cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסמכי האנטי-פדרליסט
מחברי האנטי-פדרליסט או האבות המייסדים האחרים
רוב האמריקאים מכירים את המאמרים של הפדרליסט שנכתבו בשמות בדויים וזוהו עם המילטון, מדיסון וג'ון גיי להלן הפדרליסטים. הם תמכו בחוקה ובשלטון מרכזי חזק, וכתבו את המאמרים כתעמולה להשגת האישור של החוקה החדשה ב-1787. הרבה פחות מפורסמים ופחות ידועים הם מסמכי האנטי-פדרליסט שנכתבו תחת שם בדוי על ידי אנשים פחות מפורסמים בתרבות האמריקאית וזוהו עם המתנגדים לחוקה ולשלטון מרכזי חזק, האופוזיציה, האנטי-פדרליסטים. אחד המוחים שהביעו את מורת רוחם מחלקים של החוקה החדשה, היה מושל ניו-יורק ג'ורג' קלינטון, שזוהה עם שם העט הבדוי "קאטו". והוא כתב לאזרחיו כי ההמלצות לצורת הממשל נמסרות על ידי אנשים ראויים לאמון הציבור אבל צריך לזכור כי גם החכמים והטובים שבאנשים עלולים לטעות. אימוץ של הטעויות יכול להיות הרסני לקהילה. החשש בעיני המוחים היה מפני ריכוז כוח רב מידי לממשל הפדרלי. בטיוטה המקורית לא היה כתב זכויות וכל חוקי המדינה היו כפופים לממשל הפדרלי משהו שהזכיר להם את המלך שנגדו מרדו ונלחמו את מלחמת העצמאות של ארצות הברית. עיקר החשש של המתנגדים היה שללא מגילת זכויות תהיה עריצות של הממשלה הריכוזית. החוקה המקורית נכתבה ללא הצהרת הזכויות – כתב הזכויות. בעיני האופוזיציה החוקה התרחקה מהרעיון עבורו נלחמו נגד בריטניה. המתנגדים לחוקה בקשו להוסיף הגנה על חירות הפרט ובקשו להחיל אותו על הממשל הפדרלי. כאמור החשש שלהם היה מפני עריצות שלטון מרכזי רחוק, שחשוב להגביל אותו ולהשאיר לשלטון המקומי של המדינה את החופש להגן או להגביל את האזרח. בשלב ראשון היו שלושה מתנגדים שסירבו לחתום על החוקה: אלברידג' ג'רי שכיהן כמושל מדינת מסצ'וסטס, אדמונד רנדולף שכיהן כמושל וירג'יניה וג'ורג' מייסון. ואליהם הצטרפו פטריק הנרי שבמהפכה קרא "תן לי חירות או תן לי מוות" וכינה את החוקה המוצעת 'מהפכה קיצונית כמו זו שהפרידה בין האמריקאים לבריטים. הוא העלה על הכתב את החששות שללא מגבלות, החוקה המוצעת תכפיף את ממשל המדינות לממשל הפדרלי, סמואל אדמס וריצ'רד הנרי לי ועוד אחרים.
לקריאה נוספת
Saul Cornell 2017 “The other founders : anti-Federalism and the dissenting tradition in America, 1788-1828", Chapel Hill : University of North Carolina Press The Anti-Federalist Papers'', Edited with an Introduction by Morton Borden, Michigan State University Press, 1965, Library of Congress Catalog Card Number: 65-17929-17929  Paul Finkelman. (1984). THE COMPLETE ANTI-FEDERALIST. Edited by Herbert J. Storing. Cornell Law Review, 70, 182-1213..
מרדכי אבי-שאול
קורות חייו
אבי-שאול נולד בשם מרדכי מַנְדֶל לאסתר ושאול מנדל ב-1898 בסולנוק שבהונגריה. הוא למד בישיבה ובבית המדרש לרבנים בשארושפטק (Sárospatak, היום במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון הונגריה) ובבית המדרש למורים בבודפשט, ועסק בהוראה. ב-1921 עלה לארץ ישראל, והמשיך בהוראה עד 1948. בין השנים 1922 ל-1925 כתב ב"דואר היום", ופרסם בו שירים, סיפורים, פיליטונים, מאמרי-ביקורת, תרגומים ופובליציסטיקה.
למד במכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית בירושלים. היה מפעילי "ברית שלום", וב-1926, בעת פירוק המשטרה המעולה, פרסם יחד עם אישים מקרב "ברית שלום" והרב ישעיה שפירא גילוי דעת נגד הקמת גדוד עברי נפרד, אותו ראו כצעד שירחיק בין שני העמים היושבים בארץ ויסיים את שיתוף הפעולה ביניהם בשירות הציבורי המשותף במשטרה, והדגישו כי ההתחמשות הנפרדת של הגדוד העברי לא רק שלא תעניק ביטחון, אלא בעצמה תיצור חוסר ביטחון ומלחמה, וכי הביטחון יושג לא על ידי ההתחמשות, אלא על ידי חיזוק יחסי הידידות והצדק בין העמים.
ב-1935 נמנה עם מקימי "הליגה למען זכויות האדם והאזרח". בהמשך השנה, כאשר שניים מבכירי המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה נאסרו על ידי שלטונות המנדט הבריטי, ונמנעו מהם זכויותיהם המיוחדות כאסירים פוליטיים, אסירים חברי המפלגה פתחו בשביתת רעב. אבי-שאול וחבריו יזמו עצומת מחאה שנשלחה לנציב העליון ארתור ווקופ, בה דרשו את השבת הזכויות המיוחדות של האסירים הפוליטיים, ועליה חתמו אישים בולטים בהם אליעזר שטיינמן, גרשון אגרון, אנדה פינקרפלד, מרגוט קלאוזנר, זאב רכטר, אלכסנדר פן, חנה רובינא ואהרן מסקין. המחאה הפוליטית הנרחבת הובילה לריכוך בעמדת השלטונות ולפרסום הוראה של הנציב העליון המתירה לשופטים להעניק "יחס מיוחד" לאסירים, ולאחר 19 ימים נסתיימה שביתת הרעב.
בשלהי 1953, בעקבות הפיגוע ביהוד ופעולת קיביה, וביוזמת הליגה לזכויות האדם והאזרח, חתם, לצד אישים יהודים וערבים נוספים, על עצומה כנגד מעשי הרצח ההדדיים של אזרחים חפים מפשע, ובעד העמדתם לדין של הרוצחים בשני הצדדים.
בהמשך היה פעיל "הליגה לידידות יהודית-ערבית".
היה נשוי ללאה ידידיה, ואב לבן ושתי בנות.
נפטר ב-18 בפברואר 1988.
ארכיון
ארכיון מרדכי אבי-שאול נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
שיקגו
שיקגו (באנגלית: Chicago ) היא העיר השלישית בגודלה (בכמות האוכלוסייה) בארצות הברית, והגדולה ביותר במדינת אילינוי. העיר היא מושב המחוז של מחוז קוק. נכון לשנת 2020, חיים בעיר כ-2.7 מיליון תושבים. המטרופולין של שיקגו (המכונה גם שיקגולנד) מתפרסת על פני שבעה מחוזות של אילינוי וכן על פני מחוז אחד של אינדיאנה ומחוז אחד של ויסקונסין. מטרופולין זו נחשבת לשלישית בגודלה בארצות הברית כולה, ונכון לשנת 2020, חיו בה מעל ל-9.6 מיליון תושבים. שיקגו ממוקמת על גדת ימת מישיגן ומשמשת מרכז אקדמי, תחבורתי, תעשייתי, תרבותי ומסחרי חשוב.
המתיישבים הראשונים באזור
במהלך המאה ה-17 הגיעו לאזור בני השבט האינדיאני הפוטאוואטמי (Potawatomis). הם קראו לאזור אשר מסביב לשפך נהר שיקגו ולנהר עצמו בשם "שקאוגו" (באיות צרפתי: Checaugou) על שם צמחי השום (מסוג Allium tricoccum) אשר גדלו באותה העת בשפע בחבל ארץ זה.
אזור שיקגו שימש בהמשך העת החדשה כנקודת מעבר עבור אינדיאנים, חוקרים ומיסיונרים בין קנדה לבין אגן נהר המיסיסיפי. רבים מאנשים אלה היו קנדים צרפתים ולכן רבים משמות המקומות באזור, כולל שמה של שיקגו עצמה, מאויתים כיום על פי כללי הכתיב הצרפתיים. העובדה כי אזור שיקגו חיבר בין נהר שיקגו (אשר זרם במקור לתוך ימת מישיגן) ונהר דפליינס (אשר זורם לתוך נהר המיסיסיפי), משך את תשומת לבם של החוקרים שטיילו באזור משום שסברו כי לאזור פוטנציאל רב כמרכז תחבורה. האישים הבולטים שעברו באזור זה במהלך המאה ה-17 כוללים את:
לאחר לחימה ממושכת של צבא ארצות הברית בשבטים האינדיאנים, לבסוף בשנת 1795 בעקבות ההפסד של הכוחות האינדיאנים בקרב העצים הגדועים (Battle of Fallen Timbers) במסגרת אמנת גרינוויל (Treaty of Greenville) אולצו שבטי האינדיאנים להעביר את השליטה על חלקים נרחבים מהאזור בו תוקם העיר שיקגו לשימוש צבא ארצות הברית ובמקום הוקם מוצב צבאי. האינדיאנים קיבלו בתמורה סחורות בעלות של 20,000 דולרים, כגון שמיכות, כלי עבודה ובעלי חיים.
שבטים אינדיאנים שונים נותרו עדיין באזורים בהם הוקמו בהמשך פרוורים של העיר שיקגו, כמו האזור בו הוקמו פרוורי החוף הצפוני של שיקגו. הם פונו ממרבית אזורים אלה בהמשך, בעיקר בעקבות הסכמי מכירת קרקעות שונים.
המאה ה-19 - צמיחתה של העיר
בשנת 1803 הקים צבא ארצות הברית את מצודת דירבורן (Fort Dearborn) על גדתו הדרומית של נהר שיקגו. במלחמת 1812 נערך הטבח במצודת דירבורן והמצודה נהרסה כליל.
בשנת 1816 נחתמה "אמנת סנט לואיס" (Treaty of St. Louis) בין צבא ארצות הברית לשבטים האינדיאנים אשר ישבו באזור אילינוי ומילווקי בו הופקעו כל האדמות האינדיאניות באזורים הללו מידיהם של השבטים האינדיאנים בתמורה לסחורות בעלות 1,000 דולרים. בעקבות ההסכם הוקמה מצודת דירבורן מחדש.
בשנת 1851 הקצתה העיר לחברת הרכבות של אילינוי (Illinois Central Railroad) שטחי קרקע לצורך הקמת מסילת רכבת. בהמשך הוקמו מסילות ברזל רבות אשר התפרשו משיקגו לכל עבר ועד מהרה שיקגו הפכה למרכז הרכבות של ארצות הברית. מפעל הפלדה הראשון בעיר הוקם בשנת 1857. בעקבות הביקוש לעובדים בתעשייה וברכבות החלו לעבור אל העיר מהגרים רבים. בשנת 1860 מנתה אוכלוסייתה של העיר 109,260 תושבים.
בפברואר 1856 אושרה תוכנית לבניית תיעול של מערכת ביוב בשיקגו. בעקבות כך, ביוב ושפכים תעשייתיים הוזרמו לתוך ימת מישיגן וזיהמו את מקור המים העיקרי של העיר.
פועלי התעשייה בעיר החלו להתארגן כבר בשנות ה-60 של המאה ה-19, ובמשך 50 השנים הבאות פרצו בשיקגו שביתות ומחאות שרבות מהן היו אלימות ודוכאו בברוטליות על ידי המשטרה. שביתת פולמן, שביתת פועלים אלימה שהחלה בחברת הרכבות של ג'ורג' פולמן בשנת 1894, הופסקה באמצעות התערבות אלימה וצו משפטי, שהוציא למעשה את השביתות בארצות הברית אל מחוץ לחוק, למשך 30 השנה הבאות.
ב-8 באוקטובר 1871 פרצה השרפה הגדולה של שיקגו - שרפת ענק אשר החריבה קרוב לשליש משטחי העיר, כולל את כל מרכז העסקים הראשי של העיר. כמו כן, רבים נספו כתוצאה מהשריפה הגדולה וכ-90,000 תושבים נותרו מחוסרי בית. השריפה איפשרה את בנייתה של העיר מחדש בהתאם לתוכנית ארכיטקטונית ואילצה בנייה מהירה, טובה וזולה. צעד זה העניק לעיר צביון מיוחד וקידם את האדריכלות והנדסת הבניין המודרנית. במהלך בניית העיר מחדש, נבנה בשנת 1884 גורד השחקים הראשון בעולם (בניין ביטוח הבית).
בשנת 1893 התקיימה התערוכה העולמית של שיקגו (ה"קולומביאנית", "World's Columbian Exposition") אשר נערך לרגל 400 שנה לגלוי אמריקה בו הוצגו חידושים הנדסיים רבים כמו הגלגל הענק הראשון בהיסטוריה. היריד משך אליו כ-27.5 מיליון מבקרים ונחשב ליריד בעל ההשפעה הגדולה ביותר בהיסטוריה. היריד שינה את תדמיתה של שיקגו מעיר שולית לעיר חשובה ובהרבה בנייני ציבור בעיר מוצגים עד היום תמונות מאותו יריד.
בשנת 1897 הושלמה בנייתה של מסילת הרכבת העילית במרכז העיר אשר תחמה את גבולות מרכז העיר ואפשרה נסיעה יומיומית נוחה בין מרכז העיר לאזור הפרוורים.
המאה העשרים עד היום
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התפתחה העיר במהירות מואצת, בעיקר בשל זרם גדול של מהגרים אשר הגיע מאירופה. בשנת 1910 ההגירה לעיר הגדילה את כמות האוכלוסייה ליותר משני מיליון תושבים.
ב-24 ביולי 1915, התרחש בשיקגו אחד מאסונות הימיים הכבדים ביותר בהיסטוריה של הימות הגדולות כאשר אוניית הנוסעים "SS Eastland" התהפכה בעת שעגנה במזח של נהר שיקגו וכתוצאה מכך נהרגו 845 נוסעי האונייה ואנשי הצוות.
ב-27 ביולי 1919 התפרצו בעיר מהומות הגזע, שהסתיימו במותם של 38 אנשים, פציעתם של יותר מ-500 אנשים ואובדן בתיהם של יותר מאלף תושבים. אלה היו המהומות הקשות ביותר בגל המהומות ששטף את ארצות הברית באותה שנה.
במשך שנות ה-20, במהלך תקופת היובש, הוביל האיסור על מכירת משקאות אלכוהוליים לפעילות בלתי-חוקית כנגד הממשל האמריקני בידי המאפיה וארגונים מחתרתיים שונים. במהלך תקופת היובש זכתה שיקגו למוניטין של עיר פשע כאשר המאפיונר אל קפונה שלט בעולם התחתון של שיקגו וניהל מאבקים אלימים ברחובות שיקגו כנגד קבוצות יריבות וכנגד המשטרה. במהלך שנות ה-20 היו בשיקגו מעל ל-1,000 כנופיות פשע.
במקביל, במהלך שנות ה-20 התעשייה בשיקגו גדלה באופן משמעותי, בעיקר בתחום הפלדה. היווצרות מקומות העבודה בעיר משכה אפרו-אמריקאים רבים ממדינות דרום ארצות הברית אל העיר. במהלך המחצית השנייה של העשור השני של המאה ה-20 ובמהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 הגיעו לעיר עשרות אלפי אפרו-אמריקאים אשר להם הייתה השפעה תרבותית ניכרת על העיר. במהלך תקופה זו שיקגו הפכה למרכז הג'אז של ארצות הברית.
בין השנים 1933 עד 1934 התקיים בשיקגו היריד הבינלאומי "Century of Progress" אשר נערך לרגל חגיגות מאה שנים להיווסדה של העיר. היריד משך אליו כ-48.7 מיליון מבקרים.
ב-2 בדצמבר 1942, נערך באוניברסיטת שיקגו ניסוי במסגרת פרויקט מנהטן אשר במהלכו הפיזיקאי אנריקו פרמי הפעיל את הכור הגרעיני הראשון בהצלחה ובוצעה תגובת השרשרת הגרעינית המבוקרת הראשונה בהיסטוריה האנושית.
העיר גדלה והתפתחה מאוד במהלך מלחמת העולם השנייה. אוכלוסייתה של שיקגו הגיעה לשיא בשנת 1950 שלאחריה חלה מגמת ירידה משמעותית לאחר שחלק מתושבי העיר החלו לעבור באופן הדרגתי לפרוורים המרוחקים של אזור המטרופולין של שיקגו.
באוגוסט 1968 התקיים בשיקגו כינוס של הוועידה הדמוקרטית הארצית אשר במהלכו נערך עימות אלים בקנה מידה גדול בין כוחות המשטרה למפגינים הצעירים אשר הגיעו מכל קצווי ארצות הברית במטרה לקיים מצעד מחאה נגד הכינוס ונגד מלחמת וייטנאם. במהלך העימות הוכו המפגינים על ידי השוטרים והעימות זכה בשל כך לכינוי "מהומות השוטרים". העימות והמשפט שנערך לשבעה ממנהיגי המפגינים לאחר מכן זכו לסיקור תקשורתי נרחב.
בשנת 1974 הושלמה בנייתו של מגדל סירס במרכז העיר. באותה העת היה הבניין הגבוה ביותר בעולם (תואר אותו איבד בשנת 1998 למגדלי פטרונס שבמלזיה).
ב־25 במאי 1979 התרחש בשיקגו אחד מאסונות התעופה הכבדים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית כאשר טיסה 191 של אמריקן איירליינס אשר יצאה מנמל התעופה שיקגו או'הייר התרסקה בזמן ההמראה אל תוך אתר קראוונים במרחק 5 ק"מ מנמל התעופה. 273 אנשים שהיו על המטוס נהרגו ועוד 3 אנשים באתר הקראוונים.
בשנת 1989 נבחר לראשות העיר ריצ'רד מ. דיילי, בנו של ראש העיר לשעבר ריצרד ג'. דיילי. דיילי נבחר לראשות העיר עוד ארבע פעמים בשנים שלאחר מכן. במהלך כהונתו הוא הצליח להפחית את הפשיעה בעיר באופן משמעותי ולשפר את רמת החיים בעיר.
ב-22 בפברואר 2011 נבחר לראשות העיר רם עמנואל, מי שהיה ראש הסגל של ברק אובמה, וזאת לאחר שזכה בסיבוב הראשון ב-55 אחוז מהקולות.
בספטמבר 2018 הודיע עמנואל כי לא ינסה להיבחר לקדנציה שלישית ובמקומו נבחרה לורי לייטפוט שנכנסה לתפקיד במאי 2019.
בבחירות 2023, התמודדה לייטפוט לכהונה נוספת אך סיימה שלישית בסיבוב הראשון ולא עלתה לסיבוב השני, בהן נבחר ברנדון ג'ונסון, אשר נכנס לתפקיד במאי 2023.
טופוגרפיה
המטרופולין של שיקגו נמצא בצפון מזרח מדינת אילינוי, על שפת ימת מישיגן. המטרופולין משתרע על שבעה מחוזות של מדינת אילינוי מחוז אחד של מדינת ויסקונסין ומחוז אחד של אינדיאנה. גבול המטרופולין קרוב למדינת מישיגן.
תחום עיריית שיקגו נכלל כמעט כולו במחוז קוק שבאילינוי. חלק קטן מתחום עיריית שיקגו הוא חלק משטח נמל התעופה הבינלאומי "שיקגו או'הייר" (O'Hare), שנמצא במחוז דופייג'.
קרבתה של שיקגו לימת מישיגן גורמת ללחות גבוהה בקיץ ולנשיבת רוחות עזות בחורף, ולכן ידועה העיר גם כ"עיר הרוחות" (The Windy City). מטרופולין שיקגו בנויה באזור מישורי שטוח כמעט לחלוטין, שהיה בעבר שטח ביצות. שטח זה קשה לניקוז ומתחת למטרופולין יש מערכת תעלות סבוכה ובריכות תת-קרקעיות למניעת שיטפונות.
החלק המזרחי של המטרופולין של שיקגו מצוי באגני הניקוז של נחלים שונים הזורמים אל ימת מישיגן. ימת מישיגן מתנקזת דרך נהר שיקגו אל נהר מיסיסיפי. חלקים אחרים של המטרופולין מצויים באגני הניקוז של נהר אילינוי ונהר דס פלנס שגם הם יובלים של נהר מיסיסיפי.
שטח העיר 606.1 קמ"ר מתוכם 588.3 קמ"ר שטחי יבשה, ו-17.8 קמ"ר מקווי מים (2.94%).
אקלים
כמות המשקעים השנתית הממוצעת בשיקגו היא 900 מילימטרים בקירוב. עונות החורף הן בדרך כלל העונות הגשומות ביותר במהלך השנה. המשקעים בעונות החורף מאופיינים בעיקר בשלגים ופחות בגשמים. החורף המושלג ביותר בשיקגו היה ב-1978–1979 במהלכו נרשמו 228 ס"מ של שלג. חורף 2007–2008, בו ירדו 155 ס"מ שלג, היה החורף המושלג ביותר במהלך כמעט שלושת העשורים האחרונים. כמות השלג הממוצעת בכל חורף נעה בדרך כלל סביב 96.52 ס"מ. ביום המושלג ביותר בהיסטוריה של שיקגו ירדו 18.3 ס"מ והוא התרחש ב-3 בינואר 1999. ביום הגשום ביותר בהיסטוריה של שיקגו ירדו 168.4 מ"מ של גשם והוא התרחש ב-13 בספטמבר 2008. השנה הגשומה ביותר בהיסטוריה של שיקגו הייתה 2008 בה ירדו 1,291.4 מ"מ גשם.
אדריכלות
בעקבות השרפה הגדולה של שיקגו, התעורר צורך למצוא שיטות לבנייה נרחבת, זולה ומהירה. כתוצאה מכך נוצרה אסכולת שיקגו באדריכלות. אסכולת שיקגו היא סגנון אדריכלי שהיה נפוץ בעיר שיקגו עם תחילת המאה ה-20 שהושפע מבית הספר לאדריכלות בעיר. הסגנון היה ניכר בגורדי שחקים שנבנו בעיר, שהיו גורדי השחקים הראשונים בעולם והגבוהים ביותר בעולם עד תקופה זו. לסגנון אדריכלי זה הייתה השפעה רבה על התפתחות האדריכלות בארצות הברית ועל האדריכלות המודרנית שהתפתחה באירופה ובשאר העולם.
עיקר התפתחות הסגנון החלה בזכות התפתחויות טכנולוגיות של אותה תקופה ובעיקר השימוש בפלדה לבניין. אדריכלות זו התפתחה בעיקר בזכות ההתפתחות העצומה של תעשיית הפלדה בארצות הברית בשיא המהפכה התעשייתית. הבניינים נבנו על ידי שלד פלדה ומילוי בלבנים, לרוב מסוג טרה קוטה. השימוש בשלד פלדה איפשר ליצור חלונות גדולים בחזית.
בדומה לתנועה המודרניסטית באירופה, דגלה גם אסכולת שיקגו בביטול הקישוטיות באדריכלות. לעומת האדריכלות המודרנית באירופה, אדריכלי אסכולת שיקגו לא ביטלו את הקישוטיות לחלוטין אלא רק עידנו אותה מעט והמשיכו, אם כי במידה מועטה, את הסגנון הנאו-קלאסי שרווח בארצות הברית של המאה ה-19.
שכונות
מבחינה אורבנית מתחלקת העיר לארבעה חלקים עיקריים:
בידור ואומנויות הבמה
המוסדות הבולטים ביותר בשיקגו:
תיירות
פסטיבל האוכל "טעם שיקגו" הוא אחד מאירועי התרבות המתויירים ביותר בעיר.
בעיר כ-30 קמ"ר של שטחי פארקים וכ-33 חופים ציבוריים.
תקשורת
אזור המטרופולין של שיקגו נחשב למרכז עולמי בתחום הטלוויזיה, הפרסום, המוזיקה והעיתונאות. העיר מהווה את צרכן ויצרן התקשורת השלישי בגודלו בארצות הברית (לאחר ניו יורק ולוס אנג'לס). בעיר פועלות ארבע רשתות התקשורת הגדולות בארצות הברית (CBS, ABC, NBC, ופוקס), כל אחת מחזיקה בבעלותה תחנה בשיקגו (WBBM, WLS, WMAQ, ו-WFLD בהתאמה). כמו כן, מצולמות בעיר תוכניות טלוויזיוניות פופולריות כגון תוכנית האירוח של אופרה וינפרי ותוכנית האירוח של ג'רי ספרינגר. תוכנית האירוח של אופרה וינפרי נחשבת לאחת מתוכנית הטלוויזיה הנצפות ביותר בארצות הברית כיום.
ערוץ הרדיו הציבורי של שיקגו מפיק גם תוכניות רדיו אמריקניות פופולריות כגון "החיים האמריקאים" (This American Life) ו"חכה חכה... אל תגיד לי!" (Wait Wait... Don't Tell Me!) אשר משודרות ברשתות הרדיו ברחבי ארצות הברית ובאינטרנט.
שני היומונים הגדולים בשיקגו הם השיקגו טריביון והשיקגו סאן טיימס. השיקגו טריביון יוצא לאור משנת 1847 והוא העיתון הנפוץ ביותר באזור המטרופולין של שיקגו ובאזור המערב התיכון. העיתון מוכר מעל ל-500,000 עותקים במהלך ימות השבוע וכ-950,000 עותקים בימי ראשון ונחשב לאחד מעשרת העיתונים הנמכרים ביותר בארצות הברית. כמו כן, ישנם גם מקומונים רבים בעיר.
ספורט
בשיקגו פועלות קבוצות מכל הליגות המקצועניות הבכירות של ארצות הברית.
קבוצות הפוטבול החברה ב-NFL הפועלת בשיקגו היא קבוצת השיקגו ברס.
קבוצת ההוקי קרח החברה בליגת ההוקי קרח הלאומית של ארצות הברית הפועלת בשיקגו היא קבוצת השיקגו בלאקהוקס.
קבוצת הכדורסל שיקגו בולס חברה בליגת ה-NBA. וקבוצת הנשים שיקגו סקיי חברה בליגת ה-WNBA.
קבוצת הכדורגל שיקגו פייר חברה בליגת ה-MLS.
מרתון שיקגו אשר מתקיים מדי שנה באוקטובר הוא אחד משש תחרויות סבב המרתונים העולמי המרכזי.
תומאס הירש
תומאס רנה הירש גולדשמיט (בספרדית: Tomás René Hirsch Goldschmidt; נולד ב-19 ביולי 1956) הוא פוליטיקאי צ'ילאני-יהודי. בשנת 2005 היה מועמד לנשיאות צילה מטעם קואליציה של מפלגות שמאל, וזכה לתמיכה של 5.4 אחוז מהמצביעים.
שיקגו
ספורט
ב-14 באפריל 2007 נבחרה שיקגו להיות בין ארבע הערים אשר היו המועמדות הסופיות לאירוח המשחקים האולימפיים בשנת 2016. אף על פי כן, ב-2 באוקטובר 2009 נבחרה ריו דה ז'ניירו לארח את המשחקים האולימפיים של שנת 2016.
תומאס הירש
הירש נולד ב-1956 בסנטיאגו דה צ'ילה להורים ממוצא יהודי-גרמני. אמו, לייזה, הגיע לצ'ילה לפני מלחמת העולם השנייה, ואביו, יורג, הגיע לאחר שברח ממחנה ריכוז.
שיקגו
כלכלה, תעסוקה ומסחר
שיקגו מהווה מרכז כלכלי בינלאומי. התוצר הגולמי של אזור שיקגו הוערך ב-506 מיליארד דולרים בשנת 2007 ושיקגו מהווה על כן את המרכז הכלכלי השלישי בגודלו בארצות הברית. האזורים הכלכליים של העיר מתרכזים באזור "הלולאה" ובאזור הניר נורת' סייד אשר מכילים ריכוז של גורדי שחקים.
תומאס הירש
בצעירותו הוא היה מקורב לסילו ותנועתו ההומניסטית.
שיקגו
כלכלה, תעסוקה ומסחר
תחומי התעשייה העיקריים של העיר הם תחומי הייצור, הדפוס, ההוצאה לאור ועיבוד המזון.
תומאס הירש
בשנת 1974 החל ללמוד הנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת צ'ילה, אולם כעבור ארבע שנים פרש מהלימודים. לאחר מכן עבד בחברת צילום של אחיו.
שיקגו
כלכלה, תעסוקה ומסחר
תאגידים גלובליים רבים מחזיקים את המשרדים הראשיים שלהם בשיקגו: בואינג (אחת מיצרניות המטוסים הגדולים בעולם), אנציקלופדיה בריטניקה (המוציאה לאור של אנציקלופדיה בריטניקה), הייאט (רשת בתי מלון מהגדולות בעולם), Midway Games (מפתחת ומוציאה לאור של משחקי וידאו), Tribune Company (תאגיד תקשורת) ו-Wm. Wrigley Jr. Company (יצרנית גומי הלעיסה הגדולה בעולם).
שיעורי האבטלה בשיקגו משנות התשעים ועד היום גבוהים משיעורי האבטלה הממוצעים בארצות הברית. שיעור האבטלה הרשמי בעיר בשנת 1990 היה 9.0 אחוזים (בעוד שהממוצע בארצות הברית היה 5.6 אחוזים), ולאחר מכן ירד בשנת 2000 ל-5.5 אחוזים (בעוד שהממוצע בארצות הברית היה 4.0 אחוזים) ולאחר מכן עלה שוב בשנת 2002 ל-8.2 אחוזים (בעוד שהממוצע בארצות הברית היה 5.8 אחוזים). בשנת 2006 ירד שיעור האבטלה בעיר ל-5.2 אחוזים (בעוד שהממוצע בארצות הברית היה 4.6 אחוזים).
תומאס הירש
בשנת 1983 היה ממקימי המפלגה ההומניסטית, שהייתה בשנת 1987 למפלגה החוקית הראשונה בצ'ילה תחת משטרו של אוגוסטו פינושה. הוא שימש כנשיא המפלגה בשנים 1994–1999. בשנים 1990–1992 שימש כשגריר צ'ילה לניו זילנד. הוא התמודד לנשיאות בשנת 1999 ובשנת 2005, ולמושב בבית התחתון של הקונגרס בשנת 1997, בכולם ללא הצלחה.
שיקגו
דמוגרפיה
רוב תושבי העיר הם לבנים פרוטסטנטים, אולם כמו בערים גדולות אחרות, אחוז השחורים גבוה יותר בעיר מאשר אחוזם באוכלוסייה הכללית של ארצות הברית. אוכלוסיית העיר מתחלקת באופן כמעט שווה בין לבנים שאינם היספנים, שחורים והיספנים או לטינים. בפרוורי שיקגו השונים יש הרכבי אוכלוסייה שונים, כשאחוז הלבנים מקרב האוכלוסייה גדול מאשר בעיר עצמה.
תומאס הירש
הירש נשוי ואב לשני ילדים.
שיקגו
דמוגרפיה
שלושה עמים שבולטים בהגירתם ההמונית לשיקגו החל משנות התשעים הם הסרבים, תושבי האיטי והארמים הנוצרים דוברי הסורית מעיראק וסוריה.
הקהילה היהודית
המהגרים היהודים הראשונים אשר הגיעו אל העיר היו יהודים יוצאי גרמניה אשר החלו להגיע במהלך אמצע המאה ה-19. לקראת סוף המאה ה-19, החלו היהודים יוצאי גרמניה להתעשר ועברו צפונה לשכונות חדשות; במקביל החל גל ההגירה הגדול של יהודי מזרח אירופה, בעיקר מרוסיה עקב הפרעות והפוגרומים ביהודים.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 מנתה הקהילה היהודית בשיקגו 270,000 אנשים לערך. לאחר מלחמת העולם השנייה, חלק גדול מחברי הקהילה היהודית עזב את העיר והתיישבו בשכונות הצפוניות של שיקגו. כיום רק שליש מהיהודים באזור מתגוררים בשיקגו, והשאר מתגוררים באזור הפרוורים.
הקהילה היהודית בשיקגו היא הרביעית בגודלה בארצות הברית. הקהילה היהודית מפוזרת ברחבי העיר כולה, ובהתאם לכך גם המוסדות והארגונים של הקהילה מפוזרים ברחבי העיר ובאזור הפרוורים. הקהילה היהודית מונה יהודים חילונים, קונסרבטיבים, רפורמים, אורתודוקסים-מודרניים וחרדים. המיוחד בה ביחס לקהילות יהודיות אחרות בארצות הברית הוא מיעוטם היחסי של יורדים ישראלים. בקהילה מצויים רוב זרמי היהדות החרדית כולל חרדים ממוצא ספרדי. הקהילה היהודית מרוכזת כיום ברובה בשכונות הצפוניות של שיקגו (שכונת ווסט רוג'רס פארק) ובפרוור הצפוני סקוקי.
הקהילה השוודית
בשנת 1900, שיקגו הייתה העיר עם אוכלוסיית השוודים הגדולה ביותר בעולם אחרי סטוקהולם, בירת שוודיה. רובם התיישבו בשכונת אנדרסונוויל, במיוחד לאחר השריפה הגדולה בעיר. הם הקימו מוסדות בית החולים השוודי, אוניברסיטת נורת' פארק וכנסיית הברית האוונגליסטית. השריפה הרסה חלק גדול מהקהילה השוודית-אמריקאית, כולל ארבע כנסיות שוודיות, וכמה עיתונים שוודיים. בשכונות שוודיות נוספות, כמו "Lake View" חיו בשיא כ-20,000 שוודים. לשוודים בשיקגו היה עיתון משלהם, "Hemlandet" (בשוודית: "המולדת"). הוא נוסד על ידי יוהאן אלפרד אננדר, שטען כי הוויקינגים סייעו לאפשר את החירות שהתפשטה לא רק בבריטניה, אלא גם באמריקה. כחלק מעלייתם במעלה הסולם הכלכלי, שוודים רבים בשיקגו נכנסו לעסקי הבנייה, אם כי רובם התחילו כנגרים ופועלים. חברת הבנייה "Gust K. Newberg" התגלתה כאחת מחברות האדריכלים הבולטות בשיקגו. ההערכה היא ששוודים היו מעורבים בבניית כמעט מחצית מהבניינים בשיקגו.
גם היום השוודים מהווים קבוצה אתנית ניכרת בשיקגו, עם כ-15,000 אנשים ממוצא שוודי. שיקגו היא עיר תאומה של גטבורג, שוודיה, עדות לקשר ארוך השנים בין שוודיה לאזור שיקגו רבתי.
בתי ספר
בשיקגו קיים מערך החינוך הציבורי השלישי בגודלו בארצות הברית. למעלה מ-400,000 תלמידים לומדים במעל ל-600 בתי ספר בעיר. כמו כן קיימים בעיר כ-394 בתי ספר פרטיים (הן חילוניים והן דתיים).
מכללות ואוניברסיטאות
שש האוניברסיטאות אשר ממוקמות באזור העיר או בסמיכות לה הן: אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, אוניברסיטת דה-פול, אוניברסיטת אילינוי בשיקגו, אוניברסיטת לויולה בשיקגו והמכון הטכנולוגי של אילינוי. כמו כן קיימות בעיר כ-83 מכללות.
תחבורה
התחבורה בשיקגו היא אחת ממערכות התחבורה העמוסות והמסובכות ביותר בארצות הברית עקב אופייה המטרופוליני של העיר. מדי יום נכנסים לעיר מאות אלפי יוממים, והעיר סובלת מדי יום מעומסי תנועה כבדים בשעות השיא וממחסור במקומות חניה. מרבית תושבי העיר משתמשים בתחבורה הציבורית. תושבי הפרוורים של שיקגו משתמשים בקווי הרכבת מהפרוורים על מנת להגיע לעיר, וממשיכים, לרוב, את דרכם למקום עבודתם באמצעות מערכת התחבורה הציבורית של שיקגו. בכך שונה שיקגו באופן משמעותי משאר חלקי ארצות הברית, שבהם 90% מהעובדים מגיעים למקומות עבודתם במכוניותיהם הפרטיות.
שיקגו היא גם צומת רכבות חשוב בארצות הברית. כשליש מהרכבות בארצות הברית עוברות בשיקגו, ובשל כך היא מהווה "צוואר בקבוק" תחבורתי. כמו כן, בשיקגו קיים מערך רכבות הנוסעים הגדול ביותר בארצות הברית.
תשתיות כבישים
שבעה כבישים מהירים בין-מדינתיים (Interstate highways) גדולים עוברים דרך שיקגו ופרווריה. הכבישים השונים מוכרים בדרך כלל על ידי המקומיים בשמות שונים שניתנו להם, ולא, כנהוג באזורים אחרים בארצות הברית, במספרם.
רכבת
חברת אמטרק (Amtrack) מפעילה את מערך רכבות הנוסעים הבין-עירוניות העוברות בשיקגו אשר מגיעות ליעדים שונים ברחבי אילינוי וליעדים אשר סמוכים לאילינוי (כגון מילווקי, אינדיאנפוליס, סנט לואיס, ודטרויט). אמטרק מספקת גם מספר קווים שמגיעים ליעדים רחוקים יותר (כמו ניו יורק, סיאטל, פורטלנד, ניו אורלינס, סן פרנסיסקו, לוס אנג'לס, סן אנטוניו וושינגטון די. סי.). תחנת הרכבת המרכזית בשיקגו היא תחנת הרכבת שיקגו יוניון.
רשות התחבורה האזורית (RTA) אחראית על הפעלת רכבת הפרברים של שיקגו (Metra), מערך של 12 קווי רכבות פרבריות אשר פועלת באזור המטרופולין של שיקגו. התחנה המרכזית של הרכבת הפרוורית בשיקגו היא תחנת אוגילבי (Ogilvie Transportation Center).
רכבת עילית
רשות התחבורה של שיקגו (CTA) אחראית על הפעלת רכבת ה"אל" ("The L"), מערך של שמונה קווי רכבת עילית אשר עוברים דרך 144 תחנות ברחבי העיר. האורך הכולל של כל קווי ה"אל" הוא 170.8 ק"מ. 57.1 ק"מ מתוכם חולפים על גבי מערכת של גשרים הבנויים מעל לרחובות העיר, 59.4 ק"מ מתוכם חולפים על גבי מסילה בגובה הקרקע ו-19.5 ק"מ מתוכם חולפים על גבי מסילה תת-קרקעית. קווי הרכבת העילית מגיעים מהפרוורים הקרובים לעיר ומשכונותיה הרחוקות אל מרכז העיר, מסתובבים סביב השכונה המרכזית של שיקגו בלולאת גשרים עיליים וחוזרים לשכונות המרוחקות ולפרוורים הקרובים. לולאה זו נותנת למרכז העירוני הראשי את השם Loop ("הלולאה"). על מנת לנסוע מפרבר לפרבר באמצעות ה"אל" חייבים לנסוע עם ה"אל" קודם למרכז העיר ולהחליף שם רכבת. קרוב ל-620,000 אנשים נוסעים בקווי רכבת ה"אל" מדי יום.
אוטובוסים
בעיר פועל מערך קווי אוטובוס עירוניים של חברת CTA. קווי האוטובוס של ה-CTA מגיעים כמעט לכל יעד ברחבי שיקגו משעות הבוקר המוקדמות ועד שעות הערב המאוחרות. תחנת האוטובוסים המרכזית בשיקגו היא תחנת היוניון סטיישן (Union Station). בשל חשיבותה של העיר, יוצאים ממנה קווי אוטובוס לכל חלקי המדינה. חברת CTA מפעילה כ-152 קווי אוטובוס ברחבי העיר. מדי יום מיליון אנשים נוסעים באוטובוסים של החברה בשיקגו. כמו כן, חברת Pace אשר מפעילה מערך אוטובוסים באזור הפרוורים של שיקגו מפעילה גם מספר קווים אשר עוברים בעיר.
תחבורה אווירית
קיימים שני שדות תעופה מרכזיים בשיקגו ומספר שדות תעופה קטנים.
נמל התעופה הבינלאומי שיקגו או'הייר שוכן מצפון-מערב לעיר במרחק של כ-27 ק"מ ממרכז העיר. נמל או'הייר מהווה בסיס ראשי לחלק מחברות התעופה הגדולות כגון אמריקן איירליינס ויונייטד איירליינס וצומת קישור חשוב לאחרות. פועלים באו'הייר ארבעה טרמינלים: 1, 2, 3 בהם פועלים חברות תעופה מקומיות, וטרמינל 5 בהם פועלות טיסות בינלאומיות (טרמינל מס' 4 משמש כיום כתחנת האוטובוסים של שדה התעופה).
נמל התעופה מידוויי אשר קטן בהרבה מאו'הייר שוכן מדרום-מערב לעיר במרחק של כ-18 ק"מ ממרכז העיר ומטפל בתעבורת נוסעים פנים ארצית.
מוניות
בעיר פועלות כ-7,000 מוניות, הידועות בצבען הצהוב. המוניות בעיר פועלות בעיקר באזור "הלולאה" ובחלק הצפוני של העיר.
אתרים בעיר
להלן רשימה של אזורי התיירות ושל האתרים הבולטים ביותר בעיר שיקגו. ניתן לראות רשימה של האתרים הבולטים באזור פרוורי החוף הצפוני של שיקגו כאן.
בקולנוע ובטלוויזיה
המטרופולין של שיקגו הוא אחד משלושת הכרכים הגדולים בארצות הברית. אולם, ניו יורק ולוס אנג'לס, שני הכרכים הגדולים יותר נראים בטלוויזיה ובקולנוע הרבה יותר משיקגו, באופן שאינו פרופורציונלי להפרשי הגודל בין הכרכים.
תעשיית הקולנוע החלה לפרוח בשיקגו בעידן הראינוע, עד תחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. שיקגו הייתה המרכז של מספר אולפני קולנוע מרכזיים באותה תקופה. הבולט ביניהם הוא Essaney Studios, אולפן שהעסיק לתקופה קצרה את צ'ארלי צ'פלין, עדנה פורביאנס וגלוריה סוונסון, והפיק בין השאר את מזמור חג המולד. סרטים בכיכובו של צ'פלין שהופקו בשיקגו באותה תקופה כוללים את "A Night Out", "The Champion", ו-"The Bank". אולפן נוסף שפעל בשיקגו הוא Selig Polyscope Company. באותה תקופה הופקו בעיר גם מספר מכובד של "סרטי גזע", שהופקו עבור קהל אפרו-אמריקאי. בסוף העשור השני של המאה העשרים, החלה תעשיית הקולנוע בעיר לדעוך, כשאולפנים רבים עברו לקליפורניה. עם זאת, שיקגו נשארה מרכז של הפצה של סרטי קולנוע.
תעשיית הקולנוע החלה לפרוח שוב בעיר בשנות השמונים. עם הסרטים שהופקו בעיר או בפרבריה בעשור זה, נמנים שמתי ברז למורה, צבע הכסף, שעשועים מסוכנים הבלתי משוחדים, כשהארי פגש את סאלי, האחים בלוז, בנוגע לאתמול בלילה, בת שש-עשרה הייתי ומועדון ארוחת הבוקר (צולם בפרבר דס פליינס). בעשור לאחר מכן הופקו בעיר מספר סרטים בולטים, כגון שכחו אותי בבית (צולם בפרבר וינטקה), קנדימן והחתונה של החבר שלי.
בשנת 2009 נכנס לתוקפו חוק שאישר הקלות במס להפקות שיתקיימו באילינוי. החוק נוצר, בין השאר, מתוך הבנה שערים אחרות, כמו טורונטו, שואבות אליהן הפקות קולנוע באמצעות הקלות במיסים. כך למשל, הסרט שיקגו שעלילתו מתרחשת כולה בעיר, צולם בעיר הקנדית. בנוסף, אף שמספר סרטים, כמו הצד שלו הצד שלה והאביר האפל, צולמו בעיר, כמות ההפקות החלה להצטמצם, עם 14 סרטים בלבד בשנת 2009. ההקלה במיסים הוארכה מאז מספר פעמים והצליחה למשוך הפקות לעיר. מספר סדרות טלוויזיה צולמו במאה ה-21 בשיקגו, בין השאר הודות לפתיחת סניף של אולפני סינספייס בעיר בשנת 2011. האולפנים היו אחראים על הפקה של יותר מ-40 סדרות בשיקגו, ביניהן חסרי בושה, פארגו, אימפריה, סדרות הזיכיון "שיקגו" ואוטופיה; ומספר סרטים, כמו רובוטריקים 3: אפלת הירח, מפוצלים ופרא.
החל מ-"In Old Chicago" (1937), סרט על השרפה הגדולה של שיקגו, נוצרו סדרות וסרטים רבים שעוסקים באירועים אמיתיים שהתרחשו בעיר. חלק ניכר מיצירות אלה עוסק ביחסי גזע ופשע מאורגן בעיר. כך לדוגמה, נוצרו מספר סרטים שעוסקים באל קפונה, כגון אל קפונה (1959), טבח יום ולנטיין (1967) שעוסק באירוע שידוע באותו הכינוי, הסרטים "קפונה" משנת 1975 ומשנת 2020 והבלתי משוחדים (1987). הסרט שי-ראק (2015) של ספייק לי עוסק באלימות כנופיות בשכונה אנגלווד בדרום העיר. הסדרה משפט השבעה משיקגו (2020) של אהרן סורקין עוסקת במשפט של השבעה משיקגו, שהואשמו בקשירת קשר לאחר שהשתתפו במחאות בעיר בשנת 1968, בהן עוסק גם הסרט מדיום קול. סרטים אחרים שמבוססים על אירועים אמיתיים בשיקגו, באופן מלא או חלקי, כוללים את "Call Northside 777", המחזמר "שיקגו", ליגה משלהן, ומשחק חזק.
ערים תאומות
לשיקגו יש 31 ערים תאומות:
וימפל K-13
הוימפל K-13 (קוד נאט"ו: AA-2 אטול; שם סובייטי: R-3S) הוא אחד מטילי האוויר-אוויר מבויתי התת אדום הנפוצים ביותר בעולם. הטיל פותח בברית המועצות באמצעות הנדסה הפוכה של הAIM-9 סיידווינדר.
היסטוריה
טיל ה-K-13 פותח החל משנת 1958, ונכנס לשירות במהלך שנת 1960. הטיל מבוסס לחלוטין על טיל הסיידווינדר, בעזרת הנדסה הפוכה. על פי הדעה הרווחת, הצליחו הסובייטים להניח את ידם על הסיידווינדר, לאחר ש-F-86 סייבר טאיווני ירה טיל סיידווינדר על מיג 17 סיני, שנתקע בגוף המיג מבלי להתפוצץ, והטייס הנחית את המטוס כאשר הטיל עדיין בתוך גוף המטוס. דוגמה זו מטילה אור על יכולות הפיתוח והתכנון של מהנדסי ברית המועצות בפיתוח אמצעי לחימה בכלל, וטילי אוויר-אוויר בפרט. הטיל נחשף לעיני המערב רק בשנת 1961.
לכל דגמי הטיל השונים דמיון רב לסיידווינדר, והם חולקים את אותו קוטר - 127 מ"מ (5 אינץ'), הזהה לקוטר הסיידווינדר. טווח הפעילות הקרוב שלהם הוא כקילומטר אחד, ולרובם טווח פעילות רחוק של כ-8 קילומטר.
הטיל יוצא בצורה רחבה לכלל מדינות ברית ורשה ומדינות בעלות אינטרסים סובייטיים, ואף נשאר בשימוש בחלק מהן.
לאחר שישראל כבשה במהלך מלחמת ששת הימים את חצי האי סיני, ובכללו את בסיס רפידים, התגלו בשדה המצרי הנטוש כמה עשרות טילי K-13. עקב חוסר האמון של חיל האוויר באותן שנים בטילי שפריר 1 שהיו ברשותו, הוכנסו הטילים הסובייטיים לשימוש מבצעי בטייסת ששכנה בכוננות בשדה רפידים, לאחר שניסויי ירי הוכיחו את יכולת הטיל. במהלך מלחמת ההתשה שוגרו מספר טילים מדגם זה, ללא תוצאות משמעותיות.
דגמים
אף לא אחד מהדגמים הללו היה בעל מרחב פעולה כולל (All-Aspect).
סטפן לאזמה
סטפן לאזמה (באנגלית: Stephane Lasme; נולד ב-17 בדצמבר 1982 בפורט-גנטיל, גבון) הוא כדורסלן גבונזי בעל אזרחות אמריקאית המשחק בעמדת הפאוור פורוורד. ובנבחרת גבון. גובהו 2.03 מטרים.
קריירה
לאזמה נבחר במקום ה-46 (סיבוב שני) על ידי גולדן סטייט ווריורס בדראפט 2007. הוא שיחק רק 4 שניות במשחקו הראשון בליגה ושוחרר מהקבוצה. בנובמבר 2007 הוא הצטרף לקבוצת ה-NBDL לוס אנג'לס דיפנדרס. ב-21 במרץ 2008 הוא חתם במיאמי היט, בה שיחק 16 משחקים, בהם קלע 5.2 נקודות, הוריד 3.8 ריבאונדים וחסם 1.3 פעמים בממוצע למשחק. ב-21 בספטמבר 2008, הוא חתם בקבוצת היורוליג פרטיזן בלגרד וכבר לאחר 3 משחקים בתחרות, הוא היה שני ביורוליג בחסימות ובריבאונדים בממוצע למשחק. לאזמה סיים את העונה בפרטיזן עם ממוצעים של 10.7 נקודות, 6.6 ריבאונדים ו-1.4 חסימות בכ-24.7 דקות למשחק. הוא גם היה חלק בזכייתה של קבוצתו באליפות סרביה בגביע הסרבי ובליגה האדריאטית, ובהגעתה לרבע גמר היורוליג בו הפסידה לצסק"א מוסקבה.
ב-1 ביולי 2009 עבר לאזמה לקבוצת מכבי תל אביב מהליגה הישראלית.
באוקטובר 2012 חתם בפנתנייקוס. ביוני 2014 חתם לשנתיים באנאדולו אפס. ביולי 2015 חתם בגלאסראיי, וב-29 באוגוסט 2016 הושעה מהקבוצה לשנה לאחר שנכשל בבדיקת סמים. הוא חתם בטקסס לג'נדס מליגת הפיתוח של ה-NBA. ביולי 2017 חתם באוניקס קאזאן.
לאזמה היה חלק מנבחרת גבון באליפות אפריקה 2005.
דוד שפרבר (מבקר אמנות)
דוד שפרבר (נולד ב-1974) הוא אוצר, ד"ר לאמנות, חוקר ומבקר אמנות יהודית, אמנות ישראלית ואמנות פמיניסטית.
ביוגרפיה והשכלה
דוד שפרבר, יליד ירושלים, הוא בנו של הרב פרופסור דניאל שפרבר. למד בישיבה התיכונית חורב, בישיבת מרכז הרב ובישיבת ההסדר הר עציון. לימודיו האקדמיים כוללים לימודי ארכאולוגיה ותולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטה הפתוחה. בשנת 2017 סיים שפרבר כתיבת עבודת דוקטורט בתוכנית ללימודי מגדר, אוני' בר-אילן, בהנחיית פרופ' רות איסקין מהמחלקה לאמנויות, אוני' בן-גוריון בנגב. העבודה נכתבה בחסות "מלגת הנשיא", של בר-אילן, "מלגת רוטנשטריך לדוקטורנטים מצטיינים בתחומי מדעי הרוח", המועצה להשכלה גבוהה וה-Memorial Foundation for Jewish Culture Doctoral. עד סוף שנת 2021 שימש שפרבר עמית מחקר במרכז דוד הרטמן למצוינות אינטלקטואלית, מכון שלום הרטמן, ירושלים, וב־2019-2018 שימש עמית פוסט-דוקטורט במכון למוזיקה מקודשת באוניברסיטת ייל, קונטיקט, ארצות הברית (The Yale Institute of Sacred Music), שם לימד גם במחלקה לתולדות האמנות. בשנים 2022-2020 שימש שפרבר ראש התוכנית ללימודי אוצרות אמנות עכשווית במכון שכטר למדעי היהדות בירושלים, תוכנית שואתה הוא הקים עם האורצת שירה פרידמן. שפרבר הוא תלמיד בבית המדרש לרבנות ישראלית של ההיברו יוניון קולג' בירושלים.
שפרבר היה עורך התמונות של כתב העת דעות, שם התחיל לכתוב על אמנות יהודית ואמנות ישראלית. מאוחר יותר שימש יועץ באיגוד לפרשנות התלמוד ועורך ויזואלי באוניברסיטה הפתוחה ומשנת 2021 הוא משמש עורך התמונות של כתב העת "אופקים", מכון הרטמן. משנת 2002 אצר וכתב במסגרת "מרכז ליבר לאמנות יהודית" באוניברסיטת בר-אילן. שפרבר עוסק בתחום של אמנות הנוצרת בישראל והקשריה התרבותיים; אמנות יהודית פמיניסטית בישראל ובארצות הברית ואמנות הנוצרת בתוך החברות היהודיות הדתיות. שפרבר כתב עשרות מאמרים אקדמיים ואצר תערוכות בתחום האמנות העכשווית.
פעילותו כחוקר אמנות
בתחילת דרכו עסק שפרבר באמנות היהודית של העת החדשה. לאחר שפרסם מאמרים אחדים על ההיסטוריה האמנותית והדתית של תפילת נשים, ציורי המשיח וייצוגיו של האל, החל להתמקד באמנות בת זמננו ובפענוחה דרך מקורות ההשראה היהודיים והישראלים שלה. הוא נוהג להשוות בין יוצרים הפועלים בעולם וממשיכים מסורות יהודיות, נוצריות או מוסלמיות. משנת 2003 פרסם שפרבר קטלוגים שליוו תערוכות שאצר במרכז ליבר. בקטלוגים השווה את היצירות המוצגות למקבילותיהן בעולם של ימינו ובמסורות האמנות בעבר.
בשנים 2007-2003 פרסם סדרה של חוברות העוסקות בהבדלות באמנות היהודית. הסדרה עוקבת אחר ביטויי ברכת ההבדלה: "המבדיל בין קודש לחול, בין אור לחושך, בין ישראל לעמים, בין יום השביעי לששת ימי המעשה", ועוסקת בנושאים קדושה-חולין, שמש ואור כדימויים של אלוהים, אינטראקציות בין אמנות אסלאמית וערבית לבין אמנות יהודית-ישראלית ועוד. בדצמבר 2007 התפרסם קטלוג בשם "כלים שבורים", שבו הוא מסכם את הסדרה ודן בשבר ובהתרסה של האמנות הישראלית ביחסה לתמות יהודיות. החוברת "איפכא מסתברא" יצאה בקיץ 2008 והיא מנסה לקשר בין תרבות בית המדרש המסורתית לשדה האמנות המקומית. הסדרה "אותות – מעגל השנה, המועדים והאמנות היהודית העכשווית" שהחלה לצאת בשנת 2009 מתארת את העיסוק האמנותי העכשווי בתמות הקשורות למעגל השנה, מעגל החיים, המצווה והפולחן היהודי. בראש החוברת הקדמה המבחינה בתהליכי "הכלאה" ו"טיהור" כמבנים את שיח האמנות העכשווי. הדברים הורחבו בשנת 2010 כמאמר בכתב העת images.
שפרבר הופקד על בחירת התמונות וכתיבת הטקסטים על אודותיהן בספר "פרקי אבות - פירוש ישראלי חדש", שפרסם אביגדור שנאן בשנת 2009. ב-2011 יצא לאור ספרו "שוליים - אמנות יהודית כפריפריה ישראלית". ביסוד הספר עומדת תיזה שתופסת את היהדות כצידה האחורי ולפעמים הלא-מודע של התרבות הישראלית. שפרבר מערער בספר על האבחנות המקובלות שבין הדתי לחילוני. לצד דיון ביצירותיהם של אמנים קנוניים שקיבלו הכרה מהמרכז ההגמוני, הדיון בספר נסוב גם במגמות שוליים.
בשנת 2012 אצר שפרבר עם דבורה ליס את התערוכה "מטרוניתא: אמנות יהודית פמיניסטית" במשכן לאמנות עין חרוד. הייתה זו התערוכה המוזיאלית הראשונה שעסקה באמנות פמיניסטית הנוצרת במרחבים הדתיים והמסורתיים בישראל ובעולם. בשנת 2015 אצר את התערוכה New York/New Work: אמנות יהודית עכשווית מניו-יורק, במסגרת הביאנלה של ירושלים לאמנות יהודית עכשווית, מכון ון ליר ירושלים; ובשנת 2017 הוא אצר את התערוכה "מילות סיום לפרויקט הא-לוהים: הילדים' – מיצב של הלן אילון", גם היא במסגרת "הביאנלה של ירושלים לאמנות יהודית עכשווית".
אירועי מבצע צוק איתן
מבצע צוק איתן היה מבצע צבאי נרחב של צה"ל ברצועת עזה, שהתחיל ב-8 ביולי 2014, ונמשך עד להפסקת אש ב-26 באוגוסט. המבצע החל בעקבות ירי רקטות מרצועת עזה לעבר אוכלוסייה אזרחית בדרום ישראל (ב-7 ביולי 2014 נורו לעבר יישובי הדרום למעלה מ-80 רקטות), כתגובה ל"מבצע שובו אחים" של צה"ל לאיתור החטופים ולפגיעה בתשתיות חמאס ביהודה ושומרון, לאחר חטיפת שלושת הנערים ב-12 ביוני.
המבצע כלל בשלב ראשון בעיקר הפצצות כבדות של חיל האוויר הישראלי וחיל התותחנים ברצועת עזה, כשבמקביל ישראל ספגה ירי רקטי מרצועת עזה והתמודדה עם חדירה לשטחה של חמושים שהגיעו מרצועת עזה דרך הים או דרך מנהרות. בשלב השני, שהחל ב-17 ביולי, נכנסו כוחות קרקעיים של צה"ל לרצועה במטרה לפגוע במנהרות הטרור. בשלב שלישי, שהחל ב-5 באוגוסט הושלמה יציאת הכוחות הקרקעיים של צה"ל מרצועת עזה, אך נמשכה הלחימה, במסגרתה נורו רקטות ופצמ"רים על ישראל, במקביל להמשך ירי של צה"ל על המפגעים ברצועת עזה. במהלך המבצע היו 12 ניסיונות לתיווך ולהשגת הפסקת אש, רוב הניסיונות התקבלו על ידי ישראל, אך נדחו על ידי חמאס. רק בניסיון ה-12, לאחר 50 ימי לחימה, נקבעה הפסקת אש.
הפעילות המבצעית בשלב הראשון
הפעילות המבצעית בשלב הראשון התאפיינה בעיקר בתקיפות והפצצות מן האוויר שביצע חיל האוויר הישראלי וכן מעט תקיפות מהים שביצעה שייטת ספינות הטילים וקצת ירי ארטילריה מהיבשה שביצע חיל התותחנים. התקפות צה"ל כוונו אל עבר תשתיות טרור, משגרים מוטמנים, מפקדות, מחסני אמל"ח, מנהרות תת-קרקעיות וכן בתים של מחבלים בכירים בחמאס ובג'יהאד האסלאמי. מנגד, הפלסטינים ירו מדי יום למעלה מ-120 רקטות אל עבר עוטף עזה, יישובי הדרום, השפלה וגוש דן ולעיתים אף רחוק יותר לאזורים כמו השרון, זכרון יעקב, דימונה וירושלים. כבר עם תחילת המבצע נפרסו סוללות כיפת ברזל ברחבי ישראל כדי להגן גם על יישובים במרכז הארץ.
8 ביולי: היום הראשון
חיילי צה"ל הרגו מפקד ספינת גומי בקומנדו הימי של חמאס, מוחמד שעבאן, ועוד שלושה מחבלים. באותו יום נהרגו 8 פלסטינים "בלתי מעורבים" כאשר חיל האוויר הפציץ את בית משפחת קווארע בח'אן יונס. בחיל האוויר הגדירו את האירוע כתקלה. בערב אותו היום חדרה חוליית צוללנים של חמאס לחוף זיקים וחוסלה על ידי כוחות צה"ל.
בבוקר נורו מטחי רקטות לעבר יישובי הנגב והשפלה, חלק מהן יורטו על ידי מערכת כיפת ברזל. בערב ירה הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני רקטה (כנראה מדגם פג'ר 5 או M-75) לעבר גוש דן, מערכת כיפת ברזל יירטה את הרקטה. בערך בשעה 20:00 התפוצצה מנהרת תופת באזור כרם שלום. לראשונה שוגרה רקטה מסוג R-160 מרצועת עזה ונשמעה אזעקה באזור השרון, בין השאר נתניה וכפר יונה. בשל ירי הרקטות הגובר, הורה פיקוד העורף לפתוח את כל המקלטים בשרון, בגוש דן ובאזור ירושלים.
ביום זה נורו לעבר מדינת ישראל כ-160 רקטות. צה"ל פגע בלמעלה מ-200 מטרות, הפגיעה במטרות הובילה ל-16 הרוגים ולמעלה מ-100 פצועים פלסטיניים.
בדיון בקבינט המדיני-ביטחוני אושר גיוסם של עד 39,393 חיילי מילואים בצווי חירום.
9 ביולי: היום השני
לאחר חצות נהרג בהפצצה אווירית חאפז חמד, מפקד בג'יהאד האיסלאמי בצפון רצועת עזה, ואתו נהרגו חמישה מבני משפחתו. במהלך הלילה הופצץ ביתו של ראאד אל-עטאר, איש הזרוע הצבאית של חמאס. בסך הכל הפציץ צה"ל כ-230 מטרות ביום זה.
לאורך היום ירו מחבלים כ-130 רקטות בין השאר על עוטף עזה, שדרות, אשקלון, קריית מלאכי, אשדוד, גוש דן ודימונה, חלק יורטו בידי כיפת ברזל והשאר נפלו בשטחים פתוחים. בשעות אחר-הצהריים ירה חמאס רקטות ארוכות טווח (כנראה מדגם M-302) שהגיעו - לראשונה בתולדות הסכסוך עם חמאס - עד לזכרון יעקב ולחוף הכרמל.
10 ביולי: היום השלישי
חיל האוויר וחיל הים המשיכו לתקוף מבנים, משגרים מוטמנים ובתי מחבלים. כמו כן תקף חיל האוויר מחבלים במערכים הרקטיים של חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני. בין השאר תקף חיל האוויר את בית משפחת אלחאג' בח'אן יונס ובתקיפה נהרגו שמונה בני משפחה. כמו כן הופצץ בחוף ח'אן יונס בית קפה הומה אדם בעת חצי גמר המונדיאל, ולפחות 8 בני אדם נהרגו. לראשונה מתחילת המבצע הפעיל פיקוד הדרום סוללות חיל התותחנים בירי ארטילרי לעבר שטחים פתוחים ברצועת עזה, על מנת לטהר את השטח למקרה של פלישה קרקעית.
בערב אותו יום החליטה ממשלת ישראל על הפעלת משק לשעת חירום באזור הדרום.
11 ביולי: היום הרביעי
במהלך היום תקף צה"ל מספר חוליות שיגור והרג 7 מחבלים. בנוסף לחיל האוויר תקף גם חיל הים מטרות טרור באמצעות ירי תותחים וטילים מספינות סער 4.5 של שייטת ספינות הטילים.
ב-11 ביולי נורו למעלה מ-100 רקטות אל עבר ישראל. אירועי ירי בולטים: בלילה נורו רקטות M-302 (להם חמאס קורא R-160) אל עבר חדרה וחיפה. בבוקר נורו רקטות אל תל אביב. באשדוד פגעה רקטה בתחנת דלק ואדם אחד נפצע קשה. בערב נורו מטחי רקטות אל עבר גוש דן (יורטו על ידי כיפת ברזל) ובאר שבע. בבאר שבע פגעה רקטה בשכונת מגורים וגרמה לשני נפגעי חרדה ולנזק לשלושה בתים, אחד מתוכם נהרס.
באותו יום נקלטה סוללה שמינית של כיפת ברזל.
רקטה נורתה מלבנון לאזור מטולה, ולא גרמה נזק. צה"ל הגיב בירי ארטילרי לעבר מיקום המשגרים ושני מעורבים בירי, אחד מהם פצוע קשה, נעצרו על ידי כוחות הביטחון של לבנון. בנוסף המשגרים נמצאו נטושים על ידי צבא לבנון. הרקטה נורתה על ידי גורמים פרו-פלסטינים בלבנון.
בקבינט אושר גיוסם של עוד 8,000 חיילי מילואים בצווי חירום.
12 ביולי: היום החמישי
במהלך הלילה (שבין 11 ל-12 ביולי) נהרגו 10 מחבלים בתקיפות צה"ל. בשעות הצהריים נהרגו 6 פלסטינים בהפצצת צה"ל, בהם שני אחייניו של אסמאעיל הנייה, שהיו פעילי חמאס.
בסביבות השעה שמונה בערב הודיע חמאס שבשעה 21:00 בערב הוא עומד לשגר רקטות מסוג J80 לעבר ישראל שיאתגרו את מערכת כיפת ברזל. בהמשך שידרו בטלוויזיה של חמאס שעון הרץ לאחור וסופר את הזמן שנותר, אך מערכת כיפת ברזל יירטה את שלוש הרקטות שנורו והיתר נפלו בשטחים פתוחים. לא היו נפגעים ונזק קל בלבד נגרם מרסיסים. בתגובה פתח צה"ל בתקיפה משולבת של ארטילריה, מסוקים ומטוסי קרב של מטרות רבות ברחבי רצועת עזה. בתקיפת חיל האוויר על ביתו של מפקד משטרת עזה תיסיר אל-בטאש בשכונת א-תופאח שממזרח לעזה נהרגו כ-20 פלסטינים ועשרות נפצעו. אל-בטאש עצמו נפצע קשה.
בסביבות השעה 23:00 נורו שתי רקטות מלבנון אל הגליל המערבי ולא גרמו נזק. צה"ל הגיב שנית בירי ארטילרי ללבנון.
בלבנון ניהלו השלטונות מגעים עם הארגונים הפלסטינים במאמץ למנוע את שיגור הרקטות מדרום לבנון אל ישראל. בזירה הסורית מטוסים של חיל האוויר פעלו באזור קוניטרה בתגובה על ירי הרקטות משטח סוריה לישראל, ופגעו במטרות של הצבא הסורי, בעיקר בחטיבה 90, דווח על 4 הרוגים ו-10 פצועים.
13 ביולי: היום השישי
במהלך הלילה פשט כוח של שייטת 13 על מתחם בצפון רצועת עזה. שממנו נורו רקטות ארוכות טווח רבות. הכוח השלים את משימתו ופגע במספר משגרים. 3 מחבלים נהרגו.
בבוקר ירו הפלסטינים 4 רקטות אל עבר גוש דן, השפלה ואשדוד. נער באשקלון נפצע קשה מפגיעת רקטה. אחר הצהריים ירה חמאס מטח רקטות, מדגמי פג'ר 5, M-75 ו-R-160, אל כל חלקי הארץ, לרבות אשקלון, גוש דן והשרון. חמאס טען שירה רקטת R-160 לעבר חיפה. בסך הכל ירו הפלסטינים למעלה מ-100 רקטות ביום זה.
14 ביולי: היום השביעי
בלילה נהרגו בתקיפות צה"ל 12 פלסטינים. מהבוקר עד שעות הערב (17:00) תקף צה"ל 100 מטרות טרור, בהן 33 משגרים מוטמנים. לפי ההערכות המודיעין, פגע צה"ל ב-3,000 מתוך 9,000 הרקטות שהיו ברשות ארגוני הטרור.
בסביבות השעה 00:44 נורו שתי רקטות מלבנון אל הגליל המערבי ולא גרמו נזק.
בבוקר יירט מערך ההגנה האווירית, באמצעות טיל פטריוט, כלי טיס בלתי מאויש ששלח חמאס מעל אשדוד. אחר הצהריים כוח של חמאס ירה טיל נגד טנקים מדגם קורנט אל עבר טנק של צה"ל אך הוא יורט על ידי מערכת מעיל רוח ולא גרם נזק.
הפלסטינים המשיכו בירי הרקטות, בעיקר על יישובי עוטף עזה, אשקלון ואשדוד. בצהריים נורו 3 רקטות לעבר גוש דן, ולא גרמו לנפגעים. ביישוב של הפזורה הבדואית הסמוכה לבאר שבע נפגעו שתי ילדות, האחת באורח בינוני והשנייה קשה. בסך הכל שוגרו למעלה מ-90 רקטות אל עבר ישראל ביום זה.
15 ביולי: היום השמיני
רקטה שירו מחבלים לאילת גרמה לעשרה פצועים קל.
ביוזמת מצרים גובשה תוכנית להפסקת אש החל משעה 9 בבוקר. הקבינט המדיני-ביטחוני של ממשלת ישראל החליט להיענות להצעה, וישראל הפסיקה את האש. לעומת ישראל, חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני סירבו והמשיכו בירי הרקטות, ובתגובה לאחר מספר שעות חידשה ישראל את האש. מאז הפסקת האש החד-צדדית שיגרו הפלסטינים למעלה מ-90 רקטות אל עבר עוטף עזה, שדרות, אשקלון, אשדוד וגוש דן. בראשון לציון שבר רקטה שיורטה פגע בבית ספר וגרם לנזק רב. בלילה שיגרו הפלסטינים רקטות אל אזור בית שמש ועוטף ירושלים. לראשונה נשמעה אזעקה באזור בקעת הירדן.
לפנות ערב נהרג אזרח ישראלי מירי פצמ"ר לאזור מעבר ארז, זהו ההרוג הישראלי הראשון במבצע.
16 ביולי: היום התשיעי
במהלך הלילה הרס חיל האוויר את ביתו של מחמוד א-זהאר. משרד הבריאות בעזה דיווח כי מניין ההרוגים עלה ל-200. במהלך היום תקף צה"ל כ-100 מטרות, בעיקר משגרים מוטמנים וחוליות שיגור. באחת מתקיפות צה"ל נהרגו ארבעה ילדים ששיחקו בחוף הים של רצועת עזה, מקרה שעורר תשומת לב בינלאומית רבה.
באותו יום פורסמו תנאי חמאס להפסקת אש ל-10 שנים, ובהם פתיחת מעברי הגבול, הקמת שדה תעופה ונמל ים בפיקוח האו"ם, הרחבת רצועת הדיג, ושחרור אסירי חמאס שנעצרו במבצע "שובו בנים".
אחר הצהריים אושר בקבינט גיוסם של עוד 8,000 חיילי מילואים בצווי חירום.
ירי הרקטות המשיך גם ביום זה. בבוקר נורה מטח לעבר גוש דן וארבע רקטות יורטו. מטחים נוספים נורו לדרום הארץ; לאשדוד, אשקלון, באר שבע ויישובי עוטף עזה. לקראת שעות הערב נורה מטח רקטות לאשדוד ואחת מהן פגעה בבית ספר, נגרם נזק לרכוש בלבד. ביום זה נורו לישראל 78 רקטות ו-29 מהן יורטו על ידי מערכת כיפת ברזל.
17 ביולי: היום העשירי
ב-04:21 בבוקר ניסו 13 מחבלים לחדור דרך מנהרה מרצועת עזה לאזור קיבוץ סופה, אך ניסיונם סוכל על ידי כוחות צה"ל.
בעקבות פנייה של האו"ם הודיעה ישראל שבין השעות 15:00-10:00 תתקיים הפסקת אש לצרכים הומניטריים. חרף הפסקת האש, ירו מחבלים לפחות שלוש פצצות מרגמה לשטחי ישראל וכן מטח לעבר באר שבע, לפחות 4 רקטות יורטו. לקראת השעה 15:00, אז פגה הפסקת האש, הגביר חמאס את קצב ירי הרקטות באופן ניכר וירה למעלה מ-60 רקטות תוך 4 שעות, כולל מטחים על אשקלון ואשדוד. כיפת ברזל יירטה 12 רקטות במטח אחד.
בערב יירט מערך ההגנה האווירית כלי טיס בלתי מאויש נוסף ששיגר חמאס, גם יירוט זה נעשה על ידי טיל פטריוט.
מספר ההרוגים הפלסטינים מתחילת המבצע הגיע ל-240.
לקראת הלילה החלה ישראל בהתקפה נרחבת לעבר הרצועה, שכללה ירי ממטוסי חיל האוויר, ירי פגזי טנקים ותותחים מתנייעים 155 מ"מ וירי מכלי שיט של חיל הים.
בשעה 22:00 החל צה"ל בכניסה קרקעית של כוחות רגליים מחטיבת הנח"ל, חיל השריון וחיל ההנדסה הקרבית לתוך רצועת עזה תחת חיפוי ארטילרי כבד. על פי הודעת דובר צה"ל תא"ל מוטי אלמוז, הכוחות נכנסו במטרה לפעול נגד מנהרות טרור, ולפגוע בתשתיות הלחימה של חמאס. במקביל לכניסה הקרקעית, אישר הקבינט גיוס של עד 18,115 חיילי מילואים נוספים, בנוסף ל-55,393 שאושרו עד מועד זה.
הפעילות המבצעית בשלב השני - מתקפה קרקעית
ב-17 ביולי פשטה חטיבת הנח"ל על העיירה בית חאנון שבצפון הרצועה. תוך חילופי האש נהרג לוחם מגדוד 931 מירי כוחותינו לאחר שבוצע ירי מאג מתוך טנק של כוח שריון. ב-25 ביולי יוצא כוח מבצעית 931 לתקיפה נרחבת בסיוע כוח יהלום וכוח עוקץ ומותקל בחוליית חמאס בת 18 מחבלים חמושים בכלי נשק קלים וכבדים, בחילופי האש הקשים נהרגים קשר סמ"פ המבצעית סמ"ר אברהם גרינצויג ולוחם יחידת יהלום סמ"ר גל בסון. הקרב הידוע בשמו "17 דקות בגיהנום" נחשב לקרב הקשה והמורכב במבצע.
ב-20 ביולי נכנסה חטיבת גולני לשכונת שג'אעיה ושם התפתח אחד הקרבות הקשים במבצע, שבו נהרגו 13 חיילי גולני וכ-87 פלסטינים. במהלך כל המבצע הקרקעי סיפק חיל התותחנים חיפוי בירי ארטילרי לצד המשך התקיפות וההפצצות של חיל האוויר הישראלי. המחבלים המשיכו בירי הרקטות לעבר ישראל, אך כמות השיגורים פחתה. חמאס שיגר רקטות גם מבתי ספר, בתי חולים וכן ממתקנים של אונר"א, תוך שימוש באזרחים כמגן אנושי. כמו כן ביצעו המחבלים מספר פיגועי חדירה בשטח ישראל דרך מנהרות תת-קרקעיות וגרמו לנפגעים, בהם הרוגים. הפעילות הקרקעית לוותה בחילופי אש כבדים בין כוחות צה"ל למחבלים, בהם נהרגו עשרות חיילים ומאות מחבלים. החל מ-26 ביולי ניסו גורמים בינלאומיים מספר פעמים להגיע להפסקת אש הומניטרית בין צה"ל לחמאס, אך בעוד שישראל הסכימה ליוזמות אלה חמאס הפר את הפסקות האש פעם אחר פעם. ההפרה החמורה ביותר התרחשה ב-1 באוגוסט אז חמאס תקף 3 חיילים וחטף אחד מהם (שלאחר מכן קבע צה"ל את מותו). ב-3 באוגוסט סיימו כוחות חיל ההנדסה הקרבית להשמיד כמעט את כל מנהרות החדירה וכוחות צה"ל נערכו מחדש מסביב לרצועה.