cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דון בייר
שגריר וחבר בית הנבחרים
ב-24 בינואר 2014 הודיע בייר על כוונתו להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס השמיני של קהיליית וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית. בחודש יוני גבר על עשרה מעמיתיו למפלגה ובחודש נובמבר, יום בחירות 2014 בארצות הברית, נבחר לבית הנבחרים האמריקאי עם 63% מקולות הבוחרים. הוא נבחר מחדש בבחירות 2016 ובבחירות 2018. במהלך הבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, הביע את תמיכתו בראש עיריית סאות בנד, פיט בוטיג'ג'.
המכון לתצלומי כתבי יד עבריים
המכון לתצלומי כתבי היד העבריים (באנגלית: Institute of Microfilmed Hebrew Manuscripts) נוסד בשנת 1952, כחלק מחזונו של ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון. מנהלו הראשון היה פרופ' נחמיה אלוני. בשנת ה'תשע"ז 2017 נפתח אתר כתיב במרשתת, המאפשר עיון בסריקות והעתקות של כתבי יד עתיקים ודפוסים ישנים בעברית ובנושאי יהדות, מהארץ ומהעולם, והוא המשכו של המכון לתצלומי כתבי יד עבריים, בשיתוף עם הספרייה הלאומית, אגודת פרידברג לכתבי-היד היהודיים, ומשרד ירושלים ומורשת הממשלתי של ישראל.
אודות המכון
תפקיד המכון מיום הקמתו הוא איסוף עותקים (במיוחד של מיקרופילם) של כל כתבי היד באות העברית המצויים בידי מוסדות ואצל אספנים פרטיים. המכון מכיל כיום מעל 75,000 סלילי מיקרופילם ואלפי סריקות, המהווים מעל 90% מכתבי היד הכתובים באות עברית או בשפה העברית הידועים.
המכון, הממוקם ופועל במסגרת הספרייה הלאומית מאפשר לחוקרים ומתעניינים להשוות כתבי יד עבריים הנמצאים פיזית בכל רחבי תבל, לצד מחקרים ופרסומים אחרים אודות כתבי היד שפורסמו לאורך השנים. לצד המכון פועלת מחלקת כתבי היד, המחזיקה כ-10,000 כתבי יד במקור.
מנהלים קודמים:
פרויקט "כתיב"
פרויקט "כתיב", שהושק עם הקונגרס העולמי ה-17 למדעי היהדות באוגוסט 2017, הוא "השלב הבא" בחיי המכון, שנועד להנגשת תצלומים של כל כתבי היד העבריים בעולם לציבור ברשת האינטרנט. המיזם משותף לספרייה הלאומית, לאגודת פרידברג לכתבי-היד היהודיים FJMS של אלברט ד' וננסי פרידברג ולתוכנית "ציוני דרך" במשרד ירושלים ומורשת, שמטרתה לשמר את המורשת הלאומית של ישראל. עם השקתו, ארבע שנים לאחר שהחל פרויקט הדיגיטציה, היו ב"כתיב" סריקות מלאות ברזולוציה מעולה של 45 אלף כתבי יד (מתוך 90 אלף) המחזיקים יחדיו 4.37 מיליון עמודים זמינים לציבור. המיזם נערך בשיתוף הספרייה הלאומית של צרפת (BnF), בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS), ספריית פאלאטינה, הספרייה הבריטית, הספרייה הלאומית של אוסטריה, ספריית מדינת בוואריה, ספריית רוזנטליאנה, יד יצחק בן-צבי, ספריית הוותיקן, היברו יוניון קולג', ספריית המדינה בברלין, הספרייה הלאומית הרוסית, הספרייה הלאומית המרכזית פירנצה ועוד.
טכנולוגיית האתר מבוססת על International Image Interoperability Framework (I3F) המהווה תקן בינלאומי לשיתוף תמונות והוא כולל מנוע חיפוש מתקדם, בו ניתן לחפש לפי מאפיינים שונים של כתבי היד, אך לא בתוך טקסט כתב היד עצמו (כיוון שטכנולוגיית OCR לכתבי יד איננה בשלה).
מיצובישי ריג'נל ג'ט
מיצובישי ריג'נל ג'ט (ביפנית: 三菱リージョナルジェット, באנגלית: Mitsubishi Regional Jet או בראשי תיבות : MRJ) היה מטוס נוסעים לטיסות אזוריות מתוצרת, חברת בת של מקבוצת מיצובישי; וטויוטה.
ייצור המטוס החל ב-30 בספטמבר 2010, טיסת הבכורה התקיימה ב-11 בנובמבר 2015. מסירתו לחברות התעופה הייתה מתוכננת לשנת 2020 או שנת 2021.
מטוס זה הוא המטוס הראשון שמתוכנן ביפן מאז ה-NAMC YS-11 שיוצר בשנות השישים.
בשנת 2023 הודיעה מיצובישי על ביטול הפרויקט.
פיתוח
MRJ הוא המטוס הראשון בו משולבים מנועי טורבו-מניפה של פראט אנד וויטני דגם PW1000G. המטוס תוכנן להיות המטוס האזורי הראשון שבו ישולבו חומרים מורכבים, בקנה מידה משמעותי. עם זאת בספטמבר 2009 הודיעה מיצובישי, כי הכנפיים יהיו מאלומיניום, ואחוזי החומרים המורכבים במטוס יהוו רק 10-15%, בעיקר בזנב המטוס.
תכנון המטוס החל בשנת 2003, כשמשרד התעשייה והכלכלה היפני, הוציא מכרז לפיתוח מטוס אזורי לכשלושים נוסעים. דגם תא הנוסעים הוצג לראשונה בסלון האווירי בפריז שהתקיים ביוני 2007, שם הוצע המטוס לראשונה ללקוחות באופן רשמי. תחילת הייצור תוכננה לתחילת 2012, וטיסת הבכורה תוכננה להתקיים ברבעון השני אותה השנה. בשל עיכובים בפיתוח, מתוכננת טיסת הבכורה לשנת 2015. כמו כן, המשלוח הראשון שתוכנן לתחילת שנת 2014, נדחה לשנת 2017.
ב-15 בספטמבר 2010 הודיעה מיצובישי כי החלה בתהליך הייצור. הרכבת הדגם הראשון החלה בחודש אפריל 2011.
גרסאות
למטוס מתוכננות שתי גרסאות עיקריות, ולכל דגם יהיו שלושה דגמי משנה: STD הרגיל, ER (Extended Range - טווח מורחב), ו-LR (Longer Range - טווח ארוך יותר).
דגם ה-MRJ70 יהיה בעל קיבולת של 70–80 נוסעים, וה-MRJ90 יהיה בעל קיבולת של 86–96 נוסעים.
קישורים חיצוניים
www.mrj-japan.com האתר הרשמי של המטוס
צ'האל נגד בריטניה
פסק הדין צ'האל נגד בריטניה (Chahal v United Kingdom 22414/93) ניתן בבית הדין האירופי לזכויות אדם, ה-15 בנובמבר 1996. הסוגיה העיקרית שנידונה בפסק הדין: האם שיקולי ביטחון לאומי יכולים להצדיק גירוש אדם למדינה בה הוא יהיה בסכנה על פי סעיף 3 לאמנה האירופית להגנת זכויות אדם וחירויות יסוד (1950), האוסר על עינויים או על עונש או יחס משפיל או בלתי אנושי. צ'האל פנה לוועדה האירופאית לזכויות אדם בטענה שאם בריטניה תממש את החלטתה לגרשו להודו, הדבר יחשוף אותו לסכנה ממשית כמוגדר בסעיף 3 לאמנה. בית המשפט קבע לראשונה שהאיסור על גירוש אדם לאזור בו יש סכנה שיהיה חשוף למעשים האסורים בסעיף 3 לאמנה הוא מוחלט; מדינה החברה באמנה לא תוכל להצדיק גירוש לאזור סכנה על בסיס שיקולים נוספים, אפילו לא שיקולי ביטחון לאומי. לפיכך פסק בית המשפט שאסור לבריטניה לגרש את מר צ'האל להודו, היות שאם תעשה זאת, היא תפר את מחויבויותיה על פי סעיף 3 לאמנה, בה היא חברה.
העובדות בפסק דין צ'האל נגד בריטניה (1996)
פסק הדין עוסק בארבעת בני משפחת צ'האל סיקית. קרמג'יט סינג צ'האל, אזרח הודו שנולד בשנת 1948, ונכנס בניגוד לחוק לבריטניה בשנת 1971 כמהגר עבודה. לאחר שהגיש בקשה רשמית להסדיר את שהייתו במדינה בשנת 1973, אושרה שהייתו ללא הגבלת זמן. מר. צ'האל הוחזק במעצר בכלא מאוגוסט 1990 כאשר הוא מיועד לגירוש. אשתו, דרשן קאור צ'האל, גם היא אזרחית הודית, ילידת 1956 שהגיעה לבריטניה ב-1975, לאחר שהתחתנה איתו בהודו. לזוג 2 ילדים (ילדי 1977 ו-1978). המשפחה גרה באותה התקופה בלוטון, אנגליה. ילדיהם קיבלו אזרחות בריטית היות שהם נולדו במדינה. הוריהם הגישו בקשה לאזרחות בשנת 1987 אך בקשתו של מר צ'האל נדחתה; בקשתה של גברת צ'האל עודנה נשקלה בזמן הדיון בבית המשפט.
באוגוסט 1990, שר הפנים הבריטי החליט שיש לגרש את מר צ'האל משום ששהייתו בבריטניה "אינה מועילה לטובת הכלל." מסקנה אליה הגיע בעקבות סיבות הנוגעות לביטחון לאומי ואחרות, ובמיוחד המאבק הבינלאומי כנגד הטרור. יומיים לאחר מכן, צ'האל כבר קיבל הודעה על הכוונה לגרשו והוא נעצר עד לביצוע הגירוש. הוא היה עצור מאז ועד שבית המשפט נתן את פסק הדין, מעל ל-6 שנים.
בעקבות ההחלטה לגרשו להודו, מר צ'האל הגיש בקשה להכירו כפליט פוליטי הוא טען שירדפו אותו בהודו, וכי סביר שיענו אותו שם. צ'האל התבסס על אמנת האו"ם משנת 1951 בדבר מעמדם של פליטים. הנימוקים שהציג לסכנת החיים האורבות לו בהודו היו:
בקשתו נשקלה על ידי המחלקה לפליטים של משרד הפנים הבריטי, אך במרץ 1990 בקשתו סורבה. צ'האל ערער על ההחלטה הזו לבית המשפט, ובית המשפט הורה למשרד הפנים לשקול את הבקשה מחדש. אך בית המשפט מיוני 1992 לא שינה את החלטת משרד הפנים ביוני 1992 ההחלטה נשארה זהה. משרד הפנים הבריטי נימק את סירובו בשנית לתת למר צ'האל מעמד של פליט על בסיס כך שהפרות הסדר והחוק בפנג'אב היו כתוצאה של פעולות טרור סיקיות. לכן הדבר אינו תואם לטענה של רדיפה ע"פ אמנת ז'נבה של שנת 1951 כפי שטען צ'האל.
שר הפנים הבריטי טען שגם במקרה בו מר צ'האל צודק, והוא אכן ירדף באופן התואם את ההגדרה שבאמנה בדבר מעמדם של פליטים, עדיין אין זה מקנה לו מעמד של פליט בעל בסיס סעיפים 32 ו-33 של האמנה משום שההחלטה על גרושו הייתה אחרי תהליך הממצה את זכותו להליך הוגן והוא מהווה סכנה לביטחון הלאומי. על פי סעיף 32(1) מחייב את המדינות החברות באמנה שלא לגרש פליט משטחן על בסיס טענות ביטחון לאומי או סדר ציבורי. אך (סעיף 32(2)) מציין שגרושו יוכל להעשות רק אם ההחלטה לגרשו נעשית באופן הממצה את זכותו להליך משפטי חוקי והוגן. סעיף 33(1); סעיף זה קובע שאין לגרש פליט לאזור כלשהו, בו חייו או חירותו יהיו בסכנה עקב הגזע, הדת, האזרחות אליה משתייך, השתייכותו לקבוצה חברתית מסוימת או עמדותיו הפוליטיות. אך סעיף 33(2) מבהיר כי הגנה זו לא תחול על אדם שיש בסיס סביר והגיוני להאמין שהוא מהווה סכנה לביטחון הלאומי של המדינה המארחת בה הוא שוהה ולאוכלוסיית אותה המדינה.
טענות הצדדים
טענתה העיקרית של בריטניה הייתה שאין יסוד משמעותי להאמין שצ'האל יהיה בסכנה בהודו, אך היא גם הדגישה שהסיבה לגירוש היא ביטחונית. יתר על כן, בריטניה טענה שההגנה על האדם אינה מוחלטת. כלומר, סיבה ביטחונית מאפשרת למדינות לגרש פליט גם לאזור בו קיימת סכנה לאותו האדם, למרות קיום הסכנה. במקרה שכזה, יש לאפשר לה לגרשו להודו היות שהוא אינו זכאי למעמד ההגנה של האמנה, כאמור ובהתאם לסעיפים 32 ו-33 לאמנה. לגישתה של בירטניה, יש להפעיל שיקול דעת ולאזן בין מידת האיום של הסכנה הביטחונית (מנקודת מבטה של המדינה המארחת) אל מול מידת ההערכה של הסכנה לפרט אם יגורש. כאשר עשו זאת, הם הגיעו להחלטה לסרב לבקשתו כי האמינו שיש ספק לגבי מידת הוודאות שהוא אכן יהיה בסכנה בהודו, כך שהשיקול של הביטחון הלאומי הכריע את הכף.
מר צ'האל הכחיש את הטענה שהוא מהווה סכנה ביטחונית, ובכלל, שטענת משרד הפנים אינה קבילה כדי להציבו במצב בו הוא יהיה בסכנה כפי שהסביר בנימוקיו המוצגים לעיל.
השאלה המשפטית
בית הדין מכיר בכך, כבר מפסיקות עבר, שיש למדינות זכות לשלוט באנשים הנכנסים ושוהים בשטחן, כמו גם לגרשם, וזאת גם בהתאם למשפט הבינלאומי ומחויבויותיהן לאמנות. בית הדין מבהיר שאין זכות ל"מקלט פוליטי" על פי האמנה, כפי שביקש צ'האל. אך כפי שהוכרע בעבר, כגון בפרשת סורינג נגד בריטניה (1989), במצבים בהם ישנו יסוד להאמין כי נשקפת סכנה לאדם המועמד לגירוש באופן התואם את המוגדר באמנה, יש חובה על המדינה החברה באמנה שלא לגרש את האדם למדינה בה הוא יהיה בסכנה. כלומר, במקרה זה, לא לגרש את צ'האל להודו. לכן בית הדין נדרש לבחון אם המקרה הנ"ל תקף לצ'האל.
הכרעת בית הדין
השופטים הבהירו שמעשיו של אותו האדם או הסכנה הנשקפת ממנו אינם פוטרים את המדינה מאחריותה על פי סעיף 3 לאמנה. הם מדגישים שההגנה מתוקף סעיף 3 באמנה האירופית לזכויות האדם וחירויות יסוד רחבה מהכתוב בסעיפים 32 ו-33 לאמנת ז'נבה 1951 בדבר מעמדם של פליטים.
עקב האמור, בית המשפט אינו מוצא לנכון לדון בשאלה אם ובאיזו מידה מר צ'האל מהווה סכנה ביטחונית לבריטניה.
יישום בנסיבות העניין: מר צ'האל
הממשלה הבריטית העריכה שצ'האל יהיה בטוח בהודו כי ממשלת הודו מודעת לכך שהוא אינו אדם אנונימי, אלא אדם שהעולם שמע על המקרה בעניינו. לכן אם יקרה לו משהו לאחר שיוחזר להודו, התקשורת תגלה זאת, ויהיו דיווחים על כך. בנוסף, הממשלה הבריטית ביקשה וקיבלה הבטחות ממשלת הודו שלא יאונה לו כל רע. מר צ'האל דווקא העריך שמידת החשיפה והדיון בעניינו רק הגדילה את הסיכוי שירדפו אותו. בכך שרוצים לגרש אותו על בסיס טענה ביטחונית, הוא גם תוייג כטרוריסט כבר משנת 1990 על ידי הסיקור התקשורתי בהודו, ויש בציבור אנשים המאמינים שהוא אכן טרוריסט בעקבות סיקור זה. כתוצאה מכך, מקורביו ומכריו נלקחו לחקירה וחלקם עונו ואף מתו בזמן שהיו בידי הרשויות. בית הדין סבר שהבטחותיה של ממשלת הודו, כנות ככל שהן, אינן מהוות ערובה לשלומו של צ'האל, שהרי זו אינה מראה יכולת לשלוט בכוחות הביטחון שלה. מכאן שהם מעריכים שכוחות הביטחון לא יניחו לו לנפשו – לא משנה באיזה אזור בהודו הוא יהיה.
בנוסף, בית הדין קיבל מידע ממספר מקורות שונים ואובייקטיביים, ביניהם: הועדה הלאומית לזכויות אדם של הודו, אמנסטי אינטרנשיונאל, מחלקת המדינה של ארצות הברית והשליח המיוחד לדיווח על נושא עינויים של ועדת זכויות האדם של האו"ם; המידע מצביע על כך שהפרת זכויות אדם, במיוחד כנגד סיקים הנחשדים בפעילות לוחמנית, נהייתה לנורמה בקרב משטרת פנג'אב, לפחות נכון עד מחצית שנת 1994. ממידע זה עלה שהם מצליחים לרדוף ולשים את ידיהם על האנשים שבהם יש להם עניין בכל רחבי הודו.
מעבר לכך, בית הדין לא מצא כל ראיה המצביעה על רפורמה שמטרתה לתקן את ההתנהלות הקלוקלת של המשטרה בשנים האחרונות. זאת בניגוד לממצאים רבים המראים שרפורמה כזו מאוד נדרשת, ואפילו הועלתה באופן ספציפי על ידי הועדה הלאומית לזכויות אדם של הודו. ע"פ דיווחי התקשורת, הפשיטות שעשתה משטרת פנג'אב בכל רחבי הודו מחזקות את דבריו של מר צ'האל. נראה שכוחות אלו חוטפים, הורגים, מגרשים לחו"ל, מענים וכו' דמויות בולטות הקשורות לקמפיין למען עצמאות לסיקים.לא נראה שמדובר בתופעה זמנית וחולפת, אלא בתופעה מתמשכת שלא נראה שתגיע לסיומה בקרוב. בית המשפט מקבל גם את טענתו של צ'האל שהסיקור התקשורתי הרב בעניינו רק מעלה את הסיכוי שירדפו אותו ללא מנוח ויפגעו בו.
נוכח כל האמור, בית הדין מוצא כי צ'האל יהיה בסכנה ממשית של יחס כאמור סעיף 3 לאמנה, אם הוא יועבר להודו. לכן, אם בריטניה תבצע את הגירוש להודו, היא בעצם תפר את סעיף 3 לאמנה.
בעקבות פסק הדין
בעקבות פסק הדין, בריטניה התחילה לאמץ דבר שהיה נהוג עד אז בקנדה - עיגנו בחוק שיהיו עורכי דין מיוחדים שיוכלו להיות חשופים למידע מסווג שעליו מבססת המדינה את טענת הסכנה לביטחון הלאומי. מידע זה לא היה נחשף על ידי המדינה, ואם לא חושפים את המידע מול הנאשם אז הוא\עורך דינו אינו יכל לטעון כנגד מידע זה. עורכי הדין המיוחדים הללו נוכחים בדיון (בו מדברים על המידע המסווג) בין נציגי המדינה לשופט\ים, ובעצם מייצגים את האינטרסים של הנאשם כנגד טענות המדינה.
יהודית ברקאית
יהודית ברקאית (~1905 – 6 בינואר 1955, י"ב בטבת תשט"ו) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית, מראשוני תיאטרון "אהל".
ברקאית נולדה באוקראינה. בשנת 1920 עלתה לארץ ישראל. עם היווסדו של תיאטרון "אהל" בשנת 1925 הייתה מן החברות הראשונות בו. נפטרה מסרטן ב-1955 ונקברה בבית הקברות קריית שאול.
אחיה שמואל ברקאי (ברקוביץ) היה מפקד ההגנה בתל אביב בשנים 1941–1944 ומנהל "בנק ישראל-אמריקה לפיתוח התעשייה" של בנק הפועלים.
מורתי התמנונית
מורתי התמנונית (באנגלית: My Octopus Teacher) הוא סרט תיעודי זוכה אוסקר בהפקת נטפליקס משנת 2020 בבימויו של פיפה ארליך וג'יימס ריד. מככב בו קרייג פוסטר, שהפיק גם את הסרט. הסרט מתאר שנה שפוסטר בילה עם תמנון בר ממין נקבה. פוסטר עקב אחר התמנונה במשך רוב חייה.
יצירת הסרט ארכה כעשר שנים. הצילום נעשה על ידי הצלם התת-ימי רוג'ר הורוקס.
תקציר
הסרט מתאר כיצד, בשנת 2010 החל פוסטר לצלול בדרום אפריקה. הוא החל לצלם את חוויותיו, ועם הזמן תמנונה צעירה משכה את תשומת ליבו. הוא עקב אחר תנועותיה מדי יום במשך חודשים, וזכה באמונה. בסרט מתאר פוסטר את ההשפעה על חייו בעקבות יחסיו עם התמנונה. במהלך צלילותיו הוא צולל במים קרים מאוד עד כדי 8-9 מעלות, ללא חליפת צלילה וללא מיכל גז דחוס, כדי להרגיש יותר טבעי עם עצמו וחלק מהסביבה ולכן הוא נאלץ לעלות כל פעם מעל פני המים כדי לנשום.
פוסטר מתאר אז את השפעת החוויה שלו עם התמנונה על יחסיו עם בנו, ואת התפתחות בנו כצוללן. במהלך המסע עם התמנונה סיפר שהתפתחה אצלו תחושת עצמיות חזקה, ביטחון ועדינות ובעקבות כך גם השתנו אצלו היחסים מול בני האדם ומשפחתו מה שמאפשר לו לתת היום יותר לסביבה ולבנו.
הפצה
מורתי התמנונית שוחרר לצפייה ב־7 בספטמבר 2020 בנטפליקס.
דב ברכאן
דב ברכאן (24 בספטמבר 1898 – 9 ביולי 1948) היה ראש המועצה המקומית של עפולה בשנים 1940–1942.
חייו
דב ברכאן נולד למשפחת סוחרים אמידים בביאליסטוק שבפולין (אז בתחומי האימפריה הרוסית) בשנת 1898. בשנת 1916 החל ללמוד רפואה, ובשנת 1921 סיים את לימודיו. בזמן המהפכה הרוסית 1917 שירת במחנה המהפכנים בתור רופא.
עלה לארץ ישראל בשנת 1922 ועבד בהנהלה הציונית במחלקה לפיתוח קרקעות. בשנת 1923 עבר לגור בכפר ילדים ושימש כבא-כח חברת קהילת ציון אמריקאית לבניית מושב בלפוריה, שהוחל בהקמתו בשנת 1922. בשנת 1925, כאשר העיר עפולה החלה להיבנות על ידי החברה, היה דב ברכאן נציגה במקום ופיקח על פעולות הבניה. בינואר 1940 נבחר כראש העיר עפולה (בתוארו אז נשיא המועצה המקומית). בשנת 1941 הוקם ביוזמתו בנין המועצה המקומית. דב ברכאן ארגן מחדש את חובות המועצה, למשרדי המועצה, חתם חוזה עם חברת מקורות להספקת מים לתושבים, יזם נטיעת גנים ציבוריים וסלילת כבישים פנימיים. בעת מלחמת העולם השנייה היה דב ברכאן פעיל בגיוס מתנדבים לצבא הבריטי. בשנת 1942 פרש מכהונתו והתנדב בעצמו, על אף גילו, לצבא הבריטי, שירת בחיל ההנדסה והוצב בסוריה ובמצרים.
במאי 1943 שוחרר דב ברכאן מן הצבא מחמת מצב בריאותו. בשובו לעפולה נבחר לוועדה המוניציפלית של מועצת פועלי עפולה.
בשנות חייו האחרונות הורע מצב בריאותו והוא הוטס לניתוח בסטוקהולם. בשובו לארץ אושפז בבית החולים הדסה הר הצופים במשך שנה ונפטר בימי המצור על ירושלים ב-ב' בתמוז תש"ח, 9 ביולי 1948.
JUICE (גשושית)
JUICE  (ראשי תיבות של Jupiter ICy Moons Explorer) היא גשושית שפותחה על ידי סוכנות החלל האירופית (ESA), ושוגרה ב-14 באפריל 2023, לשם מחקר של שלושה מהירחים הגליליאניים של כוכב הלכת צדק: גנימד, קליסטו ואירופה. משערים שבירחים אלה יש כמויות ניכרות של מים מתחת למעטה הקרח שלהם, כך שיכולים להתפתח בהם חיים. הגשושית צפויה להגיע לסביבת צדק ביולי 2031, לאחר מסע של שמונה שנים בחלל שיכלול ארבעה תמרונים של מקלעת כבידתית. בדצמבר 2034 הגשושית צפויה להיכנס למסלול סביב הירח גנימד, ובכך להיות הראשונה שתיכנס למסלול סביב ירח שאינו הירח של כדור הארץ.
בפיתוח חלק מהטכנולוגיות שנושאת הגשושית שותפים גם מכון ויצמן למדע וחברת ההייטק אקיוביט, בתמיכת סוכנות החלל הישראלית.
מכשור מדעי
ב-21 בפברואר 2013 נבחרו, לאחר תחרות, 11 מכשירים מדעיים להתקנה על הגשושית. המכשירים פותחו על ידי מדענים ומהנדסים מרחבי אירופה, וכן מארצות הברית. יפן תרמה אף היא רכיבים לחלק ממשימות הגשושית.
להלן פירוט המכשירים:
השיגור
סוכנות החלל האירופית שיגרה את הגשושית מבסיס החלל האירופי בגיאנה הצרפתית באמצעות משגר הלוויינים אריאן 5. השיגור היה מתוכנן ליום חמישי, 13 באפריל 2023, בשעה 15:15 שעון ישראל, אך נדחה ליום המחרת, 14 באפריל, בשעה 15:14 שעון ישראל, בשל תנאי מזג אוויר וחשש מפגיעת ברקים. זה היה השיגור האחרון של סוכנות החלל האירופית באמצעות אריאן 5, שיוחלף במשימות הבאות באריאן 6.
אופן ביצוע המשימה
כדי לצבור מהירות מספקת שתאפשר לגשושית לעלות על המסלול אל כוכב צדק, שרחוק כ-800 מיליון קילומטר מכדור הארץ, צפויה הגשושית להקיף תחילה את כוכב נוגה פעם אחת ואת כדור הארץ שלוש פעמים, על מנת להיעזר בכוח המשיכה שלהם כדי לצבור תאוצה. זמן הטיסה הנוסף יאפשר למערך הפאנלים הסולאריים הגדול שהותקן על גשושית, ששטחו 85 מטרים רבועים, לספוג כמה שיותר חשמל. החללית תשתמש באנרגיה הסולארית כאשר תחלוף על פני מאדים. לאחר מכן תבצע הגשושית תמרון אוטונומי שיאט את קצב הטיסה, על מנת להיכנס למסלול ההקפה של כוכב צדק.
בשל העובדה כי מסעה לצדק ייארך כשמונה שנים, ולאחר מכן דרושות עוד כארבע שנות מחקר, פיתחה חברת AccuBeat מתנד אולטרה-יציב (Ultra Stable Oscillator) שיהיה עמיד ויאפשר את צליחת המשימה. הגשושית צפויה להקיף את צדק כמעט 100 פעמים. במהלך כל סיבוב, ימדוד המתנד שינויים זעירים בתדירות קרן רדיו שתישלח מהחללית, דרך האטמוספירה של צדק, אל כדור הארץ. כך יתקבל בכל הקפה פרופיל טמפרטורה של נקודה מסוימת על פני כוכב הלכת, והמדענים יוכלו להרכיב בהדרגה מפה תלת-ממדית של האטמוספירה, שתאפשר לשפר את הבנת מבנהו והרכבו של כוכב צדק. מטרה נוספת של הגשושית היא חקר האוקיינוסים התת-קרקעיים של ירחי צדק קליסטו, אירופה וגנימד.
הסכם ההגנה מצרים-סוריה (נובמבר 1966)
הסכם ההגנה מצרים-סוריה שנחתם בנובמבר 1966, כחלק מחימום היחסים בין סוריה למצרים לאחר חמש שנות נתק, הבטיח הגנה משותפת של שתי המדינות במקרה שאחת מהמדינות תותקף. ההסכם כלל התחייבות של סוריה שלא לחמם את הגבול עם ישראל, התחייבות שלא מולאה. בעקבות מספר תקריות גבול בהם תקפה ישראל את סוריה ומצרים לא יצאה לעזרתה של סוריה, התעוררה ביקורת רבה על מצרים, בעולם הערבי. ייתכן שביקורת זאת הייתה מהגורמים שהביאו את גמאל עבד אל נאצר להכניס את צבאו לחצי האי סיני במאי 1967, ולפרוץ מלחמת ששת הימים.
רקע
עם התפרקות הרפובליקה הערבית המאוחדת, שהייתה איחוד של מצרים וסוריה, בספטמבר 1961, נותקו היחסים הדיפלומטיים בין מצרים וסוריה, שכן מצרים לא הכירה בלגיטימיות של המדינה הסורית העצמאית. סוריה עברה לאחר מכן סדרה ארוכה של הפיכות, שהאחרונה שבהם הייתה בפברואר 1966, בה עלתה לשלטון ממשלה בעלת נטיות פרו סובייטיות חזקות. עם זאת, השלטון בסוריה נחשב חלש ושברירי ובספטמבר 1966 סוכל בסוריה ניסיון הפיכה. על מנת להציג את עצמה כמגינת העולם הערבי ולמנוע התקוממות פנימית, נתנה ההנהגה הסורית לארגון הפת"ח יד חופשית לפעול נגד ישראל.
ההסכם
באוגוסט 1966 נפתחו שיחות בין מצרים וסוריה. על פי הצהרת שר החוץ של סוריה, איבראהים מאחוס, השיחות נפתחו מיד לאחר תקרית חילוץ ספינת המשמר בכנרת. השיחות נוהלו על ידי ועדת משנה בראשות שר ההגנה המצרי, שאמס אל דין באדראן, ורמטכ"ל סוריה, אחמד סודאני. באמצע ספטמבר 1966 הגיעה משלחת צבאית מצרית לסוריה. בתחילת נובמבר 1966 הגיע ראש ממשלת סוריה, יוסף זעין, לקהיר, ונאצר התערב אישית במגעים. המגעים הסתיימו בחתימה על ההסכם ב-4 בנובמבר 1966.
על פי ההסכם, במקרה שאחת המדינות תותקף, יבוא הצבא של המדינה השנייה לעזרתה. תוקם מועצת הגנה משותפת שתקבע את האסטרטגיה המשותפת של המדינות ואת יסודות שיתוף הפעולה, בה יכהנו שרי החוץ ושרי ההגנה של המדינות. מועצת ההגנה תכונס אחת לשישה חודשים ובמועדים נוספים על פי בקשה של אחת המדינות. כן תוקם מפקדה משותפת. בהסכם נקבע שבמקרה של מלחמה ייטול הרמטכ"ל המצרי את הפיקוד על הכוחות של שתי המדינות. כל מדינה תישא בהוצאות של המתקנים הביטחוניים בשטחה. ההסכם נחתם לחמש שנים עם אופציה להארכה לחמש שנים נוספות.
מטרות הצדדים
סוריה, שהייתה חוליה החלשה, רצתה בהסכם בתור חיזוק אל מול ישראל. גם ברית המועצות רצתה בהסכם כדי למנוע את נפילת המשטר הסורי שחיזק את הקשרים עם ברית המועצות. מצרים חתמה על ההסכם בתקווה לרסן את הסורים ולהביא רגיעה ביחסים בין ישראל וסוריה.
היו ששיערו שגורם משמעותי שהביא לחתימת ההסכם הייתה הצהרה של רמטכ"ל צה"ל, יצחק רבין, שהתפרש ככוונה ישראלית להפיל את המשטר בסוריה. אחרים טענו שהחשש למשטר בסוריה הגיע דווקא מכיוון ירדן וחשש זה הוא שהניע את הסובייטים לדחוף את המצרים והסורים לחתום על ההסכם.
תגובות להסכם
קהילת המודיעין של ישראל הופתעה מחתימת הסכם ההגנה. לאחר שנודע על החתימה המודיעין הישראלי העריך שההסכם ירסן את הסורים, בהתאם לכוונות המצריות. ממשלת ישראל התכנסה לדיון בהסכם מיד לאחר החתימה, אולם לא ייחסה חשיבות להסכם לאור השקט בגבול המצרי וההנחה שמצרים לא תסתכן במלחמה עם ישראל בגלל נחיתות צבאה ובמיוחד כל עוד צבאה שקוע בעימות בתימן.
ברוב מדינות ערב התקבל ההסכם בברכה ובהבעת תקווה שעוד מדינות ערביות יצטרפו להסכם. במיוחד ביקשו במצרים ובסוריה שעיראק ואלג'יריה יצטרפו להסכם, אולם אלו הבהירו שלא יצטרפו להסכם. חוסיין מלך ירדן ציין את ההסכם כדוגמה לכך שהליגה הערבית אינה מתפקדת.
אמיל פוקס
אמיל פוקס (בגרמנית: Emil Fuchs; 9 באוגוסט 1866 – 13 בינואר 1929) היה פסל,, צייר וסופר אוסטרי-אמריקאי, שפעל בווינה, לונדון וניו יורק. הוא צייר דיוקנאות של המלכה ויקטוריה ואדוארד השביעי והיה אופנתי בקרב החברה הגבוהה בלונדון בתחילת המאה ה-20.
ביוגרפיה
הוא נולד בווינה ב־9 באוגוסט 1866. בשנים שפעל באוסטריה, גרמניה ורומא היה פסל ומדליסט, שבסופו של דבר החל ללמוד גם ציור. הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בהנהלת אדמונד פון הלמר וויקטור אוסקר טילגנר. לאחר מכן למד באקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין שם למד אצל פריץ שפר ואנטון פון ורנר. בשנים 1891 עד 1897 הוא היה ברומא, לאחר שזכה במלגה גרמנית בשנת 1891.
לונדון
בשנים 1897–1915 כתובתו הייתה בלונדון, שם נפגש באופן קבוע עם האמן לורנס אלמה-טדמה. הוא היה בעיקר פסל ומדליסט, אך הוא החל גם לצייר בשמן, במיוחד דיוקנאות משנת 1897. המורה הראשון שלו היה ג'ון סינגר סרג'נט. הוא הציג עבודות באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1898 הוא למד שם.
הוא קיבל עבודות כולל פורטרטים של המלכה ויקטוריה ואדוארד השביעי, ודיוקנאותיו הפכו אופנתיים בקרב פטרונים שונים מהאריסטוקרטיה והחברה הגבוהה. הוא זכה במסדר הוויקטוריאני המלכותי (MVO) בשנת 1909. בהיותו באנגליה הועסק גם בבירמינגהם.
ארצות הברית
פוקס החל לנסוע לארצות הברית בשנת 1905, בעיקר לצייר דיוקנאות של אנשי חברה עשירים. בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה, שטף "גל אנטי-גרמני" את אנגליה, וכדי להימלט ממנו עבר לצמיתות לניו יורק, והפיק שם עבודות נוספות והציע סיוע במאמץ המלחמתי. הוא הפך לאזרח אמריקאי בשנת 1924.
הוא עבר ניתוח להסרת גידול סרטני בשנת 1928, אך סבל מאוד, ובסוף התאבד בירייה במלון דה ארטיסטס בניו יורק ב־13 בינואר 1929.
צוואתו יצרה קרן שהציגה את אמנותו כמוצג קבוע וכן השאיר לציבור 500,000 דולר פלוס יצירות אמנות.
מורשת
במהלך הקריירה שלו בווינה, ברלין, רומא, אנגליה וניו יורק הוא יצר פסלי חזה, פסלונים, אנדרטאות, מדליות, ציורי שמן ויצירות אמנות אחרות. אוספי עבודותיו קיימים במוזיאון ברוקלין, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, בספריית תומאס ג'יי ווטסון ובספריית הקונגרס.
Not an Apology
Not an Apology (בעברית: לא הייתה התנצלות) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת אמריקאית בי מילר. האלבום יצא לאור ב-24 ביולי 2015, על ידי חברות התקליטים הוליווד רקורדס, סייקו מיוזיק.
בוטבגרד
בּוֹטֶבְגְרָד (בבולגרית: Ботевград ) היא עיר בדרום מערב בולגריה בשטח מחוז סופיה, השוכנת 45 ק"מ מהבירה סופיה, בתוך עמק הנושא את שמה ומצוי במורדות המזרחיים של הרי הבלקן.
אקלים
בעיר שורר אקלים ממוזג מתון. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11oc, כשערכי הקיצון הממוצעים נעים ממינוס 1oc בינואר ועד 21oc ביולי. כמות המשקעים הממוצעת עומדת על 746 מ"מ בשנה.
גנרל חיל הרגלים (גרמניה)
גנרל חיל הרגלים (בגרמנית: General der Infanterie; בקצרה: General d. Inf.) היא דרגה בכוחות הקרקע הגרמניים (גרמנית: הר). כיום הדרגה ניתנת לקצינים בדרגת OF-8 (מקביל לרב־אלוף, אך קיימות דרגות גבוהות יותר), והם אחראים על ענייני של אימון כוחות הרגלים של הבונדסוור וציודם.
היסטוריה
"גנרל חיל הרגלים" היא דרגה לשעבר של גנרל חיל בכוחות היבשה הגרמניים (צבא הקיסרות הגרמנית, הרייכסווהר והוורמאכט), אשר הייתה בשימוש גם על ידי הצבא הפרוסי והצבא האוסטרו-הונגרי, והייתה השלישית בחשיבותה, לאחר דרגות גנרל-אוברסט וגנרל-פלדמרשל. הדרגה היא שוות ערך לדרגת שלושה כוכבים כיום. הדרגה גם אומצה על ידי הצבא הפיני (Jalkaväenkenraali) בין שתי מלחמות העולם.
כיום, בכוחות המזוינים של גרמניה, הבונדסוור, הדרגה של גנרל-לוטננט היא המקבילה לדרגה המסורתית של גנרל חיל הרגלים. בצבא גרמניה המזרחית לא הייתה מקבילה לדרגת גנרל חיל הרגלים, והיא מוזגה לדרגת גנרל-אוברסט.
דרגות מקבילות
קצינים בדרגה מקבילה בחיל הפרשים נקראו "גנרל חיל הפרשים" ואלו בחיל התותחנים היו "גנרל חיל התותחנים". בשנת 1935 הוורמאכט הוסיף את הדרגות של "גנרל חיל השריון", "גנרל הכוחות ההרריים", "גנרל חיל הצנחנים", "גנרל חיל הקשר". בלופטוואפה, המקבילה לדרגה הייתה "גנרל חיל טייסי הקרב". הדרגה ציינה רק בכללית את הזרוע שבה שירת הגנרל, ולא התייחסה לתפקידו באופן ספציפי.
הדרגה בבונדסוור
בבונדסוור קיים תואר של גנרל חיל הרגלים, שהוא האחראי על אימון וציוד כוחות הקרקע, ונושא בדרך כלל דרגת בריגדיר גנרל. מכיוון שזהו רק תואר ולא דרגה, לפעמים יכול לשאת אותה גם קצין בדרגת אוברסט.
אנדראש קרן
אנדראש קֶרְן (בהונגרית: Kern András; בודפשט, 28 בינואר 1948) הוא שחקן, במאי, סופר, זמר, הומוריסט יהודי-הונגרי. זוכה פרס קושוט, פרס יאסאי מרי, פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול, "חבר לנצח" ב"אגודת בני האלמוות".
ביוגרפיה
אביו, אישטוואן קרן, היה רואה חשבון וסופר, רומן הנוער שלו "קרב בשלג" פורסם בשנת 1963.
אנדראש קרן למד בבית הספר היסודי ברחוב סיגט (היום בית הספר היסודי גזה גארדוני ברחוב רדנוטי 8-10 ברובע 13). בשנת 1962 בתוכנית "מי יודע מה" הופיע במערכון פרודיה, אותו ביצע עם חברו לכיתה, גאבור פינטר. כעבור שלוש שנים, בשנת 1965 (הוא עדיין היה רק בן 17!) הסריט סרט חובבים עם חברו. הסרט "מה יהיה?" זכה בפרס הראשי של פסטיבל סרטי החובבים ההונגרי הלאומי ה-13. כבר בשנת 1958 שיחק כשחקן ילדים בסרט העלילתי הקצר "הרפתקה בגן החיות". (במאי: אישטוואן קאזאן)
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בשנת 1970 וחתם חוזה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט. הוא עדיין חבר בסגל התיאטרון. אנדראש קרן הופיע בכמה סרטים, הוא כותב ומופיע בקביעות בקברט הרדיו, והתארח בכמה תוכניות טלוויזיה פופולריות ( Heti Hetes, Activity Show). התכנית Heti Hetes כלומר "שבע שבועי" הייתה תוכנית בידור ששודרה בערוץ הטלוויזיה המסחרי RTL Klub מספטמבר 1999 עד דצמבר 2016. קול הדיבוב הקבוע של וודי אלן להונגרית הוא של קרן.
חייו הפרטיים
בשנת 1976 הוא הכיר את אשתו, יודית קובאץ' בצילומי סרט, שם הופיע אנדראש קרן בתפקיד "המספר" (Narrator) בסרט הטלוויזיה "חלומותיו של אברהם לינקולן". יודית קובאץ' כבר הייתה אז אלמנה ועבד כאסיסטנטית בסרט. בנם טמאש נולד בשנת 1977 והופיע בתקשורת מספר פעמים בחברת אביו, אך נפטר ממחלה בגיל 17.
תפקידי תיאטרון
מספר הופעות הבכורה של קרן שנרשמו במאגר התיאטרון: 132.
למידה והוראה בינתחומית
הוראה בינתחומית או רב תחומית היא שם למגוון דרכי הוראה ולמידה המחברות בין מרכיבים מובחנים של שתי דיסציפלינות או יותר ליצירת ידע, דרכי פעולה או ביטויים אמנותיים חדשים כאמצעי להתמרה והבנייה מחדש של ידע, פתרון בעיות אמיתיות ופיתוח חשיבה יצירתית וביקורתית וכן הטמעת ערכים. בשנים האחרונות גוברת המודעות לחשיבות הלמידה הבינתחומית הן במחקר והן בפרקטיקה החינוכית, להשגת מטרות חינוכיות אלה.
בינתחומיות - רקע והתפתחות
"בינתחומיות" נשענת על הכרה בקיומם של "תחומים" (דיסציפלינות) אך עניין זה עצמו שנוי במחלוקת: כיצד התפתחו ה"דיסציפלינות" והאם הן קשורות בהכרח ל"מקצועות" הנלמדים בבתי הספר.
ברוב שנות ההיסטוריה התקיימו תהליכי לימוד במתכונת שאינה תחומה לתחומים מובהקים אלא לרוב לטקסטים "קלאסיים" או מקודשים (בחינוך המסורתי-דתי) וכן לכישורים מסוימים - בעיקר אלה שהתאימו למדינות המודרניות בשלב בו השתלטו על החינוך הדתי. התפתחות מואצת של המדעים במאה ה-19 הובילה את מכוני המחקר והאוניברסיטאות להבחין בין תחומי מחקר באופן חד יותר, ובתהליך שבו מעת לעת מתפתחת קהילה מדעית חדשה (למשל הכימיה או האנתרופולוגיה) ובונה לעצמה שפה ודרכי חקר מובחנים.
עם עליית הפוזיטיביזם, החלו לטעון הוגים כמו אוגוסט קונט כי יש להרחיב ולהחיל את דרכי החקירה המדעיים של מדעי הטבע גם לתחומי ההתנהגות האנושית והחברתית. כך החלו מתפתחים גם מדעי החברה וזכו למעמד מחקרי אקדמי אשר למעשה החליף את הדוקטרינות הדתיות והאידאולוגיות הממשלתיות באקדמיות.
"מקצועות" בית ספריים אינם מייצגים בהכרח "דיסציפלינות" מחקריות או תחומי ידע מובחנים. כך למשל בישראל, שיעורי "מולדת", "חברה", או "תרבות ישראל" ואף "מדעים" הנלמדים באופן כללי ועוד. עם זאת, במהלך המאה העשרים ובייחוד בעשורים האחרונים ניכרת השפעת המוסדות האקדמיים על תוכניות הלימודים בבתי הספר - בעיקר עם עליית האקדמיזציה של מורים.
יש המצביעים על התמורות בתפיסת הייעוד של החינוך, אשר היה מקובל ככלי לעיצוב נפשם של התלמידים והפך לאמצעי ניעות חברתי ושוויון באמצעות הקניית כישורים לשוק העבודה. עניין זה זוכה לביקורת, שכן מקובל כי ייעוד האקדמיה - חקר וייעוד בתי הספר - חינוך.
מודלים של הוראה בינתחומית
נהוג להבחין בין דפוסים או מודלים שונים של הוראה בינתחומית. אבחנות אלה עצמן מוצגות בספרות המחקר בחלוקות שונות מעת לעת (ואף תחת שמות מעט שונים):
יש המבחינים גם במודלים נלווים לאלה - הגמישים יותר בהגדרתם:
יתרונות של הוראה בינתחומית
מקובל כי הוראה בין תחומית טומנת בחובה יתרונות רבים בשל קרבתה למציאות המורכבת (שאינה בנויה מדיסציפלינות) וכן לאופן האינטואיטיבי בו תלמידים לומדים בחיים עצמם - למידה הוליסטית ולא תחומית. כמו כן, ניכרים יתרונות רבים ללומד בשל ריבוי הזיקות התוכניות ומגוון כישורי החשיבה המתאפשר לפתח בהוראה בינתחומית. אינטגרטיביות נחשבת למאפיין מהותי של חינוך הומניסטי - שייעודו טיפוח יחס לאדם כמטרה תוך הכרת ריבוי פניו, מגוון יצירותיו ומורכבותו האנושית. בתחום ארגון הלמידה ותוכניות הלימודים מושג יתרון טכני-חינוכי: קיבוץ מספר "מקצועות" הוראה בידי מורה אחת או מורה אחד - עניין המאפשר יותר שעות של קשר משמעותי עם התלמידים.
אתגרים של הוראה בינתחומית
יישום של הוראה בינתחומית מעורר אתגרים ושאלות אודות מטרות תהליך הלמידה הבינתחומית, דרכי הפעולה, דרכי ההערכה, הכשרת המורים והאמצעים השונים הנדרשים בשכבות הגיל השונות.
בתהליכי פיתוח ולימוד בינתחומיים עשויים המורים למצוא עצמם מחוץ ל"אזור הנוחות שלהם", בעיקר נוכח תהליך ההכשרה התחומי באקדמיות.
הוראה בין תחומית מחייבת סביבה ארגונית הולמת ובעיקר אוטונומיה נרחבת לצוות המורים ולבתי הספר, שכן מדובר בגמישות המתחייבת לפיתוח ייחודי של צוות מורים, המחייב בפועל הגמשת שעות, ולרוב ערבוב בין "מקצועות" הנלמדים בבית הספר. במשרד החינוך הישראלי-הממלכתי האתגר כולל גם פיקוח של מפמ"רים (מפקחים מרכזים) שונים הכפופים לוועדות מקצוע שונות.
חינוך הומניסטי כולל באופן מובנה ביקורת ודפוסי הוראה אינטגרטיבית (על תחומית) המחייבת היקף של ידע וריבוי זיקות ולפיכך נחשבת גישה זו גם כאליטיסטית, שכן פירוש כל זאת - התערות תרבותית משמעותית.
הוראה בינתחומית בישראל
עליית העיסוק בבינתחומיות היא במידה רבה תגובה לתהליכי הדיסציפלינאריות של העשורים האחרונים:
שורשי מערכת החינוך הישראלית בזרמי חינוך אידאולוגיים שאוחדו בשנת 1953, אך השפעתם ניכרה עדיין בעשורים הראשונים לקיומה. תקופה זו התאפיינה בחינוך לאומי והומניסטי (עליו השפיעו הוגים כמו "אחד העם" ), אשר כלל בין השאר טיפוח עמלנות ובעיקר עיצוב אישיות הלומד - עניינים אינטגרטיביים מטבעם. ראו להוסיף לכך כי רוב תלמידי ישראל למדו ב"בתי ספר עממיים" (עד כיתה ח) ואילו החינוך ה"עיוני" והתיכוני בכלל ניתן בתקופה זו בעיקר לאליטות. עד שנות ה-70 של המאה העשרים עמדו בחזית הפיתוח החינוכי ה"סמינרים למורים", אך מעמדם התערער עם האקדמיזציה בתהליך ההכשרה להוראה, ובהדרגה הושפעו גם תוכניות הלימודים מהמבנה הדיסציפלינארי באקדמיה, בעיקר עם השתלבות אקדמאים בכירים ב"ועדות המקצוע" שהוקמו במשרד החינוך לכל תחום הוראה. לכך יש להוסיף גם את השפעתם של חוקרי חינוך אמריקאים מובילים על מקבלי החלטות בישראל.
משנות ה-90 של המאה ה-20 עולה בישראל העיסוק בהוראה בינתחומית מתוך המלצותיהן של שלוש ועדות תוכן שונות: בתחום המדעים - ועדת הררי (1992), בתחום לימודי היהדות - ועדת שנהר (1994), ובתחומי האזרחות - ועדת קרמניצר (1996).
בשנת 1997 סיכם משרד החינוך עבודת מטה שהתקיימה בפורום מיוחד (תחת אחריות המזכירות הפדגוגית) לבחינת ההוראה הבינתחומית. מלבד אלה, עולה הקריאה להוראה בינתחומית במגוון רפורמות פדגוגיות מוצעות, כגון "למידה משמעותית" שכללה המלצה על "אישכול" מקצועות שונים וכן בפרסומי משרד החינוך.
קרסנודאר-3
"קרסנודאר-3" הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר קרסנודאר, המהווה לקבוצת המילואים השנייה של מועדון הכדורגל "קרסנודאר" (נוסף לקבוצת "קרסנודאר-2"). המועדון נוסד בשנת 2014 על מנת לקלוט שחקנים צעירים שסיימו את לימודי הכדורגל באקדמיה של מועדון הכדורגל "קרסנודאר".
היסטוריה
בשנים 2014-2018 המועדון השתתף בטורנירים חובבניים. ב-26 ביוני 2018 "קרסנודאר-2" קיבלה מקום בליגת הכדורגל הלאומית ובשל כך, ב-24 ביולי "קרסנודאר-3" הפכה למועדון כדורגל מקצועני וצורפה למחוז "דרום" של אליפות ליגת הכדורגל המקצוענית, בעונת 2018/19.
קיץ 85
קיץ 85 (בצרפתית: Été 85; באנגלית: Summer of 85) הוא סרט קולנוע דרמטי צרפתי-בלגי משנת 2020 שנכתב ובוים על ידי פרנסואה אוזון, המבוסס בחלקו על הרומן משנת 1982 מאת הסופר. בסרט מככבים פליקס לפבר ובנז'מן וואזן.
הסרט עלה לאקרנים בצרפת ב-14 ביולי 2020.
תקציר העלילה
בנורמנדי של קיץ 1985, אלכסיס (פליקס לפבר), נער בן 16 בעל עניין בנושא מוות, יוצא לשוט בים. סופת רעמים גורמת לסירתו להתהפך, אך הוא מחולץ על ידי דויד (בנז'מן וואזן) בן ה-18. בעקבות התקרית בים השניים מתיידדים, מתאהבים ומתחיל רומן אהבה סוער, וסודי, בין השניים. בעקבות ויכוח בין אלכסיס לבין דויד, דויד נהרג בתאונת אופנוע. אלכסיס, החש אשמה במותו, מחליט לממש את ההסכם שהשניים נשבעו לו טרם מותו של דויד: אם אחד מהם ימות, השני ירקוד על קברו.
הפקה
ביוני 2019 פורסם כי פליקס לפבר, בנז'מן וואזן ופיליפין ולז' הצטרפו לצוות שחקני הסרט, אותו יביים פרנסואה אוזון על פי תסריט שכתב. שלב הצילומים החל במאי 2019.
הפצה
הקרנת הבכורה של הסרט תוכננה להתקיים במסגרת פסטיבל הקולנוע בקאן במאי 2020, אך זו בוטלה בשל מגפת הקורונה. הסרט עלה לאקרנים בצרפת ב-14 ביולי 2020. בספטמבר 2020, חברת ההפצה רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-13 בספטמבר 2020. הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-18 ביוני 2021.
ביקורות ותגובות
לסרט יש דירוג של 77% באתר Rotten Tomatoes, דירוג המבוסס על 66 ביקורות, עם ממוצע משוקלל של 6.4 מתוך 10. על פי דעת הרוב, נכתב באתר כי "למרות שזו לא היצירה הטובה ביותר של פרנסואה אוזון, קיץ 85 משמש כאודה מעוררת השראה ומרה-מתוקה לאהבת נעורים ותוצאות הלוואי המתמשכות שלה". באתר Metacritic, לסרט יש ציון של 64 מתוך 100, המבוסס על 20 מבקרים, עם ביקורות שהן "חיוביות בדרך כלל".
כדי הילוך
מקורות
השיעור מוזכר מספר פעמים בתלמוד הבבלי בהקשרים שונים. פוסקי ההלכה תרגמו את השיעור לשעות לפי מימרה של רבי יוחנן במסכת פסחים, הקובעת שאדם ממוצע יכול ללכת ביום עשר פרסאות שהם 40 מיל. בעניין זה נאמרו שלוש שיטות עיקריות: דעות נוספות הן: דעת הרב עוזיאל מייזליש שהחישוב כולל רק נשף אחד שבו הולכים פרסה אחת והליכת פרסה היא בשעה ושליש, 20 דקות למיל, ודעת מהרי"ק שהליכת פרסה היא בערך שעה אחת, כ-15 דקות למיל.
אדם קומלושי
אדם קומלושי (בהונגרית: Ádám Komlósi - נולד ב-5 בדצמבר 1977) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק כבלם.
קריירה
קומלושי התחיל לשחק כדורגל בקבוצה בוגרת של "קזינצברציקה". בשנת 1998 הוא עבר למ.ט.ק. בודפשט ואיתה זכה בתואר אליפות הראשון שלו בשנת 2003. בעונת 2004/05 הוא שיחק בדברצן ו.ס.ק. ואיתה זכה במקום השלישי בעונה הראשונה ובהמשך זכה באליפות בשלוש עונות. הוא עזב את "דברצן" בשנת 2011 ומאז שיחק בליגות נמוכות בהונגריה.
החל משנת 1996 אדם קומלושי שיחק בנבחרת הנוער של הונגריה ובסך הכול היה שותף ל-16 משחקים. בשנת 2004 הוא לראשונה השתתף במשחק של הנבחרת הבוגרת. אמנם בשנת 2006 הוא נפצע, הוחלף על ידי וילמוש ואנצאק ומאז השתתפותו בנבחרת פחתה.
אדם קומלושי פרש מכדורגל בשנת 2018.
הנערים בחבורה (מחזה)
הנערים בחבורה (באנגלית: The Boys in the Band) הוא מחזה מאת המחזאי מארט קרולי. המחזה עלה לראשונה באוף ברודוויי בשנת 1968, וקם לתחייה בתיאטראות ברודוויי לרגל 50 שנה לעליית המחזה לראשונה, בשנת 2018. עלילת המחזה סובבת סביב קבוצת גברים הומוסקסואלים שמתכנסת לרגל מסיבת יום הולדתו של אחד מחבריה בניו יורק סיטי, ונחשבה לפורצת דרך בשל תיאור אורח החיים ההומוסקסואלי של חברי החבורה. על המחזה נאמר: "תגלית תיאטרונית אמיתית, הנערים בחבורה עזרו לעורר מהפכה בכך שהעלו על הבמה את חיי הגברים ההומואים, ללא התנצלות וללא שיפוטיות, בעולם שעדיין לא היה מוכן לקבל אותם במלואם." המחזה עובד לסרט עלילתי בשנת 1970, ובכך גם הפך לאחד הסרטים הראשונים שהתמקדו בחייהם של גברים הומוסקסואלים.
עלילה ודמויות
עלילת המחזה מתרחשת כולה במהלך לילה אחד בדירתו של מייקל, אחד מחברי החבורה, ברובע האפר איסט סייד במנהטן, והרקע ופועלן של הדמויות נחשף בהדרגה במהלך מסיבת יום ההולדת וככל שהלילה נמשך:
המסיבה נערכת על ידי ששת חבריו הקרובים של הרולד:
במהלך המסיבה, ההומור נהיה יותר ויותר רדוד ופוגעני, ככל שתשעת הגברים שותים לשוכרה יותר ויותר. המסיבה מגיעה לשיאה במהלך "משחק" אותו מייקל מכריח את השאר לשחק, במסגרתו כל גבר חייב להתקשר למישהו שאהב ולספר לו על כך. מייקל, שמאמין שסוף סוף הוא הצליח "להוציא מהארון" את אלן כשהוא מתקשר, חוטף ממנו את שפופרת הטלפון ומגלה שאלן התקשר לאשתו. בסופו של דבר, קהל הצופים מעולם לא מגלה על מה אלן התכוון לשוחח עם מייקל.
שם המחזה ותהליך כתיבתו
את "הנערים בחבורה" כתב המחזאי האמריקאי מארט קראולי. בשנת 1957 החל קראולי לעבוד במספר חברות הפקת טלוויזיה, לפני שפגש את השחקנית נטלי ווד על סט הצילומים של סרטה, "זוהר בדשא", בזמן שעבדה כעוזרת הפקה. ווד שכרה אותו בתור העוזר שלה, בעיקר כדי לתת לו זמן פנוי בשפע לעבוד על המחזה שלו. ווד, שהפכה לחברה קרובה של קראולי, עוררה בו השראה לעבור מניו יורק להוליווד. לדברי חברו של קראולי, גאווין למברט, ווד הפגינה הזדהות עם הסצנה ההומוסקסואלית של הוליווד, ותמך כלכלית בקרואלי על מנת לאפשר לו לכתוב בחופשיות את מחזהו. קראולי עבדה כעוזר של ווד ובעלה, רוברט וגנר, במשך שנים רבות.
לאחר שבוטלו כמה הפקות קולנוע הוליוודיות בהן סייע, חברתו העשירה, דיאנה לין שכרה אותו לעזור לה. הוא התגורר באחוזה הגיאורגית ההוליוודית, שם נאלץ רק "לערוך מסיבות ארוחת ערב ולשתות את עצמו לשכחה." הוא החל לכתוב במקום לשתות, והחל לעבוד על "הבנים בחבורה". על פי קראולי, היה לו חבר משעשע שמדי פעם היה לוקח ממנו הערות מוטרפות, ועליו דמותו של מייקל התבססה חלקית.
קראולי אמר לדומיניק דאן על שם המחזה: "זאת השורה הזו בכוכב נולד, כשג'יימס מייסון אומר לג'ודי גרלנד המופתעת, 'את שרה בשביל עצמך ועבור הנערים בחבורה'."
לדברי קראולי, המוטיבציה שלו בכתיבת המחזה לא נבעה מתוך אקטיביזם, אלא מתוך כעס שהיה קשור באופן חלקי לעצמו ולקריירה שלו, אבל גם קשור ליחס החברתי של האנשים סביבו ולחוקים. הוא אמר שהוא "רצה את העוול שבכל זה - לכל הדמויות האלה - הידועות." קראולי הצהיר גם: "לא הייתי פעיל, אז או עכשיו. לא ידעתי מה הכה בי. פשוט כתבתי את האמת."
דמותו של מייקל הזכירה לקראולי את עצמו, והוא תואר כ"אדם מורכב שמודע לפוליטקלי קורקט אבל יש לו סוג של בוז אליו". הוא כינה את דונלד "מבוכה עבור מייקל" וכמי שנוצר בהשראת חברו של קראולי. בסרט התיעודי משנת 1995, "כוכבים בארון" הסביר קראולי, "ההומור המזלזל העצמי נולד מתוך הערכה עצמית נמוכה, מתוך תחושה של מה שהזמנים סיפרו לך על עצמך."
הבכורה בשנת 1968
בזמן שקראולי כתב את התסריט, הוא נדחה ועוכב על ידי המחזאים אדוארד אלבי וריצ'רד בר, שהיה אז ראש יחידות המחזאים בניו יורק. ההפקה הוכיחה ש"כמעט בלתי אפשרי למצוא" שחקנים שמוכנים לשחק דמויות הומוסקסואליות. חבר הוותיק של קראולי מימי הקולג', לורנס לוקינביל בן ה-33, הסכים לשחק את דמותו של האנק למרות אזהרותיו של סוכנתו כי התפקיד יהיה אחראי לסיום הקריירה שלו, אף על פי שהסוכנת עצמה הייתה לסבית. קראולי התקשה למצוא מפיקים ובעלי תיאטרון שיסכימו להעלות את המחזה.
המחזה הועלה לראשונה באוף ברודוויי ב-14 באפריל 1968 בתיאטרון פור, ונסגר ב-6 בספטמבר 1970, לאחר 1,001 הצגות. ההפקה בוימה על ידי רוברט מור, וצוות השחקנים כלל את קנת נלסון כמייקל, פיטר וייט כאלן מקארתי, לאונרד פריי כהרולד, קליף גורמן כאמורי, פרדריק קומבס כדונלד, לורנס לוקינביל כהאנק, קית' פרנטיס כלארי, רוברט לה טורנו כ"קאובוי", וראובן גרין כברנרד. המחזה היה אחת התסריטים הראשונים שהציגו סיפור שבמרכזו עומדת קבוצה של הומוסקסואלים. אף על פי שהמחזה היה אמור במקור לרוץ לחמש הצגות במקום קטן באוף ברודוויי, הוא זכה להצלחה מסחררת ועבר לתיאטרון גדול יותר. המחזה המשיך לרוץ גם בלונדון. על פי הניו יורק טיימס, שחקני ההפקה המקורית קדחו חור באחד מרקעי התפאורה של המחזה על מנת שיוכלו לרגל אחר היושבים במושבים הטובים ביותר באולם, ובשבועות הראשונים הם ראו את ג'קי קנדי, מרלן דיטריך, גראוצ'ו מרקס, רודולף נורייב וראש עיריית ניו יורק ג'ון לינדזי. למרות הצלחת המחזה, כל חברי צוות השחקנים ההומוסקסואלים של ההפקה המקורית נשארו בארון לאחר הבכורה. בין השנים 1984–1993, חמישה מהם (כמו כן, גם הבמאי רוברט מור והמפיק ריצ'רד בר) מתו במגפת האיידס שהתפרצה לאחר מכן.
בישראל
ב-1970 הועלה המחזה בתיאטרון בימות, בתרגומה של תרצה אתר, בבימויו של היי קיילוס ועם שלמה בר-שביט בתפקיד הרולד, עודד תאומי בתפקיד מייקל, טוביה צפיר בתפקיד אמורי, נסים זוהר, ניקו ניתאי ואחרים.
בכורת המחזה התקיימה בקיבוץ העוגן, בתחילת ינואר 1970, ללא אישורה של הצנזורה. בסיום ההצגה רשם שוטר שנכח באולם דו"ח על ההצגה. בהמשך הועלתה ההפקה באולם בית המורה בתל אביב, עדיין ללא אישורה של הצנזורה. לאחר ויכוחים ודיונים מול ועדת הצנזורה, אושר למפיק יעקב אגמון לעלות אותה, בהתניה שהיא מיועדת לצופים וצופות מגיל 16 ומעלה. חברי ועדת הצנזורה העלו ספקות בנוגע להעלאת המחזה עם קריאתו, ובמיוחד ממשפטים בוטים השזורים לאורכו; והתעקשו לאשר את העלאתה רק לאחר צפייה בה, על מנת לוודא שאין מדובר במופע ארוטי. בביקורת בעיתון "העולם הזה" נכתב:"זהו מחזה בעל שליחות חברתית חשוב המנסה לומר לחברה הפוריטאנית כי חיי המין של אדם הם עיסקו הבילעדי בלבד וכי ההומוסכסואלים הם אנשים ככל האחרים, מלבד בחייהם המיניים; וכי ההומסכסואליות אינה סטייה שצריך להילחם בא אלא צורת התפתחות שונה".
התחייה באוף ברודוויי
המחזה זכה לתחייה מחודשת באוף ברודוויי בתיאטרון לוסיל לורטל בשנת 1996, והיא הועלה בין 6 באוגוסט ל-20 באוקטובר לאחר ההצגה הראשונה בתיאטרון WPA, שכל כרטיסיה אזלו.
"הנערים בחבורה" הועלה בתיאטרון טרנספורט גרופ שבניו יורק, מפברואר 2010 עד 14 במרץ 2010, בבימויו של ג'ק קומינגס השלישי.
התחייה המחודשת הועלתה בלונדון באוקטובר 2016, בתור התחייה המחודשת שהועלתה בלונדון מזה שני עשורים. המחזה זכה לביקורת חיובית מ"האובזרבר". במחזה כיכב השחקן והיוצר מארק גאטיס בדמותו של הרולד.
התחייה המחודשת בתיאטראות ברודוויי
ההפקה על גבי תיאטראות ברודוויי, שבוימה על ידי ג'ו מנטלו, נפתחה בתצוגות מקדימות בתיאטרון בות' ב-30 באפריל 2018, נפתחה באופן רשמי ב-31 במאי, ורצה עד ה-11 באוגוסט. בהפקה זו, שהועלתה לציון 50 שנה להעלאת ההפקה המקורית, כיכבו מאט בומר, ג'ים פרסונס, זאכרי קווינטו ואנדרו ראנלס, צ'ארלי קארבר, בריאן האצ'יסון, מייקל בנג'מין וושינגטון, רובין דה חזוס וטאק ווטקינס. בהפקה זו דמותו של הרולד גולמה על ידי קווינטו. כל צוות השחקנים שהשתתפו בהפקה הזו הם הומוסקסואלים הנמצאים מחוץ לארון.
הפקה זו זכתה בפרס טוני לשנת 2019 בקטגוריית "תחיית המחזה הטובה ביותר".
ביקורת והשפעה
כאשר המחזה עלה לראשונה בשנת 1968, הקהל הצופים אליו כוונה המחזה הוכה בתדהמה. המחזה זכה לפרופיל וניתוח מעמיק בספרו של ויליאם גולדמן, "The Season: A Candid Look at Broadway", שהתמקד בעונת הברודוויי בין השנים 68–1967. באותה שנה הופצו שני דיסקי ויניל, שהכילו את הקלטת הדיאלוג המלא של צוות השחקנים בהפקה המקורית. בעקבות ההצלחה לה זכה המחזה, כתב קרולי את "The Men from the Boys" בשנת 2002, מחזה המשך, המתרחש 30 שנה אחרי אירועי המחזה המקורי. "The Men from the Boys" הועלה לראשונה בסן פרנסיסקו בשנת 2002, בבימויו של אד דקר, והועלה בלוס אנג'לס בשנת 2003.
בשנת 2002, פיטר פיליצ'יה מ-"Theater Mania" טען כי ההפקה המקורית של ההצגה סייעה בהשראה למהומות סטונוול ולתנועה לזכויות ההומואים בשנת 1969:
בשנת 2004 שיבח דייוויד אנתוני פוקס מ"פילדלפיה סיטי פייפר" את המחזה, את השנינויות ואת מופע הלייב שלו בפילדלפיה. עם זאת, הוא הסתייג בטענה כי המחזה מציג "גברים הומוסקסואליים עירוניים כנרקיסיסטים, מרירים, רדודים".
בשנת 2010, אליזה סאמר מ-"CurtainUp" כינתה את המחזה בביקורתה כ"גימיק חכם" מלא בדמויות שמלאות ב"הערכה הומופובית עצמית ונמוכה". באותה שנה, סטיב ויינשטיין מהאתר "Edge" תיאר את המחזה כ"שייקספירי".
עיבוד קולנועי
המחזה עובד לראשונה לסרט קולנועי בעל אותו השם והופק על ידי חברת ההפקות "Cinema Center Films" בשנת 1970, בבימויו של ויליאם פרידקין. בסרט השתתפו צוות השחקנים המקורי שהשתתפו באוף ברודוויי.
המפיק ראיין מרפי עיבד את המחזה כסרט עלילתי באותו השם עבור שירות הזרמת המדיה של נטפליקס, במסגרת עסקת ה–300 מיליון דולר שלהם. הסרט בוים על ידי הבמאי ג'ו מנטלו וכמו בסרט המקורי, שבו אליו כל צוות השחקנים שהשתתפו בתחייה של המחזה בתיאטראות ברודוויי משנת 2018. הסרט עלה לשידור ב-30 בספטמבר 2020.
שפמנון תניני
שפמנון תניני (שם מדעי: Bagarius) הוא סוג של דג מסדרת השפמנונאים השייך למשפחת הסיסוריים. הוא חי בטבע בנהרות רחבים לאורך דרום אסיה מפקיסטן והודו לדרום-מזרח אסיה עד לאיי אינדונזיה. כיום כלולים בו ארבעה מינים.
מאפיינים
לשפמנון תניני גוף שטוח יחסית וסנפירים רחבים ושטוחים, העוזרים לו לשכב רוב הזמן על קרקעית הים. השפמות שלהם ארוכות ועוזרות להם לחוש בטרף במים העכורים בהם הם חיים. כמו כן הם בעלי זנב חזק ורחב העוזר להם להאיץ אחרי טרף, והם בעלי לסתות גדולות וחזקות בעלות שיניים מחודדות. הם טורפים יעילים של טרף מימי כמו דגים, סרטנים, חרקי מים ודו-חיים ואף שפמנונים אחרים.
המין הקטן ביותר, שפמנון תניני בגריוס (B. bagarius) עולה לעיתים רחוקות על 20 סנטימטרים בעוד מינים אחרים כמו B. rutilus מגיעים לאורך של 1 מטר. המין הגדול ביותר הוא שפמנון תניני ענק שאורכו מעל 2 מטרים ומשקלו עולה על 90 קילוגרם. פרטים גדולים במיוחד יכולים להיות איום על אנשים השוחים בנהרות בהם הם חיים, כך קרה בנהר קורי בנפאל, אז תועדו גופות שנטרפו בידי שפמנון גדול זה. עם זאת מדובר בהתנהגות נדירה.
מינים
בעבר נכללו עוד 2 מינים בסוג:
זרם פוקלנד
זרם פוקלנד (נקרא גם זרם מלווינס) הוא זרם מים קרים, הזורם צפונה לאורך החוף האטלנטי של פטגוניה עד לצפון השפך של ריו דה לה פלטה. זרם זה נובע מתנועת המים מ"סחף הרוח המערבי" כשהוא מקיף את כף הורן. שמו לקוח מאיי פוקלנד. זרם קר זה מתערבב עם זרם ברזיל הטרופי בים ארגנטינה, ומעניק לו את האקלים הממוזג שלו.
זרם פוקלנד אינו זרם פני השטח כמו זרם ברזיל והוא משתרע עד לקרקעית הים. הטמפרטורות האופייניות לזרם הן בסביבות 6°C, עם מליחות של 33.5–34.5 psu.
Chapter One: Blue
Chapter One: Blue (בעברית: פרק ראשון: כחול) הוא המיני-אלבום השני של הזמרת-יוצרת אמריקאית בי מילר. האלבום יצא לאור ב-24 בפברואר 2017, על ידי חברת התקליטים הוליווד רקורדס.
יהודה פינצ'ובר
משולם יהודה פינצ'ובר (נולד בי"א בתשרי ה'תשי"ד, 20 בספטמבר 1953) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס למתמטיקה בפקולטה למתמטיקה בטכניון. מחקריו עוסקים במשוואות דיפרנציאליות חלקיות.
אודות
נולד בחיפה, בן לאסתר (לבית פרנקל) ואליעזר פינצ'ובר, מורה ומחנך. אחותו היא רות הכהן-פינצ'ובר. את לימודיו עשה באוניברסיטה העברית בירושלים. סיים תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה בשנת 1977, שני ב-1980 ודוקטורט ב-1986. משנת 1986 עד שנת 1988 שהה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בשנת 1988 החל ללמד בטכניון, בשנת 1998 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2007 לפרופסור מן המניין בפקולטה למתמטיקה.
הוא נשוי לאיריס ומתגורר בחיפה.
בית הכנסת גלוקנגאסה
בית הכנסת גלוקנגאסה (Glockengasse; רחוב הפעמון) היה אחד משני בתי הכנסת הגדולים בעיר קלן בגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה. נחנך בשנת 1861, ונהרס יחד עם יתר כ-600 בתי הכנסת בגרמניה במהלך אירועי ליל הבדולח ב-9 - 10 בנובמבר 1938.
עיצובו הפנימי והחיצוני של המבנה מזכירים את ימי הזוהר של התרבות היהודית בספרד במאה ה-11, תחת שלטון המוריש. בית הכנסת וצריחיו המזרחיים עם הכיפה בציפוי נחושת, היה בעל חזית של אבן חול עם פסים רוחביים אדומים. עיצוב הפנים תוכנן בהשראת אלהמברה בעיר גרנדה. המתחם, שהתקבל על ידי רוב תושבי קלן באהדה רבה, הציע 226 מקומות ישיבה לגברים ו-140 לנשים באולם התפילה.
אדריכלות
תכנון בית הכנסת בצורת סמל צלב יווני שמכוסה בכיפה, הוא ייחודי וראשוני. ארבע זרועות הצלב הן בגודל זהה, כמקובל בארכיטקטורה הביזנטית. בארבע הפינות בחלק הממוקם בין הצלב והריבוע החוסם שלו, נמצאים ארבעה חללים קטנים המשמשים כחדרי כניסה. גרמי מדרגות הגישה לעזרת הנשים ממוקמות בשני חדרי הכניסה הצפוניים המשקיפות אל חזית בית הכנסת.
בתוכנית הבנייה, הכיפה משורטטת באמצעיתו של ריבוע הצלב מעל מיקום הבימה. מיקומה של הבימה במרכז מצביע על אורח החיים המסורתי בקהילה, בעת שבית הכנסת הגדול השני בקלן שברחוב Roonstrasse (נבנה בשנים 1895 - 1897), הציג חלוקה חדשה של המרחב, שהתבססה על הלך המחשבה הרפורמי. בצד הפונה לרחוב וממול לכיכר בית הכנסת הוקם מבנה נמוך יותר שחולק לחמישה חלקים. הוא אפשר גישה למדרגות הנשים, וכן שימש כשער כניסה לאולם התפילה הראשי לגברים, ולמגורי שומר בית הכנסת.