cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סוקרטס
יצירתו ודמותו
בשנת 399 לפנה"ס נשפט סוקרטס בן ה-70 על כפירה באלים והשחתת מידותיו של הנוער ונמצא אשם. סוקרטס ניהל בעצמו את הגנתו, ובדיון על גזר דינו, כשהתבקש להציע את העונש הראוי לו, הציע שתנתן לו הזכות לאכול ארוחת חינם בבית המועצה לכל ימי חייו (כבוד שהוענק לאזרחים שהעיר הכירה להם טובה). תשובתו זו הרגיזה את בית הדין עד כדי כך שדינו נגזר למוות, ברוב גדול של כ-300 קולות נגד 200 קולות. יותר מאשר הרוב שבו נמצא אשם מלכתחילה (281 כנגד 219; אפלטון מעגל את המספר באפולוגיה ל-280 כנגד 220) והוא נידון להוצאה להורג בשתיית רעל מסוג רוש. בעת שבתו בבית הכלא ניסו תלמידיו לשכנעו לברוח, אך סוקרטס טען כי אדם החי במדינה מקבל עליו את חוקיה רטרואקטיבית, ולכן לא יברח (דבריו של סוקרטס אל המושבעים - "אם אתם חושבים כי בהורגכם אותי תצליחו למנוע מישהו מלגנות את חייכם המושחתים, אינכם אלא טועים; אין זו דרך מילוט אפשרית או מכובדת").
כמה מן הדיאלוגים המפורסמים בהם מדבר סוקרטס הם הדיאלוגים המוקדמים והאמצעיים של אפלטון (לא לפי סדר): קריטון, אפולוגיה, אותיפרון, פיידון, פרוטגורס, המשתה, פוליטיאה, פיידרוס. אולם בדיאלוגים אלו ישנה בעיה של אותנטיות, ולא ברור עד כמה אפלטון ייצג בכתיבתו את דעתו של מורו.
סוקרטס נחשב לדמות מוערכת גם בקרב הוגים יהודים רבים, ביניהם הרמב"ם, רבי יוסף אלבו, וריה"ל, ששם בפי ה'פילוסוף' בספרו הכוזרי את המילים: "...זאת היא מדרגת סוקרטס והדומים לו, אבל אלה אינם כי אם יחידי סגולה, שכיום אין תקווה להגיע למדרגתם" הוא התכוון בדברים אלו להציג במערומיה את דעתו של סוקרטס כי אין לאדם ממוצע הבנה ויכולת לדבוק בבוראו (בניגוד לטענת ריה"ל כי לא תיתכן דת אמת המושתתת על כישורים אנושיים יוצאי דופן).
חשיבות ההכרה בבורות העצמית
בהינתן ריבוע שבו צלע באורך 2 רגליים, שטח הריבוע הוא 4 רגל רבועות. סוקרטס מנחה את הנער-העבד לחפש תשובה לשאלה מה יהיה גודל הצלע של ריבוע חדש ששטחו יהיה כפול, כלומר 8 רגליים רבועות. בתחילה טוען הנער כי יש צורך בצלע גדולה פי 2 - של 4 רגליים, אך סוקרטס מעמידו על טעותו, וגורם לו להבין שמדובר בריבוע בעל שטח גדול פי 4 משטח הריבוע המקורי. גם תשובה של 3 רגליים אינה נכונה. סוקרטס גורם לעבד להודות בכך שבעצם אינו יודע את התשובה.
בשלב זה פונה סוקרטס אל מנון. הוא טוען כי העבד ביצע התקדמות משמעותית - הן בתחילת השיחה והן בשלב זה, העבד אינו יודע את התשובה, אך בתחילת הדיון הוא חשב שהוא יודע אותה וענה בביטחון כאילו היא אכן ידועה לו, ואין לו שום קושי. כעת יש לו קושי, כאשר הוא אינו יודע את התשובה אך גם אינו חושב שהוא יודע את התשובה. דבר זה מאפשר לו להתחיל בשלב של חיפוש תשובה לשאלה, או לימוד, דבר שלא היה בו לכאורה צורך בתחילת השיחה.
חשיבות הציות לחוקים
בדיאלוג עם קריטון, שנערך בבית הסוהר בו המתין סוקרטס לביצוע גזר דין המוות שהוטל עליו, הציע קריטון לסוקרטס להציל את נפשו ולברוח משם. קריטון אמר כי אוהדיו של סוקרטס עשו כבר הכנות והביאו ממון כדי לשחד את הסוהרים ולהבריח אותו מהמדינה למקום אחר שבו יוכל לחיות ולפעול בחופשיות. סוקרטס התנגד לכך והסביר לקריטון באריכות כי צריך לציית לחוקים ולשלטונות של המדינה בכל תנאי היות שהמדינה לא יכולה להתקיים בלי שהאנשים יקיימו את החוקים שלה. לדבריו: "עיר שאין בה שום יפוי-כח לפסקי-הדינים המוצאים, ואנשים פרטיים פוסלים ומבטלים אותם, כלום אתה חושב שעיר כזו יכולה להתקיים ?". לפי סוקרטס, בעצם הישארותו במדינה האדם מסכים מראש וחייב לקבל על עצמו את כל הגזירות שתגזור עליו המדינה. זאת הייתה אחת הסיבות לכך שסוקרטס לא הסכים להפר את גזר הדין במשפט שלו ולברוח מאתונה. הטיעון הזה בא בסתירה גמורה לכך שסוקרטס עצמו הפר את חוקי המדינה והשליטים שלה כאשר סירב לצו של האוליגרכיה השלטת להביא מסאלאמיס את אחד ממתנגדי השלטון. סוקרטס פשוט התעלם מהם והלך הביתה. לפי סוקרטס, יש חוקים שהאדם יכול להתעלם מהם ולא מתוך יהירות יתירה אלא מתוך חשיבה עצמאית של האדם מה נכון ומה לא נכון לעשות ומה צודק וקדוש ומה לא (בנאום שלו במשפט לפני פסק הדין). בעניין זה סוקרטס מתאים את עצמו לסופיסטים שמתוכם צמח.
מידה טובה על פי סוקרטס
מידה טובה או סגולה טובה (Ἀρετή, אַרֵטֶה) היא כינוי לאותן תכונות אופי אשר לדעת סוקרטס צריך האדם בכלל והאתונאי בפרט להיות ניחן בהן כדי להיות נאה וטוב, וכפי שהיוונים הגדירו זאת: "אדם מצוין ומוצלח במובן הרחב". אפלטון מקדיש מספר דיאלוגים לבירור המושג "סגולה טובה", כאשר בכל אחד מהם נידונה סגולה טובה מסוימת:
בדיאלוג מנון, מנון וסוקרטס מנסים לברר את המושג בצורה כללית. בדיאלוגים אלו סוקרטס מנסה לבחון מה הדבר שמצד אחד מגדיר בצורה כוללת את הסגולה הטובה ומצד שני אינו חל על סגולות אחרות: האם יש מכנה משותף בין כל הסגולות הטובות (הן אחת למעשה) או שכל אחת מהן היא חלק מהסגולה הטובה. סוקרטס משווה את הסגולה הטובה לידיעה מקצועית של אומן מומחה ועל כן היא מתאפיינת בתכונות הבאות:
מיד לאחר מותו
תלמידיו של סוקרטס החלו עם מותו לעמול על מימוש משנתו הפוליטית, ושקדו במקביל על פיתוחן של אסכולות פילוסופיות חדשות. במישור הפוליטי, היו מתלמידיו של סוקרטס שנעשו בחייו ולאחר מותו לרודנים אנטי-דמוקרטיים באתונה, ודמותם שנויה במחלוקת, כמו אלקיביאדס וקריטיאס; ובמישור ההגותי, ייסד בן דודו של קריטיאס ותלמידו הגדול ביותר של סוקרטס, אפלטון, את האקדמיה האפלטונית הידועה שלו בשנת 385 לפנה"ס, ובה לימד בשיטת הדיאלקטיקה הסוקראטית; היא זכתה למוניטין כה רב עד ש"אקדמיה" הפכה למילה הסטנדרטית המשמשת מוסדות חינוך בשפות אירופיות מאוחרות יותר, כגון אנגלית, צרפתית ואיטלקית. תלמידו של אפלטון, אריסטו, שהוא דמות חשובה נוספת בתקופה הקלאסית, היה למורה באקדמיה עד שיצא למוקדון שם נשכר ללמד את אלכסנדר הגדול, ולאחר מכן הקים באתונה בית ספר משלו בשנת 335 לפנה"ס - הליקיאון - שהיה גם הוא מושפע מהפילוסופיה הסוקראטית. גם השם "ליקיאון" הפך עם הזמן לתואר המשמש מוסדות חינוכיים.
בעוד שסוקרטס עסק בעניינים מוסריים ולא התייחס כלל לטבע, אפלטון הדגיש ב"דיאלוגים" שלו עניינים מתמטיים עם גוונים מטאפיזיים המשקפים את הגותו של פיתגורס; גם גדולתו המדעית של אריסטו הייתה רבה כמו גדולתו הפילוסופית - עבודותיו עסקו בהרחבה בתחומי הביולוגיה והפיזיקה.
המחשבה הסוקרטית, שקראה תיגר על המוסכמות המקובלות (במיוחד כשהדגישה אורח חיים פשטני), התפצלה מעיסוקיו הפילוסופים של אפלטון. רעיון זה עבר בירושה לאחד מתלמידיו הבכירים של סוקרטס, אנטיסתנס, שהפך ליוצרה של אסכולה פילוסופית חדשה שהתפתחה בשנים שלאחר מותו של סוקרטס: הציניקניזם.
גם רעיון הסגפנות ההולך יד ביד עם חיים אתיים או אדיקות לא קיבל חשיבות רבה מצד אפלטון ואריסטו, אך קיבל מידה מסוימת של תשומת לב מצד הציניקנים, והוא שימש כבסיס הליבה של אסכולה פילוסופית אחרת שצמחה בשנת 281 לפנה"ס: האסכולה הסטואית.
מימי הביניים
בעוד שחלק מן התרומות המאוחרות יותר של סוקרטס לתרבות ההלניסטית ולתרבות הרומית אבדו עד מהרה, התעניינות מחודשת בתורתו התעוררה הן באירופה של ימי הביניים והן במזרח התיכון האיסלאמי, לצד התעניינותם גם בכתבי אריסטו והאסכולה הסטואית.
מספר ציורים על חייו צוירו בסוף המאה ה-18. ז'אן-בפטיסט רגנו צייר את "סוקרטס קורע את אלקיביאדס", וז'אק-לואי דויד צייר את מותו של סוקרטס.
עד היום, השיטה הסוקרטית מצויה עדיין בשימוש בשיעורים בכיתות ובבתי הספר למשפטים, על מנת לחשוף סוגיות בסיסיות הן בנושא המחקר והן לדובר עצמו. שיטתו זכתה לשבחים ואף לפרסום רב, החל מאזכורים תכופים בתרבות הפופ (כגון הסרט "ההרפתקה המצוינת של ביל וטד", ולהקת רוק יוונית בשם "סוקרטס") ועד לפסטיבלים רבים במוסדות אקדמיים, מתוך הכרה בתרומתו לחינוך.
במאה האחרונה התמקדו מחזות רבים גם בחייו של סוקרטס ובהשפעתו הפילוסופית. אחד האחרונים שבהם היה המחזה "סוקרטס במשפט", המבוסס על ספריהם של אריסטופאנס ואפלטון ("עננים" ו"התנצלות"), להם נעשתה גרסה מודרנית.
ביקורת
היסטוריונים ופילוסופים כאחד חקרו וביקרו את הגותו של סוקרטס, החל מרגע מותו ועד היום. על אף שלא הועמד לדין בגין קשריו הישירים עם קריטיאס (מדינאי יווני ומנהיג שלושים הטיראנים באתונה) ואף הפגין אומץ אישי בסירובו להיכנע לרעיונותיו הרודניים, הוא נתפס כדמות שהדריכה אוליגרכים שהפכו לעריצים מתעללים, וחתר תחת הדמוקרטיה האתונאית, כי סבר שאף היא רדודה ומושחתת.
מותו של סוקרטס נחשב אייקוני ומעמדו כ"קדוש מעונה של הפילוסופיה" מאפיל על הביקורת האישית שיש שמותחים עליו כיום, גם לאחר מותו. עם זאת, קסנופון מזכיר את "יהירותו" של סוקרטס, והוא כותב גם שסוקרטס היה "מומחה בהצגה עצמית".
הוגים מודרניים גורסים כי משום שלא נשתמרו כתבים מקוריים של סוקרטס, ודמותו מוכרת לנו רק מתוך הכתבים ההגותיים של אפלטון, אי אפשר לקבל תמונה ברורה של סוקרטס מבין כל הראיות הסותרות העולות מהשינויים האפשריים שאפלטון עשה בהגותו; העובדה שגם האסכולה הציניקנית וגם הסטואית, ששתיהן ספגו השפעה רחבה מהלך המחשבה הסוקרטי, אינן שוות ואפילו מנוגדות לתורתו של אפלטון, הפלאטוניזם - מדגימות זאת היטב. העמימות וחוסר האמינות של כתבי אפלטון משמשים כבסיס הביקורת המודרנית לפיה אין בידינו האפשרות להכיר את סוקרטס האמיתי. אפלטון הישווה את סוקרטס לסטיר (אחד מבני הלוויה של דיוניסוס).
עם זאת, סוקרטס עדיין נלמד ונחשב כאביה של הפילוסופיה המערבית בימינו.
מחלוקות רבות קיימות בקרב החוקרים גם על פרטים שונים בהשקפותיו של סוקרטס: מה היה יחסו של סוקרטס כלפי הומוסקסואליות? האם האמין באלים האולימפיים, או אולי היה מונותיאיסט, או שמא בעל השקפה דתית אחרת? בכל אלו אין לדעת האם שם אפלטון את השקפותיו שלו בפיו של מורו או שמא שיקף בהם נאמנה את דעותיו של סוקרטס.
איזון עבודה-חיים
איזון עבודה־חיים (באנגלית: Work-Life Balance) הוא מערכת האיזונים וסדר העדיפויות שבין קריירה ושאפתנות מקצועית מחד גיסא, לבין הנאות, חיי פנאי, משפחה והתפתחות רוחנית מאידך גיסא. עובד החש איזון בין העבודה לחיים הפרטיים לא בהכרח נותן משקל זהה לשני התחומים. איזון עבודה־חיים הוא "הערכת העובדים את השילוב בין תפקידיהם בעבודה ומחוצה לה. הערכה זו נובעת מהמידה בה רגשותיהם, מעורבותם והאפקטיביות שלהם בתפקידים האלה מותאמים לערכים שהם מייחסים לתפקידים." כלומר, עובד שלא מייחס ערך רב לעבודתו, לא צריך להיות מאושר ממנה כדי לחוש איזון. אם קיימת התאמה בין הערך שהעובד מייחס לתפקיד לבין רגשותיו, מעורבותו והאפקטיביות שלו, משמע שהוא מאוזן.
קיימת הסכמה שמציאת אהבה ובניית משפחה הן משימות מורכבות, וכך גם בניית קריירה. הצורך להשקיע משאבים מרובים בכל אחד מהתחומים הללו עשוי ליצור קונפליקט עבודה-משפחה.
היסטוריה
השימוש הראשון שנעשה במונח איזון עבודה-חיים היה בבריטניה בשנת 1970, כדי לתאר את האיזון הנדרש בין עולם העבודה לחייו האישיים של האדם. בארצות הברית נזכר המונח לראשונה ב-1986.
במהלך עשרים וחמש השנים האחרונות חלה עלייה משמעותית בעומסי עבודה, חלקן בשל התפתחות טכנולוגיית המידע ועיקרן בשל התגברות התחרות בסביבה העסקית הגלובלית. מומחים רבים חזו כי הטכנולוגיה תייתר מלאכות בית שונות ותשאיר בידי העובדים זמן רב יותר לפעילויות פנאי ותחביבים; בספרה האחרון, "עבדים מרצון – כיצד תרבות עבודת היתר שולטת בחיינו", טוענת מדליין בנטינג (Madeleine Bunting) כי בין 1977–1997 אמריקאים שעבדו במשרה מלאה העלו את מכסת השעות השבועית הממוצעת שלהם בעשרה אחוזים מ-43.6 ל-47.1 שעות (נתונים אלו אינם כוללים את הזמן הנדרש מעובד להגיע מהבית למקום עבודתו ובחזרה).
אמריקאים רבים חווים כיום שחיקה מהירה בעקבות עבודת-יתר ולחץ מתמיד. תמונה זו חוזרת על עצמה בכל מגוון המקצועות, החל ממשרות צווארון כחול ועד להנהלה בכירה. במהלך העשור האחרון חלה עלייה באלימות במקומות עבודה, עלייה בהיעדרויות עובדים וכן עלייה בתביעות פיצויים של עובדים ממעסיקיהם, המשמשים עדויות חיות להיעדר איזון בריא בין עבודה לצורכי חיים אחרים.
אנשי מקצוע בתחום הסיוע לעובדים טוענים כי קיימות סיבות רבות למצב זה, החל משאפתנות אישית, דרך דחק הנגרם כתוצאה מהתחייבויות משפחתיות ועד להתגברות קצב חידושי הטכנולוגיה. ממצאי מחקר שנערך לאחרונה על ידי המרכז האמריקני למדיניות עבודה-חיים (Center for Work-Life Policy) מצביעים על כך כי מיליון ושבע מאות אלף בני אדם מתייחסים לעבודתם ואל שעות העבודה כמוגזמות, כתוצאה מתהליכי גלובליזציה. לתנאים אלו מגוון השלכות. על פי המחקר, חמישים אחוז (50%) מהמנהלים הבכירים בתאגידים עוזבים את משרותיהם בשל סיבות של דחק ושחיקה. אף על פי ששישים וארבעה אחוז (64%) מהעובדים חשים כי הם אחראים במידה רבה ללחצי העבודה, אלו עדיין תובעים מהם מחירים כבדים. המחקר מראה כי ברמה הלאומית שבעים אחוז (70%) וברמה העולמית שמונים ואחת אחוז (81%) מהעובדים טוענים כי עבודתם משפיעה על בריאותם. בין ארבעים ושישה לחמישים ותשעה אחוז (46%–59%) מהעובדים חשים כי דחק זה משפיע על יחסיהם הבין אישיים וחיי המין שלהם. בנוסף, גברים חשים מאוימים מהסטיגמה המקושרת לאמירה "איני יכול לעשות זאת".
סטטיסטיקות עבודה
במחקר שנערך על ידי חברת ביטוח החיים האמריקנית National Life Insurance Company נמצא כי ארבעה מתוך חמישה עובדים מצהירים כי עבודתם לחוצה "מאוד" או "באופן מוגזם". עובדים במשרות עתירות לחץ נמצאים בסיכון גבוה פי שלושה לסבול ממגוון מצבים רפואיים הקשורים לדחק, ובסיכון כפול מאחרים לעזוב עבודתם. המחקר מראה כי יותר נשים מגברים מדווחות על לחץ הקשור לקונפליקטים בין בית ועבודה.
לחץ ואיזון עבודה-חיים
לטענת איגוד מומחי התמיכה בעובדים בארלינגטון, וירג'יניה, מספר התביעות שהוגשו על ידי אמריקאים בשל פגיעות הנובעות מלחץ הוכפל בעשור האחרון. בין שבעים וחמישה לתשעים אחוז (75%–90%) מהביקורים אצל רופא קשורים ללחץ, ולדברי המכון האמריקאי ללחץ העלות הכוללת לתעשייה הסתכמה בכ-200–300 מיליארד דולר לשנה. סטיבן ל. סאוטר (Sauter), המנהל הכללי של הסניף לפסיכולוגיה יישומית וארגונומיה של המכון הלאומי לבטיחות ובריאות תעסוקתית בסינסינטי, אוהיו, טוען כי מחקרים אחרונים מוכיחים כי "מקום העבודה הפך למקור הלחץ הגדול ביותר". מייקל פוירשטיין (Feuerstein), פרופסור לפסיכולוגיה קלינית בשירותים המאוחדים של מדעי הבריאות בבית החולים הימי בבת'סדה, טוען כי "אנו רואים גידול יתר של הפרעות עצביות במערכת השלד כתוצאה משילוב בין גורמי לחץ וארגונומיה לקויה".
בעיות הנגרמות על ידי מתח ולחץ הפכו לדאגה מרכזית הן עבור מעסיקים והן עבור עובדים. סימפטומים של הפרעות לחץ ניכרים הן בהיבט רפואי והן בהיבט פסיכולוגי. לחץ מתמיד עלול לבוא לידי ביטוי במחלות לב, בעיות בתפקוד המיני, מערכת חיסונית מוחלשת, כאבי ראש תכופים, שרירים תפוסים או כאבי גב. כמו כן, לחץ יכול לבוא לידי ביטוי בכישורי התמודדות מוחלשים, עצבנות, חוסר שקט, תחושת חוסר ביטחון, תשישות וקשיי ריכוז. לחץ עלול להוביל גם להפרעות אכילה, עישון וצריכת אלכוהול.
נשים ולחץ
נשים רבות חשות לחץ נוסף כאשר הן נדרשות לקבל החלטה בין "מה שטוב למשפחתן לבין מה שטוב לקריירה שלהן". על פי סילביה היולט (Sylvia Hewlett), נשיאת המרכז למדיניות חיים-עבודה, אם נשים לוקחות "פסק זמן" מחיי הקריירה שלהן על מנת לגדל את ילדיהן או לדאוג להורים קשישים, מעסיקים נוטים להתייחס אליהן כאל "לא מחויבות במלואן ובעלות פגם כלשהו בזהותן המקצועית". נשים אלו נוטות לחזור לשוק העבודה במשכורות נמוכות בהרבה מאלו להן היו זכאיות לו לא היו עוזבות לטובת טיפול במשפחתן. עובדה ידועה זאת יוצרת לחץ נוסף על נשים הנמצאות בשוק העבודה, המתמודדות יום יום עם קונפליקטים שונים בין צורכי הבית והמשפחה לדרישות הקריירה.
ילדים להורים עובדים
מספרם של תינוקות וילדים הנמצאים בהשגחת מטפלות או מסגרות טיפול שונות במשך רוב שעות היום הולך ועולה; מספר רב של ילדים מגיעים מדי צהרי היום מבית הספר לבית ריק ומבלים זמנם במשחקי וידאו, טלוויזיה, מחשב ואינטרנט, עם מעט הדרכה והשגחה לגבי המסרים השונים המועברים במדיות אלו; איש אינו יודע את מספרם המדויק של הילדים המבלים כיום שעות רבות לבד בביתם עד שחוזרים הוריהם מעבודתם, אולם ברור כי המספרים הם במיליונים. על פי המחקר של המכון הלאומי האמריקני לבריאות הילד והתפתחות אנושית (The National Institution of Child Health and Human Development), "ככל שילד בילה זמן רב יותר במסגרות טיפול שלא בביתו, כך גדלים הסיכויים כי מורותיו בכיתה ו' ידווחו על בעיות התנהגות". הממצאים הם תוצאה של אחד המחקרים הגדולים ביותר שנערכו בארצות הברית על מסגרות טיפול בילדים והתפתחותם; הניתוח כלל התייחסות 1,364 ילדים מיום לידתם.
אחריות המעסיק
ארגונים החלו להיווכח בהשפעה הגדולה של איזון עבודה-חיים על פריון העבודה של עובדיהם. מחקר שנערך על ידי מכון המחקר Kenexa בשנת 2007 הראה כי עובדים שהפגינו אהדה למאמצי המעסיקים למציאת איזון בית עבודה הראו נכונות פחותה לעזוב את מקום העבודה, גאווה גדולה יותר במקום עבודתם, נכונות להמליץ עליו כמקום עבודה מועדף ושביעות רצון כללית גבוהה יותר.
מעסיקים יכולים להציע טווח של יוזמות ותוכניות שונות, כגון הסדרי תעסוקה גמישים הכוללים משרות חלקיות, הסדרי עבודה מרחוק וכדומה. מעסיקים פרו-אקטיביים יותר יכולים להסדיר חופשות יזומות, הקפדה על מקסימום שעות עבודה ביום ויצירת סביבת עבודה המעודדת עובדים לא להמשיך לעבוד אחרי מכסת שעות העבודה הרגילות.
חוקי עבודה
בארצות שונות במערב אירופה (אנגליה, סקנדינביה, גרמניה, הולנד וספרד) כבר נחקקו חוקי עבודה המסדירים תעסוקה גמישה להורים. בארצות שונות קיימות התייחסויות שונות לגיל הילד בגינו דורשים ההורים הסדרי תעסוקה גמישים, ולתהליכים השונים המקובלים לשם שינוי הסדרי התעסוקה. בשנת תשס"ח (2008) עבר בישראל חוק לעידוד של שילוב וקידום נשים בעבודה ושל התאמת מקומות עבודה לנשים. חוק זה הוא ראשיתו של תהליך חקיקה אשר נועד להבטיח זכויותיהן של נשים לעבוד ולגדל משפחה במקביל, תוך אבטחת הסדרי תעסוקה גמישים במקומות עבודה אשר יאפשרו את האיזון הנדרש בפרקי חיים שונים.
יאט"א
ארגון חברות התעופה הבין-לאומי יאט"א (International Air Transport Association – IATA) הוא ארגון מסחר בין-לאומי של חברות תעופה אשר מטהו נמצא במונטריאול, קנדה.
יאט"א נוסד באפריל 1945, בהוואנה שבקובה. הארגון הוא ממשיך דרכו של "ארגון התחבורה האווירית הבין-לאומי" (International Air Traffic Association), אשר נוסד בהאג בשנת 1919, השנה בה החלו טיסות נוסעים סדירות. בעת יסודו היו 57 חברות בארגון, רובן מאירופה וצפון אמריקה. היום חברות בארגון 270 חברות מלמעלה מ-140 אומות בכל קצווי תבל.
מטרות
המטרה העיקרית של הארגון היא לסייע לחברות תעופה לקיים ביניהן תחרות הוגנת ואחידות במחירים. לצורך חישוב מחירי כרטיסי הטיסה, חילקה יאט"א את העולם לאזורים:
לצורך השגת המטרה קיבלו חברות התעופה היתר מיוחד מן הגופים המפקחים על הגבלים עסקיים בעולם לתיאום מחירים האחת עם חברתה. אולם, היו שהאשימו את יאט"א כי היא מתנהגת כקרטל ורבות מחברות הטיסות המוזלות אינן חברות מלאות ביאט"א. בשנת 2005 הציעה נילי קרוס (Neelie Kroes) המפקחת על ההגבלים העסקיים באיחוד האירופי להפסיק את ההיתר שניתן לחברות יאט"א לתיאום מחירים. בשנת 2006 הגופים המפקחים על תחרות מסחרית באיחוד האירופי חוקרו את פעילות יאט"א. ביולי 2006, משרד התחבורה האמריקאי הציע אף הוא להפסיק את החסינות הניתנת לחברות התעופה בעניין תיאום מחירים. גם בישראל ביקש הממונה על ההגבלים העסקיים, בשנת 2013, להחיל את חוק ההגבלים העסקיים על חברות תעופה זרות הטסות לישראל.
ליאט"א תפקיד מרכזי בהסמכת סוכני נסיעות בעולם כולו (להוציא את ארצות הברית). יאט"א אף קובעת תקנים בתחום הטסת מטענים מסוכנים ומפרסמת ספר הוראות בנושא (IATA Dangerous Goods Regulation manual) המקובל בעולם כולו כתקן להטסת מטענים כאלה. מה- 1 ביוני 2008 כל חברות התעופה החברות בארגון חויבו בהנפקת כרטיס טיסה אלקטרוני לנוסעיהן.
קוד יאט"א
קוד יאט"א, המכונה על ידי הארגון "IATA Location Identifier", הוא קוד אלפביתי בן שלוש אותיות המוקצה לשדות תעופה רבים ברחבי העולם. קודים אלה מתפרסמים מדי שלוש שנים במדריך "IATA Airline Coding". הקצאת קודים אלה נסמכת על החלטה 767 של הארגון, והיא מתבצעת על ידי מטה IATA במונטריאול. IATA מקצה קודים גם עבור תחנות רכבת וחברות הנדלינג בשדות תעופה.
קודי IATA נמצאים בשימוש בלוחות הזמנים של חברות התעופה, הזמנת הטיסות, העברת הכבודה, וכו'. אלה הם הקודים המודפסים על סרטי הבידוק המחוברים למזוודות בעת ההגעה לטיסה.
אוולין מקהייל
אוולין פרנסיס מקהייל (באנגלית: Evelyn Francis McHale; 20 בספטמבר 1923 - 1 במאי 1947) הייתה מנהלת חשבונות אמריקאית, שהתאבדה בקפיצה מהקומה ה-86 של בניין האמפייר סטייט ב-1 במאי 1947.
תמונה שצולמה ארבע דקות לאחר מותה, על ידי סטודנט לצילום, רוברט ויילס (Robert Wiles), הפכה לתמונת התאבדות איקונית, המכונה "ההתאבדות היפה ביותר".
חייה
אוולין מקהייל נולדה בברקלי, שבקליפורניה, והיא אחת מתשעת ילדיהם של הלן ווינסנט מקהייל. אביה, ווינסנט, היה מבקר בנקים ועבר לוושינגטון די. סי. ב-1930. מאוחר יותר התגרשו הוריה ווינסנט קיבל משמורת על כל הילדים ועבר לטוקאהו, שבניו יורק.
לאחר שסיימה את בית הספר התיכון הצטרפה אוולין לחיל הנשים של צבא ארצות הברית והוצבה בג'פרסון סיטי, מיזורי.
מאוחר יותר עברה לבלדווין, ניו יורק, ועבדה כמנהלת חשבונות בחברת "Kitab Engraving" ברחוב פרל במנהטן, שם פגשה את בארי רודס, סטודנט ששוחרר מחיל האוויר של ארצות הברית, והתארסה לו.
מותה
ב-30 באפריל 1947, מקהייל נסעה ברכבת מניו יורק לאיסטון, פנסילבניה כדי לבקר את רודס. למחרת, אחרי שעזבה את דירתו של רודס, חזרה לעיר ניו יורק והגיעה לבניין האמפייר סטייט, שם קפצה מהמצפה בקומה 86, ונחתה על גבי מכונית חונה. על פי הדיווחים, מאבטח עמד כ-3 מטרים ממנה רגע לפני שקפצה.
רודס לא הבחין בשום אינדיקציה להתאבדות לפני שמקהייל עזבה. הבלש פרנק מוריי מצא את פתק ההתאבדות שלה בפנקס כיס שחור לצד מעיל הבד המקופל בקפידה מעל קיר סיפון התצפית.
בפתק נכתב:
את גופתה זיהתה אחותה, הלן ברנר.
בהתאם לרצונותיה, היא נשרפה ללא אזכרה, שירות או קבר.
ארוסה, בארי רודס, הפך למהנדס לפני שעבר דרומה. הוא נפטר רווק במלבורן, פלורידה ב-9 באוקטובר 2007.
מורשת
תצלום גופתה, שצולם על ידי רוברט ווילס, הושווה לתצלום של מלקולם ווילד בראון מהצתתו העצמית של הנזיר הבודהיסטי הווייטנאמי טיק קואנג דוק ששרף את עצמו בחייו, בצומת הכביש סייגון הומה, ב-11 ביוני 1963. בן קוסגרוב מהעיתון טיים תיאר את התמונה כ"עשירה מבחינה טכנית, משכנעת מבחינה ויזואלית ... ממש יפה". קוסגרוב תיארה את גופה כ"נחה, או מנמנמת, ולא...מתה" ונראית כאילו היא "חולמת בהקיץ על המאהב שלה".
אנדי וורהול השתמש בתצלום של ווילס באחד מההדפסים שלו שכותרתו התאבדות (Body Fallen).
תמונתה שימשה גם על שער האלבום "Surviving You, Always" של להקת "Saccharine Trust" שיצא בשנת 1984 על ידי SST Records.
הקליפ של דייוויד בואי משנת 1993 לסינגל "Jump They Say" כולל שחזור של הדימוי, כאשר הזמר שרוע על גבי מכונית מרוסקת.
עטיפת האלבום "Gilt" משנת 1995 של להקת "Machines of Loving Grace" משתמשת בתמונה צבעונית המשחזרת את התמונה המקורית.
בשער האלבום "Backspacer" משנת 2009 של הלהקה Pearl Jam, מופיע רישום אמן של התצלום האיקוני בפינה הימנית התחתונה.
בשנת 2015 הוזכרה התמונה בתחילת סרטון המוזיקה Bad Blood של טיילור סוויפט.
נתן אורטנר
הרב נתן יהודה אורטנר (תרצ"ה, 1935 - ב' בסיוון תשע"ח, 15 במאי 2018) היה רבה האשכנזי של העיר לוד וחבר מועצת הרבנות הראשית.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1935 בגרמניה לרבי משה ולפריידא, משפחה רבנית מחסידי בעלזא. סבו רבי בעריש היה מראשי העסקנים לעליית האדמו"ר רבי אהרן מבעלזא לישראל במלחמת העולם השנייה, אביו רבי משה היה מנהל המשק בחצר רבי אהרן מבעלזא בתל אביב ומבוני ישיבת בעלז ברחוב אגריפס בירושלים.
בשנת 1941 עלה לארץ ישראל. היה ממקימי אגודת יוצאי אוהנוב (היבניב), ועמד בראשה במשך שנים. כמו כן הוציא ספר זיכרון לקהילת אוהנוב. בשנת תשל"ו (1975) מונה לרב העיר לוד, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת תשע"ה, עת הגיעו לגיל 80 ובהתאם לחוק, רוב הזמן לצידו של הרב חיים חדד. עם פרישתו עבר להתגורר בבני ברק. נמנה עם חשובי רבני חסידות בעלזא והסתופף בצל האדמו"ר רבי ישכר דוב רוקח.
בחודש ניסן תשע"ז עבר אירוע מוחי, מאז היה מאושפז בבית החולים תל השומר עד לפטירתו, כשהוא בן 83. הלווייתו התקיימה בבני ברק, והוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
ספריו
כתב ספר בנושא יציאת האדמו"ר מבעלזא מהונגריה. הוא טען מידע אישי שהאדמו"ר הוכרח לסיים את הנאום במשפט האומר שליהודי הונגריה לא יאונה רע, כתנאי לאי-הסגרתו ולהברחתו לארץ ישראל. הרב אורטנר טען גם, שזוהי הסיבה להשמטת משפט זה, מהדפסות חוזרות מאוחרות יותר של הנאום. השמטה זו הותקפה על ידי מבקרים שונים, כניסיון התחמקות מ"אחריות הרבי מבלז" ודומיו, להתנהלות היהדות החרדית בשואה, ובעיקר להתנגדותה לציונות. כמו כן הוציא ספר זיכרון לאביו רבי משה ולסביו רבי בעריש, בשם "פאר משה" - "דבר חן", עם זכרונות מחייהם ומפועלם למען אדמו"רי בעלזא.
כן הוציא ספרים נוספים, בעיקר ספרים המבוססים על תורות אדמור"י בית בעלזא, והבני יששכר.
חיבר ספר הלכתי בשם "יד נתן" - מאמרים ושו"ת, עם הסכמת הרב שלמה זלמן אוירבך שגם הוסיף הערות לספר. כן הוציא קונטרס הדן בזמן קריאת המגילה בעיר לוד, וכן ספר בשם "אשנב ליהדות" העוסק בהסברת היהדות המיועד בעיקר לאנשים בלתי דתיים, ובו מציג את עמדת היהדות בנושאים כמו: אבולוציה, גיל העולם, העם הנבחר, שואה, ועוד.
יונת מלחמה
יונת מלחמה היא יונה שנעשה בה שימוש צבאי.
החל מהעת העתיקה יוני דואר שימשו להעברת מסרים במלחמות. בשל יכולת הביות שלהן, המהירות והגובה שלהן, הן שימשו לעיתים קרובות כשליחות צבאיות. יוני דואר ששימשו בתחרויות שימשו לשאת מסרים במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, ו-32 יוני מרוץ מסוג זה קיבלו את מדליית דיקין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה העבירו יוני דואר הודעות חזרה לשובך הביתי שלהן. כשהן נחתו, החוטים בשובך היו מצלצלים בפעמון או מזמזמים, וחייל של חיל האותות היה יודע שהגיעה הודעה. החייל היה ניגש לשובך, מוציא את ההודעה מהקופסה ושולח אותה ליעדה באמצעות טלגרף, טלפון שדה או שליח אישי.
עבודתה של יונת דואר הייתה מלאת סכנות ליונה. חיילי אויב בקרבת מקום ניסו לעיתים קרובות להפיל יונים, בידיעה שיוני דואר נושאות לעיתים מסרים חשובים. חלק מהיונים הללו התפרסמו למדי בקרב חיילי הרגלים שעבורם עבדו. יונה אחת, בשם "ספייק", שימשה ב-52 משימות מבלי להיפצע פעם אחת. אחר, בשם "שר אמי", איבד את רגלו ועין אחת, אך המסר שלו עבר והציל קבוצה גדולה של חיילי רגלים אמריקאים מוקפים.
היסטוריה
לפני הופעת הרדיו, יוני דואר שימשו תכופות בשדה הקרב כאמצעי לכוח נייד לתקשר עם מפקדה נייחת. במאה השישית לפני הספירה, כורש, מלך פרס, השתמש ביוני דואר כדי לתקשר עם חלקים שונים באימפריה שלו. ברומא העתיקה, יוליוס קיסר השתמש ביוני דואר כדי לשלוח הודעות לגאליה.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, אנשי פריז הנצורים השתמשו ביוני דואר כדי להעביר מסרים מחוץ לעיר; בתגובה, הצבא הפרוסי העסיק נצים כדי לצוד את היונים. הצבא הצרפתי השתמש בבלונים כדי להעביר את היונים על פני קווי האויב. תמונות מיקרופילם המכילות מאות הודעות אפשרו לשאת מכתבים לפריז על ידי יונה מלונדון. יותר ממיליון הודעות שונות הועברו בדרך זו במהלך המצור על פריז, שנמשך ארבעה חודשים. יוני הדואר היו שימושיות מאוד, ושימשו תפקיד חשוב גם בתיאוריה הצבאית שהובילה למלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה נעשה שימוש נרחב ביוני דואר. בשנת 1914, במהלך הקרב הראשון על המארן, קידם הצבא הצרפתי 72 שובכי יונים יחד עם הכוחות.
חיל האותות של צבא ארצות הברית השתמש ב-600 יונים בצרפת לבדה. אחת מיוני הדואר בשירות צבא ארצות הברית, שר אמי, זכה בפרס על שירות הרואי מכיוון שהעביר 12 מסרים חשובים במהלך קרב ורדן. במשימתו האחרונה, באוקטובר 1918, הצליח להעביר הודעה עף אל פי שנורה בחזו או בכנפיו. המסר המכריע, שנמצא בקפסולה התלויה על רצועה של רגלו המנופצת, הציל 194 חיילים אמריקאים של "הגדוד האבוד" של דיוויזיית הרגלים ה-77. טייסי צי ארצות הברית הקימו 12 שובכי יונים בצרפת, עם כמות כוללת של כ-1,508 יונים בסיום המלחמה. יונים נישאו במטוסים כדי להחזיר הודעות במהירות לתחנות אלה, ו-829 ציפורים עפו ב-10,995 סיורי מטוסים בזמן מלחמה. טייסים של 230 סיורים יחד עם הודעות שהופקדו בידי יונים ניווטו את יונת הדואר למעלה או למטה, בהתאם לסוג המטוס, כדי להרחיק את היונה מהמדחף ולהזרים את האוויר לכיוון כנפי המטוס ותמוכות המטוס. 11 מהיונים נעלמו בפעולה, אך 219 ההודעות הנותרות נמסרו בהצלחה. יונים נחשבו למרכיב חיוני בתקשורת תעופה ימית כאשר נושאת המטוסים הראשונה של ארצות הברית, USS Langley, כללה בית יונים בירכתיה. היונים אומנו במספנת הצי נורפוק בזמן שנושאת המטוסים עברה הסבה. כל עוד שוחררו היונים לתרגול, מעטות בכל פעם, הן חזרו לספינה; אך כאשר כולן שוחררו בזמן שנושאת המטוסים עגנה ליד האי טנג'יר, היונים עפו דרומה ונחתו על מנופי המספנה של נורפוק. היונים לא עלו שוב לים.
מלחמת העולם השנייה ומאוחר יותר
במהלך מלחמת העולם השנייה, הממלכה המאוחדת השתמשה בכ-250,000 יוני דואר למטרות רבות, כולל תקשורת מרגלים בבסיסי האויב. מדליית דיקין, העיטור הגבוה ביותר האפשרי לגבורה שניתן לבעלי חיים, הוענק ל-32 יונים, כולל GI Joe של שירות היונים של צבא ארצות הברית והיונה האירית פאדי.
בריטניה שמרה על מחלקת היונים של משרד האוויר במהלך מלחמת העולם השנייה, ולזמן מה לאחר מכן. ועדת מדיניות בנושא יוני דואר קיבלה החלטות לגבי השימוש ביונים בהקשרים צבאיים. ראש המחלקה, ליה ריינר, דיווחה ב-1945 שניתן לאמן יונים להעביר חומרי נפץ קטנים או נשק ביולוגי למטרות מסוימות מאוד. הרעיונות לא התקבלו בוועדה, ובשנת 1948 הצהיר צבא בריטניה כי ליונים אין שימוש נוסף. במהלך המלחמה, יוני דואר יכלו לקבל קצבה מיוחדת של תירס וזרעים, אך ברגע שהמלחמה הסתיימה, הקצבה בוטלה וכל מי שהחזיק יונים נזקק לגדל בעצמו תירס ומזון ליונים כדי להאכילן. עם זאת, שירות הביטחון הבריטי MI5 עדיין היה מודאג מהשימוש ביונים על ידי כוחות האויב. עד שנת 1950 הם דאגו לתחזוקה של 100 ציפורים על ידי מגדל יונים אזרחי כדי להתכונן לכל אירוע. צבא שווייץ פירק את מחלקת היונים שלו ב-1996.
בשירות "ההגנה" וצה"ל
בארגון "ההגנה" ובצה"ל שירתו יוני דואר בשנים 1938–1957. במסגרת "ההגנה" הופעלו היונים בפעולות שונות. בליל הגשרים, למשל, צוידו החוליות ביונים, והשתמשו בהן להעברת ידיעות מיישובים במצור, וכן לפעולות שונות ולפעולות יחידים בתפקידים מיוחדים, לדוגמה: יצירת קשר עם אוניות המעפילים שהתקרבו לחוף בזמן שנדרשה דממת אלחוט.
עם הקמת צה"ל הוקמה יחידת היונאים של חיל הקשר. היחידה כללה מאות יונים, חלקן גויסו משובכים קיימים ברחבי הארץ, בעיקר בקיבוצים ובמושבים. חלק נוסף הובאו על ידי שליחות ההגנה שחזרו ארצה עם יונים שנתרמו בארצות הברית. בשנותיו הראשונות של צה"ל השימוש ביונים הפך מקובל וחיוני, ונבנו שובכים ניידים שהיו קשורים ליחידות צה"ל. עם זאת, ככל שהתקדמה ההתפתחות הטכנולוגית, חיל הקשר התקדם בידע ובמכשור חדיש, ויחידת יוני הדואר נדחקה הצידה החל משנת 1954. היחידה הלכה וקטנה עד שנסגרה סופית בשנת 1957.
המאה ה-21
בשנת 2010, המשטרה ההודית חשדה שיונה שנלכדה נשאה הודעה מפקיסטן. בשנת 2015, יונה נוספת מפקיסטן נרשמה לרשומות ההודיות כ"חשודה בריגול". במאי 2020, יונת ריגול פקיסטנית חשודה נוספת נתפסה על ידי כוחות הביטחון ההודיים בקשמיר. לאחר שלא מצאו דבר חשוד, הרשויות בהודו שחררו את היונה בחזרה לפקיסטן.
בשנת 2016, פקיד גבול ירדני אמר במסיבת עיתונאים כי כוחות המדינה האסלאמית משתמשים ביוני בית כדי להעביר הודעות לפעילים מחוץ ל"ח'ליפות" שלה.
יוני מלחמה מעוטרות
בסך הכל, 32 יונים עוטרו במדליית דיקין כולל:
הכרת תודה
הכרת טובה (בשיבוש נפוץ: הכרת תודה), תודה, אסירות תודה, הודיה או הערכה היא רגש או עמדה המכירה בתועלת שהתקבלה או תתקבל, או הבעתם של רגש או עמדה אלו. הבעת תודה נחשבת לאחד מכללי הנימוס בחברות רבות.
תודה בתרבות
תודה היא אחד המושגים או אחת החוויות המשמעותיות והמוערכות ביותר בדת בפילוסופיה ובספרות, ונחשבת כבר מאות שנים למידה טובה, לפעילות רצויה או הכרחית מבחינה מוסרית או למצווה דתית.
הכרת הטוב
ביהדות רווח הביטוי הכרת הטוב. הכרת הטוב היא גם מהסיבות שעל האדם מוטל לקיים את דיני התורה והמצוות, מתוך הכרת תודה לבורא שהעניק לו חיים. אך הכרת הטוב אינה רק בין איש לרעהו אלא אפילו על דוממים, במדרש נכתב כי הסיבה שבמכות מצרים אהרן הוא זה שהכה ביאור ולא משה, כי משה סירב להכות מתוך הכרת הטוב ליאור שהצילו כשהיה תינוק, "אמר לו איני יכול להפכו יש אדם שותה מן הבאר משליך אבן לתוכה?" (זה חלק ממקורות הפתגם "בור ששתית ממנו מים אל תזרוק בו אבן").
גם ברכות הנהנין מוסברות בשל הסיבה של הכרת הטוב. בתלמוד נכתב "אלא סברא הוא אסור לו לאדם שיהנה מן העולם הזה בלא ברכה" כלומר: אין צורך במקור למצווה שעלינו לברך ולהודות על האכילה אלא הדבר מובן מסברה פשוטה.
תודה בגישות אחרות
בתקשורת לא אלימה - גישה ושיטה שפיתח מרשל רוזנברג, שנועדה לעזור לאנשים לתקשר באופן שיצמצם קונפליקטים ויתרום לסיפוק צרכים ולאושר, מקבלת התודה מקום מיוחד, בתור אחד משני המקורות האנושיים היחידים לאנרגיה ולאושר, כאשר המקור השני הוא הפעילות המשלימה - נתינה, ובתור אחד משני המסרים העמוקים היחידים של בני אדם זה לזה, כאשר השני הוא המסר המשלים - בבקשה.
הקשר בין תודה, מתנה וחובה
אמונס, רוזנברג ותאורטיקנים נוספים מציינים שתודה קשורה באופן כמעט ישיר למושג מתנה. כאשר אנו תופסים מצב מציאותי ככזה שבו אנו מקבלים מתנה, לרוב מתעורר בנו רגש הכרת תודה כלפי הנותן. לעומת זאת כאשר אנו מקבלים דבר מה מועיל אך מייחסים זאת ליד המקרה או לנתינה מתוך פחד, אשמה, כפייה, חובה או ציפייה לקבל תגמול כלשהו בתמורה, רגש הכרת התודה מתעורר במידה פחותה או לא מתעורר כלל.
מכאן עולה שהחוויה של חובה מנוגדת לכאורה לחוויה של תודה, אך תאורטיקנים אלה ואחרים מתייחסים להיבט אחר של החובה, זה של חוויית החוב של האדם המודה כלפי הנותן, שהיא כנראה המקור לביטוי "אסיר תודה". אמונס, רוזנברג ואחרים מציינים שחוויית החוב כלפי הנותן יכולה להיות לא נעימה ומטרידה, כמו חוויות אחרות של חוב, אך לעיתים קרובות או אצל אנשים רבים, היא עשויה להיות נעימה ומשמחת, בניגוד לחוויות אחרות של חוב. מידת הנעימות או אי-הנעימות הכרוכה בחובה להודות, קשורה במידה רבה למקורה. אם מקור החובה הוא פנימי - כלומר האדם המודה מרגיש טוב כל כך שהוא פשוט חייב, מתוך עצמו, לבטא זאת, או שהוא קיבל על עצמו מרצון, מחויבות כלפי עצמו להודות על מתנות - החובה תיחווה כנעימה. לעומת זאת אם מקור החובה הוא חיצוני - כלומר האדם מרגיש חובה להודות מתוך כללי מוסר, מצווה דתית, לחץ חברתי או סמכותי וכו' שהוא לא מזדהה איתם לחלוטין - החובה תיחווה כבלתי נעימה.
באופן ספציפי, אמונס ורוזנברג מציינים שבכל פעם שאדם - מקבל או נותן - חושב שהמקבל מודה או צריך להודות לנותן, כתגמול על נתינתו, התודה והנתינה הופכות במידת מה לסחר חליפין, לנתינה מתוך ציפייה לתמורה, והחוויה של מתנה ושל הכרת תודה נפגעות או נעלמות.
כחיזוק התנהגותי
הבעת תודה יכולה לשמש ככלי לחיזוק התנהגות פרו-חברתית בקרב הנותן. לדוגמה, בניסוי אחד נמצא שלקוחות של חנות תכשיטים שקיבלו שיחות תודה על קנייתם, הגדילו לאחר מכן את קניותיהם בחנות ב-70%. להשוואה, לקוחות שהודו להם וסיפרו להם על מכירה הגדילו את קניותיהם לאחר מכן רק ב-30%, ולקוחות שלא התקשרו אליהם כלל לא הגדילו את קניותיהם. במחקר אחר, לקוחות קבועים במסעדה נתנו טיפים גדולים יותר כשהמלצרים כתבו "תודה" על חשבונותיהם.
וולומיי
ווּלומיי (בכתיב אנגלי: Wulomei, כלומר "כהנים ראשיים", ביחיד "וולומו" Wulomo) הייתה להקת מוזיקה עממית מגאנה, שהוקמה ב-1973 בעיר אקרה על ידי ני טיי אשיטיי, בעידודו של המוזיקאי והמחזאי סאקה אקוואי, שהיה אמרגנה ומלחין הבית שלה. הלהקה קמה בקרב בני האתניה גה החיה בדרום-מזרח גאנה. ני טיי אשיטיי היה נגן כלי הקשה בלהקות ה"היילייף" "טמפוס" של א.ט. מנסה, ב"טאבמן סטארס" וב"וורקר'ס בריגייד". הוא החליט ליצור מוזיקה שורשית יותר כתגובה להתרפקות הנוער בארצו אחרי המוזיקה הזרה על חשבון התרבות המוזיקלית העממית המקומית. שם הלהקה ניתן על ידי סאקה אקוואי שבמאמר משנת 1971 שכותרתו "Modern Folk Opera in Ghana" ("אופרה עממית מודרנית בגאנה") העלה את תשומת הלב אל תפקיד הכוהנים הראשיים של בני גה - הוולומיי.
סגנון וכלים
הלהקה משתמשת בכלים עממיים מגאנה, כולל חלילי במבוק אופייניים "אטנטנבן" וכלי הקשה מסורתיים רבים, לרבות דלעות קלבאש, גונגים, תופי מסגרת גומבה ענקיים בעלי צליל הקשתי עמוק ובנוסף גיטרה אקוסטית מוגברת, שפורטים על מיתריה באצבע לפי הסגנון המערב אפריקאי. בלהקה השתתפו שלוש זמרות ושלושה זמרים.
רפרטואר
רפרטואר הלהקה כלל שירים ישנים של בני גה-אדנגבה, שירי רחוב, ושירי ימאים קרו מ ליבריים, שחיו באקרה בשנות ה-1950, שירי גומה, שירים בידוריים קולומאשי (מוזיקת גה לפי סגנון ההיילייף של רחוב) וקפאנלוגו (תערובת של מוזיקת היילייף עם תיפוף מקומי)  מאקרה ומוזיקת היילייף של בני אקאן, מוזיקת פצ'אנגה מ-קובה. נכללו אף כמה שירי דגבאני מתפון גאנה שפת השירים הייתה לרוב שפת גה. על מנת להדגיש את הגישה הילידית של הלהקה חבריה לבשו בגדים לבנים או צהובים וכובעים בסגנון כהני הדת "וולומיי" של בני גה הפגנים מאזור אקרה.
אלבומים
בשנת 1974 הוציאו "וולומיי" לאור את תקליטם הראשון Mibe Shi Dinn (LP), אחר כך הופיע Walatu Walasa ואחריו בא "Wulomei in Drum Conference" (בחברת "Phonogram") שכלל 9 שירי גה ואחד מליבירה משנות ה-1940.LP אחרים הוקלטו בחברת Polydor. האלבום "Kunta Kinte" הוצא לאור על ידי חברת פיליפס ב-1978. במהלך שנות ה-1970- ה-1980 ערכה הלהקה סיורים מצליחים ברחבי אירופה וארצות הברית. הסיור הראשון בן 45 יום בארצות הברית התקיים ב-1975. השתתף בו גם הזמר הכוכב קואה מנסה.
מורשתה
בעקבות הצלחתה של "וולומיי", קמו להקות שנקראו "הרכבי תרבות גה" כגון "בלמאבי", "דזאדזלוי", "אבלדיי", "אקבפוי" ו"אדיידו קטקה". גם שני חברי "וולומיי" הקימו הרכבים משל עצמם. מתופף הגומבה של "וולומיי", "ביג בוי" ני אדו, הקים את להקת "בוקום" והזמרת הסולנית המובילה של "וולומיי", נאה אמאנואה, הקימה את להקת "סוקו" (Suku).
הלהקה "וולומיי" שיתפה פעולה עם הראפר קסימבבה מקרב זמרי גה. הם הוציאו לאור ביחד את האלבום "Akrowa" (אקרווה). בשיר Akrowa סימפלו גרסה משנת 1973 של אחד השירים של "וולומיי"
חזרתם של וולומיי
אחרי פרישתו של ניי אשיטיי, את מקומו כמוביל את הדור השני "וולומיי" תפס בנו, ני טיי אשיטיי הבן Nii Tei Ashitey jr ובתו, נא אשליי.(Naa Asheley)
Nii Ashitey has retired and the second generation Wulomei is run by his son,, and daughter, Naa Asheley.
דיסקוגרפיה
(Tropic Vibe Productions) סינגלים ומיני-אלבומים קמפולים:
ביאטריס וב
מרתה ביאטריס פוטר וב (באנגלית: Martha Beatrice Potter Webb; 22 בינואר 1858 - 30 באפריל 1943) הייתה סוציאליסטית בריטית, היסטוריונית של מעמד הפועלים, כלכלנית ורפורמטורית. היא טבעה את המושג משא ומתן קיבוצי. וב הייתה בין מייסדי בית הספר לכלכלה של לונדון, והיה לה תפקיד מרכזי באגודה הפביאנית. כאשר בעלה, סידני וב, קיבל תואר אבירות והפך לברון פספילד בשנת 1929, סירבה להיקרא בשם "ליידי פספילד".
ילדות
מרתה ביאטריס פוטר נולדה בגלוסטר. הצעירה מתשעת הילדים של איש העסקים ריצ'רד פוטר ולורנסינה הייוורת'. הייתה נכדתו של חבר הפרלמנט מהמפלגה הליברלית ריצ'רד פוטר שהיה אחד ממובילי שינוי שיטת הבחירות לבית הנבחרים הבריטי. אביה דאג שבנותיו ירכשו השכלה ובמקביל אמה דאגה שבנותיה יוכלו להיות גם "רעיות טובות". פוטר גדלה כנערה בודדה וחולנית שלמדה באמצעות קריאה ובשיחות רבות עם המבקרים שהגיעו אל הבית, ביניהם הפילוסוף הרברט ספנסר שהשפעתו האינטלקטואלית עליה הייתה הגדולה ביותר. ג'וזף צ'מברלין גם היה אורח קבוע בבית משפחת פוטר. פוטר התרשמה מאוד מהכריזמה שלו וממעמדו הפוליטי. צ'מברלין שהיה אז אלמן בפעם השנייה ומבוגר מפוטר, נפגש איתה מספר פעמים, אך לא ברור אם הוא הציע לה נישואין ב-4–1883, או אם היה בניהם קשר רומנטי. הקשר הסתיים בגלל אי התאמה בין המזג שלה לשלו. פוטר נסעה ב-1885 ללונדון.
התנדבות, פילנתרופיה ו"גילוי" העוני
ב-1885 פוטר החלה להתנדב ב-Charity Organization Society במזרח לונדון בקרב בני מעמד הפועלים. ההתנדבות הובילה אותה לחשוב על מקומה בחברה ובמה היא רוצה לעסוק וכן לתהות האם אכן היא וחברותיה מטיבות עם האנשים שהן אמורות לעזור להן. היא הבינה שהסיבות לעוני לא נחקרו לעומק ופיתחה שיטות לסיווג נסיבות העוני והגיע למסקנה שפילנתרופיה פרטית אינה הפתרון לעוני בחברות מתועשות. היא המשיכה ללמוד את הנושא בשעה שסייע לבן דודה צ'ארלס בות', רפורמטור חברתי ובעלים של ספינה, במחקרו, Life and Labour of the People in London, שסקר את חייהם ועיסוקיהם של בני מעמד הפועלים בסוף המאה ה -19 בלונדון. ב-1891 פוטר פרסמה ספר קטן "התנועה הקואופרטיבית בבריטניה" (The Co-operative Movement in Great Britain), שהיה מבוסס על חוויותיה בלנקשייר, והפך מאוחר יותר לקלסיקה. בספרון היא טענה שקואופרטיבים צריכים להתקדם ולנהל גם את חומרי הגלם וגם את הייצור ואף להיות הבעלים של חוות ומפעלים. בזמן כתיבת הספר, המליצו לפוטר להתייעץ עם סידני וב שגם עסק במחקר כלכלי של מעמד הפועלים. הזוג נישא בשנת 1892. לבאטריס וב הייתה הכנסה של 1,000 ליש"ט שירשה מאביה. ממון הזה אפשר לסידני וב לוותר על משרתו בשירות הציבורי ולהתרכז בעבודתו הפוליטית. אך הוא שמר על משרתו במועצת מחוז לונדון.
בשנת 1902, אימצה אורח חיים צמחוני
עבודתם המשותפת של הזוג וב
ב-1894 הנרי הצ'ינסון, עורך דין עשיר מדרבי, שתמך בפעילות האגודה הפביאנית, התאבד והוריש לאגודה 10,000 ליש"ט. הצ'ינסון לא כתב בבירור למה מיועד הכסף. ביאטריס וסידני וב הציעו להשתמש בכסף כדי להקים אוניברסיטה חדשה בלונדון. בית הספר לכלכלה של לונדון נוסד בשנת 1895.
בשנת 1898 הזוג וב יצא למסע מחקר בן שנה בצפון אמריקה, אוסטרליה וניו זילנד. הם חקרו גישות שונות לממשל המקומי. אולם, מחקרם לא הצליח לראות את הקונטקסט המקומי של הארגונים שחקרו. כשחזרו לאנגליה החלו לעבוד על מחקר שנפרש על פני 23 שנה בנושא הממשל המקומי האנגלי (English Local Government) שהוליד 11 כרכים שהיו למעין תקן בתחום.
דוח המיעוט בוועדה הממלכתית לבחינת חוקי העניים
בבחירות של 1900, האגודה הפביאנית, מפלגת הלייבור העצמאית ועוד מספר ארגונים סוציליסטים רצו ביחד וזכו בשני מקומות בלבד בבית הנבחרים. וב הייתה מוכנה לעבוד עם כל מפלגה פוליטית על מנת לקדם את תפיסות עולמה. ב-1905 הקימה הממשלה ועדה מלכותית לבדיקת יחסה של המדינה לעניים בבריטניה (Royal Commission on the Poor Laws). ביאטריס וב התבקשה לשמש כחברה בוועדה, וסידני וב סייע לה באיסוף הנתונים. הוועדה הוקמה על ידי ממשלה שמרנית, ובראשה עמד לורד ג'ורג' המילטון. הוועדה פעלה במשך ארבע שנים והפיקה שני דוחות: דוח הרוב ודוח המיעוט. אף על פי ששני הדוחות נכתבו על בסיס אידאולוגיות פוליטיות מנוגדות, היה ביניהם מן משותף. בין כל חברי הוועדה הייתה הסכמה שחוק העניים לא צריך להמשיך בצורתו הנוכחית ויש צורך ליצור תקינה מחודשת בנושא והכרה כי בעוני יש אלמנט מבני. ביאטריס וב חלקה על רוב חברי הוועדה וכתבה יחד עם סידני וב את דוח המיעוט. ההמלצות המרכזיות שלהם היו: ביטול חוק העניים; הקמת גוף מתאם בין לשכות התעסוקה ברחבי בריטניה על מנת לייעל את המשאב האנושי במגזר הממשלתי; שיפור שירותי הבריאות והחינוך. הממשלה הליברלית בראשות הרברט הנרי אסקווית' קיבלה את דוח הרוב ודחתה את ההמלצות של הזוג וב.
מחלקת המחקר של האגודה הפביאנית
ב-1913 וב סייעה בהקמת מחלקת המחקר של האגודה הפביאנית ובאותה שנה הזוג וב ייסד יחד את המגזין New Statesman. המגזין קידם תפיסת עולם סוציאליסטית. במהלך מלחמת העולם הראשונה, וב השתתפה במספר ועדות ממשלתיות וכתבה בנושאים שונים כגון שכר שווה בין נשים לגברים, שוק העבודה, ביקורת על התפיסה הקפיטליסטית ועוד.
יחסה לתנועה הציונית
עם פרוץ מאורעות תרפ"ט ב-1929, ביקר חיים ויצמן בבית הלורד פספילד. על פי ויצמן, אמרה לו וב: "אינני יכולה להבין למה מרימים היהודים רעש כזה בהיהרג כמה מאות אנשים בארץ ישראל. מספר כזה נהרגים מדי שבוע בשבוע בלונדון בתאונות דרכים ואין איש שם לב". בהתייחסה להגירה וההתיישבות היהודית בארץ ישראל, הכריזה וב כי אין בה מקום לחתול נוסף.
ביקור בברית המועצות
ב-1932, נבחרה וב לאישה הראשונה שקיבלה את התואר Fellow of the British Academy. ובאותה השנה, בשנות השבעים לחייהם יצא נסעו ביאטריס וסידני וב לביקור בן חודשיים בברית המועצות. על אף שהיו מודעים לחוסר החופש הפוליטי במדינה, הם התרשמו מהשיפור בשירותי הבריאות והחינוך והשינויים שנעשו על מנת לנסות לקדם את מעמדן של נשים בחברה הסובייטית. כשחזרו לבריטניה, סידני וב היה הכותב העיקרי בספר על הניסויים הכלכליים שהתרחשו בברית המועצות על בסיס הביקור ונתונים שקיבלו מהשגרירות ברית המועצות בלונדון. הספר כלל שלושה כרכים וכאלף עמודים. היסטוריונים ביקרו את הספר על שימוש במקורות, כנראה לא מהימנים, שהגיעו מהממשל הסובייטי.
ביאטריס וב נפטרה ב-1943.
12 קופים
"12 קופים" (באנגלית: 12 Monkeys) הוא סרט מדע בדיוני אפוקליפטי, שביים טרי גיליאם לפי תסריט מאת דייוויד וג'נט פיפלס. בסרט מככבים ברוס ויליס, מדלין סטו ובראד פיט (שהיה מועמד לפרס אוסקר על משחקו בסרט זה), והוא יצא לאקרנים בארצות הברית בסוף שנת 1995.
עלילת הסרט מתמקדת באדם הנשלח אל ההווה מעתיד דיסטופי, שבו בני האדם כלואים מתחת לפני האדמה מאימת נגיף קטלני שהשמיד את רוב בני האדם על כדור הארץ. מטרת שיגורו אל העבר היא להביא מידע שיאפשר להתגונן מפני הנגיף. הסרט שואב השראה מהסרט הקצר "המזח" (La Jetée, צרפת, 1962, כריס מרקר).
תקציר העלילה
במהלך אשפוזו מתרשמת ריילי מכנותו של קול, אף כי אינה מאמינה לסיפורו על קורות חייו. קול מכיר בבית החולים מאושפז בשם ג'פרי גוינס (בראד פיט), בעל דעות רדיקליות-אנרכיסטיות. גוינס מסביר לקול שהמושג "חולה נפש" מיוחס פעמים רבות לאנשים בעלי דעות לא מקובלות. גוינס מסייע לקול להימלט מבית החולים, אך קול נלכד, ננעל בבידוד, נכפת והכרתו מטושטשת בתרופות. מהבידוד מוחזר קול אל העתיד, והצוות הפסיכיאטרי תוהה כיצד נעלם מהחדר הנעול. בהיעדרו של קול, ריילי מתוודה בפני שאר הפסיכיאטרים על איבוד אמונתה במושג השפיות.
בבית הכלא העתידי, אליו הוחזר קול, המדענים מציגים בפניו תצלומי אנשים, שעשויים להיות קשורים לצבא 12 הקופים. קול מזהה ביניהם את גוינס, אך המדענים וקול אינם מייחסים לכך חשיבות, שכן הם סבורים שגוינס הוא חולה נפש ולכן לא יכול היה להשתתף במבצע הפצת הנגיף.
קול משוגר לשנת 1996, זמן קצר לפני פרוץ המגפה, אך בדרך שוהה זמן מה בקְרַב במלחמת העולם הראשונה ונורה ברגלו. בהגיעו לשנת 1996 הוא מאתר את ריילי, המרצה בפני קהל אקדמי על ספרה, "שגעון וחזון אפוקליפטי", העוסק במחקרה שנקודת המוצא שלו הייתה החוויה שעברה עם קול. אחרי ההרצאה חוטף קול את ריילי. השניים מאתרים, לאחר מאמצים, את "צבא 12 הקופים", ומגלים כי מנהיגו הוא ג'פרי גוינס. עוד הם למדים כי אביו של גוינס (כריסטופר פלאמר) עומד בראש מעבדה ממנה ניתן לגנוב את הנגיף הקטלני.
במהלך ויכוח בין קול לבין גוינס, משתכנע קול כי הוא היה זה, שנטע בראשו של גוינס את רעיון השמדת האנושות בנגיף קטלני, כאשר השניים היו מאושפזים יחדיו. אחוז רגשות אשם על חלקו באסון, מוצא קול מפלט ברעיון, לפיו הוא אכן איבד את שפיות דעתו וכי יש לאשפזו. אשפוז כזה ישאיר גם אותו בסביבת ריילי שבה הוא התאהב. אך אז הוא מוחזר שוב אל העתיד.
בעת היעדרו של קול, מגלה ריילי כי הקליע ששלפה מרגלו היה מתקופת מלחמת העולם הראשונה ומאתרת צילום של רגע פציעתו במלחמה זו. מידע זה מצטרף ליכולתו של קול, בזמן שהותם המשותפת, לחזות התפתחות אירוע חדשותי ומשכנע את ריילי באמיתות סיפורו של קול.
עם שובו מן העתיד, אוחזים קול וריילי בדעות הפוכות לדעותיהם במפגשים הקודמים; קול סבור כי העתיד האפוקליפטי שעליו דיבר הוא הזיה, ואילו ריילי משוכנעת שקול אכן שוגר מהעתיד. השניים ממשיכים בחקירתם ומגלים שצבא 12 הקופים אינו קשור להפצת הנגיף. קול מעביר למדעני העתיד מידע זה, בצירוף הודעת התפטרות, במשיבון שהקלטותיו מגיעות אליהם. הוא גם עוקר מפיו את השן המכילה את מתקן-האיתור של מכונת הזמן, כך שלא ניתן יהיה יותר להשיבו לעתיד.
קול וריילי עוטים פאות נוכריות ומנסים להימלט בטיסה מן המשטרה, החוקרת את חטיפת ריילי. ריילי נראית לקול מוכרת מחלומותיו כשהיא חובשת פאה נוכרית, על רקע נמל התעופה. בדוכן הכרטיסים ריילי מזהה את ד"ר פיטרס (דייוויד מורס) - אחד ממעריצי ספרה שהוא בעל שאיפות אפוקליפטיות ועובד במעבדתו של אביו של גוינס. פיטרס אוחז בכרטיסי טיסה רבים ומסלול טיסתו זהה למסלול בו עתיד הנגיף להתפשט. קול מנסה באופן אלים למנוע מפיטרס לעלות למטוס, אך נורה על ידי איש ביטחון. ריילי, המנסה לשווא למנוע את מותו של קול, מבחינה בילד קטן הצופה באירוע. אותו ילד הוא ג'יימס קול הצעיר - חלומו החוזר היה למעשה זיכרון של תקרית האש, שהייתה גם רגע מותו העתידי.
בסצנה האחרונה שבסרט, מתיישבת חברה בצוות מדעני העתיד, שולחיו של קול, במושב המטוס הסמוך לד"ר פיטרס. היא מציגה עצמה כמי ש"עוסקת בתחום הביטוח".
פרשנות
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט גורס כי עיקרו של הסרט הוא שחייו של הגיבור לכודים בין עבר לעתיד, והוא מוצא עצמו שב וחוזר בעבר על הלקחים שלמד בעתיד, ולהפך, אך אינו מצליח לנצח את גזירת הגורל או, לפי מבקר אחר, את הפרדוקס של מסע בזמן. נושא זה בסרט נרמז גם בסצנה בה שני גיבורי הסרט שוהים בבית קולנוע בו מוצג הסרט ורטיגו של אלפרד היצ'קוק, שגם גיבורו, כך לפי ג'נט מזלין, מבקרת הניו־יורק טיימס, לכוד באובססיה לגבי אירוע בעברו, שלמרות כל מאמציו הוא נדון לשוב ולחוותו. פרדוקס המסע בזמן מבוסס רבות על הסרט הקצר המזח.
המבקר סקוט רוזנברג גורס כי אף שהסרט עוסק במסע בזמן, הוא נמנע מהתלבטות נדושה בפרדוקסים של מסע הזמן ובמקום מקדיש את עיקר תשומת הלב למצבו הפסיכולוגי של הנוסע בזמן, ג'יימס קול, המתחיל את דרכו כאסיר אלים ובהדרגה לובש דמות גיבור. פיטר קנבזי, לעומתו, סבור כי מוקד העניין בסרט הוא דווקא בשאלה מהו טירוף ומהי שפיות, במיוחד בהתייחס לחילופי התפישות והתפקידים בין קול לריילי.
מולו
מולו (לטינית: Mullo - חמור) הוא אל החמורים במיתולוגיה הקלטית. פולחנו היה נפוץ בצפון מערב גאליה (צרפת של ימינו) ובייחוד באזורי ברטאן ונורמנדי.
מקדש לאל מולו התגלה בקראון (Craon) שבאזור מאיין. מקדש זה היה מבנה מעגלי שנבנה בראש גבעה במפגש שני נהרות. כתובת נוספת המוקדשת לאל התגלה בנאנט ומעידה על קיום אתר פולחני לאל.
מרכז פולחני נוסף התגלה ברן. כתובות שהתגלו במקום מתארות פסלים לאל שניצבו באתר שהיה ככל הנראה אתר פולחן מרכזי (הפסלים עצמם לא נתגלו).
באלונה (Allonnes) שבסארת' (Sarthe) התגלה אתר פולחני בו נחשב מארס מולו לאל רפואה. באתר התגלו מטבעות רבים וכן פסלים של חלקי גוף הנוגעים במחלה (בעיקר חפצים המייצגים עיניים) - כבקשה לאל לרפא נגעים אלה.
לקריאה נוספת
Miranda Green, Symbol and Image in Celtic Religious Art, Routledge, 1992
קבוצה רקורסיבית
בחישוביות, קבוצה בת מנייה נקראת רקורסיבית או כריעה אם ניתן לבנות אלגוריתם המסתיים לאחר מספר סופי של צעדים הקובע האם איבר מסוים שייך לקבוצה או לא.
הגדרה
תת קבוצה S של המספרים הטבעיים נקראת רקורסיבית אם קיימת פונקציה ניתנת לחישוב
כך ש באופן שקול, קבוצה היא רקורסיבית אם הפונקציה המציינת שלה היא פונקציה רקורסיבית.
טאניה לובינסקו
טאניה לובינסקו (ברומנית: Tania Lovinescu 1924 – 2014) הייתה סופרת ומשוררת יהודיה רומניה-ישראלית, שכתבה בשפה הרומנית. עלתה לישראל ב-1989 וכעבור 12 שנים שבה לרומניה.
טאניה נולדה בפלוישט, ברומניה, כבתם של הרמן ורבקה גולדנברג. הייתה בוגרת בית הספר התיכון "קולטורה" והפקולטה לפיזיקה וכימיה של אוניברסיטת בוקרשט אותה סיימה ב-1949. בשנים 1949 - 1983 עבדה כעורכת ברדיו הרומני.
במקור שם המשפחה היה לאופר, כשמו של הנכד, אילן לאופר, שהיה שר בממשלת רומניה.
נפטרה ב-2014.
נדב פרי
נדב פרי (נולד ב-24 באפריל 1980) הוא סמנכ"ל רגולציה וקשרי חוץ בניו-מד אנרג'י (לשעבר דלק קידוחים). בעבר היה כתב ומנחה טלוויזיה בחדשות 10 ובערוץ הכנסת.
ביוגרפיה
פרי גדל בכפר סבא. את שירותו הצבאי עשה בגלי צה"ל, שם היה כתב לענייני חרדים ודתות, עם תום שירותו הצבאי המשיך לעבוד בתחנה הצבאית ככתב ופרשן פוליטי וכן כמגיש יומני חדשות ותוכניות אקטואליה כחמש שנים לאחר תום שירותו הצבאי. בין היתר, היה כתב לענייני דתות, ולאחר מכן כתב לענייני מפלגות.
בשנת 2006, פרש מגלי צה"ל ומונה לתפקיד הכתב הפרלמנטרי של "חדשות 10". בהמשך לתפקיד הכתב הפוליטי, השתלב בתפקידי הגשה, בין היתר בתוכניות "חמש עם רפי רשף", "לונדון את קירשנבאום" ו"היום שהיה". במהלך תקופת עבודתו בחדשות 10 ריכז פרי את הסיקור הפוליטי ואת סיקור מערכות הבחירות בשנים 2013 ו-2015. בשנת 2012, עם הכרזת מערכת הבחירות לכנסת ה-19, ייסד פרי את התוכנית "המטה המרכזי", אותה גם ערך והגיש, ואשר מהווה עד היום תוכנית האקטואליה והראיונות המרכזית של חדשות 13, המשודרת מידי שבת. עם פרישתו מהגשת התוכנית ב-2015, הוחלף פרי על ידי גדי סוקניק, ובהמשך עברה הגשת התוכנית לידי העיתונאית איילה חסון. בנוסף לתפקידו בערוץ 10, הגיש פרי בערוץ הכנסת, והחל משנת 2006 הוביל ביחד עם עמית סגל את התוכנית "זוג או פרט", תוכנית שבה הציעו השניים פרספקטיבה על אירועי השבוע, והתמודדו בהומור ב"דרבי הפוליטי" בתוך חדרי החדרים של הכנסת והזירה הפוליטית. במהלך שנותיו כעיתונאי כתב פרי טור פוליטי קבוע בעיתון גלובס, וכן שימש תקופה כפרשן העיתון אל-מוניטור. ב-2008 שב לשדר בגלי צה"ל. עם עזיבתו של רפי רשף את התחנה, החל להגיש את תוכנית הבוקר "נכון להבוקר" עם עמית סגל.
החל בשנת 2021 הוא משדר פודקאסט ראיונות שנקרא בתחילה "הון שלטון", ובהמשך שונה שמו ל"הפודקאסט של נדב פרי". הפודקאסט של פרי זכה מאז עלייתו להדים וחשיפה רבה, בין היתר בעקבות התבטאויות של אורחים בולטים שנאמרו במסגרתו. בפודקאסט התראיינו בין היתר אהוד אולמרט, עמית סגל, ירון לונדון, עירית לינור, אבי ניסנקורן, אהוד יערי, יעל ארד, פיני גרשון, ודמויות בולטות נוספות בתחומי הממשל, התקשורת, הכלכלה והמשפט. לצד ההדים החיוביים, הפודקאסט גרר גם ביקורת. היו גורמים שטענו כי קשריו של פרי עם עיתונאים גרמו לטשטוש פעילותו בניו-מד אנרג׳י, ויצאו נגד הפודקאסט שלו ונגד הופעותיו כפרשן פוליטי.
החל מ-2022 הוא משתתף מדי פעם כפרשן בתוכנית פגוש את העיתונות בערוץ 12.
חיים אישיים
נשוי ואב לשלושה. מתגורר בתל אביב.
רכס קינג (קליפורניה)
רכס קינג (באנגלית: The King Range) או רכס פסגת קינג (King's Peak Range) הוא רכס הרים, בצפון רכסי החוף של קליפורניה, במחוז המבולדט במדינת קליפורניה שבארצות הברית.