cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיודור מלניק
לאחר המלחמה
לאחר שחרור העיירה בר במרץ 1944, חזר פיודור לשורות הצבא האדום ונהרג בקרבות ליד ברלין בימיה האחרונים של המלחמה.
הכרה והנצחה
לאחר שנים רבות החליטה לודמילה מלניק, בתו של פיודור לפנות ליד ושם, ולספר את סיפורו של אביה. ב-16 בנובמבר 2004 הכיר יד ושם בפיודור מלניק כחסיד אומות העולם. שמו נחקק בקיר הכבוד ביד ושם בירושלים.
טוביה יהודה טביומי
הרב טוביה יהודה טביומי (גוטנטג) (1882 - 7 ביולי 1953) היה רב וסופר חרדי, ממקימי אגודת ישראל ומחברי מועצת גדולי התורה.
ביוגרפיה
טביומי נולד בריפין שבפולין לרב אלכסנדר צבי גוטנטג. הוא למד עד גיל בר מצווה בביתו מאביו ואצל מורים פרטיים שאביו האמיד שכר עבורו. לאחר הבר מצווה הוא למד שנה אצל הרב בזילין, ואחר שב לעירו ובמשך שנה למד לבד ולימד ילדים אחרים בעירו. בגיל 15 נכנס ללמוד בישיבתו של רבי אברהם בורנשטיין, האדמו"ר מסוכצ'וב, ולימים נודע כתלמיד מובהק שלו. בגיל 20 הוסמך לרבנות על ידי הרב יצחק פייגנבוים והרב יחזקאל ליבשיץ.
בשנת 1910 התמנה לרב בסוחוצ'ין. בשנת תרצ"ו, בדצמבר 1935, עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
מספריו
טל לישראל (תרפ"ו).
ארץ טובה (תש"ז).
טל אורות - שלושה חלקים (תש"ח, תשי"א, תשי"ג).
תקשורת בדרום סודאן
התקשורת בדרום סודאן לא מפותחת בהשוואה למדינות האזור כמו קניה, טנזניה ואוגנדה.
חופש תקשורתי
לפי שר התקשורת, ברנבה מריאל בנג'מין (Barnaba Marial Benjamin), ממשלת דרום סודאן אחראית על חופש העיתונות, בשונה מסודאן. אולם, העיתונאים והעורכים של העיתונים האזרח וג'ובה פוסט טוענים להטרדות, גידופים וצנזורה דה פקטו מצד התנועה לשחרור העם הסודאני והממשלה מאיימת להפסיק את פעילותם בנוסף למספר תחנות רדיו.
תשתיות
עקב חוסר תשתיות המקשה על העברת סחורות ומידע והעוני הרב השורר במדינה, קיים קושי רב תפוצת העיתונים באופן סדיר ובמיוחד בערים המרוחקות מג'ובה.
ב-5 באפריל 2013 העבירה הסוכנות היפנית הבינלאומית לשיתוף פעולה חמישה מיליון וחצי דולרים לטובת מיסוד תחנות שידור לטלוויזיה ורדיו ציבוריים במדינה.
הוצאות לאור ותפוצה
שתי ההוצאות לאור הגדולות במדינה בשפה האנגלית המתנהלות באופן עצמאי ורווחי הן העיתונים ג'ובה פוסט והאזרח.
תחנת הרדיו, מיריה (Miraya), משדרת 24 שעות ביממה במשך 7 ימים בשבוע בסיוע כוח משימה של או"ם בדרום סודאן וארגון חוץ-ממשלתי שווייצרי, Fondation Hirondelle. שידורי התחנה כוללים מוזיקה, מבזקי חדשות וספורט.
מנוע הזכויות הלאומי
מנוע הזכויות הלאומי הוא אתר אינטרנט ממשלתי למיצוי זכויות.
דיוויזיית הים הבלטי
דיוויזיית הים הבלטי (בגרמנית: Ostsee-Division) הייתה דיוויזיה מיוחדת של צבא הקיסרות הגרמנית אשר נשלחה לפינלנד במטרה לסייע למשמרות הלבנים במהלך מלחמת האזרחים במדינה.
מנוע הזכויות הלאומי
היסטוריה
הפרויקט נוצר על ידי ישראל דיגיטלית וממשל זמין, יחד עם המוסד לביטוח לאומי, הרשות לזכויות ניצולי השואה, משרד הבריאות, רשות האוכלוסין, רשות המיסים, משרד הבינוי והשיכון, משרד התחבורה, משרד העלייה והקליטה, המשרד לשוויון חברתי, משרד הרווחה, משרד הכלכלה, הרשות להגנת הצרכן, משרד המשפטים, החשב הכללי, בנק ישראל, רשות המים, רשות החשמל, הרשויות המקומיות, מיזם כל זכות וחברת סיגנצ'ור איי.טי.
הגרסה הראשונית של האתר נפתחה לציבור בתאריך 30 בספטמבר 2020, בתקופה זו פועל האתר בתקופת הרצה ומציגים בו רק זכויות של אזרחים ותיקים.
דיוויזיית הים הבלטי
היסטוריה
במסגרת הסכם ברסט-ליטובסק, נסוגה ברית המועצות מפינלנד ומשטחי המדינות הבלטיות. הקיסרות הגרמנית תכננה להקים בשטחים הללו שרשרת של מדינות בובה שיספקו חומרי גלם ומוצרי מזון לגרמניה. פינלנד הייתה רכיב קריטי בתוכנית זו. עם זאת, מיד לאחר נסיגת הרוסים מהארץ, פרצה בה מלחמת אזרחים בין הבורגנים הלאומנים שכונו "המשמרות הלבנים", לבין הקומוניסטים שכונו "המשמרות האדומים". האדומים הצליחו להשתלט על עיר הבירה הלסינקי, והלבנים נאלצו להתבצר בוואסה.
הלבנים ביקשו סיוע מגרמניה, שהחליטה להיענות לבקשה. למטרה זו, הקימו הגרמנים את דיוויזיית הים הבלטי. הדיוויזיה כללה שתי בריגדות: בריגדת המילואים ה-95, ובריגדת הפרשים ה-2 של המשמר. כמו כן, צרפו הגרמנים לדיוויזיה כוחות ארטילריה. בסה"כ כללה הדיוויזיה 10,000 חיילים. כמפקד הדיוויזיה מונה רידיגר פון דר גולץ. הגרמנים הועברו לפינלנד באפריל 1918. הממשלה שהוקמה בידי הלבנים כיסתה בעצמה את עלויות שינוע הכוח, והפצירה בעם הפיני לספק מזון ומגורים לחיילים הגרמנים.
הגרמנים נחתו בהאנקו, והחלו בצעדה בכיוון הלסינקי. הם הביסו בקלות את המשמרות האדומים הלא מאומנים ולא מאורגנים. במקביל, שייטת משחתות בפיקודו של הוגו מוירר הפגיזה את עמדות האדומים לאורך כל החוף. ב-13 באפריל נכבשה הלסינקי, והסנאט הפיני חזר אליה. כעבור יומיים הוכרז על סיום המלחמה. הפינים ביקשו מהגרמנים להותיר את הדיוויזיה במדינה, והגרמנים נענו ברצון. בין פינלנד לגרמניה נחתם הסכם אשר הפך את פינלנד למונרכיה עצמאית לכאורה, אולם בפועל רוקן את עצמאותה מתוכן והפך אותה למדינת בובה גרמנית. כמלך פינלנד הוכתר הנסיך הגרמני פרידריך קרל מהסן.
למרות ההצלחה המרשימה של הגרמנים בחזית המזרחית, החזית המערבית התמוטטה כליל. ב-11 בנובמבר 1918 נחתם הסכם שביתת נשק בין גרמניה למדינות ההסכמה, ובמסגרתו החזירה גרמניה את כל חייליה מהמזרח. ב-16 בדצמבר עזבה דיוויזיית הים הבלטי את פינלנד וחזרה לגרמניה. בעקבות כך, הפכה פינלנד למדינה דמוקרטית עצמאית. הדיוויזיה פורקה יחד עם שאר הצבא הגרמני.
מלון רואנדה
מלון רואנדה (באנגלית: Hotel Rwanda) הוא סרט דרמה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2004 ומספר את סיפור הצלתם של בני טוטסי רבים בידי פול רוזסבגינה (דון צ'ידל), מנהל מלון ברואנדה, בזמן רצח העם שהתרחש במדינה בשנת 1994. סרט זה אף זכה לכינוי "רשימת שינדלר האפריקאי", וזאת בזכות פעילותו הבלתי נגמרת של פול משבט ההוטו להציל את בני משפחתו ועוד יותר מ-1,000 בני שבט הטוטסי שמצאו מחסה במלון מילי-קולינס בניהולו. הסרט היה מועמד לפרסי אוסקר לשחקן הטוב ביותר, שחקנית המשנה הטובה ביותר והתסריט המקורי הטוב ביותר, ומכון הקולנוע האמריקאי אף בחר בו לאחד מ-100 הסרטים מעוררי ההשראה ביותר של כל הזמנים.
רקע היסטורי
מאז ומתמיד ובעיקר מאז תקופת שלטון הקולוניאליזם הבלגי ברואנדה, נתחלקה המדינה בין רוב בני שבט הוטו למיעוט שבט הטוטסי. המתיחות בין הצדדים התלהטה ועם רצח הנשיא ז'ובנל הביארימנה לאחר חתימת הסכם השלום בין הצדדים, החלו פרעות וכוחות הוטו טבחו ללא רחם בבני שבט הטוטסי. לאחר מאה ימים של רצח המוני, תוך התעלמות מוחלטת מצד מעצמות כמו ארצות הברית, צרפת ובלגיה וכיסוי תקשורתי מורחב, התבררה התמונה הקשה.
עלילה
בזמן שיחות השלום בין ההנהגה ההוטית ברואנדה למורדים הטוטסים מעבר לגבולות, מנהל פול רוזסבגינה מלון בלגי שקט. פול הוא משבט ההוטו, אך אשתו טטיאנה (סופי אוקונדו) משבט הטוטסי. נישואים אלה הם מקור לסכסוך בלתי פתור גם לדעת אחד מספקי המלון, שהוא אף אחד ממנהיגי האינטרהמאווה, מליציית הוטו רצחנית.
עם החרפת המצב הפוליטי במדינה, כאשר פול ומשפחתו צופים בשכנים וידידים נרצחים ללא רחם, נאלץ פול לשמור על קשרים טובים עם בעלי השפעה מקרב הרוצחים וכן גורמים מחוץ לרואנדה כמו כוחות האו"ם, עיתונאים וסוכנים זרים, עליהם הוא סומך כי יעזרו בשעת צרה. אולם ההתערבות החיצונית פועלת בעיקר לטובתם של שוכני המלון שאינם רואנדים, ואילו שאר הפליטים, בהם ילדים רבים מבתי יתומים נזנחים על ידי כל הגורמים החיצונים. פול נאלץ לפעול במניפולציות ושוחד של המליציות הרצחניות וקציני צבא רואנדה על מנת לשמור על חיי בני משפחתו והפליטים במלון.
כוחות האו"ם באזור, בראשות קולונל אוליבר הקנדי (ניק נולטה) אינם יכולים להושיע, הן משום חוסר בכוח אדם, והן משום שנאסר עליהם להתערב באופן פיזי במצב. כאשר כוחות אלה מצליחים כבר להימלט מהמלון, מלווים באישורי יציאה, הם נתקלים במארב של המליציות הרצחניות ונאלצים לחזור.
ברט איסטון אליס
ברֵט איסטון אליס (אנגלית: Bret Easton Ellis, נולד ב-7 במרץ 1964) הוא סופר ותסריטאי אמריקני.
תולדות חייו
ברט איסטון אליס נולד להורים אמידים בלוס אנג'לס, קליפורניה. הוריו התגרשו ב-1982, ולדבריו של אליס, הוא סבל מהתעללות מצד אביו.
ב-1985 פרסם אליס את הרומן הראשון שלו, פחות מאפס, המתאר את חייהם של ילדי עשירים בלוס אנג'לס מנקודת מבטו של קליי, תלמיד קולג' החוזר לעיר לחופשת חג המולד. הספר מכר כ-50 אלף עותקים בשנה הראשונה לצאתו. ב-1987 פרסם רומן שני, חוקי המשיכה, העוסק בחייהם של תלמידי קולג' בניו המפשייר ובמערכות היחסים ביניהם.
ב-1991 פרסם אליס את הרומן פסיכופת אמריקאי, שגיבורו הוא פטריק בייטמן, ברוקר ניו יורקי צעיר ועשיר, המתגלה כאנס וכרוצח סדרתי. הוצאת הספרים סיימון אנד שוסטר, שהייתה אמורה לפרסם את הספר, דחתה את כתב היד. הספר, שפורסם לבסוף בהוצאת רנדום האוס, גרר מחאות מצד ארגונים פמיניסטיים ונוצריים בשל תכניו הקשים, ומכירתו הוגבלה במספר מדינות, כגון גרמניה, אוסטרליה וניו זילנד.
ב-1994 פורסם המלשינים, קובץ סיפורים קצרים המתרחשים בלוס אנג'לס, שחלקם נכתבו על ידי אליס עוד בתקופת לימודיו בקולג'. ב-1998 פרסם אליס את הרומן "גלאמוראמה".
ב-2010 יצא לאור Imperial Bedrooms, ספר המשך לפחות מאפס, המתאר את חייהם הבוגרים של קליי וחבריו.
ב-2023 יצא לאור The Shards, רומן שעלילתו מתרחשת בלוס אנג'לס ב-1981.
כתיבתו
כתיבתו של אליס מתאפיינת בריאליזם, וספריו כוללים תיאורים רבים של יחסי מין, שימוש בסמים ואלימות, כולל מעשי אונס ורצח, הנכתבים לרוב בצורה לאקונית, לעיתים תוך שימוש בהומור שחור.
אליס נחשב לאחד הדוברים הבולטים של דור ה-X בשל העיסוק שלו בתחושת הניכור של צעירים אמריקאים, בעיקר ממעמד חברתי גבוה. מכתביו נרמזת ביקורת כלפי תרבות הצריכה והמדיניות הכלכלית הנאו-ליברלית בארצות הברית, בייחוד בתקופת כהונתם של הנשיאים לשעבר רונלד רייגן וג'ורג' בוש האב.
ספריו של אליס מכילים אזכורים רבים לתרבות הפופ ולמוזיקאים שונים, בהם דוראן דוראן, טוקינג הדס ואלביס קוסטלו. שמות הספרים פחות מאפס ו-Imperial Bedrooms לקוחים שניהם משירים של קוסטלו.
דמויות שונות בספריו של אליס הופיעו ביותר מספר אחד. לדוגמה, גיבור פסיכופת אמריקאי, פטריק בייטמן, מופיע לראשונה בספרו הקודם של אליס, חוקי המשיכה, בו מופיעה שוב גם דמותו של קליי, גיבור פחות מאפס.
התייחסויות בתרבות הפופולרית
פחות מאפס, חוקי המשיכה, פסיכופת אמריקאי והמלשינים עובדו לסרטי קולנוע.
סטיבן וילסון, סולן להקת פורקיופיין טרי, אמר כי Fear of a Blank Planet, אלבומה של הלהקה מ-2007, הושפע עמוקות מהרומן לונאר פארק.
השיר "(Song For Clay (Disappear here" של להקת בלוק פארטי נקרא על שמו של גיבור פחות מאפס, והשיר "Patrick Bateman" של להקת מאניק סטריט פריצ'רס נקרא על שמו של גיבור פסיכופת אמריקאי. שמו של אליס נזכר בשירים "Obsessions" של להקת סווייד ו"The Booklovers" של להקת דיוויין קומדי.
אליס משמש מדי פעם גם כתסריטאי בסרטי קולנוע. בין היתר כתב את התסריט לסרט האימה "Smiley Face Killers" מ-2020.
הסתה לטרור במערכת החינוך ברשות הפלסטינית
הסתה לטרור במערכת החינוך ברשות הפלסטינית היא קמפיין הסתה לטרור נגד יהודים במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני, המתבצע על ידי מערכת החינוך של הרשות הפלסטינית. זאת באמצעות תוכני ספרי לימוד המקדמים אנטישמיות, ג'יהאד ואלימות. בנוסף, הרשות מנציחה מחבלים שרצחו יהודים בשמותיהם של בתי ספר ומחנות הקיץ. בעקבות ההסתה במערכת החינוך הפלסטינית האיחוד האירופאי הקפיא את כספי הסיוע לרשות בסך 200 מיליון יורו.
רקע
הקמפיין נעשה כחלק ממאמץ כללי של הרשות הפלסטינית לעודד מעשי טרור נגד יהודים, כגון תשלומי משכורות למחבלים ולבני משפחותיהם, קריאת כיכרות על שם מחבלים והאדרת מחבלים בדרכים אחרות.
תכנים מסיתים בתוכנית הלימודים
בדו"ח של מכון IMPACT-se החוקר ומנתח ספרי לימוד ברחבי העולם ביחס לסטנדרטים חינוכיים בינלאומיים לקבלת האחר, שלום וסובלנות, שהתפרסם שבועיים לפני כניסתו בארצות הברית של ממשל ביידן, פורסם מחקר שניתח חומרי לימוד מקוריים שהפיקה אונר"א עבור תלמידים פלסטינים ביהודה ושומרון וברצועת עזה לצורך למידה עצמית בזמן מגפת הקורונה. הדו"ח מעלה כי בספרי הלימוד נקראים הילדים "להגן על המולדת בדם" ומחבלים מוצגים כמודלים לחיקוי. בספר לימוד מתמטיקה מתבקשים התלמידים לאתר את המספר הנכון של שהידים שנהרגו. תרגיל באוצר מילים מדגיש את "ריח המאסק (בושם) היוצא מן השהיד".
בחומר גם מוצגות עלילות דם, כגון האשמת הציונים בניסיון הצתה מכוון של מסגד אל-אקצא, או השלכת פסולת רדיואקטיבית על אדמות הרשות הפלסטינית במכוון כדי לגרום למחלות. עוד נאמר שישראל מובילה "פעולה מתואמת" ל"גניבת עתיקות פלסטיניות". כמו כן, נמחק באופן שיטתי זכרה של ישראל מספרי הלימוד. במפות נמחק השם ישראל, וכל שטחי המדינה מתויגים בתור "פלסטין השלמה". כאשר ישראל כן מוזכרת, היא מכונה בעיקר "האויב" או "הכיבוש הציוני", דבר המפר את עקרונות הנייטרליות של האו"ם, שאונר"א אמורה להיות כפופה להם.
במרץ 2023, ארגון זכויות האדם United Nations Watch, ומכון המחקר והמדיניות הבינלאומי IMPACT-se החוקר ומנתח תוכני ספרי לימוד בעולם לעידוד תכנים של שלום וסובלנות, הציג למשרד החוץ דו"ח לפיו מורים ובתי ספר באונר"א קוראים דרך קבע לרצוח יהודים, מפיקים חומרי לימוד המהללים טרור, מעודדים ג'יהאד ופיגועי התאבדות, מעלילים עלילות דם נגד יהודים, ומסיתים לאנטישמיות.
קריאת בתי ספר ומחנות קיץ על שם מחבלים
כחלק מהקמפיין, בתי ספר רבים ברשות הפלסטינית קרויים על שם מחבלים שביצעו פיגועים, או כאלו שהיו ראשי ארגוני טרור. למשל, בית הספר תיכון לבנים בג'נין קרוי על שם אחמד יאסין, שהיה מייסד ומנהיג לשעבר של ארגון הטרור חמאס. בית הספר היסודי באל-בירה קרוי על שם מוחמד אמין אל-חוסייני, שהיה המוביל של פרעות תרפ"ט ושיתף פעולה עם היטלר בזמן השואה. בתי הספר התיכוניים לבנות בעזה ובאל-שויוק בחברון, קרויים על שם דלאל מוגרבי שעמדה בראש חטיפת אוטובוס ישראלי בשנת 1978, מתקפת הטרור הקטלנית ביותר בתולדות המדינה, ועוד רבים.
בדו"ח שפרסם ב-2015 ארגון מבט לתקשורת פלסטינית (PMW), נחשפה רשימה של יותר מ-20 בתי ספר של הרשות הפלסטינית שנקראו על שם מחבלים. במעקב שבצע הארגון בזמן שעבר, התברר שעוד עשרות בתי ספר שימשו להאדרת מחבלים, אם בשמות בתי הספר ואם בשילוב תמונות המחבלים בסמלים, יצירות והנצחה בפעילויות שונות. בעקבות דיווח שהועבר על מימון בית ספר על שם דלאל מוגרבי, המחבלת מפיגוע כביש החוף, בכספים שנתרמו מנורווגיה, משרד החוץ הנורווגי פנה לרשות הפלסטינית בדרישה להחזרת כספי התרומות.
ביולי 2022 פתח סניף שכם של ארגון פת"ח מחנה קיץ בכפר ביתא (דרומית לשכם), הכולל אימון בנשק, לימוד אמנויות לחימה, קריאות "תחי פלסטין" וקריאות עידוד למות למענה, ועוד. באותו הקיץ פתח הארגון קייטנה נוספת על שם תאאר כאיד קדורה חמאד, המחבל שרצח 10 ישראלים בפיגוע בוואדי חרמיה ב-2002
בנובמבר 2022, ביום השנה למותו של יאסר ערפאת, קיימו בבית ספר בכפר חווארה "טקס לשהידים", בו היללו מחבלים שביצעו פיגועים קטלניים בישראל, וקראו לתלמידי בית הספר להמשיך בדרכם. בטקס השתתפו יועצים ובכירים במחלקת החינוך ברשות הפלסטינית, ביניהם מנכ"ל משרד החינוך הפלסטיני בנפת שכם לצד ראש עיריית חווארה. במהלך הטקס הניפו תלמידים את תמונותיהם של שורת מחבלים, בראשם השייח' אחמד יאסין.
תגובות באיחוד האירופי ובעולם
באוגוסט 2019 בכינוס של ועדת האו"ם למיגור אפליה גזעית (CERD) שהתקיים בז'נבה הציג מנכ"ל IMPACT-se, מרכוס שף, דוגמאות להסתה לאלימות, אנטישמיות ושנאה בתוכנית הלימודים הפלסטינית. בנאום בפני חברי הוועדה דרש שף שכל הדוגמאות המסיתות יוסרו מהספרים. בעקבות זאת פרסמה הוועדה בסוף החודש דו"ח הקורא לרשות הפלסטינית להוציא מספרי הלימוד שלה את כל התמונות והטקסטים המכילים הסתה לשנאה, אלימות ואנטישמיות.
במרץ 2022 עיכב האיחוד האירופי את העברת סיוע כלכלי לרשות בהיקף של מעל 200 מיליון יורו, ממנו משלמת הרשות את משכורות פקידיה האזרחיים. החלטת האיחוד האירופי באה בהיענות לבקשת ממשלת הונגריה שלא לתמוך ברשות הפלסטינית בגין הסתה המופיעה בספרי הלימוד של משרד החינוך הפלסטיני. בעקבות עיכוב הכספים מכון IMPACT-se פרסם מחקר שניתח את ספרי הלימוד החדשים של משרד החינוך הפלסטיני. המחקר העלה כי הם מכילים תוכן קיצוני יותר מספרי הלימוד הקודמים, וכי חומרי הלימוד כוללים תכנים המסיתים למעשי טרור נגד יהודים, כולל קריאה לרצח יהודים על בסיס דתי. בעקבות המחקר הפרלמנט האירופי העביר החלטה המגנה בחריפות את השימוש לרעה בכספי האיחוד האירופי. עם זאת, ביוני הפך האיחוד את החלטתו, והודיע שיעביר כרבע מיליארד יורו לרשות על אף שההסתה לא הוסרה.
עוד בעקבות המחקר, קיצץ האיחוד האירופי במאי 2022 כ-40% מהתמיכה השנתית באונר"א . ביולי 2022 פרסם ארגון UN WATCH דו"ח המתעד 113 מקרים של הסתה לאנטישמיות וטרור בקרב מורים ופעילים באונר"א, רבים מהם מורים מהרשות הפלסטינית, בהם גם פרסום תכנים נאו-נאצים. למרות פניות הארגון, אונר"א לא נקטה בשום צעדים נגד המורים והפעילים, לפיכך UN WATCH רואה באונר"א אחראית וקוראת למדינות המממנות אותו לנקוט בצעדים נגד הארגון.
במאי 2023 הפרלמנט של האיחוד האירופי העביר החלטה שמגנה את ההסתה האנטישמית לטרור במערכת החינוך ברשות הפלסטינית וקוראת להקפיא את התשלומים עד להפסקת ההסתה.
התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט
התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט (ברומנית: Teatrul Evreiesc de Stat; ביידיש: דאס בוקארעשטער יידישע מלוכה טעאטער (יי.מ.ט)) הוא תיאטרון ביידיש הפועל בבוקרשט בירת רומניה החל משנת 1948. התיאטרון הוא מוסד ממלכתי, ומייצג מסורת של מעל מאה שנות תיאטרון יידיש ברומניה, החל מהלהקה של אברהם גולדפדן ביאשי. התיאטרון שוכן באותו הבניין ("אולם באראשאום"), שבו פעל בשנות הרדיפות הגזעניות נגד היהודים בשנים 1940–1944 וזמן קצר אחר כך התיאטרון היהודי באראשאום – להקה שאולצה על ידי השלטון להציג רק הצגות ברומנית ומאת מחזאים לא רומנים. להקה זו קלטה בזמנו שחקנים ואמנים יהודים רבים, שסולקו מכל מוסדות התרבות והתיאטראות האחרים שברומניה.
התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט מתמחה במחזות מן הרפרטואר ביידיש, מחזות מן הרפרטואר העולמי שתורגמו ליידיש או יצירות הקשורות לנושאים יהודיים. מפני שהציבור דוברי היידיש ברומניה פחת בצורה מסיבית לאורך השנים מסיבות תרבותיות (המעבר לשפה הרומנית) והגירה, ההצגות מלוות החל משנות ה-1970 בתרגום סימולטני לרומנית. התיאטרון ממשיך לפעול למרות שבכלל האוכלוסייה היהודית ברומניה מונה בהתחלת המאה ה-21 רק אלפים ספורים. אולם הצגותיו מושכות גם קהל רומני לא יהודי ותיירים.
תולדותיו
אחרי נפילת המשטר הצבאי-פאשיסטי של אנטונסקו באוגוסט 1944 הותרו שוב הצגות ביידיש ברומניה. חלק גדול משחקני התיאטרון ברומנית "באראשואם" נקלטו בלהקת תיאטרון הרביו הרומני "אקסלסיור -אלהמברה".
באוקטובר 1945 האגודה לתרבות יידיש "איקוף" הקימה להקה חדשה על טהרת היידיש בשם "תיאטרון איקוף". שהתחילה לפעול בבניין שהשתייך קודם לכן לתיאטרון באראשאום. כשבשנת 1948 אסר המשטר הקומוניסטי על קיומם של מסודות תרבות פרטיים, כולל תיאטראות פרטיים, האגודה "איקוף" בשיתוף פעולה עם "הוועד הדמוקרטי היהודי", אז ארגון יהודי רשמי בחסות השלטון, יזמו הקמתו ב-1 באוגוסט 1948 של תיאטרון ממלכתי יהודי שנועד להצגות רפרטואר ביידיש. במקביל בשנים 1949–1964 פעל גם בעיר יאשי תיאטרון יהודי ממלכתי נוסף.
החל משנת 1955 ניהל את התיאטרון פרנץ יוזף אאורבך שעשה מאמצים בנסיבות משטר הצנזורה הקומוניסטי לשפר את הרפרטואר ולגוון את פעילות המוסד. בשנים 1955–1960 החזיק התיאטרון סטודיו לשחקנים צעירים. בשנים 1954–1956 בניין התיאטרון שופץ, בין השאר נבנתה בו במה חדשה. בשנות השיפוץ הלהקה שיחקה על במות של תיאטראות אחרים בבוקרשט.
בשנת 1968 ערך התיאטרון היהודי בבוקרשט את סיורו הראשון בחו"ל, לישראל. בשנות ה-1970 הותקנו אזניות תרגום סימולטני לרומנית. בשנת 1972 ערכה הלהקה את סיורה הראשון בארצות הברית וקנדה. בשנות ה-1960–1970 בלטה גם תרומתו של המזכיר הספרותי של התיאטרון, ישראל ברקוביץ', שהתשדל להרחיב את הרפרטואר על ידי תרגומים ממחזאות העולמית, ביניהם "ואוריאל ד'אקושטה" מאת קרל גוצקו (1964), "אלוף הבונים מאת איבסן (1972), הוא כתב גם מחזות מקוריים כמו "חוט הזהב" (1963) על חייו ופעלו של אברהם גולדפדן, "א שנירל פערל" (1967) מופע רביו שכלל חמישים שירים מהמורשת היידית.
במהלך שנות קיומו על במת התיאטרון הופיעו שורה ארוכה של שחקנים ושחקניות, ביניהם סבילה פסטור, דינה קניג, מאוריצ'יו סקלר, סמואל פישלר, סיידי גליק, מאנו ריפל, אברם ניימרק, רוחלה הלר-שפירא, נושה גרופ-סטויאן, מרצ'ל פינקלסקו, לאוני ולדמן-אליאד, קרול מרקוביץ', טריסי אברמוביץ', רודי רוזנפלד, בבה לופו ברקוביץ', מיה מורגנשטרן, רוקסנה גוטמן ואחרים.
נכון לעכשיו התיאטרון ממומן על ידי עיריית בוקרשט. יחד עם המוזאון היהודי הסמוך התיאטרון היהודי נמנה עם המוסדות היהודים המרשימים של העיר. החל משנת 2012 מנהלת את התיאטרון השחקנית מיה מורגנשטרן.
הבניין
הבניין של התיאטרון נבנה במאה ה-19 מיוזמתו של ד"ר יולוס ברש שרכש את המגרש אז בלב לבה של השכונה היהודית בבוקרשט. תחילה הייתה כוונתו להקים בו בית חולים אך בסופו של דבר התאחסן בו בית תרבות. בשנים 1954–1955 בימי המשטר הקומוניסטי הבניין שופץ. אחרי נפילת השלטון הקומוניסטי, בשנת 1990 החזירה הממשלה הרומנית את הבניין לקהילה היהודית הקטנה שנארה בבוקרשט. התיאטרון עצמו נשאר מוסד תרבות ממלכתי מסובסד על ידי עיריית בוקרשט. מהעדר אמצעים לשפץ את הבית בשנת 2005 שקלה הקהילה היהודית יחד עם הקרן היהודית קריטאטיה להחזיר את הבניין לעירייה אך זאת דחתה את ההצעה, גם כן מחמת חוסר תקציב לאחזקתה ולשיפוצים.
בהתחלה הבניין כלל שני אולמות - אחד בקומת קרקע והשני בקומה א, אבל בשנים האחרונות הופעל אולם אחד בלבד בן 300 מושבים, מצויד עם מתקני סאונד ומיזוג אוויר, מתקן לתרגומים סימולטניים על ידי אוזניות. האולם הושכר לעיתים לצורך קיומם של אירועים שונים. בימינו הבניין מוכר כמורשת היסטורית של רומניה.
בסופה בשבת 25 בינואר 2014 ניזוק גג התיאטרון כשנפל ממנו קטע של 80 מטר מרובע. הבמה הוצפה במים שחדרו עד למרתף. כעת הבניין נמצא בשיפוצים מתמשכים ועד לסיום העבודות מופעי התיאטרון מתקיימים באולמות אחרים בעיר.
הנצחה
קיומו ופעילותו של תיאטרון זה מונצחים במוזיאון התיאטרון היהודי ברומניה שביאשי.
רודזיה הדרומית
רודזיה הדרומית (באנגלית: Southern Rhodesia) הייתה מושבה בריטית בדרומה של רודזיה, בדרום יבשת אפריקה. רודזיה הדרומית שכנה בתחומי זימבבואה של ימינו. הוקמה על בסיס שטחי הזיכיון של חברת דרום אפריקה הבריטית בשנת 1923, והתקיימה באופן רשמי עד לראשית שנת 1980. במשך עשור, בין השנים 1953 ו-1963, היא הייתה חלק מהפדרציה של רודזיה וניאסלנד. בשנת 1965 הכריזו המתיישבים הלבנים בתחומי המושבה על עצמאותם, ועל הקמתה של מדינת רודזיה. מדינה זו התקיימה עד לשנת 1979, כשכל העת בריטניה ומדינות העולם סירבו להכיר בעצמאותה. עם קיצה של רודזיה העצמאית, חזרו הבריטים לשלוט בארץ לשנה נוספת שהייתה באופן רשמי שנתה האחרונה של מושבת רודזיה הדרומית. באפריל 1980, העניקו הבריטים את השלטון במדינה לרוב השחור, ואלו הכריזו על הקמתה של הרפובליקה של זימבבואה. עיר הבירה של המושבה הייתה סולסברי, הארארה של ימינו.
מקור השם
במקור, הטריטוריה כונתה "זמבזיה הדרומית", על שם נהר הזמבזי, והיא כונתה כך עד אשר החלו להשתמש בשם "רודזיה" ב-1895. שינוי שם זה היה לכבודו של ססיל רודס, אימפריאליסט בריטי ודמות-מפתח במהלך ההתיישבות הבריטית באפריקה הדרומית. ב-1888, רודס השיג "זכויות מינרלים" (זכויות לניצול שטח עבור המחצבים שהוא כולל), שניתנו לו מהמנהיגים המקומיים והחזקים ביותר באזור דרך הסכמים כגון זיכיון ראד ואמנת מופאט, שנחתמו על-ידי המלך לובנגולה של אנשי הנְדֶבֶּלֶה.
בשם "רודזיה הדרומית" נעשה לראשונה שימוש רשמי ב-20 באוקטובר 1898, ובו השתמשו כדי לכנות את האזור שמדרום לזמבזי. השם היה נפוץ יותר לאחר שחברת דרום אפריקה הבריטית מיזגה את הממשל של שתי הטריטוריות הצפוניות כרודזיה הצפונית ב-1911. השימוש בו הופסק בשנת 1964, בעקבות הפירוק של הפדרציה של רודזיה וניאסלנד. לאחר מכן, "רודזיה" נשאר השם של המדינה שהייתה באזור, עד הקמתה של זימבבואה-רודזיה בשנת 1979. באופן חוקי, מנקודת המבט הבריטית, השם "רודזיה הדרומית" המשיך לשמש עד 18 באפריל 1980, כאשר רפובליקת זימבבואה הוקמה.
כיום, השטח בו רודזיה הייתה קיימת מכונה "זימבבואה", על שם האתר הארכאולוגי "זימבבואה הגדולה" שנמצא באותו אזור.
רקע
ההתיישבות האימפריאליסטית באזור של רודזיה החלה בסוף המאה ה-19. החל משנת 1890, על פי הצ'רטר המלכותי, רודזיה נשלטה על-ידי מתיישבים ששלח איל ההון האימפריאליסט ססיל רודס, מטעם חברת דרום אפריקה הבריטית. תחת שלטונה, החלו הבריטים ליישב את המקום ולייסד בו מערכות של מנהל ושליטה.
הממשלה הבריטית הסכימה תחת צ'ארטר כי החברה של רודס, חברת דרום אפריקה הבריטית, תנהל את הטריטוריה המשתרעת מנהר הלימפופו ועד אגם טנגניקה כמדינת חסות. המלכה ויקטוריה חתמה על הצ'ארטר ב-1889. רודס השתמש במסמך זה ב-1890 כדי להצדיק את השליחה של "טור החלוצים", קבוצה של מתיישבים לבנים שהיו מוגנים על-ידי משטרת דרום אפריקה הדרומית (BSAP).
בין 1893 ל-1894, ה-BSAP הביסו את אנשי הנְדֶבֶּלֶה במלחמת מטאבלה הראשונה, מלחמה שגם הביאה למותו של המלך לובנגולה ולמותם של רוב חברי פטרול שנגחאי, יחידה בת 24 חיילים של חברת דרום אפריקה הבריטית שבשנת 1893 נכנסה אל מארב והושמדה על ידי יותר מ-3,000 לוחמי מטאבלה. זמן קצר לאחר פשיטת ג'יימסון של ה-BSAP אל מושבת הטרנסוואל (הרפובליקה הדרום-אפריקאית), אנשי הנדבלה הובלו על-ידי המנהיג הרוחני "מילמו" כנגד הקולוניליסטים הלבנים, וכך החלה מלחמת מטאבלה השנייה (1896–1897). בסופו של דבר, המלחמה הובילה להשמדת כמעט מחצית מהמתיישבים הבריטים. לאחר חודשים של שפיכות דמים, "מילמו" נמצא ונורה למוות בידי הסייר האמריקאי פרדריק ראסל ברנהם. לאחר זמן קצר, רודס, בעודו לא חמוש, נכנס אל מבצרם של אנשי הנדבלה במטובו הילס ושכנע את האימפי להניח את נשקם ולסיים למעשה את המרד.
ב-1922 נערך משאל עם בקרב האזרחים הלבנים שהצביעו להקים דומיניון, חבל אוטונומי תחת הכתר הבריטי, שנקרא רודזיה הדרומית. לאחר מכן, ב-1923, ממשלת בריטניה סיפחה את האדמה שהייתה שייכת עד אז לחברת דרום אפריקה הבריטית, ואז מכרה אותה מיד לממשלה האחראית החדשה שהוקמה בדרום רודזיה תמורת 2 מיליון ליש"ט.
עשור ראשון: שלטון מפלגת רודזיה
רודזיה שמרה על שיטת מושבת הכף, שהעניקה זכויות בחירה לשחורים ולבנים שהיו בבעלותם נכסים בשווי מינימלי של 150 ליש"ט או בעלי הכנסה שנתית של לפחות 100 ליש"ט. שני המבחנים לוו במבחן שפה פשוט באנגלית. אישורי ההצבעה הללו הבטיחו שוויון דה יורה (לפחות בתיאוריה) בין הגזעים והם נשמרו עד 1951, אז הועלו הצרכים הפיננסיים. הבחירות הכלליות ברודזיה הדרומית ב-29 באפריל 1924 היו הבחירות הראשונות לאספה המחוקקת של רודזיה הדרומית לאחר הענקת ממשל אחראי למושבה. הבחירות הובילו לניצחון מקיף למפלגת רודזיה, שהוקמה על ידי תומכי הממשלה האחראית.
עשורים שני ושלישי: שפל כלכלי, מלחמה ושיקום
חוסר שביעות הרצון של השחורים גבר באזורים הכפריים, בעיקר בגלל "חוק גידול הקרקעות" של 1951. החוק נועד לאכוף בעלות פרטית על קרקעות ולשפר את הכלכלה הכפרית בשמורות האפריקניות, שחוו עלייה רבה של אוכלוסייה. עם זאת, הוראותיו הפרו שיטות מסורתיות. במקום להרחיב את גודל השמורות, החוק הגביל את רעיית הבקר באזורים מוגדרים. הוא אפשר לפקידים להכתיב דפוסי גידול יבול ולתקן אתרי מגורים על אדמות חקלאיות. הוא אסר על מרעה ללא היתר והטיל עבודת חובה על אפריקאים כפריים מובטלים. משמעותו של יישום החוק הייתה דלדול עדרים בעלי ערך רב, צמצום הקרקע המעובדת ועקירה כפויה של משפחות וכפרים שלמים. חוסר שביעות הרצון מהתנאים הסוציו-אקונומיים גברה גם בקרב אפריקאים עירוניים. מיתון בשנים 1957–1958 פגע קשות בשחורים; האבטלה הגואה ודיור בלתי הולם בעיר תרמו לתחושת הקיפוח שלהם.
העשור החמישי: בראשות הפדרציה
בשנת 1953 החליטו הבריטים לאחד את רודזיה הדרומית, רודזיה הצפונית וניאסלנד (מלאווי של ימינו) ולהקים תחתיהן את הפדרציה של רודזיה וניאסלנד. הפדרציה הוקמה במטרה לאגור משאבים ושווקים. הכלכלה שגשגה באותה תקופה, עקב פריחה שלאחר מלחמת העולם השנייה. האוכלוסייה האפריקאית התנגדה לכך משום שחששו שלא יוכלו להשיג שלטון עצמי עם כל עוד הממשלה נשלטת על ידי תושבי רודזיה הדרומית הלבנים.
בין 1953 ל-1958, ניסתה ממשלת רודזיה הדרומית בראשות גרפילד טוד להנהיג רפורמות ליברליות כדי להגדיל את רווחת האוכלוסייה השחורה על ידי הגדלת הגישה לחינוך לרוב השחור וכן על ידי מתן דיור ושירותי בריאות טובים יותר. עם זאת, טוד נאלץ לפרוש מהשלטון כשניסה להרחיב את מספר השחורים הזכאים להצביע מ-2% ל-16%, כחלק ממספר תוכניות שמטרתן הייתה לוותר על חלק מתקנות האפרטהייד, תוך מתן שוויון גזעי יותר.
בין 1957 ל-1960, הקונגרס הלאומי האפריקאי של רודזיה הדרומית, ארגון בראשות השחורים, ביקש להשיג שליטה פוליטית עבור הרוב האפריקאי השחור.
הפדרציה התפרקה ב-1963 לאחר משברים וטלטולים רבים. באותה השנה התחיל תהליך של דה-קולוניזציה ברודזיה הדרומית. לקראת אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, על רקע תהליכי הדה-קולוניזציה של אפריקה, שאפו הבריטים להעניק לרודזיה הדרומית עצמאות, והחליטו כי המצביעים יהיו אך ורק בעלי השכלה, רכוש והכנסה קבועה, לכן למעשה, השחורים לא יכלו להצביע. לפיכך, בשנת 1964 הם העניקו לרודזיה הצפונית עצמאות מדינית, ועל חורבותיו של הפרוטקטורט הוקמה הרפובליקה של זמביה. באותה שנה גם ניאסלנד קיבלה עצמאות מדינית, ושמה הפך למלאווי.
לאחר התפרקות הפדרציה, רודזיה הדרומית חזרה למעמדה כמושבת כתר של בריטניה אך הייתה ידועה כעת כרודזיה.
מ-1958 ל-1964
משנת 1958 ואילך, הפוליטיקה של המתיישבים הלבנים התגבשה סביב נושא אחד – התנגדות לשלטון הרוב. החוקה של 1961 שלטה ברודזיה הדרומית, ואחר כך ברודזיה העצמאית, עד 1969. היא השתמשה בשיטה הפרלמנטרית של וסטמינסטר ששונתה על ידי מערכת של רשימות בוחרים נפרדות עם כישורי רכוש והשכלה שונים. המערכת הבטיחה שללבנים יהיו את רוב המושבים באספה. בשנת 1962 ניצחה מפלגת החזית הרודזית (RF) בהנהגתו של וינסטון פילד בבחירות. היא דחתה בתוקף פתרון מקביל וחידדה את ההפרדה הגזעית. הרוב השחור קיווה שהממשלה הבריטית תסיים את שלטון המיעוט הלבן. על רקע זה רצתה הממשלה לשאוף לעצמאות כדי למנוע את שלטון הרוב השחור. עמיתיו לקבינט של פילד ראו בו חלש מכדי לתת לבריטניה אולטימטום לעצמאות והפעילו עליו לחץ להתפטר. הוא התפטר באפריל 1964 וירש את תפקידו איאן סמית, תומך נלהב של עצמאות ללא תנאי. בבחירות הכלליות של 1965 קיבל סמית את המנדט שלו לשאוף לעצמאות במרץ ובמידת הצורך, באופן בלתי חוקי וחד צדדי. החזית הרודזית גרפה 79.3 אחוזים מהקולות (עלייה מ-56.5 אחוזים ב-1962), וניצחונה אישר כי המפלגה המאוחדת הפדרלית – לאחר מכן מפלגת רודזיה – הייתה, מעתה והלאה, בעלת השפעה מועטת לגבי המדינה.
כרודזיה
איאן סמית עלה לשלטון מטעם מפלגתו "החזית הרודזית", שהייתה שמרנית וקיצונית יותר בהתייחסותה לשחורים ולשיתופם בשלטון. הדבר נבע בעיקר מהפחד של הלבנים ברודזיה ממהפכות ומרידות שהתרחשו בתקופה הפוסטקולוניאליסטית, כגון מרד המאו-מאו בקניה בשנות החמישים, או המהפכות והמלחמות בקונגו לאחר עצמאותה, ומהחששות שלהם מהשתלטות קומוניסטית על אפריקה הדרומית. תחת מדינה זו, קיימו הלבנים המקומיים את שלטונם על הרוב השחור, באופן הדומה למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה, שכנתם הגדולה מדרום. רודזיה אמנם לא הייתה במצבה של דרום אפריקה, והיחס של הלבנים אל השחורים היה רחוק ממערכת האפרטהייד של דרום אפריקה, אולם השחורים עדיין היו אזרחים במעמד נמוך.
הבריטים, כמו שאר מדינות העולם, סירבו להכיר באופן רשמי בחוקיות העצמאות של רודזיה, וראו בה מושבה מורדת, אך הם היו מוכנים לתת למדינה עצמאות בתנאי שתהיה זכות הצבעה לכולם, גם לשחורים. סמית לא הסכים לתנאי של הבריטים.
בשנת 1970, בעקבות החרם הבינלאומי הסירוב להכיר ברודזיה כמדינה עצמאית, רודזיה הכריזה על עצמה כרפובליקה ולא קישרה את עצמה עוד למלוכה הבריטית, אך מבחינת השלטון החלה בעיה – השחורים התחילו לצבור השכלה ורכוש ו"האיזון" התחיל להתדרדר. בעקבות כך פורצת מלחמת גרילה וטרור בראשות רוברט מוגאבה. בסופו של דבר, לאחר פיגועי טרור וחטיפות מטוסים רבות, בשילוב עם החרם הבינלאומי, הם מכריחים את הלבנים להיכנע.
הנרי קיסינג'ר, מזכיר המדינה של ארצות הברית, הצליח לכפות על סמית, שכבר היה מוכן לוויתורים מסוימים, הסכמה לשלטון רוב. בנוסף, בין 1976 ל-1979, רודזיה פעלה תחת לחץ גובר של אנשי הגרילה הדרום אפריקאים, בנוסף ללחץ של נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, ששם דגש רב על זכויות אדם, ויתר על כן, ביטל תיקונים שאיפשרו לרודזיה לעקוף סנקציות. בהתאם לכך, גם כאשר סמית ביטל רשמית את האפליה, נותר שר ללא תיק והעביר את השלטון ב-1979 לבישוף השחור אבל מוזורווה, מנע קרטר כל הכרה במדינה. בסופו של דבר, לאחר שהצבא הרודזי יצא במערכה כוללת במדינות השכנות, גם השלטון הרודזי וגם המדינות השכנות רצו להגיע להסדר, והבריטים הצליחו לכנס את הצדדים לוועידת שלום.
המלחמה בחזית הרודזית הסתיימה ב-1978 בניצחון השחורים, בהסכם העברת השלטון לידיהם. ב-1979 היו לראשונה בחירות חופשיות כלליות, אך נאסר על המפלגה של מוגאבה להשתתף בהן. בשנה זו עלה לשלטון מנהיג שחור, והוחלט ששליש מהפרלמנט יישמר לאוכלוסייה הלבנה. מוגאבה וארגוני השחרור לא הסכימו לשתף פעולה בשל כל אלה, ולכן חזרו המהומות והמרידות, אך לאחר מכן, בשנת 1980, מוגאבה חזר להשתתף בבחירות וזכה בהן.
כעבור כחמש עשרה שנה מעת הקמתה, בשנת 1979, כתוצאה מתהליכים שונים, לרבות סנקציות בינלאומיות, מלחמות גרילה עם ארגוני לאומניים אפריקאים, וחוסר הצלחתה להכריע מלחמה עקובה מדם כנגד האוכלוסייה השחורה, התפרקה המדינה. באותה השנה העביר המיעוט הלבן את השלטון לידי הרוב השחור, אשר תחת חסות בריטית הקים כעבור שנה את הרפובליקה של זימבבואה.
יותר משליש מתושביה הלבנים של זימבבואה עזבו אותה בתוך זמן קצר, אולם האחרים המשיכו להצביע לסמית באחוזים גבוהים (עד אשר הסתיים ההסכם ששריין מקומות ללבנים, ועד אשר אסר עליו מוגאבה להתמודד); ב-1980 הוא קיבל יותר מ-80% מקולות המצביעים למושבים הלבנים, ואפילו ב-1985, מול מאמץ מרוכז של מפלגת השלטון לפגוע בו, קיבלה מפלגתו 53% מקולות הלבנים, ו-15 מתוך 20 מושבים. מוגאבה, בתגובה, הצהיר כי "האויב של אתמול הוא גם האויב של היום".
כזימבבואה-רודזיה
ב-1 ביוני 1979, המיעוט הלבן ששלט ברפובליקה של רודזיה הוחלף לזמן קצר ברפובליקה של זימבבואה-רודזיה. כהכנה לשלטון הרוב, הסכם בית לנקסטר קבע כי השליטה במדינה תוחזר לבריטניה לקראת הבחירות שיתקיימו באביב 1980. ב-11 בדצמבר 1979, התיקון הרביעי של החוקה של זימבבואה-רודזיה קיבל הסכמה נשיאותית ולורד כריסטופר סואמס הגיע למחרת כדי לקחת אחריות על ענייני המדינה. שמה של המדינה חזר רשמית לרודזיה הדרומית בזמן זה, אם כי השם זימבבואה-רודזיה נשאר ברבים ממוסדות המדינה. בין 12 בדצמבר 1979 ל-17 באפריל 1980, רודזיה זימבבואה הייתה שוב המושבה הבריטית של רודזיה הדרומית. ב-18 באפריל של אותה השנה הפכה רודזיה הדרומית לרפובליקה העצמאית של זימבבואה.
פוליטיקה
המערכת הפוליטית של רודזיה עוצבה על פי מודל וסטמינסטר, ותפקידו של ראש הממשלה היה דומה לזה של מדינות בעלות היסטוריה חוקתית דומה, כדוגמת אוסטרליה וקנדה.
ראש הממשלה
מ-1953 עד 1963, צפון רודזיה, דרום רודזיה וניאסלנד הצטרפו לפדרציה של רודזיה וניאסלנד, הידועה גם בשם הפדרציה המרכז אפריקאית. גודפרי האגינס כיהן כראש הממשלה הפדרלי בין השנים 1953 ו-1956, ואז רוי ולנסקי החזיק בתפקיד עד תום הפדרציה, ב-31 בדצמבר 1963.
ממשלתו של ראש הממשלה לשעבר, איאן סמית, הכריזה על הכרזת עצמאות חד-צדדית והתנתקה מבריטניה ב-1965, והוא נשאר ראש ממשלה גם כשהמדינה הוכרזה כרפובליקה ב-1970. במסגרת ההסדר הפנימי ב-1979, לאחר תקופה ארוכה של סכסוך, נודעה המדינה בשם זימבבואה רודזיה, ואבל מוזורווה היה ראש הממשלה השחור הראשון שלה.
אף אחד מהמעשים הללו לא הוכר באופן בין-לאומי, ועל פי הסכם בית לנקסטר, ממשלת המדינה הסכימה לחזור למעמד קולוניאלי ב-1979 כדי להקל על הנהגת שלטון הרוב והקמת מדינת זימבבואה העצמאית ב-1980.
משרת ראש הממשלה בוטלה ב-1987, ומוגאבה הפך לנשיא. עם זאת, בשנת 2009, המשרה שוקמה באמצעות משא ומתן מדיני, וכתוצאה מכך מורגן צ'נגיראי הפך לראש הממשלה הראשון של המדינה מזה למעלה 21 שנים.
כלכלה
ההגירה הלבנה לתחום חברת דרום אפריקה הבריטית הייתה קטנה בהתחלה, אך התגברה במהלך העשור הראשון ותחילת העשור השני של המאה ה-20, במיוחד מדרום לזמבזי. השפל הכלכלי באזור לאחר מלחמת הבורים השנייה הניע דרום אפריקאיים לבנים רבים לעבור לרודזיה הדרומית, ומשנת 1907, תוכנית התיישבות הקרקע של החברה עודדה מהגרים נוספים להישאר לתמיד. תעשיות הכרייה והחקלאות הדרום רודזיות התפתחו בצורה ניכרת במהלך תקופה זו; תפוקת הזהב השנתית של רודזיה הדרומית גדלה בשוויה, מ-£610,389 ב-1901 ל-£2,526,007 ב-1908. הטריטוריה איזנה לראשונה את הכנסותיה והוצאותיה ב-1912.
מבחינה כלכלית, רודזיה הדרומית פיתחה כלכלה שהתבססה ברובה על ייצור של כמה מוצרים עיקריים, בעיקר כרום וטבק. השפל הכלכלי הגדול בשנות ה-30 פינה מקום לפריחה שלאחר המלחמה. הפריחה גרמה להגירה של כ-200,000 לבנים בין 1945 ל-1970, ובעקבותיה האוכלוסייה הלבנה גדלה לכ-307,000 תושבים. חלק גדול מהמהגרים הללו היו ממוצא בריטי וממעמד הפועלים, ואחרים הגיעו מקונגו הבלגית, קניה, טנזניה ומאוחר יותר מאנגולה ומוזמביק. הם הקימו כלכלה מאוזנת, והפכו את מה שהיה בעבר יצרן עיקרי התלוי בחקלאות השממה לענק תעשייתי שהוביל למגזר ייצור חזק, תעשיות ברזל ופלדה ומיזמי כרייה מודרניים. הצלחות כלכליות אלו התרחשו, בין השאר, בעקבות סיוע חוץ.
במשחקים האולימפיים של 1928
רודזיה הדרומית, תחת השם רודזיה, השתתפה לראשונה באולימפיאדת אמסטרדם ב-1928, ובה המשלחת שלה כללה 2 מתאבקים, ססיל ביסט ולאונרד הול. ביסט עלה אוטומטית לסיבוב השני בקטגוריית משקל "קל" מבלי להתמודד מול היריב, כאשר בסיבוב השני הביס את קרלוס אורייאנה המקסיקני, ולאחר מכן הפסיד למדליסט הזהב האיטלקי, קרלו אורלנדי. לאונרד הול ניצח את ויליאם ולטר הגרמני בסיבוב הראשון, לפני שהפסיד לקינטרו אוסודה היפני. רודזיה הייתה אחת מתוך שתי דומיניונים בריטיים שקיבלו אישור להשתתף באולימפיאדה כישות עצמאית (השנייה הייתה מלטה). המדינה הופיעה לראשונה באופן עצמאי במשחקי חבר העמים הבריטי ב-1934.
במשחקים האולימפיים של 1960 ו-1964
רודזיה הדרומית לא שבה אל המשחקים האולימפיים עד 1960, למרות שלספורטאים רודזיים הייתה האופציה להתחרות באופן בין-לאומי עבור דרום אפריקה. לאונרד הול, למשל, זכה במדליית זהב בקטגוריית משקל "קל" במשחקי חבר העמים הבריטי ב-1930, תחת דגל דרום אפריקה. בזמן המשחקים האולימפיים של 1960, רודזיה הדרומית הייתה חלק מהפדרציה של רודזיה וניאסלנד (שכללה את מלאווי, זמביה וזימבבואה של היום) שנכנסה למשחקים תחת דגל רודזיה. 14 ספורטאים – תשעה גברים וחמש נשים – השתתפו בשישה ענפי ספורט: אתלטיקה, איגרוף, קפיצה למים, שיט, קליעה ושחייה. בהתחרות במקצה הולנדי מעופף, השייטים אלאן דייוויד באטלר וכריסטופר בוואן סיימו במקום הרביעי, וזו הייתה התוצאה הטובה ביותר של רודזיה תחת שם זה. לאחר פירוק הפדרציה ב-1963, הפכה ניאסלנד למלאווי, בעוד שרודזיה הצפונית ורודזיה הדרומית החלו להתחרות בנפרד. הצפון נכנס למשחקים האולימפיים בשנת 1964 כרודזיה הצפונית, אך יצא תחת דגל זמביה, בעוד הדרום נותר רודזיה הדרומית. רודזיה הדרומית שלחה 25 גברים (כולל חוליית הוקי שדה משלה) וארבע נשים; גם קבוצת ההוקי שדה וגם צוות ההולנדי המעופף סיימו במקום ה-11, בעוד שאף ספורטאי אינדיבידואלי לא הגיע למקום יותר טוב מהמקום ה-17.
יהדות רודזיה הדרומית
ברודזיה הדרומית היו כ-5500 יהודים, אשר היו מחולקים לשני מרכזים עיקריים. בבולאוואיו גרו כ-2800 יהודים ובסולסברי כ-2000 יהודים (כאשר הנותרים מפוזרים בין שאר ערי רודזיה הדרומית). ראש הממשלה של הפדרציה, שר העבודה, שר השיכון והסעד בממשלת רודזיה הדרומית ומזכיר הפרלמנט הפדרלי האחראי להגירה – כולם היו יהודים. הגוף הפוליטי והחברתי של יהדות רודזיה היה מועצת הצירים היהודית הרודזית שמרכזה בבולאוואיו.
עם תחילת המאבק השחור וההידרדרות במצב הביטחוני בשנות השבעים, עזבו מירב היהודים את המדינה. רבים עזבו את המדינה בשנת 1979, סמוך להקמת רפובליקת זימבבואה. רוב היהודים שעזבו התיישבו בדרום אפריקה הסמוכה ואחרים בישראל, אוסטרליה ובריטניה. כיום בזימבבואה (רודזיה הדרומית לשעבר) חיים כ-300 יהודים בלבד, כאשר רובם אינם אזרחי המדינה.
יואל לביא
יואל לביא (נולד ב-8 בפברואר 1950 בשם יואל לבקוביץ') הוא איש ציבור שכיהן כראש עיריית רמלה בשנים 1993–2017.
ביוגרפיה
בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית מאוניברסיטת תל אביב, מוסמך במדעי החברה והמתמטיקה מטעם אוניברסיטת חיפה ומוסמך למנהל עסקים מטעם אוניברסיטת הריוט-ואט.
לביא שירת בצה"ל כשבין השאר שירת כמפקד גדוד 75 בחטיבה 7 (בתקופת המח"ט יוסי בן-חנן), כראש מחלקת ארגון באגף התכנון, קצין אג"ם של מפקדת פיקוד הדרום, מפקד חטיבת שריון במילואים, וכן עוזרו של האלוף במילואים משה (בריל) בר כוכבא, חבר בצוות מטכ"לי להפקת לקחים בצה"ל, ובהכנת תרגילים אסטרטגיים לתרגול המפקדות הבכירות בצה"ל. בוגר קורס מפקדי גדודים, בוגר קורס מפקדי חטיבות במכללה לביטחון לאומי ובוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. הוא סיים את שירותו הצבאי בפברואר 1992 בדרגת אלוף-משנה. עקב פציעתו במלחמת יום הכיפורים הוכר כנכה צה"ל.
בשנים 1991–1993 כיהן כמנכ"ל חברת "נוף המפרץ אילת" העוסקת במלונאות ובשיווק דלק וגז. בשנת 1993 נבחר לראשות עיריית רמלה, תפקיד בו כיהן חמש קדנציות ברציפות. בתקופת כהונתו זכתה העיר בפרס חינוך ארצי, והייתה לעיר הראשונה בישראל שהנפיקה אג"ח מוניציפלי וגייסה 140 מיליון שקל בריבית צמודת מדד של 5.9%.
בתקופה בה כיהן בראש העירייה כרתה רמלה ברית ערים תאומות עם קנזס סיטי (ארצות הברית), פאודוסיה (אוקראינה), פונביץ' (ליטא) ודאוגבפילס (לטביה).
מאז 1996 מכהן לביא גם כיו"ר איגוד ערים אילון. הוא גם חבר בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה מ-1999, חבר דירקטוריון בממן - מסופי מטען וניטול מאז 2003, חבר דירקטוריון חברת החשמל בין השנים 1997–2000, וחבר דירקטוריון בחברת ההיי-טק "chip pc".
עם הקמת קדימה פורסם בסוף ינואר 2006 שלביא נשאר בליכוד וסירב להצעה להיות מוצב במקום ריאלי ברשימת קדימה לכנסת, אולם עוד לפני הבחירות לכנסת ה-17 הזדהה עם קדימה. בבחירות לכנסת ה-18 הוצב לביא ברשימת קדימה במקום ה-114 והוא הביע עמדה פומבית נגד הצטרפות קדימה לממשלת נתניהו.
בשנת 2008 נמנה על ידי ועדת איתור כאחד משלושה מועמדים מובילים לתפקיד מנכ"ל מינהל מקרקעי ישראל. השר זאב בוים וראש הממשלה אהוד אולמרט, התכוונו למנותו לתפקיד, אולם היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, פסל את המינוי בגלל התבטאויות שלו כלפי ערבים שפורסמו בתקשורת, ובג"ץ סמך ידיו על קביעתו זו של היועץ המשפטי לממשלה.
בשנת 2016 הודיע לביא כי לא יתמודד על ראשות העיר בבחירות הקרובות, לאחר שהודיע על פרישה מראשות העיר לאחר 23 שנים בתפקיד. ב-18 באפריל 2017 הגיש לשר הפנים את התפטרותו.
במאי 2017 מונה לביא ליו"ר החברה ממשלתית אשרא, העוסקת בביטוח סיכונים ליצואנים בישראל. במקביל הוא יעבוד כיו"ר חברת א.ב התחדשות עירונית.
ביוני 2023 הודיע על התמודדותו בבחירות המוניציפליות לראשות העיר רמלה שייערכו ב-31 באוקטובר 2023.
פרשיות בהן היה מעורב
בשנת 1998 אברהם אסא, איש עסקים חבר ילדות של לביא, ובעליה של תחנת דלק ביציאה הצפונית בכביש 44 עוקף רמלה (בסמוך לפסי הרכבת, תחנה שזכתה להצלחה בזכות מסעדת "הסינית הצהובה") סלל כביש המחבר את התחנה שלו לכביש הראשי. אסא לא רק מימן את סלילת הכביש, אלא גם סלל אותו בעצמו והציב את התמרורים. הכביש הושלם בטרם ניתן היתר הבנייה. אחר כך אושר הכביש בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה ברמלה, למרות שרק ועדות מחוזיות מוסמכות לאשר סלילת כבישים. בדיעבד, אחרי הסלילה, קבעה הוועדה המחוזית מרכז שהוועדה המקומית של רמלה בראשות לביא, נתנה לאסא היתר בנייה בלתי חוקי, שלא בסמכותה.
בין השנים 2003 ל-2009 כיהן לביא כדירקטור חיצוני בחברת ממ"ן, הנשלטת על ידי קבוצת תעבורה, תוך הימצאות בניגודי עניינים, ומבלי לקבל את אישור משרד המשפטים לכך. באותן שנים נערכה עסקת חילופי קרקע בין מינהל מקרקעי ישראל לבין רכבת ישראל ולקבוצת תעבורה; עסקה שבמסגרתה אמורה הייתה הקבוצה לפנות ולהחזיר את המתחם הישן שלה ברמלה, על מנת לקבל את השטח הישן לשם שימוש בו לשיפור קו המסילה לבאר שבע, במקביל למעברה למתחם חדש מעבר לכביש. רכבת ישראל שילמה למינהל 20 מיליון שקלים עבור הקרקע החדשה שאליה עברה קבוצת תעבורה, וכן כ-11 מיליון דולרים למימון העברת המתחם. על אף שתעבורה עברה למתחם החדש שלה, היא ממשיכה להחזיק עוד ארבע שנים בשטח המתחם הישן, והפעילה ממנו חלק מעסקיה. מהתכתבות בין העירייה לתעבורה, עלה שהחברה קיבלה ב-2005 מהעירייה היתרי בנייה, מבלי ששילמה מראש את כל האגרות וההיטלים כנדרש, ומבלי שעמדה בכמה תנאים שנדרשו בעת הוצאת היתרי הבנייה. בתגובה לטענות נגדו אמר לביא שכל ההקלות שקיבלה קבוצת תעבורה אושרו על ידי היועץ המשפטי של העירייה
בפברואר 2009 הודיעה המשטרה כי בכוונתה להמליץ להעמיד את לביא לדין בחשד לעבירה הקשורה לחוק הרשויות המקומיות, לפיו לא פעל כנדרש בחוק בעניין ההסכמים הקואליציוניים בבחירות לעירייה. עיריית רמלה שכרה את עו"ד רונאל פישר, באופן רשמי כדי לטפל בעניינים הקשורים לתחום התחבורה, אך פישר סייע גם בעניין ההסכמים הקואליציוניים ומספר חודשים לאחר המלצת המשטרה להעמיד אותו לדין הוא לא הואשם.
מגנטון גרעיני
המגנטון הגרעיני (באנגלית: Nuclear magneton) הוא קבוע פיזיקלי מתחום הפיזיקה האטומית, שבעזרתו נהוג לתאר את מומנט הדיפול המגנטי של חלקיקים כבדים יחסית כגון נוקלאונים או גרעינים, ומסומן \mu_N.
המגנטון מוגדר ביחידות SI בצורה:
וביחידות cgs כך:
כאשר:
ערכו יחידות SI הוא בקירוב:
המגנטון הגרעיני משמש לרוב לתיאור המומנט המגנטי של חלקיקים כבדים יחסית בעוד שעבור חלקיקים קלים יותר ובעלי מטען גבוהה יותר ביחס למסתם, כגון עבור האלקטרון משתמשים דווקא במגנטון של בוהר.
סורת אל-חג'ראת
סורת אל-חֻגֻ'רַאת (בערבית: سورة الحجرات, "חדרי חדרים") היא הסורה ה-49 בקוראן. הסורה מונה 18 פסוקים, ושמה נגזר מפסוק 4.
תוכן הסורה
הנושא המרכזי של סורה זו הוא חובותיהם הדתיות והחברתיות של המוסלמים.
רולס-רויס פנטום 6
רולס-רויס פנטום 6 (באנגלית: Rolls-Royce Phantom VI) היא לימוזינה יוקרתית מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה הבריטית רולס-רויס אשר יוצרו בין השנים 1968–1990.
בסך הכול יוצרו 374 יחידות, בגרסאות סדאן וקבריולה.
נפת נינוצמינדה
נפת נינוצמינדה (בגאורגית: ნინოწმინდის მუნიციპალიტეტი, מילולית: נִינוֹצמִינדִיס מוניציפליטי) היא נפה במחוז סאמצחה-ג'אוואחתי שבדרום גאורגיה. הנפה ממוקמת באזור מחוז ההיסטורי ג'אוואחתי. הנפה גובלת מצפון וצפון-מזרח בנפת צאלקה, ממערב וצפון מערב נפת אחלכלכי, מדרום בארמניה, מדרום-מערב בטורקיה וממזרח בנפת דמניסי. אוכלוסייתה 24,491 תושבים.
דוריה למפל
דוריה למפל (נולדה ב-9 ביוני 1983) היא מגישת טלוויזיה ועיתונאית ישראלית. הגישה את "חדשות הערב" בערוץ כאן 11, את התוכנית "לילה טוב ישראל", ושימשה מגישה מחליפה של "המהדורה המרכזית" ומהדורת "חדשות סוף השבוע" של חברת החדשות.
ביוגרפיה
נולדה ליוסי וללאה. התגוררה עם אמה ברמת גן עד גיל שש, אז עברו לתל אביב. למפל גדלה לאם חד-הורית, מפרנסת יחידה מבית חרדי שיצאה בשאלה בגיל 19 ואף התגייסה לצה"ל.
את שירותה הצבאי עשתה למפל כמאבחנת פסיכוטכנית בבסיס תל השומר. עם תום השירות החלה ללמוד תואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב. לאחר שנה עברה ללמוד במסלול לימודי המזרח התיכון ואסלאם, אולם לא סיימה את לימודיה.
קריירה
למפל החלה את הקריירה העיתונאית במרץ 2006 לקראת הבחירות לכנסת, כעורכת בדסק החדשות של אתר וואלה. לאחר כשנתיים קודמה לתפקיד עורכת "וואלה סלבס", וב-2009 מונתה לתפקיד סגנית ראש מחלקת החדשות של האתר.
בשלהי 2010 הצטרפה למערכת "חדשות מקומיות" של HOT3 בהפקת קודה תקשורת, ושימשה מגישה ועורכת של מהדורת המרכז עם הדס סיני לסירוגין.
בשנת 2011 הצטרפה לחדשות 2 כמגישת מבזקים.
החל משנת 2013 הגישה לצדו של ליאור פרידמן את "החדשות הלילה". בנובמבר 2016 הוחלף שם התוכנית ל"תוכנית הלילה". בהמשך, עם עזיבתו של פרידמן, החלה להגיש את התוכנית לבדה. בעקבות פיצול ערוץ 2 ב-1 בנובמבר 2017, המשיכה התוכנית להיות משודרת רק ב"רשת 13", ושם התוכנית שונה שוב, ל"לילה טוב ישראל". שידורה הסתיים בשלהי 2018.
עם הקמת תאגיד השידור הישראלי בתחילת 2017, התמודדה למפל על תפקיד המגישה הראשית בערוץ, אך לבסוף נבחרה גאולה אבן-סער. בשנת 2019 עם פרישתה של אבן סער, נבחרה למפל כמחליפתה והחל מ-17 בפברואר 2019 הגישה את "חדשות הערב", מהדורת החדשות המרכזית של כאן 11 בימים א–ד (בימי חמישי הגישה את המהדורה מיכל רבינוביץ').
בשנת 2019 נבחרה במקום ה-28 ברשימת 50 הנשים המשפיעות של מגזין "פורבס ישראל".
ביוני 2021 הודיעה למפל על פרישתה מהגשת המהדורה המרכזית ב"כאן", והיא סיימה את תפקידה בסוף חודש אוגוסט. זמן קצר לאחר מכן, החל "כאן 11" את שידורה של תוכנית המציאות "עולם קטן", המבוססת על הפורמט הבריטי "פלאנט צ'יילד". התוכנית, בת שלושה פרקים בגרסתה הישראלית, הציגה נושאים בגידול ילדים במאה ה-21 ובמהלכה, הילדים אותגרו להתמודד לבדם במשימות מורכבות יחסית בהנחייתה של למפל, ולוותה בפרשנות של פרופ' ענת שושני.
החל משנת 2022 הגישה תוכנית בימי חמישי ברצועת הבוקר של גלי צה"ל לצד אודי סגל . באוגוסט אותה שנה עברו להגיש את תוכניתם ברדיו ynet, שהפכה משבועית ליומית . באפריל 2023 הסתיימה תוכניתם המשותפת עקב קיצוץ מסיבי בתחנה.
חיים אישיים
למפל היא בת זוגו של איש התקשורת אבי משולם. הם הורים לבת ומתגוררים בשכונת כרם התימנים בתל אביב.
כירולוגיה פסיכודיאגנוסטית
כירולוגיה פסיכודיאגוסטית היא שיטת אבחון פסאודו-מדעית, המתיימרת לאבחן הפרעות נפשיות באמצעות קריאה בכף היד. השיטה מבוססת, בדרך האנלוגיה, על מחקר הקווים ותבניות העור של כף היד וכף הרגל (דרמטוגליפיקה), שבו התברר שלאלו יש מאפיינים גנטיים המאפשרים לזהות סינדרומים גנטיים קיצוניים (כגון תסמונת דאון וטריזומיה 13).
יואל מילר
הרב ד"ר יואל הכהן מילר (בכתיב היידי שהיה נהוג בזמנו: מיללער. בגרמנית: Joel (Julius) Müller. חשוון ה'תקפ"ח, 4 בנובמבר 1827 - חשוון ה'תרנ"ז, 6 בנובמבר 1895) היה רב וחוקר ספרות התלמוד והגאונים, מאנשי "חכמת ישראל". הוציא לאור כמה מספרי הגאונים והראשונים, חלקם לראשונה.
כירולוגיה פסיכודיאגנוסטית
הכירולוגיה הפסיכודיאגנוסטית מחלקת את כף היד לשני חלקים: כף היד, שבה נמצאים הקווים, והחלק השני הוא האצבעות. כף היד מייצגת, כביכול, את המחסנים האנרגטיים והפיזיים שלנו והבסיס לאישיות. היא כוללת את היצרים, הדחפים והפוטנציאל הבסיסי של האדם. כף היד מייצגת את הגרעין של האדם - כל מה שהאדם יודע על עצמו ("קולות הבטן"). האצבעות מייצגות את הדעת של האדם, דפוסי ההתנהגות, מערכות האמונה ומערכות שנבנו במפגשים עם העולם. האצבעות הן דינאמיות ומשתנות עם החיים.
יואל מילר
ביוגרפיה
יליד העיר אוהרסקי אוסטרו שבקיסרות האוסטרו הונגרית (כיום בצ'כיה), לאביו הרב משה לייב הכהן, שהיה רב העיירה ולאמו קתי. למד תורה מפי אביו, ולאחר מכן בבית המדרש לרבנים בווינה ובאוניברסיטת וינה (1851-1853). מילא את מקום אביו ברבנות משנת 1853 ועד 1867. בשנים אלו הוא הצטרף לחברת מקיצי נרדמים.
כירולוגיה פסיכודיאגנוסטית
בכף היד יש שלושה קווים עיקריים ועוד קווי משנה. "קו הלב" יוצא מתחת לזרת ומתקדם לכיוון האצבע המורה. "קו הראש" יוצא מתחת לאצבע המורה, ו"קו החיים" מקיף את האגודל ויורד לשורש כף היד.
יואל מילר
ביוגרפיה
בין השנים 1867–1872 כיהן כרב בצ'סקה ליפה שבבוהמיה. בשנת 1874 שב לווינה, ולימד בבית המדרש לרבנים שם ובבית ספר יהודי, והגיע לדרגת פרופסור. בווינה הוא התקרב לאהרן ילינק שקירב אותו והטיל עליו את מלאכת הוצאת מסכת סופרים. בשנת 1884 החל ללמד בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין ובו בזמן לימד בבית היתומים על שם אורבך.
כירולוגיה פסיכודיאגנוסטית
לפי הגישה הפסיכודיאגנוסטית, בעזרת כפות הידיים ניתן לאבחן בעיות רגשיות ופיזיות, לקויות למידה שונות, היפראקטיביות, מחלות ופוטנציאל של מחלות. אבחון פסיכודיאגנוסטי יכול לסייע באבחון תעסוקתי, התמודדות עם טראומות מהעבר וסיוע בשינוי דפוסי התנהגות.
יואל מילר
ביוגרפיה
בשנת 1885 כיהן כחבר "הועדה ההיסטורית לחקירת קורות היהודים בגרמניה", כחוקר ספרות השו"ת של חכמי אשכנז.
נישא לרגינה, ולהם נולדו ארבעה ילדים.
E-7 ודג'טייל
פיתוח ועיצוב
הוא תוכנן עבור חיל האוויר המלכותי האוסטרלי תחת "פרויקט ודג'טייל" וסומן E-7A ודג'טייל. בשנת 1999, אוסטרליה העניקה לבואינג חוזה לאספקת ארבעה מטוסי AEW&C עם אופציות לשלושה מטוסים נוספים.
ה-737 AEW&C דומה ל-737-700ER. הוא משתמש במכ"ם MESA. ה-AEW ומכ"ם המעקב הסרוקים אלקטרונית ממוקם על סנפיר גב על גבי גוף המטוס, המכונה "כובע העליון", ומיועד להיות עם שפעה אווירודינמית מינימלית. המכ"ם מסוגל לבצע בו-זמנית חיפוש אוויר וימי, בקרת אש ומעקב אחרי מטרות; עם טווח מרבי של למעלה מ-600 ק"מ.
שינויים אחרים כוללים סנפירי גחון כדי לאזן את המכ"ם ואמצעי נגד טילים נגד מטוסים המותקן על האף, קצות הכנפיים והזנב. תדלוק בטיסה מתבצע באמצעות כלי קיבול על גבי גוף המטוס הקדמי. תא הנוסעים כולל שמונה עמדות מפעילים עם מקום לארבעה נוספות.