cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארקטיק מאנקיז
2007: Favourite Worst Nightmare
לאחר הפסקה קצרה של שנה, הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "Favourite Worst Nightmare", ב-23 באפריל 2007. כמו קודמו, הגיע האלבום למקום הראשון במצעדים הבריטים. טרנר תיאר את האלבום כ"שונה מאוד מהפעם הקודמת". האלבום התקבל בביקורות חיוביות אצל הקהל והמבקרים, אשר תיארו אותו כ"מאוד מאוד רועש, ומאוד מאוד מהיר." האלבום מכיל כמה משירים המוכרים ביותר של הלהקה - כמו 505, Fluorescent Adolescent ,Teddy Picker. רבים מחשיבים אותו לאלבום הטוב ביותר שלה.
בשנת 2008 זכתה הלהקה בטקס פרסי המוזיקה הבריטית (Brits Awards) בשתי קטגוריות על האלבום: הלהקה הטובה ביותר והאלבום הטוב ביותר. בנוסף הייתה מועמדת לפרס מרקורי לאלבום הטוב ביותר. בארצות הברית הגיע האלבום למקום השביעי במצעדים ומכר כ-44 אלף עותקים בשבוע הראשון.
2008-2010: Humbug
אחרי הפסקה בה אלכס טרנר הוציא אלבום והופיע עם פרויקט הצד שלו, הלאסט שאדו פאפטס, הלהקה הקליטה כ-24 שירים - כ-12 מהם בלוס אנג'לס עם סולן להקת "קווינס אוף דה סטון אייג'", ג'וש הומי, וה-12 האחרים עם המפיק ג'יימס פורד. במהלך ההקלטות הלהקה השתמשה במגוון רחב של כלים איתם לא היה להם ניסיון, כמו הבריטון והקסילופון, ונגינה בסגנון גיטרת סלייד. בתחילת שנת 2009 יצא הסינגל "Crying Lightning" ביחד עם שלושה שירים נוספים מהאלבום - "Pretty Visitors", "Dangerous Animals", ו-"Potion Approaching". השירים נחשפו בהופעה חיה במהלך סיבוב ההופעות שלהם באוסטרליה וניו זילנד. בסופו של דבר, ב-1 ביוני 2009 נחשף כי האלבום יכיל כעשרה שירים.
האלבום יצא לבסוף ב-19 באוגוסט של אותה השנה. הוא התקבל בביקורות חיוביות, אשר שיבחו את טרנר על כתיבתו. כמו שני קודמיו, האלבום הגיע ישירות למקום הראשון במצעדים הבריטיים. טרנר אף אמר כי כאשר כתב את האלבום הושפע מאמנים כמו ניק קייב, ג'ימי הנדריקס ולהקת קרים.
הלהקה יצאה בינואר אותה השנה לסיבוב הופעות, והיו מופע מרכזי בפסטיבל לידס לרוק.
2011-2012: Suck It and See
במאי 2011 דווח כי הלהקה חזרה לעבוד עם המפיק ג'יימס פורד, ויוציאו את אלבומם הרביעי באביב אותה השנה. מגזין Q דיווח כי סגנונו יהיה יותר "קליל" מקודמו, "Humbug". האלבום הוקלט בסוף 2010 ו-2011 בלוס אנג'לס. בתחילת 2011 שוחרר הסינגל הראשון מהאלבום, "Brick By Brick", ולבסוף שוחרר האלבום ב-6 ביוני 2011.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעדים הבריטים, מה שגרם ללהקה להיות השנייה בהיסטוריה שלה ארבעה אלבומים בראש מצעדי הפזמונים.
הוא היה גם להצלחה מסחרית, ומכר בערך 82,000 עותקים בבריטניה ו-152,000 ברחבי העולם בשבוע הראשון, ועקף את אלבומה של ליידי גאגא "Born This Way". מגזין NME כינה את עטיפת האלבום אחד הגרועות בהיסטוריה - כאשר היא מדמה את עטיפת האלבום הלבן של להקת הביטלס. באופן כללי, התקבל בביקורות חיוביות, והיווה שינוי מהותי בסגנונם של הלהקה. במאי 2011 יצאה לסיבוב הופעות.
2012-2014: AM
בפברואר 2012 הוציאה הלהקה את הסינגל "R U Mine?" בערוץ היוטיוב שלהם. השיר הגיע למקום ה-23 במצעד הסינגלים הבריטי, סימן נקודת מפנה בכיוון המוזיקלי של הלהקה בהשוואה לאלבומיהם הקודמים, והושפע ממוזיקת היפ הופ. הסינגל היווה השראה לאלבום אשר יצא שנה מאוחר יותר – "AM". הלהקה הופיעה בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לונדון 2012. במאי 2013 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות שבו הוציאו סינגל חדש – "Do I Wanna Know?" – ומאוחר יותר כמה שירים נוספים. ב-24 ביוני 2013 הודיעה הלהקה על אלבומם החמישי, אשר פורסם ב-9 בספטמבר אותה השנה. האלבום מכיל הופעות אורח מאמנים כמו ג'וש הומי, המתופף של הזמר אלביס קוסטלו פיט תומאס וגיטריסט להקת הקורל, ביל ריידר-ג'ונס. הלהקה הייתה מופע מרכזי בפסטיבל גלסטונברי אותה השנה.
האלבום קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים. באתר MetaCritic קיבל 81% מתוך 100. מגזין אנטרטיינמנט ויקלי כתב על האלבום: "AM משלב את צלילי להקת הוולווט אנדרגראונד ביחד עם בלאק סאבאת', מפיק צלילים חדשניים, ועושה את זה טוב". מגזין NME נתן לאלבום ציון 10/10.
אלכס טרנר הודה שלשם האלבום לקח השראה מלהקת הוולווט אנדרגראונד, עם אלבומם VU.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעדים בבריטניה, ומכר כ-157,000 עותקים רק בשבוע הראשון. בעקבות שיא זה נהייתה הארקטיק מאנקיז הלהקה הראשונה עם חברת תקליטים עצמאית שהגיעה חמש פעמים למקום הראשון. האלבום זכה להצלחה בבריטניה ובעולם, זכה בפרס האלבום הטוב ביותר בפרסי המוזיקה הבריטית והיה מועמד גם לפרס מרקורי. ב-2014 הופיעה הלהקה פעם נוספת בפסטיבל לידס.
בדצמבר 2014 היה השיר "Do I Wanna Know?" מועמד לפרס הגראמי להופעת הרוק הטובה ביותר.
2017-2021: Tranquility Base Hotel & Casino
ב-2017 אישר ניק או'מאלי שהלהקה עובדת על אלבומם השישי, "Tranquility Base Hotel & Casino". האלבום שוחרר לבסוף ב-11 במאי 2018, לאחר חמש שנים. האלבום פנו בכיוון חדש לחלוטין עם האלבום, והחליפו את הגיטרות בפסנתר. האלבום מאופיין בשיריו האיטיים ושונים מאוד מסגנונם הקודם, ובכתיבתו המסובכת של טרנר.
האלבום, אשר מתאר מלון דמיוני אשר נמצא על הירח התקבל בביקורות מעורבות. הוא היה מועמד לפרס מרקורי ולגראמי לאלבום הרוק הטוב ביותר לשנת 2018. בפעם השישית, האלבום הגיע למקום הראשון במצעדים בבריטניה, וקודם באמצעות הסינגלים "Four Out of Five" ו"Tranquility Base Hotel & Casino". באותה השנה יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עולמי. מגזין רפלקטור הבריטי מתאר את האלבום: "אחרי חמש שנים של שתיקה, הארקטיק מאנקיז עונים על קריאות הקהל עם האלבום המפתיע והמהפנט. האלבום, המצליח בצורה מושלמת להימנע מפרודיה עצמית או חזרות סגנוניות, מוכיח את עצמו כממצא חדש ומרתק. הקופים נחתו ביקום לא ידוע בו הם חושפים פן חדש ובלתי צפוי של עצמם."
בינואר 2021 הודיע הלדרס בראיון לייב באינסטגרם כי הלהקה בשלבים מוקדמים של ניסיון לכתוב אלבום חדש.
2022-הווה: The Car
אדוארד הולקרופט
ביוגרפיה
הולקרופט הוא השני מבין שלושה בנים שנולדו לסגן אלוף פטריק הולקרופט, איש צבא וקתלין "אנני" הולקרופט (לבית רוברטס), לשעבר מו"ל בהוצאת הספרים "קונדה נאסט". אחיו הבכור, אוליבר הולקרופט, הוא חייל לשעבר ששירת עם משמר הגרנדירים באפגניסטן. אדוארד נשלח לפנימייה בגיל 8. בתחילה למד במכינה בבית הספר סאמר פילדס סקול באוקספורד ולאחר מכן בבית ספר הרומי-קתולי, "Ampleforth College", בצפון יורקשייר. בתחילה רצה להיות מתופף מקצועי לאחר שלמד בבית ספר למוזיקה, אך עבר למשחק לאחר שהופיע במחזה באוניברסיטת אוקספורד ברוקס. לאחר מכן התחיל לימודי תואר שני במשחק במרכז הדרמה בלונדון במרכז סנט מרטינס, אוניברסיטת האמנויות בלונדון, וסיים את לימודיו בשנת 2012.
ארקטיק מאנקיז
2017-2021: Tranquility Base Hotel & Casino
באוגוסט 2022, בזמן שהופיעו בפסטיבל ציריך אופן אייר, הם השיקו את שירם החדש "I Ain't Quite Where I Think I Am". יום למחרת הם הודיעו על אלבומם השביעי, "The Car", ששוחרר ב-21 באוקטובר 2022. ב-30 באוגוסט 2022, הם שחררו את הסינגל הראשון מהאלבום, "There'd Better Be a Mirrorball", לצד קליפ שבוים על ידי טרנר עצמו. האלבום הגיע למקום השני במצעדים באנגליה, אחרי אלבומה של טיילור סוויפט "Midnights". בארצות הברית, האלבום הגיע למקום השישי במצעד בילבורד.
חברי הלהקה
אנדי ניקולסון (Andy Nicholson), שניגן בגיטרה בס, הוחלף מאוחר יותר על ידי ניק או'מלי.
נקסוס 6
נקסוס 6 (באנגלית: Nexus 6) הוא טלפון חכם שפותח במשותף על ידי חברת גוגל ומוטורולה המבוסס על מערכת ההפעלה אנדרואיד. זהו המכשיר השישי בסדרת הגוגל נקסוס והושק כשנה לאחר השקת הנקסוס 5. חומרתו של הנקסוס 6 דומה בחלקה לזו של הדור השני של מכשיר ה-Moto X של חברת מוטורולה.
מפרט
הנקסוס 6 בעל מעבד מרובע ליבות קוואלקום סנאפדרגון 805 במהירות שעון של 2.7 הרץ וזיכרון RAM בנפח 3 ג'יגה בייט. יש לו סוללה בקיבולת של 3220mAh בעלת טכנולוגיית טעינת טורבו, המספקת 6 שעות פעולה לאחר הטענה של רבע שעה. למכשיר מסך מגע בגודל 5.96 אינץ' ברזולוציית 2560x1440. למצלמה האחורית של המכשיר 13 מגה פיקסל עם מייצב תמונה אופטי ומצלמה קדמית עם 2 מגה פיקסל. המכשיר שוקל 184 גרם ואין לו אפשרות להרחבת זיכרון.
אדוארד הולקרופט
קריירה
הולקרופט נודע בעיקר בזכות תפקידיו כצ'רלי בסרט הקולנוע "קינגסמן: השירות החשאי" וסרט ההמשך "קינגסמן: מעגל הזהב", ג'ורג' בולין, הוויקונט השני מרוצ'פורד בסדרת הדרמה ההיסטורית הבריטית "וולף הול" וכאלכס טרנר בסדרת הדרמה של BBC "מרגל בלונדון".
נקסוס 6
מפרט
הנקסוס 6 היה המכשיר הראשון שהריץ את מערכת ההפעלה Android Lollipop 5.0 בגרסת ונילה. כמו כן, הגרסה החדשה פותחה בעיצוב חדש של גוגל המכונה Material Design.
השקה ומכירה
הנקסוס 6 נחשף לראשונה ב-15 באוקטובר 2014 ביחד עם טאבלט ה-Nexus 9 והיה זמין לרכישה מסוף אותו חודש.
אדוארד הולקרופט
קריירה
הולקרופט שיחק עם סר מארק ריילנס במחזה "ירושלים" בתיאטרון רויאל קורט, ועם דומיניק וסט, ג'נט מק'תיר במחזה "יחסים מסוכנים" בתיאטרון דנמאר וורהאוס.
נקסוס 6
השקה ומכירה
ביקורת הושמעה כלפי המחיר של הטלפון, הגבוה כמעט פי 2 מהמכשיר הקודם בסדרת הנקסוס. מתחריו העיקריים של הנקסוס 6 הם האייפון 6 פלוס וה-Galaxy Note 4 אשר הושקו בסמיכות זמנים להשקת הנקסוס.
אורית שחם-גובר
אורית שחם-גובר (נולדה ב-7 בדצמבר 1952) היא סופרת ואוצרת מוזיאונים היסטוריים. משמשת כאוצרת הראשית של אנו - מוזיאון העם היהודי בבית התפוצות.
ביוגרפיה
אורית שחם-גובר היא בתו של הסופר והמחזאי נתן שחם, נכדתו של הסופר והמסאי אליעזר שטיינמן, ואחייניתו של הסופר והפובליציסט דוד שחם. נולדה בקיבוץ בית אלפא, בוגרת תואר ראשון בהיסטוריה כללית (אוניברסיטת תל אביב), תואר שני בחינוך במוזיאונים (אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון די.סי.), ותואר שלישי במוזאולוגיה (אוניברסיטת חיפה). יצירתה הספרותית כוללת ארבעה רומנים, שלכולם נגיעה בזיכרון הישראלי, דרכי התהוותו והאופן שבו היחידים והחברה הישראלית בוחרים לשמר אותו. שחם-גובר הרצתה שנים רבות באוניברסיטת חיפה.
כתיבה עיונית
"חינוך במוזיאונים", עריכה, קובץ מאמרים בנושא מוזאולוגיה, הוצאת המועצה לשימור אתרים, 1994
"הגרסה שלנו" – תכנון בית הפלמ"ח ומוזיאון בגין כמרחבים מעצבי זיכרון, עבודת תזה לתואר PhD, אוניברסיטת חיפה.
מוזיאונים שאצרה
מוזיאון הפלמ"ח, מוזיאון הרצל, מוזיאון בגין, אתר מצדה, מוזיאון אסירי המחתרות בעכו, הבית השרוף ברובע היהודי בעיר העתיקה, חצר הקואופרציה במרחביה, ועוד. כיום משמשת כאוצרת הראשית של מוזיאון העם היהודי בבית התפוצות.
לקריאה נוספת
על המחברת ויצירתה:
על "איפה היית בשישה באוקטובר":
אורח נטה ללון
"אוֹרֵחַ נָטָה לָלוּן" הוא רומן בן שמונים פרקים מאת ש"י עגנון שפורסם ב-1939, שעלילתו מתרחשת ב"שבוש", שלימים הבהיר עגנון שהיא למעשה בוצ'אץ', עיירת הולדתו בגליציה.
המספר, האורח שנטה ללון, בא מארץ ישראל לביקור בעיירה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, ובסופו של הסיפור הוא חוזר לירושלים. בסיפור המחיש עגנון במלוא חומרתו את המשבר שבו היו נתונים יהודי פולין לאחר מלחמת העולם הראשונה, ושהגיע לשיאו בשנות השלושים. דרך הרומן נפרשות בפני הקורא האידאולוגיות של התקופה והמחלוקות סביבן: ציונות, סוציאליזם, קומוניזם ואנרכיזם. עגנון מתעמת בספר עם שאלות אמונה קשות: אובדן האמונה של חלק מהדמויות בעקבות טרגדיות פרטיות וציבוריות, שאלת ההשגחה הפרטית, ההתערבות האלוהית במתרחש, עולה כל הזמן ומבצבצת מבין השורות, בתוכחה לשמיים. יש הרואים את הסיפור כמבוסס על ביקורו הקצר של עגנון בבוצ'אץ' באוגוסט 1930.
בטקס הענקת פרס נובל לספרות לעגנון אמר יו"ר ועדת הפרס, אנדרס אסטרלינג, שהספר הוא אולי הישגו הגדול ביותר של עגנון. חוקר הספרות דן לאור הוסיף כי יצירה זו: "אינה רק מיטבו של עגנון, אלא, קרוב לוודאי, נקודת הגובה של הסיפורת העברית במאה העשרים בכללותה".
תמצית העלילה
האורח, יהודי בן 41 מארץ ישראל, יליד העיירה שבוש שבגליציה (ובעת ביקורו – בתחומי המדינה הפולנית הצעירה), חוזר אל ארצו ועירו שנים רבות לאחר שעקר ממנה. בינתיים התחוללה מלחמת העולם הראשונה, וזו שינתה באופן ניכר את פניו של מחוז הילדות: רבים נהרגו או נפצעו במלחמה, אחרים נעקרו מסביבתם או היגרו ממנה בעקבות המלחמה, האוכלוסייה התרוששה, נגרם הרס פיזי רב, משפחות שלמות התפוררו. כבר בתחנת הרכבת, אליה מגיע האורח, נגלה לעיניו פקיד תחנת הרכבת גומובייץ, שיד שמאל שלו עשויה גומי, לאחר שנקטעה במלחמה.
במקום זאת הוא מובל לבית מלון על ידי אחד מתושבי העיר, דניאל ב"ח שמו, שנכרתה רגלו שעה שקפץ לתוך רכבת והחליק תחת גלגליה. ומה שנגלה למספר בלילה הראשון נגלה לו מחדש בשאר הימים: שבוש של היום איננה שבוש מלשעבר. חלפו הימים שבהם התנהלו חיי העיירה בשקט ובבטחה בצל מלכות החסד האוסטרו-הונגרית. האוכלוסייה דלילה, העיר מבכה את מתיה, התושבים שרויים בעוני, בעלי מום משוטטים ברחובות ההרוסים, בתי המדרש שהיו הומים מאדם נתרוקנו, הצעירים עזבו ברובם לחוץ לארץ, ואלה שנותרו אינם הולכים עוד בדרכי אבותיהם. זומר, בעל המלון, סובל מפוסט-טראומה בעקבות המלחמה. סיפור חייה הטרגי של המיילדת פריידא, המכונה "הקיסרית" אומר הכל: שלושה מבניה נהרגו במלחמה, אחד נהרג בפרעות, ושתי בנותיה נאנסו ונרצחו על ידי חיילים בעת שיצאו לחפש מזון, ובנה אלימלך, היחיד מבין שבעת ילדיה שנותר בחיים, עזב את העיירה ונסע לאמריקה. לכשתמות, היא אומרת ועיניה זולגות דמעות, לא ימצא בקרבתה אף קרוב ומודע, ואז יבואו בני אדם זרים ויעצמו את עיניה. עוד מתושבי שבוש שגורלם מתואר: החזן הזקן ר' שלמה שעולה לארץ ישראל בהזמנת חבריו של בנו שנרצח בה, משפחת זומר בעלת המלון שבו מתגורר המספר, שוסטר החייט ושפרינצה אשתו, ירוחם חפשי הקומוניסט שעלה לארץ ישראל וחזר ממנה, חנוך בעל העגלה שנעלם בשלג, איגנץ הקבצן הנכה, רבי חיים שנפל בשבי ונתן גט לאשתו שלא תישאר עגונה, שרה וארבע גיסותיה, שנתאלמנו כולן משום שבעליהן מתו במלחמה או ברעב, אהרן שיצלינג סוכן התרופות ששלוש בנותיו נורו למוות בבת אחת, ועוד – איש איש וקורותיו, איש איש ותלאותיו.
בתוך העוני והצער החיים מתחדשים: רחל, הבת הצעירה במשפחת זומר, נישאת לירוחם חפשי ויולדת בן, שהאורח זוכה להיות סנדקו, לאחר ש"זה כמה שנים לא ילדה אשה בשבוש לא בן ולא בת", קבוצת צעירים וצעירות מכשירה עצמה בעבודה חקלאית לשם עלייה לארץ ישראל, ואראלה, בתו של דניאל ב"ח נישאת לרופא קובה מילך.
את סיפורה של שבוש בשקיעתה מגולל האורח בעצמו: בהיקף חסר תקדים בכתביו מפעיל כאן עגנון את הטכניקה של מספר בגוף ראשון, הגורם לסיפור להישמע מהימן מאוד, שכן הוא מסופר על ידי הדובר כמי שחווה את הדברים בעצמו. למרות שהספר כתוב בגוף ראשון, יש ריחוק מסוים בין המספר לעצמו, מעין ניכור, הוא מכנה את עצמו פעמים רבות "אותו איש".
משך הסיפור הוא כעשרה חודשים, וכך ניתנה הזדמנות ל"אורח" לחזור ולהתנסות בחיי העיירה לאורך תקופה של כמעט שנה. במשך הזמן הזה הוא מתוודע מחדש אל עשרות דמויות ועוקב אחר גורלן לאורך זמן, מאזין לדברי זכרונות על תקופת המלחמה והשנים שאחריה, וקולט את הלכי הרוח השוררים ברחוב היהודי. מלחמת העולם מסמלת את קצו של הסדר הישן, והדור שהיה קורבנה של מלחמה זו אינו מוצא לו עוד מסגרת בסדר החדש. המפגש עם עיר הולדתו, שממנה רחק זמן רב, מעורר במספר פרץ של נוסטלגיה: קולו של גומובייץ המכריז "שבוש", הריח של הדוחן המבושל בדבש, מראה הנהר סטריפא והגשר השחור שמעליו, הפגישה עם פריידא הקיסרית, הביקור בבית הקברות שבעיר. אולם יותר מכל נמשך לבו אל בית המדרש הישן הניצב שומם בלב העיירה. בבית הזה מנסה האורח להשיב עטרה ליושנה: לאחר שקנה חזקה על המפתח עושה לו האורח נוהג קבוע לבוא אל בית המדרש מדי יום כדי ללמוד גמרא. בעקבותיו באים אחרים, ובמקום מתקבץ מניין. ר' חיים, שחזר מן השבי הרוסי, חוסה בצל בית המדרש ועוסק בתחזוקתו. התנור בוער, הנר דולק, ומן הבית בוקע קולם של הלומדים והמתפללים. בלילות שבת דורש האורח בפרשת השבוע. לרגע אף נדמה כי עלה בידי האורח לכונן מחדש, בזעיר אנפין, את העולם של אתמול. אולם כל זה אינו אלא בגדר אחיזת עיניים: לא עובר זמן רב והמספר בעצמו עוזב את בית המדרש הישן, נפרד מתושבי עיר הולדתו ועושה דרכו חזרה לירושלים.
סוף הרומן אינו הפתעה: לאורך הסיפור כולו מודגשת זיקת המספר לארץ ישראל. הוא המחזק את ידיו של הנוער הציוני בשבוש ובסביבתה, ולא אחת נשמעים מפיו דברים בזכות המפעל הציוני. כיוון שמיצה את חשבון הנפש שלו, ולאחר שבחן מחדש את יחסו לגולה ולארץ ישראל, מחליט האורח לחתום את ביקורו ולשוב לארץ ישראל, אלא שבזה לא תם סיפור המעשה: לאחר שובו הביתה נמצא במפתיע בילקוטו מפתח בית המדרש הישן משבוש שאבד לו בזמן הביקור, ושבמקומו נאלץ להשתמש במפתח חדש שהותקן במיוחד עבורו. המספר דוחה את הצעתה של אשתו לשלוח את המפתח המקורי בחזרה לשבוש, ובמקום זה מחליט לנצור אותו בביתו שבירושלים. הנימוק להחלטה זו מנוסח באמצעות מאמר חז"ל (בשינוי קל), המובא במסכת מגילה: "נפל לתוך פי מאמרם זיכרונם לברכה: עתידים בתי כנסיות ובתי מדרשות שבחוצה לארץ שיתקבעו בארץ ישראל. אמרתי לי לכשיקבעו עצמם בארץ ישראל, אותו אדם המפתח בידו".
יצירת הסיפור ופרסומו
לאחר מכן עמל עגנון על פרסום הרומן כספר, השביעי בסדרת כל סיפוריו, וכהרגלו תיקן ושינה את הסיפור, חרף מחאותיו של המו"ל, גרשום שוקן. הספר יצא לאור בספטמבר 1939, זמן קצר לאחר כיבוש פולין בתחילתה של מלחמת העולם השנייה. בגרסה זו של הסיפור היו בו כ-148 אלף מילים. בשנת 1950, לקראת הוצאתה לאור של המהדורה השנייה של "כל סיפוריו של שמואל יוסף עגנון", פורסמה גרסה מורחבת בת כ-175,000 מילים.
עלילת הסיפור מיוסדת על מאורע שאכן אירע: ביקור שערך עגנון בבוצ'אץ', עיר הולדתו, באוגוסט 1930. אולם בעוד עגנון שהה בעירו שבוע אחד, לוח הזמנים של הרומן ממושך יותר: האורח מגיע אל העיירה בערב יום הכיפורים, והוא עוזב אותה בחזרה בדרכו לארץ ישראל אחרי תשעה באב. ברומן נוצרת הקבלה בין דמות המספר לבין הסופר עצמו (ראו בהרחבה להלן), אך יש לזכור שלא מדובר בסיפור אוטוביוגרפי ואף לא בסקירה היסטורית, אלא בסיפור בדיוני.
היצירה מהווה עבור עגנון ניתוק חבל הטבור ממקורותיו ומעירו מתוך מטרה להתערות בעירו החדשה, ירושלים.
בשנת 1950 הוענק לעגנון פרס ביאליק על ספרו "אורח נטה ללון".
הספר תורגם לגרמנית (1964, 1966, 1993, 2019); טורקית (1996); ספרדית (1967); אנגלית (2004, 2018); צרפתית (1973); פורטוגזית (2014) ורוסית (2016).
שם הספר
מקור השם "אורח נטה ללון" הוא בפסוק בספר ירמיה:. ארבע פעמים מזכיר המספר שהוא כאורח נטה ללון:
הביטוי "אורח נטה ללון" שימש את עגנון ביצירה מוקדמת שלו, ככותרת הפרק התשיעי של הסיפור הקצר "חופת דודים", שפורסם לראשונה בכתב העת "השילוח" בסתיו 1913.
המספר
ברומן נוצרת הקבלה בין דמות המספר לבין הסופר עצמו: המספר נקרא בשם שמואל, הוא ארצישראלי, בן ארבעים ואחת בעת כתיבת הסיפור, נשוי ואב לשני ילדים, והוא מתואר כסופר במקצועו. דברי המספר: "והואיל והגעתי לתלפיות זכרתי פורענות שבאה לי שם, שהחריבו ערביים את ביתי" תואמים אף את הביוגרפיה של עגנון. יתרה מכך: ירוחם חפשי מדקלם באוזני המספר "שיר שחיברת עד שלא עלית לארץ ישראל", וזהו שיר שפרסם עגנון (בנוסח שונה מעט) בשנת 1904. על הקבלות אלה כתב גרשון שקד: "מבחינת הזהות סופר־מסַפר תופס 'אורח נטה ללון' מקום מיוחד ביצירתו של עגנון. אין לך יצירה משלו, שבה מרובות כל כך ההקבלות הגלויות בין חיי הסופר לבין דמות המספר."
שיבה מאוחרת
חוקר הספרות ברוך קורצווייל כתב על המספר כי "כל פעולותיו בשבוש הן ניסיון נוגע עד לב ליצור לעצמו בזעיר אנפין ריקונסטרוקציה חיה של שבוש אתמולית. החיים המחודשים כביכול, בבית המדרש ומסביב לו, התמיכות באנשים עניים, כל אווירה זו של התחדשות מדומה של עולם האתמול – כל זה מבליט ביתר עוז את האמת האחת: הכל עבר וחלף."
מוטיב השיבה המאוחרת מופיע בסיפורים נוספים של עגנון, בהם "והיה העקוב למישור" ו"פרנהיים".
המפתח
בסקירה של הרומן, שפורסמה זמן קצר לאחר צאתו לאור, ציין הסוקר: "כשם שאין בספור פאבולה, כך אין נפש מרכזית בכל הנפשות שבו: הנפש המרכזית הוא מפתח בית-המדרש הישן בעיר שבוש שבגליציה." כך ראה את המפתח גם ברוך קורצווייל. המפתח אכן מופיע לכל אורך הרומן, יותר מכל דמות אחרת שבו מלבד האורח: מסירת המפתח לאורח מידי מחזיקיו שאין להם חפץ בו, פתיחת בית המדרש באמצעות המפתח, אובדן המפתח ויצירת מפתח חדש במקומו, חלומו של המספר בילדותו על מפתח, מסירת המפתח לבנם התינוק של ירוחם חפשי ורחל ומציאת המפתח האבוד בירושלים, הרחק מהמנעול שאותו הוא פותח.
קורצווייל עמד על משמעותו של המפתח: עם קבלתו האורח "נהפך למעין 'גביר', שליט על העיירה היהודית, הוא דואג לבית המדרש ומכלכל כמה אנשים, הוא 'בעל המפתח'. והואיל ובית המדרש הישן הוא הבניין הנכבד ביותר, כמקום תורה לשעבר, מסמלת השליטה על מפתח בית המדרש את השליטה על אותו עולם ישן-נושן כולו. ברם, אורחנו מגיע לשלטון בשעה שממלכתו שרויה בפרפורים בין חיים ומות." אובדן המפתח מגביר את תחושת הזרות של המספר: "מיום שננעל בית המדרש בפני איני מוצא מקום לעצמי. עד שלא אבדתי את המפתח הייתי יוצא לשוק ומדבר עם הבריות או יוצא ליער או שמטייל בשדה, משאבד לי המפתח נעשו כל המקומות זרים לי. אם יצאתי לחוץ, לא מצאתי קורת רוח מיציאתי, ואם חזרתי למלון, לא מצאתי קורת רוח מן המלון."
קשת הגוונים האידאולוגית והפוליטית
פנינה מיזליש מציינת כי:
לתיאור נרחב יחסית זוכה במסגרת זו הקומוניסט ירוחם חפשי, שהמספר רוחש לו אהדה רבה, ואף מאריך את שהייתו בשבוש כדי להיות סנדק לבנו. לעומת חיי העמל של ירוחם חפשי מוצג גם גורלן המר של שלוש בנותיו של אהרן שיצלינג, ששתיים מהן נכלאו על עסקי קומוניזם, והן ואחותן נורו למוות בעת ניסיון בריחה
לחיבתו של המספר זוכה גם חבורת הצעירים והצעירות הציונית, שמכשירה עצמה בכפר בעבודה חקלאית, כהכנה לעלייה לארץ ישראל.
דניאל ב"ח משווה בין שתי אידאולוגיות אלה באומרו: "מכל מקום יכולים הוריהן של הנערות להיות מרוצים מהן, שהלכו אצל החלוצים, ולא נגררו אחר הקומוניזם".
אינטרטקסטואליות
הרומן מכיל רמיזות אינטרטקסטואליות ליצירות ספרות אחרות, הן של עגנון עצמו והן של סופרים אחרים ושל הקאנון היהודי. יצירות של עגנון הנרמזות ברומן:
חוקרי ספרות מצאו זיקה בין רעיונות המופיעים ב"אורח נטה ללון" ובין יצירות של סופרים אחרים. חוקר הספרות דן מירון הציג זיקה בין "אורח נטה ללון" לבין "בעקבות הזמן האבוד" של מרסל פרוסט. זיוה שמיר ציינה כי "עגנון הלך אפוא במסעו אל שבוש ואל צִללי עֲברהּ בעקבות חז"ל, דנטה, בלזק וביאליק גם יחד", ובהמשך מאמרה מביאה דוגמאות אחדות להמחשת קביעה זו, ומוסיפה גם את הפואמה של יל"ג "קוצו של יוד" ליצירות שניתן למצוא את השפעתן על "אורח נטה ללון". אריה וינמן הציג רמזים לסיפור מסיפורי הבעל שם טוב ולסיפורים קבליים. מעשה האדרת רומז לסיפורו של ניקולאי גוגול, "האדרת".
השמות של חלק מהדמויות סימבוליים: "רחל בתו הקטנה" מרמז לרחל המקראית, וכך גם חנוך שאיננו "כי לקח אותו האלוהים".
חרונינגן (עיר)
חרונינגן (בהולנדית: ) היא עיר בצפון הולנד ובירתו של מחוז חרונינגן. העיר נחשבת לחשובה ביותר בערי צפון הולנד. אוכלוסיית העיר מונה כ-200,000 תושבים (נכון ל-2017). העיר נפגעה קשות במלחמת העולם השנייה, אך רוב בנייניה שנפגעו שוחזרו לצורתם המקורית.
תעשייה
בעיר ישנם שני מפעלי סוכר שמופעלים על ידי החברות Suikerunie ו-CSM. המפעלים מזקקים כ-600,000 טון סוכר מסלק סוכר מדי שנה (לפי אומדן 2005).
תחבורה
העיר חרונינגן נקראת "עיר האופניים", וזאת כיוון ש-50% מהנסיעות בעיר נעשות על ידי אופניים. העיר מספקת שירות תחבורה ציבורית טובה מאוד, ויש בה נתיבי אופניים גדולים, אוטובוסים ורכבות. בעיר יש גם מדרחוב גדול הממוקם במרכז העיר.
ספורט
מועדון הכדורגל המקומי הוא פ.צ. חרונינגן, הקבוצה, שנוסדה בשנת 1971, משחקת נכון לעונת 2020/2021 בליגת העל ההולנדית. האצטדיון הנוכחי שלהם, שנפתח בינואר 2006, הוא אצטדיון אורבורג שתכולתו 22,550 מקומות.
בעונת 2014/2015 הקבוצה זכתה בגביע הולנדי, היה זה התואר הראשון בהיסטוריית המועדון. כמו כן סיימה פעם אחת במקום השלישי בליגה והגיעה שש פעמים לשמינית גמר גביע אופ"א.
ז'אן מנהיים
ז'אן מנהיים (באנגלית: Jean Mannheim; 18 בנובמבר 1863 – 6 בספטמבר 1945) היה אמן ומחנך אמריקאי יליד גרמניה, הידוע בציוריו האימפרסיוניסטים בקליפורניה. הוא היה פעיל בדקאטור, אילינוי ובפסדינה שבקליפורניה.
קורות חייו
מנהיים נולד ב־18 בנובמבר 1863 בבאד קרויצנך בגרמניה. הוא גויס לצבא הגרמני, אך בסופו של דבר ברח לצרפת. בפריז למד אמנות באקדמיה קולארוסי, אצל אמנים פול לואי דלאנס וויליאם אדולף בוגרו.
בשנת 1884 הוא היגר לאילינוי שם לימד בבית הספר לאמנויות בעיר דקאטור, חלק מתלמידיו היו האמנים רוי בראון וצ'ארלס קרוקר. בתחילה שנות השמונים של המאה ה-19 הוא התחתן עם פאולין מקנט מהעיירה הקטנה מנדוטה, אך הנישואים הסתיימו בגירושין. בשנת 1902 הוא נישא ליוניס דרנן מדקאטור, היא הייתה אחותו של ג'ון דרנן, מוציא לאור ותיק של עיתון מקומי. לאחר מכן קיבל משרה של שנתיים בבית הספר של הצייר ויליאם ברנגווין בלונדון, ומאוחר יותר בבית הספר לאמנות בדנוור בשנת 1903.
בשנת 1908, מנהיים ואשתו התיישבו בפסדינה, קליפורניה. בשנת 1909 בנה מנהיים את ביתו ואת הסטודיו לאמנות. המקום היה פופולרי עבור רבים מציורי הנוף שלו. הוא היה חבר במועדון האמנות בקליפורניה.
בשנת 1912 הוביל את פתיחתו של בית הספר לאמנות שהיה פעיל עד 1934. תלמידי מנהיים בלוס אנג'לס כללו בין השאר את מארי בונינג קנדל, אפי אנדרסון סמית',
הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה היא הקרן המרכזית להשקעה בקולנוע הישראלי התיעודי. הקרן נוסדה ב-1993 ועסקה בקולנוע התיעודי העצמאי הישראלי, וזכתה להכרה בינלאומית בשורה נרחבת של יוצרי תעודה ישראליים.
היסטוריה
עד 1993 פעל הקולנוע הישראלי התיעודי העצמאי ללא מסגרת עידוד ממשלתי או עידוד ממוסד אחר. מירב הקולנוע התיעודי שנוצר בארץ, היה במסגרת תפיסת הקונצנזוס של הטלוויזיה הישראלית (הערוץ הראשון) ושל שירות הסרטים הישראלי - זרוע ממשלתית של סרטי הסברה שהוקמה בשנות החמישים על ידי יגאל אפרתי. ב-1992 הגה רנן שור, מנהל בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, את רעיון הקמתה של קרן חדשה, שתעסוק ביצירת סרטי תעודה עצמאיים. שור פנה אל ראש מינהל התרבות יוסי פרוסט, אשר בתורו גייס לטובת העניין את שרת התרבות דאז, שולמית אלוני. בעקבות יוזמה זו, הוקמה ועדה בראשות שור ובהשתתפות רענן דינור, אורי שנער, אילן דה-פריס ואהוד בלייברג, שקבעה את האסטרטגיה של הקרן ותקנון העבודה שלה.
הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה הוקמה בשנת 1993 במטרה לקדם ולעודד את הקולנוע הישראלי בתחומי התעודה, הדרמה והקולנוע הניסיוני. הקרן מתמקדת ומתמחה בתחום התעודה, להבדיל מקרן הקולנוע הישראלי הפועלת בתחום הקולנוע העלילתי, וכן תומכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה בסרטי דרמה [סרטים עלילתיים עד 80 דקות], סרטים ייעודיים [סרטי תעודה העוסקים בפריפריה, דת, עדות וכדומה], ובקולנוע נסיוני. הקרן תמכה עד היום במאות סרטי תעודה, סרטי דרמה, סרטים ייעודיים וסרטים ניסיוניים.
התרומה לקולנוע התיעודי הישראלי
המנהלת הראשונה של הקרן, הבמאית אורנה בן דור, החלה לפעול בשלהי 1993 ובחמש שנות ניהולה היא עודדה את עשייתם של כ-100 סרטים תיעודיים עצמאיים.
בתקופת ניהולו של הבמאי דוד פישר, מ-1997 ואילך, הרחיבה הקרן את פעילותה לשיווק סרטי תעודה בחוץ לארץ, לרבות נוכחות בכל פסטיבל תיעודי מרכזי וזכייה בפרסים בינלאומיים רבים, אירוח מנהלי פסטיבלים, השתתפות בקו-פרודוקציות בינלאומיות ועוד. כמו כן, קידמה הקרן את הטיפול בקולנוע ניסיוני ויזמה פרויקטים נושאיים, ניסיוניים ותיעודיים רבים כמו סרטי התעודה "עגנון", "ירושלים", "רעב" ועוד.
ביולי 2008 נבחרה למנכ"לית הקרן דורית ענבר, לשעבר יו"ר המועצה לשידורי כבלים ולווין ויו"ר מנהלת הסדרת השידורים לציבור, משנה ליו"ר רשות השידור ומנכ"לית ערוץ 2 טלעד. תחת ניהולה כוללת הקרן מערך ניהול אמנותי מפותח.
כן יוזמת ומפעילה הקרן מזה 11 שנים פרויקט פיתוח בינלאומי ליוצרים ממדינות שונות, ישראל, מדינות ערב, מדינות במזרח התיכון ומדינות אירופיות, תחת המותג GREENHOUSE, בשיתוף עם האיחוד האירופי ובסיוע שותפים זרים נוספים. פרויקטים אלה זכו להכרה ויוקרה בינלאומית נרחבת והפקת סרטים רבים, ישראליים ואחרים אשר חלקם הושלם וזכה לפרסים והוקרה, דוגמת הסרט "שתיקת הארכיון".
טיכה
טיכה (ביוונית: Τύχη) היא אלת המקרה והמזל במיתולוגיה יוונית, מקבילתה של פורטונה במיתולוגיה הרומית.
דמותה
פירוש השם ביוונית הוא מזל. טיכה מסמלת את התגלמות המקרה הטראגי והמזל הטוב. היא מיוצגת על יד מספר מאפיינים: עם גלגל בידה היא מסמלת את ניהול ענייני העולם, וככזאת היא נחשבת לאחת מהמוירות; עם כדור היא מסמלת את העולם המשתנה והבלתי צפוי; עם קרן השפע היא מסמלת את המזל הטוב והשופע.
בתקופה ההלניסטית עלתה קרנה של טיכה ודמותה מופיעה על מטבעות רבים, בעיקר בערים האגאיות. היא נחשבה לאלה הפטרונית של ערים רבות, והוקמו לכבודה מקדשים רבים בערים כמו קיסריה, אנטיוכיה, אלכסנדריה וקונסטנטינופול. לכל עיר הייתה גרסה מקומית לאלה, כשהיא חובשת לראשה כתר בדמות חומות אותה העיר.
קיימות גרסאות שונות בנוגע לאילן היוחסין שלה. יש הרואים בה את בתם של הרמס ואפרודיטה. על פי הסיודוס טיכה היא אחת מבנות האוקיינידים. על פי פינדארוס, ביצירתו "האודה האולימפית השתים-עשרה", היא בתו של זאוס. על פי אלקמן, היא בתו של פרומתאוס. בשירים של הומרוס היא מתוארת כאחת מבנות הלוויה של פרספונה.
בשל היותה הסיבה לתפניות בלתי צפויות של המזל, השתמשו בה הסופרים כדמות האחראית לתנודות ושינויים בחיי הגיבורים במחזותיהם. כך, למשל, בעלילות רומנטיות מהתקופה ההלניסטית, "קליטופון ולאוקיפה" או "דפניס וקלואה". טיכה מסמלת את היצירתיות, בשל כך היא נעשתה פטרוניתם של סופרים, משוררים ופילוסופים ביוון העתיקה.
פעם נוספת, עלתה חשיבותה בסוף המאה הרביעית, בזמנם של הקיסרים יוליאנוס הכופר ותאודוסיוס הראשון. בתקופה זו התאפיינה באי-יציבות ושינויים פתאומיים, שיוחסו לעיתים לרצונה ולגחמותיה.
אחת היצירות המפורסמות שמתארות אותה הוא פסל אגתה טיכה מעשה ידי פרקסיטלס. יצירה אחרת היא דמות טיכה שלראשה כתר דמוי מגדלים וחומה שנעשה עבור העיר אנטיוכיה בידי הפסל אוטיכידוס (Eutychides) מסקיון. העתק רומי של הפסל נמצא כיום במוזיאון הוותיקן. כן מופיעה טיכה בתבליט שנגלה בוויה אפיה, שם מופיעות שלוש דמוית של האלה עם כתר עיר על ראשן. התבליט נמצא כיום באוסף בורג'יה שבמוזיאון הלובר. לפי המשוער מקורו במבנה שבנה הרודס אטיקוס לזכר אשתו.
האסטרואיד 258 Tyche שהתגלה על ידי רוברט לות'ר נקרא על שמה, וכך גם כוכב לכת משוער שקיומו הופרך.
פורשה 944
פורשה 944 היא מכונית ספורט בעלת מנוע קדמי והנעה אחורית, אשר יוצרה על ידי חברת פורשה בין השנים 1982-1991.
הפורשה 944 החליפה את הפורשה 924 והייתה זמינה בשני מרכבי רכב: קופה וקבריולה. ה-944 זכתה להצלחה רבה והוחלפה לבסוף על ידי הפורשה 968.
רקע ודגמים
פורשה הציגה את ה-944 בשנת 1981 כדגם לשנת 1982. הפורשה 944 הוצגה כמחליפה מהירה, מאובזרת ומעודנת יותר לפורשה 924. מכונית ה-924 הייתה פרויקט משותף של פורשה, אאודי ופולקסווגן, דבר אשר גרם לחלק מן הלקוחות האפשריים לא לראותה כמכונית פורשה 'טהורה', על כן קיבלה פורשה החלטה לפתח מכונית חדשה - ה-944. בנוסף לכוח ואבזור, מכונית ה-944 הייתה נוחה יותר ובעלת אחיזת כביש טובה יותר מה-924. פלטפורמת ה-944 נבנתה על פלטפורמת ה-924, אך כללה שינויים רבים כגון בניית מרכב הרכב מחדש כולל חזית ואחורי רכב חדשים עשויים סגסוגת והתקנת דלתות חדשות, שיפור מערכת המתלים לנסיעה חלקה ונעימה יותר, שיפור רכיבי מערכת השמן, הגדלת מחולל זרם החילופין (אלטרנטור) ומכל הדלק, וניתנה אפשרות לאבזור חדש כגון מושבים מחוממים.
השינוי הגדול ביותר אשר הציגה הפורשה 944 היה מנוע הרכב. בניגוד לפורשה 924 אשר הותקן בה מנוע אאודי, פורשה התקינה ב-944 מנועים חדשים מתוצרתה. בדומה לפורשה 924, מכונית הפורשה 944 הורכבה במתקנה של חברת אאודי בעיר נקרסולם בגרמניה.
הדגם כולל מנוע אורכי המורכב בחלקו הקדמי של הרכב, מקורר מים (בניגוד לתפיסה של ה-911 באותם הימים). הגיר הממוקם בחלק האחורי של הרכב המקנה הנעה אחורית כמיטב המסורת של פורשה.
הרכב עם חלוקת משקל מאוזנת מאוד, עם היגוי מדויק, ספורטיבית ומהנה מאוד לנהיגה. מעבר לכך רוב הדגמים נחשבו לאמינים מאוד.
944
בגרסתה הראשונה הייתה הפורשה 944 בעלת מנוע 4 צילינדרים טורי קדמי בנפח 2479 סמ"ק אשר הספקו 150 כ"ס בארצות הברית עם ממיר קטליטי, ו 163 כ"ס באירופה. המכונית האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-8.5 שניות והגיעה למהירות מרבית של 220 קמ"ש. בשנת 1988 הספק המנוע שופר ל-158 כ"ס בארצות הברית, ובשנת 1989 הותקן ב-944 מנוע חדש בנפח 2681 סמ"ק אשר הספקו היה 162 כ"ס בארצות הברית.
944S/S2
בשנת 1987 הציגה פורשה את גרסת ה-S, בדומה לכל דגמי פורשה, האות S מסמלת את המילה 'ספורט', ומציינת כי הרכב הוא חזק יותר ובעל אופי ספורטיבי יותר, וכולל שיפור רכיבים כגון שיפור מערכת המתלים.
מנוע ה-944S היה מנוע בוקסר 4 צילינדרים קדמי בנפח 2479 סמ"ק אשר הספקו היה 188 כ"ס. המכונית האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-7.9 שניות והגיעה למהירות מרבית של 228 קמ"ש.
בשנת 1989 הציגה פורשה את גרסת ה-S2, גרסה חזקה עוד יותר. מנוע הרכב היה מנוע בוקסר 4 צילינדרים קדמי בנפח 2990 סמ"ק אשר הספקו היה 208 כ"ס. המכונית האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-6.8 שניות והגיעה למהירות מרבית של 240 קמ"ש.
944 טורבו
בשנת 1986 הציגה פורשה את ה-944 טורבו. דגם זה הוא בעל מנוע ה-2479 סמ"ק של דגם הבסיס אלא עם מגדש טורבו אשר העלה את ההספק ל-217 כ"ס. המכונית האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-6.3 שניות והגיעה למהירות מרבית של 245 קמ"ש.
944 טורבו S
בשנת 1988 הוצגה גרסת הטורבו S בעלת מנוע 3 ליטר עם הספק משופר של-250 כ"ס, תאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-5.9 שניות ומהירות מרבית של 269 קמ"ש.
ה-944 טורבו S היא המכונית החזקה והמהירה ביותר במשפחת ה-944.
מגפת הקורונה בבלגיה
מגפת הקורונה התפשטה לראשונה בבלגיה ב-4 בפברואר 2020.
היסטוריה
ב-1 בפברואר הוחזרו אזרחי בלגיה המתגוררים בחוביי בשורה של טיסות פינוי שהגיעו לשדה התעופה הצבאי מלסברוק הסמוך לעיר בריסל, שם הוסגרו ונבדקו בעקבות החשד שהם נשאים של נגיף הקורונה. כל האנשים הסובלים מנגיף הקורונה הועברו לבית החולים הצבאי בנדר-אובר-הימבק, שם הוסגרו למשך שבועיים שלמים.
ב-4 בפברואר אישרה בלגיה מקרה הדבקות ראשון. החולה, גבר אסימפטומטי בן 54, היה אחד מתשעה בלגים שהוחזרו מסין. ב-24 בפברואר, לאחר גילוי מקרה הקורונה בו היה אזרח איטלקי, הוכנסו יותר ממאה אזרחים בלגים בהסגר בארמון קוסטה אדחה בטנריף שהוצב בנעילה. 15 אנשים הורשו לחזור ב-28 בפברואר למקום מגוריהם. השאר הורשו לנסוע חזרה לבלגיה רק ב-5 במרץ.
ב-31 במרץ מתה ילדה בת 12 מהנגיף, הצעירה ביותר במדינה שמתה מהנגיף.
ממשלת וילמס פרסמה שורה של המלצות כדי לבלום את הפצת הנגיף. הומלץ לבטל אירועים עם יותר מאלף איש, אך ההחלטה בפועל הושארה לראשי הערים. ב-18 במרץ הוטל סגר כללי.
באמצע אפריל, בלגיה החלה לבדוק יותר מ-210 אלף דיירים ואנשי צוות בבתי אבות, שבהם דווח על כמחצית ממקרי המוות מקורונה במדינה. הליך הבדיקה הנרחב היה צפוי להימשך כשלושה שבועות.
ב-25 באפריל, הודיעו הרשויות על הקלות בסגר החל מתחילת מאי. ב-4 במאי החלו ההקלות. למשל, ב-11 במאי חנויות נפתחו תחת הנחיות (למשל על זמן ביקור). ברים מסעדות ובתי קפה נפתחו מחדש ב-11 ביוני. ההקלות בוצעו לפי שלבים.
הנסיך הבלגי יואכים, אחיינו של המלך פיליפ, הפר את הנחיות, נדבק בקורונה ונקנס.
הוגדרו בועות חברתיות הכוללות את מי שיורשה להיכנס לתוך משק בית שאינו שלו. ב-24 ביוני, הבועה גדלה מ-10 ל-15. אחרי כחודש הוקטנה ל-5 בפנים ול-10 בטיול.
בתחילת אוקטובר, החלה עליה חדה בתחלואה שדרשה החמרות. נסגרו ברים ומסעדות בבריסל. הממשלה הורתה לסגור את הברים בכל המדינה החל מ-23:00.
ב-20 באוקטובר, הוחלט על עוצר לילי, סגירת ברים ומסעדות ואיסור מכירת אלכוהול אחרי שמונה בערב. כמו כן, מספר האנשים ב"בועות החברתיות" צומצם משלושה לאחד. כלומר, רק אדם אחד קרוב יורשה להיכנס לתוך משק בית שאינו שלו. בנוסף, ארבעה אורחים, שישתנו כל שבועיים, יוכלו לבקר במשק בית תוך שמירת מרחק. היו המלצות נוספות.
הוטל סגר החל ב-2 בנובמבר. נאסרו מפגשים בבתים, הותר מפגש הדוק רק עם אדם אחד מחוץ לתא המשפחתי וכו'. כמו כן, נקבע שכל בתי הספר יישארו סגורים עד 15 בנובמבר. לאחר מכן, ילדים בגנים ובבתי ספר יסודיים יורשו ללמוד בבית הספר כרגיל. בשכבות הגבוהות חלק ילמדו מרחוק ואחרים ילמדו בבית.
החנויות, אשר היו סגורות במשך חודש וחצי, נפתחו ב–1 בדצמבר, אך השהיה בהן הוגבלה ל–30 דקות, ונאסר לערוך קניות בזוגות או בקבוצות גדולות יותר. גם נפתחו בריכות השחייה, הספריות והמוזיאונים. בפברואר הוכרזו הקלות מסוימות. בסוף מרץ הוטל סגר במדינה.
בנובמבר הושב התו הירוק במדינה. הקשחה נוספת של ההנחיות נקבעה בנובמבר. לאחר 30 בנובמבר נרשמה ירידה.
ב-22 בדצמבר, החליטה להטיל הגבלות חדשות. מ-26 בדצמבר, ייסגרו התיאטראות, בתי הקולנוע ואולמות המופעים. אירועי ספורט ייערכו ללא קהל ומספר הלקוחות שיהיו רשאים להיכנס בו זמנית לחנויות יוגבל לשניים בלבד. הממשלה התירה את פתיחתה לאחר פסיקה בית המשפט.
הוחלט שיוסר התו הירוק בתחילת מרץ. נקבע גם שהמדינה גם תסיים את השלב הפדרלי שלה בניהול המאבק במגפה, כמעט שנתיים ליום לאחר התחיל ב-13 במרץ 2020.
יהדות דרום אפריקה
יהדות דרום אפריקה היא כיום הקהילה היהודית הגדולה ביותר ביבשת אפריקה. זוהי קהילה אשכנזית ברובה, המורכבת בעיקר מיוצאי הרפובליקות הבלטיות במזרח אירופה.
היסטוריה
ראשוני היהודים הגיעו לדרום אפריקה עם תחילת ההתיישבות האירופית בכף התקווה הטובה, במאה ה-17, והתיישבו במקום שהתפתח להיות העיר קייפטאון. לאורך המאה ה-18 והמאה ה-19 המשיכו להגיע יהודים במספרים קטנים. בסוף המאה ה-19 גברה ההגירה למספרים משמעותיים, בעקבות גילוי מרבצי היהלומים והזהב בעומק המדינה. פוגרומים במזרח אירופה נתנו עידוד משמעותי להגירה, וקהילות שלמות הגיעו מליטא, פולין, רוסיה הלבנה ולטביה, תנועה שנמשכה עד שנות ה-30 של המאה ה-20. ב-1880 חיו כ-4,000 יהודים בדרום-אפריקה. רוב הגירת יהודי דרום-אפריקה התרחשה בשנים 1880–1910 (כ-40,000). 30,000 נוספים הגיעו עד לשנת 1948. במפקד שנערך ב-1946 נמנו 104,156 יהודים שהיוו 4.39% מהאוכלוסייה ה"לבנה".
תקופת-מה הצליחו האפריקאנרים למנוע מן האחרים (כולל היהודים) זכויות פוליטיות ואחרות, אם כי לא הייתה לכך משמעות מעשית רבה בעיני היהודים, שנקודת המוצא שלהם להשוואה הייתה מזרח אירופה. הגבלות אלה בוטלו בשנים שלאחר הניצחון האנגלי במלחמת הבורים השנייה (1899–1902). היהודים נטו להיות חלק מציבור דוברי האנגלית. בצד משקל יתר של יוצאי יהדות בריטניה בהנהגת הקהילה, היו לכך סיבות אחרות, כגון נטייה משותפת של היהודים ודוברי האנגלית לעירוניות ולעיסוקי המעמד הבינוני, לעומת נטייה אפריקאנרית לאזורי הכפר, וכן נטייה אינקלוסיבית של התרבות האנגלית לעומת נטייה אקסקלוסיבית של התרבות האפריקאנרית. בדרך כלל נטו יהודי דרום-אפריקה, די בדומה ליהודים ביתר הפזורות באותה תקופה, לעסוק במסחר ובשירותים, שם היה להם ייצוג יתר לעומת משקלם באוכלוסייה. מבחינה פוליטית נטו תמיד למפלגות המרכז, אם כי היה להם גם ייצוג-יתר בתנועות השמאל.
בהנהגת הקהילה היה כאמור משקל רב ליהודים שמוצאם אנגלי, וכך היה חותם בריטי חזק במוסדות הקהילה, למשל, מוסד "ועד שליחי הקהילות". יהודים דרום אפריקה נטו עוד מארץ-מוצאם להיות בעלי תודעה לאומית-יהודית חזקה, וכך נטו יותר מיהודים אחרים בארצות דוברות האנגלית לשמור על ייחודם. נראה שמה שהקל על כך היה היותה של דרום-אפריקה רב-תרבותית מלכתחילה, וללא תרבות דומיננטית מובהקת. כמעט כולם השתייכו ליהדות האורתודוקסית.
מלחמת העולם השנייה ואחריה
כ-10,000 יהודים מתוך כ-105,000 שרתו בצבא דרום-אפריקה. בזמן מלחמת העולם השנייה רבים מהחיילים היהודים חנו במזרח התיכון ובאו במגע עם "היישוב". לאחר מלחמת העולם גברה מאוד הפעילות למען ארץ ישראל, הן בצורת הפגנות ומחאות נגד המדיניות הבריטית, הן בצורת פעילות מדינית, שנעזרה מאוד בעמדתו האוהדת של יאן סמאטס, ראש ממשלת דרום אפריקה באותה תקופה. עם פרוץ המלחמה נשלחו לארץ ישראל כספים ואספקה (כובעי פלדה, ציוד רדיו ומכ"ם, מזון ועוד). נוסף לציוד, התייצבו יהודי דרום אפריקה בהמוניהם כמתנדבים לעזרת היישוב במסגרת מח"ל. אלפים נרשמו כמתנדבים, והמגייסים נאלצו לדחות את רובם. בכל זאת מספר המגיעים היה מרשים ביותר ביחס לגודל הקהילה: כ-800, מהם כ-600–700 נקלטו כחיילים.
בשנות משטר האפרטהייד
בשנות משטר האפרטהייד, לאורך כמעט כל המחצית השנייה של המאה ה-20, לא סבלו היהודים מהאפליה והגזענות שכוונו נגד הרוב השחור, והיוו חלק אינטגרלי מהמיעוט הלבן המיוחס. המוסד המרכזי של יהדות דרום אפריקה, ועד שליחי הקהילות (SABJD), שיתף פעולה מרצון עם המשטר. כמו כן, הקשרים הביטחוניים החשאיים הנרחבים, שקיימה ישראל עם דרום אפריקה באותה תקופה, תוך הפרה של החרם שהטילה עליה מועצת הביטחון של האו"ם, זכו לתמיכה מוחלטת של ועד שליחי הקהילות עד לסיום האפרטהייד ב-1990. ועד שליחי הקהילות שיתף פעולה עם המשטר אפילו בשעה שפגע בחירויות האזרח וזכויות האדם של יהודים רבים, שהיו דמויות מרכזיות במאבק נגד האפרטהייד. יהודים רבים בלטו בין ראשי האופוזיציה למשטר, רובם חברי המפלגה הקומוניסטית, ביניהם ארטור גולדרייך שנידון למוות שלא בפניו, דניס גולדברג שנכלא במשך 22 שנים, רות פירסט שנהרגה בהתנקשות באמצעות מעטפת נפץ, אלבי סאקס שאיבד בניסיון התנקשות יד ועין וג'ו סלובו שהיה מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של דרום אפריקה ואחר כך שר השיכון בממשלתו של נלסון מנדלה.
הקהילה, שהגיעה לגודל של 120,000 איש, פרחה ושגשגה מבחינה תרבותית, כלכלית וחברתית בשנות משטר האפרטהייד. בשנות ה-70 וה-80 החלו יהודים רבים לעזוב את דרום אפריקה על רקע המתח הבין-גזעי והסנקציות הבינלאומיות שהיו מנת חלקה של המדינה. כ-10,000 יהודים מתוכם עלו לישראל.
בשנת 1995 ייצג הרב הראשי סיריל האריס את הקהילה היהודית בפני ועדת האמת והפיוס, ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה על ידי ממשלת דרום אפריקה לאחר סיום משטר האפרטהייד. סיריל אמר בהופעתו בפני הוועדה:
במאה ה-21
נכון לשנת 2019 מונה הקהילה כ-50,000 איש, מרביתם ביוהנסבורג רבתי. קהילה גדולה קיימת גם בקייפטאון, וקהילות קטנות יותר בפרטוריה, בדרבן, בפורט אליזבת ובערים אחרות במדינה. שיעור היהודים בקרב בעלי המקצועות החופשיים ואנשי ההון גדול לאין שיעור משיעורם היחסי באוכלוסייה, ואפילו בהתחשב בשיעורם בקרב האוכלוסייה הלבנה בלבד.
כמעט כל יהודי דרום אפריקה דוברים אנגלית כשפת אם. הדור המבוגר יותר, שהולך ומתמעט, דובר יידיש. עברית נלמדת בבתי הספר היהודיים ובמסגרות אחרות, שכ-80% מבני הדור הצעיר משתייכים אליהם.
היחס לישראל ולציונות
הציונות בדרום-אפריקה הצליחה להפוך לדומיננטית בחיי הקהילה, ואולי אף הפכה את קהילת יהודי דרום אפריקה לקהילה הציונית ביותר בעולם. למעשה, הפדרציה הציונית הפכה לגוף המייצג של היהודים. היו לכך כמה סיבות: עיתוי - התנועה הציונית נוסדה והתפתחה יחד עם הקהילה עצמה. הפיצול בין דוברי האנגלית לדוברי האפריקנס מנע התהוות חברה "מארחת" אליה צריך להסתגל, הסתגלות העומדת לכאורה בניגוד לפעילות ציונית. הרכב האוכלוסייה היהודית - דומיננטיות מספרית בקהילה (אם כי בתחילת המאה העשרים - לא בהנהגה) של יהודים מליטא להם נטייה ציונית עוד מארץ מוצאם, מקום בו לא הייתה דריסת רגל חזקה לתנועות הדוגלות באידאולוגיות המתחרות בלאומיות יהודית.
הציונות הופיעה לראשונה בדרום-אפריקה ב-1896, עת הוקמה אגודת "חובבי ציון" ביוהנסבורג על ידי יהודים יוצאי מזרח-אירופה. האגודה עסקה באיסוף כספים, פרסום וכיוצא בזה. ב-1898 נערכה, בראשות יהודים שמוצאם מבריטניה, אספת יסוד של התנועה הציונית, שנקראה אחר כך South African Zionist Federation, שפרשה כנפיה גם על רודזיה (כיום זימבבווה), ועד סוף אותה שנה היו בה כ-5,000 חברים. ב-1899 ביקרו שני נציגים מדרום-אפריקה בקונגרס הציוני בבזל. עד מהרה רכשה הציונות מעמד של אידאולוגיה עיקרית ושל גורם מגבש בקהילה, כאשר כמעט כל הרבנים החשובים היו ציונים מושבעים.
הבולט במנהיגי הציונות בדרום-אפריקה בתחילת המאה העשרים היה שמואל גולדרייך (Goldreich), ובהנהגתו רכשה זו מספר מאפיינים: תפיסה משיחית-רומנטית ובה לציונות תפקיד ביצירת עולם טוב יותר עבור כל המין האנושי; נאמנות ל"ציונות המדינית" של הרצל ואחר כך וולפסון; פירוש רחב של המושג "ציונות" כ"יהדות במיטב התגלמותה", דבר המתבטא בדאגה לרווחת היהודים באשר הם. מכל האמור הפדרציה הציונית מלאה תפקיד בייצוג הקהילה כולה. למעשה, היא הייתה הגוף היהודי הראשון שהקים מסגרת ארצית, והקמת הפדרציה קדמה להקמת "ועד שליחי הקהילות". למרות נטייתה של המנהיגות ל"ציונות המדינית", פנו חוגים ציוניים שמוצאם מזרח-אירופי ל"ציונות מעשית" שהתבטאה באיסוף כספים לרכישת קרקעות בארץ ישראל ובהשקפה על העלייה אליה כעניין המיועד להגשמה אישית. ואכן, פעילות איסוף הכספים שגשגה. במשך כל התקופה שעד 1948 היה היקף התרומות לנפש לקרן היסוד בקרב יהודי דרום-אפריקה הגבוה ביותר בין הקהילות בעולם, והיו יהודים שהשקיעו כספים בארץ ישראל באופן פרטי.
לפדרציה הציונית, שהייתה הגוף הדומיננטי בחיי הקהילה, הייתה השפעה רבה בעיצוב החינוך היהודי. כיוון שתחום זה לא היה מפותח בדרום-אפריקה, נודעה השפעה רבה לאגודות הנוער ("ישראל הצעירה") של הפדרציה, שרוב בני הנוער היהודים השתייכו אליהן בשלב כלשהו בחייהם. מאגודות אלה נוסדה ב-1931-1930, על ידי נורמן לוריא, שהושפע מרעיון דומה בבריטניה, תנועת "הבונים", לבני 12–16 ואחר כך התרחבה לבני 8–11, לבוגרים שמעל גיל 16 ואפילו סטודנטים. תחילה ניסתה התנועה לשמור על גוון א-פוליטי, אך מאמצע שנות השלושים, רכשה "הבונים" אוריינטציה סוציאליסטית וחלוצית. לתנועה היה מחנה שנקרא "קיבוץ הבונים", מחוץ ליוהנסבורג. וכמה בוגרים עלו והצטרפו לקיבוצים מעיין ברוך (1947) וכפר בלום, בו התיישבה הקבוצה המאורגנת הראשונה ב-1945 ובה שבעה חברים. ב-1935-1934 נוסדה גם "השומר הצעיר" על ידי צעירים שהוריהם ממזרח-אירופה. ב-1938 עלו כמה מהם והצטרפו לקיבוץ חצור. קבוצה אחרת הייתה בין מייסדי קיבוץ שובל ב-1946. בשנים 1978-1979 עלה גרעין נוסף בשתי קבוצות של עולים וייסדו את המושב מנוף בגליל.
למרות הדומיננטיות של הציונות בחיי הקהילה, האופי שלבשה, וההשקפה הרואה ביהדות ישות לאומית נפרדת, לא התבטא כל זה בממדי עלייה משמעותיים, וגם אחוז ניכר מאלה שעלו - חזרו לארץ-מוצאם, ממש כמו ביתר הקהילות בארצות דוברות האנגלית. מספר העולים מדרום-אפריקה בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל היה 259. בכל זאת, היו יהודים יוצאי דרום-אפריקה בין מייסדי מעיין ברוך, המושב השיתופי תימורים שהוקם ב-1945 על ידי ציונים כלליים (הוא נוסד כקיבוץ ומיקומו היה תחילה ליד נהלל), ובין מתיישבי כפר עציון וכפר דרום שהוקמו על ידי תנועת "בני עקיבא", שגם לה היה סניף דרום-אפריקני אשר אימץ את אידיאל החלוציות החל מסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. כן קיימו המפלגות הציוניות חוות הכשרה לצעירים ב-1933 ליד קרוגרסדורפ (Krugersdorp). ציוני דרום אפריקה פעלו כשדולה מצליחה מאוד, כאשר סייעו לכך קרבתם של אישים מרכזיים בהנהגת דרום-אפריקה, ובעיקר יאן סמאטס (Smuts), לרעיון הציוני. הממשלה הדרום-אפריקנית עצמה הייתה אוהדת לרעיון הציוני, ואף נתקבלה בה החלטה בנוסח זה.
נראה שהפריחה היחסית של הציונות נעוצה הן ביהדות השורשית, שלעיתים נלוותה אליה ציונות עוד ממקום מוצאם של מרבית יהודי דרום-אפריקה בליטא; הן מחוסר היציבות שהשרה גל האנטישמיות בין מלחמות העולם; הן עקב מצב קהילת ה"לבנים" כולה כקהילת מיעוט המוקפת רוב של "שחורים". בנוסף, כאמור, התחזקה בשנות ה-40 של המאה ה-20 המפלגה האפריקנרית הלאומית, האנטישמית כמעט בגלוי, ואף זכתה ב-1948 בבחירות.
אחד מהמאפיינים לציונות בדרום-אפריקה היה רתיעה מהמפלגתיות. השתרשותן של מפלגות שונות הייתה קשה ולפעמים נכשלה. רוב חברי הפדרציה הציונית, למשל, היו בלתי מפלגתיים וכונו "ציונים כלליים" (Zups). רק ב-1945 נקבע שהייצוג בפדרציה הציונית יהיה על פי מפלגות. על רקע זה בולטת הצלחה יחסית של הרוויזיוניסטים בדרום-אפריקה. אלה הקימו, כעמיתיהם בעולם, גוף מתחרה שפרש מן הפדרציה הציונית ב-1935 (וחזר ב-1947). בתקופת הפרישה נעשו ניסיונות רבים לאיחוד, והם נכשלו רק בשל התנגדות ההסתדרות הציונית העולמית.
אנטישמיות
יהודי דרום-אפריקה סבלו מאנטישמיות במידה מועטה. למעשה, מלכתחילה הייתה מידה של פילושמיות טבועה ביסודותיה של התרבות האפריקאנרית, שנשענה על אדיקות דתית-נוצרית מהגוון הרפורמיסטי, ובו משקל רב ל"ברית הישנה". בכל זאת, אותה אדיקות נוצרית לבשה לפעמים צורה של אנטישמיות. קבוצה אחרת שהראתה לעיתים נטיות כאלה היו דוברי אנגלית עירוניים. מקור אחר לרגשות כאלה, בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, שגם הייתה תקופה של התנגשויות-דמים על רקע סכסוכי עבודה, היה הפחד מפני "החיידק הבולשביקי", שנבע מייצוג-היתר של יהודים בתנועות השמאל. בערך באותה תקופה גברה האנטישמיות, די בדומה לאירופה בסוף המאה ה-19, עם גידול הפרולטריון האפריקנרי בערי דרום-אפריקה, בהן היו היהודים ברובם אנשי מסחר וכספים. בין היתר, התבטאו מגמות אלה בהגבלות על הגירה יהודית לדרום-אפריקה. מאוחר יותר, משנות השלושים ואילך, נודעה השפעה רבה ל"ייבוא" רעיונות אנטישמיים מגרמניה. אלה מצאו קרקע פורייה בהיותה של דרום-אפריקה חברה גזענית במוצהר ובמתח האנגלי-אפריקנרי המתמיד. כמו בכל מקום, שמשה גם שם האנטישמיות כראש חץ בהחדרת הרעיונות הנאציים לדרום-אפריקה, והיא נחלה הצלחה רבה בקרב הלאומנים האפריקנרים. המפלגה הלאומנית האפריקנרית, שזכתה לבסוף בבחירות 1948, הייתה אנטישמית בגלוי. האנטישמיות נחלשה במחצית השנייה של שנות הארבעים. בכל זאת, ברמה היום-יומית, לא היה נזקה של האנטישמיות ניכר ביותר.
הקמת מדינת ישראל, שלאורך שנים הייתה בין ידידותיו היחידות של ממשל המיעוט הלבן, העלתה את קרנם של היהודים במדינה. המפעל הציוני וההתיישבותי, הבריחה מרדיפות באירופה, המאבק בבריטים לעצמאות והבידוד הבינלאומי גרמו לדרום אפריקאים לראות בציונות, ביהודים ובישראל את אחיהם הטבעיים ביותר. העברת השלטון לרוב השחור בשנות ה-90 העלתה חששות של נקמנות מצד השחורים שתתבטא כלפי היהודים. חששות אלה התבדו על רקע האופי הפייסני של חילופי השלטון, ואולי גם משום תמיכתם של יהודים רבים בשחורים בשנות הדיכוי. יחד עם זאת, התחזקותם של גורמים איסלאמיים מאז חילופי השלטון הביאה לכמה תופעות של אנטישמיות איסלאמית.
אולוסגון אובסנג'ו
אולוסגון אובסנג'ו (שפת היורובה: Olúṣẹgun Ọbásanjọ; oʊˈbɑːsəndʒoʊ. נולד ב-5 במרץ 1937 באבאוקוטה, ניגריה) הוא איש צבא ופוליטיקאי ניגרי, מהקבוצה האתנית יורובה. במהלך חייו הבוגרים כיהן כגנרל בצבא הניגרי, כדיפלומט ואף כשליטה הצבאי של ניגריה (1976–1979). אובסג'ו היה לשליט הצבאי הראשון שהעביר את השלטון בניגריה למשטר אזרחי בדרכי שלום. בנוסף, כיהן אובסנג'ו כנשיאה ה-12 של ניגריה (1999–2007) לאחר שנבחר בבחירות דמוקרטיות. כמו כן, הוא כיהן כראש האיחוד האפריקאי בין השנים 2004–2006.
ראשית חייו
אולוסגון אובסנג'ו נולד ב-1937 באבאוקוטה שבדרום מערב ניגריה, לאמוס אדיגון אובסנג'ו (Amos Adigun Obasanjo) ואשאבי אובסנג'ו (Ashabi Obasanjo). בשנת 1948 נרשם לבית הספר "Saint David Ebenezer" אשר נמצא באיבוגון, ובין השנים 1952–1957 למד בבית ספר תיכון נוצרי פרוטסטנטי לבנים באבאוקוטה, שם גם הצטרף לתנועת הצופים והיה חבר בקבוצת צופים בנים (Boy Scouts). לאחר לימודיו אובסנג'ו עבד כמורה, ומשום שלא יכול היה לממן את לימודיו בקולג' הוא התגייס לצבא הניגרי בשנת 1958. אובסנג'ו התייתם מהוריו כבר בגיל 22, לאחר שאמו מתה בשנת 1958 ואביו מת גם הוא שנה לאחר מכן.
עלילות ספיידרוויק - מדריך שימושי
עלילות ספיידרוויק - מדריך שימושי (באנגלית: Arthur Spiderwick's Field Guide to the Fantastical World Around You) הוא ספר פנטזיה משנת 2003 שנכתב על ידי טוני דיטרליצי והולי בלק ואויר על ידי טוני דיטרליצי. הוא הספר הראשון בסדרת עלילות ספיידרוויק. הספר ראה אור בארצות הברית בהוצאת סיימון אנד שוסטר ב-2003 ובישראל בהוצאת מטר בשנת 2004, והפך במהירות לרב מכר בישראל. בשנת 2008 יצא סרט המבוסס על ספר זה ועל ספרי ההמשך שלו. יחד עם הסרט יצא משחק וידאו המבוסס גם הוא על הסדרה.
אולוסגון אובסנג'ו
קריירה צבאית
בשנת 1958 אולוסגון אובסנג'ו הצטרף לשורותיו של צבא ניגריה. חלק מלימודיו ואימוניו כללו מספר הכשרות באנגליה, תחת מוסדות שונים, ביניהם המכללה המלכותית למהנדסים צבאיים, בית הספר למחקר, בית הספר ההודי של צבא ההנדסה והמכללה המלכותית למחקרי ביטחון. אובסנג'ו שירת בגדוד החמישי של הצבא הניגרי בין השנים 1958–1959. הוא קיבל דרת סגן-משנה בשנת 1959, ודרגת סגן בשנת 1960. בשנה זו, שירת אובסנג'ו ביחידה של כוח האומות המאוחדות בקונגו. מאוחר יותר הוא הצטרף ליחידת ההנדסה של הצבא הניגרי, ובשנת 1963 הוא עמד בראשה. בשנה זו, הוא קודם לדרגת סרן בצבא ניגריה. אובסנג'ו סופח לבית הספר להנדסה של צבא הודו בשנת 1965, ובאותה שנה קודם לדרגת רב-סרן. בשנה זו הוא למד במכללה לשירותי הביטחון "וולינגטון" שבהודו, וזכה לשבחים מאת מפקדים בכירים ממנו אשר טענו כי הוא אחד הקצינים הטובים ביותר שנשלחו עד אז מצבא ניגריה. אובסנג'ו קיבל דרגת סגן-אלוף בשנת 1967, ובתפקיד זה פיקד על אזור נרחב בניגריה. בשנת 1969, הוענקה לאובסנג'ו דרגת אלוף-משנה.
עלילות ספיידרוויק - מדריך שימושי
עלילה
ג'ארד, סיימון, מאלורי ואמם עוברים לאחוזה שקיבלו מלוסינדה (דודתם של אמם) שם הם מגלים עולם שלם של יצורים קסומים ושונים בשבילם, ועומדים בפני דילמה קשה. הכל התחיל כאשר ג'ארד מוצא את המדריך השימושי ומתחיל לקרוא בו, בעקבות כך נעצוץ העוזרן מתחיל להציק לו. לאחר כמה זמן הוא משכנע את סיימון לחקור איתו והם מוצאים פתק בעליית הגג. במהלך הסיפור הם פוגשים עוזרן (בראוני) בשם נעצוץ שעוזר להם במהלך הסיפור.