cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רציונליזם יהודי בימי הביניים
הרמב"ם
אף בספרו "משנה תורה", ביחס לתיאורם של איסורי הכישוף ביהדות, מבטא הרמב"ם זלזול, בטענה שהלחשים והכשפים הם תרגילים פסיכולוגיים ואחיזות עיניים. כך לדוגמה:
ובחתימת דבריו על איסורים אלו, הוא כותב בהכללה שהכל שקרים, ומביא את סיבות ההמצאה שלהם, לדעתו:
פרשנות חדשה למקורות
מאחר שהרמב"ם ותלמידיו שמרו על נאמנות לתלמוד היה עליהם להסביר מקורות רבים בדרך שונה מהפשט, כדי שלא יסתרו את השקפותיהם. כך למשל, סיפורים על היתקלויות בין שדים לאמוראים, ממחברי הגמרא, הוסברו כאילו התרחשו בחלום, סוגיות אחרות הוסברו כגוזמאות ומדרשים אחרים הוסברו כמשלים. לדוגמה, תיאורי הגיהנום המחרידים הוסברו על ידי הרמב"ם כהמחשות – ולמעשה, עונשם של הרשעים לא יהיה בייסורי הגוף, אלא בהתרחקותם מזיו השכינה. דוגמה לכך היא המימרה: "כל הלועג לדברי חכמים נידון בצואה רותחת", המוסברת על ידי הרמב"ם:
רבי אברהם בן הרמב"ם מציע דרך שיטתית ללימוד האגדות שבתלמוד תוך כדי הסתמכות על העקרונות שלעיל. לאלו המעדיפים לקבל את דברי חז"ל כפשוטם הוא קורא "סכלים" וסובר שדווקא דרך זו תוביל בסופו של דבר לכפירה ולזלזול בדברי חכמים.
חסיד מובהק נוסף של האסכולה המיימונית, רבי מנחם המאירי, המשיך בדרכם וטען שהדעות הסוברות שקריאת שמע באה להגן מפני
מו דזה
מוֹ דזְה (בסינית: 墨子, בפין-יין Mòzǐ, מילולית: "החכם מו"; נקרא לעיתים במערב בשם הלטיני מישיוס), שנולד בשם מו דִי (בסינית: 墨翟, פין-יין: Mo Di), היה פילוסוף חשוב שפעל במאה הרביעית לפניה"ס  בסין הקדומה. פיתח את אסכולת ה"מוהיזם" הקרויה על שמו ומטיפה לאהבה אוניברסלית ולשוויון, ודחה הן את הקונפוציאניזם והן את הדאואיזם, שתי התפיסות הרוחניות המשמעותיות ביותר בתקופתו.
רציונליזם יהודי בימי הביניים
פרשנות חדשה למקורות
הרציונליסטים עסקו הרבה בענייני החוכמה והמדע וביקשו להסביר את הפער בין דברי חז"ל לאמת המדעית. במאמר העוסק בעניין זה כותב רבי אברהם בן הרמב"ם שחז"ל עלולים לטעות בדברי התכונה, הרפואה והגאוגרפיה, ואין לקבל דעתם בנושאים אלו ללא בדיקה. לדעתו תהיה הליכה עיוורת כזו אחריהם בענייני חוכמות הטבע בגדר משוא פנים שאסרה תורה.
במיוחד שלל הרמב"ם את הגשמת האל וראה אותה ככפירה. תיאורים כגון "יד ה'", "חרון אף ה'" וכדומה נחשבו בידיו לאלגוריה. נראה שבעניין שלילת ההגשמה הייתה הסכמה רחבה סביב שיטתו, אך שררה התנגדות להגדרת המגשימים ככופרים.
מו דזה
חייו
קורות חייו של מו דזה אינם ברורים. כיום מקובל לחשוב שפעל בין שלהי מאה ה-5 לראשית המאה ה-4 לפנה"ס, לפני הופעתו של מנציוס. דבר זה מציב את מו דזה בראשיתה של תקופת המדינות הלוחמות (403-221 לפנה"ס). מספר מקורות מוקדמים מעידים, כי בדומה לקונפוציוס, מו דזה נולד במדינת לוּ ובשלב מסוים בחייו שימש שר במדינת סוֹנג. על פי המסורת, מו דזה התחנך על ברכיהם של מורים קונפוציאניים, אך מרד בתורתם בשלב מאוחר יותר. שוב בדומה לקונפוציוס, מו דזה עבר ממדינה למדינה והציג את רעיונותיו לשליטים השונים, בתקווה שיאמצו את דרכו ויגייסו אותו לשורותיהם.
רציונליזם יהודי בימי הביניים
פרשנות חדשה למקורות
אומנם בהשגותיו לרמב"ם כתב הראב"ד כי בדעה המגשימה אחזו: "רבים וטובים ממנו". אם הכוונה "ממנו" היא "מהרמב"ם עצמו", הרי יש כאן התרסה חריפה כלפיו. אם הכוונה בלשון "ממנו" היא "מעם ישראל" (כפי שפירש החזון איש), עדיין יש בכך להעיד כי שלילת ההגשמה לא הייתה בלתי שנויה במחלוקת. בין מגשימי האל הידועים ביותר באותה עת היה רבי משה תקו.
מו דזה
אידאולוגיה
האסכולה שפיתח מו דזה, הנקראת גם מוהיזם, שיחקה תפקיד חשוב והייתה לאחת מארבע האסכולות הפילוסופיות המרכזיות של אותה התקופה, לצד הקונפוציאניזם, הדאואיזם והלגליזם. באותה תקופה המוהיזם נחשב איום חריף על ההגמוניה הקונפוציאנית. אף על פי שעקרונות משנתו מופיעים בספר הנקרא על שמו, סביר להניח שהספר לא חובר על ידי מו דזה עצמו אלא על ידי תלמידיו.
רציונליזם יהודי בימי הביניים
הפולמוס
רבות מדעותיהם של הרציונליסטים היו לזרא בעיני מתנגדיהם, נאמני הקבלה והמיסטיקה. בראשם עמד רבי יונה גירונדי, ואף הרשב"א והרא"ש נטלו חלק עימם. הפולמוס החריף משדרשו מתנגדי הרמב"ם לאסור את "מורה נבוכים" לקריאה לצעירים מתחת לגיל עשרים וחמש. המאירי תקף את הרעיון בחריפות וטען שדווקא הלבבות הצעירים פתוחים יותר לחוכמות העמוקות. עם זאת, גם הוא סבר שרק אלו שמלאו כרסם בש"ס ובפוסקים רשאים להתעמק בעניינים אלו.
המחלוקת הגיעה לשיאה עם שריפת כתבי הרמב"ם על ידי הנוצרים. אלו התערבו בסכסוך הפנים יהודי ביוזמתם או ביוזמת מתנגדי הרמב"ם (עניין זה מעולם לא הובהר). המדורה הגדולה שהציתו בפרובאנס זעזעה אף את המתנגדים. על פי המסופר, עלה רבי יונה מגירונדי לקבר הרמב"ם וביקש ממנו סליחה פומבית. עם התרככות עמדות סיעתו נדם קול הפולמוס.
מו דזה
אידאולוגיה
מן הנודעים ביותר בעקרונות להם הטיף מו דזה הוא "אהבה אוניברסלית" (בפין-יין: jiān ài, בסינית: 兼爱), הקורא לאהבה שאיננה מבחינה בין האני לאחר, הקרוב לרחוק, הזר ובן המשפחה. תפיסה זאת עומדת בניגוד מוחלט לזאת הקונפוציאנית, הגורסת כי מחויבותו המוסרית וסיבת קיומו של קשר בין בני אדם מוגדרת על פי תפקידם של היחידים אחד כלפי השני (למשל אדון וצמית, אב ובן וכו') ועליהם לפעול במסגרת כללי הטקס הקונפוציאנים. מו דזה קרא לשליט ולנתין, לאב ולבנו לבסס את מערכת היחסים שלהם על תשתית של אהבה הדדית לא אנוכית וללא אפליה לפי תפקיד וללא גבול. לדבריו, "כאשר בני האדם לא אוהבים איש את רעהו, מן המוכרח שילסטמו זה את זה, כאשר השליט והשר לא אוהבים זה את זה, לא תמצא נאמנות, כאשר אב ובנו לא אוהבים זה את זה, לא יתקיים כיבוד הורים ומורים". מו דזה ממשיך ומונה את היחסים ההיררכיים השונים, להם הוא מציע תשתית רעיונית ומוסרית חדשה.
רציונליזם יהודי בימי הביניים
הפולמוס
אומנם בפרספקטיבה היסטורית נראה שכוחה של הקבלה היה חזק יותר, והשפעתה על היהדות המסורתית גדולה לאין ערוך. הזרמים הרציונליסטיים נחלשו גם, ואולי במיוחד, ביהדות תימן שאדיקותם במשנתו של הרמב"ם הייתה גבוהה, במאות שנים האחרונות החלו לזנוח את דרכו ולדבוק בדרכה של הקבלה, פלג הדרדעים בתימן ניסו להחזיר את הרציונליות לתימן.
מו דזה
אידאולוגיה
על פי השקפת עולמו, לא קיים גורל קבוע לאדם (בפין-יין: míng, בסינית: 命), אלא האינדיבידואל עצמאי לבחור ולעצב את חייו ועתידו. לדידו, האסונות הנופלים על האדם אינם תוצאה של גורל שנקבע מראש.
רציונליזם יהודי בימי הביניים
הפולמוס
גם ביהדות המזרח, שפלגים גדולים ממנה עמדו לימין הרמב"ם נגד מתנגדיו, בנושא זה לא הלכו בדרכו, כדעת החולקים על הרמב"ם. הרב עובדיה יוסף בספרו "הליכות עולם" חלק ז' פרשת פינחס עמוד ר"י מביא את דברי הרמב"ם ואת החולקים עליו:
מצד שני, דעתו של הרמב"ם בעניין הגשמתו של האל נתקבלה וגם דעתו בנושא פירוש התורה התקבלה באופן חלקי (אין זרם רבני בעת המודרנית שמפרש את כל דברי התורה לפי הפשט).
מו דזה
יחסו לשמיים
מו דזה החזיק בדעה הרואה בשמיים (בפין-יין: tiān, בסינית: 天) כוח היכול להעניש את הסוררים ולגמול לעושי הטוב. לעל-טבעי חשיבות רבה במשנתו, אשר רואה ב"רצון השמיים" (בפין-יין: tiān zhi, בסינית: 天志) מרכיב מהותי. ה"שמיים" מתוארים כאישיות על-אנושית המענישה את הרשעים וגומלת לעושי הטוב. כוח זה הוא גם אמת המידה של המוסרי והנכון. הבנה זאת שונה מזאת בה החזיקו הקונפוציאניים, שראו ב"שמיים" כוח מוסרי מסתורי ועלום, שאינו מתערב בחיי בני האדם. לצד "השמיים", סבר מו דזה שקיימים גם שדים (gui, בסינית: 鬼) ורוחות (shen, בסינית: 神). כוחות אלו יכולים להיטיב ולברך, אך גם לזעוף ולהעניש את הסוררים.
פוליטיקה וממשל
תורתו של מו דזה ביקשה להציע מזור לחוסר היציבות הפוליטית ושפיכות הדמים של תקופתו. הוא סבר שהסיבה לכך היא חוסר באהבה הדדית, ודגל בעיקרון אותו כינה "אי התקפה" (Feigong, בסינית: 非攻). הוא גינה תוקפנות צבאית, וראה בה צעד בלתי מוסרי וגם בלתי משתלם לשני הצדדים.
מו דזה קרא להקמת מערכת שלטון המבוססת על מריטוקרטיה, המכונה על ידו "העלאת המוכשרים" (Shangxian, בסינית: 尚贤). להשקפתו, מנהיגי המדינה, בהם גם הקיסר, צריכים להיבחר על סמך יכולותיהם וכישרונם, ולא על סמך ייחוס משפחתי.
מו דזה הטיף לממשל הנוהג בחסכנות ובצנעה (Jieyong, בסינית: 节用). מותרות שאין בהם צורך ממשי - מגונים הם. בנוסף, הוא קורא לחסכון בקיום טקסי הלוויה (Jiezang, בסינית: 节葬) ורואה בשלילה גם את המוזיקה המבוצעת בחצרות האריסטוקרטיה (Feiyue, בסינית: 非乐). בכך תוקף הוא נוהגים שהיו יקרים לליבם של הקונפוציאניים, שראו בקיום טקסים ארוכים ומדוקדקים כלי חשוב לשמירה על סדר חברתי הרמוני.
תרומת המוהיזם למדע
רעיונותיהם של המוהיסטים השפיעו עמוקות על הגותם של הפילוסופים בני אותה התקופה ובמאות שאחריה. בין המאה ה-3 וה-4 לפנה"ס, כתבו מוהיסטים את הטקסטים הקיימים הקדומים ביותר בנושאי לוגיקה, גאומטריה, אופטיקה ומכניקה. הלוגיקה המוהיסטית השפיעה על טכניקת הטיעון של ראשוני ההוגים הסינים, בעוד ששאיפותיהם לשלטון מריטוקרטי וטובת הציבור עזרו לעצב את הפוליטיקה הפילוסופית והמדיניות של שושלות צ'ין והאן. בנוסף, מו דזה הוא המדען הראשון שגילה את אפקט הקמרה אובסקורה ובנה אב טיפוס מתפקד, כמאה לפני גילויו של אריסטו ואלף שנה לפני פיתוח אב טיפוס במערב.
טום גרגורי
תומאס גרגורי (באנגלית: Thomas Gregory; נולד ב-10 בנובמבר 1995), המוכר בשם הבמה טום גרגורי (באנגלית: Tom Gregory), הוא זמר-יוצר אנגלי.
ראשית חייו
טום גרגורי נולד בבלקפול, אנגליה, הממלכה המאוחדת. בילדותו הוא ציין שההשראות המוזיקליות שלו היו קין, The La's, ואן ריפאבליק ופיניקס. הוא למד בבית הספר רוסאל.
קריירה
ב-2013, הוא עשה אודישן בעונה השנייה של The Voice UK, אך לא העפיל לשלבים המתקדמים.
ב-2015, הוא הופיע בסדרה הטלוויזיה סוג א', בתפקיד של לוק טיילור, החבר של רבקה יוז ואח למחצה של הדמות הראשית, ג'ו יוז.
אחרי מספר שנים של עבודה במשרה חלקית וטיולים ברחבי הממלכה המאוחדת וגרמניה, הוא הוחתם אצל קונטור רקוקדס ב-2017. בהמשך השנה, הוא הוציא את הסינגל הראשון שלו, "Run to You". הוא הופיע מספר פעמים בגרמניה, והופיע כהופעת חימום בהופעה של להקת הפופ רוק הנורווגית, א-הא ב-2018.
ב-2020, הוא הוציא את הסינגל "Fingertips". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-24 באוסטריה, למקום ה-72 בצרפת, למקום ה-33 בגרמניה ולמקום ה-49 בשווייץ. בהמשך השנה, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם VIZE, את הסינגל "Never Let Me Down". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום הרביעי באוסטריה, למקום ה-192 בצרפת, למקום השמיני בגרמניה, למקום הראשון בפולין, ולמקום ה-12 בשווייץ. בהמשך השנה, הוא הוציא את הסינגל "Rather Be You". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-49 בצרפת ולמקום ה-53 בשווייץ. ב-18 בספטמבר 2020, הוא הוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, Heaven in a World So Cold.
ב-2021, הוא הוציא את הסינגל "River". הסינגל הגיע, בשיאו, למקום ה-52 באוסטריה, למקום ה-47 בגרמניה, ולמקום ה-65 בשווייץ.
איתמר דוד
איתמר דוד (בלועזית: Ismar David; 27 באוגוסט 1910, ברסלאו, גרמניה – 26 בפברואר 1996, ניו יורק) היה מאייר, גרפיקאי, טיפוגרף ומעצב גופנים יהודי גרמני-ישראלי-אמריקאי, מעצב גופן "דוד" הפופולרי.
ביוגרפיה
דוד נולד בעיר ברסלאו שבגרמניה (כיום בפולין), ועזב את בית הספר בגיל 14 כדי לסייע בפרנסת המשפחה כשוליית צייר. בגיל 18 נסע ללמוד בבית הספר לאמנות שימושית בשרלוטנבורג בברלין (בית ספר שהשתייך לתנועת האמנויות והאומנויות האירופית, שדגלה בעיצוב מוצרים אמנותי ושימושי כאחד על מנת לשמר כבוד ועצמאות לבעלי מלאכה ואומנים בעולם תעשייתי) והשתלם בעיצוב ואיור. במסגרת לימודיו ועבודתו זכה למספר פרסים בתחום העיצוב, בהם פרס על עיצוב מהדורה של ספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל.
בשנת 1932 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. עסק בעיצוב פנים, עיצוב תעשייתי ועיצוב גופנים. בייחוד ידוע בזכות עיצוב הגופן "דוד", יחד עם משה שפיצר. הגופן נרכש לשיווק על ידי תאגיד אינטרטייפ ב-1954 והפך לאחד הגופנים העבריים הנפוצים ביותר בזכות התאמתו לדפוס המודרני. דוד עיצב גם כמה משטרות הכסף הראשונים של מדינת ישראל ובולים רבים. הוא הגיש מספר הצעות לעיצוב סמל מדינת ישראל ב-1948 – אחת מהן הייתה בין שלוש ההצעות שעלו לדיון הוועדה העליונה לבחירת הסמל.
בנוסף עיצב דוד מבני ציבור, בהם המבנה הישן של בית הספר שנקר ברמת גן, את הכתב והלוגו של מפעל המלט "נשר" וכרזות רבות של הנהגת היישוב ושל לשכת הפרסום הממשלתית.
בשנת 1953 עבר לניו יורק ופתח שם סטודיו שעסק בעיצוב פנים ועיטור בתי כנסת, עיצוב עטיפות ספרים עבור הוצאות ספרים מובילות ומוסדות דת יהודיים ועיצוב פריטי יודאיקה. מאמצע שנות ה-60 גילה עניין באדריכלות ותכנן מספר אנדרטאות ופארקים במדינת ניו יורק. ב-1987 ייסד עם הלן ברנדשאפט סטודיו לאדריכלות ועבודות גרפיות (ABCD).
ספר תהילים פרי עיצובו משנת 1973 נחשב ליצירת מופת של פרשנות גרפית אישית וליצירת אמנות ייחודית וזכה באותה שנה בפרס מאת המכון האמריקאי לאמנויות הגרפיות. ב-1991 עיצב ברוח דומה את ספר יונה. שני הספרים יצאו לאור במהדורות מצומצמות והם פריטי אספנות מבוקשים.
איתמר דוד נפטר בניו יורק. הלן ברנדשאפט, שותפתו בסטודיו, טיפלה בעזבונו ומסרה חלק גדול ממנו ב-1997 לארכיון Cary Collection במכון הטכנולוגי של רוצ'סטר שבמדינת ניו יורק.
השוד ברחוב הרצל (1942)
השוד ברחוב הרצל היה מעשה שוד שבוצע על ידי הלח"י במרכז תל אביב בשנת 1942. שוד זה היה שלישי מתוך שלושה מקרי שוד שבוצעו על ידי ארגון הלח"י, בבנקים בתקופת המנדט הבריטי, במטרה לממן את פעולותיהם. השוד נכשל ומבצעיו נתפסו, אך במנוסתם רדפו אחריהם שוטרים שהרגו שני יהודים מן הקהל שרדפו אחריהם גם הם.
כבר מתקופתה הראשונה של מחתרת הלח"י, בעת שנקראה עדיין "אצ"ל בישראל", נקטה מחתרת הלח"י בדרך של ביצוע מעשי שוד כדי לממן את פעולותיה הפעולה הראשונה, השוד בבנק אפ"ק, התרחשה ב-16 בספטמבר 1940, ובמסגרתה שדדו אנשי הלח"י, לאור היום, סכום כסף רב בבנק אנגלו-פלשתינה (כיום בנק לאומי לישראל), בסניף הבנק ברחוב בן-יהודה בתל אביב. בקיץ 1941 אזלו כספי השוד בבנק אפ"ק. חלקם הוצאו לקיום מנגנון הלח"י וחלקם לאימונים ולמבצעים. הלח"י החליט על ביצוע שוד נוסף. היעד היה "הבנק הערבי" בירושלים. ב-15 ביולי 1941. הפעולה סוכלה על ידי שוטרים בריטים ואחד ממבצעיה נתפס.
בראשית שנת 1942, חודש לפני הירצחו של אברהם שטרן (יאיר), ניסה הלח"י לבצע שוד נוסף, ניסיון שכשל וגרם לתוצאות טרגיות. ב-9 בינואר 1942 התנפלו שני אנשי לח"י על פקיד המשביר המרכזי, בשעה שיצא מסניף בנק הפועלים ברחוב הרצל בתל אביב, חטפו מידיו תיק ובו 1,000 לירות וניסו להימלט. הקהל שהיה במקום פתח במרדף אחרי השודדים. אחד מהם, שנמלט לסמטאות נוה צדק, נתפס על ידי שוטרים בריטים. השני נמלט אל תוך המחסן של קולנוע עדן. במהלך המרדף במחסן קולנוע עדן, בניסיון לפגוע בנרדף, ירה השוטר הבריטי לתוך הקהל והרג שנים. שני ההרוגים היו מתתיהו פדרמן נהג קטר בן 19, בן יחיד להוריו, ואברהם בן אברהם גר צדק בן ארבעים, סבל באגד, שהניח אחריו שישה ילדים ואישה בהריון.
שני אנשי לח"י שנתפסו היו יהושע בקר בן 21 וניסים ראובן בן 19. ב-23 בינואר 1942 הובאו השניים בפני שופט חוקר, שפסק כי יש להעמיד את השניים לדין על עבירות של שוד ורצח. משפטם החל בבית המשפט בירושלים ב-25 בפברואר בפני שני שופטים בריטים והשופט היהודי מני. הסנגור היה עורך הדין מקס קריצמן, מעורכי הדין הידועים בארץ ישראל באותה עת, שהיה סנגורם של רבים מאסירי המחתרות. ב-8 במרץ הרשיע בית המשפט את הנאשמים. נסים ראובן נדון ל-14 שנות מאסר ועל יהושע בקר הוטל עונש מוות. ערעורם בפני בית המשפט העליון המנדטורי, בהרכב של שני שופטים בריטים והשופט היהודי גד פרומקין, נשמע עוד באותו חודש ונדחה. בני משפחתו של יהושע בקר השתדלו למען הצלת חייו, ובעת שהנציב העליון נסע לאנגליה, חתם סגנו וממלא מקומו ב-21 באפריל 1942 על המרת עונשו למאסר עולם והוא נכלא בכלא עכו. הוא היה בין האסירים שנמלטו מכלא עכו במהלך הפריצה לכלא עכו ב-4 במאי 1947, והסתתר עד קום המדינה. לימים החליף את שמו ליהושע ישראלי.
נסים ראובן ("ניצ'קו") ברח ב-20 בפברואר 1948 ביחד עם 11 אסירי לח"י ואצ"ל מבית הסוהר המרכזי בירושלים דרך מנהרה שנחפרה למערכת הביוב.
דקר חישוקים
דַּקַּר חִשּׁוּקִים או דקר הפסים (שם מדעי: Epinephelus fasciatus) הוא מין של דג גרם בן לסוג דקר שבמשפחת הדקריים, החי במי האזור האינדו-פסיפי, לרבות במפרץ אילת.
מאפיינים
דקר זה קטן יחסית ומגיע לאורך של 22 סנטימטרים ומשקל של עד 2 קילוגרם. נמצאו גם פרטים באורך 40 סנטימטרים. הדג בעל סנפירים נמוכים עם סנפירי חזה רחבים העוזרים לאיזון. סנפיר הגב מורכב מחמישה קוצים פרוקים לאורך הגב והזנב קצר. העיניים גדולות בצבעי צהוב וכחול-כהה. הגוף בעל קשקשים אדומים חיוורים עד אפור-צהבהב ולאורך הגוף פסים לבנים המזכירים מעט "חישוקים". קצה הראש יותר כהה מהגוף והלסתות לבנות ובולטות.
על דג זה נמצאים מספר טפילים והאוכל מבשרו עלול לקבת הרעלת סיגואטרה, תופעה נפוצה בבשר של דגי אלמוגים.
גשר אלנבי
גשר אלנבי (באנגלית: Allenby Bridge; בערבית: جسر الملك حسين – "גשר המלך חוסיין") הוא גשר מעל נהר הירדן הנמצא כ-5 ק"מ מזרחית ליריחו, בגובה של 273 מטר מתחת לפני הים. הוא מקשר בין ישראל וירדן ומשמש כמעבר גבול בין יהודה ושומרון וישראל לירדן.
עד הסכם השלום עם ירדן
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הקימו הטורקים גשר עשוי עצים, שנקרא אל ע'וריניה, מלשון אל-ע'ור - בקעת הירדן. בחורף 1896–1897 נפגע הגשר קשות בשיטפון, ובמקומו הוקם גשר עץ חדש.
בפברואר 1918 פרץ מייג'ור גנרל ג'ון שיי בראש הדיוויזיה ה-60 והגיע עד סלט ופאתי עמאן אך נאלץ לסגת חזרה מערבה דרך גשר אלנבי. בשלהי אפריל 1918 שוב ניסה אלנבי לכבוש את עמאן ולקטוע את מסילת הרכבת החיג'אזית, הוא תכנן מבצע משולב עם כוחות הבדואים של האמיר פייסל, אך הם לא הופיעו כלל ושוב נתנה פקודת נסיגה דרך גשר אלנבי. הפעם השלישית בה ניסה אלנבי לפרוץ מזרחה דרך הגשר הייתה כבר חלק מקרב מגידו והפעם עברו על הגשר גם חלק מהגדודים העבריים (גדוד 39 בפיקוד אליעזר מרגולין וגדוד 38 בפיקוד ג'ון פטרסון) בעקבות פרשי האנזא"ק שהסתערו מזרחה אך חצו את הירדן מוקדם יותר במעברת אום-שורט. חיילי ההנדסה מתחו גשר חביות ארעי במעברת ע'וריניה ודרכו עברו הכוחות שהשתלטו על שונת, נימרין וסלט. דרך הגשר עברה רוב התנועה בין עבר הירדן וארץ ישראל. בשנת 1924 הותקן במקום טלפון.
גשר זה התמוטט ברעידת האדמה של 1927 וגם לאחר תיקונו נמצא במצב רעוע. במקומו הוצב גשר זמני. בשנת 1936 הוקצה תקציב לבניית גשר חדש.
מאז הסכם השלום עם ירדן
לאחר חתימת הסכם השלום עם ירדן בשנת 1994 הוחלט על הסדרתו של גשר אלנבי כמעבר גבול בין ירדן וישראל, אשר יופעל בצד הישראלי על ידי רשות שדות התעופה. נבנה גשר מודרני חדש בסמוך לגשר הביילי הישן, בעזרת תרומה מממשלת יפן. מתקני המעבר שוכנים כקילומטר אחד דרומית-מערבית לגשר, והם מיועדים לתנועת נוסעים פלסטינים ותיירים, ומשמשים גם למעבר סחורות. במקום ארבעה אולמות נפרדים לכניסה וליציאה של פלסטינים ולכניסה וליציאה של תושבי ירושלים המזרחית ושל תיירים. למרות שהמסוף לא נועד לטפל בישראלים ובירדנים, בפועל עוברים גם ישראלים רבים דרכו, שכן הוא מהווה את שער היציאה העיקרי למכה בתקופת החג'.
תקרית ביטחונית במעבר
ב-10 במרץ 2014 ניסה ראאד זעיתר, שופט ירדני, לחטוף נשק מחייל שאיבטח את המעבר. כח של חיל ההנדסה שהיה מוצב במעבר ירה לעברו והוא חוסל. בעקבות לחץ ירדני כבד, שוחח למחרת הנשיא שמעון פרס עם מלך ירדן והתנצל בפניו על התקרית.
חיים לוטן
חיים לוטן (נולד ב-15 בפברואר 1952) הוא פרופסור, קרדיולוג בכיר, ששימש כמנהל מערך הלב בבבית החולים הדסה עין כרם.
ביוגרפיה
לוטן סיים את ההכשרה הרפואית בפקולטה לרפואה ב במרכז הרפואי הדסה בשנת 1979 וסיים את התמחותו בקרדיולוגיה בשנת 1987.
בין השנים 1987 ל-1989 עשה לוטן התמחות-על במחקר בקרדיולוגיה התערבותית וגרעינית ופיתוח דימות תהודה מגנטית באגף הלב וכלי הדם באוניברסיטת אלבמה בבירמינגהם, אלבמה, ארצות הברית.
בשנת 1996 מונה למנהל תחום קרדיולוגיה התערבותית וצנתור לב במרכז הרפואי הדסה בירושלים.
בשנת 2000 מונה למנהל מכון הלב במרכז הרפואי הדסה.
בשנת 2006, יחד עם פרופסור רפאל ביאר ייסדו את הקונגרס הבינלאומי השנתי המוביל של ה–ICI (חדשנות בקרדיולוגיה התערבותית) כמו גם את האקדמיה לחדשנות.
החל משנת 2009 קיבל מינוי כפרופסור לרפואה (קרדיולוגיה) מהפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
החל לכהן כנשיא האיגוד הקרדיולוגי הישראלי ממאי 2011 עד אפריל 2013.
פרופסור לוטן הוא יו"ר וועדת ההסמכה והרישוי של משרד הבריאות לסטנטים כליליים, והוא היה מעורב במספר מיזמים ביורפואיים ושרת כמנהל רפואי יועץ רפואי בסטארטאפים רפואיים רבים בתחום הקרדיולוגיה ההתערבותית והדמיית הלב. יחד עם ד"ר יעקב נחמיאס ייסד את הקורס הבינתחומי לתהליכי חדשנות ביו-רפואית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2018 נבחר על ידי חברי מועצת המנהלים של האיגוד הלאומי לקרדיולוגיה בסין, לחבר בקבוצת "ידידים בינלאומיים" יחד עם 11 קרדיולוגים מהמובילים בעולם אשר תרמו תרומה משמעותית לפיתוח רפואת לב וכלי דם בסין.
בראנון בראגה
בראנון בראגה (באנגלית: Brannon Braga; נולד ב-14 באוגוסט 1965) הוא תסריטאי ומפיק טלוויזיה אמריקאי. בראגה כנראה ידוע בעיקר בזכות עבודתו עם זיכיון "מסע בין כוכבים", לאחר שעבד בשלוש מתוך ארבע הסדרות המודרניות של "מסע בין כוכבים" בטלוויזיה מאז 1990, וכן בשניים מסרטי הקולנוע העלילתיים של "מסע בין כוכבים"; כמו כן, היה אחד מן היוצרים ומהמפיקים של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז". למעשה, בראגה הוא התסריטאי שכתב יותר מכל אחד אחר עבור הזיכיון "מסע בין כוכבים". כמו כן, הוא היה היוצר והמפיק של "על הסף", דרמה אודות פלישת חייזרים אשר לא האריכה ימים. ב-2014 ביים בראגה את "קוסמוס: מסע לחלל" שהיוותה הפקה מחודשת לסדרת המדע המיתולוגית "קוסמוס".
מסע בין כוכבים: הדור הבא
בשנת 1990, בראגה התקבל להתמחות במשך שמונה שבועות מטעם "Academy of Television Arts & Sciences", והצטרף לצוות הכתיבה של "מסע בין כוכבים: הדור הבא". המשימה הראשונה שלו הייתה שיכתוב תסריט בשם "Reunion" עם התסריטאי רונלד ד. מור, ולאחר מכן לשכתב לבד תסריט שכותרתו "Identity Crisis". זה הוביל למשרת תסריטאי בצוות הכותבים בשנת 1991, וכתוצאה מכך לעבודה על מספר פרקים פופולריים כגון "Cause and Effect", "Frame of Mind" ו-"Parallels".
בתחילת העונה האחרונה של "הדור הבא", בראגה (כיום מפיק-שותף) ומור (אשר עבד איתו מספר פעמים יחד בארבע השנים שחלפו) נבחרו על מנת לכתוב את התסריט להופעתם הקולנועית הראשונה של צוות שחקני "הדור הבא", "מסע בין כוכבים: דורות", אותו הם פיתחו בשנה האחרונה. כמו כן, הם נבחרו על מנת לכתוב את התסריט לפרק סיום הסדרה "...All Good Things", שעבורו הם זכו בפרס הוגו עבור ההצגה הדרמטית הטובה ביותר.
מסע בין כוכבים: וויאג'ר
לאחר שסדרת "מסע בין כוכבים: הדור הבא" הגיעה אל סיומה, בשנת 1994, בראגה הצטרף לצוות היצירתי של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" כמפיק. בשנת 1996, בראגה ומור שיתפו פעולה שוב, בסרט הקולנוע השני של הדור הבא, "מסע בין כוכבים: המפגש", אשר היה לסרט השני ברווחיותו מבין כל סרטי זיכיון מסע בין כוכבים. לאחר עזיבתו של ג'רי טיילור בסוף העונה הרביעית של "וויאג'ר" בשנת 1998, בראגה הפך למפיק הסדרה, ולמעשה מי שניהל בה את העניינים. קייט מאלגרו, השחקנית הראשית בסדרה, הגיבה באופן חיובי לשינוי, במיוחד בנוגע לכיוון החדש שאליה הדמות שהיא מגלמת הולכת:
בראגה ומור שוב שיתפו פעולה בשנת 1999, בכתיבת סרט הקולנוע "משימה בלתי אפשרית 2". אף על פי שהטיוטה שלהם לא הייתה הטיוטה הסופית שבה נעשה שימוש בהפקת הסרט, השניים קיבלו קרדיט ככותבי הסיפור (ולא התסריט). פנו אליהם כדי לעשות סרט שלישי של "מסע בין כוכבים" בכיכובם של צוות "הדור הבא", אולם השניים סירבו.
כאשר "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" הסתיימה בשנת 1999, מור הועבר לצוות היצירתי של "וויאג'ר" כמפיק-שותף-בכיר, אך עזב במהירות כשהוא מעלה טענות כלפי בראגה, שותפו הוותיק לכתיבה:
שנים לאחר מכך, השניים אמרו כי תיקנו את ידידותם.
מסע בין כוכבים: אנטרפרייז
כאשר "וויאג'ר" הסתיימה בשנת 2001, פיתח בראגה, ביחד עם ריק ברמן, את "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז". מאז הבכורה הטלוויזיונית של הסדרה, ועד לסוף העונה השלישית במאי 2004, בראגה היה המפיק האחראי על ההפעלה השוטפת של התוכנית, לאחר שהעביר את המושכות של ראשות צוות הכתיבה למני קוטו, בעונה הרביעית. עם זאת, בשל ירידה בנתוני הצפייה, "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז" בוטלה על ידי UPN בסיומה של העונה הרביעית.
על הסף
עוד בטרם בוטלה הסדרה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", בראגה החל לפתח סדרת מדע בדיוני חדשה של CBS בשם "על הסף" (במקור: "Threshold"), אשר שודרה לראשונה בספטמבר 2005. בראגה הקים חברת הפקות משלו, "בראגה הפקות", כדי להקל על פרויקט זה. עלילת הסדרה מתרחשת בימינו אנו, ומתמקדת בקבוצה של מומחים אשר חוקרים ספינת חלל זרה שהתגלתה באוקיינוס האטלנטי. הסדרה שובצה, בתחילה, בימי שישי, אבל עברה ליום שלישי בניסיון לשפר את הרייטינג שלה. מאמץ זה לא הצליח, ו-CBS ביטלה את הסדרה בנובמבר 2005.
The concept of Threshold was created by David S. Goyer (co-writer of Batman Begins, writer or co-writer of the Blade films, director of Blade: Trinity) and David Heyman (producer of the Harry Potter films). Threshold did earn some good reviews during its run, including four out of four stars from 'USA Today'.[5]
את הרעיון של "על הסף יצרו דייוויד ס. גויר (מכותבי "באטמן מתחיל"; מכותבי סדרת סרטי "בלייד"; אשר ביים את "בלייד: טריניטי". ) ודייוויד היימן (מפיק סרטי "הארי פוטר"). "על הסף" זכתה במספר ביקורות חיוביות במהלך התקופה בה שודרה, לרבות ארבעה מתוך ארבעה כוכבים מ-"USA Today".
24 (עונות 7–8)
בראנון בראגה שימש כמפיק בפועל בסדרה הפעולה של רשת פוקס, "24", וכתב מספר פרקים עבור עונות 7–8.
פלאש פורוורד
בראנון בראגה, יחד עם דייוויד ס. גויר, יצרו את סדרת המדע בדיוני "פלאש פורוורד" בהפקת רשת "ABC", בה שימשו גם כמפיקים בפועל. הסדרה הותאמה לטלוויזיה על פי רומן מאת רוברט סוייר באותו השם, ועלתה לשידור לראשונה ב-24 בספטמבר 2009. בראגה וגויר כתבו יחד את פרק הפיילוט, ששמו "No More Good Days", כאשר בראגה, גויר וסוייר חלקו יחד מועמדות לפרס הוגו עבור ההצגה הדרמטית הטובה ביותר. בראגה נותר מחויב בחוזה לסדרה "24", ולפיכך לא היה זמין לעבוד כראש צוות הכותבים עבור "פלאש פורוורד", כאשר הפיילוט הוזמן כסדרה. ב-13 במאי 2010 דווח כי "פלאש פורוורד" לא תחודש לעונה שנייה. התוכנית בוטלה עקב קשיים רבים.
סיילם
ב-24 באפריל 2014 עלתה סדרת הטלוויזיה "סיילם", אותה יצר, הפיק וכתב למשך 3 עונות ברשת הטלוויזיה WGN America, בעוד העונה השנייה עלתה לשידור ב-5 באפריל 2015 והעונה השלישית והאחרונה עלתה לשידור ב-2 בנובמבר 2016 כאשר הפרק האחרון שודר ב-25 בינואר 2017 וכלל 10 פרקים.
יאכטה
יאכטה היא ספינה המשמשת למטרות פנאי. אורכן של רוב היאכטות הפרטיות נע בין 7 ל-14 מטרים, קיימות גם יאכטות שאורכן עשרות מטרים.
במקור, יאכטה הייתה כלי שיט קל ומהיר לשימוש אנשים חשובים. מקור המילה יאכטה מהולנדית עתיקה: jaghtschip, ספינת מרדפים. המילה קוצרה ל-jagt, ובהולנדית החדשה שונה הכתיב לצורה jacht (יאכט). צורה זו חדרה אל שאר השפות ובהן עברית.
סוגים
קיימים שני סוגי יאכטות עיקריים: יאכטת מפרשים ויאכטה מנועית.
יאכטות מפרש
יאכטות מפרש מחולקות למספר קטגוריות, כאשר אחת החלוקות היא על פי מספר הגופים הצפים מהם מורכבת היאכטה.
גוף בודד
גוף בודד (monohull) היא הקטגוריה אליה שייכות רוב יאכטות המפרש המפליגות היום. יאכטה במבנה זה בנויה מגוף צף אחד, שלאורך חלקו התחתון נמתחת השדרית (keel), מהחרטום ועד לירכתיים. המגורים ושטחי המחיה והאחסון מצויים כולם בתוך נפח גוף הציפה עצמו. תורני המפרשים ממוקמים לאורך מרכז גוף הציפה ובסיסם מעוגן בתחתית גוף הציפה.
גופים מרובים
גופים מרובים (multihull) מתייחס לכלי שיט בעלי יותר מגוף צף אחד. לסוג המכונה "קטמרן" בעל שני גופי ציפה ול-"טרימרן" שלושה גופים. גופי הציפה בכלי שיט בעל מבנה 'גופים מרובים' צרים יותר ביחס לאורכם, בהשוואה לגוף הציפה במבנה 'גוף בודד'. במבנה "טרימרן" גוף הציפה המרכזי משמש למחיה ולמגורים וגופי הציפה הצידיים משמשים לאחסון. במבנה ה"קטמרן" בין שני גופי הציפה נמתח מעל המים משטח, המשמש למחיה. גופי הציפה עצמם משמשים לאחסון או אף ללינה, אם הם רחבים מספיק. תורן הכלי מעוגן בבסיסו למשטח המחבר בין שני גופי הציפה. צורת עיגון זו של התורן חלשה יותר, ביחס לעיגון במבנה 'גוף בודד'. רוחב מבנה כלי השיט וריבוי הגופים הצפים מאפשרים לוותר על משקולת האיזון בתחתית הספינה.
ליאכטה במבנה 'גופים מרובים' מספר יתרונות, בהשוואה ליאכטה במבנה 'גוף בודד' מסדר גודל דומה: שטח מחיה מרווח וגדול יותר מעל פני המים, מהירות רבה יותר באותה הרוח, יציבות אופקית בהפלגה ברוחות ערות, שקיעה איטית יותר אם אחד מגופי הציפה נפרץ, שטח גג חשוף לשמש גדול יותר (מקל על הצבת יותר לוחות סולריים להפקת חשמל, למשל), שוקע רדוד יותר (מאפשר לעבור במים רדודים יותר ומקטין הסיכוי לפגיעה בלתי-רצויה במכשולים תת-מימיים), כפל מערכות הנעה וניהוג המאפשר יתירות במקרה תקלה ויציבות רבה יותר בזמן עגינה.
אסמולול
אֶסמוֹלוֹל (Esmolol) היא תרופה מקבוצת חוסמי בטא מסוג β1 סלקטיביים, המשמשת להורדת לחץ דם, האטת הדופק והפחתת עוצמת התכווצות הלב. לעומת תרופות אחרות מסוגה, תרופה זו מתחילה לפעול במהירות ויש לה משך פעולה קצר.
יאכטה
יאכטות מנועיות
המונח 'יאכטה מנועית' מתייחס לכלי שיט מנועי שאורכו מעל 7 מטרים, כאשר אמצעי הנעתו העיקרי הוא מנוע מכל סוג.
אסמולול
אסמולול חוסמת קולטנים אדרנרגיים מסוג β1 של מערכת העצבים הסימפתטית הנמצאים בלב ובאיברים נוספים. היא גורמת להאטת הדופק, להפחתת עוצמת התכווצות הלב ולהורדת לחץ דם, ובכך היא משמשת בטיפול לטכיקרדיה מסוגים שונים. זוהי גם תרופת הבחירה לטיפול ראשוני בחשד לבתירת אבי העורקים. היא ניתנת בעירוי תוך-ורידי איטי בשל משך הפעולה הקצר שלה.
יאכטה
יאכטות מנועיות
כלי שיט מנועיים מאופיינים בדרך כלל בשוקע נמוך, ובשונה מהמפרשיות (למעט קטמרן), אין לו משקולת מתחת לכלי השייט, אם כי בתכנון הכלי יש מספנות שמוסיפות משקל למטרות יציבות כלי השייט, יאכטה מנועית יכולה לשמש לפנאי או למטרות מסחריות ואחרות, שימושים לדוגמה; יאכטות המשמשות מחקר אקדמי, כגון סקרים ימיים, יאכטות המשמשות לצלילה ולחקלאות ימית, יאכטות המשמשות לתחרויות ספורט ימי ומוטורי ועוד.
יאכטות מנועיות מובדלות מהמפרשיות בעלויות אחזקתן, וכן ברמת מורכבות גבוהה משמעותי הנובעת מהצורך לתחזק את המערכות המכניות שנוטות להתקלקל ממי הים וכן בצורך לתדלק אותן בתכיפות רבה ביחס למפרשיות, כמו כן, יאכטות מנועיות דורשות איש צוות נוסף עם הסמכת מכונאות וחשמל, בישראל ההסמכה נקראת 'מכונן' ובאנגליה ואירופה 'קצין מכונות ראשי'.
רישוי
החוק בישראל מבחין בין יאכטה המשמשת לפנאי (Leisure); לבין שימושים מסחריים לרבות השטת נוסעים בשכר, ושימושים למטרות לימודי שיט המחייבים הליך רישוי שונה, רישוי משיט שונה, וביטוח מסחרי, וכן לחלוקה בין כלי שיט קטנים (כלי שיט עד 24 מטר ו-100 טון) לגדולים.
אסמולול
אסמולול מפורקת בהידרוליזה על ידי אסטראזים בדם. הפירוק המהיר מתאפשר בשל שרשרת צדדית אסטר-מתיל. תוצר הפירוק הוא חומצה חופשית ומתנול, אולם כמות המתנול הנוצרת דומה לזו הנוצרת באופן אנדוגני. זמן מחצית החיים של התרופה הוא 9 דקות.
יאכטה
רישוי
להלן דרגות רישוי הקיימות בישראל להשטת יאכטות:
תחרויות שייט ליאכטות מפרשיות
ישנן תחרויות שייט רבות ליאכטות, החל מתחרויות מקומיות קטנות ועד תחרויות בינלאומיות גדולות עם נותני חסות ענקיים כמו יצרניות רכב. חלק מתחרויות השייט הידועות ביותר כוללות:
(Hydrofoil), והן מסוגלות להגיע למהירות של למעלה מ-100 קמ"ש.
הדגמים המאושרים לשימוש בתחרות הנם הדגמים AC40, LEQ12, AC75.
יאכטות אלו מצוידות במערכות מפרש מתקדמות, והן דורשות מיומנות גבוהה מאוד של צוות השייט.
America's Cup היא תחרות בינלאומית, והיא מתקיימת במדינות שונות בכל פעם. התחרות האחרונה נערכה בשנת 2021 בניו זילנד, והזוכה הייתה קבוצת Team New Zealand.
America's Cup היא תחרות מרתקת מאוד, והיא מושכת מיליוני צופים ברחבי העולם בערוצי טלוויזיה ובשידור באינטרנט כולל פרשנות טכנית בדומה למשחקי כדורגל וכדורסל.
התחרות היא גם סמל לגאווה לאומית, והיא נותנת הזדמנות למדינות רבות להראות את יכולותיהן בשייט מפרש.
יש הטוענים שזו התחרות הקשוחה ביותר בתחום, מאחר ששאר התחרויות מורכבות מצוותים מתחלפים בכלי השייט וצוותי סיוע ביבשה המסייעים בקבלת החלטות והערכות מצב (מז"א, טכני, רפואי ועוד), התחרות הראשונה של Vanda Globe התקיימה בשנת 1968, התחרות מתקיימת על פני תקופה של כ-9 חודשים, והיא עוברת בכל האוקיינוסים בעולם. יאכטה המנצחת בתחרות היא זו שמשלימה את המסלול בזמן הקצר ביותר.
הפיתוחים הטכנולוגיים המאפשרים את התחרויות באים ממימון של נותני חסות, כאשר בשלב מתקדם הפיתוחים הללו זולגים לשוק הלא תחרותי ובכך מסייעים לפתח את תחום היאכטות במגוון תחומים כמו הנדסת חומרים, תכנון אווירודינאמי וההידרודינמי, ופיתוחים הקשורים בבטיחות השייט והצלה במצבי חירום, כמו גם פיתוחים הקשורים בחיזוי מז"א באמצעים טכנולוגיים כמו חיישנים או שימוש בלוויינים.
צובל (פירושונים)
ראו גם
}}
בועז ביסמוט
בועז בִּיסְמוּט (נולד ב-25 בנובמבר 1964) הוא חבר הכנסת העשרים וחמש מטעם מפלגת הליכוד ויו"ר הוועדה לענייני התמכרויות, סמים ואתגרי הצעירים בישראל. לפני כניסתו לפוליטיקה היה עיתונאי ודיפלומט.
בין השנים 2017–2021 שימש ביסמוט כעורך הראשי של העיתון "ישראל היום", לצד תפקידו כפובליציסט ופרשן בחברת החדשות. בנוסף, כיהן כשגריר ישראל במאוריטניה בין השנים 2004–2008.
ביוגרפיה
ביסמוט נולד ברחובות למשפחה שעלתה מתוניסיה. הוריו שלחו אותו ללמוד ביפו, בבית ספר קתולי ביסודי, ובית הספר טביתא של הכנסייה של סקוטלנד בתיכון. בהיותו תלמיד מחונן, השלים את בחינות הבגרות בגיל 15, ולימודי תואר ראשון בגיל 19.
ביסמוט הוא בוגר תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן. את שירותו הצבאי עשה בחיל הים, שם היה קצין במחלקת אמל"ח. לאחר סיום שירותו הצבאי, טס לצרפת. יש לו שני תוארי מוסמך אוניברסיטה מאוניברסיטת סורבון שבפריז: הראשון ביחסים בינלאומיים (1988) והשני בלימודי אפריקה – התמחות בשיתוף פעולה עם מדינות מתפתחות, חוף השנהב (1990). ביסמוט סיים בהצטיינות את בית הספר הגבוה לדיפלומטיה ואסטרטגיה של פריז (מקביל לתואר מוסמך אוניברסיטה).
קריירה עיתונאית
ביסמוט החל את הקריירה העיתונאית שלו בשנת 1983 ככתב לענייני ספורט בעיתון "מעריב". בהמשך עסק בתפקידי כתיבה ועריכה במדורי הספורט והכלכלה של עיתון מעריב עד לשנת 1988. באותה שנה החל לשמש כשליח "מעריב" בפריז שבצרפת, במקביל ללימודיו האקדמיים, כמו כן לימד עיתונאות בבית הספר הישראלי ע"ש משה שרת בפריז.
בשנת 1990 התחיל ביסמוט לעבוד עבור עיתון "ידיעות אחרונות". בשנים 1990–2004 היה שליח "ידיעות אחרונות" בפריז. בזכות דרכונו הצרפתי נכנס למדינות שאין לישראל יחסים דיפלומטיים עִמן. בין המקומות שמהם דיווח: איראן, לבנון, סוריה, תוניסיה, אלג'יריה, לוב, תימן, עיראק ואפגניסטן (שתי המדינות האחרונות בזמן הכיבוש האמריקאי).
הוא דיווח ממדינות ערב, סיקר חזיתות מלחמה שונות בעולם ומגוון אירועים פוליטיים, דיפלומטיים ובינלאומיים. ביסמוט כתב כתבות תחקיר והשיג ראיונות בלעדיים עם מנהיגים עולמיים ודמויות בינלאומיות. מסעותיו הרבים למדינות ערב החלו כתוצאה מאי-הבנה בינו לבין מערכת העיתון, כאשר ביוני 1991 ביסמוט התבקש לסקר את ביקורו של אייבי נתן בתוניסיה באמצעות הטלפון מפריז. ביסמוט הבין מהם כי עליו להגיע בעצמו לתוניסיה. כאשר הגיע ביסמוט לעיר תוניס הוא התקשר למערכת עיתון "ידיעות אחרונות" ממלון הילטון המקומי, וסיקר משם את מפגש המפגש בין נתן לראש הארגון לשחרור פלסטין, יאסר ערפאת.
משנת 2008 ועד אפריל 2017 שימש כעורך חדשות החוץ, כפרשן וככתב החוץ בעיתון "ישראל היום".
ב-30 באפריל 2017 מונה ביסמוט לעורך הראשי של "ישראל היום", כשהוא מחליף את עמוס רגב. תוך זמן קצר ערך שינויים בולטים במערכת העיתון, ובהם פיטורי הכתבים דן מרגלית ומוטי גילת ומינוי דרור אידר לעורך מדור הדעות. בשנת 2017 הגיש מדי יום שני יחד עם רזי ברקאי את התוכנית "מה בוער" בגלי צה"ל.
ביסמוט השתתף ממרץ 2020 ועד לבחירתו לכנסת בנובמבר 2022 בתוכנית "אולפן שישי" של חברת החדשות, לצד הכתבים והפרשנים של החברה.
בינואר 2022 עזב את תפקידו כעורך הראשי בעיתון "ישראל היום".
מאפריל ועד נובמבר 2022 הגיש את תוכנית האקטואליה השבועית "מחשבות בע"מ" לצד משה שלונסקי בגלי צה"ל.
בדצמבר 2022 השתתף ביסמוט בעונה השלישית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה" בתחפושת החתול והודח שני מהתוכנית.
פוליטיקה ופעילות ציבורית
באפריל 2004 מונה לשגריר ישראל במאוריטניה ביוזמת שר החוץ סילבן שלום, במסגרת מכסת המינויים הפוליטיים מחוץ לסגל המקצועי הקבוע של משרד החוץ. ביסמוט כיהן בתפקיד מיולי 2004 ועד אוגוסט 2008. בתקופת כהונתו ידעה מאוריטניה מספר הפיכות ובפברואר 2008 ספגה השגרירות בנואקשוט פיגוע ירי. הפיגוע בוצע בידי אל-קאעידה אבל נכשל. הארגון פרסם הודעת נטילת אחריות שבו הוא הצהיר שהשגריר, ביסמוט, היה המטרה, הארגון טען כי הם ידאגו לכך שבפעם הבאה ביסמוט יחוסל.
ביולי 2022, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הודיע ביסמוט על כוונתו להתמודד בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד לכנסת במסגרת הרשימה הארצית. לאחר הבחירות המקדימות ב-10 באוגוסט, נבחר למקום ה-19 ושובץ במקום 27 ברשימה לכנסת. רשימת הליכוד השיגה בבחירות אלו 32 מנדטים וביסמוט נכנס לכנסת.
ספרו
ב-ספטמבר 2012 יצא לאור ספרו "עובר כל גבול", המתמקד בחוויותיו במדינות המוסלמיות בהן ביקר, מפגשיו עם מנהיגים אזוריים כמו נשיא סוריה בשאר אל-אסד, נשיא לוב לשעבר מועמר קדאפי, נשיאי איראן לשעבר מחמוד אחמדינג'ד ומוחמד חתאמי, ונשיא מצרים לשעבר חוסני מובארכ. הספר מתייחס גם לנסיבות שהובילו למינויו כשגריר ישראל במאוריטניה ולתקופת שהותו שם, וכן לתופעת "האביב הערבי". הספר יצא לאור על ידי הוצאת אגם.
חיים אישיים
ביסמוט נשוי בשלישית, לרות, גיורת ילידת צרפת ממשפחה קתולית. הוא אב לארבעה ילדים, כשבתו הגדולה היא מאשתו הראשונה. הוא מתגורר בתל אביב.
ביסמוט ידוע כאוהד של מועדון הכדורגל ליברפול.
מירון אלתגר
מירון אלתגר (21 באוגוסט 1951 – 6 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל בדרגת סרן, אשר נהרג במלחמת יום הכיפורים ועוטר בצל"ש הרמטכ"ל.
מותם של אלתגר וצוותו פורסם במסגרת פרשת נעדרי טנק אלתגר.
ביוגרפיה
אלתגר נולד לתהילה וזאב ב-21 באוגוסט 1951 ברמת גן והוא היה הבכור מבין 3 אחיו. אביו זאב היה עיתונאי, עורך "ידיעות רמת גן" ו"דיפלומט" ודובר עיריית רמת גן. בחגיגת בר המצווה שנערכה לאתגר השתתפו דיפלומטים ושגרירים, ביניהם השגריר הסובייטי והאמריקאי.
בנובמבר 1970 התגייס אלתגר לצה"ל והוצב בחיל השריון, הוא עבר מספר הכשרות וכן קורס קצינים.
מלחמת יום הכיפורים
ב-1973 שירת אלתגר כסגן מפקד פלוגה ל' בגדוד 9 של חטיבה 14 בחיל השריון אשר הוצב בסיני, ועם צאת חג ראש השנה חזר לבסיסו. כשפרצה מלחמת יום הכיפורים, גדוד 9 שתפקידו היה להגן על אזור צפון תעלת סואץ, מצא עצמו בחזית הלחימה עם חציית המצרים את התעלה. מפקד פלוגה ל' אורי הקמן קרא בקשר לעזרה, ושני טנקי פטון ממעוז "כתובה" נשלחו לסייע למפקד הפלוגה שהיה ליד מעוז "לחצנית". הטנק הראשון נפגע, 2 מלוחמיו נהרגו ו-2 נשבו הוחזרו במסגרת החלפת שבויים בסיום המלחמה. הטנק השני בפיקודו של אלתגר המשיך בתנועה ולאחר מכן דיווח בקשר על פגיעתו והקשר נותק.
לאחר המלחמה
ב-24 באפריל 1974 אותר הטנק של אלתגר בסריקות שנערכו בין מעוז "כתובה" ל"לחצנית" מדרום לפורט סעיד. על הטנק לא היו סימני פגיעה ונראה כי הוא פרק את אחד מזחליו עקב האדמה הביצתית ונקלע למערב, עם זאת צוות הטנק שכלל את אלתגר, רב"ט חיים מוצפי, סמ"ר ינקו קלר ורב"ט דן גילת - לא אותר.
כיוון שלא היה זכר לגופות אנשי צוות הטנק או לשרידיהן, הכריז צה"ל על ארבעת אנשי הצוות כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
ב-2015 פורסם בעיתון הארץ דוח של יחידת אית"ן המעריך כי אלתגר ושאר חברי הצוות קבורים בקבר אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בחלקת נעדרי מלחמת יום הכיפורים.
צל"ש הרמטכ"ל
ביולי 1977 הוענק לאלתגר צל"ש הרמטכ"ל:
גוסטב קלימט
ביוגרפיה
קלימט נולד בבאומגרטן, שכיום חלק מווינה, השני מבין שבעת ילדיהם של ארנסט ואנה קלימט. אביו היה חרט זהב במקצועו. לכל שלושת הבנים של הזוג קלימט היה כישרון אמנותי: גוסטב, ואחיו הצעירים ארנסט וגאורג.
קריירה
בין השנים 1876–1882, למד קלימט במדרשה לאמנות בווינה (Kunstgewerbeschule) אצל פרדיננד לאופנברגר, והכשיר עצמו בתחום האמנות, בדגש על עיטור מבני ציבור. בשנת 1879 עבד אצל הצייר האנס מקרט. בשנים 1883–1892 פעל ביחד עם אחיו ארנסט קלימט, פרנץ מאטש, אדולף הירמי-הירשל ואחרים במסגרת "חבורת האמנים" (Künstlerkompagnie), אשר יצרה בין השאר את ציורי הקיר במוזיאון לתולדות האמנות בווינה ואת עיצוב הפנים של בניין התיאטרון הממלכתי (ה-Burgtheater) בעיר. הקשר עם מאטש עלה על שרטון לאחר שהצעתם לציורי התקרה באוניברסיטת וינה לא זכתה להתחבב על הציבור.
בשנת 1897 נמנה עם מייסדי תנועת "הזצסיון הווינאי" והיה לנשיאה הראשון עד לשנת 1899. לציורו "פילוסופיה" הוענקה מדליית זהב בתערוכה העולמית של פריז (1900), אבל האוניברסיטה של וינה סירבה לתלות אותו באחד מאולמיה כציור המייצג את הפקולטה לפילוסופיה. בשנת 1901 צייר את יהודית והולופרנס. בשנת 1902 יצר ציור קיר שנושאו הוא בטהובן בבניין הזצסיון בווינה. בשנת 1905 פרש מהזצסיון ביחד עם קבוצת אמנים אחרים, בהם קרל מול, וציוריו הוסרו מבניין הזצסיון. בשנת 1907 צייר את הציור הידוע והאהוב ביותר שלו, "הנשיקה", שבה נראה גבר מנשק אישה על הלחי. באותה השנה יצר לראשונה קשר עם הצייר אגון שילה. בשנים 1909–1911 נסע לפריז וכן השתתף בביאנלה של ונציה. בשנת 1916 השתתף בתערוכה של "איגוד האמנים האוסטרים" בברלין ביחד עם שילה ואוסקר קוקושקה. קלימט היה חברם הטוב של מייסדי הסדנאות הווינאיות, יוזף הופמן וקולומן מוזר.
סגנונו וקבלתו בממסד האמנותי
עבודתו של קלימט מתאפיינת גם בהפניית עורף לסגנון הנטורליסטי שקדם לתקופתו, ובשימוש בסמלים להעברת רעיונות פסיכולוגיים והדגשת עצמאותה של האמנות מן המסורת.
ביקורת האמנות בשפה הגרמנית של המחצית הראשונה של המאה העשרים התעלמה מקלימט כמעט לחלוטין, ויצירתו תוארה לא אחת כקישוט בלבד. רק מאוחר יותר העריכו את השפעתו על התפתחות הציור המודרני (קוביזם, אמנות מופשטת).
גורל ציוריו בתקופת הרייך השלישי
יצירתו של קלימט, כיצירות אקספרסיוניסטיות אחרות, היו שנואות על הנאצים. העובדה שקלימט הרבה לצייר דיוקנאות של יהודים לא הוסיפה לו אהדה אצלם. את תחילתו של מאבק משפטי בן שש שנים סימנו בשנת 1999 חמישה ציורים של קלימט אשר נלקחו בידי המשטר הנאצי בשנת 1941 מבעלות משפחת בלוך-באואר (Bloch-Bauer) היהודית ונמסרו לגלריה בארמון בלוודר בווינה (היום "הגלריה האוסטרית בלוודר"). הגלריה המשיכה להחזיק בציורים גם לאחר סופו של הרייך השלישי בשנת 1945, שכן הגברת אדֵלֵה בלוך-באואר, שאותה צייר קלימט פעמיים, ביקשה כבר בצוואתה משנת 1925 למסור אחרי מותה את ציוריה ל"גלריה הממלכתית האוסטרית בווינה". אלא שלא כך אירע, ומשפחת בלוך-באואר נאלצה להימלט מעל נפשה מאוסטריה לאחר האנשלוס, ובעלה של בלוך-באואר מת בגלות בשווייץ. בשנת 2006, בתום מערכה משפטית שנוהלה בידי עורך הדין האמריקני א. רנדול שנברג, פסק בית משפט שחמשת הציורים, בשווי משוער של 150 מיליון דולר, יושבו ליורשיה של בלוך-באואר, ובעיקר לאחייניתה, מריה אלטמן.
בשנים 2001–2004 הוחזרו עוד חמישה ציורים נוספים של קלימט לבעליהם המקוריים, לפי חוק אוסטרי בנושא. ביוני 2006 מכרה מריה אלטמן אחד מהציורים, "דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר", לאיל ההון רון לאודר תמורת 135 מיליון דולר - המחיר הגבוה ביותר ששולם אי פעם עבור ציור עד לאותה עת (השיא הקודם היה הציור "נער עם מקטרת" של פבלו פיקאסו, שנמכר ב-104.1 מיליון דולר). התמונה מוצגת ב"נויה גאלרי" (Neue Galerie New York), המוזיאון הפרטי של רון לאודר.
בנובמבר 2022 פגעו כמה מקבוצת "הדור האחרון של אוסטריה" בציור Death and Life כששפכו נוזל שומני שחור על הזכוכית המכסה את היצירה, וזאת כמחאה על הזיהום הסביבתי הנגרם משימוש בדלקים מזהמים באוסטריה. לציור לא נגרם נזק.
ביולי 2023 נמכרה במכירה פומבית "נערה עם מניפה" Lady with a Fan, הדיוקן האחרון שצייר לפני מותו, בסכום שיא באירופה של כ-108 מיליון דולר
יצירותיו בישראל
בשנת 2014 רכש מוזיאון ישראל את מתווה הקומפוזיציה ליצירה "רפואה" של קלימט.
יצירתו של קלימט ״פרידריקה מריה בר״, 1916, מוצגת במוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף מיזנה-בלומנטל (מעזבונה של אנט סלין, 2018).
חיים אישיים
אף שלא נישא מעולם, היו לקלימט קשרים רומנטיים וארוטיים עם נשים רבות, בהן אלמה מאהלר-ורפל ואמילי פלוגה אותה צייר בציוריו. בנו החזיק באחד מאוספי ציוריו הגדולים ביותר.
ב-6 בפברואר 1918 נפטר כתוצאה משבץ מוחי. הוא נקבר בבית הקברות ברובע היציג (Hietzig) בווינה.
פורום טראיאנוס
פורום טראיאנוס (בלטינית: Forum Traiani) הוא אחרון הפורומים הקיסריים שנבנו ברומא בעת העתיקה.
היסטוריה
פורום טראיאנוס הוקם במצוות הקיסר טראיאנוס בכספי הביזה מניצחונותיו של הקיסר בקרבות שהסתיימו בכיבוש דאקיה בשנת 106 לספירה.
הפורום נחנך בשנת 112.
לצורך הקמת יסודות המבנה המונומנטלי נחפר בור רחב ממדים בין גבעת הקווירינל וגבעת הקפיטולין (בשל היקף הבנייה הרחב הנדרש להקמת המבנה, משערים שחפירת היסודות החלה עוד בתקופת שלטונו של הקיסר דומיטיאנוס. ככל הנראה האדריכל שתכנן את הפורום היה אפולודור מדמשק.
במקביל להקמת הפורום נבנו גם שוקי טראיאנוס ופורום קיסר.
מבנה הפורום
הפורום נבנה סביב חצר נרחבת שמשני צדדיה מבני הפורום להם מרפסות רחבות ובקצה הפורום נבנתה הבזיליקה אולפיה. הכיכר רוצפה בשיש.
ימי הביניים
מבנה הפורום נותר בשימוש אף לאחר נפילת האימפריה הרומית. קונסטנטינוס השני ביקר במקום במאה הרביעית וראה את פסלו של טראיאנוס עדיין עומד בראש הבזיליקה.
סונאטה מס' 29 (האמרקלאוויר) של בטהובן
סונאטה מס' 29 של בטהובן בסי במול מז'ור, אופוס 106, הידועה בשם "האמרקלאוויר", נחשבת לאחת הסונאטות לפסנתר הגדולות של לודוויג ואן בטהובן, וכמו כן היא גם נחשבת לאחת מיצירות המפתח מתקופת יצירתו המאוחרת והאחרונה של בטהובן, יחד עם יצירות כגון: מיסה סולמניס למקהלה ותזמורת, הסימפוניה התשיעית ברה מינור והפוגה הגדולה אופוס 133.
הלחנה
בטהובן החל את מלאכת הכתיבה של הסונאטה במשך הקיץ של שנת 1817, וסיים את מלאכת ההלחנה בסתיו 1818, כאשר שמיעתו הייתה גבולית מאוד, ואולי אף אפסית. בטהובן החל לכתוב את הסונאטה לאחר תקופה בת 4 שנים (1812–1816) שבה כמעט ולא פרסם אף יצירה, משום שסבל מדיכאון עמוק, כנראה עקב השלמתו עם ההכרה, כי לעולם לא יתחתן. בטהובן הקדיש את הסונאטה לפטרונו, תלמידו וחברו רודולף יוהאן יוזף ריינר, אשר לו הקדיש בטהובן רבות מיצירותיו החשובות, כמו סונאטת "הפרידה" אופוס 81a, מיסה סולמניס וטריו הפסנתר ה"ארכידוכס".
כיאה ליצירה מתקופת יצירתו המאוחרת של בטהובן, סונאטת ההאמרקלאוויר נושאת את כל המאפיינים הייחודיים לתקופה זו ביצירתו של בטהובן: עומק אינטלקטואלי, ביטוי אישי עז, עריכת ניסויים במבנים הקלאסיים (כמו למשל הרחבת צורת הסונאטה) וחקירת המבנים הפוליפונים, שהיו אופייניים יותר לתקופת הבארוק כגון: קונטרפונקט, פוגה, קאנון וכן הלאה. כך למשל פרקה האחרון והמאתגר של הסונאטה הוא בעצם פוגה רחבת יריעה לשלושה קולות.
סונאטת ההאמרקלאוויר היא הסונאטה הארוכה ביותר של בטהובן. אורכה הוא כמעט 50 דקות, בזמן שיצירות תזמורתיות כמו סימפוניה וקונצ'רטו נמשכות בממוצע 40 דקות. נוסף לכך, אורך פרקה השלישי והאיטי של הסונאטה עומד על כ-22 דקות. זהו פרק אחד בודד שנמשך כמעט כמו סימפונייה שלמה מהתקופה הקלאסית, כדוגמת הסימפוניות של יוהאן כריסטיאן באך ויוזף היידן.
שם הסונאטה - האמרקלאוויר (Hammerklavier) - הוא בעצם השם הגרמני לפסנתר, שהיה נפוץ במאות ה-18 וה-19, פסנתר הפטישים או הפורטה-פיאנו. בסונאטות המאוחרות של בטהובן (בעיקר ב"סונאטת הפרידה" מס' 26, בסונאטה מס' 27 ומס' 28) ניכר כי בטהובן כותב פחות ופחות את הוראות הביצוע המוזיקליות באיטלקית, כפי שהיה נהוג עד אז, ומעדיף לכתוב אותן בגרמנית, שפת האם שלו. כך, למשל, בסונאטה מס' 27, כל הוראות הביצוע כתובות בגרמנית. לעומת זאת, דווקא בסונאטת ההאמרקלאוויר, שכותרתה וכינויה הם בגרמנית, הוראות הביצוע כתובות באיטלקית.
צורה
לסונאטה יש ארבעה פרקים:
בטהובן נותן לכל פרק מפרקי הסונאטה סימון מטרונום, דבר שלא עשה בשום סונאטה קודמת וגם לא בשום סונאטה שנכתבה לאחר ההאמרקלאוויר. נוסף לכך, בסונאטת ההאמרקלאוויר עושה בטהובן שימוש גם בפדל השמאלי שבפסנתר, המשמש להשגת צליל רך ושקט (רק בפרקים השלישי והרביעי), דבר שבטהובן מסמן בתווים במפורש. בטהובן מסמן בתווים גם את המקומות המצריכים שימוש בפדל הימני של הפסנתר, שנותן תחושת עומק ולכידות לצלילים.
פרק ראשון- אלגרו
הנושא השני מנוגן בעיקר במשלב הגבוה של הפסנתר, מה שמקנה לו תחושת עדינות ורכות, והוא כולל מספר החלפות ידיים מהירות. לאחר הזכרה של הנושא הראשון, מתחילות הקבוצות סיום: בפעם הראשונה נשמעת גרסה מינורית שלהן, ובפעם השנייה גרסה מז'ורית, יחד עם טריל ממושך. הקודטה הקצרה כוללת חלקים הרמוניים חדשניים יחסית לזמנו של בטהובן, וכך גם חלקים מהנושא השני. האקספוזיציה מכילה הרבה חלקים פוגלים קטנים, והאקספוזיציה חוזרת על עצמה.
הפיתוח מחולק לשלושה חלקים עיקריים- החלק הראשון הוא פיתוח קונבנציונלי קצרצר, בו מפתח בטהובן את נושא קבוצות הסיום, ואת מוטיב הפרק הראשון. החלק השני והעיקרי בפיתוח הוא פוגה לשלושה קולות בסולם מי במול מז'ור. נושא הפוגה הוא מעין ווריאציה על נושא הפוגטו הקצר מהנושא הראשון. החלק השלישי בפיתוח מתחיל לאחר רגע שיא קצר בפורטיסימו. בחלק השלישי ממשיך בטהובן לפתח את נושא קבוצות הסיום, הפעם ברה מז'ור, עד אשר זה נקטע על ידי מוטיב הנושא הראשון, שלבסוף מוביל את היצירה אל הריפריזה. ברפריזה הנושא הראשון מורחב, ולאחר שגם נושא הפוגטו מורחב נעה המוזיקה לסולמות רחוקים במעין פיתוחון של הגשר. לאחר שגם הגשר הורחב מגיע הנושא השני, והפעם הוא מופיע בסולם הטוניקה - סי במול מז'ור. לאחר קבוצות הסיום מגיעה הקודה. בקודה ממשיך בטהובן לפתח את הנושאים, בעיקר את הנושא הראשון ואת נושא קבוצות הסיום. הקודה נגמרת בחגיגיות ובעוצמה. הפרק הראשון ארוך יחסית, והוא נמשך בין 11 ל-12 דקות.
פרק שני- סקרצו- אסאיי ויוואצ'ה
הפרק השני בנוי במסגרת של סקרצו, ומשקל הפרק הוא אכן שלושה רבעים. הסקרצו שופע חינניות, ואף היתוליות מסוימת. הפרק מתקדם בצורה מהירה מאוד. סולם הפרק השני גם הוא סי במול מז'ור. רוב הפרק כתוב בפיאנו, ואף פיאניסימו, אך סיום הסקרצו מנוגן בפורטה. לאחר הסקרצו, מופיע הטריו. הטריו נשמע הרבה יותר קודר ומלנכולי, לעומת הסקרצו הקליל והעליז, תופעה שאינה נהוגה בדרך כלל. לרוב, הטריו קליל יותר באופיו מן הטריו המינורי של סונאטת ההאמרקלאוויר. הטריו נקטע בפתאומיות בחלק מהיר, במפעם פרסטו ובמשקל של שני רבעים.
התפרצות של קטע במשקל שני רבעים באמצע הטריו, כדוגמת הטריו בסונאטת האמרקלאוויר, אפשר למצוא גם בסימפוניה השישית (הפסטורלית) של בטהובן אופוס 68, גם שם נקטע כל פעם הטריו בחלק מהיר יותר, במשקל שני רבעים. החלק המהיר הקוטע את הטריו משווה לו תחושת לחץ ודחיפות. לאחר קטע מעבר קצר, חוזר הסקרצו, הפעם בשינויים מינוריים ובלתי מורגשים, עד לקודטה, שבה מדגיש בטהובן את הסיום העוצמתי. ממש לפני הסיום משתנה שוב המפעם לפרסטו, והמשקל לשני רבעים, אך לאחר שהמשקל חוזר לשלושה רבעים, הפרק נגמר באופן מפתיע בנימה חרישית בפיאניסימו. הפרק השני בסונאטת האמרקלאוויר הוא גם הפרק הקצר ביותר בה והוא נמשך בין 4 ל-5 דקות.
פרק שלישי- אדאג'יו סוסטנוטו
הפרק השלישי של סונאטת ההאמרקלאוויר, הוא הפרק הארוך ביותר, האיטי ביותר וטווח הרגשות בו הוא הנרחב ביותר מכל שאר פרקי הסונאטה. לכן, רבים רואים בפרק את "ליבה" של הסונאטה. משקל הפרק הוא שש שמיניות, וסולמו פה דיאז מינור, סולם רחוק יחסית מסולם הפרק הראשון- סי במול מז'ור. במהלך הפרק, מסומנים המקומות בהם רצה בטהובן שיעשה שימוש בפדל השמאלי, להפקת צלילים רכים ושקטים. הפרק בנוי במבנה של צורת סונאטה איטית ומלנכולית. הנושא הראשון קודר מאוד, חדור נימת יאוש. הנושא לירי מאוד, וכמעט אין בו חלקים שחוזרים על עצמם. הגשר מתחיל בנימה אופטימית, אך לאחר אזכור של וריאציה על הנושא הראשון, אופי המנגינה משתנה, עד לכניסתו של הנושא השני. הנושא השני מתחיל רק בליווי ביד שמאל, אך אט אט מצטרפת גם המלודיה. תחילה מוצג הנושא בסולם הטוניקה של הפרק - פה דיאז מינור, אך עם התקדמות המלודיה הלירית של הנושא השני, מגיעים לסולם רה מז'ור, הבנוי על דרגת הסוב דומיננטה לסולם המקביל של פה דיאז מינור, סולם לה מז'ור. קבוצות הסיום הן הנקודה המז'ורית המשמעותית הראשונה באקספוזיציה. הטריולות, המנוגנות בהופעתן השנייה של קבוצות הסיום, נותנות תחושה של התקדמות המוזיקה. מאחר שהאקספוזיציה אינה חוזרת על עצמה, נוצרת תחושה כי קבוצות הסיום זולגות ישירות אל הפיתוח. בפיתוח מטופל בעיקר הנושא הראשון, וגרסאות מז'וריות רבות שלו, בסולמות שונים, ממלאות את עיקר נפח הפיתוח.
לקראת סוף הפיתוח, הולכת המוזיקה ומתקדרת שוב לאטה, עד שלבסוף מגיע תור הרפריזה, ובה חוזר הנושא הראשון למצבו הקודר והמלנכולי. ברפריזה מורחב הנושא הראשון, וההרמוניה מורחבת ומעשירה אותו בגוני עצבות רבים. לאחר הגשר מוצג הנושא השני. הפעם הוא מופיע תחילה ברה מז'ור, ואט אט משתנה הסולם לפה דיאז מז'ור. בסולם זה גם מנוגנות קבוצות הסיום. אחריהן יש קודה, שבטהובן, כמנהגו, ממשיך לפתח בה את הנושאים. לאחר רגע שיא קצר בפורטה חוזרת מנגינת הנושא הראשון, והפרק מסתיים באיטיות באקורד חרישי (המסומן בפיאניססיסימו) של פה דיאז מז'ור.