cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אור
חישה וצילום
קיימות מצלמות וחיישנים לכל אורכי הגל של האור וקרינה אלקטרומגנטית. למעשה, גלאי סיליקון רגיל במצלמה דיגיטלית רגיש גם לאור תת-אדום, אם הוא לא עובר טיפול מיוחד שחוסם אור זה.
תקשורת אופטית
תקשורת אופטית - אור נוצל בעבר לתקשורת למרחקים ארוכים באמצעות שרשרת מדורות שהודלקו על ראשי הרים. מגדלור משמש לאיתות אל ספינות. כיום משתמשים בסיבים אופטיים המעביר אור לייזר הממותג בקצב מהיר, לתקשורת ברוחב פס גדול (קצב מהיר של העברת נתונים) למרחקים גדולים של אלפי קילומטרים.
שימושים צבאיים
נשק מבוסס אור לייזר יכול להיות נשק אל-הרג המשמש לסינוור או עיוור של אנשים או חיישנים, או נשק קטלני שמטרתו הרג אנשים או הרס כלי אויב. נשק לייזר אל-הרג נמצא בשימוש כיום בידי צבאות ואף רשויות אכיפת חוק. נשק לייזר קטלני נמצא בפיתוח מזה שנים רבות. בתיאוריה, נשק לייזר יכול להיות בעל יתרונות גדולים כגון טווח רחוק, פגיעה מיידית וביטול הצורך בתחמושת. למעשה מערכות לייזר קטלני סובלות מכמה בעיות בסיסיות אשר עד כה לא נמצא להן פתרון מספק, בעיקר בעיית התחממות האוויר ביציאה מהלייזר (thermal blooming), ומקור האנרגיה ללייזר.
בתעשייה
חיתוך בלייזר משמש בתעשייה לייצור חלקים. ליתוגרפיה היא צריבה של תבנית מאוד עדינה באמצעות אור, והיא התהליך שמשמש להכנת מעגלים משולבים על פרוסות סיליקון, כלומר ליתוגרפיה היא השיטה המשמשת ליצירת מעבדים. אור משמש לטיפול בחומרים - דבקי-UV וסוגי סתימת שן מסוימים מתפלמרים (מתקשים) באור על-סגול. ישנם דבקים שמספיק מרכיב העל-סגול שבקרינת השמש כדי להקשותם, וישנם דבקים שנדרש מקור אור מיוחד לכך.
ראייה
מערכת הראייה היא שם כולל לאיברים והמרכזים העצביים המאפשרים לבעלי חיים לראות. מערכת הראייה של האדם מורכבת מהעין שקולטת אור והופכת אותו לאותות, ומערכת העצבים שמובילה ומעבדת את האותות.
העין מרכזת את האור באמצעות העדשה והקרנית המצויות בחזית העין. העדשה יכולה לשנות את עובייה כדי להתאים לראייה ממרחקים שונים. כמות האור הנכנסת נקבעת באמצעות גודל האישון, הנשלט בידי שרירי הקשתית. צורת העין היא בקירוב כדור, שעל חלקו הקדמי מורכבת כיפה (הקרנית). האור שעובר באישון מרוכז על הרשתית המצויה באחורי העין. הרשתית מכילה תאים קולטי אור - קנים, מדוכים ותאי גנגליון קולטי אור. הקנים רגישים לאור, ללא קשר לצבעו, ואחראים על ראיית לילה. המדוכים, או תאי חרוט, רגישים לצבע. ההבחנה בין הצבעים נעשית על ידי שלושה סוגים של תאי חרוט, אשר כל אחד מהם רגיש לצבע ראשוני אחר - אדום, ירוק או כחול. תאי גנגליון קולטי אור אחראיים על הבחנה בעוצמת האור, ולא על ראית תמונה.
המנגנון ההופך אור לאות במוח הוא בליעת פוטון על ידי התא קולט האור והפיכתו לזרם חשמלי. כל תא כזה מכיל חלבון הנקרא אופסין, המכיל מולקולה רגישה לאור הנקראת רטינל (שהוא ויטמין A מחומצן). כאשר פוטון פוגע בתא, הוא נבלע תוך שינוי צורת הרטינל והאופסין. שינוי זה בצורתם משנה את המתח החשמלי על פני החלבון, וזה נקלט בעצב ומועבר הלאה, אל המוח.
במערכת העצבית מספר מסלולים בהם עוברים האותות, ולהם תפקידים שונים:
פעולתה של מצלמה דומה לפעולת העין, אך את התפקידים של ריכוז וקליטת אור במצלמה ממלאים רכיבים מלאכותיים.
תאורה באדריכלות
באדריכלות משמשת התאורה לצרכים מעשיים כמו גם ליופי. מטרת התאורה היא לייצר ולכוון קרני אור כך שיוחזרו מהמשטחים המוארים להשגת התוצאה המבוקשת. השגת מטרות התאורה מתבצעת באמצעות מקורות אור מלאכותיים כמו נורה חשמלית וגוף תאורה, או טבעיים כמו אור יום. סגנון גותי קורן באדריכלות הגותית הוא אחד מסגנונות האדריכלות אשר שם דגש רב על תאורה ואור בכנסיות. חלונות הויטראז'ים המאירים את חלל המבנה בשלל צבעים הם הדוגמה המרהיבה ביותר לחשיבות האור באדריכלות התקופה.
תאורה באומנות
בתיאטרון, תאורה שימשה מאז ומתמיד להדגשת המחזה.
בשפה העברית
בשפה העברית קיימים ביטויים רבים המכילים את המילה אור, חלקם במשמעותה הבסיסית למשל "עם אור ראשון" - השכם בבוקר, וחלקם כמטפורה. המשמעויות המטפוריות הנפוצות של המילה אור הן הבנה - למשל בביטוי "מאיר עיניים", גילוי ופרסום - למשל בביטוי "יצא לאור", שמחה - למשל "אורו עיניו" וטוב - למשל בביטוי "מלחמת בני אור בבני חוושך".
פנצרשרק
הפַנְצֶרְשְרֶק (גרמנית: Panzerschreck; בתרגום חופשי: אימת הטנק), או בשמו הרשמי,"רַקֶטְנְפַנְצֶרְבוּקְזֶה" (Raketenpanzerbüchse, או RPzB, גרמנית: רובה-רקטת-טנקים) היה משגר רקטות נגד טנקים שפותח על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. הפנצרשרק, פותח על בסיס משגרי בזוקה אמריקאים אשר נלקחו שלל במהלך הקרבות בצפון אפריקה, וירה רקטה בקוטר 88 מ"מ עם ראש קרב חלול.
הפנצרשרק שיפר משמעותית את יכולתו של חיל הרגלים הגרמני להתמודד עם טנקי בעלות הברית, אך הוא יוצר בכמויות קטנות יותר מהפאנצרפאוסט, שהיה מטול רקטות חד פעמי נגד טנקים. הפנצרשרק היה בשימוש בין השנים 1943 ו-1945 ויוצרו עבורו יותר מ-289,000 מטולים.
תיאור
בעת הירי פלט הפנצרשרק כמות גדולה מאוד של עשן מאחורי הנשק כמו גם בחזיתו. בשל היותו למעשה צינור ובשל העשן הרב, כינו החיילים הגרמנים את הנשק גם בכינוי "אוֹפֶנְרוֹר" ("Ofenrohr") - "ארובת התנור". בשל העשן נחשף מיקומו של צוות הפנצרשרק בעת הירי, חשיפה שחייבה את הצוות לשנות מיקום לאחר כל ירי. העשן יצר בעיה נוספת בעת ירי ממקומות סגורים דוגמת חדרים ובונקרים, בשל היותו מסוכן לנשימה.
ליאו ברנט (חברה)
ליאו ברנט העולמית בע"מ הידועה גם כליאו ברנט בע"מ (Leo Burnett Worldwide, Inc ידועה גם כ- Leo Burnett Company, Inc) היא חברת פרסום בינלאומית המחזיקה ב-85 סניפים ברחבי העולם. החברה נוסדה בחמישי באוגוסט 1935 בשיקגו על ידי הפרסומאי ליאו ברנט. בשנת 2002 נרכשה החברה על ידי קבוצת פובליסיס, חברת הפרסום הוותיקה בעולם. החברה אחראית על מספר מסעות פרסום ידועים, ביניהם בניית דמותו של איש המרלבורו עבור חברת פיליפ מוריס, צ'רלי הטונה עבור חברת סטארקיסט ואיש הבצק של פילסברי.
הסניף הישראלי של החברה הוקם בשנת 2006, בשנת 2018 נבחר לאחד מחמשת הסניפים המובילים של החברה.
היסטוריה
חברת ליאו ברנט בע"מ הוקמה באוגוסט 1935 בשיקגו, אילינוי. בשנת 1944 הקימה החברה סניף בניו יורק. בפברואר 1967 העביר ליאו ברנט, מייסד החברה, את כל המניות שברשותו לארגון צדקה. כחודש לאחר מכן השלימה החברה את הרכישה של חברת הפרסום D.P. Brother & Co. ב-8 ביוני 1971 הלך ברנט לעולמו.
מסעות פרסום בולטים
במהלך השנים יצרה החברה מסעות פרסום ודמויות שנחשבות לאייקונים מוכרים ברחבי העולם. חלק מהדמויות עדיין משמשות את החברות במסעות הפרסום גם בהווה.
בשנת 1954 יצרה החברה את דמותו של איש המרלבורו, כחלק ממסע פרסום עבור חברת הסיגריות פיליפ מוריס. הדמות ליוותה את מסעות הפרסום השונים של החברה במשך 45 שנים ונחשב לאחד ממסעות הפרסום המוצלחים ביותר בכל הזמנים.
בשנת 1961 השיקה החברה מסע פרסום למותג Maytag תחת השם "אמינות". מסע הפרסום כלל עדויות של לקוחות אמיתיים שהביעו את דעתם על מכשירי החברה. בהמשך הפך מסע הפרסום לתוכנית רדיו בקנדה בה אנשי מקצוע נתנו עצות למאזינים. בשנת 1967 הציגה החברה בטלוויזיה לראשונה את דמותו של Ol' Lonely (הטכנאי הבודד). הדמות הופיעה בפרסומות החברה עד לשנת 2003. דמותמוכרת נוספת שנוצרה בשנת 1961 היא דמותו של "צ'רלי הטונה", דמות המשמשת עד היום בפרסומות לטונה של חברת סטארקיסט. הדמות נוצרה על ידי טום רוג'רס, עובד החברה והיא אחראית גם לביטוי "Sorry Charlie" (סליחה, צ'רלי), שהפך לביטוי שגור בשפה האנגלית.
בשנת 1965 יצר רודולף פרז, קופירייטר בחברה, את דמותו של איש הבצק של פילסברי, דמות המלווה את מוצרי החברה עם היום.
בישראל
הסניף הישראלי הוקם בשנת 2006 לאחר שליאו ברנט רכשה את משרד הפרסום גלר-נסיס והקימה את "גלר נסיס-ליאו ברנט". בשנת 2009 לאחר רכישת החברה בידי פובליסיס הפך המשרד הישראלי לחלק מפובליסיס ישראל. בשנת 2013 התאחד המשרד עם משרד רגב-קויצקי ומותג מחדש כ"ליאו ברנט ישראל". בשנת 2018 נבחר הסניף הישראלי לאחד מחמשת הסניפים הטובים בחברה.
פרסף חיוור
פרסף חיוור (שם מדעי: Rhinolophus mehelyi) הוא מין של עטלף החי בדרום אירופה, בדרום אפריקה ובאסיה מטורקיה ועד אפגניסטן. המין היה מצוי בחבל הים תיכוני, הזואולוג ישראל אהרוני מספר שאחרוני הפרספים החיוורים נראו בתל אביב ומאז נכחדו מארץ ישראל.
בשנת 2002 נלכד פרט במערת עלמה, אשר זוהה כפרסף חיוור. עם זאת המין מוכר כנכחד מישראל כיום.
מאפיינים
הפרסף החיוור הוא עטלף בינוני בגודלו, עם שפתיים חיוורות ואוזניים אפורות-חומות וקרום תעופה אפור-חום. הפרווה שלו היא יחסית עבה, כאשר בסיסי השערות הן בצבע אפור-לבן. פרוות הבטן היא כמעט לבנה, בעוד שפרוות הגב היא אפורה-חומה; הגבול המבדיל בין פרוות הבטן לפרוות הגב הוא יחסית חד.
הפרסף החיוור גר במערות עם העדפה למערות אבן גיר ליד מקווי מים. הוא גר במערות שחיים בהם גם מיני פרספים אחרים. בניגוד למיני עטלפים אחרים, הוא אינו משתמש בבתי עטלפים מלאכותיים ולכן מצב שימורו מוגדר כ"פגיע".
פאל יונסון
פאל הנינג יונסון (באיטלקית: Pål Henning Jonson נולד ב-30 במאי 1972) הוא פוליטיקאי שוודי ממפלגת המתונים המשמש כשר ההגנה של שוודיה מאז 18 באוקטובר 2022.
פרסף חיוור
מאפיינים
הפרסף החיוור הוא עטלף חרקים וניזון מחרקים, בעיקר עשים, אותם הוא צד. הוא יוצא לשחר לטרף בשעת הדמדומים, ובעת הציד הוא עף נמוך מעל הקרקע, בעיקר מעל מדרונות גבעות חמים אך גם מעל עצים ושיחים. את החרקים הוא מאתר באמצעות איכון הד. הוא משדר קולות בתדרים שנעים בין 105 ל-112 קילוהרץ, עם צניחה בתדירות בסיום האות, שנמשך בדרך כלל בין 20 ל-30 מילישניות. יש חפיפה בתדרים עם מיני פרספים אחרים.
פאל יונסון
ביוגרפיה
יונסון נולד ב-30 במאי 1972 להורים חקלאים בארוויקה. ב-1991 הוא סיים תואר ראשון בפוליטיקה בינלאומית באוניברסיטת ג'ורג'טאון. ב-1999 סיים תואר שני בקולג' אירופה. ב-2005 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בקינגס קולג' לונדון. לאחר מכן עבד כאנליטיקאי במכון המחקר הביטחוני השוודי. במקביל הצטרף למפלגת המתונים. ב-2006 הוא החל לעבוד כיועץ במשרד ההגנה. במקביל נבחר כסגן ראש עיריית ארוויקה. בשנת 2009, הוא היה חוקר אורח במכללת נאט"ו להגנה (NDC). בין 2013–2015 הוא שימש כמזכיר Allmänna Försvarsföreningen (AFF), ארגון ללא מטרת רווח המקדם מדיניות הגנה וביטחון. ב-2016 נבחר לריקסדאג מטעם מחוז וורמלנד. ב-18 באוקטובר 2022 מונה לשר ההגנה בידי ראש הממשלה אולף קריסטרסון.
סימון קרמיחלט
סימון יוהנס קרמיחלט (בהולנדית: Simon Johannes Carmiggelt; 7 באוקטובר 1913 – 30 בנובמבר 1987) היה סופר ובעל טור הולנדי. עיקר פרסומו בא לו מטוריו "de "Kronkels (ה"נפתולים") בעיתון ההולנדי Het Parool ("הסיסמה").
נעוריו
סימון קרמיחלט גדל בעיר הולדתו האג. לאמו ז'אנה (Jeanne) הייתה חנות כובעים, ואביו הרמן עסק בשיווק מוצרי בשר. לקרמיחלט היה אח מבוגר ממנו, יאן. הוא צמח בסביבה סוציאליסטית ואנטי-פשיסטית מובהקת.
קריירה מוקדמת
את דרכו המקצועית החל קרמיחלט כעיתונאי: תחילה בעיתון Het Vaderland ("המולדת"), ומשנת 1932 כמבקר תיאטרון וקולנוע בעיתון Vooruit ("קדימה") - המהדורה המקומית של העיתון הסוציאליסטי Het Volk ("העם") בעירו האג. בעיתון זה החל לכתוב את טוריו, שהתפרסמו בשם Kleinigheden ("זוטות"). קרמיחלט היה צעיר מלא מרץ ובעל תודעה פוליטית ברורה. חששו מפני עליית הנאציזם הגרמני המריצו להירשם בשנת 1938 לשיעורי איגרוף. "רציתי להיות מסוגל להגן על עצמי", הסביר, "אבל הייתי מתאגרף גרוע." במסבאה החביבה עליו התוודע קרמיחלט לעורכת האופנה טיני דה חוי (Tiny de Goei), והשניים נישאו ב-6 בספטמבר 1939. כ-5 חודשים לאחר מכן נולדה בתם מריאן, ובנובמבר 1942 נולד בנם, פרנק.
מלחמת העולם השנייה
עם פלישתם להולנד החרימו הגרמנים את מכבשי הדפוס של העיתון והטילו מכסות על הדפסתו. לאות מחאה התפטר קרמיחלט מהמערכת ופנה לעבוד בין השאר כפרסומאי פרילנסר עבור ה"חברה לפיתוח אתר הנופש הימי בסכוונינגן" (de Maatschappij Zeebad Scheveningen). כמו כן ערך חוות דעת פסיכולוגיות עבור המכון הפסיכוטכני (de Stichting Psychotechniek), וכתב רומן בלשי פתלתל בהמשכים בשם "יוהאן יוסטוס יאקוב" (Johan Justus Jakob). בהוראתו המפורשת ראה הספר אור פעם אחת בלבד. "חטא נעורים", כינה אותו, "אינני נזכר בו ללא תחושת מבוכה מסוימת. את העלילה כתבתי מדי יום ביומו, ופשוט דחיתי פעם אחר פעם את סופה, שכן כל פרק חדש הבטיח פרנסה לכמה ימים נוספים. לשם כך המצאתי ללא הרף תככים והסתעפויות עלילתיות חדשות. לבסוף ביליתי ערבים ארוכים עם אשתי בניסיונותי לחבר סוף אפשרי לסיפור."
בתיווכם של חברים החל ליטול חלק בפעילותו של העיתון המחתרתי Het Parool, כממונה על הפקתו ועל הפצתו. בעיסוקו זה סיכן עצמו השכם והערב, עד כי לבסוף נעצר בפשיטה שערך הכובש, והושלך לכלא. נתח גדול מיריעות ההגהה שהיו עמו הצליח להסתיר מבעוד מועד במבנה נטוש. בתוך כך נעצר אחיו על ידי האס אס בשל עזרה שהושיט ליהודים ובשל חלוקה בלתי-חוקית של תלושי מזון למסתתרים, ונפטר ב מחנה הריכוז פוכט. מקץ שבוע שוחרר קרמיחלט מחוסר ראיות ושב מיד לפעילותו המחתרתית, ובשנתה האחרונה של המלחמה שימש כעורך העיתון Het Parool. לימים תלו ביוגרפים את הפסימיזם שפיתח קרמיחלט ברבות הימים, ובפרט את השקפותיו האנטי-טוטליטריות (ועל כן גם האנטי- קומוניסטיות) הנחרצות, בהתנסויותיו בשנות המלחמה. כה נחרץ היה בהשקפותיו אלה, עד כי בהפגנה שנערכה בעקבות המרד ההונגרי בשנת 1956, הצטרף קרמיחלט להמון הזועם אשר צר על משרדי מערכת העיתון De Waarheid ("האמת"), ביטאון המפלגה הקומוניסטית ההולנדית.
לאחר שחרור ארצו מעול הכיבוש היה Het Parool לעיתון מן המניין, וקרמיחלט מונה בו לעורך מדור התרבות. הוא כתב ביקורות סרטים ומחזות, והחל לכתוב גם את טוריו, תחילה שלוש פעמים בשבוע, ואחר כך מדי יום. ה Kronkel הראשון התפרסם ב-25 באוקטובר 1946, ועד יום מותו בנובמבר 1987 הופיעו בעיתון כ-10,000 טורים. מבחר של 50 טורים מכל שנתון ראה אור מדי שנה בהוצאת הספרים De Arbeiderspers (בתרגום חופשי: "הוצאת הפועלים"). מעת לעת לוו הספרים באיוריהם של חבריו המאיירים פטר פוס (Peter Vos), שארל בוסט (Charles Boost), אוטו דיקה (Otto Dicke) ופטר ון סטראטן (Peter van Straaten).
סגנונו הספרותי
סימון קרמיחלט היה איש רב-פעלים בתחום הספרות. נוסף על פועלו העיתונאי ועל טוריו הוא כתב בשנים 1956-1948 3 קובצי שירים אירוניים בשם העט Karel Bralleput. השלושה נכרכו יחדיו וראו אור בשנת 1961 בספר Torren aan de lijm ("חיפושיות בדבק"). יחד עם הסופרת והמשוררת הנודעת אנני מ.ח. שמידט הרבה להרצות בפני קהל ברחבי הולנד, וכן חיבר טקסטים לשחקני הקברט וים סונפלד (Wim Soneveld), וים קאן (Wim Kan) ואחרים, וכתב והקליט ביקורות סרטים שנונות. בתוכניות רדיו וטלוויזיה ליליות של רשות השידור הציבורית ההולנדית VARA, אשר שודרו אחת לשבוע ואחת לחודש, הקריא קרמיחלט בנימת קולו היבשה האופיינית טור מטוריו, לאחר אות הפתיחה של שירו של דיוק אלינגטון In a sentimental mood ("במצב רוח סנטימנטלי").
קווים לדמותו
את טוריו לא נהג קרמיחלט לכתוב במשרדי מערכת העיתון, כי אם בביתו, על ספסל בגן הציבורי, במסבאה - בשנת 1972 סבל מבעיית שתייה - ברחבה של בית הקפה וכן הלאה. בידו אחז תמיד עט כדורי נאה, אחד מני רבים באוספו הנרחב, שכן "היה לו קטע עם עטים", הודה. לכשסיים לכתוב את טורו הוא הניחו בקופסה קטנה שהובאה במיוחד לביתו והונחה תחת פעמון דלתו. מדי יום הגיע שליח מהעיתון לאסוף אותו.
קרמיחלט מצא חומרים לכתיבה אגב שיטוטיו הרגליים בעיר: מפרט של התרחשות נדושה יצר סיפור שלם; הוא היטה אוזן לשיחותיהם של אנשים והשתמש באלמנטים מתוכן, אגב שינויים, סידורם מחדש, העצמתם וסיגנונם, והרכיב מהם לבסוף את סיפורו. לעיתים עיבד לכלל שלם עקבי ולכיד פרטים שאסף במשך שבועות, ולעיתים העלה את סיפורו על הכתב כהרף עין. לקורא נדמה תמיד כי אנקדוטה זו, האישית כל כך, מתרחשת יום-יום פעמים אין-ספור; כל סיטואציה וסיטואציה מזוהה בנקל, ובנקל אף ניתן להזדהות עמה.
את הקובץ Welverdiende onrust ("אי-נחת שהורווחה ביושר") משנת 1982 פתח קרמיחלט בציטוט מדבריו של וודי אלן: "מובן שכל מה שמישהו כותב הוא בסופו של דבר אוטוביוגרפי". יש בציטוט זה כדי להצביע על תחושת הקרבה הגדולה שחש קרמיחלט כלפי האנשים והמעמדים שכתב עליהם. מכאן אף היד הרכה שתמיד נהג בכתיבתו: "לעולם אינו שנון על חשבונו של אדם או דבר כלשהו", כתב העיתונאי והסופר יאן חרסהוף (Jan Greshoff). האירוניה העדינה משותפת לו ולסופר והמשורר הפלמי וילם אלסחוט (Willem Elsschot), אשר קרמיחלט העריץ עד בלי די. בין השניים נרקמו יחסי ידידות, ובשנת 1985 פרסם ברוב להט את ספרו הקצר Ontmoetingen met Elsschot ("מפגשים עם אלסחוט"). גם הסופרים קורט טוכולסקי, צ'כוב, ו"נשו" (שם העט של הסופר ההולנדי Jan Hendrik Frederik Grönloh) היו קרובים ללבו.
פרסים
לסימון קרמיחלט הוענקו פרסים אחדים בימי חייו: בשנת 1953 קיבל פרס מטעם מכון יאן קמפרט בהאג לקידום הספרות ההולנדית (de Haagse Jan-Campert-stichting), בשנת 1961 הוענק לו הפרס הספרותי על שם קונסטנטיין האוחנס (de Constantijn Huygensprijs) על מכלול יצירתו, בשנת 1967 זכה בפרס החמש-שנתי מטעם התאחדות מוכרי הספרים באמסטרדם, ועשור מאוחר יותר התכבד בפרס הספרותי החשוב ביותר בהולנד - הוא הפרס על שם ההיסטוריון, המשורר והמחזאי ההולנדי בן המאה ה-17 (Pieter Corneliszoon Hooft). נוסף על אלה הוענקו לו בשנת 1975 שני פרסים; האחד, הפרס השנתי Edo-Bergsma-ANWB לקידום פרסומים בתחום התיירות, והאחר, הפרס הדו-שנתי על שם יאפ ואן פראח (de Dr. J.P. van Praag-prijs) מטעם ארגון ה"ברית ההומניסטית" ההולנדי.
מותו
בערוב ימיו לקה קרמיחלט במחלת הסוכרת, אך לא טיפל בה כראוי, ולו בשל העובדה שאשתו, אשר הלכה והתעוורה במהירות, נזקקה לטיפול בעצמה. אפשר שגם לבעיית האלכוהוליזם שלו מימים עברו הייתה יד בדבר, אף שמשנת 1978 נמנע משתייה שלוחת רסן. קרמיחלט התייחס לסוגיה זו באמרתו:
כתוצאה מהתדרדרות במחלתו אושפז בסתיו 1987 בבית החולים, ולמחרת שחרורו לקה בהתקף לב. לאחר פרק שיקום בבית חולים באמסטרדם שב ושוחרר לביתו, אך שבועות ספורים לאחר מכן, בלילו האחרון של חודש נובמבר, נפטר קרמיחלט בשנתו מהתקף לב שני. לאחר מותו כתבה עליו הסופרת, העיתונאית ובעלת הטור ההולנדית רנאטה רובינשטיין (Renate Rubinstein) ספר ביוגרפיה בשם Mijn beter ik ("האני המשופר שלי"), אך לא הכול היו מאושרים מכך, שכן אזכורו של הרומן הסמוי שהתנהל בין השניים לא התקבל בעין יפה בחוגים מסוימים.
יהושע ילין
יהושע ילין (בכתיב יידי: יעלין; כ"ג בתמוז ה'תר"ג, 1843 – ז' באייר ה'תרפ"ד, 1924) היה איש רב פעלים מאנשי היישוב הישן ומעסקניה הבולטים של העיר ירושלים.
חייו ומפעליו
יהושע ילין נולד בירושלים בכ"ג בתמוז תר"ג (21 ביולי 1843). הוא היה בנם של ליבה ודוד ילין, להם נולד בירושלים תשע עשרה שנים לאחר הולדת אחותו היחידה חוה, ותשע שנים לאחר עלייתם לארץ־ישראל מלומז'ה, פולין. בגיל 13 השתדך לשרח, בתו של הפרנס שלמה יחזקאל יהודה, שעלה באותה שנה (1856) מבגדאד והשתייך ליהדות ארצות האסלאם. השידוכים נערכו, למרות שמיזוג בין עדות שונות (פולין ועיראק) היה באותם ימים דבר מיוחד ולא שגרתי.
בשנת 1860 קנה אביו של יהושע, דוד ילין בשותפות יחד עם גיסו שאול יהודה כרם זיתים בתחומי הכפר קאלוניה. על אדמות אלה נבנה מאוחר יותר הכפר מוצא. דוד תכנן להקים על אדמות אלה משק חקלאי, אכסניה לעוברי אורח ולתיירים ונופשים. אולם עקב התנכלות הפאשה (פחה) הירושלמי והשייח' השודד של אבו גוש, וכן עקב מצבו של הקונסול הבריטי ג'יימס פין שבו הסתייעו והסתמכו בפיתוח יוזמה זו (אך פין הסתבך בחובות ועזב את הארץ), הפסידו יהושע ושאול כסף רב ולאחר ששילמו את כל החובות לא נותר להם כמעט דבר.
שאול יהודה שקע בדיכאון, חלה ומת בפתאומיות בשנת 1864, בגיל 24. יהושע ילין, שקיבל את ניהול החלקה במוצא לאחר מות אביו, פתח עסק לחלפנות בשותפות עם אחיו המאומץ ליב הורביץ. באותה שנה נולד לשרח ויהושע הבן דוד ילין, על שם אביו דוד ילין (הראשון).
ילין היה מבין שבעת מייסדי השכונה נחלת שבעה. לאחר מספר שנים השתתף בייסוד שכונת אבן ישראל וכן רכש לו שני מגרשים בשכונת מאה שערים עם היווסדה.
בשנת 1872 חכר אדמות בשותפות עם בנימין סלנט ויצחק גולדשמידט באמצעות קשרים עם בדואים בעבר הירדן, על מנת לגדל תבואה על אדמה זו. באותה שנה נולדה לו בתו רחל מסעודה. לאחר כשנתיים, עקב פרישת שותפיו, נאלץ גם הוא לפרוש מיוזמה חקלאית זו, אך המשיך לשמור על קשריו עם הבדואים של האזור.
בשנת 1881 נסע יהושע ילין להודו, כדי לבקר את קרוביה העשירים של אשתו, משפחת דוד ששון. כשחזר, נכנס לשותפות עם נפתלי ליאון והקימו עסק לחלפנות ולמכירת טבק, כמו כן סחר בעורות במשך מספר שנים. באותן שנים שימש גם כנציגו של הקונסול הבריטי בבית הדין לענייני מסחר של השלטון הטורקי.
בשנת 1884 הצטרף לחברת מזכרת משה שבנתה שכונות מכספי קרן משה מונטיפיורי. בשנת 1885 השיא את בנו דוד לבתו של יחיאל מיכל פינס. לאחר מכן בנה את ביתו בשכונת מזכרת משה, וכך יצא גם הוא מהעיר העתיקה. בשנת 1887 השיא את בתו רחל ליחזקאל דנין (סוכובולסקי) יחד היו ממייסדי אחוזת בית והוריו של עזרא דנין. בשנת 1891 מכר 70 דונם מהאדמה שרכש בקאלוניה לאגודת חובבי ציון ובהמשך מכר להם גם את שאר אדמותיו שם ועליהן נוסדה המושבה מוצא. בשנת 1897 נבחר לשמש כחבר בעיריית ירושלים ובכך למעשה היה האשכנזי הראשון בתפקיד זה.
פריס דנינג
ראשית חייו
פריס דנינג נולד בגרינסבורו שבקרוליינה הצפונית כצעיר מבין ששת בניהם של ג'יימס ורייצ'ל נורת' דנינג. הוא למד באקדמיית גרינסבורו הסמוכה ובגיל 17 סיים את לימודיו. עם סיום לימודיו הוא החל ללמוד רפואה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. לאחר מות אביו, עברו דנינג, אמו, ואחד מאחיו הגדולים לבלומינגטון שבאינדיאנה, שם הוא לימד לזמן מה כמורה בבית ספר. בבלומינגטון הוא הכיר את שרה אלכסנדר והשניים נישאו ב-1826 ונולדו להם ארבעה ילדים.
דנינג ורעייתו עברו לזמן קצר ללואיוויל, קנטקי כדי להשלים את הכשרתו הרפואית ולאחר מכן הוא פתח מרפאה ברוקוויל, אינדיאנה. מרפאה זו התקיימה זמן קצר, שכן הוא גילה יותר עניין במשפטים. הוא שב לאימו ולאחיו הגדול בבלומניגטון והחל ללמוד משפטים במשרדם של מי שלימים כיהן כמושל ג'יימס וייטקומב ושל חבר בית הנבחרים של ארצות הברית טילמן האוורד. ב-1833 התקבל דנינג ללשכת עורכי הדין. כאשר עבד כעורך דין הוא הכיר את מנהיגי המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה והרשים רבים מהם שראו בו כמועמד פוטנציאלי למשרה ציבורית.
מחוקק
ב-1833 נבחר דנינג לייצג את מחוז מונרו בבית הנבחרים של אינדיאנה. לתפקיד זה הוא נבחר לכהונות נוספות פעמיים וכיהן בו בסך הכול שלוש שנים עד 1836. באותה שנה הוא נבחר לסנאט של אינדיאנה כנציג מחוזות מונרו ובראון. במהלך שנותיו כמחוקק באינדיאנה הצביע דנינג בעד חוק העבודות הציבוריות של מאמות', שהוביל את אינדיאנה לפשיטת רגל ב-1841. בסנאט כיהן דנינג שתי תקופות כהונה של שלוש שנים כל אחת לפני שפתח את משרד עורכי הדין שלו בבלומינגטון ב-1840. פרישתו מתפקיד נבחר הציבור הייתה קשורה ככל הנראה לתמיכתו בחוק העבודות הציבוריות. הוא המשיך להיות פעיל במפלגה, ובבחירות לנשיאות של 1844 הוא היה אלקטור והצביע בעד ג'יימס פולק.
סגן מושל אינדיאנה
ב-1846 התמודד וייטקומב בבחירות לתקופת כהונתו השנייה כמושל. הוא בחר בדנינג כשותפו למרוץ וכסגן המושל, והם ניצחו. בתפקיד סגן המושל כיהן דנינג עד שווייטקומב נבחר בדצמבר 1846 לסנאט של ארצות הברית. וייטקומב התפטר מכהונתו כמושל ודנינג הושבע במקומו.
מושל אינדיאנה
דנינג כיהן תקופה קצרה יחסית כמושל, אך היו אלו זמנים של כמה אירועים בעלי חשיבות רבה באינדיאנה. המדינה אך יצאה אז מתקופה של פשיטת רגל, ודנינג פיקח על השלב הסופי של התהליך, הבטיח שמיזמי העבודות הציבוריות יועברו לבעלי החוב של המדינה ושעסקת הפחתת החוב תבוצע במלואה. באותה עת התנהל בקונגרס דיון על הרחבת העבדות בטריטוריות המערביות, שהוביל לעוינות מרה בין מנהיגי מדינות הצפון לבין מנהיגי מדינות הדרום. דנינג נשא נאום בבית המחוקקים של אינדיאנה שבו הוא גינה את הרחבת העבדות וקרא לביטולה ההדרגתי. הוא היה המושל הראשון שבלט בהתנגדותו לעבדות מאז ויליאם הנדריקס, והמליץ שבית המחוקקים יקבל החלטה שתועבר לקונגרס. בתגובה העביר בית המחוקקים החלטה תקיפה שבה היא בקשה מנציגי אינדיאנה בקונגרס להתנגד להרחבת העבדות.
המושל וייטקומב כבר החל קודם לכן תהליך בבית המחוקקים לזימון ועידה חוקתית, ודנינג המשיך לתמוך במאמצים לקיום משאל עם לשינוי חוקת המדינה. בדצמבר 1849 סיים דנינג את כהונתו כמושל ושב לעיסוקו בעריכת דין.
הוועידה החוקתית
ב-1850 אישר ציבור הבוחרים באינדיאנה את כינוסה של הוועידה החוקתית שנועדה להחליף את חוקת המדינה. דנינג היה אחד הנציגים הבולטים לוועידה ולקח על עצמו את ההובלה בקידום כמה רפורמות. בין הצעותיו נמנו איסור על חקיקה מיוחדת, שכן בית המחוקקים של אינדיאנה נודע לשמצה על העברת חוקים שהיו רלוונטיים למחוזות מסוימים או ערים מסוימות. דנינג הצליח להכניס סעיף לפרק 4 לחוקה שדרש שכל החוקים שיועברו על ידי בית המחוקקים יהיו תקפים באופן שווה לכלל המדינה, ובכך שם קץ לנוהג זה.
שנותיו האחרונות
ב-1856 נבחר דנינג כמועמד המפלגה הדמוקרטית לקונגרס, אך הוא דחה את ההצעה בעיקר בשל טבעה הפלגני של המפלגה באותה תקופה. יחד עם רבים במפלגה הוא התעמת עם מנהיגי המפלגה באינדיאנה שגילו אהדה למדינות הדרום. ב-1860 הוא קיבל על עצמו את מינוי המפלגה כנציג בוועידת המפלגה שהתקיימה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית ובוועידה השנייה שהתקיימה בבולטימור. בשתי הוועידות הוא הצביע בעד סטיבן דאגלס והעדיף פשרה בשאלת העבדות. כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית באותה שנה, הכריז דנינג בפומבי על נאמנותו לאיחוד והיה פעיל בגיוס אנשים לטובת המאמץ המלחמתי. בסיכומו של דבר הוא היה אחראי על גיוסם של כמעט שני רגימנטים מלאים.
ב-1861 עזב דנינג את המפלגה הדמוקרטית, נבחר לכהונה נוספת בסנאט של אינדיאנה כמועמד עצמאי, ותמך במושל המדינה הרפובליקני עד תום המלחמה. המושל, אוליבר מורטון, לקה בשבץ מוחי ב-1865 ונסע לאירופה כדי לקבל טיפול רפואי. במקומה היה קונרד בייקר למושל בפועל, ודנינג נבחר כנשיא הזמני של הסנאט של אינדיאנה במקומו. רעייתו של דנינג נפטרה ב-1863 ושנתיים לאחר מכן הוא נישא בשנית. ב-1867, כאשר תמה כהונתו בסנאט, הוא נבחר שוב כמועמד המפלגה אך דחה את ההצעה. הוא גם דחה הצעה להתמודד לקונגרס ב-1868 והעדיף להמשיך לעסוק בעריכת דין. דנינג זכה במוניטין ברמה הלאומית כעורך דין והוא התמחה במשפט הפלילי. המוניטין שלו היה כה רב עד שלקוחותיו היו בטוחים בהצלחתם כאשר הוא לקח על עצמו את ייצוגם. דנינג המשיך להיות פעיל בחיים הציבוריים על אף שהוא סירב להיבחר למשרה ציבורית. הוא המשיך להיות פעיל בעריכת דין עד שבוע לפני מותו.
פריס דנינג נפטר ב-9 במאי 1884 בבלומינגטון, בגיל 78. הוא נטמן בבית הקברות רוז היל שבעיר.
פרוטאז K
פרוטאז K הוא חלבון מסוג סבטיליזין (סרין פרוטאז), השייך למשפחת הפרוטאזות S8. האנזים התגלה לראשונה ב-1974 במיצוי מפטריה מהמין Tritirachium album. פרוטאז K יכול לפרק קרטין, ומכאן שמו.
פרוטאז K הוא חלבון המפרק קשר פפטידי של חלבונים אחרים. אתר הקישור של פרוטאז K מכיל חומצות אמינו הידרופוביות (אליפטיות, ארומטיות וכו'), ולכן חומצות אמינו אלה נקשרות אליו חזק יותר. כיוון שחומצות אמינו אלה נקשרות אל אתר הקישור חזק יותר, החלבון מפרק בעיקר קשרים פפטידיים שנמצאים אחרי חומצות אמינו הידרופוביות. האתר הפעיל של החלבון מורכב מחומצות האמינו חומצה אספרטית, היסטידין, סרין וציסטאין. החלבון קושר שני יונים של סידן, המייצבים אותו. אתרי הקשירה לסידן ממוקמים בסמוך לאתר הפעיל של החלבון, אך אינם מעורבים במנגון הזירוז. עם זאת, הוצאה של יוני הסידן גורמת לירידה של 80% בפעילות החלבון.
יישומים
פרוטאז K משמש את הביולוגיה המולקולרית לצורך פירוק חלבונים וכן לניקוי ולבידוד חומצת גרעין. הוספת האנזים לתמיסה ממנה רוצים לבודד חומצות גרעין גורמת לפירוק הנוקלאזות, שאחרת עלולות לפרק את ה-DNA או את ה-RNA, וכך ניתן לבודד את חומצות הגרעין. כמו כן, משמש פרוטאז K לפירוק חלבונים אחרי שבירה של תא.
אחת התכונות המייחדות את פרוטאז K היא עמידותו. פרוטאז זה פעיל בטווח רחב של pH, בין 4–12, כאשר הפעילות המיטבית היא ב-pH 8.0. הוא הופך פעיל יותר בנוכחות של SDS ואוראה, משום שהפרוטאז עמיד בפניהם אך הללו גורמים לדנטורציה בחלבונים אחרים וכך הופכים אותם לנגישים יותר לפעולת הפירוק. כמו כן, העלאת הטמפרטורה ל-50–60 מעלות צלזיוס אף היא מגבירה את פעילות האנזים. תכונות אלה הופכות את החלבון לשימושי במיוחד משום שאפשר להשתמש בו גם בנוכחות ריאגנטים אחרים, העוזרים להפיכת החלבונים בתמיסה ללא פעילים.
קיט וולסי
כריסטופר רובין קיט וולסי (באנגלית: Christopher Robin "Kit'" Woolsey) הוא שחקן ברידג' ושחקן שש בש מצטיין.
לולה פורנר
לולה פורנר (בספרדית: Lola Forner; נולדה ב-6 ביוני 1960) היא שחקנית ספרדייה.
קיט וולסי
ביוגרפיה
וולסי נולד בוושינגטון די. סי. וסיים את לימודיו באוברלין קולג' בשנת 1964. בשנת 1965 קיבל תואר שני במתמטיקה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. וולסי ואשתו סאלי, שחקנית ברידג' מצטיינת בעצמה, מתגוררים בקנסינגטון בקליפורניה.
לולה פורנר
ביוגרפיה
פורנר נולדה באליקנטה, ב-1979 היא הוכתרה כמיס ספרד והתחרתה בתחרויות מיס עולם 1979 ומיס אירופה 1980.
היא ידועה בכך ששיחקה בסרטי ג'קי צ'אן וביניהם "פרויקט א" כבתו של אדמירל בריטי, "ארוחות על גלגלים" כקייסת, ב-1987 שיחקה בסרט הספגטי "האפאצ'י הלבן" לצד צ'ינציה דה פונטי, ב-1990 גילמה את איזבלה מאורגון, מלכת פורטוגל, המלכה רעיה של מנואל הראשון, מלך פורטוגל בסרט היסטורי שהוקרן בפסטיבל קאן.
קיט וולסי
קריירת הברידג'
וולסי זכה באליפות העולם לקבוצות פתוחות (Rosenblum Cup) בשנת 1986. בשנת 1982 סיים במקום השני באותה תחרות. בשנת 1989 סיים במקום השני באליפות העולם לנבחרות לאומיות ( Bermuda Bowl). בשנת 2000 היה שותף לזכייתה של נבחרת הסניורים (שחקנים מעל גיל 60) של ארצות הברית במקום הראשון באולימפיאדה. בשנת 2003 זכה ביחד עם חבריו בנבחרת ארצות הברית במדליית זהב ב-Senior Bowl.
לולה פורנר
ביוגרפיה
מ-2008 עד 2009 שיחקה תפקיד משני בטלנובלה המקסיקנית "בשם האהבה".
קיט וולסי
קריירת השש בש
וולסי דורג במקום החמישי בעולם בשנת 2007. סיים במקום השני בגביע העולמי בשנת 1996.
לולה פורנר
ביוגרפיה
ב-1980 ו-1988 הייתה חברה בצוות השיפוט הספרדי באירוויזיון.
פורנר נשואה ואם לבן.
קיט וולסי
אליפויות עולם
סיים פעם אחת במקום ראשון באליפות עולם ופעמיים במקום ראשון באליפות עולם לנבחרות סניורים (שחקנים מעל גיל 60). הישגים בולטים באליפויות עולם:
אליפויות צפון-אמריקה
וולסי זכה שש עשרה פעמים באליפויות צפון אמריקה לפי הפירוט הבא:
אליפויות ארצות הברית
קיט וולסי זכה חמש פעמים באליפויות ארצות הברית
תרומתו כתאורטיקן וכותב
וולסי כתב ספרים רבים על ברידג'. הוא תרם לתאוריה של שיטות הכרזה. בין החידושים שלו the two-way checkback ושיטת הגנה נגד פתיחות של 1NT הקרויה על שמו: Woolsey Defense. הקונבנציה הזו דומה מאוד לקונבצית Landy המורחבת. וולסי היה הראשון שפרסם מאמר על קונבנציית ההכרזה CRASH, לאחר פתיחה מלאכותית של 1 של יריב המחזיק יד חזקה עם 16 נקודות או יותר. הקונבנציה פותחה על ידו ביחד עם Steve Robinson. המאמר על CRASH פורסם בשנת 1976 בעיתון The Bridge World. החל משנת 1984 וולסי הוא אחד מארבעת העורכים המתחלפים של The Bridge World's monthly Master Solvers Club (מאוחר יותר אחד מששת העורכים המתחלפים). בשנת 1978 זכה בפרס של International Bridge Press Association (IBPA) על המאמר או סדרת המאמרים הטובה ביותר על שיטות הכרזה או קונבנציות הכרזה.
פעילות לחשיפת רמאויות בברידג'
בשנת 2015 נחשפו רמאויות וחשדות לרמאויות מתוחכמת של זוגות שחקני צמרת מקצוענים בברידג' האירופי. הזוג הבכיר בנבחרת גרמניה הודה ברמאות. בין החשודים הנוספים פולביו פנטוני וקלאודיו נונס, שחקני נבחרת מונקו, המדורגים במקום ראשון ושני בעולם בצבירת נקודות אמן, שחקני נבחרת ישראל לוטן פישר ורון שוורץ, זוג שחקנים מנבחרת פולין וזוג שחקנים מנבחרת בולגריה.
וולסי פעל, ביחד עם שחקנים אחרים, כמו בוי ברוגלנד (באנגלית: Boye Brogeland) מנורווגיה לחשיפת הרמאויות. וולסי ניתח את השיטה, שבה לדעתו רימו השחקנים, ופרסם מאמרים באתר Bridge Winners תחת הכותרת: The Videos Speak. במאמר הראשון הוא מציג את השיטה שבה לדעתו פעלו פישר ושוורץ. ובמאמר השני הוא מציג את השיטה שבה לדעתו רימו פנטוני ונונס. במאמר הוא מסתייע בצילומי סרטי וידאו של משחקים בתחרויות ברידג' חשובות ובעזרתם מראה כיצד לדעתו פועלת שיטת הרמיה.
אריאל רות
אריאל רות (בספרדית: Ariel Rot; נולד ב-19 באפריל 1960) הוא גיטריסט, זמר, מלחין ומפיק ספרדי, יהודי יליד ארגנטינה, שפעל בעיקר בתחום מוזיקת פופ-רוק. עמד בראש הלהקות "טקילה" (Tequila) ו"לוס רודריגס" (Los Rodríguez).
ביוגרפיה
אריאל רוטנברג (Ariel Rotenberg) נולד בבואנוס איירס, למשפחה יהודית. אביו היגר לארגנטינה מאוקראינה בשנות ה-30 של המאה ה-20. אמו, דינה רות, ילידת צ'ילה, היא זמרת מוכרת של שירי לדינו. בשנת 1976 המשפחה היגרה לספרד עקב רדיפות הדיקטטורה בארגנטינה.
אחותו של אריאל רות, ססיליה רות, היא שחקנית קולנוע מפורסמת, שהייתה נשואה בעבר למלחין הרוק הארגנטינאי פיטו פאאס (Fito Paez).
בשנת 1977 הקים את להקת "טקילה" יחד עם עוד ארגנטינאי, הזמר אלחו סטיבל, ושלושה ספרדים - חוליאן אינפנטה (גיטרה), פליפה ליפה (בס) ומנולו איגלסיאס (תופים). להקת טקילה הייתה אחת מלהקות הרוק המיתולוגיות של שנות הדמוקרטיה הראשונות בספרד אחרי מות פרנקו. הלהקה התפרסמה במיוחד בלהיטים Salta ו-Rock&Roll en la plaza del pueblo.
בין השירים שכתב בקריירה העשירה שלו אפשר לציין: "Mucho mejor, Me estas atrapando oltra vez" שכתב ללהקת "לוס רודריגס", ושירים ששר לבד כמו "Vicios caros ,Cenizas en el aire" ו-"Gustos sencillos" המוקדש לבנו.
דניאל קושלנד
מודל ההתאמה המושרית
עבודתו המוקדמת של קושלנד הייתה בנושא קינטיקה אנזימטית בספרייה הלאומית של ברוקהבן שבלונג איילנד ובאוניברסיטת רוקפלר שבניו יורק. עבודתו זו הובילה לתאוריה על מנגנון הקטליזה של אנזימים בשם התאמה מושרית (induced fit model). מודל זה הציע כי רק לאחר התחברות הסובסטראט לאנזים חלים שינויי קונפורמציה מקומיים באתר הקישור באנזים. שינוי זה גורם להתאמה מבנית בין אתר הקישור לסובסטראט. כלומר, לאחר הקישור נוצרת התאמה מבנית בין הסובסטראט לבין אתר הקישור באנזים, התאמה אשר לא הייתה קיימת לפני הקישור. מודל זה עמד כנגד מודל מנעול-מפתח (lock and key), שבימינו פחות מקובל, אשר טוען כי האתר הקושר והסובסטראט התאימו זה לזה עוד לפני התחברות הסובסטראט.
מודל KNF לתיאור קואופרטיביות
מודל נוסף שהוצג על ידי קושלנד הוא מודל KNF להסבר מנגנוני-מבני של תופעת הקואופרטיביות בחלבונים (Koshland, Nemethy, Filmer, 1966). קאופרטיביות באה לידי ביטוי בפעילות חלבונים בעלי מספר אתרים פעילים (בדרך כלל בחלבונים אוליגומרים, הבנויים ממספר תתי יחידות). בחלבונים קואופרטיביים קשירה של ליגנד (סובסטראט) לאחת מתתי היחידות משפיע על הזיקה (אפיניות) של אתרי הקישור בשאר תתי היחידות לקישורם של ליגנדים נוספים. במודל KNF קישור של ליגנד לתת יחידה אחת משרה שינוי קונפורמציה בתת-יחידה זו, בהתאמה עם מודל ההתאמה המושרית. קישור זה גורם לשינוי הזיקה של אתרי הקישור בתתי היחידות הסמוכות. מודל ה- KNF עמד כאלטרנטיבה למודל MWC בו תתי יחידות נמצאות בשיווי משקל בין הקונפורמציה עם האפיניות הנמוכה לקונפורמציה עם האפיניות הגבוהה גם ללא קישור ליגנד (Monod, Wyman, Changeux, 1965). למרות יתרונו של מודל MWC במספר הפרמטרים הקטן יותר הנדרש לצורך תיאורו, יש המייחסים למודל KNF יתרון בתיאור קואופרטיביות שלילית (ירידה בזיקה של תתי יחידות שכנות בעקבות קישור ליגנד). שני המודלים עמדו במשך שנים במרכזו של ויכוח לגבי נכונותם בחלבונים רבים ובהמוגלובין בפרט. כיום קיימות עדויות התומכות בשני המודלים לגבי חלבון ההמוגלובין, וכפי הנראה המודל המתאים לתיאור הקואופרטיביות של המוגלובין הוא שילוב של שני המודלים.
דווידה סנטון
דווידה סנטון (באיטלקית: Davide Santon; נולד ב-2 בינואר 1991 בשכונת פורטומגיורה שבנפת פרארה, איטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת המגן בקבוצת רומא.
קריירה
בשנת 2005 הצטרף סנטון למחלקת הנוער של אינטר בעודו בן 14. ב-21 בינואר 2009 השלים 90 דקות בהופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק רבע גמר הגביע האיטלקי נגד רומא. באותה עונה עלה לשחק 13 פעמים בהרכב בליגה ופעמיים עלה מהספסל. את העונה סיים בזכייה בתואר האליפות תחת הדרכתו של ז'וז'ה מוריניו. ב-31 בינואר 2011 עבר סנטון בהשאלה לצ'זנה מהליגה השנייה באיטליה. קצת יותר מחצי שנה לאחר מכן חתם סנטון על חוזה לחמש שנים בניוקאסל בתמורה ל-5.5 מיליון ליש"ט שעברו לאינטר. בינואר 2015 עבר סנטון לאינטר בהשאלה, ובקיץ עבר באופן מלא לקבוצה.
עונת 2009/2010 בליגה האדריאטית
עונת 2009/2010 בליגה האדריאטית הייתה העונה התשיעית של תחרות לקבוצות כדורסל. בתחרות השתתפו קבוצות מהמדינות הבאות: סלובניה - 2 קבוצות, קרואטיה - 4 קבוצות, בוסניה והרצגובינה - 2 קבוצות, סרביה - 5 קבוצות, מונטנגרו - קבוצה בודדת.
המשחק הראשון התקיים ב-10 באוקטובר 2009 ותחרות הסתיימה ב-25 באפריל 2010. בתחרות השתתפו 14 קבוצות.
העונה הסתיימה בניצחון של פרטיזן בלגרד מסרביה, בפעם הרביעית (ברצף) בתולדות המועדון.
פיינל פור
המשחקים נערכו בזאגרב ארנה, בלגרד
קישורים חיצוניים
נתונים מפורטים של העונה
העתיד של המוח
העתיד של המוח (אנגלית: The Future of the Mind) הוא ספר מסוגת המדע הפופולרי מאת הפיזיקאי התאורטי מיצ'יו קאקו שיצא בשנת 2014 באנגלית, ובשנת 2015 בעברית. הספר מתאר את התפתחות תחום חקר המוח, ואת אפשרויות התפתחות הטכנולוגיה העתידית בתחום זה.
תוכן
הספר מחולק לשלושה חלקים: הראשון דן בקיומה של תודעה, ומה משמעותה מבחינה מדעית; השני דן באפשרויות הטכנולוגיות להעצמת התודעה ויכולותיה; והשלישי דן במצבי תודעה חלופיים.
המוח והתודעה
קאקו מתחיל בסקירה על ציוני דרך משמעותיים בחקר המוח: התאונה של פיניאס גייג', חקר קליפת המוח ורישום ההומונקולוס, ומתאר כמה דרכים לחקור את המוח: סריקת MRI, סריקת EEG ואפשרויות נוספות. לאחר מכן דן קאקו בתודעה, מנקודת מבטו של פיזיקאי; הוא מדרג את מצבי התודעה השונים לשלוש רמות, התמצאות במרחב, התמצאות בחברה והתכוננות לעתיד, ומציין כי בני אדם הם היחידים שמוחם פועל בכל שלוש הרמות.
מצבי תודעה חלופיים
בפרק זה דן קאקו במצבי תודעה שאינם שגרתיים. הוא מתחיל בדיון על מהותם של חלומות, ובאפשרויות עתידיות לצלם ולערוך חלומות. לאחר מכן דן קאקו ביכולת לשלוט במוחו של אחר, באמצעות סמים, היפנוזה או זרמים חשמליים. בהמשך עוסק קאקו במחלות נפש, הזיות ופגיעות מוחיות דומות.
לאחר מכן דן קאקו ברובוטים- האם ניתן ליצור בינה מלאכותית, האם ניתן לדמות תודעה ורגשות, ועוסק בשאלות כמו האם רובוטים יוכלו (או ירצו) לשקר, האם רובוטים ימרדו בבני האדם ובדברים דומים. בהמשך דן קאקו באפשרות להפריד בין התודעה לגוף- ולאפשר לבני האדם לחיות כתודעה נצחית המשוטטת ביקום.
לסיום, דן קאקו בתודעות השונות מתודעותיהם של בני אדם- תודעותיהם של בעלי חיים וחוצנים.
STS-102
STS-102, הייתה משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א. המטרה העיקרית הייתה להתחבר לתחנת החלל הבין-לאומית ולבצע החלפת צוות.
המשימה
משימת STS-102 הייתה המשימה השמינית לתחנת החלל הבינלאומית. משימה זו חידשה אספקה לצוות שבתחנת החלל והחליפה בין הצוות הראשון לשני.
השיגור בוצע כמתוכנן מכן שיגור 39B במרכז החלל קנדי ולאחר יומיים מעבורת החלל דיסקברי התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית. באותה עת בתחנת החלל שהו חברי משלחת מס' 1. המשימה שוגרה כשבתא המטען שלה מודול הלוגיסטיקה הרב תכליתי, "לאונרדו". לאחר העגינה הצוותים החלו בהעברת ציוד לתחנת החלל. ב-11 במרץ סוזן הלמס וג'יימס ווס ביצעו פעילות חוץ רכבית. המטרה הייתה לשנות מיקום יחידת חיבור בחלק החיצוני של תחנת החלל בעזרת אמצעי קצה רובוטי קנדארם. המשימה הושלמה לאחר 9 שעות עבודה. פעילות נוספת בוצע ב-13 במרץ. פול ריצ'רדס וארנדו תומאס התקינו בחלק החיצוני של התחנה ציוד נוסף. פעילות זו נמשכה כ-6 וחצי שעות.
לאחר השלמת העברת ציוד מודול לוגיסטי "לאונרדו" הוחזר לתא המטען של המעבורת. העברת שליטה על תחנת החלל לצוות חדש הושלמה, מעבורת התנתקה מתחנת החלל ונחתה במסלול נחיתה מס' 15 במרכז החלל קנדי.
משלחת מס' 2 של תחנת החלל החלה בעבודה שנמשכה עד ל-22 באוגוסט 2001.
לגעת באושר
לגעת באושר היא טלנובלה יומית ישראלית אשר הופקה על ידי חברת דרסט הפקות ושודרה במהלך שנת 2001 בערוץ ויוה. לאחר מכן שודרה בשידורים חוזרים ב-2002 בערוץ 10, ב-2007, ב-2008, ב־2016 ובשנת 2018, וב־2021 בערוץ HOT בידור ישראלי. הסדרה זכתה לפופולריות רבה ואף נמכרו יומנים, קלסרים וחולצות עם סמלי הסדרה. את שיר הנושא של הסדרה כתב אהוד מנור, הלחין מיקי גבריאלוב ושר אלי לוזון. מאוחר יותר הקליטה את השיר גם שחקנית הסדרה אילנה אביטל, עבור אלבומה "נוגעת באושר" מ־2001.
פרק 120 תיאר את מאחורי הקלעים של הסדרה ונקרא "ימים אחרונים של אושר".
עלילה
העלילה עוקבת אחר עפרה אברהם (שרון דוראני), בחורה ענייה יתומה מאב, אשר נזקקת לכסף במטרה לממן ניתוח דחוף לאמהּ החולה. כאשר עפרה כמעט מאבדת את תקוותה, מציעה לה אירית סופר (נטע הבר) לממן את ניתוח אמה, אם עפרה תשמש אם פונדקאית לה ולבעלה, נדב (דן תורג'מן), אשר אינם מצליחים להביא ילד לעולם עקב עקרותה של אירית. עפרה מסכימה לעבור את ההפריה, ונמצאת תחת תנאי: אסור לה לפגוש את נדב. בשלבי ההריון חייה של עפרה משתנים מקצה אל קצה, וועל אף שהיא מאורסת לנתי (שרון פרנס), היא מתאהבת בגבר נשוי, כאשר אינה יודעת שזהו נדב, אבי בנה. סביב דמויות מרכזיות אלה ניצבות דמויות שונות, אשר יוצרות ביניהן סיפורי חברויות, בגידה, אהבה ושנאה.
הפקה
הסדרה הופקה על ידי חברת דרסט הפקות בשיתוף עם השותפות המוגבלת "דלין הפקות סרטים".
צילומי הסדרה צולמו באולפני נווה אילן וכמה מצילומי החוץ צולמו במבשרת ציון. יחסית לאותם ימים נחשבה הסדרה לבין הראשונות והבודדות שמצולמת בסאונד דולבי דיגיטל ובאמצעות מצלמות קולנוע שטרם נראו בהפקות ישראליות. חברת דרסט הפקות שכרה מספר מצלמות מאולפני סרטי יוניברסל על מנת להתאים את הסדרה לסטנדרט הצילום של הטלנובלות הארגנטינאיות והמקסיקניות ששודרו באותה תקופה בישראל. הסדרה אף שודרה במספר גדול של מדינות ותורגמה ליותר מ-16 שפות. המדינות בהן שודרה הסדרה הן, פולין, הונגריה, צ'כיה, איטליה, ספרד, קפריסין, מלטה, קנדה, ארצות הברית, קולומביה, ארגנטינה, יפן,פינלנד, אוסטריה, קרואטיה והולנד.
אף על פי שהסדרה שודרה בערוץ ויוה היא זכתה לרייטינג ממוצע גבוה של 11%.
עונה שנייה
הסדרה הייתה אמורה לעלות לעונה שנייה. בשנה האחרונה לאחר שהסדרה ירדה מהמסך ולחיי האהבה כבר עלתה לשידור נעשו ניסיונות רבים להביא למרקע עונה חדשה של הסדרה. "דרסט", חברת ההפקה של הסדרה, ניהלה מגעים עם מספר גופי שידור בשני מסלולים עיקריים: שידור הסדרה ברצועה יומית בערוץ 2 או שידור הסדרה בשני גופי שידור שאינם מתחרים – ערוץ עשר ו- YES.
בסופו של דבר, המגעים הללו לא הבשילו וב"דרסט" מצאו פתרון אחר, הסדרה הייתה אמורה לעלות בסלולר בחברת אורנג' בפרקים באורך 3 דקות.
קישורים חיצוניים
ביקורות
חסמבה
חסמבה (ראשי תיבות של: חבורת סוד מוחלט בהחלט) היא חבורת ילדים סודית, המופיעה בספריו של יגאל מוסינזון. החבורה פועלת בשירות היישוב ומדינת ישראל כנגד אויבי המדינה, ולעיתים בשם אידיאלים חיוביים כנגד פושעים או נבלים בינלאומיים.
סיפורי החבורה הופיעו לראשונה בשנת 1949 בשבועון "משמר לילדים" כסיפור בהמשכים, ובשנת 1950 נאספו הסיפורים לקובץ שהופיע כספר. בסדרה הופיעו 44 ספרים, עד סמוך למותו של מוסינזון, בשנת 1994. סדרת חסמבה נכתבה כהבטחה לבנו של יגאל מוסינזון, (שנפל במלחמת יום הכיפורים), שביקש ספרים עבריים ולא רק את חוברות הטרזן שאביו נהג להביא לו.
סיפורי החבורה זכו לעיבודים רבים, הן בתיאטרון, הן בקולנוע והן בטלוויזיה. הספרים עודם יוצאים לאור במהדורות חדשות, והסדרה היא אחת מסדרות ספרי הילדים המצליחות שיצאו בשפה העברית, ומכירותיה הכוללות עברו את סף מיליון העותקים.
ילדי החבורה מתוארים כילדים על סף גיל ההתבגרות. בספרים מופיעים שני דורות של ילדי החבורה: דור ראשון שפעל בין השנים 1949 ל-1959, ב-16 ספרים הראשונים של הסדרה, בהנהגת ירון זהבי, ודור שני, שפעל בין השנים 1966 ל-1994, בהנהגת יואב צור. הרכב החבורה אינו קבוע, אך המדובר בגרעין הכולל מפקד, סגנית "יפה", "שמן", "רזה", "קטן" ,"תימני". הילדים פועלים מאתר סודי בתל אביב המכונה "המערה החשמלית" הנמצאת מתחת למלון הילטון תל אביב (החל מהספר ה-17 של הסדרה). אויבי החבורה אף הם משתנים, אך דמות הנבל המזוהה ביותר עם הסדרה, שחוזרת במספר ספרים, כמו גם בעיבודים לבמה ולמסך, היא אלימלך זורקין.
עלילה
חסמבה היא חבורת ילדים, שהתאגדו בשלהי תקופת המנדט הבריטי כדי לסייע לפעולות הגנה והעפלה. החבורה התאספה לראשונה בבית המרקחת של הרוקח שחורי, אביו של עוזי הרזה, ושם העניק לה הרוקח את שמה, "חבורת סוד מוחלט בהחלט".
מקום הכינוס הקבוע של חסמבה הוא "המערה החשמלית", הנמצאת על חוף ימה של תל אביב. המערה מתוארת בתחילה כמקום מפגש צנוע, שהכניסה אליו נעשית דרך מראה המסתובבת על צירה בצריף שברחוב הירקון, או דרך פתח המופעל באמצעות מנעול חשמלי מקודד, המסיט סלע (מנעול שאותו התקין שמעון, אביו של ירון זהבי, שהוא מסגר) אי שם ליד בית הקברות המוסלמי, במקום הצופה אל הים. במהלך השנים, עם זאת, תוארה המערה כפלא טכנולוגי, הכולל מיני חידושים מרעישים. לימים, הוקם במקום בו אמור היה הצריף להימצא מלון הילטון תל אביב.
הטכנולוגיה המתוחכמת שיחקה תפקיד גובר והולך בספרים. בעת שבספר הראשון בסדרה מצליחים החסמבאים לשחרר את מפקד ההגנה ירמיהו מהכלא כאשר הם עוקרים באמצעות משאית ושרשרת ברזל את סוגרי כלאו, הרי שכבר בספר הרביעי, "אוצר הזהב של המלך הורדוס", משתמשים הן החסמבאים והן הנבלים בהמצאות מתוחכמות, ובטכנולוגיות שספק אם היו קיימות בעת כתיבת הספר. בספרים האחרונים בסדרה, משתמשים החסמבאים בני הדור השני במגוון של טכנולוגיות דמיוניות כגון רובוט אינטליגנטי המכונה "זגלובה", רובה לייזר המכונה "מתושמל", המצאות שונות ההופכות את האדם לבלתי נראה, קופים מעופפים, זריקת אנטי חומר ועוד.
בתחילה לחמו החסמבאים כנגד שלטונות המנדט. הספרים מדלגים על תקופת מלחמת העצמאות ב-1948 ואינם מספרים דבר על מה שעשו בני החבורה בזמן המלחמה, אלא קופצים היישר אל מדינת ישראל הצעירה של תחילת שנות החמישים. לאחר הקמת מדינת ישראל מצאו להם בני החבורה אויבים שונים: לעיתים פושעים, לעיתים שליחי מדינות ערב, ולעיתים נבלים בינלאומיים. מזימותיהם של הנבלים הלכו והסתבכו. בעוד שבספר הראשון נלחמו החסמבאים כנגד ג'ק סמית, המכונה "החיפושית האדומה", איש הבולשת הבריטית שהתנכל לאנשי ההגנה, בספר האחרון נלחמו כנגד כנופיה בינלאומית המכונה "העקרב הצהוב" המטמינה פצצות אטום קטנות בערי ישראל.
עלילות חסמבה הדגישו ערכים של רעות ואחווה והטיפו לציונות. חסמבה נלחמה תמיד באויבים שקמו למדינת ישראל בתקופה שבה נכתבה, החל מאנשי הפדאיון, דרך מועמר קדאפי (השולח בספר "חסמבה במלחמה בסוחרי הסמים המסוכנים", שליחים שיפיצו סמים מסוכנים לנוער הישראלי) וכלה בהשתתפות בכל מלחמות ישראל באותה התקופה - מלחמת סיני, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ואף מלחמת המפרץ הראשונה. כאשר לא היו החסמבאים עסוקים במלחמה באויבי המדינה, הגנו על אוצרותיה הארכאולוגיים, כגון אוצר הזהב של המלך הורדוס או כתר המלך דוד, וסייעו בטיפול ובשיקום נוער במצוקה.
הדמויות
הדמויות העיקריות בחסמבה הם חבורת ילדים תל אביבים בראשותו של מפקד בשם ירון זהבי, שנפגשו בשלהי תקופת המנדט הבריטי והקימו חבורה סודית על מנת לסייע לאנשי ההגנה בהעפלה ובמלחמה בבריטים. את ההשראה לדמותו של ירון זהבי, מפקד חסמבה, קיבל מוסינזון מירון לונדון, בנו של השחקן בצלאל לונדון, שבביתו הרבה מוסינזון לבקר. לתמר היפה קיבל השראה מתמר רז, בת מחזור 2 של קיבוץ נען שבו חי מוסינזון. עוזי הרזה מתבסס על עוזי אשל שנפטר ממחלה בשנת 2008. שאר הדמויות, כגון אהוד השמן, מנשה התימני ומשה ירחמיאל עוצבו לפי ילדי קיבוץ נען שבו חי מוסינזון.
החבורה הראשונה, בספרים 1–16, בין השנים 1949 ל-1959, הוקמה עם תשעה חברים: ירון זהבי - המפקד - ( בנו של שמעון המסגר), תמר היפה - סגנית המפקד- (למדה בבית ספר "נורדאו" בתל אביב), אהוד השמן- (בנו של ברוך- נהג ב"סולל בונה" ), עוזי הרזה (אביו – שחורי – היה בעל בית מרקחת), מנשה התימני -(למד בבית ספר "תחכמוני" בתל אביב) משה ירחמיאל – (בנו הממושקף של מוכר עיתונים), אשר כותב את העלילות, שלומית החובשת, דני הקטן -(למד בבית ספר "בלפור" בתל אביב) ורפאל כדורי - (למד ב "גימנסיה הרצליה" והיה בנו של עורך דין). בספר הראשון מצטרף לאחר מעשה גבורה של הצלת ילד מטביעה - אליהו חרמון (ילד עני, בנה של אלמנה), אך באותו ספר מוצא אליהו את מותו בשחייה כשהוא שוחה בחזרה לאחר שהזהיר אוניית מעפילים שהבריטים על החוף. בספר השביעי החסמבאים נמצאים על אונייה מלאה בנשק שיש צורך לפוצץ אותה, רפאל כדורי נכנס לבטן האונייה לוודא שהיא תתפוצץ ומוצא בתוכה את מותו. דמותו של דני הקטן נעלמת במהלך הספרים של החבורה הראשונה, מבלי הסבר ידוע, אלא רק הסבר חלקי שלאחר מותו של רפאל כדורי הוריו מפחדים שיהיה בחסמבה.
החבורה השנייה, בספרים 17–44, בין השנים 1966 ל-1994, הוקמה עם מספר מצומצם יותר של חברים, שישה: יואב צור - המפקד, רחל היפה - סגנית המפקד, שרגא - השמן, ארנון - הרזה, יוסי - הקטן התימני, ברוך - הג'ינג'י הממושקף. במהלך עלילות החבורה השנייה באו לעיתים חברי החבורה הראשונה לעזרתם, כאשר מצוינים תחומי עיסוקם, למשל ירון זהבי הוא ראש מפקדת תפקידים מיוחדים (מת"ם), אהוד הוא טייס וכדומה.
בספרו "מטרזן עד זבנג" סיפר אלי אשד כי מוסינזון הכין גם טיוטה לדור שלישי של חסמבאים. על חבורת חסמבה השלישית היה אמור לפקד גיל גנקין, נער בהיר שיער וחום עיניים. סגניתו המיועדת עם רנן. בין בני החבורה החדשה היו צריכים להיות אביגדור התימני; רחבעם השמן; בוריס (המכונה פושקין), עולה מרוסיה; אלקנה, ככל הנראה נער דתי; דליה החובשת; וג'ניפר, עולה מניו יורק. ואולם, מוסינזון נפטר טרם הספיק לטפח את הנושא ולהוציא ספרים עם דמויות אלה.
במהלך הסדרה נפצעו המפקדים, כל אחד בתקופתו, ברגליהם, והיה ספק כי יוכלו לשוב לתפקידם. את ירון החליף הנריקו הנער ממרוקו, שיצא מהחבורה עם חזרתו של ירון. בספר 25 של הסדרה מופיע לראשונה, לאחר שנחטף נער בשם אורי מתגלה אחד הסודות הכי סודיים של המדינה, ירון זהבי נישא לתמר, ולשניים בן בשם אורי, אורי מצטרף לחבורה בספר ה-26 במהלכו שובר יואב את רגלו. אורי תופס פיקוד על החבורה בספרים 27–28 עד שיואב נרפא בדרך פלא ואז נעלם אורי מהחבורה.
מה שאירע לגיבורי חסמבה לאחר התבגרותם הוא נושא ליצירות שנכתבו לאחר מותו של מוסינזון, וניסו לנחש את גורלם של הגיבורים. כך, למשל, הפרודיה "לא תשווה" מסוף שנות התשעים שנכתבה על ידי שפרה האפרתי, מציגה את גיבורי חסמבה המקוריים כזקנים מרירים, ואילו הסדרה "חסמבה דור 3" מציגה אותם כבעלי תפקידים חשובים, ואף שרים בממשלה.
במהלך השנים נתקלו החסמבאים במספר רב של אויבים ונבלים. הראשון היה איש משטרת המנדט סרג'נט ג'ק סמית, אך הסדרה פיתחה מגוון של דמויות נבלים מרושעות מרחבי העולם. דמויות נבלים החוזרות בספרי הסדרה, ומופיעות אף בסרטים, בסדרת הטלוויזיה ובמחזות, הם אנשי "יאז"ז" - ירוחם, אלימלך, זרח זורקין. חבורת פושעים מרושעים, שמנהיגם, אלימלך זורקין, הפך לנבל המזוהה ביותר עם הסדרה.
במהלך השנים היו גם מבוגרים שסייעו לקבוצה. דמות חוזרת המופיעה מהספר הרביעי, "אוצר הזהב של המלך הורדוס" היא דמותו של הומר אוברין, איש מסתורין המסייע לקבוצה. בסדרה השנייה הגיעו דמויות כמנוחה צרבינסקי, "הבלשית הנודניקית המופלאה" או הרובוט זגלובה.
להלן טבלה המרכזת את הדמויות העיקריות המופיעות בסדרה -
סדרת הספרים
את רעיון כתיבת חסמבה קיבל מוסינזון מבנו הבכור, (אשר לימים נהרג במלחמת יום כיפור), כאשר בנו ביקש ממנו לכתוב לו עוד ספרי טרזן, ומוסינזון העדיף לכתוב ספר הרפתקאות ישראלי מקורי. שתי הסדרות הראשונות של סיפורי חסמבה פורסמו לראשונה בשבועון משמר לילדים, בשנים 1949 - 1950. הסדרות נאספו לשני ספרים "חסמבה או חבורת סוד מוחלט בהחלט" ו"חסמבה בבית האסורים" ופורסמו בהוצאת נ' טברסקי בשנת 1950.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 יצא ספר חדש מדי שנה, בהוצאת נ' טברסקי, כאשר הספרים הפכו לסדרה, ובסוף כל ספר היה מתפרסם שמו של הספר הבא בסדרה. הספרים הראשונים שיצאו בהוצאת טברסקי אוירו על ידי שמואל כץ, בקו שהפך להיות מזוהה עם הסדרה ושנשמר על ידי המאיירים הרבים שבאו לאחר מכן. בשנת 1955 התחיל מוסינזון לפרסם את הספרים בהוצאת גדיש. בין 1959 ל-1966 לא פורסמו ספרים כלל, עקב שהותו של מוסינזון בארצות הברית. ב-1966 יצא לאור ספר אחד בהוצאת ברונפמן, "חסמבה בשירות הריגול הנגדי", בו הוצג "הדור השני" של החסמבאים. יתר ספרי הסדרה יצאו בהוצאת רמדור - שלגי. הספרים אוירו על ידי מאיירים שונים, וביניהם מ' אריה, אשר עין-דור, איקא ישראלי ועמירם תמרי, אך את 24 הספרים האחרונים בסדרה אייר גיורא רוטמן. בסך הכל יצאו בסדרה 44 ספרים.
הספרים הראשונים, הנחשבים למוצלחים יותר מהספרים המאוחרים, זכו להוצאות רבות נוספות. בשנות ה-70 של המאה ה-20 יצאו שוב ספרי "הדור הראשון" של הסדרה בהוצאת רמדור. בשנת 2001 יצאו חמשת הספרים הראשונים בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר בניסוח "פוליטיקלי קורקט" שם ניסו להסוות את הערכים השובניסטיים אשר היו בספרים. בשנת 2010 יצאו אותם ספרים בהוצאה מחודשת בהוצאת ידיעות אחרונות ספרי חמד. בשנת 2003, כעשור לאחר מותו של מוסינזון, הוערכו מכירות הסדרה בלמעלה ממיליון עותקים.
עיבודים לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה
ספרי חסמבה הועלו על הבמה כהצגות ילדים מספר רב של פעמים, שניים מספרי הסדרה הוסרטו, והחסמבאים היו גם נושא לסדרת טלוויזיה.
חסמבה בקולנוע
הרפתקאות החסמבאים היוו בסיס לשני סרטי קולנוע.
ב-1971 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "חסמבה ונערי ההפקר" בבימויו של יואל זילברג, בו גילם שלמה ארצי את ירון זהבי וזאב רווח את אלימלך זורקין. כן השתתפו בסרט שחקנים ידועים נוספים כדובי גל וכמני פאר. הסרט זכה להצלחה קופתית ולמעמד של סרט פולחן, והיה נהוג להקרינו בטלוויזיה הישראלית מדי יום העצמאות.
ב-1985 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "חסמבה ושודדי הסוסים" בו גילם ספי ריבלין את אלימלך זורקין. הסרט לא זכה להצלחה ולמעמד של קודמו.
חסמבה בטלוויזיה
באוקטובר 2010 עלתה לשידור בערוץ הוט 3 ובערוץ הילדים סדרת טלוויזיה בת 17 פרקים בשם "חסמבה דור 3" המספרת את סיפורה של החבורה כאשר הם זקנים, בני 70. בסדרה משתתפים שחקנים מפורסמים רבים, בהם: זאב רווח שחזר לגלם את אלימלך זורקין ועודד קוטלר שמגלם את ירון זהבי המבוגר, ואילו ירון לונדון (שבהיותו נער שימש השראה ליגאל מוסינזון כשיצר את דמותו של ירון זהבי) – בתפקיד אורח כראש הממשלה.