cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פמן
היסטוריה
אנה האטסול הקימה את הארגון ב-10 באפריל 2008, לאחר שהתוודעה לסיפוריהן של נשים אוקראיניות שמרומות ומנוצלות בתעשיית הסחר בנשים. החל ממאי 2011, ערוצי חדשות מכל העולם משדרים את המחאות של הארגון, דבר אשר הביא לחשיפה מוגברת ל"פמן". בהמשך אותה שנה החלו נשות הארגון להשתתף במחאות בינלאומיות. בדצמבר 2011, שלוש אקטיביסטיות טענו שהקד"ב חטף ועינה אותן לאחר שהפגינו חשופות חזה במינסק.
מאז 2013 עומדת בראש הארגון אינה שוויצ'נקו, אשר יזמה את התפתחות הארגון במישור הבינלאומי.
ביולי 2018 נמצאה גופתה של אוקסנה שצ'קו, אחת ממייסדות, בדירתה בפריז.
פעילות
פמן הביעה תמיכה במגוון דמויות וארגונים ציבוריים, והביעה התנגדות לאחרים. לדוגמה, הקבוצה שיבחה את "פוסי ריוט" ושיתפה פעולה עם עליא מגדה אל-מהדי.
לארגון יש תומכות במדינות רבות בעולם. ב-2013 נעצרה בתוניסיה מפגינה בת 19 שהסירה בגדיה ורשמה: "שהאידיאלים שלכם ילכו להזדיין", ורשמה על גופה העירום: "הגוף שלי שייך לי והוא לא מקור של כבוד של אף אחד אחר". נעצרה על ידי הוריה והוכנסה לבית חולים לחולי נפש, ולאחר מכן נעלמה. מספר נציגות של התנועה הגיעו להפגין בתוניסיה נגד מעצרה, שלוש מתוכן נשפטו למאסר אך לאחר כשבועיים בוטל גזר הדין והן שוחררו.
בשנת 2012 הוקם מקום לאימוני הנשים המתכוונות לחשוף את חזן. המקום נמצא בעיר פריז ובראיונות שונים נאמר שהן מציגות את פעילותן זו כאימוני הגנה מפני אויבי הנשים. מלמדים אותן שיטות קרב מגע פיזיות לקראת התעמתותן עם המשטרה, ועם התוקפים בכל מקום. אחת מהן אמרה שמדובר בצבא הנשים, ואילו מנהלת המקום אמרה: "אנחנו טרוריסטים פציפיסטים".
במאי 2014 נוסדה שלוחה של פמן בישראל. באותה שנה התפרצו פעילות חשופות-חזה מהארגון לבמה המרכזית של מצעד הגאווה בתל אביב, תוך צועקות כנגד אפליה בתוך הקהילה.
צ'ארלס כריסטיאן נאהל
צ'ארלס כריסטיאן נאהל (בגרמנית: Charles Christian Nahl; 18 באוקטובר 1818 – 1 במרץ 1878) היה צייר גרמני-אמריקאי.
לאחר שהיגר לארצות הברית תואר כ"אמן הקליפורני הגדול הראשון". הוא התמסר לז'אנרים אמנותיים שונים.
קורות חייו
נאהל הגיע ממשפחה שמאז המאה ה-17 ייצרה אמנים חשובים בתחומי עיצוב פנים, פיסול וייצוגים חזותיים. סבא רבא שלו היה הפסל יוהאן אוגוסט נאהל (האב), סבו הפסל והצייר יוהאן אוגוסט נאהל (הצעיר). כמה מאבותיו היו פרופסורים באקדמיה לאמנות בקאסל וחלקם עמדו בראשם.
קרל כריסטיאן היינריך היה מוכשר ביותר, וצייר בצבעי מים בגיל 12. הוא למד גם באקדמיה לאמנות בקאסל. המצב הכלכלי והתסיסה הפוליטית גרמו לו לעזוב את עיר הולדתו קאסל בשנת 1846 עם משפחתו וחברו, האמן פרדריק אוגוסט ונדרוט (1819–1884) ולעבור לפריז. אחיו למחצה הוגו וילהלם ארתור נאהל (1833–1889), שלימים נודע גם כצייר, מאייר וגרפיקאי וליווה את קרל כריסטיאן בכל שלבי חייו האחרים, היה שם עמו. בפריז שינה קרל את שמו לצ'ארלס, ולמד אצל פול דלארוש והוראס ורנה והציג את עבודותיו בסלון דה פריז המפורסם. המהומה הפוליטית של מהפכת פברואר הצרפתית גירשה את השלישייה שוב. הם עזבו את צרפת ולקחו ספינה לארצות הברית ב-1848/1849.
באמריקה
בניו יורק הגיעה אליהם הידיעה על הבהלה לזהב בקליפורניה. כמו אלפי אחרים, הם הזמינו מקום בספינה שהעבירה אותם דרך פנמה לחוף המערבי של ארצות הברית. במאי 1851 הם נסעו דרך גשר שער הזהב והגיעו לסן פרנסיסקו. באזור נהר יוּבּה ליד סקרמנטו ניסו במשך כמה חודשים להתעשר על ידי גילוי זהב. נאהל החל לשרטט את הכורים ששילמו עבור דיוקנאותיהם באבקת זהב. עם זאת, חלום העושר לא התממש.
נאהל פתח סטודיו לציור עם אחיו ארתור וונדרוט בסקרמנטו והתפרנס מעיסוק בליטוגרפיות ואיורים לעיתון ולכתבי העת המקומיים. בשנת 1852 שרפה הרסה את רוב סקרמנטו. נאהל עבר לסן פרנסיסקו, פתח סטודיו חדש ומאז התמסר לעבודות ציור מסחריות עם אחיו הוגו וחבר האמן אוגוסט ונדרוט. שיתוף הפעולה האמנותי עם וונדרוט מתועד בציורים כמו בקתת כורה, וכורים בסיירה.
משנת 1853 יצר ציורי דיוקן רבים, גם בשיתוף פעולה עם אחיו ארתור, שפעל כעוזר. “אנחנו עובדים כמו בסדנה; קרל מצייר את הראש, אני מצייר את הבגדים ..." כתב ארתור בשנת 1853 לוילהלם נאהל בקאסל. עם זאת, "ייצור המוני" זה היה אחראי גם על חוסר העקביות וחוסר השלמות ברבות מהיצירות. הציור הדרמטי "האש במפרץ סן פרנסיסקו" משנת 1856 גם נוצר משיתוף הפעולה בין שני האחים, שהאמריקאים כינו אותם בקצרה "האחים נאהל".
בין השנים 1860–1870, צ'ארלס כריסטיאן נאהל היה אחד הציירים המצליחים ביותר בקליפורניה. סגנונו האקדמי והאירופאי הוערך ולציורים עם המוטיבים שצייר מתוך ספרות, היסטוריה ומיתולוגיה קלאסית, היה ביקוש של משפחות בולטות. בין גדולי פטרוניו היה אספן האמנות בסקרמנטו אדווין בראיינט קרוקר, שהיה ידוע כחובב הציור האירופי. העבודה שרכש נמצאת כעת במוזיאון לאמנות קרוקר בסקרמנטו.
צ'ארלס כריסטיאן נאהל מת מטיפוס ב-1 במרץ 1878 בסן פרנסיסקו.
צונדאפ 750
צונדאפ 750 (Wehrmachtsgespann ,Zündapp KS 750-"צוות קרב") הוא דגם של אופנוע שטח צבאי מתוצרת חברת צונדאפ הגרמנית שפותח במיוחד עבור הצבא הגרמני בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאופנוע היה דגם-אח זהה כמעט לחלוטין במכלולים הטכניים שלו מתוצרת חברת ב.מ.וו בשם BMW R 75. האופנוע הצבאי של חברת צונדאפ התאפיין בחיבור לסירת צד אינטגרלית, מובנית במקור, וכלל מספר מאפיינים המקובלים בכלי רכב בעלי ארבעה גלגלים אך ייחודיים לאופנועים וביניהם דיפרנציאל ננעל והילוך אחורי. הצבא הגרמני עשה שימוש באופנועים אלה בעיקר בקרבות שהתנהלו בצפון אפריקה ובחזית המזרחית באירופה אך גם ככלי עבודה בשירות חיל האוויר שלו.
היסטוריה
השימוש באופנועי שטח עם סירת-צד וכלי רכב תלת גלגליים, הוכיח את יעילותו בשימושים צבאיים כבר בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בעיקר לצורכי סיור ושינוע מהיר של חיל רגלים, בשטחים קשי עבירות ובדרכים לא סלולות. בדרך כלל נעשה שימוש בכלי רכב שיוצרו למטרות אזרחיות ועברו הסבה לשימוש צבאי, כולל התקנה של כלי נשק. במסגרת הכנותיו ארוכות הטווח למלחמה עתידית פעל גם הצבא הגרמני לפיתוח יכולות בתחום זה.
כבר בשנת 1934 החלה חברת צונדאפ לקבל הזמנות ליצור אופנוע צבאי המותאם לנסיעה בשטח וכולל סירת צד אינטגרלית. בשנת 1937 חתמה החברה על חוזה עם הצבא לפיתוח ויצור אופנוע שטח כבד עם סירת צד מקורית. הדרישות שאופיינו בחוזה כללו:
בתחילה נשקלה בחברה האפשרות להסב את דגם ה-600 שלה כך שיתאים לדרישות המכרז אך האפשרות נפסלה משהתברר כי יש צורך בחיזוק משמעותי של מכלולים רבים, ולמעשה עדיף לתכנן מחדש את האופנוע כולו.
מנוע
בנזין ארבע פעימות מקורר אוויר, בן שני צילינדרים בנפח 751 סמ"ק, הממוקמים בזווית של 170 מעלות (V כמעט שטוח לחלוטין) וזאת על מנת להגדיל את מרווח הגחון. ביצועי המנוע לא תוכננו להשגת מהירות סופית גבוהה במיוחד, וההספק עמד על כ-26 כוחות סוס ב 4000 סל"ד. לעומת זאת, המומנט היה גבוה במיוחד כ-5 קג"מ והושג כבר בסל"ד נמוך מאוד של 2650. ראש המנוע עשוי אלומיניום והוא בעל שטח רחב של צלעות קירור. גל הארכובה עוצב להשגת אורך חיים ממושך ולהקטנת סכנת שבר. גל הזיזים ומשאבת השמן הונעו באמצעות תמסורת מגל הארכובה. הנעת המנוע התבצעה באמצעות רגלית (קיק סטרטר).
תיבת הילוכים והינע אחורי
תיבת ההילוכים הייתה בת 4 מהירויות ובנוסף הילוך שטח והילוך אחורי. את ההילוכים הקדמיים ניתן לשלב באמצעות מנוף רגל או באמצעות ידית. גלגלי השיניים בתיבת ההילוכים היו מסוג שן ישרה (Spur). המצמד הוא מסוג דיסק כפול יבש.
בשל המומנט הגבוה שמפיק המנוע ניתן להתחיל בנסיעה על כביש בהילוך שני ורק בשטח או בשיפועים קיצוניים יש צורך בשילוב ההילוך הראשון. להלן המהירות המקסימלית בהילוכים השונים:
הכוח מתיבת ההילוכים מועבר באמצעות גל הינע לדיפרנציאל המורכב על הגלגל האחורי. הדיפרנציאל הננעל מפצל את הכוח באופן לא סימטרי כך ש-70% מועברים לגלגל האחורי של האופנוע ו-30% מועברים לגלגל בסירת הצד. חלוקת הכוח הבלתי סימטרית נועדה למנוע את הצורך בתיקוני היגוי בעת נסיעה בקו ישר.
מערכת הבלימה הורכבה מבלמי תוף הידראולים בקוטר שונה בגלגל האחורי ובגלגל סירת הצד וזאת על מנת להתגבר על הכוחות המופעלים על המבנה הבלתי סימטרי של האופנוע המחובר לסירה. הבלם הקדמי גם הוא מסוג תוף, הופעל באמצעות כבל המחובר לידית המורכבת על הכידון.
נתונים כלליים
בסך הכל יוצרו 18,695 אופנועים אשר סופקו בצבעים שונים עבור הזרועות השונות: לזרוע היבשה באפור כהה, לחיל האוויר בכחול שחור, ולקורפוס אפריקה בצבע בז' מדברי. בשלב מאוחר יותר של המלחמה סופקו כל האופנועים בצבע צהוב כהה.
אופנוע צונדאפ 750 עדיין מבוקש גם כיום כפריט לאספנים, בעיקר בשל הטכנולוגיה הייחודית המשולבת בו, והמבנה הקשיח במיוחד שלו. מחירו של אופנוע שמור יכול להגיע ל-35 אלף יורו.
המזרחי (מפלגה)
המזרחי (פירושו - מרכז רוחני) הייתה תנועה פוליטית ומפלגה בישראל, והיא אחת ממפלגות אבותיה של מפלגת הבית היהודי.
היסטוריה
לבחירות לאספה המכוננת היא התמודדה במסגרת רשימה משותפת בשם החזית הדתית המאוחדת, לצד הפועל המזרחי, אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל. המפלגה זכתה ב-16 מנדטים, מתוכם מפלגת המזרחי היוותה ארבעה, והפכה למפלגה השלישית בגודלה בכנסת, אחרי מפא"י ומפ"ם. היא הוזמנה להצטרף לממשלת הקואליציה על ידי דוד בן-גוריון.
לחזית הדתית המאוחדת היה חלק מרכזי בהפלת הממשלה הראשונה, עקב אי הסכמה עם מפא"י בסוגיות החינוך במחנות העולים החדשים ובמערכת החינוך הדתית וכן דרישותיה לסגור את משרד האספקה והקיצוב ואיש עסקים שמונה לשר המסחר והתעשייה. בן-גוריון התפטר ב-16 באוקטובר 1950. אך קמה הממשלה השנייה, עם אותם שותפים ושרים קואליציוניים כמו קודם.
לקראת בחירות 1955 שילבה המפלגה את תאומה האידאולוגית, הפועל המזרחי, והקימה את החזית הדתית לאומית שוב. המפלגה החדשה זכתה ב-11 מושבים (אם כי רק שניים הוחזקו בידי חברי מזרחי), מה שהפך אותה לרביעית בגודלה, ושוב היו שותפות קואליציוניות בשתי ממשלות הכנסת השלישית. בשנת 1956, איחוד שתי המפלגות נעשה קבוע, והשם שונה למפלגה הדתית לאומית (או מפד"ל).
ג'ונגליי
ג'ונגליי (באנגלית: Jonglei) היה אחד מעשרת מחוזות דרום סודאן בשנים 2011 ל-2015. שטחו הכולל היה כ-122,479 קמ"ר והוא היה הגדול מבין מחוזות המדינה וגם המאוכלס ביותר, גודל האוכלוסייה היה כ-1,358,602 נפש, לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2008. העיר בור הייתה בירת המחוז.
היסטוריה
מחוז זה הוא המקור למלחמת האזרחים הסודאנית השנייה שהחלה בשנת 1983. מחוז ג'ונגליי סובל ממלחמות שבטים פנימיות עד ימינו. תושבי המקום יחד עם 400 משקיפים מטעם האו"ם מנסים לסיים את המחלוקות בין השבטים הנואר (Nuer) והמורל (Murle) שנלחמות על בקר.
חלוקה לנפות
מחוז ג'ונגליי חולק ל-11 נפות:
משאבת הכסף
משאבת הכסף היה שעשועון טלוויזיה ישראלי מקורי, שהופק עבור הזכיינית "רשת" על ידי "תנין הפקות" ו"דורי מדיה". מטרת המשחק הייתה לשמור על מיליון שקלים לאורך 8 שאלות. את התוכנית הנחה ליאור סושרד. התוכנית הניבה נתוני רייטינג נמוכים בישראל, ולא עלתה לשידור לעונה נוספת.
חוקי המשחק
במשחק משתתפים 2 מתמודדים יחד נגד "משאבת הכסף" (אשר עוברת האנשה על ידי מנחה התוכנית), שבכל שאלה שואבת כסף מתוך הכסף שנותר למשתתפים. במשחק יש 8 שאלות, בהן בכל שאלה על המשתתפים לבחור נושא אחד מתוך 3 נושאים המוצגים בפניהם. נושא שנבחר יוחלף בנושא אחר בשאלה הבאה. רמת הקושי של השאלות עולה בהתאם למספר השאלות שהמשתתפים עברו.
השאלות במשחק הן שאלות סגורות, בהן יש 4 תשובות לשאלה. המנחה מציג קודם כל את התשובות, והשאלה עצמה מוצגת לאחר מכן. בסיום הקראת השאלה מתחילה הספירה לאחור להפעלת המשאבה. המשאבה מפסיקה כששני המשתתפים בוחרים תשובה.
למשתתפים ניתנות 3 שניות של חסד בהן המשאבה אינה שואבת כסף. המשתתפים אינם יודעים את הבחירה של המשתתף השני במשחק.
במשחק קיימים 2 גלגלי הצלה: ניתן להשתמש בגלגל הצלה פעם אחת. השימוש בגלגלי ההצלה אפשרי החל מהשאלה השנייה. בשאלה האחרונה לא קיימים גלגלי הצלה.
כאשר שני המשתתפים טועים בבחירתם המשחק מסתיים וכל הכסף נשאב. במידה ושני השחקנים בחרו 2 תשובות שונות ואחת מהן נכונה, המשאבה מגבירה את מהירות השאיבה, והאולפן משנה את צבעו לפי מהירות השאיבה. הרמות מיוצגות בצבעים: כחול, כתום ואדום. מהירות השאיבה לא תוגבר אם נעשה פיצול תשובות ברמה השלישית, המיוצגת בצבע אדום, אך המשחק יסתיים. המשחק יסתיים גם במקרה שבזמן שניתן למשתתפים לענות על התשובה לא נותר בידי המשתתפים כסף (כל הכסף נשאב).
בשאלה האחרונה ניתנת בידי השחקנים 2 אפשרויות, לאחר שהמשתתפים בחרו את נושא השאלה. הראשונה היא לשחק כרגיל, והשנייה היא – בתמורה ל־ 12 שניות חסד, השאלה תורכב מ־ 8 תשובות בהן 2 תשובות הן נכונות. בתשובה האחרונה השחקנים עונים יחד ויכולים להתייעץ, אך אין באפשרותם לבחור יותר מכמות התשובות הנכונות שקיימות בשאלה (תשובה אחת במשחק כרגיל או 2 תשובות במידה ובחרו לקבל 12 שניות של חסד).
בפרק אחד מתקיימים כמה משחקים, בדרך כלל בין 2 – 3 משחקים.
קניית הפורמט
כ־10 מדינות, בהן צרפת, הולנד, ספרד, טורקיה ומספר מדינות בדרום אמריקה הביעו רצון לרכוש זכויות על הפורמט, והגיעו לישראל במטרה לצפות בהקלטת התוכנית. "משאבת הכסף" הופצה בפסטיבל מיפ האחרון בקאן, על ידי "דורי מדיה גרופ". בזכיינית מספרים כי בעקבות כך הביעו מספר רב של גורמים התעניינות בקניית הפורמט. התוכנית עלתה בערוץ 2, Latina Televisión בפרו ב-20 ביולי 2014 וזכתה להצלחה ניכרת, והתוכנית תעלה לשידור לעונה נוספת במדינה זו במהלך 2015. בפברואר 2015 רכש ערוץ מרכזי בווייטנאם 2 עונות של משאבת הכסף לשידור ברחבי המדינה (52 פרקים בסה״כ). במאי 2015 רכש ערוץ Globo בברזיל את השעשועון, שישודר כחלק מתוכניתו של המגיש פאוסטו סילבה בימי ראשון בשידור חי.
אימפריית ויג'איאנגר
אימפריית ויג'איאנגר (קאנדה: ವಿಜಯನಗರ ಸಾಮ್ರಾಜ್ಯ, טלוגו: విజయనగర సామ్రాజ్యం מכונה גם אימפריית ויג'איאנגרה) המכונה "ממלכת ביסנגר" בפי הפורטוגזים, הייתה אימפריה בדרום הודו, באזור רמת דקאן. היא נוסדה ב-1336 על ידי האריהרה הראשון ואחיו בוקה ראייה הראשון משושלת סנגמה. האימפריה עלתה לגדולה כתוצאה מהמאמץ המרוכז של מדינות בדרום הודו לבלום את פלישות האסלאם לתחומן בשלהי המאה ה-13. שלטונה נמשך עד 1646, אם כי כוחה הצטמצם בצורה משמעותית ב-1565 לאחר תבוסה צבאית גדולה אותה ספגה מצבאותיהם של סולטנויות הדקאן. האימפריה קרויה על שם בירתה, העיר ויג'איאנגר, ששרידיה סמוכים לעיר האמפי, והם כיום אתר מורשת עולמית במדינת קרנאטקה שבהודו. המידע שיש בידינו כיום על תולדות האימפריה ותרבותה הגיע מיומני המסע של הנוסעים האירופאים: דומינגוש פאאש (Domingos Paes) ופרנאו נונש (Fernão Nunes) הפורטוגזים, וניקולו דה קונטי (Niccolò Da Conti; 1469-1365) האיטלקי, מהספרות בשפות המקומיות, ומהחפירות הארכאולוגיות בוויג'איאנגר שחשפו את עושרה ועוצמתה של האימפריה.
היסטוריה
כתבים של נוסעים מחו"ל שביקרו באימפריה בשלהי תקופת ימי הביניים בשילוב עם חפירות שנערכו לאחרונה במתחם ויג'איאנגר חשפו מידע רב על ההיסטוריה של האימפריה, ביצוריה, התפתחותה המדעית וחידושי האדריכלות שלה.
על תחילת דרכה של אימפריית ויג'איאנגר קיימות כמה תאוריות. היסטוריונים רבים משערים שמוצאם של האריהרה הראשון ואחיו בוקה ראייה הראשון, מייסדי האימפריה, היה מעם הקאנדיגה (דוברי שפת קאנדה), וכי היו מפקדים בצבא של אימפריית הויאסאלה שהוצבו באזור הנהר טונגאבהדרה במטרה להדוף פלישות של מוסלמים מצפון הודו. אחרים טוענים כי היו בני עם הטלוגו (דוברי שפת טלוגו) שהיו בהתחלה קשורים לממלכת קקאטייה (ממלכה של בני הטלוגו באזור אנדרה פרדש של ימינו, 1323-1083) שהשתלטו על החלקים הצפוניים של אימפריית הויאסאלה בתקופת שקיעתה. בלא קשר למוצאם, כל ההיסטוריונים מסכימים שהמייסדים קיבלו תמיכה והשראה מוידייארנייה (Vidyāraṇya), נזיר במנזר סרינגרי שנחשב כקדוש להינדים, להילחם בפלישה המוסלמית לדרום הודו.
לפני שאימפריית ויג'איאנגר עלתה לגדולה במאה ה-14 סבלו המדינות ההינדיות של הדקאן: אימפריית ידאווה מדוואגירי, ממלכת קקאטייה מווראנגל, אימפריית פנדייה ממדוראי והממלכה הזעירה קמפילי מפלישות חוזרות ונשנות של המוסלמים מהצפון, ועד 1336 הובסו כולן בידי סולטאני דלהי עלאא אל-דין אלח'לג'י ומוחמד בין טע'לק. אימפריית הויאסאלה הייתה המדינה ההינדית האחרונה שעמדה בדרכם של המוסלמים לכיבוש דרום הודו. לאחר מותו של וירה בלאלה השלישי מלך הויאסאלה בקרב כנגד סולטאן מדוראי ב-1343 התמזגה אימפריית הויאסאלה באימפריית ויג'איאנגר שהלכה וגדלה. במהלך שני העשורים הראשונים לאחר ייסוד האימפריה השתלט האריהרה הראשון על מרבית השטח דרומית לנהר טונגאבהדרה וזכה לכינוי "פורוופאסצ'ימה סמטדראדהישאוורה" ("שליט הימים המערביים והמזרחיים"). אחיו ויורשו בוקה ראייה הראשון הביס עד 1374 את שליט ארקוט (כיום בצפון טמיל נאדו), את השליטים מקאסטת הרדי של קוֹנדווידוּ, את סולטאן מדוראי והשתלט על גואה שבמערב ועל לשון היבשת (דוֹאבּ) שבין הנהרות טונגאבהדרה וקרישנה בצפון. הבירה הראשונה הייתה בנסיכות אנגונדי על הגדה הצפונית של נהר הטונגאבהדרה, כיום בתחומי מדינת קרנאטקה. הבירה עברה אחר-כך לוויג'איאנגר הסמוכה על הגדה הדרומית של הנהר במהלך שלטונו של בוקה ראייה הראשון.
האריהרה השני, בנו השני של בוקה ראייה הראשון ויורשו, גיבש את שלטון הממלכה מדרום לנהר קרישנה וכל דרום הודו הובאה תחת שלטון ויג'איאנגר. השליט הבא דווה ראייה הראשון הביס את השליט משושלת גאז'פאטי מאודישה ויזם עבודות חשובות של ביצורים ומפעלי השקיה. דווה ראייה השני (המכונה "גאז'בטקרה" – "הצייד הגדול") עלה על כס השלטון ב-1424 והיה ככל הנראה השליט המוכשר ביותר משליטי שושלת סנגמה. הוא דיכא מרידות של שליטים וסאליים כדוגמת הזמורין של קליקוט וקוילון בדרום. שלטונו הגיע עד בורמה והמלכים של בגו וטנאסרים הפכו לווסאלים. האימפריה החלה לשקוע בשלהי המאה ה-15 עד שנעשו מאמצים משמעותיים על ידי המצביאים סלובה נאראסימה דווה ראייה ב-1485 וטולובה נאראסה נאייאקה ב-1491 לגבש מחדש את האימפריה.
לאחר כמעט שני עשורים של עימותים עם הווסאלים המרדניים, עלה לשלטון קרישנה דווה ראייה, בנו של טולובה נאראסה נאייאקה. בעשורים שבאו אחר-כך שלטה אימפריית ויג'איאנגר על כל דרום הודו והדפה פלישות מחמש סולטנויות הדקאן. האימפריה הגיעה לשיא כוחה תחת שלטונו של קרישנה דווה ראייה, כאשר צבאות ויג'איאנגר ניצחו כמעט בכל הקרבות בהם השתתפו. ברשימותיו של הנוסע הפורטוגזי דומינגו פאאש מכונה קרישנה דווה ראייה: "מלך מושלם בכל דבר". האימפריה ספחה שטחים שהיו בעבר תחת שלטון הסולטנויות בצפון הדקאן וטריטוריות במזרח הדקאן, כולל קלינגה, ובמקביל שמרה על שליטתה על הישויות הכפופות לה בדרום. הרשימות שהותיר הנוסע הפורטוגזי ברבוסה מתקופת קרישנה דווה ראייה מתארות את ויג'איאנגר כעיר של שפע ועושר. מבנים חשובים רבים הושלמו או שבנייתם התחילה בתקופת קרישנה דווה ראייה. עם זאת, מרבית המבנים, כולל הבימה המלכותית ("מאהנאוואמי דיבה"), נבנו בפועל לאורך תקופה של כמה עשורים.
את קרישנה דווה ראייה ירש אחיו למחצה אצ'יוטה דווה ראייה ב-1529. כאשר אצ'יוטה דווה ראייה מת ב-1542 רצח גיסו, סלאקראג'ה, רבים מבני משפחת המלוכה במטרה לתפוש את השלטון בכוח, אבל קומם בכך נגדו את כל אצולת ויג'איאנגר. זמן קצר אחר-כך צעד ראמה ראייה, חתנו של קרישנה דווה ראייה, בראש צבא לוויג'איאנגר יחד עם יורש חוקי סדאשיווה ראייה, אחיינו המתבגר של אצ'יוטה דווה ראייה. כשסדאשיווה ראייה היה בוגר מספיק על מנת לתבוע את זכותו לקבל החלטות פוליטיות הורה ראמה ראייה לכלוא אותו. אף שראמה ראייה לא הוכתר מעולם, הוא תפקד בפועל כמלך ויג'איאנגר מ-1542 ועד מותו ב-1565.
מהתחלת שלטונו היה ראמה ראייה מעורב ברשת של תככים כנגד הסולטנויות המוסלמיות שמצפון לנהר קרישנה: ביג'פור, אחמדנגר, בראר, גולקנדה ובידאר. בשנות ה-40 של המאה ה-16 הוא הצטרף לצבאו של סולטאן אחמדנגר בשתי מערכות צבאיות מוצלחות. תחילה נגד בידאר, ואז כנגד ביג'פור. ב-1559 כרת ראמה ראייה ברית הדוקה עם הסולטאן החדש של ביג'פור, עלי "עדיל" שאה, הפעם כנגד אחמדנגר, בן בריתו הקודם. לאחר שהשפיל צבאית את אחמדנגר בפעם השנייה ב-1563, בזזו כוחות של ראמה ראייה כמה מחוזות של גולקונדה, ואפילו כמה מהמחוזות השייכים לביג'פור שהייתה בת בריתו. אף שראמה ראייה נחל הצלחות צבאיות רבות, עוררה תככנותו את זעמם של שכניו מצפון. בשלהי 1563 הצטרפו כוחות מגולקונדה ובידאר לכוחות מאחמדנגר ומביג'פור (עד אז אויבים מרים) כנגד ראמה ראייה. הצבא המאוחד חצה את נהר הקרישנה והתנגש בצבא ויג'איאנגר באפריל 1565.
בקרב, המכונה קרב טליקוטה, הביס הצבא המאוחד של סולטנויות הדקאן את צבא אימפריית ויג'איאנגר כליל. ראמה ראייה נהרג בקרב, וצבא הסולטנויות בזז את עיר הבירה והחריב אותה, והיא נותרה במצב זה עד ימינו. טירומלה דווה ראייה, אחיו הצעיר של ראמה ראייה, שהיה המפקד היחיד שנותר בחיים נמלט מוויג'איאנגר לפנוקונדה בשיירה שכללה אוצרות רבים שנישאו על גבי 1,500 פילים.
יורשו, ראמה דווה ראייה, שלט עד 1632, ולאחר מותו שלט ונקאטה השלישי במשך עשר שנים. האימפריה נכבשה לבסוף על ידי סולטנויות ביג'פור וגולקונדה. הווסאלים הגדולים ביותר של האימפריה – ממלכת מייסור, והנאייקים של מאדוראי, תאנג'בור, צ'יטראדורגה וג'ינגי – הכריזו על עצמאותם ובמשך המאות שבאו אחר-כך הייתה לכל אחד מהם השפעה על התפתחות ההיסטוריה של דרום הודו. ממלכות שבשלטון הנאייקים החזיקו מעמד עד המאה ה-18, בעוד שממלכת מייסור שמרה על מצבה כנסיכות עד קבלת העצמאות של הודו ב-1947, אם כי היא חסתה תחת הראג' הבריטי מ-1799 לאחר מות השליט טיפו סאהיב.
צבא
בשדות הקרב הובילו המפקדים הצבאים את הצבאות. האסטרטגיה הצבאית של האימפריה הייתה להימנע מפלישות רחבות היקף, ובדרך כלל ליזום פעולות בקנה מידה קטן כדוגמת התקפה על מבצרים בודדים והחרבתם. צבא האימפריה היה בין הראשונים בהודו שהשתמש בארטילריה לטווח ארוך שאוישה בדרך כלל על ידי תותחנים זרים (תותחנים מהאזור שכיום הוא טורקמניסטן נחשבו לטובים ביותר). החיילים בצבא היו משני סוגים. חיילים בצבא הפרטי של המלך שגויסו ישירות על ידי האימפריה, וחיילים בצבאות הפיאודליים של הווסאלים של המלך. בצבא הפרטי של המלך קרישנה דווה ראייה נכללו 100,000 חיילי רגלים, 20,000 פרשים ומעל ל-900 פילים. מספרים אלו היוו רק חלק מצבא שמנה מעל ל-1.1 מיליון חיילים, מספר שעל פי מקורות אחדים הגיע עד שני מיליון חיילים וכלל ככל הנראה גם צי על סמך תוארו של אחד המפקדים "נאווידגאפראבהו" (מפקד הצי). החיילים שגויסו היו בני כל המעמדות וכלכלתם מומנה ממסים נוספים שהושתו על הווסאלים. חיילי הרגלים כללו קשתים ומוסקטרים לבושים טוניקות משובצות, נושאי מגנים עם חרבות ופגיונות בחגורותיהם, וחיילים שנשאו מגנים כה גדולים שהם לא נזקקו לשריון נוסף. הסוסים והפילים היו משוריינים ולחטים של הפילים הוצמדו סכינים על מנת לגרום לנזק מקסימלי בקרב.
מערכות מים
הבירה הסתמכה לחלוטין על מערכות אספקת מים שכללו תעלות ומאגרים על מנת להבטיח אספקת מים שוטפת כל השנה. שרידים ממערכות הידרוליות אלו שימשו היסטוריונים כמקור להבנת מערכות חלוקת המים הנפוצות באותה תקופה באזורים הצחיחים למחצה של דרום הודו. כתבים מאותה תקופה ורשימות של נוסעים זרים מתארים בניית מכלי ענק על ידי פועלים. חפירות חשפו שרידים של מערכות חלוקת מים מחוברות שהיו קיימות רק בתוך שטח הארמון ומכלולי המקדשים הגדולים (שככל הנראה שימשו את בני המלוכה בלבד ולטקסים מיוחדים), שכללו תעלות מתוחכמות שניצלו את הכבידה ואת עיקרון הסיפון להוביל מים בעזרת צינורות. המתקנים היחידים הדומים למערכות מים ציבוריות הם שרידים של מכלי מים גדולים שאגרו את מי גשמי המונסון העונתיים והתייבשו בקיץ למעט מכלים שניזונו מפלגי מים. באזורים החקלאיים הפוריים הסמוך לנהר הטונגאבהדרה, נחפרו תעלות שהובילו את מי הנהר למכלי השקיה. לתעלות אלו היו מגופים שנפתחו ונסגרו על מנת לשלוט בזרימת המים. באזורים אחרים עודד המנהל לחפור בארות שנוטרו על ידי השלטונות. מכלים גדולים נבנו בעיר הבירה בתמיכה של המלך בעוד שמכלים קטנים יותר מומנו על ידי עשירים על מנת לזכות במעמד חברתי או דתי.
כלכלה
כלכלת האימפריה נסמכה בעיקר על חקלאות. סורגום ("ג'ובאר"), כותנה וקטניות מסוגים שונים גודלו באזורים הצחיחים למחצה, בעוד שקנה סוכר, אורז וחיטה שגשגו באזורים הגשומים. עלי בטל ואגוז ארקה (יחד עם ליים מייצרים משני המינים תערובת לעיסה מקובלת בדרום ובדרום מזרח אסיה) וקוקוס היו הצמחים העיקריים שגודלו לשם מכירה ולא לצורך צריכה עצמית. הכותנה שגדלה בקנה מידה נרחב נשלחה למרכזי האריגה של תעשיית הטקסטיל הפעילים של האימפריה. תבלינים כדוגמת כורכום, פלפל שחור, הל וזנגביל גדלו באזור מלנאדו ההררי המרוחק על מורדות הרי גהט המערביים ונשלחו לעיר הבירה לשם מסחר. עיר הבירה של האימפריה הייתה מרכז עסקים משגשג שכלל שוק מתפתח בכמויות גדולות של אבני חן וזהב. בנייה בלתי פוסקת של מקדשים חדשים סיפקה תעסוקה לאלפי סתתים, פסלים ואומנים מיומנים אחרים.
הבעלות על הקרקע הייתה חשובה. מרבים האיכרים היו אריסים ובמהלך הזמן קיבלו בעלות חלקית על הקרקע. מדיניות מיסים שעודדה גידול של יבולים נדרשים הבדילה בין סוגי השימוש בקרקע על מנת לקבוע את גודל המס. לדוגמה, זמינות יומית של עלי הכותרת של ורדים הייתה חשובה מאוד ליצרנים הבשמים, לכן מי שגידל ורדים שילם מס מופחת. ייצור מלח בישול והקמת בריכות אידוי למלח היה תחת פיקוח באופן דומה. ייצור גהי (חמאה מזוקקת) שנמכרה כשמן למאכל וכדלק למאור היה עסק רווחי. היצוא לסין הלך וגדל וכלל כותנה, תבלינים, תכשיטים, אבנים יקרות למחצה, שנהב, קרני קרנפים, הובנה, ענבר, אלמוגים ומוצרים ארומטיים דוגמת בשמים. ספינות גדולות הגיעו לעיתים קרובות מסין, בין השאר במשלחות בפיקודו של ג'נג חה והביאו מוצרים מסין ל-300 הנמלים, גדולים כקטנים של האימפריה על הים הערבי או מפרץ בנגל. הנמלים החשובים ביותר היו: מנגלור, הונאוור, בהטקל, ברקור, קוצ'י, קננור, מצ'יליפטנם ודהרמדם.
כאשר עגנו בנמלים ספינות סוחר נלקה הסחורה שעל סיפונן למשמורת רשמית והוטלו מיסים על הפריטים שנמכרו. ההגנה על הסחורה הובטחה על ידי פקידי הממשל. בקליקוט התנהל מסחר ער במיוחד וסוחרים מאומות רבות: ערבים, פרסים, גוג'ראטים וח'וראסנים התיישבו בעיר. בניית ספינות הייתה ענף משגשג וספינות בעלות שדרית בתפוסה של 1,200-1,000 "באהארים" נטולות סיפונים נבנו באמצעות קשירת קורות העץ הבונות את גוף הספינה בחבלים במקום להשתמש במסמרים כמקובל במערב. ספינות הפליגו לנמלי הים האדום כדוגמת עדן וג'דה ועל סיפונן סחורות מוויג'איאנגר שנמכרו אחר-כך במקומות מרוחקים הרבה יותר דוגמת ונציה. סחורות הייצוא העיקריות של האימפריה היו פלפל שחור, זנגוויל, קינמון, הל, שזיף דובדבני, עץ של תמרינדי וכסיית האבוב (Cassia fistula), אבנים יקרות ויקרות למחצה, פנינים, מושק, ענבר אפור, רובארב, אלווי, אריגים מכותנה וחרסינה. סלילים של חוטי כותנה נשלחו לבורמה ואינדיגו לפרס. היבוא העיקרי מארץ ישראל היה נחושת, כספית, שני, זעפרן, קטיפה צבעונית, מי ורדים, סכינים, בדים צבעוניים מצמר גמלים, זהב וכסף. מפרס יובאו סוסים לקננור בטרם נשלחו למסע בן השבועיים לעיר הבירה. משי הגיע מסין וסוכר מבנגל.
המסחר לאורך החוף המזרחי פרח כשמסולטנות גולקונדה הגיעו אורז, דוחן, קטניות וטבק שגדלו בה בקנה מידה נרחב. יבולים של צבע האינדיגו והצבע האדום משורש הצמח Oldenlandia umbellata שימשו את תעשיית האריגה. מצ'יליפטנם השוכנת באזור עשירים במינרלים הייתה שער היציאה ליצוא של ברזל ופלדה מאיכות גבוהה. באזור קוללור הייתה פעילות של כריית יהלומים. תעשיית אריגת הכותנה ייצרה שני סוגים של אריגי כותנה, בד פשוט ובד מלמלה (חום, מולבן או צבוע). בדים שעליהם הודפסו תבניות צבעוניות בטכניקות שפותחו במקום יוצאו לג'אווה ולמזרח הרחוק. היבוא העיקרי לחוף המזרחי היו מתכות שאינן כוללת ברזל, קמפור, חרסינה, משי ומוצרי מותרות.
מטבעות
האימפריה טבעה מטבעות בהאמפי, פנוקונדה וטירופאטי שהכתובת בקאנדה או בטלוגו מוטבעת בכתב דוונאגרי ובה בדרך כלל שם השליט. לטביעת המטבעות המכונות "גאדיאנה", "ואראהא", "פון", "פגודה", "פראטאפה", "פאנה", "קאסו" ו"ג'יטאל" השתמשו בזהב, כסף ונחושת. המטבעות נשאו את דמויותיהם של אלים כולל באלאקרישנה (קרישנה העולל), ונקאטשווארה (האלוהות של מקדש טירופאטי), אלילות דוגמת בהומי וסרידווי, זוגות שמימיים, ובעלי חיים, כדוגמת שוורים, פילים ועופות. על המטבעות הקדומים ביותר מופעים דמויותיהם של האנומאן (האל בעל פרצוף הקוף) וגארודה (העיט השמימי), כלי התחבורה של האל וישנו.
חיי חברה
מרבית המידע על חיי החברה באימפריית ויג'איאנגר מגיעה מכתבים של נוסעים זרים ועדויות שצוותי המחקר חשפו באזור ויג'איאנגר. שיטת הקאסטות ההודית הייתה רווחת ונאכפה בקפידה, כשכל קאסטה הייתה מיוצגת על ידי גוף מקומי של זקני הקאסטה שייצגו את הקהילה. זקנים אלו קבעו את החוקים והתקנות שיושמו בעזרת צווים מלכותיים. איסור נגיעה היה חלק ממערכת הקאסטות וקהילות אלו יוצגו על ידי מנהיגים ("קאיוואדדאווארו"). הקהילות של המוסלמים יוצגו על ידי קבוצה מתוכן באזור החוף של קרנאטקה. יחד עם זאת, שיטת הקאסטות לא עצרה אישים מכובדים מכל הקאסטות להתקדם למעמד גבוה בצבא ובמנהל. בחיים האזרחיים זכו הברהמינים לכבוד הרב ביותר מעצם מעמדם בשיטת הקאסטות. מלבד מעטים שפנו לקריירות צבאיות, מרבית הברהמינים התרכזו בנושאים דת וספרות. היותם מנותקים מעושר ועוצמה חומריים הכשיר אותם להיות הבוררים האידיאליים בנושאי משפט מקומיים, ונוכחותם בכל עיר ובכל כפר הייתה מדיניות מחושבת של האצולה והאריסטוקרטיה על מנת להבטיח את הסדר הציבורי. לדברי הדיפלומט סר צ'ארלס אליוט (Charles Elliot; 1931-1862) הצדיקה העליונות האינטלקטואלית של הברהמינים את מעמדם הגבוה בחברה. עם זאת, הפופולריות של מלומדים בני קאסטות נמוכות (כדוגמת המשוררת מולה והמשורר הפילוסוף קנקה דסה), ויצירותיהם ויצירות שחיברו אחרים, דוגמת ומאנה וסרוואג'נה הן אינדיקציה למצבים בהם הוגמשו חוקי החברה באימפריית ויג'איאנגר.
התנועות החברתיות-דתיות של המאות הקודמות, דוגמת הלינגטייאטיזם, יצרו מומנטום של נורמות חברתיות גמישות שהנשים היו אמורות לנהוג על פיהן. בתקופה זו הוסרו מרבית המחסומים בפני נשות דרום הודו והן היו מעורבות באופן פעיל בתחומים שעד אז נחשבו לתחומי עיסוק בלעדיים של גברים, כדוגמת מנהל, עסקים, מסחר ומעורבות באומניות היפות. טירומלאמבה דווי שכתבה את "וראדמביקה פרינאיאם" וגנגאדווי שכתבה את "מדהוררוויג'יאם" היו בין המשוררות הבולטות של התקופה. משוררות ראשונות בשפת הטלוגו כדוגמת טאלאפקה טיממאקה ואטוקורי מולה הפכו פופולריות בתקופה זו. חצר המלוכה של הנייאקים של טנג'ור היה ידוע בחסות שנתן לכמה משוררות. שיטת הדוואדסי פעלה ברחבי האימפריה, כמו גם זנות חוקית שהוגבלה לרחובות מסוימים בכל עיר. על פי הכתבים מאותה תקופה היו הרמונות פופולריים בין הגברים ממשפחת המלוכה.
אנשים אמידים נהוג לחבוש "פתה" או "קולאווי" - טורבן גבוה, עשוי ממשי ומקושט בזהב. כמקובל במרבית החברות בהודו, ענדו הנשים וגם הגברים תכשיטים, ועל פי הרשימות היו בין סוגי התכשיטים: צמידים לרגליים, צמידים לידיים, טבעות, מחרוזות ועגילים מסוגים שונים. במהלך חגיגות התקשטו גברים ונשים בזרי פרחים והתבשמו בבשמים עשויים ממי ורדים, זבד, מושק או עץ הסנדל. בניגוד בולט לפשוטי העם שאורח חייהם היה צנוע, חיו המלכים והמלכות של האימפריה בפאר רב שהופגן בטקסים שנערכו בחצר המלוכה. למלכות ולנסיכות היו משרתות רבות שדאגו להלבישן ולקשטן בתכשיטים, כשחובותיהן היומיות היו מעטות.
פעילות גופנית הייתה פופולרית בקרב הגברים, והיאבקות היה עיסוק גברי חשוב ששילב ספורט ובידור. ברשומות מוזכרות גם מתאבקות. בתוך הארמונות נתגלו חדרי התעמלות והרשומות מספרת על פעילות גופנית סדירה למפקדים ולחייליהם בתקופה ששרר שלום. בארמונות המלכותיים ובשווקים היו זירות מיוחדות שבהן הן בני משפחת המלוכה והן פשוטי העם השתעשעו בצפייה בתחרויות כדוגמת קרב תרנגולים, קרבות איילים והיאבקות בין נשים. חפירות בתוך תחומי העיר ויג'איאנגר חשפו את קיומם של פעילויות חברתיות שונות שהונצחו בעזרת גילופים על גושי סלע, בימות סלעים ורצפות מקדשים, דבר המלמד כי היו אלו מקומות למפגשים חברתיים אקראיים. חלק מהמשחקים המגולפים קיים גם בימינו ואחרים טרם זוהו.
דת
המלכים של ויג'איאנגר היו בדרך כלל סובלניים כלפי כל הדתות והכיתות, כפי שכתבים של נוסעים זרים מוכיחים. המלכים נהגו להשתמש בתארים כדוגמת "גובראהמנה פראטיפלאנצ'אריה" ("מגן הברהמינים והפרות") ו"הינדוראיאסוראטראנה" ("תומך באמונה ההינדית") המעידים על כוונתם להיות מגני דת ההינדואיזם, ויחד עם זאת היו הטקסים בחצר המלכות והלבוש אסלאמיים באופיים, כפי שמצביע על כך פיליפ וגונר (Philip Wagoner) במאמרו ב"ז'ורנל למחקרים אסיאתיים" מ-1996 "סולטאן בין המלכים ההינדים". מייסדי האימפריה, האריהרה הראשון ובוקה ראייה הראשון היו שיוואיסטים (סוגדים לשיווה כאל עליון) אדוקים, אולם תרמו גם למסדר סרינגרי הוישנואיסטי כשוידייארנייה (Vidyāraṇya), נזיר ממסדר זה היה הקדוש הפטרון שלהם, וקבעו את ואראהא (חזיר הבר, אווטאר של וישנו) כסמלם. החפירות הארכאולוגיות בוויג'איאנגר חשפו שמעל לרבע משטח העיר היה רובע מוסלמי שהיה קרוב ל"רובע המלכותי". ידוע כי בני אצולה מהממלכות האסלאמיות שבהם שלטה השושלת הטימורית התיישבו בוויג'איאנגר. לעומת המייסדים משושלת סנגמה היו המלכים מהשושלות המאוחרות יותר, סאלובה וטולובה וישנואיסטים, אבל לא נמנעו מלסגוד לאל וירופקשה (שיווה) במקדשו בוויג'איאנגר, ולאל ונקטשווארה (אחת מצורות האל וישנו) במקדשו בטירומלה. יצירה בסנסקריט "ג'אמבאוואטי קליאנאם" שנכתבה על ידי המלך קרישנה דווה ראייה מכנה את האל וירופקשה "קארנאטה ראג'ייה מאני" ("התכשיט המגן על אימפריית קארנאטה"). המלכים היו גם פטרונים לקדושים של מסדר דווייטה (הפילוסופיה של הדואליזם) מבית מדרשו של מדהוואצ'ריה באודופי.
הקשר של האסלאם עם דרום הודו התחיל כבר במאה השביעית, תוצאה של מסחר בין הממלכות הדרומיות לסולטנויות ערביות. מסגדים פעלו באימפריית ראשטראקוטה במאה העשירית. ומסגדים רבים הוקמו לאורך חוף מלבר (חופה המערבי של הודו) במאה ה-14. מתיישבים מוסלמים נישאו לנשים מקומיות,. ילדיהם, הידועים בכינוי מאפילאס היו פעילים בסחר סוסים ובאיוש צי הסוחר. קשרי הגומלין בין אימפריית ויג'איאנגר והסולטנויות הבהאמניות שמצפון הגדילה את מספר המוסלמים בדרום.
אימפריית ויג'איאנגר לא ראתה תמיד בעין יפה פעילות מיסיונרית בתחומה. מכיוון שיחד עם המרת דתם של התושבים לנצרות נהגו המיסיונרים דוגמת חאווייר להרוס את הפסלים של האלים ההינדים במקדשים. בתגובה לפעילותו המיסיונרית של חאווייר בממלכת ונאד שבחלקה הדרומי ביותר של הודו שלח המלך ראמה ראייה את דודנו ויטאלה ב-1544 בראש משלחת עונשין צבאית, שביצעה מסע שוד והרס ורצח בממלכה הקטנה.
ספרות
השפות הנפוצות באימפריה היו קאנדה, טלוגו וטמילית ובהן השתמשו באותם אזורים שבהם השפות מדוברות כיום. נחשפו מעל ל-7,000 כתובות ("שאסאנה") כולל 300 כתובות על לוחיות נחושת ("טאמראשאסאנה"), כמעט מחציתן בקאנדה, והשאר בטלוגו, טמילית וסנסקריט. המנהג לכתוב כתובות בשתי שפות פסק במאה ה-14.
מרבית היצירות בסנסקריט היו פרשנויות על הוודות או על האפוסים ראמאיאנה ומהאבהארטה. פרשנויות אלו נכתבו על ידי מלומדים ידועים כדוגמת סאיאנה ווידייארנייה שהילל את העליונות של פילוסופיית האדוואיטה על פני פילוסופיות הינדיות יריבות אחרות. כותבים מפורסמים אחרים היו קדושי הדווייטה של מסדר אודופי דוגמת ג'איאטירתה (שזכה לכינוי "טיקאצ'אריה" בשל כתביו הפולמוסיים), וייאסאטירתה שכתביו נועדו לסתור את פילוסופיית האדוואיטה ואת המסקנות של לוגיקנים קודמים, וכן את ואדיראג'אטירתה ואת סריפאדאראייה. שני האחרונים העבירו ביקורת על אמונותיו של אדי שנקרה. מלבד קדושים אלו חסו מלומדים דוברי סנסקריט בולטים בחצר המלוכה של מלכי ויג'איאנגר ובחצרם של הווסאלים הגדולים. מלכים רבים היו בעצמם סופרים וכתבו יצירות קלאסיות בסנסקריט, דוגמת היצירה הפיוטית "ג'אמבאוואטי קליאנאם" שנכתבה על ידי המלך קרישנה דווה ראייה, שעליה נאמר כי נכתבה בכישרון רב.
הסופרים והמשוררים שכתבו בקאנדה יצרו כתבים חשובים שתמכו בתנועת הבהקטי אותה קידמו ההארידאסה (חסידי וישנו) והספרות הברהמינית והלינגטייאטיסטית. משוררי ההארידאסה הפגינו את מסירותם לאמונה באמצעות כתיבת שירים המכונים "דוואראנמה" (שירים ליריים) במשקל המכונה ראגאלה (ರಗಳೆ). את ההשראה לכתיבת השירים הם קיבלו ממדהוואצ'ריה ומווידייארנייה. בין המאמינים של תנועה זו (המכונים דאסה) המשוררים הנחשבים ביותר הם פורנדאראדאסה וקנאקאדאסה. קומארה וייאסה, המלומד הברהמיני הבולט ביותר כתב את "גאדוגינה בהארטה", תרגום של האפוס מהאבהארטה. יצירה זו מסמנת את המעבר בספרות הכתובה בקאנדה מקאנדה עתיקה לקאנדה מודרנית. צ'אמאראסה היה מלומד ומשורר לינגטייאטיסט מפורסם שהרבה להתווכח עם המלומדים הווישונאיסטים בחצרו של המלך דווה ראייה השני. יצירתו "פראבהולינגה ליל" שתורגמה אחר-כך לטלוגו ולטמילית הייתה שיר הלל לקדוש אלאמה פראבהו (הקדוש נחשב התגלמות האל גנש, כשהנסיכה של באנאוואסי הייתה התגלמות של אימו של גנש, פרוואטי)
אף שמרבית הספרות בטמילית מתקופה זו נוצרה באזורים דוברי הטמילית בשליטת הוואסל פנדייה שיחס חשיבות מיוחדת לטיפוח הספרות הטמילית, כמה משוררים בטמילית קיבלו חסות ממלכי ויג'איאנגר. סווארופאננדה דסיקר כתב אנתולוגיה בת 2,824 חרוזים, "סיוואפראקאסאפ-פרונדיראטו", על הפילוסופיה של האדוואיטה. תלמידו, טטובאראיאר הספגן, כתב אנתולוגיה קצרה "קורונדיראטו", שהכילה כחצי ממספר החרוזים. קרישנה דווה ראייה נתן חסות למשורר בטמילית שהיה הארידאסה ושיצירתו "אירוסאמאיה וילאקם" הייתה תיאור מפורט של שתי מערכות האמונה ההינדיות: וישנויזם ושיוואיזם, עם עדיפות לראשונה.
בין היצירות החילוניות שעסקו ברפואה ובמוזיקה היו "סנגיטסארה" של וידייארנייה, "ראטיראטנאפראדיפיקה" של פרודהא ראייה, "איורוודה סודהאנידהי" של סאיאנה ו"ואידיאראג'אוואלאבהם" של לקשמנה פנדיטה.
אדריכלות
אדריכלות ויג'איאנגר היא צירוף עשיר של הסגנונות האדריכלים של שושלת צ'אלוקיה, אימפריית הויאסאלה, שושלת פנדייה ושושלת צ'ולה ששגשגו במאות השנים קודם להקמת אימפריית ויג'איאנגר. מורשת האימפריה בפיסול, אדריכלות וציור השפיעה על התפתחות אומנויות אלו בדרום הודו זמן רב לאחר שהקיץ הקץ על האימפריה. החותם הסגנוני של אדריכלות האימפריה היו ה"קאליאנאמנטאפה" ("אולם החתונות") המוקף עמודים מפוסלים, ה"ואסאנתמטפה" ("אולמות מוקפי עמודים פתוחים") וה"ראיאגופורה" ("מגדל"). לבנייה השתמשו האומנים בגרניט מקומי בשל עמידותו. אומנם מונומנטים שנבנו ביוזמת האימפריה מצויים בכל רחבי דרום הודו, אבל דבר אינו משתווה באיכותו לשפע המונומנטים בבירה ויג'איאנגר, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
במאה ה-14 המשיכו המלכים לבנות וסארה או מומנטים בסגנון הדקאן, אבל מאוחר יותר הם שילבו בבניית המקדשים מגדלים גבוהים בצורה פירמידה בסגנון דראווידה המכונים גופוראם, על מנת לעמוד בדרישות הטקס הדתי. מקדש פראסאננה וירפקשה (מקדש תת-קרקעי) שנבנה בתקופת המלך בוקה, ומקדש האזארה ראמה שנבנה בתקופת המלך דווה ראייה הם דוגמאות לאדריכלות הדקאן. חותם אופייני לסגנונם הם הקישוט המגוון והמורכב של העמודים. בין המבנים השוכנים באתר בהאמפי כיום מהווה מקדש ויטאלה את הדוגמה הטובה ביותר לסגנון ה"קאליאנאמנטאפה" מוקפת העמודים, ומקדש "האזארה ראמאסוואמי" שהוא אומנם מקדש צנוע, הוא המקדש השלם ביותר. היבט בולט לעין של סגנונם הוא חזרתם לסגנון הפשטני והשליו שפותח על ידי שושלת צ'אלוקיה. מקדש ויטאלה הוא דוגמה בקנה מידה גדול לאמנות ויג'איאנגר. המקדש נבנה במשך כמה עשרות שנים והוא הושלם בתקופת שלטונם של המלכים משושלת טולובה. דוגמאות נוספות לסגנון האדריכלי של ויג'איאנגר הם המקדשים בבהטקל, קאנאקאגירי, שרינגרי ועיירות נוספות בחופה של קרנאטקה, כמו גם בטאדפאטרי, לפאקשי, אהובילאם, טירומלה וסריקאלאהאסי באנדרה פרדש וולור, קומבאקונם, קאנצ'י וסריראנגאם בטמיל נאדו.
יסוד נוסף של סגנון ויג'איאנגר הוא הגילוף של פסלים גדולים מונוליתיים (מגוש סלע אחד), כדוגמת פסל גנש "סאסוווקאלו" (זרע החרדל) וגנש "קאדאלקאלו" (אגוז אדמה) בהאמפי, פסלי באהובאלי בקארקאלה ובוונור ופסל השור (נאנדי במיתולוגיה ההודית) בלפאקשי.
אמנות ויג'איאנגר כוללת את ציורי הקיר של הדאשאווטרה (עשר ההתגלמויות של וישנו) ו"גיריג'אקאליאנה" (חתונת פרוואטי) במקדש וירופקשה בהאמפי, ציורי ה"שיווה-פורנה" (סיפורי שיווה) במקדש ויראבהאדרה בלפאקשי, והציורים במקדש הג'ייני בדראסאר ובמקדש ואראדארג'ה בקאנצ'י. התוצאה של תערובת הסגנונות של דרום הודו הייתה עושר שלא נראה כמוהו במאות השנים הקודמות, בנוסף לפיסול הושם דגש מיוחד על תבליטים שעלו על כל מה שנעשה בעבר בנושא בהודו.
היבט של אדריכלות ויג'איאנגר המדגים את הקוסמופוליטיות של העיר הגדולה הוא נוכחותם של מבנים חילוניים רבים הנושאים סממנים אסלאמיים. בעוד שההיסטוריה המדינית מתרכזת בעימות המתמשך בין אימפריית ויג'איאנגר לסולטנויות הדקאן, העדויות האדריכליות משקפות יחסי גומלין יצירתיים יותר. השפעות האסלאם ניכרות בריבוי הקשתות, הכיפות והקמרונות. ריכוז המבנים דוגמת הצ'האטרי (פביליון בסגנון הודי), האורוות והמגדלים מעידים על שימושם בידי משפחת המלוכה. ייתכן שהאלמנטים הדקורטיביים של מבנים אלו נקלטו באדריכלות ויג'איאנגר בתחילת המאה ה-15, במקביל לתקופת שלטונם של המלכים דווה ראייה הראשון ודווה ראייה השני. ידוע כי מלכים אלו העסיקו מוסלמים רבים בצבאם ובחצרם, וייתכן שחלקם היו אדריכלים. ככל הנראה התרחשו חילופי מידע אדריכלי הרמוניים אלו בתקופות הנדירות שבהן שרר שלום בין הממלכות ההינדיות והמוסלמיות. ב"בימה הגדולה" ("מאהנאוואמי דיבה") יש תבליטים מגולפים שבהם יש לדמויות תווי פנים של טורקים ממרכז אסיה שידוע כי הועסקו כמשרתים למשפחת המלכותית.
אליפות ברזיל בכדורגל 1978
אליפות ברזיל בכדורגל 1978  הייתה הפעם ה-22 בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הספורט הברזילאית. המשחקים החלו ב-25 במרץ 1978 והסתיימו ב-13 באוגוסט 1978.
טובי כהן
טוֹבִּי כהן (באנגלית: Toby Cohen; נולד ב-1979 בלונדון) הוא צלם ישראלי.
אליפות ברזיל בכדורגל 1978
בתחרות השתתפו 74 קבוצות. התחרות נערכה במספר שלבים:
במהלך שלבי הבתים של האליפות עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. אם ניצחון הושג בהפרש של שני שערים או יותר, לקבוצה המנצחת הוענקה נקודה נוספת.
טובי כהן
ביוגרפיה
כצלם פפראצי כבר בגיל 21, התפרסמו צילומיו על שער העיתון "דיילי אקספרס", בעיתון הלונדוני "ניוז אוף דה וורלד" וה"דיילי מייל".
אליפות ברזיל בכדורגל 1978
שלב הגמר
משתתפי משחק הגמר העפילו לגביע ליברטדורס
שחקנים מצטיינים
פאוליניו, שחקנה של ואסקו דה גאמה כבש 19 שערים וזכה בתואר מלך השערים של האליפות.
טובי כהן
ביוגרפיה
אחרי שתמונותיו פורסמו בצהובונים דרך קבע, החליט כהן שעליו להעמיק בעולם הצילום האמנותי והחלל ייצר סצנות מבוימות סביב היהדות כפי שהוא מדמיין וחווה אותו. "שנים שחייתי בלילות, חיפשתי אחרי מפורסמים מכל העולם שמגיעים ללונדון. היום אני שוב רודף אחרי מפורסמים אבל מסוג אחר."
אליפות ברזיל בכדורגל 1978
שחקנים מצטיינים
פלקאו, שחקנה של אינטרנציונל זכה בפרס "כדור הזהב" לכדורגלן העונה.
טובי כהן
ביוגרפיה
בשנת 2007 הוא החליט לזנוח את החיים הנוצצים של עולם המפורסמים, להשתקע בישראל ולהקדיש את חייו לאמנות.
כיום, כהן חי על קו תל אביב-לונדון, נשוי ואב לתינוק. תערוכותיו הקודמות, "פרויקט אברהם", ו"כרובים ומלאכים" היוו בסיס למחקר של כהן בנושא הנרטיב היהודי.
בתחילת דרכו צילם כהן את מראות הזוועה והמוות של תקופת הפיגועים בתחילת שנות האלפיים. לאחר מכן, התמקד בצילום דיוקנאות של חיילות מיחידות קרביות של צה"ל ובהמשך החל לצלם צילומים פנורמיים שתיעדו זרמים שונים של היהדות האורתודוקסית. הוא התחקה אחר תורת הלחימה היהודית אבי"ר, מתיישבים ביהודה ושומרון והתלווה אל חסידי ברסלב למסעות באומן שבאוקראינה.
סגנון הצילום של כהן מושפע רבות מהיותו צלם שטח בעברו. ברבות מעבודות הצילום שלו הוא מביים את מצולמיו בעת ריקוד וריחוף.
הצלם מיכה בר-עם כתב על יצירתו של כהן: "כשפגשתי את טובי כהן לראשונה לפני כמה שנים הוא עוד נהג להציג עצמו כצלם, צייד גאה מן הזן שהתקשורת מכנה פפראצי. אלא שסקרנותו הכפייתית בצד החיפוש אחר זהותו היהודית הובילו אותו במסלול מרתק: בצד ההתפעמות מנופי הארץ הוא נמשך אל הקסם הארוטי הנוצר משילוב של נעורים, מדים ועוצמה".
בסוף שנת 2016 כהן הציג את הפרויקט האחרון שלו, הגולם, בגלריה אנגל בתל אביב. התערוכה זכתה לסיקור נרחב בכלי התקשורת.
ברטוש קפוסטקה
ברטוש קפוסטקה (בפולנית: Bartosz Kapustka; נולד ב-23 בדצמבר 1996 בטרנוב שבפולין) הוא כדורגלן פולני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת לגיה ורשה. בעבר שיחק גם בנבחרת פולין.
קרקוביה קרקוב
קפוסטקה נולד בטרנוב שבפולין, וגדל במחלקות הנוער של קבוצת מטרנוב ומקרקוב. בשנת 2012 הגיע קפוסטקה למחלקת הנוער של קרקוביה קרקוב מליגת העל הפולנית. ב-29 במרץ 2014 ערך קפוסטקה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בפתיחת המחצית השנייה בתיקו 1-1 נגד וידזב לודז' במסגרת המחזור ה-28 בליגה. לקראת סוף עונת ערך קפוסטקה את הופעת הליגה השנייה והאחרונה שלו בעונה.
ב-8 בנובמבר 2014 הבקיע קפוסטקה את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-90 בתיקו 1-1 נגד בלחטוב במסגרת המחזור ה-15 בליגה. קפוסטקה ערך 23 הופעות ליגה בעונת, בהן הבקיע שני שערים. בעונת היה קפוסטקה שחקן מפתח בסגל של קרקוביה קרקוב, כשהוא עורך 33 הופעות ליגה, מתוכן 29 בהרכב הפותח, ומבקיע ארבעה שערים. את עונת החל קפוסטקה במועדון, וערך שתי הופעות ליגה.
לסטר סיטי
ב-3 באוגוסט 2016 חתם קפוסטקה בלסטר סיטי, אלופת הפרמייר ליג. ב-7 בינואר 2017 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 2-1 על אברטון בגביע האנגלי קפוטסקה לא נמנה עם הסגל הבכיר ושותף רק בקבוצת הצעירה עד גיל 23.
פרייבורג
ב-14 ביולי 2017 הושאל לפרייבורג.
גריינדר (אי)
האי גריינדר (באנגלית: Grinder Island) הוא אי מכוסה קרח, בארכיפלג מרשל, הממוקם בתוך מדף הקרח סולזברגר מול חופי ארץ מארי בירד, שבאנטארקטיקה.
אורכו של האי 11 קילומטרים, ורוחבו כ-2 קילומטרים.
האי ממוקם 24 קילומטרים דרומית-מערבית מהאי סטיבנטון.
גילוי ומיפוי האי
האי מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1965.
מקור השם
שמו של האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
האי נקרא על שמו של הארי וו. גריינדר (Harry W. Grinder), מצי ארצות הברית, שהיה מכונאי מוטס בתחנת מקמרדו בשנת 1967.
רוברט יוז
רוברט סטדלי פורסט יוז AO (באנגלית: Robert Studley Forrest Hughes; 28 ביולי 1938 – 6 באוגוסט 2012) היה מבקר אמנות, סופר ומפיק אוסטרלי. הוא תואר ב-1997 על ידי רוברט בוינטון, מהניו יורק טיימס, כ-"מבקר האמנות המפורסם ביותר בעולם".
יוז זכה להכרה נרחבת על ספרו וסדרת הטלוויזיה שלו על אמנות מודרנית, The Shock of the New, ועל תפקידו רב השנים כמבקר אמנות במגזין טיים. הוא ידוע בעיקר רב המכר שלו, The Fatal Shore, ספר על היסטוריית הנידונים באוסטרליה. יוז, הידוע בביקורותיו השנויות במחלוקת על אמנות, היה בדרך כלל שמרני בטעמו, על אף שלא השתייך למחנה פילוסופי מסוים. כתיבתו נודעה בעוצמתה ובאלגנטיות שלה.
ביוגרפיה
יוז נולד בסידני, אוסטרליה, ב-28 ביולי 1938. אביו וסבו מצד אביו היו עורכי דין. אביו של יוז, ג'פרי פורסט יוז, היה טייס במלחמת העולם הראשונה, עורך דין ומנהל חברה. כשהיה רוברט בן 12, הוא מת מסרטן ריאות. אמו של רוברט הייתה מרגרט אייר סילי, לבית וידאל. אחיו הבכור הוא הפוליטיקאי האוסטרלי, תומאס אייר פורסט יוז. ליוז יש אח נוסף בשם ג'פרי ואחות נוספת בשם קונסטנס.
יוז גדל ברוז ביי, סידני, והתחנך במכללת סיינט איגנטיוס. בהמשך חייו, הוא למד אמנויות ואדריכלות באוניברסיטת סידני. כשלמד באוניברסיטה, הוא היה חבר בקבוצת פוש השמאלנית והאנרכיסטית, שקידמה חופש מיני.
בתור מבקר אמנות
יוז, אמן ומשורר שאפתן, נטש את לימודי האוניברסיטה בכדי להפוך תחילה לקריקטוריסט, ולאחר מכן למבקר אמנות של כתב העת של סידני The Observer, בעריכתו של דונלד הורן. יוז כתב מספר מאמרים עבור המגזין האוסטרלי, Oz, המגזין האמריקאי, The Nation והמגזין הבריטי, The Sunday Mirror.
ב-1961, בעודו סטודנט, יוז נקלע למחלוקת כאשר מספר מחבריו לספסל הלימודים טענו במאמר בעיתון סטודנטים כי העתיק ממוזיקאים ומאמנים, כמו טרנס טילר ולאונרד בסקין.
יוז עזב את אוסטרליה לאירופה ב-1964. הוא התגורר זמן מה באיטליה, ועבר לגור בלונדון ב-1965. כשהיה בלונדון, הוא כתב מספר מאמרים למספר מגזינים. בין המגזינים שהוא כתב היו המגזינים הספקטייטור, דיילי טלגרף, הטיימס, ו-The Observer, ותרם לגרסה הלונדונית של Oz. ב-1970, לאחר שמונה למבקר אמנות במגזין האמריקאי, טיים, הוא עבר לגור בניו יורק.
ב-1966, פרסם יוז את הספר The Art of Australia. הספר מדבר על ההיסטוריה של האמנות באוסטרליה.
יוז כתב וקריין את הסדרה בת שמונה חלקים של ה-BBC, The Shock of the New. התוכנית, שהופקה על ידי לורנה פגרם, דיברה על התפתחות האמנות המודרנית, מאז האימפרסיוניזם. ג'ון אוקונור, מהניו יורק טיימס, אמר כי: "תסכימו או לא תסכימו, לא תשתעממו. מר יוז פרובוקטיבי באופן שובה לב."
ב-1997, הוא הוציא את סדרת הטלוויזיה American Visions, שסיקרה את ההיסטוריה של האמנות האמריקאית מאז המהפכה האמריקאית. ב-2002, הוא הוציא את סרט התיעודי על פרנסיסקו דה גויה, Goya: Crazy Like a Genius. ב-2004, הוא הוציא את סדרת הטלוויזיה The NEW Shock of the New, שמהווה עדכון לסדרת הטלוויזיה מ-1980, The Shock of the New. הוא פרסם את הכרך הראשון של ספר זיכרונותיו, Things I Didn’t Know, ב-2006.
כעיתונאי והיסטוריון
ב-1987, יוז הוציא את הספר The Fatal Shore. הספר מדבר על השנים הראשונות של הקולוניזציה הבריטית באוסטרליה, ובמיוחד ההיסטוריה וההשפעות החברתיות של מערכת הנידונים בבריטניה. הספר מתייחס גם לסיבות ההיסטוריות, הפוליטיות והסוציולוגיות שהובילו להתיישבות הבריטית באוסטרליה. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, יוז היה תומך בולט של התנועה הרפובליקנית האוסטרלית. ב-2000, הוא הוציא את סדרת הטלוויזיה, Australia: Beyond the Fatal Shore. במהלך צילומי הסדרה, יוז היה מעורב בתאונת דרכים כמעט קטלנית.
חיים אישיים
יוז הכיר את אשתו הראשונה, דן אמרסון, בלונדון ב-1967. יחד עם אשתו, היה מעורב בקבוצת פוש השמאלנית והאנרכיסטית, שקידמה חופש מיני. הם התגרשו ב-1981. בנם, דנטון, ילדו היחיד של יוז, נקרא על שמו של המהפכן הצרפתי, ז'ורז' דנטון. בנו, דנטון יוז, שהיה פסל במקצועו, התאבד באפריל 2001.
יוז נישא בשנית לוויקטוריה ויסלר ב-1981. הם התגרשו ב-1996.
ב-1999, יוז היה מעורב בתאונת דרכים כמעט קטלנית דרומית לברום, אוסטרליה המערבית, שאליה הובהל במצב קשה לבית החולים בפרת'. לאחר תאונת הדרכים, יוז היה בתרדמת למשך חמישה שבועות. ב-2003, הודה יוז באשמה בנהיגה מסוכנת ונקנס ב-2,500 דולר אוסטרלי. יוז מגולל את סיפור תאונת הדרכים והחלמתו בפרק הראשון של ספר הזיכרונות שלו מ-2006, Things I Didn't Know.
ב-2001, יוז התחתן בשלישית עם האמנית והמנהלת האמנותית האמריקאית, דוריס דאונס.
מותו
לאחר מחלה ממושכת, יוז מת בבית החולים קלווארי, בברונקס, ניו יורק, ב-6 באוגוסט 2012.
הרוע שבפנים 3
הרוע שבפנים 3 (באנגלית: Insidious: Chapter 3) הוא סרט אימה על-טבעי, אשר בוים על ידי לי וואנל תסריטו נכתב על ידי ג'ייסון בלאם, אורן פלי וג'יימס ואן. בין שחקניו הראשיים של הסרט ניתן למנות את דרמו מולרוני, סטפני סקוט, אנגוס סמפסון ולין שיי.
הסרט יצא לאקרנים ב-5 ביוני 2015, שנתיים לאחר צאתו הסרט "הרוע שבפנים 2".
עלילה
האירועים מתרחשים לפני אירועי הסרט "הרוע שבפנים". קווין ברנר (סטפני סקוט) נוסעת לביתה של אליס ריינייה (לין שיי) במטרה שתעשה לה תקשור ותצליח לגרום לה לדבר עם אימה המנוחה. אליס מסרבת לעזור לה. לאחר שיח קצר, שואלת אליס את קווין על מקום מגוריה ומגלה שזו עשתה דרך ארוכה כדי להגיע אליה ולכן מסכימה לבסוף לבצע את התקשור המדובר. כאשר אליס מתחילה בסיאנס, היא חשה בנוכחות רעה ועוצרת את כל המאורע, תוך שהיא מפצירה בקווין שלא לנסות ליצור קשר בשום צורה עם אימה המנוחה, היות שהיא חשה בנוכחות של ישות רעה. לאחר שמסתיים המפגש, חוזרת קווין לביתה וכאשר מסיימת את האודישנים לבית הספר לדרמה שלה, היא נדרסת על ידי מכונית, היות שהיא הייתה עסוקה בהבטה בדמות לא מזוהה שלטענתה, נופפה לה לשלום.
לאחר מכן, נשלחת קווין לביתה, תוך ששתי רגליה שבורות והיא אינה יכולה לזוז. בזמן שהותה בבית, היא חשה בנוכחות של ישות רעה שגורמת לה לסיוטים וחרדות. בסמוך לכך, מרגישה אליס כי אותה הישות רודפת גם אותה, עד שלבסוף, היא מחליטה לנסות ולעזור לקווין בשנית, אך ללא הצלחה. לאורכו של הסרט, שכנתה של קווין שחולה בשיטיון, אומרת לה משפטים מטרידים ומוזרים בכל הקשור לנוכחות הזרה והרעה שזו חשה. בעלה של השכנה אומר לקווין להתעלם מהדברים שהיא אומרת, היות שהיא חולה בשיטיון. בהמשך, אביה של קווין מבין שישנה נוכחות זרה ורעה בבית, אשר מאיימת על קווין ולכן הוא עושה מעשה ונוסע לביתה של אליס במטרה שתעזור להם. אליס מספרת לו על בעלה שנפטר זה עתה והשניים מתחילים לשוחח על נושאים שונים, עד שלבסוף מגיעה אליס לביתו במטרה לעזור לקווין. עם זאת, היא מציינת כי היא חשה שישנה ישות נוספת שרוצה לרצוח אותה ולכן היא כבולה ולא יכולה לעשות יותר מדי, תוך שהיא לא מתחייבת לכך שהיא תצליח לעזור לקווין ולאביה. באותה הסצנה, ישנו דיבור על המאורעות של הסרט הקודם, "הרוע שבפנים 2".
לאחר המפגש בין אביה של קווין לאליס, זו מגיעה לביתם על מנת לעזור. כבר ברדת החשכה, פוצחים השלושה בסיאנס נוסף, בו אליס כמעט נרצחת על ידי אותה הישות ממנה חששה לאורך כל הדרך. אליס מתעוררת מהסיאנס וצורחת שהיא לא מסוגלת לעזור בשום צורה שהיא ומותירה את קווין ואת אביה לבדם. לאחר מכן, אביה של קווין עושה מעשה נוסף ומבקש מאח שלה למצוא ציידי רוחות שיעזרו להם. במהלך שהותם של שני ציידי הרוחות (שמתגלים כשרלטנים) בביתם של קווין, אחיה ואיה, קורה מקרה על טבעי בו הישות מתגלה וכמעט הורגת את כולם. נוכח המצב, מתבצעת פנייה נוספת לאליס, שתעזור למשפחה עם המצב וזו מסכימה לנסות ולעזור שוב, תוך שהיא לוקחת בחשבון שהיא עלולה למות.
בסוף הסרט, מצליחה אליס להיאבק בישות שפקדה את משפחת ברנר, תוך שהיא מצליחה להחזיר את קווין לעולם המציאותי. בסצנה האחרונה, חוזרת אליס לביתה, תוך שהיא מוצאת את הסוודר של בעלה המנוח על מיטתה ובתמימותה חושבת שהוא זה שהניח אותו שם, עד שהיא מגלה את שד פני-שפתון בחדר השינה שלה ובכך מסתיים הסרט.
הפקה
שלב הצילומים של הסרט התחיל כבר ב-9 ביולי 2014, בלוס אנג'לס. בתכנון, רצו לצלם את הסרט במשך 29 ימים.
הכנסות
תקציב הסרט היה גבוה בהרבה מזה של השניים הקודמים, כאשר נאמד בכ-11 מיליון דולר. כמו כן, גרף הסרט למעלה מ-113 מיליון דולר, ובכך הצליח להיכנס לרשימת 100 סרטי האימה המכניסים ביותר בכל הזמנים, תוך שהפך לסרט השלישי הרווחי ביותר בסדרת הרוע שבפנים.