cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע קולומבוס
ביקורת
בעקבות ההפלגה כתב בר-יוסף מחזה בדיוני בשם "סערה בים", שהציג בצורה ביקורתית את מערכת היחסים בספינת חיל הים, ושרטט את דיוקן המפקד באור שלילי. המחזה נפסל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות, בנימוק ש"הוא עלול להוות מעשה חבלה במאמץ המלחמתי של המדינה".
מפקד חיל הים מרדכי לימון הסתייג מהמחזה וראה בו השמצת חיל הים. לדעתו שלמה אראל, נפתלי רוזן ואריה פר היו מפקדים קשוחים. לחצו את הצוות כולו ולא התעמרו במאי הבודד. גם לא דרשו מה שלא היו מוכנים לעשות בעצמם. בצוותי הפריגטות, בחיל הים (כמו בכלל צה"ל), התהווה כור היתוך. לא הייתה עדיפות לאף אחד עקב ארץ עלייתם של הוריו. בתקופת ההכנות דרש הרמטכ"ל להחליף את אנשי הצוות בבני קיבוצים שייראו יפה, אך אז איים שלמה אראל בהתפטרות. מפקד חיל הים מרדכי לימון שכנע את הרמטכ"ל לבטל את הוראתו והספינות יצאו עם הצוות הקבוע. בסיכומו של דבר הביקורת לא פגעה בקידומו של מפקד המשלחת שעלה בדרגה ובינואר 1966 נעשה למפקד חיל הים.
Ni Tú Ni Yo
Ni Tú Ni Yo (בעברית: לא אתה ולא אני) הוא סינגל של הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז, בשיתוף צמד הרגאטון חנטה דה סונה. השיר יצא לאור ב-4 ביולי 2017, כסינגל הראשון מתוך אלבומה התשיעי, Por Primera Vez. השיר מסמל את חזרתה של לופז אל עולם המוזיקה, לאחר שעברו כשלוש שנים מאז הוצאת אלבומה השמיני,.
כמה ימים לפני שהוציאה את הסינגל, הכריזה הזמרת כי ב-4 ביולי עתיד לצאת סינגל הבכורה שלה מתוך אלבום האולפן התשיעי שלה Por Primera Vez.
השיר נכתב על ידי ג'ניפר לופז, אוסקר הרננדז, אלפארו פאריאס, מנואל בוליבר ואחרים.
רקע והפקה
באוקטובר 2016, אישר מגזין הבילבורד כי לופז עובדת על אלבומה השני בספרדית, אשר צפוי לצאת לשוק באמצע שנת 2018, באמצעות סוני מיוזיק לטין. בעלה לשעבר, מארק אנתוני, משמש כמפיק הראשי מן האלבום החדש של הזמרת.
השיר משמש כסינגל הראשון והפותח מן האלבום. עטיפת הסינגל שהעולתה לפייסבוק, לאינסטגרם, לטוויטר ולשאר הרשתות החברתיות של הזמרת, מציגה את לופז כשהיא עומדת מול הים, לבושה בשמלה צהובה בהשראת שנות ה-60, בסגנונו של מייקל קוסטלו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר יצא לאור בהופעת הבכורה שהזמרת קיימה בטלמונדו ב-10 ביולי 2017, ופורסם בערוץ היוטיוב שלה ב-11 ביולי.
התלבושות של לופז בקליפ כוללות שמלה אדומה מכוסה בזהב אשר משולב עם חרוזים סגולים, ושמלה צהובה המזכירה את הציפור קנרית.
מיקומי שיא
עם יציאתו נכנס השיר היישר אל המקום ה-2 במצעד השירים הטרופיים שבארצות הברית.
יעקב ירקוני
יעקב ירקוני (20 במאי 1945 – 6 ביוני 1967) היה קצין בפלוגת סיור של חטיבת שריון, שלחם בחזית המצרית במלחמת ששת הימים ונפל בקרב רפיח. על פעולתו בימי המלחמה עוטר ירקוני בעיטור המופת.
ביוגרפיה
יעקב ירקוני נולד בקיבוץ נען. היה חובב אמנות, מוזיקה וארכאולוגיה וחבר בתנועת הנוער העובד.
הוא גויס לצה"ל באוגוסט 1964. תחילה שירת בגדוד החרמ"ש 9 של חטיבה 7 ובהמשך עבר לשרת בפלוגת הסיור של החטיבה. לאחר שסיים קורס קצינים הוצב שוב בפלוגה זו.
במלחמת ששת הימים
ביום הראשון למלחמה השתתפה פלוגת הסיור בפיקודו של סרן אורי אור בקרב החטיבתי מול הצבא המצרי באזור צומת רפיח, המצוי כ-5 קילומטרים מערבית לכרם שלום. ירקוני שימש כמפקד מחלקת ג'יפים בפלוגה. במהלך הקרב על צומת רפיח נפצע מקליע בידו. לאחר מכן נאלץ הצוות שלו להסתער דרך שדה מוקשים על מוצב פלוגתי מצרי. ירקוני ירה מעל הג'יפ שלו במקלע בינוני עד שחל בו מעצור. אז ירד ירקוני מהג'יפ, נכנס לתעלה במוצב המצרי וטיהר גזרה ממנה באש של תת מקלע עוזי. כשרצה לצאת מהתעלה נורה בגבו על ידי פצוע מצרי. חבריו לפלוגה פינו אותו תחת אש לקבלת טיפול רפואי.
ביום שלמחרת פציעתו מת ירקוני מפצעיו. הוא היה אחד משישה עשר חללי פלוגת הסיור במלחמה ואחד מחמשת חלליו במלחמה של קיבוץ נען.
יעקב ירקוני היה בן 22 במותו. הניח הורים, אחים וחברה. הוא נקבר בקבורת חירום בבית הקברות הצבאי קריית שאול ולאחר זמן הועבר ארונו לקבורה בקיבוצו.
על פעולתו בקרב עוטר ירקוני בציון לשבח מטעם אלוף פיקוד הדרום. בשנת 1973 הומר הצל"ש לעיטור המופת.
הנצחה
שמו של ירקוני הונצח על גבי מספר אנדרטאות, וביניהן אנדרטת הנופלים מקיבוץ נען, אנדרטת יד לשריון בלטרון ואנדרטת אוגדת הפלדה ליד כרם שלום.
דברים לזכרו של ירקוני נכתבו בשני ספרים ובשתי חוברות שיצאו לאור לאחר המלחמה. סיפור הקרב שלו ושל פלוגת הסיור נכלל בספר חשופים בצריח מאת שבתי טבת.
קונסטנטינוס השישי, קיסר האימפריה הביזנטית
קורות חייו
קונסטנטינוס היה בנם היחיד של לאון הרביעי הכוזרי, קיסר האימפריה הביזנטית, ואשתו, אירנה האתונאית. הוא נולד ב- 14 בינואר 771. באוגוסט 775 נפטר סבו הקיסר קונסטנטינוס החמישי, ולאון הרביעי עלה לשלטון.
עלייתו לשלטון
ב-14 באפריל 776, הכתיר לאון את בנו הקטין לקיסר בשם קונסטנטינוס השישי - תופעה נפוצה בביזנטיון, בה הוכתר יורש העצר בעודו ילד לקיסר, כדי להבטיח שאכן הוא יעלה לשלטון בבוא העת. שלטונם המשותף של האב והבן נמשך עד לפטירתו של לאון בשנת 780, אז התמנתה אירנה, המלכה האם, להיות העוצרת בשמו של קונסטנטינוס הקטן, שהיה בן תשע בלבד.
שלטון תחת עוצרות אירנה
מיד לאחר מותו של לאון התרחש ניסיון הפיכה מצד אחיו למחצה, אך הוא סוכל, הקושרים נענשו והוגלו, והאימפריה נותרה בניהולה של אירנה, בעוד בנה הקיסר לא מעורב בשלטון. כדי לבסס את שלטונה, אירנה השאירה בעמדות מפתח רבים מנושאי המשרות ששירתו בתקופתו של בעלה המנוח לאון, אך גם העלתה לתפקידים בכירים סריסים רבים מאנשי שלומה. שלטונה דה פקטו של אירנה יצר קרע בין הכנסייה הביזנטית לכס הקדוש, שהתנגד לשלטון של נשים, והאפיפיור לאו השלישי הכתיר את קרל הגדול לקיסר "הכתרה בחסד האל" (gratia dei rex); זה היה היסוד להקמת הקיסרות הגרמנית של ימי הביניים, שכונתה האימפריה הרומית הקדושה. הכתרתו כקיסר קראה תיגר על מעמדה של האימפריה הביזנטית כיורשת רומא החוקית.
בשנת 787 כינסה אירנה, בחסות הפטריארך של קונסטנטינופול, את ועידת ניקיאה השנייה בעיר ניקאה. הוועידה החזירה את מנהג כיבוד האיקונין, אשר בוטל וגונה בועידת האיקונוקלסטים בשנת 754, וסיימה את מלחמת האיקונין (איקונוקלאזמוס) הראשונה. במקביל, חל שינוי לרעה ביחסים בין האימפריה הביזנטית לאימפריה הקרולינגית, בעקבות כיבושיו של קרל הגדול בדרום איטליה. עקב כך ביטלה אירנה את אירוסי קונסטנטינוס עם בתו של קרל הגדול, רוטרודיס, ובנובמבר 788 נישא קונסטנטינוס למריה מאמניה. אירנה יזמה גם מהלך צבאי על מנת להגן על האינטרסים הביזנטיים באיטליה, ושלחה כוחות צבאיים לדרום איטליה; אך המערכה נסתיימה בתבוסה, שהחלישה את מעמדה של אירנה.
נישואים ראשונים
בשנת 784 התארס קונסטנטינוס עם רוטרודיס, בתו בת ה-6 של קרל הגדול. אירוסים אלו, שאורגנו על ידי אירנה, נועדו לשמור את האינטרסים הביזנטיים באיטליה מול הכוח העולה של האימפריה הקרולינגית. הידרדרות היחסים בין שתי האימפריות עקב ההשתלטות של קרל הגדול על חלקים מאיטליה וההתרחקות של הכנסייה הביזנטית מהכס הקדוש הביאו לביטול האירוסים בשנת 788.
באותה שנה הכריזה אירנה על תחרות בין שלוש-עשרה מועמדות, שנבחרו מבתי-אצולה שונים לשמש כאשתו של קונסטנטינוס. בתחרות זכתה מריה מאמניה, שנבחרה על ידי אירנה, והזוג נישא כדת וכדין בנובמבר 788. לבני הזוג נולדו שתי בנות, אך לאחר שש שנים עלו הנישואים על שרטון. ככל הנראה הסיבה העיקרית הייתה כישלונה של מריה ללדת יורש עצר, אבל היסטוריונים ביזנטיים בני התקופה טוענים כי אירנה הייתה הגורם העיקרי והכוח מאחרי הקלעים שהביא לפרוד. את שארית חייה העבירה מריה כנזירה.
שליט יחיד
קונסטנטינוס לא הצליח לבסס את מעמד האימפריה הביזנטית מול אויביה. לאחר כישלון צבאי להדוף את כוחות בית-אומיה, הובס הצבא הביזנטי בשנת 792 בקרב מָרְקָלַה מול השבטים הבולגריים, תבוסה שחייבה אותו לשלם מס שנתי לבולגרים ולהכיר דה-פקטו בשליטתם במזרח הבלקן. כישלונות אלו הביאו לתסיסה בצבא, שניסה לקדם את ניקופורוס, דודו של קונסטנטינוס, כשליט. קונסטנטינוס הגיב באכזריות, וציווה שעיני דודו ומשפחתו ייעקרו ולשונם תכרת. גזר דין דומה ציפה לגנרל ארמני שהוביל מרד כנגד קונסטנטינוס.
בשנת 795 התחתן קונסטנטינוס בפעם השנייה עם תיאודוטה, מנשות הלוויה של אירנה, והעניק לה את התואר אוגוסטה. הנישואים לא היו מקובלים על הכנסייה, בגלל הגירושים ממריה שלא קיבלו את ברכת הכנסייה ונעשו למרות התנגדות אנשי הדת; הנישואים לתיאודוטה התקבלו כניסיון לתת מעטה של כשרות למעשה ניאוף. ההתנגדות הייתה כל כך עזה, שהפטריארך של קונסטנטינופול, שנאלץ לתת את הסכמתו בדיעבד לגירושים, סירב לערוך את טקס הנישואים, ובסופו של דבר הטקס בוצע על ידי אחד הכמרים של כנסית איה סופיה. האירוע הרחיק מקונסטנטינוס את מעט התמיכה שנותרה.
ב-796 הצליחה אירנה לקרב אליה את מתנגדיו של קונסטנטינוס, והיא גייסה לצידה קציני צבא על ידי שוחד. קונסטנטינוס, שהבין כי נותר ללא בני ברית וללא תמיכת מוקדי הכוח, החליט לברוח מקונסטנטינופול, אך נתפס, נאסר ועיניו נעקרו בפקודת אימו, השליטה החדשה של האימפריה, והוא נעלם מעל דפי ההיסטוריה. ההשערה היא שהוא נפטר, ככל הנראה, זמן קצר לאחר שהתעוור, ולא מאוחר משנת 805.
טד לוין
פרנק תיאודור "טד" לוין (באנגלית: Frank Theodore "Ted" Levine; נולד ב-29 במאי 1957) הוא שחקן קולנוע אמריקאי ממוצא יהודי. ידוע בזכות תפקידיו בתור "באפלו ביל" בסרט "שתיקת הכבשים", קפטן לו טובאק בסרט "אמריקן גנגסטר" וורדן בסרט "שאטר איילנד". שיחק גם בתור קפטן לילנד סטוטלמאייר בסדרה "מונק" ובתור קן וויטלי בסרט "עולם היורה: נפילת הממלכה".
ביוגרפיה
נולד בבל אייר, אוהיו שבארצות הברית, בנם של מילטון ושארלוט לוין. אימו מרקע נוצרי ואביו יהודי, והוא הגדיר את עצמו כ"יהודי כפרי". גדל באוק פארק, אילינוי. למד במארלבורו קולג' שבוורמונט, ולאחר מכן באוניברסיטת שיקגו.
קריירה
לוין שיחק תחילה כחבר קבע בהרכב תיאטרון מקומי בשיקגו. בהמשך עבר לטלוויזיה ושיחק בתפקיד משני בסדרת הפשע "שיקגו: הפשע המאורגן", ובתפקידים קטנים בסדרה "המלאכיות של צ'ארלי" ובסרטים "עשבי פרא" ו"נבגד".
לוין שיחק בשנת 1991 במותחן האימה של ג'נתן דמי "שתיקת הכבשים", בו גילם את הרוצח הפסיכופת ג'יימי "באפלו ביל" גאמב בעל הנטיות הטרנסקסואליות, הנוהג לכלוא במרתפו נשים צעירות ולפשוט את עורן.
ב-1993 שיחק בסרט האקשן "אין לאן לברוח" בתור מר דאנסטון, המכריח את קלייד אנדרסון (רוזנה ארקט) למכור את ביתה. ב-1995 שיחק במותחן הפשע של מייקל מאן, "היט", בתור הבלש בוסקו מיחידתו של לוטננט וינסנט האנה (אל פצ'ינו). באותה שנה שיחק גם בדרמה המוזיקלית "ג'ורג'יה אחותי", בה גילם את ג'ייק, בעלה של הזמרת ג'ורג'יה פלוד (מייר וינינגהם).
לוין הופיע בסוף שנות ה-90 במספר תפקידי משנה, בהם שומר הראש ווסון בקומדיית הילדים "הפרופסור המפוזר", וגנרל כוחות הקונפדרציה בדימוס "בלודבאת'" מק'גרת' במערבון "פרוע על המערב".
ב-2001 שיחק לוין במותחן המרוצים "מהיר ועצבני", בדמותו של סמל טאנר, שוטר האחראי על המבצע החשאי עליו עובד בריאן אוקונר (פול ווקר). באותה שנה שיחק גם בקומדיית החייזרים "אבולוציה" בתור מפקד כוחות הצבא ראסל וודמן.
לוין הופיע משנת 2002 בשמונה עונות סדרת המתח "מונק", בה גילם את קפטן לילנד סטוטלמאייר, ראש מחלק הרצח של משטרת סן פרנסיסקו.
ב-2007 השתתף לוין בשתי הפקות של רידלי סקוט: המערבון ההיסטורי "ההתנקשות בג'סי ג'יימס על ידי רוברט פורד הפחד" בדמותו של השריף ג'יימס טימברלייק; וסרט הפשע "אמריקן גנגסטר" בו גילם את קפטן לו טובאק, מפקדו הישיר של הבלש ריצי' רוברטס (ראסל קרואו). ב-2010 גילם את וורדן, מנהל בית הכלא על האי שאטר, במותחן הפסיכולוגי של מרטין סקורסזה "שאטר איילנד".
ב-2018 שיחק בסרט עולם היורה: נפילת הממלכה כשכיר החרב קן וויטלי.
חיים אישיים
נשוי לקים פיליפס, ואב לשני ילדים.
הפיגוע בשגרירות ישראל באקוודור
הפיגוע בשגרירות ישראל בקיטו היה פיגוע טרור שהתרחש ב-26 בנובמבר 1982 בשגרירות ישראל בקיטו שבאקוודור. בפיגוע נרצחו שלושה בני אדם.
הפיגוע
בשעות הבוקר של 26 בנובמבר 1982 נראה צעיר עם מזוודה נכנס לשגרירות הישראלית בקיטו. עדי ראייה סיפרו כי האדם החל להוציא מקלות דינמיט, אשר אותם הוא הצית והניח בכניסה לשגרירות אשר נמצאת בקומה השלישית. מישהו באותו הזמן הפעיל את האזעקה של הבניין, וקרא לישראלים שנמצאו בשגרירות לברוח החוצה. הצעיר הטיל את הפצצה וברח.
השוטרים ויסנטה חימנס ומנואל חימנס נשלחו לבניין על מנת לבצע סילוק פצצות. השוטרים הצליחו להסיר את הפצצה ממיקומה והצליחו להביא את הפצצה 4.6 מטרים מהכניסה כאשר הפצצה התפוצצה. ויסנטה חימנס, אשר נשא את הפצצה בידיו, נהרג במקום. מנואל היה בדרכו אל וינסנטה כאשר הפיצוץ אירע, וגרם לכך שהוא נפצע קשה. אישה שעמדה בסמוך הושלכה אל הקיר מעוצמת הפיצוץ, אך ספגה רק פציעות קלות. בנוסף לכך עוצמת הפיצוץ גרמה לאישה שנמצאה בדירה שכנה ליפול מהחלון שבקומה השנייה, וכתוצאה מכך היא נהרגה.
מנואל חימינז נלקח לבית החולים עקב פציעותיו, ושם נקטעו שתי רגליו. הוא מת מפצעיו זמן קצר לאחר מכן.
הנצחה
הנצחה היא פעולה שמטרתה לשמר את זכרם של אירוע, אישיות או קבוצת אנשים. ישנן דרכים רבות ומגוונות להנציח, אך המכנה המשותף הוא שפעולת ההנצחה מתבצעת על ידי תווך שנתפש כנצחי.
הפיגוע בשגרירות ישראל באקוודור
אחרית דבר
מספר חודשים לאחר מכן השגרירות הותקפה שוב, אך הפעם לא היו נפגעים ורמת הנזק לא הייתה קשה כמו רמת הנזק שנגרמה בפיגוע הראשון.
הנצחה
הצורך האנושי בהנצחה נובע משילוב של מספר גורמים: עובדת היותנו בני תמותה וההכרה העמוקה בכך, העובדה כי הצער על האובדן והזיכרון הם אישיים ותחושת הצורך לחלוק אותם ולהעבירם גם לאנשים אחרים, בדרך כלל לדורות הבאים.
הנצחה נעשית על ידי משפחתו של המונצח, ועל ידי ארגונים, רשויות מקומיות ומדינות.
בדרך כלל נעשית הנצחה לאדם או לחפץ שחלפו מהעולם, אך לעיתים מושא ההנצחה עדיין קיים (או חי, במקרה של אדם) ואף קיימים מקרים לא מעטים של הנצחה עצמית. בדרך כלל נעשית ההנצחה לדמות או אירוע שאינם שנויים במחלוקת, אך לעיתים פורצת מחלוקת על כך. בישראל נוצרה התנגדות עזה לקריאת מוזיאון תל אביב לאמנות על שמו של סמי עופר, שתרם 20 מיליון דולר למוזיאון, וההנצחה והתרומה בוטלו עקב התנגדות זו.
אמצעי הנצחה
ההנצחה יכולה להיות באמצעים מוחשיים, כגון: מונומנטים, אנדרטאות, מצבות (שהן אמצעי ההנצחה הנפוץ ביותר), מבנים, פסלים, מזרקות, פארקים, פינות הנצחה ועוד. אמצעי הנצחה מוחשיים נוספים יכולים להיות גם קטנים וניידים יותר, כיצירות אמנות, מדליות, בולי דואר, לוחית זיכרון ואף שטרות ומטבעות. אמצעי הנצחה נפוץ ברשויות המקומיות הוא קריאת שמם של רחוב או כיכר או אתר עירוני על שמו של אדם אירוע. באוניברסיטאות מקובל להנציח תורמים ומדענים באמצעות קריאת שמם על קתדרה (אקדמיה), פקולטה ואף האוניברסיטה כולה.
אמצעי הנצחה שאינם מוחשיים נפוצים לא פחות: שירים, יצירות ספרותיות. אמצעים שמשלבים בין השניים הם טקסים, חגים, ימי זיכרון, אירועים מסוגים שונים - בעיקר כאלה שמתקיימים על בסיס תקופתי קבוע - כגון חלוקת פרסים, מלגות, תחרויות שונות ועוד.
במגזרים מסורתיים נהוג להנציח על ידי מסגרות לימוד (בעיקר לימוד משניות) ותפילות (בעיקר קדיש ותהילים) הנושאים את שם הנפטר והנצחה על גבי תשמישי קדושה.
גם טכנולוגיה מתקדמת גויסה למען פעולות הנצחה, וכיום ניתן למצוא אתרי אינטרנט שמטרתם הנצחה, וכן קידוד של מתקני הנצחה שונים לצורך הנגשת הידע למבקרים במקום.
ממלכת ארמניה העתיקה
ממלכת ארמניה, הידועה בדרך כלל גם בשם ארמניה הגדולה (בארמנית: Մեծ Հայք – מֵץ הַייךּ, בלטינית: Armenia Major – ארמניה מאיור), הייתה ממלכה שהתקיימה בדרום-מערב הקווקז ובמזרח אסיה הקטנה, עם כמה הפסקות, בשנים 321 לפנה"ס – 428 לספירה. ההיסטוריה שלה מתחלקת לשלושה שלבים, לפי שלוש השושלות ששלטו בה: האורונטית (321 – 200 לפנה"ס), הארתשסית (189 לפנה"ס – 12 לספירה) והארשקית (428–52 לספירה).
הממלכה הארמנית התהוותה על בסיס אחת האחשדרפנים של האימפריה הפרסית האחמנית, שנקראה "ארמניה". אחשדרפן זה הוקם בשטח ממלכת אוררטו (אררט) לשעבר, שנכבשה בשנת 590 לפנה"ס על ידי אימפריית מדי. בעקבות כיבוש פרס על ידי אלכסנדר הגדול, האחשדרפן ארמניה הפכה בשנת 321 לפנה"ס תחת הנהגת השושלת האורונטית, לממלכה הלניסטית, במסגרת האימפריה הסלאוקית.
בשנות השליטה של האימפריה הסלאוקית, ממלכת ארמניה התפצלה לשתיים: "ארמניה הגדולה" ו"סופנה". שני החלקים נכנסו בשנת 189 לפנה"ס תחת מנהיגותם של נציגים שונים של השושלת הארתשסית. בימי ההתפשטות מזרחה של הרפובליקה הרומית, ממלכת ארמניה תחת הנהגת המלך טיגרן הגדול, הגיעה לשיאה בשנים 69–83 לפנה"ס, כשסיפחה את ממלכת סופנה הסמוכה, כבשה את שטחי האימפריה הסלאוקית ושמה לה קץ. במשך שנים מועטות הפכה הממלכה הארמנית לאימפריה עד שבשנת 69 לפנה"ס נכבשה על ידי הרומאים. המלכים מהשושלת הארתשסית הפכו לבני חסות של רומא עד שהודחו מכס מלכותם בשנת 12 לספירה, אולי בגלל שיתוף פעולה שלהם עם היריבה של רומא, האימפריה הפרתית.
בימי המלחמות בין רומא לפרתים, בשנת 52 לספירה טרדט הראשון מן השושלת הארשקית הפרתית, הכתיר עצמו למלך ארמניה. באותה תקופה הפכה השליטה בארמניה למשך זמן רב לסלע מחלוקת בין רומא ולבין פרס הפרתית, והאצולה הארמנית עצמה התפצלה לפלגים:פרו-רומי, פרו-פרתי ונייטרלי.
בימי המלחמות בין הביזנטים לפרסים הססאנים, חולקה ארמניה לארמניה הביזנטית (בשנת 387) וארמניה הפרסית (בשנת 428).
מקורות
שתי הממלכות נכבשו במאה ה-6 לפנה"ס על ידי פולשים איראניים מאזור מדי השכן ואחר כך על ידי פרס האכמנית. שטח ממלכת אוררטו לשעבר אורגן כסטרפיה שנקראה "סטרפיית ארמניה", או בפרסית עתיקה: ארמינה, בעילמית: הרמינויה, ובאכדית: אוראשטו. המונח "ארמניה" הופיע לראשונה בכתובת ביסיתון מסביבות שנת 521 לפנה"ס, מימי המלך הפרסי דריווש השני. בכתובת צוין שם הסטרפיה "ארמניה" שקמה על חורבות ממלכת אוררטו לשעבר. לפי מקורות יווניים קמו בשטח רמת ארמניה שתי סטרפיות, כלומר פרובינציות פרסיות: ארמניה המערבית או הקטנה וארמניה המזרחית או הגדולה. בראש סטרפיית ארמניה המזרחית עמדו מושלים – אחשדרפנים משושלת מקומית – האורונטים (בארמנית – ארוובנדוני). הם משלו בסטרפיית ארמניה עד לתבוסת הפרסים האחמנים בקרב גאוגמלה משנת 331 לפנה"ס. אחרי שנה זו האדמות הארמנית נשארו בפועל עצמאיות. מנהיגי ארמניה הדרומית הכירו בשלטונו של אלכסנדר הגדול, אולם אלכסנדר לא דרך מעולם באותו אזור ואף מפקדיו לא הצליחו להיכנס אליו. אחרי מות אלכסנדר ב-323 לפנה"ס גנרל יווני-מוקדוני בשם נאופטולמוס זכה בשליטה על ארמניה עד שנפטר כעבור שנתיים ב-321 לפנה"ס. במקומו חזרו לשלטון האורונטים, הפעם לא כאחשדרפנים אלא כמלכים.
שושלת האורונטים
בימי מלחמות הדיאדוכים בשנת 316 לפנה"ס היה אורונטס השלישי (ארוואנד השלישי) למלך הארמני הראשון שהקים בשטחי סטרפיית ארמניה לשעבר את ממלכת אייררט. גם שליט ארמניה הקטנה, מיתרדט, הכריז עצמו מלך. אורונטס השלישי הצליח לנצח את המפקד מנון מתסאליה (מנון הרביעי מפרסאלוס) שחמד את מכרות הזהב באיספיר. אולם הממלכה הוחלשה על ידי האימפריה הסלאוקית ההלניסטית השכנה שמרכזה היה בסוריה.
המלך האורונטי האחרון, ארוואנד השלישי, הודח בשנת 200/201 לפנה"ס והשלטון בממלכה הארמנית המזרחית עבר לידי מפקד סלאוקי שהכריז עצמו כמלך ארטאשס הראשון. הוא עצמו ככל הנראה היה ביחסי קרבה משפחתית עם האורונטים. בשנת 220 לפנה"ס (לפי נתונים אחרים - ב200 לפנה"ס) סופחה ממלכת אייררט לאימפריה הסלאוקית שבהנהגת אנטיוכוס השלישי שטחה הצטרף לשאר האדמות הארמניות שנמצאו כבר בשליטת הסלאוקים.
השושלת הארתשסית
אחרי קרב מגנסיה בשנת 190 לפנה"ס שבו נוצחו הסלאוקים על ידי הרומאים, נחלשה בארמניה השפעת האימפריה הסלאוקית. באותה שנה הקים ארטאשס הראשון מדינה הלניסטית ארמנית לצד ממלכת סופנה הארמנית שבראשות זריאדרס. ארתשאס כבש את העיר הקדומה ירוונדשאט, איחד את אזור רמת ארמניה על חשבון השבטים השכנים והקים בירה חדשה ארטשאט על ידי נהר אראס. מאוחר יותר הפכה טיגרנקרט לעיר הבירה במקומה.
לפי ההיסטוריונים סטראבון ופלוטרכוס, נהנה חניבעל ברקה מקבלת פנים חמה בחצר מלך ארמניה, ארטאשס הראשון. המחברים הוסיפו סיפור אפוקריפי על היותו חניבעל מתכנן ומפקח של בניית העיר החדשה. הבירה החדשה שכנה במקום אסטרטגי בצומת דרכי המסחר שחיברו את העולם היווני העתיק עם באקטריה, הודו והים השחור. מלחמות האזרחים הבלתי פוסקות אצל השכנים בדרום נתנו לטיגרנס הגדול הזדמנות להתפשט. בשנת 83 לפנה"ס להזמנת אחת הסיעות היריבות פלש טיגרנוס בסוריה ובמהרה ראה עצמו שליט של סוריה תוך כדי שימת קץ בפועל לאימפריה הסלאוקית. טיגרנס השליט בסוריה שלטון יציב ושלו למשך 17 שנה. בשיא שלטונו עמד טיגרנס בראש אימפריה ארמנית שכללה שטחים נרחבים בקווקז, בדרום-מזרח אנטוליה, בתוך שטחים השייכים כיום לאיראן, סוריה ולבנון, ומדינתו הייתה לאחת החזקות ביותר בגבול הרומי המזרחי.
השלטון הרומי
אחרי קרב טיגרנוקרטה ב-66 לפנה"ס והניצחון הרומאי הסופי על מיתרידטס השישי, מלך פונטוס, בעל בריתה, נכנסה ארמניה בתחום ההשפעה של רומא. מרקוס אנטוניוס פלש לממלכה הארמנית והביס אותה בשנת 34 לפנה"ס, אולם בשנים 30–32 בימי המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית איבדו הרומאים את ההגמוניה באזור. ב-20 לפנה"ס נכנס אוקטביאנוס אוגוסטוס למשא ומתן עם האימפריה הפרתית, תוך כדי הפיכת ארמניה לאזור חיץ בין שתי המעצמות.
בשנת 6 לספירה המליך אוגוסטוס את טיגרנס החמישי המיוחס להורדוס, כמלך ארמניה, אך הוא חילק את השלטון עם המלכה אראטו. אחר כך העלו הרומאים לכס המלוכה את מיתרידטס בתור מלך "קליאנט". מיתרידטס נעצר על ידי הקיסר קליגולה אך הוחזר מאוחר יותר לשלטון על ידי קלאודיוס. ארמניה הייתה תכופות באותה תקופה מוקד לסכסוך בין רומא ולפרתים, כשכל אחת מהמעצמות תמכה במונרך או טוען לכתר יריב. בשנת 37 הכניעו הפרתים את ארמניה אבל ב-47 לספירה חזרו הרומאים לשלוט בה. ב-51 נכבשה ארמניה על ידי ממלכת איבריה שנתמכה על ידי הפרתים. בראש הפולשים עמד רדמיסטוס. החל משנת 58 מלך בארמניה טיגרנוס השישי שעלה לכס המלכות בעזרת רומי. עידן חוסר היציבות הסתיים בשנת 66 כשהקיסר הרומי נירון הכתיר את טירידטס הראשון כמלך ארמניה. לאורך כל השנים שנותרו לממלכה הארמנית, היא נחשבה עדיין בעיני הרומאים לממלכת חסות ("קליאנטלרית") להלכה. אולם השליטים היו ממוצא פרתי והמחברים הרומיים סברו שנירון מסר בפועל את ארמניה לידי הפרתים.
השושלת הארשקית
בימי הקיסר נירון יצאו שוב הרומאים למסע צבאי (63-55) נגד האימפריה הפרתית, שפלשה לממלכת ארמניה, בת ברית של רומא. אחרי שכבשו את ארמניה בשנת 60 כדי לאבד אותה בשנת 62, שלחה רומא מפאנוניה למזרח הקרוב את הלגיון החמשה עשר אפולינריס שבראשו עמד הלגאטוס הרומי בסוריה, גנאאוס דומיטיוס קורבולו. בשנת 63 אחרי הגעת תגבורות - הלגיון השלישי גאליקה, הלגיון העשירי פרטנסיס והלגיון העשרים ושניים דיוטריאנה, חדר הגנרל קורבולו לשטחים שבשליטת מלך הפרתים, וולגאסס הראשון שהשתכנע להחזיר את הממלכה הארמנית למלך תירידטס הראשון, אחיו של וולגאסס.
מלחמה נוספה הוביל הקיסר לוקיוס ורוס בשנים 162–165, לאחר שוולגאסס הרביעי הפרתי פלש לארמניה והתקין את האלוף הראשי שלו על כס המלוכה. כדי להתמודד עם האיום הפרתי, יצא ורוס למזרח. צבאו זכה בניצחונות משמעותיים וכבש מחדש את הבירה. סוהאמוס, אזרח רומאי מרקע ארמני, הפך למלך החדש. בשל מגפה בקרב הכוחות הרומים, הפרתים וכבשו מחדש את רוב השטח בשנת 166. סוהאמוס עזב לסוריה, ואת השושלת הארשקית שבה לשלטון בארמניה.
לאחר סוף האימפריה הפרתית, יורשתה, האימפריה הסאסאנית, שאפה להשיב לעצמה את השליטה הפרסית. הפרסים הסאסאנים כבשו את ארמניה בשנת 252. אולם בשנת 287 הרומאים הכתירו את טירידאטס השלישי הגדול למלך ארמניה. לאחר שגרגוריוס המאיר הפיץ את הנצרות בארמניה, טירידאטס קיבל את הנצרות והפך אותה לדת הרשמית של ממלכתו. התאריך המסורתי להתנצרות של ארמניה נקבע לשנת 301, לפני התנצרות הקיסר הרומאי קונסטנטינוס וצו מילאנו. לפני כן, האמונות הנפוצות היו פוליתאיזם עם השפעות של אמגושיות.
בשנת 387 חולקה ממלכת ארמניה בין האימפריה הרומית המזרחית לבין האימפריה הסאסאנית. ארמניה המערבית הפכה תחילה למחוז של האימפריה הרומית בשם ארמניה הקטנה, ומאוחר יותר ארמניה הביזנטית; ארמניה המזרחית נשארה ממלכה בתוך פרס עד שבשנת 428 הפילה האצולה המקומית את המלך, והסאסאנים מינו מושל במקומו, שהחל את התקופה המרצפנית על ארמניה הפרסית. חלקים אלה של ארמניה ההיסטורית נותרו תחת שליטה פרסית עד כיבוש פרס המוסלמי, בעוד שהחלקים הביזנטיים נותרו עד לכיבוש, גם על ידי פלישת צבאות ערביים, במאה השביעית. בשנת 885, לאחר שנים של שלטון רומאי, פרסי וערבי, ארמניה החזירה לעצמה את עצמאותה תחת שושלת בַּגרַטוּנִי הארמנית.
סתיו אלימלך
קריירה
אלימלך החל את דרכו במחלקות הנוער של הפועל באר שבע. את הופעת הבכורה בקבוצת הבוגרים של המועדון ערך בעונת 1987/1988 במשחק מול בית"ר ירושלים. הוא שיחק לאורך כל הקריירה בקבוצת נעוריו, מלבד עונת 1997/1998, בה הושאל לקבוצת בני יהודה. בשנת 1993 הופיע אלימלך במדי נבחרת ישראל, ושיחק בשלושה משחקי ידידות מול נבחרת פולין ונבחרת קפריסין.
בעונת 2009/2010 שימש כעוזר מאמן בקבוצת הכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית.
בעונת 2010/2011 אימן את מכבי עירוני נתיבות מליגה א', ובאמצע העונה חזר להכח עמידר רמת גן מתחתית הליגה הלאומית, ומונה למאמן הקבוצה. לאחר כחודש פוטר עקב חילוקי דעות עם ההנהלה.
כיום אלימלך משמש כמאמן ילדים ונוער במספר חוגים בבאר שבע.
אלימלך לומד לתואר ראשון בחינוך וחברה עם התמקדות בהכשרות בספורט ב.
חיים אישיים
אלימלך התחתן עם אורלי, מורה לחינוך גופני ומדריכת כושר, ולהם נולדו 3 ילדים: שובל, יובל ואופק. בערב פסח, יום שישי ה-22 באפריל 2016, מתה בתו, יובל, לאחר שנפלה ממרפסת ביתה בעת שניקתה את חלון הבית לפסח.
מבצע נבחרת
מבצע נבחרת היה מבצע מוטס של בעלות הברית לקראת סוף מלחמת העולם השנייה באזור הריין התחתון. הוא בוצע ב-24 במרץ 1945 כתמיכה במבצע ביזה. מטרת המבצע הייתה לתפוס בהפתעה ראש גשר מזרחית לריין מצפון לווזל, על מנת לתמוך בהתקדמות יחידות דיוויזיית הרגלים הסקוטית ה-15, שחצו את הריין ליד ביסליך (Bislich) בלילה הקודם.
בעלות הברית
מבצע נבחרת מכונה לעיתים קרובות כמבצע האווירי הרציף הגדול ביותר של מלחמת העולם השנייה שנערך ביום אחד. במבצע היו מעורבים הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-6 והדיוויזיה המוטסת ה-17 של ארצות הברית (כחלק מהקורפוס המוטס ה-18), נעשה שימוש ב-1,590 מטוסי תובלה וגרירה ו-1,346 דאונים. הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-6 כללה את חטיבות הצנחנים ה-3 וה-5 והחטיבה המוטסת ה-6, וכן יחידות תמיכה רבות. חיילי חטיבת הצנחנים הבריטית ה-3 כללו גם את גדוד הצנחנים הקנדי ה-1.
הדיוויזיה המוטסת ה-17 כללה את רגימנט הצנחנים ה-507, רגימנט הצנחנים ה-513, רגימנט הרגלים המוטס ה-194, יחידות צניחה וארטילריה מוטסת ויחידות תמיכה שונות. על שתי הדיוויזיות המוטסות הייתה המשימה לכבוש את הגשרים על האייסל, שהיו חשובים להמשך ההתקדמות. גשרים אלו היו אמורים להיות מוחזקים גם נגד התקפות נגד של הגרמנים. בנוסף, היה צורך לכבוש את אזור יער דירספורדט (Diersfordt), יער המשקיף על הריין, כולל דרך המקשרת בין כמה עיירות. מעל הכל, היה צורך לחסל את עמדות הארטילריה של הגרמנים באזור היער שאיימו על התקדמות חיילי הקרקע מהריין והגשר המתוכנן מעל הריין. בנוסף, היה צורך להעביר את צומת האמינקלן (Hamminkeln) לשליטת בעלות הברית.
הכוחות הגרמנים
בשלב הזה של המלחמה, מספר הדיוויזיות הגרמניות שנותרו בחזית המערבית ירד במהירות, הן בכמות והן באיכות, מה שפעל לטובת בעלות הברית. בליל 23 במרץ, היו למונטגומרי כמות המקבילה ליותר מ-30 דיוויזיות בפיקודו, בעוד שהגרמנים החזיקו מולו כ-10 דיוויזיות, כולן חלשות מלחימה מתמדת. המערך הגרמני הטוב ביותר שכוחות בעלות הברית היו אמורים להתמודד מולו היה ארמיית הצנחנים הראשונה, אף על פי שאפילו מערך זה נחלש מהאבדות שספג בלחימה מוקדמת יותר, בייחוד כאשר התמודד עם כוחות בעלות הברית ביער רייכסוואלד בפברואר. לארמיית הצנחנים הראשונה היו שלושה קורפוסים תחת פיקודה שהוצבו לאורך הנהר; קורפוס הצנחנים ה-2 מצפון, הקורפוס ה-86 במרכז והקורפוס ה-63 בדרום. מבין היחידות הללו, לקורפוס הצנחנים השני ולקורפוס ה-86 היה גבול משותף שעבר דרך אזורי הנחיתה המוצעים עבור הדיוויזיות המוטסות של בעלות הברית, כלומר, הכוחות המובילים של כל קורפוס - אלו הם דיוויזיית הצנחנים ה-7 ודיוויזיית הרגלים ה-84 - יתמודד עם התקיפה המוטסת. לאחר נסיגתם אל הריין שתי הדיוויזיות היו מתחת התקן ולא מנו יותר מ-4,000 איש כל אחת, כאשר דיוויזיית הרגלים ה-84 נתמכה רק על ידי כ-50 כלי ארטילריה בינוניים בלבד.
המבצע
הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-6 המריאה משדות תעופה באנגליה, ואילו הדיוויזיה המוטסת ה-17 המריאה מאזור פריז רבתי בצרפת. סך של 7,220 חיילים בריטים ו-9,739 חיילים אמריקאים היו אמורים לנחות ממזרח לנהר הריין. בנוסף היו 2,692 טייסי דאונים בריטים ואמריקאים, אשר גם הם היו חמושים וסופקו למשימות ספציפיות על הקרקע.
הפעולה המוטסת החלה ביום שבת, 24 במרץ 1945 בסביבות השעה 9:50 בבוקר עם צניחת רגימנט הצנחנים ה-507 מעל אזור הנחיתה W ליד פלירן (Flüren) ובמקרה - ליד דירספורדט. כמעט במקביל, צנחו חיילי חטיבת הצנחנים הבריטית ה-3 באזור הנחיתה A, בין ברגרפורט (Bergerfurth) למרהוג (Mehrhoog), מצפון ליער דירספורדט. לאחר מכן צנחה חטיבת הצנחנים הבריטית ה-5 מעל אזור הנחיתה B, צפונית-מזרחית ליער דירספורדט בפרוורים הילסהורסט (Hülshorst), ליכטנהולץ (Lichtenholz) וקסלדורף (Kesseldorf) שסביב האמינקלן. רגימנט הצנחנים האמריקני ה-513 החטיא את אזור הנחיתה שלו X ונחת קצת יותר צפון מערבה באזורי הנחיתה P ו-R שהיו מיועדים לדאונים בריטיים. לבסוף נחתה החטיבה המוטסת הבריטית ה-6 ליד האמינקלן עם דאונים על אזורי הנחיתה O, U, R ו-P. הם גם נחתו מזרחית לווזל, באזורים בלומנקאמפ (Blumenkamp), לקהאוזן (Lackhausen) ואובריגהופן (Obrighoven). הרגימנט המוטס ה-194 נחת על אזור נחיתה S בדאונים. חיילי תמיכה של הדיוויזיה המוטסת ה-17 נחתו בדאונים על אזור נחיתה N בהיידרוט (Heiderott) שליד האמניקלן ובבוטנפלד (Butenfeld), וכך גם גדוד ההנדסה המוטס האמריקאי ה-139. מספר קרבות שנמשכו כמה שעות התפתחו עד אחר הצהריים של 24 במרץ, כאשר התוקפים שברו את ההתנגדות הגרמנית על האזור המוטס ומסביבו. בגזרה הצפונית של השטח נערכו התקפות נגד גרמניות בודדות וקטנות יותר עד הבוקר של 25 במרץ, אך אלו נהדפו במהירות. יחידות של דיוויזיית הצנחנים הגרמנית ה-7 הקימו עמדות הגנה באזור זה לפני הנחיתה המוטסת.
סיכום
מבצע נבחרת נחשב להצלחה טקטית עבור בעלות הברית מכיוון שהשיג את כל מטרותיו במהירות ובהתאם לתוכנית. הכוחות המוטסים נפרסו לאורך האייסל וסביב יער דירספורדט. הם ניתקו את היחידות הגרמניות שנפרסו שם מעורפם ונלחמו בהם.
דיוויזיית הרגלים החלשה ה-84 אשר נפרסה בצד הגרמני נמחצה בלחימה, ואילו יחידות דיוויזיית הצנחנים הגרמנית ה-7 שנפרסו באזור נדחקו לאחור מזרחה וצפונה. התקדמותה של דיוויזיית הרגלים הסקוטית ה-15 מהריין התאפשרה על ידי המבצע המוטס. כבר בשעות אחר הצהריים של 24 במרץ פגשו יחידות סקוטיות צנחנים בריטים וקנדים ברחוב רייכסשטראסה 8 ליד ברגרפורט. צנחנים אמריקאים הצליחו ליצור קשר עם חיילי הקומנדו הבריטים שחצו את הריין ליד וזל בלילה הקודם וכבשו את העיר. גשרי האייסל בקצה המזרחי של השטח המוטס נתפסו והוחזקו, כעת ניתן היה להשתמש בהם להתקדמות נוספת של בעלות הברית.
עם זאת, המבצע גם ספג ביקורת, שכן הנחיתה באור יום בלב שטח האויב ועמדות הנ"מ והארטילריה של הגרמנים גבו אבדות רבות, בעיקר בקרב הכוחות המוטסים, שהונחתו בדאונים. ההיסטוריון הצבאי האמריקני צ'ארלס ב. מקדונלד (Charles B. MacDonald) משער שהיעדים שנקבעו היו יכולים להיות מושגים גם על ידי כוחות קרקע, עם אבדות נסבלות, במסגרת זמן סבירה - וללא תמיכה של נחיתת כוחות מוטסים. אבל הערכה זו מבוססת על ידע אחר שעדיין לא היה זמין באביב 1945. במקום זאת, הלחימה על הגדה השמאלית של הריין בפברואר ובתחילת מרץ 1945 הראתה לבעלות הברית שהגרמנים עדיין מסוגלים לגלות התנגדות ארוכת טווח ועזה. בנוסף, לבעלות הברית היה ניסיון ממבצע מרקט גארדן בסתיו 1944 בהולנד, אשר עלה בחייהם של כוחות בעלות הברית, אך לא זכה להצלחה המיוחלת. ייתכן שכל זה שכנע את פילדמרשל ברנרד מונטגומרי להסתמך על עליונות מוחלטת ולתמוך בחציית הריין התחתון עם נחיתה מוטסת בקנה מידה גדול.
ניז'ינסקי (סרט)
ניזינסקי (באנגלית: Nijinsky) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1980 בבימויו של הרברט רוס, עם אלן בייטס, ג'ורג' דה לה פניה ולזלי בראון בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הביוגרפיה של רקדן הבלט המפורסם וצלב ניז'ינסקי שנכבה על ידי אשתו רומולה דה פולסקי. הסרט מתמקד ברומן ההומוסקסואלי בינו לבין האמרגן שלו, סרגיי דיאגילב (בייטס). זה היה הסרט ההוליוודי הגדול הראשון שהעז לטפל בנושא אהבת גברים.
בסרט יש קטעי בלט רבים:
תקציר העלילה
שנת 1912, סרגיי דיאגילב בעל להקת הבלט המפורסמת בלט רוס, מגיע בבוקר להעיר את הרקדן הראשי שלו ואהובו וצלב ניז'ינסקי (ג'ורג' דה לה פניה). הוא עומד לבצע את הבלט רוח הוורד עם כוריאוגרפיה של מיכאיל פוקין (ג'רמי איירונס), עיצוב תפאורה ותלבושות של ליאון באקסט (רונלד לייסי) ומוזיקה של קרל מריה פון ובר. לצדו תופיע הרקדנית המפורסמת תמרה קרסבינה (קרלה פרקי) שהגיעה באופן מיוחד מסנקט פטרבורג.
ההצלחה עצומה. בקהל יושבת רומולה פון פולסקי (לזלי בראון) עם אמה אמיליה מרקוש (ג'נט סוזמן). רומולה לוקחת שיעורי בלט אצל המורה המפורסם אנריקו צ'קטי (אנטון דולין) כדי שתוכל להתקבל ללהקה אפילו בתפקיד קטן ותוכל להיות לצד ניז'ינסקי.
דיאגילב מכיר בכישרונו של ניז'ינסקי גם ככוריאוגרף ונותן לו ליצור את הכוריאוגרפיה ל-אחר הצהריים של פאון לפי מוזיקה של קלוד דביסי. בבלט נמצא פאון עם נימפות שעוזבות אותו ומשאירות לו צעיף והוא מתנה אהבה עם הצעיף ומביא את עצמו לסיפוק עצמי (אוננות). זה עורר אז ביקורת אבל לא הרתיע את ניז'ניסקי ודיאגילב. ניז'ינסקי אמר:"זה לא אני, זה פאון". פוקין עוזב בכעס את הלהקה וכעת ניז'ינסקי הוא הכוריאוגרף הראשי.
איגור סטרווינסקי מגיע אליהם ומציג את המוזיקה שלו לבלט פולחן האביב. הקהל לא מקבל את הכוריאוגרפיה של ניז'ינסקי וזורק חפצים על הבמה.
ניז'ינסקי ממשיך בהצלחה עם הבלט פטרושקה אבל כעת הוא גדל ודיאגילב מחפש כישרונות צעירים יותר לסיפוקיו האומנותיים והמיניים. הוא פוקד על ניז'ינסקי להצטרף למסע של הלהקה לבואנוס איירס. רומולה מצטרפת לניז'ינסקי וברגע של חולשה הוא מסכים להתחתן איתה. זה מסיים למעשה את הקשר שלו עם דיאגילב שמחזיר את פוקין ככוריאוגרף. דיאגילב מסרב לבקשתה של רומולה להחזיר את ניז'ינסקי שחווה התקף פסיכוטי.
קרדורקס
קרדורקס (Credorax), המציגה עצמה מתחילת דצמבר 2021 במותג Finaro, היא חברת פינטק אמריקאית-ישראלית העוסקת בסליקת כרטיסי תשלום במסחר אלקטרוני.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-2008 במסצ'וסטס שבארצות הברית על ידי בני נחמן, יוג׳ין וולקוב ומייקל פיינשטיין. בני נחמן היה מנכ"ל החברה עד דצמבר 2015. מינואר 2016 היה דירקטור בחברה, ובינואר 2020 מונה ליו"ר הדירקטוריון. מנכ"ל החברה מתחילת 2016 הוא יגאל רותם. בפברואר 2011 הוקמה קרדורקס ישראל בע"מ, שמשרדיה שוכנים בהרצליה וכוללים את מטה החברה ומרכז הפיתוח שלה. מרכז הפעילות הבנקאית של החברה שוכן בוולטה שבמלטה, ולה משרדי מכירות גם בהולנד ובהונג קונג.
בשנת 2010 קיבלה החברה רישיון למתן שירותי סליקת כרטיסי תשלום באיחוד האירופי. בשנת 2014 קיבלה החברה רישיון בנק מסחרי ביפן, ובשנת 2015 קיבלה רישיון לפעול כבנק מסחרי ב-32 מדינות האזור הכלכלי האירופי. בשנת 2019 סלקה החברה עסקאות בסך 4.211 מיליארד אירו.
עד 2014 גייסה החברה 130 מיליון דולר, מבלאמברג קפיטל וקרנות השקעה נוספות.
במרץ 2022 נרכשה החברה על ידי חברת סליקת כרטיסי התשלום האמריקאית תמורת 575 מיליון דולר.
פיטר קוסגרוב
גנרל סר פיטר ג'ון קוסגרוב (באנגלית: Peter John Cosgrove; נולד ב-28 ביולי 1947) הוא קצין בכיר לשעבר בצבא אוסטרליה, שכיהן ממרץ 2014 ועד יולי 2019 כמושל הכללי ה-26 של אוסטרליה.
קוסגרוב היה מפקד צבא אוסטרליה בין השנים 2000–2002 ולאחר מכן ראש כוחות ההגנה של אוסטרליה בשנים 2002–2005. הוא פרש משירות פעיל לאחר סיום תפקידו כראש כוחות ההגנה ולאחר מכן שימש כמנהיג כוח המשימה לשיקום היישובים בקווינסלנד מנזקי סופת הציקלון "לארי" ב-2006. בינואר 2014 הוכרז על בחירתו של קוסגרוב כיורשה של קוונטין ברייס בתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה. ב-28 במרץ 2014 הוא הושבע לתפקידו והוענק לו תואר אביר מסדר אוסטרליה.
ראשית חייו והקריירה הצבאית
קוסגרוב נולד בסידני ולמד שם בבית ספר תיכון. בסיום לימודיו, הוא הלך בעקבות אביו, שהיה נגד בצבא אוסטרליה וב-1965 הוא נכנס להכשרה בקולג' הצבאי המלכותי בדנטרון. ב-11 בדצמבר 1968 הוא הוסמך כקצין בדרגת לוטננט והוצב לחיל הרגלים. ב-3 באוגוסט 1969 הוא הגיע לווייטנאם והוצב בגדוד התשיעי של הרגימנט האוסטרלי המלכותי. ב-10 באוקטובר הוא פיקד על מחלקה חמש, פלוגה B של הגדוד. המחלקה איתרה מערכת בונקרים באזור, שבשל קרבתה לכוחות בעלות הברית, היה קושי לכבשה ללא סיוע של אש בלתי ישירה. במקום זאת, הוא הוביל את המחלקה למתקפה על הבונקרים בלי סיוע, כבש את מערכת הבונקרים כשהוא הורג או פוצע לפחות ארבעה אנשי אויב, בלי שהוא סופג אבדות כלשהן. ב-16 באוקטובר אתרה המחלקה מערכת בונקרים נוספת שאוישה על ידי מחלקת אויב. קוסגרוב הוביל באופן שקט את מחלקתו לתקיפה. התקיפה הפתיעה באופן מוחלט את האויב וגרמה לאנשיו להימלט על נפשם, כשהם משאירים מאחוריהם, כמויות גדולות של מזון, של אספקה ושל מסמכים. ביום המחרת, באותה מערכת בונקרים, התקרב כוח של האויב לאגף הימני והתגלה על ידי הזקיף. ביודעו ששאר הכוח היה עסוק במשימות אחרות, רץ קוסגרוב לאזור ההתקלות ובאופן אישי פתח באש על האויב. כתוצאה מכך, נהרגו שני לוחמי אויב ונתפשו כלי נשק ואריזות מזון. על מעשיו אלה עוטר קוסגרוב בעיטור הצלב הצבאי. ב-1980 הוענקה לו המדליה הלאומית (National Medal) האוסטרלית. באמצע שנות השמונים הוא פיקד על הגדוד הראשון של הרגימנט האוסטרלי המלכותי.
קוסגרוב זכה לתהילה לאומית ב-1999, כאשר כקצין בדרגת מייג'ור גנרל הוא פיקד על הכוחות הבינלאומיים למשימת שמירת השלום במזרח טימור (INTERFET). הצלחת המשימה עשתה אותו לאחד המפקדים הצבאיים האהודים והמכובדים ביותר באוסטרליה. ב-2000 הוא הועלה בדרגה ללוטננט גנרל ומונה להיות מפקד צבא אוסטרליה. בשנת 2001, זכה בתואר 'איש השנה של אוסטרליה'. ב-2002 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה להיות ראש כוחות ההגנה של אוסטרליה. ב-3 ביולי 2005, עם סיום תפקידו כראש כוחות ההגנה, פרש קוסגרוב משירות צבאי.
משימת השיקום בקווינסלנד
בשנים שלאחר שירותו הצבאי כיהן קוסגרוב גם כחבר במועצות המנהלים של חברות שונות, בין השאר, בין השנים 2005–2014, במועצת המנהלים של חברת התעופה קוואנטס. בין השנים 2010–2014 הוא שימש כנגיד האוניברסיטה הקתולית של אוסטרליה.
המושל הכללי של אוסטרליה
ב-28 בינואר 2014, הודיע ראש ממשלת אוסטרליה, טוני אבוט שהמלכה קיבלה את עצתו למנות את פיטר קוסגרוב לתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה לאחר סיום כהונתה של קוונטין ברייס במרץ. ב-25 במרץ הודיע אבוט שהמלכה אישרה את חידושו של התואר אביר או גבירה של מסדר אוסטרליה (תואר שבוטל ב-1986 על ידי המלכה בעצתו של בוב הוק), ושהמושל הכללי יכהן בתוקף תפקידו כאביר הראשי או הגבירה הראשית של המסדר. החל מאותו יום החלה ברייס, שכיהנה עדיין כמושלת הכללית, לשמש כגבירה הראשית הראשונה של המסדר. ב-28 במרץ החליף אותה קוסגרוב בתפקיד זה והושבע כמושל הכללי ה-26 של אוסטרליה. באותו יום הוא קיבל את התואר סר פיטר קוסגרוב.
ב-30 בספטמבר 2016 ייצג קוסגרוב את אוסטרליה בטקס ההלוויה של שמעון פרס בחלקת גדולי האומה בהר הרצל בירושלים.
חיים אישיים
קוסגרוב נשוי מאז 1976 ללין פיין. לזוג שלושה בנים ולפני המעבר למעון המושל הכללי בקנברה הם התגוררו בסידני. קוסגרוב הוא בן הדת הקתולית ומשתתף לעיתים במיסות בקתדרלת סנט כריסטופר בקנברה.
EmblemHealth
אמבלם הלת' (באנגלית: EmblemHealth) היא חברה אמריקאית ללא כוונת רווח, המספקת שירותי ביטוח לכ-3 מיליון לקוחות.
המטה הראשי של החברה נמצא בניו יורק, ארצות הברית.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 2006 לאחר מיזוג בין איגוד הבריאות הקבוצתי של ניו יורק (Group Health Incorporated) לבין תוכנית ביטוח הבריאות בניו יורק (Health Insurance Plan of Greater).
שני האיגודים האמריקאיים הפכו לחברת ביטוח הבריאות הגדולה ביותר במדינת ניו יורק.
לאחר המיזוג החברה מיתגה את עצמה מחדש תחת השם אמבלם הלת' (EmblemHealth) והצהירה שחברי הדירקטוריון יורכבו מעובדים של שתי החברות. מטה החברה ממקום בבניין ברחוב ווטר 55 במנהטן.
בחודש נובמבר 2012, החלה החברה לספק שירותי בריאות לתושבים נוספים ברבעים הארלם, קמבריה הייטס, קווינס וצ'יינה טאון.
בחודש מאי 2013, מונה פרנק בראנצ'יני (Frank Branchini) למנכ"ל החברה.
בחודש ספטמבר 2015, מונתה קארן איגנני (Karen Ignagni) לתפקיד מנכ"ל החברה.
בתאריך 25 במרץ 2016, אמבלם הלת' על שיתוף פעולה עם חברת נורת'וול הלת' (Northwell Health).
בחודש אפריל 2016, החלה החברה לספק שירותי בריאות לתושבים נוספים בשכונת קראון הייטס.
בחודש מרץ 2020, זכתה החברה בשני פרסי סטיבי בתחום המכירות ושירות הלקוחות במגזר ביטוח הבריאות.
יואן ז'ולדיה
יואן ז'ולדיה (ברומנית: Ioan Joldea, ידוע גם כ"ז'ולדיה וודה" Joldea Vodă) היה טוען לכתר של מולדובה לתקופה של שמונה ימים, בין התאריכים 4 בספטמבר – 12 בספטמבר 1552.
חייו
ז'ולדיה היה בויאר מולדבי בדרגת קומיס, ללא יחוס מיוחד, ששרת תחת כמה משליטי מולדובה מבית מושאט. לפי הכרוניקון האיטלקי אנטוניו מריה גרציאני, ז'ולדיה היה גבר טוב מראה, תכונה שלדעתו הייתה בעלת משקל בבחירתו. אחרי ששתי קבוצות בויארים - אחת במולדובה עצמה, ואחת בגלות פולין, יזמו קשר שהביא לרציחתו של השליט שטפאן רארש ב-1 בספטמבר 1552, הנסיכה אלנה אקטרינה לבית ברנקוביץ', אלמנתו של פטרו רארש, ביקשה להבטיח את עתידו של בן הזקונים שלה, קונסטנטין, שהיה קטין בן עשר בערך. לשם כך, היא קידמה בינתיים את יואן ז'ולדיה כמועמד לכתר מולדובה והציעה לו את ידה של בתה רוקסנדרה. הוורניק הגדול ("מארה וורניק") גבריל מובילה וההטמאן, "השוער של סוצ'אבה", יון סטורדזה הסכימו לתוכניתה ויחד עם הבויארים הקושרים המולדבים הכתירו את ז'ולדיה. המהלך של הנסיכה אלנה ושל הבויראים מסביבה התקבל בפולין בזעם.
הפלג שתמך בז'ולדיה התפזר מהר ורבים מחבריו עברו למחנה של לפושניאנו. חיילים פולנים ומולדבים בפיקודו של הוורניק מוצוק תפסו את ז'ולדיה בדרך לחתונה בסוצ'אבה, בכפר שׁיפוֹטֶה על נהר ז'יז'יה. כעבור ימים אחדים נפלו לידי אנשיו של לפושניאנו גם הנסיכה אלנה אקטרינה ובנה הקטן. הנסיכה אלנה אקטרינה נחנקה למוות וקונסטנטין רארש מת כעבור שנתיים ב-1554. ליואן ז'ולדיה נכרת האף, על מנת לכער את פניו ושיאבד כל סיכוי לממש את שאיפותיו. הוא נשלח למנזר שבו נפטר בתאריך בלתי ידוע.
בני משפחתו
אחיו של יואן ז'ולדיה, הבויאר בדרגת ארמאש, שטפאן ז'ולדיה שרת במצודת ניאמץ. שטפאן ז'ולדיה היה אב לשתי בנות - מרגיטה או מרגיוליצה ותאודורה. תאודורה התנזרה והפכה בגלל חייה הסגפניים ומעשי נסים שבהם הייתה מעורבת,  לתאודורה הקדושה מסיחלה. היא חייתה במנזרים במזרח ולאכיה ובחבל מולדובה והייתה לרומניה הראשונה שהוכרה כקדושה של הכנסייה האורתודוקסית. ייתכן כי בני משפחה אחרים של ז'ולדיה נמלטו לטרנסילבניה - לכפר מיטיטל על יד אוראדיה.
יוסף זעירא
יוסף (יוסי) זעירא (נולד ב-13 באוקטובר 1950) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ופרופסור ב ברומא.
ביוגרפיה
זעירא נולד בירושלים וגדל ברחובות וגבעתיים. שירת בצבא בחיל התותחנים והגיע לדרגת רב-סרן. למד לתואר ראשון (סיים ב-1971) ושני (סיים ב-1976) במתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 1984 סיים דוקטורט בכלכלה באוניברסיטה זו ולאחר מכן פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרוורד וב-MIT. מאז שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת הרוורד, אוניברסיטת בראון, ואוניברסיטת ברנדייס, וב-1985 מונה למרצה באוניברסיטה העברית. בשנת 2007 עלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 2008 מונה בנוסף לפרופסור לכלכלה באוניברסיטת LUISS ברומא. זכה בפרס הרקטור להוראה ב-2016.
יוסף זעירא נשוי בשנית לענת זעירא, פרופ' לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית. לזוג שתי בנות, והם מתגוררים בירושלים.
תחומי מחקרו
זעירא מתמחה במקרו כלכלה ונמנה עם בכירי המקרו-כלכלנים בישראל. בתחום זה הוא מתמחה בצמיחה כלכלית, במדיניות מוניטרית ובכלכלת ישראל. מחקריו היו חלוציים, וכך למשל באחד מהם הראה כי תהליכי למידה מצרפיים יכולים להסביר תופעות כלכליות רבות. עבודתו המפורסמת בתחום זה מראה כי למידה כזו יכולה להסביר גם את תופעת ה"בועות" בשוקי הון, וכי אלו תופענה בעיקר בעת חידושים טכנולוגיים וליברליזציות פיננסיות. כיוון מחקר חשוב אחר הוא אי-שכלולים בשוק ההון והשפעתם על הצמיחה הכלכלית. בתחום זה כתב עם עודד גלאור מאמר פורץ דרך שהתפרסם בשנת 1993 בכתב העת Review of Economic Studies, שהראה כי אי שוויון יכול לפגוע בצמיחה הכלכלית. מאמר זה נכלל ברשימת 11 המאמרים החשובים שפורסמו בכתב עת זה, והשפיע רבות על המשך המחקר בתחום של אי-שוויון.
תחום נוסף אותו חוקר זעירא בשנים האחרונות הוא ניתוח השיפורים הטכנולוגיים במאתיים השנים האחרונות, בהיבט של מכונות המחליפות עבודה אנושית במגוון הולך וגדל של תפקידים. רעיון זה מסייע בהבנת תופעות כלכליות רבות ומתחיל לצבור השפעה.
זעירא חוקר גם את הדרך למדוד את ההתכנסות וההתבדרות של ארצות במהלך הצמיחה הכלכלית.
מחקריו של יוסף זעירא על ישראל התמקדו במדיניות התקציבית (מדיניות פיסקלית) ובניסיונות להבין את השינויים שחלו בה על פני זמן. במחקר שהתפרסם בשנת 2011 ונכתב עם חתן פרס נובל לכלכלה תומאס סרג'נט, מראים הכותבים כי אפשר להסביר את הקפיצה הגדולה באינפלציה ב-1983 על ידי הסדר המניות הבנקאיות שאירע באותה שנה.
פעילות חברתית
בשנים 2011–2012 עמד זעירא בראש הצוות הכלכלי בצוות ספיבק-יונה של המחאה החברתית בישראל 2011, וכתב והתראיין בנושא המדיניות הכלכלית של הממשלה. ב-2018 הוא מונה לחבר הנהלת המועצה האקדמית של מכון המחקר של הסתדרות העובדים הכללית החדשה.
יוסף הלר (זואולוג)
יוסף אלכסנדר הלר (באנגלית: Joseph Alexander Heller; נולד ב-10 באפריל 1941) הוא פרופסור אמריטוס לזואולוגיה במחלקה לאקולוגיה, אבולוציה והתנהגות במכון למדעי החיים, בפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע, באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
כיהן כראש החוג לזואולוגיה ועמד בראש החוג לאבולוציה, סיסטמטיקה ואקולוגיה. שימש עמית מחקר באוניברסיטאות: אוניברסיטת קייפ טאון, אוניברסיטת בריסטול, אוניברסיטת ליברפול ובאוניברסיטת סטוני ברוק. בשנת 2009 פרש לגמלאות, וממשיך במחקר והוראה.
הלר הוא חבר כבוד של העמותה לזואולוגיה בישראל, חוקר במשך עשרות שנים את עולם החי של ישראל. מחקריו, בדגש על רכיכות, כוללים תיאור מינים חדשים, תפוצה וגורמים המעצבים אותה, עמידות ליובש ולחום, חיזור ורבייה, דינמיקה של אוכלוסיות, שרפות יער והשפעותיהן, טריפה והשפעותיה, אבולוציה של עולם החי בישראל ופיתוח שיטות לשימור ערכי טבע. היה עורך כתב העת הישראלי לזואולוגיה (Israel Journal of Zoology),  אוצר  אוסף  הרכיכות  הלאומי, והעמיד תלמידים רבים.
הוראתו האקדמית מציגה עקרונות וכללים של אבולוציה בקבוצות שונות של בעלי חיים, ברמה הבסיסית וברמה המתקדמת; היא גם עוסקת בתולדות החשיבה הביולוגית. באקדמיה ללשון העברית, חבר בוועדה  למינוחים עבריים  בביולוגיה וכן בוועדה לשמות בעלי חיים (זואולוגיה).
כתב מעל מאה פרסומים ובהם ארבעה ספרים.
נשוי ואב לשניים.
נעים רג'ואן (מוזיקאי)
נעים רג'ואן (1928 - 14 במאי 2013) היה נגן ומלחין ישראלי ממוצא יהודי עיראקי.
קורות חיים
רג'ואן נולד בבגדאד לציון וחביבה רג'ואן. למד בבית ספר אליאנס בעיראק 4 שפות (ערבית, אנגלית, צרפתית ועברית) ומסחר, אביו היה יבואן תה וקפה וקבלן ידוע. עוד מנעוריו אהב לנגן ולהלחין שירים, הקים תזמורת (אנסאר אל-מוזיקה) שבה ניגנו חבריו מבית הספר. השירים שודרו ברדיו עיראק והתפרסמו מאוד. נעים ניגן על אקורדיון, עוד וקונטרבס. הוא הלחין שירים לזמרת מיס דמשק בזמן ביקורה בעיראק.
בשנת 1951 עלה לישראל במסגרת מבצע עזרא ונחמיה. מנהל רשות השידור דאז, שאול בר-חיים, שמע עליו ופנה אליו בבקשה שירכיב תזמורת מזרחית לקול ישראל. כתוצאה מכך נוסדה לה תזמורת קול ישראל בערבית אשר ניגנה במסגרת קול ישראל בערבית בין השנים 1948–1993. נעים המליץ על נגנים נוספים מעיראק וממצרים. בהמשך צורפו לתזמורת גם נגנים ערביים. התזמורת נוהלה על ידי עזרא אהרון וזוזו מוסא. נעים השתתף בתזמורת כנגן, מלחין, מעבד, כותב מילים, מנהל מוזיקלי וכמו כן הוא הופיע בטלוויזיה בשירי סולו ובדואטים.
הציבור הכירו כנגן אקורדיון, אך על הפס המוזיקלי ברדיו נשמעו גם צלילי העוד והקונטרבס שלו באולפן. נעים היה בוועד הקבוע של תזמורת קול ישראל בערבית ודאג שיקבלו תנאים כמו התזמורת הסימפונית ירושלים. כן דאג ששתי התזמורות יקבלו דירוג עיתונאים.
נעים השתתף בפגישות של מרכז ההסברה במטרה לקרב בין יהודים וערבים. הוא היה אחראי על החלק האמנותי.
נעים הלחין מעל 300 שירים בערבית, לרובם כתב מילים לחן ועיבוד. כמו כן הלחין כ-50 שירים בעברית. שיריו הושרו על ידי לילית נגר, עפרה חזה, ג'ו עמר, עליזה עזיקרי, יפה ירקוני ורבים אחרים. נעים שינה את האקורדיון בו ניגן כך שיוכל לנגן מוזיקה מזרחית והוסיף לו רבעי טונים. זה היה האקורדיון הראשון בעולם שניגן מוזיקה מזרחית. באופן דומה שינה את לאורגן.
ייחודיות זו הביאה הצלחה בקרב מאזינים מארצות ערב. בשנות ה-60 מכר נעים תקליטים ובהם שיריו לארצות ערב, וכדי שלא יימנעו לשדר שיריו של יהודי-ישראלי נרשמו שמות בדויים שונים ככותבי מילים. המלחין שנרשם היה "נעים" ללא שם משפחה. התקליטים נמכרו לתחנות רדיו רשמיות בארצות ערב על ידי חברת "דוניה" הצרפתית, והתמלוגים הועברו לאקו"ם הישראלית ממקבילתה הצרפתית.
בשנות ה-60 הקליט נעים בשיתוף עם לילית נגר תקליטים עם שירים הודיים ידועים בעיבוד שיתאים לאוזן ישראלית. כל שירי התקליט הם דואטים שנעים ולילית שרו, ביניהם השיר איצ'יקידנה התפרסם בארץ ובארצות הברית.
בהמשך הדרך עבד נעים גם בטלוויזיה כמנהל מוזיקלי בתוכנית "מסא אלח'יר" (ערב טוב) במשך כעשר שנים.
שנים רבות נסע נעים בארץ עם תזמורת צלילי המזרח, בת 6 נגנים, ונתן הרצאות על המוזיקה המזרחית (רבעי טונים ומקצבים מיוחדים) תוך השוואה למוזיקה מערבית, כולל הדגמה על כלי הנגינה. הנ"ל בוצע במסגרת "סל תרבות" ו"אמנות לעם". ההרצאות היו בפני מבוגרים, תלמידי בתי ספר, אוניברסיטאות, קיבוצים ועוד. חלק מהמוזיקה שכתב נעים הייתה "מזרח-מערב" כלומר שילבה שירים בערבית עם עיבודים מערביים. לצורך כך התחבר ליוצרים כאלברט פיאמנטה, אלדד שרים ואחרים.
על פי בקשת סמי שמעון, יצר נעים 10 דיסקים עם שירים עיראקיים יהודיים ידועים בנושא המסורת העיראקית היהודית המקורית כגון שירי חגים, בעיבוד חדש.
נעים יצר גם בתחום האמנות הפלסטית: צייר (ציור אבסטרקטי במיוחד), והיה אומן זכוכית (ויטראז'ים בטכניקות שהמציא בעצמו).
נעים התגורר ברמת גן. היה נשוי לנורית ואב לשלושה ילדים. נעים רג'ואן נפטר ב-2013 ונטמן בבית העלמין ירקון.
קיארה קאס
קיארה קאס (באנגלית: Kiera Cass; נולדה ב-19 במאי 1981) היא סופרת אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות סדרת ספרי "המועמדת".
קריירה
קאס נולדה וגדלה במירטל ביץ', שבדרום קרוליינה, וסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון סוקסטי (Socastee) שבמירטל ביץ'. היא ממוצא פורטו-ריקני. היא למדה באוניברסיטת חוף קרולינה לפני שעברה לאוניברסיטת רדפורד. היא סיימה את רדפורד עם תואר בהיסטוריה.
הספר הראשון בטרילוגיית "המועמדת", פורסם ב-2012 על ידי הרפר קולינס. זכויות הטלוויזיה לטרילוגיה הועמדו לרשת הטלוויזיה "The CW" וצולמו שני פרקי פיילוט, אך אף אחד מהם לא הועלה לסדרה מלאה. באפריל 2015 נרכשו זכויות הסרטים לטרילוגיית "המועמדת" על ידי האחים וורנר.
במאי 2013 הודיעה קאס כי היא תעבוד על סדרה שכותרתה טרם הוכרזה, היא מתייחסת אליה במדיה החברתית כ-"238", ומיועדת לצאת לאור על ידי הרפר קולינס.
ב־14 באוגוסט 2014 הודיעה קאס כי סדרת "המועמדת" תתרחב לספרים נוספים. הראשון בסדרה, "העילית", פורסם בשנת 2013. "האחת" פורסם אחריו. "היורשת" יצא בשנת 2015. "הכתר" יצא ב-3 במאי 2016. באפריל 2019 יצא הספר השישי בסדרת המועמדת, "עד עצם היום הזה".
המועמדת
סדרת "המועמדת", שקאס ידועה בעיקר בזכותה, היא סדרה של שישה רומנים לנוער בוגר שמתרחשים במדינה הבדיונית איליאה, לשעבר ארצות הברית. הספרים עוסקים בתחרות המכונה "הבחירה" שבה מתמודדים אזרחי איליאה על נישואים ליורש המלך הנוכחי. שלושת הספרים הראשונים הם מנקודת מבטה של אמריקה סינגר, אשר מצטרפת לבחירה לאחר שוחד מאמה, שלא יודעת שהיא מאוהבת באספן, שהוא ממעמד נמוך ממנה. שני ספרי ההמשך, היורשת והכתר נכתבים מנקודת מבטם של הנסיכה אידליין, בתם הבכורה של הנסיך מקסון וליידי אמריקה סינגר.
עלילה
שני הספרים הבאים מתרחשים כעבור עשרים שנה, שם יש למקסון ואמריקה ארבעה ילדים, כאשר הבכורה שבהם היא הנסיכה אידליין, שהיא היורשת הנוכחית של כס המלוכה. המעמדות נעלמו לאט לאט, אך עדיין קיימות התקוממויות בלתי פוסקות. כדי להרגיע את הציבור מחליט מקסון לארגן תחרות בחירה נוספת.
קבלה
"במועדון ה- AV" ציינו כי הספר הראשון בסדרה "הוא משהו שיצא 'ממשחקי רעב', אבל לפחות הוא מבדר".
בת הים
קאס היא גם המחברת של "בת הים". ספר זה עוסק בקיילין, בחורה שהופכת לבת ים וצריכה לשרת את האוקיינוס מאה שנים. קולה קטלני לבני אדם. יום אחד היא פוגשת את נער חלומותיה, אקינלי, ורוצה לחיות איתו, אבל אינה יכולה. היא נאבקת ברגשותיה זמן מה כאשר "אחיותיה" - בנות הים האחרות - מנסות לעזור לה. קיילין מתווכחת עם הים באומץ, למרות כוחו הרב. לבסוף הים, שאוהב את קיילין, משיב אותה לאקינלי. הספר נוגע בנושאים חשובים, כמו יכולת הבחירה, האלמוות והאהבה.