cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מארי דה גיז
ביוגרפיה
מארי, בתם הבכורה של קלוד, דוכס גיז, ראש בית גיז הצרפתי, ושל אנטואנט דה בורבון, נולדה בבאר-לה-דוק, לורן ב-4 באוגוסט 1534. בהיותה בת שמונה-עשרה נישאה ללואי מאורליאן, דוכס לונגוויל. נישואיהם היו מאושרים, ובנם הבכור פרנסואה נולד ב-30 באוקטובר 1535. בחורף שנת 1536 נכחה מארי בטקס נישואיו של בעלה לעתיד, ג'יימס החמישי מסקוטלנד, לבתו הבכורה של מלך צרפת, מאדלן דה ולואה, בקתדרלת נוטרדאם בפריז.
ב-9 ביוני 1537 מת לואי בעיר רואן. מארי הייתה לאלמנה בגיל עשרים ואחת. ב-4 באוגוסט ילדה את בנה השני, לואי. ג'יימס החמישי, אשר אשתו הראשונה מאדלן מתה משחפת בחודש יולי, חיפש, באותו זמן, כלה צרפתייה נוספת, על מנת לחזק את הברית הסקוטית-צרפתית נגד ממלכת אנגליה. המשא ומתן על נישואיו התמקד במארי. דודו של ג'יימס, הנרי השמיני, מלך אנגליה, ביקש את ידה של מארי, על מנת למנוע נישואים מסוכנים אלו. פרנסואה הראשון, מלך צרפת, העדיף את הצעת הנישואין של ג'יימס על פני הצעתו של הנרי, ודיווח זאת לאביה של מארי; היא קיבלה את הידיעה בהלם ובחשש. האפשרות כי תעזוב את משפחתה ואת ארצה לא שימחה את מארי, אשר שכלה את בנה לואי, בן ארבעת החודשים, באותה תקופה. אביה נקלע לתסבוכת דיפלומטית; הוא ניסה לעכב את תוכניות הנישואין ככל האפשר. ג'יימס, שחש, כנראה, באי-רצונה של מארי, כתב לה מכתב בו פנה אליה בבקשה לעצה ולתמיכה. מארי קיבלה את הצעת הנישואין, ומיהרה להסדיר את ענייני הנסיעה.
ב-18 במאי 1538 נישאו ג'יימס החמישי ומארי בקתדרלת נוטר דאם, באמצעות בא-כוח, רוברט, לורד מקסוול. מארי עזבה את צרפת ביוני, מלווה בצי ששלח ג'יימס; היא נאלצה להשאיר את בנה הקטן פרנסואה בצרפת. ב-10 ביוני הגיעה מארי לפייף, שם קידם ג'יימס את פניה. הם נישאו, פנים מול פנים, לאחר כמה ימים, בסנט אנדרוז. מארי הוכתרה למלכת סקוטלנד ב-22 בפברואר 1540, במנזר הולירוד. שני בנים נולדו לה ולג'יימס: ג'יימס וארתור (רוברט); ג'יימס חי במשך פחות משנה, וארתור במשך שמונה ימים בלבד. בתם מרי נולדה ב-8 בדצמבר 1542; ג'יימס מת כעבור שבוע, ומארי נהייתה לעוצרת.
הייתה זו מארי אשר שלטה, למעשה, בסקוטלנד, בשמה של המלכה מרי, אשר נשלחה לצרפת בגיל חמש, כדי לחיות לצד בעלה לעתיד, בנו של אנרי השני, מלך צרפת. מארי נהגה תמיד להתייעץ עם שני אחיה רבי העוצמה - שארל, הקרדינל מלורן, ופרנסואה הדוכס מגיז, אשר נשאו בתפקידים בממשלה הצרפתית. סקוטלנד וצרפת פעלו כבעלות ברית בכל הנוגע ליחסיהן עם אומות אחרות.
בעת המודרנית הועלתה השערה כי אליזבת הראשונה הורתה להרעיל את מארי למוות. להשערה זו, המופיעה בסרט "אליזבת" ובספרה של פיליפה גרגורי, "מאהבה של הבתולה", אין כל בסיס; מותה של מארי היה אחד ממקרי המוות הבודדים של בני מלוכה במאה ה-16 שבני תקופתה הפרנואידים לא ייחסו להרעלה.
אליעזר יונג
אליעזר יונג (29 בספטמבר 1928 - 1 בינואר 2008) היה שחקן תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
יונג נולד ביוגוסלביה בשנת 1928. בזמן מלחמת העולם השנייה לחם כפרטיזן בצבאו של טיטו. לאחר המלחמה סיים את לימודיו באקדמיה לתיאטרון בזאגרב ועלה לישראל בשנת 1949.
בשנים 1953-1951 שיחק בתיאטרון הקאמרי, שם השתתף בין היתר בהצגות "הצל" ו"אהבתה של יובל אור". בשנים 1958-1954 שיחק בתיאטרון "האהל".
יונג היה ממייסדי תיאטרון זירה, שהיה החלוץ בארץ בז'אנר תיאטרון האבסורד. בין ההצגות בהן שיחק בתיאטרון זה נכללות "פרנסואה ראש גזר", "בדלתיים סגורות", "אשת הסנדלר", "הבאר הקדושה", "מחכים לגודו" ו"הזמרת בעלת הקרחת".
בשנים 1961-1958 שיחק בתיאטראות "סדן", "זוטא" ו"תיאטרון פועלי באר שבע". משנת 1962 שיחק בתיאטרון הבימה בהצגות "בראשית", "ילדי הצל" ובהצגות נוספות. בשנת 1965 עזב את תיאטרון הבימה, וב-1966 חזר לקאמרי ושיחק בהצגות "אלקטרא", "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", "פרשת אופנהיימר", "תוציא את השטקר המים רותחים" ועוד. בשנת 1968 עבר יונג לתיאטרון זווית וחזר לתיאטרון "האהל" לשחק בהצגה "הקמצן".
בשנת 1967 שיחק בסרטו של מנחם גולן, 999... עליזה מזרחי.
יונג שב לתיאטרון הבימה בשנת 1969, ובמשך כשלושים שנה השתתף בעשרות הצגות, בהן: "סיפורו של מורה (The Browning Version)", "מלאכת החיים", "הפיזיקאים", "המלך מתיא הראשון", "על עכברים ואנשים", "השדרה", "מעבר לגבולין", "סיפור פשוט", "הנפש הטובה מסצ'ואן", "כובע הקש האיטלקי", "ריצ'רד השלישי", "המכולת", "סנג'ר", "בחיק המלך", "מארחים את מר סלואן", "המלביש" ו"נמר חברבורות".
לאחר פרישתו מהבימה בגיל 70 המשיך לשחק בהפקות פרטיות, ובהן "הינקי האחרון", "קערת העץ" ו"סיפורי צ'כוב".
יונג הלך לעולמו בשנת 2008.
עוד מעט נהפוך לשיר
"עוד מעט נהפוך לשיר" היה מיזם מוזיקלי להנצחת חללי מערכות ישראל, ביוזמתה ובהפקתה של תחנת הרדיו גלי צה"ל. במסגרת המיזם, שנערך בשנים 2001 עד 2013, נבחרו מדי שנה מספר שירים שמילותיהם נכתבו על ידי חיילים וחיילות שנפלו ועל ידי אזרחים שנהרגו בפעולות טרור, ואלו הולחנו ובוצעו על ידי מבחר מאמני ישראל המוכרים. השירים המוקלטים הושמעו במסגרת שידורי התחנה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
במסגרת המיזם, נאספו ממקורות שונים טקסטים רבים שכתבו חיילים שנפלו במשך כל שנות קיומה של מדינת ישראל, וכן שירים שכתבו אזרחים שנהרגו בפיגועי טרור. הטקסטים הועברו למוזיקאים ישראלים מוכרים, וכל מוזיקאי בחר את השיר אותו הוא מעוניין להלחין. תהליך זה יצר חיבורים ייחודיים בין סגנונות מוזיקליים ותרבותיים שונים. כמו כן, במסגרת תהליך הפקת השירים נפגשו אנשי גלי צה"ל עם המשפחות השכולות על מנת להכיר מקרוב את סיפוריהם של הנופלים, והדבר התבטא בכתבת רדיו על אודות כל אחד מהנופלים ששיריהם הולחנו במסגרת המיזם. לעיתים אף תהליך הלחנתו והקלטתו של השיר התבצע בליווי בני המשפחה השכולה.
השירים והכתבות על אודות הנופלים הושמעו מדי שנה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, במשדר רדיו מיוחד בהגשתו של גולן יוכפז. חלק מהשירים שהולחנו והוקלטו כחלק מהמיזם הפכו במרוצת הזמן מוכרים גם מחוץ למסגרת המיזם, והם הושמעו במסגרת שידורי הרדיו בישראל בתדירות גבוהה. המיזם כולו, שבשנותיו האחרונות אף שודר בשידורי ערוץ 2 בתפר שבין יום הזיכרון ליום העצמאות, נעשה בהתנדבות מלאה של כל המשתתפים. במהלך השנים השתתפו בפרויקט: אריק איינשטיין, חוה אלברשטיין, שלמה ארצי, גידי גוב, לירן דנינו, שלמה גרוניך, גלי עטרי, יוני רכטר, קורין אלאל, ברי סחרוף, רמי פורטיס, יהודית רביץ, דויד ברוזה, רמי קלינשטיין, אתי אנקרי, רוקפור, רן דנקר, עילי בוטנר, עידן עמדי, דנה ברגר, כנסיית השכל, מוניקה סקס, אייל גולן, אביתר בנאי, שלומי סרנגה, עמיר בניון, שלומי שבן, אברהם טל, מירי מסיקה, הפרויקט של עידן רייכל, הראל סקעת, בית הבובות, משה פרץ, דודו אהרון, עופר שריקי, הרב דוד מנחם ואחרים.
משדר הרדיו הוקדש מדי שנה לחייל גלי צה"ל, שהיה אחד מיוזמיו של הפרויקט. הירשנזון, ששכל את אחיו בפיגוע בצומת בית ליד ואת חברו הטוב  ביומה הראשון של האינתיפאדה השנייה, התאבד בשנת 2000 במהלך העבודה על הפרויקט.
מקור שמו של המיזם (שנקרא בשנתו הראשונה "לחיות את עצמם") הוא בשירו של שלמה ארצי "הו לעזאזל", שנכתב בימי מלחמת לבנון הראשונה. השיר מבוסס על ציטוט של חייל שקרא ארצי בעיתון, המתאר את החשש ליפול בקרב, וכולל את השורה "עוד מעט נהפוך לשיר, עוד מעט אולי כבר לא נהיה".
המיזם זכה בשורת פרסים, בהם פרס לתוכנית הרדיו הטובה ביותר בתחום התרבות לשנת 2009 במסגרת כנס העיתונאים השנתי, ופרס מפקד גלי צה"ל לשנת 2006.
בשנת 2012 ראה אור אלבום המורכב משני תקליטורים, ובו ארבעים משירי המיזם שהוקלטו לאורך השנים.
ב-9 באפריל 2013 קיים המפעל לראשונה מופע חי. המופע התקיים בספרייה הלאומית בירושלים השתתפו בו בשירה קורין אלאל, ערן צור, כנסיית השכל, עידן רייכל, בית הבובות, עילי בוטנר וילדי החוץ, רוני דלומי, וחגית יאסו. דרור קרן הקריא מכתבי נופלים וקטעי קריאה ונערך דיון בהשתתפות מוקי צור וחגי ליניק. את המופע הנחה גולן יוכפז.
בשנת 2014, עם פיטוריו של גולן יוכפז מגלי צה"ל, שינה הפרויקט את פניו ושמו, וביום הזיכרון התשע"ד 2014, שודר לראשונה במתכונתו החדשה הפרויקט שנקרא "אלה האחים שלי", ובו חיילים בשירות סדיר הלחינו ומבצעים שירי נופלים. השירים הוקלטו באולפן גלי צה"ל, ולצדם הוצגו בתוכנית סיפוריהם של הנופל ושל משפחתו.
Tetrahymena
Tetrahymena (בתעתיק לעברית: טטרהימנה) הוא סוג של חד-תא במערכת הריסנית אשר מיניו מסוגלים, לצורך הישרדות, לשנות את צורת חייהם בין קומנסליזם לפתוגניות. הם נפוצים במקווי מים מים מתוקים. המינים T. thermophila ו-T. pyriformis משמשים כאורגניזם מודל במחקרים ביו-רפואיים.
בניגוד לאורגניזמים רבים בהם הזוויג מסווג לזכר ונקבה, מיני ה-Tetrahymena מסוגלים להתרבות בכמה צירופים שונים. למשל T. thermophila בעלי שבעה זוויגים ומסוגלים להתרבות ב-21 צירופים שונים.
טובטוב הגמד
עלילת הסדרה מתמקדת בגמד יער בשם טובטוב אשר מתמחה בוטרינריה ומשתמש בידע שברשותו כדי לטפל בבעלי החיים ובגמדים האחרים ביער. כמו כן, לעיתים רבות טובטוב נאלץ לפעול על מנת לצמצם את הנזקים הסביבתיים אותם גורמים בני האדם והטרולים.
הסדרה מעבירה מסר של חיים מוסריים בהרמוניה עם העולם הסובב, וזאת בדומה לרעיון המובע בספרים עליהם היא התבססה, ובדומה גם לסדרת ההמשך מ-1987 "דן-דין השופט".
בישראל שודרה הסדרה במקור בטלוויזיה החינוכית ב-1986. את שיר הפתיחה העברי, אשר התבסס על שיר הפתיחה של הסדרה הספרדית המקורית, שר אריה מוסקונה. את טובטוב דיבב ניקו בר.
ב-1993 היא דובבה מחדש עם שחקנים אחרים ושודרה בערוץ הילדים. כאשר הסדרה עברה לערוץ הילדים מילות שיר הפתיחה שונו אך הלחן נשאר. מבצעות את השיר ענת ניב ומרית יפה בעיבודו המוזיקלי של ירון ניסימוב. את טובטוב דיבב אילן דר.
כיום, הסדרה עם הדיבוב מהטלוויזיה החינוכית משודרת בערוץ ג'וניור.
פרופסור פליטיק
פרופסור פיליוס פליטוויק (באנגלית Filius Flitwick) הוא דמות בדיונית בספרי הארי פוטר שנכתבו על ידי ג'יי קיי רולינג.
דמותו
פיליוס פליטיק הוא המורה ללחשים בהוגוורטס וראש בית רייבנקלו.
בסדרת הסרטים גילם את דמותו השחקן ווריק דייוויס. בסרט הארי פוטר ואבן החכמים דמותו הייתה מקריחה ועטתה זקן לבן, אמנם ביתר הסרטים שבסדרה הומר מראהו לדמות משופמת בעלת בלורית שחורה.
ששת הספרים הראשונים
במהלך השנה הראשונה של הארי בספר הארי פוטר ואבן החכמים הוא משתמש בכישורי הלחשים שלו כדי לעזור לקשט את האולם הגדול לחג המולד. הוא גם אחד המורים שמטילים לחשים כדי לשמור על אבן החכמים על ידי הטלת לחשים על מאה מפתחות כדי שיוכלו לעוף, מה שמקשה למצוא את המפתח לדלת המובילה לחדר הבא.
במהלך השנה השנייה של הארי, בספר הארי פוטר וחדר הסודות פליטוויק עוזר לפרופסור סינסטרה לשאת את ג'סטין פינץ'-פלצ'לי המאובן לאגף בית החולים.
במהלך השנה השלישית של הארי בספר הארי פוטר והאסיר מאזקבאן הוא מלמד את הדלתות הקדמיות לזהות תמונה של סיריוס לאחר הפריצה השנייה של סיריוס, ולהנעל מיידית אם הוא מנסה לפרוץ פנימה.
במהלך השנה הרביעית של הארי בספר הארי פוטר וגביע האש הוא עוזר לפטרל בהיקף המבוך למשימה השלישית של טורניר הקוסמים המשולש.
במהלך השנה החמישית של הארי בספר הארי פוטר ומסדר עוף החול בסופו של דבר הוא מסיר את רוב הביצה שנוצרה בבית הספר על ידי פרד וג'ורג' למרות שהוא בתחילה השאיר את הביצה על כנה כדי לעצבן את אמברידג'. עם זאת, הוא בוחר להשאיר חלק קטן ממנה, כי הוא חושב כמו שאמרו ג'יני ורון "אה, הוא אמר פשוט שזה היה קסם מוצלח במיוחד," אמרה ג'יני ומשכה בכתפיה. "אני חושב שהוא השאיר את זה בתור אנדרטה לפרד וג'ורג'" אמר רון תוך לעיסת שוקולד.
במהלך השנה השישית של הארי בספר הארי פוטר והנסיך חצוי הדם לקראת סופו של הספר, פליטוויק נשלח על ידי פרופסור מקגונגל לבקש מפרופסור סנייפ לבוא לעזרת מסדר עוף החול נגד אוכלי המוות החודרים. הוא מתמוטט לאחר שביקש את עזרתו של סנייפ בקרב.
הספר השביעי
במהלך השנה השביעית של הארי בספר הארי פוטר ואוצרות המוות, פליטוויק מתעקש שהעטרה של רוונה רייבנקלו אבדה, והוא מתואר על ידי הארי (יחד עם דמבלדור) כ"תלמיד מושלם" שכנראה מעולם לא נכנס לחדר הנחיצות, ולכן לא עלה בדעתו שאפשר להחביא שם את העטרה. לפני הקרב על הוגוורטס, פליטוויק עוזר לגרש את סוורוס סנייפ מטירת הוגוורטס לצד הפרופסורים מקגונגל וספראוט, ולהניח קסמי הגנה סביב הטירה כדי להפריע לוולדמורט ואוכלי המוות המתקרבים שלו, ומאוחר יותר נלחם בפולשים בקרב, נלחם קורבן יאקסלי ומאוחר יותר ניצח את אנטונין דולוחוב.
מגילה
מגילה היא רצועה ארוכה של פפירוס נייר או יריעת קלף מגולגלת שעליה נכתבו סימני כתב ואיורים בעת העתיקה. מגילות שימשו לפני שהומצא המצחף במאה ה-1. המאפיין העיקרי של מגילה הוא הכתיבה הרציפה של הטקסט, המחולק לעמודות אך רשום כרצף אחד, בניגוד לספר שבו דפים. בנוסף, הכתיבה נעשית בדרך כלל רק על צד אחד של הדף.
עקב היותן עשויות מחומר אורגני בדרך כלל הן לא שורדות, וקשה למצוא מגילות מהעת העתיקה. מסיבה זו גילוי מגילות מדבר יהודה נחשב לאחד מהממצאים הארכאולוגיים החשובים ביותר מעולם. אף על פי שחלקים מן הכתוב במגילות ניזוקו ואין אפשרות לשחזרם, רובן נשמרו באופן מפליא, וזאת בשל האקלים היבש השורר באזור ים המלח.
בתרבות היהודית, התורה וכתבי קודש נוספים נקראים מעל גבי מגילות בסדר התפילה בבית הכנסת.
כיום משמשות מגילות בעיקר בהקשר דתי, או אמנותי.
מגילה היא גם כינוי לחמישה ספרים בתנ"ך: שיר השירים, רות, איכה, קוהלת ואסתר.
המשמעות המקראית הראשונית של הפועל גלל הוא גלגל, דחף או הניע דבר מה שיש לו צורה עגולה. לדוגמה: "וגללו את האבן מעל פי הבאר והשקו את הצאן". בכתבי חז"ל החלו להשתמש בפועל זה בהקשר של קריאה בספר תורה, שגם הוא עשוי כמו מגילה סביב עמודי עץ.
טווס (קבוצת כוכבים)
טווס (לטינית: Pavo) הוא קבוצת כוכבים דרומית, אחת משתים עשרה הקבוצות שנוצרו על ידי פיטר קייזר ופרדריק דה-הוטמן בשנים 1595-1597 והופיעו לראשונה באטלס הכוכבים "אורנומטריה" של יוהאן באייר. באוסטרליה חלק מקבוצת הטווס נכלל בקבוצה פיקטיבית בשם "המחבת" אשר משמשת למציאת הדרום על־פי הכוכבים.
כוכבים מעניינים
α בטווס (פיקוק) הוא כוכב כחלחל במרחק של כ-185 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 1.9. מדידות ספקטרוסקופיות גילו שזהו כוכב זוגי.
δ בטווס הוא כוכב הסדרה הראשית צהוב דומה לשמש במרחק 20 שנות אור ועם בהירות מדרגה 3.5. למרות שלא נתגלו עד כה כוכבי לכת הנעים סביבו, הוא נחשב כמועמד בולט לחיפוש אחר חיים מחוץ למערכת השמש.
מקור השם
לפי המיתולוגיה היוונית, זאוס שלח את הרמס להציל את איו, עליה שמר הענק ארגוס בעל מאה העיניים. הרמס הקסים את הענק עם נגינת חליל וכשהאחרון נרדם, זרק עליו הרמס סלע ענקי וליתר ביטחון כרת את ראשו. הרה הוציאה את עיניו של ארגוס ושמה אותן על זנבה של הציפור המקודשת לה, הטווס. למרות שהקבוצה הוגדרה רק במאה ה-16 היא הייתה מזוהה עם הטווס המיתולוגי עוד קודם.
הגלריה הלאומית של קנדה
הגלריה שוכנת בבניין העשוי משילוב של זכוכית וגרניט ברחוב סאסקס דרייב עם נוף אל בנייני הפרלמנט הקנדיים שעל גבעת הפרלמנט. המבנה תוכנן על ידי האדריכל משה ספדיה ונפתח בשנת 1988. מנהלה הקודם של הגלריה, ז'אן סאתרלנד באגס, נבחר במיוחד על ידי ראש הממשלה פייר אליוט טרודו כדי לפקח על הבנייה של הגלריה והמוזיאונים הלאומיים.
היסטוריה
הגלריה יוסדה לראשונה בשנת 1880 על ידי המושל הכללי של קנדה ג'ון קמפבל, דוכס ארגייל התשיעי ובשנת 1882, עברה למעונה הראשון בגבעת הפרלמנט בבניין בית המשפט העליון של קנדה. בשנת 1911 עברה הגלריה למוזיאון ויקטוריה, ביתו של מוזיאון הטבע הקנדי הנוכחי. בשנת 1913, עבר החוק הראשון לגלריות לאומיות שהתווה את המנדט והמשאבים של הגלריה. בשנת 1962, עברה הגלריה לאתר בניין לורן, בניין משרדים ברחוב אלגין בסמוך לנציבות הבריטית. מאז נהרס הבניין המשרדי והמוזיאון עבר למבנה הנוכחי שלו ברחוב סאסקס דרייב בשנת 1988.
בשנת 1985, המוזיאון הקנדי לצילום עכשווי (CMCP), לשעבר חטיבת צילום הסטילס במועצת הצילום הלאומי של קנדה, נקשר לגלריה הלאומית. המנדט של CMCP, האוסף וצוותו עברו למיקום החדש שלהם בשנת 1992, בתעלת רידו 1, בסמוך לשאטו לורייה. בשנת 1998, ההנהלה של CMCP מוזגה לזו של הגלריה הלאומית.
בשנת 2000, המכון המלכותי האדריכלי של קנדה בחר בגלריה הלאומית כאחד מתוך 500 המבנים הבולטים שנבנו בקנדה במהלך האלף השני.
אוסף
בגלריה אוסף גדול ומגוון של ציורים, רישומים, הדפסים, פסלים ותצלומים. למרות שהיא מתמקדת באמנות קנדית, אינדיאנית ואינואיט, היא מחזיקה עבודות של אמנים רבים אמריקאים ואירופיים. יש בה אוסף אמנות מודרנית בולט עם כמה מיצירותיו המפורסמות ביותר של אנדי וורהול. וכן יצירות של פרנסיס בייקון, ג'ובאני לורנצו ברניני, ז'ורז' בראק, פול סזאן, מארק שאגאל, ג'ון קונסטבל, סלבדור דאלי, אונורה דומייה, גוסטב קלימט, תומאס לורנס, פרנאן לז'ה, רנה מגריט, סימונה מרטיני, אנרי מאטיס, פיט מונדריאן, קלוד מונה, פבלו פיקאסו, קאמי פיסארו, רמברנדט, אוגוסט רודן וג'קסון פולוק.
בשנת 2005, הותקן בכיכר מול הגלריה פסל של עכביש ענק "אמא", של הפסלת לואיז בורז'ואה. בשנת 2011 נוספו לכניסת הגלריה פסלי סוסים רצים של הפסל הקנדי ג'ו פאפארד.
האוסף הקנדי הוא המקיף ביותר בקנדה, ומחזיק עבודות של טום תומסון, אמילי קאר ואלכס קולוויל.
הגלריה מארגנת תערוכות שנוסעות ברחבי קנדה ומעבר, ומופעים המתארחים ברחבי העולם, לעיתים קרובות במשותף עם גלריות לאומיים ומוזיאונים אחרים. האוסף הגלריה נבנה באמצעות רכישה ותרומות.
זעמן יפהפה
זַעֲמָן יְפֵהפֶה (שם מדעי: Platyceps elegantissimus) הוא נחש לא ארסי הנמנה עם משפחת הזעמניים. הנחש נמצא בדרך כלל בבתי גידול מדבריים ונחשב לנדיר בכל תחום תפוצתו. נמצא לראשונה בישראל באזור הערבה בשנת 1953 מאז נצפו פרטים בודדים בלבד.
הזעמן היפהפה מעדיף לחיות מעל פני הקרקע, בעיקר בין שיחים ולמרגלות עצים, אך מספר פרטים נתפסו מתחת לגזעי דקלים שנכרתו.
הוא פעיל במהלך שעות היום. לא ידוע ממה הזעמן ניזון בטבע, פרטים בשבי ניזונים מחרקים. הם מתגוננים על ידי נשיפת אוויר ונשיכות.
גאורג-וילהלם פוסטל
גאורג-וילהלם פוסטל (בגרמנית Georg-Wilhelm Postel; 25 באפריל 1896 – 20 בספטמבר 1953) היה גנרל לוטננט בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פוסטל נולד ב-25 באפריל 1896 בציטאו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-134 (הסקסוני המלכותי ה-10), ולחם בשורותיו במהלך המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל פוסטל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
מלחמת העולם השנייה
במהלך המערכה בפולין לחם פוסטל עם גדודו כחלק מהדיוויזיה ה-35, ולאחר מכן הועבר עמו לחזית המערבית. בינואר 1940 מונה פוסטל למפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-433, וב-30 באפריל אותה שנה מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-364. במהלך המערכה על צרפת לחם עם גדודו כחלק מהדיוויזיה ה-161, וב-5 ביולי 1940 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-364. במהלך מבצע ברברוסה לחם פוסטל עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-161 במסגרת הקורפוס ה-8, וב-1 בדצמבר 1941 הוא הועלה לדרגת אוברסט. ב-28 בפברואר 1942 קיבל פוסטל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-9 באוגוסט אותה שנה הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בינואר 1943 הועלה פוסטל לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-320, וב-28 במרץ אותה שנה הוא קיבל על פעולותיו במהלך הלחימה באוקראינה תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בספטמבר 1943 הועלה פוסטל לדרגת גנרל לוטננט, וב-24 באוקטובר 1943 הוא מונה כמפקד זמני של קורפוס הפאנצר ה-47, ופיקד עליו למשך 10 ימים. בתחילת 1944 לחם פוסטל עם כוחותיו בקרב קורסון-צ'רקאסי, וב-28 במרץ 1944 הוא קיבל על פעולותיו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-16 ביולי 1944 מונה פוסטל למפקד הקורפוס ה-30, ובאוגוסט 1944 לחם עמו במבצע יאשי-קישינב כחלק מהארמייה השישית, וב-30 באוגוסט נפל בשבי הצבא האדום.
לאחר המלחמה
בשנת 1949 נידון פוסטל ל-25 שנים בכלא עם עבודת כפייה, וב-20 בספטמבר 1953 מת במחנה עבודה בשאכטי, כתוצאה משחפת.
ג'ניפר וולש
ג'ניפר וולש - (באנגלית: Jennifer Walshe; נולדה ב-1974 בדבלין, אירלנד) היא מלחינה, זמרת ואמנית אירית.
ביוגרפיה
ג'ניפר וולש למדה הלחנה, תחילה אצל ג'ון מקסוול גדס (John Maxwell Geddes) באקדמיה הסקוטית המלכותית למוזיקה ודרמה, ואחר אצל קווין וולאנס ( Kevin Volans) בדבלין. ביוני 2002 השלימה תואר דוקטור בהלחנה באוניברסיטת נורת'ווסטרן באילינוי, בהדרכתם של אמנון וולמן ומייקל פיזארו.
וולש זכתה בהערכה בינלאומית כאשר נבחרה, בשנים 2003-2004, להתארח ב-en:Akademie Schloss Solitude  בשטוטגרט, זכתה במלגת Daad הגרמנית, והוזמנה לכהן כמלחינת הבית במחוז דבלין הדרומית בשנים 2006-2008.
יצירותיה זכו לביצועים ברחבי העולם ובקרב אנסמבלים מובילים כגון: התזמורת הקאמרית של שטוטגרט, en:ensemble rechercheen התזמורת הקאמרית האירית, אנסמבל רזוננס, אנסמבל מוזיקה נובה, התזמורת הקאמרית הסקוטית ועוד רבים אחרים. וולש זכתה להזמנות מתחנת הרדיו של מערב-גרמניה (WDR), הפסטיבל למוזיקה חדשה בדארמשטט, האופרה של דרזדן, התזמורת הקאמרית האירית, ועוד.
בנוסף להיותה מלחינה, ג'ניפר וולש מופיעה לעיתים רבות כאמנית קול וכמאלתרת בארצות הברית ובאירופה, והיא מתמחה בטכניקות מורחבות en:extended techniques
גשר אלברט (לונדון)
היסטוריה
כבר בשנת 1864 הועבר חוק בפרלמנט הבריטי המורה על הקמת הגשר, אולם העבודות בפועל לא החלו עד שנת 1870. עיכוב זה נגרם בשל עבודות הקמת רציף צ'לסי. הגשר נפתח לציבור ב-31 בדצמבר 1872 ונסגר זמן קצר לאחר מכן לצורך עבודות חיזוק. הגשר נפתח שוב ב-23 באוגוסט 1873.
מתכנן הגשר, רולנד מייסון אורדיש תכנן את הגשר כגשר מעוגן כבלים שאורכו 216.4 מטרים (710 רגלים), רוחבו 12.5 מטרים (41 רגלים) ואורך חלקו התלוי - 121.9 מטרים (400 רגלים). עלויות הבנייה מוערכות כיום ב-90,000 ליש"ט, כערכן אז. מבנה הגשר מעוגן הכבלים היה מתקדם מאוד מבחינה הנדסית, אך התוצאה הייתה בלתי יציבה, כך שבין 1884 ל-1887 הוסיף המתכנן סר ג'וזף בזלגייט לגשר אלמנטים של גשר תלוי על מנת לחזקו.
הגשר היה גשר אגרה בבעלות חברת גשר אלברט (Albert Bridge Company), אשר ניהלה גם את גשר בטרסי הסמוך. שני הגשרים לא הביאו רווחים לחברה, משעלויות התחזוקה עלו על ההכנסות. בשנת 1878 נרכשו שני הגשרים על ידי רשות העבודות המטרופולינית אשר הפסיקה לגבות אגרת מעבר באותה שנה.
הגשר הופיע בסרט משנת 1998 "דלתות מסתובבות" בכיכבן של גווינת' פלטרו וג'ון האנה.
מפלגות בפרלמנט האירופי
הפרלמנט האירופי מורכב משורה של מפלגות פוליטיות, המכסות את עיקר הקשת הפוליטית.
ארגון
המפלגות הפוליטיות האירופאיות, הן למעשה התאגדויות אידאולוגיות של מפלגות שונות מהפרלמנטים הלאומיים של המדינות החברות האיחוד האירופי. על-מנת להריץ מפלגה לפרלמנט האירופי, יש להשיג תמיכה של לפחות 25 חברי פרלמנט מלפחות שבע ממדינות האיחוד.
מפלגת העם האירופי
"מפלגת העם האירופי" (EPP) היא מפלגת מרכז-ימין אירופית. המפלגה מחזיקה בעמדות שמרניות וליברליות ותומכת בהרחבת האיחוד האירופי ובהעמקת האינטגרציה בין חברותיו.
מפלגת העם האירופי נוסדה באופן רשמי בשנת 1976, עם זאת, המפלגה קיימת בצורה זו או אחרת החל מיוני 1953 כחברה באספה המשותפת של קהילת הפחם והפלדה האירופית, המוסד האירופי הקודם של הפרלמנט האירופי. דבר זה, הופך את מפלגת העם האירופי לאחת המפלגות האירופיות הוותיקות באיחוד האירופי. המפלגה בעלת השפעה נרחבת באיחוד, והיא למעשה המפלגה הפוליטית הגדולה ביותר בפרלמנט האירופי מאז שנת 1999 והשפעתה משתרעת גם על המועצה האירופית, שבה 14 מתוך 28 ראשי המדינות נמנים עם תומכי המפלגה, ובנציבות האירופית, בה 13 נציבים מתוך 28 נמנים עם שורותיה של המפלגה.
השמרנים והרפורמיסטים האירופים
המפלגה נוסדה לאחר בחירות 2009 כרשימת גג לשתי מפלגות: השמרנים והרפורמיסטים האירופים והתנועה לאירופה דמוקרטית-נוצרית. כיום, המפלגה היא השלישית בגודלה בפרלמנט האירופי. בין המפלגות הלאומיות הנמנות עם שורותיה של מפלגה זו, היא מפלגת השלטון בבריטניה - המפלגה השמרנית הבריטית.
אומות החירות האירופאיות
"אומות החירות האירופאיות (ENF)" היא מפלגה ימנית רדיקלית. המרכיב המרכזי בה הוא מפלגת החזית הלאומית, ומפלגות ימין רדיקליות אירוסקפטיות אחרות כמו מפלגת החירות האוסטרית והמפלגה למען החירות. המפלגה מתנגדת לקיום האיחוד האירופי ולהגירה.
הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים
"הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים" (S&D) היא מפלגת מרכז-שמאל אירופית. המפלגה מחזיקה בעמדות סוציאל-דמוקרטיות ותומכת בהרחבת האיחוד האירופי ובהעמקת האינטגרציה בין חברותיו.
המפלגה קיימת בצורה זו או אחרת החל מיוני 1953 כחברה באספה המשותפת של קהילת הפחם והפלדה האירופית, ולאחר מכן כחברה בפרלמנט האירופי. דבר זה, הופך את מפלגת הברית הפרוגרסיבית לאחת המפלגות האירופיות הוותיקות באיחוד האירופי. המפלגה בעלת השפעה נרחבת באיחוד, והיא המפלגה הפוליטית השנייה בגודלה בפרלמנט האירופי כיום, ושימשה כגדולה ביותר עד לשנת 1999.
הברית החופשית של הירוקים האירופאים
"הברית החופשית של הירוקים האירופאים" (Greens-EFA) היא מפלגת שמאל אירופית הדוגלת בפוליטיקה ירוקה הכוללת שמירה על איכות הסביבה. בנוסף, המפלגה מחזיקה בעמדות סוציאליסטיות וחתירה לאינטגרציה אירופאית.
המפלגה נוסדה בשנת 1999 כרשימת גג של שתי מפלגות: המפלגה האירופית הירוקה והברית הרדיקלית האירופית. נכון להיום, המפלגה היא הרביעית בגודלה בפרלמנט האירופי.
השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק
"השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק" (GUE-NGL) היא מפלגת שמאל רדיקלית באירופה. המפלגה דוגלת העמדות סוציאליסטיות ואף קומוניסטיות. בנוסף, המפלגה גם מטפלת סדר יום סביבתי.
המפלגה נוסדה בשנת 1995 כרשימת גג של שתי מפלגות ירוקות סוציאליסטיות: מפלגת השמאל האירופי ומפלגת השמאל האנטי קפיטליסטית האירופאית.
הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה
"הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה" (ALDE) היא מפלגת מפלגת מרכז אירופית. המפלגה מחזיקה בעמדות נאו-ליברליות ותומכת בהרחבת האיחוד האירופי ובהעמקת האינטגרציה בין חברותיו.
המפלגה נוסדה בשנת 2004 כרשימת גג של שתי מפלגות מרכז ליברליות: הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה והמפלגה הדמוקרטית האירופית. עם זאת, שורשיה של המפלגה נטועים היטב באמצע המאה העשרים, והתקיימה בצורות כאלו ואחרות בפרלמנט האירופי, ובמוסד שקדם לו - האספה המשותפת של קהילת הפחם והפלדה האירופית.
שיטת החזקה ההפוכה
השיטה מקבלת כקלט מטריצה A ומספר \lambda, ומוצאת את הערך העצמי הכי קרוב ל-\lambda ואת הווקטור העצמי המתאים לו. הרעיון של השיטה מתבסס על זה שהערך העצמי של A שהכי קרוב ל-\lambda הוא הערך העצמי הכי גדול של  ואז פועלים על פי שיטת החזקה.
תיאור השיטה
עבור מטריצה ריבועית A בגודל n \times n ומספר \lambda.
l_i יתכנס לערך העצמי הקרוב ביותר ל-\lambda.
אם הערך העצמי \lambda בעל מרחב עצמי ממימד 1 (ללא ריבוי) אז הווקטור v_i מתכנס לוקטור העצמי המתאים לערך העצמי שנמצא.
פרספקטיביזם
פרספקטיביזם (מהמילה פרספקטיבה, נקודת מבט) היא תפיסת עולם פילוסופית פוסט-מודרנית שהתווה הפילוסוף פרידריך ניטשה, לפיה ידיעה והערכה של המציאות אפשרית רק באמצעות פרשנות של האינדיבידואל, מנקודת מבטו הרלטיביסטית-סובייקטיבית, זאת בדומה לגישתו של ההוגה ז'אן-פול סארטר. לפי גישה זו אין אמת עובדתית מוחלטת אחת, אלא האמת מתקבלת משילוב של נקודות מבט נבדלות. על פי ניטשה, ניסיונו האישי של המתבונן, כתלות בזמן, במקום, בחיברות, בחינוך, ובמבנה הנפשי שלו מעצב את מאפייני ברירת המחדל של נקודת מבטו, ה"בעד" ו"נגד" בפרשנותו אינם מבוססי רציונל אלא מהווים פועל יוצא של מניעיו האישיים, בין מדובר באינטרסים או בצרכים. לפי הגישה, מערכת החוקים של הפרט חשופה לשינויים בלתי פוסקים ואין בה רצף והמשכיות. לפי הפרספקטיביזם, האתיקה אינה עובדתיות, אלא מביעה את עמדותיו, רגשותיו והנחותיו של הפרט. מערכת הערכים היא ארעית והמוסר נגזר מתהליך גיבוש האישיות.
קגושימה (מחוז)
מחוז קגושימה (ביפנית: Kagoshima-ken 鹿児島県) הוא מחוז באי קיושו, יפן. בירת המחוז היא העיר קגושימה.
היסטוריה
מחוז קגושימה הייתה מרכז הטריטוריה של הסמוראים של משפחת שימאזו מסוף המאה ה-12 כאשר מינאמוטו נו יוריטומו השתלט על יפן. בירת המחוז קגושימה הייתה נמל מסחרי פעיל כבר עם תחילת תקופת אדו, שעה שהפכה רשמית לבירת ההאן של שימאזו, האן סצומה. המגע הראשון בין יפנים לאירופאים התחולל כאשר סוחרים פורטוגזים הגיעו לאי טנגשימה שבשטח המחוז ב-1543. הנצרות חדרה לראשונה ליפן דרך קגושימה, הנמל הראשון ביפן אליו הגיע המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר באוגוסט 1549, והמחוז היה מרכז חשוב של הפעילות הנוצרית ביפן לפני שדת זו נאסרה ביפן בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17.
למרות האיסור על סחר בינלאומי (סאקוקו) שכפתה שוגונות טוקוגאווה המשיך המסחר במחוז לפרוח והאן סצומה הפך להיות בין ההאנים החזקים והעשירים ביותר ביפן. בירת המחוז לא שמשה רק כמרכז הפוליטי של סצומה אלא גם של ממלכת ריוקיו (שמרכזה באוקינאווה) שהייתה ואסאל של סצומה והקימה בעיר מבנה שגרירות שנועד לטפל ביחסים שבין שתי הישויות הפוליטיות ולשכן מבקרים ונציגים מטעם הממלכה.
קגושימה הופגזה על ידי הצי המלכותי הבריטי באוגוסט 1863 על מנת להעניש את הדאימיו של סצומה בשל חלקו ברצח צ'ארלס לנוקס ריצ'רדסון בדרך טוקאידו (דרך עתיקה שחיברה בין אדו (כיום טוקיו) לקיוטו) וסירובו לשלם פיצויים.
קגושימה הוא מחוז הולדתם של שני מצביאים ידועים בתולדות יפן המודרנית: טקמורי סאיגו, מנהיג מרד סצומה בתקופת מייג'י שאף נהרג בבירה קגושימה ב-1877 בקרב האחרון של המרד, והיהאצ'ירו טוגו, אדמירל ששירת כמפקד הכוחות הכללי של הצי היפני המשולב והצי הראשון של יפן שהביסו את הצי הרוסי הקיסרי במלחמת רוסיה–יפן.
גאוגרפיה
מחוז קגושימה שוכן בקצה הדרום-מערבי של האי קיושו, ובשטח המחוז נכללת שרשרת איים הנמתחת מאות קילומטרים לדרום-מערב. המחוז גובל במחוזות אוקינאווה בדרום, קוממוטו, מיאזקי במזרח, ובים הצהוב במערב.
במחוז שוכנים מספר הרי געש פעילים ורדומים, ובהם סקורג'ימה, המתנשא אל מול העיר קגושימה. בשנת 1914 התפרץ סקורג'ימה, והייתה זאת ההתפרצות הגעשית העזה ביותר ביפן במהלך המאה ה-20. זרמי לבה מלאו את המצר הימי בין האי שעליו שוכן ההר לבין האי קיושו, והאי הפך לחצי אי. 9% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים.
ערים
במחוז קגושימה 19 ערים:
כלכלה
כלכלת מחוז קגושימה מתרכזת בעיר הבירה קגושימה וסביבתה, כהמשך למעמדה ההיסטורי כבירת האן סצומה. החלק המזרחי של המחוז, שהיה בעבר האן אוסומי, נותר כפרי ברובו.
למחוז שורשים חקלאיים עמוקים, והוא ידוע במספר גידולי יצוא, כגון תה ירוק, בטטה, צנון, אורז וחזירים.
באי טנגשימה, השוכן בשטח המחוז, שוכן מטה הסוכנות היפנית לחקר החלל.
יחסי ארצות הברית–ליבריה
יחסי ארצות הברית–ליבריה הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין רפובליקת ליבריה.
היסטוריה
יחסי ארצות הברית עם ליבריה החלו בשנת 1819, אז הקצה הקונגרס האמריקני 100,000 דולר להקמת ליבריה. עם זאת, אף על פי שליבריה הכריזה על עצמאותה בשנת 1847, סנאטורים של ארצות הברית ממדינות דרומיות מנעו את הכרתה כאומה ריבונית עד 1862, במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, לאחר שכל המשלחת הדרומית בקונגרס עזבה. שתי המדינות חלקו קשרים דיפלומטיים, כלכליים וצבאיים מאוד קרובים עד שנות התשעים.
סיוע ארצות הברית לאמריקו-ליבריאנים
לארצות הברית הייתה היסטוריה ארוכה של התערבות בענייניה הפנימיים של ליבריה, ושלחה מדי פעם ספינות ימיות כדי לסייע לאמריקו-ליבריאנים, שהרכיבו את המיעוט השליט. עד שנת 1909, ליבריה התמודדה עם איומים חיצוניים חמורים על ריבונותה מהמעצמות הקולוניאליות האירופיות בגין הלוואות זרות שטרם שולמו וסיפוח ארצות הגבול שלה.
הנשיא ויליאם האוורד טאפט הקדיש חלק לא מבוטל מההודעה השנתית הראשונה שלו לקונגרס (7 בדצמבר 1909) לשאלה הליבריאנית, וציין את הקשרים ההיסטוריים ההדוקים בין שתי המדינות שנתנו פתח להתערבות רחבה יותר:
בשנת 1912 ארגנה ארצות הברית הלוואה בינלאומית של 40 שנה בסך 1.7 מיליון דולר, כנגדה הייתה צריכה ליבריה להסכים לארבע מעצמות מערביות (אמריקה, בריטניה, צרפת וגרמניה) השולטות על הכנסות ממשלת ליבריה במשך 14 השנים הבאות, עד 1926. הממשל האמריקני של משטרת הגבול ייצב גם את הגבול עם סיירה לאון ובדק את השאיפות הצרפתיות לספח יותר שטחים ליבריאנים. הצי האמריקאי הקים גם תחנת פחם בליבריה, וביסס את נוכחותה. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה הכריזה ליבריה מלחמה על גרמניה וגירשה את סוחריה הגרמנים התושבים, שהיוו את המשקיעים הגדולים במדינה ושותפי המסחר. כתוצאה מכך סבלה ליבריה כלכלית.
בשנת 1926 נתנה ממשלת ליבריה זיכיון לחברת הגומי האמריקאית פירסטון להקים את מטע הגומי הגדול בעולם בהרבל, ליבריה. במקביל, סידרה פירסטון לליבריה הלוואה פרטית בסך 5 מיליון דולר.
בשנות ה-30 שוב ליבריה כמעט ופשטה רגל, ולאחר לחץ אמריקני, הסכימה לתוכנית הסיוע של חבר הלאומים. כחלק מתוכנית זו, שני פקידים מרכזיים בארגון הוצבו בתפקידים ל"ייעץ" לממשלת ליבריה.
מאז הנשיא טאפט, התמיכה האמריקנית בעצמאות ליבריה, השגשוג והרפורמה היו בראש סדר העדיפויות. התפקיד האמריקני העיקרי היה הכשרת הצבא הליבריאני (המכונה כוח הגבול הליבריאני, תוך שימוש בקצינים שחורים מובחרים מצבא ארצות הברית הסדיר). הנוכחות האמריקנית הזהירה את המעצמות הקיסריות האירופיות, הביסה שורה של מרידות מקומיות וסייעה להכניס טכנולוגיה אמריקאית לפיתוח הפנים עשיר במשאבים. דמוקרטיה לא הייתה בראש סדר העדיפויות, שכן 15,000 אמריקאים-ליברים היו בעלי שליטה מלאה על 750,000 תושבים. שבטי קרוס וגרובו נותרו לא ברירה אלא לקבל את השליטה ממונרוביה, אך הם לא היו מספיק חזקים כדי להתגבר על משטר שנתמך בחוזקה על ידי צבא ארצות הברית וחיל הים. הקצינים האמריקאים ובהם צ'ארלס יאנג, בנג'מין דייוויס ואחרים היו מיומנים בהכשרת מתגייסים, ועזרו לממשלה למזער את השחיתות, ותמכו בהלוואות מתאגידים אמריקניים, תוך פיקוח על זרימת הכספים שהתקבלה.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרפה ליבריה לבעלות הברית ומונרוביה אירחה בסיסים לוגיסטיים חשובים של בעלות הברית. פירסטון הייתה ספקית תחמושת גדולה לבעלות הברית.
מאז 1970
מערכות היחסים בין ליבריה וארצות הברית התמתחו בין 1971 ל-1980 עקב כינון היחסים הדיפלומטיים של נשיא ליבריה ויליאם ר. טולברט עם ברית המועצות ומדינות אחרות בגוש המזרחי. בשנת 1978, ערך נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר את הביקור הרשמי הראשון לנשיאות בליבריה.
במהלך שנות ה-80, יצרה ארצות הברית קשרים הדוקים במיוחד עם ליבריה כחלק ממאמץ של המלחמה הקרה לדכא את התנועות הקומוניסטיות באפריקה. ממשלתו של סמואל דו נראתה על ידי אסטרטגים אמריקאים כחשובה במיוחד למדיניות המלחמה הקרה שלהם באפריקה, וממשלתו קיבלה במהלך שנות השמונים ארצות הברית בין 500 מיליון ל-1.3 מיליארד דולר מארצות הברית בצורות ישירות ועקיפות שונות. יתרה מזאת, ליבריה הייתה בית לתחנת ממסר של קול אמריקה, מגדל ניווט גדול, והבסיס האפריקני העיקרי של ה-CIA במשך רוב התקופה הזו. עליית ממשלתו של צ'ארלס טיילור, מלחמת האזרחים בליבריה, חוסר היציבות האזורי והפרות בזכויות האדם קטעו את היחסים ההדוקים בעבר בין ליבריה לארצות הברית. בחירתו של צ'ארלס טיילור בשנת 1997 הייתה תחת פיקוח על ידי הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה וארצות הברית הכירה רשמית בתוצאה ובממשלה החדשה. עם זאת, במהלך נשיאותו של טיילור קיצצה ארצות הברית סיוע כספי וצבאי ישיר לממשלת ליבריה, ביטלה את פעולות חיל השלום, הטילה איסור נסיעות על בכירי ממשלת ליבריה, ולעיתים קרובות מתחה ביקורת על ממשלתו של צ'ארלס טיילור. חלק גדול מהמתחים הליבריים-אמריקאים מתקופה זו נבעט מהתמיכה המוכרת של ממשלת ליבריה בחזית המאוחדת המהפכנית, קבוצת מורדים בסיירה לאון והסביבה. עקב לחץ אינטנסיבי מצד הקהילה הבינלאומית וארצות הברית, יחד עם ארגוני אזרחים ליבריים כמו " פעולות ההמונים של נשות ליבריה", התפטר צ'ארלס טיילור ממשרדו ב-11 באוגוסט 2003.
התפטרותו וגלותו של צ'ארלס טיילור בשנת 2003 הביאו לשינויים בקשרים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לליבריה. ב-30 ביולי 2003 הציעה ארצות הברית הצעת החלטה במועצת הביטחון של האו"ם שתאשר פריסת כוח ייצוב רב לאומי. למרות החששות המוצהרים מהתביעה בבית הדין הבינלאומי לפשע, שלח נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש 200 נחתים לשדה התעופה של מונרוביה כדי לתמוך במאמץ לשמור על השלום. ארצות הברית אף פרסה ספינות מלחמה לאורך חופי ליבריה כחלק ממאמץ הייצוב. ארצות הברית התחייבה לליבריה ב-1.16 מיליארד דולר בין השנים 2004–2006.
הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי
הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) מיישמת את תוכנית הסיוע לפיתוח של ממשלת ארצות הברית. אסטרטגיית הבנייה מחדש של הסוכנות לאחר הקונפליקט מתמקדת בהשתלבות מחדש ומתקדמת יותר ויותר לעבר מוקד פיתוח ארוך טווח. מאמצי השיקום כוללים פרויקטים של תשתיות לאומיות וקהילתיות, כמו בניית כבישים, שיפוץ מבני ממשל והכשרה של ליברים בכישורים מקצועיים. הסוכנות מממנת גם תוכניות חינוך בסיסי, שיפור חינוך לילדים, התמקדות בבנות והדרכת מורים. בתחום הבריאות תוכניות USAID כוללות מרפאות ראשוניות לבריאות, מניעת איידס ותוכנית מלריה גדולות. הסוכנות תומך בתוכניות שלטון החוק, הקמת מרפאות סיוע משפטי ומרכזי התעללות בקורבנות, הכשרת שופטים ועורכי דין, מאמצי בניית שלום ופיוס, ופרויקטים למניעת שחיתות לקידום שקיפות ואחריות בגורמים במגזר הציבורי. הסוכנות מספקת גם תמיכה לחיזוק המחוקק ותהליכים פוליטיים אחרים. ה-USAID מחזקת את תפקידה של החברה האזרחית באספקת שירותים ודוגלת בממשל טוב. תוכנית המימון הכוללת של ה-USAID בשנת 2007 היו בסך 65.9 מיליון דולר.
יחסי לוקסמבורג–פולין
יחסי לוקסמבורג–פולין הם היחסים הדיפלומטיים בין לוקסמבורג לפולין.
היסטוריה
הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הפולנית השנייה ב-18 באפריל 1921. שתי המדינות נכבשו על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה הייתה פולין חלק מברית ורשה לצד ברית המועצות, בעוד לוקסמבורג הייתה חלק מנאט"ו. לאחר סיום המלחמה הקרה הצטרפה פולין ל, וכיום שתי המדינות הן חלק מהאיחוד האירופי ונאט"ו. בשנת 2021 חגגו שתי המדינות 100 שנים לכינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
חייו הסודיים של וולטר מיטי (2013)
"חייו הסודיים של וולטר מיטי" (באנגלית: The Secret Life of Walter Mitty) הוא סרט אמריקאי דרמה-קומי-רומנטי המשלב הרפתקנות ופנטזיה משנת 2013. הסרט בוים על ידי בן סטילר שגם משחק את הדמות הראשית. הסרט מבוסס על ספר בעל אותו שם שפורסם בשנת 1939. גרסה קולנועית נוספת לספר יצאה להקרנה בבתי הקולנוע כבר בשנת 1947.
תקציר העלילה
וולטר מיטי הוא מנהל אגף עריכה ופיתוח סרטי צילום במגזין "לייף". במהלך היום הוא מרבה לחלום בהקיץ על הרפתקאות. כמו כן, הוא מאוהב בעמיתה שלו לעבודה - שריל (קריסטן ויג). צלם מפורסם בשם שון אוקנול (שון פן) העובד בצמוד עם מיטי, שלח לו סרט צילום המכיל 25 שקופיות, ארנק ופתק ובו נאמר שהתמונה בשקופית 25 מהווה "תמצית החיים" של מגזין "לייף" והיא צריכה להופיע בעמוד השער של העיתון. עקב הפיכת "לייף" לעיתון אינטרנטי, המנהל החדש האחראי על החילוף, טד הנדריקס, דורש שהתמונה תופיע בשער האחרון של העיתון. לצערו של מיטי, שקופית 25 אבדה, אך מיטי לא מספר על כך להנדריקס.
הוא יוצר קשר עם שריל והיא מעודדת אותו לחפש אחר התמונה החסרה באמצעות הרמזים שבשאר התמונות. באמצעות הממצאים בשאר השקופיות הוא מגלה שאוקונל נמצא בגרינלנד והוא מחליט לצאת במסע אחריו להשבת התמונה.
בגרינלנד הוא מגיע לפאב ומבין כי אוקונול נמצא בספינה בלב ים. הוא פוגש בטייס מסוק שתוי שמטיס אותו לעבר הספינה. המסוק אינו יכול לנחות בים ולכן מיטי נדרש לקפוץ לעבר הספינה. במקום זאת הוא נופל ללב הים ומתעמת עם כריש, עד שחברי הספינה מצילים אותו. בשלב זה הוא מתחיל להפנים שאין מדובר בחלום בהקיץ וכי הוא חווה את ההרפתקה במציאות. בספינה הוא מבין כי אוקונול נמצא בהר געש באֶיְיַאפְיָאטְלָאיֶיקוּטְל אשר באיסלנד. בשלב זה הר הגעש מתפרץ ומיטי נדרש לסגת ולחזור לניו יורק.
עם הכישלון במציאת אוקונול הוא גם מגלה כי פוטר מעבודתו ושריל כנראה חזרה לגרוש שלה. הוא חוזר מאוכזב לביתו וזורק את הארנק שקיבל. במסגרת שיחה תמימה עם אמו הוא מצליח שוב להתחקות אחר דרכו של אוקונול הנמצא הפעם בהרי ההימלאיה בחיפוש אחר נמר שלג. שם אוקונול מסביר למיטי כי כתב במפורש שהשקופית נמצאת בארנק. מיטי חוזר לביתו ומגלה כי אמו שמרה לו על הארנק. מבלי להסתכל בשקופית הוא מעניק אותה להנדריקס. בשיחה עם שריל הוא לומד שבעלה לשעבר היה בביתה אך ורק כדי לתקן את המקרר. הוא מזמין אותה לדייט, והם נחשפים לפרסום הגיליון האחרון של "לייף". בעמוד השער תמונה של מיטי יושב מחוץ לבניין ה"לייף" ובוחן מול אור השמש סרט צילום.
גוט טאלנט ישראל עונה 2
גוט טאלנט ישראל עונה 2 היא העונה השנייה של תוכנית הכישרונות הישראלית "גוט טאלנט ישראל". העונה שודרה החל מ-28 בנובמבר 2018 עד ה-16 באפריל 2019 בערוץ 13. את העונה הנחו עפר שכטר ואסי ישראלוף. בעונה זאת זכו נבחרת האקרובטיקה בתחרות, ובמופע הילדים זכתה יעל דנון.
רקע
עונה זאת היא העונה השנייה של הפורמט "גוט טאלנט" בישראל. העונה צולמה מראש באולפן שהוקם בתוך היכל שלמה בתל אביב. תקופת הצילומים התחילה בספטמבר 2018 ונגמרה באוקטובר 2018.
בעונה זו עזבו מיה דגן ומאור זגורי את התוכנית ואת מקומם תפסו מורן אטיאס ואורי גלר. המנחים של העונה הם עופר שכטר ואסי ישראלוף.
בתחרות זכו נבחרת האקרובטיקה, ובמופע הילדים זכתה יעל דנון.
שלב "הקאט אאוט"
ב-13 בינואר 2019 שודר שלב "הקאט אאוט". בשלב זה השופטים בחרו מכל המתמודדים שעברו את האודישנים 12 מתמודדים שיעברו לחצי הגמר. אל 12 המתמודדים שיביאו יצטרפו 4 מתמודדים שקיבלו 'גולדן באזר".
לשלב "הקאט אאוט" עלו 70 מתמודדים שמתוכם עלו ארבעה אוטומטית לחצי הגמר בעזרת "גולדן באזר" שקיבלו.
אלו המתמודדים שעלו לשלב "הקאט אאוט":
מופע הילדים
מופע הילדים שודר בשני חלקים. החלק הראשון שודר ב-20 בינואר 2019 והחלק השני שודר ב-27 בינואר 2019.
במופע הילדים השתתפו בסך הכול 18 מתמודדים. במופע ניצחה המתמודדת יעל דנון.
חצי הגמר
שלב חצי הגמר חולק לשני חצאים. חצי הגמר הראשון (שחולק לשני חלקים) שודר ב-14 בפברואר וב-21 בפברואר 2019. חצי הגמר השני שודר ב-4 במרץ 2019.
בשלב זה קיבלו השופטים עוד שני כפתורי "גולדן באזר" משותפים והמנחים קיבלו גם הם כפתור "גולדן באזר" משלהם.
הגמר
גמר התחרות התקיים ב-16 באפריל 2019 ובו השתתפו 9 מתמודדים. בתום כל הביצועים נבחרו נבחרת האקרובטיקה, אמיר וג'ניפר ופלג סולרסקי כשלישיית הגמר ועברו לבחירת הקהל. במקום הראשון בגמר ע"פ בחירת הקהל, ניצחו נבחרת האקרובטיקה: דניאל אורלביץ', לידר דנה, ינאי כלפה ואפי סאץ'. הם המנצחים של העונה.
Once Sent from the Golden Hall
Once Sent from the Golden Hall (מאנגלית: מאז שנשלח מהאולם הזהוב) הוא אלבום הבכורה של להקת הדת' מטאל המלודי השוודית אמון אמארת', שיצא לאור בפברואר 1998. זוהי ההקלטה האחרונה של הלהקה עם המתופף מרטין לופז.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי אמון אמארת'.
מבצעים
אמון אמארת'
יצחק ליסר
יצחק ליסר (באנגלית: Isaac Leeser; א' בטבת ה'תקס"ז, 12 בדצמבר 1806 – ח' בשבט ה'תרכ"ח, 1 בפברואר 1868) היה דרשן, מתרגם, עורך ומוציא לאור. מייסד העיתונות היהודית באמריקה והמוציא לאור של התרגום היהודי הראשון לתנ"ך באנגלית. ליסר נחשב אחד המנהיגים החשובים של יהדות ארצות הברית במאה ה-19.
חייו
ליסר נולד בגרמניה בשנת 1806. היה בעל השכלה יהודית רחבה שאת רובה רכש על ידי לימוד בעל פה. הוא היה בעל זיכרון פנומנלי וזכה בשל כך לשבחים רבים מפי רבניו ומוריו.
בהיותו בן 18, ומשכבר היה יתום מהוריו, היגר ליסר מאירופה לארצות הברית והתיישב בבית דודו בעיר ריצ'מונד שבווירג'יניה. שנה מאוחר יותר עבר לפילדלפיה, שם כיהן שנים ארוכות כשליח ציבור לקהילה הספרדית-פורטוגזית "מקוה ישראל" במקום. בשרותו בקהילה זו הקדיש ליסר את עיקר זמנו לרווחת הקהל (העני ברובו) של באי בית הכנסת ופעל ללא לאות להטבת מצב החינוך היהודי במקום.
ליסר נחשב היה מראשוני הבונים של יהדות אמריקה. הוא היה הוגה דעות ורעיונאי, עורך ספרותי, עסק בתרגום ספרות הקודש לאנגלית וכתב מסות ודרשות רבות שנישאו מדי שבת בקהילתו. בין השאר תרגם את התנ"ך, לראשונה תרגום יהודי, לאנגלית (1857) ואת הספר "תבואות הארץ" של יהוסף שוורץ (1853).
בימיו של ליסר נראתה ראשית צמיחתה של הרפורמה ביהדות אמריקה, פריחתה והתפשטותה. בראשית דרכה תמך בה ואף ראה בהתפשטות לימודי הדת לשכבות שונות של האוכלוסייה היהודית דבר מה בעל ערך חיובי רב אולם משנודע לו אדישותו של הציבור וחוסר העניין שגילה, ראה שאין בתהליך זה כדי לאחות את הקרעים ונטש דרך זו.
שתי השקפות התקיימו במקביל אצל ליסר: הוא תמך בהתפתחותה של המסורת היהודית ובפרשנות מרחיקת לכת של ההלכה, ובמקביל הקפיד על שמירה דקדקנית של ההלכה, מעין "שמרן-מתקדם".
פאראמגנטיות
פאראמגנטיות היא צורה של מגנטיות המתרחשת רק בנוכחות של שדה מגנטי חיצוני. חומרים פאראמגנטיים נמשכים לשדות מגנטיים, ולפיכך יש להם פרמיאביליות מגנטית גדולה מאחד (או, באופן שווה ערך, סוספטיביליות מגנטית חיובית). אולם, בניגוד לפרומגנטים שנמשכים גם כן לשדות מגנטיים, פאראמגנטים אינם שומרים על המגנטיזציה בהיעדר שדה מגנטי חיצוני שמופעל עליהם.
מבוא
לאטומים או מולקולות המהווים חלק מחומרים פאראמגנטיים יש מומנט מגנטי קבוע (דיפולים), גם בהיעדר נוכחות של שדה מגנטי. דבר זה מתרחש בעיקר בגלל נוכחות של אלקטרונים לא מזווגים באורביטלים האטומיים/מולקולאריים.
בפאראמגנטיות טהורה, הדיפולים לא יוצרים קשר אחד עם השני והם מאורגנים באופן אקראי בהיעדר שדה מגנטי חיצוני בעקבות התנועה התרמית הטבעית, והתוצאה של כך היא שנטו המומנט המגנטי הוא אפס.
כאשר מופעל שדה מגנטי, הדיפולים נוטים להיערך כמו השדה המופעל, כך שהתוצאה נטו של המומנט המגנטי היא בכיוון של השדה המופעל. בתיאור קלאסי, ניתן להבין כי סידור זה מתרחש בעקבות המומנט הסיבובי שמופעל על המומנטים המגנטיים על ידי השדה, שמנסה לסדר את הדיפולים במקביל אליו. אולם, ניתן להבין את המוצא האמיתי של הסידור הזה רק באמצעות התכונות הקוונטיות של ספין ושל תנע זוויתי.
אם יש מספיק חילופי אנרגיה בין דיפולים שכנים הם יצרו קשר, ועשויים באופן ספונטני להסתדר או להיות במצב אנטי-מסודר וליצור תחום מגנטי, מה שמסתיים בפרומגנטיות (מגנטים קבועים) או אנטי-פרומגנטיות, באופן עקבי. ניתן לצפות בהתנהגות פאראמגנטית בחומרים פרומגנטיים הנמצאים בטמפרטורה הגבוהה מטמפרטורת קירי שלהם, ובאנטי-פרומגנטים מעל לטמפרטורת ניל שלהם.
באופן כללי, אפקטים פאראמגנטיים הם די קטנים: הסוספטיביליות המגנטית היא בסדר גודל של 10-3 עד 10-5 עבור רוב הפאראמגנטים, אבל עשויה להגיע עד 10-1 עבור פאראמגנטים סינתטיים כגון פרו-נוזלים.
חוק קירי
עבור רמות נמוכות של מגנטיזציה, ניתן לחשב את המגנטיזציה של פאראמגנט בקירוב על ידי חוק קירי:
חוק זה מצביע על כך שהסוספטיביליות של חומרים פאראמגנטיים נמצאת ביחס הפוך לטמפרטורה שלהם. אולם, חוק קירי תקף רק בתנאים של מגנטיזציה נמוכה, כיוון שהוא לא מתחשב ברווית המגנטיזציה שמתרחשת כאשר כל הדיפולים האטומיים מסודרים במקביל (לאחר שהכל מסודר, הגדלת השדה המגנטי החיצוני לא מגדילה את המגנטיזציה כיוון שלא יכול להיות "סידור נוסף").
יסודות
יסודות יכולים להיות פאראמגנטים אם יש להם אלקטרונים לא מזווגים. להלן מספר דוגמאות: אלומיניום, בריום, חמצן, פלטינה, נתרן, סטרונציום, אורניום, מגנזיום, טכנציום (מלאכותי) ודיספרוסיום.
תרכובות
הרבה מלחים של קבוצת מתכות מעבר מסוג d ו-f מראים התנהגות פאראמגנטית. להלן מספר דוגמאות: נחושת גופרתית, דיספרוסיום אוקסיד, ברזל כלורידי, ברזל חמצני, הולמיום אוקסיד, מנגן כלורידי.
אוליביה ויילד
אוליביה ויילד (באנגלית: Olivia Wilde; נולדה ב-10 במרץ 1984) היא שחקנית, דוגמנית ובמאית קולנוע אמריקאית.
ילדותה ונעוריה
ויילד נולדה בשם אוליביה ג'יין קוברן (Olivia Jane Cockburn) בניו יורק שבארצות הברית. הוריה הם לזלי (לבית רדליך) קוברן, מפיקת תוכנית הטלוויזיה "60 דקות" ועיתונאית אמריקאית, ואנדרו קוברן, עיתונאי שנולד בלונדון להורים בריטים וגדל באירלנד. דודיה, אלכסנדר קוברן ופטריק קוברן, היו גם כן עיתונאים, ואחותה הגדולה, קלואי קוברן, היא עורכת דין לזכויות אזרח בניו יורק; דודתה, שרה קאדוול, הייתה סופרת, וסבה מצד אביה, קלוד קוברן, היה סופר ועיתונאי.
ויילד טענה כי כתוצאה ממקצועם של הוריה, יש לה "נטייה חזקה לעיתונות", וכי היא "מאוד ביקורתית ואנליטית". שני הוריה היו בולטים בסצנה החברתית בוושינגטון, והנחו אירועים חגיגיים רבים. לדברי אוליביה, היא רצתה להיות שחקנית כבר מגיל שנתיים. היא ומשפחתה גרו לזמן קצר בגילפורד, ורמונט. היא סיימה לימודיה בתיכון בוושינגטון, וכן לימודיה באקדמיית פיליפס במסצ'וסטס בשנת 2002. למדה משחק בבית ספר למשחק בדבלין, אירלנד.
קריירה
בשנת 2003, החלה ויילד את דרכה כשחקנית בסדרה "סקין". בשנת 2004, שיחקה ויילד בסרט "איזו מין שכנה" לצידו של אמיל הירש. באותה שנה היא התפרסמה עקב תפקידה בעונה השנייה של סדרת הנעורים "The O.C", בה גילמה דמותה של אלכס קלי, על אף שבמקור נבחנה לתפקיד מריסה קופר. בנוסף, הופיעה בקליפ לשיר "Stolen" של להקת Dashboard Confessional, ובקליפ לשירם של French Kicks, "So Far We Are".
בשנת 2006 שיחקה בסרטים: "שיחות עם אישה אחרת", "טוריסטס" ו"אלפא דוג". באותה שנה היא זכתה בפרס חבר השופטים בטקס פרסי "פסטיבל הקומדיה", על תפקידה בסרט הרעיונות המגניבים של ביקפורד שמקלר.
בשנת 2007 הייתה חלק מצוות השחקנים בסדרה קצרת החיים של רשת "NBC" האחים דונלי, בה גילמה דמותה של ג'ני ריילי, הדמות הנשית הראשית היחידה בה. באותה שנה הופיעה בהצגה "Beauty on the Vine", מותחן פוליטי, בו גילמה שלוש דמויות שונות. בספטמבר אותה שנה, הצטרפה לקאסט דרמת בית החולים של רשת "Fox", "האוס", בה היא גילמה את ד"ר רמי היידלי, המכונה שלוש עשרה, בחורה ביסקסואלית מסתורית, שנבחרה על ידי האוס מבין מספר מועמדים להצטרף לצוות שלו. בריאיון למגזין "Star" כי דמותה משפיעה עליה גם בחייה הפרטיים, באומרה, "אני משוכנעת שאני רופאה. אני מתכוונת, אם מישהו אומר שכואב לו משהו, אני כזה 'טוב, זה הטחול שלך'". ב-2008 הייתה מועמדת ב"טקס פרסי הילדים והנוער" לפרס בקטגוריית "פריצת השנה בטלוויזיה - שחקנית", על תפקידה בהאוס, וכן נבחרה לצד ג'סי אייזנברג ל"כוכבת העולה" בטקס פרסי הקולנוע "וייל". בשנת 2009 הופיעה בקומדיה "השנה הראשונה" בכיכובו של ג'ק בלאק.
ויילד שיחקה בסרט המדע בדיוני "הפלישה למערב", בו גילמה את דמותה של אלה סוונסון, שפועלת עם ג'ייק לונרגן (דניאל קרייג) ועם וודרוו דולרייד (האריסון פורד) להציל את העולם מחייזרים. היא גילמה את דמותה של סברינה מק'קיי, מושא אהבתו של מיץ' פלנקו (ראיין ריינולדס), בסרט "חיים בהחלפה".
ב-2011 עזבה את "האוס" כדי להשקיע בקריירת הקולנוע שלה, כשהפרק האחרון בו הופיעה היה "Charity Case". במאי 2012 שבה לסדרה לשני פרקי האחרונים ("Holding On" ו-"Everybody Dies"). מגזין "The New York Observer" כינה אותה כבעלת "קול עמוק" ו"כריזמה צהבהבת עיניים רחבה, של הוליווד בימי קדם". באותה שנה כיכבה בדמותה של ליסה בסרט "המלכודת" ובסרט "המילים", בו גילמה כתבת סקרנית בשם דניאלה המראיינת את הדמות הראשית בסרט, אותה מגלם דניס קוויד. כמו כן הופיעה בסרט "גוף שלישי" כאנה, מוזה של סופר שנכנסת לחייו ומסבכת אותם. היא שיחקה בסרט "אנשים כמונו" לצידו של כריס פיין.
בשנת 2013 היא הפיקה ושיחקה בסרט "חברים לשתייה", לצד ג'ייק ג'ונסון ואנה קנדריק. הופיעה בתפקיד משני בסרט הדרמה העל-טבעי של ספייק ג'ונז, "היא", וגילמה את דמותה של ג'יין, שוליית קוסם, בסרט "בארט וונדרסטון המופלא". בנוסף גילמה את דמותה של סוזי מילר בסרט הביוגרפי "Rush", המבוסס של חייהם של ג'יימס האנט ושל ניקי לאודה.
ב-2014 כיכבה כאליזבת רוברטס בסרט "כימיה טובה". כמו כן כיכבה בתפקיד ביאטריס פיירבנקס בסרט "להתאהב בביאטריס", לצד ג'ייסון בייטמן ובילי קורדוף, העוסק במערכת יחסים של שלישייה. ב-2015 כיכבה במותחן "אפקט לזרוס" בתפקיד זואי, חוקרת רפואית שנהרגת בטעות וקמה לתחייה. באותה שנה כיכבה והפיקה בסרט הדרמה "נעלם", שבוים על ידי ריד מורנו ונכתב על ידי כריס רוסי. הצגת הבכורה של הסרט התרחשה בפסטיבל הסרטים טרייבקה, ב-17 באפריל 2015.
הצהירה בעבר כי היא שואבת השראה מהשחקניות מריל סטריפ, סיגורני ויבר, פרנסס מקדורמנד, קתרין קינר ורובין רייט פן.
בימוי והפקה
ב-2016 ביימה וידאו קליפ ללהקה "אדוארד שארפ אנד דה מגנטיק זירוס" יחד עם צלמת הקולנוע ריד מורנו. כמו כן ביימה את הקליפ של "רד הוט צ'ילי פפרס" לשירם "Dark Necessities", מתוך האלבום "The Getaway", ובספטמבר כיכבה בקליפ של קולמן הל לשירו "Fireproof".
בשנת 2019 ביימה ויילד את סרטה הראשון, "חורשות את הלילה", קומדיה בכיכובן של ביני פלדסטין וקייטלין דיוור. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-24 במאי אותה שנה. בשנת 2020 ביימה סרט קצר בשם "Woke Up" בכיכובה של מרגרט קוואלי. בספטמבר 2022 יצא סרטה העלילתי השני כבמאית, "אל תדאגי יקירתי", מותחן פסיכולוגי אודות עקרת בית בשנות החמישים, בכיכובם של פלורנס פיו, הארי סטיילס, כריס פיין וקיקי ליין.