cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השידור העברי של ה-BBC
הפסקת השידורים
בנובמבר 1965 חזרה התחנה לשדר את שידוריה בשעות הערב המוקדמות משעה 17:00 ועד לשעה 17:30 לפי שעון ישראל. הייתה זו ראשית הקץ של השידור העברי מלונדון. ביולי 1968 החליט משרד החוץ הבריטי על הפסקת שידורי התחנה. הנימוק שניתן להחלטה היה כי הוברר שבישראל אין האזנה מרובה לשידורי התחנה, המשודרים בגלים קצרים, אשר קליטת השידורים בהם קשה, כי בישראל קיימת האזנה מרובה לשידור החוץ של ה-BBC באנגלית - BBC World Service המשודרים בגלים בינוניים (המכונים כיום AM) דרך תחנת הגברה מקפריסין ונקלטים בקלות בישראל, וכי העברת השידור העברי דרך קפריסין עלולה להיתקל בקשיים מצד ממשלת ניקוסיה. כמו כן נומק הצעד גם בקשיי תקציב.
בישראל הובעה מורת רוח מכך שבמקום לעשות ניסיון להגביר את עצמת השידורים הוחלט לבטלם. הובעה הסברה כי הפסקת השידורים נעשתה בלחץ החוגים העוינים לישראל במשרד החוץ הבריטי בהובלתו של שגריר בריטניה בקהיר הרולד בילי כמחווה לערבים. בעיתונות נמסר גם כי ממשלת ישראל עומדת לפנות לממשלת בריטניה בבקשה שלא להפסיק את השידור העברי, משום שהיא רואה בזאת צעד פוליטי וגם איננה מקבלת את הנימוק של קשיי תקציב, באשר לשידורים הנרחבים של ה-BBC בערבית נמצא התקציב הראוי. בקשת ישראל לא נענתה והשידור העברי נפסק כמתוכנן באוקטובר 1968. בזאת תמו 19 שנות השידור העברי מלונדון.
הל"ל
עמותת הלל (שמה הרשמי: הלל יוצאים בשאלה) היא עמותה אשר קיימת מאז שנת 1991 שמטרתה לסייע ליוצאים בשאלה מהחברה החרדית בישראל. בחודש אוגוסט 2020 שינתה העמותה את שמה ל"הלל יוצאים בשאלה".
תחומי פעילות
תחומי הפעילות של העמותה המצוינים באתר הרשמי שלה הם: מנכ"ל העמותה הוא יאיר הס (החל משנת 2013), והסמנכ"לית היא גלית רוזנבלט.
מאפיינים
רובם של הפונים לעמותה הם צעירים בשנות העשרים לחייהם.
חזון העמותה הוא חברה ישראלית שבה לכל צעירה וצעיר חרדים יש חופש לבחור את דרכם ואורח חייהם, תוך מימוש עצמי מלא.
היסטוריה
בשנת 1991 התראיין שי הורוביץ, צעיר שיצא בשאלה, לתוכנית טלוויזיה וסיפר על רצונו להקים אגודה שתעזור ליוצאים לשאלה. את התוכנית ראו תמי ומיקי כהן שהיו חברים בארגון שנקרא תחיל"ה - תנועה חילונית ישראלית ליהדות הומניסטית. הם יצרו קשר עם שי הורוביץ ובעזרת סיוע כספי ראשוני של תחיל"ה הקימו יחד את האגודה. בין המייסדים היה גם רפי שפירא מקיבוץ עין שמר שסייע אז לקלוט יוצאים בקיבוצים של השומר הצעיר. כמו כן היה פעיל גם ישראל סגל וסיוע רב נתן גם ארנן יקותיאלי, שהיה חבר בסיעת מרצ בעיריית ירושלים.
כחצי שנה לאחר שהקים את האגודה חזר שי הורוביץ בתשובה ואף הקים את מנוף - המרכז למידע יהודי המנסה להילחם בתופעת היציאה לשאלה. כיום עמותת הלל מנוהלת על ידי ועד מנהל שנבחר בבחירות פנימיות, והיו"ר הוא אריה רוגל.
במאי 1999 נרשמה עמותה אחרת תחת שם זהה. עמותה של קבוצת עסקנים חרדים, בראשות משה דניאל רביץ, בנו של חבר הכנסת אברהם רביץ, שנרשמה תחת השם "ה.ל.ל עמותה ליוצאים לשאלה", אף שמטרתה הפוכה: לשכנע יוצאים לשאלה להישאר במסגרת החרדית. לאחר מאבק ממושך שונה שמה של העמותה החרדית.
בשנות ה-2000 גדל באופן משמעותי מספר הפונים לעמותה, והיא אף החלה לקבל פניות ממשפחות שלמות.
בשנים עברו העמותה לא קיבלה תמיכה ממשלתית והתקיימה מתרומות בלבד. ניסיונות חברי כנסת ממרצ ושינוי לאפשר לעמותה מימון ממשלתי לא צלחו. עם זאת, בשנת 2014, בעקבות פעילות של חה"כ עדי קול מסיעת יש עתיד, הועברו לעמותה שלושה מיליון שקלים מתקציב משרד הרווחה. כחלק משיתוף הפעולה עם המשרד הוחלט כי יוקם מנגנון תמיכה ארצי ליוצאים לשאלה נפתח סניף שלישי בצפון הארץ.
העמותה גם מבקשת שיינתן ליוצאים סל קליטה כשל עולים חדשים לאור הצרכים הדומים, כמו סיוע כלכלי והשלמת השכלה.
אברהם רגלסון
אברהם רגלסון (ביידיש: אברהם רעגעלסאָן; ה'תרנ"ז, אוקטובר 1896, בהלוסק, בלארוס – ה'תשמ"א, 28 באוגוסט 1981, בנווה מונוסון) היה משורר עברי, סופר, סופר ילדים, מתרגם ועורך.
קורות חיים
שנה לאחר הקמת המדינה, בשנת 1949 חזר לארץ. עבד בהוצאת "עם עובד", והשתתף במערכת העיתון היומי "על המשמר" בו היה לו מדור קבוע. בשנת 1964 זכה בפרס ברנר, ב-1972 היה חתן פרס ביאליק על יצירתו הספרותית, ובשנת 1976 זכה בפרס ניומן מטעם המחלקה לעברית של אוניברסיטת ניו יורק על תרומתו לספרות העברית.
יצירותיו של אברהם רגלסון נפתחו בשנת 2003 לקהל קוראי האינטרנט באורח חופשי באתר פרויקט בן-יהודה. וכן הוקם לזכרו אתר שבו ניתן למצוא את פרטי חייו ויצירתו ומאמרים על כתיבתו.
ספר ובו מאות משיריו המקוריים העבריים פורסם בשנת 2013 (תשע"ד) במוסד ביאליק.
שמות עט
רגלסון פרסם גם בשמות העט הבאים: '''בן-הנגר, סידרופל, נ. מהרבא, עוקצי-צדק, אמריה בן-אוני'''.
צ'אק ייגר
צ'ארלס אֶלְווּד "צ'אק" יֵיגֶר (באנגלית: Charles Elwood "Chuck" Yeager; 13 בפברואר 1923 – 7 בדצמבר 2020) היה בריגדיר גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית, אלוף הפלות ביום אחד וטייס ניסוי שובר שיאים אשר בשנת 1947 היה לאדם הראשון בהיסטוריה ששבר את מחסום הקול.
ייגר גדל בהמלין, מערב וירג'יניה. הקריירה הצבאית שלו החלה כצוער בחילות האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה בשנת 1941. בספטמבר 1942, לאחר ששירת כמכונאי מטוסים, נכנס לקורס טיס ועם סיום הקורס הועלה לדרגת קצין טיסה (מקבילה לרב-סמל). הוא הועבר לזירה האירופית ושם, עם מטוס ה-P-51 מוסטנג "גלן הזוהרת", השיג את הישגיו וניצחונותיו הקרביים עם רקורד של 11.5 הפלות. ב-5 במרץ 1944 הופל מעל צרפת של וישי, הוחבא על ידי המאקי וחזר לידי בעלות הברית. ב-12 באוקטובר של אותה שנה הפיל חמישה מטוסי קרב מסוג מסרשמיט Bf 109, ובכך זכה בתואר הנכבד אלוף הפלות ביום אחד.
לאחר המלחמה, הפך לטייס ניסוי ובחן מטוסים רבים, כולל המטוס הרקטי הניסויי של הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA). ב-14 באוקטובר 1947, הטביע את חותמו בהיסטוריה בכך שהפך לאדם הראשון בהיסטוריה לשבור את מחסום הקול רשמית, עם המטוס הרקטי בל X-1 בגובה 13.7 ק"מ (45,000 רגל) ובמהירות מעט יותר גבוהה ממאך 1. בשל טיסתו ההיסטורית הוענקו לו ב-1948 הגביעים הנחשבים קולייר ומקאי. במהלך השנים הבאות המשיך לשבור שיאי מהירות וגובה נוספים. בשנת 1962 הפך למפקד בית הספר לטיסה של חיל האוויר של ארצות הברית, אשר מבין בוגריו יצאו האסטרונאוטים הראשונים.
ייגר פיקד על טייסות קרב וכנפות בגרמניה ודרום-מזרח אסיה במהלך מלחמת וייטנאם. בשל התנהלותו, יעילות והישגי הטייסות שבפיקודו, הועלה ב-1969 לדרגת בריגדיר גנרל. ב-1973 נכנס להיכל התהילה של התעופה. ב-1 במרץ 1975 פרש משירות צבאי.
הקריירה הארוכה והפעילה בת 34 השנים של ייגר, שתחילתה במלחמת העולם השנייה, הובילה אותו למקומות רבים בעולם, ביניהם אוקינאווה במהלך מלחמת קוריאה, ברית המועצות במהלך ימי המלחמה הקרה, פקיסטן במהלך מלחמת הודו–פקיסטן של 1971 ונוספים.
למרות רקורד ההפלות הבינוני יחסית וההשתתפות המועטה בלחימה, הוא נחשב על ידי רבים לטייס מבין הטובים בכל הזמנים. בין היתר, הוא דורג כטייס החמישי הטוב בכל הזמנים ברשימת '51 הטייסים הטובים בכל הזמנים' לשנת 2013 על ידי המגזין Flying. במהלך חייו, טס ייגר במעל ל-360 סוגים שונים של מטוסים לאורך תקופה של 70 שנה, מהן כ-20 שנה כיועץ אזרחי לחיל האוויר לאחר שפרש משירות צבאי.
ראשית חייו
ייגר נולד ב-13 בפברואר 1923 במיירה, מערב וירג'יניה למשפחת חקלאים. ייגר היה שני מבין חמישה ילדים של אלברט האל ייגר (במקור Jäger, אך שונה ל-Yeager כדי להתאים להגייה האמריקאית; 1896–1963) וסוזי מיי ייגר (1898–1987). ייגר היה ממוצא גרמני-הולנדי מצד אביו וצרפתי מצד אמו. בגיל 3 עברה המשפחה להאבל, שם עבד אביו במסילת ברזל. ב-22 בדצמבר 1930, זמן קצר לפני חג המולד, נהרגה אחותו, דוריס אן (1929–1930) מירי בשוגג מידי אחיו הגדול, רוי. בגיל 5 עברה המשפחה להמלין, שם הקים אביו עסק לקידוח גז טבעי.
ייגר למד במערכת בתי הספר של המלין. בזמנו החופשי למד לצוד, ללקט מזון ביער ובחורפים לגלוש על השלג במזחלות. מיומנויות שהיו עתידות לשרת אותו רבות; מיומנות הגלישה וההחלקה על השלג שרכש בילדותו עזרו לו אחר כך בהבנת יסודות הטיס. יכולות הציד והקיום ביער שימשו אותו כשהופל במלחמת העולם השנייה והסתובב עם המאקי.
בקיץ 1939–1940 התגייס למחנה האימונים הצבאי לאזרחים בפורט בנג'ימין האריסון באינדיאנפוליס, אינדיאנה. סיים את לימודיו ביוני 1940, חצי שנה לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
לאחר שחזר לארצות הברית ממלחמת העולם השנייה, התחתן ייגר ב-26 בפברואר 1945 עם חברתו גלניס פיי דיקהאוס אותה הכיר לפני המלחמה. גלניס מתה ב-1990 ממחלת הסרטן.
הכשרה
ב-12 בספטמבר 1941 התגייס ייגר לחיל האוויר של צבא ארצות הברית בדרגת טוראי והוצב כמכונאי מטוסים בבסיס חיל האוויר ג'ורג' בויקוטרוויל, קליפורניה. בעת גיוסו לא היה כשיר לקורס טיס עקב גילו ורקעו האקדמי (באותה העת, הסטנדרטים קבעו כי המתגייסים לקורס טיס חייבים להיות לפחות בני 20, וללמוד שנתיים בקולג'). כניסתה של ארצות הברית למלחמה שלושה חודשים לאחר מכן הנמיכה את הסטנדרטים; כך, ביולי 1942 נרשם ייגר לקורס "סמל טיסה". בקורס שירת כקצין תחזוקה במטוס ביצ'קראפט AT-11. ב-10 במרץ 1943 קיבל את כנפי הטיס בבסיס חיל האוויר לוק. ייגר סיים בהצטיינות והיה היחיד בכיתתו עליו המליצו להיות טייס קרב.
מעט לאחר שסיים את הקורס, שונו התקנות בשנית, ובמקום לעלות לדרגת סמל ולהתגייס למלחמה כפי שקיווה, נאלץ ייגר להמשיך בהכשרתו בתור צוער-טיס (aviation cadet). הוא הוצב בכנף הקרב מס' 357 שפעלה בטונופה, נבדה. בטונופה פגש את באד אנדרסון, טייס קרב נודע לעתיד ושותפו למלחמה. באימוני הטיסה שארכו 6 חודשים התאמן ייגר במטוס בל P-39 איירקוברה.
בסוף יוני עזבה הטייסת לסנטה רוזה כדי להתאמן בליווי מפציצים. בספטמבר עברה הטייסת לקספר, ויומינג לשלב האחרון בהכשרה. ב-23 באוקטובר 1943, בעת ששהתה הטייסת בקספר נאלץ ייגר לנטוש את מטוסו כשערך התקפת דמה על מפציצי קונסולידייטד B-24 ליברייטור ושבר את צלעותיו.
לבסוף, מעט לפני חג המולד סיימה הטייסת את הכשרתה הסופית ועברה לניו יורק, משם שטו ב-23 בנובמבר לאירופה לבסיס חיל האוויר המלכותי לייסטון בבריטניה.
מלחמת העולם השנייה
בלייסטון הוצבה הכנף תחת פיקוד חיל האוויר השמיני של ארצות הברית וצוידה במטוסי P-51 מוסטנג דגם B. למטוסו קרא ייגר "גלן הזוהרת" (Glamurus Glen) על שם חברתו גלניס. ב-11 בפברואר 1944 נכנסה הטייסת לשירות מבצעי והחלה ללוות מפציצים. עד ה-4 במרץ, הספיק לנצח ב-8 קרבות אוויריים ולזקוף לזכותו הפלת מטוס מסרשמיט Bf-109 בודדת דרום-מזרחית לקאסל, גרמניה.
ההפלה והשיבה לטיסה מבצעית
ב-5 במרץ המריא ייגר יחד עם מטוס נוסף כגיבוי לארבע רביעיות מוסטנגים שליוו מבנה מפציצי B-24 לגיחת הפצצה מעל גרמניה. מעל התעלה התגלו בעיות במנועו של אחד המוסטנגים וייגר החליף את מקומו כאחרון במבנה, מיקום חשוף ופגיע בגלל שהגרמנים נהגו לתקוף לרוב מלמעלה ומאחור – כשהזנב מותקף ראשון. בשעה 12:05, מספר קילומטרים דרום-מערבית לעיר אנגולם, זיהה ייגר שלושה מטוסי פוקה-וולף Fw 190 A4 והופל על ידי המטוס הראשון כששבר לעברם (תחקיר מאוחר יותר גילה שייגר הופל על ידי אונטראופיצייר (קצין זוטר) אירמפרייד קלוץ, שאחר כך הופל גם הוא על ידי מוביל הטייסת). מספר ימים לאחר שצנח, יצר ייגר קשר עם המאקי. הוא נשאר איתם 18 יום שבמהלכם סייע להם בהכנת מנגנוני פיצוץ והרכבת פיוזים. ב-23 במרץ, הגיעו ייגר וטייסים נוספים שנאספו על ידי המאקי אל מורדות הפירנאים. במהלך הטיפוס התפצלה החבורה והוא ונווט מפציצים בשם עומאר פטרסון טיפסו לבדם את הפירנאים. בליל היום הרביעי לטיפוס זוהו השניים על ידי סיור גרמני שירה לעברם ופגע קשות ברגלו של פטרסון. ייגר נאלץ לגדוע את רגלו של פטרסון לסחוב אותו עד גבול המדינה הספרדית, שם נאסף פטרסון על ידי המשמר האזרחי הספרדי (לאחר שנאסף על ידי המשמר האזרחי, בילה פטרסון מספר שבועות בספרד עד שנשלח חזרה לארצות הברית. על שסייע לו בחציית הגבול והביאו הביתה בשלום, עוטר ייגר בכוכב הארד). לאחר שהותיר מאחור את פטרסון, המשיך ייגר להתקדם והסגיר את עצמו למשטרה המקומית בעיירה סורט. הוא הושם במעצר אבל הצליח לברוח. יומיים לאחר מכן, ב-30 במרץ, הקונסוליה האמריקנית בספרד יצרה איתו קשר. באמצע מאי, חזר ייגר לטייסת בלייסטון כדי להתכונן לחזרה לניו יורק בעקבות תקנות האוסרות על אלו שהופלו לטוס בשנית מעל שטחים כבושים. מדיניות שנוצרה במטרה להגן על המחתרות והאנשים שעזרו להבריח טייסים – מהאפשרות שטייסים שהופלו, שרדו, הגיעו בחזרה לידי בעלות הברית ושבו לטוס יופלו בשנית ויסגירו את אנשי המחתרות. אולם ייגר התנגד לתקנות והתעקש להמשיך לטוס. ב-6 ביוני, שבוע לפני שיועד לעזוב רוככו התקנות עקב פלישת בעלות הברית לנורמנדי שבעקבותה החלו המחתרות הצרפתיות לפעול בגלוי. ב-12 ביוני, נפגשו ייגר וטייס נוסף עם דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית לדון בנושא התקנות והנ"ל פסק לטובת השניים. בזמן שבין קבלת ההחלטות הוגבל ייגר לטיסה רק מעל שטחי בריטניה ולניהול קרבות דמה עם טייסים חדשים. אולם באחת המשימות הוזנק לקרבת האי הלגולנד כדי לספק חיפוי אווירי לשני אנשי מפציץ B-17 שנטשו וזיהה מטוס יונקרס Ju 88 מתקרב מכיוון גרמניה שעמד לצלוף בשניים והפיל אותו. בגלל הפרת התקנות, ננזף ייגר וההפלה נשללה ממנו.
ב-27 בנובמבר כמעט שהיה ייגר לאס כפול כשהפיל 4 מטוסי Fw 190 בקרבת פוזנן בפולין.
ייגר סיים את שירותו במלחמת העולם השנייה ב-15 בינואר 1945, כשהמריא לגיחה ה-61 והאחרונה שלו. בגיחה זו לא השתתף במשימת ליווי מפציצים כרגיל, אלא עזב את הטייסת יחד עם המספר 2 שלו, באד אנדרסון והשניים טסו לשווייץ, שם ערך ייגר לאנדרסון סיור אווירי. במהלך הסבב, השיג ייגר 11.5 הפלות ו-50 ניצחונות אוויריים.
טיסות ניסוי ושבירת מחסום הקול
ייגר חזר לארצות הברית בתחילת פברואר 1945. בגלל שהופל במהלך המלחמה ניתנה לייגר האפשרות לבחור היכן יוצב. הואיל ואשתו הטרייה הייתה בהיריון הוא בחר להתייצב בבסיס חיל האוויר רייט פטרסון בדייטון, אוהיו שהיה הבסיס הקרוב להמלין. ייגר התייצב ברייט ביולי כעוזר קצין תחזוקה באגף הניסוי משום הרקע התחזוקתי ומספר שעות הטיסה הגבוה יחסית שצבר (כ-1,000 במספר). בסתיו, בין תיקון מטוסים להטסתם, החל ייגר להשתתף במפגנים אוויריים שהיו פופולריים באותה תקופה. כוכב המפגנים היה השוטינג סטאר, מטוס-הקרב הסילוני הראשון של ארצות הברית. המטוס היה בעל מנוע חלש שהיה נשרף לאחר 3–4 שעות טיסה והיה צורך להחליפו בתכיפות. אז היה נשלח ייגר לתקן את המטוס ולהטיסו חזרה לרייט. סדר יום זה הביא את ייגר לתשומת לבו של ראש אגף הניסוי, אלברט בויד ועתיד היה להוות אחד הגורמים העיקריים בגינם ייבחר להטיס את מטוס הניסוי בל X-1. בינואר 1946 הוא נאלץ ללמוד במכללת פיקוד ומטה של חיל האוויר, שכן השכלתו האקדמאית לא איפשרה לו להתקדם הלאה בתחום טיסות הניסוי. בשנת 1944 התעניין חיל האוויר במטוס שיהיה מסוגל לעבור את מחסום הקול. ב-16 בדצמבר 1945, חתמו חיל האוויר והוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA) על חוזה עם חברת בל איירקראפט לבניית 3 מטוסי XS-1 (בהמשך שונה השם ל-X-1). ה-X-1 הונע על ידי מנוע רקטי בעל ארבעה תאים רקטיים שפעלו על בסיס דלק נוזלי וניתן היה להדליק כל אחד מהם בנפרד. המטוס לא המריא מהקרקע, אלא נישא על ידי מפציץ B-29 סופרפורטרס והוטל כמו פצצה בגובה 7.5 ק"מ. טייס הניסוי הראשון שהטיס את המטוס היה ג'אק וולמאנס ב-19 בינואר 1946. אולם לאחר מותו של וולמאנס בהתרסקות מטוס הוחלף על ידי טייס הניסוי האזרחי צ'אלמרס גודלין. ב-11 באוקטובר הטיס גודלין לראשונה את המטוס. אבל עם גודלין התקדם הפרויקט באיטיות כי גודלין דרש תוספת תשלום גבוהה עבור הסיכון. הזדחלות הפרויקט הייתה הסיבה שחיל האוויר לקח לידיו את הפרויקט ומינה את ייגר לטייס הניסוי המיועד ב-24 ביוני 1947.
בראשית יולי 1947 סופח באופן זמני מרייט לבסיס חיל האוויר מיורוק בקליפורניה (כיום בסיס חיל האוויר אדוארדס) וטס 3 טיסות דאייה ב-X-1. הטיסה הממונעת הראשונה נקבעה ל-29 באוגוסט; מאחר שהמהירות הגבוהה ביותר אליה הגיע גודלין הייתה 0.80 מאך הוחלט שייגר ינסה להגיע ל-0.85 מאך. עד 12 בספטמבר הוא טס 5 טיסות. ב-5 באוקטובר, בטיסה הממונעת השישית חווה ייגר חִיתְחוּת כתוצאה מגלי הלם שהוביל אחר כך לשינוי פרוטוקולי תוכניות הטיסה.
ב-12 באוקטובר, יומיים לפני הטיסה הממונעת התשיעית שבר ייגר את צלעותיו כשנפל מסוס. תפקודו לא נפגע ויומיים לאחר מכן ב-14 באוקטובר שבר ייגר את מחסום הקול. מדידות מכשירים גילו כי לא רק ששבר את מחסום הקול – אלא אף עבר אותו בשבע מאיות המאך (1.07). כך נהיה ייגר לאדם המהיר ביותר בהיסטוריה, רשמית. לאחר שאזל הדלק נחת על קרקעית האגם היבש רוג'רס.
בסיום הטיסה הוטלה צנזורה על הטיסה וכל האירוע נחשב למסווג ביותר כדי לתת למטוסים העל קוליים שהיו בפיתוח יתרון על פני מקביליהם הרוסיים. האיסור עמד בתוקפו למשך שמונה חודשים עד ה-10 ביוני 1948, אז נחשף לציבור. לאחר שהותר פרסום הטיסה, קיבל ייגר את הגביעים מקאי וקולייר מידי הנשיא הארי טרומן על טיסתו ההיסטורית. בסך הכל טס ייגר 33 פעמים במטוס, בו הגיע למהירות שיא של 1.45 מאך עד קיץ 1950. לאחר מכן הועבר ה-X-1 לתצוגה במוזיאון האוויר והחלל הלאומי של הסמית'סוניאן.
בשנת 1952 נאלץ לחזור למכללת פיקוד ומטה של חיל האוויר ממנה פרש ב-1946.
ב-1953 הביעה עניין טייסת הפעלולים ג'קלין קוקרן בשבירת מחסום הקול. לשם כך פנתה לייגר, חבר קרוב והאדם הראשון לעשות זאת. ב-18 במאי שברה קוקרן את מחסום הקול מעל האגם היבש רוג'רס והייתה לאישה הראשונה לשבור את מחסום הקול בעזרתו והדרכתו של ייגר וכשהוא טס לצידה בטיסת מרדף. קוקרן הגיעה למהירות ממוצעת של כמעט 1,050 קמ"ש עם הסייבר שלה. השניים זכו בגביע הרמון הנשיאותי בעקבות הביצוע המשותף ב-17 בנובמבר 1954 (אם כי ייגר עוד נבחר על טיסתו הקשה ב-X-1A, ראו לעיל).
ב-20 בנובמבר 1953 שבר טייס הניסוי של צי ארצות הברית, סקוט קרוספילד את מחסום המאך 2 עם המטוס הרקטי שלו, ה-D-558-II סקיירוקט (טיל שמיים) ובכך הפך לאדם המהיר ביותר. בשל היריבות הפנימית בין חיל האוויר לצי היה שותף ייגר לצוות שבחן והטיס את ה-X-1A כשחזר לאדוארדס בדצמבר. ה-X-1A היה דגם משופר של X-1 הישן והיה מסוגל לעבור את מאך 2 בטיסה אופקית. ב-12 בדצמבר, ביום השנה ה-50 לטיסת האחים רייט וביום בו היה אמור לקבל קרוספילד את התואר "האדם החי המהיר ביותר" קבע ייגר מחדש שיא טיסה במהירות 2.44 מאך. אבל הטיסה לא הלכה כמתוכנן: מעט לאחר שהגיע ל-2.44 איבד ייגר שליטה על המטוס בגלל צימוד אינרציאלי. התופעה לא הייתה מוכרת דיה וייגר התקשה לשלוט בה כשהמטוס החל להסתחרר ולהסתעף בשלושה צירים. בסוף הצליח ייגר להשתחרר מהסחרור ונחת ללא תקלות נוספות. עקב הטיסה הקשה והשיא החדש שקבע עוטר ייגר במדליית השירות המצוין וגביע הרמון.
ב-21 בספטמבר ערק הטייס הצפון קוריאני נו קום-סוק עם המטוס החדיש, מיג-15, לדרום קוריאה במסגרת מלחמת קוריאה. בפברואר 1954 טסו ייגר ובויד לבסיס חיל האוויר קדינה באוקינאווה כדי לבחון את המיג-15. בטיסות הניסוי של המיג הסיק ייגר מסקנות קריטיות לגבי יכולותיו ותרם רבות להתמודדותם של טייסי ה-F86 סייבר מול המיגים בשמי קוריאה.
פיקוד צבאי
לאחר שחזר מאוקינאווה שב ייגר לטיסה קרבית. משנת 1954 עד 1957 פיקד ייגר על טייסת קרב-הפצצה מס' 417 בבסיס חיל האוויר האמריקאי בהאן, גרמניה המערבית ובסיס טול בצרפת. הטייסת ה-417 צוידה במטוסי F-86 חדישים מדגם H בעלי יכולות הפצצה גרעיניות טקטיות. מ-1957 ל-1960 עבר לפקד על טייסת הקרב הראשונה שצוידה במטוסי הסופר סייבר בבסיס חיל האוויר ג'ורג' בקליפורניה ומורון בספרד. בג'ורג' הייתה הטייסת לראשונה שחומשה בטילי אוויר-אוויר בכל פיקוד האוויר הטקטי והתאמנה בטיסות טרנס-ימיות שעוד היו בפיתוח נרחב.
בשנת 1961 קודם ייגר לדרגת קולונל. ב-1962 חזר ייגר לאדוארדס והתמנה למנהל בית הספר לטייסי החלל של חיל האוויר שאימן טייסים לקראת הפיכתם לאסטרונאוטים של נאס"א. על פי מקורות מסוימים בזמן שניהל ייגר את בית הספר, התקיימה במקום גזענות. לפי המקורות טען ייגר כי לאד דווייט, האפרו-אמריקאי הראשון שהתקבל לתוכנית, אין מקום בתוכנית ההכשרה רק בשל היותו שחור. בסדרה הדוקומנטרית "Chasing the Moon" העלו היוצרים טענה כי ייגר אמר לסגל ולתלמידי בית הספר ש: באוטוביוגרפיה שלו, מפרט דווייט כיצד התנהגותו של ייגר הובילה לכאורה ליחס מפלה במהלך הכשרתו בבסיס חיל האוויר אדוארדס. מנגד באוטוביוגרפיה של ייגר מובאים הדברים מנקודת מבטו של ייגר וכן מקרה בו הגן על טייס שחור אחר מפני גזענות.
ב-10 בדצמבר 1963 נחבל ייגר ונכווה קשות כאשר ביצע טיסת מבחן בדגם רקטי של מטוס ה-F-104 סטארפייטר, ה-NF-104A. הדגם לקה בבעיית עלרוד חמורה שהייתה ידועה היטב. באותו יום הוא המריא ב-NF-104A וטיפס לגובה 40 ק"מ. כשהמטוס הגיע לשיא הגובה הוא החל לערלד מעלה וליפול תוך כדי סחרור שבסופו נפלט ייגר מהמטוס. במהלך הפליטה נחבט ראשו בצינור המפלט של הכיסא, שגרם לכוויות חמורות בראשו ולשרפה שפרצה בתוך פנים הקסדה שחבש.
ב-1966 קיבל ייגר פיקוד על כנף הקרב מס' 405 ועל חמש הטייסות הכפופות לה בבסיס חיל האוויר קלארק בפיליפינים. ייגר פיקד על הכנף לשנתיים במהלכן טס כ-127 גיחות קרביות במפציץ-הקרבי B-57. במרץ 1968 עבר לפקד על הכנף הטקטית הקרבית מס' 4 שצוידה ב-F-4 פנטום איתה הוצב בסיס חיל האוויר קונסן, דרום קוריאה בעקבות פרשת פואבלו.
ב-22 ביולי 1969 הועלה ייגר לדרגת בריגדיר גנרל והתמנה לסגן מפקד כוח האוויר מספר 17 בגרמניה המערבית, שם עבד עם הכוח האווירי הטקטי של נאט"ו וחילותיה המשותפים.
מ-1971 עד 1973, הוצב ייגר בפקיסטן בהוראת שגריר ארצות הברית בפקיסטן כיועץ לחיל האוויר הפקיסטני. כחודשיים לאחר בואו, פרצה מלחמת הודו–פקיסטן השלישית וייגר נטל חלק במלחמה כצוות שיצא לשדות קרב כדי לאסוף טיייסים הודים שצנחו לתחקור. כשנודע לחיל האוויר ההודי על מעורבותו של ייגר במלחמה, הוא השמיד בתגובה מטוס אזרחי קטן שהוקצה לו במהלך תקיפה אווירית של בבסיס אווירי פקיסטני. במרץ 1973 שב לבסיס חיל האוויר נורטון בארצות הברית לניהול מחלקת הבטיחות של חיל האוויר.
קריירה לאחר פרישה
ב-1 במרץ 1975 פרש משירות צבאי בדרגת קולונל.
למשך מספר שנים במהלך שנות ה-80, היה לסוכן מכירות של ACDelco, חטיבת אביזרי הרכב של חברת ג'נרל מוטורס. בשנת 1986 הוא הוזמן לפתוח את מרוצי המכוניות של האינדיאנפוליס 500. שנתיים לאחר מכן הוזמן לפתוח בשנית. ב-1986, מונה על ידי הנשיא רונלד רייגן כחבר בוועדת רוג'רס שחקרה את אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
שימש כיועץ טכני לשלושה משחקי וידאו סימולטור טיסה של חברת Electronic Arts. השלושה כוללים את "Chuck Yeager's Advanced Flight Trainer" ,Chuck Yeager's Advanced Flight Trainer 2.0, ואת Chuck Yeager's Air Combat. בתוך הסימולטורים נכללים ציטוטים ואנקדוטות של ייגר. כל השלושה התקבלו היטב על ידי הציבור וזכו לשבחים. Chuck Yeager's Advanced Flight Trainer היה המשחק הנמכר ביותר של Electronic Art לשנת 1987.
בשנת 2009, השתתף לצד נוספים בסרט הדוקומנטרי "האגדה של פנצ'ו בארנס ומועדון הרכיבה של הישבן המאושר", הסוקר את חייה של חברתו של ייגר, פאנצ'ו בארנס, טייסת אווירובטית לשעבר. הסרט התיעודי הוקרן בפסטיבלי קולנוע, וזכה בפרס אמי.
ב-14 באוקטובר 1997, במלאת 50 שנה לטיסה ההיסטורית, טס ב-F-15 בשם "Glamorous Glennis III" אשר נקרא בשם אותו מוסטנג P-51 ישן איתו טס במלחמת העולם השנייה מעבר למאך. מטוס המרדף לטיסה היה F-16 שהוטס על ידי בוב הובר, שהיה גם טייס מרדפו של ייגר אז בעת טיסתו העל-קולית הראשונה. מאוחר יותר באותו חודש, זכה במדליית טוני ג'אנוס על הישגיו.
ב-14 באוקטובר 2012, במלאת 65 שנה לשבירת מחסום הקול, בגיל 89 טס בשנית ופעם האחרונה ב-F-15. הפעם, בגלל גילו, טס כטייס משנה לצד קפטן דייוויד וינסנט מבסיס חיל האוויר נליס.
פרסים והוקרה
בשנת 1973 נכנס להיכל התהילה הלאומי לתעופה, הכבוד הגדול ביותר שיכול להינתן לטייס בתחום התעופה. ב-1974 קיבל את פרס צלחת הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים. בדצמבר 1975 החליט להעניק הקונגרס של ארצות הברית את מדליית הכסף לייגר (המקבילה הלא צבאית למדליית הכבוד). את המדליה העניק לו הנשיא ג'רלד פורד בטקס בבית הלבן ב-8 בדצמבר.
ייגר, שמעולם לא למד בקולג' ולעיתים קרובות הצטנע בנוגע לרקע האקדמי שלו, נחשב על ידי רבים, ביניהם מגזין ה-"Flying" הנחשב, היכלי התעופה של קליפורניה, וירג'יניה המערבית, הלאומי, מספר נשיאי ארצות וחיל האוויר האמריקאי לטייס מבין הדגולים בכל הזמנים. מגזין ה-Air & Space/Smithsonian של מוזאון הסמית'סוניאן דירג אותו כחמישי מבין הטייסים הכי טובים בכל הזמנים לשנת 2003. למרות חוסר השכלתו, אוניברסיטת מרשל קראה על שמו את המלגה המובחרת ביותר שלה, "החוג ללימודים ע"ש ייגר" . הוא אף היה היושב ראש של תוכנית ה-Young Eagle  של אגודת המטוסים הנסיוניים (Experimental Aircraft Association)  בשנים 1994 עד 2004 וזכה בתואר יו"ר התוכנית אמריטוס.
בשנת 1966 נכנס להיכל התהילה הלאומי לתעופה וחלל. ב-1981 נכנס להיכל התהילה הבינלאומי של החלל. ב-1990 נכנס לשדרת הכוכבים של החלל.
כהיותו בן למדינת מערב וירג'יניה, זכה לכבוד מיוחד במדינה. על שמו נקרא ב-1985 נמל התעופה הבין-לאומי ייגר בצ'ארלסטון, וירג'יניה המערבית. הגשר מעל נהר קנאווה המחבר בין הכבישים התת-מדינתיים Interstate 64-Interstate 77 נקרא על שמו. ביוני 2021 החלו בחידוש צביעת הגשר לזכרו. ב-19 באוקטובר 2006 הציבה המדינה שלט לכבודו על הכביש המהיר G וחנכה מחדש את כביש הגישה המוביל להמלין, העיירה בה גדל, כ-"Yeager Highway". כמו כן, הוא נחשב לאחד האנשים הכי מפורסמים שיצאו ממדינת וירג'יניה המערבית.
הוא היה לחבר כבוד של ארגון הטיס ההומניטרי "Wings of Hope". ב-25 באוגוסט 2009 הודיעו מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר והעיתונאית מריה שרייבר כי ייגר יהיה אחד מ-13 חונכי היכל התהילה של קליפורניה בתערוכה של מוזיאון קליפורניה ב-1 בדצמבר. מגזין התעופה "Flying" דירג אותו כטייס החמישי הטוב בכל הזמנים ברשימת '51 הטייסים הטובים בכל הזמנים' לשנת 2013; למשך שנים רבות היה למדורג החי היחיד. קבוצת ה-Civil Air Patrol (הפטרול האזרחי האווירי), ארגון העזר המתנדב של חיל האוויר, מעניק את פרס "צ'ארלס א. "צ'אק" ייגר" לחבריו הבכירים כחלק מתוכנית החינוך האווירית והחלל שלו.
חיים אישיים
ייגר קרא למטוסו על שם ארוסתו, גלניס, כקמע מזל: "את קמע המזל שלי, מותק. כל מטוס שקוראים לו על שמך תמיד מביא אותי הביתה." לאחר פרישתו מחיל האוויר בשנת 1975 עברו הזוג לגראס ואלי, קליפורניה. בשנת 1985 כתב ייגר את הראשונה מבין שתי האוטוביוגרפיות שלו. השתיים זכו להצלחה רבה ונמכרו היטב. גלניס ייגר מתה מסרטן השחלות בשנת 1990. לזוג נולדו ארבעה ילדים (סוזן, דון, מיקי ושרון). בנו, מיקי (מייקל) נפטר בפתאומיות באורגון, ב-26 במרץ 2011.
ב-1988 הופיע בפרסומת בטקסס לקמפיין הנשיאותי של ג'ורג' הרברט ווקר בוש. בשנת 2000, כעשר שנים לאחר מות אשתו פגש ייגר את השחקנית ויקטוריה סקוט ד'אנג'לו. השניים התחילו לצאת זמן קצר לאחר מכן, והתחתנו באוגוסט 2003. לאחר תחילת מערכת היחסים ביניהם, התעוררה מחלוקת קשה בין ייגר וד'אנג'לו לילדיו. ילדיו טענו כי ד'אנג'לו, הצעירה ממנו בלפחות 35 שנה, התחתנה איתו אך ורק בשביל הונו. ייגר וד'אנג'לו דחו שניהם את האשמה. כתוצאה התפתחו הליכים משפטיים, בהם האשימו ילדיו את ד'אנג'לו ב"השפעה שלילית" על ייגר, וייגר האשים את ילדיו בעיקול מיליוני דולרים מנכסיו. באוגוסט 2008, פסק בית המשפט לערעורים של קליפורניה לטובת ייגר, וקבע שבתו סוזן הפרה את חובתה כנאמנה.
ייגר חי בגראס וואלי בצפון קליפורניה עד מותו; הוא נפטר ב-7 בדצמבר 2020 (יום הזיכרון הלאומי לפרל הארבור), בגיל 97, בבית חולים בלוס אנג'לס. על פי בקשתו, נשרפה גופתו ואפרו הוטס למדינתו וירג'יניה המערבית על ידי האייר פורס 2 והוטמן בהלוויה צבאית גדולה בהשתתפות הדרגים המדיניים והצבאיים הבכירים של ארצות הברית (בין משתתפי הלווייתו סגן נשיא ארצות הברית לשעבר, מייק פנס, האסטרונאוט צ'ארלס דיוק ודייוויד אלבין ) בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, שם קברו מצוין בסטופה.
בן דודו, סטיב ייגר, הוא שחקן בייסבול מפורסם לשעבר.
בתרבות
ייגר השאיר חותם רב על עולם התעופה ועל התפתחותו ובהתאם אף מוזכר ומגולם בתחומים הנוגעים בתעופה.
הופיע בסדרת קומדיית המצבים אני חולם על ג'יני בפרק "Bigger Than a Bread Box and Better Than a Genie" (פרק 25) בתור עצמו כטייס ניסוי, המחליף מספר מילים עם האסטרונאוט קפטן אנתוני (טוני) נלסון (לארי הגמן) באחת מן הפנטזיות שלו. הפרק צולם ב-12 במרץ 1966 וייגר גם עזר לקדם אותו בהופעות ציבוריות יחד עם כוכבת הסדרה ברברה עדן.
בסרט Smokey and the Bandit II משנת 1980 הופיע הופעת קמע בסרט כ"אורח מסיבה" עם תגית שמו עליו.
בסרט הצוות המובחר משנת 1983 המבוסס על הספר הצוות המובחר אשר בעצמו מבוסס בין היתר על חייו של ייגר ושבירת מחסום הקול מגולם ייגר על ידי השחקן סם שפרד. שפרד אף עבר הדרכה לצד ייגר עצמו. בסרט מופיע ייגר בהופעת קמע בתור "פרד", ברמן ב"מקום של פאנצ'ו", בו אף בירמן במציאות בצעירותו. אם כי בסדרת הטלוויזיה "הצוות המובחר" משנת 2020 שנוצרה בהשראת הסרט והספר הוחלט להשמיט את ייגר מהעלילה.
בסרט האדם הראשון משנת 2018, העוקב אחר סיפורו של האסטרונאוט ניל ארמסטרונג האדם הראשון שצעד על הירח. מגלם השחקן מתיו גלייב את ייגר למספר שניות בדקות הראשונות של הסרט. לאחר שניל מטיס את נורת' אמריקן X-15, מאבד שליטה על המטוס, אך לבסוף מגיע לנחיתה באחד האגמים היבשים במדבר מוהאבי מציין ייגר כי. הסרט מבוסס אומנם על הביוגרפיה הרשמית של ארמסטרונג, אך מקרה נוסף דומה מופיע באוטוביוגרפיה של ייגר, בה הוא אומר דברים דומים על ארמסטרונג:. ייגר כתב דברים אלו בהקשר הבא: באפריל 1962 ביצע ייגר את טיסתו היחידה עם ארמסטרונג על מטוס האימון לוקהיד T-33. באותה הטיסה, תפקידם היה להעריך את כשירותו של האגם היבש סמית' ראנץ' כמסלול נחיתה ל-X-15; ייגר העריך ממבט עילי כי האגם לח מידי ולא יוכל לשאת את משקל המטוס אך ארמסטרונג התעקש לנחות. כפי שחזה ייגר, קרקעית האגם הייתה רטובה והמטוס נתקע בבוץ והשניים נאלצו לחכות לחילוץ.
לייגר מספר אזכורים יוצא דופן בזיכיון אופרת החלל מסע בין כוכבים ובמיוחד בסדרה מסע בין כוכבים: אנטרפרייז, בה מופיע פעמיים בפתיח הסדרה. בנוסף לפתיח הוא מצוטט על ידי אנסיין טרוויס מייוות'ר. בראיון שנתן, סיפר יוצר הסדרה ריק ברמן כי דמותו של קפטן ספינת החלל האנטרפרייז, ג'ונתן ארצ'ר מבוססת על שילוב של ייגר והאן סולו.
יורדנס
יורדנס (Iordanis, Jordanes) היה איש דת והיסטוריון רומי, שחי במאה השישית לספירה. הוא כתב בלטינית מאוחרת ולא בלטינית הקלאסית.
ספריו:
3 במאי
3 במאי הוא היום ה-123 בשנה (124 בשנה מעוברת), בשבוע ה-18 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 242 ימים.
פורשה 914
פורשה 914 (בגרמנית: Porsche 914) היא מכונית ספורט בתצורת "Targa top" (גג חצי פתוח), מתוצרת  יצרנית הרכב הגרמנית פולקסווגן בשותפות עם יצרנית מכוניות הספורט פורשה (כינוי 2 החברות: "VW Porsche") אשר יוצרה בין השנים 1969–1975.
הארמייה הראשונה (האימפריה היפנית)
הארמייה הראשונה (ביפנית: 第1軍) הייתה ארמייה של הצבא היפני הקיסרי.
היסטוריה
הארמייה הוקמה לראשונה ב-1 בספטמבר 1894 במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה, וכמפקדה מונה יאמגאטה אריטומו. הארמייה לקחה חלק במרבית הקרבות החשובים של המלחמה, ופורקה במאי 1895, עם סיום המלחמה בניצחון יפני מוחץ.
הארמייה הוקמה בשנית ב-2 בפברואר 1904, עם פרוץ מלחמת רוסיה–יפן וכמפקדה מונה קורוקי טאמאמוטו. הארמייה, הייתה הראשונה שהונחתה בקוריאה ומנצ'וריה, ולקחה חלק בכמה קרבות חשובים במהלך המלחמה, ביניהם קרב נהר יאלו, קרב מוטיאן פס, קרב ליאויאנג, קרב נהר שאה, קרב סנדפו וקרב מוקדן. המלחמה הסתיימה בניצחון יפני מוחץ, ולאחריו פורקה הארמייה בשנית.
הארמייה הוקמה בפעם השלישית והאחרונה ב-26 באוגוסט 1937, בטיינג'ין, במסגרת מלחמת סין–יפן השנייה. כמפקדה מונה קיושי קטסוקי. בנוסף להגנה על ההתנחלות היפנית בטיינג'ין, היא שימשה כחיזוק להגנות היפניות בצפון סין, שהוקמו בעקבות תקרית גשר מרקו פולו ב-7 ביולי 1939. הארמייה הראשונה השתתפה לאחר מכן במבצעים שונים בצפון סין תחת הפיקוד המבצעי של צפון סין היפנית, בין הקרבות שבהם לקחה הארמייה חלק ניתן למנות את: קרב בייג'ינג, מבצע רכבת בייג'ינג-האנקו וקרב טאיוואן. לאחר מכן הוצבה הארמייה במחוז שאנשי בסין עד סוף המלחמה. לאחר המלחמה פורק כל הצבא היפני הקיסרי ובכלל זה הארמייה הראשונה.
קישורים חיצוניים
History of Imperial General Headquarters Army Section (Revised Edition), HyperWar Foundation.
יוסף הלוי
פרופסור יוסף הלוי (בצרפתית: Joseph Halévy; 15 בדצמבר 1827 – 7 בפברואר 1917) היה יהודי-צרפתי ממוצא טורקי ששימש כמחנך ומורה לעברית, משורר, חוקר מקרא, בלשן, מזרחן, ארכאולוג ונוסע נודע, מראשוני המכירים ביהדותם של יהודי אתיופיה ומבין אלו שקדמו לאליעזר בן-יהודה בהחייאת השפה העברית.
קורות חיים
נולד ב-15 בדצמבר 1827 (כ"ו בכסלו ה'תקפ"ח) באדריאנופול שבאימפריה העות'מאנית לאהרון הלוי. בילדותו למד בתלמוד תורה, וכבר בגיל 15 החל לשמש כמורה ללימודי קודש. בשנת 1856 החל לשמש כמנהל התלמוד תורה של הקהילה היהודית בעיר. החינוך היהודי בתקופה זו היה ירוד מבחינת תנאי הלימוד ומבחינת התוכן, והוא פעל להנהיג שינויים במוסד, ודאג רבות למצבם הבריאותי והחיצוני של תלמידי המוסד. בתקופה זו שכנע את ראשי הקהילה להקים בניין חדש לתלמוד תורה, ולשם כך אף חיבר שיר בשם "אל הבונים". לאחר שהוקם הבניין החדש לתלמוד תורה בעידודו, מונה לשמש בו כמנהל וכמורה לעברית למשך כ-5 שנים, ובמקביל רכש ידע בשפות ובמדעים. בתלמוד תורה המחודש פעל לחידוש תוכן ושיטות ההוראה, והציע תוכנית לימודים שכללה מיזוג בין תורה לדרך ארץ עם השכלה ולאומיות. בתלמוד תורה הוא הקפיד על לימוד דקדוק עברי ולימוד התנ"ך על פרשניו, ובמעשיו אלו הניח את היסוד לחינוך היהודי החדש בעיר. עד מהרה התגלו כשרונותיו בתחום החינוך, והשפעתו הרוחנית משכה אליו את צעירי הקהילה, אותם עודד לפעול למען התחייה הלאומית. כאות הוקרה על פועלו, אנשי הקהילה החליפו את שם התלמוד תורה לשמו.
הוא לא הסתפק בחינוך צעירי הקהילה, ופעל רבות להפצת השכלה גם בקרב המבוגרים, והביא לעיר את העיתונים העבריים שיצאו בתקופתו. חידושיו בתחום החינוך עוררו עליו מתנגדים מצד אנשי הקהילה המסורתיים, ובשנת 1861 לערך נאלץ לעבור לבוקרשט, שם המשיך לשמש כמורה וכמנהל התלמוד תורה המקומי, ועם תלמידיו שם נמנה משה גסטר. באותה שנה החל לפרסם שירים ומאמרים בהמגיד, ולאחר שקרא חוברת מאת אוהב גר לוצאטו הדנה ביהדות אתיופיה, קיבל דחף להתעמק בנושא זה, והחל ללמוד את השפה החדשה והישנה שדוברה באתיופיה. בינתיים, גם בבוקרשט עוררו ניסיונותיו לשינוי מערכת החינוך המקובלת התנגדות מצד הקהילה, והוא עבר להתגורר בפריז, שם שליטתו בתולדת העמים הקדומים קירבה אותו אל ארנסט רנן, יוסף דרנבורג ואלברט כהן.
כשנתן אדלר ושלמה מונק פרסמו ב"המגיד" על רצונם לשלוח שליח ליהודי אתיופיה, הציע הלוי את עצמו וכתב להם: "איש מסע אנוכי מנעורי, עם קרח הצפון גרתי, וחרבוני קץ מאפריקה היו שומרי ראשי שנים, הרעב והצמא עמי התעוררו, ולילות ללא שינה נמנו לי למכביר. גם ביום צר לי נדר נדרתי לאלוהי אבותי לנסוע לארץ כוש, כאשר ירחיב ה' את עיתותי לדעת שלום אחי, ולהיטיב עמם בכל אשר אוכל..." בהמשך כותב הלוי כי השתדל לרכוש את כל הידיעות הנחוצות למסע מסוג זה, כולל רכישת השפות ערבית, טורקית, מונגולית, סינית, מצרית, ברברית ושאר השפות המדוברות באתיופיה. כן צירף את רשימת ספריו שהוציא לאור.
תחילת דרכו המדעית הייתה בשנת 1867, עת שנשלח על ידי אליאנס לאתיופיה למשך כמה חודשים (דצמבר 1867 - מארס 1868), כדי לספק מידע על הפלשים, ולחקור את תרבותם וזיקתם ליהדות. עם סיום מסעו ובשל בקשות מצד יהודי המקום, לקח עמו נער צעיר בשם דניאל אדהנן, כדי שיקבל חינוך מחוץ לאתיופיה. על מסעו כתב ב"המגיד" ובהלבנון, ולאחר שאישר את יהדותם בדו"ח המוצלח שכתב בנושא, החלה פעילות פילנתרופית לטובתם. הלוי הציע לחברת כי"ח ליישב את יהודי אתיופיה בארץ ישראל, מאחר שהיו עובדי אדמה חרוצים ויכלו להכשיר את האדמה בצורה טובה. בין השנים 1869–1870 נסע לתימן מטעם המכון הצרפתי לחקור וללמוד כתובות שבאיות עתיקות. למסעו התלווה היהודי התימני חיים חבשוש כמורה דרך, שפרסם על מסעו את הספר "חזיון תימן". עם חזרתו, הביא עמו לפריז כ-700 כתובות ופרסם מספר עבודות בנושא מסעו. בתקופה זו החל לעסוק בחקר שפות שמיות עתיקות.
בשנת 1876 ביקר במוגדור שבמרוקו כשליח מטעם חברת כל ישראל חברים, כדי לפקח על פתיחת סניף בית הספר מחדש מטעמם בעיר. בביקור זה גם נפגש עם מנהיגי הקהילה היהודית בעיר.
בשנת 1879 התמנה למשרת פרופסור באוניברסיטת פריז (הסורבון), וכפרופסור לשפת החבשית בבית הספר העליון לשפות שמיות בעיר. באוניברסיטת סורבון נמנה יעקב פייטלוביץ' עם תלמידיו. בשנה זו החל לשמש גם כמנהל של "החברה האסיאתית" (La Société asiatique). בין היתר שימש כמורה בבית המדרש למורים של חברת כל ישראל חברים בפריז, ומסר את הרצאותיו בעברית. אליעזר בן-יהודה, שהאזין להרצאותיו שם והתיידד איתו, הושפע מדעותיו ומפעולותיו להחייאת החינוך והשפה העברית.
בשנת 1891 ביקר בישראל, והתרשם מהישגי החינוך העברי ומהחייאת השפה העברית בארץ, ועודד לחדש את פעילות ועד הלשון העברית, שאותו הציע להקים 30 שנה לפני שנוסד על ידי אליעזר בן-יהודה. כששהה בישראל, פנה אליו מאיר דיזנגוף בבקשה לסייע לו בייעוץ לשאלות שונות, ולכתוב מדי פעם אודות היישוב, והוא נענה בחיוב. בהזדמנות זו התבקש לפנות לנציגי חברת כי"ח בפריז ולשכנע אותם לתמוך בבית הספר העברי שהקים ישראל בלקינד ביפו.
פרסומיו ב"המגיד" וב"הלבנון" במהלך תקופה של כשלושים שנה כונסו וראו אור בספר "מחברת מליצה ושיר", ובמלאת לו 80 שנים, תלמידו הרב אברהם דאנון פרסם לכבודו שיר בשם "על השמונים מזמור".
הלך לעולמו בפריז ב-7 בפברואר 1917 (ט"ו בשבט ה'תרע"ז).
אישיותו
בספרו "שלושה שקדמו לבן יהודה", כותב שלמה הרמתי כי יש לראות בהלוי אבי ההשכלה העברית והכללית של יהדות טורקיה. עוד כותב הרמתי כי תמוה בעיניו מדוע לא זכה הלוי להוקרה והערכה כפי שהיה ראוי להן.
על אישיותו יעידו מה שכתבו עליו ראובן בריינין ונחום סוקולוב, שעליהם הותיר הלוי רושם רב. בריינין, שנפגש עמו בפריז מספר פעמים, כתב עליו:. סוקולוב, שנפגש אף הוא עם הלוי מספר פעמים, כתב עליו:.
החייאת השפה העברית
הלוי האמין כל חייו באפשרות החייאת השפה העברית כשפה לאומית מודרנית, ועשה ככל יכולתו להוכיח זאת לאחרים, הן במאמריו והן באמצעות שיטות הוראת העברית שיישם בלימוד ילדים ומבוגרים. בספרו "שלושה שקדמו לבן יהודה", כותב שלמה הרמתי כי הלוי ראוי ששמו יוזכר בין מחיי השפה העברית, וגם בין המחנכים הראשונים שעסקו בפועל בהקניית השפה העברית המדוברת.
בתחום החייאת השפה העברית לצורכי כתיבה ולצורכי דיבור, קדם הלוי לאליעזר בן-יהודה בהוראת השפה בשיטת עברית בעברית, ותרומתו העיקרית בהחייאת השפה בולטת במאמריו בנושא הרחבת השפה העברית מתוכה. הוא סבר כי הלשון המקראית היא עיקרה של העברית, ויש להתנות בקיום יסוד או משקל עברי כל תוספת מילים מלשונות חז"ל ומשפות אחרות שמעוניינים להוסיף לשפה העברית כדי לעשותה מודרנית. הנימוק העיקרי שלו לכך היה שמירת אופייה של השפה העברית המקורית, קרי: המקראית. לפי סברתו, אלה שאינם מקפידים על שימור העברית המקראית, עושים את העברית לשפה חדשה, שאותה כינה "סורסית". עם זאת, הבין שכדי להפוך את השפה העברית לשפה מדוברת ולאומית לשם תקשורת בדיבור ובכתב, יש להתאים את העברית המקראית לצורכי דורו והדורות הבאים. בשל כך לא התנגד עקרונית לחידוש מילים בשעת הצורך, אבל התנה את החידוש במספר כללים. כדי לשמר את הסגנון המקראי, בין היתר הציע כללים בתחביר, וחידש בעצמו מילים בהתבסס על הכללים שיצר, אולם חידושים אלו לא זכו להערכה חיובית.
השמרנות הלשונית שבה דבק גרמה לו לא להעריך את שירתו של חיים נחמן ביאליק. שירתו של יהודה לייב גורדון ערבה לו יותר, אבל גם אותה ביקר ברוחו השמרנית.
למרות שמרנותו הבין הלוי כי יש למסד את חידושי המילים ולעשותן נחלת הכלל, כדי למנוע בלבול של חידושי מילים מצד מספר רב של אנשים. לשם כך הציע לאסוף כספים ולהקים מוסד עליון שיאשר את חידושי המילים: על הרעיון הזה חזר במספר מאמרים, ובאחד מהם כתב:.
גם לאחר שהתמקד במחקר ועזב את תחום החינוך, הצורך בהקמת מוסד לחידוש מילים בשפה העברית העסיק אותו שנים רבות, והוא חזר והדפיס בשנית את מאמריו בנוגע להקמת המוסד בספרו "מחברת מליצה ושיר". בהקדמת ספרו הוסיף הערת-אכזבה על הסופרים העבריים שטמנו ידם בצלחת ולא קידמו את מיזמו, אולם כ-30 שנה לאחר הצעתו, הוקם בירושלים "ועד הלשון העברית" על ידי אליעזר בן-יהודה, שכונה בתחילה "שפה ברורה" ופעל בדיוק במישור זה.
לשם הפצת מילים חדשות לכלל הציבור, הבין הלוי כי לא די במוסד הנ"ל, וסבר כי יש ליצור מילון עברי חדש ומעודכן המתאים לדורו. לאחר כ-12 שנים מהצעתו, פנה תלמידו הרב ברוך בן יצחק מיטרני לחברת כי"ח בהצעה לכתוב מילון עברי מעודכן, והמליץ על הלוי כמתאים לכך. אך כנראה שהתוכנית לא יצאה אל הפועל. כשביקר בישראל בשנת 1891, הייתה זו התקופה שבה פסקה פעילות "ועד הלשון העברית". בירושלים הרצה בעברית בפני קהל משכילים, וקרא להם לייסד אקדמיה עברית ללשון העברית, והבטיח את עזרתו ותמיכתו למיזם. בעת ביקורו בבתי הספר העבריים בישראל בחן תלמידים רבים, והביע את התרשמותו משליטתם בשפה העברית.
חינוך והנחלת השכלה
הלוי היה חלוץ שיפור וחידוש ה"חדרים המסורתיים" והפיכתם ל"חדרים מתוקנים", ופעילותו זו התבטאה ביצירת תוכנית לימודים חדשה לתלמוד תורה שניהל באדירנה, וכללה מיזוג בין תורה לדרך ארץ, השכלה עברית ולאומית. מלבד חינוך הצעירים, עסק רבות גם בהפצת השכלה כללית בקרב המבוגרים באדירנה.
כשהחל ללמד בבית המדרש למורים בפריז, התעקש ללמד את תלמידיו (מורים לעתיד) בשפה העברית ובשיטת "עברית בעברית", אף על פי שכי"ח לא דרשו זאת כדי לקבלם כמורים ברשת. בשל רצונו להנחיל את השפה העברית להמונים כשפה המשמשת לדיבור ולא רק לכתיבה וקריאה, אפילו בשיעורי היסטוריה הורה לתלמידים לבצע תרגילי תרגום בעברית, אף על פי שבפועל לא נצרכו לה. בתחילה לא גילו התלמידים אהדה רבה להתעקשותו להורות בשפה העברית, אך הוא לא התייאש והמשיך ללמד את שיעוריו בשפה זו, ולאחר תקופה הצליח למשוך אהדה רבה.
על השפעתו של הלוי על אליעזר בן-יהודה באותה תקופה ששימש כמורה בפריז, כתב יוסף קלוזנר:.
חיבת ציון וציונות
זיקתו לרעיון התחייה הלאומית התבטאה בהשתתפותו באספות רבות לטובת יישוב הארץ. בתרומתו לתחייה הלאומית במאה ה-19, הקדים בדעותיו הלאומיות והציוניות בנוגע לחיבת ציון את יהודה לייב פינסקר, פרץ סמולנסקין, משה לייב ליליינבלום ומשה הס. שמואל אברהם פוזננסקי כתב עליו כי.
שירתו וכתביו
את ביכורי יצירתו בשירה ובפרוזה החל לפרסם כשניהל את בית הספר באדירנה. מוטיב מרכזי בשיריו היה שיבת ציון והחייאת השפה העברית, בהם אף ניתן לראות את זיקתו לרעיון התחייה הלאומית, ועם זאת הושפע משירת ספרד. ראובן בריינין הדגיש את מקוריות שירתו:.
חקר השפות והמקרא
לחוד מעיסוקו בשפות, עסק גם בחקר המקרא, ובהתבסס על מחקר בלשני שביצע, הציע פירושים חדשים למילים לא מובנות במקרא ופירוש משלו ל-25 הפרקים הראשונים של ספר בראשית. בשל בקיאותו בשפות שמיות, נלחם רבות באנשי אסכולת תורת התעודות. פרסומי אסכולה זו עוררו את התנגדותו החריפה, והוא ראה בתנועה של ביקורת המקרא מגמה אנטישמית מובהקת שמטרתה להשפיל את העם היהודי ותרבותו, וגורמת להשפעה שלילית רבה על הדור הצעיר. בפרסומיו בתחום זה הוכיח לחוקרים הגרמנים את השיבושים והסתירות במחקריהם. הוא מתח עליהם ביקורת וחשד כי רצונם היה להשפיל את כבוד הברית הישנה על ידי הפרכה, בעוד הם לא הפריכו את הברית החדשה, והמשיכו לקדש אותה בעיניהם. דבריו עשו רושם, והכריחו את מתנגדיו להתמודד עם הדברים.
הלוי התפרסם גם בגישתו העיקשת לפיה הלשון השומרית לא הייתה שפה בפני עצמה אלא כתיב מלאכותי שהומצא בידי כהני אשור ובבל, כדי לשרת רק אותם. המתנגד העיקרי לעמדה זו היה יוליוס אופרט. בוויכוח ארוך שהשניים ניהלו ידו של אופרט הייתה על העליונה.
רוב מחקריו ובכללם מחקרי המקרא פורסמו בחמישה כרכים בין השנים 1895–1914.
כתביו
פרסומיו העיקריים:
לקריאה נוספת
מאמרים:
קישורים חיצוניים
(פיליטון)
בספרות המחקר:
פורוס (שליט)
פורוס (ביוונית: Πῶρος; המאה ה-4 לפנה"ס) היה מלך פאוראבה - ממלכה עתיקה באזור פקיסטן של ימינו. מפורסם במיוחד בשל התמודדותו מול אלכסנדר הגדול בקרב הידספס. הובס בידי אלכסנדר בקרב, אולם אלכסנדר חנן אותו ואף הגדיל את שטחי ממלכתו.
ביוגרפיה
השם "פורוס" הוא ככל הנראה שיבוש יווני-לטיני של השם הסנסקריטי "פורו". או "פאוראנה". ממלכתו נקראת בכתבי הסופרים העתיקים "פאוראבה", מדובר היה בממלכה עתיקה, שאזכורים לה נמצאים גם בריג ודה. הממלכה נמצאה באזור פרובינציית פנג'אב בפקיסטן המודרנית. המקורות הכתובים היחידים ששרדו מאותה תקופה הם מקורות יווניים ורומיים, מקורות הודיים לא שרדו. מסיבה זו המידע אודות פורוס הוא מעורפל למדי ולא ברור. לא ידוע תאריך לידתו או מי מלך לפניו, וכן לא ידוע דבר על תקופת שלטונו המוקדמת. הוא מתואר לרוב כאדם גבה קומה.
בחורף 327 לפנה"ס–326 לפנה"ס חצה מלך מוקדון אלכסנדר הגדול עם צבאו את מעבר ח'ייבר המחבר בין אפגניסטן לפקיסטן, והחל במערכה להשתלטות על פקיסטן ועל צפון הודו של היום. בתחילה נתקל בהתנגדות מועטה, ורוב השליטים ההודים המקומיים העדיפו להכיר במרותו. השליט ההודי הבולט באזור שממערב לנהר ההידספס היה טאכסילס, אשר שלט על ממלכה בהודו בין נהרות האינדוס וההידספס. טאכסילס הכיר במרותו של אלכסנדר ואירח את צבאו בבירתו, טאכסילה. הוא העניק לאלכסנדר 200 כיכרות כסף, צייד את צבאו באלפי שוורים וכבשים למאכל, ואף שלח 700 פרשים לסייע לו. אלכסנדר אישר מחדש את שליטתו של טאכסילס על ממלכתו, כפי שנהג בדרך כלל כלפי שליטים שנכנעו למרותו, אך השאיר בטאכסילה חיל מצב בראשות מושל מוקדוני. ממלכתו של פורוס שכנה ממזרח לנהר, הוא סירב לקבל את מרותו של אלכסנדר, גייס צבא וערך אותו בגדה המזרחית של ההידספס על מנת למנוע את חציית הנהר על ידי אלכסנדר. לא היה מנוס מקרב בין שני המלכים, אך על מנת להכריע את פורוס היה על אלכסנדר לחצות תחילה את ההידספס.
פורוס, התכונן היטב מול אלכסנדר, אם כי המקורות העתיקים אינם מסכימים לגבי המספרים המדויקים בזרועות צבאו של פורוס. על פי אריאנוס הוא כלל: 4,000 פרשים, 30,000 חיילי רגלים, 300 מרכבות ו-200 פילים. לפי דיודורוס הוא כלל: 3,000 פרשים, יותר מ-50,000 חיילי רגלים, יותר מ-1,000 מרכבות ו-130 פילים. על פי קורטיוס הוא כלל: 30,000 חיילי רגלים, 300 מרכבות ו-85 פילים. סביר להניח שהפילים בצבא ההודי בזמן הקרב כללו מהוט שנהג בהם וכן מספר חיילים, אך ללא צריח על גבו. הפילים היוו ככל הנראה אתגר חדש מבחינת אלכסנדר, ופורוס ידע זאת ככל הנראה. אלכסנדר עצמו נהנה מיתרון קל בפרשים, אך לא בחיל הרגלים.
פורוס ערך את כוחותיו בצורה כזו שאלכסנדר לא יוכל לחצות את הנהר. אלכסנדר נקט בתכסיס הטעיה מתוחכם, ופיצל את כוחו, בעוד הכוח העיקרי בפיקודו שלו חוצה בנקודה אחת, וכוח נוסף בפיקודו של קרטרוס חוצה בנקודה שנייה. שומריו של פורוס הודיעו לו על חצייתו של אלכסנדר, אולם פורוס לא ידע אם מדובר בכוח המוקדוני העיקרי, או שמא בכוח הסחה בלבד. על כן הוא שלח את בנו בראש כוח חלוץ של 2,000 פרשים ו-120 מרכבות על מנת להתמודד עם הצבא המוקדוני שצלח את הנהר. לפי כמות גודל הכוח ניתן לראות שלא מדובר רק ביחידת סיור אלא בכוח משמעותי שנועד לבלום את הצליחה. כוח לא מבוטל זה אכן יכול היה לפגוע בצליחה לו היה מגיע לפני הצליחה או בראשיתה, אבל מכיוון שרוב הצבא המוקדוני סיים את חציית הנהר, אזי משימתו של כוח החלוץ נגמרה באסון עבור ההודים. בנו של פורוס ו-400 פרשים הודים נהרגו. משנודע לפורוס על כך, לא התעכב, אלא הותיר כוח קטן כהגנה מפני הצבא של קרטרוס, ויחד עם שאר הכוח תקף את צבאו של אלכסנדר. אלכסנדר ניצל היטב את יתרונו בפרשים, והצליח לגרום למנוסתם של הפרשים ההודים. כשראה זאת פורוס, שיגר לקרב את פילי המלחמה שלו. אלכסנדר הסיג לאחור את הפרשים, והטיל למערכה את הפלנקס שלו. המוקדונים שהשתמשו בחניתות ארוכות מאוד שנקראו סריסות, כיתרו מכל עבר את הפילים כבדי התנועה ודקרו אותם. הפילים השתוללו, רומסים אויבים וידידים כאחד, המוקדונים כיתרו את חיל הרגלים ההודי עד שזה פתח במנוסה. למרות שאלכסנדר סבל אבדות כבדות, הרי שהקרב נחשב לאחד ההישגים המרשימים שלו.
למרות התפרקות המערך ההודי ומנוסת חייליו נשאר פורוס להילחם על גבי הפיל שלו. פלוטרכוס כותב שהפיל שעליו רכב פורוס היה הפיל הגדול ביותר מבין הפילים בצבא ההודי. פורוס ניסה למנוע מחייליו לברוח והמשיך ליידות כידונים בחיילים המוקדונים שסביבו. הוא נפצע תשע פעמים ורק כאשר איבד דם רב ונחלש מכדי להרים את ידיו ולהחזיק בנשק, הפסיק להילחם. על פי דיודורוס אלכסנדר הורה לקשתים שלו לרכז את כוח האש שלהם בפורוס וכך הביאו לפציעותיו המרובות ולניטרולו.
התיאור של קורטיוס הוא הדרמטי מכולם. הוא מספר שהפיל של פורוס, שלא נפצע בקרב, המשיך להסתער קדימה ורק כאשר רוכב הפיל שם לב שהמלך התעלף בשל אובדן דם רב הוא הפנה את הפיל לברוח משדה הקרב. כאשר אחיו של המלך טאכסילס נשלח אל פורוס לשכנע אותו להיכנע, ענה לו פורוס: "אני מזהה את האח של טאכסילס, בוגד בממלכתו ובארצו!" והשליך עליו את הכידון האחרון שנותר לו והרגו. פורוס המשיך בנסיגתו עד אשר הפיל שלו גם הותש מרוב פציעות. בשלב הזה פורוס ארגן את חיילי הרגלים ההודים הנסוגים להתנגדות לצבא המוקדוני, אך המוקדונים הצליחו לכתר את ההודים והחלו טובחים בהם. פורוס שוב איבד את ההכרה והחל להחליק מהפיל שלו, הרוכב של הפיל חשב שפורוס יורד ממנו בצורה רגילה ולכן הורה לפיל לכרוע ברך. שאר פילי המלחמה שהיו מאומנים נהגו כמו הפיל של פורוס וכרעו ברך גם כן, דבר שהוביל לכניעה של הכוח ההודי. אלכסנדר, שחשב שפורוס מת, הורה לחייליו להסיר מפורוס את שריונו, אך משהתקרבו המוקדונים לפורוס החל הפיל שלו לגונן עליו. הפיל תקף את החיילים המוקדונים וניסה להרים את פורוס ולהניחו על גבו. החיילים המוקדונים תקפו את הפיל עם הסריסות שלהן, הרגו אותו והניחו את פורוס בכרכרה. רק אז שם לב אלכסנדר שפורוס עדיין חי. אלכסנדר פנה לפורוס: "איזה רעיון שטותי הדריך אותך, אתה שידעת על גודל הישגיי, לנסות את מזלך נגדי כשטאכסילס כבר שימש דוגמה לסובלנות שאני מפגין כלפי אלה שנכנעים, דוגמה כה קרובה אליך?". פורוס השיב לו "מאחר ששאלת, אענה לשאלתך בכנות. לא חשבתי שיש מישהו חזק ממני. אמנם ידעתי את כוחי אבל עדיין לא העמדתי את כוחך במבחן וכעת תוצאות הקרב מוכיחות שאתה חזק ממני. אבל להיות שני לך מסב לי שביעות רצון לא קטנה". אריאנוס מוסיף על דו השיח בין שני המלכים: אלכסנדר שאל את פורוס המובס כיצד הוא רוצה שינהגו בו, ופורוס ענה: "נהג בי אלכסנדר כמו שנוהגים במלך". קרוב לוודאי שהדיאלוג המתואר כאן לא קרה בדיוק באותה צורה, אך סביר להניח שדו-שיח כלשהו כן התנהל בין שני המלכים ושכן שררה הערכה הדדית ביניהם לאור התנהגותו של אלכסנדר לפורוס אחרי הקרב.
יוסטינוס לעומת זאת מספר שפורוס היה כה מוכה צער מהפסדו, עד כדי כך שכאשר נלקח בשבי והותר לו לחיות, הוא סירב לאכול או לתת לשוביו לחבוש את פצעיו. רק אחרי מאמצים רבים הצליחו המוקדונים לשכנע אותו להמשיך לחיות. לפי ה"אלכסנדר רומאנס" נהלו אלכסדר ופורוס דו-קרב. המלך ההודי נהנה מיתרון פיזי מובהק, אך העימות הסתיים בניצחונו של המלך המקדוני באמצעות תחבולה. סיפור זה, שניתן לראות קווים מקבילים בינו לבין סיפור דוד וגוליית, מבוסס על עובדה היסטורית (הפרשי הגובה בין שני המלכים), אך נעדר אמינות היסטורית מכל בחינה אחרת.
אלכסנדר התרשם מאוד מגבורתו של פורוס ומהעובדה שבחר להישאר בשדה הקרב והמשיך להילחם עד הסוף, זאת בניגוד למלך פרס דריווש השלישי שבשני הקרבות שלו מול אלכסנדר נמלט משדה הקרב. הוא הפך את פורוס לבעל בריתו, השאיר אותו על כסאו ואף הרחיב את שטחי ממלכתו, לאחר שהאחרון קיבל את מרותו. בכך שמר אלכסנדר על מאזן הכוחות בין שני המלכים היריבים, פורוס וטאכסילס. אלכסנדר קיבל מידע מפורוס על הממלכות ששכנו מעברו השני של נהר הגנגאס, אולם החיילים העייפים של אלכסנדר התמרדו, ובלית ברירה נאלץ אלכסנדר לסגת מהודו. פורוס נזכר שוב לאחר מותו של אלכסנדר, כאשר הדיאדוכים קבעו במסגרת הסכמי בבל, שהוא יהיה מגן הגבול המזרחי של הודו תחת פיקודו של הסטראפ פאתון. ההחלטה אושררה בהסכם טריפרדיסוס. הוא נרצח מאוחר יותר בתאריך לא ברור, בידי אחד הדיאדוכים. בנו ניסה לשמור על תפקידו, אולם מת בקרב גביינה. מותם של השניים, כמו גם חילופי השלטון הרבים שידע האזור בשנים הקרובות, אפשרו לצ'נדרגופטה מאוריה, מלך מגאדה, להשתלט על הודו כולה, ולהקים את האימפריה המאורית.
המרשל הרוסי המפורסם גאורגי ז'וקוב טען ש"לטעון שאלכסנדר ניצח בהודו רק כי הגיע עד הידספס, זה כמו לטעון שהיטלר ניצח ברוסיה רק כי הגיע עד סטלינגרד". ז'וקוב טען בכמה ממאמריו, שלמעשה אלכסנדר נחל תבוסה בקרב, וזו הסיבה האמיתית לכך שנאלץ לסגת, אולם מקורות פרו-יווניים טשטשו את התבוסה והפכו אותה לניצחון פירוס. דעה זו אינה מקובלת כיום במחקר, אם כי חוקרים מזרחיים שונים מאמצים אותה. בשנת 1960 טען היסטוריון הודי בשם בודהה פרקש טענה דומה בהסתמכו על רמזים מן האפוס הפרסי הקדום שאהנאמה. לטענת פרקש, אלכסנדר הוא זה שהובס בידי פורוס, ואולץ להעניק לו שטחים מכיבושיו בהודו. דעה זו ממשיכה להיות מקובלת במספר אוניברסיטאות בפקיסטן המודרנית.
בן חנניה
{{פירושונים|* בן חנניה (כתב עת) – כתב עת לחכמת ישראל בהונגריה, בעריכת לאופולד לעף.
אישים:
ראו גם
}}
גבי עמרני
גבריאל (גבי) עמרני (נולד ב-22 באוקטובר 1934) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי. חתן פרס אופיר על מפעל חיים לשנת 2000.
ביוגרפיה
נולד בשם גבריאל מיכאל רפאל עמרני בשכונת נחלאות שבירושלים כבן זקונים להורים יוצאי תימן. בנעוריו למד בבית הספר אליאנס בירושלים ובגיל 15 הצטרף לגרעין של השומר הצעיר ועבר איתו לקיבוץ בית אלפא.
אחרי שגויס לנח"ל ביחד עם הגרעין שלו, עמרני נמנה בראשית שנות החמישים עם המחזור השני של להקת הנח"ל, יחד עם חיים טופול ואורי זוהר, והיה הסולן בשיר "הוא לא ידע את שמה". אחרי השחרור מצה"ל עבר לקיבוץ יקום והתחיל לעבוד עם להקת הקיבוץ הארצי. לאחר מכן התיישב בתל אביב בכרם התימנים, היה חבר בלהקת המחול "ענבל" וזמר הלהקה הישראלית "בצל ירוק" שהתפרקה בשנת 1961.
עמרני נשוי לוורדה ואב לארבע בנות. גיסתו היא השחקנית אסי לוי. מתגורר ברמת גן.
בתיאטרון
בשנת 1962 למד בארצות הברית בניו יורק בסטודיו למשחק ודרמה של הרברט ברגהוף ואוטה האגן ובשנת 1966 סיים את לימודיו ושב לישראל.