cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפקת אנרגיה מפסולת
חלופות לקביעת תמהיל הטיפול בפסולת עירונית
התוכנית החדשה בוחנת מספר חלופות לתמהילים לטיפול בפסולת עירונית עד לשנת 2030. בנוסף, נבחנו ההשלכות הכלכליות של ביצוע החלופות בהתבסס על מחיר קצה לטיפול בטון פסולת לרשות המקומית. לאחר בחינת החלופות ביחס לעלות/תועלת המשרד להגנת הסביבה ממליץ בתוכניתו על "חלופה 2030 " מכיוון שהיא מאפשרת לעמוד ביעדי התוכנית ובראשם צמצום ההטמנה לפחות ל-30%, וכן הוזלת הטיפול בפסולת לרשויות המקומיות.
חלופת 2030
בחלופה זו, מוקמת רשת מתקני מיון בפריסה ארצית, מתבצעים שינויים רגולטוריים של פח
מתמחזרים (הפח הכתום) ובהפרדה במקור של המגזר העסקי ומוקמים 3 מתקנים להשבת אנרגיה בפריסה ארצית.
במצב זה, 100% מהפסולת עוברת מיון, 62% מהפסולת עוברת מיון טכנולוגי, 38% מהפסולת מופרדת במקור על ידי התושבים.
תוצאות: 26% הטמנה, 51% מיחזור, 23% השבת אנרגיה.
הערכת עלות הטיפול לרשות המקומית: 460 ₪ לטון פסולת.
(המשרד להגנת הסביבה 2018).
חלופת 0
לעומת תוכנית 2030, קיימת חלופת ה"עסקים כרגיל" או חלופת האפס., בחלופה זו, המשרד אינו משנה את המדיניות הקיימת ואינו מבצע השקעות בהקמת תשתיות או שינויים רגולטוריים חדשים. במצב זה, 55% מהפסולת איננה עוברת מיון,18% מהפסולת עוברת מיון בטכנולוגיה בסיסית ו- 27% מהפסולת מופרדת במקור על ידי התושבים.
תוצאות: 80% הטמנה, 20% מיחזור
הערכת עלות הטיפול לרשות המקומית: 514 ₪ לטון פסולת.
צעדים עיקריים למימוש התוכנית
מתקני המיון לפסולת מאפשרים הוצאת חומרי גלם בעלי ערך והעברתם למיחזור, ולהפרדת הרכיב -האורגני, הגורם למרבית הנזק הסביבתי בעת הטמנתו, והעברתו לטיפול המתאים. על פי לוחות הזמנים של המשרד להגנת הסביבה, שישה מתקני מיון חדשים יוקמו ברחבי הארץ עד לשנת 2024. (המשרד להגנת הסביבה 2018).
כמו כן, יוקמו ארבעה מתקני עיכול אנאירובי וקומפוסטציה לצורך טיפול בפסולת פריקה -ביולוגיה, על פי התוכנית ימוקמו המתקנים בסמוך למתקני המיון. מתקנים אלו יטפלו בפסולת פריקה ביולוגית, המהווה כ-35% מהפסולת העירונית. המתקן הראשון יוקם בשפד"ן ויטפל בכ- 1000 טון ביום של פסולת פריקה ביולוגית.
מתקני השבת אנרגיה- על פי התוכנית יוקמו תחילה 3 מתקנים להשבת אנרגיה., ההערכה היא שכל מתקן השבה יוכל לקלוט עד10% מהפסולת, והקמת 3 מתקני השבה, יחד עם שיטות אחרות ישיגו את היעד לשנת 2030.
במקביל להקמת המתקנים, הגברת ההפרדה במקור של חומרים מתמחזרים בקרב התושבים במשקי הבית, באמצעות הפח הכתום, ומיון של עד 100% מהפסולת העירונית שלא מופרדת במקור במתקני מיון. (המשרד להגנת הסביבה 2018).
ביבליוגרפיה
המשרד להגנת הסביבה, מסמך מדיניות לקידום הקמת מתקנים להשבת אנרגיה מפסולת עירונית בישראל Waste to Energy  מוגש לאישור המועצה הארצית לתכנון ובניה 2.1.2018.
המשרד להגנת הסביבה, הפקת אנרגיה מפסולת ביומסה, תקצירי מחקרים ותובנות, אוגוסט 2014.
המשרד להגנת הסביבה, מסמך מדיניות הפקת אנרגיה מפסולת, על פי החלטת הממשלה מס. 3484 מיום 2011.7.17 בעניין אנרגיות מתחדשות. כתבה: נעמה אשור בן ארי, רא"ג פסולת מוצקה.
Alwaeli, M. (2015) ‘An overview of municipal solid waste management in Poland. The Current Situation, Problems and Challenges’, in Environment Protection Engineering, 4(41), p.180- 193
An overview of the global waste to energy industry. Nickolas J. Themelis,
Blanco, M. M. (2014) Life cycle model of waste to energy technologies in Spain and Portugal, University of Cantabria, http://repositorio.unican.es/xmlui/bitstream/handle/10902/6267/TesisMMB.pdf?sequence=1
Clean Energy Finance Corporation (2015) The Australian bioenergy and energy from waste market, https://www.cleanenergyfinancecorp.com.au/media/107567/the-australianbioenergy-and-energy-from-waste-market-cefc-market-report.pdf
Coolsweep (2014) Report – Global analysis of the waste-to-energy field, http://webcache.googleusercontent.com/search?q=cache:GKVMActKaT4J:www.energyclust
Department for Environment, Food & Rural Affairs (2013) Advanced Thermal Treatment of Municipal Solid Waste, https://www.gov.uk/government/uploads/system/uploads/attachment_data/file/221035/pb138 88-thermal-treatment-waste.pdf
Ecoprog (2015) Waste to Energy 2015/2016 – Technologies, plants, projects, players and backgrounds of the global thermal waste treatment business, Extract 8th edition, http://www.ecoprog.com/fileadmin/user_upload/leseproben/ext_market_report_WtE_2015- 20-2016_ecoprog.pdf
Kellner U, Delzeit R, and Thiering J. 2011. Digestate treatment: The influence of the location and size of the plant on the cost. Berichte Uber Landwirtsch 89(1): 38–55.
Swedish Association of Waste Management, ISWA Waste Management World,
Waltenberger R and Kirchmayr R. 2013. Wet and dry anaerobic digestion processes. BDI. Jyvaskyla Summerschool. www.valorgas.soton.ac.uk/Pub_docs/JyU%20SS%202013/VALORGAS_JyU_2013_Lecture_12.pdf.
אימפסטו
אימפסטו (Impasto) הוא מושג מתחום הציור שמתאר טכניקה של שימוש בצבע סמיך בשכבות עבות, כך שנוצרת איכות חומרית לצבע באמצעות מכחול או סכין, אשר עקבותיהם ניכרים בצבע. טכניקה זו מתאימה לציורי שמן ולסוגים מסוימים של אקריליק.
אחד האמנים הראשונים שהשתמש באימפסטו בציוריו הוא הצייר ההולנדי רמברנדט. בציוריו מופיעים אזורים רוויי צבע שאינו נספג ויוצר איכות ומרקמים כמו בתבליט שטוח. בציוריו מופיע האימפסטו במקום שבו אמור להופיע ה'אור' המצויר.
באמנות המודרנית משמש האימפסטו גם כסמן של רגשות ותחושות של הצייר. ציירים אימפרסיוניסטים ואקספרסיוניסטים השתמשו בהנחת צבעים חופשית יותר ובאימפסטו כדי ליצור עניין בקומפוזיציה. דוגמה לכך ניתן למצוא בציוריו של הצייר וינסנט ואן גוך אשר משיכות המכחול העזות בציוריו הן בעלות איכות פיסולית. אצל הצופה נתפשת איכות זו כבעלת ממד רגשי. בקרב אמני הפעולה מהווה האימפסטו חלק בלתי נפרד מטכניקת הציור, בכך שהוא מדגיש לצופים ביצירה את תהליך הכנתה.
סרחניים
הסַּרְחָנִיִּים היא משפחה בעלת תפוצה עולמית של תת-הסדרה פשפשים. המשפחה מונה כ-750 מינים ב-120 סוגים, בישראל ידועים 33 מינים. בדומה לרבים מהפשפשים הסרחניים הם בעלי בלוטות ריח מפותחות, אשר משמשות בין השאר להגנה. בתקופת ההזדווגות, מינים אחדים כגון הסרחן שחור-כנף נמשכים בהמוניהם למקורות תאורה וריכוזם הגדול מפיץ ריח שאינו נעים, ומכאן נגזר שמם בעברית.
גודל המינים נע בין 1.5 ל-16 מ"מ, גופם שחור, חום או אדום, לעיתים עם עיטורים לבנים או ברק מתכתי. המחוש בעל 4 או 5 פרקים אשר בזמן מנוחה מכונסים מתחת לגוף. רבים מהמינים מעבירים את חייהם מתחת לקרקע וניזונים מחלקי צמח תת-קרקעיים כגון שורשים, לשם כך הם מצוידים ברגלי חפירה בעלות זיפים קשים. עם זאת קיימים מינים כגון אלו השייכים לשבט Sehirini אשר ניזונים מחלקי צמח עיליים. בתת-המשפחה Garsauriinae מינים ניזונים ומתגוררים תחת קליפות עצים, בתת-המשפחה Amnestinae קיימת סימביוזה עם נמלים. כמה מהמינים השייכים לתת-המשפחה Cydninae ניזונים מזרעים.
הסרחניים הם משפחה עתיקה יחסית ועדויות של מאובנים ניתן למצוא עוד מתור היורה המאוחרת, אך הם הפכו נפוצים יותר רק בתור הקרטיקון בעקבות שינויים פאוניסטים. מבין כלל מאובני הפשפשים, הסרחניים נפוצים במיוחד ביחידת הפלאוגן והם מאובני הפשפשים הנפוצים ביותר במקבצי פצלים מתור השלישון, אך כמעט שאינם מופיעים בתוך ענברים.
יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה
יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה (ברוסית: Екатерина Вторая; 2 במאי 1729 – 17 בנובמבר 1796) הייתה קיסרית האימפריה הרוסית מ-1762 ועד יום מותה. מכונה גם יקטרינה הגדולה (Екатерина Великая). כשהמירה את דתה לנצרות האורתודוקסית, קיבלה גם את השם יקטרינה אלכסייבנה (Алексеевна).
ראשית חייה
יקטרינה נולדה בעיר שטטין שבפרוסיה (כיום שצ'צ'ין, פולין), ושמה היה סופיה אוגוסטה פרדריקה פון אנהלט צרבסט. אביה, כריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט, היה קצין בצבא פרוסיה ומושל העיר. סופיה הגיעה לרוסיה בשנת 1744, יחד עם אמה יוהנה אליזבת, נסיכת הולשטיין-גוטורפ, בעקבות הזמנה של הקיסרית יליזבטה, אשר עמדה להינשא לדודה של סופיה, שנפטר לפני מועד החתונה. ב־21 באוגוסט 1745 נישאה סופיה לקרל פטר אולריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ, אחיינה של הקיסרית יליזבטה ויורש העצר שלה. למרות התנגדות אביה הלותרני, המירה סופיה את דתה לנצרות אורתודוקסית ושינתה את שמה ליקטרינה אלכסייבנה.
נישואיה של יקטרינה לפיוטר לא היו מאושרים. בשל מוגבלותו השכלית והנפשית של פיוטר. לשני בני הזוג היו מאהבים, ויקטרינה אף רמזה באוטוביוגרפיות שלה שבנה פאבל הוא בנו של אחד ממאהביה סרגיי סלטיקוב, אם כי היה דומה לבעלה.
ביולי 1762, בזמן שפיוטר שהה בביקור בהולשטיין, מקום הולדתו, השתלטה יקטרינה, בעזרת בני האצולה שתמכו בה (ביניהם היה מאהבה, גריגורי אורלוב) ובעיקר ניקיטה פנין, על כס המלוכה. פיוטר אולץ לוותר על כתרו וב־17 ביולי 1762 נרצח על ידי אחיו הצעיר של גריגורי, אלכסיי אורלוב. בתקופת ברית המועצות סברו ההיסטוריונים כי יקטרינה היא שציוותה על רצח פיוטר, אולם כיום, דעתם של ההיסטוריונים בנושא אינה חד־משמעית.
שלטונה של יקטרינה
יקטרינה פעלה רבות על מנת להגדיל את השטח שבשליטת רוסיה וסיפחה למדינה שטח בגודל של כ־518,000 קמ"ר, יותר מכל שליט אחר בתולדות האימפריה, להוציא את פיוטר הגדול.
מדיניות חוץ
בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1768–1774 נגד האימפריה העות'מאנית, הייתה רוסיה אחד הכוחות המרכזיים. בעקבות כך השיגה רוסיה גישה לים השחור וסיפחה את הערבה הענקית שמאוחר יותר הפכה לחלק מאוקראינה, שם נבנו הערים אודסה, ניקולאייב, יקטרינוסלאב (מילולית: תהילת יקטרינה, כיום נקראת דניפרו) וחרסון.
ב־1783 סיפחה יקטרינה לרוסיה גם את חצי האי קרים, תשע שנים בלבד לאחר שזכה בעצמאות מהאימפריה העות'מאנית.
במהלך מלחמה בין פרוסיה לאוסטריה פעלה יקטרינה כמגשרת. ב־1780 שלחה אוגדה שתגן על ספינות נייטרליות מהתקפות של בריטניה, שהייתה אז בעיצומה של מלחמת העצמאות האמריקאית וסירבה להתערב לטובת בריטניה כאשר התבקשה.
בין השנים 1790-1788 נלחמה נגד שוודיה. השוודים, שציפו לנצח בקלות את צבאות רוסיה שהיו עסוקים עדיין במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית, ספגו אבדות בנפש ואבדות טריטוריאליות קשות כאשר הופתעו על ידי הצי הבלטי.
תרבות ואמנות
יקטרינה החשיבה את עצמה כשליטה נאורה וראתה את עצמה כ"פילוסופית על כס המלוכה" ותומכת נלהבת באמנות. מוזיאון הארמיטאז', שארמון החורף הוא כיום חלק ממנו, החל כאוסף אמנות פרטי של יקטרינה. יקטרינה כתבה מדריך הוראה לילדים, כשהיא שואבת את רעיונותיה מג'ון לוק, והקימה את מוסד הלימודים "סמולני", שנחשב לאחד מבתי הספר הטובים באירופה, בו התחנכו בנות של סוחרים עשירים לצד בנות אצולה. היא כתבה ליברטות, סיפורת, קומדיות ואוטוביוגרפיות, והתכתבה עם וולטר, דני דידרו וז'אן לה רון ד'אלמבר.
יקטרינה תרמה לאמנות של רוסיה יותר מכל שליט אחר, לפניה ועד היום, אם כי היא לא היססה להפעיל צנזורה על החומר המפורסם, וכאשר אלכסנדר רדישצ'ב פרסם את כתב העת "מסע מפטרבורג למוסקבה" (1790), אשר חשף את מצבם של הצמיתים, הגלתה אותו לסיביר.
ב-1934 יצא הסרט "הקיסרית האדומה" שביים יוזף פון שטרנברג ואותה גילמה מרלן דיטריך. ב-2014 שודרה הסדרה "יקטרינה" (בכיכובה של מרינה אלכסנדרובה) והסדרה "יקטרינה הגדולה" (בכיכובה של יוליה סניגיר) על שנות שלטונה והופקה על ידי הערוץ הראשון הרוסי.
ב-2019 נוצרה יקטרינה הגדולה בהפקה של HBO, הכוללת ארבעה פרקים על חייה של הקיסרית בכיכובה של הלן מירן; ב-2020 הופקה דרמה בת 10 פרקים ע״י Hulu שנושאת את השם ״The great" בהשראת סיפור חייה של יקטרינה הגדולה ובכיכובם של אל פנינג וניקולס הולט. הסדרה ספגה ביקורת על הקשר הרופף (מאוד) בין האירועים המתוארים בה לסיפור ההיסטורי המקובל אודות יקטרינה.
סוף חייה
יקטרינה נמצאה, כשהיא בהכרה חלקית, על רצפת חדר ההלבשה שלה בבוקר יום רביעי, ה־16 בנובמבר 1796. רופאה האישי, ד"ר ג'ון רוג'רסון, אבחן זאת כשבץ. על אף מאמציו להחיותה, נכנסה יקטרינה לתרדמת ומתה בסביבות 9:45 בערב המחרת. נקברה במבצר פטרופבלובסקיה, סנקט פטרבורג. את יקטרינה החליף בשלטון בנה, פאבל הראשון.
לאחר מותה נמתחה על יקטרינה ביקורת, ונפוצו שמועות רבות לגבי נסיבות מותה, שנקשרו למספר המאהבים הרב שהיה לה. מרבית השמועות התבררו כלא מבוססות.
איידס בתאילנד
תאילנד היא מקרה ייחודי מבחינת יחסה למחלת האיידס, בכך שממשלתה מייחסת למלחמה בנגיף חשיבות רבה, ומנהלת תוכנית אפקטיבית למניעה של התפשטות המחלה.
תחילת תופעת האיידס בתאילנד
תופעת האיידס הופיעה בתאילנד לראשונה באמצע שנות השמונים, כשהמקרה הראשון תועד רשמית בשנת 1984. עד אז, לפי החוקרת קרלה ואן קרוויג'ק, שחקרה את תופעת האיידס בענף הזנות בבנגקוק ב-1989-1990, נחשבה המחלה למחלה של 'פאראנג' (Farang), מערביים, ואכן מקרי ההדבקות היו מעטים ואפיינו בעיקר זרים שחיו בתאילנד (כמו גם הומוסקסואלים ומשתמשי סמים קשים). הפרלמנט התאילנדי אף הציע להתנות כניסה של זרים למדינה בבדיקת איידס. כתוצאה מכך המודעות למחלה הייתה נמוכה, ואף נפוץ המיתוס, לפיו תאילנדים אינם נושאים את הנגיף.
שינוי היחס הציבורי למחלה
השינוי ביחס לאיידס חל בתאילנד בתחילת שנות התשעים, או אז החל הדיון בנושא להתפתח באופן מהיר. הדיווח הראשון על התפשטות המחלה הופיע בפברואר 1990 בעיתון ה-"בנגקוק פוסט", שם סופר על עליה חדה במקרי ההדבקות של עובדי ועובדות ענף הזנות, מי שיהפכו בשלב זה לקבוצת סיכון מובילה, בצ'יאנג מאי, צפון תאילנד. בקיץ של אותה שנה, בישראל, פרסם כתב העת "איתנים" דיווח לפיו "הסקר הרשמי האחרון בנושא איידס בתאילנד מורה על מספר משוער של 50,000 נושאי הנגיף במדינה זו. כמו כן טוען הסקר כי הזונות גורמות להתפשטות מהירה של המחלה גם באוכלוסייה ההטרוסקסואלית...". התופעה סיכנה את גברי תאילנד ואת התיירים המערביים. בשלב זה החלה הממשלה התאילנדית לנקוט בצעדים ראשוניים לטיפול בתופעה, אף על פי שבאותו הזמן היא עדיין לא נתפסה כמגפה.
מקרה משמעותי שהביא לשינוי בתפיסה הציבורית והממשלתית של התופעה הייתה הידבקותו של צ'ה-און סוסום, עובד מפעל שנדבק בנגיף ה-HIV כתוצאה מעירוי דם. החשיפה התקשורתית הרבה לה זכו סוסום ואשתו, אשר פוטרו מעבודותיהם כתוצאה מחשיפת הסיפור ב-1987, הפכה אותם לדוגמה אנושית למחלה, וקידמה מאוד את המודעות הציבורית לתופעה, ואת ההבנה כי היא עשויה לפגוע בכל אחד ואחד. עם זאת, בין השנים 1988-1989, עלו אחוזי ההדבקות בקרב משתמשי הסמים ועובדי ענף הזנות בעשרות אחוזים. הדבר התבטא בגלים של הדבקות בקרב לקוחות ענף הזנות, גברי תאילנד, בנות או בני זוגם, וילדיהם.
מסע ההסברה והחינוך של ממשלת תאילנד
ב-1991, לאחר הפיכה צבאית, עלה לשלטון ראש הממשלה האזרחי אנאנד פניאראצ'ון, שהעביר את האחריות בנושא האיידס ממשרד הבריאות למשרדו שלו, והפך את המאבק למניעת המחלה וריסון המגפה למטרה לאומית. רק בתקופה זו, שנים לאחר המערב, החלו להופיע בתאילנד פרסומיים ממשלתיים להעלאת המודעות למחלה ותוכניות חינוך. פעיל חשוב במסע ההסברה היה חבר הקבינט התאילנדי מקאיי ויראויידיה, שפיקד על התוכנית המסיבית, במסגרתה שודרו מדי שעה תשדירים להעלאת המודעות במאות תחנות רדיו ארציות ו-6 ערוצי טלוויזיה. מאמצים אלו, לצד חינוך למניעת איידס אשר הפך לחלק מתוכנית הלימודים בכל בתי הספר, ותוכנית "100% קונדום" אשר סיפקה קונדומים בחינם לבתי בושת, פגעו בתדמיתו של ענף הזנות המקומי והביאו לירידה קלה בהגעת תיירים מהמערב, אך הורידו את שיעורי ההדבקות במחלה באופן משמעותי.
תאילנד היא אחת מהמדינות המתפתחות היחידות בעולם, בהן מסע ההסברה הציבורי להעלאת המודעות למחלה הוכיח את עצמו כאפקטיבי ברמה ארצית. תוכנית החינוך למודעות וסקס בטוח הורידה את אחוזי הזנות, העלתה את אחוזי השימוש בקונדומים והורידה משמעותית את מקרי ההדבקות בכלל מחלות המין. מספר הנדבקים באיידס בתאילנד ירד, בזכות שלל פעולות אלו, מ-143,000 בשנת 1991, ל-19,000 בשנת 2003.
מצב תופעת האיידס בתאילנד כיום
למרות הצלחתו של המאבק הציבורי באיידס בתאילנד מוסיפה המחלה לתקוף אזורים חלשים וקבוצות סיכון במדינה. בדיווח שפרסם האינטרנשיונל הראלד טריביון, בנובמבר 2005, נאמר כי צמצום התקציב הממשלתי למאבק באיידס, בשילוב עם עליה בדיווחים עדכניים על התנהגות מינית מסוכנת ומקרים של מחלות מין, עשוי להתבטא בעליה מחודשת של תופעת האיידס בתאילנד בשנים הקרובות.
נבלות
נבלות היא מיני סדרה ישראלית בת חמישה פרקים, בבימויו של דרור סבו, שהוקרנה בערוץ הוט 3 בשנת 2010.
הסדרה היא עיבוד שכתבה דפנה לוין לנובלה "נבלות" מאת יורם קניוק, מתוך ספרו "עיטים ונבלות". העלילה נסובה סביב צמד קשישים, אפרים ומושקה, פלמחניקים בעברם, שיוצאים למסע רצח סדרתי של צעירים ברחובות תל אביב.
הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2011.
ב-2015 הסדרה נמכרה לרשת HBO האמריקאית.
שחקנים אורחים
שי גולדשטיין - ברמן; הדס שטייף - כתבת גלי צה"ל; אלון חמאווי - צעיר בים; ערן איווניר - חוקר; אמירה בוזגלו - בחורה עם דג מלוח; רמי דוידוף - בחור עם כלב; גיל נתנזון - סלקטור; עדי שילון - יאפית מדברת בטלפון; איתן לוי - רוכב אופניים; יורם קניוק - עובר אורח.
גינוואן
גִינוֹוָאן (ביפנית: 宜野湾市) היא עיר במחוז אוקינאווה, יפן. בשנת 2003 נאמדה אוכלוסיית העיר בכ-94,693 תושבים, עם 40,041 בתי אב וצפיפות אוכלוסייה של 4,854 אדם לקילומטר רבוע. השטח הכולל של העיר הוא 19.51 קילומטר רבוע. העיר גובלת בערים צ'טאן ממערב, אוקינאווה סיטי מצפון, יוראסוי מדרום ונישיהארה ממזרח.
העיר הוקמה ב-1 ביולי 1962 והיא מנוהלת על ידי חבר נבחרים המורכב מ-28 אנשים. לגינוואן שני מוקדי משיכה לתיירים והם הריסות מבצרים שהושמדו כליל במלחמת העולם השנייה.
בעיר שוכנת אוניברסיטת אוקינאווה.
שבט יהודה בדוחק ובצער
שבט יהודה בדחק ובצער הוא פיוט הנאמר בפתיחת הסליחות, לפי רוב מנהגי הספרדים. הפיוט פותח את חלק אמירת י"ג מידות שבמהלך הסליחות, ומגיע מיד אחרי אמירת אשרי ופסוקי הרחמים. שד"ל ייחס את הפיוט לרבי שמעיה קוסון מחבר הפיוט אודה לאל.
מבנה הפיוט
הפיוט מורכב משמונה שורות, אשר יוצרות את האקרוסטיכון "שמעיה חזק", ושורת מעבר לאמירת אל מלך. כל שורה בנויה משתי צלעיות, אשר חורזות ביניהם בחריזה פנימית. הצלעית השנייה של כל שורה היא שיבוץ מקראי.
תוכן הפיוט
הפיוט מדבר על צערו ומצוקתו של עם ישראל (המכונה כולו "שבט יהודה"), ומתפלל שה' ישמע את תפילת בניו, יזכור אותם ויושיע אותם מצרותיהם.
אמירת הפיוט
הפיוט משמש הקדמה לאמירת י"ג מידות של רחמים בפעם הראשונה שהן נאמרות בסליחות. במנהג המקורי, נאמר במקום זה פיוט פתיחה אחר, "ה' אלהי צבאות יושב הכרובים", אך קהילות רבות החליפו אותו ב"שבט יהודה", וזהו המנהג הרווח כיום. כיוון שהפיוט פותח את החלק של אמירת י"ג מידות, אותו ניתן לומר רק במניין, הפיוט משמש נקודת ציון למקום ממנו מדלגים כשאין מניין, ואליו חוזרים אם הגיע מניין באמצע אמירת הסליחות. בדרך כלל, נוהגים לומר את הפיוט בצורה של חזן וקהל, כאשר החזן אומר את הצלעית הראשונה של השורה, והקהל את הצלעית השנייה, ויש נוהגים שכל הקהל אומר את הפיוט יחד. הפיוט נדפס גם גם בכמה סדרי תפילה לערב ראש חודש.
שמואל ינאי
שמואל ינאי ("סאמק") (פּוֹזנַנסקי) (25 בינואר 1921 – 26 ביוני 2011) היה המפקד האחרון של הפלי"ם, מפקד שייטת המשחתות, ראש מחלקת ים (רמ"ח ים) וסגן מפקד חיל הים בדרגת אלוף-משנה. לאחר שחרורו מצה"ל היה ממקימי ארגון גמלאי צה"ל 'צוות'.
משפחה ועלייה
שמואל ינאי "סאמק" נולד בוורשה בירת פולין, כשמואל פוזננסקי. הוריו היו סוציאליסטים לא ציוניים שהאמינו בפולין העצמאית. דודתו אחות אמו אסתר עלתה בשנת 1925 לארץ ישראל וממנה נדבק ברעיון הציוני. בגיל חמש החל ללמוד בגן ילדים עברי בוורשה, ומשם עבר ללמוד בבית הספר העברי "תרבות" בעיר. ב-3 בספטמבר 1935 יצא בגפו, מצויד ברישיון עלייה לארץ ישראל סרטיפיקט, ברכבת מוורשה לנמל קונסטנצה שברומניה ומשם הפליג באניה "פולוניה" לחיפה.
בארץ ישראל התגורר בבית דודתו ולמד בבית הספר בסמ"ת בחיפה. בשל קשיים כלכליים הפסיק את לימודיו בבית הספר בתום שנת הלימודים ויצא לעבוד כסתת אבנים לבניין. ינאי נרשם כחבר ב"הנוער העובד" וב"הסתדרות".
שירות המדינה בדרך
בשנת 1941 הצטרף לפלמ"ח ושירת בפלוגה א' בפיקודו של יגאל אלון. בשנת 1942 סיים קורס מפקדי כיתות. בחודש יולי 1942 בהיות המחלקה בכפר גלעדי הוזמן לפגישה עם יצחק שדה, מפקד הפלמ"ח ונשאל למה התנדב? ומה ברצונו לעשות? תשובתו הייתה:. באותו חודש ערכו הגרמנים את האקציה הגדולה בווארשה בה גורשו רוב יהודי העיר בכללם כל בני משפחתו לטרבלינקה ונרצחו שם.
פלי"ם
עם ביטול אימוני הצניחה, בתחילת שנת 1944 הצטרף ינאי לקורס מפקדי סירות השלישי של הפלי"ם בקיסריה. עם סיום מלחמת העולם נודע לינאי כי כל משפחתו נרצחה על ידי הנאצים:
באוגוסט 1945 הצטרף ינאי לקורס השלישי מתוך ארבעה 'קורסי חובלים' שבוצעו על ידי הפלי"ם. הקורס התנהל בצורה חשאית, במסגרת בית הספר הימי ליד הטכניון, בשכונת הדר הכרמל בחיפה. הלימודים בהדרכתו של שמואל טנקוס ארכו שישה חודשים. בכל מחזור התחנכו 15 אנשי פלי"ם, שהוכשרו כימאים שיוכלו לפקד על ספינות מעפילים. הלימודים היו ברמה גבוהה וכללו מתמטיקה, ניווט חופי ואסטרונומי, מבנה אוניות, ארגון הובלת אנשים באנייה: חלוקת מזון ומים. מגורי החניכים היו בקיבוץ יגור וכל יום היו נוסעים ולפעמים הולכים מהלימודים לקיבוץ.
בסיומו נשלח לרכז את פעילות הפלוגה הימית של הפועל על גדות הירקון, בתל אביב. ינאי היה מאוכזב מכך שנשאר בארץ בעוד חבריו לקורס נשלחו לפעילות המוסד לעלייה ב' באירופה. אך התגאה בכך שחניכיו בפלוגה הימית היו הראשונים להתנדב ולהמשיך את פעילות הפלי"ם.
בסוף אוגוסט השתתף בהורדתם לחוף שדות-ים של מעפילי אנית המעפילים "דלין", הראשונה שהגיעה מאירופה ועליה ניצולי השואה. בליל 31 באוקטובר – 1 בנובמבר 1945 השתתף בפעולתה הראשונה של "תנועת המרי העברי" ופיקד על חוליה שפוצצה קטע של מסילת רכבת בין הצוק של זכרון יעקב לכניסה לבנימינה.
אונית המעפילים חביבה רייק
בחורף 1946 נשלח ינאי בפקודת הפלי"ם לאסמאעיליה, מוסווה כחייל בריטי, על מנת לצאת משם לאירופה למשימה ראשונה של ליווי אוניית מעפילים לארץ ישראל. בין 15 באפריל – 30 במאי 1946, פיקחו אריה קפלן (קיפי), ינאי ושליחי המוסד לעלייה ב' על הכנתן בפיראוס של אניות המעפילים "חביבה רייק" ו"רפי" לקראת הפלגתן. בליל 2 ביוני 1946 הועלו המעפילים על הספינות בכף סוניון שבדרום אטיקה, כ-70 קילומטרים דרומית לאתונה. הן יצאו לים, 'חביבה רייק' בפיקודו של אריה קפלן ו'רפי' בפיקודו של ינאי. ב-5 ביוני, בלב ים, הועברו מעפילי "רפי" וינאי אל "חביבה רייק" ו”רפי” חזרה ליוון בפיקודו של הגדעוני אברהם ליחובסקי המכונה 'נור'. הבריטים לכדו את "חביבה רייק" ב-8 ביוני וגררו אותה לנמל חיפה. בחיפה התחזו קפלן, ינאי והגדעוני שלום בורשטין, לעובדי נמל וכך התחמקו ממעצר. המעפילים הורדו מאונייה והועברו למחנה המעצר בעתלית.
מעצר והתחמקות – ב-29 ביוני ב"שבת השחורה", נאסר ינאי בדגניה א' על ידי הבריטים ונכלא במחנה המעצר בעתלית. בעת פינוי עצורי 'השבת השחורה' למחנה מעצר אחר, הסתתר בתקרת אחד הצריפים במחנה המעצר בעתלית שם שהה שלושה ימים עד שהצליח לברוח מהמחנה בתוך משאית אספקה ריקה.
אנית המעפילים הנרייטה סולד
ביולי 1946 נשלח על ידי דוד נמרי (דווידקה) למשימה שנייה של ליווי אניית מעפילים. גם הפעם הוכנו בנמל פיראוס, בפיקוח לוי שוורץ, ינאי ואריה קפלן, שתי אניות לקליטת המעפילים: "הנרייטה סולד", ו"רפי 2". בחודשי הקיץ נאספו כ-400 ילדים ניצולי השואה, בעיקר מיוון והונגריה. ב-1 באוגוסט 1946 הועמסו המעפילים על האניות בסמוך לכף סוניון, והן יצאו לים. 'הנרייטה סאלד' בפיקודו של קפלן וינאי כמפקד 'רפי', כשבין המעפילים תינוקות וילדים רבים. במרחק 150 מייל מחופי הארץ הועברו מעפילי "רפי 2” וינאי אל "הנרייטה סולד" ו"רפי 2” חזרה ליוון כשעליה בנימין ירושלמי ומרבית הצוות היווני. "הנרייטה סולד" התגלתה על ידי משחתת בריטית סמוך לחופי קיסריה, הפליגה לחיפה ושם הטילה עוגן לצד אניית המעפילים "יגור", שיצאה במקביל מאירופה ונתפסה גם היא על ידי הבריטים.
החשש היה שהמעפילים יגורשו למחנות המעצר בקפריסין. מפקדי האוניה קיבלו הוראות מהחוף להתנגד להשתלטות הבריטים על האניה, לנסות לפוצץ את אניית הגירוש אליה יועברו המעפילים, ולהמשיך עם המעפילים למחנות המעצר בקפריסין. תרמיל ובו חומר נפץ הוברח עם האספקה אל "הנרייטה סולד".
המעפילים אורגנו למאבק נגד השתלטות הבריטים על "הנרייטה סולד". בלילה שבין 11 ו-12 באוגוסט 1946 הציבו הבריטים ארבע משחתות סביב "הנרייטה סולד" ואת הסיירת "אייג'קס" (HMS Ajax) והחלו בניסיונות השתלטות שנתקלו בהתנגדות מצד המעפילים. עם אור יום ביקש קפטן ה"אייג'קס" רשות לסייר על "הנרייטה סולד" והציע ל'אריה קפלן להעביר את המעפילים המותשים לאוניה גדולה יותר שם יקבלו מים, מזון וטיפול, אך הוא סירב להבטיח שלא יגורשו מהארץ. קפלן הודיע לו על המשך ההתנגדות.
שש סירות בריטיות מהירות הורדו מהמשחתות, הקיפו את "הנרייטה סולד" והטילו לתוכה רימוני עשן. אחד הרימונים חדר לקבינה בה הוחזקו תינוקות וילדים והיה חשש שאלו יחנקו למוות. ינאי יצא לחרטום וסימן כניעה. "הנרייטה סולד" נגררה לנמל חיפה והמעפילים הועברו תוך התנגדות לאונית-הגירוש "אמפייר רייוול" (Empire Rival). חומר הנפץ לפיצוץ "אמפייר רייוול" הועלה אליה בעזרת המעפילים אך לא הופעל מאחר שהאונייה הייתה מלאה במעפילי אניית המעפילים "יגור" ו"הנרייטה סולד" והיה חשש שיתרחש אסון בדומה לטרגדיית "פאטריה".
פעילות בקפריסין
ינאי ואריה קפלן קיבלו הוראה להתחזות למעפילים ולהגיע עמם למחנות המעצר בקפריסין. בקפריסין הקימו השניים הנהגה מקומית של המעפילים שקיבלה מהבריטים אוטונומיה לניהול פנימי של המחנות. ינאי ואנשי המוסד לעלייה ב' והפלמ"ח ששהו במחנות פעלו להברחת מלווי האניות הישראלים והצוותים הזרים אל מחוץ למחנות. בחודש מרץ 1947 נשלחו יוחאי בן-נון ויוסקה רום מהארץ בספינת הדיג 'אופיר' כדי לבצע חבלה באוניות הגירוש הבריטיות שעגנו לא הרחק ממחנות המעצר בקפריסין. ינאי קיבל אותם ולאחר שהסתירו את חומר הנפץ הצטיידו בתעודות כעובדי מוסד הג'וינט. כשהציגו את התעודות בשער המחנה נתפסו ונאסרו בכלא פמגוסטה. בן נון התחזה למעפיל ולאחר משפט נקנס ב-5 לירות והוחזר למחנה ינאי ישב מספר שבועות בכלא. באחד הימים בהם התלווה למעפילים שיצאו לרחוץ בים בפיקוח הבריטים הצליח ינאי להישאר מחוץ למחנה. בסיוע לוגיסטי של שושנה פרסיץ, תושבת קפריסין ממוצא ישראלי, ונהג מונית מקומי, הצליח ינאי לארגן את הברחתם של כעשרה מאנשי המוסד לעלייה ב', שהצליחו לאחר הרפתקאות רבות להגיע ליוון ומשם לאיטליה.
ינאי הוחזר ארצה וקיבל מהמוסד לעלייה ב' דרכון בריטי מנדטורי והוטל עליו לחזור לקפריסין ולהמשיך בהעברת ציוד ואנשים אל ומתוך המחנות דרך מנהרות שנחפרו מתחת לגדרות ולהעלותם על ה"כריש", ספינת דיג, שהובילה אותם ארצה בחשאי. ינאי נשלח בשלישית לקפריסין, הפעם בהוראת יגאל אלון, לסייע ליוחאי בן-נון וליוסף רומנובסקי (רום) בפעולות חבלה ימית באניות הגירוש הבריטיות העוגנות בקפריסין. "אופיר", ספינת דיג קטנה של מושב מכמורת הורידה את השלושה בסמוך לפמגוסטה כשאתם ציוד חבלה וסירה קטנה. הם חדרו למחנה המעצר בעזרת תעודות מזויפות של עובדי ה"ג'וינט" אך נתפסו על ידי הבריטים. ינאי נדון לחמישה חודשי מאסר אותם ריצה בקפריסין ובחיפה.
מפקד הפלי"ם
עם שחרורו מהכלא הבריטי בסוף קיץ 1947 מונה ינאי למפקד הפלי"ם. הפלוגה הימית של הפלמ"ח הייתה בתקופה זו בשיאה. מנתה 370 ימאים ולוחמים ביניהם קרוב ל-80 חובלים. חלק מאנשי היחידה נמצא בחו"ל ועסק בהובלת אניות מעפילים ואניות רכש מאירופה. ליחידה היו עשר סירות מפרש ומשוטים גדולות, סירת מנוע, שני טורפדו תוצרת עצמית 'כריש' וכמה מוקשי עלוקה מתוצרת עצמית. חלק נמצא בארץ ישראל באימונים ימיים או יבשתיים ותפקידים שונים: הורדת מעפילי אניות שחמקו מהצי הבריטי אל החוף ופיזורם ביישובים בארץ; חבלה ימית; הכשרת אנשי פלי"ם; ומניעת הגעת נשק ערבי בדרך הים.
בסוף פברואר 1948 הגיש ינאי מפקד הפלי"ם תוכנית לנחיתה מהים ותפיסת אזורי מפתח בנגב. תפיסת נמל עקבה, פגיעה בעורקי תחבורה של האויב לאורך החופים ופגיעה בבסיסי ציוד ודלק. התוכנית התבססה על אנשי הפלמ"ח והפעלת שלוש פולשות, סירות מנוע וסירות דיג שישמשו להובלת הפושטים לחוף. הנושא נקלט על ידי יגאל ידין. ינאי השתתף בפגישה שנערכה ב-13 במרץ 1948 עם בכירי ההגנה ודוד בן-גוריון הועלתה התוכנית לאסוף כלים קטנים ולעשות בהם שימוש. בן-גוריון לא ראה בכך פתרון ועמד על כך שהפלי"ם כולו יופרד מהפלמ"ח ויצורף לשירות הימי. ינאי מתאר כך את הסיכום:. והחליט על הקמת כח השירות הימי כפוף למטה הכללי.
מלחמת העצמאות
ב-17 במרץ 1948 הוקם ה"שרות הימי", על בסיס הפלי"ם, וינאי התמנה לקצין המבצעים של ה"שרות הימי". ביוני 1948 פיקח על הקמתה של יחידת חבלה, שהתבססה על סירת מנוע 'פוזה' בפיקוד אברהם בוצר חמושה בשני טורפדו תוצרת עצמית שנקראו 'כריש' והתבססה בנמל תל אביב, לאחר מספר חודשים מונה ינאי לשמש כמפקד ה"שייטת הגדולה" של ה"שרות הימי" שהפך לחיל הים.
מבצע שלל 1 – עוד טרם הושלמה קליטת אנשי הפלי"ם ב'שירות הימי' הגיעה ידיעה כי ספינת מנוע בשם 'לינו' יצאה מנמל רייקה ביוגוסלביה לביירות עם נשק ותחמושת שנועד לערביי ארץ ישראל. ינאי קיבל משימת יירוט ולשם כך את הספינה 'דרום אפריקה' שיצאה מנמל חיפה. בליל 2 באפריל העלתה הספינה מול קיסריה 25 לוחמים וחימוש ויצאה לכיוון מיצרי רודוס. לאחר שלושה ימים בים הגיעה הודעת ביטול. היות שהספינה 'לינו' נכנסה עקב תקלה לנמל 'מולפטה באיטליה והועברה על ידי השלטונות לנמל בארי. שם טובעה מאוחר יותר על ידי צוללים.
מבצע שודד – ב-24 באוגוסט 1948 פיקד ינאי בים על כוח ובו שתי קורבטות, אח"י הגנה (ק-20) ואח"י וג'ווד (ק-18), שהשתלט בלב ים על ה"ארג'ירו", אניית רכש ערבי עמוסה נשק ותחמושת. הנשק הועבר לשימוש צה"ל וה"ארג'ירו" הוטבעה.
הסגר והפגזות על רצועת עזה – בעת מבצע חורב יצאה ב-22 בדצמבר 1948, השייטת הגדולה בפיקודו של ינאי אל מול חופי רצועת עזה ומערב סיני. עד סוף החודש סיירו והפגיזו מדי פעם מטרות בחוף. תקופת הלחימה הממושכת הציפה בעיות טכניות וארגוניות שונות וינאי סיכם וקבע איך להשתפר.
הברחת השייטת המצרית – בליל השנה החדשה 1 בינואר 1949 הפתיעו שתי ספינות לחימה מצריות שהתקרבו לחוף תל אביב וביצעו הפגזה לא יעילה שלא גרמה נזק. השייטת בפיקודו של ינאי נערכה לירטן בדרכן לאלכסנדריה. הספינות המצריות שנתגלו ניצלו את חוסר העדיפות במהירות ובחימוש. לא נכנסו לקרב והצליחו לברוח.
בין המלחמות
לימודים בארצות הברית – בשנת 1951 יצא ללימודים בטכניון בחיפה. בשנת 1952 החל ללמוד ב-MIT והיה לאחד מקציני צה"ל הראשונים שיצאו ללימודים אקדמיים בחו"ל. בשנת 1954 הוענק לו תואר שני מ-MIT בהנדסה וניהול. בשנת 1954 חזר לשירות בחיל הים.
רכישת המשחתות – בשנת 1955 יצא לאנגליה בראש משלחת חיל הים שעסקה בהכנת שתי משחתות מסוג Z שנרכשו על ידי חיל הים, נקודת ציון ביצירת מערך כלים איכותי בחיל הים. שיפוץ המשחתות נעשה בשתי מספנות תחת פיקוחו של ינאי. כל העת נמצא בקשר מכתבים אישי ישיר עם מפקד חיל הים טנקוס. בדרכן לארץ עגנו המשחתות בנמל מסינה ושם הצטרפו אליהן הרמטכ"ל משה דיין ומשה שמיר מפקד חיל הים בעבר. עם הגעתן לישראל ביוני 1956 מונה ינאי באופן רשמי למפקד שייטת המשחתות ונקרא מש"ט 1.
מלחמת סיני
קרב חיפה – הישגו המרשים של ינאי כמפקד השייטת אירע כאשר במהלך מלחמת סיני, ב-31 באוקטובר 1956, פיקד על לכידת המשחתת המצרית איברהים אל אוול. בקור רוח ומיומנות ניהל את הקרב הטקטי. אל"ם ינאי נכנס במשחתת הפיקוד אח"י יפו (ק-42) (בפיקודו של יוחאי בן-נון) כשהוא מוביל את אח"י אילת. הפריגטה אח"י מזנק (ק-32) סבלה מתקלה ונשארה מחוץ לקרב. ינאי ניצל את המידע שהוזרם לו מהמודיעין הימי, והכניע את המשחתת המצרית, ללא אבדות בצד הישראלי ומעט מאוד נפגעים מצריים. כאשר הודיעו לו על הצטרפות מטוסי חיל האוויר הודיע שאין בכך צורך. תוך שהוא מונע התערבות כלי שיט אמריקאיים שנכנסו לטווח הטקטי. ינאי מתאר שכאשר הגיע מפקד חיל הים שמואל טנקוס לאחר הקרב, עם טרפדת לבקר באח"י יפו (ק-42) לא שמע את דבריו עקב כך שאוזניו התחרשו מעוצמת יריות התותחים. ההישג התבטא בתוספת משחתת ששופצה כאח"י חיפה (ק-38) וצורפה לשייטת המשחתות.
במשך שנתיים שימש ינאי כראש מחלקת ים, בשנים אלה נקלטו המשחתות והצוללות. ינאי היה הקצין הבכיר בחיל הים אחרי המפקד אלוף שמואל טנקוס וראה עצמו ראוי להחליפו. הרמטכ"ל חיים לסקוב בחר את אל"ם יוחאי בן-נון לתפקיד מפקד חיל הים. את הבחירה נימק לסקוב בשיחה עם צבי קינן שהוא בוחר ביוחאי בן-נון על מנת שיכניס יותר יזמה וקרביות בחיל. אחרים זכרו את אי שביעות רצונו של לסקוב מתשובתו של ינאי לאחר תקרית רצח הדייגים, על ידי סירת המשמר ירדנית, במפרץ אילת. שקרתה בשנת 1958. ינאי מסר את תפקיד ראש מחלקת ים לאל"ם שלמה אראל וב-1961 סיים את שירותו הצבאי ויצא לגמלאות בדרגת אלוף-משנה.
תפקידים אזרחיים
בספטמבר 1960, עם שחרורו מצה"ל, נתמנה למנכ"ל הראשון של חברת הדייג יוטבת שהוקם אז. ינאי ניסה לקדם דייג על ידי ספינות גדולות שיהוו בית חרושת לדייג, טיפול והובלה בקירור של דגים אך לא הצליח לשכנע את בעלי החברה לממש את הרעיון ועל כן פרש והקים חברה משלו. בתחילת 1962 הוא מונה תחת ראש עיריית תל אביב יהושע רבינוביץ' למנהל מינהל ל' שהקימה את שיכון למד ואת גשר הירקון. בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים היה אחראי על פעילות בני נוער למיגון תל אביב. בשנת 1968 מונה ינאי לנהל את חברת הירקון שהקימה את שיכון למד ואת רמת אביב ג', במקביל לעבודתו במינהל ל'. כן ניהל בסוף שנות ה-60 את חברת אחוזות החוף לפיתוח מנשייה. בתחילת שנות ה-70 עזב את אחוזות החוף והקים חברת בנייה פרטית אותה ניהל במקביל לעבודתו כמנהל חברת הירקון.
בסוף שנות השישים הפעיל מיזם לדיג ויבוא דגי ים לישראל מאריתריאה. בשנים 1970–1986 עסק בפיתוח ושיווק נכסים בשכונות מגורים ומבני נופש באילת ובאזורים אחרים בישראל.
ינאי נפטר ב-26 ביוני 2011 ונקבר בחלקת הפלי"ם בבית הקברות של קיבוץ שדות ים. השאיר אחריו את אלמנתו בת עמי (מבית שפירא), חמישה ילדים: יחזקאל ינאי (מנישואיו הראשונים), נורית ינאי (מנישואיו הראשונים), אריאל ינאי, ראש מחלקת צילום בבית הספר לאמנות קמרה אובסקורה, יורם ינאי עוסק בהייטק ומפליג ביכטה יובל ינאי מנהל עמותה ביד השמונה ו-11 נכדות ונכדים.
הנצחת ההעפלה הימית
בשנים 2008-2000 שימש כיושב ראש מוזיאון מחנה המעצר בעתלית. בשנים 2005-1998 הפיק מפגשים וסימפוזיונים של פעילי פלי"ם, מעפילים וקציני ים בריטים מימי המנדט. בשנת 2000 הקים את הוצאת "הספינות שבדרך". בשנת 2001 הוציא לאור עם יוסף אלמוג וקרן הפלי"ם את הספר "השערים פתוחים, אסופת זכרונות, העפלה 1945–1948”. הספר מכיל 194 מאמרים בעברית שנכתבו בידי פעילי פלי"ם או בני משפחותיהם. עשרים ושלושה מאמרים נוספים בשפה האנגלית נכתבו בידי פעילי פלי"ם אמריקניים וקנדיים.
בשנת 2003 יזם את הקמת אתר "גן ההעפלה" בקצהו המערבי של רחוב בוגרשוב בתל אביב, במקום בו היה "גן לונדון". האתר מנציח את פעילות ההעפלה הימית לישראל ונבנה בעזרת תרומה של סר רונלד כהן ואשתו ליידי שרון הראל-כהן, לזכר אביו של סר רונלד, מיכאל כהן.
בשנת 2009 היה ינאי הראשון לקבל את "פרס יוסי הראל”, המוענק עבור פעילות להנצחת ההעפלה.
בשנת 2012 נתרמה סירת מפרש על שמו, לצופי הים חיפה מדגם סנונית.
אלכסנדריה (מחוז)
אלכסנדריה (בערבית: محافظة الإسكندرية) הוא אחד מ-27 מחוזות מצרים הממוקם בצפון מצרים. מחוז אלכסנדריה נחשב למחוז החשוב ביותר במדינה לאחר מחוז קהיר. הוא ממוקם על גדות הים התיכון, מה שהפך את המחוז למרכז חשוב של סחר ימי. כיום, הנמל המקומי באלכסנדריה הוא החשוב ביותר במצרים. בנוסף על כך, המחוז נחשב למרכז תעשייתי חשוב, ומתרכזים בו כ-40% מהתעשייה המצרית (בעיקר כימיקלים, מזון, אריגה וכן תעשיות דלק ודשנים).
בירת המחוז היא אלכסנדריה, העיר השנייה בגודלה במצרים, אשר שימשה כבירת הארץ עד הקמתה של קהיר. נכון לשנת 2015, מתגוררים במחוז כ-4.8 מיליון תושבים ושטחו הוא כ-2,800 קמ"ר.
המוסדות החינוכיים החשובים במחוז הם ביבליותיקה אלכסנדרינה ואוניברסיטת אלכסנדריה. האתרים התיירותיים הפופולריים הם המגדלור באלכסנדריה המוזיאון היווני-רומי.
היסטוריה
הקשר בין אזור אלכסנדריה לבין התרבות ההלניסטית החל מאות שנים לפני הופעתו של אלכסנדר הגדול. בסביבה זו התקיים סחר מפותח מאוד עם יוון, מה שגרם ליחסים טובים בין המצרים ליוונים בתקופת ממלכת פרס ששלטה בעמק הנילוס. בסתיו 332 לפנה"ס אלכסנדר הגדול כבש את האזור ללא קרב. החקלאים המקומיים (אשר התעמתו עם הפרסים פעמים רבות) קיבלו את אלכסנדר בשמחה רבה ובאופוריה. לאחר הכיבוש אלכסנדר הורה על הקמת עיר שתיקרא על שמו אשר הפכה בסופו של דבר לאלכסנדריה.
הכנסת השבע עשרה
הכנסת השבע עשרה, שהרכבה נקבע בבחירות לכנסת השבע עשרה, הושבעה ב-17 באפריל 2006 (י"ט בניסן ה'תשס"ו, ד' חול המועד פסח).
זקן חברי הכנסת ביום השבעתה היה, כמו בעשור שלפני השבעתה, חבר הכנסת שמעון פרס מסיעת קדימה, בן ה-82 (ביום ההשבעה), שהיה גם ותיק חברי הכנסת (כיהן בה החל מהכנסת הרביעית בשנת 1959). צעיר חברי הכנסת היה חבר הכנסת אלכס מילר מסיעת ישראל ביתנו, שהיה בן 29 ביום ההשבעה.
ב-4 במאי 2006 (ו' באייר ה'תשס"ו) הציג אהוד אולמרט את ממשלתו בפני הכנסת ה-17, וזכה לאמונם של 67 חברי כנסת ממפלגות קדימה, גיל, העבודה וש"ס. כמו כן, באותו היום נבחרה פה אחד יו"ר הכנסת, דליה איציק. איציק היא האישה הראשונה (ועד כה האחרונה) מאז הקמת הכנסת שכיהנה כיו"ר הכנסת.
כהונתה של הכנסת ה-17 הסתימה עם השבעת הכנסת השמונה עשרה, ב-24 בפברואר 2009.
הרכבת הממשלה ה-31
הנשיא משה קצב הטיל על אהוד אולמרט את הרכבת הממשלה. אולמרט יכול היה להרכיב ממשלת ימין לאומית ברוב של 74 ח"כים, אך עקב התנגדות המחנה הלאומי לכלול את תוכנית ההתכנסות בקווי היסוד של הממשלה, העדיף אולמרט להרכיב ממשלה בעזרת מפלגת העבודה, ולהציב את קדימה כסמן הימני של הממשלה.אחרי משא ומתן קצר, כשעיקר המחלוקת הוא סביב תיק האוצר אותו רצתה מפלגת העבודה, הוחלט על חלוקת התיקים כאשר ש"ס, גיל, ומפלגת העבודה חתמו על הסכם קואליציוני. הצטרפות ישראל ביתנו ויהדות התורה נראתה קרובה. כ-5 חודשים לאחר הבחירות הצטרפה ישראל ביתנו אל הממשלה.
אירועים מרכזיים
הכנסת יצאה לפגרת קיץ בת 3 חודשים ב-19 ביולי 2006, כפי שנקבע מראש. עם זאת, מספר חברי כנסת מתחו על כך ביקורת, ואף פנו אל יושבת ראש הכנסת, דליה איציק, לדחות את הפגרה כל זמן שמלחמת לבנון השנייה נמשכת. איציק דחתה את פנייתם, אך נתנה אישור מיוחד לקיים את דיוני וועדות הכנסת ללא הגבלה לכל אורך הפגרה בשל המצב. עד לפגרה הוגש מספר שיא של הצעות חוק (כ-1500, יותר ממחצית החוקים שהוגשו בכנסת ה-14 בכל תקופת כהונתה).
בחודש אוקטובר 2006 נפתח מושב החורף של הכנסת בסימן הצטרפות מפלגת ישראל ביתנו לקואליציה ומינויו של אביגדור ליברמן לשר בממשלה. בעקבות מינויו של ליברמן התפטר השר אופיר פז פינס מהממשלה. באפריל 2007 פורסם דו"ח הביניים של ועדת וינוגרד שגרר אחריו סדקים קטנים בקואליציה ואת התפטרותו של השר איתן כבל. בהצעת אי אמון נעדרו מאולם המליאה מספר חברי הקואליציה מסיעת העבודה-מימד.
ב-1 ביוני 2007 החליף איל ינון בתפקיד מזכיר הכנסת את אריה האן שמילא את התפקיד במשך 10 שנים. שנה קודם לכן החליטה יו"ר הכנסת, דליה איציק, לפצל את התפקיד לשניים, כאשר מזכיר הכנסת יהיה אחראי על הניהול הפרלמנטרי ומנכ"ל הכנסת על הפן הניהולי של המשכן. לתפקיד מונה אבי בלשניקוב.
בחירת נשיא המדינה
ב-8 ביולי 2006 נודע על פגישה שקיים הנשיא קצב עם היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, ובה התלונן על ניסיון סחיטה כלפיו מצד עובדת לשעבר במשרדו, על רקע איום בהגשת תלונה על הטרדה מינית, אך עד מהרה הפך הנשיא ממאשים לנאשם. סערה תקשורתית פרצה, ובעיתונים פורסמו עדויות של מספר נשים שעבדו עמו לאורך השנים ותיארו הטרדות מיניות ועבירות מין אחרות מצדו. ב-23 באוגוסט החלה חקירתו האישית של הנשיא קצב.
ב-25 בינואר אישרה ועדת הכנסת את בקשתו של קצב לנבצרות זמנית, לתקופה מרבית של שלושה חודשים, וסמוך לסיום תקופה זו אושרה לו נבצרות נוספת, עד לסיום כהונתו כנשיא, עם תום שבע שנות כהונה (על פי הלוח העברי) ב-15 ביולי 2007. עד לתום כהונת קצב כיהנה כנשיאת המדינה בפועל יושבת ראש הכנסת, דליה איציק.
ב-13 ביוני בחרה הכנסת לכהונת נשיא מדינת ישראל בשמעון פרס, שהודיע כי יתמודד כשבועיים בלבד לפני מועד הבחירות. ב-15 ביולי נשבע פרס אמונים בטקס חגיגי במליאת הכנסת. בנאום ההשבעה שלו אמר פרס:
הנושא החברתי
עם זאת, במהלך כהונת הכנסת נחקקו מספר חוקים "חברתיים" דוגמת החוק להגדלת שיעור ההשתתפות בכוח העבודה, לצמצום פערים חברתיים (מס הכנסה שלילי) המעניק תוספת שכר למשתכרים מתחת לסף שכר מסוים שנקבע על ידי המדינה, חוק הזכות לעבודה בישיבה הקובע כי על מעסיק להעמיד לרשות עובדו מקום ישיבה, אלא אם כן הוכח שביצוע העבודה אינו מאפשר ישיבה, וחוקים מגדריים כמו הארכת חופשת הלידה מ-12 שבועות ל-14, איסור פיטורי עובדת במהלך טיפולי פוריות לקראת הילד הראשון, או השני, והארכת תקופת האפשרות לפיטורים במהלך חופשת הלידה.
הבחירות לראשות מפלגת העבודה
במאי 2007 נערכו בחירות לראשות מפלגת העבודה. על הנהגת המפלגה התמודדו חברי הכנסת אופיר פז פינס, עמי אילון ודני יתום, ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק ושר הביטחון עמיר פרץ. ברק הצהיר כי אם יבחר, יפרוש מהממשלה עם פרסום דו"ח ועדת וינוגרד הסופי.
מספר חודשים לפני הבחירות הפנימיות, בצעד שנראה כניסיון ליצירת אהדה בקרב חבריה הערבים של מפלגת העבודה, הביא פרץ לאישור הממשלה את מינויו של ראלב מג'אדלה לשר. המינוי אושר בממשלה וב-29 בינואר היה מג'אדלה לשר המוסלמי הראשון בממשלת ישראל.
סדקים ראשונים בקואליציה
התמיכה הציבורית הגבוהה בממשלה בזמן המלחמה הפכה לנמוכה מאוד אחריה, אך למרות זאת, בכנסת נתמכה הממשלה על ידי קואליציה יציבה ומגובשת. עלתה לא אחת הטענה שמרבית המפלגות נמנעות מלפזר את הכנסת למרות רצון הציבור, עקב חששן כי כוחן הפוליטי יקטן משמעותית לאחר הבחירות.
לאחר בחירתו של שמעון פרס לתפקיד נשיא המדינה התאפשרה חלוקת תפקידים חדשה: חיים רמון מונה למשנה לראש הממשלה, רוחמה אברהם בלילא שמונתה לשרה בממשלה פינתה את תפקיד יו"ר ועדת הכנסת, אותו נבחר לאייש דוד טל, אלי אפללו מונה לראש הקואליציה במקומו של אביגדור יצחקי ומג'לי והבה מונה לסגן שרת החוץ.
אף על פי שנראה היה שהקואליציה יציבה, החלו להיווצר סדקים בשורותיה: בחודש אוקטובר 2007 הודח יו"ר סיעת גיל, משה שרוני, מתפקידיו מאחר שסירב להסיר הצעת חוק שיזם בנושא הגדלת קצבאות הזקנה. שרוני הודיע כי בהמשך הקדנציה יפרוש מהסיעה, וכי בינתיים הוא אינו רואה עצמו כפוף למשמעת הסיעתית. במקביל, בעקבות התרת חופש הצבעה בנושא "חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל (תיקון - רוב מיוחס)" המחייב רוב של 80 חברי כנסת בהחלטה למסור שטחים מירושלים לגורם זר, וכן רפורמות שהעביר שר המשפטים, דניאל פרידמן, בתמיכת הכנסת וכן דחיית העלאת שכר המינימום, מספר חברי כנסת מסיעת עבודה-מימד הביעו מחאתם, והודיעו כי מעתה והלאה יצביעו על-פי צו מצפונם ולא יהיו כפופים עוד למשמעת הקואליציונית. הצהרות על פרישה אפשרית נשמעו גם מצידם של יו"ר ש"ס אלי ישי, ויו"ר ישראל ביתנו, אביגדור ליברמן, לקראת ועידת אנאפוליס. השניים הודיעו כי אם אולמרט ידון עם אבו מאזן בסוגיות הליבה - חלוקת ירושלים וזכות השיבה, הם יפרשו מהממשלה.
בינואר 2008, שבועות ספורים לפני פרסום הדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד, החליטה הממשלה להקים מחדש את המשרד לשירותי דת, ולמנות את השר בלי תיק יצחק כהן (ש"ס) לשר הממונה על המשרד. המהלך אמור היה לחזק את מעמדה של ש"ס בקואליציה ולמנוע פרישה אפשרית עם פרסום הדו"ח. בהצבעה במליאת הכנסת התנגדו חברי כנסת מסיעות העבודה-מימד וישראל ביתנו, אולם החלטת הממשלה אושרה בזכות תמיכתם של חברי הכנסת מטעם יהדות התורה, חברי האופוזיציה שהצביעו בעד, ובזכות חברי הכנסת הערבים שלא נכחו בהצבעה.
ב-16 בינואר 2008 הגישו השרים אביגדור ליברמן ויצחק אהרונוביץ' מכתבי התפטרות מהממשלה, ומפלגתם פרשה מהקואליציה, שבועיים לפני פרסום הדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד, בעקבות המשא-ומתן שהחל עם אבו מאזן על סוגיות הליבה. הקואליציה מנתה 67 ח"כים, וכונתה "קואליציה של ימי שני", שכן היא צלחה את דחיית הצעות אי האמון בדיוני מליאת הכנסת בימי שני, אך לא הצליחה לדחות הצעות חוק פרטיות, להן התנגדה ממשלת ישראל, שעלו להצבעה בימי רביעי.
לאחר פרסום הדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד
יום לאחר מכן דנה מליאת הכנסת במסקנות הדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד. במהלך הדיון התפרצו מספר הורים שכולים מהיציע לעבר ראש הממשלה אהוד אולמרט והוצאו מאולם המליאה, כמו גם מספר חברי כנסת מהאופוזיציה. בתום הודעת ראש הממשלה ונאום ראש האופוזיציה בנימין נתניהו, התקיימה הצבעה על ההודעה, שהתקבלה ברוב דחוק, עם התנגדות מספר חברי הקואליציה ובזכות היעדרות חברי כנסת מהסיעות הערביות.
התפלגות סיעת גיל
כאמור, בחודש אוקטובר 2007 הודח יו"ר סיעת גיל, משה שרוני, מתפקידיו מאחר שסירב להסיר הצעת חוק שיזם בנושא הגדלת קצבאות הזקנה. לאחר שחלפה מחצית מתקופת כהונת הכנסת, ומשהיה זכאי על פי חוק למימון מפלגות במקרה שיתפלג מהסיעה, הגיש שרוני ב-28 באפריל 2008 לוועדת הכנסת יחד עם חבריו לסיעה, אלחנן גלזר ושרה מרום שלו, בקשה להתפלג מהסיעה ולהקים סיעה עצמאית בשם "צדק לגמלאים". מספר שעות לאחר הגשת הבקשה, חזר בו גלזר, וזאת לאחר שהוצע לו תפקיד סגן השר לענייני גמלאים..
ב-3 במאי שינו גלזר ומרום-שלו את החלטתם, ויום לאחר מכן כינסו השלושה מסיבת עיתונאים משותפת עם גאידמק ובה הודיעו על הקמת סיעה חדשה בכנסת בשם "צדק לגמלאים". ב-19 במאי, עם תום פגרת החורף של הכנסת, התקיים דיון בוועדת הכנסת בסופו אמורה הייתה להתקיים הצבעה על אישור התפלגות הסיעה. במהלך הדיון הושמעה ביקורת מצד חברי כנסת רבים וכן מצד היועצת המשפטית לכנסת, נורית אלשטיין, באשר לחוקיות ההסכם בין הפורשים לגאידמק. בתום הדיון החליט שרוני למשוך את בקשתו לאישור ההתפלגות, ולהעמידה להצבעה במועד אחר לאחר תיקון סעיפי ההסכם, וזאת לאחר שהסתמן רוב בקרב חברי הוועדה נגד אישור ההתפלגות. לאחר תיקון ההסכם הוגשה הבקשה בשנית ובהצבעה שנערכה בוועדה ב-28 במאי נדחתה הבקשה. .
לבסוף, ולאחר שבוטל ההסכם עם גאידמק, אישרה ועדת הכנסת ב-2 ביוני את התפלגות הסיעה ואת הקמת סיעת "צדק לזקן". הסיעה לא הצטרפה לקואליציה, וזו מנתה 64 חברי כנסת בלבד. ב-30 ביוני אישרה ועדת הכנסת את איחוד סיעת צדק לזקן עם "מפלגת צומת", שנבחרה לכנסת ב-1999, וזאת על מנת שהסיעה תהיה זכאית למימון מפלגות על פי חוק.
חקירות ראש הממשלה
במאי 2008 נחקר אולמרט בפרשה שבה נחשד בקבלת כספים שלא כדין, בסכום של מאות אלפי דולרים, בעת שכיהן כראש עיריית ירושלים וכשר התמ"ת, מאיש העסקים והנדבן משה טלנסקי . אולמרט הכחיש את החשדות נגדו.
בסוף חודש מאי העיד טלנסקי עדות מוקדמת בבית המשפט. יום לאחר מכן כינס שר הביטחון ברק מסיבת עיתונאים בכנסת ובה קרא לאולמרט "לנתק עצמו מהניהול השוטף של הממשלה". ברק לא הציב אולטימטום, אך הבהיר כי אם קדימה לא תפעל להחלפת אולמרט בהקדם, תפעל מפלגתו להקדמת הבחירות. עוד באותו היום הגישו חברי הכנסת איתן כבל, אופיר פינס, שלי יחימוביץ' ודני יתום הצעת חוק לפיזור הכנסת, המצטרפת לזו שהציע סילבן שלום. במקביל הודיעה מועצת חכמי התורה, בנשיאותו של הרב עובדיה יוסף, כי תתמוך בהצעת החוק לפיזור הכנסת אם לא תעננה דרישות ש"ס בעניין העלאת קצבאות הילדים.
ב-22 ביוני, ימים ספורים לפני הצבעה בקריאה טרומית על הצעת החוק לפיזור הכנסת, העביר אולמרט מסר לשרי מפלגת העבודה לפיו אם יתמכו בחוק - יפטר אותם מהממשלה. בחלוף יומיים, שעות לפני ההצבעה, הושג הסכם בין קדימה לעבודה לפיו העבודה תמשוך את הצעתה לפיזור הכנסת, ואילו קדימה תתחייב לקיים בחירות מקדימות לבחירת יושב ראש המפלגה עד ל-25 בספטמבר. חודש לאחר מכן קבעה מועצת קדימה כי הבחירות המקדימות יערכו באמצע חודש ספטמבר.
היחסים העכורים בין שתי הסיעות הבכירות בקואליציה נמשך גם שבועות לאחר מכן. במסגרת סבב מינויים הובא לאישור המליאה מינויו של אלי אפללו לשר, וזאת לאחר ששעות קודם לכן דחתה ועדת הכנסת את מינויו של אבישי ברוורמן מסיעת עבודה-מימד לראשות ועדת הכספים. בהצבעה במליאה, אותה ביקשו חברי האופוזיציה לראות כהצבעת אמון, הצביעו חברי סיעת עבודה-מימד, כולל שריה, נגד מינויו של אפללו לשר ובעצם הביעו אי-אמון בממשלה. המינוי אושר לבסוף ברוב דחוק, בתמיכת סיעות אופוזיציה.
לאחר הצבעה נוספת הוחלט למנות בכל זאת את אבישי ברוורמן ליו"ר ועדת הכספים. בעקבות ההחלטה, הייתה זו ש"ס שהודיעה כי היא איננה כפופה למשמעת הקואליציונית. ב-21 ביולי נעדרו חברי הסיעה מהצבעה על הצעות אי אמון. לראשונה בכנסת זו התקבלו שלוש הצעות אי אמון בממשלה. לפי החוק, יש צורך ברוב של 61 חברי כנסת על מנת להפיל את הממשלה. משלא הושג הרוב הדרוש - הממשלה לא נפלה. שבוע לאחר מכן המשיכה הקואליציה לנחול מפלות, כשהאופוזיציה הצליחה להעביר בקריאה ראשונה חוקים בעלות תקציבית גבוהה. ראש הממשלה אולמרט צוטט כאומר "זה נורא, ככה אי אפשר לנהל מדינה." עוד באותו ערב הודיע אולמרט במסיבת עיתונאים שכינס במעונו בירושלים כי אינו מתכוון להתמודד בבחירות לראשות מפלגת השלטון, בהן אמור להיבחר חבר המפלגה שירכיב את הממשלה הבאה:
התפטרות אולמרט ובחירת יו"ר קדימה
בבחירות לראשות מפלגת קדימה, שהתקיימו באמצע חודש ספטמבר 2008, התמודדו שרת החוץ ציפי לבני, שר הפנים מאיר שטרית, שר התחבורה שאול מופז והשר לביטחון פנים אבי דיכטר.
שבועות לפני הבחירות הציגו הסקרים הפרש ניכר לטובת ציפי לבני. מדגמי הטלוויזיה בליל הבחירות הצביעו על ניצחון של לבני בהפרש ניכר (48%, כ-11% יותר ממופז). במהלך הלילה, עם הגעת קולות האמת, הצטמצמו הפערים ולבסוף ניצחה לבני בפער של 431 קולות בלבד (43.1% לעומת 42% למופז). במסיבת עיתונאים שכינס למחרת יום הבחירות הודיע מופז כי ברצונו לקחת פסק-זמן מהפוליטיקה.
ב-21 בספטמבר הגיש אולמרט את התפטרותו, במשכן נשיאי ישראל, לנשיא המדינה שמעון פרס וממשלתו הפכה לממשלת מעבר. הנשיא צריך היה להטיל על אחד מחברי הכנסת להרכיב את הממשלה הבאה. לפיכך, מיד לאחר הגשת מכתב ההתפטרות החל סבב פגישות המלצה בין הנשיא לנציגי הסיעות בכנסת. נציגי סיעות קדימה, הגמלאים ומרצ המליצו על יושבת ראש קדימה הנבחרת ציפי לבני, נציגי סיעת הליכוד המליצו על יושב ראש האופוזיציה בנימין נתניהו, ונציגי סיעת עבודה-מימד המליצו על יושב ראש מפלגת העבודה אהוד ברק, זאת אף על פי שהחוק קובע כי ראש הממשלה יוכל להיות רק מי שמכהן כחבר כנסת. הסיעות הערביות, יהדות התורה וסיעת צדק לזקן נמנעו מלהמליץ על מועמד, ונציגי סיעות הימין, האיחוד הלאומי-מפד"ל וישראל ביתנו לא המליצו על חבר כנסת מסוים וטענו בפני הנשיא שיש ללכת לבחירות. ב-22 בספטמבר הטיל הנשיא על לבני להרכיב את הממשלה הבאה לאחר שקיבלה את מספר הקולות הרב ביותר מבין המועמדים המומלצים (לבני 38, ברק 19, נתניהו 12). ללבני ניתנו 28 ימים להרכבת הממשלה , אך מכיוון שבתום 28 ימים לא הצליחה לבני להרכיב ממשלה, העניק לה הנשיא ארבעה עשר ימים נוספים להשלמת המלאכה.
חתימת ההסכם עם מפלגת העבודה
עוד בטרם קיבל הנשיא את ההחלטה להטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על לבני, נפגשו ברק ולבני והחלו במשא ומתן לא רשמי. ברק דרש מלבני בפגישתם הראשונה להתחייב כי תקים ממשלה עד הבחירות הבאות לכנסת בשנת 2010 כתנאי להצטרפות מפלגתו לקואליציה. דרישות העבודה היו העלאת תקרת ההוצאה של התקציב מ-1.7 ל-2.5 מיליארד שקלים, צעדים משמעותיים שיאפשרו לבלום את יוזמות שר המשפטים דניאל פרידמן, וכן הקמת "ממשלה דו ראשית", כלומר מעורבות ברק בכל החלטה מהותית שתקבל הממשלה, מקביעת סדר היום של הקבינט ועד ניהול המשא ומתן מול סוריה, כולל זכות וטו בנושאים מסוימים.
ב-13 באוקטובר, ערב חג הסוכות, לאחר כשלושה שבועות של משא ומתן, חתמו נציגי קדימה והעבודה על ההסכם הקואליציוני בראשי תיבות. בתחום המדיני ויתר ברק על דרישתו להוביל את השיחות עם סוריה.
לפי ההסכם, המשא ומתן מול הרשות הפלסטינית וסוריה יתבצע בשיתוף פעולה בין קדימה והעבודה, וברק יהיה השותף הבכיר בהן. באשר לסדרי העבודה בממשלה ובקבינט המדיני-ביטחוני, כל היוזמות בהם ייעשו לפי הסכמה מוקדמת בין שתי המפלגות, ואם לא תושג הסכמה, תידחינה היוזמות בשבועיים. ברק לא השיג את דרישתו ל"ממשלת אחדות ללא רוטציה", ולפי ההסכם ישא בתואר "סגן ראש הממשלה והבכיר מבין שרי הממשלה". בנושא ביטול יוזמות שר המשפטים פרידמן, ההסכם הקנה למפלגת העבודה זכות וטו על יוזמות חקיקה ותקנות הקשורות למערכת המשפט, אך לא זיכתה אותה בשר נוסף בוועדה למינוי שופטים. לדברי ברק, הוא נסוג מדרישתו לפרוץ את מסגרת התקציב עקב המשבר הכלכלי שפרץ. עם זאת, לפי דרישת המפלגה, שכר הלימוד באוניברסיטאות הוקפא ותקציבים הועברו לגמלאים, לפי דרישת סיעת צדק לזקן.
בנושאים מסוימים קבע ברק תקדימים. לפי ההסכם, ברק זכה לעליונות על שאר שרי העבודה: בסמכותו לדרוש מראש הממשלה לפטר או למנות שרים ממפלגתו. תקדים נוסף הוא התחייבות קדימה לפעול למען שינוי החוק, כך שגם מי שאינו חבר כנסת יוכל לכהן כיושב ראש האופוזיציה.