cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דילמת האסיר
הדילמה הבסיסית
כל העובדות הללו ידועות לשני האסירים, אך אין באפשרותם לתקשר האחד עם השני. הדילמה שעומדת בפני כל אחד מהם היא "איזו טקטיקה לנקוט - לשתוק או להעיד?". אסיר א' מסתכל בטבלה וחושב: "בלי תלות בטקטיקה שבה יבחר ב', כדאי לי להעיד, משום שבכל מקרה אם אעיד, עונשי יהיה קטן מאשר אם אשתוק" ולפיכך "הודאה" היא אסטרטגיה שלטת עבורו. גם אסיר ב' מנתח את המצב בצורה דומה. החלטה רציונלית של שניהם מובילה לכך ששניהם בוחרים להעיד, ונכנסים לכלא לחמש שנים. אילו שתקו שניהם, היה כל אחד מהם נכנס לכלא לשנה בלבד.
הפרדוקסליות שבדילמה נובעת מכך שהחלטה רציונלית מביאה לתוצאה שאינה הטובה ביותר. כדי להגיע לתוצאה הטובה ביותר עבור שניהם נדרשים השחקנים לשיתוף פעולה (קרי, שתיקה של שניהם), אך מכיוון שדרך הפעולה המשתלמת יותר לכל שחקן לבדו היא תמיד לא לשתף פעולה (כלומר, להעיד), בוחר כל אחד מהשחקנים לא לשתף פעולה.
גם אם יוכלו האסירים לתקשר זה עם זה, כל עוד אין הם חותמים על הסכם מחייב, שמבטיח שהחותמים עליו ינהגו בהתאם להצהרתם, דרך הפעולה הרציונלית ממשיכה להיות הלשנה הדדית. רק הסכם שהפרתו גוררת סנקציה שתהווה משקל נגד לרווח שבבגידה יבטיח שיתוף פעולה הדדי.
הדילמה ממחישה מצב שאינו נדיר, לפיו שיתוף פעולה יביא תועלת רבה יותר לשני הצדדים מאשר גישה שבה כל צד פועל על דעת עצמו. להלן מספר דוגמאות אקטואליות לנושא זה:
דילמת האסיר האיטרטיבית
כאשר ההחלטה שעל האסירים לקבל אינה חד-פעמית, כמו בדוגמה לעיל, אלא יש להם הזדמנות לחזור על ה"משחק" פעמים רבות, האסירים עשויים לנהוג אחרת, ואף לנקוט באסטרטגיה בה היו נוקטים לו היו משתפים פעולה, לצורך קבלת תוצאה טובה יותר מבחינתם. חזרה על הדילמה או במילים אחרות דילמת אסיר איטרטיבית (כלומר כזו שחוזרת על עצמה שוב ושוב), משמשת בסיס למחקרים פסיכולוגיים רבים, שבהם נבחנה התנהגותם של המשתתפים בדגם זה של ה"משחק".
בתנאים מסוימים ההחלטה הרציונלית היא דווקא לשתף פעולה ולא לבגוד. תנאי יסוד הוא אכיפה של עונש. אכיפה מתקבלת באמצעות קיום משחקים חוזרים אינסופיים או בעלי אופק אירועים לא ידוע, דבר השקול לאופק אין סופי. משום שאם מספר המשחקים ידוע, במשחק שלפני האחרון כדאי לבגוד ואז ניתן להוכיח באינדוקציה לאחור שכדאי לבגוד מהמשחק הראשון: הרי במשחק האחרון שני הצדדים יבגדו, אין יותר למה לשתף פעולה. אם כך גם באחד-לפני-האחרון, כי גם אז אין למה לשתף פעולה (הרי באחרון בכל מקרה שניהם יבגדו) וכך הלאה עד למשחק הראשון. לשם אכיפה צריכים להתקיים תנאים כאלה שהסיכוי למפגש חוזר גבוה מספיק וכן שישנו עונש. העונש גם צריך להיות גבוה מהרווח של הבגידה. בתחומים ביולוגיים, כגון התנהגות בעלי חיים, ניתן לצפות לקיומם של תנאים אלה במקרים רבים ואז ההעדפה היא לשיתוף פעולה על-פני אי שיתוף, מסיבות רציונליות. כאשר ציפור פולה את נוצות חברתה כדי לסלק טפיל (ממקומות שהציפור השנייה אינה יכולה לגשת בעצמה, כגון פדחת הראש), עושה היא זאת כדי לקבל אותו הטיפול בעת צרה. אומנם, "עלות" פליית פדחת הציפור השותפה איננה גדולה, בהשוואה לתועלת שבסילוק טפיל, אבל אין היא זניחה לחלוטין, משום שהסילוק כרוך בהוצאת זמן ואנרגיה.
דילמת האסיר האיטרטיבית נתגלתה כיעילה לצורך בניית מודלים וסימולציות המתארות קבלת החלטות הקשורות למאזן האימה הגרעיני, וכמו כן לניתוח אופן הפעולה של מערכות מוניטין המשמשות באתרי מכירות פומביות ומסחר אלקטרוני.
דילמת האסיר האבולוציונית
אחד מתחומי המחקר הפעילים ביותר בדילמת האסיר עוסק בגרסאות אבולוציוניות של המשחק. העניין בתחום נובע מכך שרבים מהקונפליקטים בחברה ובטבע תואמים את המודל של דילמת האסיר, כפי שאפשר להיווכח מהדוגמאות שהובאו לעיל. לכן ההנחה היא שמחקר אבולוציוני של דילמת האסיר עשוי לעזור לנו להבין את ההתפתחות הספונטנית של שיתוף פעולה בחברה ובטבע. המחקרים בנושא מתייחסים לשאלות כגון עד כמה התפתחות ספונטנית כזו אפשרית, אילו תבניות של שיתוף פעולה היינו מצפים לראות, ואיך משפיעים תנאי רעש ואי-וודאות.
אחת הסימולציות הראשונות נערכה על ידי רוברט אקסלרוד במהלך שנות השמונים, והתוצאות היו מובהקות לטובת מידה כנגד מידה: לאחר כאלף "דורות" של ריצת הסימולציה מידה כנגד מידה הייתה האסטרטגיה הדומיננטית באוכלוסייה, וגם זו שגדלה בקצב המהיר ביותר. כאמור, אקסלרוד הוא גם זה שערך את הטורניר בין תוכניות המחשב, שגם בו ניצחה אותה אסטרטגיה.
אלא שגם סימולציות אלה היו פשטניות יחסית, משום שהן כללו רק אסטרטגיות שפעלו רק בהתאם לפעולה האחרונה של היריב. לכן בהמשך עבודתם, נוואק וסיגמונד שכללו את הסימולציות שלהם, כך שהן כללו אסטרטגיות שפעלו בהתאם לפעולה האחרונה של היריב ושל עצמן, או בהצגה אחרת, בהתאם לרווח האחרון שהתקבל. אסטרטגיות כאלה ניתנות לתיאור כווקטור ארבע-ממדי,, המייצג את ההסתברויות לשיתוף פעולה בהינתן שיתוף פעולה הדדי בצעד הקודם (Reward), שיתוף פעולה חד-צדדי שלי (Sucker), בגידה חד-צדדית שלי (Temptation), או בגידה הדדית (Punishment). המונחים בסוגריים הם המונחים המקובלים בספרות. בהצגה הזו, "תמיד בגידה" היא, מידה כנגד מידה היא , ומידה כנגד מידה סלחנית היא, למשל,. בסימולציות על מרחב האסטרטגיות הזה התקבלו תוצאות מפתיעות: לאחר 10 מיליון דורות, ביותר מ-80 אחוז מהסימולציות שלטה האסטרטגיה, אותה כינו החוקרים "פבלוב" (Pavlov) על שום התנהגותה הדומה להתניה פבלובית: כאשר היא מקבלת את אחת מהתשואות הנמוכות היא משנה את התנהגותה, וכאשר היא מקבלת את אחת מהתשואות הגבוהות היא נשארת עם אותה התנהגות. רק אחוז קטן מהסימולציות הסתיימו עם דומיננטיות של GTFT.
לאחר מכן פורסמו תוצאות נוספות בתחום, הן על ידי נוואק וסיגמונד והן על ידי חוקרים נוספים. בעבודות אלה הסתבר שישנם הבדלים לא זניחים באופי האסטרטגיות היציבות המתקבלות עבור ואריאציות שונות של סימולציות (קריטריונים מעט שונים ליציבות אבולוציונית, או אסטרטגיות דטרמיניסטיות לעומת הסתברותיות).
חרף ההבדלים באסטרטגיות היציבות שהתקבלו במחקרים השונים, אפיון משותף שלהם הוא שבסופו של דבר הסימולציות מתכנסות למצב שבו רוב הפעולות של השחקנים הן שיתוף פעולה. תכונה זו מתקיימת, למשל, גם כאשר האסטרטגיה השלטת היא "פבלוב" וגם כאשר היא מידה-כנגד-מידה או GTFT. אלא שההתכנסות לשיתוף-פעולה נובעת מתכונה מאוד לא טבעית של הסימולציות: בכל עימות השחקנים הם שווי-כוחות (מטריצת התשלום שלהם זהה), וכך נוצר ביניהם מאזן אימה. במציאות כמעט בכל עימות קיימת אסימטריה בין השחקנים, כך שהשחקן החזק יותר יכול "להעניש" באופן משמעותי יותר את יריבו. ב-2007 הראו חוקרים ממכון מקס פלאנק שניסויים בדילמת האסיר האסימטרית נותנים אחוז משמעותית נמוך יותר של שיתופי פעולה, וגם כאשר יש התכנסות למצב של שיתוף פעולה הדדי, מצב זה הרבה פחות יציב מאשר במשחק הסימטרי.
דילמת האסיר מרובת-משתתפים
דילמת האסיר כפי שהוצגה עד כה מיועדת לשני שחקנים בלבד. אולם יש אפשרות להרחיב אותה ליותר משחקן אחד: מספר שחקנים, שלכל אחד מהם אפשרות בחירה בין שתי אפשרויות כאשר אחת מהן בהכרח מביאה תוצאה טובה יותר לשחקן שבחר בה, אך ככל שאנשים רבים יותר בוחרים בה, המצב נהיה גרוע יותר עבור כלל השחקנים. דוגמה לדילמה כזאת היא דילמת הסועדים: כל אחד יכול להזמין מנה זולה או יקרה, כך שככל שיותר אנשים בוחרים מנה יקרה, ככה המחיר לסועד עולה, עד שעלול להיווצר מצב שכולם משלמים מחיר גבוה למנה יקרה אף על פי שזהו מצב גרוע יותר מאשר כשכולם מזמינים מנה זולה. מקרה אחר הוא השתמטות ממס: אנשים רבים בוחרים להשתמט מתשלום מסים, אף על פי שאם כולם היו משלמים זה היה מאפשר להוריד את גובה המיסים. במקרה זה נוסף גם אלמנט של פרדוקס הערימה: אין אדם שהשתמטותו מעלה את גובה המיסים, אך כאשר אנשים רבים משתמטים גובה המיסים עולה.
הבסה עצמית של הנחות הרציונליות
יש מי שהשתמשו בתצפיות מסוג דילמת האסיר, בהם האסטרטגיה הדומיננטית והרציונלית היא לא לשתף פעולה, כדי לטעון שהנחות הרציונליות מביסות את עצמן. הטיעון נעשה באמצעות אינדוקציה על מספר המשחקים החוזרים. תחת מספר הנחות, דרך אחת של שחקן לבחון האם הוא רציונלי היא לערער על התנהגותו הקיימת ולפעול באופן אחר. בדילמת אסיר חוזרת באורך נתון, למשל, שחקן 1 עשוי להסיק שאם ינהג לפי אסטרטגיה "לא רציונלית" של מידה כנגד מידה למשל, השחקן השני יגיב באופן רציונלי בשיתוף פעולה הדדי כמעט בכל הסיבובים. כך, הנחת הרציונליות מראה שאנחנו מצדדים בכך ששחקן 1 גם ימשיך לא לשתף פעולה וגם לא ייבנה מכך. לטענת אותם כותבים, מכאן עולה שההנחות הסטנדרטיות לגבי רציונליות אינן עקביות וכי הן מביסות את עצמן. (ראו גם Skyrms, Brian, 1990, The Dynamics of Rational Deliberation, Cambridge, MA: Harvard University Press, pp 125-139, Bicchieri, Cristina, 1989, “Self-refuting Theories of Strategic Interaction,” Erkenntinis, 30: 69–85.)
נפה ריבועית
שיטת הנפה הריבועית, שהייתה השיטה הראשונה בעלת סיבוכיות תת-אקספוננציאלית לבעיית הפירוק לגורמים, פותחה על ידי קארל פומרנץ בשנת 1981. פומרנץ הרחיב, למעשה, רעיונות קודמים של קרייטצניק (Kraitchnik) וג'ון ד' דיקסון. זו הייתה השיטה המהירה ביותר (באופן אסימפטוטי), עד להמצאתה של נפת שדה המספרים, ב-1993.
עקרונות הנפה הריבועית
בדומה לשיטות פירוק אחרות של מספרים שלמים הנקראות "ריבוע אקראי" (Random square), גם שיטת הנפה הריבועית מנסה לאתר זוג שלמים אקראיים, \ x ו-\ y, כך ש- אבל  (מודולו \ n). זוג כזה מאפשר לפרק את \ n, משום ש- אולם אינו מחלק של \ (x-y) או \ (x+y). על כן בסבירות גבוהה המחלק המשותף המקסימלי (שאותו אפשר למצוא ביעילות באמצעות אלגוריתם אוקלידס) יהיה גורם אמיתי של \ n.
בקווים כלליים, הנפה הריבועית מבוססת על ייצור מספרים שיש להם הצגה ידועה כמספר ריבועי מחד, והצגת מספרים השקולים למכפלות של מספרים כאלה מודולו n כריבועים בעזרת פירוק חלקי לגורמים, מאידך.
נגדיר, ונחשב את (בסעיפים הבאים יוסבר כיצד למצוא xi מתאימים).
מתוך קבוצת ה-(Q(x אנחנו מחפשים תת-קבוצה של מספרים, שמכפלתם היא ריבוע ידוע:. ברגע שמטרה זו הושגה, מתקיים, ולכן גם ; כך מצאנו x ו-y מתאימים לדרישות. אם המספר n הוא מכפלה של שני מספרים ראשוניים גדולים, אז מתקיים בהסתברות ½, ואז תוצאת ה-GCD תהיה n או 1; במקרה כזה יש להמשיך את תהליך הייצור, ולמצוא זוג אחר של מספרים כמתואר לעיל.
תיאור האלגוריתם
קלט: מספר פריק \ n
פלט: אחד הגורמים הראשוניים של \ n
הגדרת בסיס הגורמים וטווח הניפוי
שיטת הנפה דורשת דרך יעילה למצוא xi כך שהמכפלה תתן מספר ריבועי. כדי שזה יתקיים צריך שכל גורם ראשוני המחלק את המכפלה יחלק אותה מספר זוגי של פעמים. לשם כך צריך לפרק לגורמים ראשוניים כל אחד מן המספרים המרכיבים את המכפלה.
כדי לפשט את הבדיקה אנחנו מעוניינים ש-
יהיו קטנים ככל האפשר, ויתחלקו בראשוניים מתוך קבוצת ראשוניים ידועה לנו – לקבוצה זו נקרא "בסיס הגורמים" ונסמן אותה ב-B. גודלה של הקבוצה B משפיע על ביצועי האלגוריתם, ולכל ווריאנט של הניפוי הריבועי יש לחשב את ה-B האופטימלי לפי גודלו של n.
לצורך הצגת האלגוריתם, נסמן, המספרים הראשוניים הקטנים, לפי סדרם. כדי ש-(Q(x יהיה קטן אנחנו צריכים לבחור x קטן, ואז. נבחר איפה את טווח הניפוי [M,1].
שיפורים אפשריים
א. אם נוסיף לבסיס הגורמים גם את 1-, אז מספרים הקרובים ל-n מלמטה גם הם מספרים קטנים יחסית, וניתן לבחור x שלילי ועדיין לקבל מספרים שקל יחסית לעבוד איתם. כך הכפלנו את טווח הניפוי ל- [M,M-].
ב. את בסיס הגורמים אפשר להקטין על ידי "בדיקת היתכנות": אם, אז , ולכן צריך להכניס לבסיס הגורמים רק מספרים ראשוניים המקיימים, עבור x מתוך טווח הניפוי, את התנאי . זוהי בדיקה שאפשר להשלים בסיבוכיות נמוכה, לפי משפט ההיפוך הריבועי של גאוס, שמאפשר לחשב את סימן לז'נדר בזמן לוגריתמי (בדומה לחישוב המחלק המשותף המקסימלי באלגוריתם אוקלידס).
הניפוי - Sieving
הגדרה: המספר X הוא חלק מעל הקבוצה B, אם כל הגורמים הראשוניים של X נמצאים ב- B
בשלב הניפוי אנחנו מחפשים Q(x) שיכולים להיות חלק מקבוצה המרכיבה מכפלה שהיא מספר ריבועי. לשם כך אנחנו צריכים לעבור על x מתוך טווח הניפוי, לחשב את Q(x) ולבדוק האם Q(x) חלק מעל B. עבור כל אחד מהמספרים שמתקבלים, אנו צריכים לבדוק אם הוא חלק על ידי מעבר וחלוקה בבסיס הגורמים. פעולה סדרתית כזו אינה מעשית מבחינת זמן ביצוע. לכן נעבוד על בסיס הגורמים במקביל.
לכל p בבסיס הגורמים אם p|Q(x) אז גם p|Q(x+p). ובכיוון ההפוך, אם אז גם.
לכל p נפתור:
את המשוואה הזאת ניתן לפתור על ידי האלגוריתם של Shanks-Tonelli. פתרון המשוואה הריבועית יתן לנו שני שורשים, נסמן אותם ב- S_1p ו-S_2p=p-S_1p. מכאן אנו רואים ש-Q(x_i) עבור x_i מתוך טווח החיפוש מתחלק ב-p כאשר עבור k שלם.
כעת בתהליך שמזכיר מאוד את מכונת השרשראות של להמר, אנחנו מתקדמים ולכל x אנחנו בודקים באלו ראשוניים מבסיס הגורמים Q(x) מתחלק. כדי לבצע את החיפוש הזה על כל טווח הניפוי כדאי לחלק את העבודה למספר מחשבים במקביל – וכל מחשב יקבל חלק מטווח הניפוי. אנחנו בודקים האם Q(x) הוא חלק, אם לא – זורקים אותו ועוברים ל-x הבא, ואם כן שומרים אותו בתוך מטריצה שתוגדר בהמשך.
שיפורים אפשריים
פעולת חילוק היא פעולה מורכבת. לכן במקום לעשות חישוב מדויק, כדי לבדוק במהירות את ה”חלקות” של Q(x) נבצע הערכה באמצעות מספר הביטים של הגורמים ש-Q(x) מתחלק בהם, וכך במהירות גבוהה נקבל תוצאות וודאיות במרבית המקרים, ובאלו שיש לגביהם ספק – פשוט זורקים ועוברים הלאה, לא חסרים לנו מספרים לבדוק.
שלב המטריצה
בשלב זה אנחנו מחזיקים קבוצה Q של מספרים גדולים Q(x_i) – ואנו צריכים למצוא קבוצה חלקית ל-Q כך שמכפלת האיברים של הקבוצה החלקית תתן מספר ריבועי. לשם כך נגדיר ווקטור של חזקות שמייצג מספרים חלקים מעל בסיס הראשוניים שלנו B.
עבור m מספר חלק מעל B:
אנו צריכים למצוא קבוצת וקטורים המייצגים מספרים מתוך Q כך שמכפלת המספרים תהיה מספר ריבועי. לשם כך אנחנו צריכים למצוא קבוצת וקטורי חזקות שסכומם יתן וקטור שכל איבריו זוגיים.
נבנה מטריצה V של וקטורי חזקות, המייצגים Q(x) חלקים מעל B. ועכשיו אנו צריכים למצוא וקטור בינארי e שהכפלתו במטריצה תתן וקטור שכל איבריו זוגיים. על ידי החילוץ הגאוסיאני (gaussian elimination) ניתן לפתור את המטריצה, ולקבל וקטור e מתאים.
שיפורים אפשריים
כדי לעשות זאת קל יותר לחישוב נמיר את המטריצה V למטריצה בינארית V2. ואז וקטור e≠0 שמקיים e·V2=0 יהווה פתרון גם עבור המטריצה V. חשוב לציין שווקטורים מודולו 2 אינם ייצוג חד חד ערכי של וקטורי חזקות – אולם החסכון בזמן חישוב ובגודל הזיכרון – אפילו שהוא ליניארי בלבד – משתלם למרות הצורך בהחזקת מיפוי בין הווקטור הבינארי למספר המקורי שהוא מייצג.
סיבוכיות
סיבוכיות הנפה הריבועית תלויה בגודל הבסיס B. בסיס ראשוניים הכולל את כל הראשוניים עד n יביא לכך שכל (Q(x הוא חלק מעל B, וכך תהיה הסיבוכיות למציאת (Q(x מתאים (O(1 בלבד. אולם, גודלה של המטריצה במקרה כזה (כ- (n/log(n ) אינו מאפשר לנו ליהנות מהיעילות של השלב הראשון. מצד שני, בסיס ראשוניים קטן מאוד (למשל הראשוניים עד 1000) ייצר לנו מטריצה קטנה ונוחה לפתרון, ועל כך נשלם בסיכוי זעיר למצוא (Q(x חלק מעל B.
נסמן ב- (φ(X,B את מספר המספרים החלקים מעל B בטווח [X,1]. הסיכוי שמספר אקראי בתחום [X,1] יהיה חלק מעל B הוא φ(X,B)/X, ולכן כדי למצוא מספר אחד מתאים אנחנו צריכים לעבור על (X/φ(X,B מספרים אקראיים. חשוב להדגיש שהמספרים (Q(x אינם אקראיים במובן הפורמלי, אבל כל הניתוחים ההיוריסטיים של שיטות הפירוק נעשים בהנחה שהם אקראיים במידה מספקת. כיוון שאנחנו צריכים B|=k| מספרים כאלו לבניית המטריצה (כדי להבטיח פתרון לא טריוויאלי), אנחנו צריכים לעבור על (k·X/φ(X,B מספרים. עלות הבדיקה שמועמד (Q(x הוא חלק מעל B היא ליניארית ב- B, ולכן העבודה הכוללת בייצור היא (k²·X/φ(X,B פעולות (של ניסיון חילוק מספר בגודל ½n בראשוני קטן). פומרנץ הראה שכדי לקבל את המינימום עבור הנוסחה הזו צריך שהאיבר הגדול ב-B, אותו סימנו ב- pk, יהיה קרוב ל-
, והעבודה הנדרשת היא:
, כלומר כ- pk4.
אבל מהו X? באלגוריתם הניפוי הריבועי אנחנו מייצרים (Q(x מסדר גודל של n½+ε כאשר ε קטן מאוד (מכיוון שמספר המועמדים שנבדוק הוא חזקה קטנה של n); כלומר,. לכן, סדר הגודל של שלב הניפוי הוא:
נפת שדה המספרים מול הנפה הריבועית
שיטה נוספת לפירוק מספר לגורמים היא נפת שדה המספרים (Number Field Sieving), זוהי שיטה מהירה יותר אסימפטוטית מהנפה הריבועית (Quadratic Sieve), אבל מסובכת הרבה יותר.
שתי השיטות מחולקות לשני שלבים: שלב הניפוי ושלב מטריצה.
סדר הגודל של שלב הניפוי בנפת שדה המספרים הוא: כאשר c משתנה לפי סוג הניפוי המדויק בו משתמשים (ברוב המימושים: ).
אסימפטוטית זהו סדר גודל קטן יותר משל הנפה הריבועית, אבל במספרים "קטנים" (עד 100 ספרות) עדיף להשתמש בנפה הריבועית בגלל המסובכות של נפת שדה המספרים.
בריח מסתובב
בריח מסתובב הוא שמה של שיטת נעילה המיושמת בסוגים שונים של נשק קל. בשיטה זו, במהלך מחזור הירי הבריח מסתובב כשהוא נוגע בבית הבליעה וננעל במקומו באמצעות זיזים. כתוצאה מכך הגזים הנפלטים בעת בעירת אבקת השרפה דוחפים את הקליע דרך הקנה ואינם נפלטים מקצהו האחורי. בין דגמי הרובים הפועלים בשיטה זו הם הM-16 והAK-47 (קלשניקוב).
הבריח נותר נעול עד אשר הוא נדרך לאחור, על ידי היורה באופן ידני או, בכלי נשק אוטומטיים, על ידי הגזים החוזרים מהקנה. פעולה זו משחררת את נעילת הבריח ומאפשרת פליטה של התרמיל הריק וטעינה של כדור חדש.
מזל
מזל הוא כינוי למאורעות המתרחשים מבלי שלאדם תהיה שליטה על התרחשותם, אך קיימת אמונה כי ישנו גורם כלשהו המשפיע עליהם (לטוב או לרע - בהקבלה "מזל טוב" ו"מזל רע"). מקור המושג הוא ב"גלגל המזלות" אשר על פי אמונת האסטרולוגיה משפיעים על גורלם של בני האדם.
לפעמים משתמשים במילה "מזל" כחלק מביטוי או צמד מילים, לפעמים בקשר חיובי כמו למשל "מזל טוב", שהוא ביטוי שמשתמשים בו כברכה לאדם בעל אירוע משמח כמו יום הולדת או חתונה. אך ייתכן גם שימוש בהקשר שלילי כמו "חוסר מזל" שמבטא מצב שבו קורה לאדם אירוע שאינו משמח שהוא לא התכונן אליו. המילה "מזל" עשויה לציין הן אירועים חיוביים ("מזל טוב") והן שליליים ("מזל רע"), אך בעברית החדשה יש לה קונוטציה חיובית חזקה, ולמילה "מזל" לבדה יש משמעות חיובית על פי רוב.
האמונה בקיומם של צעדים מסוימים הגורמים למזל טוב וצעדים אחרים הגורמים למזל רע, נחשבת על ידי רבים לאמונה טפלה.
אנשים מייחסים משקל למזל באירועים יומיומיים, ובפרט מיוחס לו משקל רב במשחקי מזל (כגון הימורים), שהזכייה בהם אקראית לחלוטין (בתנאי שהאדם בחר להשתתף במשחק), או תלויה במידה רבה באקראיות.
גישה רציונלית למזל
אחת הגישות הרציונליות למזל היא יישום חוקי ההסתברות, והימנעות מאמונות שהמדע אינו תומך בהן. התומכים ברציונליות סבורים כי האמונה במזל נובעת מהסקת מסקנות שגויה או ממשאלות הנובעות מהרהורי הלב.
לפי תפיסת עולם זו, לבנה הנופלת על ראשו של אדם ההולך ברחוב, אינה תולדה הנובעת ממזלו של האדם, כיוון שמבחינה סטטיסטית, כל אדם ההולך ליד בניין עלול להיפגע מנפילת לבנה על ראשו, לפיכך ההסתברות מושפעת רק מקשרים בין גורמים סיבתיים.
המזל כפלצבו
יש שאינם מאמינים בקיומו של מזל, אך עם זאת רואים בו גורם המעודד חשיבה חיובית ומשנה את תגובות האדם ותפיסת עולמו לטובה, באופן הדומה לפעולת פלצבו. לפי תפיסה זו, אנשים המחשיבים עצמם לבני-מזל יוכלו ליהנות מנקודת מבט אופטימית על החיים, המקנה מראה שמח וקשרים חברתיים מספקים הידועים כמגנים מבחינה סטטיסטית מפני מחלות הקשורות למתח נפשי. על כן, בראייה סטטיסטית, מתוך הנחה כי מאורעות "טובים" ו"רעים" מתרחשים באופן אקראי לכל אדם, הרי שאדם המאמין במזל טוב - אופטימיסט - יהנה מבריאות טובה יותר מאשר לו היה מסגל לעצמו נקודת מבט פסימית האופיינית למאמינים במזל רע.
אחרים, כמו ז'אן-פול סארטר וזיגמונד פרויד, האמינו כי האמונה במזל קשורה לתפיסת השליטה של אדם באירועים בחייו. לתפיסתם, האמונה במזל מאפשרת לאנשים לברוח מאחריות אישית למעשיהם ומאחריות לתוצאות הנלוות, וזאת על ידי היתלות במושגים כגורל או מזל הנמצאים מחוץ לשליטתו של האדם.
המזל ביהדות
בתלמוד הבבלי מובאת מחלוקת בעניין: רבי חנינא טען כי "מזל מחכים, מזל מעשיר, ויש מזל לישראל", ורבי יוחנן חלק, וטבע את האימרה המפורסמת "אין מזל לישראל". זאת על פי נבואת ירמיהו: אמנם, גם לפי רבי יוחנן, המזלות משפיעים על בני האדם, אך בכוחו של היהודי להשתחרר מגזירות הכוכבים על ידי קיום המצוות, כי בכך הוא דבק באלוקים שהוא נעלה ממערכת הכוכבים השולטת בדרך כלל על גורלו של האדם.
לפי התיאור בתלמוד, נראה שרב (כפי שהובאו דבריו על ידי רב יהודה) סבר שאברהם אבינו האמין במזל, וצפה בכוכבים שהוא לא יוליד בן מאשתו שרה, והקב"ה עשה מעשה כדי לשלול ממנו אמונה זו ולהוכיח לו שאיננו תלוי במזל. מנגד, את שינויי השמות המצויים בתנ"ך (אברם–אברהם, שרי–שרה וכו') (שינויים שבאו בעקבות ציווי אלוהי), פירשו חז"ל כשינוי המזל המשפיע על האדם.
המזל מתואר לפעמים כדמות אשר מושפעת מהאירועים שמתרחשים בעולם. למשל, בסוף ספר דניאל, מתואר מחזה "האיש לבוש הבדים", ונאמר שם כי האנשים שהיו עם דניאל. בתלמוד, הסביר רבי ירמיה את הסיבה לכך, בטענה כי אף על פי שהם לא ראו את מה שראה דניאל, מזלם ראה, – ועל כן נפלה עליהם חרדה.
גם את שינוי מקומו של האדם ראו חז"ל כדבר העשוי לשנות את מזלו של האדם, ומדבריהם נפוץ הביטוי משנה מקום משנה מזל.
הערות שוליים
Glück Luck
יהדות בורמה
יהדות בורמה היא אחת הקהילות היהודיות הקטנות במזרח הרחוק.
הקהילה הוקמה במאה ה-19 כשהגיעו לבורמה יהודים מפרס, כלכותה, עדת בני ישראל (הודו) וקוצ'ין.
בשנת 1857 הוקמה במקום קהילה של יהודים מבגדאד, עיראק.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה ישבו בבורמה כ-2,000 יהודים, רובם נמלטו מפני הצבא היפני, חלקם אף עונה והוצא להורג וכמו גם חיילים יהודים מהודו ששירתו בצבא הבריטי נפלו בשבי היפני בבורמה.
לאחר הקמת מדינת ישראל עלו רוב יהודי בורמה לישראל. כיום, חיים כמה עשרות יהודים ביאנגון.
בנוסף, בסמוך לגבול עם הודו מתגוררים חלק מבני השבטים (אדיוואסי) קוקי-צ'ין-מיזו, המזהים עצמם כיהודי בני מנשה.
בלאגויה אג'יץ'
בלאגויה אג'יץ' (בסרבית באותיות לטיניות: Blagoje Adžić, בסרבית בכתב קירילי: Благоје Аџић; 2 בספטמבר 1932 – 1 במרץ 2012) היה מפקד הצבא העממי היוגוסלבי (JNA) ושר ההגנה ברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
אג'יץ' הוא סרבי מקרואטיה. בתור ילד, הוא היה עד לרצח שני הוריו בידי האוסטאשה בתקופת מלחמת העולם השנייה. הוא הצטרף לפרטיזנים של טיטו ב-1943. הוא סיים את בית הספר לקצינים ב-1953. הוא קיבל תואר בשפות זרות מבית הספר הצבאי של ה-JNA. מאוחר יותר הוא נסע לברית המועצות שם המשיך בלימודיו. במרבית הקריירה שלו שירת בצבא, שם החזיק בתפקידי קצונה שונים. הוא הפך לבן טיפוחיו של שר ההגנה העתידי ולקו קדייביץ' במהלך שנות ה-70 וה-80. ב-1988, כשקדייביץ' מונה לשר ההגנה, הוא מונה למפקד הצבא. בתקופת המשבר בתחילת שנות ה-90, הוא פיתח עמדה פרו-סרבית ועיצב מדיניות נוקשה נגד הרפובליקות העוזבות סלובניה וקרואטיה.
לאחר הכישלון בשתי המלחמות האלה, הוא אולץ לפרוש. בעקבות זאת הוא פרש מחיים ציבוריים. לאחר מספר חקירות ומשפטים הוא לבסוף הואשם ברצח עם בבית המשפט באוסייק אך מעולם לא נעצר. הוא נפטר במרץ 2012 בבלגרד.
מסביב לעולם בשמונים יום
הספר אינו רק תיאור מסע, אלא גם תעלומה בלשית העוסקת במרדפו של פיקס, בלש אובססיבי, אחר פוג. פיקס חושד כי פוג הוא שגנב עשרות אלפי לירות שטרלינג מקופת ה"בנק אוף אינגלנד". עלילת משנה נוספת מתארת את התאהבותו של פוג באלמנה הודית, בתו של סוחר פרסי, אותה הציל ממנהג הסאטי.
אפיון התקופה
הספר נכתב במהלך תקופה קשה בחייו של ורן, כמו גם בהיסטוריה של צרפת. צרפת הפסידה במלחמת פרוסיה צרפת ב־1870 וחבלי הלידה של הרפובליקה הצרפתית השלישית היו מלווים במהומות ובמלחמת אזרחים, בעת דיכוי הקומונה הפריזאית. בזמן המלחמה גויס ורן כשומר חופים, הוא סבל מחיסרון כיס ואביו נפטר.
פתיחתם של נתיבי תחבורה חדשים בעולם, נושא שתפס את דמיונו של ורן כמו גם את דמיון קוראיו, הביאה לכתיבת הספר. הנתיבים שנפתחו בין השנים 1869 ל־1870 היו: מסילת הרכבת החוצה את ארצות הברית, המסילה החוצה את חצי האי ההודי ופתיחת תעלת סואץ. ההנחה הייתה שזה תחילתו של עידן בו יכול היה הנוסע מסביב לעולם ליהנות מנוחות ומוודאות יחסית בהמשך מסעו. פיליאס פוג גיבורו של ז'ול ורן מנסה להוכיח זאת.
ורן מתואר לעיתים כסופר עתידני, אך ספר זה רחוק מלהיות יצירה של מדע בדיוני. הספר הוא תיאור מהימן ומדויק של ההתפתחות והקדמה הטכנולוגית בזמנו ושל האימפריה הבריטית בה "אין השמש שוקעת לעולם" בשיא תפארתה; ואכן התאריך בו מסתיים מסעו של פוג מסביב לעולם, 22 בדצמבר 1872, הוא גם תאריך ההוצאה לאור של ספרו. דבר זה הביא לכך שכמה קוראים אכן האמינו כי המדובר בתיאור של מסע אמיתי.
הרעיון למסע
הקפת כדור הארץ בזמן קצוב תוארה בספרים אחדים, אשר חוברו קודם לספרו של ז'ול ורן ואלו הם:
סיפור העלילה
זהב, הכסף ושטרי הכסף - הכל מוצג בחופשיות וכמעט אפשר לומר בהישג יד של כל אחד". הסברו של ז'ול ורן נועד להראות את הנאיביות שהוא מייחס לאנגלים.
חישוב הימים בספר, שהופיע כביכול בדיילי טלגרף:
בביתו של פוג, פספרטו לומד את סדר יומו של אדונו בעל ההרגלים הקבועים. ואז, פוג מבשר לו כי עליו לארוז תיקים לנסיעה למסע מסביב לעולם. ואכן בערב, בנוכחות חבריו הממתינים לו בתחנת הרכבת, יוצאים פוג ופספרטו למסע ברכבת היוצאת בשעה 20:45 מלונדון לפריז. פוג מודיע כי ישוב ללונדון כעבור 80 יום, בשבת, 21 בדצמבר עד שעה 20:45.
בציבור הרחב נערכים הימורים על הצלחתו של פוג. ההימורים מגיעים עד למאתיים נגד אחד, לרעת פוג. ביום השביעי למסע מתקבל במשטרת לונדון מברק מהבלש פיקס, המוצב בסואץ שבמצרים: "עוקב אחרי גנב הבנק פוג, נא לשלוח פקודת מעצר לבומביי". כך, באופן פתאומי, הופך הג'נטלמן האנגלי לחשוד בגנבה מהבנק האנגלי.
בדרך למזרח אסיה
פיליאס פוג ופספרטו חוצים את מערב אירופה ברכבת. מפריז, תחנתם הראשונה, הם עוברים את טורינו שבאיטליה, ומגיעים לנמל ברינדיזי בדרום איטליה. מברינדיזי הם מפליגים באונייה "מונגוליה" אשר אמורה להגיע עד לבומביי שבהודו. האונייה עוצרת לתדלוק בנמלים סואץ ועדן.
בנמל העיר סואץ, ממתין הבלש פיקס מהסקוטלנד יארד לבאים מאירופה. ב"חוש השישי" שלו הוא חש כי גנב הכסף מהבנק אוף אינגלנד נמצא באונייה. פיקס, הנלהב לפרס המוצע למוצא את הגנב, מבחין בפוג ומחליט כי הוא עונה לתיאור הגנב. הוא קובע בהחלטיות כי "גנבים גדולים" תמיד יש להם דמות של אנשים ישרים. פיקס מנהל "לתומו" שיחה עם פספרטו ובמהלכה מתחזקת השערתו כי פוג הוא הגנב הנמלט. מאחר שאין בידו צו מעצר (רק משטרת לונדון רשאית להוציא את הצו) הוא מחליט להצטרף אליהם במסעם להודו. ההנחה היא כי בהודו, המצויה תחת שלטון בריטי, ימתין לו צו מעצר טלגרפי מלונדון.
הם מגיעים לבומביי, שם מחליט פספרטו לבקר במקדש הינדי, מבלי שייתן את דעתו על נוהגי המקום, ובהם הדרישה להלך בתוכו יחפים. בהיכנסו עם נעליו פנימה, מעורר פספרטו זעם רב בקרב ההמון, ונמלט מן הקטטה בעור שיניו כשהוא מותיר מאחוריו את נעליו. עבור פיקס הייתה זו הזדמנות פז לעכב בעד פוג ומשרתו (דבר שהיה נחוץ לו, כי צו המעצר מלונדון בושש להגיע), כי החוק האנגלי התהדר בנוקשותו הרבה כנגד הפרת המנהגים הדתיים על ידי אירופאים.
בהמשך היום עולים פיליאס פוג ופספרטו לרכבת החוצה את חצי האי ההודי: מבומביי לכלכותה. זוהי נסיעה במסילת הברזל שעל חנוכתה התבשר פוג עוד בלונדון. הרכבת עוצרת בדרך ומסתבר כי עדיין לא הושלמה הסלילה של חלק מהמסילה. פוג שוכר תמורת 2,000 ליש"ט פיל ומוביל פילים פארסי, המוביל אותם באזור המיושב באוכלוסייה הינדית קנאית.
הבלש פיקס מקדים להגיע לכלכותה ומנסה לעכב את השניים, עד שיגיע צו המעצר בדבר הגנבה מן הבנק. הוא מסדיר את מעצרם בעוון ביזוי המקדש ההינדי על ידי פספרטו בבומביי. עם זאת, תוכניתו קורסת כאשר השופט משחרר את השניים בערבות של 2,000 ליש"ט והם יכולים להמשיך לדרכם.
בכלכותה עולים השלושה על אונית הקיטור "ראנגון" היוצאת להונג קונג. פיקס, שעדיין לא קיבל מלונדון את צו המעצר, עולה אף הוא על האונייה, בתקווה כי הצו יגיע להונג קונג, המושבה הבריטית האחרונה במסעם של פוג ופספרטו, אך גם כאן נכונה לו אכזבה. ייאוש רב מתחיל לכרסם בו. למחרת היום מתעתד פוג לחדש את מסעו בדרך ליפן, ועל פיקס לעכב אותו בכל דרך שהיא. במקביל הופכת אאודה לבת לוויה למסעו של פוג, לאחר שמתברר כי קרוביה בסין, אליהם חשבה להצטרף, עזבו לאירופה. פספרטו מסייר בהונג קונג וכך הוא מתאר את העיר: "פחות או יותר, זו עיר כמו בומביי, כלכותה וסינגפור - שבחור מכובד היה פוגש שוב ושוב, לאורך מסלולו, כאילו היה כאן שובל של ערים אנגליות מסביב לעולם."
בעוד פיקס אובד עצות הכיצד ימנע מפוג להמשיך בדרכו, פוגש הוא את פספרטו. משרתו של פוג גילה אך זה עתה כי האוניה תקדים צאתה מהונג קונג ליוקוהמה בכמה שעות, וביקש לבשר על כך לאדונו. פיקס גומר אומר לנסות את מזלו דרך פספרטו, ומגלה לו את היותו בלש משטרה הרודף אחר אדונו בגין הגנבה מן הבנק. השניים נכנסים למסבאה שנתבררה כמאורת סמים. פספרטו ההמום ממאן להאמין לחשדותיו, ולפיקס לא נותרה ברירה אלא לסמם אותו עד אובדן חושים, כדי למנוע בעדו מלהודיע לאדונו את מועד ההפלגה שהוקדם.
בבוקר המחרת מגלה פוג כי פספרטו טרם שב, ואחר כך מתברר לו כי האונייה כבר יצאה ליפן ערב קודם לכן. פוג, כהרגלו, אינו נשבר במצוקה, ושוכר ספינת חופים ישנה על צוותה, כדי שתיקח עימה את אאודה ואותו אל שאנגחאי. גם הבלש פיקס מצטרף אליהם, בתואנה שאף הוא החמיץ את אותה ההפלגה. בדרך הם נקלעים לסערה קשה, אך מצליחים להגיע עד קרבת הנמל, בדיוק בשעה שהאוניה המפליגה לעבר יוקוהמה ומשם לארצות הברית, עזבה את הנמל. פוג מבקש לאותת לה, והיא נעצרת ואוספת אותם אליה.
על פני האוקיינוס השקט
במהלך השיט ליפן מתעורר פספרטו מעלפונו. חיש מהר הוא מגלה כי פוג ואאודה אינם נכללים בין הנוסעים וכי מפליג הוא בלעדיהם. אז עולה מזיכרונו הביקור במאורת סמים בחברת פיקס. הוא סומם אם כן. אל האונייה הגיע לאחר שקרא בשמה מספר פעמים, ואז הנחוהו עוברי אורח אליה.
כשהגיע ליפן, עמד פספרטו על מצבו הבכי רע. הוא נמצא בארץ בלתי מוכרת ללא פרוטה בכיסו. משהכה בו הרעב, נאלץ להיפטר מבגדיו הנאים תמורת סכום מבוטל, ובלבד שיוכל לסעוד את ליבו בארוחה קלה. בבטן חצי ריקה חידש את שיטוטיו בעיר, כשעל גופו גלימה יפנית מסורתית שניתנה לו כדי לכסות מערומיו. הוא מגיע לקרקס נודד, טרם הופעתו האחרונה על אדמת יפן, ובדרכו לארצות הברית. פספרטו מוצא בכך הזדמנות פז לצאת את הארץ ומציע את שירותיו כלוליין.
פספרטו עטוי תלבושת הכוללת צמד כנפיים ואף ארוך מאוד שהודבק לפניו, נבחר לשאת פירמידה אנושית. בעיצומה של ההופעה הוא מבחין פתאום כי בקהל מצויים גם פוג ואאודה, שהגיעו אף הם ליפן ויצאו לחפש את עקבותיו. מאחר שהיה מחופש לא נותר לו אלא לקרוא לאדונו, ובתזוזתו הפיל אחריו את כל האקרובטים שנשא עליו. כך הוא מתאחד עם פטרונו מחדש להמשך המסע.
חציית אמריקה
פוג, אאודה ופספרטו מגיעים לארצות הברית ופיקס ממשיך לדלוק אחריהם. במקריות מתוכננת פיקס נפגש מחדש עם פוג, ואף מודיע בסתר לפספרטו כי יעשה ככל שיידרש על מנת שאדונו ישוב בזמן לאנגליה. בעיר סן פרנסיסקו המולה רבה, על רקע מועד בחירתם הקרב של המתמודדים לכהונה בבית המשפט המקומי. תהלוכות התעמולה מידרדרות להתכתשויות אלימות, וארבעת התיירים נקלעים לאחת מהן. פוג מוצא עצמו נאבק בקולונל אמריקני ושמו פרוקטור, פיקס סופג במקומו את חבטתו של היאנקי, ופוג מבטיח לקולונל כי עוד יבוא עמו חשבון בעתיד הלא רחוק.
החבורה מצטיידת בנשק להגנה עצמית לקראת השלב הבא של מסעם - נסיעה ברכבת האקספרס המכונה "Grand Truck", החוצה את המדינה, ומותקפת לפרקים על ידי אינדיאנים בעוברה בדרך. הנסיעה היא בת שישה ימים אל עבר יעדם - ניו יורק, בחוף המזרחי של ארצות הברית.
ז'ול ורן מביע את הערכתו לעם האמריקאי בתארו את דבקותם בבניית מסילת הברזל: "כאשר העבודה החלה, התגלתה ההתמדה האמריקאית עם המרץ האופייני לעם זה. מהירות הביצוע לא באה על חשבון גרימת נזקים והוצאה לפועל בהצלחה". הוא מוסיף כי "העם הזה עושה הכול בצורה 'מרובעת': הערים, הבתים והשטויות".
התרחשויות אחדות בדרך מעכבות את נסיעת הרכבת: עדר של בופאלו נע על המסילה, אחר כך מתברר כי אחד הגשרים בדרך נוטה להתפרק, ואכן הוא נופל תהומה מיד לאחר מעבר הרכבת. קולונל פרוקטור מגלה ברכבת את פוג, ושני היריבים מסכימים ליישב את המחלוקות ביניהם באמצעות דו-קרב. דקתיים לפני שהחלו לירות זה בזה באחד הקרונות הריקים, הם נקלעים למטח קליעים שנורה מחוץ לרכבת. בהתאם לכל הציפיות, תקפו האינדיאנים את הרכבת ואף השתלטו על הקטר.
משמוחזר הקטר בחזרה לתחנה, מחדשת הרכבת את נסיעתה בלעדיי הארבעה. כעבור זמן מה, שב פוג בלוויית פספרטו, לאחר שהצליח לחלצו, והוא מקבל את עצתו של פיקס להמשיך בדרך המתוכננת, באמצעות מגררת ללא גלגלים, עם תורן אחד המצויד במפרשים (le voit, un traîneaugréé en sloop). בכוח הרוח הם מצליחים להשיג את הרכבת הבאה לניו יורק. כשהם מגיעים לעיר הגדולה, מתברר לאכזבתם כי חרף מאמציהם איחרו את המועד ב־45 דקות בלבד.
בחזרה לאנגליה
נותרו לפוג עוד תשעה ימים, שלוש־עשרה שעות וארבעים וחמש דקות להגיע ל"ריפורם־קלב" בלונדון. פוג סוקר את האוניות בנמל ניו יורק ומחליט לעלות על האונייה "הנרייטה", אשר פניה מועדות היו לבורדו שבצרפת. במהלך הדרך מצליח פוג באמצעות מזומניו לרכוש את לבם של אנשי הצוות ולהמרידם כנגד רב החובל, הנכלא בתאו. פוג משנה את יעד האונייה אל עבר ליברפול, ומורה להגביר את מהירות מנועי הקיטור ככל האפשר. כשהפחם באוניה אוזל, רוכש פוג את האונייה מידי בעליה תמורת 60,000 דולר ומפרק את העץ ממנו הייתה בנויה, על מנת להבעירו במקום הפחם כדי להמשיך בהפלגה.
האוניה, כמעט מפורקת, מגיעה לנמל ליברפול, שבעים ותשעה ימים וחמש עשרה שעות מהמועד בו יצא פוג לדרך. פוג, שידע כי רק שש שעות נסיעה מפרידות בינו לבין לונדון, מגלה באיחור רב ובעיתוי גרוע ביותר, כי המשטרה האנגלית מתחקה אחריו. פיקס חושף עצמו בפניו ומודיע לו כי עליו לעצור אותו בחשד לגנבת 55,000 ליש"ט מבנק אנגליה. פוג מושם אפוא בתא המעצר ומשלים עם גורלו. כעבור שלוש שעות שב פיקס ומודיע לו כי הוא חופשי ללכת לדרכו. הגנב נתפס כבר לפני שלושה ימים. פספרטו נפרד מהבלש בשתי מכות אגרוף ומכריז: "מכה רצינית!" (Bien tapé!).
שש שעות נותרו לפוג כדי לזכות בהתערבות. הוא שוכר רכבת מיוחדת ללונדון, אך מגיע אל העיר בשעה 20:50, היינו, איחור של 5 דקות לפי חישוביו. פוג משלים בשוויון נפש עם התבוסה וחוזר לביתו ביחד עם אאודה ומשרתו. לעת ערב מתנצל פוג בפני מרת אאודה שהגיעה עמו עד ללונדון וכעת, אין לו כסף לפרנס אותה. מרת אאודה מפתיעה בגילויי האהבה שלה כלפי פוג ומציעה לו לקחת אותה לאישה. פוג ניאות לה, ושולח את פספרטו לחפש כומר כדי שישיאם למחרת, קרי, יום שני על פי ידיעתו. משחוזר המשרת הוא מבשר לאדונו בששון רב כי יום המחר הוא יום ראשון ולא יום שני כפי שחשב. פוג יוצא מיד ל"ריפורס קלאב" ובשעה 20:44:50, 10 שניות לפני המועד בו הבטיח לשוב, הוא נכנס לאולם המועדון ומכריז: "הנני, רבותי, היה אומר!"
מסתבר כי במסעם מזרחה סביב כדור הארץ, לא נתן פוג את דעתו כי עליו להחסיר יממה אחת. על פי המינוח המודרני, ניתן לומר שהחבורה עברה דרך קו התאריך הבינלאומי ממערב למזרח, ולכן הרוויחה יממה שלמה.
אפיון הדמויות
הגיבור הראשי בסיפור הוא פיליאס פוג, אף שבתחילת העלילה מצטייר הוא דווקא כאנטי־גיבור, כמין אדם מרוקן מכל התכונות האנושיות, שהקורא מבקש לחוס עליו בגלל חייו המשמימים, על יממותיו שחולפות עליו בקיבעון מוחלט מבלי שיתחולל בהן דבר מפתיע או משהו מסעיר. ואדם זה, נטול רגשות כמדומה, יוצא למסע סביב העולם לא מפני היותו שוחר הרפתקאות, אלא רק בגלל החוויה הגלומה בהתערבות כספית.
פוג מתואר כאדם קר רוח במידה מוקצנת עד הדפים האחרונים, ורק בפרקים החותמים את העלילה הופך הוא את פניו חסרות המבע, ומוכיח כי בכל זאת הוא אדם בשר ודם. האם באמת פוג קר מזג כפי שדמותו מצטיירת? זאת אין הקורא יכול לדעת. בכל מהלך הסיפור אין יודעים מה מתהלך בנפשו במצבים שבהם נדחק הוא לפינה וכשתוכניותיו משתבשות עליו. תמיד הוא שקט ויעיל להחריד, כאילו כל קורותיו המשונות בכלל משתייכות לברייה זרה ואין לו מאומה עימן. דומה כי דבר אינו יכול להוציא אותו משלוותו המוחלטת, ואפילו הסכנות המוחשיות ביותר אינן מטלטלות אותו מיסודותיו האיתנים.
דמותו האנמית של פוג צוברת נפח ומתעבה מעט, כשהוא מחליט להציל את חייה של אאודה אפילו על ידי העמדת עצמו בפני מוראות איומים. בנקודה זו עשוי הקורא לתהות שניסיון מילוטה של אשה אלמונית אינו נעשה מתוך שליחות אבירית, אלא זהו עוד הימור שנוטל פוג חובב משחקי המזל. אולם רוחב ליבו וגדלות נפשו מתעצמים בשעה שהוא מעניק למורה הדרך ההודי את הפיל במתנה. אם עד אז נתפש פוג כאדם מתנשא וחף מכל חמימות, כאיש שעושה שימוש בממונו כדי להשיג תמיד את מבוקשו, אם באמצעות מתן מענקים מיוחדים לספנים על זריזותם, ומאוחר יותר אפילו על ידי מרי גלוי כנגד רב חובל, הרי במקרהו של מורה הדרך, נתברר כי פוג הוא אדם אציל נפש שיודע להעריך נכונה את התכונות הטובות של הזולת. בהמשך הסיפור מוכיח פוג נאמנות למשרתו, לא פחות מאשר מגלה פספרטו כלפיו, ואפילו יוצא לחלצו משבי האינדיאנים המשולהבים חרף הסכנות הכרוכות להמשך מסעו וגם לחייו.
אולי התפנית המפתיעה בסוף הסיפור לא רק משרתת את הפואנטה המסיימת, אלא גם משיבה לפוג צלם אנוש ואת כבודו התרבותי. בחלק זה מודגם כי פוג הוא בכל זאת ילוד אשה, שנתקף מרה שחורה לאחר אכזבה, וכמו יתר הבריות, גם הוא מעז לגלות ביטחון עצמי רק כשהוא בטוח בניצחונו. כך מתגלה לבסוף לקורא פוג האמיתי, וכשהוא מבקש את ידה של אאודה, מתקבל הדבר בטבעיות. ואפשר כי אם הדברים היו מתנהלים אחרת, היה חש הקורא במצוקה מסוימת.
למרות המסופר עליו בהרחבה נותרת דמותו של פספרטו בלתי מפוענחת. מחד, מתואר הוא בתחילה כברנש קופצני וסוער, המדלג פעם אחר פעם בין משלחי היד השונים, ומאידך עולה כי בעיסוקו החדש כמשרתו של פוג מצא את ייעודו בחיים, ולכאורה אין לו ציפיות נוספות מן העתיד. אומנם פספרטו מייחל למעט שלווה בראשית הסיפור, אבל אף פעם אינו נוהג כך, והמחבר גם אינו מועיד לדמותו צד שכזה, ולכן יצר סתירה שלא ניתן כלל ליישבה במסגרת היצירה. גם מסירותו העיוורת לפוג שהכרחית לטוויית העלילה, נתפשת כעוד דמות נעדרת אמינות מאלו הרבות שיצר ז'ול ורן, מבלי שייתן דעתו על כך בכובד ראש.
דמותו של פיקס, השלישית בחשיבותה בעלילה, נותרת עמומה בכל שלבי הפרשה. פיקס הוא בלש בשירות המשטרה האנגלית, וכאיש חוק מצווה היה להביא כל עבריין כדי לקבל את דינו, אך מתברר גם כי לא רק תשוקת הצדק אפפה אותו, אלא אף תאוות בצע קלה. הוא מעוניין לזכות בפרס על לכידתו של הגנב מבנק אנגליה, וזוהי סיבת המרדף בעיקרה. מלבד נתונים אלו, איננו יודעים עליו כמעט דבר, ותולדותיו נותרות ריקות בפני הקוראים.
ז'ול ורן לא צבע את דמותו של פיקס בגוונים מרושעים, ולכן אינו נתפש כאיש הרע אשר מחבל במאמציו של פוג ומעכבו בשל זוטות. ברי לקורא כי פיקס מנסה לבצע את מלאכתו נאמנה, ורק סכלותו מובילה אותו להניח שפוג אציל הנפש הוא למעשה גנב מיומן. באף שלב בעלילה לא מנסה ורן להטעות את הקוראים ולהחדיר בהם אמונת שווא שמא יש דבר מה בטענתו של פיקס. המחבר לא מנסה להוליך שולל את קוראיו, אפילו לא למספר פרקים, וברור להם מלכתחילה כי המצוד אחר פוג בטעות נעוץ.
ברם, אט אט נתפש פיקס כאיש רב מזימות, וכשהוא מסביר לפספרטו כי מעתה יעשה ככל יכולתו להשיב את פוג במהרה לאנגליה, קיימת ציפייה שלא יעמוד בהבטחתו. יחס זה, מנקודת מבטו של הקורא, משתנה לאחר שפיקס סופג את המהלומה מאגרופי הקולונל האמריקני, שכוונה לפרצופו של פוג. והנה, כשכבר נמצא פיקס בצד של הטובים ומבסס שם את אחיזתו, דווקא אז, בשלב המכריע של הסיפור כולו, הוא עוצר את פוג ומונע ממנו מלהגיע בזמן למקום המפגש על מנת לזכות בהתערבות. מאוחר יותר, כשהוא נאלץ לשחרר את פוג מבית המעצר, לאחר שנודע לו כי הגנב האמיתי נלכד, מתקבע פיקס במחשבות הקוראים כבלש שוטה, אף על פי שאיננו כזה, ולמען האמת, לא הייתה לו ברירה אלא לנהוג כפי שנהג.
השפעתה של היצירה
העיתון בו התפרסם הסיפור בהמשכים, נהג להבריק לכל רחבי תבל תקצירים מן העלילה, וכך הפך המסע שתיאר ז'ול ורן פופולרי בקנה מידה עולמי בה בעת באירופה, אמריקה ואסיה. הייתה זו אחת היצירות הראשונות ששווקה באופן כה נרחב באמצעות טכנולוגיית הטלגרף, וכך היו שותפים בו זמנית כמעט כל אזרחי העולם להתפתחויות הראשיות בעלילה, והציפייה הגלובלית עוררה לראשונה התרגשות רבה.
סודו של הסיפור אשר שבה את לב הקוראים, טמון בניצולם של מרבית אמצעי התחבורה שהיו קיימים באותם ימים. מסעם של פוג וחבורתו פקח את עיניהם של אנשים רבים, שתפשו פתאום את הדרך שבה השתנה העולם, ואת האפשרויות הגלומות בכך ואשר לפתע נפתחו לפניהם, בלא ששמו לב לדבר לפני כן. ורן אומנם בחר להשתמש בכל אמצעי הובלה שאפשר להעלות על הדעת, ואפילו הושיב את גיבוריו על גבי פיל. למרבה האירוניה, אמצעי התחבורה שלא השתמש בו כלל הוא שחבר לדמויות: הכדור הפורח. זה היה פרט שהוסף לסרט משנת 1956 ודבק בסיפור מאז. באחת הסצנות נראים פוג ופספרטו, כשהם נישאים על כדור פורח בחצותם את הרי האלפים. אז מנמיך מעט פוג את הכדור מעל אחת הפסגות המושלגות, ופספרטו מתכופף מן הסל כדי לאסוף משם קרח עבור השמפניה שעמדו השניים ללגום. זהו עודנו אחד הרגעים הבלתי נשכחים בתולדות הקולנוע.
הפופולריות של המסע הדמיוני התפשטה לתחומים אחרים, בדומה למיתוג המוצרים האופייני לימינו, ועל כן מהווה הספר דוגמה מוקדמת לשיווק מוצלח. מעריצים רבים השתתפו בעצמם במסע מסביב לעולם באמצעות משחקי לוח עלילתיים שהכניסו כסף רב למפיציהם. הסיפור של ורן הומחז במהרה, והמפיקים בתיאטראות השונים לא חסכו משאבים במאמציהם להדהים את הקהל ככל האפשר, והעלו על הבמה פילים ושאר חיות פרא. המופעים נתנו דרור לדמיונן של הבריות, והעולם כולו בער מתשוקה לדעת כיצד חיים אנשים בקצהו האחר. המחזה הוסיף והועלה אף חמישים שנה לאחר מותו של ורן, ונחשב לאחד המצליחים בכל הזמנים.
היבטים מדעיים
כמו בכל ספריו, גם בספר זה עוסק ז'ול ורן בסוגיות מדעיות. בספר זה הוא דן בהישרדות, במדעי ההתנהגות, בגאוגרפיה, בספנות ואפילו בכלכלה. חלק מהתצפיות או מהחידושים הם פרי דמיונו של המחבר. חלק מהמוטיבים המדעיים המתוארים בספר הם:
בתחילת הספר יש התייחסות לאופיו של פיליאס פוג, נושא אשר מעניין את הקורא הרגיל. ז'ול ורן מנסה לפענח את סוד דמותו בהתאם לדעתם של "הבקיאים בחוכמת הפרצוף" (פיזיונומיה, Physiognomy). וכך הוא כותב: הם היו יכולים לקבוע כי פיליאס פוג הוא בעל תכונה של "ישן תוך כדי העבודה" (repose in action), כלומר: מרבה לעשות וממעט לדבר. שפסקה זו יוצאת מנקודת ההנחה, שרבים היו שותפים לה באותה תקופה, כי ניתן לדעת את אופיו של האדם באמצעות מידות גולגולתו (פרנולוגיה) או לפי צורת פניו, וכי לפי תווי הפנים של העמים השונים ניתן לעמוד על תכונותיהם. בין המדענים שניסו להביא תורות אלו לכלל תורה מדעית מקובלת ניתן למנות את פרנסיס גלטון וצ'זארה לומברוזו, שנחשבו למדענים מובילים בתחומיהם בסוף המאה ה־19.
ז'ול ורן הצרפתי מנסה בספרו לספק לקורא מידע על העליונות הטכנולוגית של הצרפתים לעומת האנגלים. וכך הוא מסביר: "הספינות אנגליות תטבענה אם שישית מנפחן יתמלא במים". יצרני האוניות הצרפתים בנו את האוניות כך שלא יטבעו כל עוד כמות המים שתחדור לתוכן לא תהיה שווה למשקל האונייה. לא כן נהגו האנגלים ולכן בנוסעו באונייה אנגלית במימי ים סין ומתחוללת סערה הוא חושש לגורלו.
העובדה כי המסלול מסביב לעולם עדיין נעשה במסלולים מקובלים של ספינות ורכבות גורם לכך שאורך המסלול הישיר בקו הרוחב של לונדון - 50°, הוא 12,000 מיל. המסלול שהם עומדים לסיים הוא של 26,000 מיל, ממנו עשו כבר 17,000 מיל והכול מכיוון שהמסלולים של אמצעי התחבורה אינם בנויים אופקית, לאורך קווי הרוחב (פרק עשרים וארבע).
רעיון פיקנטי בספר הוא שאם הרכבות (או, היום המכוניות) יגבירו את המהירות לפני תהום, בעל אורך קצר, הם יוכלו לעבור בבטחה את החלל הריק מתחתם, גם ללא גשר (פרק עשרים ושמונה).
הפרש של יממה בעת הקפת העולם
הצורך להוסיף או להחסיר יום בעת מסע מסביב לעולם, שאותו מתאר ז'ול ורן, אירע לראשונה במסעו ההיסטורי של פרדיננד מגלן שנע בכיוון ההפוך, לכיוון מערב. משתתפי מסע מגלן הפסידו יום אחד, בניגוד לגיבורי ספרו של ורן שהרוויחו יום אחד. שרידי הנוסעים במסע מגלן שהצליחו להשלים את המסע באונייה ויקטוריה, ניהלו רישום יומיומי והתפלאו לשמוע כי התאריך באירופה לאחר השלמת המסע מאוחר ביום אחד מהתאריך לפי חישוביהם. למעשה, כבר קודם לכן ידעו גאוגרפים ואנשי מדע שיהיה צורך להחסיר או להוסיף יום בעת הקפת כדור הארץ.
בעת שנכתב הספר לא הייתה קביעה בינלאומית מקובלת על הכול באשר לקו התאריך הבינלאומי, והניסיונות לקבוע אותו באופן אוניברסלי החלו רק בוועידה שהתקיימה בוושינגטון ב־1884, אך גם ללא קביעה מדויקת, בפועל היה צורך להזיז את מחוגי השעון יום אחד אחורה בעת הפלגה מאסיה לאמריקה, משום שהזמן באמריקה היה גם באותה תקופה, בטרם סומן קו התאריך הבינלאומי, מוקדם מהזמן באסיה.
ורן היה ידוע כסופר המדקדק מאוד בפרטי העובדות שגדש בהן את ספריו. בכל זאת השתרבבה לעלילה עובדה תמוהה: מן הכתוב בפרק האחרון, ברור כי פוג לא התאים את לוחות זמניו ולא הסיר יום מחישוביו במהלך ההפלגה על פני האוקיינוס השקט. גם אם לא נתן דעתו על כך בהגיעו לארצות הברית, היה אמור להבחין בכך כשהגיע לניו יורק, ותפש כי איחר בשלושת רבעי השעה את מועד צאתה של האונייה לליברפול. אונייה זו הייתה אמורה לצאת ב־11 בדצמבר וזהו גם התאריך המצוי ברישומיו של פוג. ברם, התאריך בניו יורק היה אמור להיות 10 בדצמבר, ולפיכך התעתדה האונייה להפליג רק למחרת. נראה כי ורן נאלץ להגמיש את קפדנותו הרבה לצורכי העלילה ולכן השמיט מידע זה מן הקורא, כדי לטוות את הסוף המתעתע עם התפנית החדה. וכך נודע לפוג האומלל, שבטוח היה כי איבד את כל הונו בשל העיכוב בבית האסורים, כי בכל זאת צלח את המסע בזמן שהוקצב לו ויכול היה לזכות בהתערבות כולה.
"טעות" נוספת אך קטנה יותר אפשר למצוא בפרק 21 שבו מפליג פוג בים סין המזרחי מהונג קונג לשנחאי. מהפרק הקודם מבואר שפוג נמצא כעת ב־7 בנובמבר 1872, וכותב ורן בפרק: "רד הלילה. הירח היה במולדו...". אך במציאות בתאריך זה לא היה הירח במולדו אלא ברבעו הראשון של החודש ועל־כך הירח נראה באותו לילה כחצי ירח.
שחזור המסע במציאות
הספר הביא מספר אנשים מפורסמים לנסות ולבצע במציאות את שהשיג פוג מעל דפי הספר:
עיבודים לספר
הסרט הראשון היה סרט אילם שביים ריצ'רד אוסוולד בשנת 1919. הסרט היה פרודי שכן צולם בברלין ולא נעשו ניסיונות להסוות את העובדה שהגיבורים אינם באמת סובבים את העולם. כל העותקים של סרט זה אבדו.
הידוע בסרטים הוא הסרט "מסביב לעולם בשמונים יום" משנת 1956. הסרט, בכיכובו של דייוויד ניבן כפיליאס פוג, זכה לפרסים רבים, ביניהם שלושה פרסי גלובוס הזהב וחמישה פרסי אוסקר מתוך שמונה קטגוריות שבהן היה מועמד.
בשנת 1989 הופקה סדרת טלוויזיה בארבעה חלקים בכיכובם של פירס ברוסנן כפוג ופיטר יוסטינוב בתפקיד פיקס.
בשנת 1993 נוצרה סדרת אנימציה בשם "מסביב לעולם עם ווילי פוג" שעונתה הראשונה התבססה על הספר הזה ושכיכבו בו בעלי חיים מואנשים.
בשנת 2004 צילמו אולפני וולט דיסני גרסה נוספת, בכיכובם של ג'קי צ'אן כפספרטו וסטיב קוגן כפוג. גרסה זו הייתה פרודיה סאטירית בסגנון מונטי פייתון. עלילתו של סרט זו שונה משמעותית משל הספר המקורי, ויש האומרים שזו אחת הסיבות לכשלונו היחסי בקופות.
בשנת 2021 הופקה סדרה של ה-BBC המבוססת על הספר בשינויים מסוימים. מר פיקס בסדרה למעשה אישה בשם אביגיל פיקס. הסדרה בכיכובם של דייוויד טננט כפיליאס פוג, איברהים קומה כפספרטו וליאוני בנש כאביגיל פיקס. לסדרה עונה אחת בת 8 פרקים. באותה שנה יצא עיבוד קולנועי חדש שגם שמה מככבים בעלי חיים מואנשים.
בנוסף, יצא לאור ספר עיון לילדים שכתבה אנטוני מיסון (תרגמה לעברית: ד"ר סולי ברור) בשם "אטלס הרפתקאות - מסביב לעולם בשמונים עמודים". הדמויות הראשיות בו הן פיליפ פלוג וכלבו הנאמן פספורט, ואורכו הוא אכן 79 עמודים (העמוד השמונים הוא מפתח שמות). מסלולם לאורך הספר דומה למסלול שבספר המקורי, ומתוארים בספר מקומות בכל אתר שאליו הגיעו.
בדצמבר 1999 עלה בישראל מחזמר בכיכובם של עודד מנשה (פיליאס פוג), ישראל קטורזה (פספרטו), גלית גיאת (הנסיכה אאודה) ויגאל עדיקא (פיקס) בבימויו של ירון כפכפי שגם כתב והלחין את המוזיקה למחזמר. המחזמר עלה שוב בשנת 2007 בכיכובם של ליאור אשכנזי (פיליאס פוג), אלי יצפאן (פספרטו), מייקל לואיס (הצ'יף האינדיאני), הדס מורנו (הנסיכה אאודה) ודוד קיגלר (פיקס). ובשנת 2017 עלתה גרסה נוספת בכיכובם של הראל סקעת (פיליאס פוג), צביקה הדר (פספרטו), רוני דלומי (הנסיכה אאודה) וחנה לסלאו (פיקס).
בשנים 2008,2009, ו־2010 לואיק דובייה והצייר אוד סולייאק עיבדו את הרומן של ז'ול ורן לקומיקס בשלושה כרכים.
סטון טאון
סטון טאון (בערבית: مدينة زنجبار الحجرية; בסוואהילית: Mji Mkongwe - מְגִ'י מְקוֹנְגְוֶוה - "העיר העתיקה"; מכונה גם זנזיבר טאון) הוא כינויה של העיר העתיקה של זנזיבר סיטי, עיר הבירה של זנזיבר והעיר הגדולה ביותר בה. היא ממוקמת על חצי אי דמוי משולש בחופו המערבי של האי אוּנגוּגָ'ה, האי הראשי בארכיפלג זנזיבר. מבחינה מוניציפלית, מנוהלת העיר כחלק מנפת זנזיבר אורבן ("זנזיבר האורבנית"), שהיא חלק ממחוז אורבן וֶסט. בשנת 2000 התגוררו בנפה 206 אלף תושבים, שהם כשליש מתושבי האי.
בעיר ניכרת השפעתם של כובשיה האירופים והערבים ושל הסוחרים ההודים שעברו בה. לאחר עצמאות זנזיבר אולצו רוב תושביה ההודים והערבים לעזוב אותה, אך השפעתם התרבותית, הארכיטקטונית והקולינרית עדיין ניכרת בעיר.
השילוב בין התרבויות השונות, וחשיבותה ההיסטורית של העיר, הביאו את אונסק"ו להכריז עליה כאתר מורשת עולמית בשנת 2000.
היסטוריה
עד ראשית המאה ה-16 לא היה במקום שבו שוכנת סטון טאון אלא כפר קטן, והסוחרים הערבים שפקדו את זנזיבר העדיפו לעגון את ספינותיהם באוּנְגוּגָ'ה אוּקוּאוּ ובקיזימְקָזי. כאשר הגיעו הפורטוגלים לאי, ב-1503, הם החליטו להקים במקום את עיר הנמל המרכזית באי. אף שהפורטוגלים שלטו בזנזיבר קרוב למאתיים שנה, ניתן למצוא כיום בסטון טאון רק שרידים מועטים לשלטונם, ובהם כנסיית אבן קטנה ותותחים שיוצרו בפורטוגל במאה ה-16, ומוצבים כיום בחזית בית הפלאים.
עם הגעת העומאנים לזנזיבר ב-1698, הם החלו בביצורה של סטון טאון, והקימו את המבצר המכונה כיום "המבצר הישן", על חורבותיה של כנסייה. עם זאת, מעבר לביצורים, העיר לא התפתחה באופן משמעותי. רק בראשית המאה ה-19 החלה סטון טאון להתרחב, אם כי רוב בתיה החדשים היו בקתות קש, ולא בתי אבן. בשנת 1840 החליטו העומאנים להעביר את בירתם ממוסקט לסטון טאון, ובעיר החלה תנופת בנייה. למעשה, מרבית המבנים בסטון טאון נבנו החל מתקופה זו ועד סוף המאה ה-19. נוסף על השינוי הוויזואלי, חל בעיר גם שינוי דמוגרפי. עם הסולטאן הגיעו גם סוחרים ובעלי מטעים רבים, שזיהו את הפוטנציאל שבתבלינים שגודלו באי, ובמיוחד הציפורן. הסוחרים שהתיישבו בעיר הקימו לעצמם בתי אבן גדולים, המאופיינים בדלתות עץ מגולפות ומרפסות מקושטות.
ככל שהתרחבה העיר, גדלו גם ההכנסות ממסים, והסולטאן, סעיד בן סולטאן, החל בבניית מבנים ציבוריים שונים, כגון מסגדים ושווקים. בנו, ברע'ש בן סעיד, המשיך בתנופת הבנייה במחצית השנייה של המאה ה-19. בין היתר, הקים שני ארמונות - בית אל-סאהל, ששימש את סולטאני זנזיבר עד 1964, ובית אל-אָגָ'איבּ ("בית הפלאים"). כן הקים בעיר חמאם. פיתוח העיר דחק את התושבים הילידים של זנזיבר לפאתי העיר, מעבר לנחל הדָרָגָ'אני. אזור זה נקרא "נְגְ'אָמְבּוֹ" - "הצד האחר".
כשהגיעו הבריטים לזנזיבר, ב-1880, כבר היה רוב שטחה של העיר בנוי בצפיפות, ותוספות הבנייה שלהם היו בעיקר בשוליה. הבריטים הפכו את האזור הביצתי שבפאתיה הדרומיים לפארק, שסביבו הוקמו בנייני מגורים, קונסוליות, בתי חולים, בתי ספר ומוזיאונים. גשר הוקם מעל נחל הדרגא'ני, וקישר בין נג'אמבו לבין אזור השוק. עם השנים התמלא הנחל בפסולת, עד שב-1957 נסתם לגמרי. במקומו נסלל כביש (המכונה "Creek Road" - "דרך הנחל"), ומצידיו ניטעו גנים.
מורשתם העיקרית של הבריטים בסטון טאון הייתה הקמתו של נמל המים העמוקים בצפון העיר, ב-1925. בעקבות הקמת הנמל התפתח גם רובע מאלינדי, המשמש עד היום כמרכז התעשייתי של סטון טאון. עם המבנים החשובים הנוספים שהקימו הבריטים נמנים ה-State House ("בית המדינה", ששימש בעבר את המושל הבריטי, וכיום שוכנים בו משרדיו של נשיא זנזיבר), בית הדואר ובית המשפט.
לאחר קבלת העצמאות ב-1963, שאפה זנזיבר להתנער מזיכרונות שליטיה הזרים - הפורטוגלים, העומאנים והבריטים, ובין היתר, חיפשה סגנון אדריכלות שונה. הממשלה קשרה קשרים עם מדינות מהגוש המזרחי, ובפאתיה המזרחיים של סטון טאון הוקמו שיכוני רכבת, שתכננו אדריכלים מזרח גרמנים.
רבים מתושביה ההודים והערבים של סטון טאון אולצו לעזוב אותה לאחר העצמאות, ולא נותרו בה רבים מהם. ממשלת זנזיבר שיכנה בבתים תושבים מקומיים. התושבים החדשים היו עניים מכדי לתחזק את הבתים, ולחלקם הייתה זו הפעם הראשונה שבה התגוררו בבית אבן. כתוצאה מכך, סבלו רבים מהבתים, לרבות בתים ששימשו את הממשלה, מהזנחה מתמשכת.