cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם קורקיס
משנת 1903 התרכז בפרסום פובליציסטי שעסק בבעיות כלכליות הנוגעות ללאום היהודי. בשנת 1918 ייסד עם ד"ר גרשון ציפר את היומון הציוני "Chwila" ("כווילא"; פולנית: "רגע"), אשר יצא לאור בשפה הפולנית באזור גליציה המזרחית. לאורך השנים עסק גם בהקמת קורסים ללימוד השפה העברית והשכלה עממית ברוח ציונית, במשותף עם שלמה שילר.
קורקיס נפטר בלבוב.
קול (סלנג)
בתרבות הפופולרית אימצו את המונח "קוּל" אמנים ואינטלקטואלים הנחשבים כמודל לחיקוי. אנשים "קוּליים" נערצים על ידי נערים ונערות בגיל ההתבגרות, ונחשבים כמקור השראה וכאינדיבידואליסטים היוצאים כנגד הממסד. לעיתים קרובות דמויות "קוּליות" משמשות למסעי פרסום.
"תשתחרר, ילד! תתקרר, תצטנן, קח את זה בקלות. תפסיק להוציא את המיץ! אל תתנהג כמו ילד בבית-ספר, שחק אותה קוּל, ילד. קוּל אמיתי! פשוט קוּל." (מתוך המחזמר.)
בשנות השבעים המילה הוזכרה לעיתים קרובות על ידי הדמות של פונזי בסדרת הטלוויזיה "Happy Days".
גוזרה
גוזרה (געז ጉዛራ), המכונה גם גובה (ጉባኤ), הוא אתר היסטורי השוכן כ-15 ק"מ ממזרח לאגם טאנה באזור אנפרז שבצפון אתיופיה, ואשר בו הקים הקיסר סרצה דנגל ארמון מלכותי קטן בשנת 1571 או 1572. גוזרה שוכן על גבעה בגובה של 2,005 מטר מעל פני הים, כחצי קילומטר ממזרח לכביש המחבר בין גונדר בצפון לבהר דר בדרום.
הרקע לבחירה באתר למטרה זו נעוץ באגדה רווחת, לפיה נגלתה הבתולה לקיסר דווית השני (שלט 1507-1540), ובישרה לו כי בירתו המבורכת בידי שמיים תקום במקום ששמו מתחיל בצליל "ג", או ליתר דיוק, בהברה "גו". מסיבה זו הוקמו מעוזים מלכותיים גם בגורגורה ובגומנגה, וכן בפאסיל גמב שבגונדר, אשר הייתה לימים לבירת הקיסרות. גם הקיסרים יעקב וסוסניוס התגוררו תקופות זמן מסוימות בגוזרה, והקיסר פאסילידס ביקר בו ב-1617. לאחר מכן האתר נשכח. ייתכן שהשרידים הנראים כיום באתר הוקמו על ידי אחד הקיסרים שלאחר סרצה דנגל.
אורכו של המבנה המרכזי שניצב באתר בהריסותיו, הוא 18 מטרים ורוחבו 12 מטרים, והוא דומה בסגנונו לטירות שהוקמו מאוחר יותר בגונדר. למבנה שתי קומות ובפינותיו הצפון-מזרחיות שני מגדלים עגולים הנושאים כיפות. בצידו הדרומי של המבנה הוקם מגדל מרובע שגובהו ארבע קומות, אך הוא התמוטט. סביב המבנה הוקמו מרפסות, והחלונות והדלתות נבנו בצורת קשתות מאבן לבנה שעוטרו בכותרות אדומות. גג המבנה שהתמוטט זה לא מכבר נשא שינות ונשקף ממנו מראה לעבר האגם. גרם מדרגות חיצוני קישר בין שתי הקומות בצידו הצפון-מערבי של המבנה. בקומה הראשונה היו חמישה חדרים והגדול שבהם היה באורך של 11 מטרים וברוחב של חמישה מטרים. סביב המבנה הוקמה חומה ובה שערים, ובשטח התחום היו מספר מבנים משניים שכיום לא נותר מהם דבר.
פלורן מאלודה
פלורן מאלודה (בצרפתית: Florent Malouda; נולד ב-13 ביוני 1980 בקאיין שבגיאנה הצרפתית) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי. לזכותו 80 הופעות במדי נבחרת צרפת וכן 4 הופעות נבחרת גיאנה הצרפתית. זכור בעיקר בשל תקופותיו באולימפיק ליון וצ'לסי.
קריירה
בצעירותו שיחק מאלודה במספר קבוצות קטנות בעירו. בגיל 16 עבר לגור בצרפת והחל לשחק בקבוצות הנוער של שאטורו. בשנת 1998 ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת במשחק מול אנגולם במסגרת המחזור ה-28 של הליגה הצרפתית השנייה. מאלודה שיחק בשאטורו במשך ארבע עונות, בהן השתתף ב-59 משחקים וכבש 5 שערים.
בעונת עבר לגנגאן אשר הציעה לו חוזה כספי גדול יותר מזה של שאטורו. מאלודה הפך לכוכב המרכזי של הקבוצה, הוא שיחק בקבוצה במשך שלוש עונות שבמהלכן השתתף ב-92 משחקים וכבש 15 שערים. בעקבות יכולתו, מספר קבוצות מהליגה הראשונה התעניינו ברכישתו.
בעונת רכשה אולימפיק ליון את מאלודה מגנגאן תמורת מיליון אירו. תוך זמן קצר הפך לאחד משחקני המפתח במועדון, ועמה זכה ארבע פעמים באליפות צרפת ושלוש פעמים בגביע הצרפתי. כמו כן, הוביל את המועדון פעמיים לרבע גמר ליגת האלופות. במשך תקופתו בליון, השתתף מאלודה ב-138 משחקים בהם כבש 25 שערים. לאחר ארבע עונות נחשב מאלודה לאחד השחקנים הטובים בתפקידו. בשל כך הפך מאלודה לשחקן מבוקש במספר מועדונים בכירים באירופה.
ב-8 ביולי 2007 חתם במועדון האנגלי צ'לסי מהפרמייר ליג, ששילם לליון כ-20 מיליון אירו. במשך חצי העונה הראשונה שיחק בכל משחק, תחת שרביטו של ז'וז'ה מוריניו, אך כאשר מוריניו פוטר ואברהם גרנט מונה למאמנה החדש של צ'לסי, דעך מעמדו של מאלודה.
ב-16 ביולי 2013 חתם מאלודה בשורות טרבזונספור מליגת העל הטורקית. לאחר שסיים את חוזהו בטורקיה, חזר לצרפת וחתם במץ.
ב-23 באוגוסט 2015 חתם בדלהי דינמוס ההודית.
ב-26 בינואר 2018 חתם מאלודה בדיפרדנג' 03 מליגת העל הלוקסמבורגית.
קריירה בינלאומית
בשנת 2004 זומן מאלודה לראשונה לסגל נבחרת צרפת, ועמה שיחק במונדיאל 2006, ביורו 2008 וביורו 2012. עד שנת 2012 ערך בסך הכל 80 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש תשעה שערים.
ביוני 2017 הצטרף לנבחרת גיאנה הצרפתית, אמנם על פי חוקי פיפ"א כל שחקן יכול לשחק בנבחרת בוגרת אחת בקריירה שלו, אך הוא יכול היה להצטרף לגיאנה הצרפתית מאחר שהיא אינה חברה בפיפ"א. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו נגד במסגרת גביע הקריביים 2017.
אהל (תיאטרון)
אֹהל היה תיאטרון עברי בתקופת היישוב, שנוסד בשנת 1925 ונסגר ב-1969.
תולדותיו
תיאטרון "אהל" נוסד בשנת 1925 בידי משה הלוי, כתיאטרון בחסותה של ההסתדרות הכללית. שמו בהיווסדו היה "הסטודיה הדרמטית שעל יד ועדת התרבות של ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל - אוהל". תכליתו הייתה לתרום "לחינוך ציבור הפועלים בארץ ולסייע בעיצוב תרבות פועלים עברית". במרוצת הזמן כשהתיאטרון התבסס הפך שמו ל"האהל - תיאטרון פועלי ארץ ישראל". יעדו היה להביא הצגות איכותיות בפני ציבור הפועלים. הלוי היה במאי הבית של התיאטרון ומנהלו. הוא בחר שלא לצרף אליו שחקנים מתיאטראות קיימים ובמקום זאת גייס תחילה קבוצה של 22 צעירים חסרי ניסיון, שרובם היו פועלים בשעות היום, והדריך אותם להופעה על הבמה. הלוי היה חניך האסכולה התיאטרלית הרוסית של שיטת סטניסלבסקי, אשר שמה את הדגש על הבעת רגשות עזים, והוא חינך ברוח זו את אנשי הלהקה. עם חברי הקבוצה נמנו אברהם חלפי, יהודה שחורי, מאיר מרגלית, לוסיה שלונסקי (אשתו של אברהם שלונסקי) ושמואל מיקוניס. החזרות, שלוו גם בשיחות לעומק הלילה, נערכו בצריף על חוף ימה של תל אביב (רח' הירקון 119, במקום בו ניצב כיום מלון "שרתון").
לאחר תקופת הכשרה נערכה ב-22 במאי 1926 הופעת הבכורה של "אהל" באולם גימנסיה הרצליה. זה היה ערב מערכונים בשם "נשפי פרץ", על פי סיפוריו של י"ל פרץ. לאחר הופעת הבכורה הופיע "אהל" במחזות שלמים, כשהדגש היה על מחזות היסטוריים ותנ"כיים, בהם "ירמיהו" של שטפן צווייג ו"יעקב ורחל" מאת קרשנניקוב (שהועלה ב-1928 בתרגום אברהם שלונסקי) המציגים מחזות מקראיים כמחזות מוסר סוציאליסטיים.
התיאטרון התנהל בשנותיו הראשונות כקולקטיב, כעין קיבוץ עירוני שבו החליף העיסוק בתיאטרון את ענפי המשק החקלאיים. בקרב השחקנים התקיים ויכוח האם להישאר פועלים ושחקנים לאחר שעות העבודה או להפוך ל"שחקנים פרופסיונאליים". שלונסקי הוביל את הטיעון לפיו "פועל אמנותי" הוא לא פחות חשוב למפעל הציוני מפועל-כפיים, מתנגדיו טענו שאם יהפכו לשחקנים מקצועיים, יאבדו את הקשר הבלתי אמצעי עם ארץ ישראל העובדת. לבסוף ניצח הקו שבו תמך שלונסקי, שאף הקנה לקולקטיב של התיאטרון חופש אמנותי מלא, אך המחיר על כך היה התרחקות של ועדת התרבות של ההסתדרות מן התיאטרון שהתבטאה בתקצוב דל שגרם לקשיים כלכליים מראשית שנות השלושים ואילך.
בשנת 1933 הצטרף לתיאטרון הבמאי פרידריך לובה שעלה מגרמניה והפך לבמאי קבוע של "אהל", לצדו של הלוי.
בשנת 1939 נחנך משכן קבע לתיאטרון ברחוב בילינסון 6 בעיר תל אביב, סמוך לכיכר צינה דיזנגוף.
הלהיט הגדול של תיאטרון "אהל" היה הצגת "החייל האמיץ שוויק" מאת ירוסלב האשק בכיכובו של מאיר מרגלית, שהוצגה לראשונה ב-22 בדצמבר 1935, ומאז הוצגה מאות פעמים לאורך תקופה של עשרות שנים. בסך הכל עלה "החייל האמיץ שוויק" באהל, בכיכובו של מאיר מרגלית, 850 פעמים. ב-1956 הועלה על בימת התיאטרון בהצלחה ניכרת המחזמר המקורי "חמש חמש" על פי מחזה מאת אהרן מגד בימוי גדעון שמר עם לחנים מאת יוחנן זראי. כאן פרצה לתודעת הקהל נעמי שמר, שכתבה את המילים לפזמונים. הצלחה גדולה אחרת של "אהל" הייתה הצגת המחזה "הכתובה" מאת אפרים קישון ובכיכובו של מרגלית, שהוצגה לראשונה בשנת 1961.
כוכבי "אהל" היו: מאיר מרגלית, לאה דגנית (אשתו של משה הלוי), שפרירה זכאי, יעקב איינשטיין, שמחה צחובל ויהודה גבאי.
בתקופת היישוב היה "אהל" אחד מן התיאטרונים המובילים. בשנות החמישים הוא איבד את מעמדו, כשהבימה, על חבר שחקניה הוותיקים וחבורת הצעירים שנוספה לה (כמו שלמה בר-שביט ושמואל סגל) וכן התיאטרון הקאמרי החדשני, משכו יותר את לב הקהל הישראלי. באמצע 1958 הגיעה ההסתדרות להסכם מיזוג של תיאטרון האהל עם תיאטרון הבימה. השחקנים השכירים של התיאטרון, בהובלת נחמה דוידית ויוסף לוי, יצאו נגד המיזוג שנדחה ברוב קולות על ידי שחקני הבימה ולא יצא אל הפועל. בתחילת 1960 הודיעה הנהלת התיאטרון לשחקנים השכירים כי לא ישלם להם משכורת קבועה אלא לפי הצגות. בעקבות זאת עזבו את התיאטרון חלק משחקניו השכירים הוותיקים. לאחר מספר חודשים הוחלט לשוב למתכונת הקודמת אך חלק מהשחקנים לא הסכימו לחזור.
האהל הלך ודעך ונסגר סופית בשנת 1969, לאחר שההסתדרות הכללית הפסיקה להזרים אליו כספים. במקומו הקימה ההסתדרות ב-1980 את תיאטרון בית לסין בתור התיאטרון של ההסתדרות.
בניין התיאטרון
מבנה הקבע של התיאטרון נבנה בשנים 1937–1939 ברח' בילינסון 6, בעורפה של כיכר צינה, בשכנות למרכז קופת חולים וקולנוע חן ומול קולנוע תל אביב, מבני ציבור חשובים נוספים של אותן שנים. המבנה, שנקרא בית ארלוזורוב (ע"ש חיים ארלוזורוב), תוכנן על ידי האדריכל בוגר בית הספר באוהאוס אריה שרון, שאף נישא לשחקנית התיאטרון חיה סנקובסקי. המבנה נבנה בסגנון הבינלאומי והוא משמש דוגמה מופתית לתכנון מבנה תיאטרון בסגנון זה. המבנה שהוגדר על ידי העירייה כבניין לשימור מחמיר עמד נטוש מזה שנים רבות והתקיימו מאמצים ליזום את שיפוצו ושימורו. בין השאר נבחנו אפשרויות להסב את ייעוד המבנה לבניין מגורים או בית מלון תוך שימור מעטפתו החיצונית באופן מלא.
ביולי 2022, נפתח בבניין בית מלון בשם Backstage, מרשת מלונות אטלס.
בלה גוטמן
בלה גוטמן גרדוש (בהונגרית: Guttmann Béla Gárdos; 27 בינואר 1899 – 28 באוגוסט 1981) היה כדורגלן ומאמן כדורגל הונגרי-יהודי, אחד השחקנים והמאמנים היהודים הטובים בכל הזמנים.
גוטמן שיחק בתפקיד רץ ובלם במדי מ.ט.ק הונגריה, הכח וינה, מספר מועדונים בארצות הברית ונבחרת הונגריה. לאחר פרישתו אימן, בין השאר, את קבוצות הצמרת, מילאן, סאו פאולו, פורטו, בנפיקה ליסבון ופנאתינאיקוס.
קריירה ככדורגלן
גוטמן היה משחקניה הבולטים של קבוצת מ.ט.ק הונגריה בתחילת שנות ה-20. במדי הקבוצה שיחק יחד עם יהודי אחר, גיולה מאנדי, שעתיד לשמש כמאמן נבחרת ישראל, וביחד זכו בשתי אליפויות הונגריה בשנים 1920 ו-1921.
באולימפיאדת פריז (1924) השתתף בנבחרת הונגריה וסיים עימה במקום עשירי.
בשנת 1922 הצטרף לקבוצה היהודית הכח וינה ובשנת 1925 זכה עמה באליפות אוסטריה. כמו כן היה אחד ממצטייני הקבוצה בניצחונה 5-0 על וסטהאם יונייטד באנגליה.
שנה לאחר מכן, באפריל 1926, שט עם קבוצתו למסע משחקים בניו יורק, ולאחר המסע החליט להשתקע בארצות הברית. לאחר זמן קצר בקבוצת וונדררס מברוקלין עבר לקבוצת הכדורגל של ניו יורק ג'איינטס, שבה רשם 83 הופעות בשתי עונות שבמהלכן כבש שני שערים. בשנת 1928 עבר לקבוצת "הכח ניו יורק" שהורכבה משחקני הכח וינה לשעבר, וזכה עימה בטורניר גביע ארצות הברית הפתוח.
לגוטמן רשומות שש הופעות במדי נבחרת הונגריה בין השנים 1921 ל-1924. את שערו היחיד במדיה כבש במשחק הבכורה, בניצחון 3-0 על גרמניה.
טרפטו-קפניק
טרפטו-קפניק (גרמנית: Treptow-Köpenick) הוא אחד מ-12 הרבעים המרכיבים את העיר ברלין, בירת גרמניה.
בלה גוטמן
קריירה כמאמן
לאחר פרישתו בשנת 1932 חזר גוטמן לאירופה ולפני פרוץ מלחמת העולם השנייה אימן קבוצות מאוסטריה, בהן הכח וינה, מהולנד ומהונגריה, שם זכה באליפות עם אויפשט.
זיגמונד פרויד
זִיגְמוֹנְד פְרוֹיְד (בגרמנית: Sigmund Freud, נולד בשם זיגיסמונד שלמה פרויד (Sigismund Schlomo Freud); 6 במאי 1856, מוראביה – 23 בספטמבר 1939, לונדון) היה פסיכולוג ונוירולוג יהודי-אוסטרי, אבי הפסיכואנליזה, אחד ההוגים החשובים ביותר בתחום תורת האישיות ומהמדענים ואנשי הרוח הבולטים והמשפיעים ביותר במאה העשרים.
בלה גוטמן
קריירה כמאמן
בזמן שואת יהודי הונגריה הסתתר תחילה בעליית גג ברובע אויפשט של בודפשט, שם הוסתר על ידי פאל מולדבני, הונגרי לא יהודי, אחיה של אשתו מריאן. הגרמנים לא הצליחו למוצאו אולם לבסוף גוטמן החליט להסגיר עצמו כדי לא לסכן את מיטיביו. הוא נשלח למחנה עבודה בין יוני לאוקטובר 1944. בדצמבר 1944, כשעמדו לשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ הצליח להימלט בחברת ארבעה יהודים נוספים, בהם ארנו ארבשטיין שהיה למאמן חשוב אף הוא. גוטמן הצליח לשרוד את התקופה עד לשחרור בודפשט על ידי הצבא האדום בפברואר 1945. אביו ואחותו נרצחו באושוויץ.
זיגמונד פרויד
נעוריו ותחילת דרכו
פרויד נולד בעיירה פרייברג (Freiberg) שבמוראביה (כיום בצ'כיה), אז חלק מהאימפריה האוסטרית, לאמליה לבית נתנזון וליעקב, סוחר צמר. על פי גרסה אחת אימצה משפחת אביו את השם "פרויד" ב-1812, על שם אם המשפחה, פריידה. הוריו היו שניהם יהודים גליציאנים. זיגמונד היה הבכור מבין שני בנים וחמש בנות שנולדו לאמו. כמו כן היו לו שני אחים בוגרים מנישואיו הקודמים של אביו לאישה בשם רבקה, מהתקופה בה התגורר בבוצ'אץ'.
בלה גוטמן
קריירה כמאמן
אחרי המלחמה עבר לאמן ברומניה את מכבי בוקרשט וזכה באליפות שנייה בהונגריה.
זיגמונד פרויד
נעוריו ותחילת דרכו
בעקבות המשבר הכלכלי של שנת 1857 ירד יעקב מנכסיו. בשנת 1859 עברה המשפחה ללייפציג, וב-1860 התיישבה בווינה. אף על פי שהיו דלי אמצעים וחיו בדירה צפופה, הוריו של זיגמונד השקיעו ממון רב בהשכלתו, לעיתים על חשבון אחיו, שכן בלט בכישרונו כבר מגיל צעיר. בשבע משנות לימודיו בגימנסיה דורג ראשון בכיתתו.
בנעוריו התלבט פרויד בבחירת מקצוע, ונראה שרצה בעיקר לעסוק במחקר. גישות שהשפיעו עליו בתקופה זו היו תורת האבולוציה של דרווין ורעיונותיו של גתה במאמרו "הטבע". בשנת 1873, בגיל 17, החל פרויד ללמוד רפואה באוניברסיטת וינה. תחילה ביקש ללמוד את תורת המשפטים ולעסוק בענייני החברה, וכן התעניין בדת. לבסוף, זמן קצר לפני שעמד בבחינת הבגרות, הגיע פרויד למסקנה כי עליו ללמוד רפואה.
על נעוריו של פרויד ידוע מעט, שכן השמיד את רשימותיו האישיות לפחות פעמיים (בשנים 1885 ו-1907). מכתביו המאוחרים נשמרו בקנאות על ידי ארכיון זיגמונד פרויד, ושוחררו תחילה רק לביוגרף הרשמי שלו, ארנסט ג'ונס, ולחברים ספורים מהחוג הפנימי של הפסיכואנליזה. עם זאת, במהלך השנים הוצאו כמעט כל כתביו מהארכיון.
לימודים ועיסוק במחקר וברפואה
במהלך לימודי הרפואה, עסק במחקר במעבדה לפיזיולוגיה של ארנסט וילהלם פון בְּרִיקֶה (von Brücke) בשנים 1876–1882, בתחום ההיסטולוגיה של מערכת העצבים. ב-1877 פרסם את מאמרו הראשון, בנושא מיניות הצלופחים. ב-1879 הפסיק את לימודיו לשנה אחת, כדי למלא את חובתו ולהתגייס לצבא האוסטרי, שם עסק בטיפול בחיילים חולים, ובשעות הפנאי תרגם מאמרים של ג'ון סטיוארט מיל. ב-1880 חזר ללימודיו, והשלים את מחויבויותיו לתואר דוקטור לרפואה בשנת 1881. הוא המשיך לעסוק במחקר במעבדתו של בריקה בשנה זו, עד ששוכנע על ידיו לעזוב ולעבור לעסוק בפרקטיקה רפואית כדי להרוויח כסף רב יותר לפרנסתו.
ב-1882 התארס פרויד עם מרתה ברנייס (Bernays) מהמבורג (1951-1861), נכדתו של הרב יצחק ברנייס. הם התארסו חודשיים לאחר שנפגשו לראשונה, כאשר ביקרה בבית משפחתו של פרויד, כידידתה של אחת מאחיותיו. שישה שבועות לאחר האירוסין, החל פרויד להתמחות ברפואה במחלקות השונות של בית החולים הכללי בעיר, ובמשך שלוש שנים התקדם בהדרגה בסולם הדרגות עד לדרגת פְּרִיבַטְדוֹצֶנְט (Privatdozent, 'מומחה ראשון' – רופא בכיר במחלקה). במקביל עבד במכון לאנטומיה בהדרכת הפנימאי הרמן נוֹתְנַאגֶל (Nothnagel) ואחר כך הנוירופתולוג תיאודור מיינֶרט (Meynert), שם ערך מחקרים בתחום המוח המוארך (medulla oblongata; אחד מחלקי גזע המוח) של האדם ומחלות עצבים. בשנים 1884–1887 עסק פרויד בחקר השימושים הרפואיים של סם הקוקאין, וכתב את המאמר "על הקוקה" ("Über Coca"). הוא טען כי הקוקאין עשוי לסייע בהפחתת כאבים, דיכאון ותשישות, ויכול לגמול אנשים המכורים למורפיום. הוא רשם לחלק ממטופליו מינוני קוקאין שונים (כולל לארוסתו מרתה כאשר חשה כאבים), ואף נטל מהקוקאין בעצמו מדי פעם, כסם ממריץ לשיפור תחושתו הכללית. אולם פרויד חש אכזבה וכישלון בתחום זה, כאשר בתקופה זו חקר עמיתו האופתלמולוג היהודי-אוסטרי קרל קולר (Koller) את השפעות הסם על בעלי חיים, וקצר את מרבית התהילה בגין גילויו על אודות יעילותו של הסם במהלך הרדמה מקומית בניתוחי עיניים עדינים. בהמשך גילה פרויד שבעקבות מינונים שרשם לידידו ארנסט פון פליישל-מרקסוב (von Fleischl-Marxow) כדי להפחית את סבלו מכאבים ואת התמכרותו למורפיום – ידידו צרך כמויות גדולות של קוקאין והתמכר לו בסופו של דבר, מה שתרם לתחושת האשמה של פרויד, ולאכזבה מהעיסוק במחקר על הקוקאין. עם זאת, נראה כי במהלך חייו המשיך פרויד לצרוך קוקאין בעצמו מדי פעם.
באוקטובר 1885 נסע פרויד לפריז, להשתלמות בתחום מחלות עצבים אצל הנוירולוג הנודע ז'אן-מרטן שארקו, בבית החולים פיטייה סלפטרייר (Pitié-Salpêtrière). הוא עסק במעבדתו במחקר נוירולוגי על שיתוק מוחין של ילדים ועל אפזיה, אך בעיקר התוודע שם לשיטותיו של שארקו לטיפול בהיסטריה נשית, ובהן ההיפנוזה. הוא התרשם מסגנונו ואישיותו של שארקו (לימים, ב-1889, קרא לבנו בשם ז'אן-מרטין, על שם שארקו), וכן מהופעותיו התיאטרליות בפני חוקרים ורופאים, שבהן הדגים סוגסטיה היפנוטית על נשים שסבלו משיתוק היסטרי באיבר מסוים בגופן וכך ריפא אותן. השתלמות זו הייתה משמעותית ביותר עבור פרויד, ובעקבותיה החליט לעבור מעיסוק במחקר לעבודה קלינית עם מטופלים נוירוטיים. בדרכו חזרה לווינה עבר פרויד בברלין, שם עסק במשך מספר שבועות במחקר נוסף על מחלות ילדים.
ב-1887 הרצה פרויד מדי פעם על היסטריה גברית, ובאחת מהרצאותיו הכיר את וילהלם פליס (Fliess), חוקר מברלין, שתמך ברעיונותיו והפך לידידו הקרוב בשנים הבאות. ב-1891 פרסם את מחקרו "על אפזיה", שעסק בהשפעות של נזקים נוירולוגיים במוח, על פגיעה ביכולות שפתיות – היכולת לבטא מילים ויכולת השיום (מתן שם) של חפצים מוכרים. הוא טען כי ללקויות שפתיות אלו עשוי להיות גם מרכיב פסיכולוגי, ובתקופה זו החל לחפש מרכיבים אלו במחקריו ובעבודתו עם מטופליו.
שנות חייו האחרונות
ד"ר אנטון סוורוואלד, הקצין הנאצי שמונה להשתלט על נכסי היהודים באוסטריה, היה תלמיד של ידידו של פרויד והחליט לקרוא את כתביו. הרושם שכתבי פרויד הותירו על הקצין גרמו לו למעול בתפקידו. הוא הסתיר מפני השלטון הנאצי את דבר קיומם של חשבונות בנק שווייצריים בבעלות משפחת פרויד, ואף עזר ל-16 מבני המשפחה להשיג אשרות על מנת להימלט לאנגליה. המשפחה גם נעזרה בסיוע כלכלי ממטופלתו וידידתו של פרויד מארי בונפארט. כשביקש לעזוב את גרמניה, דרש הגסטפו מפרויד לחתום על הצהרה לפיה זכה ליחס הוגן. אנקדוטה פופולרית ייחסה לפרויד את התוספת הצינית "אני ממליץ בכל לשון של המלצה על הגסטפו לכל אדם", אך המסמך המקורי, אשר התגלה ב־1989, מפריך את אותה אנקדוטה.
ב-4 ביוני 1938 הורשו פרויד ומשפחתו לעבור את הגבול לצרפת, ואז המשיכו מפריז ללונדון, שם חיו בהמפסטד, ברחוב מאנספילד גארדנס (Maresfield Gardens) מס' 20 (שבו שוכן היום מוזיאון פרויד). פרויד השווה את יציאתו לגלות לבקשתו של רבי יוחנן בן זכאי מאספסיאנוס לפני חורבן בית המקדש השני: "תן לי יבנה וחכמיה". "אנו עומדים ליזום אותו מהלך" הצהיר פרויד, "בסך הכל, אנו רגילים לרדיפות".
בלונדון, בשנת 1938, התגשמה חלקית שאיפתו לזכות בהכרת החברה המלכותית כמדען מוביל, אף כי הצעת חוק, שיזם אוליבר לוקר-למפסון, להעניק לו וליהודים מגורשים אחרים אזרחות בריטית, נכשלה. שני מזכירים של החברה המלכותית הביאו את ספר האגודה לפרויד לחתימה. על כך כתב לידידו הסופר ארנולד צווייג: "הם השאירו לי עותק של הספר, ואם היית כאן הייתי יכול להראות לך את החתימות, מזו של אייזק ניוטון ועד לזו של צ'ארלס דרווין. חֶברה טובה!".
פרויד עישן סיגרים במשך רוב חייו. בשנת 1923, בגיל 67, לקה בסרטן הפה. הוא עבר מעל 30 טיפולים במחלה, ובהם גם הסרת לסתו העליונה, אך המשיך לעשן כ-20 סיגרים ביום עד למותו.
ב-23 בספטמבר 1939 (יום הכיפורים ה'ת"ש), לאחר שלא יכול היה לסבול את הכאבים הבלתי פוסקים שגרמה לו המחלה, ביקש מרופאו האישי לשים קץ לייסוריו, ומת ממנת יתר של מורפיום שניתנה על ידי רופא. שלושה ימים לאחר מותו, גופתו של פרויד נשרפה בבית הלוויות של גולדרס גרין בצפון לונדון. אפרו הונח בקולומבריום של ארנסט ג'ורג' ב"פינת פרויד". הוא מונח על בסיס שתוכנן על ידי בנו, ארנסט, במכתש פעמון יווני עתיק שעוטר בסצנות דיוניסיות שפרויד קיבל במתנה ממארי בונפרטה, ושמר אותו בחדר העבודה שלו בווינה במשך שנים רבות. לאחר שאשתו מרתה נפטרה בשנת 1951, אפר שלה הונח גם הוא בכד.
משפחה ושארים
לפרויד ולאשתו מרתה נולדו שישה ילדים: ארנסט ל. פרויד, ז'אן מרטין פרויד, אוליבר פרויד, מתילדה פרויד, סופי פרויד, ואנה פרויד. בתו הצעירה של פרויד, אנה פרויד, הייתה גם היא פסיכולוגית בולטת, ממייסדי פסיכולוגיית האגו, שתרמה במיוחד בתחום הפסיכולוגיה של הילד ופסיכולוגיה התפתחותית.
פרויד הוא סבו של הצייר לוסיאן פרויד ושל הקומיקאי והפוליטיקאי קלמנט פרויד. הוא סבא-רבא של העיתונאית אמה פרויד, של מעצבת האופנה בלה פרויד ושל אילי ההון מתיו פרויד וריא ויליאמס. אחותו אסתר אדולפינה נפטרה ב-29 בספטמבר 1942 במחנה הריכוז טרזיינשטט. אחייניתו מרתה גרטרוד פרויד ששינתה את שמה ל-תום זיידמן-פרויד, ילדה את אביבה הררי. אחיינו הכפול (בן אחותו אנה ובן אחי אשתו, שהיה בעלה) שהיה גם שותפו בחלק מרעיונותיו ומחקריו היה התועמלן הבולט אדוארד ברנייס.
תחילת דרכה של הפסיכואנליזה
פרויד הבחין ששיטות הטיפול הקונבנציונליות שהיו נהוגות בזמנו, כולל היפנוזה, לטיפול בהיסטריה ובנוירוזות אינן יעילות. בתקופה זו החל להרהר גם בקונפליקטים מיניים כמקור לנוירוזות של נשים. כתוצאה מכך החל בשנת 1893 לכתוב ספר יחד עם עמיתו יוזף בְּרוֹיֶר, בשם "מחקרים על היסטריה" (Studien über Hysterie), שבו תוארה שיטת טיפול חדשה שבוצעה על ידי שיחה עם המטופל. במהלך הטיפול ביקש פרויד ממטופליו לדבר על קשייהם תוך כדי שכיבה על ספה. הוא עודד אותם לומר כל מה שעולה בדעתם – שיטה הנקראת כיום "אסוציאציות חופשיות". הספר פורסם בשנת 1895.
המקרה הראשון שבו נערך טיפול בשיטה זו, ואשר מתואר בספר, התרחש כבר ב-1880 – הטיפול של ברוייר במטופלת ברטה פפנהיים, שהוזכרה בכינוי "אנה או". לקראת כתיבת הספר חזר פרויד למקרה זה, ופיתח תאוריה לפיה השיחה עם המטופלים עשויה ליצור קתרזיס, לעורר זיכרונות ולשחרר רגשות חזקים, וכך להביא להקלה בתסמינים הגופניים, כפי שהתרחש אצל אנה או.
במהלך 1895 המשיך פרויד לפתח רעיונות פסיכולוגיים על נושאים כגון מלנכוליה, פרנויה ופוביות, וכן החל לפרש את חלומותיו. ב-1896 פרסם את "האטיולוגיה של ההיסטריה" (Zur Ätiologie der Hysterie), שם הופיע לראשונה המונח "פסיכואנליזה". במקביל המשיך פרויד במחקרים נוירולוגיים עבור נותנאגל, ופרסם ב-1897 את מחקרו "שיתוק מוחין בילדים".
ב-1896 נפטר אביו, ופרויד שקע במהלך האנליזה-העצמית שלו באבל ובהרהורים על העבר, על יחסיו עם אביו, ועל הקשר שלהם לתאוריות פסיכולוגיות. בתקופה זו פיתח את "תאוריית הפיתוי" השנויה במחלוקת, שלפיה נוירוזות בבגרות נובעות מטראומה נפשית בעקבות התעללות מינית של הורה בילדו. הוא זנח את התאוריה במהלך 1897. הוא הבין שלא כל הנוירוזות של מטופליו נובעות מטראומה מינית שבאמת התרחשה בילדות, כפי שהם תיארו במהלך ההיפנוזה והטיפולים בהם, אלא שמדובר בפרי דמיונם ובמשאלת ילדות בלבד של המטופלים כלפי הוריהם. בהמשך פיתח בעניין זה את הרעיונות על תסביך אדיפוס. עמיתו של פרויד, ברויר, התנגד לרעיונות אלו על המיניות בילדות והקשר שלה לנוירוזות, ולכן בתקופה זו נפרדו דרכיהם.
במהלך השנים הבאות החל פרויד לחשוב על הקונפליקטים המיניים והמשאלות הסמויות של האדם, כתכנים שכל אחד מנסה להדחיק אל הלא-מודע שלו. תכנים אלו עשויים לצוץ ולבוא לידי ביטוי בדרכים שונות, בעיקר באמצעות החלומות של האדם. לפיכך טען פרויד כי פירוש חלומות אלו עשוי לתרום להבנת הקונפליקטים הלא מודעים, וכך למעשה להוות את "דרך המלך אל הלא-מודע", כהגדרתו. ב-1900 פורסם ספרו החשוב "פשר החלומות" (Die Traumdeutung), שבו כתב על רעיונות אלו, ותיאר ניתוחים של עשרות חלומות של מטופלים. ב-1901 פורסם ספרו "פסיכופתולוגיה של חיי היומיום" (Zur Psychopathologie des Alltagslebens), ובו תיאר לראשונה את מה שנודע מאז בכינוי "פליטה פרוידיאנית" – פליטת-פה או פליטת-קולמוס שמהווה אף היא הצצה אל הלא-מודע של האדם.
ב-1902 קיבל פרויד משרת פרופסור באוניברסיטת וינה. הוא נהג לכנס את עמיתיו מדי שבוע לדיונים בשיטתו, במה שכונה מאז "החברה הפסיכולוגית של יום רביעי". ב-1905 פרסם שני ספרים: "שלוש מסות על התאוריה של המיניות" (Drei Abhandlungen zur Sexualtheorie), שבו פרש את רעיונותיו לגבי מיניות בילדות, ותיאר מושגים כגון תסביך אדיפוס, קנאת פין וחרדת סירוס; וכן הספר "הבדיחה ויחסה ללא-מודע" (Der Witz und seine Beziehung zum Unbewußten), שבו העלה את הרעיון כי הומור או סרקזם הוא אחת הדרכים שבהן מאפשר האגו לתוכן מאיים לא-מודע להתבטא במודעות ובאופן מותאם ומקובל בחברה.
ב-1906 החלה היכרות ארוכת שנים של פרויד עם קרל גוסטב יונג, והם החלו להתכתב על הרעיונות הפסיכואנליטיים. תומכים נוספים שלו בתקופה זו היו שנדור פרנצי, ארנסט ג'ונס וקרל אברהם. אוטו ראנק התמנה באותה תקופה למזכיר "החברה הפסיכולוגית של יום רביעי", ששמה שונה ב-1908 ל"החברה הפסיכואנליטית הווינאית". ב-1908 התקיים בזלצבורג הכינוס הפסיכואנליטי הבינלאומי הראשון. באותה שנה יצא ספרו "המוסר המיני 'התרבותי' והעצבנות המודרנית" (Die 'kulturelle' Sexualmoral und die moderne Nervosität). ב-1909 פרסם את "הַאנְס הקטן – אנליזה של פוביה בילד בן חמש", בו הציג את המקרה המפורסם של האנס הקטן, תיאור המקרה הראשון של טיפול פסיכואנליטי בילדים – האנס סבל מפוביה ספציפית מסוסים, ופרויד טיפל בו באמצעות פרשנויות המבוססות על תסביך אדיפוס, שלפיהן האנס הִתִּיק את חרדת הסירוס מאביו אל חרדה מסוסים.
ב-1909 ביקר פרויד בארצות הברית והרצה באוניברסיטת קלארק, בלוויית יונג ופרנצי. הוא ייסד את כתב העת הראשון לפסיכואנליזה, ומינה את יונג לעורכו. בתקופה זו החלו בקיעים ראשונים בתמיכתם של עמיתיו: מקס אייטינגון, מתומכיו בציריך, החל לבקר את דעותיו, אלפרד אדלר התפטר מ"החברה הפסיכואנליטית הווינאית", ובהמשך הצטרפו אחרים לביקורת. מ-1911 גבר המתח בין פרויד ליונג. ב-1912 פרסם יונג את "הפסיכולוגיה של הלא-מודע", בו התרחק מרעיונותיו של פרויד, ובעקבותיו התפטר מתפקיד עורך כתב העת הפסיכואנליטי ומנשיאות האגודה הבינלאומית לפסיכואנליזה, והתנתק מפרויד. לפרויד מצידו הייתה סבלנות מועטה לעמיתים שחרגו משיטתו הפסיכואנליטית. ב-1914 תקף בחריפות את יונג ואת אדלר במאמרו "דברי ימי התנועה הפסיכואנליטית", שנודע בכינוי "הפצצה", והעמיק את הקרע בינו לבין עמיתיו.
ספרים ומאמרים חשובים נוספים שפרסם פרויד בתקופה זו, הם "על הטיפול בפירוש חלומות בפסיכואנליזה" (1911), "על הנרקיסיזם" (1914), וכן "טוטם וטאבו" (Totem und Tabu; 1913), שבו תיאר את גישתו כלפי מקורות התרבות והדת, בתגובה למאמריו של יונג בנושא. במקביל ייסד ב-1912 כתב עת פסיכואנליטי בשם "אימאגו" (Imago), ומינה את אוטו ראנק לעורכו, וכן המשיך לקיים פעם בכמה שנים את הקונגרס הפסיכואנליטי הבינלאומי. במהלך מלחמת העולם הראשונה עסק, בין השאר, בכתיבת ספר רחב יריעה על מטא-פסיכולוגיה, אך לבסוף הותיר מתוכו רק חמישה פרקים ושבעה השמיד. לאחר המלחמה טיפל בחיילים שסבלו מטראומות במהלכה. בשנת 1919 פרסם את פיתוחו לקונספט של המאוים (Unheimlich).
ב-1920 פרסם את "מעבר לעקרון העונג" (Jenseits des Lustprinzips), על דחפי העונג (ארוס) והמוות (תנטוס). זוועות המלחמה הביאו לכך שהדגיש כי לצד הארוס גם התנטוס האלים וההרסני הוא חלק מהנפש האנושית. ב-1921 פרסם את "הפסיכולוגיה של ההמון והאנליזה של האני", שדן בפסיכולוגיית ההמונים על בסיס התמורות שחלות במערך הנפשי של היחיד (כשבין השאר נבחן "משל הדורבנים" של ארתור שופנהאואר), ובכך נעשה צעד נוסף במחקר על אודות המבנה של הנפש שעליו רמז ב"מעבר לעקרון העונג". ב-1923 פרסם את המשכו של מעבר לעקרון העונג, "האני והסתם" (או "האגו והאיד"; Das Ich und das Es), בו תיאר את המודל הסטרוקטורלי. בתקופה זו התגלה אצלו סרטן בחיך, והוא החל בסדרת ניתוחים בפיו.
ב-1926 פיתח את התאוריה הפסיכואנליטית לגבי חרדה, ופרסם את ספרו "עכבה, סימפטום וחרדה". בשנת 1930 העניקה העיר פרנקפורט לפרויד את פרס גתה, כהכרה בתרומתו לפסיכולוגיה. באותה שנה מתה אימו, בגיל 95. בשנת 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, נשרפו ספריו של פרויד בפומבי.
שיטתו המדעית של פרויד
פרויד נחשב לאבי הפסיכולוגיה הביולוגיסטית. כמי שלמד רפואה, ובא מן העולם המדעי, ניגש פרויד אל הנפש כשם שניגש הביולוג אל התא, החיה או החומר אותו הוא חוקר. לפני פרסום מחקריו של פרויד העיסוק בנפש לא נחשב למדעי, לפחות לא בהגדרה הנוקשה של מדע, והוא ניסה לכונן פסיכולוגיה כמדע ממשי.
לגורם זה ישנן כמה משמעויות שחשובות להבנת תורתו של פרויד:
פרויד, כהולך בעקבותיו של צ'ארלס דרווין, בחן את תהליך האבולוציה של בעל חיים, שבמיליון השנים האחרונות שלו נוצר גם האדם. כמדען הסיק כי התרבות, שהיא מאפיין של בן האנוש, מעלה תהיות רבות.
תהיות אלו נובעות בעיקר מכך שלפי מחקרים אנתרופולוגיים רק בכ-150,000 שנים האחרונות התפתחה תרבות בחברת בני האדם. מבחינה אבולוציונית, נדרשו כ-150 מיליון שנים לדגים על מנת להיהפך לזוחלים ולדו-חיים, וכ-170 מיליון שנים נוספות חלפו להתפתחות היונקים המוכרים כיום. חלק ניכר מנסיונותיו המחקריים של פרויד היה הניסיון למצוא פתרון לשאלה, כיצד אירע כי בכ-150,000 שנה פיתח האדם את מאפייני התרבות השונים: מוזיקה, מוסר, מנהגים ומסורות, תלבושות, אהבה, וכו'.
הבסיס המדעי לתאוריות של פרויד הוא שנוי במחלוקת. בעיני מבקריו, היכולת לתקף אמפירית את מסקנותיו היא מוגבלת, ויעילותה הטיפולית של תורתו אינה גבוהה בכל מה שקשור לטיפול במחלות נפש. רבים מפקפקים האם ניתן לקרוא לה מדע, בהיותה מבוססת על טענות שלא ניתן להפריכן. כפי שניסח זאת, מבקרו של פרויד, הפסיכולוג האמריקני ג'ון קילסטרום: :"אין כל ראיה אמפירית שההתפתחות עוברת דרך שלב אורלי, אנאלי ופאלי ושילדים קטנים מתאווים לאימותיהם ושונאים את אבותיהם... אין כל ראיה אמפירית שקיימים מנגנוני הפעולה שאותם חוזה הפסיכואנליזה, כמו ההעברה והקתרזיס... עדיף להתייחס לפרויד כאל סופר יותר מאשר כמדען. פסיכולוגים יכולים להסתדר בלעדיו"
אחרים אומרים, לעומת זאת, שתוקפם של עיקרי תורת פרויד לא פג עד היום. הרעיון שמקורן של ההתנהגויות האנושיות הוא ביצר המין ובדחף התוקפנות זכה לחיזוק על ידי הפסיכולוגיה האבולוציונית. ההבנה שגם לילדים יש דחפים מיניים מקובלת ביותר כיום. מקובל גם שטיבה של מערכת היחסים בין המטפל למטופל הוא קריטי להצלחת הטיפול. בראש ובראשונה תרם פרויד את המושג "לא מודע", שחשיבותו בתרבות ובפסיכולוגיה של ימינו לא תסולא בפז.
טרפטו-קפניק
גאוגרפיה
רובע טרפטו-קפניק נוצר כתוצאה מאיחוד שני רבעים לשעבר, טרפטו וקפניק, במסגרת רפורמת השכונות של ברלין ב-1 בינואר 2001. כל השכונות המרכיבות את הרובע שכנו לפני נפילת חומת ברלין ב-1989 במזרח ברלין. הרובע שוכן בדרום-מזרח העיר והוא גובל ברבעים פרידריכסהיין-קרויצברג מצפון-מערב, ליכטנברג ומרצאן-הלרסדורף מצפון, נויקלן ממערב ובמדינת ברנדנבורג מדרום וממזרח.
רובע טרפטו-קפניק מורכב מ-15 שכונות. זהו מספר השכונות הרב ביותר מבין רובעי ברלין. השכונות הן:
בלה גוטמן
קריירה כמאמן
בשנת 1949 עבר לאמן באיטליה, ולאחר ארבע שנים במדינה חתם בקבוצת הפאר מילאן, שבמדיה שיחקו, בין השאר, גונאר גרן, גונאר נורדאהל ונילס לידהולם. גוטמן הוביל את הקבוצה למקום הראשון בסרייה א' אך פוטר במפתיע במהלך העונה בעקבות סכסוך עם ההנהלה.
בשנת 1958 חתם בפורטו הפורטוגזית וזכה באליפות פורטוגל. בעונה לאחר מכן עבר לאמן את יריבתה הגדולה, בנפיקה ליסבון, הצעיר את הסגל וזכה באליפויות 1960 ו-1961. בנוסף זכתה הקבוצה בגביע אירופה לאלופות בשנת 1961 ובשנת 1962, לאחר ניצחונות על ברצלונה וריאל מדריד במשחקי הגמר. גוטמן הביא לבנפיקה את שחקנה הטוב ביותר, אאוזביו.
לאחר הזכייה באליפות אירופה התפטר מבנפיקה בעקבות סכסוך כספי עם הבעלים. בעודו עוזב את המועדון אמר כי על המועדון תוטל "קללה" ושהוא לא יזכה בתואר אירופי ב-100 השנים הבאות. מאז, לא זכו הפורטוגלים בתואר בזירה האירופית. לאחר שעזב את בנפיקה עבר לאמן באורוגוואי לשנה, בקבוצה פניארול. ב-1963 הצטרף לאפואל ניקוסיה הקפריסאית ושנה לאחר מכן אימן את אוסטריה. בשנת 1965 חזר לבנפיקה לעונה, לאחר מכן עבר לשווייץ ובשנת 1967 הצטרף לפנאתינאיקוס היוונית. בשנת 1973 חזר לפורטו לעונה אחת, לפני שפרש מאימון.
זיגמונד פרויד
מודלים למבנה הנפש
פרויד הציע מודלים אחדים לתיאור הנפש ואופן פעולתה:
בלה גוטמן
ביוגרפיות
גוטמן פרסם אוטוביוגרפיה בגרמנית ב-1964 (בה התעלם מקורותיו בתקופת השואה). דייוויד בולצ'ובר (David Bolchover), סופר הכותב ספרי ניהול, חיבר עליו ביוגרפיה בשם "הקאמבק הגדול" (The Greatest Comeback) בה נחשף הסבל שעבר בשואה.
זיגמונד פרויד
מקור החרדות
לפי גישתו של פרויד החרדה נוצרת על ידי המבנה הראשוני והיצרי של האישיות, במאבק בין דרישות הסתמי (איד) לבין הסופר אגו. היא נועדה לגלות סכנות פנימיות וחיצוניות ולהזהיר את האדם מפניהם. חלק מהתהליכים המתקיימים בנפש נמצאים בלא-מודע של האדם. זיגמונד פרויד הבחין בשלושה סוגי חרדה:
השפעות פרויד על עולם הרוח והתרבות
נהוג לראות בפרויד כמי שעסק בתחום הדעת המכונה "פסיכולוגיה". אולם במחקר עמוק, מקיף ומהותי כמו שלו, לא ניתן לִתְחוֹם את המסקנות לענף מדעי אחד, שהרי חדרו גם לנימים הדקים של הפילוסופיה, האנתרופולוגיה, הסוציולוגיה, האטימולוגיה, האמנות ועוד.
יש הרואים את פרויד כאחד מאבות המחשבה הפוסטמודרנית. הגילוי כי האדם מונע על ידי יצריו הקדומים, וכי רבות מן ההצדקות הרציונליות שלנו למעשים יסודן בחוסר מודעות למתחולל בנפשינו, משמשות טענות בזכות נטישת ההיגיון החברתי, האידאולוגי והפוליטי, והן כשלט מחאה כנגד ריסון עצמי ועידון תרבותי, הנתפסים כמזויפים.
ב-24 ביולי 1918, נערך בהר הצופים טקס הנחת אבן הפינה של האוניברסיטה העברית. בטקס נאם הלורד ארתור ג'יימס בלפור והצהיר: "הפרופסורים זיגמונד פרויד, אלברט איינשטיין ואנרי ברגסון הם שלושת היהודים אשר השפיעו ביותר על ההגות והתרבות המודרנית".
ב 23 במרץ 2020 עלתה בנטפליקס הסדרה פרויד, שבה פרויד מסייע לפתור תעלומות פשע בווינה בשנות ה-80 של המאה ה-19.
יחסו ליהדות ולציונות
פרויד היה אתאיסט; בהקדמתו למהדורה העברית של "טוטם וטאבו" כתב פרויד שהוא מנוכר לחלוטין לדת אבותיו, "כמו לכל דת אחרת". מאידך, הוא ממשיך שם וכותב שמעולם לא הכחיש את השתייכותו לעמו, חש את עצמיותו כיהודית ואינו מבקש שתהיה אחרת.
אף שפרויד סבר כי הדת היא סוג של נוירוזה (ואולי הטובה שבנוירוזות), הוא מעולם לא ניסה להסתיר את יהדותו, ובהזדמנויות רבות אף התגאה בה. את התכתבויותיו הפרטיות תיבל בטבעיות במילים השאובות משפת היידיש. עם זאת חשש שמא, בשל יהדותו ויהדות תלמידיו, תוגדר הפסיכואנליזה כ"מדע יהודי" ותידחה בשל כך בחוגי האקדמיה, מה שאכן התרחש תחת השלטון הנאצי. יתרה מזאת, הוא עצמו העלה את החשש שמא האנטיפתיה נגד הפסיכואנליזה מקורה בכך שראשון נציגיה הוא יהודי. יש הסבורים שפרויד קירב מאוד את תלמידו קרל יונג, שהיה שווייצרי-אתני ונוצרי, כדי שהפסיכואנליזה תהיה מקובלת יותר על האקדמיה האירופית.
יחסו של פרויד לציונות היה מורכב. הוא ראה בציונים, לפחות בהתחלה, משוגעים בעלי רעיון משיחי. במכתב ששלח בשנת 1930 לראש סניף קרן היסוד בווינה, ביטא פרויד הסתייגות חריפה מן הציונות מטעמים שונים ובין היתר בגלל יחסה לתושבים הערביים בארץ ישראל: "הפנאטיות של אנשינו, שאין לה כל יסוד, אחראית במידה מסוימת לחוסר האמון שהתעורר בקרב הערבים. אין בליבי כל אהדה לדבקות השגויה שהופכת חתיכת קיר הרודיאני לשריד קדושים לאומי, ועל ידי כך פוגעת ברגשותיהם של ילידי המקום". עם זאת, הוא נתן ביטוי לסולידריות שלו עם יהודי ארץ ישראל, בהיותו חבר הדירקטוריון הראשון של האוניברסיטה העברית, ובכך שוויתר על תמלוגים לאחד מספריו שתורגם לעברית. במכתב משנת 1913 לעמיתתו היהודיה סבינה שפילריין, אם לשתי בנות שנכנסה להיריון, כתב כי "הוא רוצה לחשוב שהוולד יהיה ילד ויתפתח כציוני וחסון". לאחר שנולדה לה בת, כתב לה: "טוב הדבר שהתינוק זה 'היא'. כעת אפשר להרהר בינתיים שוב בדבר זיגפריד בלונדיני".
הנצחה
בית הולדתו של פרויד בצ'כיה הפך למוזיאון. הבית בו התגורר פרויד שנים ארוכות בעיר וינה ובו קיבל רבים ממטופליו הוא מוזיאון המושך מבקרים רבים מדי שנה. גם הבית בו התגורר פרויד בפרבר של לונדון באנגליה בשנה האחרונה לחייו הפך למוזיאון. מעבר פרוייד שבאנטארקטיקה נקרא על שמו.
יהודה (עיר מקראית)
בתיאור הגבולות של נחלת שבט נַפְתָּלִי, נאמר שהנחלה הגיעה עד נחלת זְבֻלוּן בדרום\נֶּגֶב, עד נחלת אָשֵׁר במערב\יָּם, ועד "יהוּדָה הַיַּרְדֵּן" במִזְרַח, והפירוש המקובל הוא שהכוונה לאזור היישוב "יהוּדָה" ששכן על הַיַּרְדֵּן במזרח הנחלה:
.
זיהוי אתר העיר המקראית
מקומה של יהוּדָה, אם אמנם מדובר בכלל בשם ישוב, לא זוהה. יש שהציעו לזהות את יהוּדָה עם "נֶבִּי\סַיִד הודא", מקבץ מבנים מבנים המזוהה על ידי העדה הדרוזית עם מקום קבורתו של יהוּדָה בן יַעֲקֹב, וההשערה שהקבר מיוחס ליהוּדָה בעקבות שם היישוב הקדום שהיה במקום. נֶבִּי יהודה אמנם שוכן באזור מזרח נחלת נַפְתָּלִי, בסמוך לנחל חרמון\בניאס הנשפך לירדן מעט דרומה משם, אך נראה שלהשערה זו אין בסיס מוצק מעבר לכך. המבנה עצמו שייך לתקופה העות'מאנית, ובסביבתו ובבית הקברות שלידו לא נמצאו בינתיים ממצאים הקודמים לתקופה המַמְלוּכִּית היכולים להעיד על ישוב קדום שהיה במקום.
סימני סערה
סימני סערה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי חיים אוליאל. את השיר הוציאה לאור בשנת 2000 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השמינית באלבום הבכורה של הזמר, סנדוק לעג'ב.
על השיר
השיר נכתב על ידי שמעון אדף והולחן על ידי קובי אוז, שגם הפיק אותו לצד אוליאל ומאיר עמר. ב-4 ביוני 2000 הוצג כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'. בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה-16. ב-16 ביולי עלה למקום החמישי – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע. ב-10 בספטמבר, לאחר שלושה-עשר שבועות צעידה, יצא מהמצעד השבועי. במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תש"ס דורג במקום ה-29.
אורי דסברג
הרב אוּרי דַסְבֶּרְג (ט"ו בשבט תש"ו, 17 בינואר 1946 – כ' באייר תשע"א, 24 במאי 2011) היה רב, חוקר ועורך תורני-הלכתי. מראשי מכון צומת ויד הרב הרצוג, מעורכי האנציקלופדיה התלמודית, כתבי העת "תחומין" וטללי אורות והעלון "שבת בשבתו".
ביוגרפיה
נולד בשנת 1946 בעיר הילברסום (Hilversum) שבהולנד לנתן ואלישבע דסברג, ניצולי השואה מיהדות הולנד. דודו, הרב שמעון דסברג היה רב ומחנך, ממנהיגי "המזרחי" בהולנד, שנרצח בשואה. בשנת 1948, זמן קצר לאחר קום המדינה, בהיותו כבן שנתיים, עלה עם הוריו לישראל. האב היה מנהל חינוכי במחנה המעבר של עליית הנוער, שהוקם בנתניה בביתני מחנה צבאי בריטי, וטיפל בקליטתם של מאות ילדים ובני נוער מתימן ומצפון אפריקה. תחילה התיישבה המשפחה בנתניה, משם עברה לכרכור, לאחר מכן לכפר פינס. במחצית השנייה של שנות ה-50 שימש האב כמנהל כפר הנוער כפר בתיה, והמשפחה התגוררה במקום.
למד בישיבת נחלים וישיבת כרם ביבנה, ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב. בשנת 1969 נישא ליהודית גנץ, אף היא בת להורים ניצולי השואה מצ'כוסלובקיה. במלחמת יום הכיפורים נהרג אחיו, סרן, בקרבות הבלימה בסיני.
דסברג ואשתו יהודית התגוררו בירושלים והוא שימש מנהל פנימיית מכללת ליפשיץ. בשנת 1973 יצא עם אשתו לשליחות חינוכית בטורונטו שבקנדה, שם הקימו יחד עם שליחים נוספים ישיבה תיכונית ("אור חיים"), ואולפנה ("אולפנת אורות"). לאחר שלוש שנים שבו לארץ, התיישבו באלון שבות, והיו מראשי המתיישבים ביהודה ושומרון.
ב-9 ביוני 1996 נרצחו בתו וחתנו, אפרת (אפי) וירון אונגר, בפיגוע טרור ליד בית שמש. שני ילדיהם, שהיו אז בני שנה ושנתיים, עברו לגור בבית סבם וסבתם דסברג והם שימשו להם כהורים. בשנת 2000 הגישו הרב דסברג ומשפחתו תביעה בבית המשפט הפדרלי בארצות הברית נגד חמאס והרשות הפלסטינית. בשנת 2003 חייב בית המשפט הפדרלי בארצות הברית את חמאס והרשות הפלסטינית בתשלום פיצויים בסך 116 מיליון דולר על רצח בני הזוג. הרשות הפלסטינית ערערה על פסק הדין, אך ערעורה נדחה. בשנת 2008 אישר בית המשפט המחוזי בירושלים את פסק הדין של בית המשפט הפדרלי וקבע כי הוא אכיף גם בישראל.
היה ממייסדי מכון צומת ומראשיו. היה מעורכי כתב העת "תחומין" שיוצא מטעם המכון ופרסם בו מחקרים רבים בקשת רחבה של נושאים הלכתיים, תורניים וחברתיים. כמו כן היה מעורכי העלון "שבת בשבתו" ופרסם בו טור אישי "אישי ישראל".
בשנת 2007 נמנה עם הפעילים המרכזיים לחידוש מפעל האנציקלופדיה התלמודית של יד הרב הרצוג. ליו"ר המערכת מונה פרופ' אברהם שטיינברג והרב דסברג שימש רכז המערכת. ביוזמתו חלה תנופה מחודשת בפעילות יד הרב הרצוג ובמפעל האנציקלופדיה התלמודית. מאז יצאו כרכים חדשים, וכן ספרים מיוחדים המבוססים על ערכי האנציקלופדיה, ובהם מחזור ליום כיפור והגדה של פסח. ערך את הכרך של מפתח העניינים הכללי של האנציקלופדיה התלמודית.
בשנת 2009 נמנה עם היוזמים והפעילים של הכינוס לרגל חמישים שנה לפטירת הרב יצחק הלוי הרצוג, שעל שמו הוקם יד הרב הרצוג. היה בין עורכי הספר "משואה ליצחק" שיצא לכבוד האירוע וכלל אסופת הרצאות לזכר הרב הרצוג.
אשתו, יהודית דסברג, היא מראשי מנהיגות יהודית בליכוד. היא עמדה בראש הרשימה שהריצה מנהיגות יהודית לליכוד העולמי, וכן נבחרה כציר לקונגרס הציוני העולמי. אחיה הם הרבנים חיים גנץ, ראש ישיבת מעלה אליהו, ומשה גנץ, ר"מ בישיבת שעלבים. לזוג נולדו שבעה ילדים, ביניהם אפי אונגר, עדי דוד ודקלה שגיב, שלושתן מחברות ספרי קומיקס. בן-דודתו היה הפיזיקאי שמעון וגה.
הרב דסברג נהרג בתאונת דרכים בכביש 60, סמוך לאלעזר בגוש עציון, ביום כ' באייר התשע"א (24 במאי 2011).
לזכרו של הרב הוציאה משפחתו שני ספרים בשם "כעץ שתול" ובהם דברי תורה שלו, של חבריו ושל משפחתו.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
אצטדיון אשטון גייט
אצטדיון אשטון גייט הוא אצטדיון הממוקם בבריסטול, אנגליה. זהו המגרש הביתי של מועדון הכדורגל בריסטול סיטי, שמשחק בצ'מפיונשיפ האנגלית, ושל מועדון הרוגבי בריסטול ברס. לאצטדיון קיבולת של 27,000 מקומות, מה שהופך אותו לאצטדיון הגדול ביותר בבריסטול.
האצטדיון נבנה במקור בשנת 1887, כאשר המשחק הראשון שנערך על המגרש התקיים ב-3 בספטמבר של אותה שנה. לאצטדיון המקורי היה קיבולת של כ-20,000 מקומות, עם יציעים בכל ארבעת צידי המגרש. בתחילת המאה ה-20 עבר האצטדיון מספר שיפוצים, כולל הוספת יציע מרכזי חדש ב-1906 והרחבת היציע המזרחי בשנות ה-30.
בשנות ה-90 עבר האצטדיון שיפוץ גדול, עם בנייתו של יציע דרומי חדש הכולל מקומות ישיבה ושיפוץ שלושת היציעים האחרים. שיפוץ זה הגדיל את קיבולת האצטדיון לגודלו הנוכחי. בשנת 2016 הושלמה בניית יציע מערבי חדש. היציע החדש כולל מספר שירותים לאוהדים, כגון חנויות מזון ומשקאות, שטחי מסחר ואזורי אירוח.
בנוסף לאירוח משחקי כדורגל, אצטדיון אשטון גייט שימש גם למגוון אירועים אחרים, כולל קונצרטים, הופעות, משחקי רוגבי ומשחקי אגרוף. כמה אירועים בולטים שהתרחשו באצטדיון כוללים קונצרט של U2 ב-2001, משחק גביע העולם ברוגבי בין אנגליה לסמואה ב-2015 והופעת להקת הספייס גירלז ב-Spice World – 2019 Tour.
מועדון הכדורגל של בריסטול סיטי, שנוסד בשנת 1897, שיחק באצטדיון אשטון גייט החל מ-1904 ובמשך רוב שנות קיומו, למעט תקופה קצרה באמצע המאה ה-20.
מועדון הרוגבי בריסטול ברס נוסד בשנת 1888, ושיחקו באצטדיון אשטון גייט מאז שנת 2014.
בנוסף לאירוח משחקי כדורגל ורוגבי, אצטדיון אשטון גייט הוא גם ביתו של מוזיאון הספורט בריסטול, המציג תערוכות על ההיסטוריה של מועדון הכדורגל בריסטול סיטי והבריסטול ברס, כמו גם קבוצות ספורט וספורטאים אחרים מאזור בריסטול. המוזיאון פתוח לקהל הרחב וממוקם ביציע הדרומי של האצטדיון.
האצטדיון ממוקם באזור אשטון בבריסטול, במרחק קצר ממרכז העיר. האצטדיון נגיש לתחבורה ציבורית, כשיש תחנות אוטובוס ורכבת בקרבת מקום.
טוסיי-הא
טוסיי-הא (מיפנית: 統制派; בתעתיק לטיני: Tōseiha; סיעת השליטה) הייתה סיעה פוליטית בצבא האימפריה היפנית שפעלה בשנות ה-30 של המאה ה-20.
לאחר ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932 היו בצבא יפן דעות שונות אשר חלקן חייבו את ניסיון ההפיכה והזדהו עם מניעי הקושרים וחלקן שללו את השימוש באלימות וטענו כי גם אם יש צורך בשינוי הממשל המושחת, אסור כי זה יבוא על ידי אלימות, טרור והפיכות. בגלל חילוקי דעות אלו התפלג הצבא לשתי סיעות: סיעת הקודו-הא (סיעת הדרך הקיסרית) וסיעת הטוסיי-הא.
הטוסיי הא סברה כי יש להגביר את השפעת הצבא בניהול ענייני החוץ והפנים של המדינה, אך שללה לחלוטין אלימות וטרור.
בתחילה הייתה הטוסיי-הא הסיעה החלשה בצבא וזאת בשל העובדה ששר הצבא, הגנרל סדאו אראקי נמנה עם חברי סיעת הקודו-הא, אך עם סיום תפקידו של האחרון בשל שערורייה פוליטית בה היה מעורב, ולאחר רצח הגנרל נגאטה, מראשי הטוסיי-הא, על ידי מתנקש המקורב לקודו-הא, הוחלט על העברת האוגדה הראשונה למנצ'וריה. בעקבות החלטה זו פרץ ב-26 בפברואר 1936 "מרד הנפל".
עם כישלון המרד נידונו רוב ראשי סיעת הקודו-הא למוות והיא למעשה התפרקה, וכך בעצם הסתיימה תקופת המאבק בין שתי הסיעות.
למפרע תרם מרד הנפל לסיעת הטוסיי-הא בשל העובדה שהיא כביכול הוכיחה לקיסר שיש צורך בחיזוק כוחו של הצבא על מנת למנוע מרידות עתידיות.
גביע וינס לומברדי
גביע וינס לומברדי (באנגלית: Vince Lombardi Trophy) הוא גביע ספורט המוענק לקבוצה הזוכה בסופרבול, אליפות ליגת ה-NFL.
היסטוריה
שמו המקורי של הגביע הוא "גביע אליפות העולם", תחת שם זה הוענק בין 1967 ל-1969, בשלושת הסופרבולים הראשונים, כשעוד אלו כונו אליפות העולם בין ליגת ה-AFL לליגת ה-NFL. משנת 1970 הגביע נקרא על שם מאמן הפוטבול האגדי של הגרין ביי פאקרס, וינס לומברדי, שהוביל את הפאקרס לזכייה בשני תארים ב-1967, ו-1968, ונפטר מסרטן ב-1970.
מדי שנה מיוצר גביע חדש והקבוצה המנצחת בסופרבול רשאית להחזיק את הגביע במתקניה, למעט מקרה חריג בודד: בהתאם להסכם פשרה שנחתם לאחר סכסוך משפטי ממושך, הגביע של סופרבול V, בו זכתה קבוצת בולטימור קולטס, נשאר בחזקת עיריית בולטימור וזאת לאחר שבעלי הקולטס העבירו את הקבוצה לאינדיאנפוליס.
תיאור ומידות
אורכו של הגביע כ-56 ס"מ והוא שוקל כ-3.2 ק"ג, הוא עשוי כולו מכסף סטרלינג, מלאכת יד של חברת טיפאני ושות'. עיצוב הגביע מבוסס על רישום מ-1966, ששרטט סגן נשיא חברת טיפאני בפני הקומישינר של ה-NFL פיט רוזל. צורתו לא השתנתה כלל לאורך השנים: דמות כדור פוטבול בגודל תקני על בסיס של מתקן בעיטה, מה שהוסיף למיצובו כאחד הסמלים הידועים בתרבות האמריקאית.
על פי חברת טיפאני, ביצירת הגביע מוקדשים לפחות 72 שעות מלאכת יד של אומן, בתחילה מעוצבים ומורכבים שני חצאי הכדור המולחמים זה לזה בדיוק מושלם, צורף מומחה חורץ על הגביע את צורת התפרים האופיינית לכדור פוטבול אמיתי ולאחר מכן ממסמר ומלחים אותו למוט כסף ולבסיס. לאחר הכנתו נחקק על הגביע סמל הליגה וכן מספר הסופרבול של אותה שנה. לאחר המשחק חוזר הגביע לתיקוני נזקים אם נוצרו, וכן נחרטים עליו שם הקבוצה הזוכה, תאריך הזכייה ותוצאת המשחק.
איריס אליה כהן
איריס אליה כהן (נולדה ב-1969) היא סופרת, משוררת ומסאית ישראלית, כלת פרס מורשת ע"ש הנשיא יצחק נבון לשנת 2018, כלת פרס ראש הממשלה ליצירה לשנת 2015. ב-2021 זכתה באות הוקרה מטעם ליבי במזרח על "תרומתה הכבירה ופורצת הדרך בתחום השירה והסיפורת". ב 2023 זכתה בפרס ע"ש דבורה עומר עבור ספרה טל מחכה לרכבת (ידיעות ספרים 2019)
אליה כהן פרסמה עד כה תריסר ספרי פרוזה, שירה, ילדים ופעוטות בהם רבי המכר "מכתוב", "גלבי", "פלא פואמות ושירים", "שחרחורת" סדרת "סבתא טורבו" ועוד.
ביוגרפיה
בשנת 2011 יצא ספר הביכורים שלה, מכתוב (בהוצאת הקיבוץ המאוחד). בשנת 2011 זכה 'מכתוב' בפרס שרת התרבות 2011 ובפרס רמת גן לספרות לספר הביכורים הטוב ביותר לאותה שנה.
בשנת 2013 יצא ספרה השני דוּשִׁינְקַא, נשמה (הקיבוץ המאוחד 2013), שזיכה את הכותבת במועמדות לפרס ספיר לשנת 2013.
בד בבד עם צאת הספר ראה אור "פרויקט דושינקא" קטעי פרוזה מתוך הספר מולחנים ומושרים על ידי רועי סלמן.
בשנת 2014 יצא לאור ספר שירים ראשון פרי עטה: 'שחרחורת בהוצאה עצמית ובאמצעות מימון המונים (עריכה: ענת לוין). שירים רבים מתוך הספר הולחנו על ידי אמיר עמרמי, דינה ולירון לינדמן, יובל עובד ועוד.
בסוף שנת 2015 זכתה אליה כהן בפרס ראש הממשלה ליצירה.
ספר הפרוזה השלישי גַלְבִּי העוסק בפרשת ילדי תימן (הוצאת ידיעות אחרונות) הפך מיד עם צאתו לרב מכר, היה מועמד לפרס ספיר 2016 ונבחר לאחד מעשרת הספרים הטובים של 2016 בעיתון הארץ.
ספרה החמישי, פלא - פואמות ושירים יצא לאור במאי 2017 בהוצאת ידיעות ספרים וזכה לביקורות נלהבות. שיר מתוך הספר ובכל ירח זכה במקום השלישי בתחרות שירה על הדרך 2015' שמארגנת עיריית תל אביב.
ספרה השישי גבר אישה ציפור (ידיעות ספרים 2018), הוא ספר פרוזה משולב בקטעי שירה קצרים.
בשנים האחרונות עלו על הבמות מופעים ספרותיים מוזיקליים בעקבות ספריה של אליה כהן ובהשתתפותה: שונים: "שחרחורת ליבי" עם רקפת אמסלם, "בראשית הייתה אהבה" עם גבריאל הדר ולאחרונה "פְּלאות" מופע משיריה המולחנים עם אמיר עמרמי ומורן קאשרו עקרבי.
בראשית 2016 נכנסו שניים משיריה של אליה כהן: רשימה שחורה ותשרי לתוכנית הלימודים הרשמית של משרד החינוך לחטיבות הביניים.
באפריל 2019 ראה ספרה השביעי, הראשון לילדים: סבתא טורבו ואלפי התנינים הבכיינים (הוצאת טל־מאי וידיעות ספרים. איורים: רמי טל. עורך: יותם שווימר.). בסוף 2019 ראה אור הספר השני בסדרת סבתא טורבו: סבתא טורבו והשף המתנשף (הוצאת טל מאי וידיעות ספרים. איורים: רמי טל. עורך: יותם שווימר.) וטל מחכה לרכבת (ידיעות ספרים. איורים: תמי בצלאלי. עריכה: רינת פרימו). בראשית 2021 ראה אור ספר פעוטות: צעד קט (הוצאת פעם. איורים: לילך הברמן. עריכה: ורד אמר.) ב 2023 נבחר הספר השני בסדרת סבתא טורבו ב 75 ספרי הילדים והנוער האהובים ביותר על ידי קוראות וקוראי אתר "עברית" לאורך השנים!
בדצמבר 2021 הוציאה לאור שני ספרי שירה: מכתבים מהאגף הסגור (הוצאת פעם, עריכה: ורד אמר) ורצח בהסכמה (הוצאת פעם, עריכה: ענת לוין).
ב-2022 העלה תיאטרון "הבימה" עיבוד לספרה "גלבי" (מחזאית: חגית רכבי. בימוי: רזי אמיתי).
ב 2023 זכתה בפרס ע"ש דבורה עומר עבור ספרה טל מחכה לרכבת (ידיעות ספרים 2019)
כמו כן עיבדה היוצרת, המחזאית והבמאית חנה ואזנה גרינולד את הפואמות "יולדות" מתוך ספרה "פלא - פואמות ושירים" ואת "רצח בהסכמה" להצגות שעלו בתיאטרון העברי-ערבי ביפו וברחבי הארץ.
אליה כהן, בת להורים יוצאי חבל קוצ'ין שבדרום הודו אשר עלו לישראל בשנת 1953. נולדה בכפר יובל וגדלה ביסוד המעלה. למדה בבית הספר המקיף ע"ש 'דנציגר' בקריית שמונה. שירתה כמורה חיילת ב'כפר הילדים' בכרמיאל. את לימודיה לתואר ראשון בריפוי בעיסוק עשתה באוניברסיטה העברית בירושלים. כיום עוסקת אליה כהן בכתיבה, פיסול, קדרות ותיאטרון חזותי. מתגוררת בקריית טבעון עם ארבעת ילדיה.
קישורים חיצוניים
משיריה ראיונות
בניין הסוכנות היהודית
בניין הסוכנות היהודית (או בניין ההסתדרות הציונית) הוא בניין משרדים, השוכן בשולי מתחם הקריה בתל אביב, ברחוב קפלן (בין רחוב דובנוב ורחוב לאונרדו דה וינצ'י). הבניין משמש כמטה הסוכנות היהודית, הזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית העולמית.
היסטוריה
הבניין, שגובהו 6 קומות, נבנה בשנות ה־70 בסגנון המודרני. הוא עשוי מבטון. מאז בנייתו הוא משמש כמטה הסוכנות היהודית.
ישנם תכנונים להרוס את הבניין, ולבנות במקומו גורד שחקים בשם מגדל הסוכנות היהודית.
צו פיוס
צו פיוס היה ארגון לא פוליטי ללא מטרות רווח, שמטרתו ליצור פיוס והידברות בתוך הציבור היהודי בישראל, זוכה פרס ירושלים לאחדות ישראל לשנת 2017. העמותה נסגרה בסוף שנת 2019.
הארגון הוקם ב-1996 על ידי קרן אבי חי, והחל את דרכו כמסע הסברה לאחר רצח רבין, שהעמיק את הקרע בחברה הישראלית, בין ימניים ושמאלנים ובין דתיים וחילוניים.
פעילות הארגון
רוב פעילויות הארגון מתנהלות בשני מישורים:
פרויקטים מרכזיים
להלן רשימה של מספר פרויקטים מרכזיים שבהם פועל הארגון כיום:
הארגון זכה בפרס ירושלים לאחדות ישראל בשנת 2017 ובשנים האחרונות חבר באיגוד ההתחדשות היהודית.
אסטריקס ומרבד הקסמים
תקציר העלילה
לאחר שהרומאים הרסו את הכפר הגאלי ובנו אותו מחדש (בספר הקודם), פייטן הכפר, דורמיקס (חמשיריקס בתרגומים קודמים) נהיה מאושר ופוצח בשירה, מה שמתברר זה שכאשר דורמיקס שר, השמש בורחת ויורד גשם. במהלך הסערה הקשה, נופל בכפר אדם נמוך קומה מהודו בשם מיזהבא. מיזהבא אומר לדגוליקס (בתרגומים קודמים לוחמאמיקס), מנהיג הכפר, כי הממלכה בה הוא גר סובל מבצורת מתמשכת, והגורו של הממלכה, דירבאלה, מאיים כי אם לא ירדו גשמים במשך אלף ואחת השעות הקרובות, הנסיכה תוקרב למוות על מנת להשקיט את חרון האלים.
ויטמין, אשתו של דגוליקס, מוצאת שטיח יפה מראה ליד ביתה, אך רבה עם אשתו של מתושלחיקס על בעלות השטיח, כאשר מיזהבא לוקח את השטיח לידיו (כאשר שתי הנשים עומדות עליו באפס מעשה) הוא מרחף באופן פתאומי באוויר, מה שמתגלה כי מיזהבא הוא פאקיר ואכן השטיח שלו. אסטריקס, אובליקס, מבריקס ודורמיקס הולכים עם מיזהבא אל עבר הודו כדי להשיב את הגשם אל המדינה.
במהלך דרכם עוברים אסטריקס, אובליקס, מבריקס, דורמיקס ומיזהבא הרפתקאות שונות, עד שהם מגיעים להודו.