cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קומיקסאי
בתוניסיה
ראשית יצירת הקומיקס בתוניסיה נמצאת בשנות השישים, אז הייתה תוניסיה מדינה צעירה מאוד ותחום האמנות בה עוד היה בהתהוות. אף על פי שמדיום הקומיקס בתוניסיה היה נחשב לחובבני ביחס לשכנתה אלג'יריה, תוניסיה החזיקה במספר רב יחסית של כותבי קומיקס עצמאיים מקומיים. הקומיקס התוניסאי הראשון הופיע בשנת 1966 במגזין הקומיקס לילדים הראשון במדינה, "אירפאן". הקומיקס הופיע אך ורק בערבית, מה שייחד אותו מהקומיקס המקורי האלג'יראי שיצא לרוב בצרפתית.
בשנים הבאות יצאו מספר רב של רצועות קומיקס בתוניסיה, כגון מגזין "Chahloui" מבית אירפאן (1968), מגזין "Anis" שפורסם במשך שנתיים (1978) ו-"Présentation" מאת כריסטוף קסיאו-האורי (1984). בין היוצרים המובילים בתקופה זו נמנים לוטפי בן סאסי, חביב בואוול ויאסין אליל.
מעמד הקומיקסאים בתוניסיה חווה קפיצה גדולה עם המהפכה בתוניסיה משנת 2011. לפני כן, לא היה ניתן לפרסם קריקטורות או רצועות קומיקס שמהוות סאטירה על השלטון, מה שצמצם מאוד את התעשייה שמבוססת לרוב על ביקורת כלפי הדרג השלטוני. אולם רוח המהפכה "העירה" קומיקסאים רבים שיש שאמרו כי תרמו עד מאוד להתנגדות העממית במדינה. הבולטת שבהן היא נאדיה ח'יארי, שבזמן המהפכה וחוסר היציבות בתוניסיה פרסמה באופן מחתרתי את הקומיקס "ויליס" שתיאר באמצעות דמות סאטירית של חתול את המצב החברתי והכלכלי הקשה ששרר בתוניסיה, והשפיע באופן ניכר על מהלך המהפכה, עד כדי כך שדמותו של ויליס כונתה "חתול המהפכה". ח'יארי זכתה בפרסים רבים מאוחר יותר על פועלה בעת המהפכה, והוגדרה כאחת מ-100 הנשים המשפיעות ביותר לשנת 2016 של ה-BBC.
במצרים
הקומיקס במצרים, ועמו גם הקומיקסאים באופן טבעי, הוא רב שנים והמדינה נחשבת לאחת מהחלוצות בתחום זה מבין ארצות ערב ואפריקה. הקומיקסאים הראשונים פרסמו את עבודותיהם במצרים כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20, אז הייתה מצרים נתונה לשלטון האימפריה הבריטית. מסיבה זו, האמנים המצריים הושפעו מאוד מקומיקס אירופאי בכלל ובריטי בפרט, ומהדורות הקומיקס שפורסמו הושראו באופן ניכר ממגזיני קומיקס אירופאיים לילדים, כנ"ל לגבי סגנון הציור שבו השתמשו.
מגזין הקומיקס הראשון שפורסם במצרים, שכיוון לקהל יעד צעיר למדי, היה סינבד, כתב עת קצר שבוסס בעיקרו על הדמות העממית של סינבד ויצא במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר הגיליון הראשון שוחרר ב-1952. במגזין השתתפו כמה יוצרים בולטים בתחום הקומיקס המצרי, אולם הבולט והמשפיע מביניהם הוא חוסיין עמין בכאר. בכאר נחשב לאחד מחלוצי הקומיקס המצריים, אף על פי שמעולם לא קיבל אזרחות מצרית בשל היוולדו בטורקיה. בראשית דרכה הייתה תעשיית הקומיקס המצרית מורכבת בעיקר ממהגרים ושוהים חוקיים מאירופה, שהגיעו למצרים בתקופת השלטון הבריטי והשתקעו שם. עם זאת, מהפכת הקצינים החופשיים שהתרחשה בשנת 1952 הובילה לרדיפה של מהגרים ואזרחי חוץ, ורבים מאמני הקומיקס שלמעשה הביאו את התעשייה למצרים נאלצו לנוס ולשוב לארץ מולדתם מחשש לחייהם. בין הקומיקסאים החשובים שברחו ממצרים במהפכה נמנים מריו מורלי דה פופולו האיטלקי, יוצר סדרת הקומיקס "זוזו" שאף הופיעה במגזין סינבד וברני אלמהון הצרפתי-יהודי שיצר את הקומיקס "סמיר", אשר לימים ייקרא על שמו מגזין קומיקס בעל אותו השם. אף על פי כן, היוצרים האירופאים עדיין הותירו מורשת גדולה יחסית של קומיקס במדינה וגם כאשר עזבו ברובם הגדול, מצרים ניצבה במקום גבוה באיכות וכמות הקומיקס שייצרה.
לאחר שמגזין סינבד נסגר עם המהפכה, הוקם מגזין אחר, הפעם בידיי קומיקסאים תושבי מצרים. אותו מגזין נקרא "סמיר", ובניגוד לקודמו הכיל סיפור שאינם קשורים זה לזה עלילתית ולא עקב אחר דמות אחת ויחידה. קומיקסאי בולט מתקופה זו הוא "הארון", אמן מצרי ממוצא ארמני, שאחראי לכמה מהקומיקסים הידועים במצרים באותה תקופה, בהם "באסל" ו"עִיד גֻּבַּה וָוסַמְבוֹ".
במשך זמן רב הקומיקס במצרים, ובעולם הערבי בכלל, היה נחשב כז'אנר לילדים בלבד, גם כאשר במערב כבר פורסמו ספרי קומיקס למבוגרים כגון מאוס: סיפורו של ניצול של ארט ספיגלמן או פלסטיין של ג'ו סאקו. מוסכמה זו נשברה כאשר פורסם הרומן הגרפי הערבי הראשון למבוגרים, במצרים ב-2008: היה זה "מטרו", מאת מגדי א-שאפעי. בתקופה זו נשלטה מצרים על ידי חוסני מובארכ, שהיה שליט אוטוקרט ורודן. בספרו "מטרו" העביר א-שאפעי ביקורת רבה על המשטר המדכא של מובארכ, והאשים אותו בשחיתות, הפרת זכויות אדם וחופש הביטוי. בתגובה, לאחר מספר ימים פשטה המשטרה על הוצאת הספרים "מלמה" שפרסמה את הקומיקס, גנזה את כל העותקים והעמידה את א-שאפעי ואת המו"ל מוחמד אל-שרקווי לדין באשמת "הפרת ההגינות הציבורית". בסופו של המשפט, אשר משך תשומת לב ציבורית בכל העולם, נקנסו א-שאפעי ואל-שארקווי, והעותקים נותרו גנוזים.
אולם תפנית התרחשה עם המהפכה במצרים בשנת 2011 וההפיכה במצרים בשנת 2013, כאשר הוחלף שלטונו של מובארכ בזה של עבד אל-פתאח א-סיסי, ופרסום העותקים אושר מחדש במצרים. הפרסום בא כשנה אחרי תרגום הספר לאיטלקית, אנגלית וצרפתית. מעט מאוחר יותר התגלגלו עותקים נוספים גם לאיחוד האמירויות הערביות ולבנון. א-שאפעי זכה להכרה ופרסום מחדש, ואחריו החלו להופיע אמני קומיקס נוספים במצרים ובמדינות ערב נוספות שהציגו אותו כהשפעה על עבודותיהם  והוא הוקר על ידי אונסק"ו כאמן בעל השפעה רבה על תחומו.
ביפן
המאנגה עברה תהליך רחב של פופוליזציה עם תום מלחמת העולם השנייה, אז נשלטה יפן על ידי ארצות הברית, מה שהוביל לעירוב תרבויות ומפגש בין אמני המאנגה המסורתיים לקומיקס האמריקאי, והם הושפעו ממנו עמוקות. בתוך שנים ספורות הייתה המאנגה למדיום הפופולרי ביותר ביפן, ונקראה על ידי אנשים בכל קבוצות הגיל; האמנים המובילים בזרם היו אוסמו טזוקה ומצ'יקו הסגאווה שיצרו את המאנגות פורצות הדרך "אסטרו-בוי" ו"סאזה סאן" בהתאמה. בין השנים 1950 ל-1969 גדל ביפן קהל קוראים עצום למאנגה שהתחלק לשני ז'אנרים עיקריים במדיום: "שונן" המיועדת לבנים ו"שנג'ו" המיועדת לבנות.
באופן עקרוני, המאנגה מתחלקת לסוגים ותבניות קבועות, והרוב המוחלט של ספרי המאנגה עומדים בכללים מסוימים שמגדירים אותם, ואת הז'אנר שלהם. לקוראים גברים קיימת חלוקה קבועה של מאנגה בהתאם לגיל הקוראים: נערים עד גיל 18 (shōnen manga) וגברים צעירים בני 18 עד 30 (manga seinen) ; ועל פי שתי הגדרות אלה מתחלקים ספרי המאנגה לכמה ז'אנרים קבועים, כגון פעולה, הרפתקאות, קומדיה, אימה ולעיתים גם פורנוגרפיה.
נערים ואנשים צעירים היו לקוראים האדוקים הראשונים של המאנגה היפנית אחרי מלחמת העולם השנייה. אמני מאנגה רבים נודעו במספר הרב של דמויות נשיות שהופיעו בסיפוריהם, הרבה יותר מבקומיקס המערבי. בשנות השישים הוסיפו אמנים רבים דמויות נשיות למאנגה, כשרובן מוצגות לרוב כעוזרותיו של הגיבור הגבר, לעיתים כמשרתות ולעיתים ככנופיה חמושה המגינה עליו. נשים אלה הוצגו לרוב כנערות יפות וצעירות. במהלך שנות השבעים והשמונים התפתחו אמני המאנגה והסגנון המודרני הלך והתקבע, אולם הצנזורה היפנית מנעה פרסום של מאנגה בעלת תוכן "למבוגרים", ומירב הספרים שהתפרסמו הכילו תוכן המותאם לקוראים צעירים.
עם הקלת הצנזורה ביפן בשנות התשעים, החל לתפוס תאוצה הז'אנר הארוטי של המאנגה, שעד מהרה הפך למבוקש ביותר וספרי מאנגה פורנוגרפיים רבים תורגמו גם לאנגלית. בשנת 2010, מועצת מטרופולין טוקיו שקלה להציע חוק להגבלת מכירה של מאנגה פורנוגרפית לקטינים, אולם זכתה להתנגדות מקרב קוראים ויוצרים, שנבעה מהשתרשות הז'אנר באופן רווח במאנגה. לבסוף עבר החוק באופן חלקי, כשהוא תקף רק לגבי פורנוגרפיה קיצונית.
באינדונזיה
אינדונזיה היא בין המדינות המאוכלסות ביותר באסיה ובעולם, וידועה בתעשיית הקומיקס המפותחת שבה. אינדונזיה היא ארץ מוצאם של קומיקסאים חשובים ומשפיעים ביבשת, כגון דוויניטה לאראסאטי, ר. א. קוסאשי וארדיאן סיאף.
בשנת 1969, הריה "האסמי" סוראמינאטה, קומיקסאי אינדונזי, המציא את גיבור העל גונדאלה, סטודנט רגיל שהופך לגיבור-על אחרי תאונה מוזרה עם ברק. ספריו הופצו דרך חברת BumiLangit האינדונזית, הנחשבת להוצאת הקומיקס הגדולה במדינה, ועם הזמן, גונדאלה נהפך לאייקון תרבות. בשנת 2019 יצא סרט הנושא את אותו השם, והעלילה התרחשה בג'קרטה, אף על פי שהעלילה בספרים מתרחשת ביוגיאקרטה.
BumiLangit הוציאה עד כה שלל ספרים של דמויות אינדונזיות מוכרות, כגון גודאם, סרי אסיה ודסטי ניקיטה, והדמויות שלה פופולריות מאוד גם במדינות כגון הפיליפינים, תאילנד ומדינות טראנס פסיפיות אחרות.
אף על פי שרשת הובקומיקס הפכה פופולרית יותר בשנות ה-90, באינדונזיה הדבר התבטא בעיקר באמצע שנות האלפיים, שם קומיקסאים אינדונזים שונים החלו להוציא ובקומיקסים משל עצמם, כדוגמת Si Juki ו-Tahilalats.
ברוסיה
קומיקסאים ברוסיה זכו מאז ומעולם לאהדה רבה, ושימשו ככלי משמעותי בהעברת מידע, החל בדעות ורעיונות וכלה בתעמולה באמצעות קריקטורות וקומיקס. אך קומיקסאים רבים גם סבלו מרדיפה שלטונית קשה, צנזורה מגבילה והשתקה מצד השלטון הסובייטי בברית המועצות.
בשנות השלטון הקומוניסטי ברוסיה, ובמיוחד בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, התמקד הקומיקס הרשמי בעיקר בקריקטורות, כרזות וביטאונים מפלגתיים. הוטלו מגבלות מחמירות על כל קומיקס אחר שפורסם ברוסיה, ובמיוחד על קומיקס שמקורו במערב. למרות זאת פרחה תעשיית הקומיקס במחתרת.
הפריחה האמיתית של הקומיקס ברוסיה החלה בעיקר לאחר התפרקות ברית המועצות, כשתורגמו קומיקסים רבים לרוסית מבית מארוול ודי.סי. קומיקס. אחד הקומיקסאים הידועים במדינה הוא דמיטרי יאקובלב, שייסד את הוצאת בומקניגו בסנקט פטרבורג ומוציאה לאור רומנים גרפיים וחוברות קומיקס.
ברוסיה, חוברות קומיקס רוסיות כללו בעיקר סיפורי ילדים והתחום זכה לפריצה מחודשת בייחוד לאחר העשור השני של המאה ה-21, עם הקמת הוצאת Bubble Comics שהחלה להוציא חוברות קומיקס שזכו לפופולריות רבה מאוד במדינה. Bubble Comics הציגה דמויות קומיקס רבות שזכו לפופולריות רבה במזרח אירופה, כמו אינוק, מחסל השדים, מטאורה, פוריה האדומה ומייג'ור גרום, שהוא הדמות הפופולרית ביותר שזכתה לככב בעיבוד קולנועי מצליח בשם מייג'ור גרום: רופא המגפה.
באבל קומיקס מעניקה חסות לכנס קומיק-קון רוסיה הנערך מדי שנה מאז 2014.
תהליך היצירה
הקומיקסאי עוסק בלפחות אחד מהשלבים הבאים בדרך ליצירת קומיקס מוגמר.
תסריט
תחילה, ולפני כל תהליך של יצירה (בין אם בטיוטה, צביעה או ציור) על הקומיקסאי לכתוב את התסריט של הקומיקס. תסריט קומיקס, בדומה לתסריט של סרט או סדרה, מכיל את כל מה שיתרחש בסיפור. מכיוון שבקומיקס, שלא כמו במדיות אחרות, הקומיקסאי הוא הבמאי, התסריטאי, המפיק, המעצב והעורך, לתסריט תפקיד חשוב ביותר כי הוא מסמן הלכה למעשה את כל אשר הולך לקרות בקומיקס. תסריט הקומיקס בנוי כדף ובו כתוב מה יתרחש בכל פאנל בקומיקס. בשורה בה ייכתב פאנל 1: יהיה רשום את כל הפרטים המתארים את הפאנל העתידי, כולל דיאלוגים בין הדמויות שבו.
למשל בתסריט של רצועת הקומיקס משמאל ניתן לכתוב "ריבוע אחד: אריה צהוב נח על הדשא, יום בהיר בחוץ. על ידו מתיישב חרק קטן. האריה אומר: 'הו חרק קטן, מאיזה זן אתה?'; ריבוע שני: החרק שולף שיניים גדולות ומזנק אל עבר האריה; ריבוע שלישי: החרק כבר הלך, כעת האריה ללא פרווה כלל, פרט לזנב. האריה אומר: 'הא כמובן, המונגולי בעל שיני החרב'".
ישנן כמה דרכים שונות לכתיבת תסריט הקומיקס מבחינה טכנית, אך ניתן לחלק אותן לבערך 4 פורמטים ברורים: תסריט עלילתי, תסריט מלא, תסריט EC ותסריט קורצמן.
תסריט עלילתי
סגנון התסריט העלילתי נפוץ בעיקר בקרב אמני קומיקס עצמאיים, כאשר אמן אחד כותב את כל הקומיקס. במצב שכזה, הקומיקסאי יודע בדיוק מה הוא רוצה לעשות ולכן הוא לא צריך לכתוב את כל המידע בתסריט, אלא רק את הדברים הנחוצים כדי לבדוק אם הקומיקס ברור ו'זורם' באופן חלק. האדם שכותב את התסריט לא כותב בדיוק מה יקרה בכל פאנל ופאנל, אלא הוא כותב את העלילה הכללית והלך הרוח של הקומיקס. את הפרטים הקטנים הוא ישאיר לחלק הציור של הקומיקס, אז הוא יבליט פרטים נוספים באיוריו.
הסגנון היה נפוץ במארוול קומיקס בימי הזוהר שלה עד כדי שהסגנון זכה לכינוי "Marvel Method" - תסריט בסגנון הבית של מארוול. היסטוריון הקומיקס מארק אבנייר כתב בהקשר של השימוש בתסריט עלילתי אצל סטן לי וג'ק קירבי כי "אמצעי שיתוף הפעולה החדש הזה ... נולד מכורח הצורך - סטן היה עמוס בעבודה - והוא ידע להשתמש במיומנותו הרבה של ג'ק עבור כל סיפור ... לפעמים סטן היה כותב את כל העלילה, ולפעמים לא".
תסריט מלא
הקומיקסאי פיטר דייוויד תיאר את שיטת כתיבת התסריט המלא שלו כך: "אני מפרק כל עמוד לפאנלים ומסמן אותם כפאנל A, פאנל B, וכן הלאה. אז אני מתאר מה נמצא בכל פאנל, כותב את הדיאלוג, את מספר בלוני הדיבור. אני מחליף את הפאנלים באותיות ואת הבלונים במספרים, כדי למזער את הבלבול עבור הלטרר".
תסריט קורצמן
שיטת התסריטים של קורצמן, על שמו של עורך הקומיקס הארווי קורצמן, היא גרסה שונה של שיטת התסריט המלא. בשיטה זו, במקום לרשום את הפאנלים בשורות כתובות באופן מסודר, מציירים את הפאנלים על דף ממוזער אך ביחס זהה לזה שיהיו לפאנלים בקומיקס המוגמר. קומיקסאים שונים כגון פרנק מילר וארצ'י גודווין נודעו בשימושם בשיטה זו.
תסריט EC
היא שיטה דומה לשיטת תסריט קורצמן, אם כי פופולרית פחות, בה הקומיקסאי שכותב את הקומיקס מגיש עלילה כתובה למאייר, ללא חלוקה לפאנלים, והמאייר בוחר כיצד לחלק את העלילה לפאנלים על פי החזון האמנותי שלו. השיטה נותנת יותר דגש לעבודת המאייר ונותנת לו יותר מקום ליצירתיות וגמישות. עם זאת, זו השיטה הכי פחות פופולרית בקרב קומיקסאים, והיא מגבילה מאוד את תפקידו של הכותב ואת היכולת שלו להביע את הסיפור.
אמנות
לאחר שלב התסריט, מגיע שלב האמנות (נקרא לעיתים גם 'עֶפְרוֹנוּת' ובאנגלית: ). בשלב זה, יוצר הקומיקס או המאייר מצייר בעיפרון את הקומיקס כולו, ובכך מהווה את השלב הראשוני בהפיכת הסיפור לאמנות חזותית. השם "עפרונות" מגיע מהמילה עיפרון, משום ששלב זה מאופיין באיורי העיפרון.
שלב האמנות הוא השלב החשוב ביותר עבור צייר הקומיקס, שכן בשלב זה נקבעים כל הציורים שיהיו בקומיקס. כמו כן, על הצייר לפעול ביצירתיות רבה בשלב זה ולקבוע את אופי האירועים בקומיקס, סידור הפאנלים על הדף, מראה הדמויות וכו'.
כלים וטכניקות
בהגדרה הפשוטה ביותר, מקובל שהאמן או העפרונאי משתמש תמיד בעיפרון. אולם מעבר לתיאור בסיסי זה, אמנים שונים בוחרים להשתמש במגוון רחב של כלים שונים, המפיקים איכות אחרת ואפשרויות יצירה נוספות בשלב האמנות. בעוד אמנים רבים משתמשים בעפרונות עץ מסורתיים, ואילו אחרים מעדיפים עפרונות מכניים, עפרונות צבעוניים ומכשירים אלקטרוניים שונים.
אמני העיפרון משתמשים בכל קשת סוגי העופרת שקיימים, אך הרוב הגדול של אמנים אלו משתמש בעופרת קשה יותר (לדוגמה: 2H) כדי ליצור קווים קלים לשרטוטים ראשוניים, ואז עופרת מעט רכה יותר (כגון HB) לצורך השלמת הרבדים השונים של הציור. ישנם אמנים המבצעים את הסקיצות הראשוניות של שרטוטם באמצעות עיפרון בצבע תכלת משום שצבע זה נוטה להיעלם במהלך הסריקה. שיטה זו מונעת את הצורך למחוק את קווי העיפרון כשמגיעים לשלב הדיו.
בתעשיית הקומיקס האמריקאית ניכר שימוש העפרונאים בדפים גדולים, לרוב בריסטולים. הגודל המקובל של דפי קומיקס בארצות הברית הוא 11 אינץ' (שהם 27.94 סנטימטר) על 17 אינץ' (שהם 43.18 סנטימטר). מאז תחילת המאה ה-21, עם הופעתן של תוכנות גרפיות כדוגמת אדובי פוטושופ, יותר ויותר אמני קומיקס מעדיפים לדלג על שלב העיפרון המסורתי ולהשתמש ישירות במחשב על מנת לשרטט בשכבה (Layer) אחת את שלב ה'עיפרון' ובשכבה נוספת את שלב הדיו והצביעה.
דיו
הדיו הוא השלב שאחרי העפרונות, בו עוברים בקווי דיו על קווי העיפרון ומחדדים את הרישומים המקוריים. הדיו הוא שלב קריטי, שכן בו אי אפשר לטעות ולתקן כמו בשלב העפרונות. בעבר, הדיו היה הכרחי בתהליך ההדפסה המסורתי שכן מכבשים לא הצליחו לשחזר רישומים בעפרונות. עד היום ישנם קומיקסאים המתמקצעים ברישום דיו, והם נקראים "אמני דיו" (באנגלית: ).
לרוב אמן הדיו יעשה יותר מחידוד קווי העיפרון; אם העיפרון מהווה רק רישום קווי מתאר פשוטים, אמן הדיו יהיה אחראי להוסיף הצללה או פרטים קטנים בדמויות וברקעים. אמן דיו מנוסה המשתף פעולה עם עפרונאי חדש יחסית יכול אף לתקן טעויות אנטומיות שונות, שינוי הבעות פנים, או שדרוג והחלפה של נתונים גרפיים בקומיקס. לחלופין, לעיתים אמן הדיו ייצור קודם בסיס לקומיקס, ייתן לאמן אחר ליצור בצורה מפורטת את הציורים עצמם בעיפרון, ואז יעבור במדויק בדיו על קווי העיפרון (כפי שג'ו סימון, כותב קומיקס במארוול, נהג לאייר את הקומיקס עם ג'ק קירבי).
לרוב, כאשר אמן הדיו והעפרונאי נשכרים בנפרד על ידי המו"ל, עבודתם מאוד מוגדרת ולכל אחד יש את תפקידו שלו. לעומת זאת, כאשר אמן כלשהו יוצר קומיקס ושוכר עוזרים התפקידים עשויים 'להתגמש'; אמן יכול, למשל, לצייר רק את הדמויות בדיו ולהשאיר את הרקע לעפרונאי, ורק אחר כך לעבור על הרקע בדיו, או לעבוד בשיתוף פעולה כאשר כולם עושים את כל התפקידים. לעיתים כמה אמני דיו יעבדו יחד כאשר כל אחד מבצע עבודה אחרת. למשל, בקומיקס Crusty Bunkers של ניל אדמס עבודת הדיו חולקה כאשר אמן אחד צייר את הדמויות, אחד את הרקעים ואחד יצר הצללה ופירוט.
צביעה
הצביעה הוא השלב ביצירת קומיקס בו הצַבָּעִי (באנגלית: ) צובע את איורי הדיו. לעיתים הוראותיו של הכותב לצבעי מוזכרות כבר בתסריט (כלומר, בקומיקס של סופרמן יצוין לצורך העיניין "גלימה אדומה, חולצה ומכנסיים כחולים"). לעיתים הצבעי יבצע את עבודתו כראות עיניו, בהסתמך על החוש האמנותי שלו.
השילוב בין קומיקס לצבע לא היה קיים תמיד - בתחילה, הקומיקס המסרותי צויר בשחור לבן, בין היתר כיוון שלא היה מספיק כסף כדי להדפיס את הקומיקס בצבע. בספרו להבין קומיקס, הקומיקסאי סקוט מקלאוד מקדיש פרק ליחסים שבין הקומיקס לצבע, ומגדיר אותם "סוערים", משום שהשימוש בצבע בקומיקס תמיד היה מותנה בשני מונחים - מסחר וטכנולוגיה. בשנות החמישים והשישים החלו אמני קומיקס לצייר קומיקס בצבע, בסגנון שנוצר כהכרח: צביעה אחידה כאשר הצבעים מופרדים על ידי קווי מתאר שחורים. אמנים שנודעו בצביעתם זו היו בין השאר ג'ק קירבי, וינזור מקיי, סטיב דיטקו, קרל ברקס, פ. קרייג ראסל ועוד.
באמריקה של תחילת המחצית השנייה של המאה ה-20, הייתה תעשיית הקומיקס זולה ולא איכותית, וקומיקסאים באותה תקופה היו נאלצים לצבוע באותם שישה צבעים את כל הסיפורים. בגלל הנייר הזול עליו הדפיסו את הקומיקס, לא הייתה ברירה אלא להשתמש בסגנון הצביעה האחיד שלא איפשר חריגות קלות ביותר. לעומת זאת, באותה תקופה ההדפסה באירופה הייתה איכותית הרבה יותר, וקומיקסאים הרשו לעצמם להשתחרר ולהשתמש בקשת של צבעים לקומיקס, אשר לא מופרדים זה מזה על ידי קווי מתאר. אמנים כגון ארז'ה וז'אן ז'ירו נודעו בצביעה הייחודית שלהם.
כלים וטכניקות
במשך מרבית המאה ה-20 הדבר נעשה באמצעות מברשות ופיגמנטי צביעה אשר שימשו אז כמדריכים לייצור לוחות ההדפסה. הצבעים הפופולריים בתעשייה באותו זמן היו "צבעי ד"ר מרטין" והיו בשימוש אצל כמעט כל יוצר קומיקס בארצות הברית.
במשך שנים רבות, עד סוף שנות השמונים, היו הקומיקסאים באמריקה ובאירופה משתמשים רק בצבע חי עבור עבודותיהם. אחד מהראשונים שהשתמש בצביעה דיגיטלית היה הקומיקסאי סטיב אוליף וסטודיו הצביעה שלו, Olyoptics. אף על פי שחברות אחרות באותה תקופה החלו להתנסות המחשבים, אוליף וצוותו היו הראשונים שהפרידו את הצבעים בצורה דיגיטלית. בשנת 1987, סדרת המאנגה היפנית אקירה עמדה להתפרסם בתרגום אנגלי בארצות הברית, ועל כן אוליף נבחר לשמש כצבעי משום שבמאנגה האיורים הם כמעט תמיד בשחור-לבן. אוליף ידע לנצל את ההזדמנות, והציע למוציאה לאור, מארוול קומיקס, להשתמש בצבעים דיגיטליים. לאחר פרסום אקירה בשנת 1988, צביעה במחשב נעשתה נפוצה יותר ויותר בתעשיית הקומיקס.
כיום כמעט כל חוברות הקומיקס שמוציאות חברות הקומיקס הגדולות (מארוול ו-DC) משתמשות בצביעה ממוחשבת. כמו כן, השימוש בצבע דיגיטלי הוביל אמנים לצייר סיפורים מלאים במחשב.
אמנות שער
יצירת אמנות שער (באנגלית: ) כרוכה בשרטוט וציור של הנושא של החוברת, ולפעמים היא מתארת סצנה מתוך החוברת. תחילה, אמן השער משרטט בעיפרון את הציור, ולאחר מכן הוא יכול לבחור אם לעבור עליו באופן ידני, כלומר, עם דיו או עטים שונים, או באופן דיגיטלי, באמצעות לוח גרפי או באמצעות טאבלט מיוחד לציור. לאחר מכן, האמן יכול לצבוע את העטיפה במספר טכניקות שונות: צבעי מים, טושים, באמצעות תוכנות דיגיטליות ועוד. לאמנות השער תפקיד שיווקי חשוב עבור חוברות קומיקס, כאשר מטרתה לעורר עניין לקורא הפוטנציאלי הבוחן את החוברת על מדף בחנות. אמנות שער בדרך כלל תהיה מוקפדת ואף ברמת גימור גבוהה מהאמנות הפנימית. לעיתים אמן השער יתייחס באופן מודע לשם הכותר המופיע על החוברת או לברקוד ואלמנטים גרפיים אחרים שמודפסים על השער. שערים מסוימים (כגון של חוברת אקס-מן מס׳ 141 ) נעשו אייקוניים וזוכים למחוות ופרודיות תכופות. חוברות מיוחדות לעיתים יזכו בשערים חלופיים (באנגלית: ), שיוכנו בדרך כלל בידי אמנים שונים.
לטרינג
לטרינג הוא השלב בתהליך יצירת קומיקס בו משלבים את כל האלמנטים של טקסט ביצירה - כולל דיאלוג בבועות דיבור, טקסט נרטיב ובלוני מחשבה, ואפקטים קוליים. הקומיקסאי המבצע זאת נקרא "לטרר". לטרינג מקצועי יכול לכלול ציור של גופנים וקליגרפיה. ישנן שתי שיטות ללטרינג:
לטרינג ממוחשב
בחוברות קומיקס כמו אלו היוצאות לאור בידי חברות כגון מארוול ו-DC קומיקס, הלטרינג מתבצע באמצעות תוכנות דיגיטליות כגון אדובי פוטושופ ואדובי אילוסטרייטור, והגופנים שנמצאים בהן דומים לכתב יד. השיטה הזאת יעילה יותר בזכות העובדה שכל אות וסימן זהים אחד לשני בכל פאנל אשר הם נמצאים בו, ואין צורך לנסות להעתיק כל אחת בצורה מדויקת שתהיה זהה לקודמת לה. את מהפיכת המחשוב של הלטרינג הוביל הקומיקסאי ריצ'רד סטארקינגס, מקים חברת. תחילה, הלטרינג של סטארקינגס היה מודפס ומודבק בשיטה המסורתית, אולם במהרה הוחלף בלטרינג דיגיטלי מלא, לרוב על פי הנוסח של Comicraft אך לעיתים עדיין בשיטות אחרות.
לפני קום המדינה
תרבות הקומיקס הישראלית החלה בשנות ה-30 של המאה ה-20. בעיתונים כגון "דבר לילדים", "משמר לילדים" ו"הארץ שלנו", היו מפרסמים רצועות קומיקס קצרות. הקומיקס הארץ-ישראלי שהתפרסם במשך המחצית הראשונה של המאה העשרים לא נקרא קומיקס ישראלי אלא קומיקס עברי. רק בשנות השבעים התרחש המהפך בהגדרת הקומיקס הישראלי.
הקומיקסים העבריים הראשונים פורסמו דווקא באירופה ואמריקה, בעמודים האחרונים של עיתוני הקהילה היהודית בוורשה וארצות הברית. רק בשנת 1935 הגיע לראשונה הקומיקס לישראל, שם היה נחשב, כמו ברוב העולם, בידור לילדים קטנים. רצועת הקומיקס העברית-ישראלית הראשונה פורסמה בעיתון הילדים "עתוננו לקטנים", והיא נקראה "מאורעות דובון", תרגום יהודי לסיפוריו הבריטיים של הדוב רופרט. את הקומיקס הבריטי תרגם אברהם אבן-שושן, מחבר מילון אבן-שושן. קומיקס נוסף שפורסם באותו עיתון באותו הזמן הייתה הסדרה מיקי-מהו ואליהו מאת עמנואל יפה, שהייתה בעתיד סדרת הקומיקס העברית הראשונה.
אחד האמנים הבולטים ביותר בעשייתם במדיום זה היה אריה נבון שיצר, החל משנת 1936, שורה של רצועות קומיקס שליוו סיפורים מחורזים שנוצרו בשיתוף פעולה עם הסופרת והמשוררת לאה גולדברג. העבודות התמקדו לרוב בדמויות של ילדים, כגון "אורי מורי" (1936) או דמויות אחרות.
ראשית מדינת ישראל
הקומיקס העברי התפתח משמעותית עם סוף שנות השישים, כאשר הופיעו בעיתונים קומיקסים שונים על דמויות צבריות כגון יואב בן-חלב, אשר נוצר על ידי האמן "גור" במטרה לעודד ילדים לשתות חלב. יואב תואר כילד בן עשר עם שיער בלונדיני שבזכות שתיית שתי כוסות הוא מסוגל לגבור על כנופיות של שודדים ומחבלים.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 החלו אמנים ישראלים ליצור יצירות קומיקס שחרגו מן הערכים שאפיינו את הקומיקסים הארצישראלים. יוצרים אלו התנערו מביטוי הערכים הציוניים החלוציים והמירו אותם בביקורת חברתית וביצירה אישית, המעניקה משקל מרכזי לחוויותיו האישיות של היוצר. מעבר זה נעשה על רקע המשברים שעברו על החברה הישראלית במהלך שנות ה-70.
את ההסתייגות מהערכים הציוניים ניתן למצוא ביצירותיהם של דודו גבע ועידו אמין, שהחלו לפעול במחצית הראשונה של שנות ה-70. אמין אייר בשנת 1973 את חוברת הקומיקס "פריקי", שהיוותה ביטוי אנרכיסטי כנגד המיליטריזם הישראלי. לעומתו, יצירותיו של גבע כללו רצועות קומיקס קצרות שהופיעו כמדורים שבועיים בעיתונים ישראליים עד שנות ה-2000. יצירות אלו אופיינו בסגנון ציור מופשט ובשפה ויזואלית "רזה", שתאמו את עלילותיהם של סיפורי הקומיקס שיצר. בין הגיבורים שיצר ניתן למנות את "יוסף הפקיד" או "הברווז", אשר הוצגו כ"אנטי גיבורים" בתוך סיפורים אירוניים, אשר מהווים משל לחברה הישראלית. בין היתר, גם האסתטיקה של הקומיקס השתנתה ונלקחה מקומיקסים אמריקאיים. דוגמה לכך אפשר למצוא בקומיקס של גיורא רוטמן, "יוסקה מאיור", שסגנון הציור של יצירותיו אופיינו בריאליזם חריף, שנשען על תחקיר ויזואלי והקפדה על דיוק היסטורי בפרטים ויזואליים, שספיקו לסיפור ממדים אפיים-קולנועיים.
שנות ה-80 ואילך
במחצית שנות ה-80 המדיום של הקומיקס כבר היה מקובל בישראל וזכה לאהדה רבה בקרב ילדים ובני נוער. בין הקומיקסאים שפרצו דרך באותן שנים ניתן למצוא את אורי פינק עם הקומיקס "זבנג!", אשר זכה לאהדה רבה בארץ ואף פורסם בקביעות במעריב לנוער. הקומיקס הפך להצלחה מסחררת שבעקבותיו נכתבו יותר מ-30 ספרים בסדרה, הופקה סדרת טלוויזיה באותו השם, יצאו סדרות בת כגון "זבנגלה" ו"זבנג! הדור הבא" ואף הוקם ירחון העוסק בקומיקס ומיועד לבני נוער.
בירחון פורסמו סיפורים של קומיקסאים שונים, אשר נחשבים כיום ליוצרים הבולטים במדיום בישראל. בין הקומיקסאים ניתן למנות את דורית מיה-גור, ארז צדוק, ולדיק סנדלר וניר שחרור.
עם גיחתו של גל הפנזינים שצץ בשנות התשעים בישראל, קמו ירחונים נוספים, ובינם ניתן למצוא את "סטיות של פינגווינים". הירחון נוצר על ידי אייל בן משה, יואב סגל, ירון ניסקי ואמיתי סנדי, ועסק בנושאים כגון מין, מסרים פוליטיים הומור שחור ונקרופיליה. הירחון זכה להצלחה ופעל כשבע שנים. הפנזין צבר תאוצה רק לאחר שנתיים-שלוש מתאריך יסודו.
מאז תחילתו של הענקת פרס אייזנר בסוף שנות השמונים, קומיקסאים ישראלים התפרסמו במהלך השנים בישראל ובעולם, וביניהם ניתן למצוא את רותו מודן שהתפרסמה בזכות ספרה "קרוב רחוק", ואת אסף חנוכה עם ספרו "הריאליסט".
בשנות התשעים, התפתחה בישראל סוגה של קומיקס דתי. בסוגה זו, הקומיקס מספר מעשיות של רבנים, סיפורים מהתנ"ך או סיפורי עם, או שהוא עוסק בסיפור בדיוני פרי עטו של היוצר, שהנושא הסובב אותו עוסק ביהדות. בין הקומיקסים הבולטים בסוגה ניתן למצוא את בבא של שי צ'רקה ואת הגיע הזמן שיצרו נתנאל ובת-אל אפשטיין.
מסוף שנות התשעים-תחילת שנות האלפיים, קומיקסאים ישראלים החלו לפרסם יותר ויותר סיפורים מסוגת האימה, סוגה שלא הייתה נפוצה עד אז בקרב קהל הקוראים. בין חלוציהם בישראל ניתן למנות את דדי (דובי) ונגר, עם הקומיקס פטאימו. הקומיקס עוקב אחר פטאימו (שילוב של פט - שמן בשפה האנגלית, ואימו), נער בגיל ההתבגרות אשר ליבו נשבר בידי ילדה חדשה בכיתתו, בה היה מאוהב. חיו של פטאימו משתנים כאשר הוא מנסה לשרוד מתקפת זומבים שנגרמה עקב תאונה, בה הייתה מעורבת עסקת נשק רדיואקטיבית.
כיום ישנם יותר אמני קומיקס מאז ומתמיד, והמדיום פורץ את גבולות הדפים. כך למשל הדמות של "חמודי" שיצרה הקומיקסאית דניאלה לונדון דקל, אשר נעשה הקמע של קופת החולים "כללית" ואף הופיע בפרסומות בטלוויזיה מספר פעמים.
מנגנוני הגנה
בפסיכואנליזה, מנגנוני הגנה הם קבוצת תהליכים נפשיים שתפקידם להגן על הפרט ממודעות לרגשות שליליים ובייחוד מחרדה. ישנם מנגנוני הגנה יעילים המחזקים את הפרט ולעומתם אחרים המחלישים את יכולותיו. לחלק ממנגנוני ההגנה תפקיד חשוב בחייהם הבריאים של בני אדם: כשם שחרדה היא תחושה חיונית לכל אורגניזם מסתגל ובריא בהיותה אות אזהרה מפני סכנה, כך גם מנגנוני ההגנה הבוגרים הכרחיים לאדם. על פי הפסיכואנליזה, מצבים פסיכוטיים נתפסים לפעמים כעדות להיעדרם של מנגנוני הגנה מספקים.
תולדות המושג
את המונח טבע זיגמונד פרויד, אבי הפסיכואנליזה, בעקבות אבחנותיו על ההיסטריה שממנה סבלו רבות ממטופלותיו הראשונות. הוא טען שההיסטריה אינה אלא מנגנון הגנה ששימש אותן להתמודדות עם כאב רגשי שהן לא יכלו לשאת, והסביר כיצד השימוש במנגנוני הגנה לא בוגרים, גוזל מהפרט אנרגיות נפשיות ומפריע לפיכך לאורח החיים השוטף. לפי פרויד מנגנוני ההגנה פועלים ברמה הלא-מודעת, מקנים פירוש אחר למציאות ופעילותם צורכת אנרגיה מתוך מאגר האנרגיה הפסיכית הזמין לאישיות. פרויד ראה בפסיכואנליזה אמצעי המכוון בראש ובראשונה לשדרוג מנגנוני הגנה בסיסיים למנגנוני הגנה מפותחים יותר המאפשרים לאדם להפחית מסבלו ולתפקד טוב יותר בחברה. תאורטיקנים של פסיכולוגיית האגו, ובראשם אנה פרויד, הרחיבו על תפקידם של מנגנוני ההגנה בהתמודדות עם אובדן, ואילו תאורטיקנים של פסיכולוגיית העצמי טענו שמנגנוני ההגנה פועלים גם לשימור תחושה של עצמי חזק, אחוד ובעל ערך חיובי.
סיווג מנגנוני ההגנה
נהוג להבחין בין מנגנוני הגנה ראשוניים ("פרימיטיביים"), המגנים על הגבולות שבין העצמי לבין העולם החיצוני, לבין מנגנוני הגנה משניים ("בוגרים" או "גבוהים") המגנים על גבולות פנימיים, כגון למשל בין האגו לסופר אגו ובין האגו לאיד. מנגנוני ההגנה הפרימיטיביים פועלים באופן גלובלי ובלתי ממוקד והם משפיעים על אספקטים קוגניטיביים, רגשיים והתנהגותיים של האדם. לעומתם, מנגנוני ההגנה הבוגרים פועלים באופן ספציפי על מחשבה, רגש, תחושה, התנהגות, או על שילוב של כמה מאלה. הגנות פרימיטיביות אינן מתחשבות בעקרון המציאות ואף לא בנפרדותם של אורגניזמים מחוץ לעצמי. כך, למשל, מנגנון ההדחקה נחשב "גבוה" או "בוגר" יותר ממנגנון ההכחשה: על מנת להדחיק עובדה או רגש, עלינו ראשית להכיר בהם ברמה כלשהי של המודעות ואז להגלותם אל התת-מודע; כשאנו מכחישים, לעומת זאת, אנו מבצעים תהליך מיידי, לא רציונלי. האמירה "זה לא קורה" נחשבת לפיכך כבוגרת פחות מן האמירה "זה קורה, אבל אני אשכח את זה כי הידיעה מכאיבה מדי". בכולנו נמצאים שרידים של מנגנוני הגנה ראשוניים וכי קיומם נחשב לפתולוגי רק בהיעדרן של אסטרטגיות נוספות, בוגרות יותר, להתמודדות עם המציאות או כאשר ההגנות הפרימיטיביות נכנסות לשימוש באופן אוטומטי ובלעדי.
מנגנוני הגנה לעומת מנגנוני הסתגלות
על פי רוני סולן מנגנוני הגנה נבדלים ממנגנוני הסתגלות, ועיקר פעילותם הוא באחת משלוש המערכות הרגשיות:
ההבדל המשמעותי בין שני סוגי המנגנונים הוא שלפעילות מנגנוני ההסתגלות נלווית תחושת הנאה בעוד שהיא חסרה בצד פעילות מנגנוני ההגנה.
דוגמאות למנגנוני הסתגלות
(1) מנגנוני הסתגלות במערכת הוויסות הרגשי
מנגנונים אלה מופעלים בעיקר כשהמטרה ניצול פוטנציאל האינטליגנציה הפסיכומוטורית, הקוגניטיבית והרגשית.
מנגנונים אלה מופעלים בעיקר כשהמטרה שליטה בתקשורת עם הזולת ובזרות, בלא־ידוע ובאי–ודאות. באמצעות מנגנוני הסתגלות אלה הפרט מפענח את רזי סביבתו, משכלל ומפתח גישור על הנפרדות ביחסיו עם האחרוּת.
(3) מנגנוני הסתגלות במערכת החיסונית נרקיסיסטית
מנגנונים אלה מופעלים בעיקר כשהמטרה חיסון המוכרות בעצמי, שמירה על הנכסים הרגשיים ושליטה בזרות, בלא־ידוע ובאי-ודאות. באמצעות מנגנונים אלה הפרט שומר על האינטגריטי וערך העצמי, מרחיב את תחומי הרווחה וההישגים האישיים ואת המידע על סביבתו.
דוגמאות למנגנוני הגנה
שתי חרדות מרכזיות מלוות אותנו מינקות ועד שיבה: חרדת הזרות או הכיליון (annihilation) וחרדת אובדן האובייקט (object loss). במהלך החיים חרדות אלה פושטות ולובשות צורה. כך, למשל, חרדת הכיליון נחווית גם כחרדת חוסר אונים וכחרדת סירוס. חרדת אובדן האובייקט נחווית גם כחרדת נטישה, כחרדת אובדן שליטה על האובייקט וכחרדת אובדן האהבה. במטרה לשמור על העצמי מפני הצפתו בחרדה מופעלים מנגנוני ההגנה.
(2) מנגנוני הגנה במערכת ההתקשרות
תמיכה מחקרית
למרות הפופולריות של מנגנוני ההגנה בקרב פסיכואנליטיקאיים ובקרב הציבור הרחב, התמיכה המחקרית שלהם אינה תמיד מבוססת. לדוגמה, קיים ויכוח מחקרי בנוגע להדחקה ולזכרונות מודחקים, כאשר רוב החוקרים טוענים שאין להם תמיכה מחקרית.
קרב נארווה (1700)
קרב נארווה היה קרב בין צבא שוודי בפיקוד קרל השנים עשר, מלך שוודיה, לבין צבא רוסיה, שהתרחש בנובמבר 1700 באזור העיר נארווה (כיום באסטוניה) במסגרת השלבים הראשונים של מלחמת הצפון הגדולה. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הצבא השוודי, ובהשמדה כמעט מוחלטת של הצבא הרוסי, שהטיל מצור על נארווה.
רקע
מיד עם סיום מערכות אזוב, בהסכם שנחתם עם האימפריה העות'מאנית בשנת 1700, הכריז פיוטר הגדול על מלחמה נגד שוודיה. הכוחות הרוסים החלו להתקדם לכיוון נארווה. ב-29 באוקטובר הגיעו הכוחות הרוסיים אל העיר והחלו בהכנות להטלת מצור עליה. עקב בעיות בקירוב תותחי המצור הרוסיים לחומות העיר, הירי שלהם לא הצליח לגרום נזק רב למצודה.
הכוחות הרוסים כללו כ-30 אלף חיילים וכ-284 תותחים. זאת לעומת כ-1,500 חיילים שוודים שהתבצרו במצודה.
מהלך הקרב
עם שחר 30 בנובמבר השוודים החלו במתקפה. בעקבות תנאי מזג האוויר והשלג הכבד, הצליחו השוודים להתקרב לעמדות הכוחות הרוסים ואף לכבוש את עמדות התותחים. במחנה הרוסי החלה פאניקה. הפרשים בפיקוד בוריס שרמטייב נסוגו לצד השני של הנהר. במהלך הנסיגה וחציית הנהר איבדו כ-1,000 חיילים. גם כוחות הרגלים החלו בנסיגה. רוב הפיקוד העליון שהיה במחנה נכנע לשוודים. המפקד העליון של הכוחות הרוסים, קרל דה קרוי, נלקח בשבי והועבר לטאלין. מספר יחידות החזיקו בהגנה והלחימה הסתיימה רק עם רדת החשכה.
בבוקר סוכם על כך שהכוחות הרוסים יעזבו את המקום עם דגלים ונשק אישי אך ללא תותחים. במהלך מעבר הכוחות דרך הנהר, הפרו השוודים את תנאי ההסכם ולקחו חלק מהחיילים בשבי.
השלכות הקרב
הצבא הרוסי ספג מפלה קשה ביותר. רוב התותחים אבדו וגם האבידות בכוח האדם היו גדולות, במיוחד בחלק הפיקודי. למשך מספר שנים באירופה לא התייחסו ברצינות לצבא הרוסי ולמלך שוודיה היה מוניטין של מצביא דגול.
לאור התבוסה הקשה וחיסולו המוחלט כמעט של הצבא הרוסי, אם השוודים היו מחליטים להתקדם לעומק רוסיה, לפיוטר הגדול לא היה כוח לעצור אותו. אולם במקום זאת, החלו השוודים בלחימה נגד בעלי ברית של הרוסים בליבוניה.
אוריסארה
אוריסארה (באסטונית: Orissaare, בגרמנית: Orrisaar) הייתה נפה אסטונית במחוז סארה שבאסטוניה. היא ממוקמת במזרח האי סארמאה. ממזרח נמצאת נפת פיידה, ממערב ואליאלה, וממערב לייסי.
במהלך הרפורמה המנהלית-טריטוריאלית בשנת 2017 אוחדו כל 12 העיריות באי סארמאא לעירייה אחת - כנסיית סאראמא.
גאוגרפיה
שטחה של לייסי הוא 163 קמ"ר, היא הנפה השנייה בגודלה במחוז סארה (אחרי קארמה). בשנת 2015 אוכלוסייתה מנתה כ-1700 איש. היישוב הגדול והמרכזי באוריסארה ("בירת הנפה") הוא העיירה אוריסארה (1,077 תושבים) על שמה נקראת הנפה. בנוסף, יש בנמצא 36 כפרים נוספים.
בשנת 1896 נבנה סכר על מיצרי וייקה (Väike Väin) המפריד בין סארמאה לבין האי מוהו. על הסכר נבנה גשר המחבר בין אוריסארה לאי מוהו.
תזמורת נצרת
התזמורת שמה לה למטרה להפיץ את המוזיקה המזרחית, להעמיק המודעות למוזיקה בעלת מסורת אמנותית מעמיקה ולקדם נגנים, זמרים ומלחינים המתמחים במוזיקה מזרחית וערבית קלאסית.
תזמורת נצרת מקיימת סדרות קונצרטים על במות שונות ברחבי הארץ ובעולם. בישראל מופיעה התזמורת באופן קבוע, בין השאר, בנצרת ובהיכל התרבות פתח תקווה.
עד כה הוציאה התזמורת לאור 3 דיסקים: אינתא עומרי עם זהבה בן (הליקון), ושני דיסקים של קלאסיקות ערביות ומזרחיות (מגדה/האוזן השלישית). מנצח התזמורת הוציא דיסק אישי בשם "חיפה" באותו לייבל.
בדצמבר 2018 סיפר רדואן כי פעילות התזמורת מוקפאת מזה 4 חודשים עקב אי העברת תמיכה ממשרד התרבות.
קרל גוסטב פליישר
קרל גוסטב פליישר (בנורווגית: Carl Gustav Fleischer; 28 בדצמבר 1883 – 19 בדצמבר 1942) היה גנרלמיור בצבא נורווגיה אשר שימש כמפקד הדיוויזיה השישית במהלך קרב נרוויק במלחמת העולם השנייה. לאחר נפילתה של נורווגיה במלחמה, יצא לגלות בקנדה יחד עם הממשלה הנורווגית.
ביוגרפיה
פליישר נולד ב-28 בדצמבר 1883 בעיר ביורנור במחוז דרום טרנדלג. אביו היה הכומר קרל אדואר פליישר (1843–1885) ואמו הייתה יוהנה סופי פרגסטאד (1850–1926). מוצא משפחת פליישר הוא מפרוסיה המזרחית. אבותיו היגרו לנורווגיה במהלך המחצית השנייה של המאה ה-17. משפחת פליישר הייתה משפחה משפיעה מאוד בנורווגיה ורבים מבני משפחתו של קרל גוסטב התברגו בתפקידי מפתח במדינה. אחיו היה הבישוף אנדריאס פליישר.
לאחר מותו של אביו, עקרה המשפחה לטרונדהיים. ביתו התאפיין בנצרות אדוקה ובחסכנות. בשל חוסר ודאות כלכלית, הצטרף פליישר לאקדמיה הצבאית הנורווגית וסיים אותה ב-1905 כסטודנט השני הטוב ביותר במחזורו. ב-1917 הגיע לדרגת קפיטן. ב-1919 נישא לאנטוני "טוני" שרלוט הייגן (1888–1947).
בשנים 1919–1923 היה קצין-מטה בדיוויזיה ה-6 ולאחר מכן, שימש כמפקד פלוגה 4 במשמר המלכותי. בשנת 1928 הועבר לשמש כמורה במכללת המטה של הצבא הנורווגי. ב-1930 הועלה לדרגת מיור וב-1934 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד הרגימנט ה-14. מלבד תפקידיו הניהוליים והפיקודיים, פליישר כתב גם מדריכים צבאיים רבים. הוא שימש גם כעורכו של כתב העת הצבאי "Norsk Militært Tidsskrift". פליישר נהג להתריע תכופות מפני מתקפה על נורווגיה והמליץ להגן עליה באמצעות הגנה על החופים, בזמן שהצבא נסוג אל פנים הארץ. ב-16 בינואר 1939 הועלה לדרגת גנרלמיור ומונה למפקד הדיוויזיה ה-6.
במלחמת העולם השנייה
ככל שהתקדמה מלחמת העולם השנייה, גבר החשש מזליגתה אל נורווגיה, ובהחלטה מיוחדת של הוקון השביעי, מלך נורווגיה, מונה פליישר למפקד כל הכוחות של צבא נורווגיה בצפון הארץ. לנוכח מלחמת החורף, פליישר היה מודאג בעיקר מפלישה של הצבא האדום לנורווגיה ונקט צעדים תקיפים כנגד פעילים קומוניסטיים באזור פיקודו. עם זאת, היה זה דווקא הוורמאכט שפלש לנורווגיה. מפקד הצבא הנורווגי, גנרל אוטו רוגה, רצה לנסות לעכב כמה שאפשר את הגרמנים ולהמתין לבעלות הברית. פליישר לעומת זאת, תמך בפעילות התקפית כנגד אגפי הוורמאכט והעורף. ב-28 במאי פתח פליישר במתקפה בשיתוף פעולה עם הבריטים, הצרפתים והפולנים וכבש מחדש את העיר נרוויק. פליישר קיווה למנף את המתקפה ולהדוף את הגרמנים מהארץ, אולם לאור התקדמות המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, נאלצו בעלות הברית להסיג את כוחותיהם מנרוויק ביוני, והדיוויזיה השישית נותרה לבדה בעיר. פליישר נאלץ להורות על אנשיו להניח את נשקם ולהיכנע.
פליישר עצמו הצליח להימלט ולחבור אל הממשלה הנורווגית שהתארגנה למנוסה מהארץ. מכיוון שהגנרל רוגה נפל בשבי הגרמני, פליישר קיווה שהוא יהיה זה שיהפוך למפקד הצבא הנורווגי החופשי, אולם מכיוון שהיה מסוכסך עם צמרת ההנהגה הנורווגית הגולה, הוא לא קיבל את התפקיד, ובמקומו התמנה מפקד צעיר ואנונימי בשם וילהלם פון טנגן הנסטן. פליישר הגיש את התפטרותו, אולם שוכנע לא לעשות זאת, ותחת זאת נשלח לקנדה כמפקד הכוחות הנורווגיים הגולים שחנו בארץ זאת, במטרה להכינם להילחם עבור ארצם. ב-1 בדצמבר 1942 הועבר פליישר מתפקידו והתמנה במקום זאת לנספח הצבאי הנורווגי בארצות הברית, תפקיד שנחשב לזוטר וזניח. כשהוא חש מושפל, ב-19 בדצמבר פליישר התאבד ביריית אקדח.
הסכסוך של פליישר עם הממשלה הנורווגית בכלל, והתאבדותו בפרט, נחשבת עד היום לאחד הנושאים הכאובים והשנויים במחלוקת בחלקה של נורווגיה במלחמת העולם השנייה. מחלוקות אלה המשיכו גם לאחר שאפרו של פליישר הועבר לנורווגיה לאחר המלחמה. הממשלה סירבה לתת הכרה ממלכתית ללווייה, אף על פי שנציגים ממשפחת המלוכה השתתפו בה.
אגודת החלל הלאומית
אגודת החלל הלאומית (באנגלית: The National Space Society, בראשי תיבות: NSS) היא ארגון ללא כוונת רווח ששם לו למטרה לקדם את תחום חקר החלל בעולם, בדרכים מגוונות. האגודה הוקמה בארצות הברית ומקיימת מערך של סניפים ברחבי העולם.
פעילויות עיקריות של האגודה
אגודת החלל הלאומית מקיימת פעילויות שמטרתן להעלות את המודעות הציבורית באשר לצורך לחקור את החלל, זאת על ידי קיום כינוסים ופעילויות פומביות, עריכת תחרויות בנושאים שונים, והוצאה לאור של כתב עת בשם "Ad Astra" (בלטינית: "אל הכוכבים"). האגודה מעניקה את פרס רוברט היינליין אשר ניתן על תרומה יוצאת דופן לקידום חקר החלל והשאיפה של אגודת החלל הלאומית לכינונה של חברה שוחרת חלל. כמו כן, מעניקה מ-2007 את פרס ג'ררד אוניל.
פעילים מרכזיים
אגודת החלל הלאומית שמה לה למטרה להיות בעלת נוכחות בולטת בציבור הרחב בכלל, ובקרב מקבלי ההחלטות בארצות הברית בפרט. דובר מרכזי ובולט של אגודת החלל הלאומית הוא האסטרונאוט באז אולדרין, שהילך על הירח עם ניל ארמסטרונג במהלך משימת החלל אפולו 11. אולדרין מופיע בכינוסים רבים של האגודה. בין הדוברים של האגודה בארצות הברית אפשר למנות גם את האסטרונאוטים ג'יימס לוול, מפקד משימת אפולו 13, פרנק בורמן, השחקן והבמאי טום הנקס, סר ארתור סי. קלארק, האסטרונאוט והסנאטור ג'ון גלן.
NSS Space Pioneer Award
פרס חלוץ החלל של אגודת החלל הלאומית (NSS Space Pioneer Award) הוא פרס שנתי הניתן לאישים בולטים שתרמו לקידום חקר החלל והפעילות האנושית בו. מדי שנה מוענקים עד שלושה פרסים, מתוך 13 קטגוריות הפרס הכוללות בין היתר את תחום החינוך, החקיקה, הטכנולוגיה, המדע והתרומה לקהילת העוסקים בתחום החלל. הפרס מוענק לתורמים תרומה משמעותית לקידום תרבות שוחרת חלל שתקים קהילות מחוץ לכדור הארץ. הפרס נוסד בשנת 1988.
אלי מויאל
אלי מויאל (תחילת 1953 – 25 בפברואר 2020) היה ראש עיריית שדרות מטעם מפלגת הליכוד בין השנים 1998–2008.
קורות חיים
מויאל נולד במרוקו בכפר קטן ליד מרקש. תאריך לידתו המדויק אינו ידוע, אך לדבריו "נולדתי מתישהו בין שנת 52' ל-53'. ההורים זכרו רק את פרשת השבוע, זה יוצא בערך בפברואר, אז החלטתי שנולדתי ב-28 בפברואר 1953". בדצמבר 2017 אמר ש"האגדה מספרת שאני עוד שנתיים בן 70“. בשנת 1957 עלה לישראל יחד עם הוריו ותשעת אחיו ואחיותיו. המשפחה התיישבה בשדרות.
כשהיה בן עשר נשלח לפנימייה בכפר הנוער תו"ם (תורה ומקצוע) בחרב לאת וגדל בבית משפחת אומנה. לאחר מכן עבר ללמוד בבית הספר ליפשיץ בירושלים. פעמיים הוא הוקפץ כיתה וכשהיה בן 14 וחצי, עבר כמה מבחינות הבגרות והמשיך ללמוד בליפשיץ בסמינר למורים. בגיל 17 סיים את הסמינר ובשנה שנשארה לו עד הגיוס לצה"ל חזר לשדרות, והיה מחנך של כיתה ו' בבית הספר המקומי. כעבור שנה התגייס לצה"ל והחל בקורס טיס, אך נשר ממנו לאחר ארבעה חודשים. לאחר מכן שירת ביחידת "קשתות", גדוד מכ"ם סודי לאיתור וסיכול חדירות (ר' קשת (מכ"ם)).
לאחר השחרור מהצבא החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית. בזמן הלימודים עשה הפסקה של שנתיים, במהלכן שהה בארצות הברית. לאחר מכן סיים את לימודיו בירושלים והתמחה במשרד עורכי דין בעיר. בתום ההתמחות פתח משרד עצמאי משלו שם.
כשהיה בן 34 פגש בירושלים צעירה אוסטרלית בת 19. לאחר זמן מה נולד להם ילד משותף, בנו היחיד עידן. הצעירה ומויאל נפרדו, ובנו נשאר לגדול אצל אביו. בשנת 2005, התחתן מויאל עם מוניק בן מלך, שהייתה בת זוגו עד למותו בשנת 2020.
ראש עיריית שדרות
בזמן מלחמת המפרץ, ב-1991, עזב מויאל את ירושלים וחזר עם בנו לשדרות. מויאל תכנן להישאר בשדרות עד לסיום המלחמה, אך כשראה שאין אף משרד עורכי דין בשדרות החליט לפתוח בעיר סניף של משרדו הירושלמי. כעבור שלוש שנים סגר את משרדו בירושלים ועבר לגור ולעבוד בשדרות וצירף אליו למשרד את אחיו.
ב-2003 נבחר מויאל לכהונה נוספת כראש עיריית שדרות. בתקופה זו, מתחילתה של האינתיפאדה השנייה, החלו טרוריסטים פלסטינים מרצועת עזה לשגר אל שדרות רקטות "קסאם" רבות, שחלקן אף גרמו להרוגים ונזק לרכוש בעיר. מויאל הרבה להופיע בתקשורת בנושא ודמותו זוהתה במידה רבה עם העיר. בשנת 2005 זכה מויאל בתואר איש השנה בתקשורת של האיגוד הישראלי ליחסי ציבור ודוברות, על פעילותו להעלאת העיר שדרות לסדר היום הציבורי.
בבחירות לכנסת השש עשרה ב-2003 השתמשה מרצ בתשדירים המראים את תמיכתו של מויאל בעמדותיה החברתיות, על אף היותו חבר מרכז הליכוד. מויאל שובץ במקום ה-40 ברשימת הליכוד לכנסת ה-17 ב-2006, אולם לא נבחר לכנסת.
בשנת 2007 התפרסם בערוץ 10 תחקיר על חשד לשחיתות בהתנהלותו של מויאל. בחודש ספטמבר 2007, השעה עצמו מויאל ללא הגבלת זמן ויצא לחופשה, אך לאחר כחודש חזר לתפקידו. בדצמבר 2007 הודיע בשידור רדיו על התפטרותו כמחאה על אזלת ידה של הממשלה בטיפול בקסאמים, אולם חזר בו. מויאל לא התמודד בבחירות לראשות העיר שהתקיימו בסוף 2008. הוא הוחלף בידי דוד בוסקילה. באוקטובר 2010 הודיעה פרקליטות מחוז דרום על סגירת התיק נגדו מחוסר ראיות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים נפגש עם יצחק הרצוג ועם ציפי לבני ראשי מפלגת המחנה הציוני ובתגובה פוטר מהליכוד. הדבר עורר תגובות סערות והוא הוחזר אך החליט לעזוב את הליכוד מרצונו החופשי.
ביקורת
ב-12 במרץ 2018 עורר מויאל סערה, לאחר שבריאיון ברדיו 101.5FM אמר כי אם הספרדים היו מקימים את מדינת ישראל, היא הייתה עוד "מלוכה מחורבנת". לדברי מויאל, בעקבות הממצאים שעלו מהסדרה 'סאלח, פה זה ארץ ישראל': "דור הראשון והשני משלם את המחיר של בניית הארץ, זו גזירת עולם ואיש לא יכול להתנגד לה. טוב שהאשכנזים קיבלו את הספרדים ולא ההפך, כי אחרת היינו מקימים במזרח התיכון עוד מדינה ערבית. כדאי שנאמר את האמת ונשים מראה מול הפנים שלנו: כמה אוניברסיטאות היו במרוקו? מה ידענו על העולם המתקדם? אם הספרדים היו עולים ראשונים, הייתה פה עוד מלוכה מחורבנת במזרח התיכון".
ח"כים מימין ומשמאל וכן אנשי ציבור גינו את דבריו של מויאל ברדיו, אך הוא שב וחזר על הדברים בכלי-תקשורת רבים שהעלו אותו לריאיון בעקבות ההתבטאות. לדבריו, הוא אמר את האמת ואינו חוזר בו.
מותו
ב-16 בפברואר 2020 לקה מויאל בהתקף לב. הוא אושפז בבית חולים ברזילי באשקלון, כשהוא מורדם ומונשם ומצבו הוגדר קשה ונפטר אחרי תשעה ימים בגיל 67, לאחר שהועבר לבית החולים בילינסון. הוא הובא למנוחות בבית העלמין של שדרות.
ישראל ויינסחנק
ישראל ויינסחנק (בהולנדית: Israel Wijnschenk; 24 בנובמבר 1895 – 31 בינואר 1943) היה מתעמל אולימפי יהודי הולנדי באולימפיאדת אמסטרדם (1928). נספה באושוויץ.
קורות חיים
בשנת 1926 ויינסחנק זכה בפעם הרביעית בהתעמלות במשחקי האבן העשרים של טורנבוונד באמסטרדם (A.T.B.).
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) הוא סיים במקום שמיני בתחרות הקבוצתית, שכללה 8 מתעמלים וביניהם שני מתעמלים יהודים נוספים, אליאס מלקמן ומוזס יעקובס ומאמן הנבחרת חריט קלירקופר, שאף הוא היה יהודי. כל הארבעה נספו בשואה. הוא סיים במקום 64 בקרב-רב אישי בתוצאה של 182.625 נקודות, רביעי מבין המתעמלים ההולנדים.
חייו האישיים
ויינסחנק היה נשוי למריאנה פפר (31 באוגוסט 1901 – 1 באוקטובר 1942) ואב להנדריקה (19 בפברואר 1929 – 1 באוקטובר 1942). הוא עבד כיהלומן. שלושתם נספו באושוויץ. גם הוריו נספו בשואה.
יצחק שיינר
ביוגרפיה
נולד בפיטסבורג לדב ופרל שיינר, שהיגרו מפולין, בצעירותו למד ב-Peabody High School לאחר מכן נרשם לאוניברסיטת פיטסבורג אך הרב אברהם דוד בנדר שיכנעו ללכת לישיבה, וב-1938 החל ללמוד בישיבת רבנו יצחק אלחנן ובישיבת תורה ודעת, והיה מתלמידיו של הרב שלמה היימן, ושל הרב ראובן גרוזובסקי אשר בסוף שנות ה-40 השיאו לאחייניתו אסתר לאה, בתו של הרב משה ברנשטיין ונכדתו של הרב ברוך בר ליבוביץ.
בשנות ה-60 עמד בראשות ישיבת עץ חיים במונטרה שבשווייץ.
בשנת תשס"ג צורף כחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה. נפטר בי"ח בשבט ה'תשפ"א, 31 בינואר 2021.
הרב שיינר ואשתו (נפטרה ב-2007) התגוררו בשכונת כרם אברהם בירושלים.
קטופה מצויה
קֵטוּפָּה מצויה (שם מדעי: Ketupa zeylonensis) היא דורס לילה הנפוץ ברחבי איראן, הודו, פקיסטן, סרי לנקה, עיראק וטורקיה. הקטופה המצויה נמצאת בקרבת מקווי מים וניזונה בעיקר מדגים, מצפרדעים ומסרטני נחל, שאותם היא משיגה בסביבת נחלים זורמים. קריאת הקטופה נשמעת כ"הוּפהוּפהוּפ" חלשה או כ"הוּהוּהוּ" חלשה.
מאפיינים
בישראל קיננו פרטים בודדים בלבד. בשנת 1863 צד הנרי בייקר טריסטראם (חוקר טבע שפעל בארץ) קטופה בנחל כזיב. מאז לא נראו יותר קטופות במערב הגליל. עוד חמש קטופות ניצודו בשנים 1879 - 1913 בצפון-מערב הכנרת. שני פרטים נוספים ניצודו באזור בשנים 1946 ו-1950, הקטופה האחרונה שתועדה בישראל נצפתה וצולמה ב-1975 באזור חמת-גדר. בשנות השבעים נמצאו צנפות שהכילו בעיקר שרידי דגים וסרטנים, בדרום הגולן, אך סקר בשנים 1983 - 1984 לא גילה אף קטופה מצויה או שרידים לפעילותה - ונראה שנעלמה מהאזור.
מיון
לקטופה מצויה ארבעה תת-מינים:
קלו לוסה
קלו לוסה (בצרפתית: Clos Lucé) היא בית אחוזה באמבואז, בעמק הלואר שבצרפת. האחוזה ממוקמת כקילומטר דרומית לארמון אמבואז (Château d'Amboise), ושני האתרים מקושרים זה לזה בתעלה תת-קרקעית. בית האחוזה נבנה בידי אטיין ללופ באמצע המאה ה-15, ונרכש בשנת 1490 על ידי שארל השמיני, מלך צרפת, עבור רעייתו, אן מברטאן. מאוחר יותר שימש בית האחוזה את פרנסואה הראשון, וכן את אחותו, מרגריט מנווארה, שהחלה לכתוב בו את ספרה L'Heptaméron.
קטופה מצויה
במקרא
הקטופה המצויה אינה מוזכרת בשמה המוכר לנו היום בתנ"ך. אבל הרבה חוקרים סבורים שהקיפוד המוזכר בכמה מקומות בספרי הנביאים הוא הקטופה. יוצא מפה שהקטופה מופיע בספרי הנביאים בשלושה מקומות. בדרך כלל מתארים אותה כחיה המאכלסת מקומות שוממים וככל הנראה מסמלת חורבן: כמו כן ב מוזכר עוף בשם קיפוז, שגם הוא ככל הנראה הקטופה. יש גם סבורים שהשלך המוזכר ברשימת העופות האסורים הוא קטופה
קלו לוסה
בשנת 1516 הזמין פרנסואה הראשון את לאונרדו דה וינצ'י לאמבואז, והעניק לו את בית האחוזה בקלו כמקום מגורים (האזור נקרא באותם ימים קלו בלבד). לאונרדו הגיע למקום עם שלוש דוגמאות מיצירותיו, המונה ליזה, מריה וישו העולל עם הקדושה אנה, ויוחנן המטביל. לאונרדו העביר בקלו את שלוש שנות חייו האחרונות, עד שנפטר באחוזה ב-2 במאי 1519.
קטופה מצויה
במקרא
אחרים גורסים שמקור השם הוא בשפה המלאית.
קלו לוסה
במאה השמונה עשרה נוספו חדרים לאחוזה.
כיום, קלו לוסה היא מוזיאון שמציג את ההיסטוריה העשירה של האזור וכולל ארבעים מודלים של מגוון המכונות שעיצב לאונרדו.
תקיעת הכהנים בחצוצרות
מקור הציווי
מקור הציווי הוא ספר במדבר, פרשת בהעלותך.
אולם, תרגום ירושלמי מקדים את מקור מצווה זו כבר בימי פטירת יעקב, ומספר בעת פטירתו של יעקב אבינו בארץ מצרים, בנוכחותו של בנו יוסף, הספיד בנו יהודה אודות הכהנים -כנכדי אביו יעקב- העתידים לתקוע בחצוצרות.
בשיבת ציון
גם בימי בניית בית שני מוזכר בספר עזרא מעמד הכהנים לעבודת התקיעה בחצוצרות, ולראשונה הוזכר החצוצרות כמו מין "מלבוש" של הכהנים
מבנה החצוצרה
התלמוד מדייק כי החצוצרות של הכהנים צריכות להיעשות מכסף טהור ואף בדיעבד לא ניתן להחליף אותן למתכות אחרות. בכך מובן שסוג החצוצרה שהכהנים השתמשו בה הייתה חצוצרה פשוטה. אולם לעת התקיעה של שנת הקהל, היו הכהנים תוקעים בחצוצרות של זהב.
מספר החצוצרות
לפי ההלכה אין לפחות משני כוהנים בתקיעה ואין להוסיף על מאה ועשרים כוהנים.
תקיעה בזר
עם שרוב הדעות סוברות שרק לכהנים ניתן עבודת התקיעה, הרמב"ם כותב כי "בימי המועדות כולם ובראשי חדשים היו הכהנים תוקעים בחצוצרות בשעת הקרבן והלוים אומרין שירה". מכך מסיק בעל ספר החינוך, כי הרמב"ם סבור שבימים אחרים, לפעמים גם הלויים היו תוקעים בחצוצרות במקדש. בתענית, מצווה לכתחילה שיתקעו הכהנים בחצוצרות, אך אם אין כהנים - תוקע גם לוי או ישראל.
תקיעת הכהנים בזמן הזה
יש פוסקים שתמהו על ביטול מצוות עשה זו של תקיעת הכהנים בחצוצרות לאחר חורבן המקדש. וזו כפי הברייתא שבכל מקום מחוץ למקדש לא תוקעים גם בחצוצרות וגם בשופר בבת אחת. אולם, לדעתו של הרמב"ם מצוות תקיעת חצוצרות בפני עצמן בתענית או עת מצוקה קיימת
יש פוסקים שמציינים כי המצווה של התקיעה בעתי מצוקה ותענית היא בתוקף רק בארץ ישראל ולא בחוצה לארץ
אלפא בנחש מים קטן
α בנחש מים קטן, נקרא גם גליזה 83, הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים נחש מים קטן עם בהירות נראית מדרגה 2.84. בשל מיקומו הדרומי הכוכב (כמו גם הקבוצה) לא היו ידועים לתרבויות המערביות ולכן לא קיבל הכוכב שם משלו. סביב שנת 3000 לפנה"ס היה הכוכב במרחק זוויתי של כשתי מעלות מהקוטב השמיימי הדרומי כך שניתן היה לראותו בכל שעות הלילה לאורך כל השנה בחצי הכדור הדרומי, ולהיעזר בו למציאת הקוטב השמיימי הדרומי.
מאפיינים
α בנחש מים קטן הוא תת-ענק לבן-צהבהב עם סיווג ספקטרלי F0 IV, שנמצא במרחק של כ-72 שנות אור ממערכת השמש. מסתו כפולה ממסת השמש, רדיוסו גדול פי 3 מרדיוס השמש, טמפרטורת פניו כ-7,700 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 30 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ומעט יותר מכך בצירוף הקרינה בתחום העל-סגול. גילו של הכוכב הוא כ-800 מיליון שנים והוא כבר נמצא בשלבי סיום של היתוך המימן להליום בליבתו, תוך כדי תהליך של התקררות והתנפחות בדרך להפוך לענק אדום. בשל קרבתו למערכת השמש הוא נכלל בקטלוג גליזה לכוכבים קרובים.
גביע הקונפדרציות 2001
גביע הקונפדרציות 2001 הוא טורניר ספורט אשר נערך בקוריאה הדרומית וביפן, כחלק מההכנות אל מונדיאל 2002 שנערך גם הוא במדינות אלו. הטורניר, שבו משתתפות 8 נבחרות, החל ב-30 במאי 2001 והסתיים ב-10 ביוני 2001, לאחר ניצחונה של בגמר מול  בתוצאה 0-1. הטורניר היווה את מהדורתו החמישית של גביע הקונפדרציות, המפגיש בין זוכות האליפויות היבשתיות, האלופה העולמית ומארחת גביע העולם.
נבחרת צרפת הפכה לשנייה בהיסטוריה המחזיקה בתואר אלופת העולם (לאחר זכייתה במונדיאל 1998), אלופה יבשתית (לאחר זכייתה ביורו 2000) ומחזיקת גביע הקונפדרציות במקביל, לאחר שברזיל עשתה זאת ב-.
הטורניר
שמונה הנבחרות המשתתפות הוגרלו לשני בתים בני ארבע נבחרות כל אחד. שתי הנבחרות שיסיימו ראשונות בכל בית יעלו לשלב חצי הגמר. המנצחות של חצאי הגמר יעלו למשחק הגמר, בעוד שהמפסידות שלהם יתמודדו ביניהן על המקום השלישי.
תארים ופרסים
* פרסי כדור הזהב, הכסף והארד חולקו לשחקנים המצטיינים של הטורניר. פרסי נעל הזהב, הכסף והארד חולקו לכובשים המצטיינים בטורניר.
* 17 שחקנים כבשו שער אחד כל אחד
אלכס ג'יימס
אלכסנדר וילסון ג'יימס (באנגלית: Alexander Wilson James; 14 בספטמבר 1901 - 1 ביוני 1953) היה כדורגלן סקוטי.
ג'יימס נחשב לאחד מהשחקנים הטובים ביותר בהיסטוריה של ארסנל, ושיחק בעמדת החלוץ השני שהיה מצטרף מאחור לחלוצים הקדמיים של ארסנל שתקפו את שער היריב. הוא התפרסם בזכות יכולת המסירה שלו ובשליטתו הגבוהה בכדור, והושווה מספר פעמים לדניס ברגקאמפ. כתוצאה מהשיגרון שממנו סבל הוא נאלץ ללבוש מכנסיים ארוכים יחסית כדי לכסות את הגטקעס ששמרו על חום גופו. הבגדים הללו הפכו לסימן ההיכר שלו.
ביוגרפיה
ג'יימס נולד במוסנד שבלנרקשייר, סקוטלנד, וגדל בכפר הסמוך בלסהיל, שבו התיידד עם יואי גלאגר. ג'יימס החל את הקריירה שלו במועדוני נוער מקומיים. ג'יימס הצטרף לריית' רוברס ב-1922, ושיחק במדי המועדון במשך שלוש עונות שבהן הופיע בלמעלה מ-100 משחקים. ב-1925 הוא עבר לפרסטון נורת' אנד תמורת 3,000£.