cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אקספו תל אביב
אירועי ספורט
מאז נבנה "ביתן 2" במרכז הירידים, החל מרכז הירידים לארח לעיתים אירועי ספורט בענפים מגוונים, תוך הקמת יציעים זמניים ומתקנים נוספים בהתאם לאופי התחרויות. כך אירח את אליפות אירופה בג'ודו ב-2018, אליפות אירופה בהתעמלות אמנותית ואליפות תל אביב ווטרג'ן הפתוחה 2022, ויארח את אליפות אירופה בכדורמים ב-2024.
כיכר מרדכי-חיים שטרן
רחבת הכניסה הראשית אל מרכז הירידים נקראת בשם כיכר מרדכי-חיים שטרן על שמו של מרדכי-חיים שטרן שהיה חבר הכנסת.
הקמת קולנוע דרייב-אין והלונה פארק
בשנת 1970 נפתח בצמוד אל מרכז הירידים פארק השעשועים לונה פארק תל אביב ולאחריו בתאריך 11 במרץ 1973 הוקם בסמוך קולנוע הדרייב אין, שהיה היחיד מסוגו בארץ, עד שנסגר בשנת 2000.
30 בינואר
30 בינואר הוא היום ה-30 בשנה בלוח הגרגוריאני, נשארו עוד 335 ימים (336 בשנה מעוברת).
חגים ואירועים החלים ביום זה
--
היסאיושי הראסווה
היסאיושי הראסווה (ביפנית: 原沢 久喜; נולד ב-3 ביולי 1992) הוא ג'ודוקא יפני, זוכה מדליית כסף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג.
קריירה
בשנת 2013, זכה הראסווה במדליה המשמעותית הראשונה שלו, מדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו לאחר שניצח את ז'אן-סבסטיאן בונבווזן מצרפת. בשנת 2014 זכה במדליית ארד בגראנד סלאם טיומן וזהב בגראנד פרי צ'ינגדאו לאחר שניצח יריב ממונגוליה. באוקטובר 2015, הראסווה זכה במדליית זהב בגראנד סלאם פריז היוקרתי לאחר שגבר על דויד מורה הברזילאי בגמר, חודשיים לאחר מכן זכה בגראנד סלאם טוקיו כשניצח בגמר את בן-ארצו ריו שיצ'ינוהה. ב-2016 זכה שוב בגראנד סלאם פריז לאחר שגבר על אורי ששון הישראלי בגמר. ב-29 במאי 2016, הראסווה התחרה בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בגוודלחרה וזכה במדליית ארד לאחר שניצח את ברנה בור ההונגרי בקרב על המדליה.
ב-12 באוגוסט 2016, הוא התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית כסף. בקרב הראשון הוא ניצח את אדם אוקרואשווילי הגיאורגי, בשמינית הגמר את אושנגי קוקאורי האזרי וברבע הגמר גבר על אלכס גרסיה מנדוסה הקובני. בחצי הגמר ניצח את עבדולו טנגרייב האוזבקי ובגמר הפסיד לטדי רינר הצרפתי.
באליפות העולם בג'ודו 2017 זכה בזהב עם יפן בקטגוריית הנבחרות המעורבות. ב-26 בפברואר 2017, זכה במדליית כסף בגראנד פרי דיסלדורף לאחר שהפסיד בגמר לבן-ארצו היפני קוקורו קגאורה. ב-25 בפברואר 2018, הראסווה התחרה בגראנד סלאם דיסלדורף וזכה במדליית הכסף. בחצי הגמר הוא ניצח את אנדריי וולקוב הרוסי לאחר שוולקוב ספג 3 עונשים. בגמר פגש את בן ארצו היפני טאקשי אוג'יטאני ולאחר קרב פסיבי, כאשר נותרו 2 דקות ו-11 שניות לסוף הקרב, החליט השופט לעצור את הקרב ובמקרה נדיר ולאור חוסר היוזמה והפעילות של שני הג'ודוקא, החליט להעניק לשניהם את העונש השלישי והאחרון לאחר ששניהם ספגו כבר 2 עונשים. הקרב נגמר ללא מנצח ושניהם קיבלו את מדליית הכסף.
באליפות העולם 2018 שנערכה בבאקו, זכה הראסווה במדליית הארד. בסיבוב הראשון הוא ניצח באיפון את אנחל פארה הספרדי, בסיבוב השני הוא ניצח בעונשים את רפאל סילבה הברזילאי ובשמינית הגמר הוא ניצח באיפון את קים מין-ג'ונג הדרום-קוריאני לאחר שביצע תרגיל הראי-גושי. ברבע הגמר הראסווה הפסיד לדורנבייאר אולזיבייאר המונגולי ונשר לקרבות בית הניחומים. לאחר שניצח את באיפון את רוי מאייר ההולנדי, הראסווה עלה לקרב על מדליית הארד. בקרב על המדליה הוא גבר באיפון על בקמורוד אולטיבוייב האוזבקי.
באליפות העולם 2019 שנערכה בטוקיו, זכה הראסווה במדליית הכסף. את שתי קרבותיו הראשונים הוא ניצח באיפון וברבע הגמר הוא ניצח בעונשים את רפאל סילבה הברזילאי. בחצי הגמר הוא גבר באיפון על גוראם טושישוילי הגיאורגי לאחר תרגיל או-גושי. בגמר הראסווה התמודד מול לוקאש קרפאלק הצ'כי והפסיד בעונשים לאחר שספג את העונש השלישי 3 דקות ו-50 שניות בתוך זמן ניקוד זהב. בדצמבר אותה השנה הוא זכה במדליית זהב בטורניר המאסטרס היוקרתי לאחר שניצח בגמר את לוקאש קרפאלק.
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכה הראסווה במדליית כסף יחד עם נבחרת יפן בתחרות הקבוצתית. בתחרות האישית בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג, הוא סיים במקום החמישי לאחר שהפסיד לטדי רינר הצרפתי בקרב על מדליית הארד.
זכיות בתחרויות מהסבב העולמי
מקור:
מסילת אדיס אבבה–ג'יבוטי
מסילת אדיס אבבה–ג'יבוטי (באמהרית: ኢትዮ-ጅቡቲ ምድር ባቡር ድርጅት - "אִתי-גֶ'בֻּתִ מָדֶרֶ בַּבֻּרֶ דֶרֶגֶתֶ"; בצרפתית: Chemin de fer djibouto-éthiopien; באיטלקית: Ferrovia Etio-Gibutiana) היא מסילת רכבת צרה, שנבנתה בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, המוליכה מנמלה של העיר ג'יבוטי, בירת ג'יבוטי, אל תחנת הרכבת באדיס אבבה, בירת אתיופיה. אורכה של המסילה הוא 784 קילומטרים. לאורך הקו הונחה מסילה בודדת שרוחבה 1,000 מילימטרים.
קו זה היה קו הרכבת היחיד באתיופיה וחשיבותו העיקרית הוא בכך שבהיותה מדינה ללא מוצא לים, הוא מאפשר לה גישה אל הנמל הימי שלחופי מפרץ עדן. בנוסף, מאז ניתוק יחסי המסחר בין אתיופיה ואריתריאה ב-1998, חדלה אתיופיה מלהשתמש בנמליהן של מאסאווה ואסאב, והיא נסמכת רק על נמלה של ג'יבוטי. בשנת 2017 נחנכה מסילת רכבת מהירה ברוחב הבין-לאומי הסטנדרטי (1435 מ"מ) באותו תוואי. במסילה הישנה נותרה תנועה דלילה במקטע באורך 203 ק"מ שבין דירה דאווה לעיירות הגבול דוולה וג'ליל.
רקע
היוזמה להקמת המסילה באה מצידו של קיסר אתיופיה מנליק השני, אשר היה מודע לבידודה של האימפריה האתיופית ולהיעדר גישה בינה לבין נמל ימי. ב-11 בפברואר 1893 שכר הקיסר את שירותיו של ידידו ואיש סודו, המהנדס השווייצרי אלפרד אילג (Alfred Ilg), על-מנת שזה יתכנן מסילת רכבת שלה שלושה קטעים: הראשון מהעיר ג'יבוטי להרר שבמזרח אתיופיה, השני מהרר אל אנטוטו, בירת אתיופיה באותה עת, והשלישי מאנטוטו עד לנילוס הלבן. לשם כך הקים אילג ב-9 במרץ 1894 את "החברה הקיסרית האתיופית" (Compagnie Impériale Ethiopienne, ראשי תיבות .C.I.E), חברה פרטית שלה הון בן שני מיליון פרנקים צרפתים. בינתיים הסתיימה המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה בקרב עדווה שנערך ב-1 במרץ 1896, ואתיופיה הדפה את הצבא האיטלקי שפלש לתיגראי שבתחומיה. דרישת האיטלקים שנתמכה על ידי מעצמות אירופיות אחרות, לפיה, בהתאם להסכם אוצ'ילי מ-1889, על אתיופיה לנהל את יחסי החוץ שלה באמצעות איטליה, ירדה מן הפרק, ואתיופיה חיזקה את ריבונותה ואת עצמאותה הפוליטית. הניצחון במלחמה הביא את שלטונות האימפריה הצרפתית ששלטה בג'יבוטי לאשר את הקמת המסילה בשטחים שהיו נתונים לשליטתה בג'יבוטי. אישור זה ניתן ב-27 באפריל 1894, והמכשול המדיני להקמת המסילה הוסר. ב-7 באוגוסט 1896 הוקמה חברה נוספת - "החברה הקיסרית למסילות ברזל של אתיופיה" (Compagnie Impériale des Chemins de fer Ethiopiens). על חברה זו הוטל להוציא את המיזם לפועל.
סלילת המסילה
בחודש אוקטובר או נובמבר 1897 החלו העבודות בצידה המזרחי של המסילה, וב-14 ביולי 1900 הושלם הקטע הראשון שאורכו 108 קילומטרים. העבודות בוצעו באזור מדברי ובקרב אוכלוסייה סומלית ועפרית עוינת אשר חששה מהתגברות השאיפות הקולוניאליות האירופיות. התנגדות נוספת הובעה על ידי מפעילי שיירות הגמלים שפעלו לאורך תוואי המסילה העתידי, ואשר חששו לפרנסתם. בחודש פברואר 1899 נרצחו תשעה עובדים בהתקפה של מקומיים על אחד מאתרי הבניה. בתגובה הקימו היזמים כוח משמר של "אסקרים" מקרב בני שבט עיסה, שאיבטח את העובדים והציוד, ואשר יצא לפעולות תגמול. מגעים בין ראשי השבטים המקומיים ואנשי חברת הרכבת הביאו לבסוף לרגיעה, ולבני השבטים הוענקה הזכות לעשות שימוש בשירותי הרכבת ללא תשלום. במישור הבינלאומי הביעו שלטונות האימפריה האיטלקית והאימפריה הבריטית ששלטו באריתראה ובסומליה, חשש לפגיעה באינטרסים שלהן בקרן אפריקה. סוגיה זו הוסדרה רק ב-1908 בהסכם משולש שנחתם בין צרפת, איטליה ובריטניה (להלן).
כבר בשלב מוקדם הוחלט כי מסילת הברזל לא תעבור דרך העיר הרר, המרכז הכלכלי והפוליטי של מזרח אתיופיה. החלטה זו נבעה מהפרשי הגבהים בין המישור בו תוכננה המסילה להיסלל לבין מיקומה של העיר. הרר אמנם שוכנת בגובה של כ-1,900 מטרים מעל פני הים, והמישור נמצא בגובה של כ-1,700 מטרים, אך בין שתי הנקודות, שהמרחק ביניהן הוא כ-40 קילומטרים בלבד, חוצץ רכס הרי אחמר שגובהו כ-2,200 מטרים. הקיסר אישר את התוכנית החדשה וקבע שבמישור תוקם תחנת רכבת שתכונה "הרר החדשה" ("אדיס הרר" -አዲስ ሐረር). עם זאת, המהנדסים אשר חששו מבלבול אפשרי בין השמות "אדיס הרר" ו"אדיס אבבה", כינו את התחנה החדשה בשמו של כפר קטן ששכן במקום - דירה דאווה, היינו, מישור ריק. מסילת הרכבת הגיעה מהחוף לדירה דאווה ב-24 בדצמבר 1902, ובכך הושלמה סלילת הקטע הראשון מבין השלושה. העיר החדשה שהתפתחה סביב תחנת הרכבת של דירה דאווה, היא אחת הערים היחידות באתיופיה שנבנו לפי תוכנית בינוי ערים. היא מתאפיינת ברחובות הערוכים בצורת שתי וערב, וכיום היא אחת הערים הגדולות במדינה. הרר חוברה אל דירה דאווה בכביש, אך התפתחותה של העיר החדשה עם השנים נישלה אותה מחשיבותה הפוליטית והכלכלית.
עם זאת הפרויקט נקלע לקשיים, וגם הון בריטי בהיקף של כחצי מיליון פרנקים צרפתים בכל שנה, לא כיסה את העלויות. אורך המסילה בין ג'יבוטי לדירה דאווה הוערך בשלב התכנון ב-225 קילומטרים, אך בפועל אורכו הגיע ל-311 קילומטרים. כך, למרות ההישג, החברה נקלעה לחובות והוכרזה ב-6 ביוני 1907 כפושטת רגל. העבודות הופסקו. בד בבד היה הקיסר מודאג מ"ההשתלטות הצרפתית" על הקו, והוא סירב לאשר את תחילת סלילת הקטע השני, בין דירה דאווה לאדיס אבבה. אולם מצבו הבריאותי המתדרדר של מנליק השני וההסכם שנחתם ב-13 בדצמבר 1906, לפיו חילקו צרפת, בריטניה ואיטליה את אתיופיה לאזורי השפעה, לא הותירו בפניו ברירה. ההסכם העניק לצרפת את הסכמת שתי המדינות האחרות לסלילת מסילת הרכבת עד אדיס אבבה, ומסר לבריטים את הזכות לסלול את הקטע השלישי, בין אדיס אבבה לנילוס הלבן. קטע זה לא נסלל מעולם. לאיטלקים הוענקה הסכמת שתי המעצמות האחרות, לסלילת מסילת רכבת משלהם אשר תחבר את אריתריאה עם סומליה האיטלקית, דרך שטחה של אתיופיה.
ב-30 בינואר 1908 נאלץ מנליק השני לחתום על חוזה שהעניק לצרפתים את הזיכיון להקמת הקטע השני ולהפעלה וניהול של הקו כולו. לפי חוזה זה, הוקם תאגיד חדש - "חברת מסילת הברזל הצרפתית-אתיופית" (Compagnie du Chemin de fer de Franco-Ethiopien, .C.F.E), והעבודות התחדשו לקראת סוף שנת 1909 או בחודש ינואר 1910. ב-20 במאי 1915 הסתיימה סלילת מסילת הברזל עד אדיס אבבה, בירתה החדשה של אתיופיה, השוכנת בגובה של 2,400 מטרים מעל פני הים, וב-17 ביוני 1917 נערך טקס חנוכת המסילה במעמד הקיסרית זאודיתו, שהשתתפה בנסיעת הרכבת הראשונה לג'יבוטי.
לאורך המסילה, במרחק של כ-70 מטרים ממנה, נסלל גם קו טלגרף שבו ארבעה ערוצים - הראשון מקשר בין תחנות רכבת סמוכות, השני נועד לתקשורת ארוכת טווח, ושני האחרים הועמדו לשימוש ציבורי. עמודי הטלגרף עשויים פלדה כדי להתגונן מפני טרמיטים.
פעילות מסחרית
מיום תחילת פעילותה ועד 1959, למעט בין השנים 1941–1946, הופעלה הרכבת בחסות ממשלת צרפת, אשר סיפקה לה ביטחונות כספיים. מספר הסכמים שנחתמו בין צרפת ואתיופיה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 הסדירו את הפעלת הקו וניהולו. חוזה מ-1922 הקצה את הקרקע הדרושה להקמת מבנה תחנת הרכבת של אדיס אבבה, וזה הושלם בסגנון קולוניאליסטי ב-3 בדצמבר 1929 במימון צרפתי וגרמני. ב-1926 נחתם חוזה נוסף אשר הסדיר את העברת השליטה והניהול של העיר החדשה דירה דאווה לידי הרשויות האתיופיות. העברת הסמכויות התקיימה ב-1931. ב-1928 הובילה הרכבת כ-70,000 טונות, ועבודות ושיפורים לאורך הקו, העמידו, ב-1936, את משך הנסיעה מקצהו האחד אל משנהו על כ-25 שעות.
נסיעות הרכבת לוו בהתנכלויות מצד כנופיות מקומיות אשר גנבו ציוד וחיבלו בקווי הטלגרף לעיתים מזומנות. כדי להתגונן מפניהן, פעלו הרכבות עד 1925 רק בשעות האור. בשנה זו הוחל בהפעלת הקו גם בלילה, וחברת הרכבת הקימה יחידת אבטחה משלה שהתבססה על בני שבט העיסה, בדומה לכוח שהוקם בעת סלילת המסילה. המאבטחים ליוו את כל הנסיעות והגנו על התחנות, ובתמורה הוענקו לבני העיסה הטבות בדמות הזדמנויות העסקה בחברה ונסיעה ברכבת ללא תשלום.
עם סיום השלטון הבריטי ב-1946, שבה הפעלת קו הרכבת לידי ממשלת צרפת. ב-12 בנובמבר 1959 נחתם חוזה חדש בין הצרפתים והאתיופים, וזה השווה את מעמדן של שתי המדינות בכל הקשור להפעלת מסילת הרכבת. שתי המדינות הפכו לבעלות משותפות של המסילה ומושב הנהלת החברה נקבע באדיס אבבה. הזיכיון הוענק אמנם לחברת מסילת הברזל הצרפתית-אתיופית והאחריות הטכנית לפעילות הקו נותרה בידי הצרפתים עד 1975, אך אתיופיה קבלה לרשותה מתקנים בנמל ג'יבוטי הצרפתי שנועדו לאחסון הסחורה המשונעת דרך הקו. זיכיון זה אמור לפוג ב-2016. בשנות ה-60 של המאה ה-20 שוב עלה פיתוח רשת מסילות הברזל לדיון, כשהרשויות האתיופיות שקלו סלילת מסילת ברזל נוספת, שתתחבר למסילה הקיימת בעיר אדאמה, ותוביל ממנה אל אזור מטעי הקפה שבדרום המדינה. מסילת רכבת זו באורך של 370 קילומטרים לא נסללה וגם רעיון זה נזנח.
במלחמת אוגדן שהתרחשה בשנים 1977–1978 נגרמו למסילת הרכבת נזקים ופעילותה פסקה למשך שנה. ב-1977 זכתה ג'יבוטי בעצמאותה, וארבע שנים לאחר מכן, ב-21 במרץ 1981 הוקם תאגיד חדש אשר ירש את מקומה של חברת מסילת הברזל הצרפתית-אתיופית. תאגיד זה - "חברת מסילת הברזל הג'יבוטי-אתיופית" (Compagnie du Chemin de fer Djibouto-Ethiopien, או .C.D.E) - הוא תאגיד ציבורי דו-לאומי הנמצא בבעלות שתי הממשלות הנוגעות בדבר, ומנוהל על ידי מועצה שבה חברים נציגיהן. מושבה של החברה באדיס אבבה, וכנשיאה משמש שר התחבורה של ג'יבוטי, בעוד שעמיתו מאתיופיה משמש כסגנו. אתיופיה אחראית ל-90% מהוצאות ההפעלה (והגירעון) וג'יבוטי אחראית ליתר. עם חתימת החוזה והקמת התאגיד החדש, עברה חברת הרכבת תהליך של ארגון מחדש, תוך השמת דגש, בין היתר, על השקעה עתידית, עבודות תחזוקה ועל רכישת ציוד נייד מודרני.
המאה ה-21
מאז 1954 כרוכה הפעלת הקו בגירעון תקציבי. למרות מענק בסך 50 מיליון אירו שקבלה אתיופיה מהנציבות האירופית בשנים 2003 ו-2006, הלכו שירותי הרכבת ומצבה והתדרדרו. פעילות רכבות הנוסעים לאורך המסילה המזרחית הופסקה וחודשה חליפות בשל פיגועים ומצב ביטחוני רעוע. באופן עקרוני, ב-2003 עדיין פעלו רכבות נוסעים לאורך כל הקו בתדירות של שלוש פעמים בשבוע בכל כיוון, אם כי נדרשה עצירה ממושכת והחלפת רכבות בדירה דאווה. זמן הנסיעה בכל אחד משני הקטעים (ג'יבוטי-דירה דאווה ודירה דאווה-אדיס אבבה) עמד על כ-13 שעות, אך בפועל הנסיעה האיטית והעיכובים הרבים עשויים היו להאריך את משך המסע בכל קטע עד כדי יממה שלמה. הרכבת הציעה שירותים בשלוש רמות שירות (מחלקות), אך לא תמיד כל השלוש היו זמינות בקרונות, ואף שחלק ניכר מהנסיעה היה לילי, שוב לא הוצעו ברכבות שירותי לינה. במאמר מערכת בעיתון האיטלקי קוריירה דלה סרה, שנשא את הכותרת "Solo ultima classe per il treno del Negus" ("ברכבת הנגוס ישנה רק מחלקה אחרונה"), תיאר הכתב אטורה מו (Ettore Mo) את תלאות הנסיעה:
מים זורמים לנטילת ידיים ולשטיפת אסלות בתי השימוש, וממכר מזון ומשקאות הם בגדר מותרות, ונוסעים רבים מביאים עימם לרכבת אוכל ובקבוקי שתייה, כמו גם קאת ללעיסה.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 הופסק השימוש ברוב אורכה של המסילה, והקטע שבין דירה דאווה לאדיס אבבה חדל מלפעול. רכבות מטען ורכבות נוסעים ממשיכות ופועלות באופן סדיר בין דירה דאווה לג'יבוטי. היקף המטען המשונע לאורך הקו עמד ב-2006 על 240,000 טונות.
ב-29 בנובמבר 2006 חתמה ממשלת אתיופיה על הסכם עם חברה איטלקית, ולפיו זו תשפץ את הקו. העבודות החלו ב-2007 והתמקדו בנזקים שנגרמו במלחמת אוגדן, שלושים שנים קודם לכן, וטרם תוקנו. מגעים התקיימו בין הממשלה לחברת COMAZAR הדרום אפריקאית ב-2006, ונשקלה האפשרות להעניק לחברה זיכיון למשך 25 שנים שבמהלכן תשדרג החברה את הקו ותתפעל אותו, אך התוכנית לא יצאה לפועל. בתחילת 2008 עמדה הממשלה בקשר עם יזמים כוויתים, ובתחילת 2010 באה במגעים עם הרשויות ההודיות וחתמה על מזכרי הבנה עם ארבע חברות זרות, הכל בעניין שדרוגו של הקו. אולם, נכון ל-2011 עתידה של מסילת הרכבת אינו ברור.
מאפיינים טכניים
לאורך הקו הונחה מסילה בודדת ברוחב של 1,000 מילימטרים בלבד. רוחב זה צר באופן משמעותי מהרוחב התקני העולמי העומד על 1,435 מילימטרים והידוע גם כ"רוחב סטיבנסון" על שם המהנדס והממציא הבריטי ג'ורג' סטיבנסון. אילג קבע את רוחבה של המסילה במטרה לחסוך בעלויות, והצליח לשמר צריכה של 20 עד 25 ק"ג ברזל למטר. החל מ-1947 נעשה שימוש בפסים כבדים יותר שמשקלם מגיע ל-30 ק"ג למטר, וכיום מוחלפים פסים ישנים בכאלה שמשקלם הוא 40 ק"ג ברזל למטר. הרדיוס המינימלי של העקומות עומד על 150 מטרים, והשיפוע המרבי מגיע ל-25–30 פרומיל.
המסילה הוקמה על גבי נתיב ברוחב של ארבעה מטרים. על גבי הנתיב הונח רבד חצץ ברוחב של 2.8 מטרים ובגובה של 35 סנטימטרים העשוי מאבני גיר ומסלע געשי. על הרבד מוקמו אדני פלדה שזכו לכינוי "אדני מנליק". חיבור הפסים נעשה באמצעות לוחיות ובורגי פלדה. עבודות תחזוקה שנערכות כיום לאורך המסילה, עושות שימוש באדני בטון מודרניים.
תחנות הרכבת
מבין 38 התחנות השוכנות לאורכו של הקו, נמצאות 16 מהן בקטע הפעיל שבין ג'יבוטי ודירה דאווה. חלק ניכר מהתחנות שוכנות ביישובים נידחים, שבהם כמה עשרות מבנים ותו לא. ברוח זו, חלקן אינן תחנות רכבת של ממש אלא "עצירות", ולעיתים אין בהן אפילו רציפים או מסילה צדדית, שלא לדבר על מתקנים של ממש. עם זאת, בעת שקטרי הקיטור היו בשימוש לאורך הקו, סיפקו כל התחנות מים למנועיהם. שלוש התחנות החשובות הן אלה של ג'יבוטי, דירה דאווה ואדיס אבבה.
תחנת ג'יבוטי
תחנת הרכבת של ג'יבוטי, המכונה "לה גאר" ("La Gare" - "התחנה") (11.60431°N, 43.15153°W), הוקמה בשנת 1900. היא שוכנת בשדרות לואי פראנשה ד'אספרה (Louis Franchet d'Espèrey) שברובע "פלטו דו סרפן" (plateau du Serpent), במרכזו של חצי האי שבצפונה של העיר, סמוך לנמל. שני ביתנים מהווים את המבנה המרכזי, ובו שוכנות לשכות מנהל התחנה ומנהל חברת הרכבת. בצידו המזרחי פונה המבנה אל כיכר גדולה ואל השדרה, ובצידו המזרחי שלוש מסילות ורציף צד בודד. מדרום ומצפון למבנה המרכזי שוכנים בנייני מנהלה. ממערב לתחנה שוכנים מחסנים ושטח דיור גדול שבו דפו לקטרים ובתי מלאכה. בתחנה שוכנים מרפאה ומועדון תרבות לעובדי חברת הרכבת. מצפון לתחנה יוצאת מסילה בודדת המגיעה ממש עד לרציפי הנמל.
תחנת דירה דאווה
המבנה הראשון של תחנת דירה דאווה (9.595°N, 41.86111°W) נבנה מעץ. בשנת 1910, שמונה שנים לאחר שמסילת הרכבת הגיעה אל האתר בו קמה העיר לימים, נהרס מבנה זה ותחתיו הוקם מבנה קבע. המבנה נושא גג רעפים אדום, ופונה דרומה אל רחבה גדולה המשתרעת על-פני שטח של כשישה דונם ושוכנת במרכזה של העיר. במרכז הרחבה נמצא מעגל תנועה קטן שבו ניצב קטר ישן ("C15"), סמל לחשיבותה של הרכבת בתולדות העיר. בתחנה רציף צד ורציף אי שלאורכם שתי מסילות רכבת. שטח הדיור הגדול של התחנה משתרע לאורך קילומטר, ובצידו המערבי בתי מלאכה גדולים לקטרי דיזל, קרונות משא ונוסעים, ומקום אחסון לקטרים הערוך סביב מחוג רכבות. בין היתר שוכנים בתחנה גם מחסני חלפים, מרפאה לעובדי חברת הרכבת ומרכז השתלמות ולימוד, וכן מפעל לייצור אדני בטון, השוכן כ-300 מטרים ממערב לבתי המלאכה.
תחנת אדיס אבבה
מסילת הרכבת הגיעה לאדיס אבבה ב-20 במאי 1915, אך השירות לעיר החל רק בשנת 1917. מבנה תחנת הרכבת (9.00944°N, 38.75333°W) הושלם בסגנון קולוניאליסטי ב-3 בדצמבר 1929. הוא מתנשא לגובה של שתי קומות, בראשונה ארקדה הנתמכת בשורת קשתות, ובשנייה מרפסת עם מעקה מסוגנן, אליה מובילות דלתות גבוהות. במרכז המבנה, מעין מגדל המוסיף לו קומה שלישית ובה חלונות בצורת קשתות. בתחנה רציף צד בודד וגשר להולכי רגל נטוי מעל מסילות הרכבת. בשטח התחנה שוכנים משרדי ההנהלה הראשית של חברת הרכבת, מחסני חלפים, בתי מלאכה, דפו, מרכז השתלמות ומרפאה ומועדון לעובדי חברת הרכבת. גם אם שירות הרכבת לאדיס אבבה יתחדש, סביר שבעיר תבנה תחנה חדשה, אם כי המבנה צפוי להישאר במקומו בשל ערכו ההיסטורי והאדריכלי.
קטרים
מבלי לכלול את קרונועי הדיזל האיטלקים שהחלו לפעול בשנת 1938 (להלן), הוכנסו קטרי הדיזל הראשונים לשימוש החל משנת 1950, ובמקביל נגרטו קטרי הקיטור. ארבעת קטרי הדיזל החדשים ביותר התקבלו ב-1997. מסך 44 קטרי הדיזל שרכשה החברה עד שנת 2010, הרוב המכריע הוא מתוצרת אלסטום. בנוסף רכשה החברה 14 קטרי שירות (בצרפתית: Locotracteur; באנגלית: Shunter). ארבעה מהם היו פעילים בשנת 2010, אחד הוצב כמונומנט בכניסה לתחנת דירה דאווה (מסומן "C13") והיתר נגרטו.
קרונועים
בשנת 1938, לאחר כיבוש אתיופיה על ידי האיטלקים, הוכנסו לשימוש שלושה קרונועים תוצרת פיאט מדגם "ליטורינה" (Littorina). בקרונועים אלה שהונעו כל אחד בשני מנועי דיזל בהספק כולל של 230 כוח סוס, היו 27 מקומות ישיבה, ולמרות ממדיהם הקטנים הם שימשו לנסיעה הארוכה שבין דירה דאווה ואדיס אבבה. שלושת הקרונועים שסומנו ZZ2, ZZ1 ו-ZZ3 הוצאו משירות בשנת 1965.
בשנת 1964 נרכשו שני קרונועים תוצרת בייאר (Billar) שסומנו ZA101 ו-ZA102. קרונועים אלה מצוידים במנוע בהספק של 550 כ"ס, והם החליפו את הקרונועים הישנים מתוצרת פיאט ששירתו בין דירה דאווה לבירה. הרכבות הופעלו במתכונת של קרונוע ושניים או שלושה קרונות נוסעים. אף כי מהירותם המרבית של הקרונועים מגיעה ל-85 קמ"ש, ועל-כן הם מסוגלים לסיים את קטע הנסיעה בכתשע שעות, משיקולי בטיחות הוגבלה מהירות נסיעתם ל-45 קמ"ש בלבד. קרונוע נוסף בעל הספק דומה נרכש ממפעלי אלסטום בשנת 1966 (סומן ZA103). בשנות ה-70 וה-80 נרכשו ארבעה קרונועים נוספים מתוצרת אותה חברה (סומנו ZA106, ZA105, ZA104 ו-ZA107), כולם בעלי הספק של 950 כ"ס. למרות גילם המתקדם, לפחות ארבעה מקרונועים אלה היו בשימוש לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21.
קרונות נוסעים
בתקופת פעילותה של חברת מסילת הברזל הצרפתית-אתיופית נעשה שימוש במספר סוגי קרונות נוסעים, חלקם מעץ - קרונות מחלקה ראשונה, קרונות מעורבים (מחלקה ראשונה ושנייה) וקרונות מחלקה שלישית. כל הקרונות נרכשו בצרפת, ויוצרו על ידי מפעלי לה בוויר (La Buire) בליון, מפעלי דקוויל (Decauville), בום-מרפן (Baume-Marpent) וכן במפעלי .A.F.B שבריימס. בשנת 1947 נרכשו קרונות משומשים מתוצרת מפעלי קרל אה פושה (Carel et Fouché) והותאמו לצורכי הרכבת המקומית. לאחר שנת 1981 נותרו בשירות רק קרונות מתכת.
הרכבת הקיסרית
בשנת 1935 העניקה ממשלת צרפת לקיסר היילה סלאסי שני קרונות לשימושו הפרטי. בקרון הראשון היה סלון, תא שינה ומשרד, ובשני הותקנו מטבח ומסעדה. ב-1954 הוענקו לקיסר שני קרונות נוספים, הפעם מממשלת אנגליה, גם הם מחולקים באופן דומה לקודמיהם. הרכבת הקיסרית הונעה בשני קטרים וכללה, נוסף על ארבעת הקרונות הקיסריים, קרון גנרטור חשמלי שסיפק את כל צריכת החשמל שלה, שני קרונות מחלקה ראשונה לאורחיו ולפמלייתו של הקיסר, שני קרונות מחלקה שנייה עבור משרתיו ושני קרונות משא. הרכבת הקיסרית הפסיקה את פעולתה ב-1973, זמן קצר לפני המהפכה האתיופית, וארבעת הקרונות הקיסריים שמורים במבנה המוזיאון הסמוך לתחנת הרכבת של אדיס אבבה.
קרונות משא
בבעלות חברת מסילת הברזל הג'יבוטי-אתיופית נמצאים מאות קרונות משא, רובם ישנים מאוד ומתוחזקים בבתי המלאכה של החברה בתחנת דירה דאווה. חלק מהקרונות שבשימוש יוצרו בשנות ה-30 של המאה ה-20 ואף קודם לכן, וחלקם עדיין מצויד בתא מטען עשוי מעץ. המעמס המרבי של קרונות אלה נע בין 20 ל-40 טונות. קרונות משא בעלי מעמס מרבי קטן יותר (עד תשע טונות), שימשו את כוח האבטחה של הרכבת ואת עובדיה וכן שימשו להובלת מטען בתפזורת. עוד נמצאים בשימוש מיכליות לדלק ולמים בנפח של 27 מטר מעוקב וקרונות פלטפורמה בעלי כושר נשיאה מרבי של 24 או 30 טונות.
אנה בראודה-הלר
ד"ר אָנָה בְּרָאוּדֶה-הֵלֶר (ביידיש: אננא ברוידע-העלער; בפולנית: Anna Braude-Hellerowa; 6 בינואר 1888 – מאי 1943) הייתה רופאת ילדים פולנייה יהודייה, מנהלת בית החולים ברסון ובאומן בוורשה.
ביוגרפיה
בראודה-הלר, הבכורה מבין ארבע בנות, נולדה לסוחר אריה לייב ברודו ולטאובה ליטווין. היא התחנכה בבית דתי ליברלי, שבו ההורים דיברו יידיש ופולנית. ב-1906 החלה ללמוד בפקולטה למדעי החברה בז'נבה, אך עד מהרה עברה ללמוד רפואה בציריך. במהלך לימודיה עברה לברלין, שם השלימה ב-1912 את לימודי הרפואה. היא התמחתה ברפואת ילדים וקיבלה רישיון לעסוק ברפואה בסנקט פטרבורג.
בשנת 1913 חזרה לוורשה והחלה לעבוד בבית החולים צ'יסטה היהודי במחלקות לרפואה פנימית ולנוירולוגיה. לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה החלה לעבוד בבית החולים ברסון ובאומן שהוקם באותה העת, אלא שכבר בזמן המלחמה בית החולים נסגר מהיעדר מימון. בשנים 1919–1923 עבדה בהוראת הרפואה וארגנה בית ספר לאחיות המטפלות בתינוקות, הראשון מסוגו, שבו כיהנה בהמשך כמנהלת. עבדה במרפאות ילדים בוורשה וייסדה את אגודם החברים לילדים (Towarzystowo Przyjaciol Dzieci). היא גם תרה אחר מימון לפתיחה מחדש של בית החולים, ובשנת 1930 נפתח מחדש בית החולים, והיא מונתה לעמוד בראשו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החל בית החולים לטפל גם במבוגרים בשל ההרס שנגרם לבתי חולים אחרים. לאחר כיבוש ורשה על ידי הגרמנים נאסר על בית החולים לטפל בלא-יהודים, דבר אשר דלדל את הכנסותיו של בית החולים והפך אותו לתלוי בקהילה ובמוסדות היהודיים. הקמת גטו ורשה הרעה עוד יותר את מצבו של בית החולים, הגם ששכן בתחומי הגטו ולא נאלץ להעתיק את מקומו, בשל תנאי המחיה הקשים בגטו. הרעב, התברואה הירודה והצפיפות הביאו להתפשטות של מגפות בקרב הילדים, כגון טיפוס הבהרות. תפוסת בית החולים הייתה מעל למשאבים שהיה באפשרות בית החולים להקצות לילדים, ומיטה אחת שימשה מספר ילדים. למרות הקשיים התעקשה בראודה-הלר על מתן טיפול רפואי הולם לבאים בשעריו. בראודה-הלר גם לקחה חלק בעריכת מחקר הרעב בגטו ורשה ועמדה בראש צוות שבחן את השפעת הרעב על ילדים.
בראודה הלר נספתה במהלך מרד גטו ורשה באחד הבונקרים בגטו.
משפחתה
בראודה הלר נישאה למהנדס אליעזר הלר בשנת 1916, ונולדו להם שני בנים. הבן הצעיר, אולו, נפטר בגיל 5. בשנת 1934 נפטר אליעזר הלר מסיבוך ניתוחי.
דילמות מוסריות שחוותה בעת מילוי תפקידה
בעת האקציה הגדולה ניסתה בראודה-הלר למנוע את שילוחם של הילדים המאושפזים בבית החולים.
ישנו דיווח המספר כי בראודה-הלר שלחה למעבדה הרפואית בגטו ורשה בדיקות דם שנלקחו מילדים בריאים והציגה אותם בפני רופאי האס-אס כבדיקות הדם של ילדים חולים וכך ניצלו מטופליה באותו שלב מהשמדה. האקציה, שהובילה לסגירת חלק מהגטו, אילצה את בית החולים להעתיק את מקומו לבניין אחר בגטו, והדבר החמיר עוד יותר את מצבו של בית החולים. בספטמבר 1942, כשהפינוי האחרון של הגטו הלך והתקרב, אולצה בראודה-הלר, כמנהלת בית החולים, לבחור מבין צוות בית החולים את העובדים אשר יישארו בגטו ולא ישולחו לאומשלגפלץ. שילוחים אשר היו עתידים להגיע לטרבלינקה. דרשו ממנה לבחור מי מאנשי הצוות יזכה ל "מספרי חיים". אלו היו תגים קטנים עשויים מקרטון אשר, לזמן מסוים, שאיש אינו ידע את אורכו המדויק, יאריך את חיי המקבלים אותו. לבית החולים לילדים הוקצו עשרה "מספרי חיים", אך אנה בראודה-הלר, סירבה תחילה לשתף פעולה ולחלק את התגים. עובדיה לחצו עליה שלא לוותר, ולהציל לפחות את מקצת האנשים בטענה שאם היא לא תחלק אותם, הם יועברו למנהל בית החולים למבוגרים. ד"ר עדינה בליידי צוואג'גר, אחת העובדות שלה אשר שרדה את המלחמה והעידה על שהתרחש בבית החולים בימיו האחרונים, כתבה: "אנשים אמרו שעליה לעשות זאת, וזה היה נבזי למדי, כי הלוא לאיש מאיתנו אין זכות לפסוק מי יחיה ומי ימות, ובכל זאת דרשנו זאת ממנה..."
מלבד בראודה-הלר, כמעט אף אחד מצוות בית החולים הראשוני נותר בגטו. רובם, כמו גם בנה, כלתה, נכדתה, החליטו לעזוב ולנסות לשרוד במחבוא מחוץ לגטו, בצד הארי של ורשה. היא סירבה להפצרות חבריה הפולנים לברוח מאחר שרצתה להישאר עם הילדים שבהם טיפלה. ד"ר סטיינלאו וולר, שהיה כירורג בבית החולים המקביל ציסטה בגטו ורשה, מספר על פגישתו האחרונה עם בראודה- הלר בתחילת 1943. כששאל אותה מדוע אינה מנצלת את קשריה בצד הארי כדי להציל את עצמה, היא השיבה: "את משפחתי הסתרתי בצד הארי. אני, אילו ידעתי כי העולם ישתנה לטובה ואנשים יהיו שונים, הייתי מנסה להציל את עצמי. אבל אני יודעת שאנשים יהיו כפי שהם עכשיו."
סק"א אריות הכסף
"סק"א אריות הכסף" (ברוסית: СКА-Серебряные Львы) הוא שמה של קבוצת הוקי קרח לנוער מהעיר סנקט פטרבורג, שהוקמה כבית הספר להוקי "אריות הכסף" בשנת 2006 ומוזגה עם קבוצת סק"א וריאגי ביולי 2018. הקבוצה הייתה אחת מקבוצות הבת של סק"א סנקט פטרבורג. מאז הפיכתה למועדון הוקי לנוער בשנת 2010 הקבוצה שיחקה בליגת MHL.
"אריות הכסף"
קבוצת "אריות הכסף" פעלה תחילה כבית ספר להוקי קרח משנת 2006. בשנת 2010, הקבוצה הגישה מסמכים להנהלת ליגת MHL להפיכתה למועדון הוקי קרח לנוער ב-30 ביוני 2010. ב-6 ביולי 2010 ועדה של ליגת ההוקי לצעירים בחנה את תשתיות הקבוצה ולאחר שאישרה שהם עונים  על הדרישות לכניסה לליגה הודיעה ב-5 באוגוסט על צירופה לליגה. המשחק הראשון שלה בליגה היה נגד חימיק שלה הפסידה בתוצאה 0-3. בנובמבר, במהלך הפסקה בעונה הסדירה של אליפות ה-MHL, הקבוצה השתתפה בטורניר של משחקי ידידות יחד עם סק"א-1946 וקבוצת הנוער של AIK השוודית. ה"אריות" סיימו במקום האחרון, לאחר שהפסידו בשני המשחקים: ל-AIK בתוצאה 1-6 (0:3, 0:0, 1:3), ולסק"א-1946 בתוצאה 4-5 (0:1, 2:2, 2:2). עם זאת, בעונת 2011/2012, הקבוצה התחזקה וסיימה לבסוף במקום ה-22 בעונה הסדירה.
"סק"א אריות הכסף"
ב-1 בדצמבר 2014 הקבוצה נכללה במערכת קבוצות הבת של סק"א סנקט פטרבורג ושינתה את שמה לשם "סק"א אריות הכסף". בעונת 2014/2015, הקבוצה בראשות המאמן החדש סרגיי יארובוי, בפעם הראשונה העפילה לפלייאוף, ה-MHL. בעונה הבאה הקבוצה אומנם לא הצליחה להגיע לפלייאוף, לעומת זאת, היא השיגה את התוצאה הטובה ביותר בתולדותיה עד אז— מקום 19 בטבלת האליפות. ברם, בעונת 2017/2018 היא שינתה את הנתון הזה והצליחה לסיים במקום ה-11 בעונה הסדירה, אך שוב כשלה בהעפלתה לשלבי הפלייאוף של הליגה.
סטטיסטיקה
מש — משחקים, נצ — ניצחונות, נצה — ניצחונות בהארכה, נצב — ניצחונות בפנדלים, הפה — הפסדים בהארכה, הפב — הפסדים בפנדלים, ה — הפסדים, נק — נקודות, יחס — יחס שערי זכות וחובה, מ — מיקום בעונה הסדירה
ארנה
אולם הבית היה ההיכל הקטן של "יובילייני" המכיל 1,700 מושבים.
טיטן 3E
הטיטן 3E הוא משגר בעל שלושה שלבים שפותח מהטיטן 3D אך עם שלב עליון מסוג קנטאור D להגברת יכולת הנשיאה. הטיטן 3E היה הראשון ממשפחת הטיטן שהשתמש בשלב קנטאור, שלב ששימש גם את הטיטן 4 מאוחר יותר. למשגר יכלו להוסיף גם שלב רביעי מסוג סטאר-37E, ובתצורה זו שיגרו שני לווייני הליוס. שלב הסטאר-37E שימש גם בשיגורי גשושיות הוויאג'ר אך הם נחשבו כמטען יותר מאשר כשלב במשגר.
כל שבעת השיגורים שבוצעו (מתוכם שישה מוצלחים) בוצעו מ-LC-41 מנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה.
בינת ג'בייל
בינת ג'בייל (בערבית: بنت جبيل, תעתיק מדויק: בִּנְת גְּ’בֶּיל) היא העיר השנייה בגודלה במחוז א-נבטיה בדרום לבנון (אחרי בירת המחוז, העיר א-נבטיה), מהווה את בירת נפת בינת ג'בייל במחוז א-נבטיה, והייתה בשליטת צה"ל במשך 18 שנה.
העיר ממוקמת על גבעה הצופה על בקעת רמיש ליד הגבול הדרומי של לבנון עם ישראל, בגובה 770 מטר מעל פני הים. מתגוררים בה כ־30,000 תושבים, שיעים ברובם. קיימת מחלוקת לגבי מקור שמה: יש הטוענים כי השם ניתן על ידי שבטים תימניים שהתיישבו במקום ונתנו למקום שם המזכיר שמות של ערים תימניות, אחרים טוענים כי שם העיר מלמד על זיקה ליישוב גבל הממוקם כ־42 ק"מ צפונית לביירות.
היסטוריה
בשנת 1870 ביקר בבינת ג'בייל המטייל והחוקר הצרפתי ויקטור גרן וכתב:.
המאה ה-20
ב־1972 כבשה ישראל את בינת ג'בייל במסגרת מבצע "קלחת 4", שנועד להרחיק את מחבלי אש"ף מגבול ישראל. ב-1978 כבשה ישראל שוב את העיירה במסגרת מבצע ליטני, ומאז ועד מאי 2000 הייתה העיירה בשליטת צבא דרום לבנון (צד"ל), ובה שכנו מפקדות החטיבה המערבית ביחידת הקישור ללבנון והחטיבה המערבית של צד"ל. במהלך תקופה זאת עבדו רבים מתושבי העיירה בישראל במסגרת תוכנית "הגדר הטובה", והוקמו שם תשתיות שונות, ביניהן מרפאה אזרחית.
פעילותם השוטפת של החיילים במוצב הייתה באבטחת האזור המצוי בגזרת רכס "הסילבסטר", בין שקיף א-נימל לבין מוצב צד"ל "ברעשית", הממוקמים על הקו האדום בלבנון והיישובים הפזורים באזור.
המאה ה-21
ב-2010 ביקר בבינת ג'בייל נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד.
SOWA
דיאנה הורביאק (נולדה ב-14 במאי 2004), ידועה בשם הבמה שלה SOWA, היא זמרת-יוצרת אוקראינית. זכתה במספר תחרויות שירה אוקראיניות, ואף השתתפה בקדם הלאומי של המדינה לתחרות האירוויזיון ב-2022 וב-2023.
ביוגרפיה
SOWA נולדה ב-14 במאי 2004 בעיר לבוב שבאוקראינה. בגיל צעיר עברה עם משפחתה להתגורר בז'ובקבה. היא החלה את קריירת המוזיקה שלה ב-2020, כשהוציאה לאור את סינגל הבכורה שלה, "Ріка". עם ההצלחה הגבוהה לה זכה הוחתמה הזמרת בחברת הפקה מוכרת, ופרסמה את הסינגל השני שלה, "Не дилема". הוא הפך לשירה הראשון שנכנס למצעדי הפזמונים באוקראינה, והקליפ הנלווה לו זכה להקרנות רבות בערוצי המוזיקה במדינה.
בשנת 2021 החלה ללמודה באקדמיה העירונית למוזיקה בקייב על שם ריינגולד גלייר. בפברואר אותה השנה פרסמה את "Sam na sam" – אחד השירים המצליחים ביותר שלה. בספטמבר הוציאה יחד עם מלובין את השיר "Secret Sign", ובאוקטובר "Latte". הווידאו קליפ של השיר האחרון מבין השניים בוים על ידי יורי דוויז'ון. בשנת 2022 התמודדה בקדם האוקראיני לאירוויזיון 2022, אך לא עברה את שלב האודישנים המוקדם. היא ניסתה את מזלה פעם נוספת ב-2023, אך גם כשלה להעפיל לשלב האודישנים השני.
DGSE
המנהל הכללי לביטחון חוץ (בצרפתית: Direction générale de la sécurité extérieure; בראשי תיבות: DGSE) הוא שמה של סוכנות הביון של צרפת, הפועלת לאיסוף מידע ביטחוני מחוץ לגבולותיה. הסוכנות נוסדה בשנת 1982 והמטה שלה נמצא ברובע העשרים של פריז. הסוכנות כפופה למשרד הכוחות המזוינים ומשתפת פעולה עם סוכנות הביון הפנימית, ה-DGSI (המינהל הכללי לביטחון פנים).
בין ראשיו הבולטים במהלך השנים ניתן למנות את האדמירל פייר לקוסט. כיום עומד בראש הארגון ברנאר אמייה (מאז יוני 2017).
מבנה הארגון
מנהל הארגון וסגנו ממונים ישירות על ידי נשיא צרפת. הארגון מחולק לארבעה אגפים ראשיים, המתפקדים כאוספי מידע שטח ומידע לווייני:
משימות ומבצעים ידועים
בשנת 1985 פוצצו סוכני הארגון ספינה של גרינפיס בהוראה ישירה מאת נשיא צרפת דאז, פרנסואה מיטראן.
בשנים האחרונות ניהל הארגון מספר רב של מבצעים חשאיים ללוחמה בטרור כנגד אל-קאעידה ודאעש. בין היתר פעלו אנשיו, בשיתוף עם יחידות מיוחדות של צבא צרפת בסומליה, במאלי, בסוריה ובעיראק.
הנסיך לאופולד, דוכס בראבנט
לאופולד פרדיננד אלי ויקטור אלברט מארי (Léopold Ferdinand Élie Victor Albert Marie; 12 ביוני 1859 - 22 בינואר 1869), היה בנו של לאופולד השני, מלך הבלגים, ונסיך הכתר של בלגיה.
ביוגרפיה
לאופולד נולד ב-12 ביוני 1859 בארמון המלכותי לייקן בבריסל שבבלגיה. אביו היה לאופולד, נסיך בלגיה בנו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים. סבא רבא שלו מצד האב היה לואי פיליפ, מלך הצרפתים. אמו הייתה מריה הנרייטה, ארכידוכסית אוסטריה לבית הבסבורג, אשר הייתה נכדתו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונינתו של קרלוס השלישי, מלך ספרד. בשנת 1865 מת סבו לאופולד הראשון, ואביו הוכתר כמלך הבלגים, בעוד לאופולד קיבל את התואר דוכס בראבנט. אביו ואמו לא הסתדרו היטב, ואמו העבירה את מרבית זמנה בעיר ספא ליד הארדנים. אביו הזניח את אחיותיו לואיז וסטפני, והתעניין בעיקר בלאופולד, בעוד אמו מריה הנרייטה התמקדה בבנותיה והעניקה להן חינוך מעולה.
ב-22 בינואר 1869 מת לאופולד מדלקת ריאות, לאחר שטבע באגם. במהלך ההלוויה אביו "נשבר בציבור, התמוטט על ברכיו ליד הארון והתייפח ללא שליטה".
המוות הכניס את אביו להלם שממנו לא התאושש עוד. הוא התפייס עם אמו לזמן מה בניסיון ללדת בן זכר נוסף שיירש אותו, אולם התוצאה הייתה לידתה של בת נוספת, הנסיכה קלמנטין בשנת 1872. לאופולד איבד לחלוטין עניין במשפחתו, והשקיע את מרבית תשומת לבו בקונגו (אשר הייתה מושבה פרטית שלו) ובמספר פילגשים.
בשנת 1909 מת אביו לאופולד השני, מלך הבלגים, ובן דודו אלברט הראשון, מלך הבלגים עלה לשלטון במקומו.
מידלסברו (כדורגל)
מועדון הכדורגל מידלסברו (באנגלית: Middlesbrough F.C.) הוא מועדון כדורגל אנגלי המשחק ב צ'מפיונשיפ. המועדון מייצג את העיר מידלסברו הנמצאת בצפון־מזרח המדינה במחוז יורקשייר.
היסטוריה
בשנת 1876 הקימו חברי מועדון הקריקט של מידלסברו את קבוצת הכדורגל של העיר על מנת לשחק וכך לשמור על כושר בעת הפגרה של עונת הקריקט.
בשנת 1889 המועדון הפך למקצועני, בשנת 1892 חזר להיות חובבני ובשנת 1899 שוב הפך למקצועני. בשנת 1905 המועדון חתם חוזה מעבר עבור אלף קומון בסכום של 1000 פאונד, שיא לאותה תקופה. בעונת 1913/14 סיים במקום השלישי בליגה העליונה ובכך נקבע שיא מועדון. לאורך שנות ה-30 עלה המועדון על גל של הצלחות כאשר בשורותיו שיחקו כוכבים כגון וילף מאניון וג'ורג' הארדוויק. למרות זאת המועדון לא זכה בתואר משמעותי והתקופה המוצלחת נקטעה על ידי מלחמת העולם השנייה.
לאחר סיום המלחמה פרשו מספר שחקנים חשובים למועדון וזה לא חזר ליכולת של לפני המלחמה. בעונת 1950/51 סיים במקום השישי בליגה אך בשנת 1954 ירד לליגה השנייה בפעם הראשונה לאחר 25 שנה. בשנת 1974 חזר לליגה העליונה ופיספס הזדמנות לשחק בגביע אופ"א. הקבוצה ירדה ליגה שוב בשנת 1982 ובשנת 1986 הגיע המועדון לשפל כל הזמנים כאשר ירד לליגה השלישית ובעיותיו הכלכליות כמעט והביאו אותו לפשיטת רגל.
המועדון ניצל עם קנייתו על ידי סטיב גיבסון, בעל חברה להובלות של כימיקלים. גיבסון השקיע כספים רבים במועדון ושיקם אותו. לאורך שנות ה-90 התאפיין המועדון בחוסר יציבות והוא התנדנד בין הליגה הראשונה והשנייה. בשנת 1994 החתים גיבסון כשחקן-מנג'ר את בריאן רובסון. בשנת 1995 חלה נקודת מפנה בתולדות המועדון כאשר עזב את האצטדיון הישן, אירסום פארק, ועבר לאצטדיון חדש, אצטדיון ריברסייד.
בשנת 1997 הגיעה מידלסברו לגמר גביע הליגה וגמר גביע ה-FA והפסידה בשניהם, באותה שנה נשרה מידלסברו לליגת המשנה. בשנת 1998 הגיעה הקבוצה שוב לגמר גביע הליגה האנגלי ושוב הפסידה במקביל שבה הקבוצה לפריימר ליג אחרי שנת היעדרות אחת בלבד. בשנת 2001 הוחתם המאמן הצעיר והמבטיח סטיב מקלארן. הוא הביא לשורות המועדון שחקנים חדשים תוך התבססות וטיפוח הנוער ובשנת 2004 זכתה מידלסברו לראשונה בתולדותיה בתואר משמעותי, גביע הליגה האנגלי. בעונת הגיעה מידלסברו לגמר גביע אופ"א והפסידה לסביליה הספרדית.
ביוני 2006 עזב מקלארן את המועדון לטובת אימון נבחרת אנגליה ובמקומו מונה למאמן גארת' סאות'גייט, הקפטן שמתפקד על תקן שחקן-מאמן.
אליפות ישראל בשחמט 1967
אליפות ישראל בשחמט 1967 הייתה האליפות התשיעית של ישראל בשחמט, היא אורגנה על ידי האיגוד הישראלי לשחמט והשתתפו בה 16 שחמטאים. התחרות נערכה בדצמבר 1967.
מידלסברו (כדורגל)
היסטוריה
בשנת 2009 ירדה מידלסברו לליגת המשנה אחרי 11 שנים רצופות בפרמייר ליג, לאחר שסיימה את העונה במקום הלפני אחרון. בעונת הגיעה לשמינית גמר הגביע האנגלי והפסידה לצ'לסי. ב-2016 הבטיחה מידלסברו את עלייתה לפרמייר ליג לאחר 7 שנים בצ'מפיונשיפ. כעבור שנה אחת חזרה הקבוצה לצ'מפיונשיפ.
אליפות ישראל בשחמט 1967
האליפות התקיימה בשיטת ליגה שכללה משחק בודד בין המשתתפים. עבור ניצחון הוענקה נקודה וחצי נקודה הוענקה עבור תוצאת תיקו.
שמעון כגן, שצבר 11 נקודות מ-15 אפשריות, זכה בתחרות.
מידלסברו (כדורגל)
סגל נוכחי
(בהשאלה ממנצ'סטר סיטי)
(בהשאלה מוולברהמפטון וונדררס) (בהשאלה מוסט ברומיץ' אלביון)
(בהשאלה מפולהאם)
(קפטן)
תזמורת המוצרטיאום של זלצבורג
תזמורת המוצרטיאום של זלצבורג היא התזמורת הסימפונית הראשית בעיר ובמחוז זלצבורג, אוסטריה. התזמורת נוסדה בשנת 1841 וקיבלה את שמה הנוכחי בשנת 1908. היא מחשובי המשתתפים בפסטיבל זלצבורג.
התזמורת על 91 נגניה היא אחת התזמורות הראשונות במעלה באוסטריה. מאז 2017 מכהן ריקארדו מיאסי כמנצח הראשי, ומופיעים עמה מנצחים אורחים ידועי-שם כמארק מינקובסקי, מרק אלדר ואדו דה וארט.
התזמורת מתמקדת בעיקר במוזיקה מן האסכולה הווינאית הקלאסית, שאותה היא מבצעת - כשגרירה המוזיקלית של זלצבורג - גם בסיורי קונצרטים בינלאומיים, כמו גם בשחריות מוצרט בפסטיבל זלצבורג ובפסטיבל זלצבורג השנתי.
בסדרת המנויים של התזמורת, התוכנית כוללת לא פעם יצירות חדשות או נדירות בביצוע. עונת 2008-2007 הציעה סדרת קונצרטים שהתמקדה בריכרד שטראוס ובהקטור ברליוז, והמוטו שלה היה "הספירה הקסומה של הלילה". בעונת 2009-2008 התמקד מחזור הקונצרטים בלודוויג ואן בטהובן.
בתוכנית ה-Salzburger Kulturvereinigung, מבצעת התזמורת יצירות מן הרפרטואר הסימפוני הגדול, ובמסגרת ה-Salzburger Landestheater - הפקות מקיפות טווח רחב, הכולל גרנד אופרה, בלט, אופרטה ומחזמר. כן מתמקדת התזמורת ביצירות בנות זמננו; בסתיו 2008 בוצעה יצירה ראשונה שהוזמנה מקורט שוורציק לשילוב של תזמורת מקצועית עם נגנים צעירים.
הקלטות רבות של התזמורת זמינות על תקליטורים, בהן יצירות רבות מאת מוצרט וסדרה מתמשכת של סימפוניות מאת ברוקנר. הקלטות של האורטוריות של היידן, העונות ובריאת העולם, בניצוח איבור בולטון, נחלו הצלחה בינלאומית.
ראו גם
אוניברסיטת מוצרטיאום
רוריטניה
רוריטניה היא מדינה בדיונית במרכז אירופה, המופיעה בשלושה מספריו של הסופר האנגלי אנתוני הופ. הידוע בהם הוא "השבוי מזנדה" שהתפרסם בשנת 1896, האחרים הם "ליבה של הנסיכה אוסרה" משנת 1897, ו"רופרט מהנזאו" משנת 1898.
בספרים אלו מתוארת רוריטניה כארץ דוברת גרמנית שהדת השלטת בה היא הנצרות הקתולית, ובה שולטת מונרכיה אבסולוטית, והפערים החברתיים בה הם עמוקים. מבחינה גאוגרפית אמורה רוריטניה להימצא בין סקסוניה ובוהמיה, כאשר מצוין כי בירת רוריטניה, שטרסלאו, נמצאת על קו הרכבת שבין דרזדן ופראג. ספריו של הופ אינם מתארים את רוריטניה כמקום שטוב לחיות בו. מלכה מתואר כאריסטוקרט חדל אישים, האצולה מצויה בסכסוכים פנימיים, ומשטרה חשאית מחפשת את החתרנים באוכלוסייה, המקוטבת בין עשירים מאוד ועניים מאוד. גרסאות במה וקולנוע לספרים אלו נתנו לרוריטניה תדמית רומנטית, עידנו את הביקורת החברתית בספריו של הופ, והציגו ממלכה שיצאה מספרי האגדות.
"רוריטניה" הפכה לביטוי לכל ממלכה דמיונית שבה הרומנטיקה והאינטריגות מובילות את הגיבורים להרפתקאות. סופרים רבים אימצו מונח זה, בהם הסופר האנגלי אוולין וו אשר באחד מספריו מופיעה דמות אשר היא שליטה המודח והסנטימנטלי של רוריטניה.
השימוש במונח "רוריטניה" מחוץ לעולם הספרות
כלכלנים מן האסכולה האוסטרית, כגון לודוויג פון מיזס, אימצו את השם "רוריטניה" כמודל להסברת רעיונות כלכליים. כן אימצו את השם כלכלנים אחרים.
בתחום המשפט, שמה של המדינה משמש בעיקר מלומדים מתחום המשפט הבינלאומי הפומבי.
ארנסט גלנר בספרו "לאומים ולאומיות", משתמש בכינוי "רוריטניה" לתיאור חבל ארץ דמיוני, שהתפתחות הלאומיות בו אמורה לשקף התפתחויות דומות בתנועה הלאומית הפולנית, צ'כית, סרבית, רומנית, וכיוצא בזה. התנועה הלאומית הרוריטנית התפתחה מאיכרים רוריטנים שחיו תחת שלטון "האימפריה של מגלומניה" ופיתחו תודעה לאומית באמצעות יצירתה של "תרבות גבוהה" רוריטנית על ידי קבוצת אינטלקטואלים קטנה שהגיבה לתהליכי התיעוש וניוד העבודה. גלנר יורד בספרו לפרטי הפרטים של ההיסטוריה והתרבות ה"רוריטנית", השונים בתכלית מהממלכה הקתולית האריסטוקרטית שיצר הופ:
מריה בהם
מריה בֶּהם (בגרמנית: Maria Böhm) הייתה תושבת וינה, שהוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם על סיועה להצלת רוזליה וסרשטיין בתקופת השואה.
קורות חייה עד מלחמת העולם השנייה
מריה בהם התגוררה בווינה ברובע ה-12, ברחוב Theergasse 12, בקומה החמישית.
הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
מריה בהם תרמה להצלתה של רוזליה וסרשטיין (Rosalia Wasserstein; עם נישואיה שמה הפך איסתה (Ista)).
רוזליה ילידת ה-13 בדצמבר 1918, הייתה נערה יהודייה שחיה בווינה במהלך מלחמת העולם השנייה והועסקה כתופרת ב-Jersey-Modelle. אביה גורש כבר בשנת 1939 ורוזליה ומשפחתה נאלצו לעבור לגור בדירת חדר ברחוב Novaragasse 32 ברובע השני בווינה. ב-19 במאי 1942 הגיעו חילי האס אס שפינו באלימות את כל יושבי הבית היהודיים. רוזליה הייתה בעבודה כשאמה גורשה. באותה עת אחותה עבדה במשמרת לילה במפעל לקרטון. רוזליה פנתה לקהילה היהודית שם נודע לה כי אמה גורשה לטרזיינשטט וכי גם היא נכללת ברשימת המיועדים לגירוש לפולין.
רוזליה בקשה להסתתר. על מנת להקטין את הסכנה בחשיפתה בשל פשיטות תכופות של האס אס וחשש מהלשנות השכנים, רוזליה שינתה לעיתים קרובות את מקום המסתור, בין היתר היא גרה בדירותיהן של החברות פרנציסקה קצ'ל, אנה קוצ'ר ומריה בהם. שלוש הנשים סיפקו לה גם מזון ובגדים. תחילה פנתה רוזליה תחילה אל פרנציסקה קצ'ל (Franziska Cechal) שהסתירה אותה למשך זמן קצר עד שהועברה לדירה ברחוב פצמניטנאסה (Patzmanitengasse), בה שהתה עד יולי 1942. היא נעצרה על ידי הגסטפו, אך הצליחה להימלט. רוזליה פנתה שוב אל פרנציסקה, שנעתרה שוב לבקשתה והחביאה אותה בביתה ודאגה לכל מחסורה כולל ביקורים תכופים בבית יתומים, של ילד שאומץ על ידי משפחתה של רוזליה. לאחר ביקור של פקיד אס אס בכיר בביתה של פרנציסקה, היא החליטה להעביר את רוזליה למקום מסתור חלופי – לביתה של חברתה מריה בהם. מריה ידעה על מצוקתה של רוזליה וכן הבינה היטב את הסכנה הנשקפת לה כאשר החליטה להסתירה כדי למנוע ממנה להיעצר על ידי הגסטפו, כל זאת בלי לבקש שום דבר בתמורה.
מאוחר יותר רוזליה הועברה לביתה של אנה קוצ'ר, אותה הכירה לפני המלחמה. לכשהסכנה גברה ואנה חששה כי ייערך חיפוש בדירתה, הועברה רוזליה חזרה לביתה של פרנציסקה קצ'ל, שם נראה המצב בטוח יותר.
לאחר המלחמה
רוזליה וסרשטיין המשיכה לחיות בווינה לאחר המלחמה. אחותה של רוזליה, שהסתתרה בבית אישה אחרת, התאבדה ב-1973 משום שאמה לא שבה מטרזיינשטט. הילד, שאומץ על ידי משפחת וסרשטיין, שרד בבית היתומים היהודי. רוזליה לקחה אותו לביתה אחרי המלחמה, הוא נשאר איתה עד נישואיו.
הכרה והנצחה
ב-25 בדצמבר 1984 הכיר יד ושם בפרנציסקה קצ'ל, אנה קוצ'ר ומריה בהם, כחסידות אומות העולם על תרומתן להצלת רוזליה וסרשטיין. טקס הענקת המדליות התקיים בווינה ב-4 בדצמבר 1985 באולם בית האיגודים המקצועיים, בנוכחות שגריר ישראל אורי פרושאור ובנוכחות נשיא הפרלמנט ויושב ראש האיגודים המקצועיים באוסטריה, מר אנטון בניה.
פרנץ פון פאפן
פְרַנְץ פוֹן פַּאפֶּן (בגרמנית: Franz Joseph Hermann Michael Maria von Papen; 29 באוקטובר 1879 – 2 במאי 1969) היה פוליטיקאי גרמני אשר שימש תקופה קצרה כקנצלר גרמניה, ואשר תככיו היו בין הגורמים לעלייתו של אדולף היטלר לשלטון.
קנצלר (1932)
תגובת אנשי מפלגתו של פאפן לכך שאיש מפלגתם הוא שסייע להפיל את הקנצלר המכהן מטעם מפלגתם הייתה גירושו מן המפלגה והצבעת אי אמון בממשלתו. פאפן בחר באנשי אצולה רבים שלא היו חברי פרלמנט לשרים וממשלתו כונתה בלעג "קבינט הברונים". שלייכר כיהן בממשלה זו כשר ההגנה. הייתה זו ממשלה חסרת רוב קואליציוני ואפשרויותיה לשלוט היו מוגבלות.
פאפן המשיך בביצוע התוכנית שהגה עם שלייכר והיטלר והסיר את האיסור על פעילות האס.אה. דבר שגרם מיד לגל מהומות ורציחות בכל רחבי גרמניה. כמו כן הוכרז על בחירות ב־31 ביולי. על מנת למצוא חן בעיני הימין והשמרנים, פיטר פאפן את ממשלתה החוקית של פרוסיה בראשות אוטו בראון, שהייתה מורכבת מסוציאליסטים, ומינה עצמו כראש ממשלת פרוסיה.
הבחירות שנערכו בחודש יולי רק חיזקו את המפלגה הנאצית, והקטינו את כוחן של מפלגות הימין השמרני שמהן שאב פאפן את כוחו. ליושב ראש הרייכסטאג החדש מונה הרמן גרינג, מראשי המפלגה הנאצית. בפגישה שנערכה בין היטלר להינדנבורג, בנוכחות פאפן ושלייכר באוגוסט, סירב היטלר לקבל את תפקיד סגן הקנצלר ותבע את ראשות הממשלה לעצמו יחד עם תיקים נוספים לנאצים. לאחר כישלון המשא ומתן, היה זה האינטרס של הנאצים כי לא תוקם ממשלה יציבה וכי תערכנה בחירות נוספות, בהן העריך היטלר כי הנאצים יוכלו לזכות ברוב. הערכתו של זה התממשה וישיבתו הראשונה של הבית החדש, ב-12 בספטמבר, הוקדשה להצעת אי אמון של הקומוניסטים אשר הנאצים ומפלגות אחרות תמכו בה מטעמי טקטיקה. ממשלתו של פון פאפן הפסידה ברוב של 513 צירים אל מול 42. למרות שהצבעה זו נפסלה מאוחר יותר (היות שפאפן הציג צו לפיזור הרייכסטאג שממנו התעלם גרינג עד לאחר ההצבעה), בחירות חדשות נקבעו ל־6 בנובמבר. בינתיים האלימות ברחובות נמשכה; לאחר רצח קומוניסט על ידי 5 אנשי ס"א בעיירה פוטמפה בהמבורג, גזר בית משפט על הרוצחים עונש מוות לפי צו נשיאותי חדש. אולם פאפן נכנע ללחץ הנאצים והמיר את עונש המוות במאסר עולם (לאחר חודשים ספורים שוחררו הרוצחים בחנינה שקיבלו מהשלטון הנאצי לאחר שעלו לשלטון).
הינדנבורג היה בשלב זה זקן וחלש מכדי להכריע, היסס בכל הנוגע לשינויים מרחיקי לכת, ולא רצה לשנות את החוקה של רפובליקת ויימר שהייתה מקור כוחו. ב־4 בדצמבר 1932 הטיל הינדנבורג את תפקיד הקנצלר על שלייכר, מתוך תקווה כי הוא יוכל להקים ממשלה רחבה, בהשתתפותו של היטלר, וכן בהשתתפות גורמים מתונים מן המרכז ומן השמאל.
סגן הקנצלר תחת היטלר (1933-1934)
מכאן ואילך הפכו שלייכר ופאפן ליריבים. פאפן לא הסכין עם אובדן משרתו, ובמוחו עלתה מחשבה חדשה - היטלר ימונה לקנצלר, ופאפן לסגנו. המפלגה הנאצית "המוחלשת" ממילא, תרוסן על ידי גורמים שמרניים בקבינט, שישמרו את צעדיו של היטלר, אשר יהפוך לבסוף לבובה של פאפן ושל השמרנים במפלגה. הינדנבורג לא היה אדם שקל לשכנעו בנקודה זו, ותמיד רחש בוז להיטלר אותו כינה "הקורפורל הבוהמי". אך לאחר ששלייכר שב ונכשל בהקמת הקואליציה, הצליח פאפן לבסוף לשכנע את הנשיא הינדנבורג כי יש להטיל על היטלר את תפקיד הקנצלר. ב־30 בינואר 1933 קיבל היטלר את תפקיד הקנצלר ומינה את פאפן לסגנו.
פאפן הבין עד מהרה את גודל הטעות שטעה. לאחר שריפת הרייכסטאג ב־27 בפברואר 1933, קיבל היטלר מן הרייכסטאג סמכויות דיקטטוריות בלתי מוגבלות (העולות בהרבה על אלו שציפה פאפן לקבל מן הנשיא באמצעות "צווי חירום"). בשלב זה לא היה לו כל צורך בחבורת השמרנים שהרכיבה את ממשלתו (אם כי רבים מהם כקונסטנטין פון נויראט המשיכו לשרת עוד זמן רב את הממשלה ואת המשטר הנאצי). פניו האמיתיות של הנאציזם נתגלו עד מהרה - רדיפת מתנגדים פוליטיים, פרעות ביהודים, הקמת מחנות ריכוז, בקרה על אמצעי התקשורת. פאפן, על אף שרשמית היה עדיין סגנו של היטלר, לא היה בכל עמדה שיכלה להשפיע על הנעשה.
בינתיים חל שינוי לרעה בבריאותו של הנשיא הינדנבורג והיה ברור כי ימיו ספורים. כל הגורמים בעלי הנגיעה לשלטון החלו לחשוב על היום שלאחר פטירתו של הינדנבורג. זה מכבר היה האס.אה., בראשות ארנסט רהם ממורמר על בריתו של היטלר עם השמרנים, ועל דחיקתם של אנשי האס.אה. מעמדות כח. רהם תמך במהפכה תמידית, ועמידתו של היטלר לצד התעשיינים, בעלי ההון, הצבא והשמרנים, לא הייתה לפי רוחו. הצבא ראה באס.אה. משום מתחרה בלתי רצוי, ולחץ לרסן את רהם ואנשיו. נאצים בכירים כהרמן גרינג והיינריך הימלר אף הם חששו למעמדם, וידעו כי בין אם יצא הצבא במאבק כשידו על העליונה, או שיצא האס.אה. מנצח, הרי שהם מצויים בסכנה.
כאן עמד פאפן בנקודה בה היה חייב לפעול. אם ימות הנשיא, הרי שנקודת המשען האחרונה של השמרנים תאבד, ויחד עמו תרד לטמיון תוכניתו הגדולה של פאפן, להפנות את המשטר הנאצי למסלול מתון ושמרני.
ב־17 ביוני 1934 נשא פאפן נאום באוניברסיטת מרבורג. הוא יצא בתוקף כנגד המהפכנים הנאצים, וטען כי מדינה אינה יכולה להתקיים במצב של מרידה מתמדת מלמטה, וכי על החברה להיות נשענת על בסיס מוצק. הוא גינה את "האיומים כלפי גורמים חסרי ישע באוכלוסייה", ואת הכרזת כל מי שמשמיע ביקורת כאויב המדינה. היה זה נאום נועז, אשר זכה לתגובות נסערות, אך פאפן לא היה האיש אשר ירכז את ההתנגדות למשטר הנאצי. תפקיד היסטורי זה ניתן לאחרים.
ב־30 ביוני הכה היטלר במתנגדיו, והורה על הטבח המכונה "ליל הסכינים הארוכות". בטבח של מאות אנשים חיסל היטלר את הנהגת האס.אה. אך לא שכח גם את השמרנים. שלייכר נרצח בביתו, מקורבו של פאפן, אדגר יונג, אשר כתב לו את "נאום מרבורג", נרצח, ויחד עמו רבים מן המקורבים לחוגי השמרנים. פאפן עצמו הושם במעצר בית. כפי הנראה נרתע היטלר מלפגוע בו אישית, בשל קרבתו לנשיא הינדנבורג שעדיין היה בחיים.
תפקידיו המאוחרים
לאחר כל אלו, התפטר פאפן מתפקיד סגן הקנצלר, והשפעתו הפעילה על הפוליטיקה הגרמנית נפסקה. פאפן נשלח לשורת תפקידים דיפלומטיים, בהם שירת נאמנה את המשטר הנאצי. בתחילה כשגריר באוסטריה בין השנים 1934 עד 1938 - היו אלו השנים שבהן ערערו הנאצים את המשטר באוסטריה ולבסוף סיפחו אותה, בפעולה שנקראה "אנשלוס". לפי אחת מהתוכניות הנאציות לסיפוח היה עליהם להתנקש בפון פאפן ולהשתמש בכך כעילה לסיפוח. לאחר מכן, בין 1939 ו־1944, שירת פאפן כשגריר בטורקיה. בהיותו שגריר בטורקיה לקח פאפן חלק בהפעלתו של אחד מהמוצלחים שבסוכנים החשאיים הגרמנים במלחמת העולם השנייה, האלבני אלישע בנזה, המכונה "ציצרו", אשר שימש כמשרתו האישי של השגריר האנגלי בטורקיה, צילם בחשאי את כל המסמכים הסודיים בשגרירות, והעבירם לידי פאפן. מכיוון שחלק מאסטרטגית ההונאה שקדמה למבצע "אוברלורד" (הפלישה לנורמנדי בשנת 1944) הייתה ניסיון ליצור רושם כי הפלישה תגיע ממקומות אחרים, למשל מן הבלקן, הייתה למסמכים אלו חשיבות עליונה.
פאפן נתפס על ידי בעלות הברית לאחר המלחמה והועמד למשפט כחלק ממשפטי נירנברג על חלקו במשטר הנאצי. הוא זוכה מכל האישומים. בשנות החמישים ניסה להמשיך בקריירה הפוליטית שלו, אך כשל. הוא נפטר בשנת 1969.
שירה (אזור היסטורי)
שירה (געז: ሺሬ) הוא אזור היסטורי במדינת תיגראי שבצפון אתיופיה. גבולותיו הם נהר המרב עם סריה שבאריתריאה בצפון, באדיבו בצפון מזרח ובתכזה בדרום.
האזור היה מיושב עוד מתקופות קדומות ובו עברו דרכי מסחר חושבים למצרים וכוש. בתקופת מממלכת אקסום היה לחלק ממנה. האזור בשמו מוזכר במסורת מתקופת המלך האקסומי גברה מסקל ולאחר מכאן על ידי הקיסרים ניואיה קראסטוס ודווית הראשון כמקום שבו ניתנו אדמות למנזרים מקומיים.
בשירה חיו רוב יהודי תיגראי. קהילה זו הייתה בין הראשונות מביתא ישראל שעלו לישראל.
כיום רוב שטח המחוז מחולק בין הנפות אסיגדה צימבלה, מדבאי זנה וקורו התחתית שבמחוז תיגראי הצפונית מערבית.