיזנגוף (2022)
פיגוע הירי ברחוב דיזנגוף (2022) היה פיגוע ירי שביצע מחבל פלסטיני ברחוב דיזנגוף בתל אביב-יפו ב-7 באפריל 2022, במהלך גל הטרור בישראל. בפיגוע נרצחו שלושה אזרחים ונפצעו 6, בהם שלושה פצועים במצב קשה. המחבל ברח רגלית מזירת הפיגוע, ולמחרת לפנות בוקר נורה למוות ביפו.
רקע
הפיגוע אירע כחלק מגל הטרור 2022, לאחר פיגוע הדקירה בארמון הנציב, פיגוע בבאר שבע, פיגוע בחדרה ופיגוע בבני ברק, שבוצעו בסוף מרץ 2022, ובהם נרצחו 12 בני אדם ונפצעו 21. יחד עם הפיגוע בדיזנגוף, נרצחו 15 בני אדם בגל הטרור.
הפיגוע
הפיגוע התרחש סמוך לשעה 21:00 באזור רחוב דיזנגוף שבתל אביב-יפו. מחבל ירה באקדח מטווח קרוב לעבר קבוצת מבלים בפאב "אילקה בר" שברחוב דיזנגוף 148. מהירי נרצחו איתם מגיני ותומר מורד, חברי ילדות בני 27 מכפר סבא. ברק לופן בן 35, אב לשלושה מגבעת שמואל, מבכירי חותרי הקיאקים בישראל, נפצע אנושות ומת מפצעיו יממה לאחר הפיגוע, ונפצעו 6 נוספים. המחבל, רעד פתחי חאזם, שוהה בלתי חוקי פלסטיני בן 28, תושב מחנה הפליטים ג'נין, בן למשפחה המזוהה עם הפת"ח. לאחר הירי, המחבל פתח במנוסה. כשהגיע לרחוב הירשנברג הסמוך, נתקל באדם שנמלט מהפיגוע ב"אילקה בר", חאזם פתח באש לעברו, אך לא פגע בו.
לזירת ה"אילקה בר" הוקפצו כוחות גדולים של מגן דוד אדום, משטרת ישראל וצה"ל. השוטרים החלו בסריקות אחר המחבל, כולל בבניינים סמוכים. לזירה הוקפצו גם כוחות מיוחדים של ימ"מ, יחידת הלוט"ר, סיירת מטכ"ל, יחידת שלדג ושב"כ שניהלו מרדף אחר המחבל. פחות משעה לאחר הפיגוע פרסמה משטרת ישראל תמונה של החשוד בפיגוע, כפי שנלקחה ממצלמת אבטחה, וקראה לציבור לדווח על איתורו.
בתום מרדף שנמשך שעות אחדות, בסביבות השעה 5:30 בבוקר התקבל מידע מודיעיני על דמות חשודה ליד מסגד ביפו, כארבעה קילומטרים ממקום הפיגוע. כוחות הוקפצו לאזור ואיתרו את המחבל סמוך לכיכר השעון. צוות מבצעי משולב של לוחמי שב"כ וימ"מ הורה למחבל לעצור. המחבל הרים את ידיו אך לאחר מכן נמלט, הסתתר מאחורי רכב וירה כ-10 קליעים לעבר הכוח. הלוחמים לא נפגעו, השיבו אש והרגו את המחבל. לאחר הריגת המחבל נמצאו בסביבת גופתו עוד כ-10 כדורי אקדח, הערכת כוחות הביטחון הייתה שהמחבל תכנן לבצע פיגוע ירי נוסף בטווח הזמן המיידי.
הסיקור התקשורתי
כמקובל במקרים של פיגועים, מרגע שהתקבלה הידיעה הראשונית על הפיגוע עברו רשתות הטלוויזיה בישראל לאולפן פתוח העוסק בפיגוע. גם אתרי החדשות הישראליים עסקו בדיווחים שוטפים על הפיגוע. כתבים רבים נשלחו לרחוב דיזנגוף לדיווח ישיר מהשטח.
הסיקור התקשורתי המפורט בשידורים החיים בזמן המרדף אחר המחבל, ספג ביקורת שלילית. דובר צה"ל, דובר משטרת ישראל ודובר השב"כ שלחו מכתב גלוי משותף אל כלל מערכות התקשורת בישראל, ובו מתחו ביקורת על התנהלות אמצעי תקשורת. לדבריהם השידורים נעשו ללא צנזורה עצמית. הדבר הוביל לחשיפת זהותם של לוחמים ביחידות מובחרות, שיטות פעולה ואמצעי לחימה. במהלך השידורים הועברו ידיעות לא מבוססות, ולעיתים גם ידיעות כזב, דבר שגורם להגברת הבהלה ופגיעה בחוסן הלאומי. את המכתב סיימו בקריאה לכלי התקשורת להפקת לקחים לקראת אירועים עתידיים.
שר התקשורת, יועז הנדל וארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל מתחו ביקורת דומה וקראו להפקת לקחים.
לנוכח תלונות שהגיעו לרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו על שידורי חדשות 12 וחדשות 13, הודיע נציב פניות הציבור של הרשות השנייה כי הוא פתח בבירור המקרים.
חדשות 13 הגיבו לביקורת והודיעו כי יגבשו קוד אתי בנושא.
תגובות לפיגוע
אלפי פלסטינים מהעיר ג'נין, הכפרים הסמוכים לה ומחנה הפליטים ג'נין, יצאו לעבר בית משפחת המחבל בעיר כדי להביע תמיכה בה. בנוסף, נשמעו באמצעות מערכת הכריזה קריאות "אללה אכבר", שירים לאומניים, חלוקת ממתקים והודעות תמיכה במחבל. אביו של המחבל, פתחי חאזם, אלוף-משנה בדימוס בביטחון הלאומי של הרשות הפלסטינית, שיבח את הפיגוע שביצע בנו.
ראש הממשלה נפתלי בנט הודיע כי מעבר גלבוע שליד ג'נין יישאר סגור, ובהמשך הוחלט על עצירה מוחלטת של כניסת ערביי ישראל לג'נין, ונאסרה כניסת סוחרים ואנשי עסקים תושבי אזור ג'נין לתחומי הקו הירוק (תימשך יציאת פועלים לישראל). בימים שלאחר הפיגוע צה"ל הגביר את פעילותו בצפון השומרון ובג'נין.
יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס גינה את הפיגוע, הדגיש כי "הרג של אזרחים פלסטינים וישראלים רק מביא להידרדרות נוספת של המצב", אך הזהיר מפני "המשך הפלישות למסגד אלאקצא ומעשי ההתגרות של המתנחלים".
ארצות הברית וצרפת גינו את הפיגוע, ונשיא צרפת, עמנואל מקרון אף פרסם הודעת גינוי בשפה העברית ברשתות החברתיות: "עוד פיגוע רצחני בישראל. בעקבות מתקפת הטרור בלב תל אביב אתמול, צרפת עומדת יותר מתמיד לצדם של אזרחי ישראל". איחוד האמירויות הערביות, בחריין וטורקיה, מדינות שיחסיהם עם ישראל התחממו מאז חתימת הסכמי אברהם ב-2020, גינו את הפיגוע והביעו סולידריות עם ישראל.
רוס בארנט
שנים ראשונות
בארנט היה הצעיר בין עשרת בניו של ותיק מלחמת האזרחים האמריקנית. הוא לחם במלחמת העולם הראשונה וקיבל תואר של עורך דין מאוניברסיטת מיסיסיפי ב-1926. בארנט נודע כאחד מעורכי הדין המוצלחים במדינה וכיהן כראש לשכת עורכי הדין של מיסיסיפי בין 1943 ל-1953.
ב-1951 וב-1955 רץ למשרת המושל ונכשל. במערכת הבחירות של 1959 הצליח להיבחר וכהונתו החלה ב-8 בינואר 1960. במהלך שנת כהונתו הראשונה חגג מאה שנה לפרישת מדינות הקונפדרציה ועלה לרגל לאתרי הנצחה לגיבורי צבא הקונפדרציה בני מיסיסיפי.
מעצר נוסעי החופש
בשנת 1961 החליטו קבוצות מעורבות של פעילים לבנים ושחורים לאתגר את ההפרדה בתחבורה הציבורית לאחר פסק דין בוינטון נגד וירג'יניה (Boynton v. Virginia) שפסק שאינה חוקתית. הם עלו לאוטובוסים ציבוריים של קווי גרייהאונד ונסעו ממדינות הצפון דרומה. פעילות זו, שנקראה "נסיעות חופש" וזכתה לסיקור תקשורתי נרחב ואוהד במדינות הצפון וברחבי העולם, גרמה להתקלויות אלימות בתחנות האוטובוס המרכזיות בדרום, כאשר אזרחים דרומיים זועמים תקפו את האוטובוסים המעורבים ואת יושביהם. בג'קסון, אורגנה האלימות בשיתוף המשטרה המקומית ואנשי קו קלוקס קלאן ו"מועצות האזרחים הלבנים". המושל בארנט הורה למשטרה לעצור את הנוסעים, פעילי זכויות אדם לבנים ושחורים בשל הפרעתם לסדר הציבורי. במהלך מעצרם ננקטה נגד הפעילים יד קשה ביותר. התנהלותו של בארנט תרמה לפופולריות שלו בקרב הקהל במיסיסיפי, אך גרמה נזק תדמיתי רב מחוצה לה.
מהומות Ole Miss
ב-20 בספטמבר 1962 היה ג'יימס מרדית לאפרו-אמריקאי הראשון שקיבל תואר בוגר אוניברסיטה במיסיסיפי. בארנט סירב לאשר את כניסתו של מרדית לקמפוס בעיר אוקספורד, בניגוד לצו בית משפט. לפיכך הוטל על המושל קנס בסך $10,000, אותו לא שילם, למרות שנשפט לכלא בעוון ביזיון בית המשפט, לא נשא גם בעונש זה. אמריקאים רבים נחשפו לראשונה לדמותו בהקשר לאירוע זה. עם זאת, המהלך הקנה לו תמיכה ללא תקדים במדינתו. במהלך משחק פוטבול בג'קסון בו נכח זמן קצר לאחר התקרית הונפו בהפסקה מאות דגלי קונפדרציה ביציעים והקהל שאג: "!We want Ross". רוס ירד אל הדשא נטל מיקרופון ונשא נאום קצרצר על אהבתו למיסיסיפי ולדרך החיים שלה. למחרת (ב-1 באוקטובר), כאשר מרדית הגיע לקמפוס בליווי של מרשלים פדרליים, פרצו מהומות הידועות כ"Ole Miss riot" (Ole Miss הוא כינוי לאוניברסיטת מיסיסיפי). הקהל הלבן שנהנה מתמיכתו הפומבית של המושל לא איפשר את כניסת הכוח הפדרלי לקמפוס, דבר שחייב את רוברט קנדי להזרים למקום כוחות משטרה צבאית ומשמר לאומי. במהומות נהרגו שני אנשים, עיתונאי וסקרן בלתי-מעורב. הזמר בוב דילן כתב על האירוע את השיר "Oxford town".
תום הכהונה
כהונתו של בארנט תמה ב-21 בינואר 1964, הוא לא התמודד אך תמך בסגנו פול ג'ונסון (Paul B. Johnson, Jr). מאז מלחמת האזרחים המפלגה הרפובליקנית לא הייתה קיימת במיסיסיפי. המפלגה, שחרתה על דגלה את ביטול העבדות לא הייתה רצויה בדרום ולא היה לה כל כוח אלקטורלי. אולם, התפתחות התנועה לזכויות האזרח איפשרה למועמד רפובליקני, רובל פיליפס (Rubel Phillips), להתמודד מול סגנו של בארנט. בארנט דיבר על הרפובליקנים כ"יאנקים" (צפוניים) והשתמש נגד פיליפס בשפה בוטה במיוחד.
זמן קצר לפני תום כהונתו הופיע בארנט במפגיע במשפטו של ביירון דה לה בקווית' (Byron De La Beckwith), רוצחו של פעיל זכויות האדם מדגר אוורס ולחץ את ידו לנגד עיני השופט והמושבעים. דה לה בקווית' לא הורשע במשפט זה אלא 30 שנה מאוחר יותר.
אנה לאייבסקה
אנה לאייבסקה (ברוסית: Анна Сергеевна Лаевская; בספרדית: Ana Layevska; נולדה ב-10 בינואר 1982) היא שחקנית מקסיקנית ממוצא רוסי.
ביוגרפיה
אנה לאייבסקה נולדה בקייב (אז חלק של אוקראינה הסובייטית שבברית המועצות) למשפחת אמנים. בשנת 1987 המשפחה עברה למוסקבה ובשנת 1991 למקסיקו.
קריירה
אנה לאייבסקה הצטלמה לראשונה בשנת 1997 לטלנובלה המקסיקנית "האם יהיה לנו אי פעם כנפיים" מבית היוצר של טלוויסה, בתפקיד של כנרית רוסיה. בהמשך היא הייתה שחקנית בעוד סדרות טלוויזיה של חברת טלוויסה ומשנת 2010 בחברת Telemundo.
בשנת 2001 היא זכתה לראשונה לפרס ובהמשך היא הייתה מועמדת למספר פרסי קולנוע נוספים.
בשנת 2005 לאייבסקה שיחקה בתפקיד משני בטלנובלה "אם חורגת" בדמותה של אסטרז'ה סן רומן. בהמשך השנה היא השתתפה בגרסה מקסיקנית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" ושרדה מספר שלבים בזכות הקהל.
בשנת 2008 כיכבה בטלנובלה "אויבת יקרה" בדמותה של לורנה דה לה קרוז; לצדם של גבריאל סוטו ודנה פאולה.
בשנת 2009 השתתפה בטלנובלה המקסיקנית "קיץ של אהבה" בתפקיד של ולריה מישל, לצדם של השחקנים דולסה מריה, גונסלו גרסיה ויוואנקו וקרלה סוזה.
בשנת 2014 שיחקה בסרט הקומדיה "קנטיפלס", אודות חיו של השחקן קנטינפלס.
בשנת 2018 שיחקה בקומדיה הרומנטית "ציור של השמיים", בכיכובה של מאיטה פרוני. באותה השנה כיכבה בטלנובלה "Y mañana será otro día… mejor" בדמותה של מרגריטה רוחאס; הטלנובלה היא עיבוד לטלנובלה ונצואלית משנת 2009.
בשנת 2019 היא שיחקה את דמותה של לורה וולף בסדרת הטלוויזיה "יאנקי"; שעלתה בבכורה בסטרימינג נטפליקס ב-14 ביוני.
בשנת 2021 החלה לשחק בסדרת הקומדיה המקסיקנית "עושות שכונה" בתור סילביה אספינוזה לצד מארק תאצ'ר; שעלתה בבכורה ב-7 ביולי 2021 בשירות נטפליקס. בהמשך, פורסם כי תעלה עונה שנייה.
בשנת 2023 שיחקה לצדה של מאיטה פרוני בסדרת הדרמה והמתח של נטפליקס "טריפטיכון".
לטאות לילה
מיון
במשפחה 2 תת-משפחות, 3 סוגים ו-34 מינים:
ג'יימס בולאם
ג'יימס כריסטופר בולאם, MBE (באנגלית: James Christopher Bolam; נולד ב-16 ביוני 1935) הוא שחקן אנגלי. הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד ג'ק פורד בסדרת הדרמה "When the Boat Comes In", בתפקיד טרוור צ'פלין ב"טרילוגיית ביידרביק", בתפקיד טרי קולייר בסיטקום "The Likely Lads" ובסדרת ההמשך, בתפקיד רוי פיגיס בסדרה הקומית "רק כשאני צוחק", בתפקיד ד"ר ארתור גילדר בסדרה "Born and Bred", בתפקיד ג'ק הלפורד בסדרה הבלשית "תחבולות חדשות" ובתפקיד הסבא בתוכנית לילדים "Grandpa in My Pocket" של רשת CBeebies.
ביוגרפיה
בולאם נולד בסנדרלנד שבאנגליה. אביו, רוברט אלפרד בולאם היה מנורת'מברלנד, ואמו, מריון אליס דרורי, הייתה ממחוז דרהאם.
הוא למד בבית הספר "Bede Grammar School" בסנדרלנד ואחר כך בבית הספר במרוז בעיר דרבי. בולאם למד משחק בלונדון בבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama". בתחילת שנות השישים הופיע על המסכים בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית "Z-Cars" ובסרטי הקולנוע "A Kind of Loving" ו"בדידותו של הרץ למרחקים ארוכים". ב-1967 השתתף בסדרת הטלוויזיה "Inheritance" יחד עם ג'ון ת'או.
בולאם היה לכוכב טלוויזיה בזכות הסדרה "The Likely Lads" בה הופיע בשנים 1964 ועד 1966. הוא עיבד את הסדרה לתוכנית רדיו עבור ה-BBC. עוד הופיע בולאם בסרטי קולנוע כמו "Half a Sixpence", "אוטלי", ו-. ב-1973 חזר לטלוויזיה והופיע בסדרת ההמשך בשתי עונות ששודרו בשנים 1973 ו-1974, ובספיישל חג המולד ששודר בערב חג המולד של שנת 1974.
ברדיו שיחק בולאם בשנת 1978 בתפקיד וילי גארווין בעיבוד של ה-BBC לספר "Last Day in Limbo" מסדרת "מודסטי בלייז". ב-1982 דיבב את הטוד בסרט האנימציה "כלבי המגפה". באמצע שנות השמונים כיכב בסיטקום רדיופוני בשם "Second Thoughts" ששודר במשך שנים אחדות ולבסוף עובד לסדרת טלוויזיה קומית. בשנת 2000 הופיע בתפקיד סר ארצ'יבלד פלינט במחזה אודיו של "דוקטור הו" בשם "The Spectre of Lanyon Moor". הוא היה הקריין בתוכנית רדיו דוקומנטרית בשם "Three Lions" ששודרה ב-BBC One לפני תחרויות יורו 2000. הסדרה עסקה בהיסטוריה של הנבחרת הלאומית של אנגליה מ-1966 ועד שנת 2000.
ב-2002 שיחק בולאם בתפקיד הרולד שיפמן, הרוצח הסדרתי, בסרט הדרמה "שיפמן", עיבוד של ITV לספרו של בריאן מסטרס "Prescription for Murder". עוד באותה שנה הופיע בתפקיד לאונרד טיבינגס בפרק "Sins of the Fathers" בסדרה המשטרתית "דיאל ופסקו". ב-2006 גילם את דמותו של ראש הממשלה לשעבר הרולד וילסון בסרט הדוקומנטרי "The Plot Against Harold Wilson" של ה-BBC. בקיץ 2005 הופיע במחזמר "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ" בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר. בשנת 2008 החל להופיע בתפקיד הסבא בסדרת הילדים "Grandpa in My Pocket" של Cbeebies. לסבא יש כובע קסמים שכשהוא חובש אותו הוא מסוגל להתכווץ. ב-2009 שיחק בתפקיד קן לואיס מנכ"ל בנק אוף אמריקה בדרמה הטלוויזיונית "The Last Days of Lehman Brothers".
על במות התיאטרון בלונדון הופיע בולאם במחזה "Jeffrey Bernard is Unwell" מאת קית' ווטרהאוס, ובמחזה "Gasping" מאת בן אלטון. ב-1974 שיחק בהפקה חדשה של "מקבת'" בתיאטרון יאנג ויק שבתפקיד הראשי הופיעו בולאם ושני שחקנים נוספים.
באביב 2015 הופיע בולאם במחזה "Bomber's Moon" במחזה מאת ויליאם אייבורי בתיאטרון פארק, פינסברי פארק בלונדון.
חיים אישיים
בולאם גר בוויזבורו גרין ליד בילינגהרסט שבמערב סאסקס ובצ'יזוויק שבלונדון. הוא נשוי לשחקנית סוזן ג'יימסון ששיחקה לצדו בסדרות הטלוויזיה "When the Boat Comes In", "תחבולות חדשות", "Close and True" והסדרה לילדים "Grandpa in My Pocket". לבני הזוג יש בת אחד בשם לוסי ושני נכדים.
טודור איבנצ'וב
טודור אִיבָנְצ'וֹב (בבולגרית: Тодор Иванчов; 1858, טרנובו, האימפריה העות'מאנית – 1905, פריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית) היה פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן במספר כהונות שר וכן כראש ממשלת נסיכות בולגריה.
ביוגרפיה
ב-1903 הועמדו איבנצ'וב ורדוסלאבוב לדין בעוון אי סדרים כלכליים והחלטות המנוגדות לחוקה בתקופת ממשלתו הראשונה של רדוסלאבוב, הורשעו ונדונו ל-8 חודשי מאסר. איבנצ'וב זכה לחנינה ולאחר שחרורו מהכלא, עזב את בולגריה לצרפת ושם הלך לעולמו ב-1905 והוא בן 47 שנים.
דמויי לטאה
דמויי לטאה (שם מדעי: Lacertoidea) היא אינפרא-סדרה של זוחלים בינוניים מתת-סדרת הלטאות שבסדרת הקשקשאים. בני קבוצה זו כלות את הלטאות האמיתיות ומינים דומים. כמו כן הם כנראה אבותיהם של הטבעונים, חסרי הרגליים.
דמויי הלטאה הם קרוביהם הרחוקים של החומטיים ובעבר היו באותה קבוצה, עד שבדיקות גנטיות סיווגו אותם לקבוצות נפרדות. בני הקבוצה הם בעלי ארבע רגליים חזקות ופעילי יום הניזונים הן מהחי והן מהצומח. הם חיים בכל היבשות פרט לאנטארקטיקה.
הנילוס העליון הגדול
הנילוס העליון הגדול (באנגלית Greater Upper Nile) הוא חבל ארץ בצפון מזרח דרום סודאן, ששטחו 236,208 קמ"ר וסך האוכלוסייה שבו נאמדת בכ-2,908,000 נפש, נכון לשנת 2008. שמו של חבל הארץ נגזר מהנילוס הלבן, אחד משני יובליו העיקרים של נהר הנילוס העובר בצפון ובמזרח אפריקה. עיר הבירה של החבל היא מלקאל.
הנילוס העליון הגדול התנתק יחד עם בחר אל-ע'זאל ואקווטוריה מסודאן ב-9 ביולי 2011 ואלו מרכיבים את מדינת דרום סודאן.
הנילוס העליון הגדול היה מורכב משלושה מחוזות שנקראו ג'ונגליי, מדינת האיחוד ומדינת הנילוס העליון. החבל גובל באתיופיה במזרח, סודאן בצפון, חבל בחר אל-ע'זאל במערב, ואקווטוריה בדרום.
אות גרונית
בעברית, אותיות גרוניות הן האותיות אהח"ע – ארבע האותיות המייצגות את העיצורים שמוצאם מן הגרון (בהבחנה מקבוצות העיצורים בומ"ף, גיכ"ק, דטלנ"ת, זסשר"ץ). יש המחשיבים גם את האות ר כגרונית, ומכאן גם אהחע"ר או הָאָח רֵ"עַ.
הנילוס העליון הגדול
כיום, החבל כולל 13 מדינות.
אות גרונית
כללי דקדוק מיוחדים
לאותיות גרוניות כללי דקדוק מיוחדים:
הגייה
מרבית דוברי העברית בימינו אינם מקפידים על הגייה גרונית של האותיות הגרוניות, כך שהאות עי"ן, למשל, נשמעת כמו האות אל"ף, וכך בשיר "אני רואה אותה בדרך לגימנסיה" מופיעות השורות "האם כבר מישהו ידע / את המלכה של האוגדה?", שבהן נחרזת האות עי"ן עם האות ה"א, חריזה שלא תתקיים בהגייה גרונית של עי"ן.
החוקרים חלוקים בשאלה עד כמה הגו בעבר את האותיות הגרוניות. ממגילות מדבר יהודה ניכר שלא הבדילו בין אותיות גרוניות. בברייתא המופיעה בירושלמי ובבבלי נאמר: "אין מעבירין לפני התיבה לא חיפנין ולא בישנין ולא טיבעונין מפני שהן עושין היהין חיתין ועיינין אאין". בתלמוד הבבלי מופיעה אגדתא המייחסת אי ידיעת הגיית הגרוניות בסתם לתושבי הגליל. פרופ' פאול קאלה טען על סמך קטעי מקרא בגניזה שבהם לא נתנקדו האותיות הגרוניות, שבימי בעלי המסורה האותיות הגרוניות כלל לא נהגו ושניקוד האותיות הגרוניות על ידי בעלי המסורה הוא חידוש בהשפעת הערבית. לעומת זאת, טוען יחזקאל קוטשר, בין השאר על סמך השתמרות שמות מקומות בגליל עם אותיותיהם הגרוניות, שבימי הכיבוש הערבי של ארץ ישראל הגו תושבי הגליל את האותיות הגרוניות. קוטשר טוען שהיהודים שידעו לבטא את האותיות הגרוניות נמנעו מלעשות זאת בפני היוונים, כיוון שהדבר נחשב ל"לא תרבותי" וזו הסיבה לכך שבחלק מהמקורות נראה שלא הקפידו על שימוש בגרוניות. לטענתו, מגילות מדבר יהודה נכתבו על ידי יהודים שחיו באזור שבו הייתה השפעה נוכרית שבגללה הם איבדו את ההגייה של האותיות הגרוניות, והן אינן מייצגות את כלל הציבור בארץ ישראל.
בריאן מאסט
בריאן מאסט (באנגלית: Brian Mast; נולד ב-10 ביולי 1980) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית המכהן כנציג מחוז 18 של פלורידה בבית הנבחרים של ארצות הברית. מאסט הוא יוצא צבא מעוטר כוכב הארד ולב הארגמן, הוא לחם במלחמת אפגניסטן ואיבד את שתי רגליו מפיצוץ מטען צד.
ביוגרפיה
מאסט נולד בגרנד ראפידס שבמישיגן, בנם של ג'יימס וטימאוקסנה. אביו שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת קוריאה.
במהלך שיקומו התנדב כיועץ לענייני ביטחון במינהל הביטחון הגרעיני (NNSA), ברשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק, וחומרי הנפץ ולאחר שחרורו עבד כיועץ בהמחלקה לביטחון המולדת.
הוא נשוי לבריאנה, אב לשלושה ומתגורר עם משפחתו בפורט פירס שבדרום פלורידה. במאי 2016 סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת הרווארד.
פעילותו ועמדותיו
ביוני 2015 התפטר מאסט מעבודתו והכריז על התמודדותו לנציג מחוז 18 של פלורידה בבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא ניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית ובנובמבר 2016 ניצח גם בבחירות הכלליות. בנובמבר 2018 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
מאסט הוא נוצרי-אוונגליסטי, ופעיל בארגונים פרו-ישראלים. ב-2015 הגיע לישראל והתנדב במסגרת פרויקט שר-אל בבסיס תל השומר של צה"ל.
בניגוד לעמדה הרפובליקנית המקובלת, מאסט תומך בהגבלות על רכישת נשק בידי אזרחים; איסור על רכישת "נשק תקיפה" ו"נשק טקטי" ובדיקת הרקע של כל מי שמעוניין לרכוש נשק.
איתות לעזרה לנפגעי אלימות
האיתות לעזרה (או "הקריאה האילמת לעזרה במקרה של אלימות במשפחה") היא מחווה ביד אחת שיכולה לשמש אדם כדי להתריע לאחרים שהוא מרגיש מאוים וזקוק לעזרה. האיתות יכול להינתן באופן אישי או במהלך שיחת וידאו. במקור הוא נוצר ככלי למאבק בעלייה במקרי האלימות במשפחה ברחבי העולם כתוצאה מפעולות הבידוד העצמי הקשורות למגפת הקורונה.
האות מבוצע על ידי תחיבת האגודל לתוך כף היד, ואז קיפול האצבעות כלפי מטה ולכידה סמלית של האגודל באצבעות. הוא תוכנן כתנועת יד רציפה אחת, כך שניתן יהיה להבחין בה בקלות רבה, יותר מאשר בחיווי של היד במצב "קפוא" כלשהו.
האות לעזרה הוצג לראשונה בקנדה על ידי קרן הנשים הקנדית ב־14 באפריל 2020 וב־28 באפריל 2020 בארצות הברית על ידי רשת מימון לנשים (WFN). האיתות זכה לשבחים בכלי תקשורת לאומיים, ובינלאומיים בתור דבר שיסייע במתן פתרון חדשני לנושא ההחמרה במקרי האלימות במשפחה.
האות הוכר על ידי למעלה מ־40 ארגונים ברחבי קנדה וארצות הברית ככלי שימושי לסייע במאבק באלימות במשפחה.
נכתבו גם הוראות מעשיות עבור אדם שרואה מישהו אחר שמבקש עזרה באמצעות האיתות, כיצד לנהוג תוך שמירה על דיסקרטיות.
עונת 1967/1968 בפוטבול ליג
הליגה הבכירה כללה 22 קבוצות.וולברהמפטון וונדררס וקובנטרי סיטי (בפעם הראשונה בתולדות המועדון). היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר. שיטה זו הייתה בתוקף עד לעונת 1976/1977.
מנצ'סטר סיטי זכתה באליפות בפעם השנייה בתולדות המועדון.
בסוף העונה לליגת משנה ירדו שפילד יונייטד ופולהאם. במקומן לליגה הבכירה עלו איפסוויץ' טאון וקווינס פארק ריינג'רס (בפעם הראשונה בתולדות המועדון).
כדורגלנים מצטיינים
רון דייוויס מסאות'המפטון כבש 37 שערים וזכה בתואר מלך השערים לצד ג'ורג' בסט ממנצ'סטר יונייטד. לרון דייוויס זו הייתה הזכייה השנייה ברציפות.
ג'ורג' בסט ממנצ'סטר יונייטד זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית.
זכויות להט"ב באוקיאניה
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באוקיאניה, בדומה ליבשות אירופה ואמריקה, הן מגוונות מאוד ממדינה למדינה. נכון ליוני 2023, מעמד זכויותיהם של אזרחי להט"ב ברחבי המדינות והטריטוריות השונות נע בין שוויון זכויות משמעותי בין אזרחים הטרוסקסואלים ולהט"ב בניו זילנד, אוסטרליה, גואם, הוואי, איי מריאנה הצפוניים, ואליס ופוטונה, קלדוניה החדשה, פולינזיה הצרפתית ואיי פיטקרן ועד עונשים פליליים שקיימים נגד קיום פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה שנותרו מהתקופה הקולוניאלית של האימפריה הבריטית ב-6 מדינות בהן: סמואה, איי שלמה, פפואה גינאה החדשה, קיריבטי, טונגה, טובאלו ושטח החסות של ממלכת ניו זילנד בניואה. אף על פי שישנה קבלה חברתית הולכת וגוברת ברחבי האוקיינוס השקט כלפי חקיקת זכויות להט"ב, אלימות וסטיגמות חברתיות עדיין קיימות נגד אזרחים שמוגדרים כלהט"ב, שמובילות לעיתים קרובות לבעיות בתחומי בריאות, בין היתר גישה לטיפול בחולים ב-HIV/איידס במדינות בהן הומוסקסואליות היא עבירה פלילית, אף על פי שהחוק לא נאכף בפועל.
הממלכה המאוחדת הציגה עמדות חברתיות שמרניות נוקשות וחוקים נגד פעילות הומוסקסואלית בכל רחבי האימפריה הבריטית, כולל מושבותיה ברחבי האוקיינוס השקט. חוקים אלה ממשכים להיות נוכחים ברוב המדינות והטריטוריות שנכללות בחבר העמים הבריטי שנשארו במקומם כיום. המתנגדים לחקיקת זכויות להט"ב באוקיאניה מנמקים את עמדתם בכך שהומוסקסואליות וטרנסג'נדריות "אינן חלק מתרבויות המדינות באזור" בעוד כי הומוסקסואליות היא "חטא מערבי", אף על פי שהחוקים האנטי-הומוסקסואלים עצמם הם מורשת בריטית אירופאית. במספר מדינות באוקיינוס השקט ישנן מסורות עתיקות שקדמו להגעת המיסיונרים הנוצרים שמציגות נקודות מבט מקומיות ייחודיות של אוכלוסיות שמזדהות בתור מגדר שלישי בהן הפאפאפין בסמואה, סמואה האמריקנית וטובאלו, הלאילאי באיי קוק, הוינינימאן במיקורנזיה והפקאלייטי בטונגה.
מבין כלל 14 המדינות הריבוניות ברחבי אוקיאניה שחברות בארגון האו"ם, כ-10 מתוכן חתמו בעד "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם הקשורות בהתבססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" בשנת 2008 (או הצטרפו לחתימה על ההצהרה בשנת 2011) שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם, ביניהן גם טובאלו וסמואה אף על פי הפללתה של פעילות הומוסקסואלית דה יורה בשטחן. המדינה היחידה שחתמה נגד ההצהרה היא איי שלמה שתמכה בהצעה הנגדית מטעם סוריה. 3 המדינות הנותרות: פפואה גינאה החדשה, קיריבטי וטונגה נמנעו בהצבעתן.
בול גשר מעבורת תאצ'ר
ב-12 באוקטובר 1962 הנפיק דואר אזור תעלת פנמה בול מיוחד לרגל חנוכת גשר מעבורת תאצ'ר, אשר חיבר את שתי גדותיה של תעלת פנמה ולמעשה חיבר את יבשת אמריקה הצפונית עם יבשת אמריקה הדרומית. תקלה שהתרחשה במהלך ההדפסה הובילה ליצירת גיליון אחד ובו 200 בולים שגויים. בולים אלו, אשר 50 מתוכם הגיעו לידי אספני הבולים, עמדו במוקד של תביעה משפטית אשר יצרה תקדים המשפיע גם כיום על מדיניות ההנפקה של דואר ארצות הברית.
רקע
עם השלמת חפירתה של תעלת פנמה נוצר נתק פיזי בין היישובים ששכנו משני צדי התעלה. פתרונות ראשוניים סופקו באמצעות מיסוד של קו מעבורת וכן באמצעות הכשרת מעבר על אחד מסכרי התעלה, אולם היה צורך ברור להקמת גשר קבוע שיאפשר לתנועה בין שני צדי התעלה לזרום בחופשיות.
ארצות הברית, אשר שלטה באזור תעלת פנמה, התחייבה בשנת 1955 להקים את הגשר. הבנייה החלה בשנת 1959 והוא נחנך ב-12 באוקטובר 1962. האמריקאים העניקו לגשר את השם "גשר מעבורת תאצ'ר" על שמו של, איש הקונגרס האמריקאי לשעבר שהיה האחרון מחברי הוועד שאישר את הקמת התעלה שנותר בחיים. תאצ'ר היה גם האיש שיזם את הקמת קו המעבורת שפעל במקום לפני בניית הגשר. אנשי הממשל של פנמה העדיפו לקרוא לגשר בשם "גשר האמריקות".
הנפקת הבול
ב-12 באוקטובר 1962, ביום חנוכת גשר מעבורת תאצ'ר, הנפיק דואר אזור התעלה בול חדש לרגל האירוע. הבול הונפק בערך נקוב של 4 סנט, והתאים לתעריף המשלוח של מכתב בדרך הים מאזור התעלה אל ארצות הברית. כדי להדגיש את חשיבותו של הגשר הודפס הבול בשני שלבים נפרדים: ראשית הודפס הרקע שכלל את מפת אזור התעלה, ולאחר מכן התווספה בתהליך נפרד דמותו של הגשר שהודפסה בצבע כסף.
הבולים הודפסו בגיליונות דפוס של 200 בולים, אשר חולקו לארבעה גיליונות דואר של 50 בולים כל אחד. הבול הודפס בכמות של 775,000 עותקים וכולם נמכרו לציבור.
גילוי הבולים השגויים
ה. א. האריס (H. E. Harris) היה סוחר בולים אמריקאי, תושב העיר בוסטון, אשר התמחה במסחר בבולי ארצות הברית ואזורי החסות שלה. הוא נהג להזמין כמות גדולה מכל בול חדש שהונפק, ולהפיץ את הבולים ללקוחותיו. בחודש אוקטובר 1962 הזמין האריס 5,000 עותקים מן הבול שהוקדש לגשר מעבורת תאצ'ר, וכעבור זמן קצר קיבל חבילה ובה 100 גיליונות דואר של הבול החדש. תוך כדי מיון הבולים והכנתם למשלוח ללקוחותיו גילה האריס כי באחד הגיליונות שקיבל אירעה שגיאה, וכי לא הודפסה על הבולים שבגיליון דמותו הכסופה של הגשר.
הידיעה על מציאת הגיליון של הבולים השגויים פשטה בחוגי האספנים וסוחרי הבולים, אולם איש לא הצליח לגלות גיליון נוסף. גם אנשי הדואר של אזור התעלה בדקו את המלאי שעדיין היה במחסנים וגילו את שלושת גיליונות הדואר הנוספים אשר היוו יחד את גיליון הדפוס השגוי. שניים מן הגיליונות האלו נאטמו בשכבת למינציה והועברו למוזיאון הדואר של ארצות הברית. גיליון הדואר הרביעי הושמד על ידי הדואר, וכך נותר לרשות האספנים רק גיליון דואר אחד ובו 50 עותקים של הבול השגוי.
המאבק המשפטי
עם גילוי קיומם של הבולים השגויים, ושל הגעת 50 מהם לידי הציבור, החליט, , להדפיס 100,000 עותקים נוספים של הבול השגוי (ללא ההדפסה של הגשר הכסוף) ולהפיץ אותם לציבור. כוונתו הייתה למנוע בכך את הפיכתם של הבולים השגויים לנדירים ואת האמרת מחירם בקרב אספני הבולים.
לא הייתה זו הפעם הראשונה בה יזם אדוארד דיי הדפסה מכוונת של בולי שגויים. זמן קצר קודם לכן הוא הורה על הדפסה יזומה של בולים אמריקאים שגויים אשר נועדו לבטל את האמרת המחירים של.
כשנודע להאריס, סוחר הבולים מבוסטון, על הכוונה להדפיס את הבולים השגויים באופן מכוון, הוא מיהר לבית המשפט והגיש תביעה כנגד מנהל הדואר של ארצות הברית. האריס טען כי דואר ארצות הברית כמוסד ציבורי אינו רשאי להנפיק בכוונה תחילה מוצר פגום, וכי אסור לו לפגוע בזכות הקניין של האזרח על גיליון הבולים השגוי שהגיע לידיו כחוק.
טענתו של האריס התקבלה על ידי בית המשפט האמריקאי, אשר החליט בפסיקה תקדימית לאסור על דואר ארצות הברית להדפיס באופן יזום בולים שגויים ולהתערב במסחר המשני של הבולים בקרב אספני הבולים.
השוק הבולאי
בעקבות פסיקת בית המשפט, אשר הבהירה את קיומם של 50 בולים שגויים בלבד בידי ציבור האספנים, יכול היה האריס להתחיל למכור את גיליון הבולים שברשותו. בשנת 1969 פירק האריס את הגיליון והחל למכור את 50 הבולים באופן הדרגתי תוך שהוא משיג עבורם מחירים גבוהים במיוחד. בולים נדירים אלו הפכו למבוקשים מאוד בקרב אספני הבולים, ונכון לשנת 2019 מחירו של הבול השגוי בקטלוג הבולים מוערך בסכום של 8,000 דולר.
ראלי קטר
נאסר אל עטיה, נהג המרוצים המקומי, הוא הנהג בעל מספר הניצחונות הגבוה ביותר לאורך השנים (14 ניצחונות). מוחמד בין סולים ניצח את המרוץ תשע פעמים וסעיד אל-חג'רי השיג 5 ניצחונות.
רשימת מנצחי המרוץ
התוצאות מתייחסות רק לשנים בהם היה המרוץ חלק מאליפות המזרח התיכון בראלי List of winners sourced in part from:
ריבוע פנט
ריבוע פַּ֫נֶט הוא כלי שהומצא על ידי הגנטיקאי הבריטי רג'ינלד פנט, ומתבסס על חוקי התורשה של מנדל. הוא משמש ביולוגים לקביעת תדירות של גנוטיפים ופנוטיפים בכל הצאצאים של הכלאה מסוימת. התרשים הוא למעשה טבלה, שבה נכתבים כל הגנוטיפים האפשריים בהכלאה. ניתן להסיק ממנה את ההסתברות לקבלת גנוטיפ מסוים, של גן אחד או יותר.
ליצורים המתרבים ברבייה זוויגית יש בדרך כלל שני אללים של כל תכונה, בעוד בגמטות, תאי הרבייה, יש רק אלל אחד של כל תכונה (הפיצול של האללים לגמטות מתרחש במיוזה). ריבוע פנט מוצג כטבלה, כאשר הגמטות האפשריות של הורה אחד נמצאות בחלק העליון של הטבלה, ושל השני - בצד. בכל תא מוצגים הגנוטיפים (כלל האללים) של הצאצא משתי הגמטות. לפי הגנוטיפ ניתן להסיק מה התכונה שתתבטא. ההסתברות לקבלת גנוטיפ מסוים, היא תוצאת חילוק כמות הפעמים בה הגנוטיפ מופיע בטבלה במספר התאים בטבלה.
דוגמאות
דוגמה להכלאה דיהיברידית (הכלאה בין שני פרטים הטרוזיגוטים לשתי תכונות) בריבוע פנט. מתקבל יחס 9:3:3:1 בין הפנוטיפים.
בית הכנסת בקושיצה
בית הכנסת האורתודוקסי החדש נבנה בשנים 1926 – 1927 ברחוב פושקינובה ליד המרכז ההיסטורי של קושיצה, סלובקיה. בית הכנסת נבנה לאחר שבית הכנסת האורתודוקסי הוותיק יותר ברחוב זבונארסקה, שנבנה בשנת 1899 בהתאם לתכנונו של יאנוס בלוך לא יכל להכיל את הקהילה הגדולה והיה צורך במבנה נוסף
הבניין
בית הכנסת תוכנן על ידי אדריכל מבודפשט. החזית משתמשת גם במוטיבים מסורתיים נאו-קלאסיים וגם מקומיים; והדוגמה לכך היא קומת עליית הגג בסגנון שנמצא לעיתים קרובות בבנייני רנסאנס במזרח סלובקיה. הפנים, הבנוי ברובו בבטון, נבנה באדריכלות מודרנית עם אולם מרכזי בעל כיפה ועזרת נשים עם מחיצת מתכת. הבימה המרכזית פונה אל ארון הקודש עשוי שיש אדום. בית הספר הצמוד לבית הכנסת נבנה ותוכנן להיות מקווה אך לא נבנה.
לוח זיכרון לשואה
הובלות של יהודים מקושיצה למחנות הנאצים בוצעו במהלך מלחמת העולם השנייה. בחזית בית הכנסת הותקנה לוח זיכרון לשואה מארד בשנת 1992. הלוח מודיע כי יותר מ 12,000 יהודים מקושיצה הועברו למחנות ריכוז בשנת 1944. זה לא מזכיר את כך שלמעלה מ - 2,000 יהודים מסביבתו של קושיצה רוכזו שם ואז גם נשלחו למחנות הריכוז. רק 400 מכל היהודים המועברים שרדו.
גביע ליברטדורס לנשים
גביע ליברטדורס לנשים (השם הרשמי בספרדית: Copa Libertadores de Fútbol Femenino) הוא אליפות דרום אמריקה לקבוצות בכדורגל נשים, המתקיימת אחת לשנה בחסות CONMEBOL. באליפות נפגשות, באופן מסורתי, כל הקבוצות הבכירות של היבשת. הטורניר נחשב לתחרות הכדורגל החשובה ביותר בקרב הקבוצות הדרום אמריקאיות ורבים מקבילים אותו לגביע אופ"א באירופה.
מבנה והיסטוריה
במרץ 2009 עלה הרעיון של הקמת מפעל שנתי לקבוצות כדורגל הנשים הדרום אמריקאיות, בפורמט דומה לגביע ליברטדורס אצל הגברים. ביולי של אותה שנה, אישרה ועדת המפעלים של קונפדרציית הכדורגל של דרום אמריקה את הרעיון, והודיעה על ייסוד גביע הליברטדורס לנשים. בשונה מהגברים, הליברטדורס לנשים נערך במדינה מארחת אחת, ולא משוחק בכל שאר המדינות המשתתפות. הטורניר הראשון, ששוחק בין ה-3 באוקטובר ל-18 באוקטובר 2009, נערך בערים סנטוס וגוארוחה שבברזיל, ואורגן על ידי קונפדרציית הכדורגל של דרום אמריקה, פדרציית הכדורגל של סאו פאולו, קונפדרציית הכדורגל הברזילאית ומועדון הכדורגל סנטוס.
בגביע משחקות עשר קבוצות - אחת מכל מדינה שחברה ב-CONMEBOL, שמחולקות לשני בתים בני חמש קבוצות כל אחד. שתי הקבוצות בעלות המאזן הטוב ביותר מכל בית מעפילות לחצי הגמר, והמנצחות במשחקים אלה מעפילות לגמר, שם נקבעת הזוכה. שתי המפסידות משחקות זו מול זו במשחק על המקום השלישי.
סנטוס הברזילאית היא הקבוצה המצליחה ביותר בתולדות המפעל, עם שתי זכיות. קולו קולו מצ'ילה היא הקבוצה הלא-ברזילאית היחידה שזכתה בתואר, לאחר שבטורניר של 2012 היא גברה 2-4 בבעיטות הכרעה על פוז קאטרטאס. כריסטיאן רוזריה, חלוצת נבחרת ברזיל, היא הכובשת המצטיינת בתולדות הגביע, כשלזכותה 29 שערים.
נהג אוטובוס
נהג אוטובוס הוא עיסוק שבו נהג מסיע נוסעים באוטובוס לפרנסתו. נהגי האוטובוס לרוב נוסעים במסלול קבוע שבו קיימות תחנות להעלאת ולהורדת נוסעים. יש נהגי אוטובוס שעובדים עבור חברות פרטיות ויש העובדים עבור חברות ציבוריות.
בארצות הברית
נכון לשנת 2010, היו כמעט 650,000 נהגי אוטובוס בארצות הברית. רובם נהגו באוטובוס בית ספר, כלומר הם הסיעו תלמידים מביתם לבית הספר ולהפך. נכון לשנת 2004 71% מנהגי האוטובוס הועסקו על ידי בתי ספר מרחבי המדינה. במדינות רבות אחרות לא נהוג שישנה הסעה נפרדת לתלמידי בית ספר, ולכן אין בהן את ההפרדה שקיימת בארצות הברית בין נהג אוטובוס רגיל לבין נהג אוטובוס בית ספר. על מנת לנהוג באוטובוס בארצות הברית, על הנהג להחזיק ברישיון מתאים וכן לעבור הכשרה בתחזוקת הרכב. הנהגים צריכים להיות גם בעלי כישורים חברתיים על מנת לעבוד עם קהל הנוסעים.
באנגליה
באנגליה, נהגי אוטובוס צריכים לעבור מבחן תאוריה ומבחן מעשי בנהיגה באוטובוס. אנשים בעלי מחלות או מוגבלויות רפואיות שונות אינם מורשים לנהוג באוטובוס. חלק מאלו הם כאבי מיגרנה (אם הם משפיעים על הראייה), אלכוהוליזם ואפילפסיה.
בעבר, לנהג לא הייתה כל תקשורת עם הנוסעים, שכן גביית כרטיסי הנסיעה נעשתה על ידי כרטיסן. כיום, אוטובוסים רבים מכילים מצלמה במעגל סגור במטרה להגן על הנהגים מפני תקיפות.
רוב הנהגים מגיעים לעיסוק זה לאחר שעבדו בעבודה אחרת. ישנם גם נהגי אוטובוס שעברו לעבודות אחרות כמו מאט מונרו (זמר), וישנם שחקנים שלמדו לנהוג באוטובוס עבור תפקידים בסרטים כמו רוברט קרלייל או קליף ריצ'רד.
באוסטרליה
נהגי אוטובוס באוסטרליה צריכים להחזיק ברישיון נהיגה מיוחד. ברישיון זה ישנו רישום של עברות תנועה, עברו הפלילי של הנהג וכן מצבו הרפואי.
בשנת 2012, היה לאוסטרליה צי של 90,599 אוטובוסים שגמאו כולם יחד מרחק של 2 מיליארד קילומטרים. גילם הממוצע של האוטובוסים בתחבורה הציבורית הוא 11 שנים.
בשנת 2011, הועסקו כ-40,900 נהגי אוטובוסים במדינה. הם עבדו בממוצע 41.7 שעות בשבוע וגילם הממוצע עמד על 54 שנים. 87.4% מהנהגים עבדו עבור התחבורה הציבורית, מפעלים ורשות הדואר, 4% עבדו עבור שירותי הסעד והבריאות, 3.1% עבור מוסדות חינוך והדרכה ו-2.7% עבור תעשיות המזון והדיור.
נהגי אוטובוס בהיסטוריה
תקרית מפורסמת שקשורה לנהג אוטובוס הייתה התקרית שבה ג'יימס פ. בלייק, נהג אוטובוס ממונטגומרי שבאלבמה הורה לרוזה פארקס לפנות את מושבה עבור אדם לבן. היה זה בזמן ההפרדה הגזעית בתחבורה הציבורית בשנת 1955, רוזה סירבה לפנות את מקומה וכך החל החרם על חברות האוטובוסים שהוביל לסיום האפליה בין השחורים ללבנים בתחבורה הציבורית.
אלימות כלפי נהגי אוטובוס
אלימות כלפי נהגי אוטובוסים היא תופעה שכיחה החל מסביבות שנות האלפיים. בעיתונות ובתקשורת מתפרסמים מקרים שבהם נהגי אוטובוסים הותקפו על ידי נוסעים וסיכנו את הנהגים ואת הנוסעים.
אלימות ותוקפנות כלפי נהגים בשירותי התחבורה הציבורית היא תופעה עמה מתמודדות מדינות רבות בעולם. נהגי אוטובוסים בפרט הם לעיתים קרובות מטרות לתקיפה מילוליות או פיזיות. על פי הערכות, 40% מהנהגים הקנדיים הותקפו בזמן תפקידם במהלך הקריירה שלהם. נהגי אוטובוס בניו יורק הותקפו 236 פעמים בשנת 2009 בשנת 2012 התקיפות עלו ב-30%
בישראל
על פי נתונים של חברת אגד בשנת 2018 תועדו 9 מקרי תקיפה של נהגי אוטובוסים, בשנת 2019 תועדו 10 מקרים, אך מקרי תקיפה רבים לא תועדו ולא פורסמו. לפי דו"ח של ארגון הנהגים, ב-2020 אירעו 3,644 מקרי אלימות פיזית נגד נהגי אוטובוס. שני שלישים מהנהגים (65%) נתקלו באלימות, אבל רק כמחצית בכלל דיווחו על התקריות, לאחר שתקיפות נהגים הפכו למכת מדינה וחלק קבוע מעבודתם. לדוגמה: נוסעים שזועמים על נהג שלא מעלה אותם בגלל מגבלות הקורונה, צעירים במודיעין עילית שמוחים על העסקת נהגים ערבים, וערבים תושבי יפו שמוחים נגד המדינה. בנוסף ישנה הערכה שעשרות מקרי תקיפה, קלים יותר או מילוליים, לא מתועדים..
גורמים לבעיית האלימות כלפי נהגי אוטובוסים
על פי נתונים של חברת אגד בשנת 2018 תועדו 9 מקרי תקיפה של נהגי אוטובוסים, בשנת 2019 תועדו 10 מקרים, אך מקרי תקיפה רבים לא תועדו ולא פורסמו. לפי דו"ח של ארגון הנהגים, ב-2020 אירעו 3,644 מקרי אלימות פיזית נגד נהגי אוטובוס. שני שלישים מהנהגים (65%) נתקלו באלימות, אבל רק כמחצית בכלל דיווחו על התקריות, לאחר שתקיפות נהגים הפכו למכת מדינה וחלק קבוע מעבודתם. לדוגמה: נוסעים שזועמים על נהג שלא מעלה אותם בגלל מגבלות הקורונה, צעירים במודיעין עילית שמוחים על העסקת נהגים ערבים, וערבים תושבי יפו שמוחים נגד המדינה. בנוסף ישנה הערכה שעשרות מקרי תקיפה, קלים יותר או מילוליים, לא מתועדים.
מחקרים שונים מצביעים על מגוון סיבות המגבירות את ההסתברות להתנהגות אלימה דווקא באוטובוסים: השהות בחלל סגור וצפוף יחסית, בתנאים שאינם מיטביים, ולמשך פרק זמן שמשכו לעיתים לא וודאי, לצד התלות בנהג הן בהיבטים של בטיחות הנסיעה והן בהיבטים של פעולות תפעוליות הקשורות אליה, עשויה לעורר תחושות של אי נוחות וחוסר שליטה. תחושות אלו עשויות להוביל להתנהגות אגרסיבית המופנית כלפי הנהג, בהיותו הגורם שנתפס כבעל הסמכות באוטובוס.
ישנם מספר גורמי סיכון נוספים שיכולים להגביר את הסבירות שיתרחש אירוע אלימות כלפי נהגי אוטובוסים. :
דרכי התמודדות עם הבעיה
קיימים צעדים שונים שבהם ניתן לנקוט על מנת לצמצם את החיכוך בין הנוסעים בתחבורה הציבורית ונהגי האוטובוס ולשמור על ביטחונם של הנהגים. אלו כוללים בין היתר התקנת מיגון ומחיצות להפרדה בין הנהג והנוסעים, התקנת מצלמות לתיעוד אירועים חריגים והכרה בנהגי התחבורה הציבורית כעובדי ציבור (צעד שמאפשר ענישה חמורה יותר על פי חוק העונשין התשל"ז 1977
בעולם ננקטים במדינות שונות אמצעים נוספים ובהם: התקנת לחצני מצוקה, אפליקציה המאפשרת לנהג התקשרות דיסקרטית עם מרכז שליטה של חברת האוטובוסים והמשטרה, הכשרות לנהגים להתמודדות מיטבית עם קונפליקטים שמתעוררים בינם לבין נוסעים, הסברה לציבור באמצעות קמפיינים ייעודיים, מתן תמריצים וכלים לדיווח של נוסעים על אלימות כלפי נהגים, איסוף מידע על היקף התופעה והגורמים לה לצורך גיבוש תוכנית התמודדות מותאמת, גביית תשלום ללא מזומן. ביטול אחריות האכיפה של המפעיל (הנהג), הגברת הנוכחות משטרתית או הגברת הסיורים והעצירות של המשטרה, הדרכה ונהלים למניעת הסלמה.
מושג
מושג הוא תפיסה כללית ורעיון מופשט, הקיימים בתודעה ומבוטאים בדיבור. המושג הוא בסיס לחשיבה ולאמונה, וממלא תפקיד יסודי בהיבטי ההכרה. מושגים נחקרים בין השאר באנתרופולוגיה, בפסיכולוגיה, בפילוסופיה ובבלשנות. דיסציפלינות אלו עוסקות במבנה ההגיוני והפסיכולוגי של המושג, וכיצד הוא יוצר מחשבות, משפטים ותרבות.
משמעותו של מושג ניתנת באמצעות הגדרה שלו. ההגדרה כוללת רשימה של תנאים הכרחיים ומספיקים, שעמידה בהם מצדיקה את הכללתו של עצם כלשהו במחלקה שאותה מתאר המושג. עקרון השלישי הנמנע מבטיח קיומן של שתי אפשרויות בלבד לגבי כל עצם נתון: הוא נכלל במושג מסוים או שאינו נכלל בו. לאותו מושג ייתכנו הגדרות שונות. דוגמה: הביטויים "משולש שווה-צלעות" ו"משולש שווה זוויות" הם שתי דרכים שונות להצגת אותו מושג. מושג מתממש באמצעות כל המופעים שלו, הקיימים והאפשריים, מוחשיים או מופשטים.
מושגים מאורגנים בהיררכיה, כשרמות גבוהות מכונות "עליונות" ורמות נמוכות יותר מכונות "כפיפות". לצידן קיימת רמה "בסיסית" או "אמצעית", שבה יסווגו אנשים את המושג בצורה הקלה ביותר. מושג ברמה עליונה הוא "רהיטים", מושג כפוף לו הוא "כיסא משרדי", והמושג הבסיסי הוא "כיסא".
בויאר נישני
בויאר פאיק נישני (באלבנית: Bujar Faik Nishani; 29 בספטמבר 1966 – 28 במאי 2022) היה פוליטיקאי אלבני, שכיהן כנשיא אלבניה מ-2012 עד 24 ביולי 2017. היה פעיל במפלגה הדמוקרטית של אלבניה. בשנים 2007–2009 ו-2011–2012 כיהן נישני כשר הפנים, ובשנים 2009–2011 כיהן כשר המשפטים.
נולד בדורס. ב-1 ביוני 2012 נבחר ברוב של 73 מתוך 140 קולות לנשיא. ב-24 ביולי 2012 הושבע לתפקיד והחליף את הנשיא המכהן באמיר תופי. חמש שנים לאחר מכן, ב-24 ביולי 2017, החליף אותו בתפקיד איליר מטה.
נישני נפטר בברלין שבגרמניה ב-28 במאי 2022. הותיר אחריו אישה, אודטה נישני, ושני ילדים.
רולאן פטי
רולאן פטי (בצרפתית: Roland Petit, 13 בינואר 1924 - 10 ביולי 2011) היה מנהל להקת בלט, כוריאוגרף ורקדן צרפתי. את הכשרתו קיבל בבית הספר של בלט האופרה של פריז, ואת פרסומו רכש בבלטים היצירתיים שלו.
ביוגרפיה
פטי, בנה של מעצבת הנעליים רוז רפטו, נולד בוילמומבל, סמוך לפריז. הוא למד בבית הספר של בלט האופרה של פריז, אצל גוסטב ריקו וסרז' ליפר והתחיל לרקוד כחבר בלהקה ב-1940. ב-1945 הקים את בלט דה שאנס-אליזה וב-1948 הקים בתאטר מאריניי את בלט פריז עם זיזי ז'נמייר, רקדנית כוכבת.
פטי עבד בשיתוף פעולה עם אנרי דיטייה (Le Loup ב-1953), סרז' גינסבורג, איב סאן לורן וסזאר בלדצ'יני, והשתתף בכמה סרטים צרפתים ואמריקאים. הוא חזר לאופרה של פריז ב-1965, להעלות הפקה של "נוטרדאם של פריז" (למוזיקה מאת מוריס ז'אר. הוא המשיך לנהל בלטים לתיאטראות הגדולים ביותר של צרפת, איטליה, בריטניה, קנדה וקובה.
ב-1968 חולל הבלט שלו "טורנגלילה" מהפכה זוטא באופרה של פריז. כעבור ארבע שנים, ב-1972, ייסד את הבלט הלאומי של מרסיי ביצירה "בלט פינק פלויד". הוא ניהל את הבלט הלאומי של מרסיי במשך עשרים ושש השנים הבאות. לעיצוב התפאורות לבלטים שלו עבד בשיתוף פעולה צמוד עם הציירים ז'אן קרזו ומקס ארנסט.
פטי, שיצר למעלה מ-50 בלטים בכל הסוגות, תרם ככוריאוגרף למספר רב של רקדנים בעלי שם בינלאומי. הוא דחה את האפקטים הטכניים החופשיים; הוא לא חדל להמציא מחדש את סגנון ושפה משלו, והיה לרב-אמן באמנויות הפה דה דה והבלט הסיפורי, אך עשה חיל גם בבלטים מופשטים. פטי שיתף פעולה גם עם הריאליסטים החדשים, בהם מרשל רייסה, ניקי דה סן פאלה וז'אן טינגלי.
Le jeune homme et la mort ("העלם והמוות") שלו משנת 1946, ללברית של ז'אן קוקטו, נחשב למגנום אופוס שלו והוא גם יצירתו הידועה ביותר; הכוריאוגרפיה והתלבושות מודרניים להפתיע. בבלט "כרמן" משנת 1949 עשה שימוש יוצא דופן ב"אן דדאן" (en dedans: פנייה פנימה לעבר הרגל התומכת).
בין הסרטים שלהם תרם "סימפוניה בלבן" של רנה שאנה ופרנסואה ארדואן (סרט קצר על תולדות הבלט מ-1942), שבו הופיע כרקדן; הכוריאאוגרפיה לסרט "אליס בארץ הפלאות" מ-1948, "סנדל הזכוכית" ב-1954, "הכל הולך" (עם אחרים) ב-1956, ו"בלק טייטס" ככוריאוגרף, כותב ורקדן. ב-1960. .
אותות הוקרה
בשנת 1994 הוענק לפטי "פרס בנואה למחול" ככוריאוגרף.
חיים אישיים
בשנת 1954 נשא פטי לאישה את הרקדנית זיזי ז'נמייר, שרקדה בכמה מיצירותיו. זכרונותיו יצאו לאור בשנת 1993 תחת הכותרת "J'ai dansé sur les flots" ("אני רוקד על הגלים"). לו ולז'נמייר הייתה בת אחת, ולנטין פטי, רקדנית ושחקנית. פטי מת בז'נבה, שווייץ, בגיל 87, מלוקמיה.
בלטים
במהלך הקריירה שלו, יצר פטי כוריאוגרפיות ל-176 בלטים, בהם:
כריסטופר פאולר
כְּריסטופר פֿאוּלֶר (באנגלית: Christopher Fowler; 26 במרץ 1953 – מרץ 2023) היה סופר מותחנים אנגלי. הוא חיבר למעלה מחמישים רומנים ואוספי סיפורים קצרים, כולל סדרת בְּראיינט ומֵיי, המתעדת את הרפתקאות שני בלשים מתקופת תור הזהב של ספרות הבלש בלונדון של ימינו. הוא זכה ב"פרס הפגיון בספרייה" של איגוד מחברי ספרי הפשע לשנת 2015 (על כלל יצירתו), פרס הצחוק האחרון (פעמיים) ופרס הפנטזיה הבריטית (מספר פעמים), פרס אדג' היל ופרס הציפורן הירוק. יצירתו כללה גם תסריטים, משחקי מחשב, רומנים גרפיים, תסכיתים ומחזות. הוא נולד בגריניץ', לונדון.
עד כה, לא תורגמה יצירתו לעברית.
ספרי בְּראיינט ומֵיי
עיקר פרסומו של פאולר כמחבר מותחני בראיינט ומֵיי, שבהם שני הבלשים, ארתור בראיינט וג'ון מיי, חברים ביחידה הבדיונית "היחידה לפשעים מוזרים", המבוססת על יחידה שבה עבד אביו במהלך מלחמת העולם השנייה. הסדרה זמינה גם בפורמט ספרי שמע, בקריינות של טים גודמן. דמויות מסדרה זו מופיעות גם בספריו "Fowler's Roofworld", "Rune", "Darkest Day", ו־"Soho Black", אם כי ספרים אלו אינם נחשבים לחלק מהסדרה.
הסדרה מתרחשת בעיקר בלונדון, והסיפורים מתרחשים בשנים שונות בין מלחמת העולם השנייה לעשורים הראשונים של שנות האלפיים. על אף שיש גם עלילה מתפתחת בין הספרים, כל ספר עומד בפני עצמו כסיפור נפרד. יוצאי הדופן הם: "Full Dark House", סיפור ראשית, המתמקד בהיזכרות של ג'ון מיי במקרה הראשון של הצוות ביחד במהלך הבליץ; "Seventy Seven Clocks", שבסיפור המסגרת שלו מספר מחדש ארתור בראיינט על מקרה מ־1973; ו־"On the Loose" ו־"Off the Rails", שממשיכים דמויות ואירועים על פני שני ספרים.
הספר "Hall of Mirrors" מתרחש בשנת 1969; בשלב מסוים דנות הדמויות באירועים של אותו קיץ: פסטיבל המוזיקה בוודסטוק, הנחיתה על הירח ומעשי הרצח של כת צ'ארלס מנסון. כמו כן חיבר פאולר שני כרכים של מקרים חסרים (סיפורים קצרים), בשם "London's Glory" ו־"England's Finest".
פאולר טווה רבדים עובדתיים רבים מההיסטוריה והדמויות של לונדון לאורך הסדרה. רוב האתרים הם ציוני דרך בלונדון, כמו קתדרלת סנט פול, גלריית טייט ותיאטראות שונים. מאפיין עיקרי של "The Water Room" הוא רשת המנהרות והנהרות התת־קרקעיים שמתחת לעיר. ב־"Off the Rails" הם חוקרים את רשת הרכבת התחתית של לונדון.
הסדרה גם משופעת בהרמזים ליצירות ספרותיות אחרות. בספר "Seventy Seven Clocks" משובצים הרמזים לגילברט וסאליבן לאורך כל העלילה, וב־"Victoria Vanishes" יש קווי דמיון מכוונים לספר "The Moving Toyshop" מאת אדמונד קריספין. על אף שלכאורה יש בספרים יסודות מוזרים, אין הם מתארים התרחשויות על טבעיות או פנטסטיות.
רומנים וסיפורים קצרים אחרים
ספרו של פאולר "Rune" הוא עדכון לסיפור של מונטגיו רודס ג'יימס "Casting the Runes". הוא כולל גם את בראיינט, מיי וכמה דמויות מאותה סדרה.
הממואר שלו, "Paperboy", על ילדות בודדה בשנות ה-60, זכה בפרס הציפורן הירוק, המוענק לספרות ולזיכרונות שנכתבו על ידי הומוסקסואלים. ספר המשך, "Film Freak", תיאר את מסעותיו בתעשיית הקולנוע הבריטית.
סדרת "יוצרים נשכחים"
פאולר כתב טור קבוע בעיתון "אינדפנדנט" ושמו "Invisible Ink" ("דיו בלתי נראה"). כל טור הוקדש לסופר/ת שיצירותיו/ה, שפעם היו פופולריות, נעלמו וכבר כמעט שאינן נקראות. לדוגמה, בטור מס' 68 עסק בסופרת ברברה פים. הטורים נאספו לספר בשם "The Book of Forgotten Authors" (ספר הסופרים הנשכחים), שראה אור בהוצאת Quercus.
יהלומים (סרט, 1975)
יהלומים (באנגלית: Diamonds) הוא סרט פשע ישראלי-אמריקאי משנת 1975 בבימויו של מנחם גולן, עם רוברט שו, ריצ'רד ראונדטרי, ברברה הרשי (בשם ברברה סיגל - Seagull) ושלי וינטרס בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על שוד מתוחכם בבורסת היהלומים ברמת גן בה מאוכסנים יהלומים בשווי של 100 מיליון דולר.
הצילומים נערכו בלונדון, תל אביב, רמת גן וירושלים.
תקציר העלילה
מהרגע שהשלושה נוחתים בנתב"ג הם במעקב של מפקח המשטרה משה בן דוד (שייקה אופיר), עוזרו גבי (גדי יגיל) והשוטרת ציפי (יונה אליאן). בנתב"ג הם נפגשים בתיירת היהודיה האלמנה זלדה שפירו (שלי וינטרס) שהגיעה לישראל כדי למצוא חתן.
השלושה מתפצלים, צ'ארלס נשאר בתל אביב וארצ'י וסאלי עוברים לבית לחם, שם הם "מתכננים" ביחד עם מדריך התיירים מוסטפא (יוסף שילוח) שוד של תכשיטי המדונה בכנסיית המולד) כדי למקד את המעקב אחריהם ולאפשר לצ'ארלס פעולה חופשית ברמת גן.
ברמת גן נפגש צ'ארלס עם עמיתו סוחר היהלומים זלצבורג (יהודה אפרוני) שללא כוונה מגלה לו פרטים רבים על סדרי האבטחה. הקומבינציה של חדר הכספות משתנה מדי פעם ורק מר רבינוביץ (יוסי גרבר) מעודכן בה. עבריין נוסף, מומו (בומבה צור) חוטף את בנו של רבינוביץ (חן פלוטקין) וצ'ארלס מאיים על רבינוביץ כי ימסור לו את קומבינציה חדר הכספות אחרת יאונה רע לבנו. אשתו של רבינוביץ (נעמי גרינבאום) מודאגת מאוד ורבינוביץ לא עומד בלחץ.
צ'ארלס מצליח לעקוף את מערכת האזעקה ומגיע עד לחדר הכספות. בינתיים עוקבים השוטרים משה וגבי אחרי צ'ארלס וסאלי שמצליחים להימלט מחופשים ובעזרת מסוק להגיע ליד בית בורסת היהלומים ברמת גן. מוסטפא נתפס ונחקר על ידי השוטרים ומגלה להם לאחר איומים על הפסקת עבודתו, את התכנית. משה וגבי ממהרים לבורסה ברמת גן אבל השומר במקום (אריה מוסקונה) אומר להם שאין כל בעיה...
ארצ'י מצליח בעזרת ציוד מתוחכם לעקוף את הרצפה במבואה של חדר הכספות הקשורה לאזעקה, לפתוח את חדר הכספות ולפוצץ את כל הכספות חוץ מהכספת של צ'ארלס. אלפי יהלומים נשפכים לרצפה אך צ'ארלס שרצה רק להראות לאחיו כי גבר עליו, לא מעוניין בהם. ארצ'י כועס אך אין לו ברירה. בדרך חזרה נופלים יהלומים מכיסו על הרצפה ומפעילים את האזעקה.
מתחיל מרדף בתוך בניין הבורסה. צ'ארלס וארצ'י מצליחים להגיע לגג ולהיחלץ משם בעזרת המסוק.
לבסוף הם עוזבים את הארץ ביחד עם זלדה שלא הצליחה למצוא חתן. צ'ארלס נותן לארצ'י 100,000 דולר ותורם לבורסה 50.000 דולר "לשיפור תנאי הבטיחות"...
יוסף קסטיין
יוסף קַסטיין (בגרמנית: Josef Kastein; במקור יוליוס קָצֶנשטיין (Julius Katzenstein); 6 באוקטובר 1890, ברמן, גרמניה – י"ד בסיוון תש"ו, 13 ביוני 1946, חיפה) היה סופר, ביוגרף, היסטוריון, משורר ועיתונאי יהודי גרמני-ארץ-ישראלי, עורך דין במקצועו. נודע במונוגרפיות שחיבר על דמויות מפתח בהיסטוריה היהודית ובספרו הגדול "תולדות האומה הישראלית" (Eine Geschichte der Juden; 1931).
ביוגרפיה
קסטיין נולד בסתיו 1890 בעיר בּרֶמֶן שבצפון-מערב הקיסרות הגרמנית, בן לאברהם קצנשטיין. בנעוריו פיתח תודעה יהודית ציונית.
לאחר שלמד משפטים וכלכלה, עבד כעורך דין בעיר הסמוכה בּרֶמֶרהאפֶן. במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני כקצין תותחנים. בשנת 1917 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת גרייפסוואלד (Greifswald) על דיסרטציה שכותרתה "על טבעו המשפטי של השותף השקט של הקודקס המסחרי (Ueber die rechtliche Natur der stillen Gesellschaft des HGB).
באותה תקופה החל לפרסם את יצירותיו הספרותיות. ביכורי יצירתו היו קובץ שירים (1918) והמחזה "פועלים" (Arbeiter; 1921). כבר את ספרו הראשון הוציא בשם העט "יוסף קסטיין", שאימץ כשמו.
המשיך לעבוד כעורך דין. פרסם בכתבי העת של התקופה, ובמיוחד בירחון Der Jude ('היהודי') שערך מרטין בובר וראה אור בהוצאת לוויט (Löwit) (שבה גם ראה אור ספרו הראשון של קסטיין, כמו גם מרבית הספרים שפרסם לאחר עלייתו לארץ ישראל).
בשנת 1927 היגר לעיירת התיירות אסקונה (Ascona) שבשווייץ, והתגורר ברובע מוֹשייה (Moscia). בתקופה זו החל להתמקד בתולדות עם ישראל, ואת תובנות ביטא בספרות בדיונית על תופעות ודמויות היסטוריות. לאחר שפרסם ב-1927 שני רומנים, הופיעה ב-1930 מונוגרפיה פרי עטו על שבתי צבי בהוצאת רובולט (Rowohlt) בברלין, שזכתה להצלחה ותורגמה תוך זמן קצר לאנגלית ולעברית וכעבור מספר שנים לספרדית.
להזמנת ההוצאה חיבר את ספרו הגדול "תולדות היהודים" (Geschichte der Juden; 1931), שהקנה לו שם, הופיע בכמה הדפסות נוספות ותורגם לאנגלית, להולנדית, לאיטלקית, לעברית ("תולדות האומה הישראלית") ולספרדית. זהו אולי ספרו הידוע ביותר. הספר נכתב בגישה היסטוריוסופית מקורית. העיתונאי הגרמני-ישראלי שלום בן-חורין תיאר אותו כ"היסטוריון של הנפש היהודית". במרוצת שנות ה-30 היה לסופר בינלאומי נודע. הוא פרסם מונוגרפיות נוספות, על אוריאל אקוסטה (1932) וזיסקינד מטרימברג (1934).