cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוהנס ריבמן
גילוי הקילימנג'רו והר קניה
עם זאת, שני המיסיונרים, שהפכו לחוקרים באותה מידה שהם היו מיסיונרים, התעניינו למדי בקילימנג'רו, וקראף ביקש את רשותו של מושל מומבסה למסע לארץ הג'אגה, עם הידוע כיום בשם צ'אגה, שחיו וחיים במורדות הקילימנג'רו. קראפף אמר למושל כי המסע הזה יהיה מוקדש לעבודה מסיונרית. קראפף למעשה לא ליווה את ריבמן במסע, ולכן רק בוואנה כרי וריבמן יצאו לקילימנג'רו ב־27 באפריל 1848.
תוך שבועיים, ריבמן והמדריך שלו היו במרחק ראייה של ההר. הוא ציין ביומנו את הצבע הלבן המוזר בפסגת הקילימנג'רו. על פי יומנו של ריבמן, המדריך שלו 'לא ידע מהו הצבע הלבן בפסגה, אבל הניח שמדובר בקור'. אז הבין ריבמן שהקילימנג'רו למעשה מכוסה בשלג. בשנת 1849 פורסמו תצפיות אלה באירופה, אך הם לא התקבלו כמהימנים על ידי מרבית הקהילה המדעית באותה תקופה ואף נחשבו תוצאה של ההזיות שנגרמו על ידי מלריה. ב־10 בנובמבר 1848 תיעד ריבמן רשומה ביומן שלו על ההר:
הבוקר הבחנו בצורה ברורה מתמיד את הרי יגגה. בערך בשעה עשר דמיינתי שראיתי ענן לבן מסנוור. המדריך שלי כינה את הלבן שראיתי רק 'בארידי', קור. עם זאת, היה לי ברור לחלוטין שזה לא יכול להיות שום דבר מלבד שלג".
הר קניה התגלתה על ידי קראפף שנה מאוחר יותר, ב־3 בדצמבר 1849. גם הממצא של הר קניה התקבל בחוסר אמון באירופה. אולם הדיווח על התגליות האלה הספיק כדי לעורר חקירה נוספת באזורים אחרים באפריקה, ובכך לעורר צמיחה של ידע מדעי (בין תחומים אחרים) על אזורים, אנשים, היסטוריה וגאוגרפיה ביבשת אפריקה.
עבודות אחרות באפריקה
ריבמן שהה באפריקה כמעט שלושים שנה ברציפות. הוא שמר על שאיפתו להשפיע באמת על העמים האפריקאים, ולהשלים את משימתו כמיסיונר. הוא נזקק לסבלנות רבה. נראה כי גישתו זו הייתה הכוח המניע מאחורי שנות עבודתו הרבות ביבשת.
בנוסף לביקור בקילימנג'רו, ביקרו ריבמן וקאמפף באזורים אחרים, כולל האגמים הגדולים במזרח אפריקה והר מירו. הוא אפילו התחתן עם מיסיונרית עמיתה, אנה מריה נסי מייש, עמה בילה חמש עשרה שנה בעבודות שליחות באפריקה לפני מותה בשנת 1866, ואיתה נולד לו ילד (שנפטר ימים לאחר לידתו).
כמו כן, בתקופתו באפריקה, לאחר מסעותיו לקילימנג'רו וסביב האגמים הגדולים, הוא למד לדבר כמה שפות מקומיות, והשלים מילון (שהתחיל עמיתו לודוויג קראפף) לשפת הניקה (מיג'יקנדה), מילון של סוואהילי (שאבד אך ייתכן שחומר כלשהו שולב במילון קראפף של שפת הסוהילי (1882)). הוא גם תרגם את בשורת לוק לסוואהילי.
מפת "השבלול"
בתקופתם באפריקה, קראפף וריבמן פילסו את דרכם אל פנים היבשת. הם נסעו לכמה אזורים במרכז ומזרח אפריקה, כולל מה שמכונה כיום האגמים הגדולים באפריקה. הממצא של אגם אחד גדול במיוחד (Uniamési) מתואר במפה המכונה מפת "השבלול'. היא נודעה בשם זה מכיוון שמתווה גוף המים הגדול במפה יצר צורה דומה לזו של שבלול.
את הבסיס למפה הכין המיסיונר ג'ייקוב ארהרט מדוחות חבריו קרפאף וריבמן, וכן מידע מילולי שקיבל מאנשים מקומיים. ארהרט נדהם מהעובדה שחוקרים שנכנסו ליבשה בנקודות שונות מהחוף, הגיעו כולם לים גדול פנימי. בנובמבר 1854, בשעה שדיבר על הנושא עם ריבמן, "באותו הרגע, הבזיקה לשנינו ונפתרה הבעיה, מתוך ההנחה הפשוטה כי ייתכן שהשערה הגאוגרפית המקובלת עד כה הניחה שבתוך היבשה ישנה ארץ הרים אדירה. עלינו לחפש כעת עמק עצום וים פנימי."על המפה שצייר ריבמן, מופיע גוף מים גדול שכולל את אגמי ויקטוריה, טנגניקה וניאסה. הם מוצגים כאגם אחד גדול מאוד.
על המפה ניתן לגלות כמה פרטים מעניינים, כולל בחלק הצפון-מזרחי. הקרטוגרף התייחס לנחל הזורם לאגם ויקטוריה, שהיה ידוע אז למיסיונרים כ"האוקארווה ". הערה במפה, מתארת את מי הנחל כמתוקים מאוד, אך הכתים את השיניים בצבע צהוב חולני. הערה זו היא ככל הנראה הטקסט הידוע הראשון המתייחס למי השתייה, שנמצאו בעיקר סביב הר מירו, שיש בהן ריכוז גבוה של פלואור וגורם לצבע חום-צהוב לשיניים שלא ניתן להסירם.
הערה נוספת על מפת השבלול - "כאן מקור המג'אד [סודה]" - מספקת עדויות לכך שהסחר בסודה שמקורו באגם נטרון (ברור שלא היה ידוע אז בשם זה) כבר היה פעיל באותה תקופה.
אחרית החיים והמוות
לאחר שאיבד כמעט את ראייתו מסיבות לא ידועות, חזר ריבמן לאירופה בספטמבר 1875. הוא שב לגרמניה לראשונה מזה 29 שנה לאחר ששוכנע לעשות כן על ידי חבר מיסיונר שעבד באזור. לאחר מכן המשיך להתגורר בקורנטל ליד שטוטגרט, שם היה קרוב לחברו הוותיק קראף. באביב 1876, בעצתו של קראף, התחתן עם אלמנתו של מיסיונר אחר מהודו, לואיז ריבמן נאה דיובל. הנישואין לא נמשכו זמן רב, שכן ב־4 באוקטובר 1876 נפטר רבמן מדלקת ריאות.
חרוטים על מצבתו של ריבמן בבית הקברות בקורטל המילים "נשמר בזרועותיו של ישו".
המורשת שהשאיר אחריו נשמרת על ידי קרן יוהנס ריבמן, חברה דתית המוקדשת לריבמן ולזכרו. עבודתו של ריבמן באפריקה, הן כמיסיונר והן כחוקר, איפשרה לאירופאים אחרים ללכת בעקבותיו.
מארון א-ראס
זיהוי הכפר עם האתר המקראי "מי מרום"
הארכאולוג ג'ון גרסטנג זיהה את אזור מארון א-ראס כמקום הקרוי בתנ"ך מֵי מֵרוֹם, מקום המערכה בין יהושע בן נון לבין ברית מלכי כנען, על סמך מיקומו של הכפר על פסגה שלרגליה אגן מישורי ושפע מעיינות. זיהוי זה התקבל על רבים מחוקרי ארץ ישראל ופרשני המקרא, בהם יוסף ברסלבי, יחזקאל קויפמן ואחרים. על פי השערה זו, שם הכפר משמר את צליל השם המקראי.
התקופה העות'מאנית ותקופת המנדט
בשנת 1596 נרשם הכפר מארון א-ראס בתת-המחוז (נאחיה ) תבנין שבמחוז (ליוואא' ) צפת, עם אוכלוסייה של 97 משקי בית מוסלמים. תושבי הכפר שילמו מס קבוע בסך 25% עבור גידולים חקלאיים, כמו חיטה, שעורה, עצי זית, גפנים, עיזים וכוורות.
בשנת 1838 ציין אדוארד רובינסון את הכפר כממוקם על גבעה גבוהה יותר מזו של יארון.
בשנת 1881 תיאר סקר הקרן לחקר ארץ ישראל את הכפר כבנוי אבן וכולל כ-150 מוסלמים, וציין כי יש בו מספר משמעותי של אבנים מסותתות היטב ושרידים המצביעים על כך שהייתה בו פעם כנסייה דומה לזו שביארון. עוד ציין כי ישנה כותרת של עמוד עם עיטור מימי הביניים, וארכיטרב עם כתובת יוונית בשלושה חלקים.
פעילות צבאית ומבצעים בשטח הכפר בשנות ה-70 ואילך
במהלך שנות השבעים, כבש צה"ל בטנקים ונגמ"שים, בסיוע גדוד 51 של חטיבת גולני, את תל ש'ריפה ומארון א-ראס, במסגרת מבצע קואופרטיב – מבצע יום שבו סייע צה"ל לראשונה בגלוי ללחימה של אנשי סעד חדאד (בעיקר סיוע ארטילרי). לאחר הכיבוש ביצעו אנשי יחידת א-סאעקה הפלסטינית פעולת נגד מוצלחת והבריחו כוח נוצרי ששהה במקום והשאיר אחריו בשטח חללים, שני זחל"מים, טנק שרמן וג'יפ.
הכפר היווה תחנה ראשונה לכוחות צה"ל במבצע ליטני במרץ 1978 ולאחר חיסול המחבלים בו נע הכוח לעיירה בינת ג'בייל.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, התנהל בכפר קרב מארון א-ראס בין צה"ל לחזבאללה. במהלך יום ה-20 ביולי 2006 נכבש הכפר על ידי סיירת צנחנים בקרב גבורה. סיירת צנחנים זכתה בצל"ש יחידתי על חלקה בקרב. בקרב נהרגו 5 חיילי צה"ל מיחידת אגוז שבאה לסייע לצנחנים וכן עשרות מחבלי חזבאללה. במהלך המלחמה השתמש כוח של חיל ההנדסה הקרבית בצפע שריון כדי להחריב את הקסבה של מארון א-ראס.
שכונת אחווה (תל אביב)
שכונת אחווה הייתה שכונה יהודית שקמה צפונית-מזרחית ליפו בשנת 1899 בשטח שבו עובר כיום חלקו הדרומי של רחוב אחווה בתל אביב-יפו, בסמוך למרכז סוזן דלל בנווה צדק.
שמואל יוסף עגנון ציין את ביתו של הרב קוק בספרו תמול שלשום:
בית המדרש החב"די המצוין בציטוט עומד עד עצם היום הזה. חלונותיו אטומים. בית הספר הישן לבנות נמצא ברח' בנות יעקב פינת רח' שלוש.
דייב קלארק פייב
דייב קלארק פייב (חמישיית דייב קלארק, באנגלית: Dave Clark Five) הייתה להקת רוק בריטית מלונדון אשר פעלה בעיקר בשנות ה-60.
הלהקה הוקמה בשנת 1958 על ידי המתופף דייב קלארק שלפני כן שיחק כניצב בסרטים. בשלוש השנים הראשונות התחלפו חברים בלהקה עד שבשנת 1961 היא התייצבה בהרכב הסופי והקבוע שלה שהחזיק מעמד לאורך כל שנות ה-60.
לאחר ארבעה להיטים שלא נכנסו למצעד, שניים מהם אינסטרומנטליים, עברה הלהקה להקליט בחברת קולומביה והלהיט הראשון שלה שנכנס למצעד הבריטי היה Do you love me של הקונטורס. לרוע מזלם של דייב קלארק וחבריו ללהקה, העדיף הקהל הבריטי את הביצוע של בריאן פול והטרמלוס שהגיעו למקום הראשון בעוד שדייב קלארק פייב הסתפקו במקום ה-30. התפנית חלה עם הלהיט הבא שאותו כתבו דייב קלארק וחברו ללהקה מייק סמית - Glad all over. להיט זה כבש את פסגת המצעד הבריטי והוריד מהפסגה את I Want to Hold Your Hand של הביטלס. גם הלהיט הבא "Bits and pieces" הצליח והגיע למקום השני. בתחילת 1964 חברי הלהקה החלו להצליח גם באמריקה והגיעו שוב ושוב לששת המקומות הראשונים בארצות הברית כשהלהיט Over and over כובש את הפסגה בשנת 1965. זאת למרות שלהיט זה דווקא נכשל במצעד הבריטי. הלהיט שלפניו Catch us if you can נתן את שמו לסרט של הלהקה והגיע לחמשת הראשונים בשני המצעדים.
במהלך הקריירה שלהם הקליטו חברי הלהקה שני שירים שונים בשם זהה Everybody knows, והמשיכו להצליח עד שנת 1970 בה הגיעו בפעמיים האחרונות לעשרת הראשונים במצעד הבריטי. באותה שנה התפרקה הלהקה אם כי דייב קלארק המשיך להקליט עם מייק סמית ובשנות ה-80 חיבר את המחזמר המצליח Time עם קליף ריצ'רד בתפקיד הראשי.
5-HO-DiPT
5-HO-DiPT (5-hydroxy-N,N-di-iso-propyltryptamine) הוא נגזרת של טריפטמין הפועל כאגוניסט לסרטונין. הוא ידוע כמטבוליט של סם פסיכדלי ידוע יותר בשם 5-MeO-DiPT.
יורם צפריר
יורם צפריר (30 בינואר 1938 – 22 בנובמבר 2015) היה פרופסור במכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס א.מ.ת לשנת 2014. מאז 2001 היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. התחומים העיקריים של פעילותו המדעית היו הארכאולוגיה של ארץ ישראל ומזרח הים התיכון בכלל, בתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית. תחום נוסף של פעילותו היה הגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל וסביבותיה בתקופות האמורות.
קורות חייו
במלחמת ששת הימים שירת ביחידת מודיעין של פיקוד הדרום ונפצע קשה בשתי רגליו. למרות הנכות המשיך לשרת במילואים והשתתף במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון כקצין חינוך באוגדת מילואים. השתחרר משירות מילואים בדרגת רב-סרן. את פציעתו, שיקומו ואת השנים שלאחריהם תיעד בספרו פציעה (ספריית אפקים - עם עובד) עליו קיבל את פרס יצחק שדה לספרות צבאית בשנת 1976.
צפריר סיים תואר ראשון בארכאולוגיה ובהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בשנת 1964 ותואר שני במקצועות האלה בשנת 1968. את עבודת הדוקטור שלו על הנושא ציון - הגבעה הדרומית-מערבית ומקומה בהתפתחות העיר ירושלים בתקופה הביזנטית החל לכתוב בהדרכת פרופ' מיכאל אבי יונה ולאחר פטירתו של אבי-יונה ב-1974, בהדרכת פרופ' יגאל ידין ופרופ' אברהם נגב. תואר ד"ר הוענק לו ב-1976. החל משנת 1969 נמנה עם סגל ההוראה במכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית, התמנה למרצה בכיר בשנת 1978, לפרופ' חבר בשנת 1981 ולפרופ' מן המניין בשנת 1987. רבים מתלמידיו משמשים היום כמורים וחוקרים בכירים באוניברסיטאות בארץ וברשות העתיקות. בשנת 2014 זכה צפריר בפרס א.מ.ת בתחום הארכאולוגיה (ביחד עם פרופ' נעמה גורן-ענבר). פרש לגמלאות בשנת 2006, אך המשיך את פעולתו האקדמית כחוקר ומחבר, וכן כמדריך של תלמידי מחקר עד פטירתו בנובמבר 2015.
בשנת 2014, הפקיד את ארכיונו האישי במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית.
חפירות ארכאולוגיות
במהלך לימודיו השתתף צפריר בחפירות ארכאולוגיות רבות. לראשונה בשנת 1956 כמתנדב במצדה (עם שמריהו גוטמן ויוחנן אהרוני) ובמערות מדבר יהודה (בהנהלת יוחנן אהרוני). בשנת 1960 היה חבר במשלחת של יוחנן אהרוני בנחל צאלים והמשיך במשלחתו של פסח בר-אדון במערת המטמון שבנחל משמר ומערות נוספות בסביבה (1962-1960). השתתף בסקר הר הנגב (בהנהלת משה כוכבי) ב-1963. כמנהל שטח עבד בחפירות ערד בשנים 1962–1964 (בהנהלת יוחנן אהרוני ורות עמירן), ברמת רחל (בהנהלת יוחנן אהרוני) בשנת 1962, בתל נגילה בשנים 1962–1963 (בהנהלת רות עמירן), במצדה בשנים 1963–1964 (בהנהלת יגאל ידין), ובשנת 1966 במגידו (בהנהלת יגאל ידין).
צפריר ניהל מפעלים ארכאולוגיים רבים: סקר הדרך הנבטית בין עבדת לשער רמון (יחד עם זאב משל) בשנת 1965; חפירה של מערת מסתור מתקופת מרד בר-כוכבא בעין ערוב (1973); בשנת 1974 חפר סמוך לשער ציון בירושלים (יחד עם מגן ברושי). חפירה רחבת ממדים ניהל ברחובות-בנגב, עיר מדברית מן התקופות הנבטית והביזנטית בהר הנגב, בשנים 1975–1976, 1979, וכן ב-1986 (עם קנת הולום מאוניברסיטת מרילנד). בשנת 1991 חפר בבית הקברות שם (עם הולום, ועם האנתרופולוג פרופ' ישראל הרשקוביץ מאוניברסיטת תל אביב). הוא חפר כנסייה ביזנטית מעוטרת בפסיפס בחורבת ברכות שבגוש עציון (עם יזהר הירשפלד) בשנת 1976. בשנים 1981–1983 חפר בשרידי המבצר החשמונאי-הורדוסי בסרטבה-אלכסנדריון (עם יצחק מגן). בשנים 1983–1984 חפר כנסייה ופסיפסים בבית לויה שבשפלה (עם יוסף פטריך). חפירתו הגדולה ביותר היא בבית שאן (סקיתופוליס הרומית-ביזנטית) בשנים 1980–1981, ובעיקר בשנים 1986–2000 (עם גדעון פרסטר). לכתיבת הפרסום המדעי של חפירה רחבת ממדים זו הוא הקדיש את עיקר עבודתו המחקרית.
עבודתו
כתלמיד מובהק של אבי-יונה, פיתח צפריר את הוראת הארכאולוגיה של התקופה הרומית והביזאנטית באוניברסיטה העברית בירושלים, ומשם, דרך תלמידים ועמיתים, בכל אוניברסיטאות ישראל. הוא הרבה לעסוק במצבה היישובי של ארץ ישראל ושכנותיה בתקופות אלו. לכך הקדיש מחקרים רבים ששילבו את חקר המקורות והארכאולוגיה ובמיוחד את עבודתו על האונומסטיקון של יהודה, פלשתינה וערביה במקורות היווניים והלטיניים (ראו בהמשך). עניין מיוחד שהעסיק אותו הוא חקר הנגב הביזנטי ותהליכי ההתיישבות והחורבן באזור זה, שבגלל התנאים הקיצוניים שבו הפך למעין "מעבדה" בה נבחנים תהליכי ההתיישבות בארץ בכלל. בחפירה ובמחקר של בית שאן (סקיתופוליס, בייסאן) תרם, יחד עם עמיתו גדעון פרסטר לחקר העיור בארץ ישראל ולשינויים הדמוגרפיים שחלו בארץ בכלל. צפריר הצביע על הקשיחות התכנונית ואיכות הבנייה המאפיינת את העיור בתקופה הרומית, לעומת הגישה התועלתית והחופשית בתכנון ובינוי בתקופה הביזנטית. הוא עמד על השינויים שחלו בתפיסת העיור בתקופה הביזנטית ובשינויים התרבותיים שהתחזקו בארץ עם עליית הנצרות. הוא ציין את תהליך "ההתכפרות" ובתהליכי הירידה של הערים בארץ שהפכו למעשה לכפרים גדולים החל מסוף התקופה הביזנטית ובעיקר בתקופה הערבית הקדומה.
מאז כתיבת עבודת הדוקטור שלו ועד יום מותו הרבה צפריר לעסוק בסוגיות שונות בתולדות ירושלים דוגמת מהלכה של חומת נחמיה או מיקום החקרה הסלווקית בעיר זו. בעיקר תרם למחקרן של התקופות שהיו ידועות פחות בתולדות ירושלים הרומית (איליה קפיטולינה) וירושלים הביזנטית. עבודותיו הישנות והמאוחרות הן הבסיס למחקר המתחדש בתחומים אלה.
מחקרים על ההיסטוריה והגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל
לצד מחקריו הארכאולוגיים חיבר וערך צפריר מחקרים רבים בתחום ההיסטוריה והגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל. החשוב מבין כל אלה הוא ה-Onomasticon of Iudaea, Palaestina and Arabia in the Greek and Latin Sources, אותו חיבר יחד עם לאה די סגני ובהשתתפות יהודית גרין. מפעל זה, העתיד להתפרסם בכרכים אחדים, נערך מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. האונומסטיקון מציג את כל המובאות (המצויות במקורות הקלסיים באשר ליישובים ולעצמים הגאוגרפיים בארץ ישראל ובאזורים סמוכים (כולל ירדן, סיני ודרום סוריה)). כל ערך כולל טקסטים ביוונית ובלטינית בהם הוא נזכר, תרגום לאנגלית של טקסטים אלה, וכן דיונים ארכאולוגיים והיסטוריים. פרסום מוקדם באותו הנושא פרי עטם של המחברים הנזכרים למעלה ראה אור בשנת 1994 והוא כולל מפות היסטוריות של יהודה. מפעל זה יצא במסגרת המפעל הבינלאומי של מיפוי העולם הרומי (Tabula Imperii Romani), מטעם איחוד האקדמיות הבינלאומי.
רשימת פרסומיו של צפריר כוללת ספרים, דו"חות ועשרות מאמרים בתחומי הארכאולוגיה וההיסטוריה של ארץ ישראל. בין אלה אפשר למנות את ארץ ישראל מחורבן בית שני ועד הכיבוש המוסלמי - הממצא הארכאולוגי והאמנותי (1984) ואת העריכה (יחד עם שמואל ספראי) של ספר ירושלים, התקופה הרומית והביזאנטית 638-70 (1999).
תפקידים אקדמיים וציבוריים
צפריר נשא גם בתפקידים ארגוניים וציבוריים הקשורים בעבודה האקדמאית: בין היתר היה חבר בוועדת השמות הממשלתית (מאז 2010 כממלא מקום יושב ראש הוועדה); היה חבר מערכת הרבעון קדמוניות (1993-1967); חבר הנהלת סקר ישראל (1986-1976); ראש המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה ביד יצחק בן-צבי (1983-1976); עורך הרבעון קתדרה, יחד עם יעקב שביט וישראל ברטל (1986-1978); יושב ראש המערכת המדעית של יד יצחק בן-צבי (1983-1981), יושב ראש ועדת ההוראה של הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית (1985-1983); ראש המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית (1992-1989); חבר המועצה הארכאולוגית (2010-1989), יושב ראש הוועדה להכנת תוכנית הלימודים בארכאולוגיה לבתי ספר תיכוניים מטעם משרד החינוך (1994-1991); יושב ראש הוועדה למינויים מקני קביעות בלימודים העיוניים, האוניברסיטה העברית (1999-1996); בשנת 1999 נבחר כנשיא של הקונגרס הבינלאומי ה-XV לארכאולוגיה נוצרית (הקונגרס בוטל עקב הרעת המצב הפוליטי-ביטחוני באזור); בשנים 2001–2005 היה מנהל בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי והיה שותף במהלך השינוי של מעמד הספרייה לספרייה לאומית; בשנת 2010 מונה להיות יושב ראש ועדת בדיקה למצב הארכאולוגיה בישראל מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. צפריר זכה במלגת פולברייט (1978-1977), היה חוקר עמית בדמברטון אוקס - המרכז ללימודים ביזנטיים של אוניברסיטת הרווארד בוושינגטון די. סי. בשנים 78–1977, 1984-85, 1994, 2006-2005; זכה במדליית Frend מטעם ה-Society of Anitquaries of London לשנת 1997.
פעילויות נוספות
לצד עבודתו המדעית פרסם צפריר גם בתחום הספרות היפה (בשם העט "יורם אבי-תמר"):
כמו כן, פרסם מאמרים וביקורות בביטאונים מקצועיים ובעיתונות היומית ונשא הרצאות רבות בכנסים מדעיים בישראל ומחוצה לה. בשנת 2009 הופיע ספר לכבודו ובו רשימה של חיבוריו בתחומים השונים:
לצד עבודתו המקצועית היה צפריר מעורב במאבקים על שמירתם של אתרים ארכאולוגיים, נגד הניצול של הארכאולוגיה לצרכים פוליטיים, בעיקר בירושלים, ועל מעמדם של האתרים הארכאולוגיים כנכס תרבות עולמי שיש לטפחו בעבור הדורות הבאים.
חרבת חזעה
סיפור חִרְבֶּת חִזְעָה הוא סיפור מאת ס. יזהר שראה אור בהוצאת ספרית פועלים בשנת 1949, ואשר עוסק בגירוש תושבי הכפר הבדיוני חרבת חזעה, המייצג כפרים ערביים שתושביהם גורשו במהלך מלחמת העצמאות בשנת 1948 (אירועים הידועים בהיסטוריוגרפיה הפלסטינית בשם "הנכבה").
הסיפור מציג את מעשה הגירוש של חיילי צה"ל כבלתי מוסרי. הסופר השתמש בביטויים כמו "הגליה", "גירוש", "ירי בחפים מפשע" ובביטויים בעלי קונוטציה להיסטוריה היהודית כמו "קרונות". את המניע לכתיבת הסיפור ואת הביקורת הנמתחת בו הסביר הסופר שנים רבות לאחר מכן כך: "הרגשתי בתוכי שאני חייב לדבר דברים שאני ראיתי ולהתקומם כנגדם".
זהו הסיפור הישראלי הראשון שעסק בפרק זה בתקופת הקמת המדינה. בתקופות מאוחרות יותר עסקו בנושא היסטוריונים מאסכולת "ההיסטוריונים החדשים", בהם אילן פפה ובני מוריס.
אף על פי שהספר עוסק בכפר בדיוני, ישנו כפר בשם דומה ברצועת עזה.
עלילה
בסביבות מלחמת העצמאות, אי שם בדרום, מחלקתו של המספר יוצאת למשימה. הפקודה: (פרק א) 'יש לאסוף את התושבים החל מנקודה פלונית ועד לנקודה פלונית - להעמיסם על המכוניות ולהעבירם מעבר לקווים. לפוצץ את בתי האבן ולשרוף את בקתות החומר. לאסור את הצעירים ואת החשודים, ולטהר את השטח מכוחות עוינים.' הכיתה של המספר יוצאת באיגוף, ולאחר המתנה פותחת בירי על בתי הכפר ועל אנשים נמלטים. בהמשך הכיתה מגיעה לכפר עצמו. הכפר נדמה בהתחלה כנטוש, אולם לאטם צצים זקנים נשים וילדים ונאספים אל מתחת לעץ שקמה גדול. הכיתה עוברת בין הבתים והחצרות. החיילים עצמם לא פוגעים בתושבים אך משתדלים להצית ולשרוף כמה מבנים. הם רואים איך כיתה אחרת מפוצצת בתים בכפר ואת כאב התושבים היושבים מתחת לעץ, בייחוד אשה אחת אשר כנראה ביתה פוצץ והיא מבינה שזו כבר לא סתם המתנה בצל העץ אלא שכבר לא יהיה להם לאן לחזור. עם הזמן מתחיל להיבנות במספר פקפוק בכל המעשה הזה, האם צודק ונכון לפנות את האנשים מכפרם. הוא מתווכח רבות עם עצמו ומעט עם חבריו לכיתה. בצהריים מגיעות ארבע משאיות. מתחילים להעמיס עליהן את תושבי הכפר. למראה אשה וילד צעיר העולים למשאית מבין המספר שהילד הזה יהיה לעולם שונא, אויב לעתיד - 'כשיגדל לא יוכל להיות אחרת מאשר נחש-צפעוני, אותו זה שהוא עתה בכי ילד-אין אונים'. למראה המשאיות המועמסות באנשים מתבררת למספר תובנה - 'גלות. הנה זו גלות. כך זה גלות. כך נראית גלות.'
תרגומים
הסיפור ראה אור בתרגום לערבית מאת תופיק פיאד (ביירות 1981), בתרגום לגרמנית מאת רות אחלמה (פרנקפורט 1997), בתרגום לאיטלקית מאת דליה פדואה (טורינו 2005) ובתרגום לאנגלית מאת ניקולס דה לנגה ויעקב דווק (Dweck) (ירושלים 2008). כן תורגם הספר לספרדית, צרפתית, נורווגית, הולנדית ודנית.
בתרבות
הצייר הישראלי מרדכי ארדון יצר בהשראת הסיפור את הציור "חרבת חזעה", שנקנה על ידי הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית ברומא והוצג בה. בעקבות זכייתו של ארדון בפרס אונסק"ו ב-1954 הפיק אונסק"ו אלפי רפרודוקציות של הציור, שהופצו בעולם.
עיבוד טלוויזיוני
הסיפור עובד לדרמת טלוויזיה על ידי הערוץ הראשון בבימוי של רם לוי. רשות השידור התכוונה לשדר את הדרמה ב-6 בפברואר 1978, וסביב הסרט התעוררו ויכוחים שהתמקדו בשני נושאים עיקריים: האם הטלוויזיה הציבורית בישראל צריכה להפיק סרט בנושא זה, המשרת, לטענת המתנגדים, את התעמולה של אש"ף; ושאלה בדבר היקף האירוע ההיסטורי שהוא מייצג (מספר הכפרים הערביים שגורשו באירועי המלחמה). יו"ר הכנסת פנה ליו"ר רשות השידור ולטר איתן בבקשה לדחות את השידור, אולם הנהלת רשות השידור, בקולות נציגי המערך והיו"ר איתן, דחתה את הבקשה. בעקבות זאת כינס שר החינוך זבולון המר ישיבה של הנהלת רשות השידור והודיע שהוא דוחה את השידור עד לאחר הדיון בכנסת. עו"ד אמנון זכרוני הגיש עתירה לבג"ץ נגד הדחייה, אולם בג"ץ סירב לדון בעניין בטרם תיתן הנהלת רשות השידור את החלטתה. עובדי רשות השידור מחו על ההתערבות הפוליטית בעצמאותה של הרשות והחשיכו את השידור בחלון הזמן שבו תוכנן במקור לשדר את הסרט (כ-50 דקות). הדרמה הוקרנה לבסוף בהחלטת מליאת רשות השידור. ועדת החינוך של הכנסת קיימה חמש ישיבות בנושא הסרט ולבסוף קבעה שעקרון חופש היצירה אינו ניתן לערעור, אולם קראה לרשות השידור "להכין סדרה מקיפה של שידורים על תולדות המאבק הציוני וצדקת מפעלנו הלאומי" והדגישה את חובת רשות השידור לתת ביטוי מתאים של ההשקפות והדעות הרווחות בציבור.
הספר
הסיפור ראה אור כעשר פעמים נוספות בתוך קובצי סיפורים של ס. יזהר.
אקליפטוס ורוד קליפה
אקליפטוס ורוד קליפה (שם מדעי: Eucalyptus salmonophloia; באנגלית: Salmon Gum, Wuruk או Woonert) הוא עץ ירוק עד ממשפחת ההדסיים. מוצאו במזרח אוסטרליה.
תיאור
העץ יכול לגדול לגובה של כ-30 מטרים. קליפתו החלקה והמיוחדת של הגזע משנה את צבעה מוורוד בחודשי הקיץ עד לירקרק או ירוק-חום בחודשי החורף. עליו של העץ ארוכים ודמויי רומח (צרים וחדים בקצותיהם), הם נעשים צרים וחדים בהדרגתיות ומכילים שמן ריחני. העלים והפירות מבריקים ובעלי צבע ירוק-אפרפר.
העץ בעל גדילה מהירה (תוך 4 שנים נעשה גבוה). פרחיו פורחים באביב (בין אוגוסט לדצמבר) בצבעי לבן-שמנת. העץ צומח בצורה זקופה, עם ענפים שמתפשטים החוצה ולמעלה, כך שנוצרת צורת סוכך. השורשים לא מעמיקים ומשתרעים על פני שטח נרחב, כך שהם מוצאים לחות וחומרים מזינים.
זן זה של אקליפטוס הוא בעל אורך חיים משוער של מעל ל-150 שנה.
שימושים
העץ שמיוצר מאקליפטוס ורוד קליפה ידוע כבעל עמידות חזקה, ובעבר יצרו ממנו אדנים למסילת רכבת ומוטות כרייה. הוא משמש גם לעצי-הסקה, וכן עבור טיהור קרקעות ועבור שטחי אדמה שצריכים ייצוב. הוא מאופיין בחסינות גבוהה לקור, גדילה מהירה ואפשרות לגדול בקרקעות דלות.
דוד גרינברג
דוד גרינברג (1930–1991) היה במאי קולנוע ישראלי, מבקר, היסטוריון ומורה לקולנוע, ממניחי המסורת הקולנועית בישראל.
ביוגרפיה
במקביל עסק גרינברג בבימוי לקולנוע ולטלוויזיה. הוא ביים כ־50 סרטים קצרים, תיעודיים ונסיוניים, ביניהם: "מוכשר בלי ראש" (1963) (שזכה בפרס בפסטיבל קאן), "שער הגיא" (1965) (זכה בפרס בפסטיבל בברצלונה), "טרומפלדור - יומן אישי" (1971), "הטוב, הרע והנערה" (1972) ועוד.
בשנת 1969 כתב, ביים והפיק את הסרט העלילתי היחיד שלו באורך מלא, "איריס", בכיכובם של ליאורה רמון וגדעון שמר שאותו צילם דוד גורפינקל. הסרט עוקב אחר מערכת יחסים יוצאת דופן בין נערה בת 16 לבין עיתונאי בן 40 (אותו מגלם גדעון שמר) שהחליט לפתוח פרק חדש בחייו, עזב את משפחתו והחל במלאכת עריכת קובץ שירים מעיזבון אביו. העלילה מתרחשת בתל אביב של התקופה שלאחר מלחמת ששת הימים. סיפור העלילה בא בהשראת איקא ישראלי, מעין סיפור ביוגרפי שלו. הנושא, קשר בין נערה לגבר מבוגר, היה סנסציוני באותה תקופה כמו גם העיסוק בהווי הבוהמה בתל אביב. את שיר הנושא כתבו אהוד מנור ודוד קריבושי.
גרינברג השתייך לתנועה בקולנוע הישראלי, שכנותה "הרגישות החדשה" (את השם טבע הבמאי וההיסטוריון ג'אד נאמן) שחתרה לשחרר את הקולנוע הישראלי מקולנוע עם גוון הציוני-תעמולני בנוסח הסרט "הם היו עשרה". גרינברג היה מהבולטים והראשונים שבחברי התנועה. יצירותיו חותרות לכיוון המודרניזם האירופאי, המנוגד הן ליצירה המגויסת והן לקולנוע הישראלי הפופולרי באותה תקופה, "סרטי הבורקס". זהו קולנוע אישי יותר, נועז מבחינה צורנית. דוגמה לכך ניתן למצוא בסרטו הדוקומנטארי מאותה תקופה של גרינברג, "מוכשר בלי ראש" העוקב באופן לאקוני, ולכן מחריד, אחרי שגרת יום במשחטת עופות. הסרט מייצר אנלוגיה חזקה בין המשחטה לחברה האנושית, מבלי לנסות להתעסק בנושאים ישראלים ציונים, ולכן חורג מהמקומי ונוגע באוניברסלי. כמו סרט זה, כמעט כל סרטי התנועה, דוקומנטארים ועלילתיים, נוצרו בתקציבים דלים, הרחק מעיני הממסד, וצולמו בעיקר בתל אביב שאת חיי היום יום שלה תיארו, בלוקיישנים אמיתיים. רובם, כולל סרטו של דוד גרינברג "איריס", היו כישלונות מסחריים, הביקורות, לעומת זאת, כמעט תמיד התלהבו.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 גרינברג נמנה עם חברי קבוצת "העין השלישית" שהוביל האמן ז'אק קתמור ושעל חבריה נמנו דפנה ערד, מישל אופטובסקי, אמנון סולומון, לילי אבידן ואחרים. ה"העין השלישית" הייתה תנועת אוונגרד שיצרה שיתופי פעולה אמנותיים בין חברי הקבוצה, יצירת מיצגים, הפקת תערוכות ואף הוציאה עיתון בשם "סטריפ".
בספטמבר 1972 הציג תערוכה משולבת של ציור וסרטים. התערוכה כללה 40 ציורים שבמקביל מוקרנים על מסך באולם התערוכה ארבעה סרטים שבוימו על ידו בעת ובעונה אחת על מסך אחד, זה לצידי זה שיצרו אפקט של מסך מחולק. גרינברג צייר במשך עשרים וחמש שנה עד אז, במקביל לפעילותו הקולנועית, אך זו תערוכת היחיד הראשונה שלו.
באוגוסט 1977 ביים לטלוויזיה את התוכנית "זהו בידור", עיבוד למופע בהשתתפותם של: אילי גורליצקי, ששי קשת, נירה רבינוביץ' ויונה עטרי, שעלה באותה עת על הבמה.
בשנת 1978 כתב וביים את הסרט "מאוריציו גוטליב", בו עוקב גרינברג אחרי דמויות אוטוביוגרפיות המופיעות בתמונה הידועה "יום כיפורים" של הציר היהודי בן המאה ה-19 מאוריצי גוטליב, ומתחקה אחריהן ואחרי הקשרים שלהן עם הציר ממש כמו בסרט בלשי. הסרט הופק על ידי שירות הסרטים הישראלי ושודר ב כחלק מסדרה בשם "דיוקנו של אמן". באותה שנה גם כתב וביים סרט תיעודי על דוד בן-גוריון, במלאת חמש שנים לפטירתו.
בשנת 1987 יזם לראשונה בישראל לימודי הנפשה ממוחשבת בבית הספר לקולנוע שלו.
גרינברג נפטר ביוני 1990 ממחלת הסרטן. את העזבון הקולנועי שלו ביקש להעביר לספרית סינמטק תל אביב. באוגוסט 1990 נערך לכבודו ערב זיכרון בסינמטק תל אביב.
שנות הקסם
שנות הקסם (באנגלית: The Wonder Years) היא סדרת טלוויזיה אמריקנית ששודרה ברשת ABC במשך שש עונות, בשנים 1988–1993.
הסדרה זכתה להצלחה, ודורגה בעשיריה הראשונה של נילסן בשתיים משש עונותיה. היא זכתה בפרס אמי לסדרת הקומדיה הטובה ביותר, ב-1988, לאחר ששודרו רק ששת פרקיה הראשונים.
בישראל שודרה הסדרה במהלך השנים בטלוויזיה החינוכית, בערוץ 3 ובערוץ הילדים בכבלים, ובשנים 2009–2010 בערוץ ביפ.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתרחשת בשלהי שנות ה-60 וראשית שנות ה-70 של המאה ה-20. האירועים ההיסטוריים והתהפוכות החברתיות, שעברה ארצות הברית בשנים סוערות אלו, מוצגים דרך עיניו של גיבור הסדרה, נער מתבגר בשם קווין ארנולד. הסיפור מגולגל מפיו של דובר, שהוא קווין המבוגר הנזכר באירועי ילדותו. הנושאים שבהן עוסקת הסדרה הם הנושאים הרגילים של סדרות נעורים והתבגרות: בית הספר, המשפחה והחברים של קווין. בתוכם משתלבים הנושאים ההיסטוריים, כגון מלחמת וייטנאם.
פרק הסיום
בפרק הסיום של הסדרה מבלים קווין וויני יום אחד אחרון ביחד לפני שדרכיהם נפרדות לעד. ויני נוסעת לאירופה כדי ללמוד אמנות, בעוד קווין נשאר בארצות הברית, מתחתן ומוליד בן. השניים מתכתבים האחד עם השנייה במשך שמונה שנים.
ג'ק ארנולד מת כעבור שנתיים וויין ממשיך את דרכו בעסק המשפחתי. כמו כן מוזכר גורלם של כמה מהגיבורים המשניים בסדרה. בסופו של פרק סנטימנטלי אחרון בסדרה סנטימנטלית, אומר קווין כי ההתבגרות "מתרחשת כהרף עין ... אבל זכרונות הילדות נשארים איתך."
מרוצללים
מרוצללים (במקור האנגלי: Shadowrun) הוא משחק תפקידים שולחני ועולם מערכה שנוצר ושווק במקור על ידי חברת FASA בשנת 1989. עולם המערכה הוא יקום בדיוני עתידני, כביכול עולמנו בשנת 2050 עד 2075, בו סייבורג ים, כישוף ויצורים פנטסטיים מתקיימים זה לצד זה. עולם המערכה משלב את הסוגות סייברפאנק והפנטזיה האורבנית, ולפעמים אלמנטים של תאוריית קשר, אימה וספרות בלשית.
עולם המערכה
הטכנולוגיה התפתחה אף היא. האנשים אינם עוד בשר ודם בלבד. רכיבים ביוניים הם בהישג יד והאנשים הופכים להיות לחזקים יותר, מהירים יותר וטובים יותר. עולם המחשוב השתנה לחלוטין על ידי ה"מקלעת", רשת בעלת ממשק מציאות מדומה המחליפה את רשת האינטרנט הישנה ו"דֶקֶרים" (האקרים שהושתל במוחם ממשק למחשב המכונה "דֶק" Deck) מתחברים לעולם המציאות המדומה בעזרת ציוד טכנולוגי משוכלל.
תאגידי העל הפכו לכוח פוליטי החזק ביותר בעולם. הם מכתיבים את החוקים ומחזיקים בכוחות צבא כדי להטיל את מרותם ולשמור על האינטרסים הכלכליים שלהם. מחוץ למתחמי התאגידים בריונים וכנופיות רחוב שולטים ומארגנים את החיים בהתאם לצרכיהם. שם, מחוץ לחומות מתחמי תאגידי העל ובין צללי המגה-מטרופולין חיים רצי הצללים - שכירי חרב המשכירים את כישרונותיהם והידע שלהם לכל המרבה במחיר.
רצי הצללים
השחקנים המגלמים את רצי הצללים יכולים לבחור בשלב בניית הדמות שלהם את הגזע שאליו משתייכת הדמות שלהם, אורק, טרול, אלף, גמד או אדם וכן את הכישורים והתכונות של הדמות שלהם. כמו כן הם בוחרים את יכולת הכישוף של הדמות ואת המשאבים הפיננסיים העומדים לרשותה. בחירות אלה מוגבלות על ידי מערכת חוקים בסיסית הגורמת לאיזון מסוים בין הדמויות כך שדמות שהיא בעלת יכולת קסם גבוהה אינה יכולה להיות גם בעלת כישורי לחימה גבוהים ולהפך. כך גם לגבי הגזע, המשאבים והתכונות. במהלך המשחק יכולים השחקנים ללמוד כישורים חדשים ולשפר את משאביהם ותכונותיהם אך לעולם אין הם יכולים לשנות את גזעם או את סוג יכולת הקסם שלהם, אם כי קוסמים ושאמאנים יכולים ללמוד כשפים וקסמים חדשים.
אריה (אלבום)
אריה הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הישראלית יסמין מועלם. האלבום יצא לאור ב-27 בפברואר 2020, על ידי חברת התקליטים תקליטי יהלום.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי מפיקים שונים, בהם מועלם עצמה, אמיר ובן, די ג'יי מש ושקל, שמשתתף בסינגל השלישי מתוך האלבום, "מסיבה", שהגיע למקום ה-39 במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת תש"ף.
ביקורת
האלבום זכה לביקורות חיוביות. סער גמזו מישראל היום ביקר את האלבום בחיוב: "צריך להתעכב על המילים של מועלם. הכתיבה שלה טובה, ממש טובה, אבל זה לא הדבר הכי מסקרן בה. הכתיבה שלה מגוונת לא פחות מהסגנונות שבהם היא פועלת. לא רק ברמה המבנית (שירי פופ מול קטעי ראפ), אלא ביכולת לכתוב כמה קולות של עצמה. היא חזקה ושבירה, אוהבת ומשחררת, מקנאה ומחייכת, תמימה ומלאת ניסיון. אולי פה נמצא הכוח הגדול ביותר של "אריה" - ביכולת שלו לגרום לי לראות, אפילו אחרי האזנות ספורות, את היוצרת שלו כדמות עגולה, שלמה ומסקרנת מאוד". גם בן שלו מהארץ ביקר את האלבום בחיוב, באומרו כי "יסמין מועלם היא השתקפות מדויקת של הרגע הנוכחי בפופ".
מפולת בוץ
מפולת בוץ היא תופעה בה כמויות גדולות של בוץ מתדרדרות וגולשות במהירות במורדות הרים, בדרך כלל כתוצאה מכמויות של מים החודרים לבוץ ומדללים אותו.
ישנם מספר גורמים שונים העשויים לזרז את המפולת: גשמים כבדים, שלג שנמס, או זרימות מואצות של מי תהום שעלולים לעורר תנועה של אדמה בסביבות ההר. גם קדיחה באזור עשויה ליצור תזוזות בהר ובכך לזרז את המפולת.
המפולת בדרך כלל מהירה, ויכולה להגיע למהירות של עד 80 קמ"ש. המפולות המהירות ביותר נובעות בדרך כלל כתוצאה מגשמים כבדים או הפשרת שלג פתאומית. במקרים כאלו, זרמי הבוץ מהירים ביותר וסוחפים אחריהם סלעים ופסולת המסוגלים לגרום לנזק רב, כמו לחסום כבישים, לקבור כלי תחבורה תחתיהם ואף להחריב כפרים שלמים ולגרום לפגיעה בחיי אדם. במקרים מסוימים, עקב צמיגות הבוץ, ההתדרדרות היא אטית.
יחסי בולגריה–דנמרק
יחסי בולגריה–דנמרק הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה הבולגרית לבין ממלכת דנמרק. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו רשמית ב-17 באפריל 1931.
יחסים כלכליים
בשנת 2016 ייצאה בולגריה לדנמרק סחורה בשווי 160 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם שסתומים, תרופות רפואיות, חשמל, רהיטים, מוצרי טיפוח, כלים רפואיים, זרעי חמניות, דבש, גבינה, חמאה ומכסי פלסטיק. לעומתה, דנמרק ייצאה לבולגריה סחורה בשווי 137 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם שסתומים, תרופות רפואיות, סרטנים, גבינה, בשר חזיר, מכוניות, חלקי רכב, חשמל, תרמוסטט ונייר מעוצב.
אגם בוניוני
אגם בוניוני (באנגלית: Lake Bunyonyi) הוא אגם מים מתוקים גדול שנמצא בדרום מערב אוגנדה, קרוב לגבול אוגנדה עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ורואנדה ועל יד שמורת בווינדי. על יד האגם יש כפר, שבו מדי פעם מתקיים שוק מקומי, שבו נמכרים בגדים משומשים, ירקות, פירות, מזון רחוב ומזכרות לתיירים. העיר הקרובה לאגם היא קבאלה. באגם קיימים איים רבים, אשר ניתן לטייל ביניהם בעזרת קאנו או סירת מנוע. מסביב לאגם ניתן למצוא מקומות לינה המשרתים את התיירים, אשר לכל אחד מהם רצועת חוף פרטית מהאגם, כאשר חלק ממקומות הלינה מאפשרים קמפינג באוהלים בלבד, וחלקם כוללים בקתות עץ שמשקיפות על האגם וחלקם אף בתי מלון גדולים. ישנם בתי מלון ובקתות בוץ שנמצאים על האיים בתוך האגם, ובהתאם הם יותר יקרים מאשר מקומות הלינה שעל חופי האגם.
בחלק מהאיים קיימים בתי ספר שהתלמידים המקומיים מדי בוקר מתקבצים על יד החוף ונלקחים לבית הספר בסירת מנוע, ובסוף יום הלימודים מוחזרים בעזרת סירת המנוע חזרה לכפר.
אחד האיים המפורסמים באגם הוא אי קטן שעליו ניתן לראות עץ יחיד, אשר אליו היו נשלחות נשים רווקות שמחכות שם עד שיבוא גבר ויאסוף אחת מהם ויינשא לה. חלק מהנשים היו נלקחות על ידי הגברים וחלקן היו מתות על האי. עוד אי מפורסם באגם הוא אי הצרעת, שאליו היו נשלחים אנשים נגועי צרעת ל"בידוד" עד שיתרפאו מהמחלה או עד שימותו על האי.
באיי האגם מצויות אטרקציות שונות כדוגמת פארק חבלים עם אומגות ואי שמאכלס זברות.
גידולים על יד האגם
מכיוון שאגם בוניוני הוא מקור מים מתוקים בסביבת האגם הצמחייה פורייה וירוקה לאורך כל ימות השנה. גידול עיקרי שצומח על גדות האגם ומשמש את המקומיים הוא קנה סוכר. קנה הסוכר משמש את המקומיים בכפר להכנת משקאות אלכוהוליים. בטיול בכפר וכניסה לאחד המסבאות ניתן לראות את תהליך ההכנה. באזור הכפר ניתן לראות גידולים נוספים כמו עצי בננות וכו', אך אלה לא צומחים על גדות האגם.
חיות בסביבת האגם
בשונה מרוב המקומות באפריקה, על יד אגם בוניוני לא נמצאים חיות בתפוצה גדולה. מקור מים מתוקים בדרך כלל מהווה סביבת גידול גדולה למינים של בעלי חיים שכן הם יכולים לרחוץ באגם בימים חמים, לצוד דגים למאכל ולשתות ממי האגם. בסביבת אגם בוניוני לא נפוצים חיות יותר מדי אלא בעיקר חיות משק (עזים, פרות, תרנגולות) של המקומיים שמסתובבות חופשי על יד האגם, ציפורים, ומעט מיני דגים שמשמשים את המקומיים למאכל. על אי מסוים קיימות זברות אך זברות אלה הובאו על ידי מקומי לצורך שימור וראווה לתיירות.
המטבח בכפר
כמו בכל אזור מזרח אפריקה ובפרט אוגנדה, המטבח המקומי בכפר דל ומבוסס על מעט רכיבים: אורז עם רוטב בשר/דגים או שעועית בצד, צ'פאטי ומתוקי, בננה לבישול או טיגון. במסעדות על יד האגם ניתן למצוא אוכל מערבי מגוון המתאים לתיירים.
תחבורה באזור האגם
בדומה לרוב אזור מזרח אפריקה ובעיקר אוגנדה, התחבורה המקומית היא על אופניים או על אופנוע מכונה "בודה בודה" שמשמש כסוג של מונית שמתבצע על אופנוע.
דראפט ההרחבה של שנת 1980 ב-NBA
דראפט ההרחבה של שנת 1980 בליגת ה-NBA היה דראפט ההרחבה שביעי בתולדות הליגה. הדראפט התקיים ב-28 במאי 1980 בעקבות הצטרפותה של קבוצת דאלאס מאבריקס כקבוצה ה-23 בליגת ה-NBA.
תהליך הבחירה
בדראפט הרחבה לכל קבוצה יש אפשרות "להגן" על חלק משחקני הסגל שלה, בחירת השחקנים מתבצעת מתוך רשימת השחקנים הלא-מוגנים. בדראפט הנוכחי יכלה כל קבוצה להגן על 8 שחקנים, מתוך השחקנים הנותרים בחרה דאלאס 22 שחקנים, אחד מכל קבוצה.
המאבריקס בחרו להתמקד בבחירה של שחקנים צעירים - 18 מתוך 22 השחקנים שנבחרו היו בעלי וותק של 3 שנים או פחות בליגה. 11 מהשחקנים שנבחרו היו בחירות סיבוב ראשון בדראפט. רק מחצית מתוך 22 השחקנים שנבחרו שיחקו לבסוף בעונת הבכורה של הקבוצה בליגה, רק 2 שחקנים שיחקו יותר מעונה אחת בקבוצה.
משלר
משלר (באנגלית: Maschler) הוא שם משפחה.
דביר שרייבר
דביר שרייבר (נולד בח' באייר תשל"ג - 10 במאי 1973) הוא מחזאי, במאי יוצר תיאטרון ובעל טור ישראלי.
ביוגרפיה
נולד וגדל בנתניה. למד בישיבת בני עקיבא בנתניה ולאחר מכן בישיבת ההסדר במעלות. שירת בצבא כלוחם בחיל התותחנים. נשוי לסיגלית ואב לחמישה. החל משנת 1998 מתגורר בבית שמש.
בתחום התיאטרון
בין השנים 1997–2000 למד משחק ותיאטרון בבית הספר לתקשורת מעלה. ראש המגמה היה שולי רנד.
בשנת 2000 היה בין מקימי תיאטרון תאיר שפעל עד שנת 2012. במסגרת התיאטרון שיחק בהצגות רבות, ביניהן: בדרך למעלה, מחכים לכבודו, טופל'ה טוטוריטו, יודפת ועוד. כתב וביים מספר הצגות לתיאטרון תאיר, ביניהן: חבר מרחוב אחר, בעקבות המנורה האבודה, היתקלות ועוד.
בהפקה עצמאית כתב וביים את המחזמר "אביהם של ישראל" על הרב מרדכי אליהו.
כתב מספר הצגות לתיאטרון אספקלריא, ביניהן: סוף הדרך, ארבעה אבות, מעורבות, יוצא מן הכלל ועוד. כמו כן כתב מחזות נוספים לתיאטראות קטנים (פרינג').
בשנת 2012 הקים עם ישי מאיר ואייל ניידורף את תיאטרון מפתח הלב, המתמחה בהצגות ילדים.
ב-2017 העלה יחד עם ד"ר עליזה בלוך (כיום ראש עיריית בית שמש) את המופע "לבנות את הגשר הזה" על פי ספר באותו שם שבלוך כתבה על חוויותיה כמנהלת בית הספר ברנקו וייס בית שמש.
בתחום העיתונות
החל את דרכו העיתונאית ככתב נוער בביטאון בני עקיבא "זרעים", בעריכתו ובהדרכתו של אורי אורבך. כתב גם כמה כתבות בעיתון "נקודה".
בין השנים 1997 ל-2001 עבד ככתב חדשות במקומון "תמורה" בבית שמש. בשנת 2001 החל לעבוד ככתב מגזין וכעורך חדשות במקור ראשון. מ-2002 ועד 2018 כתב בעיתון "נשים" טור הומוריסטי קבוע שעסק בזוגיות ומשפחה.
בין השנים 2008 ל-2012 כתב לסירוגין גם טור במוסף דיוקן.
בשנת 2016 החל לכתוב טור במוסף אתנחתא של בשבע, שהחליף את הטור הוותיק של אבי סגל שפרש. בשנת 2020 הפסיק למשך כשנה וחצי, ולאחר מכן חזר לכתוב.
החל משנת 2019 מכהן כמנהל תחום תוכן וקריאייטיב במשרד הפרסום "פאסי.קראוס".
אוהל משה (תל אביב)
שכונת אהל משה הייתה שכונה יהודית שקמה צפונית-מזרחית ליפו בשנת 1906. השכונה הייתה השכונה היהודית האחרונה שהוקמה בסביבה לפני הקמת אחוזת בית ובניית העיר תל אביב. שמה של השכונה נובע משמם הפרטי של שלושת מייסדיה, משה אשולין, משה אלבז ומשה עטיה.
המקימים רכשו את תא השטח שבין שכונת מחנה יהודה מדרום ומחנה יוסף מצפון, אשר השתרע על פני 22 דונם. הם ביקשו ליצור רצף של יישוב יהודי שיהיה מקביל ממזרח לשכונת מנשייה המעורבת. השכונה גדלה במהירות ובשנת 1922 נמנו בה 936 איש שהתגוררו ב-82 בתים. עם השנים הלכה השכונה ונבלעה בשכונת נווה צדק.
הנריקוס הנק הפנר
הנריקוס (הנק) הפנר (בהולנדית: Henricus Josef Anthonius Henk Huffener; 1923 – 2006), היה צייר הולנדי ומחסידי אומות עולם, שפעל מאז גיל 19 בשורות המחתרת ההולנדית שפעלה כנגד הנאצים אשר שלטו בהולנד. עיקר עזרתו הייתה בהברחת יהודים מהולנד, לשווייץ ולספרד.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
הפנר מאוד הושפע מקיס בואקה (בלועזית: Kees Boeke) (מקים בית הספר שבו למד הפנר, אדם שדגל בשוויון ופציפיזם) ומ יופ ווסטרוויל (בלועזית: Joop Westerwee), ממנהיגי המחתרת ההולנדית במלחמת העולם השנייה.
בהשפעתם, החליט הפנר להצטרף כפעיל למחתרת. עד סוף המלחמה, הוא נסע ברחבי הולנד, על מנת לחפש מקומות מסתור להסתרת יהודים, ליווה את היהודים אל המקומות שמצא, דאג למצבם הבריאותי. כך למשל הוביל ילד יהודי שהיה זקוק לניתוח בעגלה ודאג שיקבל את הטיפול המתאים ולאחר מכן סיפק להם תעודות זהות מזויפות שאפשרו להם לנהל חיים חדשים בזהות שאולה.
מבין המשפחות היהודיות שהציל הפנר היו משפחת 'דה קוסטא', 'בפ' ו'מאני אלסבל', ששהו לפרק זמן קצר בבית הוריו.
במרץ 1943, הפנר נעצר בתחנת רכבת באמסטרדם בגלל פעולותיו למען יהודים. לאחר שחוקריו נואשו מלדלות ממנו מידע, הוחלט כעבור כמה שבועות לשולחו לגרמניה. בזמן המסע לגרמניה, הוא הצליח להימלט אך נתפס ונשלח למחנה ריכוז.
מאוחר יותר ב-1943 שוחרר הפנר מהמחנה בשל חוסר ראיות נגדו, חולה וסובל מתת-תזונה. למרות הקשיים, הוא רצה לחזור לפעילות המחתרתית באמסטרדם. חברים מסרו לו מפתח לדירתם באמסטרדם בה מצא זוג יהודים שהחליטו להתאבד מרוב יאוש- למרות שהפנר הבטיח לסייע להם ולדאוג לכל צורכיהם, הם התאבדו והפנר מצא את גופותיהם למחרת בדירה. האירוע גרם להפנר זעזוע נפשי ורופא הורה לו להישאר בבית על מנת להחלים. הפנר חי במסתור שכן הגרמנים חפשו אותו ובקשו להמשיך לעקוב אחר פעילותו.
אחרי המלחמה
הפנר נישא למרגרט ובשנת 1950 עברו בני הזוג הפנר לגילדפורד, אנגליה, לאחר שקיבלו אזרחות בריטית. בבריטניה הפך הפנר לצייר ולסוחר עתיקות
הכרה והנצחה
בשנות ה-60, כמה מבני משפחת דה-קוסטא שאותם הוא הציל עלו לישראל ושתלו לכבודו ולכבוד אביו של הפנר עצים
ב-23 ביולי 1998 יד ושם הכיר בהפנר בתור חסיד אומות העולם
ג'יימס גודריץ'
ג'יימס פטנאם גודריץ' (באנגלית: James Putnam Goodrich; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-29 בשנים 1917 -1921. תקופת כהונתו כמושל התמקדה בביצוע רפורמות בממשלת המדינה ופיקוח על חלקה של אינדיאנה במאמץ המלחמתי במהלך מלחמת העולם הראשונה. פעמיים הוא כמעט ומת במהלך כהונתו, ובילה זמן משמעותי כשהוא מרותק למיטתו. לאחר תום כהונתו הוא התעשר יותר ויותר כתוצאה מעסקיו והיו בבעלותו מניות שליטה בחברות רבות.
ראשית חייו
ג'יימס גודריץ' נולד בווינצ'סטר, אינדיאנה, כבנם של בולדווין ואליזבת אדגר גודריץ'. אביו היה עורך דין ונפטר ב-1872 לאחר שסבל משחפת. גודריץ' התחנך בבתי ספר ציבוריים והתכוון להצטרף לאקדמיה הימית של ארצות הברית הוא הצליח לקבל המלצה לכניסה לאקדמיה, אך סבל מפציעה חמורה בירכו לאחר שנפל מעץ, ובכך אפסו סיכוייו לקריירה צבאית.
במשך שנתיים לימד גודריץ' בבתי הספר הציבוריים של מחוז רנדולף כדי לחסוך כסף ללימודיו בקולג'. לאחר מכן הוא החל את לימודיו באוניברסיטת דה פאו, שם הוא היה חבר באחוות פי-קאפא-פסי. בקולג' הוא התיידד עם אלברט ג'. בוורידג', שהשפיע עליו להיות מעורב בפוליטיקה. לאחר שלמד בקולג' במשך שנתיים, הוא נאלץ לפרוש בשל מחסור במימון, והחל ללמוד משפטים בהדרכתו של אנוס ווטסון, אביו של חברו לספסל הלימודים, ג'יימס אלי ווטסון.
ראשית דרכו הפוליטית
ב-1887 התקבל גודריץ' ללשכת עורכי הדין ופתח משרד עורכי דין בווינצ'סטר. עד מהרה הוא החל לבלוט בפעילות הפוליטית במפלגה הרפובליקנית. הוא היה מעורב במגוון של ארגונים, כולל "אבירי העבודה", איגוד החוואים, "אבירי פיתאס" והמפלגה הרפובליקנית. ב-1897 הוא היה ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז רנדולף ומאוחר יותר התקדם והיה ליושב ראש המפלגה במדינה בשנים 1901–1910. בשנים 1912–1916 הוא היה חבר הוועדה הארצית של המפלגה. זמנו במנהיגות המפלגה היה קשה עבורו כאשר המפלגה ניזוקה עקב התפלגות שהלכה וגברה על רקע סוגיות פרוגרסיביות שונות. צ'ארלס וורן פיירבנקס ניסה להוביל את המפלגה לימין בעוד שאלברט ג'. בוורידג' ניסה למשוך אותה שמאלה. על אף ניסיונותיו של גודריץ' לאחות את הפלגים, העימות בין שני האישים פיצל את המפלגה ב-1912 והאגף הפרוגרסיבי עזב אותה.
ב-1910 העביר גודריץ' את משרד עורכי הדין שלו לאינדיאנפוליס. השקעותיו בחוות, במתקני אחסון תבואה, במכרות פחם ובבנקים, הפכו אותו לאדם עשיר. במשך חמש השנים הבאות הוא בילה את זמנו בעבודתו בעריכת דין ובפיקוח על עסקיו. ב-1915 הוא שב לפוליטיקה באופן פעיל, כאשר הוא הכריז על כוונתו להתמודד על משרת מושל המדינה. אינדיאנה החלה אז ליישם את שיטת הבחירות המקדימות החדשה שלה, והפסיקה לבחור מועמדים למשרות ציבוריות במסגרת וועידות המפלגות. גודריץ' ניצח בבחירות המקדימות של המפלגה את וורן מקריי ואת קווינסי אלדן מאיירס כאשר זכה ביותר מ-50,000 קולות.
רפורמת המיסוי
בבחירות הכלליות התמקדה מערכת הבחירות בעיקר בחוק היובש וברפורמות מיסוי. גודריץ' ניצח את מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ון א. מ. אדאיר. מטרתו העיקרית של גודריץ' הייתה להביא "יעילות וחסכון" לממשלה. כמעט כל מקורות ההכנסה העיקריים של המדינה הגיעו ממס רכוש שנראה כבלתי הוגן כלפי החקלאים של המדינה. ב-1917 ניסה גודריץ' לכנס ועידת חוקה כדי לתקן את חוקת אינדיאנה ולאפשר הטלת בלו.
אף על פי שלא עלה בידו של גודריץ' להטיל את המיסים, הוא הצליח ב-1919 להעביר חקיקה לסטנדרטיזציה של הערכות מס הרכוש ברחבי המדינה והעניק למועצת נציבי המיסוי של המדינה את הסמכות לבטל הערכות מס מקומיות, שלמעשה הובילו לשיעורי מס גבוהים יותר על רכוש בערים כדי להבטיח שהמגזר החקלאי במדינה לא יישא על כתפיו את רוב הכנסות המדינה.
מלחמת העולם הראשונה
גודריץ' החל בכמה צעדי רפורמה בשירות הציבורי. הוא פתח בניסיון לחסל את מערכת המינויים הפוליטיים. הוא חיסל כמה תפקידים כאשר לא מינה אף אחד אליהם, אך תוכניותיו נבלמו עד מהרה על ידי הצורך להרחיב את ממשלת המדינה כדי לנהל את הגיוס למלחמת העולם הראשונה, שאליה נכנסה ארצות הברית ב-1917. אינדיאנה שלחה יותר מ-130,000 חיילים במה שהיה חיל המשלוח הגדול ביותר שלה מאז מלחמת האזרחים האמריקאית. לפחות 3,354 חיילים נהרגו או נפטרו ממחלות במהלך המלחמה. כאחוז מאוכלוסיית המדינה, היה זה השיעור הגבוה ביותר של חללים בהשוואה לכל שאר מדינות ארצות הברית. גודריץ' שיווק את אגרות המלחמה בהצלחה מרובה, והוביל את שאר המדינות לחקות את דרכי פעולתו.
באוגוסט 1917 לקה גודריץ' בטיפוס הבטן לאחר סיור שערך בבית סוהר בצפון אינדיאנה. המחלה הפילה אותו למשכב במשך חודשיים, והוא היה על סף מוות כמה פעמים. הוא טופל בבית החולים המתודיסטי של אינדיאנפוליס עד שהחלים. עד נובמבר הוא לא שב לבית המדינה, אך היה עליו לטפל בכמה עניינים, כולל המחסור בפחם, תוך שהוא עבד מביתו. הוא הקים ועדה בראשותו של ויל הייז לסייע לו לארגן ולנהל את משאבי המדינה.
באביב 1918 נהג גודריץ' לביתו, לאחר שנכח במסדר פרידה מחיילים, כאשר הוא התנגש בחשמלית. התאונה הייתה קשה והוא סבל משברים בירכו, בגולגולתו, בצלעותיו ובעצם הבריח. שוב הוא היה על סף המוות, אך שרד. התאונה הותירה אותו חלש מאוד הוא נאלץ להתהלך כשהוא נעזר במקל הליכה עד יומו האחרון.
תיקוני החוקה
ב-1919 העביר הקונגרס של ארצות הברית את התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית, שאסר על מכירת משקאות חריפים, ואת התיקון ה-19, שהעניק זכות בחירה לנשים. בהעברת שני התיקונים כינס גודריץ' מושב מיוחד של בית המחוקקים המדינתי כדי לאשרר אותם. כאשר הוא חתם על התיקון ה-18, הייתה אינדיאנה למדינה האחרונה שנדרשה לכניסתו לתוקף של התיקון בחוקה הפדרלית, וכך החלה תקופת היובש. בין הישגיו הנוספים של גודריץ' בתקופת כהונתו היו הקמת נציבות הכבישים המהירים של המדינה, הקמת מחלקת השימור לטובת פיתוח הפארקים המדינתיים, וקבלת האישור להקמת כיכר הזיכרון של אינדיאנה למלחמת העולם. ב-16 בינואר 1920 הוא כינס את בית המחוקקים למושב מיוחד לאשרור התיקון ה-19 למתן זכות הבחירה לנשים.
שנותיו האחרונות
ג'יימס גודריץ' נפטר ב-15 באוגוסט 1940 בבית החולים של מחוז רנדולף בווינצ'סטר, לאחר שסבל מדימום מוחי. הוא נטמן בבית הקברות פאונטיין פארק שבעיר. על שמו נקרא בניין בקולג' ובאש.
יחסי אל סלוודור–פרו
יחסי אל סלוודור–פרו הם היחסים הבילטרליים שבין רפובליקת אל סלוודור לבין הרפובליקה של פרו. לאל סלוודור שגרירות בלימה ולפרו שגרירות בסן סלוודור.
היסטוריה
לשתי המדינות היסטוריה משותפת, בהיותן חלק מהאימפריה הספרדית בעברן. עם זאת, כל אחת מהן השתייכה למלכות משנה אחרת. אל סלוודור הייתה חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה בעוד פרו במלכות המשנה של פרו.
ביולי 1969, אל סלוודור והונדורס נקלעו למלחמה בת מאה שעות שכונתה בהמשך כמלחמת הכדורגל. מספר שנים לאחר מכן, ב-1977 בחרו שתי המדינות בנשיא פרו דאז, חוסה בוסטמטנטה אי ריוורו, כמתווך, וב-11 באוקטובר 1980 נחתם בלימה, בירת פרו, הסכם שלום. בהסכם הוחלט להעביר את המחלוקת ביניהן לבית הדין הבינלאומי בהאג.
ב-1979 פרצה מלחמת האזרחים באל סלוודור, שנמשכה עד 1992. הח ל מ-1982 שימש חוויאר פרז דה קוויאר, במקור מפרו, כמזכ"ל האו"ם בתפקיד מרכזי בניסיון להביא לרגיעה במלחמה. בנוסף, נשיא פרו אלאן גארסיה את נציגי הממשלה ואת נציגי המורדים בלימה לשיחות שלום. ב-1989 מינה מזכ"ל האו"ם את אלוורו דה סוטו כשליח לשיחות השלום באמריקה המרכזית. בינואר 1992 נחתמו הסכמי השלום של צ'פולטפק שהביאו לסיום רשמי של המלחמה.
מאז סיום מלחמת האזרחים נותרו היחסים בין אל סלוודור ופרו קרובים. שתי המדינות משתתפות במספר פורומים בינלאומיים. בנובמבר 2001, נשיא אל סלוודור ביקר בלימה במסגרת הוועידה האיברית–אמריקאית. באוקטובר 2008, נשיא פרו דאז אלאן גארסיה ביקר באל סלוודור לכבוד ועידה דומה.
ב-2017 שתי המדינות ציינו 160 שנות יחסים ביניהן.
פריצה
פריצה היא חדירה למבנה (בית מגורים, חנות, מפעל וכדומה), למתחם מגודר או ספינה, לעיתים לשם ביצוע עבירה מסוג עוון או פשע, בדרך כלל גנבה.
פריצה נעשית פעמים רבות בעת שהמבנה או הרכוש ריק מאדם. פריצה למבנה מאוכלס עלולה להתפתח לשוד, שבו יש פגיעה בשוכני המבנה.
פריצה נעשית בדרך כלל דרך הפתחים שבמבנה - חלונות ודלתות, לעיתים תוך שימוש בכוח וגרימת נזק לפתח, ולעיתים תוך שימוש במפתח מתאים שמאפשר כניסה ללא גרימת נזק. לעיתים נדירות נערכת פריצה תוך כדי הריסה של אחד מקירות המבנה.
הפריצה כעבירה פלילית
סעיפים 405 עד 410 לחוק העונשין הישראלי מגדירים את המעשים המהווים פריצה במובנה הפלילי, ואת העונשים שרשאי בית משפט לגזור בגינם.
לפי סעיף 405 לחוק
א) השובר חלק חיצוני או פנימי של בנין, או פותח - במפתח, במשיכה, בדחיפה, בהרמה או בכל דרך אחרת - דלת, חלון, תריס או כל דבר שנועד לסגור או לכסות פתח בבנין או פתח הנותן מעבר מחלק לחלק בבנין, נקרא פורץ.
(ג) הפורץ ונכנס או פורץ ויוצא, נקרא מתפרץ.
(ד) הנכנס לבנין באיום, בתחבולה, או בקנוניה עם אדם שבבנין, או נכנס לארובה או לפתח אחר של הבניין העומד פתוח דרך קבע לצורך מסוים וכרגיל אינו נועד לשמש לכניסה, רואים אותו כאילו פרץ ונכנס.
החוק קובע עונש של 5 שנות מאסר על מי שנכנס למקום במטרה לבצע גנבה או פשע, ועונש של 7 שנות מאסר על מי שהתפרץ למקום בכוונה לבצע גנבה או פשע, או התפרץ ממקום לאחר שביצע גנבה או פשע. כן קובע החוק נסיבות מחמירות לגבי מי שנשא נשק בזמן הכניסה או ההתפרצות. במקרה כזה, עונשי המאסר המקסימליים כפולים.
אף החזקת ציוד המשמש לפריצה, ללא הסבר סביר, מהווה עבירה פלילית שעונשה 3 שנות מאסר. אם התעוררו נסיבות מחשידות לגבי אדם שנתפס כשברשותו ציוד המשמש לפריצה, העונש המקסימלי יעמוד על 5 שנות מאסר. הנסיבות המחשידות שמונה החוק הן: כוונה לפרוץ או להיכנס לבניין ולבצע בו גנבה או פשע; כוונה לבצע פשע; הסוואת פנים בכוונה לבצע גנבה או פשע; הימצאות בבניין בכוונה לבצע גנבה או פשע, תוך נקיטת אמצעים להסתרת הנוכחות.
שכיחות העבירה והטיפול המשטרתי בה
פריצות לדירות מגורים, לבתי עסק ולכלי רכב הן בין העבירות הנפוצות ביותר שאזרחים סובלים מהן. בישראל עומד מספר תיקי החקירה שנפתחים בעקבות פריצות לבתים ולבתי עסק על כ-45,000 בשנה, נכון ל-2008. התמודדותה של המשטרה עם התופעה מוגבלת, ולעיתים קרובות מסתכם הטיפול המשטרתי ברישום התלונה בלבד. על-פי ראש אגף החקירות במשטרה יוחנן דנינו, רק ב-7% מעבירות הרכוש (הכוללות התפרצויות וגנבות רכב) מגלה חקירת המשטרה חשודים במעשה, ורק במקרה אחד מכל מאה מוגש כתב אישום.
הגנה מפני פריצה
הגנה מסוג אחר, שאיננה מונעת את הפריצה אך מצמצמת את נזקה, ניתנת באמצעות ביטוח רכוש, הכולל גם כיסוי למקרה פריצה.
Girl Code
Girl Code (בעברית: קוד של ילדות) הוא אלבום הבכורה של הצמד האמריקאי סיטי גירלז. האלבום יצא לאור ב-16 בנובמבר 2018, על ידי חברות התקליטים קוואליטי קונטרול, מוטאון וקפיטול רקורדס. מתוך האלבום יצאו שני סינגלים.
דמויי סנאי
דמויי סנאי או סְּנָאִים (שם מדעי: Sciuromorpha) היא תת-סדרה הכוללת מספר משפחות, שהגדולה והחשובה שבהן היא הסנאיים.
מיון
בתת הסדרה שש משפחות ובהם 61 סוגים ו-307 מינים חיים:
בעבר נכללו בתת-סדרה זו המשפחות בוניים, ירבועניים וחולדי השק שנמצאים היום בתת-סדרת דמויי בונה. גם המשפחות אנומלוריים ופדטיים נכללו בתת-סדרה בעבר.
מכון חרבין לטכנולוגיה
מכון חרבין לטכנולוגיה (במנדרינית: 哈尔滨工业大学) הוא אוניברסיטה ציבורית, הממוקם בחרבין שברפובליקה העממית של סין, אשר הוקם בשנת 1920. יש למכון קמפוסים נוספים בשנג'ן שבמחוז גואנגדונג ובחיילונגג'יאנג. בסך הכל, לומדים במוסד כ-37,000 סטודנטים. המכון מתמקד בלימודי הנדסה, ונחשב לאחד היוקרתיים במדינה בתחום זה.
המכון חבר בליגת C9.