cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של ספרד
העת העתיקה
להיספניה נודעה חשיבות רבה באימפריה הרומית. נולדו בה הקיסרים טראיאנוס, אדריאנוס ותאודוסיוס הראשון והסופר סנקה. תקופת השלטון הרומאי הותירה את חותמה בתשתית הדרכים ובמבני הציבור וכן בתרבות, בשפה ובמשפט.
התקופה הוויזיגותית
ב-409, בעקבות היחלשות האימפריה הרומית, פלשו לחצי האי שבטים גרמאניים: השוואבים, האלאנים והוונדלים. ב-416 פלשו גם הוויזיגותים כבני בריתה של רומא. הם גירשו את האלאנים והוונדלים, ודחקו את השוואבים לאזור גליסיה. תקופת שלטונם של הוויזיגותים הייתה רצופה במאבקים עם השוואבים, הבסקים, הפרנקים וכן עם הביזנטים, שהשתלטו על דרום חצי האי והחזיקו בו בין 552 ל-628. בחצי השני של המאה ה-6 השתלט המלך הוויזיגותי לאוויגילד על השטחים שבהם ישבו השוואבים. יורשו רֶקארֵד ידוע כמי שהעביר את הוויזיגותים ב-589 מנצרות אריאנית לנצרות הקתולית.
הוויזיגותים הותירו על כנם את מוסדות השלטון הרומיים. מסיבה זו, ככל הנראה, ספרד לא שקעה בבורות ובאנאלפביתיות שאפיינו את אירופה בתקופתם. הממלכה הוויזיגותית סבלה מסכסוכים פנימיים תכופים, שכן העברת הכתר לא הייתה מבוססת על ירושה אלא על בחירות בקרב האצילים. הכלכלה התבססה אך ורק על חקלאות, והאוכלוסייה הצטמצמה מאוד ביחס לתקופה הרומית. מעמדה הפוליטי והחברתי של הכנסייה היה גבוה; לא מפליא שהדמות התרבותית הבולטת בתקופה זו הייתה התאולוג איזידור מסביליה.
הממלכה האסלאמית המאוחדת
בשנת 711 פלשו לחצי האי כוחות מוסלמים ממרוקו. הם ניצלו את חולשתה של הממלכה הוויזיגותית והשתלטו עליה תוך שנים ספורות. הם אף חצו את הפירנאים לתוך הממלכה הפרנקית (צרפת של היום), אך נבלמו ב-732 בפואטייה. רוב שטחו של חצי האי, למעט האזורים ההרריים בצפון, הפך למחוז בחליפות אומיה שכונה אל-אנדלוס.
כשהאימפריה האסלאמית עברה לידי בית עבאס, מינה את עצמו עבד אל-רחמן, אחד מבני משפחת אומיה, לאמיר של אל-אנדלוס (756), ובכך הכריז למעשה על עצמאותה. בימיו, הייתה ספרד ממלכה משגשגת. חינוך חינם ניתן לעניים והמוסלמים חיו בשלום עם בני דתות אחרות בתוך ספרד. ספריות, אוניברסיטה מוסלמית ראשונה מסוגה, ומסחר פורה גרמו לספרד להיות הממלכה המצליחה ביותר באירופה. למרות הכיבוש המוסלמי, התרבות המקומית הושפעה רבות מימי השלטון הרומאי ומימי השלטון הוויזיגותי. בזמן יורשיו הלכה והצטמצמה השליטה של האמיר בנעשה בשטח, עד שבסוף המאה ה-9 עמדו מורדים בשעריה של קורדובה, בירת האמירות. רק בימיו של עבד א-רחמן השלישי, שעלה לשלטון ב-912 והכריז על עצמו ח'ליף, חזר השגשוג הכלכלי והתרבותי לאל-אנדלוס.
ממלכות נוצריות מוקדמות
למרות ההצלחות המוסלמיות, הם לא הצליחו להשתלט על כל חצי האי האיברי. באזורים ההרריים בצפון חצי האי כוננה ממלכת אסטוריאס הנוצרית על ידי פלאיו אשר הביס כח מוסלמי קטן בקרב קובאדונגה בסביבות שנת 722. פלאיו לא הסתפק בממלכתו הקטנה, המשיך לתקוף את המוסלמים בסביבות ממלכת אסטוריאס וכבש את לאון שהייתה העיר הראשית בצפון-מערב ספרד. לאחר מותו ב 734, המשיכו יורשיו בהרחבת ממלכת אסטוריאס, עד שבסביבות 775 השתרעה הממלכה על כל צפון מערב ספרד ובהמשך, בימי אלפונסו השני, מלך אסטוריאס התרחבה לחבל הבסקים ולגליסיה והגיעה עד שערי ליסבון. בין 913 ל 924 שונה שמה של ממלכת אסטוריאס לממלכת לאון כאשר שליטי הממלכה קבעו את מושבם בלאון. עם מעבר הממלכה ללאון, כבשה הממלכה מידי המוסלמים את מחוז בורגוס.
גם האזורים בצפון מזרח ספרד על גבול צרפת לא נשארו זמן רב בידי המוסלמים. אזור נווארה ובירתה פמפלונה היו מוקד מאבק בין אנשי נווארה לממלכתו של קרל הגדול, בין 778 ל-812. בשנת 824 המצביא הבסקי אינגיו אריסטה נתמנה למלך של ממלכת פמפלונה, שבהמשך שינתה את שמה לממלכת נווארה. יורשיו, סנצ'ו גרסס הראשון (905-925) וגרסיה סנצ'ס הראשון (925-970), ניהלו מלחמות נגד המוסלמים והרחיבו את גבול הממלכה על חשבון המוסלמים.
בסביבות 930, פרננדו השני, מלך קסטיליה מרד בממלכת לאון, בסיוע המוסלמים, והקים את ממלכת קסטיליה העצמאית. המלחמות התכופות בין קסטיליה ולאון אפשרו לסנצ'ו השלישי, מלך נווארה לכבוש את קסטיליה בתחילת המאה ה-11 (בשנות ה-20 של המאה), ואת לאון בסוף ימיו, בשנת 1034. אחרי מותו, חולקה ממלכתו בין בניו, ובנו פרננדו הראשון מלאון שלט על ממלכת קסטיליה-לאון, שכללה את קסטיליה, לאון וגליסיה, בין 1037 ו 1065.
מחוז ברצלונה שבצפון מזרח ספרד, השתחררה מהמוסלמים בסביבות 801 והפכה לממלכה ואסאלית של צרפת אשר שליטיו מונו על ידי מלך צרפת. בשנת 897 החלה לשלוט במחוז ברצלונה שושלת של שליטים ובחצי השני של המאה העשירית נותק הקשר עם צרפת ומחוז ברצלונה הפכה למעשה לממלכה עצמאית.
עד סוף המאה ה-10, הממלכות הנוצריות, ששכנו באזורים ההרריים של צפון ספרד, היו עניות מאוד, וצבאותיהן היו קטנים מאוד (לעיתים כללו רק מאות לוחמים). הממלכה המוסלמית שמדרומן הייתה עשירה וחזקה, והממלכות הנוצריות העלו מתנות או מיסים לחליף של קורדובה ראש הממלכה המוסלמית.
מכבי קרקוב
שחייה
אולגה שרייבר ליטמן אלופת ושיאנית פולין, זכתה בשלוש מדליות זהב ובשלושה תארים במשחים ל-100 מטר חופשי ל-400 מטר חופשי ול-200 מטר חזה. ארנסט שיינפלד שיאן פולין, זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב.
היסטוריה של ספרד
ממלכות הטאיפה
בסוף המאה ה-10 שלט באל-אנדלוס, שנקראה גם חליפות קורדובה, הווזיר הראשי אל-מנסור, שנודע בהישגיו הצבאיים. לאחר מותו החלה החליפות להתפורר, עד שב-1031 חדלה מלהתקיים, ואל-אנדלוס התחלקה לעשרות ממלכות הטאיפה.
אנה אל-טור
אנה סמוילובנה איסקוביץ (ברוסית: Анна Самойловна Исакович; 4 ביוני 1886, אודסה – 30 במאי 1954, אמסטרדם), שנודעה בשם הבמה אנה אֵל-טוּר (Анна Эль-Тур), הייתה זמרת ומחנכת צרפתיה ממוצא יהודי-רוסי.
קורות חיים
אל-טור נולדה בעיר אודסה. אביה, שמואל איסקוביץ (1859–1910), היה בעל בית המרחץ המפורסם בעיר. היא סיימה את לימודיה בקונסרבטוריון ע"ש רימסקי קורסקוב בבירה סנקט פטרבורג במגמת פסנתר אצל המורה אנה יסיפובה ובמגמת זמרה. אחרי תום לימודיה אלה המשיכה ללמוד בלייפציג שבגרמניה. ב-1908 ערכה מסע הופעות מוצלח באנגליה עם הכנר יאן קובליק, עם רפרטואר רוסי ברובו. כשחזרה לרוסיה הופיעה בפטרבורג והלהיבה את צזאר קואי, שאמר לה: "אני מאמין בהצלחה שלך בעתיד. יש לך קול, הכשרה נהדרת, כישרון מוזיקלי נדיר ומזג סוער ולבסוף יכולת דקלום יוצאת דופן".
בשנים 1913–1920 לימדה במוסקבה, ולאחר מכן עזבה את רוסיה. בשנים 1922–1925 היא לימדה בברלין, ואחרי כן מ-1925 ועד 1948 בפריז. ב-1948 היא מונתה לפרופסור בקונסרבטוריון באמסטרדם. בין תלמידיה נחשבת במיוחד ג'ני טוראל (נאמר על טוראל שהיא שינתה את שם משפחתה לטוראל על ידי החלפת סדר ההברות של שם מורתה, אבל היא הכחישה זאת).
היסטוריה של ספרד
ממלכות הטאיפה
הטאיפות היו נתונות במאבקי כוח בלתי פוסקים, שהביאו עד מהרה לחלוקת השטח בין חמש ממלכות עיקריות, שמרכזיהן היו בסרגוסה, בדחוס, טולדו, גרנדה וסביליה. המלחמות בין הטאיפות שיחקו לידיהן של הממלכות הנוצריות של חצי האי האיברי, במיוחד ממלכת קסטיליה-לאון וממלכת אראגון, שהפכו את חלקן לווסאליות והשיתו עליהן מיסים כבדים. חולשתם המדינית של המוסלמים בספרד הגיעה לשיאה בכיבוש טולדו בשנת 1085 בידי אלפונסו השישי, מלך לאון. מאורע זה הביא לפלישתם של המוראביטון לספרד. אלה איחדו תחת שלטונם את כל החלק המוסלמי של חצי האי האיברי, ובכך הביאו לקיצה את תקופת הטאיפות הראשונה.
תקופת הטאיפות נמשכה עד הכיבוש המוחלט של כל חצי האי מידי המוסלמים ב-1492, למעט שתי תקופות קצרות של שלטון מוסלמי מרכזי: תקופת המוראביטון בסוף המאה ה-11 ותקופת המוואחידון בסוף המאה ה-12.
עליית הבורגנות
לקראת סוף המאה ה-12 התחוללו מספר שינויים שהעלו את כוחו של "המעמד השלישי" (שאינם אצילים ואינם אנשי כנסייה) בערים. הערים התפתחו וגדלו, האצילים קרסו תחת עול הרקונקיסטה שמימנו בכסף ובכוח אדם, ושגזלה משאבים רבים והבורגנים, שלא היו כפופים למערכת הפיאודלית היו פנויים לצבירת ממון ומיומנויות נדרשות. כך החלו לתפוס בני מעמד זה מקום גדל והולך בשורות הקורטס (האספה המייעצת למלך, הפרלמנט). כחלק ממערך היחסים הפוליטי מול המלך דרשו הערים וקיבלו פריווילגיות שאיפשרו להן חופש לנהל עת עסקיהן ולקבוע את חוקיהן. במקביל התחזק כוחו של הקורטס שיכל להתנגד לחוקים מלכותיים.
העת החדשה
בשנת 1469 נישאו פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה (שנודעו בכינוי המלכים הקתוליים) בנישואים שהביאו בסופו של דבר בשנת 1479 לאיחוד של אראגון וקסטיליה. איחוד פוליטי זה יצר את הבסיס לספרד אותה אנו מכירים כיום. השניים, ולצידם האצילים והכנסייה, טרחו להוריד מחשיבותו של הקורטס על ידי הפחתת סמכויותיו, דבר שהתאפשר כתוצאה מהעוצמה המלכותית שלאחר סיום הרקונקיסטה, עד שהפכו את האספה ללא יותר ממאשרת אוטומטית של כל החלטה מלכותית. אולם, הקורטס עדיין שלט בקופה הציבורית ובמיסים. גם בתקופת האימפריה הספרדית היה מעמדו של הקורטס לא יותר מאספה נאמנה למלך. לעומת זאת, היותם של המלך והמלכה נוצרים אדוקים חיזקה מאוד את הכנסייה שהצליחה לגרום לכך כי אלה שאינם קתולים יגורשו מהמדינה.
שנת 1492 הייתה בעלת משמעות רבה לספרד. ארבעה אירועים מרכזיים שהתחוללו בשנה זו הביאו ליצירתה של ספרד כאימפריה טרנס-אטלנטית מגובשת וריכוזית. כיבושה של גרנדה וסיום הרקונקיסטה הביאו לאיחודה של ספרד כולה תחת ישות פוליטית אחת ותחת שלטון נוצרי קתולי. צו גירוש הוצא ליהודי ספרד באותה השנה. רוב היהודים גלו לארצות אחרות בים התיכון, חלקם לערי נמל בחופה המערבי של אירופה וחלק קטן התנצר. צו דומה הוצא לאחר מכן כנגד המוסלמים. המוסלמים שהיוו רוב במספר ערים גדולות, התנגדו לצו והתמרדו נגד הממלכה. במשך 100 שנה היו קרבות בין נוצרים ומוסלמים בערים השונות בספרד שבהן נהרגו ונטבחו עשרות אלפי מוסלמים. רק ב-1602 הסתיים המאבק ויתרת המוסלמים או שגלו לצפון אפריקה או שהתנצרו. גרוש המאמינים של דתות אחרות למעט הקתולים, שהסתיים בסוף המאה ה-16 והביא לאחדות לאומית ודתית תחת הכנסייה הקתולית שגם היא הייתה כפופה לכתר, במסגרת הפטרונטו ריאל, ממנו נהנו מלכי ספרד. מסעו של כריסטופר קולומבוס מערבה וגילויו את הקריביים, ויבשת אמריקה לאחר מכן, פתחו עידן חדש של התפשטות בצידו השני של האוקיינוס האטלנטי. לבסוף, השלמתו של המילון הראשון של השפה הספרדית סייע גם הוא לגיבוש תרבותי.
גילוי יבשת אמריקה בידי קולומבוס פתח עידן שבו כובשים ספרדיים השתלטו על רוב יבשת אמריקה, בהתאם לחוזה טורדסיאס, בייחוד על דרום ומרכז היבשת. במהלך המאה ה-16 הביאו המושבות הספרדיות באמריקה עושר עצום לספרד והפכו אותה למדינה החזקה ביותר באירופה.
לאחר מותו של קרלוס השני, מלך ספרד ללא יורשים, עלה לשלטון פליפה החמישי, מלך ספרד מבית בורבון, מה שהביא לפרוץ מלחמת הירושה הספרדית, שנמשכה עד 1715. המלכים הבורבונים שלטו שלטון אבסולוטיזם נאור והביאו לרפורמות במדינה, אם כי הממלכה נשארה קתולית אדוקה, והאינקוויזיציה הוסיפה להחזיק בעמדות כח במדינה. סדרה של מלחמות עם מדינות אירופה האחרות ומלחמות פנימיות על המלוכה החלישו את ספרד עד כדי כך שנפוליאון השתלט עליה ב-1808, והכתיר את אחיו ז'וזף בונפרטה למלך. הספרדים, בסיוע בריטי, התקוממו נגד השלטון הזר, פתחו במלחמת גרילה וסילקו לבסוף את הצרפתים ב-1814. במקביל למהלכים אלה התחוללו מלחמות העצמאות במושבות שבאמריקה, וספרד איבדה את מרבית האימפריה שלה. לאחר נפילת נפוליאון החלה תקופה של עימותים פנימיים על השלטון, שבהם התבלט הגנרל רפאל דל רייגו שהוצא בסופו של דבר להורג. לאחר המלחמה עם ארצות הברית ב-1898 איבדה ספרד את קובה, פוארטו ריקו והפיליפינים, שלוש מושבותיה האחרונות מעבר לים.
בין ספטמבר 1810 לבין ספטמבר 1813 התכנס הקורטס של קדיס שבסופו נחקקה החוקה של חודש מרץ 1812, וכן חוקים רבים אחרים שהפכו את המשטר ממשטר אבסולוטי למשטר של מונרכיה פרלמנטרית. ניסיון זה להפוך את המשטר האבסולוטי לקונסטיטוציוני כשל ופרננדו השביעי, מלך ספרד ביטל במאי 1814 את תיקוני הקורטס. אף על פי כן נחשב הקורטס ותיקוניו כאחד ממקורות ההשראה העיקריים של הליברליזם הספרדי במאה התשע-עשרה. בין השנים 1820 ל-1823 הצליחו הכוחות הליברליים בפיקודו של רפאל דל רייגו לכפות על המלך לפעול לפי החוקה ובשלוש שנים אלה התקיימה מלוכה פרלמנטרית בספרד.
בשנת 1833 נפטר המלך פרננדו השביעי ללא יורש זכר. הקורטס המליץ על ויתור החוק הסאלי והמלכת בתו של המלך, איזבלה למלכה. הדבר הביא לפיצול בשורות המלוכנים שחלקם סירב לקבל את הוויתור על עקרון הירושה דרך הזכר וביקש להמשיך את שושלת בית בורבון על ידי אחיו של המלך, האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה. פלג זה, שנקרא "קרליסטים", הפך לתנועה שמרנית שניהלה מ-1833 ועד 1876 שורה של מלחמות פנימיות והמשיכה להשפיע על הפוליטיקה הספרדית כ"סמן ימני". המלוכה הספרדית בראשות איזבלה נלחמה על מעמדה וגם נלחמה נגד כוחות רפובליקניים חזקים שהצליחו להקים בין השנים 1873–1874 את הרפובליקה הספרדית הראשונה. חברי הקונגרס החלו לכתוב חוקה שתהפוך את ספרד לרפובליקה פדרלית, אך רעיון הרפובליקה לא צלח. עם עלייתו לשלטון של אלפונסו השנים עשר ומינויו למלך ספרד, בית בורבון הושב מחדש.
המאה ה-20
תחילת המאה ה-20 הביאה קצת שקט לספרד. הקולוניזציה של מרוקו הספרדית, סהרה הספרדית (כיום, סהרה המערבית) וגינאה המשוונית, פיצתה באופן חלקי על ההחלשות באמריקה. לאחר תקופות מסוימות של שלטון רפובליקני-דמוקרטי פרצה בשנת 1936 מלחמת האזרחים הספרדית. במלחמה זו נלחמו כוחות ליברלים-דמוקרטים חילונים, יחד עם קומוניסטים, סוציאליסטים ואנרכיסטים כנגד כוחות לאומנים-פשיסטים, שמרנים, קלריקליים וקרליסטים בראשות גנרל פרנסיסקו פרנקו. מלחמה זו מיקדה תשומת לב מכל אירופה ומתנדבים זרים רבים הצטרפו לשני הצדדים. לבסוף ניצחו הפשיסטים בשנת 1939 והשליטו שלטון דיקטטורי בראשות פרנקו. לשמירת על השלטון הוקם מחדש המינהל הכללי לביטחון שפעל נגד מתנגדי המשטר.
במלחמת העולם השנייה ניהלה ספרד מדיניות פרו גרמנית, מבלי להיכנס ללחימה פעילה, עד שהכריזה על נייטרליות גמורה בשנת 1943, כאשר המלחמה נטתה לצד בעלות הברית. פרנקו שלח אמנם כוחות שכונו "הדיוויזיה הכחולה" להילחם לצד הגרמנים כנגד ברית המועצות, אך אלו היו מתנדבים בלבד. חלקם מתוך שכנוע בצדקת הפשיזם כנגד הקומוניזם, וחלקם על מנת לקבל תשלום, או על מנת להראות כנאמנים לרפובליקה. פרנקו אף הורה על מתן אספקה לספינות גרמניות.
למרות הדיקטטורה, הצליחה ספרד להתאושש כלכלית לאורך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 באמצעות טיפוח תעשייה ותיירות. מותו של פרנקו בנובמבר 1975 סימן את סוף עידן הדיקטטורה. המלך חואן קרלוס הוכתר כמלך ספרד וב-1978 חוקקה החוקה הספרדית. תקופת המעבר לא הייתה פשוטה ומלווה בהתרחשויות פוליטיות. בשנת 1980 נרצחה הפעילה הקומוניסטית יולנדה גונסאלס מרטין ובשנת 1981 היה ניסיון הפיכה צבאית. בבחירות 1982 ניצחה מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית והרכיבה את הממשלה החדשה. ב-1982 הצטרפה ספרד לנאט"ו וב-1986 לאיחוד האירופי. ספרד שייכת גם לגוש האירו.
בספרד המודרנית הוענקה אוטונומיות גבוהה לאזורים הקטלאניים והבסקיים. אולם, לאומנים בסקים וקטלאנים חותרים לעצמאות. המחתרת הבסקית, אט"א (ETA), ביצעה אף פיגועי טרור רבים החל מסוף שנות ה-60 ועד תחילת שנות ה-2000.
מכבי קרקוב
ספורט מוטורי
בתחילת שנות ה-30 בקרקוב היה הספורט המוטורי ענף פופולרי ובמיוחד רכיבה על אופנועים.
בשנת 1932 זכה הנריק שרייבר דהרו בתחרות של אופנועים כבדים (מעל ל-500 סמ"ק) במסלול לאורך של 210 קילומטר בו השתתפו 25 רוכבים.
בהלווייתו של המנהיג הציוני ד"ר יהושע טהון, שהתקיימה בקרקוב ב-1936, השתתפה בתהלוכת ההלוויה חוליה של רוכבי אופנועים ממועדון מכבי קרקוב. הרוכבים לבשו בגדים לבנים ועטו על שרוולם סרטי זרוע שחורים. המחווה המיוחד הזו זכה לסיקור בעיתונות הפולנית.
הנצחה
בשנת 1959, התקיים כינוס היובל של מכבי קרקוב. לרגל האירוע הגיעה לארץ משלחת מיוחדת מפולין בראשות ס. פיליפקיביץ', יו"ר ה"ק.או.ז.פ.נ.". שהעניק אות-הצטיינות מטעם המועדון לד"ר ה. לזר כהוקרה לתרומתו לכדורגל הפולני.
בשנת 1972, לזכר ארגונם האהוב ולזכר כל חבריהם שהלכו לעולמם, ובראשם מייסדה ונשיא הכבוד של מכבי קרקוב, נטעו החברים הנותרים חורשה במקום סמלי, על גבעה במודיעים ההיסטורית, והקימו שם מצבה בקרבת קברות המכבים הראשונים.
בלה ברעם
רדיו
לאחר שעזבה את הקיבוץ פנתה לרדיו "קול ירושלים" והתקבלה כקריינית בפינת הנוער, הפיקה תוכנית לילדים "פינת הילד", ובמלחמת העצמאות הפכה לקריינית חדשות, משדרת התסכיתים ומספרת סיפורי הנוער עקב שריפת משדר התחנה וריכוז שאר הקריינים בירושלים הנצורה. משנפרצה הדרך לירושלים הגיעו כל אנשי הצוות לתל אביב והקימו את הרדיו העברי הראשון – קול ירושלים הפך לקול ישראל. שם מונתה למנהלת פינת הנוער. בתחנה החדשה ניהלה את פינת הנוער ולאחר זמן קצר קבלה את ניהול מחלקת האמנות והדרמה. בשנת 1957 יזמה את תוכנית "בימות ובדים"; התוכנית, ששודרה מדי שבת בצהריים, זכתה לפופולריות עצומה לאורך עשרים שנה והשפיעה על חיי התרבות במדינה. במקביל לעריכת "בימות ובדים" פיתחה ברעם את ז'אנר הדרמה הדוקומנטרית, כאשר נושאי התוכנית התבססו על מאורעות שהתרחשו בארץ. "חלמתי על פרחים" הייתה תוכנית שהפיקה בעקבות רצח ילדי מעלות ועוררה הדים רבים ברחבי העולם ואף נשלחה לייצג את מדינת ישראל בתחרות "פרס איטליה".
קולנוע
אחת האהבות המקצועיות שלה הייתה בימוי והפקה של סרטים תיעודיים. בין סרטיה "הזיקנה היא איפור", על שחקן תיאטרון הבימה יהושע ברטונוב, סרט נוסף הפיקה וביימה על שחקן התיאטרון אהרן מסקין ובעקבותיהם ביימה סרט על תיאטרון 'הבימה' - "הבימה אתמול והיום", 1972 במטרה לתעד את דור המייסדים של תיאטרון הבימה את שחקניו–חנה רובינא, שמעון פינקל, פאני לוביץ ועוד. סרטה על יאנוש קורצ'אק "כיצד לאהוב ילדים", זכה בפרסים בגרמניה והתבסס על משנתו החינוכית, על כתביו בנושא חינוך ויהדות, מחזות שכתב ויומניו מהגטו. בין סרטיה הנוספים שביימה והפיקה ניתן למצוא סרטים על פרנץ קפקא, על הצייר מרדכי ארדון, על נחום גוטמן ועל אברהם שלונסקי. סרטים נוספים שהפיקה עבור הטלוויזיה הגרמנית היו "ילדי החממה" על החינוך בקיבוץ ו"הורים ובנים" על דור המייסדים בקיבוץ וממשיכי הדרך, וכן "ציירים של שבת". לקראת ביקורו של הנרי קיסינג'ר בארץ יזמה הפקת סרט בשיתוף עם המפיק הגרמני אינגו הרמן - "ישבנו וציירנו שלום" – על ילדים יהודים וערבים שציירו את הגיגיהם על השלום.
ספרי ילדים
לאחר שנולדו ילדיה, רמי וטלי, החלה בכתיבת ספרי ילדים. בין ספריה: צמד גוזלים לילדי הגן (1958), גוזלי (1961), חתלתולים (1963), הכבאים באים (בלה ברעם) (1963). כן תרגמה את המהדורה של עליזה בארץ הפלאות שאוירה על ידי מרג'ה.
מנדי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מסת פלאנק
שמאל|ממוזער|150px|[[מקס פלאנק, הממציא של מערכת יחידות פלאנק]] מסת פלאנק היא יחידת מידה פיזיקלית השייכת למערכת יחידות פלאנק. מסת פלאנק מגדירה את סדר הגודל של המסה המינימלית, שעבורה יש לקחת בחשבון גם אפקטים כבידתיים ולא רק אפקטים קוונטיים. מכאן חשיבותו של גודל זה בתאוריות של כבידה קוונטית.
הערך
ערכה של מסת פלאנק הוא:
לצורך המחשה, ניתן לציין שמסתו של מטיל ברזל בעל נפח של היא מסת פלאנק. מאידך, מסת פלאנק גדולה בעשרות סדרי גודל ממסתם של החלקיקים היסודיים המוכרים כיום.
פיתוח הנוסחה למסה מינימלית של חור שחור
שמאל|ממוזער|200px|המסה המינימלית של חור שחור שווה למחצית מסת פלאנק. עבור חור שחור כזה המסה ואי הוודאות במדידתה שוות. [[רדיוס שוורצשילד מינימלי של חור שחור שווה לאורך פלאנק]] עקרון אי הוודאות קובע שבכל מדידה קיימת אי ודאות מסוימת. אם אי הוודאות במדידת מסה של גוף שווה למסת הגוף עצמו, אז אין לנו דרך להיות בטוחים שהגוף קיים. על ידי השוואה בין מסת חור שחור לאי הוודאות במדידתה, נוכל למצוא את המסה המינימלית של חור שחור כלשהו.
עקרון אי הוודאות קובע שמכפלת אי הוודאות באנרגיה באי הוודאות בזמן היא מסדר גודל של מחצית קבוע דיראק:
הקשר בין אי הוודאות באנרגיה ובין אי הוודאות במסה הוא:
כאשר c היא מהירות האור.
רדיוס שוורצשילד של החור השחור קשור למסתו בעזרת הנוסחה:
כאשר G הוא קבוע הכבידה.
לאחר הצבת אי הוודאות באנרגיה ובזמן, עקרון אי הוודאות ייראה כך:
על פי משוואה זו, מסת חור שחור נמוכה יותר גוררת אי ודאות גדולה יותר במדידת המסה. אם נדרוש שהמסה ואי הוודאות במדידתה יהיו בנות אותו סדר גודל, אז נקבל את המסה המינימלית של חור שחור:
תנע פלאנק ואנרגיית פלאנק
תנע פלאנק ואנרגיית פלאנק הם שני גדלים שנוח להגדיר אותם בעזרת מסת פלאנק.
אנרגיית פלאנק מוגדרת בתור:
לצורך השוואה, במאיץ LHC ניתן להגיע כיום (2011) עד לאנרגיות בסדר גודל של בלבד, ומתקן שיאיץ חלקיקים עד כדי אנרגיית פלאנק רחוק מאוד ממימוש.
ממדים נוספים
בשנת 1998 הוצעה תאוריה מקורית של ממדים נוספים גדולים, המוכרת גם בתור מודל ADD על שם מחבריה. על פי מודל זה, קיימים ממדי מרחב נוספים מלבד שלושת הממדים המוכרים מחיי היום-יום. הממדים הנוספים הם קומפקטיים וגודלם יכול להגיע עד לסדר גודל של עשירית המילימטר. בכך מיוחד מודל זה יחסית למודלים מתחרים, בהם הממדים הנוספים קטנים משמעותית. במודל ADD הכוח היחיד שמושפע מקיומם של הממדים הנוספים הוא כוח הכבידה, כלומר רק גרביטונים יכולים לנוע דרך הממדים הנוספים.
אם נסמן את מסת פלאנק בעולם ארבע-ממדי (שלושה ממדי מרחב וממד זמן אחד) בתור \,M_p, אזי בעולם \,(4+n) ממדי, שבו גודלם של הממדים הנוספים הוא \,R, מסת פלאנק \,M_* תהיה מסדר גודל של:
אם הממדים הנוספים גדולים מספיק, אז ייתכן מצב שבו מסת פלאנק החדשה (\,M_*) קטנה באופן משמעותי ממסת פלאנק המקורית (\,M_p), וגודלה יכול להיות קטן עד כדי:. הואיל ומסת פלאנק מגדירה את סדר הגודל למסה מינימלית של חורים שחורים, מודל ADD מאפשר את יצירתם של חורים שחורים זעירים במאיצי חלקיקים עתידיים. גילוי חורים שחורים זעירים ומדידה של מסת פלאנק נמוכה יכולים להוות אישוש למודל ADD.
מקאליסטר
מקאליסטר (בכתיב לועזי: Macalister או McAllister) הוא שם משפחה סקוטי.
הרמן ואן רומפיי
הרמן אשיל ואן רוֹמְפֵּיי (בהולנדית: Herman Achille Van Rompuy; נולד ב-31 באוקטובר 1947 באטרבק, בלגיה) הוא מדינאי בלגי פלמי, חבר המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הפלמית (CD&V; בעבר כונתה מפלגת CVP). שימש ראש ממשלת בלגיה, ומ-1 בינואר 2010 עד 30 בנובמבר 2014 כיהן כנשיא הקבוע הראשון של המועצה האירופית, גוף המורכב מראשי המדינות החברות באיחוד האירופי.
ביוגרפיה
ואן רומפיי שימש סגן נשיא זרוע הנוער של מפלגת CVP בין השנים 1973–1975, והחל משנת 1978 היה חבר הלשכה הלאומית של המפלגה. בין השנים 1975–1980 עבר בלשכותיהם של שניים מראשי ממשלת בלגיה. בין השנים 1988–1993 כיהן כנשיא מפלגת CVP. בין ספטמבר 1993 ליולי 1999 כיהן כממלא מקום ראש ממשלת בלגיה ושר האוצר. לאחר תבוסת מפלגתו בבחירות הכלליות בשנת 1999 הפך לחבר הבית התחתון (בפלמית: de Kamer van Volksvertegenwoordigers) בבית הנבחרים הבלגי. בשנת 2004 מונה לשר מדינה.
לאחר הבחירות הכלליות ביוני 2007 נבחר ואן רומפיי ב-12 ביולי ליו"ר בית הנבחרים. אולם בחירות אלה לא הצליחו להביא להרכבת קואליציה יציבה, וגררו משבר פוליטי שנמשך כשנה וחצי. המשבר הסתיים רק כאשר ואן רומפיי הסכים לקבל על עצמו את תפקיד ראש הממשלה. ב-28 בדצמבר 2008 הוא התבקש על ידי המלך אלבר השני להרכיב ממשלה, והוא הושבע לתפקידו על ידי המלך ב-30 בדצמבר 2008.
ב-19 בנובמבר 2009 נבחר ואן רומפיי לכהן כנשיאהּ הקבוע הראשון של המועצה האירופית, תפקיד שעד כה התחלפו בו ראשי המדינות הנשיאות התורניות של האיחוד האירופי. הידיעה על מינויו התקבלה בתרעומת בטורקיה בשל מספר התבטאויות של ואן רומפיי נגד צירופה של "טורקיה המוסלמית" לאיחוד האירופי. הוא כיהן בתפקיד זה עד 30 בנובמבר 2014.
אחיו הצעיר, אריק ואן רומפיי, אף הוא פוליטיקאי בלגי במפלגת CD&V, והיה חבר בממשלת פלנדריה בין השנים 1995–1999.
הדמיה ממוחשבת
הדמיה ממוחשבת היא יצירת תמונה או דגם תלת־ממדי של אובייקט באמצעות מחשבים.
תחום ההדמיות התפתח מאוד בעת האחרונה, בעיקר בשל פיתוח תוכנות ייעודיות ומנועי רינדור חדשים.
להדמיה ממוחשבת שימושים בתחומים שונים, למשל: בשנת 2022 הצליחו צוות חוקרים ליצור הדמיה מוצלחת של חור תולעת הניתן לתיאור בעזרת מחשב קוונטי.
בת הדר
בַּת הָדָר הוא יישוב קהילתי כפרי במישור החוף הדרומי, מזרחית לעיר אשקלון, המשתייך למועצה אזורית חוף אשקלון.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1994 על ידי המועצה האזורית בתוך שדה בור ששימש בשנות ה-50 של המאה ה-20 מעברה לקליטת עולים חדשים, ובצמוד ל"חוות הדריה", שהוקמה בשנת 1948 ועל שמה הוא קרוי.
ביישוב כ-150 משפחות ובשנת 2008 היישוב התרחב ונוספו אליו משפחות מאזור צפון גוש קטיף. כיום (2022) אוכלוסיית היישוב מונה כ-170 משפחות דתיות, חילוניות ומסורתיות. ביישוב פועלים ביישוב גן ילדים, 2 בתי כנסת, מועדון נוער, מרכז מסחרי, ספרייה, מרכז יום לקשיש, מרכז לגיל הרך, מתנ"ס ומשרדי המועצה האזורית. יושב ראש הוועד הוא טל יעקב ברדה.
הקפאה
בפיזיקה, הקפאה או התמצקות היא תהליך שבו עובר חומר ממצב צבירה נוזל למצב צבירה מוצק. הקפאה מתרחשת בדרך כלל בעת קירור של הנוזל, אך גם בעת הפעלת לחץ על הנוזל. ההקפאה היא אחד מתהליכי שינוי מצבי הצבירה. הטמפרטורה בה נוזל הופך למוצק נקראת נקודת הקפאון.
הקהילה הבהאית בספרד
ההיסטוריה של הדת הבהאית בספרד
בשנת 1946 הגיעה לספרד וירג'יניה אורביסון, בהאית אמריקאית, על מנת להפיץ את המסר של בהאא אללה. אורביסון הצליחה לאסוף סביבה מספר מאמינים, אך נתקלה בקשיים רבים בהפצת האמונה. ספרד באותם ימים שלאחר מלחמת העולם השנייה, תחת משטרו של פרנקו, סבלה מבידוד בינלאומי ומאי-סדר כלכלי וחברתי. עם סוף החרם הבינלאומי על ספרד בשנת 1953 ובמסגרת "תוכנית עשר השנים" של שוגי אפנדי, לפיה על כל קהילה בהאית לשלוח חלוצים למדינות שונות על מנת לבסס את הדת באזורים חדשים ולהוות גורם תמיכה, לימוד והכוונה עבור המאמינים, החלה הדת הבהאית בספרד לצבור תאוצה ולצרף אליה מאמינים חדשים, זאת אף על פי שחופש הדת במדינה היה עדיין מוגבל.
בשנת 1948 הוקמה במדריד האספה הרוחנית המקומית הראשונה, שמטרתה הייתה להנחות את הקהילה, להפיץ את האמונה הבהאית וליצור חיי קהילה, אך מרבית המשתתפים היו בתחילה חלוצים ולא בהאים מקומיים. בשנת 1953 התקיימה האספה המקומית בברצלונה, לאחריה נעצרו המשתתפים על ידי השלטונות בחשד להתארגנות קומוניסטית, אך הם שוחררו לאחר זמן קצר.
בסוף שנות השבעים, עם מותו של פרנקו והמעבר מדיקטטורה לדמוקרטיה, אושרה החוקה הספרדית והחל תהליך של ניתוק הדת מהמדינה. אף על פי שהחוקה ביטלה את הנצרות הקתולית כדת רשמית וקבעה חירות דתית לכל הספרדים, תהליך ניתוק הדת מהמדינה היה איטי. הקהילה הבהאית מקדמת, מאז ועד היום, תוכניות חינוכיות בנושא גזענות כלפי מיעוטים דתיים ואתניים.
הקהילה הבהאית באיים הקנריים
בשנת 1953 הגיעה גרטרוד אייזנברג, חלוצה מארצות הברית, והתיישבה בלאס פאלמאס דה גראן קנריה. כשנה לאחר מכן הצטרף אליה שוגי ריאז רוחאני, צעיר פרסי, ויחד הם החלו להפיץ באיים הקנריים את האמונה הבהאית. הפצת האמונה הייתה מוגבלת, כפי שהייתה בשאר חלקי ספרד בעקבות הגבלת חופש הדת, אך כבר בשנת 1955 הצטרפו מאמינים מקומיים לקהילה והוקמה האספה הרוחנית המקומית הראשונה. אחרי שנרשמה הקהילה הבהאית במדריד (1968), החלה להתפשט הדת גם באיים הקנריים, ואסיפות מקומיות הוקמו גם בטנריף, ארוקס ולה לגונה. בשנת 1984 הוכרה הקהילה הבהאית באיים הקנריים כקהילה נפרדת מהקהילה הספרדית ומתקיימת בה מאז אספה רוחנית לאומית, ותשע אסיפות רוחניות מקומיות.
ארגון הקהילה
החל משנת 1962 מתקיים בכל שנה כנס לאומי שבו נוכחים נציגים מכל הקהילות הבהאיות הספרדיות. במהלך הכנס נבחרים לאספה הלאומית תשעה חברים, באופן חשאי וללא הגשת מועמדות (בדומה לבחירות לבית הצדק העולמי).
המועצות האזוריות
בשנת 1997, על פי ההנחיות של בית הצדק העולמי, נוצרו המועצות האזוריות הבהאיות בספרד, כדי להקל על ניהול הקהילה. המועצות מקיפות מספר קהילות אוטונומיות קטנות ותפקידן ללוות את הקהילות בהוראה, ליצור קשרים עם מוסדות חברתיים אחרים ולפקח על החינוך. בתחילה הוקמו 7 מועצות אך בשנת 2006 צומצם המספר לשלוש (מועצה צפונית, מועצה מזרחית ומועצה דרומית).
המועצה הלאומית להכשרה
מוסד ההכשרה הוקם על מנת לפתח תוכנית חינוכית אחידה ויציבה. המועצה מקדמת חינוך לילדים, בני נוער ומבוגרים ומכשירה אותם לפיתוח הפוטנציאל האישי ומודעות חברתית סביבתית. החל משנת 1996 מפעיל המוסד שלוש תוכניות לשלוש קבוצות גיל: ילדים בגיל הרך, ילדים ונוער ומבוגרים.
הקהילה הבהאית בספרד כיום
כיום ישנן 55 קהילות מקומיות. מרבית הקהילות מונות בין עשרה לעשרים חברים, אך המספרים משתנים לעיתים תכופות, בעיקר בעקבות הגירה לצורכי עבודה. בערים הגדולות (מדריד, ברצלונה, קורדובה וכו') מונות הקהילות כמה עשרות חברים. כ-60% מהמאמינים בקהילות הקטנות הם ממוצא איראני, הם היגרו לספרד בין השנים 1978 ל-1998, וכיום הם מתגוררים בעיקר באנדלוסיה. בקהילות לוחה (Loja) ואלקלה לה ריאל (Alcala la Real) ישנו רוב צועני בין המאמינים. בקהילות הגדולות המרקם האתני-תרבותי מגוון יותר. חלק מהקהילות רשומות ברשויות המקומיות כקהילה דתית, אחרות רשומות כעמותה תרבותית או "אגודה אזרחית בעלת אופי דתי". כך הן מוכרות על ידי הרשויות כישויות משפטיות, הדבר מסייע בידן לקיים משא ומתן עם הרשות בנושאים שונים.
תרומה לחברה
בשנת 2017 פעלה הקהילה הבהאית, בשיתוף פעולה עם הרשויות האזרחיות בספרד, למען קליטת הפליטים מסוריה והעניקה להם תמיכה חומרית ורוחנית.
בית הלחמי
בית הלחמי הוא שם משפחה יהודי שפירושו "איש בית לחם" ונגזר מתיאורו של דוד המלך כיליד העיר.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רוברט סמית' (מדינאי)
רוברט סמית' (באנגלית: Robert Smith; 3 בנובמבר 1757 – 26 בנובמבר 1842) היה מדינאי אמריקני שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית, שר המשפטים והשר הממונה על הצי האמריקני.
ביוגרפיה
סמית' נולד בלנקסטר, פנסילבניה. בתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא שירת בצבא הקונטיננטלי. בשנת 1781 סיים סמית' את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון והחל לעסוק בעריכת דין במדינת מרילנד.
בשנת 1789 נבחר סמית' כנציגה של מרילנד בחבר האלקטורים ובשנים 1793–1795 כיהן בסנאט המדינה. לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים התחתון של מרילנד וכיהן בו עד 1800. לאחר בחירתו של תומאס ג'פרסון לנשיא ארצות הברית, מונה על ידיו סמית' למזכיר הצי של ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד זה בשנים 1801–1809. תקופה קצרה (מרץ - אוגוסט 1805) הוא כיהן, במקביל, כשר המשפטים.
בממשלתו של הנשיא ג'יימס מדיסון מונה סמית' לכהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית. כהונתו בתפקיד נמשכה שנתיים (1809 - 1811), לאחריהן דרש מדיסון את התפטרותו לאור השקפותיהם השונות בנוגע לניהול מדיניות החוץ.
עם פרישתו מהחיים הפוליטיים היה סמית' נשיאה הראשון של אגודת התנ"ך האמריקנית (1813) ומייסד האגודה החקלאית של מרילנד (1818). הוא נפטר בבולטימור בשנת 1842.
אחיו, סמואל סמית', כיהן כסנאטור מטעם מרילנד. המשחתת USS Robert Smith נקראת על שמו.
בית הסראייה
בית הסראייה הוא שמו של בית הממשל העות'מאני שנבנה במספר ערים בארץ ישראל. משמעות המילה "סָרָאי" (سرای) בפרסית ובשפות טורקיות היא ארמון.
האיש מזהב
"האיש מזהב" (בהונגרית: "Az arany ember"; באנגלית: במספר תרגומים ושמות שאחד מהם: "The man with the golden touch") הוא רומן שיצא לאור בשנת 1872 מפרי עטו של הסופר ההונגרי מור יוקאי. הוא תורגם לאנגלית כבר בסוף המאה ה-19 ובמשך הזמן יצא באנגלית בשלושה תרגומים בעלי שמות שונים. הרומן שמתאר את החברה ההונגרית של תחילת ואמצע המאה ה-19 ועוסק באמצעות דמויותיו בחיפוש אחר האושר האנושי. הסופר עצמו עיבד את הספר בשנת 1884 גם למחזה. היצירה מעמידה זה מול זה את העולם הרומנטי מול העולם האמיתי (רומנטיקה מול ריאליזם). ספר זה של יוקאי זכה לפופולריות גדולה כבר בתקופת כתיבתו ועד ימנו אלה. הוא תורגם לעשרים ושתים שפות ועובד לקולנוע ארבע פעמים החל מסרט אילם בשנת 1919 בגרסת הבמאי ההונגרי-יהודי הגדול סיר אלכסנדר קורדה ובכיכובו של השחקן ההונגרי-יהודי אוסקר ברגי לאחר מכן גם בשנת 1936. הגרסה המפורסמת ביותר של הספר המוסרט היא משנת 1962 והגרסה האחרונה היא משנת 2005. רומן זה הוא יצירתו המוכרת והנקראת ביותר של יוקאי והשאיר את עקבותיו ביצירותיהם של סופרים הונגריים מאוחרים יותר.
עלילה
הסיפור מתרחש בתחילת המאה התשע עשרה, כאשר מרכז ודרום מזרח אירופה של אחרי תקופת נפוליון, נשלטו על ידי שתי אימפריות גדולות. האימפריה העות'מאנית, ששלטה באירופה מהקרפטים דרומה, על דרום הבלקן-יוון ובולגריה, אלבניה ומקדוניה, בוסניה וסרביה עד בלגרד. צפונה מזה שלטה האימפריה האוסטרית של בית הבסבורג. אוסטרו-הונגריה טרם קמה והונגריה הייתה כבר שלוש מאות שנה מושבה (קולוניה) או ארץ חסות אוסטרית תחת הקיסרות של בית הבסבורג. הגבולות היו פתוחים, ולא נדרש דרכון לעבור מארץ לארץ. הבדיקה במעברי הגבול, אם הייתה, התייחסה למכסים של מעבר הסחורות ול'מניעה' של העברת מחלות מידבקות מן המזרח ה'נגוע' למערב ה'נקי'.
זהו סיפור של ניגודים, אהבה ושנאה, טוב ורע, אמת ושקר, בגידה ונאמנות, הכרת תודה וכפיות טובה, רצח (על כל פנים ניסיון לרצח) והשלמה, עושר אגדי ועוני מחפיר, ריגול וגירוש, שינוי עצום שמתרחש באורחות החיים במעבר מפיאודליזם לקפיטליזם עם עלית שכבת בורגנות עשירה שתופסת לאט-לאט את השפעתה הרבה בזכות כספה, תחילה לצד ולאחר מכן במקום האצולה המנוונת, המושחתת, השוקעת. זוהי גם תקופת רפורמות של לאחר תקופת נפוליון. על הרקע הזה מתרחש סיפור ההרפתקאות המרתק, של איש מרתק, מוכשר, ישר, הגון, אמיץ לב ועם זה מיוסר שמחפש את דרך הביניים בין מחויבותו ונאמנותו לבין אהבתו ושלוות נפשו הסוערת. אין אקטואלי גם היום מרומן זה. הסופר, שנולד לפני כמעט מאתיים שנה, הופך צעיר יותר ויותר עם השנים ויצירתו היא כמו מוזיקה קלאסית של מוצרט או של בטהובן שלעולם לא נס ליחם.
ברברה הקדושה (A Szent Borbála)
הרומן נפתח בהצגת "שער הברזל" על הגבול הרומני סרבי, מיצר מים על הדנובה שהוא אחד מנתיבי השיט המסוכנים ביותר. הספינה שמפליגה במעלה הזרם נקראת "ברברה הקדושה" ומושכים אותה מהחוף באמצעות שוורים במעלה הנהר. ההגאי הוא יאנוש פאבּולה, נציב הספינה (למעשה רב החובל והכלכל הראשי) הוא מִיהַאי טִימַאר ונוסעיה הם טרִיקַלִיס אֶאוּתִים ובתו טִימֵאָה שהציגו עצמם כיוונים. מטען הספינה - חיטה איכותית. לפתע פורצת סערה עצומה, אך זו הסכנה הקטנה יותר כי מופיעה לפתע פריגטה טורקית שמנסה להשיג את הספינה. טימאר מצליח, בכישרון רב, להציל את הספינה, מטענה ונוסעיה משתי הסכנות גם יחד. הספינה מגיעה לאורשובה, עיר גבול, שם עוברת בדיקת מטען ובדיקה שהספינה, מטענה והאנשים על סיפונה לא באו במגע עם מחלת הדבר האיומה. אחרי עזיבת אורשובה הספינה נתקלת ברוח נגדית ולא יכולה להתקדם. היא מטילה עוגן ליד אי שסחף הדנובה יצר עשרות שנים לפני כן. ברדתם לאי כדי לחפש אספקה טרייה הם מגלים שהוא "גן עדן" שמאוכלס על ידי שתי נשים שמעבדות את אדמתו ומנהלות סחר חליפין עם הסביבה. כסף לא קיים שם וגם האי לא קיים. לא על מפות הונגריה ולא על אלה של טורקיה. זה "האי של אף אחד". על האי גרות נעמי הצעירה ואמה תרזה. מפיה לומד טימאר את תולדות יושבי האי, כשלפתע מגיע לאי איש צעיר, טודור קריסטיאן, שהוא הרפתקן, נוכל ומרגל, אך מסתבר שהוא גם ארוסה של נעמי. טודור מזהה את היווני ובתו. אאותים מספר לטימאר ששמו האמיתי הוא עַלִי צ'וֹרְבַּדגִ'י והוא טורקי עשיר שהסולטאן רודף אחריו. את כל הונו השקיע בחיטה שעל הספינה והיא חייבת להגיע לקרובו של אשתו המנוחה, בעל הספינה, אנסטז בראזוביץ' בעיר קומארום. כיוון שטודור המרגל גילה אותם עליו להתאבד כדי להציל את בתו ואת הרכוש ולהיקבר במימי הדנובה כמנהג הימאים. על טימאר למסור את בתו בת ה-13 ואת רכושו לבראזוביץ' קרובו. הספינה ממשיכה בהפלגתה צפונה, עולה על שרטון וטובעת לא רחוק מיעדה. טימאר מציל הן את הצוות הן את הנוסעים והן את התיבה של טימאה עם אלף מטבעות זהב.
טימאה (Timéa)
טימאר מגיע לבית בראזוביץ', שהוא למעשה מעסיקו. בבית שוהים סופיה אשתו, עתליה בתו והמחזר שלה, סגן קאַצ'וּקָה, שהוא חבר ילדות של טימאר. עם שמיעת הבשורה בראזוביץ' ממהר הביתה ומבטיח שטימאה תמצא אצלם בית חם, כילדתו השנייה. הוא מייפה את כוחו של טימאר למשות את החיטה מהדנובה ולמכור אותה בשמו. קאצ'קה נותן לטימאר טיפ בארבע עיניים שיקנה הוא את החיטה ויאפה ממנו לחם לצבא שישהה בקומארום במשך כמה שבועות. טימאר מקבל את הטיפ ובפיקוחו מוצאים את כל שקי החיטה מהדנובה. הוא שם לב לשק אחד שעליו מוטבע סמל של סהר אדום. כשהוא פותח את השק ביחידות מוצא בתוכו אוצר אגדי של תכשיטי זהב, יהלומים ואבנים טובות. אוצר דמיוני ממש. טימאר מסביר לכולם שעושרו הפתאומי נובע מהחיטה שקנה ומהלחם שאפה ומכר לצבא.
גורלה של טימאה לא שפר בבית בראזוביץ'. עתליה לועגת לה ללא הרף ומנצלת את תמימותה. קאצ'וקה ועתליה משתעשעים בכך שנותנים לטימאה להאמין שהוא בעצם מעוניין בה ולא בעתליה. כך היא מתחילה בלימודי המרת דתה לנצרות כדי שקאצ'וקה יוכל לשאת אותה לאישה. בראזוביץ' לעומת זאת מעוניין בטימאר העשיר כחתן לבתו עתליה. טימאר מבצע כמה עסקאות נדל"ן מוצלחות בצורה יוצאת דופן ובראזוביץ' שמחקה אותו משקיע את כל הונו בעיסקאות דומות, אך מתבשר שיוכל ליהנות מן הפירות רק בעוד עשרים שנה לפחות. טימאה נדהמת כשאת שמלת הכלה "שלה" לובשת עתליה ביום החתונה, אך החתונה מתבטלת עקב מותו של בראזוביץ' שהפסיד את כל רכושו ולקה בלבו.
קאצ'וקה מפר את הבטחתו לשאת את עתליה. טימאר קונה את ביתו של בראזוביץ', מעניק אותו לטימאה ונושא אותה לאישה. הוא מסכים שסופיה ועתליה יישארו בביתם לשעבר. עם הזמן מתברר לטימאר שטימאה נישאה לו לא מתוך אהבה אליו אלא מתוך הכרת תודה אליו ולבה נתון לאחר, לקאצ'וקה. טימאר האומלל שוהה בביתו פחות ופחות עד שיום אחד מחליט לחזור לביקור באי של אף אחד.
האי של אף אחד
כשטימאר מגיע לאי הוא מוצא שכולו מוצף בוורדים ותרזה ונעמי עסוקות במיצוי העלים ובהכנת מי וורדים. טודור קריסטיאן מופיע במהרה, מודיע שהפך לסוחר עצים ומאיים על תרזה שאם לא תיתן לו לכרות את כל עצי האגוז באי ילשין עליהן אצל הרשויות, הן על האי והן על שהותן הבלתי חוקית עליו. טימאר מודיע לו שהוא קנה את כל האי ועל קריסטיאן להסתלק ממנו מיד. גם טימאר עוזב את האי, אך לא לפני שנעמי מגלה לו את אהבתה אליו. טימאר לוכד בחוף את קריסטיאן, שמנסה להתנקש בו. כדי להרחיק אותו מנעמי טימאר מציע לו להיות נציגו המסחרי בברזיל. קריסטיאן מקבל את ההצעה. טימאר חוזר לביתו בקומארום, משאיר לטיפולה של טימאה את כל עסקיו וחוזר לאי. חצי שנה חי שם באושר, בונה בית ובתום הקיץ חוזר לאשתו. היא מוכיחה את עצמה כאשת עסקים מוצלחת, והוא מעניק לה את רוב התכשיטים של אביה, כאילו קנה אותם בטורקיה.
נעמי (Noémi)
עם בוא האביב טימאר חוזר לאי ומוצא שם תינוק. תרזה ונעמי טוענות שהוא הילד של אישה מבריחה עניה שהלכה לעולמה והשאירה את התינוק ברשותם. טימאר חולה בטיפוס והחלמתו ארוכה. רק כשהוא מבריא לגמרי מספרות לו הנשים שהילד מת מדִיפְתֶרִָיה (קרמת או אסכרה בעברית). טימאר חוזר לארמונו ליד אגם הבלטון. הוא מתלבט ומחליט לבסוף לשים קץ לחייו הכפולים ולחיים בשקר גם אצל אשתו וגם באי, שגם שם לא יודעים דבר על חייו האחרים. הוא חוזר שוב לאי, שם מוצא תינוק נוסף עם סיפור דומה לקודם על אישה מבריחה וכן מתבשר על מחלת הלב של תרזה. לאחר פטירתה בפתאומיות ולבקשתה היא נטמנת באי בקבר לא מסומן.
עתליה (Athalie)
עם חזרתו של טימאר לקומארום, עתליה מבשרת לו על בגידת טימאה לדבריה, סיפור שמתברר כמצוץ מן האצבע. קריסטיאן בורח מברזיל לאחר שגנב שם מטימאר בעסקים ומעל בכספים במשך שנים. כעת הוא אסיר נמלט ומבוקש להסגרה בכל העולם. טימאר עוזב שוב לאגם הבלטון כדי לשים קץ לחייו. קריסטיאן מפתיע אותו שם בארמונו, שודד אותו, לרבות את ארנקו ובגדיו. הוא דורש מטימאר את האי ואת נעמי. טימאר מצליח לגרשו מביתו, אך קריסטיאן נלכד באגם הקפוא תוך כדי בריחה וטובע. טימאר בורח לאי מחשש שיואשם בהריגה. עם הפשרת הקרח באגם בתחילת האביב מתגלה גופה שפניה לא ניתנים לזיהוי. היא של קריסטיאן, אך לפי הבגדים והארנק חושבים אותה לגופתו של טימאר שנעלם. טימאה האלמנה וקאצ'וקה מתכוננים לחתונתם. עתליה מנסה להרעיל ולדקור את טימאה שנואת נפשה, ללא הצלחה. היא נשפטת תחילה להוצאה להורג ולאחר מכן מומתק עונשה למאסר עולם. טימאה וקאצ'וקה נישאים. כעבור ארבעים שנה עתליה עדיין בכלא, טימאה כבר לא בחיים. הסופר עצמו מבקר באי, שם הוא מוצא חבורה גדולה של אנשים, בנים, נכדים ונינים של טימאר ונעמי. השנים עדיין בחיים ומבקשים מהסופר לכתוב את סיפורם.
הברירה הטבעית (להקה)
הברירה הטבעית היא להקה ישראלית שנוסדה בשנת 1977 בבאר יעקב, בהנהגת שלמה בר.
סגנון מוזיקלי
בר וחברי הלהקה יצרו סגנון מוזיקלי ייחודי, אשר כיום ניתן אולי לאפיין אותו כ"רוק מוזיקת עולם" - המושפעת ממוזיקה ערבית וצפון אפריקאית מסורתית; מסגנונות הודיים ופרסיים; ממזמורי תפילה; אך גם מרוק מתקדם של שנות ה-70. גם תוכני השירים היו שונים משירי פופ שרווחו ברדיו הישראלי בשנות ה-70, או מהמוזיקה של "זמרי הקסטות" ושילבו מחאה ופוליטית נגד אפלייתם של בני עדות המזרח בישראל ונגד עוולות חברתיות אחרות.
בנוסף, בר השתמש לעיתים קרובות בסגנון לירי או בשירי משוררים. אחד מן השירים הידועים ביותר של הלהקה, ילדים זה שמחה (למילים של המחזאי יהושע סובול, מתוך המחזה "קריזה"), הושמע ברדיו למרות מחאה חריפה נגד מדיניות הילודה והאפליה העדתית-כלכלית במדינת ישראל, בשל לחן קליט (יחסית לשירי הלהקה) וסגנון לירי. חוץ מסובול, הלחינה הלהקה שירים של משוררים נוספים: אברהם חלפי, ארז ביטון, לאה גולדברג, נתן זך.
בין שירי הלהקה הידועים: "ילדים זה שמחה", "אצלנו בכפר טודרא" ו"שיר השוק".
חברי הלהקה
מקים הלהקה והאיש עמו היא מזוהה הוא המוזיקאי שלמה בר. חברים בהרכב הנוכחי של הלהקה:
בעבר היו חברים, בין היתר :
הדומה השישית
הדומה הממלכתית של האספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית הששית במספר הוא מושב הדומה של הפדרציה הרוסית שנבחר ב-4 דצמבר 2011 וכיהן מה-21 בדצמבר 2011 ועד ה-5 באוקטובר 2016.
אנה יסיפובה
אנה יסיפובה (ברוסית: Анна Николаевна Есипова; 12 בפברואר 1851 סנקט פטרבורג - 18 באוגוסט 1914 סנקט פטרבורג) הייתה פסנתרנית, מורה לנגינה ברוסיה בולטת בתקופתה. יסיפובה נחשבה לאחת מפסנתרני הקונצרטים הטובים בתקופה.
הדומה השישית
הדומה התקיימה מ-21 בדצמבר 2011 עד 24 ביוני 2016. עד בחירת היושב ראש וסגנו כיהן חבר הפרלמנט המבוגר ביותר כיושב ראש, היה זה נציג מפלגת "רוסיה המאוחדת" בן ה-87 ולדימיר איוואנוביץ' דולגיך (שהתפטר לאחר מכן מהדומה ומונה ב-13 בספטמבר 2013 כחבר מועצת הפדרציה). לסגנו הזמני נבחר חבר המפלגה הקומוניסטית וזוכה פרס נובל בן ה-81, ז'ורס איוואנוביץ' אלפרוב.
חקיקות עיקריות
הדומה ספגה שלל ביקורות על חקיקות שאומצו ללא דיון מוקדם והתייעצות עם מומחים.
אנה יסיפובה
חייה וקריירה
מ-1893 עד 1908 שימשה כפרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג. בין תלמידיה נמנים סרגיי פרוקופייב, לב פישנוב, סרגיי טרנובסקי, איזידור אחרון, מריה יודינה ואחרים.
בתחילת המאה ה-19 הקליטה מספר יצירות הזמינות היום בהקלטות מודרניות.
מבקיעים
מַבְקִיעִים הוא מושב עובדים במישור החוף הדרומי ליד העיר אשקלון השייך למועצה אזורית חוף אשקלון.
היישוב הוקם בשנת 1949 כקיבוץ, סמוך לכפר הערבי החרב ברברה על ידי חיילים משוחררים מצה"ל שעלו ארצה מהונגריה ומרומניה.
בשנת 1954 הפך היישוב למושב שיתופי.
שמו של היישוב הוא סמלי ומציין את הבקעת הצבא המצרי במקום זה במלחמת העצמאות על ידי צה"ל.
ב-2005 עברו ליישוב 25 משפחות מפאת שדה, אחרי שפונו מגוש קטיף במסגרת תוכנית ההתנתקות.
יעל פרנק
יעל פרנק (נולדה ב-1982) היא אמנית ישראלית, העובדת בוידאו, מיצב, סאונד ופיסול. זוכת פרס קיפר לשנת 2017, ופרס קשת לשנת 2019.
ביוגרפיה
פרנק בוגרת תואר ראשון באמנות מבית הספר היוקרתי בניו יורק ותואר שני באמנות מבצלאל.
היא זוכת פרס קיפר של קרן וולף לשנת 2017, ופרס קשת לשנת 2019. השתתפה בתוכנית הרזידנסי של ארטפורט בשנת 2019.
אמנות
פרנק היא יוצרת רב-מדיומלית שעובדת בווידאו, מיצב, סאונד, פיסול ועבודות מותאמות חלל. היא יוצרת סביבות המאופיינות בשיבושים, טעויות מכוונות, ועיוותים בלתי פתורים. פרנק משתמשת בכלים אלו על מנת לחשוף את הפוליטיקה של מבני כוח, מערכי ידע והיסטוריה המובילים לחוסר-ודאות וקיום עמוס סתירות. הטלת ספק זו מערערת דעות ואמונות חזקות המאפיינות את מערכי הפצת הידע וכינונו של קאנון תרבותי, חברתי, מגדרי וכלכלי.
פרנק משתמשת באמצעים אנלוגיים הומוריסטיים כדי להאיר את הקשר שבין סמכות לאושר. היא משתמש בפוטנציאל הפרפורמטיבי הטמון ברדי-מיידים איזוטריים, ומקצינה אותו כדי ליצור את מערכות היחסים בינן ובין הצופה. היא מייצרת בדיחות שבורות - דימויים טקסטואליים בעלי נוכחות הומוריסטית חזקה, המעוותים עד לנקודה בה הם הופכים ללא מצחיקים. העדר הפאנצ׳ליין הופך אותן מאירוע חד פעמי ללופ הולך ומצטבר של חוסר מנוחה פוליטי ופואטי.
היצירה של פרנק נעה בין ריאליזם ציני ופוסט-אירוניות, דרכם היא מנפצת טאבואים ומעבירה ביקורת על הקיום האנושי.
קרן וולף נימקה את הענקת פרס בכמן ע"ש אנסלם קיפר לשנת 2018 ליעל פרנק: "על ביקורתה האפקטיבית ויכולתה לערער את התשתית החברתית המשרתת תכופות את הפוליטיזציה של המוות ופרקטיקת מתן התוקף לתהליכי חיברות הנתונים למנגנוני כוח ומישטור נארטיבים היסטוריים".
בן-ציון מוסינזון
ד"ר בן ציון מוסינזון (לעיתים: מוסנזון; 26 באפריל 1878 – 21 בנובמבר 1942, י"ב בכסלו תש"ג) היה מחנך ומורה לתנ"ך, וממייסדי תל אביב. ניהל את גימנסיה הרצליה.
קורות חיים
נולד בשנת תרל"ח (1878) באנדרייבקה שבפלך חצי האי קרים (אז באימפריה הרוסית). היה בין ראשוני הסטודנטים היהודים שיצאו ללמוד בשווייץ. כבר בשנת 1882 החליטה משפחתו לעלות לארץ ישראל אך התעכבה באודסה בשל צו עות'מאני. מוסינזון הפך למורה ומנהל בית ספר עברי בברדיאנסק, שם הכיר את אשתו, יפה (סוניה) פלדמן, שאביה שכר אותו להיות מורה פרטי לילדיו (אחד מהם, אחיה של סוניה, ישראל פלדי, היה מצייריה הראשונים של תל אביב). בני הזוג התחתנו ב-1902 ומוסינזון נסע ללמוד פילוסופיה וביקורת המקרא בזכות מלגה שקיבל מחברת התה ויסוצקי. בשנת 1906 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת ברן.
מוסינזון ביקר בארץ ישראל כדוקטורנט בשנת 1904 יחד עם חברו חיים בוגרשוב במסגרת מהלכו של מנחם אוסישקין להשפיע על צעירים יהודים להכיר את הארץ ולהתנגד לתוכנית אוגנדה. כאשר חזרו לשווייץ המליצו גם לחברם השלישי יהודה לייב מטמון-כהן לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1907, בהשפעת מנחם אוסישקין, עלו בן ציון וסוניה מוסינזון ושניים מילדיהם (השלישית נולדה בארץ ישראל) לארץ ישראל. מוסינזון התקבל לעבודה כמורה לתנ"ך בגימנסיה העברית ביפו (לימים הגימנסיה העברית הרצליה) בשנת הלימודים תרס"ח. ב-1912 התמנה למנהל הגימנסיה, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1941. בשנת 1912 יצא מוסינזון למסע גיוס כספים עבור הגמנסיה בגרמניה, אוסטריה, אנגליה וארצות הברית.
בשנת 1909 הייתה משפחת מוסינזון בין 66 מייסדי אחוזת בית, לימים תל אביב. בהגרלת המגרשים זכה מוסינזון במגרש ברחוב השחר 12 (פינת רחוב אחד העם), שם בנה את ביתו בצמוד לגימנסיה. ב-1922 עבר הבית לרשות עירית תל אביב עבור אחד העם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גורש מהארץ על ידי השלטון העות'מאני עקב היותו נתין זר, ונסע לארצות הברית, שם פעל למען הקרן הקיימת. לאחר המלחמה שב לארץ ישראל, וחזר לתפקידו כמנהל הגימנסיה.
מוסינזון נפטר ב-21 באוקטובר 1942 (י"ב בכסלו תש"ג) בגיל 64, אחרי ניתוח כליות, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק לצד בנו דוד.
על שמו של ד"ר בן ציון מוסינזון כפר הנוער "מוסינזון" בהוד השרון ורחוב מוסינזון בצפון הישן של תל אביב.
ארכיונו האישי של בן-ציון מוסינזון, הכולל מסמכים וצילומים, שמור בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
עסקנות ציבורית
כבר כשגורש מהארץ ונסע לארצות הברית, היה מוסינזון פעיל ציוני ונואם מטעם המוסדות הציוניים. היה פעיל פוליטי מטעם הציונים הכלליים, והשתתף מטעמם בוועד הפועל הציוני (המוסד העליון של ההסתדרות הציונית העולמית) כציר לקונגרס הציוני. תקופת מה היה חבר נשיאות הוועד הפועל הציוני המצומצם, והשתתף בדיונים עם ממשלת המנדט בלונדון. ביישוב היה חבר באספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי, ותקופה קצרה חבר הנהלת הוועד הלאומי. בבחירות הראשונות למועצת עיריית תל אביב, שנערכו ב-24 בינואר 1924 נבחר מטעם סיעת המרכז (הציונים הכלליים), לצד מאיר דיזנגוף, ושימש סגן ראש העירייה.
מוסינזון נהג לנסוע לנאום בפני יהודים באירופה בשליחות ההסתדרות הציונית וקרן היסוד.
בשנים 1920–1925 (תר"פ–תרפ"ה) כיהן מוסינזון כיושב-ראש מרכז המורים, ונאבק עם הנהגת ההסתדרות הציונית על תקצוב החינוך. בשנת 1941 התמנה למנהל מחלקת החינוך העברי של כנסת ישראל, והספיק לכהן שנה בתפקידו זה.
המחלוקת סביב הוראת התנ"ך
כאשר הקים ד"ר יהודה לייב מטמון-כהן את הגימנסיה העברית תכנן לשלב בה תלמידים מכל זרמי היהדות, ולכן הזמין הורים דתיים (כולל חרדים) מחוץ-לארץ לשלוח את בניהם ללימודי תנ"ך מלאים וליקוטי תלמוד, והבטיח כי הנערים יתפללו בו בכל יום. על סמך הבטחות אלו היו הורים דתיים, ובהם רבנים, ששלחו את ילדיהם ללמוד בגימנסיה.
כאשר הגיע בן ציון ללמד בגימנסיה היה חדשן בגישתו להוראת התנ"ך; במקום להתמקד בחוקי התורה, לימד את הנביאים, ועל מנת שהילדים יבינו את הטקסטים – פישט אותם. בנוסף, שילב בהוראת התנ"ך את ממצאי הארכאולוגיה ואף מסקנות מביקורת המקרא.
בשנת 1910 פרסם מוסינזון בכתב העת "החינוך" מאמר בשם התנ"כ בבית הספר, ובו דן בהצעתו לשנות את מבנה תוכנית הלימודים כך שהתלמידים ירצו ללמוד תנ"ך, במאמר, שעורר הדים ופולמוס, ביטא מוסינזון אכזבה משיטות ההוראה שממשיכות את הדרך הנהוגה ב"חדר", ויוצרות אצל התלמידים לדעתו, הבעיה הקיימת בהוראת התנ"ך: הציב את השאלה המרכזית:
בהמשך הציע פתרון: לימוד התנ"ך בדרך ביקורתית, תוך שימת דגש על תיאורי הטבע והנוף של ארץ ישראל –
כשירד לפרטים, הציע הצעות שזעזעו אישים מרכזיים בעולם היהודי, חרדים ושאינם חרדים כאחד, מהצעותיו:
המאמר פתח "מלחמה", הופצו כרוזים המזהירים מפני אלו
מנגד, ענו תומכיו של מוסינזון:
למחלוקת בנושא הוראות התנ"ך היו הדים גם בקונגרס הציוני העשירי, כאשר ראשי "המזרחי" מחו בו כנגד רוח הכפירה הנושבת מהגימנסיה. עיקר טענתם הופנתה כנגד הוראת ביקורת המקרא באומרם שביקורת מקרא ניתן ללמוד בכל מקום, ואילו בגימנסיה יש ללמד את התנ"ך ככתבו, ועל פי רוח היהדות המסורתית. ברם אנשי המזרחי נחלו כישלון, והמוסדות הציוניים תמכו בדרך ההוראה של מוסינזון. על כן פרשו חלק מאנשי המזרחי מהתנועה הציונית, והיו הגורם שדחף להקמת "אגודת ישראל".
הנצחה
על שמו קרוי המקיף וחטיבה עליונה כפר הנוער ע"ש ב.צ. מוסינזון בהוד השרון.
פקטורית אשרסון
פקטורית אשרסון (שם מדעי: Factorovskya aschersoniana) הוא עשב חד-שנתי הגדל בישראל מין יחיד בסוג Factorovskya ממשפחת הפרפרניים. מין זה נקרא לכבוד הבוטניקאים אליעזר פקטורובסקי ופאול אשרסון.
העשב קטן וקירח, עליו תלתניים וענפיו שרועים. פרחיו הצהובים זעירים, ולאחר הפריה מעל האדמה מתארך הגינופר ומחדיר את השחלה לתוך הקרקע.
פלאוכירופטריקס
פלאוכירופטריקס (שם מדעי: Palaeochiropteryx) הוא סוג נכחד של עטלף שחי באירופה באמצע תקופת האאוקן לפני 48 מיליון שנה. עטלף זה הוא אחד מהקדומים שבכל העטלפים הידועים. הוא תואר לראשונה בידי החוקר השווייצרי פייר רביליוד ב-1917 והוא כולל שני מינים. משמעות שמו ביוונית עתיקה היא: "כנף-יד עתיקה" או "עטלף עתיק" (מילולית ביוונית עתיקה: "palaios" - עתיק, "kheir" - יד, "pteruks" - כנף. המילה "עטלף" בלטינית היא "chiropteryx"). הוא התגלה בבור מסל שבהסן, גרמניה. באזור זה התגלו ממצאי יונקים קדומים רבים שחיו באירופה כמו הלפטיקטידיום, הפולידוקרקוס, הפרופלאותריום והאירוטמנדואה, וכן עופות כמו הסטריגוגיפס והגסטורניס הענק. לצידו נמצא גם עוד סוג של עטלף קדום - ארכאוניקטריס, שהשתייך למשפחה דומה.
עטלף קדום זה שונה מהעטלפים המודרניים במספר מאפיינים והוא שייך למשפחה הקדומה Palaeochiropterygidae הקרובה למשפחות הנכחדות Archaeonycteridae ו-Icaronycteridae. שלוש משפחות אלו נחשבות לקרובות בעיקר לעטלפי הפירות אף על פי שהם היו קטנים בהרבה וניזונו מחרקים. מעריכים שמשפחה זו הייתה מאבותיהם של העטלפים אוכלי החרקים האמיתיים, אם כי יש המערערים על קשר זה.
קון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פט ביוקנן
פטריק ג'וזף "פט" ביוקנן (באנגלית: Patrick Joseph "Pat" Buchanan; נולד ב-2 בנובמבר 1938) הוא פוליטיקאי ועיתונאי אמריקאי מהזרם השמרני. ביוקנן התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית בשנים 1992 ו-1996, ובבחירות הכלליות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000 כמועמד מפלגת הרפורמה. דעותיו של ביוקנן הן בדלניות, והוא מוגדר על ידי מספר מנהיגים וארגונים יהודיים כאנטישמי.
ביוגרפיה
ביוקנן נולד למשפחה קתולית בוושינגטון הבירה. הוא למד בבתי ספר קתוליים ולאחר מכן באוניברסיטת ג'ורג'טאון, החל לעבוד כעיתונאי ועד מהרה נודע כפרשן פוליטי שמרן. ביוקנן היה יועצו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ועסק בין השאר בכתיבת נאומים. הביטוי "הרוב הדומם" מיוחס לו. לאחר התפטרותו של ניקסון חזר ביוקנן לעיתונות והחל להגיש תוכנית רדיו ברשת NBC בה התעמת עם העיתונאי הליברלי טום בריידן. תוכנית זו שימשה השראה לתוכניות הטלוויזיה "אש צולבת" (Crossfire) ו"חבורת מק'לוכלן" (The McLaughlin Group) בהן הופיע.
ביוקנן שב לעבוד לבית הלבן בימי הנשיא רונלד רייגן ושימש כראש צוות התקשורת בשנים 1985 עד 1987. הוא ריכז את המאמץ התקשורתי לערער את מעמד הממשלה הסנדיניסטית בניקרגואה. באותה תקופה ביקר רייגן בגרמניה והניח זר פרחים בבית קברות בביטבורג בו קבורים גם חללי אס אס, למרות מחאות רבות של ארגונים יהודיים ואחרים. לדברי אלי ויזל, ביוקנן היה היחיד בסגל הנשיא שתמך במסע, ואמר שלא ניתן להציג את הנשיא כנכנע לקבוצות לחץ יהודיות.