cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארמאביר
היסטוריה
היישוב המודרני נוסד בשנת 1839 על ידי ארמנים בשם "ארמיאנסקי אוול" ("Армя́нский ау́л"). שמה הנוכחי של העיר אומץ בשנת 1848, על שם אחת הבירות ההיסטוריות של ארמניה העתיקה.
במהלך מלחמת האזרחים הרוסית בשנים 1918–1920, התרחשו מספר קרבות קטלניים במרץ 1920 ארמאביר נכבשה סופית על ידי הסובייטים. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני. היא שוחררה על ידי הצבא האדום בינואר 1943.
ילדי רב החובל גרנט (סרט)
ילדי רב החובל גרנט (באנגלית: In Search of the Castaways, הופץ במקור בשם ילדי קפטן גרנט) הוא סרט הרפתקאות אמריקאי משנת 1962 בבימויו של רוברט סטיבנסן, עם היילי מילס, מוריס שבלייה, ג'ורג' סנדרס, וילפריד הייד-וייט ומייקל אנדרסון ג'וניור בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן חופשי על הספר ילדי רב החובל גרנט מאת ז'ול ורן (1867). כדי להתאים את הסרט לכל המשפחה בהתאם לאולפני דיסני, קוצר זמן העלילה, שונו פרטים רבים והוכנסו שירים וקצת רומנטיקה.
תקציר העלילה
גלאזגו, 1858, ליאכטה מפוארת של איל הספנות, הלורד גלנרבן (וילפריד הייד-וייט) מצליחים להיכנס בעורמה מרי גרנט (היילי מילס), אחיה רוברט (מייקל אנדרסון ג'וניור) והגאוגרף הצרפתי פרופסור ז'אק פאנאגל (מוריס שבלייה). מרי ורוברט הם ילדיו של רב החובל גרנט שנעלם עם ספינתו "בריטניה" השייכת ללורד. פרופסור פאנאגל מצא בתוך גופת כריש, בקבוק ובו מכתב מגרנט המפרט את מיקומו. הוא חבר לילדים בבקשה מהלורד לשוט עם היאכטה למסע למציאת גרנט הנעלם. בהשפעת בנו ג'ון מסכים הלורד לצאת למסע.
פאנאגל מגיע למסקנה כי טעה וכי יש להמשיך את החיפושים באוסטרליה.
הם מגיעים למלבורן, ושם עולה ליאכטה נוכל בשם תומאס איירטון (ג'ורג' סנדרס) שטוען כי קפטן גרנט שבוי בידי המאורים בניו זילנד, וכי כדי לשחרר אותו במהירות בלי כל הביורוקרטיה, הוא יעלה ליאכטה ארגזים עם סחורה כדי להחלפם בגרנט. הלורד מאמין לו ואנשיו של איירטון מעלים את הארגזים ומצטרפים לצוות היאכטה. ג'ון ומרי מגלים שבארגזים יש רובים, ואז משתלטים אנשיו של איירטון על הספינה ומורידים את הלורד, פאנאגל, מרי, רוברט וג'ון, לסירה.
הסירה מגיעה לחוף והם נשבים על ידי מאורים קניבלים. הם נזרקים לתא בו נמצא אדם מוזר ומזוקן בשם ביל גיי (וילפריד במברל) שהוא אחד מהניצולים מאונייתו של גרנט. בעזרת פעולות מתוחכמות הם מצליחים לברוח כשהמאורים רודפים אחריהם. הם מגלגלים סלעים וגורמים להתפרצות וולקנית שמבריחה את המאורים.
הם מצליחים להגיע בסירה ליאכטה ומשתלטים על איירטון ואנשיו, ואז נפגשים ילדי גרנט עם אביהם. איירטון ואנשיו נכבלים וג'ון ומרי מתחבקים.
גאודיאמוס איגיטור
היסטוריה
מקור השיר בכתב יד משנת 1287 המצוי בספרייה הלאומית של צרפת, כשיר של בתי מרזח, המתאר את חיי הסטודנט כחיי הוללות. ב-1717 הותקן תרגום לגרמנית של השיר שנדפס בשם "Brüder, lasst uns lustig sein" ("אחי, בוא נעשה חיים"). ב-1781 פורסמה לראשונה גרסה לטינית של השיר, הדומה לגרסה המושרת כיום ושונה באופן ניכר מהשיר המקורי. הלחן המסורתי של השיר היה כה ידוע כבר ב-1782 כך ששימש גם עבור שירי סטודנטים אחרים שמילותיהם נכתבו עבורו. הוא הופיע אז לראשונה בדפוס בקובץ " Lieder für Freunde der Geselligen Freude" (שירים לחברים לשמחה חברתית) ב-1797 בוצע השיר, עם מילים בלטינית והלחן המסורתי, במסגרת הגרסה האופראית של דוקטור פאוסטוס מאת איגנץ ולטר והוא מצוטט גם בפואמה הדרמטית "קללת פאוסט" (La damnation de Faust) מאת הקטור ברליוז מ-1845. ב-1881 שילב יוהנס ברהמס את השיר ביצירתו פתיחה אקדמית חגיגית בדו מינור אופוס 80.
זיגמונד רומברג שילב את השיר באופרטה שלו "הנסיך הסטודנט" מ-1924. האופרטה עובדה לסרט "הנסיך הסטודנט" בשנת 1954 וממנו מוכרת הקלטת ההמנון בקולו של מריו לנצה.
ככל הנראה השיר הושר בנשפי הסיום של הטכניון בשנות השלושים.
תוכן
תוכן השיר עוסק בחיי הצעיר, המלווים בתענוגות החיים ובצורך לנצל את זמן הנעורים הקצר על מנת למצות אותם. חלקיו הם: 1. החיים קצרים ויש לחגוג אותם 2. כולנו ממילא נדונו למוות, המוות בלתי-נמנע 3. חיי הסטודנט הם הטובים ביותר 4. בוגרי האוניברסיטה שולטים בעולם 5. יש לשבח את הנשים 6. יש לגנות את אויבי החיים האינטלקטואליים.
הבית הראשון
{| class="wikitable" style="margin: auto; border-collapse: separate; border: 0; background-color: white;" cellspacing="5"
תרגום לעברית
הבה נהיה שמחים, כל עוד אנחנו צעירים, לאחר הנעורים הנעימים, ולאחר צרות הזיקנה, האדמה תקבל אותנו.
לטינית
Gaudeamus igitur,
Iuvenes dum sumus,
Post jucundam juventutem
Post molestam senectutem
Nos habebit humus.
The Outlast Trials
The Outlast Trials הוא משחק מסוגות הישרדות אימה המשוחק מנקודת מבט של גוף ראשון. המשחק פותח על ידי חברת שפיתחה את המשחקים הקודמים בסדרה. המשחק הוא השלישי בסדרת Outlast ומהווה כפריקוול לשני המשחקים הקודמים בסדרה. עלילת המשחקים מתמקדת במטופלים המוחזקים בניסוי המתרחש בתקופת המלחמה הקרה. המשחק שוחרר לגישה מוקדמת ב-18 במאי 2023 לשחקני המחשב.
משחקיות
המשחק הוא משחק הישרדות אימה המשוחק מנקודת מבט של גוף ראשון (השחקן רואה את עולם המשחק דרך עיני הדמות איתה הוא משחק). למרות שהמשחק תומך באפשרות לשחק עם עד ארבעה שחקנים במפה, השחקן יכול לסיים את עלילת המשחק לבדו. מטרת המשחק היא להשלים מספר מטרות במפה ולהימנע מאויבים מפלצתיים שמנסים לתקוף את השחקן. המשחק מציג ארבעה סוגי דמויות שלהן יש עצי יכולות משלהן. לכל סוג דמות יש יכולת מיוחדת המאפשרת לשחקנים לבצע פעולות שונות כגון ראיה דרך קירות, ריפוי שחקנים אחרים, הנחת מוקשים בנקודות שונות במפה והיכולת לנטרל אויבים באופן זמני.
לשחקן יש גישה לזוג משקפי ראיית לילה המאפשרים לו לנווט את דרכו באזורים חשוכים במפה. המשקפיים צריכות להיטען לעיתים קרובות בעזרת סוללות המפוזרות במפה. השחקנים יכולים להשתמש בשלל חפצים כגון סם שמנטרל פסיכוזה, פורץ מנעולים וחפצים שמחזרים נקודות חיים. למרות זאת, השחקנים יכולים לקחת באמתחתם חפץ אחד כל זמן נתון. השחקנים לא יכולים להילחם באויבים באופן ישיר (בדומה למשחקים הקודמים), אך כן יכולים להתגנב ולברוח מהם במטרה להתקדם.
פיתוח
המשחק Outlast 3 הוכרז בדצמבר 2017, אך לא קיבל תאריך שחרור רשמי. בזמן ההכרזה, חברת Red Barrels הצהירה שלא ניתן להוסיף חבילת הרחבה בתשלום (DLC) למשחק Outlast 2 בגלל גודלו ולכן הם עובדים על פיתוח פרויקט קטן יותר שקשור ל-Outlast שישחורר לפני צאת Outlast 3. היוצרים תיארו את המשחק כ-"תוכנית טלוויזיה". צוות הפיתוח כלל 40 עובדים.
קדימון המשחק שוחרר באוקטובר 2019 והוצהר שהוא אינו מהווה המשך ישיר למשחק הקודם, אלא פריקוול ומתמקד בנסיינים בפרויקט סודי של תאגיד "מארקוף" (הארגון שאחראי לכל האירועים בסדרת המשחקים) המתרחש בזמן המלחמה הקרה. דייוויד שאטנוף, אחד ממייסדי Red Barrels הצהיר שהקונספט של המשחק מוכן והפיתוח החל.
שיווק
ב-4 בדצמבר 2019, Red Barrels שחררה תמונה פרסומית מתוך המשחק. ב-13 ביוני 2020, קדימון קצרצר שוחרר ובו הוצהר שהמשחק ישוחרר בשנת 2021. למרות זאת, באוגוסט 2021 דווח ששחרור המשחק נדחה לשנת 2022 בעקבות מגפת הקורונה. כדי להשאיר את השחקנים נלהבים לקראת המשחק, החברה הפיצה סרטוני "מאחורי הקלעים" בערוץ היוטיוב הרשמי שלה. בטא סגורה (מצב בו המפתחת משחררת את המשחק עבור קהל מצומצם במטרה לקבל חוות דעת ובדיקת באגים) למשחק הייתה זמינה החל מ-28 באוקטובר עד ל-1 בנובמבר 2022. למרות שבתחילה המשחק נועד רק לשחקני מחשב, המשחק ישוחרר בעתיד לקונסולות הפלייסטיישן. למרות ששחרור המשחק נדחה לשנת 2022, Red Barrels עדיין לא הצהירו על תאריך שחרור רשמי. למרות זאת, המשחק שוחרר לגישה מוקדמת ב-18 במאי 2023.
יחסי פולין–צ'ילה
יחסי פולין–צ'ילה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין צ'ילה לפולין. שתי המדינות חברות ב-OECD.
היסטוריה
בסוף המאה ה-18, מספר קטן של מהגרים פולנים התיישבו בצ'ילה, כמה מהם שירתו במלחמות נפוליאון. בשנת 1916 הקימה צ'ילה קרן Pro Polonia. באוגוסט 1919 הכירה צ'ילה בפולין העצמאית החדשה לאחר שהמדינה חזרה לעצמאותה לאחר מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1920, שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים. בשנת 1921 פתחה פולין קונסוליית כבוד בסנטיאגו דה צ'ילה והוסמכה על היחסים משגרירותה בבואנוס איירס, ארגנטינה. בשנת 1926 פתחה צ'ילה קונסוליה בגדנסק. בתקופת זמן זו היגרו לצ'ילה כ-1,200 יהודים פולנים.
במרץ 2000 ערך ראש הממשלה יז'י בוזק ביקור רשמי בצ'ילה והיה לראש הממשלה הפולני הראשון שביקר במדינה. בשנת 1999 הפך הנשיא אדוארדו פריי רואיס-טאגלה לראש המדינה הצ'יליאני הראשון שביקר בפולין.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מצ'ילה בפולין
ביקורים רמי דרג מפולין בצ'ילה
היחסים בין שתי המדינות
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כגון חוזה הפיוס בין פולין לצ'ילה (1931); הסכם להשעיית דרישות הוויזה למטרות תיירות (1995); הסכם הגנת השקעות (1995); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי ומדעי (1995); הסכם התייעצויות פוליטיות (1999); הסכם למניעת מיסוי כפול (2000), הסכם לשיתוף פעולה במאבק נגד סמים וארגוני פשיעה בינלאומיים (2006) והסכם על העסקת תלויים בסגל הנציגויות הדיפלומטיות והקונסולריות בשתי המדינות (2008).
יחסי סחר
בשנת 2002 חתמה צ'ילה על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את פולין מאז הצטרפותה לאיחוד האירופי בשנת 2004). בשנת 2018, המסחר בין צ'ילה לפולין הסתכם בכ-393 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של צ'ילה לפולין כולל: נחושת, דגים קפואים, יין, ענבים וסלמון. הייצוא העיקרי של פולין לצ'ילה כולל: טורבינות גז, בשר קפוא, תרופות, כלי תחבורה ומנופים. חברת הכרייה הרב-לאומית הפולנית KGHM Polska Miedź פועלת בצ'ילה.
ג'רג' קלמן
ג'רג' קלמן (בהונגרית: Kálmán György; בודפשט, 6 במרץ 1925 – בודפשט, 19 בפברואר 1989) היה שחקן יהודי-הונגרי עטור פרסים, זוכה פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול, פרס מארי יאסאי ופרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל). הוא היה אדם מכונן בדור השחקנים שלאחר המרד ההונגרי של 1956.
ביוגרפיה
ג'רג' קלמן נולד במשפחה יהודית בבודפשט. לאביו, מור קלמן (1887–1967) הייתה חנות למסחר במכונות סריגה מעגליות. המשפחה ממעמד הביניים התגוררה ברחוב ראדאי ברובע 9. הוא היה תלמיד גרוע מאוד מכיתה א' של בית הספר היסודי ועד סיום חטיבת הביניים ברחוב איפאר. לאחר מכן הפך לחניך מתלמד של הכנת כפפות מעור לאורך תקופה של ארבע שנים. כשסיים ב-1943, כבר לא היה ניתן להשיג עור לכפפות, אז הפך ליצרן עור עליון לנעליים. כשנגמרה האפשרות לרכוש גם עור עליון לנעליים ניסה נגרות, אחר כך עניבות. אחר כך נלקח לדרום הונגריה למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). הוא חזר הביתה בפברואר 1945. אמו גורשה למחנות ההשמדה, הוא לא ראה אותה שוב. אביו שרד את השואה והתחתן בשנית ב-1950. כשה"מגזר הפרטי" חדל להתקיים בחילופי המשטר לקומוניסטי, הוא לא רצה ללכת לעבוד במפעל והלך ללמוד.
קריירה
את הכשרת המשחק שלו החל בבית הספר הפרטי של מרגיט מאקאי. לאחר מכן פנה לאוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע ובסיום לימודיו ב-1949 קיבל את החוזה הראשון שלו בתיאטרון הלאומי של העיר פץ' בניהולו של יוז'ף סנדרה. לאחר מכן היה חבר בתיאטרון הלאומי בין 1953 עד 1980. אחרי 1981 הופיע בתיאטרון מיקלוש רדנוטי ובמקביל קיבל חוזה גם מ-MAFILM אולפן הסרטים ההונגרי.
ב-1957 זכה להצלחה הגדולה הראשונה שלו במחזה "הביצה" של המחזאי הצרפתי פליסיאן מרסו. הוא בלט מיד בסגנון המשחק שלו ובביצועיו חודרי הנשמה. עיצובי הדמויות שלו התאפיינו בתכונות של חוסר אונים, חוסר ישע, אזלת יד, באירוניה אינטלקטואלית ובריחוק. האמנות שלו פותחה בצורה הטובה ביותר בהצגת גיבורי הדרמות של המאה ה-20 שהיו מופרעים נפשית, משוגעים ממש או מסתתרים מאחורי מסכת הטירוף.
כשחקן מדובב, הוא היה קולו ההונגרי של האמפרי בוגרט בסרט קזבלנקה, קולו ההונגרי של לאונרד ברנשטיין בסדרת ברנשטיין של הטלוויזיה ההונגרית. לאחר שתיקה ארוכה הופיע שוב על הבמה ב"קורונה פודיום" (תיאטרון).
בתיאטרון
מספר הופעות הבכורה שלו הרשומות במאגר התיאטרון : 106.
אפשר לראות אותו גם במאתיים וארבע עשרה תמונות תיאטרון באותו מקום.
רפרטואר לחליל
הרפרטואר לחליל הוא השם המאגד את היצירות במוזיקה הקלאסית אשר בהן משתתף החליל בתפקיד סולן או מובחן ביותר. ראשיתו בסוף המאה ה-17, עם עיצובו של הטרברסו הסטנדרטי, ככל הנראה, החל מיצירותיהם של החלילנים הנודעים בזמנם, פייר פילידור וז'אק-מרטין אוטטר, ושל המלחין מרן מארה. הרפרטואר משתרע על פני כל הסוגות הנפוצות בכל תקופה, אך באופן מצומצם יותר בתקופה הרומנטית.
אופי הכתיבה
הכתיבה לחליל מתאפיינת בדרך כלל בשילוב של כתיבה וירטואוזית מחד גיסא, ושירתית מאידך גיסא. החליל ניחן בתכונה, לפיה הצליל נעשה ברור ורם יותר כאשר מתקרבים לקצה העליון של מנעדו, דבר שניכר היטב בכתיבה לכלי. אופן הפעלת החליל, כמו בשאר כלי הנשיפה מעץ, מזמין כתיבה עשירה בסולמות וארפג'י, וכיווניות ברורה מאוד. שלא כמו הקלרינט והאבוב, לחליל גמישות רבה יותר בקפיצות בין מנעדים (משלבים\רגיסטרים). בנוסף, צלילו של החליל משתלב היטב עם צלילם של כלי פריטה וכלי מקלדת, מאחר שגון הצליל של כלים אלו הוא צלול יחסית.
בארוק, וגלאנט (~1680-1760)
כפי שנזכר מעלה, הרפרטואר לחליל ככלי סולני החל להתפתח בזכות יצירותיהם של חלילנים ידועים, שמיצירותיהם ניתן למנות סוויטות לחליל ובאסו קונטינואו, וסוויטות לחליל סולו. כבר בראשית המאה ה-18 תפס החליל מעמד של כלי חשוב בז'אנרים האינסטרומנטליים העיקריים של הבארוק, כאשר גדולי המלחינים - יוהאן סבסטיאן באך, גאורג פרידריך הנדל ואנטוניו ויוואלדי ומלחינים נוספים, כותבים בעבורו יצירות רבות, שחלקן ידועות גם לקהל הרחב - למשל הבדינרי המפורסם מאת באך.
המוזיקה נכתבה בעת הזו לחליל צד השונה מן החליל המוכר כיום. הוא היה צנוע יותר בצלילו, במנעדו, ובאפשרויות הטכניות שלו. עם זאת, צלילו מתוק וייחודי, ומשתלב היטב עם כלים אחרים מאותה עת. הוא נקרא לרוב "חליל בארוק" או "טרברסו".
אין ספק שהמאה ה-18 כולה, החל בבארוק המאוחר וכלה בתקופה הקלאסית, היו תור הזהב החליל, לפחות על פי כמות היצירות הרבה אשר נכתבה לו. ניתן למנות סיבות רבות מגוונות לפרץ היצירות הרב הזה;
לחליל נכתבו יצירות רבות בז'אנרים המקובלים של אותה עת כגון סונאטות עם באסו קונטינואו, סוויטות עם באס או עם הרכב, טריו סונאטות, דואטים, ואף קונצ'רטי. על אף היותו כלי מלודי מטבעו, לחליל נכתבו כמה יצירות סולו, ללא ליווי כלל, אשר נחשבות למיטב הרפרטואר של אותה התקופה. כדאי לציין עם זאת, שבהתאם לנהוג באותה תקופה, מלחינים מסוימים לא ייחדו את יצירותיהם לכלי אחד, אלא כתבו אותם כך שיתאפשרו לנגינה על כלים בעלי אפשרויות ומנעד דומה, כמו למשל חליל, חלילית, אבוב וכינור. במקרים אחרים, לא הייתה כלל אבחנה בין יצירות לחלילית ולחליל צד, מאחר שהם כלים זהים במיוחד. כמו כן, מפאת פער השנים והיעדר תיעוד מספק, לעיתים לא ברור מן המקורות כמה יצירות בדיוק נכתבו, כמה שרדו וכמה פורסמו בפועל. לפיכך, במקרים של מלחינים שהעניין בהם קטן יותר, אין מספר ידוע של יצירות.
התקופה הקלאסית (~1760-1820)
ההתפתחות ההדרגתית מסגנון הגלאנט אל הסגנון הקלאסי הטיפוסי, לא הביא לתמורות משמעותיות ברפרטואר לחליל, אשר חרגו מן ההתפתחות הכללית של הסגנון. ז'אנרים מסוימים נזנחו כליל (כגון הטריו סונאטה, הבאסו קונטינואו, הקונצ'רטו גרוסו), וגם הכתיבה לכלי ללא ליווי נעלמה כמעט באותה העת. עם זאת, בתקופה הקלאסית התעצבו הרכבים שונים, אשר חלקם המשיכו להתקיים גם אחרי שהסגנון נשתנה; רביעיית החליל (לחליל, כינור, ויולה וצ'לו), טריו חליל (לחליל, צ'לו ופסנתר), טריו חליל וכלי קשת, סונאטות לחליל ולפסנתר, ועוד.
במחצית השנייה של המאה ה-18 חלה אף התפתחות במבנהו של החליל, אשר תמשיך בהדרגה עד לביסוסו של החליל המודרני כפי שהוא מוכר כיום. לחליל הקלאסי נוספו, אם כן, בין שלושה לשבעה חורים חדשים, אשר תיקנו חלק מבעיות האינטונציה של הכלי, והרחיבו את מנעדו בעוד שלושה חצאי טונים כלפי מטה. למרות זאת, אופי הצליל והגון של החליל השתנו רק במעט.
התקופה הרומנטית (~1820-1910)
התקופה הרומנטית טמנה בחובה נסיגה והתקדמות בכל הנוגע לכתיבה לחליל. למרות שמדובר בתקופה אומנותית משמעותית, ארוכה, ופופולרית במיוחד בקרב חובבי המוזיקה הקלאסית, מספר המלחינים הגדולים אשר כתבו יצירות לחליל בעת הזו הוא נמוך במיוחד, וכמוהו, כמות היצירות זעירה במיוחד. מרבית היצירות אשר נכתבו בעבור החליל נכתבו על ידי מלחינים-חלילנים, אשר איכות יצירותיהם נחשבת ברוב המקרים לירודה יחסית, אשר כתבו לחליל באופן בלעדי. הרשימה הבאה מתעלמת מרוב היצירות הללו.
הסיבות לירידה החדה בכמות היצירות אינה ברורה דייה, אך עלו השערות בנוגע להן; התפתחותם המואצת של הפסנתר והתזמורת, גרמה לכך שצלילו החלוש יחסית של החליל שוב לא הצליח להשתוות אליהם, או לתפקד כסולן מול תזמורת. נטען גם שצלילו של החליל הקלאסי היה "נייטרלי" ולא אספרסיבי, שני אלמנטים אשר היוו בעיה בהתאמתו של הכלי לרוח התקופה. בנוסף, החליל הרומנטי אשר החל להופיע בראשית המאה ה-19 כלל חורים רבים במיוחד ושסתומים רבים עוד יותר, מה שהקשה לעיתים את הנגינה בו, על מנת לחפות על בעיות בכוונונו. סברה נוספת היא שסולני החליל הידועים באותה תקופה לא השתוו לגדולי החלילנים של העבר, אך סברה זו אינה נשענית על מקורות מהימנים והיא אינה אובייקטיבית. כמו כן, ירדה גם קרנה של האצולה בעקבות אירועי המהפכה הצרפתית, סיבה נוספת לירידת כמות היצירות אשר נכתבו לחליל.
עם זאת, החל מאמצע המאה ה-19, הופיע חליל שונה לגמרי מכל חליל אחר שהיה ידוע קודם. החליל המודרני, פרי המצאתו של תאובלד בהם, היה בעל תכונות רבות אשר, לדעת רבים, הותאמו לרוח התקופה. חלילו של בהם נודע במנגנון פשוט יותר להפעלה, אך מוצלח עשרות מונים מקודמיו, אשר איפשר לנגן בכל הסולמות ועמד בדרישות הגבוהות ביותר לנגינה של קטעים מהירים וקשים. בהם תכנן את החליל כך שיתפקד היטב גם כשהיה עשוי מתכת. תכונה זו, ותכונות אחרות אשר שינה בכלי, איפשרו לחליל להפיק צליל בעל עוצמה גדולה יותר, שגוונו היה שונה מגוון הצליל של החליל הקודם, וחודר ממנו. עד לסוף המאה ה-19 תפס חליל זה את מקומו בכל אירופה, והוא בשימוש עד היום, בשינויים קלים.
ניתן להניח כי השינוי הדרסטי שנעשה בחליל היה מן הגורמים להתעניינות המחודשת בו בקרב המלחינים הגדולים של אותה עת, אם כי לא באותה מידה כבעבר. הסיבות הנוספות אותן ניתן למנות הן - ביסוסה של אסכולה חדשה בצרפת, אשר הוציאה מתוכה חלילנים ראשונים במעלה, אשר ביניהם ניתן למנות את פול טפנל ואת פיליפ גובר. לשני חלילנים אלו, ובעיקר לטפנל, הוקדשו יצירות רבות וטובות. עוד גורם הוא הניאו קלאסיקה והנאו-בארוק - זרמים אומנותיים אשר היו חלק מן הרומנטיקה המאוחרת, אשר שאפו ליצור תוך התייחסות לסגנונות של המאה ה-18. ומכיוון שהחליל היה כלי סולני שימושי במיוחד באותה מאה, החל החליל להופיע ביצירות של ראשית המאה ה-20 ברוח זו.
מחציתה הראשונה של המאה ה-20 (~1910-1960)
כבר בראשיתה של המאה העשרים חזרו מלחינים חשובים לכתוב יצירות לחליל. ירידתה של הרומנטיקה הביאה אף היא לעלייתם המחודשת של כלי הנשיפה מעץ ככלים סולניים, בעיקר במוזיקה הצרפתית. התגלה גם עניין מחודש בכתיבת סונאטות לחליל ופסנתר, וכמה מלחינים ידועים הקדישו את מיטב יצירותיהם להרכב זה. כמו כן, מלחינים לא מעטים החלו לכתוב שוב יצירות לחליל סולו, "הרכב" שבימינו נכתבות לו יצירות רבות.
קוקה קולה קיד
קוקה קולה קיד (באנגלית: The Coca-Cola Kid) הוא סרט מסוגה של דרמה רומנטית, שיצא לאקרנים ב-1985. הסרט בוים על ידי דושאן מקבייב ומככבים בו אריק רוברטס וגרטה סקאקי. הסרט מבוסס על סיפור קצר שכתב פרנק מורהאוז שגם כתב את התסריט לסרט. היה אחד מהמועמדים לזכייה בפסטיבל קאן ב-1985. הסרט מתאר את תהליך השינוי שעובר איש מכירות של חברת קוקה-קולה במהלך נסיונותיו לשווק את המשקה האמריקאי באחד ממחוזות אוסטרליה. מקבייב השתמש בסרט זה כדי לבקר את התאגידים הגדולים בעולם ואת האופן בו הם דורסים מתחרים כדי להשיג מונופול בשוק.
עלילת הסרט
בקר (אריק רוברטס) הוא איש שווק אמריקאי מצליח במטה של חברת קוקה-קולה באטלנטה שנשלח לסניף האוסטרלי בסידני כדי לבחון את מצב המכירות ביבשת זו. כשהוא בוחן את פיזור המכירות, שם בקר לב למחוז בו אין לקוקה קולה כלל מכירות. בקר מחליט לנסוע לאותו מחוז (שנקרא בסרט "מחוז אנדרסון") כדי לבחון מקרוב את הסיבה לכישלון המכירות שם.
בהגיעו לבירת המחוז, כשהוא מלווה בסייעת מטעם החברה בשם טרי (גרטה סקאקי), מסתבר לבקר שהמחוז נשלט על ידי תעשיין משקאות קלים בשם טי. ג'ורג' מקדואל (ביל קר) שהודף כל ניסיון לחדירת מתחרים למשקאות שהוא מייצר. בקר מחליט להישאר במקום ומכריז מלחמה כנגד מקדואל. במהלך שהותו במחוז נסחף בקר לרומן עם מזכירתו טרי וזאת על אף תחושתו שרומן זה מסיט אותו ממטרתו. בשלב מאוחר יותר מסתבר לבקר שטרי היא בתו של מקדואל. בסופו של דבר מבין בקר שהוא רק בורג קטן בחברת קוקה קולה ושבעצם אין ברצונו להמשיך להילחם בשמה.
לכאורה הסרט מסתיים בניצחונו של מקדואל ובוויתור של בקר, אולם מקדואל מבין שאין עתיד למפעל חייו, והוא משמיד את המפעל.
בנוסף לעלילה הראשית כולל הסרט מספר עלילות משנה:
הפקת הסרט
הסיפור הקצר שכתב פרנק מורהאוז נמסר למקבייב כבר ב-1975 במהלך פסטיבל הקולנוע בסידני שם הציג מקבייב את סרטו סרט מתוק. הסרט צולם בסידני.
ב-2009 הופץ הסרט בפורמט DVD.
נתיבי הגז הטבעי לישראל
נתיבי הגז הטבעי לישראל בע"מ (מכונה: נתג"ז) היא חברה ממשלתית שהוקמה בשנת 2003 למטרת הקמה והפעלה של מערכת הולכת גז טבעי בלחץ גבוה בישראל.
החברה היא מונופול בתחום הפעלת מערכת ההולכה של הגז הטבעי מהספק לצרכנים בישראל, ומחזיקה בזיכיון בלעדי לעיסוק בתחום עד 2034.
היסטוריה
בשנת 1999 התגלה, מול חוף אשקלון, מאגר הגז הטבעי הגדול הראשון בישראל - מאגר "נועה". בעקבותיו בוצעו קידוחים נוספים בשנים הבאות, שברובם נמצא גז בכמויות גדולות (מאגר "מרי"). מאפייני גז הטבעי מחייבים שימוש בצנרת הולכה מהספק לצרכנים, ובמקביל לגילויים הראשוניים, הוחל בהסדרה חקיקתית של התחום.
בשנת 2001 הושלמה חקיקתו של חוק להסדרת משק הגז הטבעי, והוא נכנס לתוקפו בראשית שנת 2002. בתחילה תוכנן לפרסם מכרז לבחירת חברה פרטית שתקבל רישיון להקמת מערכת הולכת הגז טבעי, אך עקב הסיכון הכלכלי הגבוה באותה עת, הדבר לא התאפשר. לכן בשנת 2003 תוקן חוק משק הגז הטבעי כדי לאפשר את מתן רישיון לחברה ממשלתית. ב-23 ביולי 2003 הוקמה חברת "נתיבי הגז הטבעי לישראל בע"מ", ובשנת 2004 החלה החברה בהקמה של מערכת הולכת הגז טבעי.
בתחילת 2004 הושלם חיבור המאגרים הימיים של שותפות ים תטיס לחוף אשדוד ולתחנת הכוח אשכול. שתי יחידות ייצור של תחנת הכוח אשכול הוסבו להפעלה עיקרית באמצעות גז טבעי, במקום המזוט ששימש כדלק לתחנה מאז הקמתה. יחידות אלו היו הראשונות בארץ שהופעלו באמצעות גז טבעי כדלק. חברת "נובל אנרג'י" הפעילה זמנית את תשתית ההולכה של הגז הטבעי בישראל עבור חברת "נתיבי הגז הטבעי". זאת לאחר שחברת "גזיוני", חברה הולנדית שהייתה אמורה לבצע את העבודה פרשה, כיוון שהמתקן לוויסות והפחתת לחץ נבנה לפי התקן האמריקאי, שאינו מתאים לדרישות הבטיחות שנקבעו על ידה.
בשנת 2006 החלה הקמתו של המקטע הדרומי של מערכת ההולכה. מקרית גת, דרך באר שבע, לאזורי התעשייה נאות חובב, מישור רותם ועד מפעלי ים המלח בסדום. תוואי באורך 147 ק"מ, שעלותו הייתה כ-55 מיליון דולר. מקטע זה אפשר לראשונה חיבור של מפעלי תעשייה למאגרי הגז הטבעי.
בשנת 2008, החלה חברת EMG (Eastern Mediterranean Gas) להזרים לישראל גז מצרי באמצעות המקטע הישראלי של צינור הגז הערבי המחבר בצינור תת-ימי את אל עריש לאשקלון ומשם מתחבר למערכת הולכת הגז הישראלית. ב-10 בנובמבר 2011 פוצץ בשישית צינור הגז הטבעי בסיני, בעקבותיו הופסקה הזרמת הגז הטבעי לישראל. ההזרמה חודשה ב-19 בנובמבר 2011. ב-28 בנובמבר 2011 התרחש פיצוץ נוסף, ומאז לא חודשה האספקה. באפריל 2012 הודיעה חברת הגז הממשלתית של מצרים, EGAS, באופן חד צדדי על ביטול ההסכם לחברת הגז הישראלית EMG, בגין אי עמידה בהתחייבויות כספיות מצד האחרונה.
בשנת 2009 השלימה החברה גיוס של אג"ח בהיקף של 250 מיליון שקל על מנת לממן את המשך הקמת מערכת הולכת הגז הטבעי.
ב-30 במרץ 2013 החלה הזרמת הגז הטבעי ממאגר "תמר" אל תחנת הקבלה באשדוד.
לחברה זיכיון לפעול בתחום הולכת הגז הטבעי בישראל עד 2034, ובסיומם תעביר את המערכת למדינת ישראל, ללא תמורה.
מערכת ההולכה
מערכת ההולכה הוקמה על פי תוכנית המתאר הארצית 37 וכוללת קו ימי שהוקם ראשון, ומערכת יבשתית הכוללת 4 קווים שהורחבו בהדרגה.
הקו הימי
הקמת הקו הימי החלה עוד לפני הקמת נתיבי הגז הטבעי לישראל, עם תחילת הפיתוח של מאגר מרי שמול אשקלון, שהתגלה בפברואר 2000 שותפות ים תטיס. השותפות חתמה ביוני 2002 על הסכם עם חברת החשמל לאספקת 18 מיליארד מ"ק גז טבעי בשווי של כ-1.5 מיליארד דולר במשך 11 שנים, כאשר חברת החשמל לקחה על עצמה את הקמת מערכת ההולכה. הקו הימי פעיל מאז מאי 2006, מאשדוד עד חוף דור עם חיבור יבשתי לתחנת הכוח חגית שבואדי מילק. הקו הוקם על ידי חברת החשמל אך מופעל על ידי החברה.
המצוף הימי לקליטת גז טבעי מונזל
בתחילת 2011 הורה שר התשתיות, עוזי לנדאו, לקדם מיזם לייבוא גז טבעי נוזלי (LNG), שיצמצם את התלות של ישראל בגז טבעי המיובא ממצרים.
ביולי 2012 החלו העבודות לבניית מצוף ימי לקליטת גז טבעי ממכליות גז טבעי נוזלי מגזזות, כ-10 ק"מ מול חופי חדרה. באמצעות המצוף תוכל מערכת ההולכה הארצית לקבל גז טבעי בנפח של כ־2-3 BCM בשנה. על פי השר לנדאו, הפרויקט הזה בלבד יוכל לספק כמעט מחצית מכמות הגז הטבעי השנתית הדרושה למדינת ישראל. בינואר 2013 החלו לראשונה לקלוט גז מונזל אוניה המגזזת, כאשר האחריות על המצוף מוטל על נתג"ז ואילו הזמנת האונייה המגזזת ותכולתה הוטלו על חברת החשמל.
מבנה החברה
על רקע לקחים מקשיים שנתגלו בפעילותם של חברות ממשלתיות, הוחלט כי מרבית עובדי החברה יועסקו בחוזי עבודה אישיים, ולא במסגרת הסכם עבודה קיבוצי, וכי תחומים רבים בפעילות החברה יהיו במסגרת מיקור חוץ.
מודל עסקי ומימון
המודל העסקי של החברה הוא הולכת הגז הטבעי מתחנות הקליטה בדרום הארץ, אל הצרכנים בכל רחבי הארץ, תמורת תשלום עבור הולכת הגז בצנרת. היותה של החברה מונופול בתחום לצד הביקוש הגבוה לגז טבעי (ביחוד מצד תחנות כוח ומפעלים גדולים) מבטיחים את רווחי החברה, ומאפשרים לה לקבל דירוג עסקי גבוה יחסית לאיגרות החוב המונפקות על ידה. עם זאת, תעריפי ההולכה אינם נקבעים על ידי החברה, אלא על ידי רשות הגז הטבעי.
לצורך הקמת תשתית ההולכה נדרשו משאבים כספיים רבים, שחייבו גיוס הון באמצעות איגרות חוב והלוואות מתאגידים בנקאיים. נכון ל־2013 עומדות התחייבויות החברה על קרוב ל־3 מיליארד ש"ח: 677 מיליון ש"ח לחברת החשמל (עבור הקמת המקטע הימי), 2,219 מיליון ש"ח באיגרות חוב ו־55 מיליון ש"ח לתאגידים בנקאיים.
מכינה קדם-צבאית
בישראל, מכינה קדם-צבאית מוגדרת בחוק כ"מסגרת חינוכית המיועדת בעיקרה למיועדים לשירות ביטחון ולמתגייסים לצבא, ושמטרותיה הכנת החניכים והחניכות לשירות מלא בצבא הגנה לישראל וחינוך למעורבות חברתית ואזרחית". בני הנוער המצטרפים למכינה דוחים את שירותם, ומתגייסים לצה"ל כשנה מאוחר משאר בני השנתון.
המכינה הקדם צבאית הראשונה, בני דוד, הוקמה בשנת 1988. בשנת 2008 הוסדרה פעולתן של המכינות בחוק המכינות הקדם-צבאיות, התשס"ח-2008. בשנת 2020 פעלו בתיאום עם משרדי הביטחון והחינוך 54 מכינות קדם צבאיות מוכרות, בהן מתחנכים כ-3,500 חניכים מדי שנה.
מאפיינים כלליים
המכינות הן תוכניות חינוכיות וולנטריות המיועדות לבוגרי י"ב, המופעלות על ידי ארגונים אזרחיים. רק מכינות שהוכרו על ידי ועדה משותפת של משרדי החינוך והביטחון זכאיות להיקרא מכינה קדם צבאית, בכפוף לעמידתן בתנאי הרגולציה הקבועים בחוק. בשל הצלחת המכינות גופים רבים שאינם מוכרים כמכינות קדם צבאיות על פי חוק המכינות, מכנים עצמם כך ובכלל זה תוכניות חצי שנתיות, ישיבות גבוהות שונות וכן הלאה.
לרוב כרוכים הלימודים במכינה בתשלום של כמה מאות שקלים בחודש (בין 500 ל 1,200), ולעיתים מוצעות מלגות למימון הלימודים. על פי חוק המכינות, כל יציאה לעבודה בשנת המכינה דורשת אישורים מיוחדים ממשרד החינוך.
הלימוד במכינות מבוסס על לימוד לשם לימוד, העשרה והנאה ("לשם שמים") באופן סדנאי, נטול שיעורי בית, מבחנים ויעדי בגרויות/אקדמיה למיניהן. עידוד הסקרנות וההצלחה בהקניית אהבה ללמידה על המשתתפים (שלא כמו מסגרת בית ספרית) מעודדים את החניכים לפיתוח סקרנות, זהות והשקפת עולם ערכית. מאפיין נוסף בולט הוא ניהול עצמי של חיי המשתתפים, יחד עם עידוד היזמות החברתית והסביבתית. אורח חיים זה יוצר שיתוף פעולה פורה דינמי ומעורב ובכך נבנית המשמעת העצמית של החניכים.
שיעור ההשתתפות של בוגרי המכינות ביחידות הקרביות, בפיקוד ובקצונה גבוה מהממוצע הארצי, ושיעור הבוגרות בקצונה גבוה אף יותר יחסית לממוצע הארצי; מעל 80% לוחמים לעומת כ-40%, 40% יוצאים לפיקוד לעומת כ-11%, 18% מתנדבים לקורס קצינים לעומת כ-5% ובקרב הבנות 23% מתנדבות לקורס קצינים לעומת כ-4% אצל הבנות המתגייסות לצה"ל. במבצע צוק איתן, מעל 12% מחללי צה"ל נמנו על בוגרי המכינות קדם-צבאיות.
סוגי המכינות
המכינות מתחלקות לשלושה סוגים: מכינות קדם-צבאית דתיות, חילוניות ומעורבות (דתיים וחילונים, בנים ובנות).
ניתן גם להבחין בשימוש בביטוי "מכינה קדם-צבאית כללית". ביטוי זה משמש בדרך-כלל להתייחס למכינה לדתיים וחילוניים, שלהן אין לא צביון דתי מובהק ולא צביון חילוני מובהק. לעיתים משמש הביטוי לתיאור כל מכינה שאינה דתית, כולל החילוניות.
מכינה קדם-צבאית דתית
המכינה הקדם-צבאית הראשונה היא המכינה הקדם צבאית בני דוד, שהוקמה בשנת 1988 ביישוב עלי שבשומרון על ידי הרב אלי סדן והרב יגאל לוינשטיין. ביום העצמאות תשע"ו הוענק פרס ישראל למפעל חיים לרב סדן על הקמת מפעל המכינות הקדם צבאיות.
מכינה קדם-צבאית חילונית
אף ששמן "חילוניות", ברוב המכינות הללו יש דגש על לימוד יסודות היהדות וערכיה, הכרת המסורת וההיסטוריה של עם ישראל, ועוד, כאשר בדרך-כלל מוצגות גם זוויות מודרניות ויותר ליברליות לפרשנות, בנוסף לאלו המסורתיות. בנוסף לכך, האוכלוסייה המגיעה למכינות היא מגוונת ורחבה, וכוללת, בין היתר, גם חניכים דתיים ומסורתיים, לצד חילוניים, אם כי החילוניים הם רוב.
בשנת 1997 קיימה מכינת נחשון תוכנית ניסיונית של חצי שנה ביישוב ניל"י ולכן יש הרואים בה את המכינה החילונית הראשונה. בפועל החלו בספטמבר 1998 לפעול במקביל ארבע מכינות חילוניות/כלליות: נחשון (נוסדה במקור בניל"י והתרחבה בהמשך ל-3 קמפוסים), מיצר (בקיבוץ מיצר ברמת הגולן), מכינת רבין (קמה במקור בנעמן ליד עכו, והתרחבה ל-3 קמפוסים) ומכינת גליל עליון (קמה במעין ברוך והתרחבה אף היא ל-3 קמפוסים).
מכינה קדם-צבאית לדתיים ולחילונים
המכינות הקדם צבאיות המשותפות לדתיים ולחילונים קמו על-מנת לתת מענה לקרע החברתי במדינת ישראל והן משלבות לימודים בנושאים שונים (ציונות, חברה, יהדות, פילוסופיה וכו') לצד עבודה קהילתית בתחומים מגוונים.
המכינה המעורבת הראשונה היא המכינה הקדם-צבאית בית ישראל, הממוקמת בשכונת גילה בירושלים. המכינה הוקמה בשנת 1997 על ידי תא"ל (מיל') הושע פרידמן בן שלום. באותה שנה הוקמה גם מכינת נחשון.
קבוצת מכינות נוספת, אשר משתייכת לרוב לקבוצת המכינות המעורבות, היא קבוצת המכינות החצי שנתיות. מכינות אלו מאופיינות בזמן מחזור קצר יותר ביחס למכינות השנתיות (שישה חודשים לעומת עשרה חודשים במכינות השנתיות). המכינות החצי שנתיות הוקמו לראשונה בתחילת העשור השני של המאה ה-21 ויש הרואים בהן כ"גל השלישי" של תנועת המכינות הקדם צבאיות בישראל (לאחר המכינות הדתיות והמכינות הכלליות). בין מכינות אלו ניתן למנות את רשת מכינות דרך ארץ, רשת מכינות ארז, רשת מכינות שחר ואת מכינת ירוחם.
מכינה קדם-צבאית לישראלים ובני נוער יהודים מהעולם
המכינות הקדם צבאיות המשותפות לישראלים וצעירים יהודים מרחבי העולם קמו על מנת לבנות את שכבת המנהיגות הבאה של העולם היהודי שתחבר בין ישראלים ליהודים בקהילות היהודיות בעולם. הלימוד במכינה משלב לימודים בנושאים שונים (ציונית, חברה, יהדות, פילוסופיה) לצד התמקדות בנושא של עמיות יהודית. בנוסף ללימודים העיוניים, המכינות נותנות דגש רב לפעילות התנדבותית וסיורי עומק ברחבי הארץ. במהלך הלימודים במכינה, דנים באתגרים השונים איתם מתמודדים קהילות יהודיות בעולם ומכינים את החניכים לקחת חלק בעשייה הקהילתית בקהילות היהודיות השונות. המכינות הבינ"ל קולטות חניכים מלמעלה מ-20 מדינות כאשר מרבית החניכים מגיעים מארצות הברית, אוסטרליה, דרום אפריקה ואירופה.
המכינה הבינ"ל הראשונה היא קול עמי אשר הוקמה בשנת 2012 בכפר הנוער קריית יערים, והתרחבה בהמשך למספר קמפוסים נוספים. המכינות פועלות תחת היחידה לאקטיביזם חברתי של הסוכנות היהודית. קמפוס המכינה במגדל עוז פועל בשיתוף פעולה עם תנועת בני עקיבא העולמית.
"ארצי" היא מכינה נוספת בקטגוריה זו המציעה התמחות בנושאי אמנות.
מכינות קדם-צבאיות המשלבות נוער ישראלי לא יהודי
במאה ה-21 החלו בהדרגה לקום מספר יזמות המעודדות גיוס לצבא של נוער לא יהודי, בדרך כלל באמצעות מכינות קדם צבאיות המשלבות נוער יהודי ולא יהודי. מכינות אלו בדרך כלל שמות דגש על זהות ישראלית משותפת.
באמצע העשור השני של המאה, הוקמה המכינה הנודדת, מיזם משותף של מרכז בינה ומרכז הינם לסובלנות, ובו מכינים לשירות צבאי אוכלוסייה מעורבת "כל ישראלית" - חרדים, חילונים, ערבים, עולים וכיוצא בזה.
בשנת 2018 הוקמה לראשונה מכינה משולבת לנוער נוצרי-ארמי-יהודי, מכינת כנרת.
בשנת 2019 הוקמה מכינה ראשונית לנוער בדואי, אשר פועלת במתכונת שונה של הכנה למסלול עתודה. המכינה הוקמה בסיוע משרד החקלאות, האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון וצה"ל, ומופעלת על ידי תנועת אחריי בכפר איבים.
תקצוב המכינות
עד שנת 1999 תוקצבו המכינות בהתאם למבחני תמיכות של משרד החינוך. בשנת 1999 החליטה הממשלה לתקצב את המכינות בהתאם למספר התלמידים כפול "סל לאור", שבשנת 2006 היה כ-20,000 ש"ח. תיקון לחוק המכינות מספטמבר 2022 קובע שהתקציב לתלמיד יעמוד על 27,473 ש"ח.
חקיקה
ב-30 ביולי 2008 אישרה הכנסת את חוק המכינות הקדם-צבאיות, התשס"ח-2008. החוק מסמיך את מנכ"ל משרד החינוך לקבוע כללים להכרה במכינה קדם-צבאית, וקובע את תקציבה של המכינה כפונקציה של מספר חניכיה. החוק נכנס לתוקף בתחילת שנת 2009.
דברי ההסבר להצעת החוק עמדו על מהותן של המכינות:
בדצמבר 2009 התקין שר החינוך, גדעון סער, את תקנות המכינות הקדם-צבאיות, התשס"ח-2009,, המפרטות את תהליך ההכרה במכינה.
בינואר 2012 הושלם תיקון חוק הביטוח הלאומי המקנה פטור מתשלום דמי ביטוח לאומי לחניך מכינה. במרץ 2012 אושר צו משרד התחבורה המאפשר נסיעה מוזלת במחיר סמלי לחניכי המכינות בתחבורה הציבורית.
מועצת המכינות
בעקבות חוק המכינות הקדם צבאיות התארגנו המכינות לעמותה אחת המאחדת את כלל המכינות הקדם צבאיות בישראל הקיימות מעל שנתיים וקרויה "מועצת המכינות הקדם צבאיות הציוניות-ישראליות". המועצה כוללת כיום 54 מכינות, ומטפלת בכל נושאי תיקוני חקיקה, דחיית שירות, ליווי מכינות, גיוס משאבים בישראל ומחוצה לה וייצוג המכינות מול מוסדות המדינה. המאפיין את מפעל המכינות הקדם צבאיות, בא לידי ביטוי מרבי בשיתוף הפעולה יוצא הדופן במועצה, בין בעלי עמדות פוליטיות מגוונות ובעלי עמדות דתיות\חילוניות שונות.
ועד הנהלה של המועצה הוא בעצם המשכו של ועד ראשי המכינות, שקודם להקמת העמותה טיפל באותם נושאים. חברי הוועד נבחרים על ידי כל ראשי המכינות ולפיכך כוללים ראשי מכינות דתיות וחילוניות. בראש הוועד עומדים מאז שנת 2005 שני יושבי ראש משותפים - אחד מטעם המכינות הדתיות ואחד מטעם המכינות החילוניות. בעת ייסוד המועצה עמדו בראש הרב משה הגר-לאו ראש מכינת בית יתיר, ועו"ד דני זמיר, מייסד מכינת רבין וראש המכינה לשעבר. עם השנים התחלפו יושבי הראש, ונכון לשנת 2019 מכהנים בתפקיד הרב יצחק ניסים, ראש מכינת אלישע, ויניב מזומן ראש מכינת מיתרים - לכיש.
מאמר "מכינות במבחן"
בגיליון 436 של מערכות מאפריל 2011, פורסם מחקר של נעמי אבנשפנגר, אשר בחן את היציאה לפיקוד, יציאה לקצונה ושירות הקבע בהשוואה בין בוגרי המכינות הקדם צבאיות לבין דומיהם (בתי ספר דומים וקב"א). הנתונים נאספו ביחס למחזורי הגיוס 2001–2004. אבנשפנגר מוצאת שתרומתן של המכינות הקדם צבאיות לפיקוד, קצונה וקבע נמוך ביחס למה שניתן היה לצפות בהשוואה לדומיהם בקרב המתגייסים. אבנשפנגר ממשיכה וטוענת שתרומתן של המכינות החילוניות לצה"ל אף נמוכה מתרומתן של המכינות הדתיות. בסיכומם של הדברים היא טוענת:
מאמר "תרומה הולכת ופוחתת"
בגיליון 457 של מערכות מאוקטובר 2014, פורסם מחקר המשך של אבנשפנגר. על פי המחקר שהתמקד בנתוני השנים 2005–2008 המחקר מצא שיש ירידה משמעותית בשיעור היוצאים לפיקוד ולקצונה במכינות הקדם צבאיות ביחס למחקר הקודם. עוד נמצא שמיצוי הקצונה בקרב המשתתפים במסלול שנת השירות (שאינו מיועד לעידוד שירות משמעותי אלא למטרות אחרות) גבוה במעט ממיצוי הקצונה בקרב בוגרי המכינות. זאת על אף שבאותה תקופה היה גידול משמעותי בכמות היוצאים למכינות. עוד ציינה אבנשפנגר שיש שונות גדולה בין המכינות השונות. והיא מסכמת:
דו"ח ועדת אהרונישקי
ועדת אהרונישקי הוקמה בעקבות אסון נחל צפית בו נספו תשע נערות ונער אחד, תלמידי המכינה הקדם-צבאית בני ציון ומועמדים ללימודים במכינה. הוועדה הייתה בראשות מפכ"ל המשטרה בגמלאות רב ניצב שלמה אהרונישקי. הוועדה כללה שלושה נציגי מכינות, שלושה נציגים של מועצת המכינות ושני יועצים חיצוניים. הוועדה מצאה שיש חוסר במדיניות בהקמת מכינות, אין קריטריונים לפתיחת מכינות וההחלטה על פתיחת מכינות היא החלטה שרירותית המתקבלת באגף המדיני ביטחוני במשרד הביטחון ללא עבודת מטה הולמת. עוד מצאה הוועדה שהפיקוח על המכינות דל. במרבית המכינות אין התייחסות לבטיחות, לא קיימים נוהלי בטיחות, אין במכינות תיקי בטיחות ולא נערכים בהם סיקרי סיכונים.
מפלגת ש"ס
תנועת ש"ס (ובשמה המלא: "התאחדות הספרדים העולמית שומרי תורה" ובהמשך, "התאחדות הספרדים שומרי תורה תנועתו של מרן הרב עובדיה יוסף זצ"ל") היא מפלגה חרדית-ספרדית סוציאל-שמרנית בישראל, שהוקמה בשנת 1982 ועומדת לבחירה ברמה הארצית החל מהבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984.
היסטוריה
המפלגה הוקמה כמפלגה מוניציפלית (עם רצון להתמודד בעתיד כרשימה עצמאית) בשנת 1982, לקראת הבחירות לעיריית ירושלים שנערכו באוקטובר 1983. מקימי ש"ס המוניציפלית היו ירושלמים חרדים-ספרדים בשנות ה-30 לחייהם, ובראשם יעקב כהן, נסים זאב ושלמה דיין (שני האחרונים לימים חברי כנסת). הם התייאשו מהאגף המזרחי בתוך "אגודת ישראל", והחליטו להקים מפלגה אשר תפנה לא רק אל האוכלוסייה החרדית-ספרדית, אלא לכלל המזרחים בישראל, כולל אלה שאינם שומרים מצוות. שם המפלגה שנבחר היה "התאחדות הספרדים שומרי תורה", והאותיות שנבחרו היו ש"ס, ומכאן ואילך זה היה שמה של המפלגה בפי כל.
לקראת הבחירות הוקמה מועצת חכמי התורה בהנהגתו של הרב עובדיה יוסף, כאשר הרב שך, מנהיג הזרם החרדי-ליטאי, תמך בהקמתה. הרב שך היה מתומכיה המובהקים של ש"ס עד שנת 1990 (אז החליט לפרוש בשל פרשיית "התרגיל המסריח"). המפלגה הצליחה בבחירות המוניציפליות של 1983 וזכתה בשלושה מנדטים.
לאחר ההצלחה בבחירות לעיריית ירושלים, הפכה ש"ס לתנועה ארצית במטרה להתמודד בבחירות לכנסת האחת עשרה, שנערכו בשנת 1984. בראש הרשימה הועמד הרב יצחק פרץ. תנועת ש"ס זכתה בבחירות אלו ל-4 מנדטים והייתה הפתעת הבחירות. הצלחת המפלגה תרמה לקרע שנוצר בתוך אגודת ישראל בין הליטאים והחסידים. כתוצאה מקרע זה הורה הרב שך לתומכיו להצביע לש"ס וכך עברו כשני מנדטים מאגודת ישראל לש"ס. כשנה לאחר הבחירות, בשנת 1985, כתוצאה מקרע בין ש"ס הירושלמית לש"ס הארצית, שונה שמה של המפלגה הארצית לש"ס - התאחדות הספרדים העולמית שומרי תורה. אחד מהישגיה הראשוניים בזירה הפוליטית ב"מלחמה על השבת" נרשם כבר בשנת 1986 כשראש הממשלה שמעון פרס נכנע ללחץ ראשיה והורה על סגירת שוק השבת הראשון במדינה, "הפישפשוק", בקיבוץ ניר אליהו.
יו"ר התנועה, הרב פרץ, כיהן כשר הפנים בממשלת האחדות של שמיר ופרס ושר הקליטה בממשלתו של יצחק שמיר. על רקע חילוקי דעות עם אריה דרעי, בעקבות "התרגיל המסריח", שנעשה בניגוד להוראתו של הרב שך, מורו הרוחני של הרב פרץ, הוא פרש מהסיעה וב-25 בדצמבר 1990 הקים סיעת יחיד. במקומו, מונה שר הפנים ומקורבו של הרב יוסף, אריה דרעי, ליו"ר. לאחר הבחירות בשנת 1992 חברה ש"ס לשמאל והצטרפה לממשלת ישראל העשרים וחמש בראשות יצחק רבין. בעקבות החלטת בג"ץ כי אריה דרעי אינו יכול להמשיך בכהונתו כשר הפנים עקב כתב האישום נגדו ובעקבות חתימת הסכמי אוסלו פרשו אנשי ש"ס מהממשלה בספטמבר 1993. בהצבעה בכנסת על ההסכם כל חברי הסיעה נמנעו או נעדרו מהמליאה.
כמות הקולות של המפלגה עלתה בהתמדה. בבחירות 1996 קיבלה 10 מנדטים ובבחירות 1999, זכתה להצלחה סוחפת לאחר שקיבלה 17 מנדטים, רבים מהם על חשבון הליכוד. אולם, דרעי מצא עצמו מחוץ לפוליטיקה באותה שנה עקב הרשעתו בפלילים וכניסתו מאוחר יותר לכלא לשנתיים, וחבר הכנסת אלי ישי מונה ליו"ר במקומו. לצד דרעי, הורשעו לאורך השנים שישה חברי כנסת נוספים של ש"ס בפלילים: יאיר לוי, רפאל פנחסי, יאיר פרץ, עופר חוגי, שלמה דיין ושלמה בניזרי.
בבחירות 2003 קיבלה ש"ס 11 מנדטים והושארה, בפעם הראשונה בתולדותיה, מחוץ לקואליציה. בבחירות 2006 קיבלה ש"ס 12 מנדטים, והצטרפה לממשלת אולמרט.
בשנת 2010 הצטרפה ש"ס כחברה בהסתדרות הציונית העולמית, ארגון הגג של התנועה הציונית. כחלק מהמהלך הודיעה המפלגה כי היא תשנה את תקנונה ותאמץ את אמנת ירושלים, שגובשה בשנת 2004 על ידי המפלגות הציוניות. לצורך ההצטרפות חברה ש"ס לליכוד והם יפעלו כסיעה משותפת במנגנוני ההסתדרות. צעד זה עורר תגובות קשות מצד דגל התורה.
באוקטובר 2012 החליטה מועצת חכמי התורה כי תפקיד היו"ר יבוטל עד לאחר הבחירות לכנסת התשע עשרה, ואריה דרעי ישוב לתנועה וישתלב בהנהגתה יחד עם אלי ישי ואריאל אטיאס. ברשימה לכנסת התשע עשרה הוצב אלי ישי במקום הראשון ואחריו אריה דרעי ואריאל אטיאס. קמפיין ש"ס, היה חוזרים הביתה, וסלוגן את אחיי אנוכי מבקש.
ב-2 במאי 2013, כשלשה חודשים לאחר הבחירות לכנסת התשע עשרה, מונה אריה דרעי ליו"ר תנועת ש"ס.
ב-7 באוקטובר 2013 נפטר מנהיגה הרוחני של המפלגה, הרב עובדיה יוסף. את מקומו כמנהיג הרוחני של תנועת ש"ס תפס הרב שלום כהן.
ב-15 בדצמבר 2014, עזב אלי ישי את המפלגה בעקבות חילוקי דעות עם אריה דרעי, והקים את מפלגת יחד, בתמיכת הרב מאיר מזוז.
ב-28 בדצמבר 2014 פורסמה במהדורת החדשות של ערוץ 2 קלטת וידאו משנת 2008 שבה נראה הרב עובדיה יוסף מביע את חששו מדרעי ומכנה אותו "רשע". בעקבות הסערה שהתחוללה עם פרסום הקלטת, שלח דרעי ב-29 בדצמבר מכתב למועצת החכמים ובו הוא מציע את התפטרותו מהנהגת המפלגה, אולם מועצת החכמים דחתה את התפטרותו. על פי עיתון הארץ, טיוטת התמיכה של מועצת החכמים הוכנה עוד קודם שהגיע מכתב התפטרותו לידיה. בבחירות 2015 ש"ס השיקה את קמפיין השקופים, ואת הסלוגן "המהפכה חוזרת".
בבחירות לכנסת העשרים כוחה של ש"ס הצטמצם מאוד והשיגה 7 מנדטים בלבד בכנסת, שפל כוחה מאז שנת 1992 וזאת לאור התמודדתו של אלי ישי ומפלגתו "יחד" שאמנם לא עברה את אחוז החסימה אך קולותיה היו קולות שהצביעו לאורך השנים לש"ס.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת, קמפיין ש"ס התבסס על הססמה "ביבי צריך אריה חזק", וכן "המזרח של עולם התורה". בבחירות השיגה ש"ס 8 מנדטים ובכך הגדילה את כוחה.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים ש"ס קיבלה 9 מנדטים, ובכך הגדילה את כוחה. בבחירות לכנסת העשרים ושלוש ש"ס שמרה על כוחה, והצטרפה לממשלת האחדות.
ב-22 באוקטובר 2021 חתם יו"ר המפלגה אריה דרעי על עסקת טיעון במסגרת כתב אישום על עבירות מס שהוגש נגדו, ובמסגרתה יתפטר מהכנסת וישלם קנס כספי. ב-25 בינואר 2022 נכנסה התפטרות לתוקף וחבר הכנסת מיכאל מלכיאלי מונה ליו"ר הסיעה. חבר הכנסת יוסף טייב נכנס לכנסת במקומו של דרעי. באוגוסט 2022 נפטר מנהיגה הרוחני של המפלגה הרב שלום כהן.
ב-17 באפריל 2023 התווספו להנהגת ש"ס כחברי מועצת חכמי התורה הרבנים אברהם סלים, שלמה מחפוד, שלמה בן שמעון ושמואל בצלאל.
פעילות תקציבית וממשלתית
אחת ממטרותיה של המפלגה, הייתה לדאוג לתקצוב הוגן למוסדות החינוך הדתיים הספרדיים, על רקע טענות לקיפוח מתמשך מצד אגודת ישראל האשכנזית. לאור הצלחתה בבחירות בשנת 1984 החלה בהקמת מוסדות נלווים לתנועה, בהם תנועת אל המעיין ורשת בתי הספר של מעיין החינוך התורני.
ש"ס פעלה להעברת תקציבים למוסדות דתיים ברחבי הארץ ולתקצוב רשת החינוך שלה, וכן להגדלת הקצבאות לשכבות החלשות, ובעיקר קצבאות הילדים. לצורך כך הייתה שותפה בכל קואליציה מיום הקמתה ועד שנת 2003. התגברות כוחה, שהפכה אותה במספר כנסות ללשון מאזניים קואליציונית, הביאה לטענות מתנגדיה כי היא נוקטת ב"סחטנות פוליטית" של הקופה הציבורית. בהתנגדות לדרישות המפלגות החרדיות בכלל, וש"ס בפרט, בלטה מפלגת שינוי בראשות טומי לפיד, אשר התנתה את כניסתה לממשלה בכך שש"ס לא תהיה שותפה בקואליציה. בכנסת ה-16 זכתה שינוי ב-15 מנדטים, ונכנסה לקואליציה בראשות אריאל שרון במקום ש"ס. בממשלה זו פעלה הממשלה ושר האוצר בנימין נתניהו להורדה דרסטית של הקצבאות. לאחר התפטרות אהוד אולמרט בשלהי הכנסת השבע עשרה, שבה ש"ס לדרוש את העלאת קצבאות הילדים וציפי לבני סרבה לדרישתה והעדיפה ללכת לבחירות.
בבחירות לכנסת ה-18 זכתה ש"ס ב-11 מנדטים. ב-23 במרץ 2009 חתמה מפלגת ש"ס על הסכם קואליציוני עם מפלגת הליכוד, שמקנה לש"ס את תיק הפנים לאלי ישי, ואת תיק הבינוי והשיכון (אריאל אטיאס), את תיק הדתות ושר בלי תיק. כמו כן, מונה מטעם ש"ס סגן שר במשרד האוצר, ויו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת. כמו כן, ש"ס והליכוד הגיעו להסכמות בנושא קצבאות הילדים.
ש"ס נוטה לבקש לעצמה את משרד הפנים במשא ומתן הקואליציוני, על-מנת שתוכל לקבוע את הטון בסוגיות של דת ומדינה. בנוסף למשרד הפנים, מעדיפה ש"ס לרוב משרדים בעלי אופי סוציאלי כמו הרווחה, הבריאות, השיכון, העלייה והקליטה והדתות.
מצע
על-פי המצע שלה, מטרותיה של ש"ס הן להביא לכך שלא תהיה אפליה בין ספרדים לאשכנזים, וכן לקרב את הספרדים המסורתיים אל היהדות ובכך "להחזיר עטרה ליושנה". כמו כן ש"ס מתמידה להציג עצמה כמפלגה סוציאל-דמוקרטית, המעמידה את האינטרסים של המעמדות הסוציו-אקונומיים הנמוכים בראש מעייניה.
בניגוד ליהדות התורה, המפלגה החרדית-אשכנזית, ש"ס מיוצגת בממשלה ועמדותיה קרובות יותר להשקפה הציונית. בנושאים מדיניים, עמדתה של ש"ס בעבר הייתה מתונה יחסית ובהצבעה בכנסת על הסכמי אוסלו א' נמנעו חבריה מלתמוך או מלהתנגד להסכם. עם זאת, מפלגת ש"ס התנגדה לחתימה על הסכם אוסלו ב', למשא ומתן הישראלי-פלסטיני בקמפ דייוויד 2000 ולתוכנית ההתנתקות.
כמקובל במפלגות החרדיות, המפלגה אינה מציבה נשים ברשימתה לכנסת. עם זאת, לקראת הבחירות לכנסת העשרים יזם אריה דרעי הקמת מועצת נשים מייעצת, בראשות עדינה בר שלום, בתו של הרב יוסף, ויפה דרעי, אשתו של היו"ר דרעי.
ביטאון ש"ס היה עיתון "יום ליום" המביע בדרך כלל את ההשקפה התואמת גם את דעתו של הרב עובדיה יוסף, אך לאחר מריבות פנימיות בתוך ציבור תומכי ש"ס, מועצת חכמי התורה ואריה דרעי הקימו ביטאון חדש למפלגה "הדרך" וקראו לכל ציבור התומכים לבטל את המינוי לעיתון "יום ליום" ולרכוש מינוי ל"הדרך".
נציגי ש"ס בכנסת
נציגי המפלגה, בכל הכנסות, היו רק גברים.
בתרבות הפופולרית
בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "הבלתי רשמיים" בבימויו של אלירן מלכה המבוסס על סיפור ההקמה של המפלגה. ניסים זאב, ממייסדי התנועה, יצא נגד הסרט וטען שנעשה עוול היסטורי משום שלא הוזכר בסרט.
גנבת אוסף השעונים מהמוזיאון לאמנות האסלאם
גנבת אוסף השעונים מהמוזיאון לאמנות האסלאם בירושלים התרחשה בסוף השבוע של 15–16 באפריל 1983. נעמן דילר פרץ למוזיאון לאומנות האסלאם וגנב את רוב שעוני האוסף, ביניהם שכינויו "המלכה", אשר ייצר אמן השעונים אברהם-לואי ברגה, ושהוזמן עבור מרי אנטואנט.
למרות החקירה הענפה שנפתחה לאחר ההתפרצות, העבריין לא נודע עד שנת 2006, כאשר התגלו עדויות להופעת חלק מהשעונים. בהמשך נערכה חקירה והתגלה כי הפורץ היה נעמן דילר, שנפטר בשנת 2004. חלק הארי של האוסף, בו גם "המלכה", הוחזר למוזיאון ומוצג בו.
הפריצה
על פי החשד שהתעורר לאחר הפריצה, השתתפו בה שלושה פורצים שהחנו משאית לצד קיר המוזיאון כדי להסתיר את מעשיהם, כופפו סורגי חלון באמצעות מגבה (ג'ק) ונכנסו באמצעות סולם חבלים ומזרנים. הסתבר שהאזעקה הייתה מקולקלת והשומר ישן או ששהה בקומה אחרת.
הפורצים נכנסו אל האגף בו הוחזק האוסף בן 191 השעונים של דייוויד סלומונס, אשר נחשב לאוסף השעונים הנדירים השלישי בחשיבותו בעולם, וגנבו ממנו 106 שעונים, שהיו היקרים ביותר באוסף.
חקירה
ערכה הכספי של הגנבה היה הגבוה ביותר בישראל באותה עת.
בממצאים שנותרו בזירה לא היה שום קצה חוט לפיענוח ולכן עברה החקירה למישור המודיעיני. פרטי הפריטים נמסרו לסוחרי אמנות, בעלי גלריות, ואספנים בישראל ומחוץ לה. התבקש סיוע מהמוסד ומהאינטרפול ובמקביל החלו לחקור בפרשה גם חוקרים פרטיים של חברת הביטוח ואף עיתונאים. הובטחו פרסים כספיים למי שימסור מידע ופיסות מידע אכן הגיעו, אך כל המידע התגלה כחסר בסיס, הפרשה נותרה בגדר תעלומה והתיק הוגדר כעל"ן (עבריין לא נודע).
הגילוי
בחודש אוגוסט 2006 פנה סוחר אמנות ועתיקות מתל אביב בשם ציון יעקובוב למנהלת האמנותית של המוזיאון, רחל חסון ואמר ש־"מצא" את השעונים הגנובים. הוא סיפר כי עורכת דין הילה אפרון גבאי פנתה אליו כדי שיעריך 39 שעונים השייכים ללקוחה שלה המבקשת להישאר אנונימית.
אנשי המוזיאון הגיעו למשרדה של עורכת הדין, אך השעונים לא היו במשרד אלא בכספת בבנק דיסקונט בפתח תקווה. אנשי המוזיאון הציגו בפני עורכת הדין קטלוג של השעונים הגנובים, וזו זיהתה חלק מהם וטענה שהשעונים שייכים ללקוחה שלה, אשר קיבלה אותם בירושה מבן זוגה שנפטר. כשחזרו נציגי המוזיאון לעורכת הדין ביום המחרת, היא הציגה בפניהם שלושה ארגזי קרטון שבהם 40 שעונים ארוזים בנייר עיתון, ביניהם "המלכה", ה־"סימפתיק" ושעון האקדח. מרבית הפריטים היו שלמים, אולם בחלקם חסרו יהלומים, אבני חן וזהב. התנהל משא ומתן חפוז בו הוסכם שהשעונים יוחזרו למוזיאון תמורת פיצוי סמלי של 35,000 דולר והוסכם כי זהות הלקוחה לא תיחשף, אלא המשא ומתן ייעשה באמצעות עורכת הדין.
הנהלת המוזיאון לא דיווחה למשטרה על החזרת השעונים, אלא החלה לתקן ולשפץ אותם. רק בשנת 2007 נודע למשטרה על החזרת חלק מהשעונים וזו הטילה את המשך החקירה על היחידה המרכזית של מחוז ירושלים. בחקירה התברר כי הלקוחה היא נילי שמרת והמוריש הוא בעלה נעמן דילר.
דילר ושמרת הכירו בשנות השישים, אך רק בשנות השמונים חודש הקשר ביניהם ובהמשך הם עברו לחיות כבני זוג. בשנות האלפיים חלה דילר בסרטן העור, אשר התפשט לעצמות. ב־14 באפריל 2003, בדיוק 20 שנה אחרי הפריצה למוזיאון, נישא הזוג, אולם שמרת המשיכה לחיות בארצות הברית ודילר בתל אביב. באפריל 2004 מת דילר ועם מותו ציווה את כל רכושו לשמרת, כשהוא מפרט אתרים שונים בהם הוחזק רכושו. הוא גם הנחה אותה לא לנסות למכור בעצמה את השעונים, אלא לעשות זאת באמצעות עורך דין פלילי, וכך אכן עשתה.
שמרת נחקרה ומסרה שלא ידעה מה מקור השעונים ולא שמעה על המוזיאון לאמנות האסלאם. בפשיטות של המשטרה על המקומות אותם ציין דילר בצוואתו, כמו גם בחיפושים שערכו משטרות נוספות בעולם נמצאו שעונים נוספים. בסופו של דבר 96 פריטים הוחזרו למוזיאון והם מוצגים בו באגף מאובטח, ו־10 פריטים טרם נמצאו.
שיטת הביצוע של ההתפרצות הייתה מאפיין שתאם היטב את פעילותו הפלילית הקודמת של נעמן דילר. עם זאת, לפי רישומי ביקורת הגבולות, הוא לא היה בישראל בזמן האירוע, ולכן לא נקשר לפרשה. בדיעבד התברר שדילר יצא מישראל וחזר באמצעות דרכון מזויף וזהות בדויה. גם לאחר ההתפרצות הוא יצא מהארץ בשלב כלשהו בזהות בדויה, אך חזר בזהותו האמיתית. כך, לכאורה, היה לו אליבי מושלם למועד ההתפרצות.
לואי לגר
לואי לגֶר (בצרפתית: Louis Laguerre; 1663 – 20 באפריל 1721) היה צייר צרפתי שעבד בעיקר באנגליה.
ביוגרפיה
לגר נולד בוורסאי ולמד באקדמיה של פריז תחת הדרכתו של שארל לה ברון. ב-1684, לאחר תום לימודיו, הגיע לאנגליה ועבד במשך תקופה קצרה עם אנטוניו וריו לפני שהחל לעבוד לבדו. הוא התמודד מול סר ג'יימס ת'ורנהיל בתחום הציור של סצנות היסטוריות, וקישט בעיקר את בתי משפחות האצולה. ציורי הקיר שלו מצויים בארמון בלנהיים, בית מרלבורו, בית פטוורת' ובית צ'אטסוורת'. אחד מהנושאים העיקריים של הציורים הללו היו הניצחונות האנגליים בשדה הקרב על צבאותיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
לגר צייר אלמנטים דתיים בכנסיית סנט לורנס שבווייטצ'רץ', לונדון, וב-1731 כתב על כך המשורר אלכסנדר פופ:
ובעברית היא:
השורות הללו מתוך שירו של פופ קשורות, ככל הנראה, לעבודתו של לגר עבור הדוכס הראשון מקאנדוס בכנסייה זו ובבית קאנונס הסמוך.
לגר כיהן גם כדירקטור באקדמיה לציור של לונדון, שהוקמה על ידי גודפרי נלר בסתיו 1711.
נחל עוזיהו
נחל עוזיהו הוא נחל אכזב בהרי אילת. אורכו כ־2.9 קילומטרים.
תוואי הנחל
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־750 מטרים מעל פני הים, במורדות הר עוזיהו, כ־2.5 קילומטרים מדרום־מזרח לקניון האדום הוא זורם מזרחה ויורד כ־350 מטרים עד שנשפך לנחל רחם בגובה של כ־400 מטרים מעל פני הים, כשני קילומטרים מצפון־מערב לעמודי עמרם.