cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לחיות בקטן
הפקה
הסרט הוא שיתוף פעולה נוסף של הבמאי, המפיק והתסריטאי אלכסנדר פיין והתסריטאי ג'ים טיילור. צילומי הסרט החלו באפריל 2016 באוניברסיטת יורק שבטורונטו, קנדה. צילומים נוספים התבצעו באומהה, בלוס אנג'לס ובנורווגיה.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-30 באוגוסט 2017 בפסטיבל הסרטים של ונציה. הפצה נרחבת בצפון אמריקה החלה ב-22 בדצמבר אותה שנה. הסרט זכה לביקורות מעורבות וכשל בקופות.
קישורים חיצוניים
ביקורות
גיל פלדמן
גיל פלדמן הוא פסנתרן, מלחין ומפיק מוזיקלי ישראלי. קלידן להקת מוטו שפעלה בעיקר בשנות ה-90.
ביוגרפיה
גיל פלדמן עיבד את שירי אלבומה של ריקי גל "חפש בי", שיצא בשנת 1993 בהפקתו של לואי להב. מתוכו הצליחו השירים "ראש השנה שלך", "היי שקטה" ו"יש לי חולשה לרקדנים".
בשנת 1996 השתתף פלדמן באלבומו של שלמה ארצי "שניים" כשעיבד מספר שירים, ובהם "היא לא יודעת מה עובר עליי" שזכה להצלחה רבה. בשנת 1997 השתתף בעיבוד גרסת הכיסוי שביצעה נורית גלרון לשיר "אין מדינה לאהבה" שביצע במקור צביקה פיק, וכן בעיבוד שירה של להקת היי פייב "אפשר אהבה".
בשנת 1998 השתתף בעיבוד הגרסה החדשה שהוציא שלמה ארצי לשירו "אנחנו לא צריכים". השיר בגרסתו החדשה הגיע למקום השמיני במצעד השנתי תשנ"ט (1999), ונכלל באלבומו של ארצי "אהבתיהם", שיצא בשנת 2000. פלדמן השתתף בעיבוד שיר נוסף באלבום, "נוף ילדות", שהגיע למקום השביעי במצעד השנתי תש"ס (2000). בשנת 2001, השתתף בעיבוד 3 מתוך שירי האלבום "אין לזה סוף" של ריקי גל.
בשנת 2004, הצטרף לשוקי לוי בעיבוד הצגת התיאטרון "מצדה 1942".
בשנת 2005 השתתף פלדמן בעיבוד שירה של מירי מסיקה "אף אחת", שנכלל באלבום שנשא את שמה. בשנת 2007, השתתף בעיבודים באלבום "שפויים" של שלמה ארצי, והיה בין מעבדי הדואט "החיים" שארצי ביצע עם מוקי.
בשנת 2012, הוביל את שיתוף הפעולה הראשון בין אריק איינשטיין ושלמה ארצי שבעקבותיו הקליטו את הדואט "חוזרים הביתה" בהפקת גיא בוקאטי.
מתגורר בגבעתיים.
אבא פוקס
סרג'נט מייג'ור אבא פוקס (5 בדצמבר 1905, ז' בכסלו ה'תרס"ו – 9 באפריל 1987, י' בניסן ה'תשמ"ז) שירת בתפקידי פיקוד שונים כחלק מארגון "ההגנה".
פעילותיו בצעירותו
אבא פוקס נולד ב-1905 בעיירה אופולה בפלך לובלין שבפולין ושנה מאוחר יותר עלה יחד עם משפחתו לירושלים. פוקס התחנך בבית דתי ודיבר עברית, ערבית, אנגלית ויידיש. במהלך 1920, במהלך אירועי "מאורעות הדמים", נחשף לראשונה פוקס לעימותים בין יהודים לערבים. בעת היותו בן 15, מונה לאיש הקשר הישיר של זאב ז'בוטינסקי בכל הנוגע להגנה על היישובים היהודיים בירושלים מפני ההתפרעויות.
כאשר היה בן 20 התחיל לעבוד פוקס כפועל דפוס ולאחר תקופה קצרה נבחר על ידי חבריו לעבודה לתפקיד מזכיר אגודת פועלי הדפוס בירושלים. כחלק מתפקידו נאבק על תנאי עבודתם של הפועלים אשר עבדו עימו. שנתיים מאוחר יותר אביו של פוקס, סופר סת"ם במקצועו, ומשפחתו העתיקו את מגוריהם למושבה הדתית בבני ברק.
הצטרפות ל"הגנה"
באמצע שנות העשרים לחייו הצטרף פוקס ל"הגנה" ויצא לראשונה לראשונה לפעילות מצויד בנשק ובחבריו מהארגון במטרה להגן על היישוב היהודי בירושלים. כחלק מהפעילות פוקס ועמיתיו הגנו על בניין "ועד הצירים" ברחוב יפו ועל שכונת מאה שערים. בתחילת שנות ה-30 עבר קורס מפקדים של ארגון "ההגנה" ב"גוש דן" תחת פיקודו של אליהו כהן, לימים אלוף אליהו בן חור. עם סיום הקורס התמנה למפקד השירות הרפואי של "ההגנה" ב"גוש דן". בשנת 1937 נשלח פוקס לקורס ארצי של מפקדת פלוגות פו"ש שהתקיים בג'וערה ושנה לאחר מכן, בעיצומם של "מאורעות הדמים" יצא לקורס צבאי בבסיס סרפנד, לימים צריפין, תחת הדרכתם של קצינים בריטיים. לאחר הקורס מילא את תפקיד סרג'נט הנוטרים של גוש דן במהלכו קנה את מרבית ניסיונו המבצעי כאשר הוביל צוות לוחמים מובחר בחזיתות של ה"גוש" מול הכפרים הערבים בסביבה.
בתום שירותו כסרג'נט הגוש, מילא פוקס מגוון תפקידים שונים מטעם "ההגנה", ביניהם מפקד נפת הנגב של "משטרת היישובים העבריים", תפקיד אליו מונה בשנת 1943 על ידי משה סנה, ראש המפקדה הארצית של "ההגנה" דאז. כחלק מתפקידו, פיקד על שלושת המצפים (בית אשל, רביבים וגבולות) ובנוסף חמשת הקיבוצים במבואות עזה (ניר עם, דורות, רוחמה, גברעם ויד מרדכי). במהלך תקופתו בתפקיד זה, טיפח יחסי שכנות עם האוכלוסייה הבדואית כמו גם עם השלטונות הבריטיים, על אף שלא ראו בעין יפה את ההתיישבות היהודית בנגב. ב-1946 מונה פוקס למפקד "גוש חדרה".
פרישתו הקצרה ותרומתו למדינה לאחר שחרורו
לאחר כשנה בתפקיד התפטר ופרש משירותו הביטחוני אך פרישה זו החזיקה מעמד חודשים בודדים. פוקס חזר לשירותו הביטחוני כתוצאה מפריצת מלחמת העצמאות ומונה למפקד "ההגנה" של גוש דן. חצי שנה לאחר מכן מונה למושל הצבאי הראשון של העיר הערבית לוד בתום כיבושה כחלק ממבצע "דני". לאחר כ-25 שנות פעילות צבאית, השתחרר פוקס מצה"ל בדרגת סרן בשנת 1949 ומונה לאחראי על קשרי החוץ של התעשייה הצבאית, תפקיד אותו מילא 25 שנים נוספות וכך השלים יובל בשירות המדינה.
חייו האישיים
ב-23 במרץ 1932 נישא ליונה. לשניים נולדו שתי בנות, צפרירה ונירה.
ב-1934 העתיקו ופוקס ומשפחתו את מגוריהם לגבעתיים שם גר עד יומו האחרון ב-9 באפריל 1987.
עונת 2006/2007 בליגת העל ההולנדית
עונת 2006/2007 הייתה העונה ה-51 של ליגת העל ההולנדית בכדורגל, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. בסיום אותה עונה זכתה פ.ס.וו. איינדהובן באליפות הליגה. ואלבייק ודן האג ירדו לליגת המשנה.
אבא פוקס
חייו האישיים
בשנת 1977 הוציא פוקס ספר שירים בשם "ממאבק לחרות" אשר עוסק בתקופת המאבק להגשמת חלום הקמת מדינת ישראל.
ב-1985 קיבל אבא פוקס את תואר יקיר העיר מראש עיריית גבעתיים דאז, יצחק ירון.
עונת 2006/2007 בליגת העל ההולנדית
מבנה
על ניצחון הוענקו 3 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, (17 ששיחקו בעונה שעברה, אליהן הצטרפה אקסלסיור רוטרדם שעלתה מליגת המשנה) ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הראשונה זכתה באליפות והקבוצה במקום ה-18 ירדה לליגת המשנה. הקבוצות במקומות 16 ו-17 התמודדו בפלייאוף ירידה בשיטת הטוב משלוש משחקים כנגד הקבוצות שהעפילו מטורניר הפלייאוף בליגת המשנה.
תחרויות אירופיות
הקבוצות שסיימו במקומות 2–5 התמודדו על כרטיס לשלב המוקדמות השלישי בליגת האלופות, כאשר 3 הקבוצות שלא העפילו לליגת האלופות זכו בכרטיס לסיבוב הראשון בגביע אופ"א.
הקבוצות במקומות 6–9 התמודדו על כרטיס לסיבוב הראשון בגביע אופ"א.
איסכנדרון
איסכנדרון (בטורקית: İskenderun; בערבית: الإسكندرونة, תעתיק מדויק: אלאסכנדרונה; ביוונית: Αλεξανδρέττα - אלכסנדרטה, מילולית: "אלכסנדריה הקטנה") היא עיר בדרום טורקיה והעיר השנייה בגודלה בנפת האטיי במחוז הים התיכון שלאורך חופי הים התיכון ומפרץ איסכנדרון. לפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 251,682 תושבים.
עונת 2006/2007 בליגת העל ההולנדית
תחרויות אירופיות
הקבוצות במקומות 10–13 התמודדו בסיבוב מוקדם בו המנצחת פגשה את המפסידה בגמר של פלייאוף העלייה לגביע אופ"א במשחק על כרטיס לסיבוב השלישי של גביע האינטרטוטו.
פלייאוף הירידה
אל הפלייאוף העפילו 4 הקבוצות שסיימו במקומות 2–5 בליגת המשנה, אליהן הצטרפו שתי הקבוצות שהעפילו מסיבוב הפלייאוף הראשון בליגת המשנה ושתי הקבוצות שסיימו במקומות 16 ו-17 בליגת העל לסדרת הטוב מ-3 משחקים.
איסכנדרון
היסטוריה
העיר משמרת את השם, אבל כנראה לא את האתר המדויק, של היישוב אשר נקרא אלכסנדריה. היישוב נוסד על ידי אלכסנדר מוקדון בשנת 333 לפנה"ס כדי להחליף היישוב מיריאנדוס כנקודת מפתח בעת כניסה לסוריה, כ-37 ק"מ (23 מייל) דרומית לזירת ניצחונו בקרב איסוס נגד המלך הפרסי דריווש השלישי. חשיבותו של המקום נובעת מהגישה הקלה ביותר לשטחן של העיר חלב ונפת האטיי. אלכסנדר חנה באזורים הגבוהים של איסכנדרון, ולאחר מכן הורה להקים את העיר ולקרוא לה אלכסנדריה. איסכנדרון היא אחת מערים רבות שנוסדו בהוראת אלכסנדר, כולל אלכסנדריה שבמצרים. ניתן לה את השם אלכסנדריה של איסוס להבדיל בינה לבין אלכסנדריה שבמצרים. את שלטון האימפריה של אלכסנדר מוקדון ירשה הממלכה הסלאוקית. הרומים כבשו אותה בשנת 64 לפנה"ס.
לאחר פיצול האימפריה הרומית, עברה העיר לשליטתם של הביזנטים והוזכרה בהיסטוריה הכנסייתית. במאה ה-7 נכבשה על ידי הערבים. העיר החליפה ידיים פעמים רבות במהלך המאבקים בין הביזנטים לערבים, עברה לשליטת הסלג'וקים ולאחר מכן לאיובים. לאחר מסע הצלב הראשון, העיר הייתה חלק מנסיכות אנטיוכיה; במאה ה-14 היא נפלה לידיהם של מלכי קפריסין. העיר גם נשלטה בתקופות מסוימות על ידי הסולטנות הממלוכית ונסיכות דולקדיר.
מהמאה ה-16, איסכנדרון הייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית. העיר המשיכה להיות בעלת חשיבות אסטרטגית גם בתקופת השלטון העות'מאני. העות'מאנים המשיכו לבצר את העיר ונשארו חורבות הביצורים מהמאה ה-17. בשלבי התקופה העות'מאנית, העיר צברה חשיבות בשל הגדלת משקלה כמאחז של נתיב הסחר אל בגדאד ואת הודו.
בסוף המאה ה-19, נמל העיר צמח במידה ניכרת גם הודות לבניית מסילת הברזל המקומית ב-1912, שקישרה אותו עם העיר חלב. בשנת 1910 הוחלט להקים בעיר נמל גדול. בספטמבר 1916 הופגזה העיר והקונסוליה של ארצות הברית בעיר נחרבה. באותן שנים, ארמנים, ששמרו על נוכחות תרבותית וכלכלית באיסכנדרון במשך מאות שנים, בעיקר בשל סחר, נמחקו באירועי טבח בנוסף לרצח העם הארמני.
חשיבות נמלה של העיר הייתה אחת הסיבות לכך שטורקיה דרשה את סנג'ק אלכסנדרטה בשיחות עם צרפת בשנים 1920–1921. העיר, יחד עם שאר נפת האטיי, נכללה במנדט הצרפתי על סוריה, אולם האזור נחשב לאזור אוטונומי כסנג'ק אלכסנדרטה. בסוף שנת 1938 ולמשך כ-11 חודשים הייתה העיר חלק ממדינת האטיי, אשר צורפה ב-1939 לטורקיה.
גאוגרפיה
איסכנדרון ממוקמת על חופו המזרחי של הים התיכון ושל מפרץ איסכנדרון, למרגלות הרי נור (הרי אמנוס).
איסכנדרון היא מרכז מסחרי ועסקי ואחת הערים הגדולות ביותר בנפת האטיי, וכן אחת מערי הנמל הגדולות ביותר של טורקיה בים התיכון. בנוסף, באיסכנדרון שוכן בסיס אימונים גדול של חיל הים הטורקי.
עמיגור
עמיגור ניהול נכסים בע"מ היא חברה-בת של הסוכנות היהודית ומשמשת כזרוע הביצועית של הסוכנות בכל הקשור לבניה ודיור, במיוחד בתחום הדיור המוגן ודיור ציבורי. עמיגור היא החברה הגדולה בישראל בתחום בתי גיל הזהב, והשנייה בגודלה בתחום הדיור הציבורי. נכון ל-2018 החברה מנהלת 17,500 יחידות דיור, מתוכם 11,000 בדיור הציבורי ו-6,500 יחידות דיור בבתי גיל הזהב.
היסטוריה
עמיגור נוסדה ב-1972, כתוצאה מפיצול חברת עמידר בעקבות סכסוך שפרץ בין ממשלת ישראל והסוכנות היהודית, לאחר הקמת משרד העלייה והקליטה והעברת הטיפול בעולים לישראל מהסוכנות למדינה. לטענת הסוכנות, כספים שמגיסת המגבית היהודית בארצות הברית, לצורך רכישת דירות לעולים, אינם יכולים להיות מנוהלים על ידי חברה ממשלתית. עמיגור קיבלה את האחריות לטיפול בדיור לעולים חדשים, למרות ביקורת שהקמת החברה תיצור מנגנון כפול ומיותר.
ביוני 1972, נחתם הסכם בין "עמיגור" ל"עמידר" שלפיו 180 עובדים וכ-30,000 דירות שהיו בבעלות עמידר (מתוך 200,000 שהחזיקה אז) הועברו אל "עמיגור".
בתי גיל הזהב
עמיגור מנהלת כ-57 בתי גיל זהב לקשישים, בהם מתגוררת אוכלוסייה של כ-6,500 קשישים. אוכלוסייה זו מורכבת מאלפי עולים, רובם ניצולי שואה, שחוו את מוראותיה, ומאלפים אחרים שהשתתפו במלחמת העולם השנייה הן כלוחמים בצבאות והן כפרטיזנים. שכר הדירה הממוצע בדירות אלו הוא כ-280 ש"ח לבודד וכ-350 ש"ח לזוג. לאוכלוסייה זו מעמידה עמיגור תוכניות ייחודיות, הכוללות: חוגים, השתלמויות, סדנאות, תוכניות תמיכה וסיוע אישי, ובנוסף עזרה וסיוע בתחומי הניקיון, קניית תרופות ורכישת מצרכים, וכן ליווי תומך של עובדים סוציאליים, ככל הנדרש. הפעילות מסייעת לאלפי העולים להיקלט בקהילה, להשתלב בה ולהפוך לחלק ממנה. במהלך שנת 2006 יזמה החברה את מיזם "ספר החיים", תיעוד חייהם של ניצולי שואה המתגוררים בדירות עמיגור. בשיתוף פעולה עם יד-ושם, התאחדות יוצאי אוקראינה בישראל והמשרד לקליטת עלייה. במהלך הפרויקט נוצרו 50 ספרים שכאלה, ואלו הוצגו בספטמבר 2006, בטקס ציון 65 שנה לרציחתם של יהודי אוקראינה בבאבי יאר, בבוגדנובקה ובדרוביצקי יאר.
פרויקט 2650
בחודש דצמבר 2015 חתמו שרי האוצר והשיכון ויו"ר הסוכנות היהודית על הסכם חדש להקמת דירות לזכאי הדיור הציבורי. מדובר על בנייה של 2,650 יחידות דיור לטובת זכאי הדיור הציבורי במשרד הבינוי והשיכון ובמשרד הקליטה וייבנו על ידי עמיגור ברחבי הארץ.
במסגרת הפרויקט חנכה עמיגור בנובמבר 2021 את בית גיל הזהב של הדיור הציבורי הגדול בישראל באשקלון, עם 471 יחידות דיור על פני שלושה מגדלים בני 20 קומות כל אחד.
מחלקות סיעודיות
כחלק מפעילות החברה בתחום בתי גיל הזהב ועל מנת לקיים רצף טיפולי, הקימה עמיגור 9 מחלקות סיעודיות, ב-2 מוסדות סיעודיים, בקריית ים.
אדאצ'י
אָדַצִ'י (ביפנית: 足立区)) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו אשר יחדיו מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן. הרובע בנוי משני אזורים: הוא גובל בערים קאוואקוצ'י, סוקה וישיאו במחוז סאיטאמה, וברבעים קצושיקה, סאמידה, אראקאווה וקיטה של טוקיו.
עמיגור
פרויקטים לגורמי חוץ
עמיגור מבצעת פרויקטים עבור גורמי חוץ: הסוכנות היהודית, קרן היסוד, הקרן לידידות, משרדי ממשלה, רשויות מקומיות וגופי ציבור שונים. מדובר במערך הדורש מיומנות, מקצועיות, יכולת פיקוח וניהול ברמה גבוהה, וכולל הקמה ובנייה של מעונות סטודנטים, כיתות לימוד, מרכז הידרותרפי, בניית משפחתונים, הקמת מרכזי לימוד טכנולוגיים, שדרוג מרכזי קליטה ובשנים האחרונות אף סייעה עמיגור למיגון העיר שדרות ועוטף עזה.
Redesign
Redesign הוא מתחם קניות הכולל חנויות בתחום עיצוב הבית בקריית אתא.
רקע
המתחם נחנך בשנת 2021 בקריית אתא, סמוך לקניון שער הצפון הכולל סניף של איקאה. הוא מתפרש על כ-38 אלף מ"ר. במתחם כ-40 אולמות תצוגה וחנויות של רשתות ארציות שמשתרעים על שטחים הנעים בין 100 מ"ר ל-2400 מ"ר. כ-250 מיליון שקל הושקעו בפרויקט.
בעלי המתחם הם עמיר בירם ואריאל רוטר, שותפים מנהלים בחברת JTLV, שוקי שוורץ, מנכ"ל ובעלים חברת טולמנ’ס, אורי קרמר, בעלים שותף בטופולסקי רצף ומשפחת בליצבאו, בעלי חברת א. בליצבאו.
תוכיי ניו זילנד
תוכיי ניו זילנד (שם מדעי: Strigopidae) היא משפחה יחידה בעל-משפחתה שבסדרת התוכאים, אשר כל המינים בה חיים בניו זילנד, במזג אוויר יותר קריר מרוב התוכים. במשפחה זו ישנם שני סוגים, אך רק שלושה מינים חיים. המין הגדול בקבוצה - תוכיליל ניו זילנדי, הוא התוכי הגדול בעולם, התוכי הלא מעופף היחידי והתוכי הלילי היחיד. נותרו 252 תוכיללים והוא על סף הכחדה.
כביש 978
כביש 978 הוא כביש אורך ברמת הגולן שבצפון ישראל. הוא מקשר בין צומת השריון שעל כביש 91 במרכזה של הרמה, לבין צומת יער אודם שעל כביש 98, הנמצאת בתוך העיירה הדרוזית מסעדה שבצפונה של רמת הגולן. בחלקו הצפוני של הכביש, הוא חוצה את יער אודם. אורכו הכולל של כביש 978 הוא 21 ק"מ.
רחוב הרצל (נתניה)
רחוב הרצל הוא הרחוב המסחרי הראשי בעיר נתניה, והוא קרוי על שמו של בנימין זאב הרצל. הרחוב הוא הרחוב ההיסטורי המרכזי של נתניה, שהוקמה בשנת 1929, ונחשב לאחד הרחובות הראשונים שהוקמו בעיר.
מבנה
הרחוב מחולק לשני חלקים: החלק המזרחי שפתוח לתנועת כלי רכב ובו שוכנים בית משפט השלום וקניון השרון, ולאורכו בעיקר חנויות בגדים, בנקים, חנויות נעליים ופיצוציות. החלק המערבי המשמש כמדרחוב ומוביל אל כיכר העצמאות, אחת הכיכרות המרכזיות של העיר, ואל החוף. באזור זה מצויות בעיקר מסעדות. בין שני חלקי הרחוב מפרידה כיכר ציון. באזור זה שכנה התחנה המרכזית הראשונה של העיר, וסביב לכיכר נצבים המבנים הראשונים של העיר.במהלך האינתיפאדה השנייה אירעו שלושה פיגועי התאבדות ברחוב, כולם בכניסה לקניון השרון. בתקופת כהונתו של ראש העיר יואל אלראי היה רחוב הרצל סגור לתנועה בסופי שבוע החל מכיכר ציון ועד רחוב דיזנגוף (סמוך למדרחוב הרצל - החלק הסגור לתנועה). הכביש נסגר כדי לאפשר תנועה חופשית של הולכי רגל באזור הקניות. מאז הקמת קניון השרון, קניון הדרים ומרכזי הקניות באזור התעשייה החדש נדדו אליהם הקונים, ובלחץ הסוחרים החליט ראש העיר צבי פולג לפתוח את הכביש לתנועה, על מנת לאפשר גישה קלה ומקומות חניה. בחג הפורים מתקיימת בו העדלאידע המסורתית של העיר נתניה.
ב-2011, התרחש פיצוץ גז בבניין ברחוב, ליד כיכר העצמאות.
ג'ון מילינגטון סינג
אדמונד ג'ון מילינגטון סינג (באנגלית: Edmund John Millington Synge; 16 באפריל 1871 - 24 במרץ 1909) היה מחזאי, משורר, סופר ואספן פולקלור אירי, דמות מובילה בתחייה של הספרות האירית ואחד ממייסדי תיאטרון אבי בדבלין. נודע, בין היתר במחזהו "ילד הפלא של עולם המערב", שהצגת הבכורה שלו בתיאטרון אבי גרמה למהומות.
אף על פי שסינג היה בן למשפחה בעלת מעמד מועדף ממוצא אנגלו-אירי, כתביו עסקו לרוב בעולם הכפריים האירים הקתוליים וביסודות ה"פגניים" שבהשקפת עולמם. סינג מת שבועות אחדים לפני יום הולדתו ה-38 בעת שניסה להשלים את מחזהו האחרון "דירדרה של העצבות".
ילדותו וצעירותו
סינג נולד בניוטון וילאס, בראטפארנם, במחוז דבלין, בשנת 1871. הוא היה הבן הבצעיר במשפחה בת שמונת ילדית. הוריו היו בני המעמד הבינוני-גבוה ממוצא אירי-פרוטסטנטי. אביו, ג'ון הץ' סינג היה עורך דין, שנולד במשפחת אצילים כפרית בקאסל גלנמור, במחוז ויקלו. הסב, שנקרא גם כן ג'ון הץ' סינג, נמנה עם מעריצי המחנך השווייצרי יוהאן היינריך פסטלוצי והקים באחוזתו בית ספר ניסויי. לאמו של סינג היו הכנסות מאדמות במחוז מחוז גולוויי. אביה, רוברט טרייל' היה כומר של כנסייה של אירלנד ביישוב סקאל במחוז קורק וחבר בוועד ההצלה של סקאל בימי הרעב הגדול בשנים 1849-1845.
אביו של סינג חלה באבעבועות שחורות ומת בשנת 1872 בגיל 49. אלמנתו עבר עם הילדים לבית סמוך לבית אמה בראתגר, במחוז דבלין. סינג, על אף היותו חולני לעיתים קרובות, בילה שם ילדות מאושרת. הוא אהב לצפות בצפורים שהתאספו על גדות נהר דודר ובחגים בילה עם המשפחה בעיירת הנופש בגרייסטונס שבמחוז וילקו ובאחוזת המשפחה בגלנמור.
סינג התחנך בבתי ספר פרטיים בדבלין ובבראיי ומאוחר יותר למד לנגן בפסנתר, בחליל ובכינור, וכן תאוריית המוזיקה וקונטרפונקט באקדמיה המלכותית האירית למוזיקה. הוא היה סטודנט מוכשר ובשנת 1891 זכה במלגה בקונטרפונקט.
בשנת 1888 עבר עם המשפחה לגור בפרבר של קינגסטאון (בימינו דן לירי) ובשנה הבאה נרשם ללימודים בטריניטי קולג' בדבלין. בשנת 1892 הוא סיים בו תואר ראשון בשפה האירית ובעברית מקראית. במקביל המשיך גם בלימודי מוזיקה וניגן בתזמורת האקדמיה ב"איינשנט קונסרט רומס" (Antient Concert Rooms) מנובמבר 1884 ועד 1899 לקח שיעורים פרטיים למוזיקה אצל רוברט פרסקוט סטיוארט.
מאוחר יותר הסתקרן בעתיקות ארצו ובאיי אראן ולמשך שנה פעל כחבר ב"לידה האירית".
התחלת פעילותו כסופר
בשנת 1893 סינג פרסם את יצירתו הידועה הראשונה, שיר כתוב בהשפעת ויליאם וורדסוורת': "Kottabos: A College Miscellany". בתום לימודיו החליט להיות מוזיקאי ונסע לגרמניה כדי להשתלם במוזיקה וללמוד גרמנית. במהלך שנת 1893 שהה בקובלנץ ובינואר 1894 עבר לווירצבורג. אולם, בגלל חרדותיו מפני נגינה מול קהל וספקותיו לגבי יכולותיו, החליט בסופו של דבר, לוותר על הקריירה המוזיקלית ולהתמקד בכתיבה. ביוני 1894 הוא חזר לאירלנד ובינואר 1895 נסע לפריז כדי ללמוד ספרות ושפות בסורבון.
השתתף שם בקורסים לספרות צרפתית מודרנית ומימי הביניים, ובין היתר, פקד את שיעוריו של אנרי ד'ארבואה דה זובנוויל, מומחה בציוויליזציה הקלטית וקורס לפונטיקה השוואתית ב"אקול פרטיק דה אוטז אטיד".
בשנת 1896 הוא ביקר באיטליה, כדי ללמוד איטלקית, אחר כך שב לפריז. מאוחר יותר באותה שנה פגש ב"אוטל קורניי" את ויליאם בטלר ייטס שעודד אותו להתגורר באיי אראן ואחר כך לחזור לדבלין והקדיש את עצמו לכתיבה יוצרת. באותה שנה הצטרף סינג לייטס, לליידי אוגוסטה גרגורי ולג'ורג' ויליאם ראסל בהקמת חברת התיאטרון הלאומי האירי, שהתמקמה בהמשך בתיאטרון אביי. סינג כתב אז מאמרי בקורת ספרות בעיתון בצרפתית של מוד גון, "אירלאנד ליבר" (Irlande Libre) ובעיתונים אחרים וכתב למגירה שירים וספורת בסגנון "דקדנס" של סוף המאה. כתבים אלה נקבצו בשנות ה-60 בקובץ יצירותיו.
איי אראן ומחזותיו הראשונים
ב-1897 נתקף סינג בהתפרצות הראשונה של מחלת הודג'קין ועבר בבית החולים "Mount Street Nursing Home" ניתוח כריתת בלוטת לימפה מוגדלת בצווארו.
בשנה הבאה (1898) התגורר לראשונה באיי אראן וכן התארח אצל ליידי גרגורי בקול פארק על יד גוטר, במחוז גולוויי. בביתה פגש שוב את ייטס ואת אדווארד מרטין. בסך הכל בילה באיי אראן כחמישה חדשים, שבהם ליקט אגדות ופולקלור מקומי ושיפר את ידיעתו בשפה הגאלית האירית. בכל שנה בילה חלק מהזמן גם בפריז. ערך פעם גם ביקור בחבל ברטניה.
באותה תקופה כתב סינג את מחזהו הראשון, "When the Moon Has Set", ושלח אותו לליידי גרגורי אך היא דחתה אותו. היצירה לא פורסמה שוב עד לשנות ה-60.
בשנת 1898 הופיע ב"ניו איירלנד רוויו" הסיפור על ימיו באיי אראן והספר, המבוסס גם כן על יומניו באיי אראן, הושלם ב-1901 והוצא לאור ב-1907 עם איורים מאת ג'ק באטלר ייטס.
סינג העריך את ספרו זה "כיצירתו הרצינית הראשונה". ליידי גרגורי שעברה על כתב היד המליץ לסופר הצעיר להסיר את השמות הישירים של המקומות ולהוסיף עוד אגדות עם, אך הוא סירב, מפני שרצה ליצור משהו יותר ריאליסטי. בספר הביע סינג את אמונתו כי מאחורי שכבת הקתוליות של תושבי האיים מסתתרת תשתית של אמונות פגניות של אבותיהם. חוויותיו באיי אראן יצרו לימים בסיס למחזותיו על החיים בכפר האירי.
בשנת 1903 עזב סינג את פריז ועבר לגור בלונדון. בשנה שחלפה כתב מחזות בני מערכה אחת - "Riders to the Sea" (הרוכבים אל הים) ו-"Shadow of the Glen". הם אושרו על ידי ליידי גרגורי. "Shadow of the Glen" הוצג באולם מולסוורת' באוקטובר 1903 ו-"Riders to the Sea" הוצג באותו אולם בשנה הבאה בפברואר.
שני המחזות התבססו על סיפורים שאסף סינג באיי אראן והמחזאי נעזר בבימוי באביזרים שהביא מאיי אראן.
כמו כן, השתמש סינג בשפה האנגלית האירית (Hiberno-Irish) אותה קידש כשפה ספרותית, מפני שפיקפק בסיכוייה של השפה הגלית לשרוד.
המחזה "The shadow of the Glen" המבוסס על סיפורה של אשה בוגדנית, עורר את זעמו של המנהיג הלאומני האירי ארתור גריפית' שטען בתקשורת הכתובה שהוא "הטלת רבב על הנשיות האירית". הצטרפו אליו עוד מבקרים שטענו כי סינג תיאר בצורה לא הוגנת את הנשים האיריות. גם המחזה "Riders to the Sea" הותקף על ידי לאומנים, ביניהם פטריק פירס שהתקומם נגד גישתו של המחזאי לאלהים ולדת. פירס, גריפית' וגם קתולים שמרנים טענו שסינג גורם לנזק לעניין הלאומי האירי בכך שאינו עושה אידיאליזציה של הדמויות ביצירה. מאוחר יותר, להפך היו שמתחו ביקורת על סינג על שהלך רחוק מדי עם האידיאליזציה של האיכרים האירים.
בערך האותה תקופה כתב סינג מחזה נוסף, בשלוש מערכות, "The Tinker's Wedding" אותו לא התכוון להציג מיד על הבמה, זאת בגלל סצנה שבה קושרים כומר בתוך שק, שהיה בטוח (כפי שהתבטא במכתב אל המו"ל אלקין מתיוז) כי תרגיז הרבה מידידיו בדבלין.
עם הקמת תיאטרון אבי, התמנה סינג ליועצו הספרותי ובמהרה היה לאחד ממנהליו, לצד ייטס וליידי גרגורי.
גישתו הייתה שונה מזו של ייטס וליידי גרגורי. כפי שכתב לסטיבן מק'קנה, "אינני מאמין באפשרות של תיאטרון לאומי פנטסטי טהור, בלתי מודרני, אידיאלי, עליז, אביבי, קוכלאנואידי" (רמז לגיבור המיתי קוכולן שעליו חיברה ליידי גרגורי קובץ סיפורי עם מרוככים ורומנטיים). שום דרמה לא יכולה לצמוח ממשהו שאיננו המציאות היסודית של החיים, שאף פעם אינה פנטסטית, אינה מודרנית או בלתי מודרנית, וכפי שאני רואה אותה, נדיר שהיא אביבית, עליזה או קוכלנואידית".
המחזה הבא של סינג "The Well of the Saints" (מעיין הקדושים) הוצג בתיאטרון אבי בשנת 1905, למורת רוחם של הלאומנים, ואחר כך בשנת 1906 על במת דויטשס תיאטר בברלין. המבקר ג'וזף הולוויי העריך אותו כתערובת "של ליריות ושל לכלוך".
ילד הפלא של עולם המערב, המהומות וההמשך
הידוע ביותר הוא יצירת המופת של סינג "ילד הפלא של עולם המערב" שהוצגה בבכורה בתיאטרון אבי ב-26 בינואר 1907. בתור קומדיה על "רצח אב" לכאורה, הוא משך אש ממגזרים שונים של הציבוריות האירית. Freeman's Journal תיאר אותו כ"הוצאת דיבה בלתי מרוסנת ומתמשכת נגד האיכרים האירים וגרוע מכך, נגד הבנות האיריות". גריפית' שסבר כי תיאטרון אבי אינו מגויס מספיק מבחינה פוליטית, תיאר את המחזה כסיפור שפל ובלתי אנושי שספור בשפה המתועבת ביותר ששמענו אי פעם על במה ציבורית" ועלבון לצניעותה של הנשיות האירית"
בהצגת הבכורה חלק מן הקהל פרץ בהתפרעויות וגרם לכך שהמערכה השלישית שוחקה ללא מילים. ייטס חזר מסקוטלנד, ניסה לפנות להמון בהצגה השנייה והחליט לקרוא למשטרה. לבסוף הפכה דעת הקהל עוינת למתפרעים והמחאות דעכו. ייטס התייחס לאירוע זה בנאום אל קהל התיאטרון בשנת 1926 בהצגה הרביעית של המחזה של שון או'קייסי, "המחרשה והכוכבים" ואמר: "שוב עשיתם צחוק מעצמכם. כך עושים כבוד לגניוס האירי? קודם סינג ואחר כך קייסי?".
מותו
סינג נפטר בבית החולים הסיעודי הפרטי אלפיס (Elphs Nursing Home) בדבלין ב-24 במרץ 1909, בגיל 37. הוא מת מסיבוכים של לימפומת הודג'קין זמן קצר לאחר מות אמו, אליה היה קשור מאוד.
ב-8 באפריל 1909 הוצא לאור קובץ "שירים ותרגומים", פרי עטו, עם מבוא מאת ייטס.
ייטס וארוסתו באותה תקופה, השחקנית מולי אולגוד, השלימו את מחזהו האחרון, "דירדרה של העצבות", והוא הוצג על ידי שחקני אבי בינואר 1910 עם אולגוד בתפקידה של דירדרה.
מורשתו
מחזותיו של סינג הטביעו את חותמם על הרפרטואר של תיאטרון אבי עד לשנות ה-50. עמוד התווך של הרפרטואר היו ההצגות על חיי הכפר. הריאליזם המוסגנן של כתיבתו השפיע גם על גישת בית הספר למשחק שליד התיאטרון.
בנעוריו בקט ביקר באופן קבוע בתיאטרון אבי והעריץ את מחזותיהם של ייטס, סינג ואו'קייסי.
מרסייה מצא הקבלות בין גבוריו של סינג - נוודים, קבצנים ואיכרים - והרבה מהדמויות המאכלסות את המחזות והרומנים של בקט.
סטארה מילוסנה
סטארה מילוסנה (בפולנית: Stara Miłosna; לעיתים נקראת רק מילוסנה) הייתה עיירה, ששכנה ליד תחנת הרכבת, במרחק של כ-20 ק"מ מוורשה שמרכז פולין. היא מוקפת יערות ולכן שימשה מקום קיט לתושבי ורשה הסמוכה. בשנת 1968 היא שולבה בעיירה וסולה שבהמשך הפכה בעצמה לרובע של ורשה.
הקהילה היהודית בעיירה
עם התפתחות המקום, בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הגיעו למקום מספר משפחות יהודיות מאוקונייב, גרוחוב וממינסק מזובייצקי. הם התרכזו בשכונה אחת מצפון לפסי הרכבת. פרנסתם של יהודי מילוסנה הייתה מבוססת על מסחר זעיר ומלאכה: היו ביניהם חייטים, סנדלרים ונגרי בניין.
עם התבססות היישוב הוקם במקום בית מדרש. הרב האחרון של מילוסנה היה אליעזר רוזשאני שמאוחר יותר נספה בשואה. היהודים הקימו חברת "לינת הצדק" וכמו כן פעלה במקום "קופת גמילות חסדים" שהעניקה לסוחרים זעירים ולבעלי מלאכה הלוואות ללא ריבית. ההסתדרות הציונית הייתה מיוצגת על ידי סניפי ה"התאחדות", "המזרחי" והרוויזיוניסטים. במילוסנה פעלו גם קנים של נוער "גורדוניה", "השומר הדתי" ובית"ר. מהמפלגות הלא-ציוניות פעל במילוסנה סניף של "אגודת ישראל" משנת 1929. אחדים מבני הנוער היהודי השתייכו לתנועת הנוער הקומוניסטי הבלתי חוקית.
הילדים היהודים בעיירה למדו בשני חדרים מסורתיים והבנות בבית ספר בית יעקב מיסודה של אגודת ישראל. בית ספר זה הוקם בתחילת שנות השלושים. ילדים רבים למדו בבית הספר העממי הפולני שבמקום. במילוסנה פעלה ספרייה על שם י"ל פרץ ואף היה חוג חובבים לדרמה.
היחסים בין יהודי מילוסנה ושכניהם הפולניים היו תקינים בדרך כלל. רוב התושבים הפולנים שבעיירה עבדו בתחנת הרכבת ובמשרדים הממשלתיים. שינוי לרעה הורגש בשנת 1937 כאשר בריונים תקפו את היהודים. באחד האירועים הטמינו האנטישמים המקומיים פצצה ליד ביתו של אהרון ברג. החיילים הוזעקו והפצצה הורחקה בטרם התפוצצה.
ב-1921 נמנו במילוסנה 143 יהודים מתוך 782 תושבים (כ-18%), אך ערב מלחמת העולם השנייה מספרם ירד לכדי 100.
במלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה מילוסנה נכבשה בידי יחידת הצבא הגרמני ב-16 בספטמבר 1939. עם כניסתם הוציאו הכובשים את הגברים היהודים והפולנים מבתיהם והריצו אותם לעבר הכפר מוראבייץ, המרוחק כשמונה ק"מ מהעיירה. כעבור יומיים חזרו המגורשים לבתיהם. הגרמנים החרימו סחורות מהיהודים ובזזו דברי ערך. בסוף שנת 1939 חויבו כל יהודי מילוסנה לשאת על זרועם סרט כחול.
בראשית 1940 או לפי עדויות אחרות בראשית 1941 יצאה הוראה ליהודים לעבור למעין גטו פתוח שבו היהודים הצטוו להידחס למספר מצומצם של בתים, כארבע משפחות בכל דירה. במקביל מינו הגרמנים יודנראט (מועצה יהודית שמונתה על ידי הנאצים שמילאה אחר פקודותיהם) שנאלץ לבצע את הוראותיהם; על פי עדות ניצול ממילוסנה היודנראט היה אחראי גם על הגטו של אוקונייב ואנשיו השתדלו ככל הניתן לשפר את תנאי החיים בשני המקומות. יהודי העיירה הוצאו מדי יום לעבודת כפייה ביער ובמחנות צבא. בתחילת 1942 שהו בגטו כ-500–550 יהודים, מתוכם 32 משפחות של פליטים מלודז', קאליש ופביאניצה. בגטו היה סניף של ארגון הסעד היהודי יס"ס.
ב-23 במרץ 1942 או ב-26 במרץ הגיעו אנשי אס אס למילוסנה, כינסו את היהודים וגירשו אותם לגטו ורשה. כמה מיהודי הגטו שגילו התנגדות לגירוש נורו במקום ומעטים שקיבלו התראה מראש על הגירוש הצליחו להימלט. מרבית יהודי מילוסנה נשלחו עם יהודי גטו ורשה לטרבלינקה ושם נספו. רק מספר קטן מיהודי מילוסנה ניצל בעזרתם של פולנים שסייעו להם והסתירו אותם.
ברנט דוהרטי
ביוגרפיה
דוהרטי נולד וגדל במייסון, אוהיו, בנם של דייוויד דוהרטי, מורה לאמנות בבית הספר התיכון מייסון, ואשתו, מרי בת' (לבית הירט) דוהרטי, ראש שירותי השיקום של בית החולים שרינרס לילדים, סינסינטי. הוא גדל יחד עם אחיו אדם ואחותו קייטי. אביו של ברנט נפטר מסרטן ב-19 בפברואר 2009, בגיל 57.
דוהרטי למד בבית הספר התיכון וויליאם מייסון, שם שיחק כדורגל. הוא הופיע בהצגות בית ספר עד סיום לימודיו בשנת 2004. הוא עבר ללוס אנג'לס בשנת 2008 לאחר שקיבל תואר בקולנוע מקולומביה קולג' בשיקגו. כעת הוא מתגורר בווסט הוליווד.
קריירה
בשנת 2013 שיחק בסדרת הדרמה "נשות קבע" של רשת Lifetime בתפקיד פטריק קלארק.
היה לו תפקיד קטן בסרטם הפארודי של ג'ייסון פרידברג ואהרון סלצר, "משחקי למות מרעב", שיצא בסתיו 2013.
בשנת 2014 התארח בסדרת הטלוויזיה של צ'ארלי שין, "סדנה לעצבים".
דוהרטי התמודד בעונה ה-17 של "רוקדים עם כוכבים" בה הוא רקד עם הרקדנית המקצועית פטה מורגטרויד. הם הודחו בשבוע השמיני לתחרות וסיימו במקום השביעי.
בשנת 2018 גילם את לוק סוייר בסרט "חמישים גוונים של שחרור".
חיים אישיים
בשנת 2016 הוא החל לצאת עם השחקנית קימברלי הידאלגו; הם התארסו בפברואר 2018 במהלך טיול באמסטרדם. הם התחתנו ב-15 ביוני 2019. במרץ 2021 נולד בנם הבכור.
האצטדיון העירוני (טולוז)
האצטדיון העירוני (בצרפתית: Stadium Municipal) בטולוז הוא אצטדיון רב-תכליתי המכיל 33,150 מושבים, השביעי בגודלו בצרפת. האצטדיון ממוקם באי ראמייה, סמוך למרכז העיר טולוז, ומשמש כיום בעיקר למשחקי כדורגל של טולוז ומשחקים מרכזיים של קבוצת הרוגבי המקומית, סטאד טולוזיין, במסגרת הליגה המקומית או הגביע האירופי. לעיתים מארח האצטדיון גם משחקי רוגבי בינלאומיים של נבחרת צרפת.
האצטדיון הוקם בשנת 1937, לקראת מונדיאל 1938 שנערך בצרפת, ועבר שני שיפוצים נרחבים – בשנים 1949 ו-1997. האצטדיון שימש גם במהלך מונדיאל 1998 ואליפות העולם ברוגבי בשנת 2007, וכן אירח מספר מופעי מוזיקה, בהם הופעה של דייוויד בואי ב-1987 ומייקל ג'קסון ב-1992.
האצטדיון אירח חלק ממשחקי יורו 2016. לקראת הטורניר עבר האצטדיון שיפוץ במטרה להתאים אותו לדרישות אופ"א לאירוח משחקים בטורניר.
שרה בלזוני
__ללא_תוכן__
שרה בּאן בלזוֹני (Sarah Banne Belzoni; ינואר 1783, בריסטול, אנגליה – 12 בינואר 1870, סנט הלייר, ג'רזי) הייתה אמנית קרקס, הרפתקנית ונוסעת אנגלייה.
קורות חייה ומעשיה
מוצאה של שרה אינו ידוע, ויש מניחים שהגיעה מאירלנד. ב-1803 חבְרה לג'ובאני בֶּלזוֹני, "בלזוני הגדול", פעלולן קרקס איטלקי, ונדדה עימו ברחבי אנגליה וכן בספרד ובפורטוגל. צ'ארלס דיקנס תיאר אותה כ"צעירה, נאה, עדינת תואר" שהשתתפה במופעיו של בלזוני כהרקולס הנושא על זרועותיו ועל כתפיו תריסר אנשים, כשהיא ניצבת בראש הפירמידה, מחופשת לקופידון ומנפנפת בדגלון ארגמני.
ג'ובאני בלזוני היה מהנדס אזרחי בהכשרתו שפיתח מתקן לשאיבת מים, וב-1815 הפליגו בני הזוג למצרים בניסיון שלא צלח לשווק את המצאתו. האספן הנרי סאלט, ששירת כקונסול הכללי של בריטניה בחצר מוחמד עלי שליט מצרים, העסיק את בלזוני באיתור ובחשיפת עתיקות ובשינוען אל גדות הנילוס לשם הובלתן לאנגליה. לא ברור עד כמה השתתפה שרה בלזוני בחפירות שניהל בעלה, אולם היא נלוותה אליו מקרוב, לעיתים מחופשת לנער. בני הזוג חיו באתרים שונים במצרים, לפרקים בתנאים לא נוחים, ובתקופות שבהן נותרה שרה בלזוני בלעדיו, היא חברה לנשים מקומיות, צפתה בהן ותיעדה את הווי חייהן.
באביב 1818 הגיעה שרה בלזוני לארץ ישראל. את מסעה, שהחל בעיכוב של חודשיים בדמייטה, לא עשתה בגפה, כפי שמרבים לספר, אלא בלוויית האירי ג'יימס קורטין, שהיא מציינת בכתביה כ"משרתו של מר בלזוני", ולא בשמו. מלווה נוסף היה ג'ובאני פֿינאטי (Finati), שעבד בשירותו של הקונסול הבריטי במצרים, וגם אותו לא ציינה בשמו אלא כ"דרגומן". אחרי שנחתה בנמל יפו המשיכה לרמלה בדרכה לירושלים, ובהמשך ירדה ליריחו ולנהר הירדן. שרה אף הרחיקה לנצרת ולעכו. בשובה לירושלים הצליחה להתגנב למתחם הר הבית, שכניסת נוכרים אליו נאסרה באיסור חמור. פעולתה התאפשרה משום שלבשה בגדי גבר מוסלמי ונעזרה בפינאטי, שנחשב למוסלמי. שרה בלזוני הייתה מהאירופים הראשונים שביקרו במקום. את המסע לירדן ולחוף ים המלח ערכה כשהיא רכובה על פרד בתוך שיירת צליינים מאובטחת במשמר חיילים עותמאנים. שרה הצטרפה אליה לצד חבורה של נכבדים אנגלים שסיירו קודם לכן במצרים ובנוביה בהדרכת בעלה, ג'ובאני בלזוני. בין היתר היו בחבורה הלורד בֶּלמוֹר ובני משפחתו, הנוסע ואספן העתיקות ויליאם ג'ון בנקס, וקציני הימייה הבריטית צ'ארלס אירבי  וג'יימס מנגלס. שרה בלזוני אינה מספרת, משום מה, על האנשים הללו שלצידם ובחסותם נסעה, אלא רק על הסתייגותה מקרבתם. שרה בלזוני וג'יימס קורטין משרתהּ, על פי עדותו של פינאטי, היו לבושים בגדי "נערים ממלוכים", אך הם לא היו יוצאי דופן בהתחפשות למקומיים. אירבי ומנגלס מספרים שכל אנשי החבורה עטו על עצמם "מלבושים של ערביי המדבר, כדי לעורר פחות תשומת לב". שרה נשארה בארץ ישראל עד סתיו 1818.
ב-1819 חזרו בני הזוג בלזוני לאנגליה ועוררו עניין רב בפריטי העתיקות שהביאו עימם. שרה בלזוני כתבה על מעשיה במצרים ובארץ ישראל בפרק שנכלל בספרו מ-1820 של בעלה, "תיאור של הפעולות והתגליות האחרונות במצרים ובנוביה". הפרק פרי עטה שובץ בסוף הספר תחת הכותרת "דיווח זוטא של מרת בלזוני על אודות נשים במצרים, בנוביה ובסוריה" (Mrs. Belzoni's trifling account of the women of Egypt, Nubia, and Syria). חיבורהּ היה הראשון מסוגו שהתמקד בהווי חייהן של נשים בלבנט. החיבור, שנחבא בתוך ספרו של בלזוני הנודע, לא נזכר בביבליוגרפיה המפורטת של ספרות הנוסעים לארץ ישראל שערך רריכט (BGP).
ג'ובאני בלזוני מת ב-1823 בממלכת דהומיי (מאז 1975 - בנין) במהלך מסע לטימבוקטו, בהותירו את שרה ללא מקורות מחיה. למרות התערוכה שקיימה בכיכר לסטר בלונדון ב-1825 לא נפתרו קשייה הכספיים והיא נאלצה למכור את מטענה לכל המרבה במחיר. ב-1852 הצליחו תומכיה להשיג עבורה מממשלת בריטניה קצבה שנתית של 100 לירות.
שרה בלזוני מתה באי ג'רזי והיא בת 87 שנים, ונקברה שם.
אפרילין פייק
אפרילין פייק (באנגלית: Aprilynne Pike; נולדה ב-1981, סולט לייק סיטי) היא סופרת אמריקאית.
ביוגרפיה
אפרילין פייק נולדה בסולט לייק סיטי וגדלה בפיניקס. היא החלה לכתוב סיפורים בגיל צעיר. בגיל 20 היא סיימה לימודי קולג' בתחום כתיבה ספרותית.
ביחד עם בעלה וארבעה ילדים אפרילין פייק מתגוררת באריזונה.
במשך מספר שנים אפרילין פייק ניסתה למצוא חברת הוצאה לאור שתסכים להדפיס את הספרה הראשון. היא הצליחה רק בשנת 2009 כאשר הוציאה לאור את ספרה "כנפיים". הספר הגיע לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. גם ספרה השני שפורסם בשנת 2010 גם הגיעה לרשימה זו. בשנת 2011 בעקבות פרסום הספר השלישי כל הספרים הועברו לרשימת רבי מכר בתחום סדרות לילדים. בסך הכל סדרה זו כוללת חמישה ספרים כאשר הספר האחרון נכתב שנת 2016.
ביולי 2009, חברת הסרטים וולט דיסני קנתה את הזכויות להפקת גרסה קולנועית של הספר "כנפיים".
בנוסף לסדרה זו, אפרילין פייק כתבה מספר יצירות נוספות. הספר האחרון שלה מסדרת "ממלכת הוורסאל" פורסם בשנת 2018.
ג'וזף וורד
סר ג'וזף ג'ורג' וורד (באנגלית: Joseph George Ward; 26 באפריל 1856 – 8 ביולי 1930) היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-17 בשתי תקופות כהונה במהלך ראשית המאה ה-20.
ראשית חייו
ג'וזף וורד נולד במלבורן למשפחה קתולית. אביו, שככל הנראה היה אלכוהוליסט, מת ב-1860 בגיל 31. ג'וזף וורד גודל על ידי אמו האנה. ב-1863 עברה המשפחה לבלאף שבחבל סאות'לנד, שבדרום האי הדרומי של ניו זילנד, כדי לחפש ביטחון כלכלי. האנה וורד פתחה חנות ואכסניה.
וורד התחנך בבית ספר יסודיים במלבורן ובבלאף. הוא לא למד בבית ספר תיכון. עם זאת, הוא הרבה בקריאה וירש מאמו הבנה טובה לעסקים. הוא תואר ברוב המקורות כנער אנרגטי ונלהב והיה נחוש להצליח בחיים. את גישתו זו ניתן לייחס בעיקר לאמו, שהייתה נחושה לראות את ילדיה מבוססים כלכלית. ב-1869 הוא התקבל לעבוד במשרד הדואר ומאוחר יותר שימש שם כפקיד. בהמשך, באמצעות הלוואה שלקח מאמו, החל וורד לעבוד כסוחר עצמאי שסיפק סחורות לקהילה החקלאית באזור מגוריו.
ראשית הקריירה הפוליטית
עד מהרה החל וורד להיות מעורב בפוליטיקה המקומית. ב-1878 הוא נבחר כחבר במועצת בלאף, למרות היותו רק בן 21 ובגיל 25 הוא נבחר להיות ראש העיר, הצעיר ביותר בניו זילנד. הוא גם היה חבר במועצת הנמל של בלאף ובסופו של דבר יושב הראש שלה.
ב-1887 הציג וורד את מועמדותו לפרלמנט של ניו זילנד וזכה במושב מטעם מחוז הבחירה של אוורואה. מבחינה פוליטית היה וורד תומכם של פוליטיקאים כמו ג'וליוס ווגל ורוברט סטאוט, מנהיגי האגף הליברלי של הפרלמנט. תמיכה כזאת הייתה לא רגילה לפוליטיקאי שהגיעה מהדרום הרחוק. וורד נעשה ידוע כנואם נמרץ בנוגע לעניינים כלכליים. ב-1891, כאשר המפלגה הליברלית החדשה עלתה לשלטון, מינה ראש הממשלה החדש, ג'ון באלנס את וורד כשר הדואר. מאוחר יותר, כאשר נבחר ריצ'רד סדון במקומו של באלנס שנפטר, מונה וורד להיות שר האוצר. השקפת העולם הפוליטית הבסיסית שלו הייתה שהמדינה צריכה לתמוך ולקדם את היוזמה הפרטית ופעולותיו כשר האוצר שיקפו דעה זו.
עיסוקו ההולך ומתרחב של וורד בענייני הממשלה הובילו להזנחת האינטרסים העסקיים הפרטיים שלו ומצב עסקיו החל להתדרדר. ב-1896 הכריז שופט על "חדלות פרעון ללא תקנה" של וורד. מצב זה שם את וורד, כשר האוצר, במצב בעייתי וב-16 ביוני הוא אולץ להתפטר מכל תפקידיו. ב-1897 הוא אולץ להגיש בקשה לפשיטת רגל, ובכך הוא חויב להתפטר מחברותו בפרלמנט. עם זאת, הייתה פרצה בחוק שלא מנעה ממנו להתמודד שוב על התפקיד. בבחירות ביניים שהתקיימו זמן קצר לאחר מכן הוא נבחר מחדש וברוב גדול יותר. קשייו הכלכליים, אף השיגו לו אהדה ציבורית גדולה יותר. הוא נתפש כמיטיבו הגדול של אזור הדרום ודעת הקהל הייתה שהוא נרדף על ידי אויביו על טעות תמימה.
בהדרגה, בנה וורד מחדש את עסקיו ושילם את חובותיו. סדון, שעדיין היה ראש הממשלה, מינה אותו עד מהרה שוב כחבר בממשלה והוא שירת כשר הרכבות וכשר הדואר. ביוני 1901, בעת ביקורם של הדוכס והדוכסית מיורק (לימים המלך ג'ורג' החמישי והמלכה מרי) הוא קיבל את התואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש על הנהגתו של שירות הדואר עבור פני (Penny Post) בכל רחבי ניו זילנד.
ב-1901, הקים וורד את המשרד הראשון בעולם לבריאות ותיירות והיה שר הבריאות הציבורית הראשון באימפריה הבריטית.
בהדרגה החל וורד להיות אחד מתומכיו הבולטים ביותר של סדון והוא סומן כיורש אפשרי שלו. ככל שהתמשכה תקופת כהונתו הארוכה של סדון, הציעו רבים שוורד יתמודד מולו על תפקיד מנהיג המפלגה, אך וורד סירב לעשות כן. ב-1906, כאשר וורד היה בלונדון, הלך סדון לעולמו באופן פתאומי. ההסכמה המקובלת הייתה שוורד צריך להיות היורש, מאחר ששובו ממסעו היה אמור לארוך כמה חודשים, כיהן וויליאם האל-ג'ונס בתפקיד עד לשובו לניו זילנד. וורד הושבע לתפקידו ב-6 באוגוסט 1906.
כהונה ראשונה כראש הממשלה
בעיני רבים לא נתפש וורד כמנהיג בעל שיעור קומה כמו סדון. רבים האמינו שלמרות האינטרסים המנוגדים הרבים שהיו במפלגה הליברלית, היא החזיקה רק בזכות אישיותו וסמכותו של סדון ובזכות כושר השכנוע שלו. וורד לעומתו לא נתפש כמי שניחן בתכונות אלו. עימותים פנימיים תכופים הובילו להססנות ולשינויים תכופים במדיניות וכתוצאה מכך שותקה הממשלה. שני בסיסי התמיכה העיקריים של המפלגה, הפועלים העירוניים מהאגף השמאלי והשמרנים מהחוות הקטנות, החלו להתעמת אלו עם אלו ולוורד לא הייתה האסטרטגיה העקבית שתוכל לפתור את הבעיה. כל ניסיון לפייס את אחד הצדדים, גרם לניכור מצדו של האגף השני. בהדרגה התמקד וורד במדינות החוץ, וכך הוא נתפש על ידי מתנגדיו שהוא לא מסוגל להתמודד עם בעיותיה של המדינה.
וורד, שיותר מכולם האמין שהקריירה הפוליטית שלו עמדה לפני סיומה, שב לספסלים האחוריים של הפרלמנט וסירב לכמה הצעות לשוב לתפקיד מנהיג המפלגה ולהשליט בה סדר. הוא העסיק עצמו בנושאים שוליים ולקח את משפחתו לביקור באנגליה, שם הוענק לו תואר ברונט על ידי המלך ג'ורג' החמישי.
מנהיג האופוזיציה
ב-12 באוגוסט 1915, עקב מלחמת העולם הראשונה, קיבל וורד הצעה מראש הממשלה ויליאם מאסי, מנהיג המפלגה הרפורמיסטית, להצטרף לממשלת אחדות. וורד מונה להיות סגנו של מאסי ושר האוצר. היחסים בין השניים לא היו טובים. בנוסף להבדלים הפוליטיים ביניהם, וורד היה אירי קתולי ומאסי היה אירי פרוטסטנטי. השותפות באה לקיצה ב-21 באוגוסט 1919.
בבחירות של 1919 איבד וורד את מושבו מטעם מחוז הבחירה של אוורואה ועזב את הפרלמנט. ב-1923 הוא התמודד בבחירות ביניים במחוז הבחירה של טאורנגה, אך הובס על ידי נציג המפלגה הרפורמיסטית, צ'ארלס מקמילן. ב-1925 הוא הצליח להיבחר מחדש לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של אינברקרגיל. הוא התמודד מטעם המפלגה הליברלית, למרות ששרידיה של המפלגה קראו כבר לעצמם בשמות שונים. מתנגדיו ראו אותו כמי שחי בעבר וכמי שמנסה לנהל את אותם מאבקים שוב ושוב. בריאותו של וורד הייתה אז גם בשפל.
ב-1928 התאחדו שרידי המפלגה הליברלית כמפלגה חדשה בשם "המפלגה המאוחדת" סביב מנהיגותם של ג'ורג' פורבס וביל ויטץ', שהיו מנהיגי פלגים שונים במפלגה הליברלית ושל אלברט דווי, שהיה ממנהיגה של המפלגה הרפורמיסטית. הן פורבס והן ויטץ' שאפו להיות מנהיגי המפלגה החדשה ואף אחד מהם לא הצליח לרשום לזכותו יתרון ברור. דווי הזמין את וורד כמועמד של פשרה, מתוך תקווה שמעמדו של וורד כראש ממשלה לשעבר ילכד את השורות.
כהונה שנייה כראש הממשלה
וורד נעתר להצעה ונבחר להיות מנהיג המפלגה המאוחדת החדשה. עם זאת, בריאותו הייתה עדיין רופפת והמשימה הייתה קשה עבורו. במסע הבחירות של 1928, הוא הבטיח להפתעת תומכיו, שהוא ישיג הלוואות בהיקף של 70 מיליון ליש"ט כדי להחיות את הכלכלה. בבחירות זכתה המפלגה במספר דומה של מושבים כמו אלו של המפלגה הרפורמיסטית. בתמיכתה של מפלגת הלייבור של ניו זילנד נבחר וורד להיות ראש ממשלה בפעם השנייה, יותר מ-16 שנים לאחר תום תקופת כהונתו הקודמת בתפקיד.
מצב בריאותו של וורד המשיך להתדרדר. הוא סבל משורה של התקפי לב ועד מהרה היה זה פורבס שניהל למעשה את ענייני הממשלה. וורד היה נחוש בדעתו לא להתפטר והוא המשיך לכהן בתפקידו גם לאחר שכבר לא הייתה לו את היכולת לעשות כן. ב-28 במאי 1930 הוא נכנע ללחצים מצד עמיתיו ומצד משפחתו והתפטר מתפקידו לטובתו של פורבס.
זמן קצר לאחר מכן, ב-8 ביולי 1930 מת ג'וזף וורד. לאחר שנערך לו טקס אשכבה ממלכתי בבזיליקת הלב הקדוש בוולינגטון, הוא נקבר בבאלף.
דלתא סיגמא פי
דלתא סיגמא פי (ΔΣΦ, ידוע גם כ-DSP, D-SIGS, דלתא סיגס, דיגס) היא אחוות סטודנטים (מועדון חברתי) שהוקמה בסיטי קולג' של ניו יורק ב-1899.
היסטוריה
בסוף המאה ה-19, רוב האחוות היו פתוחים או ליהודים בלבד או לנוצרים בלבד. כאשר קבוצה של ידידים בסיטי קולג' של ניו יורק ניסו להיכנס לאחווה כלשהי, הם נדחו בגלל שבקבוצה היו נוצרים ויהודים יחד. כמענה לכך, הם הקימו את הסניף הראשון של דלתא סיגמא פי ב-10 בדצמבר 1899. הסניף נקרא "אינסולה", בגלל מיקומו באי מנהטן (Insula בלטינית, פירושו אי).
בסוף 1902, חתמו חמישה חברים מאינסולה על ניירות תאגוד, דלתא סיגמא פי התאגדה למען התפשטות של "עקרונות של אחווה ורעות בקרב חברי הקולג', בלא הבחנה בין גזע ודת". ב-1903, האחווה הקימה סניפים באוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת ניו יורק.
צמיחה ומלחמת העולם הראשונה
בין 1914 ל-1916 האחווה כמעט הוכפלה בגודלה עם הקמתם של עשרה סניפים נוספים. ב-1915, הסניף הראשון בחוף מערבי, הוקם באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הסניף נקרא "הילגארד" על שם דיקן האוניברסיטה, וזה הסניף היחיד בכל סניפי האחווה שאין בשמו אות יוונית.
כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם הראשונה ב-1917, לדלתא סיגמא פי היו 19 סניפים פעילים. במהלך המלחמה קרוב לשלושת רבעי מחברי האחווה שירתו במגוון תפקידים, כאשר חצי מהמספר הזה בקרבות מעבר לים. ההוצאה לאור של "הציפורן", העיתון של האחווה, וכן הוועידות של השנים 1917 ו-1918 נדחו עד לסופה של המלחמה.
שנות העשרים
מסורת שהחלה באותו הזמן היא נשף המלחים. בראשונה היה זה בסניף של אוניברסיטת סטטסון. כיום ברבים מסניפי דלתא סיגמא פי, נשף המלחים מתקיים מדי שנה והוא רשמי למחצה - תאום של נשף הציפורן, הנשף הרשמי של האחווה.
דעיכה ומלחמת העולם השנייה
במהלך השפל הגדול, הצמיחה של האחווה נעצרה; הרישום לקולג'ים ככלל פחת, ואלו שכבר נרשמו לא הצטרפו. מספר סניפים נעשו רדומים, בתוכם סניף אלפא וגמא, ומספר סניפים בניו יורק סיטי.
הסניפים היחידים שהוקמו במהלך השפל הגדול היו הסניף באוניברסיטת אלבמה וביתא למבדה ב. במהלך אותה תקופה, העביר מנהל הוועד הפועל של האחווה, א. ו. דפנדרפר, את המרכז של האחווה לוושינגטון. דלתא סיגמא פי התאגדה מחדש בוושינגטון ב-1929.
גם אם האחווה נהדפה לאחור ודעכה במהלך שנות השלושים, הרי שבפרוץ מלחמת העולם השנייה האחווה מגיעה לשפל; חברים רבים עוזבים את האחווה. אם בפרוץ מלחמת העולם השנייה רק סניף אחד של האחווה היה רדום (אוניברסיטת מקגיל), הרי שב-1944 רק 12 מ-33 הסניפים של האחווה נותרים פעילים.
חזרה לחזון המייסדים
לאחר המלחמה, הביא החוק להסתגלות מחדש של חיילים משוחררים, לחיילים ותיקים רבים את האפשרות להירשם לקולג'. התוצאה הייתה נהירה של סטודנטים חדשים, ובעקבות זה, סניפים רבים שהיו רדומים - חזרו לפעילות. תוצאה נוספת של חקיקת החוק היא פתיחת אוניברסיטאות ציבוריות רבות. עם מוסדות חדשים רבים שנפתחו לפתע להשפעת האחוות, דלתא סיגמא פי, יחד עם אחוות רבות נוספות, חוותה את תקופת הצמיחה הגדולה שלה בתקופה לאחר מלחמת העולם השנייה.
Love Takes Time
Love Takes Time ׁ(בעברית: אהבה לוקחת זמן) הוא סינגל של הזמרת מריה קארי, מתוך אלבום הבכורה שלה Mariah Carey. השיר יצא כסינגל השני מתוך האלבום ב-11 בספטמבר 1990 דרך CBS Records.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קארי עצמה ובן מרגוליס והופק על ידי וולטר אפאנאסייף. תחילה, השיר שוחרר לרדיו העכשווי למבוגרים בעקבות האופי שלו. מבחינה לירית השיר מדבר על העצב שבפרידה מבן זוג ובכך שאמנם הזמן עושה את שלו אך זה לוקח זמן עד שמתרפאים מהכאב.
קארי כתבה את השיר במהירות ממש לפני שהאלבום כבר היה אמור לצאת. היא ניגנה את הדמו של השיר בפני המנכ"ל של חברת הקליטים דון לנר כאשר היה על מטוס. לנר ואנשים נוספים אשר התרשמו מאוד מהשיר התעקשו שהוא ייכנס לאלבום אף על פי שהוא כבר היה מוכן. כתוצאה מכך קארי החליטה לעשות מאמץ אחרון על מנת לסיים לעבוד על השיר ובסופו של דבר הוא נכנס לאלבום אך בשל כניסתו ברגע האחרון הוא נשכח להירשם ברשימת השירים של האלבום אף על פי שנכלל שם וכתוצאה מכך סוני מיוזיק נאלצו להוציא מחדש את האלבום כדי לתקן את השגיאה הזו.
ביקורת והצלחה
השיר זכה לביקורות חיוביות ואף להצלחה דומה לזו של סינגל הבכורה שלה בצפון אמריקה כשאר הגיע למקום הראשון בארצות הברית ובקנדה כאשר ב-2 המדינות הגיע למקום ה-1 אך הצלחת השיר לא תאמה להצלחה של השיר הקודם באירופה כאשר הגיע שם למקומות נמוכים.
לשיר צולם קליפ בשחור לבן ובמהלכו נראית קארי הולכת לצד חוף ים.
הופעה
במשך השנים האלבום נכלל באלבומי האוסף שלה Greatest Hits ו-. על מנת לקדם את השיר הופיעה איתו קארי בתוכנית "The Arsenio Hall Show", בספיישל מיוחד של רשת NBC ובתוכנית "The Des O'Connor Show".
בהמשך, היא גם הופיעה איתו בסיבוב ההופעות "Music Box Tour", בסדרת ההופעות שלה בלאס וגאס "Number 1 to Infinity" ובתאריכים נבחרים בסדרת הופעות נוספת שלה בוגאס "The Butterfly Returns".
מיצובישי פאג'רו iO
מיצובישי פאג'רו iO (ביפנית: パジェロイオ, באנגלית: Mitsubishi Pajero iO) הוא SUV בגודל בינוני, מתוצרת התאגיד הרב-לאומי מיצובישי מוטורס היפני, אשר יוצר בין השנים 1998 – 2007 ביפן, בין השנים 2002 – 2015 בברזיל, ובין השנים 1999 – 2004 באיטליה.
אאודי סוג E
אאודי סוג E (בגרמנית: Audi Typ E) היא מכונית פתוחה בסגנון "Torpedo (car)" מתוצרת אאודי אשר יוצרה בין השנים 1911–1924 בגרמניה.
בסיאן אידרישאי
בסיאן אידרישאי (בגרמנית: Besian Idrizaj; 12 באוקטובר 1987 - 15 במאי 2010) היה כדורגלן אוסטרי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
אידרישאי גדל במחלקות הנוער של אדמירה לינץ ושל ל.א.ס.ק. לינץ. בשנת 2003 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ל.א.ס.ק. לינץ, ששיחקה בליגה האוסטרית הראשונה. הוא ערך 35 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
בקיץ 2005 חתם אידרישאי על חוזה לשנתיים בליברפול מהפרמייר ליג, לאחר תקופת התרשמות ולאחר שזכה בתואר השחקן הצעיר של העונה באוסטריה לעונת. עם חתימתו במועדון הצהיר:
עונת הייתה רצופת פציעות עבורו. עם זאת, הוא ציפה להיות שחקן קבוע בהרכב של קבוצת המילואים של המועדון לעונת. ב-15 ביולי 2006 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק במחצית הראשונה במשחק קדם העונה נגד רקסהאם לצדו של קרייג בלאמי, שערך גם הוא את הופעת הבכורה שלו במועדון.
ב-16 במרץ 2007 הושאל אידרישאי ללוטון טאון מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ עד לתום עונת. יום לאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון. עד לתום העונה ערך אידרישאי שש הופעות ליגה נוספות, בהן הבקיע שער אחד. לאחר שחזר מתקופת ההשאלה בלוטון טאון נשאר אידרישאי בליברפול לתקופת קדם העונה. ב-7 ביולי 2007 הוא הבקיע שלושה שערים בפרק זמן של 26 דקות במשחק ידידות נגד רקסהאם.
ב-30 באוגוסט 2007 הושאל אידרישאי לקריסטל פאלאס מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ למשך עונה אחת. ב-1 בספטמבר ערך אידרישאי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-72 במשחק הליגה נגד צ'רלטון אתלטיק. עם זאת, אידרישאי נכשל בביסוס מעמדו בקריסטל פאלאס, ובחודש ינואר 2008 דרש ניל וורנוק, מאמנה של קריסטל פאלאס, שליברפול תיקח את אידרישאי בחזרה במהלך חלון ההעברות של חודש ינואר מכיוון שהוא לא היה צפוי לראות דקות משחק נוספות בתקופת ההשאלה שלו במועדון. ב-31 בינואר 2008 הסכים אידרישאי לעבור בהשאלה לאולדהאם אתלטיק עד לתום העונה, זאת לאחר שבוטלה השאלתו לקריסטל פאלאס. עם זאת, לאחר התערבות סוכנו, ויתר אידרישאי על המעבר והחליט שלא להצטרף לאולדהאם אתלטיק.
ב-31 בינואר 2008 הושאל אידרישאי לוואקר אינסברוק מהבונדסליגה האוסטרית עד לתום עונת, בסופה נגמר חוזהו בליברפול. במהלך תקופתו בוואקר אינסברוק, הוא התמוטט על המגרש במהלך משחק נגד שטורם גראץ. עם זאת, לאחר שעבר בדיקות רפואיות, הוחלט כי הוא מסוגל להמשיך את קריירת הכדורגל שלו מכיוון שהבדיקות הראו שהתמוטטות נבעה כתוצאה מווירוס ולא כתוצאה ממום בלב. בשל האירוע, לא זכה אידרישאי לדקות ליגה במדי ואקר אינסברוק.
לאחר שחרורו מליברפול שיחק אידרישאי חמישה משחקים במדי איילנבורג מהליגה הגרמנית החמישית. במשחקו השני הוא הורחק בכרטיס אדום.
ב-18 באוגוסט 2009 נקרא אידרישאי לתקופת התרשמות בסוונסי סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, והוא חתם במועדון ב-22 באוגוסט. מאמנה של סוונסי סיטי, פאולו סוזה, שיבח את אידרישאי ואמר: "הוא לא בדיוק חלוץ, אך הוא שחקן התקפה. אני יודע עליו הרבה והוא מסוג השחקנים שיכולים להתאים לסגל שלנו". הוא שיחק שלושה משחקי ליגה במועדון, שנכשל בהעפלה לפרמייר ליג.
מותו
ב-15 במאי 2010, כשהוא בן 22, כשבועיים לאחר תום עונת הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, נפטר אידרישאי. לפי הדיווחים הוא נפטר כתוצאה מאוטם שריר הלב בשנתו.
הנצחה
ב-30 במאי 2011, במהלך משחק גמר פלייאוף הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ נגד רדינג, לבשו שחקני סוונסי סיטי חולצות עם תמונתו ושמו של אידרישאי עליהן כאות כבוד. בנוסף, החליטה סוונסי סיטי שלא לערוך שימוש נוסף בחולצה מספר 40, שהייתה שייכת לאידרישאי.
הומונורמטיביות
הומונורמטיביות (באנגלית: Homonormativity) היא פריווילגיה חברתית של אידיאלים הטרונורמטיביים ונבנית על תרבות וזהות להט"ב. הפריווילגיה מבוססת על ההנחה כי הנורמות וערכים של ההטרוסקסואליות צריכות להיות גם בקרב ההומואים. באופן סלקטיבי, הפריווילגיה נותנת חסינות לאנשים סיסג'נדרים הומוסקסואליים ואומרת כי הם ראויים להתקבל חברתית.
מקור
השימוש הראשון במונח 'הומונורטיביות' הייתה על ידי ליסה דוגן כאשר ביקרה ב-2003 על הדמוקרטיה העכשווית, השוויון והשיח הלהט"בי. הביטוי הגיע מתוך המילה הטרונורמטיביות, שהופץ על ידי מייקל וורנר  ב-1991, ומושגים המושרשים בתפיסתה של גייל רובין, "מערכת מין / מגדר", ותפיסתה של אדריאן ריץ' על הטרוסקסואליות כפייתית.