cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרובינציית פוזן
היסטוריה
עם איחוד גרמניה לאחר צרפת-פרוסיה בשנים 1870–1871, מחוז פוזן הפך לחלק מהקיסרות הגרמנית, והעיר פוזן נקראה רשמית כעיר מגורים קיסרית. עוינותו של ביסמרק כלפי הפולנים כבר הייתה ידועה, שכן ב-1861 כתב במכתב לאחותו: "הכה את הפולנים כל כך חזק עד שהם מתייאשים מחייהם; יש לי אהדה מלאה למצבם, אבל אם נרצה לשרוד. אנחנו יכולים רק להשמיד אותם". הסלידה שלו הייתה מעוגנת היטב במסורות של המנטליות וההיסטוריה הפרוסית. לא היה צורך מועט בדיונים בחוגים הפרוסים, שכן רובם, כולל המלך, הסכימו עם דעותיו. פולנים סבלו מאפליה מצד המדינה הפרוסית; צעדי דיכוי רבים הופעלו כדי למגר את זהותה ותרבותה של הקהילה הפולנית.
תושבי פוזן הפולנים, שעמדו בפני אפליה ואף כפו עליהם גרמניזציה, העדיפו את הצד הצרפתי במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה. צרפת ונפוליאון השלישי היו ידועים בתמיכתם ובאהדה שלהם לפולנים תחת השלטון הפרוסי הפגנות בחדשות על ניצחונות פרוסים-גרמנים הביאו לידי ביטוי רגשות עצמאות פולניים ונשמעו גם קריאות למתגייסים הפולנים לערוק מהצבא הפרוסי, אם כי אלה לא נענו ברובם. ביסמרק ראה באלה אינדיקציה לכיתור סלאבי-רומאי ואף איום על גרמניה המאוחדת. תחת קנצלר גרמניה, אוטו פון ביסמרק, החלה מדיניות גרמניזציה מחודשת, כולל הגדלת המשטרה, ועדת קולוניזציה ו-Kulturkampf. קבוצת הלחץ של אגודת הצעדות המזרחית הגרמנית (Hkata) נוסדה בשנת 1894 ובשנת 1904 התקבלה חקיקה מיוחדת נגד האוכלוסייה הפולנית. החקיקה משנת 1908 אפשרה החרמת רכוש בבעלות פולנית. השלטונות הפרוסיים לא אפשרו פיתוח תעשיות בפוזן, ולכן כלכלת הדוכסות נשלטה על ידי חקלאות ברמה גבוהה.
בתום מלחמת העולם הראשונה לא נחרץ גורלו של המחוז. התושבים הפולנים דרשו שהאזור ייכלל ברפובליקה הפולנית השנייה העצמאית, בעוד המיעוט הגרמני סירב לוויתורים טריטוריאליים כלשהם. מרד נוסף בפולין רבתי פרץ ב-27 בדצמבר 1918, יום לאחר נאומו של איגנצי יאן פדרבסקי. המרד קיבל תמיכה מועטה מהממשלה הפולנית בוורשה. לאחר הצלחת המרד, מחוז פוזן היה עד אמצע 1919 מדינה עצמאית עם ממשלה, מטבע וצבא משלה. עם החתימה על הסכם ורסאי ב-1919, רוב המחוז, שהורכב מהאזורים עם רוב פולני, נמסר לפולין והפך למחוז פוזנן. השאר המאוכלס ברוב גרמני,, אוחדה עם השרידים המערביים של פרוסיה המערבית לשעבר ונוהלה כפרובינציית פוזן-פרוסיה המערבית עם שניידמיהל כבירתה. מחוז זה התפרק ב-1938, כאשר שטחו חולק בין המחוזות הפרוסיים השכנים שלזיה, פומרניה וברנדנבורג. בשנת 1939, שטחו של מחוז פוזן לשעבר סופח על ידי גרמניה הנאצית והפך לחלק מרייכסגאו דנציג-מערב פרוסיה ומרייכסגאו ורטהלנד (בהתחלה רייכסגאו פוזן). בסיום מלחמת העולם השנייה במאי 1945, היא נכבשה על ידי הצבא האדום. לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם ב-1945, על פי דרישתו של סטלין, הועבר כל השטח הגרמני ממזרח לקו אודר-נייסה החדש שהוקם בהסכם פוטסדאם לפולין או לברית המועצות. כל החלקים ההיסטוריים של הפרובינציה עברו לשליטת פולין, ושאר האוכלוסייה הגרמנית האתנית גורשה בכוח.
קרואטיה במשחקים הפאראלימפיים
קרואטיה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996). עד משחקים אלו, התחרו הספורטאים המקדונים במסגרת המשלחת היוגוסלבית, ובמשחקים שנערכו ב-1992 השתתפו ספורטאים קרואטים, לצד ספורטאים ממדינות סלובניה, מקדוניה ובוסניה והרצגובינה כמשתתפים עצמאיים. במשחקי החורף לוקחת קרואטיה חלק מאז אולימפיאדת הנכים סולט לייק סיטי (2002).
היסטוריה
הופעת הבכורה של קרואטיה כמדינה עצמאית במשחקי הקיץ הפאראלימפיים נערכה במשחקים שנערכו באטלנטה 1996, כששלחה משלחת של חמישה ספורטאים, שלוש נשים ושני גברים. המשלחת שבה עם מדליה פאראלימפית ראשונה, כשהאתלטית מילקה מילינקוביץ' זכתה במדליית הארד בהטלת כידון.
המשלחת הקרואטים נאלצה לחכות עד למשחקי אולימפיאדת הנכים אתונה (2004) בטרם זכתה במדליה פאראלימפית נוספת. באתונה, קטפה קרואטיה ארבע מדליות ארד, כשילנה וקוביץ' סיימה במקום השלישי בתחרות זריקת הדיסקוס, ואילו השחיין מיהוביל ספניה קטף שלוש מדליות ארד (קטגוריה S8) במקצים ל-100 מטר גב, 200 מטר מעורב אישי, ו-400 מטר חופשי.
באולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) הצליחה קרואטיה לזכות לראשונה במדליית זהב. דארקו קרלי ניצח בתחרות הדיפת כדור הברזל וקבע שיא עולם (קטגוריה F42) של 14.43 מטרים, ואילו אנטוניה באלק זכתה בשתי מדליות זהב נוספות, כשקבעה שני שיאי עולם בתחרות הדיפת כדור ברזל, ובתחרות הטלת הכידון.
השתתפותם של חברי המשלחת הקרואטית במשחקי החורף הייתה סמלית בלבד. ספורטאי המשלחת מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הצליחו להגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים.
ניו סקוור
ניו סקוור או שיכון סקווירא (באנגלית: New Square), מוכר כשיכון החסידי הראשון בארצות הברית. הוא נוסד בשנת 1956 (תשי"ז) על ידי רבי יעקב יוסף טברסקי, האדמו"ר מסקווירא, כדי לאפשר לחצרו להתבודד מהשפעות חיצוניות. השיכון, שבו גרים חסידי סקווירא בלבד, נמצא במחוז רוקלנד במדינת ניו יורק והתגוררו בו בשנת 2022 כ-10,800 תושבים.
השיכון מנוהל בנשיאותו של האדמו"ר מסקווירא, הרב דוד טברסקי.
בתפקיד דומ"ץ (דיין ומורה צדק) של המקום שימש הרב משה ניישלאס, אב"ד סרדאהלי. כיום משמש הרב יוסף ישראל אייזנברגר. חברי הבד"ץ הם הרב שלום פולק והרב זאב נחום גולדמינצר.
הגיל החציוני בעיירה הוא 14 שנה, השביעי הנמוך ביותר מבין כל היישובים בארצות הברית.והעיירה היא הענייה ביותר באה"ב במונח הכנסה לנפש
רחובות השיכון ברובם הגדול נושאים את שמם של נשיאי ארצות הברית לדורותיהם.
ניסן רוטמן
ניסן רוטמן (12 בינואר 1894 – 17 במרץ 1977) היה מילדי העלייה השנייה ובן למשפחה ממייסדי חדרה. היה פעיל במחתרת ניל"י ובשל כך נכלא בדמשק. עסק רבות ברכש קרקעות באזור חדרה והיה פעיל ציבור בעיר זו.
קורות חייו
רוטמן נולד בהומל שברוסיה למרדכי רוטמן וחוה (רוזומובסקי). למד בחדר בעיר הולדתו וב-1907 עלה עם הוריו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בחדרה. לאחר תקופת לימודים החל רוטמן לעבוד בחקלאות בסביבות חדרה. במהלך עבודתו התוודע לאהרון אהרונסון ולאבשלום פיינברג וב-1911 אף מונה לתפקיד האחראי על התחזוקה בתחנת הניסיונות של אהרונסון בעתלית.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה עזר לפעילי מחתרת ניל"י ואף עבד במשקם של משפחת פיינברג. בין האנשים שהכיר בתקופה זו הייתה גם טובה גילברג מזכרון יעקב שאותה נשא לאישה. כשהחלו הטורקים לפעול נגד המחתרת ומנהיגיה, נאסרו גם רוטמן ואשתו והועברו לכלא "חאן עלי באשה" בדמשק שם נחקר ועונה רוטמן על מנת שיודה באשמה ויסגיר את חבריו למחתרת. על אף שלא נשבר בעינויים נשפט לשנתיים מאסר אך זמן מה לאחר תחילת ריצוי עונשו החלו הטורקים לסגת מדמשק תוך שהם לוקחים איתם את אסירי המחתרת. למזלם של האסירים הופצצה הרכבת, על ידי מטוסי בעלות הברית, בתחנת הרכבת ראיאק שבבקעת הלבנון והם ברחו וחזרו לארץ ישראל.
עם סיום המלחמה חזר רוטמן לעבוד בחקלאות ובמקביל עסק ברכישת קרקעות באזור חדרה וחיפה. שימש כמנהל עסקיהם של אלכסנדר אהרנסון ורבקה אהרנסון ובשמם עסק בגאולת הקרקעות. כמו כן פעל להעביר את הבעלות על קרקעות חדרה מידי פיק"א לידי החקלאים עצמם (שהיו קשורים לחברת מיסדי חדרה בע"מ). כל פעילויותיו הפכו את רוטמן לאיש אמיד מאוד ולחבר בארגונים שונים כמו "הסתדרות החקלאים בחדרה", "חברת אפא"י (אגודת פירות ארץ ישראל)", "לשכת בני ברית 'השרון' בחדרה" ועוד.
רוטמן נפטר ב-1977 בחדרה ונקבר בבית הקברות הישן בחדרה. האדמות שרכש שומשו או עדיין משמשות להרחבת שכונות בחדרה, כולל שכונת ניסן הקרויה על שמו. שמו הונצח ברחוב ובשכונה בדרום חדרה. רעייתו לשעבר טובה נפטרה ב-1974 ונקברה בבית הקברות בזכרון יעקב.
ילדיו: אבשלום, שרה, הדסה.
שלמה מקרלין
רבי שלמה הלוי סג"ל מקרלין (תצ"ח, 1738 – כ"ב בתמוז תקנ"ב, 1792) היה תלמידם של המגיד ממעזריטש ורבי אהרן הגדול מקרלין. לאחר פטירת רבי אהרן מקרלין, מילא את מקומו בהנהגת חסידות קרלין. צאצאיו כיהנו כאדמו"רי חסידות לודמיר.
רבי שלמה מקרלין
נולד לרבי מאיר ויוטא בשנת תצ"ח (1738) בטולטשין. היה תלמידם של המגיד ממעזריטש ורבי אהרן הגדול מקרלין. אחר פטירתו של רבי אהרן בשנת תקל"ב (1772), מילא את מקומו בחסידות במרחב הליטאי. נחשב למייסד אסכולת קרלין לעומת אסכולת חב"ד. רבי שלמה נודע בעיקר בהתלהבותו בתפילה ובנסים ומופתים על טבעיים, על השפעתו הגדולה ברוסיה וליטא כותב הצמח צדק:
רבי שלמה נורה בלודמיר על ידי קוזק רוסי. בזמן המאבק בין האימפריה הרוסית לפולין (שהביא בסוף לחלוקת פולין השנייה) ונפטר מפצעיו בכ"ב בתמוז תקנ"ב (1792). צדיקי החסידות ראו בו כ"משיח בן יוסף", האמור לההרג על ידי רשע בשם ארמילוס, ולפי המסורת החסידית כך נקרא הקוזק שירה ברבי שלמה. חסידי קרלין נוהגים ביום ההילולא שלו (כ"ב בתמוז), לברך ברכת שהחיינו על פרי חדש, אף על פי שההילולא חלה בימי בין המצרים.
רוב חסידיו פנו לתלמידו רבי אשר מסטולין וחלקם הלכו לתלמידיו האחרים.
ספריו
"שמע שלמה" - דרשות וחידושים על פרשיות השבוע.
קית' סמארט
ג'ונתן קית' סמארט (באנגלית: Jonathan Keith Smart; נולד ב-21 בספטמבר 1964) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי. היה בעברו המאמן הראשי של קבוצות קליבלנד קאבלירס, גולדן סטייט ווריורס וסקרמנטו קינגס מליגת ה-NBA.
קריירת משחק
סמארט נולד וגדל בעיר באטון רוז' שבלואיזיאנה, ובשנת 1984 החל ללמוד ב"מכללה הקהילתית גארדן סיטי" אשר בקנזס. לאחר שנתיים עבר ללמוד באוניברסיטת אינדיאנה על מנת לשחק בקבוצת הכדורסל שלה, אותה אימן בוב נייט. בעונתו הראשונה באינדיאנה קלע 11.2 נקודות בממוצע למשחק, וזכה עמה בטורניר אליפות המכללות לאחר שגברה על אוניברסיטת סירקיוז במשחק הגמר; במשחק עצמו הצטיין סמארט כאשר קלע 21 נקודות, מסר 6 אסיסטים, הוריד 5 ריבאונדים ואף קלע את סל הניצחון כשנייה אחת לסיום המשחק, אשר העניק לקבוצתו את הניצחון בתוצאה 74–73. בעונתו האחרונה בליגת המכללות, 1987/1988, קלע 13.2 נקודות בממוצע למשחק, אך אינדיאנה הפסידה מול אוניברסיטת ריצ'מונד כבר בסיבוב הראשון של טורניר המכללות.
בדראפט ה-NBA 1988 נבחר סמארט בבחירה ה-41, על ידי גולדן סטייט ווריורס, אולם לא זכה לחוזה בקבוצה. בעונת השתתף בשני משחקי NBA כשחקן סן אנטוניו ספרס, בטרם שוחרר ממנה. בשנים הבאות שיחק עבור קבוצות שונות בפיליפינים, בצרפת ובוונצואלה, וכן בליגות ה-WBL וה-CBA האמריקאיות. בסיום עונת 1996/1997 פרש ממשחק, בגיל 32.
קריירת אימון
מיד לאחר פרישתו ממשחק, בשנת 1997, מונה למאמן הראשי של קבוצת "פורט ויין פיורי" מליגת ה-CBA.
לקראת עונת הצטרף לצוות האימון של רנדי ויטמן, מאמן קבוצת קליבלנד קאבלירס, ובעונה העוקבת נשאר בתפקיד תחת המאמן ג'ון לוקאס. בינואר 2003, כאשר עמד מאזן הקבוצה בעונת על 8 ניצחונות ו-34 הפסדים, החליף סמארט את לוקאס כמאמן הקבוצה. עד לסיום אותה עונה רשמו הקאבלירס מאזן שלילי 9–31, אשר הציב אותם במקום האחרון באזור המזרחי.
בין השנים 2003–2010 שימש כעוזר מאמן בגולדן סטייט ווריורס, תחת המאמנים אריק מוזלמן, מייק מונטגמרי ודון נלסון. בעונת העפילו הווריורס לשלב הפלייאוף לראשונה מזה 13 שנים, ובסיבוב הפלייאוף הראשון אף גברו במפתיע על המדורגת ראשונה במערב, דאלאס מאבריקס, בתוצאה 4–2. לקראת עונת החליף סמארט את נלסון כמאמן הראשי של הקבוצה, לאחר עונה מאכזבת בה רשמה מאזן שלילי 26–56. בעונתו היחידה של סמארט כמאמן הראשי העמידו הווריורס מאזן של 36 ניצחונות ו-46 הפסדים, וסיימו במקום ה-12 באזור המערבי. השחקנים הבולטים של הקבוצה היו מונטה אליס, דייוויד לי וסטפן קרי הצעיר, בעונתו השנייה בליגה.
בקיץ 2011 עזב את גולדן סטייט והצטרף לצוות האימון של פול וסטפאל, מאמן סקרמנטו קינגס. כבר לאחר שבעה משחקים בעונת פוטר וסטפאל מתפקידו, וסמארט מונה במקומו למאמן הקבוצה. עד לסיום אותה עונה רשמו הקינגס מאזן שלילי 20–39, ובעונה העוקבת העמידו תחת סמארט מאזן שלילי 28–54. לאורך התקופה בלטו בקבוצה השחקנים הצעירים דמרקוס קאזינס, אייזיאה תומאס, טייריק אוונס ומרכוס ת'ורנטון. במאי 2013 פוטר סמארט מאימון הקבוצה, ובמקומו מונה מייק מלון.
בין השנים 2014–2016 שימש כעוזר מאמן במיאמי היט תחת אריק ספולסטרה, ובין השנים 2016–2018 היה עוזרם של דייוויד פיזדייל וג'יי. בי. ביקרסטאף בממפיס גריזליס. בדצמבר 2019 מונה לעוזרו של פיזדייל בניו יורק ניקס, וכשנה לאחר מכן פוטרו פיזדייל וסמארט מתפקידם.
מייקל מקין
מייקל מקין (באנגלית: Michael McKean; נולד ב-17 באוקטובר 1947) הוא מוזיקאי, שחקן, מדבב וקומיקאי אמריקאי. נודע בעיקר במשחקו כסולן הלהקה בסרט "ספיינל טאפ" וכעורך הדין צ'ארלס מקגיל, אחיו של גיבור הסדרה ג'ימי מקגיל (סול גודמן), בסדרת הטלוויזיה "סמוך על סול".
ביוגרפיה
מקין נולד בניו יורק לרות', ספרנית, וגילברט, ממייסדי חברת התקליטים "דקה". הוא גדל בעיירה סי קליף שבמחוז נסאו על האי לונג איילנד שבמדינת ניו יורק.
ב-1967 היה חבר בלהקת הבארוק פופ "The Left Banke".
ב-1970 נישא לסוזן ראסל. מקיין וראסל הביאו לעולם שני ילדים והתגרשו ב-1993.
ב-1999 נישא לזמרת-היוצרת והשחקנית אנט אוטול.
יאנוש פוטי
יאנוש פוטי (במקור פליינר, בהונגרית: Fóthy János; קאפושוואר, 15 באוגוסט 1893 – בודפשט, 25 באוגוסט 1979) היה סופר יהודי-הונגרי, עיתונאי, מבקר אמנות, משורר, מתרגם ספרותי.
מייקל מקין
ביוגרפיה
ב-2004 זכה השיר "A Mighty Wind" שכתב יחד עם יוג'ין לוי וכריסטופר גסט בפרס גראמי בקטגוריית "השיר הטוב ביותר שנכתב עבור מדיה חזותית".
יאנוש פוטי
ביוגרפיה
יאנוש פליינר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פליינר (1858–1932), עורך דין, ושל וילמה רוזנטל (1875–1930). הוא התחיל את לימודיו בעיר הולדתו וסיים בבודפשט. בסיום לימודיו הפך לעיתונאי. שיריו פורסמו כבר אז בכתב העת הספרותי והאמנותי החשוב ניוגט ובכתב העת היהודי עבר ועתיד. הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה כמתנדב ולאחר מכן כקצין מילואים וזכה במספר עיטורים. הוא היה המבקר הספרותי במספר עיתונים. הקומדיה שלו "פנינה אמיתית" הועלתה על יד התיאטרון הקאמרי של התיאטרון הלאומי של בודפשט. ב-1944 נלקח ושהה מספר חודשים במחנה המעצר שהוקם ב"הורטי ליגט" שבאי צ'פל (ממרץ 1944 ועד אוגוסט 1944 פעל באי צ'פל מחנה המעצר בשם Horthyliget, לשם גורשו עיתונאים ועורכי דין מפורסמים של אותה תקופה בגלל מוצאם היהודי, ולאחר מכן ביולי 1944 הועברו האסירים למחנות ההשמדה במספר טרנספורטים. מאחר שזכר מחנה הורטי-ליגט אינו ממשיך בתודעה הציבורית ההונגרית, מתוכננת הקמת לוח זיכרון לזכרם של הכלואים שם). הוא ניצל ושנה לאחר מכן כתב על זיכרונותיו מהמחנה בספר. בנוסף למגזינים מיוחדים, כתביו העיתונאיים פורסמו ב"מאדיאר הירלאפ" (Magyar Hírlap), "פשטי הירלאפ" ו"הט" (Hét). הוא כתב ופרסם גם שירים ורומנים וכאמור מחזה.
אינאקססיבל
האי אינאקססיבל (באנגלית: Inaccessible Island, האי הבלתי נגיש) הוא הר געש כבוי המשתרע על פני שטח של 14 קמ"ר, ומתרומם מעל לגובה של 449 מטרים מעל פני המים בדרום האוקיינוס האטלנטי, במרחק 45 ק"מ בכיוון דרום-מזרח מטריסטן דה קונה. האי נכלל בארכיפלג טריסטן דה קונה, המהווה חלק מהטריטוריה הבריטית של "סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה", אך לאורך ההיסטוריה שלו הוא מעולם לא היה מאוכלס בקביעות. אינאקססיבל, ביחד עם האי גוף, הוא שמורת טבע שהוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
אינאקססיבל התגלה לראשונה ב-1652 על ידי ספינה הולנדית, 146 שנים לאחר שטריסטן דה קונה התגלה על ידי מלחים פורטוגזיים, והוא נקרא כך כיוון שצוות הספינה לא היה יכול לעבור אל החלק הפנימי של האי ונאלץ להישאר בחוף (Inaccessible באנגלית פירושו "בלתי נגיש"). אולם, במשלחות מחקר מאוחרות יותר הצליחו החוקרים להיכנס לפנים האי על מנת לחקור את הסביבה הטבעית הנמצאת בו.
האחים שטולטנהוף, שהגיעו לאינאקססיבל מגרמניה ב-1871, התגוררו באי במשך מספר שנים וניסו להקים בו תחנת מסחר עבור הסוחרים העוברים באזור. אולם, הם לא לקחו בחשבון את התדירות הנמוכה שבה מבקרים באי אנשים. בגלל המחסור במזון הם חולצו מהאי ב-1873 על ידי אה"מ צ'אלנג'ר שביקרה במקום כדי לבדוק את הפלורה והפאונה המקומיות. הסופר הדרום אפריקני אריק רוזנטל תיאר את האירועים שקרו לאחים סטולטנהוף בספרו Shelter from the Spray (בתרגום חופשי: מקלט מפני הרסס).
ב-1922 עגנה באינקססיבל ספינתו של ארנסט שקלטון, ושהתה שם זמן קצר. אחד הבוטניקאים ששהו על סיפון האונייה גילה עוף שמאוחר יותר ייקרא על שמו - גבתון וילקינס (שם מדעי: Nesospiza wilkinsi, שייך לציפורי השיר).
משלחת מחקר נורווגית שהתה על האי במשך שלושה שבועות ב-1938, ובתקופה זו הם הצליחו לגשת אל הרמה של האי ולקטלג בה צמחים, עופות וסלעים.
ניסיון נוסף למפות את האי נעשה במהלך משלחת החברה המלכותית לטריסטן דה קונה ב-1962, שלקחה איתה מדענים לאינאקססיבל. בדומה לחוקרים רבים לפניהם המדענים לא הצליחו להגיע לחלק הפנימי של האי. האי הוכרז ב-1976 כשמורת טבע לפי פקודת שימור טריסטן דה קונה. אולם, תושבי טריסטן דה קונה עדיין יכלו לצוד עופות ימיים על האי. הניסיון המוצלח ביותר לחקור את אינאקססיבל התרחש ב-1982 על ידי קבוצת תלמידים ומוריהם ממכללת דנסטון האנגלית. המשלחת שהתה באי בין ה-25 באוקטובר 1982 ועד ה-9 בפברואר 1983, הכינה מפות מפורטות של האי, חקרה את הפלורה, פאונה וגאולוגיה, והפעילה תוכנית לסימונם של למעלה מ-3,000 עופות.
המים הטריטוריאליים של אינאקססיבל הוכרזו ב-1997 כשמורת טבע לפי פקודת השימור מ-1976. נכון ל-2008 רק מדריכים מורשים מטריסטן דה קונה רשאים לקחת ספינות טיולים לאינאקססיבל.
הריסות של ספינות
בגלל מפות ניווט לא טובות הספינות שעברו ליד אינאקססיבל היו זקוקות להנחיה על ידי תושבי האיים, כיוון שהצוותים לא היו מודעים לזרמי המים. הריסות של ספינות היו מחזה נפוץ; לפחות 22 ספינות הרוסות התגלו באזור טריסטן דה קונה, ולכל הפחות שלוש מתוכן התגלו בסמוך לחופי אינאקססיבל.
הספינה הראשונה שטבעה נקראה בלנדן הול, והיא הייתה ספינה בריטית שהוחכרה לחברת הודו המזרחית. הספינה הפליגה ב-1821 עם 84 נוסעים ואנשי צוות. יעדה היה להפליג מעבר לסנט הלנה, אך הזרמים סחפו אותה לעבר טריסטן דה קונה. הספינה עלתה על שרטון באי אינאקססיבל, ירכתיה נשברו והסיפון הקדמי נסחף אל החוף. באירוע זה נהרגו שני אנשים. בתוך כמה חודשים הצליחו הניצולים לבנות סירות מעץ. ניסיונם הראשון להפליג לטריסטן דה קונה נכשל, והביא למותם של שישה אנשים. הניסיון השני הצליח יותר, והם הצליחו למשוך את תשומת לבם של תושבי האי. אחרוני הניצולים הובאו לטריסטן דה קונה ורובם נשלחו מאוחר יותר לקייפטאון שבדרום אפריקה.
ספינות נוספות שעלו על שרטון באזור אינאקססיבל הן Shakespeare בחוף החזיר (1883) ו-Helen S Lea בנקודה הצפונית (1897).
חיי הטבע
אינאקססיבל מפורסם בעיקר בשל רלית האי אינאקססיבל, שהוא העוף הקטן ביותר החסר יכולות תעופה. עופות אחרים המקננים באי הם פינגווין מצויץ צפוני, אלבטרוס טריסטני, אלבטרוס עשון, Nesocichla eremita ממשפחת הקיכליים ושחפית אנטארקטית.
כאשר קורפורל ויליאם גלאס ומשפחתו היו למתיישבים הראשונים שהגיעו לטריסטן דה קונה ב-1816 הם הביאו איתם לאינאקססיבל עזים וחזירים על מנת שאלה ישמשו כמקור מזון. הם התגוררו באיים במשך 57 השנים הבאות, וסייעו לאחים סטולטנהוף בזמן שאלה שהו באיים, אך מתו לבסוף. במהלך ההיסטוריה של אינאקססיבל הובאו אליו פרות, כבשים וכלבים, אך כיום לא נותר להם זכר.
דוב ים תת-אנטארקטי ופיל ים דרומי נצפו גם כן באינאקססיבל במספרים גדולים, ובמים המקיפים את האי ניתן למצוא גם לווייתנאים.
עד כה לא התגלו על אינאקססיבל יונקים, זוחלים דו-חיים, פרפראים וחלזונות יבשתיים. באי יש 64 מיני צמחים מקומיים, כולל 20 מינים של בעלי פרחים ו-17 מינים של שרכאים. בנוסף, ניתן למצוא באי 48 מינים של חסרי חוליות, שעשרה מתוכם אינם מקומיים.
כלכלה
תושבי טריסטן דה קונה מנצלים את אינאקססיבל לצורך כמה מטרות כלכליות. באי יש מרבצי גואנו וביצים, אך בגלל הקושי לנוע על אינאקססיבל תושבי טריסטן דה קונה נוטים להגיע אל האי נייטינגייל. אולם, שלוש ספינות בבעלות חברות שונות עורכות מסעות דיג לחופי האי. ועדה מיוחדת מטריסטן דה קונה העניקה להם היתר ב-1945 לשהות במרחק של עד שלושה קילומטרים מחופי האי.
ריצ'רד פייג'
ריצ'רד ג'יימס פייג' (באנגלית: Richard Page; נולד ב-16 במאי 1953) הוא מוזיקאי אמריקאי הידוע בעיקר בתור הסולן והבסיסט של להקת Mr. Mister, שפעלה בשנות ה-80. בין להיטי הלהקה נמנים: "Broken Wings" ו-"Kyrie". פייג' לקח חלק בלהקות אחרות, פעל כאמן סולו, כתב שירים עבור אמנים אחרים, ועבד כזמר רקע עבור אמנים אחרים.
בשנת 1994 כתב עם הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה את הלהיט "I'll Remember", שדורג במקום השני במצעד הבילבורד הוט 100.
ביוגרפיה
פייג' סיים ללמוד בבית הספר התיכון המרכזי בפיניקס, אריזונה. אמו עבדה כעוזרת המנהלת של מקהלת הבנים של פיניקס, בעוד שאביו היה מנהל מוזיקלי בכנסיית פיניקס.
חיים אישיים
לפייג' ולאשתו לינדה יש ​​ארבעה ילדים.
אל, נצור את הצאר!
אל, נצור את הצאר! (ברוסית: Боже, Царя храни!‎) היה ההמנון הלאומי של האימפריה הרוסית משנת 1833 עד שהוחלף בעקבות מהפכת פברואר בשנת 1917.
מילות השיר נכתבו על ידי ואסילי ז'וקובסקי והמנגינה הולחנה על ידי אלכסיי לבוב לתחרות לבחירת המנון שנערכה בשנת 1833.
מלחינים רבים השתמשו בשיר ביצירותיהם, במיוחד פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, אשר השתמש בו בהפתיחה 1812 וביצירות אחרות, ושארל גונו, שהשתמש בו ב"פנטזיה על ההמנון הלאומי הרוסי". המנגינה שימשה גם במזמורים נוצריים רבים ובאלמה מאטר באוניברסיטאות.
כהמנון של רוסיה ושיר הלל לצאר, הושר השיר בבתי כנסת ברוסיה ביום הכתרת הקיסר. בתקופת אלכסנדר השלישי הושר ההמנון לכבוד הינצלו מתאונת הרכבת וכן בכינוסים מיוחדים לתפילה ציבורית לרפואתו. השיר הושר גם בחגיגות יהודיות בהם השתתפו פקידי הצאר, כמו חנוכת בית כנסת.
פנטלריה
פנטלריה (Pantelleria או Pantalaria), בעת העתיקה: קוסירה (Cossyra), הוא אי וקהילה במצר סיציליה שבים התיכון. האי משתייך לנפת טראפאני האיטלקית.
גאוגרפיה
האי הוא ממקור געשי. אורכו 14 ק"מ, רוחבו 9 ק"מ, ושטחו 117 קמ"ר. אורך קו-החוף 51 ק"מ. הנקודה הגבוהה ביותר היא בגובה 836 מ' מעל פני הים, בראשו של הר געש כבוי. מעיינות חמים והתפרצויות של קיטור מעידים על פעילות געשית. האי פורה אבל לוקה בחוסר מים. העיר העיקרית (3,000 תושבים) ממוקמת בצפון-מערב האי; לעיר גם נמל קטן המתאים לסירות וליאכטות בלבד. באי קיימת גם מושבת פושעים. לאי ניתן להגיע במעבורת ובסנפיריות (hydrofoil) היוצאות מטרפאני (Trapani).
שכנים קרובים:
היסטוריה
העדויות הראשונות לנוכחות אנושית באי הן מהתקופה הנאוליתית. ממצאים ארכאולוגיים (שדומים להם נמצאו גם בסיציליה, תוניסיה, איטליה ודרום צרפת) וכן עדויות על בתי מלאכה וכלי אבן שנמצאו על האי בין אזורי ארנלה לסלטו לה וקיה, מעידים על ישוב גדול יחסית שתושביו ייבאו חומרי גלם מאזורים שונים בצפון אפריקה וסיציליה.
מבנים ראשונים באי מתוארכים לתקופת הברונזה. היישוב שהתגלה באי היה מוקף על ידי חומת עיר מסיבית. מחוץ לחומות התגלה בית קברות גדול בשטחו, ובו מאה תלוליות קבורה מאבן בצורת לבה עגולה, בה נקברו המתים עם חפציהם האישיים. לקבר הטיפוסי צורה מעגלית. אבן מחוספס אטם את הקבר וחסם את מנהרת הגישה אל הפתח הצר. לאחר פרק זמן ממושך שבו האי כנראה לא היה מיושב, הוקמה באי עיר קרתגנית, בערך ב-700 לפני הספירה, בשם "אירנם". מדרום לעיר פנטלריה יש שרידי חומות בצורת ריבועים ומספר בריכות אגירה. כמו כן התגלו קברים ושרידים מהתקופה הקרתגנית.
הרומאים כבשו את האי בשנת 255 לפני הספירה, איבדו אותו לאחר כשנה, וכבשו אותו מחדש בשנת 217 לפני הספירה. המקום שימש להגליית רומאים רמי מעלה.
בשנת 700 לספירה, הושמדה האוכלוסייה הנוצרית במקום על ידי המוסלמים; הם גורשו ממנו בשנת 1123 על ידי רוג'ר השני מלך סיציליה. ב-1311 נכבש האי על ידי לואיס דה רקסנס (Lluís de Requesens), ומאז משפחתו היו נסיכי פנטלריה, עד לשנת 1553 שבה נכבש האי על ידי הטורקים.
בזמן מלחמת העולם השנייה נחשב כיבוש האי הכרחי להצלחת הפלישה לסיציליה, בשנת 1943, משום יכולתו לשמש בסיס תעופה קרוב לסיציליה. האי הופצץ מהאוויר והופגז מהים קשות על ידי האמריקאים, לפני הפלישה המתוכננת אליו.
חיל האוויר האמריקאי תכנן להכניע את האי (כמו גם את האי למפדוזה) על ידי הפצצות בלבד כהוכחה ליכולתו של כוח אווירי אך הם נכשלו וחיל המצב הקטן נכנע לפולשים עם הגיעם לאי. הייתה זו הפעם הראשונה בה כבשו בעלות הברית שטח הנחשב לשטח "איטליה" (להבדיל ממושבותיה), והדבר היווה מפלה מורלית קשה שתרמה להדחתו של מוסוליני מספר שבועות לאחר מכן.
אתרים
שרידי כפר נאוליתי מצויים בחוף המערבי של האי, מערבית לנמל. בדרום מזרח האי יש מספר רב של קברים עתיקים הדומים לאלה המצויים בסרדיניה. כמו כן יש כמה מגדלים עגולים ואליפטיים עם חדרים בתוכם הבנויים מלבני לבה.
עריכת רדיו
עריכת רדיו (באנגלית: Radio edit) היא גרסה חדשה של שירים אשר מיועדים להשמעה ברדיו. בהשוואה לגרסת המקור של שיר מסוים, עריכת הרדיו בדרך כלל קצרה יותר ומצונזרת.
לעיתים השיר ארוך מאוד ולתחנות הרדיו "לא נוח" להשמיע אותו במלואו. כדי לקצר את השיר, לרוב מוסרים קטעים אינסטרומנטליים ארוכים ואף מיותרים, טקסטים חוזרים וכדומה.
הנסיכה והצפרדע (סרט)
הנסיכה והצפרדע (באנגלית: The Princess and the Frog) הוא סרט אנימציה אמריקאי משנת 2009 שהופק על ידי חברת וולט דיסני, המבוסס על הרומן "הנסיכה הצפרדע" מאת אי. די. בייקר, שנכתב בהשראת האגדה של האחים גרים, "הנסיך הצפרדע". זהו הסרט ה-49 המופק על ידי החברה והראשון להיות מצויר בהנפשה קלאסית מאז "מרד החיות" (2004). טיאנה, הדמות הראשית, היא הנסיכה השחורה הראשונה של דיסני.
"הנסיכה והצפרדע" קיבל שלוש מועמדויות לפרס האוסקר, אחד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר ושניים עבור השיר המקורי הטוב ביותר. הוא הפסיד ל"למעלה" ול"לב לא שפוי".
עלילה
טיאנה היא צעירה תושבת ניו אורלינס בשנת 1926. יש לה תשוקה לאמנות הבישול מילדות, והיא עובדת בשתי משרות על מנת לחסוך כסף כדי לפתוח מסעדה משלה. שרלוט לה באף, חברת ילדות של טיאנה, שוכרת את שירותיה כדי להכין כיבוד עבור נשף המסכות של המרדי גרא המנוהל על ידי אביה העשיר אלי "ביג דדי" לה באף. אלי, המלך הרב שנתי של המרדי גרא, מבקש לקדם בברכה את הנסיך נאבין של מלדוניה, שלאחרונה הגיע כמחזר ראוי לבתו המפונקת. טיאנה נרגשת כי סוף סוף יש לה מספיק כסף כדי לרכוש ולשפץ טחנת סוכר ישנה ולהפוך אותה למסעדה שלה.
הנסיך נאבין המנושל, עני וחסר ניסיון, מעוניין להתחתן עם אישה עשירה במקום ללמוד מקצוע. הוא ומשרתו לורנס פוגשים את דוקטור פאסילייה, רופא אליל העוסק בוודו ומשכנע אותם שהוא יכול לעזור לשניהם. במקום זאת, פאסילייה הופך את נאבין לצפרדע ונותן ללורנס קמע וודו המלא בדם של נאבין, אשר בעת ענידתו גורם לעונד אותו להיראות כנאבין. פאסילייה מתכוון שלורנס, במסווה של נאבין, יתחתן עם שרלוט כדי לקבל גישה להונו של אביה.
בנשף, שרלוט מפלרטטת עם לורנס כשטיאנה מגלה שהיא עלולה לאבד את הטחנה למציע מחיר גבוה יותר. טיאנה פוגשת בנאבין, אשר, מתוך אמונה שהיא נסיכה בגלל התחפושת שלה, מבקש ממנה לנשק אותו ולשבור את הקללה של פאסילייה. טיאנה מסכימה באי רצון, תמורת הכסף שהיא צריכה כדי להציע מחיר גבוה יותר מהקונה האחר של טחנת הסוכר. עם זאת, במקום שנאבין יהפוך לאדם, טיאנה הופכת לצפרדע בעצמה. מרדף מתפתח ונאבין וטיאנה בורחים לבאיו.
בבאיו, טיאנה ונאבין פוגשים את לואיס, תנין המנגן בחצוצרה, וריי, גחלילית. לואיס וריי מציעים להוביל אותם אל כוהנת הוודו הטובה מאמא אודי, אשר הם מאמינים כי תוכל לבטל את הקללה. מאמא אודי מספרת לצפרדעים כי נאבין צריך לנשק נסיכה אמיתית כדי להפוך אותם שוב לבני אדם, ומאחר שאלי לה באף הוא מלך מהארדי גרא, שרלוט היא נסיכה, אך רק עד שהשעון יראה חצות, אז ייגמר המרדי גרא. נאבין מבין שהוא אוהב את טיאנה, אך לפני שהוא יכול להודות ברגשותיו, הוא נתפס ומובא לפאסילייה.
לפני שלורנס (במסווה של נאבין) ושרלוט יספיקו להתחתן, ריי עוזר לנאבין לברוח וגונב את הקמע. ריי נותן את הקמע לטיאנה כדי לעצור את המשרתים של פאסילייה, אבל הוא נהרג על ידי פאסילייה. לאחר מכן פאסילייה מתעמת עם טיאנה ומציע להגשים את חלום המסעדה שלה בתמורה לקמע, אך היא מסרבת כשהיא מבינה שאהבה אמיתית חשובה יותר והורסת את הקמע. רוחות הוודו הכועסות תובעות את פאסילייה עצמו כתשלום על חובותיו וגוררות אותו אל השאול.
טיאנה ונאבין מגלים את אהבתם זה לזה ומסבירים את המצב לשרלוט, שמסכימה לנשק נאבין כדי שהוא וטיאנה יוכלו להיות יחד. השעון מראה חצות לפני שהיא מספיקה לנשק אותו, אך השניים מחליטים שהם רוצים לחיות יחד כצפרדעים. לאחר ההלוויה שנערכת לריי, מאמא אודי משיאה את טיאנה ונאבין. בשל מעמדה החדש של טיאנה כנסיכה, הם חוזרים חזרה לצורתם האנושית לאחר שהתנשקו. בני הזוג חוזרים לניו אורלינס כדי לחגוג, ובעזרת לואיס, טיאנה סוף סוף קונה ופותחת מסעדה חדשה.
הפקה
דיסני הודיעה בעבר כי הסרט "מרד החיות" משנת 2004 יהיה הסרט ה"מצויר" (בהנפשה קלאסית) האחרון של החברה. לאחר שרכשה את חברת פיקסאר בתחילת 2006, אד קאטמול וג'ון לאסיטר, הנשיא החדש והמנכ"ל הקריאייטיב של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, חזרו מהחלטה זו והשיבו את ההנפשה הקלאסית באולפן. אנימטורים רבים שפוטרו או עזבו את האולפן כשיחידות ההנפשה הקלאסית התפזרו בשנת 2003 אותרו מחדש והוזמנו לפרויקט.
"הנסיכה והצפרדע" הוכרז במקור כ"הנסיכה צפרדע" ביולי 2006, וקונספטים ראשונים ושירים הוצגו לציבור בישיבת בעלי המניות השנתית של חברת וולט דיסני במרץ 2007. הכרזות אלה גררו ביקורת מכלי תקשורת ממוצא אפרו-אמריקני, בשל אלמנטים של הסיפור, הדמויות, והמיקום שנחשבו חסרי טעם. מבקרים אפרו-אמריקנים הביעו מורת רוח כלפי השם המקורי של הגיבורה, "מאדי", מפני שהרגישו שהוא נשמע קרוב מדי למושג המעליב "אִמָּא'לֶה". הובעה ביקורת גם על המקצוע המקורי של מאדי כחדרנית, ועל הבחירה שמושא אהבתה של הגיבורה השחורה יהיה נסיך שאינו שחור, בעוד גבר שחור משמש כרופא אליל וודו שהוא הנבל של הסרט. הכותרת "הנסיכה צפרדע" נחשב גם על ידי המבקרים כהשמצה על הצרפתים.
הביקורת התייחסה גם למיקום של הסרט: ניו אורלינס, שנפגעה קשות על ידי הוריקן קתרינה בשנת 2005, וכתוצאה מכך גורשו מספר גדול של תושבים שחורים ברובם. המבקרים טענו כי הבחירה בניו אורלינס כסביבה של סרט דיסני עם גיבורה שחורה הייתה עלבון למצוקתם של קורבנות קתרינה. קלמנטס ומוסקר אמרו שהם בחרו בניו אורלינס כמחווה להיסטוריה של העיר, לאיכות "הקסומה" של המקום, וכן משום שזו הייתה העיר האהובה על המפיק ג'ון לאסיטר.
בתגובה לביקורות הקודמות, הכותרת של הסרט שונה במאי 2007 מ"הנסיכה צפרדע" ל"הנסיכה והצפרדע". השם "מאדי" שונה ל"טיאנה", והמקצוע של הדמות שונה מחדרנית למלצרית. מנחת התוכנית הפופולרית אופרה וינפרי נשכרה כיועצת טכנית של הסרט, מה שהביא אותה להשתתף בדיבוב הסרט כאמה של טיאנה, יודורה.
"הנסיכה והצפרדע" בוים ונכתב על ידי רון קלמנטס וג'ון מוסקר, שעבודותיהם קודם לכן כוללות את "בת הים הקטנה" (1989), "אלאדין" (1992), "הרקולס" (1997), ו"כוכב המטמון" (2002). פיתוח הסרט החל על ידי מיזוג שני פרויקטים נפרדים בפיתוח בדיסני ופיקסאר באותו זמן, שניהם מבוססים על האגדה "נסיך צפרדע". אחד הפרויקטים היה מבוסס על "הנסיכה צרפדע" של אי. די. בייקר, שבו הגיבורה של הסיפור (הנסיכה אמה) מנשקת נסיך שהפך לצפרדע (הנסיך אידריק), רק כדי להפוך לצפרדע בעצמה. "הנסיכה והצפרדע" חזר לפורמט סרט מוזיקלי ששימש בעבר בהרבה סרטי אנימציה מצליחים של דיסני. ג'ון לאסיטר הזמין באופן אישי את קלמנטס ומוסקר, שעזבו את החברה ב-2005, לחזור לדיסני כדי לביים ולכתוב את הסרט, והוא נתן להם לבחור את הסגנון של האנימציה (קלאסי או CGI) שבו הם ירצו להשתמש.
עמי שלף
עמי שלף (20 בספטמבר 1936 – 24 בדצמבר 1988) היה כדורסלן ישראלי ששיחק בעמדת הסנטר בהפועל גבעת ברנר, הפועל תל אביב ונבחרת ישראל. שלף, שהיתמר לגובה של 1.94 מטר, הופיע 56 פעמים במדי נבחרת ישראל.
קריירה
שלף נולד בחיפה, ובצעירותו היה שחיין מצטיין. הוא שיחק כדורסל ובמקצועו היה מורה לחינוך גופני.
בשנים 1958–1964 היה שלף מהשחקנים הבולטים של הפועל גבעת ברנר. בעונת 1959 הוכתר כמלך הסלים של הליגה. בשנת 1961 הגיע לגמר גביע ריד לאחר שקבוצתו גברה במפתיע על הפועל תל אביב. באוקטובר 1964 עבר שלף להפועל תל אביב. שלף שיחק במשך 11 עונות בליגה הלאומית, בהן שש עונות בגבעת ברנר, וחמש עונות בהפועל תל אביב, עימה זכה באליפויות בשנים 1965–1966. הוא רשם 190 הופעות בליגה, בהן קלע 2,740 נקודות.
במקביל שיחק שלף במדי נבחרת ישראל בשנים 1960-1967. בשנת 1962 הוא צורף למכבי תל אביב כשחקן חיזוק במשחקה נגד פולין.
בשנת 1968 פרש ממשחק והחל לאמן נבחרות שונות. בתחילת 1969 החל לאמן את נבחרת ההתיישבות העובדת. באוקטובר 1969 הוא אימן את שער הנגב. ביולי 1970 נתמנה למאמן הפועל פתח תקווה. בשנת 1972 החל שלף לאמן את הפועל תל אביב. באוקטובר 1975 החל לכהן כרכז הכדורסל של הפועל ובמקביל כיהן כיושב ראש הוועדה המקצועית באיגוד הכדורסל, ויושב ראש ועד העובדים של הפועל. בשנת 1985 מונה לנציג ישראל בוועדת פיב"א לקט סל.
בשנת 1985 מונה למנהל אגף הספורט באיגוד הפועל ובנובמבר 1985 נבחר ליו"ר התאחדות הספורט.
בניו אורי וגור שלף היו כדורסלנים אף הם, ובתו, אלה, נשואה לכדורסלן העבר אורן אהרוני. בנו הבכור ענבל שלף הוא בנו מנישואיו הראשונים. שלף נפטר ממחלת הסרטן בגיל 52.
יוסף אביגדור קסלר
הרב יוסף אביגדור קסלר (י"ד סיון ה'תרמ"ה, 28 במאי 1885 – ג' כסלו ה'תשט"ו, 28 בנובמבר 1954) היה רבן של ואוירז'אנאי וקראז שבליטא, ובהמשך רבה של שכונת פאר רוקאוויי ברובע קווינס שבלוג איילנד, ניו יורק, ארצות הברית. מחבר שו"ת 'תפארת יוסף'.
ביוגרפיה
נשא לאישה את פעשא, בת הרב זאב וולף טורבוביץ, ששימש כרבה של קראז וחיבר את שו"ת תפארת זיו. פעשא נפטרה בכ"ו טבת ה'תשי"א, 4 בינואר 1951, והרב קסלר נישא בשנית לשפרה בת הרב יעקב ברוך רוזנטל.
בראשית דרכו הרבנית שימש כרבן של ואוירז'אנאי וקראז בליטא, בהמשך כיהן כרב בפאר רוקאוויי שברובע קווינס, לונג איילנד.
קירואן
קירואן (בערבית: القيروان מבוטא:, בצרפתית: Kairouan) היא עיר בצפון מרכזה של תוניסיה, השוכנת כ-180 ק"מ דרומית לבירה תוניס, והיא משמשת כבירת מחוז קירואן. העיר נחשבת לאחת מהערים הקדושות לאסלאם, בין היתר בזכות קברו של אחד מבני לווייתו של מוחמד ובזכות קברים קדושים נוספים השוכנים בה, ובדומה למכה, אל-מדינה וירושלים היא משמשת כמוקד עלייה לרגל. קירואן נוסדה בשנת 670 והייתה במשך מאות שנים בירת איפריקיה. שמהּ בא מהמילה "קרוון" שמשמעותו "מחנה" או "מקום עצירה ומנוחה".
בשנת 2004 התגוררו בקירואן כ-118,000 תושבים, שהם כחמישית מתושבי המחוז, והעיר ידועה בתעשיית השטיחים שלה. כלכלתה נסמכת על החקלאות ועל התיירות, ומאז 1984 פועלת בעיר אוניברסיטה ובה פקולטות לאנגלית, ערבית, צרפתית, פילוסופיה ולארכאולוגיה. במוסד לומדים כ-5,750 תלמידים. ב-1988 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, ונבחרה לשמש כבירת התרבות המוסלמית בשנת 2009.
גאוגרפיה
האקלים בעיר חצי צחיח, ומתאפיין בקיץ יבש ובחורף לח. משקעים בהיקף של כ-290 מ"מ בשנה בממוצע, יורדים בחורף ובעיקר בסתיו, ובעונה זו הם עשויים להתאפיין בסופות בעוצמה רבה, כאשר תוך יממה עשויים לרדת גשמים בהיקף של 100 עד 200 מ"מ, ולגרום לשיטפונות.
היסטוריה
הערבים הגיעו לאזור קירואן בשנת 647, ובמקום שכן תחילה מחנה זמני בשם אל-קארן שנודעה לו חשיבות אסטרטגית, בהיותו ממוקם במחצית הדרך בין חופי הים התיכון להרים המיושבים בברברים. חשיבות אסטרטגית נוספת למיקומה של קירואן הוא קרבתה לנקודה הדרומית ביותר באירופה - סיציליה. העיר נוסדה בשנת 670 (שנת 50 להג'רה) על ידי עוקבה בן נאפע (عقبة بن نافع), אשר לפי האגדה פקד:
הקמת העיר התפרשה כשינוי טקטיקה מצידם של הערבים והחלפת המדיניות ההגנתית בצעדים להתיישבות קבע במקום. שנותיה הראשונות של העיר עמדו בסימן של התקפות ברברים בני הח'וארג' שאף כבשו אותה ב-688 וב-745, אך העיר שמרה על מעמדה כמרכז ערבי שלטוני אזורי, שהיה כפוף לח'ליף האומיי בדמשק ולאחר מכן לח'ליפה העבאסי בבגדאד. כאשר האע'לבים הסונים פיתחו ישות מדינית עצמאית במאה ה-9, הייתה קירואן לבירתם ולאחד המרכזים החשובים והמפוארים של האסלאם במערב וכן למרכז של סחר בינלאומי. המסגד הגדול נבנה מחדש ופואר בשנת 836 ושוב בשנים 862–863, ובתחומיו פעלה אוניברסיטה ללימודי האסלאם וללימודים חילוניים. בעיר הוקמו מבנים ופרויקטים עירוניים נוספים, שהידוע שבהם הוא מאגר האע'לבים, בו נאגרו מים שהובאו אל העיר מההרים באמצעות אמת מים באורך של 36 ק"מ (ראו להלן). עוד הוקמו בעיר מסגדים וארמונות.
בקרב שהתרחש בשנת 909 מספר קילומטרים מדרום לקירואן, הביסו הפאטמים השיעים את האע'לבים, והעיר איבדה את מעמדה כבירה. תחתיה שימשה מהדיה שעל החוף כבירה, אולם בשנים 947–948 שבו הפאטמים אל קירואן וייסדו בה יישוב חדש במרחק של 1.5 ק"מ מדרום לעיר העתיקה. עיר חדשה זו הייתה עגולה בצורתה וחומתה הקיפה שטח של כ-100 הקטאר. היא שימשה כבירה נוספת לצידה של מהדיה, אך עם העברת בירת הפאטמים לקהיר בשנת 972, איבדה קירואן את מעמדה כבירה באופן סופי.
לאחר המאה ה-10 איבדה העיר את השפעתה אך היא הייתה שוב למוקד שלטוני של הבֶּרבֶּרים הזירים (زيريون). כאשר אלה הכריזו על עצמאותם מקהיר ועל אימוץ הסונה כדתם ב-1045, שלחו הפאטמים שבטים בדואים אל קירואן, אשר כבשו ובזזו אותה ב-1057. העיר נהרסה, ועימה פינתה החקלאות את מקומה לאורח חיים נוודי. לפי תיאורו של בן התקופה:
בד בבד, במאה ה-12, התבססה תוניס כמוקד הכוח האזורי, כאשר השושלת החפצית (الحفصيون) קבעה בה את בירתהּ. בעקבות מסע הצלב השמיני ב-1270, התגברה הקיצוניות הדתית בקרב השליטים החפציים, והם אסרו את מגוריהם של לא-מוסלמים בקירואן. אלה נאלצו להתאסלם או לעזוב את העיר, ובכך בא הקץ גם על הקהילה היהודית בעיר. מאידך, החפצים קוממו את הריסות קירואן במאה ה-13 לאחר תקופת משבר שנמשכה כמאתיים שנה, אך ממדיה של העיר החדשה היו קטנים בהרבה מזו של העיר ההיסטורית. לקירואן לא נודעה חשיבות משך מאות שנים, ולפי תיאורו של נוסע מ-1516:
רק במאה ה-18, בעת הכיבוש העות'מאני של תוניסיה, שבה העיר וצברה חשיבות כמרכז דתי במדינה ובעולם המוסלמי כולו. ב-1881 הייתה העיר לחלק מהאימפריה הצרפתית כמו כל תוניסיה, והאיסור על שהיית לא-מוסלמים בעיר בוטל.
אתרי העיר
רובע המדינה של קירואן משתרע על פני שטח של 52 הקטאר, אורכו כקילומטר ורוחבו כחצי קילומטר. הוא מוקף בחומה באורך של 3.8 ק"מ, ברוחב של 2.7 מטר ובגובה של ארבעה עד שמונה מטרים. בתחומו שוכנים 4 מסגדים ו-62 מקומות תפילה נוספים, ורבע מאוכלוסיית העיר מתגוררת בו. הידוע בין המסגדים הוא "המסגד הגדול" בפינתו המזרחית (במפה - 1) של הרובע. בעבר שכן המסגד במרכזה של המדינה, אך לאחר כיבוש העיר בידי הבדואים ב-1057 הצטמצם שטחה, וכיום הוא ניצב בשוליה. מסגד ידוע נוסף במדינה הוא "מסגד שלוש הדלתות" (במפה - 2) השוכן בדרומו של הרובע. "מסגד עמר עבדה" (במפה - 3) ו"מסגד הזקן" שוכנים מחוץ למדינה באזור המכונה "פרבר זלאס" (Faubourg des Zlass או Faubourg des Zlas). בצידה הצפוני של המדינה שוכנת הקסבה, ובמרכזה משתרע אזור השווקים - שוק התכשיטים, שוק הבשמים, שוק הנייר והספרים, שוק הזכוכית, שוק מגדלי הסוסים, שוק השטיחים, שוק הנחושת, ושוק העור. בחומה קבועים כיום חמישה שערים בארבעת צדדיה - אלה הם "שער תוניס" ו"שער תוניס החדש" הצמוד לו בצפון (במפה - 10, 11), "שער סוס" (במפה - 12) במזרח, "באב ג'לאדין" בדרום ("שער המרטירים" - במפה -13), ו"השער החדש" ("באב א-ג'דיד, במפה - 14). אתר חשוב נוסף בעיר הוא מאגר האע'לבים שמצפון למדינה.
המסגד הגדול
המסגד הגדול של קירואן (جامع القيروان الأكبر), המכונה גם מסגד עוקבה בן נאפע על שם מייסדו, שוכן במזרחה של המדינה בעיר, והוא אחד המסגדים החשובים בתוניסיה. תחילת הקמתו הייתה בשנת 670, מיד לאחר ייסוד העיר, אך בשנת 690 הוא חרב בידי הברברים שכבשו את העיר. בנייתו מחדש החלה בשנת 703, אם כי באמצע המאה ה-8 המבנה נהרס למעט המיחרב שלו והוקם מחדש ב-772. המסגד, כמו העיר כולה, הגיע לשיא תפארתו במאה ה-9 כאשר האע'לבים קבעו בקירואן את בירתם. הם בנו את המסגד מחדש ופיארו אותו בשנת 836 ושוב בשנת 863, ובתחומו נוסדה אוניברסיטה ללימודים חילוניים וללימודי האסלאם. כל חלקיו של המבנה הנוכחי הם מהמאה ה-9 למעט המיחרב המוקדם לה, ולמעט מספר תוספות שהוספו לו במשך השנים, ואשר האחרונה שבהם נוספה ב-1972.
שטחו של המסגד הוא כ-9,000 מ"ר, והוא בנוי בצורת מלבן באורך של 128 עד 138 מטר וברוחב של 71 עד 77 מטר. בחלקו הצפוני של המבנה משתרעת חצר פנימית גדולה אליה מובילים שישה שערים, והיא מרוצפת בפיסות אבן שחלקן הוחלף בשיש לבן. במרכזה של החצר ניצב שעון שמש ומי הגשמים ברחבה נאגרים במאגר תת-קרקעי שגובהו שבעה מטרים.
אולם התפילה שוכן מדרום לחצר. תשעה שערים מובילים אליו מהרחבה והמרכזי גדול מהיתר. פנים האולם מחולק ל-17 מעברים שהמרכזי גדול מהיתר, ו-414 עמודים ניצבים לאורכו. על העמודים נחות קשתות התומכות בתקרה מעוטרת במוטיבים מעולם הצומח, ובשתי כיפות, האחת בצפונו של המבנה והאחרת מעל המחרב שבצידו האחר.
מסגדים אחרים
מסגד שלוש הדלתות נבנה בשנת 866 מלבנים אפויות ומשיש, והגישה אליו היא דרך שלוש הדלתות שהעניקו לו את שמו. גובהה של החזית הוא שבעה מטרים, והיא מעוטרת בשלוש כתובות - הראשונה היא ציטוט מהקוראן, השנייה היא עדות להקמת המבנה והשלישית מעידה על שיפוצו בין השנים 1440–1441. מצדדי הדלתות וביניהן ניצבים ארבעה עמודי שיש מעוטרים בכותרות. אולם התפילה קטן למדי וממדיו 9 על 8.6 מטרים. אין בו מינבר וסביר שהוקם על ידי איש פרטי שהגיע לעיר מספרד ושימש כבית תפילה פרטי למשפחתו. במקור לא היה למסגד מינרט וזה הוקם בתקופת החפצים (الحفصيون).
מסגד הזקן (Mosquée du Barbier) הוא למעשה מאוזוליאום וזאווייה והוא שוכן מצפון למדינה. הוא משמש כקברו של אבו זאמע אל-בלווי (Abi Zamaa Balaoui, המכונה גם סייד סחבי - Sayed sahbi), שנמנה עם בני לווייתו של מוחמד, הצחאבה, והביא עמו שלוש משערות מזקנו של הנביא. על שום כך שמו של המקום. המבנה הנוכחי מהמאה ה-17 נושא כיפה ולצידו חצר ומינרט. הוא מעוטר בעיטורי סטוקו.
מאגר האע'לבים
המאגר הוקם בין השנים 859–863 על ידי השליטים האע'לבים, והוא הידוע מבין 15 מאגרים שהוקמו בסביבותיה של קירואן בסך הכל. הוא שוכן 950 מטר מצפון לשער תוניס שבחומה הצפונית של המדינה. המאגר עשוי משתי בריכות עגולות ומחוברות זו לזו. הגדולה בין השתיים היא למעשה מצולע בן 64 צלעות בקוטר של 129.67 מטר. היקפה 450 מטר וקיבולתה עומדת על של 57,764 מטר מעוקב. הבריכה הקטנה היא מצולע בן 17 צלעות בקוטר של 37.4 מטר ועם קיבולת של 4,119 מטר מעוקב. בתקופות מסוימות בהיסטוריה שימש המאגר כבריכת רחצה ונופש.
יהודים
היהודים הראשונים הגיעו לקירואן מאזור קירנאיקה בלוב של ימינו מיד עם הקמתה בשנת 670 (שנת 50 להג'רה) וגל מתיישבים יהודים נוסף הגיע אליה בסוף המאה ה-7. תקופת הזוהר של הקהילה החלה מסוף המאה ה-8 ונמשכה עד לתחילת המאה ה-11, דהיינו מתחילת שלטונם של האע'לבים ועד לשלטון החפצים (الحفصيون). בעיר שכנו בית כנסת, ישיבה, בית קברות ("Jabanet Lihoud"), מוסד לגמילות חסדים ומוסדות נוספים. יהודי העיר עמדו בקשר עם ישיבת פומבדיתא ועם ישיבת סורא בבבל במזרח, כל עוד אלה תפקדו, ועם קהילות יהודיות בספרד במערב.
בשנת 880 ביקר אלדד הדני בעיר ותיאר באוזני הקהילה המקומית את מסעותיו. הוא ריתק את מאזיניו גם בעברית השגורה בפיו, והביא עמו מקבץ דינים שנהגו לטענתו בקרב השבטים האבודים. אלו נראו תמוהים בקרב אנשי קירואן, אולם משנשלחו לרב צמח בן חיים בסורא הוא ניסה ליישבם. רבנים אחרים, ובהם המהר"ם מרוטנבורג ובעלי התוספות, לא גילו גישה אוהדת דומה. יהודי בשם יצחק בן שלמה הישראלי שימש כרופאם האישי של השליט האע'לבי האחרון ושל השליט הפאטימי הראשון, והוא עמד בקשר עם רב סעדיה גאון בתחילת המאה ה-10. עוד נודע שמו של דונש בן תמים, רופא ופילולוג בן העיר, ששימש גם הוא כרופא בחצר הפאטמית. משך כל התקופה הזו הייתה קירואן מרכז לימוד תלמודי נודע, ויהודי העיר עמדו בקשר בנושאי הלכה עם רב שרירא גאון ועם רב האי גאון.
ישיבת קירואן
בתחילת המאה ה-20 הייתה במקום קהילה יהודית ובשנת 1920 הוקם בית כנסת.
Journey Called Life
Journey Called Life הוא מיני-אלבום של זמר הרגאיי והדאנסהול הישראלי סול ג'יי. האלבום יצא לאור ב-21 בספטמבר 2014 והופק על ידי עמית שגיא וסול ג'יי עצמו.
רקע
האלבום הוקלט ברובו בג'מייקה ובארצות הברית בין דצמבר 2013 למאי 2014. באלבום מתארחים מספר אמני רגאיי מג'מייקה. ה-EP מושר כולו באנגלית ובפטואה, ניב ג'מייקני של אנגלית. ב-1 ביוני 2014 הוציא לאור סול ג'יי בעמוד היוטיוב הרשמי שלו את הקליפ לסינגל הראשון מהמיני-אלבום שנקרא "Life Treat Dem Good", בו הוא מארח את Jah Thunder. ב-3 בספטמבר 2014 פורסם הקליפ לסינגל השני, "Kingston Town", שבו סול ג'יי מארח את Majah Bless. ב-9 באוקטובר 2014 השיק סול ג'יי את האלבום במועדון הגגרין. באירוע ההשקה התארחו האמנים: נצ'י נצ', קפה שחור חזק, אודליה וסיס. ב-5 בינואר 2015 יצא בעמוד היוטיוב הרשמי של סול ג'יי הקליפ לסינגל השלישי מהמיני אלבום שנושא את אותו השם: "Journey Called Life".
קריאת תווים מגנטית
קריאת תווים מגנטית (Magnetic Ink Character Recognition - MICR) היא שיטה להזנת קלט למחשב שבמסגרתה תווים נרשמים על טפסים בדיו מגנטית. הטופס מועבר דרך התקן לקריאת תווים מגנטיים, וזה מקבל זרם חשמלי היחסי לכמות הדיו המגנטית בכל תו. יתרונה של השיטה ביכולתה לזהות את התווים שנכתבו בדיו מגנטית, גם אם הודפסו עליהם תווים אחרים (למשל: חותמת בנק המוטבעת על המחאה שנכתבה בדיו מגנטית). שיטה זו מקובלת כיום ברוב הבנקים לצורכי סימון המחאות והוראות תשלום.
סופה
סופה היא תופעה במזג האוויר המתרחשת לצד שינוי קיצוני בתנאים האקלימיים באותו אזור שבו היא מתרחשת. לרוב כרוכה הסופה ברוחות סוערות ובירידת משקעים, כאשר מדובר בסופות קרות.
בישראל ידועות סופות חול במרחבי המדבר, סופות שלג בפסגות ההרים הגבוהים וסופות גשם בעיצומו של החורף (שמכונות גם סערה). בעולם ידועות סופות כבירות ממדים והרסניות ביותר, כמו הטורנדו וההוריקן.
היווצרות
סופות נוצרות כאשר מרכז לחץ נמוך מתפתח במערכת לחץ גבוה מקיפה. קומבינציה כזו של כוחות מנוגדים יכולה להוביל ליצירת ענני סופה, כגון קומולונימבוס. אזורי לחץ נמוך מקומיים קטנים יכולים להיווצר עקב נסיקת אוויר חם מהקרקע אשר מובילים ליצירת מערבולות אוויר כגון עלעול חול או נד מים קטן.
פחד מסופות
נחשב כחלק מפחד מגשם או אומברופוביה. פחד מגשם יכולים להיגרם כתוצאה מאירועים טראומטים שונים הקשורים לגשם אשר עלולים לגרום לאדם לפתח פוביה מגשם, כמו למשל הירטבות ללא יכולת להתמגן מהגשם, הימצאות באזור סופה או שקיעה בתוך כלי רכב לאחר שהרחוב הוצף כתוצאה מהגשם.
שומרון (עיר)
שומרון הייתה עיר קדומה בארץ ישראל ששימשה כבירת ממלכת ישראל במאות ה-9 וה-8 לפנה"ס. על-פי המסופר בתנ"ך, היא נוסדה בידי עמרי מלך ישראל, שקנה את המקום מאדם בשם שמר. חפירות ארכאולוגיות חשפו במקום את שרידיו של ארמון מפואר שנחשב לאחד הגדולים באזור הלבנט בתקופת הברזל. לפי הדעה המקובלת במחקר, הארמון נבנה בידי עמרי ובנו אחאב. העיר נחרבה בשנת 721 לפנה"ס לערך במהלך כיבוש ממלכת ישראל על ידי האימפריה האשורית. לאחר חורבן הממלכה, שומרון המשיכה לשמש כמרכז מנהלי אזורי בתקופה האשורית, הבבלית והפרסית בארץ ישראל.
האתר הארכאולוגי של העיר שומרון נמצא ליד הכפר הפלסטיני סבסטיה שבהרי השומרון שבשמו השתמר השם "סבסטי" (Sebaste), כפי שנקראה על ידי הורדוס שבנה אותה מחדש. כיום האתר נמצא בשליטה ישראלית, אך ביקור במקום מתאפשר רק בקבוצה לאחר תיאום עם צה"ל.
בהיסטוריה
על-פי ספר מלכים היה המקום בבעלותו של שמר, ונקנה ממנו בידי עמרי מלך ישראל: בנו של עמרי המלך אחאב ביצר את העיר ובנה בה בניינים מפוארים. אחד מבניינים אלה הוא בית השן, בניין מפואר המעוטר בשנהב. שרידי בניין זה התגלו בחפירות ארכאולוגיות.
העיר נחרבה בשנת 721 לפנה"ס תוך כדי כיבוש הארץ על ידי צבא אשור, תחת שלטון שלמנאסר החמישי (או סרגון השני). ממהדורת האנאלים מארמונו בדור שרוכין של סרגון השני (715 לפנה"ס) נמסר שהוגלו לתחומי שומרון "בני ערב הרחוקים יושבי המדבר".
שומרון איבדה את צביונה השומרוני לאחר כיבוש הארץ על ידי אלכסנדר מוקדון והפכה לעיר יוונית הלניסטית. תושביה היוונים של העיר שיבשו את שמה לסמריה שם שנשאר שגור בשפות הזרות עד היום, העיר נחרבה עם כיבושה על ידי הנשיא המושל החשמונאי יוחנן הורקנוס.
בתקופתו של הורדוס נבנתה שומרון מחדש כעיר רומית מפוארת שנקראה סבסטיאה על שם הקיסר אוגוסטוס ("סבסטי" Σεβαστη היה כינויו היווני של אוגוסטוס). היה זה אחד ממפעלי הבנייה המרשימים של הורדוס. הורדוס, שייחס חשיבות למיקומה של העיר בלב שטחי שלטונו, החליט לפתח אותה ואף יישב בה חיילים משוחררים שהבטיחו את נאמנותה של העיר למלך. לשם כך הוקפה שומרון בחומה שאורכה כ-3,500 מ' ובמרכזה נבנה האוגוסטאום, מקדש מפואר שהוקדש לקיסר. בנוסף הוקמו במקום מבנים האופייניים לעיר רומאית: אצטדיון, פורום ותיאטרון. העיר קשורה גם למסעותיהם של ישו ועמיתיו כאתר מרכזי בדרך ההר בין ירושלים לנצרת.
ארכאולוגיה
בשומרון נעשו מספר חפירות. הראשונה בין השנים 1908–1910 מטעם אוניברסיטת הרווארד. מנהל החפירה היה ג'ורג' אנדרו רייזנר ששכר את שירותיו של גוטליב שומכר כדי שיסייע לו בחפירה, לאחר שלא היה מרוצה מעבודתו, פיטרו, והביא במקומו את קלרנס פישר שחפר לפני כן במסופוטמיה. בחפירה נחשף האגף המערבי של מצודת מלכי ישראל מימי עמרי ויהוא.
החפירה השנייה התבצעה בשנים 1931–1935, והשתתפו בה חוקרים מחמישה מוסדות: אוניברסיטת הרווארד, הקרן לחקר ארץ ישראל, בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים והאוניברסיטה העברית. ניהל את החפירות ג'ון וינטר קרופוט, מנהל בית הספר הבריטי לארכאולוגיה, וסייעה לצידו אשתו הבוטנאית גרייס קרופוט. בחפירה התברר כי העיר חרבה פעמים רבות, ובכל פעם שנבנתה מחדש פורקו מבניה, ואבניהם שימשו לבניה המחודשת, דבר שהקשה על הבחנה בין השכבות השונות.
בין השנים 1965–1967 נערכו חפירות מצומצמות מטעם אגף העתיקות הירדני בראשות ז' זיאדין, בעיקר באזור התיאטרון ומקדש אוגוסטוס.
מהתקופה הישראלית נמצא כי היו עיר עליונה (אקרופוליס) ותחתונה. ממדיה שנויים במחלוקת: בעוד שקרופוט סבר כי לא עלו על 75 דונם, קתלין קניון (שהשתתפה אף היא במשלחת המנדטורית) סברה כי היו קרובים לממדים של העיר בתקופה הרומאית שעמדו על כ-640 דונם. הבניה הייתה משובחת, ונעשתה ב"בנייה יבשה" של אבנים משולבות ללא טיט. נראה כי נעשתה בהשראת הפיניקים ואולי אף בעזרתם. בחדרי המחסנים נמצאו חרסי שומרון, אוסטריקונים בעברית הכתובים בדיו שחור שהיו למעשה תעודות משלוח של שמן ויין שהועלו כמס. שנהבים מיוחדים במינם נמצאו בארמון אחאב, והם נחשבים לממצאים החשובים ביותר בסיווג של אמנות זעירה מאותה תקופה. לחלק משנהבים אלה יש דמיון לשנהבים שנמצאו בארסלאן טאש שבסוריה. המתוארכים למאה ה-9 לפנה"ס.
לשיא תפארתה הגיעה העיר בתקופה הרומית. בתקופה זו הוקמו בניני ציבור בחלקם על ידי הורדוס שקיבל את העיר מידי אוגוסטוס. בין הממצאים ניתן לציין את מקדש אוגוסטוס, מקדש האלה קורֶה, שנבנה על גבי שרידי מקדש הלני לאלה איזיס, אצטדיון, תיאטרון בקוטר 65 מטר, פורום ובזיליקה, וכן מערכות קברים שונות, חלקן חצובות בסלע, וחלקן בנויות כמאוזוליאום מאבני גזית ומקורה בכיפה. הכיפה נתמכת בפנדנטיבים, וזו הדוגמה הקדומה בעולם לשימוש בטכניקה זו.
קבר אחאב ואביו עמרי
הארכאולוגית נורמה פרנקלין, מאוניברסיטת תל אביב הביעה השערה לגבי מיקום הקברים בחפירות שומרון המקראית. בהרצאה בכנס מחקרי יהודה ושומרון במרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון ביוני 2007 היא הציגה תיאור של שני קברים שנחצבו מתחת לארמון מלכי ישראל בעיר שומרון. הקברים נחפרו לפני למעלה מ-100 שנה, על ידי משלחת מאוניברסיטת הרווארד הראשונה בין השנים 1908–1910 אך לא זוהו בתור כאלה. החוקרת סיפרה כי בהתאם לשיטת העבודה של המשלחת, היות שהיא חפרה בשטח שעובד על ידי חקלאים, היה עליה לפי החוק לחשוף בכל פעם רצועה צרה אחת של אדמה, ומיד לכסות אותה בסיום רישום הממצאים. וזאת כדי לא לפגוע יתר על המידה בפעילות החקלאית. בדו"חות שהותירה המשלחת היא מציגה שרטוט מלא של שני האולמות המוארכים - בעלי צורה מלבנית - בעלי קמרונות, העשויים להיות קברי המלכים. בביקור שערכה באתר היא הצליחה לחדור לקמרונות ולבחון את צורתם.
תחילה היא הבחינה בשרטוטים כי שניים מהמבנים מתחת לארמון שונים מהאחרים ואינם בורות מים, ומסדרון חצוב בסלע הוליך אליהם. בניגוד לאחרים, שני המבנים הללו נראו כמו מערות קבורה בצורה מלבנית. המבנה שלהם ומיקומם דומים לקברים המלכותיים של מלכי אשור בחורסאבד (היא דור שרוכין בירת סרגון השני), ביניהם קברו של סרגון השני. שם נמצאו קברי מלכים ושליטים שנחצבו בסלע מתחת לארמון המלוכה ובהם נמצאו תכשיטי זהב מעוצבים, כלי מלחמה ועוד. תמיכה בהשערה מצאה פרנקלין במקרא, בדברי ישעיהו הנביא המציין את נוהג מלכי הגויים לעומת מנהג מלכי בית דוד:. פרנקלין מעריכה כי המערה האחת היא של עמרי והשנייה של אחאב.
גן לאומי שומרון (סבסטיה)
אתר החפירות הארכאולוגיות הוכרז כגן לאומי ונוהל על ידי רשות הטבע והגנים הלאומיים, והכניסה אליו הייתה בתשלום. במקום נבנו על ידי תושבי הכפר הסמוך סבסטיה מסעדות וחנויות מזכרות. שטח הגן כ-218 דונם. כיום הכניסה לגן הלאומי היא ללא תשלום, אך אפשרית רק במסגרת טיולים מאורגנים, בתיאום מראש עם צה"ל, ואיננה מתאפשרת למבקרים בודדים, למעט בזמנים מיוחדים כגון חול המועד פסח וחול המועד סוכות, שבהם הכניסה לרכבים פרטיים מאובטחת על ידי צה"ל.
ניתן לראות במקום שרידים מתקופות שונות ובעיקר את שרידי המבנים הציבוריים ומרכזי הפולחן מן התקופה ההרודיינית/רומית וכן קטעי ביצורים ומגדלים הלניסטיים. כמו כן קיימים היום שרידים של רחוב עמודים (קארדו) ששימש כמרכז מסחרי. רחוב זה מאוחר לתקופת הורדוס אך כנראה גם הורדוס הקים רחוב דומה.
סמוך למקום נמצאות ההתנחלות שבי שומרון ומדרשת השומרון.
הרס באתר
ביולי 2022 הציתו פלסטינים חלקים נרחבים מהאתר, ריססו כתובות גרפיטי על עתיקות, וגרמו נזק לעתיקות ולממצאים הארכאולוגיים במקום. במרץ 2023 פרסמה עיריית סבסטיה בדף הפייסבוק שלה כי היא סללה כביש טבעתי בתוך שטח הגן הלאומי שומרון, בתוואי שחודר כ-400 מטר לעומק שטחי C. במהלך העבודות נהרסה החומה ההרודיאנית ונפרצו מערות קבורה מתקופת בית שני שנשדדו והושחתו. אל הקברים הושלכו פגרי חזירים. במאי 2023 אישרה ממשלת ישראל תוכנית לשיקום הגן הלאומי מההרס בהיקף של 32 מיליון שקלים.
גלריית תמונות מהכנסייה הביזנטית
מסורת ימי-ביניימית מצביעה על בירת השומרון כמקום קבורת ראשו של יוחנן המטביל, כפי שמופיע במפות צליינים מן התקופה.
ערן אורטל
ערן אורטל (נולד ב-22 בספטמבר 1971) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף שהיה מפקד מרכז דדו לחשיבה צבאית בינתחומית.