cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השקיה בטפטוף
שיטת פעולה
היתרון המשמעותי של טפטפת על פני צינור עם נקבים נובע לא רק ממיעוט סתימות, אלא מחלוקת מים אחידה לאורך השלוחה (צינור הטפטפת). היתרונות מחלוקת המים האחידה רבים: חיסכון במים, מתן כמות מים מדויקת לכלל הצמחים, והחשוב מכולם – יצירת חלקה הומוגנית במועד הקטיף והשבחת איכות הפירות וגודלם – מה שתורם לתשואה גבוהה יותר ואי לכך מגדיל את כדאיות הגידול.
שאנון
{{פירושונים| מקומות:
אישים:
ראו גם
}}
ינקלביץ
ינקלביץ (גם: ינקלביץ', ז'אנקלביץ, ז'נקלביץ, ז'אנקלביץ') הוא שם משפחה שמשמעותו "בן יעקב".
גיזה (פירושונים)
ראו גם
}}
אראסטס
ביוון העתיקה, האראסטס (ἐραστής, "מאהב") היה זכר מבוגר אשר קיים מערכת יחסים פדרסטית עם נער מתבגר שהיה מכונה ארומנוס. אראסטס היה בעיקר המונח האתונאי לתואר זה. בספרטה השתמשו במונח אייספנלאס (eispnelas), "מעורר השראה", ובכרתים פילטור (philetor), "המתיידד".
המילה שימשה גם כמונח כללי לתאר כל זכר מעריץ שחיזר אחר נער מסוים, גם אם לא נענה על ידו והפך להיות מאהבו.
תכונות התפקיד
ייצוגים איקונוגרפיים של זוגות פדרסטיים מתארים לעיתים קרובות – אולם לא תמיד – את האראסטס כבעל זקן, בעוד שהארומנוס לעולם נטול זקן. אף על פי כן, האראסטס לא היה בגיל בשלות לנישואין, בהערכה גסה בין עשרים לשלושים. פער גילאים גדול נחשב למכשול במערכת יחסים כזו, כפי שמעידה קביעתו של אריסטו כי סולון לא יכול היה להיות האראסטס של פייסיסטראטוס שכן פער הגילאים בין השניים היה גדול מידי (בערך 31 שנים).
כאשר ליחסים היה פן מיני, האראסטס היה השותף הפעיל, וההתעלסות מתוארת לרוב כפרונטלית, בעמידה, תוך כדי חיכוך איבר המין בין הירכיים. במיתולוגיה דמות האראסטס הייתה מיוצגת על ידי אלים כגון זאוס ואפולו וגיבורים כגון הרקולס ואורפיאוס.
מספר מקורות עתיקים, כגון הפיידרוס של אפלטון והתביעה של אייסכינס נגד טימרכוס מעידים כי האראסטס האידיאלי היה מאופק ביחסיו עם אהובו, ואהבתו הייתה ביטוי לנדיבותו וחביבותו. הוא מתואר כניגוד לאדם ששוכר נערים להנאתו ומתנהג בגסות רוח איתם – התנהגות המעידה על אדם מתעלל וחסר השכלה. קסנופון נוקב גם הוא, כבדרך אגב, באחת התכונות של האראסטס האידיאלי, ומציין כי אדם כזה לא יסתיר דבר בנוגע לנער מאביו של אותו צעיר.
במחוזות מסוימים היה הוא זה שיזם את פרשיית האהבים על ידי חיזור או ביצוע חטיפה מסורתית של הנער, בעוד שבאחרים, כגון ספרטה, היה זה הנער שביקש את מערכת היחסים. על אף שמימוש פדרסטיה פדגוגית (חינוכית) קיבלה עידוד ופיקוח רשמיים, נראה כי היא הייתה נתונה לבחירה בידי הגבר המבוגר בכל הערים, מלבד ספרטה, שם חובה היה לפעול לממשה על פי חוק.
אראסטסים מתוארים לעיתים קרובות כמי שמפעילים מאמץ גדול למשוך את תשומת לבו ואת חיבתו של הארומנוס. המשימה הובילה לעיתים קרובות לתגרות רחוב עם מחזרים אחרים, ויכוחים במשפחה, התנהגות שערורייתית כגון שינה על סף דלתו של הנער, כתיבת שירי אהבה, הענקת מתנות, ולעיתים כפייה גלויה.
תחומי אחריות
תפקיד האראסטס היה לאהוב ולחנך את הנער הצעיר, או לדאוג להשכלתו. טבע לימודים אלה השתנה לפי התרבות של הפוליס שהתגוררו בה, אולם לרוב התבסס על התרבות הפיזית של הגימנסיון, אשר כלל אתלטיקה ואימונים צבאיים כמו גם לימודי פילוסופיה ומוזיקה. האראסטס ערך לעיתים קרובות חוזה או הבטיח להורים של הנער המיועד להציג בפניהם את הגבולות המדויקים ואת ההגדרה של מערכת היחסים.
אחריות נוספת כללה ניהול ההיבטים הכספיים של הנער הצעיר, בייחוד, כפי שקרה לעיתים קרובות, אם לא היה לו אב, ואז היה האראסטס מפקח על רכושו של הנער עד שהלה הגיע לפרקו. מפעם לפעם הוביל דבר זה להאשמות בנוגע לניהול כושל וגנבה בוטה, כמו במקרה של דמוסתנס והארומנוס שלו אריסטרכוס. האראסטס היה לרוב אזרח רב השפעה, מעורב בחיים הפוליטיים והחברתיים בפוליס שלו, לעיתים קרובות נישא לאישה ממשפחה פטריקית, ונהנה מרווחה כלכלית במידה כזו או אחרת.
בעוד שהקשר הפדרסטי האידיאלי היה מבוסס על אקט של נדיבות המאהב כלפי אהובו, טיפוח טוב לב ומצוינות בקרב המאהב הועילה לא רק לו עצמו אלא גם לנער הצעיר עליו היה אחראי. לפי קסנופון, ברור מאליו כי "כל אדם, שנמצא בטווח ראייה של הארומנוס שלו, דואג להצטיין ונמנע מלעשות או לומר דברים נבזיים או פחדנים, שלא ייראה נקלה בעיניו".
אראסטס כמטאפורה פוליטית
פריקלס, אדם שככל הנראה נמנע ממערכות יחסים עם נערים ורכש לנשים חיבה עמוקה, השתמש במודל האראסטס כדוגמה אותה צריכים האתונאים לאמץ ביחסם אל עירם. בנאום המיוחס לו על ידי תוקידידס הוא מטיף לאתונאים להתבונן "יום אחר יום בכוחה של העיר ולהפוך לאראסטסים שלה", כאשר בכוונתו לומר כי "חיילים-אזרחים צריכים לנהוג באתונה כמאהביה, כאראסטסים שלה, כלומר, לאהוב את העיר ללא תנאי, יותר מאשר את החיים עצמם".
במקרה אחר, שמוצג כפארודיה של המקרה הראשון וזוכה להתייחסות כזו מצד אריסטופאנס במחזהו "הפרשים", מכנה עצמו הפוליטיקאי קליאון כאראסטס של דמוס (ביוונית : אזרחי המדינה). התפנית, שמגיעה במלוא עוצמתה הקומית, קורה כאשר מאוחר יותר בהמשך המחזה, דמותו של דמוס, המייצגת את העם, מקבלת קיתונות של ביקורת על היותה להוטה יתר המידה לקבל את אהבתו של קליאון, ועל תמימותה שכן המאהב "בתמורה, בגד ועזב".
ראו גם
Pederasty in ancient Greece
That One Night: Live in Buenos Aires
That One Night: Live in Buenos Aires הוא מארז DVD להופעתה של הלהקה מגאדת' בבואנוס איירס. המארז יצא ב-6 במרץ 2007. ב-4 בספטמבר 2007 יצאה ההופעה במהדורת CD כפול. בגרסה המקוונת של iTunes מופיעים שלושה שירים שלא הופיעו במארז ה-DVD.
אלקטרופורזה דו-ממדית בג'ל
עקרון ההפרדה
שיטה זו היא למעשה שילוב של שתי שיטות הפרדה אחרות, במקביל. ראשית החלבונים מופרדים בשיטת מיקוד איזואלקטרי (isoelectric focusing) ולאחר מכן מתבצעת הפרדה גם אלקטרופורטית בנוכחות SDS (שיטת SDS-PAGE). בתום ההפרדה החלבונים מופרדים זה מזה גם על פי הבדלי המטען (הנקודה האיזואלקטרית) שלהם וגם בשל הבדלי המשקל.
הפרדה ראשונה: על פי נקודה איזואלקטרית
ההפרדה הראשונה מתבססת על ההבדלים במטען הכללי של החלבונים השונים כתלות ב-pH של התמיסה בסביבתו. לכל חלבון הרכב חומצות אמינו שונה, ולכן המטען החשמלי של החלבונים שונה זה מזה. הנקודה האיזואלקטרית היא ערך ההגבה (pH) שבו סך המטען על החלבון שווה לאפס. לכן, זהו ערך ההגבה היחיד בו לחלבון לא תהיה מוביליות בשדה חשמלי.
כדי להפריד את החלבונים על פי הבדלי הנקודות האיזואלקטריות שלהם החלבונים מורצים בשדה חשמלי על גבי ג'ל פוליאקרילאמיד בעל גרדיאנט pH (ודרגת החומציות של הג'ל משתנה באופן סמי-רציף לאורכו). כל חלבון ינוע לכיוון האלקטרודה המנוגדת לסך מטענו, ויעצר כאשר הוא מגיע לאזור בג'ל בו ה-pH זהה לנקודה האיזואלקטרית של החלבון. בסיום ההרצה החלבונים יופרדו על פי מטענם, אך ההפרדה עדיין אינה ברגישות גבוהה כיוון שחלבונים בעלי משקל מולקולרי שונה אך בעלי נקודות איזואלקטריות זהות לא יופרדו אחרי השלב הראשון.
הפרדה שנייה: על פי מסה
ההפרדה השנייה זהה בתכונותיה לשיטת SDS-PAGE. בשיטה זו החלבונים מופרדים בשדה חשמלי בתנאים דנטורטיביים לפי ההבדלים במסתם. רצועת הג'ל מההרצה הראשונה נטבלת בתמיסה המכילה β-מרקפטואתנול ו-SDS (החפ"ש sodium dodecyl sulfate). התוצאה היא דנטורציה – הרס הקיפול הטבעי של החלבונים והטענתם בצפיפות אחידה של מטען שלילי (שמקורו במולקולת ה- SDS). כעת, החלבונים אינם מקופלים וטעונים בצפיפות מטען זהה. במצב זה הן המטען הכללי על החלבון והן החיכוך המופעל בעת תנועת החלבון בג'ל פרופורציונליים למסת החלבון. לכן, שיטה זו מפרידה את החלבונים על פי מסתם. חלבונים גדולים ינועו לאט יותר בג'ל, לעומת חלבונים קטנים באותו שדה חשמלי.
השדה החשמלי מופעל על הג'ל בזווית 90º, לעומת כיוון השדה של ההרצה הראשונה. התוצאה היא הפרדה נוספת של החלבונים, במימד שני של הג'ל, אנכי למימד הראשון.
רגישות
בתום ההפרדה השנייה החלבונים נמצאים במקומות שונים על גבי הג'ל, כאשר המיקום של כל חלבון בג'ל נקבע על פי הנקודה האיזואלקטרית שלו ועל פי מסתו. כיוון שיש סבירות נמוכה ששני חלבונים שונים זהים גם במסתם וגם במטענם החשמלי, עולה יכולת ההפרדה של השיטה ביחס לשיטות החד־ממדיות. כלומר, שיטה זו נחשבת רגישה מאוד וניתן להפריד באמצעותה באופן ברור מאות חלבונים על גבי ג'ל אחד.
אבחנה באמצעות צביעה
לאחר ההפרדה ניתן לצבוע את כלל החלבונים בג'ל, צביעה לא ספציפית, בצביעת קומסי בלו (Coomassie blue) או בצביעת כסף (Silver staining). ניתן גם להשתמש בשיטות צביעה ספציפיות יותר, כגון שימוש בנוגדנים ספציפיים.
קישורים חיצוניים
Two-dimensional gel electrophoresis 2D-Gelelektrophorese Elettroforesi bidimensionale
יער לאומי (ארצות הברית)
יער לאומי בארצות הברית (באנגלית: National forest (United States)) הוא יער וקרקע שעליה גדלים עצים, הנהנים מהגנה חוקתית. היערות הלאומיים מנוהלים על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית באמצעות שירות היערות, לפי הנחיות מטעם מחלקת החקלאות. ניהול הקרקעות הללו מתמקד בעיקר בהפקת חומר גלם מעצים, אדמות מרעה, מים, חיות בר ופנאי. ניתן לעשות ביערות הלאומיים שימוש מסחרי, ובניגוד לפארקים לאומיים הרשויות מעודדות את הפעילות הזאת בחלק מהמקרים. היערות הלאומיים נמצאים בקטגוריה VI של ניהול הקרקעות המוגנות של IUCN.
מערכת היערות הלאומיים הוקמה לאחר אישורו של חוק בדיקת הקרקעות המחודשת - 1891. חוק זה התקבל כתוצאה מלחץ פוליטי שהופעל על ידי בעלי קרקעות ואנשי עסקים מאזור לוס אנג'לס, שהיו מודאגים מהנזק שנגרם לקו פרשת המים של הרי סאן גבריאל כתוצאה מפעילות הכרייה והחקלאות. אבוט קינזי והיערן תאודור לוקנס היו הדוברים הראשיים של שדלנות זו.
השימוש בקרקע של היערות הלאומיים הוא עילה לעימותים רבים בין חברות לעיבוד עצים ותומכי איכות הסביבה. העימותים הללו מתרכזים סביב הגנה על מינים בסכנת הכחדה, כריתת יערות עתיקים, כריתת יתר, קנסות לא משמעותיים, חוקי כרייה מיושנים ובניית דרכים ביערות.
בארצות הברית יש 154 יערות לאומיים ו-20 ערבות לאומיות המשתרעים על פני שטח של כ-781,000 קמ"ר. הקרקעות הללו מהוות 8.5% מהשטח הכולל של ארצות הברית, השווה בקירוב לגודלה של מדינת טקסס. רק 13% מקרקעות היערות הלאומיים נמצאים ממזרח לנהר המיסיסיפי. באלסקה לבדה נמצאים 12% משטחי הקרקעות של היערות הלאומיים.
ישנם שני סוגים שונים של יערות לאומיים:
ביערות הלאומיים יש אתרי סקי, אתרי מחנאות, אתרי מורשת, מונומנטים לאומיים, שבילים (שבילי הליכה, אופניים, טרקטורונים, רכיבה על סוסים, אופנועי שלג ועוד). תושבי ארצות הברית רשאים לחנות בכל מקום ביערות הלאומיים, בתנאי שאתר החנייה נמצא במרחק של 200 רגל לכל הפחות מכל דרך או שביל.
בנימין וולפוביץ'
ביוגרפיה
נולד ב-2 בפברואר 1923 בנובוגרודק, פולין. בילדותו התחנך ב"חדר", ובו קיבל חינוך מסורתי ורכש השכלה כללית בשפה העברית. את לימודיו השלים בנערותו בבתי-ספר פולניים ורוסיים.
וולפוביץ' ניסה לעלות לארץ ישראל בחורף 1946 באוניית המעפילים "מולדת", לאחר ששרד את השואה, שבמהלכהּ שהה במחנות ריכוז, בהם מאוטהאוזן. אולם, בטרם הספיק להגיע לחוף-מבטחים, הוגלה לקפריסין עם תפיסת האונייה בסמוך לחופי הארץ. בחודש ינואר 1949 הגיע לישראל והתגורר בכפר חירבת עזון. תוך זמן קצר נבחר לראש הכפר.
בשנת 1950 החל לעבוד כמזכיר האיגוד המקצועי במועצת הפועלים במועצה המקומית רעננה. בשנת 1963 נבחר לתפקיד מזכיר מועצת הפועלים ביישוב, ובשנת 1968 התמנה למזכיר ארגון משקים זעירים במרכז החקלאי.
בבחירות המקומיות שהתקיימו בשנת 1969, עמד בראש רשימת המערך ונבחר לכהונת ראש המועצה המקומית, תפקיד אותו מילא במשך ארבע קדנציות עד לשנת 1989. בימי כהונתו הוקמו ברעננה מרכז-הקליטה, מרכז ספורט, בית "יד לבנים", מועדון כדורת וסקווש, קאנטרי קלאב ומבני חינוך רבים. המועצה המקומית בתקופתו הכפילה את מספר תושביה, ובשנת 1982 קיבלה מעמד של עיר.
עם סיום תפקידו כראש העירייה שימש וולפוביץ' כיו"ר "העמותה למען הקשיש" ברעננה ופעל רבות למען אוכלוסיית גיל הזהב בעיר. זאב בילסקי, אשר החליף את וולפוביץ' בתפקיד ראש העיר, העניק לו בשנת 1990 את תואר יקיר העיר רעננה.
נפטר ברעננה ב-28 בינואר 2010.
סילו (מריו לואיס רודריגס קובוס)
מריו לואיס רודריגס קובוס (בספרדית: Mario Luis Rodriguez Cobos; 6 בינואר 1938 – 16 בספטמבר 2010) שנודע בשם העט סילו (Silo) היה סופר ארגנטינאי ומייסדה של התנועה ההומניסטית. מרצה פעיל, כתב ספרים, סיפורים, כתבות ומחקרים בנושאים מגוונים כגון פוליטיקה, חברה, פסיכולוגיה, רוחניות ועוד. אף על פי שהוא הגדיר את עצמו כסופר, רבים מתייחסים אליו כאל הוגה דעות ומנהיג רוחני וחברתי.
תולדות חייו
סילו היה בן שלישי ואחרון למשפחת מעמד ביניים ממקור ספרדי אשר מקום מושבה במנדוסה, ארגנטינה. אביו היה רפאל רודריגס (יינן), אמו מריה לואיסה קובוס (ממוצא וואסקי, מורה למוזיקה) ואחיו ראקל וגיליארמו. את לימודיו היסודיים והתיכוניים עשה עם "האחים המריסטים" (כנסייה קתולית) עם ציונים מצוינים. תוך כדי לימודיו רכש מיומנות בהתעמלות אומנותית והתמחה ב"התעמלות על חמור", אשר בשיאה הביאה אותו לתואר אלוף אזורי. בנוסף היה פעיל בארגוני נוער שונים, עם פעילות חברתית ואינטלקטואלית ענפה. למד שפות, כגון צרפתית ואיטלקית, ופילוסופיה. הוא פרסם מאמרים שונים בכתבי עת תרבותיים. לאחר עזיבתו את לימודי המשפטים באוניברסיטה של קורדובה הוא נסע רכוב על אופנוע במשך חצי שנה באמריקה הלטינית (ארגנטינה, צילה, פרו, אקוודור וקולומביה). עם שובו לארגנטינה למד מדעים פוליטיים וחברתיים באוניברסיטה של קוז'ו (Universidad Nacional de Cuyo) בה גם החל בהקמתן של קבוצות מחקר על האדם ובעיותיו הקיומיות והחברתיות.
בגיל 24 שהה באירופה ועם שובו עסק בעבודות שונות. בשנת 1967 – בעקבות "ארגון מחדש אל עבר אמיתות חשובות יותר", כפי שנכתב בעיתונות של אותה תקופה, סילו החל להציג את עמדותיו, תוך כדי הקמה של קבוצות מחקר בארגנטינה וצ'ילה. בשנת 1969, יחד עם חברים מאותן קבוצות, אורגנה עצרת פומבית, אשר תחילה נאסרה על ידי הדיקטטורה הצבאית, אף על פי שמאוחר יותר אושר קיומה בהרי האנדים, הרחק מכל מקום ישוב. ב-4 במאי 1969, סילו (בן 31) נשא דרשה בפני כמאתיים איש אשר התכנסו בפונטה דה ווקאס, מנדוסה (Punta de Vacas, Mendoza), בלב הרי האנדים סמוך להר אקונקגווה. זו הייתה ההצגה הפומבית הראשונה של רעיונותיו, שעם הזמן יהוו את הבסיס לתנועה ההומניסטית. באותה דרשה, אשר כונתה "דרשת ריפוי הסבל", הוצגה עמדתו לגבי נושאים כמו הכאב והסבל, תכלית החיים, האלימות, התשוקה וההנאה. במקום בו נשא את אותה דרשה נמצא היום "הפארק ההיסטורי" ראשון מבין "פארקים ללימוד והגות" רבים הקשורים אל הגותו.
סילו נישא לאנה לואיסה קרמאשי, אותה עוד הכיר בצעירותו. מאוחר יותר ייוולדו להם שני בנים, אלחאנדרו ופדריקו, איתם יבלה את כל חייו בסמוך לעיר הולדתו.
בשנת 1972 ראה אור הספר "המבט הפנימי". הקבוצות ההתחלתיות נפוצו אל עבר ארצות אחרות, בחלקו עקבות הגליית כמה מחבריהם על ידי הדיקטטורות הצבאיות של אותה תקופה. בתחילת שנות ה-70 סילו מקים את זרם החשיבה הידוע כיום כ"הומניזם החדש" או "הומניזם אוניברסליסטי", ומקים את "התנועה ההומניסטית" כהתארגנות המיועדת ליישם בפועל את אותה דרך חשיבה. ניתן לומר שאותה חשיבה מכילה את כל הקיום האנושי, לא רק ברמה החברתית אלא גם ברמה האישית.
החל משנות ה-80 ובהכוונתו של סילו, התנועה ההומניסטית מתחילה תקופה של התפשטות בעולם עם הקמתם של תתי-ארגונים וחזיתות פעולה: "המפלגה ההומניסטית", עם נוכחות בכ30 ארצות; "הקהילה לפיתוח אנושי" (התארגנות תרבותית); "התכנסות התרבויות" (התארגנות אזרחית); "עולם ללא מלחמות וללא אלימות" (התארגנות נגד התחמשות ומלחמות) ו"המרכז העולמי ללימודים הומניסטיים" (מכון מחקר).
בשנת 1981 סילו מוזמן להציג את משנתו באירועים פומביים המאורגנים על ידי ממשיכיו בכמה ערים באירופה ואסיה. כך, הוא מבקר ונושא דברים במדריד, רומא, ברלין, מומביי וקולומבו, פריז, סן פרנסיסקו ומקסיקו. הוא מציג בהחלטיות רבה את עמדת אי-האלימות, אשר באה לידי ביטוי בהתגברות על הסבל, היחסים האנושיים והוויתור על חיפוש אשמים. נושאים אלה לוקטו בקובץ "סילו מדבר".
בשנת 1993, האקדמיה למדעים של רוסיה מעניקה לו תואר דוקטור כבוד. בטקס ההענקה, ב-6 באוקטובר של אותה שנה, סילו הציג את רעיונותיו בנושא "התנאים הקדם-דיאלוגיים". הוא מסיים את דבריו במילים אלו:.
שנותיו האחרונות
בתחילת 2002 סילו מודיע על פרישתו מהתנועה ההומניסטית, לאחר 32 שנות פעילות. הוא מעביר את הכוונת התנועה לידי מועצה המורכבת מהמתאמים הכלליים של אותה תנועה. באוגוסט 2007 מנתה אותה מועצה כ-400 משתתפים.
במהלך שנות ה-2000 סילו שב להציג את הגותו בפונטה דה ווקאס, סביב נושאים כגון "ההתפייסות כהתנסות רוחנית עמוקה" ו"גישה אל העומק והקודש שבאדם". הוא נענה להזמנות להציג את המסר שלו, החל מחוגי בית צנועים ועד לאירועים רבי משתתפים, כמו באירועי חנוכת הפארקים בלה רחה, בואנוס איירס (La Reja, Buenos Aires, Argentina), מננטיאלס, סנטיאגו דה צ'ילה (Los Manantiales, Santiago de Chile, Chile), קרקרניה, רוסריו (Carcarañá, Rosario, Argentina), טולדו (Toledo, España) ואטיליאנו, רומא (Attigliano, Roma, Italia).
אחת מהופעותיו הפומביות האחרונות הייתה בברלין, גרמניה, ב-11 בנובמבר 2009. סילו מוזמן לנאום בכנס העולמי ה10 של פרסי נובל לשלום, לרגל המעבר בעיר של "הצעדה העולמית לשלום ואי-אלימות", יוזמה של התנועה ההומניסטית. בהרצאתו באירוע זה, תחת הכותרת "משמעות השלום ואי אלימות בתקופה הנוכחית", סילו קורא לפירוק עולמי מנשק גרעיני, כצורך הדחוף ביותר של התקופה.
סילו בילה את שנותיו אחרונות בכפר סמוך למנדוסה, עיר הולדתו. הוא הלך לעולמו בביתו ב-16 בספטמבר 2010, מוקף בבני משפחתו, בעקבות סיבוך של מחלת כליות ממנה סבל בשנתו האחרונה.
דמותו של סילו מעוררת חלוקת, כיוון שממשיכי דרכו רואים בו מדריך רוחני אך מבקריו מתארים אותו כמנהיג משיחי. אשר אליו, הוא התייחס אל עצמו כאל סופר וחסיד של מה שכינה כ"דתיות פנימית".
בפסיכולוגיה
מושג ההתכוונות של התודעה, אשר שב אליו פרנץ ברנטנו (Franz Brentano) החל מהסכולסטיקה של ימי הביניים ופותח על ידי אדמונד הוסרל (Edmund Husserl) ב"רעיונות אודות פנומנולוגיה טהורה פילוסופיה פנומנולוגית", מקבל חשיבות מרכזית בהגותו של סילו. הוא עושה את הבחנה הבאה בין תחושה, פרספציה ודימוי:
בלדת רוק
ברוק כבד, המושג בלדות רוק מציין שירים הבולטים במלודיות ובהבעת רגש, לרוב רגשות מלנכוליים. בלדות הרוק עומדות בניגוד לשירים המאפיינים בדרך כלל את הרוק הכבד, המאופיינים בדרך כלל בקצב שמח וקופצני, או לחלופין בדיסטורשן כבד ומהירות מסחררת. בלדות הרוק מהוות את אחד המאפיינים הבולטים של הז'אנר גלאם מטאל.
סילו (מריו לואיס רודריגס קובוס)
בפסיכולוגיה
כמו כן, סילו דוחה את רעיונות התת-מודע או הלא-נודע כמיתוסים תקופתיים אשר התשתית המדעית שלהם אינה מנוסחת כהלכה. הוא מתמקד בחקר הנוכחות-מישנה, האימפולסים, רמות העבודה של התודעה, מרכזי התשובה ועוד, כחלק מהפסיכיזם והתפקוד של התודעה.
בלדת רוק
הלהקה אשר נחשבת ללהקת האם של בלדות הרוק היא סקורפיונז, אשר החלה לכתוב בלדות מלאות רגש בשלהי שנות השבעים, אשר המפורסמת שבהן היא "Still Loving You" ("עדיין אוהב אותך"), הנחשבת עד היום לאחת מקלאסיקות הרוק האהובות ביותר. עם זאת בלדות רוק נכתבו גם לפני כן.
מאפיינים
בלדות הרוק הן לרוב איטיות יחסית, מאופיינות בהרבה רגש, שירה נקייה וסולואים מלודיים, בדרך כלל של גיטרה חשמלית; ותמיד מדברות על אהבה או על נושאים עצובים. שיטת נגינה שנפוצה מאוד בבלדות רוק היא "פירוק אקרודים"- נגינה בנפרד של כל אחד מהתווים המרכיבים את האקורד. צורת נגינה זו, במיוחד כשהיא נעשית לאט, נותנת למלודיה נופך רגשי ועדין. כמו כן, לעיתים קרובות ישנו שימוש בכלים אשר לרוב לא משתמשים בהם בשירי רוק כבד שאינם בלדות, כמו קלידים, פסנתר וגיטרה אקוסטית, אשר מעדנים את הצליל.
סילו (מריו לואיס רודריגס קובוס)
בפסיכולוגיה
הגותו של סילו חדשנית בהגדרת מרחב הייצוג:
בתפיסתו את האדם
סילו נבדל מהרעיונות האקדמיים השגורים בתפיסתו את האדם, תפיסה אשר הביאה אותו להקמתה של התנועה ההומניסטית. למעשה, ראייתו את האדם מוטמעת כבר בהגדרה עצמה של התנועה ההומניסטית כקבוצת האנשים הלומדים וחוקרים את צרכיו של האדם ומכינים את התנאים על מנת להתקדם מתחום ההתניה אל תחום חופש, זאת אומרת, על מנת להתגבר על הכאב והסבל האישי והחברתי.
בלדת רוק
בלדות בסגנונות השונים
בלדות הרוק אינן מהוות סגנון בפני עצמן, ולמעשה הן מצויות באחדים מסגנונות הרוק והמטאל.
סילו (מריו לואיס רודריגס קובוס)
בתחום הרוחני
סילו מסביר את עמדתו לגבי הרוחניות כך:
בלדת רוק
הבי מטאל קלאסי (heavy metal)
סגנון נוסף אשר מתאפיין בהרבה בלדות הוא מטבע הדברים אחיו התאום של גלאם מטאל, ההבי מטאל הקלאסי. בשל היות ההבי מטאל יותר כבד ו"קשוח", הבעת הרגש בסגנון זה היא פחותה מאשר בגלאם מטאל, אך אף-על-פי-כן, בלדות הרוק די נפוצות בהבי מטאל, אם כי משקלן אינו כה גדול כמו בגלאם מטאל. להלן הבלדות המפורסמות בתחום ההבי מטאל:
פאוור מטאל (power metal)
למרות היותו של הפאוור מטאל סגנון עדין ומלודי, מעטות הן הבלדות בסגנון זה:
סילו (מריו לואיס רודריגס קובוס)
ביקורת ותחומי השפעה
בתחילת שנות השישים, מגזרים בשמאל הצ'יליאני האשימו את סילו בפשיזם ובהקמתה של תנועה ריאקציונרית. ממש באותו זמן, הכנסייה הקתולית האשימה אותו באיום על ערכי המשפחה והמוסר הנוצרי. שתי העמדות מתועדות בעיתונות הצ'יליאנית של אותה תקופה. על פי חברי התנועה הסילואיסטית, מדובר בתגובה להשפעה הגוברת שהייתה לסילו אצל הצעירים, כי למעשה הוא הציע את הקמתו של שמאל חדש, הומניסטי ולא מרקסיסטי.
מתנגדיו ניסו להציגו, לעיתים קרובות, כמנהיג משיחי או של כת. כך, במהלך חייו הציבוריים שולבו אלה אשר למדו, הפנימו והפיצו את משנתו, עם אלה אשר דאגו לשים אותו במעצר, לאסור עליו לשאת את דבריו ולהכפיש אותו באמצעי התקשורת. ועל אף כל אלה, תמיד צלחה דרכו להגיע אל האנשים הפשוטים אליהם הפנה את דבריו.
מוסדות מסוימים – כגון האספה המחוקקת של קוסטה ריקה – ציינו את תרומתו בימים שלאחר מותו.
השפעתו של סילו משתקפת בכתבות שהתפרסמו לאחר מותו באמצעי תקשורת רבים. כך, העיתון הספרדי "אל פאיס" מתייחס אליו כאל "מקימה של פילוסופיה שהצליחה לאגד כמיליון ממשיכים במעל למאה ארצות" ו "דמות יוצאת דופן במערב, אשר לא הייתה כזו אילו נולד במזרח. דגל בשינוי סימולטאני, רוחני וחברתי, למען הקמתה של אומה אנושית אוניברסלית".
חודשיים לאחר לכתו הוצג לראשונה הסרט התיעודי "החכם מהאנדים".
יצחק טישלר
יצחק טישלר (25 ביולי 1929 – 30 בדצמבר 2020) היה עיתונאי, שדרן ומתרגם ישראלי. היה עורך המדור הכלכלי של היומון "למרחב" וכן היה בעל טור, פרשן כלכלי וכתב בנושאי כלכלה וחברה במספר כלי תקשורת, בהם קול ישראל, גלי צה"ל, "ידיעות אחרונות" ועוד. תרגם ספרים ומאמרים עיוניים רבים.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב ליוסף טישלר, אדריכל במקצועו ולחנה טישלר ילידת צפת לבית משפחת חיים ברונשטיין. למד בגימנסיה הריאלית בלפור בתל אביב. בהיותו בכיתה השביעית, פרש מלימודיו בגימנסיה והתגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת יגור/מעוז. הוא שירת בפלי"ם ובפלוגה ד'. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת יפתח כסייר וכאיש מודיעין. בצה"ל שירת כקצין מודיעין.
טישלר חיבר את הרומן "אחרונים על הרכס" על חוויותיו במלחמת העצמאות, ואת הספר "הפיל הלבן – סיפורה של חברה נתמכת" בו סיכם את השקפתו על תחלואי המשק הישראלי.
היה גם בין חלוצי העיסוק העיתונאי באיכות הסביבה, ועל כך זכה בפרס מטעם השירות לשמירת איכות הסביבה.
טישלר ערך ופרסם מחקרים בענייני כלכלה, כגון השימוש בכספי השילומים, אפשרויות המלחמה בעוני, ובנייה להשכרה. כן עסק בעבודות תכנון בנושאים אורבניים ובענייני תיירות. במקביל עסק בעבודות עריכה ותרגום. תרגם מאות מאמרים עיוניים בנושאי כלכלה, חברה, היסטוריה ופילוסופיה. כן תרגם מאנגלית כעשרים ספרים, בהם ספרו של הנרי קיסינג'ר "משבר" על מלחמת יום הכיפורים, "התאוריה הכלכלית" של ג'ון מיינרד קיינס, ו"יתרון הדמוקרטיה" של נתן שרנסקי, "הגן המסחרי: היסודות הכלכליים באבולוציה של האדם" של חיים אופק. בשנותיו האחרונות פרסם מאמרים בשאלות מדיניות בכתב העת "כיוונים חדשים".
טישלר נפטר ב-30 בדצמבר 2020. הותיר אחריו אישה, גאולה (לבית ז'רנובסקי), בת המושב גיבתון, חברתו לפלמ"ח, בת ושני בנים. התגורר ביישוב מבשרת ציון.
טאי ג'י צ'ואן
טאי צ'י צ'ואן נחשבת לסגנון פנימי (לפי קטגוריזציה מקובלת של אמן אמנות הלחימה הסיני סון לו טאנג); כלומר, כזו המאופיינת בטונוס שרירים נמוך, במודעות מדיטטיבית לגוף, ובעיסוק ברוחניות ובמצב הנפשי של המתרגל, כמו גם עיסוק בצ'י. בנוסף, היא קשורה באופן הדוק לטאואיזם, וככל הנראה התפתחה ביחד עם הצ'י קונג, או אף כחלק משיטה זו, על מנת ליישם את העיקרון הדאואיסטי וו-ווי. עם זאת, גם בודהיסטים סיניים רואים בה כלי רוחני רלוונטי.
במהלך המאה ה-20 האמנות צברה פופולריות (בייחוד הזרם של יאנג צ'נג פו) והפכה לתרגול מקובל בקרב מאות מיליוני בני אדם ברחבי העולם, בעקבות וכחלק ממגמה בה הפן הצבאי של האמנות הפך לשולי וההיבטים הרוחניים והבריאותיים שלה הפכו למרכזיים. בהתאם לכך, התרגול ברובו נעשה כתנועה איטית וזורמת ללא תנועות מתפרצות, בניגוד לאמנויות לחימה אחרות, כמו סוגים שונים של קונג פו, קראטה ועוד.
יש המחשיבים את הטאי ג'י כענף צבאי של צ'י קונג ויש המחשיבים אותו כסגנון של וו-שו, ושתי הפרשנויות אינן סותרות זו את זו.
מחקרים הראו תועלת בריאותית רבה לתרגולי טאי-ג'י, הכוללים שיפור במערכת שיווי המשקל, בתגובתיות חיסונית, שיפור בפעילות הלב וכלי הדם, והפחתת הסיכון לנפילה אצל מבוגרים.
אטימולוגיה
מילולית המונח טאי צ'י צ'ואן מתורגם: "האגרוף הגדול העילאי\חסר הגבולות" (טאי - גדול, ג'י - עילאי\חסר גבול, צ'ואן - אגרוף). טאי צ'י לפיכך הוא הציר העילאי בין יין ליאנג, שהם צמד ניגודים המשלימים זה את זה, וצ'ואן מסמל את היות הטאי צ'י צ'ואן אמנות לחימה. תאוריית היין-יאנג עומדת בבסיס של הפילוסופיה הסינית והרפואה הסינית, ומהווה גם את הבסיס התאורטי של היציבה, התנועה והלחימה של טאי צ'י צ'ואן. השם טאי צ'י צ'ואן הומצא על ידי המלומד מחצר קיסרות צ'ינג אונג טון חה, שחזה בהדגמה של האמנות על ידי המתרגל המפורסם יאנג לו צ'אנג.
היסטוריה
חקר היסטורי של אמנות סינית אינו נקי מיסודות מיתיים ואינטרסים אישיים המעוותים את אובייקטיביות התיעוד.
טאי צ'י צ'ואן תורגל כנראה בכפר של שבט צ'ן שבמחוז חנאן בסוף המאה ה-16, ואחת התאוריות הרווחות ביותר טוענות ששבט צ'ן הוא המקור ההיסטורי לטאי צ'י צ'ואן.
ישנה ביקורת בקרב היסטוריונים על "תאוריית כפר צ'ן". היסטוריון סיני מוביל בשם וו-טו נאן (Wu Tu-nan) במחקרו "'A Research into Tai Chi Chuan" שפורסם ב-1986 טוען, שסגנון צ'ן הומצא על ידי קבוצה משבט הצ'ן שרצו להרוויח מהפופולריות הגואה של טאי צ'י צ'ואן. לכן, הם יצרו ערבוב בין אגרוף שאולין לבין טאי צ'י צ'ואן מהתקופה, וגם המציאו במקביל שושלת כוזבת. ראש סגנון "וודאנג", דן דוקרטי (Dan Docherty), טוען טענות דומות נגד "תאוריית כפר צ'ן" בספרו "Complete Tai Chi Chuan".
נוהג רווח הוא ליחס את המצאת הטאי צ'י צ'ואן לגָ'אנְג סָאנְפֶנְג (张三丰, בפין-יין: Zhang Sanfeng), נזיר טאואיסטי מיתי, שיש הטוענים שחי בין שושלת סונג לשושלת מינג, וששהה תקופה מסוימת בהרי וודאנג.
מתרגילי אמנויות סיניות קלאסיות רבים, ביניהם אמני טאי צ'י צ'ואן, נסו מפני המהפכה התרבותית בסין בעיקר לטאיוון ולהונג קונג. עם זאת, היה גורלה של טאי צ'י צ'ואן מהטובים מבין אמנויות הלחימה הסיניות הקלאסיות. ב-1956 הקימה הרפובליקה הסינית את "עמותת הספורט הסינית", שפישטה את האמנות ויצרה תקן שנקרא "24 היציבות של הטאי צ'י", אותו קידמה כתרגיל התעמלות ורפואה מונעת למעמד הפועלים, בדומה לצ'י קונג. כיום מתרגלים מיליוני סינים בסין היבשתית ובפזורה הסינית בעולם, ובעשורים האחרונות התרגול גם חדר לחברה המערבית. טאי צ'י צ'ואן היא מאמנויות הלחימה הפופולריות ביותר בעולם, אם כי רוב המתרגלים אינם עוסקים בה למטרות לחימה.
לחימה
טאי צ'י צ'ואן מתמחה בלחימה בטווחים בינוניים (טווח מוטת ידיים) וקרובים, ומיישמת את כל ארבע הקבוצות הטכניות של אמנויות הלחימה הסיניות: אגרופים ובעיטות (דא וטי), מניפולציות (צ'ין נא) והיאבקות (שוואי ג'יאו). ישנם מספר דגשי לחימה עיקריים, שהם מקבילים יחסית בין הסגנונות השונים של טאי צ'י צ'ואן:
זרמים שונים
משפחות הטאי צ'י צ'ואן העיקריות הן (לפי וותק): צ'ן, יאנג, וו/האו, וו, סונג, וודאנג. ישנם תתי סגנונות רבים, אחד הבולטים מביניהם הוא הסגנון שמקורו בכפר ז'או באו הסמוך לכפר צ'ן.
קייס עובייד
קייס חסן כאמל עובייד (בערבית: قيس حسن كامل عبيد, תעתיק מדויק: קיס חסן כאמל עביד; נולד ב-1973), המכונה "אבו חסן", הוא סוכן לשעבר של המודיעין הישראלי סייען טרור לרשות הפלסטינית שהפך לסוכן כפול לטובת חזבאללה, ומאוחר יותר לקצין מבצעים של הארגון בישראל ובשטחי הרשות הפלסטינית. בין היתר, היה מעורב בחטיפתו של אלחנן טננבוים.
רקע משפחתי
משפחת עובייד היא משפחה מוסלמית סונית מעיראק, שענפיה השתקעו בתחילת המאה ה-20 בלבנון, בארץ ישראל ובמצרים. הענף הישראלי של המשפחה התמקם בכפר (כיום עיר) טייבה, והפך לאחת החמולות הגדולות ביישוב. הענף הלבנוני השתקע בעיירה ג'בשית שבדרום לבנון, ואימץ את האסלאם השיעי. הקשר בין הצדדים נשמר, כפי שניכר מהעובדה שסבו של קייס, דיאב עובייד, בן לענף הישראלי של המשפחה, התגורר בשנים 1944-1937 בלבנון, בבית דודו - אביו של המחבל השייח' עבד אל-כרים עובייד (לימים האחראי על כל אזור דרום לבנון בחזבאללה). ב-1944 שב דיאב עובייד לארץ ישראל, ולימים אף כיהן כחבר הכנסת וכיועץ לשר החקלאות. עם זאת, לאורך השנים המשיך לשמור על קשר עם משפחתו בלבנון, באמצעות צד שלישי.
כמו משפחות ערביות ישראליות רבות אחרות, גם משפחת עובייד שילבה שתי זהויות סותרות-לפרקים: הלאומית-פלסטינית (על אף שמוצאו בכלל בעיראק) והאזרחית-ישראלית. בהקשר זה, ראויה במיוחד לציון הצבעתו של דיאב עובייד בכנסת, בפברואר 1963, לטובת המשך הממשל הצבאי על ערביי ישראל, הצבעה שהוכרעה על חודו של קול.
בתו של דיאב עובייד, נדא, נישאה לחסן עובייד, ולשניים שמונה ילדים; קייס הוא הצעיר שבהם. חסן עובייד כיהן כסגן וכממלא-מקום ראש מועצת טייבה, אך ב-1989 נידון לעשר שנות מאסר על סחר בסמים עם גורמים לבנוניים.
פעילות טרור
ב-1994 התעורר במערכת הביטחון הישראלית חשד כי קייס עובייד הבריח ארבעה מקלעי מאג ליריחו (שכבר הייתה בשלטון פלסטיני מלא באותה עת). ב-1995 הוא נחקר במשטרה בחשד לירי טיל לאו בטייבה. ב-1996 נחקר שוב, בחשד להברחת 2.5 מיליון כדורי נשק לשטחי הרשות הפלסטינית. בכל המקרים הללו לא הוכחה אשמתו. ב-1997 נידון עובייד לעבודות שירות, לאחר שבביתו נתפס אקדח ללא רישיון.
על פי מידע שנאסף במערכת הביטחון, בשנים 1998-1999 הבריח עובייד בין עשרות למאות כלי נשק לשטחי הרשות הפלסטינית, ביניהם רובי גליל ו-M16, טילי לאו ורימוני יד. פעילי טרור פלסטינים העידו כי הצהיר שמעשיו מונָעים מתמיכה במאבק הפלסטיני; כך או כך, פעילותו זו הניבה לו רווח ניכר, בלא רישומים פליליים משמעותיים.
ב-2002 דיווח העיתון "מעריב" כי עובייד זכה ליחס מועדף מהמשטרה, כיוון ששימש כסוכן של השב"כ עד שנת 2000. מקורותיו של העיתון מסרו כי השב"כ התייחס אל עובייד כאל עבריין פלילי, ולא כאל סיכון ביטחוני, ותגמל אותו על המידע שסיפק באמצעות הקלות ביחסה של המשטרה כלפיו. ב-2007 הציג רונן ברגמן מידע אחר, ולפיו נמנו מפעיליו של עובייד עם עוצבת המודיעין האנושי שבאגף המודיעין בצה"ל. לפי שעה, לא ברור איזה מהדיווחים הוא הנכון, וייתכן אף ששניהם נכונים, שכן שני גופים אלה מקיימים שיתוף פעולה. ייתכן אף ששני הדיווחים אינם נכונים, בהתחשב בקושי לרדת לחקר האמת במקרים אלה.
חטיפת אלחנן טננבוים
משפחת עובייד קיימה קשרים עם משפחת בירו הלבנונית, שמהווה את אחד ממוקדי הכוח המרכזיים בסחר הסמים בלבנון. אבי המשפחה, מוחמד בירו, שיתף פעולה עם צה"ל בשנות ה-80; הוא הכיר את חסן עובייד בעסקאות סמים משותפות, או מאוחר יותר, בכלא הישראלי - בו נאסרו בירו, ומאוחר יותר גם בנו עלי.
בעת מאסרם של חסן עובייד ושל מוחמד ועלי בירו, התהדקו הקשרים בין המשפחות. לאחר שחסן עובייד שוחרר מהכלא, הוא ביקש מבניו להמשיך ולבקר בכלא את מוחמד ועלי בירו. במסגרת ביקורים אלה שמע קייס עובייד ממוחמד בירו על בנו קאיד, ששיתף גם הוא פעולה עם המודיעין הישראלי, ונאלץ לברוח מלבנון ללוס אנג'לס. במהלך שנות ה-90 ביקר קייס עובייד בארצות הברית ופגש את קאיד בירו, ובין השניים נרקמו קשרים חמים.
ב-1998, בעקבות התהדקות הקשר בין המשפחות, פנו בני משפחת עובייד למערכת הביטחון וביקשו את שחרורו של מוחמד בירו. בתמורה, הציעו למסור מידע אודות גורלו של הנווט השבוי רון ארד. מערכת הביטחון העריכה כי המידע שבידם אינו אמין, ודחתה את בקשתם. ב-1999 החליט קאיד בירו לחטוף אזרחים ישראלים ולהעבירם לידי חזבאללה, שישתמש בהם כקלפי מיקוח תמורת שחרורם של אסירים לבנונים, ובהם אביו מוחמד ואחיו עלי. קייס עובייד הסכים לשתף פעולה, מתוך הכרה בפוטנציאל הרווח של מכירת החטופים לחזבאללה, והשניים החלו בהכנות בשני מסלולים שונים:
במהלך שנת 2000 פנה עובייד לטננבוים והציע לו שותפות רווחית בעסקה לייבוא סמים לישראל. על-פי החשד, באותה שנה ביצעו טננבוים ועובייד מספר עסקאות מסוג זה, בהן גם ניסיון להברחת עשרות ק"ג קוקאין מקולומביה לישראל, שסוכל על ידי שלטונות ירדן. בספטמבר יצא עובייד לגרמניה והמשיך לארצות הברית. טננבוים יצא לבריסל ב-4 באוקטובר 2000, ופגש שם את עובייד ואת קאיד בירו, שסיפקו לו דרכון מזויף של ונצואלה. מבריסל טס טננבוים לפרנקפורט ומשם לדובאי, שם הותקף ונחטף ללבנון. ב-15 באוקטובר הודיע נסראללה על חטיפתו. על-פי מספר דיווחים, בעבור חטיפת טננבוים שילם חזבאללה לעובייד סך של 150 אלף דולרים.
לאחר משא ומתן ממושך, הגיעו ישראל וחזבאללה להסכמה על עסקת שבויים, במסגרתה הוחזרו לישראל טננבוים וגופות שלושת חטופי הר דב, ב-29 בינואר 2004. תמורת השבתם שחררה ישראל כ-400 אסירים פלסטינים, 35 אסירים אחרים (רובם לבנונים) ו-59 גופות של לבנונים. בין האסירים המשוחררים היו גם עבד אל-כרים עובייד ועלי בירו, ובין הגופות הוחזרה גם גופתו של מוחמד בירו, שמת ב-2003 במהלך מאסרו. בכך, מבחינתו של עובייד, הושגו מטרות החטיפה במלואן (או כמעט במלואן, בהתחשב במותו של מוחמד בירו).
מאז עזיבתו את ישראל
בספטמבר 2001, לאחר חשיפת הקשר בין עובייד לחטיפת טננבוים, נחקרו שניים מאחיו (האחות מונה חסן-עובייד והאח אכרם עובייד) בחשד לסיוע לחזבאללה, אך שוחררו במהרה בלא כל אישום. שנה אחר-כך, בספטמבר 2002, נשללה אזרחותו של עובייד על ידי שר הפנים, אלי ישי.
על-פי מספר דיווחים, עובייד שהה זמן מוגבל בלונדון, וניסה לפתות ישראלים נוספים לעסקאות שיובילו לחטיפה; בין השאר, המשיך במאמציו לפתות את השר לשעבר שגב. מאמצים אלו לא צלחו. לאחר מכן עבר לביירות, בה הוא מתגורר גם כיום עם רעייתו, חולוד, ובנותיהם התאומות, שחברו אליו בתקופת הביניים שבין החטיפה לדיווח על אודותיה.
הצלחת חטיפתו של טננבוים הובילה להשתלבותו של עובייד ביחידה 1800 של חזבאללה, האחראית על פעולות הטרור בישראל וברשות הפלסטינית. היחידה הוקמה על ידי עימאד מורנייה, ואחריו פיקד עליה חאג' ח'ליל חרב. על פי מקורות אחדים מונה עובייד לראש היחידה, ואולם מקורות אחרים טוענים כי עובייד הוא פעיל מן השורה ביחידה, שנותרה תחת פיקודו של ח'ליל חרב. כך או כך, במסגרת תפקידו אחראי עובייד על הנחיית פעילי טרור ברשות הפלסטינית - בעיקר אנשי גדודי חללי אל-אקצא והתנזים של פת"ח - ומימון פעולותיהם. על-פי בכירים במנגנוני הביטחון הפלסטיניים, חזבאללה הוא שעומד מאחורי פיגועי התאבדות רבים שיצאו מהעיר שכם. אותם בכירים דיווחו גם כי חזבאללה הנחה את הפעילים באמצעות הטלפון והאינטרנט, ומימן את הפעילות באלפי דולרים לפיגוע. מחקירתם של פעילי טרור פלסטינים העצורים בידי השב"כ עלה כי מספר פעילים קיבלו מענקים מיחידה 1800 על ביצוע פיגועים והרכבת מטעני חבלה. בדיון במליאת הכנסת, ב-18 בפברואר 2004, אמר ח"כ רוני בר-און כי מי שקישרה בין עובייד בלבנון לפעילי הטרור הפלסטינים היא אחות בסהר האדום בשם פידא עבדאללה (ככל הנראה, הכוונה היא לסאדה סעיד אחמד עבדאללה, שנעצרה מספר ימים קודם לכן).
על-פי דיווח של סוכנות הידיעות הפלסטינית "מעאן", עובייד ניצל את המהומה שלאחר נסיגת ישראל מרצועת עזה בספטמבר 2005 כדי להגיע לעיר המצרית אל עריש, על גבול רצועת עזה, לשהות בה 36 שעות, ולהיפגש בה עם בכירי ארגון גדודי חללי אל-אקצא ברצועת עזה. הנוכחים במפגש סיפרו כי עובייד בירך אותם "על הניצחון במאבק נגד ישראל ועל התבוסה הישראלית", ואמר כי "בחמש השנים האחרונות רק דיברנו בטלפון, ועכשיו רציתי לנצל את ההזדמנות ולפגוש אתכם בעצמי".
חרדת מתמטיקה
חרדת מתמטיקה היא תגובה רגשית ועקבית של אי שקט, מתח ודאגה, המשבשת את יכולת החשיבה והפעולה של הפרט בשעה שעליו להתמודד עם בעיה בתחום המתמטיקה. התחושה עשויה להופיע החל כשעולה צורך בחישוב חשבוני פשוט ביום יום, וכלה במהלך למידה, והגשת מטלות או בחינה במסגרת חינוכית, ועל כן השלכותיה עלולות להיות הרסניות.
נגזרת אפשרית של חרדת מתמטיקה היא חרדת סטטיסטיקה, והטיפול בה עלול להסתכם בסילוק של חרדת המתמטיקה עצמה (מה שיאפשר למידה של סוגיות סטטיסטיות בנחת), אם כי במקרים מסוימים חרדת הסטטיסטיקה בעצמה תדרוש טיפול עצמאי, לאחר מכן, או בפני עצמו.
מאפיינים
חרדת מתמטיקה באה לידי ביטוי באופנים שונים. בדומה לתופעות דומות של חרדה, עולות בין השאר תגובות פיזיולוגיות, כגון פעמת וכאבי בטן; תגובות קוגניטיביות, כגון חוסר ריכוז ובלבול מחשבתי; ותגובות רגשיות, כגון תחושת חוסר אונים ואף תגובה עצבנית. אנשים עשויים למשל להתקשות ליישם ידע נלמד לגבי בעיה מתמטית מסוימת במקרים דומים אחרים, או לחשוב בדרכים יצירתיות על פתרון הבעיה, ללא התערבות של גורם דידקטי. תלמידים רבים חוששים לחשוף את הידע שלהם בשל חרדתם ממתמטיקה ולעיתים חשיפת הידע בכיתה עלולה לגרור השלכות שליליות בהתאם לתגובה החברתית של הסובבים אותו.
המשוררת והסופרת רבקה מרים תיארה את חרדת המתמטיקה שלה:
דרכים לאבחון חרדת מתמטיקה
האבחון הראשוני של חרדת מתמטיקה מתבצע, למעשה, על ידי זיהוי התגובות הרגשיות המלוות את הלוקים בחרדה. מתח, בלבול וכעס יכולים להעיד על קיומה של החרדה אצל התלמיד. דרך נוספת לאבחון החרדה מתבצעת על ידי הצוות הפדגוגי בבית-הספר. הישגים נמוכים במקצוע המתמטיקה המלווים בהישגים ממוצעים ומעלה בשאר המקצועות, יכולים להעיד על מידה מסוימת של חרדה ממתמטיקה.
הטיפול בחרדת מתמטיקה
כדי לנסות להקטין את החרדה או לחסלה (או ביטויים ספציפיים שלה כגון חרדה מבחינה מתמטית) ניתן לנקוט גישות שונות, וביולוגיות ודידקטיות כאחת. על פי היכרותו עם עצמו יפנה הפרט להיעזר בשיטה מסוימת, וייתכן שהיא תיבחר בעזרת הכוונתו של איש מקצוע מן התחום הדידקטי או תחום בריאות הנפש (כגון פסיכולוג חינוכי) או רופא (בהנחה שיכלול הדבר שימוש בתרופה (כגון חוסמי בטא). להלן יוצגו דרכי הטיפול השונות:
רכישה וארגון מחדש של ידע מתמטי
טיפול לא פולשני לחיסול החרדה יהיה "היכרות מחדש" עם המתמטיקה, למשל על ידי הפניית הפרט לספרות לימודית מותאמת המאפשרת למידת מתמטיקה בסיסית בצורה מסודרת, אינפורמטיבית, מפורשת, והדרגתית-לכאורה, תוך הדגשת ההיגיון המתמטי הפשוט והפרוצדורות המתמטיות הטריוויאליות ביותר המתבססות עליו, באופן הראוי לו, עם או בלי הכוונה מצד איש מקצוע, וכאשר הספרות הספציפית הזו תוכננה לכך בקפידה ותתחיל בהסברים מוחשיים או קונקרטיים כך שתתרום לפיתוח הפשטה מתמטית בהדרגה במהלך הלימוד (להרחבה ראו חשבון להורים, ספר מאת פרופסור רון אהרוני)
ספרות כזו תכלול יותר פרקי מבוא והכנה לתחום המתמטיקה, תסביר על ההבדל בין מתמטיקה תאורטית גרידא למעשית, על השימוש המובן-מאליו כביכול שבמתמטיקה ועל אופן עבודתו של מתמטיקאי, תסביר על השיח אודות סיווג המתמטיקה במדעים, תספר על ההיסטוריה של המתמטיקה ותדון דיון אתנומתמטי אודות התפתחותה עד לשימוש האוניברסלי-יחסית במתמטיקה המערבית ובשיטה העשרונית (כמו גם ביאור מונח זה בעצמו), תביא פנינים מהפילוסופיה של המתמטיקה, ותספר לפרט מבחינה לינגוויסטית (מילולית), וכן, מוחשית, על הלוגיקה או ההיגיון שמאחרי תוצאות שונות וההגעה אליהן, ובנוסף תכלול קטעי סיכום קצרים שיסבירו את הסוגיות בלשון אחרת ובקצרה, וכן, פיקטוגרפיה כגון תרשימים, ציורים ותמונות שימחישו את החומר בצורה פשוטה וידידותית כניתן. בנוסף על ספרות זו לפרש מונחים בסיסיים וטריוויאליים כביכול כגון יחידה, קבוצה, מספר טבעי, מספר מכונה או טהור, מספר ראשוני, כתיב מתמטי, תרגיל, וכן להסביר בפרוטרוט את ההיגיון העומד מאחורי ארבע פעולות החשבון ולבאר מונחים כגון חיבור, חיסור, כפל (כחיבור מתמשך), חילוק (לקבוצות ולפרטים), כל אחד בתורו, ולהציג ולהסביר את פעולות ההמרה, והפריטה, להדגים קיזוז, ואחרי כן להסביר על מהות השבירה וסוגי השברים הפשוטים והעשרוניים והחלופה ביניהם, להסביר את קונספט האחוז ופתרון בעיות האחוז השונות (כגון הגדלת סכום באחוז נתון ממנו או ברירת ערך מספרי של אחוז מתוכו), וכן, להביא את הפרט להכיר באופן מופשט את מושג היחס (מבחינת פרופורציה), להתנסות בשקלול, ולהכיר את פעולת החזקה תוך ביאורה ככפל ממושך לצד הצגת מהות השורש, ובנוסף גם, הכרתו עם יחידות מידה כלליות וההבדל ביניהן כגון כמות לעומת ריכוז, וכן, (יחידות ערך) של מסה ונפח, (לפחות אלו הפרקטיות יותר הקרובות ל-אפס), תוך דקדוק בהבדלים שבין היחידות המשמשות למדידה כנהוג בחברה ההולכת על פי השיטה המטרית, ודרכי תרגום ערכיהן לנוסח האימפריאלי. אחר שהפרט בנה תשתית ראשונית של מתמטיקה אלמנטרית הספרות תביא אותו, תוך לימוד מסודר והדרגתי, להכיר תצוגה מתמטית ודרכיה לפתרון בעיות המתעוררות בעיקר בעשייה מחקרית וסטטיסטית, ושמקובל כי הן חלק מהמתמטיקה האלמנטארית. יוכרו מונחים כגון איבר (מתמטיקה), אגף, גורם (factor), ויוסבר ההבדל ביניהם, ותוצג הצבתם בתבנית מתמטית ולאחר מכן גם במשוואה אשר תחילה תכלול נעלם בודד, נוסחה, בעיות יחס ופתרונן, וביאור כללי של מושג הפונקציה.
ככל שהפרט החרד ירכוש, על פי סדר נכון או מתאים, הבנה מהותית של עקרונות המתמטיקה הבסיסיים ביותר, ויכיר את הפעולות השונות, את ההבדל ביניהן, ואת המונחים הטריוויאליים של המתמטיקה היישומית, ותיבנה בבנפשו היכולת לתמרון מתמטי, הרי שסביר שהחרדה תופחת עד כדי שתעלם באופן הדרגתי ומניח-דעת, כך שהפרט יוכל לעבור לעסוק בפריון ובנוחות בסוגיות מורכבות יותר כמו שאר בעלי הידע.
הוראה פרטית
הוראה פרטית, מערכתית או פרטית לגמרי עלולה לסייע, בפרט כשהיא מוגשת בעת עירנות גבוהה יחסית של התלמיד, בתנאי נוחות, ואם המורה נתפס על ידי התלמיד ככריזמטי, ואם יש לו רקע בלימוד בעלי קשיים במתמטיקה, או אף בעלי לקות למידה מוגדרת למתמטיקה.
טיפול ביולוגי ממוקד
ישנם טיפולים ביולוגיים שונים הניתנים לאנשים החשים חרדה קלה יחסית בעיקר לפני בחינות או עבודות, ושהם בעלי כושר תמרון מתמטי טוב יחסית, אך לאו דווקא רק לאוכלוסייה זו. הטיפול ניתן באופן "כרוני" או שיוכל להינתן לפני הגשת עבודה או מבחן. הטיפול יהיה למשל בתרופות מסוג חוסמי קולטן בטא-אדרנלין (כגון פרופרנולול או נורמלול) או תרופות הרגעה שונות. הטיפול ניתן לרוב על ידי פסיכיאטר או נוירולוג, אך אפשר שגם על ידי אחרים ורק כאשר יש עילה סבירה למתן בטיחותי שלו, וכשלונן של שיטות רלוונטיות אחרות.
סעיד ג'לילי
סעיד ג'לילי (בפרסית: سعید جلیلی; נולד ב-6 בספטמבר 1965 במשהד) הוא פוליטיקאי איראני, חבר המועצה לאבטחת אינטרס המשטר ונציג המנהיג במועצה העליונה לביטחון לאומי.
בשנת 2007 החליף ג'לילי את עלי לאריג'אני, המשמש כיום יו"ר הפרלמנט האיראני, בתפקיד אחראי התיק הגרעיני מול מדינות המערב, ובתור שכזה, מאוקטובר 2009 הוא היה הנציג האיראני לשיחות הגרעין עם המערב בפורום חמש המעצמות וגרמניה (הידוע בשם P5+1), השיחות הישירות עם איראן שיזם הנשיא ברק אובמה.
ביוגרפיה
נולד בספטמבר 1965 במשהד שבצפון מזרח המדינה. הוא דוקטור למדע המדינה. את הדוקטורט שלו עשה בנושא "מדיניות החוץ של הנביא מוחמד". לאחר לימודיו התנדב לשרת בכוחות הבסיג' במלחמת איראן–עיראק. מהלך הלחימה (1986) הוא נפצע קשה, ואיבד את החלק התחתון של הרגל הימנית שלו. לאחר הלחימה התחיל לעבוד כמרצה באוניברסיטה.
בשנת 2001 החל לעבוד כמזכיר במשרדו של המנהיג העליון עלי ח'אמנאי. שימש כסגן שר החוץ האיראני לענייני אירופה וארצות הברית תחת ממשלו של מחמוד אחמדינז'אד. בתפקיד זה כיהן מאוגוסט 2005 עד לפרישתו באוקטובר 2007. בתקופה זו כיהן גם כיועץ קרוב לנשיא. לאחר שכיהן בתפקיד זה, נבחר להחליף את עלי לאריג'אני כמזכיר המועצה האיראנית העליונה לביטחון לאומי. בתפקיד זה כיהן עד 10 בספטמבר 2013. מיד עם עזיבתו, מונה על ידי ח'אמנאי לכהן כחבר במועצה לאבטחת אינטרס המשטר.
הוא התמודד בבחירות לנשיאות איראן שהתקיימו ב-14 ביוני 2013, והגיע למקום השלישי עם כ-11 אחוזים מהקולות (למעלה מ-4.1 מיליון קולות). התמודד פעמיים למקום במג'לס (2004 ו-2008), אך לא נבחר בשתי הבחירות.
ג'לילי נשוי ואב לבן.
אסעד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יון קריאנגה
יון קריאנגה (ברומנית: Ion Creangă; 1 במרץ 1837 או 10 ביוני 1839 – 31 בדצמבר 1889) היה סופר רומני, מחשובי הקלאסיקונים בספרות הרומנית. בעת השלטון הקומוניסטי ברומניה נבחר ל"חבר פוסט-מורטם (אחרי המוות) של האקדמיה הרומנית".
חייו
קריאנגה נולד בכפר הומולשט (Humulești) באזור טרגו ניאמץ, בנסיכות מולדובה, כאחד מתוך שמונה אחים ואחיות (מחציתם מתו בילדותם) במשפחת איכרים רומנייה. תחילה למד אצל המורה הכפרי ובהמשך נלקח על ידי סבו מצד אמו, דוד קריאנגה, אל בית הספר בעיירה ברושטן (Broşteni). ב-1853 נרשם בשם יון שטפנסקו (Ion Ştefănescu) לבית הספר בטרגו ניאמץ. בהתאם לרצון אימו, ששאפה לראותו כומר, יון קריאנגה נרשם לבית הספר הדתי בפלטיצ'ן, בית ספר שכונה "בית החרושת לכמרים". זו הפעם הראשונה שאימץ את השם קריאנגה (שם משפחת אימו) ומכאן ואילך דבק בו. לאחר שבית ספר זה נסגר, קריאנגה נאלץ לעבור ליאשי, ללימודים בסמינר התאולוגי המקומי.
קריאנגה שימש כדיאקון וכמלמד בכנסיות שונות במשך כ-12 שנים, אולם ב-10 באוקטובר 1872 סולק סופית משורות הכנסייה משום ש:"עזב את אשתו, ירה ברובה בעורבנים שטינפו את מנזר גולייה, סיפר את שערו קצר וביקר בתיאטרון". בשנת 1993, יותר ממאה שנה לאחר מותו, הכנסייה החליטה להשיב אותו לשורותיה. סילוקו של קריאנגה משורות הכמורה גרר גם את פיטוריו ממשרת ההוראה, למרות תלונותיו ומחאותיו. קריאנגה התפרנס בתקופה זו ממכר טבק וסיגריות. ב-1873 הסתיים משפט הגירושין של הזוג קריאנגה והבן היחיד עבר לרשות אביו.
כעבור שנתיים התחלף השר הממונה ושר החינוך החדש, טיטו מאיורסקו, השיבו למשרתו. ב-1875 פגש את מיכאי אמינסקו והשניים התיידדו. בהמרצתו של אמינסקו התחיל לבקר בחוג ז'ונימאה ולקרוא שם מסיפוריו. הוא פרסם בשיחות ספרותיות את סיפוריו: "החמות ושלוש כלותיה" ו"העיזה ושלושת גדיה".
יחסיו עם אמינסקו התהדקו והוא אירח את אמינסקו בביתו, בקיץ 1876. בתקופה זו, אולי בהשפעת אמינסקו, קראנגה כתב ופרסם שיר שקרא להחרמת הסוחרים היהודונים. ב-1877 פרסם את הסיפור "הזקן ניקיפור קוצקריו" ואת האגדה "חאראפ אלב" (ערבי/כושי לבן) וכעבור שנה את האגדה "איוואן טורבינקה" (Ivan Turbincă). בתקופה זו העניקו לו לראשונה פרסים שונים. ב-1 בינואר 1881 התפרסם בכתב העת "שיחות ספרותיות" החלק הראשון של יצירתו החשובה ביותר, "זכרונות מילדות". בהמשך התפרסמו בכתב עת זה גם החלק השני והשלישי. בשנת 1883 מתגלה אצלו אפילפסיה ומחלתו גורמת לו סבל רב. הוא מבקר את חברו, אמינסקו, על מיטת חוליו וחש צער רב בעקבות מותו ובעקבות מות ורוניקה מיקלה. כעבור זמן לא רב הצטרף אליהם, מת בעקבות שבץ מוחי ונקבר ביאשי.
אינגה דה בראן
אינגה דה בראן (בהולנדית: Inge de Bruijn; נולדה ב-24 באוגוסט 1973) היא שחיינית עבר הולנדית, אלופה אולימפית (סידני 2000 ואתונה 2004) בעלת 8 מדליות אולימפיות, מהן 4 זהב, אלופת עולם (פוקואוקה 2001 וברצלונה 2003) בעלת 6 מדליות עולמיות, מהן 5 זהב, שיאנית עולם בעבר במשחים ל-50 מטר ו-100 מטר פרפר ו-50 מטר ו-100 מטר חופשי.
ביוגרפיה
אינגה דה בראן נולדה בבארנדרכט שבדרום הולנד. בילדותה ניסתה מספר ענפי ספורט לפני שהתמקצעה בשחייה.
1991
בתחרות הבינלאומית הגדולה הראשונה שלה, בגיל 18, באליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1991, זכתה דה בראן במדליית זהב יחד עם רביעיית השליחות ההולנדית במשחה 4x100 מטר חופשי. התוצאה באותו משחה הייתה 3:45.36 דקות וקדמה לגרמניות ששחו 3:45.54 דקות. דה בראן זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בזמן של 1:01.64 דקות, במדליית ארד במשחה 50 חופשי בתוצאה של 25.91 שניות ובמשחה השליחות 4x100 מעורב בתוצאה של 4:14.03 דקות אחרי הרוסיות והגרמניות.
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בסוף שנת 1991, זכתה דה בראן במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 חופשי בתוצאה של 3:45.05 דקות, אחרי ארצות הברית (3:43.26 דקות) וגרמניה (3:44.37 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר ובמקום עשירי במשחה ל-100 מטר חופשי.
1992
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה דה בראן במקום השמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.84 שניות ובמקום תשיעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:01.02 דקות וסיימה במקום שמיני ביחד עם חברותיה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:00.39 דקות.
1993
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, אנגליה בשנת 1993 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי, אחרי פרנציסקה ואן אלמסיק מגרמניה ולינדה אולופסון משוודיה.
1994
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 סיימה דה בראן במקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:01.14 דקות.
1995
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1995 היא סיימה פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-50 מטר פרפר ובמשחה ל-100 מטר פרפר. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
1996 - 1997
דה בראן לא השתתפה באולימפיאדת אטלנטה (1996) ונעדרה מתחרויות בינלאומיות שנתיים.
1998
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 סיימה דה בראן במקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.09 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.49 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (3:44.64 דקות) כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 55.85 שניות ובמקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:11.73 דקות) כשחיינית פרפר היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 59.66 שניות.
1999
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיסטנבול, טורקיה בשנת 1999 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי ובמשחה ל-50 מטר פרפר ומדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי.
2000
בשנת 2000 שיפרה דה בראן את השיא העולמי במשחה 50 מטר חופשי שלוש פעמים והעמידה אותו על 24.39 שניות. כמו כן, היא שיפרה את השיאים העולמיים במשחים ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.80 שניות, ב-50 מטר פרפר שיפרה פעמיים וקבעה זמן של 25.64 שניות ובמשחה ל-100 מטר פרפר שיפרה פעמיים את השיא העולמי והעמידה אותו על 56.64 שניות. מומחים בשחייה העולמית הביעו פליאה לנוכח השיפור העצום שחל ביכולתה בחמש השנים בהן לא השתתפה בתחרויות בינלאומיות, והמעבר שעשתה בגיל 24 משחיינית בינונית לשחיינית הבכירה בעולם. רבים טענו כי תופעה זו מעלה חשד לשימוש בחומרי תמרוץ אסורים, אולם טענות אלו לא הוכחו מעולם ותוצאות כל הבדיקות שנערכו לה היו שליליות.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה דה בראן ב-4 מדליות, מהן 3 זהב אישיות בכל שלושת המשחים שבהם השתתפה, ב-50 מטר חופשי, ב-100 מטר חופשי, וכן ב-100 מטר פרפר ו-1 כסף קבוצתית. נוסף לכך, היא שיפרה את שיאי העולם במישחים אלו. בשלב חצי הגמר היא שיפרה את השיא העולמי ב-50 מטר חופשי והעמידה אותו על 24.13 שניות. בגמר היא ניצחה בזמן של 24.32 שניות, לפני תרסה אלסהמר משוודיה (24.51 שניות) ודארה טורס מארצות הברית (24.63 שניות). במשחה ל-100 מטר חופשי היא שיפרה את שיאה העולמי בשלב חצי הגמר גם כן בזמן של 53.77 שניות ובגמר היא שחתה זמן של 53.83 שניות, לפני תרסה אלסהמר (54.33 שניות) והאמריקאיות דארה טורס ג'ני תומפסון (54.43 שניות). במשחה ל-100 מטר פרפר היא קבעה שיא עולם בגמר בזמן של 56.61 שניות, לפני מרטינה מורבצובה מסלובקיה (57.97 שניות) ודארה טורס (58.20 שניות). נוסף, במסגרת רביעיית השליחות 4x100 מטר חופשי היא זכתה במדליית כסף בזמן של 3:39.83 דקות אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש 3:36.61 דקות ולפני שוודיה (3:40.30 דקות).
2001
באליפות העולם שנערכה בפוקוקה, יפן בשנת 2001, זכתה דה בראן בשלוש מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אליפות חדש של 25.90 שניות, לפני תרסה אלסהמר (26.18 שניות) ואנה קארין קאמרלינג (26.45 שניות), שתיהן משוודיה, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.47 שניות, לפני תרסה אלסהמר (24.88 שניות) וסנדרה ווקר מגרמניה (24.96 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בזמן של 54.18 שניות, לפני קטרין מייזנר מגרמניה (55.07 שניות) וסנדרה ווקר (55.11 שניות).
2003
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אליפות חדש של 25.84 שניות, לפני ג'ני תומפסון (26.00 שניות) ואנה קארין קאמרלינג (26.06 שניות) ובמשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.47 שניות, לפני אליס מילס (25.07 שניות) וליבי לנטון (25.08 שניות), שתיהו מאוסטרליה.
2004
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה דה בראן ב-4 מדליות, 1 זהב ,1 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב, במשחה 50 מטר חופשי בתוצאה של 24.58 שניות, לפני מליה מטלה מצרפת (24.89 שניות) וליבי טריקט (24.91 שניות) ובכך הגנה על תוארה. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.16 שניות, אחרי ג'ודי הנרי מאוסטרליה (53.84 שניות) ולפני נטלי קוגלין מארצות הברית (54.40 שניות). מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.99 שניות, אחרי פטריה תומאס מאוסטרליה (57.72 שניות) ואוטיליה ינדז'ייצ'אק מפולין (57.84 שניות) ובמשחה שליחות 4x100 חופשי, בתוצאה של 3:37.59 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:35.94 דקות וארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש 3:36.39 דקות.
בשנת 2007 פרשה דה בראן משחייה תחרותית.