cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המהפכה הסיאמית של 1932
תאילנד קדם המהפכה
דוגמה לניסיון תאילנדי להשיג שוויון מעמדי עם המעצמות המערביות מופיעה בשנת 1907, כאשר נערכה אמנה נוספת של שינוי גבולות עם צרפת, במסגרתה תאילנד העבירה לפרוטקטורט הצרפתי של קמבודיה את מחוז בטמבנג שנכבש בשנת 1811, ובתמורה קיבלה חזרה מצרפת את מחוזות החוף קראט ואת מחוז דנסאי, שנכבש בידי צרפת בשנת 1904. אמנה זו שינתה גם את הזכויות החוץ טריטוריאליות מהן נהנתה צרפת בתאילנד. בשנת 1907 נפתח גם משא ומתן עם בריטניה, שמטרתו הייתה לשנות את הזכויות החוץ-טריטוריאליות שהוקנו לידיה על ידי האמנה משנת 1855 (הסכם בורינג), ולהסיר מגבלות שונות בנוגע למיסוי ולמנהל הכללי, שאף כי פחת מעת לעת מזמן ההסכם, עדיין המשיך לפגוע מאוד בסמכות הממשלה התאית שכן אפשר פעולה אוטונומית של סוחרים מחוץ בתוך תאילנד. משא ומתן זה נמשך לאורך כל שנת 1908 והביא לאמנה שנחתמה ואושררה בשנת 1909, לפיה תאילנד ויתרה לבריטניה על שדות השפעה בחצי האי המלאי, שהכילו בסך הכל כמיליון תושבים ולרוב נחשב לחלק פורח ועשיר בתוך תאילנד. רפורמה מנהלית ומדינית הביאה ליצירת מסילת ברזל בתאילנד במימון בריטי. נכון לשנת 1908 האימפריה הבריטית שמרה על ההובלה בתור חברת המסחר הגדולה ביותר של תאילנד, אך מדינות אחרות, בעיקר הקיסרות הגרמנית, דנמרק, ממלכת איטליה ובלגיה, רכשו בערך באותו הזמן אינטרסים כלכליים במסחר עם תאילנד גם כן. אפילו האימפריה היפנית, לאחר יותר ממאתיים שנה של התבודדות, חידשה את היחסים המסחריים הפעילים עם תאילנד.
ראמה השישי
כדי לסבסד סופית את מעמדה של תאילנד כמדינה ריבונית וכדי להגיע למשא ומתן לגבי החוזים של מסירת השטחים לצרפת ובריטניה, ראמה השישי, מלך תאילנד הכריז מלחמה על מעצמות המרכז ובכך צירף את תאילנד למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה. ראמה השישי הכריז מלחמה רק באמצע 1918, לקראת סוף המלחמה, כאשר הגיעו כוחות תאילנדים לרפובליקה הצרפתית השלישית, הייתה הקיסרות הגרמנית על סף מהפכה פנימית ואלו השתתפו רק במתקפת מז-ארגון. למרות ההשתתפות המועטת במלחמה, התמיכה של תאילנד במדינות ההסכמה תרמה להם בהשגת מושב בחבר הלאומים, שם הפך מעמדה של תאילנד לרשמי והיא הייתה לממלכה ריבונית מוכרת. למרות זאת, מטרתו של ראמה השישי להשיב את גבולות תאילנד לכפי שהיו קודם שלטונו של אביו, ראמה החמישי, כשלו, שכן לא בריטניה ולא צרפת התכוונו להשיב שטחים לידי תאילנד. שלטונו של ראמה השישי מבית היה לעומת זאת, שלטון של יד ברזל. המונרך אסר על חופש הביטוי וחופש העיתונות כדי למנוע כל התרוממות של התנגדות להמשך השלטון האוטוקרטי. ראמה השישי ראה את ריבוי הדעות ושיטות הממשל האפשריות, מפדרליזם ועד לרפובליקניזם, כגורם מרכזי לאי השקט ברבות מהמדינות המערב וכמביא מהפכות כפי שהתרחש במהפכת פברואר ומהפכת אוקטובר ברוסיה. על כן פעל ראמה השישי לשמור על שלטון ריכוזי, מלוכני ולאומני שימנע כל התנגדות אפשרית לכתר, בין עם יהיה זה על ידי פעילים דמוקרטים ובין אם יהיו אלו בדלנים הפועלים על בסיס הדרישה הלאומית של המיעוטים. ראמה השישי הוסיף לחזק את עמדתו בכך שהעביר כספים רבים יותר ויותר אל הצבא המלכותי של תאילנד והצי המלכותי התאילנדי ויצר קשרים חזקים יותר עם מעצמות מערביות כגון בריטניה, האימפריה היפנית וארצות הברית. כדי למנוע כל היחלשות אפשרית של סמכויות המונרכיה, בשנת 1924 פיקד ראמה השישי על יצירתו של חוק הירושה המלוכני. ראמה השישי עצמו רשם בראש החוק החדש את הדברים הבאים: לפיכך, ראמה השישי פעל לשמור על יציבות השלטון המלוכני בכך שיסדיר חוק ירושה ברור אשר ימנע מאבקי ירושה פנימיים אשר עלולים בעקיפין להחליש את המלוכה התאילנדית והאומה התאילנדית בכללה. לפי החוק החדש נקבע מעת קובע מלך חי את יורשו, אז מעמדו של יורש זה הוא אבסולוטי ובעת פטירתו או ירידתו של המלך הקודם מהכס, רשמית הוא יהפוך עוד באותו הרגע למלך החדש מבחינה רשמית, מה שהפחית את משמעותו של טקס ההכתרה.
התנגדותו של ראמה השישי לשינוי ממשלתי נבע בעיקר מאירועי מרד הארמון של 1912; במסגרתו, פלג צבאי שהביע סלידה מקרבתו של ראמה השישי לכוח הפרה-צבאי "קורפוס הטיגריסים הפראיים", יצא בניסיון הפיכה צבאית כושל להפיל את מלוכתו האבסולוטית של המלך ראמה השישי. רוב משרות השלטון מולאו בידי בני שושלת צ'אקרי השלטת והאריסטוקרטיה המדינית. הממשל התאילנדי ראה בממשל דמוקרטי ופרלמנטרי כמחליש והשתמש בדוגמה של ממלכת קונבאונג בשביל להצדיק את טענתו. ממלכת קונבאונג, לאחר שהפסידה שתי מלחמות לאימפריה הבריטית ורוב שטחה נלקח ממנה, הקימה מערכת פרלמנטרית בלחץ הבריטי. מערכת זאת חולקה ל-14 משרדים אשר לא צלחו לעבוד באופן אחיד וקוהרנטי, מה שגרם לנפילתה הסופית של הממלכה במלחמה נוספת נגד הבריטים והביא להגלייתו של אחרון שליטיה, טיבאו מין, מלך בורמה. למרות כל פעולותיו של הממשל, אין הוא יכל לעצור לגמרי את תנועת המידע ואת התפשטות רעיונות הממשל המערביים בפי האזרחים. האוכלוסייה התאילנדית הייתה מבוססת על היררכיה נוקשה. לדת היה תפקיד מרכזי בחיי היומיום של האוכלוסייה החקלאית ברובה ומכאן שרוב האוכלוסייה שמרה על ראיית עולם שמרנית והביעה הערצה אל המונרך בתור אל חיי. מכאן, שרוב התנועות המרדניות שקראו לרפורמה בממשל היה מקורם בערים הגדולות, בייחוד בבנגקוק, צ'יאנג מאי ונאקון ראטצ'אסימה.
ראמה השביעי
בשנת 1925 נפטר ראמה השישי ללא בן בכור לרשת את הכתר, על כן ירש אותו אחיו הצעיר, פְרָאַגְ'אַדִיפּוֹק, שהוכתר בתור ראמה השביעי, מלך תאילנד. היות שראמה השביעי לא היה מוכן לגמרי לרשת את הכס, שכן תכנן להתקדם לקראת קריירה צבאית בחייו, הוא לא היה מוכן לגמרי לסמכויות השלטון. ראמה השביעי פעל בתור בורר וביצע תפקידים בירוקרטים. בעוד אישית תמך ראמה השביעי בהפיכתה של תאילנד לדמוקרטיה, הוא ניתן להשפעתם של פעילים בחצר המלוכה ואנשי שושלת צ'אקרי ששמם הלך לפניהם עוד מזה שנים רבות לפני שעלה לכס. עם הכתרתו למלוכה הורה ראמה השביעי על הקמת 'מועצת המדינה העליונה של סיאם', שהייתה מועצה של מדינאים רבי השפעה שתפקידם היה לייעץ למלך החדש בנוגע לממשל. מועצה מייעצת זאת הורכבה מהחברים הבאים: בַּהֲנוֹרְגָנסִי סוֹאָנגווֹנְגסֵה - מבניו של ראמה הרביעי, לשעבר ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים, (ניתן לו תפקיד של נשיא המועצה), פְּרִיבַאטְרָה סוּכוּמְבָנְדֵהוּ - מבניו של ראמה החמישי ואחיהם של ראמה השישי והשביעי, לשעבר ראש המטה הכללי ושר הביטחון, נָרִיסָארָה נוֹאַטְיֹונג - מבניו של ראמה הרביעי, לשעבר שר האוצר ומפקד המבצעים המיוחדים של הצבא, דֶּמְרוֹנֵג רָגַ'אנוֹבָּב - מבניו של ראמה הרביעי, גנרל צבאי ואחד מהפוליטיקאים הבכירים ביותר בחצר המלוכה, לשעבר יד ימינו של ראמה החמישי, קִיטִיַקְרָה ווֹרְלַאָקְסָנַה - מבניו של ראמה החמישי, לשעבר שר האוצר ומאוחר יותר שר המסחר. כל חברי המועצה הללו היו חלק משושלת צ'אקרי השלטת ופעלו ראשית כדי לשמור על מעמדם, מכאן נובעת תמיכתם בהמשך השלטון האבסולוטי והתנגדותם הנחרצת לכל הרעיונות להביא לשינוי שלטוני ודמוקרטיזציה אפשרית.
המועצה העלתה חברי שושלת צ'אקרי לתפקידי מפתח בממשל ובצבא כדי לחזק את כוחם ואת ההשפעה המלוכנית. לבנק התאי היו חובות לבנק האימפריה הבריטית, שנותרה שותפת המסחר הגדולה ביותר של תאילנד. לקראת סוף שנות העשרים של המאה ה-20 החלה התדרדרות חדה במצבה הכלכלי של תאילנד, דבר שהביא את המועצה להעביר חוק שמעלה את המיסים לאוכלוסייה הכללית ומבטל את תקן הזהב. למרות העלאת המיסים, יום חמישי השחור שבו קרסה הבורסה לניירות ערך בניו יורק ב-24 באוקטובר 1929, סימן את תחילת השפל הגדול אשר הביא למשבר כלכלי חמור בתאילנד כמו גם ברוב העולם. השפל הביא את ראשי הפוליטיקה האריסטוקרטית להילחם חזק אף יותר כדי לשמור על כסאם. השפל בו בזמן הביא להתנגדות גדולה יותר ויותר להמשך השלטון האבסולוטי בקרב העם התאילנדי. אמנם העם ראה את המלך בתור חצי אל, אך לא כך היה בנוגע לשאר נסיכי השושלת המלוכנית, שהמשיכו באורח חיים בזבזני למרות העוני האדיר שסחף את המדינה.
ההתנגדות לאבסולוטיזם
עם עליית החינוך המערבי לפשוטי העם דרך אגודות של מיסיונרים ודרך עליית המסחר ושיתוף הפעולה עם המערב, החלו רבים לתשאל את חשיבות המשך קיומו של המוסד האבסולוטי. התמיכה הרבה במלוכה לא אפשרה את עלייתן של תאוריות שלטוניות וחברתיות כגון רפובליקניזם, פדרליזם או קומוניזם בקרב רוב התאים, אך עלתה התמיכה ברעיון להביא לרפורמה דמוקרטית שתקים מונרכיה חוקתית אשר תעבוד עם פרלמנט נבחר. בפברואר 1927, שבעה סטודנטים מרקע אזרחי ורקע צבאי נפגשו בפריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית, כדי לדון על שינוי הממשל בתאילנד. מנהיג הפלג הצבאי היה פלק פיבונסונגרם, מייג'ור בצבא התאי, בעוד את הפלג האזרחי הנהיג פרידי באנומיונג, מלומד בעל תואר שלישי במשפטים. ביחד הם הקימו את המפלגה העממית (בתאית: คณะราษฎร; קהנה ראטסדום), אשר דגלה באידאולוגית החוקתיות והלאומיות. כל חבריה המייסדים של המפלגה החלו דרכם במעמד השלישי או מעמד הביניים ופעלו קודם כל בשביל להחליש את הכוח וההשפעה של האריסטוקרטיה.
תנועת המפלגה העממית לרפורמה חוקתית קיבלה תמיכה נרחבת בקרב מעמד הביניים שגדל באותה העת ובקרב קצינים צבאיים רבים. ללא ידיעתם של מנהיגי המפלגה, שנחשבו למהפכנים בידי הממשל האריסטוקרטי, המלך ראמה השביעי עצמו גם כן תמך באפשרות של הפיכה דמוקרטית. פּאָיוֹן פָּמוֹרְנָמוֹנְטְרִי, חבר מייסד של המפלגה העממית וקצין בצבא המלכותי התאי אשר שירת בעבר במשמר המלכותי, לקח על עצמו את התפקיד לגייס תומכים ברפורמה חוקתית ומתנגדים להמשך השלטון האבסולוטי של האריסטוקרטיה. כל הפעילות של המפלגה בתאילנד נעשתה מתחת לפני השטח ובלי שסמכויות המשטר יבחינו. מתוך הקשרים הפנימיים הצליח פאיון ליצור קשר עם פְּרָאיָה פָהוֹנְפוֹנוֹפֶּאִיאַסְנָה, קולונל בחיל הארטילריה, אשר היה רב השפעה בחיל ותמך ברפורמה חוקתית. נוסף לפראיה התחבר למפלגה גם הקולונל דָּוֶה בְּנַדְהוֹמַסְנָה, איש צבא מבריק שניהל את מערכת החינוך באקדמיה הצבאית הלאומית. שני אנשי צבא רבי השפעה נוספים הצטרפו למפלגה גם כן: פְּרָאיָה רִיטִיתִיָּאנִי - מפקד חיל הארטילריה המוצב בבנגקוק ופָּרָה פֶּרְסְפִּיתַאִיּוּט, קצין רב השפעה. ארבעת קצינים אלו נודעו בתור "ארבעת חיילי הטיגריס" (בתאית: 4 ทหารเสือ) והנהיגו את הפלג הצבאי של המפלגה. למפלגה נקבעו שני מנהיגים, פרידי באנומיונג - מנהיג אזרחי, ופְּרָאיָה פָהוֹנְפוֹנוֹפֶּאִיאַסְנָה - מנהיג צבאי.
24 ביוני 1932
המידע אודות תכנון ההפיכה החוקתית הגיע דרך הלשנה לאוזניו של הנסיך פְּרִיבַאטְרָה במהלך ה-23 ביוני 1932. הנסיך, שהיה רב השפעה בממשל התאי, לא ראה את תכנון ההפיעכה כאיום ותכנן לדחות את מסדר החקירה ליום למחרת. דחייה זאת הייתה קריטית לתכנון ההפיכה. באותו ערב, קבוצת מהפכנים תחת פיקוד ההנהגה של המפלגה העממית, אנשי צבא ואזרחים, שטו על ספינות הצי התאי בנהר צ'או פראיה והתגנבו לעבר ארמונות האצולה. הוטל מצור על ביתו של הנסיך פְּרִיבַאטְרָה כמו גם על בתיהם של חברי אצולה רבי השפעה אחרים. עם ההגעה של כוחות המהפכנים אל ארמון דוסיט החלה קריאה לתגבורת מצד מהפכנים בחיל השריון. כמו כן נותקו הקשרים הטלפונים בין הנסיכים במטרה שאלו לא יוכלו לארגן פעילות נגד המהפכה וכדי שתמנע הגעת הידיעה על ההפיכה המתהווה למפקדי הצבא. מבין הקצינים שהנהיגו את ההפיכה ופשטו על מוסדות השלטון היה קוּאַנג אָפְּהָיְווֹנְג, חבר אצולה ובנו של מושל מחוזי אשר התנגד להמשך שלטון המונרכיה האבסולוטית וידע לפוטרות כיצד בנוי מרכז העיר ומקום מושבה של האצולה ומוסדות השלטון.
בשעה ארבע לפנות בוקר, ב-24 ביוני, הועבר סימן מידי המהפכנים למוצב הצבאי שמתרחשת התקוממות אזרחית של תושבים סינים בחלק אחר של העיר. רוב הכוחות של המוצב בעיר נעו לפעול ובתוך הפעולה צלחו המהפכנים בחתיפה של מפקד המוצב של בנגקוק שהיה נאמן ישירות לנסיכים השליטים. בפועל המהפכנים לקחו את ההנהגה על המוצב העירוני ופיקדו על תנועת חלק מהטנקים לעבר ארמון דוסיט, מושב השלטון אשר נתפס בידי הפיקוד המהפכני. בשעה שש בבוקר, אל מול הארמון, עלה פְּרָאיָה פָהוֹנְפוֹנוֹפֶּאִיאַסְנָה על אחד הטנקים שהגיעו למקום והקריא את המניפסטו של המפלגה העממית, לפיו הסתיים שלטון המונרכיה האבסולוטית והוקמה המונרכיה החוקתית של תאילנד. לאחר מכן מעטים מעוד מהדרג האזרחי והצבאי הביעו התנגדות למהפכה מכיוון שבפועל היו הנסיכים המלכותיים שבויים של המהפכנים. המניפסטו של המפלגה העממית, שנכתב בידי פרידי באנומיונג, הועבר מאוחר יותר בשידור רדיו לכל תושבי המדינה :
הקמת החוקה
בעוד התרחשו המאורעות והוכרז על המניפסטו בבוקר ה-24 ביוני, ראמה השביעי, ביחד עם רעייתו המלכותית ושני שרים מטעם האצולה, שיחק בגולף וקיבל דיווחים לא סדירים על המתרחש בבירה מכיוון שלא היה ברור לגמרי מה מתרחש עד לקריאת המניפסטו. מאוחר יותר הגיעה אליו דרישה רשמית מטעם המפלגה העממית לחתום על "חוקה זמנית". ראמה השביעי קיבל את האפשרות לשמור על הכתר, ומכיוון שטענתו האישית הייתה בעד החוקתיות הוא הסכים לחתום על "חוקה זמנית" מאוחר יותר באותו היום באירוע רשמי. נוסף על כך, חלק מן הנסיכים שהיו מחוץ לבירה בעת ההפיכה ועל כן לא נפלו לידי מעצר בית בליל ה-23–24 לחודש, החלו לארגן מהפכת נגד אפשרית. מהפכת נגד זאת לעולם לא יצאה לפועל מכיוון שראמה השביעי סירב לתת פקודה נגד המפלגה העממית ומנהיגיה וסירב לפעול כדבר יועציו. התגובה הרשמית של ראמה השביעי להנהגת המפלגה העממית (כוונה לפרידי באנומיונג בפרט) הייתה זאת:
לאחר מכן התאספה מועצה של 15 חברים מטעם המפלגה העממית במטרה לכתוב חוקה דמוקרטית. המהפכנים שחררו מאוחר יותר את כל השבויים שנפלו לידיהם מלבד הנסיך פְּרִיבַאטְרָה, אותו החשיבו כמסוכן לעצם קיומה של המונרכיה החוקתית שפעלו להקים. מאוחר יותר הוא גורש מתאילנד ויצא לגלות כפויה לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (מאוחר יותר אינדונזיה). שלושה ימים לאחר המהפכה, ב-27 ביוני, אימצה סיאם את החוקה הראשונה שלה, שנכתבה בידי חברי המפלגה העממית. הייתה זאת חוקה זמנית ועל כן כעבור שישה חודשים, נכנס הפרלמנט בהתאם לדרישה מהחוקה הזמנית ונקבעה חוקה חדשה לגמרי ב-10 בדצמבר, אשר נחשבת להיות החוקה הרשמית הראשונה של תאילנד אשר יצאה לפועל ועל בסיסה נבנו חוקות מאוחרות יותר.
מורשת
מהפכת 1932 הצליחה רק משום שהיא נתמכה על ידי יחידות צבאיות שהונהגו על ידי קצינים אנטי-מלוכניים. בין 1933 לסוף 1938 הצבא התחזק בעוד פְּרָאיָה פָהוֹנְפוֹנוֹפֶּאִיאַסְנָה היה בתפקיד החדש של ראש ממשלת תאילנד. השנים שקדמו למלחמת העולם השנייה התאפיינו בשילוש התקציב הצבאי, הקמתה בשנת 1934 והתפשטותה של תנועת נוער צבאית לאומנית, ולבסוף גם הצטרפות למדינות הציר עקב חשש מפני הכוח הגדל של האימפריה היפנית (ראו הפלישה היפנית לתאילנד). בתוך מצב זה לקח פלק פיבונסונגרם את מושכות השלטון והפך לדיקטטור צבאי. בתגובה איחד פרידי באנומיונג צבא שחרור תאי שנתמך בידי בעלות הברית וראשיו הוכרו כמנהיגיה הלגיטימיים של תאילנד. הדיקטטורה של תאילנד הייתה הראשונה מני רבים שלקחו כוח דיקטטורי על המדינה דרך הצבא. דיקטטורים כגון שרית תאנראט ותאנום קיטיקצ'ורן סימלו את ההשפעה הרבה של הצבא מעל הפוליטיקה המדינית. לאחר ההפיכה בתאילנד (2014) עלה לשלטון משטר צבאי חדש תחת הגנרל פריות צ'אן-אוצ'ה.
Base64
Base64 היא שיטת קידוד נתונים המייצגת נתונים בינאריים בפורמט טקסטואלי. כל רצף של שש סיביות מיוצג על ידי תו ASCII אחד מתוך קבוצה של 64 תווים אפשריים. המונח Base64 מקורו בקידוד מסוים של MIME.
את הקידוד בשיטה זו ניתן לראות כהעברה מבסיס בינארי (שבו שתי ספרות, 0 ו-1) לבסיס 64 (שבו 64 ספרות). שלושה בתים של 8 סיביות כל אחד (שבהם 24 סיביות בסך הכל) מיוצגים על ידי ארבע ספרות של Base64.
שימוש בקידוד מחרוזת בינארית ל-Base64 נחוץ בעת העברה של מחרוזת כזו בין מערכות, שעלולה להשתבש מחמת משמעות מיוחדת שניתנת, במערכת היעד או באחת המערכות שבתווך, לרצפים מסוימים של ספרות בינאריות.
תיאור
בחירת 64 התווים המשמשים לייצוג 64 הספרות של Base64 משתנה בין מימושים שונים של שיטה זו. העיקרון הוא בחירה של 64 תווים הניתנים להדפסה ומשותפים למרבית השיטות לקידוד תווים. בחירה זו מבטיחה שתווים אלה לא ישתנו במעברם בין מערכות שונות. קידוד MIME של Base64 משתמש בתווים 0-9, a-z, A-Z (סה"כ 62 תווים) בתוספת שני התווים '/', '+'. מימושים אחרים בוחרים שני תווים אחרים להשלמת הסדרה של 64 התווים. שיטת uuencode של UNIX משתמשת בתווים 0-9, A-Z, אך במקום התווים a-z משתמשת בשלל סימני פיסוק ותווים אחרים.
Base64 - טבלת ערכים
רצף של שישה ביטים נותן 64 = 26 אפשרויות שונות, ולכן טבלת ההמרה של Base64 כוללת 64 ערכים כדלקמן:
שימושים
אישורים דיגיטליים (סרטיפיקטים) נפוצים כגון תעודות X.509 בפורמט PEM נשמרים בפורמט Base64 עקב קריאותם הרבה. באופן דומה, תוצאות של פונקציות גיבוב (Hash functions) מוצגות בדרך כלל ב-Base64 מפני שהתוצר הגולמי שלהן עלול להכיל תווים לא קריאים.
נפוץ למצוא מידע מקודד ב-Base64 בתוך מסמכי XML שונים, במיוחד כאשר נעשה שימוש בתקשורת להעברת המסמכים. סכמה פשוטה לדוגמה של שיבוץ קידוד כזה במסמך XML:
SMTP
הדוגמה הנפוצה ביותר לשימוש יום יומי בפורמט Base64 היא העברת קבצים בדואר אלקטרוני. פרוטוקול SMTP שעליו עובר הדואר האלקטרוני מאפשר העברת תווים רגילים בלבד. כיוון שקובץ הרצה (EXE) או קובץ אופיס מכיל תווים רבים שאינם רגילים, מבצעת תוכנת שליחת הדואר המרה של הקובץ לפורמט Base64 כלומר Encode, ובצד המקבל מבצעת תוכנת הדואר Decode של הקובץ כלומר המרה מפורמט Base64 חזרה למבנה הקובץ המקורי. להמרה זו תוצאת לוואי הגורמת לכך שמערכות דואר "מסרבות" להעביר קבצים גם כשגודלם קטן מהגודל המקסימלי שהמערכת מאפשרת, לדוגמה מערכת המאפשרת העברת דואר עד גודל של עשרה מגהבייט, לא תאפשר שליחת קובץ בגודל שמונה מגהבייט. תופעה זו נגרמת כתוצאה מכך ששלושה בתים מיוצגים בפועל על ידי ארבעה בתים כלומר "ניפוח" של כ-33%.
OpenPGP
OpenPGP, המתואר ב- מגדיר קידוד Radix-64 (מכונה גם ASCII Armor). Radix-64 הוא למעשה זהה ל Base64, בתוספת (אופציונלית) של 24 סיביות CRC. ה-Checksum, מחושב על המידע לפני הקידוד ואחר כך עובר בעצמו קידוד Base64, בתוספת תחילית של  המשמשת כתו מפריד, ומשורשר למידע המקודד.
HTML
המתודות  ו   של שפת JavaScript, המוגדרות במפרט של HTML5 נותנות שירות קידוד ל-Base64 עבור קוד JS שרץ בדף אינטרנט. מוציאה את תווי הריפוד, אך אלו אופציונאליים בקלט של
LDAP
פרוטוקול LDAP עושה שימוש בפורמט LDIF כדי להציג תוכן ספריות LDAP ולעדכן נתונים. קידוד המחרוזות המועברות בפרוטוקול נעשה באמצעות Base64.
Base64 בעולם התקיפה
השימוש ב-base64 מקובל מאוד בעולם התקיפה:
העברת קבצים
נתוני base64 הם טקסטואליים ולכן קל יחסית להעביר אותם דרך מערכות בדיקה בהשוואה להעברת קבצים בפורמטים אחרים.
DNS tunneling
DNS tunneling היא טכניקה להוצאת קבצים מארגונים, כאשר הפיכת מידע ל-Base64 מאשר בניית בקשות DNS שיוציאו את שורות Base64 מהארגון כאשר בסוף התהליך הקובץ נבנה מחדש ומומר לפורמט המקורי.
דוגמה
הטקסט יוצג בקידוד ASCII הקסדצימלי כך:, ובקידוד ASCII בינארי כך:. כל 8 סיביות ברצף זה של 96 סיביות מייצגות תו אחד של הטקסט המקורי. הרצף הראשון 01010111, למשל, מייצג את האות 'W'.
רצף סיביות זה יופרד לקטעים של 6 סיביות כל אחד, וכל קטע של 6 סיביות יוצג באמצעות תו ASCII המתאים לו, לפי הטבלה דלעיל, ובכך יקודד למחרוזת הבאה Base64 של תווי ASCII:
ריפוד
כיוון שכל 3 בתים (24 סיביות) ממופים ל-4 תווי Base64, יכול להיות במקרה בו הרצף המקורי אינו מתחלק ב-3 וחייב להתבצע "ריפוד" המשלים את הבתים החסרים בקבוצה האחרונה. בציטוט שבדוגמה יש 12 תווים, שהם 96 סיביות, שאותם ניתן לחלק בדיוק ל-16 קטעים של 6 סיביות. אם נגדיל את הטקסט, בתוספת תו אחד בסופו, כך:  נקבל מחרוזת של 13 תווים, שהם 104 סיביות, מספר שבחלוקתו לקטעים של 6 סיביות נותן 17 קטעים שלמים, ועוד קטע שבו שתי סיביות בלבד. הקידוד ל-Base64 של טקסט זה נותן את המחרוזת הבאה:
תחילתו של קידוד זה זהה לקידוד של המחרוזת בת 12 התווים, ובסופו נוסף הקידוד  של התו הנוסף. בדוגמה שלנו, תו זה (מקף ), מקודד למחרוזת   שאינה ממלאת את כל המקום ב"קבוצה" האחרונה. לכן אנו רואים את הסיומת, כאשר התוספת של הרצף   מצביעה על כך שהקבוצה האחרונה (של 3 תווים) הכילה רק תו אחד במקור ולכן התווסף "ריפוד" של שני תווי   נוספים. במקרים בהם הקבוצה האחרונה מכילה שני תווים, ידרש ריפוד של  בודד.
ישראל באירוויזיון 2014
ישראל השתתפה באירוויזיון 2014 עם השיר Same Heart בביצוע של מיי פיינגולד בעיר קופנהגן, בירת דנמרק.
רקע
רשות השידור אישרה את השתתפותה של ישראל בתחרות האירוויזיון לשנת 2014 ב-10 באוקטובר 2013.
ב-4 בדצמבר 2013 הודיעה רשות השידור כי תבצע בחירה פנימית לבחירת האמן שייצג את ישראל באירוויזיון ויקיים קדם-אירוויזיון לבחירת השיר לאמן.
ועדה מיוחדת, המורכבת מאנשי מקצוע בתחום המוזיקה, בחרה את האמן הישראלי, וקדם אירוויזיון שהציג שלושה שירים של האמן הנבחר ומתוכו נבחר השיר.
בחירת המבצע
ב-11 בינואר 2014 הודיעה רשות השידור כי מיי פיינגולד נבחרה כנציגת ישראל לתחרות הזמר של האירוויזיון לשנת 2014. ועדת הבחירה בחרה ב-16 אמנים, בהם מאיה בוסקילה ואלה דורון שנחשבו פייבוריטים לפני בחירת פיינגולד. חברי הוועדה היו ברכה אופיר (שופטת בדימוס), יצחק זוננשיין (ראש משלחת האירוויזיון הישראלית), אודי בצלאל (משלחת), משה מורד (במאי), טלי כץ (עורכת ערוץ 1), טל ארגמן, ליאון קיכלר (סגן נשיא לשעבר של מועדון חובבי האירוויזיון הרשמי בישראל), לירון בן שמעון (מוזיקאי ומפיק) ועופר שפריר (במאי).
בחירת השיר
קדם-אירוויזיון 2014 הוא תחרות שירים שנועדה לבחור את השיר שייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון 2014.
השיר שמיי פיינגולד שרה באירוויזיון בקופנהגן נבחר בקדם-אירוויזיון 2014. רשות השידור ביקשה מהציבור להגיש שירים לאחר שהכריזה על פיינגולד כאמנית שנבחרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2014. המועד האחרון להגשת השירים היה ב-28 בינואר 2014. 78 שירים הוגשו על ידי הציבור, והם הוערכו לאחר מכן על ידי ועדה, אשר צמצמה את הרשימה לעשרה שירים. לשלב הסופי נבחרו שני שירים מתוך השירים שהוגשו על ידי הציבור ושיר אחד שהוגש על ידי פיינגולד עצמה לתחרות. פיינגלד צילמה קטעי וידאו לשלושת השירים והם הוצגו לבחירת הקהל ב-27 בפברואר 2014. לאחר הצגת השירים, החלה ההצבעה לשלושת השירים. השיר הזוכה "Same Heart" נבחר רק על ידי הצבעות במסרונים מהציבור והשיר הזוכה הוכרז במהלך שידור מיוחד בטלוויזיה ב-5 במרץ 2014.
חצי גמר
ישראל השתתפה בחצי גמר השני והופיעה ה-2 בסדר ההופעה, אחרי מלטה ולפני נורווגיה. למרות דירוגה הגבוה של ישראל שתפסה מקום ב"טופ 5" בטבלאות ההימורים, בתום ההצבעה ישראל לא העפילה לגמר.
חבר השופטים הישראלי
חמשת השופטים מטעם ישראל:
מקדש פומונה
מקדש פומונה (בגרמנית: Pomonatempel) הוא ביתן קטן על המדרון של גבעת פפינגסטברג, מצפון לגן החדש בצפון פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה. גבעת פפינגסטברג היא הנקודה הגבוהה ביותר (76 מטרים) בחלק של פוטסדאם ממערב לנהר האפל. המבנה שייך למכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999.
היסטוריה
מקדש פומונה נחשב למבנה הראשון שתכנן קארל פרידריך שינקל בן ה-19, שעדיין לא היה ידוע באותה תקופה. הלקוח להקמת הבניין היה היועץ המלכותי הפרוסי קרל לודוויג פון אוספלד (Carl Ludwig von Oesfeld; 1741–1804). הוא נבנה בסביבות 1800 כביתן תה בצורה קלאסית קפדנית המבוססת על מודלים עתיקים.
בחירת השם למקדש כנראה קשורה למיקומו, הכרם הפרטי הגדול בעבר באוספלד. במיתולוגיה הרומית היא אלת הפירות. פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה. רכש את הנכס עם המבנה העתיק למראה בשנת 1817, והוא שימש את משפחת המלוכה לשהייה מזדמנת.
לאחר מלחמת העולם השנייה הביתן נשכח, עקב מעבר אנשי הצבא הסובייטי לאזור הווילות שמתחת לפפינגסטברג – והלך ונהרס משנת 1961 לאחר שהבלוודרה הסמוכה נסגרה משום שממנה אפשר היה לצפות על המתקנים של חומת ברלין, ועל מערב ברלין. בשנת 1992–93 נבנה מקדש פומונה מחדש בעזרת קרן הרמן רמסטמה (Hermann Reemtsma Stiftung). המקדש נמצא בבעלות, אך נתמך על ידי עמותת פפינגסטברג בפוטסדאם (Pfingstberg in Potsdam) שפעלה לשחזורו, והיא מארגנת תערוכות אמנות מתחלפות של אמנים אזוריים בביתן.
אדריכלות
שינקל בחר בצורת מקדש יווני לביתן התה, כמו חזיתו הצפונית של הארכתאון על האקרופוליס באתונה. לביתן יש תוכנית כמעט ריבועית. בצידי המבנה הקובייתי מוביל גג קטן אל האכסדרה בחזית ובה ארבעה עמודי עץ יוני תומכים ההסדר היוני. גמלון משולש שטוח הפתוח מאחור מקשט את החלק הקדמי. מרפסת הגג מאחור מסתיימת במעקה. את גג אוהל השמש העשוי מבד בפסים כחול לבן על מרפסת הגג בקיץ בקושי ניתן לתארך. אל הגג השטוח ניתן להגיע באמצעות גרם מדרגות לולייני מתוך הרחבה המעוגלת מאחור. הכניסה היחידה אל החלל הפנימי היא מהאכסדרה. דלת צרפתית בקירות הצדדיים מכניסה אור לחלל הפנים. האח מול דלת הכניסה מוקף על ידי שתי גומחות צרות וגבוהות. בשנת 2011, עיצבה האמנית הברלינאית אליזבת זונק (Elisabeth Sonneck) את פנים המקדש בגוונים כחולים בהירים. מקדש פומונה נכלל בתכנון של פטר יוזף לנה לגנים של הבלוודרה.
רובי ראובני
רובי ראובני (נולד ב-3 בספטמבר 1975) הוא מפיק, מלחין, קלידן ומעבד מוזיקלי ישראלי.
ביוגרפיה
ראובני נולד בתל אביב לדרור ולשרה ראובני. אביו הוא ממייסדי חברת ההפקות "האחים ראובני".
בילדותו למד ראובני לנגן על חלילית, פסנתר, אורגן ובהמשך למד קומפוזיציה ותיזמור באופן פרטני מהמוזיקאי אלברט פיימנטה.
בשנת 1991 התחיל לנגן על קלידים כשהוא מלווה זמרי מועדונים.
בשנת 1994 קיבל ראובני הצעה מאביהו מדינה להצטרף לצוותו כקלידן ראשי ובהמשך כמנהל מוזיקלי של הלהקה, ולקחת חלק בהופעותיו בישראל ומחוצה לה ובתוכניות הטלוויזיה הרבות שמדינה נהג להתארח בהם.
בשנת 1996 ביקש מדינה מראובני שיסייע בקליטתו של דודו טסה (אז נגן גיטרה צעיר) ולעזור לו להשתלב בלהקה.
בשנים 1997- 2003 ראובני שיתף פעולה כקלידן ומלחין עם אמנים נוספים כמו אייל גולן, אהוד מנור, דודו טופז ודורון מזר.
בשנת 2003 הקים את אולפני שיר בעצמך, המפיקים שירים עם קליפים לאירועים שונים.
בשנת 2004 הוציא לרדיו את הסינגל "ימים של המתנה" שכתב, הלחין וביצע. השיר נכנס לקטגוריית הקליפים המבוקשים בערוץ 24, ונבחר לשיר השבוע ברדיו רדיוס, בתוכניתו של ארי שמאי. בתוכניתו אמר שמאי על השיר "תקשיבו למילים. בוב דילן יכל לכתוב כאלה".
בשנת 2009 הקים את אולפני שיר - קידום אמנים ויוצרים, ומאז ועד היום עיקר פעילותו של ראובני מתמקדת בייעוץ, הכוונה והפקה לאמנים ויוצרים חדשים בישראל.
בשנת 2012 יזם ראובני את מופע "קולות חדשים", בשיתוף עם צוות האנגר 13 בנמל תל אביב. המופע, המתקיים מאז מדי חצי שנה, מושך אליו צלמים, ציידי כישרונות, כתבי עיתונות, אנשי רדיו ומוזיקה באופן תדיר, והוא מאפשר במה וחשיפה לאמנים ויוצרים חדשים, מכל הגילאים ומכל הסגנונות המוזיקליים.
החל משנת 2013 מעביר ראובני סדנאות ומפגשי העשרה לאמנים ויוצרים מתחילים באופן קבוע באולפני שיר.
וילהלם שירמר
אוגסט וילהלם פרדיננד שירמר (בגרמנית: August Wilhelm Ferdinand Schirmer 6 במאי 1802 – 8 ביוני 1866) היה אמן נוף גרמני.
רובי ראובני
ביוגרפיה
החל משנת 2020 עם הגידול בכמות הקהל למופעי קולות חדשים, עברו המופעים להתקיים במתחם ההופעות "האזור-בר" בתל אביב.
וילהלם שירמר
ביוגרפיה
שירמר נולד בברלין. כנער צייר שירמר פרחים במפעל החרסינה המלכותי. לאחר מכן הוא הפך לתלמידו של וילהלם פרידריך שדו באקדמיה בברלין, אך את לימוד האמנות שלו הוא חייב בעיקר לאיטליה. בשנת 1827 נסע לאיטליה, שם שהה שלוש שנים. הוא הפך לתלמידו של בן ארצו יוזף קוך, שצייר נוף היסטורי וקיבל השראה מוילהלם טרנר.
בשנת 1831 התבסס שירמר באולפן ציור בברלין. לאחר שובו לברלין הפך הסטודיו שלו תוך זמן קצר למוקד של קבוצת סטודנטים גדולה. במהלך תקופה זו עבד עם הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו לצורך האיורים בהתייחסותו לעיצוב נוף.
רובי ראובני
חיים אישיים
ראובני מתגורר בתל אביב. הוא נשוי לאסתר שעלתה ב 2012 מהונגריה ולאחר יותר מעשור בתחום הקונדיטוריה עשתה הסבה מקצועית וכיום עובדת סוציאלית. לזוג ילדה אחת העונה לשם רוז.
וילהלם שירמר
ביוגרפיה
בין השנים 1839 עד 1865 היה פרופסור לנוף באקדמיה.
בשובו הביתה מנסיעה לאיטליה, נפטר וילהלם שירמר בניון שעל אגם ז'נבה ביוני 1866 בגיל 64. הוא נקבר בבית העלמין העתיק בסנט מתיו בשונברג ליד ברלין.
יצירה
מקומו של שירמר בתולדות האמנות הוא ייחודי. הרישומים שלו באיטליה היו יותר מציורים. הוא למד התבוננות בטבע במטרה לחבר נופים היסטוריים ופואטיים. עם השלמת מוזיאון העתיקות בברלין הגיעה ההזדמנות שלו. על קירות המוזיאון הוא צייר אתרים ומקדשים קלאסיים, והבהיר את האוספים בנוף שאליו הם נקשרו היסטורית.
מטרתו של שירמר הייתה להפוך את האמנות שלו לפרשנות הפואטית של הטבע והוא ראה את הטכניקה כמשנית לאידיאה. תמונותיו מושכות את הנפש על ידי הרעיונות שהם מגלמים, על ידי יופייה של הצורה, ההרמוניה של הקו, והמשמעות של אור וצבע. בנוף קונסטרוקטיבי זה מבקרים גרמנים מגלים, משמעות פנימית, סובייקטיבית, אידיאלית.
סיירת שקד
סיירת "שקד" (ידועה גם כיחידה 424) הייתה סיירת פיקודית של פיקוד הדרום בצה"ל, שהוקמה בשנת 1955 לשם שמירה על גבולות המדינה במרחב הפיקוד מפני חדירת מסתננים ומבריחים. שמה היה בתחילה שק"ד - ראשי תיבות של שומר קו דרום, אולם בהמשך הוסרו ראשי התיבות מהשם. היחידה פורקה בשנת 1979.
הרקע להקמת היחידה
בראשית שנות החמישים הציבה המציאות במרחב פיקוד הדרום אתגר רציני ביותר בפני מפקדיו: מצד אחד גבולות ארוכים פרוצים לחלוטין ללא כל אמצעי חסימה, ומצד שני מאות אלפי ערבים תושבי כפרי הדרום שעזבו בחפזה את כפריהם במהלך מלחמת העצמאות, תוך הבטחה של הצבא המצרי שעם תום הקרבות ב-1948 הם יוכלו לשוב לכפריהם ולבזוז את היישובים היהודיים – הבטחה שלא קוימה עקב תבוסת צבאות ערב במלחמת העצמאות.
בנוסף לכך הייתה רצועת עזה תחת שלטון הצבא המצרי שניסה בדרכים שונות לאסוף מודיעין על הנעשה בתוככי ישראל. קציני המודיעין המצריים ניצלו את השאיפה של אותם כפריים פלסטינים לחזור לכפריהם ולקחת כל מה שאפשר יחד עם ההכרות הטובה שלהם את השטח, וניצלו את אותן חדירות שהיו בשלב ראשון למטרות גנבה בלבד, גם למטרות איסוף מודיעין ובהמשך לפעולות חבלה וטרור.
מסוף מלחמת העצמאות ועד שנת 1955 נספרו כ-3,000 תקריות בגבול מצרים שבחלקן גבו קרבנות לא מעטים. כל המבצעים השונים של צה"ל היו פעולות תגמול ולא פעולות מנע. מבצע חץ שחור גרם להתגברות פעילות החבלה והמודיעין המצרי מרצועת עזה. אחת התוצאות הייתה הקמת יחידת הפדאיון ברצועת עזה באפריל 1955. את הפעילות שלהם ריכזה מפקדת המודיעין המצרית תחת פיקודו הישיר של קולונל מוסטפא חאפז, מפקד המודיעין המצרי ברצועת עזה. בסוף שנת 1955 הוקם גדוד סדיר של פידאין, גדוד 141 שמנה 600 איש שפעלו במסגרת של 4 פלוגות משלושה בסיסים: עזה, ח'אן יונס ורפיח. הנגב הפך לשטח הפקר. איש לא העז לנסוע לבדו בלילה מדרום לקו אשקלון - קריית גת.
מצב זה חייב את מפקדת פיקוד הדרום למצוא תשובה. הפתרון הסתמן בדמות סיירת שקד שהוקמה על מנת למנוע ולבלום את שיטפון החדירות. למעשה הייתה זו יחידה בודדת כמעט לגמרי מבין היחידות הצה"ליות שבתקופה של רוגע יחסי בשנים שבין מבצע קדש בשנת 1956 למלחמת ששת הימים, עסקה בפעילות מבצעית יום ולילה. לכן גם לא היה קשה לגייס אליה כוח אדם שראה בפעילות זו אתגר, עניין ועיסוק בביטחון ובציונות לשמה, תוך שמירה על ביטחון המדינה.
פעילות הסיירת אפשרה לצבא הסדיר בשנים שבין המלחמות להתארגן, להצטייד ולהתאמן לקראת עימותים עתידיים, כפי שתיאר סגן שר הביטחון מתן וילנאי בכנס של היחידה שהתקיים במאי 2010 במצודת יואב.
סמל היחידה
כחלק מהסטטוס המיוחד, היה גם הצורך הפנימי בסמל יחידתי, כמו זה שהיה כבר בשימוש בשנות השישים ביחידות דומות אחרות. הראשון שהחל לעסוק בציור ובהעלאת דוגמאות שונות לסמל היחידה היה שאול שלו, שהחל לייצר דוגמאות כבר בשנת 1964. המשיכו אחריו, בשנת 1966, עוד כמה מאנשי היחידה כמו אלי מלמד, יגיל הורוביץ (ששירת לפני כן בסיירת 525) וגבי שפיץ. בסך הכל צוירו ארבע דוגמאות שהיו די דומות, כאשר בכולן הופיעו מוטיבים של כנפיים וסכין קומנדו. בסופו של דבר, באפריל 1967 נבחרה הגרסה של הסמל הקבוע אותו צייר צביקה גן/גרומן מ"פ ביחידה. המחזור הראשון לו הוענק הסמל קיים את הטקס כחודש לפני מלחמת ששת הימים. הסמל מראה שתי כנפיים פרושות ובמרכזו סכין קומנדו על רקע מפת ארץ ישראל.
נוהלי העבודה, הגזרות והפעילות
בשנים 1958–1962, תקופת פיקודו של אברהם יפה על פיקוד הדרום, הוכנסו נוהלי עבודה קבועים ליחידה בהם חולקו גבולות הפיקוד לגזרות שנסרקו בצורה יומיומית לגילוי ואיתור חדירות.
את פיתוח הרעיון שהקל על גילוי וזיהוי עקבות החודרים ניתן לזקוף לזכותו של הקצין הצעיר נדב נוימן. נוימן הכיר את שיטת גרירת מוט ברזל והשרשרת במסגרת עיבוד חקלאי כאשר המטרה הייתה לשבור את הרגבים שנותרו לאחר פעולת הדיסקוס בשדה והחלקת השטח. הוא הוביל ניסיון שהוכיח את עצמו כאשר חיבר מוט ברזל ושרשרת מאחורי הקומנדקר. כתוצאה מכך התקבלה דרך עפר חלקה שכל בעל חיים שחצה אותה השאיר את סימניו הברורים עליה. לאחר החלקת הדרך באמצעי זה, ניתן היה לגלות בקלות יחסית כל סימן שהשאיר כל מי שחצה את הדרך, גם כאשר הרכב הבודק נסע במהירות. שיטה זו נקראת עד היום שביל טשטוש ומשתמשים בה לכל אורך גבולות ישראל.
תחום הגזרות
תחום האחריות של היחידה החל בגבול המערבי לאורך חוף הים מדרום לאשדוד עד זיקים, בהמשך לאורך הרצועה עד כרם שלום ובהמשך לאורך גבול ישראל-מצרים עד אילת, ומאילת לאורך גבול ישראל-ירדן עד ים המלח.
היחידה פעלה למעשה כסיירת פיקודית של פיקוד הדרום כאשר באותן שנים פעלה תחת פיקודו הישיר של אלוף הפיקוד צבי זמיר (שירת כאלוף פיקוד בשנים 1962–1965).
הגזרות שבהן פעלה היחידה עד מלחמת ששת הימים:
לאורך הרצועה הוגדרו שתי גזרות:
בגזרת גבול מצרים הוגדרו שלוש גזרות:
בתחילת שנות ה-60 כאשר החלה בנייה נרחבת של נמל אשדוד, התארך לפעמים הסיור של הגזרה המערבית צפונה עד שובר הגלים הדרומי של הנמל במטרה לאתר ניסיונות חדירה דרך הים.
כמו כן יצאו סיורים נוספים למספר נוסף של גזרות על פי מידע מודיעיני ספציפי, הערכות מודיעין וכן בעקבות אירועים שונים באותם אזורים.
דה בסקר
דה בסקר היא להקת אינדי פופ מלטזית, שנוסדה ב-2012. היא ייצגה את מלטה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב, עם השיר "Dance (Our Own Party)".
סיירת שקד
תחום הגזרות
הגזרות הנוספות היו: הערבה וגבול ירדן, אזור דימונה והכור, אזור בית גוברין ועוד.
דה בסקר
קריירה
להקת דה בסקר הוקמה באוקטובר 2012 על ידי הזמר ג'נובזה וז'אן פול בורג. שנתיים לאחר מכן נוספו דייוויד גרץ' ושון מקם בתפקידי הקלידן ונגן הסקסופון בהתאמה. מקור השראתה נעוץ בלהקות בנים משנות ה-60 כמו הביטלס והביץ' בויז. אלבום הבכורה שלה, Telegram, יצא לאור בשנת 2017. כשנה לאחר מכן פורסם אלבומה השני, Ladies and Gentlemen. ג'נובזה עזב את הלהקה ב-2021.
סיירת שקד
תחום הגזרות
היו מקרים שבהם חיילי היחידה הועברו מגזרתם הקבועה לבדיקת חשדות להסתננות באזורים אחרים בארץ. כך למשל נקראה היחידה בשלהי שנות החמישים כאשר הוקם המכון הביולוגי בנס ציונה לבדוק כביכול חדירה אליו. זה היה האתר הצפוני ביותר אליו נקראה היחידה. אתר צפוני אחר שהצבא המצרי שלח אנשי מודיעין לרגל אחריו היה הכור למחקר גרעיני ליד יבנה. מספר אנשי מודיעין מצריים נתפסו בקרבתו.
דה בסקר
קריירה
בנובמבר 2022 אושר כי הלהקה עתידה להיות בין 40 המתמודדים בקדם המלטזי לאירוויזיון 2023. השיר המתחרה שלה, "Dance (Our Own Party)", הוגש לוועדה בחודש שלאחר מכן. לאחר שהעפילה משלבי רבע וחצי הגמר הוכרזה ב-11 בפברואר 2023 כזוכת התחרות. ב-11 במאי 2023 ביצעה הלהקה את "Dance (Our Own Party)" על בימת חצי הגמר הראשוןשל אירוויזיון 2023. היא נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-13 במאי.
סיירת שקד
נוהלי הפעילות
מדי ערב נערכה פגישת מפקדי צוותים במשרדי היחידה. בפגישה זו מסרו מפקדי הצוותים דו"חות על הסיורים שביצעו באותו היום. אם הייתה חדירה או היתקלות, נותח הנושא באותה פגישה. לסיום היו מקבלים מפקדי הצוותים כל אחד גזרת סיור ליום המחרת. במקביל הכין סמל הרכב את סידור חלוקת הקומנדקרים לצוותים השונים.
מדי יום בשעות אחר הצהריים היו יוצאים שני צוותים מצומצמים שמנו 3 חיילים כל אחד לבצע טשטוש בגזרה המערבית והמרכזית. מדי ערב לאחר חשיכה היו יוצאים שני צוותים מלאים לבצע סיור לגילוי חדירות באותן שתי גזרות.
במקרים שלא נתגלו עקבות כניסה, היה הקצין התורן ממלא טופס דו"ח סודי בשם קוד "א.מ.ל." שפרוש "אין מה להודיע". הקצין התורן היה מכניסו למעטפה חומה, מדביק את שוליה בשעווה ומוסרו לסמל תורן כדי שזה ימסור אותה באופן אישי ידנית לקצין התורן באג"מ של פיקוד הדרום.
במקרה של גילוי חדירה ללא עקבות חזרה, היה מפקד הצוות שולח שדר בשם "אדום" למרכזיית הקשר שביחידה. שדר זה גרם להזעקת המערכת כולה שהפעילה את יחידות התעסוקה הצבאיות, הציבה אותן במארב בניצב לציר הכניסה כאשר הצוות של שקד היה בדרך כלל שוכב ממש על ציר הכניסה ואילו כוחות התעסוקה משני הצדדים שלו. זאת בהנחה שאם החודרים מתכננים לחזור לרצועה עוד באותו הלילה, הם ילכו חזרה בדיוק באותו הנתיב בו נכנסו.
במקרים בהם החוליה לא חזרה באותו הלילה היות שתכננה לעבור מהרצועה לירדן למשל, היה הצוות מתארגן עם אור ראשון להתחלת מרדף. בשלב זה היה הצוות שולח שדר בשם "יהלום אדום". השדר היה מזעיק מיידית מספר צוותים נוספים לתגבור כדי לחסוך זמן. ברגע שהצוות הראשון התחיל לנוע על העקבות וזיהה את הכיוון הכללי של החודרים, הוא היה מדווח על כך לצוות השני שביצע "חיתוך" כלומר היה מנסה לגלות את העקבות על ציר רוחבי מסוים שחתך את קו ההתקדמות הדמיוני במרחק של מספר קילומטרים. שיטת עבודה זו הביאה לחיסכון בזמן ולתפיסה מהירה יחסית של החודרים.
היו מקרים בהם החוליות החודרות התכוונו לעבור לירדן למטרות חיפוש עבודה וכדומה. חוליות אלה לא יכלו להספיק לעבור מהרצועה לירדן בלילה אחד והיו בדרך כלל נעצרות ללינה עם אור הבוקר צפונית לבאר שבע, תוך כוונה לחדש את התנועה עם רדת החשיכה. לא מעט מסתננים כאלה נתפסו.
היו מקרים בהם היו חברי החוליה החודרת מלווים אחד מהם שפעל כאיש ריגול לתחנת אוטובוס על אחד הכבישים הסמוכים לרצועה. אותו איש שפעל בשרות המודיעין המצרי היה עולה על אוטובוס ראשון בבוקר בדרכו לכפרו.
היו מקרים בהם חברי החוליות הציבו תצפיות מוסוות על מתקנים צה"ליים ובאזורי אימונים של צה"ל בנגב לאסוף צילומים ומידע.
היו מקרים בהם יצאו חוליות מודיעין מצריות במטרה לתצפת על בסיס פלוג'ה שהיה שדה תעופה בריטי בתקופת המנדט תוך כוונה לאסוף מודיעין על פעילות של חיל האוויר הישראלי שם. לימים התברר שפעולה זו למשל, הייתה אחת מהמשימות שהטיל הצבא המצרי על קורס קציני מודיעין שלו כפרויקט סיום הקורס.
היחידה תפסה מספר חוליות מודיעין מצריות שנשלחו בשנות ה-60 לצלם, לתצפת ולאסוף מידע על בסיסי צה"ל ומתקנים שנבנו באזור מצפה רמון.
מלחמת המוחות
כבר בשלב מוקדם החלה מלחמת מוחות בין המסתננים, הפדאיונים והמבריחים לבין אנשי היחידה ובראשם עמוס וסאלח אל הייב. בשלב די מוקדם הבינו אותם גורמים שניסו לחדור שמתקיימים סיורים שתפקידם לאתר ולתפוס אותם.
על מנת להתגבר ולבלבל את אנשי היחידה נקטו אותם חודרים בתרגילים שונים. כך לדוגמה הם היו מנסים לטשטש את העקבות שהשאירו על ציר הטשטוש בעזרת ענפים. היו מדלגים מעליו תוך ניסיון להשאיר כמה שפחות סימנים מזהים. היו משתדלים ללכת על סלעים בכל מקום שניתן. לפעמים היו מרכיבים אחד על השני כדי לגרום להשארת מספר עקבות נמוך מהאמיתי. לעיתים הלכו אחורנית בעברם את ציר הטשטוש. לעיתים על מנת לטשטש היו החודרים מחברים לתחתית נעליהם עורות כבשים על מנת להגדיל את שטח המגע של הנעל עם הקרקע, להקטין את השקיעה שלה באדמה ולטשטש ביתר הצלחה.
מצד שני למדו גששי היחידה לזהות גמלים של רועים לעומת אלה של מבריחים או אנשי מודיעין לפי סוג הגללים שהשאירו כאשר גמלי המבריחים היו אוכלים שעורה, לעומת עשב רגיל שאכלו גמלים אחרים. המבריחים נהגו לעשן סיגריות יקרות כמו פליירס. סוליות הנעלים שלהם היו שונות מאלה של סתם גנבים ורועים.
הגששים למדו להעריך אם החודר נושא עליו נשק וציוד רב לפי עומק העקבות שהשאיר. מרגע גילוי הכניסה ניסו אנשי היחידה להעריך את מטרת החדירה. לעיתים יכלו אנשי היחידה להעריך את מטרת החודרים לפי המסלול שלהם: האם למטרות גנבה, מודיעין, הברחות או שילוב של כמה מטרות כאלה.
כוח אדם
צוותי הסיור כללו לפחות חמישה לוחמים: מפקד הצוות בדרגת סג"ם או סגן, סמל הצוות, נהג, קשר וגשש. לפעילויות קרובות יצא בדרך כלל צוות אחד ואילו לפעילויות באזורים מרוחקים יצאו בדרך כלל לפחות שני צוותים בשני קומנדקרים (אלה היו כלי רכב מתוצרת "Dodge" או-"Power Wagon" מתקופת מלחמת העולם השנייה).
היחסים ביחידה הושתתו על אמון הדדי ועל הערכה לפי המקצועיות של כל אחד ללא התייחסות מיוחדת לדרגות, זאת בדומה ליחידות הפלמ"ח. החל מסוף שנות החמישים וראשית השישים כל חייל עבר קורס צניחה, קורס נהגות, ורוב החיילים גם קורס מ"כים. חלק מהסמלים נשלחו גם לקורסי חבלה. כל זאת במטרה להגדיל את הידע ואת הפוטנציאל של הלוחמים ביחידה.
כראוי ליחידה התנדבותית התפתח גם בשקד הווי מיוחד. הווי זה התבסס על סטטוס מיוחד. להתפתחות הווי זה תרמו מספר גורמים:
גורמים אלה ואחרים יצרו את הרקע להווי המיוחד שנוצר עם לכידות חברתית גבוהה.
קשר
על כל קומנדקר היה מותקן במרכז ומלפנים מאחורי מושב הנהג מכשיר קשר מסוג מק. 19. כדי לאפשר פעילות רגלית היה לכל צוות גם מכשיר קשר נייד מסוג מק. 300 שהוחלף בהמשך הזמן במכשיר מתקדם וקל יותר מסוג מק. 10.
בראשית שנות ה-70 הוחלף המק. 10 במכשיר מתקדם יותר מסוג מ.ק. 77. בתקופת המעבר ממכשירי ה- מק. 19 למכשירים המתקדמים יותר, נשאו הרכבים את שני סוגי המכשירים בו זמנית. כך לקראת אמצע שנות ה-60 הוחלפו בהדרגה מכשירי ה-מק. 19 במכשיר מתקדם יותר מסוג VRC. בשלב ראשון הותקנו מכשירי ה- VRC על אחד הספסלים בצידי הרכב ופעלו כאמור במקביל למכשירי ה - מק. 19 במשך תקופה של מספר שנים.
נשק
בשנות השישים היו לרוב החיילים ביחידה רובים צה"ליים תקנים מסוג רובה FN. לגששים ולקשרים היו תמ"קים עוזי עם קתות מעץ וקתות מתקפלות. חלק ממפקדי הצוותים העדיפו נשק ארוך טווח כמו רובה על העוזי קצר הטווח, אולם בחרו להשתמש ברובה AK-47 האוטומטי שהיה עדיף על רובה ה-FN הכבד והמסורבל שסבל מבעיות תפעול בעקבות הצטברות אבק ובוץ. אמנם בנשקיית היחידה היו מספר תת-מקלעים מסוג קרל גוסטב שנתפסו באירועים שונים והיו בשימוש נפוץ על ידי אנשי המודיעין המצריים, אולם אנשי היחידה לא השתמשו בהם. כך גם מקלע בינוני 03 ומקלע כבד 05. לאחר מכן, בשנות השישים המאוחרות ובשנות השבעים, בין כלי הנשק הבולטים שהיו ללוחמי הסיירת, היה הקלצ'ניקוב (קלצ') שנתפסו בכמויות גדולות אצל האויב, נשק שהיה גם בשימוש הקומנדו הימי, והמאג. במלחמת יום הכיפורים ולאחריה נכנס לשימוש הנשק האמריקאי מסוג M16.
רכב
רוב רכבי הסיור היו קומנדקרים מתוצרת דודג' מתקופת מלחמת העולם השנייה. היו גם בודדים מסוג POWER WAGON מתוצרת FARGO. בהתחלה היו קומנדקרים בודדים. מספר כלי הרכב היה תמיד כפועל יוצא מכמות המשימות. ברגע שהמשימות הוגדרו כפי שמופיע לעיל, גדל המספר וכך מאמצע שנות החמישים ועד אמצע שנות השישים, היו ביחידה כ 6–7 קומנדקרים. באמצע שנות השישים הוכפל המספר והגיע ל-12 כלי רכב. מספר חדשים לפני מלחמת ששת הימים הגיעו ליחידה ג'יפי סיור. ג'אפ"סים, ג'יפי סיור ששודרגו והותאמו על ידי לוחמי היחידה באופן מיוחד. הותאמו ללוחמת סער, זאת בנוסף להתאמתם לנסיעה בדיונות המדבר ובואדיות.
מפות
המפות שעמדו לרשות היחידה היו ברובן בקנה מידה של 1:100,000. חלק מהמפות היו עדיין עם הדפסה מנדטורית ללא עדכונים וחלקן רק עם תוספות של יישובים חדשים ללא עדכוני דרכים, כבישים, בסיסים צה"ליים חדשים וכדומה. היו מקרים בהם צוותים שפעלו בנגב המרכזי נכנסו לפעילות לילה עם מפות בקנה מידה כזה שהקשה מאוד להזדהות בשטח ולנווט, במיוחד בלילה. הצוותים היו נוהגים לעדכן בעצמם את המפות ולסמן עליהן פרטים שונים וחשובים כמו בורות מים שהיוו ציון דרך ותחנה חשובה עבור אנשי המודיעין המצריים ועבור המבריחים.
הפעלת אמצעים אוויריים
שני חיילים נהרגו ושלושה נפצעו קשה. מטוס פייפר שהוזעק לא הצליח לאתר את כלי הרכב וחזר כלעומת שבא. לאחר זמן מה הגיע מסוק שנחת והעמיס את הפצועים ופינה אותם לבית חולים תל השומר. היה זה הפינוי המבצעי המוסק הראשון בצה"ל.
בתחילת שנות השישים כאשר החלו פיגועים והחלה התגברות פעילות מודיעינית מצרית במרכז הנגב, הופעלה היחידה והוקפצה מהבסיס אל המוקדים בעזרת מסוקים. היה בכך חידוש בדרך פעולת היחידה. כדי להתגבר על המרחק מהבסיס במשמר הנגב אל אזור האירוע בנגב המרכזי, להגיע מיידית ולנסות לתפוס ולפגוע במחבלים ובאנשי המודיעין, החל שימוש נסיוני (שנתן את פירותיו מיד) במסוקים.
התפתחות והתבססות
לקראת סוף מלחמת העצמאות הציע עבדו (ישראל בן-יהודה) מראשוני המסתערבים בצפון להקים יחידה בלתי סדירה שאנשיה יפוזרו לאורך הגבולות כאשר משימתה העיקרית היא לשלוט על שטחי ההפקר. כך הוקמו חוליות שכללו בדווים משבט אל-הייב, דרוזים, צ'רקסים ערבים נוצרים וערבים מוסלמים. בראש כל חוליה עמד קצין או סמל יהודי. אנשי החוליות לבשו תלבושת חפשית בדרך כלל ערבית מקומית. עבד אל מג'יד (עמוס) היה אחראי על חוליה שישבה במגידו.
עם הקמתה בתחילה השתייכה היחידה לפיקוד המרכז, מנתה בהקמתה 8 לוחמים ושכנה בבסיס קסטינה. באותה תקופה ראשונה פיקד עליה סגן צבי עופר. היחידה פעלה בבגדים אזרחים ועם כלי רכב בצבע אפור. היות שגם רכבי יחידת הממשל הצבאי שהתקיים עד אמצע שנות השישים היו בצבע אפור, היה די קשה לזהות את רכבי היחידה.
דוד בן חור כמפקד היחידה
כעבור מספר חדשים ב-1955, עם שינוי פריסת הפיקודים הוכפפה היחידה לפיקוד הדרום. בהמשך גדלה ל-25 לוחמים, חלקם גששים דרוזים ובדווים. בכך הייתה סיירת שקד היחידה הראשונה ששילבה ערבים ויהודים. עם המעבר לפיקוד הדרום היה בסיס היחידה בתחילה בסמוך לחצרים. מפקדה הראשון היה רב-סרן דוד בן-חור. כסגנו פעל עודד ינאי שהכיר את עמוס מהצפון וגייסו ליחידה. עודד גייס והפעיל עוד קודם לכן שבע חוליות של גב"ס (גיוס בלתי סדיר) בצפון ובמרכז הארץ.
בעצם ימי מבצע קדש זיהה סיור של שקד עקבות כניסה רבים מחוף הים של זיקים. במרדף שנוהל על ידי בן חור איתרו הצוותים מספר חוליות פדאיונים בקרבת מסילת הברזל. בקרב שהתפתח נהרגו 15 מחבלים מצריים. הם הותירו כמות גדולה של חמרי נפץ שתכננו לפוצץ בהם את מסילת הברזל.
דב קלעי (סטרליץ) כמפקד היחידה
בתקופת פיקודו של דב קלעי (סטרליץ) (לימים סא"ל) גויסו לראשונה שני בוגרי קורס קצינים, אליעזר "לייזר" רם (לימים תא"ל) שהגיע מהצנחנים וישעיהו "שייקה" ארז (לימים תא"ל) שהגיע מחטיבת גולני. שניהם העבירו את היחידה מפסים "פרטיזנים דמויי כוח לא סדיר" לאלה של יחידת סיור מובחרת. רבים אחרים מחייליה הגיעו מאז לדרגות בכירות בצבא.
עוד בשנת 1959 בתקופתו של אברהם יפה כמפקד פיקוד הדרום הוחלט שאנשי היחידה יעברו קורס צניחה. בהתאם לזאת קיבל כל חייל שבא ליחידה נעלי צנחנים. בכך הסתיימו הטענות על נעליים בלתי איכותיות שאינן נוחות להליכה ולמרדפים.
בשנת 1959 סופח ליחידה צוות הנדסה קרבית שהועבר מפיקוד הדרום. בראשית שנות ה-60 הועבר צוות קטן של ותיקי היחידה לפיקוד הצפון לפעילות ביטחון שוטף עם משמר הגבול, כולל מרדפים באזור הגליל התחתון. באוגוסט 1960 גייס דב עשרה חיילים לשקד. החיילים עברו טירונות בה"ד 4, והגיעו ליחידה בה עברו מסלול לוחם במשולב עם יציאה לסיורים.
בשנת 1961 עזב דב סטרליץ את היחידה. תקופתו התאפיינה בהגדלת היחידה מכ-20 חיילים ל-6 צוותי סיור סדירים שמנו כ-30 חיילים. במהלך שירותו גברה תחושת השייכות וחייליה חדלו לחוש כאילו הם נפלטים בעייתיים של יחידות שונות. שופר שיתוף הפעולה עם מטוסי הסיור והמסוקים, הוגדל מספר הסיורים היומיים והליליים והגזרה המערבית והמרכזית נסרקו ברציפות 24 שעות ביממה. פעילות זאת הגדילה מאוד את כמות המסתננים שנתפסו ואלה שחוסלו.
למרות המשמעת החופשית ששררה בתקופתו, הקפיד דב מאוד על משמעת מבצעית. לדב הייתה גישה ישירה לאלוף פיקוד הדרום שטיפח את היחידה. חוסר המשמעת והאווירה החופשית לא הטרידו במיוחד את הפיקוד הבכיר כל עוד ביצעה היחידה את משימותיה.
עמוס ירקוני כמפקד היחידה
באמצע 1961 עזב דב את היחידה ועמוס ירקוני סגנו קיבל את הפיקוד עליה. אחד החידושים שהנהיג עמוס, היו גיוס חיילים ליחידה ישר מבקו"ם. בנובמבר 1961 גייס עמוס ירקוני לראשונה 7 בני קיבוצים שעמדו להגיע ליחידה לאחר טירונות סדירה בצנחנים. עמוס הגיע אישית לבקו"מ וראיין את המגויסים החדשים. עם בואם ליחידה בסיום הטירונות בצנחנים, נפתח מסלול גיוס חדש בו הגיעו מדי שנה מגויסים ליחידה לאחר שעברו טירונות רגילה בחיל הצנחנים. אל גרעין זה הצטרפו מדי שנה חיילים שנשרו מקורסי טייס ומשייטת 13. למרות כל המצטרפים לא עלה מספר המשרתים ביחידה עד אמצע שנות השישים על 30 לוחמים. למרות מספר האנשים הקטן יחסית, הצליחה היחידה לקיים מעקב צמוד ולסכל חדירות רבות לאורך גבולות הדרום והנגב.
כאן החל לראשונה מסלול ייחודי אותו גיבש עמוס: שבעת הלוחמים החדשים עברו תחת פיקודו של סגן יואב וספי (לימים סא"ל בשריון, נהרג כמג"ד טנקים ברמת הגולן ביום כיפור) קורס קצר בן שבועיים בו הוכשרו בעיקר בניווט ובגישוש. בהמשך נשלחו אותם חיילים לקורסי נהיגה בבסיס טירה וקורסי מכ"ים בבסיס הנח"ל במחנה שבטה. חלקם גם המשיכו לקורס קצינים.
כפי שלדב סטרליץ היה קשר ישיר עם אלוף הפיקוד הקודם אברהם יפה, כך היה לעמוס קשר ישיר עם אלוף הפיקוד צבי זמיר. כמו דב גם עמוס לא הקפיד על משמעת ושגרה כגון מסדר בוקר, מסדר נשק, תרגילי סדר, התעמלות בוקר וכדומה. הצוותים נהגו בגמר הסיור לשבת על רחבת הדשא עם חצי גוף ערום או עם גופיות בלבד, להשתזף ולנקות כל אחד בצורה חופשית את נשקו מהאבק שהצטבר במהלך הסיור. ככלל, למרות האווירה הבלתי אמצעית בדומה לאווירה ששררה בפלמ"ח, נשמרה המשמעת המבצעית היטב והוערכה על ידי כל אנשי היחידה.
מבצע תפוס
במסגרת "מבצע תפוס" ב-14 בספטמבר 1955 גילה סמל החבלה נדב נוימן מ-890 עקבות כניסה של שני סיירים מצרים, שבאו מפרדס בית חנון האחד נעול נעלי ספורט והשני נעול סנדליי טייר. העקבות אבדו בפרדס של קיבוץ ארז. ב-15 בספטמבר 1955 גילה שוב נדב נוימן את אותם עקבות על שביל עפר מכיוון חוות איבים לכיוון ארז, מה שהוביל לתפיסתם של שני הסיירים המצרים. זו הייתה התפיסה הראשונה שבוצעה על ידי עקבות כניסה. את המרדף ניהל סגן צבי עופר.
יחידת "עטלף" והשתלבותה ב"שקד"
עד שנת 1964 התנהל המאבק עם המחבלים בעיקר כמאבק אישי בין הצייד לניצוד תוך הסתמכות על חושים טבעיים ויכולת אנושית. אהרון גיל לשעבר סמג"ד 525 ועתה סגן מפקד גוש מגן פיתח בשיתוף מהנדס התעשייה האווירית מתקן בשם "משאבה". בהמשך נוצרה בגוש יחידה שהפעילה את מתקני ה"משאבות" שנקראו גם בשם "שרביטים".
המתקן כלל זוג מקלעים שפעלו בצמוד לקרן אור תת-אדומה. חסימת הקרן גרמה להפעלת המקלעים שפגעו בנקודת החסימה. כל מי שחסם את הקרן נפגע. לפעמים חיות בר ולעיתים אנשי פח"ע. באותה שנה הוכנסה לשימוש ה"קשת". מכ"ם צרפתי קטן שגילה תנודות יבשתיות בטווח של 1,200 מטר.
מתקן נוסף פשוט יותר היה ה"חרצית". זה היה זרקור תת-אדום עם משקפת מקבילה שאפשרה תצפית לטווח של כ-800 מטר. בהמשך הוכנסו למשקפת כוונות, היא הורכבה על מקלע שהוצב בקו ירי אחד עם ה"חרצית". יותר מאוחר הורכבו המקלעים והזרקור על קומנדקר וזכו לכינוי "דגן". הכלים סבלו מתקלות שגרמו להפעלות שוא עקב מזג אוויר קשה או על ידי בעלי חיים. הפעלות סרק אלה גרמו להפעלת סרק של כוחות רבים. היו גם לא מעט הצלחות. כך למשל בשנות ה-70 חיסל מארב של סיירת "חרוב" בעזרת מתקן ה"דגן" 13 מחבלים במטח אחד.
בתחילת 1966 הוקמה רשמית יחידת עטלף שהפעילה "דגנים", "חרציות" ו"משאבות". בסוף אותה שנה שולבו 30 חיילי היחידה עם סיירת שקד. שילוב אנשי עטלף עם שקד יצר מיזוג מוזר: חיילים מעולים שנראו ככנופיה שפעלו יחד עם אינטליגנטים שעסקו באלקטרוניקה אופטית.
השילוב גרם גם להפיכת היחידה לגדוד מבחינת כוח האדם. שינוי נוסף שחל: החלו לפתח מארבים אלקטרוניים במקביל לסיור ומרדפים. סרן אלי מלמד מפקד עטלף הפך בהמשך לסמג"ד שקד.
מלחמת ששת הימים
בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים, ישבה היחידה בפיקוד בנימין בן אליעזר, באזור הר צניפים שבנגב וערכה תצפיות ומארבים בגבול המצרי.
ערב פתיחת המלחמה, התפצלה היחידה לשני כוחות: כוח אחד היווה סיירת אוגדתית של אוגדה 38 (בפיקוד אריאל שרון) ונע מניצנה דרך בארותיים, קוסיימה ואום כתף לעבר נח'ל במטרה לנתק את הדיוויזיה השישית המצרית (בפיקוד סעד א-שאזלי). דיוויזיה זו הייתה פרוסה על הציר הרוחבי מנח'ל במרכז סיני דרך א-תמד עד כונתילה במזרח סיני. כוח שני נע מכונתילה בעקבות דיוויזיה 6 המצרית שנסוגה מערבה דרך ביר תמדה עד נח'ל, שם נפגשו שני הכוחות. כוח מן הסיירת בפיקוד יואב גולן (לוי) כבש את האזור הסמוך לתעלת סואץ שעליו נבנה לימים מוצב "טמפו".
מלחמת ההתשה
עם פרוץ מלחמת ההתשה, מעט אחר מלחמת ששת הימים, הוביל בנימין בן אליעזר את היחידה בלחימה לאורך תעלת סואץ ובפשיטות לירדן. בעת שדני רהב וולף פיקד על היחידה, היוותה היחידה את הסיירת הפיקודית של פיקוד הדרום. היחידה גדלה לסדר גודל של פלוגה מתוגברת (150 איש), קיבלה ציוד מתקדם ועמדה בחזית פעולות הביטחון השוטף שהתבצעו לאורך תעלת סואץ. סיירת שקד הייתה לכוח פשיטה שחצה את התעלה בפעולות סרג'נט ומבצע ויקטוריה, שהיוו שיא בפעילות היחידה במלחמת ההתשה. ב-1970 הוביל יואב גולן כוח מן הסיירת בפשיטה בירדן שבמהלכה הרג הכוח מספר מחבלים פלסטינים.
בתחילת שנות ה-70, בעקבות התגברות אירועי הטרור ורצח ילדי משפחת ארויו, עבר מרכז הפעילות של היחידה לאזור רצועת עזה והיא נטלה חלק מרכזי במערכה של אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון, נגד ארגוני הטרור הפלסטינים (בין השאר, פעלו במסגרת היחידה גם מסתערבים). רהב וולף ואמציה חן (פצי), שמילא את מקומו בהיעדרו, הובילו את פעילות היחידה ברצועת עזה שעסקה בו זמנית בפעילות ביטחון שוטף באזור תעלת סואץ, בערבה ובים המלח.
היחידה גדלה ל-6 פלוגות שהיו מפוזרות באזורים שונים של פיקוד הדרום כדלהלן: לאחר שעמוס פרש מהפיקוד על היחידה, הוא הפך למונה למושל מרכז סיני. זה היה תפקידו הצבאי האחרון בטרם פרישתו מהצבא.