cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רידלי סקוט
סקוט החל את הקריירה שלו כמעצב תפאורה ובמאי טלוויזיה לפני שעבר לפרסום, שם הוא חידד את כישורי הקולנוע שלו על ידי יצירת סרטי פרסומות מקוריים לטלוויזיה. עבודתו ידועה בסגנונה הוויזואלי. סקוט התפרסם גם כבמאי אחת הפרסומות המפורסמות ביותר בתולדות הטלוויזיה, כשביים ב-1984 את תשדיר הפרסומת למחשבי מקינטוש של חברת אפל, פרסומת ששודרה בזמן משחק הסופרבול - אירוע בעל צפיית שיא.
תחילת דרכו
סקוט נולד ב-30 בנובמבר 1937 בסאות' שילדס, מחוז דורהאם, אנגליה, לאליזבת (לבית ויליאמס) ולקולונל פרנסיס פרסי סקוט. סקוט נולד זמן קצר לפני שהתחילה מלחמת העולם השנייה, וגדל במשפחה צבאית. אביו, היה קצין בחיל ההנדסה המלכותי, ונעדר מהבית במשך רוב חייו המוקדמים. אחיו הבכור, פרנק, הצטרף לצי הסוחר עוד כשהיה צעיר והיה לו מעט קשר איתו. במהלך תקופה זו המשפחה עברה למקומות שונים; הם התגוררו בקמברלנד וכן באזורים אחרים באנגליה, בנוסף לוויילס וגרמניה. אחיו הצעיר של סקוט, טוני, הפך גם לבמאי קולנוע. לאחר מלחמת העולם השנייה משפחת סקוט חזרה למחוז דורהאם ובסופו של דבר התיישבה בהרטבורן, פרבר של העיר סטוקטון און טיז.
רידלי סקוט אסוציאייטס
בשנת 1968 הקימו רידלי וטוני סקוט את "רידלי סקוט אסוציאייטס" (Ridley Scott Associates), חברה להפקת סרטים ופרסומות. סקוט עבד לצד אלן פרקר, יו האדסון והצלם יו ג'ונסון, והפיק פרסומות רבות במהלך שנות ה-70, כולל פרסומת ללחם משנת 1973, "Bike Round" שנבחרה לפרסומת האהודה בבריטניה, בסקר שנערך בשנת 2006. בשנות השבעים המותג שאנל מספר 5 נזקק להחייאה, לאחר תויג בשוק המוני ופסה. בימויו של סקוט בשנות השבעים והשמונים, הופקו סדרת פרסומות מצליחה לטלוויזיה עבור שאנל, שהיו בעלי ערכי הפקה של פנטזיה ופיתוי סוריאליסטים.
חמישה מבני משפחת סקוט הם במאים, וכולם עבדו בחברה. אחיו טוני היה במאי קולנוע מצליח שקריירה שלו נמשכה יותר משני עשורים; בניו ג'ייק ולוק הם במאי פרסומות מוערכים, כמו גם בתו ג'ורדן סקוט. ג'ייק וג'ורדן עובדים מלוס אנג'לס; לוק ממוקם בלונדון. ב-1995 נרכשו אולפני הקולנוע "שפרטון" על ידי קונסורציום בראשות רידלי וטוני סקוט, אשר שיפץ את האולפנים תוך הרחבה ושיפור שטחם.
פרסומת למקינטוש
בשנת 1984 ביים סקוט סרטון פרסומת של חברת אפל, לקראת השקתו של מחשב המקינטוש. הסרטון עלה לאוויר פעמיים: פעם אחת מוקדם מספיק כדי להיכנס לתחרות הפרסומות של אותה שנה, ופעם שנייה במהלך שידורי הסופרבול, שהיה זמן צפיית שיא בטלוויזיה האמריקאית. הפרסומת הייתה כל כך אפקטיבית וזכירה – שצופים רבים זוכרים אותה טוב יותר מאשר את משחק הפוטבול.
התסריט מנסה לדמות את עלילת הספר "1984" של ג'ורג' אורוול. בתשדיר מוצג בפני הצופים אצטדיון ענק מלא בגלוחי ראש בלבוש אחיד מביטים במסך שעליו נראה "האח הגדול", ראש המפלגה בספר, כשהוא נושא נאום ניצחון על הצלחתם לדכא את מרידות המחשבה, ושכעת כולם חושבים בצורה שאותה תכננה המפלגה. במקביל לתמונות אלו נראית אישה המתפרצת להיכל כשחיילים רודפים אחריה ומנסים למנוע ממנה להיכנס. האישה בולטת בתוך הקהל בלבושה הצבעוני, בשיערה ובעורה השזוף. בשיא הפרסומת מיידה האישה פטיש על המסך ושוברת אותו, דבר הגורם לכל הצופים לפעור את פיהם בתדהמה ובחרדה. בסוף התשדיר הוצגה ההודעה שב-24 בינואר 1984 אפל תשיק את המקינטוש, כדי ששנת 1984 לא תראה כמו "1984".
קריירה קולנועית
בשנת 1977 ביים את סרטו העלילתי הראשון, "הדואליסטים". הסרט צולם באירופה, והיה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, וזכה בפרס לסרט הביכורים הטוב ביותר. ל"דואליסטים" הייתה הצלחה מסחרית מוגבלת בעולם. עלילת הסרט מתרחשת במהלך מלחמות נפוליאון, והיא עוקבת עוקב אחר שני קצינים צרפתיים, ד'הוברט ופרו (קית' קרדין והארווי קייטל) אשר מריבתם, לאחר תקרית קלה בתחילה הסרט, הופכת לריב ארוך המשתרע על פני חמש עשרה שנה, השזור בסכסוך הצבאי הגדול המספק את רקע. הסרט זכה לשבחים על כך שהוא מציג תיאור אותנטי היסטורי של מדי נפוליאון והתנהלות צבאית.
סרטו הבא היה אמור להיות עיבוד קולנועי של המחזה טריסטן ואיזולדה, אך לאחר שראה את מלחמת הכוכבים, הוא השתכנע בפוטנציאל של הפקות בקנה מידה גדול, מונעי אפקטים. הוא קיבל את תפקיד הבימוי של הנוסע השמיני, סרט אימה ומדע בדיוני משנת 1979 שיזכה אותו בהצלחה בינלאומית. סקוט קיבל את ההחלטה להחליף את "אלן ריפלי" מגיבור הפעולה הגברי הסטנדרטי לגיבורה, בגילומו של סיגורני וויבר, שהופיע בארבעת סרטי הסדרה הראשונים, והפכה לסמל קולנועי. הסרט צולם באולפני שפרטון באנגליה, והיה הסרט השישי בהכנסותיו בשנת 1979, והכניס מעל 104 מיליון דולר ברחבי העולם.
לאחר שעבד שנה על עיבוד קולנועי לספר חולית, ובעקבות מותו הפתאומי של אחיו פרנק, הוא נטש את הפרויקט וגיוס לביים את הגרסה הקולנועית לספרו של פיליפ ק. דיק "האם אנדרואידים חולמים על כבשים חשמליות?". הסרט, שיבל את השם בלייד ראנר, בכיכובו של האריסון פורד, היה אכזבה מסחרית בבתי הקולנוע בשנת 1982, אך בשנים שלאחר מכן לקלאסיקה. בלייד ראנר מדורג על ידי מבקרים רבים כאחד מסרטי המדע הבדיוני החשובים והמשפיעים ביותר שנוצרו אי פעם, בין השאר בזכות העיצוב של הנוף העירוני העתידי. סקוט תיאר את בלייד ראנר כ"סרט השלם והאישי ביותר שלו".
בשנת 1985 ביים סקוט את הסרט "אגדה", סרט פנטזיה שהפיק ארנון מילצ'ן. סקוט החליט ליצור סיפור המתרחש בעולם של נסיכות, חדי קרן וגובלים, שצולם כמעט כולו בתוך האולפן. הוא ליהק את טום קרוז כגיבור הסרט ג'ק; מיה שרה כנסיכה לילי; וטים קארי כאלון האופל בעל קרני השטן.
בשנת 1987 ביים את "זר שומר עליי", מותחן רומנטי בכיכובם של טום ברנג'ר ומימי רוג'רס. וב-1989 את גשם שחור, דרמה משטרתית בכיכובם של מייקל דאגלס ואנדי גרסיה, שצולמו ביפן. שניהם השיגו הצלחה חלקית בקופות. גשם שחור היה הראשון מששת שיתופי הפעולה של סקוט עם המלחין הנס צימר.
בשנת 1991 ביים את סרט הדרכים תלמה ולואיז בכיכובה של ג'ינה דייוויס בתפקיד תלמה, סוזן סרנדון בתפקיד לואיז, בנוסף לתפקיד שהביא לפריצת הדרך בקריירה של בראד פיט בתפקיד ג'יי.די. הסרט היה אחת ההצלחות הביקורתיות הגדולות ביותר של סקוט, ועזר להחיות את המוניטין שלו כבמאי. בנוסף הוא קיבל את המועמדות הראשונה לפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר. הפרויקט הבא שלו מ-1992, שממומן באופן עצמאי, היה אפוס היסטורי "1492: כיבוש גן העדן". הסרט מגולל את סיפור משלחותיו של כריסטופר קולומבוס (בגילום ז'ראר דפארדיה) לאמריקה. הסרט היה כישלון קופות וסקוט לא ביים סרט נוסף במשך ארבע שנים.
בשנת 1995 הקימו רידלי ואחיו טוני חברת הפקות, Scott Free Productions, בלוס אנג'לס. כל סרטיו העלילתיים של רידלי, החל מ-White Squall וג'י איי ג'יין הופקו על ידי חברה זו. בשנת 1995 רכשו שני האחים גרעין שליטה באולפני הקולנוע "שפרטון". בשנת 2001 מיזגו את "שפרטון" עם אולפני "פינווד" שביחד הפכו ל"קבוצת אולפני פינווד", שמשרדיה הראשיים נמצאים בבקינגהמשייר, אנגליה.
בשנת 2000 ביים סקוט את הדרמה ההיסטורית של "גלדיאטור", שהייתה אחת ההצלחות הביקורתיות והמסחריות הגדולות ביותר שלו. הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר עבור כוכב הסרט ראסל קרואו, וראה את סקוט מועמד לפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר. סקוט עבד עם חברת האפקטים החזותיים הבריטית The Mill לצורך התמונות שנוצרו על ידי הסרט, והסרט הוקדש לאוליבר ריד שמת במהלך הצילומים. הסרט נבחר לסרט האקשן החמישי הטוב ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2001 ביים סקוט את "חניבעל", בכיכובו של אנתוני הופקינס, בתפקיד חניבעל לקטר. הסרט זכה להצלחה מסחרית למרות שקיבל ביקורות מעורבות. סרטו הבא של סקוט, "בלאק הוק דאון" (2001), בהשתתפותו של טום הארדי בהופעת הבכורה שלו בסרט, מספר על קבוצת חיילים אמריקאים הנאבקים על חייהם בסומליה; סקוט היה מועמד לאוסקר לבמאי הטוב ביותר. בשנת 2003 ביים סקוט פרויקט בקנה מידה קטן יותר, אנשי המזימות, שעובד מהרומן מאת אריק גרסיה ובכיכובם של ניקולס קייג, סם רוקוול ואליסון לוהמן. הוא קיבל ביקורות חיוביות, אך להצלחה בינונית בקופות.
בשנת 2005 ביים את הסרט ממלכת גן עדן בכיכובם של אורלנדו בלום, אווה גרין, ג'רמי איירונס, ליאם ניסן ומייקל שין. סיפור העלילה מתרחש במהלך מסעות הצלב של המאה ה-12. נפח מכפר צרפתי יוצא לעזרתה של ממלכת ירושלים בהגנתה מפני הסולטאן המוסלמי מהשושלת האיובית, צלאח א-דין, שנלחם כדי לדרוש את העיר מהנוצרים; מה שמוביל לקרב קרני חיטין. סרט קיבל ביקורות מעורבות עם צאתו לאקרנים. ב-23 בדצמבר 2005, סקוט הוציא את גרסת הבמאי (הארוכה ב-45 דקות מהגרסה הראשונה) אשר זכתה לשבחי הביקורת, כשמבקרים רבים כינו אותה "הגרסה הסופית של הסרט". גרסת הבמאי הופצה ב-DVD ביוני 2006. עלות הפקתו של הסרט הייתה יותר מ-130 מיליון, אך בשלושת הימים הראשונים להקרנתו הוא הכניס כ-20 מיליון דולר, סכום נמוך מהציפיות.
מערת שוקבא
מערת שוקבא היא מערה קרסטית גדולה ואתר ארכאולוגי-פרהיסטורי הנמצא במדרון הצפוני של ואדי א-נאטוף (נחל נטוף, יובל של נחל איילון), מדרום לכפר שוקבא, בהרי בנימין, כ-14 ק"מ מצפון-מזרח ללוד. במערה זו התגלתה לראשונה תרבות חומרית ייחודית שנקראה התרבות הנאטופית, על שם ואדי א-נאטוף הסמוך.
החפירות ותוצאותיהן
המערה התגלתה לראשונה לחוקרים בשנת 1924 בזכות האב אלכסיס מאלון, שעבד אז בסניף המכון האפיפיורי למקרא בירושלים. ב-1928 נערכה במקום חפירה ארכאולוגית על ידי משלחת בריטית בניהולה של דורותי גארוד.
השכבות שנחשפו על ידי גארוד
בשכבה B נתגלה מאסף של כלים מאבן, אבן צור, כלי עצם וחרוזים, וכן מספר קברים. כלי הצור האופייניים היו מיקרוליתים בצורת סהר (סהרונים). בהסתמך על נוכחות המיקרוליתים והיסטים אחרים של התרבות החומרית, גארוד הגדירה את המאסף כשייך לשלב לא ידוע עד אז של התקופה האפיפלאוליתית (לפי המינוח שהיה נקוט בזמנה, התקופה המזוליתית), מעט לפני התקופה הנאוליתית. התרבות, שממצאים נוספים ממנה נתגלו בחלקים נוספים של ארץ ישראל והלבנט, נקראה התרבות הנאטופית (התקיימה כ-15,000–11,700 שנים לפני זמננו). הנאטופים, אחרוני הציידים-לקטים בדרום־מערב אסיה, חיו על מפתן המהפכה הנאוליתית, והיו לאבות ראשוני החקלאים באזורם. תרבותם החומרית הייתה עשירה ושרידיה מלמדים על חברה מורכבת נייחת־משהו שבימיה חלו שינויים משמעותיים אשר עיצבו את התרבויות החקלאיות שבאו אחריה.
הגילוי, שפורסם באופן מסודר, הביא למחקר ולעניין רב בעולם. דורותי גארוד לא המשיכה את החפירות במערה, אלא עברה לחפירות בנחל מערות שבכרמל הדרומי.
שיבת ציון (אוניית מעפילים)
שיבת ציון הייתה אוניית מעפילים שארגנה "ההגנה". נקראה על שם צמד המילים בפסוק בספר תהילים: "בשוב ה' את שיבת ציון היינו כחולמים".
תולדותיה
האונייה הייתה אוניית משא עשויה עץ, באורך 121 רגל, ברוחב 28 רגל, בעומק 13 רגל, ובתפוסה של 287 טון. היא הייתה בעלת מפרש אחד, מנוע דיזל איטלקי אנסלדו, ומהירותה הייתה 7 קשר. נבנתה בשנת 1946 ושמה היה "Luciana".
נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' באיטליה, ומשם שטה לצרפת. כוחות מודיעין בריטיים ידעו על הכנתה להפלגת מעפילים. צוות ההכנה להפלגה כלל עובדים מקומיים ואנשי המוסד לעלייה ב' ובראשם גדעון שוחט. רב החובל היה איטלקי וצוות הימאים כלל 7 אזרחים איטלקים: קצין ראשון, שני מלחים וארבעה מכונאים. המלווים אנשי "ההגנה" היו מפקד האונייה דוד מימון איש הפלי"ם, והאלחוטאי מייק הררי.
ההכנות להפלגה כללו בניית קונסטרוקציה על הסיפון ובה דרגשים ללינה. בהמשך, גרם המתקן לאי יציבות ולחוסר אפשרות להסוות את סוג הספינה ואת מטרת הפלגתה. הוכנו שתי סירות הצלה ל-20 איש כל אחת, וכן 20 טון מי שתייה ל-20 יום, מזון ל-23 יום ודלק ל-18 יום. היא צוידה במכשיר קשר מסוג אלחוט מורס.
ב-14 ביולי 1947, הגיעה האונייה אל מול חוף אלג'יר, לאחר שבמשך אותו יום הסתובבה. ב-15 ביולי בלילה נראה נצנוץ חלש מהחוף. הסירה שהייתה אמורה להמתין לא הגיעה. במקום זה אותתו לספינה מבית החרושת ללבנים, שהיה באזור ההעמסה, 19 ק"מ ממפרץ קטן מערבית לעיר אלג'יר. 411 המעפילים היו ילידי צפון אפריקה, מתוכם 120 ילדים ותינוקות. רוב המעפילים היו ללא שיוך תנועתי או מפלגתי, חלקם חברי תנועת "דרור". הם נאספו בתיאום בעיירה ברקי, ואל אתר ההפלגה הגיעו במכוניות פרטיות של יהודי הקהילה. ההעמסה התבצעה באמצעות סירות שנשכרו מדייגים ערבים. היה אי סדר בהעמסה, מפני שרק שתי סירות משוטים קטנות פעלו. ההעמסה של המעפילים החלה בשעה 23:00 ונמשכה עד שעה 02:00. האנשים לא היו מאורגנים וממושמעים, מפני שלא הודרכו לקראת הצפוי להם. אחר כך חולקו תפקידי ארגון בין המעפילים.
האונייה הפליגה ב-16 ביולי לפנות בוקר. יצאה בחשאי ללא בעיות, השלטונות הצרפתיים שיתפו פעולה, ובליל ההעמסה לא היו מאוישות נקודות המשמר לאורך החוף. הנתיב מתוכנן היה כף בון, כף מטפן, דרום כרתים, חיפה. מפגש מתוכנן עם אוניית המעפילים "י"ד חללי גשר הזיו" לא צלח בגלל תקשורת לקויה וחוסר מכשירי ניווט, והאונייה המשיכה בדרכה.
הבריטים ידעו על ההכנות בנמל מרסיי, לכן הציבו משחתת במצר מסינה כדי לעקוב אחר כיוון הפלגתה, וכן הפעילו סיור אווירי בין סיציליה לכף בון. יום לפני הגיעם לכף בון חג מעליהם מטוס בריטי. המעפילים ירדו מתחת לסיפון, אך המבנה על הסיפון משך תשומת לב. למחרת הגיעה משחתת, אך לא ענו לקריאותיה, והיא המשיכה ללוות את "שיבת ציון". שלוש משחתות נוספות הצטרפו ללוות את הספינה. אז החלו הכנות לעימות ומתן הוראות; המעפילים החלו לבנות מכשולים מלוחות עץ, והכינו בקבוקים, קופסאות שימורים וחפצים שונים, כדי להשליך על הבריטים. על הסיפון נמרחה מרגרינה. האנשים חולקו לקבוצות ונקבעה תוכנית הגנה. נעשו גם פעולות הסברה, מפני שחלק מהמעפילים חששו מעימות אלים והעדיפו לשוט לקפריסין. במרחק חמישה מייל מנמל חיפה נגחה אחת המשחתות את הספינה, והגיעה הוראה מפורשת מהארץ לא להתנגד בגלל התינוקות שבספינה.
ב-22 ביולי עלו הבריטים לספינה, ובאמצעות מקלות ונשק השתלטו עליה. המנוע חובל כדי לעכב את ההשתלטות, ולמנוע הפלגה לקפריסין. ב-03:00 נותק הקשר.
האונייה נגררה לנמל חיפה, והמעפילים הורדו מהאונייה ונשלחו למחנות המעצר בקפריסין.
טום וג'רי במשימת ריגול
טום וג'רי במשימת ריגול (באנגלית: Tom and Jerry: Spy Quest) הוא סרט אנימציה אמריקאי לילדים מסוגת קומדיה, פעולה והרפתקאות. הסרט בוים על ידי ספייק ברנדט וטוני סרוון ונכתב על ידי ג'ין גרילו. הסרט מספר על טום החתול וג'רי העכבר שחוברים אל לג'וני קווסט, האדג'י ובנדיט במשימת ריגול. טים מאת'סון, שדיבב את הנשיא בסרט, דיבב את ג'וני קווסט בסדרה עצמה.
הסרט הופץ לראשונה ב-VOD בארצות הברית ב-9 ביוני 2015 וב-DVD ב-23 ביוני 2015.
יחסי ניו זילנד–צ'כיה
יחסי ניו זילנד–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ניו זילנד לבין הרפובליקה הצ'כית.
סקירה כללית
היחסים הרשמיים בין צ'כוסלובקיה לניו זילנד כוננו לראשונה בשנת 1924 כאשר הוקמה קונסוליית כבוד בוולינגטון.
בשנת 1954 נפתחה הקונסוליה הכללית הצ'כוסלובקית בוולינגטון. בתקופה שלאחר מכן הוסמך שגריר צ'כוסלובקיה לממשלת ניו זילנד מג'קרטה, אינדונזיה. מאז 9 בפברואר 1988 הוסמך השגריר מקנברה, אוסטרליה.
ב-1 בינואר 1993 ניו זילנד הכירה בצ'כיה ובאותו יום כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים. ב-5 במרץ 1994 נפתחה בפראג קונסוליית הכבוד של ניו זילנד. ביולי 2001 נחנכה קונסוליית הכבוד הצ'כית באוקלנד.
בוהמים, מורבים וסלובקים הגיעו לראשונה לניו זילנד בשנות ה-60 של המאה ה-20. הגירה נוספת התקיימה לאחר סוף שנות השישים. יותר מ-3,700 צ'כים מבקרים בניו זילנד מדי שנה. כמאה ניו זילנדים הם תושבים ותיקים בצ'כיה. מספר חיילים ניו זילנדים שנפלו במלחמת העולם השנייה קבורים גם בקברי המלחמה של חבר העמים הבריטי בצ'כיה.
יחסים כלכליים
בשנת 2019 הסתכם הסחר בין המדינות ב-206 מיליון דולר ניו זילנדי. היצוא לצ'כיה הסתכם ב-34 מיליון דולר ניו זילנדי וכלל בעיקר: מכונות וציוד מכני, שאריות מזון, פסולת ומספוא, ואילו היבוא מצ'כיה הסתכם ב-146 מיליון דולר ניו זילנדי וכלל בעיקר: כלי רכב, חלקים ואביזרים.
STS-38
STS-38 הייתה המשימה ה-37 בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, ששוגרה ב-15 בנובמבר 1990, ונמשכה קרוב לחמישה ימים.
במקור המשימה תוכננה לחודש יולי באותה שנה, אך דליפת מימן נוזלי, שנתגלתה במעבורת החלל קולומביה בעת ההכנות לשיגור STS-35, הביאה את נאס"א לבצע בדיקות תדלוק חוזרות במעבורת אטלנטיס, שעיכבו את שיגורה. הבדיקות אישרו שהדליפה קיימת גם במעבורת זו, וחייבו את החזרת המעבורת מכן השיגור לבניין הרכבת המעבורת, לתיקונים. המעבורת חנתה מחוץ לבניין במשך יממה, בזמן שהקולומביה מועברת אל כן השיגור, וכתוצאה מכך נפגעה קלות מברד. תוך כדי הכנסתה לבניין, נפלה עליה קורה שהייתה אמורה להיות מוסרת, וגרמה גם היא לנזק קל שתוקן.
המשימה
משימת STS-38 הייתה המשימה השביעית שבוצעה בעזרת מעבורות החלל עבור משרד ההגנה של ארצות הברית. המעבורת שיגרה את הלוויין USA-67, ששימש להאזנה לתשדורות. ככל הנראה, הלוויין שוגר על מנת לסייע לכוחות ארצות הברית במלחמת המפרץ.
הנחיתה התעכבה ביום אחד, עקב רוחות צד שחרגו מן העוצמה המותרת בבסיס הנחיתה המתוכנן, בסיס חיל האוויר אדוארדס. בסופו של דבר המעבורת הונחתה במרכז החלל קנדי. זאת הייתה הפעם הראשונה שאטלנטיס נוחתת במרכז קנדי מאז 1985.
מצודת טהאנג לונג
מצודת טהאנג-לונג (בוייטנאמית: Hoàng thành Thăng Long - בתרגום חופשי, "המצודה הקיסרית של הדרקון העולה") היא העיר העתיקה השוכנת על הגדה הדרומית של הנהר האדום בעיר האנוי, בירת וייטנאם. בשנת 1009 המלך לי-טיי-טו, שסיפר כי ראה דרקון זהב עולה ממימי הנהר האדום ומתנשא לגובה השמים, החליט להעתיק את בירתו לדיי-לאי (האנוי של ימנו) ולקרוא לעיר החדשה שהוקמה בשם "טאנג-לונג" ("הדרקון העולה"). העיר מוקפת החומה, שימשה מאז הקמתה בשנת 1010 ועד 1802, כמרכז השלטוני של מספר שושלות קיסריות וייטנאמיות. בשנת 2010 הכריז ארגון אונסק"ו על שטח של 0.2 קמ"ר מתוך שטחה הכולל של המצודה, המשתרע על-פני 1.4 קמ"ר, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
השליטה הסינית בדלתה של הנהר האדום ובחלקו התחתון באה לסיומה במאה ה-10, עם התפוררותה של קיסרות טאנג הסינית ובעקבות כך התבססותה של מדינה וייטנאמית עצמאית מדרום לסין. מדינת דאי-וייט (Đại Việt) נשלטה על ידי שושלת דין ושושלת לה המוקדמת (Nhà Tiền Lê) בין השנים 968-1009 מבירתן בהואה-לו. שושלת לי (Nhà Lý) אשר עלתה לשלטון בשנת 1009, חיזקה את עצמאות דאי-וייט והחלה בהקמת עיר קיסרית חדשה בשנת 1010. העיר הוקמה באתר בו שכנו ערים מבוצרות קודמות, אימצה מאפיינים אדריכליים סינים שבהם שולבו מאפיינים תרבותיים והיסטוריים וייטנאמים. צורתה הייתה ריבוע הפרוש בכיוונים ראשיים, ואורך כל-אחת מצלעותיה הגיע ל-1,100 מטרים. בתקופת שלטונן של שושלות לי וטראן (1010-1400) הייתה מדינת דאי-וייט ("וייט הגדולה") נתונה באופן רציף בעיקר להשפעות בודהיסטיות דרומי (טרוואדי) מצד ממלכת צ'אמפה שהשתרעה מדרום לה (השטח המקביל כיום לדרום ומרכז וייטנאם), ובודהיזם צפוני (מאהיאני) מכיוון סין. עלייתה לשלטון של שושלת לה המאוחרת (Nhà Lê sơ) בשנת 1428, סימנה את החזרה אל ערכי הקונפוציאניזם הסיניים ולהאצת התפתחות המדינה, בעיקר במהלך המאה ה-15.
הקמת ארמון קין-תיאן (Điện Kinh Thiên) בלב "העיר האסורה" שבמרכז המצודה, סימנה את שיאה של תרבות הוייט, והמצודה הגיעה לשיא גודלה במאות ה-16 וה-17, כאשר רובע אמנים וסוחרים בשירות השליטים קם בתחומה. בתקופה זו האנוי נמנתה עם ערי הסחר החשובות בדרום-מזרח אסיה, ולמצודת טהאנג-לונג ולעיר האסורה שבתחומה נודע תפקיד פוליטי ומנהלי ראשון במעלה.
באמצע המאה ה-17 הלך כוחו של הקיסר והצטמצם ותפקידו הפך ייצוגי. את הכוח הפוליטי הממשי במדינה ירשו שתי משפחות, ואחת מהן, משפחת נגויין (Nguyen) מהדרום, בתמיכת הצרפתים, גברה על יריבתה בראשית המאה ה-19, וייסדה את בירתה בהואה שבמרכז המדינה. בתקופה זו חלה שקיעה בכוחה של ממלכת צ'אמפה בדרום, ועד ראשית המאה ה-19 חפף שטחה של דאי-וייט (שנקראה אז כבר וייטנאם) בקירוב לזה של וייטנאם כיום. אולם לאחר מעבר הבירה הקיסרית להואה בתקופת שושלת נגויין בראשית המאה ה-19, שהייתה גם תקופת פריחתה של וייטנאם, חשיבותה של העיר הקיסרית הזנוחה בהאנוי הייתה משנית. מצודת טהאנג-לונג המשיכה ושימשה כמאחז שלטוני בצפון המדינה, והקיסר עשה בה שימוש בעת מסעותיו באזור. ביצורי המצודה נבנו מחדש בשנת 1805 בסגנון אירופי.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 כבשו הצרפתים את צפונה של וייטנאם, וקבעו במצודה את מרכזה השלטוני של הודו-סין הצרפתית כולה. הצרפתים הרסו חלק מארמונות המתחם והקימו תחתיהם מבנים בסגנון קולוניאלי, בדרך כלל נאו-קלאסי. ארמון קין-טיאן נהרס ונבנה מחדש ב-1886, וביצורי המצודה נהרסו כדי לאפשר סלילת שדרות רחבות בסגנון אירופי.
עם עצמאות וייטנאם ב-1954, הפכה העיר האסורה שבמצודת טהאנג-לונג למפקדת צבא צפון וייטנאם. משרד הביטחון של וייטנאם עזב את האזור באופן הדרגתי בין השנים 1994 ו-2004. החל בשנת 2002 נערכו חפירות ארכאולוגיות בשטח המצודה, והתוכנית להקמת בניין הפרלמנט החדש של וייטנאם בשטחה בוטלה עם חשיפת ממצאים בעלי חשיבות בשטח שנועד לו.
הואנג-דייה 18
האתר ארכאולוגי המכונה "הואנג-דייה 18" (Hoàng Diệu 18) החל להיחקר בשנת 2002, במטרה להקים בשטחו את בניין הפרלמנט החדש של וייטנאם. בשכבה בעובי של חמישה מטרים נמצאו ממצאים המעידים על שימוש רציף בשטח משך 1300 שנים, החל במאה ה-8 ועד המאה ה-19, ואלה כוללים שרידי יסודות מבנים ורחובות, שרידי מתקנים הידראוליים וחלקי מבנים ועיטורים דוגמת ראשי דרקון ופניקס, עצי ועלי לוטוס ופרחי חרצית. חלק זה של המצודה הלך וננטש בהדרגה החל במאה ה-17, והוא לא חרב מעולם. בתקופת השלטון הצרפתי הוא שימש לצרכים צבאיים ושלטוניים ולכן לא פותח. הממצא המשמעותי ביותר בשכבה המוקדמת הוא שרידיו של ארמון סיני, ובשכבות המאוחרות יותר ניכר שימוש בתערובת של לבנים, עפר וחרסית, אשר איפשרה הקמת מבנים גדולים יותר, החל בתקופת שושלת לי. עוד התגלתה רשת בארות המוכיחה כי האזור שימש גם למגורים.
החלק המרכזי של המצודה
חלקה המרכזי של המצודה שימש כמרכזה הפוליטי של צפון וייטנאם, החל במאה ה-7 ועד סוף המאה ה-18. במרכז המצודה שכנה העיר האסורה מוקפת החומה, ששימשה את מגורי הקיסר. בשטח מבנים רבים חסרי ייחוד או חשיבות היסטורית המיועדים להריסה, והאתרים החשובים מדרום לצפון הם:
שירונט
"שִירוֹנֶט" הוא אתר אינטרנט ישראלי המכיל מילים לשירים לועזיים ועבריים. בנוסף יש בו גם טריוויה, רינגטונים, תאריכי ימי הולדת של כוכבים ומידע כללי על אודותם, וידאו קליפים, תמונות אמנים, תמונות עטיפות אלבומים ומודעות על הופעות קרבות.
האתר הוקם בסוף 2002 על ידי עידן טל אשר גם ניהל אותו במשך שנים רבות. תחילה פעל האתר ללא רישיון להצגת השירים. החל משנת 2003 האתר פועל תחת בעלות חברת "די.אי.סי טכנולוגיות רשת" בע"מ. לחברה רישיון מאקו"ם, והיא מעבירה תמלוגים לאקו"ם וליוצרים בגין השימוש ביצירותיהם באתר.
ב-2012 החל האתר לפעול כחלק מהאתר "mako" של "שידורי קשת".
חיפוש בתוך האתר
החיפוש בשירונט נגיש ובולט בעמוד הפתיחה, ואפשר לחפש בו שיר לפי שם השיר, שם האמן או הלהקה המבצעת, לפי המחבר, המלחין ולפי מילים מתוך השיר. כמו כן, יש אפשרות לחפש לפי נושא השיר או לפי האינדקס (שמשייך את השיר לשירי להקות צבאיות, שירים לגיל הרך, שירי פסטיגלים ופסטיבלים וכדומה) לא בתוך פעילות החיפוש המוגדרת של שירונט.
תחנת גרנד סנטרל
תחנת גרנד סנטרל (באנגלית: Grand Central Terminal או Grand Central Station) או בקיצור גרנד סנטרל (Grand Central) היא תחנת רכבת המשמשת תחנת קצה של מספר קווי רכבת. התחנה ממוקמת במפגש רחוב 42 עם שדרת פארק באזור מידטאון מנהטן של האי מנהטן בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
התחנה נבנתה עבור קו רכבת ניו יורק סנטרל, והיא התחנה הגדולה בעולם במספר רציפיה - 44 רציפים שלצידם 67 מסילות (כאשר 41 רציפים מצויים במפלס העליון של התחנה ו-26 במפלס התחתון).
עם סיומה של התחנה הראשונה עבור רכבת לונג איילנד, תגדל התחנה ויהיו בה סך כולל של 75 מסילות ו-45 רציפים.
התחנה משמשת את קווי רכבת מטרו נורת' המקשרת את העיר ניו יורק למחוז וסטצ'סטר, מחוז פוטנאם ולמחוז דאטצ'ס שבמדינת ניו יורק, ולמחוז פיירפילד ומחוז ניו הייבן שבמדינת קונטיקט.
אף שהשם הרשמי של התחנה הוא, כאמור, "גרנד סנטרל טרמינל" מאז שנת 1913, השם הנפוץ של התחנה הוא דווקא "תחנת גרנד סנטרל" (גרנד סנטרל סטיישן) - שמה של תחנה קודמת שעמדה באתר.
היסטוריה
באתר הנוכחי ניצבו לאורך ההיסטוריה שלושה מבנים אשר שימוש כתחנות רכבת מרכזיות.
התחנה הראשונה באתר
התחנה הראשונה באתר נקראה "תחנת גרנד סנטרל" (Grand Central Depot - "גרנד סנטרל דיפו") ותוכננה לשמש את קווי רכבת ניו יורק סנטרל, רכבת ניו יורק והארלם ורכבת ניו יורק וניו הייבן של קורנליוס ואנדרבילט. התחנה, שנועדה לשלב את רציפי כל החברות תחת מבנה אחד, נפתחה באוקטובר 1871. בעת הקמתה תוכנן מעבר משולב לתוך המבנה החדש - רכבת הארלם נועדה לעבור לתחנה ב-9 באוקטובר 1871 מהתחנה שהייתה להם ברחוב 27, רכבת ניו הייבן נועדה לעבור לתחנה ב-16 באוקטובר, וקווי ניו יורק סנטרל ב-23 באוקטובר. המעבר ההדרגתי נועד להקל על העומס בימים הראשונים של התחנה ולמנוע בלבול. בפועל קווי ניו יורק סנטרל עברו לתחנה רק ב-1 בנובמבר.
מבנה התחנה היה בצורת האות "L" כאשר הצד הקצר של המבנה היה לאורך רחוב 42, והצד האורך לאורך שדרת ונדרבילט. התחנה היוותה חידוש בכך שגובה הרציפים היה בגובה רצפת הקרונות, וכי אזור הרציפים היה מקורה.
התחנה השנייה באתר
בין השנים 1899–1900 נהרס מבנה התחנה ונבנה מחדש (מספר הקומות הוגדל משלוש קומות לשש קומות), ומיקום הרציפים באזור הרציפים שונה, במטרה להקל על העומסים ועל סיבוב הרכבות. המבנה החדש נקרא "תחנת גרנד סנטרל" ("גרנד סנטרל סטיישן" - Grand Central Station).
הקמת התחנה
בין השנים 1903 ו-1913 נהרס מבנה התחנה בשלבים, ובמקומם נבנה המבנה הנוכחי - "גרנד סנטרל טרמינל" אשר תוכנן על ידי משרדי האדריכלים ריד וסטרן (Reed and Stern) ווורן ווטמור (Warren and Wetmore). ריד וסטרן תכננו את המבנה, ואילו וורן ווטמור הוסיפו את העיטורים בסגנון הבוז-אר. המבנה החדש נפתח ב-2 בפברואר 1913.
בחזית המבנה הוצב פסל מעשה ידי ז'ול אלקסי קוטן ( Jules-Alexis Coutan) - בעת הקמתו, אחד הפסלים הגדולים בעולם. גובה הפסל היה 15 מטרים, וקוטר השעון שבמרכזו - 4 מטרים. הפסל תיאר את האלים מרקוריוס, הרקולס ומינרווה מהמיתולוגיה הרומית.
כיסויה של שדרת פארק
בשל תנועת הרכבות ההולכת וגדלה לתחנה, הוחלט לנצל את שינוי מערכת הרכבות (וחישמול המסילות) על מנת להוריד את מפלס המסילות אל מתחת לפני הקרקע, ולבנות תחנה דו מפלסית תת-קרקעית, בתכנונו של ויליאם ג'. וילגוס (William J. Wilgus), המהנדס הראשי של רכבת ניו יורק סנטרל.
בהתאם לתוכנית, הרכבות הנכנסות ירדו אל מתחת לאדמה ועברו מתחת שדרת פארק, לעבר המפלס העליון (אם מדובר ברכבות בינעירוניות) או המפלס התחתון (רכבות פרווריות).
מסילות מעגליות איפשרו את סיבוב הרכבות.
הורדת המסילות אל מתחת לקרקע איפשרה את מכירת השטחים שמעל המסילות - שטחים מבוקשים בעלויות רבות, עליהם נבנו מגדלי מגורים ומשרדים.
הורדת המסילות והטרמינל החדש איפשרה בניית כביש עילי העוקף את התחנה ומקשר את שני חלקי שדרת פארק.
טרמינל סיטי
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נבנה בתחנה רציף סודי - רציף מספר 61, עבור פרנקלין דלאנו רוזוולט אשר איפשר לו להגיע ישירות למלון וולדורף אסטוריה.
בין השנים 1939–1964 רשת הטלוויזיה CBS השתמשה בשטחי הקומה השנייה של בניין התחנה ובמקום הוקמו 4 אולפני טלוויזיה. מאולפני התחנה שודרה התוכנית "חדשות הערב של CBS" עם דגלס אדוארדס. כמו כן שודרו מאולפני אלו התוכנית "See It Now" של אדוארד מורו ובה דיווחים על הסנטור ג'וזף מקארתי.
שטחי האולפנים משמשים כיום כמגרשי טניס בבעלותו של דונלד טראמפ.
הצעות להריסת התחנה ובניית גורדי השחקים
בשנת 1947 עברו בתחנה כ-65 מיליון נוסעים (מספר נוסעים השווה למעשה ל-40% מאוכלוסיית ארצות הברית באותה עת). השימוש הרב בתחנה, והתחזוקה הלקויה הביאו להתדרדרות במצב התחנה. החל משנה זו פחת מספר הנוסעים, בשל עלייתם של קווי התעופה הפנימים ובניית מערכת הכבישים המודרנית הבינעירונית.
בשנת 1954 הציע ויליאם זקנדורף להרוס את המבנה ולהקים במקומו בניין בן 80 קומות (הגבוה מבניין האמפייר סטייט). תוכנית זו נזנחה, ובמקומה הוצע בשנת 1955 להקים מגדל נוסף צפונית לתחנה במקום בו עמד בניין המשרדים בן שש הקומות של התחנה. תוכנית זו אושרה בשנת 1958 ומגדל פאן אם (Pan Am Building), שנקרא כיום בניין מט לייף) הושלם בשנת 1963.
בשל הירידה במספר הנוסעים, עמדה חברת רכבות ניו יורק סנטרל, על סף פשיטת רגל, ובשנת 1968 מוזגה עם רכבת פנסילבניה לחברה אחת בשם פן סנטרל (גם חברת רכבת פנסילבניה הייתה בקשיים כלכליים, ובשנת 1964 הרסה את תחנת פנסילבניה ועל מקומה הוקם בניין משרדים והמבנה החדש של המדיסון סקוור גארדן).
בשנת 1968 הציגה חברת פן סנטרל תוכנית להקמת מגדל במקום התחנה (מגדל שאמור היה להיות גבוה מבניין פאן אם). תוכניות אלה זכו להתנגדות ציבורית רבה.
עיריית ניו יורק הגישה תביעה נגד החברה, ובשנת 1978, בתיק פן סנטרל תחבורה נגד עיריית ניו יורק דן לראשונה בית המשפט העליון של ארצות הברית בשאלת שימור מבנים בעלי חשיבות היסטוריים, וקבע כי החלטות העירייה בדבר שימור מבנה אינם פגיעה אסורה בחופש הקניין (פגיעה הסותרת את התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית).
חברת פן סנטרל פשטה רגל בשנת 1970, ונכסניה נרכשו על ידי חתמי אמריקן פרימייר (American Premier Underwriters), לימים, אמריקן פיננשל גרופ (American Financial Group).
פיגוע הטרור
ב-11 בספטמבר 1976 קבוצה של טרוריסטים קרואטים הטמינה פצצה במבנה התחנה. הפצצה התגלתה אולם ניסיונות לנטרלה נכשלו. החבלן המשטרתי נהרג בפיצוץ, ונפצעו למעלה מ-30 איש.
שיקום התחנה
בשנת 1974 רכש דונלד טראמפ את מלון קומודור הנמצא מזרחית לתחנה בעלות של 10 מיליון דולרים, והפך אותו למלון מרשת האייט. טראמפ הציע, בתמורה לפטור ממיסוי, לשפץ את חזית התחנה, והחזית כוסתה בזכוכית (חזית האבן המקורית נמצאת מתחת לחזית הזכוכית). המלון נפתח בשנת 1980 - פתיחה שהביאה לשיפור מעמד האזור ולעליית שוויים של הנכסים באזור התחנה. המלון נמכר לימים על ידי טראמפ בעלות של 142 מיליון דולרים.
בשנת 1991 עזבה חברת אמטרק את התחנה ועברה למבנה אמפרייר. מאז משמשת תחנת גרנד סנטר אך ורק את רכבת מטרו נורת'.
בשנת 1994 חתמה רשות התחבורה המטרופולינית של ניו יורק על הסכם חכירה ל-280 שנה למבנה, והחלה את שיקומו של המבנה המוזנח. מרבית עבודות השיקום הסתיימו בשנת 1998 ויתרתם בשנת 2007.
במסגרת העבודות הוסרו שלטי פרסומת רבים ושופץ המבנה המרכזי על תקרתו המצוירת. לצורך השיפוץ נמצאה המחצבה המקורית בטנסי והובאו ממנה לבנים לצורך החלפת לבנים שנפגעו. חזית המבנה שופצה ונוקתה, תוקנו חלונות המבנה (שחלקם נאטמו עוד במהלך מלחמת העולם השנייה בעת שהוחלט על האפלת העיר).
תחנת הרכבת של קו לונג איילנד
מחקר שנערך על ידי רשות התחבורה המטרופולינית הראה כי יותר ממחצית הנוסעים בקווי רכבת לונג איילנד עובדים בסמיכות לתחנת גרנד סנטרל לעומת תחנת פן. בעקבות המחקר החליטה הרשות לבנות תחנת רכבת של הקו בתוך מבנה תחנת גרנד סנטרל. מבנה זה יהיה דו מפלסי, ובמסגרתו יחפרו שמונה מסילות מתחת לשדרת פארק (27 מטרים מתחת למסילות מטרו נורת' ו-43 מטרים מתחת לפני הקרקע).
עלות הקמת מבנה התחנה המשוער עלה מ-4.4 מיליארד דולרים בשנת 2004 ל-6.4 מיליארד דולרים בשנת 2006.
העבודות צפויות להסתיים עד שנת 2012.
השפעות תרבותיות
התחנה הייתה חדשנית בתכנונה האדריכלי, ולהצלחת התכנון הייתה השפעה רבה על תכנון תחנות רכבת מאז ועד ימינו. אחד המאפיינים החדשניים של התחנה היה השימוש במעברים משופעים ולא בגרמי דרגות, דבר אשר הקל על מעבר של המונים נושאי מזוודות בין מפלסי התחנה השונים.
מאפיין ייחודי נוסף הוא בניית כביש עילי סביב התחנה - אשר יצר למעשה מפלס נוסף של העלאת והורדת נוסעים (פתרון זה מיושם כיום במרבית שדות התעופה בעולם).
בשל המקוריות הארכיטקטונית של המבנה, הוכרז המבנה בשנת 1976 כאתר היסטורי לאומי.
מבנה התחנה
במפלס העליון של התחנה 31 רציפים שמספרם 11 - 42, והם ממוספרים ממזרח למערב (למעט רציפים 22 ו-31 אשר הוסרו על מנת לאפשר את בניית המעבר למסוף גרנד סנטרל צפון, רציף 12 שבוטל על מנת להרחיב את רציפים 11 ו-13; רציף 14 משמש אך ורק להעמסת רכבת אשפה).
במפלס התחתון של התחנה 26 רציפים הממוספרים 100 - 126, ממזרח למערב. כיום רק רציפים 102 - 112, ו-114 - 116 משמשים לתנועת נוסעים.
לרוב, רכבות פרווריות מקומיות יוצאות מהמפלס התחתון, ואילו רכבות מהירות ורכבות ישירות יוצאות מהמפלס העליון.
במפלס התחתון של התחנה נמצא מפלס המסעדות של התחנה, ובהם בר הצדפות המפורסם. כמו כן נמצא בתחנה אגף של מוזיאון התחבורה של ניו יורק, חנויות רבות, ושוק מזון.
בין השנים 1924–1944 פעל בעליית הגג של האגף המזרחי של התחנה בית הספר לאמנות גרנד סנטרל.
בחזית התחנה הפונה לרחוב 42 נמצא שעון זכוכית גדול בעיצובו של לואיס קומפורט טיפאני. שעון זה מוקף בפסלים מעשה ידי חברת ג'ון דונלי בעיצובו של ז'ול-פליס קוטאן המתארים את מינרווה, הרקולס ומרקוריוס. פסל זה, שהוצב במקום בשנת 1914, היה קבוצת הפסלים הגבוהה בעולם בעת הקמתו - גובהו של הפסל 14.6 מטרים, וקוטר השעון 4 מטרים.
האולם המרכזי
במרכז המבנה נמצא האולם המרכזי של התחנה. באולם זה ממוקמים דלפקי מכירת הכרטיסים (אף שמרביתם אינם בשימוש מאז שהותקנו במבנה מכונות לממכר כרטיסים). מאז פיגועי 11 בספטמבר תלוי באולם דגל ארצות הברית. במרכז האולם רחב הידיים נמצא דלפק המודיעין של התחנה - שמעליו ניצב שעון בן ארבע פנים - אחד מסמלי התחנה. כל אחד מארבעת השעונים עשוי אופאל ושוויו מוערך בין 10 - 20 מיליוני דולרים. השעון הוא יצירה משותפת של חברה ניו יורקית בשם "Self Winding Clock Company" שייצרה את הקופסה ואת ארבעת לוחות השעות, וחלוץ תעשיית השעונים האמריקנית "החברה לשעונים של סת' תומאס" שייצרה את המנגנון.
תקרת האולם
בסתיו 1998 הסתיים שיקום שנמשך 12 שנים במסגרתו שוחזרה התקרה המקורית של האולם המרכזי. התקרה צוירה לראשונה בשנת 1912 על ידי האמן הצרפתי פול סזאר הלו, והוחלפה בשנות ה-30 של המאה ה-20 בשל נפילות של חלקים מהפרסקו. במהלך השנים, בשל עשן הסיגריות של העוברים בתחנה, הושחר הציור. בתום השחזור הושאר מקטע אחד מושחר, בסמוך לסטיקיית מייקל ג'ורדן, על מנת להזכיר למבקרים בתחנה את צבע התקרה כתוצאה מעישון המבקרים.
התקרה מתארת את שמי הלילה ומיקום גרמי השמים והמזלות, אולם למעשה מדובר בתמונת ראי של שמי הלילה, מיקום הכוכבים אינו מדויק. הסבר אחד שניתן למיקום השגוי, הוא שסזאר השתמש באיור מימי הביניים, המתאר את מיקום גרמי השמיים כפי שהם נראים במבט מבחוץ על גלובוס גרמי שמים (ולכן המזלות נראים במבט ראי). אי הדיוק נגרם בשל השינוי במיקום הכוכבים מאז ימי הביניים. היסטוריונים אחרים סבורים כי הלו פשוט טעה בכיוון החזקת הציור בעת שצייר את התקרה. כאשר התברר למשפחת ואנדרבילט כי הציור הפוך, הם הסבירו זאת בנימוק שמדובר במבט של אלוהים על גרמי השמים, ולא במבט מכיוון כדור הארץ.
בציור ישנו חור, בסמוך למזל דגים - שריד לניסיון להציג טיל רדסטון בתחנה בשנת 1957 בעקבות הצלחת ברית המועצות בשיגור הספוטניק. לצורך הכנסת הטיל לתחנה חוררה התקרה שלה. שימור היסטורי דרש השארת החור ולא תיקונו.
קומת המסעדות והמפלס התחתון
בקומת המסעדות הנמצאת מתחת למפלס האולם הראשי של התחנה, חנויות מזון רבות ובהן בר הצדפות ששמו נודע בכל העולם.
אולם ואנדרבילט ודירת קֶמְבְּל
אולם ואנדרבילט נקרא על שם משפחת ואנדרבילט אשר בנתה את התחנה והייתה הבעלים שלה. האולם נמצא בסמוך לאולם הראשי ושימש בעבר כאולם המתנה. כיום האולם משמש בעיקר לתערוכות ואירועים שונים. דירת קֶמְבְּל היא אולם להגשת משקאות הממוקם דרומית לכניסה לתחנה ברחוב 43 ושדרות ואנדרבילט. הדירה הייתה משרדו של ג'ון וו. קמבל ונבנתה בסגנון חדר המגורים בארמון בפירנצה מהמאה ה-13.
תחנת הרכבת התחתית
התחנה מקושרת לתחנת הרכבת התחתית גרנד סנטרל שנבנתה על ידי חברת אינטרבורו ראפיד טארנזיט ולא על ידי חברת רכבת ניו יורק סנטרל. מסיבה זו דומה התחנה לתחנות רכבת תחתית אחרות של העיר ניו יורק, ואין לה את הפאר הרב של מבנה תחנת גרנד סנטרל. התחנה נפתחה בשנת 1904 והורחבה בשנת 1918 עם הקמת קו שדרות לקסינגטון. מרבית משטחי תחנה נהרסו בשריפה בשנות ה-60 של המאה ה-20, ושוקמו לאחר השריפה.
נתוני התחנה
שטחה הכולל של התחנה 194,249 מ"ר, ובה 53 ק"מ של מסילות ברזל -44 רציפים. בתחנה עוברות מדי יום 660 רכבות של חברת מטרו נורת' המסיעות כ-125,000 נוסעים מדי יום, המהווים חלק מ-500,000 המבקרים העוברים דרך התחנה מדי יום.
בתחנה פועלות 103 חנויות בשטח כולל של 12,126 מ"ר ובנוסף בתחנה 1,300 מ"ר המשמשים לתערוכות ואירועים.
קולנוע
לאורך עשורים, תחנת "גרנד סנטרל" מהווה יעד מבוקש בקרב קולנוענים, ובסרטים רבים היא שימשה אתר לצילום אפיזודות הקשורות לנסיעה ברכבת אל ניו יורק וממנה, או שהוותה מרכיב בעלילה עצמה. מנהל ההפקות בתחנה, קייל מק'קארטני, אמר שהתחנה מהווה אתר צילומים מושלם, אטרקטיבי ואותנטי עבור קולנוענים הזקוקים לצילומים מכוננים של סצנות הקשורות להגעה לניו יורק ולתחבורה.
בשנת 2017 יצא לאקרנים ולצפייה ביתית סרט המתח "2:22" שעלילתו מתמקדת באולם הנוסעים המרכזי של התחנה, ובעיקר סביב שעון התחנה המוצב מעל דלפק המודיעין.
תעודה
ב-18 בדצמבר 2005 הקרין ערוץ הטלוויזיה "נשיונל ג'אוגרפיק" סרט תעודה בשם "Inside Grand Central" (בעברית: "בתוך גרנד סנטרל"), כפרק במסגרת סדרה בשם "Megastructures" (בעברית: "מבני-על"). הסרט, שאורך 89 דקות, הופק עבור הערוץ על ידי חברת "Partisan Pictures", והופץ אחר כך לצפייה ביתית בפורמט DVD על ידי חברת "Warner Home Video", חברה בת של "וורנר מדיה".
ספרות
ה"גרנד סנטרל" עומדת במרכז עלילת הספר "The Masterpiece" מאת הסופרת האמריקאית פיונה דייוויס (2018), וכן מוזכרת בספר "עיר המראות" מאת הסופר ג'סטין קרונין (2016) כמקום משכנו של "אפס".
סלנג
הביטוי "כמו תחנת גרנד סנטרל" התקבע בסלנג האמריקאי כדימוי למקום צפוף וטרוד, או מקום של אספסוף שיצא משליטה.
אבשלום רצאבי
אבשלום רצאבי (2 באפריל 1936 – 4 במרץ 2022) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי בהפועל פתח תקווה בשנות ה-50 וה-60.
קריירת משחק
רצאבי גדל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, ושיחק בשורותיה עד לגיוסו לצה"ל. בעקבות הגיוס נעדר ממרבית אימוני הקבוצה וכושר המשחק שלו נפגם, ולכן החליטה הנהלת הקבוצה להעביר אותו להפועל מחנה יהודה, ששיחקה אז בליגה השנייה. רצאבי הצטיין בשורות מחנה יהודה.
בעונת 1959/60 חזר רצאבי להפועל פתח תקווה, שזכתה עונה קודם לכן בתואר האליפות, והצטרף בכך לאחיו הגדול זכריה שהחל לשחק בקבוצה ארבע עונות קודם לכן. הוא כבש שער כבר במשחק הבכורה שלו, וסייע לקבוצה לזכות באליפות נוספת. הפועל פתח תקווה זכתה באליפות גם בשלוש העונות הבאות, ובכך השלימה רצף של חמש אליפויות רצופות, רצף שלא נשבר עד היום (נכון לשנת ).
רצאבי, השלים בסך הכל שבע עונות במדי הפועל פתח תקווה, במהלכן כבש שלושים שערי ליגה ושבעה שערי גביע וזכה עם הקבוצה בארבע אליפויות.
פרסים
ב-1956 הוכתר כמלך השערים של הליגה השנייה עם 27 כיבושים.
חיים אישיים
רצאבי עבד במקביל לעיסוקו כשחקן כדורגל, כנהג באל על. בגיל 30 פרש מהכדורגל ופתח חנות ספורט, אותה ניהל עד ליציאתו לגמלאות.
נפטר ב-4 במרץ 2022 בגיל 85.
דגלי הקוד הבין-לאומי
דגלי הקוד הבינלאומי (באנגלית: International Code Flags) הם מערכת דגלי איתות לתקשורת חזותית בין אנייה לאנייה ובין אנייה לחוף. הם מהווים חלק מקוד האותות הבינלאומי (International Code of Signals), שהוכן לראשונה על ידי משרד המסחר הבריטי (BOT) ב-1857, קיבל לימים הסכמה בינלאומית ומאז עודכן פעמים אחדות. גם כיום, בעידן התקשורת האלחוטית והלוויינית, איתות הדגלים עדיין בשימוש. הוא מאפשר תקשורת ללא קשיי שפה במצבים הנוגעים לבטיחות השיט או לסכנת חיים של הצוות והנוסעים. לכל דגל נהוג לתת שם על פי האלפבית הצלילי.
סוגי הדגלים
מערכת דגלי הקוד מורכבת מ-59 דגלים וניסים:
סוגי התשדורות
הדגלים מונפים בקבוצות של דגל אחד, שניים, שלושה או ארבעה.
מנפטה
מנפטה (באנגלית: Cotton gin, הלחם של כותנה ומנוע) היא כלי חקלאי המשמש לתעשיית הכותנה. מנפטה היא גם כינוי למפעל שבו מתבצע תהליך הניפוט.
תהליך הניפוט, שבעבר נעשה ביד, צרך כוח אדם ושעות עבודה רבות. יצירה של מנפטה מכנית קיצר את התהליך. ממציא המנפטה המודרנית הוא איליי ויטני. ויטני המציא את המנפטה בשנת 1793 לאחר שראה את הצורך בה בעת שהתגורר בחוות שונות שגידלו כותנה והם נכללים ברשימת X-פטנט. המנפטות הראשונות, שהופעלו באופן ידני על ידי ארכובה, הגיעו ליעילות גדולה מאוד, פי 50 מהניפוט הידני. דגמים גדולים יותר של מנפטות הגיעו להספק גדול יותר והופעלו על ידי בהמות. המצאתו זו של ויטני הביאה להרחבה משמעותית בייצור כותנה, והיוותה גורם עקיף למלחמת האזרחים האמריקאית כאשר הגבירה באופן משמעותי את הביקוש לעבדים. המצאת המנפטה הוזילה את תהליך ייצור הכותנה ובד זה תפס את קדמת הבמה בתעשיית הטקסטיל. מנפטות מודרניות פועלות על עקרונות דומים למכונה שהמציא ויטני.
המילה "מנפט" מופיעה במשמעות זו של ניקוי סיבי הכותנה בתלמוד בבלי.
לאון העתיקה
לֲאון העתיקה (בספרדית: Viejo León) או בשמה המלא Santiago de los Caballeros de León ("יעקב הקדוש של אבירי לאון") הייתה עיר בדרום-מערב ניקרגואה כ-30 ק"מ צפונית-מערבית לחופי האוקיינוס השקט. העיר נוסדה בתחילת המאה ה-16, הגיעה לשיאה בסופה של המאה, ושקעה וננטשה שנים מעטות לאחר מכן. חורבותיה הוכרו בשנת 2000 כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
אף שלא נערך סקר ארכאולוגי ממצה בלאון, לפי הכתבים המוקדמים של האימפריה הספרדית היה המקום מיושב בצפיפות באינדיאנים, שהיו מאוגדים בחברה עובדת אדמה הכפופה למבנה היררכי שבראשו ניצבה מועצת זקנים נבחרת.
העיר הספרדית נוסדה ב-19 ביוני 1524 על ידי פרנסיסקו הרנאנדס דה קורדובה (Francisco Hernández de Córdoba) שנשלח מפנמה, והיא נוסדה כערים קולוניאליות רבות באמריקה הלטינית, סביב כיכר ששכנה בצידו הצפון-מזרחי של אגם מנגואה. הרננדס הוצא להורג ב-1526, ופדרו אריאס דווילה (Pedro Arias Dávila) הגיע לעיר שנתיים לאחר מכן כמושל ניקרגואה. באותה שנה, 1528, הוקם המנזר הראשון בעיר, רעב קשה גבה את חייהם של אלפי אינדיאנים, ובסוף השנה הוקמה מטבעה בפקודת הכתר, אשר נועדה לנצל את זהב, הכסף (מתכת) והמתכות האחרות של האזור.
למרות תפקידה כמרכז שלטוני, לאון מעולם לא כללה אלא צבר מבנים כפריים, שנבנו בעיקר מחומרים מסורתיים - עץ, בוץ וחזרן. רק הקתדרלה שהוקדשה ל"מריה הקדושה של החסדים" (Santa María de la Gracia), המנזר, בית המושל וקומץ בתי עשירים היו מתוחכמים יותר. המצודה שנבנתה בכניסה לעיר התדרדרה ונהרסה תוך עשרים שנה מהקמתה, תוך שהיא מעידה על הרגיעה באזור. בית המטבעה נבנה מחומרים פשוטים בדומה ליתר הבתים, והיה יעד לשריפות חוזרות ונשנות.
ב-1545 הגיע העיר לשיאה בעת תקופת שלטונו של רודריגו דה קונטררס (Rodrigo de Contreras), אך רצח הבישוף המקומי חמש שנים לאחר מכן שינה את עתידה, שכן היא נתפסה כמקום שהוטלה עליו קללה, דבר שהתבטא באסונות ובמשבר כלכלי. ב-1578 התפרץ הר הגעש הסמוך, מומוטומבו (Momotombo), והבריח את המתיישבים האמידים מהמקום. ב-1603 נותרו רק עשרה בתים בעיר, וב-11 בינואר 1610 הושמדו אלה ברעידת אדמה. לאון ננטשה כליל ובחומרי הבנייה של בתיה נעשה שימוש לבניית העיר לאון החדשה, כ-30 ק"מ מערבית לה.
אתרי העיר
תוואי העיר המקורי לא הונצח בכתובים וטרם שוחזר על סמך מידע ארכאולוגי מאז התגלה האתר ב-1968. נראה כי לעיר הייתה צורת מלבן, אך היא הייתה קטנה בהרבה מערים אחרות בנות זמנה. על המבנים החשובים שהתגלו באתר נמנית הקתדרלה שבה היו שלוש ספינות ובקצה המזרחי שלה היו מדרגות שהובילו אל מזבח מרכזי. הסברה היא כי שטח בנוי מחוץ למבנה שימש כבסיסו של מגדל פעמונים. מנזר "לה מרסד" (La Merced) היה עשוי מחמישה חדרים וחובר ישירות אל הכנסייה. כל המבנים באתר, ובכלל זה בתי העשירים ובניין גדול במיוחד ובו 11 חדרים, נבנו בפשטות ומחומרים מקומיים.
ליפיד
ליפידים (באנגלית ביחיד: Lipid) הם, באופן הכללי ביותר, כל המולקולות הטבעיות המסיסות בשמן (ליפופיליות). זוהי קבוצת תרכובות אורגניות מגוונת הכוללת חומצות שומן, שעוות, ויטמינים מסוימים, פוספוליפידים, סטרולים (ככולסטרול), ומולקולות נוספות. תפקודיהם של הליפידים גם הם מגוונים, והם משמשים בעולם החי כמרכיב מבני, בממברנות ביולוגיות ומבנים אחרים; הם משמשים כחומר תשמורת בשל הערך האנרגטי שלהם; בתפקידי ויסות והמרת אותות, ובתפקודים נוספים.
לעיתים חל בלבול בין המונח ליפיד, למונח שומן. למרות שלעיתים שני המונחים משמשים כנרדפים זה לזה, אלו למעשה מונחים נפרדים: שומנים הם אחת מקבוצות הליפידים - טריגליצרידים. הליפידים כוללים, כאמור, קבוצות חומרים נוספות רבות.
סוגי ליפידים
הליפידים מתמיינים לסוגים רבים; להלן העיקריים בהם:
אפקה - המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב
"אפקה - המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב" היא מכללה אקדמית המכשירה מהנדסים לתואר ראשון (.B.Sc) ולתואר שני (.M.Sc), באישור המועצה להשכלה גבוהה. המכללה מסווגת כמכללה אקדמית מתוקצבת, בה התקציב ושכר הלימוד מסובסד על ידי המדינה.
היסטוריה
המכללה הוקמה בשנת 1996, בעקבות החלטה של שר החינוך אמנון רובינשטיין ב-1994, להרחיב את הגישה להשכלה גבוהה בישראל ולהקים את המכללות האקדמיות. כולל מכללות טכנולוגיות ברחבי הארץ, שאינן אוניברסיטאות, למטרת הכשרת כוח אדם לתעשייה, בפרט לתעשיות המחשוב, האלקטרוניקה, והביוטכנולוגיה.
המכללה נוסדה בתוך קמפוס אוניברסיטת תל אביב, על בסיס "בית ספר להנדסאים שליד אוניברסיטת תל אביב" על ידי מנהל בית הספר אלחנן אילת, שהיה גם נשיאה הראשון. באותה עת בית ספר להנדסאים היה בית ספר תיכון שהתקיימה בו גם מסגרת של כיתות מקצועיות י"ג וי"ד לתואר הנדסאי. לאחר שנתיים עברה המכללה לפעול כגוף עצמאי במבנה ברחוב מבצע קדש 38 בשכונת נאות אפקה (בסוף שנת 2004 החליטה האוניברסיטה לסגור את בית ספר התיכון להנדסאים והוא עבר להרצליה ופועל מאז בשם תיכון הנדסאים הרצליה).
בשנת 2001 איציק אביב הקים מסלול להנדסת תוכנה ועמד בראשה. ב-2002 מונה פרופ' מרדכי (מוטי) סוקולוב לנשיאה השני של המכללה. ב-2003 קיבלה המכללה את אישור המועצה להשכלה גבוהה להענקת תוארי BSc לבוגריה.
בשנת 2006 החלו בעבודות להרחבת הקמפוס, במסגרתן נבנתה קומה נוספת בשטח 1,200 מ"ר עבור תוספת כיתות לימוד וחדרי עבודה לסגל האקדמי והמנהלי. החל משנת 2010, נפתחו במכללה מסלולים לתואר שני. בנובמבר 2014 מונה פרופ' עמי מויאל לנשיאה השלישי של המכללה.
בשנת 2015 זכתה המכללה בתחרות שערכה מנהלת תחליפי הנפט במשרד ראש הממשלה לפיתוח כלי רכב חשמלי עתידני.
תוכנית הלימודים
בעשור השני של המאה ה-21 לומדים במכללה כ-3,000 סטודנטים בשבעה מסלולי לימוד לתואר ראשון:
וארבעה מסלולי לימוד לתואר שני:
תוכניות מיוחדות
אפקה SMART UP- תוכנית המצטיינים SMART UP היא תוכנית תלת שנתית, אליה נבחרים הסטודנטים המצטיינים ביותר במכללה החל מהשנה השנייה ללימודיהם. מטרת תוכנית ייחודית זו היא טיפוח המצוינות האישית והקבוצתית, עידוד סקרנות, יצירתיות ויזמות תוך הקפדה על מצוינות אקדמית, חשיבה מערכתית ומעורבות בתעשייה ובקהילה.
AFEX- תוכנית היזמות של הסטודנטים באפקה- היחידה מסייעת לסטודנטים, המעוניינים לקדם יזמות בעלת בסיס טכנולוגי במהלך לימודיהם ולהוציאה לפועל. על ידי לימוד ויישום של עקרונות היזמות, באמצעות ליווי מקצועי וסביבה יזמית-חברתית תומכת.
שכר לימוד
שכר הלימוד במכללת אפקה הוא שכר לימוד אוניברסיטאי, מסובסד. עוד מציעה מכללת אפקה מלגות סיוע, ומלגות למועמדים בעלי נתוני קבלה גבוהים.
מחקר
המכללה מעודדת מחקר באמצעות רשות מחקר ומרכזי מחקר הפועלים תחתיה. המרכזים המכונים "Afeka Centers", שואפים להוות מוקד ידע וייעוץ לטובת התעשייה ובתוך כך מובילים מחקרים, כנסים וימי עיון בתחומי ההתמחות שלהם.
אגודת הסטודנטים
מטרת האגודה לפעול למען רווחת הסטודנטים וטובתם ולשמור על מעמדם האקדמי בתוך הקמפוס ומחוצה לו. האגודה מציעה מגוון רחב של פעילויות ושירותים לחברים בה, החל מנושאים אקדמיים וכלה במבצעים אטרקטיביים, פעילויות, מסיבות ועוד.
אריה לייב גלמן
אריה לייב גֶלמַן (נכתב לעיתים גלמאן; ביידיש: געלמאן; כ"ד אב ה'תרמ"ז, 5 באוגוסט 1887 – כ"א באדר ב' ה'תשל"א, 1971) היה עסקן, עיתונאי יידיי, סופר ופובליציסט, נשיא תנועת המזרחי העולמית. חבר הסוכנות היהודית, חבר המגבית היהודית המאוחדת ומגבית קרן היסוד.
ביוגרפיה
גלמן נולד ביאמפולה שבווהלין, רוסיה (אוקראינה) ליוסף ומרים אטל. למד ב"חדר" ובבית המדרש שבעיירה, ואצל סבו הרב משה גלמן, תלמיד חכם נחשב ששימש שו"ב בעיירה. מאוחר יותר המשיך בישיבה המקומית עד חתונתו.
מצעירותו היה ציוני נלהב. ביום הבר-מצווה שלו פרסם את מאמרו הראשון והתחיל בארגון תנועת המזרחי בעיירה.
בתמוז תרס"ה (1908) נישא לרבקה (בקי) בת יוסף דב שפארגאל.
באייר תרע"ד (1914) התקיימה בסינסינטי הוועידה הראשונה של המזרחי באמריקה, ובה נבחר הרב דוב בר אברמוביץ לנשיא הראשון של המזרחי וגלמן למזכיר הראשי של התנועה. פעילותו הנמרצת הביאה להעברת מרכז התנועה לסנט לואיס. בתוך שנה (1915) הוא נבחר לנשיא המזרחי באמריקה.
יחד עם פעילותו הנמרצת בתנועת המזרחי, מילא גם תפקידים שונים אחרים כחבר הסוכנות היהודית, חבר המגבית היהודית המאוחדת, קרן היסוד ועוד.
ב-1917 מונה לעורך העיתון "דער יידישער רעקאָרד", ושימש בתפקיד למעלה מ-25 שנים. בהמשך אף קנה את העיתון והפך גם למו"ל שלו. במקביל ערך גם את עיתון "המזרחי וועג". גלמן השתתף בפרסומים שונים במאמריו הפובליציסטיים שבהם הטיף לרעיון המזרחי והציונות, ואף ניהל פולמוס חריף בכתב ובעל פה עם מתנגדי הציונות והמזרחי.
מיד עם קום מדינת ישראל מיהר לקיים את אשר הטיף כל ימיו ועלה להתיישב בארץ. בט"ז בכסלו ה'תש"י, (4 בנובמבר 1949), הגיע גלמן לארץ וקבע את מושבו לירושלים עד יום מותו. הוא נבחר ל'נשיא המזרחי העולמי'. ממשרדו שב'בית מאיר' בירושלים חלש על פעילות התנועה. במקביל גם היה פעיל במיזמים נוספים, שימש יושב ראש ארגון מפעל התורה שתמך בישיבות. שימש כיו"ר בישיבת כרם ביבנה, והיה יו"ר הוועדה העליונה של האנציקלופדיה התלמודית וגם היה פעיל באוניברסיטת בר-אילן ברמת גן.
בשנת תשכ"ז הוענק לו פרס שפירא למחשבת הציונות הדתית. בהנמקת חבר השופטים נאמר בין השאר כי "עשייתו הרבה למעשה ולהלכה בעל פה ובכתב, כרוכים ירדו בכל מלוא מעופו רב הממדים. יחד עם מסכת מפעליו החשובים בעשייה היום יומית בתנועה, עשה רבות גם בשדה ההסברה בהפצת מעיינותיו חוצה ושר לה שירת הלל וזימרה בכל מלוא כוח הבעתו בנאומיו ובכתביו".
נפטר בתל אביב, ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים. על פי צוואתו, במקום הספדים, קראו בהלווייתו קטעים מתוך הספר אורות הקודש שנבחרו על ידי הרב צבי יהודה קוק.
כתבים ופרסומים
בשנת תשי"ז, כאשר הונחה אבן הפינה להיכל הרפורמי בירושלים, פרסם גלמן את החוברת "על פשעי התנועה הרפורמית". כעבור כמה שנים, פורסם החיבור שוב לרגל פתיחת הוועידה הרפורמית הראשונה בירושלים.
גלמן היה מעריץ של תנועת החסידות שכמה מאדמו"ריה המפורסמים חיו ופעלו ביאמפולה, מקום לידתו. כך גם נקשר בדמותו של רבי יחזקאל לנדא ה'נודע ביהודה', שעליו כתב את ספרו הגדול 'הנודע ביהודה ומשנתו'.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
מיסה (מוזיקה)
במוזיקה, מיסה היא יצירה כוראלית, הכתובה לטקסט של המיסה הקתולית. רוב המיסות מושרות בלטינית, שהיא השפה המקורית של הטקסטים. מיסות כתובות להרכבים שונים, בהם מקהלה ללא ליווי (א-קאפלה), בליווי עוגב כנסייתי או בליווי הרכבים כליים שונים. מיסות רבות נכתבו לשירה בליווי תזמורת, קאמרית או סימפונית, ולא נועדו לביצוע בטקס מיסה כנסייתי.
מבנה המיסה
המיסה מחולקת לשישה חלקים קבועים:
Kyrie Eleison .I - "אדון רחם עלינו". הטקסט בנוי בדרך כלל במבנה סימטרי. במיסות רבות בנוי פרק זה במבנה הטרינארי (ABA), כאשר A הוא Kyrie eleison, ו-B הוא Christe eleison ("משיח רחם עלינו").
Gloria .II - הלל.Credo .III - "אני מאמין". הקרדו הוא הטקסט הארוך ביותר במיסה. הקטע מציג למלחין אתגר ייחודי בגלל אורכו.Sanctus .IV – "קדוש, קדוש, קדוש". בנוי משני חלקים, סנקטוס והושענא. Benedictus .V – המשך רצוף של קטע הסנקטוס. בדרך כלל מופיע אחריו שוב קטע ה"הושענא", על פי רוב אף עם אותם חומרים כמו בסנקטוס. בזמרה גריגוריאנית, הקטע Sanctus-Benedictus הושר כחלק אחד רצוף. ככל שמלחינים הוסיפו קישוטיות לקטע הוא התארך במידה כזאת, עד שעלה על ההקדשה של היין והלחם. כיוון שזה החלק החשוב ביותר בטקס, רוב המלחינים הפסיקו את הסנקטוס באמצע, והמשיכו אותו רק לאחר ההקדשה. Agnus Dei .VI - "שה האלוהים".
לפעמים נמצאים גם חלקים אחרים, שאינם קבועים.