cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הראת
יהדות העיר
בהראת הייתה קהילה גדולה ומשגשגת. במשך תקופה ארוכה למדי נשאה בתואר של הקהילה הגדולה מכל קהילות אפגניסטן. היהודים בהראת היו קרובים מאוד לבני יהדות איראן בגלל קרבתם הגאוגרפית אליהם. בשנת 1840 הגיעו אליה כ-200 משפחות מהעיר משהד שבאיראן לאחר שנאנסו להתאסלם שם. מסיבות שונות עזבו יהודים רבים את הקהילה במהלך השנים ועד אמצע המאה ה-20 נעלמה הקהילה היהודית בעיר כמעט כליל. שרידי הקהילה היחידים שנשתמרו הם ארבעה בתי כנסת שנתגלו בשנת 1978, שביניהם בית הכנסת יו או, וארון הקודש של זה שנשתמר במצב הטוב ביותר הועלה ארצה לירושלים כזיכרון מקהילה גדולה זו.
על אמת ושקר במובן החוץ מוסרי
על אמת ושקר במובן החוץ מוסרי (בגרמנית: Über Wahrheit und Lüge im außermoralischen Sinne) הוא שמו של מאמר פילוסופי אשר נכתב על ידי הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה. החיבור נכתב בשנת 1873, שנה לאחר הוצאת ספרו הראשון הולדת הטרגדיה, אך פורסם לראשונה רק בשנת 1896 על ידי אחותו, אליזבת פורסטר-ניטשה, לאחר שניטשה איבד את שפיותו.
חלק ראשון
המאמר מחולק לשני חלקים. בחלקו הראשון, ניטשה מבקר את השיקולים שהביאו ליצרת מושג ה"אמת" ומושגים בכלל. שיקולים אלה, טוען ניטשה, נבעו מעצם היווצרות השפה:
לפי פול פ. גלן (Paul F. Glenn), ניטשה טוען כי "מושגים הם מטפורות שאינן תואמות את המציאות". למרות שכל המושגים הם מטאפורות שהומצאו על ידי בני אדם (מתוך הסכמה משותפת שנועדה להקל על התקשורת) בני האדם שוכחים את העובדה הזאת לאחר המצאתם, ומאמינים שהם "אמיתיים" ומתאימים למציאות.
חלק שני
בחלקו השני של המאמר, ניטשה מבחין בין שני אופני קיום, דרך הנגדה בין הדגם של "איש התבונה" לבין "איש האינטואיציה" (בדומה להבחנתו בהולדת הטרגדיה בין "אפולו" לבין "דיוניסוס" בהתאמה). "איש התבונה", רוצה לשלוט בחיים בפיקחות ובסדר לוגי. לעומתו, "איש האינטואיציה", הופך את החיים לאמנות, בז להפשטה ולסדר. אומנם איש האינטואציה משיג בדרך זו אושר נעלה, אך סבלו גדול יותר, כי הוא לא לומד מן הניסיון. איש התבונה, בדומה לאנשי האסכולה הסטואית, משיג אושר דרך עולם המושגים הבדוי שלו, באופן מתון ומדוד, ללא מעורבות רגשית. ניטשה מסיים את המאמר מבלי להכריע בין שתי האופציות.
השפעה
הסופר ומבקר הספרות היהודי-גרמני פריץ מאוטנר היה הראשון שהכיר בחשיבות ביקורת השפה של ניטשה העולה בחיבור זה. ביקורת השפה של ניטשה בטקסט הטרימה את "המפנה הלשוני" במאה ה-20, והשפיעה במיוחד על תאורטיקנים פוסט-סטרוקטרליסטים, והתרימה לדוגמה את תפיסת ה"שיח" של מישל פוקו. כמו כן, חיבור זה הוא מן העבודות האחראיות למוניטין של ניטשה כסנדק הפוסטמודרנית.
ריימונד גויס מצא דמיון בין השקפתו של ניטשה על השפה, כפי שבאה לידי ביטוי במאמר זה, לבין הגותו המאוחרת של לודוויג ויטגנשטיין, בשל שלילתם את ההבחנה ההיררכית שבין שימוש "ליטרלי" לבין שימוש "מטאפורי".
ויקטור נאסדקין
ויקטור גריגורייביץ' נאסדקין (ברוסית: Виктор Григорьевич Наседкин; 1905 – 19 באפריל 1950) היה בכיר בסוכנוית הביטחון של ברית המועצות, לוטננט גנרל, ראש הגולאג במשרד הפנים (1941–1947).
ביוגרפיה
נולד בשנת 1905 בחרסון. בשנת 1920 התגייס לצבא האדום. מאז שנת 1921 שירת בגופי ביטחון המדינה. מאז 1935, עוזר לראש מחלקת התחבורה של המינהל הראשי לביטחון המדינה של משרד הפנים של ברית המועצות ומ-26 בפברואר 1941 עד 2 בספטמבר 1947 ראש הגולאג.
ב-16 בפברואר 1948 נשלח לפנסיה.
מת ב-19 באפריל 1950. נקבר בבית הקברות דונסקוי.
מאירה אשר
תחילת דרכה
את דרכה המוזיקלית החלה בגיל 7 בלימודי פסנתר קלאסי, במשך כשבע שנים. בשנת-1980, החלה ללמוד כלי הקשה אפרו-קובאניים, וטאבלה, לצד לימודי צילום בקמרה אובסקורה ועבדה כאסיסטנטית של הצלם-אמן ז׳ראר אלון. בין השנים 1985–1986 למדה מוזיקה הודית קלאסית בעיר ורנאסי עם פנדיט בדרי מהרג׳ (טאבלה) וד״ר רותויק סניאל (שירת דהרפור). עם חזרתה לארץ, למדה טיפול במוזיקה ונגינה על כלי הקשה באקדמיה למוזיקה בירושלים. ב-1988 עברה אשר לארצות הברית והרחיבה את תחומי המוזיקה שלה: למדה מוזיקה אפריקאית, מוזיקה אפרו-קובנית, ומוזיקה צפון-הודית. ב-1990 חזרה ארצה ולמדה תרפיה במוזיקה, העבירה סדנאות למחול ותיפוף, עסקה בתרפיה במוזיקה עם ילדים אוטיסטים, ולימדה תנועה ומוזיקה לגיל הרך.
הפרסום
ב-1991 השתתפה אשר בפסטיבל המחול "גוונים במחול" וזכתה במקום הראשון על יצירתה "חדיר 2". ב-1993 הקימה את "אנסמבל קלבש" עם ארבעה מוזיקאים ורקדנית במוזיקה אפריקאית מקורית, שזכה לחשיפה במסגרת בית הקונפדרציה בירושלים.
בשנת 1995 הוציאה את אלבום הבכורה שלה "Dissected" ("מבותרת"), בו כתבה, הלחינה והפיקה מוזיקלית את כל השירים. השירים באלבום עסקו בנושאים חברתיים-פוליטיים, חלקם קשים כגילוי עריות, אלוהים, אונס, התעללות בילדים, אינתיפאדה, ומחלות. רוב שירי האלבום היו בעברית, אך במבטא והגייה "מיוחדים", שפירקו את ההברות לשפה חדשה. מהאלבום הצליחו השירים "תן סלאם", "צח ואדום", "דיסקציה" בעל המילים הבוטות מאוד (העוסק באלימות פיזית קטלנית וחמורה ביותר), "Sida (איידס)" ו"אבא בא", העוסק בגילוי עריות. השמעתו של השיר הוגבלה, והוא הושמע רק בתוכניות בהקשר זה ולא כשיר סתמי. השיר דיבר על אב שאונס את בתו הקטנה, הרתיע רבים והוגדר כ"אחד השירים המזעזעים ביותר שאפשר לשמוע" ("אם אבא אומר אמא לא מסתכלת, אמא לא רואה, הפצע בבטן הקטנה ניתז על המיטה. בובה לא בובה מזוינת אבא קיבל במתנה", מתוך מילות השיר). עם זאת, השיר זכה להצלחה והיה למעשה השיר הבולט ביותר באלבום, בעיקר מפני שעורר ועודד נשים שעברו גילוי עריות להתמודד וליצור. בספטמבר 2012 אמרה הזמרת ריף כהן בריאיון ל"קפה גיברלטר": "אני חושבת שהיחידה שעשתה בארץ תרבות ישראלית אמיתית זו מאירה אשר בדיסק הראשון שלה."
הוצאת האלבום לוותה במספר הופעות בישראל. את אלבומה הבא הקליטה אשר בסלובניה, מדינה שלא ממש הייתה מקובלת למוזיקאים ישראלים, בתוספת לבישולים וכלים בברלין שבגרמניה, בבריסל שבבלגיה ולונדון שבבריטניה. אחרי הופעות אלה עברה אשר לאירופה, הפעם התגוררה בברלין ואחר כך בהאג. אחיה, אמיתי, החל באותה תקופה בקריירה מוזיקלית משלו בלהקת אמיתי והנוגעים בדבר. שלא כמו אחותו, הוא שר שירים בעלי תכנים ואווירה רכים יותר מאלה של מאירה.
ב-1999 הקליט ארקדי דוכין פרסומת לרשת ג' בטלוויזיה, שבה הוא ממליץ על מוזיקאית שהוא אוהב ומציין במיוחד את אומץ לבה האמנותי לשיר על נושאים קשים וחריפים. הזמרת שהוא המליץ עליה הייתה מאירה אשר, והתגובות היו חיוביות. באותה שנה יצא אלבומה השני "Spears Into Hooks" (בעברית: "מחניתות למזמרות"), שעסק בנושאים חברתיים, בעיקר הכיבוש (בהם השירים "שאהיד" ו"המבול"). המוזיקה ההודית והאפריקאית נטמעו במוזיקה אלקטרונית "אלימה" ופראית, ואשר נעזרה רק בקצת נגנים וניגנה על כלי הקשה וסינטיסייזרים. רוב השירים היו באנגלית בשילוב משפטים בערבית ועברית. באלבום נכללה גרסה חדשה לשיר "דיסקציה", שנקראה "Dissect Me Again" והייתה בעל אווירה קשה, חריפה ואלימה יותר. גם אלבום זה זכה להצלחה של ממש אחר-כך, ומכירותיו היו בהתאם.
בשנת 2002 הוציאה אשר את האלבום "Infantry" ("חיל הרגלים") עם המלחין-מוזיקאי גיא האריס, והם כללו בו טקסטים על קורבנות מלחמה בבורמה, אוגנדה, הפיליפינים, לבנון, ליבריה וישראל. האלבום לווה במופעים רבים ברחבי אירופה וזכה להצלחה יחסית.
אסף גור
קורות חיים
גור נולד בשם אסף גרזובסקי בסתיו תרנ"ה-1894 בעיר יפו, הבכור מחמשת ילדיהם של הבלשן, המחנך והמילונאי העברי יהודה גור (גרזובסקי) ורחל בת מרדכי ניימן. התחנך בבית ספר בעירו, ולאחר מכן החל ללמוד חקלאות באוניברסיטה האמריקנית בביירות והמשיך באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. התמחה במטעים ועצי פרי, וסיים תואר בוגר ותואר מוסמך במדעים (M.Sc). בשנת 1918 התנדב לגדודים העבריים ושירת בהם עד 1920, בדרגת סרג'נט (סמל). מחודש יולי 1920 עבד במחלקת החקלאות והיערות (Department of Agriculture and Forests) של ממשלת המנדט. בשנת 1924 נישא לדבורה רבינוביץ, ילידת יפו אף היא, כנרת בוגרת בית הספר למוזיקה שולמית, בתם של פניה לבית שטיין, מיילדת (ואחותו של הרופא ד"ר מנחם שטיין), ובוריס רבינוביץ, סוחר. בני הזוג היו הורים לשלושה.
בתחילת דרכו עסק בייעור, ומ-1920 כיהן כמפקח הייעור בארץ. לזכותו נזקף חלק חשוב מייעור הארץ (במסגרת תפקידו היה אחראי בין השאר על נטיעת היער בשער הגיא). בסתיו 1929 הועבר למחלקת הפירות וכיהן כקצין הראשי למטעים ומזכיר הוועדות הממשלתיות להורטיקולטורה ולפרי הדר בארץ. שימש בתפקידו עד הימים האחרונים של שלטון המנדט.
פרסם מאמרים רבים, בהם מחקר והדרכה, בכל העיתונות החקלאית, ובפרט בכתב העת של החקלאים היהודים בארץ ישראל, "השדה", למן הופעתו ב-1920 ובמשך עשרות שנים, ובמחלקה להתיישבות חקלאית של ההסתדרות הציונית. נשלח בשליחויות רשמיות לחו"ל וכציר לקונגרסים בינלאומיים להורטיקולטורה. הוכתר כחבר מסדר האימפריה הבריטית (MBE) וכקצין מסדר אורנז'-נאסאו.
זמן קצר לאחר קום המדינה מינה אותו השר אהרן ציזלינג להמשיך את עבודתו מימי המנדט ולעמוד בראש המחלקה למטעים (לימים אגף המטעים) במשרד החקלאות. הוא כיהן בתפקיד זה מ-1948 ועד 1963. תחת שרביטו הושם דגש מיוחד על קליטתם של זנים חדשים של פירות בארץ. מ-1963 שימש כיועץ למשרד החקלאות עד פרישתו לגמלאות בסוף שנות ה-60.
התגורר ברח' אוסישקין שבשכונת רחביה בירושלים. בשנות ה-70 חלה במחלה קשה, שהגבילה את פעילותו באופן ניכר. נפטר במרץ 1982.
ילדיו: מרים (נישאה לעמנואל ורדי), חולדה (רז), מתן גור. בנו מתן גור היה בוגר בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה. ב-1955 נישא לשמחה הורוביץ. היה מורה לביולוגיה בבית הספר התיכון החקלאי, כיהן כמנהל הפדגוגי וכסגן מנהל בית הספר ומשנות ה-70 כמנהלו. מ-1969 כיהן כסגן וממלא-מקום קבוע של ראש המועצה המקומית פרדס חנה-כרכור. בתו חולדה רז הייתה מורה לתנ״ך בגימנסיה העברית בירושלים.
שני אחיו של אסף גור פנו אף הם לחקלאות: ד"ר עמיהוד גור (1888–1982) היה יערן בעל שם עולמי, שכיהן במשך שנים רבות כמנהל מחלקת הייעור הממשלתית, עד למיזוגה עם מחלקת הייעור של קרן קיימת לישראל. נישא לשפרה, בתו של משה סמילנסקי. אחיו ד"ר שי גור היה מנהל השירותים הווטרינריים של מדינת ישראל. נישא לצלה, בתו של טוביה זיסקינד מילר, מראשי עסקני התאחדות האיכרים. אחותו הדסה נישאה ל, בנו הבכור של הנציב העליון הבריטי הראשון, הרברט סמואל (שאותו הכירה דרך אחיה עמיהוד, ששירת כסמל בגדודים העבריים).
בית התפילה הבהאי בסידני
בית התפילה הבהאי בסידני הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם. הוא שוכן באינגלסייד, פרוור מצפון לסידני שבאוסטרליה, והוא מכונה "מקדש האם של אוסטרליה" ("The Mother Temple of Australia"). המבנה ניצב בשיאו של רכס גבעות המשקיף על חופי ים טסמן, והוא נראה היטב מהים, מהיבשה ומהאוויר.
את התכנון הראשוני של בית התפילה הזה הגיש צ'ארלס מייסון רמי, ועל פיתוח המתווה הראשוני היה אחראי האדריכל ג'ון ברוגאן. הקמת המבנה החלה בחודש אפריל 1957 ונמשכה כמעט ארבע וחצי שנים. הוא הוקדש ונפתח לציבור ב-17 בספטמבר 1961, ועלות הקמתו הסתכמה בכ-150,000 ליש"ט. למבנה תשע צלעות כליתר בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם. הוא נישא לגובה של 38 מטר וקוטרו כ-30 מטר בבסיסו. הוא בנוי משתי קומות וכיפה. בקומה הראשונה קבועות דלתות מעוטרות בכל אחת מצלעות המבנה ומעליהן שלוש שורות חלונות. בזוויות המבנה, בין הדלתות, מותקנים עמודים הבולטים מקו החזית, ולכל אחד מהם ארבע צלעות ומעליו כיפת קטנה. הקומה השנייה קטנה מהראשונה, ובכל אחת מצלעותיה קבועים חלונות גדולים ומעוטרים. מעל לקומה זו מונחת הכיפה שבראשה מנורה. הדלתות וחלונות עשויים משילוב של מתכת וזכוכית, ומעליהם לונטות. לקירות המבנה גוון ורוד-חום בעוד שהכיפות, החלונות והדלתות בצבע לבן. אולם המבנה מסוגל להכיל עד 600 איש.
שטח האתר הוא 38 הקטאר וסביב בית התפילה גנים נרחבי ידיים שבהם צמחים אופייניים לאוסטרליה, כולל שלושה מינים של עצי אקליפטוס. בשטח שוכנים גם מרכז מבקרים, חנות ספרים, אחסניה, שטח לעריכת פיקניק ומבנים אדמיניסטרטיביים של הקהילה הבהאית באוסטרליה. המבנה מנוהל על ידי האספה הרוחנית הלאומית של אוסטרליה.
לס קורטס (מחוז)
לס קורטס (הגייה קטלאנית: [ləs ˈkoɾts]) הוא אחד מעשרת מחוזות ברצלונה, ספרד מאז 1984. המחוז נקרא גם מחוז מס' 4. הוא נוצר בשנת 1897 מתוך שתי עיריות לשעבר: לס קורטס דה סאריה וחלקים מסוימים של סאריה (שאריתם הפך למחוז הנוכחי של סאריה-סאנט ג'רבאזי). היו בו 82,588 תושבים במפקד האוכלוסין של 2005, מה שהופך אותו למחוז הפחות מאוכלס בעיר.
הוא ממוקם בחלק המערבי של העיר, ליד שלושה מחוזות נוספים של ברצלונה: סאריה-סאנט ג'רבאזי, אישמפלה וסאנטס-מונז'ואיק, ושתי עיריות של אזור המטרופולין של ברצלונה: הוספיטלט דה לוברגאט ואספלוגס דה לוברגאט.
אטימולוגיה
השם לא נגזר מחצרות או בתי משפט (courts), אלא התפתח מהמילה הלטינית, cohortes, שפירושה "בתים כפריים", כהתייחסות למאסיה ולווילות הרומיות המקומיות שעמדו שם לפני תחילת תהליך העיור של האזור במאה ה-20.
שכונות
מחוז לס קורטס מחולק לשכונות הבאות:
נהור
באנטומיה וביולוגיה, נְהוֹר הוא החלל הפנימי של מבנה צינורי, כגון כלי דם או מעי. במובנו המורחב, נהור הוא החלל הפנימי של אברונים ושל מבנים תוך-תאיים כמו הרשתית התוך-פלזמית.
Avaaz
Avaaz (אוואז) הוא ארגון אזרחי בינלאומי שהוקם ב-2007 המקדם אקטיביזם בנושאים כגון התחממות גלובלית, זכויות אדם, זכויות בעלי-חיים, שחיתות, עוני וסכסוכים ברחבי העולם. מטרת הארגון היא "להבטיח כי דעותיהם וערכיהם של אזרחי העולם ישפיעו על מקבלי ההחלטות", ובכך "לצמצם את הפער בין העולם כפי שהוא כיום, ובין העולם שרוב האזרחים מעוניינים לחיות בו". הארגון פועל ב-15 שפות, וכולל מעל 40 מיליון חברים מ-194 מדינות.
פירוש השם
פירוש המילה Avaaz הוא "קול" או "צליל" בפרסית. למלה יש משמעות דומה גם בטורקית, בוסנית, ושפות הינדו-אירופיות נוספות כגון הינדי, אורדו ועוד.
הקמת הארגון והנהלה
Avaaz הוקם בשיתוף Res Publica, "קהילה של עובדי המגזר הציבורי שפועלת לקידום ממשל תקין, מעורבות אזרחית ודמוקרטיה פעילה", ו-MoveOn , ארגון אמריקאי ללא מטרות רווח לקידום מדיניות פרוגרסיבית. כמו כן, הארגון נתמך בעבר על ידי האיגוד הבינלאומי לזכויות העובדים ((Service Employees International Union (SEIU, שהיה שותף מייסד, ו-!GetUp - ארגון אוסטרלי ללא מטרות רווח לקידום קמפיינים חברתיים.
מייסדי הארגון הם ריקן פאתל, תום פרבדה, חבר הקונגרס מטעם וירג'יניה לשעבר תופ פריאלו, מנכ"ל MoveOn אילי פריזר, היזם האוסטרלי הפרוגרסיבי דייוויד מאדן, ג'רמי היימנס (מייסד שותף של Purpose.com) ואנדראה וודהאוס. הוועד המנהל כולל את ריקן פאתל (נשיא), תום פרבדה (מזכיר), אילי פריזר (יו"ר הוועד המנהל) ובן ברנדזל (גזבר).
מנכ"ל אוואז הוא הנשיא המייסד של הארגון, הבריטי-קנדי ריקן פאתל. פאתל למד ממשל, פילוסופיה וכלכלה באוניברסיטת אוקספורד והוא בעל תואר מוסמך במדיניות ציבורית מאוניברסיטת הרווארד. הוא עבד עבור International Crisis Group באזורי סכסוך ברחבי העולם, כולל סיירה לאון, סודאן ואפגניסטן, שם לדבריו "למד כיצד לשכנע כוחות מורדים לשבת לשולחן המשא ומתן, לפקח על תהליכי בחירות ולבנות מחדש את אמון הציבור במערכות מושחתות לשעבר". הוא חזר לארצות הברית, שם התנדב ב-MoveOn ולמד כיצד להפעיל כלים מקוונים לטובת אקטיביזם ושינוי חברתי
תהליך הפיתוח של קמפיינים עולמיים
הקמפיינים העולמיים של אוואז מנוהלים על ידי צוות של קמפיינרים מלמעלה מ-30 מדינות, כולל בריטניה, הודו, לבנון וברזיל. הקשר עם חברי הארגון הרשומים לרשימת התפוצה נעשה באמצעות הדוא"ל, והקמפיינים כוללים עצומות אינטרנטיות, וידאו, וכלים לשליחת הודעות ישירות לאישי ציבור. במקרים מסוימים אוואז עושה שימוש גם בפרסום חוצות או מודעות קנויות והארגון נעזר בייעוץ משפטי כדי להחליט מה היא צורת הפעולה היעילה ביותר בכל מקרה. פעולות לא מקוונות כוללות אירועי רחוב, הפגנות, הצפת איש ציבור בשיחות טלפון ואירועים תקשורתיים.
סליה קרוז
סליה קרוז (בספרדית: Celia Cruz; 21 באוקטובר 1925 – 16 ביולי 2003) הייתה זמרת סלסה ממוצא קובני. היא זכתה שלוש פעמים בפרס גראמי וארבע פעמים בפרס גראמי הלטיני, ומכרה 23 אלבומים שהגיעו למעמד של אלבום זהב.
Avaaz
תהליך הפיתוח של קמפיינים עולמיים
ההצעות לנושאי הקמפיינים מגיעות מחברי הארגון ונבנים בעזרת הדרכה של צוות מומחים בנושא. ברגע שהצוות מזהה פוטנציאל באחת ההצעות שהגיעו מחברי הארגון, הקמפיין נשלח לקבוצת מבחן של 10,000 חברי אוואז. אם התגובות של אותה קבוצת מבחן טובות, הקמפיין נשלח לכל רשימת התפוצה של אוואז.
סליה קרוז
קורות חייה
קרוז נולדה בהוואנה בשנת 1925 בשם אורסולה הילאריה סליה קארידאד קרוז אלפונסו. בנעוריה לקחה אותה דודתה להופיע כזמרת במופעי קברט, אך אביה התעקש שתמשיך בלימודיה כדי שתהפוך ביום מן הימים למורה לספרדית. בסופו של דבר היה זה דווקא מורה של קרוז שעודד אותה לפתח קריירה מוזיקלית בנימוק שכך תוכל להרוויח יותר. היא החלה להופיע בתחרויות של כישרונות צעירים ולהקליט שירים ברדיו.
Avaaz
פלטפורמת קמפיינים קהילתית
ב-2012 הארגון השיק פלטפורמה שמאפשרת לכל אחד מחברי הארגון לייצר עצומה משלו. אתר הקמפיינים הקהילתי היה המקור לכמה פעולות חשובות - החל מהגנה על הדולפינים הנכחדים בניו זילנד ועד לסיוע למאה עובדים הודים שהוחזקו בתנאים קשים על ידי חברת בנייה בבחריין.
קמפיינים
מאז 2007 אוואז הריץ מאות קמפיינים עולמיים ומקומיים. באמצעות רשימת החברים שהתרחבה במהירות, אוואז נלחמו בשחיתות בהודו, איטליה וברזיל, נאבקו למען שימור האוקיינוסים, יערות הגשם ומינים נכחדים, הגנו על חופש העיתונות והחופש באינטרנט וסייעו לתנועות דמוקרטיות ברחבי העולם ובאביב הערבי. כמה מהקמפיינים המובילים כפי שהם מופיעים באתר הארגון:
סליה קרוז
קורות חייה
הפריצה של קרוז נרשמה בשנת 1950 לאחר שנקראה למלא את מקומה של הזמרת המלווה את הלהקה הקובנית סונורה מאטאנסרה. בתחילת דרכה הקהל לא קיבל אותה בהתלהבות, אך חברי הלהקה דבקו בהחלטתם להעניק לה את ההזדמנות, והחלטה זו השתלמה בסופו של דבר. קרוז התפרסמה ברחבי קובה ומאוחר יותר במדינות נוספות באמריקה הלטינית שבהן ערכה הלהקה סיבובי הופעות. סמלה המסחרי היה הקריאה "¡Azúcar!" ("סוכר"), שבתחילה היה הפאנץ' ליין בבדיחה שסיפרה במהלך ההופעות, עד שבשלב מסוים ויתרה על הבדיחה, ופתחה את הופעותיה עם הקריאה בלבד.
לאחר המהפכה הקובנית עזבה קרוז את קובה והגיעה לארצות הברית. ב-1961 החלה להופיע עם להקתה בניו יורק. ב-1962 נישאה לחצוצרן הלהקה, פדרו נייט, וב-1965 עזבה עמו את הלהקה. בעוד שקריירת הסולו של קרוז צברה תאוצה הקריירה של נייט דעכה, והוא הפך למנהל ההופעות שלה. בשלב זה היא כבר הייתה לאזרחית ארצות הברית ולפיכך נאסר עליה לחזור לקובה.
בשנים שלאחר מכן הקליטה קרוז מספר אלבומים שלא זכו להצלחה מרובה. ב-1974 שיתפה פעולה עם ג'וני פאצ'קו באלבום "סליה וג'וני", ובעקבות זאת הוזמנה להצטרף להרכב חדש, "פאניה אול סטארס", שכלל אמני סלסה מכל ההרכבים שיוצגו בחברת התקליטים פאניה. ההרכב יצא לסיבוב הופעות ברחבי העולם והופיע, בין היתר, באנגליה, בצרפת ואף בזאיר. בשנות ה-80 הגבירה קרוז את פעילותה במדינות אמריקה הלטינית. לעיתים הופיעה לבד ולעיתים שיתפה פעולה עם אמנים שונים.
ב-1989 זכתה קרוז בפרס גראמי הראשון שלה על המופע המשותף שלה ושל ריי בארטו, "Ritmo en el Corazon", בקטגוריית "האלבום הטרופי הלטיני הטוב ביותר". ב-1994 העניק לה נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, את המדליה הלאומית לאמנות. ב-2002 וב-2003 זכתה שוב בפרסי גראמי, הפעם בקטגוריית אלבום הסלסה הטוב ביותר, על אלבומיה "La Negra Tiene Tumbao" ו-"Regalo Del Alma". בנוסף, זכתה קרוז ארבע פעמים בפרס גראמי הלטיני - בקטגוריות מופע הסלסה הטוב ביותר (2000), האלבום הטרופי המסורתי הטוב ביותר (2001) ואלבום הסלסה הטוב ביותר (2002 ו-2004).
בשנת 2001, השתתפה בשיר "". ב-2003 הלכה קרוז לעולמה לאחר שלקתה בסרטן המוח. לאחר מותה עבר ארונה בערים אמריקניות בעלות אוכלוסייה קובנית גדולה כדי לאפשר למעריציה לחלוק לה כבוד אחרון. היא הובאה למנוחות ברובע הברונקס, ובהתאם לבקשתה נקברה עימה אדמה שהביאה מגואנטנמו, המקום היחיד בקובה שבו יכלה לבקר.
אלבומה האחרון של קרוז, "Regalo del Alma", יצא לאחר מותה, ב-2004.
טבח דיסטומו
טבח דיסטומו (ביוונית: Σφαγή του Διστόμου) הוא טבח שביצעו חיילי האס אס בתושבי דיסטומו, עיר במרכז יוון 105 ק"מ צפון-מערבית לאתונה, במהלך מלחמת העולם השנייה.
מהלך האירועים
עם הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944 הגבירו הפרטיזנים היוונים את התקפותיהם על הגרמנים. במקום שהתה הדיוויזיה המשוריינת ה-4 של האס אס.
בבוקר 10 ביוני 1944 נע טור משוריין לעבר דיסטומו. בדרך החיילים פתחו באש על איכרים, הרגו חמישה ושבו שנים עשר כבני ערובה. ההוראות שקיבלו היו: על כל גרמני הרוג יש להרוג 50 יוונים, ועל עשרה גרמנים הרוגים יש לחסל כפר שלם.
השיירה נעצרה במרכז העיירה, והכומר המקומי נחקר על הימצאות פרטיזנים באזור. משלא קיבלו תשובות לשאלותיהם, השאירו במקום כוחות שנועדו להפחיד את האוכלוסייה, והטור עזב את דיסטומו. קילומטרים ספורים מהעיירה הותקפו כלי הרכב על ידי כוח פרטיזנים גדול. בקרב נהרגו 40 גרמנים.
השיירה חזרה לדיסטומו. 12 בני הערובה הוצאו מיד להורג בפומבי, וניתנה הוראה לבצע טבח בתושבי העיירה כנקמה. הגרמנים חדרו לבתים והרגו כל מי שנקרה בדרכם, מתינוקות שטרם הוטבלו ועד לזקנים. הבתים נשדדו ונשרפו.
בסך הכול נהרגו 218 אזרחים.
הכרה והנצחה
באותו יום ממש אירע הטבח בכפר הצרפתי אורדור-סור-גלאן, ובדיוק שנתיים לפני כן אירע הטבח בכפר הצ'כי לידיצה. ב-10 ביוני נערכות אזכרות בשלושת המקומות האלה.
ממשלת גרמניה לא הכירה באחריות לטבח דיסטומו - כמו גם לטבח בקלבריטה - והאחראים לכך לא נענשו.
במקום אנדרטת זיכרון ומוזיאון בו מוצגים גולגולות ועצמות של הנרצחים.
Avaaz
2007
שנת הפעילות הראשונה של אוואז כללה תמיכה בפעילים פרו-דמוקרטים בבורמה, ניסיון למניעת הסלמה צבאית בעיראק ווידאו בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
2008
ב-2008 קהילת אוואז הריצה קמפיינים לאיסור השימוש בפצצות מצרר, לקידום דמוקרטיה אמיתית בזימבבואה, קמפיינים יצירתיים בנושא טיבט ועוד.
2009
חברי אוואז פרסמו "קריאת השכמה עולמית" בנושא האקלים, הגנו על יערות האמאזונס בברזיל, שלחו סיוע לבורמה מוכת הציקלון, לקחו חלק בהגדלת הביטחון התזונתי לעולם המתפתח והריצו קמפיין בוושינגטון לסגירת מתקן המעצר בגואנטנמו.
קמפיינים נוספים שנערכו באותה שנה כללו, בין היתר: עצומה מקוונת לסיום מבצע עופרת יצוקה בעזה, עצומה מקוונת נגד אלימות ורעב בזימבבואה, קמפיין מודעות למען כוח שמירת שלום אירופאי ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, עצומה מקוונת נגד הצעת החוק נגד הומוסקסואליות באוגנדה.
2010
ב-2010 הריץ אוואז קמפיינים כדי להגן על האוקיינוסים, העביר סיוע חירום לנפגעי רעידת האדמה בהאיטי ונפגעי השיטפון בפקיסטן ונלחם בחקיקה אנטי הומוסקסואלית באוגנדה, בשחיתות בברזיל ותופעת "אונס מתקן" בדרום אפריקה.
קמפיינים נוספים כללו, בין היתר: קמפיין שקרא לחקירה של התנהלות ישראל בפרשת המשט לעזה ולסיום המצור על עזה, השתתפות במאבק להצלת סקינה מוחמדי אשטיאני האיראנית מהוצאה להורג בסקילה באשמת ניאוף, עצומת ענק למען ויקיליקס, במטרה לעצור את המתקפה על הארגון.
2011
בשנה זו קהילת אוואז פעלה לעצירת השחיתות בהודו, עודדה מלונות לפעול נגד סחר בנשים, תמכה בתנועות הפרו-דמוקרטיות שסחפו את העולם הערבי ופעלה נגד אימפריית התקשורת של רופרט מרדוק.
קמפיינים נוספים באותה שנה כללו, בין היתר: עצומה מקוונת להצלת הדבורים, שדרשה מארצות הברית ומהאיחוד האירופי להצטרף לאיסור על חומרי הדברה רעילים שמסכנים את אוכלוסיית הדבורים, קמפיין לשינוי מדיניות המלחמה בסמים, קמפיין נגד אפליה בבחריין: קמפיין מוצלח לביטול מרוץ הגראנד פרי בבחריין, פניה למנהיגי ספרד, צרפת, בריטניה ונציגים בכירים של האיחוד האירופי לתמוך בהצעה להכרה במדינה פלסטינית בהצבעה באו"ם. נכון ל-22 בספטמבר 2011, יותר ממיליון אנשים חתמו על העצומה בנושא.
מרץ 2011: ההתקוממות בסוריה
אוואז תמכו בפעילים בסוריה באמצעות אספקת ציוד תקשורת, כולל טלפונים ניידים ומצלמות כדי להפיץ תיעוד של דיכוי המחאה. אוואז סייעו להכניס לפחות 134 עיתונאים בינלאומיים לתוך אזורי הלחימה בסוריה, כולל הצלם הצרפתי רמי אושליק והעיתונאית האמריקאית מארי קולווין (שניהם נהרגו בזמן הקרבות בחומס) והכתבת הצרפתייה אדית בובייר, שנפצעה קשה. כדי לעזור לפנות את הצלם הבריטי פול קונרוי מחומס, אוואז תיאמו מבצע יחד עם פעילים מקומיים, עזרו לפנות 40 פצועים קשה משכונת באבא עמר והכניסו ציוד רפואי. מאמר בניו-רפובליק טען שאוואז הגזימו בתיאור התפקיד שלהם בהברחת העיתונאים.
2012
ב-2012 פעל ארגון אוואז נגד הגבלות על החופש ברשת האינטרנט, הגן על זכויותיהן של נשים בהונדורס וגייסו תמיכה להפסקת הסיבסוד לדלקי המאובנים לפני ועידת ריו.
ריי בראסייה
ריימונד (ריי) בראסייה (במקור: Raymond Brassier ; נולד ב-1965) הוא פילוסוף בריטי ממוצא צרפתי-סקוטי, מרצה בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטה האמריקאית בביירות. הוא מכנה את הגותו ניהיליזם טרנסצנדנטלי, וזו נקשרת פעמים רבות לתנועת הריאליזם הספקולטיבי (אף שהיה זה שטבע את המושג, הוא מתנגד לסיווגה כתנועה). בעבר היה עמית מחקר במרכז למחקר בפילוסופיה אירופית מודרנית באוניברסיטת מידלסקס בלונדון.
ביוגרפיה
ברסייה נולד לאב ממוצא צרפתי ולאם ממוצא סקוטי. ב-1995 הוא קיבל תואר ראשון באמנויות מאוניברסיטת צפון לונדון. ב-1997 השלים תואר שני באמנויות. ב-2001 השלים דוקטורת בפילוסופיה מאוניברסיטת אטניברסיטת וורוויק.
הגותו
יחד עם קוונטין מייאסו, גרהם הרמן ואיאן המילטון גרנט, בראסייה נחשב לאחד הפילוסופים הבולטים של תנועת הריאליזם הספקולטיבי, אשר הוגיה דוגלים בריאליזם פילוסופי בשאיפה להתמודד עם האתגרים שמציבים פילוסופיות של "קורלציוניזם" (correlationism) אשר מציבות את ההכרה האנושית כתנאי למטפיזיקה.
בראסייה מותח ביקורת חריפה על חלק ניכר מהפילוסופיה העכשווית בשל מה שהוא מחשיב כניסיון שלה להדוף את "איום" הניהיליזם על ידי שמירה על חווית המשמעות (המאופיינת כתכונה המגדירה את הקיום האנושי) ודחיית הלוגיקה של ההתפכחות (disenchantment) מאז הנאורות. בניגוד לפילוסופים כמו ג'ון מקדואל, השואף להיעזר בפילוסופיה בניסיון להביא ל"השבת הקסם לעולם" (re-enchantment of the world), עבודתו של בראסייה שואפת "לדחוף את הניהיליזם למסקנתו הסופית". בראסייה טוען כי הפילוסופיה נמנעה מרעיון הטראומטי של הכחדה, במקום לנסות למצוא משמעות בעולם המותנה בעצם הרעיון שהוא עצמו יכחד. בראסייה מבקר הן את הפנומנולוגיים וההרמנאוטיים של הפילוסופיה הקונטיננטלית, כמו גם את חיוניותם של הוגים כמו ז'יל דלז, הפועלים להשארת המשמעות בעולם כנגד ה"איום" של הניהיליזם. במקום זאת, בהסתמך על הוגים כמו אלן בדיו, פרנסואה לארואל, פול צ'רצ'לנד ותומאס מצינגר , בראסייה מגן על השקפת העולם לפיה העולם חסר משמעות מטבעו. כלומר, במקום להימנע מהניהיליזם, בראסייה מחבק אותו כאמת העומדת בבסיס המציאות. בראסייה מסיק מתוך קריאותיו בבאדיו ולארואל כי היקום מבוסס על כלום (Nihil), אבל גם שהפילוסופיה היא "אורגנון של ההכחדה" ("organon of extinction"), כי רק בגלל שהחיים מותנים בהכחדה יש בכלל מחשבה. לאחר מכן מגן בראסייה על פילוסופיה אנטי-קורלציוניסטית קיצונית המציעה שהמחשבה לא משולבת עם הוויה, אלא עם אי-הוויה.
לפי בראסייה, התפכחות של העולם מובנת כתוצאה מהתהליך שבו הנאורות ניתצה את "שרשרת ההוויה הגדולה" (great chain of being). במקום שהפילוסופיה תשאף לבסס מחדש את משמעות הקיום, את תכלית החיים, או את ההתאמה שאבדה בין האדם לטבע, עליה לצאת מתוך נקודות מוצא ניהיליסטית, שכן "הניהיליזם אינו סתירה קיומית אלא הזדמנות ספקולטיבית."
ממלכת איטליה
ממלכת איטליה (באיטלקית: Regno d'Italia) הייתה המדינה אשר נוצרה בעקבות איחוד איטליה בשנת 1861 תחת הנהגתה של ממלכת סרדיניה ועד לביטולה בשנת 1946 עם קבלת חוקה רפובליקנית.
לאחר איחוד איטליה, גבולות הממלכה דמו לגבולות איטליה של ימינו. עם הזמן, כבשה הממלכה שטחים נוספים ונוסדה האימפריה האיטלקית.
איחוד איטליה
ב-1852 התמנה לראש ממשלת סרדיניה-פיימונטה קמילו דה קאבור, תומך נלהב באיחוד איטליה. הוא הבין שסרדיניה-פיימונטה לא תצליח להתמודד עם האוסטרים לבדה, ולכן כרת ברית עם נפוליאון השלישי קיסר צרפת. ב-1859 פרצה מלחמה בין הצדדים. בעקבות המלחמה עברה לומברדיה לידי סרדיניה-פיימונטה, אך אזור ונטו נותר בידי האוסטרים. ב-1860 סיפח קאבור את טוסקנה, מודנה ופארמה, שהשתייכו לאפיפיור. ניס וסבויה הועברו לצרפתים תמורת הסכמתם למהלך.
באותה שנה החלה התקוממות נוספת בסיציליה. ג'וזפה גריבלדי הפליג בראש כוח בן אלף מתנדבים לסייע להתקוממות; המורדים הצטרפו לכוח ותוך החודשיים כבשו את כל האי. גריבלדי חצה את מצר מסינה אל היבשת והתקדם צפונה, בתמיכתה של האוכלוסייה המקומית. המורדים נכנסו לנאפולי, אך לא היו יכולים להתמודד מול צבאו הסדיר של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות. לשם כך בא לעזרתו ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה-פיימונטה. בדרך לנאפולי גבר על צבאו של האפיפיור, שחשש עדיין מאובדן האוטונומיה שלו. למרות התנגדותו העיקשת נאלץ פרנצ'סקו להיכנע לאחר מצור ארוך, אך מאוחר יותר המשיך את מאבקו בלוחמת גרילה. ב-1861 ויטוריו אמנואלה הכריז על עצמו מלך איטליה. ואכן, למעט ונטו ורומא, הייתה כל איטליה תחת שלטונו.
ב-1866 התייצב ויטוריו אמנואלה לצדה של פרוסיה במלחמתה נגד אוסטריה. משפרוסיה ניצחה במלחמה, הוענק לאיטלקים אזור ונטו, למרות כישלונותיהם הצורבים בשדה הקרב. באותה שנה ניסה גריבלדי לעלות על רומא, אך נבלם דווקא בידי ויטוריו אמנואלה, שהיה פרגמטי יותר, והעדיף לא להיכנס לסכסוך עם הצרפתים שהגנו על האפיפיור. ב-1867 ערך גריבלדי ניסיון נוסף, שנבלם בתבוסה לצבא האפיפיור ולצרפתים. רק ב-1870, כשהצרפתים היו עסוקים במלחמת פרוסיה צרפת, נכנסו כוחותיו של ויטוריו אמנואלה לרומא. שנה מאוחר יותר נקבעה כבירת הממלכה האיטלקית החדשה.
בספטמבר 1911 פתחה איטליה במלחמה האיטלקית-עות'מאנית כנגד האימפריה העות'מאנית לכיבוש "מדינת טריפולי" שלימים הפכה ללוב. איטליה ניצחה במלחמה ולאחריה כ-150,000 איטלקים התיישבו בשטחה של לוב.
מלחמת העולם הראשונה
ממלכת איטליה התחילה את מלחמת העולם הראשונה כשותפה מכורח הברית המשולשת לגרמניה ואוסטרו-הונגריה, במעמד של מדינה נייטרלית. אולם, לאחר משא ומתן חשאי שניהלה עם הצדדים חתמה איטליה על ברית לונדון והצטרפה למדינות ההסכמה כשנה לאחר פרוץ המלחמה, במאי 1915. לאחר מלחמה סטטית בחזית צפון איטליה, שהקיזה הן את דם החיילים האיטלקים והן את דמם של יריביהם האוסטרו-הונגרים, מוטטו לבסוף האיטלקים, בסיוע בריטי, צרפתי ואמריקאי את קווי ההגנה האוסטרים. הלחימה בחזית האיטלקית תמה ב-3 בנובמבר 1918 בהכנעת האימפריה האוסטרו-הונגרית. אולם, למרות השתתפות האיטלקים ומחיר הדמים ששילמו, לא זכתה איטליה בהישגים טריטוריאליים משמעותיים בהסכם ורסאי, דבר שהוביל לחוסר יציבות בשנים שלאחר מכן ולעליית בניטו מוסוליני.
איטליה הפשיסטית
בבחירות של 1919 נכשלה מפלגה קומוניסטית חדשה בהנהגת בניטו מוסוליני. הוא החליט לשנות גישה, לעבור לימין וייסד את המפלגה הפשיסטית אשר לה הייתה אידאולוגיה לאומנית-פופוליסטית. הוא פנה אל העם הפשוט, בעיקר החלשים והעניים (שמספרם הלך וגדל). ב–1921 נכנסה המפלגה הפשיסטית לפרלמנט האיטלקי עם 35 מקומות (7 אחוז מהקולות). למפלגה הצטרפו כל שכבות החברה. בית המלוכה האיטלקי ומשטרת איטליה תמכו בה. ב–1922 הנהיג מוסוליני את "המצעד על רומא": הפיכה שקטה בה תפס את השלטון בפועל בעזרת לחץ כבד על השלטון. במצעד על רומא רוכזו כחמישים אלף מחברי המפלגה הפשיסטית בצמתים סביב הבירה רומא, לכאורה כמחאה על ניסיון הסוציאליסטים לארגן שביתה נוספת. למעשה הייתה זו הפגנת כוח של המפלגה הפשיסטית ואמצעי לחץ על הממשלה, שאכן פעל: ראש הממשלה ג'ילוטי התפטר ופינה את מקומו למוסוליני, ששהה כל אותה עת במילאנו. ההפיכה התאפשרה רבות בזכות תמיכתם של המלך ורבים מקציני הצבא, שסירבו להפעיל את הצבא כנגד הפשיסטים.
ב–1929 חתם מוסוליני עם הוותיקן את הקונקורדאט בו הדת הקתולית הופכת לדת המדינה. הוותיקן הפך למדינה עצמאית. כך קנה מוסוליני את אחדות העם האיטלקי ואף את תמיכת הקתולים מחוץ לאיטליה. בשנת 1935 החלה המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. בעקבות תקרית גבול בה נהרגו מספר חיילים איטלקים פלשה איטליה לאתיופיה משתי חזיתות: סומליה האיטלקית בדרום ואריתריאה בצפון. באפריל 1936 נכבשה הבירה אדיס אבבה, וקיסר אתיופיה היילה סילאסי נמלט. בעקבות המלחמה עלתה ההערצה כלפי מוסוליני לשיא, ואיטליה פרשה מחבר הלאומים בעקבות סנקציות שהוטלו עליה במהלך המלחמה והשפיעו מעט מאד.
ב-1936 החלה מלחמת האזרחים בספרד. מוסוליני שלח את ה-"Corpo Truppe Volontarie" (כוח גדודי המתנדבים) לעזרת הלאומנים הספרדים בראשות הגנרל פרנקו, שקיבל סיוע גם מ"לגיון הקונדור" הגרמני, לעומת הרפובליקנים שקיבלו סיוע מברית המועצות. מטרותיהם של הזרים שהתערבו במלחמה היו בין השאר תמיכה בצד הדומה אידאולוגית להם, וניסויו של הצבא בלחימה בשטח כמעין הקדמה למלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה
בתחילת מלחמת העולם השנייה איטליה הייתה בברית עם גרמניה והכריזה מלחמה על בריטניה וצרפת ב-1940. באוקטובר 1940 פתחה בפלישה ליוון, ובמקביל ניהלה לצד הגרמנים מלחמה בים התיכון ובצפון אפריקה כנגד בעלות הברית. ב-1941 איטליה, ביחד עם גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית, הכריזה מלחמה גם על ארצות הברית ויחד עם גרמניה על ברית המועצות. עד לשנת 1943 הובס הצבא האיטלקי בצפון אפריקה ובברית המועצות. בעקבות פלישת בעלות הברית לסיציליה ב-1943 המלך פיטר את מוסוליני, אסרו ומינה את מרשל פייטרו באדוליו לראש הממשלה ובכך שם קץ לשלטון הפשיסטי באיטליה. בספטמבר 1943 חתם באדוליו על הסכם כניעתה ללא תנאי של איטליה, בניגוד לדעתה של גרמניה, שמיד תפסה את רוב שטח הארץ ושחררה את מוסוליני, שהנהיג בצפון משטר קצר-חיים, הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית. בעוד בעלות הברית, שנחתו בדרום, התקדמו צפונה, בסדרת מבצעים שכונתה המערכה באיטליה במלחמת העולם השנייה, הוקמה מחתרת אנטי-פשיסטית פופולרית במשך שתי שנותיה האחרונות של המלחמה, והטרידה כוחות גרמניים עד גירושם באפריל 1945, אז גם תפסו הפרטיזנים האיטלקים את מוסוליני והרגו אותו ואת פילגשו בתליה. מעט לאחר המלחמה, אי שביעות רצון אזרחית הובילה למשאל עם ב-1946 אשר בעקבותיו בוטלה המלוכה ואיטליה הפכה לרפובליקה.
מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם
הקמת המועצה
העצרת הכללית של האומות המאוחדות החליטה על יצירת מועצת זכויות האדם ב-15 במרץ 2006. להקמת המועצה התנגדו ארבע מדינות חברות בלבד: ארצות הברית, איי מרשל, פלאו וישראל.
שגריר ישראל לאו"ם, דני גילרמן נימק את החלטת ישראל במליאה באומרו כי בפעילות נציבות האו"ם לזכויות אדם:
שלוש מדינות נמנעו בהצבעה על הקמת המועצה: בלארוס, איראן וונצואלה. ונצואלה הביעה הסתייגויות למספר סעיפים בהחלטה שלדעתה פותחים את האפשרות להתערבות בענייניהן הפנימיים של מדינות.
מבנה המועצה
במועצה 47 מושבים, לעומת 53 מושבים בארגון נציבות האו"ם לזכויות אדם אותו החליפה. המועצה היא גוף השייך לאספה הכללית. 47 המושבים במועצה מחולקים בין האזורים העולמיים השונים ממנו באות המדינות החברות באומות המאוחדות, באופן הבא: 13 מושבים למדינות אפריקה, 13 מושבים למדינות אסיה, 6 למדינות מזרח אירופה, 8 למדינות אמריקה הלטינית והקריבים, 9 למדינות מערב אירופה וקבוצות אחרות (צפון אמריקה, אוסטרליה ועוד).
נכון לשנת 2022 המדינות המרכיבות את מועצת זכויות האדם הן:
אפריקה: בנין, קמרון, אריתריאה, גמביה, סומליה, חוף השנהב, סנגל, מלאווי, גבון, לוב, מאוריטניה, סומליה, נמיביה.
אסיה: הודו, קזחסטן, מלזיה, קטר, איחוד האמירויות הערביות, נפאל, סין, אוזבקיסטן, פקיסטן, אינדונזיה, איי מרשל, יפן, קוריאה הדרומית.
מזרח אירופה: ליטא, מונטנגרו, רוסיה (הושעתה עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה), אוקראינה, ארמניה, פולין, צ'כיה (צורפה לאחר הדחת רוסיה).
דרום אמריקה והקריביים: ארגנטינה, הונדורס, פרגוואי, בוליביה, קובה, מקסיקו, ונצואלה, ברזיל.
מערב אירופה וקבוצות אחרות: פינלנד, לוקסמבורג, ארצות הברית, צרפת, הממלכה המאוחדת, גרמניה, הולנד.
בניסיון לתקן את חולשות נציבות האו"ם לזכויות אדם, שספגה ביקורת בין השאר על כך שבשנת 2003 העמידה בראשה את לוב, קובעת ההחלטה על יסוד המועצה כי "חברות הנבחרות למועצה חייבות לקיים את הסטנדרטים הגבוהים ביותר בקידום ובשמירה על זכויות אדם" והן תהיינה נתונות לבדיקה תקופתית. קיימת חובה לאשר באופן נפרד כל מדינה חברה ברוב (96 מתוך 191) חברות האספה הכללית, בהצבעה חשאית. החברות במועצה מוגבלת לשתי תקופות כהונה בלבד וניתן להשעות כל מדינה חברה במועצה בהצבעת רוב של שני שלישים מקולות האספה הכללית. ב-16 ביוני 2006 סיימה נציבות האו"ם לזכויות אדם את עבודתה ומועצת האו"ם לזכויות אדם התכנסה לראשונה ב-19 ביוני 2006.
תת הוועדה על קידום והגנת זכויות אדם
תת הוועדה על קידום והגנת זכויות אדם הוא הגוף המקצועי העיקרי של מועצת זכויות האדם. הוועדה מורכבת מ-26 מומחים לזכויות אדם שנבחרו לתפקידם ואשר מונו לצורך בחינת התנהגויות המפרות זכויות אדם וכתיבת המלצות כדי להבטיח שמירת זכויות אדם על פי חוק.
המומחים מחולקים לקבוצות עבודה החוקרות: מיעוטים, חברות בינלאומיות, מערכת המשפט, פעילות נגד טרור, צורות של עבדות בימינו, אוכלוסיות ילידות, תקשורת ופורום חברתי.
ביקורת על המועצה
בשנת 2010 נבחרה לוב כחברה במועצה, חרף יחסה לאזרחיה. בשנת 2011, בעקבות טבח מאות מאזרחי לוב במהומות שהתחוללו במדינה, הודיעה ארצות הברית שיש להוציא את לוב מהמועצה, ולמחרת התפטרו נציגי לוב מהמועצה.
במאי 2023 נבחר שגריר איראן לאו"ם, עלי בחריני לתפקיד יו"ר הפורום החברתי במועצת זכויות האדם, חרף מצב זכויות אדם באיראן.
המועצה וישראל
בשנת 1993 החליטה נציבות האו"ם לזכויות אדם למנות משקיף מיוחד מטעם האו"ם לשטחים הפלסטיניים. תפקיד זה נקרא בתחילה "משקיף מיוחד מטעם האו"ם למצב זכויות האדם בשטחים הפלסטיניים הכבושים". משנת 2006 ממנה מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם את בעלי תפקיד זה.
בשנת 2009 הקימה את "ועדת גולדסטון" שתפקידה היה לבחון את אירועי מבצע עופרת יצוקה ולאחר פרסום דוח הוועדה אישרה המועצה כי ישראל ביצעה פשעי מלחמה. ב-1 באפריל 2011 פרסם גולדסטון מאמר בעיתון "וושינגטון פוסט" תחת הכותרת "שקילה מחדש של דו"ח גולדסטון על ישראל ופשעי מלחמה", ובו טען כי אילו היה שיתוף פעולה מצד ישראל ואילו "ידע אז מה שיודע היום", מסקנות הדו"ח היו שונות, במיוחד ההאשמות על "פשעי מלחמה אפשריים" שהופנו נגד ישראל. הוא טען עוד שמועצת זכויות האדם של האו"ם מוטה לרעת ישראל, וכי ישראל חקרה את מעשיה, בעוד החמאס לא עשה כן.
במרץ 2012 זימנה מועצת זכויות האדם חבר פרלמנט מטעם ארגון הטרור חמאס כדי שירצה בפני המועצה על הפרת זכויות אדם בידי ישראל, ובפרט מעצר חברי הפרלמנט של חמאס בעקבות חטיפת גלעד שליט. צעד זה של המועצה גרר ביקורת קשה וחריפה ביותר מצד ישראל.
ב-23 ביולי 2014 גינתה המועצה את הפרת זכויות האדם הלכאוריות שנגרמו מפעילות ישראל במהלך מבצע צוק איתן, "שהביאו למותם של יותר מ-650 פלסטינים, רובם אזרחים, ומתוכם 170 ילדים", והחליטה על הקמת ועדת חקירה לבדיקת "כל ההפרות של דיני המשפט הבינלאומי ההומניטרי ודיני זכויות האדם הבינלאומיים בשטחים הפלסטינים הכבושים, כולל מזרח ירושלים, ובמיוחד ברצועת עזה, בהקשר של המבצעים הצבאיים שמתנהלים החל מ-13 ביולי 2014". המועצה נמנעה לגנות את החמאס על הירי לאוכלוסייה בישראל ועל שימוש בתושבי עזה כמגן אנושי. בישראל גינו את ההחלטה בחריפות. שר החוץ אמר בתגובה "המועצה לזכויות אדם הפכה מזמן למועצה לזכויות הטרוריסטים".
ב-22 ביוני 2015 פרסמה מועצת זכויות האדם של האו"ם את הדו"ח על מבצע צוק איתן ובו טענה שישראל וחמאס ביצעו פשעי מלחמה במבצע זה. הדו"ח ניקה את חמאס כמעט מכל אשמה וקבע שמנהרות החדירה של חמאס וירי המרגמות שביצעו הפלסטינים (כולל הירי ממנו נהרג ילד ישראלי בן 4) היו התקפות לגיטימיות על מטרות צבאיות. הדו"ח ספג גינויים חריפים מכל גוני הקשת הפוליטית.
ב-13 בפברואר 2020 פרסמה המועצה את רשימת העסקים עם קשר להתיישבות ביהודה ושומרון, מזרח ירושלים ורמת הגולן. בעקבות הפרסום, הנחה שר החוץ ישראל כ"ץ לנתק כל קשר עם הנציבות.
ב-27 במאי 2021 החליטה המועצה להקים ועדת חקירה לבדיקת פשעי מלחמה שביצעה ישראל במבצע שומר החומות.
ביקורת על פעילותה ביחס לישראל
כנגד המועצה נמתחה ביקורת על כך שהיא מתמקדת יתר על המידה בישראל ללא פרופורציה להפרות זכויות האדם המבוצעות בעולם, בעיקר במדינות לא-דמוקרטיות (ראו פסקה לעיל). הביקורת באה גם מצד ארצות הברית שקראה למועצת זכויות האדם להפסיק את ההטייה כנגד ישראל.
ביקורת חריפה נוספת נמתחה על ריצ'רד פאלק, שליח מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם שאחראי לדיווח על זכויות האדם של הפלסטינים. במאמר שכתב הצהיר פאלק שחמאס איננו ארגון טרור. כמו כן, טען שישראל מבצעת ג'נוסייד בפלסטינים והשווה את מעשיה למעשי הנאצים וטען שישראל מתכננת לבצע שואה בפלסטינים. ביולי 2011 פרסם קריקטורה אנטישמית בבלוג שלו, ובעקבות ביקורת קשה שנמתחה עליו הסיר את הקריקטורה ונאלץ להתנצל. פאלק הואשם על ידי יצחק לבנון, חבר המשלחת הישראלית באו"ם, בהצדקת פיגועי התאבדות בטענה ש"זו הדרך היחידה של הפלסטינים להיאבק נגד ישראל". כתוצאה מכך, הוכרז פאלק כ"פרסונה נון גראטה" בידי ישראל ונאסרה כניסתו לתחומיה וליהודה, שומרון ועזה. ב-14 בדצמבר 2008 נחת פאלק בנמל התעופה בן-גוריון במטרה לבצע שליחות מטעם המועצה, אך עוכב ל-30 שעות ולבסוף גורש בחזרה לז'נבה.
ריצ'רד גולדסטון, שעמד בראש ועדת גולדסטון, פרסם ב-1 באפריל 2011 מאמר בוושינגטון פוסט, בו חזר בו מהאשמותיו כלפי ישראל, ובנוסף טען שמועצת זכויות האדם של האו"ם מוטה לרעת ישראל.
יושב ראש הכנסת רובי ריבלין מתח ביקורת חריפה על המועצה וקרא לנציגי ארצות הברית והאיחוד האירופאי לפרוש ממנה. הוא אמר כי בין היתר מתח ביקורת על כוונת המועצה לצרף את סוריה כחברה בשעה שהיא טובחת באזרחיה.
ב-2017 הצטרפה לביקורת גם הממלכה המאוחדת (בריטניה) וגינתה את המועצה על ההטייה וחוסר הפרופורציות שלה נגד ישראל ועל סירובה לגנות את הטרור הפלסטיני. היא איימה שאם ההטייה תימשך היא תצטרף לארצות הברית ותצביע אוטומטית נגד כל ההחלטות המגנות את ישראל.
ביוני 2018 הודיעה ארצות הברית על פרישתה ממועצת זכויות האדם בשל יחסה המוטה כנגד ישראל, אולם בפברואר 2021 ממשל ביידן הודיע על שובה של ארצות הברית למועצה.
פול ולסטון
פול דייוויד ולסטון (באנגלית: Paul David Wellstone; 21 ביולי 1944 — 25 באוקטובר 2002) היה איש אקדמיה מחבר ופוליטיקאי אמריקאי, שהיה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מינסוטה מ-1991 ועד שנהרג בהתרסקות מטוס באבלת' שבמינסוטה ב-2002. ולסטון השתייך למפלגת העבודה-הדמוקרטית-חקלאית של מינסוטה, והיה מנהיג אגף הפרוגרסיביזם של המפלגה הדמוקרטית.
הוא נולד בוושינגטון הבירה ולמד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם סיים את לימודיו עם תואר ראשון ודוקטורט במדע המדינה. הוא היה פרופסור במכללת קרלטון השוכנת בנורת'פילד שבמינסוטה, ומנהיג קהילתי במחוז רייס בטרם הצטרף לחיים הציבוריים. ב-1982 ניהל מסע בחירות לתפקיד מבקר המדינה של מינסוטה נגד ארן קרלסון הרפובליקני, אך לא נבחר לתפקיד. ולסטון זכה לתשומת לב לאומית לאחר שגבר באורח מפתיע על הסנאטור המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית, רודי בושוויץ, בבחירות לסנאט האמריקאי ב-1990. ולסטון נחשב לאנדרדוג וניצחון במינסוטה היה צפוי לבושוויץ, ובזכות ניצחונו היה לדמוקרטי היחיד שהביס סנאטור רפובליקני מכהן בעונת הבחירות של 1990. במסע הבחירות שלו לכהונה שנייה ב-1996, הביס את בושוויץ שנית.
ב-1999 הקים ולסטון ועדת גישוש לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000. לאחר שניהל מסע בחירות במדינות הראשונות בהן נערך הבחירות המקדימות לנשיאות במפלגה הדמוקרטית, הוא הודיע ​​שהוא לא יתמודד לנשיאות לאור מגבלות גופניות מתמשכות שנוצרו כתוצאה מפגיעות שספג בעת היאבקות מימיו כסטודנט. בהמשך אובחן מצבו כטרשת נפוצה. כסנאטור, ולסטון חיבר ב-2002 את "התיקון של ולסטון" לחוק הדו-מפלגתי לרפורמה במימון בחירות. מאמציו לרפורמה במימון הבחירות בוטלו לאחר מכן בפסק דין Citizens United נגד FEC של בית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-2002 היה הסנאטור היחיד שניצב בפני בחירות לכהונה שלישית שהצביע נגד היציאה למלחמת עיראק.
אחד עשר ימים לפני הבחירות לסנאט של ארצות הברית 2002, ולסטון נהרג בהתרסקות מטוס בעיר אבלת' שבצפון מדינת מינסוטה. רעייתו, שילה, ובתו, מרסיה, נהרגו גם הן בתאונה האווירית. בניו של ולסטון, דייוויד ומארק, לא היו על הטיסה, ועד שנת 2018 ישבו בראש עמותה שהוקמה לזכר הוריהם.
ראשית חייו
ולסטון נולד בוושינגטון הבירה, בנם השני של לאון ומיני ולסטון, זוג יהודים-אוקראינים שהיגר לארצות הברית. אביו שינה את שם המשפחה מ"וקסלשטיין" (Wexelstein) לאחר שנתקל באנטישמיות בשנות ה-30 של המאה ה-20. ולסטון גדל בארלינגטון, שבווירג'יניה ולמד בתיכון ציבורי וייקפילד ובבית הספר התיכון יורקטאון, וסיים את לימודיו התיכוניים ב-1962.
ולסטון למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל אחרי שקיבל מלגת היאבקות. באוניברסיטה הוא היה אלוף ההיאבקות הבלתי-מעורער באליפות "ועידת החוף האטלנטי". אחרי שנת הלימודים הראשונה, נישא לשילה אייסון הוא סיים לימודי תואר ראשון במדע המדינה ב-1965 והשתייך לאחווה פי בטא קפא. במאי 1969 סיים ולסטון לימודי דוקטורט במדע המדינה. עבודת הדוקטורט שלו על שורשי צבאנות שחורה נקראה "חמושים שחורים בגטו: מדוע הם מאמינים באלימות".
מנהיג קהילתי
באוגוסט 1969 קיבל ולסטון משרה קבועה במכללת קרלטון שבנורת'פילד, מינסוטה, שם לימד מדע המדינה עד להיבחרו לסנאט ב-1990. במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 החל בנוסף לעסוק בהנהגה אזרחית, והחל לעבוד עם עובדים מעוטי יכולת וקהילות אחרות שנשללו מהן זכויות אזרח. הוא הקים את "הארגון למחוז רייס טוב יותר", קבוצה המורכבת בעיקר מהורים יחידניים. הארגון דגל בשירותי דיור ציבורי, שירותי בריאות נוחים, שיפור החינוך הציבורי, ארוחות צהריים ללא תשלום בבתי ספר והקמת מתנ"ס במימון ציבורי. ב-1978 ולסטון הוציא לאור את ספרו הראשון "כיצד העניים הכפריים התחשלו: נרטיב של מארגן פשוט-עם" (How the Rural Poor Got Power: Narrative of a Grassroots Organizer), בו תיעד את עבודתו בארגון.
ולסטון נעצר פעמיים בתקופתו כמנהיג קהילתי בגין מרי אזרחי. לשכת החקירות הפדרלית פתחו נגדו תיק משפטי לאחר מעצרו במאי 1970 כאשר לקח חלק במחאה נגד מלחמת וייטנאם במטה ה-FBI במיניאפוליס. ב-1984 נעצר שוב בגין הסגת גבול במהלך הפגנה נגד עיקול בנק. ולסטון הרחיב את פעילותו לתנועת העבודה במינסוטה. בקיץ 1985 הוא השתתף בשביתת עובדים במהלך סכסוך עבודה במפעל של חברת הורמל בעיר אוסטין שבדרום מינסוטה. המשמר הלאומי של מינסוטה נקרא במהלך השביתה לפעולה כדי להבטיח שחברת הורמל תוכל להעסיק עובדים מחליפים קבועים.
חבר הנאמנים של מכללת קרלטון פיטר את ולסטון לקצרה בשלהי שנות השבעים בגלל פעילותו והיעדר פרסום מאמרים אקדמיים מצידו. לאחר שתלמידיו קיימו שביתת שבת, חבר הנאמנים הסכים להעסיק את ולסטון מחדש ולספק לו קביעות. בכך נותר ולסטון חבר הפקולטה הצעיר ביותר בתולדות המכללה.
קריירה ציבורית מוקדמת
ולסטון התמודד לראשונה לתפקיד ציבורי ב-1982. הוא זכה במועמדות הדמוקרטית לתפקיד מבקר המדינה של מינסוטה לאחר נאום נחרץ בוועידת המפלגה הארצית. בבחירות הכלליות הוא גרף 45% מקולות הבוחרים, והפסיד לארן קרלסון הרפובליקני המכהן, שבעתיד יהיה מושל מינסוטה. למרות ההפסד, ולסטון נותר פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. הוא כיהן כחבר הוועדה הדמוקרטית הלאומית ב-1984, ושנתיים לאחר מכן ב-1986 פתח במסע בחירות שני לתפקיד מבקר המדינה בטרם פרש כדי לטפל במצב הבריאות הרעוע של אמו. ב-1988, עמד ולסטון ברשות מטה הבחירות הנשיאותי של ג'סי ג'קסון במינסוטה. לאחר הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית ניהל את מטה הבחירות במינסוטה של מועמד המפלגה לנשיאות מייקל דוקאקיס לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988.
מסעי הבחירות לסנאט
ב-1990 התמודד ולסטון לראשונה לסנאט נגד רודי בושוויץ המכהן, והחל את המירוץ כאנדרדוג רציני. ולסטון ביטא את תדמית האנדרדוג שלו עם כרזות משונות והומוריסטיות שיצר היועץ הפוליטי ביל הילסמן, בהם "פול המהיר" ו"מחפש אחר רודי", פסטיש על הסרט הדוקומנטרי "רוג'ר ואני" מ-1989 בכיכובו של מייקל מור. בושוויץ ניזוק אלקטורלית גם ממכתב שתומכיו כתבו לחברי הקהילה היהודית במינסוטה ימים לפני הבחירות, והאשימו את ולסטון בהיותו "יהודי רע" על כך שנישא לגויה ולא גידל את ילדיו על ברכי ההלכה היהודית (בושוויץ, כמו ולסטון, היה יהודי בעצמו). תשובתו של ולסטון למכתב, ששודרה בהרחבה בטלוויזיה של מינסוטה, הייתה ש"יש לו (לבושוויץ) בעיה עם נוצרים, כנראה." בושוויץ היה הסנאטור המכהן היחיד שלא נבחר מחדש באותה שנת בחירות.
ולסטון ניצח בשנית את בושוויץ ב-1996. במהלך אותו מסע בחירות, פרסם בושוויץ מודעות שציירו את ולסטון כ"ליברל מביך" והוא כונה "סנאטור הרווחה". בושוויץ האשים את ולסטון בתמיכה בביזוי הדגל, מהלך שקיבל לדעת רבים תוצאה לא רצויה. בטרם האשמה זו, המירוץ בין השניים היה צמוד ומותח, אך ולסטון המשיך לנצח את בושוויץ בסקרים בהפרש של תשעה אחוזים על אף שהוא שוב השתמש במשאבים רבים באופן יוצא מן הכלל. מועמד המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית דין ברקלי קיבל 7% מקולות הבוחרים.
הניצחון הצמוד של ולסטון ב-1990 והיבחרו מחדש ב-1996 נתנו אמון בארגוני דמוקרטיה שורשית שהעניקו השראה לסטודנטים במכללות, לאנשים עניים ולמיעוטים להיכנס לראשונה לתחום הפוליטי. ב-1990 מספר הצעירים המעורבים במסע הבחירות היה כה בולט, עד כדי כך שזמן קצר לאחר הבחירות, סגן נשיא ארצות הברית לשעבר וולטר מונדייל אמר לוולסטון כי "הילדים ניצחו את זה בשבילך". ולסטון בילה חלק ניכר מהקריירה שלו בסנאט בעבודה עם קהילת בני ההמונג שבמינסוטה, שלא הייתה מעורבת בעבר בפוליטיקה של ארצות הברית, ועם קהילת יוצא הצבא. הוא היה חבר בוועדה לענייני חיילים משוחררים של הסנאט של ארצות הברית, והוביל בהצלחה קמפיין למען חיילים משוחררים שנחשפו לקרינה מייננת לקבלת פיצויים מהממשל הפדרלי של ארצות הברית, ולמען הגדלת ההוצאות הממשלתיות לשירותי בריאות עבור חיילים משוחררים.
ב-2002, ולסטון התמודד מחדש בבחירות לתקופת כהונה שלישית חרף התחייבויות קודמות להתמודד לשתי תקופות כהונה בלבד. יריבו הרפובליקני היה נורם קולמן, ראש עיריית סיינט פול מזה שתי קדנציות ודמוקרט לשעבר, שתמך בוולסטון בעת התמודדותו לסנאט שש שנים קודם לכן. מוקדם יותר באותה שנה הודיע ​​ולסטון כי אובחנה אצלו טרשת נפוצה באופן קל, מה שגרם לצליעה שלדעתו הייתה פציעת היאבקות ישנה. ולסטון נמנה בין שורה של סנאטורים מהמרכז השמאלי במפה הפוליטית בארצות הברית שהגיעו ממפלגת העבודה-הדמוקרטית-חקלאית של מינסוטה. השלושה הראשונים, יוברט האמפרי, יוג'ין מקארתי ו-וולטר מונדייל, בלטו כולם במפלגה הדמוקרטית הלאומית.
שנותיו בסנאט של ארצות הברית
ולסטון נודע בעבודותיו למען השלום, הסביבה הטבעית, העבודה ובריאות הציבור. לראיה, הוא הצטרף לאשתו שילה כדי לתמוך בזכויות נפגעי אלימות במשפחה. הוא גם הפך את נושא מחלות הנפש למוקד מרכזי בקריירתו הציבורית. ולסטון תמך בהגירה לארצות הברית. ב-1991 הוא התנגד למלחמת המפרץ, ובחודשים שקדמו למותו דיבר בגנות איומי הקבינט של ארצות הברית בראשותו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש לצאת שוב למלחמה נגד עיראק. הוא זכה לתמיכה רבה של קבוצות כמו הארגון הפרוגרסיבי "אמריקאים לפעולה דמוקרטית", הסתדרות העובדים האמריקאית AFL-CIO, מועדון סיירה, האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, ו"אנשים למען דרך אמריקאית".
ב-1996 הצביע בעד חוק הגנת הנישואין. מאוחר יותר הוא ביקש מתומכיו לחנך אותו בנושא ובשנת 2001, כשכתב את האוטוביוגרפיה שלו, "מצפונו של ליברל", הודה ולסטון כי ההצבעה בעד החוק הייתה שגיאה. החוק אפשר למדינות ארצות הברית לסרב להכיר בנישואים חד-מיניים, והגדיר נישואים בחן גבר לאישה כמטרה פדרלית. ב-1999 היה ולסטון אחד משמונת הסנאטורים היחידים שהצביעו נגד ביטול חוק חוק גלאס-סטיגל.
ולסטון חיבר את "תיקון ולסטון" לחוק הדו-מפלגתי לרפורמה במימון בחירות (אשר נודע בשם "חוק מקיין-פיינגולד"). החוק, כולל התיקון שחיבר ולסטון, הוגדר "בלתי-חוקתי" בידי קבוצות ואנשים עם השקפות פוליטיות שונות, כולל המפלגה הדמוקרטית בקליפורניה, איגוד הרובאים הלאומי והסנאטור הרפובליקני מיץ' מקונל מקנטקי, אז מצליף הרוב בסנאט. ב-10 בדצמבר 2003 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית ברוב של 5 מול 4 שופטים החלטה המקיימת את הוראות המפתח של מקיין-פיינגולד, כולל תיקון ולסטון. ולסטון הגדיר את ההגנה של חוק מקיין-פיינגולד על קבוצות אינטרס כ"פרצה" המאפשרת ל"בעלי עניין" להפיץ תעמולת בחירות ברגע האחרון. ולסטון דחף תיקון המרחיב את האיסור של חוק מקיין-פיינגולד על מודעות ברגע האחרון למוסדות ללא כוונות רווח כמו איגוד הרובאים הלאומי, מועדון סיירה, הקואליציה הנוצרית ואחרים. במסגרת תיקון ולסטון, ארגונים אלה יכלו לפרסם תעמולת בחירות באמצעות כסף שגויס תחת מגבלות קפדניות בלבד.
בינואר 2010, בפסק דין Citizens United נגד FEC, בית המשפט העליון של ארצות הברית ביטל את מרבית תוקפו של חוק מקיין-פיינגולד והסיר את ההגבלות על ה-NRA ועל היכולת לממן תעמולת בחירות של אחרים בשעת מערכת בחירות.
שאיפות נשיאותיות
ב-1998 הקים ולסטון ועדת גישוש לצד ועדת פעולה פוליטית בשם "רשת הפוליטיקה הפרוגרסיבית", שמימנה את תעמולת הבחירות שלו באספות הבחירה באיווה ובפריימריז בניו המפשייר, שתי המדינות הראשונות בהן מתקיימות הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית. הוא נאם בפני איגודי עובדים ודמוקרטים מקומיים, תוך שימוש בסיסמה "אני מייצג את האגף הדמוקרטי של המפלגה הדמוקרטית". הווארד דין, מושל מדינת ורמונט, עשה לימים שימוש בביטוי זה בנאום בחירות שלו במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004.