cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכאיל פוקין
פוקין למד בלט בבית הספר ליד תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג והחל משנת 1898 היה סולן בלהקת הבלט הקיסרי. הוא יצר את בלט "הברבור הגווע" עבור רקדנית הבלט הידועה אנה פבלובה, שהייתה בת זוגו. פוקין הצטרף ככוריאוגרף ללהקת הבלטים הרוסיים של סרגיי דיאגילב שם יצר את הבלטים: "דפניס וכלואה" "הסילפידות" (סולנית: אנה פבלובה) ,"שחרזאדה", "ציפור האש", "פטרושקה", רוח הורד, "תמר", "אגדת יוסף", "תרנגול הזהב", "מדיאה".
המשיך ליצור בלטים חדשים רבים אחרי מותו של דיאגילב.
עבור להקת הבלטים הרוסיים של מונטה קרלו בניהולו של רנה בלום יצר פוקין את "דון ז'ואן", עבור להקת הבלטים הרוסיים של מונטה קרלו בניהול קולונל דה בזיל העמיד שוב את יצירתו "תרנגול הזהב".
בסוף ימיו יצר לתיאטרון הבלט האמריקאי את "כחול הזקן" ו"החייל הרוסי".
אודיסיאס אליטיס
ביוגרפיה
אליטיס נולד באי כרתים בשם אודיסיאס אלפודליס. הוא למד משפטים באוניברסיטת אתונה. את "אקסיון אסטי" הוא כתב ב-1959. ביצירה זו ניסה לעלות על המרכיבים החשובים של ההיסטוריה והמורשת היוונית המפוארת, בעזרת שילובים של הליטורגיה של הכנסייה האורתודוקסית עם הסגידה לאלים האולימפיים, ובמיזוג הרעיונות שמאחורי כל תרבות.
הפואמה "אקסיון אסטי" (פירוש שמה: ראוי, מבורך בפני האלוהים) היא מסה לירית המציגה את ההיסטוריה האישית ואת השקפת עולמו של המשורר בזמן מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים שהתחוללה ביוון אחריה. הפואמה מהווה שיר הלל לאדם, לרוחו הבלתי מנוצחת ולשאיפתו לחרות. הפואמה נחלקת לשלושה חלקים. החלק הראשון, בראשית, מתאר את בריאתו של המשורר אל תוך העולם, ההיסטוריה, הנוף והתרבות של יוון. החלק השני, ייסורים, מכיל שירים ומקראות המתארות באופן כרונולוגי את דרכו במלחמה נגד האיטלקים באלבניה, במחתרת נגד הכיבוש בנאצי ובמלחמת האזרחים. החלק השלישי, תהילה, הוא שיר הלל למולדת, לטבע ולאדם. אודיסאוס אליטיס קיבל את פרס נובל בשנת 1979. "אקסיון אסטי" צוינה כיצירתו החשובה ביותר.
משחה
מִשְׁחָה היא תכשיר סמיך רפוּאי או קוסמֵטי המשמש למריחה על העור. על פי מילון אבן-שושן, משחה היא "חומר סמיך ושמן שמושחים אותו על דבר-מה". יש העושים שימוש במשחה למריחה על קרומים ריריים, כגון: הנרתיק או פי הטבעת, או לשימושים היגייניים, כגון: משחת שיניים. משחות עשויות להיחשב כמוצרי רוקחות כיוון שאפילו משחות קוסמטיות מבוססות על טכניקות שפותחו על ידי מדעי הרוקחות ומשחות לא-רפואיות עוברות שימוש נרחב על מגוון של מצבי עור. הדרך המקובלת לאמוד כמויות שימוש במשחה לטיפול מתבצעת דרך יחידת המידה "FTU - Unit Fingertip", דהיינו הכוונה לכמות התכשיר הנסחטת משפופרת באופן המכסה את קצה אצבעו של אדם מבוגר.
הרכב
המשחה מכילה אמולסיות של שמן ומים והם מסווגים לשני סוגים והם: הסוג הנפוץ והמועדף לשימוש הצרכן ולקהל הרחב הוא הסוג המשויך למשחות בהרכב שמן בתוך מים מאחר שהם נוחות ונפוצות יותר בעולם הקוסמטיקה ונשטפות בקלות על ידי שטיפה במים. הסוג הפחות נפוץ בוא המשחות בהרכב מים בתוך שמן שקשות יותר לצריכה ולשימוש על ידי הצרכן, משחות אלו הן משחות הידרופוביות ומשתחררות בקלות לעומת המשחות בהרכב השמן בתוך מים. משחות מסוג מים בתוך שמן נפוצות פחות לשימוש קוסמטי אך לחות יותר ומספקות מחסום שמנוני אשר מפחית את אובדן המים משכבת הקרנית.
מדחות מכילות ארבעה מרכיבים עיקריים: מים, שמן, אמולסיפירן וחומר מסמיך. שאר המרכיבים הנלווים ולא העיקריים ליצירת המשחה: פרפין נוזלי, פרפין קשה, שעווה, גליצרין ופרופיל פארבן.
ישנם סוגי קרמים רבים אשר משתנים לרוב בשל הרכב החומרים והם:
האמולסיה היא משתייכת להרכב המשחות מים בתוך השמן אשר שונה מהסוג מהרכב המשחות בשמן בתוך המים בכך שההיא נעלמת במהירות וכמעט לא ניתן לראותה. סיבת השם שלה בתור "משחה קרה" נובע מהסיבה שההרגשה הקרה מתרחשת בזמן חדירת הקרם לעור.
היסטוריה
המשחה עתיקה מאוד כאשר החומרים שבעזרתם מייצרים אותה הם מלפני כ-2000 שנים. המשחה הקרה מיועדת ומשומשת למען טיפולי עור (לרוב בשפתיים ובפנים) וגם כאמצעי גילוח ולהסרת איפור מהפנים. ההיסטוריה של המשחה הקרה התחילה ע"פ שיעורו של גורג' ויליאם על ידי גאלן היווני ב-1857 ותאוריה זו מבוססת על ציטוט מן ספרו "הפורמולה המודרנית למשחה קרה היא על פי הנראה, שונה ממה שרואים אצל גלאן וניתן לראות זאת על ידי האיכות והרכיבים" (אומנות התמרוקים, עמוד 203).
גזר (קיבוץ)
גֶּזֶר הוא קיבוץ באזור השפלה כ-7 קילומטרים דרומית מזרחית לרמלה בסמוך לכביש 424 מלטרון לרמלה, שייך למועצה אזורית גזר. הקיבוץ נקרא על שם העיר הכנענית העתיקה גזר שהתל שלה נמצא כשני קילומטרים דרומית לקיבוץ.
היישוב הוקם בשנת 1945 על ידי עולים מאירופה.
אנשי הקיבוץ המקורי עזבו את הקיבוץ ב־1961 ואז החליף הקיבוץ גרעינים מספר פעמים עד שבשנת 1974 התיישבו במקום עולים מארצות הברית.
אזורי שעשועים: מגרש בייסבול, בריכה, גן שעשועים, מגרש כדורסל ופארק תנ"כי "פינת שורשים".
הקמה
הקרקע עליה הוקם קיבוץ גזר נרכשה על ידי המכבים הקדמונים שבקשו להקים במקום מושבה. ב-8 במאי 1923 התקיים במקום טקס הקמת המושבה בנוכחות הנציב העליון. בשנת 1926 עבדה בני בנימין על תוכנית להתיישבות במקום, אולם המושבה לא קמה והחל משא ומתן למכירת השטח לקרן הקיימת. לאחר כ-13 שנים, הושלמה העסקה בינואר 1941 והאדמה עברה לידי הקרן הקיימת שרכשה בנוסף עוד 2000 דונם שהיו בידיים יהודיות אחרות.
ב-11 במרץ 1945 עלתה על הקרקע קבוצת הדסה, שהורכבה מגרעין של הנוער העובד, שעברו הכשרה בחדרה ובקיבוצים אחרים.
במלחמת העצמאות
בקרב על גזר נהרגו 29 מגינים, 20 חברי הקיבוץ ו-9 חיילים מתוכם אחד אלמוני. נפלו בשבי 14 נשים, 15 גברים ו-5 פצועים. המשק נחרב.
הקיבוץ לאחר מלחמת העצמאות
לאחר נסיגת הערבים, הקיבוץ נבנה מחדש. בין השנים 1964 - 1961, עקב בעיות חברתיות שונות, עזבו המייסדים את הקיבוץ וגרעין הקיבוץ הוחלף מספר פעמים. בשנת 1974 התיישבה במקום קבוצת עולים מצפון אמריקה, בעיקר מארצות הברית. כיום מתגוררים בקיבוץ כ-300 תושבים, חילוניים ברובם. בשנים האחרונות הקיבוץ משכיר בתים גם לדיירים שאינם חברי הקיבוץ. בקיבוץ ניתן למצוא מגוון שירותים קהילתיים-חברתיים ומתקני ספורט ושעשועים אחרים, כולל בריכת שחייה. בקיבוץ נמצא מגרש בייסבול. כן נמצא בקיבוץ 'פארק פינת שורשים', המעוצב בסגנון תנכ"י.
עיר קטנה
"עיר קטנה" הוא האלבום הסולו ה-11 של הזמרת הישראלית יהודית רביץ שיצא במרץ 2007. האלבום מכיל שני תקליטורים, כשהשני מביניהם הוא תקליטור בונוס שמורכב ברובו מדואטים, אותם ביצעה רביץ בעבר במסגרות שונות. ב-4 ביוני 2007 הגיע האלבום למעמד של אלבום זהב, לאחר שנמכרו ממנו למעלה מ-20,000 עותקים.
רשימת השירים
התקליטור השני הוא למעשה אוסף שירים ממקורות שונים:
סימון פטליורה
סימון פֶּטְליוּרָה (באוקראינית: Си́мон Васи́льович Петлю́ра, נהגה: סִימוֹן וַסִילוֹבִיץ' פֶּטְליוּרַה; ידוע גם בצורה הרוסית של שמו, סמיון פטליורה; 10 במאי 1879 – 25 במאי 1926) היה מדינאי אוקראיני ונשיאה האחרון של הרפובליקה העממית של אוקראינה, הישות המדינית האוקראינית שהוקמה במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה וקרסה תוך זמן קצר. חילות הרפובליקה, בעיקר בלתי-סדירים, היו בין מבצעי הפוגרומים באוקראינה בהם נהרגו רבבות יהודים, ופטליורה הואשם כי אף שהוציא גינויים וניסה לעצור את הרציחות, בפועל הוא עצם עין ולא נקט צעדים ממשיים בזמן. על רקע זה נרצח פטליורה על ידי שלום שוורצבארד ב-1926, בהיותו בגלות בפריז. הוא נזכר באוקראינה כגיבור לאומי.
ביוגרפיה
סימון פטליורה נולד בפולטבה שבמזרח אוקראינה (אז באימפריה הרוסית). בשנת 1905 השתתף בהקמת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באוקראינה. משנת 1906 ערך את היומון Рада (מועצה), בין 1907 ו־1908 ערך את כתב העת הסוציאל-דמוקרטי Слово (מילה), שעסק בענייני חוק ומשפט, ומ־1912 ערך את כתב העת Украинская Жизнь (חיים אוקראיניים).
ביולי 1917, עם קריסת שלטון הצאר ברוסיה, התמנה לשר המלחמה במועצה המרכזית של הרפובליקה העממית של אוקראינה. כיהן זמן קצר בתפקיד זה, ולא היה פעיל בעת הכיבוש הגרמני (פברואר-נובמבר 1918). בפברואר 1919 נתמנה לעמוד בראש קבינט של חמישה ששלט באוקראינה, וכן היה מפקד עליון - אוטאמן ראשי- של הצבא.
נלחם בצבא האדום ובצבא הלבן, שניסו שניהם לכבוש את אוקראינה. צבאו הובס על ידי הצבא האדום, ופרק את זעמו על יהודי המדינה.
פוגרומים ביהודים
במשך שישה שבועות התחוללו כשישים פוגרומים, שבהם נרצחו עשרות אלפי יהודים. קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים האם יזם את הפוגרומים או לא מנע אותם.
באחד הפוגרומים, שנערך ב-15 בפברואר 1919 בפרוסקורוב (חמלניצקי), נרצחו לפחות 1,200 יהודים (ככל הנראה כ-1,500) והובאו לקבר אחים. אלה שברחו על נפשם נרצחו בירייה, אלה שנותרו בבתיהם נרצחו בנשק קר, כדי לחסוך בתחמושת.
הפוגרום בקמניץ-פודולסקי תואר בפרוטוקול שהוגש לוועד המשלחות היהודיות:
בתגובה להאשמות על הפוגרומים פרסמה הדוברות של ממשלת פטליורה:
לאחר קץ שלטונו
באוקטובר 1919, בעקבות ניצחונות של הצבא הלבן בפיקודו של אנטון דניקין, נמלט פטליורה לוורשה בפולין כדי לארגן מחדש את ממשלתו. ב-1921 חתם הסכם עם זאב ז'בוטינסקי, שלפיו אם יחזור לשלטון באוקראינה, יאפשר הקמת מיליציית הגנה יהודית. ההסכם עורר התנגדות בקרב קבוצות בתנועה הציונית, יהודי אוקראינה וניצולי הפוגרומים. לאור התחממות היחסים בין פולין לברית המועצות, מאחר שחשש כי יוסגר לברית המועצות, עבר פטליורה לפריז ב-1924.
ב-25 במאי 1926 התנקש בחייו, בחמש יריות אקדח, שען יהודי בשם שלום שוורצבארד, כנקמה על הפוגרומים ועל רצח בני משפחתו. שוורצבארד הועמד לדין ויוצג על ידי הסנגור היהודי-צרפתי אנרי טורס. המשפט נערך במשך שמונה ימים בפני חבר מושבעים. אחת מעדות ההגנה המרשימות הייתה חיה גרינברג, שתארה את זוועות הפוגרום בפרוסקורוב, שם צעקו הפורעים "תחי אוקראינה!" ו"יחי אבינו פטליורה!". עם תום עדויות התביעה, שנסתרו על ידי הסנגור תוך עשיית רושם רב על המושבעים באשר למניעי הרצח, החליט הסנגור לוותר על מרבית עדי ההגנה. לאחר דיון של חצי שעה פסקו המושבעים כי שוורצבארד זכאי, אך שילם פיצויים סמליים למשפחת פטליורה.
אנטישמיות ויחס לדמותו
בזיכרון ההיסטורי היהודי חקוק פטליורה כצורר שחייליו ביצעו פוגרומים ("פרעות פטליורה") שבהם נרצחו עשרות אלפי יהודים (לפחות 50,000 על-פי האומדנים המינימליסטיים), ושלום שוורצבארד זכור כנוקם דמם (ראו למשל הכיתוב בשלט הרחוב על שם שוורצבארד). אוהדיו של פטליורה, ובפרט לאומנים אוקראינים, הרואים בפטליורה לוחם חופש, מנסים להמעיט מאחריותו לפוגרומים שנערכו בתקופת שלטונו; הם טוענים שפטליורה לא היה אנטישמי, ומביאים כראיה את העובדה שבממשלתו היו שרים יהודים. את הפוגרומים הם מייחסים לאובדן שליטה של פטליורה בצבאו ובהמוני העם האוקראינים. את שוורצבארד הם מתארים כסוכן סובייטי.
צטיניה
צטיניה (במונטנגרית: Цетиње או Cetinje, באיטלקית: Cettigne, ביוונית: Κετίγνη, בטורקית: Çetince) היא עיר הבירה לשעבר של ממלכת מונטנגרו וכיום הבירה המשנית של המדינה, בה נמצא מעונו הרשמי של הנשיא. העיר ממוקמת למרגלות הר לובצ'ן. נכון לשנת 2011, מונה העיר אוכלוסייה 13,991 תושבים. ובמטרופולין, נכון לשנת 2003, 18,482 נפשות. העיר שוכנת במערב מונטנגרו, במחוז צטיניה ומשמשת גם כבירת המחוז.
היסטוריה
צטיניה נוסדה במאה ה-15 ושימשה בתקופות שונות כמרכז המינהלתי של מונטנגרו כמרכז דתי אורתודוקסי וגם כבירת המדינה.
מלחמות הכיבוש של העות'מאנים בימי הביניים אילצו את הלורד של זיטה באותו זמן איוון צרנוביץ' להעביר את בירת ארצו מן העיירה המבוצרת של זאבליאק לחלקים מרוחקים יותר, עד אובוד בשנת 1475, וזמן קצר לאחר מכן, לצטיניה מרגלות הר לובצ'ן. הוא בנה בית משפט בתחום צטיניה בשנת 1482 וכעבור שנתיים גם מנזר. על יד בית המשפט הוקם המנזר המלכותי החדש שנקרא צטיניה על שם נהר צטיניה שעובר באזור.
המנזר החדש הפך למושבו של המטרופולין זיטה. ומאז, התרחבה העיר והפכה להיות מרכז דתי ותרבותי חשוב, שבו דורד צרנוביץ' (בנו של איוון צרנוביץ'), הקים את בית הדפוס הראשון של דרום סלאביה.
בשנת 1878 עם עצמאותה של מונטנגרו לאחר שנים ארוכות של שלטון ע'תמאני הפכה צטניה לבירת המדינה. תנופה של בנייה עברה על העיר. הוקם הארמון לנסיך ניקולה הראשון. מבנים מודרניים רבים שנועדו לקונסוליות זרות נבנו בשל כינון יחסים עם מדינות שונות באירופה. הבניינים של הקונסוליות הצרפתיות, רוסיות, בריטיות, איטלקיות והאימפריה האוסטרו-הונגרית נחשבים כמפוארים מבין כולם. עם זאת, בתחילת המאה ה-20 היו בעיר רק כ-5,000 תושבים. אנשי רוח רבים מרחבי המדינה בחרו לעבור לגור בבירה ותרמו לתרבות, חינוך ואמנות בה. בדצמבר 1914 במלחמת העולם הראשונה הופצצה העיר על ידי מטוסים של האימפריה האוסטרית ובינואר 1916 נכבשה העיר בידי האוסטרים.
העיר תוארה בינואר 1916 בהצפירה:
בנובמבר 1944 נכבשה העיר מידי הגרמנים על ידי כוחותיו של טיטו.
בשנת 1962 תואר העיר בעל המשמר על ידי מ. נחומי:
בנוסף, נחומי כתב:
בשנת 2006 עם קבלת העצמאות המחודשת של מונטנגרו הוכרז כי הבירה תעבור לעיר הגדולה יותר במדינה היא פודגוריצה, אך ארמון הנשיא נותר בציטניה, המושכת אליה עדיין תיירים רבים, בגלל מורשתה ההיסטורית ויופייה.
תחבורה
העיר מחוברת לבירה פודגוריצה ולעיר בודווה עם כביש בעל שלושה נתיבים. שתיהן במרחק של 30 ק"מ מהעיר. קיים גם הכביש הישן מצטיניה לעיר קוטור, אשר אינו באיכות טובה, שנשקף ממנו נוף מדהים של מפרץ קוטור.
בעבר, היה קיים קו רכבת צטיניה-בר. שהוביל נוסעים ומטענים. הרכבת הופעלה דרך גדות ימת שקודרה. כיום, אין שרידים של מסילת הרכבת הזו.
נמל התעופה טיבאת הוא במרחק 50 ק"מ מהעיר, ויש ממנו טיסות סדירות לבלגרד וציריך, ועשרות טיסות צ'רטר על בסיס יומי בעונת הקיץ.
נמל התעופה פודגוריצה הוא במרחק 55 ק"מ מהעיר, ויש טיסות סדירות ליעדים אירופאים מרכזיים לאורך כל השנה.
אוכלוסייה
הריבוי הטבעי של העיר
מוצא אתני במחוז
תמונות מהעיר
In Utero
In Utero הוא אלבום האולפן השלישי והאחרון של להקת הגראנג' האמריקאית נירוונה. הוא יצא לאור בספטמבר 1993. שם האלבום מתאר מונח נפוץ בביולוגיה וברפואה - אין אוטרו, שמשמעותו "טרם לידה", או באופן מילולי "בתוך הרחם".
סקירה כללית
לאחר הצלחתו המסחרית המסיבית והבלתי צפויה של אלבומה השני, Nevermind, שאפה נירוונה "לחזור לשורשים" וליצור אלבום בעל צליל קשוח יותר ונעים פחות לאוזן. הזמר היוצר קורט קוביין הודה בחששו מאיבוד גרעין המעריצים הוותיק של הלהקה, שוחרי הפאנק והאינדי, לאחר הגעתה למעמד של להקת-על, והלהקה הזמינה את סטיב אלביני להפיק את האלבום. בסופו של דבר הצליחה הלהקה ליהנות משני העולמות: האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של בילבורד, ומספר סינגלים שלו הפכו ללהיטים, ביניהם "Heart-Shaped Box" ,"All Apologies" ו-"Rape Me", אך הצליחו להציג את הצליל החלוד והניסיוני המקורי שלה בשירים כמו "Scentless Apprentice" ו-"Milk It", כאשר היא ממשיכה לשמור על תדמית הפאנק שלה.
קוביין כינה את תהליך הקלטת האלבום, שארכה כ-12–14 ימים, כהקלטה הקלה ביותר של הלהקה מאז ומעולם. שלושה שירים מוקססו מחדש מאוחר יותר בידי סקוט ליט, מה שיצר סדק ביחסים בין אלביני והלהקה. האלבום כלל התייחסויות רבות לנושאים רפואיים, נטייה שהחלה כבר בשיר "Drain You" מן האלבום הקודם ובאיורים ובקולאז'ים שיצר קוביין. החל משם האלבום, האלבום מכיל אזכורים והתייחסויות למונחים כמו זרע, ממברנה, פצע פתוח, טפילים, חלב והפלה, כאשר עטיפתו של האלבום מציגה גוף של אישה בהיריון באופן אנטומי (עם כנפי מלאך שאותם הוסיף קוביין), וקולאז' של פרחים, עוברי פלסטיק ושריונות של צבים המוקף בסמלי פריון יווניים על העטיפה האחורית.
עוד לפני צאתו החל האלבום לעורר מחלוקות, כאשר השמועות דיברו על הססנות מצד חברת גפן לגבי הוצאת האלבום, וגרמו לקוביין להצהיר בפומבי על שליטה של מאה אחוז של הלהקה על המוזיקה שלה. ארגונים פמיניסטיים מחו כנגד השיר "Rape Me" ("אנוס אותי"), וקוביין הצהיר מספר פעמים שהשיר הוא נגד אונס. גרסה "נקייה" של האלבום נוצרה עבור הרשתות וולמארט וקיי-מארט שסירבו להציג את האלבום על מדפיהן בגלל עטיפתו. העטיפה האחורית שונתה לצילום "זום-אין" של העטיפה המקורית ושם השיר "Rape Me" שונה ל- "Waif Me", למרות שמילות השיר לא שונו. חברי הלהקה תירצו את מהלכם זה במצבם של תושבי מקומות כגון המערב התיכון של ארצות הברית, שחנויות תקליטים לא קיימות במקומות ממגוריהן והמקום היחיד בו הם מסוגלים להשיג אלבומים הוא חנויות קיי-מארט.
האלבום היה מועמד לפרס גראמי לאלבום המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר ב-1994 והפסיד ל-Zooropa של U2. אלבום MTV Unplugged in New York של נירוונה זכה בפרס שנתיים מאוחר יותר.
רשות לונדון רבתי
רשות לונדון רבתי (באנגלית: Greater London Authority, או, בקיצור GLA) הוא הגוף המנהל את אזור לונדון רבתי באנגליה. גוף זה כולל את ראש עיריית לונדון המשמש כרשות מבצעת ונבחר בבחירות ישירות, וכן את אספת לונדון בת ה-25 חברים. האספה נבחרת בבחירות ישירות (בהתאם לאזורי בחירה שונים) ומשמשת כגוף מבקר. ראש העיר הנוכחי של לונדון הוא סאדיק קאן.
מטרה
רשות לונדון רבתי אחראית על הניהול של אזור לונדון רבתי ששטחו 1,579 קמ"ר. הניהול מתבצע בחלקו על ידי הרשות ובחלקו על ידי מועצות רובעי לונדון ואיגוד העיר לונדון. הרשות הוקמה על מנת לשפר את התיאום בין המועצות השונות של הרבעים. בראש הרשות עומד ראש עיריית לונדון הקובע את תקציב הרשות, וממנה את בעלי התפקידים בארגונים השונים הפועלים במסגרת הרשות: תחבורה עבור לונדון והסוכנות לפיתוח לונדון.
אספת לונדון היא אספה נבחרת המשמשת כגוף מבקר, הבודק את התקציב המוכן על ידי ראש העיר, ובסמכותה לאשר את התקציב או, ברוב מיוחס, לשנות את התקציב.
רקע להקמה
בשנת 1986 ממשלתה של ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר ביטלה את מועצת לונדון רבתי - בין היתר בשל חילוקי הדעות בין המפלגה השמרנית הבריטית שתאצ'ר עמדה בראשה לבין קן ליווינגסטון שנבחר על ידי מפלגת הלייבור ושעמד בראש המועצה.
עם ביטולה של מועצת לונדון רבתי הועברו סמכויותיה לגופים ממשלתיים שונים, או למועצות אליהן שלחו נציגים רובעי לונדון השונים.
הקמת הרשות
בשנת 1990 הוסיפה מפלגת הלייבור למצעה סעיף הקורא להקמת גוף נבחר באזור לונדון אשר יכלול אספה הנבחרת בבחירות ישירות וראש עיר הנבחר בבחירות ישירות. בשנת 1997 זכתה מפלגת הלייבור בבחירות, ובמרץ 1998 הוציאה ספר לבן (נייר עמדה) שכותרתו: "ראש עיר ואספה ללונדון" (A Mayor and Assembly for London).
בשנת 1998 במקביל לבחירות שנערכו עבור מועצות רובעי לונדון נערך משאל עם בו הוחלט על הקמת רשות לונדון רבתי ברוב של 72% מהקולות. חוק רשות לונדון רבתי 1999 נחקק על ידי הפרלמנט הבריטי והסכמת בית המלוכה ניתנה באוקטובר 1999.
ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, הציג מועמד שיתחרה וזאת על מנת למנוע את מועמדותו של קן ליווינגסטון. ליווינגסטון התפטר ממפלגת הלייבור במרץ 2000, רץ כמועמד עצמאי, וזכה בבחירות.
גופים מבצעים
רשות לונדון רבתי אחראית על נושאי התחבורה, השיטור, כיבוי האש, כוחות ההצלה, הפיתוח, והתכנון האסטרטגי של אזור לונדון רבתי. פעילויות אלה מתבצעות על ידי מספר גופים הכפופים לרשות:
קיימת תוכנית להקמת רשויות טיפול באשפה ברחבי לונדון רבתי.
גופי תכנון
רשות לונדון רבתי אחראית על תיאום בין הגופים השונים המתכננים את שימושי הקרקע השונים ברחבי לונדון רבתי. רשויות התכנון של רובעי לונדון השונים חייבים לפעול לפי התוכנית הכללית של הרשות.
פוליטיקה
המפלגה הגדולה ביותר שזכתה במושבים באספת לונדון בבחירות 2004 הייתה המפלגה השמרנית שזכתה בתשעה מושבים. מפלגת הלייבור זכתה בשבעה מושבים, המפלגה הליברל-דמוקרטית זכתה בחמישה מושבים, מפלגת הירוקים של אנגליה וויילס זכתה בשני מושבים וכן מפלגת לונדון אחת שזכתה אף היא בשני מושבים.
ראש העיר, קן ליווינגסטון, נבחר מטעם מפלגת הלייבור.
היכל התהילה הלאומי של הצעצועים
היכל התהילה הלאומי של הצעצועים הוא היכל תהילה אמריקאי המכיר בתרומתם של צעצועים ומשחקים אשר נותרו פופולריים לאורך שנים רבות. ההיכל, אשר הוקם בשנת 1998, ישב בתחילה ב-A.C. Gilbert's Discovery Village שבסיילם, אורגון, אך הועבר למוזיאון סטרונג שברוצ'סטר, ניו יורק, בשנת 2002, לאחר שביתו הקודם הפך צר מהכילו.
ל-46 צעצועים הוקם מקדש בהיכל התהילה הלאומי של הצעצועים:
יחסי איראן–גרמניה
יחסי איראן–גרמניה (בפרסית: روابط آلمان و ایران, בגרמנית: Deutsch-iranische Beziehungen) הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה. היחסים בין המדינות ידעו עליות מורדות עם כינון היחסים ב-1952, כאשר איראן פתחה את משרדה המדיני הראשי בבון.
בתקופת השושלת הקג'ארית
היחסים הלא-רשמיים בין איראן לרייך הגרמני החלו במאה ה-19. בתקופת השושלת הקאג'ארית, עם חוסר פופולריות גובר של מעצמות העולם, כגון האימפריה הרוסית והממלכה המאוחדת, החלו אינטלקטואלים איראניים רבים בחיפוש אחר "כוח שלישי" שניתן לסמוך עליו כבעל ברית פוטנציאלי. עם הקמתה של האוניברסיטה המודרנית הראשונה באיראן, העדיף אמיר כביר להעסיק את הפרופסורים האוסטרים והגרמנים. אפילו נאסר א-דין שאה קאג'אר בעצמו תמך ברעיון של שכירת סגל גרמני בדאר אול-פונון, למרות הלחצים הפוליטיים שהופעלו עליו בכיוון ההפוך, ובנוסף, הוא ראה במערכת המבנית של גרמניה, כמודל ארצו למודרניזציה.
עידן פהלווי הראשון וגרמניה הנאצית
ההפגזה על הפרלמנט האיראני על ידי הרוסים והחתימה על הסכם 1919, הטמיעו את שורשי החשדנות נגד בריטניה ורוסיה.
בשנות השלושים, הקשרים בין רזא לגרמניה הנאצית התהדקו. הכלכלה והמדינה המודרנית של גרמניה הנאצית הרשימו מאוד את השאה, ומאות גרמנים היו מעורבים בכל התחומים של איראן, מהקמת מפעלים לסלילת כבישים, מסילות רכבת וגשרים.
בין השנים 1939–1941, הייתה איראן שותפת הסחר הגדולה ביותר של גרמניה הנאצית (כ-50% מהסחר של גרמניה הנאצית).
ב-1941, הכריחו בעלי בריתו של רזא ח'אן לוותר על כס המלכות לטובת בנו, מוחמד רזא פהלווי. הבריטים הסיקו כי הפרו-נאצים בממשלה האיראנית, כגון פזלאללה זאהדי מתכננים התקוממות כללית בשיתוף פעולה עם הכוחות הגרמנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, נשלחו מתנדבים איראניים לגרמניה כדי להילחם במלחמה לצד הגרמנים.
עידן פהלווי השני
בקשרים מסחריים, היחסים בין איראן לגרמניה המערבית היו הרבה יותר גדולים מכל המדינות האירופאיות עד 1974.
ב-1972, בעקבות ביקורו של הקנצלר וילי ברנדט בטהראן. בעקבות הביקור, נחתם הסכם בין גרמניה המערבית לאיראן אשר יסדיר את ייצוא הגז האיראני לגרמניה.
ב-1975, הפכה גרמניה לספקית השנייה בגודלה בעולם לאיראן של סחורות לא-צבאיות.
אחרי המהפכה
הנס-דיטריך גנשר היה שר החוץ המערבי הראשון שביקר באיראן שלאחר המהפכה האסלאמית במדינה של 1979, ב-1984.
אף כי גרמניה המערבית הייתה ספקית טכנולוגיה מרכזית לסאדאם חוסיין ועיראק במהלך מלחמת איראן–עיראק, ובמיוחד לתוכנית הנשק של חוסיין. עם זאת, גרמניה המערבית שמרה על יחסים טובים עם איראן.
לאחר המלחמה, גרמניה הפכה יותר ויותר לשותף סחר עיקרי של איראן.
ב-2004, שלח ראש עיריית טהראן, מחמוד אחמדינז'אד, לימים נשיא איראן, מכתב בו הוא מתנגד ללוח ההנצחה שבכניסה למסעדה וכינה אותו "עלבון לאיראן".
קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל אמרה ב-4 בפברואר 2006, לרגל כנס הביטחון השנתי במינכן, כי על העולם לפעול כדי למנוע מאיראן להשיג נשק גרעיני.
במחאה, הפגינו סטודנטים נגד הקריקטורה וזמרו "מרקל=היטלר".
ב-2016, אמר שר הכלכלה הגרמני זיגמר גבריאל כי איראן יכולה לקיים יחסים טובים יותר עם גרמניה רק אם תכיר בזכות קיומה של ישראל.
ב-2020 היחסים חוו התדרדרות נוספת, כאשר ממשלת גרמניה הודיעה שתגדיר את חזבאללה כארגון טרור. איראן איימה שגרמניה תישא בתוצאות אחרי מעשה זה.
יחסים דיפלומטיים
איראן מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-3 קונסוליות בהמבורג, פרנקפורט ומינכן, ואילו גרמניה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן בלבד.
צי הסוחר הישראלי
צי הסוחר הישראלי החל עוד בתקופת היישוב בארץ ישראל והתחדש ונשא דגל עם הכרזת הקמתה של מדינת ישראל ביום ה' באייר ה'תש"ח, 14 במאי 1948.
הקמת צי הסוחר
במהלך מלחמת העצמאות ספינותיהן של חברות ספנות בינלאומיות רבות הפסיקו לפקוד את נמלי ישראל. ועם הקמת המדינה הוחלט להקים "צי הסוחר הישראלי", בו הספינות בבעלות ישראלית והימאים ישראלים. זאת כדי להבטיח את הסחר ותנועת הנוסעים לישראל (באותן השנים ענף התעופה היה קטן ורוב מוחלט של תנועת הנוסעים הייתה באוניות). חברת "צים" הוקמה כבר בשנת 1945 על ידי הסוכנות היהודית, שהחזיקה ב-45% מהון המניות, ההסתדרות – ב-45%, והחבל הימי לישראל – ב-10%. אך עם הקמת המדינה הייתה בבעלות "צים" רק ספינה נוסעים אחת - "קדמה". בין קיץ 1948 למרץ 1949, רכשה "צים" במהירות ספינות נוספות, חלקם בשותפות עם חברות אחרות בבעלות פרטית של בעלי הון יהודים מבריטניה וארצות הברית. בנוסף הוקמה חברה נוספת, "קווי ישראל-אמריקה", שהייתה בבעלות משותפת עם משפחת רקנאטי. בשלב זה היו בצי הסוחר הישראלי 15 ספינות והוקמה חברת ניהול משותפת בשם "שוהם".
ל"צי סוחר ישראלי", גייסו צעירים מ"מיטב הנוער", חלקם יוצאי ההגנה, הפלמ"ח ופעילי ספינות המעפילים, שהיו חדורי להט פטריוטי ואידאולוגי, שעברו הכשרה במהירות, מתוך מטרה שרוב הימאים בצי יהיו ישראלים, שיחליפו עובדים זרים שהועסקו בצי. עד יולי 1950 כבר הוכשרו 1,000 ימאים ישראלים.
הצי נבנה על מסד רעוע של ספינות מיושנות כגרוטאות שנקנו מכל הבא ליד, להצלת שארית הפליטה וחילוצם מאירופה אחרי מלחמת העולם השנייה. לפני הקמת המדינה נקרא צי כלי השיט הקיימים ביישוב צי עברי.
החברה לשירות ימי עתיד הפעילה מספר אוניות בקווי הים התיכון ומערב אירופה. אוניות צי הצללים שמצבן היה סביר, הושמשו על ידי חברת "אוניות וספינות" למטרות הקמת 'זרוע ימית' ושילובה בצבא ההגנה לישראל (צה"ל) בימיו הראשונים והקמת חיל הים ו'משמר החופים הישראלי'. חלקן שימש שנים רבות בחיל הים וכשנמכרו היו בשימוש אזרחי. אחרי מלחמת העולם השנייה, לא נותר בעולם מגוון סביר של כלי שיט תקינים. הטכנולוגיה שפותחה בשנות המלחמה, הפכה את הגרוטאות הישנות מראשית המאה, לחסרות ערך ממשי, ואלה שימשו בעיקר לשירותי נמל וחוף.
פיתוח והרחבה
הסכם השילומים עם ממשלת גרמניה אפשר הזרמת כספים לאספקת אוניות ולמימון הקמת הצי הישראלי. בתחילה, נוצרו בעיות הנובעות מהעסקת מאות ואף אלפי יהודים מארצות דוברות שפות שונות, תחת פיקודם של קציני ים דוברי שפות שונות שבאו מאסכולות אקדמיות ימיות שונות. כל אלה, יצרו כור היתוך מהיר שאפשר משאבי אנוש לצמיחת צי סוחר. הימאים, קציני-ים וחובלים בכל הרמות, שירתו כמילואים על כלי שיט שהוסבו לצבאיים עבור חיל הים הצעיר.
מאות זרמו להכשרה ימית ובית הספר לקציני ים עכו החל בשיתוף פעולה עם מערכת הביטחון הישראלית לחנך ולהכשיר קציני-ים לצי הסוחר ומשנת 1958 גם הכין קורס חובלים של קציני שיט וקצין מכונה לחיל הים. תחרות עולמית גוברת ודרישות שכר סבירות של צוותי ימאים ישראלים, יצרו מבוכה והוחלט במשרד התחבורה בין היתר, לחקור כל רובד ופלח בתחום הספנות להקיש ולהתאים את צורכי הספנות הישראלית בהווה ובעתיד ליכולותיה, בשימוש בצי סוחר על כל רבדיו ובעקר, פיתוח ושמירה על מאגר אנושי מיומן.
אחרי 25 שנה, בשנות ה-70 הוקם על ידי ד"ר נפתלי וידרא מכון מחקר ומשרד התחבורה החל להזמין מחקרים. עם מותו של פרופסור וידרא, הפך מכון וידרא חלק מאוניברסיטת חיפה. עם הזמן, ממשלת ישראל החליטה על הפרטה של חברותיה ובמסגרת זו נמכרה צים בשנת 2004 ובכך הסתיים פרק בהיסטוריה של עם ישראל בעת החדשה, גם של חיכוכים בלתי פוסקים בין הממשלה כבעלים מחד ומאידך כמעסיק הסוורים בנמלים.
בשנות ה-2000
עם מכירת צים לקבוצת האחים עופר בינואר 2004, והפיכתה לחברת 'צים שרותי ספנות משולבים בע"מ', הצי המסחרי הישראלי התכווץ. בצי ספינות שירות לגרר, מנוף ושירותים ימיים, כמו תדלוק ואספקה. מעט כלי שיט לתחבורה ולתובלה ימית רשומים בנמלי ישראל, בעיקר עקב מגבלות מעבר במדינות עוינות ויתרונות שיש בארגונים ריכוזיים גדולים כקבוצות, ותקני חבויות מס נוחים במדינות אחרות.
נכון לשנת 2014, היו רשומות באגף רשות הספנות והנמלים של משרד התחבורה, 51 אוניות המשתייכות לצי הסוחר הישראלי. גילן הממוצע של האוניות, היה כ-10.6 שנים. 39 אוניות מכולה, 5 אוניות המיועדות להובלת צובר ופחם, 4 מכליות ו-3 אוניות מטען כללי. אוניות נוסעים ישראליות אין מאז מכירתה של האוניה "מולדת" בשנת 1970. בענף הספנות הישראלי מקובל לדבר כיום על צי הסוחר הישראלי, אם רב חובל האונייה אזרח ישראלי, או אם חברה הספנות ישראלית, גם אם הצוות אינו ישראלי.
מספר האוניות הנמצאות בבעלות ושליטה של צי הסוחר הישראלי, נמצא בירידה מתמדת בשנים האחרונות. נכון לחודש מרץ 2018 נמצאות בצי הסוחר הישראלי 34 אוניות בלבד, מהן 7 אוניות השטות תחת דגל ישראלי. בצי קיימות כיום 17 אוניות מכולה, שגילן הממוצע 10.9 שנים, 5 מכליות שגילן הממוצע 11.4 שנים, 5 אוניות צובר (חלקן מיועדות להובלת פחם) בגיל ממוצע של 9.8 שנים ו-7 אוניות מטען כללי שגילן הממוצע 11.6 שנים. מספר הימאים (קצינים) הפעילים נכון לשנת 2017 הוא 119 בלבד. בשנת 2016 פעלו בצי 175 ימאים ישראלים.
בשנת 2019, נותרו רק 99 ימאים ישראלים פעילים, ירידה של פי 4 בתוך עשור.
מעיין שחף
מעיין פורמן שחף (נולדה ב-9 בנובמבר 1986) היא אתלטית ישראלית, אלופת ישראל ושותפה לתוצאה הטובה ביותר באצטדיון פתוח בקפיצה לגובה. ייצגה את ישראל באליפות העולם באתלטיקה (מוסקבה 2013).
ביוגרפיה
פורמן התאמנה בילדותה בהתעמלות אומנותית. בגיל 17 היא זכתה באליפות ישראל בהתעמלות אמנותית בתרגיל החבל. לאחר מכן פרשה מהענף ועברה לאתלטיקה. כיום היא מתאמנת בקבוצת מכבי חיפה תחת הדרכתו של אלברט פונגין.
בתחרות בינלאומית שנערכה בבלארוס בפברואר 2009 קבעה שחף שיא ישראלי חדש בקפיצה לגובה באולם כשקבעה 1.83 מטר, שיפור בס"מ אחד לשיאה של אולגה קורקולינה.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השמונה-עשרה שנערכו ביולי 2009 זכתה שחף במדליית זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.81 מטר, לפני יוליה פושקריוב (1.78 מטר) ושחף ברני (1.60 מטר), שתיהן מישראל.
באליפות מוסקבה עד גיל 22 שנערכה בפברואר 2010 קבעה שחף שיא ישראלי חדש בקפיצה לגובה באולם כשקפצה 1.86 מטר, שיפור של 3 ס"מ לשיאה האישי.
בתחרות גראנד פרי של חיפה במאי אותה שנה קבעה שחף שיא ישראלי חדש של 1.88 מטר ושברה את השיא הקודם של קורקולינה (1.87 מטר) בן השמונה שנים. באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בהדר יוסף בסוף יוני אותה שנה זכתה שחף במדליית כסף בקפיצה לגובה אחרי דניאל פרנקל שקבעה שיא ישראלי חדש של 1.91 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברצלונה ביולי אותה שנה עברה שחף גובה של 1.78 מטר, אך פסלה בגובה של 1.83 מטר וסיימה במקום האחרון בתחרות.
באוגוסט 2011 השוותה שחף את ההישג הישראלי הטוב ביותר באצטדיון פתוח, כאשר קבעה תוצאה של 1.92 מטר בתחרות שנערכה בהדסה נעורים.
בתחרות הגראנד פרי שנערכה בתל אביב, קפצה שחף לגובה של 1.92 מטר, השוותה את שיאה האישי והבטיחה את השתתפותה באליפות העולם שנערכה במוסקבה באוגוסט 2013. באליפות עצמה היא סיימה במקום 16 לאחר שקפצה לגובה של 1.88 מטר.
חייה האישיים
שם משפחתה המקורי הוא פורמן. לאחר נישואיה הוא שונה לשחף.
קרב תון אן
קרב תון אן (באנגלית: TheBattle of Thuận An) היה קרב בין הצרפתים והווייטנאמים בתקופת הלחימה לסיפוח אזור טונקין (1883 עד 1886). הקרב התרחש ב 20 באוגוסט 1883. במהלך הקרב הסתער כוח נחיתה צרפתי בפיקודו של האדמירל אמדה קורבה על מבצרי החוף ששמרו על הנהר, התקרבו אל הבירה הווייטנאמית הווא, ואיפשר לצרפתים להכתיב חוזה כניעה לווייטנאמים שהכירו בחסותה של צרפת על טונקין. החרם הצרפתי נגד הווייטנאמים באוגוסט 1883, שאושר על ידי ממשלת ז'ול פריי בפריז, עשה יותר מכל דבר אחר כדי למנוע מלחמה בין צרפת לסין, וזרעה את זרעי ההתקוממות הלאומית של וייטנאם ב-1885.
רקע כללי
ב־30 ביולי 1883 קיימו אדמירל קורבה, הגנרל בואה וז'ולס הארמנד, הנציב הכללי של צרפת בטונקין, מועצת מלחמה בהייפונג. בפגישה צוין כי הקיסר של הווא סייע בחשאי ל"צבא הדגל השחור" של ליו יונגפו (צבא שודדי הים) וכי המפקד הווייטנאמי הראשי, הנסיך הוואנג ק'ויאם, פעל בגלוי נגד הצרפתים בנאם דונה. שלושתם הסכימו כי על גנרל בואה לצאת בהקדם האפשרי למתקפה נגד צבא הדגל השחור בעמדותיו סביב פו הואי שעל נהר דיי.
הם גם החליטו, בהשפעת הארמנד, להמליץ לממשלת צרפת על התקפה על קווי ההגנה הווייטנאמיות של הווא, ולאחריה לתת אולטימטום שיחייב את הווייטנאמים לקבל חסות צרפתית על טונקין או שיחשפו את עצמם להתקפה מיידית. בפריז, בתחילה, ממשלתו של ז'ול פרי לא הסכימה לפתוח בהתקפה על הווא, מחשש שהיא עלולה לעורר תגובה מצד סין, אך השר הצרפתי לענייני סין, ארתור טריקו, שכנע את ממשלת צרפת כי סין תסכים לפעולה הצרפתית.
ב - 11 באוגוסט אישר שר הצי האמריקני, צ'ארלס ברון, את הצעתם של הארמנד וקורבט לנחיתה ימית בהווא, כדי לכפות את ההסכם על חצר המלכות הווייטנאמית. מטרת המבצע הייתה להנחית כוח צבאי לכבוש את מבצרי תון אן, ששמרו על הכניסה לנהר הבושם, לאחר הפגזה מוקדמת של ספינות המלחמה של חיל הים הצרפתי. מאחר שהגדוד הצרפתי שהיה בטונקין היה מחויב לחלוטין למתקפה המתוכננת על צבא הדגל השחור, הוסכם כי הנחיתה בהווא תבוצע על ידי חיילים צרפתיים מהחילות המוצבים בקוצ'ינצ'ינה.
ב־16 באוגוסט עזב קורבה את אלונג ביי על סיפון ספינת הדגל שלו "באיירד", שעגנה בפתח נהר הבושם ותצפתה את ביצורי תון אן. בינתיים, משט של חיל הים מטונקין התרכז במפרץ טוראן. כוחו הימי של קורבה לפעולה בהווא כלל מספר ספינות ביניהן אוניות תותחים. לכוח זה הצטרפה "אנמיטה" שהפליגה מסייגון עם כוח נחיתה של 600 חי"ר ימיים ו-100 רובאים קוצ'יניצ'ינים וסוללת ארטילריה ימית.
ההפגזה הימית
קורבה חזר למפרץ טוראן עם הספינה "בייארד", בערב 16 אוגוסט והוציא את פקודותיו לתקיפת המבצרים של תואן אן ב-18 באוגוסט. השייטת הצרפתית עזבה את טוראן בשעה 8 בבוקר ב־18 באוגוסט, לפי סדר הקרב עם האוניה "בייארד" בראשה. השייטת עגנה בכניסה לנהר בסביבות השעה 14:00. הספינות תפסו עמדות למתקפה הממשמשת ובאה. באיירד עמדה בפתח הנהר, כדי שתותחיה יוכלו לירות גם על המבצרים הדרומיים וגם על המצודה הצפונית הגדולה, במרחק של 2,000 מטרים משם. הספינה "שאטורנאוט" התמקמה קצת מזרחה, ונועדה לתקוף את המבצרים הדרומיים בלבד. הספינה "אטלנטה", הייתה ממערב לבייארד, ועליה הוטלה התקיפה של המבצר הצפוני הגדול, ו"דראק", שעגנה באגף המערבי של הקו הצרפתי, הייתה אמורה לתפוס את המבצרים הקטנים בקצה עמדות האויב. ספינות קרב נוספות היו אמורות להתקרב ולשמור על אתר הנחיתה. הספינה "אנמיטה" נשארה מאחור.
ניסיון לנהל משא ומתן נעשה על ידי הווייטנאמים אך הדיונים נמשכו ברוב שעות אחר הצהריים. קורבה דרש לבסוף להעביר את המבצרים לצרפתים תוך שעתיים. האולטימטום הזה נמסר על ידי שליחי וייטנאם למפקדי המצודה, שסירבו להשיב.
בשעה 5.40 אחה"צ ב־18 באוגוסט הניפו ספינות של חיל הים את הדגל הצרפתי על כל ראשי התרנים, והספינה "ביארד" פתחה באש והשייטת כולה הלכה בעקבותיה. המגינים הווייטנאמים השיבו באש, אך הספינות הצרפתיות היו מחוץ לטווח התותחים המיושנים שלהם. ההפגזה נמשכה יותר משעה, עד שהיה חשוך מדי כדי לירות ביעילות. התותחים הפסיקו לירות בשעה 19:00, והאוניות הצרפתיות הפעילו את הזרקורים החזקים שלהם כדי להאיר על המבצרים, ועל המים שסביבן במקרה של התקפת לילה של האויב.
ב - 19 באוגוסט ניתנו הפקודות לנחיתה עם שחר. בארבע לפנות בוקר התכוננו הקצינים והמלחים לנחיתה אבל זמן קצר לפני עלות השחר שינה קורבה את דעתו וביטל את הנחיתה. הים היה גלי, והוא חשב שההפגזה של היום הקודם לא גרמה נזק מספיק. עם שחר חזרו הצרפתים להפגזותיהם. להפתעתם השיבו הווייטנאמיים במטח פגזים מכוון היטב ששרק מעל לראשם ונפל בים קרוב לאוניות הצרפתיות. הם ניצלו את החשיכה כדי להביא תותחים עם טווח ארוך יותר. אף על פי שהצי הצרפתי הצליח להשתיק את התותחים האלה, הם גרמו לנזק קל לכמה מהספינות.
ההתקפה על מבצר תואן
השמש עלתה ב-20 באוגוסט בים שקט לחלוטין. בחמש וחצי בבוקר, החליט גנרל קורבה להתחיל את הנחיתה. מעל אלף חיילים צרפתים נחתו, והגיעו לחוף בפיקודו של קפטן פאריאון ותפסו את המבצר הצפוני. הנחיתה נעשתה בשני שלבים. ב־5.45 בבוקר עלה הכוח הראשון בפיקודו האישי של פאריאון, שהיה מורכב מיחידות הנחיתה של הספינות וחיל הרגלים ועשה את דרכו לאט לעבר החוף. חצי שעה אחר כך נלחמה הפלוגה בחוף בדיונות החול שהיו בחזית העמדות הווייטנאמיות. הווייטנאמים, שהתחפרו בחפירות על החוף, החלו לירות בתוקפים. הנחיתה לוותה בהפגזת הספינות הצרפתיות שעגנו לא רחוק. בעזרת מסך האש של הספינות יכלו כוחות הנחיתה הצרפתיים להתקרב לחוף.
חוד החנית של כוח הנחיתה בראשות אנזיני דה ויסאו אוליביירי חצה את העמדות על החוף ונלחם עם החיילים הווייטנאמים המגינים. הווייטנאמים הובסו במהירות. באותו הזמן הגיעו כוחות נחיתה נוספים לסיוע, בפיקודו של סגן דה ויסאו פידלו, ולכדה את סוללת התותחים שהגנה על הנהר. פעולה זו איפשרה לתקוף את המבצר הצפוני שנכנע. בינתיים הצליחו הצרפתים, להנחית תותחים מסוללה של 65 מ"מ על הדיונות, וגם אלה תמכו בירי בהתקפה הצרפתית. הווייטנאמים בהדרגה פינו את מקומם ובסופו של דבר נסוגו, כשהם שורפים את הכפרים שבהם ישבו. הספינות המשיכו לירות ופינו את הדרך לפני כוח הנחיתה שהתקדם.
בשעה 8 בבוקר נחת קפטן סורין עם רוב חיל הרגלים הימי והתחבר לפלוגה הראשונה מול המבצר הראשי. לאחר כשעה של קרב, קפטן פאריאון, אנסן אוליביירי וסגן דה פאיסאו פלמה גורדון היו בין החיילים הצרפתים הראשונים שנכנסו למבצר. זמן קצר לאחר השעה 9 בבוקר הונף הדגל הצרפתי על המצודה, לקול תרועותיהם של כל אנשי חיל הים. במהלך קרב הבוקר תפסו הצרפתים את המבצר הצפוני. אבל המבצר הדרומי נשאר עדיין בידיים וייטנאמיות. אחר הצהריים, על מנת להכין את הדרך להתקפה על המבצר הדרומי, ספינות הקרב ניסו לחצו את הנהר, אך תותחי המבצר ירו עליהן והן חזרו. מכיוון הים, שתי אוניות הקרב הגדולות השיבו אש. הצרפתים היו טובים יותר בדו-קרב הארטילרי הזה. האש מהמצודה השתתקה.
בבוקר ה-21 באוגוסט נחתו חיילים נוספים ליד הנמל הדרומי והתכוננו לתקוף אותו במידת הצורך. אבל לא היה צורך. המצודה והכפרים שסביבה היו ריקים לחלוטין. הווייטנאמים פינו את העמדות האחרונות שלהם, ולא היה שום דבר שימנע מהצרפתים להפליג במעלה נהר לעיר הבירה הווא.
במהלך ההפגזה והנחיתה נפגעו וייטנאמים רבים, ייתכן ונפגעו כ־2,500 אנשים. היחידות הצרפתיות, לעומת זאת, לא נפגעו כמעט - רק תריסר גברים נפצעו. למחרת היום בירך קורבט את חייליו על הצלחתם ושיבח את הקצינים והצוות של ספינות הקרב.
חוזה הווא
לכידת הצרפתים את המצודות של תון אן, חשפו את עיר הבירה להתקפה מיידית כולל חצר המלכות. הארמנד איים על הווייטנאמים בהשמדה, אלא אם כן יקבלו מיד חסות צרפתית על אנאם וטונקין. ב־25 באוגוסט 1883, חתמו הווייטנאמים על אמנת הווא.
אמנת הווא (1883) נתנה לצרפת את כל מה שרצתה בווייטנאם. הווייטנאמים הכירו בלגיטימיות של הכיבוש הצרפתי של קוצ'ינצ'ינה, הסכימו לחסות צרפתית באנאם ובטונקין והבטיחו להחזיר את כוחותיהם מטונקין. וייטנאם ובית המלוכה שלה שרדו, אבל תחת חסות צרפתית. כדי להבטיח שלא יהיו שום מחשבות למרידה וייטנאמית, השתלט חיל-המצב הצרפתי באופן קבוע על מבצר תון. וייטנאם הייתה נתונה תחת פיקוח צרפתי ישיר. בתמורה התחייבו הצרפתים לסלק את שודדי הים מטונקין ולהבטיח חופש מסחר על הנהר האדום.
יאסיד
יאסיד (בערבית: ياصيد, בתעתיק מדויק: יאציד) היא עיירה פלסטינית בנפת שכם בצפון יהודה ושומרון, הנמצאת כ-15 ק"מ צפונית-מזרחית לשכם. על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS), אוכלוסיית העיירה מנתה כ-2,291 תושבים בשנת 2006. הכפר גובל בוואדי אל פארעה ממזרח, בסיריס מצפון, בית אימרין וג'בע ממערב, וטלוזה ועסירה א-שמאלייה מדרום.
היסטוריה
בכפר נמצאו חרסים מן תקופות הברזל (I ו-II), הפרסית, הרומית, הביזנטית, המוסלמית וימי הביניים. העיירה מזוהה עם היישוב העתיק יצת, הנזכר בחרסי שומרון כיישוב בשומרון ממנו הביאו יין ושמן כמס לבית המלוכה, ובכתובת רחוב כיישוב ב"תחום סבסטיה".
במאה ה-16 התקיימו בכפר 47 משקי בית – כולם של מוסלמים. תושבי הכפר שילמו מיסים על חיטה, שעורה, יבולי קיץ, עצי זית, כוורות ועיזים, בנוסף על הכנסות מזדמנות. בסך הכל שילמו תושבי הכפר כ-7,340 אקצ'ות. במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882, תואר יאסיד כ"כפר בגודל בינוני על כף, עם כמה עצים."
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל בשנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה אוכלוסיית יאסיד 308 מוסלמים. מספר זה גדל במפקד 1931 ל-372 איש (369 מוסלמים ושלושה נוצרים) שהתגוררו ב-67 בתים. בסקר הכפרים של 1945 התגוררו ביאסיד 480 מוסלמים ואילו שטח הכפר עמד על כ-9,222 דונם. מתוך שטח זה 860 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 4,040 לדגנים, ואילו 43 דונם סווגו כשטחים בנויים.
בשנת 1961 מנתה האוכלוסייה 714 נפשות.
עם כיבוש הכפר במלחמת ששת הימים ב-1967, התגוררו בכפר כ-816 איש.
מאז הסכמי אוסלו כל האדמות ביאסיד מסווגות כשטח A.
דמוגרפיה
על-פי פרסומי מועצת הכפר, ביאסיד מתגוררות שתי משפחות מרכזיות: משפחת ד'אהר ומשפחת משאקי. בספרו על השומרונים, יצחק בן-צבי ציין כי משפחת ד'אהר, המתגוררת גם בכפר סילת א-ד'אהר, הינה ממוצא שומרוני.
אלג'יבה
אַלגִ'יבָּה (בכתיב לועזי: Algieba מערבית الجبهة - אל-גַ'בְּהַה - המצח) או γ באריה הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים אריה ואחד הכוכבים הבהירים בשמים. למרות שמו, הכוכב נמצא בבסיס רעמת האריה כפי שמקובל לציירו ויחד עם הכוכבים ζ באריה, μ באריה ו-ε באריה יוצר את הקשת שמכונה המגל.
הכוכב נראה כמקור של מטר הלאונידים שמתרחש כל שנה סביב ה-17 בנובמבר.
תכונות
אלג'יבה נראה לעין ככוכב צהוב עם בהירות נראית מדרגה 2, אך כבר בטלסקופ חובבים קל לראות שמדובר בכוכב כפול שלכוכב הבהיר מבין השניים - אלג'יבה A, צבע כתום ולעמום יותר - אלג'יבה B, צבע צהוב. המערכת נמצאת במרחק של 126 שנות אור וזוג הכוכבים מקיפים זה את זה במסלול אליפטי מאוד כך שהמרחק ביניהם נע בין 15 יחידות אסטרונומיות ל-180 יחידות אסטרונומיות וזמן ההקפה אורך כ-620 שנים.
המערכת נעה במהירות של 71 ק"מ לשנייה ביחס למערכת השמש, מהירות גבוהה מאוד בהשוואה לכוכבים אחרים סביב השמש.
במרחק זוויתי של כ-6 דקות קשת ניתן להבחין באמצעות טלסקופ בשני כוכבים עמומים עם דרגת בהירות סביב 10. לא ידוע האם מי מהם קשור כבידתית למערכת, אבל אם כן, הוא מקיף את הזוג הבהיר במרחק של לפחות 14,000 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של לפחות מיליון שנים.
תכונות אלג'יבה A
אלג'יבה A הוא ענק כתום שסיים את שלב היתוך המימן בליבתו שהפכה ברובה להליום. תהליך ההיתוך עבר לשכבות חיצוניות יותר והביא להתנפחות הכוכב לרדיוס של כ-23 פעמים רדיוס השמש ולירידת טמפרטורת פני השטח שלו לכ-4,400 קלווין. הכוכב פולט קרינה בעוצמה של פי 150 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ופי 180 בתוספת הקרינה בתחום התת-אדום.
תכונות אלג'יבה B
אלג'יבה B הוא ענק צהוב שעובר תהליך התנפחות והתקררות דומה לשל אלג'יבה A. רדיוסו כ-10 פעמים רדיוס השמש וטמפרטורת פני השטח שלו כ-4,900 קלווין. הוא מאיר בעוצמה גדולה פי 50 מעוצמת ההארה של השמש.
ריידר הסג'דל
אריק ריידר הסג'דל (באנגלית: Eric Ryder Hesjedal; נולד ב-9 בדצמבר 1980) הוא לשעבר רוכב אופני כביש ואופני שטח קנדי. הוא מדליסט הכסף באליפות העולם עד גיל 19, באליפות העולם באופני הרים (קרוס קאנטרי) ב-1998 עד גיל 23 ב-2001, ובמקצה העלית ב-2003. למרות זאת, ההישג הזכור ביותר שלו הוא הניצחון שלו בג'ירו ד'איטליה 2012, בו רכב עבור קבוצת גרמין–סליפסטרים. עם ניצחונו הפך לקנדי הראשון שמנצח במרוץ ולקנדי הראשון שמנצח בגרנד טור.
השנים הראשונות
בתחום אופני הכביש, הסג'דל החל לרכוב בשנת 2002 בקבוצת הפיתוח של רבובנק.
קבוצת רשות הדואר האמריקאית (2004–2005)
הסג'דל הצטרף לקבוצה המקצוענית הראשונה שלו, קבוצת רשות הדואר האמריקאית, בשנת 2004.
ב-2005, הסג'דל ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור, כשנבחר לג'ירו ד'איטליה, אך נטש את המרוץ בקטע ה-13 ובעקבות כך פרש. הוא סיים במקום השלישי באליפות קנדה בנגד השעון, ובמקום הרביעי במרוץ הכביש.
פונאק (2006)
ב-2006, רכב הסג'דל עבור קבוצת "פונאק הירינג סיסטמס". הוא סיים שני באליפות קנדה בנגד השעון וערך את הופעת הבכורה שלו בוואלטה אספנייה, אך פרש מהמרוץ בקטע ה-17.
הילת' נט–מקסיס (2007)
ב-2007, רכב הסג'דל עבור קבוצת הילת' נט–מקסיס וניצח את אליפות קנדה בנגד השעון, כשהוא מקדים את סווין טאפט ואת זאק בל.
קבוצת סליפסטרים–צ'יפוטלי (2008–2015)
הסג'דל חתם בקבוצת קבוצת סליפסטרים צ'יפוטלי האמריקאית. הוא סיים במקום ה-10 במונטה פאשי ארויקה ונבחר לראשונה לטור דה פראנס, בו סיים במקום ה-46, כשהוא עוזר לכריסטיאן ואנדה ולדה לסיים חמישי. הסג'דל נבחר גם לסגל קנדה לאולימפיאדת בייג'ינג, הוא סיים במקום ה-56 במרוץ הכביש ובמקום ה-16 בנגד השעון.
ב-2009, פתח הסג'דל את העונה עם מקום 11 בטור דאון אנדר. הוא שיחזר את הישגו משנה שעברה וסיים 10 במונטה פאשי ארויקה. הסג'דל רשם את אחד מההישגים הבולטים הראשונים שלו במרוצי קטעים, כשסיים שמיני בטירנו - אדריאטיקו. הוא סיים 11 בלייז'–בסטון–לייז' ונבחר שוב לטור דה פראנס, הסג'דל סיים במקום ה-47, כשהוא מסייע לבראדלי ויגינס לסיים במקום השלישי. הוא סיים רביעי בקלאסיקה סן סבסטיאן והשתתף שוב בוואלטה אספנייה, וגם רשם באותו מרוץ את הניצחון הראשון שלו בקטע בגרנד טור, כשניצח במרוץ את הקטע ה-16.
ב-2010 רשם הסג'דל התקדמות ואת העונה הטובה ביותר בקריירה שלו עד לשנה זו, הוא סיים חמישי במונטה פאשי ארויקה ושישי בוולטה אה קטלוניה. הוא סיים במקום ה-11 בוואלטה אל פאייס ואסקו. וגם רשם את ההישג הגדול הבולט שלו בקלאסיקות האביב, כשסיים שני במרוץ אמסטל גולד. 2 שניות אחרי פיליפ ז'ילבר המנצח. הסג'דל המשיך בכושר הטוב בקלאסיקות, עם מקום 9 בלה פלש ואלון ומקום 12 בלייז'–בסטון–לייז'. הסג'דל השתתף גם ב, ניצח את הקטע ה-8 וסיים במקום ה-5 הכללי. בעקבות יכולותיו, הסג'דל נבחר לטור דה פראנס ושימש כרוכב הדירוג הכללי של קבוצתו, כשהוא מסיים במקום ה-5. תוצאותיו הטובות ביותר בקטעים, היו מקום 3 בקטע ה-17 ומקום 4 בקטע ה-3. הסג'דל סיים שישי בקלאסיקה סן סבסטיאן ובקופה אגוסטוני. בצמד המרוצים הקנדיים, גרנד פרי קוויבק וגרנד פרי מונטריאול, סיים הסג'דל רביעי בראשון ושלישי בשני.
את עונת 2011 פתח הסג'דל בספרד, הוא סיים שישי במרוץ טרופאו אינקה-אינקה ושביעי במרוץ טרופאו-דייה. הוא סיים שביעי במרוץ קריטריום אינטרנשיונל ורביעי בגראן פרמיו מיגל אינדוראין. הסג'דל סיים שביעי בוואלטה אל פאייס ואסקו ועשירי בטור של קליפורניה. בטור דה פראנס, סיים רק במקום ה-17, במקום השני מבין בני קבוצתו.
הניצחון ההיסטורי בג'ירו ד'איטליה
הישגו הראשון של הסג'דל בעונת 2012 היה מקום תשיעי בלייז'–בסטון–לייז'. הוא זינק לג'ירו ד'איטליה ואחרי שלושת השלבים הראשונים התמקם הסג'דל במקום ה-20. 29 שניות אחרי טיילור פיני שהוביל את המרוץ. בקטע הרביעי, קבוצתו של הסג'דל ניצחה את קטע נגד השעון הקבוצתי, בעקבות כך עלה למקום הרביעי הכללי. בקטע ה-7, שאותו ניצח פאולו טיראלונגו סיים הסג'דל חמישי, בעקבות כך עלה למקום הראשון הכללי ולבש את החולצה הוורודה. הסג'דל איבד את ההובלה הכללית לז'ואקים רודריגז בקטע 10, שגם ניצח את השלב. בקטע 14 הסג'דל חזר להוביל, לאחר שרודריגז סיים בפער של 26 שניות ממנו. אך בקטע ה-15 היוצרות התהפכו שוב, שרודריגז סיים שני, בפער של 39 שניות לטובתו מהסג'דל שסיים במקום ה-12. רודריגז המשיך לשמור על ההובלה, אך בקטע 19 הסג'דל צמצם את הפער מרודריגז ל-17 שניות בלבד, כשהוא מסיים במקום השלישי בקטע והסג'דל במקום השני. בקטע ה-20, בו ניצח תומאס דה חנט, רודריגז סיים 4, 3:22 דקות אחרי דה חנט, הסג'דל סיים שישי, 3:36 אחרי דה חנט. בעקבות כך, הפער הכללי של הסג'דל מרודריגז גדל שוב, ל-31 שניות. הקטע ה-21 והאחרון היה נגד השעון, 28.2 ק"מ במילאנו. הסג'דל סיים במקום השישי, 1:09 ממרקו פינוטי שניצח את הקטע. הסג'דל הגיע למהירות ממוצעת של 49.401 קמ"ש. אך רודריגז סיים במקום ה-26, 1:56 דקות מפינוטי המנצח, ובמהירות של 48.297 קמ"ש ובפער של 47 שניות מהסג'דל. בעקבות כך הסג'דל עבר להוביל את המרוץ וניצח את הג'ירו ד'איטליה, 16 שניות מז'ואקים רודריגז במקום השני ו-1:39 מתומאס דה חנט שסוגר את הפודיום במקום השלישי. עם ניצחונו הפך הסג'דל לרוכב הקנדי הראשון שמנצח את הג'ירו, ובכללי, הרוכב הקנדי הראשון שמנצח גרנד טור, הוא סיים שלישי בקטגוריית הספרינט ושמיני בקטגוריית מלך ההר.
בעונת 2015, הסג'דל סיים חמישי בג'ירו ד'איטליה, 9:52 דקות אחרי אלברטו קונטדור המנצח. הסג'דל סיים שני קטעים במקום השני. הוא השתתף בטור דה פראנס, הוא סיים במקום ה-40 הכללי, והתוצאה הטובה ביותר שלו בקטע, הייתה בקטע ה-20, כשסיים שלישי.
טרק-סגפרדו (2016)
הקבוצה האחרונה בקריירה שלו הייתה טרק-סגפרדו, הוא לא רשם במדיה הישגים בולטים ופרש בתום העונה, כשהוא בן 36.
פרשיות סמים
בעקבות קטע בספר של מיכאל רסמוסן, הודה הסג'דל בשימוש בחומרי אמרוץ בשלב החובבני בקריירה שלו ותיאר זאת כחלק האפל בקריירה שלו.
מרדכי פנחס חסון
מרדכי פנחס חסון (28 במאי 1894 – 7 בדצמבר 1979) היה בנקאי ישראלי, ממקימי לשכת החליפין לניירות ערך, ומנכ"ל משותף בבנק לאומי.
ביוגרפיה
חסון נולד ב-28 במאי 1894 לחנוך ולקלרה בחברון. הוא התחנך בחדר ובישיבות.
בשנת 1910, החל לעבוד כפקיד בבנק אנגלו-פלשתינה בחברון עד לשנת 1915, אז התגייס לצבא העות'מאני. בצבא שירת חסון בדמשק עד לשנת 1918.
בשנת 1918, חזר לעבוד בבנק אנגלו-פלשתינה ביפו, ולאחר שנה, ב-1919, הועבר לסניף הבנק בביירות. בשנת 1921, קיבל רשות חתימה (Signatory) מהבנק.
בשנת 1922, חזר חסון לעבוד בסניף הבנק ביפו, ולאחר מכן עבר לסניף בתל אביב. במשך השנים הפך חסון למנהל בכיר בבנק.
בטבח חברון (תרפ"ט) נרצחו הוריו קלרה והרב חנוך חסון.
בעקבות עליתם לארץ של בנקאים גרמנים יהודים בשנות ה-30 של המאה ה-20, הקים בנק אנגלו-פלשטינה בספטמבר 1935 את לשכת החליפין לניירות ערך. פעילות לשכת החליפין רוכזה במשרד של חסון עד לשנת 1953, אז הוחלפה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
על תרומתו של חסון בהקמת הבורסה לניירות הערך, ועל סיועו בענייני אוצר המדינה ובעיות מטבע זר, הוענק לו בשנת 1976 פרס יקיר העיר תל אביב.
ב-7 בדצמבר 1979, בגיל 85, נפטר חסון בתל אביב.
חיים אישיים
חסון נישא לשושנה אביטבול בשנת 1928. לזוג היו כ-4 ילדים: לאה, חנוך, מרים, דן.
חסון היה פעיל במספר ועדות וארגונים וביניהם ועד הקהלה, ועד העדה הספרדית בתל אביב, ארגון בני ברית ובמועדון הציוני קדימה בביירות.
קולוסטרום
קוֹלוֹסְטְרוּם (על פי האקדמיה ללשון העברית: חֲלַב רֵאשִׁית) הוא החלב היוצא מבלוטות החלב של יונקים במהלך ההיריון ובימים הראשונים מיד לאחר הלידה. הקולוסטרום סמיך יותר מחלב רגיל, בעל גוון צהבהב מעט, ועשיר יותר בנוגדנים ובחומרים תזונתיים הנחוצים לוולד בימיו הראשונים.
בנשים הקולוסטרום מופיע לרוב במהלך הטרימסטר השני של ההיריון, אך אצל חלקן הוא מופיע כבר בטרימסטר הראשון או מתעכב לטרימסטר האחרון או אף עד לאחר הלידה.
על פי רוב נחשב קולוסטרום שנחלב מפרות כלא ראוי למאכל אדם, אם כי יש המשתמשים בו כתוסף תזונה ומייחסים לו סגולות בריאותיות בהתמודדות עם מחלות מסוימות.
Impressive Instant
Impressive Instant הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבומה השמיני, Music. השיר יצא לאור ב-18 בספטמבר 2001, כסינגל השיווקי הראשון והיחיד מתוך האלבום, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר ומאבריק רקורדס.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב.
רקע וכתיבה
במקור, תוכנן השיר לצאת כסינגל הרביעי מתוך האלבום, אך לאחר החלטה של מדונה ביחד עם מנהליה, יצא השיר כסינגל שיווקי מתוך האלבום. כמו כן, נכתב והופק השיר על ידי מדונה עצמה, ביחד עם מירווה אחמדזאי.
רמיקס של השיר, אותו עשה פיטר ראוהופר הוא זו שהצליח להיכנס למצעד שירי הדאנס קלאב ואף לכבוש שם את הפסגה.
ניקולאה בראנה
ניקולאה בראנה (רומנית: Nicolae al României; 15 באוגוסט 1903 - 9 ביוני 1978), מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, נסיך רומני בשם ניקולאה מרומניה, בנם של פרדיננד הראשון ושל מריה מאדינבורו, מלכת רומניה, נשיא מועצת העוצרות בתקופת המלוכה הראשונה של בן אחיו, מיכאי הראשון.
ביוגרפיה
ניקולאה נולד ב-15 באוגוסט 1903 בסינאיה, רומניה, והיה הרביעי בין ילדי המלך הרומני פרדיננד. הוא לא היה יורש העצר וייעד עצמו לקריירה בצי הבריטי. האח הבכור, קרול, ויתר על זכות הירושה כדי שיוכל לחיות כראות עיניו בחו"ל, לכן במות פרדיננד יורש העצר היה בנו של קרול, מיכאי, שהיה בן חמש בלבד. ברומניה הוחלט על הרכבת מועצת עוצרות שתנהל את המדינה עד להתבגרות המלך ובראש המועצה, שמנתה שלושה אישים, הוצב הנסיך ניקולאה. ניקולאה, שהוזעק מבריטניה על כורחו, לא היה פעיל בענייני המדינה וכשאחיו קרול שב לרומניה בשנת 1930, כדי לתפוס את השלטון, שמח ניקולאה לקראתו ושמח להשתחרר מחובות השלטון.
ניקולאה חפץ לשאת לאישה את יואנה דומיטרסקו-דולטי, גרושה רומניה, ונזקק לאישור אחיו לנישואים אלה, כי החוק הרומני אסר על בני משפחת המלוכה להינשא לרומנים. קרול ייעץ לאחיו לשאת את בחירת ליבו ולצפות לאישור בדיעבד, אך לאחר הנישואים, שנערכו ב-28 באוקטובר 1931, שינה קרול את טעמו, לא הכיר בנישואים ופנה לבית משפט רומני, שהכריז בדצמבר 1931 על הנישואים כמבוטלים. ניקולאה התמיד בזוגיות שלו וב-1937, שש שנים לאחר הנישואים, ניסה להפעיל לחץ על אחיו המלך על ידי הצעת תמיכה כספית לתנועה הלגיונרית העוינת למלך. המלך הגיב בכינוס מועצת הכתר, ב-8 באפריל וקבלת החלטה להדיח את ניקולאה מזכויותיו כבן משפחת המלוכה ולהגלותו מרומניה. ייתכן שרצונם של פולנים מסוימים להכתיר את ניקולאה למלך פולין היה בין מניעיו של קרול ואומנם, לאחר מכן, התחילו לדבר בפולין על הכתרתו של קרול גם כמלך פולין ולחזק בכך את ברית ההגנה הפולנית-רומנית.