cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מייקל מאיירס
ציר הזמן הסופי
מייקל נתפס ונכלא במוסד לחולי הנפש לאחר שנפל מהמרפסת ב-1978. לאחר ארבעים שנה מייקל ברח מהמוסד חזרה אל הדונפילד על מנת לסיים את משימתו שהתחיל ארבעים שנה לפני: לחסל את לורי סטרוד. לורי, כעת אמא וסבתא, התכוננה במשך שנים לחזרתו של מייקל ותעשה הכל כדי להגן על משפחתה.
המשפחה מסדרת הסרטים המקורית
יש לציין שבציר הזמן החדש ביותר לורי היא לא אחותו של מייקל.
ג'ון אליסון
ג'ון אליסון (באנגלית: June Allyson; 7 באוקטובר 1917 – 8 ביולי 2006) הייתה שחקנית קולנוע, רקדנית וזמרת אמריקאית. אליסון מהשחקניות המפורסמות ביותר בשנות ה-50 היא זוכת פרס גלובוס הזהב לשנת 1951 על הופעתה בסרט "צעירה מדי לנשיקה".
ביוגרפיה
אליסון נולדה בשם אלינור גייסמן ברובע הברונקס, ניו יורק סיטי לקלרה ולרוברט גייסמן.
קריירת משחק
אליסון ביססה את מעמדה בתור כוכבת קולנוע הוליוודית בזכות תפקידיה בסרט ההרפתקאות "שלושת המוסקטרים" בתפקיד קונסטנס בונשיו אהובתו של דרטניאן (ג'ין קלי) ובדרמות "נשים קטנות" של מרווין לרוי בתפקיד ג'וזפין מארץ' לצידה של אליזבת טיילור ו"חזקני אך הפעם" של סם ווד בתפקיד אתל אשתו של שחקן הבייסבול מונטי סטראטון (ג'יימס סטיוארט).
באותו העשור הופיעה אליסון פעמיים תחת הבמאי אנתוני מאן ולצידו של הכוכב ג'יימס סטיוארט בדרמה המוזיקלית של "סיפורו של גלן מילר" בתור הלן בורגר אשתו של המוזיקאי גלן מילר ובדרמה צבאית "מבצעי חיל המחץ האווירי " בתפקיד סאלי אשתו של קולונל רוברט "דאץ" הולנד.
היא שיחקה לצידו של המפרי בוגארט בסרט המלחמה של ריצ'רד ברוקס "עוד אחזור אליך" (Battle Circus), בקומדיה המוזיקלית "המין הנגדי" בתפקיד הזמרת קיי הילארד ובקומדיה "אישי גודפרי" בתפקיד איירין בולוק לצידו של כוכב הקולנוע האנגלי דייוויד ניבן (1957). ב-1959 שיחקה בדרמה "אלמוני בזרועותי" לצדם של ג'ף צ'נדלר וסנדרה די.
אליסון זכתה בסדרת דרמה על שמה בת שתי עונות בשנת 1959, "The DuPont Show with June Allyson" בבימויו של ארתור הילר.
חיים אישיים
אליסון ניהלה שלוש מערכות נישואים במהלך חייה והייתה אמא לשני ילדים השחקנים פמלה ודיק פאוול ג'וניור ממערכת נישואיה הארוכה לכוכב הקולנוע דיק פאוול. עד למותה היא הייתה נשואה לשחקן דייוויד אשהארו.
אברהם זאב ליפקיס
אברהם זאב ליפקיס (1877–1942) היה מחלוצי היישוב ומראשוני מתיישבי פתח תקווה. ליפקיס עסק בחקלאות והיה הראשון שהתקין משאבה מוטורית בירקון. הוא היה פעיל בוועדים רבים, ביניהם מועצת בית הכנסת הגדול, ועד הכורמים, הוועד החקלאי והועד לחלוקת קרקעות כפר סבא. ליפקיס היה יושב ראש המועצה, חבר הוועד וראש ועד פתח תקווה למשך שנה. ליפקיס שימש גם כגזבר הכבוד של פתח תקווה.
ביוגרפיה
ליפקיס נולד ב-1877 לאביו משה ולאמו שרה פרומה בעיר ביאליסטוק שבפולין. משפחתו הייתה עמידה ויציבה בחיים בפולין. ביוזמת הסבתא חנה, אמה של אמו של ליפקיס, המשפחה החליטה לקנות אדמות בפתח תקווה ולהתכונן לעלייה יחד עם הביאליסטוקאים.
ב-1883 המשפחה עלתה לארץ ישראל והתיישבה באדמות יהודיה יחד עם הביאליסטוקאים כדי לא להידבק בקדחת בפתח תקווה. המשפחה בנתה את ביתה ביהודיה והשתקעה במקום. ליפקיס למד תורה ממלמדים ולאחר מכן בישיבת הרב מרדכי גימפל יפה ביהודיה. כשגדל, החל ליפקיס לעבוד במשק הוריו והצטיין בכל ענפי החקלאות במשק.
ליפקיס היה בין הראשונים במושבה פתח תקווה שנטעו כרמי שקדים, וגידוליו הצליחו מאוד. ליפקיס נטע גם פרדס ליד נחל הירקון, וכדי להשקות את הפרדס הקים משאבה. כך הפך ליפקיס לראשון שהקים משאבה מוטורית בירקון.
ליפקיס היה פעיל מאוד בעניינים ציבוריים ועזר לנזקקי המושבה בעיקר במתן בסתר. ליפקיס תרם גם למוסדות חסד רבים ולכן הונצח בבית אבות שנקרא על שמו. ליפקיס היה פעיל בוועדים רבים ביניהם מועצת בית הכנסת הגדול, ועד הכורמים, הוועד החקלאי והועד לחלוקת קרקעות כפר סבא - בה היה מהנוטעים הראשונים.
ליפקיס ייצג את פתח תקווה בוועד התאחדות המושבות. ליפקיס שימש כיושב ראש ועד פתח תקווה במשך שנה(1900–1901).
במלחמת העולם הראשונה היה חבר ועד החיטה של פתח תקווה יחד עם ברוך גולומב ויעקב פנחסי. לאחר שהצבא הבריטי העביר את התושבים ליפו בשל קרבת המושבה לקרבות היה הוא אחד משלושה שהורשו להישאר כדי לטפל בגידולים.
בשנותיו האחרונות נאבק על קיום פרדסו והמשק שלו משום שנשללה ממנו הקצבה שקיבל מהממשל בימי מלחמת העולם הראשונה.
ליפקיס נפטר ערירי בפתח תקווה בי' באדר תש"ב (1942).
חיים אישיים
ליפקיס היה אדם דתי והקפיד על קיום המצוות.
משפחה
בפתח תקווה נישא ליפקיס ללאה מגיד- חברה גם היא בקבוצת הביאליסטוקאים. הוריו של ליפקיס נפטרו בגיל צעיר ולכן הוא נאלץ לגדל את אחיו הקטנים. ליפקיס ואשתו לאה החליטו לאמץ יתומים ויתומות רבים.
היסטוריה של הפיזיקה
היסטוריה של הפיזיקה היא פירוט התהליכים והאירועים שבהם הועלו השאלות בתחומי הפיזיקה – חקר הטבע, ובמיוחד חקר תופעות הטבע המדידות, כגון תנועתם של כוכבים, דינמיקה של גופים על פני כדור הארץ, תנועת נוזלים, חום, אור וכיוצא באלה; כיצד התפתחו הכלים להתמודדות עם השאלות הללו – הכלים המחשבתיים והכלים הניסיוניים-טכנולוגיים, וכיצד התפתחו התורות הנותנות מענה לשאלות הללו, תורות המרכיבות את הפיזיקה המוכרת לנו כיום, וכן התורות אשר התגלו כבלתי נכונות ונחשבות היום כמיושנות.
החל מהמאה ה-20: לידתה של הפיזיקה המודרנית
בתחילת המאה ה-20 קרו שלוש מהפכות אשר שינו את פניה של הפיזיקה: הולדת תורת היחסות של איינשטיין, הולדת תורת הקוונטים וכן גילויה של הפיזיקה הגרעינית שהובילה מאוחר יותר לפיזיקה של חלקיקים ושל אנרגיות גבוהות. גילויים אלו הביאו לכך שהפיזיקה שנוצרה החל מהמאה ה-20 נחשבת לפיזיקה מודרנית, ועל התפתחותה ניתן לקרוא בערך המורחב.
עם זאת, בסביבות שנת 1900 התעוררו ספקות כבדים על שלמותן של התאוריות הקלאסיות - ניצחון המשוואות של מקסוול, למשל, התערער בזכות אי-דיוקים שהחלו להופיע - וחוסר יכולתם להסביר תופעות פיזיקליות מסוימות, כגון התפלגות קרינת גוף שחור והאפקט הפוטואלקטרי (שכעשרים שנה לאחר מכן זכה אלברט איינשטיין בפרס נובל על תרומתו בתחום), בעוד שכמה מהניסוחים התאורטיים הובילו לפרדוקסים. פיזיקאים בולטים כמו הנדריק לורנץ, אמיל כהן, ארנסט וויכרט ווילהלם ויין האמינו כי שינוי כלשהו במשוואות מקסוול עשוי לספק את הבסיס לכל החוקים הפיזיים. חסרונות אלה של הפיזיקה הקלאסית מעולם לא נפתרו, ונדרשו רעיונות חדשים כדי להביא לפתרונם.
בתחילת המאה העשרים מהפכה גדולה זעזעה את עולם הפיזיקה, שהובילה לעידן חדש, הקרוי פיזיקה מודרנית.
מכניקת קוונטים
מקובל לציין את תחילתה של התאוריה הקוונטית בשני מאמרים, האחד של מקס פלאנק מ-1900 והשני של אלברט איינשטיין מ-1905, בהן הופיעה לראשונה ההשערה שהאנרגיה איננה גודל רציף, אלא משתנה בקפיצות לא רציפות, ומורכבת ממנות (קוונטות) בדידות. פלאנק ואיינשטיין הראו כיצד השערה זו מסבירה תופעות ידועות הקשורות בקרינת גוף שחור והאפקט הפוטואלקטרי.
רעיון זה התפשט בהדרגה והוחל גם על תחומים אחרים. עד שנת 1925 התפרסמו כמה תאוריות המבוססות על קוונטיזציה בתחומים שונים הקשורים לתרמודינמיקה, קרינה אלקטרומגנטית, קיבול חום סגולי ומבנה האטום. תאוריות אלו נודעו לאחר מכן באופן קולקטיווי כ"תיאורית הקוונטים הישנה", והתאפיינו בערבוביה בין העקרונות הקוונטים החדשים והעקרונות הישנים מהפיזיקה הקלאסית, וזכו להצלחות לצד קשיים מרובים. הבעיות האמפיריות והתאורטיות חידדו את הצורך ביצירתה של תאוריה קוונטית חדשה, שתחליף כליל את הפיזיקה הקלאסית.
המונח מכניקת הקוונטים נטבע על ידי מקס בורן ב-1924, והבסיס המתמטי שלה הונח בשנים 1925–1926 במספר צורות שהתגלו כשקולות, על ידי בורן ואחרים. התאוריה התגלתה כמהפכנית לא רק בקוונטיזציה ממנה צמחה, אלא בגם בהחלפתם של הדימויים הוויזואליים האינטואיטיביים של הפיזיקה הקלאסית במושגים מתמטיים מופשטים, ובהצבת מגבלות על יכולתנו לצפות בעולם ולבצע תחזיות.
המשמעויות והפרשנויות למכניקת הקוונטים עוררו ויכוחים בקהילה המדעית מיד עם פרסומה, והם נמשכים בחלקם עד ימינו. כמה עמדות ואמירות מדיון זה הפכו מפורסמות בתרבות הפופולרית, כגון האמרה המבוססת על ציטוט של איינשטיין "אלוהים לא משחק בקוביות", והניסוי המחשבתי החתול של שרדינגר.
תהליכים
מתקופת המהפכה המדעית התקיימו מספר תהליכים ארוכי טווח בחקר הפיזיקה.
תהליך אחד מיזוג של כמה תחומים נפרדים למספר מצומצם של תאוריות. דברים שנראו בתחילה כתופעות נפרדות התבררו בהמשך כהיבטים שונים של אותו דבר. עבודתו של ניוטון על ספרו "פרינקיפיה" סיפקה את ההוכחה האמפירית הראשונה עבור האיחוד של כוחות שונים לכאורה: עבודותיו של גלילאו על משיכה ארצית, חוקי קפלר לתנועת כוכבי־הלכת, וההסבר עבור גאות ושפל, הוסברו כולן בצורה כמותית בידי חוק אחד ויחיד - חוק הכבידה האוניברסלי. כן התברר כי הקול והתנועה נחשבו בתחילה דברים שונים, עד שהתברר שקול הוא תנועה של אוויר. בהמשך התברר שגם חום ניתן להסביר מתוך חוקי התנועה עם התפתחות התרמודינמיקה. ב־1820 גילה הנס כריסטיאן ארסטד קשר מסוים בין חשמל למגנטיות שנחשבו עד אז לתופעות נפרדו. בכך החל עשורים שלמים של עבודה בשנת 1873 מיזג ג'יימס קלרק מקסוול את תיאור התופעות בתחום החשמל והמגנטיות יחד עם תיאור האור והאופטיקה, על פי הנחה כי אור הוא גלים אלקטרו-מגנטיים. בזמן זה היו בפיזיקה חוקי תנועה, חוקי כבידה, וחוקי אלקטרומגנטיות.
בעבר הוגדרו ארבעה כוחות יסוד בפיזיקה - כוח הכבידה, הכוח האלקטרומגנטי, הכוח הגרעיני החזק, והכוח הגרעיני החלש. אך קיימת מגמה לנסות לאחד כוחות אלה. עד עתה, הפיזיקאים הצליחו לאחד את הכוח האלקטרומגנטי ואת הכוח הגרעיני החלש לכוח יחיד, הכוח האלקטרו-חלש. עיקר העבודה כעת הוא באיחוד הכוח האלקטרו-חלש עם הכרומודינמיקה הקוונטית, התורה המתארת את פעולתו של הכוח הגרעיני החזק. כוח מאוחד זה מכונה לעיתים "הכוח האלקטרו-חזק" או "הכוח האלקטרו-גרעיני". בנוסף, יש הסבורים כי ניתן יהיה לאחד גם את הכוח היסודי הרביעי - כוח הכבידה - במסגרת התאוריה של הכול.
תהליך נוסף שהתקיים הוא היות הפיזיקה בסיס תאורטי לחקר של תחומי מדע אחרים. שיטות מחקר, כלים מתמטיים וכן גילויים בפיזיקה עצמה (כמו אופטיקה) שימש בהמשך תחומי מחקר אחרים כמו כימיה או ביולוגיה. במהלך המאה ה־19 ובתחילת המאה ה־20, ניכר בהדרגה כי תופעות שכיחות של כוחות - כוחות מגע, אלסטיות, צמיגות, חיכוך, לחץ - נבעו למעשה מפעולות גומלין חשמליות בין החלקיקים הקטנים ביותר של החומר. בשנות ה־20 המאוחרות של המאה ה־20, מכניקת הקוונטים החדישה הראתה כי קשרים כימיים בין אטומים הם דוגמאות לכוחות חשמליים (לפי קוואנטים). מכן כי באופן תאורטי לפחות ניתן להסביר את הכימיה באמצעות הפיזיקה, אם כי בפועל קיום של תהליכים רבים במקביל וקושי חישובי הופכים את הכימיה לתחום מחקר נפרד.
תהליך אחר שמתקיים הוא הפרדות הקשר בין "השכל הישר" לבין הפיזיקה. כבר בתקופתו של קופרניקוס וניוטון הגיעו המדענים למסקנה שהיא כיום ידועה לכל, אבל נתפסה בעבר כבלתי הגיונית. אף על פי שנראה לנו שהשמש והכוכבים סובבים את כדור הארץ, מתברר שכדור הארץ סובב על צירו ומקיף את השמש - המודל ההליוצנטרי. המודל ההליוצנטרי הביא להכרה שהחושים אינם מייצגים נאמנה את המציאות. עם הזמן הפכו התיאורים הפיזיקליים לדברים שסותרים עוד ועוד את האינטואציות והתפיסות היומיומיות שלנו. תורת היחסות הפרטית של איינשטיין הובילה לתוצאות מפתיעות שונות, אחת מהן היא שאין זמן ומרחב מוחלטים – ככל שמערכת ייחוס נעה במהירות גבוהה יותר (עם מהירות האור כחסם עליון), ממד האורך של המערכת בכיוון התנועה מתכווץ ביחס לצופה נייח, והזמן המקומי שלה מתקדם לאט יותר מנקודת מבטו של אותו צופה. בשנת 1915 הרחיב אלברט איינשטיין את תורת היחסות על מנת להתמודד עם מושג התאוצה, ובכך יצר את תורת היחסות הכללית, אשר אחד ההישגים החשובים שלה הוא הסבר של כח הכבידה מתוך התעקמות של המרחב-זמן. תורת היחסות הפרטית והכללית נענו בתגובות מעורבות של הקהילה המדעית לאחר פרסומם. בעוד מדענים חשובים כמו מקס פלאנק קיבלו את התורה בהתלהבות, רבים בקהילה הפיזיקלית שללו אותה מכל וכל. כמו כן במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התברר כי האור ודברים כמו אלקטרונים מגלים התנהגות שמתאימה הן לגל והן לחלקיק, תופעה המכונה דואליות גל-חלקיק. מכניקת הקוונטים הביאה מספר רב של התנהגויות "אבסורדיות" לדוגמה היא אינה מאפשרת לחזות תוצאות של מדידה במדויק, אלא רק באופן הסתברותי. עקרון האי-ודאות טוען כי זוגות מסוימים של תכונות הם כאלה שלא ניתן לדעת במדויק את שתיהן בו זמנית. לדוגמה אם ניתן לדעת מיקום של חלקיק באופן מדויק בהכרח המידע לגבי התנע שלו יהיה בלתי מדויק. ריצ'רד פיינמן העיר כי אנשים רבים המקשיבים לפיזיקאי יתקשו להאמין כי הטבע מתנהג כפי שהוא מתנהג. שכן הדברים לא נראים הגיוניים. פיזיקאים למדו להתמודד עם בעיה זו - אין זה חשוב אם הם אוהבים תאוריה מסוימת או אם היא קלה להבנה או מסתדרת עם "השכל הישר" - אלא אם היא מצליחה לחזות מראש תוצאות של ניסויים. תאוריות כמו אלקטרודינמיקה קוונטית נראות כמו אבסורד מוחלט למוח הישר. אבל היא מתאימה במלואה לניסיון. פיינמן טוען כי הטבע הוא מוזר ואבסודרי - וכי יש ניתן להתענג על כך.
תהליך נוסף שהתקיים הוא התחזקות השימוש בכלים מתמטיים מתקדמים וצורך גובר בכוח חישוב חזק. כדי לתאר את המכניקה הניוטונית, היה על ניוטון לפתח את התחום של חשבון אינפיניטסימלי. עם הזמן חלק גדל והולך בהכשרת פיזיקאים נדרש לפיתוח כלים מתמטיים כדי שיוכלו לבצע חישובים רבים ומסובכים במגוון כוחות הפועלים. כדי לתת תוצאות כמותיות של מכניקת הקוונטים נדרשו כלים מתמטיים נוספים כדי להתמודד עם כמות הולכת וגדלה של אפשרויות. ככל שמתרבים הכוחות והאינטראקציות בין חלקיקים שונים נדרשים הפיזיקאים למחשבים רבי עוצמה.
תהליך נוסף שמתקיים הוא התפתחות הטכנולוגיה של הניסויים בפיזיקה. הפיזיקה אפשרה את התפתחות הנדסה ושני התחומים יחד תרמו למכשירי מדידה מדויקים ומשכוללים יותר כמו טלסקופים משוכללים יותר המאפשרים בחינה מדויקת יותר של כוכבי לכת ושל תופעות אסטרונמיות שונות, מחקרי באמצעות גלאי-אלקטרונים או קרני-X, ומכשירים כמו מאיצי חלקיקים. תופעה נוספת היא צורך במכשור יקר ומסובך יותר לדוגמה בגלל מחקרים על חלקיקים באנרגיות גבוהות ובתנאים קיצוניים שונים.
אנדרו ברנאפ
אנדרו ברנאפ (באנגלית: Andrew Burnap; נולד ב-5 במרץ 1991) הוא שחקן אמריקאי, זוכה פרס טוני לשחקן הטוב ביותר עבור תפקידו במחזה "הירושה".
ביוגרפיה
ברנאפ נולד והתחנך בעיירה סאות' קינגסטאון ברוד איילנד. הוא בוגר תואר ראשון בלימודי דרמה באוניברסיטת רוד איילנד ולאחר מכן למד לתואר שני בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל.
קריירה
בשנת 2016 השתתף במחזות "טרוילוס וקרסידה" בתפקיד טרוילוס שעלה בתיאטרון דלקורטה ו"This Day Forward" שעלה בתיאטרון הכרם בניו יורק.
בין השנים 2018–2020 גילם את דמותו של טובי דרלינג במחזה "הירושה" שאף עלה בתיאטראות ברודוויי בחודש נובמבר 2019. על תפקידו קיבל ברנאפ פרס טוני לשחקן ראשי במחזה.
בשנת 2021 שיחק בתפקיד אורח בסדרות "יאנגר" ו"הטובות לקרב".
עקרון הסדר הטוב
במתמטיקה, עקרון הסדר הטוב קובע שהסדר המקובל על המספרים הטבעיים הוא סדר טוב. משמע שבכל קבוצה לא ריקה של מספרים טבעיים יש מספר מינימלי (מספר ראשון). העיקרון שקול לאקסיומת האינדוקציה, ולעיתים בוחרים להתייחס אליו כאל אקסיומה במקום אקסיומת האינדוקציה.
בתורת הקבוצות האקסיומטית עקרון הסדר הטוב נובע ישירות מהבנייה של הטבעיים כקבוצה אינדוקטיבית (ראו אקסיומת הקבוצה האינסופית).
עקרון הסדר הטוב כטענה לוגית
עקרון הסדר הטוב קובע שלכל תת-קבוצה שאינה ריקה, יש מספר \ a \in T כך שלכל \ b\in T מתקיים a\leq b.
בשפה מסדר ראשון המתארת את המספרים הטבעיים כמערכת פאנו לא ניתן לנסח טענות "לכל תת-קבוצה", משום שעל הכמתים להתייחס לאברים של המערכת, כלומר מספרים. עובדה זו מאפשרת את קיומם של מודלים לא סטנדרטיים של המספרים הטבעיים, שבהם מתקיימות אותן טענות מסדר ראשון, אף על פי שעקרון הסדר הטוב אינו תקף. עם זאת, עקרון הסדר הטוב עדין יהיה תקף לכל קבוצה ניתנת להגדרה על ידי טענה מסדר ראשון.
שקילות לאקסיומת האינדוקציה
אקסיומת האינדוקציה קובעת שלכל שעבורה 1 \in T, ולכל n, אם n \in T אז n+1 \in T, אז. נוכיח שהאקסיומה שקולה לעקרון הסדר הטוב.
ראשית נוכיח את אקסיומת האינדוקציה על סמך עקרון הסדר הטוב. תהי T קבוצה של טבעיים כך ש-1 \in T, ולכל n \in T מתקיים n+1 \in T. נבחן את הקבוצה הכוללת את כל הטבעיים שאינם ב-T. נניח בשלילה כי קבוצה זו אינה ריקה. לפי עקרון הסדר הטוב ב- יש מספר מינימלי m. 1 \in T, ולכן m \ne 1. מהמינימליות של m נובע, כלומר m-1 \in T. לכן לפי ההנחה על T מתקבלת הסתירה. מכאן ש- ריקה, ו-.
כעת נוכיח את עקרון הסדר הטוב מתוך אקסיומת האינדוקציה. נגדיר את P(n) בתור הטענה שלכל קבוצה של טבעיים הכוללת מספר k \le n יש מינימום. ברור כי מתקיים P(1), מכיוון ש-1 הוא המינימום בכל קבוצה של טבעיים שבה הוא חבר. נניח שמתקיים P(n) ונוכיח כי מתקיים P(n+1).
תהי S קבוצה הכוללת מספר k \le n+1. אם אין ב-S מספר r \le n, אז k = n+1 מספר מינימלי ב-S. אם קיים r \le n, אז לפי הנחת האינדוקציה יש ב-S מספר מינימלי. קיבלנו כי מתקיים P(n+1). מכאן לפי אקסיומת האינדוקציה P(n) מתקיים לכל n.
תהי T קבוצה לא ריקה של טבעיים. נבחר n \in T. מכיוון שמתקיים P(n), כי n \le n, הרי שיש ב-T מספר מינימלי.
מצעד הגאווה במונטנגרו
היסטוריה
מצעד הגאווה במונטנגרו הראשון נערך ב-24 ביולי 2013 בבודווה. במצעד גאווה זה, השתפפו כ-30 משתתפים, כאשר חלקם נציגי הממשלה. המצעד, שאורגן על ידי הארגון LGBT Forum Progresa, אובטח על ידי 400 שוטרים, אך כמאה מתנגדי המצעד ניסו לעצור אותה באמצעות יידוי אבנים, בקבוקים וחפצים אחרים לעבר המשתתפים. למרות המהומות הללו, המשתתפים במצעד צעדו מחומות העיר העתיקה של בודווה למרינה של בודווה, ומשם הובלו בסירה לסבטי סטפן, ליתר ביטחון.
ב-20 באוקטובר אותה שנה נערך מצעד הגאווה השני בפודגוריצה, שאורגן על ידי Queer Montenegro. במצעד גאווה זה השתתפו בין 100 ל-150 משתתפים, כולל מספר נציגי ממשלה ומספר דיפלומטים. מצעד הגאווה היה לאורך שדרות סנט פיטר צ'טיניסקי ממלון הילטון פודגוריצה מונטנגרו לבניין הממשלה הישן ובחזרה, ועצרו לזמן קצר מול הפרלמנט. סיסמת מצעד הגאווה בפודגוריצה הייתה "מונטנגרו בגאווה" (במונטנגרית: Crna Gora ponosno), ולוגו האירוע היה שפם. אף על פי שלא התרחשו מקרים מיוחדים במצעד עצמו, מחוץ לאזור המוגן המאובטח על ידי המשטרה והכוחות המיוחדים, דווח על מספר תקריות שנגרמו על ידי מתנגדי המצעד.
Girl (אלבום של מארן מוריס)
Girl (בעברית: ילדה) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית מארן מוריס. האלבום יצא לאור ב-8 במרץ 2019, על ידי חברת התקליטים קולומביה נאשוויל. מתוך האלבום יצאו שלושת הסינגלים: "Girl", "The Bones", ו-"To Hell & Back".
האלבום הגיע למקום הרביעי במצעד הבילבורד 200.
רקע
הביקורות שהופנו כלפי האלבום היו חיוביות והוא דורג פעמיים ברשימות סוף השנה של מגזין הבילבורד.
2011–2014
"2011-2014" הוא אלבומה השני של להקת האוונגרד הישראלית "שממל", שיצא ב-11 בדצמבר 2014.
אלבום זה מחאתי יותר באופיו, עם ביקורת גלויה יותר כלפי האקטואליה הישראלית. כפי שאמר סולן הלהקה דרור ויידמן בריאיון לאתר ynet: "...אם האלבום הקודם היה קצת יותר נונסנסי ואסקפיסטי והביקורת התחבאה מאחורי המון מילים ומשחקי מילים, אז האלבום הזה פחות מנסה להתחבא ויותר להגיד את הדברים כמו שהם". ויידמן תיאר את האלבום כאלבום ש"מתחיל עם המחאה החברתית של 2011, וממשיך עד 2014 ו-'צוק איתן'. זה בעצם סוג של תיעוד של מה שעבר עלי ועל כולנו פה במדינה בזמן הזה".
מבצעים באלבום
מארק פנחסוב (מרקיסיו) - עיבודים, הפקה מוזיקלית, גיטרות, קלידים ותכנותים.
חברי הלהקה
מארק פנחסוב (מרקיסיו) - עיבודים, הפקה מוזיקלית, גיטרות, קלידים ותכנותים.
אורחים
שירה ב"אל תגעו לנו בערק": אבי גרייניק, דרור אהבה רומם, שרון טייכר, עוזי פיינרמן, גורי אלפי, לירון לב, תומר שרון, אלון עדר, אלרן דקל, שחם אוחנה, אודי רז, אסתר רדא, תומר שרון, פאנקנשטיין.
אולניב
אולניב (באוקראינית: Уланів, ברוסית: Уланов, בפולנית: Ułanów) היא עיירה במחוז ויניצה באוקראינה, ממזרח ללוצק, ובה כ-3,000 תושבים (2001).
היסטוריה
אזכורה הראשון של העיירה הוא בתיעוד מתקופת המלך זיגמונט השני אוגוסט מהמאה ה-16.
במחצית הראשונה של המאה ה-17 בוצרה העיירה כדי להגן עליה מפני פשיטות הטטרים מהערבה האסייתית, אך העיירה ניזוקה עם פלישת הקוזאקים ב-1648.
במאה ה-18 נבנו בעיר כנסייה וטירה.
יהודי אולניב
לפני מלחמת העולם השנייה חיו באולניב כ-1,200 יהודים מתוך כ-1,800 תושבים. הגרמנים כבשו את העיירה ביולי 1941, וריכזו את תושביה היהודים בגטו. עד לאביב 1942 הועברו לעיירה כ-450 יהודים מיישובים סמוכים. בקיץ 1942 רצחו הגרמנים את יהודי הגטו בבית קברות סמוך.
פרשת האונס בשמרת
פרשת האונס בשמרת הוא כינויה של סדרת מעשי אונס ואונס קבוצתי, שביצעו 11 נערים, חלקם בני קיבוץ שמרת, בבת הקיבוץ יעל גרינברג בת ה-14 וחצי, באוגוסט 1988. התקיפות המיניות נמשכו מספר ימים, ביחידות ובקבוצה. הפרשה עוררה הדים רבים בישראל והביאה לשינוי בהתייחסות החוק למעשה אונס.
תחילה החליטה פרקליטות מחוז חיפה לסגור את התיק, ורק לאחר מאבק ציבורי הוגשו נגד שבעה מהחשודים באונס כתבי אישום לבית המשפט המחוזי בחיפה, וביוני 1991 החל משפטם. הם זוכו מחמת הספק, אך הוגש ערעור על ידי המדינה לבית המשפט העליון נגד ארבעה מהם - אופיר בארי, נדב ביטון, צפריר צביסון ואריק חזון. ארבעתם הורשעו ונגזר עליהם מאסר בפועל של עד שנה וחצי. בפסק הדין נאמר כי חובה על הגבר לחפש ולוודא את הסכמתה המפורשת של האישה לפני מגע מיני איתה, וכי אם לא ניתן אישור כזה, מדובר באונס.
מעשי האונס
הנערים היו בגילים 16.5 עד 18.5. שלושה מהם היו תלמידי בית הספר האזורי "אשרת" בקיבוץ עברון ליד נהריה: שני נערים מקיבוץ שמרת, אחד מקיבוץ סער הסמוך, ושניים מהנאשמים היו מנהריה. שני נערים היו מיבנה וראשון לציון והתארחו בקיבוץ שמרת. גרינברג הייתה בת לחברי קיבוץ חדשים יחסית, שהצטרפו לקיבוץ כשהייתה בת 5.
את האונס ביצעו בין 11 ל־14 באוגוסט 1988, בזמן החופש הגדול. תחילה אופיר בארי, בן הקיבוץ, שכנע את יעל להצטרף לנסיעה ברכב של חבריו, נדב ואלי ביטון, תושבי נהריה. הנערים הסיעו את גרינברג ברכב לשדות הקיבוץ ושם אנסו אותה לראשונה. למחרת, כשישבה עם נערים ונערות אחרים ליד מבנה חברת הנוער, קרא לה בארי, אך היא סירבה לבוא. בתגובה אמר שיספר לכולם מה קרה ערב קודם. מאחר שפחדה - הצטרפה אליו ואל נער נוסף חבר הקיבוץ. השניים ניסו לשכנעה שתשכב איתם אך היא סירבה וחזרה לחדרה. לשם הגיע הנער שפגשה קודם, שניסה לשכנעה כי הוא יגן עליה ולא ייתן לאחרים לגעת בה, אך לאחר ששכב איתה, בהסכמתה, הודיע לחבריו ש"יש אחת שמזדיינת", ובכך עודד את המשך מעשי האינוס. נער זה לא הואשם באונס, מאחר שהיא שכבה איתו בהסכמה. במסגרת האירועים היו מקרים שבהם אנסו אותה יותר מנער אחד בו-זמנית. מעשי האינוס נמשכו בחדרה של גרינברג, במפעל הרהיטים של הקיבוץ, במושב בוסתן הגליל ובחוף הים בעכו.
לפי עדויות כל המעורבים, יחסי המין לא היו ביוזמתה של גרינברג, אלא היו ביוזמת חבורת הנערים. היא טענה כי המעשים נעשו שלא מרצונה ואגב השמעת איומים, תוך שהיא ניצבת מול חבורה מאורגנת המנצלת אותה מינית ונפשית. לטענת הנערים, המעשים נעשו בהסכמה ללא הבעת התנגדות וללא איומים. לאחר שהחלו להפעיל עליה אלימות פיזית ולא רק מילולית, גרינברג התלוננה בפני אחות הקיבוץ וסיפרה לה על המעשים. האחות הגישה לה טיפול רפואי אך נמנעה מלדווח על המקרה לרשויות. לאחר יומיים סיפרה הנערה על המעשים גם לאימהּ, ששכנעה אותה להגיש תלונה במשטרה, חמישה ימים לאחר סיום מעשי האונס.
לאחר חשיפת הפרשה, ארבעת בני הקיבוץ המעורבים הורחקו ממנו לחצי שנה בהחלטת שופט ושהו בקיבוצים אחרים. הקיבוץ החליט לממן את ההגנה המשפטית שלהם. לאחר חזרתם לקיבוץ והקושי של גרינברג להתמודד עם נוכחותם, עזבו, היא ובני משפחתה, את הקיבוץ.
המעצר וההחלטה הראשונית לא להעמיד לדין את המעורבים
ב-22 באוגוסט נעצרו שלושה מהמעורבים, בני הקיבוץ, ואחרי יומיים עוד שלושה שאינם תושבי הקיבוץ. בהמשך אותרו ונעצרו גם שני אחים מנהריה שברכבם הוסעה הנערה. המשטרה המליצה להעמיד לדין תשעה נערים מתוך 11 שהיו מעורבים בפרשה, אולם עורכת הדין לילי בורישנסקי, פרקליטת מחוז חיפה חוללה סערה ציבורית במרץ 1990, כשהמליצה שלא להעמיד אותם לדין "מחוסר עניין ציבורי". בתגובה על הסערה הציבורית שעוררה החלטתה אמרה שהשתמשה בניסוח משפטי שנהוג להשתמש בו כשהחשודים קטינים. הסיבה שנמסרה לאחר שהתיק היה בדיון בפרקליטות כשנה הייתה:.
ההחלטה של בורישנסקי לסגור את התיק עוררה ביקורת מצד משפטנים רבים, שטענו שלכל הפחות היה ניתן להעמיד את המעורבים למשפט על עבירת בעילת קטינה, מאחר שהם הודו שקיימו עימה יחסי מין. מרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, ארגון נעמת, עיתונאים ועורכת הדין דניאלה גרצולין סייעו לנערה, והחל מאבק לשנות את ההחלטה ולמצות את הדין בפרשה. בנוסף באותה עת נסגרו עוד תיקים דומים, מסיבות דומות, אך הפרטים שלהם לא נחשפו.
באוגוסט 1990 פנתה משפחתה של גרינברג לפרקליטות מחוז חיפה בבקשה לבחון אפשרות לפתוח מחדש את תיק החקירה, ולהעמיד לדין את החשודים במעשה. בנוסף הוגשה חוות דעת פסיכולוגית שהנערה יכולה להעיד נגד הנערים. ב-23 בספטמבר 1990 החליטה הפרקליטות לבסוף להעמיד לדין שבעה מהמעורבים בפרשה. משפטם בבית המשפט המחוזי בחיפה החל ב-2 ביוני 1991. בפועל הועמדו לדין רק שישה מהנאשמים, לאחר שנאשם שביעי עזב את ישראל עם משפחתו לפני תחילת המשפט. הנאשמים בשלב זה היו רובם חיילים בשירות סדיר. במהלך המשפט שכר קיבוץ שמרת חברת יחסי ציבור במטרה לנקות את עצמו מהאירוע, לאחר שתדמיתו נפגעה בעקבות החשיפה התקשורתית הקיבוץ ביקש להדגיש כי הוא לא עומד למשפט, אלא הנאשמים; ורק שניים מהשבעה בני הקיבוץ.
הזיכוי במחוזי
העדויות במהלך המשפט ניתנו כמעט שלוש שנים לאחר האירועים. הנאשמים לא הכחישו שקיימו יחסי מין עם הנערה, אך טענו שהכל נעשה בהסכמה. התביעה לא הזמינה עדים מרכזיים להעיד (דוגמת אחות הקיבוץ). הנאשמים מצדם שכרו שורה של עורכי דין מנוסים והזמינו עדי אופי.
בנובמבר 1992 זיכה מחמת הספק השופט מיכה לינדנשטראוס את כל הנאשמים השופט טען כי גרסתה של הנאנסת לא אמינה: עם זאת סבר לינדנשטראוס, כי ייתכן שהוכחה במשפט עבירה של בעילה אסורה בהסכמה, אך.
בנוסף העביר ביקורת על התנהגות הנאשמים, וכתב:.
פסק דינו של השופט עורר ביקורת רבה בציבור ובמשך תקופה ארוכה לא היה נגיש עד שבשנת 2019, בעקבות מאמצים של התנועה לחופש המידע והעיתונאי חן מענית, נמצא עותק של פסק הדין המקורי.
ההרשעה בעליון
פרקליטות המדינה הגישה ערעור לבית המשפט העליון על זיכוים של ארבעה מהנאשמים: אופיר בארי, נדב ביטון, צפריר צביסון ואריק חזון. הדיון בערעור החל ב-23 במרץ 1993. בדצמבר 1993, לאחר דיון בפני הרכב שכלל את נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר ואת השופטים מישאל חשין ואליעזר גולדברג הורשעו הארבעה פה אחד. פסק דין זה נחשב ציון דרך בפסיקה העוסקת בפשיעה המינית.
בפסק הדין נאמר כי חובה על הגבר לחפש ולוודא את הסכמתה המפורשת של האישה לפני מגע מיני איתה. אם לא ניתן אישור כזה, קבעו השופטים, מדובר באונס. וכך כתב השופט מישאל חשין:
לגבי הצדקת המעשים על ידי העלאת עברה המיני של הנאנסת כתב הנשיא שמגר:
בהקשר זה ציטט השופט חשין את שירו של דן אלמגור "כשאת אומרת 'לא', למה את מתכוונת?" ושאל: . חשין דחה מכל וכל את המסר שבמילות השיר, ואמר. בעקבות פסק הדין הוסיף אלמגור בית נוסף לשירו: "כשהיא אומרת 'לא' לזה היא מתכוונת".
הנשיא שמגר קבע כי גרסת הנאשמים לקויה מבסיסה:
לשם קביעת העונש חזר התיק לשופט לינדנשטראוס בבית המשפט המחוזי בחיפה, זה שבתחילה זיכה את הנאשמים. על נדב ביטון, אריק חזון ואופיר בארי נגזרו 15 חודשי מאסר בפועל. על צפריר צביסון - 12 חודשי מאסר בפועל.<BR> , כתבו השופטים.
האנסים
ב-2011 אחד מהנאשמים, שלא הורשע ועזב את הקיבוץ לאחר שירותו הצבאי, ביקש לחזור ולהתגורר בקיבוץ עם משפחתו.
גרינברג
גרינברג סבלה מדיכאונות מתמשכים ומבעיות כלכליות שונות ואף ניסתה להתאבד מספר פעמים.
במהלך 2007 חלה הידרדרות במצבה הנפשי, ובנותיה נמסרו למשפחות אומנה. אך בהמשך נאבקה בהחלטה ובנותיה חזרו לגור עימה. היא הוזמנה לצפות במחזה "משחקים בחצר האחורית" שכתבה המחזאית עדנה מזי"א, שעלה מחדש באותה שנה ב. הוסכם שתקבל תמלוגים מההכנסות והיא נפגשה לשיחה עם הקהל לאחר מספר הצגות. עם זאת בינואר 2011 החליטה לתבוע את הקאמרי ועדנה מזי"א על פגיעה בפרטיות, אך בהמשך משכה את התביעה. במאי 2017 ערכה העיתונאית אורלי וילנאי כתבת טלוויזיה על הפרשה בה ניסתה לראיין את המורשעים, שהם בעלי משפחות ובעלי עסקים מצליחים, בזמן שכנגד גרינברג עמד פסק דין של ההוצאה לפועל, עקב חוב בסך מיליון וחצי שקל של בעלה לשעבר.
גרינברג נפטרה בשנתה ב-6 במאי 2023, בגיל 49.
גבריאל הרמן
גבריאל הרמן (נולד ב-10 במאי 1947) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית, המתמחה בעת העתיקה, חבר דרווין קולג' בקיימברידג' וקלייר הול בקיימברידג'.
ביוגרפיה
גבריאל הרמן נולד בטרגו מורש, טרנסילבניה שברומניה, ועלה לישראל כנער. למד וסיים בגרות בתיכון קוגל בחולון. בצבא שירת כקצין חי"ר והשתחרר בדרגת סגן. ממילואים השתחרר כסרן. סיים תואר ראשון בלימודים קלאסיים ב-1974, תואר שני בלימודים קלאסיים ב-1976, שניהם באוניברסיטה העברית; התזה הייתה בנושא האימפריה האתונאית במאה הה' לפנה"ס והיא נכתבה בהדרכתם של הפרופסורים אלכסנדר פוקס ומשה עמית. נשלח ללימודי דוקטורט על ידי האוניברסיטה העברית לאוניברסיטת קיימברידג' (דרווין קולג'). את תואר הדוקטור קיבל בשנת 1985. מנחהו היה הפרופסור סר מוזס פינלי. נושא עבודת הדוקטור היה: "ידידות טקסית והעיר היוונית" (Ritualised Friendship and the Greek City). מלמד באוניברסיטה העברית משנת 1978, מרצה בכיר מ-1990, פרופסור חבר מ-1997 ופרופסור מן המניין מאוגוסט 2010. שהה בשבתונים כעמית מחקר בצ'רצ'יל קולג' שבקיימברידג', במכון ללימוד מתקדם שבפרינסטון, ב-Fondation Hardt שבז'נבה, ב-École Pratique des Hautes Études שבפריז ובאוניברסיטת ויסקונסין שבמדיסון. בין השנים 2008-2004 כיהן כראש החוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית.
גבריאל הרמן נשוי לאורה, עורכת חדשות בקול ישראל, ולהם שלושה ילדים.
מחקריו
הרמן חוקר את ההיסטוריה החברתית של יוון, תוך שימוש בכלים אנליטיים השאולים ממגוון דיסציפלינות, כגון סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, פסיכולוגיה, תורת המשחקים, אתולוגיה, סוציוביולוגיה וגנטיקה. מחקריו סבים סביב שלוש שאלות שלדידו הן צריכות להנחות כל מחקר היסטורי: כיצד מוסדות חברתיים, ערכים, נורמות, מנהגים, חוקים, אידאולוגיות ורגשות מעצבים את דרך התנהגותם של בני אדם, ובעיקר של היוונים והרומאים שאותם הוא חוקר? כיצד גורמים אלה משתלבים כדי ליצור חברות או קבוצות המתאפיינות על ידי אותם צירופים ייחודיים של מנהגים, פעולות והשקפות עולם הנודעים בשם תרבות? שלישית, מה מניע את התהליך ההיסטורי?
Ritualised Friendship and the Greek City
ספרו זה של הרמן ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1987 והודפס שלוש פעמים בכריכה רכה. במרכז הספר מוסד חברתי שחשיבותו עד לפרסום הספר לא הובנה דיה במחקר, אותו כינה הרמן ידידות טקסית, (ritualised friendship) שנודעה ביוון בשם xenia וברומא בשם hospitium. מדובר בקשרי ידידות אמיצים שנרקמים בין אנשי אליטה השייכים למסגרות חברתיות שונות (ערים, עמים או קבוצות אתניות), למשל ספרטני ואתונאי, סאמי ומצרי, קורינתי ומילטי, תיבאי וסירקוזי; בן יחידה חברתית אחת לעולם לא יהיה לידיד טקסי של אדם השייך לאותה יחידה חברתית עצמה. הפן היוצא דופן של המוסד הוא ביחסי הסולידריות הנרקמים בין גברים השווים פחות או יותר במעמדם אעפ"י שהם למעשה זרים אחד לשני. הסולידריות מתבטאת בנאמנות מופגנת, בחילופי מתנות, בעזרה הדדית שמגישים בשעת צרה, ובחסות שהאחד פורס על בנו של השני ולעיתים על כל בני משפחתו. הטקסים שבאמצעותם נרקם הקשר, שחלקם זוכה לתיאור חזותי בציורי הכדים, כוללים הכרזה חגיגית המלווה בשבועה ("אני עושה אותך לכסינוס שלי!" "ואני מקבל את הצעתך!"), לחיצות ידיים, וחילופי מתנות. הדמיון בין קשרי כסניה לקשרי משפחה ניכר גם בכך, שקשרי הכסניה עוברים בירושה, והצדדים נוהגים לקרוא בנים שנולדים להם על שם בן-בריתם.
העולם היווני של המאה השמינית לפנה"ס, כפי שהוא משתקף בשירי הומרוס, היה מרושת ברשת צפופה של ידידויות כאלה, ואלה התערבו ללא הפסק בעיצוב התנהגותם המוסרית של הגיבורים ובהתפתחות העלילה. בספר השישי של האיליאדה, למשל, שני גיבורים אימתניים, דיומדס וגלאוקוס מסרבים ברגע האחרון לשלוח יד אחד בשני ברגע שהם מגלים שאבותיהם היו קשורים בקשרי כסניה, אף-על-פי שהאחד השתייך למחנה היווני והשני למחנה הטרוייני. מוסד הכנסייה שרד את המעבר לתקופת הערים (המאות השמינית והשביעית לפנה"ס) והמשיך להתקיים תוך שהוא נכנס לקונפליקט עם הערכים החדשים של האזרחות והנאמנות למולדת שהתפתחו בהדרגה במסגרתן. כך, בראשית המאה ה-4 לפנה"ס, המלך הספרטני אגסילאוס הקשור בקשרי כסניה עם הסטרפ (אחשרפדן) הפרסי פארנבאזוס יכול להסביר לחברו כי חובת הנאמנות לעיר מאפילה על חובת הכסיניה: גברים הקשורים בקשרי כסניה, הוא אומר, נאלצים להילחם לצד מדינותיהם, ולעיתים אף להרוג איש את רעהו, כאשר מדינותיהם נתונות במלחמה.
בהמשך פורס הרמן יריעה רחבה כדי להראות כיצד תיפקד מוסד הידידות הטקסית בשלוש מערכות חברתיות גדולות, שונות זו מזו: עולמם של השליטים הקטנים המשתקף בשירי הומרוס; העולם השיתופי של ערי המדינה היווניות המשתקף בספרות היוונית הקלאסית; רשתות הקשר הענקיות של המעמדות העליונים בתקופה ההלניסטית ובאימפריה הרומית, המשתקפות בספרות היוונית ההלניסטית ובספרות הלטינית.
Morality and Behaviour in Democratic Athens: A Social History
ספר זה יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 2006 ועליו הוענק להרמן פרס פולונסקי ליצירתיות ומקוריות במדעי הרוח מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 2009 הודפס הספר מחדש בכריכה רכה. זוהי אולי ההיסטוריה החברתית הראשונה שנכתבה על אתונה העתיקה שאינה מתמקדת בהיבט זה או אחר של החברה (כגון כלכלה, פוליטיקה, תרבות, דת, עבדות, משפחה או נשים) אלא בוחן את כולם ביחד כחלקים של אותו מכלול. טענתו המרכזית של הרמן היא שהחברה האתונאית הייתה מאוד יוצאת דופן מבחינת מידת האלטרואיזם שהפגינו אזרחיה בקשת רחבה של פעילויות ועיסוקים. לטובת עצמו ולטובת עירו, אמור היה אזרח אתונה לתת יותר ממה שהוא קיבל מאחרים, לגרום פחות נזק לחברו מן הנזק שזה נגרם לו, לנהוג בחבריו האזרחים כאילו היו קרובי משפחה ולעשות כמיטב יכולתו כדי לשמור על הסדר הציבורי על ידי פתרון קונפליקטים בדרכי פשרה. תזה זו מנוגדת לטענה הרווחת במחקר שלפיה אתונה הייתה קרובה יותר מבחינת ערכיה לחברות בעלות קוד הכבוד הים-תיכוני שבהן הערכים של שמירה על כבוד בכל מחיר ונקמנות חסרת פשרות שולטים בכיפה.
הרמן טוען שההערכה השגויה של הפרופיל החברתי של החברה האתונאית נובעת אי-הבנה בסיסית של סוג המקור העיקרי ששרד מאתונה הקלאסית העשוי להטיל אור על מערכת ערכים זו, כמאה ועשרה נאומים שנישאו בבתי הדין ובשאר מוסדות הציבור של הדמוקרטיה האתונאית. הרמן פיתח שיטה חדשה של ניתוח הערכים החברתיים שבאמצעותם ביקשו המתדיינים לשכנע את חברי המושבעים בצדקת טענותיהם. אם מיישמים את השיטה הזאת בעקביות ובקפדנות הראויות לגבי הנאומים, מתברר שהמדיינים חתרו לכבוש את לב קהל השופטים על ידי הצגת עצמם כבעלי ריסון עצמי, מתינות, מחושבות ושליטה עצמית, ואילו את יריביהם כנוטרים ונוקמים, קיצוניים, חסרי שליטה עצמית ונכנעים לדחפים של הרגע. הספר משובץ בלמעלה מחמישים איורים הממחישים את ביטויה של מערכת ערכים זו באמנות החזותית של התקופה.
בספרו שואב הרמן מדיסציפלינות אחרות כגון מדעי המדינה, פסיכולוגיה, אבולוציה תורת המשחקים וכלכלה, וכדי להבליט את אופייה המיוחד של החברה האתונאית הוא עורך השוואות עם קשרת רחבה של חברות שהתקיימו בזמנים אחרים, חבל גאליה של המאה ה-6 לספירה ואלבניה של תחילת המאה ה-20.
הפטרונאט ורשתות חברתיות
יחסי פטרונאט שוררים בין בני האדם בלתי-שווים במעמדם הממוקמים בצורה דיפרנציאלית במערכת החברתית. אלו יחסי גומלין של תועלת הדדית המתבטאים בחילופי טובין ושירותים: כל אחד מן הצדדים שולט במשהו שהצד השני זקוק לו. דוגמאות מובהקות של קשרי פטרונאט הם יחסי פטרון-קליאנט באימפריה הרומית, סניור-וסאל באירופה של ימי הביניים, אדון-איכר בארצות כגון סרדיניה וסיציליה בעת החדשה. באימפריה הרומית השלימו קשרי הפטרונות את תפקוד רוב המערכות השלטוניות הפרומאליות העיקריות. בחברה הפיאודאלית, החליפו קשרי הפטרונות באופן גלוי את רוב המערכות השלטוניות. בסיציליה, עד היום הזה, איכר-ללא-פטרון חשוב כמת. התפקיד שמילאו רשתות ענפות של קשרי פטרונאט ברוב החברות המסורתיות לא הובן דיו במחקר. הרמן מציע במאמר זה דרכים להרחבת המודל של קשרי פטרונאט והחלתו על חברות אלה לשם הבנה עמוקה יותר של דרך תפקודן.
חברות החצר של המלכים ההלניסטיים
אם בתקופה המיקנית של ההיסטוריה היוונית תפס את מרכז הבמה הארמון, בתקופת החושך ─ משק ביתו (ה-oikos) של השליט הזעיר, בתקופה הארכאית והקלאסית – עיר המדינה (ה-polis), אזי ניתן לומר שבתקופה ההלניסטית שנחנכה עם כיבושי אלכסנדר הגדול הממלכה הטריטוריאלית שחברת החצר במרכזה היא שהייתה למבנה החברתי הדומיננטי. במאמרו זה מאבחן הרמן קווים אופייניים במבנה של חברות החצר ההלניסטית של המלכים לבית תלמי, לבית סלאוקוס ולבית אנטיגונוס, והאטליזים של פרגמום, ומזהה תבניות פעולה משותפות של פוליטיקה חצרנית שנגזרו ממבנים אלה. בכל אחת מחברות האלה השליט ממוצא מוקדוני מכנס סביבו בחבורת, רעים' - (philoi) ─ הרפתקנים, לוחמים ואנשי אצולה ─ הבאים מכל רחבי העולם היווני. מבחינת הדינמיקה של היחסים בין השליטים וחבר מרעיו ומבחינת התרבות שיוצרות חברות החצר ההלניסטיות ניכר דמיון לחברות החצר של תקופת הרנסאנס וראשית העת החדשה.
התהוות מוסד הסנדקות
אחד הקשרים החברתיים האמיצים ביותר בעולם הנוצרי עד היום הזה (וקל וחומר בתקופות היסטוריות) הוא הקשר המשולש הנוצר בין התינוק המוכנס לחיק הדת הנוצרית באמצעות טקס הטבילה, הסנדק ואבי התינוק. עד לפרסום מאמרו של הרמן ההנחה הרווחת במחקר הייתה כי מוסד חברתי חשוב זה התהווה בראשית הנצרות. הרמן, בהתבססו על מחקריו הקודמים על צורות של ידידות טקסית (ritualized friendship) בעולם היווני והרומי הטרום-נוצרי, מעלה במאמרו את ההשערה כי הסנדקות הנוצרית לא התחילה עם הנצרות: היא גרסה 'מנוצרת' של קשר חברתי עתיק-יומין שהיה קיים ביוון וברומא מאז ראשיתן. כל שהנצרות עשתה היא החלפת הריטואל הפגאני שאמור היה לאתחל את הברית בסקרמנט המרכזי של הדת הנוצרית, הלא הוא טקס הטבילה. מבחינת החובות החברתיות של הצדדים המעורבים בברית המשולשת (עזרה בעת מצוקה, חילופי מתנות, נאמנות ללא סייג) כמעט ולא חלו שינויים.
ריטואלים של התחמקות ביוון העתיקה
במקורות העתיקים הנוגעים להיסטוריה יוונית השתמרה סדרת סיפורים בעלי אופי מיתי-למחצה הסבים סביב כריתת ברית עם הסכם בין שני צדדים. אחד הצדדים מפר בדרך-כלל את תנאי הברית או ההסכם, אך תוך כדי אקט ההפרה הוא מבצע טקס המחקה בצורה סמלית פן זה או אחר של הברית או ההסכם. הטקס נועד כנראה לנקות אותו מן האשמה בעיקר לגבי האלים, המשתתפים בצורה סמויה כצד שלישי בין כל ברית בין שני יחידים. זו הפעם הראשונה שסיפורים אלה נאספו והוצע להם פירוש רציונלי.
קבלת החלטות בדמוקרטיה האתונאית
ההבדל הבסיסי לדעת הרמן בין הדמוקרטיות המודרניות לדמוקרטיה האתונאית נעוץ בכך שהדמוקרטיות המודרניות הן דמוקרטיות ייצוגיות: ההחלטות המדיניות החשובות מתקבלות על ידי קומץ נבחרים שהשלטון מופקד בידיהם לפרקי זמן קצובים. הדמוקרטיה האתונאית הייתה דמוקרטיה ישירה, שהתבטאה בכך שההחלטות המדיניות החשובות התקבלו בהצבעה גלויה של אלפי אזרחים, ובמצבים קריטיים אפילו למעלה מעשרת אלפים מהם. המאמר נדרש לשאלה כיצד שיטה כזו בכלל אפשרית, הרי שלפי כל התאוריות המקובלות של התנהגות-המונים, בני אדם רבים המכונסים יחד אינם מסוגלים לקבל החלטות שקולות. כשרוח העדר שורה עליהם, הם הופכים, על-פי תאוריות אלה, למאסה חסרת הגיון וחסרת שיקול דעת המונעת אפילו מן האדם החכם והשקול ביותר הפועל בקרבה מלפעול בצורה רציונלית. הרמן מציע הסבר לתופעה זו תוך שהוא בוחן את הצלחתה ארוכת-הטווח של הדמוקרטיה האתונאית באור התאוריה החדשה-ישנה הידועה בשם חכמת ההמונים (the wisdom of crowds).
המאמר מהווה בסיס לספר שהוא כותב על נוהל קבלת ההחלטות בדמוקרטיה האתונאית לא רק באספת העם, שזה הגוף הריבוני, אלא גם בבתי הדין ובמועצת החמש-מאות.
ריצ'רד צ'ייס
ריצ'רד "ריק" טרנטון צ'ייס (באנגלית: Richard "Rick" Trenton Chase, 23 במאי 1950 – 26 בדצמבר 1980) היה רוצח סדרתי, אנס, קניבל ונקרופיל אמריקאי, אשר רצח שישה או שבעה אנשים בפרק זמן של כחודש בסקרמנטו, קליפורניה, ארצות הברית, ונודע בכינויים הערפד מסקרמנטו ודרקולה בשל מנהגו לשתות את דם קורבנותיו ולאכול חלקים מגופותיהם. לאחר לכידתו נשפט כחוק ונידון למוות למרות שהיה בעל היסטוריה נפשית רעועה ואף אובחן כסכיזופרן שנים רבות קודם לכן, אך התאבד טרם ביצוע גזר הדין.
ילדות
ריצ'רד "ריק" טרנטון צ'ייס נולד ב-23 במאי 1950, בסנטה קלרה, סקרמנטו, קליפורניה, ארצות הברית, לריצ'רד צ'ייס האב, איש מחשוב, וביאטריס, מורת בית ספר. אחותו, פמלה, נולדה כעבור ארבע שנים. בילדותו אהב להשתתף בפעילויות תנועת הצופים ולשחק בייסבול.
הוריו דגלו במשטר משמעת נוקשה והטילו עונשים שונים על ילדיהם בכל פעם שהפרו את כללי הבית. במקרה אחד, כאשר היה צ'ייס רק בן שנתיים, האכיל אותו אביו בכוח עד שהקיא. בנוסף נהג לנער אותו בחוזקה ולהטיח אותו כנגד הקיר. תדירות המקרים הללו פחתה עם התבגרותו, על אף שהמשיך לספוג התעללות רגשית שהופיעה במיני צורות, ובעיקר בדמות צעקות רמות מפי אביו שנטה להתעצבן בקלות בשל סיבות זוטות.
על אף שהצליחה לעבור לבית גדול יותר בסקרמנטו, סבלה המשפחה מבעיות כלכליות וכן מאלכוהוליזם קל מצדו של צ'ייס האב, דבר שהוביל את זוג ההורים לריב לעיתים קרובות אל מול ילדיהם הצעירים. כמו כן נהגה ביאטריס להטיח האשמות חסרות בסיס בבעלה וטענה כי צרך סמים, נאף עם נשות השכנים, וניסה להרעיל אותה.
כאשר היה בן עשר החל צ'ייס להפגין לראשונה התנהגות משונה, ופיתח אובססיה כלפי גוויות של בעלי חיים. תחילה נהג לענות ולהרוג חתולים בהם נתקל ברחבי שכונת מגוריו, ובהמשך התרחב תחביבו החדש גם לציפורים, ארנבים וכלבים, שאחרי חלקם צד במיומנות רבה.
לאופולד יוזף פון דאון
ליאופולד יוזף פון דאון (בגרמנית: Leopold Joseph von Daun; 24 בספטמבר 1705 וינה - 5 בפברואר 1766) היה פילדמרשל אוסטרי ומפקד הצבאות האוסטריים בתקופת מלחמת שבע השנים.
ביוגרפיה
פון דאון נולד ב-24 בספטמבר 1705 בווינה לרוזן ויריך פיליפ פון דאון, שהיה ממשפחת אצולה. אביו רצה שיהיה איש דת, אולם הוא התגייס לצבא, ונודע בגבורתו בקרבות מול הטורקים בהונגריה ומול הספרדים בסיציליה. במהלך מלחמת הירושה האוסטרית השתתף בכמה קרבות מול הפרוסים. בסיום המלחמה הועברה מרבית שלזיה לידי הפרוסים והפולנים. כשנתיים לאחר מכן פתחה אוסטריה במלחמה שנייה כדי להחזיר את השטחים הכבושים. דאון השתתף באחד הקרבות מול כוח צרפתי שנשלח לסייע לפרוסים ולפולנים, לאחר מכן נישא דאון לרוזנת מריה יוספה פוקס ופרש משירות צבאי.
ב-1756 פלש מלך פרוסיה פרידריך הגדול אל סקסוניה בעלת בריתה של אוסטריה, ופתח בכך את מלחמת שבע השנים. בעלות בריתה של אוסטריה היו צרפת, רוסיה, ספרד, ושוודיה, ואילו בעלות בריתה של פרוסיה היו בריטניה, האנובר, ובראונשוויג. דאון התגייס שוב ומונה לפילדמרשל, הכוחות האוסטריים תחת פיקודו ניצחו את הצבא הפרוסי וגירשו אותו ממוראביה. לאחר מכן הביס את פרידריך הגדול בקרבות על קולין ופראג ואילץ את הכוחות הפרוסיים לסגת מבוהמיה.
מצבם של האוסטרים היה טוב הם והצרפתים פלשו אל תוך פרוסיה. כעת מינתה הקיסרית מריה תרזה את דאון למפקד הצבא. אולם דאון, שחשש לאבד את אמונה, נהג בחשש ובזהירות, והחלטותיו לא היו תקיפות מספיק. הוא גם דיווח לקיסרית בתדירות גבוהה בהרבה מזו של קודמו בתפקיד, הדוכס מלורן.
ריצ'רד צ'ייס
נעורים
עם עלייתו לחטיבת הביניים התגברה מצוקתה הכלכלית של משפחתו עד כדי שאיבדה את ביתה. מעט לפני שעלה לבית הספר התיכון נפרדו הוריו, ואמו לקחה אותו ואת אחותו לגור עם קרוביה בלוס אנג'לס. אביו הגיע לבקרם כעבור מספר ימים ולקח את צ'ייס חזרה איתו, ואילו אמו ואחותו שבו להתאחד עמם רק כעבור ארבעה חודשים.
במהלך כל אותה העת ניהל צ'ייס חיי חברה רגילים למראה ואף יזם מספר קשרים רומנטיים עם נערות בנות גילו, על אף שבכל פעם שעמד לקיים יחסי מין עם אחת מהן לא הצליח להגיע לעוררות מינית, והחל להפגין סימני אין-אונות. לקות זו, אשר הקשתה עליו לשמור על זוגיות יציבה וגרמה לו לחוות תחושת השפלה קשה, עוררה בו לראשונה את הרעיון כי גופו היה נטול את כמות הדם הנחוצה על מנת לתפקד כראוי.
לאופולד יוזף פון דאון
ביוגרפיה
פרידריך הגדול החל שוב מנצח הוא הביס את הצרפתים ברוסבאך, ואז הביס את דאון בלותן, אולם לא לאורך זמן, בהוכקירך מחקו האוסטריים את חטיבת הארטילריה הפרוסית, ופרידריך הגדול נאלץ להסיג את צבאו. בקאי הביסו הרוסים את הפרוסים והחלו מתקדמים במטרה לחבור עם הכוחות האוסטריים. האוסטרים מצידם הביסו את הפרוסים בקונרסדורף. במקסן הביס כוח אוסטרי בפיקודו של דאון גיס פרוסי שלם. רק הצרפתים המשיכו לנחול תבוסות מידי צבא האנובר והצי הבריטי.
ריצ'רד צ'ייס
נעורים
אורח חייו החדש הוביל אותו במהרה להיתקלותו הראשונה עם רשויות החוק, וכאשר היה בן חמש עשרה נעצר בגין החזקת סם מסוג קנאביס ונידון לעבודות שירות בסופי השבוע. על אף התדרדרותו ההדרגתית הצליח לסיים את חוק לימודיו, והפך לבוגר בית הספר התיכוני מירה לומה ביוני 1968.
איי פוקלנד
איי פוקלנד (באנגלית: Falkland Islands; בספרדית (בארגנטינה): Islas Malvinas (איי מאלווינס) הם ארכיפלג של 776 איים בים ארגנטינה שבדרום-מערב האוקיינוס האטלנטי. האיים, ששטחם הכולל מעט יותר מ-12 אלף קמ"ר ואוכלוסייתם מונה כ-3,000 נפש (רובה מרוכזת בבירה, סטנלי), מהווים טריטוריה בעלת שלטון עצמי של הממלכה המאוחדת, אך ארגנטינה טוענת לשליטה בהם מאז חידוש השלטון הבריטי באיים ב-1833.
גילוי איי פוקלנד
איי פוקלנד התגלו למגלי הארצות האירופיים כנראה במהלך המאה ה-16. ב-1690 חצתה אונייה בריטית את המצר שבין שני האיים, ורב החובל קרא לאיים "איי פוקלנד", על שם הלורד הראשון של האדמירליות באותה תקופה. הבריטים התעניינו באיים בשל חשיבותם האסטרטגית, כבסיס לקראת חציית כף הורן, אך הצרפתים היו הראשונים שהתיישבו בהם.
ב-1764 הקים האציל הצרפתי אנטואן לואי דה-בוגנוויל (de Bougainville) את היישוב פורט סן לואי באי פוקלנד המזרחי. הייתה זו התביעה הראשונה לריבונות דה פקטו על האיים. ב-1765, שנה לאחר הקמת ההתיישבות הצרפתית סיירה באי משלחת בריטית שמיפתה את החופים, והכריזה על האיים כשייכים לכתר הבריטי. שנה לאחר מכן הקימו הבריטים יישוב על האי סאונדרס, ממערב לאי פוקלנד המערבי, שנקרא פורט אגמונט (Port Egmont) הבריטים והצרפתים לא ידעו זה על זה בתחילה, וכאשר התבררה לכל צד נוכחותו של הצד השני באיים החל סכסוך הריבונות הראשון.
במקביל להתיישבות הבריטית על האיים, העבירה צרפת את הריבונות על האיים לספרד ב-1766, כחלק מהתחייבויותיה בהסכם אוטרכט, ולאור תביעותיה של ספרד לשליטה בחלקים מדרום אמריקה על פי חוזה טורדסיאס. ב-1770 גירשו הספרדים את הבריטים מפורט אגמונט. שני הצדדים היו קרובים לעימות, אך לבסוף הושג הסכם שאִפשר לבריטים לשוב לפורט אגמונט ב-1771. שני הצדדים לא ויתרו על תביעות הריבונות שלהם באיים. ואולם, ב-1774 פינו הבריטים את היישוב, בשל מדיניות צמצומים שנקטו בה; הם הותירו אחריהם דגל ושֶׁלֶט המייצגים את תביעתם לבעלות על האיים. ב-1776 הושלם תהליך הפינוי הבריטי, והספרדים שלטו באיים. ב-1777 הרסו הספרדים את שרידי פורט אגמונט, והשלט הבריטי הוסר ונשלח לבואנוס איירס. ב-1811 פינו הספרדים את היחידה הצבאית ששהתה בפורט לואי, בשל המרידות נגד השלטון הקולוניאלי הספרדי. הספרדים השאירו אחריהם שלט, ובו טענתם לריבונות באיים.
ב-1829, סוחר בשם לואי ורנט (Luis Vernet) הקים מחדש את היישוב בפורט סן לואי, שנקראה בפי הספרדים פוארטו סולדד. ורנט ביקש את רשות הממשלה בבואנוס איירס לצעד זה, וזו מינתה אותו כמושל האיים מטעמה. ואולם, ורנט תיאם את צעדיו גם עם השלטון הבריטי, וזה נתן את הסכמתו העקרונית. הבריטים חזרו בהם מהסכמתם למושבה של ורנט, כאשר הסתבר להם שצעדיו של ורנט מובילים לריבונות של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה. הבריטים מחו על תביעתו של ורנט לזכויות בלעדיות על הדיג וציד כלבי הים באזור האיים, אך השלטון בדרום אמריקה התעלם מהמחאות הבריטיות. ב-2 בינואר 1833 הגיעה ספינה בריטית לאיים, ודרשה את הורדת הדגל הארגנטינאי. המפקד המקומי נכנע לדרישה זו, בגלל הכוח הבריטי העדיף, ולאור העובדה שרוב אנשיו של הכוח הארגנטינאי היו שכירי חרב בריטיים שסירבו להילחם כנגד בני עמם. עם התפנות הכוח הארגנטינאי השתלטו הבריטים על האיים.
מלחמת העולם הראשונה
בשנתה הראשונה של מלחמת העולם הראשונה, ב-8 בדצמבר 1914, התחולל ליד סטנלי קרב איי פוקלנד - קרב ימי בין שייטת של הצי המלכותי הבריטי לבין שייטת של הצי הגרמני הקיסרי, בפיקודו של אדמירל גרף מקסימיליאן פון שפה. הקרב הסתיים בניצחון בריטי: השייטת הגרמנית הושמדה ושפה ושני בניו נספו.
המשך המאה ה-20
ארגנטינה לא ויתרה על תביעתה לריבונות באיים, בכל שנות הריבונות הבריטית שהחלו בשנת 1833, ובהסכמים דיפלומטיים דרשה לציין שהיא דורשת בעלות על האיים. עם זאת, תקוותן של מדינות הציר שהסכסוך על האיים יביא את ארגנטינה לתמוך בציר נתבדתה. במהלך מלחמת העולם השנייה שימשו האיים בסיס ימי חשוב של הבריטים. בראשית 1948 שלחה ארגנטינה ספינות מלחמה לתמרונים באזור האיים ובריטניה שלחה אוניית סיור משלה לאזור. ארגנטינה דרשה מארצות הברית לסייע לה להגן על האיים מפני הפלישה הבריטית אליהם, אך נענתה בשלילה. בריטניה הציעה להעביר את שאלת הבעלות על האיים לבית הדין הבינלאומי, אך ארגנטינה סירבה. בסוף 1952 הביא הסכסוך על איי פוקלנד לעימות ביחסי אורוגוואי–ארגנטינה, בגלל מינוי קונסול של אורוגוואי באיי פוקלנד ומתן רשות למטוסים בריטיים להמריא מאורוגוואי לאיי פוקלנד.
בספטמבר 1966, בעת ביקור של הנסיך פיליפ בארגנטינה חטפו לאומנים ארגנטינאיים מטוס לאיי פוקלנד והכריזו על סיפוחם לארגנטינה, אולם מעשה זה לא זכה לגיבוי ממשלת ארגנטינה.
ריצ'רד צ'ייס
מדחי לדחי
בתום לימודיו החל צ'ייס לחפש אחר עזרה מקצועית עבור הבעיה שחווה בחדר המיטות, ופנה לפסיכיאטר מקומי בתלונה על אין-אונות וכן על חוסר יציבות נפשית ממנה טען שסבל. האבחנה הרפואית גרסה כי בעיותיו נבעו, ככל הנראה, מחרדות וכעס מודחק שחש כלפי המין הנשי. צ'ייס, עם זאת, סירב לקבל זאת, ודבק ברעיון הישן שרדף את מחשבותיו, כי מחסור בדם היה המקור לכל חולשותיו הגופניות.
לאורך הזמן חדל לטפל בעצמו והחל לעטות מראה מרושל ומוזנח. שיערו הארוך אשר צמח כמעט עד לכתפיו אמנם השתלב בנוף אותן השנים, אך נטייתו להימנע מהיגיינה אישית ומקלחות תכופות הפכה אותו למלוכלך וגרמה לו להדיף ריח רע, גורמים אשר הרחיקו ממנו את כל חבריו עד שהפך למבודד כמעט לחלוטין.
איי פוקלנד
מלחמת פוקלנד
ב-2 באפריל 1982 פרצה המלחמה בין בריטניה לארגנטינה. למשך זמן קצר השתלטה ארגנטינה על האיים, וטענה לבעלות היסטורית עליהם. ב-14 ביוני הסתיימה המלחמה בניצחונה של הממלכה המאוחדת, והאיים חזרו לריבונות בריטית.
ננו דיימנשן
ננו דיימנשן בע"מ (באנגלית: "Nano Dimension"), היא חברה ישראלית, העוסקת בפיתוח וייצור מדפסות תלת־ממד לתעשיית האלקטרוניקה. ננו דיימנשן היא חברה ציבורית. מניותיה נסחרות בנאסד"ק ועד מאי 2020 נסחרו גם בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
איי פוקלנד
מלחמת פוקלנד
ארגנטינה עדיין רואה את האיים כחלק משטחה ותובעת ריבונות עליהם. אף כי היחסים בין ארגנטינה לבריטניה חזרו להיות תקינים, ממשלת ארגנטינה מקפידה לחזור על תביעתה לריבונות באיים בכל פגישה רשמית בין נציגים ארגנטינאים לנציגים בריטיים. הממשלה המקומית באיי פוקלנד אוסרת על אזרחים ארגנטינאים לבקר באיים מאז תום המלחמה.
לאופולד יוזף פון דאון
ביוגרפיה
סופה של פרוסיה היה קרוב. הרוסים והאוסטרים איחדו כוחות והחלו במסע בדרך אל ברלין. בריטניה הפסיקה את תמיכתה, והצרפתים החלו כובשים שטחים לחופי הים הבלטי. אולם אז השתנה המצב כאשר ב-1762 נפטרה הצארינה הרוסייה יליזבטה, ואחיינה פיוטר השלישי שלפני כן היה יורש העצר השוודי מונה לצאר. פיוטר זלזל בתרבות הרוסית והעריץ את הפרוסים, ועוד בזמן המלחמה העביר לצבא הפרוסי מידע מודיעיני רגיש. מיד עם המלכתו כרת ברית עם פרידריך הגדול והחזיר לפרוסיה את כל השטחים שנכבשו בידי רוסיה. תמיכה זו העניקה לפרידריך הגדול את היתרון הדרוש והוא הכריע את הצבא האוסטרי בפיקודו של דאון בפרייברג. בעוד שהצבא ההנובראי הכריע את הצרפתים.
ננו דיימנשן
היסטוריה
ננו דיימנשן הוקמה בשנת 2012 בשם "היירקס טכנולוגיות" (Hyrax Technologies) על ידי דגי בן-נון ושרון פימה, יוצאי חברת HP Indigo. בשנת 2013 הצטרפו לחברה עמית דרור (המכהן כמנכ"ל), וסיימון אנטוני פריד. הארבעה פיתחו מדפסת למעגלים מודפסים ומוצרי דיו ננו-מוליך, מוצר משלים ונלווה למדפסת התלת מימד. המדפסת של החברה משלבת שלוש טכנולוגיות שונות: הזרקת דיו, הדפסת תלת מימד, וננוטכנולוגיה מתקדמת המאפשרת שימוש בדיו המוליך חשמל לטובת הדפסת המעגלים האלקטרוניים. בשנת 2014 חתמה החברה על הסכם מיזוג עם השלד הבורסאי זד.בי.איי. כמו כן, השלימה גיוס בהיקף 1.5 מיליון דולר ושינתה את שמה לננו-דיימנשן. חברת זד.בי.איי. הייתה אחת מחברות האחזקה בפירמידת השליטה של האוליגרך האוקראיני אלכסנדר גרנובסקי אשר מכר אותה לאיש העסקים כפיר זילברמן וקבוצת משקיעים הכוללת בין היתר את יצחק שרם. במסגרת ההסכם החזיקו בעלי המניות של היירקס ב-44.5% מהחברה הבורסאית, בעוד שהמשקיעים הקיימים דוללו.
איי פוקלנד
מלחמת פוקלנד
בתחילת 2010, בעקבות הודעה של חברת נפט בריטית על התחלת קידוחים באזור, הוחרפו היחסים בין ארגנטינה לבריטניה, והארגנטינאים אף איימו כי יפעילו כח צבאי ימי למניעת הגעתן של ספינות בריטיות לאזור.