cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמשון בובר
שייט בשדות ים
עם השנים התפתח השיט בשדות ים, וצימח את מיטב השייטים בישראל ומהמובילים בעולם עד היום. בובר ראה כהישג גדול ששעורי השיט והימאות נכללו במערכת שעות הלימוד - כשעורי חובה, בבית הספר בשדות ים.
מרכז השיט החל לשרת את כל הנוער בחוף הכרמל. בתמיכת המועצה אזורית חוף הכרמל, מרכז הפועל והמועצה להסדר הימורים בספורט, נבנה המרכז הימי בשלבים. בובר ניהל את המרכז עד שנת 1999 בגיל 67 החליט בובר לפרוש, אך המשיך להיות מעורב. בובר השכיל לגדל דור המשך, והמרכז נפתח גם לענפי ספורט אחרים. במרכז השיט מתקיים בית ספר לימאות של משרד החינוך.
קשרי חוץ
ההפלגות לקפריסין היוו את פסגת החינוך הימי. התקיימו בחודשי הקיץ בחופש הגדול של בתי הספר. הפלגה בסירה בים פתוח הייתה מבצע חשוב שדרש ימאות טובה. הפלגה ראשונה נעשתה בשנת 1956. השיוט ארך כ-40 שעות לכל כיוון וסיור באי של מספר ימים. בשנים הראשונות היה היעד נמל פמגוסטה ואחרי מלחמת האזרחים ב-1974 נמל לימסול.
קפריסין שהייתה יעד להפלגות בסירות המפרץ זכתה להתענינות רבה. שמשון בובר לא חסך במאמצים לתת ביטוי לסולידאריות שלו עם קפריסין ולתמוך במאמצים לחידוש אחדותה ולטיפוח הידידות בין שני העמים. שם פגש את פרודרומוס פאפאואסיליו מנהל שוהם שסייע להתארגנות. שמשון בובר היה פעיל באגודת הידידות ישראל - קפריסין.
שמשון בובר יצא שמונה פעמים למדינות אפריקה כשליח המחלקה לשיתוף בינלאומי של משרד החוץ. תפקידיו היו בעיקר לארגן מפגנים לימי עצמאות ואירועי ספורט. וזכה לאהבה רבה. אף נישא על הכתפיים. לאחת הנסיעות שיתף את אשתו אראלה שעזרה מאוד בחזרות. השיא היה מפגן העצמאות של זמביה, ב-24 באוקטובר 1964, אליו הגיעה גם שרת החוץ גולדה מאיר. לעיני גדולי המדינות הצופים ראתה איך בתום הטקס נשאו המשתתפים את בובר על הכתפיים לאות תודה, בצעקות "שמשון שמשון".
בובר ארגן חילופי ספורטאים עם גרמניה. בשנת 1972 החל עם שייטים וב-1979 יצאה משלחת ראשונה של שחקניות כדורסל. מגרמניה עבר גם לדנמרק. בובר ארגן כל נסיעה גם חוויה תרבותית. בכל נסיעה כללה גם ביקור במחנה ריכוז. הנסיעה שילבה בין תרבות כדורסל ערכים והרבה גאווה ישראלית ויהודית.
תפקידים ציבוריים
גם לאחר שסיים תפקיד רכז השייט בשדות ים המשיך להיות מעורב. הביא לישראל דגם סירה ויצר אצל בונה הסירות עבד בעכו סירה שנקראה "שמשונית" ואיגוד השיט סימן אותה כדגם 350. שכנע את רכז השיט רן גרליך להביא סירות מדגם "הולנדי מעופף" וסירות אלה הביאו את השייטים להישגים בינלאומיים.
בשנת 1976 החל בובר לרכז את ענף הים ב"הפועל" כסגנו של חנינא גולדברג ובשנת 1977 מונה כמנהל ענף הים. המסגרת תפקידו טיפל בכל הסניפים שעסקו בפעילות ימית בישראל. יזם פעילות והמשיך את ההפלגות לקפריסין.
בין השנים 1978 ל-1982 שימש שמשון בובר כיו"ר איגוד השיט בישראל. בשנת 1981 נעשה מנהל אגף הספורט במרכז הפועל. קלט ענפי ספורט חדשים, כולל כדור מים ורכיבה על סוסים. נעשו הכנות לאולימפיאדת לוס אנגלס. לאחר שהוברר כי לא יוכל להתגורר בכפר האולימפי החליט לחסוך הוצאות ויתר על מקומו במשלחת ולא נסע למשחקים.
בפברואר 1985 פרש בובר מנשיאות ההתאחדות לספורט ונבחר למזכיר קיבוץ שדות ים. המצב הכלכלי בקיבוץ היה קשה. ניסיונות שונים לא צלחו. רק מפעל אבן קיסר הצליח להתרומם.
בזמן היותו מזכיר שימש גם כרכז המדור הבין קיבוצי לספורט מטעם הקיבוץ המאוחד ויו"ר איגוד ההתעמלות. תפקידים אותם מילא בהתנדבות.
בינואר 1988 סיים את תפקידו כמזכיר הקיבוץ והתמנה ליו"ר התאחדות הספורט בישראל. ההתאחדות עסקה בהכנות לאולימפיאדה. תפקיד אותו מילא במשך ארבע שנים. בובר היה חבר ב.
עיטורים והנצחה
בובר זכה לעיטור יקיר הפועל במרכז השיט של שדות ים נבנה בית הנושא את שמו – בית שמשון. הבית מכיל ארבע כתות לימוד, סדנת תיקון כלי שיט, חדר ארגון תחרויות בינלאומיות, חדר המתנה להורים. עלות הפרויקט הייתה 5.5 מיליון שקלים. התורמת המשמעותית הייתה רעיה שטראוס, חניכתו של בובר מימי הימייה בנהרייה.
משפחה שהקים
ב-15 ביולי 1970 נולדה ביתם השנייה יעל גדלה בשדות ים התגייסה לצה"ל ושירתה במינהל האזרחי בעזה. שיחקה כדורסל נעשתה מנהלת המזון והמשקאות בחברת כיף ים. ניהלה את גן האירועים כוכב הים שהייתה שותפה להקמתו. עבדה כמנהלת תפעול בגבעת חביבה.
יעל בובר הייתה מעורבת בהקמת "בית שמשון" על שם אביה. ב-11 ביוני 2017 הלכה לעולמה. יו"ר איגוד השייט גילי אמיר פועל למען הנצחת זכרה של יעלי במקביל להקמת בית שמשון בחסות מרכז הפועל.
הבן שי בובר נולד ב-17 ביולי 1975. כשהיה בן 5 יצא עם אביו להפלגה לקפריסין. נסע עם שמשון לכל האליפויות. עשה שירות צבאי כלוחם ומפקד בסיירת חרוב. נישא לרחלי שהיא דוקטור לביוכימיה, ונולדו להם 3 ילדים נועה נטע וניר. שי בובר חבר קיבוץ שדות ים, עבד במספר תפקידי ניהול באבן קיסר וכמרכז משק של הקיבוץ. שי הלך בדרכי אביו ונבחר ב-דצמבר 2020 ליו"ר איגוד השייט בישראל. ולאחרונה גם למנכ"ל מרכז ימי קיסריה מרכז אותו הקים אביו לפני 50 שנה.
פטירה
אראלה בובר נפטרה ב-7 בינואר 2001 אחרי מחלה קשה.
בשנת 2005 התגלתה אצל שמשון בובר מחלת כליות והחל בטיפולי דיאליזה. עבר גם נתוח לב בבית חולים תל השומר. ב-9 במאי 2010 נפטר ונטמן בבית העלמין בשדות ים. אלפים ליוו אותו בדרכו האחרונה, נשיא המדינה שמעון פרס שלח מכתב תנחומים למשפחה.
רליאנט רובין
בנוסף הרליאנט רובין יוצר ברישיון ביוון בשנים 1974–1978, ובהודו. בגלל שיש לרכב רק שלושה גלגלים יש לו נטייה להתהפך בנסיעה מהירה בפניות.
שיתוף הפעולה בין חברת רליאנט לחברת אוטוקרס הישראלית
ראשיתה של אוטוקרס בשנת 1952, בסדנה חיפאית של המהנדס לדיסלאב שנלר. סדנה זו ייצרה תלת אופן פשוט, שייעודו המקורי חלוקת חלב, ברישיון רליאנט הבריטית (Reliant). באמצע שנות ה-50 חבר אל שנלר איש העסקים יצחק שובינסקי. שובינסקי שאף לפתח תעשיית רכב של ממש ולא להסתפק באותו רכב תלת גלגלי, ובשנת 1957 שינתה הסדנה הקטנה של שנלר את פניה והפכה לחברת "אוטוקרס" (Autocars).
תחילת הדרך, בדומה למפעל "קייזר-אילין", הייתה בחיפוש אחר דגמי מכוניות המיוצרות בהצלחה בעולם והרכבתם במפעל בארץ. גם שובינסקי נתקל באותם קשיים שמקורם בחרם הערבי, והחברה התקשתה מאוד ליצור שיתופי פעולה מסוג זה, למעט אותו שיתוף פעולה קיים עם רליאנט הבריטית. קושי זה הוביל את "אוטוקרס" להכרה כי יזדקקו לרכב מתכנון מקורי. כך, לראשונה בישראל, החלה לקרום עור וגידים תוכנית לייצור רכב שאינו מבוסס על הרכבה מקומית של דגם קיים, אלא על תכנון של רכב חדש שמכלוליו יתבססו ככל שניתן על רכיבי מדף הקימים בעולם.
הדגמים הראשונים של מכונית הספורט סברה ספורט יוצרו על ידי חברת רליאנט.
האספה הלאומית הגדולה של רומניה
האספה הלאומית הגדולה (ברומנית: Marea Adunare Națională) היה הגוף המחוקק העליון (הפרלמנט) של רומניה בשנים 1948 עד 1989. האספה שכנה בהיכל האספה הלאומית הגדולה בבוקרשט.
בשנים 1948 - 1965
בהתאם לחוקת רומניה 1948, פרק 3, נקבע:
בשנים 1965 - 1989
בחוקת רומניה 1965 נקבע:
הנהגת האספה הלאומית הגדולה
קונסטנטין יון פארחון היה יושב הראש הראשון של נשיאות האספה הלאומית הגדולה וכיהן מיום הקמתה, 30 בדצמבר 1947 ועד 2 ביוני 1952, כאשר הוחלף על ידי פטרו גרוזה. גרוזה כיהן עד יום מותו, ב-7 בינואר 1958. אחרי מותו של גרוזה מילאו את התפקיד סגניו, מיכאיל סדובאנו ואנטון מויססקו, במהלך 4 ימים, עד שנבחר לתפקיד יון גאורגה מאורר, שכיהן בתורו עד מותו ב-21 במרץ 1961. אחרי מאורר נבחר לתפקיד שטפאן וויטק, שכיהן עד מרץ 1974, כאשר הוחלף על ידי מירון קונסטנטינסקו. קונסטנטינסקו כיהן עד מותו ב-18 ביולי 1984 והוחלף על ידי ניקולאה ג'יוסאן, שבתורו כיהן עד 22 בדצמבר 1989, כאשר המהפכה הרומנית (1989) הפילה את המשטר הקומוניסטי.
טיילר יאנג
טיילר מת'יו יאנג (באנגלית: Tyler Matthew Young; נולד ב-17 בדצמבר 1990) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי, אשר מוכר מתפקידו בתור פיליפ שיי בסדרה "עדי ראייה" ברשת USA, ובשל הופעתו בסרט האימה "פולארויד".
ביוגרפיה
יאנג נולד בשיקגו, אילינוי, וגדל בפרבר קילדר. הוא התחנך בבית הספר התיכון סטיבנסון בלינקולנשייר, אילינוי, וסיים לימודי פרסום ויחסי ציבור באוניברסיטת דה פול. יאנג בוגר לימודי תואר ראשון מאוניברסיטת דה פול בשיווק ויחסי ציבור שם גם לקח שיעורי משחק, ולאחר מכן למד תיאטרון ואלתור בתיאטרון "העיר השנייה". הוא ממוצא יהודי.
תרבות המערב
תרבות המערב (גם הציוויליזציה המערבית או הציוויליזציה האירופית) היא שמה הנפוץ של הציוויליזציה שהתפתחה באירופה, בארצות שהווייתן עוצבה על ידי מורשת האימפריה הרומית המערבית והנצרות הלטינית. כיבושן ויישובן של אמריקה ואוקיאניה בידי אירופאים הפיצו את תרבות המערב ליבשות אלו, והיא משפיעה במידת מה על רוב האנושות, עקב הדומיננטיות של המדינות הנושאות אותה. היא כוללת שילוב ייחודי של נורמות חברתיות, ערכי מוסר, מנהגים מסורתיים, אמונות דתיות, מערכות פוליטיות, וכן מוצרים וטכנולוגיות מסוימות.
לתרבות המערב שני מקורות קדומים עיקריים:
טיילר יאנג
קריירה
הוא הופיע בתפקידי אורח בפרקים בסדרות "שיקגו FIRE" של רשת NBC בסדרה "אימפריה" של רשת פוקס, ובסדרה "קוד בלאק" של רשת CBS.
תרבות המערב
המחשבה המערבית התפתחה על גבי מצע מורכב של פילוסופיות, תנועות ותפיסות עולם שונות ולעיתים מנוגדות. מיסטיקה ורציונליזם, הומניזם ופשיזם, סוציאליזם וקפיטליזם, חילוניות ורליגיוזיות. בהקשר העולמי, התרבות האירופית צמחה עם דחף חזק לאמץ, להסתגל ובסופו של דבר להשפיע על העולם.
השפעת יוון העתיקה על תרבות המערב
יוון תרמה רבות לתרבות המערב ורבים מחשיבים אותה לתחילתה. החקר וההגות שהתפתחו ביוון עזרו לפיתוחן של תאוריות על המבנה האידיאלי של החברה, המשטר, החוקים והמחקר ובכך יצרו חברה חדה ותרבות חדשה: תרבות המערב. בין התרומות של תרבות יוון העתיקה לתרבות המערב ניתן למנות את:
השפעת הנצרות על תרבות המערב
בעוד פיתוח המדעים והאומנויות בתרבות המערבית הגיעו בעיקר מיוון ורומא העתיקה, מקור הפן המוסרי והדתי של המערב הוא בנצרות המערבית-לטינית והסתעפויותיה. תרבות המערב יונקת עמוקות מן הנצרות, גם לאחר החילון רבתי שהתחולל עם הרפורמציה והנאורות. הרעיונות הנוצריים אודות כך שכל האומות צריכות לחלוק דת אחת, ושכל בני האדם שווים בתוך הכנסייה, התגלגלו לאוניברסליות ולהומניזם; הסלידה הנוצרית מן העולם הזה וראיית הפרישות ממנו כאידיאל, שנגזרה ממנה לגיטימציה לשלטונות ולסדרים הקיימים, אפשרו את ההפרדה בין החילוני והדתי (קטגוריות שאינן קיימות בתרבויות אחרות); והכפירה הפרוטסטנטית בסמכות הממסד הדתי היא אחת המקורות החשובים לסובייקטיביות ולאינדיבידואליזם.
הביבליה (הברית החדשה עם הברית הישנה) ויתר הקאנון הנוצרי, כולל סיפורי הקדושים וספרות המוסר, עיצבו את התודעה המערבית. הנצרות עצמה היוותה במשך כ-1,500 שנים את הגורם המניע בהיסטוריה של המערב: הפצתה בקרב עובדי האלילים גיבשה את הממלכות האירופאיות; הרצון להגן על ארץ הקודש מפני המוסלמים הביא למסעות הצלב; מחלוקות על פרשנותה עוררו מלחמות דת פנימיות לאינספור; והשאיפה להביאה לכל עמי תבל היה אחת המוטיבציות מאחורי עידן התגליות והקולוניאליזם.
תרבות המערב בעת החדשה
בתחילת העת החדשה ייצוגה של תרבות המערב בעולם היה הקולוניאליזם והאימפריאליזם של מעצמות אירופה באסיה, אפריקה ואמריקה אשר התחילו עם עידן התגליות. בנוסף לקודם, עידן הנאורות הביא לחילון החברה המערבית, להקטנת שיעור האנלפבתים והעלאת רמת השכלתה.
דיוקלזיאן
במידה רבה דיוקלזיאן נתפס כתגובה ישירה ל״אלביון ואלבניוס״ (במקור: ״Albion and Albanius״), אופרה מושרת באורך מלא שהועלתה באנגליה ב-1685. בעת שהותו בגלות, המלך צ׳ארלס השני פיתח חיבה עזה למוזיקה בסגנון צרפתי, ולא חסך במאמצים לייבא אותו לחצרו. בניסיון לחקות את האופן שבו לואי ה-14 תמך וטיפח מפעלים תרבותיים לצורכי תעמולה, צ׳ארלס השני ביצע מגוון פעולות בתחומי האמנות, האדריכלות והמוזיקה אשר נתפסים על ידי היסטוריונים כחלק מניסיונו להקים מנגנון דומה. בהפקות שהועלו בחצר המלוכה לקחו חלק מלחינים, שחקנים, זמרים ורקדנים מצרפת. המוזיקאים האנגלים חשו מאוימים מתופעה זו והתנגדו לשילובה של מוזיקה בסגנון צרפתי בתיאטרון האנגלי. הליברית לאופרה אלביון ואלבניוס נכתבה על ידי המשורר והמחזאי המוערך ג׳ון דריידן אך מכיוון שהולחנה על ידי לואי גראבו (Louis Grabu), קטאלני שרכש את השכלתו המוזיקלית בצרפת, היא זכתה למידה רבה של ביקורת ממשכילים פטריוטיים. דיוקלזיאן נתפס כמעין ״מתקפת-נגד״ של פרסל, ניסיון לסלק את גראבו ואת ההשפעה הצרפתית מעל בימות לונדון, ובמקביל לזכות בהערכתו ובשיתוף הפעולה של דריידן. ישנם קווי דמיון רבים באופי ההלחנה, התזמור ומבנה היצירות, אך ב״נביאה״ של פרסל, על פי מסורת התיאטרון האנגלי, נשמרת ההפרדה בין פרקי המשחק המדובר לבין הפרקים המוזיקליים.
מעבר לכך, בדומה לאופן שבו בצרפת יצאו לאור כרכי פוליו מהודרים של פרטיטורות מלאות לאופרות מפורסמות (המלחין הצרפתי ז׳אן בטיסט לולי היה המייצג המובהק של תופעה זו), גראבו ופרסל פרסמו שניהם פרטיטורות מלאות בפורמט דומה. פרויקט ההוצאה לאור ערך זמן רב, כלל הגהה ותיקונים בכתב יד, והיה כרוך בעלות גבוהה אותה נשאו המלחינים בעצמם. העותק המודפס שימש ככלי להעברת מסרים, אשר הופיעו בפתיחה ובהקדשות, האדרת שמם ומיצוב היצירה למעמד מונומנטלי ועל-זמני ולא הצדיק את עצמו מבחינה כלכלית.
מבנה העלילה
הקומדיה הטרגית, אשר הופקה במקור ב-1622, עוסקת במאבקי כוח פוליטיים ברומא העתיקה. הנביאה דלפי חוזה כי דיאוקלס, חייל פשוט בצבא הרומי, יוכתר לקיסר לאחר שיקטול חזיר בר רב עצמה. דיואקלס מאמין שאין הדבר סביר ומבטיח לשאת את אחייניתה של דלפיה, דרוזילה, אם הנבואה תתקיים. בהמשך הוא מגלה כימפקד המשמר, המכונה החזיר, התנקש בקיסר. דיאוקלס נוקם את מותו ובתמורה מוכתר לקיסר.
לאחר הכתרתו הוא משנה את שמו לדיוקלזיאן, מתעלם מהבטחתו לדרוזילה, ומחזר אחר הנסיכה אורליה היפהפייה. הנביאה דלפי זועמת על הפרת ההבטחה ועוצרת את טקס החתונה באמצעות זימון מפלצת וסופת ברקים ורעמים. מעבר לכך, היא מכשפת את הנסיכה אורליה כך שתתאהב ביריבו מקסימיניאן ועוזרת לפולשים הפרסים להביס את הצבא הרומי בקרב. דיאוקלס מזועזע מהמאורעות, הוא תוקף ומביס את הפולשים, מוותר על שלטונו, מכבד את הבטחתו לדרוזילה ופורש ללומברדיה כדי להקדיש את חייו לחסד.
קרוב רחוק (סדרה תיעודית)
קרוב רחוק (במקור:قربة غربة) היא סדרה תיעודית המשודרת בערוץ כאן 11 החל מיוני 2021.
רקע
יוצרי הסדרה הם אחלאם כנעאן, ניקולאס יעקוב ואיילת בכר. הסדרה הופקה במקור עבור ערוץ מכאן של תאגיד השידור הישראלי. הצילומים נמשכו שנה וחצי בהן עקבו המצלמות אחר משתתפיה. ביוני 2021 החלה להיות משודרת בערוץ כאן 11. הסדרה עוקבת אחר שבעה צעירים ערבים ישראלים העומדים לעבור ממקום מגוריהם ביישוב הערבי בו נולדו.
2020 בווייטנאם
אירועים בשנת 2020 בווייטנאם.
אליס ב. טוקלאס
אליס באבט טוקלאס (באנגלית: Alice Babette Toklas; 30 באפריל 1877 – 7 במרץ 1967) הייתה אומנית, שהשתייכה לאוונגרד הפריזאי של תחילת המאה ה-20. הייתה בת זוגה לחיים של הסופרת האמריקאית גרטרוד שטיין.
ראשית חייה
אליס טוקלאס נולדה בסן פרנסיסקו למשפחה יהודית פולנית מהמעמד הבינוני. סבה מצד אביה היה רב, שבנו פייבל (פרדיננד) טוקלאס עבר לסן פרנסיסקו בשנת 1863. בשנת 1876, פרדיננד טוקלאס התחתן עם אמה (אמיליה) לוינסקי ונולדו להם שני ילדים: אליס ואחיה קלרנס פרדיננד. (1887–1924).
בשנת 1890 עברה משפחת טוקלאס לסיאטל, שם היה אביה שותף בחנות למוצרי מזון.
אליס טוקלאס התחנכה בבתי ספר מקומיים, שכללו את סמינר הר רייניר, ולמדה פסנתר באוניברסיטת וושינגטון.
כשאמה חלתה, המשפחה חזרה לסן פרנסיסקו. אמה נפטרה בגיל 41 בשנת 1897.
מערכת יחסים עם גרטרוד שטיין
חמישה חודשים לאחר רעידת האדמה ההרסנית בסן פרנסיסקו בשנת 1906, טוקלאס עזבה את העיר ועברה לפריז. ב־8 בספטמבר 1907, יום לאחר שהגיעה לפריז, הכירה את גרטרוד שטיין. המפגש סימן את תחילתה של מערכת יחסים שנמשכה כמעט ארבעה עשורים והסתיימה בשנת 1946 עם מותה של שטיין.
יחד הם אירחו בבית סלון שמשך אליו אמנים אמריקאים גולים, כמו ארנסט המינגוויי, פול בולס, תורנטון ויילדר, שרווד אנדרסון, ג'נט סקודר וכן ציירי אוונגרד, כולל פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס וז'ורז' בראק.
בהיותה אשת אמונה, מאהבתה, והמזכירה של גרטרוד שטיין, נותרה אליס טוקלאס דמות רקע, שחיה בעיקר בצילה של שטיין. זאת עד לפרסום "האוטוביוגרפיה של אליס ב. טוקלאס" שכתבה שטיין בשנת 1933 שהפך לספר הנמכר ביותר שלה.
טוקלאס ושטיין נותרו בנות זוג עד מותה של שטיין בשנת 1946.
חיים מאוחרים יותר
בשנת 1954 פרסמה אליס טוקלאס את ספר הבישול אליס ב. טוקלאס. הספר מערב בין זיכרונות ומתכונים, ספר הבישול תורגם לשפות רבות. טוקלאס כתבה גם מאמרים לכמה כתבי עת ועיתונים, כולל The New Republic ו- The New York Times.
בשנת 1963 פרסמה טוקלאס את האוטוביוגרפיה שלה שמסתיימת עם מותה של שטיין.
שנותיה האחרונות של טוקלאס היו קשות מאוד בגלל בעיות בריאותיות וכלכליות. היא המירה דתה לקתוליות בשנת 1957.
מוות
היא נפטרה בעוני בגיל 89, וקבורה ליד גרטרוד שטיין בבית העלמין פר לשז, פריז, צרפת; שמה נחרט על גב מצבתה של שטיין.
מורשת
דמותה של אליס טוקלאס מונצחת ומוצגת בכמה סרטים וספרים. בסרט משנת 1968 I Love You, Alice B. Toklas בכיכובו של פיטר סלרס, הוא מתייחס לבראוניז הקנאביס של טוקלאס, שממלא תפקיד משמעותי בעלילה.
טוקלאס מוזכרת על ידי וילפריד ברמבל בסרט השוודי "הרפתקאותיו של פיקאסו" משנת 1978. כמו כן דמותה מוצגת על ידי לינדה האנט בסרט "מחכה לירח" משנת 1987; ועל ידי תרז בורו-רובינשטיין בסרט "חצות בפריז" משנת 2011.
בסן פרנסיסקו בשנת 1998 שינו שם רחוב ל"טוקלאס פלייס", מכיוון שהיא נולדה סמוך לו.
MG WA
MG WA היא מכונית סלון מסוג "ספורט סדאן" (Sports sedan ) מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית MG Cars (שם נפוץ: "MG", שם מלא: "MG Car Company Limited") אשר יוצרה בין השנים 1936–1939.
סך הכול יוצרו 370 יחידות מדגם "ספורט סלון", 4 דלתות.. מחיר היחידה בהשקה עמד על 442 שטרלינג. תאוצת דגם 4 דלתות, בין 0 - 97 קמ"ש היא 13.5 שניות
Christmas Lights
Christmas Lights הוא שיר של להקת הרוק האלטרנטיבי הבריטית קולדפליי. הסינגל יצא ביום רביעי, 1 בדצמבר 2010 כהורדה דיגיטלית באינטרנט.
הפצה וקידום המכירות
ההודעה על תאריך הפצת הסינגל פורסמה באתר הרשמי של קולדפליי ב-24 בנובמבר 2010.
קולדפליי הפיצה שלושה קטעי וידאו דרך אייטיונס המציגים את תהליך היצירה של קליפ הסינגל. השיר נמכר בלמעלה מ-400,000 עותקים בבריטניה.
שלמה פיינגולד
שֶׁלְּמָה פיינגולד (1865 - 16 באוגוסט 1935) היה יזם, מוציא לאור ועיתונאי שפעל בארץ ישראל בסוף המאה ה-19 ובעשורים הראשונים של המאה ה-20. פיינגולד, שנולד כיהודי ואף למד בישיבת וולוז'ין, התקרב לכת "בני ישראל הבריטים" (British Israelites), ובשל כך נודע ברבים כמומר, אף כי ספק אם המיר את דתו. בשל אמונותיו הדתיות, ובשל אורח חייו ומנהגיו יוצאי הדופן, נתקל פיינגולד ביחס שלילי של היהודים בני דורו, ואף הונצח בספרו של ש"י עגנון "תמול שלשום" בכינוי "המשומד". לצד זאת, היה פיינגולד יזם רב תושייה, שהותיר אחריו מבנים יוצאי דופן בירושלים, בתל אביב, בטבריה ובעפולה.
עד לעלייתו לארץ ישראל
שלמה פיינגולד נולד בשנת 1865 בעיירה דרצ'ין ברוסיה לדוד בן יוסף פיינגולד ולפייגה בת נח חיים, הרב בשצ'וצ'ין, משפחה יהודית בת שבעה ילדים, שומרת מצוות. אביו נולד אף הוא בדרצ'ין בשנת 1844 והיה סוחר אמיד. למד בישיבת וולוז'ין ואף הוסמך לרבנות. בהיותו כבן עשרים יצא לאנגליה, ושם התקרב לכת בני ישראל הבריטים. עיקר אמונת הכת הוא כי הבריטים בני ימינו הם צאצאי בני ישראל המקראיים, ובמיוחד עשרת השבטים האבודים. הכת היא נוצרית בעיקרה, אך עיקר עיסוקם הדתי של חבריה הוא מציאת אסמכתאות למוצא העברי של הבריטים בפילולוגיה, בארכאולוגיה ובפירוש לפסוקים שונים בתנ"ך. הכת הייתה מקובלת מאוד בסוף המאה ה-19.
בלונדון נישא פיינגולד בשנת 1888 לצעירה נוצרייה יתומה בשם אליזבת קולוויל (Elizabeth Colville) שאומצה בידי מרגרט אליס פלמר (Margaret Palmer 1944-1845). מרגרט פלמר, שהייתה אשת ציבור עשירה בשנות הארבעים לחייה, נקשרה לפיינגולד ומימנה בכספה את מפעלי הבנייה והתרבות שלו. בשנים 1891–1895 שהו פיינגולד, קולוויל ופלמר בפריז, שם הוציא פיינגולד לאור ביטאון רב-לשוני ברוח ערכי כת בני ישראל הבריטים, בשם "האמת" - La Vérité. בחורף שנת 1896-1895 עלו השלושה לארץ ישראל.
פועלו בירושלים
בירושלים הפך פיינגולד לסוחר עשיר, וקנה לו שם בקהילה היהודית. רבים התייחסו אליו בחשדנות, הן בשל דעותיו הדתיות, והן בשל מערכת היחסים המיוחדת שבה היה נשוי לאליזבת שלא הופיעה בציבור, אך את עסקיו ניהל בלווייתה הגלויה של פלמר, אישה לא נשואה שגרה עמו ועם אשתו. החשד הברור היה כי המדובר במיסיונר. ניסיונות שונים לרכוש את לב הקהילה כגון פתיחת חדר לימוד ספרדי, שותפות בהקמת בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי או חלוקת מצות לעניים בפסח נתקלו בעוינות ובחשדנות. קבוצת צעירים בשם "בני ישראל" אף התארגנה לפעילות נגד המיסיון וניפצה באחד הלילות ביוני 1896 את חלונות ביתו. למרות מאמציו לא הוענק לו רישיון להוצאת עיתונו, "האמת".
ש"י עגנון מתאר, בספרו "תמול שלשום" את המשומד (הוא פיינגולד) במילים אלו:
בשנת 1900 העלה פיינגולד את אחיו יצחק אייזיק לארץ ישראל על מנת שיסייע לו בניהול עסקיו. מאוחר יותר העלה פיינגולד גם את שאר משפחתו: האחים יחיאל דב וולקוביסקי-פיינגולד, ונח פיינגולד והאחיות רבקה פיינגולד, סולקה טרופ ושרה סגלוביץ.
בית פיינגולד
בשנת 1898 בנה פיינגולד בניין בירושלים, ברחוב יפו, בסמוך לשכונת נחלת שבעה, על שטח שרכש מן הפטריארכיה הארמנית. סמוך לסיום בניין הבית העלה פיינגולד לירושלים את אביו, דוד, ושיכן אותו בנחלת שבעה הסמוכה. הבית היה מבנה בן שלוש קומות, ועל פי התיאור ב"פלסטיין פוסט", בכל קומה היו שלושה עשר חדרים, כמספר שבטי ישראל, עשוי בצורת האות L, ובו חצר פנימית שבה היה גן ורדים. על שער הבניין נחרטו הכתובת "שמע ישראל" ומגן דוד, ועל אבן בולטת מאבני הבית נחרט הפסוק "על חומותיך ירושלים הפקדתי שומרים". הבית שימש למגורים ולמסחר, והיה למרכז כלכלי משגשג. בקומתו השנייה של הבית פעל הראינוע הראשון בארץ ישראל שנפתח בשנת 1912. החל משנת 1909 פעל במקום בית הדפוס "המצפה" שהדפיס רבים מעיתוני התקופה, ובהם עיתוניו של אליעזר בן-יהודה.
לבניין יצא שם רע, והוא נקרא "בית המשומד". ש"י עגנון כותב בספרו תמול שלשום כי מאחר שיראי ה' נמנעו לדור אצל מומר, הושכרו הדירות בזול, ושכר הדירה לא נדרש שנה מראש, כמקובל בירושלים. עגנון שיכן ב"בית המשומד" את גיבור "תמול שלשום", יצחק קומר, איש העלייה השנייה שהפך לחרדי ירושלמי. וכך מתאר עגנון את הבית:
"בית פיינגולד" או "בית גטלינג" היה אך גולת הכותרת לפעילות נדל"נית נמרצת ורבת היקף של פיינגולד בתחילת המאה ה-20. פיינגולד רכש ומכר מקרקעין רבים, ובין מפעלי הבנייה שיזם נמצא בית האבות הספרדי ברחוב יפו שנבנה בשנת 1906.
הצבי
בשנת 1909 התקשר פיינגולד בחוזה עם איתמר בן-אב"י להוצאת העיתון "הצבי" שנקלע לקשיים. על פי ההסכם היה פיינגולד לבעלים, אך לעורך, בן אב"י, נותר החופש העיתונאי. בגיליונו הראשון של "הצבי" החדש, שיצא בספטמבר 1909 (כ"ג באלול אתתמ"א לחורבן, בלשון העיתון), הופיע "העורך היחיד והאחראי: בן אב"י" ו"המו"ל ומנהל העסק: ש. פיינגולד". העיתון פרסם לקוראיו את ההסכם שבין פיינגולד ובין בן אב"י, שעליו באו כעדים גם הגב' פלמר, ונכבדים ירושלמיים כשלמה עמאר וחיים ולירו. בן אב"י סיכם עבור הקוראים את עיקרי ההתקשרות החדשה:
שותפותו של בן אב"י עם "המשומד" גררה ביקורת רבה. אישים כקדיש יהודה סילמן לעגו לשותפות, וטענו כי יש בה משום בגידה בערכי העם היהודי.
לאחר חצי שנה התפרקה השותפות, ובאמצע פברואר יצא לאור הגיליון האחרון של "הצבי" בו שימש פיינגולד כמו"ל. יש הסבורים, כאיש העלייה השנייה, דוד סמילנסקי כי הדבר נבע מהתערבותו של פיינגולד בתכני העיתון. וכך כותב סמילנסקי:
בן אב"י, לעומת זאת, הכחיש כי לפיינגולד הייתה יד בעריכת העיתון, והסביר את הפסקת השותפות בתקרית בין הקונסול הרוסי ובין צעירים יהודים, בעקבותיה דרש הקונסול הרוסי לסלק את משרדי העיתון מבית פיינגולד, ופיינגולד, בהיותו נתין רוסי, נאלץ לציית לו. פיינגולד, מצדו, טען כי משפחת בן יהודה "השתרגו עליו כעלוקה ומצצו את לשדו ודמו", ובשל סחטנותם נאלץ להפסיק את השותפות.
ב-25 בפברואר 1910, כשלושה ימים לאחר סגירתו של "הצבי", החלה משפחת בן יהודה להוציא לאור את עיתונה החדש, "האור", בעריכתו של אליעזר בן-יהודה, תוך שהוא מבטיח לקוראיו כי "עוד לפני הפסח יהיה 'האור' אותו העיתון היומי הגדול והחפשי שירושלים דורשת זה כמה. האור לא יהיה תלוי בשום איש ובשום מוסד..." . פיינגולד, בשמו העברי - "שלמה יפה זהב", תקף את המשפחה ואת עיתונה בעיתון "החרות".
עיתון "האמת"
בשנת 1910 החל פיינגולד להוציא עיתון בשם "האמת", ברוח העיתון שהוציא בעבר בפריז. העיתון יצא בתחילה באנגלית ולאחר מכן בצרפתית ולבסוף גם בעברית. העיתון זכה להתקפות חמורות בעיתונות בת זמנו. יצחק יעקב ילין, עורך העיתון החרדי "מוריה" תקף את העיתון במילים קשות, ורמז כי המוציא לאור האמיתי הוא איתמר בן-אב"י, יריבו של ילין, אשר השכיר את שירותיו ל"מיסיונרים" בעד בצע כסף.
העיתון, שאת מרבית הכתבות בו כתב פיינגולד בכינוי "כתם פז" (שהוא עברות מקורב של "פיינגולד") או "קהלת" יצא ברציפות עד 1914 ולאחר מכן המשיך לצאת באלכסנדריה כאשר פיינגולד עבר לשם במלחמת העולם הראשונה. העיתון חדל להופיע ב-1916.
פועלו בתל אביב
בימי מלחמת העולם הראשונה החרימו הטורקים את המלון והפכו אותו לבית מעצר, ששימש לכליאת נתינים זרים עד לגירושם.
בשנת 1919 יזם בניית שלושה בתים במפגש הרחובות ליליינבלום ונחלת בנימין: בית מרגרט אליס פלמר, בית הטירה שבנה לעצמו, ובית הדואר והטלגרף. בסמוך הקים פיינגולד מלון בשם "זוסמנוביץ". הבניינים, שכללו אלמנטים עיצוביים מיוחדים ככיפות וכפסלי אריות תוכננו על ידי האדריכל יצחק שוורץ (שן-צור). במחצית השנייה של שנות העשרים, רכש פיינגולד גם בית בנוי לשם השכרה ברחוב בלפור 33.
במאורעות תרפ"ט נרצח אייזיק.
ניסיונות ההתיישבות ברפיח
בתחילת המאה ה-20 ניסו גורמים ציוניים, ברוח תוכנית אל עריש הגנוזה של הרצל, לרכוש אדמה באזור פתחת רפיח על מנת ליישב שם יהודים. ניסיון מסוג זה נערך על ידי סוכן קונסולרי בריטי בעזה בשם אלכסנדר קנזביץ, שחבר ליהודי נוסף תושב עזה בשם דוד עמוס. השניים נתקלו באין ספור בעיות, וניסו לקבל חסות של מעצמה אזורית למפעלם. בשנת 1912 פנו השניים למרגרט פלמר, ולסלים איוב, קונסול כללי של פרס בירושלים ובנקאי עשיר, בהצעה להשקיע סכום גדול בקניית האדמות. פלמר התייעצה עם הקונסוליה הבריטית בירושלים בדבר ההשקעה. לו הייתה מסכימה ומצטרפת אל המפעל, הרי שאזרחותה הבריטית הייתה מסייעת מאוד בתוכנית שכללה ייסוד חברה בקהיר והקמת סניף בירושלים. הבריטים התייחסו לעניין בחשדנות, ונציג קונסולרי בשם מקגרגור עשה כל שביכולתו כדי למנוע מפלמר להצטרף אל העִסקה. במכתביו הוא מתאר את היחסים בין פלמר ופיינגולד במילים אלו:
מקגרגור הצליח, בסופו של דבר, לשכנע את פלמר לסגת מהעסקה, אך קנזביץ, שכבר השקיע בעניין הון רב ומספר שנות עבודה, היה נחוש בדעתו. קנזביץ רשם במצרים "חברה אנגלית מצרית" שרכשה אדמות ברפיח, אך העניין הסתיים במפח נפש עקב פגם בזכויות הבעלות של הקרקעות שרכש קנזביץ, ופעולותיהם של הבריטים, שלא רצו לראות התיישבות יהודית במקום.
שמועות על השקעתם של פיינגולד ופלמר באל עריש המשיכו להתפשט. ב-13 בנובמבר 1912 פרסם "האור", עיתונו של בן יהודה, ידיעה בזו הלשון:
בשנת 1929 ביצעה חברת אפ"ק בדיקה על מנת לברר את זכויות הבעלות בקרקע שרכש קנזביץ. נמצא כי קנזביץ, עמוס ואיוב מכרו לאפ"ק קרקע, אך זכות בעלותם בקרקע לא הייתה ודאית. זכות הבעלות מעולם לא הובררה עד תומה, והעניין התפתח לפרשה משפטית ופוליטית. מכל מקום, הוברר כי לפלמר ולפיינגולד לא הייתה כל יד בדבר.
במלחמת העולם הראשונה ולאחריה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ פיינגולד, שהיה נתין רוסי, לעקור לאלכסנדריה, שם פתח מכבסה, והמשיך בהוצאה לאור של עיתונו "האמת". בשנת 1915 מתה אשתו אליזבת. במרץ 1919 שבו פיינגולד ופלמר לירושלים. הוא שב ופנה לעסקאות נדל"ן, ואף ניסה להקים מושבה של יהודים ובני כת בני ישראל הבריטים באזור הג'יפטליק, אך תוכנית זו כשלה.
פועלו בעפולה
בשנת 1925 הוקמה העיר עפולה. האדריכל ריכרד קאופמן שתכנן את עפולה לבקשת קהילת ציון אמריקאית, תכנן אף את השדרה המרכזית בעיר, שנקראה לימים שדרות ארלוזורוב. פיינגולד סבר כי לעפולה יש פוטנציאל מסחרי, ובאוקטובר 1925 הניח את אבן הפינה לבניין המסחרי העיקרי בעיר, ומסר כי בדעתו להקים אף מבני מגורים, בניין דואר ומשטרה, ובית ספר. בסופו של דבר הוקם רק מבנה מסחרי בשם "בית פיינגולד" - מבנה בן שתי קומות, בצורת האות L, שמאחוריו חצר סגורה, וחזיתו פונה אל שדרה של דקלי וושינגטוניה חסונה. בחזית הפונה אל שדרת הדקלים הייתה מדרכה מקורה ושדרת עמודים. בימיה הראשונים של עפולה שימש בית פיינגולד כמבנה המרכזי בעיר, וכמרכז המסחרי והמנהלי. בקומה השנייה של בית פיינגולד הוקם ראינוע. מאוחר יותר פעל כקולנוע בשם "קולנוע אביב", שפעל בימי המנדט ובימי ראשית המדינה. באמצע שנות ה-60 נפתח הקולנוע מחדש בשם "נווה אור" ופעל בשם זה עד לסוף שנות ה-70. עד שנות ה-60 שכנה גם מרפאת קופת חולים הכללית באגף אחר של הקומה השנייה.
מחנה העבודה גברסדורף
מחנה העבודה גברסדורף (Gabersdorf; נודע גם בשם וולטה, או וולטה-גברסדורף, Wolta-Gabersdorf) היה מחנה עבודה ובהמשך מחנה ריכוז נאצי בליבץ (Libeč במהלך השואה, היום חלק מטרוטנוב ) בצ'כיה הכבושה בידי הנאצים.
שלמה פיינגולד
פועלו בעפולה
עם קום מדינת ישראל התפתחה עפולה והתרחבה, ונבנו שכונות נוספות - עפולה עילית וגבעת המורה, אך שדרות ארלוזורוב (שכונו בסלנג עפולאי "שדרת הדקלים") המשיכו להיות מרכז החיים של העיר, עד לסוף שנות ה-70. עם תחילת העלייה ההמונית מברית המועצות לשעבר, בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90, הכפילה עפולה את מספר תושביה. השדרה חדלה להיות למקום בילוי מרכזי. התפתחות אזור התעשייה במזרח עפולה, הקמת הקניון שם, והתפתחות אזורים נוספים לבילוי ולמסחר, משכו את תשומת הלב מן השדרה, שגם מראה החיצוני היה רחוק מלהיות זוהר. קולנוע "נווה אור" חדל מלפעול, ובית פיינגולד היה שרוי בעזובה. בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 החלה עיריית עפולה בפרויקט לחידוש פני השדרה, במסגרתו עבר בית פיינגולד שיפוץ ושחזור. השדרה המחודשת נחנכה על ידי ראש העיר יצחק מירון בשנת 2005. נכון לשנת 2018, ממוקמות מספר חנויות בקומת הקרקע של בית פיינגולד, וקומתו העליונה נטושה ברובה.
פועלו בטבריה ואחרית ימיו
מפעל הבנייה הגדול האחרון של פיינגולד היה בטבריה. באמצע שנות העשרים החליט להשתקע בטבריה, ובנה בשכונת "קריית שמואל" מלון גדול ומפואר, "מלון אלישבע", על שם אשתו המנוחה. המלון היה מהמפוארים בארץ ומעוטר בכיפה, ובנייתו ארכה שלוש שנים. ב-1 בפברואר 1929 נחנך המלון בנוכחות הנציב העליון, סר ג'ון צ'נסלור ונשיא בית המשפט העליון, מייקל מקדונל. בעת חנוכת הבית הופיע פיינגולד בציבור עם אשתו השנייה, יהודית שמחה שנדל, יהודייה אנגליה ילידת 1881, בת הרב הרמן שנדל, רב קהילת רמסגייט באנגליה. פיינגולד, יהודית ומרגרט פלמר, התגוררו שלושתם במלון. המלון, שהוקם בפינת הרחובות אחד העם וביאליק שימש גם כראינוע, והיה מוקד משיכה לכל תושבי עמק הירדן והגליל התחתון. פיינגולד כשל בניהול המלון, ובשנת 1930 הודיעו פיינגולד ופלמר על פשיטת רגל, אך המשיכו להתגורר במלון ולנהל אותו עבור אחרים. בתחילת 1931 הוצעו למכירה פומבית נכסיהם של פיינגולד ופלמר שכללו בניינים בתל אביב, יפו, טבריה, עפולה, בית לא גמור ברמת גן ומגרשים בירושלים, בטבריה וברמלה. שלמה פיינגולד נפטר בי"ז באב תרצ"ה, 1935, ונטמן בבית העלמין היהודי בטבריה. בספטמבר 1935 חילק בית הדין הרבני בטבריה את עזבונו בין מרגרט פלמר, יהודית פיינגולד, ויורשים נוספים - יוסף משה ויידברג, יוסף סגלוביץ' וד"ר עבריאן. כפי הנראה מדובר בקרובי משפחה ובאחיינים.
מרגרט פלמר בילתה את שנותיה האחרונות במושבה הגרמנית בירושלים, ומתה ב-9 בינואר 1944, בת 99. נטמנה בבית הקברות הטמפלרי בעמק רפאים.
יהודית פיינגולד המשיכה לחיות חיי עוני, והתפרנסה מדוכן משקאות שעמד בחצר המלון, עד מותה בשנת 1953. נטמנה בבית העלמין היהודי בטבריה.
מלון "אליזבת" עמד בשיממונו שנים רבות. עד 1948 שכנו בו קצינים בריטים, ולאחר עזיבת הבריטים את הארץ, ננטש. בשנות השישים הוקם מחדש בשם "מלון גינוסר" והופעל בו קולנוע בשם "קולנוע אליזבת". גם אלו לא החזיקו מעמד, והמקום עמד נטוש במשך שנים רבות. באוגוסט 2001 נשרף המלון, והכיפה התמוטטה. לאחר השריפה יזמה המועצה לשימור אתרים ועיריית טבריה את שיפוץ המלון, והמלון שופץ על ידי חברה בשם "יהודה פרחי". כיום המלון עומד ללא שימוש. המבנה המשופץ שופץ ללא הכיפה. במקום שוררת עזובה, ומתגוררים שם פולשים.
הכינור ואני
הכינור ואני הוא רומן אוטוביוגרפי מאת הסופר אשר כנפו. הספר עוסק בילדותו ובסיפור עלייתו לארץ של הסופר. הרומן יצא לאור בהוצאת בימת קדם בשנת 2016.
עלילה
סיפור ילדותו ועלייתו לארץ של הסופר אשר כנפו. ילדותו בעיר מוגדור, לימודיו במוגדור ובקזבלנקה. עלייתו לארץ במסגרת עליית הנוער וקליטתו בישראל כחלק מחבורת נוער בקיבוץ כפר דרום- כיום מושב בני דרום. הסיפור שזור גם בסיפורים שונים על תקופות מאוחרות יותר.
עדות ק. צטניק במשפט אייכמן
עדותו של הסופר יחיאל די-נור במשפט אייכמן, ניתנה במושב ה-68 של המשפט, ביום 7 ביוני 1961 (כ"ג בסיוון תשכ"א), בדבריו תיאר את מחנה ההשמדה אושוויץ כ"פלנטה אחרת". עדותו זו נקטעה עקב התעלפותו טרם סיים את דבריו. בעדותו חשף את זהותו בשם העט "'''ק. צטניק'''". אופי עדותו והתעלפותו במהלכה, עוררו הדים רבים, והפך לאירוע מכונן בזיכרון השואה.
רקע
מטרת עדותו של ק. צטניק, כמו של עדים נוספים, הייתה בעיקר להמחיש את זוועות השואה, ולאו דווקא להתייחס לפשעים של הנאשם, אדולף אייכמן, שאליו התוודע במהלך השואה. לעיתונאי וההיסטוריון תום שגב, סיפר כי מכר שלו הצליח לסדר לו דרכון של הונדורס, שהועבר לו באמצעות שגרירות שווייץ בברלין ומפקדת הגסטפו בקטוביץ. בעקבות זאת, הוא הובא אל לשכת מפקד הגסטפו בעיר, אלפרד דראייר. בעודו בלשכה, נכנס לחדר קצין בדרגה גבוהה יותר. הוא עיין בניירות, קרע אותם והשליך אותם לפח. רק מאוחר יותר נודע לדי-נור שהקצין הזה היה אדולף אייכמן.
ב-7 ביוני 1961 נאות די-נור לשמש עד במשפטו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן שנערך בירושלים, כיוון שהיה בין המעטים שפגשו את אייכמן בתקופת השואה ונותרו בחיים. אייכמן נכח באחת משתי הפעמים שבהן נחקר בחדר העינויים של הגסטאפו.
העדות
מיד בתחילת מתן עדותו במשפט, לאחר כשמונה דקות במהלכן התבקש למסור את פרטיו האישיים ולהזדהות, קם די-נור מכסאו שעל דוכן העדים והתמוטט על רצפת האולם. השופטים נאלצו להפסיק את הישיבה ודי-נור הוצא מהאולם על אלונקה ופונה לבית החולים, שם שהה כשישה חודשים לאחר מכן. די-נור נדרש במשפט להזדהות בפעם הראשונה בשמו האמיתי.
בתחילת עדותו במשפט אייכמן, התייחס די-נור אל אושוויץ כ"פלנטה" אחרת. עדותו, שבמהלכה התעלף, הייתה קצרה, ונותרה חרותה בזיכרון הקולקטיבי כאחד מסמלי הטראומה של השואה. די-נור סיפר לתום שגב כי הזדהותו בשמו האמיתי הייתה הסיבה לכך שהתעלף.
וזו לשון עדותו, שבאה בעקבות שאלתו של התובע "מה הסיבה שבגללה חסית בשם הספרותי ק. צטניק?"
המשורר דן פגיס אשר נמנע מלהעיד במשפט אייכמן, התעמת בשירו "עדות" עם הגדרת אושוויץ כ"פלנטה אחרת" וכתב: "לֹא לֹא / הֵם בְּהֶחְלֵט / הָיוּ בְּנֵי-אָדָם: מַדִּים, מַגָּפַיִם. / אֵיךְ לְהַסְבִּיר. הֵם נִבְרְאוּ בְּצֶלֶם...".
רושם
לטענת שגב, התעלפותו הייתה "הרגע הדרמטי ביותר במהלך המשפט" ואף "אחד הרגעים הדרמטיים בתולדות המדינה". העדות והאירוע שהתרחש בבית המשפט, ובעיקר העובדה שזו הייתה הפעם הראשונה בה נחשפה זהותו ונודע לקהל בארץ ובעולם מיהו האיש העומד מאחורי השם ק. צטניק, הפכו לאחד מסמליו המובהקים של משפט אייכמן, ששב ומאפיין את הזיכרון בימי השואה. אולם לאחר המשפט, אסר די-נור על המוציאים לאור לפרסם את תמונתו, סירב להתראיין ולא דיבר בציבור.
Overheated
Overheated (מעוצב כ-"OverHeated") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית בילי אייליש. השיר יצא לאור ב-30 ביולי 2021, על ידי חברות התקליטים דארק-רום ואינטרסקופ, כרצועה מתוך האלבום, Happier Than Ever.
רקע ופרסום
השיר נכתב על ידי אייליש, יחד עם אחיה, פיניאס או'קונל, שגם הפיק את השיר. "OverHeated" היא הרצועה העשירית מתוך אלבומה השני של אייליש, Happier Than Ever.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-56 מיליון השמעות.
הרכב ומילים
בשיר, אייליש מתייחסת לאופן שבו היא הוחפצה באופן תמידי על ידי התקשורת, ובמקביל גם מביעה את תסכולה מאלו המשנים את המראה שלהם אך ורק לשביעות רצונם של אחרים.
ביקורות
השיר זכה לביקורות חיוביות ולשבחים רבים מצד המבקרים. בביקורת לאלבום, כינתה קיטי אמפייר מהאובזרבר את השיר "רצועה חריפה".
אלכס מקלוי מהעיתון המקוון "The A.V. Club" כתב על השיר, "'Overheated', שמתחיל כמדיטציה על יחסה לפפראצי, הופך בצורה חכמה להפרכה, דרך חיוביות הגוף, של הציפיות המוטלות עליה, - ובעיקר מנשים - כשהיא תוקפת בחזרה, עם משפטים כמו (בעברית: "כולם אמר שזאת אכזבה, רק עכשיו נבניתי כמו כולם / אבל לא קיבלתי ניתוח שיעזור לי, כי אני לא מתכוונת לעצב את עצמי מחדש עכשיו, נכון?")". עם זאת, הביע מקלוי ביקורתיות כלפי החיבור ההפקתי בין השיר לבין הרצועה הקודמת לו, "Not My Responsibility", המהווה קטע מעבר: "'Not My Responsibility', המהווה תשובה לביקורות הסקסיסטיות על התנהגותה וגופה, הוא פחות שיר ויותר כמו הרצאה על הפעמים שבהן היא זכתה ליחס לא הוגן. אחריו מגיע "OverHeated", שמאבד את החלקלקות הלירית שלו בקצב היפ-הופ גנרי מוזר שלא ממש ממריא".
שארל עיסאווי
שארל פיליפ עיסאווי (1916 - 8 בדצמבר 2000) היה כלכלן והיסטוריון ממוצא מצרי שעסק במזרח התיכון. נמנה עם סגל אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת פרינסטון. עיסאווי היה מחלוצי המחקר של ההיסטוריה הכלכלית של האימפריה העות'מאנית בתקופתה המאוחרת ושל מדינות ערב.
חייו
עיסאווי נולד בקהיר למשפחה ממוצא סורי שהשתייכה לכנסייה הסורית-אורתודוקסית. למד בוויקטוריה קולג' שבאלכסנדריה ולאחר מכן בקולג' מגדלנה שבאוניברסיטת אוקספורד. החל ב-1937 שירת בממשל המצרי; תחילה במשרד האוצר המצרי ולאחר מכן בבנק הלאומי המצרי. מ-1943 החל להרצות באוניברסיטה האמריקאית בביירות וב-1947, בה סיים להורות בביירות, יצא לאור ספרו הראשון, "Egypt: An Economic and Social Analysis". המהדורה הראשונה של הספר אזלה ולאחר מכן אסרה הצנזורה המצרית (במשטר המלוכני) את המשך הוצאתו לאור. בשנים 1948–1955 כיהן במחלקה לעניינים כלכליים במזכירות האו"ם. ב-1951 החל להרצות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ובשנים 1964-1962 ניהל את "המכון ללימודי המזרח הקרוב והתיכון" באוניברסיטה. ב-1975 עבר לאוניברסיטת פרינסטון, שם התיידד עם המזרחן, ברנרד לואיס, למרות חילוקי הדעות הפוליטיים ששררו ביניהם. ב-1986 פרש מהוראה בפרינסטון ועבר להרצות באוניברסיטת ניו יורק, שם לימד בשנים 1987–1991, אז פרש סופית מהוראה.
פרסם ספרים רבים. רובם עסקו בהיסטוריה הכלכלית של המזרח התיכון בעת החדשה, כולל עיסוק בנושא הנפט ובשילוב שבין ההתפתחויות הפוליטיות והכלכליות באזור. הוציא סדרה בת ארבעה ספרים שעסקו בהיסטוריה של כלכלת המזרח התיכון והיוו למעשה אוסף של תרגומים וקטעים נבחרים מפרסומים של חוקרים אחרים שלוו בהתייחסויותיו לנושאים השונים. בשנות ה-60 עסקו חלק מפרסומיו בתאוריות החדשניות של פיתוח כלכלי, שהיו אז נושא פופולרי בכלכלה ובאפשרות יישומן בכלכלות העולם הערבי. עמיתו, ברנרד לואיס, העריך לאחר מותו, כי חיבוריו החשובים היו ספריו שעסקו במצרים וסדרת ספרי ההיסטוריה הכלכלית שחיבר. אחד מספריו, "Egypt in Revolution", שיצא לאור ב-1963, נתרגם לעברית בשם, "מצרים במהפכה".
בנימין שחור
בנימין נטע שחור (28 במאי 1916 - 26 בנובמבר 1979), היה איש ציבור ישראלי ממייסדי תנועת בני עקיבא ומראשי הפועל המזרחי, כיהן כחבר הכנסת וכסגן שר הדתות מטעם מפד"ל.
ביוגרפיה
שנים רבות ניהל את עיתון "הצופה", מייסודה של תנועת המזרחי, ארגן את המיזוג בין "המזרחי" ל"הפועל המזרחי" ל"חזית דתית לאומית מאוחדת" שהפכה בהמשך למפד"ל, ולאחר מכן מונה למזכ"ל המפד"ל וכונה "האיש החזק" במפד"ל וב"סיעה המרכזית" שבה (סיעתו של השר משה חיים שפירא). היה יושב ראש מטה הבחירות של המפד"ל מהבחירות לכנסת ה3 ועד הבחירות לכנסת ה6, במשך תקופה זו זכתה המפלגה ב11–12 מנדטים.
בשנים 1959–1974 כיהן מטעם המפד"ל כחבר הכנסת והיה חבר, לסירוגין, בוועדת הכלכלה, ועדת הפנים, ועדת הכנסת וועדת החינוך והתרבות. כיהן כסגנו של שר הדתות הרב זרח ורהפטיג בממשלה ה-13 וה-14 (1966–1969).
היה מעורב בחיזוק שירותי הדת והרבנות המקומית בארץ ובפרט ברבנות הראשית לישראל. ב-1960 לאחר פטירתו של הרב הרצוג נאבק בניסיונות מפא"י ובן-גוריון לבטל את מעמדה הרשמי של הרבנות הראשית, מאוחר יותר היה בין הדוחפים להתמנותו של הרב שלמה גורן לרב ראשי. ובין האחראים על שיקום המקומות הקדושים בירושלים, יהודה ושומרון אחרי מלחמת ששת הימים.
חיים אישיים
בנו הבכור היה הרב אפרים יונה שחור שהיה מראשוני הר"מים בישיבת הר עציון שימש כראש ישיבה בישיבת קריית שמונה, והיה ר"מ במכון מאיר.
בנו השני היה ד"ר דב שחור. בנו של דב, אורי, נרצח על ידי מחבלים בשנת 1995 בעת טיול בוואדי קלט. בנו השלישי הוא הרב זאב שחור, ששימש במשך עשרות שנים ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים.
הנצחה
בית הכנסת הראשון שהוקם לאחר האכלוס ביישוב העירוני אפרת שבגוש עציון נקרא "נטע בנימין" על שמו.
לנגור זהוב
לנגור זהוב (שם מדעי: Trachypithecus geei) הוא מין של קוף אסייתי בן הסוג לוטונג האנדמי ליערות מערב אסאם שבצפון-מזרח הודו ואולי גם לקצה המערבי של בהוטן. קוף זה הוא אחד מהמאוימים בפרימטים של הודו והוא מצוי בסכנת הכחדה עקב כריתת יערות והצפיפות האנושית באזור. לעיתים קוף זה מכליא עם קרובו, לנגור הכיפה (Trachypithecus pileatus). הוא נודע לעולם בידי החוקר אדוארד גי, שקרוי בשמו המדעי של הקוף.
מאפיינים
הקוף מצוי רק ביערות שממערב בראהמאפוטרה סביב נהר מנאס ונהר סאקוש באסאם וטריפורה ואולי גם בקצה המערבי של בהוטן. טווח המחיה שלו מסתכם ב-60 ק"מ בערך. הקוף נדיר ולא נמצא לעיתים רבות, כך שלא ידוע איפה הוא מצוי לרוב, אם כי חלק מהקופים חיים ביער השימור קקויג'נה (Kakoijana reserved forest).
אורך קוף זה מגיע ל-90 ס"מ ומשקלו ל-9-12 ק"ג. הזכרים גדולים מהנקבות ובעלי רעמת עבה סביב הפנים. צבע הפרווה לבנה-קרם עם חזה ופנים כתומות, מהם קיבלו את שמם. הקוף משמיע קריאות רועשות כדי להרתיע יריבים ולשמור על הנקבות שלעיתים נמצאות בקבוצות של 22 מתחת שלטון של זכר אחד. הלנגור הוא צמחוני וניזון מעלים, פרחים, פירות וכן מעשבי תיבול וירקות.
Caller's Bane
Caller's Bane (במקור Scrolls) הוא משחק קלפי אספנות דיגיטלי אסטרטגי, שפותח על ידי Mojang Studios, שמטרתו לשלב אלמנטים ממשחקי קלפים מסחריים ומשחקי לוח מסורתיים. את Scrolls הגה ופיתח במקור יעקב פורסר (Jakob Porsér), אשר יחד עם מייסד מוג'אנג מרקוס פרסון התכוון ליצור סוג של משחק חדשני שנדיר לראות כיום בשוק. המשחק פותח באמצעות מנוע המשחק Unity, והוא יכול לרוץ במספר פלטפורמות משחק. Scrolls הוכרז ב-2 במרץ 2011, כמשחק השני של מוג'אנג. בעוד שמוג'אנג טענו בתחילה שהפסיקו את פיתוח המשחק ביוני 2015, החברה חשפה אחר זמן מה כי הם עדיין עובדים על הפרויקט, וביוני 2018 הוציאה את המשחק תחת הכותרת החדשה Caller's Bane במהדורה חינמית.
משחקיות
המשחק נסוב סביב השימוש בקלפים, או "מגילות", במטרה להשמיד שלושה מחמשת הפסלים של השחקן היריב, שמוצבים בשני קצות שדה הקרב. ישנם ארבעה סוגים שונים של מגילות במשחק: יצורים, מבנים, לחשים וכשפים. היצורים משוחקים על הלוח ויכולים לתקוף כדי להשמיד יצורי אויב ופסלים. מבנים משוחקים גם על הלוח, ובניגוד ליצורים, הם לא יכולים לנוע. ללחשים יש מגוון רחב של אפקטים, אך לרוב הם משמשים נגד יצורים או מבנים. כשפים פועלים רק על יצורים ולרוב מספקים אפקט מתמשך לאותו יצור.
סטטיסטיקה
לכל מגילה (יצור או מבנה) 3 נתונים סטטיסטיים בסיסיים המשויכים אליה: התקפה, המתנה וחיים. ההתקפה מציינת כמה נזק המגילה תעשה (מגילות מסוימות אינן תוקפות ובמקום זה יש "-" לנתון זה). המתנה מציינת כמה סיבובים המגילה מחכה לפני שהיא תוקפת. בכל פעם שהגיע תור השחקן, לכל מגילה (למעט יוצאים מן הכלל) יש זמן המתנה בין התקפות, זמן ההמתנה נמדד במספרים חד-ספרתיים. אם זמן ההמתנה של מגילה מגיע ל-0, המגילה תוכל לתקוף בסוף התור של השחקן. לאחר סיום ההתקפה של המגילה, זמן ההמתנה שלה יתאפס לזמן ההמתנה הבסיסי שלה, שהוא בדרך כלל 2 אך יכול לנוע בין 1 ל-6. חיים היא כמות הנזק המצטבר שמגילה יכולה לספוג לפני שהיא נהרסת. כבסיס להשוואה, כל הפסלים מתחילים ב-10 חיים.
משאבים
משאבים משמשים להפעלת המגילות: לכל מגילה יש "עלות" (1-8 משאבים). ישנם ארבעה משאבים שונים במשחק: אנרגיה, סדר, צמיחה וריקבון; ו-"משאב-על" אחד, פראיות, שיכול לשמש במקום כל משאב אך יש לו מגבלות מתי שחקנים יכולים לקנות מגילות איתו. כל מגילה שייכת למשאב או לסוג אחר. לדוגמה, המגילה 'תותח אוטומטי' עולה 6 משאבי אנרגיה. כשחקן מקריב מגילה עבור משאב, המשאב שיש לשחקן הכי הרבה מקבל תוספת משאבים. לפיכך ישנם שני סוגי משאבים: משאב נוכחי ומשאב מרבי. המשאב הנוכחי שלך מתרוקן כשאתה מפעיל מגילות, אך בתחילת התור שלך המשאב הנוכחי שלך מתמלא בחזרה למשאב המרבי שלך.
פיתוח
מרקוס פרסון, היוצר של מיינקראפט ויעקב פורסר קיבלו השראה להכין סוג חדש של משחק שנראה שלא היה קיים בשוק, ודמיינו משחק שיכלול אלמנטים ממשחקי אספנות קלפים בשילוב עם משחקי לוח מסורתיים. ביולי 2012 עברה Scrolls לשלב אלפא סגור, כאשר חלק קטן מאלו שנרשמו קיבלו גישה מלאה למשחק. גישות נוספות ניתנו כאשר תקופת הבדיקה התרחבה לשלב בטא פתוח. ב-11 ביולי 2013 הוכרז כי המשחק יטמיע מלאכת יד של אמנים מקצועניים. באוקטובר 2013 הנהלת Scrolls הודיעה על 'מצב שיפוט', מצב בו השחקנים שולפים קלפים מחפיסה חדשה, ואז משחקים כמה משחקים עם הקלפים האלו. לאחר כמה משחקים השחקן יוכל לשמור על מספר קלפים ביחס למידת ההצלחה שלו במשחקים.
ככל שנמשך פיתוח המשחק, התכונות החדשות נדחקו ל-"שרת בדיקות" לפני שהוטמעו במשחק. זה אפשר למפתחים לאסוף משוב על התכונות החדשות ולבצע התאמות עיצוב ותיקוני באגים לפני שהם יוטמעו רשמית במשחק. ניתן היה להגיע לשרת הבדיקה באמצעות כפתור "אפשרויות נוספות" במפעיל המשחק.
ביוני 2015 הודיעו Mojang כי יפסיקו לפתח תוכן נוסף למשחק. הם ציינו גם כי כל ההכנסות מהמשחק יועברו לתחזוקת שרתים, אשר הם אישרו כי ימשיכו לפעול עד לפחות יולי 2016.
בפברואר 2018 הודיעו המפתחים כי שרתי המשחק ייסגרו ב-13 בפברואר 2018, אך הם מתכננים לשחרר את השרתים בעתיד עבור הקהילה. ב-20 ביוני 2018 Mojang חשפו שהם עדיין עובדים על המשחק כדי שהוא יתמוך בשרתי הקהילה; הם הוציאו את המשחק בשמו החדש-Caller's Bane כמשחק חינמי.
התביעה של Bethesda
Mojang Studios היו מעורבים בתביעה משפטית של Bethesda Softworks, שטענה כי השימוש בשם Scrolls יגרום לבלבול עם הסדרה "The Elder Scrolls" שלה. Mojang זכו במשפט והותר להם להשתמש בשם "Scrolls" לפיתוח עתידי.
ביקורות
עם שחרורו, המשחק קיבל ביקורות מעורבות עד חיוביות, וקיבל 73 מתוך 100 באתר הביקורות Metacritic, בהתבסס על 14 ביקורות.
ישראל באירוויזיון 2011
ישראל השתתפה באירוויזיון 2011 עם השיר Ding Dong בביצוע של דנה אינטרנשיונל בעיר דיסלדורף, במדינת גרמניה.
קדם אירוויזיון 2011
קדם-אירוויזיון 2011 הייתה תחרות שירים, שנועדה לבחור את השיר שייצג את ישראל בתחרות אירוויזיון 2011.
בנובמבר 2010 חשפה רשות השידור חלק מתוכניותיה לבחירת השיר שייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון 2011, שחזרה לערוץ הראשון, לאחר שיצאה מכלל שליטה בשנה שעברה.
במהלך הימים שלאחר מכן, רשות השידור פנתה למספר אמנים במטרה שישתתפו בקדם בין השמות שעלו ולדי בלייברג, מאיה בוסקילה ולהקת אורפנד לנד שויתרו על השתתפות.
בנוסף, אמנים שתואמים לתנאים יוכלו גם להגיש מועמדות להשתתף בקדם. האמנים התבקשו להגיש 2–3 שירים לוועדה, שבחרה 8–12 שירים וזמרים בסך הכל להשתתפות בקדם.
ב-8 בפברואר הכריזה רשות השידור על המועמדים הסופיים לקדם בשל נסיבות משפחתיות מצערות ולדי בלייברג נאלץ לפרוש מהקדם ובמקומו נכנס הזמר עדי צ'זרה, אך לבסוף השיר של צ'זרה נפסל כי מילות השיר התפרסמו בשנת 2008.
כשבוע לפני התחרות נחשפו שירי הקדם. השיר שזכה בקדם הוא השיר Ding Dong של דנה אינטנשיונל, זוכת אירוויזיון 1998.
שלב הניקוד
ניקוד השירים התבצע על ידי 3 ועדות שיפוט אזוריות הממוקמות ברחבי הארץ. כל ועדה חילקה לשירים נקודות על-פי המדרג הבא: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 10 ו-12 נקודות.
ניקוד הוועדה שמונתה על ידי רשות השידור הוכפלה ב-10 נקודות מהניקוד הבסיסי של הוועדות האזוריות על-פי האופן הבא: 10, 20, 30, 40, 50, 60, 70, 80, 100 ו-120 נקודות.
ניקוד הצופים הוכפל ב-12 נקודות מהניקוד הבסיסי של הוועדות האזוריות על-פי האופן הבא: 12, 24, 36, 48, 60, 72, 84, 96, 120 ו-144 נקודות.
חצי גמר
ישראל השתתפה בחצי גמר השני והופיעה ה-12 בסדר ההופעה, אחרי מקדוניה ולפני סלובניה. בתום ההצבעה ישראל לא העפילה לגמר.
בדפורד
בדפורד היא עיירת שוק במחוז בדפורדשייר באנגליה, הממלכה המאוחדת. נכון ל-2011, התגוררו בעיירה (כולל בבידנהאם ובקמפסטון ) 106,940 אנשים, מה שהפך אותה ליישוב השני הגדול ביותר בבדפורדשייר אחרי לוטון. ברובע של בדפורד האוכלוסייה הייתה 157,479. בדפורד היא גם עיירת המחוז ההיסטורית של בדפורדשייר.
בדפורד נוסדה במעברה על נהר אוז הגדול והיא נחשבת למה שהיה מקום קבורתו של אופה מלך מרסיה, שזכור בכך שבנה את סוללת אופה על הגבול הוולשי. טירת בדפורד נבנתה על ידי הנרי הראשון, למרות שהיא נהרסה ב-1224. בדפורד קיבלה את הצ'רטר המלכותי ב-1166 מהנרי השני ויוצגה בפרלמנט מאז 1265. היא ידועה באוכלוסייה גדולה של אנשים ממוצא איטלקי.
היסטוריה
האמונה הרווחת היא ששם העיירה הגיע מהשם של צ'יף סקסוני בשם בדה, וממעברה (Ford) שחוצה את נהר האוז הגדול. בדפורד היוותה עיירת שוק עבור האזורים החקלאיים סביבה מתחילת ימי הביניים. המלך האנגלו-סקסוני אופה מלך מרסיה נקבר בעיירה ב-796. ב-886, היא הפכה לעיירת גבול שהפרידה בין ממלכת וסקס והדיינלו. זה היה מקום מושבה של הברונות של בדפורד. ב-919, אדוארד הזקן בנה את המצודה הראשונה הידועה של העיירה בצד הדרומי של נהר האוז הגדול ושם הוא פעל. המצודה נהרסה על ידי הדנים. ויליאם השני העניק את הברונות של בדפורד לפיין דה בושאן, שבנה מצודה חזקה חדשה.
ממשל
בדפורד היא היישוב הגדול ביותר ברובע של בדפורד. את מועצת הרובע מוביל ראש העיירה שנבחר בבחירה ישירה ומחזיק בתואר "ראש עיריית בדפורד". ראש העיירה הנוכחי של בדפורד הוא דייב הודג'סון מהמפלגה הליברל-דמוקרטית.
האזור המיושב של בדפורד מחולק לעשרה רבעים.
בדפורד היא חלק ממחוז הבחירות בדפורד אשר מיוצג בבית הנבחרים הבריטי של הפרלמנט של הממלכה המאוחדת. חבר הפרלמנט הנוכחי של בדפורד הוא מוחמד יאסין, חבר מפלגת הלייבור.
גאוגרפיה
בדפורד נמצאת במרחק של 74 ק"מ צפון-צפון-מערבית ללונדון, 105 ק"מ דרום-מזרחית לברמינגהאם, 40 ק"מ ממערב לקיימברידג' ו-31 ק"מ מזרח-דרום-מזרחית לנורת'האמפטון.
דמוגרפיה
בבדפורד אחד מהריכוזים הגדולים ביותר של מהגרים איטלקים בממלכה המאוחדת. לפי מפקד האוכלוסין מ-2001, כמעט 30 אחוז מאוכלוסיית בדפורד היא איטלקית לפחות באופן חלקי. זו בעיקר תוצאה של גיוס עובדים ממצוג'ורנו בתחילת שנות ה-50 על ידי חברת הלבנים של לונדון.
במפקד האוכלוסין מ-2011, התושבים היו 74.4 אחוז לבנים, 4 אחוז מעורבים, 15 אחוז אסייתיים/ בריטים אסייתיים, 5 אחוז שחורים/אפריקאים/קריבייאנים/שחורים בריטים ואחוז אחד "קבוצה אתנית אחרת". מבחינת זהות לאומית, רק קצת מעל ל-50 אחוז מזדהים כאנגלים בלבד, 24 אחוז מזדהים כבריטים בלבד ו-15 אחוז מזדהים כלא בריטים. מבחינה דתית, 56 אחוז הם נוצרים, כמעט שמונה אחוז הם מוסלמים, כמעט 3 אחוז הם סיקים ו-2 אחוז הם הינדים. לכמעט 30 אחוז לא הייתה דת או שהם סירבו להשיב.
נקודות ציון
פארק בדפורד הוא הפארק העירוני הגדול ביותר בעיירה. הכנסייה הראשית של בדפורד היא כנסיית סנט פול. עוד כנסייה מקומית בולטת היא כנסיית סנט פיטר. בניין העירייה הישן מתוארך לשנת 1550 והבניין נבנה תחילה כדי לשמש כבית ספר. נהר אוז הגדול עובר דרך מרכז העיירה ומצדדיו יש גנים הידועים כסוללה. בגנים האלה, ממול לרחוב רות'סיי, עומדת אנדרטת מלחמה לאנשים מהעיירה שמתו במלחמת העולם הראשונה.
גבעת טירת בדפורד היא שריד של הטירה של בדפורד מימי הביניים, והיא נמצאת קרוב למרכז העיירה.
אתרים דתיים
בעיירה יש מספר גדול של כנסיות נוצריות, כולל סנט פול וסנט פיטר. יש עוד שלוש כנסיות של רשת ה-Newfrontiers וכנסייה פולנית, ערבית, פורטוגזית, ספרדית, רומאית-איטלקית, יוונית, רוסית, אנגליקנית ועוד כנסיות עצמאיות. יש ארבעה מסגדים בעיירה. יש גם מקדשים בודהיסטים והינדים בעיירה.
בבדפורד נמצאת אחת מהגורדוורות הסיקיות הגדולות ביותר בממלכה המאוחדת.
בעבר היה בית כנסת בעיר אבל הוא כבר לא קיים. קהילת בית הכנסת הרפורמי של בדפורדשייר, שמבוססת בלוטון, נפגשת בבדפורד פעם בחודש למען הקהילה היהודית בעיירה. בית הכנסת האורתודוקסי הקרוב ביותר הוא ק"ק כנסת ישראל של לוטון, בית כנסת של חסידות חב"ד בלוטון.
בבדפורד היה המטה הראשי של ה-Panacea Society שנוסדה ב-1919 והאמינה שלעיר יהיה תפקיד חשוב בביאה השנייה של ישו ושבדפורד הייתה המיקום המקורי של גן עדן.
ספורט
יש מורשת ארוכת שנים של ספורט בבדפורד עם מועדוני רוגבי וכדורגל ותיקים. לעיירה יש ארבע קבוצות רוגבי יוניון שנקראות בדפורד בלוז, בדפורד קווינס, בדפורד סוויפטס ובדפורד אתלטיק. מאז 2004, לבדפורד יש גם קבוצת רוגבי ליג בשם בדפורד טייגרס שמתחרה בליגה החובבנית השנייה.