cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכל גל
חייה ופועלה
עד למחקרה של גל נהגו מדינות קטנות בהגבלים עסקיים כמדינות גדולות. מחקרה של גל יצר הלכה למעשה תחום מחקר חדש ליישום דיני ההגבלים העסקיים על מדינות קטנות. המחקר צוטט במשקים קטנים רבים ומספר מדינות שינו את דיני ההגבלים העסקיים שלהן בעקבותיו. [דרוש מראה מקום] לאחר פרסום ספרה הוזמנה לדיון שנערך בכנס הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, שעיסוקו הגבלים עסקיים בכלכלות קטנות. בעקבות כך הרצתה והשתתפה בכנסים והרצאות רבות ברחבי העולם, בין השאר ב- ניו זילנד, פריז, ברבדוס, איי התעלה (גרנזי וג'רזי) והודו.
גל חוקרת את ההגינות ביחסי השוק: בין חברות מסחריות, בינן לבין הצרכנים שלהן, ובינן לבין הספקים שלהן. הייתה חברה בתוכנית Global Law Program של אוניברסיטת ניו יורק, אשר בוחרת כל שנה עשרה מרצים בולטים מרחבי העולם.
לודוויג, נסיך בוואריה (1913–2008)
לודוויג, נסיך בוואריה (בגרמנית: Ludwig von Bayern, 22 ביוני 1913 – 17 באוקטובר 2008), היה נסיך גרמני ונכדו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה.
ביוגרפיה
לודוויג נולד ב-22 ביוני 1913 בארמון נימפנבורג, מינכן, לפרנץ, נסיך בוואריה, בנו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה, ולאיזבלה אנטוניה, נסיכת קרוי, בתם של קרל אלפרד, דוכס קרוי ולודמילה, נסיכת ארנברג. בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה פרצה המהפכה הגרמנית, שבה נאלץ סבו להתפטר מתפקידו, ומשפחתו של לודוויג התלוותה אליו להונגריה, שם הקים אביו חוות הרבעה מפורסמת. בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס לודוויג לוורמאכט, אולם בשנת 1941 הוא נאלץ לעזוב את הצבא, בעקבות חוק הנסיכים. בשנת 1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, נאלצו בני המשפחה לברוח מביתם, והם עברו להתגורר בשטארנברג. ב-19 ביולי 1950 התחתן לודוויג עם בת דודתו אירמינגארד, נסיכת בוואריה, בתם של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה ואנטוניה, נסיכת לוקסמבורג, ממנה נולדו לו 3 ילדים. בשנת 1960 קיבל לודוויג את התואר אביר מסדר גיזת הזהב, וב-17 באוקטובר 2008 הוא מת בביתו, כתוצאה מדלקת ריאות.
משפחתו
ב-19 ביולי 1950 התחתן לודוויג עם אירמינגארד, נסיכת בוואריה, בתם של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה ואנטוניה, נסיכת לוקסמבורג, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
גרגורי שיין
גרגורי שיין (ברוסית: Григорий Абрамович Шайн; 19 באפריל 1892 - 4 באוגוסט 1956) היה אסטרונום סובייטי יהודי. גם אשתו, פלגייה שיין הייתה אסטרונומית ידועה.
שיין נולד באודסה. את עבודת המחקר הראשונה פרסם כבר בגיל 18. סיים אוניברסיטה בעיר טרטו והחל לעבוד במצפה הכוכבים פולקובו ליד סנקט פטרבורג.
הוא עבד בתחום ספקטרוסקופיה של כוכבים ופיזיקת ערפיליות. ביחד עם אוטו שטרובה הוא חקר תנועה סיבובית של הכוכבים. במהלך עבודה זו הוא גילה מספר ערפיליות.
על שמו נקראו מכתש שיין על הירח ואסטרואיד.
נפטר במוסקבה ונטמן בכפר ליד מצפה כוכבים בקרים.
אגם בלטון
אגם בלטון (בהונגרית: Balaton, בגרמנית: Plattensee, בסלובקית: Blatenské jazero, בסרבו-קרואטית: Blatno jezero) הוא אגם בהונגריה, הגדול באגמי מרכז אירופה. שטחו 592 קילומטרים מרובעים והוא מקווה המים היחיד בהונגריה, שאין לה חוף ים ולפיכך מהווה מוקד תיירות פנים ראשון במעלה המשרת גם תיירות ממדינות שכנות. גדתו הצפונית של האגם הררית (הרי הבאקון - Bakony) ומהווה אזור הנודע בגידול גפני יין. העיר המרכזית בצדו הצפוני של האגם, והמרכז האזורי החשוב באזור, היא בלטונפירד (Balatonfüred) כמו כן נמצא בצדו הצפוני הכפר ההיסטורי טיהאן, בראש חצי אי הנושא שם זה. גדתו הדרומית של האגם מישורית ובה נמצאת עיר הקיט המרכזית שיופוק (לידה נמצא גם מוצא התעלה המלאכותית שיו (Sió) המנקזת את עודפי מי הבלטון לדנובה). בלשון ההונגרית מתייחסים לבלטון במילה "ים" (tenger) ולא "אגם".
גאולוגיה
אגם בלטון צעיר יחסית מבחינה גאולוגית. הוא נוצר לפני כמיליון שנים והיה בראשיתו שרשרת אגמים, שהתחברו עם השנים. השריד הבולט ביותר לחלוקה בין האגמים הוא חצי האי טיהאן, בשליש המזרחי של האגם, המותיר נתיב מים ברוחב של כ-1.5 ק"מ בלבד.
במי האגם אחוז גבוה יחסית של גופרית, המקנה למימיו ניחוח אופייני מסוים (אם כי הרבה פחות ממי מעיינות טרמליים).
היסטוריה
קיימות עדויות ארכאולוגיות להתיישבות במקום כבר בתקופת האבן. בתקופה הרומית נקרא האגם פְּלֶסְקוֹ (Lacus Pelso) והרומאים הקימו נמל לחופו הדרומי. בתקופת השלטון המדיארי הפך האגם לאתר התיישבות מרכזי בשל היותו מקור מים ודגה והוקמו סביבו כפרים, טירות, מנזרים וכנסיות רבות.
מקור השם "בלטון" בסרבית הקדומה, בה פירוש המילה בלטו היא בוצי ולפיכך boltьno-je ezero = אגם בוצי.
במאה ה-16, בעת הכיבוש העות'מאני והשלטון ההבסבורגי היה הבלטון מכשול טבעי שהפריד בין העות'מאנים מדרום להבסבורגים שנאחזו בצפון-מערב. לקראת סוף התקופה כבשו העות'מאנים את כל סביבות האגם והרסו ערים, כפרים וכנסיות סביבו.
במאה ה-18 בנו במקום בתי קיט מפוארים בני אצולה מקרואטיה, גרמניה ובוהמיה. במאה ה-19 התקבעו ערים כבלטונפרד והוויז (Hévíz) כערי קיט לאריסטוקרטים. השלמת סלילת מסילת ברזל מבודפשט לדרום האגם ב-1861 ולצפונו ב-1908 הביאה לפריחה של שירותי תיירות גם למעמד בינוני.
בין ה-6 ל-16 במרץ 1945 התחוללה סביב האגם התקפה הגרמנית האחרונה במלחמת העולם השנייה - מתקפת אגם בלטון.
בתקופת הונגריה הקומוניסטית פותחו אתרי נופש עממיים בצד דאצ'ות לפקידי המפלגה והמדינה. לאחר 1989 הפכו רבות מהן לבתי אירוח ומלון.
אקלים
הבלטון משפיע על מספר ימי הגשם בסביבתו. סביבת האגם מקבלת כ-600 מ"מ גשם יותר בהשוואה לאזורים מרוחקים ממנו. מזג האוויר לרוב מעונן והפרשי הטמפרטורות מתונים יותר מאשר ברוב הונגריה. ברוב החורפים מכוסה האגם בשכבת קרח.
כלכלה
כיום כלכלת האזור נסמכת על תיירות פנים וחוץ, בעיקר ממדינות כאוסטריה, גרמניה, סרביה, קרואטיה וסלובניה. כן מתפתחת מגמה של חקלאות אורגנית בחוות ובכפרים המשמרת דרכי גידול מסורתיות, בעיקר במשק החי וייצור היין ומקדמת תיירות אקולוגית.
טונה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מארב מופז
מארב מופז הוא כינוי למארב שביצע כוח קטן של צה"ל ב-23 באוקטובר 1968 במסגרת מלחמת ההתשה בבקעת הירדן באזור אום סידרה. הכוח ארב למחבלים מארגון פת"ח שחצו את הירדן במטרה לפגוע במוצב צה"ל בקו הגבול. במארב נהרגו ארבעה מחבלים ואחד נפצע ונשבה, לכוח צה"ל לא היו נפגעים.
בראש הכוח הישראלי שכלל שישה צנחנים מגדוד 890, עמד שאול מופז, שהיה אז מפקד כיתה. בעקבות אופן ניהול המארב ותוצאותיו נשלח מופז לקורס קצינים. כמו כן, שונו חלק מהתרגולות שהיו נהוגות עד אז בצה"ל לגבי מארבים.
רקע
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, במקביל למלחמת ההתשה שהתחוללה בין ישראל ומצרים, התנהלה מלחמת התשה בבקעת הירדן בין ישראל, ארגוני הטרור הפלסטיניים (ובראשם פת"ח) וממלכת ירדן. שגרת הלחימה כללה, בין היתר, ניסיונות חדירה רבים של חוליות מארגוני הטרור הפלסטיניים שניסו לחצות את נהר הירדן במטרה לפגוע בחיילי צה"ל ובאזרחים ישראלים תוך פגיעה גם בתשתיות אזרחיות וצבאיות. מול ניסיונות חדירה אלו נקט צה"ל בפעולות שונות, ביניהן בניית קו מוצבים לאורך הירדן והוצאת מארבים בנקודות שונות שנועדו לפגוע בחוליות הפלסטיניות.
המארב
בתקופה שקדמה למארב הייתה פעילות קבועה של חוליות פלסטיניות באזור אבו סידרה שבבקעת הירדן. פעם בכמה לילות חצתה חוליה את הירדן, התמקמה על מחפורת טנקים באחת הגבעות שמעל הירדן וירתה מטווח קצר יחסית מספר רקטות מסוג RPG-7 על מוצב צה"ל "ורד" שמוקם מערבית לשם. על פלוגה ב' בגדוד 890 בפיקודו של יצחק מרדכי הוטל לבצע את רוב המארבים באזור. שאול מופז, שפיקד על המארב, שב לפלוגה יום לפני כן מבה"ד 1, לאחר שנכשל בפעם השלישית בניסיונו להתקבל לקורס קצינים. מופז וחמישה חיילים תחת פיקודו היו חמושים ב-3 תמ"ק עוזי, 2 מקלעונים, מקלע מאג, מרגמה 52 וברימונים.
מעט אחרי השעה 17:00 יצאו יחד שתי חוליות ישראליות אשר התפצלו לקראת אזור המארבים. חוליית מופז התמקמה ב"מארב כוכב" מול אחת המחפורות, כשארבעה לוחמים שוכבים עם הפנים לכיוון הצפוי להיתקלות ושני לוחמים עם הפנים לכיוון ההפוך. בשעה 21:00 לערך, זיהה מופז תנועה באזור המחפורת. לאחר שנתן פקודה מפורטת לכוח, כולל פקודה לתקיפת המחפורת לאחר מכת האש הראשונה - הפעיל את המארב. המחבלים השיבו בירי רקטת RPG, אשר לא התפוצצה מפאת הטווח הקצר. לאחר מכת האש הראשונה, יצא מופז, כפי שתכנן, עם עוד שני הלוחמים שהיו חמושים בתמ"ק עוזי, לאיגוף שמאלי בכיוון המחפורת. שלושת הלוחמים האחרים המשיכו לירות אש רתק לכיוון המחפורת. עם הגיעם לקרבת המחפורת זרק הכוח המאגף רימוני רסס אל תוך המחפורת ולאחר שחדל את אש הרתק, נכנס אל המחפורת בסריקה באש. לאחר מכן כנס מופז את כוח המארב השני ויחד ביצעו סריקה באש באזור הוואדיות שסביב מחפורת הטנקים. לאחר שנפתחה אש מקלעים ומרגמות מטווח רחוק, כנראה על ידי הצבא הירדני, הורה הדרג הממונה לסגת. בסריקות באזור ההיתקלות למחרת בבוקר נמצאו ארבע גופות מחבלים ומחבל אחד שהיה פצוע. כמו כן נמצא ציוד של המחבלים: 4 רובי קלצ'ניקוב, 8 מחסניות, 6 רימונים רוסיים, רימון מילס אחד ו-2 פצצות RPG.
המארב בוצע בניגוד לתרגולת המארבים של צה"ל שגרסה כי בלילה אין לפצל כוחות מחשש לאש דו-צדדית. התרגולת הייתה שכל הכוח האורב צריך ליישר קו ולסרוק באש את שטח ההיתקלות. כמו כן, ההנחיה הייתה להשתמש ברימוני הלם ולא ברימוני רסס. מופז הסביר את סטייתו מהתרגולת בכך שבין הכוח האורב והמחפורת היה ואדי שלא איפשר הסתערות על האויב.
אחרית דבר
לאחר המארב נערך תחקיר בנוכחות אלוף הפיקוד, רחבעם זאבי. בתחקיר אחר, שנערך על ידי מפקדת קחצ"ר עלתה שאלת החריגה מנהלי המארב ובסיומו יצאה חוברת הדרכה שמאפשרת גם את הפעולה שביצע מופז. הצלחת המארב, שנבעה, בין היתר, מאופן הפיקוד של מופז בפעולה, ובנוסף, הרקורד שצבר כמפקד עד אותה פעולה, הביאו את יצחק מרדכי המ"פ ואת מג"ד 890, דן שומרון, לבקש מהמח"ט, דני מט, לתת למופז המלצה מיוחדת לכניסה לקורס קצינים ללא מעבר מבדקי קצונה. מופז המשיך בקריירה הצבאית והגיע לתפקיד רמטכ"ל.
למארב המוצלח לא הייתה השפעה משמעותית על המשך הלחימה בגזרה ועל מלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
נוטרות
נוטרוּת היא כינוי לכוחות של שוטרים יהודים בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי שכונו בשם "נוטרים". הם פעלו במסגרת המשטרה הבריטית וביוזמת הסוכנות היהודית החל ממאורעות 1936–1939 ועד להקמת המדינה בהגנה על היישובים היהודיים, על מפעלים שונים ועל דרכי התחבורה מפני התנכלויות של כנופיות הערבים. אנשי הכוחות נחשבו כ"שוטרים מוספים", דהיינו, אנשי כוח עזר למשטרה הבריטית, ששיתפה אותם עקב מחסור בכוח אדם וחשיבה שהדבר יביא ליותר שקט בארץ. למעשה, פיקד עליהם ארגון ההגנה, שניצל את הכוחות ואת נשקם לפעילויותיו השונות בהגנה ובהתיישבות.
הנוטרים
כוחות הנוטרים לבשו מדים מיוחדים, צוידו בכלי נשק שונים (מרובי ציד ועד רובי צבא) וכללו בתחילה כוחות "גפירים", שוטרים מוספים של המשטרה הבריטית ושוטרים מיוחדים, שהיו כוחות מתנדבים לשמירה ביישוביהם. בכל היישובים בהם הוקמו חוליות נוטרים, התבססו כוחות אלה על תחנות הנוטרים. תחנות אלה, בהן אוחסן הנשק של היישוב, זכו לכינוי מיוחד: נוקטה. בין הפעולות שביצעו הגפירים: מארבים לכנופיות, ועוד.
לאור הגברת היקף המאורעות, הקים הממשל הבריטי "חיל נוטרים" בהיקף כלל ארצי, ובסוכנות היהודית הוקמה מחלקה לנוטרות, שגייסה שוטרים, הפעילה קורסים לאימונם וקישרה את גופי הנוטרות עם פיקוד "ההגנה". היו מקומות בודדים, שבהם הייתה השמירה מופקדת בידי אנשי האצ"ל (במקומות שהם התאמנו כמו: ראש-פינה, רמת-טיומקין ליד נתניה, זיכרון-יעקב, שוני, קלמניה, באר-יעקב ונחלת-יצחק), אך מרבית כוחות הנוטרים היו מורכבים מאנשי "ההגנה". ב-1938 הוקמה "משטרת היישובים העבריים", היחידה הגדולה ביותר של הנוטרות, שפעלה בעיקר להגנת היישובים היהודיים וכללה גם את המשמר הנע, שביצע סיורים ממונעים. יחידות נוטרים עסקו באבטחת המסילות והרכבות של הרכבת המנדטורית (באמצעות יחידת משמר הרכבת), נמל חיפה, גדר הצפון, שדה התעופה ומפעלים כמו חברת החשמל ומפעל האשלג. נוטרים היוו גם חלק מפלגות הלילה המיוחדות של וינגייט. כמו כן, בוצעו גיוסים מיוחדים של נוטרים למשימות של שיטור וחקירה במשטרה הבריטית. הנוטרים עזרו ל"הגנה" (בעיקר ללוחמי החי"ש) בחיפוי הפעולות, בהברחת נשק ובאבטחת מבצעי התיישבות כמו "חומה ומגדל". "ההגנה" אף מינתה קציני נוטרים, על מנת לתאם את פעולותיהם עם צורכי הארגון. מבין הנוטרים נמנו לוחמים שהיו לאחר מכן מהבולטים במפקדי "ההגנה" וצה"ל, בהם יגאל אלון ומשה דיין.
הגיוס לנוטרות היה בידי ההגנה, וזו מנעה בתקופת המתיחות עם האצ"ל (1938) את גיוסם של חבריו. זאב ז'בוטינסקי, מנהיג התנועה הרוויזיוניסטית, היה מעוניין אפוא לפתוח את הנוטרות בפניהם וזה הניע אותו להגיע להסכם שיתוף פעולה בין ההגנה לאצ"ל, שנחתם בראשי תיבות ב-20 בספטמבר 1938 אך לא נכנס לתוקף משום שדוד בן-גוריון הטיל עליו וטו. עם זאת, על אף כישלון ההסכם, אפשרה ההגנה לחברי האצ"ל להתגייס בממדים קטנים.
ב-1936 גויסו 600 הנוטרים הראשונים, ועד 1939 גדל מספרם לכ-15,000 איש, מתוכם כ-1,200 איש בשירות סדיר מלא בשכר. ב-1942 מנו הנוטרים היהודים כ-6,000 איש. במלחמת העולם השנייה חלה ירידה בהיענות לנוטרות לטובת גיוס לצבא הבריטי, והבריטים הגבירו גיוסם של נוטרים ערבים. לאחר המלחמה גדל גיוס השוטרים העבריים, והם מנו כ-2,400 איש בשירות סדיר ו-16,000 בשירות חלקי. עם התחלת פינוי הכוחות הבריטים מהארץ מנו הנוטרים הסדירים כ-1,800 איש, והם עברו לחטיבות ארגון "ההגנה", שנסתייע רבות בתחילת מלחמת העצמאות במשטרת היישובים העבריים ובנוטרים האחרים.
קפה קליפורניה
המסעדה נפתחה ב-1959 והתמחתה במטבח אמריקאי־איטלקי. לראשונה בתל אביב יכלו תושבי העיר ליהנות מקציצת המבורגר או צ'יזבורגר בתוך לחמנייה לצד צ'יפס. כמו כן הוגשו כאן מנות שונות מהמטבח האיטלקי, כגון ספגטי בולונז, רביולי וקנלוני. קליפורניה הייתה מרכז תוסס של חיי הבוהמה התל אביביים ומתחרה ממשית לקפה "כסית" הוותיק. היא משכה אליה רבים מבני הדור הצעיר שכבר ראו בכסית וכן בקפה רוול מקומות מיושנים. שנות פעילותה היו בתקופה בה הסתיימה תקופת הצנע והחלו השינויים התרבותיים של שנות ה-60, ולכן בניגוד לשאר בתי הקפה של אז, שעוד שמרו על מידה רבה של צניעות, קליפורניה הייתה חדשנית ו"חצופה". היא התפרסמה בין השאר גם כמסעדה הראשונה שהגישה המבורגרים לא כשרים.
אישים רבים שפקדו את המסעדה התיידדו עם אייבי נתן שהיה אז בחור צעיר שהשתחרר זה מכבר משירות בחיל האוויר. קשרים אלו היו בין השאר הבסיס לתחילת פעילותו הפוליטית למען השלום אשר בה החל באמצע שנות ה-60.
מרכז בעלי מלאכה (שכונה)
היסטוריה
בשנת 1913, נמכרו חלק מאדמות "חברה חדשה" (34.2 דונם) לחברת "מרכז בעלי מלאכה", אשר הקימה את שכונת המגורים "מחניים" (מרכז בעלי מלאכה א'). בתחילה הוקמו בשכונה 25 בתים, אולם, בעקבות הגידול במספר חברי "מרכז בעלי מלאכה", נרכשו 34.2 דונם נוספים ועליהם הוקמה שכונת מרכז בעלי מלאכה ב', וכך גדל השטח והגיע ל-40,000 פיק. שטחה של השכונה, השתרע בין "נחלת בנימין" ו"חברה חדשה". הקרקעות לבניית השכונה נרכשו בסיועם של יהודה גרזובסקי
ומנחם שיינקין. בעלי סדנאות קטנים ובתי חרושת משפחתיים קטנים שבראשם עמדו מתיתיהו וינוקור, מנחם שיינקין, משה רחמן ואברהם קריניצי יזמו את ההתיישבות במקום.
שמותיהם של רחובות השכונה הותאמו לסוג האוכלוסייה - ראשוני המייסדים ובוניה. שני רחובות נקראו על שמם של יהודה גרזובסקי (השם הוסב ל"מרכז בעלי מלאכה") ומנחם שיינקין. רחובות נוספים (מרכז בעלי מלאכה ב׳), שקרקעותיהם נרכשו מאוחר יותר בעיקר ביוזמת יהודה מינינברג, נקראו בשמות תנאים ואמוראים המסמלים את העבודה שיש עמה תורה: "רבי יוחנן הסנדלר", "רבי יצחק נפחא", "העבודה".
בתחום שכונת "מרכז בעלי מלאכה" נכללו השכונות, שהפכו מאוחר יותר לרחובות: ברנר, שיינקין, העבודה, יצחק נפחא, יוחנן הסנדלר, יוסף הנשיא ומרכז בעלי מלאכה.
שלב בניית הבתים החל לאחר מלחמת העולם הראשונה. בחודש אוגוסט 1922 (אלול תרפ״ב), נספרו בשכונה 57 בתים, שהתגוררו בהם 488 נפשות; 7 צריפים, שהתגוררו בהם 25 נפשות; 100 אוהלים, שהתגוררו בהם 616 נפשות. הצריפים והאוהלים היו ממוקמים בשכונת ברנר, ושימשו כמחנות ארעיים, עד לבניית בתי הקבע. נוסף לכך, הוקם בשכונה בית-כנסת וניטע גן ציבורי.
בשנת 1921, פורסמה בעיתון הרשמי של ממשלת המנדט, פקודת המועצות המקומיות, שאושרה על ידי הנציב העליון. הפקודה כללה, נוסף על ההכרה בכינון "מועצה עירונית בתל אביב", גם צירוף מספר שכונות, ביניהן שכונת "מרכז בעלי מלאכה".
בשנת 1923, החל לנוע בתל אביב קו האוטובוס העירוני הראשון, שבמסלולו עבר ברחובות: יהודה הלוי, הרצל, נחלת בנימין והסתיים במרכז בעלי מלאכה. יתרה מכך, נפתח בשנה זו, גם אחד ממטבחי הפועלים ברחוב ברנר. הואיל, וברחוב זה, שמשו הצריפים והאוהלים מחנה ארעי לתושבים.
בראשית שנות ה-20 של המאה הקודמת, היו רוב בתיה של תל אביב בניינים בני קומה אחת או שתיים, וכך היה גם בשכונת "מרכז בעלי מלאכה". מבני השכונה דמו לבתים במושבות החקלאיות, בעלי צורה פשוטה, משופעי גגות, שהיוו המשך לסגנון הבנייה, שאפיין את "תל אביב הקטנה" לפני מלחמת העולם הראשונה. במשך השנים, הוקמו לאורך רחוב שינקין, בתים בני שתיים עד שלוש קומות, ובמפלס הקרקע נפתחו חנויות רבות. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, החלה בעידוד העירייה, נהירת צעירים לסביבות רחוב שינקין ולשאר רחובות השכונה, והתהליך הביא לשינוי פני הרחוב, לפתיחת עסקים בעלי אוריינטציה צעירה וליצירת מרכזי פנאי ותרבות. מנחם שיינקין, האמין שהשכונה חייבת להישאר פרבר שקט, אולם במשך השנים, הפך הרחוב הנושא את שמו, לסמל ומושג לעיר ההומייה.
מוסדות ציבור
בית-הכנסת הוקם בשנת 1927, ביוזמתם של תושבי השכונה: שמואל הורביץ, משה לוינסון, נתן רוסנר ומנחם שושני. ב-10 השנים הראשונות פעל בית-הכנסת בצריף, ובשנת 1937, נחנך מבנה הקבע. צביון בית-הכנסת היה אשכנזי - ציוני כללי, והתפללו בו תושבי השכונה מכל הפלגים: מסורתיים, דתיים, חילוניים וחרדים. גבאי בית-הכנסת היה שנים רבות פנחס כץ. בשנת 2009 שופץ הבית על ידי אנשי חסידות חב"ד. בית-הכנסת נכלל היום במתחם "בית תמי".
מבנים לשימור
==== בית שולמית ושמעון קורן, (בעלי מלאכה 20) ==== רקע: בית קורן תוכנן על ידי האדריכל אריה שטרימר בסגנון הבינלאומי. המבנה נבנה בשנת 1933, ושימש כבית מלון עד שנת 1975. למבנה שלוש קומות, בכל קומה, על פי התכנון המקורי, נבנו ארבעה חדרי שינה בהם מספר מיטות אורחים, מטבח ושירותים מרכזיים.
==== בית רובינסקי, (שיינקין 65) ==== רקע: בשנת 1935 החל תהליך התכנון של המבנה, עבור אליעזר רובינסקי על ידי האדריכלים ל. קרנובסקי וא. מרקוספלד החתומים על התוכניות, ואילו אודות אדריכל קורנגולד (לו מיוחס התכנון, כנראה בטעות) לא נמצאו מסמכים.
הבניין נבנה כבית מגורים משותף עם דירות מרווחות וחדר מדרגות מפואר, אך עיקר פרסומו בא מעיצוב חזיתותיו השונות והנבדלות זו מזו (הן לרחוב הגלבוע והן לרחוב שינקין). הבניין כולו מחופה טיח מגורד (קרצ-פוץ) בתוספת מינרל מנצנץ האופייני לתקופה ומהווה את אחד מסימני ההיכר של הבניין.
בבניין ניכר, כי אדריכלי הסגנון הבינלאומי בתל אביב נהגו לעטר את הבניינים שלהם בעיטורים מהסגנון המודרני, דבר שנגד לחלוטין את רוח מייסדי הבאוהאוס והתקופה. ניתן להבחין בפרגולות, חלונות עגולים, מרפסות מעוגלות, קורות בטון זיזיות ומרזבי ניקוז אשר משמשים יותר כ"עיטורים", מאשר כממלאי פונקציות שימושיות.
תיאור הפרויקט: הבניין נרכש בשנת 2006 על ידי חברה יזמית, אשר ביקשה לשמרו במסגרת תוכנית בניין עיר "לב העיר", וכן להוסיף דירת גג חדשה, באופן אשר לא תבלוט לעין במבט מן הרחוב. מעטפת הבניין החיצונית נשמרה, בכך שכללה שימור ושיחזור רוב האלמנטים בבניין. כל המרפסות שנסגרו במשך השנים שוחזרו ונפתחו מחדש.
• באתר "פרויקט תל אביב" - "מבנים / בניינים לשימור בתל אביב", מופיעה רשימת מבנים המיועדים לשימור: רחוב ברנר - בתים מס׳ 6,4,2; הגלבוע 4, 14; מרכז בעלי מלאכה פינת רחוב יצחק נפחא 5; מרכז בעלי מלאכה 21 פינת יוחנן הסנדלר 15; מרכז בעלי מלאכה31; שיינקין 2 פינת אלנבי 51; שיינקין 39; שיינקין 65 פינת הגלבוע 1; שיינקין 73 פינת ביל"ו 2.
עט נובע
עט נובע (באנגלית: Fountain pen) הוא עט בעל ציפורן ומכל דיו. הדיו מוזרם ממכל הדיו לספק הדיו ומשם לציפורן ועל ידי כך מתבצעת פעולת הכתיבה בעט. הזרימה בעט נובע, מתקיימת הודות לעיקרון הנימיות לפיו מתאפשרת זרימה בצינורות נימיים, ללא סיוע של אביזר, משאבה או כוחות חיצוניים. מילוי מכל הדיו של העט בדיו, יכול להתבצע על ידי החלפת מכלי הדיו, על ידי משאבה שמתחברת לספק הדיו ולציפורן ושואבת דיו מקסת דיו או על ידי משאבת בוכנה, אשר זהה בפעולתה למשאבה רגילה אך ההבדל הוא שמשאבת בוכנה מובנית בתוך העט ולכן מכילה יותר דיו. פעמים רבות, לעטים נובעים ערך כספי רב ואנשים ידועי שם נוהגים לכתוב בהם. איסוף עטים נובעים הוא תחביב יוקרתי וקיימים עטים נובעים היוצאים במהדורות מוגבלות. טווח המחירים עשוי להגיע לעשרות אלפי שקלים עבור עטים נובעים ממהדורות מיוחדות.
פורשה 597
פורשה 597 (בגרמנית: Porsche 597, קרוי גם: Porsche 597 Jagdwagen) היה רכב שטח, בעל הנעה כפולה 4x4, אשר הוצג בשנת 1953 על ידי יצרנית הרכב הגרמנית פורשה, ויוצר בין השנים 1955–1958.
שר ההגנה הגרמני "Theodor Blank" ביקש לייצר רכב צבאי קל למטרות צבאיות בממד קטן כתחליף לאופנועים עם הסירה של מלחמת העולם השנייה. 3 חברות ניגשו למרכז, כולל "פורשה" אך הדגם לא הגיע ליצור המוני.
עלות הפיתוח של הפרויקט הסתכם ב-1.8 מיליון מרק.
אורניום-תוריום
אורניום-תוריום (מכונה גם "תוריום-230") היא שיטת תיארוך רדיומטרי, המשמשת למציאת גילם של חומרים מבוססי סידן פחמתי (כגון: אלמוגים, ומשקעי מערות כנטיפים וזקיפים). השיטה יכולה לשמש לתיארוך סלעים עתיקים בהרבה מסלעים אותם מתארכים בשיטת פחמן-14, כיוון שזמן מחצית החיים של האיזוטופ אורניום 230 נמשך כ-75,000 שנים, בעוד שזמן מחצית החיים של האיזוטופ פחמן 14 נמשך כ-5700 שנים "בלבד". השיטה מבוססת על מדידת התפרקויות האיזוטופ תוריום 230 הנוצר מהתפרקות אורניום 234. המסיסות של תוריום במים אפסית ולעומתו אורניום מסיס במידת מה כך שחומר שמקורו בשיקוע יונים מומסים במי ים מכיל כמות מסוימת (כמה חלקים למיליארד עד כמה חלקים למיליון) של אורניום אך אינו מכיל תוריום. התוריום אותו מוצאים באבן גיר או באלמוג הוא, לכן, תוצר התפרקות של האורניום שהושקע עם היווצרות המוצק וכך יכול לשמש לתיארוך זמן ההיווצרות.
קקדו לבן
קקדו לבן (שם מדעי Cacatua alba; לעיתים מכונה קקדו אמברלה) הוא מין של תוכי ממשפחת הקקדואיים, שנחשב לאחד התוכיים בעלי האינטליגנציה הגבוהה ביותר. הקקדו מכונה לעיתים "אמברלה" (מאנגלית: Umbrella, מטרייה) משום שכאשר הוא חש שמחה או פחד נפרשת מראשו מעיין כרבולת הדומה בצורתה למטרייה. קקדו לבן אנדמי לאיי מאלוקו הצפוניים, ותוחלת חייו הממוצעת היא 40 שנה.
מאפיינים
כל גופו של התוכי לבן מלבד תחתית הזנב והכנפיים, שצבועים בצהוב בהיר. מקורו ורגליו של הקקדו שחורים. הזכר והנקבה שונים בעיניים. צבע עיניהם של הזכרים הוא שחור ולעומתם, צבע עיניהן של הנקבות הוא חום בהיר. הזכרים גדולים מהנקבות
אורכו של הקקדו הוא כ-46 ס"מ. הוא ניזון בעיקר מפירות, פירות יער, זרעים, אגוזים ושורשים. בעונת הרבייה הוא ניזון מחרקים ומזחלים.
עקב ציד מופרז, הידלדלה אוכלוסיית הקקדו והוא הוכרז בסכנת הכחדה על ידי ארגון IUCN.
כמו כל מיני הקקדו, הקקדו הלבן מקנן בחורים בעצים. הנקבה מטילה שתי ביצים לבנות. הנקבה והזכר דוגרים עליהן במשך כ-28 ימים. הגוזלים עוזבים את הקן כ-84 יום לאחר הבקיעה, נעשים עצמאיים 15–18 שבועות לאחר מכן ומגיעים לבגרות מינית בגיל חמש או שש שנים.
מג'הול
מג'הול (בערבית: مجهول; תרגום: בלתי מוכר) הוא זן של תמר מצוי שמקורו במרוקו, הגדל בעיקר במזרח התיכון ובצפון אפריקה. הפרי שלו, תמר מג'הול, הוא מרכיב משמעותי במטבח המזרח תיכוני, וידוע בעיקר בזכות גודלו, טעמו המתוק ומרקמו הרך והבשרני. הוא מוכר בכינוי "מלך התמרים". עד אמצע המאה ה-20 היה מדובר בזן בעל פרות קטנים ולא מרשימים. המג'הול כפי שהוא מוכר כיום הוא פרי פיתוח ישראלי.
בשנת 1927 הגיעה למרוקו משלחת מומחים מצרפת, אלג'יריה וארצות הברית שתפקידה היה לבדוק מהי המחלה שתקפה דקלים רבים ברחבי המדינה. ההזמנה הייתה מממשלת צרפת, שכן בשנים הללו מרוקו הוכרה כמדינה בתחום ההשפעה של צרפת. אחד מחברי המשלחת היה הפיטופתולוג האמריקאי סווינגל אשר בביקור בנאת המדבר אבו דניב שהייתה מפורסמת בתמרי המג'הול שלה, נוכח לגלות יחד עם עמיתיו כי חלק ניכר מתוך 9,000 הדקלים שגדלו בה היו נגועים במחלת ה-Baioubh, ולאחר שמצא כמה דקלים שאינם נגועים ביקש מהשייח' המקומי לקנות כמה חוטרים ולשלוח אותם לארצות הברית. 11 חוטרים נארזו באותו לילה ונשלחו לארצות הברית, אך בשל הרגולציה שהייתה נהוגה בארצות הברית, הגעתם לאחר חמישה שבועות חייבה להעבירם לחוואי בדרום נוודה למשך כמה שנים להסגר חמור, ולאחר מכן לעמק ברד שבקליפורניה כחלק מהכוונה לפתח את תעשיית התמרים בארצות הברית. באותה עת, כאמור, היו הפירות קטנים יותר ומתוקים פחות מכפי שהם כיום, אך בתחילת שנות ה-80 החלו בקליפורניה לדלל את פירות התמר בשלב מוקדם של התפתחות הפרי, ובעקבות כך הפכו התמרים הבשלים שנשארו על המכבד גדולים כפליים.
בשנות ה-50 ניטעו חמישה עצים במטע ביטבתה מחוטרים שיובאו מארצות הברית, ובסוף שנות ה-70 ניטע מטע המג'הול הראשון בישראל בקיבוץ גרופית שבערבה, החוטרים הובאו במכולות מקליפורניה במסע שחצה לראשונה בתעלת סואץ שרק נפתחה אחרי ההסכם הראשון בין ישראל למצרים. החוטרים הובאו לחלקה חדשה במושב חצבה שבערבה, חברי המושב עמדו בתורנות יום ולילה להשקות את החוטרים הצעירים ולהביא לקליטה מוצלחת. המטע הגדול הפך לאביהם ומולידם של כל מטעי המג'הול בארץ לרבות בבקעת הירדן. היום מטעי המג'הול מכסים כשליש מהחקלאות בערבה. יחד עם המ'גהול הגיעו חוטרי דקל נור אמריקאים באותו מסע. כך הפך זן מרוקאי זה לזן הישראלי הנטוע והידוע ביותר. המג'הול (מערבית - "לא ידוע") נקרא כך מכיוון שהיה זן התמר היחיד ללא שם.
התמרים גדלים בישראל באזור עמק הירדן, עמק בית שאן והערבה. ישראל היא היצואנית הגדולה בעולם של תמרי המג'הול ורוב היצוא מתבצע מהערבה ומבקעת הירדן, במיוחד כאשר בערבה שוררים תנאי האקלים האופטימליים לגידולו: תנאי יובש וחום המאפשרים לפרי לעבור את כל שלבי ההבשלה בצורה מאוזנת.
השם מג'הול אומץ על ידי הרכב מוזיקלי אינסטרומנטלי ישראלי. הרכב זה נוסד בקיבוץ סמר שבערבה, קיבוץ שתוצרתו המרכזית היא תמרים אורגניים, ביניהם תמר המג'הול.
נורמן לוריא
נורמן (נחום) לוריא (Norman Lourie) (1 ביוני 1909 - 27 במרץ 1978) היה מפיק סרטים ישראלי, יליד דרום אפריקה, אשר הקים את "החברה הארצישראלית לסרטים בע"מ", והיה אחראי על הפקתם של סרטים רבים בתקופה שלפני הקמת המדינה ובראשית ימיה.
פרטים ביוגרפיים
לוריא נולד למשפחה יהודית-ציונית של מהגרים מליטא אשר השתקעו בדרום אפריקה בראשית המאה העשרים. אביו, הארי לוריא, היה איש עשיר, שבבעלותו היו שטחים רבים בדרום אפריקה. על אחד מהם ביקשה חברת הקולנוע "פוקס" להקים בית קולנוע, ובמסגרת ההסכם עמה הוחלט כי נורמן ינהל את המקום, לפי זיכיון מהחברה המשפחתית. הייתה זו כניסתו הראשונה של לוריא לעסקי הסרטים, ובהמשך הקים עם שותף חברה להפקת סרטי פרסומת בשם "אלכסנדר פילם".
נורמן היה נשוי פעמיים. מרעייתו הראשונה נולדו לו שני ילדים, בן דויד ובת. מרעייתו השנייה נולד לו ילד.
בשנת 2014 הקים בנו דייוויד בתל אביב את מלון נורמן היוקרתי, הנושא את שמו של אביו.
לוריא מכר את עסקי הסרטים שלו ב-1950 ובאותה שנה בעזרת הוריו הוא קנה את מלון בית דולפין בשבי ציון (ליד נהריה). המלון שופץ והפך למלון בוטיק הראשון במדינת ישראל. המלון משך אליו את שמנה וסלתה של החברה הישראלית, החל מנשיא המדינה (בן צבי) וכלה בעשירי ירושלים, תל אביב וחיפה. את המלון פקדו גם שחקנים ידועים מהוליווד דני קיי, סופיה לורן, קירק דאגלס ואחרים ומפורסמים כמו הסופר לאון יוריס. המלון נמכר בתחילת שנות ה-60 של המאה הקודמת (1964-1965) למלונאי חיים שיף.
אחיו ארתור לוריא היה דיפלומט, שכיהן כקונסול ישראל בניו יורק (1948–1953; מ-1949 כיהן בנוסף כסגן ראש משלחת ישראל לאו"ם), שגריר ישראל בקנדה (1957–1960) ושגריר ישראל בבריטניה (1960–1965).
פעילות ציונית
התעניינותו במפעל הציוני מצאה את ביטויה בכמה דרכים. בשנת 1941 ערך מקטעי יומני חדשות את הסרט "ארץ ישראל בהתקדמותה", על התפתחות הארץ וההתיישבות היהודית בה. במהלך מלחמת העולם השנייה החליט להפיק סרט על לוחמים מדרום אפריקה שהשתתפו בלחימה. לשם כך נסע לקהיר, אולם זנח את התוכנית המקורית לאחר מפגש עם משה שרת, אשר סיפר לו על הבריגדה היהודית – היחידה בצבא הבריטי המורכבת מיהודים בני הארץ, שלחמה במקומות שונים באירופה. לוריא הצטרף בעצמו לחטיבה זו. (מאוחר יותר הפיק סרט בשם "כאן נגמר היום", על תרומתם של חיילים דרום אפריקניים למלחמה).
בתום המלחמה, בעקבות נסיעתו עם גנרל מארק קלארק, המושל הצבאי של אוסטריה,  דיווח במאמר נרגש בעיתון פלסטיין פוסט (שמו הקודם של ג'רוזלם פוסט) על מציאת קברו של הרצל בווינה. חינוכו הציוני מבית והחוויות שעבר במלחמה הניעו אותו לעלות ארצה, למרות הרכוש הרב שעמד לרשותו בדרום אפריקה. ביוני 1946 היו נורמן לוריא ואשתו בין הנוסעים בטיסת הבכורה של חברה חדשה, אשר קיצרה את משך הנסיעה לקהיר ליומיים בלבד. משם התקדמו לארץ ברכבת, אולם נתקעו בכניסה אליה בשל ליל הגשרים. בסופו של דבר התיישב לוריא בירושלים, והקים בה את החברה הארצישראלית לסרטים. עבודת החברה התנהלה מצריף קטן בשכונת טלביה בירושלים. בשנת 1949 העביר לוריא את החברה לתל אביב, ושינה את שמה לסרטי ישראל.
סרטים בהפקת החברה הארצישראלית לסרטים וחברת סרטי ישראל
במהלך 1948, בסמוך לסיום המנדט הבריטי, הפיקה החברה הארצישראלית לסרטים את הסרט "אין זו אגדה", המציג את סיפורו של פליט המגיע ארצה בספינת מעפילים. הוא מתקשה להתאקלם בארץ, אך מצליח לעשות זאת לאט לאט בזכות מפעליה השונים של הסתדרות העובדים הכללית בארץ ישראל – מהטיפול שהוא מקבל בקופת חולים ועד לחברותו בקיבוץ דגניה. סרט זה היה בין הסרטים העלילתיים הראשונים דוברי עברית שהוצגו במדינת ישראל. הסרט נעשה במקור כאמצעי לגיוס תרומות עבור המגבית של ההסתדרות באמריקה, אולם הוחלט להציגו בארץ גם באופן מסחרי. הוא נכשל מסחרית, בדומה לסרטים רבים בהפקה מקומית בשנים שלאחר מכן.
לאחר קום המדינה, הופקו בחברה מספר סרטים בולטים נוספים. הסרט "48 שעות ביממה" הוזמן על ידי ההסתדרות הציונית הדסה, והוא מציג יומיים בחייה של אחות בבית החולים הדסה בירושלים בזמן מלחמת השחרור. סרט נוסף, אשר הופק בזמן הדיונים על מעמדה של ירושלים כבירת המדינה (בניגוד לדעת הקהילה הבינלאומית, שביקשה להקים בעיר משטר בינלאומי), נקרא "ירושלים עירי". הסרט הופק ב-1950, והוא מציג את חייה של העיר המערבית המתחדשת דרך סיפורו של בחור צעיר אשר איבד את מאור עיניו במהלך מלחמת השחרור. האיש, חיים בלנק, היה אז סטודנט באוניברסיטה העברית, ולימים שימש כפרופסור לבלשנות באוניברסיטה העברית. הסרט משופע בדברי תעמולה והסברה, המציגים את העמדה הישראלית הרשמית ולפיה אין לנתק את ירושלים המערבית משאר חלקי המדינה. בין הנימוקים מוצעים גם המאבק וההקרבה שחוו מגיני העיר וסביבותיה במהלך מלחמת השחרור. בהקשר זה מוצגות תמונות קשות של הרס וחורבן בקיבוץ רמת רחל, כשהמצלמה מתמקדת במיוחד בפסנתר הרוס הניצב במרכז החצר. כנגד זאת, נראה גיבור הסרט מנגן בפסנתר בהזדמנויות שונות לאורך הסרט, כאומר שהמנגינה והחיים נמשכים. הסרט בוים על ידי הבמאי היהודי-צרפתי ויקטור ויקאס.
הסרט "הבית על הגבעה" הופק בשנת 1950, עבור האוניברסיטה העברית בירושלים הוא מציג את סיפור עמידתה של האוניברסיטה במהלך מלחמת השחרור, ואופן תפקודה בתקופה שלאחריה, לאחר שנאלצה לגלות מהר הצופים. גיבור הסרט הוא מרצה באוניברסיטה, אשר מאמץ סטודנט אחד כבן. בנו של המרצה, הדומה לאותו סטודנט, נהרג במהלך המלחמה. בין היתר מוצג בסרט שחזור של המתקפה על השיירה להר הצופים, אשר השתתפו בו כמה מניצולי אותה תקרית.
סרט אחר הוא "מעשה בכפר", והוא מתמקד במשפחה של עולים המגיעים ארצה מיוגוסלביה. הסרט אינו חוסך מהצופה את הקשיים שבהם נתקלים העולים החדשים בתהליך קליטתם בישראל – כמו אי יכולתו של אבי המשפחה לעסוק במשפטים בשל אי ידיעת השפה, או המעבר מחיי עיר נוחים בגולה לחיים בכפר ערבי נטוש בישראל. הפתרון למצוקות נמצא בארגון ויצו, המסייע בקליטה, ואשר עבורו הופק הסרט הזה. שני הסרטים האחרונים בוימו בידי הבמאי היהודי ג'ורג' לויד ג'ורג'.
יחסי ארצות הברית–סיירה לאון
היסטוריה
יחסי ארצות הברית עם סיירה לאון החלו בפעולות מיסיון במהלך המאה התשע עשרה. ב-1959, פתחה ארצות הברית קונסוליה בפריטאון והעלתה אותה לדרג של שגרירות כאשר סיירה לאון זכתה בעצמאות מהממלכה המאוחדת ב-1961. על פי מחלקת המדינה של ארצות הברית, היחסים הדיפלומטיים של ארצות הברית עם סיירה לאון מתוארים כ"לבביים", עם קשרים אתניים בשתי המדינות המקבלות את ההיסטוריה הבילטרלית באופן הולך וגובר. אלפי תושבים ממוצא סיירה-לאוני מתגוררים כיום בארצות הברית.
נורמן לוריא
קישורים חיצוניים
סרטים בהפקתו של נורמן לוריא מתוך אתר ארכיון שפילברג:
יחסי ארצות הברית–סיירה לאון
היסטוריה
נכון למרץ 2014, שגריר ארצות הברית בסיירה לאון הוא ג'ון הובר. שגריר סיירה לאון בארצות הברית הוא אייץ'. אי. בוקארי קורטו סטיבנס. סיירה לאון מחזיקה בשגרירות אשר בוושינגטון די. סי.
ארגון תורמי דם מתנדבים בישראל
ארגון תורמי דם מתנדבים בישראל נוסד ביוני 1936 בתל אביב על ידי הד"ר משולם ליבונטין והד"ר אריה אלוטין, והוא עמותה רשומה שמטרותיה:
פעילות
נכון לסוף שנת 2020 חברים בארגון 12,354 מתנדבים: מתוכם 7,587 פעילים, 2,316 גמלאים ו-2,451 אחרים (חו"ל, חולים).
בשנת 2020 תרמו חברי הארגון הפעילים 7,849 מנות דם ומרכיביו, להצלת חיים, מתוכם: 7,535 מנות דם ו-314 טסיות.
העמותה תומכת בשירותי הדם של מגן דוד אדום, במקרים של מחסור במנות דם בכלל או במרכיבים מיוחדים וקשים להשגה. הארגון מקיים קבוצת תורמים המוכנים לקריאה של שירותי הדם של מד"א, לבוא ולתרום מדמם.
בעמותה פועלת קבוצה תורמים המגיעים לעיתים קרובות לתרום מרכיבי דם באמצעות מכשור מיוחד. תרומות אלה, הנמשכות כשעה כל אחת, הכרחיות לעיתים עבור טיפולים כימיים והשתלות מח עצם.
פעילות היו"ר וחברי העמותה נעשית בהתנדבות, כאשר בנוסף לתרומות הדם הם פועלים להרחבת מעגל התורמים וחינוך האוכלוסייה.
בשנת 1975 הוענק לארגון תורמי דם מתנדבים (את"ד) אות הנשיא למתנדב. החל משנת 1990 החל הארגון בפרויקט חינוך הנוער לתרום דם, במסגרתו מתבצעות התרמות דם בקרב תלמידי כיתות י"ב בבתי הספר התיכוניים. במסגרת פעילות זו מוקדש זמן גם להסברה והגברת מודעות למצבים והתנהגות העלולים לסכן את תורמי הדם, במטרה להגביר את בטיחות המנות הנתרמות בישראל. בשנת 1998 הוענק לארגון אות מגן דוד אדום על פועלו.
במסגרת הארגון ישנה אפשרות למגוון תפקידים:
בוריס אובורביץ' בורובסקי
בוריס אולגוביץ' אובורביץ' בורובסקי (ברוסית: Борис Олегович Уборевич-Боровский; נולד ב-12 בינואר 1959) הוא אדריכל רוסי. יו"ר אגודת האדריכלים של מוסקבה, פרופסור במכון האדריכלי של מוסקבה.
ביוגרפיה
בשנת 1982 סיים את לימודיו במכון האדריכלי במוסקבה. ב-1993 הקים את הסטודיו לאדריכלות ub design. בשנת 1998, יחד עם מספר אדריכלים נוספים, הוא יזם ליצור מחדש את אגודת האדריכלים של מוסקבה.
בשנת 2010 הוציא את ספרו "בוריס אובורביץ'-בורובסקי. אינטרייר".
כסיסת ציפורניים
כסיסת ציפורניים (השם הקליני הוא אוניכופגיה כרונית chronic onychophagia), היא נשיכה, לעיסה וכרסום עצמי של ציפורני הידיים או הרגליים בזמן מצבים של עצבנות, מתח נפשי, רעב או שעמום. כסיסת הציפורניים יכולה להתבצע באופן מודע או בלתי מודע לחלוטין, והיא לרוב מלווה גם בנשיכה ולעיסה של קפלי העור שמסביב לציפורניים. ישנן מספר סיבות להתפתחות של כסיסת ציפורניים:
כוססי ציפורניים לעיתים נתפסים בציבור כאנשים לחוצים, אשר לא מתפקדים היטב תחת לחץ, היפראקטיביים, חסרי שקט פנימי ומוזנחים לכן כוססי ציפורניים נוטים להסתיר את כפות ידיהם מתוך בושה. ראש ממשלת בריטניה לשעבר גורדון בראון ספג ביקורת ציבורית קשה על כך שהוא כוסס ציפורניים.
התופעה נפוצה יותר בקרב זכרים צעירים. שכיחות התופעה בקרב קבוצות הגיל השונות:
השלכות
הפגיעה בציפורן גורמת לצמיחתה באופן מוגבר, לוחית הציפורן הופכת דקה, חלשה ועדינה.
קפלי העור שמסביב לציפורן נחלשים. חוסנם בפני מזהמים נפגע משמעותית.
מבנה הציפורן עובר תהליך התעוותות, כמו כן גם המצע עליו היא מונחת וקפלי העור שמסביבה. לעיתים עיוותים אלה ילוו את הכוסס לצמיתות, גם לאחר שהכסיסה הופסקה.
כסיסה ממושכת ופגיעה קשה בסביבת הציפורן חושפים את הגוף כולו לחדירת מזהמים.
הנזקים לציפורניים וסביבתה נובעים ממספר סיבות:
גמילה מכסיסת ציפורניים
קיימות מספר שיטות טיפול חלקן יעילות יותר וחלקן פחות התקן ששמים בפיו של המטופל המונע ממנו לכסוס את ציפורניו. השיטה הומצאה בארצות הברית בשנת 2006. מטרת ההתקן היא כפולה:
נוגראד
נוגראד (בהונגרית: Nógrád) הוא מחוז בחלקה הצפוני של הונגריה. מצפון גובל המחוז עם סלובקיה, ממזרח עם מחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן, מדרום־מזרח עם מחוז הווש ומדרום־מערב עם מחוז פשט. בירת המחוז היא שלגוטריאן. באוכלוסייתו, מחוז נוגראד הוא הקטן ביותר מכל מחוזות הונגריה. גם בשטחו, הוא במקום הלפני האחרון לפני מחוז קומארום-אסטרגום. מחוז נוגראד מפורסם בארכיטקטורה היסטורית של כנסיות עתיקות הבנויות בסגנון גותי ובמצודות אבן המתוארכות למאה ה-13. רוב שטחו הוא הררי ולכן צורת ההתיישבות האופיינית למחוז היא של כפרים קטנים המפוזרים בעמקים.
היסטוריה
מחוז נוגראד ההיסטורית (בלטינית: comitatus Neogradiensis, בגרמנית: Neuburg או Neograd, בסלובקית: Novohrad) נוסד עוד בממלכת הונגריה. היא מוזכרת בפעם הראשונה ב-1303 אך הוקמה כנראה בתקופת שלטונו של אישטוון הראשון, מלך הונגריה. ב-1920, בעקבות הסכם טריאנון, הועבר חלקו הצפוני של המחוז (כ-42% משטחו) לצ'כוסלובקיה. שטחו הנוכחי של המחוז נקבע ב-1950 במסגרת הגדרה מחודשת של המחוזות בהונגריה. החלק הצפוני של המחוז ההיסטורי נמצא כיום בתחום סלובקיה כחלק ממחוז באנסקה ביסטריצה.
עט כדורי
עט כדורי הוא עט שבקצהו קבוע כדור זעיר שקוטרו נע בין חצי מילימטר ל-1.2 מילימטר. הכדור עצמו עשוי מפלדה, פליז, טונגסטן קרביד או חומר עמיד וקשיח אחר. את מרכז הכדור חובק חרוט מתכת שאליו מחוברת צינורית המכילה דיו צמיגי. תנועת הכדור חופשית וכתוצאה מהחיכוך שלו בפני הנייר הוא מסתובב ומורח שכבת דיו על פני הנייר מהצד האחד ונרטב בדיו מהצד הנגדי הפונה אל צינורית הדיו. קיימים עטים כדוריים שבהם דיו סמיך ועטים בעלי דיו נוזלי יותר בעלי "חוד מחט" או "roller ball". יתרונותיו של העט הכדורי הם מחירו הזול, משך עבודה ארוך מאוד (עד כ-5,000 מטר קו רציף), אמינות פעולה (אינו נוזל בתנאי טמפרטורה רגילים), אחידות בכתיבה גם לקראת סוף חיי העט ומהירות ייבוש גבוהה.
היסטוריה
הפטנט הראשון על עט כדורי נרשם ב-30 באוקטובר 1888 על שמו של ג'ון לאוד, מעבד עורות שניסה ליצור מכשיר כתיבה שיוכל לרשום על מוצרי העור שלו, דבר שהעט הנובע של תקופתו לא יכול היה לעשות. על אף שאכן ניתן היה לכתוב עם העט הכדורי על עור, הרישום היה גס מדי וההמצאה לא הצליחה מסחרית. המצאת העט הכדורי קשורה לממציאו ההונגרי-יהודי לאסלו יוז'ף בירו בשנת 1938 והפך להצלחה לאחר שנות ה-40 של המאה ה-20.
לשבור את הקרח
לשבור את הקרח (מוכר גם כפרוזן; באנגלית: Frozen; בתרגום חופשי, "קפוא" או "קפואה") הוא סרט פנטזיה מוזיקלי-קומי אמריקאי בהנפשה ממוחשבת של אולפני ההנפשה של וולט דיסני מ-2013. הסרט בוים על ידי ג'ניפר לי וכריס באק, נכתב על ידי ג'ניפר לי והופק על ידי פיטר דל וצ'ו.
קריסטן בל ואידינה מנזל מדבבות את הנסיכות אנה ואלזה, בהתאמה. ג'ונתן גרוף מדבב את מוכר הקרח, קריסטוף, סנטינו פונטאנה מדבב את הנסיך הנס, ג'וש גד מדבב את איש השלג אולף, ואלן טודיק מדבב את הדוכס מרוכלסטון.
הסרט זכה להצלחה מסחרית עצומה עם הכנסות של מעל 1.2 מיליארד דולר והוא דורג כסרט המרוויח ביותר ב-2013. נכון לפברואר 2023 הסרט נמצא במקום ה-19 ברשימת הסרטים המכניסים ביותר בכל הזמנים. בנוסף הוא היה מדורג במקום הראשון ברשימת סרטי האנימציה הרווחיים ביותר בכל הזמנים עד שהסרט "מלך האריות" תפס את מקומו בשנת 2019. הסרט גם גרף שבחי ביקורת רבים, היה מועמד ל-138 פרסים וזכה ב-54 מהם (ביניהם גם שני פרסי אוסקר, לשיר הטוב ביותר ולסרט המונפש הטוב ביותר).
עלילת הסרט
הסרט נפתח בפרולוג המציג את הילדות אנה ואלזה משחקות בשלג שאלזה יצרה לבקשת אנה בתוך הטירה. השתיים בונות איש שלג, ואלזה מתארת אותו כחובב חיבוקים וקוראת לו אולף. במהלך המשחק, אלזה פוגעת בטעות בראשה של אנה עם כוחותיה, ואנה מאבדת את הכרתה. אלזה קוראת בבכי להוריהן, שמגיעים בריצה ולוקחים את הבנות ליער, שם פאבי, זקן הטרולים, מרפא את אנה ומוחק מראשה כל זיכרון לקסם של אלזה. פאבי מספר לאלזה שכוחותיה יתעצמו עם השנים, ומזהיר שהפחד יהיה לה לאויב. ילד יתום בשם קריסטוף מציץ מהצד במתרחש, ואחת מהטרולים מאמצת אותו ואת אייל הצפון שלו, סוון.
ההורים מחליטים להסתיר את אלזה עד שתלמד לשלוט בכוחותיה. הם מפרידים בין הבנות וסוגרים את שערי הטירה. המלך מביא לאלזה כפפות ומחנך אותה לחסום את כוחותיה. אנה מנסה לשווא לתקשר עם אלזה דרך הדלת ולגרום לה לצאת ולשחק אתה. אלזה ממשיכה להסתגר בחדרה, ועם השנים, כוחותיה אכן מתעצמים. כעבור עשר שנים, המלך והמלכה יוצאים להפלגה וספינתם טובעת. האחיות נשארות בודדות ועצובות בטירה. כעבור שלוש שנים נוספות, אלזה מגיעה לגיל ההכתרה.
לכבוד יום ההכתרה, שערי הטירה נפתחים לתושבי ארנדל ולאורחים שמגיעים להכתרה. בין האורחים, נמצא הדוכס מרוכלטון, נוכל המעוניין לנצל את משאבי הממלכה. אלזה מתכוננת לטקס וחוששת שכוחותיה ייחשפו. אנה פוגשת בנסיך הנס מאיי הדרום ומתאהבת בו. טקס ההכתרה עובר בהצלחה, אלזה חשה הקלה, ובמסיבה שאחריו יוזמת שיחה עם אנה הנרגשת. השתיים מצהירות על הנאתן מהיום המיוחד, אך כשאנה מבקשת שכל יום ייראה ככה, אלזה מבהירה לה שזה בלתי אפשרי. אנה אוחזת בזרועה של אלזה, וזו נרתעת מהמגע ומפנה לה גב. אנה הפגועה מתרחקת ממנה ונתקלת בהנס.
אנה והנס יוצאים לטייל בממלכה, משוחחים, מצהירים על אהבתם, מתארסים וחוזרים לאולם כדי לבקש את ברכתה של אלזה לנישואיהם. אלזה מתנגדת בטענה שאנה לא מכירה את הנס. אנה אומרת שאלזה יודעת רק להרחיק אנשים ולא יודעת מהי אהבת אמת. אלזה הפגועה מתרחקת ומצווה לסגור את השערים. אנה אוחזת בכף ידה של אלזה, וזו נרתעת שוב מהמגע, ואנה נשארת אוחזת בכפפה. אנה מתעמתת עם אלזה ודורשת הסבר ליחסה כלפיה. אלזה הנסערת יוצרת סביבה זקיפי קרח דוקרניים מול כל הנוכחים ההמומים.
אלזה בורחת מארנדל, ובדרכה מקפיאה את הפיורד. מזג האוויר הקייצי הופך לחורפי. הדוכס מאשים את אלזה בכישוף מכוון. אנה מסבירה שמדובר בתאונה מתוך פחד ולחץ, ונוטלת אחריות עליה. אנה ממנה את הנס לאחראי ויוצאת להחזיר את אלזה הביתה. במהלך המסע הסוס נבהל, מפיל את אנה מעליו ודוהר לארנדל. הדוכס מאשים את אנה ואלזה בשיתוף פעולה במטרה לפגוע בארנדל. הנס נוזף בו ואוסף מתנדבים לחיפוש אחר אנה. הדוכס מנדב את שני שומרי הראש שלו ומורה להם להרוג את אלזה אם ייתקלו בה.
אלזה מטפסת להר הצפון, שם, כאשר היא לבדה ולאחר שסודה נחשף, היא מצהירה על עצמה חופשייה מהפחד ששלט בה ומהכללים שחונכה ליישם. היא בונה שוב את איש השלג אולף, ובונה לעצמה ארמון קרח. אולף קם לחיים ללא ידיעתה של אלזה והולך לטייל בהרים.
אנה נכנסת לחנות דרכים, קריסטוף נכנס אחריה ומספר שהסערה מגיעה מהר הצפון. אנה מבינה שאלזה נמצאת שם, מבקשת מקריסטוף שייקח אותה לאחותה ומבטיחה שתגרום לה לשים סוף לסערה. אנה, קריסטוף וסוון יוצאים למסע להר הצפון ופוגשים בדרך את אולף, שמציג את עצמו בשמו ומציין את חיבתו לחיבוקים ולקיץ. אנה נזכרת בו, מבינה שאלזה יצרה אותו, ומבקשת ממנו להוביל אותם אליה.
אנה נכנסת לארמון הקרח, אלזה שמחה לראות אותה אך כאשר אנה מתקרבת אליה, אלזה נלחצת ודורשת מאנה המופתעת לעזוב. אנה מתחננת שאלזה תחזור איתה הביתה, אך אלזה מסבירה שכדי להשתמש בקסם בלי לסכן אנשים, עליה לגור לבדה בארמון הקרח. אנה מגלה לה שארנדל מכוסה בשלג. אלזה ההמומה מאבדת שליטה על כוחותיה, ובטעות פוגעת באנה. אנה מסרבת לעזוב את הארמון ללא אחותה, ולכן אלזה יוצרת איש שלג ענק בשם מרשמלו שמגרש את אנה וקריסטוף מההר. שיערה של אנה מתחיל להלבין. קריסטוף נזכר שראה את פאבי מטפל באנה בילדותה, ולוקח אותה אל הטרולים.
אלזה מנסה להדחיק את רגשותיה ולהשתלט על כוחותיה, ללא הצלחה. הנס והמתנדבים מגיעים להר הצפון. הנס וחייליה של אלזה נאבקים באיש השלג הענק, בעוד שומרי הראש של הדוכס חומקים לתוך הארמון ומכתרים את אלזה. אלזה מצמידה אחד מהם לקיר בעזרת נטיפי קרח, ודוחפת את השני באמצעות קיר קרח. הנס והחיילים נכנסים לארמון, ורואים את אלזה דוחפת את השומר אל המרפסת שמעל לצוק. הנס קורא לאלזה לא להתנהג כמו המפלצת שממנה האנשים מפחדים, ואלזה עוצרת. הנס רואה שהשומר שצמוד לקיר מכוון קשת אל אלזה. הנס מסיט את הקשת אל התקרה, והחץ מפיל נברשת קרח מעל ראשה של אלזה. אלזה רצה, מחליקה על רצפת הקרח ומאבדת הכרה. היא מתעוררת בתא כלא, ורואה מהחלון את ארנדל מכוסה בשלג. הנס נכנס לתא ומתחנן שתפסיק את החורף, אך אלזה לא יודעת איך להפשיר את השלג.
אנה, שנחלשת בינתיים, מגיעה עם קריסטוף, סוון ואולף אל הטרולים. הטרולים שחושבים שקריסטוף הביא את ארוסתו חוגגים. עד שפאבי מסביר לאנה שאחותה הכניסה קרח ללבה, ושרק מעשה של אהבת אמת יפשיר לב קפוא. קריסטוף מחזיר את אנה עד שערי הטירה, משאיר אותה בידי המשרתים ועוזב עם סוון. אנה מבקשת מהנס שינשק אותה ובכך יפשיר את לבה, אך הוא מגלה לה שהוא לא באמת אוהב אותה, ושתכנן לביים תאונה לאלזה ולשלוט בממלכה לצד אנה, אך עכשיו כשאנה גוססת, הוא יהרוג את אלזה שהקפיאה את הממלכה, ויהפוך למלך בעצמו. הנס מכבה את האש באח, נועל את הדלת, ומספר לנכבדי הממלכה שאנה נישאה לו ומתה בזרועותיו באשמת אלזה. הנס גוזר עונש מוות על אלזה, הולך לתא שלה כדי לבצע אותו, ומגלה שהיא נמלטה.
קריסטוף מבחין מההרים בסופה מעל הממלכה ומחליט לחזור לטירה כדי לבדוק מה שלום אנה. אולף מגיע לטירה באיחור ומוצא את אנה קופאת בחדר ומיואשת מאהבה. אולף מדליק את האש, מתחיל להנמס ואומר לאנה ש"יש אנשים ששווה להנמס בשבילם". אולף גורם לאנה להבין שקריסטוף אוהב אותה באמת ואנה מתעודדת. אולף רואה את קריסטוף חוזר מרחוק, ועוזר לאנה לצאת אליו כדי לקבל ממנו את נשיקת אהבת האמת שתפשיר את לבה.
אלזה מגרשת מארנדל את הנס והדוכס, ומעניקה לקריסטוף תואר מלכותי ומזחלת חדשה. אנה וקריסטוף מתנשקים. תושבי ארנדל מתכנסים בחצר הטירה ומריעים לאלזה המלכה ולכוחות הקסם שלה, בהם היא שולטת כעת כאשר היא כבר לא מפוחדת. אלזה מבטיחה לאנה שהשערים לא ייסגרו שוב לעולם ויוצרת זירת החלקה על הקרח בשטח הטירה.
פיתוח מקורי
ב-1934 שקלו וולט דיסני וסמואל גולדווין אפשרות שיתוף פעולה על מנת להפיק סרט ביוגרפי על הסופר והמשורר הנס כריסטיאן אנדרסן כשהסטודיו של גולדווין יפיקו את חלקי הלייב אקשן בעוד הסטודיו של דיסני יפיקו את רצפי ההנפשה; רצפי ההנפשה היו אמורים לכלול סיפורים מיצירותיו של אנדרסן כגון בת הים הקטנה, מוכרת הגפרורים הקטנה, חייל הבדיל, מלכת השלג, אצבעונית, הברווזון המכוער, נעליים אדומות ובגדי המלך החדשים. האנימטורים של דיסני נתקלו בקשיים בסיפור מלכת השלג מכיוון שלא יכלו למצוא דרך לסגל ולייחס את דמותה של מלכת השלג לקהל מודרני. ב-1940 מחלקת ההנפשה של דיסני בחנה אפשרויות קולנועיות בנושא מלכת השלג אך דמותה של מלכת השלג עדיין הייתה בעייתית מדי. בין היתר, הבעייתיות עם דמותה של מלכת השלג, הובילה לביטול הפרויקט המשותף של דיסני וגולדווין. גולדווין לא וויתר על הפרויקט והפיק סרט לייב אקשן בשם "הנס כריסטיאן אנדרסן" שייצא ב-1952, הסרט צלח ואף קיבל שמונה מועמדויות לפרסי אוסקר. בינתיים דיסני החליט לוותר על פרויקט הסרט של מלכת השלג.
מאמצים מאוחרים יותר
בסוף 1990 התחילו לפתח באולפני ההנפשה של וולט דיסני עיבוד קולנועי מונפש מלא למלכת השלג לאחר ההצלחה הגדולה של סרטי האגדות הקודמים שלהם, הפרויקט בוטל ב-2002 לאחר שמנהל הפרויקט, גלן קין, עזב אותו, עוד לפני ביטול פרויקט העיבוד הקולנועי המלא הציע הארווי פירסטיין למנהלי דיסני תסריט על פי אגדת מלכת השלג אך נדחה; דיסני דחו את פרויקט הסרט למלכת השלג שוב. מאוחר יותר קיבל הסרט תמיכה להחייאה מחדש על ידי מייקל אייזנר, מנכ"ל ויור חברת וולט דיסני דאז, אייזנר הציע להחיות את הפרויקט בשיתוף עם ג'ון לאסיטר ואולפני פיקסאר.
החייאה מחדש
ב-22 בדצמבר 2011 בעקבות הצלחת הסרט פלונטר הודיעו דיסני על יציאת סרט בשם "Frozen" שיהווה עיבוד חופשי לאגדה מלכת השלג ויופץ ב-27 בנובמבר 2013, חודש לאחר מכן אושר כי הסרט יופק בהנפשה ממוחשבת ולא בהנפשה קלאסית כמו שתוכנן בעבר. ב-2 במרץ 2012 הוכרז כי כריס באק יביים את הסרט בעוד ג'ון לאסיטר ופיטר דל וצ'ו יפיקו אותו.
לאחר ההכרזה על הפיתוח המחודש אחד מהאתגרים הגדולים של כריס באק ופיטר דל וצ'ו היה דמותה של מלכת השלג שהופיעה אז כאנטגוניסטית. במהלך כל עשרה שבועות הוקרנו העבודות הגמורות שבסרט על מנת שהתסריטאים והמפיקים יוכלו לתת הערות. מייקל גיאמו, במאי הארט של הסרט, אמר כי הוא חשב ש"הסרט ישנה את כללי המשחק" וגם כי "אני זוכר את ג'ון [לאסיטר] אומר שהגרסה האחרונה של סיפור מלכת השלג שהביאו כריס באק והצוות הייתה כיפית וקלילה אך הדמויות לא הדהדו ולכן ג'ון הרגיש שהקהל לא באמת יהיה מסוגל להתחבר איתם".
צוות ההפקה החל לטפל בבעיות שהבהיר ג'ון לאסיטר ושינה את הסיפור עד שהדמויות היו רלוונטיות, בשלב זה הופיע פריצת דרך כאשר במהלך שכתוב התסריט אנה הפכה לאחותה הצעירה של אלזה וכך החלה דינמיקה בין הדמויות.
כתיבה
במרץ 2012 ג'ניפר לי, אחת מהתסריטאים של ראלף ההורס, הובאה על ידי מפיק הסרט פיטר דל וצ'ו לכתוב את התסריט לסרט זה. לדברי לי אחד ממושגי היסוד שכבר היו מונחים בזמן עבודתו של כריס באק ופיטר דל וצ'ו היה לדבריה "לב קפוא... מעשה של אהבה אמיתית יכול להפשיר לב קפוא", לי גם ציינה שעוד לפני הגעתה לתפקיד כתיבת התסריט הסוף, שבו אנה מצילה את אלזה ומעורב בקשר רגשי בין אחים, היה ידוע רק שלא ידעו איך או למה היא תציל את אלזה. לי חשפה גם כי העלילה המקורית הייתה שונה מאוד מהגרסה הסופית, לדוגמה: במערכה הראשונה אלזה היא מלכת השלג המרושעת והיא פוגעת באנה במכוון עם כוחותיה, ובמהלך המערכה השנייה אנה מנסה למצוא את הנס ולנשקו אך אלזה מנסה לעצור אותה. נוסף לאלו לי ציינה כי לפני הגעתה התסריט לקח את התסריט לכיוון אקשן-הרפתקאות וכי היא לקחה אותה לכיוון קומי-מוזיקלי.
פריצת דרך משמעותית בתסריט הייתה בהוספת השיר "Let It Go" על ידי כותבי המוזיקה ובכך אילצו להפוך את דמותה של אלזה ליותר מורכבת ופגיעה מאשר מרושעת. בדיילי טלגרף צוין כי הכותבים ראו את דמותה של אלזה כ"ילדה מבוהלת הנאבקת לשלוט ולהשלים עם המתנה שקיבלה". פריצת דרך משמעותית נוספת בתסריט הייתה הפיכתו של הנס לאנטגוניסט הראשי בסרט ובמיוחד בכך שמגלים זאת רק בסופו. פיטר דל וצ'ו אמר על המהלך כי
לי אמרה כי ההשראה למערכת היחסים של אנה ואלזה כאחיות הגיעה ממערכת היחסים שלה עם אחותה הגדולה, לי גם הוסיפה כי דמותה של אלזה קיבלה השראה מאחותה הגדולה בעוד דמותה של אנה מעצמה.
הפקה
לאחר שג'ניפר לי נעשתה מעורבת בסרט יותר ויותר ועבדה בקירוב עם הבמאי כריס באק וכותבי המוזיקה, החליט נשיא אולפני ההנפשה אדווין קטמול לקדם את ג'ניפר לי לבמאית לצד באק באוגוסט 2012,; קידומה של לי הוכרז רשמית ב-29 בנובמבר 2012, ולאחר שקודמה הפכה לאישה הראשונה המביימת סרט הנפשה באורך מלא של אולפני ההנפשה של וולט דיסני. עבודת הבימוי נחלקה לשניים כאשר לי הייתה אחראית על הסיפור בעוד באק היה אחראי על ההנפשה.
דיבוב
ב-5 במרץ 2012 לוהקה קריסטן בל לדיבוב את דמותה של אנה, ג'ניפר לי אמרה שליהוקה של בל נעשה בשל קולה לאחר שהמפיקים שמעו את ביצועה ל-"Part of Your World" מתוך הסרט "בת הים הקטנה". בל ביצעה את חלק מהקלטות הדיבוב לאחר שנכנסה להריון ולכן כמה סצנות הוקלטו מחדש לאחר סיום הריונה מכיוון שקולה היה עמוק מדי. בל התלהבה מליהוקה לדיבוב דמותה של אנה מכיוון ש"חלמתי להיות בסרט של דיסני מאז שאני בת 4" ואמרה כי
אידינה מנזל, שחקנית וותיקה בברודוויי, לוהקה לדיבוב דמותה של אלזה; מנזל נבחנה קודם לכן לדיבוב דמותה של רפונזל בסרט "פלונטר" אך לא התקבלה. למרות שמנזל לא התקבלה לדיבוב ב"פלונטר" התרשם ממנה ג'יימי ספרר רוברטס, מלהק הדיבוב של "פלונטר", והציע את קולה לדיבוב ב"לשבור את הקרח".
בין דצמבר 2012 ליוני 2013 לוהק ג'ונתן גרוף לדיבוב קריסטוף, אלן טודייק לדיבוב הדוכס מוסלטון, סנטינו פונטאנה לדיבוב הנסיך הנס וג'וש גד לדיבוב אולף.
הנפשה
בדומה ל"פלונטר" הסרט הופק בסגנון אמנתי ייחודי על ידי מיזוג הנפשה ממוחשבת (CGI) והנפשה קלאסית יחד. על מנת לפתח את צד ההנפשה הקלאסית בצורה הטובה ביותר הזמין באק את גיומו לנהל את הצד האומנותי של הסרט.
לוקליזציה
כמו רב סרטיהם של דיסני גם לשבור את הקרח עבר לוקליזציה והוא דובב או תורגם ל-41 שפות שונות. אחד מהאתגרים הגדולים שהיו בלוקליזציה היה למצוא לכל דיבוב זמרת שתתאים לשירה בקול כמו של אידינה מנזל וקריסטן בל. ריק דמפסי, מנהל בכיר ביחידת הלוקליזציה, כינה את תהליך תרגום מאתגר והסביר כי רוברט לופז הסביר כי נאמר לו על ידי דיסני להסיר מכל השירים משחקי מילים מורכבים על מנת שעבודת התרגום תהיה קלה ובכך גם השירים יתאימו לכמה שיותר שפות.
הפצה
בכורת הסרט התקיימה בתיאטרון אל קפיטן, הוליווד, קליפורניה ב-19 בנובמבר 2013. הסרט הופץ ב-27 בנובמבר 2013 כשלפניו מוקרן סרט האנימציה הקצר של מיקי מאוס "השג לך סוס!".
הטיזר טריילר של הסרט יצא ב-18 ביוני 2013, והטריילר הרשמי של הסרט ב-26 בספטמבר 2013.
ב-31 בינואר 2014 הפיצו דיסני גרסת שירה בציבור של הסרט ל-2,057 בתי קולנוע בארצות הברית, גרסה זו כללה את מילות השירים על המסך בגרסת קריוקי והזמינה את הצופים לשיר יחד עם הסרט.
הכנסות
הסרט היה להצלחה קופתית עצומה. הסרט גרף $400,738,009 ברחבי צפון אמריקה, $867,100,000 מחוץ לצפון אמריקה ו-$1,267,838,009 ברחבי העולם כולו. בסוף השבוע הראשון שלו גרף הסרט $110,600,000 ברחבי העולם. ב-2 במרץ 2014, 101 ימים מאז הפצתו, עבר הסרט את רף מיליארד הדולרים בהכנסותיו והפך אז לסרט השמונה עשר ברווחיותו בהיסטוריה, הסרט השביעי ברווחיותו המופץ על ידי חברת וולט דיסני, הסרט החמישי ברווחיותו שאינו סרט המשך, הסרט השני ברווחיותו של שנת 2013 (אחרי איירון מן 3) וסרט ההנפשה השני ברווחיותו אחרי צעצוע של סיפור 3.