cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוקהאמפטון
היסטוריה
ב-1861 החל לצאת לאור בעיירה עיתון, והחלו לפעול בה בנקים, בית משפט ובית ספר. בשנות השישים של המאה ה-19 הגיעו לרוקהאמפטון סחורות ומהגרים ישירות בהפלגה. בשנים הבאות התפתחה העיירה כנמל ראשי לאזורים הפנימיים של קווינסלנד. ענף הייצוא העיקרי אז היה צמר.
בשנות השמונים והתשעים הוקמו נמלים על חוף הים בסמוך לשפר הנהר פיצרוי ונסללו אליהם מסילות ברזל. גילוים של מרבצי זהב במאונט מורגן (Mount Morgan) שמדרום מערב לרוקהאמפטון בשנות השמונים, הגדיל את חשיבותה של העיירה כנמל. אך לאחר התפתחותה של מאונט מורגן ירדה חשיבותה של רוקהאמפטון והיא חוותה אף שפל כלכלי במהלך שנות התשעים.
ב-1902 הוכרזה רוקהאמפטון כעיר ושנה לאחר מכן הושלם קו הרכבת בינה לבין בריזביין, אך רק ב-1921 היא חוברה במסילת ברזל לעיר מאקאי. עוד קודם לכן ב-1892 הושלמה סלילתה של מסילה שיצא בכיוון מערב והגיע עד ללונגריץ' (Longreach). צעד זה חיזק עוד יותר את מעמדה של רוקהאמפטון כנמל ראשי למרכז קווינסלנד. רשת חשמליות החלה לפעול ברוקהאמפטון ב-1909 והיא הייתה לעיר הראשונה שחוברה לרשת כזאת בעיר שדה בקווינסלנד.
אופל קדט A
אופל קדט A (בגרמנית: Opel Kadett A) היא מכונית משפחתית, 2 דלתות, מתוצרת יצרן הרכב הגרמני אופל (בגרמנית: Opel Automobile GmbH), חברת בת של קונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, שיוצרה בין השנים 1962–1965.
סך הכול יוצרו 649,512 יחידות.
אלינור (אלבום)
אלינור הוא אלבומו השני של הזמר זוהר ארגוב, והאלבום הראשון המלא, שיצא לאור בשנת 1980. האלבום נקרא על שם השיר הפותח אותו, "אלינור".
רקע
לאחר הכישלון בניסיון בתקליטון הראשון שלו, החליט ארגוב שזהו הזמן לפרוץ ולהגשים את חלומו להיות זמר. לשם כך הצטרף בתור נהג לג'קי מקייטן שהיה מעת לעת מופיע עם להקת "צלילי העוד". זוהר ביקש מיהודה קיסר שהיה הגיטריסט בלהקה לעלות ולשיר בהופעה שהייתה אמורה להתקיים בדרום וכ"מבחן קבלה", הוא שר קטע מהשיר "ברצלונה" של ג'ו עמר. זוהר עלה לבמה בזמן ההפסקה, כאשר רוב חברי הלהקה נחו, והחל לשיר. לדברי עדים הקהל מאוד התלהב מארגוב האלמוני יחסית וכך הוא התחיל להופיע. אנשים שאהבו את קולו של זוהר החלו להקליט אותו בעצמם.
לאחר מכן יהודה קיסר, שהתרשם אף הוא מקולו של ארגוב, הציע להפיק את אלבומו הראשון. ההקלטה הראשונית נעשתה באמצעות רשמקול פשוט במועדון "הברווז" ביפו. הקלטה זו הופצה בשם "חפלה עם זוהר ארגוב".
בשביל לקדם מכירות, הכניס ראובני לאחר זמן קצר את זוהר לאולפן הקלטות ולסטודיו לצילום כדי להוציא את אלבום הבכורה, "אלינור". היה זה למעשה אותו אלבום כמו "חפלה עם זוהר ארגוב" מבחינת השירים אך מקצועי הרבה יותר.
האלבום נקרא "אלינור" על שם השיר הראשון המופיע בו, אותו כתב ושר במקור הזמר ג'קי מקייטן כגרסה עברית לשיר "איפָּרחוֹ" (Υπάρχω) של הזמר היווני סטליוס קזנג'ידיס.
לאור איכותה הירודה של ההקלטה, סירבו בתחילה האחים ראובני להפיץ את הקלטת, אולם לאחר זמן והאזנות נוספות, במיוחד לשיר "עוד יום יבוא", הם השתכנעו לבסוף, והקלטות יצאו אל השוק והחלו להימכר בכמויות. את התמונה של זוהר על עטיפת האלבום צילם אליצור ראובני.
האחים ראובני, שהפיצו את הקלטת, מספרים שבתחילה היא נמכרה בתחנה המרכזית הישנה של תל אביב, המקום בו נמכרו כל אלבומי המוזיקה המזרחית באותה תקופה. עקב הביקוש שהלך והתעצם, החלו הקלטות להימכר גם בחנויות המוזיקה השונות. האלבום היה פופולרי כל-כך ומכירותיו הרקיעו שחקים עד כדי-כך שנאמר שהקלטות היו נלקחות בעודן על העגלות, ולא הספיקו להגיע למדפים.
ב-15 בפברואר 2008, האלבום דורג במקום ה-11 ברשימת 50 אלבומי הבכורה הישראליים הטובים בכל הזמנים, מטעם מוסף 7 לילות של עיתון ידיעות אחרונות.
בשנת 2015, במסגרת אירועי 60 שנה להולדת ארגוב, יצאו מחדש שלושת אלבומיו הראשונים על גבי תקליטים באיכות סאונד משופרת.
לאונרד אוילר
לאונרד אוֹילֶר (בגרמנית: ; 15 באפריל 1707 – 18 בספטמבר 1783) היה מתמטיקאי ופיזיקאי שווייצרי, שבילה את רוב חייו ברוסיה ובגרמניה. אוילר תרם תרומה מכרעת לתחומים רבים ומגוונים במתמטיקה. הוא גם הגה רבים מהמינוחים ומסימני המתמטיקה המודרניים. כמו כן, הוא ידוע בזכות עבודותיו במכניקה, באופטיקה ובאסטרונומיה.
אוילר נחשב למתמטיקאי המוביל של המאה ה-18 ולאחד מהבולטים ביותר בכל הזמנים. הוא פרסם 886 ספרים ומאמרים בימי חייו, ונחשב למתמטיקאי הפורה ביותר בהיסטוריה. ישנם מאות מושגים במתמטיקה הנקראים על שמו. אמרה המיוחסת לפייר-סימון לפלס באה לתאר את גדולתו והשפעתו של אוילר במתמטיקה: "למדו מאוילר, למדו מאוילר, הוא המאסטר של כולנו".
עבודתו של אוילר נגעה בתחומים רבים כל כך, שבמקרים רבים עבודתו היא החומר הכתוב הראשון שנמצא בנושא מסוים והוא אחראי להוכחות הראשונות בנושא זה, ולכן מתוך רצון להימנע מכך שכמעט כל דבר ייקרא על שמו של אוילר, חלק מתגליותיו וממצאיו משויכים לאדם הראשון בהיסטוריה שעסק או הוכיח בהם משהו לאחר מותו של אוילר.
ביוגרפיה
לאונרד אוילר נולד בבזל לפאול אוילר, כומר של הכנסייה המתוקנת, ולמרגרט ברוקר, שהייתה אף היא בת למשפחת כמרים. לאוילר היו שתי אחיות צעירות ממנו בשם אנה מריה ומריה מגדלנה. זמן קצר לאחר הולדתו היגרה משפחת אוילר מבזל לעיר ריהן, בה בילה אוילר את רוב ילדותו. פאול אוילר היה חבר של משפחת ברנולי ושל יוהאן ברנולי, שנחשב אז לאחד המתמטיקאים החשובים באירופה, ואשר השפיע רבות על אוילר הצעיר. את חינוכו המוקדם רכש אוילר בבזל, שם נשלח לגור עם סבתו. בגיל 13 נרשם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת בזל, וב-1723, והוא בן 16 בלבד, הוענק לו תואר שני בפילוסופיה, על תזה שהשוותה בין הפילוסופיה של דקארט לזו של אייזק ניוטון. באותה התקופה הוא קיבל שיעורי אחר-הצהריים במתמטיקה מיוהאן ברנולי, שעמד במהרה על כישרונו המתמטי יוצא הדופן של תלמידו החדש.
בהשפעת אביו, למד אוילר בתקופה זו תאולוגיה, יוונית ועברית, במטרה ללכת בדרכיו ולהיות כומר. לאחר שיוהאן ברנולי שכנע את פאול אוילר כי לאונרד נועד להיות מתמטיקאי דגול, התיר האב לבנו ללמוד מתמטיקה. ב-1726 השלים אוילר את עבודת הדוקטורט שלו על מהירות הקול, שכותרתה הייתה "De Sono". ב-1727 הוא נרשם לתחרות של האקדמיה הצרפתית למדעים, שעסקה באותה השנה במציאת המיקום האופטימלי של התרנים באוניה. הוא זכה במקום השני, והפסיד רק לפייר בוגה, המוכר כיום כ"אבי האדריכלות הימית". במהלך הקריירה שלו עתיד היה אוילר לזכות בפרס האקדמיה הצרפתית 12 פעמים.
סנקט פטרבורג
באותה תקופה שני בניו של יוהאן ברנולי, דניאל ברנולי וניקולס ברנולי, עבדו באקדמיה למדעים של האימפריה הרוסית, בסנקט פטרבורג. ב-1726, נפטר ניקולס מדלקת התוספתן אחרי שעברה עליו שנה ברוסיה וכאשר דניאל קיבל על עצמו את משרת אחיו בחלוקה של מתמטיקה/פיזיקה, הוא המליץ שאת המשרה שפינה בפיזיולוגיה יתפוס חברו אוילר. בנובמבר 1726, אוילר קיבל בלהיטות את ההצעה, אבל דחה את ההגעה לסנקט פטרבורג. עוד בזמן שהותו בבזל הוא ניסה, ללא הצלחה, להתמחות כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת בזל. אוילר הגיע לבירת רוסיה ב-17 במאי 1727, שם הוא קודם ממשרתו הקודמת במחלקת הרפואה של האקדמיה למחלקת המתמטיקה. הוא התגורר באותה דירה יחד עם דניאל ברנולי ושיתף איתו פעולה בעבודתו. אוילר למד היטב את השפה הרוסית והחליט להתיישב בסנקט פטרבורג. הוא גם לקח על עצמו עבודה נוספת כקצין רפואה בצי הרוסי.
האקדמיה בסנקט פטרבורג, שיוסדה על ידי פיוטר הגדול, יועדה לשפר את החינוך ברוסיה ולאחות את הנתק המדעי בין רוסיה לאירופה המערבית. כתוצאה מכך, הפכה האקדמיה מושכת במיוחד עבור מלומדים זרים כגון אוילר: האקדמיה שלטה במשאבים פיננסיים שופעים וכללה ספרייה מקיפה שנלקחה מן הספריות הפרטיות של פטר עצמו ושל האצולה. תלמידים מעטים נרשמו לאקדמיה, כך שעומס ההוראה הופחת והאקדמיה העניקה לחברי הסגל הן את הזמן והן את החופש לשקוד על מחקר מדעי.
התורמת של האקדמיה, יקתרינה הראשונה, שהתאמצה להמשיך את מדיניות בעלה המנוח פטר, נפטרה ביום הגעתו של אוילר. האצולה הרוסית שאבה כוח רב מעלייתו של פיוטר השני בן ה-12. האצולה הייתה חשדנית מאוד כלפי המדענים הזרים שהגיעו לרוסיה ולכן החליטה להפסיק את המימון ובכך גרמה נזק רב לאוילר ועמיתיו.
התנאים השתפרו במקצת לאחר מותו של פיוטר השני ב-1730 ואוילר התקדם במהירות רבה במעלה הדרגות האקדמיות והפך לפרופסור לפיזיקה ב-1731. שנתיים מאוחר יותר, דניאל ברנולי, שנפגע קשות מן הביקורת ומן העוינות שהפנו כלפיו עמיתיו בסנקט פטרבורג, שב לבזל ואוילר החליף אותו בהצלחה כראש המחלקה למתמטיקה.
ב-7 בינואר 1734, נישא אוילר לקתרינה גיסל, בת של אומן מן האקדמיה גימנזיום. הזוג הצעיר קנה בית ליד נהר נייבה. מבין 13 הצאצאים שהביאו לעולם שרדו רק 5.
ברלין
מודאג מהמהפכה המתמשכת ברוסיה, התלבט אוילר לגבי המשך שהייתו בסנקט פטרבורג. לבסוף הציע לו פרידריך הגדול מפרוסיה משרה באקדמיה של ברלין, אותה החליט לקבל. הוא עזב את סנקט פטרבורג ב-19 ביוני 1741 וחי את 25 השנים הבאות בברלין, בה כתב למעלה מ-380 מאמרים. בברלין הוא פרסם את שתי היצירות אשר הביאו לו את הפרסום הרב מכול: "Introductio in analysin infinitorum" (מבוא לניתוח האינסוף), חיבור קלאסי וחשוב על פונקציות ועל טריגונומטריה גבוהה שפורסם ב-1748 והניח את יסודות האנליזה המתמטית ו-"institutiones calculi differentialis", חיבור בחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי, בו פיתח את מושג הפונקציה במתמטיקה אנליטית על ידי כך שהמשתנים היו מקושרים אחד לשני, וקידם את השימוש של כמויות זעירות ואינסופיות.
בנוסף, התבקש אוילר להדריך את הנסיכה של אנהלט-דסאו, אחייניתו של פרידריך. הוא כתב למעלה מ-200 מכתבים אליה, אשר מאוחר יותר קובצו לכרך רב-מכר שכותרתו "מכתבים של אוילר לגבי נושאים שונים בפילוסופית הטבע שנשלחו לנסיכת גרמניה", או בקיצור, "מכתבים לנסיכת גרמניה". הכרך ביטא את השקפותיו של אוילר על תחומים שונים בפיזיקה ובמתמטיקה, והעניק הזדמנות נדירה לצפות באישיותו ובאמונותיו הדתיות. כרך זה זכה לפופולריות רבה יותר מאשר כל אחת מעבודותיו במתמטיקה, ופורסם בכל אירופה וכן בארצות הברית. הצלחת המכתבים העידה על יכולתו של אוילר להציג נושאים מדעיים בצורה נהירה לציבור הרחב, יכולת נדירה יחסית לחוקר מדעי מסור.
על אף תרומתו העצומה של אוילר ליוקרתה של האקדמיה, הוא נאלץ לעזוב את ברלין, בעיקר בגלל עימות אישי עם פרידריך. פרידריך החשיב את אוילר לחסר תחכום בהשוואה לפילוסופים שהמלוכה הגרמנית הביאה לאקדמיה. וולטר הועסק אף הוא על ידי המלך, ונהנה ממקום מועדף במעגל החברתי של המלך. אוילר, איש דתי פשוט ועובד מסור, היה שגרתי מאוד באמונותיו, בדעותיו ובטעמיו. במובנים רבים הוא היה ההפך מוולטר. לאוילר היה ניסיון מוגבל בלבד ברטוריקה, והוא נטה לדון בדברים עליהם ידע מעט, וכך הפך את עצמו תדיר למטרה ישירה לשנינותו של וולטר. פרידריך התאכזב גם מיכולתו ההנדסית של אוילר, וכאשר ביקש ממנו לבצע חישוב הנדרש לבניית מזרקה בגני המלך, שגה אוילר בחישוביו והבנייה נכשלה בצורה מחפירה.
בעיות ראייה
ראייתו של אוילר הידרדרה במהלך חייו. שלוש שנים לאחר שסבל מקדחת כמעט קטלנית ב-1735, הוא כמעט והתעוור בעינו הימנית. הוא תלה את הסיבה לכך בתנאים הקשים בהם עבד בסנקט פטרבורג במחקר בקרטוגרפיה. ראייתו של אוילר בעין ימין הידרדרה כל כך במהלך שהותו בגרמניה, עד שפרידריך התייחס אליו כאל "קיקלופ". ב-1766 החל אוילר לסבול מקטרקט בעינו השמאלית, שהותיר אותו עיוור לגמרי תוך שבועות ספורים. ברם, ראייתו המשובשת לא פגמה ביכולת היצירה שלו, וב-17 שנותיו האחרונות הוא יצר כמעט מחצית מעבודתו, הישג נדיר גם בקרב פיקחים. הוא פיצה על עוורונו ביכולת חישובית יוצאת דופן ובזיכרון מצוין. לדוגמה, הוא היה מסוגל לדקלם בעל פה את האינאיס של ורגיליוס מבלי לטעות, ומאוחר יותר גם היה יכול לצטט מזכרונו את המשפט הראשון והאחרון בכל עמוד מעמודי יצירה זו. עד ראייה שהתבונן בו עובד פעם העיד: "אוילר עורך חישובים מסובכים ללא כל מאמץ ניכר, ממש כשם שאנשים אחרים נושמים או כשם שנשרים נושאים עצמם באוויר".
בחזרה לרוסיה
המצב ברוסיה השתפר משמעותית לאחר שקתרינה הגדולה עלתה לשלטון. ב-1766 נענה אוילר להצעתה, וחזר לאקדמיה של סנקט פטרבורג, בה התגורר למשך שארית חייו. על שהותו השנייה בסנקט פטרבורג העיבה טרגדיה; שרפה שפרצה ב-1771 בעיר החריבה את ביתו וכמעט שגרמה למותו. ב-1773 הוא איבד את אשתו, לה היה נשוי 40 שנה. אוילר הושפע קשות משתי הטרגדיות, אולם נישא מחדש שלוש שנים מאוחר יותר.
בשנותיו האחרונות הוא נעזר בחברו אנדרס יוהאן לקסל בכתיבה. ב-18 בספטמבר 1783 במהלך שיחה עם לקסל הוא הספיק להגיד "אני עומד למות" ונפטר משבץ מוחי. הוא נקבר בבית העלמין טיחבין. הפילוסוף והמתמטיקאי הצרפתי, המרקיז דה קונדורסה, אמר עליו:
"il cessa de calculer et de vivre... - ... הוא הפסיק לחשב ולחיות"
פועלו של אוילר
עבודתו של אוילר הקיפה כמעט כל תחום אפשרי במתמטיקה: גאומטריה, אנליזה מתמטית, תורת הגרפים, אלגברה, תורת המספרים ועוד. תרומותיו בפיזיקה עוסקות בתנועת הירח ובתחומים נוספים. לפוריותו של אוילר אין שני בתולדות המתמטיקה; רק פאול ארדש, המתמטיקאי בן המאה ה-20, הגיע לתפוקה קרובה.
סימונים
אוילר המציא סימנים מתמטיים שהפכו לנחלת הכלל. עמם נמנים: \ i - היחידה המדומה, \ e - בסיס הלוגריתם הטבעי, אשר אוילר הוכיח שהוא מספר אי-רציונלי (למעשה אוילר הוכיח שגם \ e^2 אי-רציונלי), \ f(x) כצורת סימון לפונקציה של המשתנה x (במקום לרשום את הפונקציה בצורה ישירה), הסימן \ \pi כיחס בין היקף המעגל לקוטרו, \Sigma כסכום, הסימונים המודרניים לפונקציות הטריגונומטריות, ועוד. הוא גם הגדיר את הקבוע המסומן באות גמא \,\gamma הקרוי קבוע אוילר.
אנליזה
פיתוח החשבון האינפיניטסימלי והאנליזה היה משאת נפשם של מתמטיקאים בני המאה ה-18. בתחום זה אולי השפיע אוילר יותר מכול, ורעיונותיו הובילו להתקדמויות אדירות. אוילר הביא לעולם את רעיון ההצגה של טור חזקות אינסופי ופיתוחו, כמו התגלית: .
ב-1735 פתר אוילר את בעיית בזל והוכיח ש-
פתרון בעיית בזל זיכה את אוילר בתהילה אדירה, מאחר שבעיה זו ניצבה ללא פתרון במשך זמן רב, חרף ניסיונותיהם של המתמטיקאים הדגולים שקדמו לאוילר, בהם בני משפחת ברנולי וגוטפריד וילהלם לייבניץ. במסגרת מחקרו על פונקציית זטא הכליל אוילר את הבעיה והצליח, בהישג נדיר של האנליזה המתמטית של המאה ה-18, למצוא ביטוי המתאר את הערכים של פונקציית זטא לכל מספר טבעי זוגי. בהמשך חייו אוילר חקר רבות את פונקציית זטא, וכשניסה ללא הצלחה למצוא צורות מתמטיות סגורות לערכים המדויקים של, הוא הגדיר פונקציות הנקראות כיום פונקציות זטא מכופלות (multiple zeta functions), וגילה מספר זהויות יפות הקושרות אותן לפונקציית זטא, למשל:.
אוילר נחשב לאחד מאבות תורת הסומביליות בזכות גישתו החדשנית שניתן לתת ערך מספרי (סופי) בר-משמעות לטור מתבדר. למשל, באמצעות מניפולציות אנליטיות מבריקות, הוא הראה במאמר מ-1760 ש-:. אוילר כינה את טור העצרת המתחלף הזה "טור מתבדר פר אקסלנס", והטכניקות שאפשרו לו לסכום את הטור הזה קרובות מבחינה רעיונית לסיכום בורל שפיתח אמיל בורל ב-1899.
אוילר הציג ופיתח את השימוש של פונקציה מעריכית ושל לוגריתמים בהוכחות אנליטיות. הוא גילה דרכים לתאר מגוון פונקציות לוגריתמיות כטורים אינסופיים, ובאחת מעבודותיו החשובות הצליח לשלב בין לוגריתמים לבין תורת המספרים המרוכבים. הוא הגדיר את הפונקציה המעריכית עבור מספרים מרוכבים, וגילה את הקשר בינה לבין פונקציות טריגונומטריות, המובא בנוסחה הבאה: לכל מספר ממשי \ \theta, נוסחת אוילר קובעת כי:.
מקרה פרטי של נוסחה זו נקרא זהות אוילר, הקושרת חמישה קבועים מתמטיים בסיסיים מעולמות שונים:. לזהות זו קרא לימים הפיזיקאי ריצ'רד פיינמן "הזהות הפלאית ביותר במתמטיקה".
אוילר קידם את התורה של פונקציות טרנסצנדנטיות גבוהות על ידי ההצגה של פונקציית בטא ושל פונקציית גמא, המהווה הרחבה של פונקציית העצרת אל שדה המספרים המרוכבים. הוא גם מצא שיטה חדשה לפתרון משוואות ממעלה רביעית. הוא מצא שיטה לחשב אינטגרל עם גבולות מרוכבים, ובכך הביא את בשורת האנליזה המרוכבת. הוא פיתח את חשבון הווריאציות יחד עם ז'וזף לואי לגראנז'. התוצאה המפורסמת הנובעת משיתוף פעולה זו ידועה כמשוואות אוילר-לגראנז'.
תורת המספרים
אוילר החל להתעניין בתורת המספרים בהשפעת חברו, כריסטיאן גולדבך. חלק נכבד מעבודתו המוקדמת של אוילר מבוסס על עבודתו של פייר דה פרמה. מאז פרמה ועד הופעתו של אוילר לא קם מתמטיקאי מוכשר דיו כדי להוכיח את השערותיו הבלתי מוכחות של הראשון, ושיכול היה לפרוץ דרך בהבנת הרעיונות שמאחורי המשפטים בתורת המספרים. אוילר הוכיח רבות מהשערותיו של פרמה, פיתח את רעיונותיו (הסמויים), גילה תוצאות רבות חדשות והוסיף השערות משלו. מכלול העבודות שלו העשירו רבות את התחום, והוא היה הדמות המרכזית בהתפתחות תורת המספרים במאה ה-18.
אוילר הוכיח את זהויות ניוטון, את המשפט הקטן של פרמה ואת משפט פרמה על סכום של שני ריבועים, ותרם תרומה מכרעת להוכחת משפט ארבעת הריבועים של לגראנז'. הוא המציא את פונקציית אוילר (φ(n, שהיא מספר המספרים הטבעיים הקטנים או שווים ל-n שזרים לו. באמצעות תכונות הפונקציה הזו הוא הכליל את המשפט הקטן של פרמה למה שכעת ידוע בתור משפט אוילר. הוא תרם משמעותית לתאוריה של מספרים מושלמים, אשר ריתקו מתמטיקאים עוד מאז ימי אוקלידס. הוא סיפק הוכחה ראשונה למקרה n = 3 של המשפט הגדול של פרמה. ב-1783, שנת מותו, הוא שיער את משפט ההדדיות הריבועית, משפט מפתח בנוגע לשאריות ריבועיות, המאפשר לקבוע את פתירותה או אי פתירותה של כל משוואה ריבועית בחשבון מודולרי.
אוילר נעזר בשיקולים אנליטיים עמוקים כדי להשיג הבנה כיצד מתפלגים המספרים הראשוניים בקרב המספרים הטבעיים, ובכך הוא חזה את תורת המספרים האנליטית. הוא הוכיח את התבדרות סכום הערכים ההופכיים של המספרים הראשוניים. בעשותו כך, הוא חשף את הקשר העמוק בין פונקציית זטא של רימן והמספרים הראשוניים. קשר זה ידוע בתור מכפלת אוילר לפונקציית זטא של רימן.
באמצעות מניפולציות על פונקציות יוצרות, שיטה חדשנית לזמנו, הגיע לתוצאות רבות על חלוקות של מספרים. בין השאר הוכיח את משפט החלוקה של אוילר ואת משפט המספרים המחומשים.
בשנת 1772 הוכיח אוילר כי המספר 2,147,483,647 הוא מספר מרסן ראשוני. מספר זה נשאר המספר הראשוני הידוע הגדול ביותר עד שנת 1876.
תורת הגרפים
ב-1735 פתר אוילר בעיה הידועה כבעיית הגשרים של קניגסברג. פתרונו זה של אוילר הניח את היסודות לתורת הגרפים, והיה המשפט הראשון שנוסח בתחום זה. העיר קניגסברג שבפרוסיה משתרעת על שני עברי נהר הפרגוליה, ובה שני איים גדולים המחוברים אחד לשני וליבשה המרכזית באמצעות חמישה גשרים, שני גשרים נוספים עברו מעל שתי שלוחות של הנהר. הבעיה הייתה לקבוע האם אדם יכול להתחיל ללכת מנקודה כלשהי בעיר ולעבור על כל גשר בדיוק פעם אחת. לצורך פתרון הבעיה אוילר חקר את תכונותיו של גרף שקיים בו מסלול כזה (אשר לימים נודע כמסלול אוילר) והוכיח שמסלול כזה קיים אם ורק אם הגרף לא מכיל אף צומת מדרגה אי זוגית, או שהוא מכיל שני צמתים כאלה בדיוק. אם נתייחס לכל אחד מארבעת גושי היבשה בעיר כצומת ולכל גשר כקשת בין שני צמתים ניתן לראות בנקל שכל הצמתים הם מדרגה אי-זוגית ועל כן מסלול כזה לא קיים. תוצאה זו פתחה פתח לתחום מחקר בשם תורת הגרפים אשר נותר פורה עד היום.
בהקשר זה יש לציין את פתרונו של אוילר לחידת מסע הפרש; החידה מהווה מקרה פרטי של בעיה חשובה בתורת הגרפים - מציאת מסלול המילטוני בגרף.
גאומטריה
אוילר לא פעל הרבה בתחום הגאומטריה. אף על פי כן הוא גילה מספר משפטים ועובדות חשובות בגאומטריה, בהם: משפט אוילר לגבי מעגל חוסם ומעגל חסום במשולש, גילה את ישר אוילר ומעגל אוילר ואת תכונותיהם, ועוד. במסגרת עבודתו המכנית על תיאור התנועה של גופים קשיחים, אוילר עשה תרומה חשובה לגאומטריה, כשגילה והוכיח את משפט הסיבובים שלו, שהוא הבסיס למושג של חבורת הסיבובים התלת-ממדיים (3)SO, המרכזית לענפי מתמטיקה ופיזיקה רבים. ההוכחה הקונסטרוקטיבית שנתן לה ניחנה באלגנטיות רבה. מחקרו המתמטי של אוילר נגע גם בגאומטריה דיפרנציאלית. אוילר חקר רבות את התאוריה של משטחים והעקמומיות של משטחים, והגיע לתוצאות ניכרות. בין השאר הכליל את הנוסחה לעקמומיות בנקודה ממישור למשטח כלשהו במרחב. אף כי מחקרו של אוילר עסק בעיקר בשימוש בכלים אנליטיים כדי לבחון את הגאומטריה החיצונית (extrinsic geometry) של משטחים (בין גילוייו נמנים משפט אוילר (גאומטריה דיפרנציאלית)), הוא גילה גם כמה תוצאות על הגאומטריה הפנימית של משטחים (intrinsic geometry), על כן לעיתים רואים בו את המתמטיקאי החשוב ביותר לתחום הגאומטריה הדיפרנציאלית לפני גאוס.
הוא תיאר צורה שקיבלה שם "תיבת אוילר".
מתמטיקה שימושית
אחד מתחומי העניין מעט יוצאי הדופן של אוילר היה היישום של רעיונות מתמטיים במוזיקה. ב-1739 הוא פרסם את "Tentamen novae theoriae musicae", וקיווה להפוך את המוזיקה לחלק מן המתמטיקה. עבודתו זו לא זכתה להכרה רבה, ותוארה כמתמטית מדי בשביל מוזיקאים ומוזיקלית מדי בשביל מתמטיקאים.
פיזיקה ואסטרונומיה
אוילר כתב עבודות חשובות רבות במכניקת הזורמים, בתורת התנודות, באקוסטיקה, בבליסטיקה, בתורת הטורבינות, בתורת בניית האוניות ובתחומי פיזיקה אחרים. מכלול העבודות שפרסם בתחומים אלה דיו להנחיל לו תהילת עולם. במכניקה, אוילר הציג בספרו "מכניקה" משנת 1735 לראשונה בהרחבה את חוקי ניוטון בצורה של משוואות דיפרנציאליות, וספרו "תאוריית התנועה של גופים קשיחים" משנת 1765 הרחיב משמעותית את הישג ידה של המכניקה בכך שאיפשר גם לטפל בתיאור תנועות הסיבוב התלת-ממדיות המורכבות של גופים קשיחים - כדוגמת הפרצסיה והנוטציה של סביבונים - ובכך הניח חלק מיסודות המכניקה האנליטית. במסגרת עבודתו זו פיתח את משוואות אוילר במכניקה של גוף קשיח.
בהנדסת בניין, אוילר פיתח מודל המתאר תהליך קריסת קורות (הנקרא תורת אוילר ברנולי), שהפך ברבות הימים לאבן בסיס בתחום. בספרו החשוב על חשבון הווריאציות, אשר אחד הנושאים המרכזיים הנידונים בו הוא כפיפתן של קורות, עסק אוילר רבות בתורת האלסטיות, ופתר את הבעיה הכללית של צורתן של עקומות אלסטיות (תוך שהוא בונה על עבודותיהם הקודמות של ג'יימס ודניאל ברנולי בתחום). במכניקת הזורמים, אוילר פרסם ב-1757 מערכת של משוואות הנקראות משוואות אוילר, שמהוות את הבסיס להבנת זרימה לא צמיגה. בתורת בניית האוניות, אוילר פרסם שני כרכים בנושא, בהם הרחיב את הטיפול של ניוטון בצורות בעלות התנגדות הידרודינמית מינימלית ונעזר בעקרונות וריאציוניים כללים יותר כדי לגזור את התכנון האופטימלי הידרודינמית של אוניה, וכן עסק בהיבטים נוספים של תכנון אוניות. בשנת 1752 הוא פרסם משוואות שבהמשך נקראו משוואת המשאבה והטורבינה של אוילר. אוילר גם חזה את התופעה של קוויטציה בשנת 1754, הרבה לפני התצפיות הראשונות שלה בשלהי המאה ה-19, ומספר אוילר חסר-הממדים בו משתמשים בחישובי זרימה מגיע מעבודתו הקשורה לנצילות של טורבינות.
כדמות דומיננטית ביותר במפעל המדעי הפוסט-ניוטוני של המאה ה-18, אוילר תרם רבות לפתרון בעיות שטופלו בפרינקיפיה של ניוטון באופן לא מלא, ועבודתו הנרחבת בתחומים אלו זיכתה אותו בפרסים רבים. למשל, במקביל ובאופן בלתי תלוי בז'אן לה רון ד'אלמבר, אוילר היה הראשון שהצליח לתת הסבר כמותי מדויק לתופעות הפרצסיה של ציר כדור הארץ והנוטציה של ציר כדור הארץ כתוצאה מהאפקט הכבידתי של השמש והירח. לפניו, ניוטון נתן הסבר איכותי נכון לתופעה, אולם לא הצליח לספק תאוריה מתמטית בעלת ניבוי שתואם את התצפיות. על עבודתו המעמיקה על התיאור המתמטי של הגאות והשפל זכה בפרס של האקדמיה הצרפתית למדעים לשנת 1740, ובה אוילר הרחיב את הטיפול המקורי של ניוטון מסטטיקה בלבד לדינמיקה, במה שמהווה למעשה את הצעדים הראשונים לקראת התאוריה הדינמית של גאות ושפל (שלניסוחה העיקרי אחראי לפלס ב-1776). בפרט, עבודתו סיפקה הסברים איכותיים לתופעות העיקריות הקשורות בגאות באוקיינוסים הפתוחים וליד איים.
באסטרונומיה אוילר היה הראשון שפיתח שיטה מעשית לחישוב מסלול הירח, שיטה שהיוותה התקדמות משמעותית בהשגת פתרונות מקורבים לבעיית שלושת הגופים. הוא היה חלוץ בשימוש בכלים אנליטיים לניתוח האי רגולציות במסלול הירח (בניגוד לטיפול הגאומטרי המסורבל של ניוטון), ובמחקריו בתחום היה אחראי על גילוי קבוצה של פתרונות אפשריים לבעיית שלושת הגופים, כמו גם על גילוי נקודות לגראנז' (על שום הטיפול המתמטי המעמיק יותר של לגראנז' בנקודות הללו, הן נקראו על שמו). הישגיו הנוספים באסטרונומיה כללו קביעה בדיוק רב של מסלוליהם של שביטים וגופים שמימיים אחרים, הבנת הטבע של שביטים, וחישוב הפרלקסה של השמש. חישוביו תרמו רבות גם לפיתוח של טבלאות קווי אורך (longitude tables) מדויקות.
בנוסף, אוילר תרם תרומות משמעותיות לאופטיקה. הוא לא קיבל את התאוריה החלקיקית של ניוטון שהופיעה בספרו אופטיקה (ספר), שהייתה אז התאוריה המקובלת. בסדרת מאמרים שפרסם בין השנים 1740 ו-1750 הוא פיתח את המודל הגלי של האור, שהוצע קודם על ידי כריסטיאן הויגנס, ובכך עזר להפכו למודל המקובל יותר של האור.
לוגיקה
אוילר נעזר בעקומות סגורות כדי להמחיש סיבתיות לוגית (1768). הדיאגרמות הללו נקראו מאז בשם דיאגרמות אוילר. למעשה אוילר היה הממציא האמיתי של שיטת ההצגה של סיבתיות באמצעות עקומות סגורות, ולא ג'ון ון שנודע כממציאה של דיאגרמת ון.
פילוסופיה ואמונות דתיות
אוילר וחברו דניאל ברנולי התנגדו למונדיזם של לייבניץ ולפילוסופיה של כריסטיאן וולף. אוילר התעקש שידע נמצא בחלקו בבסיס החוקים הכמותיים המדויקים, דעה אשר מונדיזם ומדע וולפאני לא היו מסוגלים לספק.
ניתן להסיק הרבה על האמונות הדתיות של אוילר מן "המכתבים עבור הנסיכה הגרמנית, בנושאים שונים בפיזיקה ובפילוסופיה" (Letters to a German Princess), כמו גם מעבודה מוקדמת יותר שלו: הגנה על ההתגלות האלוהית מפני ההתנגדות של המחשבות החופשיות, עבודה שהיוותה בראש ובראשונה פולמוס עם דעות כפרניות שהכחישו את המקור האלוהי של הביבליה. עבודותיו אלו מראות כי אוילר היה נוצרי אדוק שהאמין שכתבי הקודש מהווים מקור להשראה.
כתביו של אוילר
אוילר חיבר מאות כתבים; הידועים ביותר שבהם הם:
הנצחה
מלבד מאות המושגים המתמטיים והפיזיקליים הקרויים על שמו, אוילר הונצח גם במספר דרכים נוספות:
ראו רשימת מושגים על שמו של אוילר בוויקיפדיה האנגלית.
אות הזהב המפלגתי
אות הזהב המפלגתי (בגרמנית: Goldenes Parteiabzeichen) הוא אות של המפלגה הנאצית שאושר בצו על ידי אדולף היטלר באוקטובר 1933. הוא ניתן ל-100,000 החברים הראשונים במפלגה הנאצית שהיו רשומים במפלגה עד ל-9 בנובמבר 1933 ושחברותם במפלגה הייתה ללא הפוגות. אותות נוספים ניתנו לחברים אחרים במפלגה שהיטלר חיבב (ראשי התיבות של שמו הוטבעו מאחורי אותות אלה) והחריג עבורם את כלל הענקת האות. עיטור דומה לחלוטין לאות הזהב המפלגתי הוענק מדי 30 בינואר לכל מי שפעל בצורה יוצאת מן הכלל לטובת המפלגה הנאצית או המדינה הנאצית. 20,487 גברים ו-1,795 נשים זכו בעיטור זה (לא כולל האותות עליהם הוטבעו ראשי התיבות של היטלר - סך הכל 22,282 זכו בעיטור).
אות הזהב המפלגתי היה האות הבסיסי ביותר של המפלגה הנאצית ואליו התווספה טבעת בצורת זר שהקיפה אותו. האות יוצר בשני גדלים: אות בקוטר 3.05 סנטימטרים לענידה על מדי שירות ואות בקוטר 2.4 סנטימטרים לענידה על בגדי שרד. במקרה שבעל העיטור נפטר, העיטור היה עובר לחזקת בני משפחתו. אבל מאחר שרק 100,000 החברים הראשונים הרשומים במפלגה הנאצית קיבלו את האות - לאף אדם אחר מלבדם היה אסור לענוד אותו. אות הזהב המפלגתי האישי של היטלר נרשם כאות מספר '1' של המפלגה (זאת על אף שהיה החבר ה-55 של המפלגה). עם זאת, מספר המפלגה הרשמי שלו היה 555, שכן מספרי חברות המלגה התחילו ב-500 כדי לגרום למספר החברות של המפלגה באותה עת להיראות גדול יותר.
היטלר העניק את האות לאשתו של יוזף גבלס, מגדה גבלס, באפריל 1945, והכריז עליה כ"אמא הראשונה של הרייך". האות המדובר נגנב מתצוגה במוזיאון ברוסיה בשנת 2005. השומרים במוזיאון חשבו שחתול הפעיל בטעות את האזעקה במבנה, לא ניגשו לעבר המיצג, והגנב ברח עם הפריט ללא מאמץ.
ברלין המערבית
ברלין המערבית הוא השם שניתן למובלעת בתוך מזרח גרמניה, שהייתה חלקה המערבי של העיר ברלין, בין השנים 1949–1990 - התקופה שבה היה חלק זה של העיר אזור כבוש על ידי בעלות הברית - ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת, ששלטו בשלושה אזורים במערב העיר. חלקה המזרחי של העיר (ברלין המזרחית) נשלט על ידי ברית המועצות, בהתאם להסכמים שנערכו בין בעלות הברית בתום מלחמת העולם השנייה. בהמשך, בניגוד להסכמים אלה, הפך לבירת גרמניה המזרחית.
ברלין המערבית הייתה בפועל מובלעת של גרמניה המערבית אולם דה יורה הייתה שטח כבוש.
בשנת 1961 החלה גרמניה המזרחית בבניית חומת ברלין על מנת למנוע בריחת אזרחיה לברלין המערבית ממזרח העיר.
חלק זה של העיר נקרא באופן רשמי "ברלין (מערב)", "Berlin (West)", על ידי ממשלת גרמניה המערבית.
היסטוריה
בהתאם להחלטות בעלות הברית בוועידת פוטסדאם, הוחלט על חלוקת גרמניה הנאצית בין בעלות הברית - ארצות הברית, ברית המועצות, הממלכה המאוחדת וצרפת. ההסכם קבע כי בעלות הברית ישלטו בשטח הכבוש עד שתוקם ממשלה גרמנית המקובלת על כל בעלות הברית. גרמניה חולקה לארבעה שטחי כיבוש, וכן העיר ברלין, אשר הייתה באזור הכיבוש הסובייטי, חולקה בין ארבע בעלות הברית.
ההסכם קבע כי כיבוש ברלין יסתיים רק בהסכמת ארבע בעלות הברית. בשל העובדה שאזורי הכיבוש הצרפתי, האמריקאי והבריטי היו מרוחקים מברלין, נקבע כי יהיו מספר מסלולים אוויריים וכן דרכי רכב ומסילות ברזל שיקשרו אותה לאזורי הכיבוש.
בעת כריתת ההסכם סברו בעלות הברית כי גרמניה בכלל, וברלין בפרט, תאוחדנה זמן קצר לאחר מכן, אולם בשל פרוץ המלחמה הקרה הופסקה האדמיניסטרציה המשותפת והוקמו בברלין שני שלטונות מוניציפליים נפרדים.
בשנת 1948 ניסו הסובייטים להביא לעזיבת הכוחות המערביים ממערב העיר באמצעות מצור יבשתי וחסימת דרכי הגישה (ברכב ובמסילות ברזל) אל מערב ברלין.
סגר זה כשל בשל רכבת אווירית שסיפקה מזון ודלק לתושבי העיר. בעקבות כישלון הסגר הקימו הסובייטים בשנת 1949 את גרמניה המזרחית ובמקביל קמה גרמניה המערבית. חלקה המערבי של ברלין היה בלב גרמניה המזרחית. בשנת 1952 סגרה גרמניה המזרחית את גבולותיה ואסרה על אזרחיה לצאת מהמדינה. ואולם, לאורך כל שנות ה-50, ולאור העובדה שניתן היה לעבור בין שני חלקי העיר (מערכות האו באן והאס באן פעלו בין שני חלקי העיר), רבים מתושבי גרמניה המזרחית ברחו למערב דרך העיר ברלין.
הסכמים בין ארבע בעלות הברית מספטמבר 1971 ומאי 1972 איפשרו את הסדרת החיים בעיר המחולקת ואפשרו לתושבי גרמניה המערבית וברלין המערבית לבקר במזרחה.
בשנת 1987, ביקר נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בשער ברנדנבורג ונשא נאום בו הוא קרא למיכאיל גורבצ'וב, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות להפיל את חומת ברלין.
עם נפילת חומת ברלין, ב-9 בנובמבר 1989, אוחדו שני חלקי העיר בפועל (אף שדה יורה נותרו כשטח כבוש). הסכם בין בעלות הברית ושתי הגרמניות איפשר את איחוד גרמניה ואת איחוד שני חלקי העיר ב-3 באוקטובר 1990.
מעמד חוקי
בהתאם להסכם שנחתם בין שתי בעלות הברית הייתה ברלין שטח כבוש על ידי המעצמות. ההסכם קבע כי רק בהסכמת ארבע בעלות הברית יפסק הכיבוש. בשל המלחמה הקרה לא הגיעו המעצמות להסכם. ברית המועצות הכריזה על סיום הכיבוש של גרמניה המזרחית וברלין המזרחית והקמת מדינה גרמנית עצמאית (היא גרמניה המזרחית) באופן חד צדדי. בעלות הברית האחרות לא הכירו בסיום הכיבוש.
"דה פקטו" הייתה ברלין המערבית חלק מגרמניה המערבית. תושבי מערב ברלין היו אזרחי גרמניה המערבית, ויכלו להגיע באופן חופשי לגרמניה המערבית. לא הייתה אזרחות נפרדת לתושבי העיר על אף היותה שטח כבוש.
"דה יורה" הייתה ברלין המערבית שטח כבוש. ראש העיר הנבחר קיבל את סמכותו משלטונות הכיבוש, לתושבי מערב העיר לא הייתה זכות הצבעה לבונדסטאג ולבונדסראט (בתי המחוקקים של גרמניה המערבית) (בפועל, התושבים אכן שלחו משלחת של 20 נציגים חסרי זכות הצבעה לבתי המחוקקים של - כאשר הנציגים נבחרו על ידי בית המחוקקים והסנאט של אזור ברלין).
בשל ההסכמים בין בעלות הברית אשר קבעו כי רק מטוסים אמריקאיים, צרפתים ובריטיים יוכלו לעבור במסדרונות האוויר, חברת התעופה לופטהאנזה לא יכלה לנחות בברלין המערבית.
רובעי ברלין המערבית
מערב ברלין כוללת את רובעי העיר הבאים:
האזור האמריקאי:
רבעים באזור הבריטי:
רבעים באזור הצרפתי:
אוקיינוס בקצה המשעול
אוקיינוס בקצה המשעול (באנגלית: The Ocean at the End of the Lane) הוא ספר פנטזיה למבוגרים שנכתב על ידי ניל גיימן.
עלילה
המספר, איש בגיל העמידה חוזר למחוז הולדתו להלוויה. בדרך, הוא באופן לא מודע עושה סיבוב כדי לראות את הבית שהוא גר בו בילדותו, ולאחר מכן ממשיך עם המשעול לחוות המפסטוק היכן שבגיל 7 נפגש עם ילדה יוצאת דופן בשם לטי. בחווה הוא פוגש אישה זקנה, שהוא מניח שהיא אמא של לטי, שמציעה לו ללכת לבריכה שמאחורי הבית, הבריכה שלטי כינתה 'אוקיינוס'.
מכאן המספר נזכר באירועים שקרו לו בגיל שבע. הכול מתחיל כאשר כורה אופאל מתאבד במכונית של אביו של המספר ליד חוות המפסטוק. המספר, אביו ושוטר מקומי נוסעים למקום ההתאבדות. בעוד האב והשוטר מטפלים בגופה, הם מבקשים מבנות המפסטוק (ילדה אמא וסבתא) לשמור על הילד. במהלך השהות בבית בנות המפסטוק משוחחות על כך שכורה האופאל התאבד כי הוא איבד את כל כספו בהימורים, על המכתב שהוא כתב ועל המחשבות שלו בשעת ההתאבדות.
ההתאבדות עוררה ישות על טבעית, שהחליטה להעניק לאנשים כסף, אך לא יודעת את הדרך הנכונה לעשות את זה, כאשר הגיבור מתעורר כשהוא כמעט נחנק ממטבע של שישה פני, הוא הולך לחוות המפסטוק לבקש העזרה. לטי, ילדה בת 11, אומרת שהיא תטפל בזה ומציעה למספר לבוא איתה. המספר מסכים, והם יוצאים לדרך למרות האזהרה של הסבתא. לטי מזהירה את המספר לא לעזוב את ידה, אולם במהלך המאבק עם הישות המספר עוזב את היד של לטי ונדקר בכף הרגל. בבית המספר מגלה שהדקירה יצרה חור של תולעת, ובעזרת פינצטה ומים חמים הוא מצליח להוציא את רוב התולעת.
למחרת אביו של המספר מודיע לו שיש להם מטפלת חדשה, אורסולה מונקטון. המספר מבין שאורסולה היא אותה ישות על טבעית שהוא ולטי הלכו לטפל בה אתמול. הבעיה היא שאורסולה מתחבבת מיד על משפחתו של המספר ולכן הם לא מקשיבים לתלונות שיש לו עליה, הדבר מקצין עד כדי כך שאביו של המספר כמעט מטביע אותו באמבטיה. המספר לכוד בבית על ידי אורסולה, שמופיעה בפתאומיות ביציאות מהבית, ומצליח לברוח רק בלילה, כאשר אורסולה ואביו מתאהבים. לאחר מרדף לילי, המספר מגיע לשטח חוות המפסטוק, שם לטי באה לדאוג לו, ובעזרת גברת המפסטוק הזקנה, הן 'גוזרות' את הזמן, ככה שהוריו של המספר יחשבו שהוא הלך לישון אצל חברה.
בבוקר לטי והמספר יוצאים לגרש את אורסולה, לאחר שהיא מסרבת ללכת בדרכי נועם, לטי מזמנת את ציפורי הרעב, יצורים שתפקידם לאכול ישויות כמו אורסולה. לאחר שציפורי הרעב אוכלות את אורסולה, הן רוצות לאכול את ליבו של המספר, הדלת שדרכה אורסולה הגיעה לעולם האנושי. המספר בורח לטבעת פיות, עד שלטי מגיעה עם דלי שמכיל בתוכות את האוקיינוס (הברכה שמאחורי החווה), פעולה זו התישה את גברת המפסטוק הזקנה. המספר נכנס לדלי, ובמהלך השהייה באוקיינוס הוא מחזיק בכל הידע, שנשכח ממנו ברגע שהוא יוצא מתוך הדלי בחוות המפסטוק.
ציפורי הרעב לא מוותרות, ומתחילות להרוס את חוות המפסטוק עד שיתנו להם את המספר. המספר מחליט להקריב את עצמו לציפורי הרעב כדי שהן יעזבו את החווה בשקט, ולטי מזנקת ונפגעת מציפורי הרעב במקומו. הפציעה של לטי מעירה את גברת המפסטוק הזקנה, והיא מסלקת את ציפורי הרעב. לאחר מכן היא ואימה של לטי לוקחות את לטי לתקופה של התאוששות בתוך האוקיינוס, עד שלטי תבריא.
חיסון BCG
חיסון BCG נגד שחפת היה בעבר חלק משגרת חיסוני הילדות בישראל, אך הופסק לאור השכיחות הנמוכה של המחלה בישראל. חיסון BCG ניתן לילודים ולילדים ממשפחות של עולים חדשים ושל תושבים שאינם אזרחי ישראל, המגיעים מארצות בהן שכיחות השחפת גבוהה, עולים חדשים מוגדרים לצורך נוהל זה: ילדים אזרחי ישראל שנולדו באתיופיה, או לפחות אחד מהוריהם נולד באתיופיה, ללא התייחסות לתקופת הזמן שחלפה מאז עליית ההורים. וגם ילדים אזרחי ישראל שנולדו בארצות בהן שכיחות השחפת גבוהה (למעט אתיופיה), עד 5 שנים מהגעתם לישראל.
לחיסון BCG קיימת גם יעילות כנגד זיהום כיב בורולי. בנוסף, הוא משמש לעיתים כחלק מהטיפול בסרטן שלפוחיות השתן.
טיב החומר
החומר מורכב מחיידקים חיים-מוחלשים של זן שחפת הפרות. התרכיב נקרא על שמותיהם של שני המדענים, אשר הפיקו אותו לראשונה: BCG = Bacillus Calmette Guerin.
מתן חיסון
חיסון BCG נגד שחפת מוזרק לתוך העור (Intra-dermal) בצורה אטית בחלק העליון של הזרוע, בדרך כלל בזרוע השמאלית.
ילודים יקבלו את חיסון BCG מיד לאחר הלידה, למעט פגים שיחוסנו לפני השחרור מבית החולים. תינוקות עד גיל 6 חודשים שלא חוסנו קודם יקבלו השלמה של חיסון BCG.תינוקות מגיל 6 חודשים וילדים עד גיל 5 שנים שלא חוסנו במועד לידתם או מאוחר יותר יקבלו חיסון BCG לאחר שיערך להם תבחין טוברקולין (אם תוצאותיו תהיינה שליליות). בדרך כלל יוזרק החיסון ביום קריאת תוצאות התבחין או סמוך למועד זה.
החיסון משפיע לשנים רבות אך אינו מקנה חסינות מלאה ויעילותו פוחתת כנראה עם השנים.
החיסון ניתן ליילודים במסגרת מחלקת היילודים בבית החולים ליולדות. תינוקות ופעוטות שלא קיבלו את החיסון במועד לידתם יוכלו להתחסן בלשכות הבריאות האזוריות או בטיפות החלב.
חיסון BCG יוזרק לתוך העור בצורה אטית בחלק העליון של הזרוע במינונים הבאים:
תגובה רגילה
שבוע עד שלושה שבועות לאחר הרכבה תקינה, בדרך כלל מופיעה אדמומית (Erythema), חזזית (Papule), וסמט (Pustule) העלולה להתפתח לכיב תוך 3–6 שבועות, ויכולה להופיע הגדלה של בלוטות הלימפה האזוריות. תהליך זה נרפא עצמו ללא טיפול במשך כשלושה חודשים, ומשאיר צלקת בעור. גם אם לא מופיעה חזזית, אין צורך לחזור על החיסון. אין צורך לטפל בכיב. אם יש הפרשה אפשר לכסותו על ידי פד יבש לא סותם, מבלי למנוע מגע עם אוויר. בעת הרחצה אפשר לחבוש את המקום זמנית בלבד בחבישה המגינה נגד מים. אם מופיעה תגובה לחיסון, מומלץ להימנע מרחצה בים או בבריכה, על מנת לא לזהם את הכיב.
סיבוכים
סיבוכים לאחר הרכבת BCG הם בדרך כלל נדירים. יכולים להופיע כיב קשה וממושך, מורסה מקומית או דלקת ממושכת בבלוטות הלימפה האזוריות או ניצור (fistula) מפריש מבלוטה תגובתי. תופעות אלו מופיעות עד החודש הרביעי אחרי ההרכבה. במקרים של תגובות יתר או סיבוכים, יש להפנות את המטופל ל מלש"ח לברור אפשרות של מתן טיפול מקומי או סיסטמטי, וכן לדווח למחלקה לשחפת ו א״דס על טופס "תגובות לחיסון".
הגנה מפני זיהומים הטרולוגיים
מחקרים שונים מצאו שלחיסון יכולת להגן על הגוף גם מפני זיהומים הטרולוגיים שאינם קשורים לנגיף השחפת עצמו, ומגביר את היכולת החיסונית של הגוף. אחד המחקרים העלה שחיסון ה-BCG אחראי לשליש ממניעת תמותת התינוקות באפריקה, כאשר ניתן במהלך ההיריון, בין היתר מכיוון שהוא מפחית את הסיכון לדלקת ריאות ואלח דם. מחקר אחר שבדק את ההשפעות של חיסון ה-BCG בדנמרק לילדים בגילאי 6-5, מצא שקבלת החיסון הפחיתה ב-42% את הסיכון למות מסיבות טבעיות עד גיל 45 שנים.
אספקת החומר
החומר מסופק בצורת אבקה מוקפאת יבשה (Freeze-dried) בבקבוקון, מלווה בנוזל ממסי מיוחד בבקבוקון אחר.
אחסון החומר והעברתו
יש לאחסן את התרכב במקרר רגיל בטמפרטורה בין 2°C ל 8°C. אין להקפיא את התרכב. יש למנוע חשיפת התרכב לאור. במהלך העברת החומר יש להשתמש בצידנית עם קרחונים.
התוויות נגד
הערה - במקרה של סיכון גבוה להדבקה בשחפת, מומלץ על הרכבת BCG גם למקרים של HIV-חיוביים ללא סימנים קליניים.
רישום ודווח
יש לרשום תאריך הרכבת BCG, המינון, מספר האווה והשרות בו ניתנה ההרכבה בפנקס החיסונים האישי וברשומתן. בנוסף, בשירותים מסוימים ישנם טפסים מיוחדים למטרת רישום מפורט יותר, כגון במרכזי קליטת עולים. יש לדווח בסוף כל שנה על כיסוי החיסון בקרב המועמדים של אותו שנתון. את הנתונים יש למלא נספח מסי 1 ולשלוח ללשכת הבריאות שתעביר סיכומים (נספח מסי 2) למחלקה לשחפת ואיידס במשרד הבריאות.
יחסי החוץ של הרשות הפלסטינית
יחסי החוץ של הרשות הפלסטינית התקיימו מאז הקמתו של אש"ף (הארגון לשחרור פלסטין) ב-1964. בנובמבר 1988 הכריזה המועצה הלאומית הפלסטינית של אש"ף על עצמאותה של מדינת פלסטין וב-1994 ייסד אש"ף את הרשות הפלסטינית בעקבות הסכם אוסלו. הוועד הפועל של אש"ף מבצע את תפקידיה של ממשלת מדינת פלסטין. כיום, אש"ף מחזיק רשת של משרדים במדינות זרות ומייצג את הרשות הפלסטינית בחו"ל.
החל משנת 2011 מתמקד המאמץ הדיפלומטי של אש"ף בקמפיין שנקרא פלסטין 194, שמטרתו להשיג חברות של מדינת פלסטין באומות המאוחדות. הקמפיין מבקש להשיג הכרה קולקטיבית יעילה למדינה פלסטינית על בסיס גבולות 1967, כאשר ירושלים המזרחית היא בירתה.
רקע
הארגון לשחרור פלסטין הוקם בשנת 1964 כארגון פארא-מיליטרי, וביקש לנהל יחסי חוץ עם מדינות וארגונים בינלאומיים מאז אותה תקופה. בתחילה כונן אש"ף קשרים עם מדינות ערביות וקומוניסטיות. בשנת 1969 הפך אש"ף לחבר בארגון לשיתוף פעולה איסלאמי. באוקטובר 1974, הליגה הערבית הגדירה את אש"ף כ"נציגה הלגיטימי הבלעדי של העם הפלסטיני". מעמדו החדש של אש"ף הוכר על ידי כל מדינות הליגה הערבית למעט ירדן (ירדן הכירה במעמד של אש"ף בשלב מאוחר יותר). ב-22 בנובמבר 1974 החלטת האו"ם 3236 הכירה בזכותו של העם הפלסטיני להגדרה עצמית, עצמאות לאומית, ועל הריבונות בפלסטין. היא גם הכירה באש"ף כנציג העם הפלסטיני באו"ם. בהחלטה 3237 באותו תאריך הוענק לאש"ף מעמד של צופה לא-מדינה באו"ם. בספטמבר 1976 הפך אש"ף לחבר שאינו ממלכתי של הליגה הערבית, ובאותה שנה הפך לחבר בארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
ב-15 בנובמבר 1988, בתמיכה של האינתיפאדה הראשונה, אש"ף הכריז על הקמתה של מדינת פלסטין, אשר הוכרה באופן נרחב על ידי ממשלות זרות רבות, אם כי לעיתים קרובות ההתבטאויות היו בעלי אופי לא חד-משמעי - בזמנים הכוונה לאש"ף או למדינת פלסטין או לאחת הפועלת מטעם זו, או על ידי "פלסטין" הגנרית. מדינות וארגונים רבים "שדרגו" את הייצוג מאש"ף למדינה החדשה, אם כי בפועל אותם משרדי אש"ף, אנשי צוות ואנשי קשר המשיכו לשמש במשלחות. בפברואר 1989 במועצת הביטחון של האו"ם, נציג אש"ף טען להכרה מצד 94 מדינות. מאז, מדינות נוספות הרחיבו את ההכרה בפומבי.
הרשות הפלסטינית הוקמה על ידי אש"ף ב-1994 בעקבות הסכמי אוסלו והסכם הביניים הישראלי-פלסטיני. הממשלה הישראלית העבירה סמכויות ותחומי אחריות מסוימות של ממשל עצמי לידי הרשות הפלסטינית, אשר הן פועלות למעשה בחלקים של הגדה המערבית, והייתה אמור להיות יעילה ברצועת עזה לפני שהחמאס השתלט עליה. שר החוץ של הרשות הלאומית הפלסטינית, אשר מאז יולי 2007 הוא ריאד אל-מאלכי, אחראי על קשרי החוץ של הרשות הפלסטינית. המדינות מקיימות יחסים רשמיים עם ה-PNA באמצעות משרדים באזור השטחים הפלסטיניים, והייצוג של ה-PNA בחו"ל מתבצע על ידי משלחות אש"ף המייצגות אותה שם.
גם אש"ף (המייצג את עצמה, את מדינת פלסטין, או את ה-PNA) וגם הרשות הפלסטינית מקיימים כיום רשת רחבה של יחסים דיפלומטיים, ומשתתפים במספר ארגונים בינלאומיים עם מעמד של מדינה חברה, משקיפה, או משלחת. הייעוד "פלסטין", שאומץ בשנת 1988 על ידי האו"ם למען אש"ף, משמש כיום גם כהפניה ל-PNA ולמדינת פלסטין על ידי מדינות וארגונים בינלאומיים, במקרים רבים ללא קשר לרמת ההכרה והיחסים יש להם עם כל אחד מהגופים האלה.
מאדאם מאסק
מאדאם מאסק (באנגלית: Madame Masque, להבדיל מ-Mask, מסכה) היא דמות בדיונית של נבלת-על המופיעה בחוברות הקומיקס איירון מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Tales of Suspense #98 מינואר 1968 כוויטני פרוסט וכמאדאם מאסק בחוברת Iron Man #17 מספטמבר 1969, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ין קולן.
מאדאם מאסק הוא האלטר אגו של ג'ולייטה קריסטינה נפאריה, בתו של האריסטוקרט העשיר לוצ'ינו נפאריה ופושעת מיומנת בעצמה. היא אחת ממנהיגי צבא הפשע של הברדס, יחד עם הברדס עצמו וג'ון קינג. כמו כן, היא חובשת מסכה על מנת להסתיר את צלקותיה. את דמותה של וויטני פרוסט בעונתה השנייה של סדרת הלייב אקשן "הסוכנת קרטר" גילמה השחקנית ווין אברט.
לידה, חייה, שליטה על המאגיה והמסכה
ג'ולייטה קריסטינה נפאריה נולדה ברומא, איטליה ללוצ'ינו ורנטה נפאריה. רנטה מתה בלידת ג'ולייטה, ומתוך רצון שבתו תחיה חיים מכובדים, לוצ'ינו מסר את ג'ולייטה לביירון פרוסט, עובד עשיר בוול סטריט. ביירון קרא לילדה וויטני, וגידל אותה כבתו. בבגרותה, וויטני גדלה בחברה הגבוהה, והתארסה לפוליטיקאי רוג'ר ויין. לאחר מותו של אביה המאמץ, אביה האמיתי ניגש לג'ולייטה וגילה לה את עברה, והביע רצון כי היא תתפוס את מקומו כמנהיגת ארגון המאגיה, המבוסס באופן רופף על המאפיה של החוף המזרחי. בתחילה, ג'ולייטה סירבה. לאחר שרוג'ר דחה אותה כאשר גילה על קשריה בעולם התחתון, היא הסכימה להצעה והתאמנה כדי להפוך למוח קרימינלי ולוחמת מיומנת. כאשר אביה נכלא, ג'ולייטה תפסה את מקומו כמנהיגת המאגיה, ובתפקיד זה נאלצה להילחם באיירון מן. כאשר ברחה מפשיטה על תעשיות סטארק, המסוק בו ברחה התרסק והיא צולקה קשות אך ניצלה ממוות על ידי הפושע מרדכי מידאס, אשר העניק לה את מסכת הזהב שלה. היא נעשתה עובדת עבור מידאס, האובססיבי לזהב בדומה למידאס המקורי. עם מסכה זו, היא אימצה את האלטר-אגו מאדאם מאסק.
מאהבתו של איירון מן, השיבוט והמשמר הפנימי
ג'ולייטה פגשה את טוני סטארק, האלטר אגו של איירון מן. סטארק הראה דאגה לצלקותיה, ועבור הצלת סטארק, ג'ולייטה בגדה במידאס. סטארק עזב אותה בגלל עברה הפלילי, אך היא חזרה אליו במסווה של מזכירה בשם קריסטי לונגפלו. השניים גילו אחד לשני את זהויותיהם הסודיות, והחלו במערכת יחסים רומנטית. כאשר אביה של ג'ולייטה גסס לאחר שניסה להשיג כוחות על-אנושיים, ג'ולייטה שכרה את אנשי-החיה להביא את אביה אליה, ואז ביקשה מסטארק שיצור עבורו תרופה. כאשר נעשה ניסיון לכפות על סטארק למצוא תרופה באמצעות אלימות, סטארק החל בקרב נגד אנשי החיה. ג'ולייטה נדרשה להחליט לצד מי תעמוד: לצד אביה או מאהבה. כאשר התומך של אביה נפגם בקרב, ג'ולייטה התמלאה אשם וצער והשתגעה. מאוחר יותר, היא חוזרת כמנהיגת המאגיה ונלחמה באיירון מן וחבריו לעיתים קרובות.
בשלב מסוים, ג'ולייטה פיתחה פרנויה ושיבטה את עצמו. אחד משיבוטיה, מאסק, הפכה לבעלת ברית של האוונג'רס. ג'ולייטה יצרה משרתים רובוטיים, וביססה את שמותיהם על אלו של גאי פוקס, בנדיקט ארנולד, מרקוס יוניוס ברוטוס, וידקון קוויזלינג וג'יימס סקוט, דוכס מונמות' הראשון. היא כינתה אותם בשם "המשמר הפנימי", בהם נעזרה לעיתים. אחד מחברי המשמר, בנדיקטוס, לכד את השיבוט מאסק. מאסק ניסתה לשכנע את ג'ולייטה כי האוונג'רס הם נדיבים, ושעליה לחזור לסטארק. היא ממשיכה להיות דמות חשובה בעולם התחתון, אך כאשר אביה לוצ'ינו חזר והשמיד את בסיסה, היא נאלצה לסייע לאוונג'רס ולת'נדרבולטס נגד אביה. בסתר, ג'ולייטה תכננה לבגוד בשני הצדדים, היות שבגלל הפרנויה שלה חשבה כי הקבוצות זוממות להרוג אותה. מאסק ניסתה שנית לשכנע את ג'ולייטה לחזור למוטב, וכאשר ג'ולייטה סירבה, מאסק נלחמה במקומה. לוצ'ינו רצח את מאסק, וכאשר ראתה את צערו של סטארק, ג'ולייטה הבינה כי מאסק הייתה חברה של ממש באוונג'רס. היא הצטרפה לקרב, ומילאה חלק מרכזי בתבוסתו של אביה והתנערה מעברה הפלילי. היא סירבה להצעתו של מכה-II להצטרף לקבוצת ת'נדרבולטס, אך לפני שעזבה, ביקשה ממכה-II להודות לשתי הקבוצות בשמה, ולאיירון מן בפרט.
הברדס
במהלך מלחמת האזרחים ביקום מארוול, הברדס צירף את ג'ולייטה לצבא הפשע שלו על מנת לנצל את הפיצול בין גיבורי-העל הנגרם כתוצאה מחוק רישום העל-אנושיים. היא הפכה לשנייה בפיקוד ומאהבתו של הברדס, ונלחמה יחד עם שאר צבא הפשע באוונג'רס החדשים. היא הובסה על ידי דוקטור סטריינג', ונלקחה למעצר של סוכנות S.H.I.E.L.D. קבוצת מסתננים מגזע הסקרול במסווה סוכני S.H.I.E.L.D ניסו לחקור אותה, וזאת על מנת שיוכלו להסתנן לצבאו של הברדס ביעילות. הברדס הגיע למקום, והרג את כל הסקרולים פרט לאחד. במקום לא ידוע, ג'ולייטה ושאר צבא הפשע גילו על תוכנית הפלישה המתקרבת, והאמינו כי היא תהווה איום על מטרתם. היא נראתה בקרב הסופי נגד הסקרולים, שנגמר במותה של מלכת הסקרולים על ידי נורמן אוסבורן.
במהלך אירועי שלטון אפל, אוסבורן שם פרס על ראשו של סטארק. הוא קרא לג'ולייטה באופן אישי, והציע לה מיקומי מחסני-נשק תוצרת סטארק על מנת ללכוד אותו. היא עקבה אחריו לרוסיה, שם עינתה את פפר פוטס. סטארק הגיע, והודה לג'ולייטה כי תמיד אהב אותה. כאשר נדרש לבחור בין פפר לג'ולייטה, סטארק בחר בפפר וברח לאפגניסטן. פפר הביסה את ג'ולייטה בקרב פנים אל פנים, ונכלאה בחליפת דינאמו הארגמן של סטארק. פפר התחזתה לה, דיווחה כי היא הרגה את פפר בלחימה, וחזרה לארצות הברית בשריון רסקיו, אשר מוקם במחסן השריונות אשר נרכש על ידי אוסבורן. ג'ולייטה חזרה, ונראתה כחלק ממתקפת פתע על האוונג'רס החדשים. כאשר הברדס תקף את דוקטור סטריינג' כדי להפוך למכשף העל, ג'ולייטה סייעה לו בהתמודדות עם כוחותיו של דורמאמו, הורידה את מסכתה והתוודתה על רגשותיה כלפיו. כאשר אוסבורן חידש את הציד על סטארק - אשר שהה במצב וגגטיבי מתמשך - ג'ולייטה שכרה את הרוח לחסל את סטארק, אך הוא נכשל.
במהלך המצור על אסגרד, ג'ולייטה נראתה כחלק מכוחות המצור. לאחר שלוקי נתן לברדס את אבני הנורן כתחליף לכוחותיו של דורמאמו, הוא לקח אותן בחזרה כדי לסייע לאוונג'רס נגד "הריק" שהשתלט על הסנטרי. ג'ולייטה עזרה לברדס לברוח, ויצאה איתו למסע בעקבות אביה, לוצ'ינו. האוונג'רס החדשים עקבו אחר השניים באמצעות ג'ון קינג הבוגדני, ולבסוף לכדו אותם. הם הובאו למריה היל, ששלחה אותם למאסר. במהלך "עידן הגיבורים", הברדס נמלט מכלאו, ואסף את יהלומי וכפפת האינסוף. באמצעות יהלום המציאות, הוא ריפא את צלקותיה של ג'ולייטה.
נגד מון נייט והוקאיי, אדוני הרשע
כאשר לוצ'ינו נפצע בקרב נגד מון נייט, הוא גייס את ג'ולייטה להביא אליו את ראשו של אולטרון. למרות שנרפאה, היא המשיכה להשתמש במסיכת הזהב שלה. למרות מאמציה, ג'ולייטה נכשלה והובסה על ידי מון נייט. במדריפור, היא השתתפה במכירה פומבית על קלטת המציגה את הוקאיי מתנקש בחיי דיקטטור מדינה באסיה. ג'ולייטה האמיתית התגלתה כבולה בחדר המלון שלה, וכי תלבושתה נגנבה על ידי קייט בישופ. לאחר הרס הקלטת, ג'ולייטה נדרה לנקום בבישופ. מאסק ניסתה ללכוד את בישופ, בכך שפיתתה אותה לביתה בקליפורניה וסיממה אותה. לאחר שבישופ ברחה והרסה את הבית, ג'ולייטה נשבעה לנקום שנית. מאוחר יותר, היא נראתה חברה בקבוצת אדוני הרשע של ברון זמו כיד ימינו של זמו.
פרנסואה גאסטון דה לוי
פרנסואה גאסטון דה לוי (בצרפתית: François Gaston de Lévis; 20 באוגוסט 1719 - 20 בנובמבר 1787), איש צבא צרפתי. נודע באמרותיו השנונות שאותן כתב מתוך ניסיונו האישי כמפקד צבא וכאיש אצולה.
דה לוי נולד ליד העיר לימו בחבל לנגדוק-רוסיון שבדרום צרפת, למשפחת אצולה עתיקה. כבר בהיותו בן 14 שנה התגייס לצבא הצרפתי. השתתף בקרבות מלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748) שבהם לחמה צרפת לצד פרוסיה נגד אוסטריה. ב-1741 שירת בחיל המשלוח הצרפתי שפלש לבוהמיה, וב-1742 השתתף בהגנה על פראג. בין השנים 1743–1745 לחם באלזס העליונה באזור הנהר ריין. הוא הצטיין בגבורתו בכל הקרבות בהם לקח חלק.
דה לוי לחם במלחמת שבע השנים (1756–1763) נגד הבריטים בקנדה. הוא הגיע לשם כסגנו של המרקיז דה מונקאלם שנתמנה על ידי המלך לואי החמישה עשר למפקד מבצר טיקונדרוגה שעל אגם שמפלן (כיום בצפון מדינת ניו יורק בארצות הברית). ב-1758 השתתף בקרב טיקונדרוגה וב-1759, אחרי שהמרקיז דה מונקאלם נהרג בקרב על קוויבק, נתמנה דה לוי למפקד הכוחות הצרפתים בצפון אמריקה. ב-28 באפריל 1760 נחל ניצחון על הבריטים בקרב סנט פואה, אך לא הצליח לכבוש מידיהם את קוויבק סיטי. הוא נסוג למונטריאול, אך בספטמבר של אותה שנה, משלא הגיעה עזרה נאלץ להיכנע.
ב-1761 דה לוי שב לצרפת. ב-1766 נתמנה למושל הפרובינציה ארטואה שבצפון צרפת. הוא קיבל מידי המלך לואי החמישה עשר את התואר דוכס דה לוי, וזכה בקצבה שנתית גדולה. ב-1780 נתמנה למושל העיר אראס שהייתה בירת הפרובינציה ארטואה.
פרנסואה גאסטון דה לוי נפטר באראס ב-1787. ב-1794, אלמנתו ושלוש בנותיו הוצאו להורג באמצעות גיליוטינה במהפכה הצרפתית. ב-1816 בנו, פייר מארק גאסטון דה לוי, נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.
בית הספר מאסימו ד'אדזליו
בית הספר מאסימו ד'אדזליו (באיטלקית: Liceo Classico Massimo d'Azeglio) הוא בית ספר תיכון מסוג ליצ'או קלאסיקו הנמצא בטורינו, איטליה. הוא נוסד בשנת 1831 ופועל עד היום. הוא אחד מבתי הספר היוקרתיים בטורינו, ולמדו בו איטלקים רבים, בהם גם יהודים, אשר הטביעו חותם על ההיסטוריה והתרבות האיטלקית, בהם פרימו לוי, סלבדור לוריא, אוגוסטו מונטי, לאונה גינצבורג, אמנואלה ארטום, ג'וליו אינאאודי (Einaudi). במחצית הראשונה של המאה ה-20 מורי ותלמידי בית הספר היו ידועים בפעילותם האנטי-פאשיסטית. קבוצת הכדורגל יובנטוס הוקמה על ידי תלמידי בית הספר. בית הספר ממוקם ב-Via Parini 8, ליד תחנת הרכבת המרכזית של טורינו, פורטה נואובה.
הקמת בית הספר
בית הספר הוקם כמכללה בשם "College of Porta Nuova" בשנת 1831, בתוך בניין הממוקם היום בכיכר מריה תרזה, במטרה לצמצם את מספרם של תלמידי מכללת סנט פרנצ'סקו דה פאולה (שלימים הפך לבית הספר Liceo Gioberti). בשנת 1852 הועברה המכללה לכנסיית מדונה די אנג'לי, ולבסוף, בשנת 1857, היא הועברה לבניין שבו היא נמצאת עד היום, שם היא קיבלה את השם "College Municipale Monviso". בשנת 1860 המכללה קיבלה את השם "Reale Ginnasio Monviso". בשנת 1882 הפכה לבית ספר תיכון על שמו של מאסימו טאפארלי, המרקיז ד'אדזליו (Massimo Taparelli Marque d'Azeglio).
בית הספר בתקופת מלחמת העולם הראשונה
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, מיקומו של התיכון היה באזור בעל חשיבות רבה למאמץ המלחמתי, בשל קרבתו לתחנת הרכבת. באותה התקופה, סייע סגל בית הספר לחיילים, לפצועים ולפליטים, ביוזמת הנהלת בית הספר. דיקן בית הספר החליט להוציא מכלל שימוש את כל הספרים שנכתבו על ידי גרמנים, או על ידי כל מחבר שמוצאו ממדינה אחרת שנלחמה נגד איטליה במהלך המלחמה. תלמידים בבית הספר אשר זוהו עם מעצמות המרכז נענשו על ידי המנהל בהורדת ציון. בנוסף, החליט מנהל בית הספר לפטור יתומים שהוריהם נהרגו במלחמה, ילדי לוחמים ופליטי מלחמה משכר לימוד. תלמידי בית הספר בתקופת המלחמה ארגנו קונצרטים מוזיקליים שנועדו לגייס כספים לטובת יתומים וחיילים שנפצעו בקרבות. תלמידי בית הספר אספו גם מוצרי מזון למטרות סיוע ליתומי המלחמה, לחיילים בחזית, לפצועים ולפליטי מלחמה. בתום המלחמה, החליט סגל הפרופסורים של בית הספר להציב במסדרון הראשי של בית הספר לוח אבן לזכר הנופלים שלמדו בבית הספר. לוח האבן קיים עד היום.