cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צו נשיאותי 9981
רקע
סקר זה היה משוחד במידה מסוימת בשל העובדה שרואיינו בו קצינים וסמלים ששחורים הוצבו ביחידותיהם, שכן בקרב חיילים לבנים שלא התנסו בלחימה משותפת עם חיילים שחורים רווחה ככל הנראה הדעה נגד ביטול ההפרדה הגזעית. בסקר נמצא ש-64% מהקצינים והסמלים אמרו שהם חשו בתחילה חוסר נוחות לשרת בפלוגות מעורבות. בסקר נפרד, שדווח עליו יחד עם זה הקודם, רואיינו 1,710 מגויסים לבנים שלחמו בזירה האירופית במלחמת העולם השנייה. בסקר זה נמצא שרק 192 מהחיילים הלבנים שנשאלו ושלא לחמו במחלקות שבהם שירתו חיילים שחורים, סברו שזה היה יכול להיות רעיון טוב ששחורים ילחמו יחד איתם.
פרסום הצו
ב-1947 חידש א. פיליפ רנדולף, פעיל זכויות אדם, יחד עם גרנט ריינולדס, את מאמציו לשים קץ לאפליה בכוחות המזוינים ולהקמת ועדה כנגד חוקי ג'ים קרואו בשירות הצבאי שמאוחר יותר שונה שמה ל"ליגה לאי ציות אזרחי בלתי אלים כנגד הפרדה גזעית בצבא".
הצו שהוציא הנשיא טרומן הרחיב את הצו הנשיאותי 8802 שהוציא קודמו בתפקיד, פרנקלין דלאנו רוזוולט, בנוגע לשוויון הזדמנויות וזכויות לכל המשרתים בצבא ללא הבדל גזע, דת או מוצא לאום.
לשון צו 9981 היה:
הצו גם הניח את היסוד להקמת ועדה שתחקור בנושא ותגיש המלצות למנהיגות האזרחית של הכוחות המזוינים על הדרכים ליישום המדיניות.
הצו גם ביטל את מעמדו של בסיס מונטפורד שבצפון קרולינה כבסיס מופרד-גזעית של חיל הנחתים והוא הפך להיות בסיס משנה של בסיס לג'ירן.
רוב פעולות היישום של צו 9981 הושלמו בתקופת כהונתו של הנשיא דווייט אייזנהאואר, כולל ביטול ההפרדה הגזעית בבסיסי ההדרכה הצבאיים, בתי החולים הצבאיים והבסיסים. היחידה הצבאית האחרונה, שכוח האדם שלה היה כולו מורכב מחיילים שחורים, פורקה בספטמבר 1954.
קנת' רויאל, שכיהן מאז 1947 כמזכיר הצבא של ארצות הברית, אולץ לפרוש מתפקידו באפריל 1949 על סירובו ליישם את מדיניות ביטול ההפרדה הגזעית בצבא במשך שנה לאחר פרסום הצו על ידי הנשיא טרומן.
15 שנים לאחר פרסום צו 9981, ב-26 ביולי 1963, פרסם מזכיר ההגנה של ארצות הברית, רוברט מקנמארה את הנחיה 5120.36 שחייבה את מפקדי הכוחות המזוינים לא להקצות את משאביהם הכספיים לטובת מתקנים שנעשה בהם שימוש על ידי חיילים ובני משפחותיהם שבהם התקיימה אפליה על בסיס מגדר או גזע.
1877 בארצות הברית
1877 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 101 שנה מיום היווסדה.
יוני להב
ביוגרפיה
יוני להב נולד בירושלים. בנו של אפרים להב, העורך הראשי של מחלקת החדשות בקול ישראל במשך שנים רבות. גדל בשכונת רחביה ולמד בגימנסיה רחביה. שרת בצה"ל בפלנ"ט בסיני. בוגר תואר ראשון בפילוסופיה וספרות באוניברסיטת תל אביב.
ב-1984 כתבו להב ודניאל לפין את הקומדיה המוזיקלית "כולם היו בני חוץ מנעמי או חופי שווייצריה", (הועלתה על ידי בית לסין בבימויו של מיכאל גורביץ' ושחקני בית ספר למשחק של ניסן נתיב) אשר זכתה להצלחה ואף זכתה בפרס כינור דוד בשנת 1985. ב-1986 כתב יחד עם לפין את "הבית ברחוב שינקין", שהועלה על ידי הבימה.
להב הוא מרצה לתסריטאות במכללה אקדמית ספיר.
עומד בשער
עומד בשער הוא אלבומו השביעי של הזמר והמלחין עמיר בניון שיצא לאור בספטמבר 2008, האלבום כולו מוקדש לגאולה היהודית ולבואו של מלך המשיח, וכל שיריו נכתבו על ידי בניון. האלבום שווק על ידי חברת ההפקות הפרטית של בניון נבל עשור והתו השמיני.
הסינגל "עומד בשער" זכה להצלחה רבה, גם הדואט "נדבר מחר" עם אבי עברי ו"דרך". באלבום עשרה שירים ובהם "לא כחול, לא לבן", שיר מחאה נגד התנהלות הממשלה, המבוסס על השיר "כחול ולבן זה צבע שלי". בפזמון כתב בניון "זה לא כחול ולא לבן, זה לא הצבע שלי, לא צבעי אדמתי, לא דמותי. לא מזכיר לי את עצמי".
רדיו אזאד הינד
רדיו אזאד הינד היה רדיו ששימש לשירותי תעמולה ושודר על ידי מנהיג הודו החופשית (אזאד הינד) הגולה, סובהאז צ'נדרה בוסה בגרמניה הנאצית בשנת 1942 כדי לעודד את ההודים להילחם לצידן של מעצמות הציר. על אף שבתחילה, התוכניות בתחנה שורדו מגרמניה הנאצית, במהלך השידורים הועברה התחנה לסינגפור שהייתה תחת כיבוש יפני, ולאחר מכן בעקבות התמשכות הלחימה בזירה הדרום-מזרח אסייתית התחנה הועבר ליאגנון שבמדינת בורמה. לאחר עזיבתו של נטג'י לדרום מזרח אסיה, המשיכו הפעולות הגרמניות על ידי נמביאר, ראש הלגיון ההוד שהייתה יחידה צבאית של חיילים הודים שפעלו בשורות גרמניה הנאצית, לימים ימונה האחרון לשגריר הודו החופשית בגרמניה.
סילבסטר בניו יורק
סילבסטר בניו יורק (באנגלית: New Year's Eve) הוא סרט קולנוע מסוגת קומדיה רומנטית משנת 2011 בבימוי של גארי מרשל בהשתתפות שלל כוכבי קולנוע.
הסרט מתאר אירועים אחדים המתרחשים כולם במשך יום אחד, היום האחרון של שנת 2011, לקראת טקס הסילבסטר המסורתי בכיכר טיימס בניו יורק. הסרט בנוי מעלילות נפרדות אחדות, שחלק מהן משתלבות זה בזו לקראת סופו.
הסרט הוא שני בטרילוגיה של סרטי קומדיה רומנטית בבימויו של גארי מרשל, שכל אחד מהם מתרחש במשך יום חג. קדם לו הסרט "יום האהבה" משנת 2010, ואחריו בא "יום האם" משנת 2016.
עלילה
קלייר מורגן, סמנכ"לית חברת הניהול של כיכר טיימס, עורכת את הסידורים האחרונים להורדת כדור בכיכר, בעזרת ידידה, השוטר ברנדן. בינתיים, אינגריד וית'רס, מזכירת חברת התקליטים אהרן רקורדס, לאחר שכמעט נדרסה על ידי מכונית ולא אושרה לה חופשה, מתפטרת מעבודתה. היא מציעה לשליח פול דויל, אתו הייתה בקשרי עבודה, כרטיסים לנשף המסכות של אהרן רקורדס אם יעזור לה להשלים את משאלות השנה החדשה שלה לפני חצות, והוא נענה להצעתה.
קים דויל, אחותו הגדולה של פול, מתעמתת עם בתה בת ה-15 היילי, שרוצה לבלות את ערב השנה החדשה בכיכר טיימס עם חבריה ובפרט עם החבר שלה סת' אנדרסון, אם כי קים רוצה לבלות איתה את השנה החדשה לאחר גירושיה. חברו הטוב ביותר של פול, מאייר הקומיקס רנדי, שונא את חגיגות השנה החדשה, נתקע במעלית עם אליס, זמרת שאפתנית בלהקת הליווי של הזמר דניאל ג'נסן בהופעה הצפויה שלו בכיכר טיימס. ג'נסן גם מתכונן להופיע בנשף של אהרן רקורדס תוך שהוא מנסה להצית מחדש את מערכת היחסים שלו עם ארוסתו לשעבר, לורה.
1080-1089 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1089 - 1080 לפני הספירה
סילבסטר בניו יורק
עלילה
בבית חולים סמוך, אביה של קלייר, סטן האריס, המאושפז בשלבים האחרונים של מחלת הסרטן ומסרב לכימותרפיה, רוצה רק לראות את הכדור נופל בפעם האחרונה. מלוות אותו האחיות איימי ומינדי, לאחר שהרופא מגלה שהוא לא יחזיק מעמד עוד הרבה זמן. באותו בית חולים, זוג צעיר (גריפין וטס ביירן) עומדים ללדת את ילדם הראשון, ומתחרים עם זוג אחר, ג'יימס וגרייס שוואב, על פרס המוצע למשפחת הילד הראשון שנולד בשנה החדשה.
1080-1089 לפנה"ס
1080-1089 לפנה"ס - תחילת עידן הברזל. רבים מהכוחות הגדולים של תקופת הברונזה באן מערבי של הים התיכון קרסו או נחלשו. במשך זמן זה צצו תרבויות חדשות, דוגמת האשורים במסופוטמיה, הישראלים, והפיניקים בלבנט.
סילבסטר בניו יורק
עלילה
מאוחר יותר באותו ערב, אחד מהלוחות בכדור בכיכר טיימס משתבש ותוקע את הכדור. זה מאלץ את קלייר לקרוא לקומינסקי, חשמלאי ממורמר שהחברה פיטרה כמה שבועות קודם לכן. הוא מתקן את הכדור לפני חצות, ובהכרת תודה קלייר משאירה אותו אחראי על הפלת הכדור, כשהיא ממהרת לראות את הכדור נופל עם אביה, סטן. בינתיים, האחות איימי, שסיימה את משמרתה, עורכת ועידת וידאו עם בעלה צ'ינו, חייל המוצב באפגניסטן. סטן נפטר דקות ספורות לאחר שקלייר התגנבה אתו לגג בית החולים כדי לראות את הכדור נופל, לצלילי מקהלת "Auld Lang Syne", כשקלייר בוכה לצדו, מחזיקה את ידו.
פול עוזר לאינגריד להשלים את כל המשאלות שברשימה שלה, והיא נותנת לו את הכרטיסים לנשף המסכות. הם נפרדים לשלום, אבל פול מחליט לקחת אותה לנשף של אהרן רקורדס כבת הזוג שלו. בינתיים, רנדי ואליס מתחברים במעלית כשהם חולקים את חייהם ובעיותיהם. בדיוק כשהם עומדים להתנשק, המעלית מתוקנת ואליס ממהרת להופעה של ג'נסן. רנדי מבחין שאליס שכחה את צמיד הגומי שלה וממהר להביא לה אותו. בכיכר טיימס, ג'נסן עוזב באמצע המופע שלו כדי לחזור לנשף של אהרן רקורדס כדי להתנצל בפני לורה על שעזב אותה, והיא מקבלת את התנצלותו. כשג'נסן איננו, אליס מחליפה אותו ומושכת את תשומת הלב של הקהל. היא מנשקת את רנדי, והם מתחילים מערכת יחסים רומנטית.
לגריפין וטס יש את התינוק שלהם, ולמרות שהוא נולד ראשון, הם משקרים כדי לאפשר לג'יימס וגרייס לקבל את הפרס של 25,000 דולר, לאחר שגילו שיש להם כבר שתי ילדות נוספות לפרנס. בינתיים, לאחר שאמהּ, קים, אסרה עליה להשתתף בחגיגה, היילי בורחת לכיכר טיימס, שם היא רואה את סת' מתנשק עם נערה אחרת, לילי, בלי לדעת שזו הייתה נשיקה בניגוד לרצונו. שבורת לב, היא פוגשת את אמהּ ומתנחמת בחברתה. קים מבינה שהיא הייתה אנוכית מדי כשלא אפשרה להיילי לבלות עם חבריה את השנה החדשה. סת' מוצא אותם ומתנצל, ומגלה להיילי שלילי גנבה את הנשיקה. היילי סולחת לו ומנשקת אותו. אמהֹּ מרשה לה ללכת לאפטר פארטי.
סם הצליח לשאת את נאומו, והוא ממהר לפגישה למסעדה עם האישה המסתורית שפגש שנה קודם לכן. קים ממהרת אף היא למסעדה, מתגלה כאישה המסתורית שאותה פגש סם, ולבסוף הם חולקים את שמותיהם זה עם זה. הסרט מסתיים כשפול ואינגריד נהנים בנשף המסכות של אהרן רקורדס.
ככל שהקרדיטים מתגלגלים, סדרה של תקלות וטעויות במהלך הצילומים מוצגות לצופים.
ציפורה שכטמן
ציפורה (ציפי) שכטמן (נולדה ב-1942) היא פרופסור אמריטה בחוג לייעוץ והתפתחות האדם בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה. היא מומחית בייעוץ וטיפול קבוצתי, ומוכרת בעולם כקלינאית וחוקרת מובילה בתחום הטיפול הקבוצתי, תוך התמקדות בקבוצות ילדים ומתבגרים. היא פרסמה מעל 100 מאמרים ושלושה ספרים מקצועיים, ועבודתה זוכה להכרה בישראל ובעולם.
ביוגרפיה
נולדה באריס, קזחסטן. לאחר הקמת מדינת ישראל עלתה עם הוריה ושני אחיה וגדלה ברמת עמידר. לאחר שירות כמאבחנת ומראיינת פסיכוטכנית בצה"ל, עבדה כמורה בגבעת המורה, שם לימדה עולים חדשים. בהמשך עבדה כמורה לחינוך מיוחד בטירת כרמל, וכיועצת בבי"ס עמל בחיפה. בעלת תואר דוקטורט בייעוץ למבוגרים מאמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די. סי..
בשנים 1975–1994 עסקה בהכשרת מורים לחינוך מיוחד ולחינוך רגיל במכללת גורדון בחיפה. בהמשך, עד לאמצע העשור השני של המאה ה-21, הייתה ראש החוג לחינוך משלב במכללה. ב-1987 החלה לשמש מרצה בחוג לחינוך באוניברסיטת חיפה.
פעילות מקצועית
שנים רבות הייתה העורכת של כתב העת הישראלי הייעוץ החינוכי של אגודת היועצים הישראלית. שימשה גם כסגן עורך של כתב העת "Group Dynamics" של האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה.
בשנים 2014–2016, כיהנה כראש הוועדה לקשרי בי"ס-הורים מטעם האקדמיה הלאומית למדעים.
שכטמן פיתחה את התחום של מחקר בקבוצות של ילדים ומתבגרים. מחקרה עוסק גם בנושאים של טיפול תלמידים על ידי מורים, התמודדת עם כיתות הטרוגניות, ושיטות הוראה שמתאימות לכיתות המשלבות ילדים עם קשיים. כתבה 3 ספרים ופרסמה למעלה מ-100 מאמרים, ופרקים בספרים. עבודתה משלבת יכולת קלינית (טיפולית) עם מחקרית.
גליזה 1132b
גליזה 1132b (נקרא גם GJ 1132 b) הוא כוכב לכת חוץ-שמשי המקיף ננס אדום (גליזה 1132) ומרוחק 39 שנות אור (12 פארסק) מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים מפרש. כוכב הלכת התגלה בשיטת ליקוי (טרנזיט) במצפה הכוכבים פרד לורנס וויפל בשנת 2015.
בעת הגילוי הצביעו החוקרים על כך שבלתי-ניתן לקיים חיים בכוכב הלכת, אולם הוא קר מספיק על מנת שתהיה לו אטמוספירה משמעותית. גליזה 1132b גם קרוב יחסית לכדור הארץ כדי שיהיה ניתן לחקור אותו ובכך הוא נחשב כמשמעותי עבור המחקר בחיפוש חיים מחוץ למערכת השמש, כמו כן מתוקף היותו מקיף ננס אדום יש אפשרות לחקור יותר טוב בשיטת הליקוי.
פרה (הונגריה)
פרה (בהונגרית: Pere) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פרה קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-476 תושבים בשנת 1990 עד 335 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-29%).
גליזה 1132b
גליזה 1132b מוערך ככוכב לכת חם במיוחד מאחר שהקרינה מכוכב האם מגיעה לפי 19 מאשר לכדור הארץ, כך שטמפרטורת פני השטח שלו מגיעה ל-370 מעלות צלזיוס. במחקר שפורסם באפריל 2017 אושר לראשונה קיומה של אטמוספירה לכוכב לכת דמוי ארץ.
פרה (הונגריה)
בפרה חיו מעט יהודים. בית הקברות היהודי היה ממוקם על שפת נהר הרנאד, אך בשנות השישים נשטפו המצבות עקב השיטפונות התכופים.
קרחון אמריקה הדרומית
קרחון אמריקה הדרומית או קרחון סאות' אמריקה (באנגלית: South America Glacier) הוא קרחון קטן בסמוך ליד הפינה הדרומית-מערבית של גבעות קוקרי בסמוך לעמקים היבשים מקמרדו, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הקרחון תלוי במורד צוק שגובהו 2,000 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון נחקר על ידי משלחת המחקר המערבי, של המשלחת האנטארקטית המערבית (Western Journey Party) שהייתה חלק מהמשלחת הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת טרה נובה), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910 – 1913, בפיקודו של תומאס גריפית' טיילור.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו בינואר 1911, על ידי המשלחת.
השם הוא תיאורי.
לקרחון צורה המזכירה את יבשת אמריקה הדרומית.
ישראל וורצל
ישראל ווּרצֶל (ידוע בשם העט פ. חוֹבָב; נולד בשנת 1950) הוא עיתונאי, פובליציסט וסאטיריקן חרדי, לשעבר עורך "יתד נאמן".
ביוגרפיה
נולד וגדל בבני ברק, בנם של ניצולי שואה יוצאי רומניה. בוגר ישיבת גרודנא באשדוד. בשנת 1989 התמנה לעורך העיתון "יתד נאמן", לצד גיסו נתן גרוסמן (כיום עורך "הפלס") ויצחק רוט. יחד עם שני עמיתיו התחלק בכתיבת טור המערכת היומי של העיתון.
את כל מאמריו וטוריו לא פרסם בשמו אלא תחת שם העט "פ. חובב".
לאחר המהפך בשליטה ב"יתד נאמן", ביוני 2012, נשאר בתפקידו לצד העורך יצחק רוט. כעבור שנה, ביוני 2013, פרש.
הטור "אדרבה"
במשך שנים פרסם את מדורו השבועי "אדרבה". המדור שימש במה מרכזית להשמעת ביקורת השקפתית בסגנון סרקסטי. הוא הרבה לבקר את החינוך החילוני, את התקשורת הישראלית, את הציונות הדתית, את תופעת "החרדים החדשים", את השבועונים החרדיים ובראשם "משפחה", את פעילותה של עמותת נוער כהלכה ועוד.
המדור "אדרבה" שימש במה להשמעת ביקורת פנימית, לעיתים מוסווית, באמצעות כתיבה סטירית-סרקסטית, כנגד תופעות בתוך החברה החרדית והליטאית. בין השאר יצא נגד המוזיקה המודרנית והרעשנית המושמעת בחתונות חרדיות, נגד הצפת רחובות הערים החרדיות בקופות צדקה מטעם ועדות הצדקה ועוד.
בשנת 2005, בעקבות ביקורת שהשמיע הרב ישראל רוזן על הרבנים החרדים שהתירו את כניסת יהדות התורה לקואליציה בתקופת ההתנתקות, כינה אותו וורצל בטורו "עכברוש עלוב המנסה לקרוא תיגר על מלכותו של האריה", וכמו כן יצא נגדו על "מתן הכשרים הלכתיים תמורת בצע כסף". בעקבות זאת הגיש הרב רוזן תביעת דיבה נגד "יתד נאמן" וזכה בה.
פ. חובב השווה את תעמולת מפלגת שינוי בראשות יוסף לפיד לתעמולה הנאצית. ב-2011, בעקבות התעוררות נושא הדרת נשים, כתב בטורו כי "היהודים הוחזקו במחנות ההשמדה בבלוקים נפרדים לגברים ולנשים. אפילו חיות האדם הללו התייחסו אל ההפרדה כדבר טבעי. גברים הושלכו להתגורר בבלוק הגברים ונשים בבלוק הנשים". בעקבות זאת פרסם יד ושם תגובה שבה נכתב: "אנו דוחים בשאט נפש את התפיסה המעוותת לפיה ניתן ללמוד מהאידאולוגיה של הנאצים ומפעולותיהם לגבי מהם הערכים הטבעיים לאנושות".
משפחתו
וורצל נשוי לנחמה, בת אברהם שלמה פרידמן, מבעלי הוצאת לוין אפשטיין. שלוש אחיותיה נשואות לרב יונה מצגר, לנתן גרוסמן ולרב דוד דב לבנון, אב בית הדין הרבני באשקלון. שניים מילדיו של וורצל נשואים לשניים מנכדיו של הרב חיים קניבסקי. אחותו חדוה שטרנפלד הייתה השפית האחראית על המתכונים במגזין לבית של "יתד נאמן", "קטיפה" (לשעבר "בית נאמן").
ויליאם סאליבה
ויליאם אלן אנדרה גבריאל סאליבה (בצרפתית: William Alain André Gabriel Saliba; נולד ב-24 במרץ 2001 בבונדי שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בארסנל, ובנבחרת צרפת.
קריירת מועדונים
סאליבה החל את הקריירה המקצוענית שלו בסנט אטיין מליגת העל הצרפתית.
ב-25 ביולי 2019 חתם סאליבה בארסנל מהפרמייר ליג, והושאל בחזרה לסנט אטיין.
ב-4 בינואר 2021 הושאל סאליבה למשך חצי עונה לניס מליגת העל הצרפתית.
ב-15 ביולי 2021 הושאל למשך עונה אחת לאולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית. בעונת 2021/2022 נכלל בקבוצת השנה של הליגה, וזכה בתואר השחקן הצעיר של השנה. לקראת עונת 2022/2023 חזר לארסנל וערך הופכת בכורה בניצחון 0–2 על קריסטל פאלאס במחזור הפתיחה של העונה ב-5 באוגוסט. ב-20 באוגוסט כבש שער בכורה בניצחון 0–3 על ברונמות'.
קריירה בינלאומית
ב-25 במרץ 2022 ערך סאליבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת, בניצחון 1–2 על נבחרת חוף השנהב במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת צרפת בטורניר מונדיאל 2022.
תארים
ארסנל
אוניות המערכה מסדרת המלך ג'ורג' החמישי (1939)
אוניות המערכה מסדרת המלך ג'ורג' החמישי היו ספינות הקרב הבריטיות המודרניות ביותר שהופעלו במהלך מלחמת העולם השנייה. נבנו חמש ספינות מסוג זה: אה"מ המלך ג'ורג' החמישי (1940), אה"מ פרינס אוף ויילס (1941), אה"מ דיוק אוף יורק (1941), אה"מ אנסון (1942) ואה"מ האו (1942). השמות כיבדו את המלך ג'ורג' החמישי, ואת בניו, אדוארד השמיני, שהיה הנסיך מוויילס, וג'ורג' השישי שהיה דוכס יורק לפני שעלה לכס המלכות; שתי הספינות האחרונות של הסדרה נקראו על שם אדמירלים בולטים מהמאה ה-18 של הצי המלכותי הבריטי.
הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922 הגביל את כל המספר, ההֶדְחֶק והחימוש של ספינות מלחמה שנבנו בעקבות ההסכם, והוא הוארך על ידי הסכם הצי הראשון של לונדון, אך אמנות אלו היו אמורות לפוג ב-1936. עם המתח המוגבר בין בריטניה, ארצות הברית, יפן, צרפת ואיטליה, חשבו מתכנני ספינות הקרב הללו כי ייתכן שהחוזה לא יחודש והאוניות של סדרת המלך ג'ורג' החמישי תוכננו מתוך מחשבה על אפשרות זו.
כל חמש הספינות השתתפו בלחימה במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר המלך ג'ורג' החמישי ופרינס אוף ויילס היו מעורבים בפעולה ב-24 במאי עד 27 במאי 1941 שהביאה להטבעה של אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק. בעקבות זאת, ב-25 באוקטובר 1941, נשלחה פרינס אוף ויילס לסינגפור, לשם הגיעה ב-2 בדצמבר והפכה לספינת הדגל של כוח Z. ב-10 בדצמבר הותקפה פרינס אוף ויילס על ידי מפציצים יפנים וטבעה עם אובדן של 327 מאנשיה. לאחר הטביעה, המלך ג'ורג' החמישי, דיוק אוף יורק, האו ואנסון סיפקו ליווי לשיירות שנעו לרוסיה. ב-1 במאי 1942, המלך ג'ורג' החמישי התנגשה במשחתת אה"מ פנג'בי, וכתוצאה מכך המלך ג'ורג' החמישי נשלחה לרציפי גלדסטון לתיקון ב-9 במאי, לפני שחזרה לתפקיד הליווי ב-1 ביולי 1942. באוקטובר 1942 נשלחה דיוק אוף יורק לגיברלטר כספינת הדגל החדשה של כוח H והיא תמכה בנחיתות בעלות הברית בצפון אפריקה בנובמבר. אנסון והאו גם סיפקו חיפוי לשיירות מרובות שנסעו לרוסיה מסוף 1942 עד 1 במרץ 1943, כאשר האו סיפקה חיפוי לשיירה בפעם האחרונה. במאי 1943 המלך ג'ורג' החמישי והאו הועברו לגיברלטר כהכנה למבצע האסקי. שתי הספינות הפגיזו את בסיס הצי טרפאני ופביניאנה ב-11–12 ביולי וגם סיפקו חיפוי למבצע מפולת שלגים ב-7 עד 14 בספטמבר. במהלך תקופה זו, דיוק אוף יורק ואנסון השתתפו במבצע תיבת הילוכים, שנועד למשוך את תשומת הלב ממבצע האסקי. דיוק אוף יורק גם הייתה גורם מרכזי בהטבעת ספינת הקרב הגרמנית שרנהורסט ב-26 בדצמבר 1943. קרב זה היה גם הפעם האחרונה שאוניות השטח הבריטיות והגרמניות נלחמו זו בזו.
בסוף מרץ 1945, המלך ג'ורג' החמישי והאו נשלחו לאוקיינוס השקט עם ספינות אחרות של הצי המלכותי כקבוצה נפרדת לתפקד עם כוח המשימה 57 של צי ארצות הברית. ב-4 במאי 1945, המלך ג'ורג' החמישי והאו הובילו הפגזה של ארבעים וחמש דקות של מתקני אוויר יפנים באיי ריוקיו. המלך ג'ורג' החמישי ירתה בתותחיה בפעם האחרונה בהפגזה לילית של הממאצו ב-29 וב-30 ביולי 1945. דיוק אוף יורק ואנסון נשלחו גם הם לאוקיינוס השקט, אך הגיעו מאוחר מדי כדי להשתתף בפעולות האיבה. ב-15 באוגוסט דיוק אוף יורק ואנסון קיבלו את כניעת הכוחות היפניים שכבשו את הונג קונג, ויחד עם המלך ג'ורג' החמישי, נכחו בכניעה היפנית הרשמית במפרץ טוקיו. לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הספינות הוצאו משירות ועד 1957 כל הספינות נמכרו לגרוטאות, תהליך שהושלם עד 1958.
תכנון ותיאור
סדרת "המלך ג'ורג' החמישי" הייתה פרי תכנון של תהליך שהחל ב-1928. על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922, "הפסקה" מבניית אוניות ראשה הייתה בתוקף עד 1931. ספינות הקרב של הצי הבריטי כללו רק אותן ספינות קרב ישנות שנשמרו לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, בתוספת שתי אוניות המערכה החדשות, אך האיטיות מסדרת נלסון. ב-1928 החל הצי המלכותי לשקול את הדרישות לספינות המלחמה שציפה להתחיל לבנות ב-1931
באוקטובר 1935 התקבלה ההחלטה להשתמש בתותחי 14 אינץ'. באותה תקופה ניהלה הממלכה המאוחדת משא ומתן להמשך הסכמי הצי עם הצדדים האחרים של אמנת לונדון. ממשלת בריטניה העדיפה הפחתה בקליבר המרבי של תותחי אוניות המערכה ל-14 אינץ' ובתחילת אוקטובר נודע לממשלה כי ארצות הברית תתמוך בעמדה זו אם ניתן יהיה לשכנע גם את היפנים לעשות זאת. מכיוון שהיה צורך להזמין את התותחים הימיים הגדולים עד סוף השנה, החליטה האדמירליות הבריטית על תותחי 14 אינץ' לסדרת המלך ג'ורג' החמישי. הסכם הצי השני של לונדון, תוצאה של ועידת הצי השנייה של לונדון שהחלה בדצמבר 1935, נחתם במרץ 1936 על ידי ארצות הברית, צרפת ובריטניה ובו הוגבל קוטר תותחי האוניות ל-14 אינץ'.
הנעה
אוניות סדרת המלך ג'ורג' החמישי היו ספינות הקרב הבריטיות הראשונות שהחליפו חדרי מכונות ודוודים בחללי המכונות, מה שהפחית את הסבירות של פגיעה אחת שתגרום לאובדן כל הכוח. המכונות היו מסודרות בארבעה חדרי מנועים (טורבינות) ובארבעה חדרי דוודים, כאשר שמונת תאי המכונות מתחלפים בזוגות של חדרי מנועים או דוודים. כל זוג חדרי דוודים יצרו יחידה עם זוג חדרי מכונות. ההספק המלא הנומינלי היה 110,000 כוחות סוס (82,000 קילוואט) עם קיטור של 400 PSI ב-700°F (371°C). המכונות תוכננו לפעול בהספק יתר של 125,000 כוחות סוס (93,000 קילוואט) וה"מכונות העיקריות של הנסיך מוויילס אך עמדו בהספקי עומס יתר של 128,000 עד 134,000 כ"ס (95,000 עד 100,000 קילוואט) ללא קשיים... במהלך המצוד אחר הביסמרק. דוודי אדמירליות 3-תופים פעלו ביעילות רבה, ודוודים דומים בעלי הספק כמעט זהה, שהותאמו לספינת הקרב הישנה יותר וורספייט במהלך בנייתה מחדש ב-1937 השיגו צריכת דלק ספציפית בהספק מלא בניסויים שהשוו לטובה עם ספינות קרב עכשוויות. במהלך ניסויי הכוח המלא שלה ב-10 בדצמבר 1940, המלך ג'ורג' החמישי עם הדחק של 41,630 טונות ארוכות (42,300 ט') השיגה מהירות של 28 קשר עם 111,700 כ"ס ב-230 סל"ד וצריכת דלק ספציפית של 0.715 ליברות לכוח סוס. המלך ג'ורג' החמישי הזרימה את עפיפוני השיט שלה במהלך ניסויי הכוח המלאים שלה, מה שגרם לאובדן מהירות משוער של 0.7 קשר. דיוק אוף יורק בניסוייה, ב-1 בנובמבר 1941, בהדחק של 42,970 טון (ים קל, רוח מתונה), השיגה מהירות של 20.6 קשר ב-115 סל"ד ו-28,720 כוחות סוס ו-28.6 קשר ב-232 סל"ד ו-11,200 כוחות סוס. לאחר 1942 הצי המלכותי נאלץ להשתמש בדלקי מזוט בעלי צמיגות גבוהה בהרבה ותכולת מי ים גדולה יותר ממה שהדוודים הללו יכלו לקלוט ביעילות. האיכות הירודה של דלק הנפט בשילוב עם זיהום מי הים הפחיתו את יעילות תחנת כוח הקיטור והגדילו את התחזוקה הנדרשת. עד 1944 צריכת הדלק הספציפית בעוצמה מלאה עלתה ל-0.8 פאונד לכוח סוס, ותחזוקת הדוודים נעשתה קשה יותר ויותר. האדמירליות הייתה מודעת לבעיה זו ותכננה סוגים חדשים של מרססי שמן ומבערים שיוכלו לשרוף את המזוט הזמין בצורה יעילה הרבה יותר, ומתישהו לאחר 1944, בדיוק אוף יורק ואנסון הותקנו מרססי שמן ומבערים בלחצים חדשים ובעלי לחץ גבוה יותר שהחזירו את הדוודים ליעילות מלאה. אותם מרססי שמן ומבערים שימשו באה"מ ואנגארד יחד עם שיפורים נוספים בפרטים כך שוואנגארד השיגה צריכת דלק ספציפית בהספק מלא של 0.63 פאונד לכוח סוס תוך שימוש באותם לחצי קיטור וטמפרטורות כמו בשימוש בסדרת המלך ג'ורג' החמישי.
הגנה
הגנת השריון של אוניות המערכה מסדרת המלך ג'ורג' החמישי תוכננה לאחר התחשבות בניסיון של הצי המלכותי במלחמת העולם הראשונה ולאחר ניסוי בין המלחמות. התכנון של סדרה זו נשלט על ידי מתן הגנה. הגנת מחסני התחמושת קיבלה עדיפות באמצעות אספקת חגורה עבה ושריון סיפון ועל ידי הצבת המחסנים בקומות הנמוכות ביותר של הספינה.
ההגנה האופקית מעל המחסנים הייתה מורכבת משלוש שכבות בעובי כולל של ; סיפון מזג האוויר כלל 1.25 אינצ'ים מפלדת Ducol (D), הסיפון המשוריין הראשי היה משריון פלדה בעובי מעל סיפון פלדה בגודל 0.5 אינץ' D ומעל חדרי הפגזים הייתה עוד שכבה להגנה מפני רסיסים בעובי 1.5 אינץ'. מחסני אבקת השרפה היו מתחת לחדרי הפגזים להגנה נוספת, תרגול שהחל עם אוניות המערכה מסדרת נלסון. עובי סיפון מזג האוויר היה זהה מעל חללי המכונות, אבל שם הסיפון המשוריין הראשי הצטמצם ל- מעל שכבת פלדה בגודל 0.5 אינץ' D. הסיפון המשוריין הראשי המשיך לפני המחיצה המשוריינת הקדמית והצטמצם בהדרגה מעובי מלא ל-2.5 אינצ'ים, בעוד שמאחורי המחסנים האחוריים סיפון משוריין עם גב צב כיסה את ציוד ההיגוי עם 4.5–5 אינצ'ים של שריון תוך מתן הגנה לאורך קו המים.
חגורת השריון הראשית הייתה בגובה וכיסתה את צד הגוף מהסיפון המשוריין הראשי עד לגובה  מתחת לקו המים העמוק. מחקרים שלאחר מלחמת העולם הראשונה הצביעו על כך שניתן היה לפגזים חודרי שריון בפעולה מושהית לצלול מתחת לחגורה רדודה ולחדור לאזורים חיוניים של הספינה, ולכן החגורה הראשית נעשתה להרחיק ככל האפשר מתחת לקו המים. לאורך הספינה, החגורה התחילה ממש לפני הצריח הקדמי והסתיימה ממש מאחורי הצריח האחורי. השריון היה מורכב משלוש רצועות שוות בעומק. הרצועות היו מחורצות יחד עם שפה, וכל פלטה בודדת ברצועה הוצמדה לפלטות שכנות. החגורה הייתה עבה ביותר מעל ובקו המים. רוב המקורות המשניים וכמה מקורות ראשוניים מתארים את העובי המרבי של שריון החגורה המשתנה בין 14 ל-15 אינץ' (ייתכן בגלל עיגול לאינץ' הקרוב). כמה מקורות מפרטים יותר: לאורך המחסנים, החגורה הייתה בעובי 14.7 אינץ' (373 מ"מ) שריון מוצק, מרובד על 1 אינץ' (25.4 מ"מ) של "חומר קומפוזיציה" (מלט) ועוד 0.875 אינץ' (22.2 מ"מ) של Ducol ציפוי גוף פלדה (פלדה זו הייתה יעילה גם כשריון), מעל חללי המכונות, החגורה הייתה בעובי 13.7 אינץ' (349 מ"מ). החלק התחתון של החגורה התחדד לעובי של בין 4.5 אינץ' ל-5.5 אינץ' הגנת השריון הייתה אפילו טובה יותר ממה שעובי השריון יצביע בשל האיכויות המשופרות של שריון המלט [c] הבריטי אשר סיפק הגנה מצוינת. החגורה המשוריינת, יחד עם מחיצות משוריינות מלפנים ומאחור והסיפון הראשי המשוריין, יצרו "מצודה משוריינת" המגנה על מחסנים ומכונות. המחיצה המשוריינת הייתה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) לפנים ועובי 10 אינץ' (254 מ"מ) בקצה האחורי של המצודה החגורה המשוריינת הראשית נמשכה לפנים ומאחור של המחיצות המשוריינות הראשיות עם גובה מופחת כדי להגן על קו המים והעובי הצטמצם בהדרגה מ-13 ל-5.5 אינץ'. חישובי האזור המוגן משתנים מאוד ממקור למקור. אספקת השריון תוכננה להציע הגנה מפני תותחים בקליבר גדול יותר מזה שהסדרה הרכיבה עצמה, והייתה בקנה מידה שאין שני לו בזמן שתכננו הספינות. ואכן, הגנת השריון של כלי השיט הללו הייתה אמורה לעבור לאחר מכן רק על ידי אוניות המערכה היפניות מסדרת יאמטו.
צריחי התותחים העיקריים היו מוגנים קלות יחסית בהשוואה לספינות קרב עכשוויות. הופעלו רמות נרחבות של הגנת הבזק, העובי המקסימלי של שריון הצריח ושריון הברבטות הופחת ל-12.75 אינץ' בסדרה זו מה-16 אינץ' של סדרת נלסון. פני הצריח היו בעובי 12.75 אינץ' (324 מ"מ) של שריון בחזית; דפנות (בתאי התותחים); 6.86 אינץ' (284–174 מ"מ) בצדדים ומאחור; לוח הגג היה בעובי 5.88 אינץ' (149 מ"מ). ברבטות החימוש העיקריות היו בעובי משתנה: עובי 12.75 אינץ' (324 מ"מ) בצדדים, 11.76 אינץ' (298 מ"מ) קדימה ו-10.82 אינץ' (275 מ"מ) מאחורי הצריח. במידה מסוימת האיכות הגבוהה יותר של השריון מזערה את אובדן ההגנה והפנים השטוחים של הצריח שיפרו את ההתנגדות הבליסטית בטווחים ארוכים, בעוד שהפרופיל הנמוך של הצריח מזער את שטח המטרה בטווחים קרובים יותר. הפחתת שריון הצריח והברבט הייתה פשרה לטובת ההגנה העבה ביותר האפשרית למחסנים. ההגנה הנרחבת נגד הבזקים בצריחים והבזקים נועדה להבטיח שהמחסנים יישארו בטוחים גם אם הצריחים או הברבטים ייחדרו. תושבות התותחים המשניות, הקזמטים וחדרי הטיפול קיבלו רק ציפוי קל של 0.98 אינץ' (25 מ"מ) כדי להגן מפני רסיסים.
שלא כמו ספינות קרב זרות מאותה תקופה וספינות הקרב הקודמות מסדרת נלסון, לסדרת המלך ג'ורג' החמישי הייתה הגנה קלה יחסית למגדלי קונינג עם דפנות 4 אינץ' (102 מ"מ), 3 אינץ' (75 מ"מ) קדימה ואחורה ו-1.47 אינץ' (38 מ"מ) לוחית גג. הניתוח של הצי המלכותי של מלחמת העולם הראשונה גילה שלא היה סביר כי אנשי הפיקוד ישתמשו במגדל קונסינג משוריין, והעדיפו את התצפית המעולה של עמדות גשרים לא משוריינות שיקולי יציבות ומשקל מילאו בבירור חלק חשוב בהחלטה הבריטית להגביל את שריון המבנה העליון. שריון מגדל הקונינג היה מספיק כדי להגן מפני תותחי ספינות קטנות יותר ורסיסי פגזים.
הגנה מתחת למים
גוף הספינה מתחת לקו המים, לאורך חגורת השריון הראשית, יצר את מערכת ההגנה הצידית (SPS). הוא חולק לסדרה של תאים אורכיים בפריסה של ריק-נוזל-ריק; החיצוני והפנימי היו מלאים באוויר, והתא האמצעי בנוזל (דלק או מים). ציפוי הספינה החיצוני באזור ה-SPS היה דק כדי להפחית נזק פוטנציאלי לרסיסים כתוצאה מטורפדו. התא החיצוני של ה-SPS היה בדרך כלל חלל ריק או 'ריק' (הכיל רק אוויר) וזה איפשר להתרחבות הפיצוץ הראשוני מטורפדו תוך מזעור הנזק לספינה. התא המרכזי היה מלא בשמן או במי ים וזה הפיץ את הלם הלחץ על שטח גדול יותר בעוד הנוזל מכיל רסיסי מתכת שנוצרו מפיצוץ הטורפדו. התא הפנימי היה חלל ריק נוסף ושימש להכיל כל נוזל שדלף משכבת הנוזל וכל הלם לחץ שנותר מפיצוץ הטורפדו. בפנים החלל הריק הסופי הייתה מחיצה משוריינת שעוביה נע בין 1.5 אינץ' (37 מ"מ) מעל חללי המכונות עד 1.75 אינץ' (44 מ"מ) ליד המחסנים. מחיצה זו יצרה את "מחיצת ההחזקה" והיא תוכננה להתנגד להשפעות הפיצוץ הנותרות מפגיעת הטורפדו. אם המחיצה הפנימית הסופית הזו הייתה נחדרת, מערכת נוספת של תאים מחולקים תכיל דליפות כלשהן; בתוך מחיצת ההחזקה הספינה הייתה מחולקת מאוד לתאים קטנים המכילים חללי מכונות עזר. שכבת הריק-נוזל-ריק SPS הייתה בדרך כלל ברוחב של כ-13 רגל, ומרחבי המכונות העזר הוסיפו עוד כ-8 רגל של שטח מהציפוי החיצוני של הספינה אל חללי המכונות העיקריים. החריג היחיד לכך היה סמוך לחדרי מנועים A ו-B, שבהם הושמטו חללי מכונות העזר, אך חלל ריק נוסף, ברוחב כשלושה מטרים, הוחלף במקומו. מעל ה-SPS, וישר מאחורי חגורת השריון, הייתה סדרה של תאים, המשמשים בדרך כלל לחדרי רחצה או מקומות אחסון, אשר נועדו לאפשר אוורור כלפי מעלה של לחץ יתר מפגיעת טורפדו. תוכנית זו נועדה להגן מפני ראש נפץ של 1,000 פאונד, ונבדק ונמצא יעיל בניסויים בקנה מידה מלא. ה-SPS היה גם מרכיב מרכזי במערכת בקרת הנזקים של הספינה, שכן רשימות הנובעות מהצפות ניתנות לתיקון על ידי הצפה נגדית של חללים ריקים ריקים או ניקוז תאים מלאים בנוזל בדרך כלל. במקרה של אובדן פרינס אוף ויילס החללים הללו שימשו להצפה נגדית כדי לצמצם את הרשימה.
חימוש ראשי
אה"מ המלך ג'ורג' החמישי וארבע הספינות האחרות של הסדרה כפי שנבנו נשאו עשרה תותחי BL 14 אינץ' Mk VII, בשני צריחים מרובעים מלפנים ומאחור וצריח תאום יחיד מאחורי ומעל הצריח הקדמי. היה ויכוח בתוך האדמירליות על בחירת קליבר הנשק. כחלק מוויכוח שגרתי באדמירליות על קליבר התותחים, שריון, מהירות, הגנת טורפדו וכוח אש נ"מ והיחס הנכון בין התכונות הללו עבור אוניות המערכה מסדרת המלך ג'ורג' החמישי; מעצמות אירופיות אחרות העדיפו את התותחים הראשיים של 15 אינץ' וארצות הברית העדיפה תותחי 16 אינץ'. האדמירליות בחרה בספינה עם מהירות גבוהה, הגנה משופרת, נ"מ כבד ועשרה תותחי 14 אינץ'. בקר האדמירליות כתב ששינוי לתותחי 15 אינץ' יגרור עיכוב של 18 חודשים (מה שאמר שלא יהיו אוניות מערכה חדשות עבור הצי המלכותי עד 1942). סטיבן רוסקיל ציין כי הסכם הצי של לונדון קבע קליבר תותחים מרבי של 14 אינץ', עם סעיף ביטול, שבריטניה נרתעה מאוד מלממש אותו, מכיוון שהאדמירליות קיוותה לשכנע את המעצמות הימיות האחרות לדבוק בתותחי 14 אינץ', אף על פי שהיו על כך מעט דיונים בתוך הפרלמנט. האדמירליות חקרה כלי שיט חמושים במגוון חימוש ראשי כולל תשעה תותחים בשלושה צריחים, שניים קדימה ואחד אחורה. אף על פי שזה היה בגדר יכולתן של מספנות בריטיות, התכנון נדחה במהירות מכיוון שהן חשו נאלצות לדבוק בהסכם הצי השני של לונדון משנת 1936 והיה מחסור רציני בטכנאים מיומנים ובמתכנני נשק, יחד עם לחצים משכנעים להפחתת משקל.
הסדרה תוכננה לשאת שנים עשר תותחי 14 אינץ' בשלושה צריחים מרובעים ולתצורה זו היה צד רחב חזק יותר מתשעת תותחי ה-15 אינץ'. הוכח שאי אפשר לכלול את כמות כוח האש הזו ואת רמת ההגנה הרצויה על תפוסה של 35,000 טון ומשקל הצריח המרובע העלה את יציבות הכלי בספק. הצריח הקדמי השני שונה לצריח קטן יותר עם שני תותחים בתמורה להגנה טובה יותר של שריון, תוך הפחתת משקל הצד הרחב מתחת לזה של סידור תשעה תותחים. פגז ה-14 אינץ' חודר שריון (AP) נשא גם מטען מתפרץ גדול מאוד של. יכולת ניקוב השריון של התותח והתחמושת שלו מוצגת על ידי מגדל הקונינג על שרידיה של ספינת הקרב הגרמנית ביסמרק, המסופק בשריון בעובי 14 אינץ', שנאמר כי הוא דומה ל"גבינה שווייצרית". בהסכם הימי האחרון היה סעיף מדרגות נעות שהתיר שינוי לתותחי 16 אינץ' אם חותם אחר לא יעמוד בו עד 1 בינואר 1937. אף על פי שהם יכלו להפעיל את הסעיף הזה, ההשפעה הייתה עיכוב הבנייה וזה נחשב נבון לבנות עם 14 אינץ' במקום למצוא את עצמם ללא ספינות הקרב החדשות. ארצות הברית בחרה לספוג עיכוב ובנתה את ספינותיה עם תותחים גדולים יותר. כאשר משווים את תותח ה-14 אינץ' הבריטי לתותחים הכבדים יותר המורכבים על ספינות קרב זרות עכשוויות, השריון העבה יותר של ספינות הקרב הבריטיות נטה להביא להשוואה של כוח החדירה היחסי של הפגזים בהתאמה.
בשירות, הצריחים המרובעים התגלו כפחות אמינים מכפי שציפו. חיפזון בבנייה בזמן מלחמה, מרווח לא מספיק בין המבנה המסתובב והמקובע של הצריח, תרגילי ירי לא מספיקים בקליבר מלא וסידורים נרחבים כדי למנוע מהבזק להגיע למחסנים הפכו אותו למורכב מכנית, והובילו לבעיות במהלך פעולות ממושכות. על מנת להכניס תחמושת לצריח בכל דרגת אימון, התכנון כלל טבעת העברה בין המחסן לצריח; לא היה לזה מרווח מספיק כדי לאפשר כיפוף והתגמשות הספינה. מרווחים משופרים, קישורים מכניים משופרים ואימונים טובים יותר הובילו לאמינות רבה יותר בצריחים המרובעים אך הם נותרו בעייתיים.
במהלך קרב מצר דנמרק נגד אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק, לסוללה הראשית של פרינס אוף ויילס שהוזמן לאחרונה היו בעיות מכניות: היא התחילה לירות מטחים בשלושה סבבים במקום מטחים של חמישה סבבים, והיו בעיות בכל הצריחים פרט לצריח התאום 'B'. תפוקת הסוללה העיקרית הצטמצמה ל-74 אחוזים (ביסמרק ופרינץ אויגן השיגו 89% ו-85% תפוקה, בהתאמה) במהלך הקרב, שכן מתוך שבעים וארבעה סבבים שהוזמנו לירות, רק חמישים וחמישה היו אפשריים. צריח 'A' ספג מים והוביל לאי נוחות עבור הצוות שלו וצריח 'Y' נתקע במטח ה-20. מספר הליקויים הידועים בחימוש הראשי שפגע באש 14 אינץ', הנזק שנגרם והמצב הטקטי החמיר אילצו את קפטן ליץ' לסגת מהקרב. כשהטווח יורד ל-14,500 יארד ועם חמישה מתותחי ה-14 אינץ' שלו מחוץ לפעילות, ליץ' החליט להפסיק את הקרב שלו עם אויב עדיף. סטיבן רוסקיל ב"מלחמה בים" (ההיסטוריה הבריטית הרשמית של מלחמת העולם השנייה בים), כרך 1, מתאר את ההחלטה לסגת: "בנוסף לתותח הפגום בצריח הקדמי שלה, צריח נוסף בן 4 תותחים היה זמנית חסר יכולת לירות עקב תקלות מכניות. בנסיבות אלה החליט ליץ' להפסיק את הפעולה ובשעה 06:13 נסוג בחסות עשן." במהלך הקרב המאוחר יותר עם ביסמרק, גם אה"מ המלך ג'ורג' החמישי נתקלה בבעיות עם הסוללה הראשית שלה, ועד 09:27 כל תותח החמיץ לפחות מטח אחד עקב כשלים במנעולי הבטיחות להגנה נגד הבזק. ג'ון רוברטס כתב על בעיות הירי העיקריות בהן נתקלה המלך ג'ורג' החמישי :"בתחילה הצליחה המלך ג'ורג' החמישי להגיע ל-1.7 מטחים לדקה תוך כדי שימוש בקרת מכ'ם, אך היא החלה לסבול מבעיות קשות מ-09:20 ואילך [הערה: האונייה פתחה באש ב-08:48 וירתה במשך כ-25 דקות במהירות של 1.7 מטחים לדקה עד 09:13, כאשר מכ'ם מסוג 284 התקלקל, אך ללא הפסד מתועד של תפוקת תותח 14 אינץ' עד 09:20. ]. צריח 'A' הוצא מכלל פעולה למשך 30 דקות לאחר ירי של כ-23 פגזים לכל תותח, עקב חסימה בין המבנה הקבוע והמסתובב בחדר הפגזים וצריח ה-Y הוצא מפעילות למשך 7 דקות עקב שגיאות תרגולת. . . . שני התותחים בצריח B, תותחים 2 ו-4 בצריח 'A' ותותח 2 בצריח 'Y' הוצאו מפעולה על ידי חסימות ונשארו כך עד לאחר הפעולה – 5 תותחים מתוך 10! היו עוד שפע של בעיות עם כשלים מכניים וטעויות תרגולת שגרמו לעיכובים ופספוסים. היו גם כמה מקרים של ירי מוטעה – תותח אחד (3 של צריח 'A') נפגע פעמיים והיה מושבת במשך 30 דקות לפני שנחשב בטוח לפתוח את מכנס התותח."במהלך החלק המוקדם של פעולתה נגד ספינת הקרב הגרמנית שרנהורסט בקרב כף הצפון ב-26 בדצמבר 1943, דיוק אוף יורק, שירתה תחת שליטת מכ"ם במזג אוויר גרוע, קלעה 31 פגזים סביב המטרה מתוך 52 פגזים כבדים שנורו ובמהלך החלק האחרון היא השיגה 21 פגיעות מתוך 25 יריות, ביצוע ירי מאוד ראוי להערכה. בסך הכל ירתה דיוק אוף יורק 450 פגזים ב-77 מטחים. "עם זאת, דיוק אוף יורק עדיין ירתה פחות מ-70% מהתפוקה האפשרית שלה במהלך הקרב הזה בגלל בעיות מכניות ו"שגיאות תרגולת"".
אוניות הסדרה המלך ג'ורג' החמישי היו ספינות הקרב היחידות שתוכננו עבור הצי המלכותי לשימוש בתותחי 14 אינץ'. (אה"מ קנדה, שתוכננה במקור עבור צ'ילה, השתמשה בתותחי 14 אינץ' במהלך מלחמת העולם הראשונה).
חימוש משני
תותח ה-QF 5.25 אינץ' Mark I דו-תכליתי היה גם כן שנוי במחלוקת. ספר הכיס של תותחני הצי המלכותי שפורסם ב-1945 קובע כי: "קצב האש המרבי צריך להיות 10–12 פגזים לדקה". ניסיון בזמן מלחמה גילה שהמשקל המקסימלי שהטענים יכלו להתמודד איתו בנוחות היה נמוך בהרבה מ-80–90 פאונד ומשקל התחמושת בגודל 5.25 אינץ' גרם לקשיים רציניים, ואיפשר להם לנהל רק 7–8 סבבים לדקה במקום 10–12 סבבים לדקה שתוכננו. ההגבהה המקסימלית הייתה של +70 מעלות ומהירויות ההגבהה והסיבוב האיטיות של התושבות לא היו מספיקות כדי לפגוע מטוסים מודרניים במהירות גבוהה. למרות זאת, זכתה פרינס אוף ויילס במספר הפלות של תותחי 5.25 אינץ' במהלך מבצע הלברד וגרמה נזק ל-10 מתוך 16 מפציצים ברמה גבוהה בשני מפגשים במהלך הקרב האחרון שלה, שניים מהם התרסקו. אנסון שדרגה את תותחי ה-5.25 אינץ' שלה לשליטה ב-RP10 שהגדילה את מהירות הסיבוב וההעלאה ל-20 מעלות לשנייה. ספינות אלו צוידו במערכת בקרת אש HACS AA ובשעון Admiralty Fire Control לבקרת אש עילית של החימוש המשני.
סוללה נגד מטוסים
בתכנון של המלך ג'ורג' החמישי היו ארבע תושבות מקלעים מרובעים בגודל 0.5 אינץ', אך ב-1939 הוחלפו אלה בשני תותחי 40 מ"מ ("פום פום") מסוג Mark VI. בשנת 1940, כדי להילחם במתקפה אווירית, הותקנו ארבע תושבות של רקטות נ"מ, אחד על צריח "B", שתיים על צריח "Y" ואחת החליפה תותח פום פום שהתווסף ב-1939 בירכתיים. תותחי הפום פום במלך ג'ורג' החמישי עוצבו ויוצרו על ידי ויקרס ארמסטרונג, כתוצאה מדרישה שלאחר מלחמת העולם הראשונה להרכבה מרובה שהייתה יעילה נגד מפציצים מטווח קצר או מטוסי טורפדו. הדגם הראשון, שנבחן ב-1927, היה נשק מתקדם מאוד לתקופתו וב-1938 ל-Mark VI היה מהירות לוע של 2,400 רגל לשנייה, 1.6 אינץ' קליבר ואורך קנה של 40 קליבר. הפומפומים ירו פגזים של 1.8 פאונד בקצב של 96–98 כדורים לדקה לאש מבוקרת ו-115 כדורים לדקה לאש אוטומטית. טווח ה-Mark VI היה 6,800 יארד, במהירות לוע של 2,300 רגל לשנייה. התושבת המרובעת Mark VI שקלה 16 טון והתושבת המרובעת של Mark VII שקלה 10.8 טון אם הופעל כוח; ניתן היה להעלות אותו ל-80 מעלות ולהוריד אותו ל-10 מעלות בקצב של 25 מעלות לשנייה, שהיה גם קצב הסיבוב. אספקת התחמושת הרגילה על סיפון ה-Mark VI הייתה 1,800 כדורים לקנה. המלך ג'ורג' החמישי הציגה את מנהל הפומפום של Mk IV לצי המלכותי בשנת 1940, והפכה לספינה הראשונה בעולם הכוללת מעקב אחר מטרות גירוסקופי בבקרת אש נ"מ טכימטרית. סוללת הנ"מ של הספינות הללו גדלה בהדרגה במהלך המלחמה. מספר התותחים ותפקודם השתנו מספינה לספינה, המלך ג'ורג' החמישי בספטמבר 1945 כללה: 8 פומפומים Mk VI, 2 תותחי בופורס Mk II 40 מ"מ מרובעי קנים, 2 תותחי בופורס 40 מ"מ יחידים, ו-24 תותחי אורליקון 20 מ"מ.
בקרת אש
התותחים העיקריים של האוניות מסדרת המלך ג'ורג' החמישי נשלטו באמצעות שני מגדלי פיקוח, אחד על גבי מבנה הגשר ואחד מאחורי התורן המרכזי. כל אחד ממגדלי הפיקוח צויד ב-15 מדי טווח רגל והוזן מהם מידע לשולחן בקרת אש של אדמירליות, Mk IX. במקרה שמגדלי הפיקוח הושבתו, גם לצריחי "A" ו-"Y" היו 41 מדי טווח רגל בעוד לצריח "B" היו 30 מדדי טווח רגל. שתי הספינות הראשונות של הסדרה שהושלמו, המלך ג'ורג' החמישי ופרינס אוף ויילס, נשאו ארבעה מנהלי HACS Mk IVGB עבור תותחי ה-5.25 אינץ' המשניים של הספינה וכן שישה מנהלי פונפון Mk IV; כל עשרת המנהלים הללו הציגו יחידת קצב ג'יירו, בקרת אש טכימטרית. לדיוק אוף יורק והאו היו מנהלי HACS Mk V, כאשר לאנסון הוחלפו מנהלי Mk V ב-Mk VI המעודכן.
קרב מצר דנמרק (פעולות נגד ביסמרק)
המלך ג'ורג' החמישי הייתה הספינה הראשונה של הסדרה שהצטרפה לצי הבית ב-11 בדצמבר 1940 והפעולה הראשונה שלה הייתה מתן כיסוי רחוק למבצע קליימור בפברואר 1941, לפני שליוותה את השיירות האטלנטיות HX 114 ו-HX 115 במהלך מרץ. בשל האיום של ספינת הקרב הגרמנית ביסמרק, צי הבית שלח את המלך ג'ורג' החמישי ואת פרינס אוף ויילס שזה עתה הושלמה ב-22 במאי כדי לסייע באיתור ביסמרק, יחד עם סיירת המערכה אה"מ הוד ושש משחתות. ב-24 במאי, פרינס אוף ויילס והוד יצרו קשר עם ביסמרק ופתחו באש מטווח של 26,000 יארד. המטח השישי של פרינס אוף ויילס פגע בביסמרק, ובמהלך המטח הזה, ואחד נוסף, היא הנחיתה שתי מכות מכריעות, גרמה לפגיעה בחרטום של ביסמרק, הציפה חדר גנרטור וחדר דוודים עזר, ואילצה את השבתה הקריטית של שניים מן הדוודים שלה, מה שהוביל לכך שביסמרק קיבלה את ההחלטה הגורלית לנסות לחזור לנמל. במהלך הזמן הזה ביסמרק ופרינץ אויגן כיוונו אך ורק להוד, ובשעה 06:01 הוד התפוצצה וטבעה, עם אובדן של כל 1,419 אנשי צוותה, מלבד שלושה. בעקבות זאת, קפטן ליץ' (קפטן הפרינס אוף ויילס) נתן פקודה לנתק מגע, והורה על מיסוך עשן כבד כדי להקל על הנסיגה. פרינס אוף ויילס ניסתה לירות שוב על ביסמרק בשני הזדמנויות נוספות, אך בשל המרחק העולה על 20,000 יארד לא הצליחה להנחית פגיעות נוספות ולאחר מכן נאלצה לחזור לאיסלנד כדי לתדלק ולא מילאה עוד חלק בפעולות נגד ביסמרק. בינתיים, המלך ג'ורג' החמישי ב-24 במאי עדיין הייתה במרחק של 300 עד 400 מיילים מביסמרק ורק ב-27 במאי המלך ג'ורג' החמישי ואה"מ רודני הצליחו להיכנס לקרב עם ביסמרק, עקב מפציץ טורפדו פיירי סורדפיש שהשבית את ציוד ההיגוי של ביסמרק ב-26 במאי. במהלך הקרב המלך ג'ורג' החמישי ורודני הצליחו לנטרל במהירות יחסית את צריחי החימוש הראשיים ומערכות בקרת האש של ביסמרק, מה שגרם לה להיות בלתי מסוגלת לירות ביעילות על הספינות הבריטיות; מאוחר יותר הם סגרו לטווח נקודתי. לאחר 32 דקות של ירי המלך ג'ורג' החמישי ירתה 335 פגזי 14 אינץ' לעבר ביסמרק, וקלעה מספר פגעים שתרמו לטביעת ביסמרק זמן קצר לאחר מכן.
טביעת פרינס אוף ויילס
לאחר תיקון ברוזית', פרינס אוף ויילס העבירה את ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל לקנדה לוועידה עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, שהביאה להכרזה על האמנה האטלנטית, אשר פירטה כיצד בעלות הברית מתכוונות להתמודד עם העולם שלאחר המלחמה, ב-14 באוגוסט 1941. לאחר ההכרזה על האמנה, פרינס אוף ויילס ב-24 בספטמבר סיפקה ליווי למבצע הלברד, כאשר פרינס אוף ויילס הפילה מספר מטוסים איטלקיים ב-27 בספטמבר. ב-25 באוקטובר 1941, יצאה פרינס אוף ויילס מהמים הביתיים לכיוון סינגפור, עם פקודות להיפגש עם סיירת המערכה ריפאלס ועם נושאת המטוסים אינדומיטבל; עם זאת, אינדומיטבל עלתה על שרטון בג'מייקה ולא הצליחה להמשיך. ב-2 בדצמבר הקבוצה עגנה בסינגפור ופרינס אוף ויילס הפכה לאחר מכן לספינת הדגל של כוח Z תחת האדמירל סר טום פיליפס. לאחר מכן, הכוח סטה למלאיה הבריטית מכיוון שהם קיבלו מידע מודיעיני שכוחות יפניים נוחתים שם, אולם זו הייתה הסחה וב-10 בדצמבר זוהה הכוח על ידי צוללת יפנית. בשעה 11:00 החלה המתקפה האווירית היפנית הראשונה נגד הכוח ובשעה 11:30 נפגעה פרינס אוף ויילס מטורפדו, אשר פגע בציר המדחף, ועקר אותו ממקומו בעודו מסתובב במהירות גבוהה. הציר המנותק התעופף בתוך המנהרה בה נמצא וגרם לנזק חמור בתוכה ולחדירת מים שהציפו את אחד מחדרי המנוע, את אחד מחדרי הדוודים, שניים מחדרי המכונות, ועוד תאים באחורי הספינה. הספינה החלה לנטות שמאלה בזווית של 10 מעלות דבר שגרם לתותחים באותו צד להיות בזווית שבה לא היו יכולים לירות אל המטוסים התוקפים. ייצור הכוח החשמלי באונייה נפגע חמורות וכן נפסקה התקשורת הפנימית והפסקה פעילותם של מערכות האוורור, ההיגוי והמערכת ההידראולית שסיפקה כוח לתותחי הנ"מ ולחימוש המשני. בשל נטיית האונייה גם לא ניתן היה להפעיל את התותחים ידנית. הפגיעה בציר המדחף גרמה לאובדן הכוח מהמנועים השמאליים כך שהאונייה הונעה רק בחלק ממנועיה והייתה יכולה להגיע למהירות 15 קשר בלבד. ללא מערכת ההיגוי למעשה לא ניתן היה לשלוט על האונייה. עדיין נורתה אש נ"מ על מטוסים מגביהי עוף, ופצצות נוספות פגעו בה אך לא הבקיעו את שריון הסיפון שלה. מפקד האונייה פקד על נטישתה, והיא התהפכה שמאלה וטבעה בשעה 13:18 כאשר אדמירל פיליפס וקפטן ליץ' היו בין 327 ההרוגים. שרידי האוניה שוכנים במהופך בגובה של מים ב-3°33′36″ צפון 104°28′42″ מזרח.
ליווי שיירות
באוקטובר, המלך ג'ורג' החמישי הייתה מעורבת במבצע EJ, שכלל את ליווי נושאת המטוסים אה"מ ויקטוריוס, שמטוסיה תקפו את הספנות הגרמנית בגלומפורד. דיוק אוף יורק, הספינה השלישית של הסדרה, השתתפה בפעולה לראשונה ב-1 במרץ 1942, כאשר היא סיפקה ליווי צמוד לשיירה PQ 12 ולאחר מכן הצטרפה אליה המלך ג'ורג' החמישי ב-6 במרץ, שכן אדמירל ג'ון טובי האמין שאוניית המערכה הגרמנית טירפיץ תנסה ליירט את השיירה; עם זאת, מטוסים מוויקטוריוס הצליחו למנוע מטירפיץ לעזוב את בסיסה בנורווגיה. במהלך שירות הליווי ב-1 במאי 1942 המלך ג'ורג' החמישי התנגשה במשחתת פנג'בי, שיסעה את פנג'בי לשניים ופגעה ב-40 רגל מהחרטום שלה, וכתוצאה מכך המלך ג'ורג' החמישי נשלחה לרציף גלדסטון לתיקון ב-9 במאי לפני חידוש תפקיד הליווי ב-1 ביולי 1942. כששתי הספינות האחרונות בסדרה, האו ואנסון, הושלמו בסוף 1942, הוטלו עליהן כיסוי לשיירות לרוסיה. ב-12 בספטמבר, הצטרפה לאנסון דיוק אוף יורק במתן כיסוי מרוחק לשיירה QP 14. באוקטובר, דיוק אוף יורק נשלח לגיברלטר כדי לתמוך בנחיתות בעלות הברית בצפון אפריקה בנובמבר. ב-31 בדצמבר, האו והמלך ג'ורג' החמישי סיפקו חיפוי רחוק לשיירה הארקטית RA 51.
קרב כף הצפון
אנסון ליוותה את שיירתה האחרונה ב-29 בינואר 1943, לפני שהועברה, עם דיוק אוף יורק, לים התיכון. ביוני 1943 השתתפו שתי אוניות המערכה במבצע תיבת הילוכים, שנועד למשוך את תשומת הלב ממבצע האסקי. במקביל, גם המלך ג'ורג' החמישי והאו הועברו לים התיכון. הם הפגיזו את בסיס הצי טרפאני ב-12 ביולי והגנו על אלג'יר מפני תקיפה אווירית, לפני שיצאו להשתתף במבצע מפולת שלגים. בין 9 ל-11 בספטמבר הם סיפקו תמיכה במבצע סלפסטיק ומאוחר יותר ליוו את הצי האיטלקי שנכנע למלטה.
כשאניית המערכה הגרמנית שרנהורסט הועברה לנורווגיה, זה נחשב הכרחי לספק הגנה כבדה לכל השיירות לרוסיה. ב-25 בדצמבר דווח על שרנהורסט בים. קשר ראשוני נוצר למחרת על ידי הסיירות של כוח 1 (בלפסט, נורפוק ושפילד), אך בעקבות קרב קצר, שרנהורסט הצליחה להרחיק את הסיירות. בינתיים, כוח 2, שכלל את דיוק אוף יורק, הצליח לצמצם את הטווח ודיוק אוף יורק פתחה באש על שרנהורסט, וקלעה מספר פגיעות בטווחים של יותר מ-12,000 יארד. שרנהורסט קלעה שתי פגיעות על דיוק אוף יורק במהלך הקרב, שתיהן פגעו בתרנים ולא הצליחו להתפוצץ. אחד הפגזים של דיוק אוף יורק התפוצץ בחדר הדוודים מספר אחת של שרנהורסט, האט אותה משמעותית ואיפשר למשחתות הבריטיות להתקרב לטווח הטורפדו. פגיעות הטורפדו שלהם אפשרו לדיוק אוף יורק להתקרב לטווח של 10,400 יארד לפני שפתחה שוב באש. כל הצריחים של שרנהורסט שותקו וזמן קצר לאחר מכן טבעה שרנהורסט עם אובדן של למעלה מ-1,700 איש.
לאחר מכן, ב-29 במרץ 1944, דיוק אוף יורק סיפקה חיפוי לשיירה JW 58 ובאוגוסט סיפקו דיוק אוף יורק ואנסון מחסה לנושאת המטוסים פיוריוס, בזמן שהיא ביצעה תקיפות אוויריות נגד מטרות גרמניות בנורווגיה כחלק ממבצע עלה דפנה. ב-3 באפריל, דיוק אוף יורק סיפקה חיפוי למבצע טונגסטן, שהצליח לפגוע באוניית המערכה הגרמנית טירפיץ.
פריסה במזרח הרחוק
בסוף מרץ 1945, המלך ג'ורג' החמישי והאו החלו בפעילות ב כחלק מכוח משימה 57. המבצע הגדול הראשון שכוח המשימה לקח על עצמו היה מבצע קרחון, תמיכה מהחוף בנחיתות אמריקאיות באוקינאווה, שהחל ב-1 באפריל. במהלך המבצע המלך ג'ורג' החמישי והאו היו נתונות להתקפות קמיקזה יפניות ספורדיות, אולם לא נגרם להם נזק מהתקפות אלו, בעוד האו הצליחה להפיל מטוס קמיקזה תוקף. ב-4 במאי, שתי אוניות המערכה הובילו הפגזה של ארבעים וחמש דקות של מתקני אוויר יפנים באיי ריוקיו.
באמצע יולי הם הצטרפו לאוניות מערכה אמריקאיות בהפגזת מתקנים תעשייתיים בהיטאצ'י. במהלך המערכה באוקינאווה, שתי האוניות תמכו בנושאות מטוסים בריטיות. הפעולה ההתקפית האחרונה שלהם הייתה הפגזה לילית של הממאצו ב-29 עד 30 ביולי 1945. דיוק אוף יורק ואנסון הגיעו מאוחר מכדי להשתתף בפעולות האיבה, אך ב-15 באוגוסט הם קיבלו את כניעת הכוחות היפניים שכבשו את הונג קונג. המלך ג'ורג' החמישי ודיוק אוף יורק נכחו בכניעה היפנית הרשמית במפרץ טוקיו. לאחר תום מלחמת העולם השנייה, המלך ג'ורג' החמישי הפכה לספינת הדגל של צי הבית עד דצמבר 1946, אז הפכה לאוניית אימונים, לפני שנגרטה ב-1957. דיוק אוף יורק הפכה לספינת הדגל של צי הבית אחרי המלך ג'ורג' החמישי, עד אפריל 1949, לפני שיצאה משירות ב-1957. האו חזרה לפורטסמות' בינואר 1946 ובילתה שם את שארית הקריירה שלה לפני שהוצאה משירות ב-1957 אנסון שימשה לזמן קצר כספינת הדגל של שייטת אוניות המערכה הראשונה של צי האוקיינוס השקט הבריטי ועזרה לכבוש מחדש את הונג קונג. ב-1949 היא הוכנסה לצי העתודה לפני שהוצאה משירות ב-1957.
Scary Hours 2
רקע והכרזה
בינואר 2021, הודיע דרייק כי אלבום האולפן השישי הקרוב שלו Certified Lover Boy יתעכב וצפוי לצאת בהמשך שנת 2021. כעבור חודשיים הכריז על צאת המיני-אלבום Scary Hours 2, יום לפני צאתו.
צולל גב-קנבס
צולל גב-קנבס (שם מדעי: Aythya valisineria) הוא מין ברווז בסוג צולל השייך לתת-משפחת הצוללים. מין זה מצוי באמריקה הצפונית.
מאפיינים
אורכו של הצולל 48–56 ס"מ, מוטת כנפיו 79–89 ס"מ ומשקלו 862–1,600 גרם. הוא המין הגדול ביותר בסוג צולל. ברווז זה בעל עיניים אדומות בולטות ומקור ארוך בצבע שחור, פנים וצוואר ארוך בצבע חום-אדמוני וחזה שחור. אזור השת גם שחור, אך הכנפיים והגוף לבנים. קצוות הכנפיים אפורות. הנקבה לעומת הזכר אפורה כולה עם מקור עדין יותר וכתם חום על הצוואר. הראש בהיר והעין שחורה וקטנה.
יאן פורטוק
יאן פורטוק (בפולנית: Jan Furtok, נולד ב-9 במרץ 1962 בקטוביץ שבפולין) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק בעמדת החלוץ בגאקאאס קטוביצה, המבורג, איינטרכט פרנקפורט וכן בנבחרת פולין, עמה השתתף במונדיאל 1986. פורטוק נחשב לחלוץ פורה במיוחד, ובעונת 1990/91, סיים כסגן מלך השערים של הבונדסליגה עם 20 כיבושים.
קריירת מועדונים
פורטוק גדל בגאקאאס קטוביצה מליגת העל הפולנית, והחל את קריירת הבוגרים בשנת 1979. פורטוק העביר בקבוצה את מרבית שנות הקריירה הראשונות שלו, והמועדון הפך למזוהה איתו ביותר. פורטוק שיחק במועדון במשך תשע עונות רצופות, וזכה עמו בגביע הפולני בשנת 1986. בשנת 1988 עזב פורטוק את קטוביצה לאחר שהבקיע 77 שערים ב-169 הופעות ליגה, וחתם בהמבורג מהבונדסליגה. פורטוק הפך במהרה לחלוץ דומיננטי, ועונת השיא שלו הייתה 1990/91, אז הבקיע 20 שערי ליגה וסיים כסגן מלך השערים, עם שער אחד פחות ממלך השערים רולאנד וולפארט. פורטוק נשאר בהמבורג עד תום עונת 1992/93, ועזב לאחר חמש עונות, בהן הבקיע 51 שערים ב-135 הופעות ליגה. לקראת עונת 1993/94 חתם פורטוק באיינטרכט פרנקפורט, וחבר בהתקפה לטוני יבואה. עם זאת, פורטוק העמיד בפרנקפורט מספרים סולידיים, ובשתי עונות הבקיע תשעה שערים בלבד. בקיץ 1995 חזר למועדון נעוריו גאקאאס קטוביצה, שם שיחק שלוש עונות נוספות. בשנת 1998 פרש פורטוק ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
פורטוק החל לשחק בנבחרת פולין בשנת 1984, והבקיע עבורה 10 שערים ב-36 הופעות. בשנת 1986 פורטוק נכלל בסגל פולין למונדיאל 1986, אך שיחק במשחק אחד בלבד, בתבוסה 4-0 לנבחרת ברזיל בשלב שמינית הגמר, במשחק בו נכנס כמחליף. במוקדמות מונדיאל 1994 הבקיע פורטוק שער בעזרת ידו במשחק ביתי מול נבחרת סן מרינו, שהציל את נבחרת פולין מתיקו מביך. בשנת 1994 ערך פורטוק את הופעתו האחרונה בנבחרת פולין.
צולל גב-קנבס
מאפיינים
הברווז מצוי באגמים, נהרות וביצות עשב באמריקה הצפונית ומצפין עד לחוג הארקטי.
הנקבה מקננת בשולי המים בין הצמחייה ומטילה בקן 5–11 ביצים. נקבות אחרות עשויות להטיל ביצים בקן, לעיתים תוך דחיפת המארחת ומאבק איתה. לאם המארחת קשה לזהות איזו ביצה לא שייכת לה, וכך האפרוחים מוטבעים. גם ברווזי צולל אמריקאי נטפלים לקינה. התועלת שלהם היא בכך שישנם הרבה טורפים באגמים ובביצות כמו ראקונים, בואשים ונחשים רעבים וגם הברווזות המקננות עלולות להיטרף. הפצת הביצים מסייעת לחלק מהתטולות להינצל.
יאן פורטוק
לאחר הפרישה
פורטוק כיהן לאחר פרישתו במספר תפקידים בגאקאאס קטוביצה, ואימן את המועדון לתקופה קצרה בשנת 2005. בהמשך, כיהן כנשיא המועדון.
תארים
עם גאקאאס קטוביצה:
הנסיך ולדימיר (צוללת)
K-549 הנסיך ולדימיר (ברוסית: АПЛ Князь Владимир) היא צוללת טילים בליסטיים גרעינית מדגם בּוּרֵיי והיא הראשונה מיחידת בּוּרֵיי-A (פרויקט 955A) שנכנסה לשירות חיל הים הרוסי. הצוללת נקראת על שם הנסיך ולדימיר הגדול.
היסטוריה
פרויקט 955A פותח על ידי לשכת העיצוב רובין והמעצב הראשי היה סרגיי קובאלב. הצוללת תוכננה להיכנס לשירות בשנת 2010 אך הבנייה עוכבה עד יולי 2012 בשל סכסוך בעניין העלויות הנדרשות, בין משרד ההגנה הרוסי לבין תאגיד המספנות המאוחד.