cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלום עכשיו
תוכנית ההתנתקות
בדצמבר 2004 יצאה בקמפיין להחתמת אנשים המוכנים להתנדב למילואים כדי להחליף את החיילים הסרבנים ולפנות התנחלויות כחלק מתוכנית ההתנתקות. ב־19 במרץ 2005, לקחה "שלום עכשיו", במסגרת "מטה הרוב", חלק בארגון הפגנה נוספת הקוראת ליציאה מעזה. בהפגנה נכחו כ - 10,000 משתתפים. במהלכה דיבר מזכ"ל "שלום עכשיו", יריב אופנהיימר, על נכונות תנועתו להתגייס למאבק.
ביוני 2005, בעקבות קמפיין הסרט הכתום של מועצת יש"ע (שמסמל את ההתנגדות לתוכנית ההתנתקות), יצאה התנועה בקמפיין לחלוקת סרטי-בד כחולים, לתמיכה ביציאה מרצועת עזה, במקביל לקמפיין דומה של המפקד הלאומי. הקמפיין של שלום עכשיו זכה להצלחה פחותה מהקמפיין של הסרטים הכתומים.
עמונה
כחלק מהמעקב של התנועה אחרי בנייה בלתי חוקית במאחזים והתנחלויות ביש"ע הגישה שלום עכשיו ב-3 ביולי 2005 עתירה לבג"ץ, אשר דרשה את ביצוע צו ההריסה שהוצא כנגד בתים במאחז עמונה, הסמוך להתנחלות עפרה, כיוון שנבנו על קרקע פרטית של פלסטינים. בג"ץ קיבל את העתירה. ב-1 בפברואר 2006 נכנסו כוחות יס"מ, משטרה וצבא ליישוב, ולאחר מאבק קשה, אלים ומתוקשר, נהרסו 9 הבתים שעליהם הוגשה העתירה.
ששת המאחזים
שלום עכשיו עתרה לפינוי מבנים בשישה מאחזים שנבנו לטענתה על קרקע פרטית פלסטינית: מצפה לכיש (מערבית לחברון), צומת הטי-גבעת אסף (מזרחית לרמאללה), רמת גלעד-גבעת הדגל (מערבית לשכם), מעלה רחבעם (מזרחית לבית לחם), מצפה יצהר-נ.ג. 693 (דרומית לשכם), וגבעת הרואה – עלי 762 (צפון מערבית לרמאללה). בסופו של דבר נהרסו מבנים בגבעת אסף ובמעלה רחבעם. בכוונת המדינה להסדיר את שאר המאחזים.
נתיב האבות
מאחז נתיב האבות הוקם בשנת 2001 בגוש עציון על אדמות בלתי מוסדרות של הכפר אל-ח'אדר. כנגד הבנייה במאחז הוגשו מספר עתירות ובקשות לבית המשפט, והוצאו מספר צווי הריסה על ידי המדינה שלא מומשו. ב-2014 עתרה שלום עכשיו עם כמה מבעלי הקרקעות הפלסטיניים, להריסה ופינוי של שבעה-עשר בתים. בית המשפט קיבל את העתירה והורה על הריסת הבתים, וביום 12.6.2018 פונו הבתים על ידי המדינה.
מלחמת לבנון השנייה
עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה, רבים מאנשי התנועה תמכו בעמדת ממשלת ישראל ובתגובתה הצבאית נגד חזבאללה על רקע חטיפת החיילים וירי הקטיושות המאסיבי כלפי יישובים אזרחיים שביצע הארגון עם פרוץ הקרבות ב-12 ביולי 2006. עם זאת, עם התמשכות המלחמה החלו ויכוחים בתנועה לגבי העמדה אשר עליה להמשיך ולהציג. חלקים בתנועה טענו כי התנגדות למלחמה תקבע את התנועה בתודעה הישראלית כפציפיסטית וככזו התומכת באופן עקבי בצד המתנגד למדינת ישראל. חוגים אחרים בתנועה, טענו כי על התנועה להתנגד למלחמה - חלקם מחשש להסתבכות ישראלית נוספת בלבנון, וחלקם משום שחשבו שהתקפות חזבאללה לא הצדיקו פעולות נגד בסדר גודל כזה.
רק לקראת סופה של המלחמה, כאשר הסתמנה האפשרות לפעילות קרקעית נרחבת בלבנון יצאה התנועה רשמית בעמדה כנגד המלחמה, ויחד עם מרצ קיימה ב-10 באוגוסט הפגנה נגד המלחמה מול משרד הביטחון.
עם תום המלחמה החלה שלום עכשיו בקמפיין למען הסכם מדיני עם סוריה תמורת נסיגה מלאה מרמת הגולן תחת הסיסמה: "אסד מחכה לאולמרט". בין השאר תלו את דגלי סוריה וישראל בירושלים.
מ-2011 ואילך
בשנים 2011–2013 ארגנה "שלום עכשיו" את "כנס השמאל הישראלי" שדן בעתידו של השמאל הישראלי, בירידת מעמדו בדעת הקהל בישראל ובדרכים לשנות זאת.
בדצמבר 2015 פרסמה התנועה דו"ח על מקורות המימון של תשע עמותות המזוהות עם הימין הישראלי. לפי הדו"ח סך כל המימון מתרומות והשתתפויות של תשע העמותות שנבדקו עמד על כ-580.88 מיליון ש"ח בשנים 2006–2013, 485.81 מיליון ש"ח מתוכם רק מתרומות. לפי הדו"ח כ-455.26 מיליון שקל, שהם 93.7 אחוז מסך התרומות, הגיעו מתרומות חסויות ולא שקופות.
פעילי התנועה הניפו דגל שחור במליאת הכנסת במהלך דיון בחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי והורחקו בידי הסדרנים.
"שלום עכשיו" נמנתה עם 40 הגופים, ישראלים ופלסטינים, שעתרו לבג"ץ נגד חוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון. ביוני 2020 התקבלה העתירה ובג"ץ ביטל את החוק.
בעקבות עתירה של "שלום עכשיו", שטענה כי כי רשויות מקומיות ביהודה ושומרון העבירו כספים שלא כדין ל"אמנה", תנועת ההתיישבות של "גוש אמונים", החליטה בסוף 2019 נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, בהחלטת ביניים, שבשנת 2020 יועברו תמיכות ל"אמנה" רק באישור בית המשפט. ביולי 2021 דחה בג"ץ את העתירה.
פעילות נגד התנחלויות
כמו כן, התנועה מפעילה פעילות שטח הקוראת לפינוי ההתנחלויות, באמצעות נוכחות בצמתים, דוכני רחוב ומשמרות מחאה.
בנובמבר 2006 פרסמה "שלום עכשיו" דו"ח בשם "עבירה גוררת עבירה" שטען, בהתבססות על נתוני המנהל האזרחי, שכ-40% מהשטח עליו שוכנות ההתנחלויות הוא אדמות פרטיות של פלסטינים, ושבכ-80% מההתנחלויות יש שטחים כאלה, לפחות באופן חלקי. המנהל האזרחי סיפק נתונים אלה לאחר פנייה של "שלום עכשיו" לבג"ץ. לאחר הפרסום, טען המנהל האזרחי שהנתונים אינם מעודכנים, וסיפק ל"שלום עכשיו" קובצי נתונים חדשים. מהדו"ח המעודכן, שפורסם במרץ 2007, עולה כי לטענת "שלום עכשיו" 32% מהשטח עליו שוכנות ההתנחלויות הוא אדמות פרטיות של פלסטינים. על פי "שלום עכשיו", שיעור הקרקע היהודית הפרטית בתחום ההתנחלויות הוא אפסי. בתגובה, המנהל האזרחי טען כי התנועה "מציגה תמונה שאינה משקפת את המציאות, וכי חרף הבהרה מפורשת, ממשיכה התנועה לסמן יישובים שהוקמו במקרקעין בבעלות ישראלים כיישובים הנמצאים על קרקע פרטית פלסטינית, דבר שמביא להצגת תמונה עובדתית מוטעית מהיסוד". עיקר ההבדל נובע מהגדרת בעלות הקרקע של מעלה אדומים. בשנת 2008 שילמה "שלום עכשיו" פיצויים ופרסמה התנצלות על טענות שגויות בדו"ח (ראו להלן בפרק התביעות נגד התנועה).
בעקבות חקיקת "חוק החרם" קראה "שלום עכשיו" להחרים את תוצרת ההתנחלויות.
באפריל 2011 פורסם "התיק הישראלי" של אתר "ויקיליקס" ובו נחשף שאנשי "שלום עכשיו" קיימו קשר שוטף עם אנשי שגרירות ארצות הברית בישראל ועדכנו אותם בפעילות של ישראל והמתנחלים בשטחים.
באוקטובר 2011 קיבלה שלום עכשיו את "אות מגן המילואים" משר הביטחון.
בנובמבר 2011 רוססו כתובות נאצה על קירות משרדי שלום עכשיו באופן החשוד כפעולת תג מחיר.
יריב אופנהיימר תיאר את תדמית התנועה:.
מבנה התנועה
כיום "שלום עכשיו" מנוהלת על ידי העמותה "ש.ע.ל - שלום עכשיו לישראל מפעלים חינוכיים", אשר שמה הקודם עד לאוקטובר 2008 היה "שעל מפעלים חינוכיים". בעתירות לבג"ץ היא מזדהה כ"תנועת "שלום עכשיו" - ש.ע.ל. מפעלים חינוכיים", כ"תנועת "שלום עכשיו"- ש.ע.ל." או כ"שלום עכשיו - שעל מפעלים חינוכיים". בראש התנועה עומד מזכ"ל, ומדיניותה נקבעת על ידי מזכירות התנועה. "שעל מפעלים חינוכיים" רשומה אצל רשם העמותות כעמותה שמטרתה "פעילות חינוכית על ידי פרסום חומר הסברה, כינוס אסיפות הסברה, פרסום מודעות בעיתונים, ובכל דרך אחרת שיש בה כדי להשפיע על חינוכו של הנוער בפרט ושל הציבור בכלל".
בשנת 2007 עמד מחזור הפעילות של העמותה על כ-5 מיליון שקלים ובשנת 2008 על כ-3.6 מיליון שקלים. בשנה זאת הוקצו כ-1.5 מיליון שקלים עבור "מחקר בשטחים". רוב המימון הגיע מתרומות שמקורן בחו"ל, המועבר על ידי אגודות ידידים ברחבי העולם וכן על ידי האיחוד האירופי ומדינות אירופאיות שונות, בהן נורווגיה, בריטניה, גרמניה, הולנד ובלגיה. בשנת 2007 היוו התרומות ממדינות זרות כ-40% מכלל התרומות, ובשנת 2008 כ-50% מכלל התרומות בשנת 2011 הגיעו כמעט כל התרומות לתנועה מ"ישויות מדיניות זרות" והן יועדו עבור "מעקב שטחים".
מנהלי שלום עכשיו
בשנים 1995 עד 2002 כיהנו בתנועה מזכ"ל ומנכ"ל נפרדים. המזכ"ל היה אחראי על "יחסי החוץ" של התנועה, עבודה מול התקשורת, ענייני מדיניות ועבודה מול פוליטיקאים, ואילו המנכ"ל היה אחראי על ההיבטים הארגוניים של התנועה, בהם ריכוז העבודה של רכזי השטח בסניפים השונים, ארגון פעילויות והפגנות ארציות.
משנת 2003 יש לתנועה מנכ"ל בלבד.
מנהלי התנועה מאז הקמתה:
תביעות נגד "שלום עכשיו"
נגד שלום עכשיו הוגשו מספר תביעת לשון הרע, בעקבות דו"חות שפרסמה באתרה ובאמצעי התקשורת נגד מתנחלים ועוד.
ב-1 ביולי 2007 פסק בית משפט השלום בירושלים על דרך הפשרה כי "שלום עכשיו" תשלם 6,500 ש"ח לאריה קינג, בתוספת הוצאות. לדברי קינג נפסק לו הפיצוי לאחר שתבע את הארגון על שהוציא את דיבתו, כשציטט כאילו קינג אמר שהוא מוכן לעבור על החוק כדי לאכלס שכונה במזרח ירושלים.
ב-11 בדצמבר 2008 במסגרת הסדר פשרה שקיבל תוקף של פס"ד בבית משפט השלום בירושלים, שילמו "שלום עכשיו", אטקס ועופרן, פיצויים בסך 20,000 ש"ח ל"עמותה לגאולת קרקע" ופרסמו התנצלות פומבית בעקבות ליקוי חלקי בדו"ח "עבירה גוררת עבירה" בחלק שבו טענו שחלק מאדמות ההתנחלות רבבה הן אדמות פלסטיניות פרטיות גזולות.
ביקורת
יש המבקרים את המימון שמקבלת התנועה מממשלות זרות פעילי ימין התלוננו אצל רשם העמותות כי אין התאמה בין פעילות "שלום עכשיו" (שאותה מממנת עמותת "שעל מפעלים חנוכיים") ובין מטרותיה הרשומות של העמותה. מועצת יש"ע פרסמה נייר עמדה בו טענה כי דו"ח שפרסמה "שלום עכשיו" לגבי תקציבי ממשלה המופנים ליהודה ושומרון נכתב באופן מניפולטיבי ומטעה, וזאת במטרה להכפיש את תושבי האזור.
באוקטובר 2014 כינה ראש הממשלה בנימין נתניהו את פעולתה של "שלום עכשיו": "חוסר אחריות לאומית" והאשים את "שלום עכשיו" שפרסמה ידיעה בעניין אישור בנייה בגבעת המטוס שבירושלים במטרה לחבל בפגישתו עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
הוגו להרס
ד"ר צבי-הוגו לֶהרס (Hugo Lehrs; תרס"ד, 1904 - ט"ו בטבת ה'תש"ח, 28 בדצמבר 1947) היה מנהלו היהודי של בית החולים הממשלתי בבית צפאפא. נרצח בתחילת מלחמת העצמאות במילוי תפקידו.
ביוגרפיה
להרס נולד בשנת 1904 בברלין בירת גרמניה. עוד בגיל צעיר "נתפס" לרעיון הציוני. היה חניך ואחר-כך מדריך בתנועת הנוער הציונית "בלאו וייס". בהיותו סטודנט לרפואה בברלין היה פעיל בארגון הסטודנטים הציוני K.J.V, שרבים מחבריו עלו לארץ ישראל. כדי להכין את עלייתו לארץ ישראל עבר להמבורג, שם התמחה בבית החולים העירוני במחלות טרופיות ומידבקות.
זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון הונח צלב קרס על שולחן עבודתו בבית החולים. הוא לא היה זקוק לרמז נוסף, ובתחילת 1933 עלה ארצה עם אשתו. הוא התיישב בתחילה בצפת. קשה היה אז להתפרנס מרפואה בצפת, והזוג פתח פנסיון מצליח. באותה תקופה הצטרף לארגון "ההגנה". בשנת 1937 עבר עם משפחתו לתל אביב, שם עבד בתחילה כאחראי על מושבת ההסגר בנמל, ואחר כך עבד בבתי החולים הממשלתיים בפרדס כץ וביפו. באותה שנה נרצח דודו, ד"ר יוסף להרס, בבית שאן במסגרת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
בשנת 1944 עבר לירושלים, שם נתמנה לממלא מקום של מנהל האגף הבריטי בבית החולים הממשלתי במגרש הרוסים. זה היה אגף נפרד ובו אושפזו רק חולים בעלי אזרחות בריטית. ד"ר להרס הצטיין בתפקידו ובשנת 1945 קודם למשרת מנהל בית החולים הממשלתי למחלות מידבקות בבית צפאפא. בית החולים היה מורכב ממספר מבנים וגבל בצד המזרחי של בית צפאפא קרוב לדרך בית לחם (כיום ישיבת איתרי). החולים היו ערבים. הצוות היה מורכב מיהודים, ערבים ואנגלים.
בבוקר יום 28 בדצמבר 1947 הגיע ד"ר להרס לבית החולים והחל את הביקור היומי בביתני החולים. בשעה 10:15 כאשר סיים את הביקור באחד הביתנים, יצא עם רופא ואחות ערבים. בלכתם בשביל בין הביתנים נתקלו בשלושה ערבים מזוינים, שפתחו על ד"ר להרס באש מטווח קצר ונמלטו במהירות. ד"ר להרס התמוטט ונפטר תוך זמן קצר. הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בשנת 1957 נחנכה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל אנדרטה לזכר חללי הרובע היהודי בעיר העתיקה והלוחמים שנפלו בירושלים והובאו לקבורה בהר הזיתים. באנדרטה חקוקים שמות הנופלים ובתוכם גם שמו של ד"ר להרס.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים אותר קברו של ד"ר להרס ואנשי משרד הביטחון הציבו שם מצבה צבאית לרופא אשר "נפל במלוי-תפקידו".
דיומיד הקטן
דיומיד הקטן או בשפת המקומיים ינאליק (שמו הקודם: אי קרוזנשטרן) הוא אי קטן ומיושב באלסקה שבארצות הברית והוא אחד מאיי דיומיד שממוקמים במצר ברינג בין אלסקה לבין סיביר שברוסיה. שכנו דיומיד הגדול שבסיביר נמצא בצד השני של קו התאריך הבינלאומי. תושבי האי דיומיד הגדול הועברו משם על ידי המשטר הסובייטי כדי למנוע קשר עם תושבי חו"ל, וכיום יש בו רק מחנה צבאי. העיירה דיומיד, או בשפת המקומיים, ינאליק, נמצאת בחופו המערבי של האי.
היסטוריה
דיומיד הקטן מיושב למשך אלפי שנים, לפחות 3,000 לפי הערכות של ארכאולוגים שונים. בעבר נשלט העיר בידי האימפריה הרוסית עד לרכישת אלסקה, אז עבר לידי ארצות הברית. גבול ארצות הברית ורוסיה הימי נקבע להיות בין שני האיים, וכך גם קו התאריך הבינלאומי שעובר בין שתיהן.
אטימולוגיה
בשפת האינופיאק המקומית, נקרא האי "ינאליק" ופירוש שם זה הוא "זה ששם", או "האחד האחר".
גאוגרפיה
דיומיד הקטן הוא אי שממוקם כ-40 ק"מ (25 מייל) ממערב לחופי אלסקה ובאמצע מצר ברינג. הוא ממוקם כ-1 ק"מ (0.6 מייל) מקו התאריך הבינלאומי וכ-4 ק"מ (2.4 מייל) מדיומיד הגדול. לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לאי דיומיד הקטן יש שטח של כ-7.356 קמ"ר (2.84 מייל רבוע) וכל השטח הוא יבשה. רוב האי הוא הר שגובהו המרבי כ-500 מטרים, ויורד בתלילות כמעט לכל כיוון וגם לעבר מערב. בצד מזרח יש שיפולים נמוכים בגובה כמה עשרות מטרים, אך חלק זה אינו מיושב. העיר ינאליק ממוקמת במערב דיומיד הקטן.
אקלים
האקלים באי הוא אקלים טונדרה, ET על פי שיטת קפן לסיווג אקלים. הטמפרטורה הממוצעת בחורף היא 13 מעלות צלזיוס מתחת לאפס עם כ-250 מילימטרים בממוצע של משקעים ו-76 סנטימטרים בממוצע של שלג. במהלך חודשי הקיץ בדרך כלל מזג האוויר ערפילי ומעונן. האי סובל מרוחות רבות וחזקות במהלך החורף. מיצר ברינג קפוא בין אמצע דצמבר לאמצע יוני.
יהודה ליאון וורמסר
יהודה ליאון וורמסר (ווארמזער) מונה על ידי הברון רוטשילד לנהל מטעמו את המושבה זכרון יעקב בשנים 1884–1888. נודע בחוסר אהדתו למפעל הציוני וביחסו העוין למתיישבי זכרון יעקב דבר שהביא לסכסוך ארוך בין המתיישבים לברון ולפקידיו, לפגיעה משמעותית ברוח המתיישבים ובעזיבה של רבים מהם את המושבה.
רקע
בשנות השמונים של המאה ה-19 החל הברון רוטשילד לסייע למושבות העלייה הראשונה שסבלו ממצוקה כלכלית וחברתית. כדי להשגיח על הסיוע ולנתב את כספי התמיכה בצורה האופטימלית מינה רוטשילד פקידים מטעמו שניהלו, בפועל, את המושבות שתחת חסותם. פקידים אלו באו ממקומות שונים בארץ ובעולם והיו נתונים בין הפטיש והסדן כלומר בין לחץ בעל המאה ( הוא הברון שניסה להכתיב לתושבי המושבות איך להתנהל כלכלית וחברתית) ובין הרצונות של האיכרים להתנהל לפי הבנתם. חלק מאותם פקידים לא הזדהה עם המפעל הציוני והכוח הרב שניתן בידיהם נוצל לא פעם להתאנות לאיכרים דבר שגרם במקרים רבים לסכסוכים ומריבות ואף לנטישת איכרים את אדמתם.
בין שאר הפקידים שמונו נמנה גם יהודה ליאון וורמסר.
תקופת השירות בזכרון יעקב
יהודה ליאון וורמסר נולד בעיירה ווינצנהיים שבמחוז אלזס, צרפת. עבד בתור מורה בצרפת.
המינוי
ב-1884 מונה על ידי הברון רוטשילד למנהלן הראשון של המושבות זכרון יעקב וראש פינה תחת ניהולם של אליהו שייד (שהיה הפקיד הראשי בארץ ישראל מטעמו של הברון), מיכאל ארלנגר ושמואל הירש. בעקבות המינוי עזב וורמסר את משפחתו בצרפת ונסע לארץ ישראל. וורמסר לא היה ציוני ולא הזדהה עם המפעל החלוצי וראה עצמו נאמן אך ורק לברון.
תחילת היחסים עם האיכרים
עם הגיעו למושבה הגדיר וורמסר שורת חוקים ותקנות שהקשו מאוד על חיי התושבים. בין השאר אסר ביקורי הגברים אצל משפחותיהם בחיפה וקנס את מי שעבר על תקנה זו, תלה פעמון שבו צלצלו לתחילת יום העבודה ולסיומו, ערך מסדרי נוכחות וביצע ביקורי פתע במגורי האיכרים כדי לחפש משתמטים.
בנוסף נקט וורמסר בשיטת הפרד ומשול כשטיפח משפחות מקורבות על ידי מתן טובות הנאה ו"קניית" מלשינים ומשתפי פעולה ובמקביל היפלה לרעה משפחות אחרות. פעולות אלו פגעו באחדות ובסולידריות שהתקיימו בין התושבים ועודדו תרבות של התחנפות, התרפסות, חוסר אמון והלשנות.
הקמת ועד "בני איש אחד"
בדצמבר 1885 יזם וורמסר הקמת ועד לתושבי זכרון יעקב בשם "בני איש אחד" אך הוא היה זה שהכתיב את תקנון אותו ועד ואת סמכויותיו. לפי סמכויות אלו המשיך וורמסר להחזיק בידיו כוח רב ואת השליטה במירב התקציב של האיכרים. כמו כן הגדיר התקנון שהחלטותיו של וורמסר סופיות ולא ניתן לערער עליהן. על אף הקמת הוועד המיצג המשיך וורמסר לרדות בבני היישוב כשבין השאר הגביל ביקורים ביישוב כך שכל מבקר קיבל פתק בצבע מסוים שהגדיר את משך הביקור ואיכרים שהפרו תקנון זה נקנסו.
פרשת בית הכנסת
באפריל 1886 הסתיימה בניית בית הכנסת אוהל יעקב והחלו להתקיים בו תפילות יומיות אולם וורמסר אסר על תפילה בקול רם והכריח את המתפללים להתפלל בשקט תוך שהוא גוער בהם.
באוקטובר אותה שנה יזמו האיכרים את טקס חנוכת בית הכנסת. וורמסר הזמין לטקס קבוצת טמפלרים שהיו מעורבים בבניית בית הכנסת ולאחר שנאם בגרמנית מסר את מפתח בית הכנסת לנציג הטמפלרים כדי שיפתח אותו ובכך פגע שוב באיכרים בני המקום.
הביקורת על וורמסר והתמרדויות
בקרב האיכרים ובקרב הממונים עליו התגבשה עם הזמן דעה שלילית על יחסו הבלתי מתפשר לבני המושבה. .
פעולותיו של וורמסר כנגד האיכרים והזלזול בהם הביאו לא פעם להתמרדותם של האיכרים כנגדו. במקרים אלו הוזעק למושבה מנהלו אליהו שייד כדי לדכא את המרד, דיכוי שהסתיים לא פעם בגירוש ראשי המורדים ומשפחותיהם מהמושבה. כדי לבצע גירושים אלו היה וורמסר מזעיק לפעמים את חיילי הצבא הטורקי שיוציאו לפועל את הוראותיו.
ידועה במיוחד פרשת גירושה של משפחתו של אפרים פישל הורן שהיה מורה בבית הספר בזכרון יעקב ובין המתנגדים לוורמסר. וורמסר ניצל את היעדרותו של הורן מהישוב ואסר את אשתו וששת ילדיהם בבית בקצה המושבה שנשמר על ידי חיילים טורקים. בני המושבה ששמעו על המקרה נאבקו בחיילים ושחררו את בני המשפחה הכלואים אך בסופו של דבר גורשה המשפחה.
במאי 1887 ביקר הברון רוטשילד בזכרון יעקב והאיכרים שטחו בפניו, בזמן פגישתם, את כל אשר על ליבם כנגד וורמסר. וורמסר, שעמד במפגש לייד רוטשילד, הצליח להפריד בין האיכרים והביא לכך שהברון נזף במגישי המכתב על כפיות הטובה שרחשו לפקידיו אחרי כל העבודה הקשה שלהם.
על אף התוצאות הלא רצויות של ביקור הברון במושבה לא כבה נס המרד והוא אף התגבר עם הגעתו למקום של רופא חדש (ד"ר אליקום גולדברג) שמתייצב לצד המורדים. אלו מתחילים לשלוח מכתבים לברון ולכל הפקידות הבכירה ולא נבהלים מאיום הברון להסיר את תמיכתו מהמושבה. ביולי 1887 נוקטים האיכרים בצעד חריג ומפרסמים את טענותיהם כנגד וורמסר בעיתון "חבצלת" דבר שמביא מחד לעונש של הפסקת קיצבתם אולם מביא מאידך לפרסום כלל ארצי של טענותיהם. המכתבים והפרסום בעיתון מקצינים את הסכסוך בין איכרי המושבה לאליהו שייד וורמסר והמכות הניחתות על גבם של האיכרים הולכות ומתרבות אך אלו מסרבים להיכנע ולחתום על מכתב התנצלות..
עזיבתו של וורמסר
לאחר חזרתו לצרפת מונה וורמסר למנהל בית ספר עד 1891. בהמשך שימש כאמרכל במשרד לענייני מושבות בפריז.
יהדות נאפולי
בעת העתיקה ובימי הביניים
ראשיתה של הקהילה היהודית של נאפולי, שנחשבת בין הקהילות העתיקות באיטליה, במאה הראשונה. עדות לכך, אנדרטה שנמצאה בסביבות העיר, לזכרה של אַסְטֶר מירושלים Claudia Aster Hierosolymitana, שבויה יהודייה משוחררת בת 25 שנה מירושלים. מוצגת במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה שבעיר.
במאה ה-4 כבר הייתה בה קהילה חשובה ומבוססת. ב-536 עזרו יהודי המקום לגותים במלחמתם עם הכובש הביזנטי.
אזכור לנוכחות היהודים בסביבות העיר, בנמל פּוּטיאוֹלי, מוזכר על ידי פאולוס התרסי המספר כי בשנת 63 לספירה מצא שם מספר רב של אחים - הכינוי שייחד ליהודים אוהדי הנצרות. אפילו בחורבות פומפיי נמצאה כתובת בפחם "סדום ועמורה".
הפרופסור ג'נקארלו לצ'רנזה מנאפולי זיהה את היישוב היהודי בעיר המכונה ויקוס יודאורום (Vicus Iudaeorum, מלטינית: האזור היהודי) דל'אנטיקאליה באזורים די פורצ'לה ופורטה נובה. באזור היה מבנה משנת 1002, כנראה בית כנסת. מסמך משנת 1153 מזכיר את הקמתו של בית הכנסת.
בשנת 1159 עבר במקום הנוסע היהודי בנימין מטודלה ומצא בעיר 500 נפש.
בסוף המאה ה-13 סבלו מהסתת נזירים דומיניקאניים ואחד מבתי-הכנסת הופקע לצורך כנסייה, הנקראת סנטה קטרינה ספינאקורונה. ב־1330 הוזמנו יהודים מן האיים הבליאריים להשתקע בנאפולי על סמך שוויון במיסים עם שאר חלקי האוכלוסייה. המצב נשאר בעינו גם תחת שלטון אראגון מ-1442, ובסוף המאה מצאו בנאפולי מקלט ארעי פליטים רבים מספרד, סיציליה וסרדיניה וביניהם דון יצחק אברבנאל, שנעשה יועץ כספים למלך נאפולי.
נאפולי הייתה מרכז חשוב של דפוסי ערש עבריים מלפני 1500.
משפחת אברבנאל
כשהיהודים גורשו מספרד הם גילו כי העיר היחידה באיטליה שמסכימה לקלוט אותם הייתה נאפולי. הפליטים הגיעו לנמלי ערי איטליה בחוסר כל ולא היה עניין לקלוט אותם; מלכי איטליה קלטו יהודים מהלבנט שיכלו לפתח מסחר או יהודים מצפון אירופה שהיו בעלי ממון ושביכולתם היה להקים מוסדות כספיים. פליטי ספרד לא היו כאלה או כאלה. בממלכת נאפולי, שחלשה על מחציתה הדרומית של איטליה, התקיימה לעומת זאת מציאות מיוחדת, שאיפשרה את קליטת יהדות ספרד. ההיסטוריון בנציון נתניהו בספרו "דון יצחק אברבנאל - מדינאי והוגה-דעות" מתאר את מצבה המיוחד של ממלכת נאפולי. בעיר שלטו פרדיננד הראשון ובנו אלפונסו השני, לימים מלך נאפולי. הם גילו זיקה לשלטון ריכוזי ודיכאו את האצולה ואת העם, ואלו מצידם השיבו להם שנאה. שליטי נאפולי קידמו בברכה את גידולה של אוכלוסיית העיר על ידי קליטת הפליטים היהודים מספרד, הנאמנה להם ואשר עשויה לתרום ליציבות שלטונם.
המהגרים הראשונים הגיעו לעיר ב-24 באוגוסט 1492, אחרי טלטולים בין נמלי הים התיכון. הרב יצחק אברבנאל הגיע לעיר חודש אחרי כן וזכה לקבלת פנים ידידותית. הדון הכיר את נוהגי בית המלוכה של שושלת המלוכה בארגון - המלך הנוכחי בנאפולי - עוד משרותו בחצרות המלוכה בספרד. הוא כינה אותם "מלכי חסד". אברבנאל זכה למשרה חשובה בחצרו של פרדיננד המלך, ולפי הכתובים, אף התעשר מתפקידו. המגפות שהביאו הגולים היהודים מספרד לעיר, עקב נדודיהם בים, הביאו לכ-20,000 קורבנות שמתו ממחלות. העם רגז על היהודים, אך המלך פעל להדברת המחלות, והצליח לשמור על עמדתו. רבי יצחק אברבנאל מצא פנאי לשוב להשלמת כתיבת פירושו וחיבר את הפירושים לספרים מלכים א' וב'. בהשפעת האסון הלאומי של גירוש ספרד הוא חיבר את הספר "צדק עולמים", בו ניסה להראות כיצד אלוהים מראה את צדקת משפטו.
ב-21 בינואר 1495, נאלץ יצחק אברבנאל להימלט לסיציליה יחד עם המלך אלפונסו (שבינתיים מת אביו פרדיננד). חודש אחרי כן נכנס שארל השמיני, מלך צרפת לעיר. תושבי העיר ערכו פרעות ביהודים. שכונת היהודים נבזזה, אחדים התנצרו. בנו של הרב, יהודה אברבנאל, עזב לג'נובה ונכדו שמואל התבקש להישאר בסלוניקי.
בשנת 1510 הוציא פרננדו השני צו גירוש ליהודים. הצו נכנס לתוקף בשנת 1511, אך משפחת אברבנאל ומאתיים משפחות יהודיות נוספות הורשו להישאר בעיר תמורת סכום כסף גדול. המצב השתפר במקצת ב-1532 כשפדרו אלוורז דה טולדו התמנה למשנה מלך נאפולי. דה טולדו אהד את משפחת אברבנאל, ואף מינה את בנבנידה אברבנאל, אחייניתו של יצחק אברבנאל, למורתה ולמדריכתה של ביתו, אלאונורה דה טולדו.
בשנת 1533 הורה קרל החמישי על גירושם של היהודים שוב, אך אברבנאל הצליחה לדחות את ההחלטה בכעשר שנים. בשנת 1540, אולצו היהודים לענוד טלאי על בגדיהם. כתוצאה מכך, עזבה אברבנאל את נאפולי עם משפחתה ועברה לפרארה. בשנת 1541 גורשו יתר היהודים מנאפולי - מספר משוער של 5,000 נפש - כמו אחיהם בדרום איטליה, סיציליה וסרדיניה. רובם עזבו ליוון ולמזרח התיכון.
בעת החדשה
ב-1821, לאחר קונגרס ליובליאנה החליטה משפחת רוטשילד לסייע לפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות מבית בורבון לממן את מלחמת נאפולי ומלחמת סיציליה. פרננדו הראשון העניק שוויון חוקי ליהודי נאפולי בשנת 1826.
בראשית המאה ה-19 ישבו בנאפולי משפחות אחדות, וביניהם הבנקאי קלמן (קארל) מאיר רוטשילד (1788–1855), שייסד שם את הסניף של העסק המשפחתי.
הבנקים שייסד היו:
בשנת 1827 הגיעו לעיר יהודים נוספים והקהילה הגיעה ל-1,100 תושבים והוקם בית הכנסת. הוא נמצא ברחוב בשם דרך הקפלה הישנה (Via Capella Vecchia) במספר 31.
לפני מלחמת העולם השנייה היה מספר יהודי העיר כאלף. 14 נספו בשואה. 45 יהודים הסתתרו בכפרים ליד העיר בקזרטה שבמחוז קמפניה, היתר עזבו את העיר וכך נמצאו בה בתום המלחמה 540 יהודים. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 מונה הקהילה היהודית כ-180 נפש.
בית הכנסת של נאפולי
הקומה הראשונה של בית הכנסת של הקהילה נחנכה בשנת 1864 הודות לתמיכת הברון קארל אדולף רוטשילד. בכניסה הנוכחית לבית הכנסת שני לוחות זיכרון משיש: האחד לזכר היהודים שנספו בשואה, והשני לזכר דריו אסקרליי (Dario Ascarelli), נשיא הקהילה בתחילת המאה ה-20, שתרם להשלמת רכישת המבנה. בית הכנסת שוחזר בשנת 1992 הודות לסיוע ממשלתי.
במקום מתקיימות תפילות רק בשבת ובמועדי ישראל, הקהילה מקבלת סיוע דתי מהבסיסים האמריקניים בסביבות העיר.
רב אסי
רב אסי אמורא בבלי מן הדור הראשון לאמוראים. מן העיר הוצל שליד נהרדעא בבבל. היה תלמיד-חבר לרב ורבו של רב יהודה. במסכת מגילה ובמסכת סוטה מצוין שהיה כהן.
בני דורו
רב אסי היה חברם של אמוראי בבל, רב, שמואל ורב כהנא (הראשון). רב אסי נחלק מספר פעמים בתלמוד הבבלי עם האמורא רב. לפי המסופר בתלמוד הבבלי נהג שמואל ברב אסי כבוד, ונמנע מלהיכנס לפניו לברית מילה.
תלמידיו
מתלמידיו היה האמורא רב יהודה, שלמד גם אצל רב ושמואל.
פטירתו
לפי האמור בתלמוד הבבלי נפטר רב אסי בבבל, זמן קצר לאחר פטירת האמורא רב. על כך מסופר בתלמוד, כי שילא בר אבינא מגדולי תלמידיו של רב, נהג לפסוק כמותו בפסק מסוים בהלכות נידה (בסוגיית המקשה ללדת). לפני פטירתו של רב, שהה רב אסי ליד מיטתו, ורב אמר לו כי הוא חוזר בו מפסקו זה, אלא ששילא בר אבינא תלמידו עדיין נוהג כמותו, ולכן - הורה רב לרב אסי - "גרייה", כלומר: שכנע אותו בטעמים וראיות כי פסק זה אינו נכון. רב אסי לא שמע בבירור את קולו של רב, וחשב כי הוא אומר מילה דומה בארמית שמשמעותה שונה - "גדייה", כלומר: אם לא יסכים לדבריך, כרות אותו על ידי שמתא. לאחר פטירתו של רב בא רב אסי לשילא ואמר לו כי רב חזר בו מפסקו. נענה שילא: אם היה רב חוזר בו מפסקו, הוא היה אומר לי זאת, שהרי ידע שנוהג אני על פי פסקיו. כאשר ראה רב אסי ששילא מסרב להשמע לדבריו, הוא הטיל עליו שמתא, כהוראתו של רב (כפי שחשב בטעות). בא אליו שילא ואמר לו: האם אינך דואג ממאמר חז"ל "והוי זהיר בגחלתן שלא תכווה"?! נענה רב אסי: כוחי גדול כשל התנא איסי בן יהודה, שנקרא גם איסי בן גור אריה, איסי בן גמליאל, ואיסי בן מהללאל (השם איסי דומה לשם אסי), "אסיתא דנחשא דלא שלט ביה רקבא" - כרפואה שנוצרת על ידי ארס של נחש, שלא שולט בו רקבון. נענה שילא בר אבינא: אני הוא שילא בר אבינא, פטיש החזק השובר את ארס הנחש. כאשר אמר זאת שילא, חלה רב אסי בחולי חמור, ולא יכול היה להרפא ממנו. כאשר נרפא מחולי אחד נפל לחולי אחר וחוזר חלילה, עד שנפטר. מיד לאחר שנפטר עוד לפני שנקבר רב אסי, אמר רב שילא לאשתו: הכיני לי תכריכים, נאלץ אני להפטר מכיוון שחושש אני מרב אסי שלא ילשין עלי אצל רב בשמים. אשתו הכינה לו תכריכים והוא נפטר. החכמים קיימו את שני ההלויות של שני החכמים שנפטרו באותו יום יחד, והחכמים ראו כי ענפי ההדס, שאותם נהוג היה להניח על מיטתם של הנפטרים, פורחים ממיטה למיטה, והסיקו שהחכמים עשו שלום ביניהם, לאחר פטירתם.
כאשר מת, נעקרו כל האילנות בארצו באופן שמימי, כאות אבל.
גרסה אחרת אומרת שהיה באזור מבצר עם עבודה זרה וכשמת אז נחרב המבצר.
שמגנג
שמגנג (בדזונגקה: ཞལམ་སྒང་།) היא עיירה קטנה בדרום־מרכז בהוטן, הממוקמת במחוז שמגנג ומשמשת כבירתו.
העיר מרוחקת כ־105 קילומטרים מבירת המדינה, טהימפהו.
נכון לשנת 2005, בעיירה התגוררו 2,332 תושבים.
ישראל פלג
ישראל פלג (נולד ב-5 ביוני 1949) הוא מנהל ודיפלומט ישראלי שכיהן כמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה, קונסול כללי של ישראל בפילדלפיה ומנהל לשכת העיתונות הממשלתית. כיהן ומכהן בדירקטוריונים בחברות עסקיות גדולות, וניהל ארגונים ציבוריים גדולים.
ביוגרפיה
נולד ב-1949 ברמת השרון לבת-ציון, ילידת תל אביב ולנח פולצ'ק, שהיה מזכ"ל איגוד מגדלי הירקות ומראשוני "אגרקסקו". נשוי לד"ר ענת פלג, אשר הייתה כתבת לענייני משפט של "קול ישראל", מרצה למשפט ותקשורת, מנהלת המכון לתקשורת ומשפט באוניברסיטת בר-אילן ואב לשניים.
משרות ציבוריות, ממשלתיות ודיפלומטיות
בין השנים 1976-1973 עבד כעוזר למנהל מרכז ההסברה יהודה אילן, במסגרת תפקיד זה ריכז את חגיגות שנת ה-25 לעצמאות ישראל, והיה אחראי על ארגון סיורי ראש הממשלה יצחק רבין בישראל.
כאשר עבר המערך לאופוזיציה ב-1977, מונה פלג למרכז ודובר סיעת המערך בכנסת. פלג יזם והקים את מערך העוזרים הפרלמנטריים בכנסת, ובמסגרת זו גייס "צעירים מבטיחים" שסייעו לחברי הכנסת שלראשונה עברו מהממשלה לאופוזיציה. ב-1981 היה פלג דובר מטה הבחירות של המערך. כאשר הגיעו תוצאות המדגם זימן את מסיבת העיתונאים שבה הציג את שמעון פרס כ"ראש הממשלה הבא של ישראל", אך תוך זמן קצר התברר כי על פי תוצאות הבחירות מנחם בגין הוא שיקים את הממשלה הבאה. ב-1984 מונה למנהל לשכת העיתונות הממשלתית. בתפקידו זה יזם והקים את מערכת הטלטקסט בישראל, והיה חבר בצוות יועצי ראש הממשלה שמעון פרס (שכונה "חבורת הבלייזרים").
בעת כהונתו כקונסול כללי של ישראל בפילדלפיה (בשנים 1992-1988) היה אחראי על הקשר עם מדינות המיד-אטלנטיק (פנסילבניה, דרום ניו ג'רזי, קנטקי, דלאוור ומערב וירג'יניה) – הן מול הקהילה היהודית והן מול הממסד הפוליטי והמדיני בארצות הברית. היה נשיא הקורפוס הדיפלומטי בפילדלפיה. הוביל את "משלחת ה-1000" של פילדלפיה – המשלחת הגדולה ביותר שיצאה מקהילה יהודית אחת בארצות הברית לישראל. יזם את "שבוע האופנה הישראלי" ו"שבוע הסרט הישראלי" בפילדלפיה. היה בעל טור, שנקרא "Just-A- Minute", שפורסם ב-21 עיתונים יהודים בארצות הברית.
כמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה (בשנים 1996-1992) יזם את פרויקט המטמנות – הקמת אתרי סילוק פסולת מוסדרים וסגירתן של כ-400 מזבלות ביחד עם סגירת אתר חירייה. הוא טבע את המונח "מטמנה", כדי להבחין בין אתרי הסילוק המוסדרים לבין המזבלות "הפראיות" שפוגעות בסביבה. היה חבר המועצה הארצית לתכנון ולבנייה, יזם את איחודן של רשות הגנים הלאומיים ורשות שמורות הטבע. יזם את תו התקן הירוק למוצרים ושירותים השומרים על איכות הסביבה. יזם והוביל את "שנת איכות הסביבה" בתשנ"ד (1993-4).
היה ראש המשלחת הישראלית לשיחות השלום הרב-צדדיות בנושא איכות הסביבה, מיוזמי "אמנת בחריין" לשיתוף פעולה אזורי להגנת הסביבה. היה סגן נשיא איחוד מדינות הים התיכון להגנת הסביבה (לפי אמנת ברצלונה). היה יו"ר צוות ההיגוי להכנת התוכנית הלאומית לפיתוח בר-קיימא – להכנת תוכניות פיתוח תשתיות לאומיות תוך התחשבות בצרכי הסביבה. שימש כמרכז צוות בית הנשיא לקיימות ומודעות סביבתית. כמו כן, פלג כיהן כדירקטור בחברת גאון-אגרו העוסקת בפרויקטים סביבתיים (תשתיות מים, אנרגיה וכו'). כיהן כדירקטור באיסתא, ובחברה הממשלתית למדליות ומטבעות.
פעילות אקדמאית
פלג קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית ביוני 1982 בנושא "אובייקטיביות בחדשות הטלוויזיה". היה מרצה לתקשורת פוליטית במכון לקומוניקציה באוניברסיטה העברית, ובבית הספר לעיתונות באוניברסיטת תל אביב. פלג היה מרצה לתקשורת שיווקית (MarCom) לתואר MBA במנהל עסקים, במרכז ללימודים אקדמיים. פלג חבר בחבר הנאמנים של האקדמית תל אביב-יפו ויזם את העברתה למתחם בו נמצאת המכללה כיום.
פעילות עסקית, ניהולית וציבורית
פלג כיהן במספר דירקטוריונים של חברות עסקיות, ביניהן אל על (1993–1999), קואופ הריבוע הכחול (1996–2001), פולאר השקעות כדמ"צ ויו"ר ועדת ביקורת (1996–2001). הוא חבר בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית תל אביב-יפו, חבר הנהלת הקרן לשמירת הטבע והמורשת - לשימור אתרי מורשת וגנים לאומיים ולטיפוח חיות בר, ערכי טבע ונוף בישראל. שימש כנציג מסחרי של מדינת קונטיקט בישראל. חבר הנהלת ליגת הידידות אמריקה-ישראל (AIFL) וחבר לשכת המסחר ישראל-פולין.
שימש (2007–2008) כיו"ר הוועדה הציבורית לבחינת השירות והמוצר התיירותי בישראל. הוועדה מונתה על ידי השר יצחק הרצוג והגישה מסקנותיה למ"מ שר התיירות והשר לאיכות הסביבה, גדעון עזרא במאי 2008. בין יתר המלצותיה: הנהגת שיטת דירוג חדשה לבתי מלון, החלת "גילוי נאות" על פרסומי מידע תיירותי בכל מגזרי הענף, ניסוח אמנת שירות בתחום זה, והסדרת ענף האירוח הכפרי ומיתוגו מחדש.
בעקבות פנייתו של ראש עיריית תל אביב רון חולדאי (ב-1999) הכין פלג מסמך להקמת מינהלה מיוחדת לשיקום ופיתוח יפו. הוא קרא לה: "המישלמה ליפו", היה מייסדה ומנהלה הראשון. גיבש את תוכניות השיקום – הפיזי והחברתי – של יפו ובין היתר פעל להקמת הקמפוס של המכללה האקדמית תל אביב-יפו ב"מתחם אייזנברג" ביפו. היה חבר דירקטוריון מוזיאון ארץ ישראל בתל אביב. שימש כיו"ר דירקטוריון חברת "גני יהושע" של עיריית תל אביב המנהלת את פארק הירקון, פארק דרום (פארק בגין) והגנים הזואולוגיים ביפו-תל אביב.
כסמנכ"ל מפעל הפיס לשיווק ופרסום (בשנים 2000–2003) היה ממונה על כ-2,400 נקודות מכירה. בתקופתו חצה מפעל הפיס לראשונה את רף ההכנסות של 3 מיליארד ש"ח. הוא יזם ושיווק את משחק ההגרלות החדש "פיס 777". טבע את המונח השיווקי "פנקנות" (Retailtanment) שמשקף את תרבות הפנאי והקניות.
בראשית 2003 פלג נכנס לתפקידו כיו"ר רשת האופנה H&O. פלג הוביל את המפנה העסקי, את המיתוג והמיצוב מחדש של החברה. בתקופת כהונתו של פלג כיו"ר החברה, גדלו הכנסות החברה מכ-280 מיליון ש"ח לכ-465 מיליון ש"ח. ב-2007 רכשה H&O את רשת האופנה TAGWOMAN ופלג שימש גם כיו"ר רשת אופנה זו. במרץ 2009, בתום 6 שנים לכהונתו, פרש פלג מתפקידו. ממחצית 2009 עמד פלג בראש ישפל בע"מ, ובמסגרת זו עסק בייעוץ וניהול סביבתי, קיימות ובנייה ירוקה, ייעוץ וניהול תקשורת שיווקית.
ב-1 בינואר 2012, נכנס פלג לתפקיד מנכ"ל החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה - זאת לאחר שדו"ח מבקר המדינה שפרסם בינואר 2011 חשף שורה של ליקויים בתפקודה של החברה. עם כניסתו לתפקיד, הוביל מהלך של רה-ארגון והתייעלות, ביחד עם תיקוני חקיקה, שאפשרו את יוזמתו להקדמת סגירתה של החברה. החברה השיבה ליורשים של נספי שואה נכסים בשווי של כ-700 מיליון ש"ח וסייעה לניצולי שואה בהיקף של למעלה ממיליארד ש"ח. בנוסף, פלג היה חבר דירקטוריון "אוצר התיישבות היהודים".
פלג הוא נבחר "נבחרת הדירקטורים" של רשות החברות הממשלתיות. מכהן כדירקטור ויו"ר ועדת האסטרטגיה של "שירותי בריאות כללית". חבר בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית תל אביב-יפו. פלג משמש כחבר מועצת הנאמנות של תיאטרון הקאמרי.
פלג הוא קונסול הכבוד של כף ורדה בישראל החל משנת 2010.
לנצ'יה דיקאפה
לנצ'יה דיקאפה (באיטלקית: Lancia Dikappa) היא מכונית משפחתית בתצורות: פתוחה ולנדולט, מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה אשר יוצרה בין השנים 1921–1922.
במהלך תקופת הייצור, יוצרו 160 יחידות.
יצרנית הרכב לנצ'יה
לנצ'יה (איטלקית: Lancia, מבוטא לנצ'ה) היא חברה איטלקית לייצור מכוניות המהווה מאז שנת 1969 חטיבה בתאגיד פיאט. היא הוקמה בשנת 1906 על ידי וינצ'נזו לנצ'יה. מכוניות החברה הצטיינו בחדשנות הנדסית, פאר וביצועים וזכו להצלחות באירועי ספורט מוטורי. החל משנות ה-90 של המאה ה-20 מוצבו דגמי לנצ'יה כדגמי יוקרה בקבוצת פיאט.
חופשה
חופשה היא הפסקה בעיסוקיו של האדם למטרת מנוחה, נופש או תיור.
אנשים יוצאים לחופשה ממקום העבודה או הלימודים, במהלך חגים, חגיגות או אירועים קבועים לאורך השנה (למשל חופשת חג המולד במדינות נוצריות, פסח, סוכות או עיד אל-פיטר בישראל או החופש הגדול שלאחר סיום שנת הלימודים). לעיתים יוצאים לחופשה קצרה כדי לנוח, או בשל סיבות ואירועים משפחתיים. לעיתים קרובות אנשים מבלים את חופשותיהם בחברת בני משפחה או חברים. אדם עשוי לצאת גם לחופשות ארוכות מהרגיל, למשל שנת שבתון או חופשה ללא תשלום ממקום העבודה.
בעבר, משפחות רבות מהמעמד הכלכלי-חברתי הגבוה בעולם המערבי, נהגו לעבור מביתן הקבוע אל בית קיץ פרטי בתקופה זו של השנה, שהוקם לרוב באזור נופש כגון חוף הים.
הפועל נתניה (כדוריד)
הפועל נתניה היא קבוצת כדוריד ישראלית המשחקת בליגה הארצית. הקבוצה מארחת באולם הספורט של בי"ס ע"ש נעמי שמר (בן-גוריון לשעבר) בנתניה.
היסטוריה
בסוף שנות ה-90 קרס ענף הכדוריד בנתניה ולא עלה בידי גורמים אלו ואחרים להחיות בשנית.
בשנת 2005, פנה שחקן העבר עו"ד רפאל, אל מספר שחקנים נתנייתים מקבוצת "אליצור נוף ים הרצליה" והציע להם להצטרף למועדון חדש. במקביל החל אחד השחקנים ערן בולוקן לסייע אף הוא בייסוד המועדון, והשניים חברו יחד תוך תיאום מספר פגישות עם מרכז הפועל, איגוד הכדוריד בישראל, עיריית נתניה, שחקנים, אחראי מתקנים, רשם העמותות ועוד. תודות למאמציו של איז'ו ויינר רכז הכדוריד ב"מרכז הפועל" שנרתם למשימה -קבוצה הבוגרים אושרה בחודש נובמבר על ידי כל הגופים ליטול חלק במשחקי הליגה הארצית בכדוריד. שושן קריסי, איש קבע ואחד משחקני העבר, אימן תחילה את הקבוצה. בתוך כך החלו להצטרף שחקנים נוספים ולהביע התעניינות, כך שבאימון הקבוצה הראשון הגיעו לא פחות מ-25 שחקנים.
בהמשך גילי טרייסר מונה למאמן והוביל את הקבוצה לצמרת הליגה, כאשר הקבוצה מפתיעה ונאבקת על העלייה ומסיימת במקום השני.
בעונה השנייה הצטרפו שחקנים כמו: נאור אזולאי, אופיר דישון וגיא פרידקובסקי, שוער הקבוצה. גם בעונה השנייה סיימה הקבוצה במקום השני לאחר שהעלייה הוכרעה במשחק האחרון. ואמנם בעונת 2007/8 הצליחה הקבוצה בראשותו של גילי טרייסר לכבוש בפער גדול את המקום הראשון ולעלות לליגה הלאומית תוך שהיא מאבדת נקודה אחת בלבד בכל העונה.
הקבוצה מסתייעת במימון של מרכז הפועל, עיריית נתניה, עו"ד רפאל, המועצה להסדר ההימורים בספורט וספונסרים פרטיים.
בעונת 2008/9 הקימה הקבוצה את בית הספר לכדוריד מחדש, תוך הקמת פרויקט ייחודי ובלעדי בארץ - מיני כדוריד. בנוסף הוקמה גם הפועל נתניה 2 אשר משחקת בליגה ארצית צפון.
קבוצת הנשים
בשנת 2008 הקימו ליונל לוי, עולה חדש מצרפת, ונור פז, סטודנט להוראת חינוך גופני במכון וינגייט, קבוצת נשים שצורפה לליגה הלאומית בכדוריד נשים.
נכון ל-2012, בעקבות מיעוט שחקניות, אין קבוצת נשים פעילה בליגה.
הישגי הקבוצות
הפועל נתניה
הפועל נתניה 2
הפועל נתניה נשים
חורשיט אהמט פאשא
חורשיט אהמט פאשא או חורשיד אחמד פאשא (המחצית השנייה של המאה ה-18 באזור הקווקז – 30 בנובמבר 1822 בלאריסה) היה איש צבא עות'מאני ממוצא גאורגי, וזיר גדול (סדראזאד) של האימפריה העות'מאנית בשנים 1812–1815.
נולד באזור הקווקז, סבורים כי היה בן של כומר, ממוצא גאורגי. בנעוריו נלקח לקושטא, הועבר לדת האסלאם וגויס לחיל היניצ'רים. התחבב על הסולטאן מהמוט השני ועלה בהדרגה בהיררכיה הפוליטית-מנהלית והצבאית.
במצרים
אחרי פינוי מצרים על ידי צבאו של נפוליאון בונפרטה בשנת 1801, התמנה אהמט פאשא בראש העיר אלכסנדריה. בשנת 1804 היה למושל מצרים בדרגת וזיר בתמיכת ממלוכים ושכירי החרב האלבנים. פעמיים כרת ברית עם מוחמד עלי שהפך באותה תקופה לאחד המפקדים הבולטים במצרים. בהמשך הוא יצר קשרים עם הנציג הדיפלומטי של בריטניה ופעל להרחקתו של מוחמד עלי ולוחמיו האלבנים ממצרים, בעזרת הבאת כוח של 3,000 "דלי" ("משוגעים") הכורדים מסוריה. אולם מעללי החיילים האלה רק הגבירו את זעם התושבים נגד חורישט פאשא ושלטונו השרירותי. מוחמד עלי שכבש את אהדת האוכלוסייה זכה לגיבוי חכמי הדת (עולמא) וראשי הגילדות בקהיר. ב-19 במאי 1805 הוא הטיל מצור על חורשיט במצודה של קהיר. חורשיט פאשא הפגיז את העיר מתוך המצודה, בעוד מוחמד עלי הפגיז בחזרה מעל גבעה. כשהגיע שליח מאיסטנבול עם הוראה לעזוב את קהיר ולהתפנות לאלכסנדריה, סירב חורשיט לעשות כן באומרו שמונה רשמית על ידי חאטי-שריף של הסולטאן. ניסה לקרוא לתגבורות אך אלו הובסו על ידי מוחמד עלי, שהצליח להשיג מידע על התכתבויותיו וקשריו. אחרי הגעתו למצרים של אדמירל הצי העות'מאני, קבודן פאשא, כשראה במו עיניו פירמן של הסולטאן שמינה את מוחמד עלי למושל, נכנע חורשיט פאשא ב-3 באוגוסט 1805 והסכים לעזוב את המצודה. הסולטאן מצא לו תפקיד חדש כמושל של סלוניקי.
דיכוי המרידות של הסרבים
אחרי שירות בצי העות'מאני, שימש חורשיט אהמט פאשא מושל (ואלי) של סלאניק, מוחפיז של ניש, מושל מוראה (בפלופונסוס, בטורקית:מורה) ומפקד הכוחות (סראסקר) בסופיה ומושל רומליה.
במרץ 1809 נשלח הפאשא לסרביה כדי לדכא את המרד של קאראג'ורג'ה פטרוביץ'. הוא הצליח תוך קרבות קשים למנוע את שחרורה של ניש על ידי הסרבים והביס את כוחותיו של סטבאן סינג'ליץ' בקרב צ'גארסקה. ב-1810 נחל בקרב ורברין תבוסה מידי כוחות סרבים והגדוד הרוסי בפיקודו של יוסיף אורורק. התקדם בהמשך עד לשפך של מורבה אך נאלץ לעבור לחזית הבולגרית-ולאכית בעקבות חידוש הקרבות שם עם הצבא הרוסי. בעיר ניש נמצא עד ימינו מגדל (צ'לה קולה - Ћеле Кула) שהיה במקור בנוי באמצעות 952 מגולגולות של מורדים סרבים שנהרגו בקרב צ'גאר ב-1809. המגדל בגובה 4 מטר, מיוחס להורישט פאשא. בראש המגדל עומד לפי המסורת, גולגולתו של המנהיג הסרבי סינג'ליץ' עצמו.
ב-5 בספטמבר 1812 חורשיט אהמט פאשא התמנה לווזיר גדול של האימפריה העו'תמאנית על ידי הסולטאן מהמוט השני. גם אחרי מינוי זה פעל בסרביה כמפקד עליון (סראסקר) והשלים את דיכוי המרד על ידי כיבושה מחדש של בלגרד באוקטובר 1813 כשעמד בראש צבא בן 80,000 לוחמים. באותה שנה התמנה גם כמושל האליט של בוסניה ובתוקף תפקיד זה נאבק בהצלחה גם נגד המרד הסרבי השני שבראשות מילוש אוברנוביץ'. במו"ם עם מילוש אוברנוביץ' היה חורשיט פאשא יותר נוקשה מעמיתו, עלי פאשא מאראשלי שהסכים לכינון הנסיכות הסרבית בחסות עותמאנית. בעקבות מרד היניצ'רים ב-1815 הודח חורשיט אהמט מתפקידו כווזיר גדול, אך המשיך למלא תפקידים חשובים בהיררכיה המנהלית והצבאית. הוא שימש שוב בתפקידי מושל: בבוסניה, סלוניקי, קוואלה, אנטוליה, חלב ושוב במוראה (פלופונסוס).
הניצחון על עלי פאשא והמאבק במרד היווני
בנובמבר 1820 קיבל את תפקיד המושל של פלופונסוס (Mora valisi) שמושבו בטריפוליצה אך לא הספיק לשהות שם זמן רב מפני שבינואר 1821 נשלח כ"סראסקר" להחליף את אסמאעיל פאשא בראש המאבק נגד הפאשא המורד של יואנינה עלי מטפלנה. לפני שפנה צפונה, כבר הגיעו לאוזניו שמועות על אפשרות של מרידה בקרב יווני פלופונסוס. עם זאת פגישתו עם משלחת של נכבדים יוונים ב-8 בנובמבר 1821 הרגיע את חששותיו. ב-6 בינואר 1821 חורשיט יצא לדרך. השאיר מאחוריו בטריפוליצה את סגנו, הקיימקאם מהמט סאליח בראש חיל מצב של 1,000 אלבנים מוסלמים וגם את אשתו, הרמונו וחלק מאוצרו.
במרץ 1821 בעת שצבאו הטיל מצור על יואנינה, נודע לו על פריצת המרד בפלופונסוס שהיווה תחילת מלחמת העצמאות היוונית. חורשיט פאשא המשיך לפקד אישית על המלחמה ביאנינה והורה לעוזריו, עומר וריוניס ומהמט קסה פאשא לדכא את המרד שפרץ ברומליה המזרחית. באוקטובר 1821 טריפוליצה נפלה בידי המורדים. אחרי שבנובמבר 1821 הטיל מצור על מבצרו של עלי פאשא בזטריזה, בינואר 1822 הצליח חורשיד פאשא להתגבר על יואנינה ולהוציא להורג את עלי פאשא.
לפי מקורות אחדים באותם ימים היה חורשיט פאשא חולה מאוד ונאלץ להפקיד את כל הפיקוד בידי יריבו הצעיר בסוף יוני הצליחו המורדים של קולוקוטרוניס לנתק את הקשר בין הטורקים בתסאליה ובין צבאו של חורישט. ב-26 בנובמבר 1822, בעת שהותו במטה בלאריסה (ינישהיר-אי-פנר), שם חורשיט אהמט פאשא קץ לחייו על ידי רעל ובכך הקדים את שליח התליין (קפיג'י באשי) מטעם הסולטאן שהגיע לשם על מנת להורגו. הוא היה לווזיר הגדול היחיד בתולדות האימפריה העות'מאנית שהתאבד. לגבי מותו קיימות לפחות שתי גרסאות. לפי אחת מהן האשימו אותו בשדידת אוצרותיו של עלי פאשא טפלנה ונידון על ידי הסולטאן לבחור בין הוצאה להורג ובין התאבדות. האשמות אלה היו תוצאות תככיו של יריבו המר של חורשיט, יועץ הסולטאן, חאלט אפנדי. לפי גרסה השנייה, הוא שם קץ לחייו בעקבות כישלון שני המהלכים הצבאיים שתכנן נגד המורדים היוונים - המתקפה של עומר וריוניס נגד המצור על מיסולונגי והמתקפה של דרמלי פאשא בפלופונסוס. לדעת היסטוריונים אחדים היעלמותם של עלי פאשא טפלנה ושל חורשיט אהמט פאשא גרמה לווקואום במנהיגות העות'מאנית מול המורדים היוונים.
קישורים חיצוניים
Murat Kasap Osmanlı Gürcüleri Gürcistan Dostluk Derneği, 2010 ׁ ׁ("גאורגים" ("דרום קווקזים") עות'מאנים) Archive Edouard Gouin, L'Egypte au XIX' siècle' (Paris, 1847 ;Aimé Vingtrinier, Soliman-Pasha (Colonel Sève) (Paris, 1886)
Nightmare (אלבום)
Nightmare (בעברית: סיוט) הוא אלבום האולפן החמישי של להקת ההבי מטאל "Avenged Sevenfold". האלבום יצא לאור ב-27 ביולי 2010 דרך חברת התקליטים "Warner Bros. Records". אלבום זה הוא הראשון של הלהקה שהוקלט ללא המתופף ג'יימס אוון סאליבן, שהוחלף עקב מותו על ידי המתופף מייק פורטנוי, מלהקת דרים ת'יאטר. האלבום הפך לאלבום זהב. אבל בשנת 2021 קיבל אלבום פלטינה
בשונה משלושת האלבומים הקודמים, נושא האלבום Nightmare חשוך יותר ואפל. שירים כגון Nightmare, Danger Line, So Far Away ו-Save Me מדברים על מוות ובחלקם יש אלמנט מסוגת הדת' מטאל.
שירים כמו Welcome To The Family ו-Save Me שיש בהם שימוש נרחב יחסית של גראולינג המיוחס בדרך כלל לז'אנר הדת' מטאל נחשבים כשירים מהתקופה הישנה של אוונג'ד סוונפולד, שיכול להעיד שהלהקה חוזרת מעט אל השורשים. האלבום הוקדש למתופף הקודם של אוונג'ד סוונפולד The Rev שנפטר.
האלבום כולל את השיר "So Far Away" שנכתב עבור מתופף הלהקה The Rev שנפטר. השיר נכתב על ידי חבר הלהקה סיניסטר גייטס שהיה לשירו הראשון שכתב, והוא נחשב לאחד השירים המוצלחים של הלהקה.
קרל מרקס
קרל היינריך מרקס (בגרמנית: Karl Heinrich Marx; 5 במאי 1818 – 14 במרץ 1883) היה פילוסוף, כלכלן, סוציולוג, היסטוריון, עיתונאי וסוציאליסט גרמני ממוצא יהודי. עבודתו העיונית והתאורטית הניחה יסודות לניתוח הסדר התעשייתי המודרני, שהיווה תשתית לכל ביקורת הקפיטליזם, מאז ועד היום. מרקס פרסם מספר רב של מאמרים וספרים בחייו; המפורסמים שבהם: המניפסט הקומוניסטי (1848) ו'ביקורת הכלכלה המדינית', או בשמה האחר - הקפיטל (1867).
מרקס נולד למשפחה אמידה מהמעמד הבינוני בעיר טרייר שבפרוסיה כנצר לשושלת רבנים; הוא למד כלכלה מדינית ופילוסופיה הגליאנית באוניברסיטאות בון והומבולדט שבברלין. בהמשך חייו הפך לחסר-מדינה, ובילה את מרבית חייו בלונדון, שם הוסיף לפתח את הגותו, בשיתוף פעולה עם ההוגה הגרמני פרידריך אנגלס. עבודתו העיונית של מרקס השפיעה באופן ניכר על ההיסטוריה הפוליטית, הכלכלית והמחשבתית.
דעותיו של מרקס על חברה, כלכלה ופוליטיקה מוגדרות כמרקסיזם, וגורסות כי החברות האנושיות התפתחו תוך מלחמת מעמדות קבועה. בעידן הקפיטליזם, מתגלמת מלחמת המעמדות בעימות בין המעמד השליט - הבורגנות, השולט באמצעי הייצור, ובין המעמד העובד, הנשלט - הפרולטריון, שניצולו מתאפשר באמצעות שכירת כוח עבודתו (אמצעי הייצור) תמורת שכר. בעזרת תאוריה ביקורתית הידועה כמטריאליזם דיאלקטי, חזה מרקס כי בדומה למערכות כלכליות-חברתיות שקדמו לה, יצרה השיטה הקפיטליסטית מתחים פנימיים חריפים שיובילו בסופו של דבר לחורבנה העצמי, והחלפתה בשיטה חדשה אותה חזה: הסוציאליזם. לדעת מרקס, מאבק המעמדות בעידן הקפיטליסטי נעוץ בחוסר היציבות המובנה בשיטה. כן גרס כי בנטייתו למשברים חוזרים ונשנים, יביא הקפיטליזם לצמיחתה של תודעה מעמדית בקרב הפרולטריון, שתאפשר לו השגת כוח פוליטי לכונן את החברה הסוציאליסטית, נטולת המעמדות, שתחולל שחרור חברתי וכלכלי, ותתבסס על איגוד חופשי של בני אדם יוצרים.
נעורים והשכלה: 1818-1836
קרל היינריך מרקס נולד ב-5 במאי 1818 בטרייר, עיר בחבל הריין, אז בממלכת פרוסיה, (כיום גרמניה), למשפחה ממוצא יהודי-אשכנזי רבני. בני משפחת אמו הנרייטה פרסבורג, משפחה יהודית-הולנדית, כיהנו כרבנים במשך מאות שנים. אביו, היינריך (הירשְל), היה בן למשפחת הלוי מטרייר, שאבותיה כיהנו כרבני העיר עוד ב-1723. היינריך, עורך דין משכיל מהמעמד הבינוני, החזיק בבעלותו כרמים באזור. בזמן השלטון הנפוליאוני בחבל הריין החל לעסוק בעריכת דין, בעקבות האמנציפציה החלקית לה זכו היהודים תחת נפוליאון. אולם עם חזרתה של טרייר לריבונות פרוסית, הוחזר צו מ-1812, שאסר על יהודי פרוסיה לכהן במשרות ציבוריות ולעסוק במקצועות חופשיים. מכיוון שיהדותו נבעה ממצב נתון ולא מאמונה עמוקה, בחר היינריך להיטבל לנצרות פרוטסטנטית, עוד בטרם נולד בנו קרל. הבחירה בנצרות פרוטסטנטית לא הייתה מקרית: למרות שהפרוטסטנטים היוו מיעוט באזור טרייר - לעומת הרוב הקתולי, האליטה העירונית הייתה פרוטסטנטית. מרקס האב, שלאחר התנצרותו הפך להיינריך באופן רשמי, הוא הושפע מרעיונות החופש והחירות הצרפתיים, אך נזהר שלא להביע בפומבי דעות מהפכניות. אמו של מרקס הייתה נבערת מדעת, ובראש מעייניה עמד הטיפול בבני המשפחה. על פי הודאתה, העניקה "אהבת אם מופרזת" לילדיה. הנרייטה ובנה ניהלו קשר רופף למדי לאחר שהוא עזב את טרייר. חרף זאת, הוסיף מרקס להתחנף אליה מדי פעם, כדי שתשלח לו מעט כסף, אף שלרוב העלה חרס בידו. על ילדותו של קרל מרקס ידוע מעט מאוד. הוא נולד כשלישי מבין תשעה אחים, ונהיה הבן הגדול לאחר מות אחיו הבכור מוריץ ב-1819. עד 1830 קיבל חינוך פרטי, ואז החל ללמוד בתיכון של טרייר, שמוריו היו ברובם הומניסטים ליברלים, ומנהלו, הוגו ויטנבאך, היה ידידו של היינריך מרקס. בגיל 17, באוקטובר 1835, נרשם מרקס ללימודים באוניברסיטת בון. בריאותו הרופפת, שאפיינה אותו כבר מגיל צעיר, הדאיגה את הוריו. במכתב שקיבל מהם בתחילת לימודיו, הם הפצירו בו "להימנע מכל דבר שעלול להחמיר את המצב (...) שלא לשתות הרבה יין או קפה ושלא לאכול מאכלים חריפים (...)". אמו ביקשה שלא יעשן כלל, ושלא יאחר לישון ולא יקום בשעה מוקדמת מדי.
זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-18 קיבל מרקס פטור משירות מן הצבא הפרוסי, בשל חולשת ליבו. בהמשך קיבל "תעודת שחרור" רשמית מאוניברסיטת בון, ששיבחה את הישגיו האקדמיים, אך ציינה גם שקיבל עונש ריתוק של יום אחד, בגלל הפרעה לסדר: העונש בא לאחר לילה של השתכרות והתנהגות פראית. מרקס אמנם התהולל במהלך לימודיו בבון, אך נטל במקביל חלק בחוג שנקרא 'מועדון המשוררים'. שם, במסווה של דיונים על שירה ורטוריקה, התנהלו שיחות חתרניות על פוליטיקה ומדינה. באחת הקטטות התכופות שהיו פורצות בבתי המרזח בבון, נקלע מרקס ב-1836 לדו-קרב מול חייל בחופשה, חבר ה"בורוסיה קורפס", ארגון צעירים לאומני שדרש מן הסטודנטים ההוללים להישבע אמונים לאצולה הפרוסית. למרבה מזלו, נפצע מרקס קלות בראשו. התנהגותו ההוללת של מרקס הצעיר, הביאה את אביו לתמוך ברצונו לעבור ללמוד בסביבה רצינית ומקצועית יותר באוניברסיטה של ברלין.
הגליאניזם ואקטיביזם מוקדם: 1836-1843
מספר חודשים לפני שהחל ללמוד בברלין, בילה מרקס את הקיץ בעיר הולדתו, שם התארס עם יוהאנה "יני" פון וסטפאלן, ברונית משכילה מהמעמד הפרוסי הגבוה. יוהאנה וקרל מרקס היו חברי ילדות. מאחר שביטלה את אירוסיה לאדם אחר כדי להינשא למרקס, אירוסיהם לא התקבלו בעין יפה בעיני החברה, בגלל הבדלי המעמדות וההבדלים האתניים ביניהם. כל זה לא הפריע למרקס לרקום ידידות עמוקה עם חמיו לעתיד, לודוויג פון וסטפאלן; לימים, יקדיש לו מרקס את עבודת הדוקטורט שלו.
באוקטובר 1836 הגיע מרקס לברלין, ואף שלמד משפטים, הוקסם מפילוסופיה וחיפש אחר דרך לשלב בין שתיהן, מתוך אמונה עמוקה ש"ללא פילוסופיה דבר לא יוכל להתגשם". מרקס החל להתעניין במשנתו של פילוסוף גרמני שנפטר זמן קצר לפני כן, הגל, שרעיונותיו היו שנויים במחלוקת עמוקה בקרב רבים מאנשי הרוח באירופה. את הפילוסופיה של הגל הוא למד מתלמידו המובהק, היהודי המומר אדוארד גנז. התעניינותו של מרקס העמיקה, והוא הצטרף לקבוצה שנודעה בשם "הגליאנים צעירים", אנשי רוח ומחשבה רדיקליים. שם פגש צעירים נוספים שחלקו את השקפת עולמו. מרקס ושאר ההגליאנים הצעירים דחו את טענות הגל בנוגע למטאפיזיקה, אך אימצו את שיטת הדיאלקטיקה ההגליאנית שלו, כדי לבקר את סדרי החברה, הפוליטיקה והדת הקיימים, מתוך נקודת מבט הומנית. מרקס היה סופר פורה, וכבר ב-1837 הוציא לאור מספר ספרים, ואף כתב מספר ספרי שירה ליוהאנה - שמעולם לא ראו אור. תחת הכותרת "שירי פרא", אותם הקדיש לארוסתו, כתב מרקס שירים מלאי זעם ומשיכה לאלימות, שכללו גם ביטויים אנטישמיים: "עלינו להבחין ביהודי האמיתי, לא ביהודי של השבת... את מה מקדש היהודי בעולם הזה? את הרוכלות... הכסף הוא אל הנקמות של עם ישראל, לצדו אין קיום לשום אל אחר... האמנציפציה ליהודים היא האמנציפציה של האנושות מהיהדות".
מרקס החל להתעניין בנושאים הומניים: הוא למד אנגלית ואיטלקית, תולדות האמנות, ואף תרגם מספר קלאסיקות לטיניות. תיזת הדוקטורט שלו, שתוארה כ"מסמך אמיץ המנסה להוכיח את עליונות חכמת הפילוסופיה על התאולוגיה", הייתה שנויה במחלוקת בקרב עמיתיו השמרניים והמאמינים באוניברסיטת ברלין. מרקס שלח את התיזה לאוניברסיטת פרידריך שילר שבעיר יינה, שהייתה ליברלית יותר, ובאפריל 1841 קיבל תואר .Ph.D מאותה אוניברסיטה.