cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מטס יום העצמאות
היסטוריה
ב-2018 (יום העצמאות ה-70 של מדינת ישראל) הוחלט בצה"ל בפעם השנייה כי המטס יכלול גם כלי טיס של חילות אוויר זרים וזאת לצד עשרות מטוסים ומסוקים של צה"ל. במטס זה לקחו חלק מטוס F-16 של חיל האוויר היווני, מטוס תובלה מסוג C-17 של חיל האוויר הפולני, מטוס תובלה מסוג C-295 של חיל האוויר הקנדי, מטוסי תובלה מסוג C-130 של חיל האוויר הבריטי ושל חיל האוויר האוסטרי ואף מטוס יורופייטר טייפון של חיל האוויר האיטלקי. למטס הצטרפו גם מטוסי הכיבוי אייר טרקטור AT-802F ומסוקי איירבוס H125 ("כחל") החדשים של היחידה האווירית של משטרת ישראל, מטוס בואינג 787 של "אל על" ומטוסי האמבראר E-195 ובואינג 757, של "ארקיע". מפגני אווירובטיקה במטוסי T-6 טקסאן II ("עפרוני") נערכו מעל בסיסי חיל האוויר רמת דוד, בית הספר הטכני, תל נוף ומוזיאון חיל האוויר בבסיס חצרים, ומעל הערים טבריה, חיפה, תל אביב וירושלים. והוצגו מפגני צניחה מול מספר חופים בארץ. ב-2020 ועל רקע התפרצות נגיף הקורונה בישראל המטס צומצם כך שהשתתפו בו רק הצוות האווירובטי של חיל האוויר. ארבעה מטוסי עפרוני ציירו לבבות בשמי ישראל, מעל בתי החולים כאות הזהדות עם הצוותים הרפואיים שטיפלו בחולי הקורונה.
ב-2021 המטס כלל לראשונה אזורים חדשים, ביהודה ושומרון, בהם גוש עציון, מודיעין עילית וביתר עילית. המטס כלל גם כלי טיס מהיחידה האווירית של משטרת ישראל: מטוסי אייר טרקטור AT-802 ("מָטָר"), ומסוקים איירבוס H125 ("כחל") ואיירבוס H145 ("דוכיפת"). ב-2021, לראשונה מאז 1987, השתתפו במטס מטוסי התעשייה האווירית, מטוס האבטיפוס מסוג B777-300ER ושני מטוסי גאלפסטרים G280. כמו כן, השתתף במטס מטוס בואינג 400–747 של חברת ק.א.ל..
ב-2022 עבר לראשונה המטס גם מעל חברון, וכן השתתף בו גם כלי טיס מאויש מרחוק מסוג "איתן" (Heron TP).
ב-2023, לרגל יום העצמאות ה-75 למדינת ישראל, השתתפו במטס כמה מטוסים מצבאות זרים – ארצות הברית (עם F-16), גרמניה, בריטניה ואיטליה (עם יורופייטר טייפון), זאת כסימן לשותפות והקשר הייחודי בין ישראל למדינות האלה. המטוסים הזרים יטוסו בשמי הארץ כאשר הם מלווים במטוסי חיל האוויר הישראלי.
ביחידת אופק של חיל האוויר פותחו אפליקציה ואתר אינטרנט המאפשרים מעקב אחר המטס בזמן אמת ולמידע על כלי הטיס המשתתפים בו.
שירילי דשא
שירילי דשא (נולדה ב-13 בינואר 1968) היא שחקנית, מחזאית, תסריטאית ובמאית ישראלית.
ביוגרפיה
דשא היא בתו הבכורה של האמרגן והמפיק אברהם דשא (פשנל). היא בוגרת מגמת התיאטרון של בית-הספר לאמנויות ע"ש תלמה ילין. בצבא שירתה כמפיקה בלהקות הצבאיות: להקת פיקוד המרכז, להקת פיקוד הצפון ולהקת הנח"ל.
אחרי השירות הצבאי, בתחילת 1988, החלה לעבוד עם אביה כמפיקה בפועל של המחזמר "אוויטה", אחר כך למדה בבית הספר לתיאטרון של ז'אק לקוק שבפריז. שחזרה מפריז שימשה עוזרת במאי בתוכנית העשירית של הגשש החיוור "כוסות רוח".
קריירה בתיאטרון
בסוף 1991 החלה לשחק במועדון הסטנד-אפ "דומינו גרוס" בהצגות "אם לא תזוזו, אולי לא יקרה לכם כלום" ו"בגדי המלך בפרדס על היד השוקת".
במחצית השנייה של שנות ה-90 שיחקה בקומדיה "בסגנון חופשי" (שאותה גם כתבה), שיחקה בתיאטרון הבימה במסגרת קבוצת הצעירים במחזה "מלחמת אחים" ובתיאטרון חיפה כתבה וביימה את המחזה "שלום ולא להתראות".
ב-1999 שיחקה בתיאטרון חיפה במחזה "פירוק" מאת רוני פינקוביץ' ובבימויו.
ב-2001 שיחקה בתיאטרון הקאמרי במחזה "לכל השדים והרוחות" מאת יצחק בשביס זינגר, בעיבוד ובימוי של מייקל אלפרדס.
ב-2002 שיחקה בתיאטרון באר שבע במחזה "פרפר ברשת".
ב-2013 כתבה ביחד עם אוהד חיטמן את המחזמר "בילי שוורץ", שזכה ב-4 פרסי התיאטרון הישראלי. באותה שנה גם ביימה את מופע הבידור "לסלאו לא נחה" בכיכובה של חנה לסלאו.
ב-2015 כתבה וביימה את הצגת הילדים "טובים השניים" בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער. על ההצגה זכתה בשני פרסי פרסי הבמה לילדים ונוער, מחזאית השנה ובמאית השנה.
ב-2020 כתבה וביימה בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער את ההצגה "שבעת הגמדים ושלגיה".
ב-2021 ביימה בתיאטרון החאן את המחזה "טייבלה והשד", על פי סיפור מאת יצחק בשביס זינגר, שעיבד לבמה בעלה רוני סיני.
ב-2022 כתבה וביימה את מחזה "הסבתות" בתיאטרון החאן
ב-2022 כתבה וביימה את ההצגה "כראמל" בתיאטרון אורנה פורת.
קריירה בקולנוע ובטלוויזיה
בקולנוע שיחקה בסרטים שונים, בהם: "שחקנים" (1995), "ההתחלפות" (2012), ו"הנוער" (2013). שיחקה גם ב"לכל דבר מחיר", סרט הגמר של דפנה לוין לצד מאיר סויסה, ששי קשת ומיכל נחמן-צפיר.
בסוף 1992 החלה לשחק בעונה האחרונה של תוכנית ההומור "העולם הערב", ששודרה שודרה בערוץ 2 הניסיוני.
ב-1994 השתתפה דשא בקלטת הילדים "והילד הזה הוא אני" לצד עמי טראוב, שרית סרי ויואב הייט. ויצרה וביימה את קומדיית המצבים איצ'ה, בהפקת אביה פשנל, ששודרה בערוץ 2 בשנים 1994–1997.
ב-1997 כיכבה בדרמת הטלוויזיה "עיניים שלי" שכתב יואב כ"ץ וביים אורי רוזנווקס, כחלק מהסדרה "סיפורים קצרים על אהבה" בקשת, ערוץ 2. הדרמה הייתה מועמדת לפרס אופיר.
ב-2007 יצרה וביימה את הסדרה הדוקומנטרית "פשה" על אביה, שזכה בפרס הקולנוע הדוקומנטרי ב-2008, בקטגוריית פרויקט התיעוד הטלוויזיוני הטוב ביותר.
ב-2010 כתבה את הסדרה "כאן גרים בכיף"
בשנים 2011–2016 ביימה את הגרסה הישראלית של הסדרה "בנות הזהב".
בשנים 2017–2022 ביימה וכתבה את סדרת הילדים "ילדי בית העץ", עליה זכתה בפרס הבימוי בפרס האקדמיה לטלוויזיה.
ב-2021 יצרה יחד עם רועי שגב את הסדרה כראמל המבוססת על הספר כראמל.
חיים אישיים
דשא נשואה למחזאי והבמאי רוני סיני ולהם שלושה ילדים. מתגוררת באליכין.
ממלאת מקום (סדרת טלוויזיה)
ממלאת מקום (באנגלית: The Replacement) היא מיני-סדרת דרמה בריטית. היא שודרה לראשונה בערוץ BBC One ב-28 בפברואר 2017. הסדרה בת שלושה הפרקים מתרחשת וצולמה בגלאזגו.
תקציר עלילה
אלן היא אדריכלית שמצפה ללידת ילדה הראשון. מנהלי החברה בה היא עובדת החליטו להביא ממלאת מקום לתקופה שאלן תהיה בחופשת לידה. אלן מתרשמת מפולה, שהפסיקה את הקריירה שלה כדי לטפל בבתה, וכעת היא רוצה לחזור לעבודה. בהתחלה אלן ופולה מסתדרות יפה ביניהן, אבל אלן מתחילה לחשוש שפולה משתלטת על חייה המקצועיים והאישיים.
וולסול (כדורגל)
מועדון הכדורגל וולסול (אנגלית: Walsall Football Club) הוא מועדון כדורגל אנגלי מהעיר וולסול שבמחוז האנגלי וסט מידלנדס, נכון לעונת 2020/2021 המועדון משחק בליגת הפוטבול ליג השנייה (הרבעית בחשיבותה באנגליה).
המועדון הוקם ב-1888 ומשחק באצטדיון בסקוט, אליו עבר המועדון ב-1990. המשחק הראשון בתולדות המועדון היה מול היריבים המקומיים אסטון וילה, והסתיים בהפסד 0 - 4.
מוראליזם
מוריאליזם מקסיקני הוא שם שניתן לפרויקט שמומן על ידי ממשלת מקסיקו ומטרתו הייתה לאחד מחדש את העם בתקופה שאחרי המהפכה המקסיקנית, בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. הפרויקט איפשר לאמנים לקדם רעיונות פוליטיים של המהפכה שזה עתה הסתיימה כדי להראות לאנשים עד כמה המהפכה מכרעת בהיסטוריה של מקסיקו. הדבר נעשה באמצעות מוראלים.
מוראל (Mural) הוא ציור המכסה שטח גדול: קיר, תקרה או כל משטח גדול אחר. התחום המוכר ביותר של המוראל הוא הפרסקו (Fresco). בסגנון זה, נמרח הצבע על גבי טיח טרי. המוראלים הם המדיה העתיקה ביותר המהווה אמנות חברתית-פוליטית. דוגמאות לכך ניתן למצוא בציורי מערות נושאי מסרים, ציורי דת שנמצאו בהודו ובסין, או למשל ציורי הדת הנוצריים של דה וינצ'י, ציורי מחאה באירלנד וציורי גרפיטי הנפוצים כיום ברחבי העולם.
היסטוריה
המוראל קיבל את פרסומו במקסיקו עם תחילתה של התנועה המוריאליסטית שם. הוקם במקסיקו בית ספר לציור קיר מונומנטלי במימון ממשלתי.
לתנועה היו שלושה אמנים מרכזיים שהיו נציגיו הבולטים. "שלושת הגדולים" ("Los Tres Grandes",,) דייגו ריוורה, חוסה קלמנטה אורוסקו ודוד אלפארו סיקיירוס היו חלק מקבוצה זו. הם נודעו בהיסטוריה כציירי הקיר הגדולים ביותר בסצנת האמנות המקסיקנית.
אף על פי שמסורת זו החלה סביב 1920, היא נשארה פופולרית מאוד עד שנות השבעים. כיום, השימוש בציורי הקיר הללו במקסיקו עדיין נפוץ והשפעת התנועה של המאה ה-20 היא הגורם העיקרי לתופעה זו. אזורים אחרים התאימו גם את הסגנון האמנותי הזה, כולל חלק מהאזור הדרומי.
במקסיקו העצמאית
ליתר דיוק, האולמקים השתמשו בציורי קיר כשיטה לביטוי תרבותי במספר רב של מבנים. בנוסף, לאחר הגעתם של הכובשים, נעשה שימוש בציורי קיר כדי לבטא את האמונות הדתיות השונות שהביאו את הספרדים מאירופה.
תנועה מוריאליסטית לפני פורפיריו
לפני המהפכה המקסיקנית, כמה אמנים משכילים כבר החלו לחשוב על הרעיון של ציור ציורי קיר במקסיקו. בין האמנים הללו היו אלפונסו רייס (Alfonso Reyes Ochoa) וחוסה וסקונסלוס.
התנועה המוריאליסטית של פורפיריאטו הונהגה גם על ידי האמן ג'ררדו מורילו (Gerardo Murillo Cornado), שהיה ידוע בשם ד"ר אטל ("Dr. Atl"). הוא היה הצייר שצייר את ציור הקיר המודרני הראשון במקסיקו.
המהפכה המקסיקנית
המהפכה הזאת הייתה מלחמת אזרחים בקנה מידה גדול, שבראשה עמדו דמויות פוליטיות שונות עם מטרות המיוחדות למקסיקו. בין דמויות אלה שמות סמליים של ההיסטוריה הפוליטית של המדינה, כגון: חוסה ונוסטיאנו קאראנסה גרסה, פאנצ'ו וילה ואמיליאנו זפאטה. הקונפליקט הזה, שבוצע בידי אנשים בעלי אידאולוגיות שונות, יצר קרע גדול של רעיונות פוליטיים וחברתיים באומה. מסיבה זו, הממשלה, שהוקמה לאחר סוף הסכסוך, הציבה לעצמה מטרה לאחד את כל התושבים תחת אידאולוגיה מקסיקנית אחת.
משימה מאחדת כזו צריכה כלים תמציתיים ויעילים כדי לפעול ביעילות; מספר רב של מקסיקנים לא היו מסוגלים לקרוא ולכתוב, כך שהודעות כתובות לא היו יעילות כדי להשיג את הגשמתה של מטרה זו.
המסרים באו כדי לתת "זהות היסטורית" למקסיקנים והם היו צריכים להרגיש מזוהים עם זהות זו. כתוצאה מכך, נולד ציור הקיר-המוריאליזם המקסיקני, למטרות פוליטיות וחברתיות; בדרך זו ניתן היה להגיע לתודעה של המעמדות העניים ביותר במדינה באמצעות דימויים וסמלים מקסיקניים.
אולם הציורים הציתו פולמוס נוקב: האם האמנות חייבת להיות מגויסת למען ההמונים? האם רשאים הציירים לנצל את הבמה שהמשטר העמיד לרשותם כדי לנהל תעמולה בעבור מה שנראה למבקרים כמטרות פוליטיות חד צדדיות? למרות זאת הוא המשיך לעמוד לצד הציירים ולא התערב בעבודתם כל זמן שכיהן בתפקידו.
הודעות חזותיות
מכיוון שרוב המסרים החזותיים שהוצגו על ידי ציורי הקיר הוזמנו על ידי הממשלה הסוציאליסטית, רוב ההודעות הראשונות היו מאוד שנויות במחלוקת. ברוב המקרים, היה זה בגלל השימוש במרקסיזם להעברת המסרים כדי להגיע לאנשים האנאלפביתים. עם זאת, המסרים הפכו לחלק מהזהות התעשייתית, שביקשה לעצב את מקסיקו וחשיבותה מוכרת כחלק חשוב מההיסטוריה של המדינה.
תור הזהב
המוריאליזם המקסיקני היה בתוקף כפי שהוא, עד שנות ה-70 המוקדמות במקסיקו. עם זאת, הוא חווה תקופת התפתחות משמעותית מראשיתה (בשנות ה -20) עד 1950. בזמן הזה הציירים המקסיקנים של אותה תקופה פיתחו את הציורים החשובים ביותר של התנועה.
בתקופה זו של ההיסטוריה, הביטוי של המוריאליזם המקסיקני הגיע ליעדו המקסימלי. תנועה חברתית שכזאת מעולם לא יוצגה על ידי האמנות. הרמה האסתטית שלה בתקופה זו הייתה גם הטובה ביותר שהייתה למוריאליזם בהיסטוריה.
מטרת התצוגה
ציורי הקיר צוירו בכנסיות ובבניינים אחרים שעמדו מאז ימי התקופה הקולוניאלית. דבר זה ייצג את הזהות המקסיקנית ודבק בשורשי עצמאותה של המדינה. יצירות האמנות כללו אינדיאנים ומסטיסים שנלחמו בדיכוי. ציורי הקיר צוירו גם בבתי ספר יוקרתיים ובבניינים לאומיים, המייצגים את הופעתם של המקסיקנים. כל מה שצויר היה קשור למסורות של מזו -אמריקה ואמריקה הלטינית בכללותה.
המהפכה המקסיקנית הייתה נושא נפוץ מאוד, שהיה נהוג לצייר אותו בציורי קיר. האירוע הסתיים זמן קצר לפני הופעת המוריאליזם; לאחר מכן הציורים ביקשו לעורר את הזיכרון הטרי של האנשים המקסיקנים "ולאחד" אותם עם הזהות הפטריוטית שלהם.
נושאים
אמני ציורי הקיר היו חופשיים לבחור כל נושא שייצג ביצירותיהם של האמנות שלהם. עם זאת, האמונה של כל האמנים הללו הייתה די דומה: אמנות היא הדרך הטהורה ביותר לבטא בני אדם. יתר על כן, לכל העבודות של אותו זמן הייתה משמעות פוליטית, ולכן לציורי הקיר היו קשר הדוק למה שמכונה "הריאליזם החברתי". בסופו של דבר, ציורי הקיר היו למעשה ייצוג של החברה.
בין היצירות החשובות ביותר של המוריאליזם מוצגים האירועים החשובים ביותר בתולדות המדינה. מאבקם של האצטקים האבוריג'ים נגד הדיכוי הספרדי היו מיוצגים באופן נרחב, כמו גם הסכסוך החברתי שהתרחש במהלך מלחמת האזרחים בזמן המהפכה.
מרכיבי צבע
לציור של ציורי הקיר במקסיקו, בנוסף לנושאים הספציפיים, היו גם מספר מאפיינים לגבי התפתחות של כל ציור. לדוגמה, אמנים השתמשו בפרסקו כדי לבטא את יצירותיהם בציורי קיר מקסיקני, כפי שהיה מקובל לבצע עבודה עם צבע שעווה חם. עם זאת, אמנות מוריאליסטית לא הייתה מוגבלת ליצירת עבודות באמצעות ציור. ציורי קיר מקסיקני נעשו גם עם פיסות קרמיקה, זכוכית ומתכת; כך שסצנות מקסיקניות מסורתיות נוצרו באמצעות הרכב של פסיפסים.
תפקיד
המוריאליזם המקסיקני הייתה אחת התנועות האמנותיות החשובות ביותר של המאה ה -20. היא הגשימה את המטרה של חזרה לפופולריות של האמנות בציורי קיר שאבדה עם הזמן. ההשפעות של אמנות זו הגיעו לא רק למקסיקו, אלא גם הדהדו במספר מדינות אמריקאיות, בעיקר בארצות הברית. בנוסף, תנועה זו הפכה את אחד הביטויים האמנותיים החברתיים והפוליטיים החשובים ביותר על פני כדור הארץ. שלושת הנציגים המרכזיים של האמנות הזאת, "שלושת הגדולים", היו אחראים להפצת תנועת האמנות בדרום ארצות הברית.
מבחינה חברתית, התכונה החשובה ביותר של התנועה הייתה המורשת שנותרה לאמנים מקסיקנים ברחבי העולם. במיוחד הייתה זו ההשראה לתחילת תנועת הצ'יקאנו בארצות הברית. תנועה זו הונהגה על ידי אמנים מקסיקנים המתגוררים בארצות הברית. אשר, באמצעות ציורי הקיר, הביעו רעיונות משלהם ובעיות חברתיות באמצע שנות השישים.
השפעה על האמנות העירונית
האמנות מורליסטית סללה את הדרך לסגנון אמנותי חדש שהחל בארצות הברית, אבל התפשט במהירות ברחבי אמריקה הלטינית: סגנון הגרפיטי. האמנות המוריאליסטית גרמה למאות אנשים לראות, שהקירות הם כלי חשוב להבעת האמנות שלהם, מה שהוביל להופעת אמנות עירונית בחלקים שונים של היבשת האמריקנית. זהו סגנון של אמנות, לחלוטין ללא הגבלות (מעבר לחוקיותה), המאפשרת לכל אדם להרגיש "אמן " ולהשתתף בפיתוח גרפיטי בערים בו הוא מתגורר.
חוסה קלמנטה אורוסקו José Clemente Orozco
חוסה אורוסקו היה אחד מחברי הקבוצה האמנותית הידועה בשם "שלושת הגדולים". הוא היה טיפוס מופנם ופסימי יחסית, וזה הפך אותו לפחות אהוד מבין שלושת הציירים המפורסמים ביותר של תנועת המוראליסט המקסיקנית. באופן מוזר, אורוסקו ביקר בחריפות את המהפכה המקסיקנית ואת הממשלה שהוקמה לאחר הפלת פרופיריו דיאז. עם זאת, האמנות שלו צברה פופולריות בתחום האמנותי של ארצו. הוא שילב את טכניקות הרנסאנס בנגיעות של המודרניזם המופשט, שנתן לציוריו אופי ייחודי ואפל.
דייגו ריברה
ריברה היא אחת הדמויות האמנותיות המוכרות ביותר במאה ה -20. שמו הפך לפופולרי עוד יותר תודות ליחסיו עם פרידה קאלו, שעמה התחתן בשנות השלושים לחייו. היה לו סגנון אומנותי עם דמיון אימפרסיוניסטי, כאשר השתמש במחזה של אור וצל באמצעות שילוב של צבעים.
עבודותיו החשובות ביותר היו: "הבריאה" (יצירה דתית שצוירה בין 1922 ל-1923), ציור הקיר של "ניצול מקסיקו על ידי הכובשים הספרדים", וציור הקיר של העיר האצטקית טנוכטיטלאן והמאבק למען העצמאות.
דייוויד אלפארו סיקורוס David Alfaro Siqueiros
היה מורליסט וצייר מקסיקני, שעבודותיו סבבו סביב נושאים מרקסיסטים. האידאולוגיה הפוליטית שלו תמיד הייתה קשורה לקומוניזם. הוא צייר כמה ציורי קיר על קירות המכינה במקסיקו וארגן קבוצות עובדים כדי ליצור איגודים מקצועיים. במהלך הקריירה שלו כצייר, הוא הפיק מספר גדול של ציורי קיר, שדרכם הוא ייצג שינויים פוליטיים, חברתיים ותעשייתיים במקסיקו. לכל יצירותיו הייתה נטייה שמאלנית, עם נטיות קומוניסטיות ברורות. הוא שיתף פעולה עם עמיתו דייגו ריברה לפתוח עיתון מקומי במקסיקו, שהפך למקור העיקרי של המידע הקומוניסטי בארץ. בין "שלושת הגדולים", הוא היה האמן שחווה את ההתפתחות הגדולה ביותר בפוליטיקה; למעשה, הוא האמין שהוא היה חלק מהמזימה שסיימה את חייו של טרוצקי במקסיקו. יצירותיו הבולטות ביותר היו: "האלמנטים" (מיצג פנטסטי שנוצר בין 1922 ל-1924), "אמריקה הטרופית" (ביקורת על האימפריאליזם האמריקאי) ו"מוות לפולש" (ייצוג מאבק הילידים נגד הפלישה האירופאית).
דושאן מאטוביץ'
דושאן מאטוביץ' (בסרבית: Душaн Maтoвић; נולד ב-8 ביולי 1983 בבלגרד) הוא כדורגלן עבר סרבי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי וכיום משמש כעוזר מאמן במכבי חיפה.
קריירה
מאטוביץ' החל את דרכו בקבוצה קטנה בסרביה, ולאחר מכן עבר לשחק בסלובקיה ובליטא. בקיץ 2011 הגיע לישראל וחתם בעירוני קריית שמונה, עמה זכה באליפות הראשונה בתולדות המועדון. עונה לאחר מכן העפיל עמה לגמר גביע המדינה הראשון בתולדות המועדון, אך קבוצתו נכנעה להפועל רמת גן בדו-קרב בעיטות עונשין. ב-30 בינואר 2014 חתם בבית"ר ירושלים. ב-15 בינואר 2015 כבש מאטוביץ' את שער הבכורה שלו במועדון, במשחק מול הפועל אשקלון במסגרת סיבוב ח' של גביע המדינה, שהסתיים בתיקו 3-3. ב-17 ביוני 2015 סיכם מאטוביץ' על הארכת חוזהו בבית"ר ירושלים בעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת. ב-19 בדצמבר, כבש מאטוביץ' שער הליגה הראשון שלו במדי בית"ר ירושלים, בניצחון 0–1 על מכבי נתניה.
ב-15 ביוני 2016 מאטוביץ' חתם בהפועל כפר סבא לעונה אחת. בתום עונה זו האריך את חוזהו בקבוצה לעונה נוספת.
בקיץ מאטוביץ' עזב את ישראל אחרי 7 שנים וחתם במינסק מליגת העל הבלארוסית. בינואר 2019 חזר לאחר 13 שנה לסרביה וחתם בווזדובאץ'. ב-19 בדצמבר 2019 חזר לאחר לישראל וחתם בבני לוד מהליגה הלאומית. בקיץ 2020 חתם בסקציה נס ציונה.
ב-4 ביוני 2021 הודיעה מאטוביץ' על פרישה מכדורגל.
פורצ'למה
פּוֹרְצַ'לְמָה (בהונגרית: Porcsalma) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג (Szabolcs-Szatmár-Bereg) שבצפון-מזרח הונגריה, כ-300 ק"מ מהבירה בודפשט.
בשואה
בשנת 1944 מנתה אוכלוסיית הכפר כ-3,000 נפש, מהם כ-170 יהודים. בפסח 1944 גורשו יהודי הכפר – תחילה לגטו בעיר מאטסלקה, מרחק 25 קילומטר מהכפר, וכעבור חודש וחצי, בחג השבועות, הובלו ברכבות מהגטו לאושוויץ. לפחות 146 מיהודי הכפר לא שרדו את השואה. רובם בשעה שהגיעו אל מחנה ההשמדה אושוויץ בתחילת חודש יוני 1944. כיום בכפר שני בתי קברות יהודיים. הישן, כמעט אינו ניכר. החדש, מתוחזק, מוקף גדר וניתן לבקר בו.
בית הקברות של מונמארטר
בית הקברות של מונמארטר (בצרפתית: Cimetière de Montmartre) הוא אחד מבתי הקברות המפורסמים בעולם. בית קברות זה מצוי ברובע ה-18, בפריז, צרפת.
היסטוריה
מאז שנת 1726, בה נסגר "בית הקברות של התמימים" ה-Cimetière des Innocents שהיה מצוי בקרבת לה אל, נאסרה הקמת בתי קברות בתוך העיר פריז מטעמי בריאות. בעקבות הצו האוסר על קיומם של בתי הקברות בעיר, החלו להתפתח בתי קברות בפרברי העיר, אחד מהם על גבעת מונמארטר הנמצאת צפונית לעיר.
בית הקברות מהווה כיום אתר תיירותי, הן בשל יופיו והאופי הרומנטי שיש בו, והן בשל מספרם הרב של האמנים והידוענים הקבורים בו:
I Can See Your House from Here
I Can See Your House from Here הוא האלבום השביעי של להקת הרוק המתקדם, קאמל. האלבום יצא לאור ב-1979. האלבום כולל את ההרכב החדש של הלהקה לאחר עזיבתו של פיטר ברדנס. ההרכב כלל את אנדרו לאטימר, אנדי וורד, קולין בס, קית ווטקינס וג'אן שלהאס (שהצטרף בסיבוב ההופעות של Breathless לאחר עזיבתו של ברדנס).
שיכר גויים
שֵׁכַר גּוֹיִים הוא איסור הלכתי שנוסד בתקופת האמוראים, לפיו נאסר על יהודי לשתות שֵׁכר בביתו של נוכרי או בחנותו, כדי למנוע קירוב הדעת וחשש חתנות עמו. דין זה נפסק בספרות ההלכתית, אך במרוצת השנים הוא סויג בסייגים שונים.
מקור הדין
מקור הדין בתלמוד הבבלי במסכת עבודה זרה, שם מסופר שרב פפא ורב אחאי נהגו לשתות את השכר שקנו מן הנכרי מחוץ לחנותו:
דין אכסנאי
ויש המצמצמים סיוג זה רק למקרה שבו היהודי מביא את השכר ממקום אחר, אך אם בעל הבית הנוכרי מביא את השכר, אסור ליהודי לשתותו.
דרך ארעי ואקראי
סיוג נוסף שהזכיר ספר התרומה לאיסור שכר גויים הוא שאם השתייה נעשית בדרך ארעי, שלא בא לבית הגוי כדי לשתות עמו, אין חשש חתנות ולא אסרו בזה.
אחרונים רבים דרשו שמלבד הארעיות של השתייה, היא תיעשה גם באקראי ולא בקביעות.
חשש איבה
סיוג נוסף שהזכיר ספר התרומה, שאם ישנו חשש שבעקבות ההימנעות משתיית השכר בבית הנוכרי עלולה להיווצר איבה ביניהם, אין חשש ששתייה כזו תביא לחתנות ולכן היא מותרת.
מנהג אשכנז להקל בשכר תבואה ותמד
בספר הישר מובא שאין איסור בישולי גויים בשכר של גויים הנעשה מתבואה, משום שהוא עובר קלייה לפני הבישול, ולכן גם אין בו איסור שכר של גויים, ומותר לשתותו בבית יהודי. וכך כתב גם לגבי יין הדבש, שגם בדבש אין איסור בישולי גויים.
הראבי"ה הקשה על דבריו, מדוע אם כן אסור לשתות שכר בבית הגוי, הלא גם שם אין איסור בישולי גויים בשכר הנעשה מתבואה. ואכן כך דעתו של הראבי"ה, שאין איסור שכר גויים בשכר של תבואה ודבש גם בבית הגוי, הואיל ואין בהם איסור בישולי גויים.
אולם המרדכי והאגודה כותבים בשם רבנו תם והראבי"ה שסיבת ההיתר לשתות שכר גויים העשוי מתבואה ודבש הוא משום שהאיסור מתחילתו היה רק על שכר שהופק מתמרים, שזהו השכר המצוי בבבל העשירה בתמרים. אך שכר מתבואה ודבש, שלא היו שכיחים בתקופת האמוראים בבבל, לא נאסרו.
נימוקים לכך שאין בשכר איסור בישולי גויים
הראשונים דנו בשאלה מדוע אין בשכר גויים איסור בישולי גויים שמכוחו יש לאסור את שתיית השכר שלהם גם בביתו של יהודי, מאחר שהשכר עובר בישול בעת תהליך הכנתו.
ניתנו מספר תשובות לכך בראשונים:
נימוקים לכך שדיני שכר הגויים קלים מפת גויים
גם על שאלה זו ניתנו מספר הסברים בראשונים:
קישורים חיצוניים
הרב אליעזר מלמד, הלכות שיכר של גויים, באתר פניני הלכה
הים הצפוני
הים הצפוני הוא ים שולי של האוקיינוס האטלנטי, הגובל בממלכה המאוחדת, בנורווגיה, בדנמרק, בגרמניה, בהולנד ובבלגיה. אין להתבלבל בינו לבין ים הקרח הצפוני המכונה גם הוא לעיתים "הים הצפוני".
גאוגרפיה
הים הצפוני גובל באיי אורקני ובחוף המזרחי של בריטניה במערב, בצפון אירופה ובמרכזה במזרח ובדרום, ובדרום מערב, מעבר למיצרי דובר, הים הצפוני מתחבר לתעלת למאנש המתחברת לאוקיינוס האטלנטי. במזרח, הים מתחבר ל דרך סקאגרק וקטגט, מיצרים צרים המפרידים בין דנמרק לנורווגיה ושוודיה. מצפון, הוא גובל באיי שטלנד ומתחבר ל, ים שולי באוקיינוס הקרח הצפוני.
שטחו של הים הוא כ-430,000 קמ"ר. עומקו הממוצע הא כ-94 מ' ועומקו המרבי הוא 660 מטר. אורכו הממוצע הוא יותר מ-970 ק"מ ורוחבו הממוצע 580 ק"מ. מסביב לשולי הים הצפוני נמצאים ארכיפלגים גדולים, כולל שטלנד, אורקני ואיי פריז.
גאולוגיה
בתקופות קדומות היווה חלק מאדן היבשה שחיבר את בריטניה עם יבשת אירופה. הים הצפוני הנוכחי נוצר לפני כ-12,000 שנה, כאשר עם תום עידן הקרח האחרון עלה מפלס פני הים באופן משמעותי.
היסטוריה
מעגן סקפה פלו, המקושר לים הצפוני, שימש כבסיס הצי המלכותי הבריטי במלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 התגלו בים הצפוני עתודות גדולות של נפט וגז טבעי. מדינות אירופה החלו, לאחר משבר האנרגיה העולמי של שנות ה-70 של המאה ה-20, להפיק בים נפט וגז למרות העלות הגבוהה, כדי להפחית את תלותן באופ"ק. במשך השנים, נורווגיה היא מפיקת הנפט העיקרית בים הצפוני, ואחר כך הממלכה המאוחדת שכילתה את רוב עתודות הנפט שלה בים עד שנות ה-2000.
החל משנת 2001, קבוצת דלק הישראלית, מעורבת בהפקת נפט בים הצפוני. בשנת 2018 הפיקה כ-80,000 חביות ביום.
טסאידמותריום
טסאידמותריום (שם מדעי: Tsaidamotherium; משמעות השם: "החיה של אגן קאידם המכונה "אגן טסיאדם" ") הוא סוג נכחד של יונק מקבוצת היעלים, אשר התקיים במשך סוף המיוקן שלפני כ-10 מיליון שנה מזמננו בצפון-מערב סין (במחוזות צ'ינגהאי וגאנסו) ובטיבט.
יעל קדום זה היה אולי קרובו של כבש המושק ושל הטאקין. הוא התגלה במאובנים שתוארו ב-1835 בידי החוקר השוודי בירגר בוהלין בשנות ה-30 במהלך משלחת סינית-שוודית להרי סין. הסוג כולל 2 מינים: Tsaidamotherium hedini - אשר תואר ב-1935 ונקרא על שם מגלה הארצות סוון הדין, ו-Tsaidamotherium brevirostrum, שתואר ב-2013 ומשמעות שמו הוא: "לוע קצר".
ליונק זה הייתה קרניים בעלות 2 גדלים אי-סימטריים ייחודיים, כשהקרן השמאלית הייתה עבה וחלולה וגבוהה בהרבה מקרובתה הימנית, אשר נראתה נמוכה ושטוחה וכן קטנה בהרבה ובמראה דמתה מעט למצנפת פריגית יותר מאשר לקרן. מבנה החוטם היה בולבוסי וקצר, והלוע הייתה קצרה ודמתה ללוע של הסאיגה והטאקין המודרניים, אשר חיים היום במזרח אסיה. למרות המבנה של החיה, אשר התאים לסינון אוויר ביעילות באזורים קרים, נראה שסין הייתה שופעת ערבות וסוואנות במשך המיוקן, כך שהיא החלה לחיות על הרים גבוהים שהחלו להתפתח בסין של המיוקן, ועליהם נשבו רוחות חזקות בהרבה מהאקלים החמים של האזורים הנמוכים יותר.
מספר חוקרים מציעים שלמרות שהחיה הייתה דומה לעז, היא הייתה קרובה יותר לג'ירפיים והיה בעל קרניים דומות לאלה של הפרוליביתריום והדיסקוקריס.
UTF-32
UTF-32 (32-bit Unicode Transformation Format או 32-bit UCS Transformation Format) הוא קידוד תווים באורך קבוע של יוניקוד, המשתמש ב־4 בתים (32 סיביות) לכל תו. הקידוד שומר את מספרו המייצג של התו בייצוג בינארי באורך 32 סיביות. לדוגמה, התו A מקודד כ־0x00000041 (בהקסדצימלית), התו π כ־0x000003C0 והתו הסיני הנדיר 𣎴 שמספרו ביוניקוד U+233B4 כ־0x000233B4. יתרונו הגדול ביותר של UTF-32 הוא פשטותו, אך היא גם מקור כל חסרונותיו.
רקע
בשנת 1990, כאשר תוכנן תקן מפת התווים האוניברסלית (באנגלית UCS, ראשי תיבות של Universal Character Set) של ארגון התקינה הבין-לאומי (בר"ת: ISO), תחת מספר התקן ISO 10646, נקבע כי התקן יכיל שתי צורות קידוד: UCS-2 ו־UCS-4. שתי צורות הקידוד פועלות בצורה דומה, קידוד התו מתבצע על ידי שמירת מספרו המייצג כמספר בינארי שגודלו 16 סיביות (2 בתים) ב־UCS-2 או 32 סיביות (4 בתים) ב־UCS-4. מספר התווים שיכול כל קידוד לייצג הוא כמספר המספרים אותם ניתן לייצג בצורה בינארית על ידי מספר הסיביות בהן הוא משתמש. לכן, UCS-4 יכולה לקודד עד 2,147,483,648 תווים, ואילו UCS-2 יכולה לקודד רק את 65,536 התווים הראשונים, המכונים המשטח הרב־לשוני הבסיסי.
בשנת 1991 אוחד המשטח הרב־לשוני הבסיסי של ISO 10646 עם 65,536 התווים של תקן אחר למפת תווים אוניברסלית, אז יוניקוד בגרסתו הראשונה. UCS-2, אפוא, היה זהה ליוניקוד. תקן ISO 10646 שמר על קידוד UCS-4 באופן רשמי, אך הכול הניחו כי לא יהיה לו שימוש, משום שלא יהיה צורך ביותר מ־65,536 מקומות.
UTF-32 זהה ל־UCS-4 פרט לעובדה ש־UTF-32 מוגבל באופן שרירותי לייצוג 1,114,112 קודים בלבד, שהם התווים בתחום 0x10FFFF-0x000000, וכן שבניגוד ל־UCS-4, מכיל סטנדרט ה־UTF-32 מספר סמנטיקות של יוניקוד עליהן חובה לשמור.
תיאור הקידוד
עם הגדרתו הוגבל UTF-32 ל־21 סיביות, שהם מיליון וקצת תווים, ולכן בעצם ניתן לייצג עמו את כל הערכים בטווח שבין 0x000000 ל־0x10FFFF. תקן היוניקוד קובע שמספרו המייצג של תו לעולם לא יחרוג מערכים אלו ולכן מובטח שבעזרת UTF-32 ניתן לייצג כל תו אפשרי ביוניקוד.
שימושים במערכות קיימות
היות שקידוד UTF-32 תופס משאבים רבים (פי שניים מ־UTF-16 ברוב המקרים, ופי ארבעה מקידודים ישנים כמו ASCII ו־ISO 8859), אין הוא נמצא כמעט בשימוש. השימוש היחיד הנעשה בו הוא כפורמט פנימי, בתוך הזיכרון, על ידי מערכות הפעלה, משום שהעבודה עמו פשוטה יותר מאשר עם קידודים בעלי אורך משתנה (כמו UTF-8 ו־UTF-16). כפי שצוין קודם, אין צורך בשום פעולה פרט לקריאת הנתונים לשם הבנת טקסט שקודד ב־UTF-32, וזאת בניגוד לקידודים אחרים הדורשים פענוח מורכב יותר. משום שמדובר בטיפול פנימי אין סכנה של איבוד מידע ומשום שהמידע מפוענח מקידוד אחר, אין צורך בתאימות ל-ASCII. השימוש ב־UTF-32 מביא לחסכון בזמן על חשבון בזבוז קל של זיכרון.
מערכות יוניקס רבות, כולל הגרסאות החדשות ביותר של לינוקס, משתמשות ב־UTF-32 בשיטה זו. בלינוקס, למשל, קובצי יוניקוד מאוחסנים ב־UTF-8 אך מערכת ההפעלה ממירה אותם ל־UTF-32 בעת הטיפול בהם ברמה הפנימית.
מערכת ההפעלה Windows אינה עושה שימוש ב־UTF-32 כלל – לא בשימוש פנימי (Windows משתמשת ב־UTF-16) ולא באחסון קובצי טקסט (אין אפשרות לשמור קובץ טקסט ב־UTF-32).
מגדל גלאטה
מגדל גאלטה (בטורקית: Galata Kulesi) הוא מגדל הממוקם באיסטנבול שבטורקיה, צפונית לקרן הזהב. מגדל זה הוא אחד המבנים הבולטים בקו הרקיע של איסטנבול בחלק העיר הצפוני לקרן הזהב.
מילוול (כדורגל)
מועדון כדורגל מילוול (באנגלית: Millwall Football Club) הוא מועדון כדורגל אנגלי מהעיר לונדון המשחק בצ'מפיונשיפ. ביתה של הקבוצה הוא אצטדיון ניו דן (שמכיל 20,146 מקומות) שבדרום-מזרח לונדון. המועדון נקרא על שם נמל מילוול השוכן באייל אוף דוגס שלגדות נהר התמזה. הקבוצה ידועה גם בכינוי "האריות", הודות לאריה המעטר את סמל המועדון. דרבי מפורסם של המועדון ואוהדיו היא עם קבוצת וסטהאם יונייטד הלונדונית, כאשר בין שני המועדונים התפתחה יריבות היסטורית ואיבה ארוכת שנים שהתחילה מאז הקמתם של שני המועדונים בסוף המאה ה-19.
מגדל גלאטה
המגדל המקורי נהרס במהלך מסע הצלב הרביעי, ושוקם בשנת 1348, בעת שיקומה של העיר והתיישבות הגנואזים בחלק זה של קונסטנטינופול. המבנה היה חלק מביצורי האזור.
מילוול (כדורגל)
היסטוריה
המועדון נוסד בשם "Millwall Rovers" בשנת 1885 על ידי פועלי נמל סקוטיים שעבדו בחברת הברזל והספנות "JT Morton" שהייתה ממוקמת באייל אוף דוגס, מכאן נבחרו למדיה המסורתיים הצבעים כחול-לבן. המשחק הראשון של הקבוצה היה נגד קבוצת לייטונסטון, והסתיים בתבוסה 0–5. בשנת 1886 המועדון החל לשחק באצטדיון "לורד נלסון" שהיה ממש מאחורי הפאב "לורד נלסון" בלונדון. ב-1889 שמו של המועדון שונה ל"Millwall Athletic", לאחר שעבר לשחק ב"Athletic Grounds" בלונדון.
מגדל גלאטה
הפולקלור מספר על הזארפן אהמט צ'לבי שבמאה ה-17 עף מהמגדל אל צידו השני של הבוספורוס לאזור אוסקודר תוך שימוש בכנפיים מלאכותיות.
המגדל שופץ מספר פעמים במהלך תקופת האימפריה העות'מאנית. בשנת 1990 שוקם המגדל ונפתח לציבור הרחב כמגדל תצפית, וכן כמסעדה ובית קפה.
מילוול (כדורגל)
היסטוריה
בשנת 1900 הגיעה הקבוצה לראשונה לחצי גמר גביע ה-FA, אך הפסידה לסאות'המפטון במשחק חוזר. ב-1901 המועדון עבר שוב, הפעם לאצטדיון נורת' גרינוויץ', מפאת רצון של חברת הברזל שהייתה הבעלים של הקבוצה, להשתמש באתלטיק גראונדס בתור מגרש אחסון לחומרי גלם. ב-1903 הגיעה הקבוצה בפעם השנייה בתוך 3 שנים לחצי גמר גביע ה-FA אך הפסידה שוב, הפעם לדרבי קאונטי. בשנים 1908–1909 הוכתרה מילוול לאלופת הליגה המערבית באנגליה. בשנת 1910 עבר המועדון עוד פעם מגרש, לאצטדיון הנוכחי, אצטדיון הדן ("The Den", באזור רובע ניו קרוס בלונדון). המשחק הראשון באצטדיון היה נגד אלופת ליגת הדרום, ברייטון אנד הוב אלביון, שניצחה את מילוול 0–1.
בשנת 1920 נכנסה מילוול לראשונה למערכת הליגות של הפוטבול ליג כשהיא ידועה בשם "Millwall Football Club", ושובצה בליגה השלישית לעונת 1920/1921. משחקה הראשון בעונה היה ב-28 באוגוסט 1920, נגד בריסטול רוברס והסתיים בתוצאה 0–2 למילוול. בשנת 1925 הגיעה מילוול לנקודת ציון של 11 משחקים ללא ספיגה, שיא אותו היא חולקת עם רדינג ויורק סיטי, היחידות שהצליחו לקבוע שיא זה במערכת הליגות של הפוטבול ליג. בשנת 1928 סיימה מילוול במקום הראשון בליגה השלישית וקבעה שיא נוסף: 87 שערים בעונה אחת בליגה השלישית של הפוטבול ליג, שיא שנשאר עד היום בליגה זו.
בשנת 1937 הגיע מילוול לחצי גמר גביע ה-FA בפעם השלישית בהיסטוריה שלה, והייתה למועדון הראשון מהליגה השלישית שעושה זאת. עוד לפני כן, בסיבוב החמישי של הגביע, משך המפגש של מילוול נגד דרבי קאונטי כמות שיא של 48,762 אוהדים, כמות צופים שעד שנת 2022 לא הגיע לאותה כמות במפגשים בסיבוב הזה. בשנת 1938 המועדון הודיע כי הדיוק ה-16 מנורפוק, ברנרד פיצאילן-האוורד, הסכים להתמנות לנשיא המועדון.
ב-1972 הקבוצה הבולטת של בריאן קינג, הארי קריפס, דרק פוסה ובארי קיצ'נר (מלך ההופעות של המועדון בכל הזמנים עם 602 הופעות), מפספסת את העלייה לליגה הראשונה בנקודה אחת בלבד.
בשנת 1983, תחת הדרכתו של המאמן ג'ורג' גרהאם מעפילה הקבוצה לגמר פרס בית הפוטבול ליג שם ניצחה 2–3 את לינקולן סיטי. ב-1985 הגיעה הקבוצה לרבע גמר גביע ה-FA ובמקביל חזרה לליגה השנייה, עם רצף עונתי ללא הפסד בבית.
בשנת 1988 העפילה מילוול לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה באנגליה, תחת הדרכתו של המאמן ג'ון דוקארטי. את עונתה הראשונה בליגה הראשונה היא מסיימת במקום העשירי. שנה מאוחר יותר בסיום עונת 1989/1990 נשרה מילוול חזרה לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום ה-20 והאחרון.
בשנת 1993, עברה הקבוצה לאצטדיון הניו דן ("The New Den") שהחליף את אצטדיון ה"דן" הישן. בשנת 1995 הפתיעה מילוול את ארסנל בגביע האנגלי והעיפה אותה כבר בסיבוב השלישי, אחרי משחק חוזר. לאחר מכן ניצחנ מילוול גם את צ'לסי בדו-קרב בעיטות הכרעה בפנדלים, אך הפסידה לקווינס פארק ריינג'רס ברבע הגמר.
בשנת 1996 נשרה מילוול לליגה השלישית. בעונת 1998/1999 הגיעה מילוול לגמר פרס הפוטבול ליג, אך הפסידה לויגאן את'לטיק 0–1.
בשנת 2001 מילוול חזרה לליגה השנייה, לאחר שסיימה במקום הראשון בליגה עם 93 נקודות, שהוא שיא מועדון חדש.
בשנת 2003 מונה דניס וייז, לשעבר שחקן קבוצת צ'לסי ונבחרת אנגליה לשחקן-מאמן קבוע בקבוצה. בעונתו הראשונה במועדון וייז הדריך את הקבוצה לגמר גביע ה-FA הראשון בתולדותיה. משחק הגמר נערך ב-22 במאי 2004, והסתכם בתבוסה 0–3 למנצ'סטר יונייטד. אלא שכיוון שמנצ'סטר יונייטד כבר העפילה לליגת האלופות בסוף עונת, מילוול - קבוצה מליגת המשנה - הבטיחה לעצמה מקום בגביע אופ"א לעונת . מילוול הודחה מהמפעל כבר בסיבוב הראשון על ידי קבוצת פרנצווארוש ההונגרית.
בעונת ירדה מילוול לליגה האנגלית השלישית. בשנת 2007 רכש את המועדון האמריקאי ג'ון ברילסון, והופך לבעל המניות ולנשיא המועדון. החלטתו הראשונה הייתה למנות את קני ג'אקט למאמן הקבוצה. בסיום עונת סיימה מילוול במקום השלישי בליגה השלישית והגיעה למשחקי הפלייאוף על העלייה לליגת המשנה, מילוול ניצחה בחצי הגמר את הדרספילד ועלתה לגמר שם פגשה את סווינדון טאון וניצחה אותה 1–0 וחזרה לליגת המשנה באנגליה אחרי 4 שנות היעדרות, ואחרי שעונה לפני כן פספסו את העלייה בגמר הפלייאוף. בשנת 2012 קבע המועדון שיא של 13 משחקים ללא הפסד. בשנת 2013 הגיעה הקבוצה לחצי גמר הגביע האנגלי בו הפסידה לויגאן 0–2. בעונת ירדה מילוול לליגה השלישית באנגליה לאחר 4 עונות בליגת המשנה.
יריבויות
היריבות הקשה, המרה והמפורסמת ביותר של מילוול היא נגד המועדון הלונדוני וסטהאם יונייטד. היריבות בין אוהדי וסטהאם למילוול נחשבת לאחת היריבות האלימות והקשות בין מחנות אוהדים ברחבי העולם, וידועות בקרב חוליגנים כאחת הירבויות החמות שיש על הגלובוס.
שתי הקבוצות הן יריבות מקומיות שנוצרו במקור על ידי מפעלי ברזל וספנות יריבים ("קבוצות עבודה") באזור גדות נהר התמזה, ושכנו פחות מ-5 ק"מ אחד מהשני. המפעלים התחרו על חוזי עבודה, עובדים, ספקי חומרי גלם ועוד, והקימו קבוצות כדורגל שבתחילה הורכבו מהעובדים של החברות. בתחילת המפגשים ביניהם ידה של וסטהאם הייתה על העליונה, מה שגרם לווסטהאם להיות הקבוצה הבכירה יותר עד היום. בעוד מילוול דעכה לליגות הנמוכות של הפוטבול ליג, וסטהאם הייתה בעלייה והגיעה לליגה הבכירה, וזכתה בגביע ה-FA. בשנות ה-20 היריבות הגיעה לשיאים חדשים בזמן אירועי שביתות המפעלים, כאשר המפעלים באזור אייל אוף דוגס (שייצגו אוהדי מילוול), סירבו לשתף איתם פעולה, ועקב כך תחושות קשות בין מחנות האוהדים לאורך השנים. בשנת 1972, נהרג אוהד מילוול בתחנת הרכבת New Cross Station, לאחר שנפל מהרכבת בזמן קטטה עם אוהדי וסטהאם. בעונת 2009/2010 הגרילו שתי הקבוצות אחת את השנייה בגביע הליגה האנגלי ונפגשו ב-25 באוגוסט 2009 באפטון פארק, היה זה המפגש הראשון בין הקבוצות מזה שנים. קטטות בין אוהדים החלו מחוץ לאצטדיון עוד מלפני המשחק, מה שגרם לפרעות, חוליגניזם כללי והשחתת רכוש בקרב האצטדיון, מה שכלל דקירתו של אחד מאוהדי מילוול. בנוסף התחממות האירועים הגיעה גם ליציעים ואוהדי וסטהאם החלו לפרוץ לדשא מה שגרם את הפסקת המשחק לפרקים. על משחק זה נקנסה וסטהאם על ידי ההתאחדות האנגלית, בעוד מילוול יצאה נקייה.
יריבות זו אף מוזכרת בסרט "בלי חוקים" בכיכובם של אלייז'ה ווד וצ'ארלי האנם, סרט שמתמקד בקבוצת חוליגנים פיקטיבית בשם ה"Green Street Elite", שמבוססת על קבוצת אוהדים של וסטהאם, ובסרט ניתן לראות את היריבות הקשה והאלימות בין אוהדי וסטהאם לאוהדי מילוול.
למילוול יריבות נוספת נגד לידס יונייטד, שהיא יריבות בין אזורים צפון ודרום אנגליה, ונוצרה בעיקר בגלל יריבות ספורטיבית בין המועדונים שנפגשו המון פעמים בליגות הנמוכות, החל מהצטרפותן לפוטבול ליג ב-1920.
בנוסף ישנה עוד יריבות לקבוצה עם המועדון צ'רלטון את'לטיק, שהיא הקבוצה הכי קרובה למילוול מבחינה גאוגרפית ומגרשה הביתי ה"וואלי" נמצא פחות מ-7 ק"מ מה"ניו דן" של מילוול.
סגל נוכחי
(קפטן) (קפטן שני)
(בהשאלה מלידס יונייטד) (בהשאלה מבארנסלי)
Nude
Nude הוא אלבום קונספט על ידי להקת הרוק המתקדם, קאמל. זהו אלבומם השמיני שיצא ב-1981. האלבום מבוסס על סיפור אמיתי על חייל יפני (היראו אונודה) שננטש באי במלחמת העולם השנייה שלא ידע שהמלחמה הסתיימה. Nude הוא בעצם עיוות שם המשפחה של אונודה. רוב המילים נכתבו על ידי סוזן הובר מלבד Please Come Home שנכתב על ידי אנדרו לאטימר. זהו האלבום האחרון שבו משתתף המתופף המקורי, אנדי וורד.
פסטיבל הזמר והפזמון
פסטיבל הזמר והפזמון היה תחרות שירים ששודרה בקול ישראל. הפסטיבל הראשון נערך ב-1960 והאחרון ב-1980.
את התחרות יזם ישראל דליות. הוא פנה להנהלת קול ישראל באמצעות יצחק שמעוני, ושניהם הוזמנו למחלקת הטקסים שהייתה חלק ממשרד ראש הממשלה בראשותו של טדי קולק. עם השנים נוצרה מסורת של קיום הפסטיבל במוצאי יום העצמאות, ובפועל הוא נעל את אירועי היום.
במקור, נשלחו השירים המועמדים לקחת חלק בפסטיבל למארגני התחרות בעילום שם. בשלב מוקדם נבחרו השירים על ידי ועדה שכללה מוזיקאים מקצועיים, אשר קבעה קריטריונים לבחירת שיר לשלב הסופי. אחד מהם היה "עד כמה השיר מקדם את הזמר העברי המקורי ועד כמה הוא משקף את הישגי החברה הישראלית ותרבות העם היהודי לדורותיו" (מתוך תקנון הפסטיבל).
בתחילה שודר הפסטיבל בשידור חי ב"קול ישראל" עם אחוז האזנה כמעט מרבי. לאחר פתיחת שידורי הטלוויזיה הישראלית ב-1969 הוחל בשידורי הפסטיבל גם בטלוויזיה. גם אז היה אחוז הצפייה גבוה, מה שהוסיף יוקרה לפסטיבל ודחף עוד יותר יוצרים להיכנס למעגל התחרות.
שנות ה-60
הפסטיבל הראשון נערך ב-1960 בהיכל התרבות בתל אביב, במוצאי יום העצמאות. את הרעיון לקיום הפסטיבל העלה איש קול ישראל ישראל דליות, אשר ביסס רעיונו על פסטיבלי זמר דומים בארצות שונות באירופה. הפסטיבל אורגן על ידי קול ישראל והוועדה לחגיגות יום העצמאות, אשר מונתה על ידי מנהל ההסברה של משרד ראש הממשלה. למיון ולסינון של השירים המתחרים מונתה ועדת שופטים בראשו של שר הבריאות ישראל ברזילי, חבר קיבוץ נגבה אשר פעל גם כמנצח מקהלות. בין חברי הוועדה היו המלחין פאול בן-חיים, המשורר יהודה עמיחי והמעבד המוזיקלי יצחק גרציאני. מתוך מאות שירים, בחרה הוועדה תשעה שישתתפו בפסטיבל.
הפסטיבל הועבר בשידור חי בקול ישראל, ולווה בתזמורת קול ישראל בניצוחו של גארי ברתיני. את הפסטיבל הנחה יצחק שמעוני, אשר המשיך להנחותו מדי שנה עד 1971. כפי שהוסבר בתוכנית הפסטיבל, על מנת לתת לכל השירים סיכויים שווים, בוצע כל שיר פעמיים- על ידי זמר ועל ידי זמרת. במקום הראשון זכה השיר "ערב בא" שכתב עודד אבישר והלחין אריה לבנון, אשר בוצע על ידי שמעון בר ועליזה קאשי. לשלושת הזוכים במקומות הראשונים ניתנו פרסים בשווי 1,500 לירות, 1,000 לירות ו-500 לירות בהתאמה, שסכומיהם חולקו בין הכותבים. את הפרסים העניק שר החינוך אבא אבן.
ב-1962 לא נערך הפסטיבל, וב-1963 נערך במקומו המופע "אנו נהיה ראשונים", אשר סימן 80 שנה לעלייה הראשונה. במופע זה הופיעה לראשונה חבורת רננים, אשר הקים גיל אלדמע.
לאחר שנתיים של הפסקה, חידש הפסטיבל את פעילותו ב-1964. ועדת המיון כללה את המוזיקאים משה וילנסקי, פרנק פלג, יחזקאל בראון וגיל אלדמע. למקום הראשון הגיע השיר "ילדתי אמרי" אשר ביצעו ביחד בני אמדורסקי ונחמה הנדל, ולאחריהם מקהלת רינת. למקום השני הגיעה נעמי לוי, שהייתה אז רק בת 14, עם השיר "דברים של לא כלום" שכתבו חיים קינן ושמעון כהן. באותה שנה הוחרם הפסטיבל על ידי איגוד המלחינים של ישראל, שביקש מחבריו להימנע מהשתתפות בתחרות, וזאת בעקבות רמתו הירודה של הפסטיבל. לאחר האירוע התפרסם בעיתונים מכתב מאת עמנואל עמירן, אשר שימש כמפקח המחוזי על הוראת המוזיקה במשרד החינוך. במכתב זה תקף עמירן את רמת השירים ואת העריכה המוזיקלית של פסטיבל הזמר. חרף טענותיו של עמירן, בוצעו בפסטיבל באותה שנה כמה שירים הנחשבים לפנינים בזמר העברי, דוגמת "במשעול רדום" של שמעון בר, "ליבבתיני" של מוני אמריליו בביצוע שושנה דמארי, "הרחק בלילה" של אריק איינשטיין ו"אותך" של שלישיית גשר הירקון.
המתכונת החדשה נשארה גם בשנת 1966, בה זכה במקום הראשון השיר "ליל סתיו" של חיים צור וחיה כהן שביצעו אריק איינשטיין ויפה ירקוני. שירים בולטים נוספים באותה שנה היו "לא פעם, בקיץ" של רחל בהלחנת שולמית ליפשיץ בביצוע עדנה גורן ואריק איינשטיין, "ריח תפוח ואודם שני" שביצעו הפרברים ושלישיית גשר הירקון, "בואי ילדה" של גשר הירקון ועדנה גורן, "מגדים" של עליזה עזיקרי וחדווה ודוד.
בשנת 1967, בנוסף לשירים אשר התחרו בתחרות, הזמין ראש עיריית ירושלים טדי קולק חמישה שירים מחמישה מלחינים שונים, אשר בוצעו בהפסקה בזמן ספירת הקולות. השירים הוזמנו מדובי זלצר, שרה לוי-תנאי, סשה ארגוב, מרדכי זעירא, ונעמי שמר, כאשר המפורסם ביותר מביניהם היה "ירושלים של זהב" שכתבה והלחינה שמר. את השיר ביצעה הזמרת הצעירה שולי נתן, אותה שמעה שמר בתחרות כישרונות צעירים ברשת א'.
הפסטיבל חידש את פעילותו ב-1969, ולראשונה שודר בשידור חי בטלוויזיה. מבין השירים שנשלחו לתחרות לא נמצאו שירים הולמים, ובמקום זאת הוחלט להזמין 12 שירים מבכירי המלחינים בישראל. לראשונה אף פוזרו חמש נקודות הצבעה ברחבי הארץ, בנוסף להצבעות הנוכחים באולם. באותה שנה זכה יהורם גאון בשני המקומות הראשונים, עם השירים "בלדה לחובש" במקום הראשון ו"עץ האלון" של מוני אמריליו ויורם טהרלב במקום השני. בעקבות נושאו של השיר "בלדה לחובש" הושמעו טענות לגבי הכללתו בפסטיבל, לא כל שכן בימי מלחמת ההתשה. בשנים לאחר מכן נמנעו תחנות הרדיו מהשמעת השיר. גאון אף יועד לבצע את השיר שזכה במקום השלישי ב-1969, "בדרך חזרה", אך ויתר עליו לטובת אבי טולדנו- וטולדנו עלה על הבמה לבוש מדים. בפסטיבל זה בלטו גם השירים "בהר הגלבוע" בביצוע צמד הפרברים, "על כפיו יביא" של יורם טהרלב ויאיר רוזנבלום בביצוע רבקה זהר, אשר זכה בתואר שיר השנה במצעד הפזמונים השנתי של קול ישראל, "פראג" של שלום חנוך בביצוע אריק איינשטיין (שזו הייתה הופעתו האחרונה במסגרת פסטיבל הזמר), אשר הגיע למקום השביעי אך זכה להצלחה לאחר הפסטיבל, "שיר בארבעה בתים" בביצוע אילנית ו"שיר ערש 1969" בביצוע אלכסנדרה. באותו פסטיבל בוצע השיר "אנחנו שנינו מאותו הכפר" לראשונה, על ידי להקת פיקוד המרכז.
שנות ה-70
בפסטיבל הזמר והפזמון 1970 הורחבה ועדת המיון לעשרה חברים, ביניהם יחזקאל בראון, אריה לבנון, נעם שריף, אלברט פיאמנטה, יעקב שבתאי, שאול ביבר, דני ליטאי ושלמה ניצן. גם באותה שנה השתתפו חיילים, ביניהם שלמה ארצי, סולן להקת חיל הים, אשר זכה במקום הראשון עם השיר "פתאום עכשיו פתאום היום" ("אהבתיה") של יעקב הולנדר ותרצה אתר. במקום השני נבחר השיר "רבי עקיבא" של מוני אמריליו ודליה רביקוביץ בביצוע סולנית להקת חיל הים לשעבר רבקה זהר, ובמקום השלישי "אהבתה של תרזה דימון" של לאה גולדברג ונורית הירש בביצוע אילנית. אחת ההופעות הזכורות ביותר מאותה שנה היא של שלישיית הגשש החיוור, עם שירם "מים לדוד המלך" שכתב עקיבא נוף. השלישייה הייתה לבושה בבגדי חיילים רומאים, וכאשר הרימו ידיהם בפזמון השיר, נראו תחתוניהם. ההופעה התקבלה בהתלהבות על ידי הקהל, ובתום השיר הזכיר המנחה יצחק שמעוני כי "ההצבעה היא על השיר ולא על ההופעה". מדי שנה נהוג היה להוציא תקליט של שירי הפסטיבל, אך בשנה זו, עקב בעיות של אמנים שונים מחברות תקליטים שונות, יצאו שני תקליטים - אחד של הד ארצי ואחר של סי בי אס. כך למשל, את השיר "פתאום עכשיו פתאום היום" ביצע בתקליט של סי בי אס מוטי פליישר, בעוד את השיר "כוכבים בדלי" של אורה סופר ועקיבא נוף שביצעה בפסטיבל צילה דגן מבצעת בתקליט של הד ארצי עדנה גורן.
ב-1971 נערך הפסטיבל במתכונת דומה. בין חברי ועדת המיון היו יחזקאל בראון, אריה לבנון, רפי בן משה, יאיר רוזנבלום ויפה ירקוני. במקום הראשון זכה השיר "רק הירח" של שמרית אור ודני עמיהוד בביצוע אילנית, ובמקום השני "ומתוק האור בעיניים" של מוני אמריליו ורחל שפירא בביצוע ששי קשת. בהפסקה נערכה הופעה של שתי להקות צבאיות ושל יהורם גאון. שירים נוספים שבלטו היו "נגן לי ירדן" של יעקב שבת ומוני אמריליו בביצוע רבקה זהר, "אליק השחף שלי" של ליאורה ברש ודן זכאי בביצוע אושיק לוי, "כשאהיה זקן" של יורם טהרלב ועלי עדשי בביצוע שולה חן ובני אמדורסקי, "ציפורים בראש" של שמרית אור ומתי כספי בביצוע לא אכפת להם.
ב-1972 שונתה מתכונת הפסטיבל, ובמקום לפתוח את התחרות לקהל הרחב, הוזמנו השירים המתחרים אצל מחברים. בחירת המחברים נעשתה באופן שרירותי על ידי עורכי ומפיקי הפסטיבל. באותה שנה צורפה לתזמורת רשות השידור תזמורת צה"ל. למקום הראשון הגיע השיר "טוב לי לשיר" של הטוב הרע והנערה, ולמקום השני "חייך וחיי" של בעז שרעבי. שירים נוספים שבלטו היו "אחרי שנסעת" של מתי כספי שכתב אותו עם שלמה גרוניך, "שיר על ארץ סיני" של מוני אמריליו ורחל שפירא בביצוע שלמה ארצי, "בלדה על נערי שגדל" של סשה ארגוב ותרצה אתר בביצוע אילנה רובינא, "קרן שמש קרן זוהר" של יורם טהרלב ומשה וילנסקי בביצוע עדנה לב ו"חלקת אלוהים הקטנה" של שמרית אור ודוד קריבושי בביצוע יגאל בשן. בחלק האמנותי של הפסטיבל הופיעה שלישיית הגשש החיוור, עם השיר "יש לי חג". את הפסטיבל הנחו רבקה מיכאלי ויוסי בנאי עם פרישתו של יצחק שמעוני לאחר שנים רבות.
בשנת 1973 חגגה מדינת ישראל 25 שנה להקמתה, ומחברי השירים התבקשו להגיש שירים בעלי ביטוי לחגיגות חצי היובל. כך הופיעו באותה שנה השירים "את ואני נולדנו בתש"ח" של מוטי גלעדי ויגאל בשן בביצועה של עדנה לב שזכה במקום הראשון. את הפסטיבל הינחתה לראשונה לבדה רבקה מיכאלי, אשר המשיכה בתפקיד זה בכל הפסטיבלים בשנים שלאחר מכן. שירים רבים מן הפסטיבל באותה שנה הפכו ללהיטים, ביניהם "שיר בבוקר בבוקר" ("פתאום קם אדם") בלחן של גידי קורן ושלמה ארצי למילים של אמיר גלבע, בביצוע שלמה ארצי, "ליל חניה" של יאיר רוזנבלום ונתן אלתרמן בביצוע חנן יובל, ירדנה ארזי ואפרים שמיר "יעלה ויבוא" של גידי גוב, "שיר כלולות" של נסים אלוני ועודד לרר בביצוע יזהר כהן, "שיר לערב חג" של יעקב הולנדר ותרצה אתר בביצוע מירי אלוני, "תנו לנו יד ונלך" של יעקב הולנדר וצביקה זליקוביץ' בביצועה של עירית דותן, "אצלך כמו תמיד" של יאיר קלינגר בביצוע סילבן ויאיר ו"מי האיש" של אבי קורן ובביצועו של דני גרנות שהלחין את השיר. את השיר "נצח ישראל לא ישקר" של יאיר רוזנבלום ודן אלמגור אמורה הייתה לבצע רותי נבון, אך בעקבות תאונת דרכים נבצר היה ממנה להופיע על בימת הפסטיבל, ואת השיר ביצעו שתי השלישיות המלוות, שוקולד מנטה מסטיק ואף אוזן גרון.
ב-1974 נשמרה המתכונת מן השנה הקודמת, ובמקום הראשון באותה שנה זכה שלמה ארצי, עם שירו "הבלדה על ברוך ג'מילי". ברוך ג'מילי ישב בקהל, ובעת חלוקת הפרסים קם ונופף בגאווה. בעקבות השיר היו שביקרו את ארצי על עידוד ונדליזם. שירים בולטים נוספים באותה שנה היו "אם ייפול הכוכב שלי" של יאיר רוזנבלום בביצוע אילנית, "שיר היונה" שהלחין מתי כספי וכתבה שמרית אור בביצוע נתנאלה, "נח" של מתי כספי ושוקולד מנטה מסטיק לטקסט של יורם טהרלב, "יהיה פעם טוב" של יגאל בשן בביצועו ו"לא אוותר" של אבי קורן ורוני וייס בביצוע מיכל טל. בחלק האמנותי הופיעו שלישיית הגשש החיוור, עם השיר "אף אחד לא קם".
במקום פסטיבל הזמר ב-1975, נערך המופע "אנחנו שרים לך", אשר סיכם את סדרת הטלוויזיה "שרתי לך ארצי". פסטיבל זמר חלופי נערך באותה שנה, פסטיבל הזמר 1975, בו זכה ניסים סרוסי עם השיר "שיר פרטי", אך התחרות לא שודרה בטלוויזיה. בין השירים הנוספים של הפסטיבל ניתן למנות את "שירים הם חברים" בביצוע שוקולד מנטה מסטיק, ו"לך עם החופש" בביצוע האחים והאחיות.
ב-1976 נערכה במקום הפסטיבל חגיגת הזמר 1976 בהנחיית מיקי קם, במסגרת לא תחרותית. כל משתתף באותה שנה שר שיר אחד מוכר שלו, בנוסף לשיר אחד חדש. מהשירים החדשים באותה שנה היו להיטים כ"הללויה" ("אדם חוזר וקציר יומו ...") של הגבעטרון (אותה ביצעו יחד עם דורית ראובני ודודו זכאי בפסטיבל ניחוחי החציר פחות משנה לפני כן), "שיר של יום חולין" של יאיר רוזנבלום ורחל שפירא בביצוע אילנית, "החגיגה נגמרת" של הכל עובר חביבי, "ערב קיץ ויונים" של מוני אמריליו ותרצה אתר בביצוע רוחמה רז, "שוב" של שמוליק קראוס וג'וזי כץ, "שלג בלבנון" של שלמה ארצי ו"השיר על אימבר" של יגאל בשן. כמו כן באותו פסטיבל ביצע מתי כספי לראשונה את שירו "ברית עולם".
המתכונת התחרותית חודשה ב-1977, כאשר באותה שנה הועבר הפסטיבל מיום העצמאות לשושן פורים. במקום הראשון זכה השיר "רקפת" של מוני אמריליו ותלמה אליגון בביצוע רוחמה רז. גם בשנה זו הניב הפסטיבל להיטים רבים, ביניהם "סליחות" של לאה גולדברג ועודד לרר בביצוע יהודית רביץ, שאמנם הגיע למקום השביעי בלבד בפסטיבל, אך זכה בתואר שיר השנה במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'. שירים בולטים נוספים היו "בתוך" של יאיר רוזנבלום ויעל טבת בביצוע צוות הווי חיל האוויר עם הסולנית דפנה ארמוני, "אותך" של הזמרת הצעירה אילנה אביטל ו"פתאום נפל עלי אביב" של גידי קורן בביצוע האחים והאחיות.
תקופת האירוויזיון
בפסטיבל הזמר והפזמון 1978 שונתה מתכונת הפרס, ומעתה השיר הזוכה בפסטיבל, ייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון. החלטה זו הביאה לשינוי קיצוני באופי השירים המתחרים, אשר הפכו לשירי פופ קלילים וקליטים יותר. במקום הראשון זכו יזהר כהן ולהקת אלף-בית עם השיר "אבניבי", והמשיכו גם לזכייה באירוויזיון. למקום השני הגיעה חדווה עמרני אשר לוותה בלהקת "פלפל לבן" עם השיר "בלב אחד". שני השירים קיבלו 66 נקודות, אך "אבניבי" זכה בתחרות מאחר שקיבל יותר הצבעות למקום הראשון. גם פסטיבל זה היה משופע בלהיטים, וכלל את "נסיך החלומות" של גלי עטרי, "למה לא" של שרי, "תן לי כוח" של אריאל זילבר, ו"מישהו" של יהודית רביץ.
הפרס של ייצוג ישראל באירוויזיון ניתן גם לזוכים בפסטיבל הזמר והפזמון 1979, גלי עטרי ולהקת חלב ודבש עם השיר "הללויה". גם שיר זה המשיך לזכייה באירוויזיון, אשר נערך בירושלים. שירים בולטים נוספים בפסטיבל זה היו "אין לי איש מלבדי" של צביקה פיק, "שנינו יחדיו" של חדווה עמרני, "נולדתי לשלום" של סקסטה, "תודה רבה" של ריקי גל, "רקדי את הקצב" של חיים צדוק ו"לעולם בעקבות השמש" של שרי.
אישים בולטים
הבולט מבין מארגני הפסטיבל לאורך עשרים שנותיו היה המפיק חנוך חסון, שהיה גם המנהל המוזיקלי של הפסטיבל. הוא הפיק וערך את כל פסטיבלי הזמר, למעט שניים. שני המנחים הבולטים של הפסטיבל אשר הפכו למזוהים ביותר עמו היו יצחק שמעוני, אשר הנחה אותו משנתו הראשונה עד 1972, ורבקה מיכאלי, אשר הנחתה את כל יתר הפסטיבלים עד 1980. מנצחי התזמורת הקבועים בפסטיבל היו גארי ברתיני, משה וילנסקי ויצחק גרציאני.
הצלחת הפסטיבל והשפעתו
אף על פי ששירים רבים מפסטיבלי הזמר נשכחו במרוצת השנים, רבים אחרים זכו להצלחה גדולה ולגרסאות כיסוי רבות, ומושרים עד היום. במצעדי הפזמונים השנתיים מ-1960 עד 1980 התברגו כמעט תמיד שירי הפסטיבל במקומות הגבוהים, לרבות "ערב בא", "איילת החן", "על כפיו יביא", "פתאום עכשיו פתאום היום", "סליחות" ו"הללויה", אשר זכו בתואר "שיר השנה" בקול ישראל וברשת ג'. כמו כן שימש פסטיבל הזמר והפזמון כבסיס לפסטיבלי זמר רבים אחרים בישראל, כדוגמת פסטיבל הזמר המזרחי, פסטיבל הזמר החסידי, פסטיבל שירי הילדים והפסטיגל.
בנוסף, היווה הפסטיבל עבור זמרים ויוצרים רבים "קרש קפיצה" לקריירה מצליחה, ביניהם שלמה ארצי, אשר פתח קריירת סולו ארוכת שנים עם זכייה בפסטיבל 1970. ארצי הוסיף להופיע במספר פסטיבלים בשנים הבאות, ואף זכה פעם נוספת ב-1974. דוגמה למלחין שהפסטיבל קידם את הקריירה שלו בצורה משמעותית הוא יעקב הולנדר. שירו הראשון בפסטיבל הזמר היה ב-1964, "ילדתי אמרי" בביצועם של בני אמדורסקי ונחמה הנדל, שזכה במקום ראשון. שירים נוספים פרי עטו שזכו במקום ראשון בפסטיבלים הם "פתאום עכשיו פתאום היום" בביצוע שלמה ארצי ו"מי יודע כמה" בביצוע מייק בורשטיין.
ניסיונות לחידוש
בשנת 1987 נעשה ניסיון להחזיר את פסטיבל הזמר במסגרת אירועי חגיגות הזמר העברי בערד, בהנחייתה של נעמי שמר ובניצוחו של דוד קריבושי אך בשל שביתה ברשות השידור הפסטיבל נדחה במספר שבועות והונחה על ידי דניאל פאר. הניסיון אמנם נכשל, אך השיר אשר זכה באותה שנה, "יונה עם עלה של זית" בביצוע להקת פיקוד דרום והסולנית חיה סמיר, הפך ללהיט. שיר נוסף שהצליח מאותו פסטיבל הוא "ספינת הזכרונות" ("את עדיין זוכרת את שבילי הסתיו") בביצוע נתנאלה שגם כתבה והלחינה את השיר. גם בשנים 2000 ו-2001 נעשה ניסיון להחזיר את הפסטיבל במסגרת אירועי יום העצמאות, אך גם ניסיונות אלו נכשלו. הזוכים בפסטיבל של שנת 2000 היו אקי אבני וחיה סמיר עם השיר "תפילת האור" ובפסטיבל של שנת 2001 זכתה קרן שני עם השיר "ריקוד החיים".
בשנת 2004 נעשה ניסיון על ידי "שידורי קשת" לחדש פעם נוספת את מסורת הפסטיבל, הפעם תחת השם "פסטיבל השירים של ישראל". פסטיבל זה נערך פעמיים עד כה, בדצמבר 2004 עת זכה שי גבסו עם השיר "מישהו גדול", ובמאי 2006, בו זכתה להקת מלכה באיה עם השיר "אם את בעניין". בפסטיבל של 2006 התחרו מספר שירים שזכו להצלחה כאשר יצאו כסינגלים מאוחר יותר, כ"עיניים זרות" של רונה קינן, "So Far" של הבנות נחמה ו"עזרה בדרך" של נעם רותם.