cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלסיה פיליפי
אלופת העולם
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה פיליפי במקום 23 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:12.40 דקות.
סמוך-קום
סמוך-קום (באנגלית: burpee) הוא תרגיל כושר גופני המתבצע כחלק מסדרת אימוני כוח או פעילות אירובית.
התנועה הבסיסית מתבצעת בארבעה שלבים:
מקור
על פי מילון אוקספורד, התרגיל נקרא על שם רופא אמריקאי בשם Royal Huddleston Burpee שפיתח בשנת 1939 מבחן כושר בשם "מבחן סמוך-קום" המבוסס על תרגיל זה. הוא קיבל תואר דוקטור בפיזיולוגיה מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1940. עבודת הדוקטורט שלו הייתה בעיקרה דרך מהירה ופשוטה להעריך כושר גופני באמצעות תרגיל ה"סמוך-קום". התרגיל המקורי של ברפי היה פשוט יותר, ולא כלל שכיבת סמיכה וקפיצה למעלה.
התרגיל הפך לפופולרי בשנת 1942 לאחר שצבא ארצות הברית אימץ אותו על מנת להעריך את רמת הכושר של המתגייסים, לקראת כניסת הכוח האמריקאי למלחמת העולם השנייה. הבדיקה הייתה מורכבת מסדרת תרגילים המבוצעים ברצף מהיר, ונועדה לתת הערכה מהירה של זריזות, קואורדינציה וכוח.
גרסאות של התרגיל
לתרגיל זה גרסאות רבות. להלן מספר גרסאות של התרגיל:
שיאי עולם
ב-17 במאי 2014 שבר קמרון דורן בגרינווד (קרוליינה הדרומית) שני שיאי עולם במספר החזרות של תרגיל "סמוך-קום" ללא שכיבת סמיכה: הוא ביצע 5,657 חזרות ב-12 שעות, ו-10,105 חזרות ב-24 שעות.
ב-21 באוקטובר 2013 שבר לויד ווימה בפורטלנד (אורגון) שיא עולם במספר החזרות של תרגיל "סמוך-קום" עם שכיבת סמיכה: הוא ביצע 9,480 חזרות ב-72 שעות.
בל-איבני
בֱּל-איבְּני היה אציל בבלי, שמוּנה על ידי המלך האשורי סנחריב להיות מלך בבל. באותה עת הייתה בבל מדינה ואסלית של אשור. בל-איבני שלט עליה בין השנים 700-703 לפנה"ס.
לאחר מותו של סרגון השני בשנת 705 לפנה"ס, עלה לשלטון בנו סנחריב. כמו בתקופת שלטונו של אביו, גם תחילת שלטונו של סנחריב התאפיינה במרידות ברחבי האימפריה. מרידות אלה נוצלו גם על ידי העיר בבל. בשנת 703 לפנה"ס, אציל בבלי בשם מרדוך-זכיר-שומי השני ניצל את המהומה ועלה לשלטון למספר חודשים. הוא הורד מהשלטון באותה שנה על ידי מרדוך-אפלה-אידינה השני, שמלך בבבל עד להדחתו על ידי סרגון השני. סנחריב דיכא את המרד, ובעקבותיו החליט למנות אציל מקומי שגדל בחצר המלך באשור להיות מלך בבל, שיהיה שליט בובה שלו. אבל גם מינוי זה לא צלח, בל-איבני כרת ברית עם הכשדים והעילמים למרד כנגד אשור.
לאחר שסנחריב ניצח את קואליציית המורדים בשנת 700 לפנה"ס, הוא היגלה את בל-איבני לאשור ומינה במקומו את בנו הבכור יורש העצר אשור-נדין-שומי למלך בבל.
שידלוב
מיקום
שידלוב שוכנת בגבעות של פולין קטן בין הרי הצלב הקדוש (שבייטוקז'סיקיה) ושפלת פולאנייץ. בימי ה"רפובליקה" הממלכתית של פולין-ליטא, הייתה שידלוב עיר בוויבודות סנדומייז', במחוז ויסליצקי. בימי האימפריה הרוסית ובפולין שבין מלחמות העולם הייתה חלק מפלך (גוברניה) קיילצה, נפת סטופניצה או בהתאמה הוויבודות קיילצה.
היישוב נמצא בתחום אזור של נוף מוגן על ידי החוק, בשם חמיילניק-שידלוב. בגלל פרדסי השזיפים הרבים בסביבה, זכתה שידלוב לתואר "בירת השזיפים של פולין". כל שנה מתקיים בו פסטיבל השזיפים. את הכפר חוצים שני כבישים אזוריים - 765 ו-756
היישוב נמצא בפולין קטן על הדרך הקרויה "של יעקב הקדוש" מסנדומייז' לטינייץ, שהייתה בימי הביניים חלק מסלול עולי הרגל הקתוליים אל סנטיאגו דה קומפוסטלה.
ביישוב נמצאת תחנת מכבי אש. פועלים בו, מתקן רפואי, בית הספר היסודי על שם יאן ק'צורובסקי, גימנסיה על שם ולדיסלב ריימונט ומועדון ספורט קהילתי.
התחלותיה ושגשוגה
התיעוד הראשון על היישוב הגיע אלינו משנת 1191 מתוך ארכיון כנסיית הקולגיום של סנדומייז'. מציינים בו את המעשרות ששילמו סוחרי שידלוב לכנסייה. באותה עת הוא השתייך למלכי פולין ונמצא על דרך המסחר החשובה של הוויסטולה, שהובילה מסטשוב אל חנטשין, מלוגושץ' ופז'דבוז'. הכרוניקן יאן דלוגוש מזכיר את שידלוב כעיר בימי פלישת הטטרים בשנת 1241. העיר שידלוב מוזכרת גם מאוחר יותר תחת שלטונם של בולסלב החמישי הביישן, ולדיסלב הראשון הגוץ ושל קז'ימייז' הגדול. ב-1 ביולי 1329 קיבלה העיר מהמלך ולדיסלב הראשון מעמד עירוני רשמי לפי הזכויות השנקבעו בחוקי שלזיה התחתית.
בימי המלך קז'ימייז' הגדול, שביקר במקום שבע פעמים, הוקמו בו חומות עם שלושה שערים (שער קרקוב, שער אופטוב ושער המים), כמו כן נבנו הכנסייה על שם ולדיסלב הקדוש, בסגנון גותי עם שתי פסבדו-ספינות, אחת משש כנסיות בריצקה (כנסיות שהקים המלך קז'ימייז' כדי לכפר על רציחתו של הכומר מרצין בריצקה, שהוכיח אותו על אורח חיים בלתי מוסרי),וכן טירה מבוצרת. החל מהמאה ה-15 ועד המאה ה-18 העיר נוהלה על ידי סטרוסטה ("זקן העיר") וקמו בה גילדות (בפולנית - "צך") שונות של בעלי מלאכה. היישוב היה חלק מהוויבודות סנדומייז' והפך למרכז כלכלי-מסחרי חשוב. מיקומו איפשר לסוחרי היין, הבקר והכשות גישה נוחה לשווקים של סנדומייז'. בשנת 1488 נידון בסנדומייז' בפני המלך קז'ימייז' הרביעי יגיילונצ'יק משפט בין אנשי סנדומייז' ובין הסוחרים משידלוב שהסתיים בזכייתם הל של האחרונים. הם חויבו לשלם אר על מקום דוכניהם בשוק של סנדומייז' אך קיבלו פטור לגבי פעילותם מחוץ לעיר. במאה ה-16 הפכה שידלוב למרכז של ייצור בגדים. חיו בה בעלי מלאכה רבים כמו חייטים, אופים, סנדלרים, נפחים, מייצרי אוכפים וחרבות, וקדרים. קמה בה גם מבשלת בירה. הגילדות קיבלו מעמד רשמי בשנת 1523 באישור המלך זיגמונט הזקן. בשנת 1528 העיר הרשתה לעצמה לבנות מערכת אספקת מים של עצמה ונפתחו בה בתי מרחץ. בשנת 1564 היו בשידלוב 180 בתים, ומתוכם 49 בככר העיר. אולם כעבור שנה חלקים רבים נשרפו בדליקה.
החל מאמצע המאה ה-16 התיישבה בעיר קהילה יהודית, שבנתה בשנים 1534–1564 את בית הכנסת הראשון שלה. אחרי תקופה של שגשוג, העיר הוצתה בשנת 1630 על ידי שכירי חרב שמרדו מפני שלא קיבלו את משכורתם. משלא יכלו להיכנס לבירת המחוז המבוצרת היטב, הם הציתו את פרבריה והגיעו עד לשידלוב.
אחרי "המבול"
תקופת "המבול"- פלישת שוודיה לפולין בשנים 1655–1660 ופלישתו של גיירג' ראקוצי השני, שליט טרנסילבניה הביאו לחרבן. רוב בתי העיר נהרסו ותושבים רבים נהרגו. אוכלוסיית העיר הצטמצמה מ-1,300 ל-350 תושבים בלבד, ובשנת 1663 נספרו בה רק 54 הבתים. זאת הייתה מכה ניצחת ליישוב, שלא התאושש ממנה לעולם.
ב-1777 פרצה במקום התקוממות עממית מזוינת נגד הסטרוסטה מאצ'יי סולטיק. בשנת 1793, למרות הירידה בחשיבות היישוב, נוסד בשידלוב בית דין אזורי. בשנת 1789 היה בשידלוב בית עירייה עשוי מאבן, חמש טחנות קמח על הנחל צייקונצה ו-196 בתים, רובם נטושים. גם הטירה הייתה הרוסה. עד שנת 1827 עלה מספר הבתים ל-202 ומספר התושבים ל-1,550.
הכיבוש הרוסי
עם החלוקה השלישית של פולין בשנת 1795 סופחה שידלוב לאוסטריה. בעת מסעות נפוליאון במרכז אירופה בשנת 1809 נכללה שידלוב לתוך דוכסות ורשה. בשנת 1815, אחרי קונגרס וינה, היא סופחה ל"ממלכת פולין" או "פולין הקונגרסאית" שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית. בשנת 1822 חומות העיר הועמדו במכירה פומבית אך לא נמצא להן קונה. עד שנת 1850 שימשה שידלוב מקום מושב של המחוז. בשנת 1850 אוחד מחוז שידלוב עם מחוז סטופניצה. בשנת 1869, כעונש על השתתפותה במרד הפולני בשנים 1863 - 1864, איבדה שידלוב את מעמדה כעיר. בשנת 1880 סבלה מדליקה נוספת. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נכבש האזור על ידי הצבא האוסטרי-הונגרי וכעבור זמן קצר חזר לידי הרוסים. בשנת 1915 נכבש שוב על ידי "מעצמות המרכז" - הגרמנים האוסטרים שהחזיקו בשלטון בשידלוב עד סוף המלחמה. היישוב עבר את תקופת המלחמה ללא נזקים משמעותיים. בעקבות הסכמי השלום הוא חזר להיות חלק מפולין העצמאית החדשה, ונכלל בתוך הוויבודות קיילצה.
במאה ה-20
בשנת 1929 התגוררו בה 2,246 תושבים, מתוכם 30% יהודים. בימי מלחמת העולם השנייה נפלה האוכלוסייה היהודית קרבן לשואה. בהתחלה רוכזה בגטו אחר כך נשלחה למחנות ההשמדה. עד סוף המלחמה שידלוב עצמה נחרבה ב-90% בעקבות פעולות מלחמה. אחרי המלחמה התחיל תהליך של בנייה מחדש. בשנת 1960 אוכלוסיית שידלוב מנתה 1,402 תושבים. בשנים 1975 - 1998 השתייך הכפר לוויבודות קיילצה. במימון האיחוד האירופי נערכו אחרי שנת 2004 שיפוצים נרחבים של חומות העיר ושל בניינים היסטוריים בככר השוק.
יהדות שידלוב
התיעוד הראשון הממשי של קיום הקהילה היהודית בשידלוב הוא מסמך משנת 1468 שבו אישר המלך את זכותה של הכנסייה המקומית לגבות מעשר על שדה שנמצא "מאחורי בית העלמין היהודי". יש סבורים כי הקהילה היהודית התקיימה בשידלוב לפחות מתחילת המאה ה-15. לפי מסורות יהודיות ונוצריות אחדות האהובה היהודיה האגדית של המלך קז'ימייז' הגדול, אסתרקה, הייתה קשורה באיזושהי צורה לשידלוב, ואף הייתה היא זו שהקימה את בית הכנסת בעיר. למעשה בית הכנסת המבוצר המפורסם של שידלוב נבנה בין השנים 1534–1564 אך כנראה לא היה בית הכנסת הראשון בעיר. בשנת 1453 המלך קז'ימייז' הרביעי אישר מחדש ליהודי שידלוב למכור משקאות חריפים. במהלך השנים הושוו כמה מזכויותיהם וחובותיהם של היהודים לאלה של שאר התושבים - בנוגע למכירת משקאות חריפים (1494), בתשלום המיסים (1577, 1580), בקניית נכסים ומזון (1588) אם כי ב-1588 נאסרה עליהם עדיין גישה לירידים הגדולים. מספר פעמים הועלו נגד יהודי שידלוב עלילות דם - למשל, בשנים 1590, 1597 ו-1600 או 1610. על סמך האשמות אלה מספר יהודים הוצאו להורג - למשל על ידי ביתור לארבעה חלקים. תקופת "המבול" הקשתה על התפתחות חיי הקהילה. בשנת 1656 נאלצו 200 יהודים להימלט מפני צבאו של ההטמאן הפולני סטפאן צ'רנייצקי. במאה ה-18 נוסע גרמני בשם קארוזי מציין כי מרבית יהודי שידלוב הם בעלי מעמד צנוע. ב-1765 חיו במקום 430 יהודים, מתוכם 380 בעיר עצמה. קהילת שדילוב מילאה תפקיד חשוב בניהול האוטונומי של חיי היהודים. בשידלוב התקיים בית דין יהודי אזורי, אחד מתוך שישה שבאזור קרקוב וסנדומייז'. במחצית הראשונה של המאה ה-19 היהודים הגיעו להיות מחצית האוכלוסייה אך חיו על שטח צר, 3.3% משטח העיר. היו להם בית כנסת עשוי לבנים, עזרת נשים צמודה עשויית עץ, "חדר" תלמוד תורה,בנוי גם כן מעץ, בית חולים, ומקוואות בנויות חציין מעץ חציין מלבנים. אחרי מלחמת העולם הראשונה היהודים היוו שליש מתושבי היישוב. (כ-660). פעל בו סניף של התנועה הציונית. בשנת 1925 חיו בקהילה כ-700 יהודים. ברשותם שני בתי כנסת - בשידלוב ובקורוזוונקי הסמוכה, ועוד שני בתי תפילה. בין מלחמות העולם כמעט כל החנויות בשידלוב היו של יהודים.
השואה
עם הכיבוש הנאצי בספטמבר 1939. הגרמנים החרימו את רכוש היהודים וחטפו חלק מהם לעבודות כפייה. בית הכנסת נהרס. במאי 1940 הוקם יודנראט. הקהילה הצטרכה לקלוט יהודים שהועברו לשידלוב מראדום ואחר כך מפלוצק ואחרי יוני 1941, משטחים כבושים של ידי הנאצים באוקראינה. בקיץ 1941 מספר היהודים בשידלוב הגיע משום כך ל-1,500. ב-1 בינואר 1942 הוקם גטו שידלוב. באותו חורף 1941 - 1942 מתו יהודים רבים בגלל הרעב הכבד. באוקטובר 1942 הגטו חוסל. 2,000 היהודים שרוכזו בגטו הועברו על ידי אנשי אס אס וכוחות עזר אוקראינים ליינדז'יוב ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה. היחסים עם השכנים הפולנים היו לא פעם מתוחים. היו מקרים של הלשנה ואחרי תום המלחמה כשישה ניצולים שחזרו נרצחו על ידי תושבים.
דמוגרפיה
לפי נתוני מיפקד האוכלוסין משנת 2002 התגוררו בשידלוב 1,054 תושבים, מהם 50.7% ממין זכר ו-49.3% ממין נקבה. 23.6% מהאוכלוסייה הייתה מתחת לגיל 18, 37.4% בין הגילים 18 - 44, 20.5% בין הגילים 45 - 64 ו-18.5% מעל גיל 65.
הקהילה המנהלית שידלוב
הקהילה המנהלית (גמינה) שידלוב כוללת את היישובים בז'זיני, גאצקי, גראבּ'קי דוז'ה, יאבלוניצה, קוריטניצה, קוטושוּב, מוקרה, אוסוּבקה, פוֹטוֹק, פוטוק ז'אדובי, רודקי, סטארי סולץ, שידלוב, וולה ז'יזנה, ווליצה ווימיסלוב. אוכלוסיית הקהילה מנתה בשנת 2006 4,904 תושבים, מתוכם בשידלוב עצמה - 1,076.
משפט פאפוס
משפט פאפוס הוא משפט בחשבון אינפיניטסימלי הקובע כי אם נסובב צורה דו-ממדית סביב ישר מסוים, נקבל שנפח גוף הסיבוב מתקבל לפי הנוסחה
כאשר: באמצעות משפט זה ניתן לחשב את נפחם של גופים מורכבים על ידי הטלה שלהם למישור [XY] וסיבובם סביב אחד הצירים (או כל ציר אחר, לפי הנוחות).
דוגמה
ראשית, נרצה למצוא את שטח האליפסה A, אותו נוכל למצוא על ידי הנוסחא לשטח אליפסה - S=ab \pi כאשר a,b הם אורכי הצירים בצורה הקנונית של האליפסה. במקרה זה אורכי הצירים הם a=1, b=0.5 ולכן שטח האליפסה הוא S=0.5 \pi. כעת נרצה למצוא את מרכז הכובד של האליפסה. מרכז הכובד של האליפסה יהיה במרכזה, כאן בדוגמה שלנו (2,1).
נרצה למצוא כעת את המרחק של האליפסה מהישר. זאת נקבל על פי נוסחת מרחק נקודה מישר עבור נקודת המרכז:
לסיום, כל מה שנותר לנו הוא להציב את הכל בנוסחא ולקבל:
גרג פופוביץ'
גרג צ'ארלס פופוביץ' (באנגלית: Gregg Charles Popovich; נולד ב-28 בינואר 1949 באינדיאנה) הוא מאמן כדורסל אמריקאי. מאמן כיום את סן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA, ואת נבחרת ארצות הברית.
פופוביץ', המכונה גם "פופ", נחשב לאחד המאמנים הטובים בליגה. הוא הוליך את קבוצתו כג'נרל מנג'ר וכמאמן לחמישה תוארי אליפות בשנים 1999, 2003, 2005, 2007 ו-2014 והוא מחזיק בשיא הניצחונות כמאמן בליגת ה-NBA. לאחר פרישתו של פיל ג'קסון בשנת 2011, הפך פופוביץ' למאמן הפעיל בעל מספר האליפויות הגדול בליגה. בנוסף, הוא המאמן עם הוותק הרב ביותר בליגה באותה קבוצה, החל מעונת.
יחודו של פופוביץ' כמאמן וג'נרל מנג'ר הוא בבניית הקבוצה תוך הסתמכות במידה ניכרת על שחקנים לא אמריקאיים כמו טוני פארקר, מאנו ג'ינובילי, טיאגו ספליטר ועוד.
פופוביץ' ידוע בתשובותיו הסרקסטיות והקצרות לראיונות תוך כדי משחקים.
קריירה כשחקן
פופוביץ', אשר אימו ממוצא קרואטי ואביו ממוצא סרבי שיחק במשך 4 עונות בקבוצת אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית. בשנתו הרביעית בקבוצה שימש כקפטן והיה הסקורר המוביל בה.
תחילת קריירת האימון
לאחר סיום ארבע שנות המשחק באקדמיית חיל האוויר הצטרף פופוביץ' לצוות האימון שלה למשך חמש עונות בין השנים 1973–1979 במסגרת שירות הקבע בו התחייב. ב-1979 מונה למאמנה של קבוצת קלרמונט מליגת המכללות השלישית בחשיבותה.
בתפקידו כמאמן הקבוצה התוודע פופוביץ' למאמנה של קבוצת אוניברסיטת קנזס, לארי בראון, ואף החליט לעזוב את תפקידו לעונה אחת, 1986\1985, ולהצטרף לצוות האימון של בראון. בעונה שלאחריה חזר פופוביץ' לתפקידו הקודם כמאמנה של מכללת קלרמונט.
ראשית הקריירה ב-NBA
בעונת הגיע פופוביץ' לראשונה לליגת ה-NBA כאשר מונה לארי בראון למאמנה של קבוצת סן אנטוניו ספרס וצירף את פופוביץ' כעוזר מאמן ראשי. בתפקיד זה החזיק עד שנת 1992 אז פוטר כל צוות האימון על ידי הבעלים בעקבות יכולת רעה שהקבוצה הפגינה.
פופוביץ' עבר לקבוצת גולדן סטייט ווריורס שם שימש כעוזר מאמן תחת דון נלסון. יחד איתו הצטרף לקבוצה הרכז אייברי ג'ונסון שנחתך על ידי הספרס.
בשנת 1994 רכשו בעלים חדשים את קבוצת סן אנטוניו ספרס. הם מינו את פופוביץ' לג'נרל מנג'ר של הקבוצה. המהלך הראשון אותו ביצע פופוביץ' בתפקיד זו הוא החזרתו של אייברי ג'ונסון לקבוצה בתפקיד של רכז פותח. ג'ונסון, ששימש בהמשך כמאמנה של דאלאס מאבריקס, החשיב את פופוביץ' כמאמן שהשפיע עליו ביותר בקריירה.
בתחילת עונת נפצעו רובינסון ושחקנים משמעותיים נוספים. הקבוצה, שהגיעה עד אז בקביעות לפלייאוף הפסידה במשחקים רבים והציגה יכולת רעה. בעקבות כך פיטר פופוביץ' את מאמן הקבוצה בוב היל לאחר 18 משחקים בלבד ונטל על עצמו את משרת האימון. רובינסון, שחזר לשחק, נפצע שוב במהרה. הקבוצה לא הצליחה להתאושש וסיימה את העונה בתחתית הטבלה.
בניית השושלת המנצחת
בסיום העונה המאכזבת של זכתה הקבוצה בבחירה הראשונה של דראפט ה-NBA ובבחירה זו בחרה בפאוור פורוורד המצטיין טים דאנקן מאוניברסיטת ווייק פורסט, בחירה ששינתה את פני המועדון. יחד עם רובינסון הרכיבו השניים החל מעונת ועד לפרישתו של רובינסון בעונת  קו קדמי יוצא דופן מבחינה הגנתית והתקפית שכונה "מגדלי התאומים".
בשנים הבאות הקבוצה בחר פופוביץ' בדראפט בבחירות נמוכות את השחקן הצרפתי טוני פארקר (בחירה 28) ואת השחקן הארגנטיני מאנו ג'ינובילי (בחירה 57). שניהם, יחד עם דאנקן, היוו את הבסיס לקבוצה המנצחת של העשור הראשון של המאה ה-21. בהובלתם, זכו הספרס בשלוש אליפויות נוספות ודורגו באופן קבוע בצמרת הליגה.
ב-2002 ויתר פופוביץ' על תפקידו כג'נרל מנג'ר לטובת סקאוט הקבוצה ר. ס. ביופורד שהגיע למועדון יחד איתו בשנת 1988. בסוף אותה עונה נבחר פופוביץ' למאמן השנה ב-NBA.
ב-2 במרץ 2006 הוא השיג את ניצחונו ה-500 בליגה והוא הרביעי בתולדות הליגה מבחינת מספר המשחקים הנמוך להשיג ציון דרך זה.
בעונת קבע את שיא המועדון לניצחונות בעונה עם מאזן של 63 ניצחונות ו-19 הפסדים בלבד, אך הקבוצה נכשלה בפלייאוף ולא הצליחה לזכות באליפות. בשנת 2007 השיג פופוביץ' את ניצחונו ה-600 בקריירה.
בפלייאוף של 2008 השיג את ניצחונו ה-100 בפלייאוף והוא המאמן השלישי מבחינת מספר ניצחונות הפלייאוף בהיסטוריית הליגה.
בשנת 2014 הספרס, בראשותו של פופוביץ', שוב סיימו את העונה הסדירה עם המאזן הטוב בליגה (62 ניצחונות לעומת 20 הפסדים) ופופוביץ' עצמו זכה בתואר מאמן השנה בפעם השלישית.
ב-9 בפברואר 2022 הוכרז כאחד מחמישה עשר המאמנים הגדולים בתולדות הNBA.
ב-11 במרץ 2022 הפך למאמן בעל כמות הניצחונות הגבוהה ביותר בהיסטוריית ליגת ה-NBA כשהוא עושה את זה לאחר הניצחון 104-102 על היוטה ג'אז בו ניצח את משחקו ה-1,336 כמאמן ושבר את שיאו של דון נלסון שניצח 1,335 משחקים, את השיא הוא שבר לאחר 2,030 משחקים כמאמן.
ב-12 באוגוסט 2023 נכנס פופוביץ' להיכל התהילה של ליגת ה-NBA לצד דירק נוביצקי, דוויין וייד, פאו גאסול, טוני פארקר ומי ששימשה כעוזרת של פופוביץ' בסן אנטוניו, בקי האמון.
נבחרת ארצות הברית
פופוביץ' שימש כעוזרו של המאמן ג'ורג' קארל בנבחרת ארצות הברית. באליפות העולם בכדורסל, שהתקיימה בשנת 2002 באינדיאנפוליס, אכזבה הנבחרת ולמרות יתרון הביתיות סיימה במקום השביעי בלבד. באולימפיאדת אתונה שהתקיימה בשנת 2004 שימש כעוזרו של המאמן לארי בראון, אך הנבחרת אכזבה שוב כאשר לראשונה מאז החלו לייצג אותה שחקני ליגת ה-NBA לא זכתה במדליית הזהב אלא במדליית ארד בלבד.
בשנת 2016 מונה למאמן הראשי של נבחרת ארצות הברית. בטורניר גביע העולם 2019 הפסידה נבחרתו מול נבחרת צרפת במשחק רבע הגמר, וסיימה במקום השביעי בלבד. באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה נבחרתו במדליית זהב, לאחר שניצחה את נבחרת צרפת 87—82.
מחוץ למגרש
פופוביץ' מעורב בפעילויות צדקה ותרומה לקהילה בסן אנטוניו. בנוסף הוא תורם ידוע של הקרן למציאת מחסה לפליטים יוגוסלבים ואפריקאיים של שחקן העבר הסרבי ולאדה דיבאץ.
ילד של חלום (אלבום)
ילד של חלום הוא אלבום אוסף שאיגד שירי ילדים בולטים שהקליט הזמר אריק איינשטיין במהלך הקריירה שלו. האלבום הופק על ידי חברת פונוקול ויצא לאור בשנת 2006.
שם האלבום נלקח משיר הנושא של האלבום "ילד של חלום" שהוציא איינשטיין באלבומו "ילדודס" מ-1978. מתוך כל אוסף השירים, הרצועות: "גמד שרצה להיות ענק", "שחפים", "דורית הגפרורית", "אבא אבא מה קרה", "ילד של חלום", "הירח הצהוב", "נומי נומי", "דני גיבור", "אור ותכלת" ונלקחו מהאלבומים: "ילדודס" ו-"ילדים", ראו אור בפעם הראשונה על גבי תקליטור. כל השאר נכנסו באוספים אחרים שעשה איינשטיין בעבר.
קלרוטריון
קלרוטריון (יוונית עתיקה: κληρωτήριον) היה מכשיר ששימש באתונה הדמוקרטית את הפוליס (עם), כדי לבחור בצורה אקראית אזרחים לתפקידים שונים ובפרט את המושבעים שיכהנו בתפקיד באותו יום. המכשיר היה אחד מאמצעי הזיהוי שבאמצעותם זוהתה היצירה "מדינת האתונאים", מאת אריסטו ותלמידיו, שנמצא על גבי פפירוס בפיום.
בכל יום בוצעו שתי הגרלות, הראשונה שבהם, שקבעה את המושבעים שידונו באותו יום הייתה באמצעות מכשיר זה. כל מועמד נעץ את כרטיס הברונזה שלו באחת מהשורות של המכשיר שסומנו באותיות. במכשיר היה צד נלווה אליו הכניסו כדורים שחורים ולבנים, כאשר יצא אחד מהצבעים בוטלה שורה.
נערי ריצ'י
בתקופת מלחמת העולם השנייה היו נערי ריצ'י (The Ritchie Boys) קבוצה של כ-10,000 צעירים גרמנים, רובם יהודים, שנמלטו ממולדתם, בחרו להתגייס לצבא ארצות הברית, ועברו אימונים במרכז אימוני המודיעין הצבאי, הידוע בשם "מחנה ריצ'י", במרילנד. הם עברו אימונים מיוחדים בשיטות של לוחמה פסיכולוגית. הם התאימו למשימה זו מכיוון שהכירו את השפה הגרמנית ואת המנטליות של הגרמנים טוב יותר מחיילים שנולדו בארצות הברית. תפקידם של חיילים אלו היה ללמוד את האויב, ולגרום לו לדמורליזציה במטרה להשיג כניעה.
לאחר שארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית בדצמבר 1941 (בתגובה להכרזת המלחמה של גרמניה הנאצית נגד ארצות הברית), שימשו נערי ריצ'י ככלי נשק רב השפעה עבור בעלות הברית. הם נכנסו לאירופה בפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944 יחד עם הכוחות האחרים של בעלות הברית. זמן קצר לאחר הנחיתה הם עזבו את יחידותיהם על מנת לפעול במסגרות המשימות המיוחדות שהוטלו עליהם. הם היו מסוגלים להזין את בעלות הברית במידע חשוב. יותר מכך, נערי ריצ'י עזרו לשבור את ההתנגדות הגרמנית על ידי דמורליזציה, הן בפעולות גלויות, והן בפעולות חשאיות. הם חקרו שבויי מלחמה ועריקים גרמנים על מנת לאמת מידע על סדר גודל הכוחות הגרמניים, תזוזת כוחות, והמצב הפיזי והפסיכולוגי של הגרמנים. באמצעות הפצת דיסאינפורמציה באמצעות הודעות בעיתונים, כרוזים, שידורים ברדיו, ומשאיות עם רמקולים נדרשו הצבא והאוכלוסייה הגרמנים לחדול מהתנגדותם לפלישת בעלות הברית.
חלקם שימש כסיירים בדיוויזיה המשוריינת ה-3 של הגנרל היהודי מוריס רוז.
אחרי המלחמה
אחרי המלחמה שירתו רבים מנערי ריצ'י כמתורגמנים במהלך משפטי נירנברג. לאחר מכן לא נערכו מפגשי איחוד של ותיקים או אירועים דומים, כיוון שמלחמת העולם השנייה הייתה רק פרק קצר בחייהם של רוב החיילים. לרבים מהם היו אחר כך קריירות מוצלחות בתחומי הפוליטיקה, המדע והעסקים.
בוגרי יחידה בולטים
בין הבולטים בשורות נערי ריצ'י כלולים
רות
רוּת המואבייה (בפשיטתא: רעות) היא דמות מקראית, הגיבורה העיקרית של מגילת רות, וסבתא רבתא של דוד המלך.
מגילת רות
מגילת רות מספרת את סיפורה של משפחת אלימלך המיוחסת משבט יהודה, שעקב הבצורת והרעב עוזבת את מולדתה והולכת לשדה מואב, אחד מאויבי ישראל באותה תקופה. לאחר זמן מת אבי המשפחה, אלימלך. בניה של אותה משפחה, מחלון וכיליון, מתחתנים עם שתי מואביות, רות וערפה, שעל פי חז"ל היו בנותיו או נכדותיו של עגלון מלך מואב. לאחר כעשר שנים מתים גם שני הבנים, ונותרות רק נעמי, אם המשפחה, ושתי כלותיה. לאחר שלא נותר לה דבר, ולאחר שהיא שומעת כי הבצורת בארץ ישראל פסקה, מחליטה נעמי לחזור למולדתה אבלה, חפויה וענייה, ומפצירה בכלותיה שלא יבואו עימה, כי אין לה דבר לתת להן. לעומת עורפה שנשמעת לה וחוזרת למשפחתה, רות מתעקשת ודבקה בחמותה, ואומרת "עמך עמי ואלוהיך אלוהי", ומצהירה שרק המוות יפריד ביניהן . מדרש רות רבה מוסר כי נעמי ניסתה להניא את רות מלהתגייר בהסבר: "בתי, אין דרכן של בנות ישראל לילך לבתי תיאטראות ולבתי קרקסיאות". למרות זאת מחליטה רות ללכת בעקבות נעמי.
לאחר שהן חוזרות לבית לחם, הולכת רות ביוזמתה ובברכתה של חמותה לשדות, ללקט שיבולים אחר הקוצרים כפי שנהגו עניי ישראל באותם ימים (מתנות עניים). ביום הליכתה אל השדה מושכת רות את תשומת לבו של בעל השדה, בעז. בעז מברר אצל הנערים הקוצרים אודותיה, ומתוודע לעובדה שהיא קרובתו, כלת דודו אלימלך, ולפיכך מבקש ממנה שלא תלך לשדה אחר, אלא תלקט רק בשדהו, ומן הנערים הקוצרים מבקש הוא להעניק לה יחס מיוחד ולא להטריד אותה, ולאפשר לה לסעוד עמם ולחלוק איתה את מימם. הוא אף מזמין אותה להצטרף לארוחתם בשדה, ומפגין כלפיה יחס חם, אשר מפתיע ומרגש את רות. לאחר תקופה, יועצת נעמי לרות ללכת בלילה אל הגורן שם שוהה בעז בעת זמן זריית השעורים, ולשכב למרגלותיו במטרה לגרום לבעז לשאת אותה לאישה. נראה כי נעמי מבקשת ממנה להשתמש לצורך כך ב"נשק" הפיתוי. אין זו מצוות ייבום במובן הפשוט של המילה, כיון שמצוות ייבום נוהגת אך ורק בנשיאת אשת האח המת שלא השאיר יורשים, אך זה קשור למנהג הייבום - נישואים בין אשת המת לקרוב משפחתה.
רות נשמעת לה, מתרחצת, מתבשמת ולובשת את שמלותיה, ויורדת בלילה אל הגורן ושוכבת למרגלות בעז. כשבעז מתעורר מבקשת ממנו רות לישאה "וּפָרַשְׂתָּ כְנָפֶךָ עַל-אֲמָתְךָ, כִּי גֹאֵל אָתָּה". בעז נעתר, אולם מעלה בעיה חוקתית: יש מישהו קרוב יותר ממנו ולפיכך שמורה לו זכות ראשונים אם יחפוץ להתחתן עם רות. אולם הוא מבטיח כי אם לא יחפוץ הקרוב השני לנשאה, ישאה הוא. למחרת בטרם עולה השחר הוא משלחה חזרה לביתה. עוד באותו יום הוא עולה לשער העיר ופוגש שם את הקרוב השני המכונה "פלוני אלמוני", וששמו האמיתי כנראה על פי המדרשים היה 'טוב'. בפני עשרה אנשים מזקני העיר אומר הקרוב השני כי אינו רוצה לממש את זכותו, בשל החשש להשחית את נחלתו ואת זרעו בנישואים אלו, וכך למעשה עוברת הזכות אל בעז. לאחר מכן מתחתנים בעז ורות. מזיווג זה נולד בן אשר מנחם את נעמי, וממנו מלכות דוד, כפי שמספרת המגילה:
תכונותיה של רות
ממגילת רות ניתן ללמוד על תכונות ייחודיות של רות, כגון:
אילן היוחסין
אילן היוחסין (על פי מגילת רות, ספר שמואל, ודברי הימים) מראה את מרכזיותה של רות, ששדרת המנהיגות בממלכת יהודה משתלשלת ממנה.
ורדה רזיאל-ז'קונט
ורדה רזיאל-זָ'קוֹנְט (נולדה ב-10 בנובמבר 1940) היא פסיכולוגית, סופרת, עיתונאית, שדרנית ואשת תקשורת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב בשם ורדה זילברמן, הילדה האמצעית בין שני אחים. הוריה עלו לארץ ישראל בשנת 1930 מן העיירה ידלינסק הסמוכה לעיר ראדום שבפולין. בנערותה אמה ואביה שעבדו כתופרת וכנגר, עברתו את שם משפחתם ל"רזיאל". היא למדה בתיכון עירוני ה' בתל אביב ועשתה את שירותה בצה"ל במסגרת הנח"ל בקיבוצים איילת השחר ויפעת.
ב-1964 סיימה את לימודיה בחוגים לספרות עברית ואנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים. תוך כדי לימודיה, עבדה בשנת 1962 כמורה לאנגלית בקיבוץ נען. בשנים 1965–1966 חיה עם משפחתה בלונדון ועבדה כמורה לתלמידי בית ספר יסודי. ב-1967 החלה בלימודי פסיכולוגיה שבסיומם קיבלה תואר ראשון בפסיכולוגיה, ובהמשך תואר מוסמך בפסיכולוגיה חברתית ותואר מוסמך נוסף בפסיכולוגיה קלינית. רזיאל-ז'קונט רשומה בפנקס הפסיכולוגים.
משנת 1969 הייתה עוזרת-הוראה בחוג לפסיכולוגיה ולימדה בקורס מבוא לפסיכולוגיה למדעי החברה. עבודת המוסמך שלה, שהוגשה ב-1974 לאוניברסיטת תל אביב, נושאת את השם: "הערכת פעילות ממניעים אלטרואיסטיים כאינטרינזית או אקסטרינזית על ידי גברים ונשים".
בשנות השבעים העבירה חוגי הורים מטעם נעמת ונשלחה להרצות בפני מטפלות ילדים בתנועה הקיבוצית. ב-1976 פרסמה את ספרה המקצועי הראשון "אני, אתה, אנחנו" שנכתב בהזמנת משרד החינוך כחוברות תרגילים למחנכים. בנוסף העבירה סדנאות בתחום יחסי אנוש בהזמנת צה"ל, שירות המדינה וחברות שונות. בשנים 1979–1986 הייתה אזרחית עובדת צה"ל בחיל האוויר הישראלי והעבירה סדנאות למפקדים בנושא מיומנויות פיקוד ויחסי אנוש.
רזיאל-ז'קונט תומכת בשיטתו של מרטין סליגמן המבוססת על מחקרים המעידים כי אנשים יכולים להתפתח במשך כל מהלך חייהם ולא בהכרח להמשיך לחיות בצל טראומות ילדות.
קריירת תקשורת
בתקופת לימודיה באוניברסיטה החלה רזיאל בכתיבת מאמרים וטורים בעיתונות. בשנת 1961 למדה בקורס לכתיבת תסכיתים לרדיו בהנחיית אמנון אחי נעמי, ולאחר מכן כתבה תסכיתים עבור "קול ישראל לנוער". בשנים 1960–1961 הייתה כתבת בעיתון "עולם האישה" (של גרשום קומרוב). ב-1972 החלה לכתוב רשימות עבור מגזין "את". במקביל, בשנת 1974 כתבה לעיתון "במחנה". ב-1979 החלה לכתוב טור קבוע בעיתון "ידיעות אחרונות". ב-1988 עברה לכתוב טור במוסף "סגול" של עיתון "חדשות", עד שהעיתון שנסגר. בהמשך, כתבה טור בעיתון "מעריב", ובשנת 1993 חזרה לכתוב במוסף "זמנים מודרניים" של ידיעות אחרונות. בשנים 1995–1996 כתבה רשימות לירחון אגודת הסופרים "מאזניים".
בתקופת לימודיה לתואר שני, ערכה את העיתון "אינטראקציה" של החוג לפסיכולוגיה.
מ-1972 ועד 1978 השתתפה במסגרת "גלי צה"ל" בצוות שענה על שאלות מאזינים בתחומי זוגיות ויחסי מין.
בשנות השמונים הגישה בטלוויזיה החינוכית את "פינת ספר" - המלצות על ספרים חדשים.
בשנת 1992 הנחתה, עם בן זוגה אמנון ז'קונט שיחות לילה דו שבועיות עם מאזינים ברשת ב' של קול ישראל עם עופר נחשון על נושאים כמו אהבה, יופי ופרידות.
בתחילת שנות התשעים הגישה ברשת א' של קול ישראל "פינת ספר" - שיחה על ספרים ישנים שראוי להיזכר בהם. במשך השנים כתבה ביקורות ספרות ב"ידיעות אחרונות", "עיתון 99", "מעריב", אתר "גיבור תרבות", מוסף ספרים של "הארץ" ועוד.
החל מ-1999 מגישה רזיאל-ז'קונט תוכנית רדיו במשך שישה ימים בשבוע, שבה היא משוחחת עם מאזינים ומייעצת להם בבעיות. התוכנית שודרה תחילה ב"רדיו ללא הפסקה" וב-2008 עברה ל"רדיו 99". בצהרי יום שישי שידרה עם בעלה תוכנית המבוססת על שיחות ביניהם ועם מאזינים. באוקטובר 2008 נקלע "רדיו 99" לקשיים כספיים ועקב רכישת התחנה על ידי "רדיו ללא הפסקה", תוכניתה של רזיאל-ז'קונט ירדה מלוח השידורים, אולם הוחזרה ב-2010.
לאור נוכחותה התקשורתית, זכתה רזיאל-ז'קונט לחיקויים ברדיו ובטלוויזיה והופיעה בתוכניות הומור וסאטירה בדמותה שלה. כך היה למשל בתוכניות "פרפר לילה", "שוטטות", "המתנחל", "מועדון לילה", "רק בישראל" ו"ארץ נהדרת".
בשנת 2016 הצטרפה בתפקיד ראשי קבוע לתוכנית ההומור הטלוויזיונית "חנוך דאום מחשב מסלול מחדש", בשידורי HOT.
החל מ-1976 פרסמה ספרי פרוזה ורשימות בתחום הפסיכולוגיה הפופולרית. ב-2003 התפרסם ספרה "מדברים עם ורדה", המתעד שיחות שקיימה עם מאזינים בתוכנית הרדיו.
חיים אישיים
ב-1961, בהיותה בת 21, נישאה למשורר מאיר ויזלטיר. השניים התגרשו ב-1967 ולהם בת אחת. בשנת 1982 פגשה בסופר אמנון ז'קונט והשניים נישאו כעבור כשמונה שנים.
מודל ייעוצי
לרזיאל-ז'קונט שיטת ייעוץ ייחודית, אשר החלה בפיתוחה במהלך לימודיה באוניברסיטה בשנות השבעים של המאה העשרים. רזיאל-ז'קונט הייתה מחלוצות המבקרים הגלויים של הטיפול והפרשנות הפסיכולוגית שהייתה נהוגה בשנים אלו, בשל מה שהיא מכנה "מידה גדולה של יומרה חסרת כסוי שהפכה להיות חלק מן המקצוע והעוסקים בו". שיטת עבודתה מבוססת על "מודל הייעוץ המיידי, הממוקד, והמעורב" במסגרתו ניתן להגיע לייעוץ בהתראות מאוד קצרות, לפגישות חד פעמיות או קבועות, ואינה דומה למודל הטיפול של "הפסיכולוג השותק" הנמנע ממתן עצות, והמתרכז בהעמקה הכרחית אל תוך העבר. לטענתה, אין טעם להשקיע זמן, מאמץ ומשאבים מיותרים בחקירות של העבר אשר לעיתים אינן תורמות לפתרון בעיות בהווה. מתנגדי תוכניות הייעוץ ברדיו אותן משדרת עשרות שנים מכנים אותה "פסיכולוגית אינסטנט". רזיאל ז'קונט, מצידה, טוענת כי היא אינה נותנת טיפול פסיכולוגי ברדיו, אלא משוחחת עם מאזינים ועונה על מכתבים מתוך הבנה ששום מאזין לא לוקח את דבריה כפשוטם ומיישם. במאה ה-21 הצטמצם הפער בין גישתה של רזיאל ז'קונט לבין גישות מקובלות של הפסיכולוגיה הממוסדת.
מחלוקות ציבוריות
סגנונה הבוטה של ז'קונט ואופי עצותיה, כפי שהם באים לביטוי בתוכנית הרדיו שלה, שנויים במחלוקת. אוהדיה רואים בהם השתקפות של כנות ויושרה, דיבור בגובה העיניים בלשון צבעונית ורהוטה. לעומתם, מבקריה טוענים, בין השאר, שהיא תוקפנית ואלימה מדי כלפי המתקשרים אליה לייעוץ; שהיא נחפזת מדי לייעץ לאנשים להיפרד מבני זוגם ("תזרקי אותו!" הוא הציטוט שבו היא נודעת בקרבם לרעה וגם כביטוי פולחן); ושהיא מייעצת לאנשים להשתמש בתרופות פסיכיאטריות גם כשאין בכך צורך לדעת המבקרים.
האגודה לסיינטולוגיה ניהלה נגדה מערכה, שכללה תלונות לרדיו ללא הפסקה ולרשות השנייה. הוגשו נגדה תלונות להסתדרות הפסיכולוגים.
בשני מקרים הושעתה תוכנית הרדיו שלה. בפברואר 2006, לאחר הליך בדיקה שקיימה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בעקבות שידור שנערך בנובמבר 2005 ובו יעצה להורה שבנו הקטן נושך ילדים שלומדים איתו בגן, לנשוך אותו בחזרה, על מנת להמחיש לו את הכאב שהוא גורם. כשמונה שנים לאחר מכן, באוקטובר 2013 החליטה הנהלת רדיו ללא הפסקה על השעיית התוכנית למשך שבועיים עקב שלושה מקרים: האחד - המלצה שסיפקה למאזינה המעודדת התנסות בריבוי חוויות מיניות כדי להשתחרר מטראומה; באותו מקרה, בעקבות דרישת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, בדצמבר 2012, התנצלה רזיאל-ז'קונט על הייעוץ הפוגעני שנתנה, במסגרתו טענה שאותה מאזינה "מגזימה" בתלונתה על טראומה בעקבות ניסיון של ידיד לכפות את עצמו עליה; האירוע השני - הסבר לפיו ישנם מצבים קיצוניים ובלתי הפיכים שבהם התאבדות היא מוצא לגיטימי; האירוע השלישי - התבטאות שהתפרשה כמתן לגיטימציה מצדה להכאת ילדים, רזיאל-ז'קונט עצמה הכחישה בכל תוקף פרשנות זאת שניתנה לדבריה.
ספריה
רזיאל-ז'קונט כתבה ספרים בנושאים שונים. העמדות שהיא מביעה ביצירותיה על פי רוב כרוכות בחשיפה עצמית, ליברליות מבחינה מינית, תומכות בהעצמתן של נשים בישראל וביציאתן לעצמאות, אם כי מתנגדות לאג'נדה פמיניסטית רדיקלית. בספרי הסיפורת נמנעת מדידקטיות והעברת מסרים - הסיפור נמצא במרכז.
עולם השוקולד של הרשי
עולם השוקולד של הרשי (באנגלית: Hershey’s Chocolate World) הוא מוזיאון שוקולד ומרכז מבקרים הצמוד למפעלי הייצור של חברת הרשי בעיר הרשי במדינת פנסילבניה שבארצות הברית. המתחם כולל חנויות, מסעדות ומתקנים המתארים את ייצור השוקולד על ידי חברת הרשי.
אף שעולם השוקולד של הרשי ופארק השעשועים הרשיפארק צמודים זה לזה, הם שייכים לחברות שונות - עולם השוקולד של הרשי נמצא בבעלות חברת הרשי ואילו הרשיפארק נמצא בבעלות חברת הבידור והנופש הרשי (Hershey Entertainment and Resorts Company). הן חברת הרשי והן חברת הבידור והנופש הרשי נמצאות בבעלות חברת הנאמנות הרשי (Hershey Trust Company).
היסטוריה
מרכז המבקרים נבנה על מנת להחליף את הסיור שנערך במפעל הייצור עצמו של חברת הרשי - סיור שלא עמד בעומס המבקרים באתר והפריע לעבודה השוטפת של המפעל. במתחם נבנתה אטרקציה הדומה באופיה למתקני פארק שעשועים או למתקני יריד עולמי. המרכז נפתח ב-30 ביוני 1973 וכלל מתקן המציג את הליך ייצור השוקולד. במהלך השנים עברה האטרקציה מספר שינויים.
מרכז המבקרים הורחב בשנת 1978 ונוספו לו מספר חנויות בעלות מראה נוסטלגי.
ב-1 ביוני 1986 ביקר במרכז המבקרים המבקר ה-20 מיליון.
שיפוץ נוסף נערך בשנת 1987 בעלות של 4.5 מיליון דולרים. שיפוץ זה הושלם בשנת 1988.
מתקני מרכז המבקרים
במרכז המבקרים מספר חנויות המוכרות מזכרות ושוקולדים, וכן מספר בתי קפה ומסעדות. במתחם חנות השוקולדים של הרשי - אחת מחנויות השוקולד הגדולות בעולם.
נידא תוניס
בבחירות הכלליות בתוניסיה 2014 זכתה המפלגה ברוב קולות וקיבלה 85 מושבים מתוך 217 מושבים, יותר מושבים מאשר המפלגה המוסלמית הגדולה אֶנ-נַהְדָה (Ennahda).
קפה נח
קפה נֹח היה בית קפה ומתחם הופעות שפעל בין השנים 1951–1989, ברחוב דרך לח"י 98 (כיום נקראת דרך בר-לב) בשכונת הארגזים, תל אביב. במהלך שנות פעילותו, שימוש בית הקפה כמרכז הופעות למוזיקה הערבית הקלאסית ולמוזיקה ערבית-יהודית ואירח את גדולי המוזיקאים היהודים שהיגרו לישראל מארצות האסלאם.
היסטוריה
קפה נח הוקם על יד משפחת לוי שהיגרה לישראל המנדטורית בראשית שנות ה-30 מסוריה. ב-1947 עברה משפחת לוי מקריית חרושת לתל אביב. ב-1948, קיבל אבי המשפחה שלמה לוי שהיה חבר באצ"ל פרדס שננטש על ידי תושביו הפלסטינים במלחמת העצמאות. על שטח זה שהתפרש על כשני דונאמים הקים לוי ראשית את בתי המשפחה בחלקו הדרומי של המתחם, וב-1951 את בית הקפה בחלקו הצפוני. מתחם הקפה שכלל בוסתן, בריכת דגים גדולה, בר, במה ואזור ישיבה היה ממוקם כולו תחת כיפת השמיים. בשנים הראשונות, פעל המקום רק בסופי שבוע ובחודשים הלא גשומים של השנה, ועד 1953 לא חובר לרשת החשמל הראשית. המקום נחל הצלחה כבירה ומספר המבקרים בערב עמד על 400–800 איש.
אומנים בולטים ורפרטואר
ב-40 שנות פעילותו של קפה נח הופיעו בו אומנים רבים ביניהם ניתן למנות את זוהר ארגוב, יפה ירקוני, שושנה דמארי, חיים משה, כמו גם אמנים דוגמת הצ'רצ'ילים והאריות.
בשנתיים הראשונות לפעילותו נוגנה בקפה מוזיקה מערבית-אירופאית. עם זאת בתקופה שניתן לכנותה "תור-הזהב" של הקפה הופיעו בו בעיקר אומנים שונים שביצעו מוזיקה ערבית קלאסית. בראשית שנות ה-50 התגבשה להקה קבועה לקפה שהייתה מורכבת מתשעה נגנים מרכזיים: אברהם דוד כהן (קָאנוּן), יעקב כהן (עוּד), אלברט שטרית (כינור), פליקס מזרחי (כינור), אלברט כהן (תופים), אלברט אליאס (נאי), אברהם דאוד (קָאנוּן), יעקב דאוד (עוּד). לצד התזמורת הקבועה הופיעו בקפה נגנים בולטים נוספים כגון ויקטור עידה (קָאנוּן) והאחים סאלח ודאוד אל-כוויתי, וזמרים רבים ביניהם: משה אליהו, פאיזה רושדי, פִלפֶל אל-מַסְרי, האחים סאלח ודאוד אל-כוויתי, פִלפֶל גוּרג'י, ג'ו עמר ורבים אחרים. פרט למופעים מוזיקליים, לעיתים אירח הקפה כינוסים פולטיים של מפלגות שונות.
קפה נח כמוסד תרבותי אלטרנטיבי
מבחינה תרבותית, מיתוס שלילת הגלות, אשר ביקש להותיר מאחור את היהודי הגלותי וכלל גם דחייה של לשונות ותרבויות הגלות, דרש מן המהגרים היהודים בכללותם להשיל את עברם התרבותי ולהשתלב בחברה הישראלית המתהווה. על אף שדרישה זו הופנתה לכלל המהגרים, התרבות הישראלית של ראשית שנות ה-50 הייתה בעלת אוריינטציה מערבית בולטת, עובדה שהקשתה אף יותר על השתלבותם של המהגרים מארצות האסלאם. התרבות הערבית שהייתה חלק מהותי מזהותם של המהגרים מארצות האסלאם נתפסה בישראל במידה רבה כתרבותו של האויב ובתוך כך נדחתה על הסף. אל מול מגמה זו, הגירתם של יהודים רבים מארצות האסלאם לישראל במהלך העלייה ההמונית הותירה בהם חלל תרבותי שהמוסדות המוזיקליים בישראל של אותם ימים לא הצליחו לספק. בתוך כך סיפק הקפה בית למוזיקאים רבים שההגירה לישראל הציבה בפניהם דילמה משמעותית, במסגרתה היה עליהם להיענות לתכתיב כור ההיתוך או לסרב לו. כמו כן הקפה ענה על דרישה תרבותית רחבה של קהל רב מרחבי הארץ, אשר לא היה יכול לצרוך תרבות זו פרט למקומות מעטים. לפיכך הקפה היווה במשך שנים רבות מרכז תרבותי ויצירתי לרבים מן העולים, והיה לאחד המקומות הבודדים שניגנו מוזיקה ערבית קלאסית חיה בישראל.
הערות שוליים
__חייב_תוכן_עניינים__
צ'ימבואה
צ'ימבואה או בשמו המלא צ'ני די פפו (ג'ובאני) צ'ימבואה (באיטלקית: Cenni di Pepo (Giovanni) Cimabue; סביבות 1240 – סביבות 1302) היה צייר ואמן פסיפסים מפירנצה. ידוע גם בזכות תלמידו ג'וטו די בונדונה. צ'ימבואה וג'וטו שייכים לתקופת הפרוטו-רנסאנס באמנות, ונמנים עם מבשרי הרנסאנס האיטלקי. צ'ימבואה נחשב לאחרון הציירים האיטלקים שציירו בסגנון ביזנטי, וחלוץ הגישה הנטורליסטית, משום שהדמויות שצייר היו בעלות פרופורציות והצללה מציאותיות יחסית.
ביוגרפיה
מעט מאוד ידוע על חייו של צ'ימבואה. הוא נולד בפירנצה ונפטר בפיזה. בתקופת עבודתו בפירנצה, פעל דוצ'ו בסיינה הסמוכה. הקריירה האמנותית של צ'ימבואה תוארה בספר Le Vite de' più eccellenti pittori, scultori, e architettori (חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר) מאת ג'ורג'ו וזארי, הנחשב לספר הראשון העוסק בהיסטוריה של האמנות. הספר פורסם יותר ממאתיים שנים לאחר מותו של צ'ימבואה ורמת מהימנותו מוטלת בספק.
התמונות שנשכר לצייר מעידות כי צ'ימבואה היה אמן מוערך ביותר בתקופתו. בין היתר נשכר לצייר שני פרסקאות גדולים על קירות הטרנספט בבזיליקה של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי: האחד עוסק בצליבת ישו והשני בהורדה מן הצלב. ברם, שתי היצירות הללו נראות עתה כצל חיוור של גרסתן המקורית. בעת כיבושה של העיר על ידי צרפת פרצה במקום שרפה שפגעה קשות בפרסקאות. הצבע הלבן התבסס על כסף, אשר התחמצן והפך שחור.
צ'ימבואה צייר את ישו הצלוב התלוי בבזיליקת סנטה קרוצ'ה בפירנצה. הצלב המצויר ניזוק קשות בשיטפון שפקד את פירנצה ב-4 בנובמבר 1966, כאשר נהר הארנו עלה על גדותיו.
מורשת
דנטה אליגיירי השתמש בצ'ימבואה כדוגמה לזמניותה של התהילה האנושית בחלקה השני של הקומדיה האלוהית - כור המצרף. כותב דנטה:
תרגום: "צ'ימבואה חשב כי הוא ראש לציירים, אולם ג'וטו נטל ממנו את תהילתו והשליכו אל תהום הנשייה".
נראה שדנטה אמנם צדק בעניין זמניותה של התהילה. אולם צ'ימבואה לא ממש צלל אל תהום הנשייה.
קייב ג'ונסון
קייב ג'ונסון (באנגלית: Cave Johnson; 11 בינואר 1793 – 23 בנובמבר 1866) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טנסי ובתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
ביוגרפיה
קייב ג'ונסון נולד במחוז רוברטסון שבטנסי. בשנים 1813–1814 הוא שירת ברגימנט שלחם באינדיאנים שעליו פיקד אביו. הוא למד בקולג' קמברלנד שבטנסי, השתלם במשפטים וב-1814 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בעיר קלארקסוויל. ב-1817 מונה כתובע של מחוז מונטגומרי.
ג'ונסון נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טנסי וכיהן בו בשנים 1829–1837. בתקופה זו הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לתביעות קרקע פרטיות. ב-1836 לא עלה בידו להיבחר מחדש, אך שנתיים לאחר מכן הוא נבחר שוב וכיהן בבית הנבחרים בשנים 1839- 1845. בתקופת כהונתו השנייה הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לעניינים צבאיים, הוועדה להוצאות על בנייני ציבור והוועדה לעיניני האינדיאנים.
בבחירות לנשיאות של 1844 הוא היה פעיל במסע הבחירות של ג'יימס פולק, הן בוועידת המפלגה הדמוקרטית והן בבחירות הכלליות. לאחר ניצחונו מינה אותו הנשיא פולק במרץ 1845 לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד לתום נשיאותו של פולק במרץ 1849. ב-1847 העביר ג'ונסון את מחלקת הדואר מגביית דמי משלוח הדואר על ידי הנמענים לתשלום דמי הדואר על ידי השולחים. הוא עשה זאת על ידי הנהגת השימוש בבולי דואר לראשונה בארצות הברית. הוא גם הנהיג את השימוש בתיבות דואר באזורים העירוניים.
בשנים 1850–1851 הוא כיהן כשופט הפדרלי בסבב השביעי. בשנים 1854–1860 הוא היה נשיא בנק טנסי. ב-1860 הוא היה נציב ליישוב היחסים בין ארצות הברית לבין חברת השיט של פרגוואי. במהלך ממלחמת האזרחים הוא נבחר לסנאט המדינתי של טנסי, אך לא הותר לו להיכנס לתפקידו מאחר שהוא תמך בקונפדרציה.
קייב ג'ונסון נפטר בקלארקסוויל שבטנסי ב-23 בנובמבר 1866 ונטמן בבית הקברות גרינווד שבעיר.
הח'ליפים לבית עבאס
הח'ליפים לבית עבאס היו הח'ליפים שזכו להכרת מרבית העולם האסלאמי בין מחצית המאה ה-8 וראשית המאה ה-16 לספירה. בין 750 ל-1258 שלטו הח'ליפים בעיקר מבגדאד, ולאחר החרבתה בידי המונגולים החל נצר אחר של המשפחה לכהן בקהיר; אך הייתה זו ח'ליפות סמלית בעיקרה, שהמשיכה עד לנפילת העיר בידי הע'תמאנים בשנת 1517. למן המאה ה-10 לספירה ניטלה סמכותה המעשית של הח'ליפות בידי טורקים, בויהים, סלג'וקים, מונגולים ולבסוף ממלוכים, עד לנטילתה מבית עבאס בידי סלים הראשון, מבית ע'תמאן.
ספרי הקודש של האסלאם
ספרי הקודש של האסלאם הם הספרים הכוללים, על פי המסורת האסלאמית, את דברו של אללה לשליחיו.
על פי האמונה האסלאמית, הציוויים והעצות שבספרי הקודש מהווים הדרכה לחיים, שמי שמקיים אותה זוכה לחיי אושר, בעולם הזה ובעיקר בעולם הבא. חובתו של המאמין היא לקבל את תוכנם של הספרים ללא פקפוק, מפני שתוכנם נמסר מאללה לנביאים, וכל דבריהם מצדיקים זה את זה. בפסוק 25 מ"סורת אל-אנביאא" (פרק 21, "הנביאים") נאמר: "לא שלחנו לפניך שליח בלי שגילינו לו לאמור: אין אלוה זולתי, על כן עבדוני". עם זאת, ישנם הבדלים בין זרמים שונים באסלאם בפרשנות של ההלכות ותקנות הדת.
ספרי אברהם
על פי המסורת, ספרים אלה נמסרו לאברהם אבינו. אלה היו ספרי משלים ועצות להדרכת בני האדם. בפסוקים 16-19 מ"סורת אל-אעלא" (פרק 87, "העליון") נאמר: "ואולם אתם מחשיבים את העולם הזה, אף שהעולם הבא עדיף ונשאר לתמיד. אכן (נזכר) בספרי הקודש הקודמים המקוריים, ספרי אברהם ומשה".
התורה
ספר התורה נמסר למשה, וכולל ההלכה וציוויים. בפסוק 44 מ"סורת אל-מאידה" (פרק 5, "השולחן הערוך") נאמר: "אנחנו הורדנו את התורה, ובה הדרכה ואור".
המזמורים
מזמורי דוד, ספר שמסר אללה לדוד, הנחשב באסלאם לנביא מנביאי בני ישראל. בפסוק 55 מ"סורת אל-איסראא" (פרק 17, "המסע הלילי") נאמר: "ולדוד נתנו את הזאבור".
הבשורה
זה הספר שמסר אללה לישוע בן מרים, שגם הוא נחשב באסלאם לנביא (ושמו בערבית עיסא). על פי האמונה, מסר אללה בקוראן חלק מהצווים וההלכות שנמסרו ב"בשורה", ושבאו כמתקנים או משלימים לדיני והלכות התורה. אללה אמר בפסוק 50 מ"סורת אל עמראן" (פרק 3, "בית עמראן"): "ומאשר את מה שבין ידי מהתורה (שנמסרה לנביא משה), והתיר לכם חלק ממה שנאסר עליכם".
הקוראן
על פי אמונת האסלאם, הקוראן כולל את דברי אללה שנמסרו לשליחו מוחמד על ידי המלאך גבריאל בשפה ערבית צחה מאוד. הוא כולל פסוקים רבים המתארים אותות וניסים, דברי מדע, מספרים וביטויי קודש. על פי האמונה, מי שקורא פסוקים ממנו, ואפילו אותיות בודדות, אללה משלם לקורא כגמולו בעבור קריאתו. הקוראן נחשב כטקסט שהועבר באופן מסודר ומדויק מדור לדור. הקוראן מתחיל ב"סורת אל-פאתיחה", ומסתיים ב"סורת אל-נאס". בקוראן 114 סורות.
ניתן לסכם את הקשר של הקוראן לספרי הקודש הקודמים לו בנאמר בפסוק 48 מ"סורת אל-מאידה" (פרק 5, "השולחן הערוך"): "והורדנו אליך (מוחמד) את הספר (הקוראן), עם הצדק, והוא מאשר את הספרים (המקוריים) שהורדו לפניו ומכיל אותם". כך, הקוראן מאשר את אשר נמסר בספרים לפניו, מכחיש את הזיופים ואת השינויים, וכן הוסיף ושינה חלק מההלכות בספרי הקודש השונים, כדי שיתאימו לכל זמן ולכל מקום.
תכליתם של ספרי הקודש
על פי התפיסה האסלאמית, התכלית של ספרי הקודש היא:
חנות עודפים
חנות עודפים או חנות אאוטלט (מאנגלית: Outlet store) היא חנות שבה נמכרים פריטים שנותרו במלאי של היצרנים, ולרוב מדובר בפריטי הלבשה והנעלה שהיצרנים או המשווקים לא הצליחו למכרם במהלך עונת המכירות הקודמת או במכירת סוף עונה שעברה.
חנויות העודפים מהוות פתרון נוח ליצרנים, שמצד אחד מעוניינים בשיווק פריטים אחרים, כחלק מאסטרטגיית המכירות שלהם, אך מצד שני הם עדיין מעוניינים להרוויח ממכירת הפריטים הישנים, או לפחות למזער את הפסדיהם ממכירתם במחיר מוזל.
חנויות העודפים מאופיינות בכך שהן נעדרות עיצוב פנים, או שמעצביהן מקפידים ליצור להן חזות מרושלת. הדבר נעשה במטרה ליצור אווירה של מחסן, שתקנה ללקוחות תחושה של מקום שבו המוצרים זולים. כדי להוסיף על כך, המוצרים מוצגים בערבוביה ולעיתים זרוקים בערימות, על מנת ליצור אצל לקוח שמצא פריט שהוא מעוניין בו תחושה של "מציאה". מאפיין נוסף של חנויות העודפים הוא שמבחר המידות והדגמים מצומצם, משום שליצרן אין אינטרס לחדש את המלאי ולהתאים אותו לדרישת הלקוחות. על כן יש שלל של מידות שאינן ממוצעות, לצד דגמים שלא הצליחו להימכר כמעט ובכלל בעונות המכירה הקודמות, עקב היעדר התעניינות מצד הלקוחות.
חלק מחברות האופנה הגדולות נוהגות להצניע את מכירות העודפים, על מנת שלא לפגוע במכירות הפריטים החדשים שלהן, או בתדמיתן כחברות המייצרות מותגי יוקרה.
עם הזמן, הפך המושג "חנות עודפים" לשם נרדף למכירה המונית במחירים מוזלים. כתוצאה מכך, הוא אומץ גם בענפי מכירות נוספים, כגון ריהוט או מכשירי חשמל. עם זאת, במקרים אלה אין מדובר במכירה של עודפים, אלא בחנויות גדולות שמאפייניהן דומים למאפייני חנויות העודפים בכל הנוגע לעיצוב, למיקום ולמחירים.
הפועל קריית טבעון (כדורמים)
הפועל קריית טבעון הוא מועדון כדורמים ישראלי, הנמנה עם מועדוני הכדורמים המובילים והוותיקים בישראל. המועדון מתחרה בליגת הלאומית, ליגת הכדורמים הבכירה בישראל. מגרשה הביתי של הקבוצה הוא בריכת חנה סנש שבקריית טבעון. הפועל קריית טבעון היא מחזיקת גביע המדינה בכדורמים המכהנת (2017).הפועל קריית טבעון היא בנוסף אלופת המדינה בכדורמים (2021).
במהלך שנות קיומה, זכתה הקבוצה ב-9 אליפויות ו-16 גביעי מדינה. חמש פעמים זכתה הקבוצה בדאבל (1998, 1999, 2000, 2001, 2011).
היסטוריה
בשנת 1955 הוקמה אגודת הפועל קריית טבעון בכדורמים ומאז הפכה לשם דבר בענף ועימה הפך הספורט למוביל בקרית טבעון ובישובי הסביבה. האגודה הוקמה בימיה הראשונים על ידי יהודים שעלו לארץ מהונגריה ורומניה וראשית שיחקו בשכונת בת גלים בחיפה עד שהגיעו לכמה יישובים בצפון בהם קריית טבעון והמשיכו לשחק את המשחק. כבר מההתחלה היה מיזוג בין שחקני הכדור מים לשחיינים וחלקם שיחקו בקבוצה המקומית ושחו בנבחרת המקומית במקביל. בשנת 1957 החל מיכה קניץ לאמן ילדים ונוער בכדורמים, והקים את אגודת הפועל קריית טבעון בכדורמים. בשנת 1962, בעקבות חילוקי דעות במועדון הפועל חיפה, פרשו ממנה מרבית השחקנים בהנהגתו של קניץ, ועברו להפועל קריית טבעון, בה שימש קניץ כמאמן-שחקן. הקבוצה שילבה נוער מטבעון וותיקים מחיפה, והשתלבה בצמרת הליגה הלאומית בכדורמים. בין מאמני הקובצה היה וילי ראושניץ שאימן גם נבחרת ישראל.
האגודה היא קבוצת הכדורמים הוותיקה במדינת ישראל. במשך השנים היא הפכה לבית גידול לשחקני הכדורמים של הצפון וסיפקה שחקנים ושחיינים רבים לנבחרות ישראל בכדורמים ובשחייה.
בראשית שנות ה-90 שיחקו באגודה שחקנים זרים, כמו קפטן נבחרת קזחסטן סרגיי דורדזוב ששיחק בשתי אולימפיאדות, שחקני נבחרת הונגריה קלמן טוט, תאמש יואנס, בלה תמאש ושחקנים מרומניה ורוסיה.
שחקנים בולטים בעבר
בשני העשורים האחרונים בלטו השחקנים הישראלים: האחים אפי ודני זהבי, מושיקו הרשקוביץ, אמיר ויינברג, רן שחם, אלדד חצור ששיחק גם באוניברסיטת ברקלי בארצות הברית, האחים בן ונוי זלץ, עמית סקר ששיחק גם במכללת סנטה ברברה, גיא איתן, יאיר אהרון, יוני פינסקי, גד סטרוגו מעוז גבר ועוד.
אן מאוסטריה
אן מאוסטריה (צרפתית: Anne d'Autriche; 22 בספטמבר 1601 – 20 בינואר 1666), בתוארה המלא - אנה, ארכידוכסית אוסטריה, נסיכת ספרד ופורטוגל, הייתה אשתו של לואי השלושה עשר מלך צרפת ואמו של המלך לואי הארבעה עשר.
הולדתה וחייה כמלכה
אן נולדה בעיר ואיאדוליד שבספרד ב-22 בספטמבר 1601, כבתם של פליפה השלישי, מלך ספרד ושל מרגרטה מאוסטריה, מלכת ספרד. ב-24 בנובמבר 1615 נישאה, בגיל 14 בלבד, ללואי השלושה עשר מלך צרפת, שגם הוא היה אז בן 14. נישואין אלה שנעשו מטעמים מדיניים לא היו מוצלחים. אימו של המלך, מארי דה מדיצ'י, המשיכה לנהוג כמלכה בפועל, והתעלמה מכלתה. אן שמרה על הקודים של חצר המלכות הספרדית שממנה באה, ולא למדה כמעט צרפתית. על בני הזוג הופעל לחץ בלתי פוסק לממש את נישואיהם ולספק יורש לממלכה, אך הם נותרו חשוכי ילדים במשך 23 שנים. בסופו של דבר, לאחר מספר הפלות ילדה אן מאוסטריה שני בנים: לואי, שירש את כתר אביו כלואי הארבעה עשר (נולד ב-1638), ופיליפ, שנולד ב-1640 והפך לפיליפ הראשון דוכס אורליאן.
היחסים בין בני הזוג נשארו עכורים גם על רקע השוני בגישתם לדת, כשאן מאוסטריה יוצאת כנגד יועצו הקרוב של המלך, הקרדינאל רישלייה.
עוצרת
בהמשך, לואי השלושה עשר ניסה לשלול מאשתו את זכותה לשמש כעוצרת בשם בנו. ברם, אחרי מותו ב-1643 אישר הפרלמנט של פריז את זכותה זו. אן שימשה כעוצרת בשם בנה לואי שהיה בן ארבע שנים בלבד, אך למעשה הקרדינל מזראן, שהיה מאהבה, ניהל את ענייני המדינה.
ב-12 ביולי 1648 הפרלמנט של פריז העמיד בפני העוצרת אן מאוסטריה את הדרישות הבאות: הפחתת מיסים בשיעור של 25%. לא יוטלו מיסים חדשים אלא בהסכמת הפרלמנט. פיטוריהם של האינטנדנטים. איש לא יושם במעצר ליותר מ-24 שעות לפני שיובא בפני שופט. העוצרת, שלא הורגלה לדרישות כאלה, ראתה זאת כניסיון למרד. ב-26 באוגוסט 1648 מזראן ציווה על מעצרם של ראשי הפרלמנט, מה שגרם ל"יום הבריקאדות" בפריז. המון רב התקבץ בחזית ארמונו של מזראן בפאלה רויאל. ההמון עשה שימוש בקלעים (פרונד בצרפתית) כדי לנפץ באבנים את חלונות הארמון, ומכאן השם שדבק במרד זה ובמרידות שלאחריו.
ביום המחרת 160 חברי הפרלמנט עשו את דרכם לארמון המלוכה בסיסמה: "יחי המלך! מוות למזראן!". ב-6 בינואר 1649 העוצרת אן מאוסטריה נאלצה להימלט מפריז יחד עם בנה המלך הצעיר שהיה בן עשר שנים בלבד. היא קראה לעזרה את הגנרל לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה. הוא גייס אנשי צבא, הטיל מצור על פריז (ינואר - מרץ 1649) וכבש אחד ממבצריה. אנשי האצולה מבין המורדים ביקשו עזרה מספרד ומבית הבסבורג. אך רוב חברי הפרלמנט לא אבו לתת לבית הבסבורג דריסת רגל מחודשת בענייניה של צרפת. הפרלמנט הצהיר על תמיכתו בבית המלוכה ואן מאוסטריה והמלך הצעיר ומזראן שבו לחצר המלוכה בפריז יחד עם מזראן (28 באוגוסט 1649).
דה קונדה לא היה מסוגל לשלם לחייליו, ופריז נמצאה במצב של מצוקה כלכלית. ההמון השתלט על העיר, והצבא המלכותי הטיל שוב מצור על פריז. דה קונדה נמלט לספרד והפך למצביא בצבא הספרדי (ספטמבר 1652). ב-21 באוקטובר 1652 נכנסה המשפחה המלכותית לפריז. ב-6 בפברואר 1653 מזראן שב לפריז ולתפקידו כשר הראשי של המלך לואי הארבעה עשר, ובכך הסתיימו מרידות הפרונד.
פרישתה מהעוצרות ומותה
ב-1659 הסתיימה המלחמה בין צרפת וספרד (שהחלה ב-1635) בהסכם הפירנאים. ב-1660, כחלק של הסכם זה, נישא לואי הארבעה עשר למריה תרסה, נסיכת ספרד, שהייתה אחייניתה של אן מאוסטריה. ב-1661, אחרי מות מזראן, פרשה אן מאוסטריה למנזר בפריז ונפטרה שם ב-20 בינואר 1666. זכרונותיה התפרסמו על ידי פרנסואה דה לה רושפוקו ב-1662.
בתרבות
הרומן "שלושת המוסקטרים" מאת אלכסנדר דיומא האב מתרחש על רקע יחסיהם העכורים של אן מאוסטריה ולואי ה-13.
גולדסטון
גולדסטון הוא שם אנגלי שפירושו אבן-זהב, במקרים רבים מקורו באינגלוז של שם המשפחה גולדשטיין.
איי ספראטלי
איי ספראטלי (באנגלית: Spratly Islands, בווייטנאמית: Quần đảo Trường Sa, בפיליפינית: Kapuluan ng Kalayaan, מכונים בסינית: 南沙群岛 – איי נאנשה) הם קבוצה של איים במרכז ים סין הדרומי. הם ממוקמים מצפון למלזיה ונמצאים בערך באמצע הדרך בין וייטנאם לפיליפינים. לפני 1970 המשמעות העיקרית שקשורה לאיים הייתה מיקומם האסטרטגי. צרפת החזיקה אותם בשנים 1933–1939. במהלך מלחמת העולם השנייה כבשה יפן את הארכיפלג ופיתחה אותו כבסיס צוללות. לאחר המלחמה הקימה ממשלת סין הלאומנית חיל מצב על Itu Aba, אותו שמרו הלאומנים לאחר גלותם לטאיוואן בשנת 1949. כאשר יפן ויתרה על תביעתה לאיים בשנת 1951, טייוואן, סין היבשתית, וייטנאם הכריזו על עצמם כבעלי המקום, והפיליפינים הוסיפו תביעה על סמך קרבה בשנת 1955. האיים נתונים במחלוקת טריטוריאלית מתמשכת בין שש מדינות: סין (האינאן), טאיוואן (גאושיונג), מלזיה (סבה), וייטנאם (חאנחוא), הפיליפינים (פלאוואן) וברוניי (אזור כלכלי בלעדי). הקבוצה מכילה יותר מ-750 איים קטנים, שוניות ואטולים.
האיים מכונים על שמו של החוקר הבריטי ריצ'רד ספראטלי אשר זיהה אותם בשנת 1843. שטחם הכולל הוא כארבעה קילומטרים מרובעים בשטח מימי של כ-425,000 קילומטרים מרובעים.
סקרים סייסמיים מראים כי אזור ריד בנק עשיר במרבצי נפט וגז.