cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המצור על עכו (1291)
מהלך המצור
התקפה ראשונה יצאה מצפון במקום הקרוב לחוף הים במקום בו החומה הייתה באחריות הטמפלרים ומולם צבאות חמת, ביום 15 באפריל יצא גדוד צלבני אל הקווים הממלוכים וחדר עמוק אל תוך המחנה כאשר ספינות צלבניות מחפות על ההתקדמות מצד הים. במהלך הקרב הסתבכו רגלי הסוסים הצלבנים בחבלים הקושרים את יתדות האוהלים המוסלמים והפרשים הצלבנים נסוגו אל העיר.
התקפה שנייה יצאה משער אנטוניוס הקדוש אל כוון מרכז המערכה המוסלמית תוך ניצול לילה חסר ירח, ההתקפה איבדה את אלמנט ההפתעה ונהדפה.
במשך חודש המצור הראשון נערכה הפגזה מתמדת של חומות העיר מצפון לדרום וכן על המגדל הארור במרכז החומה הפנימית ופעולות כרייה אל מתחת לחומות נמשכו על מנת לנסות ולמוטט את הביצורים, משימה בעייתית ביותר מול עיר חוף, מי תהום מלוחים נמצאים בעומק נמוך כך שכל מנהרה הנחפרת עלולה להתמלא במי-ים.
ביום 4 במאי נחתו בעכו חיילים צלבניים מקפריסין בראשות מלכם אנרי השני שניסה לחדש את המשא ומתן עם הסולטאן המצרי אך נתקל בקיר אטום - הסולטאן לא היה מוכן אלא למשא ומתן על הסכם כניעה, דרש את מפתחות העיר והציע כי הצלבנים יעזבו את עכו עם רכושם.
עם תום המשא ומתן התחדשו פעולות ההפגזה ולאחר עשרה ימים נפרץ פתח בסמוך למגדל הידוע בשמו מגדל המלך או המגדל החדש. על קטע זה של החומה שמרו חיילים מקפריסין בפיקודו של אדון צור אמאלריך. ההתקפה המוסלמית בקטע זה נפרסה על פני חזית רחבה ומשאיבדו הקפריסאים כל תקווה הם נסוגו תוך שהם משלחים אש בביצורים ושורפים את הגשר המקשר עם הקו השני של הביצורים. חמישה ימים לאחר מכן ביום 12 במאי הצליחו המוסלמים למוטט את מגדל המלך אל תוך החפיר ולקנות אחיזה בקו החומות החיצוני של עכו.
ביום 16 במאי החלו הגדודים הממלוכים בהתקפה מאסיבית על חומות העיר כאשר משקל ההתקפה מופנה לאזור שהובקע תוך שהם משתקים את ההגנה הצלבנית וחודרים אל השטח בין שתי החומות. משם חדרו המוסלמים אל שער המגדל הארור ומשלא נתקלו בכל התנגדות פרצו אל תוך העיר ואל הרובע של המסדר הטבטוני.
גדודים אחרים התקדמו בשטח בין שתי החומות אל מול מצודת העיר ונתקלו בהתקפת נגד של אבירי המסדרים במהלכה נפצע מפקד מסדר הטמפלרים פצעי מוות והועבר למות בארמון המסדר. אירוע זה מוטט את כל ההגנה הצלבנית והממלוכים חדרו אל תוך העיר העתיקה של עכו. התפוררות הגנה הצלבנית הובילה לנטישה של עמדות ההגנה ובריחה חסרת סדר אל כוון הנמל בעוד הגדודים הממלוכים מתחילים להרוג בתושבי העיר. באותה עת עגנו בנמל מספר מועט של ספינות שיכלו לאסוף את הפליטים ולהמלט מהטבח. מספר ההרוגים בקרבות הרחוב איננו ידוע אך החרב לא פסחה מעל הקהילה היהודית הקטנה שישבה בעיר החדשה, שגורלה היה כגורל הנוצרים המקומיים והצלבנים.
הצבא הממלוכי המשיך בהתקדמותו בתוך העיר עד שנעצר מול המבצר הטמפלרי הצמוד לנמל. כאן המשיכו להשתולל קרבות קשים במשך 10 ימים, לאחר משא ומתן על כניעה רצחו הטמפלרים את החיילים הממלוכיים שנכנסו למצודה על פי ההסכם - והקרבות נמשכו תוך שהממלוכים חופרים מתחת לחומת המצודה. בסערת הקרבות ותחת מעטה חשיכה הצליח ראש המסדר לברוח לצידון ועימו רוב אוצרות המסדר. ביום 28 במאי נפער פתח גדול בחומות המצודה הטמפלרית, וזמן קצר לאחר מכן התמוטט המבנה כולו על מגיניו והתוקפים הממלוכיים. עם נפילת מצודת הטמפלרים ביום 28 במאי 1291 הסתיים המצור על עכו.
סוף דבר
נפילת עכו סימנה את קץ ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, לאחר נפילת העיר והרס ביצוריה יצאו גדודים ממלוכים לשאר מבצרי הצלבנים לאורך מישור החוף וחוף לבנון ובזמן קצר יחסית, ובהתנגדות סמלית נפלו או פונו שאר המבצרים והערים מחמת הייאוש וחוסר התקווה שאחזה במגינים.
העיר צור נכנעה בפני חיל חלוץ ממלוכי שנשלח לבדוק את השטח לפני פעולה צבאית ממוקדת, מגיני העיר, משגילו כי עכו נפלה וכי הצבא הממלוכי בדרך לכיבוש עירם נטשו אותה וברחו לקפריסין.
חודש לאחר כיבוש עכו יצא כוח ממלוכי גדול לכוון צידון, חיל המצב שהורכב בעיקר מאבירים טמפלרים בפיקוד ראש המסדר נסוג אל מבצר הים ונלחם בגדודים הממלוכים. מפקד המסדר, השאיר את האבירים ללחום על האי בעוד הוא בורח לקפריסין עם אוצרו של המסדר (שהוברח קודם לכם מעכו) תוך שהוא מבטיח לחזור עם תגבורת. משהוברר כי המגינים הושארו לנפשם וכל תגבורת לא תגיע הצליחו הטמפלרים לחמוק מהמצור בחסות החשיכה דרך הים אל המבצר הצלבני טרטוס, במהלך צבאי מאוחר יותר נפל מבצר עוז זה - מהחזקים שבידי הטמפלרים ביום 3 באוגוסט לאחר מצור קצר, חיל המצב של טרטוס נסוג לאי הקטן ארוד.
העיר הבאה בתור לעבור לידי הסולטאן הממלוכי הייתה ביירות שנפלה ללא קרב וחיל המצב הצלבני הקטן ברח אל כוון קפריסין, גם כאן הרסו הממלוכים את ביצורי העיר והפכו את הכנסייה למסגד.
ביום 31 ביולי הופיעו גדודים ממלוכיים בחיפה הצלבנית ולאחר קרב קצר ברחו הצלבנים אל מבצר עתלית.
במפתיע, לאחר נפילתה של עכו וחיפה לא פנו הממלוכים לעתלית, האבירים שאיישו את המבצר באותה תקופה היטיבו להבין כי ממלכת ירושלים הגיעה אל קיצה ובליל ה-14 באוגוסט 1291, עזבה את המעגן המבוצר בעתלית ספינה ועליה אחרוני האבירים הטמפלרים, אחרוני הצלבנים בארץ ישראל. אולם בניגוד למצופה, נטישתו של המבצר לא הביאה לכיבושו המיידי בידי המוסלמים. רק שישה שבועות לאחר בריחתם של אחרוני הצלבנים הבחינו המוסלמים, שלא שהו בקרבת מקום, כי המבצר ננטש. לאחר גילוי זה הגיע למקום כוח צבאי גדול אשר הרס את שערי המבצר ומוטט את מגדליו.
המבצר הצלבני האחרון על האי ארוד המשיך לשמש את המסדרים הצבאיים ואמור היה לשמש כראש גשר במסע צלב הנשען על ברית עם המונגולים של החאן אבגא חאן שבאותה תקופה נכנסו לעימות צבאי מחודש עם הממלוכים, בשנת 1302 יצאו הממלוכים בראש צי אל האי ארוד ולאחר הנחיתה על חופי האי הטילו מצור על המצודה הצלבנית. ביום 26 בספטמבר כשהם בסכנת מוות מרעב וללא תגבורות נכנעו האבירים הטמפלרים מחיל המצב, חלקם נרצחו באי והשאר נלקחו לקהיר שם נמקו בכלא המוסלמי.
השפעת קרני גמא על ציפורני החתול (מחזה)
הפקה
הצגת הבכורה של המחזה הייתה בתיאטרון אליי שביוסטון בשנים 1964 ו-1965.
בברודוויי
המחזה הוצג בברודוויי בתיאטרון בילטמור בין ה-9 ל-26 במרץ 1978, בבימוי של איי ג'יי אנטון והשחקנים כללו את שלי וינטרס (ביאטריס), קרול קיין (טילי), לולי בורוף (ג'ניס ויקרי ), איזבלה הופס (נני) ולורי של (רות).
הסרט
בשנת 1972 הפיק פול ניומן סרט המבוסס על המחזה, בהשתתפות אשתו ג'ואן וודוורד ובתו נל.
עלילה
המחזה מתאר את חייה של משפחת המצוקה האמריקנית הנסדורפר, הכוללת את האם האלמנה ביאטריס ואת שתי בנותיה רות וטילי (מטילדה). האם, אלמנה קצרת רוח ושתלטנית, מנהלת את חיי המשפחה תוך רדייה בבנותיה ופריקת תסכולה עליהן. לפרנסתה היא מחזיקה בבית קשישה סיעודית אילמת, שגם היא משמשת כקרבן לפריקת התסכול של ראשת המשפחה.
המחזה נפתח כאשר האם מדברת בטלפון עם מר גודמן מנהל בית הספר של הילדה טילי, המברר מדוע הילדה מחסירה ימי לימוד רבים בבית הספר. האם תולה את החיסורים בבתה אותה היא מאשימה בכיעור (אף על פי שבפועל הילדה היא יפה, מה שמראה שגם ביאטריס עצמה, הנשפטת בצורה שלילית על ידי החברה, לוקה בשפיטה לקויה של האחרים) בעצלנות ובהאשמות שונות. תוך כדי השיחה היא גם מודה למנהל על שהעניק לילדה ארנב במתנה.
כאשר השיחה מסתיימת, האם באה בטענה לילדה ומה שמתברר הוא שבפועל הילדה מעוניינת ללכת לבית הספר, ודווקא אמה היא זו שמונעת ממנה את ההליכה לשם, כדי שזו תסייע לה בעבודות הבית.
הנערה הצעירה טילי היא שוחרת ידע ובעלת בקיאות בכימיה ופיזיקה. היא מבצעת בהם ניסויים על זרעי הצמח ציפורני חתול שנחשפו לקרני גמא, על מנת לזכות בתחרות המדעים המתקיימת בבית ספרה. בנוסף, היא מגדלת ארנב בשם צ'רלי. אמה בזה לניסוייה, ומביעה בצורה חוזרת ונשנית את סלידתה מהניסויים ומגידול הארנב.
הבת הבוגרת רות, היא ילדה מופרעת החולה באפילפסיה, התנהגותה היא פרוצה ובין היתר למרות גילה הצעיר היא מעשנת את הסיגריות של אמה. כמו כן, היא נהנית להפחיד ולהציק מילולית לאמה ולאחותה. בהמשך היא מתחילה לעבוד במשרדו של מר גודמן מנהל בית הספר, מה שגורם לה להיות מעודכנת בקורה אצל המנהל וצוות בית הספר.
הניסוי של טילי, מגיע לשלב הגמר בתחרות בבית הספר. מי שעוד עולה לתחרות, היא הילדה ג'ניס ויקרי שערכה ניסוי בו הפשיטה מחתול את עורו על ידי בישול במים רותחים, דבר שרות אוהבת להזכיר באוזניה של טילי.
בעקבות ההגעה לגמר, האם מקבלת הזמנה לבוא לבית הספר ולהשתתף בשלב גמר התחרות. במקום לשמוח האם חוששת מאוד מלבוא לאירוע ולעלות על הבמה, בין היתר היות שאין לה בגדים המתאימים לאירוע שכזה. היא מביע את תסכולה מכך בין היתר בטענה לטילי שעוללה לה דבר גרוע שכזה, אך בסופו של דבר היא מתרצה לבוא לאירוע.
רות שומעת בבית הספר, כי הצוות המכיר את האם ביאטריס מהעבר, עדיין זוכר אותה כאשה לא יציבה, וייתכן שיהיו כאלו שילעגו לה באירוע, כמו כן היא שומעת על השם שבה כינו את אמה בצעירותה, בטי המסובבת. רות מכריחה את טילי למסור לה את הארנב, ומאיימת עליה שאם לא תעשה זאת, היא תספר לאם על מה ששמעה מצוות בית הספר בנוגע אליה.
כאשר מגיעה המונית האמורה לקחת את המשפחה לאירוע, מבקשת ביאטריס מרות שתישאר בבית לשמור על הקשישה. רות מאוד נפגעת מכך ובתגובה היא מספרת לאמה ששמעה על הביזיון המיועד לה כאשר תבקר בבית הספר, ואומרת לה את המילים בטי המסובבת. האם מבינה את המצב, ובתגובה היא אכן נשארת בבית ושולחת את רות יחד עם טילי לאירוע. עם זאת היא נכנסת להתקף טירוף והורגת את הארנב.
בבית הספר, טילי מציגה את הניסוי ומסבירה שהזרעים שנחשפו לכמות קטנה של קרינה, צמחו בצורה רגילה, אלו שנחשפו לכמות בינונית של קרינה, גדלו אך פיתחו מוטציות מוזרות, ואלו שנחשפו לכמות גדולה, לא גדלו כלל (פרטים אלו בעצם משקפים את חייהם של אלו שנחשפים למצוקות, ואת השפעתן של אלו האחרונות על חייהם). בסופו של דבר טילי מנצחת בתחרות.
כאשר הבנות חוזרות הביתה ומספרות לאמן על הניצחון בתחרות, הן מגלות שהאם הרגה את הארנב, מה שגורם לרות לחוות התקף אפילפסיה. המחזה מסתיים כשרואים את האם נואשת ובוכה יחד עם בנותיה.
המחזה בישראל
המחזה תורגם לעברית על ידי יעקב שבתאי, להצגת התיאטרון הקאמרי באוקטובר 1972 בבימויו של הלל נאמן, בה גילמה חנה מרון את תפקיד ביאטריס. בתיה ברק את תפקיד טילי ויעל אביב את תפקיד רות, הוצג בין היתר בתיאטרון "אלפא" של האקדמיה לאמנויות המופע בבימויו של דור פלס, כאשר הדר לוין מופיעה בתפקיד ביאטריס (בטי), גל ברמלי בתפקיד טילי וכלנית כץ בתפקיד רות. כמו כן הוצג המחזה גם בבית צבי ובתיאטרון הספרייה.
פרסים
המחזה זכה במספר פרסים בשנות השבעים:
גאומטריה
היסטוריה
גאומטריה היא מענפי המתמטיקה העתיקים ביותר. הגאומטריה התחילה להתפתח במזרח אסיה ובמצרים העתיקה. היוונים הקדמונים עסקו בה בהרחבה והביאו אותה לכדי מיצוי. הבסיס והמבוא השיטתי לה, מופיע בספריו של אוקלידס "יסודות".
המלה "גאומטריה" באה מלשון גאיה - אלת האדמה במיתולוגיה היוונית ומטריה - מדידה. מקור זה מעיד על שורשיה המעשיים של הגאומטריה - מדידת חלקות אדמה, אך כבר היוונים הקדמונים הפכו את הגאומטריה למדע עיוני העומד בפני עצמו, שאינו זקוק לתמריצים חיצוניים. המחשת המשמעות העיונית המנותקת מצרכים מעשיים של הגאומטריה, ניתנת – למשל – בבעיות בנייה בסרגל ומחוגה בלבד.
התיאור הראשון של הגאומטריה שבו נעשה מאמץ לדייק בניסוחים ולהניח תשתית אקסיומטית הוא סדרת הספרים (מגילות) "יסודות" של אוקלידס, במאה השלישית לפני הספירה (להרחבה בנושא זה, ראו גאומטריה אוקלידית). יצירתו של אוקלידס הציבה רף גבוה של קפדנות מתמטית, ובמשך יותר מאלפיים שנה לא הורגש צורך לשפר את הטיפול במושגי היסוד הגאומטריים. במשך השנים נעשו ניסיונות רבים להוכיח את אקסיומת המקבילים מתוך האקסיומות האחרות. ניסיונות אלה נכשלו כולם, עד השליש הראשון של המאה ה-19, שבו הביאו לפיתוח הגאומטריות הלא-אוקלידיות.
בסוף המאה ה-19, במקביל לייסוד תורת הקבוצות, הוברר שהמערכת של אוקלידס אינה עומדת בסטנדרטים המודרניים. לדוגמה, הוא מתייחס למושגים כמו חפיפה או השוואה של זוויות כמושגים 'טבעיים', והאקסיומות שלו אינן מפרטות את תכונותיהם. בפרט, גישה זו אינה מספיקה לתיאור הגאומטריה האוקלידית כשפה מסדר ראשון.
כמענה לבעיה זו, פיתח הילברט מערכת אקסיומטית חלופית, מערכת האקסיומות של הילברט שבה עשרים אקסיומות. כבר מאז עבודתו של דקארט היה ברור שאפשר לבסס את הגאומטריה על בניות אנליטיות כמו הישר הממשי ומערכת הצירים הקרטזית. הבנה זו התחזקה אחרי שהאנליזה עצמה נוסחה במונחי תורת הקבוצות האקסיומטית. היום משתמשים בגישה אקסיומטית כדי לתאר גאומטריות חלופיות, כמו למשל גאומטריה פרויקטיבית סופית והגאומטריה של בניינים. אף על פי שבגאומטריה האוקלידית נוח יותר לטפל בדרכים אחרות, מקומן של האקסיומות של אוקלידס כאבן פינה בהתפתחות המתמטיקה, מובטח לדורות.
כמו כן, התפתחה במאה ה-19 גאומטריה דיפרנציאלית, ועליה התבססה מאוחר יותר תורת היחסות של אלברט איינשטיין.
התפתחות נוספת בגאומטריה המודרנית היא פיתוחה של הגאומטריה הלא קומוטטיבית. מכיוון שמבנים גאומטריים רבים ניתנים לתיאור אלגברי כמבנים קומוטטיבים, הרי שפעמים רבות ניתן לראות במבנים אלגבריים לא קומוטטיבים הכללה גאומטרית של המבנים הקומוטטיבים ובכך לקבל גם להם תמונה גאומטרית. לדוגמה: מאחר שמרחב הפונקציות הרציפות המתאפסות באינסוף על מרחב האוסדורף קומפקטי מקומית מהווה אלגברת סי כוכב קומוטטיבית, ומאחר שניתן להראות (משפט הייצוג של גלפנד) שכל אלגברת סי כוכב קומוטטיבית היא מהצורה הזו, הרי שניתן לראות באלגברת סי כוכב לא קומוטטיבית כמודל למושג המופשט מרחב טופולוגי לא קומוטטיבי.
החיבור הראשון בשפה העברית שעסק בגאומטריה באופן שיטתי הוא ספרו של אברהם בר חייא, שחי במאות ה-11 וה-12 בספרד, 'חיבור המשיחה והתשבורת'. במבוא לספרו מסביר בר חייא שהגאומטריה חיונית לחישוב מדויק של שטחי קרקעות המאפשר חלוקה הוגנת של קרקעות המתחייבת ממצוות התורה.
מנור (כלבו)
מנור היא רשת חנויות כלבו שווייצרית, הרשת, שמטה ממוקם בבזל, היא רשת חנויות הכלבו הגדולה ביותר בשווייץ. בשנת 2013 הסתכמו מכירות הרשת ב-3 מיליארד פרנק שווייצרי. האחים ארנסט והנרי מאוס יחד עם לאון נורדמן פתחו את הסניף הראשון של החנות בלוצרן בשנת 1902, תחת הכותרת "Léon Nordmann". שם הרשת כיום, מנור, הוא שילוב שמות המשפחה של המייסדים - מאוס, נורדמן.
הסניפים הגדולים והעיקריים של הכלבו ממוקמים בבזל, ז'נבה, לוזאן, לוקרנו, לוגאנו, לוצרן וציריך.
רכס קאליבה
רכס קאליבה או רכס קאליווה (באנגלית: Kaliva Range;בבולגרית: хребет Калива) הוא רכס הרים מצפון מערב לרמת דטרויט, ובחלקו הוא נמצא על חצי האי צ'אוודאר, בין חוף דנקו לחוף דייוויס, בארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
הרכס מכוסה קרח ברובו.
אורכו של הרכס 24.7 קילומטרים בכיוון דרום-מזרח -- צפון - מערב, ורוחבו 10 קילומטרים.
שיא גובהו של הרכס 1,600 מטרים מעל פני הים.
הרכס מתנשא מעל קרחון ברגה שמדרום לו, מעל קרחון גרגורי שמדרום מערב לו, מעל הקרחונים טומבה, סאמודיווה ופירין שמצפון לו, ומעל הדום הקרח רייט שמצפון מזרח לו.
גילוי הרכס
הרכס מופה לראשונה על ידי סקר בריטי בשנת 1978.
מקור השם
הרכס נקרא על שם המצודה קאליבה (Калива) שבדרום מזרח בולגריה.
מגן האוהדים
מגן האוהדים (באנגלית: Supporters' Shield) הוא פרס שנתי הניתן לקבוצה בעלת המאזן הטוב ביותר בעונה הסדירה של ה-MLS, על פי שיטת הניקוד. מגן האוהדים מוענק מדי שנה מאז 1999, והוא הוכר כתואר על ידי הליגה. בפרס מגן האוהדים משתמשים בשיטה הנהוגה ברוב הליגות בעולם, לפיה הקבוצה שזוכה במספר הנקודות הרב ביותר בעונה הסדירה היא האלופה. מאז 2006, הקבוצה הזוכה במגן האוהדים משתתפת בליגת האלופות של CONCACAF בעונה הבאה.
די.סי. יונייטד ולוס אנג'לס גלאקסי, הן הקבוצות שזכו הכי הרבה פעמים בתואר, ארבע פעמים כל אחת. הזוכה הנוכחית (2019) של מגן האוהדים היא לוס אנג'לס, אשר זכתה בתואר בפעם הראשונה בתולדותיה.
היסטוריה
ב-MLS, לאחר העונה הרגילה מתקיים פלייאוף, ובסופו משחק הגמר גביע ה-MLS והמנצחת זוכה באליפות המדינה. המועדון אשר סיים במקום הראשון מקבל את המועדון שסיים במקום הנמוך ביותר מבין כל הקבוצות שעלו לפלייאוף.
בשנת 1997, אוהד הכדורגל ניק לרוס הציע את הרעיון של נתינת התואר, בעקבות המקרה של קבוצת טמפה ביי מיוטיני שסיימה את העונה הסדירה עם המאזן הטוב ביותר, אך בשלב הפלייאוף הגיע עד לגמר האזורי וכשלה לעלות לגמר ולזכות בגביע ה-MLS. ועדה המורכבת מנציגים של אוהדי כל קבוצות ה-MLS שינתה את השם ל"מגן האוהדים", אך בשל חילוקי דעות בין חברי הוועדה, ההצעה לא יצאה אל הפועל.
בשנה שלאחר מכן, קבוצה אחרת בהנהגת הכדורגלן סם פיירון ניסתה להחיות את הרעיון על ידי מתן פרס לאליפות העונה הרגילה. ה-MLS סירבה לממן את הרעיון, פיירון החל לגייס כספים כדי לרכוש גביע בעזרת תרומותיהם של אוהדי קבוצות ה-MLS השונות. גיוס כספים הועלה לתודעה בעזרת פרשן ה-MLS של ESPN באותה העת פיל שוהן לתרום עבור הפרס. בסופו של דבר, נאסף סכום של כמעט 3,000 $ כדי לשלם על הגביע, אשר נעשה ממתכת כסף על ידי האמנית פאולה ריצ'רדסון תמורת 2,200 $.
בסופו של דבר, הגביע היה מוכן והפרס ניתן לראשונה בשנת 1999, ודי.סי. יונייטד היה המועדון הראשון שקיבל את פרס מגן האוהדים.
בחודש פברואר 2006, ההתאחדות החליטה כי גם זוכת מגן האוהדים תייצג את ארצות הברית בליגת האלופות של CONCACAF, ביחד עם זוכת גביע ה-MLS. במקרה והזוכה בגביע ה-MLS היא גם הזוכה במגן האוהדים, הקבוצה בעלת המאזן השני הטוב ביותר בעונה הסדירה תעפיל איתה.
שש פעמים (1997, 1999, 2000, 2002, 2008 ו-2011) זוכת מגן האוהדים זכתה גם בגביע ה-MLS באותה שנה. בשנת 2011, הליגה הודיעה כי זוכת מגן האוהדים תפגוש בשלב רבע גמר גביע ה-MLS, את הקבוצה שסיימה במקום הנמוך ביותר מבין הקבוצות שהגיעו לשלב זה.
פורמט
החל מעונת 2000, מערכת הניקוד ב-MLS זהה למערכת הניקוד הבינלאומית, שלוש נקודות לניצחון, אחת עבור תיקו, ואפס נקודות להפסד. החל מעונת 2014, קיימים כללים חדשים לשבירת השוויון ובמקרה והתנאי לא פותר את השוויון עוברים לתנאי הבא וכך הלאה. במקרה של שוויון בסך הנקודות המתצטברות בסוף העונה, ייעשה שימוש בשוברי השוויון הבאים:
זכיות לפי שנים
עודכן לאחרונה: 5 בנובמבר 2017
הערות: בעונות 1996-1999 משחק שהסתיים בתוצאת תיקו עבר להכרעה בבעיטות עונשין. הנתונים בעונות אלה מתייחסים למשחקים כפי שהסתיימו ללא בעיטות העונשין. בעונות 1996-2001, 2005-2006 שוחקו 32 מחזורי ליגה בעונה. בעונה 2002 שוחקו 28 מחזורים. בעונות 2003-2004, 2007 והלאה ישוחקו 30 מחזורי ליגה בעונה. עונת 2001 נקטעה בשל התקפות ה-11 בספטמבר.
הזוכה הוכרעה לפי: ^ ראש בראש ^^ מאזן שערים ^^^ שערי זכות
רותי רוסו
רות (רותי) רוּסוֹ־הרץ (נולדה ב־14 ביוני 1977) היא שפית, מרצה קולינרית, ומגישת טלוויזיה ישראלית.
שופטת בתוכנית "המסעדה הבאה" ברשת 13.
ביוגרפיה
רות רוסו נולדה בבוסטון שבארצות הברית, וגדלה בכפר רמות השבים, ישראל, למשפחה ממוצא אשכנזי ומזרחי. אמה היא עיתונאית האוכל הישראלית ומחברת ספרי הבישול נירה רוסו. אביה הוא לואיס רוסו, יליד ארצות הברית ממשפחה ממוצא טורקי, שהגיע לישראל ב-1968 כדי להשלים לימודי דוקטורט בפילוסופיה ופגש את אמה נירה, מה שגרם לו להחליט לעלות לישראל. אביה כיום הוא סמנכ"ל פיתוח עסקי בנילית - קונצרן בינ"ל-ישראלי בתחום הכימיה. סבתה מצד אביה אסתר וסבה מצד אביה אייזיק - שניהם גם ילידי ארצות הברית - כשהסב לחם באירופה כטייס בחה"א האמריקאי במלחמת העולם השנייה. לה אחות, דניה טקגי, רופאת ילדים בבי"ח מאיר, והיא נשואה לקיי, יפני-ישראלי.
בגיל 18 עשתה שנת שירות. לאחר מכן התגייסה ושירתה בדובר צה"ל.
ב־2001 סיימה את לימודיה בבית הספר הבין־לאומי הגבוה לבישול בניו יורק, המכון הקולינרי הצרפתי (ICC).
חיים אישיים
רוסו נשואה לרועי הרץ, מורה לתיאטרון ומחנך בתיכון, ולשניים שתי בנות, ילידות 2007 ו־2009.
עיתונות
ב־2003 החלה לעבוד ככתבת מגזין וחדשות בעיתון "מעריב". מ־2007 כתבה בעיתון טור שבועי, שבו ניתחה מתכונים קלאסיים מכל העולם ובחנה את הסיבות להצלחתם ולכישלונם. ב־2008 החלה לכתוב מדור נוסף במוסף "סופשבוע", שנקרא "הארוחות שלנו" ותיעד ארוחות שישי ברחבי הארץ מנקודת מבט סוציולוגית, אנתרופולוגית וקולינרית.
בהמשך כתבה טורי אוכל בכתב העת "את", ובעיתון האיטלקי "קוריירה דלה סרה" – שם התמקדה באוכל ישראלי–ים־תיכוני.
מספטמבר 2017 שותפה עם אמה נירה רוסו בכתיבת מדור האוכל השבועי של מוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות".
טלוויזיה
ב־2016 הגישה את תוכנית האוכל לילדים "הפסקת אוכל" בטלוויזיה החינוכית, שבה אירחה שפים מוכרים וילדים לשיחה משותפת על אוכל ורכיביו.
בנוסף הופיעה רוסו פעמים רבות כשפית אורחת בתוכניות אקטואליה, בוקר ואירוח, ושימשה שופטת בתוכניות הגמר וחצי הגמר של "משחקי השף" של הזכיינית רשת.
מ־24 בינואר 2022 היא שופטת בתוכנית המציאות "המסעדה הבאה" ברשת 13, לצד השפים אסף גרניט, מושיק רוט ויוסי שטרית.
יצרה יחד עם מירי מסיקה את סדרת הדוקו הקולינרי ”ארץ האוכל”, ששודרה ב־HOT ביולי 2022.
הרצאות ופעילות קולינרית
רוסו עבדה בניו יורק עם השף האמריקאי דייוויד ברק.
היא מרצה ברחבי העולם על המטבח הישראלי, והוזמנה להרצות מטעמם של גופים ממשלתיים (משרד החוץ ומשרד התיירות) ואחרים בארצות שונות. כמו כן השתתפה בסרט האמריקאי החוקר את היווצרותו של המטבח הישראלי החדש, "In Search for Israeli Cuisine" בכיכובו של השף הישראלי־אמריקאי, מייקל סולומונוב.
בפברואר 2017 הרצתה במסגרת TedX תל אביב בהרצאה שכותרתה "עד כמה אישי הטעם האישי שלך?", ועסקה במניפולציות שעובר הטעם האישי שלנו ובאופן שבו תהליכים כלכליים מכתיבים אותו.
ב־2016 פתחה את הסניף הראשון של חנות המיצים בכבישה קרה Jusso בשוק צפון ברמת החייל בתל אביב.
פוליטיקה מקומית
ב־2013 חברה לבמאית והעיתונאית ציפי ברנד פרנק ויחד הקימו השתיים רשימה פוליטית "שימו לב הורים", שהתמודדה לבחירות המקומיות בעיריית תל אביב. הרשימה התמקדה בקידום החינוך וענייני ההורים בתל אביב, וזכתה במושב אחד במועצת העיר.
OPSWAT
חברת אופסווט (באנגלית: Opswat) היא חברה העוסקת בפיתוח תוכנה לאבטחת מידע, ואבטחת רשתות ומחשבים.
אופסווט נוסדה בשנת 2002 על ידי בני צ'רני (Benny Czarny) ומספקת פתרונות רבים להגנה על ארגונים מפני האקרים, התקנים זרים ומכשירים המנצלים את משאבי החברה.
Metadefender
מערכת לאיתור ובדיקת קבצים חשודים הנמצאים בארגון, מחוברת אל 30 מאגרי מידע מקוונים, אוספת מידע, סורקת קבצים ומציגה תמונה מדויקת יותר אודות הקובץ החשוד.
למערכת מספר מאפיינים:
MetaAccess
מערכת לזיהוי פגיעויות בעמדות קצה והתקנים ניידים, אוספת נתוני מערכת ומפיקה דו"ח לפי מאפיינים ייחודיים:
OESIS
ערכת פיתוח תוכנה המאפשרת לפתח מוצרים לאיתור ולניהול יישומים בעמדות קצה.
רומולו בטנקור
רומולו ארנסטו בטנקור בייו (בספרדית: Rómulo Ernesto Betancourt Bello 22 בפברואר 1908 - 28 בספטמבר 1981) היה פוליטיקאי ופובליציסט ונצואלי, שכיהן כנשיא ונצואלה בשנים 1948-1945 ו-1964-1959. הוא היה מייסדה ומנהיגה של מפלגת "הפעולה הדמוקרטית" AD בעלת הצביון הקרוב במידה מסוימת לסוציאל-דמוקרטיה וכונה לפעמים "אבי הדמוקרטיה הוונצואלית".
פעיל פוליטי בשמאל הרדיקלי
בעת "שבוע הסטודנט" ב-6-12 בפברואר 1928 השתתף במפגני המחאה שהוביל ראול לאוני נגד ממשלתו של הדיקטטור חואן ויסנטה גומס. בראש פעולות המחאה עמדו כמה קבוצות של סטודנטים. בין המשתתפים בהן בלטו פרט ללאוני, חברים נוספים ללימודים של בטנקור, כמו חוביטו ויאלבה, אנדרס אלוי בלנקו, ארמנדו סולואגה, מיגל אקוסטה סן, פיו טמאיו, חואקין גבלדון מארקס, גיירמו פרינסה לארה, חואן אורופסה ואחרים, שכונו "הדור של 28". בטנקור עצמו הפך לאחד המנהיגים הבולטים של האופוזיציה המחתרתית למשטר של גומס. עקב השתתפותו במתקפה על הקסרקטין סן קרלוס נאסר ואחר כך נאלץ לצאת לגלות קוסטה ריקה. בקוסטה ריקה הקים בטנקור והנהיג מספר קבוצות סטודנטים רדיקליים וקומוניסטים. בשנים 1935-1931 השתתף לעיתים בישיבות של הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית של קוסטה ריקה, מפלגה צעירה, עדיין לא מסונפת לקומינטרן, שנוסדה בשנת 1931 על ידי מנואל מורה ואלוורדה ואחרים. בטנקור לא היה חבר רשמי בהנהגת המפלגה אך כתב בביטאון בשבועי שלה, "טראוואחו" (Trabajo) ונאם באספות ובהפגנות המאורגנות על ידה ולימד ב"אוניברסיטת הפועלים". באותה תקופה קרא בטנקור ספרים רבים - ספרות סוציאליסטית אוטופית (פורייה וסן-סימון), כתבי הגל וקרל מרקס, הרולד לאסקי, ז'אן ז'ורס, ויקטור סרז', לנין ולב טרוצקי, כתבי סימון בוליבר, ספרי היסטוריה על ונצואלה ושל הקומונה הפריזאית וכו', ספרות קלאסית יוונית, ספרי פילוסופיה, כלכלה וסטטיסטיקה. בשנת 1931 בברנקייה, בקולומביה, הקים בטנקור את הארגון ARD - הברית המהפכנית של ארגוני השמאל (Alianza revolucionar de Izquierdas).
התמתנותו הפוליטית
בפברואר 1936 אחרי מותו של הנשיא גומס, שב בטנקור למולדת. עזב את התנועה הקומוניסטית ויחד עם אלברטו אדריאני ומריאנו פישון סאלאס הקים את תנועת "הארגון הוונצואלי" ORVE. במשך שלוש שנים פעל במחתרת. במשך שלוש שנים עמד בראש קבוצה נמרצת של פועלים, איכרים, מורים, סטודנטים ואנשי מקצועות חופשיים, ונאבק בשתי חזיתות:נגד הימין ונגד הקומוניזם בעל אוריינטציה פרו-סובייטית. על בסיס זה הקים את המפלגה הדמוקרטית לאומית ששינתה בשנת 1941 את שמה ל"מפלגת הפעולה הדמוקרטית". מפלגה זו לבשה צביון סוציאל-דמוקרטי. את רעיונותיו פרסם תחת שם בדוי במדור "כלכלה ופיננסים" של העיתון "אהורה". ב-13 במרץ 1937, בצו של הנשיא אלאסאר לופס קונטרראס, גורש שוב בטנקור מארצו יחד עם עוד 36 מנהיגי אופוזיציה. בשנת 1940 שהה בגלות בצ'ילה, בה פרסם את ספרו "שאלות ונצואליות". בשובו השקיע מאמצים רבים בארגון מפלגתו, הפעולה הדמוקרטית. חרש את הארץ כדי להפיץ את רעיונות הפוליטיים ופרסם מאמרים בעיתונים. בתום כהונתו של לופס קונטרראס ותום הגלייתו, שב בטנקור לוונצואלה ותמך במועמדותו הסמלית של רומולו גאייגוס לנשיאות בסימן התנגדות למועמד הרשמי איסאיאס מדינה אנגריטה. במאי 1941 בחר הקונגרס הלאומי באחרון לנשיא לתקופת 1941–1946.
כהונתו הראשונה כנשיא זמני ("טריאֵניו אדקו El Trienio Adeco" או "שלוש השנים של שלטון מפלגת AD")
בטנקור התחיל את כהונתו הראשונה כנשיא ארצו באוקטובר 1945, בעקבות הפיכה צבאית-אזרחית בהן השתתפו המפלגה הקומוניסטית, מפלגת הפעולה הדמוקרטית ואנשי צבא ליברליים שהדיחו מהשלטון את הנשיא איסאיאס מדינה אנגריטה. הנשיא מדינה אנגריטה התנגד להנהגת זכות הצבעה כללית ונהג באי יושר באוצר המדינה. אחרי ההפיכה התמנה בטנקור לראש "החונטה המושלת המהפכנית" והנהיג אותה באמצעים דמוקרטיים. הוא הנהיג לראשונה זכות הצבעה אוניברסלית לכל תושביה הבוגרים של המדינה, התחיל ברפורמות חברתיות וברפורמה של תעשיית הנפט, תוך ניכוס לטובת ונצואלה של מחצית הרווחים של חברות הנפט הזרות. בטנקור סבר שחלוקה זו של הרווחים מתאימה יותר לכלכלתה השבירה מאוד של ונצואלה מאשר הלאמה כללית ומידית.
בימי שלטונו הארץ עברה מבצע רחב של הגברת האורינות הבסיסית בקרב העם, חיזוק החינוך היסודי וונצואלה הייתה המדינה הטרופית הראשונה שלחמה בהצלחה במגפת המלריה.
בגלות השלישית
בטנקור נאלץ לצאת לגלות ניו יורק. במהלך השנים סבר שיחזור לשלטון בתנאי שוונצואלה תחזור לעקרונות הדמוקרטיים. בשנות הגלות הירבה לנסוע, ביקר בקובה, קוסטה ריקה ופוארטו ריקו ונותר מנהיג האופוזיציה בגולה. באותה תקופה, במקום שלו בפוארטו ריקו, חיבר את ספרו "ונצואלה: נפט ופוליטיקה", התחיל למעשה לכתוב את הספר עוד בשנות 1937–1938 בגרסה שאבדה בזמן פשיטה של אנשי צבא בביתו. הספר פורסם במקסיקו בשנת 1956 אך נאסר בוונצואלה.
כהונתו השנייה כנשיא
עקב נפילת הדיקטטורה של פרס חימנס בשנת 1958, בטנקור שב למולדת ואחרי שני נשיאי מעבר, ב-7 בדצמבר 1958 נבחר הוא בעצמו לנשיא. עם נשיאותו החלה הרפובליקה הוונצואלית הרביעית.
הסכם פונטו פיחו
לפני עלייתו לשלטון, ב-31 באוקטובר 1958 השיג בטנקור הסכם שנודע כהסכם פונטו פיחו, שבו מנהיגי שלוש מפלגות הרוב במדינה סיכמו על שיתוף פעולה על מנת לחזק את המשטר הדמוקרטי ב-40 השנים הבאות.
רפורמות נוספות
בנוסף הוא הנהיג חוקה חדשה שנשארה בתוקף בוונצואלה עד שנת 1999. רפורמה אגררית שתכנן חילקה מחדש את האדמות הפרטיות הבלתי פוריות ואת האדמות בבעלות ציבורית על מנת לעצור את מגמת הירידה בתפוקה החקלאית. ניסיון התנקשות בחייו שאורגן בתמיכת הרודן של הרפובליקה הדומיניקנית, רפאל טרוחיו, העלה את יוקרתו בזירה הבינלאומית. בעלי האחוזות שנפגעו מהפקעת אדמות פוצו בנדיבות. אחרי הבחירות הדמוקרטיות בדצמבר 1963 העביר בטנקור את השלטון לראול לאוני, שנבחר בבחירות דמוקרטיות שבהן השתתפו 90% מבעלי זכות ההצבעה.
התמודדות עם תנועות גרילה שמאלית
מתוך האגף השמאלי של מפלגת AD של בטנקור התפצל פלג של צעירים שהקימו את MIR - התנועה השמאלית המהפכנית. ב-1961 היו חברי תנועה זו מעורבים במרידות בברצלונה ובבסיסי הצי. בטנקור לקח אמצעים של הגבלות חירויות אזרחיות. פעולות גרילה בעיר ובכפר בוצעו גם על ידי חברי פלגים מן המפלגה הקומוניסטית ומפלגות שמאליות אחרות שהקימו ארגון בשם FALN - הכוחות המזוינים לשחרור לאומי. עם פעולותיהם נמנו חבלה בצינורות הנפט, פיצוץ במחסן של חנויות סירס, חטיפת הכדורגלן אלפרדו די סטפנו ופיצוץ בשגרירות ארצות הברית בקאראקס. FALN לא הצליחה למשוך אליה את העניים הכפריים ולהפריע לתהליך הבחירות בשנת 1963. בסופו של דבר חברי הפרלמנט מן ה-MIR ומן המפלגה הקומוניסטית נעצרו. הסתבר שהפעילות הרדיקלית נהנתה מסיוע מהשלטון החדש של פידל קסטרו בקובה. ונצואלה מחתה בפורום של ארגון מדינות אמריקה OAS. בטנקור היה חשדן כלפי משטרו של קסטרו מלכתחילה והתנגד לדריסת הרגל שהעניק משטר זה לברית המועצות באזור.
ניסיון ההתנקשות בחייו
בטנקור התנגד למקלט שמצא הדיקטטור לשעבר חימנס בארצות הברית. כמו כן הוקיע את הרודנות של הנשיא רפאל טרוחיו ברפובליקה הדומיניקנית. טרוחיו פיתח מצידו שנאה אובססיבית כלפי בטנקור ותמך בקנוניות של גולים מוונצואלה נגדו. ונצואלה מחתה נגד טרוחיו בארגון מדינות אמריקה. טרוחיו, נזעם, הורה אז לסוכניו לרצוח את בטנקור בקאראקס. בפיגוע ב-24 ביוני 1960 התפוצצה מכונית חונה עם מטען בקרבת מכונית הנשיא שעברה בשדרות לוס פרוסרס במרכז הבירה. בטנקור נפצע פצעי כווייה בשתי ידיו, ראש האבטחה שלו נרצח והנהג שלו נפצע פצעים חמורים שגרמו למותו. בעקבות ההתנקשות בחייו, הילתו של בטנקור עלתה בעיני דעת הקהל באזור. ב-30 במאי 1961 נרצח טרוחיו עצמו על ידי קושרים מקרב הצבא.
הבחירות בשנת 1963
אחד ההישגים הגדולים, אולי הגדול ביותר, של בטנקור, היה הצלחת הבחירות הדמוקרטיות בשנת 1963. על אף איומים בהפרעת התהליך, כמעט 90% מהבוחרים השתתפו ב-1 בדצמבר 1963 בהצבעה. ב-11 במרץ 1964, למרבה גאוות העם הוונצואלי, בוצעה העברת שלטון דמוקרטית מסודרת אל הנשיא החדש, ראול לאוני. עד לרפורמות של בטנקור כל נשיאי ונצואלה היו נבחרים על ידי הקונגרס. הדגם שיצר בטנקור שרד במדינה שנים רבות.
דוקטרינת בטנקור
סלידתו של בטנקור משלטון בלתי דמוקרטי השתקפה במה שנקראה "דוקטרינת בטנקור" לפיה ונצואלה לא תעניק הכרה דיפלומטית לכל משטר, ימני או שמאלי, שהגיע לשלטון באמצעות הפיכה צבאית. בטנקור ייצג והגן בהתמדה את הערכים והעקרונות הדמוקרטיים באמריקה הלטינית. גישה זה העמידה אותו בעימות עם שליטים צבאיים באזור. בנאומו הראשון כנשיא ונצואלה, בתחילת כהונתו השנייה ב-12 בפברואר 1959, בטנקור הצהיר:
בעת משבר הטילים בקובה בין ארצות הברית לקובה, התהדקו היחסים בין בטנקור לנשיא ג'ון קנדי יותר מתמיד. לצורך התאום והיוועצות בין השניים נקבע קו חם בין הבית הלבן לארמון מיראפלורס כמתורגמנית בשיחות ביניהם שימשה בתו של בטנקור, וירחיניה, שהייתה אשת אמוני אביה. מאוחר יותר מצא הנשיא רפאל קלדרה שדוקטרינת בטנקור איננה ריאלית והיא עלולה לבודד את ונצואלה בעולם.
שנותיו המאוחרות
בשנת 1964, בתור נשיא לשעבר, התמנה בטנקור לסנטור לכל החיים בסנאט של ונצואלה. את שנותיו האחרונות הקדיש בטנקור במידה רבה לכתיבה ולאשתו השנייה, ד"ר רנה הארטמן.
הוא נפטר ב-28 בספטמבר 1981 בבית החולים "דוקטורס" בניו יורק בעקבות אירוע וסקולרי מוחי. נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, ביכה את מותו כאובדן של פטריוט ונצואלי וידיד קרוב של ארצות הברית. "היה לנו הכבוד, שאדם אמיץ זה, שחייו הוקדשו לעקרונות החירות והצדק, - אדם שנאבק בדיקטטורות מימין ומשמאל - שהה בימיו האחרונים במקומותינו". רייגן הזכיר את היותה ארצות הברית ארץ מקלט עבור בטנקור בכמה הזדמנויות בעבר. גופתו הוטסה למולדת והובאה אחרי טקס ממלכתי לקבורה בבית הקברות המזרחי, כ-24 ק"מ מעיר הבירה.
חייו האישיים
בטנקור היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה, איתה התחתן בשנת 1934 בנישואים אזרחיים, ללא טקס דתי, הייתה כרמן ולוורדה, חברה למאבק הפוליטי וגננת במקצועה, בת למשפחה קוסטה-ריקנית, בעלת שורשים אינדיאנים מאל סלוודור. היא הייתה הגברת הראשונה של ונצואלה בשנים 1945–1948 ושוב ב-1959–1964. בתם היחידה הייתה וירחיניה בטנקור ולוורדה, ילידת 1935. אחרי גירושיו מולוורדה, התחתן בטנקור שוב עם ד"ר רנה הרטמן.
מורשתו
המודל הפוליטי שנקבע בהסכם פונטו פיחו משנת 1958 העניק לוונצואלה יציבות פוליטית רבה, תוך שמירה על כללים דמוקרטיים, להבדיל משכנותיה. הוא איפשר גם שילוב המעמדות העממיים במערכת הפוליטית תוך יישום מנגנון של חלוקת המשאבים מחדש. בעיני רבים בוונצואלה נחשב בטנקור ל"אבי הדמוקרטיה" או לאחד ממקדמי הדמוקרטיה בארצו.
בשנות ה-1980–1990 חלה הידרדרות באמון הציבור בשיטת הממשל הקפואה, בעיקר בגלל השחיתות שפשתה, המשבר הכלכלי וירידת ההכנסות מן נפט. בשנות ה-1990–2000 האשים המנהיג החדש הוגו צ'אווס שהגיע לשלטון בשנת 1999 את בטנקור המנוח בכך שהקים משטר אוליגרכי, מושחת וקליינטליסטי שכונה לפי הסכם פונטו פיחו "פונטופיחיזם" ושהנציח את השלטון לסירוגין של שתי מפלגות. הוא האשים את בטנקור שהיה סוכן של ה-CIA.
קישורים חיצוניים
29.9.2013 Edda Pujadas Rómulo Betancourt emprendió el camino democrático
סוכנות מינית
סוכנות מינית (באנגלית: sexual agency) היא היכולת של אדם לפעול ולבחור במרחב המיני. הסוכנות המינית מתעצבת אל מול השפעות חברתיות, אשר מגדירות את התפקיד של גברים ונשים בחברה בכלל ובפרט בתחום המיניות. המושג משמש לרוב בשיח על מיניות של נשים ונערות, בדגש על שיח של העצמה נשית ותשוקה נשית. בהקשר זה, סוכנות מינית היא האופן בו אשה חווה את עצמה כיצור מיני בעלת זהות מינית, ומבצעת בחירות ופעולות בהתאם לתשוקותיה ולמען רווחתה. סוכנות מינית מבוצעת באופן שונה על ידי נשים וגברים מקבוצות שונות של גיל, אתניות, דת ועוד.
התפתחות המושג
סוכנות מינית היא מושג שהתפתח סביב מלחמות המין הפמיניסטיות, בשנות ה-80 של המאה העשרים, כאשר פמיניסטיות רדיקליות פעלו כנגד פורנוגרפיה ופרקטיקות מיניות כגון BDSM. הפעילות טענו כי סקס הוא פרקטיקה שמשרתת גברים ונעשית על נשים. לפיהן, סקס נלמד מפורנוגרפיה בה יחסי הכוחות ברורים, נשים נחותות וכפופות לגברים ונעשים עליהן אקטים לא הומניים. לטענתן, פורנוגרפיה היא כלי פוליטי שמשמש לשימור אי שוויון מגדרי בחברה. הן תייגו את עולם התוכן המיני כמונע מאינטרסים גבריים וטומן בחובו אך ורק הגבלות, דיכוי וסכנה עבור נשים. מנגד, פמיניסטיות מזרם סקס פוזטיב צאו כנגד תפיסות אלו ושמו דגש על הנאה מינית וסיפוק, למרות מגבלות העולם הפטריארכלי והשפעותיו על נשים. לטענתן, שיח המתמקד באלימות ודיכוי בלבד מתעלם מחוויות ובחירות מיניות של נשים, שהן הסוכנות המיניות. השימוש במושג סוכנות מינית מקנה לנשים כוח, בחירה והנאה במרחב המיני ומפקיע את הבלעדיות של שיח הסכנה והטרור המיני שהיה לפני כן.
המונח סוכנות מינית משמש לרוב בשיח על מיניות של נשים ונערות, בדגש על שיח של העצמה נשית ותשוקה נשית. בהקשרים אלו סוכנות מינית היא האופן בו אשה חווה את עצמה כיצור מיני בעלת זהות מינית, המרגישה זכאות להנאה מינית וביטחון, כבעלת יכולת לעשות בחירות ביחס לפעילות מיניות. אישה בעלת סוכנות מינית מחוברת לתשוקות שלה, ומבצעת בחירות ופעולות בהתאם אליהן למען רווחתה.
מרכיבים של סוכנות מינית
שני מרכיבים מרכזיים של סוכנות מינית הם מסוגלות עצמית מינית ואסרטיביות מינית . מסוגלות עצמית מינית הוא מושג המכיל את האמונה של נשים ביכולת שלהן לבחור ולפעול בתוך מפגשים מיניים, בין היתר למניעת היריון ומחלות מין. אסרטיביות מינית היא היכולת לתקשר רצונות מיניים עם פרטנרים ולסרב ליחסי מין לא רצויים על מנת לייצר מפגש מיני חיובי ומהנה.
ישנן תפיסות הרואות בסוכנות מינית תכונה אישית, שבאה לידי ביטוי בזמן אינטראקציה מינית ומשמשת לשמירה על הפרט ותשוקותיה. על פי תפיסות אלו, הפרט יכולה להשפיע על סיטואציות ולעצב את חייה כרצונה. תפיסה זו עומדת בבסיס תוכניות העצמה לנערות שמטרתן לפתח סוכנות מינית.
תפיסות שמנגד טוענות כי סוכנות מינית היא מגוון של אסטרטגיות, פעולות ומשא ומתן המשמשות את הפרט בהתנהלות היומיומית מול מערכות יחסים, ציפיות ומוסכמות חברתיות בתחום המיני. תפיסה זו, לעומת תפיסת התכונה האישית, מכירה בכך שהפרט מוגבלת ביכולתה להשפיע על המרחב המיני בו היא משתתפת בגלל תפיסות חברתיות, אמונות, וסטיגמות. לכן, בכדי לשפר את מצבה עליה לנהל משא ומתן עם החברה ופרטים אחרים בה.
קיימות מספר תיאוריות על סוכנות מינית ומרכיביה. על פי המודל התאורטי של סנס  יש מספר סוגים של סוכנות מינית, כאשר כל אחד מהם הוא בעל הקשר חברתי רחב וקשר לשאר הסוגים. המודל מתייחס לצעירים וצעירות, אך היא טוענת שניתן להשתמש בו גם לגבי קבוצות נוספות:
סוכנות מינית אצל נערות
ההתייחסות למיניות של נערות בגיל ההתבגרות מתמקדת פעמים רבות אך ורק בסכנות המלוות מיניות, בהן הריון, מחלות מין, שימוש באמצעי מניעה ועוד. מנערים מצופות התנהגויות מיניות ותשוקה בריאה, בעוד עבור נערות התנהגויות מיניות נתפסות כמסוכנות, חשודות ושיש לשלוט בהן. ההבדלים בין היחס לנערים ולנערות מושתת על מוסר כפול, המציב דרישות שונות לשני המגדרים באותן סיטואציות בדיוק.
חינוך מיני בבתי ספר המתבסס על רטוריקת הסכנה המינית, מתייחס לסוכנות מינית כיכולת של נערות להשפיע רק אל מול הסכנות של יחסי מין ולא מעודד התבוננות ופעולות המביעות תשוקה מינית. היעדר שיח על תשוקה מאפיין את החינוך למיניות בבתי ספר, אך נוכח גם במרחבים נוספים, משפיע על נשים ונערות במהלך חייהן ונקרא "השיח הנעדר של תשוקה" (The missing discourse of desire).
קיימת חשיבות רבה לפיתוח סוכנות מינית חיובית אצל נערות הכוללת יוזמה, מודעות לתשוקה, ביטחון וחופש להביע התנהגויות מיניות. חינוך למיניות בגיל הנעורים שכולל פיתוח סוכנות מינית יכול להיטיב עם נערות המתמודדות עם מסרים חברתיים סותרים ומורכבים. נמצא כי סוכנות מאפשרת רווחה פיזית ונפשית ועל כן משמעותית בחייהן של נערות ונשים. סוכנות מינית מאפשרת לנשים ונערות לחפש ולהשיג הנאה מינית.
נערות מתמודדות עם חוסר בהירות בין התנהגויות המפגינות כוח מיני לבין סוכנות מינית. התנהגויות המפגינות כוח מיני הן התנהגויות בהן נערות מחצינות מיניות ונהנות מתחושה שהן נחשקות ולעיתים אף עושות שימוש במיניותן. סוכנות מינית, שונה מכוח מיני, בכך שהיא כוללת כוונה מודעת ו/או תובנה ו/או רפלקציה ו/או רצון. סוכנות מינית באה לידי ביטוי כאשר נערה מבצעת רפלקציה על סיטואציה ספציפית ומקבלת החלטה שמבוססת על טובתה האישית.
נורמות מיניות מגדריות יוצרות מצב בלתי אפשרי עבור נערות, הנדרשות להיות נחשקות אבל לא חושקות, להיות פרטנרית מגיבה מינית ובמקביל להיות שומרת סף אחראית. מודלים אפשריים למיניות נשית נעים על הרצף שבין דמות "הזונה" לדמות "הבתולה" ("קדשה-קדושה"). הרצף מאפשר הדרגתיות בקבלה של התנהגות מינית, בעיקר נורמטיבית – הטרוסקסואלית, מונוגמית, בתוך מערכת יחסים ארוכה עם תפקידים מגדריים קונבנציונליים. להימצא באזורים ה"מאושרים" חברתית של התנהגויות מינית הוא דבר מורכב וחמקמק לנשים ולנערות. מיניות של נשים ממוסגרת במונחים של תגובה לדחף מיני גברי שהוא כביכול, תמידי, דחוף ובלתי ניתן לשליטה. כך המיניות הנשית נתפסת כחסרת כוונה, בעוצמה נמוכה והסוכנות המינית הנשית מתבטאת רק בהסכמה או סירוב להצעה למין מגברים.
להיות בעלות סוכנות מינית מאפשרת לנערות לצאת מרצף "הזונה"-"הבתולה" אך בתמורה הן נדרשות לשתף פעולה עם התפיסה הניאוליברלית - להיות כל הזמן בשליטה ולקחת אחריות מלאה על הבחירות שלהן ומה שקורה להן. השיח הניאוליברלי, כביכול נותן לגיטימציה לאוטונומיה מינית נשית שמאפשרת לנערות להיות בעלות סוכנות מינית. אך בפועל, מטיל עליהן אשמה, בושה, מפריד אותן מנשים אחרות, והערך העצמי שלהן מבוסס על הערכה חברתית של המיניות שלהן. בעולם של סוכנות מינית ניאוליברלית חוויות מיניות שליליות של נערות מוצגות כאשמת הנערה ובאחריותה האישית. למשל: במקרה של אונס, נערה מואשמת שנאנסה בשל החלטות לא אחראיות שלקחה, בעוד בעבר היא הייתה מואשמת שנאנסה כי נראתה כ"זונה".
סוכנות מינית אצל נשים בגיל המעבר ולאחריו
סוכנות מינית בגיל המעבר מתפתחת בתוך ההקשר התרבותי. במשך שנים רבות המיניות הנשית והחשק המיני בגיל המעבר ולאחריו קיבלו התייחסות רפואית בלבד. הממסד הרפואי נותן מענה לתסמיני גיל מעבר שונים כגון יובש נרתיקי וכאב נרתיקי אך מתייחס להיעדר חשק מיני כמחלה נטולת מרפא. מכיוון שהיעדר חשק מיני נתפס כבעיה רפואית, הטיפול בה עובר להיות בחסותו הבלעדית של הממסד הרפואי, ובכך גוזל מנשים את הסוכנות המינית שלהן והשפעתן על המיניות שלהן.
תקשורת היא מרכיב מרכזי בסוכנות מינית, נשים מבוגרות אשר מצליחות לתקשר את הצרכים המשתנים עם בני זוגן חוות יותר חשק מיני. גורמים היכולים לסייע לנשים בכלל, ובגיל המעבר בפרט, לבסס סוכנות מינית הם תמיכה חברתית ושיח עם קבוצת שוות, נשים באותו סטטוס. שיח עם קבוצת שוות מתקף את חוויותיהן, בהן: שינוי בחשק המיני, הצורך לספק מיניות לבן הזוג והמפגש עם הממסד הרפואי. סוכנות מינית נשית בגיל המעבר ובכלל, יכולה להתבטא גם בבחירה לא לקיים יחסי מין כאשר אלו אינם מהנים או מספקים עבורה.
סוכנות מינית אצל נערים
נערים וגברים צעירים מפתחים זהות מינית, תשוקה מינית וסוכנות מינית תחת הבניות חברתיות ותפיסות חברתיות פטריארכליות – הם נדרשים להדמות לדמות ה"גבר האמיתי". החשק המיני הגברי מובנה כתמידי, דחוף, ובלתי ניתן לשליטה. נערים וגברים נדרשים להפגין יוזמה וחשק מיני. גברים יוזמים יותר אינטראקציות מיניות אף על פי שגם גברים וגם נשים מדווחים שהיו רוצים דפוס יוזמה שוויוני. באופן זה, הסוכנות המינית הגברית מבטאת בעיקר יוזמה ודחף מיני, ומצמצמת את המרחב של נערים לבחור, להקשיב ולהתבונן על תשוקותיהם. עובדה זו מקשה על נערים לסרב לכניסה לסיטואציה מינית לא רצויה, לבצע רפלקציה על סיטואציה מינית ולקבל החלטה שמבוססת על טובתם האישית.
באופן דומה לחינוך נערות, קיימת חשיבות רבה לפיתוח סוכנות מינית לנערים הכוללת יכולת התבוננות פנימית, קשב לאחרת ומשא ומתן אל מול תפקידים מיניים מגדריים הדורשים מהם כל הזמן להיות חושקים, יוזמים ואף אגרסיביים.
ביקורת
ישנן חוקרות פמיניסטיות היוצאות כנגד מושג הסוכנות המינית. אלו מתנגדות להעברת האחריות המלאה על התנהגויות מיניות אל הנערה תוך התעלמות עקבית מהסביבה וההקשרים בה היא חיה. שיח הסוכנות המינית מציג את "הנערה הסוכנת" כצעירה שאינה מוטרדת מהציפיות החברתיות ושולטת באופן מלא בעצמה ובחייה. תפיסה זו מוצגת כיכולת אישית של "הנערה הסוכנת" ומתעלמת מהלחצים החברתיים המשפיעים עליה. דוגמה לדרישות חברתיות: להיות שומרת סף מינית אך במקביל נחשקת מינית, מיניות נשית כמסוכנת ועוד.
מנחם בולה
ד"ר מנחם בולה (אוגוסט 1912 – 14 בינואר 1992) היה מנהל בית ספר ופרשן מקרא. כתב את פירוש דעת מקרא על ויקרא, ספר ירמיהו וספרי נחום, חבקוק וצפניה.
קורות חיים
בולה נולד באמסטרדם, למד בסמינר לרבנים באמסטרדם והיה פעיל בתנועת הנוער של המזרחי "זכרון יעקב". הוא עלה לארץ ישראל בראשית 1938, כדי ללמוד בה להיות מורה. בתחילת שנות ה-40 הוא העביר הרצאות במקומות שונים מטעם הפועל המזרחי. הוא עבד כמורה בנווה יעקב עד 1943 ובהמשך הוא עבד כמורה בקבוצת יבנה ואף ניהל שם את בית הספר. בשנת 1947 עלה בולה לירושלים כדי ללמוד באוניברסיטה. במקביל ללימודיו הוא עבד כמורה בבתי ספר שונים בירושלים. בשנים 1958–1960 הוא היה שליח של הסוכנות היהודית בהולנד, לימד בבית ספר תיכון יהודי באמסטרדם ובמקביל עשה דוקטורט באוניברסיטת אמסטרדם בהנחיית פרופ' ז'אק פרסר על "ביטול האוטונומיה של הקהילות בהולנד בשנת 1796". בסוף שנת 1960 הוא שב לישראל ונתמנה למנהל בית ספר מעלה בירושלים.
בשנת 1976 יצא לאור פירושו על נחום, חבקוק וצפניה ובתחילת 1984 יצא לאור פירושו לירמיהו, שניהם במסגרת סדרת דעת מקרא.
בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 הכין עם יצחק פימנטל מילון עברי הולנדי. בשנות ה-80 היה מעביר שיחות קצרות בתנ"ך במסגרת פרקי היום בתנ"ך ברדיו.
משפחתו
בולה התחתן בשנת 1944 עם מרים, ארוסתו עוד מהולנד, ניצולת ברגן-בלזן, שעלתה לארץ ישראל בשנת 1944, כאחת מאנשי היישוב שהוחזרו מאירופה הנאצית. נולדו להם שלושה ילדים. בנו נפל כטייס במבצע מוקד בעת התקיפה על שדה התעופה במפרק, בפתיחת מלחמת ששת הימים. גופתו הושבה לישראל באוגוסט 1967 במסגרת חילופי שבויים. בתו, אילנה בולה, נהרגה בפעולת איבה עת רכבה עלה על מוקש שהטמין מחבל סורי בשדות רמת מגשימים. אילנה עלתה לרמת מגשימים כחלק מגרעין נחל. על שם ההרוגים בפיצוץ המוקש נקרא היישוב אבני איתן.
עזרה בדרך
עזרה בדרך הוא אלבומו השני של נעם רותם שיצא בשנת 2007. האלבום זכה לביקורות חיוביות ונבחר על ידי גלי צה"ל לאחד מחמשת אלבומי העשור.
עזרה בדרך הוא אלבום קונספט הנוגע בנושא של מוות, שכול וחולי. השירים נוצרו בעקבות מחלת הסרטן של אשתו. כל השירים בתקליט, למעט השיר חרב דמוקלס (תרגום של שירו של לו ריד) והשיר עולה ויורד שנכתב בהשראת השירים I Hung My Head ו-Hurt של ג'וני קאש (במקור של סטינג וניין אינץ' ניילז, בהתאמה), נכתבו והולחנו על ידי רותם עצמו.
It Won't Be Soon Before Long
It Wont Be Soon Before Long הוא אלבום האולפן השני של להקת הרוק/פופ האמריקאית מארון 5. האלבום יצא לאור ב-22 במאי 2007. שם האלבום מושפע מאמרה שהלהקה אימצה כדי להחדיר לעצמה מוטיבציה להמשיך להופיע למרות הקשיים.
מורה מן החוץ
על פי נתוני 2008, בישראל מועסקים כ-5,000 איש בכ-2,000 משרות של מורים מן החוץ, לעומת כ-4,500 תקנים של סגל אקדמי בכיר.
It Won't Be Soon Before Long
רקע
האלבום כולל 12 שירים ו-7 שירי בונוס בגרסה המלאה. בראיונות שונים, סיפרה הלהקה שלאלבום יש צליל שונה מהאלבום הראשון, Songs About Jane. האלבום לא מבוסס על מערכת יחסים אחת, והוא נוטה לכיוון אלקטרוני יותר. סולן הלהקה אדם לוין סיפר בראיונות כי באלבום הזה היה לו יותר ביטחון עצמי בכתיבת המילים, וכי האלבום מושפע מאמנים כמו מייקל ג'קסון ופרינס.
ב-8 ביולי 2008 יצאה מהדורה מיוחדת של האלבום, הכוללת את כל שירי האלבום, שירי הבונוס, הופעה חיה ואת כל הקליפים.
מורה מן החוץ
בשנת 2008 הוגדר בישראל מסלול של עמית הוראה, הכולל את המורים מן החוץ שעיקר עבודתם בהוראה; משכורתם גבוהה מזו של מורים מן החוץ שאינם כאלה.
It Won't Be Soon Before Long
הצלחה במצעדים
האלבום יצא ב-16 במאי 2007, והסינגל הראשון מתוכו היה Makes Me Wonder. הסינגל שבר את שיא כל הזמנים במצעד הבילבורד, שיא הקפיצה הגדולה ביותר למקום הראשון, כאשר השיר קפץ למקום הראשון ממקום 64. בנוסף, השיר זכה בפרס גראמי על "הופעת הפופ הטובה ביותר על ידי להקה".
הסינגל השני מהאלבום, Wake Up Call, הגיע למקום ה-33 במצעד הבריטי ולמקום ה-13 במצעד האמריקאי. הסינגל השלישי מהאלבום, Wont Go Home Without You, הגיע למקום ה-44 במצעד הבריטי ולמקום ה-48 במצעד האמריקאי. הסינגל הרביעי מהאלבום, If I Never See Your Face Again, בשיתוף פעולה עם הזמרת ריהאנה, הגיע למקום ה-28 במצעד הבריטי ולמקום ה-51 במצעד האמריקאי. הסינגל האחרון מהאלבום, Goodnight Goodnight, יצא ב-21 באוגוסט 2008.
המכשפים מוויברלי פלייס: אלכס נגד אלכס
המכשפים מוויברלי פלייס: אלכס נגד אלכס הוא סרט טלוויזיוני אמריקאי מסוגת דרמה קומית ופנטזיה משנת 2013 המבוסס על הסדרה המקורית של ערוץ דיסני, המכשפים מוויברלי פלייס. הוא בוים על ידי ויקטור גונזלס וצולם בעיקר באולפני דיסני באוקטובר ובנובמבר של שנת 2012. מלוא השחקנים מהסדרה כיכבו בסרט, למעט דייוויד הנרי, אם כי הדמות הוזכרה לעיתים קרובות. הסרט מתמקד במשפחת רוסו, הרפר, ומייסון מבקרים באיטליה בשל מפגש משפחתי. הסרט שודר לראשונה ב-15 במרץ 2013 בערוץ דיסני בארצות הברית, וגרף כ-5.9 מיליון צופים.
עלילה
משפחת רוסו, הרפר, ובן זוגה של אלכס, מייסון, מארגנים מסיבה לכבודו של ג'סטין, על כך שהתמנה למנהל בית הספר לקוסמים. תלמיד בשם דומיניק מבקר את המשפחה כדי להודיע להם שג'סטין עסוק בעבודה, ומפלרטט עם אלכס, מה שגורם למייסון לקנא. ג'רי מכריז על מפגש משפחתי בטוסקנה, איטליה. אלכס יוצרת שער בין איטליה לניו יורק כדי להקל על המעבר, אבל ננזפת על ידי ג'רי על היותה אנוכית וילדותית.
אחרי שיחה עם דומיניק, אלכס מנסה להוכיח כי היא לא מכשפה חסרת אחריות על ידי הטלת כישוף שמגרש את החלקים השליליים של האישיות שלה, אך בטעות יוצר השתקפות הרוע של עצמה במראה. אלכס המרשעת בורחת מהמראה ורצה לאיטליה. בינתיים, מקס תופס את תשומת לבה של בחורה איטלקית ומנסה למצוא אותה, וג'רי ותריסה הולכים למצוא אותו. הם נפגשים בטעות עם בני הדודים שלהם והמפגש מתחיל מוקדם.
אלכס המרשעת מכווצת וכולאת את מקס, ג'רי, ותריסה בעזרת מכשף אנונימי אחר, אשר נחשף מאוחר יותר כדומיניק. הרפר ואלכס עוקבות אחריהם למגדל פיזה, שם גם נלכדת הרפר. דומיניק רוצה להשתלט על העולם באמצעות הקסם של אלכס כדי ללכוד את כל בני תמותה בתוך חרוזים זעירים באמצעות משכפל כשפים שמותקן בחלק העליון של המגדל. כשהיא מסרבת, אלכס המרשעת הולכת ללכוד את מייסון.
כדי להציל את משפחתה, אלכס משתפת פעולה עם תוכניתו של דומיניק, וכשהיא מקבלת את הצמיד בו משפחתה לכודה, היא מנסה לבטל את הכישוף. היא מועברת מיד משם ונמצאת אשמה בניסיון להרוס את עולם בני התמותה, בגלל העדות המעוותת של דומיניק. מאוחר יותר היא משוחררת על ידי מייסון שמצליח להימלט מהשבי. השניים רצים למגדל פיזה, שבו אלכס המרשעת ואלכס הטובה בסופו של דבר נלחמות בבית משפחת רוסו, בעוד מייסון נלחם בדומיניק.
כשדומיניק מנצח את מייסון, אלכס עומדת להביס אותו. אלכס המרשעת ודומיניק מאחדים כוחות נגדה, אבל היא מצליחה להשמיד אחד מהם ולשחרר את משפחתה. אחרי זה, מייסון דוחף את דומיניק מהמגדל. אלכס המרשעת חוזרת ואלכס הטובה משמשת בכל הכוחות שלה על מנת להשמיד את הכפילה שלה. בסופו של דבר אלכס מקבלת את הקסם שלה בחזרה. משפחת רוסו, הרפר ומייסון נהנים משארית המפגש המשפחתי שלהם לפני שהם חוזרים לניו יורק.
הערות שוליים
__לחיפוש__
קספר ואן דיין
קספר ואן דיין (באנגלית: Casper Van Dien; נולד ב-18 בדצמבר 1968) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה
קספר נולד במילטון, פלורידה, וגדל בניו ג'רזי. משפחתו של דיין היא בעלת מסורת צבאית וזו הייתה גם שאיפתו בילדותו. כאשר התבגר חזרה משפחתו לפלורידה, והוא הלך ללמוד באקדמיה צבאית. לאחר מכן הוא למד קדם רפואה באוניברסיטת המדינה של פלורידה, הנמצאת בטאלאהאסי. כאשר היה צריך לבחור קורסים נוספים, הוא בחר בשיעורי תיאטרון. לאחר מכן התיאטרון עניין אותו יותר מאשר הרפואה, והוא נשר מהלימודים כדי לפתח קריירת משחק.
קריירה
ב-1988 עבר קספר להתגורר בלוס אנג'לס וביצע תפקידים שוליים בסרטים, סדרות טלוויזיה, כגון דרמת הנעורים בוורלי הילס 90210 ואת האופרת סבון "לחיות את החיים", אך עד מהרה הפך לשחקן קולנוע מוכר, בעיקר עקב השתתפותו בסרטי שוליים.
תפקידו הידוע מכל היה בסרט המדע הבדיוני עתיר האקשן - גברים בחלל (1997) של פול ורהובן. בנוסף, הופיע בתפקיד משני בשובר הקופות של טים ברטון סליפי הולו (1999). בתפקידים אחרים גילם את ג'יימס דין וטרזן. ב-2008 דיין חזר לגלם את דמותו בסרט השלישי של "גברים בחלל".
ב-2000, הופיע בסדרה "Titans" של ערוץ NBC. ב-2005, הוא הופיע בסדרת הריאליטי "I Married a Princess", על חייו האישיים והמקצוע שלו. ב-2006, הוא לוהק לטלנובלה "Watch Over Me".
חייו האישיים
קספר היה נשוי לקארי מיצ'ם (נכדתו של רוברט מיצ'ם) מ-1993 עד 1997. לזוג שני ילדים: קאפי וגרייס. כששיחק קספר בסרט "המחסלים", הוא פגש את קתרין אוקסנברג. השניים התחתנו במאי 1999. לזוג שתי בנות: מאיה וסלסטה, ואן דיין הוא בעל משמורת מלאה על ילדיו מנישואיו הראשונים והוא מתגורר במליבו ביחד עם כל ילדיו ובתה של אוקסנברג. ב-2006, כאשר התארח ואן דיין אצל "Larry King Live", הוא הודה שעבר התעללות מינית על ידי השמרטפית שלו בגיל 8. הוא שמר על זה בסוד עד גיל 32.
קישורים חיצוניים
~
STS-120
STS-120 היא משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, ששוגרה ב-23 באוקטובר 2007 לתחנת החלל הבינלאומית. משימה זו הביאה את יחידת "הארמוני" (Node 2), היחידה המרכזית של התחנה המכילה ארבע יחידות המספקות חשמל לתחנה, שתהווה חלק מההכנות לחלקים נוספים שיורכבו בעתיד בתחנת החלל הבינלאומית. את המשימה ביצעה מעבורת החלל דיסקברי, וזו המשימה ה-23 במספר לתחנת החלל הבינלאומית. עד השלמת ההרכבה תחנת החלל הבינלאומית נשארו עוד 11 משימות שיבוצעו על ידי מעבורות החלל האמריקאיות עד סוף שנת 2010.
צוות
חוזר מתחנת החלל
פמלה מלרוי היא האישה השנייה המפקדת על משימת מעבורת חלל, אחרי איליין קולינס, והאישה השלישית הנבחרת כטייסת (סוזן סטיל קילריין סיימה את שירותה בנאס"א מבלי שפיקדה על משימה). בנוסף, פגי ויטסון, שפיקדה על הצוות ה-16 בתחנת החלל הבינלאומית שהגיעה במשימת STS-120 היא האישה הראשונה לפקד על צוות בתחנת החלל. עם עגינתה של משימת STS-120 בתחנת החלל הבינלאומית, הייתה זו הפעם הראשונה ששתי נשים מפקדות במסלול הקפה באותו הזמן. הצוות המקורי של המשימה, לפני אסון מעבורת החלל קולומביה, היה:
טלאי המשימה עוצב על ידי מייקל פורמן לפני שהוצב מחדש במשימת STS-123.