cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב בלידשטיין
"ובהם נהגה": עיונים בהלכות תלמוד תורה לרמב"ם
ספרו האחרון שיצא לאור בשנת תשע"ז.
מסורת וסמכות מוסדית לרעיון תורה שבעל-פה במשנת הרמב"ם
בלידשטיין טען במאמרו שעבור הרמב"ם התורה שבעל פה היא סמכות מוסדית. נקודת המוצא של הרמב"ם אינה שאנשי התורה שבעל-פה היו חכמים מאוד, אלא מפני שהסנהדרין היא מוסד, והמוסדות הם שמקדמים את הדברים, ולכן התורה שבעל-פה היא מוסד כזה. בלידשטיין שם דגש על הביטוי "הלכה כסמכות מוסדית", וניסה להראות שלפי הרמב"ם ההלכה אינה רוח הקודש או נבואה אלא מוסד.
מעמדן האישי של נשים שבויות ומשומדות בהלכה של ימי הביניים
במאמרו זה עסק בלידשטיין בעובדה שהיו נשים יהודיות שנשבו, נאנסו או קיימו יחסי אישות עם שוביהן, וחזרו במשך הזמן לחברה היהודית. הוא ניסה לבדוק מה יחסו של הדין ההלכתי לגבי נשים אלה שחזרו כמשומדות.
Honor Thy Father and Mother: Filial Responsibility in Jewish Law and Ethics
זהו ספרו הראשון של בלידשטיין שראה אור לראשונה בשנת 1976, מהדורה שנייה שלו באנגלית הודפסה ב-2005. הספר בא לתת מענה לשאלות ששואלים ילדים לגבי היחס הראוי להוריהם. הספר עוסק למשל בפרנסת ההורה, האחריות של הילד להוריו ועוד. בלידשטיין ליקט חומר הלכתי בעברית העוסק בכך, תרגמו לאנגלית ופירש אותו. הוא עוסק בצד ההלכתי, אך גם בצד המוסרי.
In the Rabbis' Garden: Adam and Eve in the Midrash
זהו ספרו הפופולרי של בלידשטיין משנת 1997, הוא עוסק בחטא ובעונש של אדם וחוה. בלידשטיין לקח כעשרים מדרשים, פירש אותם ודן באדם וחוה כדמויות אנושיות בעיקר המתמודדות עם סמכות והנחש המסמל את העונש והחטא. בלידשטיין עשה בספר ניסיון לתרגם את המדרשים לשפה פשוטה.
עצב נבו: מיתת משה במדרש
זהו ספרו האחרון של בלידשטיין שראה אור בשנת תשס"ח והוא ספר המיועד לקהל הרחב. זהו ניסיון להתייחס למדרשים השואלים למה משה מת, למה לא נכנס לארץ, אותם המדרשים שאינם מתעניינים בתשובה שבתורה שהכה את האבן ולכן מת. הספר עושה ניסיון להיכנס לאישיות של משה לא כמנהיג אלא גם כאדם שמתווכח עם האלוהים, חווייתו של אדם שהולך לקראת המוות וניסיון לבדוק למה הגיע לו להיענש בכך שלא נכנס לארץ.
ספרים שכתב
edited by Jacob J. Schacter.Northvale, N.J.; Jerusalem: J. Aronson, 1997
האחים חדד
חברת האחים חדד, בעלת רשת "אחים חדד כלי כסף", היא בין היצרניות הגדולות בישראל ובעולם לייצור כלי כסף ויודאיקה.
היסטוריה
חברת "האחים חדד" נוסדה בשנת 1964 כחברה משפחתית המתמחה באומנות ייצור כלי כסף ויודאיקה. העבודה עם כלי כסף הייתה מוּכרת בהיסטוריית המשפחה מאז הסב, שהיה רב העדה הטריפוליטאית בבני ברק, ועסק בצורפות לפרנסתו. את המפעל הקימו בניו, צבי וחיים חדד, וכיום ממשיכים את המסורת גם בני הדור השלישי של המשפחה, כשהמנהלים הפעילים של החברה כיום הם שי וניסני חדד.
בשנת 1997 חוותה החברה פריצה עסקית גדולה, כשהגדילה את מחזור המכירות מ-10 מיליון ש"ח ל-30 מיליון תוך שנה אחת.
בשנת 2004 זכתה החברה במכרז לפתיחת חנות במתחם נתב"ג 2000. פתיחת החנות התאפשרה לאחר מאבק מול הנהלת רשות שדות התעופה, שדרשה בתחילה שכל החנויות יפעלו בשבת, אך חזרה בה לאחר מאבק מצד בעלי חנויות דתיים. תנודתיות רבה במחירי הכסף הובילה את החברה לסגור את החנות לאחר חמש שנים.
פעילות החברה
החברה מתמחה בייצור כלי כסף בעבודת-יד, כלי כסף הטבולים בכסף טהור מסדרת "מורשת" ופריטים המשולבים עם כסף, עץ, קריסטל או זכוכית. בבעלות החברה רשת "חדד כסף טהור", המונה 4 חנויות.
החברה מוכרת כלי כסף כגון: פמוטים, קנדלברות, כוסות וגביעי קידוש, קופסאות בשמים להבדלה, חנוכיות, מזוזות, קערות ליל הסדר, דבשיות ומלחיות.
אדוארד רושמן
אדוארד רוֹשמן (בגרמנית: Eduard Roschmann; 25 בנובמבר 1908 - 8 באוגוסט 1977) היה פושע מלחמה נאצי, ממפקדי גטו ריגה, שהיה אחראי לרציחות רבות של יהודים בתקופת השואה.
בגטו ריגה
בעקבות הכיבוש הגרמני של לטביה במלחמת העולם השנייה, הקים האס דה נוכחות בלטביה לצורך השמדת היהודים במדינה. לשם כך הוקם גטו ריגה ורושמן נשלח לשם.
הוא לקח חלק בטבח דונמונדה במרץ 1942, שבמסגרתו נטבחו על ידי הנאצים 3,800 אסירים יהודים מגטו ריגה, בעיקר ילדים, קשישים וחולים. אחת העדויות טוענת שרושמן היה אחד מאנשי האס אס שבחרו את האנשים שהובלו לטבח.
בנוסף על ההרג ההמוני, השמדת היהודים בלטביה כללה מספר רב של מעשי רצח של בודדים, שרושמן היה בין האחראים להם. הוא נהג לחפש אחר מזון מוברח בעזרת כלבי תקיפה מאומנים, שכלל בדיקות של המטבחים בגטו, אשר אילצו את האסירים להשליך מזון שהבריחו. אחת מניצולות הגטו תיארה מקרה בו רושמן מצא שלוש ביצים על אחד מהיהודים הלטבים במחנה, והוא נורה מיד. מקרה אחר תיאר אביו של נער בן 17 בשם מקס קאופמן, שעבד מחוץ לגטו ונורה יחד עם שני אסירים נוספים כשרושמן ושלישו חשדו בהם כי הם מתבטלים מעבודה.
בעודו מפקד הגטו, רושמן היה מעורב במה שכונה "פארק צבאי מוטורי" - מתקן תחזוקת כלי רכב של הוורמאכט, שנחשב למקום עבודה נוח יחסית ליהודים, בעיקר עבור מכונאי רכב שנדרשו לצבא הגרמני, ובכך ניתנה הגנה מסוימת מפני חיסולם. הגרמני הממונה על הפרויקט נהג לקחת שוחד תמורת טיפול טוב ביהודים. כשרושמן שמע על "החיים הטובים" של אותם אסירים, הוא ניסה למנוע זאת על ידי הצבת חלק מהם בתוך אחד מבתי הכלא או להעבירם למחנה הריכוז קייזרוואלד. רושמן עצמו לא נמנע מלקיחת שוחד. במקרה אחד, סנדלר ששני ילדיו היו כלואים בבתי הכלא בריגה, ניסה לשחרורם על ידי תשלום במטבעות זהב. רושמן לקח את המטבעות, אך לא שחרר את הילדים.
פשעים נוספים בלטביה
עם חיסולו של גטו ריגה ביוני 1943, הועבר רושמן למחנה העבודה לנטה, מפעל טקסטיל - מתקן לעבודת כפייה באזור ריגה שבו היהודים שוכנו במקום העבודה. המפקד הקודם של המחנה, קצין הס"ס היהודי היחידי שסיפורו התפרסם, אלקה שרוויץ הגן על אסיריו/פועליו היהודים שמספרם הגיע ל 1,000, כנראה, גם בשל העובדה שחלק מרווחי המפעל, שייצר מוצרי יוקרה כפרוות, הגיע לכיסו הפרטי. מצב זה השתנה כשרושמן הפך למפקד. תחת שלטונו חוו האסירים זמנים קשים. עקב בריחת שני אסירים פקד על עונש קולקטיבי לכל העובדים. חלקם גם נעצרו, נשלחו לכלא ונרצחו שם.
רושמן השתתף במאמצים של אנשי הזונדרקומנדו במסגרת מבצע 1005 להעלמת הראיות של פשעי הנאצים בלטביה. בסתיו 1943 נתמנה למפקד יחידת קומנדו, שלה ניתנה משימת שריפת גופותיהם של עשרות אלפי אנשים שהנאצים רצחו ונקברו ביערות לטביה. כל שבועיים בערך נורו האסירים שביצעו את העבודה והוחלפו באסירים אחרים ממחנה הריכוז קייזרוואלד ומהמעטים שנותרו בגטו ריגה (יש לציין כי רושמן מתואר לעיתים כמפקד מחנה קייזרוואלד, אולם זה כנראה אינו נכון).
בריחתו והניסיונות לעצרו
עם סיום המלחמה ב-1945, נעצר רושמן בעיר גראץ. הוא הסתיר את זהותו האמיתית וכך שוחרר ממחנה המעצר ב-1947. רושמן זוהה בסיועם של האסירים לשעבר מהמחנות ונעצר שוב על ידי המשטרה הצבאית הבריטית. הוא נשלח למחנה הריכוז דכאו אשר הוסב למחנה מעצר של פושעי מלחמה, אך הצליח להימלט משם ובשנת 1948 הצליח לברוח מגרמניה. הוא נסע לגנואה באיטליה ומשם הפליג לארגנטינה בסיועו של הבישוף אלויס הודאל. בבואנוס איירס הוא הקים חברה ליבוא ויצוא של עץ, התחתן בשנית מבלי להתגרש מאשתו הראשונה ובשנת 1968 קיבל אזרחות ארגנטינאית תחת השם פרדריקו ואגנר.
בשנת 1959 הוצא נגד רושמן צו מאסר בגרמניה באשמת ביגמיה. בשנת 1960 הוציא נגדו בית המשפט הפלילי בגראץ צו מעצר באשמת רצח והפרות חמורות של זכויות אדם, בהיותו מעורב בהריגתם של לפחות 3,000 יהודים בין השנים 1938- 1945, ועל רצח של לפחות 800 ילדים מתחת לגיל 10. עם זאת, מערכת המשפט האוסטרית שלאחר המלחמה לא נקטה בפעולה ממושכת נגדו. בשנת 1963 הוציא בית המשפט המחוזי בהמבורג שבגרמניה המערבית צו מעצר נגד רושמן, שבסופו של דבר הוכח כאיום חמור יותר עליו. שגרירות גרמניה המערבית בארגנטינה יזמה באוקטובר 1976 בקשה להסגרתו של רושמן, על מנת שיעמוד למשפט על רצח יהודים בשואה. בקשה שנייה הוגשה במאי 1977 (ככל הנראה, שכניו של רושמן בפרוור של בואנוס איירס זיהו את שמו ותמונותיו הודות לפרסומים עליו בעיתונים בעקבות הסרט "תיק אודסה". הם הודיעו למשטרת בואנוס איירס, שפנתה מצידה לשגרירות גרמניה בדרישה לצו מעצר). משרדו של נשיא ארגנטינה הוציא גילוי דעת לתקשורת, כי ממשלת ארגנטינה תשקול את הבקשה להסגירו, אף על פי שאין להם הסכם הסגרה עם גרמניה המערבית. רושמן, שלא היה נתון במעצר בעת פרסום גילוי הדעת, ברח לפרגוואי. יש שהניחו כי ארגנטינה נקטה במהלך פוליטי, שנועד מצד אחד לרצות את ממשלת גרמניה המערבית, ומצד שני, פרסום הצו בפומבי נועד לתת לרושמן מספיק זמן כדי להתחמק ממעצר.
רושמן מת באסונסיון שבפרגוואי באוגוסט 1977, זמן קצר מאוד לאחר בריחתו לשם.
הרומן "תיק אודסה" ופעולתו של ויזנטל
גרסה בדיונית למחצה לסיפורו של רושמן ניתנה ברומן "תיק אודסה" של הסופר פרדריק פורסיית' (בשנת 1974 הפך הרומן גם לסרט מצליח). אין למצוא ברומן זה תיאור מדויק התואם את מה שקרה במציאות.
צייד הנאצים שמעון ויזנטל, שחיפש את רושמן במשך שנים רבות, כתב בספרו "משפט ולא נקם" כי הציע לפורסיית לכתוב ספר על רושמן, אך חלק מהמידע שנתן לו על הפושע הנאצי היה מפוברק במתכוון. הוא עשה זאת, לטענתו, על מנת שרושמן ייחשף לציבור וייעצר בעקבות הפרסום עליו. מטאו סן פיליפו, חוקר שבדק את הנושא, כתב: "אנחנו לא יכולים להאשים את פורסיית באי דיוק. הוא כתב מותחן, לא מאמר היסטורי. דמותו של ויזנטל בראשית הרומן היא מעניינת יותר. מאוחר יותר, צייד הנאצים התוודה כי הוא רצה להשפיע על הסופר. למעשה, רצה ויזנטל באמצעות מותחן זה לכפות על רושמן להיחשף, וזה מה שקרה בפועל".
בראם ואן דר סטוק
בראם ואן דר סטוק (Bram van der Stok, נודע גם כבוב ואן דר סטוק; 13 באוקטובר 1915 – 8 בפברואר 1993) היה טייס קרב הולנדי במלחמת העולם השנייה, שירת בחיל האוויר המלכותי והיה לאלוף הפלות. הוא היה אחד משלושה שבויים בלבד מתוך 76 שהשתתפו בבריחה המפורסמת מסטלאג לופט III בגרמניה והצליחו להגיע אל החופש. עוטר בעיטורי מלחמה. לאחר המלחמה עבד כרופא בארצות הברית.
ביוגרפיה
ואן דר סטוק נולד באיי הודו המזרחיים ההולנדיים. הוא בילה את ילדותו במושבות הולנד שם ובים הקריבי, שבהן הועסק אביו בתעשיית הנפט. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בשווייץ למד רפואה באוניברסיטת ליידן ובאוניברסיטת אוטרכט. היה ספורטאי נלהב ועסק בעיקר בחתירה ובהוקי קרח. ב-1937 הצטרף לחיל האוויר של הצבא ההולנדי.
במלחמת העולם השנייה
ב-12 באפריל 1942, במהלך תקיפת מטרת קרקע בצפון צרפת, הופל מטוסו של ואן דר סטוק. הוא צנח ליד העיר סנט אומר ונתפס על ידי חיילים גרמנים. הוא הועבר למחנה השבויים סטלאג לופט III שבמזרחה של גרמניה. בשל הכשרתו הרפואית עבד שם במתקן הרפואי לשבויים. הוא ניסה שלוש פעמים לברוח מהמחנה. הניסיון הראשון נכשל בשל שגיאה שעשה אחד מהשבויים. הניסיון השני נכשל כאשר זקיפים גרמנים הבחינו בזיוף בתעודה שהציג להם כדי לצאת מהמחנה. הניסיון השלישי והמוצלח שלו היה במסגרת הבריחה הגדולה – בריחת 76 שבויים מהמחנה בליל 24–25 במרץ 1944 דרך מנהרה שחפרו במשך חודשים. הוא ברח תחת זהות בדויה של עובד תעשייה הולנדי.
לאחר הבריחה נסע ואן דר סטוק ברכבת מהעיר ז'אגאן דרך ברסלאו ודרזדן עד שהגיע לאוטרכט שבהולנד, ובדרך נבדק מספר פעמים על ידי הגרמנים. באוטרכט יצר קשר עם חבר המחתרת ההולנדית. לאחר מספר שבועות של המתנה במחבוא הוא הועבר לבלגיה. שם הוא צויד על ידי המחתרת במסמכים מזויפים של אזרח פלמי ולאחר המתנה נוספת נסע ברכבת מבריסל דרך פריז ועד לעיר טולוז שבצרפת. בטולוז צורף לקבוצה של שבויים אחרים, שהמחתרת הצרפתית הצליחה להעבירה דרך הרי הפירנאים אל מעבר לגבול לספרד. הקונסול הכללי הבריטי בספרד קיבל את פניו, וב-8 ביולי הגיע ואן דר סטוק לגיברלטר. משם הוטס לבריטניה, אליה הגיע ב-11 ביולי. הוא היה אחד משלושה שבויים בלבד מבין ה-76 שברחו מסטלאג III והצליחו להגיע אל החופש. כל יתר הבורחים נלכדו, ו-50 מהם הוצאו להורג על ידי הגרמנים.
בבריטניה חזר ואן דר סטוק לטייסת 91 והשתתף בפעולות אוויריות במסגרת המערכה בנורמנדי וכן ביירוט רקטות V-1 שנורו מהיבשת אל בריטניה. לאחר שירות בטייסת 74 קיבל במרץ 1945 את הפיקוד על טייסת 322 של חיל האוויר המלכותי, שהייתה מאוישת על ידי טייסים הולנדים ומוצבת בשדה תעופה מאולתר בדרום הולנד. הוא פיקד על הטייסת עד לפירוקה באוקטובר 1945. בהולנד יצר קשר עם בני משפחתו, שאותם לא פגש מאז בריחתו לבריטניה ב-1941. אז נודע לו ששני אחיו נרצחו במחנות הריכוז הגרמניים וכי אביו התעוור חלקית עקב עינויי הגסטפו.
לאחר המלחמה
לוואן דר סטוק הוצע תפקיד פיקודי בכיר בחיל האוויר ההולנדי, אך הוא בחר לוותר עליו וב-1946 שב ללימודי הרפואה באוניברסיטת אוטרכט, שאותם סיים ב-1951. הוא נשא אישה ונולדו להם שלושה ילדים. המשפחה היגרה לארצות הברית. שם עבד כגינקולוג במדינת ניו יורק ובהמשך כרופא כללי במדינת ניו מקסיקו. בהמשך הצטרף לצוות מחקר של נאס"א במדינת אלבמה. ב-1970 עבר להוואי, שם המשיך לעבוד כרופא. הוא שירת גם במילואים במשמר החופים של ארצות הברית ובמסגרת זאת השתתף ב-162 פעולות חילוץ. ב-1980 פרסם אוטוביוגרפיה תחת השם Oorlogsvlieger van Oranje ("טייס קרב של אורנג'").
בראם ואן דר סטוק מת בעיר וירג'יניה ביץ' שבוירג'יניה ב-8 בפברואר 1993, בגיל 77. אשתו מתה שלוש שנים קודם לכן.
הנצחה
חלק מקורותיו של ואן דר סטוק במחנה השבויים הוכנס לתסריט של סרט הקולנוע "הבריחה הגדולה", שהופק אודות הבריחה שבה השתתף, במסגרת דמותו של השבוי סדג'וויק, שאותה גילם השחקן ג'יימס קובורן. בשנת 2019 פורסמה בבריטניה מהדורה חדשה של האוטוביוגרפיה שלו. מטוס הרקולס של חיל האוויר ההולנדי נקרא על שמו.
ד'תשנ"ד
מאפייני לוח השנה
בשנים ד'תשמ"ה-ד'תשס"ב חלו כל 14 הקביעויות בתוך 18 שנים.
CNF
Conjunctive Normal Form או הצורה הנורמלית הקוניוקטיבית הוא ביטוי המורכב מאוסף "פסוקיות" המחוברות ביניהן על ידי קוניונקציה, כלומר, פעולות וגם. כל פסוקית היא אוסף של ליטרלים (משתנים ושלילות משתנים) המחוברים ביניהם על ידי פעולות או (דיסיונקציה).
דוגמה:
העברת נוסחה לצורת CNF
כל נוסחה בתחשיב הפסוקים ניתנת להצגה כנוסחת CNF כך:
ספיקות נוסחה בצורת CNF
בהינתן נוסחה בצורת CNF המורכבת מהפסוקיות, ניתן לשאול האם קיימת השמת ערכי אמת המספקת אותה. מתברר שבעיה זו (המכונה בעיית הספיקות בתחשיב הפסוקים) היא NP-שלמה, ולכן נראה שלא ניתן לענות עליה באופן אוטומטי בזמן סביר (פולינומי ביחס לגודל הקלט במקום אלגוריתם מעריכי שיש כיום לפתרון בעיות כאלה).
נמל פותי
נמל הים של פותי (בגאורגית: ფოთის საზღვაო ნავსადგური, פּוֹתיס סאזר'וואוֹ נאווסאדגוּרי) הוא נמל ראשי בעיר הנמל פותי שבגאורגיה, לחופיו המזרחיים של הים השחור בשפך-נהר הריוני.
היסטוריה
עיר הנמל פותי היא צומת חשוב של פרויקט מסדרון התשתיות אירופה-קווקז-אסיה, הנמתח בקו טשקנט-אשגבאט-טורקמנבאשי-באקו-פותי ומשם ממשיך לעיר הנמל הרומנית, קונסטנצה ועיר הנמל הבולגרית, ורנה. המסדרון מחבר בין המדינות ללא המוצא לים של מרכז אסיה לקווקז ולמזרח אירופה.
הרעיון לייסוד עיר הנמל הגיע זמן קצר לאחר שהאימפריה הרוסית כבשה את העיר, בשנת 1828, מידי עות'מאנים. בשנת 1858 קיבלה העיר מעמד של עיר נמל אולם הנמל לא נבנה עד לשנת 1899. בשנה זו הואצה בניית הנמל בראשות ראש העיר, ניקו ניקולדזה, והושלמה בשנת 1907. מאז נבנה הנמל מחדש מספר פעמים. הפעם האחרונה הייתה בחסותו של ממשלת הולנד והאיחוד האירופי.
בשנת 2007, היה הספק הנמל 7.7. טון בשנה ו-185,000 קונטיינרים 20 רגל. באפריל 2008 נמכרו 51% ממניות הנמל לרשות ההשקעות איחוד האמירויות הערביות, אמירות ראס אל-ח'ימה. האמירות זכתה בזיכיון להפעלת נמל פותי, ופיתוח אזור התעשייה הצמוד אליו. המשקיעים אמורים לפתח את התשתיות הדרושות להפעלת הנמל כולל כל המתקנים. בנוסף, המשקיעים ינהלו את המתחם בתקופת הזיכיון, ויפעלו להגדלת נפח תעבורת המטענים בנמל. הזיכיון נינתן למשקיעים -49 שנים. אזור נמל פותי הוכרז כאזור סחר חופשי. בין החברות שהביעו עניין בזיכיון להפעלת הנמל היו שתי החברות הישראליות צים ואשטרום.
ב-9 באוגוסט 2008, במהלך המלחמה בדרום אוסטיה, הפציצו הרוסים את נמל פותי והבסיס הצבאי בסנקי.
ביקורת (חשבונאות)
ביקורת או ביקורת חיצונית היא אחד מתפקידיו העיקריים של רואה החשבון, הנקרא לרוב בהקשר זה "רואה החשבון המבקר" או "המבקר". במסגרת הביקורת מבקר רואה החשבון את הדוחות הכספיים של הפירמה ונותן בגינם חוות דעת.
הצורך בביקורת חשבונאות נבע בתחילה מרצון בעלי הפירמות בבריטניה לוודא כי מנהלי החשבונות שלהם אינן מועלים בכספם. עם הזמן התפתח התחום והפך לסטנדרט מחייב במדינות המערב. כיום בעלי הפירמות אינם הצרכנים היחידים של תפוקת רואה החשבון המבקר, כי אם אישים וגופים רבים אחרים, כגון בנקים, רשויות שלטוניות, משקיעים חיצוניים, נושים, ספקים ולקוחות. כל אלו מסתמכים על חוות דעת מקצועית ובלתי תלויה הניתנת על ידי רואה החשבון המבקר.
מטרות הביקורת
ביקורת דוחות כספיים מתבצעת על מנת לתת חוות דעת חיצונית ובלתי תלויה על הדוחות הכספיים של החברה המבוקרת. חוות דעת חתומה על ידי רואה החשבון המבקר מצורפת לדוחות הכספיים ומסיעת למשתמשי הדוחות להעריך עד כמה מצב העסקים של החברה מקבל ביטוי בדיווח הכספי ואת רמת עמידת הדיווח בכללי החשבונאות המקובלים.
לשכת רואי חשבון בישראל מגדירה את מטרת הביקורת באופן הבא:
אצל משתמשי הדוחות הכספיים והחברות המבוקרות, קיים לעיתים פער ציפיות בנוגע למטרות הביקורת.
ביסמרק (אונייה)
ביסמרק (גרמנית: Bismarck) הייתה אוניית מערכה גדולה של צי גרמניה הנאצית. היא הייתה אחת מאוניות המלחמה המפורסמות ביותר במלחמת העולם השנייה. יחד עם אוניית האחות שלה טירפיץ, הייתה "ביסמרק" אחת מאוניות המערכה המהירות, המשוריינות ובעלות החימוש הכבד ביותר בעולם באותה תקופה, וככזו היוותה איום חמור על השיירות הבריטיות במהלך המערכה באוקיינוס האטלנטי. על אף ש"ביסמרק" הספיקה לבצע משימה אחת בלבד, היא זכתה לפרסום רב, וזאת בשל הקרב במצר דנמרק, שבו הטביעה את סיירת המערכה הבריטית אה"מ הוד, ובעקבות המרדף הדרמטי של הצי המלכותי הבריטי אחריה, מרדף שארך שלושה ימים והסתיים בהטבעתה.
ביקורת (חשבונאות)
מטרות הביקורת
טעות נפוצה היא ההנחה שמטרת הביקורת היא אישור הדוחות הכספיים. בפועל, הדוחות הכספיים הם באחריות הדירקטוריון וההנהלה של הגוף המבוקר. רואה החשבון המבקר אינו מאשר את הדוחות הכספיים. מטרת הביקורת היא מתן חוות דעת על הדוחות. כך לדוגמה, ייתכן שרואה חשבון מבקר יגיע למסקנה שישנה הטעייה בדוחות הכספיים ויסתייג בחוות דעתו מהעניין כאשר הדירקטוריון וההנהלה יחליטו שלא לשנות את ההטעיה בדוחות הכספיים.
ביסמרק (אונייה)
האונייה נקראה על שם אוטו פון ביסמרק, קנצלר פרוסיה ולאחר מכן ראש הממשלה הראשון של האימפריה הגרמנית במחצית השנייה של המאה ה-19. למרות ההגבלות על הדחק ספינות המלחמה לפי אמנת וושינגטון, שהגבילו את הדחק אוניות המלחמה ל-35,000 טונות, התעלמו הגרמנים מהגבלה זו, וההדחק של "ביסמרק" הגיע ל-41,700 טון ללא מטען, ול-50,900 טון עם מטען.
ביקורת (חשבונאות)
שלבי הביקורת
ביקורת דוחות כספיים נמשכת בדרך כלל מספר חודשים ומתחילה בסמוך לסיום תקופת הדיווח הכספי. לרוב מדובר בתקופות דיווח של שנה. להלן מובאים שלביה העיקריים של ביקורת טיפוסית.
חובת הביקורת בישראל
חובת הביקורת בישראל מעוגנת במספר חוקים:
ביסמרק (אונייה)
תכנון, בנייה והשקה
תכנון האונייה החל במהלך שנות השלושים, והוטמעו בו לקחים שנלמדו מתכנון אוניות המערכה זוטא מסדרת דויטשלנד וסיירות המערכה מסדרת גנייזנאו (אוניות אלה סווגו על ידי הבריטים כסיירות מערכה, ועל ידי הגרמנים כאוניות מערכה). ההדחק הרשמי של האונייה היה 35,000 טון, כדי לעמוד בהסכמים בין גרמניה לבריטניה מ-1935, שהתירו לגרמניה בניית חמש אוניות מערכה בגודל כזה, אך היא תוכננה להדחק של 45,451 טון, ובפועל הגיעה במטען מלא להדחק של יותר מ-50,000 טון. ב-1 ביולי 1936 הונחה שדרית האונייה במספנת בלום ווס (Blohm & Voss) בהמבורג. ב-14 בפברואר 1939 היא הושקה, ושמה ניתן לה בטקס רשמי על ידי דורותיה פון לוונפלד (Loewenfeld), נכדתו של אוטו פון ביסמרק. ב-24 באוגוסט 1939 נכנסה לשירות.
מבנה וביקורת על הבנייה
מטרתה העיקרית של "ביסמרק", אז אוניית המערכה הגדולה ביותר בעולם (אוניות המערכה מסדרת יאמטו שנבנו ביפן היו גדולות יותר, אך הושקו מעט מאוחר יותר), הייתה תקיפת נתיבי השיירות בין ארצות הברית לבריטניה במי האוקיינוס האטלנטי. האונייה הייתה אמורה לחמוק לאוקיינוס הרחב, לתקוף שיירות, לקבל דלק ואספקה ממכליות גרמניות, ולחמוק ככל האפשר מגילוי על ידי כלי שיט וטיס של האויב.
"ביסמרק" נבנתה רחבה יחסית, כדי לאפשר לה יציבות באוקיינוס הסוער, וקיבולת הדלק שלה הייתה גדולה במיוחד. עם זאת, ממדיה לא פגעו ביכולתה, והיא הייתה אחת מאוניות המלחמה החזקות בעולם באותה עת. חימושה העיקרי כלל שמונה תותחים גדולים בקוטר 15 אינץ' (380 מ"מ), בארבעה צריחים; היה זה חימוש כבד מאוד, שאותו נשאו רק אוניות המערכה הכבדות ביותר. שריונה של האונייה היה כבד, ומהירותה הייתה כ-30 קשר, מהירות גבוהה יחסית לאוניות מערכה. כך יכלה "ביסמרק" להתמודד בתנאים שווים עם כל אוניית מלחמה עוינת.
אין חולק על כך ש"ביסמרק" הייתה אחת מאוניות המערכה החזקות והמשוכללות ביותר בעולם. עם זאת, לאחר המלחמה נמתחה ביקורת על דרך בנייתה. המספנות בגרמניה לא בנו אוניות מערכה מאז תום מלחמת העולם הראשונה, מ-1919 עד 1933; פער 14 השנים הללו הביא לבנייה שמרנית של "ביסמרק". כך למשל נבנו מערכות חיוניות – כמו מערכות תקשורת, בקרת אש ומרכז בקרת נזק – מעל חגורת השריון הראשית. ייתכן שבשל כך הצליחו הבריטים לשתק את "ביסמרק" בקרב האחרון תוך זמן קצר יחסית. יחד עם זאת, מחקרים מאוחרים יותר מראים שלמערכות אלו היו מערכות גיבוי בחללים המשוריינים של האונייה, וייתכן שהביקורת אינה נכונה.
היבט נוסף של תכנונה המיושן של "ביסמרק" היה ציודה בחימוש משני (כלומר, מערכת התותחים בקוטר קטן יותר מזה של תותחיה הראשיים) בשני קטרים: שנים עשר תותחי 5.9 אינץ' (כ-150 מ"מ) ושישה עשר תותחי נ"מ בקוטר 4.1 אינץ' (כ-100 מ"מ). אוניות המערכה והסיירות של בעלות הברית שנבנו באותה תקופה צוידו בחימוש משני דו תכליתי, שאיפשר להן הן ירי נ"מ והן ירי נגד מטרות שטח באותם תותחים. בדרך זו נחסך משקל, נמנע הסרבול שנבע מהצורך לשאת שני סוגי תחמושת, ומערכת בקרת האש הייתה פשוטה ויעילה יותר.
בעיה קריטית נוספת הייתה פגיעותם של הירכתיים. ירכתי האונייה נפרדו ממנה עם טביעתה; "ביסמרק" נפגעה מטורפדו שפגע בירכתיים, וייתכן שהדבר מצביע על חולשה מבנית שהייתה בה.
כניסה לשירות
ב-15 בספטמבר 1940 הפליגה האונייה מהמבורג לניסויים ותרגילים ראשונים בים הבלטי. "ביסמרק" הפליגה דרך תעלת קיל, החוצה ממערב למזרח את חצי האי יוטלנד, הגיעה לנמל קיל, ומשם הפליגה לגדנסק. בחודשים אוקטובר - נובמבר ערכה האונייה אימונים בים הבלטי, ובתחילת דצמבר שבה להמבורג לתיקונים אחרונים. בתחילת 1941 שבה "ביסמרק" לקיל, בה הושלמה הצטיידותה. היא נצבעה בצבעי הסוואה וקיבלה ארבעה מטוסי ים מדגם אראדו 196, שהיו חלק מציודה הקרבי. משם המשיכה לגדנסק, ממנה יצאה לכמה אימונים בים הבלטי.
ההתלבטות הגרמנית
בתחילת אפריל קיבל האדמירל גינתר ליטיינס (Günther Lütjens) את הפיקוד על "ביסמרק" ועל הסיירת הכבדה פרינץ אויגן. ליטיינס היה מהאדמירלים המובחרים שבצי הגרמני; הוא קיבל את הפיקוד על השייטת לאחר שפיקד על הגיחה המוצלחת של סיירות המערכה שרנהורסט וגנייזנאו לאוקיינוס האטלנטי, מבצע "ברלין", גיחה שבה הוטבעו 22 אוניות של בעלות הברית בתפוסה כוללת של יותר מ-130,000 טון. עם סיום המבצע הגיעו האוניות הגרמניות לנמל ברסט שבצרפת.
האדמירליות הבריטית הייתה מודעת היטב לסיכון שהציבה "ביסמרק". יותר מכך, היה ברור שאם "ביסמרק" תצליח לחבור לסיירות המערכה "שרנהורסט" ו"גניזנאו", יעמוד מול הבריטים כוח ימי בעל עוצמה רבה, והסיכון לשיירות יהיה גדול. הבריטים החליטו לעשות הכול כדי למנוע מ"שרנהורסט" ו"גניזנאו" לצאת מברסט; ב-6 באפריל נפגעה "שרנהורסט" מטורפדו, פגיעה שחייבה תיקונים במבדוק יבש. בלילה שבין 10 באפריל ל-11 באפריל נפגעה האונייה שוב מכמה פצצות, שהחמירו עוד את מצבה.
הפיקוד הגרמני התלבט בשאלה איך להפעיל את "ביסמרק". אוניית השטח היחידה שניתן היה לשלוח עימה בשלב זה הייתה "פרינץ אויגן". היה ברור שהאחיות "שרנהורסט" ו"גניזנאו" לא יוכלו לחזור לשירות מבצעי בטרם יעברו כמה חודשים. אוניית האחות של "ביסמרק", "טירפיץ", הייתה בשלבי כניסה לשירות; הפיקוד הגרמני העלה אפשרות להמתין לכשירותה המלאה של "טירפיץ", ובמקביל להמתין גם לסיום התיקונים ב"אחיות", כך שבסתיו 1941 יהיה בידי הגרמנים כוח ימי בעל עוצמה רבה: שתי אוניות מערכה ושתי סיירות מערכה, מן המשוכללות, המהירות והחזקות בעולם. אך היו גם נימוקים נגד ההמתנה: בריטניה הייתה במצב קריטי, וחמישה חודשים של רגיעה בטרם יוכל הצי הגרמני לחזור לפעילות עלולים היו לאפשר לה להתאושש ולחזק את יכולתה. בנוסף, גבר החשש הגרמני מפני כניסה של ארצות הברית למלחמה, כניסה שתהיה לרעת הצי הגרמני. מפקד הצי הגרמני, גרוס אדמירל אריך רדר, סבר שחשוב יותר לממש את הפוטנציאל של "ביסמרק" כבר בשלב זה, יחד עם "פרינץ אויגן". הוא סבר שהדבר החשוב ביותר הוא ש"ביסמרק" תצליח לחדור לאוקיינוס האטלנטי. לאחר שהחדירה תבוצע בהצלחה, תצליח "ביסמרק" להיעלם במרחבי האוקיינוס העצומים, ולתקוף שיירות כרצונה.
במקביל, סיכם ליטיינס עם מפקד כוח הצוללות הגרמני, תת-אדמירל קרל דניץ, על שיתוף פעולה בין "ביסמרק" לבין הצוללות הגרמניות, והוצב עליה קצין קישור לצוללות. ב-22 באפריל סוכמו כל פרטי המבצע, שנקרא מבצע "תרגיל הריין" (בגרמנית: Unternehmen Rheinübung, מבצע רייניבונג). היציאה למבצע התעכבה בשל נזק שנגרם ל"פרינץ אויגן" ממוקש ימי ב-23 באפריל. ב-26 באפריל נפגשו ליטיינס ורֶדֶר בברלין. ליטיינס הציע שוב לעכב את המבצע עד ש"טירפיץ", "גניזנאו" ו"שרנהורסט" תהיינה מוכנות. רֶדֶר עמד על כך שישנה חשיבות עליונה ליציאתה של "ביסמרק" לים, כדי להמשיך את הלחץ על הבריטים, והורה להמשיך בהכנות למבצע. ב-5 במאי 1941 ביקר אדולף היטלר באונייה ביקור פתע, כדי לבחון את מוכנותה ולקבל תידרוך על תוכניותיה. רדר לא נכח בביקור, משום שחשש שהיטלר יטיל וטו על התוכניות.
יציאה למבצע
בלילה שבין 18 במאי ל-19 במאי 1941 יצאו שתי האוניות בליווי שלוש משחתות למבצע. הן נעו צפונה דרך המצרים הדניים. הפיקוד הגרמני שלל את האפשרות שינסו לחדור לאוקיינוס האטלנטי דרך תעלת קיל, מכיוון שהדבר היה מביא אותן סמוך לחוף הבריטי באזור שהיה בטווח מטוסי חיל האוויר המלכותי. למחרת נצפו האוניות על ידי אוניות של הצי השוודי ועל ידי אוניות סוחר שונות. האוניות הגרמניות נעו צפונה לאורך חוף נורווגיה הכבושה, וב-20 במאי עגנו סמוך לברגן. פרינץ אויגן תדלקה, בשל קיבולת הדלק הקטנה יותר שלה. "ביסמרק" לא עשתה כך, עובדה שהייתה משמעותית להמשך מסעה. ב-22 במאי הפליגו "ביסמרק" ו"פרינץ אויגן" מערבה, והמשחתות חזרו לנורווגיה.
ב-21 במאי הגיע מידע על תנועותיה של "ביסמרק" לבריטים. הבריטים למדו על כך ממידע שהגיע דרך פענוחי אולטרה, מידע שהגיע לצי השוודי ודלף לבריטים, מהודעות שנשלחו על ידי תנועת המחתרת הנורווגית ומצילומי אוויר. צי ים הבית (Home Fleet) הבריטי הפליג צפונה. מטרתה של "ביסמרק" הייתה ברורה, והשאלה הייתה רק באיזו דרך תבחר לנסות לחדור לאוקיינוס האטלנטי. הבריטים שלחו סיירות למעברי הים ממערב וממזרח לאיסלנד, כדי לנסות ולגלות את האוניות הגרמניות. זו הייתה הדרך היחידה, מכיוון שמטוסים בריטיים לא יכלו להגיע לטווח זה. ב-23 במאי בסביבות 20:30 הבחינו הסיירות הבריטיות ספוק (Suffolk) ונורפוק (Norfolk) בשייטת הגרמנית במצר דנמרק. הן המשיכו לעקוב אחריהן מטווח בטוח, ודיווחו על מיקומן לאדמירליות הבריטית.
קרב מצר דנמרק
ביום ראשון 24 במאי בשעה 5:30 לפנות בוקר, לקראת יציאתן של האוניות הגרמניות ממצר דנמרק, גילו מכשירי ההאזנה הגרמניים את נוכחותן של שתי אוניות אחרות באזור. כרבע שעה לאחר מכן כבר היו האוניות בטווח ראייה, ומאוחר יותר גילו הגרמנים שמדובר בשייטת בריטית ובה אוניית המערכה הבריטית החדשה אה"מ פרינס אוף ויילס וסיירת המערכה אה"מ הוּד.
בשעה 6:00, כעשר דקות לאחר תחילת הקרב, ירתה "ביסמרק" את המטח החמישי שלה אל אה"מ "הוד" מטווח של כ-15 קילומטר. "הוד" נפגעה מפגז אחד לפחות באמצעיתה. סילון עצום של אש עלה ממנה, ולאחריו אירע פיצוץ גדול, שבעקבותיו נבקעה האונייה הענקית לשניים. תוך שלוש דקות טבעו שני חלקיה. רק שלושה מ-1,415 אנשי צוותה שרדו, וחולצו כשעתיים לאחר מכן בידי משחתת בריטית. האדמירליות הבריטית הגיעה למסקנה לאחר הקרב ש"הוד" נפגעה במחסן התחמושת שלה. אה"מ "פרינס אוף ויילס" נאלצה לפנות לכיוון האוניות הגרמניות כדי שלא להיפגע משרידיה של הוד, ונפגעה שוב מתותחיהן. בשל פגיעות אלה, ותקלות מכניות שעדיין לא נפתרו (האונייה הבריטית הייתה עדיין בשלבי הרצה, ולא הייתה מוכנה לגמרי לפעילות), יצאו כמעט כל תותחיה מכלל פעולה. לכן פנתה אה"מ "פרינס אוף ויילס" וניתקה מגע, תוך שהיא יוצרת מסך עשן כבד כדי לחפות על נסיגתה. מפקד "ביסמרק" רצה להמשיך אחרי אה"מ "פרינס אוף ויילס" ולהטביע אותה, אך האדמירל ליטיינס דחה את הרעיון; מטרתה של השייטת הגרמנית הייתה לפגוע באוניות הסוחר של בעלות הברית ולא להתעמת עם אוניות הקרב הבריטיות. הקרב נמשך פחות מעשרים דקות, ובמהלכו הצליחו הגרמנים להטביע סיירת מערכה אחת ולהניס אוניית מערכה שנייה – הישג חסר תקדים.
המרדף
הסיירות הבריטיות, יחד עם "פרינס אוף ויילס", המשיכו לעקוב אחרי "ביסמרק" ו"פרינץ אויגן" שנעו דרומה. ליטיינס החליט לשחרר את הסיירת לפעולה עצמאית, כדי שלפחות אונייה זו תשיג הישג כלשהו נגד השיירות במשימה זו. הוא המתין עד שהאוניות נכנסו לערפל, ואז פנה באופן פתאומי צפונה ופתח באש על האוניות הבריטיות. הבריטים התפזרו כדי שלא להיפגע, ו"פרינץ אויגן" חמקה בחסות האש.
הטבעתה של אה"מ "הוד" זעזעה את הצי הבריטי, והייתה מהלומה מורלית קשה למדינה כולה. ראש הממשלה הבריטי הורה: "הטביעו את הביסמרק!" . המטרה כעת הייתה לא ניטרול האיום הגדול על השיירות, אלא גם נקמה והחזרת תחושת הביטחון הלאומי. כל כלי השיט הגדולים שהיו באזור בריטניה - אוניות מערכה, סיירות כבדות, משחתות ונושאות מטוסים - הופנו למרדף אחרי "ביסמרק". גם אוניות מאזור גיברלטר ואוניות מלחמה שליוו שיירות הופנו למרדף. התקפה אווירית ראשונה על האונייה הגרמנית נערכה עוד באותו ערב (24 במאי) על ידי מפציצי טורפדו מסוג פיירי סורדפיש שהוזנקו מנושאת המטוסים אה"מ ויקטוריוס (Victorious). רק טורפדו אחד פגע ב"ביסמרק", אך לא הסב נזק ישיר (אם כי איש צוות אחד נהרג). ואולם נזק עקיף נגרם בשל הזעזועים הכבדים שעברו על האונייה - ירי התותחים, תנועות ההתחמקות החדות, והזעזוע מפגיעת הטורפדו - גרמו להתפרקות חלקית של התיקונים שבוצעו בחרטום. שוב חדרו מים לחרטום, האונייה חזרה לנטייתה הקודמת, והיה צורך להוריד שוב את מהירותה ל-16 קשר.
למרבה דאגתם של מפקדי הצי הבריטי, הצליחה "ביסמרק" לחמוק מהאוניות שעקבו אחריה עוד באותו לילה. ב-25 במאי לפנות בוקר עברו האוניות הבריטיות לשיט בזיגזג מחשש לתקיפת צוללות; "ביסמרק" ניצלה את ניתוק המגע הזמני של הבריטים והצליחה לחמוק, ובמשך 31.5 שעות לא ידעו הבריטים היכן נמצאת האונייה הגרמנית.
יחד עם זאת, הגרמנים לא הבינו שהצליחו לחמוק מהמעקב הבריטי. מכשירי גילוי המכ"ם שעל הביסמרק זיהו שידורי מכ"ם עוינים באזור, והסיקו בטעות שהבריטים עדיין עוקבים אחריהם באמצעות מכ"ם, אך הם לא הבינו שההחזרים חלשים מדי מכדי שיפוענחו על ידי המכשירים הבריטיים. ב-25 במאי בשעות הבוקר, שידר אדמירל ליטיינס שדר ארוך, בן למעלה מחצי שעה, למפקדה הגרמנית. הוא סבר שהבריטים יודעים ממילא על מיקומו, ולכן אין מניעה לשידור. הבריטים יירטו את השידור ופיענחו אותו, אך בשל טעות בחישוב מיקומה של "ביסמרק" נשלחו אוניות בטעות לאזור צפוני מדי. היה זה יום הולדתו של האדמירל ליטיינס, וצוות האונייה, מפקד הצי רֶדֶר ואף היטלר עצמו, בירכו אותו.
רק למחרת בבוקר, 26 במאי, הצליחו הבריטים לאתר את האונייה. ספינה מעופפת מדגם קטלינה של פיקוד החופים הבריטי (Coastal Command), שהמריאה מצפון אירלנד הצליחה לאתר את האונייה הגרמנית, על ידי מעקב אחר פס הדלק שהותירה מאחוריה. "ביסמרק" התגלתה במרחק של כ-300 קילומטרים ממזרח לאירלנד בתנועה מזרחה. זמן קצר לאחר מכן התגלתה "ביסמרק" גם על ידי הסיירת הבריטית הקלה אה"מ שפילד. רוב אוניות השטח הבריטיות היו ממערב ל"ביסמרק"; התקווה הבריטית הייתה תלויה כעת בכוח H, השייטת שהייתה בדרכה מגיברלטר, ובמרכזה נושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל (Ark Royal) וסיירת המערכה אה"מ רינואון (Renown). הכוח היה כבר מדרום-מזרח ל"ביסמרק", והתקרב אליה.
הקרב האחרון של ביסמרק
ב-26 במאי 1941 בצהריים יצא גל מטוסים ראשון מנושאת המטוסים אה"מ "ארק רויאל" לתקיפת "ביסמרק". אולם מטוסי ה"פיירי סורדפיש" טעו בזיהויה, ותקפו את הסיירת הקלה שפילד. טילי הטורפדו לא התפוצצו, משום שהמרעומים שבהם חומשו היו מגנטיים, ולא פעלו. בשעות הערב המריא גל תקיפה נוסף של חמישה עשר מטוסי "סורדפיש" לעבר "ביסמרק". הפעם תקפו המטוסים את מטרתם, וטילי הטורפדו היו מצוידים במרעומי מגע. שניים או שלושה טילי טורפדו פגעו באונייה, ואחד מהם הסב לה את הנזק הגורלי: הטורפדו פגע בהגה הכיוון שלה, וגרם לה לאובדן יכולת התמרון. מהירותה ירדה לשבעה קשרים, והיא נעה למעשה במעגל גדול, ללא יכולת לשלוט בכיוון שיוטה. אוניית המערכה הגדולה והמשוכללת בעולם הפכה למטרה נייחת, בשל פגיעה יחידה של מטוס דו כנפי מיושן.
צוות "ביסמרק" ניסה להתגבר על התקלה, והצליח לשחרר במידה מסוימת את הגה הכיוון, אך מסלולה של האונייה נותר מפותל ובלתי נשלט. ניסיונות להוריד צוללנים כדי לתקן את התקלה לא הועילו, בשל הים הסוער. במשך הלילה תקפו משחתות בריטיות את האונייה הגרמנית ללא הרף. הן לא הצליחו לפגוע בה, אך ההתקפות הבלתי פוסקות התישו את הצוות הגרמני וערערו את ביטחונו. בשעה 23:58 שלח אדמירל ליטיינס את הודעתו האחרונה לפיקוד הגרמני:
היטלר השיב בשעה 1:53:
בבוקר 27 במאי הגיעו אוניות השטח הבריטיות אל האזור שבו הייתה "ביסמרק". אוניות המערכה אה"מ המלך ג'ורג' החמישי ואה"מ רודני, עם הסיירות הכבדות אה"מ נורפוק, אה"מ דורסטשייר ואה"מ "שפילד". בשעה 8:47 בבוקר הורה אדמירל טובי לאוניותיו לפתוח באש על "ביסמרק". האוניות הבריטיות ירו מטח אחר מטח, תוך שהן מצמצמות את הטווח אל האונייה הגרמנית המשותקת. בתוך זמן קצר יצאו תותחיה של "ביסמרק" מכלל פעולה, ומרבית קציניה הבכירים נהרגו לאחר שגשר הפיקוד נפגע בפגיעה ישירה. חמש אוניות הקרב הבריטיות המטירו על הביסמרק 2,876 פגזים, בהם פגזי "16 מאה"מ "רודני" ופגזי "14 מאה"מ "המלך ג'ורג' החמישי". ואולם למרות ההרעשה הכבדה, המשיכה "ביסמרק" לצוף. לאוניות המערכה הבריטיות לא היה דלק רב וגם תחמושת חסרה להם. כשעה וחצי לאחר תחילת הקרב, כאשר היה ברור ש"ביסמרק" לא תצליח לחזור לנמל, הן פנו חזרה לבריטניה. אז ירתה הסיירת הכבדה אה"מ "דורסטשייר" כמה טורפדו על האונייה הגרמנית. "ביסמרק" התהפכה וטבעה ב-10:39 בבוקר, 27 במאי 1941. מתוך כ-2,200 מלחים וקצינים שהיו על סיפונה, שרדו כ-800, אך האוניות הבריטיות משו מן המים רק 110 איש לפני שעזבו את המקום מחשש לתקיפת צוללות. מאוחר יותר משתה אונייה גרמנית חמישה ניצולים נוספים כולל סאם הבלתי-ניתן להטבעה.
היחס הבריטי
אדמירל ג'ון טובי (Tovey), מפקד צי הבית הבריטי, שהיה אחראי לאיתורה ולהטבעתה של "ביסמרק", כתב בזיכרונותיו:. האדמירל רצה להציג את רגשותיו בגלוי, אך הוזהר על ידי האדמירליות ש
תפקוד הלופטוופה
היטלר מתח ביקורת חריפה על תפקודו של חיל האוויר הגרמני, הלופטוואפה, שלא הצליח לסייע ל"ביסמרק" בקרב האחרון. לופטפלוטה 3, הצי האווירי השלישי, אחת מהיחידות האוויריות של הלופטוואפה, ידע על כוונותיה של "ביסמרק" כבר ב-24 במאי. ביחידה זו היו מפציצים מדגם היינקל He 111 שהטווח שלהם היה כ-2,800 קילומטרים. ב-27 במאי הייתה ביסמרק מרוחקת כ-1,100 קילומטר מחופי צרפת. מפציצים אלו היו יכולים גם לפעול נגד נושאת המטוסים אה"מ "ארק רויאל" ולמנוע את ההתקפות הגורליות על האונייה. הלופטוואפה הוציא רק 218 גיחות לסיוע במבצע רייניבונג, ורק אונייה בריטית אחת הוטבעה מתקיפה אווירית – המשחתת אה"מ מָשׁוֹנָה (Mashona) שהוטבעה יום לאחר הקרב ליד חופי אירלנד. מטוס סיור מדגם פוקה-וולף 200, "קונדור", גילה את אוניית המערכה הבריטית אה"מ "רודני", אך בהיעדר מכ"ם לא יכול היה לדווח את מיקומה המדויק, וכך נמנעה אפשרות לתקיפתה בידי הלופטוואפה או הצוללות.
גילוי שרידי האונייה והוויכוח על טביעתה של ביסמרק
לאחר המלחמה הפכה האונייה לאחד מסמליה המפורסמים של מלחמת העולם השנייה. בשנת 1960 יצא לאקרנים הסרט "להטביע את הביסמרק!". באותה שנה התפרסם גם שיר קאנטרי מצליח באותו שם.
ב-8 ביוני 1989 נמצאו שרידיה של האונייה על קרקעית הים, בעומק של כ-4,700 מטר. האונייה נמצאה על ידי האוקיינוגרף ד"ר רוברט בלארד, שנודע בגילויה של הטיטניק. האונייה נמצאה ישרה, במרחק כ-650 קילומטרים ממערב לברסט. הצילומים הראו נזק כבד מאוד למבנה העילי של האונייה, ונזק קטן יותר לגוף האונייה כתוצאה מפגיעות טורפדו. הדבר נתן מקום לטענתם של הניצולים הגרמניים, שצוות האונייה הוא זה שהטביע אותה, ולא הפגיעות הבריטיות. באלארד שמר בסוד את מיקומה של האונייה, כדי למנוע מצוללנים אחרים לקחת ממנה מזכרות, דבר שבאלארד ראה בו מעין שוד קברים.
בשנת 2001 נערך מסע חקר אמריקני-בריטי נוסף אל שרידיה של "ביסמרק". אותה משלחת גם מצאה את שרידיה של אה"מ "הוד". משלחת זו הגיעה למסקנה שהאונייה טובעה בשל הפגיעות הרבות שספגה מהאוניות הבריטיות. באלארד מתח ביקורת על ממצאי המשלחת, וטען שהם מונעים ממניעים לאומיים, ומבוססים על מחקר היסטורי מצומצם ומוטה. ממצאי המשלחת הוצגו בסרט תעודה בשם "הקרב של הוד וביסמרק" (The Battle of Hood and Bismarck) משנת 2002.
משלחת שלישית שהגיעה לאתר השתמשה בצוללות מחקר רובוטיות קטנות וחדישות יותר, שאפשרו גם כניסה אל תוך שרידיה של האונייה. הסרט שצילמה המשלחת שודר בשידורי ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק. מחקר זה לא מצא חדירות של פגזים למבנה המשוריין של האונייה מתחת לקו המים, ורק ארבעה חורי כניסה של פגזי 16 אינץ' מתותחיה של אה"מ "רודני" מעל קו המים. הסתבר ששריון האונייה ספג את פגיעות הטורפדו והאונייה עצמה לא נפגעה מהם. המשלחת הסיקה שהאונייה הגרמנית יכולה הייתה לצוף לפחות יום נוסף, ושהבריטים היו יכולים ללכוד אותה. לדבריהם, האונייה טבעה בשל פתיחת השסתומים בחדר המכונות על ידי הצוות. סרט דוקומנטרי שנוצר בשנת 2002 בשם "משלחת: ביסמרק" (Expedition: Bismarck), בבימוי ג'יימס קמרון, מציג שוב את ממצאי המחקר, הקובע שאכן לא היה די נזק מתחת לקו המים כדי לגרום לטביעתה של האונייה, ובכך נתמכה טענתם של ניצולי האונייה.
קישורים חיצוניים
ערכי ויקיפדיה באנגלית: (מעבר לאתרים המקבילים לערכים בעברית) אתרים נוספים:
Fake Love (שיר של דרייק)
Fake Love (בעברית: אהבה מזויפת) הוא סינגל של הראפר הקנדי דרייק, מתוך המיקסטייפ שלו, More Life. השיר יצא לאור ב-29 באוקטובר 2016 להורדה דיגיטלית, באמצעות יאנג מאני אנטרטיינמנט וקאש מאני רקורדס. הוא נכתב על ידי דרייק יחד עם סטארה, וינילז ופרנק דוקס והופק על ידי השניים האחרונים.
הרכב ומילים
"Fake Love" כולל מקצב R&B. מבחינה לירית, הוא מתמקד בעמיתיו של דרייק המעריכים אותו רק על הצלחתו, ולא אכפת להם מצדדיו האחרים, ומכאן המילים "fake people showing fake love to me" ("אנשים מזויפים מראים אהבה מזויפת כלפיי").
איליושין Il-114
איליושין Il-114 (רוסית: Ильюшин Ил-114) הוא מטוס רוסי בעל מנועי טורבו, שעוצב כמטוס נוסעים לטיסות פנים. יועד להחליף את האנטונוב An-24, כשטיסת הבכורה התבצעה ב-1990. היה מתוכנן לבנות את המטוסים במפעל בטשקנט בהיקף של כ-100 מטוסים בשנה עד 2030. לאחר התפרקות ברית המועצות התוכניות נגוזו ובסך הכל נוצרו 20 יחידות.
Fake Love (שיר של דרייק)
הרכב ומילים
המילים "That's when they smile in my face/Whole time they wanna take my place" הן אינטרפולציה של השיר "Back Stabbers" של The O'jays.
קבלה ביקורתית
שלדון פירס מפיצ'פורק השווה את השיר ל-"Hotline Bling" והגדיר אותו כ"מדבק וידידותי במעורפל, ברמה של כמה שירים בקאנון של דרייק".
איליושין Il-114
הייצור הושעה זמנית ביולי 2012, עם המטוס השישי והאחרון שנמסר אוזבקיסטן איירליינס ב-24 במאי 2013. ההחלטה על הפסקת הייצור באה בעקבות החלטת הממשלה האוזבקית לשמש את המפעל של איליושין בטשקנט לקווי ייצור אחרים (דהיינו יחידות מבניות, מוצרים למשק הבית, חלקי חילוף למכוניות וציוד חקלאי), למרות העניין הרוסי בשמירה על קו הייצור בשל ביקוש גבוה למטוס. באוקטובר 2013 החברה הודיעה כי הייצור יתחדש לאחר שהמפעל יפתור את ענייניו הכספיים.
ב-2016, הממשל הרוסי החליט שהייצור יתחדש במפעל ברוסיה, בשיתוף פעולה עם תאגיד המטוסים המאוחד וחברת הבת שלו מיג כשהמטוס מכונה איליושין Il-114-300. טיסת הבכורה התקיימה ב־16 בדצמבר 2020 והמטוסים הראשונים ייקלטו לשירות מסחרי ב־2022.
Maria Maria
Maria Maria (בעברית: מריה מריה) הוא סינגל בביצוע קרלוס סנטנה, להקת סנטנה וThe Product G&B ונחשב יחד עם Smooth ללהיט הגדול ביותר של סנטנה.
רקע
השיר שנכתב על ידי סנטנה יחד עם ג'רי דופלסיס, ראול ראקוו וקארל פארזזו והופק על ידי דופלסיס ווייקליף ז'אן זכה להצלחה גדולה מאוד כבר בתחילת דרכו וכבר בשנת 2000 דורג במקום הראשון לתקופה של עשרה שבועות בבילבורד הוט 100 של מגזין המוזיקה הנחשב בילבורד. באותה השנה זכה השיר בפרס גראמי פופ ללהקות וגבר על I Want It That Way של הבקסטריט בויז וAll Star של Smash Mouth, השיר הושמע רבות בתחנות הרדיו ברחבי העולם וזכה להצלחה גדולה בקרב הקהל כאשר צעד במספר במצעדים בינלאומיים, בין היתר צעד במקום הראשון במצעדי המוזיקה בקנדה, צרפת, גרמניה, שווייץ, שוודיה וארצות הברית.
ב-2008 בחגיגות חמישים שנה למגזין בילבורד נבחר השיר במקום ה-96 ברשימת מאה השירים הטובים בכל הזמנים ובמקום ה-2 ברשימת מאה השירים הלטינים הטובים בכל הזמנים.
ב-2009 דורג השיר על ידי מגזין בילבורד במקום ה-14 ברשימת השירים המצליחים ביותר של העשור הראשון של המאה ה-21
גרסאות כיסוי
השיר זכה למספר גרסאות כיסוי שהבולטת בהן היא גרסת סמפול בשם Wild Thoughts שבוצעה על ידי די ג'יי חאלד, ריהאנה ובירסון טילר.
וילי אורבן
וילי אורבן (בגרמנית: Willi Orban, נולד ב-3 בנובמבר 1992 בקייזרסלאוטרן שבגרמניה) הוא כדורגלן הונגרי-גרמני המשחק בר.ב. לייפציג ובנבחרת הונגריה בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
אורבן החל לשחק בקייזרסלאוטרן כבר בגיל ארבע, ושיחק בכל קבוצות הילדים והנוער של המועדון. בשנת 2011, כאשר היה בן 19, החל אורבן לשחק בקבוצה הבוגרת של קייזרסלאוטרן, ובמקביל שיחק בעיקר בקבוצת המילואים. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ערך אורבן בהפסד 0–3 לבאיירן מינכן באוגוסט 2011, במשחק במסגרת הבונדסליגה. בתום עונה זו נשר אורבן עם קייזרסלאוטרן לבונדסליגה השנייה. בעונות הבאות הפך אורבן לשחקן משמעותי הרבה יותר בקייזרסלאוטרן, ואף מונה כקפטן, אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה בחזרה לבונדסליגה.
בקיץ 2015 אורבן ניצל סעיף יציאה בחוזהו וחתם לארבע שנים בשורות ר.ב. לייפציג, מועדון שנבנה במטרה להתברג בצמרת הכדורגל הגרמני תוך זמן קצר. אוהדי קייזרסלאוטרן לא אהבו את המעבר של שחקן ששיחק 18 שנה בקבוצה, למועדון שהוא מתחרה ישיר של הקבוצה על העלייה לבונדסליגה. אורבן הצליח בר.ב. לייפציג באופן מיידי, ויחד עם מרווין קומפר יצר חוליית הגנה איכותית, והקבוצה סיימה את עונת 2015/16 במקום השני והעפילה לבונדסליגה לראשונה בהיסטוריה. בעונת 2016/17 אורבן היה חלק מהצלחתה הגדולה של ר.ב. לייפציג, שכבר בעונת הבכורה שלה בבונדסליגה סיימה במקום השני עם 67 נקודות. בעונת 2017/18 אורבן המשיך להיות חלק משמעותי בר.ב. לייפציג, וסיים עם הקבוצה במקום השישי בבונדסליגה.
קריירה בינלאומית
לאורבן שתי הופעות במדי נבחרת גרמניה עד גיל 21. עם זאת, בחר אורבן בספטמבר 2018 לשחק דווקא בנבחרת הונגריה, דבר שהתאפשר לו מאחר שאביו הונגרי.
תארים
'''ר.ב. לייפציג'''
בלונדי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
איסר נתנזון
איסר נתנזון (כינוי מחתרתי: גדעון; 1916 - 2 במאי 1976) היה מפקד מחלקת האצ"ל ברובע היהודי של ירושלים העתיקה.
נתנזון נולד ברומניה, וכתינוק רך התייתם מאביו, שנהרג כחייל במלחמת העולם הראשונה, בחזית המזרחית. בגיל צעיר הצטרף לתנועת הנוער הרוויזיוניסטית בית"ר, ובהגיעו לגיל 20, הצטרף לתנועת ההעפלה אף על פי, כמלווה ספינות מעפילים, העמוסות בעולים, בדרכם לארץ ישראל. בשנת 1939 החליט בעצמו לעלות לישראל, התיישב בראש פינה, ושם הצטרף לאם פלוגות בית"ר ולאצ"ל.
בעקבות הכרזת המוסדות הלאומיים על צו גיוס של רווקים מגיל 20 עד 30, לצבא הבריטי, התנדב נתנזון בשנת 1941 לצבא הבריטי, ושירת במצרים ובאיטליה. עם סיום המלחמה, לא חזר נתנזון ארצה, אלא נשאר בפירנצה והחל ללמוד לימודי פיזיקה באוניברסיטה המקומית. לאחר זמן, גברו געגועיו לישראל, ואיסר חזר והתיישב בירושלים, את לימודי הפיזיקה המשיך באוניברסיטה העברית. בכל תקופת לימודיו, נשאר נתנזון חבר בארגון האצ"ל, והתקדם בדרגות הפיקוד, הוא קיבל את הכינוי המחתרתי "גדעון".
בינואר 1948 הועבר לעיר העתיקה, ומונה למפקד הארגון ברובע היהודי, כדי להערים על המשטרה הבריטית שמנעה כניסת יהודים לעיר העתיקה, שילם איש הלח"י, ראובן גרינברג, 20 לירות לשוטרים איריים, ואלו הבריחו את נתנזון לרובע בתוך משוריין משטרתי.
ב-28 במאי נותרו מבין מאה וחמישים הלוחמים שהיו בתחילת הקרבות, ו-84 אנשי התגבורת, רק 43 גברים שאינם פצועים. מטה ההגנה אישר לרבני הרובע, הרב בן ציון מרדכי חזן והרב זאב מינצברג, לצאת עם דגל לבן אל מפקד הלגיון עבדאללה א-תל, כדי לסכם עמו על הפוגה, לשם פינוי ההרוגים והפצועים. מפקד הרובע, משה רוסנק, כינס ישיבה משותפת של המטה ונציגי התושבים, ובה נתקבלה פה אחד ההחלטה להיכנע, בהימנעותו של איסר נתנזון, מפקד מחלקת האצ"ל.
תנאי הכניעה עליהם חתמו א-תל ורוסנק היו כדלקמן: נתנזון שנפצע בקרבות בידו באופן קשה, אולם חזר לעמדה לאחר שנותח, לא ניצל את זכאותו, על פי הסכם הכניעה, לעבור למערב העיר, והלך עם פיקודיו לשבי בירדן.
לאחר שובו מן השבי חזר נתנזון ללימודי הפיזיקה, ועסק במחקר יישומי באוניברסיטה העברית בירושלים, הוא נישא לחיה מלכה לבית גרינברג, שהייתה מלוחמות הרובע, וחברת האצ"ל גם היא, אותה הכיר כאשר פיקד על מחלקת האצ"ל ברובע. בב' באייר ה'תשל"ו הלך נתנזון לעולמו בירושלים, ונטמן בבית העלמין בהר הזיתים. עיריית ירושלים קראה רחוב על שמו, בשכונת פסגת זאב שבעיר.
נשיא מלאווי
נשיא הרפובליקה של מלאווי הוא ראש המדינה וראש ממשלת מלאווי. הנשיא מוביל את הרשות המבצעת של ממשלת מלאווי והוא המפקד הראשי של כוח ההגנה המלאווי.
הנשיא הנוכחי הוא לזרוס צ'אקוורה, שניצח את פיטר מותריקה בבחירות החוזרות לנשיאות 2020. צ'קווארה הושבע כנשיא מלאווי ב-28 ביוני.
נשיאים קודמים
ב-6 ביולי 1964 קיבלה ניאסלנד עצמאות מהשלטון הבריטי ושינתה את שמה למלאווי, ואליזבת השנייה המשיכה לשאת בתואר כמלכת מלאווי. תחת חוקה חדשה בשנת 1966, מלאווי הפכה לרפובליקה וראש הממשלה הייסטינגס בנדה היה לנשיא הראשון שלה. על פי חוקות 1966, 1994 ו-1995 של המדינה, הנשיא הוא ראש המדינה הבצועי. הנשיא הראשון נבחר על ידי האספה הלאומית, אולם בהמשך נבחרו הנשיאים בבחירות ישירות לתקופת חמש שנים. במקרה של התפנות משרת הנשיא, סגן הנשיא הופך לנשיא.
McCartney II
רקע
לאחר שחרורו של מה שהפך להיות האלבום האחרון של Wings, האלבום Back to the Egg, מקרטני עבר צפונה לחווה שלו בסקוטלנד כדי להתחיל כמה הקלטות פרטיות ביולי 1979. עד סוף הסשנים הוא הקליט יותר מ-20 שירים. הוא לא השתמש מיד בהקלטות, הוא הניח אותן בצד בינתיים וחזר לעבוד עם Wings כדי להתכונן לסיבוב ההופעות בבריטניה בנובמבר ובדצמבר. במקביל להופעות (שכללו את "Coming Up" החדש), מקרטני הוציא את סינגל הסולו הראשון שלו מאז שנת 1971 "Wonderful Christmastime", ששוחרר יחד עם "Rudolph the Red-Nosed Reggae" והגיע למקום ה-6 בבריטניה, אבל רק למקום ה-83 בארצות הברית. צד א' הוקלט במהלך הסשנים של McCartney II, עם זאת, צד ב' נחתך בשנת 1975. עם זאת, האירועים הקרובים שינו את התוכניות של מקרטני עם Wings.
לאחר שנים של סירוב ויזה שלו בשל מעצרים בעבר שלו בגלל החזקת מריחואנה, יפן הרשתה למקרטני ויזה, וכך Wings הופיעו שם. זה היה המקרה הראשון שמקרטני הופיע שם מאז 1966 עם הביטלס, הציפייה הייתה גבוהה וכל הכרטיסים נמכרו. עם זאת, עם הגעתו לטוקיו ב-16 בינואר 1980, בחיפוש במזוודות של מקרטני נחשפה שקית המכילה 219 גרם של מריחואנה, מה שגרם למעצרו המיידי ולביטול סיבוב ההופעות. לאחר תשעה ימי מאסר, שוחרר מקרטני וחזר הביתה לחווה שלו בסקוטלנד. הוא החליט להפסיק קצת עם Wings בעוד הוא שוקל את עתידו, והחליט להוציא את הקלטות הסולו שלו מהקיץ הקודם.
מוזיקה ומילים
McCartney II נקרא כהמשך לאלבום הבכורה שלו McCartney משנת 1970, מפני שמקרטני מנגן על כל הכלים בשני האלבומים; הוא גם ציין כי הוא שכר במיוחד מכשיר עם 16 רצועות וזוג מיקרופונים כדי להקליט את האלבום הזה, והוסיף כי הוא ניגן בתופים ששימשו להקלטות מספר פעמים במטבח או בחדר האמבטיה כדי להשיג הד שהוא חיפש בשירים מסוימים.
אליפות וימבלדון 1909
אליפות וימבלדון 1909 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-21 ביוני והסתיימה ב-3 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים.
תחרות הגברים
התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-8 בתים. מנצח השלב הראשון קיבל זכות להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1908 על התואר. לתחרות זו נרשמו 86 טניסאים, מהם 69 מבריטניה. בגמר תחרות הגברים יאשיהו ריצ'י ניצח את הרברט רופר-בארט ב-4 מערכות. במשחק על האליפות הוא שיחק נגד ארתור גור (מנצח אליפות וימבלדון 1908) והפסיד ב-4 מערכות. ארתור גור ניצח בתחרות בפעם השנייה ברציפות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 38 טניסאיות (מהם 37 בריטיות) שחולקו ל-4 בתים. בגמר התחרות דורותי בוטבי נפגשה עם אגנס מורטון וניצחה אותה ב-3 מערכות. מכיוון ששרלוט קופר (מנצחת אליפות וימבלדון 1908) לא התייצבה למשחק הקובע, דורותי בוטבי זכתה בניצחון טכני.
תחרות הזוגות
בתחרות הזוגות השתתפו 40 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד מנצחי אליפות וימבלדון 1908. אומנם מכיוון טוני וילדינג (אוסטרליה), שהיה חלק מהצמד המנצח בשנה הקודמת, לא נרשם לתחרות היה ברור שמנצחי השלב הראשון יהיו אלופים. לתחרות נרשמו זוגות טניסאים ממספר מדינות, כמו בתחרות הגברים. בגמר התחרות הזוג הבריטי שכלל ארתור גור והרברט רופר-בארט ניצח את הצמד האוסטרלי סטנלי דאסט והארי פרקר ב-3 מערכות.
סופטבול
סופטבול (באנגלית: Softball; מילולית "כדור רך") הוא משחק כדור הפופולרי בעיקר בארצות הברית, שם הוא נתפס כמשחק חובבים וכספורט הנשים המקביל לבייסבול. המשחק פותח על בסיס המשחק בייסבול וחוקי שני המשחקים דומים. לעיתים מתייחסים לבייסבול כ-hardball (מילולית "כדור קשה") כדי להבדיל בין המשחקים. ההבדל העיקרי בין סופטבול לבייסבול הוא הכדור בו משתמשים וחוקי ההגשה המאפשרים להגיש את הכדור בסופטבול רק בזריקה מלמטה.
שתי קבוצות, בנות תשע שחקניות כל אחת, מתמודדות אחת נגד השנייה. המטרה של הקבוצה המתקיפה היא להכות בכדור באמצעות המחבט, ועל ידי הגעה רצופה לשלוש התחנות לחזור לבסיס הבית ולזכות בהקפה אחת. קבוצת ההגנה, מצד שני, צריכה לפסול את הרצה מהקבוצה המתקיפה בעזרת תפיסת הכדור באוויר, זריקת הכדור לבסיס אליו רצה או בעזרת נגיעה של הכדור ברצה ובכך למנוע ממנה להשיג נקודות.
ענף הסופטבול הוא אחד משלושה ענפים בו משתתפים רק נשים (השניים האחרים הם שחייה צורנית והתעמלות אומנותית). הוא הוכר רשמית כספורט אולימפי במשחקים באולימפיאדת אטלנטה ב-1996, אך ב-2005 הוחלט להוציאו מתוכנית המשחקים האולימפיים ומאז משחקי 2012 הוא לא נכלל בה. המשחק שוחק שוב במשחקי טוקיו 2020.
מנחם דיגלי
מנחם דיגלי (דרפקין) (13 באוקטובר 1937 - 6 ביוני 1998) היה מפקד סיירת מטכ"ל בשנים 1969–1971 ומפקד מחלקת האיסוף של אגף המודיעין בתקופת מלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
דיגלי נולד בשם מנחם דרפקין בשכונת בורוכוב (לימים בגבעתיים). בגיל 16 עבר לקיבוץ רמת הכובש. בנובמבר 1955 התגייס לצה"ל, שירת בחטיבת גבעתי, ולחם במבצע קדש. לאחר קורס קצינים שירת כקצין מודיעין של גדוד 51 שעבר לחטיבת גולני, בהמשך שירת כמפקד מחלקה בגדוד וכסגן מפקד סיירת גולני. הוא פיקד על צוות מן הסיירת במבצע חרגול. לאחר מכן פיקד על קורס סמלי סיור בבה"ד 3. ב-1961 הצטרף בעקבות מפקדו יוסף קסטל לסיירת מטכ"ל ומונה לסגנו ביחידה. דיגלי היה מיועד להחליף את אברהם ארנן כמפקד היחידה, אך נפצע באורח קשה בתאונת דרכים ולאחר תקופת שיקום עבר ב-1963 לשרת ביחידה 154 של אגף המודיעין בה כיהן כמפקד בסיס.
זמן קצר לפני מלחמת ששת הימים חזר לסיירת מטכ"ל תחת פיקודו של עוזי יאירי ושימש כמפקד כוח במבצע תשורה. בשנת 1969 מונה למפקדה. בתקופתו השתתפה היחידה במבצעים רבים, רובם נותרו עלומים, למעט הפשיטה על האי גרין, שהייתה פעולה חריגה באופי פעילות הסיירת. דיגלי פיקד על כוח הסיירת בפשיטה, בה נהרגו שלושה לוחמים מהסיירת ושלושה נוספים מהקומנדו הימי.
כאחד מלקחי מלחמת יום הכיפורים אל"ם דיגלי יזם תוכנית להקמת מערך איסוף מודיעין אוגדתי. התוכנית אושרה ובשנים 1976–1977 פיקד דיגלי על מערך ההקמה של גדודי המודיעין האוגדתיים.
ב-1978 השתחרר משירות הקבע בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שיחרורו הקים כפר נופש בחבל ימית שכונה "הדקליה". לאחר פינוי ימית עסק בייעוץ ביטחוני ובערוב ימיו הגיש עם דליה יאירי את תוכנית הרדיו "עניין אחר".
נפטר מסרטן ריאות ביוני 1998 ונקבר ברמת הכובש. ביקש שעל מצבתו, העשויה מאבן חול לזכר ימית, יירשם: "מצאה היונה מנוח לכף רגלה".
מטרודורוס
מטרודורוס (ביוונית: Μητροδωρος), שפירושו "מתנת האם", הוא שמן של מספר דמויות היסטוריות.
DNF
Disjunctive Normal Form או הצורה הנורמלית הדיסיונקטיבית - הוא ביטוי המורכב מאוסף פרדיקטים לוגיים המחוברים ביניהם על ידי ביטויי "או" כאשר כל פרדיקט הוא אוסף של ביטויים המחוברים ביניהם על ידי ביטויי "וגם". השימושית מתבטאת בכך שניתן להביא כל ביטוי לוגי לצורת DNF.
ניסוח מילולי
ביטוי מצורת DNF מורכב מאוסף "פסוקיות" המחוברות ביניהן על ידי פעולות "או", כאשר כל פסוקית היא אוסף של ליטרלים (משתנים ושלילות משתנים) המחוברים ביניהם על ידי פעולות "וגם".
העברת נוסחה לצורת DNF
כל נוסחה בתחשיב הפסוקים ניתנת להצגה כנוסחת DNF כך:
דוגמאות
הנוסחאות הבאות במשתנים הן בצורת DNF:
סלוודור אספריו
סלוודור אספריו אי קסטליו (Salvador Espriu i Castelló; 10 ביולי 1913 – 22 בפברואר 1985) היה משורר קטלאני.
יצירתו הספרותית כוללת גם סיפורת ומחזות. נושאיה העיקריים של כתיבתו הם האהבה והמוות. תפיסת עולמו הפסימיסטית אינה מובילה לייאוש ולאובדן, אלא להתייחסות אגנוסטית הרואה בחיי העולם הזה את הדבר הוודאי היחיד. בין ספריו: "בית-הקברות של סִינֶרָה", "השעות", "עובר-האורח והחומה" ו"עור השור". יצירתו החשובה ביותר בפרוזה היא "אריאדנה במבוך הגרוטסקי".