cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוצק
היסטוריה
לוצק, אחת מהערים הראשונות באוקראינה, נוסדה ב-1085. העיר שימשה כבירת נסיכות גליציה-ווהלין עד להקמתה של לודמיר. ליד העיר נבנה מבצר להגנה מפני הפלישות השונות. ב-1240 נכבשה העיר על ידי הטטרים, אך המבצר נשאר בידי הנסיכים. ב-1321 נרצח הנסיך האחרון מבית ריוריק גאורגי בן לב בקרב עם הליטאים של גדימינס, והעיר על מבצרהּ נכבשה על ידם. מלך פולין קזימיר השלישי כבש את העיר ב-1349, אך הליטאים השיבוה לשלטונם מיד אחר כך. בנו של גדימינס פיתח את המבצר והוסיף מבצר נוסף מאבן. הנסיך ויטאוטס הגדול הביא לעיר מתיישבים חדשים מכל הנסיכות, בהם יהודים, קראים, טטרים וארמנים. ב-1427 עברה בישופות ווהלין מלודמיר ללוצק. הנסיך האחרון של ווהלין היה ויטאוטס, בנו של ויטאוטס הגדול. במאה ה-15 המשיכה העיר להתפתח מאוד, והפכה גם למרכז דתי חשוב, כשבתקופה זו שכנו בה 2 כנסיות קתוליות ו-19 אורתודוקסיות, ולכן נקראה בפי העם "הרומא של ווהלין". ב-1429 התקיים בעיר מפגש של רוב שליטי אירופה בנושא בלימת המתקפה הטטרית. במפגש השתתפו מלכי פולין וליטא ולדיסלב השני יגלו וידוויגה, זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וסילי השני, נסיך מוסקבה, מלך דנמרק אריק מפומרניה ונסיך שטטין. ב-1432 לאחר מותו של סבידריגיילו הייתה העיר לנחלת הכתר הפולני, וקיבלה זכויות מגדבורג, ולאחר 1569 צורפה רשמית לפולין, והייתה לבירת מחוז (ווייוודת) ווהלין. בשנה זו גם התרחש איחוד לובלין, וכל הכנסיות האורתודוקסיות קיבלו עליהם את מרותו של האפיפיור.
במאה ה-17 המשיכה העיר להתפתח כמרכז מסחרי חשוב, והגיעה באמצע המאה ל-50,000 תושבים. בזמן מרד חמלניצקי סבלה העיר קשות; כשנכבשה על ידי קולונל קולודקו נטבחו כ-4,000 איש ו-35,000 ברחו מערבה. ב-1781 פגע במקום אסון נוסף – שרפה שהתפרצה בעיר כילתה כ-440 בתים, בהם כנסיות ומבנים היסטוריים.
בחלוקת פולין השלישית ב-1795 צורפה ביחד עם כל החבל לתחומי האימפריה הרוסית. מרכז החבל (גוברנייה) הועבר לז'יטומיר. רבים מהתושבים תמכו במרד נובמבר של יוזף חלופיצקי (Chłopicki) כנגד השלטון הרוסי ובעד עצמאות פולין. לאחר שהמרד דוכא, החלה הממשלה הרוסית ברוסיפיקציה של האזור. ב-1845 שוב נפגעה העיר על ידי שרפה. ב-1850 נבנו 4 מבצרים ליד לוצק, שאחד מהם נקרא מיכאילגורוד.
ב-1915, עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, נכבש האזור על ידי האוסטרים, ובעיר אף שכנה מפקדתו של הארכידוכס יוזף פרדיננד. מחוסר אספקת מזון בעיר, פרצה בה מגפת טיפוס, ותושבים רבים נספו. ב-4 ביוני 1916 החלה בעיר מתקפה של 4 פלוגות של הצבא הרוסי המתקדם כנגד הגרמנים והאוסטרים, בהנהגתו של אלכסיי ברוסילוב, וב-7 ביוני נפלה העיר נפלה. לפי חוזטרוה ברסט-ליטובסק נמסרה העיר לגרמנים ב-7 בפברואר 1918, אך כבר ב-22 באותו חודש נסוגו הגרמנים והעיר הועברה לסימון פטליורה האוקראיני. ב-16 במאי 1919 כבש הגנרל הפולני אלכסנדר קרניצקי את העיר, שצורפה סופית לפולין לפי הסכם ריגה. הפולנים פיתחו את העיר משמעותית; נבנו בה בתי חרושת וכן משדר רדיו המודרני ביותר, שנבנה ב-1938. ב-1 בינואר 1939 היו בעיר 39,000 תושבים, מתוכם 17,500 יהודים ו-13,500 פולנים.
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נכבשה לוצק על ידי ברית המועצות בספטמבר 1939. המשטרה החשאית מיד התחילה בפעולה ואסרה כ-10,000 מתושבי העיר, שרובם נשלחו לגולאג. בתי חרושת הועברו לפנים ברית המועצות. ביוני 1941 נכבשה העיר על ידי גרמניה הנאצית; היהודים רוכזו בגטו, ורובם נרצחו. בזמן המלחמה בעיר התרחש גם טבח אוקראינים בפולנים, שבו נרצחו כ-10,000 איש.
לאחר המלחמה חזרה העיר לאוקראינה, והפולנים שנשארו נאלצו בעל כרחם להגר לשטחי פולין. הממשלה הסובייטית השקיעה רבות בשיקום העיר, והיא חזרה להיות מרכז אדמיניסטרטיבי ומסחרי של האזור, עם אוכלוסייה של 200,000 איש. באותה תקופה בעיר נבנו מספר מפעלים לרבות מפעל לייצור מכוניות נוסעים ורכב אמפיבי מדגם LuAZ-967. כיום המפעל מתמחה בייצור טרוליבוסים.
יהודים
הקהילה היהודית בעיר נזכרת לראשונה ב-1388. באותה תקופה התגוררו היהודים בעיקר בכפר ז'ידיטין הסמוך. ב-1392 הגיעו למקום קראים. ב-1432 הכריז מלך פולין ולדיסלב השני יגיילו על חלק ממחוזות ליטא כאזורים הכפופים לו, ובשטח זה נכללה גם לוצק. באותה שנה החליט המלך לתת לעיר זכויות מגדבורג, שהיו אמורות להיות שוות לכל התושבים, אך האצולה הקתולית לחצה עליו למנוע את הזכויות מהארמנים ומהיהודים. ב-1495 גורשו היהודים מהעיר במסגרת גירושם של כל יהודי ליטא מהמדינה, אך כבר ב-1504 הותר להם לחזור. כתוצאה ממצבם הדחוק פטר אותם ב-1507 מלך פולין זיגמונד הראשון ממסים. ב-1554 ניתנו זכויות מגדבורג גם ליהודים. ב-1569 אולצו היהודים לשלם חוב למדינה; ומשלא עלה בידם לאסוף את הסכום המספיק, הוחרמו בתיהם ובית הכנסת. אך כבר באותה שנה חל איחוד לובלין, פולין וליטא אוחדו למדינה אחת, ומעמד העיר לוצק בכלל ויהודיה בפרט עלה בתקופה זאת. עסקי היהודים התחילו לפרוח, היהודים ריכזו בידם את תעשיית הבירה, חייטות, מסחר ביערות, והשתתפו בירידים הגדולים בעיר.
בגלל ריבוי בתי המלאכה היהודיים באותה תקופה התחזקה התחרות עם התושבים המקומיים, אשר פנו למלך בבקשה להגביל את חיי היהודים ולהגדיל את עול המיסים עליהם. ואולם מלכי פולין נטו חסד ליהודים, השוו אותם בזכויותיהם לתושבים הנוצרים, והעבירו חוק האוסר על ניצול יהודים והגדלת נטל המיסים ללא הסכמתם של האחרונים. בנוסף נאלצו פקידי הממשל לתת דו"ח מפורט על גודל המיסים שהם אמורים לאסוף (1580).
בשנת 1600 קיבלו היהודים מהמלך זיגמונד השלישי זכויות אשר היקנו להם ניהול עצמי של קהילתם. חלק מהמבצר העתיק של לוצק ניתן לקהילה, למרות מחאת הנוצרים; במקום הוקם בית כנסת מבוצר עם עמדות ירי והגנה מזוינת.
בתקופת מרד חמלניצקי נפגעה הקהילה היהודית בעיר, אך חיש מהר השתקמה וחזרה להיות חברה מרכזית בוועד ארבע ארצות. בעיר כיהנו גדולי הרבנים של התקופה, והתקיימו ישיבות רבות. הרבנים הידועים באותה תקופה: משה בן יהודה הכהן, יעקב שור, יואל היילפרין "הגדול", יצחק בן אברהם.
בעיר התקיימה גם קהילה קראית קטנה, שהוציאה מתוכה אנשי רוח, הידועים בהם הם: לוצקי, סולטאנסקי ואברהם פירקוביץ'. מספר החברים בקהילה זאת עלה בקושי על 100 בתקופת הפריחה.
ב-1764 אירעה בעיר עלילת דם נגד היהודים, ולאחריה פרעות, שבהן נהרג רב הקהילה יהודה זאב בן טוביה. ב-1768 נהרגו יהודים נוספים בעקבות מרד ההיידמקים בשנה זו. ב-1795, בעקבות חלוקת פולין השלישית, צורפה לוצק לאימפריה הרוסית, ויהודים רבים מהכפרים הסמוכים– שגורשו משם לפי חוקת היהודים מ-1804 – התיישבו בעיר. בתקופה זו גדלה הקהילה משמעותית: מ-1,012 נפש ב-1765 ל-5,010 ב-1847. בין 1844 ל-1862 חיה הקהילה בפחד מתמיד מפני הגירוש, שכן נחקק חוק חדש על איסור מגורי היהודים במרחק 50 מיל מהגבול. בתקופה זו השתייכו מרבית היהודים בעיר לתנועת החסידות, שהתפשטה באזור. החסידויות החזקות בעיר היו קרלין וצ'רנוביל, שיוצגה על ידי האדמו"ר מטריסק. ב-1910 היו בעיר 20 בתי כנסת ובתי תפילה שונים. במלחמת האזרחים ברוסיה נפגעו היהודים מאוד מצבאו של סימון פטליורה וחיילי פולין (ע"ע פרעות פטליורה). בעיר אורגנו גדודים להגנה יהודית.
כשב-1920 צורפה העיר סופית למדינה הפולנית הצעירה, והממשלה התחילה בפיתוח תעשייתי מואץ של האזור, עסקי היהודים הסנדלרים הקטנים נפגעו מאוד מבית החרושת הגדול "בטיה" שייסדה הממשלה. ב-1939 בעיר היו 19,000 יהודים, שהיוו 46% מהאוכלוסייה. בעיר התקיימו כ-50 בתי כנסת, תלמודי תורה וישיבות, ורשת בתי ספר של רשת החינוך "תרבות". בעיר יצא גם עיתון ביידיש: "ווהלינר פרעסע". כרב העיר כיהן הרב זלמן סורוצקין. בעיר גם ישב ר' יוחנן פרלוב, האדמו"ר מקרלין-לוצק. אדמו"רים נוספים בעיר היו משפחת קצנלבויגן משושלת נישכיז, רבי יחיאל מיכל לנדמן משושלת סטרליסק, רבי פנחס רבינוביץ צאצא של רבי פנחס מקוריץ, רבי מרדכי וחתנו רבי אלעזר סאפיאן מחסידות קשיבקא, רבי צבי אריה לנדא משושלת אליק, רבי חנינא רוקח משושלת בעלז ורבי יצחק יונגרלייב מהורחוב. היהודים בלוצק לקחו חלק גם בפוליטיקה הארצית וב-1930 נבחר העו"ד ד"ר מוריס רוטפלד לסיים, הפרלמנט הפולני.
כשלעיר הגיעו כוחות ברית המועצות מצאו בה יהודים פולנים מקלט מהגרמנים שבמקביל כבשו את פולין. השלטון החדש הזדרז להשתלט על כל החיים היהודיים, סגר את רוב בתי הכנסת ובתי הספר ואת פעיליהם היגלה לסיביר ולמחנות עבודה.
השואה
יהודים צעירים רבים הצליחו להימלט עם נסיגת הרוסים, ואחרים כבר גויסו לצבא האדום. מיד עם כניסת הגרמנים ב-25 ביוני 1941 רוכזו כל היהודים בגטו, ובימים שלאחר מכן נרצחו 5,000 מהם. בגטו הוקם יודנראט אשר הורכב מ-12 איש. ראשיו ניסו לעשות כל שביכולתם כדי להתגונן בפני המגפות. ביוני 1942 ברחו כ-500 צעירים ליערות כדי להצטרף לפרטיזנים, אך רובם נרצחו על ידי הגרמנים. אלו שהצליחו להימלט הצטרפו לגדוד בפיקודו של יואל שצ'רבטו. בין 19 ל-23 באוגוסט שולחו 17,000 מתושבי הגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ או חוסלו על ידי הוורמאכט ונקברו בקברי אחים. 500 בעלי מלאכה ניסו להתמרד, אך המרד נכשל וגם הם חוסלו.
בעיר בת-ים נקרא לזכרם רחוב "קדושי לוצק" שבשיכון עמידר וכן בית-תרבות בשם זה.
ערים תאומות
ללוצק תשע ערים תאומות:
הסיפור שאינו נגמר
הסיפור שאינו נגמר (בגרמנית: Die unendliche Geschichte) הוא ספר פנטזיה מאת מיכאל אנדה שראה אור ב-1979. התרגום הסטנדרטי לאנגלית (מאת ראלף מנהיים ) הופיע ב-1983. הספר התפרסם ב-1984 בתרגום לעברית על ידי חוה פלץ ושלומית קדם, ובשנת 2015 תורגם מחדש על ידי חנה לבנת. הספר מודפס בשני צבעים, בהתבסס על מיקום העלילה בכל שלב (פנטזיה או העולם האמיתי). ב-1984 יצא לאקרנים סרט המבוסס על הספר.
חלק א': הסיפור החיצוני
חלק זה של הסיפור מודפס בספר בצבע אדום (כתב מוטה בגרסת הכריכה הרכה באנגלית).
חלק ב': הסיפור הפנימי
חלק זה של הסיפור מודפס בספר בצבע כחול (כתב רגיל בגרסת הכריכה הרכה באנגלית).
חלק ד': הסוף
בסטיאן חוזר לחיים האמיתיים, ומסתבר שהוא השתנה: הוא אמיץ יותר, בוגר יותר. הוא מגלה, שהצליח להביא לאביו את מי החיים.כחלק מהשינוי שעבר עליו, מחליט בסטיאן לקחת אחריות ולהודות בפני בעל החנות על גנבת הספר. להפתעתו, מסביר לו בעל החנות כי הספר לא שייך לחנות אלא לממלכת פנטזיה, וכי אף הוא עצמו ביקר בממלכה.
נושא ודמויות
הנושא העיקרי בו מטפל הספר הוא כוחו של הדמיון והתלות ההדדית שבין קיומו של עולם הדמיון וקיומו של עולם המציאות.נושא נוסף הוא חיפוש עצמי. מסעו של בסטיאן ברחבי פנטזיה הוא למעשה מסע בתוך עצמו, המהווה עבורו תהליך התבגרות שבסופו הארה. כמו בהאלכימאי, גם כאן מגלה הגיבור, בסופו של דבר, כי הכח לשנות את חייו טמון בו-עצמו.
הספר מציג מספר דמויות ייחודיות:
הסרטים וסדרות הטלוויזיה
בנוסף לסרטים, הספר היה מקור השראה של שתי סדרות טלוויזיה. הסדרה המצוירת של שנת 1996 התמקדה סביב הרפתקאותיו הנוספות של באסטיאן בפנטזיה, הרפתקאות שלא היו מקבילות להתרחשויות בספר. הסדרה הלא מצוירת סיפרה מחדש את עלילת הרומן המקורי לאורכם של 13 פרקים.
טראמו באסקט
בנקה טרקאס-טראמו באסקט (באיטלקית: Teramo Basket) הייתה קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר טראמו. שהתמודדה בליגה דואה.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1973, על ידי הנשיא אנטונטי תחת השם AICS "אגודת איטלקית לתרבות וספורט טראמו". בעונת 1992/93 העפילה הקבוצה לליגה השלישית.
הקבוצה משתתפת בליגה הבכירה (Serie A) מאז עונת 2003/04. העונה הכי טובה של הקבוצה הייתה 2008/09, כשסיימה במקום השלישי והגיעה עד לחצי גמר הגביע האיטלקי. הישג שזיכה אותה להשתתף בעונה שלאחר מכן ביורוקאפ, בו הגיעה לשלב הבתים לאחר שניצחה את אפואל ניקוסיה הקפריסאית במוקדמות. בסיום עונת 2011/12 ירדה הקבוצה עד לליגה השלישית בעקבות בעיות כלכליות.
ההיכל הביתי של הקבוצה נקרא פלאסקפריאנו (ארמון סקפריאנו), בעל קיבולת של 3,500 מקומות ישיבה וממוקם באזור כפרי בסמוך לעיר. הספונסר הראשי של הקבוצה הוא "בנקה טרקס".
מנעלניים
מנעלניים (שם מדעי: Balaenicipitidae) היא משפחה של עופות מסדרת השקנאים ששויכה בעבר  לסדרת החסידאים וכללה שלושה סוגים. שניים מהם נכחדו ונותר רק סוג בעל מין אחד - המנעלן (Balaeniceps rex). משפחה זו קרובה למשפחת הטגואניים.
המשפחה הוגדרה ב-1853 על ידי החוקר הצרפתי שארל לוסיאן בונפרטה, בנו של לוסיאן בונפרטה.
קרב פרייבורג (1644)
רקע
המלחמה המתמשכת בגרמניה שככה לזמן מה לאחר. במהלך תחייתה, הוביל, את הצבא הצרפתי לעבר וירטמברג, אך מת בעת כיבוש רוטווייל. לאחר מכן, תחת הנהגתו החדשה של המרשל, החלו הכוחות לצאת לכיוון , שם הותקפו על ידי הצבא הקיסרי-בווארי. כך, ב-24 בנובמבר 1643, נערך קרב טוטלינגן בין הצרפתים, בפיקודו של המרשל יאסיאס רנצאו לבין ברית הכוחות הבוואריים, האימפריאליים והספרדים בראשות פרנץ פון מרסי ויוהאן פון וורת. המארב של הבווארים הפתיע את החיילים הצרפתים והוא הושמד על ידי צבא קטן יחסית של 18,000 בווארים. הצרפתים ספגו אבדות עצומות, שכן כ-4,000 גברים נהרגו ו-7,000 נפצעו. הם איבדו ארטילריה ומטען וגברים רבים מתו לאחר מכן מרעב לאחר שברחו מהקרב, בעוד השאר נסוגו מעבר לנהר הריין אל אלזס. יוסיאס רנצאו נפל אז בשבי, ורוטווייל שוחררה מהצרפתים.
בעקבות קרב זה, נאלצו הצרפתים להחזיר את פילדמרשל, שכן לחיילים היה חסר מפקד בגרמניה. בנוסף, מעוזם בגרמניה החל להיחלש מאז שבעלי בריתם השוודים בראשות לנארט תורסטנסון נכבשו בביצוע מתקפה נגד דנמרק. בעוד שמהצד שני, פרנץ פון מרסי החל לתבוע דומיננטיות בגרמניה על ידי השתלטות על, שוואביה ו.
הימים לפני הקרב
דוכס בוואריה, מקסימיליאן הראשון, החליט לנצל את הכוח המוחלש של הצרפתים על ידי שליחת פון מרסי וחייליו, ב-15 באפריל 1644, דרך היער השחור לעבר ד'אוברן, על הריין ליד פרייבורג. בתחילה, ב-11 במאי, צבאו של פון מרסי כבש את העיר איברלינגן שעל אגם קונסטנץ. לאחר שהשאיר חלק מכוחו כדי לשמור על העיר, המשיך והגיע לפרייבורג ב-16 ביוני. בשל הכוחות העליונים של הבווארים בהיקף של כ-16,000 איש, והצרפתים לא היו במדינה לקרב, זה הביא לכך שפון מרסי אילץ את חיל המצב הצרפתי למסור את העיר ב-28 ביולי, בעוד שלצרפתים לא הייתה אפשרות. אלא לצפות בחוסר אונים בהתרחשות. כדי לנסות למנוע מהדבר הזה לקרות, הקרדינל מאזארן שלח את הדוכס מאנגיין ואת צבאו שהכיל כ-10,000 חיילים לעזור לצרפתים להגן על פרייבורג, אבל זה לא הואיל עד שהבווארים מוקמו היטב בהרים מסביב לעיר, בשונברג וב.
הקרב
ב-2 באוגוסט הגיעה תגבורת לצרפתים בדמות לואי השני וצבאו בעקבות הצלחתם בקרב רוקרוי. הבווארים כבר כבשו את פרייבורג כשהדוכס מאנגיין הגיע. הדוכס הצעיר שתפס את הפיקוד החליט לתקוף את הבווארים למחרת.
היום הראשון: 3 באוגוסט
במחנה הצרפתי התרחשו כמה סכסוכים שהכריעו את האסטרטגיה הטובה ביותר לתקוף. האנג'יין החליט לבטל רעיונות אחרים שנועדו להוציא את מרסי מעמדתה ובחרו לבצע מתקפה חזיתית. למעשה, הוא היה כל כך בטוח באסטרטגיה שלו ובהצלחה שלו, עד שהמתקפה נקבעה רק 3 שעות לפני השקיעה, בשעה 17:00. לכן, ב-3 באוגוסט, בשעה 17:00, תקפו הצרפתים את הבווארים בשתי חזיתות שונות. ד'אוברן, יחד עם 6,000 גברים ניסו לתקוף דרך עורף הבווארים, מה שהיה כרוך בלעבור דרך היער השחור התלול. צלע הגבעות המאתגרות של היער פעלו נגד הצרפתים והם לא הצליחו להוציא להורג את הצלע לפני רדת הלילה. ד'אנג'יין, לעומת זאת, המשיך להתקפה בשעה 17:00, כאשר 10,000 גברים החלו לטייל בגבעות שונברג. עם זאת, האסטרטגיה של ד'אנג'יין נכשלה כשהיום הסתיים בכך שצרפתים ספגו אבדות כבדות מידי הבווארים. בסופו של דבר, הגשם והלילה עצרו את התקדמות הקרב, וסיימו את הקרב של היום הראשון בקיפאון. לפון מרסי הייתה נוכחות נפשית להחזיר את חייליו שלא היו מעורבים בקרב עם ד'אוברן באותה תקופה ולהקים אותם עם תותח בצפון-מזרח העיר.
היום השני: 5 באוגוסט
לא נערך קרב ב-4 באוגוסט, כאשר הצבא הצרפתי המפולג ניסה להתארגן מחדש ב ותכנן את הצעד הבא שלהם. ב-5 באוגוסט החליטו הצרפתים לתקוף בדרך ישירה על ידי שליחת מספר קבוצות של גברים ללורטוברג. פון מרסי ניצל את ההתקפות הלא מתואמות של האויב והחליט להתנגד. למרות שהצבא הצרפתי נלחם בצורה מופלאה, הם איבדו כמחצית מהצבא שלהם. פון מרסי עדיין החזיק את העיר באחיזת בוואריה, אבל הם איבדו גם הם כשליש מחייליהם.
היום השלישי: 9 באוגוסט
הקרב לא התרחש ב-6, 7 ו-8 באוגוסט, מכיוון ששני הצדדים היו בתהליך של חידוש מלאי האספקה שלהם. הצרפתים השיגו אותו דרך ברייזאך, ואילו הבווארים השיגו אותו דרך. בבוקרו של 9 באוגוסט, ניסו הצרפתים להוציא לפועל תוכנית של קיצוץ האספקה של הבווארים בכך שד'אוברן וחייליו יעברו ל דרך, בעוד שהאנגיין וחייליו נשארו במרזהאוזן. מחשבתם הייתה שהצעד הזה יגרום לפון מרסי לתקוף אותם או ליפול לאחור ולברוח. עם זאת, פון מרסי הוכיח את עצמו כצעד אחד לפני הצרפתים, שכן באותו לילה, הוא החזיק כמה חיילים בלורטוברג לעיני האויב, אשר פעלו כמטעהאו כהסטה בזמן שהוא וצבאו החלו לנוע לעבר על מנת לאבטח אספקה ותחמושת. אולם הם התעמתו עם צבאו של ד'אוברן במהלך נסיגתם, שם הם התמודדו זה מול זה שוב. למרות שהתקפה זו התחמקה על ידי הבווארים, אך רק באמצעות עדות למספר נפגעים, הם הצליחו לסגת בהצלחה לוילינגן. עם זאת, הם נאלצו להשאיר מאחור 3 רובים ואת רוב המטען על מנת לסגת בשלמותם מכיוון שלא היו מסוגלים להשתלט עליהם.
הקרב במבט לאחור
בניגוד לקרב טוטלינגן, שהיה תוצאה של מתקפת פתע, קרב פרייבורג היה קרב בו לבווארים היה מספיק זמן לצור על העיר ולהתכונן למתקפה מצד הצרפתים. מבחינת מקורות המודיעין של שני הצדדים, הצרפתים השתמשו בריגול כדי להשיג מידע על תוכניות הבווארים. לדוגמה, מאזארן הודה בנטיעת מרגלים בבתי משפט במדריד ובווינה. לבווארים לעומת זאת לא הייתה רשת של מרגלים בצרפת. לפיכך, הם פנו להשתמש במקום זאת בשגרירים מוצבים. עם זאת, מאזארן לא הצליח לנצל את המידע שהשיגו המרגלים, מכיוון שהמעיט בכוחו של צבאו של פון מרסי בריין ב-1644 לאחר שקיבל דיווחים על עניין זה. עם זאת, הצרפתים ניצלו מהטעות הזו, מכיוון שהבווארים היו איטיים מאוד במעבר על הריין לתוך פרייבורג. בנוסף, אם מאזארן היה משתמש במאגרים האסטרטגיים שלו שהוצבו ליד הגבול הצפון-מזרחי של צרפת כדי לשמור על קשר עם ד'אנג'יין בצורה יעילה יותר, הוא היה יכול למנוע את המצור על העיר ואבדות רבות היו נחסכות.
תנועה של חיילים גדולים ברחבי הארץ הייתה קשה לשמירה בסודיות. לפיכך, באמצעות עיתונים וכתבים, מרסי היה מודע היטב לכך שהדוכס מאנג'יין מוחזר לתמוך בכוחות הצרפתים, מה שאפשר לו להעריך טוב יותר את כוחו של האויב. עם זאת, מקסימיליאן לא הצליח לנצל את המודיעין כדי להשיג שטחים במספר הזדמנויות, שכן הוא היה זהיר מאוד בשל הגודל הקטן יותר של מדינתו וצבאו. לפיכך, בווארים רק לעיתים רחוקות השתתפו בקרב מבלי לעבור כמה הליכים, כמו מועצת המלחמה, וכמה מכתבים לרחמים ובחזרה. זהירות זו מנעה ממנו לנצל את חולשת אויבם בפרייבורג, ואילצה אותם לסגת עקב מחסור במזון.
אחרית דבר ומשמעות הקרב
הקרב הסתיים בכך שהבווארים נסוגו לווילינגן, לאחר שאיבדו כ-2,500 עד 6,800 מהחיילים שלהם, בעוד הצרפתים ניצלו את נסיגתם בניסיון לכבוש את רוב עמק הריין. בסוף 1644 הם השתלטו על וורמס, אופנהיים, מיינץ ולנדאו ברצף מהיר. בתחילת 1645, פון מרסי שלח 5,000-8,000 חיילים לסייע לאימפריאלים נגד השוודים תחת טורסטנסון ב. ד'אוברן ניצל את המידע הזה ואת צבאו המוחלש של מרסי על ידי חציית הריין בספייר, עם 10,500 חייליו. תנועה התקפית זו הביאה לכך שהבווארים נאלצו לסגת עמוק לתוך שוואביה. עם זאת, גם בעוד ידו על העליונה במצב, עשה ד'אוברן טעות חמורה כשביקש מצבאו להיפרד כדי להשיג אספקה. מרסי ראה את המצב וניצל את הכוח המפוזר הזה על ידי תקיפת ושליטה בצרפתים ב, מה שגרם להם לסגת לתוך הסן-קאסל. זה גרם למאזארן לשלוח את ד'אנג'יין לסייע לטורן שוב לאחר שעזר לטורן בפרייבורג, לצרפתים הצטרף גם הצבא ההסיאני. הכוח המחוזק צעד מגבולות בוואריה אל, מה שהביא ל (הידוע גם בשם: קרב אלרהיים). בסיוע של ד'אנג'יין וההסיאנים, טורן הביס את הבווארים, לאחר שמרסי נהרג בפעולה.
בחלק האחרון של מלחמת שלושים השנים הבווארים הופשטו במספרים, ולאחר מותו של פון מרסי, היה חסר מפקד דומיננטי ויעיל שיוביל את כוחותיהם שנותרו. כתוצאה מכך, בוואריה הייתה קורבן לשתי פלישות ב-1646 וב-1648. מכאן, שהקרבות שבהם התמודדה בוואריה בשנות ה-40 של המאה ה-16 הובילו לדלדול בכוחותיה, ואשר הובילו בסופו של דבר לנסיגה זמנית של מקסימיליאן מהמלחמה.
מאזארן לעומת זאת, לאחר שספג תבוסות בטוטלינגן והרבסטהאוזן, דחף לשיחות שלום ב-1646, בתקווה להבטיח את נכסיהם באימפריה. זה התברר חלקית לטובתם, שכן הצרפתים והבווארים חתמו על ב-14 במרץ 1647.
השפעה על פרייבורג
קרב פרייבורג, שהוגדר על ידי רבים כקרב העקוב מדם של מלחמת שלושים השנים, בהחלט השפיע קשות על העיר פרייבורג. לא רק שמגפה חדרה לעיר, והרגה יותר מ-1000 אזרחים, אלא גם ספגה חמש פלישות במשך 16 שנים, שהמשמעותית ביותר היא פלישת הבווארים, והן הותירו את אזרחיה ללא מספיק מזון כדי לשרוד. אוכלוסייתה הצטמצמה מ-14,000 ל-2,000 במהלך כל המלחמה. שלום וסטפליה נחתם ב-1648, אשר הקצה את העיר השכנה ואת מבצר ברייזך שעל נהר הריין לצרפת, אך עד 1697, עקב הסכם רייסווייק, היא הוקצתה בחזרה לגרמניה.
מקאם אבו אבראהים
מקאם א-נבי אבו אבראהים (בערבית: مقام النبي ابو ابراهيم; בתרגום: אתר הנביא אבו אבראהים), הוא אתר דתי (מקאם) השוכן בדלית אל-כרמל בשכונה המערבית לא רחוק מהמרכז הישן של היישוב. אבו איברהים הוא אחד מהנביאים מייסדי האמונה הדרוזית ומפיציה במאה ה-11. הוא היה אחד השליחים הראשונים שנשלח על ידי הח'ליף המצרי הפאטימי אל-חאכם כדי להפיץ את הדת. אבו אבראהים היה השני מבין חמשת הנביאים מייסדי האמונה. המתחם נמצא בקרבת בית אוליפנט.
טוש
מַצְבֵּעַ (בלשון הדיבור: טוּשׁ, מגרמנית: Tusche - סוג דיו שחורה שמקורה באסיה, או לוֹרְדּ) הוא עט עשוי גליל פלסטיק שבתוכו חומר ספוגי (לעיתים לֶבֶד) טבול בצבע.
מקאם אבו אבראהים
המערה שימשה לו כמקום מסתור לאחר שנרדף בעקבות מעשיו. הוא הצליח לחמוק דרך סדק במערה. במתחם חמש ח'ילוות (בתי תפילה דרוזים).
טוש
סוגי דיו
טושים רגילים מיועדים לכתיבה על נייר ואינם מחיקים ממנו, אם כי הצבע עשוי לדהות עם הזמן. הם אינם מתאימים לכתיבה על חומרים חלקים מאוד כגון זכוכית וסוגי פלסטיק מסוימים, מכיוון שהדיו אינה נותרת על גבי המשטח. הם גם אינם מתאימים לכתיבה על עץ מכיוון שהדיו עלולה להיספג בצורה לא אחידה, וקשה ולעיתים בלתי אפשרי להסירה מהעץ. טושים מחיקים מכילים דיו שאינה נספגת במשטח הכתיבה הייעודי (לוח לבן או זכוכית), כדי לאפשר שימוש חוזר בו. טושים תמידיים או טושים בלתי מחיקים מיועדים לסימון שדרוש כי ישרוד ולא ידהה או ימחק. למשל, לשרטוט שקפים ולסימון ציוד.
טושים עם דיו בלתי נראה מיועדים לסימון רכוש יקר למקרה של גנבה. הדיו נראה רק באור אולטרה סגול כך שאינו מכתים את המוצר, אך ניתן לחשוף אותו לצורך זיהוי בעלות במקרה שהרכוש נגנב ואותר על ידי רשויות החוק.
מקאם אבו אבראהים
המקאם הוא מערה תת-קרקעית שבו נהג הנביא אבו אבראהים להתפלל, גודלה הוא 2 על 1.5 מטר. המערה חצובה בסלע סדוק. אל המערה מובילות מדרגות היוצאות מתוך אולם מרכזי הבנוי מעל המערה. המבנה מעל המערה משמש להתכנסות מפגשים ותפילה דתית.
תאריך הקמת המקאם אינו ידוע, ויש לכך מספר מסורות. אחת המסורות המקומיות מספרת שבזמן מלחמות נהגו הנשים והילדים למצוא מקלט במקום והגברים שיצאו לקרב הצליחו לנצח בהשראת הנביא.
שרה וייס מאודי
שרה וייס מאודי (באנגלית: Sarah Weiss Maudi; נולדה ב-1975) היא סגנית יו"ר ועדת המשפט של האו"ם. מאודי הוא בוגרת אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת פנסילבניה ואוניברסיטת ניו יורק. היא עורכת דין ומחנכת במקצועה.
ביוגרפיה
מאודי היא עורכת דין שהייתה מקשורת למספר משרדי עורכי דין מובילים בישראל, בפרט כאלו שמתעסקים בדיני חוזים בינלאומיים. בנוסף לכך, מאודי לימדה משפט בינלאומי פומבי בקריה האקדמית אונו. לפני כן היא עבדה במחלקת הליטיגציה של משרד המשפטים וכיהנה כמנהלת המחלקה הכללית למשפט בינלאומי במשרד החוץ, שם הייתה מומחה למשפט ימי והומניטרי.
באוקטובר 2020 מונתה מאודי לסגנית ועדת המשפט של ארגון האומות המאחודות, היא מייצגת את קבוצה אירופה המערבית והיא הישראלית הראשונה שמכהנת בתפקיד זה. ב-2019 היא מונתה ליו"ר המשלחת הישראלית לוועידה הבין-ממשלתית של האומות המאוחדת בעניין שימוש בר קיימא במגוון הביולוגי הימי באזורים שמעבר לתחום השיפוט הבינלאומי.
ישיבת עטרת ישראל
ישיבת עטרת ישראל היא ישיבה גדולה חרדית-ליטאית במודיעין עילית, בראשה עומד הרב ברוך מרדכי אזרחי.
היסטוריה
הישיבה נוסדה בירושלים בשנת 1976 (ה'תשל"ו) על ידי הרב אזרחי, שכיהן קודם לכן כר"מ בישיבת חברון כנסת ישראל, על שם אביו. הרב מאיר חדש, חותנו של הרב אזרחי, שכיהן קודם לכן כמשגיח של ישיבת חברון, התמנה למשגיח בישיבה. בשנת 1988, בשל זקנתו, התמנה במקומו הרב חיים וואלקין, שכיהן קודם בישיבת אור ישראל בפתח תקווה. עם המעבר ב-2019 לקריית ספר מונה משגיח נוסף, הרב יצחק לוקסנבורג.
הר"מים בישיבה הם הרבנים ישעיהו הדר גלזמן (חתנו של הרב ברוך מרדכי אזרחי), חיים אזרחי (נכדו של ראש הישיבה הרב ברוך מרדכי אזרחי, ובנו של מנהל הישיבה בן ציון אזרחי), אברהם דוד אברמוביץ' ויואל שפירא. בעבר כיהנו כר"מים הרב אריאל וילנסקי, חתנו של הרב אזרחי וכיום ראש ישיבת 'אש התלמוד', הרב דוד כהן והרב משה מרדכי פרבשטין (שניהם כיום ראשי ישיבת חברון), הרב אליעזר צבי סילבר, לשעבר ראש ישיבת דרך חכמה, והרב ישראל לנדא, כיום ראש ישיבת היכל יצחק. בנו של הרב אזרחי, בן ציון, מנהל את מוסדות הישיבה.
הישיבה פועלת לפי שיטת "גדלות האדם" שפיתח הרב נתן צבי פינקל (ה"סבא מסלבודקה"). בעולם הישיבות החרדי-ליטאי נחשבת ישיבת עטרת ישראל לאחת הישיבות ה'מודרניות' או ה'פתוחות', בעגה החרדית. ומטבע הדברים סגנון הלבוש של הבחורים פתוח יותר, בניגוד לישיבות חרדיות רבות. בשנים האחרונות שינתה הנהלת הישיבה את הנהלים והחלה לנקוט גישה מחמירה יותר, כדוגמת איסור על הוצאת רישיון נהיגה.
בליל שבת מוסר הרב אזרחי 'חבורה' בביתו הסמוך לישיבה, אליה נוהרים בחורים מישיבות נוספות. בשבתות חנוכה וזכור מתקיים במקום החבורה מעין טיש, ובשבת וישלח מתקיים מעמד מיוחד גם כן.
בשנת 2019 עברה הישיבה למודיעין עילית. חלק מהבחורים המבוגרים עברו ל"קיבוץ" (שנה רביעית ומעלה) שנפתח בבניין ישיבת חכמת שלמה בראשות הרבנים אהרון וינר וישעיהו הדר גלזמן (שלאחר זמן מה חזר לכהן כר"מ בישיבה במודיעין עלית), חתניו של הרב אזרחי, או למסגרות אחרות.
מחנה "בני תורה"
בשנת 1964 הקים הרב אזרחי את מחנה בני תורה, שנועד לכוון תלמידים מישיבות תיכוניות ללימודים בישיבות החרדיות. המחנה נערך מדי שנה במתכונת של מחנה קיץ. מגיעים אליו כמה מאות בני נוער מהציבור הדתי-לאומי והחרדי ובמשך שבוע מדריכים אותם בני הישיבה (יחד עם בחורים מישיבות ליטאיות נוספות) בלימוד תורה המלווה בפעילות חברתית ומוזיקלית מגוונת. המשתתפים במחנה מחולקים לקבוצות לפי הישיבות שמהן הגיעו, כשבכל קבוצה מספר שווה של בוגרי ישיבות תיכוניות ובוגרי ישיבות חרדיות.
במחנה מתקיים מדי ערב "רב שיח", שבו מדגישים המדריכים את חשיבות לימוד התורה במשך שנים רבות בישיבות חרדיות. בסעודה שלישית מוסר הרב אזרחי שיחה שבמרכזה סיפורו על הרב יצחק אלחנן ספקטור ("יצחק אלחנן שמאלה"), ובה הוא מציג את החשיבות הרבה של המאמץ לשקוע בלימוד תורה למרות הקשיים. השיחה נחשבת כגולת הכותרת של המחנה.
מרדכי נרקיס
מרדכי נרקיס (כ"ו בכסלו תרנ"ט, 10 בדצמבר 1898, פולין – כ"ג באדר ב' תשי"ז, 26 במרץ 1957, ירושלים) היה חוקר אמנות ישראלי, אוצר עברי, ומנהל מוזיאונים.
תולדותיו ומפעליו
נולד לחנה בת מרדכי בורנשטיין וליקותיאל פוטאש בסקאלה במזרח גליציה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, והיום בפולין. ואמו הייתה ממשפחת חסידים נודעת ואביו היה מצאצאי הרב יקותיאל מוולברום.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל, והשתקע בירושלים. הוא עברת את שמו מפוטאש לנרקיס, ומשנת 1925 החל לנהל את בית הנכות בצלאל. בהמשך עבר לגור בשכונת נווה בצלאל שיועדה לעובדי בית הנכות, ולתלמידי בית הספר לאמנות בצלאל.
תחומי המחקר שלו כללו אמנות יהודית מאז העת העתיקה ועד העת החדשה: אמנים יהודים במאה העשרים: בוריס שץ, מאוריצי גוטליב, מרק שגאל ואחרים, אמנות ואתנוגרפיה של יהדות תימן, נומיסמטיקה וארכאולוגיה: מטבעות ארץ ישראל, סמלים וגרפיקה.
נפטר בירושלים, ולאחר מותו נקרא על שמו הרחוב המחבר בין בית ספר בצלאל, לבין שכונת נווה בצלאל.
לאחר מותו הוקם קרן המעניק פרסים בתחום מחקר אמנות יהודית.
משפחתו
הוא נישא לנסיה, אחותה פרידה נישאה לחברו שעלה עמו לישראל ועברת איתו את שמו - יצחק נרקיס. בשל כך טועים רבים לחשוב כי מרדכי ויצחק הם אחים. יצחק נרקיס, הוא אביו של עוזי נרקיס, אלוף פיקוד המרכז במלחמת ששת הימים, היה אף הוא מעובדי בית הנכות, והיה האחראי על מכירת עבודותיהם האמנותיות של תלמידי בית הספר. שתי המשפחות גרו בשכנות בנווה בצלאל.
בנו של מרדכי נרקיס היה פרופסור בצלאל נרקיס, חוקר האמנות היהודית וחתן פרס ישראל. נרקיס קרא לבנו על שם בצלאל, האמן העברי הנזכר בתנ"ך שתכנן ובנה את המשכן. בתו נפשיה נרקיס נישאה ללשונאי ד"ר מרדכי קמרט.
אחותו של מרדכי נרקיס הייתה ריקודה פוטאש, משוררת יידיש שניהלה את הספרייה בבית הנכות שבניהול אחיה.
גרנד פורקס
העיר ממוקמת בגדתו המערבית של הנהר האדום של הצפון, באזור הנקרא "עמק הנהר האדום", ולפיכך היא מועדת לשיטפונות. העיר הוקמה בשנת 1870 על ידי קפטן אלכסנדר גריגס ובמקור נקראה "לֶה גראנד פוּרְש" (Les Grandes Fourches). מיקומה של העיר בצומת מזלג של הנהר האדום ושל נהר האגם האדום, ומכאן שמה ("fork" משמעותו מזלג).
גאוגרפיה
גרנד פורקס ממוקמת 119 ק"מ צפונית לאזור פרגו-מורהד, אזור המטרופולין של הערים פארגו ומורהד, ו-223 ק"מ דרומית לויניפג, מניטובה. גרנד פורקס שוכנת על גדתו המערבית של הנהר האדום של הצפון, באזור הידוע בשם "עמק הנהר האדום". על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 52.03 קמ"ר, מתוכם 51.57 קמ"ר שטחי יבשה ו-0.47 קמ"ר שטחי מים.
העיר גרנד פורקס מורכבת ממספר שכונות. האזור הסמוך לנהר האדום היה הראשון להתפתח, ועל כן חלק מהשכונות העתיקות בעיר, ביניהם גם אזור הדאונטאון, נמצאות שם. השטח שבין הדאונטאון לקמפוס אוניברסיטת דקוטה הצפונית היה גם הוא מהאזורים שהתפתחו מוקדם יותר וניתן למצוא בו מאפיינים היסטוריים שונים.
דאונטאון גרנד פורקס הוא החלק העתיק ביותר בעיר וקיימים בו מבנים היסטוריים רבים. מרכז השלטון המקומי והמחוזי שוכן בו, והוא משמש גם כמקום התאספות בפסטיבלים ובאירועים גדולים. בנוסף, בדאונטאון מתקיים שוק איכרים מדי שבת מאמצע יוני ועד לאמצע ספטמבר.
היסטוריה
גרנד פורקס היא העתיקה ביותר מבין הערים הראשיות של הדקוטות. קודם להתיישבותם של אירופאים במקום היה האזור שבו יושבת העיר כיום נקודת מפגש ומסחר ראשית של האינדיאנים המקומיים. חוקרים, ציידים וסוחרי פרוות צרפתיים כינו את המקום "לֶה גראנד פוּרְש" (Les Grandes Fourches). במחצית הראשונה של המאה ה-18 שימש האזור כתחנת סחר חשובה של הציידים וסוחרי הפרוות הצרפתיים. מסחר הפרוות הצרפתי במקום נמשך עד מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, אז עבר השטח לשליטה בריטית. ב-1800 הקים אלכסנדר הנרי הצעיר, סוכן של החברה הצפון-מערבית ממונטריאול, מחנה זמני ב"לֶה גראנד פוּרְש" וב-1808 ייסד תחנת סחר קבע במקום. בשנות ה-20 של המאה ה-19 הגיעו גם סוכנים של חברת מפרץ הדסון ושל חברת הפרווה האמריקנית (של ג'ון ג'ייקוב אסטור) והקימו תחנות סחר במקום.
באמצע המאה ה-19 שימשה לֶה גראנד פוּרְש כנקודת עצירה של עגלות הנהר האדום שהובילו סחורה בנתיבי הנהר האדום בין סיינט פול, מינסוטה ובין פורט גרי (כיום ויניפג, מניטובה). ב-15 ביוני 1870 נפתח משרד הדואר הראשון, ו"לֶה גראנד פוּרְש" אונגלזה ל"גרנד פורקס" (Grand Forks). בשונה ממרבית הערים בדקוטה הצפונית, גרנד פורקס לא חבה את קיומה לסלילתם של פסי הרכבת; גרנד פורקס הייתה בתחילה נמל אוניות קיטור חשוב על הנהר האדום של הצפון. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 עברה במקום אוניית קיטור בפיקודו של קפטן אלכסנדר גריג; האונייה קפאה, וגריג ואנשיו אולצו להישאר בגרנד פורקס עד סוף החורף. הם בנו צריף זמני למגורים בחורף ובמהלך תקופת שהייתם שם החליט גריג כי המקום מתאים למגורים. בקיץ הוא ייסד עיירה על שטח של 9 אקרים (36,000 מ"ר), במקום בו בעתיד יהיה דאונטאון גרנד פורקס. אלכסנדר גריגס מכונה "אבי גרנד פורקס".
התיישבות
גרנד פורקס גדלה במהירות בראשית ימיה. מבין הגורמים שהביאו לצמיחתה המהירה ניתן למנות את גלי המהגרים והאמריקנים שהגיעו מהחלק המערבי של המדינה, את תנועת אוניות הקיטור בנהר האדום ואת סלילתם של פסי הרכבת. גרנד פורקס חוברה למסילת הרכבת סיינט פול - מיניאפוליס - מניטובה (חלק ממסילת הרכבת הצפונית הגדולה) בשנת 1880, ובשנת 1887 חוברה גם למסילת הרכבת הצפון-פסיפית. המתיישבים הראשונים בגרנד פורקס היו חוואים ופועלים, אך בתוך זמן קצר התיישבו בעיר גם סוחרים ובעלי מקצוע שונים שהגיעו ממיניאפוליס ומערים אחרות. לאחר סלילתם של פסי הרכבת הוחלפו במהירות מבני עץ בעיר בבנייני לבנים; שלושה בניינים ("Hotel Dacotah", "St. John's Block" ו-"Security Building") בני 5 קומות עיטרו את קו הרקיע של העיר והיוו סימן לעיר צומחת.
המאה ה-20
במחצית הראשונה של המאה ה-20 צמחה העיר בצורה יציבה וחלה התפתחות של שכונות חדשות מדרום וממערב לדאונטאון. ב-1922 הוקמה בגרנד פורקס טחנת הקמח והממגורה של דקוטה הצפונית, והיא טחנת הקמח הגדולה ביותר בארצות הברית והיחידה הנמצאת תחת בעלותה של מדינה (דקוטה הצפונית). ב-1954 הקים חיל האוויר האמריקני בסיס בגרנד פורקס; בסיס חיל האוויר גרנד פורקס הביא עם הקמתו אלפי מקומות עבודה ותושבים חדשים לעיר. הבסיס הצבאי והאוניברסיטה הם מהמרכיבים החשובים ביותר בכלכלת העיר.
במחצית השנייה של המאה ה-20 ועם הקמתה של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים, החל מעבר גדל והולך של תושבים מהדאונטאון לפרוורים. במהלך מספר פרויקטים של התחדשות עירונית בגרנד פורקס נהרסו חלקים מהדאונטאון ובמקומם נבנו מבנים ציבוריים ושיפורי תחבורה. במהלך התקופה הזו נבנו מרכזים מסחריים, בית ספר ציבורי חדש ובית חולים חדש. ב-1978 נפתח קניון קולומביה, ופתיחתו שינתה הנוף הקמעונאי בעיר.
בשנת 1997 העיר ניזוקה קשות עקב שיטפון חמור של הנהר האדום. בנוסף, במהלך השיטפון פרצה שרפה שכילתה 11 בניינים באזור הדאונטאון של העיר, אחד מהם היה משרדי העיתון " Grand Forks Herald". התגייסות של התקשורת ותרומה גדולה של הפילנתרופית ג'ואן קרוק, אשתו של ריי קרוק מייסד רשת מקדונלד'ס, סייעו לשיקומה המהיר של העיר. על מנת למנוע אסונות דומים בעתיד החליטו הרשויות להקים מערכת סוללות מסיבית חדשה, ובמהלך הבנייה הם נאלצו להרוס לחלוטין מספר שכונות. הפרויקט הושלם בשנת 2006.
מאז השיטפון המשיכה העיר לצמוח ולהתפתח. פרויקטים שונים בוצעו, בהם בניית מרכז אלרוס (היכל קונצרטים ואצטדיון הבית של קבוצת הפוטבול של האוניברסיטה), היכל הספורט ראלף אינגלסטד (אצטדיון הבית של קבוצת ההוקי של האוניברסיטה) וכן פרויקטים מסחריים באזורי הפרוורים של העיר. בנוסף, גם אוכלוסיית העיר ממשיכה לצמוח ביציבות.
כלכלה
בעוד החקלאות מוסיפה להוות ענף משמעותי בכלכלת האזור, בעיר גרנד פורקס עצמה קיימים כיום גם ענפי כלכלה אחרים בהם חינוך, ביטחון, מערכות בריאות ותעשייה. הרשות הפדרלית והרשות המדינתית הן שתי המעסיקות הגדולות ביותר באזור גרנד פורקס. אוניברסיטת דקוטה הצפונית, הממוקמת במרכז העיר, היא המעסיקה הגדולה ביותר באזור המטרופולין. בסיס חיל האוויר בגרנד פורקס, הממוקם מערבית לעיר, מעסיק גם הוא מספר גדול של אזרחים בנוסף לכוח האדם הצבאי המוצב שם. מערכת הבריאות אלטרו היא הגוף המעסיק הפרטי הגדול ביותר בגרנד פורקס.
מפעלי התעשייה העיקריים בגרנד פורקס כוללים את מפעל טורבינות הרוח "LM Glasfiber" ומפעל המטוסים צירוס. מפעלי מזון עיקריים בעיר כוללים את "סימפלוט" ואת טחנת הקמח והממגורה של דקוטה הצפונית, שהיא טחנת הקמח הגדולה ביותר בארצות הברית. הן אמזון והן SEI Information Technologies מפעילים מוקדי שירות בעיר. מעסיקים פרטיים גדולים אחרים בעיר כוללים את רשת הבנקים הפרטית אלרוס פיננשל, רשת "Home of Economy" (כלי בית, ביגוד ועוד) ורשת הסופרמרקטים Hugo's.
המגזר הקמעונאי מהווה גם הוא מרכיב חשוב בכלכלת העיר. מרכז הקניות ההיסטורי של גרנד פורקס שכן באזור הדאונטאון, אך כיום שוכנות בדאונטאון חנויות קטנות ומסעדות ואילו אזור דרום גרנד פורקס הפך למרכז קמעונאי ראשי בעיר. בגרנד פורקס קיימים שלושה מרכזי קניות גדולים: הישן ביותר, קניון גרנד סיטי'ס, ממוקם ב-South Washington Street וכולל בעיקר חנויות קטנות בבעלות מקומית, כמו גם סניף של רשת קמארט; השני הוא קניון קולומביה, הקניון הגדול ביותר בגרנד פורקס, ובו כ-80 חנויות הכוללות בין השאר סניפים של מייסיס, סירס וג'יי סי פני; השלישי הוא שוק גרנד פורקס (Grand Forks Marketplace), פאוור סנטר בו קיימים בין השאר סניפים של הרשתות טארגט, Best Buy, Gordmans, ו-Lowe's.
השלטון העירוני מעורב ואקטיבי בתהליך ההתפתחות הכלכלית של העיר, מסייע לעסקים קיימים לצמוח ומנסה למשוך חברות ואנשי עסקים פוטנציאליים חדשים. חלק מההכנסות ממס המכירה מוקצות לשם כך, וחלק אחר נכנס לקרן הצמיחה של גרנד פורקס. חברות יכולות לקבל הלוואות בריבית נמוכה או מענקים מקרן הצמיחה בתנאי שעומדים בקריטריונים שנקבעו. בנוסף העיר מממנת גם את תאגיד הפיתוח הכלכלי האזורי גרנד פורקס (Grand Forks Region Economic Development Corporation או EDC), ארגון ללא כוונת רווח שמקבל מימון גם מהמחוז ומחברות פרטיות. מטרתו העיקרית של ה-EDC הוא פיתוח עסקים על ידי סיוע וייעוץ בנושאי שיווק וניהול, למשל בזיהוי אתרים המתאימים להשקעה ובהרכבת חבילות מימון ציבוריות. תפקיד עיקרי נוסף של ה-EDC הוא בחינת מידת התאמתם של עסקים המעוניינים במימון מקרן הצמיחה.
מנהיגי הציבור בעיר רואים באוניברסיטת דקוטה הצפונית (UND) "מנוע כלכלי" לעיר. מלבד הפקולטות השונות הקיימות בה, האוניברסיטה מכילה גם מרכיבים עסקיים כדוגמת מרכז המחקר לאנרגיה ולסביבה (EERC). לאחרונה פועלת האוניברסיטה למסחר את המחקר הקיים בה, ולשם כך הקימה פארק הייטק בשוליו המערביים של הקמפוס.
ממשל
גרנד פורקס משתמשת במודל השלטון המקומי של ראש עיר-מועצה. לראש העיר, הנבחר לכהונה בת 4 שנים, יש הסמכות לפקח על הניהול היומיומי של הרשות המקומית ולעבוד באופן ישיר עם האגפים השונים בעירייה על מנת לוודאות מתן שירותים ראוי לתושבי העיר. ראש העיר המכהן של גרנד פורקס הוא ד"ר מייקל בראון. בראון נבחר לראשונה בשנת 2000, שוב ב-2004 ושוב ב-2008.
העיר מחולקת ל-7 רבעים (Wards), ובכל רובע נבחר נציג למועצת העיר לכהונה בת 4 שנים. המועצה מתכנסת פעמיים בחודש בהרכב מלא. גם שתי הוועדות המרכיבות אותה, ועדת הכספים והפיתוח העירוני וועדת השירותים והבטיחות, מתכנסות כל אחת פעמיים בחודש. כל הפגישות הללו משודרות בערוץ הטלוויזיה המקומי.
חינוך
אוניברסיטת דקוטה הצפונית (UND), האוניברסיטה העתיקה ביותר והיחידה בה קיימים בתי ספר לרפואה ולמשפטים במדינה, ממוקמת בגרנד פורקס. האוניברסיטה ידועה הודות לבית הספר למדעי התעופה והחלל על שם ג'ון ד. אודגרד, שבו קיימת תוכנית פיקוח טיסה; באוקטובר 2009 דורגה התוכנית במקום הראשון בשנה השנייה ברציפות על ידי ה-FAA. אוניברסיטת דקוטה הצפונית ואוניברסיטת המדינה של דקוטה הצפונית מהוות יחד את פרוזדור המחקר של עמק הנהר האדום.
המכללה הקהילתית והטכנית נורת'לנד, מכללה דו-שנתית, היא מכללה הממוקמת מעבר לנהר האגם האדום בעיר איסט גרנד פורקס. אוניברסיטת מינסוטה קרוקסטון ממוקמת בעיר הסמוכה קרוקסטון המשתייכת למדינת מינסוטה.
מערכת בתי הספר הציבוריים של גרנד פורקס משרתת הן את תושבי גרנד פורקס והן את בסיס חיל האוויר בגרנד פורקס. בעיר קיימים 12 בתי ספר יסודיים, 4 חטיבות ביניים, 2 תיכונים, תיכון אלטרנטיבי אחד ותוכנית לימודים למבוגרים. בראש מערכת בתי הספר הציבוריים של גרנד פורקס עומדים 9 חברי ועד נבחרים, הנפרדים מהשלטון המקומי והמחוזי.
ישנם מספר בתי ספר יסודיים אשר אינם משתייכים למערכת בתי הספר הציבוריים, ובהם בית הספר לעיוורים של דקוטה הצפונית. בנוסף קיימים 2 בתי ספר קתוליים המציעים כיתות לימוד מגן הילדים ועד לכיתה ו'. קיים בית ספר פרטי אחד בלבד בכל אזור המטרופולין של גרנד פורקס, תיכון קתולי, הממוקם באיסט גרנד פורקס.
פלסיוזאורוס
פלסיוזאורוס (שם מדעי: Plesiosaurus) הוא סוג של זוחל ימי נכחד מסדרת הפלזיוזאוריה. הוא חי בתקופת היורה שבמזוזואיקון בימים הקדומים. מאובניו נמצאו כמעט שלמים בבריטניה.
מאפיינים
הפלסיוזאורוס הגיע לאורך. הוא היה בעל צוואר מוארך ובקצהו לסתות גדולות שיכלו להיפער, היו לו סנפירים הדומים לסנפירי כלב ים, והוא היה יכול לשוט בעזרתם במהירות. בקצה הגוף היה לו זנב קצר.
הפלסיוזאורוס היה יצור ימי שעלה ליבשה לעיתים רחוקות. הוא ניזון בעיקר מדגים ורכיכות ימיות אותם הוא צד ברדיפה בעזרת סנפיריו הגדולים. לא ידוע אם הוא עלה ליבשה כדי להטיל ביצים או השריץ בים.
בשנת 2022 נטען כי פלסיוזאורוסים יכלו לחיות גם במים מתוקים, אך סבורים שהם נכחדו יחד עם הדינוזאורים לפני כ-66 מיליון שנה. בנוסף, נוצר אגם לוך נס לפני 10,000 שנה, כשלפני כן היה קרחון.
בעבר הסוג אטנבורוזאורוס (Attenborosaurus) היה מין בסוג זה אך הוא הופרד לסוג עצמאי.
רש"י דאב
רש"י דאב הוא אלבום הסולו השני של הזמר יובל בנאי. האלבום יצא ב-1999 בהוצאת הד ארצי, ויצא גם על גבי תקליט ויניל בעותקים ספורים. בנאי כתב את כל שירי האלבום מלבד "דיקליז'אט" אותו כתב שושן. האלבום הופק על ידי יוסי פיין.
פולטוסק
פולטוסק (בפולנית: Pułtusk) היא עיר בפולין השוכנת במחוז מזוביה, כ-70 ק"מ צפונית לוורשה, על גדות הנרב. נכון ל-2008, העיר מונה כ-19,000 תושבים.
היסטוריה
העיר קיימת לפחות מהמאה ה-11. בימי הביניים הייתה אחת מהמצודות החשובות שהגנו על צפון מזוביה מהתקפותיהם של הפרוסים והליטאים. הדעות לגבי שמה של העיר, חלוקות. בעוד ההנחה המקובלת על ידי חוקרים שמקור השם הוא בנחל קטן בשם "פלטה" (Pełta), האגדה הרווחת היא ששמה המקורי היה "טוסק" ולאחר שיטפון שהרס מחצית העיר, נוספה לשמה התחילית "פול" (Pół- או – puł) המציינת "חצי". בכתבים משנת 1227 היא מוזכרת בשם "פולטובסקה" ובכתבים לטיניים רשמיים כ"פולטוביה". עד תחילת המאה ה-18 נקראה "פולטוסקא".
העיר הוקמה לצידו של מבנה מבוצר משנת 966, לדברי נוסעים על גבעה הנושאת כיום את השם "הצלב הקדוש" עמד מקדש פגני. מאז המאה ה-11 הייתה העיר רכוש הבישופים של פלוצק. ספר בשורות הכתוב באותיות מוזהבות בשם Codex aureus Pultoviensis מתוארך למחצית השנייה של המאה ה-11 מיוחס לבישופי פלוצק. הודות למעברה שעל הנהר, הפכה העיר למרכז מסחרי ותנועת סחורות. בשנת 1257 קיבלה העיר לראשונה זכויות מוניציפליות על ידי זימוויט ה-I דוכס מזוביה (Siemowit (Ziemowit) I mazowiecki), לאחר מכן בשנת 1339 על ידי קלמנס פיז'חלה (Klemens Pierzchała) הבישוף של פלוצק על פי חוק קולם (חלמנו) שבמקורו כוון לערים במדינת המסדר הטווטוני והורחב גם לדוכסות של מזוביה ואושר שוב בשנים 1380 ו-1405.
הליטאים החריבו את העיר בשנת 1262, אחר כך בשנת 1324 ושוב שרפו אותה ב- 1368. רק לאחר היווסדה של פולין הגילונית פסקו פשיטות הליטאים והעיר התאוששה.
במאה ה-14 קבעו הבישופים של פלוצק את מקום מושבם בעיר. הם נהגו לכנות עצמם Principes terrritori Pultovieensis (נסיכי החבל הפולטובי). ב-1440 הוקמה במקום אקדמיה שהפכה בשנת 1565 מכללה ישועית שבין המרצים בה היה פיוטר סקארגה (Piotr Skarga), כומר ישועי שהיה מראשי הקונטרה-רפורמציה בפולין וליטא, ויקוב וויאק (Jakub Wujek), מתרגם התנ"ך מלטינית לפולנית. בשנת 1595 הגיע מספר הסטודנטים ל-600 ועד 1696 גדל מספר זה ל-900. על בוגרי המכללה נמנו אחדים מראשי המשטר בפולין וצמרת המסדר ומשוררים. עם ביטולו של המסדר הישועי ב- 1773 עברה המכללה לידי הנציבות הלאומית לחינוך (משרד החינוך הפולני הראשון) ונוהלה על ידי ישועים לשעבר. מאוחר יותר נמסרה המכללה לידי הבנדיקטינים.
בית ראש העיר נבנה בשנת 1405, כנסייה גותית ב-1449 והמצודה נבנתה מחדש במאה ה-16 על ידי אדריכלים איטלקים. בשנת 1566 הוקם בעיר מראשוני התיאטראות בפולין והעיר זכתה לביקורים של אישים בולטים, ביניהם יאן קוחנובסקי מי שהיה גדול משוררי פולין (עד לאדם מיצקביץ') והמלך זיגמונד השלישי ואזה שהיה מלך פולין ומלך שוודיה.
במלחמה בין פולין לשוודיה נכבשה העיר בשנת 1656 על יד המלך השוודי קרל העשירי גוסטב ונהרסה שוב.
קרב פולטוסק (1806)
לאחר חלוקת פולין הייתה פולטוסק בשליטת פרוסיה מספר שנים. באוגוסט הכריז פרידריך וילהלם השלישי מלך פרוסיה מלחמה על צרפת. בכך הצטרפה פרוסיה לרוסיה ולבריטניה, שכבר היו שרויות במלחמה עם צרפת. בעקבות ההכרזה של פרוסיה, הכריזו מדינות נוספות מלחמה על צרפת, ובהן שוודיה, פורטוגל וסקסוניה. בכך פרצה מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית.
הצבא הצרפתי התחיל לנוע מזרחה לעבר רוסיה, באזור שהיה פולין לפני שחולק בין המעצמות המזרח האירופאיות. בנובמבר 1806 כבש הצבא את ורשה, ונפוליאון הקים את דוכסות ורשה ומינה למנהיגה את מלך סקסוניה.
ב-26 בדצמבר 1806 כ-35,000 חיילים רוסים בסיוע 128 תותחים שחנו באזור פולטוסק והיו תחת פיקודו של לוין אוגוסט, הרוזן מבניגזן (Levin August Gottlieb Theophil, Count von Bennigsen), גנרל גרמני שפעל בשירות האימפריה הרוסית הותקפו על ידי 25,000 חיילי הקיסרות הראשונה של נפוליאון בפיקוד המרשל ז'אן לאן, הדוכס דה מונטבלו (Jean Lannes).
יהודי פולטוסק
בכתב הזכויות של העיר נאסר על יהודים לשבת בה. עם זאת, תיעוד לישיבת יהודים בעיר קיים מסוף המאה ה-15. יישוב זה התגבש לכדי קהילה של ממש בסוף המאה ה-18, עם ביטול איסורי המגורים באופן רשמי, הגם שבתקופה הפרוסית הוגבלו מגורי היהודים בעיר לרובע מסוים. בתחילת המאה ה-19 הוקם בעיר בית כנסת וקודש בה בית עלמין.
בשנת 1919 ערכו חיילי הצבא הכחול פרעות ביהודי העיר, ואלה נמשכו גם במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית. בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-6,000 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, וכן בתי ספר עבריים. בשנות השלושים של המאה ה-20 התגברו התקיפות האנטישמיות בעיר.
בשואה
ב-26 בספטמבר 1939 גירשו הגרמנים את כל יתר יהודי העיר לשטחי הגנרלגוברנמן. חלקם נרצחו באוסטרוב מזובייצקה בחודש נובמבר שלאחר מכן, בטבח המוני שבוצע במקום. לאחר גירוש יהודי העיר, בזזו הפולנים והגרמנים את בתיהם.
בשנת 1943 ריכזו הגרמנים כמה מאות יהודים שעוד נותרו בסביבת העיר בבית הכנסת הגדול בה, אשר שימש כגטו, בו הועסקו היהודי בעבודות כפייה. לאחר כמה חודשים שולחו כל יושבי המקום לאושוויץ.
זהבה ושלושת הדובים (סרט, 1991)
זהבה ושלושת הדובים (באנגלית: Goldilocks and the Three Bears) הוא סרט הנפשה אוסטרלי לכל המשפחה משנת 1991, המבוסס על סיפור ילדים בעל אותו שם מאת רוברט סאותי. הסרט נכתב על ידי לאונרד לי ורוז פיליפס, והופק באולפני ההנפשה ברבנק.
הסרט הופץ להקרנה ביתית ברחבי העולם ודובב לשפות שונות. הסרט הופץ לראשונה באוסטרליה בשנת 1991 בדיבוב אנגלי. בישראל הסרט שודר לראשונה בדיבוב לעברית בשנת 1995 בערוץ הטלוויזיה החינוכית הישראלית, ולאחר מכן הופץ בקלטות וידאו ו-DVD בהפצת קלסיקלטת. אורך הסרט הוא כ-49 דקות.
תקציר העלילה
הסרט עוקב אחר זהבה, ילדה שבדרכה הביתה דרך היער נתקלת בבית בו גרה משפחת דובים. זהבה מחליטה להיכנס לבית, ולהפתעה המשפחה לא נמצאה בו, דבר שגרם לה מסקרנות לטעום מדייסת המשפחה, לשבת על כיסאות המשפחה, ולשכב על מיטות המשפחה. כשמשפחת הדובים, הכוללת אבא, אמא וילד, חוזרת הביתה, היא מוצאת את זהבה. תחילה, זהבה חששה מהמשפחה אך במהרה נוצרה ביניהם ידידות נפלאה. מאוחר יותר, זהבה הלכה להופעה בקרקס, שם היא נחרדה לראות שמשפחת הדובים לכודה אצל קנולטי, מנהל קרקס אכזרי. זהבה, יחד עם בונגו הליצן וחיות הקרקס, עושה הכל כדי להציל את המשפחה.
מדבבים בעברית
הדיבוב העברי של הסרט בוים על ידי ניקו בר, והופק על ידי אורית יואלי סנה.
משה חזות
משה חזות (יליד 1965) הוא חושף שחיתויות ישראלי, עובד רכבת ישראל שהתריע על כשלי בטיחות אי סדרים ופעולה בניגוד עניינים של מנהלים. הוא פוטר בשנת 2004 בנימוק שהוא "אדם אלים ומסוכן, הפורק כל עול". חזות החל לנהל מאבק משפטי שהסתיים ב-2013 כאשר בית הדין לעבודה הורה להחזירו לתפקידו וכן להעניק לו פיצוי והחזרי שכר של כמיליון ש"ח - הסכום הגבוה ביותר שנפסק מעולם לעובד שחשף שחיתויות בישראל. פרופ' פרנסס רדאי ועו"ד אבינועם כהן הצביעו על חשיבות ההליך המשפטי בהקשר לאמנות הבינלאומיות נגד שחיתות שישראל חתומה עליהן.
פרשת השחיתות ברכבת ישראל
חזות הועסק ברכבת, וב-2003 דווח למבקר הפנים ולמבקר המדינה על כשלים שונים. המידע שמסר התייחס להנהלת הרכבת וכן לבכירי ועד העובדים.
זמן קצר לאחר מכן הוגשו נגדו עשרות תלונות על ידי מנהליו ועובדים הכפופים להם. בנוסף, נפתחו נגדו הליכים פליליים במשטרת ישראל שהובילו להגשת כתבי אישום בגין אלימות, איומים ואף אחזקת סמים מסוכנים ש"לא לשימוש עצמי" לאחר שבפשיטה משטרתית נמצאו בביתו סמים בכמות גדולה. על רקע זה החליטה הנהלת הרכבת לפטרו. הפיטורין אושרו בבית הדין שקבע בשלב זה כי המשך העסקתו מסכנת את בטיחות נוסעי הרכבת ואת שלומם. סמוך לפיטוריו נערכה בכנסת ישיבה. בנוכחות מבקר המדינה אליעזר גולדברג. בישיבה נדון מידע שמסר חזות לביקורת בנושאים שונים. בין היתר סכנת התלקחות בקרונות משומשים שנרכשו, מידע על מינויים פוליטיים, חשש לתאונות ועוד. המידע שמסר הופיע בהרחבה בשני דוחות מבקר המדינה שפורסמו אחר כך.
המאבק המשפטי לאחר הפיטורין
חזות ניהל מאבק משפטי נגד ההחלטה לפטרו בסיוע עמותת עוגן, בו העלה טענות קשות נגד מנהליו והמשטרה, שהוגדרו בתחילת ההליך המשפטי כ"קפקאיות" והוא נשלח לבקשת בית המשפט לאבחון פסיכיאטרי. בין היתר טען שהסמים הושתלו בביתו על ידי אנשי הרכבת, וכי מנהליו יחד עם הוועד, יזמו את התלונות במטרה לפטרו, ואף כי גורמים במשטרה סייעו למנהליו באופן פסול. רכבת ישראל טענה כי אין לה קשר לתלונות הפליליות וכי העובד פוטר מנימוקים צודקים בשל עשרות תלונות שהוגשו נגדו. במקביל למשפט האזרחי, ניהל חזות הליכים הפליליים בגין האישומים שהוגשו נגדו. ב-2007 הסתיימו כל ההליכים בזיכוי, כשבאחד התיקים המליץ בית המשפט לחקור אנשי רכבת שהגישו נגדו תלונת שווא "דבר שיש לראותו בחומרה רבה והמהווה גם עבירה פלילית".
בשנת 2011 קבע בית הדין האזורי לעבודה, שטענותיו של חזות נכונות והחליט להחזירו לתפקידו ברכבת. זאת לפי חוק להגנת עובדים חשיפת שחיתויות. בית המשפט קבע בין היתר כי ההוכחות תומכות בעמדה כי הסמים הושתלו בביתו כפי שטען. במהלך המשפט התברר כי קצין משטרה שחתם על תלונות נגד חזות, שיתף פעולה עם ידידו שכיהן כמנהלו הישיר ברכבת, וביקש לפטרו. בפסק הדין נקבע כי הפעולות שנועדו לפיטוריו נעשו על רקע המידע שמסר. במקביל, הוגשו כתבי אישום בגין שוחד כנגד ראשי ועד העובדים שחזות טען כי הם מתנכלים לו במטרה לסייע להנהלה. בפסק דין נקבע גם כי חזות יקבל פיצוי כספי והחזרי שכר עבור חלק מהשנים בהן היה מפוטר.
הערעור
רכבת ישראל ערערה על ההחלטה, וערעור הוגש גם על ידי חזות באמצעות עמותת עוגן. בית הדין הארצי לעבודה דחה את ערעור הרכבת וקיבל את ערעור חזות שביקש להגדיל את סכום הפיצוי, כדי שיכלול את מלוא השנים בהן לא עבד. סכומי הפיצויים שנפסקו לו הם הגבוהים ביותר שנפסקו אי פעם לעובד שחשף שחיתות בישראל.
פרס הרומן הערבי
פרס הרומן הערבי (בצרפתית: Prix du roman arabe) הוא פרס ספרותי אשר נוסד בשנת 2007 על ידי מועצת השגרירים הערבים בצרפת ומכון העולם הערבי שבפריז.
הוא מוענק מדי שנה ל"יצירה ספרותית בעלת ערך ספרותי גבוה ולסופר ממוצא ערבי, אשר נכתבה או תורגמה לצרפתית". עם הפרס מוענק סכום כספי של 15,000 יורו.
שמן אובליפיחה
שמן אובליפיחה נגזר מפירות וזרעי הצמחים בקבוצה של מינים של הסוג Hippophae, הנפוץ ביותר מהם הוא Hippophae rhamnoides. מאחר שמינים השייכים לסוג זה צוברים שומנים ב mesocarp (החלק הבשרני של הפרי), השמן יכול להיות מופק גם מזרעי הפרי וגם מבשר הפרי. שמן זה משמש במוצרי קוסמטיקה ומוצרים לעור.
קרב יוטרבוג (1644)
קרב יוטרבוג נערך ב ב-23 בנובמבר 1644 בין שוודיה לאימפריה הרומית הקדושה, והביא לניצחון שוודי. חיל הפרשים של הצבא הקיסרי הראשי ניסה לצאת מהמצור שלו על ידי השוודים במגדבורג אך נתפס ונופץ בעיקר על ידי השוודים.
רקע
גאלס ציווה על כוחותיו לבנות ולהישאר מאחורי מבנים וביצורים מדרום ל בהולשטיין בניסיון ללכוד את הכוחות השוודים על יוטלנד. טקטיקה זו נכשלה, שכן חייליו של תורסטנסון גברו על האויב על ידי הפלת כמה עמדות אימפריאליות והיוו איום הן על גבו של גאלס והן על האזורים האימפריאליים ששכנו דרומה יותר. הצבא הקיסרי החל לנוע דרומה. במהלך קיץ 1644, כוחותיו של תורסטנסון ניסו להעסיק את האויב הנסוג, ובסוף ספטמבר, הם הדביקו שוב את הצבא הקיסרי. גאלס הגיב בכך שהורה לחייליו לבנות עמדות הגנה חזקות ולהמתין לחיזוק מבוקש. מקום המעצר הקיסרי בברנבורג, דרומית למגדבורג, הוקף עד מהרה על ידי השוודים, שניתקו את כל האספקה לאנשיו של גאלס. בסופו של דבר, נגמר הלחם בצד הקיסרי והם התחילו לאבד אנשים ממחלות ומרעב. כשמספרים עצומים של אנשים ובעלי חיים מתו, גאלס לא ראה פתרון אחר מלבד לנטוש רבים מהחולים, את רוב הארטילריה שלו כמו גם את המטען, ולחפש הגנה על חייליו במגדבורג עצמה, במבצר של בני בריתו הסקסונים. הדפוס חזר על עצמו כאשר הכוחות השוודים הצליחו לסגור את העיר ולנתק את האספקה. בלילה אחד, הפרשים הקיסריים ניסו לפרוץ לתוך המבצר.
הקרב
המשמר האחורי של הפרשים הקיסרי בפיקודו של נתפס קרוב לעיר. הצבא כמעט נמחק ואנקבורט נשבה. הצבא השוודי לכד גם 3,500 סוסים. הפרשים הקיסריים שנותרו בפיקודו של הרוזן ברואי נמלטו בקושי לתוך, כולל הקצין הבכיר ביותר באסומפייר שדיווח לנסיך הבוחר הסקסוני וכן לריימונדו מונטקוקולי שדיווח לקיסר פרדיננד השלישי בלינץ ב-16 בדצמבר.
אחרית דבר
לקח זמן מה עד שהכוחות האימפריאליים במגדבורג הצליחו בפריצה. לפני כן, הם נאלצו לתת יותר אוכל לחתולים ולכלבים כאחד, מכיוון שמצבם הפך לנואש יותר. רבים מהם נטשו. רוב החיילים שהתכוונו להחליף צד ולהצטרף לכוחות השוודים נחשבו לחלשים מדי ולכן השוודים התעלמו מהם.
לאחר שקיבל קצת עזרה מקרח צף שהרס גשרים שוודים על נהר האלבה, גאלס הורה לכוחותיו לעשות מאמץ נואש לפרוץ מהכיתור השוודי. בזמן שהוא עצמו היה חולה ושהה עם החיילים החולים, שהיה כפוף לו הוביל את 1,400 חיילי הרגלים הנותרים שהיו מסוגלים לצעוד, יחד עם כמה פרשים ו-12 תותחי שדה, דרך ויטנברג לבוהמיה בתחילת ינואר 1645. הם הגיעו בבטחה לפראג בפברואר. מתוך 12,000 חיילים אימפריאליים שהיו בצבאו של גאלס בקיץ 1644, חזרו כמה אלפי חיילים בשלום. כתוצאה מהפיאסקו הקשה, שוחרר גאלס מחובתו כמפקד אימפריאלי.
יהודה הלוי (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גסטרקטומיה
גסטרקטומיה או כריתת קיבה (באנגלית: Gastrectomy) היא קטיעה חלקית או שלמה של הקיבה.
ג'ון סטנלי
ג'ון סטנלי  (באנגלית: Charles John Stanley; 17 בינואר 1712 – 19 במאי 1786), מלחין אנגלי ונגן עוגב בתקופת הבארוק.