cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רפואה מונעת
שנויים במחלוקת
ברפואה המונעת לרוב מטפלים באנשים בריאים שאינם סובלים ממחלות. בעקבות זאת הכלל קודם אל תזיק, ברפואה, חל בצורה ברורה יותר מבתחומים רפואיים אחרים. כל המלצה מניעתית נוגעת למיליוני מטופלים, התועלת תהיה רק לבודדים, ולפעמים עלול להיגרם סיבוך נדיר. לכן יש להוכיח שהתועלת רבה מהנזק. ככלל המלצות ברפואה מניעתית צריכות להיות מוכחות כמועילות בעזרת מחקר שהוא מבוסס ראיות (Evidence Based). ארגונים שונים ממליצים על פעילות בתחום הרפואה המניעתית אשר לא תמיד נתמכות על ידי נתונים. לכן ניתן למצוא נושאים שיש סביבם מחלוקת.
===דוגמאות===
ביהדות
בתורה מובא הציווי: וכן  וביארו חז"ל והמפרשים כי בפסוק זה נכללה אזהרה על שמירת הגוף והנפש כאחד.
כך כותב הרמב"ם לפני שפירט הנחיות לשמירת הבריאות:
וכך כתבו להלכה פוסקים רבים, כי חובה על האדם לשמור את גופו מסכנה ולהגן על בריאותו. לדוגמה, לפי ההלכה, חל איסור על עישון סיגריות.
ז'רום לאלנד
ז'וזף ז'רום לפרנסואה דה לאלנד (בצרפתית: Joseph Jérôme Lefrançois de Lalande; 11 ביולי 1732 - 4 באפריל 1807) היה אסטרונום צרפתי.
קורות חייו
לאלנד נולד בשנת 1732 בבורק-אן-ברס, לאב שניהל מחסן טבק. הוא למד בבית ספר ישועי בבורק-אן-ברס ולאחר מכן בעיר ליון, ועם סיום בית הספר נשלח לפריז כדי ללמוד משפטים.
בעקבות היכרות עם ז'וזף דליל, הוא החל להתעניין באסטרונומיה והלך להרצאות של דליל ושל פייר שארל לה-מונייה בקולז' רויאל (כיום קולז' דה פראנס). עם סיום לימודיו התכוון לחזור לעירו כדי לעבוד כעורך דין, אך התבקש על ידי לה-מונייה לנסוע לברלין על מנת לערוך תצפיות בירח, במקביל לתצפיות שערך באותו הזמן ניקולא לואי דה לאקאי מכף התקווה הטובה, ועל ידי מדידת ההיסט לחשב במדויק את מרחקו של הירח מכדור הארץ. בזמן ביצוע התצפיות בשנים 1751 ו-1752 הוא למד מתמטיקה אצל לאונרד אוילר והתקבל כחבר באקדמיה למדעים של ברלין. הוא חזר לפריז ב-1753 וצפה בשנה זו במעבר כוכב חמה על פני השמש והחל משנת 1954 ערך תצפיות מהכיפה של ארמון לוקסמבורג.
הוא התקבל כאסטרונום חבר באקדמיה הצרפתית למדעים, והחל משנת 1762 החליף את דליל כמרצה הראשי לאסטרונומיה בקולז' רויאל. עם תלמידיו נמנו פייר מאשן וג'וזפה פיאצי. לאחר איסוף הנתונים מהתצפיות במעברי נוגה על פני השמש בשנים 1761 ו-1769, פרסם לאלנד את סיכומי התצפיות ואת מסקנתו לפיה גודלה של יחידה אסטרונומית הוא כ-153 מיליון קילומטרים, התוצאה המדויקת ביותר לאותו זמן.
בשנת 1770 הצטרף לבונים החופשיים וייסד בפריז לשכה של המסדר שנקראה "תשע האחיות" (Les Neuf Sœurs) ובה היו חברים מאוחר יותר וולטר ובנג'מין פרנקלין. בשנת 1801 ייסד את פרס לאלנד עבור תגליות אסטרונומיות, שבו זכו לאורך השנים אסטרונומים מפורסמים רבים.
לאלנד לא התחתן מעולם, אולם הוא אימץ את אחיינו, מישל לפרנסואה לאלנד, שהיה בבגרותו עוזרו ולאחר מכן האסטרונום הראשי של האקול מיליטר, וכן הייתה לו בת מחוץ לנישואין.
עבודתו
לאלנד נודע הן בזכות התצפיות שביצע בעצמו בירח, בכוכבי הלכת ובכוכבים והן בזכות הניתוחים שביצע בנתונים מתצפיות של בני דורו. תרומותיו הבולטות היו סיועו בחישוב המרחקים בין הגופים השונים במערכת השמש ובפרט המרחקים אל הירח ואל השמש. יחד עם עמיתתו ניקול-ריין לפוט, הוא חישב במדויק, יחד עם ניקול-ריין לפו, שהייתה עוזרתו במשך חמש עשרה שנה, את מסלולו של שביט האלי ושיפר את הדיוק של חיזוי מסלולי כוכבי הלכת. הוא יצר קטלוג של 50,000 כוכבים עם בהירות נראית גדולה מדרגה 9 והמציא את שיטת סימון הכוכבים שנקראת ציון פלמסטיד. אחד הכוכבים שלאלנד כלל בקטלוג אחרי שצפה בו פעמים ב-8 וב-10 במאי 1795, היה למעשה נפטון, אך לאלנד לא זיהה שמדובר בכוכב לכת וייחס את השינוי הקטן במיקום הכוכב לשגיאת מדידה.
שלטון בנג'מין
שלטון בנג'מין (באנגלית: Shelton Benjamin;נולד ב-9 ביולי 1975) הוא מתאבק אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית הדגל Raw.
ז'רום לאלנד
קישורים חיצוניים
of Mathematics archive, School of Mathematics and Statistics University of St Andrews, Scotland
שלטון בנג'מין
תחילת הקריירה
בנג'מין נולד בקרוליינה הדרומית. החל להתאמן עוד בילדותו ולאחר שנים רבות קיבל הצעה להצטרף לליגה שולית בחסות ה-WWE ודמותו שולבה מיד בעלילות הראשיות של הליגה הקטנה. הצלחת דמותו של בנג'מין בליגה הקטנה משכה את תשומת לבם של מנהלי ארגון הגג ובנג'מין קיבל תפקיד ב-WWE.
SmackDown
בנג'מין ערך את הופעת הבכורה של דמותו בתוכנית SmackDown ב-26 בדצמבר 2002. הוא צוות לדמות הוותיקה קורט אנגל ולדמות החדשה צ'ארלי האס והשלושה נקראו "צוות אנגל". דמותו של שלטון השתלבה היטב בעלילות הרגילות בליגת ה-WWE, שכללו ריבים ועימותים רבים בין המתאבקים השונים כהרגלן. דמותו הייתה הפופולרית ביותר וזכתה פעמים רבות בתארים השונים שהעלילה הציעה.
המעבר ל-ECW, RAW ו-SmackDown
בתחילת 2004 בנג'מין עבר לתוכנית המקבילה RAW. דמותו של בנג'מין הפכה להיות עצמאית וללא שותפים. דמותו הוגדרה כ"טובה" ובקרבות המבוימים ניצחונותיו היו תמיד "נקיים" ולפי החוקים. הפופולריות שלו המשיכה להשתלם ובנג'מין שולב במספר עלילות, אך נאלץ לקחת חופשה לאחר ששבר את ידו שלא לפי העלילה ובאופן בלתי מתוכנן.
בנג'מין חזר להופיע ב-13 בספטמבר באותה שנה והמשיך ליהנות מהפופולריות הגואה של דמותו, אשר הוצבה למול דמויות פופולריות רבות ובאירועים עתירי רייטינג, אך זאת דעכה לבסוף והתבטאה בהפסדים רבים במסגרת עלילותיו.
דמותו של בנג'מין חזרה לרמת הפופולריות הרבה שלה רק לאחר שהפכה לדמות "רעה". במסגרת שינוי תדמית זה הוצגה דמותה של אימו של בנג'מין (אשר שוחקה על ידי המתאבקת תיאה וידל) אשר עזרה לו לנצח בקרבות. הגימיק הלא שגרתי הביא את אהדת הקהל חזרה למתאבק הצעיר ועלילתו הלכה ונסתבכה עם פיתולים רבים, בכללם ריבים ממושכים עם דמותו של ריק פלייר. גימיק האם המגוננת נאלץ להזנח לבסוף לאחר שוידל לקתה בלבה, אך דמותו המשיכה בקו העלילה ה"רע" והפכה לבעלת אישיות גאוותנית. בשנת 2008 עבר שלטון לתוכנית ECW. לאחר מכן עבר בחזרה לתוכנית סמאקדאון. לאחר המעבר לסמאקדאון, בנג'מין שוחרר מה-WWE ב-22 באפריל 2010 ועבר לארגון ה-ROH ביחד עם שותפו בעבר, צ'ארלי האס.
השמועות על חזרה ל-WWE
ב-9 באוגוסט באחד הפרקים של סמאקדאון הוכרז על כך שבקרוב שלטון בנג'מין יחזור לסמאקדאון, אך מאוחר יותר ב-19 באוגוסט בנג'מין פרסם בחשבון הטוויטר שלו שכרגע לא יחזור לWWE מכיוון שהוא צריך לעבור ניתוח בכתף.
הבורג'ס
הבורג'ס (באנגלית: The Borgias; "בני בורג'ה") היא סדרת טלוויזיה קנדית-הונגרית-אירית מסוגת דרמה היסטורית, שנוצרה על ידי ניל ג'ורדן.
רקע כללי
העלילה מספרת על בית בורג'ה, משפחת האפיפיור אלכסנדר השישי באיטליה של המאה ה-16. הסדרה עלתה לאוויר ב-3 באפריל 2011 ברשת השידור הקנדית בראבו וברשת השידור האמריקאית שואוטיים. הדמות הבולטת בסדרה היא דמותו של האפיפיור אלכסנדר השישי בכיכובו של ג'רמי איירונס. הסדרה החלה את שידוריה בישראל ב-24 באפריל 2011 בערוץ HOT3 בכבלים וב-HOT VOD. ב-8 באפריל 2012 החלה רשת שואוטיים בשידור העונה השנייה וביוני היא שודרה בישראל, בערוץ HOT3. ישנה גרסה אירופאית המשודרת ברשת הלוויין-יס תחת השם "שושלת בורגס". ב-4 במאי 2012 הודיעה שואוטיים שמתכוננת עונה שלישית בת עשרה פרקים. בתום העונה השלישית בוטלה הסדרה.
עונה 1
פרקים 1–9 (9 פרקים). החלה ב-3 באפריל 2011 והסתיימה ב-22 במאי 2011.
לאחר מותו של האפיפיור אינוקנטיוס השמיני, הקרדינל רודריגו בורג'ה משחד קרדינלים אחרים בעזרת בניו על מנת שיצביעו בעדו בבחירת האפיפיור החדש. התוכנית מצליחה והוא נבחר כאפיפיור אלכסנדר השישי. שני קרדינלים אחרים, אורסיני ודלה רוברה, חושדים במעשיו ומתחילים לרקום תוכניות נגדו. הקרדינל אורסיני עורך סעודה עבור האפיפיור ושאר הקרדינלים. במהלך הסעודה צ'זארה, בנו של האפיפיור החדש, מגלה כי מתכננים להרעיל את אביו ובתגובה הוא משחד את המתנקש, מיקלטו, שיעבוד מעתה במשפחתו ומרעיל את אורסיני. מיקלטו מתחיל לרגל אחר דלה רוברה וחושף בפני צ'זרה כי מתכננים להדיח את אביו מתפקידו על ידי חשיפת מעשי הניאוף שלו עם ג'וליה פארנזה, אותה הוא משכן בארמונו של אורסיני. ג'וליה ולוקרציה, בתו של רודריגו, מתיידדות. רודריגו מבטיח את מעמדו כאפיפיור בכך שהוא ממנה 13 קרדינלים חדשים ובתוכם גם בנו צ'זארה. בידי משפחת בורג'יה מופקד נסיך עותמאני כבן חסות ורודריגו שמעוניין לחתן את ביתו, לוקריציה, מצווה להרוג את הנסיך כדי שנכסיו ישמשו כנדוניה. דלה רוברה יוצא לחיפוש ברחבי איטליה אחר בן ברית. רודריגו אוסר על ונוצה, בגלל עברה כזונת צמרת, להגיע לחתונת ביתה היחידה אך צ'זארה מביא את אמו למסיבה לאחר החתונה למרות האיסור. לוקרציה נישאת לג'ובאני ספורצה, דוכס מילאנו, על מנת להבטיח יתרון פוליטי לאביה. לאחר החתונה ספורצה אונס אותה וממרר את חייה.
צ'זארה מתאהב באישה נשואה, אורסולה בונדיאו, ורוצח את בעלה. לוקרציה מתאהבת בנער החווה, פאולו, ושוכבת איתו. רודריגו, הנחוש להרחיב את גבולות קשריו, מחליט לשדך בין בנו הקטן ג'ופרה בן השלוש עשרה לבין סנצ'יה בתו הממזרה של מלך נאפולי, במקביל חואן בנו האחר של רודריגו מנהל איתה רומן. דלה רוברה כורת ברית עם מלך צרפת שמתחיל בפלישה הרסנית לאיטליה. לאחר מות בעלה אורסולה נעשית נזירה ובכך מסיימת את יחסיה עם צ'זארה. למרות נישואי ילדיו למשפחות שונות ברחבי איטליה, האפיפיור מתקשה למצוא בני ברית שיסייעו לו למנוע את הגעת הכוחות הצרפתיים לרומא ובכך להדיחו מתפקידו. ג'וליה מגיעה לבקר את לוקרציה בבית ספורצה ומגלה שהיא בהריון והשתיים בורחות לרומא במהלך הלילה אך נתפסות כבנות ערובה של הצבא הצרפתי ולוקרציה מתחבבת על המלך שארל. כמוצא אחרון חואן והצבא הרומאי יוצאים להגן על העיר אך מגלים שהצבא הצרפתי חזק הרבה יותר. הצבא הרומאי נסוג בזמן שרוב תושבי רומא בורחים מהעיר. לאחר התערבותה של לוקרציה מצליחים רודריגו ושארל להגיע להסכם והצבא הצרפתי עובר ברומא ללא קרב כאשר יעדו הוא נאפולי. לוקרציה מספרת לצ'זארה על הריונה מפאולו והוא משכן אותה במנזר יחד עם אורסולה. הצבא הצרפתי דורש מצ'זארה להתלוות אליו לנאפולי כבן ערובה אך הוא נמלט על מנת לדאוג לביטול נישואיה של לוקרציה וביצוע השפלה פומבית ללורד ספורצה. בסוף העונה לוקרציה יולדת את בנה הבכור.
עונה 2
פרקים 10–19 (10 פרקים). החלה ב-8 באפריל 2012 והסתיימה ב-17 ביוני 2012.
עונה 3
פרקים 20–29 (10 פרקים). החלה ב-14 באפריל 2013 והסתיימה ב-16 ביוני 2013.
שרה בון
שרה בון (נולדה בשם שרה מרשל; באנגלית: Sarah Boone) הייתה ממציאה אפרו-אמריקאית, שבשנת 1892 רשמה פטנט על קרש גיהוץ משופר, אשר איפשר גיהוץ קל ואפקטיבי יותר של בגדי נשים. ב־26 באפריל 1892 היא רשמה על שמה פטנט אמריקאי מספר 473,653 על שיפור קרש הגיהוץ.
בון נחשבת לאחת הנשים האפרו-אמריקאית הראשונות שרשמו על שמן פטנט, זה קרה רק 8 שנים אחרי ג'ודי ריד שנחשבת לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שעל שמה נרשם פטנט. יחד עם מרים בנג'מין, אלן אגלין ושרה גוד, הייתה בון אחת מארבע הממציאות האפרו-אמריקאיות היחידות שפיתחו המצאות חדשות המיועדות לעבודות הבית בתקופה של מאחרי מלחמת האזרחים האמריקנית ועד סוף המאה ה-19. בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים בארצות הברית האפשרויות שעמדו בפני נשים אפרו-אמריקאיות היו כל כך מצומצמות שההשגים האילו הם לא דבר של מה בכך.
ביוגרפיה
יש תיעוד שאמה שרה מרשל שמה גם כן, חיה בשנים 1793–1868 והייתה שפחה בבית של משפחה לבנה, עסקה ככל הנראה בתפירה ותיקון של בגדי המשפחה ובגדי העבדים. סביר ששרה למדה את עבודת התפירה ועיצוב הבגדים בבית המשפחה הלבנה בילדותה. שמו של אביה היה ג'יימס מרשל והוא היה עבד גם כן בבית אותה משפחה. ב־25 בנובמבר 1847 בגיל 15 היא נישאה לג'יימס בון שהיה אפרו-אמריקאי חופשי, הנישואין העניקו לה ולאמא שחרור מהעבדות. קיים תעוד לנישואין בעירה ניו ברן, צפון קרוליינה. הזוג, יחד עם אמה האלמנה עזבו את צפון קרוליינה ועברו צפונה לניו הייבן, קונטיקט, עוד לפני מלחמת האזרחים. שם הם גרו בשכונה של שחורים,
היא עבדה כתופרת ומעצבת בגדים. בעלה עבד כבנאי של לבנים עד מותו בשנת 1870. היו להם שמונה ילדים. לה ולבעלה היה מספיק כסף על מנת לרכוש בית. בתקופה הזו נהגה שרה ללכת לכנסייה, וכן למדה קרוא וכתוב. היא גרה בניו הייבן עד סוף חייה. כשהגישה את הפטנט שלה היא רשמה את ניו הייבן כביתה. קיים תיעוד של אחת משמונת ילדיהם של הזוג הנרייטה בון (1860-1934)
רקע
קרש הגיהוץ הראשון נרשם כפטנט בשנת 1858 ונכנס מאוד מהר לשימוש יומיומי בארצות הברית. לפני כן גיהוץ נעשה על שולחן מכוסה בד עבה או באמצעות לוח שתלוי על שני כיסאות. המגהצים בהם השתמשו חוממו בתנור, מגהץ חשמלי נרשם כפטנט ב־1880 אך החלו להשתמש בו בשימוש נפוץ רק במאה ה-20.
אנטוניו דלגאדו
אנטוניו רמון דלגאדו (באנגלית: Antonio Ramon Delgado; נולד ב-28 בינואר 1977) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כסגן מושלת ניו יורק. בשנים 2019–2022 כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-19 של מדינת ניו יורק. טרם כהונתו בבית הנבחרים, היה דלגאדו ראפר ומשפטן. בראשית מאי 2022 הכריזה מושלת ניו יורק קת'י הוקול כי תמנה את דלאגו לסגנה, והוא נכנס לתפקידו ב-25 במאי 2022.
שרה בון
הפטנט
בון הגישה את הפטנט שלה ב־23 ביולי 1891. הפטנט שלה פורסם תשעה חודשים לאחר מכן ב־26 באפריל 1892. הפטנט נרשם במספר 473,653.
אנטוניו דלגאדו
ביוגרפיה
דלגאדו נולד בראשית שנת 1977 בעיר סקנקטדי שבמדינת ניו יורק, בנם של טוני דלגאדו ות'למה פ. היל. מוצאו אפרו-אמריקאי והיספני. הוא למד בבית הספר התיכון נוטרדאם-גיבונס בישופ שבסקנקטדי ואף שיחק בנבחרת הכדורסל של התיכון. הוא נרשם לאוניברסיטת קולגייט השוכנת בעיירה המילטון והוסיף לשחק בנבחרת הכדורסל לגברים של האוניברסיטה לצד אדונל פויל, לימים כדורסלן בקבוצת גולדן סטייט ווריורס. ב-1996 שיחק בטורניר התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי שנערך באינדיאנפוליס, אינדיאנה. דלגאדו סיים את לימודיו באוניברסיטת קולגייט ב-1999, ושנתיים לאחר מכן ב-2001 זכה במלגת רודס והחל את לימודי בקווינס קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד. ובהמשך סיים לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר הרווארד למשפטים.
שרה בון
הפטנט
בון רשמה את הפטנט שלה כקרש גיהוץ משודרג שאמור להקל על גיהוץ של שרוולים, בעיקר בבגדי נשים. היא ציינה כי קרש הגיהוץ שלה יהיה מתאים גם לגיהוץ תפר המותניים. קרש הגיהוץ של בון תוכנן על מנת לשפר את איכות הגיהוץ של שרוולים וגוף הבגד, בעיקר של בגדי נשים. הפטנט התבסס על קרש הגיהוץ הקיים, הוא עיגל את הקצוות של הקרש והפך אותו לצר יותר מה שאיפשר להכניס לתוכו את השרוול. קרש הגיהוץ היה מאוד צר, מעוקל ועשוי מעץ, הצורה והמבנה שלו אפשרו לגהץ את שני צדי השרוול בבת אחת. בפטנט נרמזת אופציה בה ניתן לשנות את קרש הגיהוץ במקצת ככה שיתאים גם לשרוולי גברים. קרש הגיהוץ יכול להסתובב ככה שניתן לגהץ צד אחד של השרוול ואז את הצד השני בלי להזיז את הבגד.
אנטוניו דלגאדו
ביוגרפיה
אחרי תום לימודיו הגבוהים, עבר דלגאדו ללוס אנג'לס ב-2005 והתמקצע בתעשיית המוזיקה. ב-2007 הוציא דלגאדו אלבום מוזיקה מתחום הראפ תחת שם הבמה "AD the Voice". לאחר מכן עבד כליטיגטור במשרד עורכי הדין "אקין גאמפ" שבניו יורק. במהלך בחירות 2018 בארצות הברית התמודד דלגאדו לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחזז הקונגרס ה-19 של מדינת ניו יורק.
שרה בון
מותה
בון נפטרה ב־29 באוקטובר 1904, היא קבורה בחלקת המשפחה בבית הקברות אוורגרין, ניו הייבן, ארצות הברית.
אנטוניו דלגאדו
ביוגרפיה
בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית גבר דלגאדו על שישה מועמדים אחרים, ובבחירות הכלליות ניצב בפני חבר בית הנבחרים המכהן ג'ון פאסו, מועמד המפלגה הרפובליקנית.
במהלך מסע הבחירות מתח דלגאדו ביקורת על פאסו בשל דפוס הצבעותיו נגד חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. פאסו, לצד קרן המנהיגות של הקונגרס ו-וועדת הקונגרס הרפובליקנית הלאומית, תקף את קריירת העבר של דלגאדו בתחום הראפ באמתלה כי מילות שיריו שלו היו פוגעניות, גסות ומיזוגניות. העיתון הניו יורק טיימס גינה את ההתקפות הרפובליקניות של פאסו וכינה אותן "בריונות גזעית". ב-6 בנובמבר 2018 ניצח דלגאדו את פאסו בפער של 7,593 קולות. ב-9 בינואר 2019, עם התכנסות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, דלגאדו הושבע לתפקידו.
ב-3 במאי 2022, לאחר שסגן המושל בריאן בנג'מין נוכח הרשעתו בעבירות שוחד פדרליות, המושלת קת'י הוקול הכריזה כי בכוונתה למנות את דלגאדו לסגנה. דלגאדו נשבע אמונים לתפקידו בשלהי חודש מאי 2022. הוא מועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות לתפקיד סגן מושל ניו יורק בנובמבר 2022.
אספקת האנרגיה העולמית
אספקת האנרגיה העולמית מתייחסת לייצור העולמי של דלק וחשמל ולהובלה של אנרגיה. אספקת האנרגיה היא חלק חשוב בכלכלה העולמית, ולמעלה מ-10% מהתקציב העולמי מושקע בתחום האנרגיה.
80% מכל מקורות האנרגיה העולמית מבוססים על אנרגיית מאובנים. מחצית מאנרגיה זו מיוצרת על ידי סין, ארצות הברית והמדינות הערביות של המפרץ הפרסי (איחוד האמירויות הערביות). מדינות מפרץ זה ורוסיה מייצאות את רוב תוצריהן, בעיקר למדינות האיחוד האירופי ולסין בהן לא מיוצרת מספיק אנרגיה עבור כל המשתמשים. ייצור האנרגיה גדל ב-1% עד 2% בשנה, מלבד אנרגיה סולארית ואנרגיית רוח, שייצורן גדל ביותר מ-20% בכל שנה.
ערך זה מציג סקירה קצרה של אספקת האנרגיה וצריכתה במקומות שונים בעולם, כלולה נתונים סטטיסטיים של מדינות השולטות בתחום האנרגיה, ובמיוחד באנרגיית מאובנים, באנרגיה גרעינית ובאנרגיה מתחדשת. כמו כן, מובא בערך זה מידע על עיבוד האנרגיה המיוצרת, לדוגמה, נפט גולמי, כדי להפוך אותה למתאימה לצריכה עבור צרכנים מסוימים. שרשרת האספקה בין הייצור לצריכה מערבת המרות רבות, מסחר והובלה בין מדינות, דבר העלול להביא לאיבוד של רבע מהאנרגיה לפני שהיא נצרכת.
נוסף על כך, מובאים נתונים על המדינות והאזורים שבהם רוב האנרגיה נצרכת, במיוחד דלק וחשמל.
ארגונים כמו סוכנות האנרגיה הבינלאומית ומנהל המידע של מחלקת האנרגיה בארצות הברית אוספים, מנתחים ומדי פעם מפרסמים נתונים מקיפים על אנרגיה. נתונים אלה מוצגים ברשימת המדינות למטה.
הפליטה העולמית של פחמן דו-חמצני משריפת דלק היה 36 ג'יגטון ב-2021. בהתאם למדיניות האנרגיה הנוכחית של מדינות העולם, סוכנות האנרגיה הבינלאומית צופה שצריכת האנרגיה הבינלאומית ב-2040 תגדל ב-30% ושהמטרה העולמית, שהוצבה בהסכם פריז, לא תושג. [[קובץ:Different energy forms (PES).png|ממוזער| מקורות אנרגיה ראשונית מובלים על ידי מגזר אנרגיה ליצירת הובלת אנרגיה
יצור אנרגיה ראשונית
אנרגיה ראשונית נחשבת לשלב הראשון של האנרגיה, שבו היא נכנסת לשרשרת האספקה ועדיין לא עוברת עיבוד או תהליך מלאכותי. תהליך יצור האנרגיה מסווג לשלושה סוגי תהליכים: ליצור אנרגיה ראשונית יש חוקים שנועדו להקל על מדידות והשוואות בין סוגים שונים של אנרגיה. לפי חוקים אלו אורניום אינו נחשב כאנרגיה ראשונית אלה כמשאב טבעי של אנרגיה גרעינית ראשונית. בדומה לאורניום, גם מים שמסובבים טורבינות ליצור חשמל, אור השמש שפוגע בלוח סולרי ותנועת הרוח שמניעה טורבינות רוח לא נחשבים כאנרגיה ראשונית אלא כמשאבים לאנרגיה ראשונית.
הטבלה שלמטה מייצגת את היצור העולמי של האנרגיה הראשונית ואת המדינות/אזורים המייצרים את רובה (76%) נכון לשנת 2021. הכמויות בטבלה הן במיליוני טונות של שמן שמיוצר בשנה (1 Mtoe = 11.63 TWh, 1 TWh = 109 kWh). אנרגיה מתחדשת מתייחסת לביומסה יחד עם חום יחד עם ייצור אנרגיה חשמלית מתחדשת. אנרגיה גרעינית מתייחסת לאנרגיה חשמלית שאינה מתחדשת (ניתן ללחוץ על ראשי העמודות כדי לסדרן לפי סוג האנרגיה):
כיום
משנת 2010 עד שנת 2015 היצור העולמי גדל ב-8%.
חלק קטן מהאנרגיה המתכלה גדל הרבה יותר, לדוגמה אנרגיה סולרית.
מייצור לצריכה סופית
אנרגיה ראשונית מומרת בדרכים רבות לספקי אנרגיה, המכונה גם אנרגיה משנית. גנרטורים חשמליים מונעים על ידי:
בשנת 1954 החל ייצור חשמל על ידי פאנלים סולאריים שמחוברים לממיר מתח. בסביבות שנות ה-2000 הייצור ההמוני של הפאנלים הסולאריים הפך למשתלם כלכלית.
רוב האנרגיה העולמית מועברת על ידי כלי תחבורה גדולים, כגון ספינות תובלה, משאיות, רכבות משא ועוד.
32% מהאנרגיה העולמית משמשים להמרה והובלה, ו-6% עבור מוצרים שאינם אנרגיה כמו חומרי סיכה, אספלט ופטרוכימיה. 62% הנותרים משמשים עבור משתמשי הקצה.
כמויות גדולות של אנרגיה ראשונית והאנרגיה המומרת ממנה נסחרות בין מדינות, בערך 5350 Mtoe/a ברחבי העולם, בעיקר נפט וגז. הטבלה שלהלן מפרטת את כמויות ייצור האנרגיה במדינות המובילות בייצור אנרגיה בעולם. אנרגיה זו מופקת משמן (29%), פחם (27%), גז (24%), ביומסה (10%) וחשמל (10%). הכמויות מובאות ב-Mtoe/a והנתונים נכונים לשנת 2021.
צריכה סופית
להלן מוצגים נתוני הצריכה הגלובלית של אנרגיה על ידי משתמשי הקצה. אנרגיה זו מתקבלת מנפט (29%), פחם (27%), גז (24%), ביומסה (10%) וחשמל (10%). הטבלאות מציינות כמויות במיליוני טונות של נפט בשנה (1Mtoe = 11.63 TWh). הנתונים נכונים לשנת 2021.
צפי עד לשנת 2040
בהתבסס על מחקרים שנערכו במדינות שונות, סוכנות האנרגיה הבינלאומית צופה שצריכת האנרגיה העולמית תגדל ב-30% עד שנת 2040 כתוצאה מהפיכת הודו, דרום-מזרח אסיה וסין למדינות תעשייתיות. צריכת הגז הטבעי צפויה לגדול ב-45% והשימוש בפחם אינו צפוי לגדול.
יואב גינאי
יואב גינאי (נולד ב-27 במרץ 1959) הוא שדרן רדיו וטלוויזיה, פזמונאי, חוקר תרבות, מנחה, עורך ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בירושלים כבן למשפחה בת 15 דורות בעיר, למשפחה ששורשיה בגירוש ספרד. סבו של אביו, בן ציון גיני, היה מהנדס העיר הראשון של ירושלים ויפו. בילדותו השתתף ככתב וכשחקן בתוכניות הנוער של קול ישראל.
כנער וכחייל, ערך והגיש גינאי עשרות תוכניות רדיו, בהן: "חתול בשק", "רדיו עשרה", שבמסגרתה הכשיר בני נוער שרבים מהם הפכו בעתיד לאנשי תקשורת, "כל צבעי הרשת", "טיסה לילית" ו"הכל דיבורים".
גינאי הוא בוגר אוניברסיטת בר-אילן במדעי החברה ותקשורת. כמו כן, למד תקשורת באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1995, הקים יחד עם אשת הרדיו טל השילוני את תחנת הרדיו 88FM, אותה גם ניהל וערך מיום הקמתה ועד שנת 2007. במקביל, ייסד וניהל את דסק התרבות של רשת ב' (2001–2007).
ייסד וניהל את רשת 88FM ב"קול ישראל" (1995–2007). שימש כמנהל מחלקת התרבות והבידור בערוץ הראשון (2007–2012) וכמנהל חטיבת התוכניות בערוץ הראשון (2012–2017).
ערך והגיש את מגזין שישי בבוקר לתרבות ובידור, "מה יהיה" ברשת ב' (1989–2017). בפברואר 2018, עבר לשדר את התוכנית בגלי צה"ל.
משנת 2020, החל בגלי צה"ל בשידור הסדרה "תחנה בזמן", בה אירח עשרות מכוכבי התחנה לאורך 70 שנה וכן תוכניות לזכרם של מיכל ניב, אורי לוטן ואלי ישראלי.
טלוויזיה
לאורך השנים, גינאי ערך והנחה תוכניות רבות, בהן: "עד פופ", "בלה בלה", "יוצאים קבוע" ו"משב רוח". בשנים 2007–2017, שימש, לסירוגין, כראש משלחת ישראל לאירוויזיון.
לרגל ציון ארבעים שנה לטלוויזיה הישראלית, ערך והנחה את סדרת תוכניות הנוסטלגיה "ניקוי הראש הוא הכרחי". בין פרקי הסדרה, אשר שילבו קטעי ארכיון ממחלקת הבידור של הערוץ הראשון, לצד ראיונות שערך גינאי עם המשתתפים בהם, הופנה זרקור ל"תוכניות הבידור הגדולות", "הרגעים הגדולים של תוכניות הסטנד אפ", "הפקות הדרמה הגדולות", אהוד מנור, "הלהקות הצבאיות", "הפסטיבלים", "במזל כוכב" ו"ממזרח תזרח השמש" (ארבעים שנות זמר מזרחי).
כמנהל חטיבת התוכניות בערוץ הראשון, יזם את תוכנית הסאטירה "היהודים באים", הסדרה ההיסטורית לתולדות ארץ ישראל "והארץ הייתה תוהו ובוהו: תולדות ארץ ישראל", הסדרה התיעודית על תולדות הקולנוע הישראלי "חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי", "מקום בצמרת", סדרת הדרמה "משפחה טובה" ועוד.
בשנת 2020, החל בהפקת "שטח פרטי" - סדרת ראיונות רשת המתעדים משוררים ומוזיקאים, בהם: רועי חסן, ירון גוטפריד, דורית רביניאן, ניר ברעם, שלומי חתוכה, עמיקם קימלמן, סיון בסקין, רוני סומק, אסתר שמיר, טל ניצן, שחר-מריו מרדכי, ינעם ליף ועוד. באוקטובר 2022 לקח גינאי חלק בספיישל הטלוויזיוני "מחווה לדנה אינטרנשיונל", ששודר לרגל ציון 20 שנה לארגון הנוער הגאה (איגי) ולקריירה המוזיקלית של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל. הוא ביצע קטע קריינות לאלבום האולפן השישי של אינטרנשיונל יותר ויותר, כמו גם לשיר "ואחרי הכל".
"לגעת ברוח"
בתוכנית זו, שהחלה בערוץ 33 ושודרה במקביל בערוץ הראשון תיעד גינאי לאורך 15 שנים (2017-2002) ו - 250 תוכניות, אושיות מכלל תחומי התרבות והבידור בישראל, ביניהם: נתן יונתן, נחום היימן, אהוד מנור, חיים חפר, מנחם גולן, רבקה מיכאלי, צדי צרפתי, יהושע סובול, מאיר ויזלטיר, רוני סומק, יפה ירקוני, אורי אבנרי, עמוס קינן, דן אלמגור, עלי מוהר, חנה מרון, עוזי חיטמן, נורית הירש, רות סירקיס, יזהר אשדות, אמנון שמוש, אביהו מדינה, אורנה פורת, סנדרה שדה, יוסי גרבר, רבקה זוהר, ירדנה ארזי, עדנה לב, עדנה גורן, יורם טהרלב, חיים גורי, אילנית, דוד רובינגר, נעמי רגן, נתן זך, ג'ו עמר, חיים באר, זאב רווח, אסתרית בלצן, אבי טולדנו, חני נחמיאס, דני ליטני, ישראל יצחקי ועוד.
הסדרה נרכשה במלואה על ידי אוניברסיטת הרווארד.
הנחיה
גינאי הוא עורך, מרצה ומנחה של אירועי תרבות ומוזיקה רבים. בין המופעים הגדולים שהנחה: "היא כולה שיר אהבה" - מסע אל זמרות הנשמה הגדולות.
בשנת 2021, החל לערוך ולהנחות בתיאטרון הלאומי "הבימה" את סדרת המופעים "גיבורי תרבות" המוקדשת בכל פעם לאושיית תרבות ישראלית.
גינאי מתגורר בתל אביב. בשנת 2019, נבחר לדירקטוריון אקו"ם כנציג הכותבים בארגון.
יצירתו
במהלך השנים, כתב גינאי פזמונים רבים למיטב המבצעים, בהם: "דיווה" (השיר הזוכה בתחרות האירוויזיון, 1998), "לילה טוב אירופה", "פטה מורגנה" ו"נוסעת לפטרה" (דנה אינטרנשיונל), "אין מוצא" (אדם), "מרינה" (יזהר כהן), "כמו בהתחלה" (ירדנה ארזי), "כל נדרי", שירו האחרון של סשה ארגוב (יוספה דהרי, קובי רכט, עדנה גורן), "נדליק ביחד נר" (ייצג את ישראל באירוויזיון 2002), "מיסטר די ג'יי" ו"אהבה מעבר לפינה" (שרית חדד), "אני אקטוף לך" (יוסי אזולאי), "חשבתי שיהיה רומנטי" (אוהד חיטמן), "גיבור" (יהודה פוליקר והראל סקעת), "שלג בשרב" (שירי מימון), "גן הכוכבים" (בן סנוף), "קולות" (שוויקי), "הזמן המאושר" (יהודה פוליקר ושלומי שבת). שירו "כשהגברים רוקדים" נכתב עבור ירדנה ארזי ודנה אינטרנשיונל. כמו כן, כתב את "הודעה נמסרה למשפחה" לזכרו של, בנם של מיכל ודויד גרוסמן שנפל במלחמת לבנון השנייה. השיר הולחן על ידי יהודה פוליקר ובוצע על ידי ירדנה ארזי.
לציון 55 שנים למותו של אלי כהן, כתב יואב גינאי, יחד עם שאול דור, את השיר "אלי שלי". השיר הולחן על ידי דוד קריבושי ובוצע על ידי יהורם גאון.
בשנת 1998, ראה אור תקליטור אוסף ראשון משיריו בשם "היא כולה שיר אהבה".
בחודש יוני 2011, עלה בבכורה בפסטיבל ישראל המופע "עומדת ברוח", ערב מונולוגים מוזיקליים שכתב לשחקנית גילה אלמגור, עם לחנים של אוהד חיטמן.
בשנת 2016, ראה אור תקליטור האוסף הכפול "כמו שלג בשרב", המסכם שלושים שנות כתיבה, ובו שלושים ושניים משיריו הגדולים. האלבום כולל גם שיר בביצועו של גינאי, "גרסת כיסוי לאהבה".
ספריו
"חשבתי שיהיה רומנטי" (הוצאת הקיבוץ המאוחד), 2009. פזמונים שהולחנו לצד שירים אישיים שכתב לאורך השנים.
"סלפי זה כמו להתפלל לעצמך" (הוצאת הקיבוץ המאוחד), 2018. משפטים ואמרות שפר שפרסם בפייסבוק.
"גרסת כיסוי לאהבה" (הוצאה עצמית), 2023. מבחר טורים מחורזים שפרסם בעיתונות, שירים שחיבר על עניינים חברתיים, על המאבק הלהטב"י ובתחומי תרבות שונים וכן טקסטים לשירים פרי עטו שהולחנו לאמנים שונים.
עריכת אלבומים ואוספים
בשנת 1999, במסגרת חגיגות ה-90 לעיר תל אביב, ראה אור הספר "אהבה תל אביבית" - אנתולוגיה לשירי הזמר של העיר העברית הראשונה, אותה ערך יחד עם איציק יושע (הוצאת "מודן").
בשנת 2006, כשנה לאחר מותו של אהוד מנור, ראה אור האלבום "מילים אהוד מנור" בהוצאת "ידיעות אחרונות". האלבום, הכולל שירים ואיורים מעזבונו של המשורר, נערך על ידי גינאי ועפרה פוקס, אלמנתו של מנור.
ב-2008, ראה אור בעריכתו הפרויקט "הפסקול של המדינה" - מארז בן 10 תקליטורים המתעד 40 שנות יצירה ב.
ב-2017, ראה אור "קול ישראל מירושלים"- מארז בן 10 תקליטורים עם הקולות הגדולים שהוקלטו לאורך 80 שנות "קול ישראל", אותו ערך ביחד עם נאוה אחירון בודק.
פרסים והוקרה
בשנת 1998, הוענק לגינאי ולשותפו לכתיבה, צביקה פיק, פרס הוקרה מטעם אקו"ם, על זכייתם עם השיר "דיווה" באירוויזיון.
ב-2010, הוענק לגינאי פרס דירקטוריון אקו"ם, על תרומתו לתרבות ולמוזיקה בישראל ברדיו ובטלוויזיה במסגרת רשות השידור.
בשנת 2013, זכה בפרס אקו"ם לכותב השנה.
בינואר 2019, נערך לכבודו ערב הצדעה בתיאטרון צוותא בתל אביב, בו השתתפו עשרות אמנים, בהם: גילה אלמגור, שירי מימון, דנה אינטרנשיונל, זהבה בן, אילנית וסנדרה שדה.
באפריל 2023, נערך מופע מחווה לגינאי בעקבות יציאת ספרו "גרסת כיסוי לאהבה", במסגרת אירועי "ימי זמר" בחולון. בין המשתתפים היו גילה אלמגור ואוהד חיטמן.
לוויין תקשורת
לוויין תקשורת הוא לוויין מלאכותי המשמש למטרות תקשורת - כלומר, העברת אותות בין שתי נקודות על פני כדור הארץ. לוויין כזה מתפקד אפוא בדרך כלל כתחנת ממסר בחלל. בשמשו כתחנת ממסר, תפקידו לקלוט אותות שמשודרים אליו מנקודה אחת (או מספר נקודות) על פני כדור הארץ, ולשדר אותם בחזרה אל כדור הארץ, תוך כיסוי שטח מרוחק או גדול יותר, למוקדי קליטה המשרד לעליית הקליטה שונים במדינת ישראל.
הצורך בלוויני תקשורת התעורר באמצע המאה ה-20 עם העלייה בשכיחות מקלטי טלוויזיה בבתים פרטיים. עד לאותה תקופה מקלטי הרדיו היו אמצעי התקשורת הנפוץ לתקשורת המונים, ובו הועברו תוכניות בידור ומהדורות חדשות עיקריות. שידורי הרדיו בוצעו בתדר בינוני או נמוך. לעומתם, שידורי הטלוויזיה בוצעו בתדר גבוה יותר, בגלל הצורך להעביר מידע רב יותר (תמונה וקול). בעוד ששידורי הרדיו יכלו להסתמך על תכונת ההחזרה של שכבת היונוספירה כדי להפיץ עצמם לטווחים גדולים מאוד, הרי ששידורי הטלוויזיה לא הוחזרו כלפי כדור הארץ משכבה זו, בגלל התדר הגבוה שלהם, וחדרו דרכה בהמשיכם לחלל החיצון ולפיכך שידורי הטלוויזיה הוגבלו לטווחים קצרים בהרבה. כדי לתת מענה לבעיה זו פותחו לווייני התקשורת, המשמשים כמעיין 'מראות' קטנות בחלל, המחזירות לכיוון כדור הארץ את השידורים בתדר גבוה הבוקעים ממנו ואינם מוחזרים דרך שכבת היונוספירה. עם התקדמות הטכנולוגיה והמעבר הגובר לשיטות שידור ספרתי שבהן נעשה שימוש בתדרים גבוהים והולכים, הפכו לווייני התקשורת לנדבך מרכזי וחשוב במערך התקשורת הגלובאלי וכיום הם משמשים לא רק לתעבורת שידורי טלוויזיה אלא גם לתעבורת אינטרנט, טלפוניה וגם תחנות רדיו.
לווייני תקשורת אחרים נמצאים במסלול מולניה, במסלולים אליפטיים, או במסלולים נמוכים פולאריים, או לא פולאריים.
עם התפתחות הגלובליזציה, והדרישה לטלקומוניקציה, נעשים ניסיונות שונים להנגשת האינטרנט בכל נקודה על פני כדור הארץ. התפתחות והוזלת תחום הלוויינות הופכים תהליך זה לאפשרי, בין השאר על ידי פריסת מערכי לוויינים המספקים ערוצי תקשורת שונים.
שימושי לווייני תקשורת
לווייני התקשורת משמשים כיום במגוון רחב של שימושים שונים, ולהלן העיקריים שבהם:
שיגורים ראשונים
הלוויין הראשון ששוגר לחלל היה הלוויין הסובייטי ספוטניק 1 (בשנת 1957). הלוויין לא היה לוויין תקשורת במובן העכשווי של המילה, אולם הוא שידר סדרת אותות (צפצופים) בתדרים שונים, תוך שאינו מקבל כל מידע מן הקרקע, בעיקר כדי להדגים את יכולתה הטכנולוגית של ברית המועצות.
לוויין התקשורת האמריקאי הראשון, פרויקט SCORE, ראשי תיבות של Signal Communications Orbit Relay Equipment. לוויין זה שוגר ב-1958 והשתמש במכשיר הקלטה אנלוגי (בסלילים) כדי לאחסן ולשדר הלאה מסרים קוליים. הוא שימש להעברת ברכת חג המולד לעולם מפיו של נשיא ארצות הברית דאז דווייט אייזנהאואר.
בשנת 1960, שיגרה נאס"א את הלוויין Echo. הלוויין, בצורת בלון בקוטר 30 מטר עשוי מיריעת פוליאסטר דקה מצופה אלומיניום, שימש כממסר פסיבי - אותות שודרו מהקרקע, פגעו במשטח המחזיר של הלוויין, והוחזרו לתחנת קרקע אחרת.
הלוויין קורייר 1B (שנבנה בידי חברת פילקו) שוגר אף הוא ב-1960, והיה הלוויין הראשון בעל משחזר (Repeater) פעיל.
טלסטאר היה לוויין התקשורת הפעיל הראשון ששימש לתמסורת ישירה של שידורים. הוא היה שייך ל-AT&T כחלק מהסכם בינלאומי בין AT&T, מעבדות בל, נאס"א, משרד הדואר הבריטי ומשרד הדואר הצרפתי (PTT). מטרת השותפות הייתה לפתח לוויין תקשורת שישמש את כל השותפים. טלסטאר שוגר על ידי נאס"א מנמל החלל קייפ קנוורל ב-10 ביולי 1962, והיה לוויין התקשורת הראשון שנבנה במימון פרטי. טלסטאר נע במסלול אליפטי (השלים הקפה כל שעתיים ו-37 דקות) בזווית של 45° מעל קו המשווה.
הלוויין שקדם ללווייני התקשורת שהוצבו במסלול גאוסטציונרי הוא הלוויין Syncom 1 של חברת יוז איירקראפט ששוגר ב-26 ביולי 1963. סינקום 1 הסתובב סביב כדור הארץ אחת ליממה במהירות זוויתית קבועה, אך מכיוון שעדיין הייתה לו תנועה צפונה ודרומה, נדרש ציוד מיוחד כדי לעקוב אחריו.
לוויין תקשורת סובייטי ראשון "מולניה" שוגר בשנת 1965.
סינים הצטרפו לשימוש החלל לצורכי תקשרות בשנות ה-80 של המאה ה-20 עם תחילת שיגורי לווייני Chinasat.
מסלול גאוסטציונרי
לוויין במסלול גאוסטציונרי מקיף את כדור הארץ במסלול מעגלי, במישור קו המשווה בגובה שבו מהירותו הזוויתית שווה לזו של כדור הארץ עצמו, דהיינו - הקפה אחת סביב כדור הארץ ב-24 שעות בדיוק. לוויינים במסלול הגאוסטציונרי נקראים לוויינים גאוסטציונריים, ונראים כאילו הם נמצאים בנקודה קבועה מעל קו המשווה של כדור הארץ. המסלול הגאוסטציונרי שימושי ללווייני תקשורת משום שאנטנות קרקעיות, שחייבות להיות מכוונות לעבר הלוויין, יכולות לפעול באורח יעיל בלי שיהיה צורך בציוד יקר כדי לעקוב אחר תנועת הלוויין. בפרט ביישומים הדורשים מספר גדול של אנטנות קרקעיות (כמו אלה המשמשות yes הטלוויזיה בלוויין להפצת שידורי הטלוויזיה לבתים). החיסכון בציוד קרקעי יכול להצדיק את העלות הנוספת הכרוכה בהעלאת לוויין למסלול הגאוסטציונרי שהוא מסלול גבוה מאוד.
יתרונות לווייני התקשורת הגאוסטציונריים
הלוויין מכסה שליש מכדור הארץ כך שבאופן תאורטי שלושה לווייני תקשורת יכולים לכסות את כל כדור הארץ.
היסטוריה של הלוויינים הגאוסטציונריים
התפיסה של לווייני התקשורת הגאוסטציונריים הוצעה לראשונה על ידי ארתור סי. קלארק, בהתבסס על עבודתו של קונסטנטין ציולקובסקי ועל מאמר משנת 1929 של הרמן פוטוצ'ניק שעליו חתם בשם הרמן נורדונג. באוקטובר 1945 פרסם קלארק מאמר שכותרתו "ממסרים מחוץ לכדור הארץ" במגזין הבריטי "עולם האלחוט". המאמר תיאר את הבסיס לפיתוח לוויינים מלאכותיים במסלולים גיאוסטציונריים למטרת ממסור אותות רדיו. לפיכך נחשב קלארק ממציא לוויין התקשורת.
להלן נקודות ציון חשובות בהיסטוריה של לווייני התקשורת הגאוסטציונריים:
לווייני תקשורת נמוכי מסלול
מסלול נמוך הוא מסלול מעגלי בגובה של מעל 160 ק"מ מעל פני השטח של כדור הארץ. משך ההקפה הממוצע במסלול זה הוא כ-90 דקות. בשל מסלולם הנמוך, הקשר עם הלוויין הוא עד לטווח של אלף קילומטרים ולא מחצית מכדור הארץ לערך כמו בלווייני התקשורת הגאוסטציונריים. בנוסף, לוויינים במסלול ארץ נמוך משנים את מיקומם ביחס לתחנות הקרקע במהירות, כך שאפילו ליישומים מקומיים נדרשים לוויינים רבים כדי לשמור על תקשורת רציפה. ואולם, הצבת לווייני תקשורת במסלול נמוך היא זולה בהרבה מאשר לוויינים גאוסטציונריים, ובנוסף, בשל קרבתם לקרקע, לא נדרש אות חזק כדי לתקשר עימם לפיכך ישנה תחלופה בין מספר הלוויינים ועלותם. בנוסף, יש הבדלים גדולים בציוד שבתוך הלוויין ובציוד הקרקעי הנדרש לתמוך בשני סוגי הלוויינים.
קבוצת לוויינים הפועלת במתואם נקראת קונסטלציית לוויינים. שתי קונסטלציות כאלה שנועדו לשפר את קליטת הטלפוניה, במיוחד באזורים מרוחקים היו "אירידיום" ו"גלובל סטאר". במערכת "אירידיום" יש 66 לוויינים. בעבר תוכננה גם מערכת לוויינים נמוכי מסלול, המגובה בכספי היזם פול אלן, מבעלי מיקרוסופט, שהייתה אמורה להכיל עד 720 לוויינים אולם המיזם פשט את הרגל לפני שיגור הלוויין הראשון. לוויינים כאלה מסוגלים להציע כיסוי רציף ממסלול נמוך בזכות יכולתם לאגור מידע שהם קולטים כשהם חולפים מעל חלק אחד של כדור הארץ ומשדרים אותו כשהם נמצאים באזור אחר. כזה הוא הלוויין הקנדי "קסיופאה" של חברת "CASCADE", וO3b שהיא תשתית תמסורת לוויינית עבור אזרחי העולם שאין להם כיום נגישות לאינטרנט רחב-סרט.
אינטרנט ולוויינים
עם התפתחות הגלובליזציה, והדרישה לטלקומוניקציה, נעשים ניסיונות שונים להנגשת האינטרנט בכל נקודה על פני כדור הארץ. התפתחות והוזלת תחום הלוויינות הופכים תהליך זה לאפשרי. חברות שונות מנסות להניח את התשתית המתאימה חברות כמו Starlink בבעלותו של אילון מאסק ו-OneWeb בבעלותו של ריצ'רד ברנסון.
יוסף היינימן
חייו
יוסף היינימן בן יעקב נולד במינכן שבגרמניה בשנת תרע"ה (1915). התחנך בישיבות וקיבל את הסמכתו בישיבת מיר. בשנת 1939 היגר לבריטניה ושהה שם במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא שימש רב ומדריך לבני נוער שהובאו מגרמניה לבריטניה במסגרת הקינדר-טרנספורט ושוכנו ב-Whittingehame Farm School שבסקוטלנד, כשלב מכין לעלייה ולחיי חלוציות בארץ ישראל. היינימן הדריך במחנה, בחלק שהוקצה לברית חלוצים דתיים (בח"ד) של הציונות הדתית, והיה אחראי על כשרות המחנה והתפילה ובנוסף לימד עברית. מאוחר יותר הוא נשלח לנהל את העבודה במחנה הכשרה אחר של בח"ד, בעיר מנצ'סטר שבאנגליה. בתקופה זו למד לתואר שני באוניברסיטת מנצ'סטר, ועבודת הסיום שלו עסקה בחוקי ההלכה בקשר לעבודה יהודית בתקופת התנאים. על בסיס עבודה זו הופיע פרסומו הראשון (באנגלית): Torah and social order, אשר זכה לארבע מהדורות ולמספר הדפסות ובנוסף תורגם לצרפתית, הונגרית ורומנית. במהלך שהותו בבריטניה הפך היינימן לאחד ממנהיגי בח"ד (ברית חלוצים דתיים) והיה ממתווי דרכה האידאולוגית.
בשנת תש"ט עלה לישראל. בשנת תשכ"ב הגיש את עבודת הדוקטורט שלו, על מקורות התפילה בתקופת התנאים והאמוראים. בעבודה, שנחשבה למחקר פורץ דרך, הציג היינימן שיטה כמעט חדשה לניתוח הטקסטים של התפילה היהודית שלאחר המקרא. הוא החל ללמד תלמוד באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1962, בגיל מאוחר יחסית, עבר ללמד באוניברסיטה העברית. בין הקורסים שלימד היו קורסים על תפלות ישראל ותולדותיהן, על האגדה ועל מכילתא דר' ישמעאל בנוסף ובמקביל לימד מספר סמינרים באותם הנושאים, כגון על התרגומים הארץ-ישראליים לספר שמות, על האגדה ועל המדרש.
היינימן נפטר בירושלים ממחלת הסרטן בשנת 1978.
עבודתו ומחקריו
בהמשך, החל לחקור את הצד הצורני של התפילות ומקורן, וחיבר למעלה ממאה מאמרים בנושאים אלה. כמו כן, חיבר מספרים ערכים אנציקלופדיים בנושא התפילה באנציקלופדיה העברית.
הוא התפרסם בעיקר בשל ספרו על התפילה בתקופת התנאים והאמוראים; העריכה וההשלמות שהכין, יחד עם חוקרים אחרים, לספרו של יצחק משה אלבוגן, התפילה בישראל; ובשל מאמריו הרבים בתחום זה; כמו כן נודע במאמריו ומחקריו על האגדה, הדרשה והתרגומים.
ספרו "התפילה בתקופת התנאים והאמוראים"
בשנת תשכ"ב הגיש כאמור את עבודת הדוקטורט שלו, "על טיבה ותכונותיה של התפילה היהודית בתקופת המשנה והתלמוד, תוך תשומת לב מיוחדת לבחינה הספרותית-הצורנית." בשונה מהחוקרים שקדמו לו, העבודה עוסקת הן בתפילה בציבור והן בתפילה של הפרט. העבודה פורסמה כספר בשנת תשכ"ד, עודכנה בשנת תשכ"ו והודפסה פעמיים נוספות, וכן תורגמה לאנגלית. שני פרקים מתוך הספר פורסמו קודם לכן: הפרק הששי של הספר: "דפוסי פיוט מיסודו של בית המקדש" פורסם קודם לכן בשם "ההושענות – שרידים של דפוס פיוטי קדום" בכתב העת תרביץ; הפרק העשירי של הספר: "תפילות מיסודו של בית המדרש", פורסם תחילה באנגלית בשם "Prayers of Beth Midrash origin" בכתב העת: Journal of Semitic Studies.
המחקר נחשב כאמור לחדשני ופורץ דרך, בעיקר בשל הדרך שבה בחר היינימן לנתח את הטקסטים של התפילה היהודית שלאחר המקרא. במקום להשתמש באופן בלעדי בניתוח היסטורי-פילולוגי של נוסח התפילה כפי שהיה מקובל עד לזמנו, בחר היינימן בניתוח ספרותי-צורני. בדרך ניתוח זו עסקו החוקרים בחקר התפילות במקרא, אך לא בתקופת המשנה והתלמוד. יוצא הדופן היחיד היה ארתור שפנייר, במחקרים שפרסם בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים. אלא ששפנייר נרצח בשנת 1944 על ידי הנאצים, בטרם הצליח לפתח דרך זו. היינימן הכיר בשפנייר כמי שסלל ראשון את הדרך ושמחקריו שימשו יסוד חשוב למחקרו שלו, אולם הוא לא קיבל את דעותיו ומסקנותיו בשלמותן.
על בסיס עיון במקרא ובמקורות התלמוד והמדרש העוסקים בתפילה, השוואת נוסחים שונים של אותן ברכות, וניתוח סוגי התפילה השונים – הן הדפוסים הצורניים שבהם והן תפקידיהם – טען היינימן כי מלכתחילה לא היו לתפילות נוסח מקורי אחיד, שנקבע על ידי בית מדרש כלשהו, אלא הן היו "יצירות של העם", אשר "נתחברו בשעת מעשה, במקומות ובשעות שבהם התאספו להתפלל בבתי הכנסת ובבית המקדש בשעתו". היינימן טען כי הבדלי נוסחים שנמצאים בכתבי היד השונים, אינם בהכרח עדות לקדמותו של טקסט מסוים; למעשה, לא היה קיים מוסד רבני מרכזי אשר קבע את סדרי התפילה ונוסחיה, וכל מתפלל רשאי היה לומר את נוסחי הברכה האישיים שלו. תהליך ההאחדה של התפילות היה ארוך והדרגתי, ונסתיים בתקופת הגאונים, וגם אז נתגבשו שני נוסחים – נוסח בבל ונוסח ארץ ישראל.
החוקר אורי ארליך מציין כי "עמדה זו נתקבלה כיסוד מסד בחקר התפילה במשך עשרות שנים ובעקבותיה הוזנח במידה רבה חקר נוסחה הקודם של תפילת העמידה", אך בהמשך מוסיף כי "כנגד תפיסה זו יצא בעשור האחרון ע' פליישר בשני מאמרים וביסס תפיסה שונה בתכלית. לדעתו התפילה תוקנה באחת, כמהפכה בתולדות ישראל בעקבות החורבן. בבית הדין ביבנה תחת הנהגתו של רבן גמליאל תוקנה התפילה על מלא מרכיביה ונקבעה כחובה גמורה על כל איש מישראל.
הספר "התפילה בישראל" לאלבוגן
בשנת 1972 נענה חיים שירמן לבקשתה של קבוצה מתלמידיו, ידידיו ומוקיריו של חוקר התפילה יצחק משה אלבוגן, והסכים לעמוד בראש צוות מומחים שיתרגם לעברית את ספרו הנודע "התפילה בישראל בהתפתחותה ההיסטורית". הספר פורסם לראשונה בגרמנית בשנת 1913, ועודכן פעם אחת בלבד, בשנת 1924. כעורך ראשי מונה היינימן, שדאג להשלים את מרבית חלקי הספר, כדי להתאימו ולעדכנו בהתאם לחידושים והמחקרים שהתפרסמו לאחר 1924, לרבות תיקון חלק מקביעותיו של אלבוגן. כמו כן דאג לשוות אחידות להערות ולתוספות של שאר החוקרים שהשתתפו בהכנת המהדורה החדשה.
וילה קפרה "לה רוטונדה"
וילה קפרה "לה רוטונדה" היא וילה אשר בנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו במאה ה-16 ליד העיר ויצ'נצה שבחבל ונטו. שמו הרשמי של המבנה הוא "וילה אלמריקו-קפרה" (Villa Almerico-Capra) והוא ידוע גם כ"וילה רוטונדה" על שם הרוטונדה הנמצאת במרכזו. הווילה נחשבת ליצירת מופת של אדריכלות הרנסאנס והיא הידועה ביותר מבין הווילות הפלדיאניות בוונטו המוכרות כקבוצת אתרים לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
היסטוריה
את הווילה הזמין הכומר פאולו אלמריקו מפלדיו ב-1565 כבית כפרי חדש עבורו, לאחר שפרש משירות האפיפיור בוותיקן. הבנייה החלה שנה לאחר מכן על ידי אנדראה פלדיו. תוכניות הבניין מופיעות גם בסדרת ספריו של פלדיו (I Quattro Libri dell'Architettura) אשר פורסמו במהלך בניית הווילה, ובהם הוא מסביר את המשכיות האדריכלות הקלאסית בתקופת הרנסאנס, ומבסס את הסבריו על כתבי ויטרוביוס.
הווילה נקראת וילה קפרה על שם האחים קפרה, אשר השלימו את מלאכת הבנייה על בסיס תוכניותיו של פלדיו לאחר מותו ב-1580. האחים קפרה השלימו את הווילה עד 1591 בהתאם לתוכניות המקוריות, למעט הכיפה אשר נבנתה נמוך יותר מהמתוכנן.
המבנה
אתר המבנה הוא גבעה ירוקה מחוץ לעיירה ויצ'נצה, מקום הולדתו של אלמריקו. אלמריקו שאף לבנות וילה כפרית בסגנון ארקאדי שהיה אופנתי מאוד באותם ימים עבור אצילים, כבית מגורים מפואר, לאחר פרישתם לגמלאות.
תוכניתו של פלדיו שאבה השראה רבה ממבנה הפנתיאון ברומא, וכן מהפרתנון באתונה - באופן בו הוא מוצב על האקרופוליס. המבנה בנוי באופן סימטרי מושלם מכל כיווניו: בסיס התוכנית הוא ריבוע המחולק באופן מושלם סביב ארבעה צירי סימטריה, שניים בניצב למבנה ושניים לאורך אלכסון הריבוע. באופן כזה מתקבלות ארבע חזיתות זהות לחלוטין.
חלל הבית מסודר באופן שכלתני במיוחד סביב חלל עגול - הרוטונדה, הנמצאת במרכז הבית, ובראשה כיפה. בקומות התחתונות חדרי אירוח רשמיים ובקומה השנייה (הפיאנו נובילה - "קומת האצולה") חדרי השינה הפרטיים. בחלקה העליון של הכיפה נמצא אוקולוס, אשר בדומה לפנתיאון ברומא מחדיר אור טבעי לתוך הבית. דמיון נוסף לפנתיאון הוא האופן בו מחוברות הכניסות המפוארות, דמויות מקדש יווני, אל הריבוע המרכזי. בכל חזית ישנה אכסדרת כניסה אליה עולים במדרגות רחבות ועוברים תחת שישה עמודים איונים וגמלון ססגוני. כל חזית פונה לנוף מעט שונה הנראה דרך האכסדרה גם מתוך הבית. העמודים, וכל עיצוב מרפסות הכניסה, כמו "ממסגרים" את הנוף המרהיב הנראה מהגבעה ויוצרים את התמונה הפסטורלית, הנראית מן הבית.
על אף הסימטריה המושלמת, סביבת הבית נראית טבעית וא-סימטרית, ובכך מדגישה את יצירת האדם אל מול הטבע - ולהפך. גם בהיבט זה דומה הווילה להצבת הפרתנון על ההר הטבעי באתונה.
השפעה
כיאה לאבן דרך בתולדות האדריכלות, נחשבת וילה קפרה למבנה שהשפיע על אלפי אדריכלים, במשך דורות רבים, עד היום. על אף שהמבנה פשוט יחסית, הוא בעל איכות אסתטית הנובעת מפרופורציות מדויקות, סדר מופתי והתייחסות מעוררת השראה אל הנוף. מבנה זה הוא מהבולטים ביותר שהצמיח סגנון האדריכלות הפלדיאנית, אשר על פיו נבנו אחוזות, וילות ואף מבני ציבור רבים, מהמאה ה-16 ועד למאה ה-19. גם באדריכלות המודרנית שהתנגדה לסימטריה, ניכרת השפעת מבנה זה על אופן היחס שבין אדריכלות וטבע, במבנים כמו וילה סבואה של לה קורבוזיה, ובית חיים ויצמן של אריך מנדלסון - שתי וילות מודרניסטיות שנבנו במרכז גבעה ירוקה.
אחוזת מסרי
בראש הר גריזים, סמוך לשכם, ניצבת אחוזת אל-מסרי שבה העתק מדויק של הוילה האיטלקית.
כל ילדה היא פרח
כל ילדה היא פרח הוא המיני-אלבום הרביעי של הזמרת הישראלית גילה אדרי. את האלבום הוציאה בשנת 1966 לאור חברת התקליטים התקליט חיפה, והוא נחשב ליצירה המוזיקלית החדשה האחרונה של אדרי. כל שיריו, פרט למוביל, היו גרסות כיסוי: "בובת קש" גרסת כיסוי ל-"Poupée de cire, poupée de son" של פראנס גל, "לטקיס" ל-"Let Kiss" של גודרון ג'נקינס ו"יום גשם" ל-"So Deep Is The Night" של קן דוד.
מפצה סטייה
מפצה סטייה הוא התקן בכלי ירי שנועד להפחית את רתיעת הקנה (במקרה זה, לעיתים ההתקן מכונה בלם רתיעה) או את קפיצתו למעלה. מדובר בקדחים בקנה או תותב בעל קדחים המתחבר לקצה הקנה.
אופן פעולה
לאחר תחילת תהליך הירי, כאשר הקליע קרוב לקצה הקנה, גז חם בלחץ גבוה פורץ דרך הקדחים של מפצה הסטייה. מהתנגדות מפעיל כלי הירי להדף הנגרם בתהליך הירי (או לחלופין, מההדף עצמו) והמרחק האנכי של הקנה מנקודת האחיזה של היורה, נגרם מומנט שיוצר תנועה סביב נקודת האחיזה.
הגזים הפורצים דרך מפצה הסטייה מתנגדים לתנועה זו בשיעור כלשהו וכך פוחתת קפיצת הקנה או רתיעתו (הכוח שמופעל בקנה בכיוון הנגדי לתנועת הקליע, כתוצאה של תהליך הירי).
מיקומם של הקדחים וכיוון הפליטה של הגזים משתנים לפי המטרה שלשמה מפצה הסטייה מותקן:
יתרונות וחסרונות
מטרתו של מפצה הסטייה היא לאפשר חזרה מהירה לתמונת כוונות ובכך להקל על ירי מהיר ומדויק יותר, וזהו יתרונו הבולט. עם זאת, פריצת הגזים לפני סוף הקנה מונעת את האצת הקליע למהירות המרבית האפשרית (בקנה בעל אורך מלא) וכך קטן הטווח היעיל של הנשק.
יש הטוענים כי לשימוש במפצי סטייה המותקנים באקדחים ישנו חיסרון מהותי: משום שבאקדחים נדרשת התנגדות גדולה יותר לקפיצת הקנה על מנת להפחיתה, כמות גדולה יותר של גזים פורצת דרך מפצה הסטייה, לפני הכוונת הקדמית של האקדח. בשימוש בלילה, הגזים הפורצים ממפצה הסטייה מפיצים אור שעלול לגרום לסינוור היורה, מה שיכול להקשות על הירי המהיר לא פחות מקפיצת הקנה.
שימוש
מפצי סטייה קיימים בנשק קל, הן אזרחיים והן צבאיים-החל באקדחים וכלה בתותחים. סתרשפים מעוצבים לעיתים גם כמפצי סטייה, למשל ברובה הM4.
מפצי סטייה קיימים באקדחים סטנדרטיים כמו גלוק 19C, וקיימים גם תותבים שניתן להוסיפם לאקדחים סטנדרטיים כמפצי סטייה.
בענף הירי המעשי נעשה שימוש רחב במפצי סטייה, במחלקות Modified ו-Open, על מנת להקל על שימוש בתחמושת חזקה יותר ובמקביל לאפשר ירי מהיר.
יצחק מאיר וייז
הרב יצחק מאיר וייז (באנגלית: Isaac Mayer Wise, 29 במרץ 1819 - 26 במרץ 1900), היה רב יהודי-אמריקאי יליד חבל הסודטים שבצ'כיה. מחלוצי התנועה הרפורמית היהודית באמריקה ומראשיה, מייסד היברו יוניון קולג'.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1819בשטיינגרוב, בצ'כית לומניצ'קה שבחבל הצ'כי מוראביה (אז חלק מהאימפריה האוסטרית, . קיבל חינוך יהודי בסיסי מסבו ומאביו, ליאו וייז, שהיה מורה בבית ספר. המשיך בלימודי יהדות והשכלה כללית בפראג, שם נסמך לרבנות על ידי בית הדין המקומי. ב-1843 מונה לרב העיירה ראדניץ (סמוכה לעיר פלזן).
ב-1846 היגר לארצות הברית ומונה לרב קהילת "בית אל" באולבני, ניו יורק. עד מהרה החל לדרוש רפורמות בקהילה שהייתה הראשונה לקיים תפילה עם ישיבה מעורבת. רפורמות נוספות כללו מקהלה מעורבת והחשבת נשים למניין התפילה. הוא נתפס בעיני חלק מבני קהילתו המסורתיים כרפורמטור קיצוני, וב-1850, קרב אגרופים בינו לבין נשיא הקהילה הוביל לפילוג. תומכי וייז התאגדו תחת קהילה חדשה בשם 'אנשי אמת' ונפרדו מן הקהילה.
ב-1854, עלתה הצעה כי וייז יצטרף לקהילת בית אלוהים הרפורמית בצ'ארלסטון שעברה אז את מה שכונה "הפלוגתא הגדולה סביב העוגב", מריבה פנים קהילתית סביב שאלת הכנסת עוגב לליווי תפילות השבת בבית הכנסת שהסתיימה בפיצול הקהילה שם. למעשה לא יצאה ההצעה אל הפועל בגין התנגדות אשתו ששמעה מידידים כי המקום אינו מומלץ מבחינה בריאותית והעיר מועדת להשתוללות תכופה של מגפת הקדחת הצהובה.
לבסוף מונה וייז באותה שנה לרב קהילת בני ישורון בסינסינטי, אוהיו, תפקיד בו החזיק 46 שנה, עד סוף חייו. וייז נודע בכישוריו הארגוניים והקים מספר מוסדות ביניהם בית הכנסת ברחוב פלום, שנודע בסגנונו האדריכלי הגרנדיוזי, שלימים נקרא על שמו בית הכנסת יצחק מאיר וייז. הוא יסד את הביטאון "The Israelite", שבשנת 1874 שינה את שמו ל-"The American Israelite" ; ביטאון זה שימש לו ככלי להפצת דעותיו ועמדותיו בוויכוחים שניהל, הן בקהילה הרפורמית פנימה כנגד ביטאונו של דוד איינהורן "סיני", והן כנגד בטאוני התנועה האורתודוקסית.
ב-1873 ייסד את "איחוד הקהילות העבריות האמריקניות" ("Union of American Hebrew Congregations"), ארגון הגג של הקהילות הרפורמיות בארצות הברית, אשר נקרא היום האיחוד ליהדות רפורמית ("Union for Reform Judaism"). ב-1875 ייסד במסגרת איחוד הקהילות את ההיברו יוניון קולג', הסמינר המרכזי להכשרת רבנים, חזנים, מחנכים ועובדים קהילתיים בתנועה.
אינג'י אפלטון
אינג'י אפלטוּן (בערבית: إنجي أفلطون; 16 באפריל 1924 – 17 באפריל 1989) הייתה ציירת מצרית חשובה, פעילה פוליטית ופמיניסטית. היא החלה את דרכה האמנותית בקבוצת אמנות וחופש (مجموعة الفن والحرية). נודעה בתור "האריסטוקראטית המרקסיסטית". אפלטון לחמה למען זכויות אדם ובמיוחד זכויות נשים, וייסדה את איגוד צעירות האוניברסיטה והמכללות המצריות (رابطة فتيات الجامعة والمعاهد المصرية). במהלך הקריירה שלה, אפלטון ציירה ופרסמה כתבות בעיתון "אלמסרי" (المصري) וכתבה שני ספרים בנוסף לאוטוביוגרפיה האישית שלה.
חייה
אינג'י אפלטון נולדה למשפחה מצרית אריסטוקרטית וגדלה בבית מפואר בקהיר. אביה דר' חסן מוחמד אפלטון, אנטומולוג שלמד מדעים בשווייץ ובברטניה וחזר למצרים לעבוד כמרצה בפקולטה לרפואה ובפקולטה למדעים. הוא נשא לבת דודו סאלחה אפלטון בת ה-14. לזוג אפלטון נולדו שתי בנות, גולברי ואינג'י.
בשנת 1924, השנה שבה נולדה אינג'י אפלטון, התגרשו הוריה לאחר מאבקים קשים. האם בת ה-19, נאלצה לעזוב את ביתה יחד עם שתי בנותיה, ועברה לגור בבית המפואר השייך לסבתה. חיי המשפחה אורגנו בקפדנות רבה, אמה של אפלטון דאגה לסדר לבנותיה חיים מותאמים לנורמות ולתרבות הרווחת. היא סירבה להינשא שוב מתוך פחד לאבד את בנותיה ואף החליטה לצאת לשוק העבודה. בשנת 1936, סאלחה אפלטון הייתה המצריה הראשונה שפתחה חנות בגדים. לחנות שלה היא קראה "המקום של סאלחה" שהפכה לחנות ידועה לעיצוב בגדים יוקרתיים. אפלטון העריכה את אמה ושאפה להיות עצמאית וחזקה כמוה.
אביה של אפלטון התעקש לשלוח את בנותיו ללמוד בבית הספר הקתולי "הלב הקדוש" שהיה בית ספר נוקשה וידוע בחינוך בנות והכנתן לחיי משפחה מסורתיים. הלימודים בבית הספר עוררו סלידה אצל אפלטון, היא נאלצה להתמודד עם איסורים רבים כמו איסור ההסתכלות במראה, איסור ההסתכלות על הגוף בעת רחצה ולבישת גלבייה במקלחת. אפלטון מרדה בחוקי בית הספר ונאלצה להתמודד עם הנזירות הכועסות. אמה החליטה להוציא אותה מבית הספר בעקבות תלונותיה ותלונות הנזירות. אפלטון עברה ללמוד בתיכון הצרפתי (lycée Français), שם נחשפה לראשונה לפילוסופיה הצרפתית והתחילה לחשוב על חייהם של העניים בהשוואה לחיי האריסטוקרטים אותם פגשה.
אפלטון נישאה למוחמד מחמוד אבו אלעולא (محمد محمود ابو العلا), פרקליט מצרי שהיה מרקסיסטי מושבע ששמר על זהותו הפוליטית בסוד. הם הכירו ב-21 בפברואר 1948, התאהבו וניהלו יחסים סודיים במשך תקופה קצרה עד שהתחתנו ב-27 במאי 1948. באותה שנה, עבר אבו אלעולא לעבוד בייעוץ המשפטי בתיקי הממשלה. המעבר היה חשוב עבור הזוג מאחר שרצו להתרחק מהפרקליטות שרדפה את אפלטון ואיימה לחשוף את בן זוגה. חרף המצב הפוליטי המתוח, הם ניהלו חיים שקטים ומאושרים עד שנת 1954. בשנה זו, נעצר אבו אלעולא באשמת השתייכות לארגון קומוניסטי ונשלח לבית כלא "אלקנאטר" (القناطر) שבו שהה שנתיים בחקירה. ובשנת 1957, שנה לאחר שחרורו מהכלא, נפטר אבו אלעולא עקב שטף דם מוחי.
אפלטון הלכה לעולמה ב-17 באפריל 1989, בגיל 65 לאחר מחלה קשה. היא הותירה מאחוריה עושר אמנותי ומפעל חיים בלתי נשכח.
קריירה
אפלטון החלה לפתח מודעות פוליטית –חברתית בגיל צעיר. בשנת 1939, הכירה את כאמל אלתלמסאני (كامل التلمساني) מורה פרטי לאמנות שהועסק על ידי אמה כדי לעזור לאפלטון לפתח את כישרון הציור שלה. אלתלמסאני היה אמן חלוץ שעמד בראש קבוצת אמנות וחופש (مجموعة الفن والحرية ) והוא הכיר בין אפלטון לבין הקבוצה והזמין אותה להשתתף בתצוגות שלהם. אלתלמסאני גם הכיר לאפלטון את חיי האכרים המצריים ופשוטי העם.