cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המלך ואני (מחזמר)
פיתוח
רוג'רס והמרשטיין דנו בסצנה המוזיקלית שבמערכה הראשונה אודות אנה ונשות המלך. המרשטיין התקשה מאוד לכתוב את המילים עבור הסצנה הזאת. תחילה חשב שאנה פשוט תספר לנשים משהו על עברה. בסופו של דבר החליט המרשטיין לכתוב על האופן שבו אנה הרגישה, שיר שלא רק יסביר את עברה ואת המוטיבציה שלה לנסוע עם בנה לחצר המלך של סיאם, אלא גם לבסס את הקשר בינה לבין טופים וכן להניח את היסודות לסכסוך שעתיד להרוס את מערכת היחסים של אנה עם המלך. "שלום, אוהבים צעירים" ("Hello, Young Lovers"), השיר שנוצר, היה עבודה של חמישה שבועות מתישים עבור המרשטיין. לבסוף הוא שלח את המילים לרוג'רס באמצעות שליח וחיכה לתגובתו. המרשטיין חשב שהשיר הזה הוא יצירתו הטובה ביותר, והיה להוט לשמוע מה רוג'רס חשב על הישר, אבל שום תגובה לא הגיעה הרוג'רס. גאוותו של המרשטיין מנעה ממנו לשאול בעצמו. לבסוף, אחרי ארבעה ימים, שוחחו השניים בטלפון על עניינים אחרים, ובסיום השיחה אמר רוג'רס, בקצרה רבה, שהמילים בסדר. ג'וש לוגן, שעבד בשיתוף פעולה הדוק עם המרשטיין על דרום פסיפיק, הקשיב להמרשטיין (שבדרך כלל שומר על קור רוח) שופך בפניו את רגשותיו האומללים. זו הייתה אחת הפעמים המעטות שהמרשטיין ורוג'רס לא הציגו חזית מאוחדת.
ליהוקים ואודישנים
אף על פי שהתפקיד של המלך היה רק תפקיד משנה, המרשטיין ורוג'רס חשבו שזה הכרחי ששחקן תיאטרון ידוע ישחק אותו. הבחירה הברורה הייתה רקס הריסון, ששיחק את המלך בסרט הקולנוע, אך הוא לא היה פנוי, כמו גם נואל קאוורד. אלפרד דרייק, קרלי המקורי במחזמר "אוקלהומה!", הציג דרישות אשר נחשבו גבוהות מדי. ככל שהתקרב מועד תחילת החזרות, מציאת השחקן שיגלם את המלך הפכה לדאגתם העיקרית של היוצרים. מרי מרטין, נלי פורבוש המקורית ב-"דרום פסיפיק", הציעה כי יערכו אודישן לשחקן שכיכב לצידה ב-"Lute Song", מחזמר משנת 1946 שעלילתו מתרחשת בסין. רוג'רס סיפר על האודישן של הבמאי הרוסי-אמריקאי, יול ברינר:
רפאל חסמן
קורות חיים
חסמן ראה במקצוע העיתונאות שליחות, וכשקיבל מן הקוראים ביטויי הוקרה על דברים שכתב, נהג לומר: "אין אני אלא שליח ציבור בכתב".
המלך ואני (מחזמר)
ליהוקים ואודישנים
ברינר התייחס לתיאור האירועים הנ"ל של רוג'רס כ-"ציורי מאוד, אבל לא לגמרי מדויק". הוא נזכר כי בהיותו שחקן קבוע בטלוויזיה (למשל, בסדרה "Starlight Theatre" של CBS), הוא לא שש לחזור להופיע על הבמה. אשתו, הסוכנת שלו ומרטין שכנעו אותו לבסוף לקרוא את המחזה, וברגע שהוא עשה זאת, הוא הוקסם מדמותו של המלך והיה להוט לקחת חלק בפרויקט. מכל מקום, דמותו של המלך החריף, המזלזל, המסוכן, אך הרגיש להפליא, של ברינר, הייתה אידיאלית אל מול דמותה של אנה החזקה אך הפגועה שגילמה לורנס, וכאשר הגיע לבסוף השיר "", במהלכו המלך נוגע בהיסוס במתניה של אנה, הכימיה בין השניים הייתה מוחשית.
רפאל חסמן
קורות חיים
רפאל חסמן נפטר בינואר 1972 לאחר מחלה קשה. נקבר בבית העלמין קריית שאול. הניח את אשתו, פרומה לבית יודלביץ'.
המלך ואני (מחזמר)
ליהוקים ואודישנים
ההכנות שקדמו לחזרות החלו בסוף 1950. המרשטיין רצה שג'ושוע לוגאן יביים וישתתף בכתיבת המחזה, כפי שעשה גם עבור "דרום פסיפיק", אבל כאשר לוגאן סירב, החליט המרשטיין לכתוב את המחזה כולו בעצמו. במקום לוגאן, הצמד שכר כבמאי את ג'ון ואן דרוטן, שעבד עם לורנס שנים קודם לכן. מעצבת התלבושות, איירין שאראף, הביעה דעה חריפה על אי-ההתאמה של אומנת בריטית ויקטוריאנית באמצע חצר מלוכה אקזוטי: "קטע הסיום של המערכה הראשונה יכלול את מיס לורנס, מר בריינר וסאטן ורוד". תוכניתו של מעצב התפאורה ג'ו מיליצנר הייתה הפשוטה ביותר מבין ארבעת מחזות הזמר של רוג'רס והמרשטיין שעבד עליהם, עם סט אחד מרכזי (חדר כס המלוכה), מספר נגיעות על הבמה (של הספינה וחדרה של אנה, למשל) כאשר הבמה כולה מפונה עבור "".
רפאל חסמן
קורות חיים
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
המלך ואני (מחזמר)
ליהוקים ואודישנים
ההפקה הייתה מתוקצבת ב-250 אלף דולר (במונחים של שנת 2017- 2.36 מיליון דולר), מה שהפך אותה להפקה היקרה ביותר של רוג'רס והמרשטיין לנקודה זו, עובדה שהובילה ללעג בזמנו - שכן העלויות עלו על אלו של המחזמר "Algero" - הפקה קודמת יקרה וכושלת של הצמד. בין המשקיעים בהפקה היו המרשטיין, רוג'רס, לוגן, מרטין, בילי רוז והייוורד. הילדים אשר לוהקו לתפקידי הנסיכים והנסיכות הצעירים באו ממגוון רחב של רקעים אתניים, כולל פורטוריקנים ואיטלקים, אם כי אף אחד מהם לא היה תאילנדי. ג'וני סטיוארט היה הנסיך צ'וללונגקורן המקורי אבל פרש מההפקה אחרי שלושה חודשים בלבד, והוחלף על ידי רוני לי. סנדי קנדי היה לואי ולארי דאגלס, שחקן ברודוויי ותיק, שיחק את לון-טהא.
רפאל חסמן
קורות חיים
בשנת 1980 הופיע בהוצאת מוסד הרב קוק קובץ מאמריו "בלב רגש".
המלך ואני (מחזמר)
ליהוקים ואודישנים
זמן קצר לפני שהחזרות החלו בינואר 1951, רוג'רס ביקש מהשחקנית דורטה מוארו, הראשונה להיות מלוהקת לתפקיד של טַאפְּטִים, לבצע עבור לורנס את כל שירי המחזמר, לרבות אלו שעתידים להיות מבוצעים על ידי לורנס עצמה. לורנס האזינה בשלווה, אך כאשר פגשה ברוג'רס והמרשטיין ביום שלמחרת, היא הפגינה קרירות כלפני רוג'רס. הספקות של המרשטיין ורוג'רס בדבר השאלה האם לורנס מסוגלת לבצע את התפקיד התפוגגו, נוכח יכולות המשחק שלה. ג'יימס פולינג, עיתונאי של המגזין Collier's, שנכח בחזרות, כתב על לורנס, כאשר עשתה חזרה על השיר "", את הדברים הבאים:
בפגישתו הראשונה עם איירין שאראף, שאל אותה ברינר, שהיה לו שיער דליל, מה עליו לעשות בקשר לזה. כאשר היא אמרה לו שעליו לגלח את ראשו, הוא הופתע וסירב, משום שהיה משוכנע שהוא ייראה נורא. לבסוף הוא התרצה, ובמהלך תקופת ההרצה של המחזמר גילח את ראשו ואיפר אותו בצבע כהה. התוצאה התקבלה בצורה חיובית כל כך, עד כדי שמראה זה הפך לסימן המסחרי של ברינר.
בריאותה של לורנס אילצה אותה להחמיץ מספר חזרות, אם כי איש לא ידע מה לא בסדר בה. כאשר החלו הצגות ההרצה בניו הייבן, קונטיקט ב-27 בפברואר 1951, ההצגה ארכה כמעט ארבע שעות. לורנס, שסבלה מדלקת במיתרי הקול, הצליחה לעבור בשלום את ההופעה הפומבית הראשונה שלה. מבקר וראייטי ציין כי למרות מחלתה, לורנס "מציגה היטב את יכולתה לבדר", אולם ב-"Philadelphia Bulletin" נכתב כי "הקול הדק שלה מתחיל להישחק". לילנד הייוורד הגיע לניו הייבן לראות את המחזמר, והפתיע את רוג'רס בכך שהורה לו להוריד את ההפקה בטרם תמשיך. בנוסף, כשההופעה המשיכה מניו הייבן לבוסטון להצגות הרצה נוספות, היא עדיין הייתה ארוכה מדי בלפחות ארבעים וחמש דקות. ג'מזה דה לאפה, שהייתה אחת הרקדניות, נזכרה בסצנה אחת שנחתכה, לצערה, מהמחזמר:
שיר זה, "Waiting", אמור היה להיות מבוצע על ידי אנה, המלך והקרלהום (ראש ממשלתו של המלך). השיר "", הסולו היחיד של הקרלהום, גם הוא ירד. מאוכזב מכך שלא נותר לו אף שיר לשיר, מרווין ויי פרש מן ההפקה, והוא הוחלף על ידי ג'ון ג'וליאנו. השיר "Now You Leave" שהיה מיועד עבור ליידי טיאנג (אותה גילמה דורות'י סרנוף בהפקה המקורית) נחתך גם כן. לאחר שינויים אלו, רוג'רס והמרשטיין חשו שחסר משהו במערכה הראשונה. לורנס הציעה שיכתבו שיר עבור אנה ולילדים. מרי מרטין הזכירה להם שיר שנחתך מדרום פסיפיק, "Suddenly Lucky", והמרשטיין חיבר מילים חדשות למנגינה זו, וכך נוצר השיר "Getting to Know You". שני שירים נוספים שנוספו למחזמר במהלך הצגות ההרצה בבוסטון היו "Western People Funny" ו-"I Have Dreamed"..
ברינר הצטער על כך שלא היו יותר הצגות הרצה, והרגיש כי לוח הזמנים לא נתן לו הזדמנות מספקת לפתח את התפקיד המורכב של המלך. כאשר אמר זאת להמרשטיין ולרוג'רס, הם שאלו איזה סוג של ביצועים הם יקבלו ממנו, והוא השיב: "זה יהיה מספיק טוב עבור המבקרים".
הפקת ברודוויי המקורית
"המלך ואני" עלה לראשונה בברודוויי ב-29 במרץ 1951, עם ציפיות גדולות הן מצד המבקרים והן מצד הציבור שיהיה ללהיט. גם המרשטיין וגם רוג'רס היו מודאגים. המלחין התלונן כי רוב האנשים לא היו מודאגים אם ההצגה טובה בפני עצמה, אלא רק אם היא טובה יותר מדרום פסיפיק - להיטם הקודם של צמד היוצרים. אפילו מזג האוויר שיתף פעולה: גשם כבד בניו יורק נעצר בדיוק בזמן כדי לאפשר לקהל הצופים של ערב הפתיחה להגיע יבשים אל תיאטרון סנט ג'יימס. מרגרט לנדון, מחברת הספר שעליו התבססה המחזמר, לא הוזמנה לערב הפתיחה.
הופעתו של בריינר באותו הערב הייתה מוצלחת. לורנס ידעה שלעמיתיה היו חששות רבים, בגלל מחלתה. הבמאי ג'ון ואן דרוטן תיאר כיצד הופעת הבכורה שלה באותו הלילה הפתיעה את כולם ופוגגה אל הדאגות: "היא עלתה על הבמה באיכות חדשה ומדהימה, כאילו ניתנה לה תוספת כוח להופעת הבמה המבריקה שלה. היא הייתה זוהרת ונפלאה". הביקורות הנלהבות בעיתונים העלו את מצב רוחה של לורנס, והיא ציפתה שתגלם את דמותה של אנה למשך תקופה ארוכה, תחילה בברודוויי, אחר כך בווסט אנד בלונדון, ולבסוף בעיבוד הקולנועי של המחזמר לסרט קולנוע. לורנס זכתה בפרס טוני על תפקידה המוביל, בעוד בריינר זכה בפרס השחקן הטוב ביותר. המחזמר זכה בטוני למחזמר הטוב ביותר, והמעצבים מילזינר ושאראף קיבלו פרסים בקטגוריות שלהם.
דה לאפה זוכרת את הניגוד שבין קולה העז של לורנס במהלך השירה לבין עוצמתה של הופעתה הבימתית:
באותה העת, לורנס עדיין לא גילתה שהיא גוססת מסרטן הכבד, ומצבה החלש החריף עקב דרישות התפקיד שלה. בגיל 52, היא נדרשה ללבוש שמלות במשקל 34 ק"ג בזמן הליכה או ריקוד לאורך מצטבר של 6.4 ק"מ במהלך 8 הופעות של 3 שעות וחצי כל שבוע. לורנס התקשה לשאת את החום באולם התיאטרון בחודשי הקיץ. השחקנית המחליפה שלה קונסטנס קרפנטר החלה להחליף אותה בהצגות היומיות. מאוחר יותר באותה שנה חזר כוחה של לורנס, והיא חזרה ללוח הזמנים המלא שלה, אבל במהלך חג המולד היא נאבקה בדלקת קרום הריאה וסבלה מתשישות. היא נכנסה לבית חולים במשך שבוע שלם של בדיקות. רק תשעה חודשים לפני מותה, הסרטן עדיין לא זוהה. בחודש פברואר 1952, היא חלתה שוב למשך שבוע בשל ברונכיטיס, ובעלה ריצ'רד אולדריץ' שאל את רוג'רס והמרשטיין אם ישקלו להשבית את ההפקה למשך השבוע של חג הפסחא כדי לתת לה הזדמנות להתאושש לגמרי. הם דחו את בקשתו, אך הסכימו להחליף אותה בסלסט הולם, כוכבת ההפקה המקורית של "אוקלהומה!", למשך שישה שבועות במהלך הקיץ. בינתיים, ביצועיה של לורנס החלו להתדרדר ברמתם, מה שגרם לקהל לאי-שקט. רוג'רס והמרשטיין הכינו מכתב, שמעולם לא נמסר. בסוף אוגוסט, לורנס התעלפה בעקבות הצגה יומית ונשלחה לבית חולים. היא נכנסה לתרדמת ומתה ב-6 בספטמבר 1952, בגיל 54. נתיחה שלאחר המוות חשפה את סרטן הכבד. ביום ההלוויה שלה בוטלה הופעת המלך ואני. אורות ברודוויי והווסט אנד כבו באותו היום לזכרה. היא נקברה בשמלת הנשף אותה לבשה במהלך המערכה השנייה של המחזמר.
קונסטנס קרפנטר לקחה על עצמה את תפקידה של אנה והמשיך לגלם אותו במשך 620 הופעות. בין השחקניות הנוספות שגילמו את אנה בהפקה המקורית היו סלסט הולם, אנמארי דיקי ופטרישיה מוריסון. מאוחר יותר, ברינר התפאר בכך שמעולם לא ניעדר מהופעה, אולם הוא כן החמיץ מספר הופעות, בין השאר בשל דלקת התוספתן. כמו כן, במשך שלושה חודשים בשנת 1952 (ומדי פעם במהלך 1953) אלפרד דרייק החליף את בריינר. אחד השחקנים הצעירים בהפקה, סאל מינאו, החל בתור ניצב, בהמשך הפך לשחקן מחליף ולבסוף התקדם וגילם את תפקיד הנסיך צ'וללונגקורן. מינאו התיידד עם בריינר, והשניים שמרו הן על קשרי ידידות והן על קשרי עבודה במהלך למעלה מעשור. שחקנית מחליפה בולטת נוספת הייתה טרי סאונדרס בתפקיד ליידי טיאנג. סאונדרס אף גילמה את התפקיד בסרט הקולנוע משנת 1956 באותו השם. לאחר 1,246 הופעות, ההפקה הסתיימה ב-20 במרץ 1954. נכון לאותה העת, זו הייתה ההפקה הרביעית בשיאה במספר ההופעות של מחזמר בברודוויי. סיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית החל ב-22 במרץ 1954 בהרשי, פנסילבניה בכיכובם של בריינר ומוריסון. סיבוב ההופעות עלה ב-30 ערים, והסתיים ב-17 בדצמבר 1956 בתיאטרון שוברט שבפילדלפיה.
הפקת לונדון המקורית
ההפקה המקורית בלונדון עלתה ב-8 באוקטובר 1953 בתיאטרון דרורי ליין והתקבלה בחום על ידי הקהל והמבקרים כאחד. ההפקה עלתה 946 פעמים. את ההצגה ביים ג'רום וייט. צוות השחקנים כלל את ואלרי הובסון, בתפקידה האחרון, כאנה; את הרברט לום בתפקיד המלך; ואת מיוריאל סמית בתפקיד ליידי תיאנג. מרטין בנסון גילם את דמות הקראלהום, תפקיד שהוא שב לגלם גם בעיבוד הקולנועי. איב ליסטר הייתה שחקנית מחליפה עבור הובסון, ובטווח הארוך, ג'ורג' פסטל החליף את לום. ברוקס אטקינסון, בעל טור בניו יורק טיימס, צפה בהצגה בכיכובם של ליסטר ופסטל, וחשב שצוות השחקנים חסר ייחוד, למעט סמית, שאותה הוא שיבח הן על משחקה והן על קולה. אטקינסון כתב: "המלך ואני היא דרמה מוזיקלית כתובה היטב, היא יכולה לשרוד ביצועים בינוניים".
הפקות מקוריות נוספות
זמן קצר לאחר מכן, המחזמר הועלה באוסטרליה, ביפן ובאירופה כולה.
עיבודים
המחזמר עובד לסרט קולנוע באותו השם בשנת 1956 בכיכובם של יול ברינר ודברה קר. הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר והיה מועמד לארבעה נוספים. ברינר זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, וקאר הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. איירין שאראף זכתה בפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר. את הסרט ביים וולטר לאנג (שהיה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר) עם כוריאוגרפיה מאת ג'רום רובינס. מארני ניקסון העניקה את קולה לאנה, וריטה מורנו גילמה את דמותה של טופטים. טרי סאונדרס, פטריק אדיארטה ומרטין בנסון גילמו את דמותיהם של ליידי טיאנג, צ'ולאלונגקורן והקרלהום (בהתאמה), תפקידים שגילמו קודם לכן על במת התיאטרון. כך גם הרקדנים יוריקו ודה לפה. אלן מבראי הופיע בתפקיד החדש של השגריר הבריטי, בעוד סר אדוארד רמזי (שהורד בדרגה לעוזרו של השגריר) גולם על ידי ג'פרי טון. התסריט של הסרט היה נאמן לגרסה הבימתית, אף על פי שירדו ממנו כמה שירים; הביקורות היו נלהבות. תומאס הישאק, בספרו The Rodgers and Hammerstein Encyclopedia, כתב: "מוסכם שסרט זה הוא העיבוד הקולנועי הטוב ביותר של מחזמר מאת ר. & ה". בתאילנד נקבע כי הסרט פוגעני כלפי המונרכיה שלהם, והחרימו הן את הסרט והן את המחזמר ב-1956.
סדרת טלוויזיה קומית ולא-מוזיקלית, בכיכובו של בריינר, עלתה לשידור בארצות הברית בשנת 1972 ב-CBS בוטלה באמצע העונה לאחר שידור 13 פרקים בלבד. עלילת הסדרה הייתה דומה לזו של המחזמר, תוך התמקדות ביחסים בין הדמויות הראשיות. סמנתה אגר גילמה את דמותה של אנה אוונס, עם בריאן טוצ'י בתפקיד צ'וללונגקורן, קי לוק בתפקיד הקראלהום, אריק שיי בתפקיד לואיס, ליסה לו בתפקיד ליידי תיאנג ורוזלינד צ'או בתפקיד הנסיכה סרינה. הפרק הראשון שודר ב-17 בספטמבר 1972, והאחרון שודר ב-31 בדצמבר 1972. מרגרט לנדון לא הייתה מרוצה מהסדרה הזו והאשימה את המפיקים ב-"תיאורים לא מדויקים" של רכושה הספרותי; היא תבעה על הפרת זכויות יוצרים, אך לא זכתה.
Jerome Robbins' Broadway היה מופע Revue, בבימויו של ג'רום רובינס, שכלל סצינות רבות של כמה מהיצירות הפופולריות ביותר שהוצגו בברודוויי. המופע רץ מפברואר 1989 ועד ספטמבר 1990 וזכה בשישה פרסי טוני, לרבות פרס טוני למחזמר הטוב ביותר לשנת 1989. ההפקה כללה את השיר Shall We Dance ואת הבלט The Small House of Uncle Thomas עם סוזן קיקוצ'י בתפקיד אלייזה. הרקדנית יוריקו סייעה בשחזור הכוריאוגרפיה.
בשנת 1999 יצא עיבוד קולנועי של המחזמר לסרט אנימציה, אולם פרט לשימוש בחלק מהדמויות והשירים, עלילת הסרט איננה קשורה לגרסתם של רוג'רס והמרשטיין. בהיות הסרט מכוון לקהל צופים של ילדים, העיבוד כלל דמויות של בעלי חיים חביבים, לרבות דרקון. את קולותיהן של הדמויות דיבבו מירנדה ריצ'רדסון וכריסטיאן נול בתפקיד אנה, מרטין וידנוביץ' בתפקיד המלך, איאן ריצ'רדסון בתפקיד קראלהום ואדם ויילי בתפקיד לואי. היצ'אק לא אהב את הסרט, אך שיבח את השירה, והוסיף כי פיצוי אחד על הסרט הוא לשמוע את ברברה סטרייסנד שרה את מחרוזת השירים "I Have Dreamed", "We Kiss in a Shadow" ו-"Something Wonderful", שנכללו באלבומה משנת 1985 באלבום "The Broadway Album" ואשר מושמעים על רקע כתוביות הסיום של הסרט. הוא הביע פליאה "שארגון רוג'רס והמרשטיין איפשר להפיק סרט זה" וציין ש"ילדים נהנו מהמלך ואני במשך חמישה עשורים מבלי להסתמך על דרקונים מרקדים". טד צ'אפין, נשיא הארגון, כינה את הסרט הטעות הגדולה ביותר שלו במתן אישור לעיבוד.
הפקת ברודוויי המקורית
הביקורות שפורסמו לאחר ערב הפתיחה היו חיוביות מאוד. ריצ'רד ווטס מהניו יורק פוסט כינה זאת "ניצחון נוסף לזוג המאסטרים". המבקר ג'ון מייסון בראון כתב כי "הם עשו זאת שוב". מבקר הדרמה של הניו יורק טיימס ברוקס אטקינסון כתב: "הפעם רוג'רס והמרשטיין אינם פורצים דרכים חדשות, אבל הם אמנים מושלמים של המילה הכתובה והשירה בתיאטרון, והמלך ואני הוא מחזה מוזיקלי יפהפה וחביב". לא פחות נלהב היה ג'ון לרדנר מהניו יורקר שכתב: "אפילו אלה מאתנו שסבורים [שמחזות זמר של רוג'רס והמרשטיין הם] לא מספיק ברורים [בכל זאת] חייבים ליהנות מהאיכויות ומהמיומנויות שהמחברים והמפיקים שלהם הכניסו לתוכם". אוטיס גרנזי כתב בניו יורק הראלד טריביון כי "מחזות זמר ושחקנים בתפקידים ראשיים כבר לא יהיו שוב אותו הדבר אחרי ליל אמש ... יול בריינר מהווה דוגמה שיהיה קשה ללכת בעקבותיה ... [זה] כנראה המופע הטוב ביותר של העשור".
הפקת לונדון המקורית
מאזן הדעות בין מבקרי ההפקה המקורית של לונדון היה בדרך כלל חיובי, עם כמה הסתייגויות. ב"האובזרבר" צפה אייבור בראון כי היצירה "תרוץ במשך מספר שנים בדורי ליין." המבקר האלמוני של ה"הטיימס" השווה את היצירה לגילברט וסאליבן: "מר רוג'רס מזכיר את סאליבן במספר מרגעיו של המלך, ומר המרשטיין עושה שימוש במיומנות רבה בהומור הגילברטיאני." ביקורת פחות חיובית פורסמה ב'דיילי אקספרס', בו ג'ון ברבר טען כי יצירה זו היא "The Mikado לעניים" וקבע כי מבין כל השחקנים, רק מיוריאל סמית' באמת יכולה לשיר.
יישובי הכוכבים
יישובי הכוכבים (או בשם התוכנית להקמתם: תוכנית הכוכבים) הם יישובים שהוקמו בישראל בשנות ה-90 של המאה ה-20 לאורך הקו הירוק. בתחילה כללה התוכנית הקמה של 7 יישובים חדשים, כאשר לבסוף הוקמו 9 יישובים חדשים בגדלים שונים. מיקום היישובים החדשים נועד להיות על גבול הקו הירוק הסמוך למרכז הארץ ולאזור השרון. מטרתה של התוכנית הייתה טשטוש ההבחנה שיצר הקו הירוק על ידי הקמה של יישובים יהודיים, עליו או מצדדיו. מרבית היישובים נבנו בבנייה כפרית ופרברית והיוו אפשרות לדיור זול לזוגות צעירים.
הרקע להקמת היישובים
בעת השקת התוכנית הסביר מנכ״ל משרד השיכון, אריה בר, כי מטרת התוכנית היא לספק דיור במהירות, עקב גל העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, והרצון לענות לביקוש של זוגות צעירים לגור בבתים צמודי קרקע במרכז הארץ. אך חבר הכנסת מיכאל איתן מהליכוד, שהיה אחד מיוזמי התכנית, הסביר שהכוונה היא לחבר את ההתנחלויות במערב השומרון ליישובי "הכוכבים" וליצור רצף טריטוריאלי משני עברי הקו הירוק, ו"שבנייה על ציר הגבעות יוצרת זיקה מיידית בין המתיישבים על הקו לבין השומרון, מוחקת את הקו הירוק, ומונעת התקדמות לפשרה טריטוריאלית עם הפלסטינים".
שר הבינוי והשיכון אריאל שרון התנגד בתחילה לתוכנית כיוון שתמך בבנייה בגליל, בנגב ובשטחים, והתנגד לבנייה במרכז הארץ. שרון סבר שבנייה נוספת וצפופה במרכז היא סיכון ביטחוני לאוכלוסייה הפגיעה לטילים, ופוגעת בשטחים חקלאיים ובמקורות מים. אך זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד שר הבינוי והשיכון, ביולי 1990, אימץ וקידם את התוכנית. התוכנית נקראה תחילה תוכנית "שבעת הכוכבים", מאחר שכללה הקמת שבעה יישובים בלבד. התוכנית עצמה התבססה על תוכנית מוקדמת מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 בשם תוכנית "ציר הגבעות" לחיזוק קו התפר.
תכנון "תוכנית הכוכבים"
בדצמבר 1990, אישר קבינט השרים לעליה וקליטה פה אחד את תוכנית "שבעת הכוכבים", שהציג משרד הבינוי והשיכון, לפיתוח רצף של יישובים קהילתיים וכפריים לאורך כביש 6 (שהיה אז בתכנון וסלילתו לא החלה עדיין). התוכנית שאושרה השתרעה על ציר הגבעות שבין מודיעין למי עמי שבואדי עארה וכללה פתרונות דיור לכמאה אלף תושבים, ב-12 יישובים בעלי צביון פרברי־קהילתי. בסך הכל התוכנית הקיפה באותה עת הקמת 28,000 יחידות דיור, לפי הפירוט הבא: גבעת הברכה (באזור מי עמי שבואדי עארה) 2,000 יחידות דיור, קציר א' 1,300 יחידות דיור, חריש א' 6,000 יחידות דיור, יד חנה א' 1,400 יחידות דיור, גאולים א' ־ 1,600 יחידות דיור, אייל א' דרום ־ 2,300 יחידות דיור, צור נתן א' דרום 1,100 יחידות דיור, מזור א' 6,500 יחידות דיור, שוהם 3,000 יחידות דיור, כפר רות א' 700 יחידות דיור והרחבת היישוב הקיים שער אפרים. לא כל היישובים נבנו בפועל לפי התוכנית המקורית, וחלק משמות היישובים שונו אחר כך (מזור לאלעד, יד חנה א' לבת חפר גאולים לצורן).
תוכנית ציר הגבעות נערכה בשנת 1991 על ידי צוות תכנון בראשותו של המתכנן האזורי נחום דונסקי והוזמנה על ידי משרד הבינוי והשיכון. התוכנית הציעה להקים 12 יישובים חדשים ולהרחיב יישובים קיימים ביניהם.
הקמת היישובים
היישוב הראשון שהחלה הקמתו ושיווקו היה "מזור", היישוב תוכנן ל-3,000 יחידות דיור, רובן צמודות קרקע, ששווקו במחיר של 15,000 דולר למגרש. אך לאחר כישלון "התרגיל המסריח" והקמת ממשלת ישראל העשרים וארבע, וכחלק מהמשא ומתן הקואליציוני עם מפלגת ש"ס, הוחלט לשנות את התוכנית להקים במקום יישוב עירוני המיועד לחרדים (שקיבל אחר כך את השם "אלעד"). במקום יישוב זה החלה הקמתה של שוהם, בה גם נמכרו תחילה מגרשים במחיר של 15,000 דולר, אך לאחר שיווק 200 המגרשים הראשונים, לאור הביקוש הרב הוחלט להכפיל את מחירם.
ב-24 בספטמבר 1991, נערך טקס הנחת אבן הפינה ליישוב צור יגאל, שבמקביל התחילו העבודות על הכשרת הקרקע במקום ובחמישה יישובים נוספים.
בשנת 1995 החלה הקמת בת חפר והיא אוכלסה החל מסוף 1996.
בשנת 1996 החלה הקמת לפיד. בשנת 1997 הוצע לאחד את לפיד עם כפר האורנים (שהיו קרוי אז בשם "גבעת אוהד"), אשר היה גם הוא בשלבי הקמה צמוד ללפיד מצידו השני של הקו הירוק, ולהפכם ליישוב אחד, בן כ-3,000 יחידות דיור, שישתרע משני צדי הקו הירוק. האיחוד לא בוצע, אך בפועל שני היישובים הפכו שטח אורבני רציף.
בדצמבר 1996, הכריז שר התשתיות אריאל שרון כי בכוונתו להרחיב את תוכנית "יישובי הכוכבים" דרומה. על פי התוכנית החדשה שהציג, תוקם עיר חדשה ליד קיבוץ בית גוברין, וכן יוקמו יישובים קהילתיים ליד קיבוץ להב וממזרח ליישוב מיתר. תוכניתו זאת לא יצאה לפועל. בשנת 2001, שר התשתיות, אביגדור ליברמן, שוב הכריז על הרחבת תוכנית "יישובי כוכבים".
ביקורת
בתקופת עריכת התוכנית נמצאו בהכנה בשטח ציר הגבעות, מספר גדול של תוכניות מפורטות להקמת יישובים חדשים ללא כל תיאום ביניהן. חלקן של תוכניות אלה היו כבר בשלבי ביצוע שונים. כאן התוכנית שירתה ראשית מטרות פוליטיות ולאחר מכן, את צורכי הדיור.
לטענת המתנגדים לתוכנית, היא סייעה למעשה לתהליך הפרבור המרוחק ועל ידי כך הגדילה את הפערים החברתיים במדינת ישראל. בנוסף, המעבר ליישובי הפרברים המרוחקים בישראל, לא היה תוצאה של ביזור מקומות תעסוקה אל יישובי השוליים. חלק ניכר מתושבי היישובים נאלצים לצאת אל מקומות התעסוקה בגוש דן ומתמודדים עם עומסי תנועה כבדים בשל כך.
לטענת מבקרי התוכנית, המעבר של קבוצות אוכלוסייה מהמעמד הבינוני-גבוה לפרברים המרוחקים מחריף את תהליך הסגרגציה בחברה הישראלית.
פגיעה בסביבה
בעת הצגת תוכנית הכוכבים, החלו אנשי החברה להגנת הטבע בהנהגת יואב שגיא במאבק נגדה. לטענתם התוכנית קודמה בגלל עלויות נמוכות וקצב הבנייה המהיר שלה. אך בנייה של בתים פרטיים צמודי קרקע על שטחים עצומים תפגע בריאות הירוקות האחרונות שנותרו באזור הצפוף ביותר במרכז ישראל, באתרים ארכאולוגיים ובעיקר במאגר מי התהום. יישובי תוכנית הכוכבים מוקמו מעל אקוויפר ירקון תנינים, המספק את רוב מי השתייה לאזור המרכז. הסכנה הייתה שלמאגר ייגרם נזק בלתי־הפיך, עקב החשש שמי הביוב של היישובים יחלחלו ישר למי התהום ויזהמו אותם, ויהיה צורך להקים מערכות טיהור יקרות למי הביוב. ציר הגבעות בנוי אבן גיר שדרכה מחלחלים מי הגשמים למאגר. חשש נוסף היה שהבנייה המסיבית תמנע ממרבית מי הגשמים לחלחל פנימה, המים יזרמו לים והמאגר ילך ויצטמק.
בנוסף עלתה הטענה שהקמת "יישובי הכוכבים" פגעה במסדרון האקולוגי בין הצפון למרכז ולדרום בישראל, אזור רחב שאפשר מעבר ותנועת חיות בר נחסם על ידי בנייה.
התנקשויות פוליטיות
על משמעותן של התנקשויות פוליטיות ראו בערך רצח פוליטי.
רשימה זו ממוינת בסדר כרונולוגי עולה. רציחות של נשיאי ארצות הברית מופיעות ברשימה נפרדת בהמשך ערך זה.
הנשיא אנדרו ג'קסון
ניסיון ההתנקשות הראשון בנשיא ארצות הברית התרחש ב-30 בינואר 1835, כשריצ'רד לורנס, אמריקאי בעל הפרעה נפשית, ניסה להתנקש בחייו של הנשיא ג'קסון בעת שביקר בהלווית סנאטור מקרוליינה הדרומית. בתחילה תכנן לורנס לירות בו עם כניסתו לטקס, אך לא הצליח להתקרב אליו במידה מספקת. לאחר שעזב ג'קסון את ההלוויה, התחבא לורנס מאחורי עמוד. מכשהגיע הנשיא, יצא לורנס ממחבואו וירה לעבר גבו של ג'קסון, אך היה מעצור בנשק. במהרה הוציא לורנס את אקדחו השני, אך גם איתו כשל. מאוחר יותר התברר כי אקדחיו לא היו עמידים דיים בפני לחות, ובאותו יום מזג האוויר היה לח בצורה קיצונית. מעשיו של לורנס משכו את תשומת לבם של הנוכחים, ובמהרה נתפס והוכנע, אף בעזרתו של הנשיא ג'קסון, שהכה אותו מספר פעמים עם מקל ההליכה שלו.
הנשיא תאודור רוזוולט
ההתנקשות בתאודור רוזוולט התרחש בשנת 1912, 3 שנים לאחר שסיים את תפקידו. ההתנקשות אירעה בזמן שרוזוולט התמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית לכהונה שלישית.
הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט
בשנת 1933, בפרק הזמן שבין בחירתו של רוזוולט לנשיא לבין השבעתו, הוא עמד לשאת נאום בעצרת במיאמי שבפלורידה כשמתנקש ירה לעברו, הרג את ראש עיריית שיקגו ופצע חמישה אנשים אחרים. הנשיא הנבחר לא נפגע. המתנקש נדון למוות והוצא להורג בכיסא החשמלי.
הנשיא הארי טרומן
בשנת 1950 שני לאומנים מפוארטו ריקו ירו לעבר הנשיא טרומן בוושינגטון הבירה והרגו שניים מסוכני השירות החשאי. הנשיא לא נפגע. אחד המתנקשים נהרג והשני נדון למוות. הנשיא טרומן המיר את עונשו למאסר עולם. ב-1979 הוא זכה לחנינה מידי הנשיא ג'ימי קרטר.
הנשיא ריצ'רד ניקסון
ב-1974 אדם בשם סמואל בייק, סוחר צמיגים מובטל בן 44 שלקה בהפרעה דו־קוטבית, ניסה לחטוף מטוס נוסעים במטרה להפילו על הבית הלבן. לצורך החטיפה גנב אקדח של חבר והכין פצצה ביתית שבוססה על דלק. במהלך ניסיון החטיפה הכושל של המטוס הוא ירה בשוטר בכניסה לנמל התעופה ובשני הטייסים שסירבו להמריא עם המטוס. לאחר ששוטר בעל יוזמה ירה בו שני כדורים דרך הצוהר של דלת המטוס, בייק ירה בראשו ונהרג. השוטר ואחד הטייסים נהרגו מכדוריו, ואילו הטייס השני נפצע קשה וחזר לעבודתו רק לאחר 5 שנים. המניע של בייק הייתה אמונתו כי השלטון מושחת ואינו מאפשר קיום לאנשים מן השורה, לאחר שבקשתו להלוואה לצורך מיזם עסקי נדחתה. ה-FBI תיחקר מספר פעמים את בייק, אך הוא לא נמצא כמסוכן על ידם. על בסיס המקרה נעשה ב-2004 סרט בשם "מלכודת לנשיא" בכיכובו של שון פן.
הנשיא ג'רלד פורד
ב-5 בספטמבר 1975, אשה בשם לינט פרום, מחסידי צ'ארלס מנסון, ניסתה לירות לעבר הנשיא פורד באקדח בסקרמנטו שבקליפורניה. סוכן עירני של השירות החשאי הספיק להוציא מידה את האקדח לפני שהספיקה לירות. היא נדונה למאסר עולם. באוגוסט 2009 השתחררה פרום מהכלא.
ב-22 בספטמבר, 17 יום בלבד לאחר ניסיון ההתנקשות הקודם, פעילת זכויות אזרח בשם שרה ג'ין מור ירתה באקדח בסן פרנסיסקו לעבר הנשיא. צופה אקראי גרם להטיית ידה והיריה החטיאה את הנשיא. היא נדונה למאסר עולם.
הנשיא רונלד רייגן
ב-30 במרץ 1981 ליד בית מלון בוושינגטון הבירה צעיר בשם ג'ון הינקלי ירה בנשיא רייגן. הקליע חדר לחזהו של הנשיא אך החטיא את לבו. הנשיא החלים. המתנקש נדון למאסר עולם. סיבת ההתנקשות הייתה הערצתו של המתנקש לשחקנית ג'ודי פוסטר (שבה היה מאוהב ללא ידיעתה) ורצונו להרשימהּ.
מינטקה
מינטקה (בכתיב לועזי: Mintaka, מערבית: منطقة; מִנְטַקַה - "אזור") או δ באוריון הוא הכוכב המערבי בחגורה של אוריון (שני הכוכבים האחרים הם אלנילם ואלניטק). מינטקה נמצא במרחק זוויתי של כשישית מעלה מדרום לקו המשווה השמימי.
תכונות
מינטקה נראה לעין ככוכב כחול עם בהירות נראית מדרגה 2.2, אך למעשה זו מערכת מורכבת של 4 כוכבים במרחק של כ-900 שנות אור. שני הכוכבים הבהירים מבין הארבעה מהווים כוכב משתנה לוקה, כך שמינטקה הוא גם כוכב משתנה.
תכונות מינטקה Aa ו-Ab
מינטקה A הוא כוכב כפול ספקטרוסקופי לוקה המורכב מזוג ענקים כחולים בעלי סיווג ספקטרלי O9.5 ו-B0.5, המקיפים זה את זה במרחק של כעשירית יחידה אסטרונומית ובזמן הקפה של 5 ימים ו-17.5 שעות. במהלך ההקפה, מסתיר אחד הכוכבים באופן חלקי את בן זוגו וגורם לירידה של כחמישית דרגת בהירות.
בשל קרבתם הרבה של הכוכבים זה לזה, לא ניתן להפריד ביניהם בתצפית ישירה כך שהמידע עליהם מושג באמצעות מדידות ספקטרוסקופיות. לא ניתן לחשב בדיוק את המסות ואת הרדיוסים שלהם, אך המסה של כל אחד מהם היא לפחות 20 מסות שמש ורדיוסיהם גדולים לפחות פי 10 מרדיוס השמש. עוצמת ההארה של כל אחד מבני הזוג היא יותר מפי 3,000 מאשר עוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פני השטח העצומה שלהם - מעל 30,000 קלווין, הם מאירים לפחות פי 90,000 מהשמש בתוספת הקרינה העל-סגולה.
בשל מסותיהם הגדולות צפויים שני בני הזוג לסיים את חייהם בסופרנובה.
תכונות מינטקה B ו-C
מינטקה B נמצא במרחק זוויתי של כ-31 שניות קשת מבני הזוג מינטקה Aa ו-Ab. אם הוא אכן מקיף אותם, הוא עושה זאת במרחק של לפחות 8,500 יחידות אסטרונומיות (כ-0.14 שנות אור). בהירותו הנראית היא מדרגה 14 ובשל עמימותו ביחס למינטקה A, לא הצליחו עד כה לקבוע את סוגו הספקטרלי או כל תכונה אחרת שלו.
מינטקה C נמצא במרחק זוויתי של כ-52 שניות קשת ואם גם הוא חלק מהמערכת הוא מקיף את מינטקה A במרחק של למעלה מחמישית שנת אור. זהו כוכב הסדרה הראשית כחלחל מסוג ספקטרלי B2 שבהירותו הנראית היא מדרגה 6.85 וניתן להבחין בו באמצעות טלסקופ חובבים. הוא קורן בעוצמה של פי 140 מהשמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פני השטח הגבוהה שלו רוב הקרינה הנפלטת ממנו היא בתחום העל-סגול.
בקעת אונו
בקעת אונו היא עמק בשפלה. הבקעה מהווה אזור מוניציפלי במחוז המרכז ובגבול מחוז תל אביב. בו נמצאים היישובים והערים אור יהודה, קריית אונו, גני תקווה, גת רימון, כפר מעש, סביון, יהוד-מונסון, מגשימים כן החלקים המזרחיים של העיר רמת גן (תל השומר, קריית קריניצי, רמת אפעל וכפר אז"ר).
לעיתים נוהגים לראות גם את העיר גבעת שמואל כחלק מבקעת אונו, ואולם בשנים האחרונות, בשל שינוי אופיה של העיר עקב בנייה מואצת, התקרבותה לעיר פתח תקווה וסלילת כביש מכבית (כביש 471), שניתק אותה משאר חלקי הבקעה, מקובל שלא לראותה כחלק מאזור זה. ההגדרה הממשלתית של בקעת אונו (ראו דו"ח ועדת שחר, להלן) לא כללה בה את גבעת שמואל מטעמים אלה.
מקור השם
מקור השם "בקעת אונו" הוא בספר נחמיה, שם מתואר כי סנבלט החורוני וגשם הערבי הציעו לנחמיה להיפגש עימם ב"כפירים", מקום הנמצא ב"בקעת אונו":.
העיר "אונו" הייתה עיר יהודית קדומה, הנזכרת בתנ"ך, במשנה ובתלמוד, ואשר שמה השתמר בשם "כפר עאנה" (באור יהודה דהיום).
תיחום גאוגרפי
הביטוי בקעת אונו מתייחס בטרמינולוגיה הממשלתית והאזורית, לכל האזור המתוחם כדלהלן:
בצפון: כביש 471 (מכבית) - ממחלף בר-אילן על כביש 4 (גהה), עד צומת נחלים על כביש 40;
במערב: כביש 4 (גהה) - ממחלף בר-אילן עד מחלף מסובים.
בדרום מערב: גבולה הדרומי של עיריית אור יהודה (ורמת פנקס שסופחה אליה ב-2007) עד כביש 412;
במזרח: כביש 40, מצומת הטייסים (בני עטרות) עד צומת נחלים.
מעמד מוניציפלי
מעמדה המוניציפלי המפוצל של בקעת אונו (ראו תבנית להלן), נתון לדיונים חוזרים ונשנים במהלך השנים וקיימות תוכניות לבצע איחודי רשויות מקיפים בו, עד כדי איחוד כל בקעת אונו לעירייה אחת (דו"ח ועדת פרופ' אריה שחר מטעם משרד הפנים משנת 1998).
לפי הצעת איחוד הרשויות משנת 2003, היו אמורות להתאחד: (א) קריית אונו, גני תקווה, סביון, גני יהודה ונוה מונוסון לעירייה אחת, תוך החלפת המועצה המקומית של נוה מונוסון בוועד רובע עירוני, ו-(ב) רמת אפעל עם רמת גן, כפר אז"ר עם קריית אונו ורמת פנקס עם אור יהודה, תוך החלפת הוועדים המקומיים של שלושת היישובים האלה בוועדי רובע עירוניים. במהלך חקיקת חוק איחוד הרשויות, בוטל האיחוד הראשון, בשל קיומן של בחירות מוקדמות בקריית אונו בתחילת 2003, ונותרה ממנו הצעה לאחד את המועצה המקומית סביון עם הוועד המקומי של גני יהודה (שהיה חלק מהמועצה האזורית דרום השרון) ואת המועצה המקומית נוה מונוסון והועד המקומי של רמת פנקס עם עיריית אור יהודה. תושבי שני היישובים הקהילתיים הנ"ל התנגדו נחרצות לאיחוד המוצע.
בסופו של דבר, איחודן המלא של סביון וגני יהודה, למועצה מקומית אחת, יצא אל הפועל, ואילו נוה מונוסון אוחדה עם עיריית יהוד במסגרת עיריית-גג משותפת (עיריית יהוד-מונוסון), תוך הענקת מעמד של ועד רובע עירוני לנוה מונוסון.
בשנים 2003-2007, נותר גורלה של מועצה אזורית אפעל, שסבלה מבעיות כספיות וניהוליות קשות, בלתי ברור. במהלך השנים 2005–2006 עשו ראשי המועצה ניסיון להפוך למועצה מקומית, אך ראשי הוועדים המקומיים של רמת אפעל וכפר אז"ר התנגדו למהלך ומשרד הפנים דחה את ההצעה. ביום 2 במרץ 2007 הודיע משרד הפנים על פירוקה לאלתר של מועצה אזורית אפעל, על סיפוחם של היישובים רמת אפעל וכפר אז"ר לעיריית רמת גן ועל סיפוחו של היישוב רמת פנקס לעיריית אור יהודה. שתי עתירות לבג"ץ שהוגשו כנגד החלטה זו, נדחו במהלך חודש נובמבר 2007. הפירוק והסיפוח בוצעו בפועל בתחילת שנת 2008.
איחוד הרשויות המרכזי במרחב, של קריית אונו וגני תקווה, תוכנן להתבצע בשנת 2008 אך לא בוצע.
תודעה אזורית
אף שהאזור מורכב מיישובים רבים בעלי אופי והיסטוריה שונים, יש אלמנטים כלכליים, חברתיים וחינוכיים רבים המאחדים אותם. את בקעת אונו משרתים שלושה מקומונים, הזוכים לאחוזי חדירה גבוהים ("חדשות אונו", "גל גפן" ומהדורת בקעת אונו של "עיתון תל אביב"). ובנוסף להם, גם אתר חדשות מקומי של ערי בקעת אונו בשם ״אונו ניוז״. לתושבי בקעת אונו קיימת מודעות פוליטית גבוהה באשר למתרחש ביישובים השכנים. הדבר נכון במיוחד בקרב תושבים שבאו להתגורר באזור בשכונות חדשות שהוקמו מאז תחילת שנות ה-90 - קריית הסביונים (יהוד), נוה סביון (אור יהודה), נווה רבין (אור יהודה), גבעת סביון (גני תקווה), אונו החדשה ורימון החדשה (קריית אונו). מאידך, לצד הערים הגדולות (קריית אונו, יהוד ואור יהודה) קיימים יישובים קהילתיים בעלי תודעה קהילתית חזקה ואוכלוסייה ברמה סוציו-אקונומית גבוהה, כגון סביון (מועצה מקומית), גני תקווה (מועצה מקומית), נוה מונוסון (ועד רובע עירוני) וכפר מעש (מושב), הדורשים להבטיח את המשך האוטונומיה הקהילתית שלהם בכל איחוד מוניציפלי גורף עליו יוחלט.
שאילת מילים
בבלשנות, במילונאות ובאטימולוגיה, שאילת מילים היא הליך בו דוברי שפה אחת מוסיפים מילים ללקסיקון (אוצר מילים) של שפתם מלקסיקון של שפה אחרת. עקרונית, מילה שמקורה בשפה אחרת מכונה "מילה שאולה". אולם מכיוון ששאילת מילים היא תופעה נפוצה המתרחשת במגע בין קהילות דוברות (או כותבות) שפות שונות, זיהוי כל המילים השאולות בשפה כלשהי דורש מחקר היסטורי מדוקדק ומעמיק, ובלתי אפשרי לדובר השפה שאינו חוקר או בלשן. כבר בעברית המקראית ניתן לזהות מילים שאולות, כגון "אחשדרפן" - מילה שאולה מהשפה הפרסית, או "מס" ו"שֹר", השאולות מהמצרית הקדומה. "מילה שאולה" מכונה לעיתים מילה נודדת, וַנדרווֹרט (מגרמנית: Wanderwort) או מילה תועה.
כמעט כל שפה מכילה בלקסיקון שלה מילים שמקורן בשפה אחרת, אך יש תחומים בלקסיקון בהם נפוץ השימוש במילים שאולות ויש תחומים בהם נדיר למצוא מילים שאולות. מילים שאולות נפוצות בעיקר בתחומי הרפואה, הטכנולוגיה והמדע, בהם מתקיימת אינטראקציה נרחבת עם שפות דומיננטיות ועם דוברים מארצות אחרות. לרוב נשאלים מושגי יסוד ומונחים מקצועיים (ז'רגון מקצועי), שמות של טכנולוגיות, שמות של מכשירים מתוחכמים, שמות מכונות ושמות המצאות.
ישנן תופעות דומות לשאילת מילים, המפורטות בהמשך. ישנן גם תופעות מנוגדות לשאילת מילים, כמו תחדיש - יצירת מילה חדשה לגמרי (כמו המילה העברית "פרפר"), הפסקת שימוש במילים ארכאיות (כמו המילים העבריות "תולע" ו"אשכר") ושימור השימוש במילים עתיקות שהתקיימו בשפה האם של השפה בה מדברים (כמו המילה העברית "אב"; דובר השפה המצוי לא יכול לדעת שמילה זו או אחרת הייתה קיימת עוד בשפה האם של שפתו).
הסיבות לשאילת מילים
חוקרי תרגום ציינו מספר גורמים לשאילת מילים:
שאילת מילים באה לרוב כדי להתגבר על חסר בלקסיקון הקיים. יש צורך במילה חדשה כדי לציין במדויק מושג או רעיון חדש, המצאה טכנולוגית, תרופה או מכשיר חדש והדרך הנוחה או המהירה ביותר למלא את הצורך היא אימוץ המילה המתייחסת למושג החדש משפה אחרת. דרכים אחרות להשלמת לקסיקון הם באמצעות תחדיש (נאולוגיזם), כלומר המצאת מילה או צירוף מילים, או באמצעות הרחבת משמעות של מילה קיימת בשפה. שאילת מילה נוחה יותר מסיבות נוספות: טכנולוגיות או רעיונות חדשים מועברים בדרך כלל בתיווך אנשים השולטים הן בשפה המקומית והן בשפת הקהילה בה הומצאו הטכנולוגיה או הרעיון. ציבור החשוף לשפה זרה ומכיר מושג או רעיון בשמו הזר, נוח לו להמשיך להשתמש בו גם בדיבור עליו בשפה המקומית. הרחבת משמעות של מילה קיימת בשפה מקומית מגבירה את עמימות השפה, המכבידה על דובריה.
סיבה אחרת לשאילת מילים או להפסקת שאילת מילים היא תרבותית. נטייה של עם להידמות לעם אחר מגבירה את שאילת המילים משפתו של השני ואילו נטייה להיבדלות מגבילה אותה. דוגמה להליך שאילת מילים תרבותי הוא שאילת מילים מצרפתית לערבית בקרב בני המעמד הערבי הגבוה בימי הקולוניאליזם. אנשי מעמד זה החלו לקרוא לבעלי מקצוע, כמו: סַפָּר, נהג ושֹר, בשמותיהם הצרפתיים במקום בשמותיהם הערביים.
דוגמה הפוכה לנטיית היבדלות שמובילה להפסקת שימוש במילים מושאלות ניתן לראות במהפכת הטורקים הצעירים. כחלק מהשאיפה להפסיק להידמות לעמי המזרח התיכון אימצו הטורקים את האותיות הלטיניות וזנחו את האותיות הערביות וגם הפסיקו להשתמש במילים שאולות מערבית ומפרסית ואף שינו את שמות עריהם.
סיבה נוספת לשאילת מילים היא ששימוש במילים לועזיות תורם ביצירת אווירה שבאה יחד עם השפה הזרה. מסתבר, שהקהל נמשך יותר לשחק "באולינג" מאשר "כדורת" או להצביע למועמד עם "אג'נדה" ולא עם "מדיניות".
החיסרון העיקרי בשאילת מילה הוא הקושי להתאים את המילה הזרה לכללי הפונולוגיה והמורפולוגיה של השפה המקומית. לפעמים, המילה הזרה כוללת הגאים, צירופי הגאים או מבנה הברה שאינו חוקי בשפה המקומית. לפעמים, המילה תהיה קצרה או ארוכה מהרגיל, תכלול הטעמה או טונים שלא קיימים בשפה המקומית, או שתהא בנויה בצורה שאינה מאפשרת הוספת מוספיות או שינויים מורפולוגיים אחרים, שהם הכרחיים בשפה המקומית.
דרכי העברה בשאילת מילים
ישנן תופעות דומות לשאילת מילים, כגון שאילת משמעות (תרגום שאילה), שאילת שורשים או שאילת מילה תוך שינוי הגייתה ("אצטדיון" היא מילה שהושאלה לעברית תוך שינוי הגייתה). בשונה מתרגום שאילה, בשאילת מילים המילה עוברת פונטית מהשפה התורמת לשפה המקבלת ללא תרגום המילה. שאילת מילים מחייבת הבנה בסיסית של משמעות המילה ונטייה לדו-לשוניות.
שאילת משמעות מילים
תופעה דומה לשאילת מילים היא שאילת משמעות: הוספת משמעויות למילה שיותר משמעויות שלה יתאימו לאלו של המילה המקבילה בשפה הזרה. לדוגמה, המושג "הסלמה" הוא השאלת המשמעות "החמרה" עבור השורש ס.ל.מ. זאת בדומה למושג "escalation", באנגלית.
את תופעת שאילת המשמעות ניתן לראות גם בביטויים. הביטוי "לקח חלק" מושאל מאנגלית במשמעות "השתתף". זוהי משמעות שלא הייתה לצירוף מילים זה בעבר בעברית. הביטויים "מסביב לשעון" ו"עשרים וארבע על שבע" הושאלו מאנגלית ומשמעותם זהה לביטוי העברי הוותיק "יומם ולילה".
שאילת כתיב
מילה שאולה נכתבת בשפה החדשה לפעמים לפי כללי כתיב השפה המקבלת ולפעמים, בהתאם לכללי הכתיב בשפת המקור. לדוגמה, המילה השאולה "פנסיה", נכתבת בעברית בסמ"ך, כי בלשון המקור היא נכתבת ב-S. לעומת זאת, המילה השאולה "פיצה", נכתבת בעברית בהתאם לכללי הכתיב העברי ללא שאילת כתיב המקור. בחיקוי כתיב המקור היינו מאייתים את המילה בזי"ן כפולה ולא בצד"י. האנגלית, שאלה מהאיטלקית הן את המילה "פיצה" והן את הכתיב שלה; באנגלית מאייתים "pizza" ב-z כפולה ולא בצירוף האותיות tz, שתואם את כללי הכתיב באנגלית.
שאילת מבנים דקדוקיים
שאילת מבנים דקדוקיים נדירה יותר משאילת מילים. לדוגמה, שם סיפורו של חיים נחמן ביאליק, החצוצרה נתבישה, מכיל פועל בבניין "נתפעל". בניין זה, שכיום הוא נדיר, הושאל לעברית מהארמית והיה נפוץ בשפת חז"ל.
דוגמה עברית נוספת לשאילת מבנה דקדוקי היא שאילת הקידומת "re", משפות אירופה, שפירושה הוא "מחדש". וריאציה על השאילה הזו היא חיקוי המשמעות שלה בעזרת אימוץ הבניין "שפעל".
דוגמה קיצונית לשאילת מבנים דקדוקיים, ניתן למצוא בשפה הארמית החדשה הצפון-מזרחית (המכונה גם "כורדית יהודית"). בניבי שפה זו, אבד חלק נכבד ממערכת הטיית הפעלים של השפות השמיות ובמקומו רובו הושאלה דרך ההטייה של השפות ההודו-אירופיות, הנעזרת בפועל הקיום ("להיות", to be) ובפועל השייכות (to have) כפעלי עזר.
שאילת מילים בעברית
שאילת מילים קיימת בשפה העברית לרבדיה השונים, החל מהעברית המקראית ועד ימינו. מילים שאולות קרויות בדרך כלל מילים לועזיות. מקור המונח "לועזית" או "לעז" בפסוק: והוא נגזר מהשורש לע"ז, שמשמעותו ככל הנראה: "דבר סתום" או "מילים לא ברורות" (השוו לערבית: لغز לע'ז = חידה). בתקופה מאוחרת נדרשה המילה לעז כראשי תיבות בדיעבד: "לשון עם זר".
שפות עיקריות מהן ינקה העברית מילים לועזיות (חלק מהמילים הפסיקו להיות בשימוש):
האקדמיה ללשון העברית מנסה לתת תחליפים למילים לועזיות. לעיתים התחליף המוצע נקלט בקרב דוברי העברית, ולעיתים הם מעדיפים להמשיך ולהשתמש במונח הלועזי.
יצחק אבינרי תיאר את הגישות השונות ביחס לשימוש במילים לועזיות:
מעבר מלועזית לעברית מקובל מאוד בישראל בשמות משפחה ושמות פרטיים, תהליך הקרוי עברות (במקור: שיעבור, שהוא חידוש שלא נקלט בשפה).
שאילת מילים מעברית לשפות אחרות
שמות פרטיים רבים, תנכ"יים, הושאלו מעברית לשפות הרבות אליהן תורגם התנ"ך. לרבים מהשמות האלו יש פירוש רק בעברית. למשל, השמות באנגלית Jerome או John, הם שאילה של השמות העבריים "יהורם" ו"יהוחנן", שפירושיהם העבריים הם "אלוהים גדול" ו"אלוהים חנן", בהתאמה. ישנן גם מילים אחרות שהושאלו דרך תרגום התנ"ך לשפות אחרות, וחלקן באמצעות סדר התפילה הנוצרי שעשה שימוש ליטורגי במזמורי תהילים ובביטויי תפילה עבריים, כמו למשל במילים העבריות "הללויה" ו"אמן". לטענתו של אבשלום קור, המילה האנגלית news, מקורה בפסוק . זאת, מכיוון שהמורפולוגיה של המילה news זרה לאנגלית, שהרי אין בה מילים דומות כמו olds.
שפת היידיש שאלה מן העברית מילים רבות בתחומים לקסיקליים מגוונים. בכך השתנתה היידיש מניבים ושפות אחרות שהתפתחו מגרמנית. חלק מהמילים הללו הושאלו מהיידיש לאנגלית. כך, למשל, המילה "חוצפה" עברה מעברית ליידיש ומשם הגיעה לאנגלית.
עברית הייתה שפת שאילת מילים לשפות רבות, במקום שבהם היו היהודים לחלק מרכזי בחברה. דוגמה לכך היא הערבית, לאחר התפשטות האיסלם מעבר לחצי האי ערב הערבים ושפתם נפתחו לעולם חדש שלא הכירו קודם, ועל כן נוצר צורך בחידוש מילים. היה ברור מאליו כי הם היפנו לשפה יותר קרובה לזו שלהם ולשפה שחלק מעמד הגבוה בכל רחבי השפעת האיסלם דוברים בה. ועל כן חלק גדול מהמילים אותם השאילה הערבית היו במקור מהעברית.
לא כל דמיון מילולי מובהק בין השפות השונות הוא תוצאה של שאילת מילים. לעיתים המדובר בדמיון הנובע ממוצאן ההיסטורי של השפות השונות השייכות במקורן למשפחה לשונית אחת. כך למשל סדר אותיות הלשון העברית (האלפבית העברי), המזכיר את סדר האותיות ואף את שמות האותיות בשפות נוספות (אלפבית יווני שמקורו הקדום באלפבית פיניקי).
מקסים קריבונוס
מקסים קריבונוס (1600? – נובמבר 1648) היה מפקד קוזאקים שנטל חלק במרד חמלניצקי. הוא זכור בשל מעשי הטבח שערך ביהודים בערים רבות, בעיקר נמירוב וטולצ'ין.
ביוגרפיה
מעט ידוע על מוצאו. השם "קריבונוס" (או "קריבוניס") הוא כנראה כינוי, כי פירושו "עקום־האף". הצטיין בקרבות נגד הטורקים והטטרים של קרים בשנות ה-30 וה-40. ב-1648 הצטרף לבוגדן חמלניצקי והתמנה למפקד החיל של מחוז צ'רקסי, תחת פיקודו שרתו 20,000 איש. הנחיל תבוסה לפולנים בקרב קורסון, לאחר מכן הביס את צבאם בפילאבצי, מחנובקה וקונסטנטינוב. בדרכו טבח בכל הקהילות היהודיות שהיו במקומות אותם כבש: ב-31 במאי (כ' סיון) את נמירוב, ב-6 ביוני כבש את שרהורוד, פוהרבישצ'ה, מ-18 עד 22 ביוני לאחר מצור כבש את טולצ'ין, ב-15 ביולי כבש את באר והשמיד בה יהודים שהסתתרו מעיירות סמוכות, ב-18 ביולי כבש את קונסטנטינוב, ביולי כבש את פולנאה, מז'יבוז', נראל, קרשניק וולודבה. לאחר שכבש את מצודת לבוב והמשיך לזמושץ', פרצה במחנהו מגפת דבר, ובה נספה.
יחס לקריבונוס בהיסטוריוגרפיה
באוקראינה נחשב כגיבור לאומי שהביא ביחד עם חמלניצקי לשחרור אוקראינה מהפולנים. על שמו קרואים רחובות בערים הגדולות שם. האוקראינים גם רואים את האצולה הפולנית כמעמד שדיכא של האיכרות, ואת הדת הקתולית השלטת בפולין דאז כדת שנכפתה על האוקראיני האורתודוקסי, לכן אנשים מהסוג הזה נחשבים כגיבורים. בהיסטוריה היהודית לעומת זאת רואים את קריבונוס כצורר גדול, אכזר וחסר רחמנות, כך הוא מוזכר בכל הכרוניקות המתארות את גזרות ת"ח ות"ט – "טיט היוון", יוון מצולה, ו"מגילת עיפה". נתן נטע הנובר הזכירו כ"צורר היהודים קריוואנוס ימח שמו וזכרו."
הנרי שובל
הנרי שובל (באנגלית: Henry George Chauvel; 16 באפריל 1865 – 4 במרץ 1945) היה איש צבא אוסטרלי אשר בעת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה פיקד על דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק של האנזא"ק, גייסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים, בקרב באר שבע. לימים היה האוסטרלי הראשון שעלה לדרגת גנרל.
ראשית דרכו
הנרי שובל, המכונה הארי, נולד באוסטרליה בשנת 1865, בעיר שבמדינת ניו סאות' ויילס. אביו היה בעל חוה לגידול בקר ועמד בראש מיליציה של פרשים. בהיותו בן 21 נתמנה שובל לקצין ביחידת פרשים של מדינת קווינסלנד. הוא היה מפקד פלוגה במלחמת הבורים שהתחוללה בדרום אפריקה בין השנים 1899 ל־1902. לאחר ששב לאוסטרליה פיקד על יחידות פרשים שונות והתקדם בסולם הדרגות. בשנת 1913 עלה לדרגת קולונל.
בימי מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נשלח שובל ללונדון לשמש כנציג אוסטרליה במטה הכללי של הצבא הבריטי. בשנת 1915 השתתף כמפקד חטיבת פרשים בקרב גליפולי וב־1916 לחם בחצי האי סיני בקרב רומני ובקרב מגדבה, שלאחר הניצחונות בהם נפתחה הדרך לכיבוש ארץ ישראל.
בהגיע כוחות האנזא"ק לארץ ישראל השתתף שובל בקרב עזה הראשון שהתחולל ב־26 במרץ 1917. למרות הצלחתם של כוחות האנזא"ק התוקפים להשיג את יעדיהם, הסתיים הקרב בניצחון הצבא העות'מאני, עקב כשלים בהעברת מידע מהשטח אל המפקדה הבריטית שנתנה פקודת נסיגה לכוחות התוקפים. חודש לאחר מכן הועלה שובל לדרגת לוטננט גנרל ונתמנה למפקד דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק.
בקרב באר שבע, שנערך בין יחידות מחיל המשלוח המצרי של פילדמרשל אדמונד אלנבי ובפיקודו הישיר של הנרי שובל, נחל חיל המשלוח ניצחון מכריע. ב־31 באוקטובר 1917 קיבל שובל הוראה מאלנבי לכבוש מיד את העיר באר שבע. שובל יצא לדרך במסע מזורז. ההתקפה על באר שבע הפתיעה את הטורקים ובעלי בריתם הגרמנים, שציפו להתקפה בגזרת עזה, וכוחותיו של שובל כיתרו את באר שבע ובהתקפת פרשים פרצו את קווי ההגנה וכבשו את העיר בסערה. עוד באותו יום יכול היה שובל לבשר למפקדו שבאר שבע בידי כוחותיו.
ב־14 בנובמבר 1917, שבועיים אחרי שכבשו את באר שבע, נכנסו כוחותיו של שובל למושבה רחובות וחנו בה חמישה חודשים בטרם המשיכו לדמשק. יחסיו עם של שובל עם בני המושבה היו טובים מאוד וחייליו גילו יחס ידידותי כלפי בני המקום.
בית אליעזר סלוצקין שבו שוכן כיום בית הספר התיכון ע"ש דה שליט ברחובות, שהוקם בשנת 1910, שימש כמפקדתו וכביתו של הנרי שובל במהלך שהותו ברחובות, עד סוף אפריל 1918.
זלמן עמית
זלמן עמית (Zalman Amit; נולד ב-1934) הוא פסיכולוג ופעיל פוליטי ישראלי-קנדי, חוקר התמכרות, פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה במכון ללימודי נוירוביולוגיה התנהגותית באוניברסיטת קונקורדיה שבמונטריאול. כיום פועל כאמן.
הנרי שובל
בימי מלחמת העולם הראשונה
ב־27 בינואר 1918 הוזמן שובל לחגיגת ט"ו בשבט בבית העם של רחובות. פרדסן ממייסדי המושבה הזמין את שובל בהזדמנות זאת של חג הנטיעות לנטוע עץ זית במושבה. כעבור שנה חזר שובל לרחובות וביקש לראות את העץ שנטע בטרם יחזור לאוסטרליה. עד אז העץ כבר לא היה קיים. אנשי המושבה הזמינו את שובל לארוחה, ובינתיים עקרו עץ זית כבן שנה ושתלו אותו במקום שבו שתל שובל את עץ הזית שנה קודם כן והראו אותו לשובל ששב לארצו. בימי מלחמת העולם השנייה הגיע לרחובות כומר מצבא אוסטרליה וסיפר כי נשלח על ידי הגנרל שובל, שכבר היה בגמלאות, כדי לדווח לו על מצבו של העץ. אנשי רחובות גילו לו את האמת, אך ביקשו שלא יספר זאת לשובל. בשנת 2007 הגיעה נכדתו של הנרי שובל, שהייתה אז בגיל של למעלה משבעים, לביקור ברחובות וביקרה בבית הספר שבו שכנה מפקדתו של סבה תשעים שנה קודם. היא התהלכה בחדרים ששימשו את המפקדה, והצטלמה על המדרגות שבהן צולם סבה עם חייליו. מקבלי פניה העניקו לה במתנה שתיל של עץ זית.
זלמן עמית
קורות חיים
מחקריו של עמית עוסקים במנגנונים הנוירולוגים הקשורים להתמכרות לסמים, בעיקר לאלכוהול. הוא פרסם ארבעה ספרים, כ-40 פרקים בספרים וכ-300 מאמרים מדעיים בכתבי עת אקדמיים. הוא שימש כמנחם של 34 תלמידי דוקטורט (בהם פרופ' שמעון עמיר) ו-40 תלמידי תואר מוסמך.
הנרי שובל
בימי מלחמת העולם הראשונה
ב־19 בספטמבר 1918 השתתפו כוחותיו של שובל עם יתר כוחותיו של אלנבי בקרב מגידו שהסתיים ב־21 בספטמבר בניצחון הכוחות הבריטיים. לאחר הקרב נעה אוגדת שובל לרמת הגולן וב־1 באוקטובר 1918 כבשה את דמשק. האוגדה המשיכה צפונה וב־25 באוקטובר כבשה את חלב. חמישה ימים לאחר מכן נכנעה האימפריה העות'מאנית לכוחות הברית.
זלמן עמית
קורות חיים
עמית זכה בפרס החוקר הלאומי בתחום הבריאות והרווחה בקנדה (National Health Research Scholar award, Health and Welfare).
הנרי שובל
לאחר המלחמה
עם סיום המלחמה סיים גם הנרי שובל את תפקידו במזרח התיכון ובשנת 1919 שב לאוסטרליה. הוא מונה למפקח הכללי של כוחות הביטחון האוסטרליים (The Inspector General of the Australian Defence Force), תפקיד שנועד לבדיקה, ביקורת ומניעת כשלים של מערכת המשפט הצבאית. בשנת 1929 מונה לראש המטה הכללי של הצבא האוסטרלי. הוא פרש מהצבא באפריל 1930. בעת מלחמת העולם השנייה נקרא שוב לדגל ומונה למפקח הכללי של כוחות ההגנה ההתנדבותיים (Volunteer Defence Corps) שפעלו באוסטרליה בזמן המלחמה, כדוגמת משמר המולדת הבריטי, אשר שירתו בו מתנדבים, שלא היו כשירים לשירות צבאי רגיל, מפאת גילם.
זלמן עמית
קורות חיים
עמית הוא מהמייסדים של ארגון הידידים הקנדים של שלום עכשיו ("Canadian Friends of Peace Now"). הוא היה פעיל זמן מה בגוש שלום ואף חבר במזכירות הארגון. הוא בין המייסדים של "Alliance of Concerned Jewish Canadians", ארגון שמאל יהודי בקנדה. הוא מפרסם ביחד עם ד"ר דפנה לויט מידעון אינטרנט אודות הסכסוך במזרח התיכון. כתב עם ד"ר לויט ספר אודות תהליך השלום שאמור לצאת בשנת 2011.
הנרי שובל
לאחר המלחמה
הנרי שובל נפטר ב-4 במרץ 1945, חודשיים לפני סיום המלחמה. בן שמונים היה במותו.
זלמן עמית
חיים אישיים
היה נשוי לד"ר אן סאת'רלנד-עמית (לבית רדפרן) (1938–2009), פסיכולוגית, במשך 34 שנים, עד מותה. אב לארבעה. מתגורר בקינגסבורג שבנובה סקוטיה.
פורד גרנדה
פורד גרנדה (באנגלית: Ford Granada) היא מכונית סלון, מתוצרת יצרנית הרכב "פורד אירופה" (Ford of Europe AG), אשר יוצרה על ידי Ford-Werke GmbH, (פורד גרמניה), חברת בת של קונצרן הרכב פורד, בעיר קלן, גרמניה בין השנים 1972–1994, ועל ידי "פורד בריטניה" ("Ford of Britain", שם מלא: "Ford Motor Company Limited") בין השנים 1972–1976.
ברון גריניץ'
ברון גריניץ' הוא תואר שנוצר פעמיים בהיסטוריה של הממלכה המאוחדת. התואר נוצר לראשונה בשנת 1767 עבור ליידי קרולין טאונשנד שקיבלה את התואר ברונית גריניץ'.
הפעם השנייה בה נוצר התואר הייתה ב־1947 עבור לוטננט הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו בבוקר החתונה שלו עם הנסיכה אליזבת (לימים המלכה אליזבת השנייה) שקיבל אותו יחד עם התארים דוכס אדינבורו ורוזן מריונת'. אחרי מותו ירש את התואר בנו, צ'ארלס, נסיך ויילס; עם המלכתו של הנסיך כמלך צ'ארלס השלישי התואר התמזג עם הכתר.
אנג'לה ריפון
אנג'לה ריפון (באנגלית: Angela Rippon; נולדה ב-12 באוקטובר 1944) היא עיתונאית ומגישת טלוויזיה ורדיו בריטית.
ביוגרפיה
ריפון נולדה בפלימות', שבדרום-מערב אנגליה למשפחה ממעמד הפועלים. אביה שירת בחיל הנחתים המלכותי ולקח חלק במלחמת העולם השנייה ואמה הייתה תופרת. לאחר שעזבה את בית הספר בגיל שבע עשרה החלה לעבוד כעורכת ב-ITV.
בגיל 21 היא החלה את הקריירה הטלוויזיונית שלה בסניף של ה-BBC האזורי. ב-1975 הוצע לה להגיש מהדורת חדשות ארצית בערוץ, ובכך הפכה לאישה הראשונה שעשתה זאת. בין האירועים שסיקרה במסגרת עבודתה בערוץ נכללה חתונתם של הנסיך צ'ארלס והנסיכה דיאנה.
ב-1977 היא הנחתה את האירוויזיון שנערך בלונדון.
ב-1967 נישאה לבעלה וב-1989 הם נפרדו.
פרסים
בשנת 2004 קיבלה ריפון את אות מסדר האימפריה הבריטית.
מחלקת ההגנה (אירלנד)
מחלקת ההגנה (באנגלית: Department of Defence, באירית: An Roinn Cosanta) היא משרד בתוך ממשלת אירלנד, האחראית על יישום מדיניות הביטחון של אירלנד. בראשה עומד שר ההגנה, חבר הממשלה. השר עומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של כוחות ההגנה האירים, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לטישך ולנשיא (המשמש כמפקד העליון של הצבא). ראש המטה של כוחות ההגנה מדווח ישירות לשר.
מחלקת ההגנה נוסדה כבר בפגישה הראשונה של הדאל אירן ב-21 בינואר 1919. שר ההגנה הנוכחי הוא מיהאל מרטין ממפלגת פיאנה פול שנכנס לתפקידו ב-17 בדצמבר 2022.
יהודה ווהל
יהודה (היינץ) ווֹהל (Yehuda (Heinz) Wohl; 5 במרץ 1904 – 12 ביולי 1988) היה מלחין ישראלי יליד גרמניה.
ביוגרפיה
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, ובהמלצת פרופ' קסטנברג החל ללמוד אצל פאול בן-חיים לשיפור הידע במוזיקה רצינית, שרכש עד אז בכוחות עצמו. יצירותיו הראשונות היו סימפוניות, ובמשך השנים צמצם אותן למבנים בפרק יחיד ולהרכב כלים צנוע. הוא התגורר בשנים אלה ברמת גן ובתל אביב, כאשר בנוסף להלחנה, עסק לפרנסתו כמורה למוזיקה וכנגן, וכן הלחין מנגינות לתפילות שבת בקהילת "אמת וענווה" ברמת גן.
היה נשוי ללִידִי (1915–2010), ילידת ברלין גם היא, ואב לבת, גילי, המתגוררת בארצות הברית.
ווהל נפטר ב-1988 בתל אביב.
יצירות תזמורתיות
שלוש הסימפוניות שלו, בנות ארבעה פרקים, מבוססות על פולקלור ים תיכוני: