cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי
חזרת הכוח הפושט
ב-9:30 חזרו וחברו שני חלקי הכוח הפושט, והחלו לעשות דרכם חזרה למימי גרמניה במלוא המהירות. את דרכם הם עשו בתוך מעברים בשדה מוקשים בריטי. באותו מועד היו המשחתות הגרמניות, שכזכור שוחררו מהמשימה בשל מזג האוויר הרע ומאז עשו דרכן באיטיות, כ-80 ק"מ מלפנים. אותן משחתות גילו שהכוח הבריטי עושה דרכו מאזור שרטון דוגר לכיוון חופי בריטניה. בינתיים נערכו יתר הכוחות הבריטיים, אשר נותרו בסקפה פלו, וחשו אף הם ליירט את הכוח הגרמני. טירוויט, אשר קיבל הוראה להצטרף למרדף אחר הגרמנים עם כוח המשחתות שבפיקודו, שלח במקומן את הסיירות הקלות, בשל מזג האוויר הרע. כוח הצוללות, שכלל גם שתי משחתות, אשר בפיקודו של קיז, נשלח למפרץ הלגולנד, כדי ליירט ספינות גרמניות החוזרות לנמליהן.
כשהסתיימה הפשיטה הגרמנית, הכוחות שבפיקוד ביטי והכוחות שבפיקוד וורנדר עשו דרכם בנפרד, על מנת להגדיל את ההסתברות של התקלות בגרמנים, ואף הם עשו דרכם במעברים בשדה המוקשים הבריטי. ב-11:25 הבחינה "סאות'המפטון", מן הכוח שבפיקוד גודינף, בספינות גרמניות, ולאחר מכן דיווחה על היתקלות בסיירת גרמנית (ככל הנראה "שטרלזונד"), המלווה בכמה משחתות. בין הצדדים נערכו חילופי אש למשך כעשרים דקות, ללא נזקים של ממש. "בירמינגהם" חשה לעזרתה, וגודינף, שראה בינתיים שמולו עומדות שתי סיירות גרמניות: "גראודנץ" ו"שטרסבורג", לא הצליח לדווח על כך. כיוון שגודינף לא דיווח על גודלו האמיתי של הכוח הגרמני, הורה ביטי לאחת משתי הסיירות הנוספות של גודינף להימנע מלהצטרף ל"בירמינגהם" ול"סאות'המפטון". אלא שאירעו טעויות בהעברת המסרים, וכתוצאה, כל ארבע הסיירות הבריטיות נמנעו מלרדוף אחר הגרמנים, שבהמשך נעלמו. עם זאת, הכוח הגרמני עשה דרכו לכיוון הכוח שבפיקוד וורנדר. ב-12:15 הספינות הגרמניות והבריטיות הבחינו אלה באלה לזמן קצר, אם כי בתנאי ראות גרועים, ואז אבד בערפל קשר העין. לשמע הידיעות שהכוח הגרמני נתגלה שוב, חש ביטי למקום, והציב את ספינותיו על נתיב ההתחמקות המשוער של הגרמנים, אלא שאלה הצליחו לחמוק. ניסיון אחרון לפגוע בכוח החיפוי של הגרמנים ערכו הצוללות בפיקוד קיז. אחד הצוללות ירתה טורפדו לעבר אניית המערכה "פוזן" (Posen), והחטיאה. הודעה דומה למשחתות שבפיקוד קיז התעכבה, עד שהיה מאוחר מדי. הבריטים ערכו סיורים באזור עוד יום אחד, 17 בדצמבר, בתקווה שבכל זאת יצליחו ללכוד את הגרמנים, שבאותו מועד כבר חזרו לבסיסם.
אחרית דבר
הפשיטה עוררה ביקורת בבריטניה, אשר הופנתה כלפי הצי, על כך שפשיטה כזו התרחשה בכלל. ואכן, כלקח מבצעי עקר הצי הבריטי מסקפה פלו לרוסיית' (Rosyth), בחופה המזרחי של סקוטלנד, על מנת להיות קרוב יותר לחופה המזרחי של אנגליה. בנוסף, הפשיטה גרמה לזעם, על רקע מוסרי, כלפי הגרמנים, על שנפגעו בעיקר אזרחים ומטרות אזרחיות. הבריטים ניצלו זאת לצורכי תעמולה, למשל לצורכי גיוס, שבשלביה הראשונים של המלחמה היה התנדבותי. כך, "זכור את סקרבורו" (Remember Scarborough) הייתה כותרתה של כרזת גיוס שהופצה ברחבי בריטניה. בעיות הקשר, שמנעו במידה רבה מן הצי הבריטי לממש את כוחו, חזרו ונשנו גם בהמשך המלחמה, כאשר הדוגמה הבולטת לכך היה קרב יוטלנד.
תוצאות המיקוש
בימים שלאחר הנחת המוקשים על ידי "קולברג", אירעו מספר מקרים בהם נפגעו ספינות מסחריות בריטיות כתוצאה מאותה פעולת מיקוש. הבריטים, שלא ידעו במדויק את היקף ומיקום שדה המוקשים, החלו בפעילות שליית מוקשים באותה רצועת ים. ב-19 בדצמבר נשלחו שלוש ספינות תותחים, ששימשו גם כשולות מוקשים, לקבוע את היקף שדה המוקשים. אלה מצאו רק שני מוקשים ימיים. מספר ספינות דיג, שהוסבו לשליית מוקשים, סרקו אף הן את האזור, ושלו, או פוצצו, מוקשים נוספים. שליית המוקשים גבתה באותו יום מחיר מן הבריטים: ספינה אחת טבעה, כאשר איש צוות אחד נהרג, ושתי ספינות נוספות ניזוקו באופן רציני.
יום למחרת נמשכו פעולות שליית המוקשים, ושוב עלו אלה באבדות: ספינה אחת טבעה, ושישה מאנשי צוותה נהרגו, ועוד אחת ניזוקה באופן רציני. עוד ספינה, שנשכרה על ידי הצי הבריטי והוסבה לשליית מוקשים, טבעה מהתפוצצות מוקש ב-25 בדצמבר. הספינה טבעה תוך מספר שניות. שישה אנשי צוות נהרגו בהתפוצצות, ושבעת אנשי הצוות האחרים שרדו על רפסודת הצלה במים הקפואים, עד שנמשו. ב-6 בינואר 1915 טבעה עוד ספינה שהצי שכר לצורך שליית מוקשים. שני אנשי צוות נהרגו והאחרים נמשו על ידי ספינות אחרות.
רכס מאסיב
רכס מאסיב (באנגלית: Massive Range) הוא רכס הרים בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גאוגרפיה
שיא גובהו של הרכס 2,984 מטרים מעל פני הים (בהר ברט).
בדו"ח מצב ההרים האחרון, מצא מועדון האלפיני הקנדי כי הרי סנט אליאס - המשתרעים על קולומביה הבריטית, יוקון ואלסקה - מאבדים קרח מהר יותר משאר חלקי הארץ.
מחקרים קודמים גילו כי בין השנים 1957–2007 איבד הרכס 22% מכיסוי הקרח שלו, מה שהוביל לעליית מפלס הים העולמי ב -1.1 מילימטרים.
פסגות הרכס
הרכס כולל את ההרים והפסגות הבאים:
לקריאה נוספת
• Brian Patton, Bart Robinson, Canadian Rockies Trail Guide, P 50
• Brian Patton, Parkways of the Canadian Rockies: A Touring Guide to Banff, Jasper, Kootenay, PP 14, 33, 46
• GEOLOGICAL SURVEY OF CANADA, BANFF NATIONAL PARK, PP 31
קר דרווין
קֶר דרֵווין (בוולשית: Caer Drewyn) הוא מבצר גבעה מתקופת הברזל המוקדמת הממוקם בין העיירה ל'אנגול'ן לקורוון בדנבישייר, צפון-מזרח ויילס.
על פי אגדה, מבצר קר דרווין שימש את אווין גלינדור כמצודה ומקום לריכוז צבאו במהלך המרד הוולשי בשנת 1400. אווין עצמו היה שליט אזורי שאחוזתו מספר קילומטרים בודדים מזרחית לקר דרווין.
התיאור הראשון של האתר היה בספרו של החוקר הוולשי אדוארד לוייד מסוף המאה ה-17, שתיאר את המתחם כמקום בו שומרים צאן בשעת מלחמה. בסקירה משנת 4–1993 של החזזית על אבני המבצר, נמצאו כ-60 מיני חזזית שונים חלקם נדירים מאוד באזור, מה שמצביע על אפשרות שאבני המבצר הועברו לאתר ממקום מרוחק.
האתר פתוח לציבור ללא תשלום וניתן להגיע עליו בעליה רגלית מהעיירה קורוון.
מארי-לואיז קארבה
מארי-לואיז קארבה (בצרפתית: Marie-Louise Carven; נולדה בשם "כרמן דה תומאסו" (Carmen de Tommaso), 31 באוגוסט 1909, שאטלרו – 8 ביוני 2015, פריז), הייתה מעצבת אופנה וחסידת אומות העולם מצרפת.
קורות חיים
קארבה עיצבה בגדים בשותפות עם אחיה, אמן האוונגארד הצרפתי רובר מאלה-סטבן, שהיה ארכיטקט בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז. בשנת 1941 פתחה את חנות ההוט קוטור הראשונה שלה, בפריז, ובשנת 1945 פתחה חנות נוספת בשאנז אליזה. היא הייתה ידועה בשימוש שלה באריגים כגון תחרה ומכיוון שהייתה בגובה 1.55 מטר, נטתה לעצב בגדים לנשים קטנות מידות. קארבה הייתה מעצבת הבגדים הפריזאית הראשונה שרשמה פטנט על חזיית פוש אפ. בין לקוחותיה היו זמרות, שחקניות קולנוע ונשות חברה רבות, בהן אדית פיאף, לסלי קארון, מרטין קרול ועוד. כמו כן הייתה קארבה יצרנית בשמים. את חוש השיווק המפותח שלה הפגינה ביום השנה העשירי לשחרור פריז, בשנת 1954, כששחררה מעל פריז במצנחים דוגמיות של בשמים מתוצרתה. לאחר שנה יצרה קו אופנה לצעירים והחלה למכור זיכיונות ליצרנים בכל רחבי העולם. בעיצוביה השתמשה בסגנונות אקזוטיים מתרבויות אפריקה ודרום אמריקה.
בשנת 1955 עיצבה קארבה את התלבושות לסרט בנות השטן.
פעילות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה
למרות חוקי הגזע של משטר וישי המשיכה מארי-לואיז קארבה להעסיק בשנות מלחמת העולם השנייה יהודי ממוצא רומני שהתאזרח בצרפת בשנת 1926. היהודי, אנרי בריסיאנה (Bricianer), סבר שהוא מוגן מפני גירוש עקב אזרחותו הצרפתית, אך החל מקיץ 1942 גורשו יהודים מצרפת למחנות ההשמדה - אזרחים וזרים כאחד.
באוקטובר 1943 נעצרה אמו של בריסיאנה בניס והועברה למחנה דראנסי. היא גורשה לאושוויץ במשלוח מספר 60. שוטרים צרפתים הגיעו לבית משפחת בריסיאנה בפריז כדי לעצור את בני הזוג וחמשת ילדיהם. המשטרה נתנה למשפחה ארכה של 24 שעות ובריסיאנה פנה למארי-לואיז קארבה. קארבה ארגנה מקומות מסתור ליתר בני משפחתו ורובם הוסתרו אצל אמה ודודיה. קארבה אפשרה לבריסיאנה להתגורר בחשאי בחנותה ולהמשיך לעבוד בחנות. תמורת עבודתו יכול היה בריסיאנה להרוויח כסף ולסייע בפרנסת משפחתו. בני משפחת בריסיאנה השיגו מסמכים מזויפים ושרדו עד השחרור.
הכרה
בשנת 1978 קיבלה קארבה את אות מסדר האמנויות והספרות ובשנת 2009 - את אות לגיון הכבוד.
ב-2000 הכיר יד ושם במארי-לואיז קארבה בתור חסידת אומות העולם.
עזריאל דוד פסטג
ביוגרפיה
פסטג נולד בוורשה למשפחה שהשתייכה לחסידות מודז'יץ. קשריה של משפחתו לחסידות היו רחבים, ועל המשפחה המורחבת נמנו דמויות מרכזיות בחסידות מודז'יץ במוקדיה השונים בפולין.
היה קרוב מאוד לאדמו"ר ממודז'יץ, בעל ה"אמרי שאול", שכשנודע לו דבר רציחתו אמר:
בתו, בלה פערל, עלתה לישראל לפני המלחמה, והייתה היחידה ששרדה מכל צאצאיו.
יצירתו
פסטג נודע בלחניו המיוחדים לאירועים רוחניים, כסעודות שבת ותפילות, ובחסידות מודז'יץ שרוממה את עולם הניגון, נחשב לדמות משמעותית - עד כדי שאמרו עליו כי "זר שנקלע למקום בטוח היה שהרבי בעצמו יושב במרכז".
ר' עזריאל דוד היה מבצע את לחניו, ומרחוק היו מגיעים לשמוע את שירתו, שעליה היו מספרים:
אני מאמין
הניגון שהתפרסם במיוחד מכל לחניו נוצר, על פי האגדה החסידית המקובלת, על סף מותו - בקרון שהוביל אותו אל מחנה ההשמדה.
על פי המסופר על ידי החזן בן-ציון שנקר, חסיד מודזיץ', כך התגלגל הניגון: כאשר נשלחו פסטג ובני משפחתו בשנת תש"ב (1942) אל מחנה ההשמדה טרבלינקה, דחוסים בתוך קרונות משא ללא אוויר ומים, החל פסטג לשיר בשארית כוחותיו את "אני מאמין" בלחן שנוצר בליבו תוך כדי הנסיעה. בעוד יושבי הקרון מצטרפים אליו ומדקה לדקה התגברה השירה, הכריז פסטג כי מי שיינצל מהתופת ויעביר את הניגון לאדמו"ר ממודז'יץ השוהה בארצות הברית, יזכה במחצית חלקו בעולם הבא. אחד היהודים שהצליח להינצל ולברוח לשווייץ רשם את תווי הניגון וסיפורו, ושלחם לרבי ממודז'יץ בניו יורק, ככל הנראה מבלי לציין את שם החזן.
במהלך סעודת ברית מילה שנערכה בחודש ניסן תש"ה (1945) הראה הרבי את המכתב לרב יצחק הוטנר ולרבי יעקב חיים מסטולין, ובן ציון שנקר החל לשיר את הניגון מתוך הכתב בליווי הקהל הרב שנכח במקום. לאוזני המשתתפים במעמד כבר הגיעו באותה עת הידיעות על אודות האסון שפקד את אחיהם באירופה, ושנקר העיד כי "עין אחת לא נותרה יבשה לשמע הניגון וסיפור הצלתו". הרב הוטנר, ששהה רבות במחיצתו של פסטג לפני המלחמה בוורשה, זיהה את התבנית המוזיקלית ואת המחבר האלמוני של הניגון. מסופר כי האדמו"ר, שזיהה והכיר אף הוא את ניגוניו של פסטג מימי שהותו באוטבוצק, אמר במעמד זה:
ארגונים ודמוקרטיה
ארגונים, בבסיסם, מהווים בעייתיות בכל הנוגע להתייחסות לדמוקרטיה, הן בהתייחסות אליהם כאל חברה העומדת בזכות עצמה, הן בהתייחסות אליהם בתת-חברה של חברה גדולה מהם, והן כגורם המחנך את הפרטים בו ומשפיע על צורת חשיבתם. לבעייתיות זו כמה סיבות עיקריות:
למרות נטיות אלו, קיימים לעיתים בארגונים שונים תהליכים דמוקרטיים מסוימים, שמשמעותם הענקת שליטה מסוימת לחברי הארגון על הארגון עצמו, באופן החורג מההירארכיה הארגונית (לדוגמה: הכרה בסמכויותיו של נציג עובדים שאינו מטעם ההנהלה, קיום בחירות וכו'). כנגד נטיות אלו קיימות נטיות להתנהלות אוטוריטרית, כלומר - עיצוב החיים על ידי ההירארכיה הארגונית. גם בארגונים בהם מידה גבוהה של דמוקרטיה, עדיין קיימים ממדים אוטוריטאריים ניכרים (לעיתים קיימים תהליכים שעוקפים את הדמוקרטיה, כגון צירוף חברי הנהלה שלא דרך בחירות אלא על ידי מינוי ישיר ויצירת משרות חדשות).
תהליכי צמצום הדמוקרטיה בארגונים תוארו על ידי חוקרים שונים, שהידוע שבהם הוא כלל הברזל של האוליגרכיה, שנוסח על ידי רוברט מיכלס.
חוקרים נוספים היו ברל ומינס שחקרו ב-1933 תאגידי ענק בהם מפוצלת הבעלות בין בעלי מניות רבים, לכל אחד חלק קטן ביותר מסך המניות (לפי חקירתם, בשנת 1929 לא היה בעל יותר מאחוז ממניות חברות ענק כגון 'מסילת הברזל של פנסילבניה' ו'אמריקן טלפון אנד טלגרף'). חוקרים אלו מצאו כי הנהלת חברות אלו הפכה להנהלה ריכוזית, המקבעת ומשמרת את עצמה.
שורק
{{פירושונים| אישים ששם משפחתם שורק:
ראו גם
}}
מוזיאון סר ג'ון סואן
מוזיאון סר ג'ון סואן (באנגלית: Sir John Soane's Museum) או בקיצור מוזיאון סואן (באנגלית: Soane Museum) הוא מוזיאון לאוספיו של האדריכל הבריטי סר ג'ון סואן, בשכונת הולבורן במרכז לונדון שבאנגליה, בסמוך ללינקולנ'ז אין. במוזיאון השוכן בביתו של סואן מוצגים בין היתר דגמים של מבנים שתכנן, ציורים של אמנים נודעים ובעיקר אוספיו הארכאולוגיים.
היסטוריה
סואן, אדריכל בריטי ידוע, החליט להקים את ביתו בצידו הצפוני של אזור לינקולנ'ז אין. לשם כך רכש סואן במהלך השנים שלושה בתים סמוכים, הרס אותם ובנה אותם מחדש. את בית מס' 12 ברחוב בנה בין השנים 1792–1794. מבנה זה הוא מבנה לבנים סטנדרטי המאפיינת את מבני התקופה. לאחר שמונה לפרופסור לארכיטקטורה באקדמיה המלכותית בשנת 1806, רכש סואן את השטח של בית מס' 13 הסמוך (בו נמצא כיום המוזיאון) ובנה אותו בשני שלבים, השלב הראשון בין השנים 1808–1809 והשני בשנת 1812. המבנה נועד להיות משרדו האישי ומשכן גם לאחר סיום הבנייה שב סואן שוב ושוב ושיפץ את תוכו של המבנה. בשנת 1823, בגיל 70, רכש סואן את המבנה מס' 14 ברחוב, הרסו ובנה במקום תוספת למוזיאון בין השנים 1823–1824 הכוללת גלריית תמונות.
המוזיאון נוסד עוד בחייו של סואן, כהצעת חוק פרטית של הפרלמנט הבריטי. החוק, על פי האמור בו, נכנס לתוקפו לאחר מותו של סואן בשנת 1837. בהתאם לחוק, בית מספר 13 יישאר כפי שהיה בחייו של סואן. בסוף המאה ה-19 הורחב המוזיאון לכיוון בית מס' 12 המשמש היום את משרדי המוזיאון, ומכיל את ספריית המוזיאון, ומאז שנת 1995 גם גלריה לתערוכות מתחלפות.
כיום משמש המוזיאון מרכז לאומי של בריטניה ללימודי ארכיטקטורה.
בשנת 1997 רכש המוזיאון, באמצעות מענק של קרן הלוטו למען מורשת בריטניה, את בית מס' 14. שיפוץ המבנה החל בשנת 2006, ועם סיום השיפוץ ישמש המבנה מרכז לימודי של המוזיאון.
תיאור המבנה
ייחודם של חדרי התצוגה המצויים בחלקו האחורי של המבנה הוא השימוש בתאורה עילית –  רעיון שעלה בדעתו של סואן בעת שבה תכנן את חדרי בנק אנגליה. קירות חדרי התצוגה ניתנים להזזה ובכך מתאפשרת הצגת מספר רב של תמונות בו-זמנית, כאשר בכל פעם מועתק חלק מהתצוגה ממקומו.
חדר ארוחת הבוקר בעל התקרה הקעורה ומרובת המראות השפיע רבות על מעצבי פנים מאותה תקופה בכל העולם. הספרייה בנויה בסגנון גותי ומעצבת בסגנון "פומפי".
אוספי המוזיאון
האוספים כוללים כ-30,000 איורים אדריכליים, יצירות אמנות, דגמים אדריכליים, פסלים נאו-קלאסיים מעשי ידי ג'ון פלקסמן, יצירות של ויליאם הוגארת', ובהן שמונה ציורים מסדרת "התקדמותה של יצאנית" , ציורים של ויליאם טרנר וג'ושוע ריינולדס וכן שלוש יצירות של קאנאלטו.
במרתף המוזיאון מוצג הסרקופג של פרעה סתי הראשון שנתגלה על ידי ג'ובאני בלזוני.
עבודה עברית (פרויקט מוזיקלי)
עבודה עברית הוא פרויקט מוזיקלי רחב היקף, במסגרתו מבצעים אמנים ישראלים גרסאות כיסוי לשירים או יוצרים אלבומי קונספט המוקדשים לאמן ישראלי או לסוגה מוזיקלית. הפרויקט עוסק בזמר עברי ולכן נקרא על שם המושג "עבודה עברית".
עבודה עברית - מחווה לחמישים שנות יצירה מקורית
ראשיתו של הפרויקט בשנת 1998 ביוזמתו של המוזיקאי מיכה שטרית, אז ביצעו 51 אמנים ישראלים גרסאות כיסוי לשירים שונים, וזאת כמחווה ל-50 שנות יצירה מקורית במוזיקה העברית. הפרויקט הושק ביום העצמאות במארז של ארבעה תקליטורים המכילים את 51 הביצועים המחודשים. פרויקט זה זכה להצלחה רבה ושירים רבים מתוכו הפכו ללהיטים גדולים, כדוגמת "עוד חוזר הניגון" בביצועו של ברי סחרוף, או "לעיתים" ("מה את מבינה") של ג'וני שועלי בביצוע שלמה ארצי. עד היום נמכרו ממנו למעלה מ-200,000 עותקים.
עבודה עברית - מחווה לשישים שנות יצירה מקורית
בשנת 2008, לרגל יום העצמאות ה-60 למדינת ישראל, נתנה חברת התקשורת הסלולרית פרטנר תקשורת חסות לפרויקט השני של עבודה עברית. בפרויקט זה ביצעו, בדומה לפרויקט הראשון, שישים אמנים ישראליים גרסאות כיסוי לשירים. בשונה מהפרויקט הראשון, השירים המחודשים בשנת 2008 יצאו לאור כסינגלים להורדה בתשלום באמצעות האינטרנט ורק לאחר מכן כמארז תקליטורים למכירה בחנויות. בנוסף היו רוב המחדשים אמנים צעירים יחסית בהשוואה לפרויקט הקודם. את הפרויקט ערכו מוזיקלית קובי בן עטר ודרור נחום.
הפרויקט זכה להצלחה מסחרית גדולה והגיע תוך שלושה ימים בלבד למעמד אלבום זהב, לאחר שנמכרו מהמארז למעלה מ-20,000 עותקים. במסגרת הפרויקט ולטובת קידומו, נערכה ביוני 2008 הופעה בפארק הירקון בהשתתפות אמנים רבים שמשכה עשרות אלפי צופים, ובה בוצעו רבים משירי הפרויקט. במסגרת מסע הפרסום שערכה חברת פרטנר תקשורת לפרויקט, נרשם תקדים מסוים בכך שהפרסומות ששודרו בטלוויזיה היו בכיכובו של אריק איינשטיין, שמיעט להופיע בפומבי בשנותיו האחרונות, לא כל שכן במסגרת מסחרית או שיווקית.
שרים עוזי חיטמן
בשנת 2010, במלאת 5 שנים למותו של עוזי חיטמן, הפיקו iMusic של "נענע דיסק" בשיתוף "עבודה עברית" פרויקט מחווה לזכרו, האלבום גם נקרא "עבודה עברית 3 - שרים עוזי חיטמן". האלבום יצא במארז כפול שכלל ביצועים חדשים לשיריו של חיטמן. בפרויקט השתתפו זמרים מהזרם הים תיכוני.
סַפָּרִי - משירת יהודי תימן
כל שירי האלבום הם שירה מסורתית של יהדות תימן ונלקחו מתוך ה"דיוואן"- ספר הפיוטים של יהדות זו. את השירים ביצעו טל בדני, גולן לוי, דדי ג'רפי, חיליק ג'רפי, תומר חתוכה ומתי סרי עצמו, שגם עדכן את העיבודים לשירים העתיקים בעצמו.
רישומי פחם בצבע
בשנת 2010 יצאה ביוזמתו של המוזיקאי אייל תלמודי גרסה מחודשת לאלבום רישומי פחם של מאיר אריאל. האלבום המקורי, שעסק בהתמודדות עם העולם המודרני, יצא בשנת 1995 ולא זכה להצלחה רחבה. בגרסתו המחודשת נקרא האלבום "רישומי פחם בצבע" וביצעו בו את השירים אמנים צעירים שונים. לאלבום צורפו מאמרים מאת פרופסור ניסים קלדרון, פרופסור גבי ויימן ואסף תלמודי והוא הושק במופע מחווה למאיר אריאל תחת אותו השם.
יהודה הלוי פינת אבן גבירול
בשנת 2012 יצא בהפקת חברת התקליטים הליקון האלבום "יהודה הלוי פינת אבן גבירול" שתיעד מופע שנערך בשנת 2004 ובו ביצעו אמני רוק ואחרים פיוטים או טקסטים מקוריים ברוח המופע. המופע והאלבום קיבלו את שמם משניים מהפייטנים היהודים הגדולים רבי יהודה הלוי ושלמה אבן גבירול המונצחים בשמות רחובות בתל אביב. המופע עצמו היה חדשני בשילוב התרבותי שהציע בין רוק ומוזיקה פופולרית לטקסטים מסורתיים. בשנים הבאות הוציאו אמנים ישראלים רבים, כדוגמת אהוד בנאי וברי סחרוף, אלבומי פיוטים בהם הופיעו גם שירים מהערב המקורי.
לילה של כוכבים - שירי ילדים מאת שלום חנוך
בשנת 2012 יזם קובי בן עטר את הפקת האלבום לאחר שחש כי מאגר השירים לילדים לוקה בחסר. הפרויקט כולל שירים שכתב והלחין שלום חנוך שלאו דווקא כוונו לכתחילה להיות שירי ילדים, בביצוע מחודש שכלל עיבודים רכים, נוגים ואיטיים יותר ביחס למקור. במהלך העבודה על האלבום נעשו מספר ניסיונות לשילובו של חנוך ביצירה על ידי כתיבת שיר חדש לפרויקט, אך ניסיון זה לא צלח. עטיפת האלבום עוצבה ואוירה על ידי עדי רפופורט מ-plain studio כשלכל שיר באלבום עוצבה גרסה שונה של עטיפת האלבום. ביחס להיקפם של הפרויקטים הקודמים, האלבום כולל כמות שירים קטנה יחסית.
היספיקו החיים? משירי חנוך לוין
בשנת 2013 יצא אלבום בשם "היספיקו החיים?" ובו לחנים לשיריו של המחזאי והמשורר חנוך לוין לרגל 70 שנה להולדתו. בשונה מאלבומים קודמים בפרויקט, שירי האלבום הם יצירה חדשה של אנסמבל מוזיקאים שכלל את יוני רכטר, שלומי שבן, קרולינה, אלי מגן, איתמר רוטשילד, ערן ויץ, אייל תלמודי, איתמר דוארי, אסף רוט, גרשון לייזרסון, רוני עברין וגרשון וייספירר בהנחיית המנהל האמנותי והמפיק אסף תלמודי. האלבום כלל ספרון אודות יצירתו של לוין והוא הושק במופע מיוחד בכנס "לשון ראשון" בראשון לציון.
מעליי דממה - אהובה עוזרי
בחודש מרץ 2013 יצא אלבום ובו שירים חדשים של הזמרת אהובה עוזרי, שעקב מחלה במיתרי הקול, הייתה מנועה מלשיר את שיריה. עוזרי כתבה והלחינה את השירים ואמנים שונים ביצעו אותם, למעט שניים אותם שרה עוזרי עצמה.
משה רוזנבלום
משה רוזנבלום (מכונה הרמ"ר; ה'תר"י, 1850 - י"ז באב ה'תרפ"ח, 1928) היה מחנך, סופר, עסקן ציבורי בחצר חסידות חב"ד ברוסיה, מייסד ועורך עיתון הילדים האח. מנהל לשכתם של רבי שלום דובער שניאורסון ובנו רבי יוסף יצחק מחב"ד, מזכיר ישיבת תומכי תמימים בלובביץ', מייסד ומנהל ישיבת תומכי תמימים ברוסטוב על הדון וחדר בלובביץ'. כתב את הספר "דברי ימי התמימים" המתאר את קורות ישיבת תומכי תמימים.
ביוגרפיה
הרב רוזנבלום הוא אחד משלושת הרבנים שרבי שמואל שניאורסון הסמיכם לרבנות בכתב ידו לאחר שבחנם בעצמו.
שימש כמלמד בעיר נובגורד-סבירסק עד ה'תרס"ט (1909), אז התקבל לעבוד בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ'. היה חבר בוועד של "איגוד התמימים". ערך את השבועון לילדים 'האח', שהופיע משנת ה'תרע"א (1910) עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשלהי שנת ה'תרע"ד (1914). מונה למזכיר ולראש לשכת רבי שלום דובער שניאורסון ובנו הרב יוסף יצחק שניאורסון. האחרון כתב עליו בה'תרס"ט:.
ב-1910 ניהל את הלשכה שעסקה בהכנת אספת הרבנים באותה שנה. הוא נסע בשליחות רש"ב נסע אל הרבנים דוד פרידמן, חיים סולובייצ'יק, ה'חפץ חיים' וחיים עוזר גרודזנסקי. לאחר שנים יצאה סדרת מאמרים בשם "רבנות מול השכלה" שכתב, והרקע להם היא אספת הרבנים הזו. כן נסע אל הרב מנחם מנדל חן לניז'ין לערוך "פרטיכל" ולהכין ספר תקנות ל"אגודת יראים".
בה'תרע"ד (1913) הקים רוזנבלום בלובביץ' מוסד שכונה "חדר דרוסטוב" שיועד לתלמידים דוברי רוסית אשר ידיעותיהם ביהדות דלות. הוא ניהל ושימש משגיח במוסד זה. בה'תרע"ו (1915) עזב רש"ב את לובביץ', ולאחר שהגיע לרוסטוב על הדון עברו לשם גם רוזנבלום ותלמידיו.
בסוף שנת ה'תרע"ז (1917) עבר לפטרוגרד, לצורך ניהול הלשכה המייצגת את האינטרסים של היהדות החרדית לקראת האספה המכוננת ברוסיה, קונגרס היהודים ואספת הרבנים הכללית. לאחר מכן עברה הלשכה לחרקוב.
לאחר מכן ניהל את ישיבת תומכי תמימים ברוסטוב.
בה'תרפ"א (1921) נערך ברוסטוב משפט-ראווה נגד ישיבת 'תומכי תמימים' שברוסטוב ומנהליה. רוזנבלום נמנה עם צוות הסניגורים.
נפטר בה'תרפ"ח (1928) ברוסטוב.
קלוד ניקולייה
קלוד ניקולייה (באנגלית: Claude Nicollier;נולד ב-2 בספטמבר 1944, ווה) הוא אסטרופיזיקאי, טייס קרב ואסטרונאוט שווייצרי אשר לקח חלק בתוכניות חלל וטס לחלל ארבעה פעמים. החל משנת 2007 הוא כיהן כפרופסור בבית הספר הפוליטכני הפדרלי של לוזאן. בשנת 2001 הוענקה לו מדליית אלברט איינשטיין. על שמו נקרא אסטרואיד 14826.
ביוגרפיה
קלוד ניקולייה נולד בווה וגדל בלוזאן. בשנת 1970 הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת לוזאן. בהמשך הוא עבד במכון לאסטרונומיה של האוניברסיטה ובמצפה כוכבים של ז'נבה. בשנת 1975 הוא קיבל תואר שני באסטרופיזיקה מאוניברסיטת ז'נבה. במקביל הוא שירת בחיל האוויר של שווייץ והיה טייס קרב במטוס הוקר האנטר. בשנת 1988 הוא סיים קורס טיסי ניסוי בבריטניה. ב
לאחר השתתפות בטיסות חלל, בשנת 2004 נקולייה חזר לאירופה והחל ללמד בבית הספר הפוליטכני הפדרלי של לוזאן. בשנת 2007 הוא עזב את סוכנות החלל אירופית ומונה לפרופסור בלוזאן.
שירות בחלל
בשנת 1978 קלוד ניקולייה נכלל בצוות אסטרונאוטים של סוכנות החלל האירופית. בהסכם עם נאס"א הוא החל קורס הכנה בשנת 1980. לאחר סיום הקורס ניקולייה כיהן במספר תפקידים ביוסטון. באוקטובר 1986 הוא היה אמור לטוס במשימה "STS-61-K" שבוטלה בעקבות אסון צ'לנג'ר.
בשנת 1992 קלוד ניקולייה היה בצוות של משימה STS-46 (לורן שרייבר היה מפקד צוות) על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס. במהלך הטיסה אסטרונאוטים ביצעו מחקרים בעזרת חלליות שנבנו בסוכנות החלל האירופית. בשנת 1993 הוא נכלל בצוות STS-61 של מעבורת החלל אנדוור (ריצ'רד קובי היה מפקד צוות). אסטרונאוטים ביצעו עבודות תחזוקה של טלסקופ החלל האבל. בשנת 1996 ניקולייה טס בפעם השלישית במשימה STS-75 (אנדרו אלן היה המפקד צוות) על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס. בצוות היו מספר חברים שהשתתפו גם ב-STS-46. הפעם הם הצליחו עם הצברת חללית TSS שנבנתה באיטליה. בשנת 1999 הוא טס לחלל בפעם הרביעית ואחרון במעבורת החלל דיסקברי במשימה STS-103 (קרטיס בראון היה מפקד צוות). אסטרונאוטים ביצעו עבודות תחזוקה של טלסקופ החלל האבל. במהלך טיסה זו ניקולייה ביצע פעילות חוץ רכבית שנמשכה 8 שעות.
ערך נוכחי
ערך נוכחי הוא אחד מכלי העבודה המרכזיים בתורת המימון העוסקת, בין השאר, בבחירה בין אלטרנטיבות של השקעה או מימון, ובתורת האקטואריה העוסקת בפתרון בעיות כלכליות בהן משולבים מצבי אי-ודאות תוך שימוש בטכניקות מתמטיות וסטטיסטיות.
כללי
מציאת הערך הנוכחי PV של סכום עתידי FV, או היוון, היא "ניכוי" הריבית שמתווספת על הסכום PV עד המועד העתידי. במילים אחרות, ערכו הנוכחי של הסכום העתידי FV הוא הסכום בהווה PV, שאם יצבור ריבית עד המועד העתידי, ישווה ל FV. כך למשל, כאשר הריבית המתווספת היא R ומספר התקופות הוא t, חישוב הערך הנוכחי יתבצע על ידי הכפלת הסכום העתידי בגורם:
חישוב הערך הנוכחי עבור סכום חד פעמי
הערך הנוכחי של סכום כסף עתידי המתקבל בעוד t שנים מחושב באופן הבא:
PV - ערך נוכחי
FV - ערך עתידי
R - שיעור הריבית התקופתית
t - מספר תקופות צבירת ריבית
חישוב הערך הנוכחי עבור סדרת סכומים
באופן כללי, כאשר מחשבים את הערך הנוכחי עבור סדרת סכומים, נשתמש בנוסחה הבאה:.
כאשר מפקידים סכום קבוע בסוף כל תקופה, הנוסחה לחישוב הערך הנוכחי היא:
PV - ערך נוכחי
pmt - סכום תקופתי קבוע
R - ריבית
n - תקופות
נוסחה זו נובעת ישירות מהנוסחה לחישוב סכום של סדרה הנדסית.
הגורם:, נקרא גם "מקדם ערך נוכחי מצטבר" (מ.ע.נ.מ).
דוגמה
אדם מעוניין ללוות כסף. יכולת ההחזר שלו היא 1,000 שקלים בחודש. ההלוואה היא ל-10 שנים, ומכאן שמספר התשלומים הוא 120. הריבית השנתית היא 6%.
כמה כסף יוכל ללוות?
תשובה - על ידי הצבה בנוסחה:
ומכיוון שהריבית החודשית היא (בקירוב) 0.005 [ 12 / 6% = 0.005 ], ומספר התשלומים הוא 120, נפתור את המשוואה כדלהלן:
הנוסחה עבור קצבה תמידית (אנונה צמיתה-קונסול)
ישנם מקרים בהם נרצה לחשב את הערך הנוכחי של תזרים אינסופי של ריבית. למשל, כמה כסף יש להפקיד בקרן כך שתניב הכנסה קבועה לעד? במקרה זה הנוסחה פשוטה הרבה יותר והיא מתמצה ב:
כש:
PV - ערך נוכחי
C - נקרא גם:PMT  - סכום קבוע עתידי
r - גובה הריבית
הערה: קיימות נוסחאות נוספות עבור סכומים ההולכים וגדלים (או קטנים) לאורך הזמן.
נינגאווי
נינגאווי (שם מדעי: Ningaui) הוא סוג של טורף כיס זעיר דמוי חדף ממשפחת נמיות הכיס הכולל שלושה מינים החיים במדבריות של יבשת אוסטרליה. הנינגאווי הוא סוג חדש יחסית אשר המינים שבו התגלו רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 או מאוחר יותר. הוא קרוי על שמו של יצור מיתי זעיר מהמיתולוגיה של הילידים האבוריג'ינים באוסטרליה. הנינגאווי וקרובו הפלניגל הם הסוגים הקטנים ביותר בקרב הכיסאים.
מאפיינים
הנינגאווים הם בין המינים הקטנטנים ביותר בקרב חיות הכיס: אורך גופם 5–8 ס"מ, ומשקלם 5–13 גרם בלבד. יש להם מבנה גוף צר וגמיש המזכיר את החדף, ראש מחודד ומשולש המותאם לחיטוט בחריצים, בחול ובאדמה, שפם ארוך וזנב דקיק שאורכו כאורך הגוף. האוזניים הדקיקות ועגלגלות שלהם גדולות יחסית לממדי גופם, והם מתאפיינים בעיניים גדולות ובולטות ובאף זעיר. הגפיים שלהם זעירות, וכפות הרגליים האחוריות רחבות יחסית. לנינגאווי יש פרווה זיפית צפופה אשר צבעה נע בין אפור לצהבהב, וגחונו, גפיו וסנטרו בהירים יותר. מערכת השיניים שלו דומה לטורפים ולא למכרסמים.
אקולוגיה
הנינגאווים הם יונקים מדבריים בעיקר, אך נראים גם בסוואנות צחיחות ובשטחי מרעה. הם פעילי לילה המבלים את היום במאורות, בגזעי עצים חלולים או בתוך שיחים קוצניים. בטמפרטורות קרות במיוחד או בתקופות של מחסור במזון, הנינגאווי נכנס למצב של נמנום ומטבוליזם מואט (Torpor) על מנת לחסוך באנרגיה. הנינגאווי הוא טורף קטן אשר ניזון מפרוקי-רגליים, חרקים וחסרי חוליות; שיטת ההריגה שלו היא נשיכות מהירות באזור הראש.
לנקבות הנינגאווי יש 6–7 פטמות וכיס מדומה שהוא למעשה קפל עור גדול. לאחר תקופת הריון של 21 ימים, הנינגאווית ממליטה שגר של 5–6 וולדות אשר נגמלים לאחר 3 שבועות. הם מבלים כחודש וחצי בכיס של האם ולאחר מכן יוצאים ממנו והופכים לעצמאיים. תוחלת החיים של הסוג בטבע קצרה במיוחד ומעטים שורדים יותר משנה אחת. בשבייה, הנינגאווי עשוי לחיות עד כשנתיים וחצי.
מלון סטלהיים
מלון סטלהיים (בנורווגית: Stalheim Hotel) הוא בית מלון הממוקם בסטלהיים, נורווגיה, כ-36 ק"מ מזרחית לווס, לאורך כביש E16 , ו-12 ק"מ מערבית לגודוונגן. המלון ממוקם בנרייפיורד, שנרשם כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
מלון סטלהיים החל כפונדק דרכים במאה ה-17 שהציע גם אפשרות לינה. ב-15 במאי 1885 נפתח המלון במתכונתו הנוכחית. הוא ידוע בנופיו המרשימים והמרחב הפסטורלי, אשר משכו אנשי רוח נורווגים לאורך השנים. אלה הנציחו את נופיו בשירים, סיפורים, ציורים ויצירות נוספות. במלון יש 124 חדרים ומקום ל-218 אורחים.
רקע
בשנת 1647 הקים המושל הכללי של נורווגיה, חניבעל ססטד, את מערכת הדואר הנורווגית הראשונה. הוא פיתח את מסלול הישן בין מזרח למערב, יצר נתיב דואר בין ברגן לאוסלו שהפך ל"דרך הדואר המלכותית". החקלאים שבדרך היו אחראים לתחזוקה והובלת הדואר במסלול זה. בתמורה, "חקלאי הדואר" הללו קיבלו פריבילגיות כמו פטורים משירות צבאי.
חוות סטלהיים הייתה אחת מבין חוות הדואר הרבות לאורך הדרך. בחוות אלה, הנוסעים בעקבות מסלול הדואר היו עוצרים לנוח ולאכול. עד 1750 התרבו המטיילים שעצרו בסטלהיים אשר ביקשו מיטה וארוחה, שהאיכר בסטלהיים החליט לבנות בה פונדק נפרד כדי לארח את המטיילים. פונדק זה הוא כיום אחת האטרקציות של מוזיאון סטלהיים העממי.
הקמת המלון
ב-15 במאי 1885 נפתח מלון סטלהיים הראשון עם כ-20 מיטות. המלון זכה להצלחה ותוך 10 שנים הכיל כבר 160 מיטות, מסעדה וזכה למוניטין כאחד המלונות הכפריים הטובים ביותר בנורווגיה. בשנת 1890 נמצאו באתר קברים עתיקים. תיארוך פחמן-14 מצא שהקברים שייכים לתקופת הוויקינגים. הם הועברו למוזאון ברגן, אך ניתן לראות תצלום של פריטים אלה באזור הקבלה של המלון.
בשנת 1900 המלון נשרף כליל. הוא נבנה מחדש בשנים 1901–1902 ונפתח מחדש בשנת 1902, אולם לרוע המזל בנובמבר אותה שנה הוא נשרף שוב. בשתי השרפות לא נגרמו אבדות בנפש. לאחר השריפה ב-1902, מלון סטלהיים לא נפתח שוב עד 1907. בשנים 1906–1907 הוא נקנה, במקביל פורק מלון מיינרדטס בווס, ובמקום לבנות מלון חדש הוא הועבר לסטלהיים. למלון נוסף אגף חדש, 37 מטר קרוב יותר לנקיק.
בין השנים 1912–1916 המלון נוהל על ידי ג'ון וולטר. לאחר מכן נרכש על ידי חברת המלונות הנורווגית, שהחזיקה בו עד 1927. בשנת 1927 נרכש על יד כריסטיאן ורגנהילד טונברג. המלון נוהל על ידי בני הזוג טונברג ולאחר מכן על ידי בנם קאר טונברג. מאז 1980 מנוהל המלון על ידי אינגריד טונברג.
בין השנים 1890–1960 מלון סטלהיים החזיק שתי חוות שלמות בסטלהיים אשר ייצרו את מרבית המזון שנצרך בו. בנוסף, נדרשו סוסים רבים להסעת תיירים מגודוונגן למלון ובחזרה.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה ניצחה גרמניה הנאצית את המערכה בנורווגיה. נורווגיה נשלטה על ידי גרמניה כמעט מראשית המלחמה ועד כניעת גרמניה הנאצית. מלון סטלהיים נכבש על ידי כוחות גרמנים בסוף אפריל 1940. תחילה שימש כמרכז בילוי לקצינים גרמנים בכירים שעשו בו שימוש להפסקות מנוחה והתאוששות. כוחות גרמנים גם בנו עמדות על הרמה, שם הייתה להם שליטה על כל נרייפיורד. אולם בשנת 1943 השתלט על המלון היינריך הימלר, והשתמש בו כחלק מתוכניתו ל"השבחת" הגזע הארי, והתמודדות עם שיעור הילודה הנמוך של העם הגרמני. הימלר הסב את המלון ל"קינדרהיים" כחלק מתוכנית לבנסבורן, אליו היו מגיעות נשים נורווגיות הרות, או כאלה שמוכנות להרות לחיילים גרמנים, והיו אמורות להישאר ללדת במלון ולגדל בו את ילדיהם להיות "ארים" מושלמים. בסך הכל היו שמונה בתים של לבנסבורן בנורווגיה ומלון סטלהיים היה אחד מהם. עם תום המלחמה יצאו משם עשרות ילדים שנולדו להורים לא נשואים, חלקם לאבות לא ידועים.
במהלך המלחמה בנו הגרמנים מספר בונקרים ותעלות סביב סטלהיים והציבו שם תותחים. בקיר הקדמי של מרפסת המלון נבנו שני בונקרים, אחד מהם, "The Lorelei", נגיש דרך גרם מדרגות מהמרפסת של המלון.
לאחר המלחמה
בשנת 1959, בליל הקדוש ג'ון, נשרף שוב בית המלון. אש היא האלמנט האופייני ביותר הקשור לחג, ובנורווגיה, כמו יתר סקנדינביה, נהוג לחגוג את החג סביב מדורה גדולה. התרחבות השריפה הביאה לשרפת המלון. לקח זמן להזעיק את מכבי האש משום שמרכזיית הטלפון בסטלהיים הייתה ממוקמת בבניין הבוער, והטלפון הקרוב ביותר היה במרחק שלושה קילומטרים. באירוע טרגי זה איבדו את חייהם 23 אנשים, וכן אבדו חפצים יקרי ערך רבים. זו הייתה אחת השרפות החמורות ביותר בנורווגיה מבחינת מספר האבדות. מדריך טיולים נורווגי הועמד לדין בגין טיפול רשלני באש, לאחר שהדליק סיגריה והשריפה פרצה לאחר שיצא מהחדר. אולם מאוחר יותר הוא זוכה מהפרשה. המלון נבנה מחדש, אך הפעם מבטון, ונפתח מחדש בשנת 1960.
משפחת טונברג, הבעלים הנוכחיים של המלון, מדגישים את הטבע והתרבות באזור כחלק מקידומו. במלון גן ומרפסת גדולה המשקיפה לעמק רחב וירוק, לצד הרים, מפלים ונחלים. בנוסף, המלון מציג חלק מאוצרות התרבות הרבים של סטלהיים. האוספים ההיסטוריים והתרבותיים של קאר טונברג, הבעלים הקודם של המלון, מלמדים על התרבות וההיסטוריה של האזור. חקירת הטבע בסטלהיים סיפקה מקור השראה לציורים מפורסמים רבים, במיוחד ציורים מהתקופה הרומנטית הלאומית, כחלק מהתפתחות האמנות באירופה. בנוסף, רבות מהיצירות המפורסמות ביותר של המשורר הנורווגי פר סיבל, שבילה ילדותו ונערותו בסטלהיים. במלון מוצגות גם עתיקות המוצגות בטרקליני הפנורמה של המלון, חלק מהאוסף הנרחב של אמנות וחפצי אמנות המהווה של מוזיאון סטלהיים העממי, אחד מהמוזיאונים העממיים הגדולים בבעלות פרטית של נורווגיה.
כיום המלון מציע דלפק קבלה הפעיל 24 שעות ביממה, חניה, שוער, אחסון מזוודות, שירותי אינטרנט וארוחת בוקר.
מוזיאון סטלהיים העממי
המלון מציג חלק מאוצרות התרבות הרבים של סטלהיים במוזיאון סטלהיים העממי לתולדות התרבות. מוזיאון סטלהיים העממי לתולדות התרבות, נחשב לאחד המוזיאונים הגדולים בנורווגיה אשר נמצאים בבעלות פרטית. המוזיאון מציג פריטים מתקופות זמן המשתרעות מסוף ימי הביניים ועד נורווגיה שלפני מלחמת העולם השנייה. המוזיאון מראה את חיי היומיום בחוות סטלהיים, כמו גם בבית האחוזה בתקופות זמן שונות, וכן מספק סקירה כללית של התפתחותה של נורווגיה הכפרית מאז ימי הביניים המאוחרים. המוזיאון נחלק לשלושה חלקים: המוזיאון הפתוח, בניין התערוכה ובית האחוזה.
האוספים ההיסטוריים והתרבותיים של קאר טונברג, הבעלים הקודם של המלון, מלמדים על התרבות וההיסטוריה של האזור. במלון מוצגות גם עתיקות המוצגות בטרקליני הפנורמה של המלון, חלק מהאוסף הנרחב של אמנות וחפצי אמנות המהווה של מוזיאון סטלהיים העממי, אחד מהמוזיאונים העממיים הגדולים בבעלות פרטית של נורווגיה.
במוזיאון ישנה חצר החווה הישנה שכללה 25 בתי-חווה, ביניהם קוטג' מהמאה ה-16, אסם ובית ההארחה מהמאה ה-17 ואפילו בית ספר קטן מ-1881. מתחת לחצר החווה הישנה חפור אולם תצוגה רחב ממדים. הוא מורכב מ-2 מפלסים של חדרים שונים עם נושאים שונים. החדרים מציגים צדדים שונים בחיי היומיום של החקלאי: חדר אחד מציג ציוד זיקוק וסינון משקאות אלכוהוליים, חדר אחר מציג מוצרי אפייה, חדר שלישי מציג תלבושות מסורתיות באונד וכך הלאה. על ראש הגבעה שוכן בית האחוזה הקטן של לקבה (Lekve) משנת 1725. בית האחוזה, שמקורו בחוות לקבה בווסטלן, משוחזר מבפנים ומבחוץ כפי שהופיע בשנים 1750–1760. בית האחוזה מראה שגם בווס ניתן היה למצוא מאפיינים של תרבות יבשתית וחפצי יוקרה.
המוזיאון נפתח רק אם מגיעים אליו לפחות 10 מבקרים.
סטלהיימסקלייבה
במרחק הליכה מהמלון נמצא ה"סטלהיימסקלייבה", אחד הכבישים התלולים ביותר באירופה, בשיפוע של עד 20 מעלות, ובו 13 עיקולים. הכביש נבנה בעבודת כפיים בין השנים 1842 ל-1846, על מנת לשפר את כביש הדואר בין אוסלו לברגן. מן הכביש ניתן לראות נופים פסטורלים של טבע ומפלים בגבהים של עד 140 מטר.
מורשת ואורחים ידועים
המלון אירח אמנים, ציירים ומשוררים רבים, אשר מצאו בנוף הנשקף ממנו השראה ליצירותיהם. ציירים רבים ציירו את הנוף המרשים המתגלה מן המלון. הציור הנוף מסטלהיים משנת 1842 של יוהאן כריסטיאן דאל  הוא הידוע שבהם, והוא מוצג דרך קבע בגלריה הלאומית של אוסלו. במלון נהג להתארח בקביעות וילהלם השני, קיסר גרמניה, אשר מדי שנה טייל בפיורדים של נורווגיה באמצעות היאכטה הפרטית שלו. באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 הוקמה במלון אבן זיכרון, "לזכר ביקור הקיסר וילהלם השני בסטלהיים". במלון גם אבן זיכרון לאוסקר השני, מלך שוודיה, אשר ביקר במלון בשנת 1896. לימים נוספו גם חתימותיהם של אולף החמישי, מלך נורווגיה ומרתה, נסיכת שוודיה.
ניב שולמן
יניב "ניב" שולמן (באנגלית: Yaniv "Nev" Schulman; 26 בספטמבר 1984) הוא מפיק, צלם ושחקן יהודי-אמריקאי. ידוע בעיקר בזכות הסרט הדוקומנטרי "קאטפיש" משנת 2010.
ביוגרפיה
שולמן נולד למשפחה יהודית בניו יורק שבארצות הברית. אחיו הגדול הוא הקולנוען, אריאל שולמן. לאחר שלמד ריקוד במשך חמש שנים, החל לעסוק בצילום. בשנת 2004 החל לצלם ריקוד והתערה עם קהילת הבלט העכשווית בניו יורק.
שולמן הוא חבר מייסד של ועדת המנהיגות הצעירה של ארגון הנוער "שחרר את האלימות" (בתרגום חופשי).
בשנת 2010 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "קאטפיש", המתאר מערכת יחסים רומנטית שניהל שולמן באמצעות אתר הרשת החברתית המקוונת פייסבוק. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים בסאנדנס 2010 וזכה לביקורות חיוביות, לצד תהיות באשר לאמינותו.
שולמן מנחה תוכנית בערוץ MTV העוסקת במערכות יחסים מקוונות.
סטאד דה פראנס
סטאד דה פראנס (בצרפתית: Stade de France; האצטדיון של צרפת) הוא אצטדיון הממוקם בפרוור סן-דני, מצפון לפריז, המשמש כאצטדיון הלאומי של צרפת בו משחקות נבחרת צרפת בכדורגל ונבחרת צרפת ברוגבי. האצטדיון נבנה לכבוד מונדיאל 1998 בו זכתה לבסוף צרפת לאחר ניצחון נגד ברזיל במשחק הגמר במגרש זה.
האצטדיון, בעל תכולה של כ-80,000 מושבים, החליף עם סיום בנייתו את הפארק דה פראנס כאצטדיון הלאומי.
ב-24 במאי 2000 אירח האצטדיון את גמר ליגת האלופות בו גברה ריאל מדריד על ולנסיה בתוצאה 0–3. ב-17 במאי 2006 אירח האצטדיון פעם נוספת את משחק הגמר של המפעל בו גברה ברצלונה על ארסנל בתוצאה 1–2.
ב-28 במאי 2022 האצטדיון אירח את גמר ליגת האלופות 2021/2022 בו ניצחה ריאל מדריד את ליברפול בתוצאה 1-0.
האצטדיון אירח שבעה משחקים במשחקי יורו 2016, בכלל זה את משחק הגמר של הטורניר בו גברה על  המארחת.
האצטדיון יהיה האצטדיון האולימפי המרכזי באולימפיאדת 2024 שתארח פריז ויארח את טקסי הפתיחה והסיום, תחרויות האתלטיקה וגמר טורניר הכדורגל האולימפי. במרחק לא רב מהאצטדיון יוקמו גם הכפר האולימפי לספורטאים והבריכה האולימפית לתחרויות השחייה.
באצטדיון צפוי להתקיים גמר ליגת האלופות 2021/2022. הגמר צפוי היה להיערך באצטדיון קרסטובסקי בסנקט פטרבורג שברוסיה אך הועתק לסטאד דה פראנס עקב המשבר האוקראיני-רוסי.
פרדריק רמינגטון
פרדריק סקריידר רמינגטון (באנגלית: Frederic Sackrider Remington; 4 באוקטובר 1861 – 26 בדצמבר 1909) היה צייר, מאייר, פסל וסופר אמריקני שהתמחה בתיאורים של המערב הישן של אמריקה, בייחוד תוך התמקדות ברבע האחרון של המאה ה-19 במערב ארצות הברית ודמויות של בוקרים, האינדיאנים בארצות הברית וחיל הפרשים של ארצות הברית.
ראשית חייו
רמינגטון נולד בקנטון במדינת ניו יורק ב-1861 לסת פיירפונט רמינגטון (Seth Pierrepont Remington; 1880-1830) וקלריסה "קלרה" בסקום סקריידר (Clarissa "Clara" Bascom Sackrider; 1912-1836). משפחתו מצד אימו הייתה בעלים של חנויות לחומרי בניין והיגרה במקור משטרסבורג באלזס-לורן בתחילת המאה ה-18. אביו של רמינגטון היה קולונל במלחמת האזרחים האמריקנית שמשפחתו הגיע לארצות הברית בתחילת המאה ה-17 מאנגליה. הוא היה עורך עיתון ומנהל סניף הדואר המקומי, והמשפחה הייתה פעילה בפוליטיקה המקומית והייתה רפובליקנית אדוקה. פרדריק רמינגטון היה בן דודו של אליפלט רמינגטון (Eliphalet Remington; 1861-1793) יצרן הנשק ומקים חברת נשקי רמינגטון.
המשפחה עקרה לאוגדנסבורג (Ogdensburg) כשרמינגטון היה בן אחת עשרה והוא למד במכון האפיסקופלי של ורמונט (Vermont Episcopal Institute), בית ספר צבאי שנוהל על ידי הכנסייה, שבו קיווה אביו שהמשמעת תרסן את חוסר המיקוד של בנו, ואולי תוביל לקריירה צבאית. רמינגטון קיבל את שיעורי הציור הראשונים שלו במכון. הוא הועבר אז לבית ספר צבאי אחר שבו תיארו חבריו ללימודים את רמינגטון הצעיר כבחור נעים, קצת רשלן ועצל, בעל חוש הומור ונדיב, אבל בהחלט לא מתאים להיות חייל. הוא נהנה לצייר קריקטורות וצלליות של חבריו לכיתה. בגיל שש עשרה הוא כתב לדודו על מאווייו הצנועים: "אין לי שום כוונה לעבוד קשה. חיי קצרים ואיני שואף לעושר או תהילה ברמה הניתנים להשגה רק במאמץ יוצא דופן מצדי". הוא דמיין קריירה בעיתונאות שבצידה מעט אמנות.
לימודיו
רמינגטון למד בבית הספר לאמנות באוניברסיטת ייל, תחת הצייר הגרמני ג'ון הנרי ניימאר (John Henry Niemeyer). רמינגטון היה הסטודנט היחיד בשנה הראשונה. הוא מצא שפוטבול ואיגרוף מעניינים יותר מהכשרה פורמלית באמנות, בייחוד ציור של יציקות וחפצים דוממים. הוא העדיף ציור של פעולה, והאיור הראשון שלו היה של "שחקן פוטבול חבוש" עבור עיתון הסטודנטים "ייל קורנט" (Yale Courant). אף שלא היה כוכב המשחק, השתתפותו בקבוצת הפוטבול החזקה של ייל הייתה מקור לגאווה לרמינגטון ומשפחתו. הוא הפסיק ללמוד בייל ב-1879 על מנת לטפל באביו החולה שסבל משחפת. אביו מת שנה אחר-כך, בגיל חמישים, כשתושבים רבים מאוגדנסבורג הציעו תנחומים. דודו של רמינגטון מרט (Mart) ארגן לאחיינו עבודה פקידותית מכניסה באולבני בניו יורק ורמינגטון חזר הביתה בסופי שבוע על מנת להתראות עם חברתו אווה קטן (Eva Caten). לאחר שהצעת הנישואים שלו לאווה נדחתה על ידי אביה, קיבל רמינגטון משרת עיתונאי עבור העיתון של דודו מרט ואחר-כך המשיך לעבודות אחרות לתקופות קצרות.
רמינגטון התקיים על הירושה שקיבל מאביו וההכנסה הצנועה שלו מעבודה, וסירב לשוב לבית הספר לאמנות, ובמקום זאת נהג לבלות במחנאות ושעשועים. בגיל 19 הוא נסע לראשונה מערבה, והגיע למונטנה, בתחילה על מנת לרכוש פעילות של גידול בקר ואז שותפות במכרה, אבל הבין שאין ברשותו מספיק הון לאף אחד משניהם. במערב הישן של 1881 הוא חזה בערבות הנרחבות, עדרי הביזון ההולכים וקטנים, הבקר שטרם נכלא בין גדרות, והעימותים האחרונים שבין חיל הפרשים של ארצות הברית ושבטי האינדיאנים, מראות שדמיין לעצמו מאז ילדותו. הוא גם צד דובי גריזלי עם מונטגיו סטיוונס (Montague Stevens) בניו מקסיקו ב-1895. אף שהמסע התבצע לשם שעשוע הוא נתן לרמינגטון מבט אותנטי יותר על המערב מאשר לאמנים וסופרים אחרים שבאו בעקבותיו, כדוגמת נ.ס. ויית (N. C. Wyeth) וז'אן גריי (Zane Grey), שפעלו עשרים וחמש שנים מאוחר יותר כאשר ה"מערב" המיתולוגי כבר חמק לתוך ההיסטוריה. ממסע ראשון זה פרסם הרפר'ס וייקלי (Harper's Weekly) את הניסיון המסחרי הראשון של רמינגטון, ציור מחדש של שרטוט על נייר עטיפה שהוא שלח בדואר חזרה מזרחה. ב-1883 עקר רמינגטון לפיבודי (Peabody) הכפרית בקנזס על מנת להתנסות בגידול כבשים ובמסחר בצמר שהיה ענף משגשג, כאחד מהעשירים הצעירים ממזרח ארצות הברית שכונו "נוקדים של חופשה" ("holiday stockmen"), שהגיעו לקנזס במטרה לעשות כסף קל כבעלי חווה. הוא השקיע במיזם את כל הירושה, אבל רמינגטון גילה שחוואות היא עיסוק קשה, משעמם ובודד שגזל ממנו את ההנאות הקטנות של החיים במזרח, והחוואים האמיתים חשבו שהוא עצלן.
רמינגטון המשיך לאייר, אבל בנקודה זו היו התוצאות עדיין חובבניות ודמויות קריקטורה. אחרי פחות משנה הוא מכר את החווה וחזר הביתה. לאחר שהשיג מאמו הון נוסף הוא חזר לקנזס סיטי והקים עסק לחומרי בנייה, אבל בשל תרמית, העסק נכשל והוא השקיע את יתרת כספו כשותף סמוי בחצי מבעלות על בית מרזח. הוא שב שוב הביתה כדי להינשא לאווה קטן והם שבו מיד לקנזס סיטי. היא הייתה אומללה בשל החיים שניהל בבית המרזח ולא התרשמה מהאיורים שלו של באי בית המרזח שרמינגטון הראה לה בקביעות. כאשר העיסוק האמיתי שלו נחשף, היא עזבה אותו וחזרה לאוגדנסבורג. כאשר אשתו נטשה אותו והעסקים היו בכי רע החל רמינגטון לאייר ולצבוע ברצינות וסחר באיורים שלו תמורת מצרכי יסוד.
ההצלחה במכירת הציורים לתושבים המקומיים הביאה אותו לראות באמנות עיסוק של ממש. רמינגטון חזר הביתה שוב, התאחד מחדש עם אשתו ועקר לברוקלין. הוא החל ללמוד בבית הספר לאמנות ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק (Art Students League of New York) ושיפר בצורה משמעותית את הטכניקה החדשה שלו, אם כי היא עדיין הייתה גסה. התזמון שלו היה מצוין כיוון שהעניין של העיתונים ב"מערב הישן" הגוסס הלך וגבר. הוא הגיש איורים, רישומים ועבודות אחרות על נושאי המערב לפרסום ב"קולייר'ס" (Collier's) וב"הארפר'ס וייקלי", שכן חוויותיו מהמערב (שהוגזמו מאוד) והתנהגותו כ"בוקר" לבבי וקליל התקבלו כאמינות בקרב המוציאים לאור במזרח שחיפשו אותנטיות. ציור שער שלם בחתימתו הופיע לראשונה ב"הארפר'ס וייקלי" ב-9 בינואר 1886, כשהיה בן עשרים וחמש. בתמיכה כספית מדודו ביל היה רמינגטון יכול להמשיך בקריירה של כאמן ולפרנס את אשתו.
קריירה מוקדמת
ב-1886 נשלח רמינגטון על ידי "הארפר'ס וייקלי" לאריזונה במטרה לסקר ככתב-אמן את הלחימה של הממשלה בג'רונימו. אף שרמינגטון לא פגש בג'רונימו, הוא אסף חפצים אותנטיים רבים ששימשו אחר-כך כאביזרים, וצילם תמונות רבות וערך רישומים שהיה בעלי ערך לציורים מאוחרים יותר שלו. הוא גם ערך הערות על הצבעים האמיתיים של המערב, כדוגמת "הצללים של הסוסים צריכים להיות ארגמן וכחול", במטרה להשלים את הצילומים בשחור לבן. למרבה האירוניה ביקרו מבקרי האמנות מאוחר יותר את מגוון הצבעים שלו כ"פרימיטיבי ובלתי טבעי" אף שהיה מבוסס על תצפיות בפועל.
לאחר שחזר מזרחה נשלח רמינגטון ב-1886 על ידי "הארפר'ס וייקלי" במטרה לכסות את רעידת האדמה בצ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית. על מנת להגדיל את הכנסתו הוא החל להכין ציורים לכתב העת "אוטינג" (Outing) המוקדש לנושאי נופש. שנתו הראשונה כאמן מסחרי הייתה מוצלחת והוא הרוויח 1,200 דולרים, כמעט פי שלושה משכר שקיבל מורה. הוא מצא את ייעודו בחיים והתרברב בפני חבר: "זו חתיכת מזל לבוקר לשעבר להגיע לניו יורק עם 30 דולר ולהצליח באמנות".
ליצירת העתקים בשחור ולבן הוא הכין ציורים בדיו ובצבע שקוף למחצה (Wash). לאחר שהוסיף צבעי מים, הוא החל למכור את עבודותיו בתערוכות אמנות. הציורים שלו נמכרו היטב, אבל לא זכו בפרסים, כיוון שהתחרות הייתה עזה ואומנים כמו וינסלואו הומר ואיסטמן ג'ונסון (Eastman Johnson) נחשבו טובים ממנו. במסע לקנדה ב-1887 הוא הכין איורים של אינדיאנים בני הבלאקפוט ואומת הקרואו ופרשים של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה, שקהל הקוראים נהנה מהם בשקיקה.
מאוחר יותר באותה שנה קיבל רמינגטון הזמנה להכין שמונים ושלושה ציורים לספר מאת תאודור רוזוולט "חיים בחווה ונתיב הציד" (Ranch Life and the Hunting Trail), שהיה עתיד להתפרסם בהמשכים בכתב העת "The Century Magazine" לפני היציאה לאור של הספר. בדומה לרמינגטון חווה רוזוולט בן ה-29 הרפתקה במערב הישן, כשהפסיד כסף על חווה בדקוטה הצפונית שנה קודם לכן, אבל התעשר בניסיון שהפך אותו ל"מומחה" בנושא המערב. המשימה קידמה מאוד את הקריירה של רמינגטון ויצרה קשר לכל החיים עם רוזוולט.
ציור השמן שלו בצבע "שובה של חבורת לוחמי הבלאקפוט" (Return of the Blackfoot War Party) הוצג באקדמיה הלאומית לעיצוב (National Academy of Design) וה"ניו יורק הראלד" ציין לגבי רמינגטון "שיום יבוא והוא יצורף לרשימת הציירים האמריקנים הגדולים ביותר שלנו". אף שלא כל המבקרים העריכו את העבודה של רמינגטון, היא נחשבה כ"מיוחדת" ו"מודרנית". בשלב זה הוא הפגין יכולת להתמודד עם קומפוזיציות מורכבות בקלילות, כמו ב"שיירת הפרדות חוצה את הרי הסיירה" (Mule Train Crossing the Sierras), ולהציג פעולה מכל נקודות המבט. מעמדו כקובע מגמה חדשה באמנות המערב התגבש ב-1889 כשזכה במדליה מדרגה שנייה בתערוכה בפריז. הוא נבחר על ידי ועדה אמריקנית לייצג את הציור האמריקני על פני אלברט בירשטאדט (Albert Bierstadt) שציורי הנוף היפים שלו בקנה גדול, המאוכלסים בדמויות זעירות של חלוצים ואינדיאנים נחשבו כעת פאסה.
סביב זמן זה ערך רמינגטון הסכם ג'נטלמני עם "הארפר'ס וייקלי", שבו ניתנה לעיתון אופציה ראשונה להצגת הציורים שלו, תוך שמירה על העצמאות של רמינגטון למכור לאחרים אם הוא ירצה בכך. כבונוס השיק כתב העת מערכת פרסום עבור רמינגטון, וטען ש"הוא מצייר מה שהוא יודע ויודע מה שהוא מצייר". אף שהייתה מהולה בשבחים מוגזמים (אופייניים לתקופה) כשנטען שרמינגטון היה בוקר מהימן וסייר אינדיאני, ההשפעה של מערכה זו הייתה לרומם את רמינגטון כשווה למאיירים הגדולים של התקופה, האוורד פייל (Howard Pyle; 1911-1853) וצ'ארלס דיינה גיבסון (Charles Dana Gibson; 1944-1867).
בתערוכת היחיד שלו, ב-1980, הוצגו 21 ציורים בגלריות לאמנות אמריקנית (American Art Galleries) והתקבלו יפה. כשהצלחתו מובטחת התבסס רמינגטון בחברה. אישיותו, אופן דיבורו ה"פסאודו-בוקר" והמוניטין של "המערב הפרוע" היו להיטים חברתיים. הביוגרפיה שלו הבליטה חלק מהמיתוסים הכוזבים שהוא סיפר על חוויותיו במערב.
עם זאת, הנוכחות הקבועה של רמינגטון במסיבות של ידוענים וארוחות לגברים בלבד, אף שסייעה לקריירה שלו, טיפחה אכילה ושתייה מוגזמים שגרמו לו להתרחב בצורה מעוררת דאגה. השמנה הפכה לבעיה מתמשכת עבורו מכאן ואילך. בין ידידו העירוניים ועמיתיו האמנים הוא היה "גבר בין גברים, בחור טוב" אבל ראוי לציון משום שהוא (בבדיחות הדעת) "מעולם לא צייר אלא שתי נשים בחייו, והם היו כישלונות" (באופן מטריד הערכה זו התעלמה מנשים אינדיאניות שהופיעו בציוריו).
ב-1890 עברו רמינגטון ואשתו להתגורר בניו רושל שבמדינת ניו יורק במטרה להגדיל את מרחב המחיה ואת הסטודיו של רמינגטון, וכן בתקווה לעסוק יותר בפעילות גופנית. הקהילה הייתה קרובה לניו יורק סיטי ואפשרה גישה קלה לבתי ההוצאה לאור והגלריות ההכרחיות לאמן, ומצד שני כפרית מספיק על מנת לספק את המרחב הנדרש לרכיבה על סוסים ופעילות פיזית אחרת שנועדו לחלץ את עצמותיו לאחר שעות העבודה הארוכות. יתר על כן התפתחה מושבת אמנים בעיירה, כך שבין שכניהם של הזוג היו ספרים, שחקנים ואמנים דוגמת פרנסיס וילסון (Francis Wilson), הסופר ג'וליאן האותורן (Julian Hawthorne; 1934-1846), המאייר אדוארד קמבל (Edward Kemble; 1933-1861) והמחזאי אוגוסטוס תומאס (Augustus Thomas; 1934-1857).
הבית הגדול בסגנון התחייה הגותית של הזוג רמינגטון שכן בשדרות ובסטר 301, על צוק מבוקש המכונה "גבעת לאתרס" (Lathers Hill). כר דשא נרחב השתפל דרומה כלפי מפרץ לונג איילנד, שממנו הייתה תצפית משלושה צדדים על הנוף הכפרי היפהפה של מחוז וסטצ'סטר. רמינגטון כינה את הבית אנדיון (Endion), מילה בשפת שפירושה "המקום בו אני חי". בשנים הראשונות לא היה באנדיון סטודיו של ממש ורמינגטון הכין את מרבית עבודותיו בעליית הגג הגדולה שמתחת לגמלון בחזית הבית שם הוא אחסן את החפצים שאסף במסעות הרבים למערב. אחר-כך הוא השתמש בספרייה שבקומת הקרקע, חדר גדול יותר ונוח יותר שבמהרה קיבל חזות של אטלייה עמוס בחפצים. עם זאת, שני המקומות לא היו משביעי רצון: המרחב היה מוגבל, האור לא היה מספיק, והסביבה הייתה בדרך כלל חסרת השראה. באביב 1896 שכר רמינגטון את הארכיטקט או. וליאם דגן מניו רושל לתכנן תוספת של סטודיו לבית. מאמר בכתב העת המקומי "ניו רושל פיוניר" מ-26 באפריל שיבח את "העיצוב האדריכלי הנאה" של הסטודיו. רמינגטון בעצמו כתב לידיו הסופר אואן ויסטר (Owen Wister):
קריירה מאוחרת
רמינגטון הגיע למקום זמן קצר אחרי הטבח בוונדד ני (Wounded Knee Massacre) בדקוטה הדרומית שבו נרצחו 150 בני סו, בעיקר נשים וילדים. הוא דיווח על האירוע כ"מגפת הסו בדקוטה הדרומית", ושיבח את הפעילות ה"הרואית" של הצבא מול האינדיאנים. חלק מהציורים של מילס מונוכרומטיים ויש להם כמעט איכות צילומית, המדגישה את הריאליזם כמו בציור "המשא ומתן" (The Parley) מ-1898.
הציור "דיוקן עצמי על סוס" מ-1890 מציג את האמן כפי שהיה רוצה להיות, לא כאיש המזרח בעל הכרס המכביד מאוד על הסוס, אלא כבוקר רזה וקשוח שפניו להרפתקה, הרוכב על סוסו הנאמן. זו הייתה התדמית שהמוציאים לאור שלו פעלו גם הם רבות לשמר.
הציור "מאבקו האחרון" (His Last Stand, 1890), שבו דוב מכותר במרכז הערבה נקטל על ידי כלבים וציידים, עשוי להיות התייחסות סמלית לאינדיאנים גוססים להם היה עד. הגישה של רמינגטון כלפי האינדיאנים הייתה אופיינית לאותה תקופה. הם חשב שהם בלתי מובנים, חסרי פחד, מאמינים באמונות טפלות, בורים וחסרי רחמים – ובדרך כלל צייר אותם כך. גברים לבנים תחת התקפה היו תמיד אמיצים ואצילים.