cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרינה בך-רומנצ'וק
סגנית אלופת העולם באולם בקפיצה משולשת
באליפות העולם באולם שנערכה בחודש מרץ בבלגרד שבסרביה זכתה בך-רומנצ'וק במדליית כסף בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 14.74 מטר, אחרי יולימאר רוחאס מוונצואלה (15.74 מטר) ולפני קימברלי ויליאמס מג'מייקה (14.62 מטר). היא השתתפה גם בגמר קפיצה לרוחק, בו סיימה במקום שישי בתוצאה של 6.73 מטר.
באליפות העולם שנערכה בחודש יולי ביוג'ין שבארצות הברית סיימה בך-רומנצ'וק במקום שמיני בגמר קפיצה לרוחק בתוצאה של 6.82 מטר, ובמקום 11 בגמר קפיצה משולשת בתוצאה של 13.91 מטר.
אלופת אירופה בקפיצה משולשת
באליפות אירופה שנערכה בחודש אוגוסט במינכן שבגרמניה זכתה בך-רומנצ'וק במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אישי חדש של 15.02 מטר, לפני כריסטינה מאקלה מפינלנד (14.64 מטר) וחנה קנייזבה-מיננקו מישראל (14.45 מטר). היא השתתפה גם בגמר קפיצה לרוחק, בו סיימה במקום רביעי בתוצאה של 6.76 מטר.
הונר
הונר (בשמה המקורי והמלא: Hohner Musikinstrumente GmbH & Co. KG) היא חברה המייצרת כלי נגינה.
החברה הוקמה בשנת 1857 על ידי מתיאס הונר (1833-1902) בעיר טרוסינגן שבדרום גרמניה. בעבר הייתה החברה לחלוצה בייצור המפוחיות התעשייתי וכיום היא ידועה בעיקר כיצרנית מפוחיות ואקורדיונים. הונר (גם מתיאס הונר בעצמו) המציאה וייצרה לאורך השנים דגמים וסיגנונות שונים של מפוחיות.
יחסי סודאן–תוניסיה
יחסי סודאן–תוניסיה הם יחסי החוץ הדיפלומטיים, הכלכליים, התרבותיים וההיסטוריים שבין רפובליקת תוניסיה לסודאן.
הונר
החברה מייצרת בנוסף גם חליליות, קאזו, מלודיקות, גיטרות, גיטרות באס ויוקללה (תחת שם חברת הבת Lanikai). בשנות ה-60 וה-70 ייצרה החברה גם אורגנים חשמליים, ואף עשו בהם שימוש מוזיקאים מפורסמים, כמו למשל ג'ון פול ג'ונס (שניגן כבסיסט בלהקת לד זפלין).
יחסי סודאן–תוניסיה
היסטוריה
המדינות קיימו יחסים דיפלומטיים החל מהקמת תוניסיה בשנת 1956 ועד שנת 1992. באותה שנה החליטה תוניסיה לפרק את יחסיה עם סודאן בעקבות תמיכתה של האחרונה בפעילים אסלאמיסטים תוניסאים.
רק 8 שנים מאוחר יותר, בחודש מאי 2000, כוננו מחדש יחסים דיפלומטיים מלאים בין המדינות, וזאת לאחר שתי פגישות פסגה במצרים ובקובה. שר החוץ הסודאני, מוסטפא אוסמן איסמעיל, הודיע כי תוניסיה הייתה האחרונה בשרשרת של כינון יחסים עם מדינות ערב. בנוסף, הוא טען כי היחסים החדשים יקדמו את שתי המדינות.
הונר
המאה ה-19 - הקמת החברה והתבססותה
מייסד החברה, שעל-שמו גם נקראה, מתיאס הונר, נולד בשנת 1833 בטרוסינגן, אשר בקצה היער השחור שבגרמניה. הונר, שהיה בעל הכשרה של שען, התעניין בכלי נגינה, שנקרא אז בשם "אורגן פה", שפותח בגרמניה בתחילת שנות העשרים של אותה מאה, והחל ליצור גרסאות ניסיוניות משלו לכלי. אותו אורגן פה, שכמובן התפתח עם השנים, מוכר כיום כמפוחית פה.
הכללה (מתמטיקה)
הכללה היא מאבני היסוד של הפעילות המתמטית. הכללה פירושה לקיחת עצם מתמטי מסוים, ומעבר ממנו לעצם כללי יותר, שהעצם שממנו יצאנו מהווה מקרה פרטי שלו.
הונר
המאה ה-19 - הקמת החברה והתבססותה
לאחר חודשים של ניסיונות, הונר החל ב-1857 לייצר מפוחיות למכירה. בעזרתו של עובד אחד, הוא הצליח לבנות 650 מפוחיות באותה השנה. שיווק המוצר התבצע בצורה טובה, ובמהרה הביקוש עלה על ההיצע, מה שהוביל להעסקת עובדים נוספים. ב-1862 החברה, שצמחה באופן מהיר ביותר, החלה לייצא לארצות הברית, שהיא אחת מרשימה הולכת וגדלה של מדינות בהן ניתן היה להשיג את כלי הנגינה של החברה.
ניתן לזקוף רבות מהצלחתו של הונר למאפייניו של כלי הנגינה. המפוחית הציעה צליל מיוחד, הייתה ניידת וזולה מאוד, מה שהפך אותה למאוד אטרקטיבית. כמו כן, חנויות מוזיקה היו יכולות להציב את המפוחיות לתצוגה בדלפק הקדמי, כך שהיו תופסות את העין, תוך שהן לוקחות מקום מועט על המדף. כלי הנגינה של הונר עוטרו בסמל חרוט בולט שהבדיל אותן מיד מהמתחרים. הונר הבין שהלקוחות דורשים גיוון, והמפוחיות נבנו במגוון של סגנונות וסולמות מוזיקליים. איכות מוצרי החברה החלה לצבור מוניטין, וב-1873, בתערוכה העולמית בווינה המפוחיות של החברה צוינו לטובה בפעם הראשונה מני רבות.
הכללה (מתמטיקה)
יתרונה הבולט של ההכללה היא בכך שהיא עוברת מהדיון במושג הפרטי, המצומצם, למושג כללי, ובכך מאפשרת את יישומו של הידע שנצבר אודות המושג המצומצם בעולם המקיף יותר שבו חל המושג הכללי. בנוסף, ההתעסקות ב"תמונה הגדולה" מאפשרת לעיתים לגלות מידע חדש על המושג הפרטי, שעד אז היה קשה להבחין בו בשל ריבוי הפרטים הלא רלוונטיים.
הונר
המאה ה-19 - הקמת החברה והתבססותה
ב-1877 היו במפעל הונר בטרוסיגן היו 86 עובדים שייצרו מעל 85,000 כלים בשנה, כולם בעבודת יד. ב-1880 מכונות ראשונות נרכשו כדי להפוך שלבים מסוימים בייצור לאוטומטיים, מה שהוביל לעלייה משמעותית בתוצרת. החברה המשיכה לצמוח, בחלקו בזכות הגירה של גרמנים לארצות הברית, שלקחו איתם גם את המפוחית. ב-1887 הקימה הונר מספר מפעלים נוספים בכפרים שבסביבת טרוסיגן כדי להיענות לביקוש העולה.
ב-1896 יצר הונר את מפוחית המרין בנד הדיאטונית הראשונה. דגם שעתיד היה להפוך לקלאסיקה.
יחסי סודאן–תוניסיה
היסטוריה
לאחר בחירות שהתקיימו בשנת 2019 בתוניסיה, בהן ניצח הנשיא קייס סעיד בפעם הראשונה, נפגשו שרי החוץ של תוניסיה וסודאן כדי ליישר קו בנוגע למדיניות החוץ החדשה של הנשיא. שרי החוץ הבהירו כי תוניסיה וסודאן ימשיכו לתמוך זו בזו על בסיס של הבנה וסולידריות.
הכללה (מתמטיקה)
דוגמה מפורטת
נתחיל מטענה פשוטה אודות מספרים ונכליל אותה:
יחסי סודאן–תוניסיה
סחר
בשנת 2011 הועבר מרכז השוק האפריקאי לח'רטום, בירת סודאן, כדי לפתח את הייצוא התוניסאי למדינה. במסגרת המהלך הגיעו עשרות יזמים ומשקיעים תוניסאים לח'רטום כדי להיחשף להשקעות אופציונליות במדינה.
הכללה (מתמטיקה)
דוגמה מפורטת
זו טענה פשוטה וידועה לכל. ניתן להכליל אותה לטענה הבאה:
יחסי סודאן–תוניסיה
סחר
תוניסיה וסודאן חברות בארגון הסחר "COMESA" מאז שנת 1998, יחד עם מספר מדינות צפון אפריקאיות נוספות.
הכללה (מתמטיקה)
דוגמה מפורטת
טענה זו נכונה משום ש-. זוהי מכפלה של שלושה מספרים עוקבים, ולכן בהכרח אחד מהם מתחלק ב-3, ולכן כך גם המכפלה כולה. אם נציב a=2 נקבל את הטענה ש-6 מתחלק ב-3, ממנה התחלנו.
יחסי סודאן–תוניסיה
סחר
בשנת 2017 חתמו תוניסיה וסודאן על אזור סחר חופשי, וראש ממשלת תוניסיה, יוסוף צ'אחד, קרא למשקיעים לנצל את ההקלות כדי ליזום ולפתח השקעות כלכליות בשתי המדינות.
הכללה (מתמטיקה)
דוגמה מפורטת
משפט זה מכליל את הטענה הקודמת שמתקבלת מהמשפט כאשר מציבים p=3.
משפט אוילר מכליל את המשפט הקטן של פרמה. שכן אם ניקח את n להיות ראשוני p, אז, ונקבל a^{p-1}-1 מתחלק ב-p. לאחר כפל ב-a מתקבל הנוסח המוכר של המשפט הקטן של פרמה.
עד כה עסקנו במספרים טבעיים. אך ההכללה הבאה תחשוף את הטבע האמיתי של הטענות שעסקנו בהן, שיש להן משמעות אלגברית עמוקה.
טענה זו מכלילה את משפט אוילר, משום שקבוצת המספרים הטבעיים הקטנים וזרים ל-n היא חבורה ביחס לכפל מודולו n (הקרויה חבורת אוילר), שהסדר שלה הוא \phi (n) ואיבר היחידה שלה הוא 1.
הטענה האחרונה היא מקרה פרטי של טענה מרכזית בתורת החבורות:
הטענה הקודמת נובעת ממשפט לגראנז' אם ניקח את התת-חבורה הציקלית הנוצרת על ידי האיבר g.
על אף שכל טענה כאן חזקה יותר מזו הקודמת לה, רמת הקושי בהוכחתן אינה עולה משמעותית, ולמעשה ההוכחה של ארבע הטענות האחרונות כמעט זהה. החוכמה בהכללה היא להבין אילו תכונות של העצמים בהם עוסקים חשובות, ואילו רק מפריעות לראות את העיקר. במקרה הזה העיסוק במספרים דווקא (על כל התורה העשירה שהם מגלמים) לא היה נחוץ, וההבנה הזו היא שאפשרה להוכיח תוצאה כללית בהרבה.
סווינבורן
סווינבורן (באנגלית: Swinburne Island) הוא הקטן מבין שני איים מלאכותיים הממוקמים במפרץ ניו יורק התחתון (השני מביניהם הוא האי הופמן).
אי זה, יחד עם האי הופמן, שימש כאי בידוד למהגרים הבאים לארצות הברית שהתגלו כנגועים במחלות מידבקות עם הגיעם לאי אליס.
עם הקמתו נקרא האי דיקס (Dix Island), אולם שמו שונה מאוחר יותר והוא נקרא על שם הד"ר ג'ון סווינבורן (John Swinburne; 30 במאי 1820 - 4 באפריל 1889), מנתח שהציל את חייהם של חיילי צבא איחוד רבים במלחמת האזרחים האמריקנית.
האי מנוהל כיום על ידי מחלקת הפארקים הלאומית של ארצות הברית כחלק מאזור הנופש הלאומי גייטווי.
רוביק רוזנטל
ראובן (רוּבִיק) רוזנטל (נולד ב-7 בנובמבר 1945) הוא בלשן, מילונאי, עיתונאי וסופר ישראלי, היה בעל הטור השבועי "הזירה הלשונית" בעיתון "מעריב", שבעקבותיו עשה דוקטורט בבלשנות והקים אתר אינטרנט בשם זה, העוסק בענייני שפה ובלשנות עם העדפה להשפה העברית.
ביוגרפיה
רוזנטל נולד בתל אביב למשפחה יוצאת גרמניה, שעל קורותיה כתב לימים את ספרו "רחוב הפרחים 22". סבו מצד אמו היה חוקר תולדות האמנות גרשם קורט פרייער. כשהיה בן ארבע וחצי נפטר אביו, באותו חודש שבו נולד אחיו (שנהרג במלחמת יום כיפור). עד גיל זה שמע בביתו גרמנית בלבד. כשהיה בן 19 עבר לקיבוץ נחשון והתחתן. הוא שירת בנח"ל וכתב בעיתון הקיבוץ. רוזנטל התבלט בכתיבתו העיתונאית ובגיל 23 התמנה לעורך השבועון "חותם" בעיתון "על המשמר" של הקיבוץ הארצי. כשהיה בן 26 מונה לתפקיד מזכיר קיבוץ נחשון. שנתיים לאחר מכן החל ללמוד לשון ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה.
כשהיה בן 43 עזב את הקיבוץ עם משפחתו ועבר לתל אביב. הוא ערך את מדור הדעות בעיתון "חדשות", ולאחר סגירת העיתון עבד במשך כשנתיים ב"הארץ" ואחר כך במשך זמן קצר ב"דבר ראשון" שנסגר אף הוא אחרי זמן קצר. לאחר חצי שנה של אבטלה שב לעבודת העריכה וערך את המגזין "פנים", כתב העת של הסתדרות המורים, וכן ריכז את הקורסים העוסקים בעיתונות באוניברסיטה הפתוחה. אז החל גם לערוך את מדור הדעות של "מעריב", והמשיך בכך ארבע שנים. באותה עת החל לפרסם טור העוסק בלשון העברית: "הזירה הלשונית". בתחילה הופיע הטור אחת לשבועיים במקומון "זמן תל אביב". לאחר כמה גלגולים החל להופיע מדי שבוע במוסף "סופשבוע" של "מעריב". הטור עסק בשפה העברית ונגע לחיי היום יום בארץ, לחברה הישראלית ולתרבותה. הוא עסק בשיבושי לשון, בהתפתחות השפה העברית, בהסברים למקורן של מילים, דקדוק, ניקוד ועוד. הטור היה בנוי מחלק ראשי שבו כותב רוזנטל על הנושא העיקרי ומשלוש מסגרות המכילות הערות ותוספות הנוגעות לנושא זה. בדרך כלל אחת המסגרות הייתה מיועדת לפרסום תגובות הקוראים. השתתפות הקוראים היוותה חלק חשוב בטור. הקוראים סייעו לרוזנטל להתחקות אחרי מקורן של מילים (בייחוד אם הן שיבושים של שפות זרות) ואף מציעים חידושי לשון מקוריים. אוסף של הטורים שהתפרסמו בעיתון יצא לאור בספרים.
בשנת 2001 פרסם את הספר "האם השכול מת?", לאחר שנפגש עם העד היחיד לנפילת אחיו גידי, בקרבות ברמת הגולן, 28 שנה לאחר מלחמת יום כיפור.
הוא היה עורך ראשי בתוכנית "הזירה הלשונית" בטלוויזיה החינוכית והשתתף בה בשנים 2003–2005.
בשנת 2004 העלה לראשונה את המופע "אין עלייך אחותי" יחד עם השחקן והזמר דורי בן זאב. בשנת 2009 העלה את המופע "אַ ייִדישע מאדרה", מחווה לשפות היידיש והלאדינו בשיתוף הזמרת דגנית דדו והשחקן והזמר יוני אילת. המופע הועלה לראשונה בבית אבי חי שיזם את ההפקה, ומשם המשיך לבמות נוספות. עם יוני אילת המשיך למופע נוסף שהחל דרכו בבית אבי חי: "עברית על הדרך".
בשנת 2006 היה חבר בצוות ההיגוי להקמת ערוץ טלוויזיה אינטראקטיבי ללימוד עברית של משרד הקליטה.
רוזנטל לימד שנים אחדות בבית צבי – בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה, וכן לימד באוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת בר-אילן ועוד.
בנובמבר 2014 עלה האתר "הזירה הלשונית", המכיל את מאמריו ורשימותיו של רוזנטל עד לאותה עת, וממשיך את פעילותו וכתיבתו בתחום. הטור השבועי התפרסם גם באתר nrg עד סגירת אתר nrg.
עבודת הדוקטורט של רוביק רוזנטל עוסקת במאפיינים הלשוניים וההיררכיים של השפה הצבאית הישראלית. היא נכתבה בהדרכת פרופ' אורה שורצולד במסגרת המחלקה ללשון עברית וללשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן.
חיים אישיים
רוזנטל נשוי ואב לחמישה ומתגורר בתל אביב.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
גנגניהסו
גנגניהסו הידוע גם בשמות דו-אקלין וגודבארי) היה הראשון מבין שנים-עשר מלכי דהומיי שבאפריקה המסורתיים, שמלך כנראה בסביבות השנה 1620. סמליו היו עוף הגנגניהסו ממין זכר, תוף ורומח ציד. לא ברור אם אכן מלך, ויש הטוענים שהיה רק מנהיג בעל השפעה רבה ששימש כיועץ לאחיו הצעיר דקודונו, שללא ספק נחשב למלך עוד בחייו.
רחוב ריבולי
הרחוב קרוי על שם הניצחון של נפוליאון על הצבא האוסטרי בקרב ריבולי שנערך בין 14 בינואר ל-15 בינואר 1797. קודם לכן נקרא הרחוב "רחוב לואי ה-15" (Place Louis XV).
רחוב ריבולי הוא אחד הרחובות הגדולים בעולם - מאז השינוי של הברון אוסמן בפריז באמצע המאה ה-19.
רחוב ריבולי (מחובר בצורה חלקה עם Rue Saint-Antoine) מספק צילום ישיר על פני פריז הקלאסית וימי הביניים, מכיכר הקונקורד ועד לבסטיליה, ומחבר בין כמה מהאנדרטאות הגדולות של העיר, מוזיאונים, חנויות כלבו ומקומות ציבוריים. מתחת נמצא קו מטרו 1 ומרכז התחבורה של Châtelet.
הקמת הרחוב
הרחוב הנוכחי תוכנן על ידי נפוליאון, לאורך צדו הצפוני של הלובר (חלק זה של הארמון הורחב על ידי נפוליאון) ולאורך גני טווילרי ומגיע עד לכיכר הקונקורד. הבתים ברחוב שפנו אל הלובר נבנו בסגנון אחיד בין השנים 1757–1758 על פי צו מלכותי. נפוליאון, בבואו להרחיב את הרחוב, הורה על סגנון אחיד, ומסיבה זו לכל הבניינים ברחוב חזיתות עם ארקדות. אורכו של הרחוב הוא כשלושה קילומטרים. הוא נפתח תחילה תחת השם בונפרטה בשנים 1802–1804, והאורך לאחר מכן על ידי הברון אוסמן בשנים 1852–1860. המלך שארל העשירי בן שושלת בורבון, ששב לשלוט במדינה לאחר נפילת נפוליאון, הורה על המשכת הרחוב מזרחה. גם המלך לואי פיליפ הורה על המשכת הרחוב אל תוך רובע המארה לאורך הגדה הימנית של הסן. באותה עת נבנו תחת הרחוב מערכות הביוב של פריז.
מול גני טווילרי ברחוב ריבולי נמצאת כיכר הפירמידות ובה פסלה המוזהב של ז'אן ד'ארק העומד במקום בו היא נפצעה בשער סנט הונרה של העיר פריז, ב-8 בספטמבר 1429 (באותה עת שלטה אנגליה בפריז).
דנג שיאופינג
דֶנְג שְׂיָאו פִּינְג (22 באוגוסט 1904 – 19 בפברואר 1997) היה מהפכן וממנהיגי המפלגה הקומוניסטית בסין, מנהיגה בפועל של סין מ-1976 ועד 1997, אף על פי שמעולם לא אחז בתפקידים הרשמיים של נשיא הרפובליקה, ראש הממשלה, או מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית. שיאופינג היווה את גרעין הדור השני בהנהגת המפלגה, לאחר מות מאו דזה-דונג. תחת הנהגתו התפתחה הכלכלה הסינית למעמדה ככלכלה מתפתחת ומודרנית, מהגדולות והחזקות בעולם.
רקע
דנג נולד בכפר שִׂישְׂייֵן שבמחוז סצ'ואן. הוא התחנך בצרפת ושם, בדומה למהפכנים סינים רבים, התוודע לראשונה לתורת המרקסיזם-לניניזם. לאחר שגורש מצרפת, שהה ברוסיה במשך שנה, וקיבל שם הכשרה מפלגתית. בסוף 1927 חזר לסין והצטרף לצבא בצפון-מערב סין.
הוא התחתן שלוש פעמים והביא לעולם 5 ילדים מאשתו השלישית ג'ווֹ לין, שהייתה גם היא חברת המפלגה הקומוניסטית.
תחילת הקריירה
דנג הצטרף לשורות המפלגה בעודו סטודנט.
בתחילת המצעד הארוך ב-1934 כבר היה מזכיר ראשי של הנהגת המפלגה. בהיותו מקורב של מאו דזה-דונג ניהל את ענייני היום-יום של המדינה יחד עם הנשיא המכהן ליו שאוצ'י.
בתחילת שנות ה-60, לאחר התפכחות המדינה וגילוי אי שביעות הרצון מתוכנית הקפיצה הגדולה קדימה של מאו, צברו דנג וליו כוח ופופולריות בקרב העם וראשי המפלגה, וזאת על חשבון מאו עצמו. מאו, שחשש מאיבוד שליטתו במפלגה בראותו את הצלחתם של השניים, הגה את המהפכה התרבותית, שבמהלכה סר חינו של דנג מעיני העם. דנג הוכפש בתור "הנגוע בקפיטליזם השני בגודלו", אחרי ליו, וב-1967 הוא הושם במעצר-בית וילדיו ואמו החורגת פונו מביתם. הוא נאלץ לעבור "אספות גינוי", אולם אלו כללו הרבה פחות התעללות פיזית מאלו שעבר ליו, ובניגוד לליו, אשתו לא הופרדה ממנו. אולם במאי 1968 נלקחו בנו ובתו לאוניברסיטת בייג'ינג בעיניים מכוסות, שם נצטוו להלשין על אביהם. בנו בן ה-24 קפץ מהחלון הקומה העליונה ונעשה משותק עד החזה. הדבר נמסר לדנג ואשתו רק כעבור שנה, זמן קצר לפני שהוגלו מבייג'ינג באוקטובר 1969. דנג עבד במפעל לייצור טרקטורים במחוז ג'יאנגסי וחי במעצר בית תחת שמירה. על דנג נאסר לראות את בנו המשותק עד יוני 1971, אז הועבר הבן להתגורר עם אביו.
דנג חזר לתפקידו ב-1974. מפלה נוספת ב-1976 לא עצרה בעדו מלשוב ולתפוס את הנהגת המדינה מייד לאחר מותו של מאו באותה השנה.
החזרה לשלטון
בעזרת כוח רצון חזק ואינטליגנציה גבוהה, הצליח האיכר המזדקן דנג להפוך בהדרגה למנהיגה של המדינה המאוכלסת בעולם לאחר מותו של מאו.
על ידי העברה זהירה של תמיכתו בתוך המפלגה הקומוניסטית, הצליח דנג לתמרן את יורשו החוקי של מאו חְווָה גְווֹפֶנְג וסילק אותו מראשות המדינה ב-1980. בניגוד לחילופי שלטון קודמים במדינה, התיר דנג לחווה, שנשאר חבר בוועדת המפלגה, לפרוש בשקט ויצר תקדים בו מנהיג מודח מסיים את כהונתו מבלי להיפגע באופן פיזי.
לאחר תפיסתו את השלטון דחה דנג את המהפכה התרבותית, והחל את התקופה הידועה כאביב של בייג'ינג, תקופה בה הותרה ביקורת על הסבל שנגרם בעת המהפכה התרבותית. הוא החליש את האנשים שהתחזקו בעקבות המהפכה, בעודו מחזק את האנשים שהודחו במהלכה, ביניהם הוא עצמו.
אף על פי שתפקידו הרשמי היה צנוע מאוד (יושב ראש הוועדה הצבאית-מרכזית של המפלגה), הוא החליף את המזכ"לים תחתיו ולמעשה היה האיש החזק ביותר בשלטון.
ההפתחות למערב
תחת שלטונו של דנג, התפתחו קשריה של סין עם המערב באופן חסר תקדים. הוא קיים פגישות עם מנהיגים מערביים ואף נסע לארצות הברית להיפגש עם הנשיא ג'ימי קרטר בבית הלבן, לאחר שארצות הברית הפסיקה את יחסיה הדיפלומטיים עם טאיוואן ב-1979.
הישג נוסף של דנג היה ההסכם שנחתם בין בריטניה וסין ב-19 בדצמבר 1984, הסכם לפיו תועבר הונג קונג לידי סין בשנת 1997 עם תום 99 שנות החכירה של רוב שטח המושבה. דנג הסכים באותו חוזה להשאיר את המשטר הקפיטליסטי באי על כנו למשך 50 השנים מרגע ההחזרה. כינויה של התוכנית: "מדינה אחת, שתי שיטות", שווקה בקרב הסינים כפתח אפשרי לאיחוד סין עם טיוואן בשנים הקרובות.
לעומת זאת, בהיצמדו לדרך המאואיסטית, דנג לא פיתח את היחסים עם ברית המועצות, בעקבות תפיסתו כי ברית המועצות היא מעצמת על שווה בעוצמתה לארצות הברית, אך קרבתה הפיזית לסין מסכנת את האחרונה.
הרפורמה בכלכלת סין
ממוזער|300px|אחוזי הגידול ב[[תוצר מקומי גולמי|תמ"ג לנפש 1990–2007
ניתן לראות כי אחוזי הצמיחה בסין היו באותה תקופה מהגבוהים בעולם ]]
משנת 1978 עד למותו ב-1997 הוביל דנג רפורמות כלכליות פוליטיות נרחבות שכללו פתיחה של המשק הסיני להשקעות זרות ולמיקור חוץ, דה-קולקטיביזציה של ענף החקלאות לסחר חופשי וחידוש היחסים עם העולם המערבי. הרפורמות שהוביל הובילו לצמיחה מסיבית של התמ"ג הסיני ולהפיכת סין לאחת המעצמות הכלכליות והפוליטיות המשפיעות והחזקות בעולם והחל מאמצע העשור השני של המאה העשרים ואחת למעצמה הכלכלית הגדולה בעולם על פי תמ"ג כוח קנייה.
כשנשאל על ההתנגשות בין קומוניזם ובין השוק החופשי אמר דנג, "לא חשוב אם החתול הוא לבן או שחור. חתול טוב תופס עכברים".
דנג שיאופינג נפטר ב-19 בפברואר 1997 בגיל 92 כתוצאה מדלקת ריאות בעקבות מחלת פרקינסון ממנה סבל.
קישורים חיצוניים
דֶנג סיאו פינג: המנהיג ששינה את סין, באתר הרדיו הבינלאומי של סין בעברית
חמרמורת
חמרמורת (אנגלית: Hangover, לעיתים קרובות מתועתק לעברית: האנגאובר) היא תופעה גופנית אשר עלולה להתרחש מספר שעות אחרי צריכה של אלכוהול או ללוקים במחלת תסמונת מבשלה עצמית.
הגשרים של מחוז מדיסון
הגשרים של מחוז מדיסון (אנגלית: The Bridges of Madison County) הוא ספר מאת רוברט ג'יימס וולר (Waller) משנת 1992, העוסק ברומן בין צלם-כתב ואשת איכר ממחוז מדיסון, איווה. הספר זכה להצלחה עצומה, עם למעלה מ-50 מיליון עותקים שנמכרו.
חמרמורת
תסמינים
חמרמורת הנגרמת מצריכת אלכוהול מאופיינת בדרך כלל בכמה תסמינים: כאבי ראש, בחילות והקאות, עייפות, צמא, קושי בריכוז, תגובות מואטות, חרדות, עצבנות יתרה, רגישות גבוהה לאור ולרעש, נדודי שינה, הרגשת דכדוך בלתי פרופורציונלית, צרבת, או הרגשת נפיחות.
הגשרים של מחוז מדיסון
עלילה
צלם-סופר בשם רוברט קינקייד (Kincaid), נוסע למחוז מדיסון באיווה על מנת לסקר ולצלם את שבעת הגשרים המקורים שבמחוז עבור הנשיונל ג'יאוגרפיק. קינקייד עצמו מתגורר במדינת וושינגטון, והוא אדם בודד ללא בני משפחה. בדרכו הוא נעצר לבקש הכוונה מפרנצ'סקה ג'ונסון, אשה ממוצא איטלקי. בין השניים מתפתח רומן קצר, בן ארבעה ימים המסתיים בפרידה מתוך הבנה כי מחויבותה של פרנצ'סקה למשפחתה גוברת על אהבתה לרוברט. הספר מתעד את המשך אהבתם לאורך השנים של השניים למרות הניתוק הארוך, ומסתיים במותה של פרנצ'סקה וגילוי הרומן על ידי ילדיה.
סרטים ומחזות המבוססים על הספר
סרט בשם זהה משנת 1995 מבוסס על הספר, בכיכובם של מריל סטריפ וקלינט איסטווד. מחזמר המבוסס על הספר הוצג בברודוויי ב-2014.
חמרמורת
סיבות
הסיבות המלאות לחמרמורת לא ידועות במלואן. סיבה אחת היא שהחמרמורת נגרמת כתוצאה מהתייבשות שהיא התוצאה של סילוק האלכוהול מהגוף. האלכוהול מעודד יצירת שתן וכך מביא לאובדן ניכר של מים, דבר הגורם להתייבשות ולתסמינים המתוארים. ככל שכמות האלכוהול שנצרכה היא גדולה יותר, כך התסמינים חדים יותר וקשים יותר. ההתייבשות מצידה מביאה לירידה בנפח הנוזל במוח. סברה נוספת היא שריכוז גבוה של תוצרי פירוק אלכוהול שמקורם בכבד, הנגרם כתוצאה מפירוק כמות גדולה של אלכוהול הוא מהגורמים לחמרמורת.
התמודדות
ישנן מספר דרכים להקטין את עוצמת החמרמורת:
משפטים (כתב עת)
משפטים הוא כתב העת העברי העיקרי שמפרסמת הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. הגיליון המודפס של כתב העת יוצא לאור שלוש פעמים בשנה, ולצדו מתפרסמים באופן שוטף מאמרים בכתב העת האינטרנטי "משפטים על אתר".
חמרמורת
שונות בתסמינים בין אדם לאדם
תסמיני החמרמורת עשויים להיות שונים מאדם לאדם. כך, למשל, אנשים מסוימים עשויים לא לחוש בחמרמורת גם לאחר צריכת כמות גדולה של אלכוהול, ואנשים מסוימים עשויים לחוש אותה גם אחרי צריכת כמות קטנה. בנוסף - אנשים מסוימים עשויים לא להרגיש כאב ראש, ואילו אחרים לא ירגישו רגישות לאור ולרעש.
משפטים (כתב עת)
כתב העת "משפטים" הוא כתב עת משפטי מהוותיקים בישראל, המתנהל במתכונת ייחודית המבוססת על היותו סטודנטיאלי לגמרי, מתכונת המבדילה אותו משאר כתבי העת המשפטיים המתפרסמים בישראל. הן העורכים והן חברי המערכת של כתב העת הם סטודנטים מצטיינים הלומדים בפקולטה, האחראים על כל היבטי המערכת, מההחלטה האקדמית אילו מאמרים ראויים לפרסום ועד להבאתם לדפוס. מודל זה הוא המודל המאפיין את כתבי העת באוניברסיטאות הגדולות בארצות הברית.
המאמרים המוגשים למערכת כתב העת עוברים הליך שיפוט על ידי הסטודנטים החברים במערכת, וכן הליך של ביקורת עמיתים על ידי איש אקדמיה המצוי בתחום בו נכתב המאמר. אם מאמר עובר את שלב השיפוט הראשוני, עובר המאמר עריכה מהותית שתפקידה לבחון את המאמר לעומקו, ולהציע לכותב הצעות לשיפורו. לבסוף, המאמר מובא לפרסום במהדורה האינטרנטית או במהדורה המודפסת.
היסטוריה
כתב העת "משפטים" נוסד בשנת 1969, ביזמתם של פרופ' יצחק זמיר ופרופ' אהרן ברק, כאשר ברק מימש את חזונו להקים כתב עת משפטי שינוהל ויצא לאור על ידי סטודנטים, באותה מתכונת בה מנוהלים כמה מכתבי העת המשפטיים המובילים בארצות הברית. כאשר הוקם כתב העת, מתוך רצון לשמור על ייחודו כמנוהל על ידי סטודנטים בלבד, הוא הוקם כחברה בע"מ, שמניותיה עברו בין עורכי המערכת לדורותיהם. פרקטיקה זו נמשכה כשני עשורים, עד אשר בוטלה על ידי עו"ד טל בנד. אף שהיום כתב העת כפוף למכון סאקר למחקר משפטי, נשמרת בו המתכונת האוטונומית של ניהול כתב העת.
גיליונו הראשון של כתב העת ראה אור באלול תשכ"ח (1969), ומאז יצאו 53 כרכים בהם פורסמו מאמרים של אנשי אקדמיה ושופטים מלומדים לצד רשימותיהם של עורכי דין ותלמידים.
בין חברי המערכת לאורך השנים נמנים שופטי בית המשפט העליון מרים נאור, יצחק עמית, נעם סולברג ומני מזוז, פרופ' דוד גליקסברג, פרופ' מרדכי קרמניצר, פרופ' רות גביזון, פרופ' יואב דותן, פרופ' איל זמיר, פרופ' אסף חמדני, פרופ' אהוד גוטל, פרופ' אריאל בנדור, פרופ' משה הירש, פרופ' אלון הראל, פרופ' דפנה לוינסון, פרופ' ברכיהו ליפשיץ, פרופ' מרים גור-אריה, פרופ' ישראל גלעד, פרופ' עלי זלצברגר, פרופ' נטע זיו, פרופ' איל בנבנשתי, פרופ' אמנון רייכמן, ד"ר אירית חביב-סגל, פרופ' ישי בר, פרופ' סיני דויטש, פרופ' שמעון שטרית, פרופ' זהר גושן, השופטים מיכל אגמון-גונן, שירלי רנר, אריאל ואגו, יצחק ענבר, דוד חשין, שולמית וסרקרוג, חגי ברנר, משה דרורי, ועורכי הדין אלקס הרטמן, טל בנד, ראובן בכר, אסף פוזנר, יורם טורבוביץ', עמוס האוזנר, פרקליט המדינה שי ניצן ועוד.
"משפטים על אתר"
בין היתר, מפרסם "משפטים על אתר" תגובות לרשימות אשר ראו אור בכתב העת "משפטים" או ב"משפטים על אתר", רשימות קצרות בנושאים משפטיים הנמצאים על סדר היום הציבורי והאקדמי, הערות פסיקה, וביקורות ספרים.
חברי המערכת של "משפטים" משמשים גם כחברי המערכת של "משפטים על אתר", ובנוסף יש ל"משפטים על אתר" עורך עצמאי הפועל בשיתוף עם עורכי "משפטים".
ביסטי בויז
הביסטי בויז (Beastie Boys) הוא הרכב היפ הופ. הוא נחשב להרכב הראפ הראשון שחבריו לבנים ("ראפ לבן"). ההרכב הוקם בשנת 1981 בניו יורק שבארצות הברית על ידי מייקל "Mike D" דיאמונד, אדם "Ad-Rock" הורוביץ ואדם "MCA" יאוק (נפטר ב-2012).
הביסטי בויז היוו פריצת דרך במעורבותם של מוזיקאים לבנים בהיפ הופ ובמוזיקה שחורה בכלל. השפעתם השתרעה גם מעבר למוזיקה השחורה ואל מוזיקת הפופ והרוק. כיום זהו אחד מהרכבי ההיפ הופ הוותיקים והמועטים שעדיין נהנה מהצלחה מסחרית. מגזין המוזיקה הנחשב "רולינג סטון" דירג את ההרכב במקום ה-77 ברשימת "100 האמנים הגדולים בכל הזמנים". מלבד המוזיקה המשפיעה והחדשנית של ההרכב, הם ידועים גם בזכות הקליפים ההומוריסטיים שלהם, שחלקם בוימו על ידי חבר הלהקה המנוח אדם יאוק.
לחברי ההרכב יש שורשים יהודים. דיאמונד גדל בבית יהודי, הורוביץ הוא בן לאב יהודי ואם נוצרית קתולית, ויאוק נולד לאב נוצרי קתולי ואם יהודיה, והפך מאוחר יותר לבודהיסט הפעיל במאבק למען שחרור טיבט.
שנות ה-80
הביסטי בויז החלו את דרכם בברוקלין בשנת 1981 כלהקת הארדקור פאנק שהוקמה על ידי אדם יאוק ומייקל דיאמונד בעודם בני 16. ב-1982 הצטרף אליהם אדם הורוביץ. באותה שנה הוציאו את המיני-אלבום הראשון שלהם "Polly Wog Stew" שהיה אלבום הארדקור פאנק אופייני לתקופה ובמהרה החלו להופיע במועדון CBGB בתור להקת חימום. בשנת 1983 יצא המיני-אלבום השני של ההרכב, "Cooky Puss", שנחשב להתנסות הראשונית שלהם בראפ ואף ברגאיי. ההקלטה התקבלה בהתלהבות על ידי מועדוני הריקודים בניו יורק וזיכתה את הלהקה בחוזה עם חברת התקליטים הנחשבת דאף ג'אם. בהשפעת בעלי החברה, ריק רובין וראסל סימונס (מנהל "Run DMC"), הפכו הביסטי בויז להרכב ראפ, זנחו את כלי הנגינה שלהם, ואימצו שמות במה, כשמייקל דיאמונד מכונה "Mike D", אדם הורוביץ הוא "Ad-Rock" ואדם יאוק הוא "MCA".
"Licensed To Ill" היה לאלבום הראפ הראשון שהצליח לכבוש את פסגת מצעד ה"בילבורד" האמריקאי, הפך לאלבום הבכורה שנמכר בקצב המהיר ביותר בהיסטוריה של חברת "קולומביה" ולאלבום הראפ הנמכר ביותר של שנות ה-80. כיום נכלל האלבום במקום 217 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" של מגזין הרולינג סטון.
בשנת 1988 עזב ההרכב את חברת דף ג'אם עקב סכסוך עסקי ועבר לעבוד בקליפורניה. הזמן הרב יחסית שחלף בין צאת אלבומם הראשון לשני והיעדרותם בתקופה זו מהופעה בכלי התקשורת, הובילו רבים להגדירם כעוד להיט שחלף.
אלבומם השני, Paul’s Boutique, הופק בשיתוף עם צמד המפיקים "Dust Brothers" ויצא בשנת 1989. האלבום, שהיה בוגר יותר מקודמו, לא זכה להצלחה מסחרית רבה כמו קודמו, עקב נטישת חלק נכבד מתדמית הנעורים המרדנית שאפיינה אותם קודם לכן. כשהפופולריות של הלהקה התחדשה מאוחר יותר בתחילת שנות ה-90, "Paul's Boutique" זכה להערכה מחודשת. האלבום מאופיין בשכבת סימפולים מתוחכמת שנחשבת לפורצת דרך מבחינה מוזיקלית וטכנולוגית. האלבום נכלל במקום 156 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" של מגזין רולינג סטון שגם כינה אותו כ"The Dark Side of the Moon של ההיפ-הופ", ולרוב מופיע גם ברשימות דומות של מגזינים אחרים.
שנות ה-90
לאחר צאת "Paul's Boutique" הקימו הביסטי בויז חברת תקליטים משלהם בשם "Grand Royal", שדרכה גם הוציאו בשנת 1992 את אלבומם השלישי "Check Your Head", בו מודגשת החזרה לרוק בשילוב עם הראפ המסורתי של ההרכב. בניגוד לאלבומיהם הקודמים שהורכבו בעיקר מסמפלרים ומכונות תופים, כאן חזרו הביסטי בויז להשתמש בכלי הנגינה שלהם לראשונה מאז ראשית דרכם והופיעו כלהקת רוק מלאה כשדיאמונד מתופף, הורוביץ גיטריסט ויאוק באסיסט. האלבום הציג כיוון מגוון יותר כשהכיל קטעים פאנקיים וג'אזיים לצד הארדקור פאנק. בעקבות אלבום זה קהל מעריצי ההרכב גדל בצורה משמעותית, וסינגלים מתוכו הושמעו רבות בתחנות הרדיו של הקולג'ים והרוק האלטרנטיבי. האלבום הגיע למקום העשירי במצעד הלהיטים האמריקאי ונחשב לאחד האלבומים החשובים במוזיקה הפופולרית של שנות התשעים.
בשנים הבאות הוציא ההרכב עוד שני מיני-אלבומים: בשנת 1995 הוציא ההרכב מיני אלבום בשם "Aglio e Olio" שהכיל שירי הארדקור פאנק קצרים, ובשנת 1996 יצא שהיה אוסף של קטעים אינסטרומנטליים משני אלבומיהם האחרונים.
בשנת 1998 רחשו שמועות שהתבדו לבסוף על כוונתה של הלהקה להוציא אלבום קאנטרי. נכונותן לא הייתה ידועה בשל מנהגה של הלהקה למתוח את התקשורת. על פי דבריו של אדם יאוק: "לאחר צאת "Ill Communication" נפגע מייק (מייקל דיאמונד) בראשו, איבד את הזיכרון והאמין כי הוא זמר קאנטרי. הפסיכולוגים הורו לנו שאם לא נקח חלק באשליה של מייק הוא יהיה בסכנה. לבסוף הוא שב לעצמו ושירים אלו הם רק מעט מהרבה שהכנו בתקופה הטראגית הזו". למרות שאלבום זה לא יצא מעולם, קטעי קאנטרי בודדים וקצרים, ספק הומוריסטיים ספק רציניים, הופיעו מאוחר יותר באוסף "Sound of Science".
בשנת 1999 החלה הלהקה לאפשר הורדת שירים מאתר האינטרנט שלה והפכה בכך לאחת מהלהקות הראשונות לנקוט בצעד זה. אותה שנה הוציאה הלהקה את האוסף הכפול "Sound of Science" שנקרא כשם אחד משיריהם ב-"Paul's Boutique", ושכלל גם קטעים שמעולם לא פורסמו.
שנות ה-2000
לאחר פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 גדלה מעורבותם הפוליטית של הביסטי בויז וב-2003 פרסמה הלהקה את השיר "World Gone Mad" להורדה חופשית באינטרנט, שהיה לשיר מחאה נגד מלחמת עיראק. אלבומם השישי "To the 5 Boroughs" יצא בשנת 2004, והיה לאלבום הראשון אותו הפיקו לחלוטין בעצמם. האלבום שהכיל שירים פוליטיים כנגד מלחמת עיראק וממשלו של ג'ורג' בוש, הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי.
בשנת 2007 הופיעה הלהקה במסגרת אירועי לייב ארת' באצטדיון ומבלי וניגנה בו ארבעה משיריה המוכרים ביותר. אותה שנה יצא אלבומה השביעי "The Mix-Up", שהיה לאלבומם הראשון שכולו אינסטרומנטלי. האלבום זכה בפרס גראמי לשנת 2008 בקטגוריה "אלבום הפופ האינסטרומנטלי הטוב ביותר". למרות זכייה זו זכה האלבום לביקורות צוננות.
בשנת 2011 יצא אלבומם השמיני, "Hot Sauce Committee Part Two" שבמקור תוכנן לשנת 2009 ונדחה בשל גילוי של גידול סרטני בגופו של אדם יאוק. האלבום זכה לביקורות אוהדות מאוד מצד התקשורת ונחשב למוצלח ביותר מזה שנים. באלבום נכלל הסינגל "Too Many Rappers", שמבוצע יחד עם הראפר הוותיק נאז, ומהווה ביקורת על ההיפ-הופ של אותה התקופה והמסחריות שבו. כקדימון לאלבום, פורסם ברחבי האינטרנט סרט קצר והומוריסטי בבימויו של אדם יאוק, המלווה במוזיקה החדשה מהאלבום, ומככבים בו שחקנים ידועים כגון אלייז'ה ווד וג'ק בלאק בתור גרסאות מוקצנות של הביסטי בויז הצעירים והבוטים יותר מתקופת "Licensed to Ill".
ב-14 באפריל 2012, זכו הביסטי בויז להיכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול, בטקס נכחו רק דיאמונד והורוביץ ללא יאוק שמצבו הבריאותי התדרדר. בקבלת הפרס הם קראו נאום שיאוק כתב. שלושה שבועות לאחר קבלת הפרס, ב-4 במאי 2012, נפטר יאוק ממחלת הסרטן בגיל 47 לאחר מאבק של כמעט שלוש שנים.
ב-2014 אישרו דיאמונד והורוביץ שלא ימשיכו את פעילות הלהקה, מתוך כבוד ליאוק.
הגאון מווילנה
הגר"א סירב לשמש במשרת רבנות בווילנה או בכל מקום אחר, כנראה בשל רצונו להימנע מכבוד, פרסום ושררה על הציבור. הוא היה מהמנהיגים האידאולוגיים של ההתנגדות לחסידות במזרח אירופה.
תולדותיו
נולד לטריינה ולרב שלמה זלמן, בכפר סלץ שליד בריסק שבליטא (שהייתה אז חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי), בט"ו בניסן ה'ת"פ, 23 באפריל 1720.
עד גיל שש למד מפי רב. בגיל זה דרש בבית הכנסת הגדול בווילנה דרשה שלימד אותו אביו, ואחר כך, לבקשת רבי העשיל אב"ד וילנה, הוסיף גם פלפול שהכין בעצמו, כמבחן ליכולתו לחדש לבדו. גם בספרו שנות אליהו מובא חידוש שאמר בגיל שבע שנים. בגיל זה התגורר כשלושה חודשים בקיידאן אצל רב העיירה הרב דוד קצנלבוגן, ולמד מפיו ומפי הרב משה מרגלית בעל ה"פני משה" על התלמוד הירושלמי (שלימים כיהן כרבה של קיידאן). בגיל תשע החל ללמוד גם קבלה ולמד מדי יום במשך כמה שעות בספר הזוהר ובכתבי האר"י. בגיל עשר כבר למד בעצמו ולא נזקק למורים. בתקופה זו חבר לרב אריה ליב, לימים אב"ד טשעכאנאוויץ. מגיל שמונה עסק בענייני תכונה.
בהיותו צעיר לימים נשא את חנה בת יהודה לייב מקיידאן (1724–1782). אשתו דאגה לפטור את בעלה מן הטיפול במשפחה, כדי שיוכל להקדיש את זמנו ללימוד. לאחר מותה בשנת תקמ"ג, ביקש לחרוט על מצבתה: "ותמת חנה בשנת תקמ"ג, ה' כסלו. לא הניחה תמורה וערך / לספר שבחה אין נתיב ודרך". בהמשך נשא לאישה את גיטל בת מאיר לונץ מחלם, שהייתה אף היא אלמנה.
כבן 20 יצא לפולין ולגרמניה, עבר בליסא ובברלין ואולי אף באמסטרדם. הוא שב לווילנה בשנת ה'תק"ה (1745). במשך השנים התגורר הגר"א בווילנה, אך סירב בעקביות לכהן במשרה רבנית רשמית שתפריע לו בלימודיו. למרות זאת, קהילת וילנה, שראתה כבוד לעצמה במגוריו בעיר, נתנה לו הקצבה חודשית קטנה לפרנסתו.
הגר"א התפרסם בהתמדתו הגדולה. בניו מספרים כי נהג במשך כל חייו לישון שעתיים בלבד ביממה, בארבעה חצאי שעות, כדי לא לישון יותר משיתין נשמין, כשכל עתותיו מסורות אך ורק ללימוד תורה. תלמידו, רבי חיים מוולוז'ין, תיאר כי כאשר העסיקה אותו קושיה בלימודו, לא היה מכניס אוכל לפיו במשך ימים רצופים, ומראהו היה כחוש ומעונה עד שמצא את התשובה לשאלתו.
מעמדו
הגאון מווילנה זכה כבר בחייו למעמד של סמכות בלתי מעורערת ויוצאת דופן. גם בקרב מנהיגי תנועת החסידות שנרדפו מכוחו, היו שכינו אותו "יחיד בדורו". בקרב הקהל הכללי הלא-חסידי נאמד מעמדו כדמות חריגה. דִּמּוּיָו נעים בין בן-דרגתם של התנאים והאמוראים חכמי התלמוד, ובין זו של גאוני בבל.
רבי אברהם ישעיה קרליץ (החזון איש) כתב עליו כך: "אנו מתייחסים להגר"א בשורה של משה רבנו, עזרא, רבנו הקדוש, רב אשי והרמב"ם. הגר"א שנתגלה תורה על ידו כקדוש מעותד לכך שהאיר במה שלא הואר עד שבא ונטל חלקו, והוא נחשב אחד מהראשונים, מדרגתו ברוח הקודש, ביגיעתו ובבקיאותו בעיון העמוק בכל התורה המצויה עתה בידינו, אי אפשר כלל לצייר את אפשרותם".
בשל הערצה זו, כונה בפי יהדות ליטא בתואר "הגאון" בלבד.
משנתו
הגר"א דגל בלימוד על דרך הפשט והיה בעצמו בעל בקיאות וידענות רחבת היקף. מחותנו, בעל חיי אדם, כותב עליו כך: "כל התורה היה ערוך לפניו כשולחן ערוך, עד שאם היו שואלים אותו איזה דבר, היה עונה תוך כדי דיבור". התנגד ללימוד בסגנון פלפולי חריף, כשם שהתנגדו לו הרמב"ם, המהר"ל, הראי"ה קוק וחכמי ישראל נוספים. בבית מדרשו הקטן למדו תלמוד עם המפרשים רש"י, רא"ש ורי"ף, בלימוד ישר המכוון להכרעה ולפסיקת ההלכה. הגר״א היה מקורי מאוד בפסיקת ההלכה ופעמים רבות פסק על פי הבנתו בתלמוד, גם נגד הראשונים והשולחן ערוך או בניגוד למנהג המקובל.
לימודו מבוסס על חתירה לעומק הפשט מהמקורות, אך גם על שינויי גרסאות, בפרט בספרים הפחות שכיחים, כמו התלמוד ירושלמי, התוספתא וספרי הזוהר. למרות חשיבותו בהיסטוריה של המתנגדים, שיטת הלימוד המקובלת בישיבות הליטאיות כיום שונה באופן ניכר מדרכו. את מרבית שינויי הגרסאות ביצע שלא על פי כתבי יד שהיו בידו, אלא בהתבסס על בקיאותו המופלגת בספרות התלמודית והרבנית. בדיעבד, רבות מהגהותיו נמצאות כקולעות לגרסאות הקיימות בעדי נוסח מדויקים.
במוצאי יום כיפור היה הגר"א ממשיך לצום עוד כמה שעות תוך כדי לימוד תורה. הוא עשה זאת על פי מאמר חז"ל: "מאי דכתיב, ויהי ערב ויהי בוקר יום השישי? ה' יתרה למה לי? מלמד שהתנה הקב"ה עם מעשה בראשית ואמר להם: אם ישראל מקבלים התורה - אתם מתקיימים, ואם לאו - אני מחזיר אתכם לתוהו ובוהו" . כלומר קיומו של העולם תלוי בלימוד תורה בלתי פוסק, ומכיוון שבמוצאי יום כיפור כולם הולכים לביתם לאכול, היה הגר"א ממשיך ללמוד עד שיהיו אנשים שיגמרו לאכול ויחזרו ללמוד. רעיון זה עמד גם בבסיסה של ישיבת וולוז'ין שהקים תלמידו, ר' חיים.
תורת הסוד במשנתו
כבר בגיל תשע החל הגר"א ללמוד את תורת הסוד.
הגר"א כתב פירושים לספרא דצניעותא, אותו ראה כספר היסוד של הקבלה, וכן לתיקוני זוהר ולתיקוני זוהר חדש, ולשאר חלקי ספר הזוהר, וכן לספר יצירה.
תורת הגר"א בקבלה נחשבת לזרם בפני עצמו (אם כי היא משולבת לעיתים עם תורת הרמח"ל), ורבים מן המקובלים עסקו בה ופירשו אותה, כמו תלמידיו רבי חיים מוולוז'ין בספרו נפש החיים, רבי משה מטולשין, רבי מנחם מנדל משקלוב, ותלמידי תלמידיו רבי יצחק אייזיק חבר, רבי דוד לוריא, רבי אברהם שמחה מאמצ'יסלב, רבי אליהו מקאליש, וכן רבי שלמה אלישיב בספרו "לשם שבו ואחלמה", רבי נפתלי הרץ הלוי מיפו, ואחרים.
בדורנו עסקו בכתביו רבי יצחק שלמה זילברמן, רבי שריה דבליצקי, רבי ישראל אליהו וינטרוב, רבי יעקב עדס (דברי יעקב), והרב יוסף אביבי, שאף כתב ספר מיוחד לבאר את ייחודיות קבלת הגר"א וההבדלים בינה לבין קבלת האריז"ל.
במסגרת המאבק בין החסידים למתנגדים, הפיצו החסידים שמועה שלפיה הגר"א לא מאמין בתורת הקבלה ואינו עוסק בזוהר ובכתבי האר"י. בכך ביקשו ליטול את עוקצה של התנגדות הגר"א לחסידות.
תלמידו של הגר"א, רבי חיים מוולוז'ין, בהקדמתו לפירוש הגר"א לספרא דצניעותא, תוקף את מפיצי השמועה במילים חריפות:
תורת הגאולה במשנתו
לפי המסופר בספר קול התור, שיש המייחסים את חיבורו לרבי הלל ריבלין משקלוב, בראש השנה שנת הת"ק (1739) החל הגאון בעיסוק גלוי בתורת הנסתר. על פי שיטתו בעניין הגאולה, בשנה זו מתחיל בוקרו של "היום השישי" של העולם, שבו יש להתחיל את ההכנות לקראת השבת, שבה תהיה הגאולה השלמה. חשבון זה מסתמך על דברי הגמרא במסכת סנהדרין (דף לח, עמוד ב), שהעולם יתקיים ששת אלפי שנים. הגאון החשיב כל אלף שנים כיום אחד, על פי הפסוק "כי אלף שנים בעיניך כיום אתמול כי יעבור" (תהלים צ', ד'), ומכאן ששנת חמשת אלפים וחמש מאות לבריאת העולם היא בוקרו של היום השישי. כשם שההלכה קובעת שיש להשכים ביום שישי ולהכין את צורכי השבת, כך על פי דברי הגאון יש להתכונן ל"שבת" של העולם באופן מעשי החל מ"בוקרו של היום השישי".
שולחן ערוך חדש
על פי דברים שכתב בנו של הגר"א, התכוון אביו לחבר מעין "שולחן ערוך חדש":
יחסו ללימודי חול ולפילוסופיה
הגר"א תמך בלימודי חול שכללו חלק מהמדעים, בעיקר המדעים הריאליים, ואף כתב ספר על מתמטיקה, אסטרונומיה וגאומטריה בשם "איל משולש". בהקדמה ל"ספר אוקלידוס" (בתרגום לעברית שנעשה על ידי הרב ברוך בן יעקב שיק משקלוב, האג תק"ם - 1780), מובא בשמו:
דבריו של הרב ברוך שיק מקבלים חיזוק מתרגום שכתב בנו של הגר"א, רבי אברהם וילנר, לחלקים מתוך ה"היסטוריה של הטבע" של החוקר הצרפתי הרדיקלי, בופון.
על פי עדות של תלמידיו ועל פי הספרים שנכתבו מפיו, היה הגר"א בעל ידע במתמטיקה, בהנדסה, בביולוגיה, באסטרונומיה, בגאוגרפיה, בבלשנות ובמוזיקה, אך נמנע מלעסוק ברוקחות לפי הוראת אביו. הוא החכים גם בהגות האנושית, ועם זאת התנגד ללימודי מדעי הרוח הכלליים, משום שלא ראה בהם תועלת אמיתית לחיי האדם היהודי. הגר"א נהג להבדיל בין לימודי מדעי הרוח לבין לימודי מדעי הטבע בהם ראה "רקחות וטבחות" המסייעות להבנת התורה.
וכך סיפר על הגר"א רבי ישראל משקלוב:
בניגוד ליחסו למדעי הטבע, יצא בחריפות נגד הפילוסופיה ולומדיה, כמובא בספר אבן שלמה (שהוא ליקוט מכתביו) פרק יא סימן ד. וכך אמר:
ושם מובא עוד בהערת שוליים, על פסקה זו:
בביאור הגר"א לספר ישעיה פרק ב' פסוק ו', כתב:
ביאור הגר"א על יו"ד סימן קע"ט סעיף ו סעיף קטן י"ג
היו שראו ביחסו האוהד כלפי לימודי חול את הסיבה להתפשטות תנועת ההשכלה בליטא יותר מבפולין החסידית. טענה זו הופרכה במחקרים מאוחרים יותר.
ניסיון עלייתו לארץ ישראל
ידוע כי הגאון ניסה בעצמו לעלות לארץ ישראל, ואף כתב לבני משפחתו איגרת מהדרך בהגיעו לקניגסברג, שהתפרסמה אחר כך בשם "עלים לתרופה", ובה כתב בין היתר שהוא הולך ל"ארץ חמדת ישראל וחמדת ה', שכל עליונים ותחתונים תשוקתם אליה". עם זאת, ניסיונו זה לא צלח, הוא החליט לחזור לביתו באומרו שאין לו רשות משמים לעלות לארץ ישראל.
קיימת אי-הסכמה לגבי השנה שבה ניסה הגר"א לעלות לארץ ישראל. דב אליאך, בספרו "הגאון", מנסה להוכיח מדקדוקים בלשון האיגרת, כי ניסיון זה היה כאשר הגאון היה בסביבות גיל ארבעים, לדבריו כנראה בחורף תק"כ (1760-1759). בספר 'קול התור' מופיע כי הוא ניסה לעלות לארץ בשנת תקמ"ב (1782). לעומתם, ד"ר אריה מורגנשטרן טוען כי הניסיון היה בסביבות שנת תקל"ח (1778), על פי מסמכים של הקהילה היהודית בהולנד המזכירים אדם בשם "ר' אליהו מווילנא", אולם לא ברור האם הכוונה במסמכים אלה לגאון. אלי אליאך הציע כי מדובר בקיץ של שנת תקכ"ז (1767).
בעקבותיו וביוזמת תלמידו רבי חיים מוולוז'ין עלו רבים מתלמידיו לארץ החל משנת תקס"ח (1808), בעלייה הידועה כ"עליית תלמידי הגר"א" בראשות תלמידו רבי מנחם מנדל משקלוב. תחילה התיישבו בצפת והקימו בה את קהילת ה"פרושים". החל משנת תקע"ו (1816) עברו חלקם והתיישבו גם בירושלים, והקימו בה מחדש את הקהילה האשכנזית.
מאבקו בתנועת החסידות
הגר"א התנגד לתנועת החסידות בשל עיוותים שונים שראה בה, שגרמו לו לסווגה כמינות וכתנועה שיונקת מהטומאה. כבר בשנת ה'תקל"ב (1772) מופיעה חתימתו של הגר"א על חרם קהילת וילנה נגד החסידות. בשנת ה'תקמ"א (1781) הטיל עליה שוב חרם. סירב לפגוש את האדמו"ר המייסד של חסידות חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי, והורה לשרוף בפומבי את הספר "צוואת הריב"ש".
יש דעות שונות לגבי העיוותים שהגר"א ראה בחסידות. שמעון דובנוב טען שהיא איימה על התשתית הקהילתית של דת הספר הרבנית בהעמידה את הרגש לפני השכל, בנוסף לחשש שמדובר בתנועה משיחית פרנקיסטית חדשה שקמה על היהדות (ראו להלן). אחרים טענו שהיא נתפסה כתנועה ליצנית שזלזלה בתלמידי חכמים שהתנגדו לה, בצירוף מעשים שנתפסים כקלות ראש, כגון זלזול בזמני התפילות, עמידה על הראש ועוד. הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מבוסטון מוסיף כי הגר"א ראה כי החסידות מתפשטת במהירות רבה, וזה גרם לו לחשוש שמדובר ב"מעשה שטן", כי קדושה כובשת ומתפשטת לאט.
יש הטוענים שההתנגדות נבעה בשל כך שהגר"א סבר כי בחסידות יש מאפיינים אשר שונים מהאמונה היהודית כפי שהייתה מקובלת עד אז. באיגרת מפורשת של הגר"א עצמו, הוא מכנה את החסידות כעבודת עץ ואבן, התבטאות המלמדת על הפן התאולוגי של התנגדותו לחסידות, המזהה אותה כסוטה מעיקרי האמונה היהודית. ייתכן והתכוון לוולגריזציה פשטנית של רעיונות קבליים מורכבים, כמו נוכחותו של האל בעולם הפיזי, והימצאותם של "ניצוצות קדושה" בעולם, גם בדברים פשוטים כמו עצים ואבנים, לצורך "בירור הניצוצות", שהוא אחד המרכיבים היסודיים בהגות החסידית. ייתכן ויש כאן רמז לחשדותיו כי החסידות ממשיכה או דומה למגמות אפיקורסיות ואנטינומיות מסוכנות, כפי שנתגלעו בתנועות השבתאות והפרנקיזם.
גם באיגרת של רבי שניאור זלמן מלאדי לחסידיו בווילנה, הוא מציין כי התנגדותו של הגר"א כלפיו נובעת ממחלוקת על הגדרת נוכחות האל בעולם הפיזי.
מתלמידיו
לגר"א לא היו תלמידים במובן הרגיל של המילה והוא לא כיהן בראשות ישיבה. עם זאת בחורף ה'תקכ"ח (1767) הוא הקים בית מדרש צמוד לביתו, שם מסר לעיתים שיעורים, בעיקר בצעירותו, בו למדו תלמידי חכמים מובחרים, שהיו מביאים לפניו את קושיותיהם וספיקותיהם. תלמידיו חשו את הפער העצום ביניהם ולא אבו להיקרא "תלמידיו".בני הגר"א בהקדמת ביאור הגר"א לשולחן ערוך ערכו רשימה של כמה מבחירי תלמידיו:
בני הגר"א כותבים שבסוף ימיו התקרבו אל הגר"א שני האחים בני שקלוב, רבי בונים ואחיו רבי מנחם מנדל:
כתביו
מתורתו של הגר"א נדפסו ספרים העוסקים בחלקים רבים של התורה, ובהם ביאורים לתורה, לנביאים, למגילות, לספר דברי הימים, למשניות זרעים וטהרות, פירושים לתלמוד ירושלמי, לתוספתא, למסכתות קטנות, לתורת כהנים ועוד. בחכמת הקבלה נדפסו מתורתו פירושים לחלקי הזוהר, ספרא דצניעותא, היכלות, לספר יצירה ועוד. גם את אגדות חז"ל הגר"א מבאר פעמים רבות על דרך הקבלה.
הביבליוגרף ישעיהו וינוגרד ערך ספר שלם אוצר ספרי הגר"א בו אסף את כל ספרי הגר"א למהדורותיהם, כפי שנדפסו עד שנת ה'תשנ"ח.
את עיקרי חיבוריו כתב עד גיל 40, ומאז מיעט בכתיבה.
חלק מספריו נערכו בשנים האחרונות בצורה מוארת ומוערת על ידי הרב שלמה ברעוודה.
משפחתו
הגר"א היה הבכור והיו לו ארבעה אחים:
כל שמונת ילדיו של הגאון מווילנה נולדו מאשתו הראשונה, חנה:
הנצחה
על שמו של הגר"א הוקמו בתי כנסת, בפרט בשכונת שערי חסד בירושלים. כמו כן הוקמה על שמו ישיבת הגר"א (כיום כולל אברכים) בחיפה, ישיבת אדרת אליהו וקהילת אדרת אליהו בעיר העתיקה בירושלים, השואפת ללכת על פי דרכו.
תמונות דיוקן של הגאון מווילנה החלו להתפרסם כהדפסי אבן בין השנים 1821–1825. הצייר המקורי היה ראש המחלקה הליטוגרפית באוניברסיטת וילנה, הצייר הליטאי-פולני ג'וסף הילרי גלובצקי.
המוזיאון היהודי הממלכתי של ליטא נושא את שמו של הגאון.
בשנת תשנ"ט ביקשה ממשלת ישראל להעלות את עצמותיו של הגאון ארצה, אך סורבה על ידי ממשלת ליטא, בין השאר משום התנגדות הקהילה היהודית שם.
ישראל אלישיב
ישראל אלישיב (באנגלית: Israel Eliashiv) (נולד ב- 1931) הוא דיפלומט - שגריר ישראל בדימוס.
קורות חיים
אלישיב נולד ברומניה ועלה עם הוריו לארץ ישראל (פלשתינה) בשנת 1935.
שירת בצה"ל במלחמת השחרור בגיל 17. יחד עם יתר ילידי 1931 אשר השלימו לימודיהם ובחינות הבגרות בהפוגה והמשיכו שרותם בצה"ל. במקבית לשירותו בחיל האוויר סיים את לימודיו בבית הספר לאימונים אוויריים בחיל האוויר. לאחר שחרורו משרות בצה"ל למד בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב, ולאחר מכן עם העברת משרד החוץ לירושלים, המשיך לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטה של רומא ב-1957. אלישיב הוא בוגר מחזור ל"ז בגימנסיה העברית הרצליה.
במהלך שירותו במשרד החוץ שימש יו"ר ועד האקדמאים וכן יו"ר פורום מנהלי המחלקות המדיניות במשרד החוץ.
ישראל אלישיב הצטרף למשרד החוץ ב-1951 ושירת בתפקידים שונים ברומא איטליה, קנברה אוסטרליה, סינגפור, ז'נבה שווייץ (מוסדות או"ם) ,ניו-יורק ארצות הברית (האו"ם), ובמשך שנים רבות עסק בפעילויות בתחום המולטילטרלי הבינלאומי (כלכלי, חברתי ,פיתוח וסביבה) ובייצוג ישראל בוועידות בינלאומיות שונות ובמוסדות האו"ם .
בז'נבה – GATT הסכם או"ם בדבר תעריפי מכס וסחר. UNCTAD – ארגון המקדם מדיניות סחר ופיתוח במדינות מתפתחות, ECE - UN Economic Commission for Europe – נציבות או"ם כלכלית לאירופה שהשתתפנו בה כמשקיפים.
בניו-יורק – העצרת הכללית של האו"ם, הוועדה השנייה (כלכלית וסוציאלית), הוועדה החמישית ( פיננסים ותקציב), המועצה הכלכלית והחברתית (ECOSOC), תוכנית הפיתוח של האו"ם  (UNDP).
בתקופת שירותו כשגריר במשלחת ישראל לאו"ם אלישיב יזם וקידם הסכמי שיתוף פעולה עם מחלקת תמיכה בפיתוח וניהול במזכירות האו"ם (DDSMS) – Department for Development Support and Management ועם UNDP -תוכנית הפיתוח של האו"ם.(1996).
הסימפוזיון התקיים בחסות משותפת של ישראל, יפן ותוכנית הפיתוח של האו"ם (UNDP) וכן הקונסורציום הבינלאומי לאזורים צחיחים בארצות הברית. (International Consortium of Arid Lands) בו השתתפו מומחים משלושים מדינות.
ב-1996 קידם סדנא בינלאומית בנושא: סינרגטיות בין האמנות על שינויי אקלים, מגוון ביולוגי, מדבור ועקרונות על יער, שהתקיים במכון לחקר המדבר בשדה בוקר, שאורגן ומומן על ידי תוכנית הפיתוח של האו"ם ובסיוע יפן, דנמרק, נורווגיה וישראל)
תפקידיו במשרד החוץ
1993-1996 שגריר במשלחת ישראל לאו"ם בניו-יורק, נציג בוועדה השנייה {כלכלית וסוציאלית), נציג בוועדה החמישית(תקציב ופיננסית), נציג במועצה הכלכלית וסוציאלית (ECOSOC), נציג ב- UNDP תוכנית הפיתוח של האו"ם
1991-1992 נציג משקיף, שגריר לוועידה על פרוק הנשק ומשא ומתן על האמנה על נשק כימי, (CWC Chemical Weapons Convention)
1987-1990 שגריר בסינגפור.
1985-1987 מנהל המחלקה לארגונים כלכליים בינלאומיים
1982-1985 מנהל המחלקה להיבטים כלכליים במרכז למחקר מדיני
1977-1982 סגן ראש המשלחת למוסדות האו"ם בז'נבה ונציג קבוע ל-GATT, UNCTAD
1976-1977 סגן מנהל המחלקה לארגונים כלכליים בינלאומיים
1972-1975 יועץ במשלחת ישראל לאו"ם בניו-יורק, נציג ישראל לוועדה השנייה והחמישית בעצרת האו"ם, ECOSOC ו- UNDP
1968-1972 יועץ בשגרירות ישראל בסינגפור (היה בין שני הדיפלומטים הראשונים שהגיעו לסינגפור לשרת כנציגים מסחריים ולקחו חלק להפיכתה מנציגות מסחרית לשגרירות ישראל בסינגפור).
1966-1968 עוזר ראשי, המחלקה הכלכלית.
1962-1968 מזכיר שני' שגרירות ישראל בקנברה.
1958-1962 ראש ענף הדרכה וקצין קישור עם קהיליית המודיעין, חקר
1957-1958 עוזר הסברה, ארצות הברית
1954-1957 שגרירות ישראל ברומא
השתתפות בוועידות וכנסים בינלאומיים כנציג ישראל
1965 חבר משלחת ישראל לוועידה הכלכלית של האו"ם לאסיה ולמזרח הרחוק, וולינגטון, ניו זילנד
1972-1975 חבר משלחת ונציג ישראל בוועדה השנייה (כלכלית) בעצרת הכללית של האו"ם, ניו-יורק
1974 נציג ישראל במושב השנתי של ECOSOC (המועצה הכלכלית וחברתית של האו"ם), ז'נבה
1975 נציג ישראל בוועידה בינלאומית של UNIDO (ארגון האו"ם לפיתוח תעשייתי), לימה
1976 חבר משלחת ונציג ישראל בוועדה השנייה (כלכלית) בעצרת הכללית של האו"ם, ניו יורק
1977-1982 נציג ישראל במושב השנתי של הוועדה הכלכלית לאירופה, ז'נבה
נציג ישראל במשא ומתן המולטילטרלי הכלכלי "סבב טוקיו", ז'נבה
נציג ישראל במושב השנתי של תוכנית הפיתוח של האו"ם, ז'נבה
נציג ישראל במושב השנתי של המועצה הכלכלית והחברתית של האו"ם, ז'נבה
נציג ישראל בוועידה הדיפלומטית בדבר אמנה על העברת טכנולוגיה, ז'נבה
נציג ישראל בכנס מומחים בכירים לשיתוף פעולה טכני בין המדינות המתפתחות, ז'נבה
נציג ישראל לוועידה בינלאומית על המצוקה הכלכלית של המדינות העניות, פאריס
נציג ישראל לוועידה בינלאומית על סחר ופיתוח, מנילה
1983 חבר משלחת ונציג ישראל לוועדה השנייה (כלכלית) בעצרת הכללית של האו"ם, ניו יורק
1991 נציג  משקיף, ישראל, שגריר, לוועידה על פירוק הנשק ומשא ומתן על האמנה על נשק כימי
1991-1995 חבר משלחת ונציג ישראל, שגריר, לוועדה השנייה (הכלכלית)  בעצרת הכללית של האו"ם בניו-יורק
תפקידים אחרים
מאז יציאתו לגמלאות בשנת 1997 מונה על ידי נשיא אוניברסיטת בן-גוריון, ליועץ בכיר למכון לחקר המדבר, באוניברסיטת בן-גוריון, קמפוס שדה בוקר, תפקיד אותו ממשיך מאז.
במסגרת פעילותו גייס כספים בסדר גודל של רבע מיליון דולר ,הן מיפן למלגות עבור סטודנטים ממדינות מתפתחות ללימודי תואר שני בבית הספר הבינלאומי ללימודי מידבר ,עם הקמתו, בשדה בוקר, וכן תרומה מקרן רוקפלר לעידוד ש"פ עם מדינות מתפתחות.
פעיל כחבר בוועדה המארגנת לוועידה הבינלאומית למידבור המתקיימת כל שנתיים בשדה בוקר, חבר בוועדה המארגנת המקומית (2008, 2010, 2012) ויועץ מיוחד לוועדה המארגנת המקומית (2014, 2017).
סאות' ברד'ר
סאות' ברד'ר (באנגלית: South Brother Island; מילולית, האח הדרומי) הוא אחד משני איים הממוקמים באיסט ריבר בין הברונקס והאי רייקרז. השני מבין שני האיים (הגדול והידוע יותר מביניהם) הוא האי נורת' ברד'ר (האח הצפוני).
מבחינה אדמיניסטרטיבית, עד אמצע המאה ה-20 היו האיים חלק מרובע קווינס של העיר ניו יורק. כיום הם נחשבים חלק מרובע הברונקס.
היסטוריה
האי בבעלות פרטית למעלה ממאתיים שנים. בראשית המאה ה-20 היה באי בית קיץ של ג'ייקוב רופרט, הבעלים של הניו יורק יאנקיז, אולם מרבית המאה ה-20 היה האי בלתי מיושב.
כיום נמצא האי בבעלות המפטון סקרוז (Hampton Scows) - חברה שאינה עושה באי שימוש. החברה רכשה את האי בשנת 1975 בעלות של עשרה דולרים.
יחסי נאורו–רוסיה
יחסי נאורו–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין נאורו לרוסיה. רוסיה מיוצגת בנאורו דרך שגרירותה בקנברה, אוסטרליה.