cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'יאנג קאי שק
מלחמת האזרחים השנייה
המערכה השנייה של מלחמת האזרחים הייתה התנגשות כוחות ישיר בין הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית. על אף ההישגים של הקוומינטנג בתחילת המלחמה אשר תקפו את השטח הקומוניסטי במנצ'וריה ישירות עם כיבוש זמני של שן-יאנג, שחיתות בדרג המדיני הביאה להיחלשות מתמדת של כוחותיו של צ'יאנג, כעת נראתה תמיכתה של סטלין רק לעבר הקומוניסטים בעוד בעלות הברית היססו לתמוך בצ'יאנג (עקב העובדה שהנשיא טרומן חשש מפועלו הלא דמוקרטי של צ'יאנג בסין). הקוומינטנג איבד כוחות וחיילים, האנשים אשר היו פגועים בצורה נוראית מהמלחמה ביפן נעו על חשבונם לצד הקומוניסטי של המפה הפוליטית.
בשנת 1947 נבחר צ'יאנג על פי החוקה החדשה של הרפובליקה הסינית לנשיא סין. הוא התפטר מתפקידו ב־21 בינואר 1949 כאשר כוחות הקוומינטנג סבלו אבדות כבדות בקרב כנגד הקומוניסטים. ב־10 בדצמבר 1949 נכבשה על ידי הקומוניסטים צ'נגדו, העיר האחרונה בה החזיקו כוחות הקואומינטנג בסין היבשתית. צ'יאנג ובנו, שניהלו את הגנת העיר, פונו במטוס לאי טאיוואן באותו היום. לעולם לא ישובו לסין היבשתית.
עם ירידתו של צ'יאנג מהשלטון נאנג'ינג נכבשה ללא כל מאמץ. הממשלה הלאומית שהחליפה את צ'יאנג פעלה לייצור קו הפסקת אש לאורך נהר היאנגצה, שבועיים לתוך הפסקת האש, כוחות הקומוניסטים, כעת צבא השחרור העממי שברו את ההסכם ופלשו לדרום סין, הממשלה התפרקה לתוך קליקות ובאוקטובר הכריז מאו בבייג'ינג על הקמת הרפובליקה העממית של סין. הקוומינטנג הנואש החל להעביר כספים אל ארגוני טרור מוסלמים במערב סין, בהם אף המפלגה האסלאמית של טורקיסטן שפועלת עד היום במסגרת הסכסוך בשינג'יאנג. דבר לא עבד והכוחות הקומוניסטים כבשו את סין, סיפחו את טיבט ולבסוף בלת ברירה ומתוך לחץ אמריקאי השאירו רק את האי טאיוואן בשליטת הקוומינטנג.
נשיאות בטאיוואן
צ'יאנג העביר את ממשלתו לטאיפיי (עליה הכריז כ"בירה זמנית" עד לכיבוש מחדש של נאנג'ינג), בירת האי טאיוואן שבו שב לשמש בתפקיד הנשיא ב־1 במרץ 1950. נבחר כנשיא הרפובליקה הסינית עוד ארבע פעמים ובסך הכול שימש בתפקיד עד יום מותו בשנת 1975. הוא המשיך לטעון לריבונות בשטחה של סין. לאור המלחמה הקרה רוב מעצמות המערב הכירו בדרישותיו, והרפובליקה הסינית הייתה נציגת סין לאו"ם ולמוסדות בינלאומיים אחרים.
למרות החוקה הדמוקרטית נשיאותו של צ'יאנג הייתה אוטוריטרית ושלטה מכוח צווי חרום שהגדילו מאוד את סמכויות הנשיא על מנת "לשוב ולהשתלט על סין היבשתית". עזרה יפנית נדיבה ותשתית שהותיר אחריו הכיבוש היפני של האי סייעו לאי לפרוח מבחינה כלכלית. בעת שלטונו בטאיוואן הודלפו מאמרים שונים לפיהם ישנן פעולות של צבא הקוומינטנג בייצור נשק לא קונבנציונלי ורבים חשדו כי צ'יאנג פועל ליצירת פצצת ביקוע גרעיני ואף פצצה תרמו גרעינית. עד היום הנושא נותר מעומעם בדומה למדיניות הגרעין של מדינת ישראל.
מותו ומורשתו
בשנת 1975 מת צ'יאנג בטאיפיי כשהוא בן 89 ממחלת לב וריאות ממנה סבל בחודשים האחרונים לחייו. הוכרז על חודש של אבל, במהלכו נתבקשו האזרחים לשאת סרטים שחורים על זרועם. צ'יאנג ובנו (שנפטר בשנת 1988) נקברו באי טאיוואן. ממשיכו של צ'יאנג היה בנו צ'יאנג צ'ינג קואו.
אף על פי שהיה אחת הדמויות המשפיעות בהיסטוריה הסינית צ'יאנג קאי שק נכשל במאמציו לקבל מן העם הסיני את האהבה שרחשו לסון יאט-סן או את הכבוד שרחשו למאו. כאויבו של מאו נערך מסע תעמולה נגדו בסין העממית, ונטען כי שימש אינטרסים זרים בניגוד לטובתה של סין. מאז הדמוקרטיזציה של הממשל בטאיוואן בשנות התשעים נשמרה דמותו של צ'יאנג על הבניינים הממשלתיים והכיכרות כמו גם על מטבעות המדינה. עם זאת אין עוררין על הנהגתו את סין בשעותיה הקשות במלחמה כנגד היפנים, ועל היותו גורם מאחד שחיסל את תופעת אילי המלחמה העצמאיים.
לזכרו הוקמה אנדרטת צ'יאנג קאי שק במתחם הנשיאות שבעיר טאיפיי.
אישיות
דמותו האישית של צ'יאנג אפופת מסתורין ומדי פעם אף סתירות. התנהלותו הצבאית המתמשכת בשדה הקרב פגעה בבריאות נפשו והביאה לכך שסבל מפרצי עצבים קשים בהם איבד שליטה. צ'יאנג היה חדור מטרה, פעיל רב-תחומי אך השתמש ברמה לא ברורה של אלימות וקיצוניות. שיתוף הפעולה שלו עם גרמניה הנאצית בסחר נשק הביאה את מתנגדיו מהאופוזיציה לקרוא לו נאצי, פשיסט ודיקטטור. ישנו סיפור לפיו צ'יאנג ירה למוות בבן מפלגה אשר שכב פצוע בבית חולים למען יאבטח את עליונותו במפלגה ולמרות זאת לסיפור זה חסרה תמיכה מוכחת וככל הנראה הופץ בידי אנשי האופוזיציה לצ'יאנג.
פועלו הסמי-דיקטטורי הביא למפלתו הסופית של צ'יאנג כאשר ארצות הברית היססה לתמוך בו משום חשש לאיך תראה סין תחת שלטונו ה"אוטוקרטי". את הביקורות על צ'יאנג אפשר למצוא מסביב לכל דמותו אך לרבות מאלו חסרות הוכחות מוצקות. נושא אחד בו הואשם צ'יאנג על יחסו לחייו הפרטיים היה כאשר התגרש מצ'ן ג'ירוי, אשתו אשר חיזר אחריה מספר שנים עד אשר התחתנה איתו, למען התחתן עם סונג מיילינג. לפי צ'יאנג היה זה למען המפלגה והמדינה שכן המערך המדיני העליון התבסס על מספר משפחות רבות השפעה.
לאחר מותו עברה תקופה בן 3 שנים בה המדינה נוהלה בידי נשיא בפועל ואחר כך ג'יאנג ג'ינגגוו, בנו הבכור של צ'יאנג, ירש את אביו כנשיא הרפובליקה הסינית עד אשר נפטר בקדנציה השנייה שלו בינואר 1988.
בקרב אנשיו
דיוקנו של צ'יאנג נתלה מעל כיכר טיין-אן-מן לפני שדיוקנו של מאו הוצב במקומו. אנשים גם שמו דיוקנאות של צ'יאנג בבתיהם ובציבור ברחובות. לאחר מותו נכתב שיר הזיכרון של צ'יאנג קאי-שק בשנת 1988 לציונו. בצ'יאו ישנם נוסף על כך כמה פסלים של צ'יאנג קאי-שק. בול סיני ועליו דיוקנו של צ'יאנג קאי-שק צ'יאנג היה פופולרי בקרב אנשים רבים והיה ידוע כי התלבש בבגדים פשוטים, בניגוד לשרים ומפקדים סינים שונים שעיטרו את עצמם בעיטורים ופרסים מוזהבים.
ציטוטים מהקוראן ומהחדית' שימשו מוסלמים כדי להצדיק את שלטונו של צ'יאנג קאי-שיק על סין. כאשר התראיין איל המלחמה המוסלמי מא לין אשר בימים עברו שלטה משפחתו על מחוז צ'ינגהאי ודרום שינג'יאנג, תואר מא לין כבעל "הערצה גבוהה ונאמנות בלתי פוסקת לצ'יאנג קאי-שק". בפיליפינים נקרא לכבודו בית ספר בשנת 1939. כיום, מכללת צ'יאנג קאי-שיק היא המוסד החינוכי הגדול ביותר עבור קהילת צ'ינוי הסינית במדינה.
צ'יאנג ארץ ישראל והיהודים
על פי מסמכים שנמצאו לאחרונה בארכיוני המדינה הסינית, בשנת 1939 הכינה ממשלת הקוומינטנג תוכנית ליישוב יהודי אירופה הנרדפים בדרום-מערב מחוז יונאן, קרוב לגבול בורמה, בעת הופעת היוזמה, ממשלת סין עצמה הייתה בעיצומה של נסיגה משפילה מהיבשה מהכוחות היפניים שנעו מערבה לאחר נפילת הבירה הזמנית בווהאן והתוכנית מעולם לא מומשה. מידע נוסף על קהילות יהודיות בסין עולה ומתגלה אט אט עם התקדמות המחקר על סין ועל ההיסטוריה שלה. ידע חדש זה כולל גם מידע על הקהילה העתיקה בקאיפנג ועל ההתיישבות בשנגחאי בעקבות התפשטות האימפריה הבריטית באמצע המאה ה־19.
על אף הכרתה בסין העממית כמדינה עצמאית, נמנעה מדינת ישראל זמן רב מהצבעות בנושא החלפת קולה של טאיוואן בקולה של הרפובליקה העממית במליאת האומות המאוחדות. בשנות השישים השקיעה טאיוואן אנרגיה רבה בניסיון להביא לשיתוף פעולה מדעי עם ישראל בכל הקשור למדע גרעיני. במסגרת ניסיון התיווך נפגש יושב ראש הוועדה לאנרגיה אטומית, ארנסט דוד ברגמן עם צ'יאנג ובנו אך לא נצפתה כל התקדמות במגעים, ולבסוף שר החוץ אבא אבן הורה במכתב לברגמן שאין להגיע לתיווך עם טאיוואן בנושא הגרעיני.
מיומנות (מבוכים ודרקונים)
מיומנות, במשחק מבוכים ודרקונים היא ייצוג של יכולות הנרכשות עם הזמן, מגוון מיומנויות, בהן הדמות עשויה להשתפר עם הזמן בכל פעם שהיא עולה דרגה.
קבלת מיומנויות
כל פעם כאשר דמות עולה דרגה היא מקבלת נקודות מיומנות, בעזרת נקודות אלה הדמות "רוכשת" מיומנויות אשר מייצגות את היכולות של הדמות שעקב אימון רב השתפרה בהן. כל דמות מקבלת מספר נקודות מיומנות שונה. זה תלוי בכמה דברים:
לכל מקצוע יש את המיומנויות שיש לו "פוטנציאל" בהן ולכן הוא צריך להשקיע נקודה אחת בלבד כדי לזכות במיומנות. אולם, ישנם מיומנויות שיותר קשה לו להשתפר בהן ולכן הוא צריך להשקיע שתי נקודות כדי להשתפר בה. יתר על כן, ישנן מיומנויות שהדמות כלל וכלל אינה יכולה לרכוש והן ייחודיות לדמויות העוסקות במקצועות מסוימים.
שימוש במיומנויות
כל פעם במשתמשים במיומנויות צריך לגלגל קובייה בעלת עשרים פאות ויחד עם סך הרמות שהצטברו של המיומנות. ככל התוצאה הסופית גבוהה יותר כך צלח יותר השימוש במיומנות. שליט המבוך קובע מהו דירוג הקושי, כלומר, מהו היעד המספרי אליו צריך להגיע לבסוף עם גלגול הקובייה כולל כל התוספים. בנוסף, ניתן להשתמש במיומנות מסוימות גם אם לא "נרכשו" רמות בעזרת הנקודות. מקצועות אלו הם מקצועות שלא חייבים להתאמן בהן. למשל אפשר לנסות לרפא מישהו גם הם לא נרכשו נקודות במיומנות זו, אך יהיה קשה יותר להצליח. לעומת זאת, לא ניתן לכייס מישהו אם אתה לא התאמנת.
לקריאה נוספת
ספר החוקים לשחקן בהוצאת כוכבי כסף.
Statistic (role-playing games)
יעוק
יעוק (בערבית: يعوق) היא אלוהות שלפי הקוראן נעבדה בימי נח. החל מימיו של עמרו אבן לחי, שלו מיוחסת השבת האלילות לערב, לאורך תקופת הג'אהליה ועד ימי מוחמד, מייסד האסלאם, התקיימה הסגידה לאל זה בחצי האי ערב.
כמו שאר האלוהיות הנזכרות בסורה משויכת האמונה ביעוק לקבוצה אתנית ערבית בת-זמנו של מוחמד. השאם אבן אל-כלבי (ابن الكلبي) כותב בספרו "ספר האלילים" (كتاب الأصنام) על יעוק:. יעוק אכן נזכר כאל בכתבי מלכי חמיר קודם לזמן שבו אימצו את הרחמנות המזוהה עם האמונה המונותאיסטית היהודית, אף שהיה זה מאתיים שנה קודם לזמנו של ד'ו נואס. נראה שגם לצד אימוצו של האל המונתאיסטי המשיכו שרידים של האמונה ביעוק להשתמר, לפחות בכינויי המקומות המקודשים. במקורות אחרים מזוהה האמונה ביעוק עם שבט בנו חמדאן שבתימן בכללותו.
אלוהות זו זוהתה עם הסוס, והייתה עשויה עופרת ונחושת. שמו נגזר מהפועל הערבי "عاق", שמשמעותו מניעה, מה שמרמז על היותו אל "מוגבל", או אל ישן שראוי להימנע מפולחנו.
יוסי סיון
ביוגרפיה
סיון עלה לישראל בשנת 1948, ולמד אדריכלות ותכנון ערים בפקולטה לאדריכלות בטכניון בחיפה בשנת 1968. שנתיים לאחר מכן, ב-1970, הקים משרד עצמאי עם שותף, וב-1973 היה לשותף במשרדו של אברהם יסקי, מבכירי האדריכלים הישראלים. עבודתם המשותפת כוללת מספר גדול מאוד של פרויקטים, מן הבולטים והידועים בישראל. התמחותם היא מגדלים והשפעתם על עיצוב קו הרקיע של תל אביב היא מכרעת. בין הפרויקטים נמנים מגדלי עזריאלי, מגדל אלרוב, מגדל אמות השקעות, מגדל המטכ"ל, מגדל האופרה, מגדלי אקירוב, מגדלי Yoo, האגף החדש של קניון הזהב ועוד.
צפיר (פירושונים)
בלשון המקרא צפיר פירושו תיש. בלשון חז"ל צפיר, צפרה, צפריר, צפרירים הן מילים המתארות את תחילתו של הבוקר.
{{פירושונים| בעלי חיים: אישים ששם משפחתם צפיר:
ראו גם
}}
ברט ברמן
ברט ברמן (נולד ב-ז' בטבת ה'תרצ"ט, 29 בדצמבר 1938, רוטרדם) הוא פסנתרן ומלחין הולנדי-ישראלי, תושב תל מונד. מוכר כמבצע של פרנץ שוברט ומוזיקה קלאסית בת זמננו. למד אצל יאפ ספאנדרמן באקדמיה למוזיקה של אמסטרדם. השתלם עם תאו בראונס ואלפרד ברנדל.
כסולן זכה בפרס ההצטיינות ההולנדי, עיטור חברי הקונצרטחבאו, הפרס הראשון בתחרות גאודאמוס למבצעים ותחרויות סולניות נוספות. בטרם עלייתו לישראל, שימש במקביל מרצה בכיר למקצוע הפסנתר באקדמיות למוזיקה של רוטרדם וארנהם. בישראל, היה עורך במכון למוסיקה ישראלית ונגן בסינפונייטה הישראלית באר שבע.
ברמן מופיע בישראל, אירופה וארצות הברית כסולן ובהרכבים קאמריים. כסולן, ניגן עם תזמורות רבות בהולנד וישראל, בהן התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית של ארנהם, תזמורת הרדיו ההולנדית והסינפונייטה הישראלית באר שבע. הוא מרבה להופיע עם ההרכבים "שלישיית תמר", עם הכנר יצחק שגב והצ'לן אליעזר רואן, "דואו 4", עם הפסנתרן מאיר ויזל, ועם זמרים רבים, בהם בת-שבע צייזלר. מופיע עם החלילנית ההולנדית אבי דה קוואנט מאז 1970. בעבר התפרסמו הרכביו "אנסמבל M" בניצוח דוד פורסלין ו-"דואו באר שבע" עם הפסנתרנית המנוחה שרה פוקסון. בעונות 2004–2008 ליווה בפסנתר את ההפקה המחודשת של הקברט הסאטירי את ואני והמלחמה הבאה מאת חנוך לוין, ב-2007 היה פסנתרן ומנהל מוזיקלי בהפקה "שוברט פלוס" של אלכס כגן וב-2011–2015 סולן אורח של רביעיית זמיר. ב-2014 יצא בתוכנית חדשה ל-2 פסנתרים ב-8 ידיים על בסיס דואו 4.
ברמן הקליט 3 אלבומי יחיד, 3 אלבומים בצמדי פסנתרנים והשתתף ב-18 אלבומים עם מבצעים נוספים. הקליט רבות לתחנות רדיו בגרמניה, הולנד, ישראל ואירלנד והשתתף בתוכניות טלוויזיה בארצות הברית, הולנד וישראל. הופיע פעמיים בימי המוזיקה העולמיים ICSM, פסטיבל הולנד, פסטיבל ישראל ופסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון ופעם יחידה בשלל פסטיבלים יוקרתיים ברחבי אירופה וישראל.
לצד עבודתו כמבצע, עורך ומורה, ברמן הלחין יצירות רבות, בהן קדנצות לכל הקונצ'רטי לפסנתר של היידן, מוצרט ובטהובן, מוזיקה למחזות הולנדיות, סיומים ליצירות בלתי גמורות ותפקידי פסנתר נוספים ליצירות של מוציו קלמנטי ודניאל שטיבלט. סיומיו לסונאטות הבלתי גמורות של שוברט ולאמנות הפוגה של יוהאן סבסטיאן באך זכו לפרסום ניכר.
בית הקברות הצבאי ארנהם-אוסטרבייק
בית הקברות הצבאי ארנהם-אוסטרבייק (באנגלית: Arnhem Oosterbeek War Cemetery), המכונה גם "בית הקברות של הכוחות המוטסים" (The Airborne Cemetery), הוא בית קברות צבאי באוסטרבייק, ארנהם, שבהולנד. בית הקברות הוקם בשנת 1945 וטמונים בו 1,759 חללים של מלחמת העולם השנייה. רוב החללים היו חיילי צבאות בעלות הברית שנהרגו בקרב על ארנהם במסגרת מבצע מרקט גארדן בספטמבר 1944. גופות חיילים שנהרגו באזור ארנהם מתגלות עדיין גם בראשית המאה ה-21. על כן מספר החללים הקבורים בבית הקברות ממשיך לעלות.
הקרב על ארנהם
בספטמבר 1944 פתחו בעלות הברית במבצע מרקט גארדן, שהיה ניסיון של הארמייה הבריטית השנייה לעקוף את קו זיגפריד ולהתקדם לתוך חבל הרוהר, לבה התעשייתי של גרמניה. במסגרת המבצע הוטל על שלוש דיוויזיות מוטסות - הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה וכן הדיוויזיה המוטסת ה-82 והדיוויזיה המוטסת ה-101, שתיהן אמריקניות - לתפוס מספר גשרים על גבי נהרות ותעלות בהולנד, על מנת להקים נתיב שדרכו יוכלו כוחות הקרקע להתקדם במהירות דרך הולנד ולצלוח את נהר הריין.
הקמתו
בתשעת ימי הקרב על ארנהם נהרגו כמעט 2,000 חיילי בעלות הברית (חלקם מתו מפצעיהם או שמתו בשבי הגרמני לאחר המבצע). עקב נסיגת כוחות בעלות הברית מארנהם בחיפזון נותרו מרבית חלליהן בשדה הקרב. הם נקברו שם בקברים פשוטים - חלקם היו רק מעט יותר מהשוחות האישיות שלהם - או בקברי אחים פשוטים שנחפרו על ידי הגרמנים. אזרחית הולנדית, קייט טר הורסט (Kate Ter Horst), אשר ביתה שימש לצנחנים כתחנת איסוף פצועים במהלך הקרב, מצאה בגינתה כששבה לביתה לאחר המלחמה את קבריהם של 57 אנשים.
לאחר ששוחררה ארנהם על ידי בעלות הברית באפריל 1945 הגיעו לאזור יחידות קבורה של הארמייה הבריטית השנייה והחלו לאתר ולקבץ את גופות חללי בעלות הברית. ביוני 1945 הציעה ממשלת הולנד לוועדת חבר העמים לקברי מלחמה בהשאלה קבועה שדה קטן מצפון לאוסטרבייק כדי שישמש כבית קברות צבאי, והחללים נקברו שם מחדש. נקברו שם גם רבים מן החיילים שנהרגו בעת שיחרורה של ארנהם. בית הקברות הושלם ב-1946. בתחילה הוצבו בו שלטי מתכת על הקברים, אשר הוחלפו באבני מצבה ב-1952.
תיאור
בית הקברות משתרע על פני כ-10 דונם. שטחו הוא מלבני ומוקף בחומת עצים. רוב החללים הטמונים בו נקברו בארבע חלקות עיקריות, הערוכות בתבנית האות ח', אשר צידה הפתוח פונה אל הכניסה לבית הקברות. חללים אחרים נקברו בחלקות קטנות נוספות – חיילים פולנים, למשל, נקברו בחלקה נפרדת הניצבת משמאל לשער הכניסה לבית הקברות.
מספר מטרים מעבר לשער הכניסה לבית הקברות ניצבת "אבן הזיכרון" (Stone of Rememberance) דמוית המזבח - מרכיב מסורתי בבתי הקברות הצבאיים הבריטיים. חרות עליה פסוק מספר בן סירא: Their Name Liveth for Evermore ("שמם יחיה לדור ודור" – בן סירא, מד, יג). מולה, בקצהו השני של בית הקברות, ניצב מרכיב מסורתי נוסף - צלב ההקרבה (Cross of Sacrifice).
החללים הטמונים בבית הקברות
על פי רישומי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה היו בשנת 2009 בבית הקברות 1,759 קברים, מהם 245 קברי חיילים אלמונים. מבין החללים שזהותם ידועה, 1,392 היו בריטים, 73 היו פולנים והיתר היו חיילים קנדים, אוסטרלים וניו זילנדים. שניים מן החיילים היו אחים תאומים שנהרגו ביום הראשון לקרבות ארנהם.
בבית הקברות נטמנו גם שישה אזרחים הולנדים – שלושה נהרגו במהלך הקרב ושלושה היו עובדים לשעבר של ועדת חבר העמים לקברי מלחמה
בשנת 2003 היה ידוע עדיין על 138 חיילים של בעלות הברית, שלחמו בקרב על ארנהם ושמקום קבורתם לא נודע. אפשר שחלקם קבורים בבית הקברות בקברי אלמונים. חללים אלו הונצחו באנדרטת חרוסביק (Groesbeek), הניצבת דרומה משם, בבית הקברות הצבאי הקנדי בחרוסביק שליד העיר ניימכן (Nijmegen).
גם כיום מתגלות באזור גופות של חיילי בעלות הברית והן נקברות מחדש בבית הקברות, לאחר שהשלטונות ההולנדיים מנסים לזהות אותן. כך, גופת חייל בריטי אחד התגלתה ונקברה ב-2005. חייל נוסף שלא זוהה לפני כן נקבר שם ב-2006.
בבית הקברות טמונים שלושה חיילים אשר זכו בצלב ויקטוריה – העיטור הצבאי הגבוה ביותר של בריטניה: לא נודע מקום קבורתו של נושא עיטור צלב ויקטוריה נוסף שנהרג בקרב על ארנהם, סמל ג'ון בסקיפילד (John Baskeyfield) מרגימנט סטפורדשייר, והוא מונצח באנדרטת חרוסביק.
לא כל חללי בעלות הברית בקרב על ארנהם נקברו בבית הקברות. כ-300 חללים נקברו בבתי קברות אחרים בהולנד, בגרמניה, בבלגיה, בבריטניה ובארצות הברית. חיילים אלו נהרגו בעת הטיסה אל שטח הפעולה בארנהם, בעת שניסו להימלט מנפילה בשבי הגרמני, נפטרו לאחר שנלקחו בשבי או נפטרו לאחר זמן מפצעים שנפצעו בקרב.
אנדרטת מטילי האספקה
בית הקברות שוכן בשוליו של שטח פתוח נרחב אשר שימש במהלך הקרב על ארנהם כשטח להצנחת אספקה עבור הצנחנים הבריטיים שכותרו על ידי הגרמנים. בשולי אותו שטח, כ-700 מ' מצפון-מזרח לבית הקברות, הוצבה בשנות התשעים אנדרטה לציון גבורתם של צוותי האוויר של חיל האוויר המלכותי ושל אנשי חיל השירותים המלכותי, אשר הצניחו שם את האספקה. ההצנחה נעשתה למרות אש נגד מטוסים גרמנית עזה, שגרמה אבדות כבדות לצוותי מטוסי התובלה. רבים מאנשי הצוות ואנשי חיל השירותים שנספו לאחר שמטוסיהם הופלו בפעולה זו קבורים בבית הקברות. ביניהם נמנים סגן דייוויד לורד, בעל עיטור צלב ויקטוריה, ואנשי צוות מטוסו, שנספו כולם, למעט אחד.
יעקב שמעוני
יעקב שמעוני (או סימון; 9 באפריל 1915 – 22 באוקטובר 1996) היה מורה ומזרחן ישראלי, ממקימי שרות הידיעות של ההגנה (ש"י) ומראשוני משרד החוץ הישראלי.
ביוגרפיה
שמעוני נולד ב-1915 בברלין בשם יעקב סִימוֹן למשפטן פריץ סימון וללוטה לבית סלין. אחיו נספה בשואה. ב-1933 רכש שמעוני תעודת בגרות (אביטור), בשנים 1934–1935 ריכז את תנועת "החלוץ" בגרמניה, ובשנת 1936 עלה לארץ ישראל. בארץ הצטרף לקיבוץ גבעת חיים ושימש כמורה וכמנהל בית הספר. בין השנים 1938–1940 למד בבית המדרש למורים בירושלים.
בשנת 1941 הצטרף אל שירות הידיעות של "ההגנה" (ש"י), וריכז שם את הלשכה הערבית עד לשנת 1942. במהלך פעילותו הכין לראשונה אינדקס מסודר עם מידע ופרטים על אישים פלסטינים. אחר כך ניהל את המחלקה ללוחמה פסיכולוגית של "ההגנה" ושל צה"ל. הוא יזם שידורים בערבית וחיבר את מרבית "סיפורי דאוד אל נאטור".
החל מ-1957 שימש שמעוני כמרצה אורח במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית. הוא כתב ספרים ומאמרים רבים בענייני הערבים, מדינות ערב, המזרח התיכון ואסיה. שמעוני כתב ערכים באנציקלופדיה העברית וערך בה את מדור ההיסטוריה המודרנית של המזרח התיכון. היה בין עורכי כתב העת "המזרח החדש". בנוסף, עסק בתרגום ספרים מגרמנית לעברית.
שמעוני היה נשוי למרים (שיינברון) מ-1938 עד למותה ב-1982 ואב לשלושה ילדים.
נפטר בירושלים בגיל 81.
ארכיונו וספריו שמורים בספריית אוניברסיטת חיפה.
גד אלמלח
גד אלמלח (בצרפתית: Gad Elmaleh, נהגה: "אלמלה"; נולד ב-19 באפריל 1971 בקזבלנקה, מרוקו) הוא קומיקאי, שחקן, במאי וזמר יהודי צרפתי ממוצא מרוקאי. אלמלח נחשב אחד הקומיקאים המובילים בצרפת, בה הוא מוכר בזכות מופעי הסטנדאפ וסרטיו שזכו להצלחה ובהם שיחק הן בתפקידים קומיים והן רומנטיים.
קורות חייו
גד אלמלח נולד בקזבלנקה, מרוקו למשפחה יהודית-ברברית. הוא למד בבית ספר יסודי ברובע מעאריף. את חינוכו העל-יסודי השלים בבית הספר היהודי מיימונידיס (הרמב"ם), בו לומדים יהודים ומוסלמים, ולאחר מכן בתיכון ליוטה (Lyautey). אלמלח דובר ערבית מרוקאית, צרפתית, עברית ואנגלית.
אביו היה פנטומימאי, ואלמלח רצה החל מגיל צעיר להיות שחקן. בגיל 17 הוא עזב את מרוקו לטובת מונטריאול, קנדה. הוא שהה במונטריאול במשך כארבע שנים בהן למד מדע המדינה כסטודנט, אך עזב ללא שהשלים את התואר. הוא עבד ברדיו, כתב סיפורים הומוריסטים והופיע במועדוני לילה.
בשנת 1992 עבר לפריז, שם למד במשך כשנתיים וחצי בבית הספר היוקרתי למשחק "לה קור פלורנט".
קריירה
בשנת 1995 החל לראשונה להופיע בהופעת יחיד בשם Décalages. בשנת 1996 כיכב לראשונה בסרט קולנוע בשם Salut cousin!‎. בשנת 1998 הופיע בסרט הקולנוע הצרפתי "L'homme est une femme comme les autres".
אלמלח הופיע בשלוש הופעות יחיד ובעשרות סרטים ותוכניות טלוויזיה, בין הבולטים בהם: Olé!‎ עם ז'ראר דפארדיה, La Doublure (שודר בישראל בשם "מאהב בהשאלה") ו-Hors de prix ("בחורה זהב").
אלמלח הופיע גם מחוץ לצרפת, בעיקר בארצות דוברות צרפתית כגון קנדה, בלגיה, שווייץ ומרוקו וגם בארצות הברית ובישראל. הוא הנחה את טקס פרסי הסזאר (המקבילה הצרפתית לפרס אוסקר).
בשנת 2009 ביים את סרטו הראשון קוקו. ב-2014 ביים סרט תעודה ביוגרפי בשם 10 Minutes in America.
משנת 2010 לוהק למספר תפקידים בסרטים אמריקאים מצליחים, בהם חצות בפריס בבימויו של וודי אלן והרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן בבימויו של סטיבן ספילברג. בשנת 2010 הופיע בסרט הדרמה ההיסטורי נקודת איסוף המתאר את פרשת גירוש היהודים מפריז.
בשנת 2016 גילם את מואי במיני-סדרה האמריקאית "משבר בשש סצנות" שיצר וודי אלן לפריים וידאו.
בשנת 2018 נטפליקס העלו את ״חלום אמריקאי״ צילום מופע סטנדפ שלו בניו יורק בשפה האנגלית.
בשנת 2019 כיכב בתפקיד עצמו בסדרת הטלוויזיה הקומית האמריקאית-צרפתית Huge en France ("גדול בצרפת"), שיצר ביחד עם אנדרו מוגל וז'רארד פול עבור נטפליקס. בסדרה מגלם ג'ורדן ור הוב את בנו של אלמלח. כן משתתף בה ג'רי סיינפלד בהופעת אורח.
בשנים 2020 ו-2021 דיבב את קולו של "גרו" בפסי הקול בשפה הצרפתית של סרטי המיניונים, בהם המיניונים: עלייתו של גרו.
הכרה
במרץ 2006 קיבל תואר אבירות במסדר האמנות והספרות של הרפובליקה הצרפתית. בינואר 2007 נבחר לאיש המצחיק ביותר בצרפת בתחרות מול 49 קומיקאים אחרים. בשנת 2011 היה מועמד לפרס ההיתולי בתור "השחקן שנהג להצחיק אותנו ועכשיו הוא סתם מעצבן" על תפקידו בסרט נקודת איסוף.
ביקורת
אלמלח הואשם מפר פעמים בגנבה ספרותית, כי קטעים מהופעותיו נלקחו מבדרנים אמריקאים כמו ג'ורג' קרלין וסטיבן רייט. ב-2019 החליט מועדון הקומדיה "בורדל" במונטריאול שבקוויבק לאסור את הופעותיו שם.
חיים אישיים
לגד אלמלח אח בשם אריה, שאף הוא קומיקאי.
בשנת 2001 התחתן עם השחקנית אן ברושה ולשניים נולד בן בשם נח (Noé). בהמשך נפרדו בני הזוג.
מ-2011 היה אלמלח במערכת יחסים עם שארלוט קסיראגי, בתה של קרוליין, נסיכת הנובר, ונסיכת מונקו. ב-17 בדצמבר 2013 נולד לזוג בן משותף, רפאל. הם נפרדו ב-2015. ב-2022 בעיקבות הסרט שצילם צצו שמעות שהוא התנצר. מה שהובהר על ידו כלא נכון. .
Vicious Delicious
הרצועות באלבום מסודרות בסדר של רצועה פסיכדלית ולאחריה רצועה בסגנון שונה מעט, החל מאמביינט ואלקטרוניקה ועד היפ הופ ורוק. בחלק מקטעי האלבום משתתפים יוצרים אמריקאים בקטעי השירה: בBecoming Insane הזמר ג'ילברטו סרזו - סולן להקת Kinky, ב Artillery חברי הרכב קבוצת ההיפ-הופ הקנדית-אמריקאית Swollen, וב-In Front of Me הזמר-שחקן ברנדון מקולוץ'.
התגובות והביקורות לאלבום זה היו מעורבות, כאשר המעריצים מהדור הישן התאכזבו למשמע שינוי הסגנון (לראשונה שילוב של קטעי היפ-הופ ושירה באלבום אולפן), ומצד שני שינוי זה גרם לגידול בכמות המעריצים החדשים מהקהל הרחב ומה"מיינסטרים", כך למשל השיר Artillery נכנס כרצועה בפסקול הסרט אל תתעסקו עם הזוהן בכיכובו של אדם סנדלר (גם בגלל אופיו הישראלי של התסריט).
עטיפת האלבום נעשתה על ידי האמן הסיני-אמריקני דייוויד הו. תאריך היציאה המקורי לאלבום היה 6 ביוני 2006 (06.06.06), אך נדחה בשל בעיות בקידום האלבום. האלבום יצא לבסוף ב-26 במרץ 2007. קטע הפתיחה באלבום, Becoming Insane, דורג במקום השישי במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשס"ז; הייתה זו הפעם הראשונה ששיר של אינפקטד מאשרום מדורג במצעד שנתי זה.
ליגת האלופות האוקיאנית
ליגת האלופות האוקיאנית (באנגלית: OFC Champions League) היא מפעל כדורגל אוקיאני שנתי, שבו מתחרים המועדונים המצליחים ביותר במדינות המשויכות לקונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה (OFC). הטורניר, אשר נקרא בעבר "אליפות אוקיאניה לקבוצות", הוא המפעל היוקרתי ביותר למועדונים בכדורגל באוקיאניה. בתואר זה זכו קבוצות מ-4 מדינות בלבד: ניו זילנד (שיאנית הזכיות עם 12 זכיות של קבוצות מהמדינה), אוסטרליה (ממנה זכו הקבוצות ב-4 טורנירים הראשונים, עד אשר עברה לקונפדרציה האסיאתית ב-2005), פפואה גינאה החדשה וקלדוניה החדשה.
אליפות אוקיאניה לקבוצות (1987 - 2006)
מפעל ליגת האלופות האוקיאני כיום דומה באופיו וחוקיו למפעל ליגת האלופות המתקיים ביבשת אירופה. בסוף שנת 2006 הוחלף שמו של המפעל, שנקרא בעבר "אליפות אוקיאניה לקבוצות". בטורניר הראשון בשנת 1987 הייתה האליפות למעשה במתכונת פלייאוף בין האלופות של המדינות הבולטות באוקיאניה: אוסטרליה וניו זילנד, כאשר קבוצת אדלייד סיטי האוסטרלית ניצחה את קבוצת מאונט וולינגטון הניו זילנדית, 4-1 בדו-קרב פנדלים לאחר שהמשחק הסתיים בתיקו 1-1. לאחר מכן הייתה הפסקה בת 12 שנים בה לא התקיים הטורניר כלל. ב-1999 חזר הטורניר להתקיים במתכונת שונה עם 9 משתתפות - האלופות של המדינות באוקיאניה. האלופות חולקו ל-3 בתים של 3 בכל אחת. הראשונה מכל בית והקבוצה במקום השני עם המאזן הטוב ביותר העפילו לשלב הנוקאאוט שהיה בעצם שלב חצי גמר וגמר שהתקיימו במשחק אחד בלבד. בטורניר זה זכתה דרום מלבורן האוסטרלית, שניצחה את קבוצת נאדי מפיג'י. בטורניר שהתקיים שנתיים לאחר מכן ב-2001 שונה הפורמט מעט ובשלב הבתים התחרו 12 קבוצות ב-2 בתים של 6 קבוצות, כאשר 2 הראשונות מכל בית העפילו לשלבי הנוקאאוט במשחק אחד (חצי גמר וגמר). בשנה זו זכתה וולונגונג וולבס האוסטרלית אחרי שניצחה 0–1 את קבוצת טפאה הונואטית. הטורניר הבא התקיים רק כעבור 4 שנים, ב-2005 בו שונתה מתכונת התחרות פעם נוספת, הפעם התקיים "סיבוב מקדים" בפלייאוף נוקאאוט ב-2 משחקים (בית וחוץ) שצמצם את המשתתפות ל-8 בשלב הבתים, כך שהפעם חולקו שמונה המשתתפות ל-2 בתים, וצמד הקבוצות שסיים במקומות הראשונים בבית עלו לשלבי הגמר. גם בעונה זו זכתה קבוצה אוסטרלית, סידני, שניצחה 0–2 את איי.סי. מג'נטה מקלדוניה החדשה. היה זה גם הטורניר האחרון שכלל קבוצות אוסטרליות, מכיוון שמיד לאחר מכן היא עברה לקונפדרציה האסיאתית (AFC) וקבוצות אוסטרליות לא השתתפו מאז בטורניר. ב-2006 התקיים הטורניר בפעם האחרונה במתכונת "אליפות אוקיאניה לקבוצות", במתכונת דומה לזו שנערכה ב-2005, ובה זכתה אוקלנד סיטי הניו זילנדית, אחרי שניצחה בגמר 1–3 את פיראה מטהיטי.
זונה פרנקה (ברצלונה)
זונה פרנקה (בקטלאנית: Zona Franca, נהגה [ˈzonə ˈfɾaŋkə], נקרא גם בקטלאנית: Polígon Industrial de la Zona Franca) הוא אזור לוגיסטיקה ותעשייה הממוקם ברובע סאנטס-מונז'ואיק בברצלונה, קטלוניה, ספרד. יחד עם נמל ברצלונה הסמוך הוא יוצר את שכונת זונה פרנקה-פורט.
הוא ממוקם בדלתה לוברגאט בין נמל ברצלונה לנמל התעופה של ברצלונה. קו הרכבת התחתית L10 מחבר את זונה פרנקה עם מרכז ברצלונה ושאר המטרופולין מאז 2018.
ליגת האלופות האוקיאנית
ליגת האלופות האוקיאנית (2007 ואילך)
החל מעונת 2007/2008 ועד 2014/2015 התקיים הטורניר שהאורך משמעותית, לאורך יוני ועד מאי של השנה העוקבת (במקום ינואר עד אפריל של אותה השנה) והתקיים שלב מקדים, שלב בתים ושלב גמר, בה ניצחה שוב וויטאקר יונייטד שהצליחה לשמור על התואר עונה שנייה ברציפות. ב-2008/2009 זכתה קבוצת אוקלנד סיטי בפעם השנייה בטורניר עם 6 משתתפות. ב-2009/2010 הטורניר הורחב ל-8 משתתפות שוב, ואלופת הטורניר הגיע במפתיע לראשונה ממדינה שהיא לא ניו זילנד או אוסטרליה - הייתה זו האקארי יונייטד מפפואה גינאה החדשה שניצחה את וויטאקר יונייטד 2–4 בסיכום 2 המשחקים. מעונת 2010/2011 ועד 2017 זכתה שיאנית הזכיות אוקלנד סיטי ב-7 תארים רצופים, כשמספר המשתתפות בטורניר גודל (מ-8 ל-18), והמתכונת משתנה מעט מעונה לעונה. זאת לאחר שב-2012/2013 הצטרפו עוד 4 התאחדויות לתחרות ומאז משתתפות קבוצות מ-11 התאחדויות שונות באוקיאניה (במקום 7 בלבד). כמו כן מספר הקבוצות בטורניר הגמר הוגדל. ב-2018 זכתה טים וולינגטון הניו זילנדית לראשונה בתולדותיה במפעל, וב-2019 זכתה לראשונה קבוצה מקלדוניה החדשה - היינג'ין ספורט שניצחה קלדונית אחרת איי.סי. מג'נטה - שהגיע לגמר בפעם השנייה אך הפסידה. הייתה זו הפעם הראשונה בה קבוצה ניו זילנדית לא הגיעה למעמד הגמר. בעונת 2020 שלב הבתים שוחק, אך שלב הנוקאאוט הושעה עקב התפרצות מגפת הקורונה העולמית, והטורניר בוטל. ב-2021 הטורניר כלל לא התקיים בגלל הימשכות של נגיף הקורונה באזור אוקיאניה והוא בוטל מראש.
זונה פרנקה (ברצלונה)
מקורותיו ושמו של האזור מתוארכים לניסיון ליצור נמל חופשי בברצלונה שכשל בסופו של דבר ב-1929. עם התיעוש של קטלוניה בשנות ה-50, המרחב שימש לבניית מפעלים.
ליגת האלופות האוקיאנית
הפורמט כיום
החל מ-2017 הטורניר כולל שלב מוקדמות הכולל בית מוקדמות מליגות קטנות יחסית (סמואה, איי קוקו, טונגה, סמואה האמריקנית). 2 הראשונות בבית זה מצטרפות ל-14 האלופות בליגות אוקיאניות אחרות, ומרכיבים 4 בתים של 4 קבוצות בכל בית, מהן עולות 2 הקבוצות הראשונות מכל בית לשלב נוקאאוט הכולל רבע גמר, חצי גמר וגמר במשחק בודד.
זונה פרנקה (ברצלונה)
תעשיות עיקריות
מפעל יצרנית הרכב וקו הייצור המקורי של סיאט נפתח בשנת 1953 ומוקם בזונה פרנקה. לאחר רכישת סיאט על ידי ענקית הרכב הגרמנית, קבוצת פולקסווגן, המפעל כבר לא מייצר מכוניות, אלא משמש כעת אך ורק כבית מלאכה המרקע לוחות מתכת. כיום הוא מעסיק 1,269 עובדים.
הלן סיקסו
ביוגרפיה
סיקסו נולדה ב-5 ביוני 1937, באורן שבאלג'יר. אביה – ז'ורז' ז'ונאס סיקסו - היה רופא יהודי ממוצא ספרדי ואמה – אווה לבית קליין - יהודייה אשכנזיה ממוצא גרמני שמשפחתה היגרה לאלג'יריה בעקבות עליית הנאציזם. מילדות דיברה סיקסו מגוון שפות: גרמנית, צרפתית, ספרדית וערבית. אביה סבל ממחלת השחפת, ובהיותו בן 39 נפטר. סיקסו הייתה בת אחת עשרה כשאביה מת. מות אביה, האובדן והצורך בפיצוי על לכתו השפיעו באופן מהותי על כתיבתה. לאחר מות האב נאלצה אמה של סיקסו לצאת לפרנס את המשפחה, היא למדה ועבדה כמיילדת. המפגש של סיקסו כילדה עם נשים ולידה,\ השפיע רבות על כתיבתה כבוגרת. במהלך מלחמת העצמאות האלג'יראית נעצרו אחיה פייר ואמה, וסיקסו דאגה לשחרורם ולהעברת משפחתה לצרפת. סיקסו עצמה עברה לצרפת מוקדם יותר ב-1955. כיום היא מתגוררת בפריז, צרפת.
זונה פרנקה (ברצלונה)
תעשיות עיקריות
באזור יש גם מפעל של ניסאן מוטורס, המייצר את ניסאן נבארה, ניסאן פולסר וניסאן NV200 (הן גרסאות חשמליות והן גרסאות מנוע בעירה).
ענקית הסחר במזון מרקבנה נפתחה בזונה פרנקה ב-1971 עם העברת שוק הפירות והירקות המרכזי, שמאז 1921 היה באל בורן. אחריו הגיעו בית המטבחיים ב-1979, שוק הדגים המרכזי ב-1973 ושוק הפרחים המרכזי ב-1974.
ליגת האלופות האוקיאנית
זכיות לפי קבוצה
מאז קם מפעל האלופות האוקיאני, בכל תצורותיו, זכו במפעל 9 קבוצות שונות כאשר אוקלנד סיטי זכתה במספר האליפויות הרב ביותר במפעל.
זכיות לפי מדינה
מאז קם מפעל האלופות האוקיאני, בכל תצורותיו, זכו במפעל קבוצות מ-4 מדינות שונות בלבד, כאשר מדינת ניו זילנד היא שיאנית הזכיות במפעל נכון ל-2020. * - אוסטרליה כבר לא חברה בקונפדרציית OFC.
הלן סיקסו
ביוגרפיה
הייתה נשואה מ-1959 ועד גירושיה ב-1965. סיקסו היא אם לבן ובת.
השכלתה ופועלה
סיקסו למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת סורבון שם גם עבדה כאסיסטנטית. בשנת 1967 מונתה למרצה באוניברסיטת נאנטר (Paris West University Nanterre La Défense), פריז. בשנת 1968 סיימה את עבודת הדוקטורט שלה בסורבון, שעסקה ביצירתו של הסופר האירי ג'יימס ג'ויס. שנה לאחר מכן קיבלה את התואר פרופסור.
ב-1968 מונתה סיקסו לעמוד בראש פרויקט הקמת אוניברסיטת פריס 8 (University of Paris VIII), בוונסן (Vincennes), פרבר מצפון לפריז. הייתה זו אוניברסיטה שהוקמה בעקבות מרד הסטודנטים שפרץ בעיר הבירה הצרפתית באותה שנה. ב–1974 הקימה את "המרכז לחקר לימודי נשים" (Le Centre d’Etudes Féminines), המרכז הראשון מסוגו באירופה. סיקסו ניהלה אותו, ועד היום היא משמשת כיושבת הראש שלו. כיום מלמדת סיקסו באוניברסיטת פריס 8 בצרפת ובאוניברסיטת סאס פה בשווייץ.
לסיקסו תוארי כבוד מאוניברסיטאות שונות בעולם: אוניברסיטת קווינס (Queen's University) ואוניברסיטת אלברטה (University of Alberta) שבקנדה, דבלין קולג' (University College Dublin), אוניברסיטת יורק (בריטניה), הקולג' האוניברסיטאי של לונדון, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, ואוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בשנים 2008 עד 2014 עבדה כפרופסור בכיר במשרה חלקית באוניברסיטת קורנל, ניו יורק.
ב-1969 זכתה בפרס מדיסיס על ספרה "בתוך"– "Dedans".
פרסומיה
בשנת 1998 פרסמה ביחד עם הפילוסוף והמסאי הצרפתי המפורסם ז'אק דרידה את הספר Volies - הינומות. בנוסף חיברה מונוגרפיות על עבודתם של הסופרים קלריס ליספקטור, מוריס בלאנשו, פרנץ קפקא, היינריך פון קלייסט, מישל דה מונטן, אינגבורג בכמן, תומאס ברנהרד, והמשוררת הרוסיה מרינה צבטייבה.
בשנת 1975, פרסמה את מאמרה המשפיע ביותר " Le Rire de la Méduse" ("צחוקה של המדוזה"), שתורגם ופורסם באנגלית בשנת 1976. מאמר זה מוגדר במקומות שונים כאחד המניפסטים הפמיניסטים החשובים שנתפרסמו.
כתיבתה
יחד עם לוס איריגארי וז'וליה קריסטבה, נחשבת סיקסו לאחת מהמייסדות של פמיניזם פוסט מודרני. כתיבתה של סיקסו עוסקת ביחסים שבין השפה, הגוף והחברה. סיקסו פועלת כדי ליצור שינוי לשוני, אשר ייצור בתורו שינוי חברתי. היא ידועה בסגנון כתיבה ייחודי, סגנון פיוטי החוצה את הגבולות המסורתיים של כתיבה אקדמאית ומתאפיין גם באיכויות של ליריות. בתחילת עבודתה עסקה סיקסו באינדיבידואל ובחיפוש מתמשך אחר שחרור אישי. מאוחר יותר עברה להתמקד במאבקים קולקטיביים של נשים ושל מיעוטים. סיקסו מבקשת להשיג שינוי על ידי חשיפת ההכללות הלשוניות, ותרגול צורות חלופיות של ביטוי.
ההשפעות על כתיבתה
ככותבת צרפתייה סיקסו מושפעת רבות מאינטלקטואלים צרפתיים דוגמת מישל פוקו, ז'אק לאקאן, ז'יל דלז וז'אק דרידה. כמו כן, השפיעו על כתיבתה גם עבודותיהם של זיגמונד פרויד ומרטין היידגר. חלק מהטיעונים של סיקסו בפסיכולוגיה התפתחותית, מבוססים על התאוריה של פרויד. סיקסו מבקרת את התייחסותו של פרויד לזהות הנפרדת של בנים ובנות, ולתסביך האדיפלי. ההשפעה החזקה ביותר על סיקסו ככותבת פרוזה היא זו של הסופרת הברזילאית קלאריס ליספקטור. מפגש מעורר השראה עם אריאן מנושקין במאית תיאטרון, מייסדת תיאטרון השמש, פריז, הביא לשינוי בכתיבתה של סיקסו לכיוון היסטורי ופוליטי החל מ-1980.
ז'אק דרידה
סיקסו נחשבת דקונסטרוקטיבית ומושפעת בכתיבתה מז'אק דרידה, אבי שיטת הדקונסטרוקציה. הטענה המרכזית של התאוריה היא שאין משמעות אחת לטקסט, אלא המשמעות תלויה בדרך הקריאה והשימוש שעושה הקורא בטקסט. דרידה היה אף הוא יהודי יליד אלג'יר שחי בצרפת. דרידה וסיקסו היו קולגות וחברים שחלקו זהות משותפת כ"לא שייכים", בעקבות היותם יהודים אלג'יריים בצרפת שמצאו מכנה משותף אינטלקטואלי ואידאולוגי. בהמשך דרכם, כאמור, אף חברו לכתיבת ספר משותף.
צחוקה של המדוזה – Le Rire de la Méduse
חיבור זה ראה אור ב-1975 בצרפת ותורגם לאנגלית ב-1976. סיקסו קוראת בו תיגר על יסודות הפטריארכיה, אשר דיכאה נשים לאורך ההיסטוריה. סיקסו מביעה בו את מחאתה כלפי השפה, אשר כלאה נשים בגופן ולא אפשרה להן לבטא את עצמן. היא קוראת בו ליצור כתיבה נשית מתוך מטרה ליצור ייצוגים של נשים.
סיקסו מזמינה נשים להגדיר את עצמן על ידי הכתיבה ועל ידי הסיפור האישי שלהן. "על האישה לכתוב על האישה ולהביא את הנשים אל הכתיבה, שממנה הורחקו באלימות כפי שהורחקו מגופן שלהן. מאותן סיבות תחת אותו חוק, למען אותה מטרה ממיתה. על האישה להיכנס לטקסט – כמו גם לעולם, ולהיסטוריה – ביוזמתה הייחודית". סיקסו מציגה אפשרות חדשה לשפה נשית כאשר הטקסט "צחוקה של המדוזה", מהווה דוגמה לכתיבה שכזו: מדובר בטקסט פיוטי, אינטימי שאינו ליניארי. זהו טקסט המכיל סתירות פנימיות: מצד אחד סיקסו מייצרת שיח חדש דרך כתיבה נשית, מצד שני היא מסרבת לקבל את ההגדרות הביולוגיות למיניות.
חיבור זה הכניס לשיח את הביטוי: "דיו לבנה"; "האישה אף פעם אינה רחוקה מה'אם' (כלומר זו שמתקיימת מחוץ לתפקיד, ה"אם" כמו לא שם, כמו המקור של הטוב). תמיד יהיה בתוכה לפחות קצת מחלב האם הטוב. היא כותבת בדיו לבנה".(שם, עמ' 140). בכל אישה יש תמיד משהו מהאם הטובה, לכן כדי לייצג את עצמה ואת גופה היא כותבת בדיו לבנה. כתיבה ב"דיו לבנה" יוצרת שפה נשית שמתארת וחוקרת נושאים של נשים. אישה הכותבת כתיבה נשית מתאחדת עם הגוף הנשי האימהי.
פרסומיה שתורגמו לעברית
מאמרים:
אנדריי ברטקה
אנדריי ברטקה (באנגלית: Andrzej P. Bartke; ) הוא פרופסור לפיזיולוגיה וראש המחלקה לרפואה גריאטרית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת דרום אילינוי, ארצות הברית. אחד המומחים החשובים ביותר בעולם לגרונטולוגיה (מדע ההזדקנות). העורך המייסד של כתב העת Journal of Andrology וחבר מערכת במספר כתבי עת רפואיים אחרים. ב-2003 זכה בפרס קרן מתושלח לחקר אריכות ימים, כשהצליח בעזרת הנדסה גנטית לגדל עכבר מעבדה שחי כפליים ממשך חייו הנורמלי של עכבר מסוגו. מחקריו מכוונים למציאת הדרך להחיל הצלחה דומה גם על בני האדם.
קורות חיים
ברטקה נולד בפולין. סיים תואר שני (MSc) בזואולוגיה, באוניברסיטת קרקוב ב-1962, ודוקטורט בזואולוגיה וגנטיקה באוניברסיטת קנזס בארצות הברית, ב-1965. את לימודי הפוסט דוקטורט הוא סיים ב-1969 ולאחר מכן עבד במשך 9 שנים כחוקר בשרוסבורי, מסצ'וסטס במימון קרן ווסטר לביולוגיה ניסויית. היה חבר בסגל אוניברסיטת טקסס בסן אנטוניו, במסגרת בית הספר לרפואה ובית החולים שלה (University of Texas Health Science Center at San Antonio), במשך שש שנים ועובד מאז 1984 באוניברסיטת דרום אילינוי.
מאז 1992 ברטקה הוא אחד מהמארגנים של הסימפוזיון הבינלאומי לנוירוביולוגיה ונוירואנדוקרינולוגיה של ההזדקנות, הנערך מדי שנתיים באוסטריה. מאז 1993 הוא מכהן כמרצה לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת דרום אילינוי.
ב-1997 קיבל את פרס Phi Kappa Phi, למדען המצטיין, ב-2003 קיבל את פרס קרן מתושלח לחקר אריכות ימים (הוא מכהן כיום כאחד משני היושבי ראש של המועצה המדעית של קרן זו) וב-2004 זכה בתואר החוקר המצטיין של אוניברסיטת דרום אילינוי (Distinguished Scholar of SIU).
ברטקה כיהן בשנים 2004–2005 כנשיא האגודה האמריקאית לחקר ההזדקנות - American Aging Association, וב-2007 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם בית הספר לרפואה של אוניברסיטת לודז'.
הוא כיהן כנשיא גם במספר אגודות אמריקאיות נוספות העוסקות בתחום מחקריו, ובהן:
American Society of Andrology
Society for the Study of Reproduction
American Aging Association
כיום, פרופסור ברטקה הוא ראש המחלקה לרפואה גריאטרית של בית הספר לרפואה של אוניברסיטת דרום אילינוי, בספרינגפילד, אילינוי. כמו כן, הוא חבר מערכת במספר כתבי עת רפואיים העוסקים בחקר ההזדקנות, בהם Journal of Gerontology, וכן כתב העת Gerontology. בנוסף, הוא חבר מועצת הנאמנים של האגודה האמריקאית לחקר ההזדקנות, בה כיהן בשעתו כנשיא.
כתב עד היום יותר מ-550 מאמרים מדעיים, העוסקים ברובם בחקר ההזדקנות.
נשוי לרוז (לבית שוורץ) וגר כיום בכפר מקניקסבורג (Mechanicsburg), שבפרברי ספרינגפילד, אילינוי, מקום מושבה של אוניברסיטת דרום אילינוי.
חקר המלחמה בהזדקנות
ברטקה מייחס לשרשרת רבת החוליות, המקשרת בין הורמון גדילה והזדקנות את הפוטנציאל למציאת מעיין הנעורים. הוא מייחס להורמון הגדילה השפעות רבות ושונות, אשר בסופו של דבר מוליכות כולן לדעתו, לקיצור משך החיים, כאשר גם ההפך נכון, דהיינו, חבלה בכל אחת מהחוליות בשרשרת זו מאריכה את משך החיים ומונעת את מחלות הזיקנה ובראשן סרטן וסוכרת.
ב-1996 היה ברטקה הראשון שהוכיח שניתן לגרום להארכה משמעותית של חיי יונק, על ידי שינוי של גן יחיד ב-DNA שלו. חשוב אמנם לציין כי קדמה לברטקה בשלוש שנים פרופסור סינתיה קניון, שהצליחה לבצע פעולה דומה בנמטודה ובכך פרצה את הדרך לכיוון מחקרי זה.
ברטקה הצליח לגדל במעבדתו את העכבר שהאריך ימים יותר מכל עכבר אחר בעולם, עד היום. עכבר מסוג זה הוא בדרך כלל בעל תוחלת חיים של כשנתיים - שלוש ואילו ברטקה הצליח לגדל עכבר זה עד גיל חמש בערך, דהיינו, להכפיל את משך חייו. בגין הצלחה זו הוא זכה ב-2003 בפרס קרן מתושלח לחקר אריכות ימים.
ביוני 2009 קיבל ברטקה מהסוכנות הפדרלית האמריקאית NIH - המכונים הלאומיים לבריאות מענק פדרלי בסך 8.6 מיליון דולר לצורכי מחקר על ההזדקנות ואריכות הימים. זהו המענק הגבוה ביותר שקיבל מי מחברי סגל אוניברסיטת דרום אילינוי אי פעם לצורכי מחקר כלשהו והמענק ה-15 במספר שברטקה קיבל מגופים פדרליים לצורכי מחקריו על ההזדקנות. ברטקה מוביל במסגרת זו צוות משולב של חוקרים מאוניברסיטת אוהיו, אוניברסיטת מישיגן, מאיו קליניק ואוניברסיטת טקסס. הצוות חוקר כיום את הבקרה הגנטית על הזדקנותם של יונקים ואת המכניזם ההורמונלי, במיוחד חוסר בהורמון גדילה, הגורם להפעלתם של גנים לאריכות ימים.
פרדיננד וראנגל
פרדיננד פרידריך גאורג לודוויג פון וראנגל (בגרמנית: Ferdinand Friedrich Georg Ludwig von Wrangel; 9 בינואר 1797 פסקוב – 25 במאי 1870 טרטו) מגלה ארצות רוסי ממוצא גרמני בלטי. וראנגל היה פעיל בחקר צפון מזרח רוסיה ואזור אלסקה.
חייו
וראנגל סיים את האקדמיה הימית בסנקט פטרבורג בשנת 1815 ובשנים 1817–1819 השתתף במסע סביב העולם על האונייה "קמצ'טקה". בשנים 1820–1824 עמד בראש משלחת לחקר צפון מזרח סיביר. בין היתר הם ביקרו באיי הדובים. במהלך המסע צוירו מפות רבות של אזור מזרח סיביר. בשנים 1824–1827 היה בראש מסע סביב העולם על אוניית "קרוטקי".
בשנים 1830–1835 היה מושל אמריקה הרוסית. במהלך השרות חקר את חופי אלסקה ממצר ברינג עד לקליפורניה. במהלך שנת 1836, תוך חזרה לרוסיה, השלים את מסעו שלישי סביב העולם.
בשנים 1840–1847 עמד בראש החברה הרוסית-אמריקאית. היה בין מייסדי החברה הגאוגרפית הרוסית בשנת 1845. בשנים 1855–1857 היה שר הימיה הרוסי.
אוניברסיאדת בלגרד (2009)
אוניברסיאדת הקיץ ה-25 נערכה בבלגרד, סרביה ב-2009; טקס הפתיחה, טקס הנעילה ותחוריות כדורסל ובהתעמלות נערכו בבלגרד ארנה. על מיקום המשחקים הוחלט בשנת 2005 כאשר על הזכייה התמודדו גם פוזנן ומונטריי. במשחקים השתתפו כ-6,300 ספורטאים. בנוסף לבלגרד, חלק מהתחרויות נערכו בערי הסביבה.
באוניברסיאדה זו נערכו תחרויות ב-15 ענפי ספורט: אתלטיקה (46 תחרויות), ג'ודו (18 תחרויות), התעמלות (כולל התעמלות אמנותית (8 תחרויות) והתעמלות מכשירים (14 תחרויות)), טאקוונדו (21 תחרויות), טניס (7 תחרויות), טניס שולחן (7 תחרויות), כדורמים, כדורסל (2 תחרויות), כדורעף (2 תחרויות), כדורעף חופים (2 תחרויות), כדורגל (2 תחרויות), סיף (12 תחרויות), קפיצה למים (12 תחרויות), קשתות (10 תחרויות) ושחייה (40 תחרויות).
סך הכול הוענקו 669 מדליות, מתוכן 76 לרוסיה.
כריסטיאן אוגוסט הראשון, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג
כריסטיאן אוגוסט הראשון, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (בגרמנית: Christian August I von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg; 4 באוגוסט 1696 – 20 בינואר 1754) היה דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג בין השנים 1731–1754.
ביוגרפיה
כריסטיאן אוגוסט נולד ב-4 באוגוסט 1696, והיה בנם של פרדריק וילהלם, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג וסופיה אמליה, רוזנת אהלפלד-לנגלאנד, בתם של פרידריך, רוזן אהלפלד-לנגלאנד ומריה אליזבת, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג.
הוא שימש כמנהל סניף בקתדרלת המבורג. מאוחר יותר, הוא הפך למושל האי הדני אלס, לגנרל חיל הרגלים ולקולונל של המשמר המלכותי בדנמרק. בשנת 1731 מת דודו ארנסט אוגוסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ללא ילדים, וכריסטיאן אוגוסט ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-20 בינואר 1754 מת כריסטיאן אוגוסט, ובנו פרידריך כריסטיאן הראשון, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ירש את נחלותיו ותאריו.
משפחתו
ב-21 ביולי 1720 התחתן כריסטיאן אוגוסט עם פרדריקה לואיזה, רוזנת דנסקאולד-סמסו, בתם של כריסטיאן גילדלווה, רוזן סמסו ושרלוטה אמליה, רוזנת דנסקאולד-לאובריג, ממנה נולדו לו תשעה ילדים:
מסה (חיבור עיוני)
מַסָּה (במלרע; תרגום שומר משמעות וצליל של המילה הבינלאומית ממקור צרפתי essai) היא חיבור עיוני הבוחן נושא מחיי החברה או מעולם הרוח. המסה מתאפיינת בגישה סובייקטיבית, המציגה את נקודת המבט המקורית של הכותב (המכונה "מסאי" או "מסאית", בהתאם למינו). המסה עוסקת בנושאים כגון אתיקה, דת, אופי החברה ועוד.
הוגה הדעות הצרפתי מישל דה מונטן הוא הראשון שעסק בכתיבת מסות (או לפחות הראשון שראה בפעילות כתיבה זו ראויה לסיווג עצמאי), ביצירתו Essais, שפורסמה לראשונה ב-1580. את המושג essai שטבע, גזר מהפועל הצרפתי essayer, שפירושו "לנסות". גם המונח העברי "מסה" מגיע משורש נ-ס-ה. את המסות החל לכתוב לאחר מות ידידו ואיש סודו, אטיין דה לה בואטי, כתחליף לשיחות עם אותו ידיד.
השופטים בתחרות המסה של עיתון "הארץ" ניסו לעמוד על ייחודה של המסה:
להלן סוגי מסות נפוצים:
השטן בגוריי
השטן בגוֹרֵיי (ביידיש: ‫דער שטן אין גאָריי: אַ מעשה פון פארצייטנס) הוא רומן על רקע פולין של המאה השבע-עשרה, פרי עטו של יצחק בשביס-זינגר, חתן פרס נובל לספרות.
עלילה
הרומן מתאר את קורותיה של עיירה יהודית בפולין בתקופת גזירות ת"ח ת"ט, שבהן נרצחו אלפי יהודים במסגרת מרד הקוזאקים בהנהגת בוגדן חמלניצקי בפולין. הרומן ממשיך ומתאר את התקופה שלאחר תום הפרעות, התאוששותה האיטית של העיירה ותקוותם של יהודי הגולה כי הפרעות היוו למעשה חבלי משיח לקראת בואו של המשיח שבתי צבי. תנועת השבתאות מיוצגת ברומן על ידי יהודי שמגיע אל העיירה ומפיח בה את תקוות המשיח. בעיירה מתגבשים במהרה שני מחנות סביב שניים ממנהיגי הקהילה – אחד הרואה את הגאולה בדמותו של שבתי צבי, ואחרת הרואה בו משיח שקר ודוגלת בדבקות ביהדות המסורתית.
עם הופעתם של מביאי בשורה למיניהם, המהלכים קסם על יושבי העיירה, הולכת זו ונשבית בשבתאות. נביאים באים מבחוץ וקמים מבפנים וסוחפים את התושבים לאמונה כי הגאולה עומדת בפתח. היעדר החשש מפני העתיד מביא לסוג של ניהיליזם, לקיפאון כלכלי, חקלאי, מסחרי – ולהנחת המבטחים כולם באלוהים.
השטן המופיע בשם הספר אינו אדם מסוים. מביאי בשורה מתמקמים בגוריי בזה אחר זה, כולם כאחד מחדירים תקוות שווא בלב היהודים הכמהים לגאולה, תקווה אשר מתנפצת בפניהם במלוא עוזה עם חלוף הזמן. עם התרסקותה הרוחנית (והמוסרית) של העיירה מגיע לקנן בה שטן מוחשי יותר, בצורת דיבוק האוחז בנביאה בת העיירה, שלפנים הייתה משליחיו של שבתי צבי. האישה אחוזת הדיבוק הופכת למקור חדש של התעללות ואכזריות כלפי העיירה רדופת האסונות.
מיקום העלילה
ב'אחרית הדבר' שצירפה המתרגמת בלהה רובינשטיין לספר במהדורתה, העלתה השערה לפיה העיירה גוריי שבה מיקם בשביס את התרחשות הספר, היא רמז לעיירת מולדת משפחתו בילגוריי, אך ככל הנראה העלילה עוסקת בכפר הסמוך גורַיי (בפולנית: Goraj; ביידיש: גאריי) שבדרום-מזרח פולין, כ-60 ק"מ מדרום ללובלין וכ-20 ק"מ מבילגוריי.
WireGuard
הפרוטוקול הפך כה פופולרי בקהיליית המפתחים עד שב-29 בנובמבר 2020, תמיכה ב-WireGuard נכנסה לליבת FreeBSD 13.
הפרוטוקול
WireGuard משתמש בטכנולוגיות הבאות:
הרחבות
WireGuard בנוי כדי להיות מורחב על ידי פיתוח תוכניות וסקריפטים צד שלישי. עובדה זו שימשה להגדלת WireGuard בתכונות שונות, כולל ממשקי ניהול ידידותיים יותר, הגדרת מפתחות קלה, רישום, עדכוני חומת אש דינמיים, שילוב LDAP ועוד.
ארכיטקטורה כזו, של אי-הכללת תכונות מורכבות כאלה בבסיס הליבה המינימלי, משפרת את יציבותו ובטיחותו.
רגולציה
סנטור אורגון, רון ויידן, המליץ למכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה (NIST) להעריך אם כדאי להשתמש ב-WireGuard כתחליף לטכנולוגיות קיימות כמו IPsec ו-OpenVPN.
מוסטפא ספואן
ביוגרפיה
מוסטפא ספואן נולד באלכסנדריה והיה בנו של מורה וחבר באיגוד מקצועי, אשר בשנת 1924 נכלא למשך מספר שנים בשל פעילותו. לאחר שלמד פילוסופיה באלכסנדריה, ולא הצליח להתקבל לאוניברסיטת קיימברידג' לאחר המלחמה, החל ספואן ללמוד פילוסופיה בפריז בשנת 1946. לאחר שהחל אנליזה עם מארק שלומברגר, הוא עבר הכשרה אנליטית אצל ז'אק לאקאן בשנת 1949.
ספואן השתתף בסמינרים של לאקאן בשנות החמישים המוקדמות של המאה ה-20, אף על פי שנאלץ להישאר במצרים למשך מספר שנים לאחר שנאצר עלה לשלטון. הוא שב לצרפת בשנת 1959, ונשלח אל שטרסבורג על ידי החברה הצרפתית הפסיכואנליטית, שהקים לאקאן בשנת 1953, כאנליטיקאי המבצע גם הכשרה.
ספואן נפטר בפריז ב-7 בנובמבר 2020, בגיל 99.
רמון וייל
ריימון וייל (בצרפתית: Raymond Weill; 28 בינואר 1874, אלבף – 13 ביולי 1950, פריז) היה אגיפטולוג וארכאולוג יהודי צרפתי, הארכאולוג היהודי הראשון שחפר בארץ ישראל.
קורות חיים
וייל נולד ב-1874 באלבף (Elbeuf) שבצפון צרפת למשפחה יהודית ממוצא אלזסי. למד בתיכון ברואן, ואחרי כן הכין עצמו לגרנד אקול בליסה סן-לואי (Lycée Saint-Louis) הנודע בפריז. ב-1892 התקבל לאקול פוליטקניק, סיים את לימודיו בדרגת סגן-משנה והמשיך בקריירה צבאית. ב-1902 עזב את הצבא ושב לספסל הלימודים: למד במחלקה למדעי ההיסטוריה והפילולוגיה של האקול פראטיק דה אוטז אטיד (École pratique des hautes études), וכעבור שנתיים, ב-1904, קיבל ממנה דיפלומה על עבודה שכותרתה "Recueil des inscriptions égyptiennes du Sinaï", אשר התפרסמה כספר באותה שנה.
בעקבות ניסיונו של מונטגיו פארקר למצוא אוצרות בעיר דוד ובהר הבית בירושלים החליט הנדיב הידוע, הברון אדמונד דה רוטשילד, ליזום פעולה הקשורה לתולדות העם היהודי ולעיר דוד. רוטשילד רכש שטח קרקע בדרום-מזרחה של עיר דוד, בסמוך לשטח שחפר פארקר, ושכנע את הארכאולוג היהודי הצרפתי ריימון וייל לחפור במקום.
בשנים 1913–1914 חפר וייל בדרומה של עיר דוד. הייתה זו פעם ראשונה שבירושלים נערכה חפירה שבה נחשף שטח חפירה נרחב ובזה תם השימוש בשיטת הפירים והמנהרות. שתי תגליות חשובות ויוצאות דופן עלו בחפירותיו. האחת היא כתובת יוונית המזכירה את קיומו של בית כנסת יהודי בימי הבית השני, הלא היא כתובת תיאודוטוס. וייל היה הארכאולוג היהודי הראשון שחפר בארץ-ישראל, ואך סמלי הדבר שדווקא בחפירתו נתגלתה כתובת זו שחשיבותה לתולדות בית הכנסת היהודי רבה ביותר.
תגלית אחרת גררה אחריה תגובות, ביקורות ופרשנויות שונות. היו אלה שני החללים הגדולים התת-קרקעיים אותם זיהה עם קברי בית דוד, אשר לפי הסיפור המקראי צריכים להימצא בעיר דוד. אולם חפירת חללים אלה כללה ניקוי מהיר ויסודי ולא נותרו מתוכם חרסים ושאר פריטים כדי לתארך את הקברים. נראה כי חללים אלה הם מרתפים תת-קרקעיים של מבנים מימי הבית השני, אולי אפילו של בית הכנסת של תאודוטוס, או של המבנים הנספחים אליו לפי הכתובת, אך לא קברים מלכותיים.
קיבוצן של עתיקות שאסף וייל, שהיה מוצב בלבנון המנדטורית כחלק מהכוח הצרפתי, הוליד לימים את הקמת המוזיאון הלאומי של ביירות.
לימים חזר וייל לארץ ישראל כדי לקחת חלק במפעל החפירות הרב-מוסדי שארגנה מחלקת העתיקות המנדטורית בעיר דוד, ובשנים 1923–1924 חפר בקצה הדרומי של גבעת עיר דוד.
נפטר בפריז ב-1950.
אליפות צרפת הפתוחה 2013
אליפות צרפת הפתוחה 2013 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-26 במאי והסתיימו ב-9 ביוני. זו הייתה האליפות ה-112 מאז ייסודה.
הפרסים
משתתפי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים (באירו):
תחרות הגברים
מנצח תחרות 2012 רפאל נדאל נפגש במשחק הגמר עם דויד פרר  וניצח ב-3 מערכות. בכך הוא הפך להיות הטניסאי הראשון שזכה בתחרות הגברים גראנד סלאם שבע פעמים.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 2012 מריה שרפובה נפגשה במשחק הגמר עם סרינה ויליאמס  והפסידה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
מנצחי תחרות 2012 דניאל נסטור ומקס מירני  השתתפו בתחרות אך עם פרטנרים חדשים. בוב בריאן ומייק בריאן נפגשו במשחק הגמר עם הזוג הלא מדורג מיכאל לודרה וניקולה מאי  וניצחו ב-3 מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות אוסטרליה הפתוחה ובאליפות וימבלדון.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות החזקות שזכו בדירוג:
מנצחות תחרות 2012 שרה אראני ורוברטה וינצ'י נפגשו במשחק הגמר עם יקטרינה מקארובה וילנה וסנינה  והפסידו בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן הזוגות שזכו בדירוג:
מנצחי תחרות 2012 סניה מירזה ומאהש בהופאטי השתתפו בתחרות אך עם פרטנרים חדשים. הזוג הלא מדורג לוציה חרדצקה ופרנטישק צ'רמאק נפגשו במשחק הגמר עם כריסטינה מלדנוביץ'  ודניאל נסטור  וניצחו בשתי מערכות.