cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפרים בן ארצי
מנהל
כמנהל, בן ארצי שם את החתירה לרווחים בראש מעייניו. הוא נודע כמי שניהל את אל על ביד קשה כשהוא חותר כל הזמן לניהול יעיל ורווחי. הוא זכה לאהדה מועטה מצד העובדים וטען שאינו מאמין במושג "יחסי עבודה", שכן העובדים יאהבו אותו בהתאם לתשלום שיקבלו. עם זאת, בתקופתו היו בחברה רק שתי שביתות. בשנת 1982 הוא טען שעל אל על להמשיך להתקיים כחברה ממשלתית וטען שעל הממשלה למנוע מדיניות של שמים פתוחים הפוגעת באל על.
פעילות ציבורית
במקביל לניהול חברות כיהן בן ארצי במגוון תפקידים ציבוריים. בשנת 1968 שימש כנציג ראש הממשלה למשא ומתן עם ארצות הברית על הקמת מתקן התפלה בישראל, שליחות שלמרות שנראה שהצליחה, לא יצאה לבסוף אל הפועל. בשנת 1969 עמד בראש הוועדה הציבורית לבחינת מעמד תיאטרון הקאמרי ובסוף 1970 נתמנה ליו"ר מועצת הנאמנות של הקאמרי. בתחילת 1970 נתמנה ראש המטה לפיקוח על ביצוע עסקת החבילה, תפקיד ממנו התפטר לקראת סוף השנה. באותה שנה היה בין מייסדי יד לוי אשכול.
בשנת 1973 עמד בן ארצי בראש ועדה שהמליצה על עיצובם של עיטורי צה"ל. בנימוקיו לבחירת הצבע הצהוב לעיטור הגבורה אמר בן ארצי כי:
בשנת 1959 נישא לאמנית והמעצבת דורה גד, כלת פרס ישראל לאדריכלות. לזוג לא נולדו ילדים. בשנת 2001 נפטר בקיסריה.
בן אז'ובל
בן אז'ובל (נולד ב-19 בספטמבר 1993) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל ירושלים.
קריירת מועדונים
אז'ובל נולד ביישוב גני תקווה. החל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של מכבי פתח תקווה, מכבי תל אביב ומכבי חיפה, ובגיל 16 הגיע לקבוצת הנוער של הפועל כפר סבא.
ב-19 בספטמבר 2011 ערך אז'ובל את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של הפועל כפר סבא, בניצחון 2–0 על הפועל נצרת עילית במסגרת גביע הטוטו. ב-21 באוקטובר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה הבוגרת, בניצחון 3–0 נגד הכח עמידר רמת גן בליגה הלאומית. אז'ובל המשיך לשחק במקביל בקבוצת הנוער של המועדון, ובמשך שנתיים ערך 34 הופעות בליגה הלאומית וכבש ארבעה שערים.
בקיץ חתם אז'ובל בהכח עמידר רמת גן, במדיה כבש 14 שערים בליגה הלאומית והיה מלך שערי הקבוצה בעונת 2013/2014. בקיץ חתם בהפועל ניר רמת השרון, ובעונת 2014/2015 כבש במדיה שמונה שערים ב-30 הופעות בליגה הלאומית. ביולי חתם בהפועל פתח תקווה, ובעונת 2015/2016 כבש 15 שערים בליגה הלאומית והיה מלך שערי הקבוצה לעונה זו.
ב-27 בדצמבר 2016 חזר לישראל וחתם בהפועל אשקלון מליגת העל. ב-14 בינואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כאשר פתח בהרכב בניצחון 2–0 על הפועל רעננה, אך עד תום עונת 2016/2017 שותף רק בשני משחקי ליגה ובשני משחקים בגביע המדינה.
בקיץ חתם בהפועל עכו, העולה החדשה לליגת העל. ב-10 בספטמבר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 2–0 נגד מכבי חיפה. ב-14 בפברואר 2018 האריך את חוזהו בקבוצה לשלוש שנים נוספות. בסך הכל כבש אז'ובל שמונה שערים בעונת 2017/2018, ובסופה ירדה הפועל עכו לליגה הלאומית.
ב-28 באוגוסט 2018 הושאל אז'ובל להפועל חיפה, עם אופציית רכישה בתום העונה. ב-17 בספטמבר 2018 ערך את הופעתו הראשונה במועדון, כאשר נכנס כמחליף מול בית"ר ירושלים וכעבור פחות מדקה כבש את שער הבכורה שלו, במשחק שהסתיים בתיקו 2–2. בסך הכל כבש חמישה שערים ב-28 הופעות בליגת העל בעונת 2018/2019, ובסופה חזר להפועל עכו.
ב-29 באוגוסט 2019 חתם אז'ובל לשנתיים בבני יהודה תל אביב.
ב-1 באוקטובר 2020 חתם לעונה אחת במכבי נתניה.
ב-25 ביולי 2021 חתם בהפועל רעננה.
ב-16 ביולי 2023 חתם לשנה אחת בהפועל ירושלים מליגת העל.
נבחרת ישראל
בשנים 2011–2012 כבש שני שערים מתוך שמונה הופעות במדי נבחרת הנוער של ישראל עד גיל 19.
ולטר הייץ
גנרל-אוברסט ולטר הייץ (בגרמנית: Walter Heitz; 8 בדצמבר 1878 – 9 בפברואר 1944), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
הייץ נולד ב-8 בדצמבר 1878 בברלין שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1898 התגייס הייץ לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-36 (המערב פרוסי ה-2). לאחר מכן הועבר הייץ לרגימנט הארטילריה ה-72, ובשנת 1913 הועלה לדרגת האופטמן. במלחמת העולם הראשונה, לחם הייץ כמפקד סוללת ארטילריה, וקיבל על פעולותיו את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה נשאר הייץ ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1933 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1934 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. בשנת 1936 מונה הייץ לנשיא בית הדין הצבאי בברלין, ובשנת 1937 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה מונה הייץ למפקד העיר דנציג ומערב פרוסיה. ב-25 באוקטובר 1939 מונה הייץ למפקד הקורפוס ה-8, במקום ארנסט בוש שמונה למפקד הארמייה ה-16. במהלך המערכה על צרפת לחם הייץ עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות A, והובילו באופן אישי בחציית נהר האואז ב-10 ביוני 1940. על תפקודו בקרבות קיבל הייץ ב-4 בספטמבר 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במהלך מבצע ברברוסה לחם הייץ עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, והשתתף עמו בקרב ביאליסטוק-מינסק, בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה.
מוריס מטרלינק
ביוגרפיה
מוריס מטרלינק נולד בגנט, פלנדריה שבבלגיה, שם גידל אביו דבורים. הוא למד משפטים ועבד בעריכת דין בגנט, אך לאחר שעבר לפריז בשנת 1887 הצטרף לאסכולה הסימבוליסטית של הספרות הצרפתית. משנת 1896 ואילך עסק בספרות בלבד. קובץ שיריו הראשון והמחזה הראשון שלו, "הנסיכה מאלין", התפרסמו שניהם באותה שנה, 1889. המחזה "העוורים" הוא המחזה הסימבוליסטי הראשון שלו. בשנת 1891 כתב את "שבע הנסיכות". שנה אחר כך זכה המחזה "פליאס ומליסנד" (על פיו חוברה האופרה בשם זה מאת דביסי) להצלחה בימתית גדולה. בשנת 1894 כתב שלושה מערכונים לתיאטרון בובות. הוא תרגם את מחזהו של ג'ון פורד, "חבל שהיא זונה", תחת השם "אנאבלה" וצירף לו מבוא מבריק. המחזה ההיסטורי למחצה "מונה ואנה", משנת 1902, פתח היבט חדש ליצירתו. "הציפור הכחולה" משנת 1910 תורגם לעברית, עובד לסרט קולנוע בכיכובה של שירלי טמפל והוצג בישראל בתיאטרון הבימה. מלחמת העולם הראשונה וכיבוש בלגיה על ידי הגרמנים מתוארים ב"ראש העיר של טילמונד". ספריו "חיי הדבורים", "אינטליגנציה של הפרחים", "החידה הגדולה" ו"חיי הטרמיטים" מושתתים על שלושה יסודות: פילוסופיה, התבוננות בטבע ודמיון. רוב כתביו תורגמו לשפות שונות.
את פרס נובל לספרות קיבל בשנת 1911, "על סגולותיו הספרותיות המגוונות, מתוך יחס מיוחד ליצירתו הדרמטית, המצטיינת בעושר הדמיון ובאידיאליזם פיוטי, המוסווה לעיתים בצורת האגדה. הוא חונן באינטואיציה עמוקה, הפונה בצורה מסתורית אל רגשות הקורא".
מטרלינק הוא אחד המחזאים החשובים ביותר באסכולה הסימבוליסטית ואולי היחיד, שיצר באסכולה זו יצירות דרמטיות, המצטיינות הן ברמתן הספרותית והן בהתאמתן לבמה. עם היותו משורר, הוגה דעות ומסאי, אפשר גם לומר עליו שיצר סגנון בימתי מיוחד.
המחזה "פליאס ומליסנד" שימש השראה למספר יצירות של מוזיקה קלאסית, המפורסמות שבהן של המלחינים קלוד דביסי, גבריאל פורה וארנולד שנברג. יצירותיו האחרות שימשו אף הן השראה לסרגיי רחמנינוב ולמלחינים קלסיים אחרים.
ב-1936 התגלה שספרו "חיי הטרמיטים" הוא פלגיאט והמועתק ברובו מהספר "חייה של הנמלה הלבנה" שנכתב על ידי יוג'ין מארה בשפת האפריקאנס. פרשיה זו עוררה סערה בינלאומית, אך הסתיימה ללא תוצאות.
מוריס מטרלינק מת מהתקף לב בניס שבצרפת, בשנת 1949.
לז אוש
לז אוּש (בצרפתית: Les Houches, מבוטא "לֶה-זוּש"), הוא כפר קטן וקומונה בצרפת.
הכפר נמצא במזרח צרפת, בהרי האלפים, שישה ק"מ מהעיירה שאמוני, בגובה של 1000 מטר מעל פני הים. הכפר, הידוע בנופיו המרהיבים, משמש ככפר קיט ונופש וכאתר סקי. באתר הנופש אזור סקי רחב ידיים, מבחר טוב של מלונות ומסעדות, חנויות ספורט, 2 סופרמרקטים, קולנוע, קיר טיפוס מקורה, כנסייה, בית ספר ומגרש קרח משלו. בקיץ יש אגם, קיר טיפוס חיצוני, מגרשי טניס ופארק משחקים לילדים.
בית הספר לפיזיקה
בית הספר לפיזיקה בלז אוש (צרפתית: École de Physique des Houches) הוא מרכז לימודי הממוקם מעל הכפר, המארח סדנאות וכנסים בינלאומיים בפיזיקה. אתר בית הספר מבודד מהכפר ובעל נוף ייחודי, הכולל מראה מרהיב של המון בלאן. האתר מוקדש למחקר מעמיק ואישי של הנושאים שמובאים אליו. מספר המקומות בבית הספר מוגבל לשבעים, זאת במתכוון על מנת לאפשר קשרים מעמיקים בין המשתתפים בכנסים הנערכים בו.
שמונה בעקבות אחד
השירות הבולאי הוציא לכבוד הספר בול דואר בסדרה על ספרי חבורות.
עלילה
הסיפור מתרחש בימי מלחמת העולם השנייה ועוסק בילד עירוני בשם חגי, הנשלח על ידי אמו מביתו שבקריית חיים לקיבוץ, כדי להרחיקו מההפצצות של המלחמה. בקיבוץ פוגש חגי חבורה של שבעה ילדים בני הקיבוץ והכלב שלהם, אשר בראשם עומד המנהיג עמוס, העוקבים אחר מרגל גרמני מסוכן. המרגל תופס את עמוס, ושאר בני החבורה מצליחים לשחרר את עמוס וללכוד את המרגל הגרמני. הסיפור מסופר בגוף ראשון על ידי חגי המאופיין כחששן יותר מחבורת בני הקיבוץ, אך זוכה גם הוא לקחת חלק בהרפתקה וזוכה ל"אות גבורה" בדמות צלקת כאשר הוא מציל את עמוס מהמרגל. במהלך הספר חגי מנהל מונולוגים עם עצמו ופונה לעיתים אל הקורא, ומתמודד עם הפחדים שלו והרגשת חוסר החשיבות שלו אל מול עמוס הגיבור.
חוקרת ספרות הילדים ד"ר יעל דר כותבת שהספר הוא טקסט מגייס שנועד להכין את הנוער למאבק הצבאי שנכון ליישוב היהודי בארץ ישראל. ד"ר דנה קרן יער מציינת שהספר נכתב מנקודת מבטו של הילד העירוני המתייחס בהערצה לילדי הקיבוץ המגויסים למטרה, והשוותה זאת למעמדה של הסופרת שהזדהתה עם משימתה כעזר כנגדו של בעלה יוסף אבידר, שהיה מפקד בכיר ב"הגנה". קרן יער מוסיפה שבנוסף לגיוס הילדים, הספר משתדל להרגיע את החששות של האמהות לילדיהם המגויסים. הסוציולוג פרופ' עוז אלמוג מציג את הספר כאחד האחראים ליצירת התהילה סביב דמות הצבר, ביחד עם ספרי חסמבה.
עיבודים של הסיפור
הספר יצא לאור בשנת 1945 בהוצאת נ' טברסקי עם איוריו של נחום גוטמן, ועובד לתסכית עבור שידורי הרדיו לילדים בקול ירושלים. את הרעיון לספר קיבלה הסופרת בעקבות פגישה במהלך מלחמת העולם השנייה עם חבורה של שבעה ילדים וכלב בקיבוץ גינוסר, אשר סיפרו לה על חשדותיהם שווטרינר גרמני שהתגורר בבית ליד הקיבוץ הוא מרגל. בעקבות זאת, היא כתבה את הספר, מלבישה על עצמה את הדמות של חגי, הילד העירוני המצטרף לחבורת ילדי הקיבוץ.
הספר זכה להצלחה רבה, היה לאחד מרבי המכר של הוצאת טברסקי ונחשב להצלחה הגדולה ביותר של ימימה אבידר-טשרנוביץ. עד שנת 1969 הוא יצא ב-9 מהדורות, ולאחר עשור, בשנת 1980, יצאה כבר המהדורה ה-20, וזאת על אף שהספר היה ניסיון ראשון של המחברת בכתיבת ספרות בלשית. את סוד הצלחתו של הספר הסביר אוריאל אופק בהיותו ראשון סיפורי החבורה הבלשיים בעברית, בנוסף לאפיון חי וחד של הדמויות, הומור טוב ושילוב של ערכים ציוניים. במאמר של רינת ב"הארץ" לאחר צאת העיבוד החדש של הספר בשנת 1996, תוארה שפת הספר כמוזיקלית, עשירה ומדויקת. כן תואר הספר כגדוש מטפורות, אידיומים, דימויים, אירוניות, פרנומסיות והיפרבולות. בעקבות זאת, הספר נחשב לספרות בלשית "במובן הטוב של המילה"; זאת בניגוד לחסמבה, שנעדר, ע"פ חלק מהמבקרים, מורכבות לשונית ונחשב לספרות "בזויה".
בשנת 1996 יצא הספר בהוצאת כתר בעיבוד חדש, שנעשה על ידי הסופרת עצמה בסיוע בתה. לטענת דרור בורשטיין, העיבוד החדש הזיק לספר, נטל ממנו את העושר הלשוני שלו וגרם לו לאבד את הקוהרנטיות הפנימית שלו. עם זאת, נראה שהוא הנגיש את הספר לילדים אשר מבלי העיבוד החדש לא היו קוראים אותו כלל.
בשנת 1961 הציג תיאטרון הילדים "תילון תליל" של מנחם גולן הצגה המתבססת על הספר.
ב-1963 עובדה היצירה לראשונה לסרט קולנוע בן חצי שעה על ידי הבמאי שמואל אימברמן, אז קיבוצניק צעיר מדן, שהשיג את זכויות היצירה מהסופרת, כולל זכויות הפצה "לכל העולם". הסרט הופק בתקציב לא יאומן של 80 לירות וזכה להצלחה בתנועה הקיבוצית.
בנובמבר 1964 יצא לאקרנים סרט קולנוע בשם "שמונה בעקבות אחד" המתבסס על תסריט של אוריאל אופק בסיוע משה הדר, המהווה עיבוד חופשי ומעודכן של עלילת הספר. בסרט, הילדים עולים על עקבותיהם של שני מרגלים המבקשים לפגוע במטוסי המיראז' שהגיעו לישראל ולהבריח את סודותיהם לחו"ל. אחד המרגלים, המגולם על ידי שייקה אופיר, הוא שילוב של מרגל גרמני ומחבל ערבי, והשני הוא עוזרו הצ'כי הסרט שילב פאתוס והומור בתוך סיפור בלשים, ריגול ומתח וזכה להצלחה רבה. הסרט הופק על ידי מיכאל כגן ומנחם גולן ובוים על ידי גולן. את המוזיקה לסרט הלחין דובי זלצר וביצעה אשתו דאז גאולה גיל. את האנימציה לסרט הכין יוסף באו, ושיחקו בו, בין השאר, גאולה גיל, איתן פריבר, ניקו ניתאי, בומבה צור ואלישבע מיכאלי.
בשנות ה-60 נפוץ בישראל משחק קופסה "שמונה בעקבות אחד". היו בו לוח, קוביות וכרטיסים שעליהם תמונות של שחקני הסרט.
בית הנציגים (אוסטריה)
בית הנציגים הנבחרים האוסטרי (בגרמנית: Abgeordnetenhaus) היה הבית התחתון של החלק האוסטרי באימפריה האוסטרו-הונגרית בין השנים 1861 עד 1918. לבית התחתון הגיעו נציגים נבחרים מהארצות האוסטריות (בוקובינה, גליציה, בוהמיה ועוד) והבית העליון הורכב מבני אצולה וכמורה. המוסד הזה היה הבסיס לפרלמנט האוסטרי שקם לאחר פירוק האימפריה אחרי מלחמת העולם הראשונה.
ההרכב הראשון של הבית, ב-1861, נקבע לפי נציגויות של לאומים, כך למשל, מבין 203 הנציגים היו 54 בני בוהמיה, 38 בני ממלכת גליציה ולודומריה, 22 בני מוראביה ו-18 אוסטרים. מספר חברי הבית שונה בהמשך, ב-1873 הועלה ל-353, ב-1896 הועלה ל-425 וב-1907 ל-516. גם ההרכב השתנה והתבסס על שכבות סוציאליות.
דקלה (סיני)
דִּקְלָה היה יישוב ישראלי בחבל ימית בפתחת רפיח, שבצפון-מזרח חצי האי סיני. דקלה הוקמה לאחר מלחמת ששת הימים ביוני 1969 כהיאחזות נח"ל, ופונתה בשנת 1982 כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים שנחתם בשנת 1979.
שם היישוב
על-פי המקורות הרשמיים, מקור שם היישוב הוא בעצי הדקלים האופייניים באזור. על פי מקורות אחרים, מקור שמו הוא בעץ הדקל שצמח מן התמרים שהיו בכיסו של אבשלום פיינברג, שנקבר בקרבת מקום לאחר שנמצאו עצמותיו.
היסטוריה
דקלה (תחילה נקרא גם "נח"ל דקלים") הוקמה ב-2 ביוני 1969 מצפון לעיירה שיח' זוויד על ידי גרעין של "בני עקיבא". בינואר 1970 הותקפה ההיאחזות פעמיים במטולי מטולי בזוקה, בפברואר נהרג ילד בדואי מקומי ממוקש ובאפריל 1970 נהרג חייל ממוקש במקום. ביוני 1970 ביקרו במקום השר מנחם בגין ואלוף פיקוד הדרום אריק שרון והבטיחו שבמקום יתפתח יישוב משגשג.
תחילה היו בהיאחזות רק מספר אוהלים וקרוואנים, ב-17 במאי 1971 אוזרחה והחל בהקמת בתי הקבע של היישוב, התושבים הראשונים הגיעו מתנועת בית"ר ושטחו הראשוני של היישוב היה 500 דונם. טקס ההתאזרחות נערך בנוכחות מנחם בגין. הקמת היישוב התנהלה בעצלתיים, ועד 1974 הוקמו בו 30 בתים והוא הפך למושב עובדים. בשנת 1977 נקלע המושב למשבר כספי. בשנת 1979 החלו דיונים על פינוי המושב כחלק מהסכם השלום עם מצרים, והוצע להקימו מחדש ליד קיבוץ זיקים, אך התושבים סרבו. חלק מהתושבים עברו לבסוף למושב עין הבשור שהוקם ב-1982. המושב קיבל פיצויים על פינוי הבתים, החממות ותחנת הדלק שהפעיל במקום.
בשלב הראשון של הנסיגות הישראליות, על פי חוזה השלום בין ישראל ומצרים, הוחזרה העיר אל עריש הממוקמת כ-2 ק"מ מדרום לדקלה, ב-25 במאי 1979. דקלה הוחזרה בשלב הנסיגה המלאה משטחו של חצי האי שהושלם באפריל 1982, רוב תושבי היישוב עזבו אותו כבר בסוף 1981. בשנת 1983 הוקמה בגוש קטיף ברצועת עזה ההתנחלות נוה דקלים הקרויה על שם דקלה שנהרסה שנה קודם לכן. גם יישוב זה פונה בסופו של דבר, במסגרת תוכנית ההתנתקות בשנת 2005.
זומביט
זומביט הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית בנושאי מחשבים ששודרה בשנים 1993–2006 בטלוויזיה החינוכית. התוכנית עסקה בעולם המחשבים והתקשורת והביאה את החידושים האחרונים בתחום הגאדג'טים והטכנולוגיה. התוכנית כללה פינות בנושאים שונים ובהן פינת תמיכה, פינת חידושים טכנולוגיים, פינת משחקי מחשב, פינת תחקירים ופינת הגאדג'טים. וכן, תקופה מסוימת שימשה כתוכנית שבה מתחרים אנשים מהבית על משחק שמופעל באמצעות שימוש בלחצני הטלפון (כמו "דובל'ה" ו"הוגו"), ושודרה בימי חופשות החגים וכן גם בחופשת הקיץ. בנוסף בעונה הראשונה הייתה גם פינה שבה מישהו מוכר התחרה במשחק של זומביט שהיה בסגנון פקמן, כאשר דמות הפקמן הוצגה כסמליל של החינוכית. התוכנית נוצרה על ידי לאה לייבה ורוני צייג.
לתוכנית הטלוויזיה הוקם גם אתר אינטרנט, בכתובת "zombit.co.il" (כיום לא פעיל יותר - הקישור מפנה לעותק מארכיון האינטרנט) ובאתר ניתן היה לקרוא מאמרים הקשורים לתוכנית, לרבות עדכונים על שכלולים טכנולוגיים הרלוונטיים לאותה התקופה וגאדג'טים שהופיעו בתוכנית.
קריסטינה מ. ג'ונסון
ביוגרפיה
קריסטינה נולדה ב-1957 בסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית. בגיל 5 עברה עם משפחתה לדנוור, קולורדו. בבית הספר היא זכתה בפרסי ירידי המדע העירוניים, של מדינת קולורדו ושל חיל האוויר האמריקאי. בחטיבה ובתיכון, קריסטינה התחרתה עם נבחרת הבנים בלאקרוס מכיוון שלא הייתה נבחרת בנות. ההורים של קריסטינה היו הדמויות הכי משפיעות עבורה; אמה של קריסטינה הייתה מאוד פעילה בחברה, הייתה המייסדת של קבוצה תומכת בחולי סרטן, ובשנת 1979 היא זכתה בפרס "אם השנה" בקולורדו. אביה וסבה עבדו כמהנדסים עם חלוץ תעשיית החשמל ג'ורג' וסטינגהאוס וסיפקו חשמל לכל הקהילה שלהם.
קריסטינה הלכה בדרכם של אביה וסבה והפכה למהנדסת, אבל זכרה את מסירותה של אמא שלה לקהילה והפכה למורה כמו אמה. סבה של קריסטינה למד באוניברסיטת סטנפורד, ולמרות שאף פעם לא פגשה אותו, היא הלכה בעקבותיו ועזבה את קולורדו כדי להמשיך לתואר ראשון, שני ודוקטורט בהנדסת חשמל באוניברסיטת סטנפורד. באוניברסיטה קריסטינה הקימה נבחרת נשים ללאקרוס, ולאחר כמה זמן הנבחרת הפכה לנבחרת המייצגת את האוניברסיטה. בשנת 1979 קריסטינה אובחנה עם סרטן מסוג לימפומת הודג'קינס, סרטן של מערכת הלימפה. לקח לה שישה חודשים להתגבר על המחלה.
היא עברה לאירלנד ב-1983 לפוסט דוקטורט בטריניטי קולג'. כשהתקבלה לעבודה כעוזרת מרצה להנדסת חשמל ומחשבים באוניברסיטת Colorado Boulder, חזרה לקולורדו. בשנת 1999, היא הפכה לדיקנית של בית הספר להנדסה פראט באוניברסיטת דיוק. בהנהגתה חלה עלייה באחוזי הנרשמים לתואר ראשון של פראט של-20%. בשנת 2009, היא נבחרה על ידי הנשיא ברק אובמה לכהן כתת-מזכירת האנרגיה במשרד האנרגיה האמריקאי. בממשל אובמה, קריסטינה עזרה לבית הלבן לאתר את גודל - דליפת הנפט הימית הגדולה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית וזאת בהסתמך על עבודתה בפרויקט שעשתה בתיכון.
ב-2017 היא מונתה לתפקיד נשיאת אוניברסיטת ניו יורק. בשנת 2020 הייתה לנשיאה ה-16 של אוניברסיטת אוהיו.
ג'ונסון נשואה לוורוניקה מיינהרד, מומחית לפילנתרופיה והשכלה גבוהה.
מחקר
ביחד עם גארי שארפ ב-CU הם עבדו על חומרי דו-שבירה, חומרים שמקדם השבירה שלהם תלוי בקיטוב ובכיוון התפשטות האור. בעקבות ההמצאה, יחד הם הקימו את ColorLink, Inc כדי למסחר את טכנולוגיית מקטבי הצבע שלהם, ובשנת 2007, החברה נמכרה ל-RealD, המובילה בתחום ההדמיה התלת-ממדית. ColorLink הייתה חלוצה בטכנולוגיה חדשה שהשיקה מחדש את תעשיית הסרטים התלת-ממדיים; בנוסף היה לטכנולוגיה גם יישום רפואי מציל חיים, שאפשר שיפור של תהליכים של בדיקות סרטן צוואר הרחם וממוגרפיה.
פרסים
במהלך הקריירה המקצועית שלה, קיבלה מספר פרסים והכרות. בין הפרסים שבהם זכתה נמנים:
בנוסף, זכתה במקום בהיכל התהילה של הממציאים הלאומיים, באקדמיה הלאומית להנדסה ובמדליית ג'ון פריץ, מדליה שנחשבת באופן נרחב ככבוד הגבוה ביותר של אגודות ההנדסה. היא הייתה מועמדת לפרס אמי אזורי על הפקת "הפיזיקה של האור", סדרת טלוויזיה חינוכית בת 10 חלקים ותוכנית לימודים לתלמידי כיתות ה' עד ח' באזור הרי הרוקי.
מיאזאקי (מחוז)
מחוז מיאזאקי (ביפנית: Miyazaki-ken 宮崎県) הוא מחוז באי קיושו, יפן. בירת המחוז היא העיר מיאזאקי.
היסטוריה
לאחר רסטורציית מייג'י וביטול שיטת ההאן ב-1871, הפכה הנחלה העתיקה היוגה למחוז מיאזאקי.
גאוגרפיה
מחוז מיאזאקי שוכן לאורך החוף מזרחי של קיושו, והוא פונה לאוקיינוס השקט בדרום ובמזרח, גובל במחוז אויטה בצפון, ובמחוזות קוממוטו וקגושימה במערב. 12% משטח המחוז מוקדשים לפארקים לאומיים.
ערים
במחוז מיאזאקי 9 ערים:
אמנון וייס
אמנון וייס (נולד בשנת 1943) הוא איש עסקים ומדליסט פאראלימפי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בישראל למאיר ולאה וייס, ממשפחה של מייסדי רמת גן. בילדותו לקה במחלת פוליו ונותר עם נכות קלה. בנעוריו הצטרף למועדון ספיבק, מרכז הספורט לנכים, והיה מהספורטאים הראשונים בתחום. הוא התאמן בתחומים שונים של אתלטיקה תוך כדי לימודי כלכלה וסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. בהמשך הוא למד מנהל עסקים וסיים תואר MBA באוניברסיטת תל אביב. בתקופה הנ"ל הוא גם לימד שיווק באוניברסיטת בר-אילן.
וייס היה חבר במשלחת הישראלית למשחקי סטוק מנדוויל, וייס זכה במדליית זהב בהטלת כידון ובהדיפת כדור ברזל. עוד לפני אולימפיאדת הנכים של 1968 זכה וייס בארבע מדליות במשחקי סטוק מנדוויל של 1967 (שתיים מכסף בהטלת כידון והדיפת כדור ברזל, ושתיים מארד בזריקת דיסקוס ובענף נוסף) והיה אלוף המדינה בהדיפת כדור ברזל. באולימפיאדת הנכים היה וייס שחקן בקבוצת כדורסל הנכים של ישראל שזכתה במדליית זהב, ווייס עצמו זכה בשלוש מדליות באתלטיקה.
בשנות ה-70 המוקדמות, וייס ואשתו דניאלה היו בין החברים המייסדים של גוש אמונים, ומאז שנת 1975 הם מתגוררים בקדומים, בה דניאלה נבחרה לראשות המועצה המקומית וכיהנה בתפקיד זה במשך 11 שנים.
וייס הוא אב לארבע בנות. בפסח 2002 נרצחו חתנו של וייס, אברהם גביש, שני הוריו וסבו על ידי מחבל בפיגוע באלון מורה.
דוד בן-דוד
דוד בן דוד (4 בנובמבר 1920 - 14 באוגוסט 2018, ד' באלול תשע"ח) היה מוח'תאר כפר עציון. נלחם בשורות הבריגדה היהודית במסגרת הצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
על פעילותו באירופה זכה להדליק משואה ביד ושם במלאת 50 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה. התגורר בניר עציון.
קורות חייו
נולד בשם דוד לייב דווידוביץ למשפחה חסידי ויז'ניץ בכפר נרסניצה שבעבר-הקרפטים, צ'כוסלובקיה (היום אוקראינה). בילדותו למד בתלמוד תורה, בבית ספר ציבורי ובמספר ישיבות. בגיל 16 עזב את הלימודים והחל לעבוד כשוליה בחנות משום שהוריו לא יכלו עוד לממן את לימודיו.
ב-1938 פלשה גרמניה הנאצית לצ'כוסלובקיה ובן דוד התייצב לשירות צבאי. מאוחר יותר כאשר פחתה המתיחות הביטחונית בעקבות סיפוח האזור להונגריה, הצטרף בן דוד להכשרה של בני עקיבא כהכנה לעלייה לארץ ישראל, למרות התנגדות הוריו ובני קהילתו. בשנת 1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה הצליח לעלות על האונייה פסיפיק שיעדה היה ארץ ישראל. ב-1 נובמבר 1940 הגיעה האונייה לנמל חיפה. המעפילים הועברו על ידי שלטונות המנדט הבריטי לאוניה פאטריה. בן דוד וחבר נוסף קפצו מהאונייה ושחו לחוף, וכך לא היו בפאטריה בעת הפיצוץ.
בן דוד הגיע תחילה לחיפה ומשם עבר לכפר פינס והצטרף אל קבוצת אברהם שהקימה לימים את כפר עציון. במאי 1941 החליט להתגייס לצבא הבריטי במסגרת התנדבות יהודי ארץ ישראל למאמץ המלחמתי. בניגוד לרוב חבריו הדתיים שירת בן דוד ביחידה מעורבת כדתי יחיד. במהלך שירותו שהה בסוריה, עיראק ובצפון אפריקה. עם הקמת הבריגדה היהודית הצטרף לשורותיה והשתתף במערכה על נהר סניו. בתום מלחמת העולם השנייה יצא דוד בן דוד למסע דרך תחום השליטה של הצבא האדום לאוסטריה, להונגריה ומשם לבית הוריו ברוסיה הקרפטית.
בשנת 1946 הצטרף בן דוד למוסד לעלייה ב'. בספרו האוטוביוגרפי הוא מסכם את התקופה, שעל פעילותה בה זכה להדליק משואה ביד ושם:
נפטר ב-14 באוגוסט 2018.
סקוט סקיילס
סקוט אלן סקיילס האב (באנגלית: .Scott Allen Skiles Sr; נולד ב-5 במרץ 1964) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי, ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1986–1996, ואימן בה לסירוגין בין השנים 1997–2016. כמו כן שימש כשחקן וכמאמן בקבוצת פאוק סלוניקי בעונת 1996/1997. לאורך קריירת ה-NBA רשם ממוצעים של 11.1 נקודות ו-6.5 אסיסטים למשחק.
במהלך עונת קבע את שיא ה-NBA עבור מספר אסיסטים של שחקן במשחק בודד, כשמסר 30 אסיסטים כשחקן אורלנדו מג'יק במשחק מול דנוור נאגטס.
נעורים ומכללות
סקיילס נולד בעיר לה פורטה שבאינדיאנה, ולמד בפלימות' הסמוכה. בשנת 1982 הוביל את קבוצת הכדורסל של "תיכון פלימות'" לזכייה באליפות התיכונים של אינדיאנה, כשקלע 39 נקודות במשחק הגמר אשר כלל שתי הארכות. לאורך אותה עונה הוביל סקיילס את כל שחקני המדינה עם ממוצע של 30.2 נקודות למשחק.
3D Monster Maze
3D Monster Maze (תרגום חופשי לעברית: מבוך תלת-ממדי עם מפלצת) הוא משחק מחשב פותח על ידי מלקולם איוונס בשנת 1981, מיועד לסינקליר ZX81 מורחב זיכרון ל-16KB. המשחק הופץ על ידי J.K. Greye Software בתחילת 1982, ופורסם שנית יותר מאוחר אותה שנה על ידי חברת הזנק של איוונס עצמו, New Generation Software. בעוד התמונה ברזולוציה נמוכה, מורכבת מתווים, זה היה המשחק הראשון בתלת-ממד למחשב ביתי כלשהו.
סקוט סקיילס
נעורים ומכללות
בשנת 1982 החל ללמוד ולשחק באוניברסיטת המדינה של מישיגן, לצד שחקן האולסטאר לעתיד קווין ויליס. בשלוש עונותיו הראשונות באוניברסיטה הציג יכולת סולידית עם ממוצעים של כ-14.9 נקודות ו-5.1 אסיסטים למשחק, ובעונתו הרביעית פרץ כשקלע את ממוצע הנקודות השני בגובהו בכל ליגת המכללות, 27.4, והוביל את קבוצתו למעמד שמינית גמר אליפות המכללות ("Sweet Sixteen"). בסיום העונה זכה בפרס השחקן המצטיין של מחוז ה-Big Ten, ונבחר לחמישיית העונה השנייה של ליגת המכללות (Second-Team All-American).
באוגוסט 1984, במהלך לימודיו במישיגן, נעצר סקיילס לאחר שהואשם באחזקת הסמים קוקאין ומריחואנה. האישום בגין אחזקת הקוקאין בוטל, ובגין אחזקת המריחואנה שוחרר סקיילס על תנאי לאחר שהודה באשמה. כשבועיים לאחר מכן נגזר עליו עונש של 15 ימים במאסר לאחר שנתפס נוהג בשכרות, ובשנת 1985 הפר את תנאי השחרור של הרשעתו באחזקת המריחואנה, ונאסר לתקופה נוספת של 30 יום בבית סוהר בפלימות'.
מילווקי באקס ואינדיאנה פייסרס
סקיילס נלקח בבחירה ה-22 של דראפט ה-NBA 1986 על ידי קבוצת מילווקי באקס. לאחר עונה אחת במילווקי, בה שותף ב-13 משחקים בלבד, נשלח בטרייד לאינדיאנה פייסרס בתמורה לבחירת דראפט עתידית. בשתי עונותיו עם הפייסרס שימש כמחליפו מהספסל של הרכז ורן פלמינג, ורשם ממוצעים של 5.9 נקודות ו-4.4 אסיסטים למשחק.
אורלנדו מג'יק
בדראפט ההרחבה של שנת 1989, בו השתתפו קבוצות הליגה החדשות אורלנדו מג'יק ומינסוטה טימברוולבס, נבחר סקיילס על ידי אורלנדו בבחירה ה-11, ובכך הועבר אליה יחד עם חוזהו. בעונתו הראשונה בקבוצה קלע 7.7 נקודות בממוצע למשחק כשחקן ספסל, אך בעונה הבאה זכה למספר הדקות הגבוה ביותר בקבוצתו (34.4) כרכז הפותח שלה, והציג יכולת מצוינת עם ממוצעים של 17.2 נקודות ו-8.4 אסיסטים למשחק. במשחק שנערך ב-30 בדצמבר 1990, כחודשיים מפתיחת אותה עונה, שבר סקיילס את שיא ה-NBA למספר אסיסטים של שחקן במשחק בודד, כשמסר 30 אסיסטים בניצחון קבוצתו מול דנוור נאגטס. על אף מאזנה השלילי של קבוצתו (31–51) זכה סקיילס בפרס השחקן המשתפר של העונה.
בעונות ו- המשיך סקיילס להציג יכולת טובה באורלנדו עם ממוצעים של 14.8 נקודות ו-8.4 אסיסטים למשחק, ובעונת  פינה את מקומו בחמישייה הפותחת לטובת הרוקי פני הארדוויי. בסיום אותה עונה השתתף בפעם היחידה בקריירה בפלייאוף ה-NBA, כאשר קבוצתו הפסידה לאינדיאנה פייסרס בסיבוב הראשון, בתוצאה 0–3.
וושינגטון בולטס ופילדלפיה 76'
לקראת עונת נשלח סקיילס בטרייד לוושינגטון ויזארדס, אשר סיימה במקום האחרון באזור המזרחי עם מאזן 21–61. בפתיחת העונה העוקבת חתם על חוזה בפילדלפיה 76', אך בינואר 1996, לאחר 10 משחקים בלבד בפילדלפיה, עזב את הקבוצה בשל חוסר שביעות רצונו מסגנון המשחק של הקבוצה, ובשל רצונו לפתוח בקריירת אימון. בעת פרישתו ממשחק ב-NBA ניצב סקיילס במקום הרביעי בתולדות ה-NBA באחוזי קליעה מקו העונשין, אחרי מארק פרייס, ריק בארי וקלווין מרפי, עם 88.91%.
הליגה היוונית
בקיץ 1996 עבר סקיילס ליוון כשחתם על חוזה לעונה אחת בקבוצת פאוק סלוניקי, אשר השתתפה בגביע קוראץ'. במהלך העונה ביקש סקיילס לעזוב את הקבוצה בשל פציעה בכתפו, אך מספר שעות לאחר מכן פוטר מאמן הקבוצה מישל גומס, וסקיילס מונה למחליפו כמאמן הראשי. תחת סקיילס העפילה פאוק לשלב רבע הגמר בטורניר גביע קוראץ', ובליגת העל היוונית סיימה במקום השלישי, מה שהעניק לה "כרטיס כניסה" למפעל היורוליג בעונה העוקבת.
שיקגו בולס
באמצע עונת מונה סקיילס למאמנה הראשי של שיקגו בולס, במקומו של ביל קרטרייט. באותה עונה התבססה הקבוצה על השחקנים הצעירים אדי קרי, טייסון צ'נדלר, קירק היינריך וג'מאל קרופורד, וניצחה 23 משחקים בלבד. בעונה העוקבת עזב את הקבוצה קרופורד, אך צורפו שלושת הרוקיז לואול דנג, בן גורדון ואנדרס נוצ'יוני אשר הפתיעו בתרומתם ועזרו לקבוצה לרשום שיפור של 24 ניצחונות לעומת העונה הקודמת. עם מאזן 47–35 העפילו הבולס לפלייאוף, לראשונה מאז זכו באליפות עונת, אך הפסידו מול וושינגטון ויזארדס בסיבוב הראשון בתוצאה 2–4. בעונת רשמה שיקגו מאזן 41–41, והפסידה בסיבוב הפלייאוף הראשון לאלופה שבדרך, מיאמי היט, בתוצאה 2–4.
בעונת צירפו הבולס את הסנטר בן וולאס, אשר עזר לקבוצה לרשום את המאזן השלישי בטיבו באזור המזרחי (49–33) ולהעפיל לשלב חצי גמר המזרח, לאחר שהביסה את ההיט בסיבוב הראשון בתוצאה 4–0. בחצי גמר המזרח הודחה שיקגו על ידי דטרויט פיסטונס בתוצאה 2–4. לאחר שפתח את עונת עם מאזן שלילי 9–16 פוטר סקיילס מתפקידו, לאחר כ-4 שנים בקבוצה.
מילווקי באקס
לקראת עונת מונה סקיילס למאמנה של מילווקי באקס, במדיה שיחק כרוקי 22 שנים קודם לכן. בעונתו השנייה במילווקי רשמה מילווקי שיפור של 12 ניצחונות לעומת העונה הקודמת, וסקיילס סיים במקום השני בהצבעה לפרס מאמן העונה, אחרי הזוכה סקוט ברוקס. ב-4 וחצי עונותיו כמאמן הבאקס בלטו בשורותיה השחקנים אנדרו בוגוט וברנדון ג'נינגס, והיא רשמה מאזן כולל של 162 ניצחונות לעומת 182 הפסדים (47.1%). במהלך עונתו החמישית בקבוצה,, עזב סקיילס את הקבוצה והוחלף בשנית על ידי ג'ים בוילן, אשר כ-5 שנים קודם לכן תפס את מקומו כמאמן הבולס.
חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו הוא חוק יסוד, שנועד להגן על זכויות האדם העיקריות במדינת ישראל. כפי שכותרתו מבהירה, החוק קובע את כבוד האדם ואת חירותו כערכי היסוד מהן נגזרות זכויות האדם המוגנות בחוק היסוד, שהתקבל כ"מגילת זכויות האדם" של המשפט הישראלי. אין בחוק היסוד סעיפים משוריינים, והכנסת יכולה לשנותו ברוב רגיל. החוק נחקק בשלהי ימי הכנסת השתים עשרה, ב-17 במרץ 1992.
לפי תפיסתם של משפטנים מסוימים ורבים משופטי בית-המשפט העליון, ובראשם הנשיא אהרן ברק, כינונו של חוק יסוד זה ושל חוק יסוד: חופש העיסוק החלו את המהפכה החוקתית, כי הכנסת העניקה לשני חוקי יסוד אלה מעמד על-חוקי, שעל-פיו ניתנה לבתי המשפט הסמכות להכריז על בטלותו של חוק העומד בסתירה לחוקי יסוד אלה. לפי טענה זו, עם חקיקת חוקי יסוד אלה חל שינוי מהותי במעמדן של זכויות האדם בישראל. גישה זו באה לידי ביטוי בפסיקותיו של בית המשפט העליון, שבמהלך השנים ביטל כ-22 מעשי חקיקה שעמדו בסתירה לחוקי היסוד הללו. משפטנים אחרים, בהם הנשיא לשעבר משה לנדוי, מתנגדים לתפיסה זו.
היסטוריית החוק
עוד מראשית ימי המדינה נידון הצורך בחקיקת חוקים המגנים על זכויות האדם. בדיון בוועדת חוקה חוק ומשפט ביולי 1949 הציג ראש הממשלה דוד בן-גוריון את עמדתו, שלפיה יש מקום לחוקי יסוד בתחומים שונים, אולם אין לתת להם מעמד משפטי שונה מזה של כל חוק אחר.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 יזם חבר הכנסת בנימין הלוי מגח"ל חקיקת חוק יסוד זכויות האדם. בשנת 1974 עבר החוק בכנסת בקריאה ראשונה. המפלגות הדתיות התנגדו לחוק, ותהליך החקיקה לא המשיך.
עם הקמת ממשלת ישראל ה-23, שהייתה ממשלת אחדות לאומית, בסוף שנת 1988 הקים שר המשפטים דן מרידור צוות שיגבש הצעה ל"חוק יסוד זכויות האדם". באפריל 1989 הובאה הצעת הצוות בפני הממשלה שאישרה אותה. ההצעה כללה שריון לחוק, כך שניתן לשנותו רק ברוב של שני שלישים מחברי הכנסת. בנובמבר 1989 עברה הצעת החוק בקריאה טרומית. תמיכת "הליכוד" בהצעת החוק עוררה את זעמן של הסיעות החרדיות. סיעת אגודת ישראל פרשה מהקואליציה וש"ס ואגודת ישראל החלו לדון עם "המערך" על הקמת ממשלה צרה בראשות שמעון פרס. בעקבות כך, במה שמכונה "התרגיל המסריח" התפרקה הממשלה והוקמה תחתיה ממשלה על בסיס קואליציה של הליכוד, המפלגות הדתיות ומפלגות הימין בראשות יצחק שמיר. הממשלה הצרה הוצגה לכנסת ב-11 ביוני 1990, ובמסגרת ההסכמים הקואליציוניים התחייבה סיעת "הליכוד" שלא לקדם את החוק ללא הסכמת שותפיה בקואליציה.
במרץ 1991 סיכמו יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט מטעם הליכוד, אוריאל לין, וחבר הוועדה, אמנון רובינשטיין, כי ינסו לחוקק חוקי יסוד בנושא זכויות האדם. על פי הצעתו של רובינשטיין שהוא יפרק את ההצעה האמורה (הצעת חוק היסוד: זכויות היסוד של האדם) לארבעה חוקי יסוד נפרדים: כבוד האדם וחירותו; חופש העיסוק; חופש הביטוי; חופש ההתאגדות. כל החוקים הללו הונחו כהצעות חוק פרטיות של ח"כ רובינשטיין, ועברו כולן בקריאה טרומית. במהלך החקיקה החליט ח"כ לין שלא לנסות ולהקים בית משפט לחוקה, להבטיח שמירת דינים מוחלטת ולהסכים להצעה שהתגבשה בין ח"כ יצחק לוי לח"כ אמנון רובינשטיין, שערכיה של ישראל יוגדרו כערכיה של מדינה יהודית ודמוקרטית. כדי להחליש את עמדת המפלגות החרדיות, הורדו מההצעה המקורית חופש התנועה והזכות לבחור את מקום המגורים כזכויות יסוד מוחלטות. כמו כן, הוסיף את, שהוא סעיף שמירת הדינים מתוך חוק היסוד של זכויות האדם שהוכן במשרד המשפטים. לנוסח המקורי הוסף סעיף שמירת דינים, שקבע כי לא תהיה פגיעה בתוקפה של חקיקה שהייתה קיימת בעת קבלת חוק היסוד. כך הובטח, למשל, כי לא ניתן יהיה לערער על תוקפה של החקיקה המייחדת את השיפוט בענייני נישואין וגירושין לבתי הדין הדתיים.
לין אמר בשנת 1999, כי סבר אז, כי רעיון הקמת בית משפט לחוקה, אינו צריך להיות כלול בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אלא בחוק יסוד: החקיקה. לין סבר כי פיתוח הביקורת החוקתית בהדרגה, על ידי בית המשפט העליון, הוא המצב הרצוי ביותר.
בדיונים אמר לין:
כששר המשפטים מרידור הציג את החוק אמר:
באוקטובר 1992, בכתב העת המשפט, הציג אוריאל לין (שסיים את כהונתו כחבר הכנסת), במילים קצרות, את הראייה שלו, כמי שהוביל כיו"ר ועדת החוקה את הליכי החקיקה:
מאז חקיקתו בשנת 1992, החוק תוקן פעם אחת בלבד בשנת 1994, בתיקון עקיף במסגרת חקיקת חוק יסוד: חופש העיסוק. סעיף זה התקבל בקריאה השנייה פה אחד (75 – 0). התיקון כלל שני חלקים:
הזכויות המוגנות בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
לבו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו עוסק, מטבע הדברים, בזכויות שעליהן הוא מגן. כפי שקובעת כותרתו של החוק, כל הזכויות הללו נגזרות מכבוד האדם וחירותו, כפי שהם מתפרשים לאור היותה של מדינת ישראל מדינה יהודית ודמוקרטית. זכויות אלה מפורטות בסעיפים אחדים:
סעיף 9 לחוק היסוד קובע סייג נוסף למשרתים בצה"ל, בשב"ס ובמשטרה. לפי האמור בסעיף זה, פגיעה בזכויות המשרתים בגופים אלה לא תחרוג מהמתחייב מאופיו וממהותו של השירות.
עם זאת, בולט היעדרן של מספר זכויות אדם מהותיות כגון הזכות לשוויון, חופש הביטוי, חופש הדת, חופש המחאה, חופש ההתארגנות ועוד. אמנם זכויות אלה ניתנות לתושבי ישראל מכוח עקרונות כלליים שהתקיימו עוד לפני חקיקת החוק, אך הן אינן מוגנות בחוק יסוד, ולכן ניתן לפגוע בהן ואף לבטלן בהליך דמוקרטי. הגם שהותרתן של זכויות אלו מחוץ לחוק היסוד נעשתה במודע, יש משפטנים, ובראשם אהרן ברק, הרואים זכויות אלה כנגזרות מהזכות לכבוד, ואף על פי שפסיקת בית-המשפט העליון בנושא אינה עקבית עדיין, חלק מהזכויות כגון שוויון וחופש ביטוי, הוכרו כנגזרות של כבוד במספר רב מאוד של פסקי דין החל משנת 1994 ועד היום.
המעמד העל חוקי
לחוק יסוד זה מעמד משפטי בכיר, שבא לידי ביטוי בכמה סעיפים.
קובע: "אין פוגעים בזכויות שלפי חוק-יסוד זה אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש או לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו". סעיף זה, המכונה "פסקת ההגבלה", קובע את התנאים שבהם ניתן להגביל בחקיקה (או במעשה מנהלי) זכות המעוגנת בחוק היסוד (על משמעותו של סעיף זה, ובפרט התנאים המאפשרים חקיקה הפוגעת בזכויות שנקבעו בחוק יסוד זה, ראו בערך המהפכה החוקתית). בעניין פינוי גוש קטיף פסק בג"ץ כי חוק פינוי-פיצוי אכן פוגע בזכויות האדם המעוגנות בחוק היסוד, אבל קבע שהחוק עומד בתנאי פסקת ההגבלה. לגבי מידתיות הפגיעה קבע, ש"פיצויים הוגנים וראויים – המהווים תנאי למידתיות הפגיעה בזכויותיהם הקנייניות" של תושבי גוש קטיף. בית המשפט סבר שמספר סעיפים בחוק פוגעים בזכות המתיישבים לפיצויים הוגנים ולכן הם בטלים.
סעיף 10 לחוק היסוד אומר:. סעיף זה מכונה סעיף שמירת הדינים.
מגן על החוק מפני תקנות שעת חירום, בקובעו שאין לממשלה סמכות לשנות את חוק היסוד - ובמשתמע, לפגוע בזכויות המוגנות בו - באמצעות תקנות שעת חירום, כמבואר: "אין בכוחן של תקנות שעת חירום לשנות חוק-יסוד זה, להפקיע זמנית את תוקפו או לקבוע בו תנאים; ואולם בשעה שקיים במדינה מצב של חירום בתוקף הכרזה לפי, מותר להתקין תקנות שעת חירום מכוח הסעיף האמור שיהא בהן כדי לשלול או להגביל זכויות לפי חוק-יסוד זה, ובלבד שהשלילה או ההגבלה יהיו לתכלית ראויה ולתקופה ובמידה שלא יעלו על הנדרש". למעשה, ההגנה מפני תקנות שעת חירום אינה מוחלטת, והיא נתונה לשיקול דעתם של הממשלה ושל בית המשפט העליון.
עם זאת, ישנם חברי כנסת הטוענים שהם לא התכוונו לתת לחוק יסוד זה, מעמד כה בכיר, המאפשר לבית המשפט לבטל חוקים אחרים מכוחו. קיימת מחלוקת בשאלה האם התכוונו חברי הכנסת להעניק לחוק היסוד מעמד על-חוקי, והאם ציפו שהפרשנות שתינתן לו על ידי בית המשפט תהיה כפי שהתבררה לאחר מכן. חלק מחברי הכנסת, טענו כי הוטעו על ידי יוזמי החוק הטוענים להטעיה מציינים כמה אמירות של חבר הכנסת אוריאל לין, ממקדמי החוק, במהלך החקיקה. מנגד, לין חיבר ספר שמתאר את חקיקת חוקי היסוד ובו התייחס לטענות ההטעיה ושלל אותן בתוקף. לשיטתו יש בהן "לא רק משום עלבון לכנסת אלא התעלמות מהעובדות ומן האמת".
הכנסת בחרה שלא לשריין את החוק ולכן ניתן לשנותו ברוב רגיל של חברי הכנסת. זאת בניגוד לחוק יסוד: חופש העיסוק, ששינויו דורש רוב של 61 חברי כנסת. יש שהביעו תמיהה על החלטה זו של הכנסת, ואולם יש הרואים בה עדות לכך שהכנסת לא התכוונה לתת לחוק זה את אותו מעמד מרכזי שנתן לו בית-המשפט העליון. כך למשל נשיא בית המשפט העליון לשעבר משה לנדוי, שהחזיק בעמדה דומה, אמר כי "המהפכה החוקתית לא הייתה ולא נבראה". אחרים מציינים שההצעה לשריין את החוק נפלה על חודו של קול (ההסתייגות שהסירה את השריון עברה בעקבות הצבעה של 27 בעד ו-26 נגד) או מציינים את קיומן של פסקת ההגבלה ושמירת בדינים בחוק.
תקוות גדולות (סרט, 1917)
תקוות גדולות (באנגלית: Great Expectations) הוא סרט אילם אבוד משנת 1917 שביים רוברט ג'. ויגנולה ופול וסט על פי הרומן "תקוות גדולות" מאת צ'ארלס דיקנס. ג'ק פיקפורד מככב בתפקיד פיפ ולואיז האף מגלמת את אסטלה.
תקציר עלילה
הילד פיפ נתקל בבית הקברות באסיר נמלט. פיפ עוזר למגוויץ' (האסיר) ומביא לו אוכל, עד שמגוויץ' נתפס ומגורש לאוסטרליה.
דיר דיבוואן
דיר דיבוואן (בערבית: دير دبوان) הוא כפר פלסטיני בנפת רמאללה ואל-בירה, הממוקם כ-7 ק"מ ממזרח לרמאללה. ליד כביש 60 בגובה של כ-760 מ'. לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 חיו בכפר 5,252 תושבים.
לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של דיר דיבוואן סווג כשטח A.
מקור השם
האטימולוגיה של השם "דיר דיבוואן" אינה ברורה לחלוטין. המילה "דיר" פירושה בערבית "מנזר", אך למילה "דבואן" אין מקור מוחלט: ייתכן כי זהו שיבוש של המילה הפרסית "דיוואן" (מועצה) או שם פרטי של נזיר מקומי.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מתקופת הברונזה הקדומה. סמוך לגרעין העתיק של הכפר נמצאים מספר אתרים אראולוגיים ובהם שרידים מתקופת הברונזה ותקופת הברזל הגדול שבאתרים הוא חירבת אֶ-תֵל ("התל"), שזוהה על ידי אדוארד רובינסון כעיר המקראית "העי" על פי הכתוב בספר יהושע (יהושע ז, ב-ה) ועל פי הקרבה לעיר בית אל. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו באתר נחשפה עיר מבוצרת ובה ממצאים רבים מאוד מהתקופה הכנענית (ברונזה קדומה ותיכונה) וכן שרידי כפר קטן מתקופת הברזל. בין היתר הוקפה העיר בשלוש חומות, המרוחקות 17 מ' זו מזו, כאשר גובהה של זו מהברונזה התיכונה היה 4 מ'. בתל שני מקדשים, האחד הוא מקדש החומה הנמצא בצד המערבי של התל, לצד החומה השנייה, וזמנו הוא ברונזה תיכונה. למקדש זה, שהכניסה אליו מדרום. מקדש שני הוא מקדש שנבנה בשתי תקופות בברונזה המוקדמת, הנראה כבניין מלבני מעט מערבה ממרכז התל, שבמרכזו בסיסי עמודים מלבניים. המבנה מוקף בקיר נוסף, עגול, מתקופת הברונזה התיכונה. מקדש זה הפך בתקופה הברזל למבנה ציבור. באזור א-תל נערכו חפירות בין 1933 ל-1935 על ידי יהודית מרקה-קראוזה ושמואל ייבין והם גילו עיר גדולה מוקפת חומה ובה ארמון, מאגר מים, מקדשים ובתים רבים. אך העיר היא מתקופת הברונזה הקדומה, והיא חרבה בין 2,200 ל-2,400 לפנה"ס. ממצאים אלו מצביעים כי מאחר שתקופת כיבוש הארץ על ידי בני-ישראל תחת הנהגת יהושע התרחשה כאלף שנה מאוחר יותר, לא היה כלל יישוב באתר א-תל. אתר ארכאולוגי נוסף הנמצא מדרום לכפר ידוע בשם חרבת-חיאן ובו נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית אך גם עליו מצביעים חוקרים כמיקום אפשרי של העי כמו גם האתר השלישי חרבת קודריה שבחפירות במקום נמצאו בו שרידים מהתקופה הביזנטית.
התקופה העותמאנית
בשנת 1863, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב שגרו בו כ-500 תושבים.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית דיר דיבוואן מנתה 1,382 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בדיר דיבוואן 384 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 1,688 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנת 1945 אוכלוסיית דיר דיבוואן הוערכה כ-2,080 תושבים, אשר בבעלותם 17,611 דונם של קרקע, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
לאחר 1967
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, דיר דיבוואן נמצאת תחת שלטון ישראלי. הכפר מבוסס מאחר שרבים מתושביו היגרו לארצות הברית, חלקם חזרו והשקיעו בכפר. ל-45% מהתושבים יש דרכון אמריקאי.
באפריל 1999, פלשו מתנחלים לקרקעות פרטיות שבבעלות תושבי הכפר והקימו את המאחז מגרון. לאחר מאבק משפטי ממושך, ב-2 בספטמבר 2012, פונו תושבי המאחז.
בינואר 2010, מונתה לילה רנאם, תושבת דיר דיבוואן, כמושלת נפת רמאללה ואל-בירה, היא האישה הראשונה בתפקיד מושלת של נפה ברשות הפלסטינית.
חינוך
בדיר דיבוואן ארבעה בתי ספר - שני בתי ספר יסודיים ושני תיכונים.
זכריה (מושב)
זְכָרְיָּה הוא מושב ליד העיר בית שמש, השייך למועצה אזורית מטה יהודה. "לפי המסורת נקרא הכפר על שמו של זכריה הנביא שאת קברו מראים בכפר" ושמו נשתמר בשם הכפר הערבי זכריא.
מקורו של היישוב בתקופה הביזנטית, והוא מופיע במפת מידבא. על פי המסורת הנוצרית נקבר במקום זכריה, אבי יוחנן המטביל והישוב נקרא על שמו. המוסלמים שמחשיבים את זכריה לאחד מנביאי האסלאם אימצו את המסורת, ובנו מסגד במקום הקבר. מבנה המסגד הנטוש שוכן עד היום במרכז היישוב. במסמך משנת 1309 התחייבו תושבי כפר זכריה להעביר כסף להקדש כיפת הסלע.
עד מלחמת העצמאות התגוררו במקום כ-1,200 תושבים שהתפרנסו בעיקר מחקלאות וגידול בקר וצאן. בסופה של מלחמת העצמאות נשארו בכפר כ-600 מתושביו. לאחר שהיישוב שהיה יישוב ספר, סבל מהתנכלויות רבות מצד מסתננים וסבל מבעיות כלכליות וחברתיות קשות, הוחלט בהחלטת ממשלה בינואר 1950 לפנות את תושבי הכפר הערבים וליישב במקומם אוכלוסייה יהודית בלבד.
בסוף שנת 1950 יושבו בכפר עולים מכורדיסטן מאזור ברזן שבעיראק.
לפי מקורות זרים, בסיס חיל האוויר כנף 2 שוכן בסביבות המושב.
שלמה זלמן אהרנרייך
רבי שלמה זלמן עהרנרייך (יידיש: עהרנרייך, ונהגה אֶרֶנרייך) (26 ביוני 1863, ט' בתמוז ה'תרכ"ג - נרצח בשואה, 2 ביוני 1944י"א בסיוון ה'תש"ד) היה אב"ד שימלוי במחוז סילאג' בחבל טרנסילבניה, מחבר "שאלות ותשובות לחם שלמה" ועוד כארבעים חיבורים, ונרצח עם קהילתו בשואה, בסוף מלחמת העולם השנייה.
שנותיו הראשונות
נישא בו' בניסן תרמ"ד (בגיל 21) להינדל לבית רייכמן, נכדתו של הרב יהודה שינדלר. כארבע שנים חי אצל חותנו, יוסף דוד הורביץ מליסקא. בשנת תרמ"ח ירד חותנו מנכסיו ובני הזוג עברו לבית הורי חמותו שתמכו בהם בעיירה היהודית סיקס. הוצע לו לשמש ברבנות בקהילות שונות ומכובדות, אך הוא סירב והעדיף להתפרנס ממסחר.
במשך כ-3 שנים ניהל חנות מכולת ותוך כדי כך המשיך ללמוד תורה. החנות סבלה מגנבות רבות בשל חוסר תשומת הלב של הרב אהרנרייך לנעשה בחנות. הוא סגר את החנות ועבר למסחר באתרוגים. מדי שנה נסע לקנות אתרוגים בעיר הנמל טריאסטה באיטליה. את שאר זמנו הקדיש ללימוד תורה ולכתיבת חידושי תורה.
סחר האתרוגים לא הספיק לפרנסת משפחתו ולאחר הפצרות רבנים ובהם הרב אברהם יצחק גליק אב"ד טולצ'ווה, הרב שמואל רוזנברג, אב"ד אונסדורף והרב שרגא צבי טננבוים רבה של סנדרה, נענה לבקשתם לשאת במשרת רב.
בעיירה צ'ובה
בתרנ"ד (1894) נבחר לרבה של צ'ובה (היושצ'אבא, נהגית ביידיש כמו המילה "תשובה" בעברית), סמוך למישקולץ במחוז בורשוד שבהונגריה, אולם המינוי נתקל בהתנגדות של חלק מבני הקהילה. הללו פנו לוועד הקהילות האורתודוקסי שהיה ממונה מטעם השלטונות לפקח על הקהילות, בבקשה לבטל את המינוי בטענה שהליך הבחירה היה פגום, ורב אחר נבחר. לאחר דין ודברים בין הצדדים הוסכם למנות רב שלישי, הרב יהודה אלטמן. במחלוקת התערב הרב שרגא צבי טננבוים חותנו של הרב אלטמן והתומך בו כלכלית, והתנגד להדחת הרב אהרנרייך, וקיבל את דין הבוחרים, תוך הכרה במנהיגות וידיעותיו של הרב אהרנרייך, וכן בהתחשב במצבו הכלכלי וריבוי ילדיו הצעירים. הרב אברהם יצחק גליק אב"ד טולצ'אבה מונה כבורר ובכסלו ה'תרנ"ד (סביבות 1894) מונה לרב ועבר לגור בצ'ובה. שם העיירה שימש אותו גם ככינוי בספריו הראשונים בהיות המילה "תשובה" מונח שמשמעותו בספרות הרבנית חזרה למוטב וחתירה לטוב.
עם בואו הקים ישיבה בה לימד גפ"ת, הלכה בשולחן ערוך טור או"ח ויו"ד, וכן חומש עם פירוש רש"י. את הבחורים המוכשרים יותר לימד סוגיות עם ראשונים ואחרונים.
סמוך למינויו כרבה של צ'ובה, הוזמן להשתתף באספת רבנים ארצית, שם הציע לברון וילהלם קרל פון רוטשילד, בשמו העברי שמעון זאב רוטשילד, להקציב מלגה לתלמידים מצטיינים העומדים להינשא, על מנת שיוכלו להמשיך בלימוד התורה. על אף שהצעה זו לא נתקבלה, היא הובילה את הברון להתעניין במצב מוסדות התורה בהונגריה והוא החל תומך בהם כלכלית. את הרב אהרנרייך מינה, על פי המלצת הרב יצחק רייך נשיא ועד הקהילות האורתודוקסיות, ליו"ר וועד חלוקת הכספים בשלושה אזורים בהונגריה.
המשכורת כרבה של צ'ובה לא הספיקה לכלכלת ביתו, והעוני בביתם תואר כהסתפקות באכילת גבינות וחלב מפרה שגידלה רעייתו. בעצת רב העיירה סיגט הרב יום טוב ליפא טייטלבוים (המכונה על שם ספרו "קדושת יום טוב"), פנה במכתב לראשי קהילת שימלוי, הגדולה יותר, ומונה בג' באלול תרנ"ט (1899) למשרת רב העיירה והאזור.
בעיירה שימלוי
בשימלוי פתח ישיבה לנערים בה למדו כמאה תלמידים, ובהם חלק מתלמידי ישיבתו בצ'ובה. כמו כן הקים תלמוד תורה לילדים שבו למדו מאות תלמידים.
הרב קבע סידרה של תקנות מחמירות לקהילה מבחינה דתית וחברתית, ובהם הגבלת ההוצאות על הקמת מצבה, הפרדה מגדרית בחתונות במקום, קוד לבוש מחמיר לגברים ולנשים המצניע את הגוף, ואיסור מכירת בשר שאינו כשר בידי יהודים, גם לא לגויים. בהוראתו נבנה מקווה חדש בתקן מחמיר, והוא שכנע הורים של בוגרי בית הספר היסודי הממשלתי לשלוח את בניהם לישיבות המקומיות במקום לגימנסיה העירונית.
מנהיגותו בעיר תוארה כתקיפה ובלתי משוחדת אך כללה קשב ואהדה לבאים אליו. מנהיגות זו הושוותה לתיאור מנהיגות שמאי הזקן בפרקי אבות: "אֱמוֹר מְעַט וַעֲשֵׂה הַרְבֵּה, וֶהֱוֵי מְקַבֵּל אֶת כָּל הָאָדָם בְּסֵבֶר פָּנִים יָפוֹת. לפי התיעוד העיתונאי מהתקופה, הרב היה מקובל גם על יהודי העיר שלא שמרו מצוות וכונה "אבי העיר". בין היתר היה הוא מקדם את פני הרבנים הבאים לבקרו, ובביתו סעדו עניי הקהילה באופן קבוע. הרב כובד בידי הנוצרים בעיירה ובסוף מלחמת העולם הראשונה ראש הז'נדרמים בשימלוי ביקר אצלו לאחר שטרנסילבניה סופחה לרומניה ב-1918 תרע"ח, ופורסם שהתייעץ עם הרב בענייני המשטרה והעיירה.
למרות ההחמרה הדתית, בפסיקותיו לקהילתו התחשב במצבם החברתי והכלכלי, ונטייתו הייתה למצוא "קולא" בהלכה. במקרים בהם נפגע אדם עני מפסיקה הלכתית שגרמה לו הפסד כספי, הרב נהג להחזיר את הסכום שאבד לעני, מכיסו הוא.
בימי השואה
בשנים הראשונות למלחמה, כשהונגריה הייתה בשלטון הונגרי בחסות הנאצים, המשיך ללמוד ולפרסם את חידושיו. בתגובה לטענה נגדו כי הוא עוסק בפרסום ספרים בשעה שיהודים בצרה השיב:
כמה חודשים לאחר פלישת השלטון הגרמני להונגריה בכ"ד באדר תש"ד (19 במרץ 1944), הועבר עם בני משפחתו לגטו שימלוי, שם המשיך לכתוב את חידושי תורתו. בקונטרס האחרון שלו כתב:
הקונטרס שרד אצל גוי בשימלוי, ויצא לאור בתשכ"ו במסגרת ספר "המאור" של הרז"ה עם פירוש "מאורות שלמה".
בגטו שימלוי הוצע לו להימלט לרומניה, אך הוא השיב שזו הזדמנות לקיים מצוות קידוש השם שלא כל דור זוכה לה, ושאינו רשאי להוציא עצמו מן הכלל.
לאחר חג שבועות תש"ד הועלו הרב וקהילתו לרכבת למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. בי"א בסיוון תש"ד הומת שם עם רוב משפחתו וקהילתו הקרובה, כ-80 איש, שנרצחו מייד עם הגיעם למחנה (ארבעה ימים לפני תחילת פלישת בעלות הברית לצרפת).
בנו הרב יהושע מילא את מקומו בשימלוי לאחר מלחמת העולם השנייה עד שעלה לישראל בשנת ה'תש"י. בנו שמעון זאב הקים בירושלים את הוצאת "מפעל קסת שלמה" כדי להוציא את כתבי אביו.
יחסו ליישוב ארץ ישראל ותמיכתו הכלכלית בישוב הישן
כרוב רבני טרנסילבניה והונגריה היה הרב אהרנרייך מתנגד חריף לציונות ולאגודת ישראל. עם זאת נודע בחיבתו לארץ ישראל. בזקנותו חזר וביקר בה פעמיים, בשנת תר"ץ ותרצ"ה (סביבות 1930 בהיותו בן כ-67, ושוב בסביבות שנת 1935 בהיותו בן כ-72), ובצעירותו, טרם קבלת משרת הרב בשימלוי שקל לעלות ארצה עם משפחתו. במהלך רבנותו עודד את בני קהילתו לתרום לעניי ארץ ישראל ולקופת רבי מאיר בעל הנס, וברישומי הקופה הופיעה עיירתו בראש רשימת התורמים מכל קהילות יהודי הונגריה. ביקור שלישי בארץ בערוב ימיו תוכנן אך בוטל עקב החשש לבריאותו.
משפחתו
בנו רבי יהושע גאב  ד שאמלוי, בנו רבי שמעון, חתנו רבי אשר אנשיל כ"ץ. נכדו רבי חיים צבי עהרנרייך מכהן כגאב  ד שאמלוי מתגורר בבורקלין.
כריס קליין
פרדריק כריסטופר "כריס" קליין (באנגלית: Frederick Christopher "Chris" Klein; נולד ב-14 במרץ 1979) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי. התפרסם בשל תפקידו כ"אוז" אוזטרייכר בסדרת סרטי "אמריקן פאי", ומתפקידו בסדרה "הפלאש" בתור הרוצח הסדרתי ציקדה.
ביוגרפיה
קליין נולד בהינסדייל, פרוור של שיקגו, אילינוי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית. בנם של טרסי, גננת ילדים, ופרנק קליין, מהנדס, ולו אח ואחות. כשהיה בן שלוש עשרה עברה משפחתו לאומהה שבנברסקה. קליין הופיע במחזה "סיפור הפרברים" בבית הספר התיכון בו למד והיה שחקן בנבחרת הפוטבול של בית הספר. לאחר מכן למד תיאטרון ב בפורט וורת', טקסס.
קריירה
בשנתו האחרונה בתיכון קיבל קליין הצעה מהבמאי אלכסנדר פיין אשר תר אחר כישרונות חדשים באומהה, לשחק בסרט הקומדיה שלו "בחירות או לא להיות". קליין גילם את דמותו של פול מצלר, אחת הדמויות הראשיות בקומדיה הקולנועית שראתה אור ב-1999 וזכתה לתגובות אוהדות. קליין לוהק לתפקיד כריס "אוז" אוזטרייכר בקומדיה הקולנועית "אמריקן פאי". הסרט יצא לאקרנים ביולי 1999 והיה לשובר קופות. על תפקידו זה היה קליין מועמד לפרס של התאחדות מבקרי הקולנוע של שיקגו וכן לפרס של Teen Choice Awards. לאחר מכן הוא שיחק במספר סרטי נעורים שהבולטים מביניהם הם הסרטים "רק ידידים" (2005) ו"אמריקן דרימז" (2006).
קליין אף השתתף בעונה השלישית של "פאנק'ד". ב-2018 הצטרף לעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "הפלאש" מבית DC קומיקס, בתפקיד של אורלין דוייר.
חיים אישיים
קליין פגש את ליינה רוז תיפולט, סוכנת נסיעות, בשנת 2011 בחתונה של חבר משותף. הם התארסו בדצמבר 2014 לאחר שלוש שנות זוגיות והתחתנו כעבור שמונה חודשים ב-9 באוגוסט 2015 במונטנה. בנם הראשון נולד בשנת 2016. לבני הזוג יש גם בת, שנולדה בשנת 2018.
קליין נעצר בגין נהיגה בשכרות ב-5 בפברואר 2005, במחוז סן דייגו, ושוב בלוס אנג'לס ב-16 ביוני 2010. ב-21 ביוני 2010, פורסם כי קליין נכנס לתוכנית גמילה של 30 יום להתמכרות לאלכוהול.
כריסטיאן לייטנר
כריסטיאן דונלד לייטנר (באנגלית: Christian Donald Laettner; נולד ב-17 באוגוסט 1969) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 13 עונות בליגת ה-NBA, ואחד מחברי ה"דרים טים" - נבחרת ארצות הברית לאולימפיאדת ברצלונה (1992). לייטנר זכה עם אוניברסיטת דיוק פעמיים רצופות בטורניר אליפות המכללות בכדורסל ונחשב לאחד מגדולי שחקני המכללות בכל הזמנים.
ביוגרפיה
נולד וגדל באנגולה הסמוכה לבאפלו שבניו יורק, למשפחה קתולית. משפחתו הייתה מהמעמד הבינוני-נמוך המכונה צווארון כחול. אביו עבד בעיתון המקומי ואמו הייתה מורה. אחיו הגדול כריסטופר תואר כבעל השפעה גדולה עליו ועל הפיכתו למתחרה קשוח. הוא היה נוהג להתחרות איתו בענפי ספורט בפיזיות ובקשיחות. הלך לתיכון פרטי, "ניקלס" שבבאפלו, וכדי לממן את שכר הלימוד הגבוה שמשפחתו לא הייתה מסוגלת לשלם עבד בבית הספר כשרת בניקיון חלונות וכדומה. לאחר הצלחה גדולה בתיכון במגמת הכדורסל (שתי אליפויות מדינה) קיבל הצעות למלגות ממספר מכללות ולבסוף בחר בדיוק.