cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חייקה גרוסמן
מנהיגה תנועתית
על אף שעלייה נחשבה הגשמה, לימודים באוניברסיטה לא עלו בקנה אחד עם ההגשמה השומרית. בהנהגת התנועה הראשית הבהירו לה שתוכניותיה האישיות אינן תואמות את רוח התנועה ושהיא טרם סיימה את חובותיה התנועתיות בפולין. היא לא הייתה יכולה לשאת את המחשבה שתצטרך לעזוב את התנועה ועל כן ויתרה, לא בפעם האחרונה, על הסרטיפיקט שלה. כך נשלחה לרכז ולשקם את הפעילות התנועתית באזור פולסיה, בין בריסק לפינסק, שפעילות התנועה בו הייתה מועטה. במשך חצי שנה נדדה בין העיירות וכשלושה חודשים הייתה חברה בקיבוץ ההכשרה של 'החלוץ' בתנאי עוני ודוחק. הייתה זו הפעם הראשונה בה עזבה את בית הוריה.
המשימה הבאה שקיבלה הייתה ארגון מחנה קיץ למדריכים בסמוך לפינסק יחד עם שמואל ברסלב מוורשה. באוגוסט 1939 חזרה לביאליסטוק וגילתה שהסרטיפיקט שקיבלה עדיין מחכה לה. היא החליטה להתכונן לעלייה והחלה לארוז את חפציה; התוכנית הייתה להמתין בארץ לחברי גרעין ההכשרה שאליו השתייכה, שבאותה עת נמצאו בחווה ליד צ'נסטוחובה, ובינתיים ללמוד ספרות באוניברסיטה העברית.
בסוף אוגוסט קיבלה מברק שהורה לה להתייצב מידית בוורשה, וכך עשתה. בהנהגת התנועה בוורשה הוחלט על הקמת "הנהגה ראשית ב'" שתפעל במחתרת ותורכב בעיקרה מנשים, מתוך הנחה שהגברים בוודאי יגויסו למלחמה הקרבה. היא נבחרה כחברה בהנהגה זו ושבה לביאליסטוק.
פרוץ המלחמה והמעבר לליטא
לאחר חלוקת פולין בין גרמניה לברית המועצות עברה ביאליסטוק לידי הסובייטים. בית גרוסמן הפך לבית פתוח אשר אירח פליטים רבים שביקשו לעצור, להחליף כוחות ולהמשיך הלאה, ביניהם חברי "השומר הצעיר". תחת השלטון הסובייטי נאסרו החינוך הציוני והשימוש בשפה העברית והתנועה ירדה למחתרת. מרכז ההנהגה היה בלבוב במטרה למצוא נתיב עלייה לארץ ישראל דרך וילנה או רומניה. ביאליסטוק היוותה את מרכז המעבר לווילנה או חזרה לוורשה הכבושה. בנובמבר 1939, אחרי מסע של 15 קילומטר בשלג עמוק ובקור מקפיא, הגיעה גרוסמן לווילנה, שם חָברה לחברי ההנהגה הראשית של התנועה. היא נקלטה בקיבוץ הכשרה של החלוץ שבו סבלו מצפיפות, עוני, קור, רעב וכינים. כמו חבריה לתנועה עבדה בעבודות מזדמנות, בעיקר כעוזרת בית. לא אחת הושפלה בשל חוסר הידע שלה במלאכת הבישול והכביסה. לימים סיפורה כי הקולקטיב התנועתי הוא זה שעזר לה להתמודד עם ייסורי היומיום.
לקראת סוף החורף נשלחה לקובנה שבליטא כדי להדריך את בוגרי הקן, לקחת חלק בהנהגה המקומית ובמרכז החלוץ. גם שם התגוררה בקיבוץ הכשרה אך תנאי החיים היו טובים יותר. בזיכרונותיה תיארה זאת כתקופה טובה, במהלכה הכירה חברים חדשים ונחשפה ליהדות ליטא העשירה. בקיץ 1940, עם פלישת ברית המועצות לליטא, יצאה לבקר בקני התנועה באזור כדי להתכונן לפעילות במחתרת תחת השלטון הסובייטי החדש. בווילנה פורקו קיבוצי ההכשרה והתנועה שבה למחתרת ופעלה להשגת אישורי עלייה. בפעם השלישית קיבלה גרוסמן היתר עלייה ולימודים רשמי, אחד הבודדים אז, שחודש ככל הנראה על ידי אחד מבני משפחתה שבארץ. ההנהגה הראשית שוב נדרשה לעניין והתנהל דיון סוער. הרוב הכריע כי עליה להישאר בפולין ולהתמנות להנהגה הראשית של התנועה במחתרת יחד עם חמישה חברים נוספים: אבא קובנר, אדק בורקס, מרדכי רוזמן, פנחס שטרן ומשה בלוש – כולם גברים וכולם מבוגרים ממנה. היא קיבלה את ההחלטה התנועתית.
עד תחילת 1941, ההנהגה הוותיקה, שהורתה לה לוותר על אישור העלייה, עזבה את וילנה ועלתה ארצה. בגיל 21 היוו גרוסמן וחמשת חבריה את הנהגת השומר הצעיר בפולין. היא תיארה את התקופה ההיא בפולין כתקופה של בדידות קשה ללא קשר עם הארץ וללא קשר לוורשה. היא מעולם לא באה חשבון עם חברי ההנהגה שעזבו, אך נשאה את תחושת הנטישה הקשה של אז כל חייה. באפריל 1941 כתבה למאיר אורקין, שנמצא בארץ: "מצבי השתנה במידה קיצונית, נשארתי לבד בווילנה, כמעט בלי ידידים. זה קובע הרבה מאוד...".
תפקידי קישור במחתרת
בזכות המראה החיצוני שלה, גרוסמן הייתה אמונה על הקשר בין המרכזים השונים של התנועה ובעיקר על הפצת דבר ההשמדה השיטתית הצפויה ליהודים. לימים סיפרה:
בזכות חברה מהמחתרת הפולנית שהשיגה עבורה תעודת לידה חתומה, פעלה מחוץ לגטו תחת זהות בדויה בשם "הָלינה ווֹרוֹנוֹביץ'" – שם שהעניק לה מרדכי טננבוים, מראשי 'החלוץ'. בדומה לנשים אחרות שמילאו תפקידים אלה במחתרות בגטאות ונעו בדרכים בזהות שאולה, חייה בדרכים התאפיינו בבדידות. בספרה "אנשי המחתרת" סיפרה: "חברים וחברות אחרים מהגטו, ביניהם אבא קובנר, נמלטו למנזר כרמליתי סמוך לווילנה. עם תחילת הרצח ההמוני הגיעה למנזר תחת מסווה יחד עם אדק בורקס. אז, במסגרת פגישת ההכרעה על התארגנות להתנגדות חמושה, יצאה בהוראת התנועה לעיר הולדתה, כדי "לארגן את המרכז הקרבי בביאליסטוק".
התנגדות בגטאות
מיוני 1941 עד אוגוסט 1943 פעלה במחתרת היהודית בגטאות ווילנה, ביאליסטוק, וורשה, צ'נסטוחוב, לובלין וגרודנו. היא נעה ברכבות בין הגבולות, מן הגטו לצד הארי וחזרה, כשהבסיס שלה הוא ביאליסטוק, שם שימשה כחברת המטה שהתכונן למרד הגרעין הראשוני לבניית המחתרת המאורגנת בביאליסטוק. היא הייתה האחראית על הקשר עם אפרים ברש, ראש היודנראט בגטו, והיא זו שמסרה לו את הידיעות הראשונות על ההשמדה. "הוא ביקש לדעת מה מעשינו ואנו ניצלנו את אפשרויותיו", העידה לימים. היא הייתה אחראית על הקשר הקבוע בינו לבין המחתרת. הגרעין הראשוני לבניית המחתרת המאורגנת בביאליסטוק כלל בעיקר את חניכיה בעבר. היא פעלה גם להקמת תאים בעיר גרודנו ובמקומות הקרובים לה. עד פברואר 1943 היה הארגון מוכן והיא פנתה לחיזוק הקשרים ובסיס הפעולה בצד הארי כמו גם במוקדים פרטיזנים ביערות הסמוכים.
בשנת 1943 פתחו הגרמנים בחיסול גטו ביאליסטוק וגירוש היהודים למחנה ההשמדה טרבלינקה. במהלך האקציה הראשונה נמצאה בצד הארי. היא ביקשה לשוב לגטו, אך מפקד הארגון אדק בורקס אסר עליה. עם תום האקציה נודע לה שתשעה עשר מחברי הארגון נהרגו, ביניהם בורקס, שבאותם ימים היה גם לאהוב לבה. הכאב והצער הניעו אותה להיכנס לגטו בכל זאת ולגלות את החורבן שאחרי האקציה. עם יציאתה נעצרה, ובזכות מסמכיה המזויפים שוחררה. בגטו נודע לה על ניסיון המרד ועל גורלו של בורקס, שיחד עם כמה חברים גורש לטרבלינקה ושם כנראה החליטו באמצעות שני אקדחים שהיו בידיהם למנוע את הליכתם לתאי הגזים. שנים חיפשה הוכחה שאכן קיימה קבוצה זו את הצו העליון של התנועה – להתנגד. לימים, במשפט דמיאניוק, שלחה מכתב לראש החקירה בבקשה לתחקר בנושא את הנאשם.
במהלך האקציה השנייה, ב-15 באוגוסט 1943, התעקשה להשתתף במרד. עם תחילת האקציה חלפה על פני כיכר השילוחים ומבטה הצטלב במבטה של אִמהּ; תחילה ניסתה להתחמק מן הפרידה אך לבסוף ניגשה ונפרדה בשתי נשיקות ובכאב. שנים מאוחר יותר, כשתהפוך בעצמה לאם, תכה על חטא הפרידה החפוזה. המרד פרץ ב-16 באוגוסט ודוכא במהירות. שארית היהודים בגטו הובלו לטרבלינקה, וקומץ מורדים הצליחו לברוח ליערות ולהצטרף אל הפרטיזנים. 81,000 יהודים ויהודיות היו בגטו ביאליסטוק כשהתחיל חיסולו. על הלחימה אמרה:
הקמת תא הוועד האנטי-פאשיסטי בביאליסטוק
גרוסמן הצליחה להגיע לצד הארי, שם ארגנה דירות מסתור ויצרה קשר עם הקבוצה הפרטיזנית שנשלחה ליערות טרם המרד. עד אוגוסט 1944 פעלה באזור ביאליסטוק כחלק ממטה הבריגדה הפרטיזנית הסובייטית ע"ש קלינובסקי, בפעולות שכבר התמחתה בהן: השגת נשק, גיוס פרטיזנים והובלתם ליערות, התווית רשת תקשורת, גיוס כספים ורכש. במקביל הקימה יחד עם מרילה רוזייצקה, ליזה צ'אפניק, חסיה בורנשטיין בילצקי, אנה רוד וברוניה קליבנסקי – חמש חברות פרטיזניות יהודיות שהתחזו לפולניות – את התא של הוועד היהודי האנטי-פשיסטי בביאליסטוק. הן ביצעו פעולות סיוע והצלה, פעלו להשגת נשק לפרטיזנים וקישרו בין פרטיזנים יהודים לסובייטים שבאו ברגל או הוצנחו. הקשר בין הוועד לפרטיזנים נותק וחודש עם הגעת הפרטיזנים הסובייטים, והמידע שאספו הנשים שימש את הצבא האדום במבצעיו. מרבית עבודתה בוועד התמקדה בהקמת תא מחתרתי של גרמנים שסיפקו מידע סודי.
לקראת סוף המלחמה הוציאו הנשים לפועל מבצעים לשחרור שבויים ממחנות עבודה והברחתם ליערות, כאשר בסוף המבצע הן חוברות לפרטיזנים ביערות. עד שחרור ביאליסטוק ביולי 1944 נמצאו עם הפרטיזנים. באוגוסט 1944 חזרה לעיר הולדתה בראש הכוחות הסובייטים. הדבר התפרסם בעיתון שהגיע לידיו של מאיר אורקין, שגילה שחניכתו-אהובתו נשארה בחיים, והוא החליט לחכות לה.
עם תום המלחמה
בתום המלחמה נפטרה מזהותה הבדויה, ובספטמבר 1944 החלה לעבוד במשרד שירות הביטחון הפנימי של פולין ושימשה כסגנית מפקד מחלקת כוח האדם של המחוז. לקראת סוף המלחמה פגשה ביערות את יאן קוזלובסקי, יהודי קומוניסט מווילנה שהגיע עם כוחות מוצנחים של הצבא האדום. לאחר המלחמה היה קצין מודיעין בצבא הפולני וזמן מסוים שירת כראש מוסד המודיעין בביאליסטוק. לאחר שנה נישאו, אך כעבור שנתיים, כשהחליטה לעלות לארץ, נפרדו דרכיהם. אבא קובנר ניסה להחזירה לפעילות התנועתית, ובנובמבר 1944, כשקם הוועד היהודי המרכזי של יהודי פולין, בחר בה כחברת נשיאות הוועד מטעם השומר הצעיר. בשנת 1945 השתחררה מהצבא האדום בדרגת סמל בכיר והחליטה לצאת לוורשה ולמלא את תפקיד נציגת השומר הצעיר בוועד. במסגרת זו עסקה בהקמת קיבוצי הכשרה לעלייה ושיקום פליטים, בעיקר ילדים ובני נוער. כמו כן ייצגה את הוועד אל מול השלטונות הפולניים. באוגוסט 1946 מונתה למנהלת מחלקת הנוער בוועד, ובמאי 1947 למנהלת מחלקת החינוך. בוורשה גרה בקומונה של אי"ל ברחוב פוזננסקה 38. היא זכתה להערכה עצומה והוענק לה עיטור הגבורה הצבאי צלב גרונוולד.
באותה עת הייתה חברה במזכירות ההנהגה הראשית של השומר הצעיר, ובקיץ 1945 נשלחה כצירה מטעם התנועה לקונגרס היהודי העולמי שנערך בלונדון. ללונדון הגיעה עם יצחק צוקרמן, שניהם נבחרו כנציגי ההתנגדות הצעירה. השהות המשותפת שלהם בוורשה והחיבור שנוצר בין התנועות במהלך המלחמה הוליד רצון ליצור המשכיות ולהקים תנועה משותפת, אך הדבר לא קרה. בלונדון פגשה לראשונה את ראשי תנועתה, מאיר יערי ויעקב חזן. צלקת הנטישה והפיכחון שנותרה לה מהמלחמה סייעה לה לא ליפול להערצה עיוורת של שתי דמויות מונומנטליות אלה, אך כשהשניים הודיעו לה שלא יקום ולא יהיה החיבור הזה בין התנועות בארץ ישראל קיבלה, כמו בעבר, את דין התנועה. בלונדון נשאה נאום שסחף מחיאות כפיים סוערות. בשליחות יערי וחזן התחילה להקמת מפלגה של השומר הצעיר בפולין, שתישלח מטעמה לקונגרס הציוני בבזל. בשנת 1947 עלתה לארץ ישראל והיא בת 28.
עלייה לישראל
בדרכה לארץ ישראל, על סיפון האונייה "פרובידנס", שמעה על הכרזת מדינת ישראל. האונייה עגנה בנמל חיפה ב-22 במאי 1948. כל נוסעיה היו צעירים וצעירות ששרדו את השואה וגויסו לחזית הלחימה בלטרון. נציג הסוכנות היהודית קיבל את פניה של גרוסמן, ולמחרת הייתה בדרכה למרחביה לפגוש את מאיר יערי. בערב פגשה בעפולה את מאיר אורקין לפני שיצא לחזית, 12 שנה אחרי שנפרדו בתחנת הרכבת. משם המשיכה לקיבוץ לתקופת הסתגלות ושהתה כחצי שנה בקיבוץ עין השופט. שליטתה בעברית הקלה על התאקלמותה. היא סיירה בין המוצבים ובקיבוצי התנועה וסיפרה על קורותיה במלחמה.
ב-10 ביוני 1948 נישאה למאיר אורקין, והם עברו לגור בקיבוץ עברון כחברי הקיבוץ. באותם הימים גויסה להעלות על הכתב את סיפור התנועה באירופה. לצורך זה הייתה פטורה מכל חובות המשק. היא לא אהבה את ההסתגרות בחדר הקטן וגם התקשתה לנבור בעברה הכואב. הספר "אנשי המחתרת" ראה אור בשנת 1950. הספר נחשב לסיפורה של התנועה, והאירוע לכבוד הוצאתו לאור, כך דוּוח בביטאון מפ"ם על המשמר, לא היה רק "מסיבה ספרותית" אלא הזדמנות להשמעת סיפורי גבורה על יהודים בגטו בתקופת השואה. ביום בו סיימה לכתוב את הספר כרעה ללדת את בתה הבכורה, לאה (בהמשך, הייתה לחברת קיבוץ יחיעם, מורה לימאות בבית חינוך אופק בקיבוץ עברון). בשנת 1953 נולדה בתם השנייה, יוספה.
פעילות ציבורית
47 שנה הייתה חברת קיבוץ עברון שבגליל המערבי. תחילה מילאה בקיבוץ תפקידים שונים כפי שנדרש במשק, ובפברואר 1950 התמנתה ליו"ר המועצה האזורית געתון מטעם הקיבוץ הארצי והייתה האישה הראשונה במדינת ישראל שנבחרה לעמוד בראש רשות מקומית. בתקופת כהונתה כללה המועצה 22 מושבים, יישובי עולים, קיבוצים וכפר ערבי אחד. במהלך כהונתה עסקה בהגדרת תחומי המועצה ואופן התנהלותה, פעלה לשיקום העולים ששוכנו במעברות רעועות בתנאי עוני קשים וסבלו מקשיי אבטלה ופגעי מזג האוויר. היא מיסדה את תחום החינוך במועצה ופעלה לקידום דו קיום יהודי-ערבי במועצה, נושא שיעמוד על סדר יומה הציבורי גם בהמשך. בתום כהונה בת כשנתיים החליף אותה בתפקיד מאיר אורקין. בהמשך מילאה תפקידי חינוך כמורה ומדריכת נוער בקיבוץ ובמוסד החינוכי, וקלטה לביתם נערה במסגרת חברת הנוער. בשנת 1962 החלה ללמוד היסטוריה וכלכלה באוניברסיטת תל אביב ונבחרה למזכירת קיבוץ עברון, תפקיד שלימים תמלא פעם נוספת.
אחרי שסיימה את תפקידה כראש המועצה האזורית הייתה גרוסמן חברת מזכירות מפ"ם. בין השנים 1958–1960 ריכזה את פעילות המפלגה בשכונות הפועלים בקריות ובנשר ובשנת 1960 מונתה למזכירת סניף חיפה של המפלגה, אז הסניף הגדול בארץ. היא מילאה את התפקיד 5 שנים והייתה מוערכת מאוד בתפקידה. לאחר מכן כיהנה כיושבת ראש הברית העולמית של מפ"ם, תפקיד שגם אותו מילאה במשך חמש שנים ובמסגרתו יצאה למסעות הסברה מעבר לים. בנוסף, כיהנה כחברת מזכירות והוועד הפועל של הקיבוץ הארצי, חברת ועדת השלום, השתתפה בהקמת הוצאת הספרים "מורשת" וחברת הנהלה בה, חברת מועצת יד ושם והחל משנת 1969 כחברת ההנהלה הישראלית של הקונגרס היהודי העולמי ובהמשך חברת נשיאות האגודה לשיקום וקידום נוער.
כחברה בכירה בתנועה ובמפלגה, השתתפה במחלוקות פוליטיות ואידאולוגיות שנקשרו לנושא השואה, בראשם הוויכוח על הסכם השילומים עם גרמניה המערבית ועסקות הנשק, אז ייצגה את עמדותיה של מפלגת מפ"ם. יחד עם לוחמי גטאות אחרים, ביניהם יצחק צוקרמן, צביה לובטקין ואבא קובנר השתתפה בעצרות של המפלגה ובאספות עם בנושא, ונשאה נאומים ופרסמה מאמרים בעיתונות. היא הביעה עמדה נחרצת נגד משא ומתן עם גרמניה המערבית וכינון יחסים בין גרמניה לישראל. בין היתר טענה שאפשר להשוות את התומכים במשא ומתן לשילומים מגרמניה לראשי היודנראטים בתקופת השואה. כך גם בימי פרשת קסטנר, כשקראה להעמיד את ישראל קסטנר לדין. באותן שנים ניטשו במפ"ם מאבקים אידאולוגיים ומשבר שהוביל לפילוג. היא השתייכה לאגף השמאלי של המפלגה, אך התנגדה לפיצול.
פועלה כחברת כנסת
פעילותה בכנסת:
כיו"ר הוועדה לשירותים ציבוריים, הרחיבה גרוסמן את פעילות הוועדה כגוף יוזם ופעיל מבחינה סוציאלית ולא רק מפקח. במרכז מאבקיה הנוער ונוער במצוקה בפרט, כמו גם מעמד האישה וזכויותיה. במהלך כהונתה כיו"ר, השתנה מעמד הוועדה לאין שיעור והיא הפכה לאחת הוועדות הנידחות לאחת החשובות מביניהן. בהמשך היא גם תשנה את שמה לוועדת העבודה והרווחה. לזכותה כיו"ר הוועדה ניתן לזקוף את אישור חוק הנוער, מהמתקדמים בעולם, אישור החוק להסדרת נגישות לנכים במקומות ציבוריים, ניסוח חוק ביטוח בריאות ממלכתי, הרחבת השירותים המסובסדים למשפחות קשות יום, חקיקת חוק שכר מינימום, הכפפת המוסדות הסיעודיים לפיקוח המדינה והסכמה על מתן טיפול חינם לחולי סרטן.
בכנסת התשיעית עמדה גרוסמן בראש סיעת מפ"ם וכיהנה כסגנית יושב ראש הכנסת, תפקידים אותם מילאה גם בכנסת האחת עשרה. בבחירות לכנסת העשירית יועדה על ידי מרכז המפלגה למלא תפקיד בממשלה, ועל כן נשארה מחוץ לרשימת המפלגה לכנסת, ושימשה כמזכירה המדינית של מפ"ם. משימתה העיקרית הייתה לשקם את יחסי המפלגה עם השכונות ועדות המזרח, לאחר שאלו הצטרפו אל שורות הימין. אחת הסיבות לכך היא שבמהלך מחאת הפנתרים השחורים פתחה את ביתה וליבה למצוקתם וזאת בניגוד לעמדת הסיעה שלה.
בתחום החינוך קידמה את הקמת הוועדה העליונה לנוער במצוקה. היא פעלה לקידום השוויון במערכת חינוך, לחיזוק בתי הספר המקצועיים ולקידום מפעל ההזנה בבתי הספר. בתחום החברתי יזמה הצעות חוק לסיוע למשפחות נזקקות ולמיעוטים, ביניהם ביטול מס על מכוניות גדולות המשרתות משפחות מרובות ילדים, קצבאות לעולים חדשים, פיקוח על מעונות יום, חוק למניעת אפליה וולמניעת גזענות ועוד. היא הובילה את המחאה נגד מצב מערכת הבריאות ומנעה את פירוקה של חברת מספנות ישראל ופיטורי עובדיה. שותפתה המרכזית לעשייה בתחום זה הייתה חברתה לסיעה, שושנה ארבלי-אלמוזלינו.
בתחום המדיני, השתייכה גרוסמן לצד השמאלי של המפה הפוליטית. היא תמכה בקיום מגעים עם הארגון לשחרור פלסטין והתנגדה לתוכנית אלון, קראה לקידום תהליך השלום אך התנתה החלפת שטחים בביטחון אזרחי ישראל. ביטוי לעמדותיה ניתן לראות בהצעות החוק שהגישה כגון: הצעת החוק לאיסור גיוס לצה"ל של פעילי כ"ך, איסור מכירת נשק, הצעת חוק להגדרת ערכאת ערעור צבאית ביהודה שומרון ועזה, שיקום בירעם ואיקרית בנוסף להצבעתה נגד חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל.
המאבק בכפייה הדתית וקידום מעמד האישה היו מבחינתה תחומים קרובים: היא ראתה בדיני האישות סכנה לזכויות האישה. כחברה בוועדת החוקה, חוק ומשפט יזמה תיקון לחוק כך שיתיר הפסקת הריון. היא ניסתה לקדם את חוק הנישואים האזרחיים והניחה הצעת חוק לתחבורה ציבורית בימי מנוחה. מעבר לחוק ההפלות הצליחה ליצור גם חוק המקל במס ההכנסה לנשים. לאחר שפרשה מהכנסת הייתה חברת מועצת המנהלים של קופת חולים כללית, יושבת ראש מועצת המנהלים של עיתון "על המשמר" וראש קרן שהקימה לתמיכה בילדים מיעוטי יכולת. בשנת 1992 עלה שמה כמועמדת לתפקיד נשיאת המדינה.
פעילות ציבורית להנצחת השואה
במסגרת תפקידיה בתנועה ובמפלגה, השתתפה בטקסים ובאירועים להנצחת השואה, ונשאה דברים בטקסים בקיבוץ יד מרדכי ועל הר הזיכרון בירושלים. עם פיזורה של הכנסת האחת עשרה, קיבלה על עצמה לעמוד בראש מורשת: בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ. בנוסף, פעלה להקמת "בית מורשת - קריית תנועות הנוער" בגבעת חביבה וקידמה כתיבת ביוגרפיות של מנהיגי ההתנגדות ותרגום ופרסום יומניו של ההיסטוריון עמנואל רינגלבלום. עם ההכנות למשפט אייכמן בירושלים כתבה לתובע גדעון האוזנר והציעה שתעיד במשפט, אך נדחתה, כנראה ממניעים פוליטיים.
בשנות השישים יצאה לסבב הרצאות באמריקה הלטינית ובאוסטרליה והשתתפה כנציגה בטקסי זיכרון בגטאות במחנות ריכוז וההשמדה. כחברת כנסת יזמה הצעות חוק הדנות בחסידי אומות עולם, הבאת נאצים לדין, טיפול הוגן בנכי מלחמה ועוד. בנוסף פעלה למניעת הקמתן של כנסיות בשטחי מחנות המוות ומינויו של קורט ולדהיים למשרת נשיא אוסטריה. בשנת 1967 הייתה לחברה מן המניין בבית הדין הבינלאומי לפשעי מלחמה.
בשנים 1992 ו-1993 הובילה את משלחת נשיא המדינה חיים הרצוג ומשלחת ראש הממשלה יצחק רבין לפולין.
שנותיה האחרונות
ביום העצמאות תשנ"ג (1993) שעמד בסימן ירושלים, נבחרה להשיא משואה. היא ראתה בכך כבוד גדול בפרט שנודע לה שאחד ממדליקי המשואות הוא ערבי - השייח' מוסא מאבו גוש. ב-17 במאי 1993 הוזמנה לטקס השבעתו של עזר ויצמן לנשיאות. בדרך לירושלים החליטה לסור למסיבה שנערכה באבו גוש לכבוד מדליקי המשואות. במסיבה נשאה דברים ואמרה: . בסיום המסיבה, בעודה יורדת במדרגות קרא מישהו בשמה. היא הסבה את ראשה, איבדה את שיווי המשקל ונפלה. בעקבות הנפילה נחבלה קשות בראשה ופונתה לבית החולים הדסה עין כרם, שם איבדה את הכרתה לבלי שוב. לאחר חודש הועברה לאשפוז בבית לוינשטיין. משם הועברה לבית סיעודי בקיבוץ עברון. מאיר אורקין לא מש ממיטתה. יאן, בעלה מהתקופה בפולין, הגיע ארצה בהזמנתו של מאיר אורקין כדי להיפרד ממנה. בשנותיה האחרונות החלה לכתוב את סיפור חייה, אך לא השלימה אותו. בשנת 2000 פורסמו הרשימות שהספיקה לכתוב בכתב העת "ילקוט מורשת" של מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' בגבעת חביבה תחת הכותרת "כמעט וידוי". ברשימות אלה פתחה צוהר לתחושותיה בתקופת המלחמה ואחריה. מקומה בתנועה והיחס אליה בארץ. בין היתר כתבה:
משפחתה
עם עלייתה לארץ פגשה בעפולה את מאיר אורקין, אותו הכירה עוד בביאליסטוק, כשהייתה בת 14. השניים נישאו ביוני 1948 ונולדו להם שתי בנות - לאה ( 1949) ויוספה (1953). לימים, הייתה לאה לחברת קיבוץ יחיעם, מורה לימאות בבית חינוך אופק בקיבוץ עברון. אחותה הבכורה של חייקה, מרים, נישאה לאיש הציבור פסח בורשטיין.
חייקה גרוסמן נפטרה ב-26 במאי 1996. היא נטמנה בבית העלמין בקיבוץ עברון. בהלווייתה השתתפו נשיא המדינה, חברי כנסת ואנשי ציבור. על מצבתה נחקקו המילים: "חייקה גרוסמן-אורקין, מנהיגה ולוחמת, אוהבת ואהובה, ביאליסטוק 1919 - עברון 1996", וציטוט משיר הפרטיזנים מאת הירש גליק (בתרגום שלונסקי. אלמנהּ, מאיר אורקין, האריך ימים אחריה; הוא נפטר ב-2010, בגיל 96, ונטמן לצדה.
הנצחתה
במאי 1998 הונחה אבן הפינה ל"בית חייקה", שנבנה בין בית חינוך "אופק" לקיבוץ עברון. הבית שנבנה ביוזמתו של מאיר אורקין ובנותיהם נועד לשמש מרכז חינוכי פעיל ותוסס.
הבית נחנך ב-24 במאי 2001. בבית זה מתחנכים תלמידים ותלמידות על ערכי המאבק של חייקה גרוסמן. הבית כולל ספרייה של בית חינוך "אופק", אולם קבלת פנים, אודיטוריום וחדר עיון המשמש גם כחדר הנצחה לגרוסמן ומכיל הרבה מעזבונה. על קיר הכניסה חקוקים דבריה: "אל תבכו על קברות גיבורים ואל ייכמרו רחמיכם. לא רחמים מתבקשים אתם להנחיל לעולם אלא מעשים. מעשים שישחררו את האנושות מסיוטי הדיכוי והשעבוד".
על שמה רחובות ביפו, בפתח תקווה, בכפר סבא, בראשון לציון וברעננה.
נינטנדו
נינטנדו (ביפנית: 任天堂株式会社; באנגלית: Nintendo) היא חברה יפנית המייצרת משחקי וידאו. נינטנדו היא חברת משחקי הווידאו הגדולה ביותר בעולם לפי רווח. חברת נינטנדו החלה בייצור קלפי משחק, ובשנות ה-70 עברה לייצור משחקי מחשב, והפכה לאחת החברות הגדולות בתעשייה.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-23 בספטמבר 1889 במטרה לייצר קלפי משחק על ידי פוסג'ירו ימאוצ'י. בשנת 1963 נינטנדו נקלעה לקשיים כלכליים והחלה לנסות תחומים עסקיים שונים, כגון שירותי מוניות, רשת מלונות אהבה ומסעדות. בשנת 1966 נינטנדו עברה לייצר צעצועים, בשנת 1974 החלה למכור את קונסולת האודיסיאה ביפן. בשנת 1977 נינטנדו החלה לייצר בעצמה את קונסולת Color TV-Game. ב-1975 נינטנדו החלה לייצר משחקי ארקייד, אשר הייתה להם הצלחה מעטה, אך המשחק המצליח הראשון של נינטנדו היה דונקי קונג, אשר הניב לנינטנדו רווחים רבים.
בשנת 1980 נינטנדו הוציאה את סדרת ה-Game & Watch, סדרת קונסולות ניידות אשר זכתה להצלחה. בשנת 1983 הוציאה נינטנדו את קונסולת ה-Famicom ביפן, בליווי גרסאות ביתיות של משחקי הארקייד הפופולריים שלה. הקונסולה הושקה במערב בשנת 1985 בשם NES, שהושקה יחד עם המשחק האחים סופר מריו, שנחשב לאחד המשחקים הנמכרים בהיסטוריה.
בשנת 1989 נינטנדו הוציאה את הגיים בוי, והוציאה יחד עם הגיים בוי את המשחק טטריס, הקונסולה זכתה להצלחה כבירה. בשנת 1990 נינטנדו הוציאה את קונסולת ה-SNES ביפן, והוציאה אותה ב-1991 בצפון אמריקה וב-1992 באירופה. ה-SNES הייתה קונסולה בעלת מעבד 16 ביט, אשר היה חזק יותר ממעבד ה-8 ביט של קודמתה.
בשנת 1995 נינטנדו הוציאה את קונסולת ה-וירטואל בוי, אשר הייתה קונסולת המציאות המדומה הראשונה בהיסטוריה. הקונסולה מכרה מעט מאוד ונחשבה לכישלון מסחרי. בשנת 1996 נינטנדו הוציאה את הנינטנדו 64, שהייתה קונסולת התלת־ממד הראשונה של נינטנדו.
בשנת 1998 נינטנדו הוציאה את קונסולת ה-Game Boy Color אשר הייתה גרסה מתקדמת של הגיים בוי, עם מסך צבעוני ושיפורים טכניים על פני קודמתה. בשנת 2001 נינטנדו הוציאה את הגיים בוי אדוונס, ובאותה שנה היא גם הוציאה את הנינטנדו גיימקיוב, שמכרה מעט לעומת המתחרות.
בשנת 2004 נינטנדו הוציאה את הנינטנדו DS, קונסולה ניידת בעלת שני מסכים ועם מסך מגע. ה-DS הייתה קונסולה מאוד מצליחה, ועקפה במכירותיה את מתחרותיה, ואת קודמתה, הגיים בוי אדוונס. בשנת 2006 נינטנדו הוציאה את קונסולת ה-Wii, שהבקרים שלה צוידו בחיישני תנועה. ה-Wii הייתה הצלחה מסחרית. ב-2011 נינטנדו הוציאה את קונסולת הנינטנדו 3DS, אשר הייתה ההמשך ל-DS והציגה תלת־ממד ללא משקפיים. ב-2012 נינטנדו הציגה את ה-Wii U אשר מכרה פחות מהציפיות והייתה לכישלון של נינטנדו. ב-13 בפברואר 2016 נינטנדו הוציאה את קונסולת ה-New 3DS אשר הציגה גרפיקת תלת-ממד יציבה יותר מה3DS הרגיל וחומרה חזקה יותר שמאפשרת טעינה מהירה יותר של משחקים וחיי סוללה ארוכים יותר.
בספטמבר 2015 המבנה הארגוני של החברה השתנה, ושתי מחלקות פיתוח המשחקים בנינטנדו (האחת הייתה נינטנדו EAD שפיתחה בין השאר את המשחקים האחים סופר מריו, Star Fox ו-Wii Sports והשנייה הייתה נינטנדו SPD שפיתחה בין השאר את המשחקים בסדרות פוקימון, WarioWare ו-Rhythm Heaven) התאחדו לתוך מחלקה אחת בשם נינטנדו EPD. אותו דבר קרה עם מחלקות פיתוח החומרה בחברה, שהתאחדו לתוך מחלקה בשם נינטנדו PTD.
באוקטובר 2016 הציגה נינטנדו את קונסולות הדור הבא שלה שהושקה במרץ 2017 - Nintendo Switch (נינטנדו סוויץ׳), היא כוללת תמיכה במשחקים כבדים ותובעניים וכוללת מבנה ייחודי המאפשר את פירוק השלטים המחוברים לה לשלט אחד.
בדצמבר 2016 הוכרז על "Super Nintendo World", פארק שעשועים שיהווה חלק מרשת "Universal Studios" העולמית. הפארקים יכללו מתקנים בהשראת משחקי מריו השונים, וצפויים להיפתח עוד. הסניף הראשון נפתח ב-2021 ה"Universal Studios Japan", אבל בגלל עיכובים שונים צפויים שאר הסניפים להיפתח רק ב-2025.
קונסולות נייחות
בשנת 1983 הוציאה נינטנדו את קונסולת ה-Famicom (או בשאר העולם nes) ביפן, שזכתה להצלחה. בעקבות כך, החליטה נינטנדו לנסות לשווק אותה גם בצפון אמריקה ובאירופה. גם שם המוצר זכה להצלחה מרובה וב-1990 הוציאה נינטנדו ביפן את קונסולת הסופר נינטנדו. בשנת 1991 יצאה הקונסולה בצפון אמריקה וב-1992 באירופה. ב-1996 יצאה קונסולת הנינטנדו 64, שזכתה להצלחה מסוימת אך לא הצליחה לעבור את מכירותיה של הפלייסטיישן. בשנת 2001 הוציאה נינטנדו את קונסולת הנינטנדו גיימקיוב, שנכשלה ומכירותיה היו נמוכות מאוד.
ב-2006 הוציאה נינטנדו את קונסולת ה-Wii. קונסולה זו הייתה חדשנית בשליטתה, כיוון שהבקרים צוידו בחיישני תנועה. קונסולה זו זכתה להצלחה רבה ועקפה את מתחרותיה פלייסטיישן 3 ו-Xbox 360.
בשנת 2011 הודיעה נינטנדו על הקונסולה הבאה שלה, Wii U, שיצאה בשנת 2012. הקונסולה לא זכתה להצלחה רבה והיוותה כישלון כלכלי מצד נינטנדו, שבשל כך הפסיקה את הייצור שלה ב-2017.
באוקטובר 2016 הציגה נינטנדו את קונסולות הדור הבא שלה שהושקה במרץ 2017 - Nintendo Switch (נינטנדו סוויץ'). הקונסולה כוללת תמיכה במשחקים מתוחכמים יותר, ומבנה ייחודי הניתן לפירוק (למשל פירוק הקונסולה הנייחת לקונסולה ניידת קטנה יותר), שהצליחה ומכירותיה היו גבוהות.
הקונסולה הושקה בשלושה במרץ עם המשחקים The Legend of Zelda: Breath of the Wild, 1-2-Switch, Super Bomberman R, Skylanders Imaginators ועוד. הקונסולה מכרה 10 מיליון יחידות עד אמצע דצמבר והפכה לקונסולה שנמכרה הכי מהר בהיסטוריית ארצות הברית.
סדרת הגיים בוי
בשנת 1989 הוציאה נינטנדו את קונסולת הגיים בוי. הקונסולה הצליחה בגלל המשחק הפופולרי טטריס. ב-1995 יצאה סדרת ה-Play it Loud!, שהייתה דומה לגיים בוי, מלבד הצבע החיצוני. ב-1996 הוציאה נינטנדו את Game Boy Pocket, אשר הייתה בעלת ממדים קטנים יותר. ב-1998 יצא Game Boy Color, הראשון בסדרה שהציג מסך צבעוני. ב-2001 הוציאה נינטנדו את גיים בוי אדוונס, וב-2003 את גיים בוי אדוונס SP (special), שזכו להצלחה רבה.
סדרת ה-DS
בשנת 2004 הוציאה נינטנדו את קונסולת ה-DS. החלטה זו הייתה תמוהה כיוון שבאותו זמן קונסולת ה-GBA של החברה הייתה בשיא הצלחתה. אבל גם קונסולה זו הצליחה מאוד ואף יותר מהגיים בוי. ב-2006 הוציאה נינטנדו את ה-DS Lite שהייתה כמעט זהה ל-DS המקורי מלבד הקטנה, והפחתה במשקל ובעובי. בשנת 2008 יצא ה-DSi ביפן, וב-2009 באירופה ואמריקה; גרסה זו כללה תוספת מצלמות, דפדפן אינטרנט מובנה ומסכים גדולים יותר. בשנת 2010 הוציאה נינטנדו את DSi XL, שהיוותה גרסה מוגדלת של ה-DSi.
ב-2010 הכריזה נינטנדו על הקונסולה הניידת החדשה שלה, הנינטנדו 3DS, שיצאה במרץ 2011. הקונסולה אמורה להחליף את ה-DS והיא בעלת ספריית משחקים חדשה (אך עם תאימות לאחור). לקונסולה מסך עליון עם אפקט תלת-ממדי ללא צורך במשקפיים. בנוסף, הקונסולה כוללת מעבד, כרטיס גרפי וזיכרון מובנה טובים יותר, גירוסקופ וחיישני תנועה, שלוש מצלמות (שתיים מהן מאפשרות צילום בשלושה ממדים) ועוד. בשנת 2015 הוציאה נינטנדו את החידוש לקונסולת ה-New 3DS ,Nintendo 3DS. לקונסולה יש חומרה חזקה מה3DS הרגיל מה שמאפשר לה ביצועים מהירים יותר, חיי סוללה גבוהים יותר, ואיכות ויזואלית טובה יותר. למכשיר עצמו נוספו 2 כפתורי כתף נוספים, כפתור ג'ויסטיק, חיישן תלת-ממד שמאפשר חוויה תלת-ממדית יציבה יותר, קורא תקשורת טווח אפס במסך המגע בשביל אינטראקציה עם צעצועי ה-Amiibo. כמו כן לקונסולה יש שינויים ויזואליים כמו כפתורים בצבעים שונים, וכיסויים שניתנים להחלפה.
משחקים
החברה יצרה את שתי סדרות המשחקים הנמכרות בעולם (מריו ופוקימון) ועוד משחקים ידועים נוספים כגון "האגדה של זלדה", "קירבי", "מטרויד", "דונקי קונג", "סטאר פוקס" ,"Animal Crossing", "Splatoon", "פיקמין", "Fire Emblem" ועוד. בנוסף לחברה יש זכויות על המותג "פוקימון" מאת חברת פוקימון ביחד עם "גיים פריק" ו-"Creatures".
בישראל
בראשית 2019 נינטנדו של אירופה חתמה על שותפות עם חברת TorGaming שעשתה את האחרונה למפיצה הרשמית של נינטנדו בישראל. במרץ החלה תור גיימינג להשיק מוצרים של נינטנדו בשוק המקומי.
ב-15 באפריל 2019 נפתחה מהדורה ישראלית לאתר הרשמי של נינטנדו.
ב-24 ביוני 2019 נפתחה חנות של נינטנדו בדיזנגוף סנטר, הנחשבת לחנות השנייה של נינטנדו ברחבי העולם.
ירמי פינקוס
ירמי פינקוס (נולד ב-15 ביולי 1966) הוא מאייר, קומיקסאי וסופר ישראלי, מחתני פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2010.
ביוגרפיה
פינקוס נולד בתל אביב ב-15 ביולי 1966, לחנה ומשה. למד עיצוב גרפי בבצלאל. ערך את המהדורה הישראלית של מד מגזין לצד רותו מודן. ב-1996 היה בין מייסדי קבוצת הקומיקס אקטוס טרגיקוס שזכתה להצלחה רבה ובמסגרתה פרסם מספר ספרי קומיקס, בהם "האחיות ד'אספרד'' ו-Crumpet Ladies.
בשנת 2000 הקים את המסלול ללימודי איור במכללת שנקר ובשנת 2011 קיבל דרגת פרופסור חבר.
מתגורר בתל אביב עם בן זוגו, עמירן ולדמן, שהוא פסיכותרפיסט. אב לבן.
פרסים וציונים לשבח
בשנת 2004 זכה בפרס שר החינוך לעיצוב. בשנת 2008 ראה אור ספר הילדים שאייר "מעשה בדייג ובדג הזהב" המבוסס על מעשיה של אלכסנדר פושקין, תרגום: רנה ליטוין, בהוצאת אחוזת בית. האיורים זכו בציון לשבח מטעם אגף הנוער במוזיאון ישראל (פרס בן-יצחק). ספר הפרוזה הראשון שלו, "הקברט ההיסטורי של פרופסור פבריקנט", בהוצאת עם עובד, זיכה אותו בפרס ספיר לספר ביכורים בשנת 2009. הספר תורגם לאיטלקית (2010) ויצא בהוצאת L'ancora del mediterraneo, נאפולי. בשנת 2014 זכה בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק, על איוריו לספר "מר גוזמאי הבדאי" בהוצאת נח וספריית הפועלים.
בשנים 2010 ו-2021 זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול.
מלחמת לבנון הראשונה
מלחמת לבנון הראשונה (שמה הרשמי בתחילתה: מבצע שלום הגליל, ובראשי תיבות: מבצע של"ג) התרחשה ברובה בשטח לבנון בין ישראל לסוריה וארגוני טרור פלסטיניים שישבו בלבנון, וביצעו פיגועים בישראל ובמדינות נוספות.
מבצע שלום הגליל נערך בין ט"ו בסיון תשמ"ב, 6 ביוני 1982, ל-י"ב בתשרי תשמ"ג, 29 בספטמבר 1982. לחיילים ששירתו בתקופה זו הוענק אות מערכת שלום הגליל.
שלב הקרבות והלחימה הפעילה (מבצע שלום הגליל):
שהיית כוחות צה"ל בלבנון:
המלחמה הביאה להגליית מפקדות אש"ף לתוניס, ולחיסול רוב הכוח הצבאי של הארגונים הפלסטיניים, אולם לא הצליחה להוציא את צבא סוריה מלבנון. בעקבות המלחמה קם הארגון השיעי הקיצוני חזבאללה, שמילא את החלל שנוצר בדרום לבנון עם יציאת הכוחות הפלסטיניים, ונלחם בכוחות צה"ל שנותרו בדרום לבנון. 654 חיילי צה"ל נהרגו במהלך מבצע שלום הגליל. המלחמה, יעדיה, מהלכיה, מחירה ותוצאותיה לוו בביקורת פנימית קשה.
ארגוני טרור פלסטינים בלבנון
לאחר אירועי ספטמבר השחור ב-1970 התבססו ארגוני הטרור הפלסטינים בדרום לבנון, על רקע חולשת הממשלה הלבנונית, וביצעו התקפות ופיגועי טרור בגבול הצפוני של ישראל. אותם ארגונים גם נטלו חלק במלחמת האזרחים בלבנון, שפרצה בשנת 1975. סוריה, שכלכלתה נזקקה לגישה חופשית לבנקים ולנמל בביירות, פלשה ללבנון כדי לעצור את הלחימה. הכוחות הסורים פעלו תחילה בעיקר נגד הפלסטינים שנחשבו למי שאיים על יציבות המשטר הלבנוני, אבל בהמשך, כדי לבסס את אחיזתם בשטח שכבשו, פנו נגד הנוצרים.
מבצע ליטני
במבצע ליטני, בשנת 1978, בעקבות פיגוע רב-נפגעים שביצעו מחבלים פלסטינים שהגיעו דרך הים מלבנון, כבשו כוחות צה"ל את דרום לבנון. בעקבות המבצע הוסכם על פרישׂת כוחות יוניפי"ל שיחצצו בין ארגוני הטרור וגבול ישראל וכוחות צה"ל הוסגו מלבנון. ארגוני הטרור הגיבו בהצטיידות בקטיושות ותותחי 130 מ"מ, בהם השתמשו לירי על אזרחים ישראליים.
החזית לשחרור לבנון מזרים
החל מ-1980 הפעילה גם ישראל ארגון טרור סודי משלה שפעל בלבנון, החזית לשחרור לבנון מזרים. מטרתו היתה לפגוע באנשי ארגון אש"פ ובמיוחד בצמרתו. הארגון הוקם בהוראת הרמטכ"ל רפאל איתן, והופעל על ידי מפקד פיקוד הצפון אביגדור בן-גל, שמינה את מאיר דגן למוביל הפעילות. עד אוקטובר 1981 נמנו 308 הרוגים בפיגועי הארגון. הארגון המשיך לפעול גם לאחר פרוץ המלחמה בפיצוץ מכוניות תופת ואף בנסיונות יירוט מטוסי נוסעים, אך פעילותו הסותרה מרוב הממשלה והצבא. קיום הארגון ופעילותו נחשפו רק לאחר כ-35 שנה, בספר שפרסם העיתונאי רונן ברגמן בשנת 2018.
סביבי לחימה בקיץ 1981
בקיץ 1981 ניהלו צה"ל ואש"ף סבב לחימה, כאשר במשך עשרה ימים נורו כ-1,230 רקטות ופגזים מלבנון לתוך ישראל, וצה"ל הגיב בהפצצות והפגזות שלא הצליחו לעצור את הירי. בנוסף, במבצע צלצל, פשט כוח מחטיבת הצנחנים בפיקוד אל"ם יורם יאיר, בליל 19 - 20 ביולי על בסיס מחבלים בלבנון בה נהרגו חמישה מחבלים. שלושה ימים מאוחר יותר, ליל 23 - 24 ביולי, כוח משייטת 13 בפיקוד סא"ל ידידיה יערי שהיה ערוך במארב השמיד רכב מחבלים ובאש תותחי סטי"ל הושמד רכב נוסף. השליח האמריקני פיליפ חביב הצליח להביא להפסקת אש בין ישראל ואש"ף ב-24 ביולי 1981. עוד קודם לכן החל צה"ל, בהובלת הרמטכ"ל רפאל איתן ואלוף פיקוד הצפון אביגדור בן-גל, ובתמיכת ראש הממשלה ושר הביטחון, מנחם בגין, בתכנון מבצע צבאי נרחב יותר לחיסול ארגוני הטרור בלבנון.
הסכם הפסקת-האש שניסח פיליפ חביב היה מעורפל: הפלסטינים פירשו אותו כהפסקת-אש רק בגבול ישראל-לבנון ולכן טענו שמותר להם להמשיך לתקוף את ישראל בכל דרך אחרת, השליח האמריקני חביב פירש אותו כאומר שאסור לפלסטינים לבצע שום פעולה נגד ישראל שמקורה בלבנון ואילו ישראל טענה שכיוון שהבסיסים הראשיים של הארגונים הפלסטינים מצויים כולם בלבנון, פירוש ההסכם הוא הפסקת-אש כוללת בין ישראל לבין הפלסטינים, שכן אחרת הפלסטינים יכולים להמשיך לתקוף את ישראל ואילו היא אינה יכולה להגיב. במשך הפסקת האש נהרגו 27 ישראלים בפיגועים פלסטיניים ונפצעו 270.
הלקח המרכזי של צה"ל מעשרת ימי חילופי האש בקיץ 1981 היה, שלא ניתן לעצור ירי ארטילרי מלבנון לתוך ישראל באמצעות מטוסים ותותחים בלבד. המחשבה בצה"ל היתה שנדרש מהלך יבשתי שלכל הפחות ייכבש השטח שממנו הם נורים.
תוכנית להקמת ממשל נוצרי בלבנון
ב-5 באוגוסט 1981 מונה אריאל שרון, להיות שר הביטחון בממשלת בגין.
ההערכה הייתה שהדרך היחידה לעצור באופן כמעט מוחלט את ההתקפות הפלסטיניות משטח לבנון הוא, על ידי ייצוב המשטר הלבנוני הנוצרי שם. ראש אגף התכנון, אהוד ברק, הציע במסמך פנימי, שבמקרה של קריסת הפסקת האש, מטרת המלחמה של ישראל תהיה "שינוי בר קיימא במבנה המשטר בלבנון" והשלטת הגמוניה נוצרית, תוך קיבוע עליונות ישראלית מול הסורים. זאת, מתוך הנחה שמשטר נוצרי יציב ישאף למנוע פעילות חבלנית נגד ישראל משטחו.
בכיר "המוסד" נחיק נבות כתב על מתווה המלחמה כפי שתואר בידי שר הביטחון, אריאל שרון, בפגישה בארמונה של בלבנון ב-12 בינואר 1982 (זה היה ביקורו "הרשמי" הראשון של שרון בלבנון בתפקיד שר הביטחון, ונבות התלווה אליו כנציג "המוסד"):
שרון הורה לבן גל ולדגן להכפיל את מאמציהם במטרה לפגוע בצמרת אש"ף במסגרת פעילות ארגון החזית לשחרור לבנון מזרים לפי רונן ברגמן, שרון קיווה שפעולות אלה יעוררו את ערפאת לתקוף את ישראל, שתוכל להגיב בפלישה ללבנון. אולם בסופו של דבר אש"ף לא הגיב כמצופה, ומבצע שלום הגליל נפתח בעקבות התנקשות בשלמה ארגוב, על ידי ארגון אבו נידאל.
פרוץ המלחמה
ב-3 ביוני 1982 התנקשו מחבלים פלסטינים, מארגונו של אבו נידאל, בשגריר ישראל בבריטניה, שלמה ארגוב, ופצעו אותו אנושות (הוא שרד את הפציעה, אך נותר משותק ומרותק לבית החולים לשארית חייו). ב-4 ביוני הגיבה ישראל להתנקשות בהפצצה של תשעה מתקנים של אש"ף בלבנון. אש"ף הגיב בהפגזה כבדה של כ-500 רקטות ופגזי תותחים על יישובי צפון ישראל. ישראל הגיבה להפגזות הללו בהפצצת מטרות נוספות של אש"ף ואש"ף הגיב בירי נוסף. ישראלי אחד נהרג ו-11 נפצעו. בצהרי 5 ביוני הורתה ממשלת ישראל לצה"ל להיערך לאפשרות של מבצע קרקעי נרחב בלבנון והחל גיוס של כוחות מילואים. בבוקר 6 ביוני 1982 הוחלט סופית שיש לצאת למבצע שכונה מבצע "שלום הגליל'.
הרכב האוכלוסייה בדרום לבנון
בדרום לבנון התגוררו כ-520 אלף מוסלמים שיעים כולל אלה שהתגוררו בערים צור וצידון, כ-110 אלף מוסלמים סונים, כ-80 אלף פלסטינים שחיו במחנות הפליטים, כ-200 אלף נוצרים וכ-55 אלף דרוזים.
הצבא הסורי בלבנון
לאחר פלישתם ללבנון הכינו הסורים את השטח להגנה לפי כללי הדוקטרינה הסובייטית, תוך התאמתה לתנאים בלבנון. הכוח הסורי נערך בהתאם לשני אתגרים עיקריים: הגנה על שטחי המפתח בלבנון, תוך הפרדת הנוצרים מאש"ף, ואבטחת שליטתם על המדינה (בעיקר על ביירות ועל הכביש לדמשק); וכן, היערכות לאפשרות שצה"ל יתקוף דרך הבקאע לכיוון סוריה ודמשק.
הכוח נערך בהתאם למבנה הגאוגרפי של לבנון:
בחזית רצועת ההגנה העיקרית נפרסה רצועת האבטחה בשטח שבין כוחות יוניפי"ל ומובלעת חדאד בדרום, לבין קו דנייבה - סחמר - עיישיה - בית א־דין - דיר אל־קמר - דאמור, תוך ניצול השטחים ההרריים של מורדות החרמון, ג'בל ביר א־דהר ומורדות הר הלבנון, להשהיית הכוח התוקף ולהתשתו.
היערכות הצבא הסורי
אזור ביירות - משום שעיר זו היא הגדולה והחשובה שבערי לבנון ובה מרוכזים כל מוסדות השלטון, החזיקו בה הסורים כוח גדול יחסית. כוח זה היה חלק מרצועת ההגנה הראשונה. בביירות היו לסורים 4 מסגרות חטיבתיות ועוד יחידת קומנדו. המערך שלהם כלל:
בנוסף, כלל הכוח הסורי בלבנון:
לפני המלחמה, כחלק מלקחי מלחמת יום הכיפורים, הצבא הסורי נערך בלבנון עם מערך מעובה של סוללות נ"מ שכללו טילי קרקע-אוויר מדגמי SA-2, SA-3, SA-6 ו-SA-8 לצד תותחי ZSU-23-4 שילקה שנועדו להגן על הסוללות מפני יעפי תקיפה נמוכים.
פעילות חיל האוויר
חיל האוויר הישראלי התכונן היטב לאיום הטילים במגוון אמצעים כמו שיפור המודיעין והחימוש.
בערבו של יום הלחימה הראשון, (ט"ו בסיון) עוד ב-5 ביוני נכנס כח אווירי ללבנון במטרה להכין את התקיפה היבשתית ולחסל עמדות טילים ונשק נגד מטוסים. מסוק אחד הופל וטייסו נהרג.
ביום הרביעי של המלחמה, ב-9 ביוני, חיל האוויר יצא במבצע ערצב 19 והשמיד את רוב סוללות הטק"א במיוחד סוללות הטילים. בנוסף חיל האוויר הסורי, שפעל בתו"ל רוסי, סבל מנחיתות משמעותית ואיבד 23 מטוסי מיג כבר בימים הראשונים. המבצע נחשב הצלחה מזהירה של חיל האוויר.
מבצע ערצב 19 העניק לישראל עליונות אווירית מוחלטת בשמי לבנון ולחיל האוויר הישראלי נפתח פתח לסייע באופן חופשי לכוחות הקרקע. היבטים אלו אפשרו חופש פעולה משמעותי לחיל האוויר הישראלי ושליטה אווירית בשמי לבנון. דבר זה אפשר תנאים נוחים לחיל היבשה ולחיל הים בהשוואה למלחמת יום כיפור.
בשבועות שאחרי כן הסתפק חיל האוויר במשימות של סיוע קרוב ולא יזם מבצעים גדולים נגד כוחות סוריים. כך, לא הושמדו כוחות קרקעיים גדולים של הסורים במהלך נסיגתם מלבנון לסוריה. ההחלטה על כך התקבלה בדרג הממשלתי שלא היה מעוניין בעימות מלא עם סוריה.
6–11 ביוני 1982
ב-6 ביוני נכנסו כוחות צה"ל ללבנון והתקדמו צפונה לאורך ארבעה צירים: חוף הים, אזור ההר המרכזי, הגזרה המזרחית, ובקעת הלבנון. בציר החוף שבגזרה המערבית לחמו שתי אוגדות: עוצבת הגליל בפיקוד תא"ל יצחק מרדכי ואוגדה 96 בפיקוד תא"ל עמוס ירון. אוגדה 96 כללה כוחות שריון מחטיבה 454 בפיקוד חגי רגב ואת חטיבת הצנחנים הסדירה בפיקוד אל"ם יורם יאיר. במסגרת הלחימה הונחתה אוגדה 96 מכיוון הים צפונית לנהר האוואלי, דבר שגרם לניתוק הקשר של מפקדות אש"ף בביירות עם המחבלים שנמצאו דרומית לנהר, ואפשר לכוחות צה"ל מעוצבת הגליל, שהגיעו מדרום, לסגור על אלפי המחבלים בצור ובצידון, ולטהר את השטח בלחימה עיקשת, בית אחר בית.
חטיבת הצנחנים החלה את מלחמתה בנחיתה מהים בחוף האוואלי שמצפון לצידון. את ראש החוף תפסו לוחמי שייטת 13 בפיקוד ידידיה יערי, כוח ראש החוף בפיקוד הסמח"ט אריק מורן שכלל את פלוגת החה"ן של הצנחנים (פלחה"ן 35) בפיקוד יחיאל גוזל ופלוגת בני המשקים של גדוד 50 בפיקוד שאול אריאלי. כוח ראש החוף של פלחה"ן הצנחנים לחם במחבלים שהגיעו למקום ושבה חלק מהם. הכוח הרחיב את שליטתו לכיוון דרום ומזרח על ידי הפלחה"ן ולכיוון צפון על ידי פלוגת בני המשקים, על מנת לאפשר לכוחות חטיבת הצנחנים לנחות בבטחה עם הנחתות. החטיבה מיהרה צפונה לכוון דאמור, כשמובילה אותה פלוגת בני המשקים. מדאמור בחר אל"ם יורם יאיר להוביל את חטיבתו בציר ההררי לאורך הרי השוף. יאיר לחם בראש הצנחנים הסדירים, במסע קרבות קשה ומפרך, שכלל קרבות בעיירות דאמור ועינאב ובכפרים מתא, שמלאן, קבר שמון וסיל. אף על פי שלכאורה הבחירה בציר ההררי הייתה אמורה לעכב את כוחות החטיבה, הרי שבמבחן התוצאה החלטתו של יאיר השתלמה והצנחנים היו לכוח הראשון שהגיע לביירות, וחבר לכוחות הנוצרים בציר ביירות-דמשק. בראש החטיבה פעל גדוד הסיור של חטיבת הצנחנים, בפיקוד סא"ל דורון אלמוג, ובמקביל לו כוח מאולתר בפיקודו של מיכה תמיר, שכלל את פלוגתו של ניר ברקת מגדוד 890 ואת פלוגתו של שאול אריאלי מגדוד 50. אלמוג אמר על המלחמה "במלחמת שלום הגליל הלכתי ברגל שבעים קילומטר, לחמתי שבעה ימים, קרב אחרי קרב, מארב אחרי מארב.".
בסופו של היום הראשון צה"ל הצליח להגיע בגזרה המערבית עד לגשר קוסיימה שעל נהר הליטני, כ-27 קילומטרים מקו הגבול הבינלאומי. לאחר מכן המשיך צה"ל את ההתקדמות המהירה תוך כדי ניסיון לשמור, עד כמה שניתן, על מספר נמוך של הרוגים, שרבים מהם נגרמו על ידי צה"ל מאש כוחותינו. בתקרית אחת זיהה מטוס פנטום ישראלי שיירה של צה"ל כשיירה סורית, ועקב כך נהרגו כ-26 חיילים ועוד עשרות נפצעו.
במהלך אותו יום כבשו כוחות אוגדה 252 את אזור הפתחלנד בגזרה המזרחית, עד לקו חצביא-שבעא-כאוכבא, שם הצטוו לעצור, כדי לא להיכנס ללחימה עם הסורים.
למחרת, ב-7 ביוני, לאחר כיבוש הבופור בידי חטיבת גולני, התקדמה חטיבה 769, יחד עם כוח בפיקוד סמח"ט גולני גבי אשכנזי, לכיוון העיר נבטיה ועם ערב נכבשה העיר. ב-8 ביוני הגיעו כוחות אוגדה 36 לפאתי צידון וחברו לחטיבה 211 שהגיעה מכיוון דרום בציר החוף, ולכוחות אוגדה 96 שהונחתו מהים בשפך האוואלי.
ב-8 ביוני הגיע כוח צה"ל למבואות דאמור, כאשר באותו הזמן נאלצו כוחות צה"ל מעוצבת הגליל, בפיקוד תא"ל יצחק מרדכי, להתמודד עם אלפי לוחמי גרילה של אש"ף, שהתחפרו והתבצרו באזורים הצפופים והמאוכלסים של מחנות הפליטים בצור ובצידון, ובעיקר במחנה עין אל-חילווה בצידון. במחנה זה נאלצו לוחמי צה"ל (כוחות חי"ר מחטיבה 165 וחטיבה 939, בסיוע כוח טנקים מצומצם מחטיבה 847) להילחם קרבות קשים בלוחמה בשטח בנוי מול כוחות גרילה עקשנים, אשר הסתתרו במחנה הפליטים מאחורי אזרחים וסירבו להיכנע. מפקדי המחבלים החזיקו את האזרחים בכוח, והשתמשו בהם כמגן אנושי. על כך אמר תא"ל יצחק מרדכי: "עשינו מאמצים רבים להוציא את האזרחים מתוך מחנה הפליטים, אבל מפקדי המחבלים לא איפשרו את הפינוי".
ב-8 ביוני נערך גם הקרב הראשון של צה"ל נגד צבא סוריה, בעיירה ג'זין שבשיפולים הדרומיים של ג'בל ברוך. חטיבת השריון 460 כבשה את העיירה, ולמחרת השתלטה על הכפרים הסמוכים חונה ועין א-תינה, מהלך שאיפשר העברת כוחות רבים צפונה, אל עבר כביש ביירות-דמשק.
באותו יום החל קרב עין זחלתא, שבמהלכו לחמו כוחות עוצבת הפלדה, ובהם חטיבה 500 מתוגברת בגדוד 9263, וכן גדוד 601, גדוד 932, ועוצבת גולן, נגד כוחות שריון וקומנדו סוריים. הקרב נמשך יומיים ובסיומו כבשו כוחות צה"ל את המרחב.
ב-9 ביוני, נפתח מבצע ערצב-19, אשר ערך חיל האוויר הישראלי במטרה להשמיד את מערך טילי הקרקע-אוויר הסוריים בבקעת הלבנון. במהלך המבצע התרחש קרב האוויר הגדול ביותר בעידן הסילון, בו השתתפו כ-150 מטוסי קרב, ובמהלכו הופלו כ-47 מטוסים של חיל האוויר הסורי ולא הופל אף מטוס ישראלי. במהלך כל ימי הלחימה הפילה ישראל 82 מטוסים סוריים ואיבדה 2 מטוסים, שניהם מפגיעות של טילי נ"מ. המבצע הדגיש את עליונותה האווירית המוחלטת של ישראל אל מול חיל האוויר הסורי. על פי בכירים בחיל האוויר הישראלי המבצע נחשב לאחד מהמבצעים החשובים שלו, והוא אף עיצב באופן משמעותי את דמותו. בהמשך התקיימו מספר קרבות שריון אשר לא הושגה הכרעה ברורה לטובת אחד הצדדים, ובמהלכם ישראל הייתה הראשונה בהיסטוריה שעשתה שימוש במסוקי קרב נגד טנקים.
ב-9 ביוני 1982 לחמה סיירת מטכ"ל בקרב על גבעה מיוערת, בקצה הצפוני של רכס שאראת כריסטופני, נגד כוח רגלי ורכוב מהקומנדו הסורי, הכווינה עליו ירי ארטילרי שכלל פצצות מצרר והשמידה אותו.
ב-9 ביוני החל הקרב על כפר סיל, שנמשך 4 ימים, ובסיומו כבשו כוחות צה"ל את העיירה.
ב-10 ביוני, ביום החמישי ללחימה, נהרגו בכפר דוחא שליד העיירה דאמור, סגן הרמטכ"ל, האלוף יקותיאל אדם ואל"ם חיים סלע. ביום זה נהרגו מעל שבעים חיילים רבים מהם ליד דאמור, ולפחות תשעה נהרגו מטילים שנורו אל נגמשים ממסוקי קרב סוריים באזור ג'בל ברוך.
באותו יום, בסביבות השעה 12:55 הופצצו כוחות של חטיבה 943 מאוגדה 90 ב"אמבטיית ביאנור" (ואדי חפופה) בגזרה המזרחית בשוגג על ידי חיל האוויר הישראלי. בהפצצה נהרגו 24 חיילים, נפצעו 92 חיילים ועוד 32 קיבלו "הלם קרב". כמו כן נפגעו כלים רבים: כלי לחימה ומשאיות שהובילו תחמושת, מים ומזון לכוחות הלוחמים. גדוד 573 מחטיבה 943 שהה באותה עת בוואדי חפופה מצפון ל"אמבטית ביאנור" (למעט פלוגת המפקדה שלו שנפגעה בהפצצה). הגדוד היה אמור להמשיך צפון מערבה כדי לכבוש את הכפר מג'דל בלחיס. אולם בסביבות השעה 14:00 קיבל המג"ד סא"ל עלי ברוק ממפקד הגיס האלוף אביגדור בן-גל פקודה חדשה: לפנות מזרחה, דרך ג'בל ערבה, עד לכפר א-רפיד ולתקוף את הכוחות הסורים הנסוגים צפונה בציר "מיכה". הגדוד הגיע לכפר א-רפיד בסביבות השעה 15:00. במשך שעות, עד רדת החשכה, תקף הגדוד את הכוחות הסוריים מחטיבה 91 והשמיד עשרות כלים: טנקים, נגמ"שים ומסוק "גאזל". אף חייל מכוחות גדוד 573 לא נהרג או נפצע, וגם לא הושמד אפילו כלי לחימה ישראלי אחד.
בליל אותו יום התחולל בגזרה המזרחית קרב סולטאן יעקוב, אשר במהלכו נכנס גדוד 362 מחטיבה 399 לצומת מדרום לכפר סולטאן יעקוב וגילה שהוא מכותר בתוך מתחם סורי גדול. הכוח חולץ בקושי בסיוע ארטילרי כבד בלא שהצליח לכבוש את אזור הצומת. ניהול הקרב נחשב לאחד הכשלונות הגדולים של צה"ל במבצע שלום הגליל. הקרב זכור בעיקר בשל ההרוגים, הפצועים והשבויים הרבים שהיו בו לצה"ל, ושני חיילי המילואים הנעדרים עד עצם היום הזה: יהודה כץ וצבי פלדמן. באפריל 2019 הושבה לישראל גופתו של הנעדר מהקרב זכריה באומל.
חטיבה 645 ניהלה קרב קשה מאוד מול הכוח הסורי כל אותו הלילה.
בבוקר, זמן קצר לפני כניסת הפסקת האש לתוקפה, השתתפו כוחות מחטיבה 409 במארב לשריון סורי, והשמידו 11 טנקי T-72, עשרות כלי רק"ם ו-4 מסוקי גאזל.
באותו היום, בשעה 12:00 בצהריים, נכנסה הפסקת האש לתוקפה, אולם בצידון, במחנה הפליטים עין אל-חילווה, בכביש ביירות-דמשק ובביירות לא הופסקה הלחימה.
12 ביוני - 29 בספטמבר 1982
ב-13 ביוני בצהריים חברו כוחות הצנחנים לכוחות הנוצריים בבסבא, ובכך ניתקו את המחבלים במערב ביירות.
ב־15 ביוני החלו כוחות צה"ל לנוע שמונה קילומטרים צפונית לביירות, לכיוון אזור ג'מהור, במאמץ להרחיב את שליטתם על כביש-ביירות דמשק, מזרחה.
על אף החבירה לנוצרים וניתוק מערב ביירות, הפרוזדור הצר באזור כפר שימא היה נתון להטרדות סוריות שישבו בשטח הגבוה בעאליי. בשל כך ב-21 ביוני החלה אוגדה 162 להתקדם לעבר בחמדון ועאליי. האוגדה צלחה את נהר הדאמור והחלה לטפס על השלוחה הצפונית המוליכה לבחמדון. עקב היעדר אישור מהדרג המדיני למתקפה, האוגדה התנהלה בזחילות תוך קרבות קשים מול אויב נחוש ובשטח טופוגרפי נחות. בנוסף עקב היעדר אישור לפתח מאמצים מקבילים, התרכזה כל הארטילריה הסורית נגד כוחות האוגדה. הלחימה התנהלה בחלקה הראשון כנגד מארבי נ"ט וטנקים סוריים מרחוק, לאחר מכן משעלתה האוגדה על הרכס, מרואייסאת נעמן ועד כביש ביירות דמשק התנהלו קרבות קשים, בעיקר במסולעת מעל מנצוריה ובשקיף מטלון.
ב-25 ביוני, עקב התקדמות אוגדה 96 מביירות לכיוון מזרח, והתקדמות אוגדה 162 שתוגברה בחטיבת גולני לכביש ביירות-דמשק מדרום, החלו הסורים להימלט מזרחה, במטרה להימלט מכיתור על ידי כוחות צה"ל. כביש ביירות-דמשק, מביירות ועד רואייסאת צופר, היה בשליטת כוחות צה"ל.
מעתה, במשך כחודש וחצי, צה"ל בסיוע ארטילרי מסיבי (כולל ירי בכינון ישיר) ותקיפות מהאוויר, הידק את המצור על ביירות והפעיל לחץ כבד על המחבלים על מנת להביא לכניעתם. חיל הים הטיל מצור ימי על העיר על מנת למנוע הספקת נשק וציוד למחבלים.
ב-22 ביולי התנהל בגזרה המזרחית מבצע טרף - יום קרב כנגד הסורים והמחבלים. לאחר שמתחילת יולי ניהלו הסורים והמחבלים פעילות מוגברת נגד צה"ל, הוחלט לערוך נגדם פעולת עונשין, על ידי כוחות במסגרת גיס 479 בפיקוד אלוף משה בר כוכבא. במהלך המבצע כוחות צה"ל, שכללו יחידות שריון, ארטילריה, חי"ר, נ"ט, וכן יחידות נ"מ שפעלו בכינון ישיר, השמידו 70 טנקים, 23 נגמ"שים, וכן תומ"תים, תותחי נ"מ, משאיות, טרקטורים ועמדות לחימה, וגרמו לאבדות קשות בנפש. לכוחות צה"ל היו 2 הרוגים, 5 פצועים, ו-3 טנקים שנפגעו.
בעקבות המבצע ריסנו הסורים את המחבלים, והשתדלו לשמור על השקט בגזרה.
ב-1 באוגוסט, על מנת להגביר את הלחץ על המחבלים, החל צה"ל להתקדם לעבר שטחים בנויים בדרום מערב ביירות. בראשית אוגוסט צה"ל גייס שוב את חטיבה 939 ואת חטיבה 165. החטיבות הונחתו בליל ירח מלא על ידי נחתות חיל הים מצפון לג'וניה, והצטרפו לכוחות צה"ל בביירות.
ביום ט"ו באב, 4 באוגוסט, נקלעה פלוגה ג' מגדוד 12 של חטיבת גולני לקרב מול כוח קומנדו סורי ומחבלים סמוך למחנה הפליטים בורג' אל-ברג'נה. בקרב נהרגו 9 לוחמי צה"ל. באותו יום נהרגו 10 לוחמי צנחנים בקרבות בביירות. באותו יום נהרג תובל גבירצמן, שהיה מפקד פלוגה בחטיבה 188 של חיל השריון. זכה בצל"ש אלוף פיקוד הצפון לאחר מותו, על גילוי אומץ לב, מסירות נפש וכושר מנהיגות.
במהלך הקרבות רוב ביירות נכבשה, נמל התעופה של ביירות נהרס, נהרגו כ-368 חיילי צה"ל ויותר מ-1,000 מחבלי אש"ף, בנוסף לכ-6,000 מחבלים שנעצרו. לקראת אמצע אוגוסט הושגה הסכמה להוצאת הכוחות הסוריים והכוחות הפלסטיניים מביירות, בחסות כוח בינלאומי. תהליך זה הושלם ב-31 באוגוסט 1982, במהלכו התפנו מביירות תוך 12 ימים, 14,398 לוחמים פלסטיניים וסוריים, וכן 664 נשים וילדים. מתוכם, 8,144 עזבו את ביירות דרך הים, ו-6,254 חיילים סוריים ואנשי חטיבות "צבא השחרור הפלסטיני" של אש"ף עזבו לסוריה דרך כביש ביירות-דמשק. מטה אש"ף עבר לתוניסיה, שם הסדירה ארצות הברית לארגון מקלט טרם הפינוי.
ב-23 באוגוסט 1982 נבחר בשיר ג'ומאייל, מנהיג הפלנגות הנוצריות, לנשיא לבנון. ישראל ראתה בכך סימן לפריצת דרך מדינית ושר הביטחון אריאל שרון אף הכריז כי מדינה ערבית נוספת מתכננת לחתום חוזה שלום עם ישראל. לאחר הרצח של בשיר ג'ומאייל ב-14 בספטמבר 1982 תפס אחיו, אמין ג'ומאייל את השלטון.
יומיים לאחר הרצח, ב-16 בספטמבר 1982, החל צה"ל להיכנס למערב ביירות, תוך שאוגדה 96 תוקפת מדרום, ואוגדה 91 ממזרח - מכיוון הנמל מערבה. צה"ל אישר לכוחות הפלנגות הנוצריות להיכנס למחנות הפליטים סברה ושתילה שבאזור ביירות. כניסת הפלנגות למחנות הפכה במהרה לטבח סברה ושתילה, שבו רצחו אנשי הפלנגות, במשך יומיים, מאות מתושבי המחנה. הטבח עורר סערה ציבורית בינלאומית, וקומם מדינות רבות נגד ישראל.
בעקבות הסערה הציבורית שהתחוללה בעולם עקב הטבח, ולחץ אמריקאי, נסוגה ישראל ממערב ביירות ב-30 בספטמבר 1982. בישראל הוקמה ועדת חקירה (ועדת כהן), שבעקבות מסקנותיה נאלץ אריאל שרון, שהיה שר הביטחון ואדריכל מלחמת לבנון, להתפטר מתפקידו, שהועבר למשה ארנס. לאחר נסיגת צה"ל ממערב ביירות הסתיימה למעשה הלחימה האקטיבית, וב-29 בספטמבר 1982 הסתיים מבצע שלום הגליל באופן רשמי.
תגובות למלחמה בישראל
בהצבעה בכנסת על המלחמה, התנגדה לה רק חד"ש (שאף הגישה בהפגנתיות הצעת אי אמון בממשלה). נציג הסיעה, ח"כ מאיר וילנר, ציין במליאת הכנסת כי "הממשלה מובילה את ישראל אלי תהום. היא עושה מעשה, שבמרוצת הזמן עלול להתברר כבכייה לדורות". בתגובה גונתה חד"ש ונשמעו קריאות, בהן מפי עורך "ידיעות אחרונות", להעמיד את ח"כיה לדין באשמת בגידה. בהצבעה נעדרו מהמליאה ח"כים מהשמאל, בהם שולמית אלוני ויוסי שריד. סיעת המערך הצביעה בעד.