cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישיבת מאור התלמוד
היסטוריה
הישיבה הוקמה בשנת ה'תשל"ח (1978) לאחר שהרב שך הורה לתלמידו הרב קוק להקימה. הרב אברהם יצחק קוק הזמין את הרב חיים זליבנסקי, שלפני כן היה ראש ישיבה בירושלים להצטרף אליו כראש ישיבה. הרב שמחה הכהן קוק, רב העיר רחובות ואחיו הגדול של ראש הישיבה, התמנה לנשיא הישיבה. בתשנ"ה נפטר הרב זליבנסקי, בגיל 56, והרב אברהם יצחק קוק נשאר כראש ישיבה יחיד.
בשנים הראשונות שכנה הישיבה ברחוב פרץ בעיר, בביתו של הרב שלמה קוק - רבה הקודם של רחובות ואחיהם של הרבנים אברהם יצחק ושמחה. בשנת תשנ"ו עברה הישיבה למבנה הישן של בית חולים ליולדות ונשים א. וה. קיבלסון ברחוב בנימין, ששימש כפנימייה, ולצדו נבנה מבנה ארעי של בית מדרש. בשנת תשנ"ט הסתיימה בנייתו של בניין פנימייה וחדר-אוכל על שטח של כדונם וחצי.
בשנת תשס"ה הועבר בית המדרש באופן זמני לרחוב נורדאו, לצורך בניית בית מדרש חדש (המכיל כ-500 מקומות ישיבה), הכולל גם אולם אירועים. הבנייה הסתיימה בשנת תש"ע. הבניין נתרם ברובו על ידי הנגיד יוסי שטרן מארצות הברית.
הישיבה כיום
נכון לשנת תשע"ט לומדים בישיבה כ-400 תלמידים.
בעלות וניהול הישיבה מתחלקים בין משפחת קוק למשפחת זליבנסקי. משפחת קוק אחראית על צביונה הרוחני, והרבנית מרים זליבנסקי, אלמנת הרב חיים, אחראית על תפעול הישיבה הטכני והפיננסי.
מוסדות הישיבה ברחובות כוללים גם שתי ישיבות קטנות: "ישיבה למצוינים" ספרדית בראשות הרב מיכאל חסין וישיבת "חכמת שלמה" הליטאית.
בשנת תשע"ה הוסיפה עיריית רחובות כיכר בצומת הרחובות הרוא"ה-בנימין, הנושא את השם 'כיכר הישיבה', לזכרו של הרב שלמה קוק.
בתשע"ט נערך כנס במלאת 40 שנה לקום הישיבה, ובו נכחו כ-2000 מבוגרי הישיבה.
צוות רבני הישיבה
בעבר לימדו כר"מים הרב זבולון שוב, כיום ראש ישיבת דברי אמת, והרב חיים קוק, ראש ישיבת תורת רפאל.
תמי כספי-אשל
ביוגרפיה
כספי-אשל נולדה בחיפה להוריה, עמיקם כספי, שורד שיירת יחיעם, ועפרה (לבית טויסטר). לכספי-אשל אח בכור בשם יובל.
היא בוגרת תיכון עירוני ה' בחיפה.
לאחר שירותה הצבאי בלהקות הצבאיות כפסנתרנית ומעבדת מוזיקלית ושחקנית בתיאטרון צה"ל, הצטרפה בשנת 1990 כקלידנית ללהקת "תופעת דופלר" שהקימו ברוך פרידלנד וארז הקיני. הלהקה הוציאה עד היום חמישה אלבומים: "ליפול על גן עדן" (1993), "מחליף צבעים" (1995), "לאן נעלם ברוך פרידלנד?" (1998), "הבוטלג של ברוך" (2010) ו"בין שמיים לארץ" (2017).
ניצוח על מקהלות
בשנת 1988 הצטרפה כמלווה בפסנתר לרפי פסחזון, שניצח בפתח תקווה על להקה צעירה שהחלה לפעול מספר חודשים לפני כן, בשם "מוסיקל".
בשנת 1991, לאחר פטירתו של פסחזון בטרם עת, נכנסה כספי-אשל לתפקיד המנצחת בהרכבים שהוביל. על להקת "מוסיקל" היא מנצחת עד היום. במקביל, ניצחה עד שנת 1994 על חבורת הזמר האירוסים, עד שנת 1997 על חבורת הזמר ״ההדרים״ בהוד השרון, כמו כן ניצחה על חבורת הזמר של מושב קדרון.
מספטמבר 1996 כספי-אשל החלה לנצח גם על מקהלת "רמות יבנה", במקומו של יאיר רוזנבלום שנפטר ממחלה קשה. בשנים 1998 עד 2000 גם הפעילה את מועדון הזמר ביבנה.
בין השנים 1999–2004 הקימה וריכזה כספי-אשל את מגמת המוזיקה של תיכון "גינסבורג האורן" ביבנה, כמו כן עיבדה מוזיקלית וניצחה על האנסמבל הקולי "צעירי האורן" במגמה.
בין השנים 2001 עד 2004 ניצחה על מקהלת "חוף ימים" אשקלון.
משנת 2018 מנצחת גם על הרכב רוק בשם "שטראוסבנד" המורכב מעובדי חברת שטראוס גרופ.
שירה
בשנת 2008, הצמד "תמי וניר" בהשתתפותה (עם המוזיקאי ניר חלמיש) התקבל לפסטיבל איל הזהב (The Golden Stag) ברומניה. הצמד הופיע בשירים "אהובתו" ו"Nimeni Pe Drum" (ברומנית) - והגיע למקום השישי מתוך 30 משתתפים.
עיבודים מוזיקליים
בשנות ה-90 עיבדה את שירי השלישייה ״דונה סי״, שכלל את דורית לובראני, נעמה גנות וסיגל אשל, גיסתה של תמי.
בין השנים 2007 עד 2013 פעלה כספי-אשל בבית הספר לתיאטרון "בית צבי" בתור קורפטיטורית ומדריכה מוזיקלית. היא השתתפה בהדרכה מוזיקלית של המחזמר "Rent" וכן תרגמה חלק משירי המחזמר "Our House" בו השתתפה גם כמדריכה מוזיקלית (משירי להקת מאדנס).
במקביל, ניהלה מוזיקלית את המופע "הצ'יזבטרון" שעסק בשירי להקת הפלמ"ח ובוים על ידי עפר שפריר.
כספי-אשל כתבה והלחינה עשרות שירים וכן יצרה מאות עיבודים עבור מקהלותיה. עיבודים שלה בוצעו, בין היתר, על ידי חני ליבנה ודוד ד'אור.
מאז שנת 2010, כספי-אשל עוסקת בריצה למרחקים ארוכים. סיימה קורס מדריכי ריצות ארוכות במכון וינגייט ב-2013 ואת מרתון תל אביב בשנת 2014.
חיים אישיים
כספי-אשל נשואה לדגן אשל, בנם של אילן אשל - יליד קיבוץ שער הגולן ששימש כמנכ"ל ארגון מגדלי הפירות ומנכ"ל הגידולים האורגניים - ושל רות שלונסקי-אשל, לשעבר מרצה לספרות ולחינוך יצירתי בסמינר הקיבוצים, בתו של אברהם שלונסקי.
לזוג שלושה ילדים. הם מתגוררים ביהוד.
מתיו פלינדרס
קפטן מתיו פלינדרס (באנגלית: Matthew Flinders; 16 במרץ 1774 – 19 ביולי 1814) היה קצין בצי המלכותי הבריטי ומגלה ארצות. הוא היה אחד הנווטים והקרטוגרפים המצליחים ביותר בזמנו בקריירה שארכה כעשרים שנה.
חייו
פלינדרס נולד בחבל לינקולנשייר באנגליה. הוא הפליג עם קפטן ויליאם בליי במסעו באוניית הוד מלכותה להבאת עץ הלחם מטהיטי לג'מייקה. בין השנים 1801 ו-1803 ערך פלינדרס שני מסעות בהם הקיף את יבשת אוסטרליה והיה הראשון, יחד עם ג'ורג' בס, שמיפה את קו החוף שלה. כמו כן מיפה פלינדרס את האיים ואגמיהם כדוגמת אגם הילייר. הוא היה בין היוזמים במתן שם זה ליבשת. בחזרתו מאוסטרליה התקלקלה ספינתו והוא נאלץ לעגון באי מאוריציוס, שם נכלא לשש וחצי שנים על ידי המושל הצרפתי המקומי באשמת ריגול. בשובו לאנגליה בריאותו הייתה כבר רופפת והוא נפטר סמוך לצאת ספרו על מסעותיו.
פלינדרס זיהה את בעיית השפעת הברזל על המצפן בספינות העץ. הקרבה של הברזל למחט המצפן גרמה לטעויות בקריאת המצפן. כדי לבטל טעויות אלה ולכייל את המצפן, התקין פלינדרס מגנטי-מוט קטנים על יד קערות פליז. למגנטים האלה קוראים "מוטות פלינדרס" על שם ממציאם.
מתיו פלינדרס היה סבו של סר ויליאם מתיו פלינדרס פיטרי אשר נחשב המייסד של הארכאולוגיה המדעית המודרנית, ואשר נקרא על שמו.
תעשיית הקרמיקה בישראל
תעשיית הקרמיקה בישראל התפתחה בשלהי המאה ה-19 והגיעה לשיאה בין שנות ה-50 לשנות ה-80 של המאה ה-20. המפעלים השונים, שהיוו חלק מרכזי בהיסטוריה של הקרמיקה הישראלית, ייצרו מגוון של מוצרים שעיקרם כלים סניטריים, חומרים לתעשייה ולצידם כלי-בית ועיצוב שונים.
ראשית תעשיית הקרמיקה המודרנית בארץ-ישראל
כלי חרס יוצרו בארץ-ישראל במשך מאות בשנים בטכניקות מסורתיות של שימוש באבניים או על ידי בניית-יד. למרות ההיקפים הגדולים של הייצור, עשייתם הייתה שונה מן התעשייה המודרנית באופן ארגון העבודה, שאינו נסמך עוד על בסיס משפחתי, ובשאיפה למיכון ותיעוש הייצור, במטרה להגברת הייצור.
ראשוני בתי החרושת, שעסקו בעיקר בייצור לבנים ורעפים, הוקמו בשלהי המאה ה-19. היו אלו מפעלים שפעילותם הייתה קצרת טווח ושפעילותם לא יצרה מסורת של עשייה תעשייתית. גורם הצמיחה העיקרי לבתי חרושת אלו היה הביקוש לרעפים, שגדל בתקופה זו בעקבות הפופולריות של רעפים משתלבים שיובאו ממרסיי, והיוו חידוש טכנולוגי בבנייה הארצישראלית של אותה עת.
את המיזם הראשון לייצור רעפים הקימו יחיאל מיכל פינס, יחיאל מיכל שטיינברג ודוד ילין, שניסו בשנת 1880 להקים, בעזרת מהנדס בשם אלטר גרינברג, בית מלאכה לרעפים במוצא. לאחר כשנתיים של ניסיונות ייצור כושלים נזנח הרעיון.
בשנת 1879 נפתחה בבית היתומים שנלר סדנת קדרות קטנה בראשות אומן ערבי-נוצרי מקומי. בשנת 1884 מונה לראשותה קדר גרמני בשם האברשטרו (Haberstroh). האברשטרו נסע לווינה ושהה שם בין השנים 1889–1895, שם התמחה בייצור מתועש של מוצרי קרמיקה לבנייה. עם שובו לירושלים הביא עמו מכבש לייצור לבנים חלולות (Ziegelpresse). מוצרים נוספים שייצר בית החרושת כללו לבנים מלאות, אריחי קרמיקה, אריחים לקמין וצינורות חרס. בנוסף, המשיכה לפעול לצדו סדנת קדרות קטנה שייצרה כלי בית. בשנת 1897 החל בית החרושת לעשות שימוש במנוע בן 12 כוחות-סוס, שפעל על קרוסין (נפט). בשנת 1905 נבנה מפעל חדש, שהחל לפעול בשנת 1910. מפעל זה פעל עד לשנת 1936 ובשיאו העסיק כ-90 פועלים ובתפוקתו הממוצעת מנתה כמיליון לבנים וכרבע מיליון רעפים לשנה.
בתחום הקרמיקה הביתית, התבססה הצריכה בעיקר על כלי קדרות שנוצרו בסדנאות משפחתיות בקרב ערביי ארץ-ישראל ועל ייבוא מאירופה, שנמכר בעיקר בחנויות בערים הגדולות. דוגמה לתוצרת המקומית של אותה עת ניתן למצוא בהודעת "הועד להשתתפות ארץ-ישראל" בתערוכת "בריטניה הגדולה" בשנת 1923 (כנראה מדובר על "תערוכת האימפריה הבריטית"), שהציע להציג בתערוכה כלי חרס וזכוכית מקומיים הכוללים "זכוכית מחברון, כלי חרס מבריק, קרמיק יפה, כלי חרס מעזה, מחברון, מרמלה".
1950-1930
החומר שבו נעשה שימוש היה, על פי רוב, "אדמית", שהתאימה בעיקר לייצור חרס בשרפה נמוכה, אולם חרסינה (פורצלן) לא הייתה בנמצא, וגם הידע לעיבודה לא היה קיים. במרבצים של קאוליניט (קאולין) מעבר הירדן, שהתגלו בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. המאבק על הקמת המדינה הפסיק את השימוש בחרסיות אלו ומפעלי הקרמיקה נאלצו לעשות שימוש בחרסית מיובאת, בשל מחסור ובשל חוסר אחידות של החרסית המקומית. אמנם עבודות של כלי חרסינה נעשו בבצלאל ובבית המסחר של אריה ברבש בתל אביב, כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20, אולם היו אלו עבודות של צביעת כלים שיובאו מאירופה. מפעלים זעירים כגון אלו התקיימו החל משנות ה-30.
במחצית שנות ה-30 של המאה ה-20 החל שינוי בייצור המקומי, שנבע אף הוא בעיקר מן העלייה החמישית, במסגרתה הגיעו לארץ ישראל אמנים ואנשי תעשייה מאירופה ובעיקר מגרמניה. דוגמה לתרבות החדשה שהביאו העולים ניתן למצוא בעליה הגדולה ביבוא מגרמניה, שעלה בשנת 1935 ב-29 אחוז. עולים אלו, שעלו בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה והתגברות האנטישמיות, הגיעו עם תודעה תעשייתית מודרנית וביקשו לממש אותה בארץ ישראל ממניעים ציוניים. לצידם קמו כמה סדנאות לקרמיקה אמנותית (Studio pottery) ובתי מלאכה קטנים למוצרי קרמיקה, שעסקו בייצור כלים על ידי שימוש בתבניות יציקה, תוך שימוש בתנורים שהוסקו בתחילה בעצים. בנוסף, פעלו גם בתי מלאכה שעסקו בעיטור כלים בעזרת שיובאו מחו"ל,
בין סדנאות אלו בלט "כד וספל" שהקימו חוה סמואל ופאולה אהרונסון בראשון לציון בשנת 1934. בית המלאכה יצר מגוון של כלים שימושיים וחפצי נוי, תוך שילוב של עבודה על אובניים לצד יציקות קרמיות. סגנון הכלים היה ברובו פונקציונלי, והושפע מרוח המודרניזם והבאוהאוס האירופי. מירה ליבס, תלמידה בסטודיו של סמואל ואהרונסון, תיארה את היצירה של בית המלאכה כפועל יוצא של המטרה "ליצור כלים פשוטים, פונקציונליים ויפים, וזאת גם כדי לחנך את טעמו של הקהל שהיה אז למטה מכל ביקורת. הצורות היו בדרך כלל בהשפעת ה'באוהאוס', שפאולה למדה בו, והעיטורים-הציורים הפשוטים והמקסימים של חווה".
באותן שנים ניסו גם הדוויג גרוסמן ורודי להמן להקים מפעל לייצור עציצי חרס ביגור, תוך ניצול חמר משדות הקיבוץ. עם זאת, השותפות בין בני הזוג לאנשי הקיבוץ לא נשאה פרי ומפעל העציצים קם לבסוף בלעדיהם. דמות נוספת שהייתה קשורה בפיתוח התעשייה הייתה חנה חר"ג צונץ, שעלתה לארץ ישראל בשנת 1940 כשהיא מחזיקה בתוכניות מפורטות לבניית מפעל קרמיקה מודרני, אולם משלוח של ציוד תעשייתי ששלחה אבד. במהלך שנות ה-40 היא הייתה פעילה במספר מיזמים תעשייתיים, כגון הקמת בית מלאכה לפינג'אנים בבית ג'אלא או שיתוף פעולה עם מפעל "קדר" בחיפה. כל אותה עת יצרה גם עבודת קדרות מסורתית בסטודיו שלה בחיפה.
ריכוז מפעלי הקרמיקה הראשונים היה בחיפה, עיר תעשייתית שהנמל שלה, שהוקם בשנת 1933, הקל על ייבוא חומרי גלם וייצוא של מוצרים. ראשוני המפעלים נפתחו כבתי מלאכה קטנים בשנים 1933–1934 ב"עמק זבולון". "קא"י" הוקם על ידי וורשבסקי(?) ועסק בייצור כלי בית ואריחי קרמיקה לבנייה. היו אלו "קדר" מיסודם של זיגפריד ורוזה כץ, שהעסיק בראשיתו חמישה עובדים. "ו-פלקרמיק", שהעסיק בראשיתו שלושה עובדים. וב-29 בנובמבר 1938 הונחה אבן הפינה למפעל הלבנים "נעמן".
עם זאת, פריצת מלחמת העולם השנייה ומגבלות היבוא שהוטלו ב-11 בדצמבר 1939 על כלי חרס וחרסינה, כמו על מרבית הסחורות המיובאות, שימש זרז למפעלים הארצישראלים, שניצלו אותם לשם ביסוס מעמדם ופיתוח הייצור המקומי. כתוצאה מכך הורחבו הסדנאות ממפעלים זעירים או קטנים לכדי מפעלים בינוניים, שהעסיקו כ-30–40 עובדים. "נעמן", לדוגמה, הרחיב בשנת 1941 את תוצרתו מלבנים גם לייצור של כלי בית. ובשנת 1943 הוקמו "לפיד" בתל אביב ו-"חרסה" בחיפה. מפעל "קדר", שמנה כבר 80 עובדים, ניצל בשנת 1945 את סיום המלחמה המתקרב להרחבת שטחו.
שנות ה-70-50
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה בישראל פריחה של התעשייה הקרמית. ממדיניות הקיצוב שהפעילה ממשלת ישראל בשנים אלו, דרשה מן היבואנים הוצאה של רישיונות ייבוא במטרה לצמצם את הייבוא ולחסוך בהוצאת מטבע חוץ. מדניות זו אפשרה קיום למפעלים הצעירים, לצד המשך ייבוא מוצרים שנתפשו כאיכותיים יותר בעיני הציבור.
מניע נוסף להתפתחות הקרמיקה בארץ היו אפשרויות חדשות להפצתה דרך מגוון של חנויות עירוניות. חנויות הכלבו שפתח "המשביר לצרכן" בשנת 1959 בתל אביב, חיפה ובאר שבע, היוו מודל השלמה
אחד מן המאמצים המרכזיים לעידוד התעשייה נעשה במהלך שנות ה-50–60 של המאה באמצעות ה"איגוד למחקר קרמי" בטכניון. המכון עסק בבחינת מרבצי החומרים שהתגלו בנגב בשנים אלו ובהתאמתם לתעשייה. בנוסף, עודד האיגוד הפצת ידע על תהליכי עבודה, באמצעות מומחים שהזמין מחוץ לארץ. גם הממשלה עסקה בפיתוח הענף באמצעות הקמה חברה ממשלתית בשם "חרסית וחול זך בנגב", שעסקה בפיתוח ובשיווק מרבצי המחצבים בנגב. הערכה שפורסמה בשנת 1952 הצביעה על מאגר של 20 אלף טון חרסיות בנגב. במאי 1954, לדוגמה, מכרה החברה 860 טון חרסית לתעשייה המקומית. למרות אלו לא הצליחה המדינה לספק לאורך זמן את כל חומרי הגלם שנדרשו לייצור, והיצרנים השונים נזקקו לייבא של חומרים אלו. בשנת 1954, לדוגמה, 50% מחומרי הגלם ששימוש את מפעל "חרסה" היו חומרי גלם שהופקו בנגב. שאר החומרים כללו פצלת השדה, חרסית וחומרים אחרים שיובאו מחוץ-לארץ. השימוש בחרסית שנחצבה בישראל היה בעייתי. הדבר נבע מחוסר אחידות בייצור ובעיבוד החומר, שגרמו לתקלות בייצור. ראו: כמויות כריית החרסית בשנים 1953–1955, השנים הראשונות בהן נמדדה כריית החרסית על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, מעידה כבר על חוסר רציפות ותוכנית עבודה מסודרת. בשנת 1953 נכרו 5,001 טון, בשנת 1954 נכרו 8381 טון ואילו בשנת 1955 נכרו 6,414 טון.
כלי הקרמיקה המקומיים נתפשו בעיני הציבור כנחותים למוצרים דומים מייבוא הן באיכותם והם בעיצובם. חברי ממפעל "קרנת", למשל, שהוקם בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 כקואופרטיב של ניצולי שואה לאחר מלחמת העולם השנייה, נתקל עם הקמתו בקושי לשיווק של כלי הקרמיקה מתוצרתו בשל היבוא מצ'כוסלובקיה. אחד המענים לבעיה זו נעשה במסגרת מכון הייצוא הישראלי והמכון לפריון העבודה והייצור, שניסו לשלב בין התעשייה הקרמית הצעירה, לבין מעצבים ואומנים ישראלים, מתוך מטרה לקידום הענף והעלאת קרנה של תעשייה זו. אחד הכלים המשמעותיים היה שורה של תחרויות עיצוב, שנועדו להכניס לייצור מוצרים בעלי ערך אמנותי.
עם זאת, המאמץ העיקרי של המפעלים התרכז בייעול הייצור ובתיעושו. בשנת 1953 חנך מפעל "לפיד" כבשן-מנהרה באורך 150 מטר ושהגיע לטמפרטורה של 1300 מעלות צלזיוס. בשנת 1955 עבדו ב"לפיד" כ-100 עובדים. עם זאת, התמודדות עם היבוא ועם התחרות עם "חרסה" גרמה לתפוקה חלקית בלבד של המפעל. בשנת 1957 נרכשה מחצית מבעלות המפעל על ידי "כור", שיצרה מונופול בתחום הייצור הקרמי בארץ. בהדרגה אוחדו קווי היצור של "לפיד" עם אלו של "חרסה". במקביל החלה "כור" גם בייבוא של כלי סניטציה, במטרה לענות על הביקוש לתוצרת חוץ שיובאה על ידי מתחרים שונים.
בשנת 1970 אוחדו מפעל "חסין אש", שייצר לבני בניין, עם מפעל "חרסה" בבאר שבע תחת הנהלה אחת. המפעל המאוחד כלל כ-340 עובדים שייצרו מוצרים בכ-11 מיליון ל"י. היה זה חלק מתהליך ייעול שעשתה חברת כור בכלל מפעליה וכלל איחוד מפעליה השונים תחת חברות-בת על פי תחומי העיסוק. בסוף שנת 1970 הוקמה "כור קרמיקה וזכוכית בע"מ".
תחום קרמי נוסף שפותח בתקופה זו היה ייצור אריחי קיר לחיפוי. בית החרושת "ברבור" שהוקם בשנת 1953, ייצר אריחי קיר מקרמיקה והעסיק כ-100. תוצרתו הראשונה של המפעל הייתה באיכות גרועה והוא סבל מתחרות עם ייבוא מאירופה. אלו הביאו לסגירתו בשנת 1962 הוא נרכש ונפתח מחדש בשנת 1963 על ידי אברהם קריניצי, ש. בצרי ו-א. סבידסקי, שהיה בעל מפעל קרמיקה אחר, עד שנרכש אף הוא על ידי "כור".
מפעל קדר היה שרוי במשך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 בקשיים כלכליים, שהביאו למחסור בהשקעות בתשתית מודרנית לייצור.
בשנת 1952 ייצר מפעל "נעמן" כמיליון צלחות לשנה. ראו:
חרסה התקין 2 תנורים באורך של 34 מ' (כ"א) בשנת 1955 הקימה מחלקה לקרמיקה שימושית ומחלקה לייצור אריחים.
התוצרת המקומית עשתה שימוש בעיקר ב"אדמית" - חומר הנשרף בטמפרטורה נמוכה יחסית של עד 1050 מעלות צלזיוס. מגמות של תיעוש והשקעות בקווי יצור איפשר לעשות שימוש ב"אבנית", הנשרפת בטמפרטורה גבוהה יותר של עד 1300 מעלות צלזיוס.
"פלקרמיק" העסיק בשנת 1957 70 עובדים ומחזורו השנתי היה כ-500 אלף ל"י.
בשנת 1942 הוצא צו תועלת ל"קדר" ולצבי ויצחק המר (ביח״ר א״י לתעשיית קרמיקה) ראו: צו הגנה (סחורות תועלת), תוספת מס׳ 2 לעיתון הרשמי, גיליון מס' 1329 מיום 13 במרץ 1944, עמ' 293
חוץ מן הירודה בייצור בשנת 1967 - שנת תקופת ה-"המתנה" ו-"מלחמת ששת הימים" - שמר המשק הישראלי על קצב ייצור יציב של מוצרי קרמיקה. בין היתר יוצרו בממוצע כ-30,800 אריחי קרמיקה מזוגגים וכ-37,400 כיורי מטבח ו-88,000 אסלות.
שנות ה-80 ואילך
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 הייתה חברת "כור קרמיקה" החברה הגדולה בישראל בתחום הקרמיקה והיא ייצרה כ-70 אחוז מן התוצרת הקרמית הישראלית. שאר הייצור היה בידי חברת "פקר קרמיקה", שייצרה בעיקר אריחי קיר תעשייתיים במפעל שבירוחם (לימים מפעל "נגב קרמיקה"). כור החזיקה בשיאה חמישה מפעלים קרמיקה שונים ובהם מפעל "רמי קרמיקה", שהוקם בשנת 1970 ועסק בייצור אביזרי קרמיקה לתעשייה. מכירותיו של מפעל זה היוו בראשית שנות ה-80 כמחצית מסך מכירות הקבוצה, מפעלי "חסין אש" ו-"חרסה" בבאר שבע; מפעל "ברבור" בעכו, שייצר אריחי קרמיקה וכן מפעלי "לפיד" ו"נעמן". בשנת 1988 עבר מפעל "חסין אש" בבאר שבע לבעלות העובדים, לאחר ש"כור" ביקשה לסגור אותו.
כבר מראשית העשור התמודדה תעשיית כלי הבית עם תחרות מייבוא ממזרח אירופה ובעיקר מן המזרח הרחוק. ייבוא זה של מוצרים זולים פגע קשות במכירות המפעלים המקומיים. בשנת 1983 אף בוטל "היטל-הגנה" על מוצרי קרמיקה מיובאים, שתרם להצפה של השוק המקומי. עם זאת, המדיניות הכלכלית שהחלה בשנות ה-90, וממשיכה עד לעשור השני של שנות ה-2000, שעיקרה היה חשיפת השוק הישראלי לייבוא מסין וממקומות נוספים, פגעה קשות בתעשיית הקרמיקה, כמו גם בתעשיות נוספות שנשענו על ייצור מסורתי.
אם בשנת 1988 יובאו לישראל מוצרי קרמיקה בשווי של 50.1 מיליון דולר, הרי שבשנת 1998 עמד סך היבוא על כ-161 מיליון דולר. בשנת 2008 - 289.8 מיליון דולר ובשנת 2018 - 444 מיליון דולר.
מרבית מפעלי "כור", שנמכרו למשקיעים שונים סגרו את פעילותם לטובת ייבוא. מפעל "נעמן" הפסיק לייצר והפך לייבואן קרמיקה. לעומתם, מפעלים שונים ניסו להתאים את תוצרתם לייבוא הגובר על ידי פיתוח מוצרים חדשים. בשנת 1988, לדוגמה, חנך מפעל "ברבור" קו ייצור לפסיפס קרמי.
איגוד למחקר קרמי 1960
קרמיקה אמנותית תעשייתית
ב-1953 הקים ישראל טאוב את בית המלאכה לכלי בית "קרמוס" בראשית 1965 הוקם מפעל הקרמיקה של קיבוץ כפר מנחם. המפעל, שייצר בעיקר מוצרי קרמיקה דקורטיביים בטכניקות של יציקה לתבניות, עסק גם בייצור אריחי קיר דקורטיביים לאדריכלות. המפעל נשען על חברי הקיבוץ, ביניהם הפסלים אביגדור כהן ומשה סעידי, שעצבו את הדגמים, ואדריכל ישראל טאוב, שעסק בטכנולוגיה הקרמית ובהכשרת העובדים.
קרב מצר מלאקה
קרב מצר מלאקה היה קרב ימי שנערך ב-15 - 16 במאי 1945, בין הצי הקיסרי היפני לצי המלכותי הבריטי. הקרב היה חלק ממבצע "חפש והשמד" של הצי הבריטי, שנקרא "מבצע דיוקדום" (Dukedom), ובסופו טובעה הסיירת היפנית "האגורו", אשר שימשה כאוניית משא לחילות המצב היפניים באיי הודו המזרחית ובמפרץ בנגל.
הפעולה
הסיירת היפנית האגורו, בליווי המשחתת "קמיקאזה" יצאה מסינגפור ב-9 במאי, על מנת להוביל אספקה לחיל המצב היפני בפורט בלייר שבאיי אנדמן וניקובר, ועל מנת להחזיר כוחות לסינגפור. הצי הבריטי למד על יציאת האוניות היפניות בזכות פענוח צפני הצי היפניים, ומאוחר יותר אותר הכוח על ידי שתי צוללות בריטיות, שפטרלו במצר מלאקה. ב-8 במאי, יום לפני יציאת השייטת היפנית, יצאו שש עשרה אוניות בריטיות מציילון, בציפייה לפגוש ביפנים בים. אולם, לאחר שהאגורו קיבלה אזהרה ממטוסי סיור, שבה עם מלוותה בחזרה לסינגפור, מתוך רצון להימנע מקרב ימי.
האגורו וקמיקזה יצאו בשנית מסינגפור ב-14 במאי. ביום המחרת, איתר אותן מטוס סיור בריטי, ומטוסי TBF אוונג'ר פתחו בהתקפה. המטוסים הסבו להאגורו נזק קל בלבד, וזאת במחיר של אובדן מטוס, שאת צוותו שבו היפנים. בשלב זה, נודע ליפנים כי שתי שייטות משחתות בריטיות מתקרבות לכיוונם, ושוב שבו האוניות על עקבותיהן, וחצו את מצר מלאקה. אולם, הבריטים צפו מהלך זה, ושייטת המשחתות ה-26 פתחה במרדף. השייטת - שכללה את אה"מ סאומרז, ורולאם, ונוס, ויג'ילנט ווירגו - הדביקה את השייטת היפנית, הסתדרה במבנה של חצי סהר, ובכך הניחה ליפנים את המלכודת.
בשעה 01:05 פתחה סאומרז באש מתותחי ה-4.7 אינץ' שלה, והשיגה פגיעה בהאגורו במטח השני. אז פנתה סאומרז ימינה בחדות, חלפה על פני ירכתיה של האגורו, ומול חרטומה זיהתה את המשחתת קמיקזה, עליה הנחיתה סאומרז מטח מתותחי 40 מ"מ. האגורו הספיקה להשיב בשישה מטחים מסוללת התותחים הראשית שלה לעבר סאומרז, לפני שנפגעה משלושה טורפדו ששיגרו האחרונה וורולאם. ונוס פגעה בהאגורו עם טורפדו אחד בשעה 01:25, ולאחר שנפגעה משני טורפדו ששוגרו מווירגו כשתי דקות לאחר מכן, נעצרה האגורו. לאחר שספגה שעה נוספת של ירי תותחים, טורפדו נוסף מוויג'ילנט ושניים מוונוס, טבעה לבסוף האגורו בשעה 02:09.
קמיקזה נפגעה אף היא, אולם הצליחה להימלט. היא שבה ביום המחרת על מנת לאסוף את הניצולים. מתוך צוות של כ-1,200 אנשים, טבעו 900 חיילים, בהם המפקדים תת-אדמירל האשימוטו ואדמירל-משנה סוגיאורה.
מייק ומולי
מייק ומולי (באנגלית: Mike & Molly) היא קומדיית מצבים אמריקאית שנוצרה על ידי מארק רוברטס ומשודרת ברשות השידור האמריקאית CBS. הסדרה עוסקת במייק ומולי זוג שנפגש בקבוצת תמיכה לאכלני יתר אנונימיים ומתאהבים.
בשנת 2011 זכתה הסדרה בפרס אמי. נכון לינואר 2013 הסדרה משודרת ב-38 מדינות. ב-13 במרץ 2014 חודשה הסדרה לעונה חמישית. ב-12 במרץ 2015 חודשה הסדרה לעונה שישית. מעט לאחר עליית עונה זו בינואר 2016, הודיעה רשת CBS שהעונה השישית תהיה האחרונה בסדרה. פרק סיום הסדרה שודר ב-16 במאי 2016.
עונה 1
פרקים 1-24 (24 פרקים). החלה ב-20 בספטמבר 2010 והסתיימה ב-16 במאי 2011.
מייק מתקשה לשמור על הדיאטה שלו ובמהלך פגישה של אכלנים אנונימיים (Overeaters Anonymous או בקיצור OA) הוא פוגש את מולי שמזמינה אותו לנאום לפני הכיתה שלה. לאחר מכן מייק מזמין אותה לצאת איתו. הערב הראשון של מייק ומולי נהרס אך הם מנסים שוב וכשהכול מסתדר הם מתחילים לצאת. קארל מתחיל לקנא בזמן שמייק מקדיש למולי ומייק מנסה לשדך לו את ויקטוריה. פג'י מקשה על מייק ומנסה לחבל במערכת היחסים שלו ושל פגי משום שהיא חוששת שבנה מחליף אותה במולי. ג'וייס מתחילה לצאת עם וינס. במהלך העונה מערכת יחסיהם של מייק ומולי נתקלת בעליות ומורדות אך הם תמיד מתגברים עליהם. פגי מתקרבת למולי. במהלך העונה מייק ומולי חוגגים את חג המולד ואת יום האהבה יחד במקביל ליחסיהם המתפתחים של ג'וייס ווינס. בגלל קארל ומייק, סמואל מפוטר מעבודתו ונאלץ לעבור לגור עם מייק שעובר לגור עם מולי. סמואל מוחזר לעבודתו אך נשאר בדירתו של מייק. בסוף העונה מייק מחליט להציע נישואים למולי והיא אומרת כן.
עונה 2
פרקים 25-47 (23 פרקים). החלה ב-26 בספטמבר 2011 והסתיימה ב-14 במאי 2012.
העונה השנייה עוסקת במהלך יחסים של מייק ומולי בזמן ההכנות לחתונה. מייק עובר לגור בביתה של מולי יחד עם אמה ואחותה. קארל מתחיל לצאת עם אישה בשם כריסטינה. מולי נאלצת להתמודד עם חוסר הבגרות של מייק כאשר היא מנסה לחסוך ולתכנן את חתונתם אך הוא עסוק בשלו. פגי מתחילה לעבוד בקפיטריית בית הספר שמולי מלמדת בו. מולי מתאכזבת כאשר היא לא מקבלת את משרת סגנית המנהל. מייק מזמין את אביו לחתונה המתקרבת. מולי מתאמצת לרדת במשקל כדי להתאים לשמלת הכלה. קארל מפחד לקחת את היחסים עם כריסטינה לשלב הבא. פגי ואביו של מייק מקשים עליו. ג'וייס מגלה שוינס נשוי לאישה אחרת שמסרבת לתת לו גט ומייק וקארל עוזרים לו. בפרק האחרון נערכת חתונתם של מייק ומולי.
עונה 3
פרקים 48-70 (23 פרקים). החלה ב-24 בספטמבר 2012 והסתיימה ב-30 במאי 2013.
העונה המתחילה עם חזרתם של מייק ומולי מפריז לאחר ירח הדבש שלהם. קארל עדיין מתגבר על עזיבתה של כריסטינה. מייק ומולי מחליטים לנסות להביא ילד לעולם.
עונה 4
פרקים 71-92 (22 פרקים). החלה ב-4 בנובמבר 2013 והסתיימה ב-19 במאי 2014.
עונה 5
פרקים 93-114 (22 פרקים). החלה ב-8 בדצמבר 2014 והסתיימה ב-18 במאי 2015.
עונה 6
פרקים 115-127 (13 פרקים). העונה האחרונה בסדרה. החלה ב-6 בינואר 2016 והסתיימה ב-16 במאי 2016.
I'm Gonna Let
"I'm Gonna Let" (בעברית: "אני אתן") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. הוא יצא לאור באוגוסט 1996, על ידי חברת התקליטים ביג פוט רקורדס, כסינגל הרביעי מתוך האלבום מגנונה.
רקע
את "I'm Gonna Let" הוחלט להוציא כסינגל בסמוך ליציאתו של "דון קיחוטה" כסינגל. שניהם דורגו בו-זמנית בתחנות הרדיו, כשהראשון זכה להצלחה בתחנה הבין-לאומית, בעוד השני זכה להצלחה בתחנה הישראלית שם דורג במקום הראשון במשך שבועיים. "I'm Gonna Let" הוא שיר מסוגת מוזיקת האוס.
השיר הופק על ידי עופר ניסים ואינו מכיל מילים כמעט, פרט לכמה באנגלית וג'יבריש.
הצלחה מסחרית
ב-27 באוגוסט 1996 היה מועמד "I'm Gonna Let" בפינה לשיפוטכם. בשבוע העוקב, דורג היישר במקום ה-13 בעת ש"מגנונה" החל לדשדש במצעדים. ב-10 בספטמבר דורג במקום ה-11 ולאחר מכן, הצליח להיכנס לעשירייה הפותחת, כאשר דורג במקום השמיני. הוא צעד במשך חמישה שבועות בסך הכול.
מפרץ סן אנטוניו
מפרץ סן אנטוניו (באנגלית: San Antonio Bay) הוא מפרץ לחוף מפרץ מקסיקו במדינת טקסס שבארצות הברית. המפרץ ממוקם במפגש שפכי הנהרות סן אנטוניו וגוואדלופה. זהו אחד משבע שפכי הנהרות הגדולים לאורך חוף מפרץ טקסס. כל מערכת מפרץ סן אנטוניו משתרעת על פני 200 מיילים רבועים.
המפרץ ממוקם 89 ק"מ מהעיר קורפוס כריסטי ו-209 ק"מ מהעיר סן אנטוניו. האי מאטאגורדה מפריד בין מפרץ מקסיקו למפרץ סן אנטוניו. מי המלח של המפרץ עושים את דרכם למפרץ סן אנטוניו דרך מפרצונים משני צידי האי. צידה הצפוני של מערכת המפרץ מוזנים בנהרות מים מתוקים נהר גואדלופה ונהר סן אנטוניו המשתלבים צפונית למפרץ כדי למלא את המערכת. תערובת זו של מים מתוקים ומים מלוחים יוצרת מים מליחים המאפשרים לאכלוס מגוון מינים.
הדיוויזיה ה-268 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-268 (בגרמנית: 268. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה.
התערוכה העולמית של וינה (1873)
התערוכה העולמית של וינה (בגרמנית: Weltausstellung 1873 Wien) נערכה בין ה-2 במאי ל-1 בנובמבר 1873 בפראטר, הפארק הציבורי הגדול בעיר וינה. סיסמת התערוכה הייתה קידום החינוך. במרכז התערוכה, שמנתה 194 ביתנים, ניצב מבנה עגול שנקרא הרוטונדה. טקס הפתיחה התקיים במעמד פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
הרוטונדה
הרוטונדה הייתה בנויה משלד פלדה בגובה 84 מטרים ובקוטר 108 מטרים. היא תוכננה על ידי האדריכל האוסטרי קארל פון האוזנר ונבנתה על ידי חברה גרמנית. המבנה עלה באש ונהרס בשנת 1937.
ביתנים נוספים
באזור התצוגה האדריכלי הוצגו מבנים כפריים מרחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית, מטרנסילבניה, קרואטיה, אלזס וגליציה ומבנים עירוניים מגרמניה, הולנד ונורווגיה. כמו כן הוצג צריף אפריקאי.
ביתנים נוספים הראויים לציון הם ביתן התעשייה, היכל המכונות, ביתן העיתון נויה פרייה פרסה, ביתני הכרייה והרכבת וביתני האמנות.
בין 35 ביתני האומות שהשתתפו בתערוכה בלטו ביתני האומות המתעוררות, כגון האימפריה היפנית העולה של תקופת מייג'י, ביתנה של מצרים שמוקם בדגם בגודל טבעי של ארמונו של המשנה למלך מצרים, איסמעיל פאשא, ביתן האימפריה הברזילאית, ביתן סיאם, ביתן ממלכת פרס וכן ביתני האימפריה הרוסית, והאימפריה ההולנדית שהציגו מוצגים מאזורי סיביר והמזרח הרחוק וביתן האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
בביתני המכונות והתעשייה בלטה שליטתה של פרוסיה ובראשה תאגיד הפלדה קרופ.
בביתן האימפריה העות'מאנית הוצגו ארבעה דגמים של ירושלים ואתריה, ובהם דגם אחד עשוי אבץ של העיר, כפי שנראתה באותה עת ביחס 1:500, מעשה ידי הקרטוגרף ההונגרי סטפן אילש. הדגם נדד לאחר התצוגה בתערוכה לתצוגה בבירות אירופה ובשנת 1878 נרכש על ידי פרנסי העיר ז'נבה והוצג בה במשך למעלה מ-40 שנה בסאל דה לה רפורמסיון. לאחר מכן נשכח והתגלה רק ב-1984, אז שוחזר והוא מוצג מאז במגדל דוד.
ביקורים מלכותיים ומגעים דיפלומטיים
בתערוכה ביקרו מספר רב של מלכים וקיסרים בהם וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, מלווה בקנצלר שלו, אוטו פון ביסמרק; אלכסנדר השני, קיסר רוסיה; לאופולד השני, מלך הבלגים; ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה; נאסר א-דין שאה קאג'אר, השאה הפרסי; הנסיך מוויילס, אלברט אדוארד ואחרים.
הכנות ולוגיסטיקה
אחד החידושים בתחום הלוגיסטיקה של הקמת התערוכה היה הכנת מערכת לאספקת מים זורמים ומגדלי מים שסיפקו זרם מים בלחץ לכל הצרכים.
עבור התערוכה הורחבה תחנת הרכבת הצפונית, הוקמו מלון מטרופול בעיר וגשר מריה תרזה על הדנובה, נחנך קו "אוטובוס קיטור", קו סדיר של ספינות על הדנובה והוסדרו גדות הנהר ליד הפראטר, כדי למנוע הצפות.
סלמון בן ירוחם
הרב סלמון בן ירוחם או שלמה בן רוּחַיְם (רסב"י), היה מפרש מקרא, פייטן וחכם קראי. הרבה להתפלמס עם רבנים מהיהדות הרבנית ועם רב סעדיה גאון בפרט.
חייו ופעולותיו
סלמון בן ירוחם נולד בבגדאד שבעיראק בשנת 900-910 לערך, בנעוריו נסע למצרים שהייתה אז מרכז עולמי לעדת הקראים ואשר בה היה אחד מבתי המדרש הטובים ביותר. בראש בית מדרש זה, עמד ר' משה המדקדק בן ר' אברהם אלפסי. בהגיעו לגיל הבר-מצווה (חתן תורה) חיבר הקדמה על פרשת יתרו וקראה לפני קהל המתפללים בשבת בבית הכנסת ובה הלהיב את קהל המתפללים וגרם להתפעלות רבה בקרב מוריו ורבותיו. בחיבורו זה, הוכיח שליטה מלאה בשפה העברית ודקדוקיה, וידע בסיסי בפרשנות המקרא, ובקיאות רבה במשנה ובתלמוד.
בהקדמתו זו מביא התלמיד את דברי מורו ורבו משה אלפסי בפירוש פסוק: “זכור את יום השבת לקדשו" וזו לשונו "אמר מורנו ומלמדנו מורי ורבי הרב משה המדקדק בן רבי אלפסי יר"א זכור, הוא שמור חיבורו, ומשפטם זכור תזכור, שמור תשמור, כדרך פתוח תפתח, נתון תתן, ומעניהם זכור תזכור בכל יום בלבבך את יום השבת לקדשו, בטהרה ובפרישות מהאשה, וכן שמור תשמור עצמך מעשות בו כל מלאכה" וכן הוא מביא את דברי מורו ורבו הרב אבו עלי סעדיה הלוי המלמד הבצרי ואומר: “כי הרבונין אומרים כי זאת המצוה. היא לזוכרו בקידוש על היין ואלפונו אבו נסי ומורי רבי עובדיה אלבצרי ירחמם האל השיבו כי אין זה כי אם תובע הפרישות כמו שכתוב וקדשתם היום ומחר, והאדון משה רע"ה באר: “אל תגשו אל האשה". כלומר, בעוד ההלכה הרבנית מתירה קיום יחסי אישות בשבת, ואף ממליצה על כך, ופירשה את "זכור את יום השבת לקדשו" כחובה להזכיר את יום השבת ולציין אותו בקידוש על היין - לדעתו כוונת הכתוב "לקדשו" בהימנעות מיחסי אישות.
רסב"י אשר הלהיב את שומעיו ורבותיו בהקדמתו זו, חיש מהר הפך להיות מתלמיד למורה כשאל בית מדרשו נוהרים תלמידים רבים. על פי הגרסה הקראית, מסופר שבין תלמידיו הרבים היה התלמיד סעדיה אלפיומי, הידוע היום כרב סעדיה גאון. רסב"י לא רק רכש את לימודיו בבית המדרש של משה אלפסי, אלא נסע לרוב קהילות ישראל, בחלב שבסוריה, לירושלים וכו' וזה על מנת ללמוד וללמד. מביקוריו אלו למד ולימד תורה ברוב הקהילות בהם ביקר, ולא רק שהפך להיות מתלמיד למורה, אלא למנהיג גדול בקרב ישראל. הוא פונה בקריאה נרגשת בהזהירו את העם, שיש לירוא את ה', לשמור את מצוותיו, לחקור אותם ולקיימם. הואיל והם אמיתיים וקנויים מעולם מקדם.
אחת מההתפלמסויות הבולטות ביותר של סלמון בן ירוחם כלפי היהדות הרבנית היה כנגד רב סעדיה גאון. רס"ג תקף רבות את הקראים והקראות, ובתגובה חיבר רסב"י ספר בשם "מלחמות ה'", שנחשב לאחד הספרים הקשים והבוטים ביותר שחוברו אי פעם נגד הרבנים והתורה שבעל-פה בכלל, ובו דחה בתוקף את טענות רס"ג. הספר כלל הרבה מאוד עניינים, כעניין קדוש החודש, והדחיות של המועדים ועניין חג השבועות, השבת, על בן פקועה, על השיעור אחד מששים, על ביטול הטומאה בגלות, על לחש וקמע, התגשמות ושיעור קומתו של הבורא ועוד.
רסב"י חי בתקופה שהיה ליהודים בית תפילה על הר-הבית, תקופה זו הייתה תקופת פריחה ושגשוג לקהילה הקראית בירושלים כשאליה נוהרים משפחות רבות לביסוסה ולחיזוקה דבר זה מוצא את ביטויו בפירושו לתהילים פרק ל'- 95 וזו לשונו: "כאשר בחסד אלהי ישראל נעתקו הרומאים ממנה [ירושלים] והופיעה מלכות ישמעאל נתנה הרשות לישראל להיכנס ולגור שם. נמסרו להם חצרות בית ה' והיו מתפללים שם משך שנים... וקם עלינו מי שגירש אותנו משער בית המקדש..”
בפירושו זה מציין רסב"י שלוש תקופות במעמדם של היהודים בהר-הבית. מימי הכיבוש הערבי ועד ימיו תקופה ראשונה ובה נמסרו לקראים חצרות בית ה', תקופה שנייה צמצום נוכחות הקראים וחלק אחד קטן בהר-הבית. תקופה שלישית שבה הוציאו את היהודים בכלל "קראים ורבניים כאחד" מ-”שער בית המקדש" הוא מוסיף ואומר: “והנה עתה מתנכלים הערלים להוציאנו מירושלים להפריד בינינו לבינה". דבריו אלו של הרסב"י מתאשרים על ידי הרבנים עצמם ובמלואם ואף על ידי מבקרים לא יהודים אשר ביקרו בירושלים בימים ההם. רסב"י מת זקן ושׂבע ימים בחלב שבסוריה וקברו היה ידוע עד המאה הקודמת.
חיבוריו
פירושיו וחיבוריו של סלמון בן ירוחם הידועים לנו:
נאורו במשחקים האולימפיים
נאורו משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996). עד כה, אף ספורטאי מנאורו לא זכה במדליה אולימפית, ואולם מספר מרימי משקולות רשמו הישגים נאים. מרקוס סטיבן, לימים נשיא נאורו, סיים במקום ה-11 באולימפיאדת סידני (2000). סטיבן השתתף גם בשתי האולימפיאדות הקודמות, כאשר באולימפיאדת ברצלונה (1992), בהיעדר משלחת מארצו, ייצג את סמואה. יוקיו פיטר רשם את הישג השיא של נאורו, באולימפיאדת אתונה (2004), כשסיים במקום השמיני. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים איטה דטנאמו במקום העשירי.
במשחקי החורף לא השתתפה נאורו מעולם.
ג'ומלה
ג'ומלה (!Joomla) היא מערכת ניהול תוכן (CMS) חופשית המשמשת לפרסום תכנים באינטרנט ובאינטרא-נט, אולם ניתן להשתמש בה בצורה נפרדת למטרות רבות אחרות. נחשבת לאחת משלוש המערכות החינמיות הנפוצות לניהול תוכן, לצד דרופל ווורדפרס.
ג'ומלה נכתבה בשפת התכנות PHP, והיא עושה שימוש בטכניקת פיתוח מונחה עצמים. המידע בה נשמר בבסיס נתונים MySQL, והיא כוללת תכונות כמו מטמון דפים, פיד RSS, גרסאות הדפסה, מבזקי חדשות, בלוגים, סקרים, חיפוש ותמיכה בריבוי שפות.
בשנת הוצאת הגרסה הראשונה, ג'ומלה צברה 2.5 מיליון הורדות. בין מרץ 2007 לבין פברואר 2011 היו למעלה מ-21 מיליון הורדות. ישנן למעלה מ-10,000 הרחבות שזמינות ישירות מספריית ההרחבות הרשמית של ג'ומלה וממקורות נוספים ברחבי האינטרנט.
קונספט
התפיסה הבסיסית בפיתוח של ג'ומלה היא ליצור כלי שישמש בסיס ותשתית יעילה למנהל תכנים, שיהיה פתוח וגמיש לפיתוח רכיבים בידי צד שלישי. כמו מחוללים רבים הוא מורכב מצד של מנהל ומצד של משתמש הגולש באתר. כל הפריטים בכל היבט של ג'ומלה בצד המנהל, מאורגנים במבנה טבלאי. ניתן להקים אתר בג'ומלה מבלי לדעת תכנות או קוד HTML, תוך שימוש בו ברכיבים מוכנים שמשתלבים בג'ומלה.
לג'ומלה פתיחות וגמישות חזקה. כך למשל אפשר להתקין במערכת כמה עורכי מעבד תמלילים ויזואליים, ולהגדיר שמשתמש מסוים יקבל כבררת מחדל עורך מסוים. ניתן שכמה אנשים בו זמנית יערכו את התכנים של האתר, בשל קיום מערכת נעילות שמבקרת התנגשויות עריכה. לג'ומלה קיים מאגר שלם של סקינים, וניתן לשנות מראה של אתר מיום ליום בכמה לחיצות עכבר.
יכולות עיקריות המובנות בג'ומלה
ישנו ניהול באמצעות עוגיות בלא מעט היבטים של ג'ומלה. במהלך הגלישה אפשר להמיר כל עמוד לדף PDF, לקבל בגרסת הדפסה או לשלוח באימייל (יש שלשה כפתורים מובנים המיועדים לכך).
פיתוח ועדכון גרסה ג'ומלה! 1.0 הופסק ביום 22 ביולי 2009, כאשר הגרסה האחרונה בסדרה היא 1.0.15. הפיתוח של ג'ומלה! המשיך תחת עץ פיתוח 1.5 וכלל שינוי קוד כולל כל ספריות הליבה והפיכת ג'ומלה בנויה בתכנות מונחה עצמים. מגרסה 1.6.5 עדכון ג'ומלה מתבצע בלחיצת כפתור ממשק הניהול כך ששדרוגה נהפך לקל ונגיש.
רכיבים ותבניות
ג'ומלה נבנתה כמערכת תשתיתית כדי שיוכלו לרוץ עליו תוספים ורכיבים רבים שנוצרו בידי צד שלישי, שמוסיפות פונקציונליות תכנותית לאתר. ניתן למצוא בג'ומלה מגוון גדול ביותר של רכיבים בתחומים רבים ושונים (מספרם עלה מ-3,000 רכיבים באפריל 2006 לכ-4,700 רכיבים באפריל 2010, ולכ-10,000 ביוני 2012). בין הרכיבים הקיימים (רובם תחת רישיון הקוד הפתוח): עורכי טקסטים, מערכות לתגובות, לוחות שנה ואירועים, מילון מונחים, סטטיסטיקות גלישה, מנהל הורדות והעלאות של קבצים, ניהול רשימות תפוצה, מנהלי קבצים, מנהלי טפסים, מנהלי גיבוי, מנהל הרשאות, פורומים, חנויות אלקטרונית, רכיבים לתצוגת פלאש ווידאו ואף רכיב להטמעת אתרי מדיה-ויקי.
ג'ומלה תומכת בשימוש בתבניות עיצוב של האתר (סקינים), שמטפלות במראה של האתר, הן לצד של הניהול והן לצד של הגלישה, כך שניתן לשנות את המראה של האתר בבחירת תבנית אחרת בלחיצת עכבר. ניתן לבחור שדפים מסוימים באתר ישתמשו בתבניות שונות במקביל. ניתן לערוך תבניות, וקיימת אופציה שהגולש עצמו בעת הגלישה ישנה את פני האתר, באמצעות בחירה של תבנית מועדפת. קיימות אלפי תבניות שנוצרו בידי מפתחים צד ג', וחלקן הגדול זמינות בחינם.
בשל כיוון הכתיבה הייחודי של השפה העברית מימין לשמאל (RTL), יש צורך להשתמש בתבנית התואמת RTL או לבצע התאמות מיוחדות בקוד, לתבניות שלא נועדו לשפות RTL, אם רוצים להשתמש בהן באתר בשפה העברית.
היסטוריית גרסאות
החל מגרסה 1.6 ג'ומלה החלה במחזור חיים של חצי שנה, כך שכל גרסה נתמכת חודש אחרי הגרסה הבאה. כל שלוש גרסאות יוצאת גרסה עם תמיכה ארוכת טווח (ר"ת של Long Term Support), והיא תיתמך שלושה חודשים אחרי גרסת ארוכת טווח הבאה (ראו טבלה הרצ"ב).
ג'ומלה 1.5
בסוף 2006 יצאה גרסת 1.5 בטא. ב-28 בינואר 2008 הוצאה הגרסה היציבה של 1.5, שכללה שינויים גדולים לעומת הגרסה הקודמת. גרסה זו עברה כתיבה מחדש ואופטימיזציה והוספו בה תכונות כמו מעבר ל-UTF-8 ,XHTML ,patTemplates, תכנות מונחה עצמים, תמיכה בבסיסי נתונים שונים, ממשק נוח יותר לחיבור תוכנות חיצוניות, הרחבת בנאום המערכת באופן שכולל תמיכה מובנת גם בשפות שנכתבות מימין לשמאל כעברית וערבית, תמיכה ב-OpenID ועוד, דבר שגם להגברת היציבות והגמישות של רכיבי צד שלישי.
בעקבות שינויים אלו גרסה זו יציבה, מהירה, אמינה ובטוחה מהגרסה הקודמת. ממשק הניהול של המערכת עבר פישוט: תכונות דומות קובצו, יכולות שהיו מפוזרות אוחדו, תכונות מבלבלות הוכללו או הושמטו, והוספו יכולות חדשות שמקילות על ההתמצאות והשימושיות של המערכת. הדבר תרם לשיפור השימושיות והנוחות של מנהלי ומעצבי האתרים. בנוסף עיצוב התבניות שופר והוגמש והוספו להן פרמטרים, כדי שיהיה אפשר לשנותם באופן קל, למשל שינוי צבעי האתר ורוחבו.
במערכת 1.5 נעשה מאמץ לתאימות לאחור, כדי שרכיבים של הגרסה הקודמת יוכלו גם הם לרוץ וניתן יהיה להריץ את המערכת במצב תאימות לאחור (Legacy mode), כדי להשתמש ברכיבים ישנים שלא נבנו לפי המערכת החדשה. מאז המערכת משופרת ונוספות לה תכונות חדשות במהירות גדולה.
אחד הדברים שמערכת זו (והגרסאות הקודמות) מצטיינות בהן הוא הנפח הקטן שהיא תופסת בדיסק הקשיח, ושל הרכיבים המותקנים בה, יחסית למערכות אחרות. מערכת זו דורשת בשעת ההתקנה רק כ-23 מגהבייט. ואילו הרכיבים נפחם בדרך כלל הוא מאות בודדות של קילובטים. הדבר קיים בין היתר, גם בגלל השימוש שנעשה בקובצי קוד מקור לא מהודרים. דבר המאפשר גם שקיפות ופתיחות גדולה, ומאפשר למתכנתים לשפר ולהתאים לעצמם את המערכת.
ג'ומלה 1.6
ג'ומלה 1.6.0 יצאה ב-10 בינואר 2011. הגרסה כוללת בין היתר רשימת בקרת גישה (ACL), קטגוריות מקוננות ללא הגבלה (בניגוד לגרסה 1.5, שכללה רק מדור וקטגוריה), סל מחזור משותף לכל הפריטים שנמחקים, עדכון הרחבות בלחיצת כפתור ועוד. לגרסה 1.6 יצאו שש גרסאות ביניים שבכל גרסה תיקנו באגים והכילו שיפורים מינוריים.
ג'ומלה 1.7
גרסת 1.7 יצאה ב-19 ביולי 2011 [l] והיא כללה שיפורים בהתקנה, בשדרוג גרסה ובריבוי שפות. כמו כן, בגרסה זו הפרידו את הליבה ממערכת ניהול התוכן כדי ליצור את פלטפורמת ג'ומלה (Joomla-Platform) שתשמש לעוד מטרות אחרות חוץ ממערכת ניהול תוכן (בדומה ל-Zend Framework, CodeIgniter או CakePHP).
ג'ומלה 2.5
בין החידושים בגרסה זו פונקציית חיפוש חדשה, תמיכה בסוגי מסדי נתונים נוספים, התראה על גרסאות עדכון חדשות לג'ומלה ולרכיבים השונים, CAPTCHA מובנה, קישור של תפריטים חדשים למודולים ועוד.
ג'ומלה 3
ג'ומלה 3.0 יצאה ב-27 בספטמבר 2012. במקור גרסה זו תוכננה לצאת ביולי 2012, אבל מחזור גרסאות ינואר/יולי לא היה נוח עבור המתנדבים ומחזור הגרסאות שונה לספטמבר/מרץ.
החידוש הגדול בגרסה 3.0 הוא התמיכה במובייל (סמארטפונים וטאבלטים) כחלק מהליבה של ג'ומלה, אשר כוללת את הפריימוורק Bootstrap של טוויטר.
ב-24 בדצמבר 2012 הוחלט כי תתווסף גרסה נוספת בסדרה 3 כדי למטב את הפיתוח ולתת תמיכה ארוכה יותר לגרסאות ארוכות טווח
ג'ומלה 3.1
ב-25 באפריל 2013 ג'ומלה 3.1 שוחררה עם תמיכה מובנית בתגיות תוכן.
ג'ומלה 3.2
ב-6 בנובמבר 2013 ג'ומלה 3.2 שוחררה עם תמיכה מובנית בגרסאות תוכן, התקנת הרחבות ישירות מפאנל הניהול, Two factors authentication, ממשק Ajax אחיד ועוד.
פרסים
פרויקט ג'ומלה זכה בפרס לפרויקט הקוד הפתוח הטוב ביותר לשנת 2005, בתערוכת LinuxWorld באוקטובר 2005. פרס נוסף ניתן אישית למפתח גרעין הפרויקט, בריאן טימן.
בשנים 2006, 2007 ו-2011 זכתה ג'ומלה במקום הראשון בתואר מערכת הניהול התוכן הטובה ביותר בתחרות של הוצאה לאור Packt. בתחרות משתתפות מעל 70 מערכות ניהול תוכן.
ב-27 באוקטובר 2008, הוצאה לאור Packt הכריזה על יוהאן ג'אנס כ-MVP (ר"ת Most Valued Person) עבור עבודתו כראש צוות המפתחים של ג'ומלה 1.5 והארכיטקטורה שלה. ב-2009 לואיס לאנדרי קיבל את פרס ה-MVP עבור תפקידו כארכיטקט של ג'ומלה ומתאם פיתוח.
בישראל
בישראל ישנה קהילת ג'ומלה פעילה המארגנת מפגשים תקופתיים ואת הכנס השנתי - Joomla!Day.
נישואים פיקטיביים
נישואים פיקטיביים הם נישואים שאין בהם כוונת אמת לנישואין, מטרתם אינה הקמת משפחה אלא לעיתים קרובות רק קבלת הטבה מסוימת שמעניקה המדינה לאדם נשוי ובכך מתבצעת הונאת הרשויות. הטבות אלה יכולות להיות השגת היתר הגירה או התאזרחות בטיעון של איחוד משפחות וכיוצא באלה. נישואים פיקטיביים מסתיימים בדרך כלל לאחר זמן קצר, ברגע שהוגשמה המטרה שלשמה נוצרו.
כאשר נישואים פיקטיביים מביאים תועלת רק לאחד מבני הזוג, הם נערכים לעיתים תמורת תשלום.
יש להבחין בין נישואים פיקטיביים שנועדו לרמות את הרשויות לבין נישואי נוחות (או נישואי תועלת), שבהם נישואים ממושכים נעשים לא לשם הקמת משפחה, אלא לשם השגת יתרון חברתי, כגון ביטול חשד להומוסקסואליות המופנה אל בני הזוג. נישואיהם של שחקן הקולנוע רוק הדסון ופיליס גייטס נמשכו שלוש שנים ויש שטענו כי היו נישואי נוחות, לשם הסתרת נטייתו המינית של הדסון.
בארץ ישראל ובישראל
בתקופת המנדט הבריטי רווחו נישואים פיקטיביים בין צעירים יהודים שעלו לארץ ישראל, על מנת לאפשר את עלייתם ארצה של שני צעירים בסרטיפיקט אחד, ולאחר עלייתם ארצה היה הצמד מתגרש. בשל כך עלתה שאלה הלכתית באפשרות הנישואים של הצעירה לכהן, לאחר שקיבלה גט, אף שהנישואים היו פיקטיביים.
בישראל, כבמדינות אחרות שהן יעד הגירה, מסרב משרד הפנים להעניק היתר כניסה לישראל כאשר הוא סבור שעילת הבקשה להיתר - נישואים לאזרח ישראל, משקפת נישואים פיקטיביים. כאשר מתברר שנישואים פיקטיביים שימשו להשגת אזרחות ישראלית, מבטל משרד הפנים את האזרחות הישראלית. במקרה של נישואים פיקטיביים, ואף במקרה של חשד מבוסס לנישואים כאלה, אין בית המשפט רואה בנישואים עילה לקבלת זכות לתושבות.
נישואים פיקטיביים משמשים גם להשתמטות מגיוס על ידי נשים, בדרך של קבלת הפטור מגיוס הניתן לאישה נשואה. אחת מן הדוגמאות הבולטות לכך היא הדוגמנית בר רפאלי, שכמה ימים לפני גיוסה הצפוי לצה"ל נישאה לידיד של הוריה, לשם קבלת פטור מגיוס, והתגרשה מיד לאחר שקיבלה את הפטור.
נישואים פיקטיביים בפסיקה
בתי המשפט מוקיעים בפסיקה את הנישואים והגירושים הפיקטיביים, כמקום לקבלת זכויות או כמקום להתחמקות מחיובים כספיים. בע"פ קניאז'ינסקי נ' מדינת ישראל. ביהמ"ש הרשיע את המערערים על קבלת דבר במרמה בכך שנישאו בנישואים פיקטיביים על מנת לקבל אזרחות. בנוסף, ביהמ"ש קובעים כי הנישואים או הגירושים אינם יכולים לשמש כמקור מפלט לחייבים מפני נושים.
אל סוריזו
אל סוריזו (באיטלקית: Al Sorriso) היא מסעדה בפיימונטה, איטליה, בבעלותם של לואיזה ואנג'לו ואלאצה.
אנג'לו ואלאצה פתח בהיותו צעיר מסעדה בעיירה בורגומאנרו, בה אימו תיפקדה כשפית. ב-1976 המסעדה זכתה בכוכב אחד במדריך מישלן האדום. אנג'לו התחתן עם לואיזה (נולדה ב-20 בדצמבר 1950), בוגרת תואר ראשון בספרות איטלקית והם העבירו את המסעדה לכפר סוריזו, הסמוך לאגם אורטה, ב-1981. אחרי שהשף עזב את המסעדה נכנסה לואיזה למטבח ואנג'לו היה המארח, המסעדה זכתה בכוכב במישלן, היא זכתה בכוכב שני ב-1987, אז יצאו בני הזוג לטיול במיטב מסעדות צרפת על מנת ללמוד מהם והם השיגו את הכוכב שלישי ב-1998.
מטבח המסעדה מתבסס בראש ובראשונה על הדגשת חומרי הגלם בצורתם הטבעית, עם מינימום עיבוד, בעונתם, תוך היסמכות על מוצרים מקומיים מאזור פיימונטה, אחר-כך על מוצרים מרחבי איטליה ורק לבסוף על מוצרים מהעולם. ואלאזה משוטטת עורכת סיורים בסביבת סוריזו כדי למצוא עשבים וצמחים הולמים לבישול.
מעל המסעדה יש מלון השייך לרשת רלה א שאטו.
1-800-273-8255
1-800-273-8255 הוא סינגל של הראפר האמריקאי לוג'יק בהשתתפות הזמרת הקנדית אליסיה קארה והזמר האמריקאי חאליד. הסינגל יצא ב-27 באפריל 2017, והוא מופיע באלבום האולפן השלישי של לוג'יק, Everybody. הסינגל נקרא על שם מספר הטלפון של קו ההצלה הלאומי למניעת התאבדויות. השיר הופק על ידי לוג'יק ו-6ix, ונכתב על ידי שלושת המבצעים, ביחד עם דילן וויגינס, 6ix ואנדרו טגארט מהצ'יינסמוקרס. השיר הגיע למקום השלישי בבילבורד הוט 100 וקיבל מועמדות לשיר השנה ולווידאו קליפ הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-60. נכון ליוני 2021, לשיר יש יותר ממיליארד השמעות בספוטיפיי.
רקע
בראיון לאתר Genius אמר לוג'יק כי:
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר יצא לראשונה ב-17 באוגוסט 2017, בערוץ ה-Vevo של לוג'יק ביוטיוב. הווידאו קליפ, שבוים על ידי אנדי הינס, מראה צעיר שנאבק בתחושה שהוא מתקבל בשל נטייתו מינית. בין הידוענים שמופיעים בווידאו קליפ נראים קוי סטיוארט, נולן גולד, דון צ'ידל, לואיס גוזמן ומת'יו מודין. נכון ליוני 2021, לווידאו קליפ יש יותר מ-419 מיליון צפיות ביוטיוב.
השפעה
על פי קו ההצלה הלאומי למניעת התאבדויות, בשלושת השבועות שלאחר יציאתו של הסינגל, השיחות שהופנו לקו ההצלה עלו בכ-27%, בעוד שמספר ביקורי האתר הראשי של קו ההצלה עלה מ-300,000 ל-400,000 בחודשים שלאחר מכן. על פי המגזין בילבורד, ביום צאתו של השיר, מספר השיחות למוקד היה למעלה מ-4,573 שיחות, ונחשב לנפח השירות היומי השני בגובהו בארצות הברית.
מנהלת התקשורת של Lifeline פרנסס גונזלס דיווחה כי לאחר קיום פרסי הווידאו קליפים של MTV ב-2017, המוקד חווה עלייה של כ-50% במספר השיחות. לפי הדיווחים, העלייה קרתה כתוצאה מביצוע השיר במהלך המופע, כמו גם מהנאום שנשאה הזמרת האמריקאית קשה, שהציגה את מבצעי השיר.
במהלך טקס פרסי גראמי ה-60, שהתקיים ב-2018, ביצעו לוג'יק, אליסיה קארה וחאליד את השיר, כמחווה לסולן הראשי של סאונדגארדן כריס קורנל ולסולן הראשי של לינקין פארק, צ'סטר בנינגטון. שניהם התאבדו ב-2017. השיר בוצע לאחר קיום המחווה השנתית לזכרם, שהתקיימה בבנינגטון, ורמונט.
רמיקס
ב-13 באוקטובר 2017, יצא רמיקס ספרדי בשיתוף פעולה עם הזמר הקולומביאני חואנס. הראפר ליל דורק הוציא עיבוד מחדש בשם לסינגל, באלבומו Just Cause Y'all Waited.
ראש האריסון
ראש האריסון או מצוק האריסון (באנגלית: Harrison Bluff) הוא לשון יבשה (ראש) או צוק, המהווה את הקצה הדרומי של חוף מקדונלד, באי רוס, שבאנטארקטיקה.
המצוק ממוקם בקצה של גבעת טרכייט הפונה לעבר הים; ובצידו המערבי של הר בירד.
למצוק צבע חיוור, והוא מורכב מסלע טרכיט.
חמסניים רבים מקננים על המצוק.
תחנת המחקר
בשל הציפורים הרבות המקננות על הצוק, הוקמה תחנת סקר בפינה הצפון-מערבית של הצוק על ידי אי. בי. פיצג'ראלד (E.B. Fitzgerald) ממשלחת חקר כף בירד, מטעם משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד אשר חקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1958–1959.
מקור השם
שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד.
הלשון נקראת על שם ג'יי. האריסון (J. Harrison), שהיה מטפס הרים - מסייע של משלחת הסקר הגאולוגי.
מייקל מאיירס
מייקל מאיירס (באנגלית: Michael Myers; נולד ב-19 באוקטובר 1957) הוא רוצח סדרתי בדיוני שמופיע בסדרת סרטי האימה "ליל המסכות" (לא כולל הסרט השלישי), ובמספר משחקי וידאו וספרי קומיקס המבוססים על סדרת הסרטים. דמותו אייקונית וכוללת הליכה איטית, מסכה לבנה בעלת שיער חום חסרת הבעה אותה עוטה, וסכין מטבח גדולה, איתה הוא רוצח. בנוסף, חלק מהסיבה להפיכתו לאייקון היא הקושי לעצור אותו, גם כשפוגעים בו פיזית.
ביוגרפיה
מאיירס נולד בהדונפילד שבאילינוי, לרון ואדית מאיירס. בילדותו אהב לרצוח חיות קטנות ונחשב לפסיכופת (ב-31 באוקטובר 1963), בליל כל הקדושים, רצח את אחותו הגדולה ג'ודית והחבר שלה דניאל, בעזרת סכין מטבח, כשהוא מחופש לליצן. בגלל הרצח אושפז במוסד לחולי נפש. לאחר 15 שנה, ב-1978, הוא בורח מהמוסד וחוזר לביתו בהדונפילד, ומתחיל לעקוב אחר נערה צעירה, לורי סטרוד, וחבריה. לאט הוא רוצח את כל חבריה, ולבסוף מנסה לרצוח גם אותה, אך ללא הצלחה, ולבסוף דוקטור לומיס מגיע למקום ויורה במייקל שש פעמים. מייקל, שהיה על מרפסת בזמן הירי, מושלך ממנה, וכשלומיס הולך למרפסת לבדוק מה קרה לו, הוא מגלה שמייקל נעלם.
ציר הזמן של ג'יימי, ציר הזמן של לורי
לורי מובהלת לבית החולים, עקב פציעות שגרם לה מייקל, ומגלה שהוא עקב אחריה לשם, במטרה להרוג אותה. ד"ר לומיס והאחות מריון ווידינגטון מגלים שלורי היא אחותו הקטנה של מייקל, סינת'יה מאיירס, אשר אומצה על ידי משפחת סטרוד לאחר שהוריה הביולוגים מתו בתאונת דרכים זמן קצר לאחר הרצח של ג'ודית ודניאל. לומיס מגיע למקום ומצליח לכלוא את מייקל ואותו בחדר ניתוחים, ומפוצץ בלוני גז שנמצאים במקום.
ציר הזמן של ג'יימי
עשר שנים לאחר מכן, ב-1988, מייקל מתעורר מהתרדמת בה היה שקוע, ומגלה שלורי נהרגה בתאונת דרכים, אך שיש לה בת בשם ג'יימי לויד, שמתגוררת בהדונפילד יחד עם משפחת קרוטרס. הוא מחליט לחזור להודנפילד ולהרוג אותה, אך דוקטור לומיס, שגם שרד את הפיצוץ, נמצא בעקבותיו. במהלך מסעו מייקל הורג מספר בני אדם, אך לבסוף נעצר על ידי המשטרה, שיורה בו מספר פעמים, דבר שגורם לו ליפול לתוך מכרה ישן, שבו מתרחש פיצוץ.
מייקל שורד את הפיצוץ, ושנה לאחר מכן חוזר להדונפילד כדי להשלים את משימתו: לרצוח את ג'יימי, אחייניתו. במהלך מסעו מייקל רוצח את רייצ'ל, אחותה המאמצת של ג'יימי, חבריה ועוד מספר אנשים, נתפס, ומצליח לברוח לאחר שאדם מסתורי בלבוש שחור גורם לפיצוץ באזור. לבסוף, 6 שנים לאחר אירוע זה, מייקל מצליח להרוג את ג'יימי. טומי דויל, ילד שעליו לורי עשתה שמרטפות, מגלה שמייקל רוצח מגיל צעיר בגלל קללה שהוטלה עליו. לבסוף מתגלה שמטיל הקללה הוא דוקטור ויין, האדם ששמר על מייקל כשהיה במוסד לחולי נפש, ושהוא האדם בלבוש שחור שאפשר למייקל לברוח מהמשטרה. טומי, ד"ר לומיס וקארה סטרוד, בת דודתה של לורי אשר הגיע להתגורר בבית משפחת מאיירס יחד עם משפחתה, מצליחים להביס את מייקל אחרי קרב אלים והם בורחים. אך ד"ר לומיס אינו בטוח שמייקל באמת מת ולכן חוזר כדי לוודא אך מייקל מתגלה כחי ורוצח אותו.
ציר הזמן של לורי
ב-1998, 20 שנה לאחר אירועי הסרט השני, מייקל מגלה שלורי, שכביכול מתה בתאונת דרכים, זייפה את מותה ושינתה את שמה לקרי טייט, שיש לה בן בשם ג'ון, ושהיא מורה בפנימייה. מייקל מתחיל במסע רצח חדש ורוצח כמה תלמידים ואנשי צוות. לאחר מכן לורי מצליחה להציל את ג'ון ואת החברה שלו, מולי, ומתעמתת איתו ונראה שהיא כורתת את ראשו. מתברר שלורי רצחה את האדם הלא נכון, ועקב כך היא מאשפזת את עצמה במוסד לחולי נפש, אליו מייקל מגיע שלוש שנים לאחר ניסיונו האחרון להרוג אותה. הפעם הוא מצליח לרצוח את לורי, והוא שב לביתו בהדונפילד, אך מגלה שמספר תלמידי תיכון מצלמים שם תוכנית ריאלטי. במאי התוכנית, פרדי האריס, מעוניין לחקור את הבית כדי לבדוק מה גרם למייקל לרצוח אנשים. מייקל רוצח את התלמידים, שהפריעו למנוחתו, אך לבסוף נהרג על ידי שרה, התלמידה השורדת היחידה, ופרדי, באמצעות מכת חשמל.