cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבישי גולדברג
ביוגרפיה
שירת בצבא הקבע ושימש בתפקידי ראש מדור הדרכה חילי, מפקד חוליית ההדרכה הארצית של חיל הרפואה, קצין אג"ם רפואה בפיקוד מרכז, ראש ענף חובשים, סגן מפקד בית הספר לרפואה צבאית, ראש ענף ארגון והדרכה חילי וסגן מפקד רפואה בפיקוד מרכז. בשנת 1996 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לתפקיד מפקד בית הספר לרפואה צבאית. בתום תפקידו מונה לתפקיד עוזר קצין הרפואה הראשי לארגון, אותו מילא עד מועד פרישתו מצה"ל בשנת 2000.
האספה הלאומית בעת המהפכה הצרפתית
תחילת עבודתה של האספה הלאומית
האספה הלאומית, שהוקמה מיד קישרה את עצמה עם קפיטליסטים - סוג האנשים שיכלו לתת אשראי לצרפת בשעתה הקשה. הם ניסו לעצור את המשבר על ידי בלימת החוב הפנימי והכריזו על כל המיסים כלא חוקיים, עד אשר מעמדם יוסדר. למרות זאת, הם תמכו במיסוי בפרובינציות, בתנאי שהאספה תמשיך בכינוסה. הפעולות האלו השיבו את האמון במטבע הצרפתי והיוו עילה להמשך כינוסה של האספה. על מנת לעזור לפשוטי העם הוקמה ועדה מיוחדת, שתפקידה היה לטפל במחסור באוכל.
אבישי גולדברג
ביוגרפיה
הוא בעל תואר ראשון ושני מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני מבית הספר לרפואה של הצבא האמריקאי בבריאות הציבור וניהול רפואי, ותואר שלישי בניהול מערכות בריאות מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
יואל סירקיש
רבי יואל סירקיש (כונה גם רבי יואל סירקיס, לובלין ה'שכ"א, 1561 – קרקוב, כ' באדר ה'ת', 1640) מחבר פירוש בית חדש (ב"ח) על ארבעה טורים. נחשב לאחד מחשובי האחרונים. מכונה בדרך כלל הב"ח על שם ספרו. חתנו היה הט"ז, מגדולי נושאי הכלים של השולחן ערוך.
האספה הלאומית בעת המהפכה הצרפתית
התנגדותו של לואי השישה עשר
תחילה הכריזה האספה, וככל הנראה רבים מחבריה האמינו להכרזה זו, שהיא תומכת גם באינטרסים של לואי השישה עשר וגם באינטרסים של פשוטי העם. בתאוריה, האוטוריטה המלכותית עדיין גברה על סמכותה של האספה בענייני החקיקה, והאספה נדרשה לקבל את הסכמתו של המלך לגבי כל חוק וחוק.
אבישי גולדברג
ביוגרפיה
לאחר פרישתו מצה"ל, הצטרף לסגל הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון. שימש בתפקידי ראש המחלקה לרפואת חירום, מנהל בית הספר למקצועות הבריאות הקהילתיים ע"ש רקנאטי, סגן דיקן הפקולטה למדעי הבריאות ויושב ראש ועדת ההוראה הפקולטית. גולדברג הוא חבר סנאט האוניברסיטה וחבר בוועד המנהל. הוא פרופסור מן המניין לניהול מערכות בריאות.
יואל סירקיש
תולדותיו
נולד בלובלין שבפולין לשמואל סירקיש ושרה יפה. היה בן דוד שני של הרב מרדכי יפה, רבה של פראג ובעל ספרי ה'לבוש'. למד תורה אצל אביו ואצל הרבנים ליבוש'ס מלובלין (רבו של בעל השל"ה), הרב צבי הירש שור מבריסק (שהיה תלמיד מובהק של הרמ"א) ור' פייבוש שהיה ר"מ (ראש מתיבתא, ראש ישיבה) ואב"ד (אב בית דין) בקרקוב.
האספה הלאומית בעת המהפכה הצרפתית
התנגדותו של לואי השישה עשר
האירועים יצאו משליטתו של שר האוצר, ז'אק נקר. נקר רצה בזמנו לתת לפשוטי העם והבורגנים מספר הטבות. לואי השישה עשר, שהיה נתון להשפעתם של האצילים הבכירים, חדל לשמוע לעצותיו של נקר והתחיל להתנגד בפועל לחוקי האספה הלאומית. הוא סירב לחתום על צוויה, דרש להחזיר על כנה את אספת המעמדות וגרם להם אי נוחות רבה.
יואל סירקיש
תולדותיו
שימש רב בפוזנה (כיום פוזנן בפולין) ובערים נוספות, ביניהן לובמלא, מז'יבוז' ובעלזא. בשנת שע"ה, 1615, נתמנה לאב בית דין וראש מתיבתא בבריסק ובשנת שע"ט, 1619, עבר לתפקיד דומה בקרקוב וסביבותיה, שם כיהן עד יום מותו בכ' אדר שנת ת' (1640). במהלך חייו היה מראשי ועד ארבע ארצות שבפנקסיו ניתן למצוא את עקבות פסיקותיו במיוחד בנושא מס החינוך. הרב סירקיש היה עשיר גדול והאכיל תלמידים רבים על שולחנו. נמנע מלימוד שפות לועזיות וחכמות חיצוניות, למעט מתמטיקה.
אבישי גולדברג
ביוגרפיה
פרסם עשרות פרסומים מדעיים בתחום הניהול הרפואי ורפואת החירום, והנחה תלמידים רבים לתארים מתקדמים. זכה מספר פעמים בתואר מרצה מצטיין פקולטי ואוניברסיטאי.
האספה הלאומית בעת המהפכה הצרפתית
התנגדותו של לואי השישה עשר
אם לואי היה נותן הוראה לצבאו לכבוש את אולם הדיונים, אולי תוכניתו הייתה מצליחה. במקום זאת הוא רק הורה לסגור את שערי האולם, על מנת למנוע מהצירים להמשיך בדיוניהם. הצירים פשוט העתיקו את מושבם אל מגרש הטניס המלכותי ונשבעו את שבועת מגרש הטניס ב-20 ביוני, תוך כדי שהם מבטיחים לא להתפזר עד אשר יחוקקו חוקה חדשה לצרפת.
יואל סירקיש
בניו ותלמידיו
לב"ח היו שני בנים רבנים מאשתו ביילא: חתניו היו:
פעילות על-טבעית 3
פעילות על-טבעית 3 (באנגלית: Paranormal Activity 3) הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי משנת 2011, בבימוים של הנרי ג'וסט ואריאל שולמן. הסרט הוא השלישי בסדרת סרטי פעילות על-טבעית, המשמש כפריקוול לשני הסרטים הקודמים. עלילת הסרט חוזרת 18 שנים אחורה, לזמן בו הפעילות החלה להתרחש. הסרט יצא לאקרנים ב-21 באוקטובר 2011.
יואל סירקיש
בניו ותלמידיו
נשיא מדינת ישראל זלמן שזר היה הדור החמישה-עשר של סירקיש (לא ידוע מאיזה צד)
פעילות על-טבעית 3
עלילה
בשנת 2005, קייטי (קייטי פיטרסטון) נתנה קרטון ובו קלטות וידאו ישנות לאחותה קריסטי (ספראג' גריידן) שהייתה במהלך הריון בנה, ובעלה דניאל (בריאן בולנד). שנה לאחר מכן, ביתם של קריסטי ודניאל נשדד לכאורה והקלטות נעלמו. בשנת 1988, קייטי וקריסטי הצעירות, חיו עם אמן ג'ולי (לורן ביטנר), והחבר שלה דניס (כריס סמית'). קריסטי קיימה אינטראקציה עם חבר בלתי נראה בשם טובי. דניס הבחין כי מאז שהחבר של קריסטי הופיע, דברים מוזרים קרו בבית.
יואל סירקיש
בניו ותלמידיו
בין תלמידיו היו:
פעילות על-טבעית 3
עלילה
דניס וג'ולי ניסו לעשות סרטון סקס, אבל נאלצו להפסיק כיוון שהחלה רעידת אדמה. בזמן שהם חיפשו את הבנות, המצלמה הראתה שנפל אבק מהתקרה על דמות בלתי נראית בחדר. תוך כדי שהוא בדק את הסרט, דניס הבחין בתקרית המוזרה. חברו רנדי אמר שכדאי לו להתקין מצלמות בכל מקום בבית כדי ללכוד כל התרחשות מוזרה. באותו הלילה בחדר השינה של הבנות, קריסטי התעוררה ודיברה אל מישהו שהיה מאחורי המצלמה. למחרת דניס שאל אותה עם מי דיברה, והיא אמרה לו שעם טובי. לאחר התרחשויות מוזרות יותר, דניס גילה סמל מוזר בארון שבחדר של הבנות. הוא מצא את אותו סמל בספר על דמונולוגיה. כאשר קריסטי חלתה, ג'ולי ודניס לקחו אותה לבית החולים. קייטי נשארה עם רנדי בבית, והם שיחקו ב"בלאדי מרי", משחק לזימון של רוחות. הם הלכו לשירותים בחדר של הבנות ואמרו "בלאדי מרי" שלוש פעמים וכיבו את האור. כאשר שום דבר לא קרה, קייטי התעקשה שהם ינסו שוב. רנדי נפצע כאשר השניים חיכו בחושך, וכשהדליקו את האור המצלמה קלטה שריטה גדולה בצד של גופו. הם ניסו לצאת מהשירותים, אך דמות שחורה נעה על פני הדלת. כאשר רנדי ניסה לעזוב בפעם שנייה, רהיטים נזרקו בחוזקה בחדר. אחרי שג'ולי ודניס חזרו, רנדי עזב במהירות.
יואל סירקיש
בית חדש
ספרו המפורסם ביותר של רבי יואל הוא פירושו על הארבעה טורים הנקרא "בית חדש" או ב"ח, ומודפס לרוב לצד דברי הטור מול פירוש בית יוסף. בפירושו זה עוסק המחבר בהרחבות וביאורים על הטור, ולעיתים קרובות דן בפירושו גם על דברי ה"בית יוסף" על הטור. בעוד הבית יוסף מתמקד בבירור מקורות הטור מהגמרא והראשונים ודן בהכרעה בפסיקת ההלכה, דן הבית חדש יותר בחידושי הלכות והגהות, וביישוב דברי הטור.
האספה הלאומית בעת המהפכה הצרפתית
התנגדותו של לואי השישה עשר
יומיים לאחר מכן גם מגרש הטניס נסגר בפני הנציגים. הם עברו לכנסיית לואי הקדוש. בכנסייה זו מרבית נציגי הכמורה הצטרפו אל נציגי המעמד השלישי. הניסיונות להשיב את המשטר הישן כשלו ורק גרמו להאצת האירועים. כאשר המלך נאות סוף סוף ב-23 ביוני לקבל את דרישות האספה, הצירים ראו בהודעתו כניעה ולא מתנה מלכותית נדיבה. המלך הסכים לאחד את האספה ונציגי המעמדות הראשונים שעדיין לא הצטרפו צייתו להוראתו.
פעילות על-טבעית 3
עלילה
דניס סיפר לג'ולי שהסמל המוזר שהוא גילה בארון של הבנות שייך לקבוצה של מכשפות, אך היא בחרה להתחלם מדבריו. השד המשיך להתעלל בקייטי וקריסטי. באחד הלילות קייטי התעוררה לאחר שהשד נכנס מתחת לשמיכה שלה. לאחר מכן המיטה זזה מעצמה והשמיכה הועפה על המצלמה. השד גרר את קייטי אל תוך הארון עד שקריסטי הסכימה לעשות את מה שהוא מבקש. למחרת, קריסטי ביקשה מאימן לקחת אותן לבית של סבתא לואיס, אבל היא סירבה. ג'ולי הייתה במטבח, ובאופן פתאומי כל הכלים נפלו. לאחר שזה קרה היא הסכימה ללכת לבית של סבתא לואיס. דניס הקים עוד מצלמה בחדר השינה החדש שלהם. ב-01:00, הם התעוררו לצליל של מכונית מחוץ לבית. לאחר ששמעה עוד רעשים, ג'ולי יצאה לבדוק מה פשר הדבר. כשהיא לא חזרה, דניס הלך לחפש אותה. הוא קרא לג'ולי ולבנות אבל לא הייתה תשובה. למטה, דניס הבחין בצללית אנושית שמאחורי וילון, אבל כשהוא הביט מאחורי הווילון לא היה שם אף אחד. באותו החדר הוא מצא סמלים מוזרים על קירות, כולל את הסמל מהארון של הבנות. כשהוא שם לב שהדלת האחורית פתוחה, דניס יצא החוצה. הוא נכנס למוסך וגילה כמה נשים, כולל לואיס, לבושות כולן בבגדים כהים. הוא ברח בחזרה לבית, כשהנשים אחריו הלכו באיטיות.
האספה הלאומית בעת המהפכה הצרפתית
התנגדותו של לואי השישה עשר
הכל התנהל על מי מנוחות, עד אשר אונורה מירבו צעק: "כוחות צבא מכתרים את אולם המליאה! איפה כל אויבי האומה? האם קטילינה בשער?" צעקותיו גרמו לקיטוב בדעות הצירים והאספה הייתה על סף פיצוץ.
פעילות על-טבעית 3
עלילה
בבית, הוא מצא את ג'ולי בחלק העליון של המדרגות. כשהוא התקרב, הוא ראה שגופתה הרפויה ריחפה מעל הרצפה. הגופה הושלכה לעבר דניס והפילה אותו במדרגות. הוא קם וראה את קריסטי, ולאחר מכן התחבא עימה בארון. משהו נהם ודפק על הדלת אך לבסוף עזב. דניס וקריסטי יצאו והלכו דרך המטבח, ודניס ראה את הנשים בחוץ בגינה, סביב מדורה. כאשר הם עברו לחדר הסמוך, הם מצאו את קייטי בוכה ליד המדרגות מעל גופה של ג'ולי. דניס התקרב לקייטי, והניח את ידו על כתפה. קייטי הסתובבה בפרצוף שטני ושחררה צעקה חזקה שזרקה אותו לצד השני של החדר, ופצעה את רגלו. דניס ניסה לזחול לכיוון הגוף של ג'ולי אבל לואיס עמדה לפניו. לפתע, כאשר שכב על הרצפה עם פניו כלפי מטה, השד הרים את חלקו העליון של גופו ושבר את גבו על ידי הצמדתו לחלק גופו התחתון. קייטי הלכה ללואיס, אשר קראה לקריסטי לבוא איתה. כשהם עלו במדרגות, קריסטי קראה לטובי, והמסך הושחר.
האספה הלאומית בעת המהפכה הצרפתית
התנגדותו של לואי השישה עשר
נקר, שנחשד על ידי המלך כתומך בדרישות הצירים עקב היעדרותו ממסיבה מלכותית באותו יום, מצא שסר חינו בעיני המלך, אך יחד עם זאת חזר למעמדו הישן באספה הלאומית. נציגי הכמורה, שהצטרפו אל המעמד השלישי בכנסיית לואי הקדוש, נשארו במליאה, וכן 47 נציגי המעמד השני, כולל בן משפחת המלוכה, לואי פיליפ ז'וזף, הדוכס מאורליאן. ב-27 ביוני ויתרה המפלגה הרויאליסטית על חלק נכבד מדרישותיה, אך רוח המהפכה עדיין נשבה באוויר. הצבא החל לרכז כוחות רבים סביב פריז וורסאי.
פעילות על-טבעית 3
ראו גם
פעילות על טבעית (סדרת סרטים)
יואל סירקיש
הגהות הב"ח
הגהות על התלמוד הבבלי העוסקות בעיקר בענייני נוסחאות (השוואת תאורים מקבילים במקורות שונים, ציון השמטות מנוסחאות ישנות, הצעת תיקוני נוסח לקטעים מוקשים), אך כוללות לעיתים גם פירושים.
האספה הלאומית בעת המהפכה הצרפתית
פיזור האספה הלאומית
הודעות תמיכה זרמו מכל רחבי צרפת. ב-9 ביולי 1789 פיזרה האספה את עצמה וכוננה את האספה המכוננת הלאומית. הנציגים פנו בנימוס אל המלך, אך עם תנאים נוקשים. הם דרשו את הוצאת הכוחות, שכללו גדודי שכירי חרב זרים, אך לואי סירב. הוא טען שהוא לבדו יכול לשפוט את נחיצות הכוחות, והבטיח שהכוחות נמצאים בתור אמצעי זהירות בלבד. המלך הציע להעביר את האספה הרחק מפריס לאחת מעיירות השדה, על מנת למנוע מהם את תמיכת תושבי פריז. האספה סירבה והמצב הגיע לכדי פיצוץ. לא עבר זמן רב ורגשות הזעם ברחובות פריז הציתו את המהפכה.
יואל סירקיש
הגהות הב"ח
ההגהות הועתקו מתוך הש"ס של בית הכנסת בבעלז עליו רשם הב"ח את הגהותיו בתקופת כהונתו כרב העיר. הש"ס היה קיים עד השואה, ותשעה כרכים ממנו שרדו ונמצאים היום בספריה הלאומית. בהזדמנות מסוימת הוא נכרך וקוצצו שולי הדפים ונחסרו קטעים קטנים מכתב היד. במצב זה הוא עמד לפני המעתיקים, והושלם בהשערה, ולכן לפעמים ישנן טעויות מוכחות בלשונו.
אבישי גולדברג
ביוגרפיה
גולדברג הוא חבר פעיל בוועדות מרכזיות באוניברסיטה, במערכת הביטחון ובמערכת הבריאות בישראל. משנת 1999 מכהן כחבר המועצה הלאומית ללוגיסטיקה במערכות הבריאות ועומד בראש הוועדה המדעית של המועצה.
באוגוסט 2010 מונה למשנה לרקטור אוניברסיטת בן-גוריון.
גולדברג נשוי ואב לשלושה ילדים.
יואל סירקיש
הגהות הב"ח
להרחבה ראו: י"ש שפיגל, עמודים בתולדות הספר העברי-הגהות ומגיהים, הוצ' אונ' ב"א, ר"ג תשס"ה, עמ' 341–370.
ספרים נוספים
בנוסף לזה חיבר הב"ח את הספרים הבאים:
דרכו בחינוך ילדים
הרב סירקיש תמך בהוראת התנ"ך כולו. הוא גם תמך בהוראת דקדוק עברי כולל לוח הפעלים (זמנים, גזרות ובניינים) ובהוראת חשבון. הורה שלא לאפשר הכנסת ילד ללימוד גמרא לפני בחינה על ידי שלושה אנשים האם הלימוד מתאים לו.
עיסוקו בקבלה
בחיבוריו ההלכתיים ניכרת בקיאותו בספר הזוהר ובספרי הקבלה, בולט במיוחד היחס אל הקבלה באחת מתשובותיו: "המלעיג על דברי חכמים ומדבר דופי על חכמת הקבלה שהוא מקור התורה ועיקרה וכולה יראת שמים דפשיטא דחייב נידוי". בנוסף לכך חיבר פירוש על ספרו הקבלי של הרמ"ק פרדס רימונים. למרות זאת הכריע שאין לפסוק כפי הקבלה במקום שדין התלמוד או מנהג העולם הוא להפך. "אין עוברין על דין התלמוד מפני שהוא כך על פי הקבלה", ו"אין לנו לנהוג מנהגינו על דרך הקבלה כל שהוא נגד מסקנת התלמוד", ו"אין אנו נוהגים על פי הקבלה כל שהוא נגד הדין".
הנצחתו
על שמו רחוב בתל אביב יפו בשם "רחוב בית חדש" ולעיתים נקרא "רחוב הרב יואל סירקיש".
האגודה לתרבות ולמדע של היהודים
האגודה לתרבות ומדע של היהודים (בגרמנית: Verein für die Cultur und die Wissenschaft der Juden) נחשבת לצעד הראשון של מדעי היהדות באקדמיה המודרנית, בניסיונם של חוקרים יהודיים להגדיר ולפתח תחום אקדמי מחקרי עצמאי: חכמת ישראל. האגודה הוקמה על ידי מספר משכילים יהודים-גרמנים על רקע פרעות "הפ-הפ" – פרעות שהחלו בבוואריה באוגוסט 1819. בין המייסדים: יום-טוב ליפמן צונץ, אדוארד גנז (בן למשפחה יהודית עשירה מברלין, דוקטור למשפטים ותלמידו הקרוב של הפילוסוף הגל), משה מוזר (איש עסקים), עמנואל וולף, לודוויג מרקוזה והיינריך היינה (גם הוא תלמיד של הגל).
למרות השאיפות הגדולות הם חסרו את הכריזמה הדרושה להרים משא זה. חלק מהדיונים שלהם עסקו בסוגיות פילוסופיות מבית מדרשו של הגל ואף קשרו קשר עם מרדכי מנואל נח, אבי הרעיון להקמת מדינה יהודית במדינת ניו יורק בארצות הברית ("אררט"). הם גם לא חסכו בביקורת עצמית שהייתה נגועה בסטריאוטיפים של שנאת ישראל. ד"ר צבי גרץ, ההיסטוריון היהודי בן תקופתם, כתב עליהם בספרו "דברי ימי ישראל": עיתונם נסגר לאחר שנה מחוסר תקציב. אדוארד גנז נטש את הדרך והתנצר אחרי מאבק ארוך להשגת משרה באוניברסיטה. בשנת 1829 באה האגודה לקִצהּ. צונץ המשיך בדרכה של האגודה בהמשיכו לעסוק ולפתח את "המדע של היהודים" או "חכמת ישראל" (Wissenschaft des Judentums).
אוסטריה באירוויזיון 1961
אוסטריה באירוויזיון 1961 השתתפה עם השיר "Sehnsucht", שבוצע על ידי הזמר היווני ג'ימי מקוליס. זו הייתה השתתפות החמישית של אוסטריה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
לפני האירוויזיון
רשות השידור האוסטרית בחרה באופן פנימי את מקוליס לייצוג המדינה. כשבוע לאחר חשיפת הנציג, רשות השידור חשפה את השיר האוסטרי לאירוויזיון 1961, "Sehnsucht", שנכתב על ידי ליאופולד אנדרייביץ'. רשות השידור האוסטרית בחרה את פרנק פורסל למנצח על השיר.
באירוויזיון
ב-18 במרץ 1961, השיר בוצע על ידי מקוליס באירוויזיון. מקוליס שובץ שלישי בסדר ההופעות, לפני פינלנד ואחרי מונקו. השיר הגיע למקום ה-15 והאחרון, ביחד עם הנציג הבלגי.
מוכרת לי מפעם
מוכרת לי מפעם הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית דין דין אביב. את השיר הוציאה לאור בשנת 2006 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה החמישית באלבום הבכורה של הזמרת, סודותיי. במרוצת השנים, הפך השיר למזוהה ביותר עם אביב, כמו גם לאחד מהלהיטים המצליחים ביותר בעת בה יצא. הוא הוקלט בידי מספר אמנים כדוגמת מירי מסיקה, איתי לוי ונינט טייב. גרסה חלופית לשיר בהשתתפותם של איריס ועופר פורטוגלי הופצה בשנת 2017.
הופעה וגרסאות נוספות
במרוצת השנים ביצעה דין דין אביב את "מוכרת לי מפעם" במאות מהופעותיה, בגרסאות שונות ודומות למקור עצמו. במספר הופעות, ביצעה את השיר ביחד עם מוזיקאים שונים. באוקטובר 2021, ביצעה את השיר בהופעה חיה בבריכת הסולטן ביחד עם הזמרת מירי מסיקה. באותה השנה, ביצע הזמר איתי לוי את השיר בשידור חי בגלגלצ.
גרסה חלופית של "מוכרת לי מפעם" בהשתתפותם של איריס ועופר פורטוגלי הופצה בשנת 2017. בשנת 2019 ביצעה עמית שאולי גרסה אקוסטית של "מוכרת לי מפעם" במסגרת תוכנית הטלוויזיה "אקס פקטור ישראל". ביצוע נוסף של השיר אירע במהלך תוכנית הטלוויזיה Oboy. נינט טייב ביצעה את השיר במסגרת תוכנית הטלוויזיה "השיר שלנו".
לימודי תרבות
מקורות לימודי התרבות
את המקורות התאורטיים של לימודי התרבות ניתן למקם בכמה שדות שיח: בפילוסופיה המודרנית - רנה דקארט, דייוויד יום, עמנואל קאנט ופרידריך ניטשה, בתאוריות סוציולוגיות הצומחות במאה ה-19 - קרל מרקס, מקס ובר, אמיל דורקהיים ואחרים, בבלשנות המודרנית ובמיוחד בתפיסת הלשון של פרדינן דה-סוסיר, ובתאוריות פסיכואנליטיות על נפש האדם שהתגבשו החל מהעשורים האחרונים של המאה ה-19. שדות שיח אלו הובילו לצמיחת התאוריות והגישות הבולטות בחקר התרבות. שלושה מושגים מרכזיים אשר חוזרים ומופיעים בגלגולים שונים בתאוריות אלה הם: מושג ה'אידאולוגיה' במחשבה המרקסיסטית, מושג 'הסובייקט' במחשבה הפסיכואנליטית, ומושג 'השפה' שפותח על ידי דה-סוסיר ככלי לייסוד הסמיוטיקה (מדע הסימנים).
מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 המונח לימודי תרבות מתייחס למסגרת של מחקר ותאוריה שמעוגנת במסורת החשיבה המרקסיסטית ומיישמת אותה במחקר התרבות בת זמננו. הדגש ההתחלתי של לימודי תרבות היה בתחום התרבות הפופולרית והמדיה, אך בהמשך הוא התרחב לתחומים כגון תפיסת הגוף ודימוייו, סביבה, זיכרון ועוד. התגבשותם של לימודי תרבות במובנם זה לכדי תחום מוגדר ונפרד הושפעה במידה מכרעת מפעילותה של קבוצת חוקרים ב"מרכז ללימודי תרבות עכשווית" באוניברסיטת בירמינגהם, אנגליה, בשנות ה-70 של המאה ה-20. עבודתה של "אסכולת בירמינגהם" ממשיכה במישרין את זו של "אסכולת פרנקפורט" והיא בגדר ציון דרך ורגע מכונן בתולדותיו של תחום חקר צעיר יחסית זה. בעקבותיה נעשו לימודי התרבות תחום ידע שנשזר אל תוך דיסציפלינות קיימות במדעי החברה והרוח, תוך אתגור מסגרות חשיבה קיימות.
חשיבה מרקסיסטית
הנחת היסוד של הגישה המרקסיסטית לחקר החברה בת זמננו היא שהמשטר הקפיטליסטי המאפיין את העידן המודרני מושתת על יחסים של כוח וניצול ועל היגיון של צבירה מתמדת של הון, שמניב מצבים מחריפים והולכים של תחרותיות והישגיות. תוצאה מרכזית של מצב זה היא הכפפה של בני אדם למצב שבו תכליתנות ותועלתנות מכתיבות את הבנת המציאות. מנקודת מבט זו המציאות הקפיטליסטית נתפסת כבעייתית, הן מבחינה מוסרית והן מבחינת יכולתם של בני אדם רבים ככל האפשר לממש חיים של חופש, שוויון ואושר.
במאה ה-20, ובעיקר במחציתה השנייה, היו לדיון הנאו-מרקסיסטי בתרבות ואמנות שלושה כיוונים תאורטיים-מחקריים עיקריים:
אסכולת פרנקפורט
מקורה של אסכולת פרנקפורט הוא המכון למחקר חברתי שהוקם באוניברסיטת פרנקפורט ב-1923. אסכולה זו שילבה לתוכה היבטים מרקסיסטיים, פורמליסטיים ופסיכואנליטיים. החוקרים יוצאי אסכולה זו הצביעו על דכאנותה של התרבות המערבית, ובעיקר של תרבות ההמונים ותוצריה - "חרושת התרבות". לטענתה, הפופולריות של חרושת התרבות מדכאת ומחסלת את התודעה בדרכי נועם. קהל הצרכנים מקבל אמנם מה שהוא רוצה, אך תוצרים אלה הופכים אותו לגוף צייתן וסתגלני, שבוי באידאולוגיות של בידור והנאה, ועומד חסר אונים מול אי הצדק, אי השוויון והניצול שיוצרים המבנים החברתיים הקיימים. אנשי אסכולת פרנקפורט וממשיכיהם מאופיינים בגישה הביקורתית שלהם. גישה זו היא אופציה פוליטית שאינה משתפת פעולה עם מנגנוני הזהות היציבים של המערכת החברתית, הצרכנית והתרבותית.
אסכולת בירמינגהם
בשנת 1964 הוקם באוניברסיטת בירמינגהם שבאנגליה "המרכז ללימודי תרבות עכשווית" (Centre of Contemporary Cultural Studies - CCCSׂׂ). מקימי המרכז היו ארבעה חוקרים בריטיים: ריצ'רד הוגארט, ריימונד ויליאמס, א.פ. תומפסון וסטיוארט הול. הארבעה לא היו אנשי רוח שצמחו מתוך האקדמיה, אלא הגיעו מתחומי העשייה החברתית והחינוכית, וביקשו לשלב במרכז ללימודי תרבות הגות ופרקטיקה יחד עם אקטיביזם חברתי. ארבעתם צמחו מרקע של מעמד הפועלים והתעניינו בשאלת התרבות מזווית מעמדית. מחקריהם בחנו את התרבות הפופולרית של מעמד הפועלים התעשייתיים - כגון הרגלי בילוי, מוזיקה ותיאטרון קהילתי - תוך ניסיון להתחקות אחר האופנים בהם פרקטיקות אלה עיצבו את דמותה התרבותית של בריטניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
עבודתם של חוקרי המרכז בבירמינגהם מאופיינת על ידי שני חידושים מתודיים שהיו מרעישים לזמנם. הראשון הוא עירוב התחומים בין תרבות גבוהה לנמוכה, והאופן שבו אפשר לחקור את שתיהן באותה מידה של אחריות ורצינות ואף להפיק מהן תובנות משמעותיות שיש להם ערך ללא קשר למקורן התרבותי. הם התמקדו באופן שבו התרבות הגבוהה ותרבות ההמונים נמהלות זו בזו ומשפיעות זו על זו. החידוש המתודי השני התבטא בעירוב תחומי המחקר - מחקר אינטרדיסציפלינרי, המתבונן בתופעה תרבותית עכשווית באמצעות סינרגיה של תחומי דעת שונים - סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, היסטוריה, פסיכולוגיה ועוד. בעקבות חידושים אלה הפקעת תחומי מחקר מרשותה של דיסציפלינה בלעדית מזוהה עד היום עם הפרקטיקה אקדמית של לימודי תרבות.
חוקרי אסכולת בירמינגהם עיצבו לא רק את המתודולוגיה של לימודי התרבות, אלא גם את הפוליטיקה שלה. התרבות נתפסה בעיניהם כאוסף של פרקטיקות שמתקיימות בזירת מאבק. הם תיארו את האופן שבו קבוצות שונות ומעמדות שונים יוצרים פרקטיקות תרבותיות, על מנת להיאבק על דומיננטיות תרבותית ולגיטימציה אזרחית, כלכלית ומעמדית. אל מול מאבק זה תפקידו של החוקר אינו רק להיות מתבונן מהצד - עליו ליטול חלק פעיל בעיצובה ובתיקונה של התרבות שבה הוא שותף. הם התבססו כאמור על החשיבה המרקסיסטית, בתחילה על התפיסה הסטרוקטורליסטית של לואי אלתוסר, ובהמשך, בשנות ה-70 המאוחרות, בעיקר על המשגת "ההגמוניה" של אנטוניו גרמשי. במקביל, הם הרחיבו את תחומי מחקריהם לבחינת הקשר בין תרבות לזהות - מגדרית, מעמדית, ועוד. לצורך מחקרים אלה אנשי אסכולת בירמינגהם הרחיבו את ההגדרה של "מהו טקסט" באופן שזו תכלול לא רק תוכני מדיה, אלא כל פעילות אנושית שניתן לחקור אותה למצוא בה משמעות, כגון טקסים חברתיים, מודעות פרסומת, אופנה ועוד. הם ראו בטקסטים שיקוף להלכי הרוח החברה, אותם בחנו גם מתוך קשרי הגומלין בין טקסטים שונים, וכל זאת תמיד בהקשרים של מקום וזמן.
לימודי תרבות לקראת סוף המאה ה-20
לימודי התרבות כיום עומדים בסימנן של תופעות כגון טשטוש הגבולות בין תרבות גבוהה לפופולרית, השתכללות אמצעי הייצוג לכדי מצב בו הקשר בינם לבין המציאות הממשית נעשה סבוך ובלתי ישיר, ופריחה של ריבוי אמיתויות וריבוי תפיסות עולם אסתטיות. יש הרואים במצב זה אפשרות להגשמה נרחבת של התבטאויות ביקורתיות, ויש הרואים בו הכפפה טוטלית וגורפת של העשייה התרבותית לאינטרסים אידאולוגיים של הקפיטליזם המאוחר ואובדן היכולת הביקורתית. היסטורית ניתן לראות תהליך ליניארי של הרחבה ושכלול בכל הקשור לייחוס של ביקורתיות לחלקים של התרבות הפופולריים, וכן להתמקדות בסוגיות חברתיות המהוות מוקד של תהליכי שעתוק או ביקורתיות. אנשי אסכולת פרנקפורט הטילו ספק ביכולתה של התרבות הפופולרית להיות ביקורתית כלפי הקפיטליזם. לעומתם אנשי אסכולת בירמינגהם פיתחו מידה לא מבוטלת של גמישות ופתיחות לאפשרות קיומה של ביקורתיות בתרבות הפופולרית, וכן מיקדו את הדיון בשעתוק וביקורתיות לסוגיות הקשורות לתרבויות של צעירים ולמעמד חברתי. בהמשך, לימודי התרבות הוסיפו והרחיבו גמישות זו עד לכדי ייחוס ביקורתיות כמעט לכל התופעות של התרבות הפופולרית; אתניות ומיגדר נוספו בהמשך גם הם לרשימת ההקשרים הנחקרים, כמוקדים של שעתוק או ביקורתיות.
לימודי התרבות במתכונתם הרחבה התפשטו בשנות ה-80 לאוניברסיטאות בארצות הברית, שם יושמו בשדות מחקר שונים, כגון לימודי תקשורת, חינוך, סוציולוגיה וספרות. Cultural Studies, הביטאון המרכזי בתחום, יוצא לאור מאז שנת 1987 בארצות הברית.
לימודי תרבות בישראל
בישראל יש מגוון תוכניות ללימודי תרבות במוסדות אקדמיים שונים. מכללת ספיר מציעה תוכנית לימודים לתואר ראשון בלימודי תרבות ותוכנית לתואר שני בלימודי תרבות, בעוד שהאוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת חיפה והאוניברסיטה הפתוחה מציעות תוכניות ללימודי תואר שני.
שושלת רוריק
בית רוריק או שושלת רוריק הייתה השושלת הראשונה של הנסיכויות הטרום-רוסיות (כולל נסיכות מוסקבה), אשר הפכו מאוחר יותר לרוסיה המודרנית. נציגי השושלת שלטו בשתי תקופות שלטון 862-1598 ו-1610-1612 בשטחים שידועים כיום כרוסיה האירופית וחלקים מאוקראינה ובלארוס. מוצאו של מייסד השושלת שנוי במחלוקת, הגרסאות נחלקות בין מוצא מדנמרק על פי ההיפותזה הנורמניסטית לבין מוצא סלאבי מערבי מאזור מזרח גרמניה על פי ההיפותיזה האובודריטית. הנחה נוספת גורסת כי מוצאו היה פיני שהגיע ככל הנראה משוודיה, גרסה זאת צברה פופולריות בעיקר פרויקט חקר הדנ"א של שושלת רוריק שנערך לאחרונה.
היסטוריה של הנסיכים והצארים
בהתאם לכרוניקה הרוסית הראשונה השושלת נוסדה על ידי רוריק, שליט נובגורוד בשנת 862. בהתחלה הם שלטו על נובגורוד בלבד, אחר כך על קייב ונקראו נסיכי קייב הגדולים. ברוב השנים שבין 862 ועד 1054 נסיכי רוריק שלטו על נסיכות מאוחדת שבירתה קייב, שפעמים מספר חולקה בין בני השליט שמת ואחר כך אוחדה מחדש על ידי הבן החזק ביותר. לאחר מותו של ירוסלב החכם ב-1054 הנסיכות הגדולה חולקה סופית בין בניו, כשהתואר הנסיך הגדול נהיה נומינלי בלבד. הנסיכויות הנוספות שנוצרו עם מותו של ירוסלב היו רוסטוב ונובגורוד. מס' דורות אחר כך נוצרו נסיכויות נוספות והשלטון המרכזי התרופף עוד יותר. ב-1169 נסיכות ולדימיר ירשה את התואר הנסיכות הגדולה, וב-1362 בתואר זה זכתה נסיכות מוסקבה. ב-1243 רוב הנסיכויות הרוסיות נכבשו על ידי המונגולים, והחאן היה זה שאישר את מינויים של הנסיכים. ב-1480 נסיכות מוסקבה השתחררה מעול המונגולים והטטרים והתחילה לכבוש ולאחד תחת חסותה את כל הנסיכויות הרוסיות, תהליך שהושלם רק בימיו של איוואן האיום. פיודור הראשון היה הצאר האחרון מהענף המוסקבאי של בית רוריק. (ענף צעיר יותר של הענף המוסקבאי גלה במאה ה-15 עקב מאבקים פוליטיים פנימיים והמשיך להתקיים בממלכת פולין-ליטא) האדם היחיד מבית רוריק ששלט אחריו הוא וסילי שויסקי מענף צעיר יותר בין 1610–1612. לאחר מותו של שויסקי נבחר מיכאיל רומנוב לצאר של רוסיה ויסד את שושלת רומנוב.
אצולה
מבית רוריק יצאו משפחות אצולה רבות, חלקן מתקיימות גם בימינו. הידועות שבהן: אובולנסקי, אוסטרוגסקי, בורובסקי, בריאטינסקי, וולקונסקי, שויסקי, דולגורוקוב, גורצ'קוב, איזמאילוב, מסלסקי, פוזינה, בולגקוב, גגרין, שחובסקוי.
קשרים עם בתי מלוכה אחרים באירופה
שליטי אירופה בימי הביניים נהגו לחזק כל ברית פוליטית על ידי נישואי ילדיהם. בשיטה זו השתמשו גם נסיכי בית רוריק. אנה בתו של ירוסלב החכם נישאה למלך צרפת אנרי הראשון והייתה אמו של פיליפ הראשון, בתו האחרת, אנסטסיה, נישאה למלך הונגריה אנדרש הראשון. בתו של לב מגליציה נישאה למלך פולין מבית פיאסט.
הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה
הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה (בספרדית: Provincias Unidas del Centro de América), הייתה מדינה באמריקה הלטינית שהתקיימה מיולי 1823 עד 1840. היא הוקמה כרפובליקה פדרלית. סמלה ודגלה מהשנים 1823–1824 התייחסו למדינה כ"הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה" (Provincias Unidas del Centro de América), אך בחוקה, בדגל ובסמל מ-1824 היא נקראה הרפובליקה הפדרלית של מרכז אמריקה (República Federal de Centroamérica). לעיתים אף קוראים לה באנגלית ארצות הברית של מרכז אמריקה (United States of Central America).
הרפובליקה הורכבה מגואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה וקוסטה ריקה. בשנות ה-30 של המאה ה-19 הצטרפה מדינה נוספת לאיחוד, לוס אלטוס, שהשתרעה על שטחים שנמצאים כיום בגואטמלה ומקסיקו. בשנים 1838–1840 התחוללה במדינה מלחמת אזרחים.
פוליטיקה
ליברלים מרכז אמריקאים האמינו שהרפובליקה המאוחדת תהיה מודרנית ודמוקרטית וכלכלתה תהיה מבוססת על סחר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט שיעבור דרכה. שאיפות אלו משתקפות בסמלי המדינה: הדגל מורכב מקו לבן, שמסמל את הרפובליקה, בין שני קווים תכולים, שמסמלים את האוקיינוסים. בסמל ישנם חמישה הרים, שמסמלים חמש מדינות, בין שני אוקיינוסים.
למעשה, הפדרציה עמדה בפני בעיות בלתי נתנות לפתרון. להקמת המדינה התנגדו השמרנים, הקתולים ובעלי הנכסים. היה קושי רב בתנועה ובתקשורת בין המדינות. כמו כן, מרבית האוכלוסייה לא הייתה נאמנה ומחויבת לפדרציה. מיקום מוסדות השלטון בגואטמלה סיטי הוביל לחשש מצד שליטה גוואטמלית באיחוד ולבסוף למחאות שגרמו להעברת מוסדות השלטון ותואר הבירה לסן סלבדור ב-1831. תוך זמן קצר פרצו מלחמות בין חלקים שונים באוכלוסייה ובין המדינות בתוכה. העוני וחוסר היציבות הפוליטית באזור מנעו חפירת תעלה בין-אוקיינוסית (ראו תעלת פנמה ותעלת ניקרגואה) ממנה יכלה המדינה להרוויח כספים לשיקום הכלכלה.
פירוק האיחוד
נעשו מספר ניסיונות לאחד מחדש את מרכז אמריקה, אך ללא הצלחה.
למרות כישלון האיחוד הפוליטי, תחושת ההיסטוריה המשותפת והתקווה לאיחוד מחודש ממשיכה להתקיים באומות שהיו חברות בפדרציה. כך, למשל, בשנים 1856–1857 הצליחו מדינות האזור להקים קואליציה משותפת למניעת פלישה מצד ההרפתקן הצפון אמריקאי ויליאם ווקר.
כיום, בכל דגלי חמש המדינות שהיו חברות באיחוד משתקף אותו מוטיב של שני פסים כחולים וביניהם פס לבן.
פיליפ בייקר הול
פיליפ בייקר הול (באנגלית: Philip Baker Hall; 10 בספטמבר 1931 – 12 ביוני 2022) היה שחקן אמריקאי, התפרסם בעיקר כשחקן משנה בסרטים "מגנוליה", "ברוס הגדול מכולם", "שעת שיא", "הכישרון של מר ריפלי" ו"המקור".
ביוגרפיה
בייקר נולד בעיר טולידו שבאוהיו. למד ב"אוניברסיטת טולידו", התגייס לצבא ארצות הברית ולימד אנגלית בתיכון עד לגיל 30. לאחר שבחר להפוך לשחקן נסע בשנת 1961 לניו יורק כדי להתמקצע בתחום ולהשתתף בהפקות בברודוויי ובאוף ברודוויי.
הול נפטר בגלנדייל שבקליפורניה ב-12 ביוני 2022. הותיר אחריו שני ילדים מאשתו השנייה הולי וולפל.
קריירת משחק
את דרכו כשחקן התחיל בייקר בגיל 53 בתפקיד נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, בדרמה הפוליטית של רוברט אלטמן "כבוד חשאי", והמשיך בתפקידים קטנים בקומדיות "מרדף חצות" ו"שעת האפס (Three o'clock High)". בסוף שנות ה-90 הצטרף אל העונה האחרונה של אופרת הסבון "פלקון קרסט".
בשנת 1996 התחיל לשתף פעולה עם פול תומאס אנדרסון בסרטו הראשון "שמונה בטוח", שם גילם את דמותו של מהמר קשיש בשם סידני בראון. אנדרסון שהתרשם מיכולותיו ליהק אותו גם בשני סרטיו המוערכים "לילות בוגי", שם שיחק בתפקיד בעל ההון פלוייד גונדולי ו"מגנוליה" בתור מנחה השעשועון ג'ימי גייטור. בשנת 1997 שיחק בסדרת הטלוויזיה "מייקל הייז" ברשת CBS בתפקיד של וויליאם ווהן לצד דייוויד קרוזו, אך זו ירדה לאחר עונה אחת.
ב-1998 השתתף בקומדיית האקשן "שעת שיא" בתפקיד קפטן ויליאם דייל, המפקד של הבלש ג'יימס קרטר (כריס טאקר); ובעיבוד המעודכן של גאס ואן סנט למותחן האימה הקלאסי "פסיכו" בתור השריף אל צ'יימברס.
ב-1999 שיחק הול במותחן החברתי "המקור" בתור מפיק הטלוויזיה דון יואיט, יוצר תוכנית התחקירים "60 דקות"; ובעיבוד הקולנועי לרומן המתח "הכישרון של מר ריפלי", בתור הבלש הפרטי אלווין מאק'רון.
בשנת 2000 שיחק הול בדרמה הפוליטית "המועמדת" בתור אוסקר, אביה של ליין בילינגס, המועמדת לתפקיד סגנית הנשיא. באותה שנה שיחק בחידוש של קובנט גארדן למחזה "אמריקן באפלו" פרי עטו של דייוויד מאמט.
בשנת 2003 הופיע בקומדיה "ברוס הגדול מכולם" בתפקיד ג'ק ביילור, הבוס של מגיש החדשות ברוס נולאן (ג'ים קארי). ב-2005 שיחק במותחן האימה "אימה באמטוויל" בתור האב קלאוואי, ממנו מבקשת עזרה קת'י לוץ (מליסה ג'ורג' ) שגרה בבית מקולל; ובקומדיית הפשע "מטאדור". בתחילת 2006 שיחק בקומדיה "לאלף את אבא", בשנת 2009 שיחק בקומדיה "מעודדים צמודים" של וויל גלאק, וב-2011 בקומדיה "מר פופר והפינגווינים" ובדרמה הקומית "50/50".
בשנת 2017 שיחק בסרט הקומי "המילה האחרונה".
הול גם הופיע רבות בטלוויזיה, בין השאר בסדרות כמו משפחה מודרנית, תרגיע, הבית הלבן, הפרקליטים ותפקידו המוכר כמפקח הספרים 'בוקמן' בסיינפלד.
קתדרלת טולדו
קתדרלת טולדו היא קתדרלה גותית בטולדו, ספרד ומושב הדיוקסיה של טולדו. היא אחת משלוש הקתדרלות מהמאה ה-13 של הגותיקה בעיצומה בספרד ונחשבת ל-magnum opus של הסגנון הגותי בספרד. היא משלבת בין סגנון גותי בשל לסגנון מודחארי.
בנייתה החלה ב-1226 תחת שלטונו של פרננדו השלישי, מלך קסטיליה והתרומות הגותיות האחרונות נבנו במאה ה-15, כאשר הושלמו קמרונות הספינה הראשית ב-1493, בתקופת המלכים הקתוליים. תכנון הקתדרלה התבסס על זה של קתדרלת בורז' הצרפתית אף על פי שספינתה בת 5 האגפים היא תולדה של רצון הבונים לכסות את כל השטח בו עמד פעם מסגד בקתדרלה ואת הסאחן (صحن) בקלויסטר. בניגוד לקתדרלת בורגוס המבוססת על טהרת הסגנון הגותי הצרפתי, קתדרלת טולדו משלבת גם אלמנטים של הסגנון המודחארי, בעיקר בקלויסטר, אך גם בעיצוב הקשתות בטריפוריום. השילוב הספקטקולרי של אור וההישגים המבנים בקמרונות האמבולטוריום הם מבין ההישגים הבולטים והראויים לציון של הקתדרלה, שבנויה מאבנים לבנות שנחצבו באוליאולאס, קרוב לטולדו.
אחד מהאוצרות המרהיבים המצויים בתוכה הוא קישוט המזבח הבארוקי El Transparente מאת נרסיסו טומה (Narciso Tomé), בגובה מספר קומות, עם פסלים מסטוקו, ציורים, יציקות ברונזה ומספר צבעי שיש. המזבח הוא יצירת מופת של אומנויות משולבות בארוקיות, ויופיו מוגבר בעזרת תאורה ייחודית של השמש, מספר דקות ביום, דרך חור בתקרה, דבר היוצר תחושה כאילו המזבח עולה לגן עדן. תצוגה בארוקית זו עומדת בניגוד לסגנון הגותי של הקתדרלה. המשחקים באור הפכו לשמה השני של הקתדרלה, הודות למעל 750 חלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית (מהמאות ה-14 עד ה-16) עבודתם של האמנים הטובים בזמנם בספרד.
מקור
במשך שנים גרסה מסורת עממית שבמקום בו עומדת הקתדרלה הנוכחית הייתה פעם כנסייה, בתקופת הארכיבישוף סאן אאוחניו מטולדו (San Eugenio). הכנסייה נחנכה בשנית ב-587, אחרי שעברה מספר שינויים, כפי שמתועד בכתובת מהמאה ה-16 השמורה בקלויסטר. העיר הייתה המושב האפיסקופלי של ספרד הוויזיגותית. במקום נערכו מועצות טולדו, שבהן נקבעו חוקים ונהגים הקשורים לנצרות ולכנסייה בספרד.
תוכנית הקתדרלה
מבנה הקתדרלה הושפע באופן ניכר מהגותיקה הצרפתית של המאה ה-13, אך הותאם לסגנון הספרדי. אורך הקתדרלה 120 מטר ורוחבה 59 מטר. היא מורכבת מספינה ראשית ושתי ספינות משניות בכל צד (בסך הכול 5 אגפים). הספינות החיצוניות מעט רחבות יותר מאלה הפנימיות. החלק העתיק ביותר בקתדרלה הוא חלק המקדש (החלק המזרחי) ושמר על האדריכלות המקורית שלו, בעיקר בטריפוריום, שהוחלף ושופץ בשאר הספינה הראשית במהלך השנים. עוד בתקופה הגותית, הטריפוריום בספינה הראשית הוחלף לטובת הגדלת קומת התאורה. הטריפוריום באזור המקדש, ששרד את השינויים, מושפע מהסגנון המודחארי. לא ידוע אם אלמנטים מודחארים אלה היו קיימים במסגד שעמד שם והועתקו מזיכרון או שמא הם נוספו במהלך השיפורים, כמשהו מקורי ובעל טעם.
באזור המקדש, ניתן לראות אמבולטוריום כפול הממשיך את הספינות המשניות הכפולות שלצד הספינה הראשית. האמבולטוריום הכפול גדול בפרופורציות שלו ועשיר באלמנטים אדריכליים ובקמרונות בלתי רגילים. תוכנית המתאר שבה מונחות הקפלות שמסביב נפתרה על ידע מישור מלבני ומישור משולשי מתחלפים, שהם כאלה כך שהקפלות בגדלים שונים: אלה עם מישור מלבני גדולים מאלה עם מישור משולשי. בשיטה הזאת של חלוקת המקדש ניתן לחזות בקתדרלות הצרפתיות של נוטרדאם דה פארי, בורז' ולה מן כאשר קתדרלת לה מן היא הדומה ביותר ובקתדרלות הצרפתיות הן יותר רזות. השינויים שאירעו בקתדרלה לאורך השנים הובילו לארגון שונה של הקפלות, למשל: במקרה אחד קפלה אחת נבנתה במקום שלוש.
מצפון לקתדרלה נמצא קלויסטר, שבנייתו החלה ב-1389. בקלויסטר יש ציורי פרסקו מאת פרנציסקו באיאו (Francisco Bayeu) ומריאנו מאייה (Mariano Maella), בקצהו הדרום-מזרחי קפלה הסגורה לציבור, ובחדר הנמצא בחלק העליון של הקלויסטר ה"ג'יגה-טונים" פסלי ענק להתהלוכות וחגיגות.
החזית הראשית והשערים הגדולים
בצד שמאל של החזית מתנשא המגדל היחיד של הקתדרלה, המסתיים בצריח מחודד עם מרקם חלק ועליו מספר טבעות קרוקטים. למגדל שלושה חלקים: החלק התחתון והמרובע, שתוכנן בידי אלווה מרטינז (Alva Martínez), החלק העליון והמתומן שתוכנן בידי האנקווין מבוסל (Hannequin of Bussels) והצריח.
בחזית הראשית שלושה שערים: Puerta del Perdón (שער הסליחה) במרכז, Puerta del Juicio Final (שער יום הדין האחרון) מימין ו-Puerta del Infierno (שער הגהנום) משמאל. שער הסליחה היא מהמאה ה-15, בנייתה החלה תחת השגחתו של אלווה מרטינז ב-1418. היא נקראת כך בגלל כתבי המחילה שהוענקו לאלה שנכנסו דרכה. בימים אלה היא תמיד סגורה ונפתחת רק באירועים מיוחדים כגון כניסתו של הארכיבישוף החדש לקתדרלה. יש בה 6 ארכיוולטים (קשתות קישוטיות) גותיים מעוטרים. העיטורים מכילה איקונוגרפיה גותית אופיינית, הכוללת פסל של המושיע בעמוד המרכזי והאפסוטלים במשקופים, בטימפנון פסל הבתולה הנותנת לבוש כמורה בשם Chasuble לקדוש אילדפונסוס מטולדו, תמה ייחודית לקתדרלה החוזרת גם בציורים בפנים. גובה הדלתות 5 מטר והן מכוסות בלוחות ברונזה מקושטות מהמאה ה-14. שער יום הדין האחרון הוא העתיק מכולם, ומציג, כפי ששמו מרמז, את יום הדין האחרון. שער הגהנום, לעומת זאת, לא מכיל דמויות אלא רקע קישוטי פרחים. שער זה ידוע גם כשער למגדל התמרים שכן הוא שמור ככניסה לתהלוכה ביום ראשון של התמרים.
החזית עברה שינויים ב-1787 על ידי האדריכל יוג'ין דוראנגו בעקבות הוראה מהקרדינל לורנצאנה. הפסל היה מריאנו סלווטיארה (Mariano Salvatierra). העבודות היו הכרחיות בגלל התדרדרות במצב האבן, שהייתה מאיכות ירודה. זה אפשרי שהדלתות הובאו קדימה בין התמיכות לעמדתם הנוכחית, אבל זה לא ידוע בוודאות.
שער השעון, בחזית הצפונית, הוא השער העתיק ביותר, בנייתו החלה במאה ה-14. הטימפנון מחולק ל-4 פנלים אופקיים המראים סצינות מחיי ישו: הבשורה למריה, לידת ישו, הערצת שלושת האמגושים, טבח התמימים, הבריחה מצרימה, מילתו של ישו, הביקור בבית המקדש, הצגת ישו בבית המקדש, ההטבלה והנישואים בקאנה. בחלקו העליון של הטיפמנון מתואר מותה של מריה. העמוד המרכזי מקושט בפסל מריה וישו הילד. בקורות הדלת ישנן דמויות של מלכים וקדושים, כולם עבודתו של הפסל חואן הגרמני, שעבד גם על שער האריות בקתדרלה.
בתוך השערים נמצאת עבודתו המאוחרת של גרגוריו לופז דוראנגו (Gregorio López Durango), חלק מעבודתו המוקדמת ניתן לראות בחזית הראשית. עבודות החיזוק והייצוב שלו היו דרושות, בגלל מצבה הרעוע של אבני הבנייה. בחלל העיקרי מעל השער נמצא שעון שנתן את שמו לשער. השער ומה שסביבה יוצרים חלל מושך, שסגור על ידי צלה גותית, עבודתו של ז'ון הצרפתי.
המגדל הצפוני
המגדל הצפוני נבנה בשנים 1380–1440 ומתנשא לגובה 90 מטר. הוא מאכלס את הפעמון הידוע, Campana Gorda, שניצוק ב-1753 ושוקל 17 טון. למגדל שלושה חלקים: החלק התחתון והמרובע, שתוכנן בידי אלווה מרטינז (Alva Martínez), החלק העליון והמתומן שתוכנן בידי האנקווין מבוסל (Hannequin of Bussels) והצריח המחודד והחלק, שעליו מספר טבעות זיזים.
פנים הקתדרלה
הקמרונות של הספינות המשניות הן קמרונות בני 4 צלעות, למעט הקמרונות של מקום המצלב והמזרח, שהם מתוגברים בצלעות חיזוק (Tierceron).
בתי הרוחב מסתיימים בשער כפול ומעליהם חלונות רוזטה ובבית הרוחב הדרומי ישנו גם עוגב.
בית המקהלה, ה-Coro, ידוע בזכות ספסלי המקהלה שלו, בני שתי השורות. על הספסלים מגולפים שלל פסלים ותחריטים. את ספסלי הקומה השורה הנמוכה גילף רודריגו אלמיין (Rodrigo Alemán) ב-1495 והם מכילים 54 תגליפים המתארים את כיבוש גרנדה. את השורות העליונות גילפו אלונסו ברקווטה (הצד הדרומי) ופיליפה ויגארני (הצד הצפוני) בשנת 1543.
בקתדרלה כ-20 קפלות, רבות מהן מכילות קברים מקושטים. קפלות הראויות לציון הן Capilla de Santiago, Capilla Mayor, Capilla de San Juan ו-Capilla Mozárabe בקצה הדרום מערבי בה יש עדיין פולחן מוזערבי. בקפלת סן חואן נמצא חדר האוצר של הקתדרלה ובו מונסטרנס במשקל רבע טון מהמאה ה-15, המצופה בזהב, שצורף על ידי חואן דל ארפה (Juan del Arfe). בחדר תשמישי הקדושה ציורים מאת פרנסיסקו דה גויה ואל גרקו.
פנים הקתדרלה מלא אור. המשחקים באור הפכו לשמה השני של הקתדרלה, הודות למעל 750 חלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית (מהמאות ה-14 עד ה-16) עבודתם של האמנים הטובים בזמנם בספרד.
לאנגר
לאנגר (Langres) היא עיר במחוז אוט-מארן שבחבל גראנד אסט בצפון-מזרח צרפת. בשנת 1999 חיו בעיר 9,586 תושבים.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת על צוק אבן גיר המתנשא לגובה של 475 מטר מעל פני הים. היא נמצאת על פרשת המים שבין אגן הנהר סן לבין אגן הנהר רון.
היסטוריה
העיר נקראת על שם הלינגונים, אחד השבטים הקלטים שהתיישבו בגאליה. הרומאים כבשו את המקום מידי הלינגונים ובנו בו 12 מגדלים, 7 שערים וסוללה לאורך 3.5 ק"מ סביב. יישוב זה היה מקום הצטלבותן של 12 דרכים רומיות. שער ניצחון מן המאה הראשונה לספירה וחפצים שונים במוזיאון לאמנות ולהיסטוריה שבעיר מעידים על קיומה של עיר גאלו-רומית בשם אנדמאנטונום.
אחרי פלישות השבטים הגרמאנים, העיר שגשגה בימי הביניים, בעיקר בזכות היותה מקום מושבם של בישופים שסמכותם השתרעה על שלוש פרובינציות (היום חבל שמפאן-ארדן וחבל בורגון-פראנש-קונטה). אחדים מבישופים אלה התמנו על ידי הקיסר קרל הגדול כשליחים אימפריאליים. אורבנוס מלאנגר שהיה בישופ במאה ה-4 הגיע למעמד קדוש. במאה התשיעית קיבלו הבישופים את הזכות לטבוע מטבעות, וב- 927, את הזכות למנות את מושלה הצבאי של העיר. לעיתים היו הבישופים דוכסים, שהשתייכו למעמד האצולה הצרפתי.
במאות הארבע עשרה והחמש עשרה חוזקו הביצורים, והעיר עברה לחסותו של מלך צרפת. בתקופת הרנסאנס חל בעיר שגשוג כלכלי ניכר, והוקמו בניינים רבים שנשארו עומדים על תילם עד ימינו אלה.
אתרי תיירות
אחד מבניה של העיר היה הפילוסוף דני דידרו, עורכה הראשי של האנציקלופדיה הגדולה, שפסלו מוצב ברחובה הראשי של העיר.
תומאס וייאט הצעיר
סר תומאס וייאט הצעיר (באנגלית: Thomas Wyatt the younger; 1521 - 11 באפריל 1554), היה בנו של המשורר תומאס וייאט, עמד בראש מרד כנגד מרי הראשונה, מלכת אנגליה, שנקרא על שמו מרד וייאט.
תולדות חייו
וייאט הצעיר נולד בטירת אלינגטון במחוז קנט, בנם היחיד של סר תומאס וייאט וליידי אליזבת ברוק.
בין השנים 1543 ל-1550 שהה בצרפת ופלנדריה כמפקד בצבאו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עמו הייתה לאנגליה ברית באותה עת. ב-1547 זכה לתואר אבירות כהוקרה על שירותו.
לאחר שחרורו מהצבא חזר לטירת אלינגטון ובין היתר כיהן כשריף של קנט (High Sheriff of Kent). ביולי 1553, עם מותו של אדוארד השישי, מלך אנגליה, הצטרף וייאט לג'ון דאדלי, הרוזן מווריק (שהיה לאחר מכן דוכס נורת'מברלנד) בניסיון להמלכת ג'יין גריי כמלכה. לאחר כישלון הניסיון הצליח להימלט ללא עונש.
המרד
ב-25 בינואר יצאו המורדים מטירת אלינגטון ולמחרת נכנסו לרוצ'סטר שבקנט, בזכות חוסר הפופולריות של חוזה הנישואין זכו המורדים בתמיכת הציבור וגייסו 3,000 איש אליהם הצטרף גם כוח שנשלח להדפם בראשות דוכס נורפוק, דבר שהגדיל את גודל הכוח המורד ל-4,000 איש. במקביל הושמה אליזבת הראשונה, הטוענת לכתר, במאסר במצודת לונדון על ידי המלכה מרי.
ב-1 בפברואר הצליחה מרי לגייס את אהדת תושבי לונדון לצידה בנאום שנשאה באולם גילדהול. לקראת הגעת כוחות המורדים לעיר ב-3 בפברואר הגן צבאה של מרי על הגישה ללונדון מדרום-מזרח בסאות'וורק וגשר לונדון. ניסיון של המורדים לכתר את החסימה נבלם בשער לדגייט על ידי כוח אזרחי שהדף אותם, רבים מהמורדים נטשו את המערכה ווייאט נאלץ להיכנע.
משפטו של וייאט נפתח ב-15 במרץ, הוא נמצא אשם והוצא להורג במצודת לונדון ב-11 באפריל. לפני שנערף ראשו ניקה את אליזבת מכל שייכות ושותפות למרד. עובדה זו איפשרה את שחרורה של אליזבת ממאסר, אך היא נאלצה לשהות במאסר בית לכל המשך שלטונה של מרי.
החלטה 1559 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 1559 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות - החלטה שהתקבלה ב־2 בספטמבר 2004 וקראה לכיבוד העצמאות והריבונות של לבנון, סיום הנוכחות הצבאית הסורית במדינה, ופירוק המיליציות הפעילות בה, ובראשן חזבאללה.
הרקע להחלטה
את ההחלטה יזמו ארצות הברית וצרפת. לצרפת מסורת ארוכה של מעורבות בלבנון, שכללה גם שלטון מנדטורי בה. ארצות הברית גילתה עניין בעקבות הקונפליקט שהתפתח בינה לבין סוריה לאור תפישת ממשל בוש את המשטר בסוריה כאנטי-דמוקרטי ומושחת, ובשל מעורבותה העקיפה של סוריה בנעשה בעיראק (על ידי אי מניעת מעברם של טרוריסטים דרך גבולה המזרחי), והידוק יחסיה עם איראן. שיתוף הפעולה בין צרפת לארצות הברית לגבי נושא הנוגע למזרח התיכון סימל שיפור משמעותי ביחסים בין המדינות, שהתערערו עקב אי-ההסכמה על הפלישה לעיראק בשנת 2003.
ההחלטה
ההחלטה עצמה לא הזכירה מפורשות לא את סוריה ולא את חזבאללה. היא כללה בין השאר:
בהצבעה במועצת הביטחון תשע מדינות הצביעו בעד: אנגולה, בנין, צ'ילה, צרפת, גרמניה, רומניה, ספרד, הממלכה המאוחדת, וארצות הברית. שש מדינות נמנעו: אלג'יריה, ברזיל, הרפובליקה העממית של סין, פקיסטן, הפיליפינים, ורוסיה.
תוצאות ההחלטה
סוריה עשתה מאמצים מעטים לציית להחלטה, עד לרצח רפיק אל-חרירי, ראש הממשלה לשעבר של לבנון, ב־14 בפברואר 2005. בעקבות הרצח, הלחץ הבינלאומי על סוריה לסגת מלבנון גבר, והפגנות ענק שזכו לכינוי "מהפכת הארזים" נערכו בכל רחבי לבנון. ב־3 במרץ 2005 הודיע נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, שבכוונתו "להחזיר את הכוחות הביתה". הנסיגה, בהיקף של כ־14,000 חיילים, הושלמה בתוך כשבעה שבועות.
ב־26 באפריל 2005, לאחר 29 שנות נוכחות סורית בלבנון (שהחלה בכניסת כוח ההרתעה הערבי ללבנון ב-1976 בתקופת מלחמת האזרחים במדינה), עזב החייל הסורי האחרון את אדמת לבנון. לאחר השמדת חומר רגיש או החזרתו לסוריה, הועברו כל בסיסי הצבא והמודיעין הסוריים לידי ממשלת לבנון. לאחר מכן נותרה ממשלת לבנון המפרה היחידה של ההחלטה, כשהיא עומדת בסירובה לפרק מנשקם את הארגונים הפרו־סוריים, ובהם חזבאללה.
ב־12 ביולי 2006 - החלה מלחמת לבנון השנייה, לאחר שחזבאללה חטף שני חיילים ישראלים תוך כדי שיגור רקטות לעבר צפון ישראל, קראה ממשלת ישראל ליישם את החלטת האו"ם מיידית, כתנאי בסיסי להפסקת אש באזור.
שפות המאיה
שפות המאיה מהוות משפחת שפות המדוברות במסו-אמריקה ובצפון אמריקה המרכזית. שפות המאיה מדוברות על ידי לפחות 6 מיליון בני מאיה, בעיקר בגואטמלה, מקסיקו, בליז, אל סלוודור והונדורס. בשנת 1996, גואטמלה הכירה רשמית ב-21 שפות של בני המאיה, ומקסיקו מכירה בשמונה בתחומה.
משפחת שפות המאיה היא אחת המתועדות והנחקרות ביותר באמריקה. שפות המאיה המודרניות התפתחו משפת הפרוטו-מאיה, שחושבים כי הייתה מדוברת לפני 5,000 שנה לפחות; היא שוחזרה חלקית בשיטה ההשוואתית. השפה הפרוטו-מאייתית התפשטה לפחות לשישה ענפים שונים: הענפים הווסטקניים, הקישיים, יוקטקנים, הקאנג'ובאלנים, המאמאנים והצ'ולנים – צלטלנים.
שפות המאיה מהוות חלק מאזור השפה המסו-אמריקאית, אזור של התכנסות לשונית שהתפתח לאורך אלפי שנות אינטראקציה בין עמי מסו-אמריקה. כל שפות המאיה מציגות את התכונות המאפיינות את אזור לשוני זה. לדוגמה, כולם משתמשים בשמות עצם יחסיים במקום במילות יחס כדי לתאר יחסים מרחביים. יש להן גם מאפיינים דקדוקיים וטיפולוגיים המייחדים אותן משפות אחרות של מסו-אמריקה, כגון שימוש בארגטיביות בטיפול דקדוקי בפעלים ובנושא והנשוא שלהם, קטגוריות הטיה ספציפיות של פעלים וחלקי הדיבר מיוחד של "פוזיציות" האופייני לכל שפות המאיה.
במהלך התקופה הפרה-קולומביאנית של ההיסטוריה המסו-אמריקנית, כמה משפות המאיה נכתבו בלולוגרמת כתב מאיה. השימוש בה היה נפוץ במיוחד בתקופה הקלאסית של תרבות המאיה (בשנים 250–900 לספירה). הקורפוס של מעל 5000 כתובות מאיה על בניינים, אנדרטאות, כלי חרס וקודקסים מנייר קליפה, בשילוב עם הספרות העשירה בשפות המאיה שנכתבו בכתב הלטיני לאחר הכיבוש, מספק בסיס של ההבנה המודרנית של ההיסטוריה הטרום קולומביאנית שאין דומה לה באמריקה.
פרוטו-מאיה
שפות המאיה התפתחו משפה אם הנקראת פרוטו-מאיה. ההערכה היא כי השפה הפרוטו-מאית דוברה בקוצ'ומטאנס שבמרכז גואטמלה באזור התואם בערך למקום בו מדברים כיום קאנג'ובאלנית. ההצעה המוקדמת ביותר למקור של שפות המאיה הייתה זו של הבלשן הגרמני קארל סאפר שזיהה את אזור רמות הצ'יאפאס-גואטמלה כמקור אפשרי. טרנס קאופמן וג'ון ג'סטסון שיחזרו יותר מ-3000 פריטים מילוניים של השפה הפרוטו-מאית.
על פי תוכנית הסיווג הרווחת של לייל קמפבל וטרנס קאופמן, החלוקה הראשונה התרחשה בסביבות 2200 לפני הספירה, כאשר הוסטקן התנתק מהמאיה לאחר שדובריה עברו צפונית מערבית לאורך חוף מפרץ מקסיקו. דוברי פרוטו-יוקטיקן ופרוטו-צ'ולאן התנתקו לאחר מכן מהקבוצה הראשית ועברו צפונה לחצי האי יוקטן. דוברי הענף המערבי עברו דרומה לאזורים המאוכלסים כיום באנשים ממאיים וקישיים. כאשר מאוחר יותר נפרדו דוברי הפרוטו-צלטלאן מקבוצת צ'ולן ועברו דרומה לרמות צ'יאפס, הם באו במגע עם דוברי שפות מיקס – זוק. על פי תיאוריה אלטרנטיבית של רוברטסון ויוסטון, הוסטקן נשאר ברמות גואטמלה עם דוברי צ'ולן – צלטלאן, ונפרד מאותו ענף במועד הרבה יותר מאוחר ממה שהציע קאופמן.
בתקופה הארכאית (לפני שנת 2000 לפני הספירה) נראה כי מספר מילות השאלה משפות מיקס-זוק נכנסו לשפת הפרוטו-מאיה. זה הוביל להשערות לפיהן המאיה המוקדמת נשלטה על ידי דוברי שפות מיקס-זוק, אולי האולמקים. לעומת זאת בשפות קסינקן ולקנן, שפות המאיה לעיתים קרובות יותר הן המקור ולא מקבל מילות ההלוואה. מומחים לשפות המאיה כמו קמפבל סבורים כי הדבר מעיד על תקופה של קשר אינטנסיבי בין מאיה לאנשי לנקן וקסינקה, אולי בתקופה הקלאסית (250–900 לספירה).
התקופה הקלאסית
בתקופה הקלאסית החלו הענפים הגדולים להתפשט לשפות נפרדות. הפיצול בין פרוטו-יוקטן (בצפון, כלומר בחצי האי יוקטן) לפרוטו-צ'ולאן (בדרום, כלומר הרי צ'יאפאס ואגן פטן) כבר התרחש בתקופה הקלאסית, כאשר כתובות המאיה שעדיין קיימות נכתבו. שתי הגרסאות מתועדות בכתובות הירוגליפיות באתרי המאיה של אז, ושתיהן מכונות בדרך כלל "שפת מאיה קלאסית". אף על פי ששפת יוקרה אחת נרשמה בתדירות הגבוהה ביותר בטקסטים הירוגליפים קיימים, התגלו עדויות לשלושה זנים שונים לפחות של בני המאיה בתוך הקורפוס ההירוגליפי - זן צ'ולני מזרחי שנמצא בטקסטים שנכתבו באזור המאיה הדרומי, זן צ'ולן מערבי שהתפזר מאזור אוסומצ'ינטה מאמצע המאה השביעית ואילך, וזן יוקטקן שנמצא בטקסטים מחצי האי יוקטן. הסיבה לכך שרק מעט זנים לשוניים נמצאים בטקסטים הגליפיים היא ככל הנראה שאלה שימשו כניבים יוקרתיים בכל אזור המאיה; טקסטים הירוגליפיים היו מורכבים בשפת האליטה.
סטיבן יוסטון, ג'ון רוברטסון ודייוויד סטיוארט הציעו כי הזן הספציפי של צ'ולן שנמצא ברוב הטקסטים הגלייפיים של דרום השפלה הדרומית הוא שפה שהם מכנים "צ'וליטאן קלאסית", שפת האב הקדומה של השפות צ'ולטי וצ'ורטי המודרניות. הם מציעים שמקורה באגן פטן המערבי והדרומי-מרכזי, ושהשתמשו בה בכתובות ואולי גם דוברה על ידי אליטות וכמרים. עם זאת, מורה-מרין טענה שהתכונות המשותפות למאיה הקלאסית ולשפות הצ'ולטיאן הן לא חידושים, וכי הגיוון של צ'ולן למעשה התפתח אחרי התקופה הקלאסית. השפה של הכתובות הקלאסיות הייתה אז פרוטו-צ'ולנית.
התקופה הקולוניאלית
במהלך הקולוניזציה הספרדית של מרכז אמריקה, כל השפות הילידיות הושמדו על ידי ספרדית, שהפכה לשפת היוקרה החדשה. השימוש בשפות המאיה בתחומים רבים וחשובים בחברה, כולל ממשל, דת וספרות, הגיע לסיומו. עם זאת אזור המאיה היה עמיד יותר בפני השפעה חיצונית מאחרים, ואולי מסיבה זו, קהילות מאיה רבות עדיין שומרות על שיעור גבוה של דוברים חד לשוניים. אזור המאיה נשלט כיום על ידי השפה הספרדית. בעוד שמספר שפות המאיה נכחדו או נחשבות בסכנת הכחדה, אחרות נותרות קיימות, כאשר הדוברים בכל קבוצות הגיל משתמשים בשפת האם בכל תחומי החברה.
התקופה המודרנית
המילה "מאיה" נגזרה ככל הנראה מהעיר מאיפאן של יוקטן, שמשמעותו המוגבלת יותר בתקופות טרום קולוניאליות וקולוניאליות מצביעה על מקור באזור מסוים בחצי האי יוקטן. המשמעות הרחבה יותר של "מאיה" כיום, אף על פי שהיא מוגדרת על ידי יחסים לשוניים, משמשת גם להתייחסות לתכונות אתניות או תרבותיות. מרבית המאיה מזדהה בראש ובראשונה עם קבוצה אתנית מסוימת, למשל "יוקאטק" או "קיצ'ה"; אבל הם גם מכירים בקרבה משותפת של המאיה. השפה הייתה מהותית בהגדרת גבולותיה של אותה קרבה. פאברי כותב: "המונח מאיה הוא בעייתי מכיוון שעמי המאיה אינם מהווים זהות הומוגנית. מאיה, לעומת זאת, הפכה לאסטרטגיה של ייצוג עצמי לתנועות המאיה וחסידיה. האקדמיה של לנגואס מאיה דה גואטמלה (ALMG) מוצאת עשרים ואחת שפות מאיה מובחנות." גאווה זו באחדות הובילה להתעקשות על הבחנות בין שפות המאיה השונות, שחלקן כל כך קרובות עד שהן יכולות בקלות להיות מכונות דיאלקטים של שפה אחת. אך בהתחשב בכך שהמונח "דיאלקט" שימש בעבר אנשים עם מאפיינים גזעניים, ומכיוון שחוקרים הבחינו בין "ניבים" אמריקאים לבין "שפות" אירופיות, השימוש המועדף במסו-אמריקה בשנים האחרונות היה ייעוד הזנים הלשוניים המדוברים על ידי קבוצות אתניות שונות כשפות נפרדות.
בגואטמלה, עניינים כמו פיתוח אורתוגרפיות סטנדרטיות לשפות המאיה נשלטים על ידי האקדמיה דה לנגואס מאיה דה גואטמלה (ALMG; האקדמיה לגואטמלה לשפות המאיה), שנוסדה על ידי ארגוני המאיה בשנת 1986. בעקבות הסכמי השלום של 1996 היא זכתה להכרה הולכת וגוברת כסמכות הרגולטורית בשפות המאיה בקרב חוקרי המאיה וגם בקרב בני המאיה.
יחסים עם משפחות אחרות
למשפחת שפת המאיה אין קשר גנטי מוכח למשפחות שפות אחרות. הדמיון לכמה שפות של מסו-אמריקה נובע מפיזור תכונות לשוניות משפות שכנות למאיה ולא ממוצא משותף. מסאו-אמריקה הוכחה כאזור של דיפוזיה לשונית משמעותית.
מגוון רחב של הצעות ניסו לקשר את משפחת המאיה למשפחות או לבודדים בשפות אחרות, אך אף אחת מהן אינה נתמכת על ידי בלשנים. דוגמאות כוללות קישור המאיה עם השפות אורו-צ'יפאיה, מפוצ'ה, לנקאן, פורפצ'ה ואואב. מאיה נכללת גם בהשערות שונות של שפות הוקאן ופנוטיאן. הבלשן ג'וזף גרינברג כלל את מאיה בהשערת אמרינד שלו השנויה במחלוקת, אשר נדחית על ידי רוב הבלשנים ההיסטוריים כי היא בלתי נתמכת בראיות זמינות.