cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התזמורת הסימפונית של שיקגו
התזמורת האזרחית של שיקגו
התזמורת האזרחית של שיקגו (באנגלית: Civic Orchestra of Chicago) היא התזמורת המכינה הראשונה בארצות הברית הקשורה בתזמורת סימפונית חשובה, התזמורת נוסדה בשנת 1919 על ידי פרדריק סטוק ומטרתה היא לגייס מוזיקאים קדם-מקצועיים ולהכשיר אותם להיות נגני תזמורת ברמה גבוהה. בוגרים רבים המשיכו לנגינה בתזמורת הסימפונית של שיקגו או בתזמורות חשובות אחרות.
התזמורת האזרחית מופיעה בשישה קונצרטים תזמורתיים ובסדרה קאמרית מדי שנה במרכז הסימפוני ובאולמות אחרים באזור שיקגו, כולם פתוחים לקהל ללא תשלום.
ואלי (תואר שלטוני)
הוואלי היה תואר אדמיניסטרטיבי באימפריה המוסלמית ובאימפריה העות'מאנית. זהו היה תוארו של מושל על מחוז שהיה היחידה השלטונית הגדולה ביותר, הנקרא בערבית וילאיה (وِلايَة), ובטורקית היה קרוי איילט (Eyalet; בטורקית עות'מאנית: ايالت) עד 1864, ואחר-כך כונה וילאייט (Vilâyet), כגון איילט סוריה (הכולל את דרום סוריה, ארץ ישראל, ירדן ולבנון של ימינו) או איילט מצרים. מושלים עות'מאנים היו תחת פיקוחו הישיר של "השער הנשגב" - הממשל המרכזי שבאיסטנבול, ולרוב היו קצינים צבאיים בדרגת פאשה.
ואלי מפורסם היה מוחמד עלי (1805-1840) במצרים. הוא התחיל את דרכו כקצין מצטיין ממוצא אלבני, שהובא על ידי העות'מאנים כחייל. אחר כך, צבר כוח פוליטי, מרד בהם, והקים שלטון עצמאי מטעמו בקהיר ב-1805. לאחר מכן, פתח במסעות כיבושים נגד העות'מאנים שבוצעו גם על ידי בנו, אבראהים פאשא, בשנות ה-30 של המאה ה-19.
תלמה ליבל
תלמה לֶיְבֶּל (Thalma Lobel, נולדה ב-30 במרץ 1947) היא פסיכולוגית ישראלית, פרופסור אמריטה בית הספר למדעי הפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
נולדה בישראל לדורה והלל יעקבזון, נכדתו של הפרדסן זלמן יעקבזון, ממנהיגי היישוב ונינתו של זלמן דוד ליבונטין, מייסד ראשון לציון ובנק אנגלו-פלשתינה (לימים בנק לאומי) ומנהלו הראשון. למדה בתיכון עירוני א' בתל אביב והייתה אלופת תל אביב בקפיצה לרוחק בגיל 14. בזמן שירותה הצבאי, התחילה את לימודי הפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ובה קיבלה תוארי בוגר בפסיכולוגיה ופילוסופיה, מוסמך בפסיכולוגיה קלינית. ודוקטורט. את הפוסט-דוקטורט עשתה באוניברסיטת הרווארד, שם גם הייתה פרופסור אורח ולימדה במחלקה לפסיכולוגיה. בנוסף, הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטאות שונות, בהן אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, NYU וטאפטס.
תחומי התמחותה הם השפעת החוויות החושיות על קבלת ההחלטות שלנו ועל התנהגותינו, הגורמים המשפיעים על הצלחה וסיפוק בעבודה והבדלים בין המינים.
פרופ' ליבל כיהנה כראש בית הספר למדעי הפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ראש המגמה הקלינית של הילד וראש מרכז אדלר לחקר ההתפתחות והפסיכופתולוגיה של הילד באוניברסיטה זו. בשנת 2001 נבחרה לדקאנית הסטודנטים של האוניברסיטה ובשנת 2008 נבחרה לוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב.
פרופסור ליבל כתבה עשרות מאמרים בכתבי עת מובילים בארצות הברית.
בשנת 2014 פרסמה את ספרה Sensation בהוצאת סיימון אנד שוסטר העוסק בהשפעת התחושות הפיזיות שלנו כגון טמפרטורה, צבעים, מרקם, מרחק ועוד על החלטותינו, שיפוטינו והתנהגותינו, מבלי שאנו מודעים לכך. הספר פורסם ב-15 מדינות ותורגם לשפות רבות. בעקבותיו הוזמנה פרופסור ליבל להרצאות במקומות רבים בעולם. ביפן ארגנה אוניברסיטת טוקיו היוקרתית כנס מיוחד על הספר. בעברית נקרא הספר כוס הקפה שגרמה לי להתאהב והיה רב מכר בארץ.
בשנת 2021 הוציאה פרופסור ליבל את ספרה השני בארצות הברית לקהל הרחב, Whatever works (בעברית נקרא ״מה שעובד״). הספר זכה בפרסים בארצות הברית, תורגם לכמה שפות וקבל בקורות מצוינות כולל: (A MUST READ FOR ANY WORKING PERSON" (Goodreads".
במרץ 2022 תורגם הספר "מה שעובד" לעברית בהוצאת מטר.
הספר עוסק בדברים הקטנים שעוזרים לנו להצליח בעבודה, שמשפיעים על הביצועים הקוגניטיביים שלנו, על היצירתיות שלנו ועל האושר והסיפוק שלנו.
פרופסור ליבל נשואה לד"ר דוד ליבל, רופא עיניים, ואם לשלושה, בנה הוא המוזיקאי דורי ליבל ובתה היא אורלי ליבל, פרופסור למשפטים באוניברסיטת סן דייגו.
נתה דושניצקי-קפלן
נתה (נתניה) דושניצקי-קפלן (1 באפריל 1918 – 20 במאי 2005), שנודעה רק בשמה הפרטי, הייתה ציירת ישראלית.
ביוגרפיה
נתה נולדה באלכסנדריה שבמצרים, אליה עבר אביה, ד"ר משולם לבונטין, מתל אביב, לרגל תפקידו כרופא גדוד נהגי הפרדות הציוני. נתה נקראה על שם סבה, אבי אמה (גניה), נתן דונביץ. סבה, אבי אביה הוא זלמן דוד ליבונטין. בהיותה תינוקת, בשנת 1919, שבה עם הוריה לישראל והם חזרו והתיישבו בתל אביב, שם למדה בשנים 1935-1923 בגימנסיה הרצליה.
ב-1936 למדה מזכירות וניהול בלונדון, ושבה לארץ ישראל ב-1938. נתה נישאה לגבי ברדי, שאיתו התגוררה בקפריסין, אך בשנת 1940, בעקבות מלחמת העולם השנייה חזרה לתל אביב, שם נולד בנה דוד (דדי). לאחר מכן נפרדה מבעלה. בשנת 1942 נישאה לידיד נעוריה המהנדס גרשון דושניצקי ובשנת 1948 נולד בנה ליאור. בשנת 1954 נפטר בעלה, בגיל צעיר. אחיה הצעיר הוא המשפטן פרופ' אביגדור לבונטין.
אמנות
נתה החלה לצייר מאוחר, לאחר שנישאה פעמיים ולאחר שילדה שני ילדים. ב-1955, לאחר מות בעלה השני, החלה את דרכה האמנותית בלימודי עיצוב פנים בבית הספר לעיצוב "פארסונס" בניו יורק. ב-1957 נישאה לד"ר מיכאל קפלן ושנה לאחר מכן החלה ללמוד ציור אצל טובה ריכטר. בשנים 1959–1960 למדה נתה אצל מינה זיסלמן, ואחר כך בשנים 1962–1963 למדה במכון אבני בתל אביב. בין מוריה היו יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי. מאז הרבתה לסייר, לצייר ולהציג בגלריות ובמרכזי אמנות שונים בישראל ומחוצה לה, ומדי פעם שהתה תקופות ממושכות בלונדון ובפריז.
כתלמידה של שטרייכמן וסטימצקי שמה של נתה נקשר ל"אופקים חדשים", והיא שילבה את האור והצבע הישראליים שאופייניים לסגנון זה, יחד עם הסגנון האירופאי של אור רך יותר, ושל ארגון ואיפוק. היא פיתחה סגנון אישי משלה - נופים ודיוקנאות אקספרסיביים, שהפכו מופשטים יותר ויותר, עם משיכות מכחול עזות ובוטות ועם צבעים חיים וחזקים על בדים גדולים מאוד. נתה הייתה ציירת נמרצת מאוד, שהטיחה צבעים בבד, וציירה רק בעמידה, כדי להשיג את עוצמת ותנופת המכחול. כמה מבקרים כינו את סגנונה "גברי", והופתעו מהניגוד הבולט בין דמותה השברירית והאלגנטית, לבין ציוריה הגדולים והבוטים. לאחר פטירתו של בנה הבכור דדי, בשנת 1996, הפכו ציוריה למופשטים ורוחניים יותר.
נתה הייתה חברה באגודות הציירים בישראל, בפריז ובלונדון, והמשיכה להציג בתערוכות קבוצתיות חשובות וגם בתערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה, ולזכות בשבחים ובפרסים. עבודותיה נמצאות באוספים פרטיים וכן ובמוסדות ציבור בישראל ובחוץ לארץ, ובהם במוזיאון תל אביב לאמנות, בבניין הסוכנות היהודית, אוניברסיטת תל אביב, בית ההסתדרות, בית התנ"ך, ובניין האספה הלאומית הצרפתית (פריז).
נתה נפטרה בביתה בתל אביב. נקברה בבית העלמין קריית שאול.
תערוכות יחיד
בשנת 1965 הציגה תערוכת יחיד ראשונה בגלריה צ'מרינסקי בתל אביב. ומאז השתתפה בתערוכות רבות, בעיקר בחוץ לארץ.
בשנת 1988 ערכה תערוכה רטרוספקטיבית במשכן לאמנות בחולון, והאוצר היה הצייר יחזקאל שטרייכמן, שגם נשא את דברי הפתיחה.
בשנת 2001 הציגה בבית האמנים בתל אביב, תערוכה מעבודותיה המגוונות שציירה בישראל ומחוצה לה, ובהתאם לכך נקבע שם התערוכה "בין עין כרם לפריז". האוצרת הייתה פרופ' גילה בלס, שעוד קודם לכן חקרה את יצירתה של נתה, ובשנת 2000 פרסמה עליה ספר בשם נתה קפלן.
קרן על שמה
בשנת 2006 נוסדה קרן על שמה של נתה דושניצקי-קפלן מטעם מוזיאון תל אביב, המעניקה פרס שנתי בסך 40 אלף שקל לאמן ישראלי. בין הזוכים: יהודית לוין ואלימה. הקרן נוצרה ביוזמת בנה ליאור דושניצקי, יזם ומנהל פרויקטים בעל חברת לינב, האחראי על הקמתם של דיזנגוף סנטר, המשכן לאמנויות הבמה והפרויקט של ככר הבימה.
נסרין מוחמדי
נסרין מוחמדי (1937–1990) הייתה אמנית הודית הידועה בעיקר בזכות רישומיה, ונחשבת היום לאחת האמניות המודרניות החשובות ביותר שפעלו בהודו. למרות היותה אלמונית יחסית במהלך חייה מחוץ לארץ הולדתה, עבודתה של מוחמדי זוכה להכרה יוצאת דופן בעולם האמנות הבינלאומי בעשורים האחרונים. עבודתיה הוצגו, בין השאר, במוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בניו יורק, ב (KNMA) בניו דלהי, ב בקאסל, גרמניה, וב בניו יורק, שהציגה בשנת 2003 את תערוכת היחיד הראשונה של מוחמדי מחוץ להודו.
חיים וקריירה
מוחמדי נולדה בשנת 1937 בקראצ'י, הודו, (כיום במערב פקיסטן). היא נולדה למשפחת טיבאג'י המיוחסת, והייתה אחת משמונה ילדים. אמה נפטרה כשהייתה צעירה מאוד ואביה היה בעלים של חנות לציוד צילום בבחריין, ועסק ביזמות עסקית. מוחמדי עברה יחד עם משפחתה למומבאי ב-1944, ולאחר מכן, בין השנים 1954 ל-1957 למדה ב בלונדון. לאחר שהתגוררה במשך זמן קצר עם משפחתה בבחריין, זכתה במלגת לימודים בפריז, שם התגוררה מ-1961 עד 1963 ועבדה בסדנה להדפס. עם שובה להודו, הצטרפה למכון בהולבהאי לאמנויות במומבאי, שם התחברה עם אמנים אחרים שפעלו באותה תקופה, כמו מ.פ. חוסיין וטייב מהטה. תערוכת היחיד הראשונה שלה הוצגה בגלריה 59 זמן מה לאחר שהצטרפה למכון בהולבהאי.
בשנת 1972 עברה מוחמדי לוואדודארה ללמד אמנות ב, ונשארה שם עד מותה ב-1990. במהלך חייה טיילה במדינות אחרות, בין היתר בכווית, בבחריין, ביפן, בארצות הברית, בטורקיה ובאיראן. טיולים היו מקור השראה למוחמדי, שצילמה וניהלה יומנים לאורך כל חייה, והיא הושפעה בעיקר מהמדבריות, מהאדריכלות האסלאמית ומאסתטיקת הזן שאליהם נחשפה במהלך מסעותיה. בעשור האחרון לחייה, התפקודים המוטוריים של מוחמדי הידרדרו בהדרגה והיא אובחנה עם מחלת הנטינגטון. עם זאת, היא הצליחה לשמר את השליטה ביד שאיתה נהגה לצייר, והמשיכה ליצור עד מותה בגיל 53.
השפעות
מוחמדי מזוהה לרוב עם אגנס מרטין, ובשנת 2007 עבודותיהן הוצגו יחד בדקומנטה בקאסל, גרמניה. השימוש התכוף של מוחמדי ברשתות ובקווים מזכיר את עבודתה של מרטין, אך מוחמדי עצמה לא הייתה מודעת לאמנית האמריקאית ולציוריה עד לשלב מאוחר בחייה.
ידוע שמוחמדי הייתה בקשר הדוק עם רבים מהאמנים המובילים בהודו בשנות ה-60 וה-70. למרות החיבור שלה עם הקבוצה הזו, והנטייה הכללית לעבודה פיגורטיבית או ייצוגית, מוחמדי יצרה סגנון ייחודי משלה והמשיכה בחיפוש אחר אוצר דימויים אישי שדרכו ראתה את העולם ותארה אותו.
ביומניה מתייחסת מוחמדי לקזימיר מלביץ' ולווסילי קנדינסקי, ומתארת את השפעותיהם על יצירתה. ואכן, קונסטרוקטיביזם וסופרמטיזם משמשים לעיתים קרובות לתיאור עבודותיה, שחולקות לא רק שפה גיאומטרית עם תנועות אלו, אלא גם מונעות מדחף דומה לזיקוק סדר פורמלי שיטתי מהטבע. עם זאת, נראה שהליריות ביצירתה של מוחמדי, בניגוד לדייקנותה וקפדנותה, הושפעה מההיבטים הפיוטיים והרוחניים של פול קלה ושל וסילי קנדינסקי. בשנת 1970, כתבה מוחמדי ביומנה, "שוב אני נרגעת מקנדינסקי - הצורך לקחת מסביבה חיצונית ולהביא לה הכרח פנימי".
השוואות לבני דורה של מוחמדי נפוצות גם בכתיבה על עבודתה. היא מזוהה לעיתים קרובות עם המינימליזם האמריקאי של שנות ה-60 וה-70 ועם אמנים כמו קרל אנדרה, בארנט ניומן, מארק רותקו, וג'ון קייג'. על אף שלא קיים קשר הדוק בין יצירותיהן מבחינה פורמלית, אווה הסה משמשת גם היא כדוגמה השוואתית למוחמדי, במיוחד בכריזמה וברגישות שהפגינה.
למסעותיה הנרחבים של מוחמדי הייתה גם השפעה עצומה על עבודתה. דרכם היא נחשפה לאמנים ואמניות מכל העולם, ונחשפה למסורות במסעותיה ביבשת אסיה. ההיבט הרגשי המובהק של עבודתה מושפע מהפואטיקה של הזרם הסופי, והשילובים שהיא יוצרת בין גיאומטריה וערבסק הושפעו מחשיפתה לאמנות אסלאמית, ובמיוחד לארכיטקטורה באיראן, בטורקיה ובראג'סטאן. עבודתה של מוחמדי מושפעת גם מזן בודהיזם, שאותו אימצה מבחינה רוחנית. הדבר בולט במיוחד ברעיונות שעוסקים במרחבים של ריק ומלא. כמו כן, מוחמדי התעניינה באריגה - במספר מתצלומיה מופיעים נולים ומכונות טקסטיל - שמופיעים גם בטקסטורה המעוצבת ובקווים המצטלבים בעבודתה.
עבודה
עבודתה של מוחמדי מתנגדת לקטגוריזציה - תוצאה של מאמץ מתמשך ליצור אוצר דימויים אינדיבידואלי. בחלק מעבודותיה המוקדמות אפשר לראות ניסיונות ללכוד את הצורה האנושית, ואמצעי העבודה המועדף עליה היה עיפרון ונייר. עבודתה מורכבת מקווים עדינים אך מכוונים. על אף שהשאירה לעיתים קרובות יצירות ללא כותרת וללא תאריך, מבקרים רבים חילקו את יצירותיה לשלוש תקופות כלליות: תקופה מוקדמת של סקיצות וקולאז' בשנות החמישים עד אמצע שנות השישים, "תקופה קלאסית" של דימויים גאומטרים אבסטרקטיים, כולל רישומים המבוססים על רשת בעט ובדיו, ורישומים בוגרים בשנות ה-70 וה-80.
צילום
החל משנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60, החלה מוחמדי לצלם את סביבתה. הצילומים שלה היו יותר מאשר דוקומנטריים. תמונות שצילמה בשנות ה-80, למשל, כמו עבודתה המאוחרת בעט ובדיו, הן מופשטות עד כדי חוסר ייצוג. חברתה והיסטוריונית האמנות גיטה קפור קבעה שצילומיה יוצרים "אלגוריה של עקירה בין הסובייקט לאובייקט". על אף שתצלומיה מעולם לא הוצגו במהלך חייה, הם היו נתונים לתהליך אמנותי קפדני כמו זה שבו השתמשה מוחמדי בביצוע רישומיה.
התערוכה הראשונה של עבודות הצילום של מוחמדי מחוץ להודו הייתה ב-2003, בגלריית טלוואר בניו יורק. הצילום שלה התבסס על נושאים כמו נופי מדבר, נופי ים, דפוסי אריגה, האדריכלות של פטהפור סיקרי ומבנים מודרניים.
שמש-שום-אוכין
שמש-שום-אוכין היה מלך בבל בתקופת השושלת העשירית האשורית של בבל. הוא מלך בבבל בין השנים 648-668 לפנה"ס. הוא היה נסיך אשורי, בנו השני של המלך האשורי אסרחדון, שמלך על בבל לפניו.
היסטוריה
סין-אידינה-אפלה, שהיה הבן הבכור של אסרחדון, היה יורש העצר ומת בשנת 672 לפנה"ס. אסרחדון מינה את אשורבניפל, אחיו הצעיר של שמש-שום-אוכין, ליורש עצר על אשור, ואת שמש-שום-אוכין הועיד למלוך על בבל, שהייתה באותה עת ממלכה וסאלית של אשור. הסדר זה גרם למחלוקות באשור. אחד מנושאי המשרה בפקידות של אשור, כתב מכתב אזהרה לאסרחדון כנגד הסדר זה. המושלים במחוזות של אשור ובמדינות הווסאליות נדרשו להישבע שהם מקבלים את ההסדר הזה, והם התחייבו לעזור לאחים לעלות למלוכה בהתאם למה שנקבע בעת מותו של אסרחדון. נוסח השבועה היה:.
אסרחדון מת במפתיע בעת מסע מלחמה בעקבות מרד שהתרחש במצרים בתקופתו של המלך תהרקה. רק פעולתה התקיפה של סבתו, נַקִיַה-זַכּוּתּוּ, אלמנתו של סבו סנחריב ואמו של אביו, העלתה את אשורבניפל לשלטון באשור, וזאת בניגוד לרצונם של פקידי החצר וחלק מהכהונה. היא השביעה את תושבי הממלכה בשבועת נאמנות נוספת לאשורבניפל. שמש-שום-אוכין, שהיה מבוגר יותר, הפך למלך בבל. ההסדר נועד להחמיא לבבלים על ידי מתן מראית עין של עצמאות.
בשנת 668 לפנה"ס, החזיר שמש-שום-אוכין את פסלו של האל מרדוך, אשר נלקח על ידי סבו סנחריב, בחזרה לבבל. בשנה לאחר מכן, בטקס יום השנה החדשה, הוא לקח את ידו של האל בל והפך למלך החוקי של בבל.
שטח השליטה של ממלכת בבל כלל את העיר בבל, והערים בורסיפה, כותה וסיפר. כשליט העליון, המשיך אשורבניפל להקריב קורבנות בערים הללו, בעוד ששמש-שום-אוכין היה השליט הריבוני של הדרום רק בתאוריה. אשור החזיקה חיל מצב בניפור וכמה ממושלי המחוזות הדרומיים ניסו לקבל הטבות ממנה. מכתבו של סין-בלסו-איקבי, מושל העיר אור, מראה כיצד הוא ניסה להתחבב על אשורבניפל.
אשורבניפל השאיר לעצמו את האחריות על הגנת בבל ומדיניות החוץ. שמש-שום-אוכין עסק בכלכלת הממלכה ובבעלות על קרקעות. אשורבניפל לקח תפקיד פעיל בשיקום מקדשים בדרום. אסטלה שנמצאת כעת בלונדון מנציחה את עזרתו בשיקום מקדש אסגילה. אסטלה אחרת מתארת איך הוא שיקם את מקדשו של האל נבו בבורסיפה. בתקופה זאת, חזרה השפה השומרית לתחיה ושימשה כשפה רשמית. לתקופה מסוימת השילוב הזה בין שני האחים עבד. בהמשך הושפע שמש-שום-אוכין מהלאומיות הבבלית וטען שהוא ולא אחיו הצעיר הוא היורש האמיתי של מלכי האימפריה המסופוטמית, ששטחה נמתח בין שטח איראן של היום עד לים התיכון, והרי הקווקז ועד ערב וצפון אפריקה.
בשנת 656 לפנה"ס יזם שמש-שום-אוכין ברית סודית במטרה למרוד באשור. בין שותפיו היו נבו-בל-שומת (Nabu-bel-shumate) מלך בשושלת ארץ-הים, ממלכת עילם, שבטי הכשדים בדרום, המלכים של שבטי הגותים, המלוהה (Meluhha), מצרים העתיקה ושבטים ערבים מערב. נסיגת עילם המובסת מהברית, הביאה את שמש-שום-אוכין לתקוף את אשור בסוף שנת 652 לפנה"ס, בלי לחכות לסיוע ממצרים. אשורבניפל המופתע הצליח לגייס את כוחותיו. לאחר שנתיים של מאבק, בורסיפה ובבל היו נצורות, עילם הובסה ונהרסה. לאחר 4 שנות מרד, בשנת 648 לפנה"ס, נכנעה העיר בבל.
שבר של טקסט מאנלים של אשורבניפל שנחפרו בכלח, מציין ששמש-שום-אוכין נפצע על ידי חץ. בטקסט אחר נכתב שהוא זרק את עצמו לתוך ארמונו הבוער בעת שבבל נכבשה על ידי כוחות אשור. לאחר מותו.
יורשו של שמש-שום-אוכין על כס המלוכה בבבל היה כנדלנו, שמונה על ידי אשורבניפל.
מצודת החקרא
מצודת החקרא (ביוונית: Aκρα, אקרא) הייתה מצודה בירושלים, שנבנתה על ידי המלך אנטיוכוס אפיפנס בשנת 167 לפני הספירה, תקופת השלטון הסלאוקי בארץ ישראל. המצודה נותרה מעוז של הסלאוקים ותומכיהם המתייוונים במהלך מרד החשמונאים ותקופת שקיעת השלטון הסלאוקי במקביל להתחזקות האוטונומיה החשמונאית, עד שחרבה בידי שמעון התרסי בשנת 141 לפני הספירה וסימלה בחורבנה, שהיה ליום חג יהודי למשך שנים רבות, את החלת הריבונות החשמונאית על ירושלים כולה ועל ארץ ישראל.
היסטוריה
מקור השם "חקרא" במילה היוונית "אַקְרָא" שפירושה מצודה (בארמית: "חקרא"). המקורות העתיקים המספרים על החקרא בירושלים הם ספר מקבים א, שנכתב ככל הנראה במחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס, וההיסטוריון היהודי יוספוס פלביוס (יוסף בן מתתיהו), שהתבסס על ספר מקבים, אך כתב את ספריו בסוף המאה ה-1 לספירה, מעל 200 שנה לאחר שהמצודה נהרסה. מצודת החקרא נבנתה בירושלים בסמוך לשנת 167 לפנה"ס על ידי אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס):
יהודה המכבי (166–160 לפנה"ס)
גם לאחר ניצחונו של יהודה המכבי בקרב בית חורון (166 לפנה"ס), המצב בעיר נשאר כשהיה ערב מרד החשמונאים: "וירושלים הייתה שממה כמדבר, אין יוצא ואין בא מבניה והמקדש היה למרמס ובני הנכר בחקרא משכן לגויים". כאשר יצא גורגיאס במהלך קרב אמאוס (165 לפנה"ס) להתקפת-פתע לילית על המחנה של יהודה המכבי, "היושבים בחקרא היו לו מורי דרך". לאחר קרב בית צור בשנת 164 לפנה"ס, הגיע יהודה לירושלים וציווה להתגרות באנשים השומרים את החקרא ובכך להעסיק אותם עד שיסיים את טיהור בית המקדש. אך גם לאחר שחרור ירושלים וטיהור המקדש, נותרה החקרא בידי הסלאוקים ותומכיהם היהודים המתייוונים: "והאנשים אשר בחקרא היו סוגרים על ישראל סביב למקדש ומבקשים רעות על הכל, ויהיו מסעד לגויים". שומרי החקרא היו מגיחים, פוגעים והורגים מבין העולים לבית המקדש להקריב קורבנות. בשנת 163 לפנה"ס צר יהודה המכבי על החקרא וכמה מהנצורים הלכו אל המלך אנטיוכוס החמישי (בנו של אנטיוכוס אפיפנס, שהיה נער צעיר) וביקשו את עזרתו: "אנשים מבני עמנו שמו מצור על החקרא... והנה עתה הם שתים על החקרא בירושלים ללכדה... ואם לא תמהר לקדם אותם, יעשו גדולות מאלה ולא תוכל לעצור אותם". בעקבות זאת, יצא ליסיאס, האפוטרופוס של המלך, עם צבאו בקיץ 162 לפנה"ס וצר על בית צור, מה שאילץ את יהודה להפסיק את המצור על החקרא על מנת לצאת לעזרתה (קרב בית זכריה). בירושלים נוצר מעין "מאזן אימה" בו שלטו היהודים באזור הר הבית, בעוד שהסלאוקים ותומכיהם שלטו במצודת החקרא, וכל צד משתמש בשטח שבשליטתו על מנת לפגוע בצד השני.
לאחר קרב כפר שלמא בשנת 162 לפנה"ס, ברח ניקנור עם חייליו ל"עיר דוד", היא החקרא שבירושלים. על פי ספר חשמונאים ב, לאחר שנהרג ניקנור בקרב חדשה (161 לפנה"ס), ציווה יהודה המכבי "לקרוא לאנשים אשר בחקרא" ולהראות להם את ראשו, שנתלה על חומת המצודה.
שמעון (143–134 לפנה"ס)
נפילת החקרא סימנה את סופו של השלטון הסלאוקי בארץ, ואת סופם של המתייוונים. יום כ"ג באייר נקבע כיום חג. גירוש אנשי החקרא מוזכר במגילת תענית:
לאחר גירוש אנשי החקרא, הרס שמעון את מגדליה ואת ביצוריה והותיר את החצרות הפנימיים ואת החומות, וזאת על מנת לקיים את הכתוב בישעיהו, "והיה באחרית הימים נכון יהיה הר בית-ה' בראש ההרים ונישא מגבעות", אשר פורש על ידי שמעון פשוטו כמשמעו כי חל איסור דתי לבנות בסמוך לבית המקדש בניין הגבוה ממנו.
על פי יוסף בן מתתיהו, הרס שמעון את החקרא "עד היסוד", כדי שלא תוכל "לשמש מעוז לאויבים שיכבשוה" ולהרע ליהודים כמו בעבר. הארכאולוג מאיר בן דב טוען, כי שמעון "אמנם יכול היה לשמר את המצודה בידו ולנצלה לצרכיו בתחומי בירתו, אבל הוא בחר בדרך ההרס והחריבה עד היסוד, מפני שחש בחולשת השלטון הסורי-יווני באותו זמן. בעתיד, זאת ידע, עלולים הסורים-יוונים להתגבר על חולשותיהם ולתבוע בעלות על המצודה, ובמקרה כזה לא יהיה מנוס מלהחזירה להם. כדי למנוע אפשרות זו הרס את המצודה כליל". על פי יוסף, לאחר שהרס את החקרא, החליט שמעון "לפרק גם את ההר שעליו עמדה החקרא", כדי שבית המקדש יהיה גבוה ממנו. הוא שכנע את העם להירתם למיזם ובכך החלה פעולת הרס שארכה שלוש שנים ובסופה הגיעו עד "המישור החלק" ו"מאותו זמן ואילך התנשא בית המקדש מעל לכול". ההורסים הגיעו לסלע היסוד, כך שבימיו של יוסף בן מתתיהו לא נותר מהחקרא שריד. יוסף מספר שממול גבעת החקרא הייתה גבעה נוספת, נמוכה ממנה, "ועמק רחב הפריד בין שתיהן", אולם החשמונאים סתמו את העמק כדי "לחבר את העיר אל בית המקדש ועדרו את ראש חקרא והשפילו את קומתה, למען אשר יתרומם בית המקדש עליה".
זיהוי מקום החקרא
מיקומה של החקרא לא התפרש במקורות, אולם ברור שהיא הייתה סמוכה מאוד לבית המקדש. ההנחה המקובלת במחקר היא שהחקרא הייתה ממוקמת מדרום לבית המקדש, אך יש החולקים על כך, וכן רבו הדעות באשר למיקומה המדויק. לאורך השנים הועלו הצעות שונות על ידי ארכאולוגים שונים:
יצחק פונדק
יצחק פונדק (פונדיק) (13 ביוני 1913 – 27 באוגוסט 2017) היה מפקד בחזית הדרום במלחמת העצמאות, מפקד הנח"ל ומפקד גייסות השריון.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש כראש צוות הקמת העיר ערד וכראש המועצה המקומית הראשון ושגריר ישראל בטנזניה, בזנזיבר, בגואטמלה ובאל סלוודור. בשנת 1971 שב מפרישתו לצה"ל ושימש כמושל רצועת עזה וצפון סיני עד 1973.
שנותיו המוקדמות
פונדק נולד בסמיאטיץ' שבפולין, בנם של אסתר ושלמה פונדיק. בילדותו גדל בכפר נוז'ץ. עלה לארץ ישראל באפריל 1933 במסגרת החלוץ, בספינה האיטלקית "מרתה וושינגטון". באותה שנה הצטרף לארגון "ההגנה" במגדיאל וב-1936 השתלב במנגנון הקבע של הארגון. ב-1939 עבר קורס מפקדי מחלקות ביבנאל. הוא מונה לסגן מפקד גדנ"ע בתל אביב. היה מדריך ראשי במחוז המרכז ב-1944 ומפקד נפת "גרשון" בדרום בשנים 1945–1947.
שרות לאחר מלחמת העצמאות
לאחר תום המלחמה הקים את הנח"ל. הוא עבר השתלמות קציני שריון בכירים בצרפת וב-1953 מונה למפקד הראשון של גייסות השריון שהורכבו מחטיבה 7 וחטיבה 27. הוא היה חבר בוועדת חקירה שמינה ראש הממשלה משה שרת לחקירת אסון מעגן. בשנת 1954 הבטיח לו הרמטכ"ל משה דיין להעלותו מדרגת אלוף-משנה לדרגת אלוף, אך הבטחה זו לא קוימה על ידי דיין ומחליפו חיים לסקוב. ב-1956 פונדק סיים לימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית, ובמקביל שימש יועץ למשלחת הרכש של משרד הביטחון בארצות הברית. בשובו לישראל פרש מצה"ל.
תפקידים בשרות הציבורי
לאחר שחרורו ב-1959 מונה למשנה למנכ"ל משרד העבודה. ב-1962 מונה למנהל חבל ערד וב-1965 נבחר לראש המועצה הראשון. הוא שליווה ופיתח את היישוב בשנותיו הראשונות. בשעתו שיתף פונדק פעולה עם האדריכל יונה פיטלסון בתכנון ובפתוח העיר, שהפכה תוך זמן קצר לדוגמה המובהקת ביותר להתיישבות עירונית בישראל הצעירה ולתכנון עירוני חדשני. עם פרישתו מתפקיד זה, נתמנה ב-1965 לשגריר ישראל בטנזניה ובזנזיבר. בשנת 1971 הוחזר לצה"ל על ידי שר הביטחון משה דיין, ועל אף התנגדותו של הרמטכ"ל חיים בר-לב, הוא מונה למושל רצועת עזה וצפון סיני בדרגת תת-אלוף. באפריל 1971 הופרד המנהל האזרחי מהממשל הצבאי והאחריות על הרצועה פוצלה בין מפקדה צבאית בראשות דוד מימון והמנהל האזרחי בראשות פונדק. במהלך כהונתו בראשות המינהל האזרחי היו לו עימותים רבים עם הפיקוד הצבאי ועם אלוף פיקוד הדרום אריאל שרון על דרכי הטיפול ברצועה. כיהן בתפקיד עד תחילת 1973 ומונה לשגריר ישראל בגואטמלה ובאל סלוודור תפקיד בו כיהן במשך כשנתיים. ב-1976 שימש מתאם פעולות הממשלה בגליל ולאחר מכן היה במשך שלוש שנים בשליחות מטעם הסוכנות היהודית בארגנטינה.
לאחר הפרישה
פונדק היה חסיד תוכניות ליישוב פליטי 48 בצפון סיני. מאז האינתיפאדה הראשונה תמך בפינוי חד צדדי של רצועת עזה. באשר למניעת ירי הטילים מעזה המליץ להשיב בירי תותחים ולגרום להרג של מאות.
ב-1991 ביקש מחילה מהיישוב ניצנים על שלא הגן עליו מספיק. מאיר פעיל טען שהוא לא היה צריך לבקש סליחה ושהוא אינו מבין את מה שקרה. בשנת 2003 נסע במיוחד לארצות הברית על מנת לבקש סליחה ממפקד פלוגה שהדיח שלא בצדק.
בשנת 1996 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
מתיאורים שונים של חייליו, אוסף של יוצאי שכונות עוני, יוצאי האצ"ל, המגינים על יישובי השומר הצעיר, ועולים חדשים שטרם למדו את השפה העברית, מתקבל רושם של מפקד שהיו מוכנים ללכת אחריו באש ובמים. ואכן חלק מחייליו שמרו על קשר איתו במשך שנים רבות.
בשנת 2000 יצא לאור ספר זיכרונותיו הראשון, "חמש משימות", ובשנת 2005 יצא לאור ספרו השני, "אדם לכל עת".
באוגוסט 2013 העניק הרמטכ"ל בני גנץ לפונדק דרגת ייצוג של אלוף, בעקבות הבטחה שקיבל ממשה דיין בשנת 1954, הרמטכ"ל באותה עת, ואשר לא קוימה מאז. דרגת האלוף הוענקה לפונדק באופן רשמי ב-20 באוגוסט 2013 בקריה בתל אביב, במעמד שר הביטחון משה (בוגי) יעלון ומשפחתו של פונדק.
נפטר ב-27 באוגוסט 2017, בגיל 104, ונטמן לבקשתו בבית הקברות של קיבוץ ניצנים, לצד רעייתו, מאשה, וסמוך לקברי הלוחמים שנפלו במלחמת העצמאות. הותיר אחריו שלושה ילדים.
ייאסו השני, קיסר אתיופיה
ייאסו השני (געז: ኢያሱ, עברית: יהושע השני) 21 באוקטובר 1723 - 27 ביוני 1755 היה קיסר אתיופיה 19 בספטמבר 1730 - 27 ביוני 1755, הוכתר בשם "עלם סגד השני" (געז: ዓለም ሰገድ, עברית: לו סוגד העולם). ייאסו היה בנם של הקיסר בקפה והקיסרית מאנטאווב.
שלטונו
קצת אחרי שהוכרז כקיסר, החל מרד כנגדו בראשות אצה חאזקאיס שטען לכתר צעד עם צבאו לתוך גונדר והקיסר נמלט מהבירה, העם לא ראה בחאזקאיס שליט לגיטימי והוא הודח על ידי צבא של 30,000 חיילים שהגיעו מגוג'אם. לאחר חזרתו לבירה ייאסו מינה את אמו מאנטאוואב לרגנט/סגן-הקיסר ולשליטה משותפת. בעקבות זאת הקיסרית מאנטאווב החזיקה בסמכויות משמעותית תחת שלטון בנה ונכדה.
אף על פי שאמו הייתה היועצת הראשית שלו ייאסו היה קיסר לא יעיל ולפי פאול האנז, על ייאסו:
ראמאדיוס פרוטקאי כותב על ייאסו ש:
על מנת לקבל את אמון העם ייאסו יזם מערכה צבאית כנד סולטנות סנאר שהסתיים בתבוסה של הצבא האתיופי בקרב נחל דינדר ב-1738 שבו נלקחו על די סאנר חתיכה מהצלב האמיתי שלאחר מכן אתיופיה שלמה עבור החזרתו כ-8,000 אונקיות זהב. מפלה זו של אתיופיה גרמה לייאסו להבין שהוא לא מנהג צבאי כפי שדונלד לווין כותב:
בהמשך שלטונו ייאסו כעס על הקשר הרומנטי שהתרחש בין אמו הקיסרית לבין חבר צעיר מבית המלוכה, מאהב של מאנטאווב היה בנה של כלתה רומניוורק שהייתה אחותו של בעלה שנפטר בקפה. מערכת היחסים בין מאנטאווב עם אחיינו של בעלה היה סקנדל גדול שהקיסר היה מזלזל בו ולכן היה נקרא ייאסו מאלמל - ייאסו המגדל מכיוון שהוא היה צריך לגדל את אמו לא לעשות כך. למרות כל זאת מאנטאווב והמאהב שלה ילדו שלוש בנות שאחת מהם וויזרו אסתר שנישאה לראס מיכאל סהול, ייאסו נעשה נאוד מקושר לאחיותיו החורגות אך עדיין נטר טינה לאביהם שהוביל למותו של אביהם בדחיפה מצוק ליד אגם טאנה ב-1742.
ייאסו החל לחלות במאי 1755 וטענת בית המלוכה הייתה שהורעל על ידי אחותו מאלמל ייאסו בנקמה על רצח אביה. מותו של ייאסו הכה את מאנטאווב אמו תדהמה ולכן החליטה לפרוש לארמון שלה בקסקואם אך לאחר שכנוע של אצילים רבים היא חזרה בה.
פדץ
פדץ (באיטלקית: Federico Leonardo Lucia, Fedez; נולד ב-15 באוקטובר 1989) הוא זמר וכותב שירים איטלקי.
ביוגרפיה
פדריקו לוצ'יה נולד במילאנו שבאיטליה וגדל בעיירה בוצ'ינסקו. בשנת 2007 הוא הוציא את שירו הראשון. בשנת 2011 הוא הוציא את אלבום הראשון בתקציב של 500 אירו בלבד. האלבום השלישי שיצא בשנת 2013 נמכר תוך מספר שבועות ב-60 אלף עותקים ותוך שנה עלה מעל 150 אלף. הוא זכה לדרגת "פלטינה 3" באיטליה. בשנים 2014, 2017 ו-2019 הוא הוציא אלבומים חדשים וכולם זכו להצלחה, הגיעו למקום ראשון במצעד באיטליה ולמכירות בדרגת "פלטינום *3".
בשנת 2013 נכנס לחבר השופטים של תוכנית X Factor בגרסה האיטלקית, ומאז השתתף כבר במספר עונות של התוכנית.
בשנת 2013 הקים חברת תקליטים עצמאית ביחד עם הזמר האיטלקי J-Ax. למרות זאת, את האלבומים האחרונים הוא הוציא תחת סוני מיוזיק אנטרטיינמנט.
חיים אישיים
נשוי לקיארה פראני אשת עסקים בתחום האופנה.
הזוג התארס בהופעה של פדץ בורונה אל מול המצלמות. החתונה התקיימה בנוטו, סיציליה בספטמבר 2018. לזוג בן שנולד בתחילת 2018 בשם ליאו ובת שנולדה במרץ 2021 בשם ויטוריה. מתגוררים במילאנו ולוס אנג'לס.
יחידת השוטרות
מאחר שגפני העדיפה לשוב לתפקידה במטה הארצי, ולא לפקד על השוטרות בשטח, פנתה המשטרה לחפש אחר קצינה מתאימה בצה"ל. מנהל הסגל בצה"ל המליץ על נעמי שדמי, קצינה בחיל נשים, כמתאימה לפקד על יחידת השוטרות החדשה, והיא הסכימה לקבל את התפקיד. שדמי התגייסה למשטרה וקבלה דרגת מפקח. בתחילה שירתו השוטרות בזוגות בפיקוח על התנועה. שדמי דאגה לצייד אותן במדים מתאימים, בהם כובע הולם ונעליים נשיות נוחות ותיקים נוחים לצורך מילוי תפקידן. במשך הזמן הן הורשו לנוע בקטנועים ובניידות.
אחת משוטרות היחידה, יונה קוממי, נפלה ב-29 באוגוסט 1965 תוך מילוי תפקידה, כשרדפה אחרי רוצח חמוש ונרצחה על ידו. על פועלה, עוטרה קוממי בעיטור הגבורה.
תוכנית הגרעין האיראנית
פיתוחה של תוכנית הגרעין האיראנית החל בשנות ה-60 של המאה ה-20. בתקופת השאה מוחמד רזא פהלווי זכתה איראן לסיוע אמריקני, צרפתי וגרמני בפיתוח תוכנית גרעין אזרחית למטרות שלום (ייצור חשמל).
ארץ: הקונפליקט האחרון
ארץ: הקונפליקט האחרון (באנגלית: Earth: Final Conflict) היא סדרת דרמה מדע בדיונית שנהגתה על ידי ג'ין רודנברי (היוצר של מסע בין כוכבים) שלאחר מותו הופקה בפועל על ידי אשתו מייג'ל בארט שגם כיכבה בה.
הרקע לעלילה
בתחילת המאה ה-21, גזע חייזרי הנקראים "טיילונים" מגיעים אל כדור הארץ. בתמורה לקבלת מקלט על כדור הארץ, מציעים הטיילונים לבני האדם גישה אל הטכנולוגיה המתקדמת שלהם. כתוצאה מכך, מחלות, זיהום ומלחמות כמעט שנעלמים מן העולם. למרות כל היתרונות, ישנם אנשים המתנגדים לטיילונים וסבורים כי יש להם מניעים נסתרים. ישנה מחתרת הפועלת כנגד הטיילונים. הטיילונים אינם רשעים ואינם מנסים להשתלט על כדור הארץ (מלבד זואור - אחד המנהיגים החזקים של הטיילונים). הטיילונים אינם יכולים עוד להתרבות. דא'אן (לני פרקר) הוא אחרון הטיילונים שנולד לו צאצא. צאצאו - זואור (אניטה לה סילבה) נולד עקר והטיילונים על סף הכחדה. מטרתם הראשונית היא לברר כיצד בני האדם יכולים להאריך את חייהם. לטיילונים יש מטרה נסתרת: להנדס גנטית את בני האדם כדי להילחם באויב המר של הטיילונים - הג'ארידיאנים - שלהם יש שורשים טיילונים. תוך כדי הניסיונות, הם מפרים את זכויות האנוש של בני האדם כדי להשיג את מטרתם. הג'ארידיאנים מאמינים כי אי יכולתם של הטיילונים להתרבות היא פסיכולוגית.
תוכנית הגרעין האיראנית
לאחר המהפכה האיראנית ב-1979, בעקבות עמדתו של מנהיג איראן, רוחאללה ח'ומייני, שדגלה בכך שפיתוח נשק גרעיני לא עולה בקנה אחד עם האסלאם, ומאחר שהופסק הסיוע המערבי לתוכנית, הושעתה התוכנית. היא חודשה לאחר מותו של ח'ומייני. איראן הסתפקה בשותפות עם ארגנטינה, רוסיה וסין, בפיקוח הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א). ונקראה הפרויקט אמאד.
עם הזמן גברה הערכה בעולם שאיראן שואפת בחשאי להשתמש בתוכנית הגרעין שלה גם כדי לקדם את האפשרות לייצור נשק גרעיני בעתיד. באוגוסט 2002 חשפה קבוצת אופוזיציה איראנית מידע על כורים גרעיניים חשאיים בנתנז ובאראק שאיראן לא הכריזה עליהם. למרות שהיה מדובר בהפרת ההסכם הדו-צדדי בין איראן לסבא"א ליישום האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני שאיראן חתומה עליה, הסוגיה לא הופנתה למועצת הביטחון של האו"ם כמקובל, עקב התנגדותן של רוסיה וסין, עד פברואר 2006. לאחר חודשים של דיונים, החלטות "סנקציות מרוככות" התקבלו במועצת הביטחון ב-23 בדצמבר 2006 (מספר 1737), ב-24 במרץ 2007 (מספר 1747) וב-4 במרץ 2008 (מספר 1803) לאור סירובה של איראן לחדול מהעשרת אורניום. במקביל גברה ההתנגדות לתוכנית הגרעין האיראנית שלבשה צורות שונות. בכירי המשטר האיראני טוענים כי מטרת תוכנית הגרעין היא הפקת אנרגיה בלבד, אך מנהיגי אירופה, ארצות הברית וישראל הביעו ביטחון כי איראן חותרת לפצצה גרעינית.
ב-8 בנובמבר 2011 פורסם דוח חמור של סבא"א, לפיו איראן מבצעת ניסויים ופעולות שמטרתם היחידה היא פיתוח נשק גרעיני. עם זאת, באוגוסט 2012 פורסמה הודעה רשמית של דובר הבית הלבן לענייני ביטחון, המסכמת את עמדת גופי המודיעין הצבאיים, ובה נאמר:
בדו"ח של סבא"א ממאי 2014 נקבע כי במסגרת משא ומתן של איראן עם המעצמות ניטרלה איראן כ-80% מהאורניום שלה שמועשר ברמה גבוהה, ונותרו ברשותה פחות מ-40 ק"ג, כחמישית מהנחוץ לנשק גרעיני.
ב-14 ביולי 2015 הגיעו שרי החוץ של שש המעצמות (ארצות הברית, צרפת, גרמניה, בריטניה, סין ורוסיה) ושר החוץ של הרפובליקה האסלאמית של איראן להסכם בדבר תוכנית הגרעין האיראנית. לפי ההסכם תוקפא תוכנית הגרעין האיראנית למשך 10–15 שנים תמורת הסרת כל הסנקציות שהוטלו עליה במשך השנים. ב-8 במאי 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על פרישתה של ארצות הברית מן ההסכם, והשבתן של הסנקציות שהוסרו במסגרתו.
המניעים לפיתוח תוכנית הגרעין
על פי חוקר הטרור פרופ' אלי כרמון, לתוכנית הגרעין האיראנית יש שלושה מניעים עיקריים:
הפיתוח הגרעיני
תוכניות הפיתוח הגרעיני באיראן החלו בתקופת השאה, גם בסיוע ישראלי. לפי אכבר גנג'י, השאה של איראן, מוחמד רזא שאה פהלווי, הגדיל בין השנים 1953–1977 את התקציב הצבאי פי 12, שלפי דו"ח הקונגרס האמריקאי לשנת 1976, תואר הרכש הצבאי של איראן כ"גדול בעולם". תחנת כוח גרעינית להפקת אנרגיה החלה להיבנות בשנות ה-70 בבושהר בסיוע רוסיה, והיא החלה לפעול ב-21 באוגוסט 2010. בנוסף מתאר גנג'י כי השאה תכנן להפוך את איראן לאחד מהכוחות הגרעיניים הגדולים בעולם, ולשם כך הקצה יותר משלושים ושלושה מיליארד דולר לבניית עשרים כורים גרעיניים עד לשנת 1994. בניית מרכזים אלו יועדה להיעשות בשיתוף-פעולה וסיוע עם גרמניה, צרפת, וארצות הברית. עם עלייתו לשלטון של ח'ומייני, התוכניות בוטלו, שכן הגרעין והטכנולוגיה נגדו לפי תפיסתו את רוח האסלאם. עם זאת בעקבות מלחמת איראן–עיראק, מלחמה בה הועמדה המדינה והמהפכה בסכנה קיומית, משטר האייתולות ראה את החשיבות שבאחזקה בנשק גרעיני שיבטיח את קיומו, והמשיך את התוכנית הגרעינית של השאה. ומכאן החל עלי ח'אמנאי, שהיה אז נשיא איראן, ללחוץ על רפסנג'אני שהיה אז ראש הממשלה, להאיץ ולקדם את תוכנית הגרעין להשגת נשק גרעיני דרך הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בטענה שהיא נועדה לצורכי שלום. ח'אמנאי טען כי האומה האיראנית תמיד אוימה מבחוץ, ולכן המעט שניתן לעשות זה להוכיח לאויבה כי יש ביכולתה להגן על עצמה. לפי קנת טימרמן משטר האייתולות בשנות התשעים התבונן בסדאם חוסיין ולמד ממנו את לקחיו. בין הלקחים שנלמדו היו שאין לקיים התקפות צבאיות חיצוניות טרם האחזקה בנשק גרעיני וכי יש לעמוד בתוקף ובגלוי על הזכות לפתח טכנולוגיה גרעינית במסגרת האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני. משטר האייתולות החל לראות את הבטחת שלטונו באחזקה בגרעין, ובאחזקת נשק הגרעיני כעירבון האולטימטיבי נגד מזימה אמריקאית או ישראלית להפלת שלטונם. ללא גרעין - המשטר פגיע, שכן קיימים מספר סכנות; שהגולים איראנים, רזא כורש עלי פהלווי ואנשי ממשל השאה לשעבר יתאחדו ויזכו לתמיכה זרה שתביא להפלת משטר האייתולות; שהישראלים יחליטו על תקיפה; שהאמריקאים יחליטו להעניש את איראן על מעשי הטרור שלה. מכאן הממשל האיראני, ח'אמנאי ויותר מכולם רפסנג'אני ראו בבהירות כמה הגרעין חיוני להישרדות המשטר, שכן "ברגע שאיראן תחזיק בנשק-גרעיני, מי יעז לתקוף."
בכור בושהר, שהמומחים המפעילים אותו הוכשרו ברוסיה, הושקעו מיליארדי דולרים. במוצהר אין לכור מטרות נוספות מלבד הפקת אנרגיה, אולם נראה שקיימים בו מתקנים נוספים שטיבם אינו ברור. גם אם הכור במהותו הוא כור כוח, פיתוחו יכול לתרום ליכולתה הגרעינית הצבאית של איראן הן על ידי רכישת ידע והן על ידי ניצול הדלק המשומש להפקת פלוטוניום. שימוש בפלוטוניום הוא אחת הדרכים להגיע לנשק גרעיני. הדרך השנייה היא העשרת אורניום, והיא כנראה משמעותית יותר למאמץ הגרעיני הצבאי של איראן. באספהאן קיים מרכז גרעיני גדול. במשך שנים רווחה ההערכה כי כורי המחקר בו קטנים מכדי שיהוו איום, אולם בשנים האחרונות נבנו בו מתקנים הקשורים להעשרת אורניום.
ב-2002 פרסמו גולים איראנים את דבר קיומם של מרכזים גרעיניים נסתרים – מרכז להעשרת אורניום בנתנז הכולל סרכזות (צנטריפוגות) רבות, ומתקן לייצור מים כבדים באראק. איראן הודתה בקיומם של מתקנים אלו, וביקור של פקחי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית חשף שהושגה בהם התקדמות רבה. נראה שהסרכזות הוקמו בסיועו של אבי תוכנית הגרעין הפקיסטנית, ד"ר עבדול קאדר ח'אן. באיראן קיימים מרכזים גרעיניים נוספים במקומות שונים, וכן מתקנים לכרייה ממרבצי אורניום טבעי.
במרוצת השנים הפעילה ארצות הברית לחץ רב על רוסיה, על סין, על ארגנטינה ועל מדינות נוספות שבהן ניסתה איראן להיעזר במאמציה הגרעיניים. לחץ זה הועיל בחלקו והוביל לעיכובים רבים בתוכנית האיראנית. אחר גילוי המרכזים הגרעיניים הנסתרים עלה הלחץ מדרגה, ובשנים האחרונות נרתמה גם אירופה לפעילות בנושא, והיא מנהלת את המשא ומתן העיקרי מול האיראנים. איראן עלולה להשיג "קפיצת דרך" במאמציה אם תשיג חומרים גרעיניים מגורמים במדינות ברית המועצות לשעבר.
איראן מצהירה בעקביות שכל מטרתה בתוכניתה הגרעינית היא הפקת אנרגיה, ושאין לה כוונה להשתמש בגרעין לצרכים צבאיים. הצהרה זו היא ביטוי לשאיפתה להיות מעצמת אנרגיה, שכן לאיראן מקורות עצומים של נפט ושל גז טבעי, והפקת אנרגיה גרעינית נראית כהמשך טבעי מבחינתה. אולם לאיראן בעיות כלכליות רבות כאשר השלטון מנסה בכל דרך לקבץ סביבו בנאמנות את העם האיראני. יתרה מכך, על אופייה הצבאי של התוכנית האיראנית מלמדים גם התנהגותה של איראן, ניסיונות ההסתרה שלה, ומאמציה להקים מערך ייצור גרעיני עצמאי לחלוטין ולא להסתמך על רכישת חומרים גרעיניים בחוץ, אף שאלו זמינים לה כל עוד טיבם ואיכותם הם כאלה המיועדים לשימוש לצורכי שלום והוצעו לה בידי האירופאים כניסיון פשרה.
בפברואר 2010 פרסמה הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) דו"ח שהעלה חשש שאיראן פועלת להרכבת ראש חץ גרעיני.
ב-14 במאי 2011 חשף דו"ח סודי של צוות מומחים של האו"ם, כי קוריאה הצפונית העבירה טכנולוגיות טילים בליסטיים באופן מתמשך וסדיר לאיראן, דרך "מדינה שלישית שכנה" (לדברי דיפלומטים - סין), תוך הפרת הסנקציות הבינלאומיות שמועצת הביטחון של האו"ם הטילה, הן על קוריאה הצפונית, בעקבות ביצוע שני הניסויים הגרעיניים בשנים 2006 ו-2009, והן על איראן.
ב-6 ביוני 2011 הודיע ראש סבא"א, יוקיה אמאנו, כי מידע חדש מצביע על מרכיבים צבאיים בתוכנית הגרעין של איראן. יומיים לאחר מכן הודיעה איראן על הקמת מערך צנטריפוגות חדשות ומתקדמות במתקני הגרעין לצורך הגברת מידת העשרת האורניום לרמה של 20 אחוז (שמאפשרת שימוש למטרות צבאיות). האיחוד האירופי הודיע, כי מדובר בהתרסה חמורה נוספת נגד החלטת מועצת הביטחון של האו"ם, וכי הוא רואה באופן חמור ביותר את חוסר שיתוף הפעולה של איראן עם פקחי סבא"א, ודורש ממנה להקפיא את פעילות ההעשרה. משמרות המהפכה האיראניים פרסמו בהקשר זה, באתר הרשמי שלהם "גרדאב", ב-24 באפריל, מאמר שתיאר את היום שאחרי הניסוי הגרעיני הראשון של איראן כנורמלי ורגיל עבור האיראנים אבל "בעיני רבים יהיה ניצוץ חדש", כפי שהודיע עיתון הגארדיאן. ב-9 ביוני, הצטרפו רוסיה וסין למעצמות המערב, בדרישה משותפת של 6 המעצמות מאיראן, לשיתוף פעולה מלא עם סבא"א. בהודעה זו נאמר, כי גוברים החששות מכוונות איראן, לנוכח סירובה לציית להחלטות מועצת הביטחון של האו"ם, שמחזקת את החשש שאיראן מתכננת שימוש בגרעין לצרכים צבאיים. ב-8 בנובמבר אושר בדוח חמור של סבא"א, כי איראן מבצעת ניסויים ופעולות בתחום הגרעין שמטרתם היא צבאית.
בדו"ח של סבא"א ממאי 2014 נקבע כי במסגרת משא ומתן של איראן עם המעצמות נטרלה איראן כ-80% מהאורניום שלה שמועשר ברמה גבוהה, ונותרו ברשותה פחות מ-40 ק"ג, כחמישית מהנחוץ לנשק גרעיני.
ב-8 ביוני 2019 הודיעה סבא"א כי איראן מעשירה אורניום ברמה האסורה לפי הסכם הגרעין, אם כי על פי סגן ראש המוסד בזמן קיומו של ההסכם, טרם פרישת ארצות הברית, עמדה איראן בהתחייבויותיה מההסכם.
לפי דוח של קהילת המודיעין האמריקאית משנת 2023, איראן האיצה מאז ההתנקשות במוחסן פח'רי-זאדה ב-2020 את הרחבת תוכנית הגרעין, ובכלל זה פעילויות מחקר ופיתוח לשם ייצור החומר הבקיע הדרוש להרכבת התקן גרעיני.
מהלכים דיפלומטיים וכלכליים
המשא ומתן של איראן עם מדינות אירופה לא עלה יפה. בעקבות כישלונו ונאומו התוקפני של נשיא איראן באו"ם, הן יזמו את העברת הדיון בנושא איראן למועצת הביטחון. אפשר שזו תטיל על איראן סנקציות שונות, אך סין ורוסיה, מיטיבותיה של תוכנית הגרעין האיראנית, כבר רמזו שהן עלולות להטיל וטו. בכל מקרה אין סיכוי ממשי שמועצת הביטחון תורה על פעילות צבאית נגד איראן. הרעיון כי סנקציות כלכליות יביאו את איראן לוויתור על הפיתוח הגרעיני שלה מוטל בספק. ב-31 בדצמבר 2011, במסגרת חוק מימון ההגנה הלאומית לשנת תקציב 2012, חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה על סנקציות נגד בנקים שסוחרים עם איראן. החוק כולל סעיף שאמור להעניש כל בנק שנמצא בקשרים עסקיים עם הבנק המרכזי של איראן. ב-23 בינואר 2012 הודיע האיחוד האירופי על הטלת סנקציות קשות על איראן: במסגרת החרם לא ייחתמו חוזים חדשים עם איראן לייבוא נפט ל-27 מדינות האיחוד האירופי, וחוזים קיימים יכובדו רק עד יולי 2012. אחרי מועד זה לא יתאפשר מסחר כלשהו שקשור בנפט עם איראן. המדינות גם יפסיקו לרכוש מוצרים פטרוכימיים מאיראן החל מכשלושה חודשים לאחר מועד הטלת הסנקציות. בנוסף, יוקפאו נכסים של הבנק המרכזי של איראן. לאחר שנודע על הטלת הסנקציות צנח המטבע של איראן בצורה חדה. ב-6 בפברואר חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה על צו המורה להקפיא את כל נכסי ממשלת איראן המוחזקים בארצות הברית, בהם נכסי הבנק המרכזי של איראן. ב-15 במרץ 2012 האגודה העולמית לתקשורת פיננסית בין בנקאית ניתקה את קשריה עם כל הבנקים האיראניים שנתונים לעיצומי האיחוד האירופי. עם זאת, בהמשך לצעד מ-31 בדצמבר 2011, פטרה ארצות הברית ב-20 במרץ את המוסדות הפיננסיים של 11 מדינות מהסנקציות על איראן. זאת, למשך תקופה של 180 יום, אז תינתן הערכה מחודשת של פעילותן. מזכירת המדינה של ארצות הברית הילרי רודהם קלינטון ציינה כי 11 המדינות הללו צמצמו "באופן משמעותי" את ייבוא הנפט מאיראן. ב-28 במרץ הטילה מחלקת האוצר של ארצות הברית עיצומים על חברות ואישים הקשורים למשמרות המהפכה האסלאמית. העיצומים כוללים הקפאה של נכסי החברות בארצות הברית והטלת איסור על אזרחים אמריקנים ליצור איתן קשר. ב-31 ביולי 2012 פורסם דבר הטלת סנקציות נוספות: הנשיא אובמה חתם על צו המרחיב את ההגבלות על מגזר האנרגיה ואשר אמור למנוע יצירת מנגנון תשלום עוקף-סנקציות שיאפשר לרכוש נפט מאיראן.
ב-15 באוקטובר 2012 הצטרף גם האיחוד האירופי לסנקציות על איראן; פורסם, כי האיחוד הטיל איסור גורף על העברות פיננסיות לאיראן, מלבד כאלו המיועדות לרכישת מזון ותרופות ולסיוע הומניטרי. בהתאם לסנקציות החדשות, כל חברה באיחוד האירופי שתבקש לבצע עסקה עם חברה איראנית או להעביר כספים לאיראן, תיאלץ לבקש אישור מראש הממשלה של המדינה בה היא נמצאת. בנוסף, תיאסר מכירת מתכות מסוימות לאיראן וייאסר כליל ייבוא גז טבעי מאיראן למדינות האיחוד האירופי.
הסכם ז'נבה
ב-24 בנובמבר 2013 הודיעו שרי החוץ של שש המעצמות - ארצות הברית, בריטניה, צרפת, רוסיה, סין וגרמניה - כי הצליחו להגיע להסכם ביניים עם איראן בנוגע לתוכנית הגרעין שלה. הנשיא אובמה אמר כי ההסכם קוטע את דרכה של איראן לעבר פיתוח פצצה. במסגרת ההסכם תקפיא איראן העשרת אורניום ל-20% וכן את בניית כור הפלוטוניום באראק, אך מנגד, לא תפרק את הצנטריפוגות ותמשיך להעשיר אורניום לרמה של מתחת ל-20%. בתמורה, יוקלו חלק מהסנקציות על איראן.
בינואר 2014 אישרו פקחי סבא"א שאיראן עצרה את העשרת האורניום ל-20% בדו"ח של סבא"א ממאי 2014 נקבע שאיראן ניטרלה כ-80% מהאורניום שלה המועשר ברמה גבוהה, ונותרו ברשותה פחות מ-40 ק"ג, כחמישית מהנחוץ לנשק גרעיני.
פעולות חשאיות
במסגרת הפעולות נגד תוכנית הגרעין נעשו על ידי המוסד וארגוני מודיעין של מדינות אחרות פעולות שונות נגד התוכנית:
תקיפת מתקני הגרעין באיראן
כלי תקשורת במערב הרבו להעלות ספקולציות לפיהן ישראל תנחית מכה מונעת נגד מתקני גרעין באיראן. גם בישראל יש המצפים להתרחשות כזו. ישראל משקיעה מדי שנה מיליארדי שקלים בהיערכות לתקיפה באיראן. יש הסבורים שתקיפה ישראלית אינה סבירה מכמה טעמים. ראשית, איראן הפיקה את לקחי הפצצת הכור העיראקי ב־1981. אין באיראן כור גרעיני אחד שבו מרוכזים המאמצים הגרעיניים כולם, ומתקניה הגרעיניים הוטמנו בחלקם מתחת לקרקע. שנית, איראן רחוקה מעיראק. שלישית, יכולת התגמול האיראנית עולה בהרבה על יכולתה של עיראק להגיב ב־1981. ואכן, האיראנים הבטיחו תגובה חמורה כלפי מי שיתקוף אותם. יתרה מזאת, תקיפה צבאית לא תסיר את האיום הגרעיני לאורך זמן, מכיוון שאיראן תהיה מסוגלת תוך שנים ספורות לשקם את יכולתה הגרעינית מחדש ועלולה להיות לה אז מוטיבציה מוגברת לעשות בה שימוש. באוגוסט 2015 פורסמו דבריו של שר הביטחון לשעבר, אהוד ברק, לפיהם בשנים 2010–2012 דן פורום של שרים שלוש פעמים בהחלטה לתקוף באיראן, וחרף תמיכתו ותמיכת ראש הממשלה דאז, בנימין נתניהו בצעד זה, הוחלט שלא לתקוף.
קיימת גם אפשרות שארצות הברית, בעלת כוח צבאי ואווירי העולה על כוחה של ישראל, תתקוף את איראן. דונלד טראמפ שנחשב קיצוני בדעותיו יותר מאשר נשיאה הקודם ברק אובמה אמר לא פעם שהאפשרות הצבאית לתקיפה באיראן נמצאת על שולחן הדיונים. הממלכה המאוחדת הודיעה בנובמבר 2011 כי תסייע לתקיפה צבאית של ארצות הברית את מתקני הגרעין באיראן ככל שזו תחליט על ביצועה.
תוכנית הגרעין האיראנית וישראל
הפעולות שעל ישראל לעשות כדי לעצור את תהליך ההתחמשות הגרעינית האיראני שנויות במחלוקת. קיימת הסכמה רחבה בצורך לגייס תמיכה בינלאומית רחבה למאבק באיראן, אך קיימות תפיסות שונות בקשר לצורך ותועלת שתפיק ישראל מפעולה צבאית ישירה נגד איראן. המתנגדים לפעולה צבאית יזומה כמו למשל מאיר דגן, ראש המוסד לשעבר, מאמינים כי פעולה שכזו תביא למלחמה עקובת דם שתגבה מחיר כבד מאזרחי ישראל. לעומתו, אהוד ברק, ראש ממשלת ישראל ושר הביטחון לשעבר, טען כי אפילו תחת תרחיש התגובה החמור ביותר, היקף האבידות בעורף הישראלי לא יעלה על 500 איש. הערכות שונות של מומחים צבאיים מדברות על כך שפעולה כזו יכולה רק לעכב את תוכנית הגרעין האיראנית בשנים ספורות אך לא למנוע אותה. במקרה של תקיפה, האיראנים יהיו מסוגלים תוך זמן קצר לבנות מחדש את התשתית הדרושה לבניית נשק גרעיני משום שברשותם הידע והחומרים המתאימים.
מנהיגי ישראל שבו והתבטאו בעבר בפומבי בחריפות כנגד האפשרות שאיראן תשיג נשק גרעיני. בספטמבר 2005 התייחס ראש הממשלה אריאל שרון לאיום האיראני בנאומו בעצרת האומות המאוחדות: "ניסיונות ההתחמשות של המדינה הזו בנשק גרעיני חייבים להדיר שינה מכל שוחר שלום ויציבות במזרח התיכון ובעולם כולו. הצירוף של פונדמנטליזם עכור ותמיכה בארגוני טרור יוצר איום חמור שכל האומות חברות האו"ם חייבות להתייצב מולו".
וייטנאמית
וייטנאמית שייכת למשפחת השפות האוסטרו-אסיאתית, ומספר דובריה גבוה בהרבה מזה של דוברי שאר השפות במשפחה, למשל חמרית. הדקדוק הווייטנאמי דומה לשפות אחרות בדרום-מזרח אסיה. חלק נכבד מאוצר המילים שלה שאול משפות סיניות, בעיקר מילים המביעות רעיונות מופשטים, בדומה לשאילת השפות האירופיות מלטינית ומיוונית.
הגיית השפה וכתיבתה
השפה נכתבה בעבר בכתב הסיני, למרות שנהגתה בצורה אחרת. בעקבות רפורמה שערך השלטון הקולוניאלי הצרפתי במאה ה-20, מערכת הכתב השימושית כיום היא האלפבית הלטיני.
יחסי בוסניה והרצגובינה–סין
סקירה כללית
ב-22 במאי 1992 הצביעה סין בעד קבלת בוסניה והרצגובינה לאו"ם, ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-3 באפריל 1995. בוסניה והרצגובינה חתמה על הסכם פטור ויזה הדדי עם הרפובליקה העממית של סין ב-28 בנובמבר 2017, שנכנס לתוקף ב-29 במאי 2018.
יחסים כלכליים
על פי נתונים סטטיסטיים של המינהל הכללי של המכס של הרפובליקה העממית של סין, היקף הסחר בין סין לבוסניה והרצגובינה הסתכם בשנת 2019 ב-190 מיליון דולר, גידול של 1.9% בשנה, מתוכם הייצוא הסיני היה 110 מיליון דולר. גידול של 3.5% לעומת השנה שקדמה לה והיבוא היה 80 מיליון דולר, ירידה של 0.5% לעומת השנה שקדמה לה. בחודשים ינואר-אוגוסט 2020 היקף הסחר הבילטרלי הסתכם ב-130 מיליון דולר, ירידה של 0.5 אחוזים לעומת השנה שקדמה לה, מתוכם ייצאה סין 0.87 מיליארד דולר, עלייה של 3.4% ויבוא של 0.43 מיליארד דולר, ירידה של 7.6% לעומת השנה שקדמה לה. בנובמבר אותה שנה אירחה בוסניה והרצגובינה את ועידת שיתוף הפעולה החדשנית בין סין וארצות הברית. באפריל 2019 שימשה סין כאורחת הכבוד בתערוכת מוסטאר.
ליקוי החמה האשורי
ליקוי החמה האשורי המכונה גם ליקוי בור-סאגייל, הוא ליקוי חמה שתועד ברשימת אפונים של האימפריה הנאו-אשורית, ככל הנראה בתקופת השנה התשיעית של שלטונו של מלך אשור-דן השלישי. הליקוי מזוהה עם זה שהתרחש ב-15 ביוני 763 לפני הספירה על פי הלוח היוליאני הפרולפטי.
בתיעוד הקצר כתוב: "[שנה של] בור-סגאלה מגוזנה. מרד בעיר אשור. בחודש סימנו התקיים ליקוי חמה של השמש."
בשנת 1867, הנרי רולינסון זיהה ליקוי חמה כמעט מוחלט ב-15 ביוני 763 לפני הספירה, שנראה בצפון אשור ממש לפני הצהריים, כמתמודד הסביר ביותר. החודש "סימנו" בלוח הבבלי מקביל לחודש "סיוון" בלוח העברי ולמאי/יוני בלוח הלועזי.
רולינסון נימק במאמרו כי ליקוי חמה מלא, שחל בדיוק מעל לאשור דווקא בחודש "סימנו" הוא אירוע נדיר ביותר. כבר הייתה בידו כרונולוגיה משוערת של מלכי אשור שהתבססה על הקאנון של תלמי. המלך הראשון בקאנון של תלמי הוא נבונצר, שעל פי הקאנון החל למלוך בבבל בשנת 747 לפנה"ס. לאחר שסינכרן בין רשימות מלכים אשוריות, אשר נמצאו בחפירות הארכאולוגיות בזמנו, לבין הקאנון של תלמי, רולינסון הסיק כי המלך אשור-דן השלישי, שבימיו התרחש ליקוי החמה, מלך בראשית המאה ה-8 לפנה"ס, זמן קצר לפני נבונצר. רולינסון מציין כי בדק ליקויי חמה אפשריים בטווח של מאה שנים לפני ואחרי תיארוך מלכותו של נבונצר ולא מצא אף ליקוי חמה אחר, שיכל היה להתאים לתיאור. הוא ציין כי הכרונולוגיה המעודכנת שהוא פרסם על סמך תיארוך ליקוי החמה חשפה סטייה בכרונולוגיה הקודמת של שנה אחת בלבד.
תיעוד זה הוא אחת הראיות המכריעות המוודאות את הכרונולוגיה של המזרח הקרוב העתיק בתקופה האשורית.
נישואים של זוגות מאותו המין בישראל
נישואים של זוגות מאותו המין (נקראים גם נישואים גאים) הם נישואים בין שני בני-זוג המשתייכים לאותו מין או שתי בנות-זוג המשתייכות לאותו המין.
המצב החוקי
הסמכות להשאת בני זוג יהודים בישראל היא של רבנים שאושרו בידי הרבנות הראשית לישראל, גוף אורתודוקסי הפועל בהתאם לחוקי ההלכה, שאין בה נישואים חד מיניים. הרשות המוסמכת להשיא זוגות מוסלמים היא בית הדין השרעי, ומקבילים להם בתי הדין של העדה הדרוזית ובתי דין נוצריים שונים. בכל הרשויות הדתיות הללו אין נישואים בין זוגות מאותו מין.
תחליפי נישואים
בני זוג מאותו מין המעוניינים בכך יכולים למסד בדרכים שונות את הקשר ביניהם, באופן שיטיל עליהם חובות וזכויות החלות בדרך-כלל על זוגות נשואים. בכל הנוגע ליחסים ביניהם, יכולים בני הזוג לכרות הסכם מחייב המגדיר את זכויותיהם וחובותיהם, באופן הדומה לחובותיהם של זוגות נשואים זה כלפי זה (למשל בנוגע למזונות). בני הזוג יכולים להיחשב ידועים בציבור, ובדרך זו לזכות במעמד חוקי דומה לזה של בני זוג נשואים.
ידועים בציבור
ידועים בציבור הם זוג המקיים יחדיו מסגרת משפחתית, אך אינם נשואים זה לזה. הדין בישראל השווה באופן חלקי את מעמדם של ידועים בציבור למעמדם של נשואים. כלומר, חלק מהחובות המוטלות על זוגות נשואים ומהזכויות המוענקות להם חל גם על ידועים בציבור.
עם זאת, זכויות שונות הנתונות בישראל לבני זוג נשואים אינן מוקנות לבני זוג מאותו המין. כך, בני זוג כאלה אינם רשאים לפנות להליך של פונדקאות ואינם יכולים בדרך-כלל לפנות להליך של אימוץ (אלא אם המאומץ הוא צאצא ביולוגי של אחד מבני הזוג).
בתי-משפט קבעו מספר פעמים כי זוגות מאותו מין יכולים להיחשב כידועים בציבור. הקושי הוא, כי נישואים מתחילים באופן ברור במועד החתונה, ואילו אצל ידועים בציבור קשה לעיתים לזהות אם אכן הגיעו לדרגה של קיום מסגרת משפחתית דמוית נישואים, ומתי הגיעו לכך. כדי להגביר את הוודאות בעניין זה, זוגות מאותו המין עורכים לעיתים טקסים אלטרנטיביים, אשר נועדו להביע את מחויבותם זה לזה ואת כניסתם למסגרת משפחתית דמוית נישואים. קיימים סוגים שונים של טקסים מסוג זה: לעיתים מדובר בטקסים דמויי חתונה המנוהלים על ידי אנשי דת חסרי סמכות חיתון, כגון רבנים רפורמיים. לעיתים מדובר בטקס אזרחי חילוני בעל סממנים חיצוניים של חתונה אזרחית. זוגות מאותו המין גם חותמים לעיתים על הסכמים, שבהם הם מביעים את מחויבותם זה לזה ומגדירים את היחסים ביניהם. גם הסכם שכזה יכול להוות ראיה לכך שהשניים הם ידועים בציבור.
רישום במרשם האוכלוסין
זוגות מאותו מין יכולים להינשא במדינה אחרת המתירה באופן רשמי נישואים של זוגות מאותו המין. בבואם ארצה, בני-הזוג אינם נחשבים נשואים, שכן הדין בישראל אינו מכיר בנישואים אלה. עם זאת, בני-הזוג יירשמו כ"נשואים" במרשם האוכלוסין הישראלי, וכך יירשם גם בתעודת הזהות שלהם. לרישום זה אין משמעות לפי החוק, והוא אינו הופך את בני הזוג לנשואים לפי הדין הישראלי. עם זאת, בפועל מסתמכים גופים רבים על הרישום בתעודת הזהות, ומתייחסים לבני-הזוג כאל נשואים לכל דבר ועניין.