cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המערכה הגדולה
אש המערכה
אש המערכה לא הודלקה בדרך רגילה, על ידי בני אדם. בפעם הראשונה שעבדו את עבודת הקורבנות ירדה אש מן השמיים ובערה על מזבח העולה, ומאז דאגו הכוהנים להמשיך ולכלכל אותה, כדי שלא תכבה. מדי יום היו מסדרים לפני הקרבת קורבן התמיד, את המערכה הגדולה עם עצים בצורת שתי וערב, החלק הפנימי של העצים היה נוגע בתפוח שהוא ערימת אפר הקרבנות שעמדה באמצע המזבח. מעל העצים היו מניחים שני גזרי עצים, אותם העלו למזבח בזמן סידור המערכות, וזאת כדי להראות שלא מחכים לנס ולא סומכים עליו.
הנסים באש המערכה
אש המערכה הייתה פלאית, כפי שמתואר במסכת יומא, וחלו בה מספר נסים:
סילוק האש
בימי מנשה, המלך החוטא, הסתלקה האש ונעלמה מעל גבי המזבח בגלל חטאיו הרבים. האש מעולם לא חזרה ולכן צצו בעיות: לא הייתה אפשרות לשרוף כמות גדולה מאוד של קורבנות ביום אחד עם אש כה קטנה, הרי בשלשת הרגלים הקריבו מאות קרבנות ביום! לכן שבי ציון בנו מזבח גדול יותר מהמזבח שהיה בבית המקדש הראשון כדי שהאש הגדולה יותר תאכל את כל הבשר. אך גם זה לא עזר, בכל זאת נשארו שאריות בשר, ליום המחרת במקדש.
העצים למערכה
העצים למערכה צריכים להיות עצים ללא תולעים. המשנה במסכת תמיד אומרת בגמרא יש מחלוקת מה הבעיה בעצים זית וגפן. לדעה אחת הבעיה היא שיש בהם הרבה מים, ולכן הם מעלים עשן. לדעה השנייה הבעיה היא שאם יישרפו אותם זה ימעט ביישוב ארץ ישראל. הגמרא מוסיפה, שלדעה זו, עצי התאנה שהביאו הם עצי תאנה שאינה עושה פירות.
סידור המערכה הגדולה
את המערכה הגדולה סידרו בצד הדרומי-מזרחי של המזבח. הכהנים מעלים עצים אל המזבח, ומוסרים אותם לכהן שזכה בתרומת הדשן, שמסדר את המערכה הגדולה.
במשנה נאמר על המערכה הגדולה. יש מחלוקת בין המפרשים מה משמעות המילה חזית. לדעת הרמב"ם משמעות המילה חזית היא סימון שמשם התחיל סידור המערכה. התוספות יום טוב מסביר שלדעת הרמב"ם את שני גזרי העצים שמים במזרח כדי שיסמנו שמשם מתחילים לסדר את המערכה. לדעת הראב"ד משמעות המילה היא שגזרי העצים יהיו מסודרים בכיוון מזרח־מערב ולא צפון־דרום. לדעת ההברטנורא, היו עושים במערכה פתח שממנו היו מדליקים אותה (והמילה חזית היא מלשון "מאחזים את האש, והוא היה לצד מזרח.
כיוון שהמערכה הגדולה הייתה כה גדולה, היו ראשי העצים הפנימיים נוגעים בתפוח. בנוסף לעצים היו מסדרים עוד שני גזרי עצים, כפי שהוזכר מקודם, וגם בתקופת בית שני המשיכו במנהג זה.
שפיצים
שפיצים (בארגנטינה: Metegol, בארצות הברית: Underdogs, ובאנגליה: The Unbeatables) הוא סרט אנימציה ארגנטינאי משנת 2013.
עלילה
אבא מספר לילדו סיפור במיטה, ואומר לו שישתמש בדמיון שלו. לפני שנים רבות, ילד בשם אמדאו אשר עבד בבר בעיירה קטנה ושקטה. הוא אהב את לאורה, ילדה שפגש בבר, אולם היא לא ידעה זאת. כאשר הוא הראה לה את כדורגל השולחן, ילד בשם גרוסו הגיע ואתגר את אמדאו. אמדאו ניצח את גרוסו, וכולם שמחו ומחאו לו כפיים. מחוץ לבר, גרוסו פגש בסוכן אשר הציע לו עסקה.
כעבור 7 שנים, הפך גרוסו לכוכב הכדורגל הטוב ביותר בעולם, קנה את העירייה הקטנה בה אמדאו גר, על מנת לנקום בה שהרסה את חייו כדי לבנות אצטדיון ענקי, וחטף את לאורה, אהובתו של אמדאו. כאשר ראה שהרסו את הבר ואת כדורגל השולחן, אמדאו ראה משהו: אנשי כדורגל השולחן קמו לתחייה והחלו לדבר. יחד הם יצאו להרפתקה להציל את לאורה. במשך המסע הם היו צוות אמיתי, ויחד הם אספו עוד אנשים מכדורגל השולחן וכאשר הם הגיעו לאחוזה של גרוסו הם הצילו את לאורה, ואמדאו ולאורה התערבו עם גרוסו על משחק כדורגל בין קבוצת העיירה לבין הקבוצה של גרוסו.
במשחק הכדורגל, הקבוצה של גרוסו הובילו בהתחלה, אולם בזכות אנשי כדורגל השולחן הקבוצה של אמדאו הגיעה לתיקו במשחק. אולם שניות לפני סיום המשחק גרוסו פצע את אמדאו וקלע שער ניצחון. הקהל הריע לאמדאו ולקבוצתו על המשחק הטוב שלהם והסוכן של גרוסו נטש אותו לטובת אמדאו. אמאדאו זכה להתאחד עם לאורה בסוף, ושניהם יחד עם כל חבריהם בנו עיירה חדשה לכבודם.
כשהאבא, אמדאו, גמר את הסיפור ועזב את חדרו של בנו, הילד התעורר ושמע קולות בלילה. כאשר יצא החוצה הוא גילה במחסן את אמדאו ואת אנשי כדורגל השולחן מדברים. והוא החליט להצטרף אליהם.
תעסוקה גמישה
הסדרי עבודה בין מעסיקים לעובדים כוללים לרוב הגדרות נוקשות לגבי שעות תחילת יום העבודה וסיומו, ימי עבודה וחופשה, וקביעת האתר שבו מתבצעת העבודה. לעומת הסדרים נוקשים אלו, התפתחו הסדרי עבודה גמישים, המאפשרים לעובדים ויסות בין ניהול הקריירה לחייהם האישיים באופן ההולם צורכי חיים שונים. הסדרי תעסוקה המשוחררים מהדפוסים הנוקשים קרויים תעסוקה גמישה. מצד שני, חלק מההסדרים מטשטשים את הגבולות בין עבודה ופנאי, למשל עבודה בבית. מדינות שונות באירופה (צרפת וגרמניה) החלו בחקיקה והסדרים לצמצם הגמישות וליצור גבולות ברורים יותר בין העבודה לחיי משפחה ופנאי, וזאת במטרה להגדיל את רווחת העובד.
תוכניות עבודה
ארגונים עסקיים נדרשים לאתר את הסדרי התעסוקה המתאימים ביותר לארגון ולצרכיו ולהטמיעם באופן אשר יפיק את הרווחים הכלכליים בצורה המרבית. נושא זה מאוגד היום תחת הגדרה רחבה הכוללת את ההסדרים השונים ונקרא בשם מדיניות ארגונית ידידותית למשפחה. הארגון נדרש לבצע מהלכים אלו כך שיכללו מענה מקצועי מלא להבטים משפטיים וארגוניים רחבים.
היכולת ליישם הסדרי תעסוקה גמישה תלויה באופיו של הארגון ובאופיה של המשרה. עובד העוסק בקבלת קהל חייב להיות נוכח במקום ובזמן שנקבעו לקבלת קהל - בתפקיד זה אין מקום לגמישות. גם עבודה הנעשית בצוות אינה מאפשרת גמישות בזמן העבודה ובמקום העבודה - על כל חברי הצוות להיות בזמן העבודה באותו מקום. גם עבודה הכרוכה בהפעלתן של מכונות אינה מאפשרת גמישות רבה.
לעומת אלה, עובד שתפקידו מתן מענה לפניות טלפוניות יוכל לעשות זאת מכל מקום, לאחר התאמה של מערכת הטלפוניה הארגונית. כאשר מתן המענה אינו דורש מומחיות גבוהה, ניתן יהיה לפצל משרה זו בין עובדים אחדים, שיתאמו ביניהם את מספר השעות שכל אחד מהם עובד ואת מועדן (תוך עמידה במסגרת השעות שבהן יש לספק שירות זה).
התרומה של הארגון בגמישות תעסוקתית
ארגון התומך באיזון-עבודה חיים מתקיימים הסדרי עבודה בין מעסיקים לעובדים הכוללים בתוכם הגדרות מוגדרות מראש כדי לאפשר תעסוקה גמישה. הסדרים אלו מאפשרים לעובדים לכוון ולאזן בין ניהול הקריירה לחיי הפרט שלהם. בעוד שאנשי ההנהלה בארגון מאפשרים תעסוקה גמישה לעובדים הם מציינים  את היתרונות שיש בהגעה למקום העבודה כגון: אינטראקציות חברתיות, סיוע מעבר לדלת, עבודה בצוות, הגדלת רווחים בארגון .בנוסף לכך, מאפשר לקיים מודל עבודה נוח שאותו אפשר להתאים לפי כל חזון של כל ארגון.
טכנולוגיה ותעסוקה גמישה
פיתוחים טכנולוגיים שתרמו למזעור מוצרים ולאפשרות לניידם ממקום למקום, מקלים היום על מגמות אלו, ובעזרת הטלפון והמחשב הנייד עובדי ידע (Knowledge Workers) יכולים היום לבצע עבודתם ממקומות שונים ובזמנים שונים, לאו דווקא מאתר העבודה הרשמי של הארגון.
בפטיסטריום
הפאר של מבנים אלה שנבנו באירופה בימי הביניים ותקופת הרנסאנס מראה את חשיבות טקס ההטבלה בנצרות הקתולית.
היסטוריה
המבנה הראשון שנבנה במטרה לשמש כבפטיסטריום הוא הבפטיסטריום של הלטראנו בארמון הלטראנו שברומא. מבנה זה היה מתומן, והיווה השראה למבנים מאוחרים יותר שנבנו. במרכז המבנה היה אגן ההטבלה, בו טבלו המוטבלים שלוש פעמים. שלוש מדרגות הובילו מרצפת המבנה אל רצפת אגן ההטבלה. מבני אגן ההטבלה עוטרו לרוב באיורים או פסיפסים המתארים את חייו של יוחנן המטביל.
בתקופה שבין אירוע טבילה אחד למשנהו, נהגו לחתום את דלתות המבנה בחותם הבישוף, וכך לפקח על הטקסים שנערכו (ואשר לרוב נדרש תשלום עבורם).
חלק מהבפטיסטריומים נבנו בחלוקה לאגף גברים ואגף נשים.
בניגוד לכנסיות בה נערכו טקסי קבורה, מועצת אוקסר אסרה בשנת 578 על קבורה בתוך בפטסטריומים, אף שבפועל נערכו קבורות כאלה - ארכיבישופים רבים מקנטרברי נקברו בבפטיסטריום שבעיר.
דיאן קארול
דיאן קארול (באנגלית: Diahann Carroll; 17 ביולי 1935 – 4 באוקטובר 2019) הייתה שחקנית וזמרת אמריקאית. קארול זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסיטקום "ג'וליה". הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר בשנת 1975 על הופעתה בסרט "קלודין". הייתה האפרו אמריקאית הראשונה שזוכה בפרס טוני על הופעתה במחזה "ללא מיתרים".
ביוגרפיה
קארול נולדה בשם קארול דיאן ג'ונסון (באנגלית: Carol Diahann Johnson) ברובע הברונקס בניו יורק, וגדלה בשכונת הארלם. קארול עסקה במוזיקה כבר מגיל צעיר וכילדה שרה במקהלת כנסיית הארלם וניגנה בפסנתר. למדה משחק ושירה באופן מקצועי ב"תיכון פיורלו לה גוארדיה לאומנות ולמוזיקה".
קארול נישאה ארבע פעמים: נישואיה הראשונים היו עם המפיק מונט קאיי, בתם היא העיתונאית סוזנה קאיי באמפורד. נישואיה השניים היו לאיש העסקים מלאס וגאס פרד גלושמן, ממנו התגרשה לאחר שדיווחה שפגע בה פיזית. נישואיה השלישים היו לעורך המגזין רוברט דהלאון שנהרג בתאונת דרכים. נישואיה הרביעיים היו למוזיקאי ויק דאמון ונמשכו כתשע שנים.
קארול החלימה מסרטן השד והייתה פעילה בקרב נשים להעלאת המודעות למחלה.
נפטרה ב-4 באוקטובר 2019.
קולנוע
החלה לשחק בקולנוע בתקופת הפריצה של השחקנים ממוצא אפרו אמריקאי. את התפקיד הראשון שלה קיבלה קארול בקומדיה המוזיקלית של אוטו פרמינגר "כרמן ג'ונס" בתור מיירת חברתה של הזמרת כרמן ג'ונס (דורותי דנדרידג' המועמדת השחורה הראשונה לפרס האוסקר).
הופיעה בקומדיה מוזיקלית מצליחה נוספת של פרמינגר שהציגה את הקהילה השחורה בארצות הברית, "פורגי ובס". שיחקה את קוני למפסון, צעירה אמריקאית המתאהבת בנגן הג'אז אדי קוק (סידני פואטייה) בדרמה "פריז בלוז".
בשנת 1962 הפכה קארול לאפרו אמריקאית הראשונה שזוכה בפרס הטוני על הופעתה במחזהו של ריצ'רד רוג'רס "ללא מיתרים".
קארול הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב על הופעתה באחד מסרטי המיינסטרים של החברה האפרו אמריקאית של שנות ה-70 "קלודין", בסרט שיחקה את התפקיד הראשי של קלודין פריס, אם חד הורית לשישה ילדים המתגוררת בשכונת הארלם ומתקיימת בעיקר מרשויות הרווחה.
טלוויזיה
ב-1968 הייתה קארול לשחקנית השחורה הראשונה שמקבלת תפקיד ראשי בטלוויזיה האמריקאית, הובילה את קאסט הסיטקום האפרו אמריקאי "ג'וליה" במשך שלוש עונות שבמהלכן זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטלוויזיה הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס אמי.
שיחקה בקומדיית המצבים "עולם אחר" את מריון אמה של ויטלי גילברט וקיבלה מועמדות אמי שלישית. בשנת 2002 גילמה את השופטת דיסט בסדרת הדרמה המשפטית "בית המשפט" ב-ABC, שבוטלה לאחר עונה אחת.
ב-2008 שיחקה בהופעת אורח בסדרה "האנטומיה של גריי" בתפקיד ג'יין, אמו של מנתח הלב פרסטון ברק, והועמדה בפעם הרביעית לפרס אמי. מ-2009 שיחקה בשש עונותיה של סדרת הדרמה "צווארון לבן" את האלמנה המבוגרת ג'ון אלינגטון.
Ln (פקודה)
ln (קיצור של link; מאנגלית: "קישור") היא תוכנית יוניקס סטנדרטית ליצירת קישורים לקבצים.
פעולה
ישנם שני סוגי קישורים לקבצים, אשר שניהם ניתנים ליצירה בעזרת הפקודה ln:
למעשה, הפקודה משתמשת בקריאות המערכת  ו-  על מנת ליצור קישור חזק או סימבולי, בהתאמה.
תחביר
תחביר הפקודה הוא כדלקמן: ln [OPTIONS] source_file... target_file
על מנת ליצור קישור סימבולי יש להשתמש בדגל. לדוגמה:
לימו
הלִימוּ (לימום בתקופת אשור הקדומה) הוא האפונים האשורי. בתחילת שלטונו של מלך אשורי, ה"לימו" שהיה פקיד מלכותי ממונה, ניצח על פסטיבל השנה החדשה בעיר הבירה (הכוונה לשנה הראשונה למניין שנות מלוכת המלך). בכל שנה נבחר "לימו" חדש. למרות שנבחר על ידי ההמונים, סביר שהייתה רק קבוצה מצומצמת של בני משפחה של המשפחות הבולטות או אולי חברי אספת העיר שיכלו לבחור בו בפועל. האשורים השתמשו בשם ה"לימו" לאותה שנה לציון השנה על מסמכים רשמיים. מתקופת אשור הקדומה נמצאו רשימות של הלימום באשור ובכנש (לימום שבועי). כמו כן נמצאו רשימות מפורטות של ה"לימו" לכל שנה בין 892 לפנה"ס ו-648 לפנה"ס.
בתקופה האשורית העתיקה, המלך בעצמו מעולם לא היה לימום ("limmum"). בתקופות במאוחרות יותר כתקופה האשורית התיכונה והמאוחרת, המלך לקח על עצמו גם את תפקיד זה.
רונן לב
חבר מועדון הרצליה.
נכון לאפריל 2021, מדורג במקום ה-83 בישראל לפי מד כושר.
רונן לב באולימפיאדת השחמט
בשנת 1988 השתתף לב באולימפיאדת שחמט:
נתן אלבז
נתן אלבז (17 באוקטובר 1932 – 11 בפברואר 1954, י"ז בתשרי ה'תרצ"ג – ח' באדר א' ה'תשי"ד) היה חייל צה"ל שהקריב את חייו למען חבריו בקפיצה על רימון. על הקרבת עצמו למען הזולת עוטר אלבז בעיטור המופת.
חייו ומותו
אלבז נולד בצפרו שבמרוקו, למשפחה שבניה כיהנו בתפקידים רבניים רבים בעיר. בגיל 17 עזב את משפחתו, ועלה לבדו לישראל, במסגרת עליית הנוער.
אלבז התגייס לצה"ל ב-1952, ושירת כחייל בחטיבת גבעתי. ב-11 בפברואר 1954 קיבל אלבז משימה שגרתית של פירוק רימוני יד. אלבז החל במשימה, כשהוא יושב באוהל. לפתע שמע אלבז קול נקישה, והבין כי נצרתו של אחד הרימונים השתחררה. הוא יצא מהאוהל כשהרימון בידו, וצעק לחבריו שיסתתרו. משהבין שאינו יכול להשליך את הרימון מבלי לפגוע בחבריו, אימץ את הרימון אל חזהו והתרחק מהם בריצה. משהתפוצץ הרימון, הוא נהרג והציל בכך את חיי חבריו.
בעקבות המעשה
על מעשה הקרבתו הוענק לאלבז לאחר מותו צל"ש על ידי הרמטכ"ל משה דיין. ב-1970 הומר הצל"ש לעיטור המופת.
המשורר נתן אלתרמן כתב שיר לזכרו ב"טור השביעי". להלן אחד מבתי השיר:
גם עמוס אטינגר כתב שיר לזכרו, בשם "נתן נתן". את השיר הלחין וביצע ג'ו עמר.
מעשהו של אלבז הועלה על נס ואלבז הפך לסמל. כך תיאר צבי בר את השפעת האירוע על חיילי גבעתי שהתגייסו איתו: "הסיפור של נתן אלבז... השפיע עלינו מאוד וטען אותנו מוטיבציה רבה. ראינו בו דמות מופת ובמעשהו - מעשה גבורה."
הנצחה
על שמו נקראו רחובות בערי ישראל: תל אביב-יפו, חיפה, פתח תקווה, אשדוד, הרצליה, לוד, טירת כרמל, קריית גת, שלומי, קריית אתא, רמלה ושדרות. בנוסף, על שמו נקראו בית כנסת וגן "נתן אלבז" בעיר דימונה.
"מחנה נתן", מחנה צבאי הסמוך לבאר שבע, נקרא בשם זה עוד מ-1952, אולם לאחר מותו, הוחלט שהשם ישמש להנצחתו.
משפחתו של אלבז עלתה לישראל ב-1962, כשמונה שנים לאחר מותו.
בשנת 2023 יצא לאור ספר ילדים מאת עמנואל בן סבו, "על שפת התעלה", המספר את סיפורו של נתן אלבז.
מנחם פרי (שדרן)
מנחם פרי (נולד ב-22 בדצמבר 1946) הוא קריין ושדרן רדיו ישראלי.
פרי הוא מוותיקי שדרני הרדיו בישראל. הוא שידר במשך 46 שנים ברשתות קול ישראל. פרי הוא מרצה מבוקש בנושא רדיו בישראל ומחוצה לה.
ביוגרפיה
פרי נולד בטראונשטיין שבגרמניה, בנם של ניצולי שואה מפולין.
אמו שכלה את בעלה מנישואיה הראשונים ואת כל ילדיה במהלך השואה.
גם אביו שכל את אשתו וילדיו במהלך המלחמה.
לאחר שנפגשו ונישאו, הולידו ילד אחד וקראו לו ״מנחם״, מתוך תקווה שאכן יביא להם נחמה כלשהי. פרי והוריו עלו לישראל והתגוררו בעיר לוד.
את שירותו הצבאי עשה בתור טכנאי אלקטרוניקה בחיל האוויר.
ב-1971 החל ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
כשחיפש דרך לממן את לימודיו, הגיע לקול ישראל והחל לעבוד כטכנאי שידור ברדיו. הקריינים שעבדו במחיצתו הבחינו מיד בקולו הרדיופוני והציעו לו להירשם לקורס קריינים. פרי עשה כן.
ב-1974 סיים אותו בהצלחה יחד עם עודד בן-עמי ומלאכי חזקיה.
היה נשוי לנורית (בוגרת להקת פיקוד הדרום) מאז 1974 ועד למותה ב-2019, ואב לשלושה.
פעילותו ברדיו
ב-1976, כשרשת ג' החלה את שידוריה, החל גם פרי את שידוריו בתחנה, ולמעשה הוא השדרן היחיד ששידר בקביעות בתחנה מאז פתיחתה ועד לפרישתו. הוא התפרסם בין היתר כמגיש "מקום בצמרת", מצעד הפזמונים השבועי, שהיה בשנות השמונים פופולרי ביותר בתחנה.
בתקופה זו ובתחילת שנות התשעים,הגיש ברשת ג' מידי פעם את תכנית הרדיו,"אגן הים התיכון",שלוש שעות בהן הושמעה מוסיקה ים תיכונית-מזרחית.
בתחילת שנות התשעים הגיש בתחנה את "המלך, האיש והאגדה" - תוכנית אודות אלביס פרסלי. הגיש גם תוכנית על קליף ריצ'רד, וכן את התוכנית "עכשיו או לעולם לא" שעסקה במוזיקה הלועזית של שנות החמישים והשישים.
גם לאחר שרשת ג' עברה לשדר מוזיקה ישראלית בלבד (ב-2 בנובמבר 1997), המשיך פרי בשידור תוכניות מוזיקה לועזית. פרי הגיש את התוכנית "ציוניוני הדרך", את תוכנית הקיץ "יום יום ים", תוכנית החורף "שוקו חם", את התוכנית היומית "רק בימי חול" וכן את התוכנית השבועית "לילות משי לבן" שעסקה בשירים ישנים לועזיים לבקשת המאזינים.
מלבד רשת ג', פרי שידר גם בשאר הרשתות של קול ישראל.
החל מ-1997, הגיש פרי ברשת א' את התוכנית "אנו באנו" (ישראלים מספרים על עלייה וקליטה). פרי זכה פעמיים בפרס "בני ברית" בזכות התוכנית.
כמו כן, שידר גם את התוכנית "שיר ישיר" בתחנה (לסירוגין עם רעיה אדמוני).
ברשת מורשת הגיש פרי בימי שישי בבוקר את התוכנית "שבחי צדיקים", העוסקת בסיפורים אודות חכמי ישראל.
ברשת ב' הגיש פרי למעלה מעשר שנים את פינת הלשון "רגע של עברית".
ב-1977 נשלח על ידי רשות השידור להשתלמות בתחנות רדיו באירופה וארצות הברית, המשדרות מוזיקה בלבד, בעיקר כדי ללמוד וללמד את המגישים והעורכים בתחנה בכל הקשור להגשה קלה.
ב-2003 זכה בפרס אקו"ם על תרומתו לקידום המוזיקה הישראלית ברדיו.
משנת 2005 ניהל במשך מספר שנים את מחלקת הקריינים בקול ישראל, ושימש כמרצה בכיר.
ב-31 בדצמבר 2013 שידר פרי את תוכניתו האחרונה, ופרש לגמלאות לאחר 42 שנות עבודה ברשות השידור.
לאחר כמה חודשים שב לשדר ברדיו בימי שישי ברשת מורשת - את התוכנית "שבחי צדיקים" וברשת ג את התוכנית "ציוניוני הדרך".
ב-10 במאי 2017 נפרד פרי ממאזיני קול ישראל בסיום התוכנית האחרונה של "פסקול ישראל" ברשת ג'.
ב-30 ביוני 2017 חזר לשדר את "ציוניוני הדרך" באכסניה חדשה, רדיו ירושלים ורדיו חיפה במקביל.
פעילותו בטלוויזיה
בסוף שנות השבעים היה פרי קריין רצף בערוץ הראשון בטלוויזיה והגיש גם את התוכנית "לקראת שידור".
עד 1992 הגיש בערוץ הראשון את התוכנית "בין הכיסאות" (לסירוגין עם עמוס ארבל).
בשנות השמונים הגיש פרי מדי פעם את השעשועון "פיצוחים" בטלוויזיה החינוכית.
סיפור משפחתו של מנחם פרי באירופה לפני ואחרי השואה מופיע בספר "חלומות" של רעיה אדמוני.
דוד יודילוביץ
דוד יוּדֶילוֹביץ (לעיתים נכתב יודילביץ, יודלביץ; בגרסה המעוברתת: יוּדה-לֵב-אִיש) (25 ביוני 1863, יאשי, רומניה – 11 באוגוסט 1943, ראשון לציון) היה איש ביל"ו, מורה וסופר; מהמורים הראשונים בראשון לציון אשר הנהיג לימודים בבית הספר בשפה העברית. חניכו של אליעזר בן-יהודה. פעל להכשרת גן הילדים הראשון שבו דיברו בשפה העברית. כיהן בתפקיד מזכיר ועד המושבה של ראשון לציון וערך את הספר "ראשון לציון".
ראשית דרכו
דוד יודילוביץ (Judelovitch) נולד בקיץ 1863 ביאשי שברומניה למשפחה יהודית חרדית. התחנך בחינוך חרדי מסורתי ובנוסף למד שפות אצל מורים פרטיים. עלה לארץ ישראל ב-1882 מרומניה באותו זמן שעלו הביל"ויים מחרקוב שברוסיה, עימם שהה במקווה ישראל. לאחר פטירת קרל נֶטֶר, שהיה מאמצם במקווה ישראל, החליטו חלק מהבילויים לעבור לראשון לציון, שם עמדו לבנות עבורם בתים (שאכן נבנו, אך לא ניתנו להם, ולכן עזבו לגדרה). השאר קיבלו את הצעת המשכיל הירושלמי יחיאל מיכל פינס להקים קבוצה בשם "שיבת החרש והמסגר", ועלו לירושלים במטרה ללמוד מקצוע. יודילוביץ החליט ללמוד חרשות סכינים בבית המלאכה של הגרמני מתנועת הטמפלרים גוֹטליבּ דאה, שהיה באזור שער יפו.
אליעזר בן-יהודה ויחיאל מיכל פינס הקימו חברה בשם "תחיית ישראל", אשר עסקה בעידוד הכשרת צעירים יהודיים לעסוק ב"כל מלאכה וחרושת", ובין השאר סייעה ליודילוביץ ולאלה מהביל"ויים שעלו לירושלים. החברה קנתה לכל אחד מהם "כלי מלאכת ברזל במחיר חמש מאות פרנק". וכך הם נשלחו בתור שוליות לבעלי מלאכה: שניים לחרשי-עץ, שניים לחרשי-ברזל ואחד, הוא דוד יודילוביץ, נשלח ללמוד את מקצוע חרש הסכינים. החברה שכרה עבורם דירה, והם עבדו בימים ולמדו בלילות, על עם ישראל, הספרות העברית והלשון העברית, בה רצו לדבר.
ה"שוליות לאומנינו" זכו ליחס חם בירושלים. בעלי המלאכה שילמו להם מעל למקובל בשל עבודתם הטובה. הם נקלטו היטב בקהילה הירושלמית, וכאשר חבריהם עלו לירושלים זכו הם לאירוח אצל אנשי העיר. הם עברו לדירה גדולה ויכלו ליהנות מפרי עבודתם.
ב-1886 נסע יודילוביץ לפריז, בה עבד בבית מלאכה כשנה וחצי, ובמקביל למד אצל הרב ישראל לוי.
בית הספר העברי
בהשפעת אליעזר בן-יהודה החליט יודילוביץ לעסוק בהוראה, ולהתמסר לתחיית הלשון העברית. כשחזר לארץ מפריז, ב-1888, החל ללמד עברית, לצד המנהל מרדכי לובמן, בבית הספר חביב בראשון לציון, אותו כינה "בית הספר העברי הראשון בעולם". הוא לימד בבית הספר לבנות, אך התמסר להוראת העברית גם עבור תלמידים בבית הספר, ברחוב, בבית האבות ובכל מקום. ביתו היה הבית דובר העברית הראשון בראשון לציון.
עבודת הנחלת הלשון לא הייתה קלה עבורו, ויודילוביץ מנה מספר סיבות לכך:
העדר ספרי לימוד בשפה העברית הייתה בעיה קשה שעמדה בפני המורים. הספרים היחידים שהיו בנמצא: עבור המורים היה ספר קטן שכתב הסופר אברהם מאפו בשם "אמון פדגוג".
גני הילדים
בתקופה זו טרם הוקמו גני ילדים בארץ אלא הייתה נהוגה בגילאים אלו "שיטת ההסתכלות", כלומר הילדים רכשו את מה שקיבלו מהוריהם ולמדו אצלם. פקידי הברון רוטשילד, שהיו שליחיו ומפקחי הקצאת הכספים במושבות בארץ, שלחו נשים מהמושבה ללמוד את מקצוע הגננת בצרפת. כך נפתח גן הילדים הראשון בראשון לציון. בהדרגה שוכנעו הגננות לעבור ללמד בשפה העברית.
על כך כותבת פרופ' מרגלית שילה:
גן הילדים הראשון קיים עד היום. הוא נקרא אז "גן א'". היה זה גן הילדים הראשון בעולם שבו חונכו הילדים בשפה העברית בלבד. אסתר שפירא שהייתה בת המושבה שימשה כגננת. הגן שכן בתחילה במרתף בית הכנסת ולאחר מכן בשנת 1927 עבר לרחוב זד"ל שם הוא מתפקד עד היום.
פעילויות נוספות
יודילוביץ עבד מספר שנים כמזכיר ועד המושבה ראשון לציון, ומנהל ספרי החשבונות שלה.
בנוסף, שימש חבר מועצת היקבים הראשונה ליקבי כרמל בראשון לציון וזכרון יעקב. ב-1903 נשלח מטעם היקב אל המזרח הרחוק - הודו, סין ויפן, לבדיקת שווקים למכירת יין. בשנים 1906–1924 עבר לגור במצרים כחלק מעבודתו ביקבי כרמל.
בשנת 1924 חזר לראשון לציון ועסק בכתיבת ספרים, עריכה ותרגום. הוא ערך את הספר "ראשון לציון". בתקופה זו גם ערך את העיתון הראשון לילדים בעברית, "עולם קטן". כן תרגם ספרים רבים מצרפתית ומגרמנית.
במקביל לפעילויות אלו היה יודילוביץ' חבר בארגון הבונים החופשיים, ובין השאר כתב בספריו על בנייה חופשית ותולדותיה בישראל.
נפטר לאחר מחלה ממושכת מעט לאחר יום הולדתו ה-80. נקבר בראשון לציון. בהלווייתו נכח קהל עסקנים, סופרים ומורים.
ארכיונו נמסר לארכיון הציוני המרכזי.
B
B היא האות השנייה באלפבית הלטיני. מקורה באות היוונית בטא (Β) שכמו בלטינית שימשה על מנת להביע עיצור דו-שפתי, סותם, קולי (/IPA: /b). מקורה של האות באות מהשפה הפרוטו-שמית, ממנה התפתחה גם האות ב.
ייצוגים נוספים
באלפבית פונטי מיוצגת האות על ידי המילה "בראבו" (Bravo).
בקוד ASCII מיוצגת האות על ידי 66 (B) ו-98 (b).
בקוד מורס האות מסומנת על ידי קו ושלוש נקודות:
משמעויות של האות
בהקשרים מסוימים, B יכולה לסמל:
אינטרקום
אִינְטֶרְקוֹם (באנגלית: Intercom, על פי האקדמיה ללשון העברית: "מַקְשֵׁר פְּנִים") הוא מכשיר דומה לטלפון, עם קו תקשורת חוטי, המשמש ככלי תקשורת בין חדרים וחלקים שונים של אותו בניין. השימוש הנפוץ ביותר במכשיר זה הוא לצורך שיחה לבירור זהותו של אדם המבקש להיכנס אל המבנה ועומד מחוץ לדלת הכניסה.
קיים מגוון רחב של מערכות אינטרקום לבית ולמשרד: אינטרקום לאפרכסת, אינטרקום לקו טלפון, אינטרקום וידאו, אינטרקום עם או בלי קודן ועוד.
במשרדים, מערכות אינטרקום משמשות בדרך כלל לתקשורת בין חדרים שונים ובין אנשים שונים.
על סוגי האינטרקום השונים ושימושם
בראשית דרכו של האינטרקום, האינטרקום היה קווי והשתמש בחיווט פיזי כדי לחבר את עמדות האינטרקום הנמצאות בתוך הבניין. הוא סיפק אפשרות שמע בלבד, ואיפשר תקשורת בין חדרים שונים או בין כניסה ראשית לחדרים פנימיים במגורים או במסחר, למטרות תקשורת פנימית, גישה מרחוק ואבטחה. אחריו יצא האינטרקום האלחוטי, אשר לא נזקק לחיווט פיזי, וגם הוא סיפק שמע בלבד. הוא קל יותר להתקנה לעומת האינטרקום הקווי ואף גמיש יותר בכל הקשור לניידות והטווח. שימושו זהה לשימוש האינטרקום הקווי.
לאחר מיכן פותחו מערכות אינטרקום הוידאו, שמאפשר לאנשים לא רק לדבר אחד עם השני אלא גם לראות אחד את השני. שימושו זהה לשימוש האינטרקום הקווי והאלחוטי, אך העובדה כי הוא כולל וידאו מספקת שכבת אבטחה נוספת על ידי זיהוי ויזואלי.
מאוחר יותר הופיע אינטרקום שמבוסס על פרוטוקול אינטרנט, המשתמש באינטרנט כדי לאפשר למערכת לתפקד, ומציע אפשרויות נוספות כגון גישה מרחוק ואיחוד עם מערכות אחרות.
אקווטוריה
אקווטוריה (Equatoria; בערבית - אל-איסתיוואייה, "המשוונית") הוא חבל ארץ ששטחו מחולק כיום בין דרום סודאן ואוגנדה. החבל שוכן באגן הנילוס הלבן, שהיה באמצע המאה ה-19 בשליטה מצרית, בו ניסו מגלי ארצות והרפתקנים אירופים להקים מדינה לדוגמה, בה ייאסר סחר העבדים. השם ניתן למחוז בשל קרבתו לקו המשווה. החבל בדרום סודאן כולל כיום שלושה ממחוזות דרום סודאן, אקווטוריה המזרחית, אקווטוריה התיכונה ואקווטוריה המערבית.
אקווטוריה נוסדה בידי סמואל בייקר ב־1870 כמחוז של סודאן, שהייתה אז בעצמה בשליטת מצרים, שבחסות האימפריה הבריטית. צ'ארלס ג'ורג' גורדון קיבל עליו את תפקיד מושל המחוז ב־1874, ובעקבותיו שלט במחוז אמין פאשא ב־1878. מרד המהדי מוחמד אחמד בסודאן בשנות ה-80 של המאה ה-19 שם קץ ליומרות להקים בשטח מדינה נפרדת. חלק מאקווטוריה עבר לאוגנדה, והשטח הנותר סופח לסודאן, תחת השלטון המשותף של בריטניה ומצרים, במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-20.
בסופו של דבר חולק החבל לשבע מדינות (וילאיאת) בסודאן: חבל בחר אל-ע'זאל הופרד מאקווטוריה ב-1948, וחולק לארבע מדינות. השטח הנותר (הנקרא חבל אקווטוריה) חולק ב־1976 לשלוש מדינות (אקווטוריה המזרחית, אקווטוריה התיכונה ואקווטוריה המערבית). במהלך מלחמות האזרחים בסודאן ובאוגנדה סבל האזור מתוצאות המלחמות ומאלימות קשה בין תושביו. חלקי אקווטוריה בסודאן שימשו כבסיסים למחתרות שונות שהתנגדו לשלטון המרכזי באוגנדה.
החל מ-2011 נכלל החבל בדרום סודאן העצמאית.
סיפור חלום
סיפור חלום (בגרמנית: Traumnovelle) הוא נובלה מאת ארתור שניצלר. הנובלה התפרסמה תחילה בהמשכים בשנת 1925 במגזין הנשים הברלינאי "די דאמה", וראתה אור כספר בשנת 1926 בהוצאת פישר בברלין. לנובלה מאפיינים פסיכולוגיים מובהקים, בהם ממלא החלום תפקיד מרכזי. הנובלה זכתה להתייחסות נרחבת מאת ידידו ובן-עירו של שניצלר, זיגמונד פרויד.
בשנת 1999 עיבד אותה הבמאי סטנלי קובריק לסרט "עיניים עצומות לרווחה" בכיכובם של ניקול קידמן וטום קרוז.
בשנת 2008 תורגמה הנובלה לראשונה לעברית על ידי ניצה בן-ארי ואורי בן ארי ויצאה אור בהוצאת גוונים. לספר מצורף מכתב של זיגמונד פרויד לארתור שניצלר.
עלילה
גיבורי הנובלה הם בני הזוג פְרִידוֹלִין ואַלְבֵּרְטִינֶה, זוג וינאי אמיד והורים לילדה, שמשבר פתאומי מטריד את נישואיהם השלווים לכאורה בעקבות בילוי בנשף מסכות. הבילוי הזה, התמים לכאורה, מביא אותם לעיון מחודש בדחפיהם המיניים המודחקים, ולהתוודות הדדית על פנטזיות מיניות ישנות.
לוקהיד P-38 לייטנינג
לוקהיד P-38 לייטנינג (ברק) הוא מטוס קרב אמריקני ששימש את חיל האוויר האמריקני במלחמת העולם השנייה.
P-38 לייטנינג היה אחד מהמטוסים החשובים ביותר בזירת האוקיינוס השקט. המטוס נכנס לראשונה לשירות פעיל ב-1941 ושירת את האמריקנים עד לשנת 1949. לאחר המלחמה השתמשו בו גם איטליה והונדורס.
הלייטנינג פותח לפי דרישה של אוויריית הצבא האמריקני, והתאפיין בגוף מרכזי קצר ובשני מנועים הנתונים במנורים (גופים מאורכים) נפרדים בצידיו. המטוס היה רב-שימושי וביצע משימות הפצצת צלילה, סיוע קרוב, צילום, סיור ובעיקר ליווי מפציצים ארוכי טווח. עד לכניסתו לשירות של P-51 מוסטנג היה הלייטנינג המטוס העיקרי של צבא ארצות הברית בזירת האוקיינוס השקט ובזירת הודו-סין.
ריצ'רד בונג, אלוף ההפלות האמריקאי של כל הזמנים, הפיל 40 מטוסים יפניים בזירת האוקיינוס השקט במטוס P-38.
תעודת סטודנט
תעודת סטודנט או כרטיס סטודנט הוא כרטיס זיהוי המעיד על היות אדם סטודנט במוסד אקדמאי מסוים.
לכרטיס יש את הפונקציה של זיהוי הסטודנט ובנוסף קיימות לו פונקציות שונות המשתנות בין האוניברסיטאות השונות כגון:
ארפן זנלי
ארפן זנלי (באלבנית: Erfan Zeneli; נולד ב-28 בדצמבר 1986) הוא כדורגלן פיני ממוצא קוסובני המשחק בעמדת הקיצוני בוייקינגיט.
קריירה
ב-5 בפברואר 2014 ארפן זנלי חתם עד לסיום העונה במכבי פתח תקווה, בתום העונה חזר להלסינקי עמה רשם תואר אליפות חמישי. בשנת 2016 הוא שיחק עונה בודדת בשחטאר קאראגנדי. בשנת 2019 הוא חזר לה.י.ק. הלסינקי בפעם השלישית. בסך הכל הוא שיחק במדי מועדון זה כ-200 משחקים.
בשנת, זנלי חתם בוייקינגיט.
יגואר Mark X
יגואר Mark X (באנגלית: Jaguar Mark X) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה הבריטית יגואר בין השנים 1961–1970.
סך הכול יוצרו 24,282 יחידות.
תאוצת דגם "יגואר Mark X" בין 0-97 קמ"ש היא 10.4 שניות (מנוע 4,235 סמ"ק).
סמל צ'ילה
סמל צ'ילה אומץ בשנת 1834 ועוצב על ידי האמן האנגלי צ'ארלס ווד טילור.
הסמל מורכב ממגן שמחולק לרוחבו. חלקו העליון כחול (המסמל את האוקיינוס השקט ) וחלקו התחתון אדום. באמצע מוטען כוכב לבן. התומכים הם בעלי החיים הלאומיים של המדינה, קונדור האנדים ואייל צ'יליאני, שניהם מוכתרים. מעל המגן, ציצה עשויה שלוש נוצות בצבעיה הלאומיים של צ'ילה, כחול לבן ואדום.
החלקה עשויה זהב ועליה כרזה עם המוטו הלאומי של המדינה "בהגיון או בעוצמה".
פליסטר ביטולה
פליסטר ביטולה (במקדונית: КК Пелистер Битола), היא קבוצת כדורסל מקדונית מהעיר ביטולה, המתמודדת בליגת העל המקדונית.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1992 תחת השם "מלאדוסט מטלאץ". בשנת 1995 הפכה הקבוצה לחלק ממועדון הספורט "פליסטר", הכולל גם את ענפי הכדורגל והכדוריד. הקבוצה משתתפת בליגה המקדונית מאז הקמתה. בסיום עונת 1996/97 ירדה הקבוצה לליגה השנייה וחזרה רק בסיום עונת 2002/03. בעונת 2008/09 הגיעה הקבוצה עד לגמר הגביע המקדוני והפסידה לקבוצת אמאק אוחריד 70-66. בסיום עונת 2011/12 העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה, לאחר עונה אחת בליגה השנייה.
ארגון האוהדים של המועדון הנקרא "צ'קמבארי" (Чкембари), ממלא את האולם בכל משחק ומפגין נוכחות מאסיבית במשחקי כל הענפים של המועדון.
מונא, מלכת ירדן
מונא אל-חוסיין (בערבית: منى الحسين; נולדה ב-25 באפריל 1941) היא המלכה האם של ממלכת ירדן, שהייתה אשתו השנייה של חוסיין, מלך ירדן. היא אמו של עבדאללה השני, המלך הנוכחי של ירדן מהשושלת ההאשמית. היא בריטית מלידה, ושינתה את שמה והתאסלמה עם נישואיה.
ביוגרפיה
נולדה בשם אנטואנט "טוני" אבריל גרדינר (באנגלית: Antoinette "Toni" Avril Gardiner) בצ'ילמונדיסטון, סאפוק שבאנגליה, למשפחה בריטית נוצרית. בילדותה למדה בקואלה לומפור בבית ספר בריטי עד עזיבת הבריטים את מלזיה. בזמן עבודתה בסט הסרט הבריטי "לורנס איש ערב" היא פגשה במלך חוסיין, שבא לסט מדי פעם כדי לבדוק מה שלום חייליו ששימשו כניצבים בסרט.
אנטואנט גרדינר נישאה לחוסיין מלך ירדן ב-25 במאי 1961 בבירת ירדן, עמאן. עם נישואיה לחוסיין היא שינתה את שמה והתאסלמה.
בשנות נישואיהם נולדו לזוג ארבעה ילדים:
1. המלך עבדאללה (נולד ב-1962) - מלך ירדן הנוכחי
2. הנסיך פייסל (נולד ב-1963)
3. הנסיכה עיישה
4. הנסיכה זיין
ב-21 בדצמבר 1972 מונא התגרשה מחוסיין, אך שמרה על תוארה כ"נסיכת ירדן" והמשיכה להתגורר בה.
פעילות
מונא עסקה בפיתוח הסיעוד בירדן, והקימה את קרן המלגות לסיעוד על שמה. בשנת 1962 הקימה את "מכללת הנסיכה מונא לסיעוד", כיום "מכללת הנסיכה מונא למקצועות סיעוד ומקצועות הבריאות".
פרפרים הם חופשיים
פרפרים הם חופשיים (באנגלית: Butterflies Are Free) הוא סרט קולנוע על פי מחזה של לאונרד גרש, שצולם בארצות הברית, בוים על ידי מילטון קצלס ויצא לאקרנים בשנת 1972.
עלילת הסרט היא חצי ביוגרפית ומבוססת על חייו של המשפטן הרולד קרנץ. הסרט עוסק בסיפור האהבה של "פרפרית חופשייה", ג'יל טאנר (גולדי הון), גרושה בת 19 שמחליפה מאהבים ודירות מדי כמה ימים, וסטודנט עיוור, דון בקר (אדוארד אלברט), שאמו (איילין הקרט) מנסה לנהל את חייו. הקרט זכתה בפרס אוסקר על הופעתה בסרט זה.
בלונו (נפה)
נפת בלונו  (באיטלקית:  Provincia di Belluno) היא נפה במחוז ונטו שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 3,678 קמ"ר, ובשנת 2011 התגוררו בה 213,474 נפש. בירתה של הנפה בעיר בלונו.
הנפה גובלת בטירול ובקרינתיה באוסטריה בצפון. היא גובלת בנפת אודינה ובנפת פורדנונה במחוז פריולי-ונציה ג'וליה במזרח. בדרום היא גובלת בנפת טרויזו ובנפת ויצ'נצה. הנפה גובלת בנפת טרנטו ובנפת בולצנו במחוז  טרנטינו - אלטו אדיג'ה במערב.
מגבת
מגבת היא פיסת בד סופג, המשמשת לייבוש עצמים על ידי ספיחת הלחות (בדרך כלל מים) מהם, במגע ישיר, על ידי תנועת שפשוף או על ידי לחיצה. החומר הטוב ביותר למגבת היא כותנה ארוגה או סרוגה לרוב עם לולאות שמגדילות את שטח הספיגה, החומר השני הוא פשתן.
היסטוריה
בתקופת יוון העתיקה וברומא העתיקה, אין שום אזכור שלאנשים הייתה מגבת מיועדת להתנגב בה, הם פשוט התייבשו ביריעות בד כלשהן. בציור מתקופת שלטון קונסטנטין [Constantine] 337-306 נראים רומאים לאחר מרחץ עטופים במעין סדינים גדולים ופיסות בד קטנות יותר על הפנים.
ב-1292 כרוזים עירוניים הסתובבו ברחובות פריז והיללו את מעלות בתי המרחץ, חלקם עם חדרי אדים וחלקם עם אמבטיות, המחירים היו שונים וכללו לעיתים גם ארוחת בוקר ומיטה. בפריז היו באותה תקופה 26 בתי מרחץ ציבוריים. אך שיא האופנה היה אמבטיה בבית, וכדי למשוך שוכרים הוסיפו סוכני בתים גם בדי פשתן מיוחדים לשימוש אחרי הרחצה. ב־1328 כללה רשימת המלאי של קלמנס [Clemence] מהונגריה אשתו של לואי העשירי, מלך צרפת, 'סדיני אמבטיה' או פיסות בד ששימשו לציפוי האמבטיה שתהיה יותר נוחה. חצר בורגונדי [Burgundy] החזיקה סדיני רחצה עם מידות שתועדו.
מתקופת הרנסאנס התחילה רתיעה מרחצה, כי האמינו שהמים מפיצים מגפות, כך נעלמו האמבטיות ויחד עמן גם בדי הניגוב. השתמשו רק בפיסות בד חיתול לחות לניגוב רטוב של הזיעה מהפנים והידיים. ויש אזכורים של 'בד רחצה', באותה תקופה נפוץ מאוד השימוש בבשמים ומים ריחניים. הדגש על הניקיון עבר לבגדים התחתונים.
עד שנות ה-50 מגבות מטבח לניגוב כלים היו בדרך כלל ארוגות במשבצות או עם פסים, משנות ה-50 של המאה ה-20 כחלק מהתאוששות שאחרי מלחמת העולם השנייה מגבות מטבח מודפסות עם שלל דוגמאות החלו לקשט מטבחים. מגבות המטבח המודפסות הראשונות הגיעו משוודיה. יצרני הפשתן באירלנד שעסקיהם היו במצב רופף. התקנאו בשוודים, חברת תומאס סומרסט ושות' האירית שכרה את האמנית לוסיין דאי [Lucienne Day] שהצליחה לעצב מגבות שהיו הצלחה מסחרית. גם המעצבת הבריטית לורה אשלי [Laura Ashley] התחילה לעצב מגבות מטבח עם הדפסים. אחרי זה התחילו מעצבים נוספים לעצב מגבות עם מפות ושמות של ערים והן הפכו למזכרות לתיירים ולמעין אמנות עממית.
שימושים אחרים
ניתן גם להשתמש במגבות למטרות אחרות פרט לייבוש עצמים:
המגבת בסדרה "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה"
המגבת נחשבת לפריט שימושי שיש לכל אחד, אך אף אחד לא עוצר וחושב על השימושיות שלו. הסופר דאגלס אדמס קרא תיגר על הקביעה הזו בספרו "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", שזכה למעמד של ספר פולחן עבור קוראים רבים. הוא תיאר את הדמויות בספר כמטיילים ברחבי היקום, בדרך כלל כטרמפיסטים, שגילו שמגבת היא הפריט השימושי ביותר שהם יכולים לשאת עמם. המטייל פורד פרפקט משתמש בספר בביטוי "אדם שתמיד יודע איפה המגבת שלו" כדי לתאר אדם שהוא באופן כללי ערני ומוכן לכל.
בעולמו של אדמס, טרמפיסט שנושא עמו מגבת תמיד יכול למצוא טרמפ משום שאם מישהו נושא עמו מגבת, אחרים מניחים (גם אם ללא קשר סיבתי מובהק) שיש לו גם מברשת שיניים, תיק רחצה, כפכפי רחצה, רשתות לשיער, מפות, ארגז כלים, כרטיסים לאופרה, משטחי סיליקון לשבבים, אנציקלופדיה, מבחר מדהים של כרטיסי אשראי, חליפת חלל, המחאות נוסעים וכו', ואם אין להם, היקבועים (אלה שאינם טרמפיסטים) ישמחו להשאיל להם. לכן המליץ המדריך לטרמפיסטים תמיד לשאת עמם מגבת כדי ליצור את הרושם שהם יהיו אורחים טובים.
כמו כן, מגבת יכולה לשמש כערסל, שמיכה או שכמיה. אפשר להספיג את פינות המגבת בוויטמינים, ואף לשזור פיסות תיל לתוכה. אפשר לקשור את פינות המגבת וליצור תיק. אם המגבת רטובה, אפשר אפילו להשתמש בה ככלי נשק לעת מצוא בתגרות, ואם המגבת יבשה, אז אפשר גם להתנגב בה, אם היא מספיק נקייה.
מעריציו של אדמס נתפשו לרעיון, והמגבת מסמלת את דבקותם בספרים. הם חוגגים את יום המגבת ב-25 במאי.
מיחזור משביח למגבות
במגבות ישנות שחלקים מהן התבלה, אפשר להמשיך ולהשתמש, או על ידי הפיכתן למגבות קטנות יותר או מפיות רחצה, לנעלי בית, כיסוי לקרש גיהוץ, מפיות לתינוקות. אפשר להפוך קטעי מגבות לסמרטוטי רצפה או ניקיון. ממגבות המטבח העשויות פשתן או תערובת פשתן וכותנה אפשר לתפור בגדי קיץ.
סוזנה מ. סולטר
סוזנה מדורה סולטר (באנגלית: Susanna Madora Salter; 2 במרץ 1860 – 17 במרץ 1961) הייתה פוליטיקאית ופעילה חברתית אמריקאית. היא שימשה כראשת העיר של ארגוניה, קנזס, והייתה האישה הראשונה שנבחרה לראשות עיר ואחת הראשונות שנבחרו לכל תפקיד פוליטי בארצות הברית.
תחילת דרכה
סוזנה מדורה קינסי נולדה ב-2 במרץ, ב-1860, במחוז בלמונט שבאוהיו. היא הייתה בתם של אוליבר קינסי ותריסה אן וייט קינסי, צאצאים של מתיישבים קווייקרים מאנגליה.
בגיל 12, היא עברה עם הוריה לקנזס, שם התיישבה המשפחה בחווה סמוך לסילבר לייק, קנזס. שמונה שנים לאחר מכן, היא החלה לימודיה במכללה החקלאית של קנזס (היום באוניברסיטת קנזס) בעיירה מנהטן, קנזס. התירו לה לדלג על לימודי שנה א' מכיוון שלמדה בקורסים ברמת אוניברסיטה בעודה בתיכון, אך מספר שבועות לפני קבלת התואר, היא נאלצה לנשור מהלימודים עקב מחלה.
בעודה סטודנטית, פגשה את לואיס אליסון סולטר, עורך דין שאפתן ובנו של סגן מושל קנזס לשעבר, מלוויל ג'יי סולטר. הם התחתנו זמן קצר לאחר מכן ועברו להתגורר בארגונניה, שם הייתה סולטר פעילה בארגון הנשים הנוצרי נגד צריכת אלכוהול ובמפלגת האיסור, דרכם הכירה את פעילת ההתנגדות לאלכוהול הידועה קארי ניישן.
בשנת 1882, היא ילדה את התינוק הראשון שנולד בארגוניה, בנה פרנסיס ארגוניה סולטר. לסוזנה ולואיס סולטר היו בסך הכל תשעה ילדים, אשר אחד מהם נולד בתקופת כהונתה כראשת העיר ומת בינקות. בעקבות התאגדות העיר בשנת 1885, אביה ובעלה נבחרו לראשות העיר ומזכיר העיר הראשונים, בהתאמה.
ראשת העיר הראשונה
סולטר נבחר לראשות העיר של ארגוניה ב-4 באפריל 1887. תוצאות הבחירות באה לה כהפתעה, משום ששמה הוצב בקלפי בתור מתיחה על ידי קבוצה של גברים שביקשו להשפיל נשים פעילות פוליטית, ובכך להרתיע אותן מהשתתפות בממשל. משום שעל פי החוקים המקומיים לא היה על המועמדים להכריז על עצמם באופן פומבי לפני יום הבחירות, סולטר בעצמה לא ידעה שהיא מועמדת לפני שהקלפיות נפתחו. כאשר, ביום הבחירות עצמו, היא הסכימה לקבל על עצמה את התפקיד אם תיבחר, ארגון הנשים הנוצריות נטשו את המועמד בו תמכו עד לאותו היום, והצביעו עבור סולטר בהמוניהן. בנוסף, יו"ר המפלגה הרפובליקנית המקומית שלח משלחת אליה הביתה כדי לוודא שבכוונתה לכהן, וכשקיבלו תשובה חיובית, גם הרפובליקנים הצביעו עבורה, וכך היא זכתה בבחירות עם רוב של שני שלישים.
על אף שהקדנציה שלה הייתה נטולת אירועים מיוחדים, הבחירות עוררו עניין בעיתונות הלאומית, וכן ויכוח ציבורי לגבי הכדאיות של ערים אחרות ללכת בדרכה של ארגוניה ולבחור בנשים לתפקידים ציבוריים. התגובות של הציבור נעו בין התנגדויות ל"ממשל התחתוניות" לבין גישה של "נחכה ונראה".
באחת מאספות מועצת העיר הראשונות בניהולה של סולטר נכח כתב מעיתון New York Sun, אשר שיבח את הענייניות שלה והמקצועיות שלה, ואת היכולות הפרלמנטריות שלה. עם זאת, הוא גם טרח לציין את צבע שמלתה וסגנון הכובע לראשה. סקירות אחרות של בחירתה לראשות העיר הגיעו למקומות רחוקים כמו עיתונים בשוודיה ודרום אפריקה. כפיצוי על שנה של שירות בתפקיד, סולטר קיבלה דולר אחד. לאחר שנה בתפקיד (קדנציה מלאה), היא החליטה לא לעמוד שוב בבחירות.
המשך חייה
בעקבות שירותה כראשת העיר, סולטר ומשפחתה המשיכו לחיות בארגוניה, עד שנת 1893, כאשר בעלה רכש קרקע באוקלהומה, ב"רצועת הצ'רוקי" - שטח שנגזל מאומת הצ'רוקי על ידי ממשלת ארצות הברית כדי למכרו למתיישבים לבנים, באירוע "קדחת האדמה" הגדול ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. עשר שנים לאחר מכן, הם עברו לאוגוסטה, אוקלהומה, שם לואיס פתח משרד עריכת דין והקים את העיתון Headlight.
הם בסופו של דבר הצטרפו למתיישבים בכרמן, אוקלהומה. בעקבות מותו של לואיס בשנת 1916, סולטר עברה לנורמן, אוקלהומה, שם בתה הצעירה למדה, באוניברסיטת אוקלהומה. היא חייה שם עד סוף ימיה, ועל אף שנותרה פעילה בנושאים פוליטיים וחברתיים, לא עמדה שוב לבחירות לתפקיד ציבורי.
מותה
סולטר נפטרה בנורמן, אוקלהומה, שבועיים לאחר יום הולדתה ה-101, ונקברה בבית העלמין בארגוניה, לצד בעלה.
הנצחה
בשנת 1933, הוצב לוח ארד לכבודה בכיכר ציבורית בארגוניה, המכבד אותה בתור ראשת העיר הראשונה בארצות הברית.
הבית בו היא התגוררה בתקופת כהונתה כראשת העיר נוסף להרשמה הלאומי של מקומות היסטוריים בחודש ספטמבר 1971.
הדמרק
הדמרק (בנורווגית: Hedmark) היה אחד ממחוזות נורווגיה. למחוז גבול משותף עם המחוזות טרנדלג, אופלנד ואקרסהוס. אסטפולד הוא המחוז ה-4 הגדול ביותר במדינה. מנהל המחוז נמצא בהאמאר. הדמרק ואופלנד הם המחוזות היחידים בנורווגיה ללא רצועת חוף. חלק מאירועי אולימפיאדת לילהאמר ב-1994 נערכו בהדמרק.
מקור השם בנורדית עתיקה Heiðmǫrk. האלמנט הראשון במילה הוא heiðnir - שם של שבט גרמאני עתיק. האלמנט האחרון של המילה mǫrk, פירושו "גבול", "יערות".
ב-1 בינואר 2020 הדמרק ואופלנד אוחדו למחוז ינלנה.
סמל המחוז הוא חדש יחסית, והוא עוצב בשנת 1987.
פוליטיקה
אחת לארבע שנים בחרו תושבי הדמרק 33 נציגים לאספת מחוז הדמרק. לאחר הבחירות בספטמבר 2007, רוב מושבי האספה הוחזקו על ידי קואליציית שלוש מפלגות המורכבת ממפלגת העבודה (14 מושבים), מפלגת המרכז (5 מושבים) ומפלגת השמאל הסוציאליסטי (2 מושבים). שמונה מפלגות היו מיוצגות באספה, כאשר חמש הנותרות היו מפלגת הקידמה (4 מושבים), המפלגה השמרנית (4), המפלגה הליברלית (2), המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (1) ומפלגת הגמלאים (1). בראש האספה עמד ראש עיריית המחוז (נורווגית: Fylkesordfører). בין השנים 2007 ל-2011, ראש עיריית המחוז היה ארנפין נרגארד, שייצג את מפלגת המרכז.
קונגלומרט (גאולוגיה)
בפטרולוגיה' קוֹנְגְּלוֹמֵרָט (מלטינית: conglomeratus; התלכד לכדור) או תַּלְכִּיד הוא סוג של סלע משקע המורכב משברי סלע מעוגלים שחוברו יחד. הקונגלומרט הוא סלע אפיקלאסטי, כלומר סלע שנוצר משברי סלעים קודמים ועבר את כל ארבעת השלבים העיקריים ביצירת סלע משקע: בליה, הסעה, השקעה ומילוט. הוא שייך לקבוצת הגודל המכונה "רוּדיטים", שבה גודל הגרגר גדול מ-2 מילימטר. בקבוצת גודל זו מצוי סוג סלע נוסף, הברקציה, שבניגוד לקונגלומרט בנוי מחלקים זוויתיים ולא מעוגלים.
סוגי קונגלומרטים
ניתן לצפות בדוגמאות מרהיבות של קונגלומרט, קונגלומרט קרסטון (Crestone Conglomerate), בסמוך לעיירה קרסטון במדינת קולורדו שבארצות הברית בעמק סאן לואיס שלמרגלות הרי סנגרה די קריסטו. קונגלומרט קרסטון הוא שכבה של סלע מותמר ומורכב מחלוקים קטנים עד גדולים למדי שנראה כי עברו הסעה בנהר קדום. לחלק מהחלוקים יש גוונים של אדום וירוק.
קונגלומרט שנוצר בעומק מניפות סחף במדבר מכונה פנגלומרט.
בישראל מוכרות כמה תקופות בהם נוצרו קונגלומרטים ובמקביל ניתנו שמות לקונגלומרטים אלה על פי האזור בו הם מצויים:
זיכרון נדיף
זיכרון נדיף הוא אמצעי לאחסון נתונים במחשב, הזקוק לאספקת חשמל באופן מתמיד על מנת שהמידע שעליו לא יימחק. כלומר, תוכנו של הזיכרון הנדיף אינו משתמר בלא מתח חשמלי רצוף.
על מנת לשמור מידע גם כאשר המחשב כבוי, נחוץ אמצעי לאחסון מידע לא נדיף כגון דיסק קשיח, דיסקט, זיכרון לקריאה בלבד (ROM) או זיכרון פלאש כדי לשמר את תוצאות העיבוד שנעשה בזיכרון.
זיכרונות נדיפים
דוגמאות לרכיבי זיכרון נדיף:
Df (פקודה)
פעולה
df ממומש בדרך כלל על ידי קריאת מערכות הקבצים המעוגנות במערכת מתוך הקובץ, ושימוש בקריאת המערכת.
פלט הפקודה כולל בתוכו את הפרמטרים הבאים: ,, , , , שם מערכת הקבצים, מקום סה"כ, מקום מנוצל, מקום פנוי, אחוז מנוצל, ומיקום עגינה.
תחביר
תחביר הפקודה, באופן כללי, הוא כדלקמן: df [OPTIONS] [file...]
כאשר לא מצוין קובץ, הפקודה מדפיסה את כל מערכות הקבצים המעוגנות במערכת. כאשר מצוינים קבצים הפקודה מדפיסה את מערכות הקבצים שאליהם שייכים הקבצים. הדגל  מציין הדפסה בקילובייט, מגהבייט או גיגהבייט, בהתאם לגודל. הדגל  מציין הדפסת מספר ה-inodes הפנויים במערכת הקבצים. הדגל  מציין הדפסת מערכות קבצים מקומיות בלבד.
מערת הפלמ"ח
ב-2013 הוצב ליד המערה, פסל של שוקי כהן בשם "מדורות הפלמ"ח". הפסל מורכב משש דמויות מתכת המסמלות את יחידות הפלמ"ח: המסתערבים, הסיירים, החבלנים, הדתיים, הצנחנים והגרמנים. ליד כל דמות יש פסל של מדורה ועליו כתוב: "פלמ"ח".
עבד אל-חמיד כראמי
עבד אל-חמיד כראמי (ערבית: عبد الحميد كرامي. 23 באוקטובר 1890–1950) היה פוליטיקאי לבנוני ומנהיג דת מוסלמי סוני. בני משפחתו של כראמי שימשו באופן מסורתי בתפקיד המופתי של טריפולי, אך כאשר התמנה עבד אלחמיד לתפקיד בשנת 1943, הוא נעצר על ידי שלטונות המנדט הצרפתי, לצד אישים פוליטיים נוספים מתנועת העצמאות הלבנונית. לאחר קבלת העצמאות שימש כראמי כראש ממשלת לבנון ושר האוצר שלה בין 10 בינואר 1945 ו-20 באוגוסט 1945. שני בניו - רשיד כראמי ועמר כראמי הפכו גם הם לפוליטיקאים בכירים במדינה, וכיהנו אף הם כראשי ממשלה.
מערת הפלמ"ח
המקום הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועל ידי תוכנית ציוני דרך.
תקופת הפלמ"ח
המערה נמצאת בחורש סבוך ממערב לקיבוץ, שימשה רועים בדואים, והתגלתה על ידי חברי הקיבוץ לאחר עלייתו לקרקע בסוף 1926. עם הקמת הפלמ"ח ב-1941, נבחרה המערה לאתר אימונים של הפלמ"ח עקב ריחוקה מדרכים ראשיות ומעינם הבוחנת של הבריטים. במקום נערכו אימונים של יחידות מיוחדות כמו המחלקה הערבית (המסתערבים) והמחלקה הגרמנית. כמו כן שימש המקום לכינוסי מפקדים וכנקודת יציאה לפעולות.
לאחר סיום מלחמת העצמאות
לאחר סיום מלחמת העצמאות הוזנחה המערה. ב-1989 שופצה המערה על ידי חברי הקיבוץ שגם מפעילים את המקום. המקום מציע מגוון חוויות הקשורות לשימור מורשת הפלמ"ח כמו הרצאות, תערוכת כלי נשק האופייניים לתקופה, סרטים תיעודיים, וקומזיצים.
פרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה
פרס APKiT הוא שמו המקוצר של פרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה (ברוסית: Приз Ассоциации продюсеров кино и телевидения в области телевизионного кино, בקיצור Премия АПКиТ) הוא הפרס החשוב ביותר בתעשיית הטלוויזיה הרוסית והוא שווה ערך לפרס ניקה (לקולנוע). הפרס מיועד בעיקר להפקות טלוויזיה בתחום הבידור (סדרות דרמה, קומדיות ותוכניות אירוח) ונחשבת למקבילה הרוסית לפרס אמי האמריקאי.
שני ארגונים קשורים אך נבדלים מציגים טקס לחלוקת פרסים בתחום הטלוויזיה ברוסיה: פרס TEFI של האקדמיה הרוסית לטלוויזיה והוועדה לפרסי תעשיית הטלוויזיה ופרס APKiT של התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה.
Science and Technology Daily
Science and Technology Daily הוא יומון סיני לענייני מדע וטכנולוגיה. העיתון יוצא לאור על ידי משרד המדע והטכנולוגיה של סין, ומשמש מקור למידע רשמי לענייני מדע וטכנולוגיה ברפובליקה העממית של סין. לעיתון גרסת אינטרנט המופיעה מאז 1997.
העיתון מכסה בכתבותיו את מדיניות ממשלת סין בתחומי המדע והטכנולוגיה, וכן עוסק בחידושים בתחומים אלה מרחבי העולם. לעיתון נציגויות בכל מחוזות סין וכן במספר מדינות, בהן ארצות הברית, בריטניה, צרפת, רוסיה, יפן, ברזיל וישראל.
קהל הקוראים של העיתון
קהל הקוראים העיקרי של העיתון, אליו מכוונים הכותבים, כולל חוקרים ומדענים, אנשי אקדמיה ותעשייה בסין, וכן דרגים שונים של מקבלי החלטות בסין, אנשי מינהל מקומיים ואנשי עסקים הפועלים בתחומי מחקר ופיתוח. בנוסף מהווה העיתון מקור חשוב ולעיתים בלעדי למשקיפים מחוץ לסין, המעוניינים לקבל מידע על מחקר ופיתוח בסין ועל מגמות שונות של הממשל בנושאי מדע וטכנולוגיה.
כלי לפרסום מדיניות ממשלתית
כמו בעיתון יומון העם, מהווה העיתון Science and Technology Daily כלי להעברת עמדות ממסדיות בתחומי מדינות מדעית וטכנולוגית. העיתון מהווה פלטפורמה לפרסום קווים מנחים של המפלגה הקומוניסטית של סין ושל הממשלה, בתחום המדע והטכנולוגיה.
ת'רי דייז גרייס
ת'רי דייז גרייס (באנגלית: Three Days Grace; תרגום חופשי: שלושה ימי חסד) היא להקת רוק קנדית מהעיר טורונטו, שהוקמה בשנת 1992 בעיירה נורווד שבאונטריו. הלהקה נקראה במקור גראונדסוול (Groundswell), והחלה את דרכה בנגינה במסיבות ובמקומות בילוי מקומיים, עד לפירוקה ב-1995. הלהקה התאחדה וחזרה לפעילות ב-1997.
הלהקה חתומה בחברת RCA רקורדס, ונכון ל-2023 הוציאה שבעה אלבומי אולפן ששישה מתוכם יצאו בהפרשים של שלוש שנים זה מזה: Three Days Grace ב-2003, One-X ב-2006, Life Starts Now ב-2009, Transit of Venus ב-2012, Human ב-2015, ו-Outsider ב-2018. אלבום האולפן השביעי שלהם, Explosions יצא לאור ב-6 במאי 2022. שלושת האלבומים הראשונים קיבלו מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי תעודות פלטינה כפול, פלטינה משולש ופלטינה בהתאמה על סך המכירות בארצות הברית. בקנדה קיבלו האלבומים מאיגוד תעשיית ההקלטות הקנדי הכרה כאלבומי פלטינה, פלטינה משולשת ופלטינה כפולה בהתאמה. בבריטניה זכה אלבומם השני, One-X לתואר אלבום כסף מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי. ללהקה 17 שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הרוק המיינסטרימי של מגזין הבילבורד, ושלושה שהגיעו למקום הראשון במצעד הרוק האלטרנטיבי של המגזין.
1992–1997: הקמת גראונדסוול
הלהקה הוקמה ב-1992 בנורווד, אונטריו, בשם "Groundswell". אלבומה הראשון של הלהקה, Wave of Popular Feeling, יצא לאור ב-1995 ומתוכו יצאו הסינגלים "Eddie", "Poison Ivy" ו-"Stare". חמשת חברי ההרכב היו אדם גונטיאר כסולן, ניל סנדרסון כמתופף, בראד וולסט כבסיסט, פיל קרואו כגיטריסט ראשי וג'ו גרנט כגיטריסט הקצב. בעת הקמתה, היו רוב החברים בה תלמידי תיכון. הלהקה התפרקה במהלך 1997.
1997–2002: הקמה מחדש ושנים ראשונות
ב-1997 התאחדו מחדש שלושה מחברי ההרכב המקורי, גונטיאר, סנדרסון ווולסט תחת השם "ת'רי דייז גרייס". גונטיאר סיפר בהמשך שמקור השם היה בתחושה של דחיפות, בהתייחס לשאלה האם אדם יכול לשנות דבר מה בחייו אם ניתנים לו רק שלושה ימים לעשות כן. עם המעבר לטורונטו הכירו חברי הלהקה את גאווין בראון, מפיק מקומי. הם העבירו לו חומרים שכתבו במשך מספר שנים, והוא "בחר מתוכם מה שכינה 'גושי הזהב'", כך לפי גונטיאר. בראון והלהקה ליטשו את השירים שנבחרו ויצרו אלבום דמו אותו העבירו לסניף הקנדי של EMI רקורדס. חברת התקליטים ביקשה לשמוע חומרים נוספים, והלהקה הקליטה את השיר "I Hate Everything About You" בהפקתו של בראון. השיר משך את תשומת לבן של חברות תקליטים שונות, כשלבסוף הוחתמה הלהקה על ידי ג'ייב רקורדס, ביוזמת נשיא החברה.
2003–2005: Three Days Grace
הלהקה עברה לסטודיו לונג ויו פארם בצפון ברוקפילד שבמסצ'וסטס במטרה להקליט את אלבומם הראשון. תהליך הפקת האלבום, ששמו היה כשם הלהקה, הסתיים בוודסטוק שבאפסטייט ניו יורק, והוא יצא לאור ב-22 ביולי 2003.
בית הכנסת הגדול (קטוביץ)
בית הכנסת הגדול בקטוביץ, פולין, נבנה בשנת 1900 (אז גרמניה) והיה הגדול שבבתי הכנסת בעיר. הוא עמד ברחוב מיצקביץ'- ul. Mickiewicz. טקס חנוכת בית הכנסת הגדול התקיים ביום רביעי, 12 בספטמבר 1900.
ת'רי דייז גרייס
2003–2005: Three Days Grace
על מנת לקדם את הוצאת האלבום, הוציאה הלהקה ב-2003 את הסינגל הראשון שלה, "I Hate Everything About You" (שגרסת הדמו שלו הביאה את הלהקה לחתימה על חוזה ההקלטות). השיר זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו, הפך במהרה לשיר מוכר מאוד, והוגדר כ"להיט הפריצה" של הלהקה. לאחר הצטרפותו של ברי סטוק כגיטריסט המוביל של הלהקה בסוף 2003, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות מתמשך ועמוס שנמשך קרוב לשנתיים, במטרה לקדם את האלבום. האלבום הגיע עד למקום ה-9 במצעד האלבומים הקנדי למקום ה-69 במצעד הבילבורד 200, בדצמבר 2004 קיבל מעמד של תקליט פלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, ופלטינה כפולה מאיגוד תעשיית ההקלטות הקנדי.
בשנת 2004 הופיעה הלהקה בתפקיד עצמה בסרט "בקול גדול", וביצעה את השירים "Are You Ready" ו-"Home".
2006–2008: One-X
ב-31 במרץ 2006 הלהקה הוציאה את הסינגל הראשון מהאלבום השני שלהם "One-X" שנקרא "Animal I Have Become", שהצליח להגיע למקום הראשון במצעד הרוק המודרני של ארצות הברית. האלבום "One-X" יצא ב-13 ביוני 2006 והגיע למקום החמישי במצעד האמריקאי. האלבום מכר 78,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו. ב-1 בדצמבר ת'רי דייז גרייס הצטרפו ל-נופוינט, פלייליף, סטון סור ו-דיסטורבד למופע מוזיקלי אחד. הם ביצעו את השירים : Animal I Have Become, Pain, Time Of Dying, Riot, Scared, I Hate (Everything About You), and Home. הסינגל השני של האלבום "Pain" הגיע למצעדי רוק מרכזיים בדצמבר 2006 ולמצעדי רוק מודרני בפברואר 2007. הסינגל השלישי "Never Too Late" יצא באפריל 2007.
בית הכנסת הגדול (קטוביץ)
היסטוריה
התוכניות להקים בית כנסת חדש בקטוביץ הופיעו סביב שנת 1890, כאשר בית הכנסת הישן של קטוביץ הפך לקטן מדי למתפללים המקומיים. הבנייה החלה בשנת 1896 והאדריכל הממונה היה מקס גרונפלד (Max Grünfeld), בנו של איגנץ גרונפלד (Ignatz Grünfeld), שתכנן את בית הכנסת הישן. בית הכנסת נפתח ב-12 באוקטובר 1900.