cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אופוס דאי
נכסים
המרכז העולמי של הארגון ממוקם ב-Viale Bruno Buozzi מספר 73 ברומא. הנכסים שאנשי אופוס דאי משתמשים בהם בפעילויות ההכשרה הנוצרית אינם בבעלות של הפרלטורה אלא של מוסדות המורכבים מאנשים אשר משתתפים בפעילויות אלה ואשר עשויים להיות חברי אופוס דאי או לא. כלל הבניינים המיועדים לפעילויות שליחות ביוזמתם של אנשי אופוס דאי ושל אחרים (בתי ספר, בתי חולים, וכו') נאמד על ידי ג'ון אלן ב-2.8 מיליארד דולר – סכום הדומה לסך נכסיהם של ארגונים קתוליים אחרים בסדר גודל עולמי.
פעילויות רוחניות
לדברי המייסד, האופוס דאי מבקשים לקדם בקרב אנשים מכל מעמדות החברה את השאיפה להשיג שלמות נוצרית בעולם. חברי ארגון זה אינם מבצעים כפייה דתית או שאיפה לקיום מסיון דתי, אלא בעיקר שיח בין דתי.
רעיון זה של קריאה אוניברסלית לקדושה התקבל על ידי מועצת הוותיקן השנייה. למעשה, הרוחניות של האופוס דאי מבוססת על הנקודות הבאות:
הספר Camino ("דרך") היצירה המפורסמת ביותר של חוסה-מריה אסקריבה, משקף את הרעיונות האלה במסגרת 999 עיונים רוחניים. ותורגם ל-43 שפות ונמכר ב-4.5 מיליון עותקים. קיים תרגום לעברית של הספר אשר יצא לאור בארגנטינה ב-1972.
פעילויות הסתגפותיות
בכל הקשור להסתגפות, רוח האופוס דאי שמה את הדגש בראש ובראשונה על הקרבת קורבנות קטנים: למשל, להתפלל כל בוקר, לדעת לחייך, להגיע בזמן או לסיים עבודה שהתחלנו. מספר חברים גם מבצעים סיגופים גופניים כגון לבישת שק (סיליקיום). בכנסייה הקתולית, ההסתגפות הגופנית, כל עוד היא מתבצעת במתינות ומבלי שדבר יפגע בבריאות, היא אחד האמצעים המסורתיים בסגפנות. מספר מוסדות בכנסייה ממליצים עליה. ידוע כי, בזמננו, דמויות כגון האם תרזה, פדרה פיו, האפיפיור יוחנן פאולוס השני או הבישוף אוסקר רומרו לבשו שק. חברי אופוס דאי טוענים כי הנוהג הזה, יחד עם סיגופים אחרים כמו צומות בימים המיועדים שנקבעו על ידי הכנסייה, מהווה דרך לקחת חלק בסבלו של ישוע ולהקריב קורבן לאלוהים.
אופוס דאי ופוליטיקה
התקנון של אופוס דאי, שאושר ב-1983 על ידי הכס הקדוש דרך המסמך הרשמי Ut sit, קובע כי לאנשי הפרלטורה, כמו לכל נוצרי אחר, יש חופש מלא בכל נושא מקצועי, חברתי או פוליטי. עיקרון זה צוין פעמים רבות על ידי המייסד, וממשיכי דרכו, משום שהמטרה היחידה שאופוס דאי טוענת לחפש היא רוחנית בלבד.
ספרד
חופש זה התבטא במשך השנים כאשר חברי אופוס דאי הביעו דעות פוליטיות מגוונות. דוגמה לכך התרחשה בתקופת רודנותו של פרנסיסקו פרנקו: מספר קטן של חברי המוסד מונו בממשלה (כגון מריאנו נאברו רוביו, אלברטו אוליסטרס ולאוראנו לופז רודו), בעוד שחברים אחרים (כמו רפאל קלבו סארר ואנטוניו פונטן) התנגדו לשלטון דרך העיתון "מדריד" (אשר הושבת למספר חודשים) ובעקבות זאת סבלו נידוי, רדיפות משפטיות ואפילו נאלצו לצאת לגלות. גם מנואל פרננדז אראל, חבר נומררי של אופוס דאי, נכלא בגלל ביקורתו למשטר. העיתונאי ג'ון אלן מציין שמכל הקרדנלים והבישופים הספרדיים, היחיד שנכלא על ידי משטר פרנקו היה חבר אופוס דאי: מדובר בקרדנל חוליאן הארנז, שהיה אז סטודנט באוניברסיטה.
אנגליה ואיטליה
אנשי אופוס דאי עסקו בפוליטיקה גם בארצות אחרות. באנגליה למשל מונתה רות קלי ממפלגת הלייבור (מרכז שמאל) לשרת התחבורה ב-2008, ובאיטליה פאולה בינאטי ממפלגת לה מרגריטה (גם היא מרכז-שמאל), נבחרה לסנטורית ב-2006.
ישראל
בישראל חברי האופוס דאי מתנדבים בין היתר בשטחי הרשות הפלסטינית ופועלים בתחום החינוך והחברה ואף משמשים כמורים בבתי ספר המשמשים את האוכלוסייה הפלסטינית, מוסלמית ונוצרית. ב-2019 נחנך ליד אבו גוש מרכז המבקרים סאקסום, מרכז פעילות אופוס דאי בישראל, המופנה לצליינים ומורי דרך.
חצר פנימית
חצר פנימית היא אזור מגודר ולעיתים קרובות שטח המוקף במבנה ופתוח אל השמים. חצרות פנימיות שמשו כמקומות מפגש עיקריים באכסניות ומבני ציבור.
היסטוריה
חצרות פרטיות המוקפות בחומות או בניינים קיימות בארכיטקטורת המגורים מן התקופה בה אנשים החלו להתגורר בדירות. החצרות הפרטיות הקדומות נבנו באיראן וסין ומתוארכות עד לפני 3000 לפני הספירה. הן שימשו למטרות רבות בהן: בישול, שינה, עבודה, משחקים, גינון, ואזור שמור עבור בעלי החיים של בעלי ואורחי המבנה.
לפני שהיו חצרות פנימיות, מקור אש הובער באזור מרכזי בבית, ורק חור קטן בתקרה איפשר לעשן לברוח. במשך זמן, הפתחים הקטנים הוגדלו ולבסוף הובילו לפיתוח של החצר המרכזית הפתוחה.
בתים עם חצר פנימית שכיחים יותר באקלים ממוזג, היות שחצר מרכזית פתוחה יכולה להיות כלי עזר חשוב לקירור הבית במזג אוויר חם. עם זאת, בתי חצר נמצאו גם באקלים קשה יותר, בשל הפרטיות, התאורה, האוויר, השלווה והביטחון שהיא מעניקה.
חצרות פנימיות בעולם
האזור המרכזי הפתוח בווילות הרומיות כונה אטריום, ותפקידו היה להחדיר אור אל מרכז המבנה, ולנקז את מי הגשמים אל בריכה מרכזית המכונה "אימפלוויום" (Impluvium). בתים אלה שולבו לעיתים קרובות באזור פתוח נוסף, גן, שהיה מוקף בשורות עמודים בסגנון יווני ויצר שביל סביב ההיקף של החצר.
חצר פנימית במזרח התיכון משקפת את השפעות הנוודים על האזור. במקום חדרים המיועדים לבישול, שינה, וכו' באופן רשמי, הפעילויות השונות הועברו ממקום אחד לשני במבנה בהתאם לעונה, לטמפרטורה ולמיקומה של השמש. לעיתים קרובות הגגות השטוחים של מבנים אלה שמשו לשינה במזג אוויר חם. בחלק מהתרבויות האיסלמיות חצרות פרטיות ספקו מרחב חיצוני עבור הנשים, בו הן יכלו להרגיש חופשיות ולהישאר מוסתרות מהרחוב.
בבית חצר סיני מסורתי, נבנו מספר בתים סביב כיכר. כל בית היה שייך למשפחה אחרת, ובתים נוספים מוקמו מאחוריהם כדי להכיל בני משפחה נוספים. החצר הסינית היוותה מקום של פרטיות ושלווה, כמעט תמיד שולב בה גן ואלמנט של מים. במקרים מסוימים, נבנו בתים עם חצרות מרובות שמגבירות את הפרטיות. זרים היו מתקבלים בחצר החיצונית ביותר, והחצרות הפנימיות יותר היו שמורות לחברים קרובים ובני משפחה.
פרומין
פְרוּמִין הייתה חברה ישראלית לייצור ביסקוויטים ודברי מאפה. ב-1981 נמכרה לאסם השקעות ושולבה בהדרגה בפעילות אֹסם.
שנים ראשונות
תחילת בית החרושת בבית קפה ומסעדה "בלפוריה" בבית פיינגולד ברחוב יפו בירושלים שהוקם בשנת 1924 ושיווק גם ביסקוויטים ועוגיות. תוצרת פרומין זכתה לפופולריות ופרומין הקים ב-1925 בית חרושת לייצור ביסקוויטים בגבעת שאול, ששיווק את תוצרתו ברחבי ארץ ישראל. בשנת 1932 העסיק בית החרושת כ-30 פועלים.
בית החרושת גדל במהלך מלחמת העולם השנייה, ובשנות ה-40 העסיק 160–180 עובדים.
בראשית ימי מדינת ישראל (תקופת הצנע) סבל בית החרושת מהפסקות חוזרות בעבודה בגלל מחסור בחומרי גלם.
העברת המפעל לבני ברק
מאז 1948 נטען שבעל בית החרושת מבקש להעבירו מירושלים. במשך מספר שנים מנע זאת משרד התעשייה והמסחר, בהתנותו את מתן קצבת הסוכר הדרוש לבית החרושת בשימוש בו בירושלים. הבעלים הקימו מפעל נוסף בבני ברק בטענה שהוא מיועד לייצוא ולקראת השלמתו עלו טענות ב-1953 שיש כוונה לסגור את המפעל בירושלים שהוכחשו בידי הנהלת המפעל. המפעל בבני ברק נחנך רשמית בתחילת 1954. למרות ההבטחות שבית החרושת בבני ברק יעסוק בייצוא, עיקר תוצרתו הופנה לשוק המקומי ובמקביל לפתיחת המפעל צומצם באופן דרסטי היקף הייצור בירושלים. בשנת 1958 נותרו במפעל בירושלים 16 עובדים ובשנה זו פוטרו חמישה, כפשרה לאחר שההנהלה בקשה לסגור את המפעל. ההנהלה סגרה את המפעל סופית בסוף 1960.
שנים מאוחרות
בסוף שנות ה-60 החלה פרומין לייצא בהיקפים משמעותיים ובעקבות זאת הרחיבה וחידשה את הציוד במפעלים. את השיווק בישראל ביצעה החברה דרך רשת של סוכנים עצמאיים שקבלו עמלות על פי היקף מכירות. באמצע שנות ה-70 נכנסה אסם לתחום הביסקוויטים, ופרומין הגיבה בהקמת מפעל לייצור פסטה בשדרות, בעידוד משרד המסחר והתעשייה שביקש לעודד תחרות. הקמת המפעל הכניסה את החברה לקשיים והיא חיפשה משקיע, שנמצא בדמות כור מזון. בשנת 1979 נחנך המפעל לייצור ופלים ופסטה בשדרות. פרומין סבלה בשנה זאת ובשנה שלאחריה מהפסדים כבדים והחברה נמכרה לאסם. מערכות הניהול של פרומין מוזגו לתוך אסם, אולם מוצרי המאפה של פרומין המשיכו להתנהל כמותג נפרד ושווקו על ידי מערכת מכירות נפרדת. בשנת 1999 איחדה אסם את מערכי המכירות וההפצה של פרומין ואסם.
מוצרים
מוצרי הדגל של פרומין היו הביסקויטים (פתי בר), הקרקרים (קרם קרייקר) וופלים.
עם תום תקופת הצנע החל המפעל במדיניות של הרחבת מגוון מוצריו תוך ייצור מוצרים יוקרתיים בצד המוצרים הסטנדרטיים. החברה שיווקה מגוון ביסקוויטים וקרקרים, בהם "מרי", "ברונית", "ביסקפה", "אובלטים", "דק דק", ו"חלב ודבש".
שיווק הביסקויטים עבר משׂקים מהם נשקלו הביסקוויטים לצרכן, לאריזות הרמטיות שנארזו ללא מגע יד אדם ושמרו על טריות. בשנת 1967 זכתה החברה בפרס האריזה.
בתקופות מסוימות ייצרה החברה מוצרי אפיה, בהם אבקת אפיה, סוכר וניל ו"קמח סלתה" תופח מאליו.
בשנת 1979 החלה החברה לשווק פסטה תחת שם המותג "פרומנטי".
בית החרושת זכה למדליית כסף ביריד המזרח בשנת 1926 ולמדליית זהב בתערוכת החקלאות בחיפה ב-1927.
בעלות
בית החרושת הוקם על ידי לייב פרומין ובניו. בסוף 1944 נמכר חלק מהבעלות בבית החרושת לאליהו פרומצ'נקו, שהיה הבעלים של עלית ופרימזון. בתחילת שנות ה-50 הייתה עיקר הבעלות בידי משפחת בן חיים ומרדכי בן חיים ניהל את המפעל. חלק מהמפעל היה בבעלות פישל רייז.
בתחילת 1979 רכשה כור מזון כמחצית ממניות החברה. בתחילת 1981, בעקבות הפסדי החברה, רכשו משפחות יושפה (הבת של בן חיים) ובן חיים את חלקה של כור בחברה במימון שקבלו מאסם, ואז מכרו את החברה כולה לאסם.
יחסי עבודה
יחסי העבודה במפעל לוו בסכסוכים מדי פעם. באוקטובר 1932 התקיימה בבית החרושת שביתה על רקע העסקת עובדת חדשה, חברת בית"ר, שלא דרך ההסתדרות, כאשר העובדים הקבועים במקום אינם מקבלים שבוע עבודה מלא. מועצת פועלי ירושלים דרשה מבעל בית החרושת שיכיר בארגון הפועלים במקום ויפטר את הפועלת. פרומין סירב לפטרה והציע בוררות, אולם הצעתו נדחתה על ידי הפועלים. בעקבות זאת, פנה פרומין לארגון העובדים של הציונים הרוויזיוניסטים והזמין את פועלי בית"ר לעבוד במקום הפועלים השובתים. אנשי בית"ר טענו כי הדרישה שבית החרושת יעסיק פועלים מאורגנים בלבד מטרתה למנוע את עבודתם של בית"רים במקום, משום שההסתדרות לא הכירה בזכותם לקבל עבודה באמצעות ארגון נפרד, וכך נותרו בפניהם שתי ברירות: להצטרף להסתדרות על אף השקפותיהם הרוויזיוניסטיות, או לנסות למצוא עבודה באמצעות המעסיקים. הם הסכימו להפר את השביתה, בטענה כי היא פוליטית ולא כלכלית. זאב ז'בוטינסקי פרסם מאמרי תמיכה בהם ובהם גם מאמרו הידוע "כן, לשבור!", שהצדיק את הפרת השביתה במטרה לשבור את המונופולין של ההסתדרות בשוק העבודה. השביתה לוותה באלימות כלפי הפועלים שבאו להחליף את השובתים בבית החרושת ובחרם על מוצרי בית החרושת, ועוררה הדים רבים בתקשורת. פורסמו מאמרים חריפים ב"חזית העם" וב"דבר" והנושא עורר ויכוח חריף גם בגולה. לאחר שלושה וחצי חודשים נחתם הסכם ששם סוף לסכסוך והחזיר את הפועלים הקודמים לעבודה, תוך השארה לשנה של חלק מעובדי ארגון העובדים של הציונים הרוויזיוניסטים. שני הצדדים טענו לניצחון. לאחר 20 שנה, ציין אברהם ארסט את השביתה כנקודת זמן בה הוכרה ההסתדרות כבאת כוח יחידה של הפועלים וכנקודה בה הוכרה זכות הפועל המאורגן לשימוש בכוח הזרוע להדיפת התקפות עליו. לדברי ההיסטוריונית אניטה שפירא, "שביתת פרומין" הסתיימה בכישלון ההסתדרות, משום שנאלצה להשלים עם העסקתם של אנשי בית"ר במקום, ומשום שנתברר כי שליטתה של לשכת העבודה שלה התערערה כאשר קראו עליה תיגר.
בשנת 1947 אירע סכסוך עבודה בין עובדי המפעל הבית"ריים לבעל המפעל, דבר שזכה לגילויי שמחה לאיד ב"על המשמר", על רקע השביתה של 1932.
בשנת 1963 נערכה בפרומין שביתה ארוכה נוספת. השביתה לא זכתה לגיבוי של ההסתדרות אך מבחינת הוועד הייתה מוצלחת והשיגה את רוב דרישותיו.
מול רשויות המדינה
לאחר הקמת המדינה, ניסה משרד המסחר והתעשייה לכפות על המפעל למכור את מוצריו במחירים נמוכים ושלא להעלות את מחיריו. בשנת 1952 אף שלל המשרד את רישיון הייצור של המפעל לאחר שלא נענו דרישותיו.
בשנת 1970 יצא המפעל במאבק על זכותו לקבוע את מחירי מוצריו כרצונו, בלא אישור של ועדת המחירים הציבורית. החברה טענה שוועדת המחירים מנסה לכפות עליה להוריד את איכות מוצריה וכי לא תסכים לכך. במודעות פרסומת התייחסה החברה לתקופת הצנע וטענה שהצרכן מעדיף את האיכות הגבוהה של מוצרי פרומין, ומוכן לשלם על כך מחיר גבוה יותר.
מול המתחרים
בשנת 1962 החל אחד מבני משפחת פרומין להקים מפעל ביסקוויטים בכפר סבא, בשם "פרו פרו". הביסקוויטים שווקו בידי חברה בשם "פרוביסק". פרומין פנתה לבית המשפט בבקשה לצו מניעה, בטענה שהשם "פרו פרו" ופרוביסק (קיצור של פרומין ביסקוויט) יטעו את הצרכן לחשוב שמדובר בתוצרת פרומין. תביעתם התקבלה לגבי השם פרוביסק וחברת פרו פרו המשיכה לייצר ביסקוויטים בשמות אחרים.
תחרות עזה קיים מפעל "פרומין" מול "אסם", כמתואר לעיל, תחרות שבה נגרמו ל"פרומין" הפסדים כבדים, ובסופה רכשה "אסם" את "פרומין".
מועצה אזורית השרון התיכון
מועצה אזורית השרון התיכון הייתה מועצה אזורית שהתקיימה באזור השרון בין כפר סבא בדרום למועצה אזורית הדר השרון בצפון.
המועצה גבלה בצפון במועצה אזורית הדר השרון וטירה, בדרום במועצה אזורית הירקון, כפר סבא וקלקיליה, במזרח בקלקיליה ואזור השומרון ובמערב במועצה אזורית חוף השרון ורעננה.
המועצה הוקמה ביוני 1951, על-פי החלטה מאפריל 1951, וכללה בעת הקמתה את הקיבוצים: רמת הכובש, אייל וניר אליהו, את המושבים: ירחיב, צופית, גן חיים ושדה ורבורג ואת החווה החקלאית תל אשר. בעת ההקמה התקיים דיון האם לצרף למועצה גם את נווה ימין שישבה על קרקעות שהוכללו בתחומי השיפוט של כפר סבא והוחלט לצרפה למועצה, הגם שהצירוף הרשמי התבצע רק בשנת 1955.
בשנת 1953, הצטרף היישוב החדש, שדי חמד למועצה. על יישובי המועצה נמנה גם בית ברל וקלמניה. בשנת 1967 צורף היישוב החדש צור נתן למועצה. כך נכללו במועצה סך הכל 13 יישובים.
כבר בשנת 1957 התנהלו דיונים על איחוד המועצה עם מועצה אזורית הירקון. אולם רק בשנת 1980 היא התאחדה עם מועצה אזורית הירקון ומועצה אזורית מפעלות אפק להרכבת מועצה אזורית דרום השרון.
בראש המועצה עמד בראשיתה עובדיה פורת. בשנת 1953 החליף אותו יעקב לנדוי, שכיהן בתפקיד בכל ימי קיום המועצה ואף עמד בראש המועצה המאוחדת דרום השרון, בראשיתה.
F-22 ראפטור
לוקהיד מרטין F-22 ראפטור (באנגלית: Lockheed Martin F-22 Raptor; בעבר F/A-22 ראפטור) הוא מטוס קרב מהדור החמישי המשתמש בטכנולוגיית חמקנות. הוא בעיקרו מטוס עליונות אווירית אך מצויד לביצוע משימות נוספות, כמו תקיפות קרקע, לוחמה אלקטרונית ומשימות ריגול. לוקהיד מרטין היא הקבלן הראשי ואחראית לרוב מבנה גוף המטוס, מערכות הנשק והרכבתו הסופית. בואינג שותפה בפרויקט ומספקת את הכנפים, את מבנה הגוף האחורי ואת המערכות האוויוניות.
המטוס כונה F-22 ו-F/A-22 בשנים שקדמו לכניסתו הרשמית לחיל האוויר האמריקני. הוא נכנס לשירות במהלך דצמבר 2005 כ-F-22A. למרות תקופת פיתוח יקרה וארוכה, חיל האוויר האמריקני מחשיב את ה-F-22 כמרכיב חשוב בכוח ההרתעה של ארצות הברית, וטוען שאף מטוס קרב קיים או מתוכנן לא יכול להתחרות עמו. באפריל 2009 הציעה מחלקת ההגנה של ארצות הברית להפסיק את הזמנתן של יחידות חדשות, דבר הנתון לאישור הקונגרס. תקציב 2010 של ארצות הברית, שעבר בשני בתי המחוקקים וקיבל את אישור הנשיא, לא כלל תקציב להמשך הפרויקט ולרכש של מטוסים נוספים.
בעקבות הפסקת המימון, נסגר בדצמבר 2011 קו הייצור למטוסי F-22 ראפטור חדשים.
במאי 2021 הצהיר ראש מטה חיל האוויר של ארצות הברית, הגנרל צ'ארלס בראון כי מטוס ה-NGAD יחליף את ה-F-22 בשנות ה-30 של המאה ה-21
פיתוח
F-22 יועד להיות מטוס הקרב הטקטי המוביל של ארצות הברית בתחילת המאה ה-21, והוא מטוס הקרב היקר ביותר אשר פעיל כיום (המטוס היקר ביותר אי פעם הוא B-2 ספיריט שמחירו 2.2 מיליארד דולר). הפנטגון סיכם באפריל 2006 שסך עלות הפיתוח והייצור של 183 המטוסים הראשונים תגיע ל-62 מיליארד דולר, 338 מיליון לכל מטוס (יש אומרים שהסכום המשוער לכל מטוס אמור להיות נמוך במידה מסוימת כיוון שחלק מהמחקר והפיתוח תומך גם ב"מטוס התקיפה המשותף", ה-F-35).
האבטיפוס YF-22 "לייטנינג II", שנקרא על שם ה-P-38 לייטנינג ("ברק" באנגלית), ניצח במכרז את האבטיפוס YF-23 (פיתוח משותף של החברות מקדונל דאגלס ונורת'רופ) על חוזה המטוס הטקטי המתקדם. באפריל 1992, בזמן טיסת ניסוי לאחר חתימת החוזה, התרסק ה-YF-22A הראשון בזמן נחיתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה. טייס הניסוי לא נפצע, וסיבת ההתרסקות הייתה תקלת תוכנה במערכת בקרת הטיסה שבה אחד ההגברים חושב לא נכון, גרם להתבדרות בציר העלרוד, והוציא את המטוס מסף היציבות. השם "לייטנינג II" דבק במטוס עד אמצע שנות ה-90, ולזמן קצר כונה המטוס גם "רפייר" (חרב סיף).
ה-F-22 הפך ל"ראפטור" כשהמטוס הייצוגי הראשון נחשף ב-9 באפריל 1997, במפעל לוקהיד-ג'ורג'יה במרייטה שבג'ורג'יה. הטיסה הראשונה התרחשה ב-7 בספטמבר אותה שנה. ב-2002 שינו ראשי חיל האוויר את הכינוי של הראפטור ל-F/A-22. הכינוי החדש, שחיקה את הכינוי של ה-F/A-18 הורנט של הצי, רמז לכך שלראפטור יכולת להתקפות קרקעיות (האות F מסמלת מטוס לקרבות אוויר והאות A מסמלת מטוס לתקיפת קרקע בחיל האוויר האמריקאי).
ה-F/A-22 הראשון נשלח לבסיס חיל האוויר נוויל שבנבדה ב-14 בינואר. ההתרסקות הראשונה של ה-F/A-22 הייתה ב-20 בדצמבר 2004, בזמן המראה בבסיס חיל האוויר ניילס. הטייס נפלט שניות לפני אסון. חקירה של התקרית הגיעה למסקנה שהייתה הפרעה קצרה באספקת החשמל בזמן כיבוי המנוע שקדם לטיסה, שגרמה לתפקוד לקוי של מערכת בקרת הטיסה, בעקבות כך בוצעו שינויים בתכנון המטוס כדי לטפל בתקלה.
איסור על ייצוא
האפשרות ליצוא המטוס אינה קיימת בגלל איסור שנקבע בחוק הפדרלי על מכירת ה-F-22. רוב הלקוחות הנוכחיים של מטוסי קרב אמריקאיים הם חילות אוויר בעלי מטוסים מהדור הרביעי, או המחכים לרכישת F-35, הכולל טכנולוגיות מה-F-22, אך תוכנן להיות זול יותר, גמיש יותר לשינויים, ואושר ליצוא מן ההתחלה.
מספר מדינות הביעו עניין ברכישת המטוס. יפן, ישראל, אוסטרליה, סעודיה ואפילו סין טענה שתשמח שהמטוס יהיה חלק מהארסנל שלה.
הממשלה היפנית הביעה עניין ברכישת ה-F-22 במסגרת תוכנית החלפת מטוס הקרב המיועדת לחיל האוויר היפני. אם אכן ירכש המטוס, תהיה זו, ככל הנראה, גרסה מופחתת יכולות שתשמור על היכולות האוויוניות ועל החמקנות. למרות זאת, הצעה שכזו עדיין תדרוש אישור מהפנטגון, ממחלקת המדינה ומהקונגרס.
ישראל הביעה עניין רב ברכישת המטוס. ראש להק הציוד בחיל האוויר הישראלי לשעבר, תת-אלוף זאב שניר, אמר ש"חיל האוויר ישמח להצטייד ב-24 מטוסי F-22, אך הבעיות הן סירוב האמריקנים למכור את המטוס, ותג מחיר של 200 מיליון דולר".
בסוף אוקטובר 2020, דווח בעיתון הערבי "א-שרק אל-אווסט", שנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, אישר את מכירת המטוס לישראל.
מספר פוליטיקאים אוסטרלים ופרשנים ביטחוניים הציעו שאוסטרליה תרכוש F-22 במקום F-35. ב-2006 תמכה מפלגת הלייבור האוסטרלית בהצעה זו בשל יכולותיו הגבוהות המוכחות, כשה-F-35 היה עדיין בפיתוח. למרות זאת דחתה ממשלת אוסטרליה בראשות ג'ון הווארד רכישה של F-22 בשל החשש שהמטוס לא ישוחרר לייצוא, ועל כך שאין לו יכולת התקפת יבשה וים מספקת.
רכישות עתידיות והכוונה לסגור קו הייצור
לקראת סוף יולי 2009, לאחר שיוצרו בסך הכול 195 מטוסים (מתוכם 8 מטוסי ניסוי ו-187 מטוסים מבצעיים), החליט הסנאט להפסיק את ייצור ה-F-22 באופן סופי, ולעצור את המשך מימון הפרויקט.
יכולת טיסה, כושר תמרון והנעה
ה-F-22 הוא אחד המטוסים המתמרנים והמהירים בעולם, המטוס משלב את מיטב הידע והתכנון האווירודינמי אשר מעניק לו יכולת טיסה מרשימה, בנוסף לכך ישנה גם טכנולוגיית הניהוג הווקטורי (או TVC ר"ת של Thrust Vector Control) אשר מזיזה את צינורות הפליטה של המנוע, עד 20 מעלות מעלה ומטה לכל כיוון, בהתאם לתנועות המטוס, ובכך, בשילוב עם עיצוב אווירודינמי יעיל, המטוס מסוגל לבצע פניות חדות ומהירות תוך משיכת G גבוה.
על כך מפקדת מערכת הטוס-על-חוט (FBW, ראשי תיבות של Fly By Wire) שהיא מערכת של מחשבים שקולטת את תנועות מוט ההיגוי בידי הטייס, מנטרת את מצב המטוס בעזרת חיישנים, ובעזרת תוכנה מתוחכמת מחליטה איזה משטחי ניהוג להניע בגוף המטוס ובאילו זוויות על מנת לבצע את החלטת הטיסה של הטייס בצורה היעילה ביותר. כל אלה תורמים לכך שה-F-22 הוא בעל יכולת תמרון גבוהה במיוחד ומגדילה את כוחו ויעילותו של המטוס.
ל-F-22 שני מנועי טורבו מניפה מתוצרת פראט אנד וויטני (Pratt & Whitney) מתקדמים מדגם F-119-PW-100, בעלי יכולת ניהוג ווקטורי. מנועים אלה תוכננו להיות חזקים ואמינים במיוחד. לפי מספר מקורות, הדחף של המנועים הוא 35 אלף ליברות, עוצמה הגבוהה מכל מנוע של מטוס קרב אחר. עוצמת המנועים מקנה למטוס את היכולת לחצות את מהירות הקול ולבצע שיוט על-קולי במהירות של 1.72 מאך. בנוסף, מנועים אלו מעניקים ל-F-22 מהירות טיפוס גבוהה, מהירה יותר ממטוסים בעלי כושר טיפוס גבוה דוגמת F-15. מנוע זה בנוי מ-40% פחות חלקים מאשר מנועי הסילון של מטוסי הדור רביעי, דבר המגדיל את אמינותם.
חימוש
ה-F-22 מסוגל לשאת מגוון טילי אוויר-אוויר מתקדמים ופצצות קרקע למשימות יירוט ותקיפה, בנוסף לתותח הוולקן M61A2 המשופר בעל 480 כדורים.
על מנת שחמקנותו לא תפגע, ה-F-22 תוכנן עם תאי חימוש פנימיים שבהם החימוש ינשא. על מנת לשגר טיל, הטייס צריך לפתוח את דלתות תאי החימוש, אשר פתיחתן אורכת פחות משנייה אחת ואז זרועות רובוטיות מורידות את הטילים מעט הרחק מגוף המטוס. התותח מוטבע בתוך הגוף בשורש כנף ימין ומוסתר על ידי דלת אשר נפתחת כשהתותח יורה על מנת לשמור על החמקנות. ה-F-22 נושא את ה-AIM-9 מונחה החום מדגמים M ואף ה-X החדש כחימוש אוויר-אוויר לטווח קצר, ואת ה-AIM-120 מדגמים C ואף ה-D החדש.
תצורת יירוט חמקנית טיפוסית כוללת שני AIM-9 ושישה AIM-120 למספר כולל של 8 טילי אוויר-אוויר בנוסף לתותח. בנוסף, לצורך תקיפה, ה-F-22 מסוגל לשאת שתי פצצות מונחות GPS מסוג JDAM (ראשי-תיבות של Joint Direct Attack Munition) במשקל 1000 ליברות כל אחת, או שמונה פצצות מונחות GPS במשקל 250 ליברות כל אחת מסוג SDB (פצצות קטנות קוטר, Small Diameter Bomb). תצורת תקיפה חמקנית טיפוסית תכלול שני AIM-9, שני AIM-120 ו-2 פצצות JDAM או 8 פצצות SDB למספר כולל של 4 טילי אוויר-אוויר ו-2 או 8 פצצות בנוסף לתותח.
בנוסף לתאי החימוש הפנימיים, ל-F-22 יש 4 נקודות תלייה חיצוניות על הכנפיים, אשר מגדילות את כושר נשיאת החימוש ומסוגלות לשאת 5000 ליברות כל אחת. החסרון בכך הוא שהפיילונים (שעליהם החימוש נישא) והחימוש עצמו מגדילים את חתימת המכ"ם של המטוס ובכך מחבלים בחמקנותו ואף פוגעים בכושר התמרון שלו. פתרון לכך הוא שאחרי שהחימוש או מכלי הדלק על הפיילונים מוטל או משוגר, אפשר להשליך את הפיילונים בזמן הטיסה ובכך להחזיר את חמקנות המטוס וכושר תמרונו. בנוסף לכך, פותח פוד מיוחד אשר נתלה על נקודות התלייה, ובעל צורה חמקנית המאכסן את החימוש בתוכו, כך המטוס מסוגל לשאת חימוש רב ולשמור על חמקנותו.
אוויוניקה
ה-F-22 הוא אחד המטוסים הממוחשבים ביותר בעולם. בתוכנת המטוס ובמערכותיו האוויוניות המתקדמות ישנן מעל 1.7 מיליון שורות קוד.
התשתית האלקטרונית מבוססת על מעבד שנבנה במיוחד ל-F-22, ה-CIP (Common Integrated Processor). המעבד מובנה ומשמש בכל המכשור האלקטרוני הרב שעל המטוס כגון המכ"ם, מערכות ה-EWS (Early Warning Systems), החיישנים השונים, מערכות תקשורת וניווט, מערכות הנשק ושאר מערכות ומרכיבי האוויוניקה. מעבדי ה-CIP מסוגלים להתאים את עצמם לכל פונקציה אלקטרונית על ידי תכנות עצמי ובכך מקנים למטוס שרידות גבוהה. אם חלק מהמעבדים האחרים נפגעים, המעבדים שנותרו מסוגלים לקחת את הנטל של המעבדים הפגועים ובכך לאפשר לכל מערכות המטוס להיות תקינות ומוכנות לשימוש, מה שמקנה למטוס כושר שרידות גבוה מאוד בשדה הקרב. מלבד מעבדי ה-CIP האינטגרליים של המכ"ם ומערכות ה-EWS, ישנם 2 מעבדי CIP כלליים של מערכות המטוס, אשר מקוררים על ידי נוזל ומסוגלים לבצע 10.5 מיליארד פעולות בשנייה.
מכ"ם ה-AN/APG-77 מסוג AESA (ר"ת של Active Electronically Scanned Array) שתוכנן למטרות עליונות אווירית - אוויר אוויר, ותקיפת קרקע - אוויר קרקע, הוא החיישן העיקרי והחשוב ביותר של ה-F-22. המכ"ם החזק בעל 2000 יחידות T/R (ר"ת של Transmitter/Receiver) מסוגל לעקוב ולנעול על מספר מטרות בו זמנית בכל מזג אוויר ולספק לטייס מידע רב על כל מטרה. בנוסף לכך, מתוקף היותו מכ"ם AESA המכ"ם מסוגל לסרוק גזרה אווירית של 120 מעלות כמעט בזמן רגעי בעוד שלמכ"ם של ה-F-15E ידרשו 14 שניות לסרוק את אותה הגזרה. המכ"ם הוא מסוג LPI (ר"ת של Low Probability of Intercept) כלומר מכ"ם שפועל כך שיקשה על איתורו על ידי מערכות EWS (ר"ת של Early Warning System) מסוג RWR (ר"ת של Radar Warning Reciever). המכ"ם עושה זאת על ידי כך שהוא משנה את תדרו יותר מ-1,000 פעמים בשנייה, בנוסף לכך, המכ"ם עוצמתי כל כך שאם כל הספקו מרוכז ומופנה לעבר מטוס מסוים, הוא מסוגל לחסום ולשבש את פעולת המכשירים האלקטרוניים באותו מטוס, ובכך לשמש כמטוס לתקיפה אלקטרונית. המכ"ם שודרוג מספר פעמים, כדי לשפר את יכולותיו ולקנות יכולות חדשות, בעיקר יכולת אוויר-קרקע.
מערכות ה-EWS (ר"ת של Early Warning System), ה-RWR (ר"ת של Radar Warning Receiver) וה-MLD (ר"ת של Missile Launch Detector):
AN/ALR-79 - מערכת של כ-30 חיישני EWS פאסיביים אשר מוטמעים בגופו של המטוס ומתפקדים כ-RWR, המערכת מסוגלת לאתר ולסווג מטרות קורנות קרינת מכ"ם ביעילות רבה ומסוגלת לאתר אותות חלשים ורחוקים, עד ל-250 מיילים ימיים. המערכת יודעת לאתר נעילה ושיגור של טילי מכ"ם אקטיביים וחצי אקטיביים. המערכת מספקת לטייס מידע רב על שדה הקרב ועל האיומים שבו, ומעניקה לו יתרון על מטוסים עם מערכות RWR חלשות יותר.
AN/AAR-56 - מערכת חיישני EWS פאסיביים מסוג MLD, על המטוס מפוזרים חיישנים אשר קולטים קרינת IR (ר"ת של Infra Red, תת-אדום) ו-UV (ר"ת של Ultra Violet, על-סגול) אשר מאפיינים את אורכי הגל אשר פולטים מנועי טילים. המערכת מנתחת אותם ומספקת לטייס מידע באשר לשיגור טילים (מטווח קרוב) לעבר מטוסו. המערכת גם יכולה לשגר אוטומטית אמצעי הטעייה כגון מוץ ונורים, ללא התערבות הטייס.
שירות מבצעי
מטוס ה-F22 פעל מבצעית לראשונה ב-23 בספטמבר 2014 בהפצצה על מתחם דאעש. ההפלה האווירית הידועה הראשונה של F-22 הייתה ב-4 בפברואר 2023 כאשר הפיל בלון ריגול סיני מעל הים האטלנטי. המטוס עדיין לא הפיל מטוס קרב מאויש אחר.
גואה
גואה (בקונקאני: गोवा) היא המדינה הקטנה ביותר בהודו, שטחה 3,702 קמ"ר. אוכלוסיית גואה מונה 1.45 מיליון תושבים. כמחצית מהאוכלוסייה בגואה עירונית והמחצית השנייה כפרית. פחות מחמישית מתושביה אינם יודעים קרוא וכתוב.
מקור השם
נודעה בעבר בשם הקדום גוואפורי והייתה עיר נמל משגשגת. במסורת ההינדית מתקשרת גוואפורי עם מושג 'מגע של טיהור רוחני'.
היסטוריה
גואה נשלטה על ידי שליטים רבים. בין תחילת המאה ה-16 לשנות השישים של המאה ה-20 שימשה גואה כמושבת בירה לאימפריה הקולוניאלית הפורטוגזית בזירת האוקיינוס ההודי והמזרח הרחוק. שלטונם נמשך משנת 1510 ועד 1961, כאשר תנועה פוליטית שהחלה עם עצמאות הודו ב-1947 הובילה בסופו של דבר לשחרור גואה על ידי הצבא ההודי ב-19 בדצמבר 1961, יחד עם שחרור דאמאן והאי דיו שלחופי הודו. גואה קיבלה מעמד של מדינה באיחוד ההודי ב-30 במאי 1987.
דמוגרפיה
בגואה יש אוכלוסייה של 1.459 מיליון תושבים, מה שהופך אותה למדינה הרביעית בקוטן אוכלוסייתה (אחרי סיקים, מיזוראם וארונאצ'ל פרדש). צמיחת האוכלוסייה עומדת על כ-8.23% לעשור. הצפיפות עומדת על כ-394 נפש לקמ"ר, מעט מעל לממוצע הארצי. אחוז העירונים הוא הגבוה ביותר בארץ ועומד על כ-62.17%.
שיעור האוריינות עומד על כ-87% (90% בקרב הגברים ו-84% בקרב הנשים).
שפה
בזמן השלטון הפורטוגזי, השפה הרשמית הייתה פורטוגזית. כיום תפוצת השפות היא:
דת
נכון לשנת 2011:
הקהילה היהודית
בגואה הייתה קהילה יהודית תוססת, רובה מיהדות קוצ'ין, אשר עסקה בסחר ימי וניהלה קשרים עם קהילות יהודיות ברחבי העולם. קהילה זו הושמדה בידי האינקוויזיציה הפורטוגזית שפעלה במקום מאז 1560, טבחה בה וניצרה רבים, הרסה בתי עלמין עד היסוד, החריבה בתי כנסת או הפכה אותם לכנסיות. ניתן למצוא עדויות לכך עד ימינו.
פוליטיקה
הפוליטיקה של גואה מעט שונה משאר הודו, כתוצאה משלטון קולוניאלי פורטוגזי בן 450 שנים, בניגוד ל-300 שנים של שלטון בריטי כמו שאר הודו. לכן מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי לא הצליחה להשיג כוח אלקטורלי במדינה עד לשנות ה-80. השיטה המשפטית המקומית מבוססת על קוד נפוליאון. המדינה שולחת 2 נציגים הנבחרים על ידי הציבור ללוק סבהה (הבית התחתון של הפרלמנט הארצי) ונציג אחד לרג'יה סבהה (הבית העליון של הפרלמנט הארצי).
מושל גואה הנוכחי (ממונה על ידי נשיא הודו) הוא סאנאיאנגבה צ'ובאטושי ג'אמיר וראש השרים (ראש מפלגת השלטון, שנבחר בבחירות הכלליות של גואה) הנוכחי הוא פראטאפסינג ראנה. הפרלמנט הוא מכיל בית אחד, ובו 40 נציגים.
במשך שלושים שנותיה הראשונות של גואה (עד 1990), המדינה נהנתה מיציבות פוליטית. יציבות זו קרסה בשנים 1990–2005, כאשר התחלפו זו אחר זו 14 ממשלות.
כלכלה
כלכלת גואה נשענת ברובה על תיירות, תיירים מרחבי הודו ומרחבי העולם מגיעים לחופשה בחופיה, ובהם ישראלים רבים בכל חתכי הגילאים והמעמדות הסוציו-אקונומיים. במהלך שנות התשעים ועד השנים הראשונות של שנות האלפיים נהגו הבאים להשתתף במסיבות הירח המלא (Full Moon) בהן התפרסם האזור.
גאוגרפיה
הטמפרטורה בגואה נעה בין 21–33 מעלות צלזיוס במשך כל השנה, ויורדים בה כ-3,200 מילימטר גשם בשנה, בין החודשים יוני לספטמבר.
בגואה שני מחוזות - צפון גואה ודרום גואה. אורך קו החוף של גואה הוא 101 ק"מ.
חינוך
עוד במאה ה-16 השלטון הפורטוגזי הקים מוסדות חינוך מתקדמים, ובדגש על חינוך דתי. החינוך הרפואי החל בשנת 1801. בשנת 1842 נבנתה מכללה רפואית, והספרייה שבה (אשר נבנתה בשנת 1845) נחשבת לאחת מהמכללות הרפואיות העתיקות באסיה. במכללה ישנו בית החולים הגדול בגואה, אשר ממשיך להיות פעיל עד היום.
כיום יש כוח רב לחינוך הפרטי על פני זה הציבורי. במדינה פועלת מין מועצת חינוך לאומית שמפקחת על כלל בתי הספר ובונה את תוכנית הלימודים. בחינוך היסודי ישנו שימוש רב בקונקאני ובמראטהית, אך כרוב תלמידי התיכון מחויבים לסיים את לימודיהם עם ידע באנגלית. לאחר כעשור המערכת החינוך, התלמידים עוברים לחינוך על יסודי ויכולים לבחור להעמיק במקצוע מסוים (מדע, אמנות, משפט ומסחר) או לעבור לחינוך מקצועי.
במדינה פועלות שש מכללות להנדסה.
גן החיות הלימודי חיפה
היסטוריה
המכון הביולוגי, שכלל פינת חי קטנה, נוסד בשנת 1949 על ידי פנחס כהן, שהיה מראשוני המורים לטבע בחיפה.
תחילתו של המכון במרתף של בית הכנסת המרכזי של מרכז הכרמל, ברח' דרך הים. במרתף עצמו הוקם חדר טבע שבו היו שיעורים לתלמידים והשתלמויות למורים. מרתף זה שכן מעל מערת בירינג - מערה של הולנדי בשם בירינג וממנה היה צופה על תנועות הצי העות'מאני והגרמני ודיווח משם על תנועות אלו לאנגלים.
בשטח אדמה קטן ליד המרתף הוקמה פינת חי קטנה אשר הלכה והתרחבה במהירות. הרעש של בעלי החיים הפריע למתפללי בית הכנסת, ובלחצם, בשנת 1952, הועברה פינת החי למיקומו הנוכחי של גן החיות. בשנת 1955 הסתיימה הקמתו של בנין המכון הביולוגי בתוך השטח החדש של גן החיות, אחרי פטירתו של פנחס כהן הוחלט, כאות הערכה לפועלו, לקרוא למכון הביולוגי "בית פנחס".
תנאי הכליאה של החיות בגן
באוגוסט 2020, חברת מועצת העיר הילה לאופר מסיעת הירוקים פנתה בשאילתה לראש העירייה עינת קליש רותם בה כתבה:.
בתשובה לשאילתה כתבה קליש רותם שהיא "שותפה לביקורת על אופן ניהול גן החיות. ושיוקם צוות לבחינת המשך דרכו של גן החיות, בשיתוף פעולה עם כל הגורמים הרלוונטיים – רשות הטבע והגנים ומשרדי ממשלה".
המכון הביולוגי - בית פנחס
גן החיות צמח מתוך המכון הביולוגי, אולם במהלך השנים הוא האפיל עליו ונמצא בהנהלה נפרדת. המכון הביולוגי החל כמכון להכשרת והשתלמויות מורים לביולוגיה ומחקר אתולוגי. יוזמו היה פנחס כהן במהלך השנים שינה המקום פניו, מתקיימות בו השתלמויות מורים ספורות ולרוב הוא פונה ישירות לתלמידים.
המכון כולל:
גן הילד
גן הילד הוא מוסד משלים להוראה וחינוך עבור ילדים עם מוגבלויות שונות.
הגן נמצא במתחם גן החיות בחיפה ומקנה העשרה טיפולית, בעיקר על ידי טיפול בעזרת בעלי חיים וכן טיפול בתחומים אחרים.
לודוויג גוטמן
פרופסור סר לודוויג "פופא" גוטמן (3 ביולי 1899 - 18 במרץ 1980) היה נוירולוג יהודי-בריטי יליד גרמניה, אשר ייסד את אולימפיאדת הנכים. נחשב לאחד מאבות ספורט הנכים.
קורות חיים
גוטמן נולד בטושק, בשלזיה עילית שבאימפריה הגרמנית (מאז תום מלחמת העולם השנייה משתייכת לפולין), בהיותו כבן 3 עברה משפחתו לקניגסהיטה. ב-1917, כאשר התנדב בבית חולים, פגש כורה פחם עם פגיעה בחוט השדרה שנפטר מאלח דם ולדבריו זה היה מה שגרם לו להתעניין בפגיעות נוירולוגיות.
גוטמן התחיל את לימודי הרפואה שלו ב-1918 באוניברסיטת ברסלאו. אחרי שנה עבר לאוניברסיטת פרייבורג וקיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1924. גוטמן התמחה בנוירולוגיה ובנוירוכירורגיה וב-1933 נחשב אחד מהנוירוכירורגים הטובים בגרמניה והיה בעל שם מקצועי מוכר ברחבי אירופה. עם עליית הנאצים לשלטון וההגבלות שהוטלו על רופאים יהודים, הותר לגוטמן לעבוד רק בבית החולים היהודי בברסלאו, שם התמנה להיות מנהל בית החולים.
הגירה לבריטניה
בתחילת 1939 נשלח גוטמן לפורטוגל לטפל בחבר של הדיקטטור הפורטוגלי אנטוניו דה אוליביירה סלזר, והצליח לקבל גם אשרה מיוחדת עבור משפחתו (אשתו אלזה, וילדיו דניס ואווה). מפורטוגל הגיע לבריטניה, שם, בזכות תמיכה של המועצה לאקדמאים בסיכון זכה למעמד של פליט וקיבל עבודה בבית חולים רדקליף שבאוקספורד, שם גוטמן המשיך את המחקר על פגיעה בעמוד השדרה.
סטוק מנדוויל
ב-1943 התבקש גוטמן על ידי ממשלת בריטניה להקים את מרכז פציעות הלאומי בבית חולים "סטוק מנדוויל" בבקינגהאמשייר שבדרום אנגליה, כשהמרכז נפתח ב-1 בפברואר 1944, גוטמן מונה למנהלו (תפקיד שמילא עד 1966). כמומחה הראשון במעלה בבריטניה לטיפול בפציעות בעמוד שדרה, היה מופקד על הטיפול בנפגעי עמוד השדרה. בשנות ה-40 חלה עלייה בכמות נפגעי עמוד השדרה בבריטניה, הן מבין נכי מלחמת העולם השנייה והן מבין נפגעי מתקפות הבליץ על האוכלוסייה האזרחית. גוטמן האמין כי ספורט היא השיטה העיקרית לטיפול ושיקום אנשי צבא פצועים, ספורט יכול לעזור להם לבנות מחדש כוח פיזי ואת הכבוד עצמי שלהם.
ב-1948 ייסד את משחקי סטוק מנדוויל, תחרות ספורט בין פגועים פיזית, המתקיימת מאז מדי שנה. ב-1960 אוחדו המשחקים עם אולימפיאדת הקיץ ואחת לארבע שנים הם נערכים כ"משחקים הפאראלימפיים".
ב-1949 ביקר גוטמן לראשונה בישראל ותרם לבניית מערכת לשיקום פצועי מלחמת העצמאות ומאוחר יותר, לשיקום נכי צה"ל. מאוחר יותר ביקר עוד מספר פעמים בישראל ותמך בענף השיקום במדינה.
ב-1961 ייסד את התאחדות הספורט האנגלית לנכים.
תוארי כבוד והנצחה
ב-1950 זכה בתואר קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE), ב-1957 התקבל למסדר ג'ון הקדוש, ב-1966 זכה בתואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE) ובתואר אבירות.
ב-1981 הונצח גוטמן ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח ספורטאים יהודים שהגיעו להישגים יוצאי דופן.
מכון גוטמן בבדלונה שבספרד קרוי על שמו.
באוגוסט 2020 יצא סרט דוקומנטרי ב-Netflix בשם Rising Phoenix המספר על המשחקים הפאראלימפיים והחשיבות שלהם לספורטאים המשתתפים במשחקים, ובו קטעי ארכיון של גוטמן.
קסנתוס
קסנתוס (ביוונית: Ξάνθος, בטורקית: Ksantos) הייתה עיר עתיקה בליקיה שבדרום אסיה הקטנה, סמוך לכפר קלק בנפת אנטליה שבדרום טורקיה של ימינו. העיר שכנה לגדות נהר שנשא את אותו שם, ועתיקותיה, כמו גם מקדשי לטואון הסמוכים לה, הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 1988. האתר שוכן לצידו של נתיב ההליכה הארוך של הדרך הליקית.
היסטוריה
החתים כינו את המקום ארינה. לפי סטראבון בתקופה הפרסית היה שמו של נהר קסנתוס "סירבה" ("צהוב") וזאת בשל גון מימיו. השם תורגם ליוונית והעניק לעיר את שמה ההלני. סטראבון ציין עוד כי קסנתוס הייתה הגדולה שבערי ליקיה ושמה התייחס במקורות מוקדמים לאזור כולו. לפי הרודוטוס נכבשה קסנתוס בידי הפרסים בשנת 540 לפנה"ס לערך, והוא ציין כי כאשר קרבו אליה הפרסים, הרגו תושביה את נשותיהם, ילדיהם ועבדיהם, והרסו את האקרופוליס בעיר. לאחר מכן, יצאו תושבי קסנתוס בהתקפה חסרת סיכויים כנגד הצבא הפרסי, ולמעט 80 משפחות שנעדרו אותה עת מהעיר, כל אוכלוסייתה אבדה. לאורך הכיבוש הפרסי התבססה בעיר מנהיגות מקומית שהטביעה מטבעות משלה החל בשנת 520 לפנה"ס. השליטה בעיר עברה חליפות בין הפרסים ליוונים במהלך מלחמת פרס–יוון במאה ה-5 לפנה"ס ולפי ממצאים ארכאולוגיים היא חרבה בין שנת 475 ל-470 לפנה"ס. בשל כך שחורבן זה לא נזכר במקורות פרסים או יוונים ולא ברור מי מהם גרם לו, קיימת סברה שלישית כי נגרם כתוצאה מאסון טבע כלשהו. לקראת סוף המאה ה-5 לפנה"ס הייתה קסנתוס לחלק מברית הערים של ליקיה. ליקיה הייתה מעורבת במאבק נגד אתונה העתיקה בעת המלחמה הפלופונסית, וניצחונה הונצח בכתובת ליקית שהוצמדה לעמוד בעיר, ואשר תוכנה ידוע מתרגום יווני. אלכסנדר הגדול כבש את קסנתוס עם הגעתו לדרומה של אסיה הקטנה בשנת 333 לפנה"ס, אך המקורות נחלקו באשר לאופי כניעתה - לפי אריאנוס דובר בכניעה לא אלימה בעוד שאפיאנוס מדווח על ההפך. לאחר מותו של אלכסנדר הגדול החליפה העיר ידיים בין הדיאדוכים, עד שנכבשה בידי הרפובליקה הרומית במאה ה-1 לפנה"ס.
שמה של העיר בלטינית היה קסנתוּס (Xanthus) ותחת חסותה של רומא היא נהנתה מתקופה של עצמאות יחסית ושלטון עצמי עד שבשנת 42 לפנה"ס מרקוס יוניוס ברוטוס, אחד מראשי הקשר לרציחתו של יוליוס קיסר, החל לגייס מנחות מערי המזרח כדי להיות מכון למלחמה עם הטריומווירט השני, תושבי קסנתוס סירבו לדרישותיו המוגזמות בכוח הזרוע.
ברוטוס הטיל מצור על עירם אבל התושבים היו נחושים להתנגד, הם שרפו את הבתים מחוץ לחומות העיר, הקיפו אותה בתעלות והסתגרו בעירם. ברוטוס הורה להביא מכונות מצור כדי לפרוץ לעיר, התושבים ביצעו גיחה מחוץ לחומות במטרה לשרוף אותם אולם הרומאים חיכו להם והביסו אותם, בזמן הגיחה השנייה שנעשתה על ידי תושבי העיר הרומאים ניצלו את ההזדמנות והצליחו להיכנס לתוך העיר. ברוטוס הציע לתושבים תנאי כניעה אולם הם סירבו ובמקום זה העדיפו להרוג אחת את השני במקום ליפול לידי האויב.
האתר
חפירות באתר התקיימו כבר במאה ה-19, ושוב בשנות ה-50 של המאה ה-20. העיר שכנה במעלה גבעה על הגדה השמאלית של נהר קסנתוס (כיום אסן - Esen), סמוך למקום בו הוא מגיח מבין הגבעות אל המישור. דרך עתיקה חצתה את העיר מדרום לצפון, וממערב לה ניצב האקרופוליס הליקי ובו ארמון מלכותי אשר חרב בעת הכיבוש הפרסי. סמוך לו הקימו הרומאים במהלך המאה ה-3 אגורה ואמפיתיאטרון, ככל הנראה על שרידיה של אגורה הלניסטית קדומה. האקרופוליס ההלניסטי ניצב בראש הגבעה מצפון לאגורה הרומית והחומה המקיפה אותו בימינו היא מתקופת הביזנטים. בעמק שבסמוך לגבעה משתרע הנקרופוליס ובו קברים, מצבות וסרקופגים הממחישים את השפעות התרבויות השונות ששלטו בעיר.
אדי ואן היילן
אדי ואן היילן (בהולנדית: Eddie Van Halen; 26 בינואר 1955 – 6 באוקטובר 2020) היה כותב השירים הראשי והגיטריסט הראשי של להקת הרוק האמריקנית "ואן הלן".
ואן היילן הקים בשנות ה-70, ביחד עם אחיו, את להקת "ואן היילן", להקת הארד רוק פורצת דרך שנשמעה שונה מכל להקות הרוק הכבד באותה תקופה, שהתבססו מאוד על נגינה בסגנון הבלוז. אדי ואן היילן נחשב לאחד הגיטריסטים הטובים ביותר בכל הזמנים, לאחר שפיתח סגנון נגינה ייחודי שכולל בין היתר את טכניקת הטאפינג, שימוש באפקטים שונים, הרמוניקס, ושימוש נרחב בידית הטרמולו.
ביוגרפיה
אדי ואן היילן נולד באמסטרדם שבהולנד, אביו יאן היה מוזיקאי מקומי ואמו של אדי הייתה ממוצא אינדונזי. בגיל שמונה היגר עם משפחתו לארצות הברית. בילדותו החל ללמוד לנגן על פסנתר ולאחר מכן על גיטרה. ואן היילן מעולם לא לקח שיעורי נגינה מסודרים, שנים לאחר מכן אמר בראיון:
אחת הלהקות המשפיעות והאהובות ביותר על ואן היילן היא להקת קרים, בצעירותו למד בעל פה את כל קטעי הסולו של גיטריסט הלהקה, אריק קלפטון. בשנת 1996 בריאיון למגזין "Guitar World", כנשאל על השלבים בכתיבת "Eruption" הוא ענה:
בשנת 1974 הקים את להקת ואן היילן, עם אחיו אלכס, הבסיסט מייקל אנתוני, והסולן דייוויד לי רות'. את הלהקה גילה בסיסט להקת קיס, ג'ין סימונס, והוא סייע לה להשיג עסקת הקלטה עם האחים וורנר. בשנת 1978 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון שהצליח בצורה מטאורית, והזניק אותם אל התודעה. אלבום זה, ששמו זהה לשם הלהקה, נחשב לאחד מאלבומי הבכורה הגדולים בהיסטוריה, ונמכר בארצות הברית במעל ל-10 מיליון עותקים.
בשנת 1982, לאחר חמישה אלבומי אולפן מצליחים עם ואן היילן, בעקבות התנגשויות רבות עם סולן הלהקה דייוויד לי רות', ביקש ואן היילן מג'ין סימונס להצטרף לקיס במקום הגיטריסט המקורי שלה, אייס פרהלי, שעזב באותה תקופה. אחיו של אדי, אלכס, יחד עם סימונס, שכנע אותו להישאר בלהקה. באותה שנה השתתף בלהיט הפופולרי של מייקל ג'קסון "Beat It", וביצע את סולו הגיטרה המפורסם.
בשנת 1984 המשיכה להקת ואן היילן להצליח ושחררה את אלבומה השישי, "1984", ונחשבה באותו זמן ללהקת הרוק הכבד הפופולרית בארצות הברית. כעבור שנה עזב דייוויד לי רות' את ואן היילן, ואת מקומו החליף הזמר סמי הייגר מלהקת מונטרוס שגם היה ידוע בפרויקט סולו מצליח.
בשנת 2007 חזר דייוויד לי רות' אל הלהקה. יחד הם יצאו לסיבוב הופעות שגרף 55 מיליון דולר, ובו החליף בנו של אדי, וולפגנג, את מייקל אנתוני כבסיסט הלהקה. ב-2012 יצא אלבומם הראשון של הלהקה עם דייוויד לי רות' מאז 1984.
מותו
ב-6 באוקטובר 2020, מת ואן היילן ממחלת סרטן הגרון כתוצאה מנזקי העישון, הרגל שרכש כבר בגיל 12. הוא נפטר בבית החולים סיינט ג'ון שבסנטה מוניקה, קליפורניה.
ואן היילן לקה גם בסרטן הלשון בשנים 2000–2002, וטען שחלה כתוצאה מהרגלו להחזיק מפרטי מתכת בפה, באותו האזור בו חלה.
השפעותיו ותרומותיו
אדי ואן היילן נחשב לאחד הגיטריסטים המשפיעים והמקוריים ביותר בתולדות הרוק הכבד. כשואן היילן הוציאה את אלבומה הראשון ב-1978, אדי ואן היילן הציג על הגיטרה יכולות טכניות שהעולם עוד לא הכיר. ביניהם הטאפינג (אותה למד לאחר שצפה בסטיב האקט מפתח הטכניקה בסגנון הרוק מנגן בהופעה של ג'נסיס), ההרמוניקס למיניהם, ופריטת טרמולו (Tremolo picking). יצירתו "Eruption", שיצאה באלבום הבכורה של הלהקה, מציגה את יכולותיו הוורטואוזיות. כמו כן נחשבת "Eruption" לאחד מהיצירות האינסטרומנטליות המשפיעות ביותר בתולדות הרוק הכבד. בשנת 1983, השפעתו גדלה וצמחה גם מעבר לעולם הרוק הכבד כשהקליט את הגיטרות עבור השיר "Beat It" של מייקל ג'קסון, וגם ביצע את אחד הסולואים המשמעותיים בתולדות מוזיקת הפופ. ואן היילן אומנם לא השתתף בקליפ לשיר עקב בעיות חוזים. אך, הופיע עם ג'קסון באחת מהופעותיו. יש לציין, שהופעת אורח זו בשיר כה מפורסם נתנה לאדי תרומה עולמית גדולה מעבר לעולם הרוק הכבד.
עיסאם סרטאווי
עיסאם סרטאווי (בערבית: عصام السرطاوي; 1936 – 10 באפריל 1983) היה ממנהיגי הפת"ח. בתחילת דרכו הנהיג ארגון טרור קיצוני שפרש מהפת"ח וביצע פיגועים באירופה, אך בשנות השבעים פנה לדרך מתונה וניהל מגעים עם אנשי שמאל ישראלים, במטרה להגיע להסכם שלום עם ישראל על בסיס הכרה הדדית. נרצח בפורטוגל במהלך כנס של האינטרנציונל הסוציאליסטי, ככל הנראה בידי פלסטינים שראו בפעילותו ובעמדותיו בגידה.
ביוגרפיה
סרטאווי נולד בעכו ובשנת 1948 נמלטה משפחתו לעיראק. סרטאווי למד רפואה בבגדאד ובארצות הברית ובעת מלחמת ששת הימים היה מנתח לב בארצות הברית. בעקבות המלחמה נסע לירדן, הצטרף לפת"ח והשתתף בקרב כראמה (1968). ב-1969 פרש מהפת"ח והקים את הארגון "ועד הפעולה לשחרור פלסטין", שנחשב לקיצוני יותר וביצע פיגוע נגד נוסעי אוטובוס אל על בשדה התעופה במינכן ב-1970. סרטאווי ביקר את גרמניה המערבית על תמיכתה בישראל וטען שלא היה מבצע פעולת טרור על אדמת צרפת ויוון התומכות בפלסטינים. ביוני 1970 הצטרף למזכירות משותפת של שישה ארגוני טרור, בה היו חברים גם יאסר ערפאת, ג'ורג' חבש ונאיף חוואתמה.
לאחר מכן הפך מנץ ליונה. ב-1971 חזר להיות פעיל בפת"ח. בשנות השבעים נפגש עם שורה של פעילי שלום ישראלים ביניהם אורי אבנרי, מתי פלד ולובה אליאב. בדצמבר 1977 שיבח את השיחות בין ישראל למצרים והכיר בזכויות העם היהודי בארץ ישראל, דברים מהם התנער דובר אש"ף. בשנת 1979 נפגש באופן לא רשמי עם שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות אנדרו יאנג בווינה ועם ועדת החוץ של הפרלמנט ההולנדי כיועצו האישי של ערפאת באירופה. באותה שנה גם קיבל בווינה, יחד עם לובה אליאב, את פרס ברונו קרייסקי.
בשנת 1980 נפגש בארמון האליזה עם יועץ נשיא צרפת ואלרי ז'יסקר ד'אסטן. באפריל 1981 התפטר מהמועצה הלאומית הפלסטינית בגלל סירובה לקבל ממנו דיווח על שיחות השלום שלו. בתחילת 1983 אמר שאש"ף טועה בכך שאינה מכירה בישראל ואמר שאש"ף מוכנה להסתפק במדינה פלסטינית ביהודה שומרון ורצועת עזה, תוך ויתור על דרישותיה לגבי שטחה של ישראל. בפברואר 1983 התפטר שוב מהמועצה הלאומית הפלסטינית על רקע עמדותיו המתונות. במרץ 1983 קרא למשא ומתן ישיר עם ישראל.
דעותיו המתונות עוררו עליו זעם בארגוני הטרור הפלסטיניים. באפריל 1983 הגיע לוועידת האינטרנציונל הסוציאליסטי באלבופיירה שבפורטוגל, במעמד משקיף, לאחר ששמעון פרס הסכים לנוכחותו ללא מעמד רשמי. במהלך הכנס נפגש עם נציגים מישראל ונתן ריאיון לעיתונאית תמר גולן. סרטאווי נרצח ב-10 באפריל 1983, בידי מתנקש שהיה ככל הנראה מארגונו של אבו נידאל.
ניג'אט שיחאליזדה
קריירה
באליפות העולם 2005 שנערכה בקהיר, שיחאליזדה בן ה-16 זכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג. שיחאליזדה התחיל את התחרות בסיבוב השני, הפסיד לאוטרבייב הקזחי ונשר לקרבות בית הניחומים. לאחר ניצחונות על עומר רבאחי האלג'יראי, מקסים קורוטון האוקראיני, וחיד סרלאק האיראני וגל יקותיאל הישראלי, שיחאליזדה עלה לקרב על מדליית הארד בו גבר על רבאזי זינטירידיס היווני. באותה השנה הוא סיים במקום החמישי באליפות אירופה לאחר שהפסיד בקרב על מדליית הארד.
בפברואר 2007 הוא זכה במדליית זהב בטורניר פריז היוקרתי לאחר שניצח בגמר את תצואקי אגוסה היפני באיפון. ביוני 2011 הוא זכה במדליית ארד בטורניר 'World Cup Tallinn'. באוקטובר 2012 שיחאליזדה זכה במדליית זהב בגראנד פרי אבו דאבי לאחר שניצח בגמר את רישוד סובירוב האוזבקי באיפון. במאי 2015 הוא זכה במדליית זהב בגראנד סלאם באקו שבמדינת הולדתו לאחר שניצח בגמר את קולין אואטס הבריטי. במאי 2016 שיחאליזדה זכה במדליית ארד בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בגוודלחרה.
באולימפיאדת ריו 2016, שיחאליזדה הודח בשלב שמינית הגמר לאחר ניצחון והפסד. הוא התחיל בסיבוב השני בו ניצח את סוגוי אוריאטה ספרדי והפסיד בשמינית הגמר לפאביו באזילה האיטלקי שזכה בזהב.
החשמלית של טביליסי
היסטוריה
הקרון הרתום לסוסים נוסד בטביליסי בשנת 1883. במקור עמד המרחק בין שני פסי הרכבת על 914 מ"מ, שהיה קטן יותר מהמקובל ברחבי האימפריה הרוסית (1,000 מ"מ או 1,524 מ"מ). קו הקרון הרתום לסוסים הראשון חיבר בין שדרות מיכאילסקי לרובע וורורנצוב ותחנת הרכבת. זמן קצר לאחר מכן נמתח קו נוסף לכיכר ירוואנסקי (כיום כיכר החירות ומספר הכרכרות גדל ל-556, מתוכן 439 כרכרות רתומות לשני סוסים ו-117 רתומות לסוס אחד. בשנת 1904 נסלל רחוב מכיכר מרג'ינשווילי לכיוון מעלה ונקרא רלוה מרג'ינשווילי והקרון עבר בה.
למרות התפתחות הקרון, בתחילת המאה ה-20 היה ברור כי הוא עתיד לחלוף מן העולם, ולכן הוחלט לבנות חשמלית מונעת בחשמל. החברה שבנתה את החשמלית הייתה חברה בלגית בשם "חברת החשמל הליוס" מהעיר קלן, שמוקדם יותר, בשנת 1902, הייתה שותפה בהקמת החשמלית של וולדיקווקז (וולדיקווקז). ב-25 בדצמבר 1904 נחנך קו החשמלית הראשון של טביליסי על קו קרון קודם כאשר הרוחב בין פסי המסילה היה 1,000 מ"מ. בשנת 1910 הופסק השימוש בקרון רתום לסוסים לגמרי. טביליסי הפכה לעיר השלוש-עשרה ברחבי האימפריה הרוסית שבה הופעלה חשמלית.
בשנת 1933 החלו לעבוד על העברת החשמליות למסילות רחבות יותר (1524 מ"מ), עבודות אלה הסתיימו רק בשנת 1942. בין השנים 1965-1970 הגיע אורך המסילות לכדי 105 ק"מ ו-299 קרונות. מאוחר יותר החל השימוש בחשמלית לקטון בהדרגה עד שבשנת 2000 היו רק 8 קרונות פעילים ובשנת 2003 רק ארבעה. בשנת 2005 נותר רק קרון אחד פעיל וגם הוא הפסיק לפעול בשנת 2006.
ההיסטוריה של החשמלית בטביליסי הסתיימה בסוף 2006. ב-30 בנובמבר של אותה שנה עדיין הפריך סגן ראש עיריית טביליסי, גיאורגי מלדזה, שמועות כי פעילות החשמלית עומדת להיסגר, אולם ביום למחרת יצאה עיריית טביליסי בהצהרה על החלטתה לסגור את החשמלית. ב-4 בדצמבר 2006 הפסיקו החשמלית של טביליסי והטרוליבוס של טביליסי לפעול.
ויקטור בורגה
ויקטור בורגה (אנגלית: Victor Borge; 3 בינואר 1909 – 23 בדצמבר 2000) היה קומיקאי, בדרן ופסנתרן יהודי דני-אמריקני, שנקרא בחיבה "הנסיך הליצן של דנמרק" או "הדני הענק".
ביוגרפיה
ויקטור בורגה נולד כבורגה רוזנבאום (Børge Rosenbaum) למשפחה יהודית בקופנהגן שבדנמרק. הוריו, ברנרד ופרדריקה רוזנבאום, היו מוזיקאים (האב היה כנר והאם פסנתרנית). בגיל 3 החל בורגה הצעיר ללמוד פסנתר כמו אמו, ועד מהרה התגלה כבעל כישרון נדיר. את הרסיטל הראשון שלו ביצע בגיל 8, ובשנת 1918 זכה במלגה מלאה באקדמיה המלכותית למוזיקה של דנמרק, שם למד אצל אוליבו קראוזה. מאוחר יותר למד אצל ויקטור שיולר, תלמידו של ליסט פרדריק למונד, ואגון פטרי, תלמידו של בוזוני.
לאחר מספר שנים כפסנתרן קלאסי בקונצרטים (הקונצרט הראשון שלו נערך ב-1926), הוא התחיל את מופע "הסטנד-אפ" המפורסם שלו, המערב מוזיקה לפסנתר ובדיחות. בשנת 1933 נשא לאישה את האמריקאית אלזי צ'ילטון, ובאותה שנה החל להעלות את מופעי הבידור. הוא ערך סיבובי הופעות ממושכים באירופה, שבהם החל לספר בדיחות אנטי-נאציות, דבר שהביא להכללתו ברשימת "אויבי המולדת".
בשעה שהנאצים כבשו את דנמרק במלחמת העולם השנייה, בורגה הופיע בקונצרט בשוודיה, והצליח להימלט לפינלנד. הוא הפליג לאמריקה על סיפון USS American Legion, אוניית הנוסעים האחרונה שהצליחה לצאת מאירופה לפני המלחמה, והגיע לארצות הברית ב-28 באוגוסט 1940 כשבכיסו 20 דולר בלבד. 3 מהם שולמו במכס. מחופש למלח, בורגה שב לדנמרק פעם אחת במהלך הכיבוש, כדי לבקר את אמו לפני מותה.
על אף שבורגה לא דיבר אנגלית כלל בעת הגעתו לארצות הברית, הוא הצליח במהרה להתאים את הבדיחות שלו לקהל האמריקאי, ולמד אנגלית מצפייה בסרטים. הוא אימץ את השם ויקטור בורגה, ובשנת 1941 החל להופיע בתוכניות רדיו, ותוך זמן קצר נשכר על ידי בינג קרוסבי לתוכנית הטלוויזיה שלו "Kraft Music Hall".
מאותו השלב, העניינים התגלגלו מהר עבור בורגה, שבשנת 1942 זכה בפרס המבצע הטוב ביותר ברדיו. זמן קצר לאחר קבלת הפרס הוצעו לו תפקידים בסרטי קולנוע לצד כוכבים כגון פרנק סינטרה (בסרט "Higher and Higher"). במהלך הגשת "התוכנית של ויקטור בורגה" ברשת NBC משנת 1946, הוא פיתח רבים מסמליו המסחריים, בהם הכרזות חוזרות ונשנות שהוא עומד לנגן יצירה כלשהי – אך לאחריהן דעתו הוסחה בשל דבר מה, השמעת הערות על הקהל, או ציון השימושיות של "ואלס הדקה" של שופן למדידת הזמן הדרוש לבישול ביצה רכה. במקרים אחרים הוא החל לנגן יצירה קלאסית מפורסמת כגון "סונטת אור ירח" אופוס 27 של בטהובן, ולפתע עבר לנגן נעימת פופ או ג'אז מתאימה מבחינה הרמונית כמו "לילה ויום" (קול פורטר).
בין המערכונים הקבועים של בורגה היו "הפיסוק הפונטי", שבו היה מספר סיפור, או שר שיר, עם סימני הפיסוק המלאים (פסיק, נקודה, סימן קריאה וכו') כצלילים אונומטופואטיים. מערכון ידוע נוסף הוא "השפה האינפלציונית", שבה הוא היה מגדיל את המספרים שהיו מופיעים בתוך מילים, למשל המילה "Forehead" הייתה הופכת ל"Fivehead" ואילו שם השיר המפורסם "Tea for Two" היה הופך ל"Tea five Three", וכו'.
בורגה עשה שימוש באלמנטים פיזיים וויזואליים בהופעותיו החיות ובתוכניות הטלוויזיה שלו. הוא היה מנגן יצירה מוזרה-למשמע מתוך חוברת תווים, ועל פניו מבט של בלבול הולך ומתגבר; לאחר מכן היה הופך את חוברת התווים מלמטה למעלה, ומתחיל לנגן את היצירה המוכרת "כמו שצריך", תוך שהוא מפנה לעבר הקהל חיוך של תחושת הישג (עד היפוך החוברת הוא ניגן את אותה היצירה, רק בסדר תווים הפוך). בקטע אחר, כאשר נגינה אנרגטית של קטע מסוים גרמה לו ליפול מכיסא הפסנתר, היה פותח את מכסה המושב, מוציא משם שני קצוות של חגורת בטיחות של רכב, וחוגר אותה על עצמו, "לשם הבטיחות". שותפו למופע המוזיקלי בשנות החמישים, לאוניד המברו, היה פסנתרן קונצרטים ידוע.
בורגה אף נהנה מאינטראקציה עם הקהל. כאשר ראה אדם מתעניין בשורה הקדמית, היה שואל אותו אם הוא אוהב מוזיקה לפסנתר. לאחר שהלה היה עונה תשובה חיובית, בורגה היה מגיש לו את חוברת התווים מהפסנתר שלו ואומר לו "בבקשה". לאחר שגווע צחוקו של הקהל, הוא היה אומר "1.95 דולר בבקשה" (המחיר היה משתנה). כשהיה שואל את האדם אם הוא בכלל יודע לקרוא תווים לפסנתר ומקבל תשובה חיובית נוספת, היה מעלה את המחיר.
בורגה הופיע בתוכניתו של אד סאליבן מספר פעמים בשנת 1948, שבה גם הפך לאזרח ארצות הברית. ב-2 באוקטובר 1953 השיק את המופע שלו "קומדיה במוזיקה" ב"גולדן תיאטר" בניו יורק. המופע נכנס ל"ספר השיאים של גינס" כמופע-היחיד הממושך ביותר, עם 849 הצגות, עד שירד מהבמה ב-21 בינואר 1956.
לאחר גירושיו מאלזי, נשא ויקטור בורגה לאישה את שרה-בל סאנה סקרייפר בשנת 1953.
בהמשך הקריירה שלו סיבובי ההופעות כללו שיתופי פעולה עם כמה מהתזמורות המובילות בעולם, כמו הפילהרמונית של ניו יורק והפילהרמונית של לונדון. בשנת 1992 חש גאווה גדולה כאשר הוזמן לנצח על התזמורת הסימפונית המלכותית של דנמרק בתיאטרון המלכותי של המדינה בקופנהגן.
בורגה סייע בהקמתן של מספר קרנות נאמנות, כגון הקרן "תודה לסקנדינביה", שהוקדשה לאלה שסייעו ליהודים להימלט מהרדיפה הגרמנית במהלך המלחמה. בשנת 1999 קיבל בורגה את פרס מרכז קנדי.
לצד פועלו המוזיקלי, בורגה כתב שני ספרים, "ההפסקות האהובות עליי" ו"הקומדיות המוזיקליות האהובות עליי" (יחד עם רוברט שרמן), ואת האוטוביוגרפיה "החיוך הוא המרחק הקצר ביותר" (יחד עם נילס-יורגן קייזר). ויקטור בורגה המשיך להופיע עד ימיו האחרונים, ובשנת ה-90 לחייו ביצע כ-60 הופעות.
בורגה הלך לעולמו בגריניץ', קונטיקט, לאחר יותר מ-75 שנה על הבמה. הוא מת בשנתו, יום לאחר ששב מקונצרט בדנמרק. לאחר מותו נקראו על שמו אולם הופעות בניו-יורק וכיכר בקופנהגן.
הוא הותיר אחריו חמישה ילדים (שלעיתים הופיעו יחד איתו): רונלד וג'אנט מאשתו הראשונה אלזי, וסאנה, ויקטור הבן ופרדריקה, מאשתו השנייה.