cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הזכות לבריאות
הזכות לבריאות בראי המשפט המשווה
כך למשל, באיטליה, סעיף 32 לחוקה קובע כי, על הרפובליקה להגן על הבריאות כעל זכות יסודית של הפרט וכעל אינטרס של הקולקטיב, ומובטח טיפול רפואי חינם לעניים. כמו כן, בדרום אפריקה, סעיף 27 לחוקה קובע כי, לכל אחד הזכות לנגישות לשירותי הבריאות, וכי על המדינה לנקוט בצעדים, במסגרת המשאבים העומדים לרשותה, ליישומה הפרוגרסיבי של הזכות. בדומה לכך, בית המשפט האירופי לזכויות אדם ציין בעניין קפריסין נ' טורקיה כי באופן עקרוני סעיף 2 באמנה האירופית לזכויות אדם יכול לחול גם על תחום שירותי הבריאות, וכי תיתכן הפרה של הזכות לחיים, מקום שהמדינה מסכנת את חייו של אדם על ידי מניעת טיפול רפואי הפתוח לציבור הרחב. אולם, בית המשפט הותיר ב״צריך עיון״ את השאלה: באיזו מידה הזכות לחיים מטילה חובה לקיים סטנדרט מינימלי של שירותי בריאות. המשפט ההשוואתי מלמד אותנו, כי מדינות רבות בעולם, בדומה לישראל, לא ממהרות לעגן בצורה חד משמעית את הזכות לבריאות, ומוצאות את הדרכים לספק את השירותים לאזרחים בצורות שונות.
קריית מוצקין
ספורט
בעיר פועלות שלוש קבוצות, בענפי ספורט שונים:
לוקוטונג'יילורוס
חתול זה, אשר התקיים באזורי הסוואנה וגדות יערות שהיו קרירים במקצת מאשר כיום, הכילו מינים רבים של יונקים ושאר חיות, בין השאר זוחלים, דגים, סוסיים שונים, אנטילופות, הפיל הקדום סטגוטטרבלודון, ג'ירפיים, חזיריים, פרימטים לרבות קוף האדם הקדום סהלאנתרופוס צ'אדנסיס וחיות נוספות. הללו סיפקו מזון לחתול הגדול וכילכלו טורפים כמו צבועיים, כלביים קדומים וגם עוד 2 סוגים של שנחרבים: המגנתריאון והאמפימכיירודוס הענק. עם זאת האזור היה מספיק גדול כדי לתמוך באוכלוסייה יציבה של שלושה סוגים שונים של שנחרבים וטורפים נוספים.
קריית מוצקין
שלטון מוניציפלי
עם הקמת קריית מוצקין, נוסד ועד לשכונה. בנוסף, השתייכו תושבי קריית מוצקין ל"וועד הקהילה של חיפה".
יו"ר ועד השכונה הראשון היה פישל ברייטמן, איש "המזרחי". הוא שימש בתפקיד החל מאמצע מאי 1934 ועד 1936, עת התפטר בשל חילוקי דעות שהיו בין ארגון המעמד הבינוני לבין האגודה השיתופית. בשנה שלאחר מכן כיהנו ברוטציה ארבעה בראשות ועד השכונה: יעקב ז'ק, אלימלך ברקוביץ, משה מנדלסון ומשה אלנבוגן. לאחריהם, במשך כשנה (1937–1938) שימש בתפקיד זאב פרוש. ישראל שפירא החליף את פרוש בשנים 1938–1940. בסוף שנות ה-30 החלו שלטונות המנדט הבריטי בתהליך של הקמת מועצות מקומיות ברחבי ארץ ישראל. לגבי מפרץ חיפה, הם העלו שלוש אפשרויות: מועצה נפרדת לכל קריה, מועצה מאוחדת לכל הקריות או סיפוח הקריות לחיפה. נציגי קריית מוצקין דרשו הקמת מועצה נפרדת לקריית מוצקין בשל האופי הימני של היישוב.
עם הקמת המועצה המקומית, מונה ישראל שפירא לכהן כראש המועצה המקומית הראשון.
ב-1941 נערכו בחירות, בהן נבחר אריה גרושקביץ לראשות המועצה. במשך חמש שנים הוא כיהן גם כיו"ר האגודה השיתופית עד שב-1946, בשל חילוקי דעות בין חברי האגודה לבין המועצה, הודח גרושקביץ מראשות ועד האגודה.
ב-1958 עבר השלטון מהציונים הכלליים למפלגה הפרוגרסיבית. במשך שנה שימש נח עלוני בתפקיד יו"ר המועצה המקומית ובבחירות 1959 נבחר לתפקיד נציג מפא"י, משה גושן. גושן, השלישי שכיהן כראש המועצה המקומית קריית מוצקין, היה גם הראשון שכיהן בה כראש העיר, עת הוכרזה כעיר ב-1976. הוא שימש בתפקיד עד פטירתו מאירוע לבבי בעצרת פוליטית בשנת 1984. לאחריו כיהן בראשות העיר, במשך שתי קדנציות, שמחה מילר. צורי, היה לראש עיריית קריית מוצקין החל משנת 1993, הוא שימש בתפקיד עד השעייתו בחודש יוני 2023. במועצת העיר קריית מוצקין 15 חברים.
לווייתנית
היסטוריה
בתחילה, ללווייתניות היו מפרשי גף (כמו של אופטימיסט), והחלוץ הוצא החוצה עוד יותר על ידי מוט שמאריך את החרטום (שלוחה). עם התפתחות השיט עברו להפליג עם מערך מפרשים. בעבר ללווייתניות היו משוטים ארוכים, ועל כל ספסל היה חותר אחד שישב בצד שמול המשוט, כיום המשוטים קוצרו וכל חותר יושב בצד של המשוט שלו.
בשנות ה-60 וה-70 נערכו הפלגות לקפריסין על גבי הלווייתניות, אך בשלב מסוים משרד התחבורה אסר על הפלגות לקפריסין עם סירות פתוחות, מה שהוביל את הלווייתניות להפליג לפורט סעיד שבמצרים.
במאה ה-21
נכון לשנת 2016 נמצאות בארץ כ-5 לווייתניות מסוגים שונים, במצבים שונים. 4 לווייתניות גדולות, אשר נמצאות במצב מעולה, נמצאות בשבטי צופי ים ברחבי הארץ. לווייתנית אחת מהדגם הבינוני נמצאת בקיבוץ החותרים ונמצאת במצב שמיש.
עד לשנת 2012 נמצאו שתי לווייתניות קטנות לא כשירות בצופי ים ת"א, אך באוגוסט 2012 הן פונו. אין מייצרים יותר לווייתניות בארץ, ולכן הלווייתניות הכשירות אשר עדיין קיימות בארץ הן האחרונות.
באגודות הימיות בישראל, סירות הלווייתנית נבנות מעץ, אורכן נע בין 8.5 ו-10 מטרים, ורוחבן נע בין 2.2 ל-2.5 מטרים. גובהו של התורן הראשי הוא 12 מטרים, אף על פי שבעבר הוא היה 14 מטרים. גובה התורן המאסף הוא שבעה מטרים לערך.
האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג
האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג (ברוסית: Законода́тельное собра́ние Санкт-Петербу́рга, ЗакС), היושבת בארמון מארינסקי בעיר, הוקמה ב-1995 בתור הפרלמנט העירוני, והיא בית מחוקקים והגוף העירוני המחוקק.
היסטוריה
הגוף המחוקק הראשון הוקם בשנת 1786 בשם הדומה העירונית של פטרבורג (Петербургская городская дума) בתקופת רפורמת השלטון המקומי של יקטרינה הגדולה. הדומה הייתה אחראית על המשק העירוני, גביית מיסים, ענייני מסחר, רפואה והשכלה. הדומה גם הייתה אחראית לאשרור מינויו של הגנרל-מושל שהיה מ-1781 אחראי לניהול העיר.
בשנת 1917 הדומה פוזרה ואת תפקיד החקיקה וניהול העיר נטל על עצמו סניף המפלגה הקומוניסטית בלנינגרד, שניהל את העיר עד 1992, עת הוקמו האספה המחוקקת ומינהל העיר.
באספה המחוקקת 50 חברים. בשנת 2016 נבחר המושב הששי ובו היו שש סיעות מפלגתיות: 36 חברי רוסיה המאוחדת, 3 חברי רוסיה הוגנת, 3 חברי המפלגה הקומוניסטית, 3 חברי המפלגה הליברל דמוקרטית, 3 חברי מפלגת הצמיחה ו-2 חברי מפלגת יאבלוקו.
מספר הסיעות נשמר גם במושב השביעי של האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג שנבחרו בבחירות שנערכו בספטמבר 2021: רוסיה המאוחדת שמרה על כוחה כמפלגת השלטון עם סגנית 29 מנדטים; המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית עם 7 מנדטים; רוסיה הוגנת עם 5; מפלגת האנשים החדשים והמפלגה הליברל־דמוקרטית עם 3 כל אחת; ותנועת יאבלוקו עם 2.
נבחרת ארמניה בכדורגל
נבחרת ארמניה בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של מדינת ארמניה.
נבחרת ארמניה הוקמה בתחילת שנות ה-90, לאחר הכרזת עצמאותה של ארמניה, בעקבות פירוק ברית המועצות. משחקה הראשון של הנבחרת התקיים ב-12 באוקטובר 1992, נגד מולדובה, במשחק שהסתיים בשוויון ללא שערים.
שיאי שחקנים
נכון ל-20 ביוני 2023.
אלברטי
{{פירושונים|
מחוזות קיריבטי
עם הכרזת העצמאות של קיריבטי בוטלה החלוקה המנהלית של המדינה למחוזות. עם זאת, בהתאם מצב הגאוגרפי ניתן להבחין ב-3 קבוצות איים שבמדינה.
מדד קרינה אולטרה סגולה
המדד מתוכנן בקנה מידה ליניארי פתוח, ביחס ישר לעוצמת קרינת UV שגורמת לכוויות שמש על עור אנושי. לדוגמה, אם אדם בעל עור בהיר (ללא קרם הגנה) מתחיל לקבל כוויות שמש כעבור 30 דקות במדד ברמה 6, אז אותו אדם צפוי לקבל כוויות כעבור 15 דקות במדד ברמה 12 - כפול במדד, כפול במהירות.
המטרה של המדד היא לעזור לאנשים להתגונן בצורה אפקטיבית מקרינה אולטרה סגולה, אשר יש לה תועלת בריאותית כאשר החשיפה היא מתונה, אך חשיפה ממושכת גורמת לכוויות שמש, הזדקנות העור, פגיעה ב-DNA, סרטן העור, פגיעה בעין כקטרקט. ארגוני בריאות ממליצים כי אנשים יגנו על עצמם אם הם מבלים זמן רב בחוץ כאשר רמת הקרינה היא 3 ומעלה.
תיאור
המדד מתוכנן בקנה מידה ליניארי, עם ערכים גבוהים המיצגים סיכון גדול יותר לכוויית שמש בשל חשיפה לקרינה אולטרה סגולה. רמה 0 מייצגת אפס קרינה אולטרה סגולה, מצב המתרחש למעשה בלילה. רמה 10 תוכננה במקור לייצג פחות או יותר את אור השמש בצהרי קיץ עם שמים בהירים. כיום ערכי קיץ שכאלה נפוצים בקווי רוחב טרופיים, גבהים הרריים, ואזורים עם דלדול שכבת האוזון מעל הממוצע. מיטות שיזוף רבות מייצרות קרינה אולטרה סגולה גבוהה יותר. השיא של רמת המדד על גבי הקרקע נמדד ב-29 בדצמבר 2003 והיה 43.3. המדידה התבצעה בהר הגעש Licancabur אשר בבוליביה, למרות שמדענים אחרים חולקים על כך שהייתה מדידה גבוהה מ-26.
בעוד שמדד הקרינה יכול להיות מחושב באמצעות מכשירי מדידה ניידים, אשר מבצעים מדידה ישירה של קרינה אולטרה סגולה במקום ספציפי, הערכים שניתנים בתחזיות מבוססים לרוב על מודל ממוחשב. על אף שלעיתים התחזית לא נכונה (במיוחד כאשר ישנם שינויים פתאומיים בכמות העננים), לרוב יש דיוק ברמה של ±1 במדד. כאשר המדד מוצג על בסיס יומי, הוא מייצג את עוצמת הקרינה סביב הנקודה הגבוהה ביותר של השמש במהלך היום, צהריים, האמצע בין הזריחה לשקיעה. נקודה זה מתרחשת בדרך כלל בין 11:30 ל-12:30, או בין 12:30 ל-13:30 באזורים בהם מופעל שעון קיץ. התחזית מבוצעת על ידי מודל ממוחשב שלוקח בחשבון השפעות של מרחק וגובה השמש, שכבת האוזון, מצב העננים, זיהום אוויר, מידת האלבדו מפני השטח וגובה פני הקרקע. החישובים משוקללים לטובת אורכי גל על סגול שבהם העור האנושי הוא הרגיש ביותר.
איך משתמשים במדד
ההמלצות להגנה הן:
הערות
כאשר מפרשים את מדד הקרינה והמלצותיו יש לקחת בחשבון את הנקודות הבאות:
קואוטיניו
אנטוניו וילסון ויירה אונוריו (בפורטוגזית: Antônio Wilson Vieira Honório; 11 ביוני 1943 - 11 במרץ 2019), שנודע בכינוי קואוטיניו, היה כדורגלן ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ, ונודע במיוחד בשל תקופתו בקבוצת סנטוס. קואוטיניו נחשב לאחד מגדולי שחקני הקבוצה בכל הזמנים.
ביוגרפיה
קואוטיניו נולד בפירסיקבה שבסאו פאולו. בגיל 13 התגלה על ידי מאמן סנטוס, לואיס אלונסו (לולה), ונשלח למבחנים בקבוצה. כעבור שנה הוא החל לשחק במחלקת הנוער של המועדון. ב-1958 הוא קודם לקבוצה הבוגרת של סנטוס ושיחק במדיה עשר שנים, במהלכן היה שותף לזכייה בשמונה אליפויות סאו פאולו, חמש פעמים בטאסה ברזיל, פעמיים בגביע ליברטדורס ופעמיים בגביע הביניבשתי. קואוטיניו שיתף פעולה בחוליית ההתקפה של הקבוצה יחד עם פלה, והשילוב ביניהם היה פורה במיוחד - השניים כבשו יחדיו בסביבות 1,500 שערים בסך הכל, כאשר 370 מהם כבש קואוטיניו.
ב-1968 עבר קואוטיניו לשחק בויטוריה, וכעבור שנה שיחק בפורטוגזה. ב-1970 הוא שב לסנטוס ושיחק בה עונה אחת, בטרם עזב לאטלס המקסיקנית. בהמשך שיחק גם בקבוצות בנגו וסאד, בטרם פרש מכדורגל ב-1973.
במדי הנבחרת הלאומית של ברזיל לא קיבל קואוטיניו את התפקיד הבכיר שהיה לו בסנטוס. הוא שיחק ב-16 משחקים בלבד, וכבש חמישה שערים במהלך הקריירה שלו בנבחרת. הוא נכלל בסגל הנבחרת שזכתה במונדיאל 1962, אך לא שותף באף משחק במסגרת הטורניר.
קואוטיניו מת ב-11 במרץ 2019.
סרקומת קפושי
סרקומת קפושי או סרקומה על שם קפושי (Kaposi's Sarcoma) היא מחלת עור סרטנית נדירה.
המחלה הוגדרה לראשונה בשנת 1872 על ידי רופא העור היהודי-הונגרי מוריץ קפושי (במקור כהן). עד שנות השמונים של המאה העשרים הופיעה המחלה בעיקר בגברים זקנים ממוצא יהודי או ים-תיכוני. בעשורים האחרונים של המאה העשרים החלה המחלה להופיע באוכלוסיות הסובלות מדיכוי של מערכת החיסון, כגון חולים שעברו השתלת איברים או חולי איידס. באוכלוסיות אלו מופיעה המחלה גם בנשים. עם הכנסת הטיפולים החדשים למחלת האיידס ירדה התחלואה בסרקומת קפושי ב-85%.
למחלה חשיבות רבה כיוון שהיא ממחישה את הקשר בין פגיעה במערכת החיסון להתפתחות מחלת הסרטן. עד לגילוי הקשר בין מחלת האיידס לסרקומת קפושי היה ידוע תפקידה של מערכת החיסון רק במאבק בפתוגנים חיצוניים. העובדה שהמחלה באה לידי ביטוי בחולים מדוכאי מערכת החיסון מלמדת שלמערכת זו תפקיד בשליטה על התפתחות גידולים סרטניים מסוימים.
פתולוגיה
המחלה היא גידול מסוג סרקומה המופיע ברקמות התת-עוריות או בממברנות הריריות של הפה, האף ופי הטבעת. הנגע (הרקמה הלא-נורמלית) נראה ככתמים בהירים, סגולים, חומים או אדומים. לפעמים מתבטאת המחלה בנפיחות כואבת בעיקר בעפעפיים, במפשעה, בפה ובגרון, אך ברוב המקרים אין לגידול כל תסמין. למרות אי-הנוחות שבסרקומת קפושי המחלה בדרך כלל אינה מסכנת חיים; המחלה הופכת למסכנת חיים כאשר היא מתפשטת לריאות, לכבד או למערכת העיכול.
נהוג לחלק את המחלה למספר מופעים, ובהתאם למופע נקבע מהלך המחלה ואופן הטיפול בה:
קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון
שנותיו הראשונות
קונסטנטינוס הראשון נולד ב-2 באוגוסט 1868 באתונה, לגאורגיוס הראשון, מלך היוונים ולאולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. הוא היה יורש העצר היווני הראשון שנולד על אדמת יוון מאז מלחמת העצמאות שלה (שני קודמיו, אותון, מלך יוון וגאורגיוס הראשון, היו במקורם מבתי אצולה שונים ונבחרו במהלך חייהם לכהן בתור מלכי יוון. בעת שנולד הייתה דרישה עממית נרחבת לקרוא לולד בשם קונסטנטינוס, במטרה להדגיש כי הוא למעשה יורשו של קונסטנטינוס האחד עשר, קיסר האימפריה הביזנטית האחרון. לפי אמונת הפולקלור, מי שישיב את קונסטנטינופול ליוונים מידי האימפריה העות'מאנית יקרא קונסטנטינוס. בצעירותו העניק לו אביו את תואר האצולה "דוכס ספרטה" אשר עורר משבר בין המלוכה לפרלמנט שכן לפי החוקה נאסר להעניק תוארי אצולה נוספים פרט לאלה שבני משפחות האצולה כבר מחזיקים בהם מטבע לידתם.
קונסטנטינוס חונך בידי מורים פרטיים אשר החדירו לו, עוד בילדותו, את רעיונות הלאומיות היוונית ובראשם "המגאלי" (בתרגום מילולי: הרעיון הנשגב); אידאולוגיה פוליטית שקראה לאחד את כל היוונים תחת שלטון יוון הריבונית, כולל תושביה היוונים של קונסטנטינופול ואסיה הקטנה שהיו בשליטה עות'מאנית. האוכלוסייה של היוונים מחוץ ליוון באותה העת הייתה גדולה פי ארבעה מאוכולוסיית יוון עצמה. קונסטנטינוס נכנס אל האקדמיה הצבאית היוונית בשנת 1882 ולאחר שסיים את לימודיו ארבע שנים מאוחר יותר, המשיך את חינוכו הצבאי כאשר פעל בתור נספח צבאי בברלין, בירת הקיסרות הגרמנית. בעודו בגרמניה שירת קונסטנטינוס בשורות המשמר הקיסרי והמשיך באותו הזמן ללמוד כלכלה ופוליטיקה. בשנת 1890 שב לאתונה בדרגת מייג'ור גנרל. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 היה קונסטנטינוס נשיא המועצה המארגנת של המשחקים האולימפיים המודרניים הראשונים. בנושא זה, הוא עבד יחד עם פייר דה קוברטן.
קריירה צבאית
בינואר 1895 עורר קונסטנטינוס סערה פוליטית כאשר הורה לכוחות הצבא והז'נדרמריה לעצור מחאה עממית נגד מדיניות המס. קונסטנטינוס פנה לפני כן אל המוחים והמליץ להם להגיש את תלונותיהם לממשלה. ראש הממשלה חרילאוס טריקופיס ביקש מהמלך להמליץ לבנו להימנע מהתערבויות כאלה בפוליטיקה ללא התייעצות מוקדמת עם הממשלה. המלך גאורגיוס השיב כי בפיזור המפגינים, נסיך הכתר רק מציית לפקודות צבאיות, וכי התנהגותו חסרה משמעות פוליטית. האירוע גרם לוויכוח סוער בפרלמנט, וטריקופיס התפטר לבסוף כתוצאה מכך. בבחירות הבאות הובס טריקופיס, וראש הממשלה החדש, תאודורוס דליאניס, שביקש להמעיט בעוינות בין הממשלה לארמון המלוכה, ראה את הנושא כסגור.
המשחקים האולימפיים הראשונים חיזקו את הרגש הלאומי ביוון ובשנה לאחר מכן, כשפרץ מרד של יוונים נגד השלטון העות'מאני בכרתים, יוון התערבה צבאית וטענה כי האי נמצא תחת ריבונותה. בהתחשב בעובדה שבאותה עת היה הגנרל היחיד בצבא היווני, קונסטנטינוס פיקד על הצבא היווני במהלך המלחמה היוונית-עות'מאנית (1897), אשר הוכיחה כי יוון אינה מוכנה למלחמה כוללת נגד העות'מאנים. העות'מאנים כבשו את תסליה והיה על יוון לשלם להם הון עתק בתור פיצויי מלחמה. הממשלה החדשה שלאחר המלחמה הורתה לקונסטנטינוס לפקד על הארגון המחודש של הצבא. קונסטנטינוס עקב אחר מודל המעצמות האירופאיות בארגון המחודש, בעיקר של צבא הקיסרות הגרמנית. עם הארגון המחודש יצר קונסטנטינוס גרעין צבאי של קצינים הנאמנים לו בצורה אישית. ההנהגה הצבאית של הקצינים הללו עוררה התנגדות בקרב הקצינים בדרגות הנמוכות יותר. אלה פנו להנהיג את ארגון "הליגה הצבאית" שביצעה הפיכה צבאית נגד הפרלמנט והעלתה לשלטון את אלפתריוס וניזלוס בתפקיד ראש ממשלת יוון.
אחת הטענות המרכזיות של "הליגה הצבאית" נגד ההנהגה הצבאית הייתה כי יש צורך לעצור מינויים של נסיכים לתפקידי מפתח בצבא, מאחר שהם נוטלים לידיהם שליטה עצמאית על הצבא. לאחר דיונים פוליטיים והרגעת המאבק הפוליטי, הגיעו שני הצדדים לפשרה כאשר נשמרו תפקידיהם של הנסיכים והמקורבים למשפחת האצולה אך במקביל, הם הושמו תחת פיקוח ממשלתי חזק יותר שנועד למנוע הפרות משמעת למיניהן. קונסטנטינוס המשיך לפקד על הצבא היווני במלחמת הבלקן הראשונה ובשנייה, אשר במהלכה כבשו היוונים את סלוניקי וקוואלה והן נותרו בגבולות ממלכתם מתוקף הסכם בוקרשט אשר חתם את המלחמה. עם זאת, במהלך המלחמות החל הקרע הראשון בין קונסטנטינוס לוניזלוס כאשר קונסטנטינוס תמך במתקפה לעבר מקדוניה כדי לאחד כוחות עם הסרבים, אך וניזלוס הורה לו לכבוש את סלוניקי במקום זאת.
כהונה ראשונה
גם כן בשנת 1913, המלך גאורגיוס הראשון נרצח בחוצות סלוניקי מספר חודשים בלבד לאחר שהאחרונה סופחה לתוך יוון. עם נפילתו של המלך האחרון מונה קונסטנטינוס למלך יוון השלישי מאז עצמאות הממלכה במקומו של אביו. זהותו של המתנקש בחיי המלך אינה ידועה, אם כי יש הערכה שההתנקשות נעשתה בתמיכת גרמניה, שהעדיפה את קונסטנטינוס תומך הגרמנים על אביו גאורגיוס, שנהג לצדד באימפריה הבריטית ולשמור עמה על יחסים חמים. עם המשך הפיקוד הצבאי שלו במהלך מלחמת הבלקן השנייה, קונסטנטינוס היה היווני הראשון שהועלה לדרגת פילדמרשל. בין השנים 1912 - 1914, מלחמות הבלקן הובילו להכפלת אוכלוסייתה של יוון ולחיזוק האידאולוגיה של "המגאלי". עקב הניצחונות הצבאיים, החל קונסטנטינוס לכנות את עצמו "קונסטנטינוס השנים עשר", בטענה שהוא יורשו של הקיסר הביזנטי האחרון.
הוא נטה לתמוך במדיניותה של הקיסרות הגרמנית, אך בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הכריז על נייטרליות. יוון נשענה עם מסחר עם בריטניה וקונסטנטינוס ידע כי אין ליוון סיכוי נגד בריטניה לנוכח העליונות של הצי המלכותי הבריטי בים התיכון. אף על פי שקונסטנטינוס חשק בסיפוח קונסטנטינופול וסביבתה מהעות'מאנים כמו וניזלוס, הוא היה ספקן בנוגע לכניסה לברית "פזיזה" עם מדינות ההסכמה, במיוחד אחת המכוונת כנגד מקורביו הגרמנים. עקב המאבק הפנימי הפוליטי בנוגע למלחמה נוצר קרע בין ראש הממשלה לראש המטה הכללי, יואניס מטאקסס. וניזלוס התפטר מתפקידו בסופו של המשבר ללא כל פתרון. ביוני 1915, לפני שהתקיימו הבחירות, מצבו הבריאותי של המלך קונסטנטינוס הביא לכך שנבצר ממנו למלא את חובותיו כשליט. הוא לקה בדלקת ריאות, היה על ערש דווי ואף קיבל את הטקסים האורתודוקסים הקודמים למותו של אדם בידי מנהיגי דת בכנסייה האורתודוקסית של יוון. אך קונסטנטינוס התאושש ושב לתפקידיו. הפרת הנייטרליות הימית של יוון בידי מדינות ההסכמה, נפילת מספר ממשלות בפרק זמן קצר, בחירת תומכי המלוכה בלבד לפרלמנט והתפישה כי מפלגות רפובליקניות אינן מותאמות לחוקה לאחר בחירות כלליות, חיזקו את מעמדו בתור תומך אבסולוטיזם בקרב העם היווני והאוכלוסייה הכללית ופיתחו את המוניטין שלו בתור המגן של ריבונות יוונית.
מה שהביא לתחילת ההתנגדות רחבת ההיקף לממשל קונסטנטינוס היה אזלת היד שנקט לנוכח כיבוש השטחים שאוכלסו בידי יוונים על ידי צבא ממלכת בולגריה במהלך קרבות החזית המקדונית, אזלת יד אשר הובילה לאי שקט ביוון והפגנות המונים. אלפתריוס וניזלוס, ראש הממשלה המפוטר שתמך בהצטרפות יוון למדינות ההסכמה, חבר לאדמירל פבלוס קונטוריוטיס ולגנרל פנאיוטיס דנגליס. הם הגיעו לסלוניקי ובה הכריזו על הקמת מדינה עצמאית שכללה את צפון יוון, כרתים וחלק מאיי הים האגאי. היה זה למעשה מרד גלוי במלך שלווה בתנועת כוחות צבא משני הצדדים. מדינות ההסכמה העבירו את תמיכתן למורדים והשטחים בהם שלטו, עברו לשלטון צבאי. לפי דרישת המורדים פיזר קונסטנטינוס את צבא נאמניו אך הקים את יחידות המילואים שהיוו תנועה פוליטית ומיליציה פרו-מלוכנית. בעוד יוון נותרה נייטרלית מבחינה רשמית, כוחות משני צדי המלחמה הפכו אותה לאזור קרב. וניזלוס טען כי בהעברת מבצרים על גבול המדינה לידי כוחות מעצמות המרכז, קונסטנטינוס הפסיק לשמור על ריבונותה של יוון. עם הקמתה של ממשלה זמנית בסלוניקי בהנהגת הכוחות המורדים הנתמכים בידי מדינות ההסכמה, יוון נחצתה בפועל לשתי מדינות נפרדות, כאשר קונסטנטינוס נדרש להתפטר מתפקידו. ב-11 ביוני 1917, כשסכנת מלחמת אזרחים מרחפת מעל ממלכתו החליט קונסטנטינוס הראשון לוותר על המלוכה וגלה לשווייץ הנייטרלית.
גלות ראשונה
בנו של קונסטנטינוס, אלכסנדרוס הראשון הומלך תחתיו. תחילה תכנן קונסטנטינוס להכתיר את בנו הבכור, גאורגיוס השני, במקומו, אך מכיוון שגאורגיוס שימש נספח צבאי בגרמניה קודם לכן, הדבר היה בלתי מקובל עם מדינות ההסכמה. האירועים שלוו את סיום כהונתו זכו לכינוי הקרע הלאומי של יוון. במהלך שהות משפחת המלוכה בשווייץ הם איבדו חלק נרחב מכספם שלקחו איתם לפני הגלות, שהיה דל ביחס לאוצר המלוכה שנותר ביוון. קונסטנטינוס חלה בצורה כרונית בדלקת הכליות ובשנת 1918 כמעט מת, לאחר שנדבק בשפעת הספרדית. אלפתריוס וניזלוס שוב היה לראש ממשלת יוון והמדינה הצטרפה אלמדינות ההסכמה במלחמה והייתה שותפתן לניצחון. במסגרת הסכם סוור שנחתם באוגוסט 1920, זכתה יוון בנכסים טריטוריאליים רבים. רשמית נותר אלכסנדר הראשון מלך יוון, אך בפועל הוא היה למעשה שליט בובה ועושה דברו של וניזלוס. באוקטובר 1920, נפטר המלך אלכסנדר הראשון לאחר שלקה באלח דם.
כהונה שנייה
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר הפסיד אלפתריוס וניזלוס בפער גדול (תומכי המלוכה קיבלו 260 מושבים בפרלמנט לעומת 110 מושבים לתומכי וניזלוס) והודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים. תומכי המלוכה ביוון העלו הצעה להשבתו של קונסטנטינוס הראשון והחזרת סמכויותיו. ביוון נערך משאל עם וכמיליון בוחרים שהיוו 99% מהמצביעים תמכו בחזרתו של קונסטנטינוס הראשון לשלטון. הקרע הפוליטי ביוון נמשך גם לאחר סיומה של מלחמת העולם הראשונה ועל כן אזרחים רבים עוד ראו בקונסטנטינוס המגן של הריבונות היוונית. ב-19 בדצמבר 1920 שב קונסטנטינוס הראשון למלוך על יוון. בריטניה, ממלכת איטליה והרפובליקה הצרפתית השלישית לא הכירו בקונסטנטינוס כראש המדינה היוונית והקפיאו את כל ההלוואות המדיניות שהועברו קודם לכן ליוון.
קונסטנטינוס הרחיב את מלחמת יוון–טורקיה לנוכח נפילת כוחות אנטי-טורקים בחזיתות שונות בתוך מלחמת העצמאות הטורקית. הכוחות היוונים כבשו שטחים שהובטחו תחילה לאיטליה במלחמת העולם הראשונה והקיפו את קונסטנטינופול שהייתה תחת שלטון צבאי בריטי. במהלך חלק נרחב מהמלחמה פעל קונסטנטינוס מתוך אמונה בעליונותו המוחלטת של צבא יוון על פני צבא טורקיה, אשר נוסד זמן קצר קודם לכן ממתנדבים. לאחר כיבוש כל החוף המערבי של אסיה הקטנה, קונסטנטינוס הורה לצבא היווני לתקוף את המטכ"ל של הצבא הטורקי ומקום מושבה של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה; אנקרה. ההתקדמות היוונית החלה להיעצר כאשר הצבא הטורקי הצליח להתארגן לכדי כוח סדיר תחת פיקודו של איסמט פאשא ולבלום את הכוחות היוונים. במאי 1921 לקח קונסטנטינוס את הפיקוד ומונה למפקד המערכה על אסיה הקטנה. הכוחות היוונים המשיכו בהתקדמותם, ובשיא התקדמות הצבא היווני, כוחותיו היו במרחק של 40 קילומטרים בלבד מהעיר אנקרה עצמה. לנוכח התחזקות הכוחות הטורקים ומתיחת קווי האספקה היווניים מעבר ליכולת הצבא, מנהיג תנועת העצמאות הטורקית, מוסטפא כמאל, הורה על מתקפת נגד מרכזית שהניסה את הכוחות היוונים מזרחה והביאה שנה לנפילת כל כוחותיהם באסיה הקטנה ולהבערת סמירנה (איזמיר) באש (הנסיך פבלוס, לימים פבלוס, מלך יוון, היה לויטננט על סיפונה של הסיירת 'אלי' וראה את פינוי סמירנה שבוצע בעזרת אוניות מלחמה בריטיות וצרפתיות).
קונסטנטינוס עם זאת לא היה נוכח לפקד על החזית במהלך מתקפת הנגד הטורקית. באוגוסט 1921, שלושה חודשים לאחר שהגיע לפקד על החזית, בריאותו הרופפת הביאה לירידתו מרוב הסמכויות מבחינה זמנית עקב התקף לב. קונסטנטינוס הושב לאתונה לטיפולים במצבו הבריאותי. חלק מהחיילים בחזית תפסו את שיבתו של קונסטנטינוס לאתונה כעריקה מהצבא והמורל החל לרדת בצורה הדרגתית לנוכח המצב בחזית והשהייה הארוכה בשטח אויב. גורמים אלו היו גם כן מרכזיים בסופו של דבר בצליחתה של מתקפת הנגד הטורקית שהתרחשה בין ספטמבר 1921 לספטמבר 1922.
שנים אחרונות
האוכלוסייה היוונית בשטחים שנכבשו מחדש בידי הטורקים סבלה פרעות ממושכות (במהלך מלחמת העולם הראשונה אף ביצעו הכוחות העות'מאנים בהוראת ממשלתם את רצח העם היווני-פונטי), מה שהוביל לתסיסה פנימית חריפה ביוון בעוד רבים האשימו את קונסטנטינוס בתור האחראי הראשי לאסון הצבאי. ב-11 בספטמבר 1922 פרצה הפיכה צבאית בממלכה וב-22 בספטמבר ויתר קונסטנטינוס הראשון על כסאו, גלה לממלכת איטליה ושם הלך לעולמו חודשים ספורים מאוחר יותר לאחר שלקה בהתקף לב נוסף. בנו הבכור של קונסטנטינוס הראשון, גאורגיוס השני, הומלך תחתיו ב-27 בספטמבר, חמישה ימים לאחר שקונסטנטינוס ויתר על הכתר. בהמשך, אולצו היוונים לחתום על שביתת הנשק של מודניה שעקרונותיה הוכללו בהסכם לוזאן, אשר במסגרתו נעשה ניסיון לפתור את בעיית המיעוטים בשתי המדינות בעזרת חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה.
מורשתו של קונסטנטינוס הראשון נתונה לוויכוח. מחד, הוא היה מצביא טוב יותר מאשר מדינאי, ובמשך רוב שנותיו, תומכי המלחמה ראו בו אגדה חיה. אך מאידך, מדיניותו במלחמת העולם הראשונה כמעט הביאה את יוון אל מלחמת אזרחים. דמותו ההיסטורית נחשבת שנויה במחלוקת. ידוע כי קונסטנטינוס הראשון תמך באבסולוטיזם פוליטי, והאמין בעדיפות הממשל המלוכני על הדמוקרטיה כמו גם בזכותו המולדת לכתר יוון, והוא היה אדם קשה עורף.
משפחתו
בשנת 1889 התחתן קונסטנטינוס עם סופיה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה וויקטוריה, הנסיכה המלכותית, ואחותו של וילהלם השני, קיסר גרמניה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
Spirit (שיר)
Spirit (בעברית: רוח) הוא סינגל שהקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית ביונסה, אשר מופיע באלבום הפסקול של The Lion King: The Gift, מתוך הסרט המחודש של "מלך האריות". השיר יצא לאור ב-10 ביולי 2019, על ידי חברת התקליטים וולט דיסני רקורדס, כסינגל הראשון מתוך האלבום.
זהו שיר חדש במלך האריות אותו שרה ביונסה בדמותה של נלה, כאשר היא רצה במדבר יחד עם סימבה חזרה לצוק התקווה.
וידאו קליפ
ב-17 ביולי 2019 בשלוש לפנות בוקר (שעון ישראל) שודר ברשת ABC האמריקאית ספיישל של "מלך האריות" הנקרא "The Lion King: Can You Feel The Love Tonight with Robin Roberts" בו הוצג לראשונה הקליפ לשיר בכיכובה של ביונסה. הספיישל גרף 0.7 אחוזי רייטינג עם 4.27 מיליון צופים. שעות אחדות לאחר שידור הספיישל הקליפ הועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של ביונסה וביומו הראשון גרף כ-8 מיליון צפיות.
אסטוניאן אייר
ב-7 בנובמבר 2015 החברה הכריזה על הליך פירוק והפסקת פעילותה עקב החלטה שלילית של הנציבות האירופית באשר לחוקיות הסיוע הממשלתי שקיבלה בעבר.
תולדות החברה
החברה נוסדה בשנת 1991 מיד עם קבלת העצמאות של אסטוניה. החברה החלה לטוס עם מטוסים רוסיים שהיו שייכים לפני כן לחברת אארופלוט הסובייטית. יעדה הראשון היה פרנקפורט, גרמניה.
מניות החברה
בעלי המניות של החברה עד לפירוקה היו:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא אסטוניאן אייר באתר Airliners.net
לואיס וקלארק
{{פירושונים|
ראו גם
}}
היסטוריה של אלימות
היסטוריה של אלימות (אנגלית: A History of Violence) הוא מותחן משנת 2005 שבויים על ידי דייוויד קרוננברג ונכתב על ידי ג'וש אולסון. הסרט הוא עיבוד של ספר הקומיקס היסטוריה של אלימות של ג'ון וגנר ווינס לוק. בסרט מככב ויגו מורטנסן.
הסרט היה מתחרה בולט על פרס דקל הזהב ב-2005. הסרט יצא לאור בהפצה מוגבלת ב-23 בספטמבר 2005 ושוחרר בצורה נרחבת ב-30 בספטמבר 2005.
ויליאם הרט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו וג'וש אולסון היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר על כתיבת התסריט.
תקציר העלילה
טום סטול (ויגו מורטנסן) הוא בעלים של מסעדה מקומית בעיירה קטנה במילברוק, אינדיאנה. באחד הלילות לאחר שעת הסגירה מגיעים שני אנשים שמנסים לשדוד את המסעדה. אחד השודדים פונה להרוג את המלצרית; אך סטול מצליח לגבור עליו ולחסל אותו ואת השודד השני, לעיני עובד אחר וזוג שסועד במסעדה. פעולותיו של סטול מתפרסמות והוא הופך בין לילה לגיבור ותמונותיו מתפרסמות בעיתונות המקומית.
כמה ימים לאחר מכן מופיעים במסעדה שלושה אנשים. אחד מהם, ברנש מצולק ועיוור בעינו השמאלית העונה לשם פוגרטי (אד הריס), טוען שטום סטול הוא פושע בשם ג'ואי קיוזאק שהיה מעורב איתו בעניינים הקשורים למאפיה האירית בפילדלפיה, שנים קודם לכן. טום מכחיש בתוקף את הטענות. הוא מצהיר שמעולם לא היה בפילדלפיה ומעולם לא פגש את האדם הזה קודם לכן. האיש מתעקש, ובימים שלאחר מכן מתחיל לארוב למשפחת סטול. תחת האיומים וההפחדות הופכים היחסים בין בני המשפחה, טום סטול, אשתו אידי (מריה בלו), בנו בן העשרה ג'ק (אנטון הולמס) ובתו הקטנה שרה (היידי הייס), מתוחים.
לאחר ויכוח עם אביו שהוכיח אותו על שימוש מופרז באלימות, בורח ג'ק מהבית ונתפס על ידי פוגרטי ואנשיו. עם ג'ק המשמש כבן ערובה שלהם, פוגרטי ואנשיו מגיעים לביתו של סטול ודורשים כי "ג'ואי" יחזור איתם לפילדלפיה. טום מצליח להרוג את אנשיו של פוגרטי ורגע לפני שזה האחרון מחסל אותו, ג'ק, בנו, יורה בו בגבו והורג אותו.
בבית החולים מתעמתת איתו אשתו, אידי, ואומרת לו כי בשעה שנאבק עם הפולשים לבית היא ראתה בו את אותו "ג'ואי", ודורשת ממנו להודות באמת. טום מודה ששמו אכן ג'ואי קיוזאק ושהוא היה פושע בעברו. הוא אומר לה שבמשך 3 שנים הוא התאמץ לברוח מזהות הפושע שבתוכו כדי להתחיל חיים נורמלים כ"טום סטול".
לאחר שטום חוזר בית החולים, השריף המקומי סאם מגיע לביקור כדי לשוחח עמו. בשיחתם הוא מבהיר לו שהמאורעות האחרונים ״לא מסתדרים לו״. לדבריו, המאפיונרים הללו לא היו מגיעים אילולי היו בטוחים שטום הוא האיש שהם מחפשים. טום מתחיל לענות במטרה להודות, אך אידי נכנסת לדבריו ומשקרת לסאם כדי להגן על בעלה, כשהיא טוענת שטום הוא בהחלט מי שהוא הצהיר שהוא, ומבקשת שסאם יעזוב אותם לנפשם כי המשפחה שלהם סבלה מספיק. אידי פורצת בבכי וסאם עוזב. האירוע האחרון מחריף את המתח ביחסי בני הזוג.
בלילה מקבל טום טלפון מאחיו ריצ'י קיוזאק (ויליאם הרט), הדורש כי יחזור לפילדלפיה או שהוא עצמו יבוא אליו. טום נוסע לפילדלפיה שם הוא פוגש את אחיו, המספר לו שאותם מאפיונרים בהם הוא פגע לפני שנעלם, התנקמו בריצ'י ומנעו ממנו להתקדם בארגון הפשע. טום מציע לעשות שלום, אולם ריצ'י מבהיר לו שהדרך היחידה לכפר על פשעיו היא מוות. אחד מאנשיו של ריצ׳י מנסה לרצוח את טום, אך הוא מתגונן ובסופו של מאבק בן כמה דקות מצליח להרוג את ריצ'י ואת שאר אנשיו.
כשטום חוזר לביתו, המשפחה אוכלת ארוחת צהריים בדממה, ומתח רובץ באוויר. הראשונה שמכירה בו היא בתו, שרה, שמביאה מהשיש את כלי האוכל עבורו. כשהוא מתיישב, מעביר לו בנו, ג'ק את האוכל. האחרונה שמכירה בו היא אידי, שרק בשוט האחרון של הסרט מביטה בו ועיניהם נפגשות.
הפקה
רוב הסרט צולם במילברוק, אונטריו, וסצנת השיא בה מדבר טום עם אחיו, ריצ'י, צולמה באחוזת איטון הול ההיסטורית הממוקמת בקינג סיטי, אונטריו, קנדה.
גרסאות אחרות
הגרסה האירופאית והגרסה האמריקנית שונות בשתיים מסצינות הלחימה: הראשונה היא הסצנה בה טום שובר את אפו של אחד מאנשיו של פוגרטי. השנייה היא סצנה בה דורך טום על גרונו של אחד מאנשיו של ריצ'י קוזק - בשתי הסצינות מוצג יותר דם בגרסה האירופאית. נוסף לכך, צליל שבירת העצמות מודגש יותר.
פרשנות
שמו של הסרט יכול להתפרש באופנים שונים. מבקר הקולנוע רוג'ר איברט כתב כי קרוננברג מתייחס ל-3 משמעויות:
רבים השוו בין הסרט לבין עבודותיו של סאם פקינפה. בראיון איתו קרוננברג לא הכחיש את הדמיון, אך הדגיש כי יש הבדלים משמעותיים הן בסגנון והן בעלילה. אולסון, התסריטאי, הודה כי הסרט שייך רבות לעבודותיו של פקינפה, ובמיוחד לסרט כלבי הקש. הוא גם אזכר את עבודתם של דייוויד פיופלס וקלינט איסטווד, בלתי נסלח ולמותחן של ג'קוס טורנור משנת 1947, מהעבר.
על הסרט
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע בקאן במאי 2005, והוא הופץ בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2005 לאחר הצלחתו קודם לכן בהפצה מצומצמת ב-23 בספטמבר.
הכנסות
הסרט הופץ תחילה ב-14 בתי קולנוע בלבד וגרף $515,992. שבוע מאוחר יותר הוא הופץ בצורה נרחבת ב-1,340 בתי קולנוע וגרף $8,103,077 בסוף השבוע הראשון לאחר הפצתו. בהמשך רווחי הסרט בארצות הברית הגיעו ל-$31,504,633, ו-$60,334,064 ברחבי העולם כולו.
ביקורות
הסרט זכה לערכה בינלאומית ממבקרים. באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes קיבל ציון חיובי של 87% (מבוסס על 201 ביקורות). ב-Metacritic קיבל הסרט ציון ממוצע של 81 מתוך 100, מבוסס של 37 ביקורות. אמפייר דירג את הסרט במקום ה-448 ברשימת הסרטים של כל הזמנים.
בית הספר תחכמוני (ירושלים)
בית הספר "תחכמוני" בירושלים, הוקם בשנת 1909 ברחוב החבשים, ביוזמתם של משכילים דתיים שביקשו להקנות לבניהם "תורה עם דרך ארץ", ערכי מסורת בשילוב מדע מודרני ורעיונות ציוניים. באותה שנה הוקמה גם הגימנסיה העברית רחביה. הקמת בית הספר עוררה את זעמה של עדת החרדים הפרושים בירושלים, ובייחוד הרבנים ובני הכוללים שראו בו חילול הקודש.
היסטוריה
בית הספר תחכמוני הוקם בסתיו 1909 תחת השם "חדר תורה". בבית הספר למדו תלמידים מגיל 10 ומעלה בעלי "ידיעה כל שהיא בעברית וגמרא". במודעות של בית הספר נכתב שמטרת בית הספר: "לתת לילדים חנוך עברי דתי לאומי ברחב מובנה של מילה זו. ואת ההשכלה הנחוצה לפי תנאי המקום". שפת הדיבור של בית הספר היה עברית ולמדו בו גמרא, תנ"ך, תפילה, דינים, עברית ודקדוקה, חשבון, מדעים, היסטוריה של עם ישראל ושל אומות העולם, וידיעת הארץ. מנהל בית הספר היה ד"ר יהודה מהרשק, והיה בו ארבע שכבות גיל. בית הספר פעל בשכונת זיכרון משה במבנה ששימש קודם לכן את בית היתומים של אלעזר הלוי גרינהוט. בשנת תרע"ב למדו בבית הספר 75 תלמידים. בית הספר קיבל סיוע תקציבי ממנחם אוסישקין.
באפריל 1914 עבר ד"ר מהרשק לנהל את תחכמוני ביפו. באותה תקופה החדלה חברת עזרה מתמיכתה בבית הספר והוא קיבל סיוע מועד החינוך בראשות דוד ילין.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה הקשה על פעילות בית הספר. הוא פעל זמן מה מבית היתומים הספרדי. לקראת שנת הלימודים תרע"ו שונה שם בית הספר ל"חדר תחכמוני". בית הספר הורחב לשמונה כיתות ולצד בית הספר הוקם גן ילדים לבנים שבו למדו הילדים קריאה וכתיבה.
מנהל בית הספר סיפר על קורות בית הספר בימי מלחמת העולם הראשונה:
ביוזמת המנהל מרדכי צבי אילן, המורים וועד ההורים, עבר בית הספר בשנת ה'תרפ"ט (1929) לשכונת מקור ברוך לבניינים שאמורים היו לאכלס את בית היתומים דיסקין. הבניינים שופצו וגם שוכלל אולם בשם "אהל שם" אשר שימש לבית כנסת ולמטרות תרבותיות אחרות. כיום נקרא אולם זה "אהל מרדכי" על שמו של מנהל המוסד כיובל שנים מרדכי צבי אילן.
בית הספר תחכמוני היה מעוז הפועל המזרחי והציונות הדתית בירושלים, בו התחנכו אלפי תלמידים, בפלורליזם חברתי ודתי, הן בחבר המורים והן בקרב התלמידים, מסורתיים ודתיים כאחד. בשנות ה-30 של המאה ה-20 פעל במבנה בית הספר בחודשי הקיץ סניף של תנועת המכבי הצעיר. בשנות ה-70 של המאה ה-20 עבר המבנה לשימוש בית ספר חרדי והיום הוא משמש את תלמוד תורה המסורה של החרדים-הליטאים.
קרב בוסוורת'
קרב בוסוורת' (באנגלית: The Battle of Bosworth או Battle of Bosworth Field) היה קרב מכריע שהתרחש ב-22 באוגוסט 1485, במסגרת מלחמות השושנים. בקרב זה הצליח צבא בית לנקסטר בראשות הנרי השביעי מבית טיודור להביס את צבא בית יורק בראשות ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה, ובכך הסתיים שלטונה של שושלת פלנטג'נט על ענפיה השונים באנגליה והחל שלטונה של שושלת טיודור. הקרב מתואר גם במחזהו של ויליאם שייקספיר "ריצ'רד השלישי", ומפורסמת במיוחד קריאתו הנואשת של המלך ריצ'רד השלישי: "סוס! סוס! מלכותי בעד סוס!". הקרב סיים למעשה את מלחמות השושנים, אף על פי שהיו קרבות קטנים נוספים אחריו, שבהם ניסו אנשי בית יורק לטעון לכתר המלוכה. הקרב האחרון במלחמה היה קרב סטוק.
רקע היסטורי
בשנת 1455 החל מאבק שושלות בין בית לנקסטר לבין בית יורק על השליטה בממלכת אנגליה שנודע בשם מלחמות השושנים. ב-4 במאי 1471 הביס אדוארד הרביעי מבית יורק את הלנקסטרים בקרב טיוקסברי. בקרב נהרג בנו של הנרי השישי, הנסיך אדוארד, ואילו הנרי עצמו נכלא במצודת לונדון ושם הוצא להורג. בית יורק בראשותו של אדוארד הרביעי הפך לשליט אנגליה למעשה.
ב-9 באפריל 1483 נפטר המלך אדוארד הרביעי, ככל הנראה כתוצאה משבץ שבו לקה שבועיים קודם לכן. בנו, אדוארד החמישי בן ה-12 הוכרז כיורש העצר, ואחריו בתור לכתר עמד אחיו הצעיר יותר, ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק בן התשע. בעת מותו של המלך שהו הנסיכים עם דודם, אנתוני וודוויל, רוזן ריברס. לאחר כמה שבועות, בסוף אפריל 1483, יצאה השיירה המלכותית, בה היו ריברס, ושני הנסיכים, אל לונדון על מנת להכתיר את אדוארד. אחיו של אדוארד הרביעי, ריצ'רד, דוכס גלוסטר הצטרף לשיירה בדרך. בבוקר שלאחר מכן כלא ריצ'רד את ריברס, בטענה שהלה קשר קשר כנגד המלך הצעיר אדוארד. ריצ'רד הכריז נאמנות לאדוארד ומינה עצמו לאפוטרופסו, וליווה את המלך הצעיר למצודת לונדון. אך מלכותו של אדוארד הצעיר נמשכה זמן קצר בלבד. רוברט סטילינגטון, בישוף באת' וויילס העיד כי המלך אדוארד הרביעי נשא לאישה את אלינור בטלר לפני שהתחתן עם המלכה אליזבת וודוויל, אמם של שני יורשי העצר הצעירים. משמעות הדבר שאדוארד החמישי ואחיו נחשבו ממזרים ואינם רשאים לרשת את הכתר. הפרלמנט ביטל את הנישואים של אדוארד הרביעי ואליזבת, וב-26 ביוני 1483 הוכתר ריצ'רד השלישי כמלך אנגליה. שני הנסיכים הצעירים נכלאו במצודת לונדון וככל הנראה נרצחו שם.
עם עלייתו של ריצ'רד לשלטון קמו מורדים ותומכים של המלך המנוח אדוארד הרביעי שביקשו להפיל את ריצ'רד מהשלטון. ליידי מרגרט בופור הלנקסטרית, אמו של הנרי השביעי הציעה שבנה ינשא לבתו של אדוארד הרביעי, אליזבת מיורק, ויפליג לאנגליה מחופי בריטני שבצרפת כדי לעלות על כס השלטון. אחד ממנהיגי המרד כנגד ריצ'רד היה הנרי סטפורד, דוכס בקינגהאם, שתמך בהנרי השביעי, אך אפשר ורצה לתפוס את כס המלכות לעצמו.
התוכנית של המורדים הייתה לפתוח במספר מרידות בדרום ומערב אנגליה, כשצבאו של בקינגהאם פולש מווילס והנרי ינחת עם צבאו בחופה הדרומי של אנגליה. מרד שפרץ בעיר קנט עשרה ימים לפני המתוכנן נכשל. ריצ'רד אסף את צבאו בעיר לסטר כדי לדכא את ההתקוממויות. ב-15 באוקטובר נלכד צבאו של בקינגהאם במזרח בגלל סערה קשה, ולא נותר לו לאן להימלט. צבאו הוכה קשות על ידי ריצ'רד, ובקינגהאם עצמו נתפס לאחר בגידת אחד מאנשיו. בקינגהאם הוצא להורג בעיירה סולסברי ב-2 בנובמבר וראשו נערף. הנרי ניסה לנחות בדרומה של אנגליה בתחילת חודש נובמבר, אך סערה קשה פיזרה את מרבית ספינותיו. כשהתקרב הנרי לחוף (ככל הנראה ליד פלימות' או פול) הוא ראה קבוצה של לוחמים שהריעה לו וקראה לו להצטרף למרד. היו אלה למעשה חייליו של ריצ'רד, אך הנרי לא נפל למלכודת והפליג בחזרה עם שארית ספינותיו לבריטני. ללא הנרי ובקינגהאם, המרד דוכא במהרה על ידי ריצ'רד.
בחג המולד 1483, נשבע הנרי בפני תומכיו בקתדרלה ברן לשאת לאישה את אליזבת מיורק, לאחד את בית לנקסטר ובית יורק ולהדיח את ריצ'רד. ריצ'רד לא התעלם מהאיום של הנרי, והציע לשר האוצר של בריטני, פייר לנדוי (שמילא את מקומו של דוכס בריטני החולה) עזרה צבאית כנגד הצרפתים בתמורה להסגרתו של הנרי. לנדוי הסכים, אך ג'ון מורטון, בישוף פלנדריה וסוכנו של הנרי הזהיר אותו מהמזימה והטוען לכתר נמלט עם תומכיו לצרפת, תחת חסותו של המלך שארל השמיני. באפריל 1484 נפטר אדוארד, נסיך ויילס, בנו של ריצ'רד ויורש העצר היחיד. במרץ 1485 נפטרה אשתו של ריצ'רד, אן נוויל, ובממלכה נפוצו שמועות שריצ'רד הרעילה והוא מתכוון להינשא לאחייניתו אליזבת מיורק (הכלה המיועדת של הנרי). השמועות הגיעו לאוזניו של הנרי בצרפת, שידע כי אם השניים ינשאו הוא יאבד את סיכוייו לאחד את בית יורק ובית לנקסטר. הוא אסף את צבאו והפליג לחופי אנגליה ב-1 באוגוסט 1485.
בית יורק
בקרב ברנט, שנערך באפריל 1471, נלחם ריצ'רד, אז בן 18 בסך הכל, לצד אחיו המלך אדוארד הרביעי, כשהוא מפקד על האגף הימני במתקפה. למרות ערפל כבד ששרר באותו יום, לחם ריצ'רד היטב והצליח להחזיק בעמדותיו. הוא הוכיח עצמו כמפקד מוכשר ואמין והרשים את אחיו אדוארד. למרות תיאורו של שייקספיר את ריצ'רד כ"איש מזימות", הוא לא היה חשדן ביותר ונתן אמון כמעט עיוור במפקדיו ובתומכיו, מה שמאוחר יותר התברר כאסון בשדה בוסוורת'.
גיוס צבא בתקופה הפיאודלית היה עניין יקר; המלך היה יכול לגייס מיליציות מקומיות מהמחוזות (Shires) של הממלכה, כשכל מחוז נאלץ לספק מספר מסוים של גברים בגילאים 16 עד 60. אך צבא חזק ומנוסה גויס מתומכיו של המלך ומהאצילים. כדי לזכות בתמיכתם ובנאמנותם של האצילים, נאלץ המלך לשלם סכומי כסף ניכרים כדי שאלה יעמידו לרשותו את חייליהם וילחמו לצידו. אחד מתומכיו החזקים ביותר של ריצ'רד היה ג'ון הווארד, דוכס נורפוק, שהיה לוחם מוכשר שהשתתף במלחמה כנגד הצרפתים. בשנת 1467 התמנה הווארד לחבר בית הלורדים והוכיח עצמו כמשרת נאמן של המלך אדוארד הרביעי. כשאדוארד נפטר, העביר הווארד מיד את נאמנותו למלך החדש ריצ'רד, שבתמורה לכך מינה אותו לדוכס נורפוק ונתן לו שליטה צבאית במזרח אנגליה.
תומך נוסף של ריצ'רד, אם כי לא נאמן באותה מידה היה הנרי פרסי, רוזן נורת'מברלנד, שמשפחתו, בית פרסי, שלטה בצפון אנגליה מהמאה ה-14. במלחמת השושנים תמכה משפחתו בבית לנקסטר, ולאחר מפלתם בקרב טאוטון בשנת 1461, הם איבדו את השליטה בנורת'מברלנד, שהועברה לבית נוויל (יריביהם של בית פרסי). עשר שנים לאחר מכן השיב אדוארד הרביעי למשפחת פרסי את נורת'מברלנד, ואלה הפכו לתומכי בית יורק. בשנים הבאות הוכיח הנרי פרסי את נאמנותו ויכולותיו כחייל במלחמות כנגד הסקוטים והצרפתים, אולם ב-1484 ייסד ריצ'רד את המועצה הצפונית, ועל אף שלהנרי ניתן תפקיד מוביל במועצה, הוא הרגיש ששאיפותיו להתקדם תחת ריצ'רד נופצו.
בית לנקסטר
המפקד החשוב ביותר בצבאו של הנרי היה ג'ון דה ורה, רוזן אוקספורד, שהיה לוחם ומפקד מנוסה. בקרב ברנט בשנת 1471 פיקד דה ורה על אגף שמאל של הלנקסטרים והצליח להביס את היורקים, אך בסופו של דבר נאלץ לסגת לצרפת. דה ורה המשיך בפשיטות כנגד היורקים ובשנת 1473 נשבה בידי אויביו. אחת עשרה שנים מאוחר יותר הצליח לברוח, והצטרף למחנהו של הנרי בצרפת. הוא היה האציל החשוב ביותר שתמך בהנרי, ונוכחותו העלתה את המורל ואת היוקרה של הלנקסטרים.
בית סטנלי
משפחת סטנלי החזקה תמכה בדרך כלל בלנקסטרים במלחמות השושנים. לורד תומאס סטנלי, האח הבכור במשפחה, היה ידוע בתמרוניו הפוליטיים ובכך שנמנע מבחירת צד בו יתמוך בקרב עד אשר היה ברור מי יצא מנצח, ועל כך זכה לאהבה מצד חייליו, שהרגישו כי הוא לא מקריב אותם לחינם. בשנת 1472 נשא תומאס סטנלי לאישה את ליידי מרגרט בופור, ובכך הפך לאביו החורג של הנרי טיודור. ריצ'רד שחשש שמא סטנלי יצטרף ללנקסטרים, לקח את לורד סטריינג', בנו של תומאס, כבן ערובה.
הפלישה של הנרי לאנגליה
הנרי וחייליו הפליגו מהרפלור שבצרפת ב-1 באוגוסט 1485. ספינותיו חצו את התעלה האנגלית ללא תקלות והתקדמו לעבר דרום ווילס. ב-7 באוגוסט הם הגיעו לחופי פמברוקשייר, ונחתו בעיירה מילפורד הייבן. למחרת נע הנרי צפונה להברפורדווסט. ג'ספר טיודור, דודו של הנרי שהצטרף לפלישה, היה רוזן פמברוק, והשפעתו עזרה לגייס מספר קטן של חיילים. הנרי גם הצליח לפתות את האציל הוולשי ובעל האדמות רייס תומאס, שערק למחנהו של הנרי ביחד עם אנשיו בתמורה להבטחה למנותו כלורד ווילס. קצינו של ריצ'רד בדרום ווילס, סר וולטר הרברט, התקדם עם כוחותיו במזרח במטרה לעצור את הנרי, אך הוא נכשל לאחר ששניים מקציניו הבכירים ערקו יחד עם אנשיהם.
אף על פי שהחזיק בתואר נסיך ווילס, עדיין לא ידע הנרי כמה נאמנים יהיו תומאס רייס והחיילים הוולשים שהצטרפו למאבקו. תומאס ואנשיו התקדמו בנתיב נפרד בפנים הארץ, ואילו הנרי התקדם צפונה לאורך חופה של ווילס במטרה להיפגש עם משפחת סטנלי ולזכות בתמיכתם הצבאית, אולם אביו החורג של הנרי נמנע מלהבטיח את תמיכתו. לבסוף נפגשו צבאו של הנרי ושל תומאס בקרבת העיר ניוטאון.
ריצ'רד שהה בנוטינגהאם והיה עסוק בציד ביער שרווד, כשב-11 באוגוסט דיווח לו אחד ממרגליו מפמברוק על הפלישה. בתחילה המלך האמין כי הפלישה תיעצר על ידי חייליו בוויילס, אך משראה כי רייס תומאס וחיילים נוספים ערקו וכי הנרי נכנס לעיר שרוסברי, החל לאסוף את צבאו. דוכס נורפוק קיבל פקודה להניע את חייליו לעבר נקודת המפגש בעיר לסטר, וכך גם רוזן נורת'מברלנד שהגיע מהצפון.
הנרי נכנס לעיר שרוסברי ב-15 או 16 באוגוסט, ועל אף שלונדון הייתה מטרתו, הוא התקדם מזרחה כדי לאסוף עוד תומכים לצבאו, ביניהם האציל גילברט טלבוט שהצטרף אליו יחד עם 500 מחייליו. הוא נפגש פעמיים עם אחיו הצעיר של תומאס סטנלי, סר ויליאם סטנלי בליצ'פילד ולאחר מכן באטרסטון, אך סר ויליאם עדיין לא נתן את הבטחתו להנרי כי הוא ואחיו ילחמו לצידו. ב-21 באוגוסט הנרי חנה עם צבאו בוויט מור.
ריצ'רד הגיע ללסטר ב-20 באוגוסט, יחד עם נורפוק, כשנות'מברלנד מגיע למחרת. משם הוא המשיך מערבה כדי לחסום את דרכו של הנרי ללונדון, כשהוא חולף על העיירה סוטון צ'יניי, ובהגיעו לגבעת אמביון היל החנה שם את צבאו. בלילה שלפני הקרב לא הצליח ריצ'רד לישון היטב, כשהוא סובל מסיוטים של שדים הרודפים אותו. לפי ה-"Croyland Chronicle", מבע פניו של ריצ'רד בבוקר הקרב היה "חיוור וזועם מבדרך כלל".
הקרב
הצבא המלכותי של ריצ'רד, שמנה כ-10,000 חיילים, התייצב על גבעת אמביון היל, ונחלק לשלוש קבוצות: באגף ימין, על שיפולי הגבעה עמד דוכס נורפוק עם כ-1,200 קשתים, כמה מאות נושאי רומח וארטילריה. במרכז היה ריצ'רד עם לפחות כ-3,000 חיילים, כשנורת'מברלנד, עם בין 3,000 ל-4,000 חיילים, רובם פרשים, עמד משמאלו.
הנרי, עם 5,000 חייליו, התקדם לעבר צבאו הגדול יותר של ריצ'רד. מאחר שהוא חסר כל ניסיון וידע צבאי, הפקיד הנרי את מרבית צבאו, כ-4,500 חיילים תחת פיקודו של דוכס אוקספורד המנוסה, ונסוג אחורנית יחד עם שומרי ראשו. מימין לצבאו של הנרי, בשיפולי גבעה ליד דדלינגטון עמדו סר ויליאם ולורד תומאס סטנלי, יחד עם כ-6,000 חיילים. הנרי, שקיווה לגייסם לצידו עוד לפני תחילת הקרב שלח מסר ללורד תומאס סטנלי, בו הוא מבקש ממנו להילחם לצידו. הסטנלים השיבו בצורה מעורפלת שהם יבואו לעזרתו רק לאחר שהנרי יארגן את צבאו ויתחיל בקרב. משראה ריצ'רד שהסטנלים מפנים את צבאם לכיוונו במקום להילחם בזה של הנרי, הוא נתקף זעם והוציא פקודה לערוף את ראשו של לורד סטריינג', בנו של תומאס סטנלי. אולם יועציו של ריצ'רד דחקו בו לדחות את ההוצאה להורג עד לאחר תום הקרב. ההוצאה להורג מעולם לא מומשה; חייו של סטריינג' ניצלו.
אוקספורד וחייליו התקדמו תחת מטר של אש תותחים, כשמימינם הייתה ביצה טובענית. ריצ'רד נתן לנורפוק הוראה לתקוף ברגע שחייליו של אוקספורד יעברו את הביצה. מטר של חיצים נחת על שני הצדדים. חייליו של נורפוק הסתערו במורד הגבעה על חייליו של אוקספורד, והחל קרב פנים אל פנים עם גרזנים, אלות וחרבות. פרשים לנקסטרים תחת פיקודו של גילברט טלבוט הלמו קשות ברגלים של נורפוק. מבחינתו של ריצ'רד לא התפתח הקרב לטובתו. לא רק שאוקספורד איננו נסוג אלא אף נלחם היטב, ונראה כי חייליו של נורפוק עומדים להישבר. הוא הורה לנורת'מברלנד להיכנס לקרב, אך זה לא הזיז את צבאו, ככל הנראה מחוסר נאמנות למלך.
הנרי רכב לעברו של תומאס סטנלי, בניסיון לשכנע אותו אישית להצטרף לקרב ולעזור לאוקספורד. ריצ'רד ראה זאת והגיע להחלטה שתתברר כהרת גורל. הוא רכב יחד עם כ-800 מחייליו במורד הגבעה היישר לתוך שורותיו של הנרי במטרה להורגו. בעשותו כך האמין שיוכל להכריע את הקרב במהירות. ריצ'רד הרג את נושא הדגל של הנרי, והתקדם לעברו של הטוען לכתר שמצידו הפגין אומץ לב והחזיק בעמדתו. שומרי ראשו של הנרי, שהופתעו מאומץ לבו של מפקדם, מנעו מריצ'רד את הגישה אליו. נושא הדגל של ריצ'רד הופל מסוסו ואיבד את שתי רגליו, אך המשיך לאחוז בגבורה בדגל. ויליאם סטנלי שצפה מהצד במתרחש החליט סוף סוף להיכנס לקרב, והסתער על חייליו של ריצ'רד. נחותים מבחינה מספרית ועומדים בפני תבוסה, נסוגו המלך וחייליו לעבר הביצה. סוסו של ריצ'רד נתקע בחול הטובעני והוא נאלץ להמשיך להילחם ברגל, כשלבסוף הכניע אותו חייל ולשי והרגו. כל כותבי הכרוניקות מסכימים כי ריצ'רד לחם באומץ לב אפילו כשעמד בפני תבוסה. עם מות המלך, הובס צבאו במהרה וחייליו ברחו משדה הקרב. נורת'מברלנד עזב את שדה הקרב עם חייליו מבלי שנלחם, ואילו נורפוק נהרג.
לאחר הקרב
בתום הקרב שנמשך כשעתיים, קיבל הנרי את כתרו של ריצ'רד, והוכתר כמלך בגבעת קראון היל ליד הכפר סטוק גולדינג. לפי פולידור וירג'יל, ההיסטוריון הרשמי של הנרי, היה זה לורד תומאס סטנלי שמצא את הכתר והביאו להנרי. אולם שנה מאוחר יותר, ב-16 בינואר 1486, נשבע תומאס סטנלי בפני ועדה של האפיפיורות שהוא הכיר את בנו החורג רק יומיים לאחר הקרב. מקור מודרני יותר, ה-"Great Chronicle of London", מציע שהיה זה סר ויליאם סטנלי שמסר את הכתר להנרי, אולם ההיסטוריון סטנלי קריימס חולק על כך, בטענה שאם מצא סר ויליאם את הכתר הוא היה צריך למסור אותו לאחיו הגדול, תומאס, שהיה אציל בבית הלורדים. גופתו העירומה של ריצ'רד נלקחה על ידי סוס לעיר לסטר, שם הוצגה במשך יומיים בכנסיית סט. מארי לפני כולם, כדי שייווכחו שהמלך אכן מת. גופתו נקברה ללא מצבה, במקום לא ידוע. בפברואר 2013, כ-550 שנה מאוחר יותר, נתגלה על ידי חוקרים מאוניברסיטת לסטר שלד שזוהה על ידם כריצ'רד השלישי.
האבדות בקרב היורקים היו כבדות, במיוחד בקרב מקורביו של המלך, שהבולט בהם היה דוכס נורפוק. וירג'יל מדווח כי ריצ'רד איבד כ-1,000 חיילים, ואילו הנרי כ-100. ייתכן מאוד כי המספרים מוגזמים, אך אין מקורות נוספים בקשר למספר האבדות. דיווחים על אבדות שהגיעו משדה הקרב מראים על בלבול, כשאפילו הנרי לא ידע כמה מחייליו נהרגו, ואף ציווה לעצור אציל בשם ריצ'רד רטקליף, על אף שזה נהרג בקרב.
הנרי לא שכח לתגמל את תומכיו, כשדודו ג'ספר קיבל את התמורה הגדולה ביותר ומונה לדוכס בדפורד. אוקספורד קיבל בחזרה את אדמותיו שנלקחו על ידי היורקים ומונה לאדמירל אנגליה, אירלנד ואקיטן. ויליאם סטנלי קיבל תפקיד ניהול בבית המלוכה בנוסף לאדמות, ואילו אחיו תומאס מונה לרוזן דרבי וקיבל מספר אחוזות. הנרי גם החזיר לאימו מרגרט ביופורד את אדמותיה שנלקחו ממנה על ידי ריצ'רד.
ב-30 באוקטובר 1485 הוכתר הנרי כמלך אנגליה, ועם עלייתו לשלטון הוא דאג לביסוס כוחו. מעשהו הראשון היה להכריז על עצמו כמלך מהיום שקדם לקרב בוסוורת', ובכך דאג כי אלה שלחמו נגדו יוכרזו כבוגדים מבחינה חוקית. דרך נוספת בה נקט הנרי לביסוס שלטונו, הייתה לעמוד בהבטחתו להינשא לאליזבת מיורק, והשניים נישאו ב-18 בינואר 1486 במנזר וסטמינסטר. נישואין אלה סימלו את איחוד השושנה הלבנה של בית יורק עם השושנה האדומה של בית לנקסטר לכלל סמלו של בית טיודור - שושנה לבנה המשולבת בשושנה אדומה.
אולם עלייתו של הנרי לשלטון לא עברה ללא מתנגדים. מתחזה בשם למברט סימנל טען שהוא אדוארד, רוזן ווריק (אחיינם של אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי), בעוד שרוזן ווריק האמיתי הוחזק על ידי הנרי במצודת לונדון. ג'ון דה לה פול, רוזן לינקולן, שבהיותו אחיין של אדוארד הרביעי החזיק בטענה לכתר, תמך בסימנל והוביל צבא מורדים כנגד הנרי. בקרב סטוק שנערך ב-16 ביוני 1487 הובסו המורדים; לינקולן נהרג, ואילו סימנל נעשה משרת מלכותי.
המאה ה-5 לפנה"ס
המאה ה-5 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 500 לפני הספירה והסתיימה בשנת 401 לפני הספירה. זוהי המאה החמישית לפני תחילת הספירה הנוצרית.
במהלך המאה הגיעה האימפריה הפרסית לשיא התפשטותה, וניסיונותיה להתפשט מערבה הובילו לסדרת עימותים מכוננים עם עמי יוון.
מאבק ממושך התקיים בין ערי הפוליס היווניות על ההגמוניה ביוון, והגיע לשיאו במלחמה הפלופונסית בין אתונה לספרטה.
ביוון שלטה התקופה הקלאסית, שהתאפיינה בפריחה גדולה בכל תחומי החיים, ובה הגיעה התפתחות הפוליס לשיאה. בין השאר, נוסדו אסכולות מובילות בפילוסופיה, חלה התפתחות רבה במדע, בשיטות הלוחמה, בחיי החברה והתרבות, ובתחומי האמנות, הפיסול והארכיטקטורה. בתקופה זו גם הונחו יסודות ההיסטוריוגרפיה עם פעילותו של הרודוטוס, שנחשב להיסטוריון הראשון.
תקופה של פריחה בתחומי ההגות, האמנות ותרבות הייתה במאה זו גם באזורים נוספים גם מחוץ ליוון, כשאחת הדוגמאות הבולטות לכך היא השפעתו של בודהה במזרח הרחוק.
בהודו - סידהרתה גאוטמה מייסד את הבודהיזם, על רקע תמורות בחברה של דרום אסיה והתכחשות למסורות ישנות.
בארץ ישראל התבססה יהדות בית שני והתארגנה מחדש עם עלייתם של מנהיגים יהודים כעזרא הסופר ונחמיה בן חכליה, בעוד בפרס התרחשו על פי המקרא אירועי מגילת אסתר.
לאופולד דאמרוש
לאופולד דאמרוש (בגרמנית: Leopold Damrosch; 1831 – 1885) היה כנר, מנצח ומלחין יהודי-גרמני.
ביוגרפיה
דאמרוש נולד בפוזנן שבפרוסיה (היום בפולין) למשפחה יהודית. הוא למד תחילה רפואה בברלין, אך בחר במוזיקה וניגן בכינור בתזמורת החצר של ויימאר, בניצוחו של פרנץ ליסט.
בשנת 1871 היגר לארצות הברית, שם ייסד בניו יורק את האגודה הסימפונית של ניו יורק, שהייתה לאחר זמן לתזמורת הסימפונית של ניו יורק, ואת האגודה לאורטוריה. בשתיהן קיים קונצרטים סימפוניים בניצוחו, בעיקר של מוזיקה גרמנית. בין השאר קיים פסטיבלים מוזיקליים, ובאחד מהם ניצח על תזמורת של 250 נגנים ועל מקהלה של 1200 זמרים.
בשנה שלפני מותו הספיק לנהל את המטרופוליטן אופרה, שם העלה אופרות של וגנר. דאמרוש חיבר יצירות לכינור ולמקהלה.
אחרי מותו החליף אותו בנו, וולטר דאמרוש בתפקיד מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של ניו יורק. לאופולד דאמרוש היה גם אביהם של מחנך המוזיקה פרנק דאמרוש, מייסד ג'וליארד, והפסנתרנית קלרה מאנס, שייסדה יחד עם בעלה, דייוויד מאנס, את בית ספר מאנס למוזיקה במנהטן.
טוראקו אדום ציצית
טוראקו אדום ציצית או טוראקו אדום רכס (שם מדעי: Tauraco erythrolophus) הוא מין של עוף טרופי במשפחת הטוראקיים. לטוראקו מספר מאפיינים מיוחדים כגון צבע ירוק אמיתי (פיגמנט ירוק במקום שילוב הפיגמנטים צהוב וכחול) והזזת האצבע הרביעית קדימה ואחורה. הטוראקו חי באזור אנגולה וקונגו ואף נקרא באנגלית גם "טוראקו אנגולי". בית הגידול המועדף על הטוראקו הוא היער, שם יוכל להשיג פירות בשפע.