cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הילה פליטמן
הילה פליטמן, (נולדה ב-1973) היא זמרת סופרן אופראי ישראלית, זוכת פרס גראמי לשנת 2009, המתמחה בביצוע יצירות חדשות.
קריירה
פליטמן נולדה בירושלים. מגיל 12 למדה בתיכון שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים והתבלטה שם בכשרונה, הן בנגינה והן בשירה. בין מוריה היה הפסנתרן בנימין אורן. בגיל 17 יצאה ללמוד בג'וליארד ובשנת 1998 החלה בקריירה מקצועית בביצוע בכורה של "העכביש והזבוב", יצירתו של זוכה פרס פוליצר דייוויד דל טרדיצ'י עם הפילהרמונית של ניו יורק והמנצח קורט מזור. מאז יצא לה שם של אחת הזמרות הראשיות לביצועי בכורה של יצירות חדשות,וזכתה בפרס סוני ES על תרומה יוצאת דופן לאמנויות הווקאליות.. הילה פליטמן זכתה בפרס גראמי לשנת 2009 על הופעתה ביצירה של ג'ון קוריליאנו: "מיסטר טמבורין מן: שבעה שירים של בוב דילן"".
הילה פליטמן הופיעה עם התזמורת הסימפונית של שיקגו, התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועוד, ותחת שרביטם של מנצחים ידועי שם כמו קורט מזור, אסה-פקה סאלונן, מרין אלסופ ואחרים.
הופעות
הופעות חשובות כסולנית, כולל הופעות עם הגופים הבאים:
הופעתה הראשונה כשחקנית הייתה בתפקיד "שרון" בהפקת "כיתת אמן" מאת טרנס מקנאלי ב"פאונטיין תיאטר".
בין הופעותיה החשובות ביצוע בכורה עולמי של "מסעו של פול רביר" מאת המלחין זוכה פרס פוליצר, דייוויד דל טרדיצ'י, עם הסימפונית של אטלנטה בניצוח רוברט ספאנו, ביצוע הבכורה העולמי של "כנף על כנף" מאת אסה-פקה סאלונן, עם הפילהרמונית של לוס אנג'לס ב"דיסני הול"; הופעת הבכורה של יצירתם פורצת הדרך של אריק וייטאקר ודייוויד נורוניה, "גן העדן האבוד"צללים וכנפיים" בלוס אנג'לס ועוד.
ב-2009 יצרה פליטמן את התפקיד של מרת קלייטון בהפקת האופרה "סיאנס באחר צהריים רטוב" של סטיבן שוורץ בסנטה ברברה, קליפורניה.
חיים אישיים
פליטמן מתגוררת בלוס אנג'לס עם בעלה, המלחין אריק וייטאקר, ובנם.
לאו לאנצי
לאו לאנצי (במקור לזרספלד, בהונגרית: Lánczy Leó; פשט, 10 במאי 1852 – בודפשט, 26 בינואר 1921) היה בנקאי יזם, סוחר, מממן ופוליטיקאי יהודי-הונגרי, נשיא בנק. על פי הפורבס (מגזין העסקים האמריקאי) הוא היה האדם התשיעי העשיר ביותר בהונגריה בסוף המאה ה -19 תחילת המאה ה-20 עם שווי נטו של 15 מיליון פנגו הונגרים מופיע ברשימת המשפחות היהודיות העשירות בהונגריה על פי המגזין פורבס (של עשירי הונגריה במחצית הראשונה של המאה ה-20).
משפחתו ולימודיו
אביו של לאנצי היה סוחר מצליח בפשט בשם וולף (זאב) לזרספלד, ובשנת 1861 שינה את שמו לאדולף לאנצי. כאדם אמיד הוא הצליח להעניק לבניו (לאו הצעיר, ודיולה המבוגר) ולבתו, חינוך ברמה גבוהה. אמו הייתה קטלין פולק. אחיו דיולה לאנצי הפך להיסטוריון, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בודפשט. את הבן הצעיר לאו רשם אביו לבית ספר למקצועות ריאליים. לאחר מכן הוא המשיך כסטודנט באקדמיה למסחר בבודפשט בשנת 1866, אך שנתיים לאחר מכן עזב את בית הספר והצטרף לזמן מה לפירמה "לצקו וגומפרג".
קריירה
לאנצי התקבל ל"בנק האנגלו-הונגרי" שנוסד בשנת 1868. שם טיפס במהירות בסולם התפקידים והתארים. כבר בגיל עשרים היה ראש מחלקת הנהלת החשבונות. הוא נסע בין סניף הבנק בבודפשט והמטה בלונדון ולמד יותר מכל אוניברסיטה. המשבר הכלכלי של 1873 גרם לפשיטת רגל של הבנק בהונגריה וחברת האם סגרה את סניף בבודפשט.
לאחר הצטרפותו ל"חברת הקרקעות ההונגרית הכללית" הוא הפך למנכ"ל החברה. הבעלים הצרפתים שוכנעו על ידו לאשר את מיזוג חברת המניות המשותפת עם "הבנק המסחרי ההונגרי של פשט" שנאבק אז להתאושש מהמשבר, כך יכלו לרכוש מוסד פיננסי עם היסטוריה ארוכה ומפוארת. בשנת 1881 הוא התמנה למנכ"ל ואחר כך לנשיא גם של הבנק המסחרי ההונגרי של פשט. כאן התפתח הכישרון הכלכלי שלו. הוא הסדיר את הלוואת אג"ח המשכנתאות ההונגריות בחו"ל וניתק לחלוטין את מערכת הבנקאות והאשראי ההונגרית מווינה וקידם את הבנייה והעסקים ההונגריים בקצב מהיר. במהלך שני העשורים של הקריירה שלו כדירקטור, לאנצי פתח סניפים כדי להגדיל את תיקי ההפקדות. בשנת 1916 היו לבנק המסחרי 16 סניפים רק בבודפשט. ההון שגויס בהנפקות איגרות חוב זרות מימן את הקמת מסילות הברזל שהוכרזו בתוכנית של הרכבת המקומית ההונגרית בע"מ, החשמליות בעיר בודפשט בע"מ ורכבת כבישי בודפשט. לאנצי הבטיח גם את התנאים הכספיים של רשת הטלפונים של בודפשט. בשנת 1886 הוא הלווה חצי מיליון פורנטים לפירמה של המהנדס טיבדר פושקאש ממציא מרכזת הטלפון. עם זאת התוצאה המשמעותית ביותר הייתה שהבנק המסחרי ההונגרי של פשט גייס הון ופיקדונות שאפשרו את הפריחה של התעשייה והסחר בבודפשט באמצעות הלוואות. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה לאנצי יחד עם פרנץ היינריך המקים של מערכת הכלכלה המלחמתית.
בין פעילויותיו הכלכליות, ראוי להזכיר את מתן האפשריות להקמת שורת חברות תעשייתיות גדולות, הקמת הרכבות המקומיות, הקמת מערכת הנפקת אג"ח עירוניות ומחוזיות והקמת מרכז לקביעת מדיניות מכסים. במשך עשרות שנים פרסם לאנצי בעקביות כתבות על המצב הכלכלי בהונגריה בעיתון בשפה הגרמנית פסטר לויד. לאו לאנצי השתתף בבניית תיאטרון הקומדיה של בודפשט. ההלוואה לרכישת הקרקע והבנייה ניתנה על ידי שלושה בנקים, שמנכ"ליהם - קלמן סל, לאו לאנצי ושאנדור הטווני דויטש - ישבו בדירקטוריון חברת התיאטרון.
פעילותו הציבורית ואותות הוקרה
בשל הישגיו נבחר לאנצי לנשיא לשכת המסחר והתעשייה בבודפשט בשנת 1893. בשנת 1901 הקים ללשכה מטה חדש ליד בניין הפרלמנט ההונגרי, ברחוב אלקוטמני, שמשמש היום כמשרד הכלכלה. הוא היה נשיא הלשכה במשך עשרים ושבע שנים. בשנת 1893 התמנה לחבר פרלמנט בבחירות ביניים במחוז צ'אצה. בבחירות 1896 נבחר מטעם מחוז מישקולץ. עד הבחירות ב -1901, הוא היה חבר פרלמנט במפלגת החירות. בחקיקה הוא התרחק מקרבות פוליטיים, והשתמש במנדט שלו לקידום אינטרסים מסחריים. מאוחר יותר הוא קיבל את תואר יועץ חצר הקיסר, משנת 1905 היה חבר בבית העליון. משנת 1912 הפך ליועץ סתרים של ממש.
ישראל בן-זאב
ישראל בן-זאב (וולפנזון) (30 ביוני 1899, כ"ב בתמוז תרנ"ט - 1980) היה היסטוריון, חוקר ערבית ואסלאם ופעיל ציוני ששימש כמרצה לשפות שמיות באוניברסיטת קהיר ובדאר אל-עלום. בארץ ישראל כיהן בתור המפקח על לימודי השפה הערבית במחלקת החינוך של הוועד הלאומי ולאחר מכן במשרד החינוך. היה גם מרצה באוניברסיטת בר-אילן.
קורות חיים
בילדותו למד בתלמוד תורה, ולאחר מכן בבית הספר למל. הוא השלים תעודת הוראה בבית המדרש למורים של חברת עזרה ובשנת 1915 החל לעבוד כמורה ביפו.
בשנים 1919–1921 למד בבית המדרש למורים הערבי "דאר אל-מועלמין" בירושלים, שם השתלם בידיעת השפה הערבית וספרותה. במהלך לימודיו במוסד הוא קשר קשרי ידידות עם צעירים בני המשפחות הערביות המיוחסות (ובהם חוסייני ונשאשיבי), איתם שמר על קשרים גם בזמנים מאוחרים יותר בהם הייתה מתיחות בין היישוב היהודי לערבי.
בשנת 1922 נסע למצרים ללימודים באוניברסיטת קהיר. הוא השלים דוקטורט בנושא "היהודים בערב בתקופת הופעת האסלאם" (בערבית). הדיסרטציה שלו יצאה לאור כספר בשנת 1927 בהוצאת "חברת הפרסומים והתרגומים" של מצרים. חברה זו הוציאה לאור לימים גם את ספריו האחרים בערבית - ספרו על תולדות השפות השמיות (1929) וספרו על הרמב"ם (1935). כמו כן, את ההקדמה לספרו על הרמב"ם כתב המופתי של מצרים, השייח' מוסטפא עבד אלראזק. אחד ממוריו של בן-זאב באוניברסיטת קהיר היה האינטלקטואל הערבי הנודע טה חוסיין, ששימש גם כאחד מהבוחנים של עבודת הדוקטורט שלו וכתב לה את ההקדמה כשזו התפרסמה כספר. השניים שמרו על קשרי ידידות גם בשנים מאוחרות יותר כאשר ד"ר בן-זאב עבד כמרצה באוניברסיטת קהיר בזמן שטה חוסיין היה ראש הפקולטה למדעי הרוח. בשנת 1928 פרסם בן-זאב גרסה עברית לעבודת הדוקטורט שלו, בספר בשם "היהודים בערב". בשנת 1931 פרסם חוברת בשם "על התפִלה" - על התפילה ביהדות.
לאחר שהשלים לימודיו בקהיר, נסע ללימודים בגרמניה ולמד מדעי המזרח באוניברסיטאות ברלין ופרנקפורט. בשנת 1932 השלים תואר דוקטור שני עם דיסרטציה בגרמנית בנושא המתאסלם היהודי כעב אלאחבאר מהחג'אז במאה השביעית, על פי מקורות החדית'. הדיסרטציה התפרסמה מאוחר יותר כספר בהוצאת אוניברסיטת פרנקפורט.
כשחזר מגרמניה למצרים בשנת 1933 נתמנה למרצה באוניברסיטת קהיר וב"דאר אלעלום" (מכללת הוראה חשובה בקהיר) והמשיך בפרסום מחקרים על אודות הספרות הערבית, ההיסטוריה היהודית בארצות האסלאם ובפרט תולדות יהודי מצרים. במקביל הוא פרסם מאמרים בעיתונים הערביים היומיים "אל-מוקטם", "אל-אהראם", "א-סיאסה", "א-רסאלה" ועוד.
לאורך כל שהותו במצרים הוא עסק בפעילות ציונית בקרב הקהילה היהודית. בשנת 1928 היה ממייסדי "המועדון העברי" בקהיר, אגודת צעירים ציונית, שד"ר בן-זאב נבחר לנשיאה הראשון. האגודה המשיכה להתקיים למעלה מעשור והפעילה מרכז לתרבות עברית בקהיר בתפעול צעירים ארצישראלים שגרו בעיר. כמו כן ביחד עם אישים כגון הרב חיים נחום אפנדי הוא היה מעורב בהקמת "האגודה לחקר תולדות יהודי מצרים" (Société d'Etudes Historiques Juives d'Egypte) ושימש לתקופה בתור המזכיר שלה. בשנת 1934 היה מעורב בהקמת "אגודת הצעירים היהודים המצרים", אגודת ציונית שבמקביל תמכה גם במצריזציה של יהודי מצרים - אימוץ האזרחות והתרבות המצרית על ידי היהודים המקומיים, שברובם היו בעלי נתינויות אירופאיות ודברו שפות אירופאיות.
בעודו במצרים עסק גם בחקר הגניזה הקהירית, צילם כתבי יד והכין את הספר "גנזי היהודים במצרים" בעברית וכן ספר באנגלית בשביל "החברה היהודית לפרסומים" בפילדלפיה. את שניהם כנראה לא עלה בידיו להוציא לאור. לימים הוא פרסם מאמרים בנושא בכתבי עת כגון ספונות.
בשנת 1938 חזר לארץ ישראל, ומשנת 1943 כיהן בתור המפקח על לימודי הערבית במחלקת החינוך של הוועד הלאומי. הוא חיבר מספר ספרי לימוד של הערבית הספרותית וה לרמות שונות וכן ספר על אודות "פרקים נבחרים בספרות הערבית" ללימוד בכיתות מתקדמות. משנת 1938 הוא גם החל לעבוד על פרויקט לפירוש ועריכה של הספר הערבי "אלמצאיד ואלמטארד" (הציד והמטרד) לאבו אלפתח מחמוד אבן אלחסן כשאג'ם מהמאה ה-10 מהעתק בכתב יד. את כתב היד הוא קיבל מהמלך עבדאללה הראשון של עבר הירדן, לאחר התכתבות ופגישה איתו בגישור הסוכנות היהודית. המלך עבדאללה בעצמו קיבל את כתב היד כמתנה מאטאטורק שליט טורקיה.
הוא המשיך בעבודתו כמפקח לימודי ערבית במשרד החינוך גם לאחר קום המדינה. במקביל הוא עסק בפעילות ציבורית למען גיור מקל ויחס ראוי לגרי צדק, וייסד בשנת 1955 את "האגודה למען גרי צדק". בתקופה זו פרסם מספר ספרים וחיבורים בנושא גיור. למן שנת 1960 עבד כמרצה לספרות ערבית באוניברסיטת בר-אילן ופרסם מאמרים בכתבי עת כגון מאזנים וציון. בנוסף לשאיפתו לגייר רבים ככל האפשר באסיה, התנגד לכל מקרה של התנצרותם של יהודים, ואף תמך בהגבלת פעילותן של כנסיות בישראל על ידי המדינה. גישה זו פרש בספרו המסיון בישראל, שיצא ב-1963.
ישראל בן-זאב נפטר בשנת 1980, בגיל 81.
הוא היה נשוי לשושנה בת יצחק יעקב וגיטל דינוביץ מירושלים מאז שנת 1921 ולהם שלוש בנות: עפרה, רות ותלמה.
ספרו בערבית על "ההיסטוריה של היהודים בערב בימי הג'אהליה והופעת האסלאם", שיצא לאור לראשונה בשנת 1928 יצא לאור במהדורות חדשות באלג'יריה בשנת 2006 ובביירות בשנת 2013. בעברית יצא הספר לראשונה בשנת 1931, ושוב במהדורה חדשה ומורחבת בשנת 1957. ספרו בערבית על השפות השמיות גם כן נותר נפוץ במצרים ובארצות ערב ויצא לאור במהדורות חדשות.
על שמו נקרא רחוב בשכונת רמות ג' בירושלים.
מרטין מטור
מרטין מִטוּר (316 או 317 - 11 בנובמבר 397), או מרטינוס הקדוש, היה הבישוף של העיר טור בצרפת. כיום הוא אחד הקדושים הפופולריים ביותר בכנסייה הקתולית. חייו תועדו בידי ההגיוגרף בן התקופה, סולפיקיוס סוורוס.
ביוגרפיה
באגדת הזהב (אוסף אגדות קדושים שנערך ב) מסופר סיפור הגלימה, סיפור הגיוגרפי שהפך לאחד מסיפורי הקדושים המפורסמים באירופה: ביום חורף אחד, כאשר חנה עם חייליו ליד שערי העיר אמיין, ראה קבצן עני מהלך חצי-עירום. הוא קרע את גלימתו לשניים והעניק לקבצן אחד מהחצאים. באותו לילה התגלה אליו ישו בחלום והוא לובש את מחצית הגלימה שנתן לקבצן. מרטין שמע את ישו אומר למלאכים: "הנה מרטינוס, החייל הרומי שלא נטבל; הוא הלבישני." כשהתעורר גלימתו הייתה שלמה. החלום הותיר במרטין רושם עז, ולמחרת נטבל לנצרות.
מרטין נטבל לנצרות באמיין ושוב בריימס. הוא פרש מהצבא הרומי, נסע לטוּר והפך לתלמידו של הילריוס מפואטייה, אחד מראשי המתנגדים לאריאניזם, שבו האמינו באותו זמן המלכים הויזיגותים ששלטו באזור. כמו מורו סבל מרטין מרדיפות ונאלץ לצאת למסעות נדודים, שבהם הזדמן לו ליטול חלק באירועים פלאיים שונים. בשנת 361 חזר לצרפת והמשיך להפיץ את הנצרות. הוא הקים בליגוז'ה (Ligugé) את המנזר הראשון בגאליה.
בשנת 371 התמנה לבישוף של טור, לפי המסורת נגד רצונו. כעבור זמן מה עבר להתגורר במנזר שהקים במרמוטייה (Marmoutier), שהפך למרכז דתי חשוב. מאוחר יותר חזר להלך בארץ ולהטיף לכופרים.
בתרבות
כנסיות בכל רחבי אירופה נקראות על שמו, וכן מוסדות רבים נוספים.
בלונדון נמצאת כנסיית סנט מרטין בשדות, שבה פועלת תזמורת קאמרית בשם זה, אשר אחד ממייסדיה והמנצח הבולט שלה היה נוויל מרינר.
מרטין מטור הוא הקדוש הפטרון של צרפת, של החיילים ושל בואנוס איירס. יום חגו חל ב-11 בנובמבר. חג זה הוא אחד מהימים החשובים בלוח השנה הנוצרי באזורים הקתוליים של צפון אירופה (פלנדריה וחלקים מהולנד וגרמניה).
אדריכלות גותית אנגלית
אדריכלות גותית אנגלית היא קבוצה של תת-סגנונות של האדריכלות הגותית שהיו נפוצים באנגליה של ימי הביניים מ-1180 עד לסביבות 1520.
הקדמה
כמו האדריכלות הגותית בצרפת ושאר אירופה, האדריכלות הגותית האנגלית מאופיינת בקשתות מחודדות, קמרונות מחודדים, תמיכות, חלונות גדולים עם ויטראז'ים וצריחים מחודדים. הסגנון הגותי הגיע מצרפת, שם אלמנטים אלה הופיעו לראשונה ביחד בבזיליקת סן-דני, צפונית לפריז. הבזיליקה נבנתה על ידי סוגריוס החל מ-1136 ונחנכה ביוני 1144. הגורמים העיקריים שהביאו את הסגנון הגותי לאנגליה היו: באנגליה, האדריכלות הגותית התפתחה בכיוונים שונים מהאדריכלות הגותית בשאר אירופה, אם כי בהתחלה וגם מאוחר יותר השתיים השפיעו אחת על השנייה. היו מספר סיבות להתפתחות השונה: כדוגמה, אפשר להביא את הקתדרלה של סלסברי (Salisbury) שנבנתה בין השנים 1220–1266. בניגוד לקתדרלות הגותיות באירופה: היסטוריונים של תולדות האמנות מחלקים את האדריכלות הגותית ותת-סגנונותיה באנגליה למספר תקופות, שאותן ניתן לחלק לתת-תקופות כדי להגדיר במדויק סגנונות שונים. האדריכלות הגותית המשיכה לפרוח באנגליה גם אחרי הרנסאנס ואדריכלות הרנסאנס שנולדה בפירנצה בתחילת המאה ה-15. במאות ה-16 וה-17 פינתה האדריכלות הגותית את מקומה לאדריכלות הרנסאנס והבארוק, אך קמה לתחייה במאות ה-18 וה-19 בסגנון שנודע כהתחייה הגותית או הסגנון הנאוגותי.
רבים ממבני הפאר של האדריכלות האנגלית, בייחוד קתדרלות, בנויים ברובם בסגנון הגותי. כך גם טירות, ארמונות, אחוזות, אוניברסיטאות ומבנים חילוניים אחרים. קבוצה נוספת של מבנים גותיים חשובים הן כנסיות קהילתיות, שבדומה לקתדרלות רבות מימי הביניים באנגליה, בנויות על יסודות נורמנים.
מאפיינים כלליים
המאפיינים הכלליים של הגותיקה האנגלית הם: בסגנון הגותי האנגלי הדגש עבר מבנייה לגובה (בלא מעט מקרים, הבנייה היוותה המשך של קתדרלה נורמנית או רומנסקית קיימת, והבנייה הגותית שמרה על גובה המבנה הקודם), לבנייה לאורך (קתדרלות אנגליות רבות הן ארוכות ביותר), הדגשת הקו האופקי (על חשבון הקו האנכי) והתמקדות בפרטים עשירים, מורכבים ומפותחים. קתדרלות ללא תמיכות דואות (קתדרלת סולסברי וקתדרלת ולס), ויתור על חלון רוזטה בחזית המערבית, קתדרלות ללא מגדלים בחזית (כגון קתדרלת ולס וקתדרלת סולסברי), קתדרלות עם מגדל מצלב גדול במרכז ומעליו צריח מחודד (אם כי רבים מצריחים אלה נהרסו במהלך השנים), קתדרלות עם סיומת מזרחית ישרה (כגון קתדרלת יורק) ופיתוח קמרונות הצלעות הבסיסיים לקמרונות מורכבים ומפותחים. קתדרלות רבות באנגליה נבנו במהלך מאות שנים ולכן חלקים שונים שלהן בנויים בסגנונות שונים, ללא ניסיון ליצור אחדות סגנונית.
חלוקה לתת-סגנונות של אדריכלות גותית אנגלית
חלוקת הסגנון האדריכלי הגותי האנגלי לתת-סגנונות בוצעה על ידי ההיסטוריון תומאס ריקמן, בחיבורו Attempt to Discriminate the Style of Architecture in England בשנים 1812–1815. היות שלחלוקה זאת יש גם מרכיב כרונולוגי, ההיסטוריונים מתייחסים לתת-סגנונות אלו כ"תקופות" (באנגלית: "periods"), לדוגמה: "Perpendicular period". הסגנונות השונים נראים בהתפתחותם המלאה בקתדרלות, כנסיות מנזר ובנייני קולג'ים. כמעט כל הקתדרלות באנגליה בנויים במספר סגנונות, כתוצאה מהתמשכות הבנייה על פני מאות בשנים והתפתחות הגותיקה האנגלית במהלך הזמן.
להלן הסגנונות והתקופות:
יש חוקרים שמוצאים תת-סגנונות נוספים (ראה להלן).
סגנון גותי אנגלי מוקדם
תקופת הסגנון גותי אנגלי מוקדם התמשכה מסוף המאה ה-12 עד לקראת הרבע השלישי של המאה ה-13, לפי ניקולאוס פבסנר (4), או בשנים 1189–1307, לפי תומאס ריקמן, שקבע את התאריכים האלה לפי תקופת שלטונם של מלכים אנגלים.
בסוף המאה ה-12 הסגנון הגותי המוקדם דחק את האדריכלות הרומנסקית והאדריכלות הנורמנית (שידועה יותר באנגליה עקב הכיבוש הנורמני) והחלה כייבוא של הסגנון הגותי הצרפתי המוקדם והתאמתו למאפיינים של אנגליה. בסוף המאה ה-13 סגנון זה התפתח לסגנון גותי מקושט, שנמשך עד סוף המאה ה-14. בכל הסגנונות הללו יש חפיפה בין התקופות. כאשר האופנות השתנו, אלמנטים חדשים הופיעו לצד אלמנטים ישנים יותר, במיוחד במבנים גדולים ככנסיות וקתדרלות, שבנייתם נמשכה פרק זמן ארוך. לכן, נהוג לזהות פאזה של מעבר בין אדריכלות רומנסקית לאדריכלות גותית אנגלית מוקדמת החל מאמצע המאה ה-12.
למרות שהסגנון ידוע כ"סגנון גותי אנגלי מוקדם", מוצאו למעשה בצרפת, באזור פריז, ומשם התפשט לאנגליה, בה הוא היה ידוע בהתחלה כ"הסגנון הצרפתי". סגנון זה נראה לראשונה באפסיס של בזיליקת סן-דני בפריז, שנחנך ב-1144. קתדרלת דרהאם, שנבנתה מוקדם יותר, הציגה מספר מאפיינים קדם-גותיים. סגנון זה הגיע לאנגליה באמצעות קשרים בין הכמורה הגבוהה של צרפת לזאת של אנגליה (ראו למשל את ויליאם מסנס) וכן באמצעות כנסיות מנזרי העוני. עד 1175, הסגנון ביסס את עצמו באנגליה עם השלמת בית המקהלה של קתדרלת קנטרברי על ידי ויליאם מסנס.
מאפייני הסגנון
המאפיין המשמעותי ביותר של הסגנון הגותי האנגלי המוקדם היה הקשת המחודדת, שנקראת גם lancet. הקשת המחודדת שימשה בכל חלקי המבנה, ולא רק בקשתות הארקדה. הן שימשו לשערים, חלונות, קמרונות ועוד. החלונות המקושתים בדרך כלל צרים ביחס לגובהם ונטולי תחרת חלונות. מסיבות אלה הסגנון הגותי האנגלי המוקדם ידוע כ-"Lancet" או "First Pointed". למרות שקשתות מחודדות רחבותעדיין הופיעו לעיתים, קשתות מחודדות עם פרופורציות חדות משמשות לעיתים קרובות ומאפיינות מאוד את הסגנון. דוגמה ידועה לקשת מחודדת גבוהה וצרה ניתן למצוא בארדקה באפסיס של מנזר וסטמינסטר.
החלונות בעלי הקשת המחודדת והארקדות הקישוטיות בדרך כלל קובצו בזוגות או בשלשות. מאפיין זה נראה בכל המבנה של קתדרלת סולסברי בה יש זוגות חלונות באגפים ושלשות חלונות בקומת התאורה. בבית הרוחב הצפוני של קתדרלת יורק ישנה חמישיית חלונות בעלי קשת מחודדת, הידועה כ"חמש האחיות", כל חלון בגובה של כ-15.24 מטר (50 רגל). חלונות אלה שמרו על הזכוכית המקורית מימי הביניים.
במבנים רומנסקים השתמשו בדרך כלל בקשתות חצי-עגולות, למרות שלעיתים נעשה שימוש בקשתות מחודדות במקצת, כאשר השימוש הידוע ביותר הוא בקתדרלת דרהאם, שם הם שימשו לתמיכת הסיטראות. בהשוואה לסגנון הרומנסק המעוגל, השימוש בקשתות המחודדות של הסגנון הגותי האנגלי המוקדם הוא יותר אלגנטי, וחשוב יותר, יותר יעיל בחלוקת העומס של המבנה, דבר המאפשר בנייה גבוהה ורחבה יותר תוך שימוש בעמודי תמיכה צרים יותר.
במקום לבנות עמודי תמיכה מסיביים ועבים, העמודים הורכבו מצרור עמודים דקים יותר ובהם עמודונים התומכים בקשתות. עמודים מורכבים אלה נבנו בדרך כלל משיש "פארבק" כהה. מאפיין את הסגנון הגותי האנגלי המוקדם הוא העומק הרב שניתן לחללי הכרכובים עם רצועות מתחלפות וגלילות, על ידי קישוט החללים עם קישוטי "שן הכלב" ואבקוס מעגלי על כותרות העמודים.
באמצעות השימש בקשת מחודדת, ניתן היה לבנות קירות פחות כבדים וחלונות יותר גדולים, המקובצים יחד ברווחים קטנים יותר, כך שהאדריכלים יכלו לבנות מבנים פתוחים, אווריריים וחינניים יותר. לעיתים, הקירות וקמרונות האבן הגבוהים נתמכו בתמיכות דואות - חצאי קשתות מאבן שהעבירו את העומסים של המבנה הראשי לעמודי אבן מסיביים מחוץ למבנה. התמיכות הדואות יובאו מצרפת ולא נעשה בהן שימוש בכל הכנסיות האנגליות.
בקשתות שקישטו את הארקדות ואת קומת הגלריה היו לעיתים גומחות מעוגלות. כמו כן, נעשה שימוש בחלונות עגולים ובהם תחרת חלונות שכללה טריפויל (3 עלים), קוורטרפויל (4 עלים) וכו'. לעיתים נעשה גם שימוש בחלונות רוזטה, בעיקר בקצות הטרנספט (בית הרוחב) כמו בקתדרלת לינקולן (1220), אך פחות בחזית המערבית (בה לרוב הועדף חלון ישר עם קשת מחודדת). קישוטי העלווה שעיטרו את כותרות העמודים היו בעלי יופי וגיוון רב ושימשו אף בספנדרלים (אזור האבן שמעל הקשת), אבני הראשה של הקמרונות וכו'. בספנדרלים של קשתות הספינה הראשית, בית הרוחב וארקדות בית המקהלה היו לעיתים קישוטי Diapering, למשל בבית הרוחב של מנזר וסטמינסטר שמייצג נאמנה את התקופה.
בגרסתו הטהורה ביותר, הסגנון הגותי האנגלי המוקדם היה פשוט וצנוע, והדגיש את גובה המבנה. לקראת סוף התקופה נבנה מנזר וסטמינסטר (Westminster Abbey) שהושפע מסגנון ה-Rayonnant הצרפתי והיה בעל ספינה ראשית בגובה של כ-31 מטר, מבין הגבוהות באנגליה. בכנסיית המנזר של וסטמינסטר קבורים רבים ממלכי אנגליה ואף אנשי רוח אחרים, והיא המקום בו מוכתרים מלכי בריטניה. מאפיין חשוב נוסף של הסגנון הגותי המוקדם באנגליה היה הופעתם של "חזיתות המסך" (Screen facade). מדובר בחזית מלבנית רחבה מאוד, לעיתים רחבה בהרבה מאשר הכנסייה העומדת מאחוריה, במקרים רבים היא חסרה את שני המגדלים הצדדיים הכל כך אופייניים לגותיקה הצרפתית ואם המגדלים מופיעים, אזי הם מאחורי קו החזית. השער הראשי הוא פשוט ולרוב לא מקושט. בחלק מהכנסיות באותה תקופה שער זה גם לא שימש ככניסה ראשית לכנסייה שהייתה בצד הכנסייה, לרוב בצד הצפוני. חזית זו מאופיינת בקווים אופקיים ובקישוטים רבים, לרוב פסלים של קדושי הכנסייה בגודל ובגובה בהתאם לחשיבותם ההירארכית. הדוגמאות המפוארות ביותר של חזיתות אלו נמצאות בקתדרלת ולס ובקתדרלת פטרבורו (Peterborough Cathedral).
דוגמאות ידועות
הסגנון הגותי האנגלי המוקדם מאפיין כנסיות מנזרים ציסטריאניים רבים (הן בבריטניה והן בצרפת) כגון מנזר ויטבי ו-Rievaulx Abbey ביורקשייר. קתדרלת סולסברי היא אולי הדוגמה הטובה ביותר לסגנון, שכן היא נבנתה בתנופה אחת (בשנים 1200–1275) וכמעט שלא מצויים בה סגנונות אחרים (למעט החזית המערבית והמגדל עם הצריח המחודד, מהמאה ה-14). דוגמאות אחרות הן מבואת הגליל בקתדרלת אילי, הספינה הראשית ובית הרוחב בקתדרלת ולס (1225–1240), החזית המערבית של קתדרלת פטרבורו, בוורלי מינסטר ובית הרוחב הדרומי בקתדרלת יורק.
סגנון גותי מקושט
התקופה המקושטת, או סגנון גותי מקושט, היא השם שניתן לתת-סגנון אנגלי של האדריכלות הגותית. באופן מסורתי, תקופה זו מחולקת ל-2 תת-תקופות: "Geometric "גאומטרית" (1250–1290) ו-"Curvilinear" "עקמומית" (1290–1350).
הסגנון הגותי המקושט היה בשימוש בסביבות השנים 1250–1350 (לפי סר ניקולאוס פבסנר). סגנון זה היווה התפתחות של הסגנון הגותי האנגלי המוקדם מהמאה ה-13, והתפתח במאה ה-14 לסגנון הגותי הניצב, ששלט עד אמצע המאה ה-16. מונחים אלה נטבעו בידי תומאס ריקמן בחיבורו Attempt to Discriminate the Style of Architecture in England  ומונחים אלה עדיין בשימוש נרחב. ריקמן תיארך את התקופה המקושטת ל-1307 עד 1377.
מאפייני הסגנון הגותי המקושט
הסגנון הגותי המקושט מאופיין על ידי תחרת החלונות שלו. החלונות המפותחים מחולקים למוליונים (פסי אבן אנכיים) צפופים, עד לגובה בו מתחילה הקשת של החלון. המוליונים ממשיכים למעלה ומסתיימים בתחרת חלונות מפותחת הכוללת תבניות אבן מורכבות הכוללות בדרך כלל קישוטי טריפויל (מסגרת עגולה ובה 3 גומחות הדומות לקצוות של עלים), קוורטרפויל (אותו דבר, רק עם 4 עלים) ועוד. הסגנון היה גאומטרי בהתחלה, אך נהפך לזורם ו"עקמומי" בתקופתו המאוחרת, בה הוסרו מעגלים מתחרת החלונות והן הוחלפו בקשתות עם גומחות מסוג Ogee. תחרת החלונות הזורמת, שדמתה לזו של הסגנון הגותי הלוהב, פותחה ברבע הראשון של המאה ה-14 והייתה בשימוש כ-50 שנה.
בפנים הכנסייה, הסגנון מאופיין בעמודים גבוהים (בדרך כלל דקים ואלגנטיים יותר מתקופות קודמות) שתומכים בקמרונות. הקשתות הן מחודדות ושוות-צד (equilateral) והכרכובים המעוצבים עבים ובולטים יותר מאשר בתקופת הסגנון הגותי האנגלי המוקדם, אך עמוקות פחות במגרעות עם שימוש רב ב-fillet (רצועה צרה ושטוחה). קישוט מסוג ballflower (כדור ובו דוגמאות פרחים) ומוטיבים של פרחים בעלי 4-עלים תופסים את מקומם של קישוטי "שן-הכלב". העלווה שעל הכותרות היא פחות קונבנציונלית מהסגנון הגותי האנגלי המוקדם וזורמת יותר, ותבניות ה-Diapering בקירות יותר מגוונות.
סגנון גותי ניצב
סגנון גותי אנגלי ניצב הוא הסגנון השלישי בחלוקה ההיסטורית של האדריכלות הגותית באנגליה. השם "ניצב" ניתן לו בגלל הדגש שהוא שם על קווים אנכיים וישרים. לעיתים סגנון זה נקרא גם "סגנון קווי" (Rectilinear) או פשוט "סגנון גותי מאוחר" ויש המשייכים אותו לסגנון גותי בינלאומי (International Gothic) של שלהי ימי הביניים.
הסגנון הניצב התפתח בסביבות 1350 מהסגנון המקושט המאוחר והיה נפוץ עד לאמצע המאה ה-16 והווה ניגוד בקוויו הישרים והפשוטים לתחרת החלונות העקמומית והמפותחת של הסגנון המקושט.
מאפייני הסגנון
הקוויות (ליניאריות) של הסגנון הגותי הניצב בולטת בתכנון החלונות, שנהיו גדולים מאוד (לפעמים ענקיים - כגון החלונות במערב ובמזרח של הכנסיות הגדולות) וכללו קורות אמצע (mullion) צרות שאפשרו יותר מקום לזכוכית ואמנות ויטראז'. קורות האמצע של החלונות התנשאו עד לקשת תבנית החלון, כאשר חלקו העליון חולק ליותר תת-חלונות עם קורות אמצע קטנות יותר.
מוב דיפ
מוב דיפ (mobb deep) היו צמד היפ הופ מקווינסברידג, קווינס שבניו יורק. חברי ההרכב הם האבוק (Havoc) ופרודיג'י (Prodigy). הצמד הפך לאחד מהרכבי ההיפ הופ המצליחים בכל הזמנים כשהם מכרו מעל 3 מיליון תקליטים. ב-20 ביוני 2017 מת הראפר פרודיג'י, מה שהביא לפירוק ההרכב.
אדריכלות גותית אנגלית
מאפייני הסגנון
תמיכות ומשטחי קיר חולקו גם הם לפאנלים אנכיים. בסגנון הניצב נעשה עדיין שימוש בקשתות מחודדות, אך נעשה גם שימוש הולך וגובר בקשתות ogee וקשתות טיודור.
בתקופה זו התפתח קמרון המניפה. בקמרון זה, מעמודי התמיכה יוצאות הרבה קשתות שמהוות צלעות של משטח חרוטי המקושט בתחרת אבן עשירה.
מוב דיפ
ההצלחה
הצמד זכה לראשונה להצלחה לאחר שחרור אלבומם השני "The Infamous" ב-1995. הצמד זכה להצלחה אדירה בסצנת ההיפ הופ בשל העובדה שבשיריהם קריינו את חיי הרחוב בניו יורק. אלבומם השלישי של מוב דיפ, "Hell on earth" יצא ב-1996 והגיע למקום שישי במצעד הבילבורד. בעקבות הצלחת האלבום הגיעו מוב דיפ לקדמת הבמה בסצנת ההארדקור היפ הופ של ניו יורק יחד עם אומנים כמו הנוטוריוס בי. איי. ג'י., ג'יי זי, נאז ווו טאנג קלאן. כמו כן נאס ומת'וד מן מה"וו טאנג קלאן" התארחו באלבום. 1996 השתתף הצמד באלבום "America is Dying Slowly" לקידום המודעות לאיידס בקרב האוכלוסייה האפרו-אמריקנית בארצות הברית, האלבום חשב להצלחה גדולה והוגדר כ"יצירת מופת" על ידי מגזין "המקור" ("The Source"). ב-1998 השתתף הצמד בשיר "Deadly Zone" מתוך הפסקול של הסרט בלייד ("blade"). ב-1999 יצא אלבומם הרביעי של הצמד "Murda Muzik", שירים רבים מהאלבום דלפו, מה שגרם לעיכוב בשחרורו, כששוחרר לבסוף הגיע למקום השילישי במצעד הבילבורד 200, ותוך זמן קצר הגיע למעמד של אלבום פלטינה.
אדריכלות גותית אנגלית
מאפייני הסגנון
בסגנון זה היה נהוג לתחום את הטימפנון של שערים בריבוע מעל קשת, כאשר הספנדרלים (החלקים שמעל הקשת ומתחת לקו האופקי של ראשה) קושטו בתחרת אבן ועיטורי קוורטרפויל (עיגול ובו 4 עלים).
בסגנון זה נעשה ויתור על קומת הטריפוריום (שלעיתים הוחלפה בפאנלים מקושטים) לטובת תגבור קומת התאורה (בה נמצאו החלונות הגבוהים), ואכן חלונות סגנון זה נחשבים לטובים באיכותם באדריכלות האנגלית. תבניות החלונות שטוחות יותר ופחות אפקטיביות מאלה של תקופות קודמות יותר. מאפיין בולט של הסגנון הניצב הוא חללים אליפטיים בתחרת החלונות.
לצד הבנייה מאבן, סגנון זה השפיע גם על הבנייה מעץ. גגות העץ של תקופה זו נחשבים למעולים באיכותם. גגות עץ מסגנון Hammerbeam roof, כגון זה שבאולם וסטמינסטר (1395), כנסיית ישו, אוקספורד ואולם קרוסבי, הופיעו לראשונה.
מבנים ידועים בסגנון זה
הדוגמה המוקדמת ביותר לסגנון גותי ניצב נמצאת בקתדרלת גלוסטר ומתאורכת ל-1360. בית הרוחב ובית המקהלה, ביחד עם הקלויסטר מהווים דוגמה מצוינת לסכנון הניצב.
מבנים אחרים בסגנון הניצב הם:
הסגנון הניצב זכה לעדנה בגל התחייה הגותית ובין השאר בא לביטוי בארמון וסטמינסטר - בניין הפרלמנט הבריטי. עוד דוגמה היא יד וילס (Wills Memorial Building) באוניברסיטת בריסטול (1915–1925).
מבנים גותיים אחרים באנגליה
בנוסף קתדרלות, למנזרים ולכנסיות הגדולות יש להזכיר עוד שלושה סוגי מבנים שאפיינו את האדריכלות הגותית האנגלית:
הקפלות לעילוי הנשמה (Chantry chapels)
לפי האמונה הנוצרית קתולית, נשמתו של נפטר עוברת לכור המצרף (פורגטוריום). כדי לעבור משם לגן העדן, היא זקוקה לעזרה של תפילותיהם של הנשארים בחיים. בעלי ההון (האצולה החילונית והכנסייתית) דאגו לבנייתן של קפלות בתוך הכנסיות שישמשו לתפילה לשם המטרה הזו (חלקם דאגו לכך עוד בחייהם). בכנסיות הגותיות ביבשת אירופה הקפלות נבנו לאורך קירות הקתדרלה, בצדדים. בקתדרלות הגותיות האנגליות, חלק גדול מקפלות אלו נבנו במרכז הכנסייה, בדרך כלל בחלל שבין שני עמודים. בתוך חלל זה נבנה מבנה קטן אך מפואר מאוד שכלל את קברו של בעל הקפלה, המיוצג, לרוב, בצורת פסל השוכב על פני הקבר, לבוש במיטב בגדיו. סביב הקבר נבנה מבנה המורכב מעמודונים, קשתות, מגדלונים, שבכות אבן וקישוטים רבים. קפלות אלו היו מפוארות מאוד היות שבנוסף לתפקיד העלאת נשמתו של הנפטר לגן עדן היה להן גם תפקיד של הצגת עושרו וגדולתו של הנפטר. הדוגמאות המפוארות ביותר לקפלות אנגליות אלו נמצאות בכנסיית וסטמינסטר ובתוכן קבריהם של בישופים של הקתדרלה מהמאה ה-15.
טירות גותיות
בימי הביניים הושלם הכיבוש האנגלי. המלכים של תקופה זו (ביחוד אדוארד ה-1) בנו טירות רבות שמטרתן הייתה להגן על אנגליה מפני פלישות נוספות. אך טירות אלו גם נועדו למגורי המלכים ובני האצולה. מכאן נובעים המאפיינים: הטירות הן מאסיביות מאוד עם חומות בצורות ומגדלי שמירה ופינות, לרוב מתומנים ושערים מפוארים אך מבוצרים היטב. בתוך הטירה נבנו חדרים שהיו אמורים לתת את מיטב הנוחיות למתגוררים בטירות אלו. חלק המגורים נבנה סביב האולם המרכזי, ה-hall, שהיה אולם גדול עם חלונות גבוהים בעלי קשתות, תקרת hammerbeam מפוארת ואח גדול ומקושט. באחת הקצוות הייתה במה ועליה כס השליט ולעיתים השולחן הענק שסביבו נערכו הארוחות החגיגיות. מהאולם יצא פרוזדור שהגיע לחדרי השליט כמו חדרי השינה, חדרי העבודה וספריה. גם לחדרים אלו היו חלונות קשתיות גדולים ותקרות עץ וריהוט כבד בנוסח אופנות הריהוט של ימי הביניים. הקירות כוסו בגובלינים ובציורי קיר.
משקים שנתגלו
משקים שנתגלו או מים שנתגלו הוא מושג הלכתי לפיו מים, חלב או יין ששהו מגולים (לא מכוסים) ללא השגחת אדם, אסורים בשימוש.
חז"ל כתבו שטעם האיסור הוא, שיש לחשוש שנחש שתה מהם והטיל בהם ארס, ולכן משקים נאסרים רק הם היו מגולים לפחות כמשך הזמן שיכול נחש לשתות מהם. לדעת השולחן ערוך, דין זה אינו נוהג כיום, ומשקים מגולים מותרים בשתייה, מאחר שכיום אין נחשים מצויים בנינו.
רומנוס הרביעי דיוגנס, קיסר האימפריה הביזנטית
רוֹמַנוֹס הרביעי דִיוֹגֶנֶס (ביוונית: Ρωμανός Δ΄ Διογένης; 1032–1072), קיסר האימפריה הביזנטית בשנים 1068–1071. רומנוס, בן למשפחה קפדודקית מכובדת, עלה בדרגות עד אשר הואשם בבגידה בבניו של קונסטנטינוס העשירי. בעודו מחכה להוצאתו להורג, הוזמן רומנוס לנוכחותה של הקיסרית אדוקיה מקרמבוליטיסה אשר חננה אותו ונישאה לו.
משקים שנתגלו
מקור הדין ודעות הפוסקים
מקור הדין הוא מהמשנה ב: בנוסף לכך, מוזכרת הלכה זו בתלמוד במקומות רבים. בילקוט שמעוני מביא ממדרש ילמדנו: ג' משקים אסורים משום גלוי, מים וחלב ויין. מים מנין, לרוקע הארץ על המים. חלב מנין, ותפתח את נאד החלב. יין מנין, דכתיב כל נבל ימלא יין.
רומנוס הרביעי דיוגנס, קיסר האימפריה הביזנטית
אחר הכתרתו ניהל רומנוס שלוש מערכות נגד הסרצנים והסלג'וקים. שלוש המערכות עלו יפה, ורומנוס הצליח לדחוק את אויביו מבעד לנהר הפרת. בשנת 1071 הובס רומנוס בגדות נהר ארקסס בקרב מנזיקרט על ידי אלפ ארסלאן ונלקח בשבי. באותה השנה כבשו הנורמנים את בארי, והאימפריה הביזנטית איבדה את אחיזתה באיטליה. רומנוס שחרר עצמו תחת הבטחה להסכם שלום ומס כבד. אחר שחרורו פנה להשבת הכתר מידיו של מיכאל השביעי, בכור בניו של קונסטנטינוס העשירי. רומנוס נכשל והוכרח לוותר על הכתר. מיכאל התעלם מהחוזה עם אלפ ארסלאן, והאשים את רומנוס בבגידה ואי־כשירות. על רומנוס נגזרה גלות באי פרוטה ועיניו נוקרו; רומנוס מת מהפצעים והזיהום תוך זמן קצר.
משקים שנתגלו
מקור הדין ודעות הפוסקים
מבואר בהלכה שאף אם שתה אדם בפנינו מן המים ולא ניזוק אין לשתות מן הנותר, כיוון שישנם שלשה מיני ארס, ארס של נחש זקן ארסו צף על המשקה, נחש בינוני מפעפע עד חצי גובהו ונחש צעיר מפעפע ושוקע עד למטה, לכן אפילו שהראשון שתה ולא ניזוק ייתכן שהארס שקע במשקה והשותה מכאן ואילך עלול להינזק. כמו כן נאסר להשתמש במים שנאסרו בגילוי לרחצה ולכיבוד הבית שמא ינזק מן הארס וכן נאסר לשפכם לרשות הרבים שמא יעבור עליהם אדם יחף וינזק. אף להשקות מהם לבהמה נאסר הן לבהמה שלו הן לשל חבירו כיוון שמזיקם (אך מבואר שלחתול מותר להשקות כיוון שאין הארס ממיתו אלא רק מכחישו לזמן מה ולאחריו הוא חוזר לאיתנו).
באילו משקים נוהג גילוי
הלכות גילוי חלים על מים, יין (ואפילו מעורבים בו מים, ואפילו התחיל טעמו להשתנות לחומץ), חלב, דבש וציר; ויש אומרים שגם שום כתוש.
משקה שעיקרו מבוסס על משקאות בהם נוהג דין גילוי אך טעמו העיקרי נשתנה (לדוגמה קפה), דעת הגר"ח קנייבסקי שאין נוהג בו דין גילוי.
באילו משקים אין דין גילוי
יין תוסס עד ג' ימים, יין מבושל, משקה חם, מי כבשים, שלקות ותורמוסין, משקין שעירבו בהם דברים חריפים כפלפלים או מרים עד שנשתנה טעמם.
רוצח סדרתי
רוצח סדרתי הוא אדם שביצע שלושה מעשי רצח שונים או יותר, לאורך זמן, של קרבנות שעל פי רוב לא היו מוכרים לו לפני כן. רוצחים סדרתיים פועלים לרוב מתוך דחף מיני סוטה או סדיסטי, או מתוך צורך להתגבר על רגשי נחיתות על ידי הוכחת עליונותם על הקורבן, על המשטרה ועל מוסכמות החברה.
רצח סדרתי, כעיקרון, הוא פעולה נדירה - הרוצח הסדרתי צריך להיות אדם בעל דחף לעשות מעשים שהחברה רואה אותם כחמורים ביותר, וכן מסוגל להסתיר את פעולותיו מהסביבה לאורך זמן.
ייחודו של רצח סדרתי
המונח "רוצח סדרתי" נטבע בשנות השבעים על ידי סוכן ה-FBI רוברט רסלר או ד"ר רוברט ד. קפל (עניין זה שנוי במחלוקת) ונכנס לשימוש בעקבות גילוי פשעיהם של טד בנדי ודייוויד ברקוביץ' ("בנו של סם") באמצע עשור זה. תועלתו העיקרית של המונח היא בהבחנה בין שלושה סוגים של מעשי רצח מרובים: רצח סדרתי, רצח המוני ורצח מתפרץ.
רוצח מתפרץ מוגדר מי שמבצע מעשי רצח מרובים במקומות שונים ולאורך תקופת זמן קצרה, העשויה לנוע בין כמה שעות לבין כמה ימים, כשהרוצח אינו שב למהלך חיים רגיל בין מעשי הרצח.
רצח המוני (או טבח) הוא מעשה רצח בו אדם או בני אדם הורגים ארבעה אנשים, או יותר, באירוע אחד ובמקום אחד, ללא פרק זמן מובחן בין הרציחות. לעיתים מתאבדים הרוצחים, דבר המונע התחקות מדויקת אחר הסיבות הישירות והמצב הנפשי שהניע אותם לפעול כפי שפעלו. רוצחי המונים שנתפסו טענו לעיתים כי לא זכרו בבירור את האירוע.
רוצח סדרתי, לעומתם, הוא מי שביצע שלושה מעשי רצח, או יותר, לאורך תקופה ממושכת, עם תקופות 'צינון' בין מעשי הרצח. רוב הרוצחים הסדרתיים עוטים בתקופת הצינון מה שהרווי מ' קלקלי (Hervey M. Cleckley) ורוברט הייר כינו "מסיכה של שפיות" הגורמת לכך שרוב הסובבים אותם אינם חשים כי יש בהם משהו חריג.
רוב מעשי הרצח משלושת הסוגים מבוצעים בדרך כלל על ידי אדם בודד, אף כי ישנן דוגמאות לרוצחים מכל אחד מהסוגים שפעלו בצוותים או בקבוצה.
קווים לדמותם של רוצחים סדרתיים
מרבית הרוצחים הסדרתיים הם גברים, אך מוכרים גם מספר מקרים של נשים רוצחות סדרתיות. הרוצחים הסדרתיים מונעים בדרך כלל מתוך דחפים הקשורים בהשגה או בשמירה על כוח ומתוך דחף מיני כפייתי. לעיתים קרובות חשים הרוצחים הסדרתיים חסרי יכולת או ערך, פעמים רבות כפועל יוצא של ילדותם, בה חוו השפלה, ניצול ועוני. על פי רוב, מלווה את הרוצחים התחושה כי מעשי הרצח מהווים סוג כלשהו של נקמה.
מעשי הרצח של רוב הרוצחים הסדרתיים הם תוצאה של דחף סדיסטי עז, המלווה בהיעדר יכולת לגלות הזדהות או אהדה לסבלם של אחרים. במקרים רבים, שואבים הרוצחים הסדרתיים סיפוק מסבלם של קורבנותיהם, מה שמכונה "פסיכופתיות", "סוציופתיות" או, לאחרונה, "הפרעת אישיות אנטי-חברתית", מונחים המגדירים התנהגות הכוללת פגיעה פיזית קשה לצורך השגת עונג (מיני, בדרך כלל) והרג הקורבנות באיטיות, לאורך תקופה ארוכה.
רוב הרוצחים הסדרתיים חווים תקופה של רגיעה לאחר ביצוע רצח ופועלים שוב רק כאשר הדחף הרצחני שב ומופיע. משך עת הרגיעה משתנה ויכול לנוע בין ימים ספורים לכמה שנים, ונוטה להתקצר ככל שאורכת תקופת לכידת הרוצח. הרוצח ג'פרי דהמר, לדוגמה, רצח את קורבנו השני תשע שנים אחרי הראשון, אך שמונת הקורבנות האחרונים נרצחו בתוך שבעה חודשים בלבד.
כאשר הם נתפסים, טוענים חלק מהרוצחים הסדרתיים לאי-שפיות בעת ביצוע מעשי הרצח, ומקווים לזיכוי בשל אי שפיות זמנית או קבועה. טיעון זה נדחה ברוב המקרים בנימוק כי יכולתם השכלית של הרוצחים אינה פגומה במידה כזו שאין ביכולתם להבחין בין מעשה חוקי ובלתי חוקי או מעשה טוב ורע מבחינה מוסרית. נוסף על כך, רבים מן הרוצחים הסדרתיים מתכננים את מעשיהם בקפידה ואינם סובלים בדרך כלל מהזיות או מתעתועי חשיבה המונעים מהם לחמוק מרודפיהם או לטשטש את עקבותיהם.
רקע ופסיכולוגיה
לרוב הרוצחים הסדרתיים שנתפסו עד היום רקע משפחתי מעורער וידוע כי חלקם אף חוו ניצול והתעללות מינית, גופנית או נפשית בילדותם. לעיתים קרובות יש קשר הדוק בין סוג ההתעללות שחוו לבין פשעיהם. עם זאת, חלק מהרוצחים הסדרתיים טוענים, כי לא סבלו מהתעללות ואף רוצחים אחרים מודים כי טענו שסבלו מהתעללות על מנת לזכות באהדת הציבור או הפסיכולוגים המשוחחים עמם ואף באהדת השופטים. בגלל הקושי לדעת במדויק מה אירע בילדותם של רוצחים אלו, לא ניתן לדעת בוודאות מהו היקף ההתעללות שחוו בפועל.
רבים מהרוצחים הסדרתיים נוהגים לגלות עניין רב במעשי רצח כבר בילדותם או בתקופת הנעורים שלהם. עולם הדמיון שלהם פרוע והם מרבים לחלום בהקיץ על שליטה, הכנעה ורצח, לרוב בשילוב אלמנטים מסוימים המופיעים לאחר מכן גם במעשי הרצח שלהם. רבים מהרוצחים שואבים הנאה מקריאת סיפורים על מעשי התעללות, אונס, עינוי ורצח.
אחדים מהרוצחים הסדרתיים מפגינים אחד או יותר מסימני האזהרה במה שמכונה "שילוש מקדונלד": נטייה להצתת אש רק לצורך ההנאה שבהחרבת דברים, התעללות בבעלי חיים (המקורבת לזוסדיזם), במיוחד כאשר היא מבוצעת בבעלי חיים גדולים ולצורך הנאתו הפרטית של המתעלל ולא כדי להרשים אחרים והרטבה במיטה עד גיל מאוחר. לאחרונה ביקשו מספר חוקרים לערער על תקפות המאפיינים הללו כמנבאים ממשיים לרוצח סדרתי בהתהוות. חוקרים אלה הצביעו על כך שחלק מן המאפיינים, או כולם גם יחד, רווחים במידה ניכרת בקרב ילדים ונערים.
מומחים אחדים אף טוענים, כי למן הרגע בו רוצחים סדרתיים מתחילים לפעול הם אינם יכולים להפסיק את מעשי הרצח, אלא לעיתים נדירות. לאחרונה ערערו חוקרים אחרים גם על תפישה זו והצביעו על כך שהשימוש באמצעים כגון בדיקות DNA איפשר להביא ללכידתם של רוצחים סדרתיים שאינם מסוגלים לשלוט בדחפים הרצחניים שלהם. לכן, לדעת החוקרים, לקבוצה זו ייצוג יתר באוכלוסיית הרוצחים הסדרתיים שנתפשו.
שכיחות התופעה
קיימים דיווחים שונים על המידה בה רווחת תופעת הרצח הסדרתי. סוכנות ה-FBI העריכה כבר בשנות השמונים כי בכל זמן נתון ישנם כ-35 רוצחים סדרתיים פעילים בארצות הברית, כשבלוס אנג'לס ובניו-יורק יש בין 4 ל-5 רוצחים סדרתיים פעילים בכל אחת. על פי חשבון זה נרצחים בשנה כ-9,000 אנשים לפחות בידי רוצחים סדרתיים.
בספרים פופולריים, שלא גיבו את הטיעונים המובאים בהם באסמכתאות כלשהן, טענו המחברים כי מספר הרוצחים הסדרתיים גדול בהרבה. כך, לדוגמה, טען ג'ואל נוריס כי בארצות הברית פועלים כחמש מאות רוצחים סדרתיים, וכי הם רוצחים חמשת אלפים איש מדי שנה, שהם בערך רבע מכלל מקרי הרצח במדינה.
מספר המקרים המדווחים של מעשי רצח סדרתי במדינות המערב גדול יותר מזה המדווח במדינות אחרות. קרוב לוודאי שהסיבות לכך קשורות בעיקר לשיטות איתור פשיעה משופרות, דיווח נרחב על מעשי פשיעה, במיוחד חמורים, היעדר צנזורה ותחרות חופשית בין מקורות חדשותיים וכן הבדלים תרבותיים בין מדינות.
על פי סרט התעודה Serial Killers: The Real Life Hannibal Lecters (2001), מתוך כלל הרוצחים שנתפסים בארצות הברית, כשני אחוזים הם רוצחים סדרתיים. על פי המדווח בסרט זה, שכיחות הרוצחים הסדרתיים בין כלל הרוצחים שנתפסים גבוהה יותר בארצות הברית מאשר מחוצה לה ובין מדינות המשנה של ארצות הברית, השכיחות היא הגבוהה ביותר בקליפורניה.
רצח סדרתי לפני המאה העשרים
ידוע כי מקרים של רצח סדרתי אירעו גם במאות קודמות, אך הדיווח עליהם היה על פי רוב לקוי, ולכן הקשה על איתור דפוסי הפעולה האופייניים של רצח סדרתי. נוסף על כך, ארגונו ועצמתו של כוח השיטור היה מוגבל הרבה יותר מזה של היום, עניין שהקשה על איתור רוצחים כאלו או הבאתם לדין.
שתי דמויות ידועות, שניתן לראות בהן רוצחים סדרתיים, היו זו של האציל ז'ילס דה רייס, מעשירי צרפת במאה החמש עשרה, שהורשע בחטיפה, אונס ורצח של יותר ממאה נערים ונערות; ושל ארז'בט באטורי, אצילה הונגרית שנאסרה בשנת 1610 והואשמה בעינוי וברצח של שש מאות נערות.
לטענת כמה מחוקרי ההיסטוריה של הפשע, מקרי רצח סדרתי נוספים אירעו במהלך ההיסטוריה, ומעשי הרצח הללו הם שעמדו ביסוד סיפורי אגדה על אנשי-ערפד, אנשי זאב ואחרים. טענות כאלו, בהיעדר תיעוד תומך, נדונו להיוותר השערות בלבד.
מיון על בסיס מאפייני התנהגות
מספר גורמים העוסקים בחקר רצח סדרתי ניסו למיין את הרוצחים הסדרתיים לפי אבות טיפוס מסוימים. האף-בי-איי גורס כי ישנם שני סוגים עיקריים, אם כי שונים, של רוצחים סדרתיים: הטיפוס המאורגן ולעומתו הטיפוס הלא מאורגן. הולמס והולמס בנו על סמך חלוקה בסיסית זו מגוון תכונות המשויכות לכל אחד מסוגי הרוצחים. מאחר שמספר הרוצחים הסדרתיים שנתפסו עד כה הוא קטן, אין אפשרות לבחינה מדעית ומדוקדקת של המיון והחלוקה כאמור. לפיכך, מיון זה מבוסס בעיקר על מידע אנקדוטלי.
חביב אל-עאדלי
חביב אל-עאדלי (בערבית: حبيب إبراهيم العادلي, בתעתיק עברי: חביב אבראהים אלעאדלי; נולד ב-1 במרץ 1938) כיהן כשר הפנים של מצרים בין השנים 1997–2011.
רוצח סדרתי
מיון על בסיס מאפייני התנהגות
הרוצח הסדרתי המאורגן מאופיין בדרך כלל בחזות חיצונית של אדם מן היישוב — כזה ששכניו מצהירים אחרי לכידתו כי היה "בחור טוב" ונראה כמי ש"לא יפגע בזבוב." פעמים רבות, הם מנהלים חיי משפחה תקינים, לכאורה, ונתפשים כאזרחים שלווים ושומרי חוק. הרוצחים מסוג זה מגלים בדרך כלל עניין רב וידע רב בתחום המחקר הפורנזי ובשיטות להסתרה או הסוואה של פשעם, בוחרים בקפידה יחסית את קרבנותיהם, ולעיתים קרובות משקיעים מאמץ באמצעים המכוונים להטעות את המשטרה, כמו זיוף מכתבי התאבדות, או הצגת מעשה הרצח כפשע שבוצע על ידי עבריינים או במסגרת מלחמת כנופיות. רבים מהם רואים במעשי הרצח שלהם סוג של "משחק" או הרחבה של פעילות ספורטיבית אחרת כמו דיג או שיט, ולעיתים יש להם אף עניין בניהול המשחק כנגד כוחות המשטרה.
חביב אל-עאדלי
אל-עאדלי סיים אל לימודיו באקדמיה המשטרתית של מצרים בשנת 1961. שירת בתפקידים שונים במשטרה ובמשרד החוץ. ב-1993 מונה לעוזר שר הפנים וב-1997, לאחר טבח התיירים בלוקסור, החליף את גנרל חסן אל-אלפי בתפקיד שר הפנים. במסגרת תפקידו היה אחראי על שירותי הביטחון של מצרים. ב-31 בינואר 2011, בעקבות ההתקוממות העממית נגד שלטונו של חוסני מובארכ, הוחלפו חלק משרי הממשלה ובהם אל-עאדלי שהוחלף במחמוד וג'די. לאחר התפטרות מובארכ נעצר אל-עאדלי והואשם בשחיתות ובירי באש חיה לעבר המפגינים בכיכר תחריר. נכסיו של אל-עאדלי שהוערכו בכ-1.2 מיליארד דולר הוקפאו. ב-5 במאי הוא הורשע בעבירות הונאה והלבנת הון ונידון ל-12 שנות מאסר. ב-3 באוגוסט נפתח משפטו ביחד עם מובארכ, שני בניו של מובארכ וקציני משטרה נוספים שהואשמו ברצח בכוונה תחילה ובהרג מפגינים, חביב הורשע, אך התקבלה בקשת ההגנה למשפט חוזר.
רוצח סדרתי
מיון על בסיס מאפייני התנהגות
רוצחים סדרתיים מן הסוג הלא מאורגן נוטים לבצע את מעשי הפשע שלהם באופן אימפולסיבי ורוצחים כאשר נקרית להם ההזדמנות. הם אינם טורחים להיפטר מן הגופה ולעיתים קרובות מבצעים אחרי מעשי הרצח טקסים פולחניים כאלו ואחרים כמו נקרופיליה, קטיעת איברים וכדומה. לרבים מן הרוצחים מסוג זה עבר של בעיות נפשיות והם נתפשים בעיני הסובבים אותם כמשונים או כמרתיעים. רבים מהם אינם זוכרים, או שאינם מוכנים להודות שהם זוכרים, את כל מעשי הפשע.
אחת הבעיות העיקריות במיון זה של רוצחים סדרתיים הוא שרוב הרוצחים הסדרתיים מפגינים התנהגות שניתן לשייכה לשני הסוגים בו זמנית, או שהם עשויים לעבור עם חלוף הזמן ממצב אחד למשנהו. לדוגמה, ביצוע מעשה רצח ראשון או שני באופן לא מאורגן, ואחר כך גיבוש שיטה מאורגנת יותר, או להפך, ביצוע מעשי רצח מתוכננים היטב בתחילה, ומעבר להתפרצויות בלתי מאורגנות בשלב מאוחר יותר.
ההוזה
הרוצחים מסוג זה הם אנשים השומעים קולות המייצגים את אלוהים או השטן המורים להם לרצוח. בניגוד לדיעה המקובלת או לאופן בו מוצגים הדברים לעיתים תכופות בספרות, בסרטים ובסרטי טלוויזיה, סוג זה של רוצחים סדרתיים נדיר יחסית. רוב הרוצחים הסדרתיים שפויים בדעתם ואינם מונעים על ידי הזיות או קולות. לרוב, מופיעים טיעונים מסוג זה אצל רוצחים סדרתיים רק לאחר תפיסתם, בניסיון לחמוק מהרשעה בנימוק של אי שפיות. רוצחים בעלי חזיונות או הזיות ממוקדים על פי רוב במעשה הרצח עצמו, ומבצעים את מעשה הרצח במהירות.
משימתי
רוצחים סדרתיים מסוג זה, שאף הם ממוקדים בפעולת רצח מהירה, מאמינים כי מעשיהם מוצדקים משום שהם חלק מ"משימה" או "שליחות" להיפטר מסוגים מסוימים של בני אדם. לרוב, ממוקדים הרציחות של רוצחים אלו בחברים בקבוצה מסוימת כגון זונות (במקרה של ג'ק המרטש) או כל קבוצה אחרת. רבים מהרוצחים מסוג זה מאמינים כי הם עושים לחברה "טובה גדולה" במעשיהם ומנהלים את מעשיהם כסוג של מסע צייד.
הנאה ורווחה
רוצחים מסוג זה שואבים הנאה מעצם פעולת ההריגה, אך גם מפיקים ממנה רווח אישי או טובת הנאה אישית. רוב הנשים שהן רוצחות סדרתיות שייכות לסוג זה של רצח. הקרבן במקרים כאלו מוכר בדרך כלל לרוצח, נבחר בקפידה ולרוב לא מתבצעת לאחר מעשה הרצח פעולה נוספת.
כוח ושליטה
סוג זה של רוצח סדרתי הוא הנפוץ ביותר. המניע העיקרי שלו הוא התגברות על רגשות הנחיתות שלו. מטרתם העיקרית של רוצחים אלו, השואבים הנאה מעצם פעולת הרצח ומהתעללות שלפניו, הוא בהשגת והפעלת כוח כלפי קרבנם. הם נהנים גם מהידיעה שהם מערימים על המשטרה ושהחברה אינה מצליחה לכפות עליהם את מוסכמותיה. חלק מהרוצחים הסדרתיים מסוג זה סבלו התעללות בילדותם ורבים מהם עוסקים בטקסים הקשורים באופן מסוים להתעללות ממנה סבלו, שמטרתם לשחזר באופן אחר או לסתור את ההשפלה וחוסר האונים אותם חשו בעבר. רבים מהרוצחים מסוג זה אונסים את קרבנותיהם או מקיימים יחסי מין עם הגווייה, אך המטרה אינה בדרך כלל סיפוק מיני אלא תחושה של כוח.
הטבלה הבאה מתארת בתמציתיות את מאפייני זירת הפשע הטיפוסיים לכל אחד מסוגי הרוצחים הסדרתיים לפי מיון מניעי:
לכידת רוצחים סדרתיים
רבים חשים כי רוצחים סדרתיים אינם נלכדים במהירות מספקת וכי רבים מהם ממשיכים לבצע את מעשי הרצח שלהם באין מפריע לאורך זמן רב. תחושה זו נובעת, במידה רבה, מן העניין הרב שמעוררים רוצחים סדרתיים לאחר לכידתם והעיסוק הרב שיש בנושא זה בסרטים ובספרים. בפועל, מספר מעשי הרצח המבוצעים על ידי רוצחים סדרתיים מהווה רק חלק זעיר מכלל מעשי הרצח, כך שהבעיה רחוקה מלהיות איום בהיקף ממשי מנקודת מבט סטטיסטית או מנקודת מבטה של המשטרה.
רוב הרוצחים הסדרתיים הפוטנציאליים נלכדים לפני שהספיקו לבצע שלושה מעשי רצח. חלק אחר מהם מאושפז במוסדות לחולי נפש ואינו יכול לעמוד לדין. אחוז קטן מכלל הרוצחים הסדרתיים, עם זאת, ממשיך לבצע את מעשי הרצח שלו לאורך שנים באין מפריע.
הבעיה בלכידת רוצחים סדרתיים היא שהתייחסות המשטרה אל כל רצח היא כזו שאומרת כי רוב מעשי הרצח מבוצעים על ידי אנשים המכירים היטב את קרבנם ופעלו בעקבות פרץ עז של רגשות, או כדי להשיג מטרה מוגדרת וברורה, הנחה זו, המוצדקת ברוב המקרים, מהווה מכשול ללכידתו של רוצח סדרתי; המשטרה פועלת לפענוח הרצח כאילו מדובר היה במעשה רצח בודד, שבוצע על ידי עבריין או על ידי אדם המוכר לקורבן. כאשר המקרה אינו תואם לדפוסים השגרתיים של רצח ואינו מפוענח בהתאם להם, הוא עדיין ממוין לעיתים קרובות ככזה. במקרים רבים, כאשר ישנם מקרי רצח כאלו במקומות שונים, סיבות ביורוקרטיות וקשר לקוי בין יחידות משטרתיות מונעים איתור דפוס פעולה חוזר ונשנה במעשי הרצח השונים.
סיבה אחרת המונעת לכידתם של רוצחים סדרתיים היא רתיעת המשטרה מההודאה כי מעשי רצח שונים בוצעו על ידי רוצח סדרתי, גם בגלל ההתרגשות והחרדה שמעוררת הכרזה כזו בציבור, וגם בגלל הלחץ המופעל על המשטרה לאחר הכרזה כזו לפענח וללכוד במהירות את הרוצח הסדרתי — משימה שלעיתים תכופות אינה קלה לביצוע, במיוחד כאשר הרוצח מבצע את מעשי הרצח בהפרש זמן ניכר בין מעשה למעשה.
רוצחים סדרתיים בתרבות הפופולרית
בגלל האופי המחריד של מעשיהם, האלמנט המיני הבולט ויכולתם לחמוק מעונש לאורך זמן רב, עוררו הרוצחים הסדרתיים עניין רב ושימשו חומר לשורה ארוכה של ספרים, סרטים, ספרות תיעודית ואפילו שירים, ספרים מאוירים ומשחקים. לעיתים קרובות, הוצגו רוצחים סדרתיים כדמויות מורכבות, מעונות ואפילו מעוררות אהדה. במקרים אחרים, הוצגו הרוצחים הסדרתיים כדמויות בעלות כוחות על טבעיים, אינטליגנציה גבוהה וכישורים אחרים, שהפכו אותם לדמויות מעוררות עניין ומושכות. ברוב המקרים, "מנוקים" הרוצחים הסדרתיים מהאלמנטים הדוחים והמבעיתים יותר של פעולתם, ובמיוחד אלו הקשורים בקיום יחסי מין עם הקורבנות בעודם גוועים או לאחר מותם.
תומאס האריס, בספרו "שתיקת הכבשים" ובשני ספרים נוספים בסדרה זו, הציג את דמותו של רוצח סדרתי קניבלי, פסיכיאטר במקצועו, ד"ר חניבעל לקטר. ד"ר לקטר מוצג כדמות מעוררת פלצות, ומאידך מעוררת עניין ואפילו מעין משיכה היפנוטית. השחקן אנתוני הופקינס, שגילם את דמותו בשלושה סרטים שנעשו בעקבות ספריו של האריס, שהידוע בהם הוא "שתיקת הכבשים", תרם רבות להפיכת הדמות לאיקונית. דמות מוכרת נוספת היא זו של "ג'ון דו" מהסרט "שבעה חטאים," שהוצג בסרט כדמות חידתית, כמעט על טבעית בכוחה, תבונתה, ויכולתה לתזמן אירועים. גם בסדרת הטלוויזיה "דקסטר", המבוססת על הרומן "דקסטר חולם חלומות אפלים" מאת ג'ף לינדסי, הדמות הראשית היא רוצח סדרתי המנהל חיים כפולים כחוקר טביעות וטקסטורת דם במשטרת מיאמי. בניגוד לכל הרוצחים הסדרתיים האחרים, דקסטר פועל על פי קוד לפיו הוא רוצח רק פושעים שגם רצחו. גיבור המנגה והאנימה היפנית "מחברת המוות" לייט יאגאמי, הוא רוצח סדרתי. בעזרת כוח על טבעי של אל מוות הוא רוצח פושעים כדי לטהר את העולם מרוע. סדרת הטלוויזיה מחשבות פליליות מבוססת כולה על צוות מרכיבי פרופילים שלוכדים רוצחים סדרתיים.
אולסקו
אולסקו (באוקראינית: Олесько, בפולנית: Olesko, ביידיש ולעיתים גם בספרות העברית: אלעסק) היא עיירה סמוכה לבלז, במחוז לבוב שבמערב אוקראינה.
העיירה נמצאת כיום באוקראינה סמוך למשולש גבולות עם ליטא, בלארוס ופולין. קהילה יהודית קטנה אך בולטת הייתה בעיירה, כולל בית דפוס חסידי וחצר חסידית - חסידות אלעסק הסמוכה לחצר בלז.
העיירה היא מראשוני היישובים שנוסדו ונשלטו בידי נסיכי ווהלין, ומ-1340 בידי בית הרוזנים של ליטא. ב-1366 סופחה העיירה לפולין בידי קאזימיר הגדול. בפאתי העיירה טירה גדולה, ששימשה מבצר גבול, במלחמות בין פולין וליטא. תקופה מסוימת העיירה נשלטה בידי שתי נשים. יאן סובייסקי מלך פולין נולד בעיירה זו בשנת 1629. בשנת 1772 אוכלוסיית העיר מנתה 2,623 תושבים בעיקר רותנים, גרמנים גולים ופולנים.
המשורר הפולני אלכס זלצקי הוא יליד עיירה זו.
יהודי אולסקו
בשנת ה'תכ"ח (1668) היו רשומים 12 בתים ובניינים בבעלות יהודית. ועד ברצלאו - אחד מוועד ארבע ארצות, התכנס כאן. בשנת ה'תקכ"ה (1765) נרשמו 771 יהודים משלמי מיסים בעיירה וגרורותיה.
בכ"ד בסיון ה'תר"ן (12 ביוני 1890) פרצה שרפה שכילתה 50 בתים והזיקה לבתים נוספים, והותירה 70 משפחות יהודיות ללא קורת גג.
רב מפורסם בעיירה זו היה ה"לב שמח" - רבי חנוך העניך דב מאייר מאלעסק.
ערב מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1910, נמנו 832 בתי אב יהודים בעיירה, כ-20% מן האוכלוסייה, אך מספר זה ירד במהלך המלחמה לכדי 636 בשנת 1920. בית ספר של חברת כי"ח נפתח לאחר מאבק קשה עם מנהיגי החסידים, וכן קהילת המתנגדים ובראשם הרב זאב וולף בן שמואל, מחבר הספר חידושי הרז"ה.
בספטמבר 1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, העיירה נכבשה בידי הצבא האדום. ביוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים יחד עם כל מחוז לבוב. בעיירה נותרו 472 יהודים, מתוך כ-600 לפני הכיבוש. בסוף אוגוסט 1942 הועברו רוב יהודי העיירה למחנה ההשמדה בלז'ץ. מחנה עבודה לגברים שהיה בתחום העיירה חוסל בסוף יוני 1943.
אחד מניצולי העיירה העיד על משפחת חסידי אומות העולם מעיירה סמוכה, אשר ביתה נשרף עליה בידי שכניהם.
הפיגוע בקולנוע חן בתל אביב
הפיגוע בקולנוע חן בתל אביב אירע ב-11 בדצמבר 1974 בקולנוע חן בכיכר דיזנגוף בתל אביב.