cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
NME
היסטוריה
העיתון החל לצאת לאור בשנת 1952 לאחר שה-Musical Express נקנה על ידי יחצ"ן המוזיקה הלונדוני מוריס קין והושק מחדש תחת השם NME. במקור הודפס המגזין בפורמט של עיתון רגיל, ולא על נייר מבריק. מאוחר יותר באותה שנה, לקח העיתון את הרעיון ממצעד הבילבורד האמריקני, ויצר לראשונה את מצעד הסינגלים הבריטי שבתחילת דרכו היה מוגבל למדי ומורכב רק מ-12 מקומות.
בשנות ה-60 שיחק תפקיד חשוב בקידום הרולינג סטונז והביטלס ואף הנהיג טקס קבלת פרסים לאמני מוזיקה קלה. בסוף שנות ה-60 החל לסקר ולעודד את התפתחות המוזיקה הפסיכדלית. בו בזמן, החלה תחרות צמודה בין ה-NME והמגזין הוותיק לענייני מוזיקה, ה-Melody Maker הוותיק. עם מכירתו של ה-Melody Maker בשנת 2000, רבים מכותביו ומדוריו עברו ל-NME.
ה- NME עבר תהפוכות רבות ועליות וירידות בתפוצה שלו, אשר הכתיבו שינויים במערכת. השינוי הבולט ביותר בקו המערכתי התרחש בתחילת שנות ה-70, לאחר שה-NME החל להפסיד קוראים לטובת ה-Melody Maker. זאת, מכיוון שסיקוריו המוזיקליים לא הצליחו לעמוד בקצב ההתפתחות של מוזיקת הרוק באותה תקופה. בתחילת 1972, בעלי העיתון, IPC (שקנו את העיתון מקין ב-1963), היו על סף סגירתו ומינו את אלן סמית' למשרת העורך הראשי. סמית' ביצע מהפכה זוטא בעיתון ושינה את סגנון הסיקורים בצורה קיצונית מסנגון לא-ביקורתי ונייטרלי לסגנון שנון, ציני, מצחיק ואופנתי יותר מכל מגזין מוזיקה אחר בבריטניה עד אותה שנה. על מנת להשיג את מטרתו, חיפש סמית' בעיתונות המחתרתית את הכותבים הטובים ביותר, כגון צ'ארלס שאר מוריי וניק קנט, וגייס כותבים אחרים כגון טוני טיילר ואיאן מקדונלד. כאשר הוריש סמית' את כיסא העורך לניק לוגאן בשנת 1973, תפוצתו של העיתון הייתה בדרכה לעקוף את זו של ה-Melody Maker.
אך שוב, באמצע שנות ה-70, פיגר העיתון אחר ההתפתחות המוזיקלית החשובה של אותה תקופה - הפאנק. הסקס פיסטולס אף הזכירו את ה - NME בשירם "אנרכיה בממלכה המאוחדת" (Anarchy in the UK) כסמל להתאבנותו של העיתון. על מנת לרענן את סגל הכתבים, פרסם ה-NME מודעת דרושים מפורסמת בחיפוש אחר "אקדוחן צעיר ומגניב" שיצטרף לצוות העורכים של העיתון. כתוצאה מכך הצטרפו למערכת טוני פרסונס וג'ולי ברצ'יל שסיקרו להקות עולות כמו הסקס פיסטולס והקלאש, כמו גם מועדונים בסגנון The Roxy בלונדון. במהלך תקופה זו עזבה אחת מחברות המערכת את העיתון, על מנת להפוך לזמרת פאנק בעצמה: בתחילה הצטרפה כריסי היינד ל-The Damned, אך לאחר מכן הקימה את הפריטנדרס.
בשנת 1978 פרש לוגאן, וסגנו ניל ספנסר מונה לעורך ראשי במקומו. אחת ממשימותיו הראשונות של ספנסר הייתה עיצוב מחדש של לוגו העיתון, שמופיע בראש העמוד הראשי של כל גיליון מסוף 1978 ועד היום. תקופתו של ספנסר כעורך אף חפפה עם הגחתן של להקות פוסט פאנק כג'וי דיוויז'ן וגאנג אוף פור. הסגנון העיתונאי אף הוא השתנה - כותבים כמו איאן פנמן ופול מורלי, שכתבו בסגנון פוסט מודרניסטי קיצוני, שבלבל חלק ניכר מן הקוראים. מבט לאחור, כיוונו של המגזין החל להיות לא ברור באותה תקופה, וככל הנראה שיקף את העובדה שמוזיקת הפופ בתחילת שנות ה-80 סטתה לכיוונים שונים (לדוגמה הפופ החדש של להקות כמו ABC ו-Haircut 100 מחד, וסגנון הניו רומנטיק מאידך). כמו כן, סגנון הביקורות החל לנטות יותר לכיוונים אידאולוגיים - למשל, המושג rockism הבא לתאר את הגישה לפיה להקות מסוימות וסגנונות מוזיקה מסוימים "אותנטיים" יותר מאחרים, הומצא לראשונה ככל הנראה על דפי העיתון.
למרות התמיכה הרבה בלהקה המשפיעה הסמית'ס, עבר ה-NME תקופה רעועה באמצע שנות ה-80 והגיע לסף סגירה. באותה תקופה (בה ערך את העיתון איאן פאי, שהחליף את ספנסר ב-1985) התפצלה מערכת העיתון בין אלה שרצו לכתוב על היפ הופ, סגנון מוזיקלי שהיה חדש בבריטניה, ואלה שרצו להמשיך לכתוב רק על מוזיקת רוק. המכירות דעכו כאשר תמונות של אמני היפ הופ הופיעו על העמוד הראשי והעיתון החל לכתוב על נושאים שונים שאינם קשורים למוזיקה: גיליון אחד, שככל הנראה היה הגיליון הכי פחות נמכר אי פעם, הכיל כתבת שער על תופעת ההתאבדות בנוער.
כטבעה של מוזיקה פופולרית חדשה, ה-NME מתבוסס באווירה בה קוראים-לשעבר מתרעמים על המוזיקה החדשה שהעיתון מסקר, ומאשימים אותו ב"בגידה". אך למרות התמרמרות הקוראים, העיתון הגיע לשיאו דווקא בזכות תנועה חדשה מסוג כזה: הצליל של הלהקות ממנצ'סטר, שהוא כינה "מדצ'סטר" (Madchester). תקופה זו הוכיחה את עצמה כ"תקופת הזהב" המוצלחת ביותר של העיתון. תקופה טובה נוספת הגיעה באמצע שנות ה-90 כאשר הרקיע המגזין לשיאים חדשים עם תמיכתו בזרם הבריטפופ החדש, שאף קיבל את שמו מדפי העיתון. בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 החל העיתון לדעוך ביחד עם סצנת האינדי הבריטית כאשר טעמם של הקוראים החל לנדוד לכיוונים אחרים.
בעקבות סגירתו של ה-Melody Maker בשנת 2000, רבים חזו כי ה-NME יהיה הבא בתור. אך בכל זאת, תחת עריכתו של קונור מקניקולאס, מצא העיתון נישה חדשה עם להקות כמו בלוק פארטי, קייזר צ'יפס, מיוז, הליברטינז, פרנץ פרדיננד והסיזור סיסטרס, למרות שהפוקוס על חבר להקת הליברטינז לשעבר, פיט דוהרטי, הוביל לביקורת מצידם של קוראי העיתון לשעבר.
בכל שנה עורך המגזין את טקס ה-NME Awards לציון המוזיקה הטובה ביותר שיצאה באותה שנה. המועמדים והזוכים נקבעים כולם בהצבעה על ידי קוראי העיתון.
כתבי NME ראויים לציון
בוב גלדוף וכריסי היינד (מקימת להקת הפריטנדרס) התחילו שניהם כעיתונאים של ה-NME כמו גם במאי הסרטים מייקל וינר. פול מורלי, מייסד חברת התקליטים ZTT רקורדס (החברה בה היו חתומים פרנקי הולך להוליווד) החל אף הוא את קריירת העיתונות שלו ב-NME בתחילת שנות ה-70. אנשים בולטים נוספים שכתבו לעיתון באותה תקופה היו 'X Moore' (סופר סוציאליסטי וחבר להקת הרדסקינס), סופר המדע בדיוני מיק פארן, והתקליטנים סטיב למאק, דני בייקר, ג'ודי תומפסון, ואנדרו קולינס (שהוא אף מבקר קולנוע), שדרן הספורט הטלוויזיוני דני קלי והסופרים דייוויד קוואנטיק וצ'ארלס שאר מוריי.
כותב ידוע נוסף בעיתון הוא סולן הסמית'ס לשעבר, מוריסי, שנהג בצעירותו לכתוב מכתבים רבים לעיתון על הלהקות החביבות עליו, ובמיוחד הניו יורק דולז, והפך למעין דמות ידועה על גבי העיתון עוד לפני שהחל לככב על שעריו כדמות מוזיקלית ידועה.
גליונות ה-NME Originals
בשנת 2002 החל ה-NME לפרסם כותר נפרד שנקרא NME Originals. הכותר החדש יוצא בין שלושה לשמונה חודשים בשנה, וכל גיליון שלו מוקדש לנושא אחר. הגיליון מכיל אסופת כתבות ישנות על הנושא מארכיון ה-NME, כמו גם מארכיוני ה-Melody Maker והמגזין Uncut ומהווה עדות היסטורית למהלכי התקופה או היסטוריית הלהקה או הז'אנר עליו מתמקד הגיליון.
קאופרינג
היסטוריה
המקורות העתיקים ביותר הדנים בקאופרינג הם מהמאה ה-6. באותה תקופה התקדמו שבטים גרמאניים לדרום גרמניה והקימו את העיירה על הלך. הבכור בשבט נקרא כנראה Kufo, והסיום -ing של השם מציין את המקור הגרמני. עם הזמן צצו שמות המקומות Kiviringin, Kiviringen, Chuferingen, Kuferingen ו-Kofringen.
האזכור המתועד הראשון של העיירה קאופרינג מתוארך לשנת 1033. באותה תקופה רכש המנזר הבנדיקטיני Benediktbeuern אחוזה בעיירה.
ימי הביניים
בימי הביניים הייתה קאופרינג בבעלות בית ולף. הדוכס הבווארי ולף החמישי מת בשנת 1120 בטירת קאופרינג, שאורוותיה ליד הכנסייה. נציג המשפחה, היינריך האריה, שהקים את מינכן והרס את גשר פרייזינגר איסר, העביר את תוואי הזלצשטראסה מקאופרינג במעלה הנהר, מה שהוביל להופעתה של העיירה השכנה לנדסברג אם לך. כתוצאה מכך, טירת קאופרינג איבדה את חשיבותה. התפתחותה של העיירה הואטה עקב העברת דרך המלח.
המאה ה 19
הקמת מסילת הברזל ב-1872 הביאה לעלייה בהתפתחות הקהילה. קו הרכבת לא עבר דרך עיר המחוז השכנה, מה שהפך את קאופרינג לתחנת רכבת חשובה. נפגשים שם המסלולים מינכן-בוכלו (Buchloe), בובינגן-קאופרינג וקאופרינג-לנדסברג אם לך.
המאה ה -20
ב-1944, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, נבנה סביב לנדסברג וקאופרינג מתחם מחנה הלוויין קאופרינג ובו אחד עשר מחנות I עד XI, מה שהפך אותו למתחם מחנות הריכוז הגדול ביותר ברייך הגרמני. מחנות הלוויין של מחנה הריכוז נשאו את השם "קאופרינג". ב-18 ביוני 1944 הגיע המשלוח הראשון עם 1,000 אסירים ממחנה אושוויץ למחנה המשנה קאופרינג השלישי. במסגרת פרויקט החימוש "רינגלטאוב" היו אמורים אסירי מחנות הריכוז לבנות שלושה בונקרים תת-קרקעיים ענקיים לייצור מטוס הקרב מסרשמיט Me 262. עד 9 במרץ 1945, כומר מחנה הריכוז לוקסמבורג ז'ול יוסט רשם 28,838 אסירים יהודים במחנות הלוויין. בגלל הלינה הבלתי אנושית, רעב, קור, מחלות כמו טיפוס וניצול באמצעות השמדה באמצעות עבודה, כינו האסירים את מחנות הריכוז קאופרינג "משרפות קרות". עד סוף אוקטובר 1944 נשלחו מי שלא יכלו לעבוד עוד לאושוויץ ולתאי הגזים באושוויץ-בירקנאו. מנובמבר 1944 לא גורשו אסירי מחנה הלוויין קאופרינג אלא מתו במחנה. הגופות נקברו בקברי אחים באזור. בשלב האחרון של השואה, אסירי מחנות הריכוז הועברו לכיוון דכאו בצעדות מוות. הניצולים הנותרים שוחררו על ידי הצבא האמריקני ב-27 באפריל 1945. בקתות העפר והצריפים ששרדו בתת-מחנה קאופרינג VII - Erpfting הם אנדרטאות. שרידי רצפה וצינורות מעטים נותרו ממתחם מחנה קאופרינג.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוקם מחנה פליטים גדול בין תחנת הרכבת למרכז העיר העתיקה. מסוף שנות ה-40 נבנה בו יישוב, ממנו יצאה נויקאופרינג (הידועה גם כקאופרינג-מערב) של היום.
המאה ה-21
ב-11 בספטמבר 2008, לרגל יום השנה ה-975, הוכרזה קאופרינג כעיר שוק על ידי ממשלת מדינת בוואריה.
אוכלוסיה
בין 1988 ל-2019, הקהילה גדלה מ-8,243 ל-10,251, כלומר ב-24.4%. נכון ל-22 בפברואר 2023 מנתה קאופרינג 10,428 תושבים.
קרסני
קְרַסְנִי (Красный) היא מילה ברוסית ובשפות סלאביות נוספות שמשמעה "אדום".
האריס דיקינסון
האריס דיקינסון (באנגלית: Harris Dickinson; נולד ב-24 ביוני 1996) הוא שחקן, תסריטאי ובמאי אנגלי. הוא ידוע בשל גילום דמותו של פרנקי בסרט "חולדות חוף" משנת 2017, עבורו היה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט עוד השתתף בסרטים "מוחות אפלים" (2018) ו"מליפיסנט: אדונית הרשע" (2019).
ביוגרפיה
דיקינסון נולד וגדל בלייטונטון, שבמזרח לונדון. בגיל 17 הוא נשר מבית הספר, שם ניסה ללמוד קולנוע ותיאטרון. דיקינסון כמעט העדיף קריירה צבאית במרינס, לפני ששכנע אותו המאמן שלו ב-RAW Academy בלונדון לחזור אל התיאטרון. לדברי דיקינסון, אנשים רבים בוחרים שלא ללכת בעקבות התשוקות שלהם "כי הם מפחדים, או שאין להם רשת תמיכה".
קריירה
בשנת 2016, דיקינסון לוהק לתפקיד הראשי של פרנקי בסרטה של אלייזה היטמן "חולדות חוף" (Beach Rats), על גבר צעיר הנאבק עם הזהות המינית על רקע הטיילת של קוני איילנד. על הופעתו, דיקינסון היה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט, ל-London Film Critics Circle Awards ול-Gotham Independent Film Awards.
בשנת 2018 כיכב בסדרת הדרמה של FX "נאמנות" בדמותו של טייקון הנפט ז'אן פול גטי השלישי (אנ') ונכדו של התעשיין ז'אן פול גטי. הסדרה זכתה לביקורות חיוביות לרוב מהמבקרים, ששיבחו את הופעתו של דיקינסון בין היתר; אך זו בוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2021 גילם את קונרד בסרט הריגול "קינגס מן: ההתחלה" המהווה פריקוול והפרק השלישי בסדרת סרטי קינגסמן. באותה שנה ביים את הסרט הקצר "2003" שזהו סרטו הרביעי שהוא מביים; סרט זה מספר על חייל צעיר (פטריק גיבסון) ואביו (אנדרו טיירנן* המתמודדים עם המציאות הכואבת לאחר אובדן.
בשנת 2022 דיקינסון כיכב בסרט הדרמה "שירת סרטני הנהר" המבוסס על הרומן רב-המכר באותו שם מאת דליה אוונס משנת 2018, ובאותה שנה שיחק בסרט הקומדיה והמסיתורין "תראו אותם רצים" בו גילם את הקולנוען והיזם ריצ'רד אטנבורו; הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע באנגליה -9 בספטמבר 2022. באותה שנה היה דיקינסון מועמד לפרס באפט"א לכוכב העולה.
משפט ארבעת הריבועים של לגראנז'
משפט ארבעת הריבועים של לגראנז' הוא מן התוצאות הקלאסיות והאלגנטיות בתורת המספרים. המשפט, אותו הוכיח ז'וזף לואי לגראנז' ב-1770, קובע שכל מספר טבעי אפשר לכתוב כסכום של ארבעה ריבועים: לכל מספר טבעי n אפשר למצוא מספרים שלמים a, b, c, d, כך ש-. לדוגמה,.
משפט ארבעת הריבועים מופיע לראשונה, בלי הוכחה, בהערות שהוסיף קלוד באשה למהדורת יסודות שהוציא לאור בצרפת ב-1621.
הוכחת המשפט של לגראנז'
שדומות לה יש רק עבור שניים, ארבעה או שמונה נעלמים (משפט הורוויץ, וראו גם תבנית פיסטר). הזהות מראה שאם אפשר להציג שני מספרים כסכום של ארבעה ריבועים, אפשר להציג כך גם את המכפלה שלהם. לכן, די להראות שניתן להציג את כל המספרים הראשוניים כסכום של ארבעה ריבועים, כי כל מספר הוא מכפלה של ראשוניים. ההוכחה לטענה זו מבוססת על העובדה שלכל מספר ראשוני p קיימים \ a,b כך ש- \ a^2+b^2+1 מתחלק ב- p, ואז על שיטת הירידה של אוילר, המאפשרת להמיר הצגה של \ kp (עם \ 1<k<p) כסכום של ארבעה ריבועים בהצגה דומה של \ k'p עבור \ k'<k. לאחר מספר סופי של צעדים מגיעים להצגה של p עצמו.
הצגות כסכום של ארבעה ריבועים קשורות קשר הדוק לאלגברת הקווטרניונים, ובעיקר לתת-החוג של הקווטרניונים השלמים (חוג Hurwitz השווה ל-, וחוג Lipschitz השווה ל- \ \Z[i,j]).
משפטים דומים
כבר במאה השלישית, דיופנטוס שיער כי כל מספר מהצורה \ 4^n(8m+7) (למשל: 7, 15, 23) לא ניתן להציג כסכום של שלושה ריבועים. רנה דקארט הוכיח זאת ב-1638. פייר דה פרמה שיער שאלו המספרים היחידים שלא ניתנים להצגה בצורה זו. אדריאן-מארי לז'נדר הציג הוכחה סבוכה לטענה הזו ב-1798, ואילו קרל פרידריך גאוס הביא הוכחה שונה וקצרה בהרבה ב-1801. לדוגמה, 107 אינו מהצורה האסורה, ואכן. ההוכחה של משפט זה קשה בהרבה מזו של משפט לגראנז', והיא הייתה חלק מהפיתוח של התורה של תבניות ריבועיות במספרים שלמים, שלה תרם גאוס תרומה מכרעת. בהסתמך על תוצאה זו, ניתן להוכיח בדרך פשוטה תוצאה אחרת של גאוס: כל מספר הוא סכום של שלושה מספרים משולשיים או פחות.
תוצאות אלה על הצגה של מספרים כסכום של ריבועים הוכללו בבעיית וארינג, השואלת על המספר הקטן ביותר של חזקות-k שמספיקות להצגת כל מספר טבעי, ובבעיות על 'תבניות אוניברסליות' בתבניות ריבועיות.
הכללות
מן התאוריה של הסה ומינקובסקי, המהווה מקרה פרטי של עקרון הסה, נובע שמשפט לגראנז' נכון לא רק בשלמים הרציונליים, הרגילים, אלא גם בכל שדה מספרים (ואף בכל שדה גלובלי): כל איבר בשדה כזה ניתן להציג כסכום של ארבעה ריבועים בשדה.
לפי משפט המספרים המצולעים, אותו הוכיח קושי ב-1813, כל מספר ניתן להצגה כסכום של לכל היותר n מספרים מצולעים מסדר n. המקרה הפרטי n=4 הוא משפט לגראנז'.
הארמייה ה-11 (האימפריה היפנית)
הארמייה ה-11 (ביפנית: 第11軍) הייתה ארמייה של הצבא היפני הקיסרי שפעלה בזמן מלחמת סין–יפן השנייה.
היסטוריה
הארמייה ה-11 הוקמה ב-4 ביולי 1938, כחלק מארמיית אזור מרכז סין. מטרת הארמייה הייתה כיבוש המחוזות המרכזיים של סין בין נהר היאנגצה והנהר הצהוב.
לאחר נפילת ננקינג, המטרה המרכזית של הצבא היפני הייתה ווהאן. ב-29 באפריל פתחו היפנים את המתקפה כדי לחגוג את יום הולדתו של הקיסר הירוהיטו. ההתקפה נפתחה במתקפה אווירית גדולה של חיל האוויר היפני הקיסרי על העיר, אולם הסינים היו מוכנים היטב והצליחו להפיל 21 מטוסים יפניים. ב-13 ביוני פתחה ארמיית אזור מרכז סין בהתקפה יבשתית על ווהאן. הארמייה ה-11 ביצעה התקפה גדולה לאורך החוף הדרומי של נהר היאנגצה. במאמץ גדול הצליחה לבסוף הארמייה לנתק את ווהאן ולבודד אותה. ב-27 באוקטובר נכנעה ווהאן והקרב הסתיים בניצחון פירוס יפני.
בספטמבר 1939 היא הועברה תחת פיקוד הארמייה האזורית השישית. היא פורקה עם כניעת האימפריה היפנית.
Suge
הרכב ומילים
השיר מכיל "הפקה פועמת", ביט שנשמע כמו "תופים מתוקתקים וקרקור של סינת'-בס". הפזמון מכיל קולות רקע של המילים "yeah yeah", ומכאן כותרת המשנה של השיר. מילות השיר תוארו כ"בטוחות בחוצפה", כשדה-בייבי מתיימר על שמירת 32,000 דולר באחד מכיסיו וגלוק בשני, יחד עם "מסירה קולית חזקה, שורות חכמות ואישיות גדולה מדי".
הצלחה מסחרית
השיר הופיע לראשונה במקום ה-87 במצעד הבילבורד הוט 100, בשבוע של 13 באפריל 2019, והפך לשירו הראשון של דה-בייבי שהגיע למצעד. במהלך השבועות הבאים, הגיע בשיאו למקום השביעי במצעד ולמקום השלישי במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ. ב-23 ביוני 2019, קיבל הסינגל את תואר הפלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, על מכירות של למעלה ממיליון עותקים דיגיטליים בארצות הברית.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר פורסם ב-4 במרץ 2019 בערוץ היוטיוב של דה-בייבי. בקליפ נראה דה-בייבי במגוון תפקידים, בהם דוור, מנהל המוזיקה שוג נייט ורקדן במשרד. הקליפ כולל גם קטע משיר הפתיחה של אלבום הבכורה שלו, "Taking It Out".
רמיקסים
ב-8 באוגוסט 2019, פרסמו הראפרים ג'וינר לוקאס וטורי ליינז רמיקס לשיר, כסימון לסיום הריב המתוקשר שלהם, שהחל בשנת 2018.
הראפרית ניקי מינאז' ביצעה בבכורה רמיקס לא רשמי לשיר במופע שלה, Queen Radio, ואף פרסמה קטע מהרמיקס בעמוד האינסטגרם שלה.
יחסי מולדובה–פולין
יחסי מולדובה–פולין הם היחסים הדיפלומטיים בין מולדובה לפולין. שתי המדינות כוננו יחסים לאחר עצמאותה של מולדובה ב-1991.
היסטוריה
מבחינה היסטורית, נסיכות מולדביה הייתה וסאל של ממלכת פולין ומאוחר יותר, חבר העמים הפולני-ליטאי. בשל כך התקיימה במולדובה קהילה פולנית קטנה אך פעילה. שניהם נכבשו מאוחר יותר על ידי רוסיה וברית המועצות בתקופות שונות.
הקהילה הפולנית במולדובה
על פי המפקד הסובייטי של 1989, חיו 4,739 פולנים ב-מולדובה הסובייטית. מפקד האוכלוסין של מולדובה של 2004 דיווח על 2,383 פולנים. המפקד האחרון לא כלל נתונים שנאספו בטרנסניסטריה, שבמשך מאות שנים הייתה בגבולות האיחוד הפולני-ליטאי והייתה נתונה לקולוניזציה פולנית משמעותית. מפקד האוכלוסין של 2004 בטרנסניסטריה דיווח כי 2% מהאוכלוסייה (כ-1,100) הם פולנים.
כמה פרסומים של פעילי פולוניה ודיפלומטים פולנים מזכירים מספרים של יותר מ-20,000 פולנים במולדובה, — מספרים העולים באופן משמעותי על זה של פולנים המזוהים בעצמם במפקד האוכלוסין. חלק מהכותבים כוללים בהערכות שלהם אנשים ממוצא פולני, בעוד שאחרים מניחים שאנשים בעלי אמונה קתולית (במדינה אורתודוקסית בעיקרה) הם ככל הנראה ממוצא פולני; וזה עשוי לכלול, למשל אוקראינים בעלי קשרים לפולין במוצאם.
כתוצאה מהמדיניות הרוסית והסובייטית כלפי התרבות הפולנית, רק אחוז קטן מהפולנים במולדובה מדברים היום פולנית. לדוגמה, Petru Lucinschi, שכיהן כנשיא מולדובה, השני נושא גרסה מתומללת של שם המשפחה הפולני Łuczyński, אך מעולם לא הזדהה בפומבי עם מורשת פולנית. עם זאת, מספר פוליטיקאים טרנסניסטריים, כמו הגברת הראשונה לשעבר נינה שטנסקי ויבגני זובוב, פתוחים לגבי שורשיהם הפולניים.
יחסים מודרניים
פולין תמיד הייתה תומכת קולנית בהשתלבותה ובחברותה של מולדובה באיחוד האירופי, שפולין חברה בו. פולין הייתה מודעת היטב לדחיקה הפוליטית של מולדובה עם המצב של טרנסניסטריה ופולין הודיעה רשמית שהיא לא תכיר בטרנסניסטריה כמדינה נפרדת.
פולין היא אחת מעשרת שותפות הסחר העיקריות של מולדובה. בשנת 2019, פולין הייתה מקור היבוא השמיני בגודלו ויעד היצוא השישי בגודלו של מולדובה.
בשנת 2020, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה במולדובה, תרמה פולין סיוע רפואי וציוד, כולל. מחוללי חמצן, לבתי חולים שונים במולדובה, גם דרך הקהילה הפולנית במולדובה.
באוקטובר 2021, במהלך משבר גז, רכשה מולדובה מיליון מטרים מעוקבים של גז טבעי מפולין. זו הייתה רכישת הגז הראשונה של מולדובה ממדינה שאינה רוסיה.
מכון ורשה, צוות חשיבה פולני, מחזיק ב-Romania Monitor כדי להסביר את המהלך העיקרי של ההתפתחויות הפוליטיות, הכלכליות והחברתיות ברומניה ובמולדובה.
Je t'aime... moi non plus
Je t'aime... moi non plus (בעברית: אני אוהב/ת אותך... גם אני לא) הוא סינגל של סרז' גינסבורג וג'יין בירקין, שיצא בפברואר 1969. השיר נכתב על ידי סרז' גינסבורג למען בריז'יט בארדו. הדואט הגיע למקום הראשון בבריטניה, ולמקום השני באירלנד, אך נאסר להשמעה במספר מדינות בשל התוכן המיני הגלוי שלו.
בארדו הקליטה את השיר, אך הורתה לגנוז את ההקלטה עקב נועזותו של השיר. גינסבורג הקליט את השיר כדואט עם בירקין. השיר מתאר במילים מפורשות מעשה מיני, ולקראת סופו בירקין גונחת באופן המדמה יחסי מין. השיר עורר סערה בכל מקום בו הושמע, והוחרם על ידי תחנות רדיו באיטליה, בספרד ובבריטניה. השיר נכלל באלבומם Jane Birkin/Serge Gainsbourg, שיצא לאור ב-1969, ובו שרה בירקין ארבעה שירים בעלי אופי דומה, לרבות השיר "". התקליט היה ללהיט ולהצלחה קופתית בצרפת.
פרס קיוטו
חתני וכלות הפרס הם אנשים ולא ארגונים (אדם אחד לכל קטגוריה). עם זאת, במקרים מיוחדים פרס בודד עשוי להיות משותף בין יותר מאדם אחד. הבחירה נעשית ללא קשר ללאום, גזע, מין, גיל, או דת. ולמקבלי הפרס מוענקים תעודה, מדליית זהב 20 קראט, ופרס כספי בגובה של 100 מיליון ין (כ-927,400 דולר) לכל קטגוריה.
בכל קטגוריה קיימים ארבעה תחומי דעת ספציפיים מתוכם נקבעים מדי שנה מקבלי הפרס, בכל קטגוריה מחולק פרס אחד בלבד.
המועמדים לפרס מתמנים על ידי הממנים הרשמיים, שנבחרים מדי שנה על ידי קרן אינאמורי, מבין הרשויות המקומיות והבינלאומיות המוכרות. הבחירה נעשית בשלושה שלבים, במהלכם פועלות ועדות נפרדות עבור כל תחום דעת בכל קטגוריה, בנוסף לוועד הפועל של הפרס. לאחר מכן, במהלך חודש יוני מכריזים על חתני וכלות הפרס, ובחודש נובמבר של אותה השנה מתקיים טקס הענקת הפרסים.
גם בפרס זה, שיעור מקבלי הפרס ממוצא יהודי הוא מעל 20 אחוז, בדומה לפרס נובל.
סמיר מחאמיד
סמיר סובחי מחאמיד (בערבית: د. سمير صبحي محاميد; נולד ב-1964) הוא איש חינוך ופוליטיקאי ערבי-ישראלי, המכהן כראש עיריית אום אל-פחם.
ביוגרפיה
מחאמיד נולד באום אל-פחם. בעל תואר דוקטור בהנדסה גנטית של צמחים.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו ב-2018, ניצח מחאמיד לאחר שקיבל כ-54% מהקולות. הוא ניצח את ח'אלד אגבאריה שכיהן כראש העיר מ-2008. הוא נבחר מטעם רשימה עצמאית בשם אלבית אלפחמאוי. מפלגתו קיבלה כ-5 מנדטים במועצת העיר.
כראש עיר חתם על הסכם הגג הראשון בחברה הערבית באוגוסט 2021, אחרי יותר מ-30 הסכמים בחברה היהודית. בהנהגתו הכינה העירייה תוכנית עירונית מקיפה למיגור האלימות בדצמבר 2021, תוכנית ייחודית וראשונה בחברה הערבית. הוא גם חבר בתוכנית מעוז, תוכנית יוקרתית לפיתוח ורישות מנהיגים בכירים.
ב-31 במרץ 2022 פורסם פוסט בדף הפייסבוק הרשמי של עיריית אום אל-פחם ובו הודעת תנחומים לבני משפחות המחבלים שביצעו את פיגוע הירי בחדרה. הפוסט נמחק כעבור זמן קצר, ועל אף שמחאמיד התנער ממנו וגרס כי הוא פורסם שלא על דעתו, בריאיון עיתונאי שהתקיים בשידור חי בחדשות הערב לכתב חן ביאר מכאן חדשות, הכריז על כוונתו להתפטר מתפקידו כראש העירייה בעקבות הסערה שחולל פרסום הפוסט. אך לבסוף חזר בו מההתפטרות.
GLSEN
GLSEN (לשעבר: Gay, Lesbian & Straight Education Network) הוא ארגון חינוך אמריקאי שמטרתו לסיים בריונות, הטרדה ואפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית והבעה מגדרית ולקדם הכלה, השתלבות ומודעות במערכת הבית ספרית. הארגון נוסד ב-1990 בבוסטון, וכיום מטהו נמצא בניו יורק ובבעלותו משרד מדיניות ציבוריות בוושינגטון די. סי.
משרד הבריאות של ברית המועצות
תפקידים ואחריות
תפקידו העיקרי של המשרד היה לפתח ולהכין חקיקה ולארגן את תחום הבריאות בברית המועצות. המשרד פיקח על יישום תקנים ואמצעים לשיפור הבריאות הסובייטית. על פי צו מיולי 1936 על הקמת קומיסריון הבריאות העממי, הייתה בידי הקומיסריון שליטה על כל הנכסים הכספיים הקשורים או קשורים לטיפול הבריאותי. כיוון שכך, המשרד פיקח על כל התפקידים הכספיים הנוגעים לבריאות ריכז אנשי רפואה בכל רחבי הארץ, אך גם סגני מועצה מקומיים. משרד הבריאות היה מחויב לנקוט בצעדים פעילים נגד ליקויים במערכת הבריאות, ולפתח וליישם צעדים נוספים לשיפור.
GLSEN
נכון ל-2018, ישנן 39 שליחויות של GLSEN ב-26 מדינות בארצות הברית שמכשירים 5.000 תלמידים, מחנכים ואנשי חינוך בכל שנה. השליחויות גם מספקות תמיכה ליותר מ-4,000 מועדוני בתי ספר הידועים בתור Gay-Straight alliances, שמטפלים בנושאים כגון הצקה, בריונות והטרדה בבתי הספר. בעזרת מחקרים (שנעשים בין היתר על ידי הארגון עצמו), GLSEN פיתח מקורות, מערכי שיעור ותוכניות פיתוח אישי למורים המדריכים איך לעזור לתלמידים להט"בים.
משרד הבריאות של ברית המועצות
תפקידים ואחריות
משרד הבריאות, בסיוע משרדים אחרים ומוסדות סובייטים, היה אחראי לבניית מוסדות רפואה חדשים ברחבי הארץ. תחזוקת בתי חולים ומוסדות רפואיים אחרים בוצעו על ידי משרד הבריאות והוועדה לבינוי המדינה. על פי התקנות על משרד הבריאות של ברית המועצות, משרד הבריאות היה אחראי על תחזוקה ובניית שירותי בריאות הציבור ועל ארגון וביצוע בדיקות פסיכיאטריות רפואיות והקמת שירותי תרופות ציבוריים. כמו כן, הוטל עליו לפתח ולפרסם הנחיות לארגון ושיפור הטיפול המרפא והמונע, בריאות האם והילד ולפקח על גיבוש העבודה הטיפולית והמונעת בתחום הבריאות.
GLSEN
מחקרים מראים שבשל בריונות ואפליה, תלמידים להט"בים רבים נמנעים מלהגיע לבית ספר, מה שיכול להוביל לקשיים וכישלונות לימודיים. בשל בעיה זו, GLSEN מקדם חוקים ומדיניויות נגד בריונות המכלילים תלמידים להט"בים. GLSEN עבד עם מחלקות החינוך, המשפטים והבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית על מנת ליצור מודלים ומדיניויות לתמיכה בתלמידים ומורים להט"בים. GLSEN הגדירו את Safe Schools Improvement Avt כהישגם החקיקתי הגדול ביותר.
משרד הבריאות של ברית המועצות
תפקידים ואחריות
מועצת השרים בדקה מעת לעת את כשירותו של משרד הבריאות.
ארגון
משרד הבריאות היה משרד כללי, שמשמעותו הייתה שליטה בחמש עשרה משרדי הבריאות של הרפובליקות.
משרדי הבריאות של הרפובליקות, בתורם, היו אחראים על המחוזות האוטונומיים ומחלקות הבריאות המחוזיות, שניהלו את בתי החולים הציבוריים והרפואה באזורם.
היסטוריה
צו ביולי 1936 של הוועד המנהל המרכזי והסובנרקום הקים את קומיסריון הבריאות. גריגורי קמינסקי, לאחר שכיהן כקומיסר הבריאות של רוסיה הסובייטית, הפך לקומיסר הראשון של ברית המועצות. קמינסקי נעצר בשנת 1938 לאחר נאומו בשנת 1937 שהוקיע את הדיכוי הסטליניסטי המתמשך במדינה (הטיהור הגדול). בפרק זמן קצר מאוד מאז היווצרות הקומיסריון, בוטלו המחלות והנגיפים שהיו תקופה ארוכה בעיה מרכזית. בשנת 1946 הוחלף שמו ל"משרד הבריאות".
קומיסרים ושרים
האנשים הבאים היו בראש הקומיסריון / המשרד כקומיסרים עממיים, שרים וסגני שרי בתקופה הסובייטית:
קרחון קריוודול
קרחון קריוודול או קרחון קריבודול (באנגלית: Krivodol Glacier; בבולגרית: ледник Криводол) הוא קרחון באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 3.8 קילומטרים.
הקרחון מנקז את המדרונות הדרום-מזרחיים של רכס אימאון, ממזרח, ומצפון-מזרח לפסגת אנטים; מדרום-מזרח לאוכף ורשץ; ומדרום לפסגת סלאטינה.
קרחון קריוודול ממוקם דרומית-מערבית לקרחון אובץ'; וצפונית-מזרחית לקרחון פאשוק.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מזרח ונשפך למצר אוסמר, צפונית מזרחית לנקודת סרדץ.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009.
מקור השם
הקרחון נקרא על שם העיירה קריוודול שבצפון-מערב בולגריה.
If You Were a Woman (And I Was a Man)
(בעברית: אם היית אישה (ואני הייתי גבר)) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הוולשית בוני טיילר, מתוך אלבומה השישי, Secret Dreams and Forbidden Fire. השיר יצא לאור במאי 1986, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי דזמונד צ'יילד והופק על ידי ג'ים סטיינמן. השיר הוא שיר בסגנון הפופ רוק, המאפיין שירים נוספים מתוך האלבום. בצרפת, זכה השיר למעמד הכסף, על מכירות של כ-271,000 עותקים בסך הכל.
השפעות השיר
ב-23 ביולי 1986, יצא לאור השיר "You Give Love a Bad Name" של בון ג'ובי אשר מבוסס ברובו על השיר הזה.
ב-12 במרץ 2020, יצא לאור השיר "Kings & Queens" של אווה מקס אשר מבוסס על קטעים מהשיר.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא עבור השיר זכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה, תוך שהוכתר לאחד מהקליפים הטובים ביותר לשנת 1986. הקליפ זכה לחמש מועמדויות שונות בטקס פרסי המוזיקה של בילבורד שהתקיים בשנת 1986, אך לא הצליח לזכות בשום בפרס.
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-5 מיליון צפיות.
איגואנית מקרינה
איגואנית מקרינה (שם מדעי: Phrynosoma) היא סוג של לטאות ממשפחת לטאות מקרינות, החיות בצפון אמריקה. למרות שמן הן אינן באמת איגואנות.
הן חיות במדבריות ומקבלות נוזלים מחרקים קטנים שהן אוכלות ולכולם עורף קוצני ביותר. הן מתגוננות מטורפים בעיקר בזכות הקוצים וכן בהסוואתן הטובה, המעניקה להן דמיון לקקטוס. יכולות להפריש נוזל דמוי דם ובעל טעם דוחה מבלוטות ליד העיניים.
אביב מלצר
אביב מלצר (נולד ב-1933) הוא חוקר ספרות עברית, עורך ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בישראל למשורר והמתרגם שמשון מלצר. אחיו הצעירים הם יהודה מלצר ומולי מלצר. בין עריכותיו: החטא ועונשו של דוסטויבסקי. בין תרגומיו: תרגום קטעי הפיוט ב"מדינת האתונאים" של אריסטו. כמו כן עסק בתרגום של ספרות יפה, ובין השאר תרגם את ספרו של סול בלו "תפוס את היום". כן תרגם את פירושו של זאב משה פלאוט על חמישה חומשי תורה. חלק מהספרים שנערכו או תורגמו על ידי מלצר יצאו בהוצאת "ספרי עליית הגג" של אחיו ד"ר יהודה מלצר.
מלצר נשוי לשרה פיין-מלצר ומתגורר בבאר שבע. השניים וחלק מילדיהם הבוגרים הם מהמשתתפים הקבועים של תחרויות המרתון בישראל.
השירות הפדרלי לפיקוח וטרינרי ופיטוסניטרי
השירות הפדרלי לפיקוח וטרינרי ופיטוסניטרי (ברוסית: Федеральная служба по ветеринарному и фитосанитарному надзору, בקיצור Россельхознадзор) הוא גוף פדרלי של משרד החקלאות של הפדרציה הרוסית שנוסד ב-30 ביוני 2004 כתוצאה מארגון מחדש של השירות הווטרינרי הממלכתי של רוסיה, שירות הסגר הממשלתי.
תפקידים
השירות מבצע תפקידי בקרה ופיקוח על הרפואה הווטרינרית (כולל משימות הגנה על האוכלוסייה מפני מחלות המשותפות לבני אדם ובעלי חיים); הטלת הסגר והגנת הצומח; שימוש בחומרי הדברה ואגרוכימיה; הבטחת פוריות הקרקע; הישגי רבייה ובקרה בתחום האיכות והבטיחות של תבואה ומוצרים.
פיקוח המדינה לפיקוח וטרינרי
תחת מחוזות הפדרציה הרוסית, פועלים "מפקחי מדינה לפיקוח וטרינרי" שפועלים מטעם השירות כפקחים.
מכוני מחקר
השירות מפעיל שלושה מכוני מחקר:
ישועה בן יהודה
ישועה בן יהודה (בערבית יהודית: אבו אלפרג' פרקאן אבן אסד), חכם קראי בן המאה ה-11.
על פי נתן שור: "נראה שישועה היה הראשון מחכמי י-ם שעמד לרשותו הטקסט הארמי המלא של ספר המצוות לענן, והוא השתמש בו ב"ספר הישר" שלו".
עיקר פרסומו בא משני פירושים שכתב למקרא. האחד "הפירוש הארוך", והשני "הפירוש הקצר". הפירוש הקצר (שבאופן יחסי ארוך גם הוא), נכתב לבקשת קראי עשיר ממצרים, ובו גם תרגום המילים לערבית. בפירושיו אלו הוא מצטט הרבה מהספרות הרבנית, מהמשנה, התוספתא, מדרשי הלכה והתלמוד הבבלי. חלק מהציטוטים בעברית וחלקם בערבית. ציטוטיו ממקורות אלו הם בעלי חשיבות גדולה כעדי נוסח של הספרות הרבנית. פירושו מצוטט מעל חמישים פעם בפירושו של אברהם אבן עזרא על התורה.
באוסף פירקוביץ' הנמצא בספרייה הלאומית הרוסית בסנקט פטרבורג נמצאים קטעים מפירושו של ישועה בן יהודה על התורה, שמקורם בגניזה הקהירית. פרופ' מנחם כהנא זיהה אותם, ועל פי מובאות בפירושו של ישועה הוציא לאור את ספרי זוטא דברים, שהוא מדרש הלכה תנאי שלא הגיע לידינו.
כמו כן כתב חיבורים נוספים בהלכה הקראית, וביסודות האמונה. תלמידיו תרגמו מספריו לעברית, עוד בימי חייו, כדי להפיץ את תורת רבם בסביבה שאינה דוברת ערבית. הוא היה נערץ גם בקרב השומרונים.
כל כתביו נותרו בכתבי יד. כתבי היד של פירושיו אינם שלמים. חלק מכתביו שרדו רק בתרגומם לעברית.
האני אל-חסן
האני אל חסן ( בערבית :هاني الحسن; 1939 - 6 ביולי 2012), הידוע גם בכינויים אבו טריק ואבו אל-חסן, היה מנהיג ארגון פתח בגרמניה, חבר בקבינט הרשות הפלסטינית ויועץ לביטחון לאומי במועצה הלאומית הפלסטינית.
ראשית חיים
נולד בחיפה בתקופת המנדט בשנת 1939. הצטרף לאחים המוסלמים בתחילת שנות החמישים. היה בין המייסדים של פתח. למד הנדסה בגרמניה המערבית בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים, במהלך לימודיו ארגן קבוצה אסלאמיסטית בשם שבאב אל אקצה (חבורת אל אקצה), דרכה התמודד ואף נבחר להיות ראש ארגון הסטודנטים הפלסטינים באירופה. במערב גרמניה לבדה היו יותר מ-3000 סטודנטים ו-65,000 פועלים פלסטינים. באותה תקופה הוא הקים את מערך המודיעין של אש"ף באירופה המערבית. במהלך שנות ה -70 הוביל את המשא ומתן העקיף בין אש"ף לארצות הברית. שימש כשגריר הפלסטיני הראשון באיראן לאחר המהפכה. אף על פי שהתנגד להסכמי אוסלו, אל חסן מונה על ידי ערפאת לשר הפנים ברשות. בעקבות קריסת המשא ומתן הפלסטיני בקמפ דייוויד בשנת 2000, האני אל חסן נשאר נאמן לערפאת ולאחר מותו של ערפאת האשים את ישראל בהריגתו.
אחיו הצעיר של ח'אלד אל-חסן.
קריירה פוליטית
כיהן כראש אזור בירדן לזמן קצר בתחילת 1970, כסגנו של צלאח ח'לף בראסד, יחד עם היותו ראש הוועדה המרכזית בתקופה זו. החל משנת 1974 שימש כעוזר פוליטי ליאסר ערפאת, כשגריר בטהראן, והיה לשגריר בעמאן בשנת 1982. הוא שמר על קשרים טובים עם מדינות המפרץ. הפך לחבר בוועדה המרכזית של פת"ח במאי 1980.
מתח ביקורת על עמדת ההנהגה כלפי עיראק לאחר אוגוסט 1991 ובאוסלו, אך חזר לרצועת עזה בנובמבר 1995, והפך ליועץ הפוליטי הראשי של ערפאת, כמו גם כחבר ה-PLO -CC וראש המועצה הלאומית הפלסטינית. הוא מונה לשר הפנים של הרשות הפלסטינית ב־29 באוקטובר 2002.
מחמוד עבאס ניסה להפיל אותו מקבינט הרשות, ולמרות התנגדותו של ערפאת הוא הוחלף באפריל 2003. שימש כיועץ לביטחון לאומי של ערפאת. אל חסן היה ראש הלשכה לגיוס וארגון של פתח עד אפריל 2007, אז הוחלף בתפקיד זה על ידי אחמד קורי. אל חסן המשיך להיות יועץ לביטחון לאומי, אך הודח על ידי מחמוד עבאס ביוני 2007, בעקבות הערותיו על אלג'זירה.
בעקבות השתלטות חמאס על עזה ביוני 2007, גרם אל חסן למבוכה בפתח בעקבות ראיון באלג'זירה בו אמר כי לא היה שום סכסוך בין חמאס לפתח אלא סכסוך בין פלסטינים נאמנים משני מחנות והיה מיעוט קטן בפתח שהתכונן להפיכה כדי להפיל את חמאס בגיבוי אמריקני. הוא הבהיר כי הוא מתייחס בעיקר לחסידיו של מוחמד דחלאן. הצהרתו של חסן הופרכה במהרה על ידי דובר רשמי של פתח שהציג את חסן כמי שתומך בהפיכה של חמאס.
יחסיו עם ערפאת
בפגישה סודית ברומניה אמר ערפאת כי אל חסן הוא המנהל של כל רשת המודיעין של הפתח, המוח מאחורי הפיגוע באולימפיידת מינכן והאחראי על כל מערך הפיגועים של הפתח. עוד תיאר אותו כמוח והשכל של כל ארגון הפתח, ואמר עליו: "אל חסן הוא ידידי האישי המסור והקרוב ביותר".
ארצות הברית של אפריקה
ארצות הברית של אפריקה הוא השם שהוצע לרעיון להקים פדרציה שתכלול את 55 מדינות יבשת אפריקה.
מקורות הרעיון
המונח "ארצות הברית של אפריקה", נטבע לראשונה בשירו של מרקוס גארבי, "הידד, ארצות הברית של אפריקה" משנת 1924. רעיונותיו של גארבי השפיעו עמוקות על לידתה של התנועה הפאן אפריקנית. בשנת 1945, התכנסה וועידה במנצ'סטר שבבריטניה, שקראה ליישום רעיונותיו של גארבי. בוועידה השתתפו גם ג'ורג' פדמור וקוואמה נקרומה. נקרומה, החל להיפגש עם אישים משמעותיים כגון קיסרה של אתיופיה היילה סילאסי ואחרים. הם גיבשו את הרעיון ליצור ארגון שבו יהיו 37 מדינות חברות מיבשת אפריקה. רעיון זה היווה את הבסיס הרעיוני להקמתו, כמה עשורים מאוחר יותר, של הארגון לאחדות אפריקה. מאוחר יותר, בשנת 1952, הפך נקרומה למייסדה ולנשיאה הראשון של גאנה המודרנית.
העלאת הרעיון באופן מעשי
בשנת 2000, מועמר קדאפי, שליטה הדיקטטורי באותם הימים של לוב, דחף להקמתו בפגישת פסגה של מנהיגי יבשת אפריקה בלומה בירת טוגו ליצירת האיחוד האפריקאי. לאחר שבמספר הזדמנויות בשנים שלאחר מכן, תיאר קדאפי את הארגון ככישלון, הוא העלה טענה, כי רק איחוד פדרטיבי של היבשת יכול לספק יציבות ועושר לאפריקה.
בשנת 2007, במסגרת פגישת הפסגה של האיחוד האפריקאי בקונאקרי בירת גינאה, העלה מועמר קדאפי לראשונה באופן רשמי את הרעיון להקמתה של פדרציה כלל-אפריקאית. בפברואר 2009, עם היבחרו ליו"ר האיחוד האפריקאי אמר קדאפי במסגרת פגישת הפסגה של הארגון באדיס אבבה בירת אתיופיה:
מאוחר יותר, דיווח ה-BBC כי קדאפי הציע להקים "כוח צבאי אפריקאי אחיד, מטבע אחיד ודרכון אחיד עבור תושבי היבשת, על מנת שיוכלו לנוע ברחביה בחופשיות". מנהיגים אפריקאים אחרים הודיעו לאחר מכן כי גם מביעים תמיכה בהצעה.
בעוד שהוגדרו יעדים שאפתניים לפרויקט, בפועל לא נעשו צעדים ממשיים בנושא. נשיא סנגל, עבדולאי ווייד, ציין כי ארצות הברית של אפריקה תחל את קיומה מוקדם ככל האפשר בשנת 2017. האיחוד האפריקאי לעומת זאת, הציב לעצמו את המשימה של הקמת אפריקה "מאוחדת ומלוכדת" עד שנת 2025. קדאפי ציין גם כי הפדרציה שהציע תוכל לכלול גם מדינות בעלות אוכלוסייה אפריקנית מחוץ ליבשת כמו האיטי, ג'מייקה והרפובליקה הדומיניקנית.
כמה חודשים טרם ההתקוממות בלוב בראשית שנת 2011 נגד משטרו של קדאפי, הודיע קדאפי על תוכניותיו לייסד את "הדינר האפריקאי", מטבע משותף שישמש את כל מדינות היבשת בדומה לאירו באירופה, זה, על מנת להגדיל את "העושר והיציבות" באפריקה, ו"לקרוא תיגר על הדומיננטיות של הדולר האמריקני והאירו האירופאי בעולם בכלל ובאפריקה בפרט".
בכל מקרה, עד עתה, מלבד לוב הביעו מדינות ספורות תמיכה בהקמת ארצות הברית של אפריקה, בהן אריתריאה, גאנה, סנגל, זימבבווה ובהיסוס הביעה תמיכה בעניין גם כף ורדה. עם זאת, המדינות המבוססות והגדולות ביבשת כגון דרום אפריקה, קניה וניגריה, הראו פחות עניין ברעיון, וחלקן אף הביעו התנגדות כלשהי.
קללה לברכה
קללה לברכה הוא סרט ישראלי שהופק בהזמנת קרן היסוד בבימויו של ג'וזף קרומגולד עם יצחק שילה (שולמן) ואסתר מרגלית בן-יוסף בתפקידים הראשיים.
ב-1946 הפיקה קרן היסוד סרט קצר בשם "הקללה והברכה", בבימויו של הלמר לרסקי, עם תיאטרון הבובות של ד"ר פאול לוי. הצלחת הסרט הזה הביאה להפקת "קללה לברכה", שצולם ליד קיבוץ חפציבה שלמרגלות הגלבוע בעת ההפוגה במלחמת העצמאות. הסרט נערך באנגלית והופץ בשם "Out of Evil". הוא הוצג בארצות הברית ואירופה ב-1950 ובאותה השנה ייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים בוונציה. בישראל הוא הוקרן ב-1951.
התסריט מבוסס בחלקו על הסיפור "ברית" של יהודה יערי אבל למעשה הוא מבוסס על הסיפור האמיתי של ראובן צינדר, הבן הראשון של בית אלפא שהוריו עזבו את הקיבוץ לאחר לידתו, חזרו לאירופה ונספו שם. בעזרת הקיבוץ חזר ראובן לקיבוץ, נשלח ללמוד מתמטיקה ונהרג כלוחם במלחמת העצמאות. את הגרסה העברית מקריין זלמן לביוש.
בסרט משתתף גם ד"ר פאול לוי, מראשוני הבובונאים בארץ ישראל, עם להקת המריונטות, שנקראה "להקת העץ".
תקציר העלילה
יעקב וחוה מפירים את האידיליה של חיי הכלל כאשר הם מתאהבים ורוצים להינשא. החברים ובראשם שמואל (זוסקה רפפורט), מתנגדים. מזכיר הקיבוץ יצחק (מרדכי בן זאב) מבין לליבם ומשתדל לאפשר להם לחיות ביחד אף על פי שזה פוגע בתקציב המשק.
הרועה אברהם (נחום בוכמן) עוזר להם בכל יכולתו. הם מקבלים אוהל לבד כאשר שאר החברים מתגוררים שישה באוהל. לבסוף הם מתחתנים ונולד להם בן.
לקיבוץ מגיע תיאטרון בובות המציג את המחזה המוזיקלי "המעשה בבלעם" שבו מתבקש בלעם לקלל את עם ישראל. בני הזוג חשים בקללה שהמיטו על הקיבוץ ומחליטים לחזור לגרמניה עם בנם. הם נספים ובנם יוסף מצליח להגיע מאירופה בעזרתו של אברהם. הוא מתקבל בקיבוץ בהתלהבות והקיבוץ מסכים לממן את לימודי המתמטיקה שלו באוניברסיטה העברית בירושלים.
בינתיים הארץ מתפתחת, הציונות מנצחת את הקללה שהייתה על העם היהודי והיא הופכת לברכה.
כלכלת צרפת
כלכלת צרפת היא כלכלת שוק מעורבת, כאשר המגזר הפרטי רחב, אך לממשלה יש חלק חשוב בכלכלה.
צרפת היא אחת מהכלכלות החזקות בעולם, והיא חברה בארגון המדינות המתועשות.
לאורך השנים הפריטה ממשלת צרפת הפריטה חברות רבות, חלקית או בצורה מלאה, כגון אייר פראנס, פראנס טלקום, רנו ועוד.
כמה מהחברות הגדולות בעולם הן צרפתיות, כגון איירבוס, רנו, פיג'ו, סיטרואן, אורנג' (פראנס טלקום) ועוד.
צרפת היא המדינה המתויירת בעולם, עם 89 מיליון תיירים זרים בשנת 2017, רובם ביקרו בריביירה הצרפתית, באלפים הצרפתיים, בפריז ובחבל אלזס.
מאז בחירתו של עמנואל מקרון לנשיאות צרפת, השיקה צרפת רפורמות כלכליות רבות להגברת התחרות, ועד שנת 2022 מס החברות מתוכנן לרדת מ-35% בשנת 2017 ל-22% בלבד בשנת 2022.
שמעון גרינהויז
שמעון (סיומה) גרינהויז (נולד ב-1930) הוא ניצול שואה ששימש כמנהל בית הספר עמל ב' בפתח תקווה. נכון ל-2023 עדיין משמש כמורה לפיזיקה ומתמטיקה במספר תיכונים בעיר. בשנת 2017 הוענק לו על ידי שר החינוך נפתלי בנט פרס מפעל חיים, שהוענק לראשונה בטקס השנתי "המורה של המדינה". גרינהויז הדליק משואה בבעצרת הממלכתית ביד ושם לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 2009.
מלחמת העולם השנייה
גרינהויז נולד ב-1930 בקראסנה, בלארוס. בשלהי 1941, לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות (מבצע ברברוסה), נכלאה משפחתו של גרינהויז בגטו קראסנה. גרינהויז ואמו התגנבו מהגטו אל מכרה פולנייה, וזאת סיפקה להם מים ומזון. הם נתפסו, וקצין אס אס עמד להרוג אותם בנשקו. הפולנייה התחננה, בכתה והציעה לגרמני כסף ומזון וסיגריות כדי שיניח להם. לבסוף, הגרמני השתכנע והותיר אותם בחיים. אחיו ואחותו של גרינהויז יצרו קשר עם הפרטיזנים שהסתתרו ופעלו באזורי הביצות סביב קראסנה. לראשי הגטו נודע על הקשר עם הפרטיזנים, והם עצרו את האח מנדל ואיימו עליו לבל יברחו הוא ואחותו מן הגטו.
במרס 1943, בחג הפורים, חיסלו הגרמנים את הגטו, רצחו את יושביו ושרפו את גופותיהם. בין הקורבנות היו אחיו מנדל ואחותו הניה. גרינהויז ואמו, עם עוד כ-20 מתושבי הגטו, הסתתרו במסתור שהוכן מבעוד מועד ושרדו שם במשך חמישה ימים. לאחר מכן הגיעו לפרטיזנים. גרינהויז חטב עצים עבור הפרטיזנים, ובמהלך העבודה נקטעו אצבעות ידו. באין טיפול רפואי, סבל מנמק.
לאחר המלחמה
לאחר מלחמת העולם השנייה שב גרינהויז עם אמו לקראסנה. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון, למד משפטים ומתמטיקה באוניברסיטה ובשנת 1960 עלה עם אמו לישראל. הוא הקים משפחה, ונולדו לו ארבעה ילדים. בנו גיל נפטר מסרטן בשנת 2000, בגיל 34. גרינהויז מקדיש את חייו להוראה והיה מחנך ומנהל בית ספר תיכון עמל ב' בפתח תקווה ובנוסף לימד בתיכון גולדה בפ"ת מתמטיקה.
גרינהויז משמש עד היום כאיש עדות ביד ושם, ומעביר באופן קבוע שיחות והרצאות על סיפור חייו לתלמידי תיכון המגיעים למוזיאון.
חומריו האפלים
הסדרה עוקבת אחר סיפורה של ילדה בשם ליירה, במסעה במספר יקומים מקבילים, לצד ילד בשם ויל. הסדרה מאזכרת רעיונות מתחומים שונים, כמו פיזיקה, פילוסופיה ותאולוגיה. בהוצאה לאור האנגלית של הטרילוגיה, קהל היעד העיקרי היה לבני נוער, אך פולמן תכנן בכתיבתו לפנות גם לקהל המבוגרים.
פולמן פרסם מספר ספרים נוספים מתוך עולם טרילוגיית "חומריו האפלים" שטרם תורגמו לעברית, ביניהם: "Lyra's Oxford" (אוקספורד של ליירה; פורסם ב-2003), "Once Upon a Time in the North" (היה היה בצפון; פורסם ב-2008) ו-"Serpentine" (פורסם ב-2020). כשני עשורים לאחר פרסום חומריו האפלים, פרסם פולמן טרילוגיה נוספת בשם "ספר האבק" (The Book of Dust), שבה העלילה מתרחשת לפני, בזמן ולאחר העלילה של הטרילוגיה המקורית. ב-2017 ראה אור הספר הראשון בסדרה זו "סירת מבטחים" (La Belle Sauvage) וב-2019 הספר השני בסדרה "The Secret Commonwealth" (טרם תורגם לעברית). הספר השלישי בסדרה טרם יצא לאור.
תיאור העלילה
העלילה מתרחשת במספר עולמות מקבילים, רעיון אותו שואב פולמן מתאוריית היקומים המקבילים. העולם שבו מתרחשת עלילת הספר הראשון הוא עולם שדומה לעולם שלנו, אך ההיסטוריה התפתחה בו בצורה שונה. שליטתה של הדת הממסדית באוכלוסייה רק התחזקה, ולא נחלשה, בעידן ההשכלה. כתוצאה מכך, מספר מושגים נקראים בשם שונה מאשר בעולם שלנו (מדען הוא "תאולוג ניסויי" ואילו חשמל הוא "זרם עמברי", למשל), האקלים הפוליטי-מדיני שונה ועוד. עולם זה נחות מבחינה טכנולוגית יחסית לעולם שלנו, כדוגמת כלי טיס מתקדמים, שבו הם כדורים פורחים וצפלינים.
כמו כן, בעולם זה ישנם מספר מאפיינים בולטים השונים מהמציאות המוכרת של עולמנו:
במקביל לעולם המרכזי ממנו מגיעה ליירה, קיימים עולמות רבים נוספים המתוארים בעלילה. העולם השני המוצג בסיפור הוא העולם של ויל, שהוא למעשה העולם המודרני שלנו. העולם השלישי הוא עולם בשם צ'יטגטסה, אשר מהווה מעין צומת דרכים בין הרבה עולמות, ובו ישנם יצורים שקופים בשם 'רפאים' שזוללים דמונים של אנשים בוגרים. עולם זה דומה לעולם שלנו ומתקדם מבחינה טכנולוגית. העולם הרביעי הוא עולם יחסית שקט, עולמם של ה"מולפה" - יצורים תבוניים בעלי חדק ובעלי חוש הומור שנעים על גבי גלגלים. עולם נוסף הוא עולם חסר חיים תבוניים, אשר בו אביה של ליירה, לורד עזריאל, מקים את הבסיס הצבאי שלו למלחמה בסמכות. מלבד עולמות אלה (פרט לעולם יוצא דופן נוסף), הדמויות בספר עוברות בין כל מיני עולמות אך בניגוד לעולמות המתוארים, הקורא זוכה להצצה חטופה בהם ואין הזדמנות לעמוד על טיבם.
העולם יוצא הדופן שנזכר לעיל הוא עולם המתים. עולם זה לא הוזכר עם הרשימה של שאר העולמות מכיוון שהוא נחשב לעולם מיוחד, אשר ככל הנראה מופרד משאר העולמות בדרך כלשהי. הסמכות משתמש בעולם הזה בתור מחנה מעצר שממנו המתים לא ממשיכים לגן עדן או לגיהנום. כל היצורים התבוניים שמתים, מגלים שהם באותו המקום שהם היו בו קודם, אך אין קיום גשמי לגופיהם, כיוון שמה שנשאר מהם זה רק הרוח שלהם. עם היטשטשות הרושם של העולם בו הם חיו, עולם המתים מאבד את צבעיו הבוהקים ונשאר אפלולי ואפור יחסית. אינסטינקט כלשהו מושך את המתים אל מקום בו הם חוצים נהר על גבי סירה, שמושטת באמצעות איש זקן וכפוף, אשר מוביל אותם לתחנה הסופית שלהם: שממה אפורה ואינסופית בה הם מבלים את הנצח. מלבד המתים, קיימים באותו העולם יצורים הנקראים הרפיות, שהם עופות בעלי ראש ושדיים של אישה אשר קיבלו מהסמכות את הכוח לראות את הצדדים הגרועים של כל אדם. אלה עסוקות בהצקה לרוחות בכך שהן מזכירות להן בצווחות את הדברים הרעים שעשו.
דמון
דֶמוֹן הוא יצור המהווה התגלמות פיזית של נשמתו של אדם חי.
בעולמה של ליירה, גיבורת הטרילוגיה, הדמונים עוטים צורה של בעלי חיים והם נמצאים בגוף נפרד מגוף האדם אליו הם משתייכים, לעומת העולם שמבוסס על עולמנו, שבו דמונים הם בלתי נראים. לא ידוע כיצד או מהיכן דמונים נוצרים, אך כשאדם מת הדמון שלו נמוג ומתפוגג כמו "אטומים של עשן".
לדמונים של ילדים שטרם הגיעו לבגרות מינית יש יכולת לשנות את צורתם וללבוש כל צורה שירצו, לפי רצון אישי ונסיבות חיצוניות (מה שמייצג את השינויים והתהפוכות הרגשיות בחייהם של ילדים ובני נוער). כשאדם מגיע לגיל הבגרות, דמותו של הדמון מתקבעת בצורה הדרגתית.
בני אדם חייבים להישאר קרובים במידה מסוימת אל הדמונים שלהם, מלבד מכשפות, אשר יכולות להימצא במרחק רב מאוד מהם. בספר הראשון בסדרה מסופר שנגיעה של אדם בדמון של מישהו אחר היא ההפרה הבוטה ביותר של כללי ההתנהגות, למרות שדמונים יכולים לגעת אחד בשני בחופשיות. לכן, הפרדה כוחנית של אדם מהדמון שלו היא מעשה אכזרי, אשר גורם כאב עצום גם לאדם וגם לדמון, כאב שבסופו של דבר עלול להוביל לנזק בלתי-הפיך ואפילו למוות. בטרילוגיה, הארגון הכללי להקרבת נוער (אכל"נ), חוטף ילדים (בעיקר יתומים או ממוצא סועני), משתמש בגיליוטינה מיוחדת המאפשרת הפרדה של ילדים מהדמונים שלהם ללא הריגתם, אך גורמת להם להפוך לסוג של זומבים. בתהליך זה נפלטת אנרגיה רבה, אשר אותה הארגון, הנשלט בידי המגיסטריום, מנצל למטרות שונות.
המצפן הזהוב (במקור: "אורות צפוניים")
הספר הראשון מספר על ליירה בלאקווה, ילדה בת 12 הגרה בעיר אוקספורד שבאנגליה בעולם מקביל. אוקספורד של ליירה מזכירה את אוקספורד של עולמנו, אך קולג' ג'ורדן שבו היא מתגוררת לא קיים במציאות המוכרת לנו. ליירה שומעת בחשאי הרצאה של דודה, הלורד עזריאל, בפני פרופסורים בקולג' על סוג של חלקיקים אלמנטריים המכונים "אבק" (Dust). האבק נמשך למבוגרים, אך לא לילדים ולורד עזריאל מציג כי ישנה "עיר מרחפת בשמיים" באזור הצפון, אותה ניתן לראות דרך צילום מיוחד המתעד את האבק.
לאחר שליירה מצליחה להציל את הילדים היא נוסעת עם רוג'ר צפונה יותר, אל המקום בו מוחזק לורד עזריאל (שהתגלה בינתיים כאביה) על ידי מלך הדובים הנוכחי. היא מצליחה להערים על המלך על מנת שילחם בדו-קרב עם יוריק, אשר הוגלה ממלכת הדובים ויוריק מצליח לנצח ולהדיח אותו. ליירה זוכה להגיע אל לורד עזריאל, אולם הוא מקריב את חברה רוג'ר על מנת לפתוח שער לעולם חדש, מתוך כוונה לקרוא תיגר על אלוהים (המכונה "הסמכות"). הספר מסתיים כאשר ליירה מתחילה לפסוע אל עבר העולם החדש בעקבות אביה.
הסכין המעודן
לאחר שליירה מבקרת את מארי בפעם השנייה, נגנב האלתיומטר שלה על ידי אציל בריטי, שמוצאו מעולמה של ליירה. האציל מוכן להחזיר לליירה את האלתיומטר אם תביא לו מעולם הרפאים את "הסכין המעודן", שעל תכונותיו הוא אינו מפרט. ויל וליירה משיגים את הסכין תוך מאבק באדם שמחזיק אותו אצלו לצורך התגוננות מהרפאים, אולם ויל נפצע תוך כדי המאבק ומאבד שתיים מאצבעותיו. אובדן זה מהווה אות לכך שהוא "נושא הסכין", ונושא הסכין הקודם מלמד אותו כיצד להשתמש בו בכדי לפתוח פתחים לעולמות אחרים - כמו הפתח שדרכו עבר ויל עצמו. בעזרת יכולת זו מצליחים ויל וליירה להחזיר לעצמם את האלתיומטר ולהימלט, תוך המשך החיפוש אחר אביו של ויל.
במקביל לעלילת ליירה וויל, העלילה מספרת על מסען של המכשפות ועל מסעו של האווירונאוט לי סקורסבי. המכשפות מחפשות את ליירה ופוגשות "מלאכים" - יצורים תבוניים שנוצרו מהאבק. לי סקורסבי, מחפש אחר סטינסלאוס גרומן, מלומד בעולמה של ליירה שנעלם בצפון ונחשב למת, אך למעשה מגלה כי הוא בחר להיות שאמאן. לבסוף מוצאות המכשפות את ויל וליירה ומלוות אותם, ואילו סקורסבי מוצא את גרומן ומלווה אותו אל עולם הרפאים. בעולם זה הם מותקפים על ידי חיילים מעולמה של ליירה, וסקורסבי נהרג תוך שהוא מאפשר לגרומן להימלט ולחפש את ויל. בסיום הספר, גרומן מוצא את ויל ומרפא אותו, אך נהרג מיד לאחר שויל מבין כי גרומן הוא למעשה אביו. כאשר ויל שב למחנה הוא מגלה שהמכשפות הותקפו על ידי הרפאים ושליירה נעלמה. באותו הזמן מגיעים אליו שני מלאכים בשם בלתמוס וברוך, אשר מבקשים ממנו שיתלווה אליהם אל הלורד עזריאל כדי לסייע לו במלחמתו נגד הסמכות. הספר מסתיים כאשר ויל נדרש לבצע את ההחלטה.
משקפת הענבר
הספר השלישי מספר על מסעו של ויל ועל הקרב האחרון בין כוחותיו של לורד עזריאל לכוחות "הסמכות" והמגיסטריום. ויל מצליח להציל את ליירה מידי הגברת קולטר שחטפה אותה והותירה אותה מורדמת תקופה, אך תוך כדי כך שובר את הסכין המעודן ונזקק לעזרתו של יוריק בירנסון בכדי לתקנו. אל ויל וליירה מצטרפים שני מרגלים של לורד עזריאל, בנים לגזע של ננסים, הדורשים כי ויל וליירה יצטרפו מיידית לכוחותיו של עזריאל. ליירה, שבזמן תרדמתה חלמה על הסבל שעובר על רוג'ר בעולם המתים, משכנעת את ויל להשתמש בסכין כדי להגיע אל עולם המתים ולחלץ את הנשמות הכלואות בו. כשוויל וליירה מגיעים לעולם המתים הם מגלים כי הוא משמש כמעין בית כלא לנשמות, שמונע מהן להתפרק חזרה לאבק שמרכיב אותן. בסיוע רוחותיהם של לי סקורסבי ואביו של ויל, מצליחים השניים לפתוח פתח בעולם המתים אל עולם חדש, שבו המתים מתפוררים חזרה לאבק וזוכים למנוחה. חלק מהמתים, שאינם מוכנים עדיין להתפורר ורוצים לסייע במלחמה, מצטרפים אל ויל וליירה שפותחים פתח חדש, אל העולם שבו מתנהלת המלחמה של לורד עזריאל נגד הסמכות.
במהלך הקרב הגדול מצליחים ויל וליירה למצוא את הדמונים שלהם, אותם נאלצו להשאיר מאחור לפני שנכנסו לארץ המתים. עבור ויל זו הפעם הראשונה בה הוא רואה את הדמון שלו כדמות של חיה מחוץ לגופו. במהלך הקרב מצליחים לורד עזריאל והגברת קולטר, שעברה לצד כוחותיו בשם אהבתה לליירה, לחדור אל מצודתה של הסמכות ולהביס במחיר חייהם את מטטרון, סגנו של הסמכות והמפקד בפועל של כוחותיו. הסמכות עצמו מתגלה על ידי ויל וליירה כשהוא מוברח מאזור הקרב, והם מגלים כי מדובר במלאך תשוש, שמתפורר לאבק ברגע בו הוא נחשף לאוויר.
וויל וליירה נמלטים מזירת הקרב ומגיעים לעולם חדש, שאליו הגיעה גם ד"ר מארי מאלון, ובו שוכנות חיות תבוניות הנעות על גלגלים, בשם מולפה. מארי מסייעת להם להבין את מהות הקשר ההולך ונרקם ביניהם, ולאחר שהם מממשים אותו, זרימת האבק באותו עולם - שעד אז הייתה בלתי סדירה וגרמה לגסיסתו - שבה למהלכה התקין.
השפעות ותגובות
פולמן מציין כי שלושת מקורות ההשפעה הראשיים שלו הם: "על תיאטרון המריונטות" של היינריך פון קלייסט, "גן העדן האבוד" של ג'ון מילטון, ועבודותיו של ויליאם בלייק.
לטרילוגיה פן אתאיסטי חזק, ופולמן תוקף בה הן את הדת המאורגנת (ובעיקר את הכנסייה הקתולית) והן את השפעת הדת על האנשים. גישה זו הובילה להתנגדות לטרילוגיה, בעיקר בקרב קבוצות נוצריות אדוקות. עם זאת, הטרילוגיה זכתה לתמיכה ממספר חוגים דתיים ליברליים יותר שהצביעו על כך שהיא מביעה התנגדות לשימוש בדת כמכשיר דיכוי, ולא לדת עצמה; לדוגמה, הביקורת של המחבר מופנה ברובה כלפי התנגדות הנצרות הקתולית למדע, ותפיסתו כ"דברי כפירה", דבר המאפיין את גישת הכנסייה הנוצרית בימי הביניים, אולם אינו מובנה בדתות עצמן.
למרות הגישה האתאיסטית הבולטת בטרילוגיה, מבין השורות עולים דווקא סממנים דתיים מובהקים, כמו הכוונת פעולות הגיבורים (ליירה, מארי מאלון) על ידי ישות תבונית עליונה כלשהי איתה הם מתקשרים, או קיום כלשהו לאחר המוות. כמו כן המלחמה בדת עצמה היא מלחמה בחלק מאותן ישויות תבוניות עילאיות, כגון האל ומשרתיו.
אוקספורד של ליירה
אוקספורד של ליירה (Lyra's Oxford) הוא ספרון קצר בן 68 עמודים פרי עטו של פולמן. הסיפור מתרחש שנתיים לאחר סוף משקפת הענבר. הספר מתחיל עם ליירה ופאן יושבים על גגות של אוקספורד, כשלפתע ליירה מאתרת מרחוק דמון של מכשפה, בצורת יסעור, נרדף על ידי להקת זרזירים. בספר ניתן למצוא גם מפה מאוירת של אוקספורד בעולמה של ליירה, גלויה מהדמות מארי מאלון ותוספות שונות. הספר יצא לאור בשנת 2003 באנגלית, אך טרם תורגם לעברית.
היה היה בצפון
היה היה בצפון (Once Upon a Time In The North), מתרחש כמה עשרות שנים לפני הטרילוגיה העיקרית, ומספר על איך לי סקורסבי ויוריק בירנסון נפגשו כשהיו צעירים. הספר יצא לאור בשנת 2008 באנגלית, אך טרם תורגם לעברית.