cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון דזמונד ברנל
שלום בכל מחיר?
המשורר הצ'יליאני חתן פרס נובל לספרות, פבלו נרודה, כתב לכבודו שיר שאותו הקריא במליאת הסיום של הקונגרס, והסתיים בשורה "ברנל! ברנל! והיונים תעופנה". לכל אורך התקופה הוא שיקף בנאמנות את השקפת העולם הסובייטית, ולכן לא הייתה לו השפעה ממשית על דעת הקהל במערב. אבל לטענת אנדרו בראון, הביוגרף של ברנל, השפיעו שיחותיו והתכתבויותיו המרובות עם חרושצ'וב על החלטותיו של האחרון להימנע ממלחמה גרעינית עם ארצות הברית בעת משבר הטילים בקובה.
מסעות ברחבי העולם
בסוף 1960 שהה בגאנה, על פי בקשתו של תומאס הודג'קין, בעלה של דורותי קרופוט הודג'קין, כחלק ממשלחת שנועדה לסייע למדינה, שזה עתה זכתה לעצמאות, להקים את רשת החינוך הגבוה. ב-1963 הציע ברנל לגנאים להעסיק את אלן נאן מיי, שנשפט וישב בכלא בשל ריגול לטובת ברית המועצות. מיי לא מצא עבודה בבריטניה לאחר שחרורו משום שאף אוניברסיטה בבריטניה לא הייתה מוכנה להעסיקו. בהמלצתו לגנאים להעסיק את מיי, פיזיקאי בהכשרתו, התייחס ברנל לפרשת הריגול כפעולה מצפונית כנגד השימוש לרעה במדע. המלצתו התקבלה ומיי שימש פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת גאנה עד פרישתו ב-1976.
מסעו הגדול האחרון של ברנל נערך באמריקה הדרומית כשהיה בן שישים. הוא סייר בינואר 1962 בצ'ילה, בארגנטינה ובברזיל. כדרכו בעבר הוא הרצה בפני סטודנטים, והשתתף במפגשים של ועדי השלום המקומיים.
שנותיו האחרונות (1963–1971)
בשנות השישים לחייו החל ברנל לחוש קושי במאמצים גופניים. במאי 1963, בגיל 62, נבדק בקליניקה פרטית ואובחן כסובל מקשחת חוליות צווארית (Cervical spondylosis - שינויים ניווניים בחוליות הצוואר) והתבקש להשתמש בצווארון אורתופדי, אך הפסיק להשתמש בו בגלל חוסר נוחות. ביוני אותה שנה סבל מהתקף שבץ מוחי שגרם שיתוק זמני לחלק הימני של גופו. הוא שהה זמן מה בבית חולים והחלים לאיטו בקוטג' כפרי ששכרה אשתו החוקית, איליין. בספטמבר אותה שנה החליט האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה, בכנס שנערך ברומא, שבו לא היה יכול להשתתף מפאת מחלתו, למנותו לנשיא האיגוד. בסוף אותה שנה נאבק ברנל על מעמדו באוניברסיטה, כשנעשה ניסיון למנותו כראש קתדרה לקריסטלוגרפיה שתהיה חלק מתוך המחלקה לפיזיקה, שעד אז עמד בראשה. בסופו של דבר הכריע סנט האוניברסיטה ביולי 1964 בעד הקמת מחלקת קריסטלוגרפיה נפרדת וברנל בראשה. ברנל סבל מלחץ דם גבוה ולקראת סוף שנת 1965 סבל מהתקף שבץ שני, חריף יותר, שגרם לשיתוק חלקו השמאלי של גופו ופגע ביכולת הדיבור שלו. ברנל שוכן בדירה בלונדון סמוך לאחותו ג'יג'י, כאשר "נשותיו" השונות (איילין, מרגרט גארדינר ומרגו היינמן) ומזכירתו הנאמנה מטפלות בו. כנשיא האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה עסק ברנל במרץ בהכנות לכנס שהיה עתיד להתקיים בקיץ 1966 במוסקבה, אך עקב מחלתו נבצר ממנו להשתתף, ובהיעדרו פעלה ידידתו קתלין לונסדייל כנשיאת האיגוד בפועל. במאי 1966 פרש ברנל מקולג' בירקבק. הוא המשיך לכתוב מאמרים מדעיים ולהיפגש עם עמיתיו שבאו לבקרו על מנת לספר על החידושים האחרונים. ברנל המשיך לכתוב מאמרים פוליטיים בהם המשיך את הקו המרקסיסטי בו דגל כל חייו. תגובתו לניצחון מדינת ישראל במלחמת ששת הימים היא דוגמה אופיינית לכך:
בשלב זה של חייו נזקק לכיסא גלגלים. הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה הייתה המקרה הראשון שבו ביקר ברנל פעולה של ברית המועצות, כשהוא מכנה אותה "מטופשת ובלתי חוקית", אם כי האמין כי זו הייתה תגובה לפרובוקציה של הממשל האמריקני. בריאותו המשיכה להתדרדר, הוא עבר שבץ נוסף והתקף לב ואיבד לחלוטין את יכולת הדיבור.
ג'ון דזמונד ברנל נפטר ב-15 בספטמבר 1971, בגיל 70.
משפחה
לג'ון ברנל היו ארבעה ילדים. הידוע מביניהם, מרטין ברנל (Martin Bernal; 2013-1937), בנו של ברנל ממרגרט גרדינר (Margaret Gardiner), התפרסם בשל הספר "אתנה השחורה" (Black Athena) - מחקר היסטורי שנוי במחלוקת שערך על תולדות יוון העתיקה. לברנל היו עוד שני בנים, איגן ומייקל, מאגנס איילין ספראג (Agnes Eileen Sprague), לה נישא בנישואים פתוחים שהתמידו עד יום מותו של ברנל, ובת נוספת, ג'יין, מיחסיו עם מרגו היינמן.
מורשת מדעית
תרומתו של ג'ון דזמונד ברנל למדע הייתה בעיקר הרחבת השימוש בקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן לאבחון מבנה החלבונים. ברנל עצמו לא גילה שום תגלית ייחודית. ידידיו טענו כי לא היה מסוגל להתמקד לאורך זמן בפתרון בעיה מסוימת. עם זאת, הוא הצליח לגדל דור מרשים של מדענים זוכי פרס נובל ובהם דורותי קרופוט הודג'קין, אהרון קלוג ומקס פרוץ. ג'ון קנדרו, שזכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1962 יחד עם מקס פרוץ בזכות גילוי מבנה ההמוגלובין והמיוגלובין, התייחס להשפעתו של ברנל על התחום כשאמר "נראה לי כי אתה אביהם מולידם של חמישה פרסי נובל בשנה זו בלבד". (קנדרו התייחס גם לשלושת זוכי פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה בגין פענוח מבנה ה-DNA באותה שנה: פרנסיס קריק, ג'יימס ווטסון ומוריס וילקינס).
ברנל תרם תרומה משמעותית גם לסוציולוגיה של המדע. ספרו "התפקיד החברתי של המדע" נחשב עד היום לספר מפתח ביחס שבין המדע לחברה. הספר מחולק לתיאור היסטורי (הקרוי בהתאם "מה עושה המדע?") ולתפקיד שיכול המדע למלא בקידום החברה (הקרוי בהתאם "מה יכול המדע לעשות?"). ברנל אסף מידע על כמות המחקר והפיתוח שהתבצע בתקופה זו בעולם. מידע זה נאסף בדרכים כלליות מאוד ונחשב כיום כלא-מדויק. על פי ברנל, היווה תחום המחקר והפיתוח כ-0.2% מהתוצר המקומי הגולמי (תמ"ג) (כיום סוברים שהמספר היה אף נמוך מכך). ברנל טען שעל מנת לתרום בצורה משמעותית לחברה חייב האחוז היחסי לגדול פי עשרה לפחות. בתחום זה, בניגוד למשל ליחסו העיוור לקומוניזם נוסח ברית המועצות, מתברר שברנל צדק. כיום מהווה תחום המחקר והפיתוח כ-2% מהתמ"ג של המדינות המתועשות.
במסגרת עבודתו של ברנל על ביולוגיה מולקולרית הוא העלה השערה כיצד נוצרו המולקולות האורגניות הראשונות. השערה זו הורחבה במסגרת ספרו הראשון: "העולם, הגוף הגשמי והשטן, חקירה אל תוך עתידם של שלושת האויבים של הנפש ההגיונית" שיצא לאור בשנת 1929, שבו שרטט אבולוציה עתידנית. ברנל חזר לנושא ראשית היווצרות החיים כמה פעמים וכתב שני ספרים חשובים בנושא. ספרים חשובים נוספים שכתב היו על התפתחות המדע במהלך ההיסטוריה.
מדע בשירות המדינה
תרומתו של ברנל למאמץ המלחמתי של בריטניה בתקופת מלחמת העולם השנייה חרגה מעבר להכשרתו כקריסטלוגרף. יחד עם מדענים כבלקט וצוקרמן הוא היה ממניחי היסודות לתורת חקר הביצועים. הוא הציע הצעות לשיפור המיגון של אזרחי בריטניה. ברנל ניצל את המידע על ההשפעות של הפצצות הגרמנים על ערי בריטניה על מנת להעריך את השפעת ההפצצות הבריטיות על ערי גרמניה. גולת הכותרת של פעילותו הייתה ללא ספק העזרה הגדולה שהגיש בתכנון הנחיתה בחופי נורמנדי. אף על פי שלא היה חייל לא היסס ברנל לסכן את עצמו כשטיפל בפצצות שלא התפוצצו או כשהגיע לאזורי קרבות במזרח התיכון או במזרח הרחוק.
ברנל כעתידן
ספרו הראשון של ברנל: "העולם, הגוף הגשמי והשטן: חקירה אל תוך עתידם של שלושת האויבים של הנפש ההגיונית" (במקור: The World, the Flesh & the Devil: An Enquiry into the Future of the Three Enemies of the Rational Soul) שיצא לאור בשנת 1929 היה בין הספרים הראשונים שעסקו בעתידנות מנקודת השקפה מדעית. האויבים עליהם הוא מרמז בשם הספר הם: המכשולים של הסביבה הפיזית, המגבלות של הרקמה התאית וההיבטים האפלים של האופי האנושי. אחרי שהוא מנתח את מגבלות הניסיון המדעי לנבא את העתיד, הוא מקיף כמה נושאים:
הסופר ארתור סי. קלארק כינה ספר זה "הניסיון המבריק ביותר לניבוי מדעי שנעשה מעולם" וציין את ברנל כמקור לרבים מרעיונותיו.
לקריאה נוספת
על ברנל פורסמו שלוש ביוגרפיות:
פיליפ בוהלר
פיליפ בוהלר (בגרמנית: Phillip Bouhler; 11 בספטמבר 1899 – 19 במאי 1945) היה בכיר במפלגה הנאצית ששימש כ"רייכסלייטר" (בגרמנית: מנהיג לאומי) וראש לשכתו של הפיהרר. הוא אף החזיק בדרגת אס-אס אובר-גרופנפיהרר באס אס ועמד בראש תוכנית T4 - אותנסיה.
ביוגרפיה
בוהלר נולד במינכן לאב שהיה קולונל במילואים, והעביר חמש שנים מחייו בכוח המלכותי של צוערי בוואריה. הוא לקח חלק בלחימה במלחמת העולם הראשונה ונפצע אנושות. מהשנים 1919 עד 1920 למד פילוסופיה במשך ארבעה סמסטרים, ובשנת 1921 סייע להוצאה לאור שהדפיסה את העיתון "פלקישר באובכטר".
הוא הצטרף למפלגה הנאצית ביולי 1922 כחבר מספר 12. עד סתיו 1922 הפך לסגן מנהל המפלגה. לאחר הפוטש במרתף הבירה במינכן והקמתה מחדש של המפלגה בשנת 1925, הפך למזכיר הרייך של המפלגה. לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, קיבל דרגת רייכסלייטר וחברות ברייכסטאג של וסטפאליה. הצטרף לשורות האס אס ב-20 באפריל 1933 כחבר מספר 54,932.
בשנת 1934 היה בוהלר למפכ"ל משטרת מינכן, וחודש אחד בלבד לאחר מכן מונה לראש לשכת הפיהרר של המפלגה הנאצית, משרה מיוחדת שנוצרה ב-17 בנובמבר 1934 והוקצתה בראש ובראשונה לעסקי המפלגה. הוא החזיק בתפקיד זה עד 23 באפריל 1945. בתפקיד זה, למשל, היה ניתן ליצור פסקי דין חשאיים או לנהל עסקים פנימיים, לפני שהובאו לאישורו של היטלר. יתרה מזאת, בוהלר עמד בראש ועדה שתפקידה היה לקבוע אילו ספרים ראויים או אינם ראויים לחברה הנאצית (בגרמנית Der Chef der Kanzlei des Führers und Vorsitzender der Parteiamtlichen Prüfungskommission zum Schutze des NS-Schrifttums). משרדו של בוהלר היה אחראי לכל ההתכתבויות שנשלחו להיטלר, בהן מכתבים ומסרים חשאיים ואף בקשות אישיות של קצינים ובכירי המפלגה.
בוהלר היה אחראי גם על פעולות שבהן נרצחו אזרחים גרמנים מוגבלים. יחד עם קרל ברנדט, הוא קידם את תוכנית T4 - אותנסיה, שבמסגרתה נרצחו בגרמניה הנאצית מעל 70,000 אזרחים גרמנים בעלי נכויות פיזיות או מוגבלויות נפשיות. הפיקוח על מימושה בפועל של התוכנית היה בידי בוהלר. בתוכנית נוסו שיטות שונות להמתת אנשים. מתקן ההמתה הראשון הוקם בטירת הרטהיים שבאוסטריה עילית. הידע שנצבר מתוכנית האותנסיה שימש את הנאצים במחנות הריכוז וההשמדה במהלך השואה.
בשנת 1942 הוציא לאור ספר שהפך לאחד מהספרים האהובים ביותר על היטלר. הוציא לאור גם מאמר נאצי בשם "מלחמה על גרמניה", בשנת 1938.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בוהלר ואשתו הלן נעצרו על ידי כוחות צבא ארצות הברית באוסטריה ב-10 במאי 1945. אשתו התאבדה בקפיצה מבניין גבוה לאחר מעצרם. הוא התאבד על ידי בליעת קפסולת אשלגן ציאניד ב-19 במאי 1945, בעודו במאסר על ידי האמריקאים באוסטריה.
המועצה הישראלית להתנדבות
המועצה הישראלית להתנדבות (שעד 2022 נקראה "המועצה הלאומית להתנדבות בישראל") היא עמותה שנוסדה ב-1972, על ידי ממשלת ישראל במטרה להפעיל מתנדבים, שיעסקו בפעילות התורמת לצמצום פערים בחברה הישראלית.
ייעודה של המועצה הוא הכפלת ההתנדבות בישראל ובין השנים 2009 ל-2014 עלתה ההתנדבות מ-15% ל-28% מהציבור. כן יעד ההתנדבות לצעירים הגעה ל-70% בתוך 5 שנים (עד 2020) ולכלל הציבור 50% התנדבות.
במהלך השנים, הן מפאת היותה של העמותה הגוף המנוסה והדינמי בנושא ההתנדבות, והן עקב התמיכה לה זכתה מממשלת ישראל, הפכה המועצה לארגון גג בנושא ההתנדבות.
המועצה מאגדת בתוכה ארגונים וולונטריים וציבוריים, המפעילים מתנדבים בשירותים החברתיים, ועוסקת בייעוץ והדרכה לארגוני מתנדבים.
פורטל ההתנדבות
המועצה מנהלת באתרה את פורטל התנדבות בישראל בשיתוף: ג'וינט ישראל, החברה למתנ"סים, יחידת ההתנדבות של משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, עמותת רוח טובה, המרכז הישראלי להתנדבות נוער, יד שרה, הסוכנות היהודית לארץ ישראל, המשרד להגנת הסביבה, מיקרוסופט ישראל, אינטל ישראל וחברות נוספות.
הפורטל נועד לרכז את כל נושא ההתנדבות באתר אחד.
מוניטור הולטר
מוניטור הולטר (באנגלית: Holter monitor) המכונה גם הולטר הוא מכשיר נישא שמבצע רישום פעילויות חשמליות שונות דרך מערכת העצבים המרכזית במשך זמן רב - 24 שעות ויותר. לרוב משמש לניטור פעילות חשמלית של הלב (זיהוי קצב לב לא סדיר) כמו ECG אך לעיתים משמש גם כ-EEG (רישום הפעילות החשמלית במוח).
משך ההקלטה הארוך מאפשר לחשוף הפרעות קצב קשות לתיעוד כמו: הפרעות קצב שהנבדק אינו חש בהם או הפרעות קצב המתרחשות בזמן שינה או באירועים אפילפטיים המופיעים לפרקי זמן קצרים ביותר המקשים על תיעודם. הבדיקה אינה תלויה בתחושותיו ותגובותיו של הנבדק.
המכשיר נקרא הולטר, על שם ביופיזיקאי אמריקאי בשם נורמן הולטר, ממציא המכשיר, שהמציא אותו בשנת 1949. החלו להשתמש בו כמכשיר רפואי רק בשנות ה-60 המוקדמות.
המכשיר הישן היה בנוי קלטת שמע סטנדרטית C120 שמקליטה את הנתונים במהירות 2 מ"מ לשנייה. לאחר ההקלטה היא נותחה לאחור במהירות גדולה פי 60 כך ש-24 שעות ההקלטה נותחו ב-24 דקות. עם ההתפתחות הטכנולוגית הוחלפה הקלטת בשבב זיכרון דיגיטלי. הנתונים מועלים למחשב שבאופן אוטומטי מנתח את המידע, בודק את ה-א.ק.ג., מחשב נתונים סטטיסטים כמו: קצב ממוצע, קצב מרבי וקצב מינימלי של הלב; ומוצא חלקים בבדיקה שראויים לעיון נוסף על ידי טכנאי.
לבוש המכשיר
האלקטרודות ממוקמות על העצמות ככל האפשר על מנת למזער את השפעת פעילות השרירים. את מכשיר ההקלטה ניתן להניח על החגורה או ללבוש אותו בעזרת רצועה.
רוואלפינדי
רוואלפינדי (באורדו: راولپنڈی) היא עיר ברמת פוטוואר בפקיסטן, בפרובינציית פנג'אב, השייכת למטרופולין של הבירה אסלאמאבאד. בעיר שוכן מטה הכוחות המזוינים של פקיסטן. רוואלפינדי שימשה עד לשנות ה-60 כבירת המדינה בעת שנבנתה העיר אסלאמאבאד. בעיר מפעלי תעשייה מגוונים ורבים. שדה התעופה הבינלאומי של אסלאמאבאד שוכן למעשה בתחומי העיר רוואלפינדי. רוואלפינדי שוכנת כ-275 ק"מ מצפון-מערב לעיר לאהור. העיר משמשת כעיר מחוז רוואלפינדי. ברוואלפינדי מעל שני מיליון תושבים (כמעט 2.1 מיליון) (נכון ל-2017), עובדה ההופכת אותה לעיר הגדולה ביותר במטרופולין של אסלאמאבאד (יותר מאסלאמאבאד עצמה) ולעיר הרביעית בגודלה בפקיסטן.
היסטוריה
לרוואלפינדי, הידועה אף בשם "פינדי", היסטוריה ארוכה המתחילה לפני אלפי שנים. ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי תרבותו של אזור רוואלפינדי שגשגה כבר לפני כ-3,000 שנה. עוד נמצאו באזור שרידים של יישוב בודהיסטי ועדות לתרבות ההינדו, החל מן המאה ה-6 לפנה"ס, בדומה לממצאים באתר המורשת העולמית תכסילא. חוקרים מעריכים שהעיר נחרבה במאה ה-5 או ה-6 בפלישה של שבטים נוודים. ב העניק הפולש המוסלמי, מחמוד מרזני (979–1030) את העיר החרבה לראש שבט גחאר, קאי גוהאר. אולם העובדה שהעיר שוכנת על נתיב עיקרי לפלישת כוחות זרים, מנעה את שגשוגה והיא נותרה בחורבותיה עד אשר בשנת 1493 החליט ראש שבט גחאר לקרוא לה בשם רוואלפינדי. רוואלפינדי נותרה בשליטת שבט גחאר עד לשנת 1765, אז כבשו הסיקים את העיר. הסיקים הזמינו סוחרים מאזורים אחרים לבוא ולהתיישב בעיר, דבר שתרם לפריחתה המחודשת.
בשנת 1849 נכבשה העיר על ידי הבריטים ובשנת 1851 הפכה העיר לבסיס קבוע של הצבא הבריטי. בשנות ה-80 של המאה ה-19 נסללה מסילת רכבת אל העיר וב-1 בינואר 1886 נחנך שרות הרכבות. הצורך בחיבורה של רוואלפינדי לרשת המסילות בתת-היבשת ההודית עלה לאחר שהלורד דלהאוזי הפך את רוואלפינדי למטה המפקדה הצפונית ובכך הפך את העיר לבסיס הצבא הבריטי הגדול ביותר בהודו הבריטית.
בימינו משמשת רוואלפינדי כמטה הצבא הפקיסטני וכן מטה חיל האוויר.
סביבה ותושבים
מטרופולין רוואלפינדי מורכב משבע מועצות מקומיות אוטונומיות, זאת בנוסף לעיר רוואלפינדי גופה. שיעור יודעי קרוא וכתוב ברוואלפינדי הוא 70.5% (נכון לינואר 2006). אוכלוסיית העיר מגוונת מבחינה אתנית ולשונית ומורכבת מבני השבטים הפותוהארי, פונג'אבי, מוהאג'יר אורדו. ופתאנים. מזג האוויר באזור נתון לשינויים מהירים וקשים לתחזית. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-910 מ"מ. הטמפרטורה המקסימלית אשר נמדדה בקיץ הגיעה לשיא של 52 מעלות, בעוד שבחורף הטמפרטורה צונחת למינימום של מינוס 5 מעלות.
אתרים בולטים בעיר
רוואלפינדי נמצאת בתחילת המאה ה-21 בתנופת התפתחות ונבנו בה בתי מלון רבים, מסעדות, מועדונים, מוזיאונים ופארקים אשר הגדול ביניהם הוא הפארק הלאומי איוב. רוואלפינדי משמשת כנקודת יציאה לתיירים המבקרים באתרי הנוף ובתחנות ההרים באזור גאליאט.
בעיר שווקים גדולים והיא נחצית בשתי דרכים מרכזיות. העיר העתיקה מורכבת ממערכת של סמטאות צרות ובה מבנים עתיקים רבים, כולל מקדשים של דת ההינדו והדת הסיקית וכן מסגדים. לאורך למעלה ממאה שנים משמשת רוואלפינדי כמטה צבאי ולכן בעיר נמצא גם המוזיאון הצבאי הפקיסטני, הסוקר אף את תולדות הצבא הבריטי באזור.
הפארק הלאומי איוב משתרע על שטח של כ-9.3 קמ"ר ומכיל אגם לשיט סירות, פארק שעשועים, אקווריום ומסעדת-גן. ברוואלפינדי פארקים נוספים הפתוחים לציבור.
אצטדיון הקריקט של רוואלפינדי נפתח בשנת 1992 ותכולתו 15,000 צופים. בעיר גם אצטדיון הוקי שדה, המשמש כאצטדיון הבית של הנבחרת הלאומית.
חינוך
בעיר מספר רב של מכללות וכן מספר אוניברסיטאות בולטות בפקיסטן, ביניהן:
שדה תעופה
שדה התעופה צ'אקלטה, שהוא שדה התעופה הבינלאומי של אסלאמאבאד, ממוקם למעשה בתחומי רוואלפינדי. כ-25 חברות תעופה לאומיות ובינלאומיות, מקיימות טיסות סדירות לשדה. זהו שדה האם לחברת התעופה הלאומית של פקיסטן (PIA). בתחילת המאה ה-21 החלה בניית שדה תעופה בינלאומי חדש, סמוך לעיר טארנול, אשר ימצא במחצית הדרך בין רוואלפינדי לאסלאמאבאד.
דרכים
הדרך הראשית החוצה את רוואלפינדי היא דרך מורי. כיוונה הכללי של הדרך הוא מזרח-מערב והיא ממשיכה לעיירת ההרים מורי, שהיא עיירת נופש ידועה בתקופת הקיץ. דרך מורי היא אחת הדרכים העמוסות ביותר בחבל פונג'אב.
רוואלפינדי אף נמצאת על ציר הדרך הראשית הגדולה (אנגלית: Grand Trunk Road), אשר סומנה בעת האחרונה בשם N-5, המקשרת בין רוואלפינדי ובין רובן של הערים הגדולות בצפון פקיסטן.
סמוך לעיר חולפות אף שתי דרכים מהירות, בנות שישה מסלולים, M2 (להור-אסלאמאבאד) ו-M1 (אסלאמאבאד-פשאוור). סלילתן של דרכים אלה הושלמה בשנות ה-90 של המאה ה-20.
תחבורה ציבורית
בתוך העיר רוואלפינדי אמצעי תחבורה ציבורית מגוונים, החל ממוניות צהובות, ריקשות ממונעות, מיניבוסים ואפילו כרכרות סוסים. כיוון שהעיר חסרה תכנון מרכזי, עומסי תנועה כבדים נוצרים לעיתים אף בדרכים צדדיות. אוטובוסים ממוזגים ובלתי ממוזגים מספקים תחבורה בינעירונית ליעדים רבים בפקיסטן.
מתחנת הרכבת המרכזית יוצאות רכבות נוסעים לרוב עריה המרכזיות של פקיסטן.
יחסי מזרח טימור–רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית
יחסי מזרח טימור–רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית הם היחסים הבינלאומיים בין הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור לרפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית.
היסטוריה
רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית הייתה המדינה הראשונה בעולם שכוננה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם מזרח טימור לאחר עצמאותה ב-20 במאי 2002, בין השאר בשל קשרים חזקים ארוכי שנים וההקבלה ההיסטורית בין השתיים (בין היתר לשתיהן יש תנועות שחרור לאומיות, פרטילין וחזית פוליסריו). שגרירות סהרה המערבית במזרח טימור נפתחה בדילי בשנת 2010, בתקופת ממשלתו של שננה גוסמאו.
As She Pleases
As She Pleases (בעברית: כפי שהיא רוצה) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת האמריקאית מדיסון ביר. האלבום יצא לאור ב-2 בפברואר 2018 דרך חברת התקליטים Access Records. המיני אלבום מכיל בתוכו שלושה סינגלים, "Dead" ו-"Say It to My Face".
מוזיקת קאנטרי
מוזיקת קאנטרי (באנגלית: Country music, קרויה גם קאנטרי ווסטרן) היא תערובת של מוזיקה מסורתית ופופולרית, אותה ניתן למצוא, באופן מסורתי, בדרום ארצות הברית ובכמה מחוזות בדרום מזרח קנדה, שהחלה להתפתח במהירות בשנות ה-20 של המאה ה-20.
מוזיקת קאנטרי מתבססת על בלדות ומוזיקה לריקודי עם תוך שימוש בתבניות פשוטות, שירי עם, והרמוניות, המלווים בעיקר על ידי כלי מיתר כמו בנג'ו, מנדולינה, גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית וכינורות, ובכלי נשיפה פשוטים כמו המפוחית ומורכבים יותר כמו האבוב. מוזיקת הקאנטרי מתאפיינת בעיקר בשירים על אהבה, סבל, אמונה דתית, חיי משפחה, פשע ואהבת המדינה.
מוזיקת הקאנטרי סיפקה את שניים מאמני הסולו המוכרים ביותר בכל הזמנים, אלביס פרסלי וגארת' ברוקס. אלביס פרסלי נודע בתחילת הקריירה שלו בשנות ה-50 כ"חתול ההילבילי", הופיע באופן קבוע באחת מתוכניות הרדיו המפורסמות בארצות הברית באותם זמנים - "לואיזיאנה היירייד", והפך לאחת הדמויות אשר הגדירו את מוזיקת הרוק אנד רול עם הופעתה. גארת' ברוקס פרץ בשנות התשעים, והוא אומן הסולו בעל המכירות הרבות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית - מעל 128 מיליון אלבומים.
המונח מוזיקת קאנטרי החל להיות פופולרי בשנות ה-40 של המאה ה-20, והחליף בהדרגה את המונח שקדם לו, מוזיקת הילבילי, שהפך לכינוי גנאי. גם המונח מוזיקת "קאנטרי אנד וסטרן" שימש במקביל לתיאור סגנון דומה, אך עד שנות ה-70 כלל המונח "מוזיקת קאנטרי" תתי סגנונות רבים והמונח "קאנטרי אנד וסטרן" החל לצאת משימוש, חוץ מאשר מאשר בבריטניה ובאירלנד, בהן עדיין נמצא המונח בשימוש נרחב.
סגנון המוזיקה התפתח בשנות ה-30 במדינות הדרום והמרכז של ארצות הברית. בעיקר במיסיסיפי, לואיזיאנה, קנטקי, אוקלהומה, ארקנסו, נברסקה, ויומינג וטנסי.
מוזיקת הקאנטרי נחשבת מוזיקה "לבנה", אף על פי שמקורה בעיקר מהבלוז והפולק. יחד עם מוזיקת הקאנטרי התפתח גם הרוק.
בישראל בין האמנים ששרו מוזיקת קאנטרי בעברית ניתן למנות את גרי אקשטיין ודני ליטני שפעלו בעיקר בשנות השבעים ובעשור השני של המאה ה-21 הצטרפה להקת ג׳יין בורדו.
היסטוריה מוקדמת
מהגרים שהגיעו לכמה מחוזות בדרום מזרח קנדה ולדרום הרי האפלצ'ים אשר בצפון אמריקה, הביאו עימם את המוזיקה וכלי הנגינה מהעולם הישן; כלים בהם נעשה שימוש ביבשת המוצא כבר לאורך כמעט 300 שנה. הם הביאו עימם כמה מהדברים יקרי הערך שלהם, ולרבים מהם היה זה כלי נגינה: "מתיישבים סקוטים מוקדמים נהנו מהכינור כיוון שיכלו לנגן בו צלילים עצובים ואבלים, או קורנים וקופצניים". הכינור האירי, הדולצימר הגרמני, המנדולינה האיטלקית, הגיטרה הספרדית, והבנג'ו המערב אפריקאי היו כלי הנגינה הנפוצים ביותר. יחסי הגומלין בין מוזיקאים מקבוצות אתניות שונות הפיקו מוזיקה ייחודית לאזור זה של צפון אמריקה. להקות כלי מיתר מהרי האפלצ'ים מתחילת המאה ה-20 הורכבו בעיקר מנגני כינור, גיטרה ובנג'ו. מוזיקה מוקדמת זו יחד עם הקלטות מוקדמות של מוזיקת קאנטרי נחשבות כמוזיקה אמריקנית עממית ולתחילתה של מוזיקת הפולק האמריקאית המקורית. על פי ביל מאלון, בספרו "מוזיקת קאנטרי ארצות הברית", מוזיקת הקאנטרי, "הוכרה לעולם כתופעות דרומיות." בדרומה של ארצות הברית, מוזיקת הפולק הייתה שילוב של מוצא תרבותי, ששילבו מסורות מוזיקליות מגוון של קבוצות אתניות באזור אחד. לדוגמה, כמה מקצבים מהגרים אנגלו-קלטיים יצרו את הבסיס לשירי פולק ובלדות המהווים את מה שמוכר היום כמוזיקה אמריקנית עממית, אותה ירשה מוזיקת הקאנטרי המוכרת כיום, על כל נגזרותיה. באופן נפוץ, נחשבת מוזיקת הפולק האנגלית והאירית כמשפיעה המרכזית על התפתחותה של מה שמוגדר כמוזיקה אמריקנית עממית. הגעתם של מתיישבים בריטים ואירים לדרומה של ארצות הברית, כללה את הגעתם של כל העמים המרכיבים את האי הבריטי, סקוטים, וולשים ואנגלים.
לאורך המאה ה-19, עברו כמה קבוצות אתניות, בעיקר מאירלנד, גרמניה, ספרד, ואיטליה, לטקסס. קבוצות אלה יצרו מגע עם מקסיקנים ואינדיאנים, וקהילות אמריקניות שכבר התגוררו בטקסס. כתוצאה מהמגע הרב והחיים בצוותא, פיתחה טקסס מאפיינים תרבותיים ייחודיים הטמונים בשורשים של כל הקהילות המייסדות של המדינה.
שנות ה-20
מבצעים מקומיים מאטלנטה ופורט וורת' ניגנו בתחנות רדיו בשנת 1922. יחד עם המבצעים המקומיים, תוכניות ריקודי-אסם היו פופולריות בקרב תחנות הרדיו גם כן. כמה חברות הקלטות בג'ורג'יה דחו אומנים מוקדמים כג'ון קרסון "המכנר", בעוד אחרות הבינו כי המוזיקה שלו תתאים לאורח החיים של תושבי המדינות החקלאיות. ההקלטה המסחרית הראשונה של מה שנחשב כמוזיקת קאנטרי "סאלי גודן" ובוצעה על ידי הכנר איי.סי. רוברטסון בשנת 1922 לחברת ההקלטות ויקטור. חברת ההקלטות קולומביה החלה להוציא הקלטות של מוזיקת "הילבילי" בשנת 1924.
שנה קודם לכן, ב-14 ביוני 1923, הקליט ג'ון קרסון את השיר "בקתת העץ הקטנה במשעול" ("Little Log Cabin in the Lane") בעבור חברת ההקלטות "אוקיי" (Okah). ורנון דלהארט היה זמר הקאנטרי הראשון שהוציא להיט כלל ארצי עם השיר, בחודש מאי 1924"Wreck of the Old '97" בצידה השני של ההקלטה היה השיר "Lonesome Road Blues", שגם הוא הפך לפופולרי למדי. באפריל 1924, סמנטה בומגרנר "דודה" ואווה דייוויוויהפכו לנשים הראשונות שהקליטו ופרסמו שירי קאנטרי.
מוזיקאי הילבילי רבים, כמו קליף קרלייל, הקליטו שירי בלוז לאורך העשור ולתוך שנות ה-30. מבצעים חשובים אחרים מתקופת ההקלטות המוקדמות היו: ריילי פוקט, ג'ון ריצ'רדסון, אל הופקינס, ארנסט.וי. סטונמן, צ'ארלי פול, וסקילט ליקרס. גיטרת סטיל נכנסה למוזיקת הקאנטרי כבר בשנת 1922, כאשר ג'ימי טארלטון פגש את הגיטריסט המפורסם מהוואי, פרנק פררה בחוף המערבי.
ג'ימי רודג'רס ומשפחת קרטר נחשבים בידי רבים לשניים מחשובי זמרי הקאנטרי המוקדמים, שיריהם הוקלטו תחילה בחברת ההקלטות "היסטוריק", בבריסטול ב-1 באוגוסט 1927.
רודג'רס מיזג בין מוזיקת ההילבילי, גוספל, ג'אז, בלוז, פופ, קאובוי, ופולק; ורבים משיריו הטובים ביותר היו פרי יצירתו, כולל "Blue Yodel”, שמכר מעל מיליון עותקים וביסס את מעמדו של רודג'רס כזמר המוביל בתחילתה של מוזיקת הקאנטרי.
החל משנת 1927, ובמהלך 17 השנים הבאות הקליטה משפחת קרטר יותר מ-300 בלדות מוזיקה עממית אמריקנית, מקצבים מסורתיים, שירי קאנטרי, ושירי גוספל, שכולם מייצגים את הפולקלור של דרומה של ארצות הברית ואת המסורת הטמונה בו.
שנות ה-30 וה-40
אחד האפקטים הצדדיים של המשבר הגדול בארצות הברית של שנות ה-30, היה ההפחתה בכמות ההקלטות שבוצעו באותה התקופה שיכלו להמכר. שידורי הרדיו הפכו למקור בידור פופולרי, ומופעים מסוג "ריקודי אסם" המציגים מוזיקת קאנטרי היו לאירוע קבוע בכל דרומה של ארצות הברית, ואף הגיעו צפונה עד לשיקגו, ומערבה לקליפורניה.
החשוב מכולם היה הגרנד אול אופרי, ששידורו החל בשנת 1925, וברבות הימים הפך לתוכנית הרדיו המשודרת ביותר בהיסטוריה של הרדיו על ידי תחנת WSM-AM שבעיר נאשוויל ושידורה נמשך עד ימינו. כמה מהכוכבים המוקדמים של האופרי היו: הדוד דייב מאקון, רוי אקוף ונגן מפוחית הפה האפרו אמריקני דהפורד ביילי את השידור יכלו לקלוט, לעיתים קרובות, בכל רחבי המדינה.
בתקופה זו במוזיקת הקאנטרי החל גם מה שמוגדר בידי חוקרים כ"תור הזהב" במוזיקת הקאנטרי. הגראנד אול אופרי התפרסם בעיקר על כך שהעלה את הפופולריות של סגנון זה במוזיקת הקאנטרי, כמות גדולה של צלילים התמזגה יחד עם כלי נגינה חדשים כמו גיטרה בעלת דוושת מתכת. אומנים כמו: ג'ורג' ג'ונס, פורטר וגונר, ולורטה לין מהווים את עיקרו של תור הזהב. ורבים משירים אלה עדיין יוצרים תהודה בימינו עקב פשטותם.
ווסטרן סווינג וקאובויז מזמרים
במהלך שנות ה-30 וה-40, שירי קאובויז, או מוזיקת מערבונים, שהוקלטה מאז שנות ה-20, היו פופולריים בסרטים שנעשו בהוליווד. כמה מהקאובויז המזמרים הפופולריים מתקופה זו היו: ג'ין אוטרי, בניהם של החלוצים, רוי רוג'רס, וארנסט טאב.
שינוי בקומפוזיציה
מוזיקאי הקאנטרי המוקדמים בזו לתופים כיוון שהיו "רועשים מדי" לטעמם ולא "טהורים", אך בשנת 1935 מנהיג להקת ווסטרן סווינג ביג בנד בוב ווילס הוסיף תופים ללהקתו "הטקסס פליבוייז". באמצע שנות ה-40, הגראנד אופרי הול לא התיר למתופף הפליבוייז להופיע על הבמה. על אף שמערכות תופים היו בשימוש תדיר על ידי להקות רוקבילי בשנת 1955, אולמות פחות שמרניים מהגראנד אופרי כמו לואיזיאנה היי פארק שמרו על כך באופן פחות תדיר ואיפשרו להציב מתופפים מאחורי הקלעים החל משנת 1956. לעומת זאת, בתחילת שנות ה-60 היה זה נדיר שלהקות קאנטרי לא השתמשו במתופפים.
בוב ווילס היה בין ראשוני מוזיקאי הקאנטרי היה בין הראשונים שהוסיפו גיטרה חשמלית ללהקתו, בשנת 1938. עשור לאחר מכן (1948) ארתור סמית השיג להיט שהגיע אל בין עשרת הגדולים של מצעד הקאנטרי האמריקני עם השיר "Guitar Boogie", שמשם הגיע אל מצעד שירי הפופ, שיר זה הציג לרבים את הפוטנציאל הטמון בגיטרה חשמלית. במשך מספר עשורים האומנים שהקליטו בנאשוויל העדיפו את הצליל החמים של גיטרות גיבסון וגרץ, אך כאשר הופיעו גיטרות פנדר החלו להשתמש בהם ולנצלן החל משנות ה-50 המוקדמות, גיטרות הפנדר הפכו לבסוף לגיטרות החשמליות המזוהות ביותר עם מוזיקת הקאנטרי.
הילבילי בוגי
מוזיקאי קאנטרי החלו להקליט בוגי בשנת 1939, לאחר שנוגן באולם הקארנגי הול, כאשר ג'וני ברפילד הקליט את "בוגי ווגי". זרם דק שהפך אחר כך לסגנון ה"הילבילי בוגי", או "אוייק בוגי", כאשר ה"אוייק" הוא תושב אוקלהומה, מאוחר יותר שונה השם שוב והפך לקאנטרי בוגי, זרם דק זה הפך עד לשנת 1945 לשיטפון. הקלטה ראויה לציון מתקופה זו היא של האחים דלמור, "Freight Train Boogie", אשר נחשב לחלק מהאבולוציה המשותפת של מוזיקת הקאנטרי והבלוז לעבר סגנון הרוקבילי. בשנת 1948, ארתור "גיטרת הבוגי" סמית הוציא לאור להיט אשר חדר אל עשרת הגדולים במצעד הקאנטרי של ארצות הברית עם הקלטות ה-MGM של "Guitar Boogie" ו-"Banjo Boogie", כאשר הראשון אף "חצה את הקווים" והגיע אל מצעד הפופ האמריקני. אומני קאנטרי בוגי אחרים כללו את: מריל מור ואמי פורד "טנסי". תקופת ההילבילי בוגי שרדה עד שנות ה-50 ונשאר אחד מתתי סוגה רבים במוזיקת הקאנטרי אל תוך המאה ה-21.
בלוגראס, פולק וגוספל
עם סיומה של מלחמת העולם השנייה, להקות מיתרים, "מאונטיניר" (מטפסי הרים), שנודעו כבלוגראס פרצו כאשר בילי מונרו יחד עם לסטר פלאט וארל סקורג'ס, בהובלתו של רוי אקוף באולם הגראנד הול אופרי.גם מוזיקת הגוספל, נשארה מרכיב פופולרי במוזיקת הקאנטרי. רד פולי, הכוכב הגדול ביותר במוזיקת הקאנטרי לאחר מלחמת העולם השנייה, הוציא לאור את אחד מלהיטי הגוספל, שמכרו כמיליון עותקים, "Peace in the Valley" כמו כן שר רד פולי בסגנונות הבוגי, בלוז ורוקבילי.
בתקופה שלאחר המלחמה, נקראה מוזיקת הקאנטרי "פולק" בקרב הסוחרים ואילו מוזיקת "הילבילי" בקרב התעשייה עצמה. בשנת 1944, החליף הבילבורד את המונח "הילבילי" עם "שירי פולק ובלוז", ועבר להשתמש במונח "קאנטרי" או "קאנטרי ווסטרן" בשנת 1949.
הונקי טונק
עוד סוג של מוזיקה מופשטת וגולמית עם מגוון של מצבי רוח ואנסמבלים בסיסיים של גיטרות, בס, גיטרת דוברו או פלדה (ומאוחר יותר) הפכו תופים לפופולריים, במיוחד אצל בני הדרום לבנים ועניים. סוג זה נודע כהונקי טונק ושורשיו היו בטקסס. בוב ויליס ולהקתו הטקס פלייבוייז גילמו את סגנון זה שתואר: "מעט מזה, ומעט מזה, מעט שחור ומעט לבן...רועש מספיק כדי למנוע ממך לחשוב יותר מדי ולגשת ישר ולהזמין את הוויסקי". לזמר המזרח טקסני, אל דקסטר, היה להיט בשם, "Honky Tonk Blues", ושבע שנים מאוחר יותר את השיר, "Pistol Packin' Mama", שירי הונקי טונק אלה, המשויכים ללמסבאות, בוצעו בידי אומנים כמו: ארנסט טאוב, טד דאפן, פלויד טילמן, והאחים מאדוקס ורוז, ליפטי פריזל והאנק ויליאמס, מאוחר יותר יכונו שירים אלה כקאנטרי מסורתי. השפעתו של ויליאמס במיוחד התבררה כמשמעותית, כשהוא מעורר השראה בחלוצים רבים בתחום הרוק אנד רול, כמו אלביס פרסלי וג'רי לי לואיס, בעודו מספק מסגרת עבודה לכישרונות הונקי טונק מגיחים כמו: ג'ורג' ג'ונס. ווב פרייס היה מבצע שהגיע אל פסגת המצעדים, כאשר 13 מהסינגלים שהגיעו למקום הראשון במהלך שנות ה-50 וסך הכל שוהים במקום הראשון כ-113 שבועות. 48 מהסינגלים שלו נכנסו למצעדים במהלך העשור; 31 מהם מגיעים אל עשרת הגדולים ו-26 אל ארבעת הראשונים.
שנות ה-50 וה-60
בתחילת שנות ה-50 תערובת של ווסטרן סווינג, קאנטרי בוגי, והונקי טונק נוגן בידי רוב להקות הקאנטרי, אך סגנון חדש עמד להפוך לפופולרי.
רוקבילי
סגנון הרוקבילי זכה לפופולריות מרובה בקרב אוהבי מוזיקת הקאנטרי במהלך שנות ה-50, ושנת 1956 יכולה להקרא שנת הרוקבילי במוזיקת הקאנטרי. סגנון הרוקבילי היה שילוב של רוק אנד רול וסגנון ההילבילי. במהלך תקופה זו אלביס פרסלי שינה את סגנונו למוזיקת הקאנטרי. אלוויס שיחק תפקיד מרכזי בתעשיית המוזיקה באותם הזמנים. השירים שדורגו במקומות השני, השלישי והרביעי היו: "Heartbreak Hotel" (מלון הלבבות השבורים) של אלביס פרסלי, "I Walk the Line", של ג'וני קאש, ו-"Blue Suede Shoes", של קרל פרקינס.
קאש ופרסלי הציבו שירים בחמשת הגדולים של המצעדים בשנת 1958, עם מקום שלישי ל"Guess Things Happen That Way/Come In, Stranger" של קאש, ומקום חמישי עם, "Don't/I Beg Of You", של פרסלי. פרסלי הכיר בהשפעתם של אומני הרית'ם אנד בלוז על סגנונו כאשר אמר, "האנשים הצבעוניים שרים ומנגנים את זה כמו שאני עושה את זה עכשיו, בן אדם, יותר שנים מאשר אני יודע", אך הוא גם אמר: "החומר שלי הוא רק קאנטרי "מקפץ" (hooped-up)". בתוך כמה שנים, מוזיקאי רוקבילי רבים חזרו לסגנון מרכזי יותר או שהגדירו את סגנונם הייחודי.
שנות ה-50 המאוחרות ראו את הופעתו של "צליל הלאובוק", אך בסופו של העשור, זרם נגדי של זמרים מסורתיים יותר כמו: ריי פרייס, מרטי רובינס, וג'וני הורטון החלו להסיט את תעשיית מוזיקת הקאנטרי מהשפעתו של הרוק אנד רול של אמצע שנות ה-50.
צלילי הקאנטריפוליטן ונאשוויל
החל מאמצע שנות ה-50, כשהוא מגיע אל שיאו בתחילת שנות ה-60, הצליל של נאשוויל הפך את תעשיית מוזיקת הקאנטרי לתעשייה המגלגלת מיליוני דולרים שמרכזה בעיר נאשוויל, שבמדינת טנסי. בניהולם והפקתם של צ'ט אטקינס, אואן ברדלי, ומאוחר יותר בילי שירלי. צלילה של נאשוויל הביא את מוזיקת הקאנטרי לקהל מאזינים מגוון הרבה יותר ועזר לחלץ את תעשיית מוזיקת הקאנטרי מהמיתון אותו חוותה תקופה אחת קודם לכן.
תת סוגה זו ראויה לציון כמי שהשאילה מסגנון שירי הפופ של שנות ה-50: קול יציב וחלק ("smooth"), מלווה בקטעי כלי מייתר ושירת מקהלה. הופחתה ההדגשה על סולו אינסטרומנטלי לטובת מה שהפך לסימן ההכר של מוזיקת הקאנטרי מריחתו ("licks") של צליל הגיטרה. בין האמנים המובילים של תחום זה נכללו: פטסי קליין, ג'ים ריבס, ואדי ארנולד. ההחלקה בצליל הפסנתר ("slip note") של המוזיקאי פלוייד קרמר, היוותה גם היא מרכיב חשוב בסגנון קאנטרי זה.
הרכבם של שירי הפופ של נאשוויל הפך מודגש יותר והפך למה שכונה כקאנטריפוליטן. שירי הקאנטריפוליטן כוונו במיוחד אל שווקי הזרם המרכזי, וסגנון זה מכר היטב בהמשך שנות ה-60 ואל תוך תחילת שנות ה-70. האומנים המובילים של סגנון הקאנטריפוליטן כללו את: תמי ווינט וצ'ארלי ריץ'.
קאנטרי סול
בשנת 1962, ריי צ'ארלס הפתיע את עולם הפופ כאשר החל ממקד את התעניינותו במוזיקת הקאנטרי והווסטרן. הוא מעפיל אל פסגות המצעדים ומגיע אל המקום השלישי במצעד השנתי של מגזין הבילבורד עם הסינגל "I Can't Stop Loving You" ומקליט את האלבום המהווה ציון דרך, "Modern Sounds in Country and Western Music".
הצליל של בייקרספילד
סגנון נוסף של מוזיקת קאנטרי צמח מליבו הקשה של ההונקי טונק עם אלמנטים של ווסטרן סווינג ומקורו 180 קילומטר מלוס אנג'לס, בעיר בייקרספילד, קליפורניה. בהשפעתם של מי שבאותה התקופה התגוררו בחוף המערבי, בוב ויליס ולפטי פריזל, ועד לשנת 1966 הוא כבר נודע כצליל של בייקרספילד. הוא נשען על שימוש בכלים חשמליים ומערכות הגברה, ובמיוחד הגיטרה החשמלית פנדר טלקסטר, יותר מתתי סוגות אחרים בתקופה זו של מוזיקת הקאנטרי, וניתן לתאר את הצליל כברור, קשוח, סוחף, ללא "סלסולים", בעל טעם חד. אומנים מובילים לצליל זה היו: באק אואנס, מרל הגארד, טומי קולינס, דוויט יוקם, וויין סטיוארט. שלכל אחד מהם היה את סגנונו שלו.
קאנטרי רוק
בשנות ה-60 המאוחרות המוזיקה האמריקאית יצרה תערובת ייחודית כתוצאה מהרתיעה שאפיינה את "שומרי המסורת" בתוך סוגות הקאנטרי השונות. לאחר הפלישה הבריטית לארצות הברית רבים נכספו לחזור אל ה"ערכים הישנים" של הרוק אנד רול. באותו הזמן ניכר היה חוסר התלהבות במגזר הקאנטרי מהמוזיקה המגיעה מנאשוויל. התפתחויות אלה הובילו ליצירת סוגת בת כלאיים הידועה כקאנטרי רוק.
מחדשים מוקדמים של סגנון חדש זה בשנות ה-60 וה-70 כללו כמה להקות שהיוו אייקון בתחום הרוק אנד רול: הבירדס, האחים בוריטו המעופפים, (שניהם כללו את זמר הקאנטרי גרהאם פרסונס), הגיטריסט קלרנס וייט, מייקל נסמית (מלהקת הקופים ופירסט נשיונל בנד), גרייטפול דד, ניל יאנג, קומנדר קודי, להקת האחים אולמן, להקת מרשל טאקר, פוקו, באפלו ספרינגפילד, האיגלס, והרולינג סטונז.
גרהאם פרסונס מתואר בידי אתר האינטרנט allmusic כ"אביו של הקאנטרי רוק", התקליט הראשון בסוגה היה תקליטם של הבירדס עם פרסונס מ-1968, Sweetheart of the Rodeo. עבודתו של פרסונס בתחילת שנות ה-70 ידועה ומפורסמת על הטוהר והערכתו בכל הקשור להיבטים במוזיקת הקאנטרי המסורתית, הקריירה המוזיקלית של פרסונס נקטעה בצורה טראגית עם מותו בשנת 1973, המורשת אותה הותיר אחריו נמשכה על ידי תלמידתו הרוחנית ושותפתו לחלק מהדואטים אמילו האריס, האריס הוציאה לאור את אלבום סולו הבכורה שלה בשנת 1975, הממזג בתוכו קאנטרי, רוק אנד רול, פולק, בלוז ופופ.
בעקבות המיזוג בין שתי הסוגות המייצגות קטבים מנוגדים, צאצאים נוספים החלו לנבוע במהרה, וביניהם: סאוטרן רוק, הארטלנד רוק, ובשנים האחרונות קאנטרי אלטרנטיבי.
בעשורים שבאו לאחר מכן, אומנים כמו: ג'וייס ניוטון, להקת אלבמה, האנק ויליאמס ג'וניור, גארי הלן, שאניה טווין, ברוקס אנד דאן, פיית' היל, גארת' ברוקס, דוויט יוקאם, סטיב ארל, דולי פרטון, רוזאנה קאש, ולינדה רונסטאדט, הובילו את מוזיקת הקאנטרי עוד לתוך זרועותיה של מוזיקת הרוק.
אאוטלו קאנטרי
נגזר מצלילי הקאנטרי המסורתי וההונקי טונק, של שנות ה-50 וה-60 המאוחרות, כולל את ריי פרייס (שלהקתו, "הצ'רוקי קאובוייז", כללה את וילי נלסון, ורוג'ר מילר) ומשולב עם הכעס על תת-התרבות הזרה של האומה האמריקנית במהלך אותה התקופה, אאוטלו (outlaw - פורע חוק) קאנטרי גרם למהפכה בז'אנר מוזיקת הקאנטרי.
"לאחר שעזבתי את נאשוויל (תחילת שנות ה-70), הלכתי להרגע ולנגן את המוזיקה שרציתי נגן, ורק להישאר באזור טקסס, אולי אוקלהומה. ויילון ואני הייתה לנו את דמות האאוטלאו רצה, וכאשר היא תפסה בקולג'ים והתחלנו למכור אלבומים, אנחנו היינו בסדר. כל מעשה האאוטלאו, לא היה לו דבר עם המוזיקה, היה זה דבר שנכתב במאמר, האנשים הצעירים אמרו, "ובכן, זה די קול. והחלו להאזין". (וילי נלסון)
המונח אאוטלו מקושר בדרך כלל עם: האנק ויליאמס ג'וניור, וילי נלסון, וילון ג'נינגס, דייוויד אלן קו, בילי ג'ו שבר, גארי סטיוארט, תומאס ואן זנדט, ועם כמה נשים כמו: ג'סי קולטר, וסמי סמית'. כל זה נעטף באלבום משנת 1976, "Wanted! The Outlaws". תת-סוגה נוספת הקשורה לסוגה זו היא רד דירט (Red Dirt).
קאנטרי פופ
קאנטרי פופ או פופ קל, עם שורשים הנמצאים גם בקאנטריפוליטן וגם ברוק קל, הוא תת-סוגה שהופיעה לראשונה בשנות ה-70. על אף שהמונח קושר בתחילה לשירים וזמרים, ממוזיקת הקאנטרי, שהצליחו וחצו את רף 40 השירים המושמעים ביותר בתחנות הרדיו ברחבי ארצות הברית, עתה קיימת סבירות גבוהה כי שירים מסגנון זה יעברו אל מצעד הadult contemporary music (מוזיקה עכשווית בוגרת). זה החל עם זמרי פופ כמו: מייקל נסמית', להקת האחים בלמי, גלן קמפבל, ג'ון דנוור, אוליביה ניוטון-ג'ון, מארי אוסמונד, ב.ג'. תומאס, ואן-מארי שהיו להם להיטים במצעדי מוזיקת הקאנטרי. שירו של קמפבל, "Rhinestone Cowboy", היה אחד מהליהיטים הגדולים ש"חצו את הקווים" בהיסטוריית מוזיקת הקאנטרי.
במהלך אמצע שנות ה-70, דולי פרטון, זמרת שזכתה להצלחה גדולה החל משנות ה-60 המאוחרות, נעזרת במסע פרסום בפרופיל גבוה, הצליחה לחצות את הקווים גם היא אל מצעד שירי הפופ, נישאת על הצלחתה המרשימה בלהיטה משנת 1977, "Here You Come Again", שהגיע לפסגת מצעד הסינגלים של מוזיקת הקאנטרי, וגם למקום השלישי במצעדי המסינגלים של מוזיקת הפופ. עמיתה של דולי פרטון, קני רוג'רס עשה את הכיוון ההפוך, ייעד את המוזיקה שלו אל מצעדי הקאנטרי, לאחר קריירה מצליחה עם סגנונות הפופ, הרוק ומוזיקת הפולק, השיג גם הוא הצלחה מרשימה באותה השנה עם השיר, "Lucille", שהגיע לפסגת מצעדי הקאנטרי, והגיע אל המקום ה-5 במצעדי הפופ. פרטון ורוג'רס ימשיכו להצליח בשני סוגי המצעדים בו-זמנית, עמוק לתוך שנות ה-80. אומנים כמו: קריסטל גייל, רוני מילספ, וברברה מנדרל ימצאו גם הם הצלחה במצעדי הפופ גם הם.
במהלך שנות ה-80 המוקדמות, המשיכו אומני הקאנטרי לראות את אלבומיהם מצליחים היטב במצעדי הפופ. וילי נלסון וג'וייס ניוטון, לכל אחד מהיו שני להיטים בחמשת הראשונים במצעד הבילבורד, 100 השירים ה"חמים" ביותר. לנלסון היו אלה, "Always On My Mind" (מקום 5, בשנת 1982), ו "To All The Girls I've Loved Before" (מקום 5, בשנת 1984). ניוטון הצליחה עם: "Queen of Hearts" (מקום 2, בשנת 1981), ו "Angel of the Morning" (מקום 4, בשנת 1981). ארבעה שירי קאנטרי הצליחו להגע אל פסגת מצעד 100 הגדולים של הבילבורד בשנות ה-80: "Lady" של קני רוג'רס, מסוף סתיו 1980; "nine to five" בביצוע דולי פרטון, "I Love a Rainy Night", בביצוע אדי רביט (שני האחרונים הגיעו אל המקום הראשון, זה אחרי זה, בתחילת שנת 1981); ו "Islands in the Stream", דואט בביצועם של קני רוג'רס ודולי פרטון בשנת 1983, שיר פופ נוסף ש"חצה את הקווים" נכתב בידי האחים גיב מלהקת הבי ג'יז. על אף שהיו כמה להיטים ש"חצו את הקווים" במחצית השנייה של שנות ה-80, שיר אחד- בביצועו של רוי אורביסון, "You Got It", משנת 1989- הגיע אל עשרת הגדולים גם במצעד הבילבורד של הסינגלים החמים של הקאנטרי וגם למצעד הבילבורד של 100 הגדולים.
נאו קאנטרי
בשנת 1980, הפך לפופולרי הסגנון "מוזיקת דיסקו נאו קאנטרי", וזאת בעקבות הסרט קאובוי עירוני בכיכובו של ג'ון טרבולטה, שהכיל גם שירים יותר מסורתיים כמו: "The Devil Went Down to Georgia", של צ'ארלי דניאלס. תת-סוגה אחרת הקשורה לסגנון זה היא מוזיקת קאנטרי מטקסס.
המכירות בחנויות המוזיקה הרקיעו ל-250 מיליון דולר; בשנת 1984, 900 תחנות רדיו החלו לשדר מוזיקת קאנטרי או פופ נאו קאנטרי באופן מלא. אך כמו עם רוב הטרנדים הפתאומיים, ירדו המכירות עד לשנת 1984 חזרה לרמות שהיו בהן בשנת 1979.
קאנטרי נהיגת משאיות
קאנטרי נהגי משאיות הוא תת-סוגה נוספת של מוזיקת הקאנטרי, והוא היתוך של סגנונות ההונקי טונק, קאנטרי רוק, וצליל הבייקרספילד. יש לו את המפעם של הקאנטרי רוק ואת הרגש של ההונקי טונק ומילות השירים מתרכזות בחיי נהגי המשאיות. שירי קאנטרי נהיגת משאיות עוסקים לעיתים קרובות במשאיות ואהבה. זמרי תת-סוגה זו כוללים את: דייב דדלי, רד סובין, דיק קורלס, רד סימפסון, קולנל רוברט מוריס, ווילון ספיד. דדלי ידוע כאבי תת-סוגה זו.
תנועת הנאו-מסורתיים
במהלך אמצע שנות ה-80, הופיעה קבוצה של אומני קאנטרי חדשים שדחתה את צליל הקאנטרי פופ המשופשפים יותר שבלטו במצעדי הפזמונים ובתחנות הרדיו, לטובת הפקות יותר מסורתיות, "חזרה לבסיס". בהובלתו של רנדי טרוויס, שאלבום הבכורה שלו, משנת 1986, Storms of Life, נמכר כ-4 מיליון עותקים, והיה לאלבום המוביל של מגזין הבילבורד, בסוף אותה השנה, רבים מהאומנים בחלקן השני של שנות ה-80, שאבו את יצירותיהם מסגנונות ההונקי טונק, בלוגראס, פולק, והווסטרן סווינג. אומנים המאופיינים עם תת-סוגה זו הם: טרוויס טריט, ריקי סקג'ס, קתי מתאה, ג'ורג' סטראיט, והג'ודס.
שנות ה-90
עם הבכורה בסצנת מוזיקת הקאנטרי בשנת 1989, הזמר וכותב השירים קלינט בלאק הוביל צליל חדש שיגדיר רבות את מוזיקת הקאנטרי במהלך שנות ה-90 ולאחר מכן.
בשנות ה-90, הפכה מוזיקת הקאנטרי לתופעה חובקת עולם הודות לאומנים כמו: בילי ריי סיירוס וגארת' ברוקס. האחרון נהנה מאחת מהקריירות המוצלחות ביותר בהיסטוריה של המוזיקה הפופולרית, שובר גם את שיאי המכירות וגם את שיאי הצופים בהופעות לכל אורך העשור. ה-RIAA הסמיך את אלבומיו ל-128 אלבומי פלטינה במשולב.
באמצע שנות ה-90, מוזיקת הקאנטרי ווסטרן הושפעה מהפופולריות של ריקודי שורות. השפעה זו הייתה כה רבה עד שצ'ט אטקינס צוטט כשאמר: "המוזיקה הפכה לדי רעה, אני חושב שהכל אלה ריקודי שורות ארורים". לעומת זאת, לפחות כוראוגרף אחד של ריקודי שורות התלונן כי מוזיקה טובה של ריקודי שורות לא נוצרת יותר.
קאנטרי אלטרנטיבי
במהלך שנות ה-90, קאנטרי אלטרנטיבי התייחס לקבוצת מוזיקאים וזמרים מגוונת שפעלו מחוץ למסורות ולתעשיית הזרם המרכזי של מוזיקת הקאנטרי. באופן כללי, הם נמנעו מהערכים הגבוהים וממראה הפופ של התעשייה השולטת מנאשוויל. כדי להפיק מוזיקה עם צלילי Lo-fi, שנוצק באופן תדיר עם יסודות חזקים של פאנק רוק ורוק אלטרנטיבי, מכופפים את החוקים המסורתיים של מוזיקת הקאנטרי. הליריקה הייתה לעיתים קרובות עגומה, חשופה, גותית או בעלת מודעות סוציאלית. יוזמים נוספים כוללים את: אולד 97, לייל לובט, סטיב ארל, הדוד טופלו, סן וולט, ראיין אדמס, מיי מורנינג ג'אקט, בליטזן טראפר, אור, הלווייתן, ודרייב ביי טראקר.
שנות ה-2000
כמה כוכבי פופ ורוק העזו ועברו אל מוזיקת הקאנטרי. בשנת 2000, ריצ'רד מרקס, חצה את הקווים לרגע עם אלבומו, Days In Avalon, שהכיל חמישה שירי קאנטרי וכמה זמרים ומוזיקאים מהתחום. אליסון קראוס שרה קולות רקע לסינגל של מרקס, "Straight From My Heart". לזמר ג'ון בון ג'ובי היה סינגל שהפך ללהיט, "Who Says You Can't Go Home", עם ג'ניפר נטלס מלהקת השוגרלנד. כוכבי רוק אחרים שהקליטו שירי קאנטרי באלבומיהם היו: דון הנלי ולהקת פוייזן.
אחד הנושאים הנדירים, אך העיקביים במוזיקת הקאנטרי המודרנית עוסק אינדיבידואליזם גאה ועקשני. שניים מהשירים היותר רציניים בקו זה הם: "Country Boy Can Survive", ו"Copperhead Road"; בעוד השירים: "Some Girls Do" ו "Redneck Woman" הם גוונים חסרי דאגה של נושא זה. בשנת 2005, זמרת הקאנטרי קארי אנדרווד הגיע לתהילה כזוכה של העונה הרביעית של תוכנית הטלוויזיה האמריקנית, אמריקן איידול והפכה לזמרת המוכרת אלבומי מולטי-פלטינה ולזוכה של כמה פרסי גראמי. היא אומנית הקאנטרי הראשונה שכל הסינגלים שלה משלושת אלבומיה הגיעו אל המקום הראשון. אנדרווד גם עשתה היסטוריה כאשר הפכה לאשה השביעית הזוכה בפרס אומנית השנה של האקדמיה למוזיקת הקאנטרי, ולאשה הראשונה אשר זכתה בפרס זה פעמיים, כמו גם פעמיים ברציפות. אלבום הבכורה של אנדרווד, "Some Hearts", לא רק היה לאלבום שמכר במהירות הגדולה ביותר בהיסטוריה של מוזיקת הקאנטרי, אלא דורג גם בידי אתר האינטרנט, Billboard.com, לאלבום מספר 1 של העשור 2000–2009.
באותה השנה, דאריוס רוקר, סולנה של להקת הוטי והבלאופיש הוציא לאור את אלבום הסולו השני שלו ואלבום הבכורה במוזיקת הקאנטרי, " Learn to Live". שלושת הסינגלים הראשונים מאלבום זה הגיעו אל המקום ה-1, והופכים את רוקר לאומן הראשון שאלבום הבכורה שלו, בסגנון הקאנטרי, מביא שלושה סינגלים אל המקום הראשון מזה עשור. הוא גם היה לזמר האפרו-אמריקני הראשון עם להיט קאנטרי המגיע אל המקום הראשון מאז צ'ארלי פרייד בשנת 1983.
בשנת 2009, ג'ורג סטרייט נבחר לאומן העשור על ידי האקדמיה למוזיקת קאנטרי.
קנדה
מחוץ לארצות הברית, קנדה היא בסיס האומנים ובסיס המעריצים הגדול ביותר למוזיקת הקאנטרי. הזרם המרכזי של מוזיקת הקאנטרי מוטבע בתרבותם של מחוזות כגון: נובה סקוטיה, ניו ברונוויק, אי הנסיך אדוארד, ססקצ'ואן, ומניטובה. אזורים עם מספר גבוה של תושבים כפריים. מקורה של מוזיקת הקאנטרי הקנדית הוא בקנדה האטלנטית בצורה של מוזיקת פולק קלטית שהייתה פופולרית בקרב מהגרים אירים וסקוטים, שהגיעו אל המחוזות המריטיים (Maritime Provinces-מחוזות ימיים) הכוללים את נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק, ואי הנסיך אדוארד. אין זו הפתעה כי שורשי מוזיקת הקאנטרי הקנדית מושכים קווים מקבילים אל דרומה של ארצות הברית ואל הרי האפלצ'ים. כל שלושת המחוזות מיושבים ברובם בידי מתיישבים כפריים מהאיים הבריטיים. התפתחותה של מוזיקת הקאנטרי במריטיים שיקפה את התפתחותה של מוזיקת הקאנטרי בארצות הברית, דרומית להרי האפלצ'ים.
"החגיגה של ג'ון מסר" (Don Messer's Jubilee) הייתה תוכנית טלוויזיה שבסיסה בהאליפקס שבנובה סקוטיה, ושידרה מוזיקת קאנטרי/פולק לרחבי קנדה משנת 1957 עד ל-1969. היא שלפה את הרעיון שבבסיס תוכניתו של אד סאליבן מתוך ארצות הברית והפכה לתוכנית מספר 1 בקנדה במשך רוב שנות ה-60. "החגיגה של ג'ון מסר", הציגה פורמט קבוע לאורך השנים, מתחילה עם נעימת פתיחה הנקראת, "Goin' to the Barndance Tonight", ולאחריה נגינת כינור של ג'ון מסר ולאחר מכן שירים בביצועם של מארג' אוסבורן וצ'ארלי צ'מבליין ואמנים אורחים אחרים, ונעימת סיום. התוכנית הסתיימה עם השיר, "Till We Meet Again".
הופעות האורח בתוכנית נתנו חשיפה ארצית למספר רב של אומני פולק קנדיים, וביניהם: טום קונור וקת'רין מק'קינון. כמה אומני קאנטרי מאזור המאריטיים זכו להצלחה נוספת מחוץ לגבולות קנדה. האנק שאו, ווילף קרטר (הידוע גם בכינוי "מונטנה סלים"), ואן מארי, הם שלושה הראויים לציון ביניהם.
ביטולו של המופע על ידי השידור הארצי בשנת 1969 גרמה למחאה כלל ארצית, שהגיע לידי כך שהשאלה אף הועלתה בדיוני הפרלמנט הקנדי.
אף על פי ששורשי הקאנטרי באזור המאירטיים, אומני קאנטרי מסורתיים רבים הגיעו ממערבה ומזרחה של קנדה. הם משתמשים באופן קבוע בכינור ובגיטרות חשמליות. אומני קאנטרי קנדיים הראויים לציון הם: שאניה טוויין, מארג' אוסבורן, האנק שאו, ג'וי מורינג, דון מסר, דוק וולקר, אמרסון דרייב, פול ברנדט, הווילקנסונס, וילף קרטר, מישל רייט ועוד.
אוסטרליה
מוזיקת הקאנטרי באוסטרליה תמיד הייתה פופולרית, במיוחד אם מתייחסים לאופייה הכפרי של המדינה. החל מהמאה ה-19 החלו כותבי בלדות לכתוב על מעשיהם בספר, כמו גם שירי מחאה כנגד עריצותה של הממשלה. בשנות ה-40 של המאה ה-20 פרץ דייוויד גורדון "סלים דאסטי" קירקפטריק בקריירת קאנטרי שנמשכה יותר מחמישים שנה והוציא לאור יותר ממאה אלבומים. סמוקי דאוסון, היה גם הוא חלוץ בתחום מוזיקת הקאנטרי האוסטרלית, עיצב את עצמו רבות בסגנון קאובוי מסורתי, ואפילו כיכב בסדרת ספרים היתולית אותה כתב ובסדרת תוכניות רדיו. בשנים האחרונות, אמנים כמו: קית' אורבן ושרי אוסטין החזיקו את מוזיקת הקאנטרי המסורתית האוסטרלית במרכז המבה המקומית.
כשהיא ממקדת את רגשותיה במילים, פיתחה מוזיקת הקאנטרי האוסטרלית את סגנונה הייחודי, שהשתקפה באומנים כמו: לי קרנגהאן, סלים דאסטי, וגראהם קונורס.
פסטיבל הקאנטרי של תאמוורת' הוא פסטיבל מוזיקה שנתי המתקיים בתאמוורת' ניו סאות' ויילס, אוסטרליה (בירת מוזיקת הקאנטרי האוסטרלית). הוא מציין את התרבות והמורשת של מוזיקת הקאנטרי האוסטרלית. במהלך הפסטיבל מקיימת התאחדות מוזיקת הקאנטרי האוסטרלית (CMAA)את טקס פרסי הקאנטרי של אוסטרליה, הפרסים המוענקים מכונים פרס גיטרת הזהב.
פסטיבלי מוזיקת קאנטרי חשובים אחרים כוללים את: פסטיבל מוזיקת הקאנטרי של ויטלסי הנערך דרומית לעיר מלבורן בחודש פברואר, פסטיבל הקאנטרי של ביופ ברוק הנערך במערבה של המדינה בחודש פברואר, פסטיבל מוזיקת הקאנטרי של מחוז ברמה הנערך בדרומה של היבשת בחודש יוני, פסטיבל "התכנסות הקאנטרי הארצית" הנערך בג'ימפי במהלך חודש אוגוסט, פסטיבל מוזיקת הקאנטרי של מילדורה למבצעים "עצמאים" בלבד הנערך במהלך חודש אוקטובר, ופסטיבל המוזיקה של קנברה הנערך בבירתה הלאומית של אוסטרליה במהלך חודש נובמבר. חלק מהפסטיבלים ייחודיים וזאת עקב מיקומם שלהם, הפסטיבל הנערך בגרבלין שבמדינת ניו סאות' ויילס מקדם את מוזיקת הקאנטרי האוסטרלית דרך פסטיבל "התכנסות" המוזיקה של גרבין; פסטיבל מוזיקת הקאנטרי של מרילי הוא אירוע ייחודי הנערך בחוף סמוקי אשר בדרומה של אוסטרליה בחודש ספטמבר והוא פסטיבל המוזיקה היחידי בעולם המשתמש בדוברה דמוית צדפה כבמה.
באוסטרליה קיים ערוץ מוזיקת קאנטרי הפועל 24 שעות ביממה.
מוזיקת קאנטרי בינלאומית אחרת
טום רונלד, מהתאחדות הקאנטרי הבינלאומית, מסביר את הפופולריות הבינלאומית של מוזיקת הקאנטרי: בהיבט זה, לכל הפחות, מאזיני מוזיקת קאנטרי ברחבי העולם יש מכנה משותף עם אלה שבארצות הברית. בגרמניה, לדוגמה, רוהרבאך (הכוונה כאן לדירק רוהרבאך מהשידור הציבורי בבוואריה) מזהה שלוש קבוצות עיקריות הנמצאות תחת השפעת הסגנון: אנשים המגלים עניין בדמות הקאובוי, מעריצים בני גיל הביניים המחפשים אלטרנטיבה למוזיקת הרוק הנוקשה יותר ומאזינים צעירים יותר הנמשכים להשפעתו של צליל הפופ המובלט היום בלהיטי קאנטרי רבים".
אחד מהראשונים שהופיעו עם מוזיקת הקאנטרי מחוץ לגבולות צפון אמריקה היה ג'ורג' המילטון ה-VI. הוא היה מוזקאי הקאנטרי הראשון שהופיע בברית המועצות; כמו כן הוא ערך סיבובי הופעות באוסטרליה ובמזרח התיכון. הוא הוערך בשל כך כ"שגריר בינלאומי של מוזיקת הקאנטרי" על תרומתו להפיכת מוזיקת הקאנטרי למוזיקה כלל עולמית. גם ג'וני קאש, אמוליו האריס, קית' אורבן, ודוויט יוקהאם ערכו סיבובי הופעות דומים.
התאחדות מוזיקת הקאנטרי לקוחת על עצמה יוזמות רבות כדי לקדם את מוזיקת הקאנטרי מחוץ לגבולות יבשת צפון אמריקה.
בדרום אמריקה נערך "פסטיבל סן פדרו השנתי למוזיקת קאנטרי", בעיר סן פדרו שבארגנטינה. הפסטיבל מארח להקות שונות מארגנטינה, כמו גם אומנים בינלאומיים מברזיל, אורוגוואי, צ'ילה, פרו, וארצות הברית.
באירלנד, TG4 (רשת השידור הממלכתית של אירלנד, המשדרת בשפה האירית) החלה לשדר תוכנית המחפשת את הכישרון הבא של אירלנד בתחום מוזיקת הקאנטרי ונקראת Glór Tíre (תרגום: קול הקאנטרי), עתה מוקרנת העונה השישית והתוכנית נחשבת לאחת הנצפות ביותר באירלנד. הזמרת קריסטל סווינג נחשבת לאחת ההצלחות האחרונה באירלנד בסגנון מוזיקה זה.
במהלך שנות ה-70, התקיימה ברודזיה סצנה פעילה של מוזיקת קאנטרי ווסטרן. שירים רבים שילבו בלדותקאנטרי עם מילים מילטנטיות ופטריוטיות. לדוגמה, שירו של קלם תהולט, "Rhodesians Never Die", העפיל לראש המצעדים במדינה.
הרנסאנס הפולני
הרנסאנס הפולני (בפולנית Odrodzenie, "לידה מחדש"), הייתה תקופה בהיסטוריה של פולין שנמשכה מסוף המאה ה-15 ועד סוף המאה ה-16, ושנחשבת לתור הזהב של התרבות הפולנית. ממלכת פולין (שמשנת 1569 הייתה ידועה בשם האיחוד הפולני-ליטאי), שנשלטה על ידי השושלת היגלונית, השתתפה בצורה אקטיבית ברנסאנס האירופאי. מאה השנים האלו, שלא היו בהן מלחמות, אפשרו לפולין לחוות תקופת צמיחה תרבותית. הרפורמציה הפרוטסטנטית התפשטה באותה התקופה במדינה, תנאי המחיה השתפרו מאוד, הערים גדלו, וייצוא סחורות חקלאיות העשירו את האוכלוסייה, ובעיקר את האצולה הפולנית, שהחלה להשתלט על המערכת הפוליטית של פולין.
סקירה
הרנסאנס, שהתחיל בצפון איטליה, החל להתפשט בפולין במאות ה-15 וה-16. הייתה זו תוצאה של בואם של אמנים, סוחרים ומלומדים איטלקיים, שהגיעו מאז סוף המאה ה-15 לפולין, ובעיקר לקרקוב. רוח הרנסאנס ההומניסטית שהעלתה על נס את כבוד האדם ואת כוח תבונתו התקבלה בברכה בפולין. עבודות רבות תורגמו לפולנית משפות עתיקות, בעיקר לטינית, יוונית ועברית, וכן משפות מודרניות כמו איטלקית.