cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ו-און – דמויות
ג'ו-און: הטינה
הסרט השלישי בסדרת הסרטים המקורית. עלילת הסרט עוקבת אחר שני סיפורים: הסיפור של ריקה והסיפור של איזומי. בעקבות פופולריות הסרט, נעשה לו עיבוד אמריקאי בשם "הטינה". זהו הסרט הראשון בסדרה שהוקרן בבתי הקולנוע.
ריקה נישינה
שחקנית:
ריקה היא עובדת סוציאלית העובדת תחת הירואשי. ריקה נשלחת לטפל באישה מבוגרת בשם סאצ'י המתגוררת בבית משפחת סא'אקי. בהגיעה לבית, ריקה מבחינה שמשהו לא כשורה (ובכך נרמז שיש לה רגישות לעל טבעי) ובהמשך מוצאת את טושיו (המופיע בפניה כילד חי) נעול בארון ביחד עם מר החתול. לאחר שקיאקו הורגת את סאצ'י, ריקה מנסה להמשיך בחייה, אך מובלת לבית בשנית על ידי חברתה מאריקו, שם היא מגלה שהרוח שהרגה את סאצ'י לא הייתה קיאקו, אלא ריקה עצמה. לאחר מכן, רוחו של טאקאו משחזרת את הרצח של קיאקו על גופה של ריקה וריקה נידונה למות שוב ושוב על ידי הקללה ולרדוף את עצמה החיה.
בעיבוד האמריקאי, דמותה של קרן דייוויס (שרה מישל גלר) מהסרט "הטינה" מבוססת על דמותה של ריקה.
הירואשי
שחקן:
בעיבוד האמריקאי, דמותו של אלכס מהסרט "הטינה" מבוססת ברפרוף על הירואשי.
מאריקו
שחקנית:
סאצ'י טוקונאגה
שחקנית:
סאצ'י היא אמם המבוגרת של קאטסויה והיטומי וחמתה של קאזומי. סאצ'י היא אישה סיעודית המתגוררת ביחד עם בנה וכלתה בבית משפחת סא'אקי המקולל. בעקבות הקללה, מצבה הבריאותי מחמיר (עד למצב שהיא מרותקת למזרן הממוקם בסלון וצריכה טיפול אינטנסיבי) וריקה נשלחת לבית המשפחה כדי לטפל בה. נהרגת על ידי קיאקו.
בעיבוד האמריקאי, דמותה של אמה ויליאמס (גרייס זבריצקי) מהסרט "הטינה" מבוססת על דמותה של סאצ'י.
קאטסויה טוקונאגה
שחקן:
קאטסויה הוא בנה של סאצ'י, בעלה של קאזומי ואחיה של היטומי. הוא, אשתו ואמו עוברים להתגורר בבית משפחת סא'אקי. באחד הימים כשהוא חוזר מעבודתו, הוא מבחין בקאזומי מרותקת למיטה (בעקבות הקללה) ורוחו של טאקאו סא'אקי משתלטת עליו וגורמת לו לגרש את אחותו היטומי, שבאה לבקר ולהעלות את גופתה של קאזומי לעליית הגג. מיד לאחר מכן, קאטסויה נהרג על ידי הקללה.
בעיבוד האמריקאי, דמותו של מת'יו ויליאמס מהסרט "הטינה" מבוססת על דמותו של קאטסויה.
קאזומי טוקונאגה
אשתו של קאטסויה, גיסתה של היטומי וכלתה של סאצ'י. קאזומי עוברת להתגורר ביחד עם בעלה ואמו בבית משפחת סא'אקי המקולל. לא מחבבת את סאצ'י כיוון שהאחרונה מפריעה לה לישון בלילות. באחד הימים, היא מובלת על ידי רוחו של מר החתול אל חדר השינה, שם היא מרותקת למיטה ונהרגת על ידי הקללה. לאחר מכן, בעלה (שרוחו של טאקאו שולטת עליו) נושא את גופתה אל עליית הגג ומת ביחד איתה.
בעיבוד האמריקאי, דמותה של ג'ניפר ויליאמס (קליאה דובאל) מהסרט "הטינה" מבוססת על דמותה של קאזומי.
היטומי טוקונאגה
שחקנית:
אשתו של קאטסויה, כלתה של סאצ'י וגיסתה של קאזומי. בניגוד לשאר משפחתה, היא אינה מתגוררת בבית משפחת סא'אקי, אלא בדירה משלה. אולם, במהלך הסרט היא מבקרת את משפחתה בביתם ובכך מקוללת בקללה השוררת בבית. נהרגת לאחר שקיאקו וטושיו עוקבים אחריה ממקום עבודתה אל ביתה והורגים אותה שם.
בעיבוד האמריקאי, דמותה של סוזן ויליאמס מהסרט "הטינה" מבוססת על דמותה של היטומי.
הבלש נאקאגאווה
שחקן:
בעיבוד האמריקאי, ישנה דמות בשם "הבלש נאקאגאווה" בסרט "הטינה", אך היא לא מבוססת על דמות זו מלבד השם.
הבלש איגראשי
שחקן:
בעיבוד האמריקאי, ישנה דמות באותו השם (הירושי מאטסונאגה ) מהסרט "הטינה" המבוססת על הבלש איגראשי.
יוג'י טויאמה
שחקן:
יוג'י טויאמה הוא בלש משטרה לשעבר שחקר את המיתות השונות בבית משפחת סא'אקי, אולם הוא פרש בעקבות הפחד מהקללה. טויאמה נשוי ליוקו ולשניים ישנה בת אחת בגיל היסודי בשם איזומי. לאחר שנאקאגאווה ואיגראשי מבקשים את עזרתו, הוא מחליט לשרוף את הבית המקולל בעזרת ג'ריקנים של בנזין. אולם, באותו הרגע הוא מובל על ידי חיזיון לקומה העליונה, בה הוא מבחין בקבוצת תלמידות תיכון ובראשן בילדה בשם איזומי (בתו של טויאמה, המבוגרת במספר שנים) מבלות בבית. לאחר מכן, טויאמה בורח מהבית, אך בהמשך מוצא את מותו על ידי הקללה.
בעיבוד האמריקאי, דמותו של הבלש נאקאגאווה מהסרט "הטינה" מבוססת על דמותו של טויאמה.
יוקו טויאמה
שחקנית:
יוקו היא אמה המתאבלת של איזומי ואלמנתו של יוג'י טויאמה. לאחר מותו של בעלה, שפיותה של יוקו החלה להתדרדר והיא נראית כמוזנחת ומסוגרת בביתה. מופיעה בקטע קצר בסרט בו חברותיה של איזומי באות לבקרה בבית. לא ידוע מה עלה בגורלה לאחר מותה של איזומי בידי הקללה.
בסצנה בה היא מופיעה, ניתן לשמוע ברקע דיווח חדשותי לפיו גופתה של ריקה נישינה נמצאה, למרות שמותה של ריקה מוצג רק בסוף הסרט.
איזומי טויאמה
שחקנית:
איזומי היא בתו היחידה של הבלש לשעבר יוג'י טויאמה ואשתו יוקו. בסצנה בה הבלשים נאקאגאווה ואיגראשי מבקרים את טויאמה, איזומי נראית כילדה בגיל היסודי. אולם, כשטויאמה נמצא בתוך הבית הוא רואה חיזיון בו בתו, כעת בוגרת יותר עומדת למולו. לאחר מותו של אביה על ידי הקללה, איזומי משוכנעת על ידי חברותיה ללכת לבית נטוש שלפי השמועות מקולל (בית משפחת סא'אקי) בו הן מוצאות בקבוק סאקה (אותו בקבוק שקיוקו וטאטסויה סוזוקי השאירו בו בסרט "ג'ו-און: הקללה 2) ושותות ממנו, אך מיד מקיאות. מיד לאחר מכן, קיאקו תוקפת את הבנות, אך איזומי מצליחה להימלט ובדרכה החוצה חווה חיזיון בו היא רואה את אביה. כמה זמן לאחר מכן, איזומי, שחשה רגשות אשם על שנטשה את חברותיה מתחילה להירדף על ידי רוחותיהן ולבסוף מתה על ידי הקללה.
בעיבוד האמריקאי, דמותה של אליסון פלמינג (אריאל קבל) מהסרט "הטינה 2" מבוססת על דמותה של איזומי.
צ'יאקי
שחקנית:
צ'יאקי היא אחת מחברותיה של איזומי שבאו ביחד איתה לבית המקולל. בבית, היא ועוד נערה בשם איינו נהרגות על ידי קיאקו, ואילו איזומי מצליחה לברוח. בהמשך, מודעות "הנעדר" עם שמה ותמונה של צ'יאקי מופיעות בטוקיו. בעקבות מותה, הפכה לרוח נקמנית שרודפת את איזומי עד למותה בידי קיאקו.
בעיבוד האמריקאי, דמויותיהן של ונסה ומיאוקי (טרסה פאלמר ו בהתאמה) מהסרט "הטינה 2" מבוססות ברפרוף על דמויותיהן של צ'יאקי ואיינו.
איינו
שחקנית
איינו היא אחת מחברותיה של איזומי שבאו ביחד איתה לבית המקולל. בבית, היא ועוד נערה בשם צ'יאקי נהרגות על ידי קיאקו, ואילו איזומי מצליחה לברוח. בהמשך, מודעות "הנעדר" עם שמה ותמונה של איינו מופיעות בטוקיו. בעקבות מותה, הפכה לרוח נקמנית שרודפת את איזומי עד למותה בידי קיאקו.
בעיבוד האמריקאי, דמויותיהן של ונסה ומיאוקי (טרסה פאלמר ו בהתאמה) מהסרט "הטינה 2" מבוססות ברפרוף על דמויותיהן של צ'יאקי ואיינו.
מר סאיטו
מצב: לא ידוע.
גזע: בן אדם.
שחקן:
מר סאיטו הוא מטופל סיעודי המטופל על ידי ריקה. בסצנה בה הוא מופיע, הוא נראה משחק "קו-קו" עם דמות לא ידועה (המתבררת להיות טושיו). בסרט "הטינה 2", איסאטו יאטסו מגלם את מר סאיטו בשנית ומשחק "קו-קו" עם טושיו.
ג'ו-און: הטינה 2
הסרט מתרחש בזמן לא ידוע לאחר קודמו. עלילת הסרט עוסקת בצוות צילום המצלם סרט אימה בבית משפחת סא'אקי ונחשף לקללה השוררת בבית. במקביל, קיאקו מצליחה להיוולד חזרה כבת אדם בעזרתה של כוכבת הסרט.
קיוקו הרסה
שחקנית:
קיוקו הרסה היא שחקנית טלוויזיה מפורסמת שנכנסה להיריון מארוסה, מסאשי. במסגרת עבודתה, היא מכבבת בסרט אימה המצולם בבית משפחת סא'אקי ומקוללת בקללה השוררת בבית. לאחר שהיא וארוסה עוברים תאונת דרכים, קיוקו מרגישה שהיא הפילה את העובר, אך מתגלה שבמקומו, רוחה של קיאקו נכנסה לרחמה במטרה להיוולד מחדש כבת אדם. בסמוך לגילוי זה, אמה של קיוקו נפטרת במפתיע על ידי הקללה. במטרה לגלות את מקור הקללה, קיוקו וקאיסוקה, במאי התכנית עובדים ביחד ומשיגים את היומן של קיאקו, אך בסוף הסרט קאיסוקה ומסאשי מתים ואילו קיוקו יולדת את קיאקו ומתה על ידיה.
אליטיזם
אליטיזם (על פי האקדמיה ללשון העברית: עִלִּיתָנוּת) היא אמונה או גישה הגורסת שאליטה – קבוצה מצומצמת של אנשים המחזיקה בייחוד מסוים מצד כישוריה או מוצאה – היא היחידה שדיעותיה או שאיפותיה צריכים לזכות ביחס רציני, או שחברי האליטה הם היחידים הראויים לשלוט. המחזיקים בתפישה אליטיסטית סבורים כי ייחודה של קבוצת האליטה והיותה היחידה הכשירה להחליט ולשלוט צריך להקנות לה זכויות יתר או סמכות מיוחדת, שאינן צריכות לעמוד לבחינה או ערעור על–ידי הרוב שאינו נמנה עם האליטה. גישה רכה יותר של אליטיזם, גורסת שחבריה ראויים למעמד גבוה יותר מקבוצות אחרות, אך מכירה בכך שגם לקבוצות האחרות יש זכות שדעותיו ושאיפותיו יזכו ביחס מסוים.
מאפיינים
חברים באליטה מאופיינים לרוב ברמה גבוהה של השפעה פוליטית, עושר, חברות בקליקות ובחוגים חברתיים נחשקים, קרבת דם לחברים אחרים באליטה, טעם טוב, תכונות נאצלות, ורמה גבוהה של הכשרה או כישורים בתחומים שנקבעו כחשובים ונחשקים כמו בתחום האקדמי, גינונים והליכות, או ספורט. כל התכונות הללו נחשבות למאפיינות אדם הראוי להיות חבר באליטה, אך הן מבוססות גם על המתווה האופייני למי שכבר חברים באליטה. לדוגמה, החברות במועדון יוקרתי יכולה להיחשב מאפיין של בן אליטה, אך הגדרה זו מבוססת על כך שישנם רבים באליטה הקיימת החברים במועדון זה. במילים אחרות, המשך שלטונה של האליטה וזכויות היתר שלה מנומקים באופן מעגלי, על בסיס עצמם. ניסוח אחר: זכויות היתר מוצדקות באמצעות קיומן או מאפיינים הנובעים מקיומן.
הצדקה מעגלית לקיום זכויות היתר של האליטה היא אחד הכלים החשובים להבטחת המשכיותה והישרדותה. היא מאפשרת לפסול טיעונים כנגד זכויות היתר של האליטה באמצעות הצבעה על העובדה שהטוען אינו נמנה עם האליטה, ומשום כך אינו רשאי להביע טיעונים, או שאין לטיעוניו משקל. לדוגמה, כאשר אדם שאינו חבר בפקולטה או באוניברסיטה מעלה טיעון כלשהו בתחום שבו לחברים באוניברסיטאות יש טענה לזכות יתר, טיעוניו ייפסלו משום שאינו נמנה עם האליטה האוניברסיטאית. במטבע דומה, יפסול האריסטוקרט טיעונים של אדם בעל מבטא המעיד על כך שאינו נמנה עם האריסטוקרטיה. בשני המקרים, לא הרעיון או הטענה נבחנים, אלא המשמיע אותם, כיוון שהאליטיזם גורס כי עצם ההשמעה או ההתייחסות הרצינית לרעיונות של מי שאינו בן האליטה היא אסורה.
כלי אחר באמצעותו מנסה האליטה להבטיח את מעמדה הוא באמצעות יצירת "מסלול מכשולים" מורכב בדרך להצטרפות לאליטה. מסלול המכשולים מאופיין בכך שהוא נמשך לאורך זמן (בין תחילת הניסיון להצטרף לאליטה וההצטרפות אליה בפועל) וכרוך בקשיים, כך שלא כל אדם מסוגל לעמוד בו.
מטרת מסלול המכשולים היא לכפות על המועמד את אימוץ ערכי האליטה והתפישות האליטיסטיות שלה, להעצים את האינטרס המושקע של מי שהתקבל כחבר באליטה להגן עליה מפני מצטרפים חדשים (להגן על הגילדה), ולהאדיר את שמה של האליטה בעיני מי שאינו נמנה עמה, ובפי מי שכן נמנה עמה. האדרה זו חשובה במיוחד, מאחר שאליטה שהחברות בה אינה נחשקת אינה יכולה להיחשב אליטה, גם לא בעיני חבריה.
אליטיזם בסוציולוגיה
בתחום הסוציולוגיה פותחו מספר גישות תאורטיות הגורסות כי גם בממשלות הדמוקרטיות היום שולטות "אליטות עוצמה" הפועלות לקידום ענייניהן, כאשר לכלל האזרחים מוענקת זכות השתתפות בהליך דמוקרטי, אך אין להם השפעה של ממש על התהליכים במדינה.
סי רייט מילס, לדוגמה, טען כי בארצות הברית בשנות החמישים הייתה החברה "ליברלית" ופתוחה בעיני הציבור, אך למעשה נשלטה על ידי קבוצות כוח כמו הצבא והתעשייה. רוברט מיכלס טען (1911) כי הארגון הפורמלי של בירוקרטיות, כפי שאופייני למשטרים דמוקרטיים-טכנוקרטיים, מוביל באופן בלתי נמנע להיווצרות אוליגרכיה, קבוצה קטנה הפועלת למען תועלת עצמה המחזיקה ומנציחה את החזקתה בעמדות כוח וסמכות. גאיטנו מוסקה, כקודמיו, סבור כי היווצרות אליטה כזו היא בלתי נמנעת וכי ההיסטוריה היא פשוט תיאור רצף של אליטות ותמיד יתקיים מצב בו קבוצת מיעוט שולטת על הרבים. וילפרדו פארטו ב-Trattato di Sociologia Generale שלו משנת 1916 טען כי השלטון מסור בידיהם של "שועלים" ו"אריות" המתחלפים ביניהם בשלטון באופן מחזורי.
רוב התאוריות הללו מבוססות על תפישות הרואות את החברה לא כאיגוד של פרטים אלא כאסופה של יחידות קולקטיביות או "מעמדות" המובחנות באופן כלשהו זו מזו, שכל חבריהן שותפים לשאיפות מסוימות ובעלי אינטרסים אחידים או דומים מסוימים. תפישות אלו היו קרובות מאוד לתפישות המרקסיזם והפשיזם (ואכן, מוסקה, מיכלס ורייט היו בעלי תפישות מרקסיסטיות או פשיסטיות).
אי הנסיך צ'ארלס
אי הנסיך צ'ארלס (באנגלית: Prince Charles Island) הוא אחד מהאיים שבארכיפלג הארקטי הקנדי. שטחו הוא 9,521 קמ"ר וככזה הוא האי ה-78 בגודלו בעולם וה-19 בגודלו מבין אייה של קנדה.
האי ממוקם באגן פוקס (Foxe Basin) שלחופיו המערביים של האי באפין, במחוז קיקיקטאלוק (Qikiqtaaluk) שבטריטוריית נונאווט שבקנדה. למרות גודלו של האי, הדיווח הראשון על קיומו היה רק ב-1948 במהלך טיסת ניווט של חיל האוויר המלכותי הקנדי. עם זאת, ככל הנראה הוא היה ידוע למקומיים בני שבט האינואיט קודם לכן. האי קרוי על שמו של צ'ארלס, נסיך ויילס שנולד באותה שנה בה הוא התגלה. הוא איננו מיושב ומזג האוויר בו קר במיוחד.
On My Way (אלבום)
On My Way (בעברית: בדרכי) הוא אלבום האוסף הראשון והיחידי של זמרת הרוק הישראלית תמר אייזנמן. את האלבום הוציאה לאור חברת התקליטים NMC. הוא כולל מספר שירים מהאלבומים 5feet4, Gymnasium ו-Time for Creation.
ינקו פלונדור
ינקו פלונדור (ברומנית: Iancu Flondor; 3 באוגוסט 1865 - 19 באוקטובר 1924) היה המושל הרומני הראשון בבוקובינה, מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
פלונדור נולד בסטורוז'ינץ, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא נבחר על ידי הקונגרס הלאומי של בוקובינה כיושב ראש, ולמעשה שימש כמושל בפועל משנת 1918. ביחד עם ההיסטוריון יון ניסטור, ייצגו השניים את בוקובינה בממשלה הרומנית.
פלונדור, בוגר אוניברסיטת צ'רנוביץ, היה בעל אחוזה בסטורוז'ינץ, והיה בעל דעות שמרניות. כמי שגדל והתחנך בצל התרבות הגרמנית, גילה פלדור סובלנות כלפי המיעוטים השונים ואף טיפח יחסי ידידות. הוא ביקש לשמר את יחודה האתני והתרבותי של בוקובינה, כפי שהיה תחת השלטון ההבסבורגי, האוסטרי, ובאמצעות הענקת אוטונומיה חלקית, מנהלית ותרבותית לחבל.
ראש ממשלת רומניה באותו הזמן, י.י.ק בטיאנו שהיה לאומן לא תמך בעמדותיו של פלונדור והדיח אותו מתפקידו כעבור 5 חודשים בלבד.
באופוזיציה
פלונדור שלא זנח את רעיונותיו ניסה להחיותם באמצעות כנס מיוחד אותו ארגן בו השתתפו כל נציגי המפלגות והלאומים בחבל. הכנס התקיים בניגוד לעמדותיו של ראש הממשלה, ורק בזכות עזרתו של גנרל נ. פטאלה, מפקד האודה הרביעית של צבא רומניה, אשר לחץ על שלטונות הצבא לאשר אותו.
מטרותיו של כנס זה היו שינוי נוסח ההחלטה שהתקבלה בקונגרס הרומני בדבר איחודה הבלתי מותנה של בוקובינה עם רומניה. הכנס התקיים בידיעתו של המלך פרדיננד הראשון, ב-2 ביוני 1919 השתתפו בו כמה עשרות נציגים בני לאומים שונים למעט האוקראינים. גם היהודים השתתפו בכנס אך הם הסתייגו כאחרים מהצעותיו של פלונדור בדבר מענק אוטונומיה חלקית לחבל. הכנס שהתקיים בשפה הגרמנית לא זכה להצלחה ובעקבות כך פרש פלונדור מהחיים הפוליטיים והסתגר באחוזתו.
פלונדור נפטר בצ'רנוביץ ונקבר באחוזת הקבורה של משפחתו בסטורוז'ינץ.
אופק חדש
אופק חדש היא תוכנית רפורמה חינוכית ופרופסיונאלית בחינוך היסודי ובחטיבות הביניים, שהועלתה להצעה והוצגה לראשונה ב-24 במרץ 2008, בתקופת כהונתה של יולי תמיר כשרת החינוך, והחלה להיות מיושמת בהדרגה החל משנת הלימודים תשס"ח.
מטרותיה העיקריות הן:
היסטוריה
טיוטת התכנית הוצגה לראשונה בהתכנסות מועצת הסתדרות המורים בשנת 2002 על ידי ד"ר ציון שורק, והיא נכתבה במשך עשור, כתוכנית מקיפה ב 3 שלבים לרפורמה חינוכית מערכתית (השלב השלישי היה מכוון לשנים 2025-2017, אך הוא טרם הגיע לכלל יישום). בתחילה, נקראה התכנית בשם "הצעד הקובע", והוחלט להקים צוות היגוי שיכלול חוקרים, הוגים ואנשי שדה מנוסים.
בשנת 2003, הוצגה תוכנית חינוכית מקיפה מבוססת על מאמרים ומחקרים. בתוכנית לקחו חלק חוקרים בכירים באקדמיה, הוגי חינוך, מקצוענים בכלכלה ובארגון, מנהלי בתי ספר ומורים. התכנית פורסמה ב-2004 והוצעה לראשי משרד החינוך. ב-2006 הוצגה התכנית לפרופ' יולי תמיר בביתה. מיד אחר כך הוצגה התכנית בפירוט לכל צמרת משרד החינוך בבית ברל, וסוכם להגיע לערכים מוסכמים בהידברות עד 2008, המועד בו נחתם ההסכם.
המחשבה הייתה לחתום על ההבנות במסגרת של הסכם שכר קיבוצי. הסיבה הייתה מאחר שכל הרפורמות שנהגו עד אז התמוססו או בוטלו, בשעה שהסכמי השכר כובדו תמיד ולא הופרו. ראש הממשלה אז, אהוד אולמרט הבטיח מימון מלא לחמש שנים עד גמר היישום. התכנית אכן היא היחידה במערכת החינוך הישראלית שיושמה באופן מלא ומקוימת גם במציאות של היום. השר גדעון סער, ביד אחת עם ארגון המורים, הוביל לגיבוש תוכנית עוז לתמורה, על אותם בסיסים ועל אותו תמהיל כלכלי.
יסודות התכנית היו:
עיקרי התוכנית
במסגרת התוכנית יתווספו למערכת החינוך כ-900 אלף שעות לימוד פרטניות. מדובר בשיעורים שבהם המורה יושב עם קבוצה קטנה של שניים עד חמישה תלמידים ומקדם אותם באופן פרטני. אותן שעות פרטניות יסייעו על פי ההערכות לכ-300 אלף תלמידים.
במרץ 2008 נחתם הסכם בין הסתדרות המורים והממשלה על התחלת התוכנית. לא הושג הסכם בעניין זה עם ארגון המורים. בהסכם זה התחייבו המורים ללמד עוד 5 שיעורים פרטניים בשבוע, שנועדו לסייע לתלמידים מתקשים ולאתגר תלמידים מצטיינים, וכן לשהות 5 שעות שבועיות בין כותלי המוסד לצרכים פדגוגיים וארגוניים. בממוצע יעלה שכר המורים ב-20% תמורת תוספת השעות, ושכר מורה מתחיל יעלה מ-3,500 ש"ח ל-5,300 ש"ח. בכל שנת לימודים יוכל כל מורה לקבל תגמול עבור 36 שעות נוספות בגין פעילויות בית ספריות המתקיימות אחרי שעות הלימודים. הרפורמה קובעת מסלול קידום מקצועי למורה התלוי בהכשרה מקצועית ובפז"מ. שכר המורה המתמקצע בדרגה הגבוהה ביותר עשוי להגיע ל-15,000 ש"ח. העלות המצטברת של הרפורמה כ-5 מיליארד ש"ח.
בשנת הלימודים תשס"ח נכנסו לרפורמה 400 בתי ספר יסודיים, משנת הלימודים תשס"ט כ-800 בתי ספר, ונכון לשנת הלימודים תש"ע רפורמת "אופק חדש" פועלת בכ-1,200 בתי-ספר יסודיים וחטיבות ביניים.
משנת תש"ע התוכנית מיושמת גם בגני הילדים העירוניים בישראל. בעקבות הרפורמה נוספה חצי שעה ליום הלימודים (התלמידים לומדים עד 14:00), כאשר ניתן אישור להורים המעוניינים בכך להוציא את ילדיהם בשעה 13:30. הנחיה זו הועברה לאחר פניית הורים לבג"ץ. בשנת תשע"ד יושמה הרפורמה בכל גני הילדים בישראל, כאשר בגנים הפועלים במסגרת יוח"א הוארך יום הלימודים לשעה 16:00 בכל ימות השבוע למעט יום שישי.
שעה פרטנית
שעה פרטנית היא זמן של מורה ותלמיד המנוצל לצרכים לימודיים מעבר לשעות המוגדרות במערכת. שעה פרטנית מועברת על ידי מורה לתלמיד אחד או למספר תלמידים ויכולה להתקיים בכל אחד מחלקי יום הלימודים (בנוסף או במקביל לשעות הלימוד). השעה הפרטנית היא הוראה בקבוצה קטנה המאפשרת למורה להיענות לצורכי התלמיד ביתר קשב לעומת שיעור פרונטאלי מול כיתה שלמה. השעה הפרטנית נוספה כחלק מרפורמת "אופק חדש" במערכת השעות של כל מורה. מספר גורמים קיימים להעלאת רעיון השעה הפרטנית: ירידה הישגי התלמידים, אי יכולת של קבוצות אוכלוסייה לקחת מורה פרטי, ירידה באחוז הזכאים לבגרות, שכר המורים השחוק, חיזוק מעמד המורה בקרב התלמידים ועוד.
השעה הפרטנית נועדה לתמוך ולעזור לתלמיד, למורה ולבית הספר. התלמיד יוכל לשפר את הישגיו הלימודיים, לפתח חשיבה ויצירתיות, יחזק את הדימוי העצמי שלו ויעשיר ידע בתחומים נוספים. המורה יחזק את מעמדו כאישיות משמעותית מול התלמיד, ישתמש בשיטות לימוד שונות, יחזק את הקשר והמחויבות מול בית הספר וימצה את הכישרון שלו.
מאפייני השעה הפרטנית:
בשעה הפרטנית יכול ללמוד כל תלמיד, אולם לאוכלוסיות מסוימות תינתן עדיפות.
ביקורת על התוכנית
לתוכנית קמו מתנגדים בקרב חלק לא קטן מהמורים בטענה שתנאיהם יפגעו, וכי "ביד אחת נותנים ובשנייה לוקחים". המתנגדים סבורים שאין לשכוח כי אופק חדש מבוסס על דו"ח דברת, שנתקל בהתנגדות עזה בתקופת כהונתה של לימור לבנת כשרת החינוך. לטענת מתנגדיה, התוכנית תגדיל את נטל שעות ההוראה של המורים תוך הפחתת תעריף שעת העבודה, וביטול האפשרות לעבוד מעל 100% משרה. כמו כן, תוכנית זו מעניקה למנהל בית הספר סמכות משמעותית לקביעת מעמדו של המורה, עלייתו בדרגה ובשכר או פיטוריו. אמנם הערכת המורים על ידי המנהל אינה בלעדית והיא מבוססת על כלי הערכה מקצועיים (של ראמ"ה), אולם, מורים רבים חוששים שבכך תושתק ביקורת מקצועית נגד מנהלים ושיחסים אישיים יקבעו את גורלם המקצועי. בנוסף, עדיין למורים אין מרחב עבודה הולם, בו יוכלו למלא את המוטל עליהם כנדרש באופק חדש. ביקורת נוספת נשמעה אודות כך שהמורים הוותיקים והחדשים אינם מוכשרים לעבוד עבודה פרטנית עם תלמידים וכי הכשרת המורים הרגילה מכוונת רק לעבודה עם כיתה בהרכב מורחב (בהוראה פרונטלית).
ביקורת אחרת נוגעת לתלמידים, שתנאי בית הספר לא הותאמו ליום לימודים ארוך ולא הוכשר מפעל הזנה.
מנהלי בתי הספר חוששים כי שכרם עלול להישחק בשנים הקרובות עקב חישוב נמוך של המרת שכרם וכן של אופן קידומם בדרגות. בוטלו גמולי ניהול וגמולי ותק ומשום כך קידום השכר ברפורמה אינו משפר באופן משמעותי את שכרם.
בניגוד למורים, להם נוספו כ-6 שעות עבודה שבועיות ברפורמת אופק חדש, לגננות בגני הילדים נוספו רק כ-40 דקות. על כן, הדרגות של אופק חדש שהוענקו לגננות היו נמוכות יותר מאלו של המורות. במאי 2013 עמד שכר ממוצע לגננת ברפורמה על 11,000 ש"ח בעוד שכרן הממוצע של המורות ברפורמה עמד על 11,600 ש"ח. מספר שעות עבודתן של הגננות בפועל במסגרת ההסכם גדול מזה של המורים בהסכם. כמו כן אין באפשרותן של הגננות לקבל גמולי תפקיד שונים (למעט חינוך או ניהול).
תוכנית זו היא פרי הסכמה בין הסתדרות המורים ומשרד החינוך. ארגון המורים, בראשותו של רן ארז, מתנגד נחרצות לרפורמה זו ומשום כך היא אינה מיושמת באופן מלא בחטיבות הביניים ואינה מיושמת כלל בחטיבה העליונה. ארגון המורים מנסה לקדם את מימושה של רפורמת "עוז לתמורה". הסכם עוז לתמורה נחתם ביום 14.8.2011.
תגובות לאחר אימוץ התוכנית
בסקר שנערך כשנתיים לאחר הנהגת התוכנית הביעו מנהלים, מורים והורים בבתי הספר שהצטרפו אליה תמיכה רחבה מאוד בהמשך יישום התוכנית, אם כי מורים דיווחו כי תחושת העומס מהעבודה גבוהה יותר. במחקר שפורסם ביולי 2011 והתבסס על כ-100 מורים נמצא כי רוב המורים הביעו שביעות רצון מן העלייה בשכרם וציינו את העלייה בהישגי התלמידים, אך לצד זאת המורים התלוננו על העומס הרב שנוצר עליהם והאווירה השלילית הכללית שנוצרה בבית הספר בעקבות הרפורמה. רק כ-6% מהנשאלים הביעו שמחה על השתתפותם בתוכנית.
על אף הצהרת נציגות הגננות בהסתדרות המורים, בגיבוש רפורמת אופק חדש לא בוצעו שינויים מתבקשים בתקני גני הילדים (בהקטנת הכיתות והגדלת הצוותים). הארכת יום הלימודים נעשתה ללא התייחסות לפעילות שונה בשעות העבודה ואינה מגדירה שעות כפרטניות. בתהליך גיבוש ההסכם נתגלעו חילוקי דעות בנוגע לזכותן של הגננות לקבל שעות נוספות על פעילות נוספות מעבר לשעות ההוראה בגן. שעות אלו לא הוכנסו להסכם בשלב ראשון אלא בשלב מאוחר יותר בתמורה לביטול סיום מוקדם של יום הלימודים ביום המסיבה.
במסגרת ההסכם הורחבו שעות פעילות הגן במסגרת יום חינוך ארוך. גננות אלה עובדות 8 שעות ברציפות ולאחריו עליהן להגיע למפגשי פיקוח והשתלמויות הנמשכות עד לשעות הערב המאוחרות.
השפעות שליליות
על פי ממצאי הדוח של תוכנית החינוך "אופק חדש", עולה כי ישנו עומס עבודה אשר אמור לשקף את מקצועיות המורים, אולם, המורים עקב העומס הרב לא תמיד צולחים אותו. מורכבותן של שיטות ההוראה החדשות הנדרשות ב"אופק חדש" מכבידות על המורים הוותיקים יותר, וזאת עקב מחסומים תרבותיים הגורמים להעדפת הקיים והמוכר (המערכת לפני שנכנסה תוכנית "אופק חדש") על פני החדש,הלא מוכר (רפורמת "אופק חדש"). המורים מרגישים כי שינוי מהלך עבודתם והוראתם בשל התנאים החדשים עלולים לפגום באיכות הוראתם.
הנתונים על פי הדוח מראים כי 99% מהמנהלים ו-96% מהמורים בבית הספר המשתתפים בתוכנית "אופק חדש", ציינו כי הם מעוניינים להמשיך ברפורמה, ובו בזמן היו להם גם הצעות לייעול ושינוי הרפורמה. השינויים התבטאו בכך ש: הפחתת עומס העבודה המוטל על המורים, הוספת שעות שהייה וצמצום היקף שעות ההוראה הפרונטאליות ולבסוף, העלאת שכר המורים והמנהלים (ראמ"ה, 2012). על אף נתונים אלה קיימת פרישה מואצת של מורים וגננות הפונים בבקשה לפרישה מוקדמת.
הישגי התוכנית
מנהלים אמרו שהתוכנית תורמת ללמידה ולהישגים הבית ספריים. השעות הפרטניות נתפסות כמאפיין החיובי של הרפורמה, הודות לחיזוק הקשר בין מורה לתלמיד (ראמ"ה, 2010).
בנוסף, נמצא כי במבחני המיצ"ב במתמטיקה לכיתות ה' ישנו הבדל מובהק בהישגי התלמידים לטובת בתי הספר שהצטרפו לרפורמה. לא נמצאו בדיקות קיימות ותוצאות מובהקות בהישגים בשלושת תחומי הדעת האחרים (שפת-אם, אנגלית ומדעים וטכנולוגיה) נכון למאי 2012.
על פי הדוח 79% מנהלים דיווחו על שביעות רצון מהתוכנית בהשוואה ל 47% מהמורים שעיקר טענותיהם הופנו כלפי העומס הרב המוטל עליהם בעבודתם. 82% מן המורים הביעו שביעות רצון גבוהה מן האווירה בבית הספר בין המורים לתלמידים. נתונים אלו מראים על עלייה בהשוואה לתשס"ט (74%). 71% מהתלמידים הביעו שביעות רצון מהאווירה הבית ספרית לעומת 59% בתשס"ט. נראה כי ישנה עליה נכבדת ברוב התחומים מהרגע שהתוכנית נכנסה לבתי הספר (ראמ"ה, 2012).
מדעי הרוח הדיגיטליים
מדעי הרוח הדיגיטליים (באנגלית: Digital Humanities) הם שדה מחקר, הוראה ויצירה, המצוי בממשק שבין מחשוב לבין תחומי מדעי הרוח השונים. מטרתם של מדעי הרוח הדיגיטליים היא להרחיב ואף להגדיר מחדש את המחקר המסורתי במדעי הרוח, על ידי שימוש בשיטות ובכלים דיגיטליים. בין השאר, היקפו של המידע הזמין דרך המחשב, המאפשר לגשת אל כמויות מידע גדולות בהרבה מאלה שהיו זמינות לאדם היחיד לפני המהפכה הדיגיטלית, וכן מאפייני הפורמט הדיגיטלי, מזמינים שימוש בשיטות חדשות של ניתוח, עיבוד והצגה, וכל זאת במהירות חסרת תקדים. הידע המאוחסן במדיום הדיגיטלי יכול לכלול מוזיקה, תמונות, ציורים, שיחות והרצאות מוקלטות וכן טקסטים מסוגות ובשפות שונות. מדעי הרוח הדיגיטליים הם ניסיון לקחת חלק יצירתי, רפלקטיבי וביקורתי בתהליך זה.
פאבל הראשון, קיסר רוסיה
פאבל הראשון, קיסר רוסיה (רוסית: Павел I Петрович; 1 באוקטובר 1754 – 23 במרץ 1801) היה קיסר רוסיה משנת 1796 ועד רציחתו. בעידנו הוא פעל לשוויון חברתי ולהורדת כוח האצולה מה שגרם לרציחתו בידי סוכני האצולה הרוסית.
ילדותו
פאבל נולד ב-1 באוקטובר 1754 לנסיכה יקטרינה, אשת יורש העצר ולימים יקטרינה הגדולה, קיסרית רוסיה. הגרסה הרשמית טענה כי אביו היה בעלה של יקטרינה, פיוטר השלישי, קיסר רוסיה, אך ישנן סברות כי אביו האמיתי של פאבל היה מאהבה של יקטרינה, סרגיי סלטיקוב. כבר מגיל צעיר התגלו בינו לבין אמו מחלוקות ואף שנאה. פאבל מעולם לא סלח על אחריותה לרצח אביו ואף חשש שהיא תרצח אותו - הוא אף האשים אותה בפומבי שהיא ערבבה שברי זכוכית באוכל שהוגש לו.
מדעי הרוח הדיגיטליים
היסטוריה של מדעי הרוח הדיגיטליים
פרויקט ישראלי חלוצי נוסף בתחום זה הוא פרויקט השו"ת, שאותו הגה פרופ' אביעזרי פרנקל ממכון ויצמן למדע בשנת 1963, כמענה לשאלה במה יוכל לתרום המחשב ליהדות, שנשאל במהלך ביקור בארצות הברית. פרנקל החל להכניס למחשב שאלות ותשובות מספרות השו"ת באופן שיאפשר חיפוש בכל הטקסט כדי למצוא תשובות בהן נמצאות מילים מבוקשות. הקמת פרויקט השו"ת הייתה שינוי כיוון ממגמת השימוש במפתחות נושאיים מפורטים שהיה נהוג עד אז, והיו שפקפקו במעשיות של הרעיון בגלל ההיקף המוגבל של זיכרון המחשב באותה תקופה. היו גם שחששו שהשימוש בפרויקט יגרום ללימוד בישיבות להיות קל מדי, ללא היגיעה הנדרשת. חשש אחר היה שהפרויקט ינגיש את הספרות היהודית לאנשים שאינם בעלי רקע נדרש והם ישתמשו במקורות שנכתבו במקור עבור רבנים באופן לא נכון. למרות החששות הפרויקט זכה לתמיכה, בין השאר של פרופ' סיני דויטש, פרופ' מנחם צבי קדרי, פרופ' אהרן הראל-פיש והשופט יעקב בזק. גם הפוסק הרב משה פיינשטיין שחשש בתחילה ממיחשוב כתביו, נתן לבסוף את ברכתו לעניין ושמח בהכללת כתביו בפרויקט. בשנות ה-70 של המאה ה-20 נעשה חיפוש בפרויקט על ידי העברת שאלות לצוות של הפרויקט אשר הזינו אותן למחשב ולרוב לקח כמה ימים עד שהתשובה נתקבלה. החל משנת 1979 התאפשרה גישה למאגר השו"ת באמצעות תקשורת מחשבים למחשב המרכזי של אוניברסיטת בר-אילן, שבו אוחסן המאגר. עם התפתחות טכנולוגיית המחשוב נשמרה תכולת המאגר על CD-ROM ומשנת 1990 החלו למכור את המאגר לציבור הרחב לשימוש עצמי במחשב אישי. בסוף 2006 נפתח אתר אינטרנט המאפשר גישה למאגר דרך האינטרנט תמורת תשלום. בשנת 2007 כלל המאגר התורני של הפרויקט יותר מ-170 מיליון מילים ו-80 אלף שו"ת שונות.
פאבל הראשון, קיסר רוסיה
ילדותו
במשך תקופה ארוכה ניקיטה פנין היה המחנך של פאבל. היחסים בין פאבל ומחנכו היו קרובים מאוד גם כאשר פאבל התבגר. בהשפעת מחנכו פאבל היה תומך של התקרבות רוסיה לפרוסיה. לאחר מות אביו בשנת 1762, מונה פאבל לדוכס הולשטיין-גוטורפ. בשנת 1773 נחתמה אמנת צארסקויה סלו, ולפיה אוחדו נחלות שלזוויג-הולשטיין תחת כריסטיאן השביעי, מלך דנמרק, ואילו פאבל מונה לרוזן אולדנבורג. בדצמבר אותה שנה מסר פאבל על פי בקשת אמו את רוזנות אולדנבורג לפרידריך אוגוסט, בישוף ליבק, שהיה אף הוא נצר לבית הולשטיין-גוטורפ.
מדעי הרוח הדיגיטליים
היסטוריה של מדעי הרוח הדיגיטליים
עם התפתחות האינטרנט לקראת סוף המאה ה-20, ועם הופעתם של דפדפנים המאפשרים גם תצוגה גרפית, החל להתרחש שינוי משמעותי באופן שבו אנו ניגשים למידע. האינטרנט איפשר שיתוף פעולה ביצירה ובמחקר, באופן שלא היה אפשרי קודם לכן, ובנוסף לכך, עם מעבר המידע לרשת, עבר חלק משמעותי מן השיח על אודותיו אל מרחבי הרשת. כך, כאשר נטבע ב-2004 השם מדעי הרוח הדיגיטליים (Digital Humanities) על ידי מחברי המדריך למדעי הרוח הדיגיטליים הוא כבר סימן תחום נרחב ביותר של מחקר ועשייה.
פאבל הראשון, קיסר רוסיה
ילדותו
בשנת 1773 פאבל התחתן עם וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטט (קיבלה את השם נטליה אלכסייבנה כשהוטבלה לנצרות האורתודוקסית), אך הנישואין לא נמשכו זמן רב - הנסיכה מתה במהלך לידה, ובשנת 1776 פאבל התחתן בשנית - עם סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, אשר קיבלה את השם האורתודוקסי "מריה פיודורובנה".
מדעי הרוח הדיגיטליים
היסטוריה של מדעי הרוח הדיגיטליים
מספר פרויקטים עלו לתודעה הציבורית בזכותה של התחרות האמריקאית "Humanities High Performance Computing", שמומנה על ידי המשרד למדעי הרוח הדיגיטליים בארצות הברית ב-2008, וכן על ידי התחרות השנתית "Digging Into Data". כיום פועלים ברחבי העולם עשרות רבות של מרכזים, ארגונים, פרויקטים ותוכניות לימוד למדעי הרוח הדיגיטליים, ומרביתם מאורגנים במסגרת קהילה בינלאומית. שתי מסגרות בולטות ביותר הן התאגדות ארגוני מדעי הרוח הדיגיטליים (ADHO: Alliance of Digital Humanities Organizations) המארגנת מאז 1990 את הכנס השנתי הגדול ביותר בתחום, והרשת הבינלאומית למרכזים למדעי הרוח הדיגיטליים Centernet. הנושא נמצא גם במוקד העניין של גופי מימון אקדמיים, בעיקר בארה”ב ובאירופה.
פאבל הראשון, קיסר רוסיה
ילדותו
בשנת 1777, יקטרינה, אשר הייתה נחושה בדעתה להרחיק את בנה הסורר מהבירה ומהפוליטיקה - ולבסוף מכס המלכות, נתנה לו את אחוזת פאבלובסק, מרחק של כמה קילומטרים מהבירה סנקט פטרבורג. בשנת 1783 היא הוסיפה עליה את אחוזת גטצ'ינה, שבה הותר לפאבל להחזיק חטיבת חיילים משלו, שאותם הוא אימן לפי השיטה הפרוסית הנוקשה, שהייתה חביבה עליו.
מדעי הרוח הדיגיטליים
מאפיינים
מדעי הרוח הדיגיטליים נוגעים במגוון נושאים וכוללים סוגי פעילות שונים, החל באצירה של אוספים מקוונים, בההדרה ועריכה של מהדורות דיגיטליות, וכלה בכרייה וניתוח של צבירי נתונים גדולים. אפשר למנות שני סוגי 'חומרי גלם' בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים - בין אם מדובר בטקסט, בתמונות, או בנתוני שמע; אלו שנוצרו בפורמט לא-דיגיטלי ועברו המרה לפורמט דיגיטלי (דיגיטציה), ואלו שנוצרו כדיגיטליים במקור. התחום משלב שיטות מתוך המקצועות ההומניים המסורתיים (כגון : היסטוריה, פילוסופיה, בלשנות, ספרות, אמנות, ארכאולוגיה, מוזיקה ולימודי תרבות) וממדעי החברה עם כלים המגיעים מתחום המחשבים (כמו : החזיית מידע, אחזור מידע, כריית נתונים, סטטיסטיקה, כריית טקסט (Text mining) ופרסום דיגיטלי), ופעמים רבות חוצה ומטשטש את הגבולות הבין תחומיים, הן אלה שבתוך מדעי הרוח השונים, הן אלה שבינם ובין שאר המדעים.
פאבל הראשון, קיסר רוסיה
העלייה לשלטון
ב-5 בנובמבר 1796 יקטרינה לקתה באירוע מוחי ומתה ביום שלמחרת. מעשהו הראשון של פאבל היה השמדת צוואתה, שבה, ככל הנראה, נכתב כי היא מורישה את השלטון לבנו הבכור של פאבל, אלכסנדר (לפי החוק הרוסי דאז, הקיסר היה בוחר לעצמו את היורש). לאחר מכן עשה כל דבר שאמו הייתה מתנגדת לו: הגביל את זכותם של האצילים להעביד את הצמיתים שלהם, שחרר מהכלא אסירים פוליטיים, כדוגמת אלכסנדר ראדישצ'ב וניקולאי נוביקוב, ביטל את המסע המתוכנן כנגד פרס והתנגד בתוקף להשפעה צרפתית על רוסיה.
מדעי הרוח הדיגיטליים
מאפיינים
חוקרים בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים משתמשים בשיטות מחקר מתחום המחשבים כדי לענות על שאלות מחקר קיימות, וכדי לאתגר פרדיגמות תאורטיות קיימות, וכך לייצר שאלות מחקר חדשות וליזום גישות חדשות. אחת המטרות היא לשלב טכנולוגיות מחשב בפעילותם של חוקרי מדעי הרוח, כמקובל במחקר האמפירי העכשווי במדעי החברה. פעילות מבוססת-טכנולוגיה כזו יכולה לכלול: שילוב טכניקות של ניתוח-טקסט בדיסציפלינות המסורתיות של האמנויות ומדעי הרוח; מערכת מידע גאוגרפית; ייצור קבוצתי מבוסס-המונים דוגמת ויקיפדיה וקוד פתוח; ומשחקים אינטראקטיביים ומולטימדיה.
פאבל הראשון, קיסר רוסיה
מדיניות חוץ
במדיניות החוץ שלו, היה פאבל הפכפך מאוד, ונע בין צרפת לבריטניה. כך, בשנת 1798 הוא הצטרף לקואליציה האנטי צרפתית השנייה ושלח את סובורוב לאיטליה ואת אושקוב לים התיכון; אבל ב-1801 הוא שינה את דעתו בן-רגע, חתם על הסכם שלום עם צרפת ופנה כנגד בריטניה, ואף תכנן פלישה ימית עם הצרפתים לבריטניה גופא ומסע צבאי להודו.
בשני המקרים נראה כי פאבל פעל בניגוד לאינטרס הלאומי של רוסיה ולפי גחמותיו הפרטיות: הוא רצה להילחם בצרפתים כדי להגן על האבירים של המסדר הסובירני הצבאי של מלטה (אשר בחרו אותו ל"מורה הגדול" שלהם), ואחר-כך פנה כנגד האנגלים מאותה סיבה עצמה - בשנת 1801 הם כבשו את האי מלטה, מעוזם של ההוספיטלרים.
הרצח
מדיניות הפנים של פאבל, אשר כללה מתן זכויות נוספות לצמיתים, מלחמה בכל השפעה צרפתית באשר היא ורפורמה של הצבא לפי השיטה הפרוסית, שבגללה הוא פיטר יותר מ-300 קצינים בכירים, עוררו את חמתם של האצילים. ב-23 במרץ (11 במרץ לפי הלוח היוליאני) 1801 נרצח פאבל בחדר השינה שלו, בטירת מיכאילובסקי שבסנקט פטרבורג, על ידי חבורת קושרים שבראשם הרוזן בניגסן, אשר ניסו להכריח אותו לחתום על כתב-התפטרות מהכס. בנו, אלכסנדר הראשון, ירש אותו.
משפחתו
בשנת 1776 התחתן פאבל עם סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
בנוסף לילדיו החוקיים היו לפאבל גם שני ילדים שנולדו מחוץ לנישואין : בן בשם סמיון (לימים קצין בצי הרוסי. טבע בים בעת סערה בגיל 22) ובת בשם מארפה (מתה ממחלה בגיל שנתיים).
מדעי הרוח הדיגיטליים
הקנון הערכי ומטרות מדעי הרוח הדיגיטליים
למדעי הרוח הדיגיטליים מספר מטרות. העיקרית שבהן היא הצורך לחדש את המסורת במדעי הרוח תוך שילוב כלי המחשוב של המאה ה-21, המאפשרים שפה שבה הטקסט דינמי ויכול לכלול גם אמצעי שמע וסרטונים. על כן, מדעי הרוח הדיגיטליים מתמקדים בבניית כלים ופלטפורמות לעבודה אקדמית משותפת תוך שימת דגש על חשיבות ארגון המידע.
אחת מהבעיות המרכזיות איתן מתמודדים חוקרי מדעי-הרוח הדיגיטליים היא התמודדות עם חוסר הרצון לפתיחות ולשיתוף פעולה שמאפיינים את חברי הקהילה, והתמודדות עם צרות אופקים בנוגע ליצירת צורות חדשות למחקרים והמשתתפים בהם. מטרת החוקרים העוסקים בנושא זה היא להתוות את הערכים העתידיים בהם יצעדו מדעים אלו במרחבי הרשת ולאחר מכן גם באקדמיה. ערכים אלו נוסחו על ידי ליסה שפירו והם כוללים:
ערכים אלו ראשוניים ונתונים לשינוי, אך העוסקים בכינון ערכים אלו מצביעים על כך שללא קנון ערכי לא תיתכן התקדמות בתחום זה.
דוגמה לערכים הקנונים של מדעי הרוח הדיגיטליים היינו "מניפסט מדעי הרוח הדיגיטליים". המניפסט מהווה דוגמה לערכים שנמצאים במרכז הדיסציפלינה. הוא נכתב כדי ליצור דאלוג על מטרת מדעי הרוח כיום, ולערער על מרכזי הכוח הקיימים כיום בתחום. כחלק מאותה תמה, המניפסט עצמו  מהווה דוגמה לשבירת מרכזי הכוח, על ידי שבירת מעמד המחבר. המניפסט נכתב על ידי 100 אנשים שונים דרך סמינריונים ותקשורת בבלוג.
קניין המידע הדיגיטלי
בנוסף למידע הקיים ברשת ואשר בו נעשה שימוש במדעי הרוח כיום, ברשתות החברתיות בפרט, ובעולם האינטרנט בכלל, ישנו מידע תרבותי בעל ערך למחקר בתחומים שונים במדעי הרוח והחברה. שאלה קניינית מוסרית אשר עולה באופן מיידי בעקבות המהפכה הדיגיטלית, והתפתחות מדעי הרוח לתוך מהפכה זו, היא בידי מי קיימת האפשרות לבצע אנליזה וניתוח של בסיסי המידע וצבירי הנתונים הנ"ל - האם רק בידי חברות מידע ענקיות כדוגמת: Google, Facebook וכו', או שמידע זה נגיש לכל החפצים להשתמש בו? סוגיה זו מתקשרת לעובדה כי הכוח המשמעותי ביותר בעידן הדיגיטלי של היום טמון ברמת הנגישות שלנו למידע שסביבנו. פרויקטים רבים כיום נעשים בשיתוף בין חוקרים פרטיים לבין אותן חברות ענק בעלות צבירי מידע אסטרונומיים של מדעי הרוח.
סוגיות ומחלוקות
מדעי הרוח הדיגיטליים מהווים טריטוריה חדשה לאנשי רוח וחוקרים. בעקבות שדה מחקר זה עולות שאלות רבות ביחס לדרכים ולאופנים בהם משלבים בין מדעי הרוח לעולם הדיגיטלי (כגון: מה לגיטימי לעשות ומה לא בתהליך השילוב?). בנוסף, צפות ועולות סוגיות משמעותיות בנוגע לבעלות על כתבים, או מי רשאי וראוי להשפיע ולהוסיף ידע. אין ספק כי הבמה הדיגיטלית משנה את חוקי המשחק ומעוררת מחשבה רבה.
כיום, לאור היותו תחום חדש, קיימים בעולם המחקר האקדמי מספר ויכוחים בנוגע לאופיים של מדעי הרוח הדיגיטליים. ויכוח ראשון נוגע לאופי המדעי-מחקרי של מדעי הרוח הדיגיטליים - האם יש להשתמש בהם על עבודות אקדמיות מסורתיות או שמדובר בכוח פוליטי שמטרתו לעשות מהפכה באקדמיה ולעצב מחדש את המחקר האקדמי לעתיד לבוא. ויכוח נוסף נוגע לחוקר ולדרישות היסוד הנדרשות ממנו - האם האקדמיה תוכל להחשיב את חוקרי מדעי הרוח הדיגיטליים כחוקרים מדעיים מן המניין. חוקר הספרות סטנלי פיש טוען כי למדעי הרוח הדיגיטליים אג׳נדה מהפכנית המערערת את הסטנדרט הקונבנציונלי של סמכות וכוח דיסציפלינרי.
מדעי הרוח הדיגיטליים בישראל
פעילות בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים מתקיימת בישראל החל משנות ה-60 של המאה ה-20, שבהן החל פרויקט השו"ת. החל משנת 2014 פועלת בישראל האגודה הישראלית למדעי הרוח הדיגיטליים אשר שמה לה למטרה לקדם את התחום בארץ. האגודה ארגנה מספר כנסים בנושא ומעורבת בעשיה ובתרומה למיזמים בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים בישראל (פרויקט בן-יהודה למשל). כמו כן הספרייה הלאומית החלה להשתלב במגמה של מדעי הרוח הדיגיטליים על ידי איסוף, דיגיטציה ושימור של כל הנתונים הנמצאים בידה של מדעי הרוח, ובכך לאפשר פעילות מחקרית וזרימת מידע עבור פעילות זאת. בנוסף לכך הספרייה הלאומית תומכת בסמינרים שמטרתם לקדם חדשנות טכנולוגית במדעי הרוח הדיגיטליים בישראל.
לימודי מדעי הרוח הדיגיטליים בישראל נחשבים חדשים יחסית וקיימים בשלב זה במספר אוניברסיטאות בלבד, במסלולי לימוד לתואר ראשון ושני. תחום לימוד זה מאפשר שילוב של לימודי מדעי הרוח ההומניים עם לימודי מערכות המידע הריאליים. מסלולי לימוד אלה משלבים קורסים שונים בתכנות ומתמטיקה לצד קורסים כגון: ספרות, תנ"ך, אומנות וכו'. בוגרי תואר ראשון ושני במדעי הרוח הדיגיטליים יכולים להשתלב במקומות עבודה שונים ומגוונים, לרבות חברות הייטק ובתפקידים מרתקים המאפשרים בין השאר גם עיסוק במערכות מידע.
זיכרון השואה בישראל
זיכרון השואה בישראל מתייחס לדרך שבה מוצאת השואה את ביטויה בשיח החברתי והתרבותי במדינת ישראל. הכוונה היא בראש ובראשונה להנצחה, אך גם לביטוייה השונים של השואה ולמקומה באתוס הישראלי. בחינת מקומה של השואה בזיכרון הציבורי הישראלי משלבת דיונים היסטוריים, סוציולוגיים, אנתרופולוגיים ותרבותיים. לאופיו של זיכרון השואה השלכה חשובה גם לסוגיות תאולוגיות, כמו אמונה דתית בזמן השואה ואחריה ועוד.
זיכרון השואה מתייחס לדרך שבה נתפסת השואה באתוס הישראלי החילוני הציוני, ובמידה רבה גם אצל הציבור הדתי לאומי. השואה נתפסת באופן שונה למדי אצל הציבור החרדי, כמו גם אצל ערביי ישראל.
עם השנים חלו כמה שינויים בזיכרון השואה: השינוי הבולט ביותר הוא המעבר מהתייחסות קולקטיבית להתייחסות פרטנית-אישית, כאשר המונחים "העם היהודי" ו"שישה מיליון" פינו את מקומם לסיפורים אישיים של ניצולים ולמפעל "לכל איש יש שם" להנצחת שמות הנספים; כך מצד הקורבנות, אך גם מצד התוקפים, הנאצים, שתוארו כמפלצות לא אנושיות קיבלו שמות ופנים. ההתייחסות אליהם הפסיקה להיות כאל מעין אסון טבע שנפל על האנושות, אלא כאל האנושות באופייה המרושע ביותר.
שינוי נוסף שניתן להצביע עליו הוא הפיכתם של הקורבנות לגיבורים. דמות הצבר הארצישראלי הלוחם לא הצליחה להזדהות עם קורבנות השואה. בשנותיה הראשונות של המדינה נהוג היה לאזכר רק את מורדי הגטאות והלוחמים הפרטיזנים שלא הלכו "כצאן לטבח". עם השנים, הוגדרה מחדש הגבורה בשואה כך שכללה גם עמידה, כלומר גם להחזיק מעמד עד כלות הכוחות פירושו גבורה. כך, למשל, פחת מעמדו של מרד גטו ורשה לעומת עמידה לא אלימה, כמו הברחת לחם ולמידת תורה בסתר.
הגישה הממלכתית
הגישה שרווחה בשנותיה הראשונות של המדינה מוגדרת "הגישה הממלכתית" על ידי חוקרים, המזהים את מקורה בבית מדרשו של דוד בן-גוריון. גישה זו עמדה על כמה עקרונות:
השואה נתפסה כהפך המוחלט לגישה הממלכתית, גישה של ביטחון עצמי, חוזק וכבוד לאומי; הגישה הממלכתית לא הייתה יכולה להישען על היסטוריה של תבוסה והשפלה, וגם לא על גבורתם של מורדי הגטאות בגלל תבוסתם הסופית. הגישה הממלכתית לא הייתה יכולה לקבל הזדהות עם השואה בתהליך עיצוב דמותו של הישראלי החדש. זאת ועוד, גישה זו גרסה שצורת הקיום הגלותית נחותה מהקיום העצמאי במדינה ריבונית, עד כדי אפיון הגלותיות כמחלה.
שני גורמים אלו הביאו לכך שהשואה לא הייתה יכולה להיות חלק מהותי בזיכרון הלאומי שניסתה הגישה הממלכתית לבנות. אומנם השואה הוזכרה בטקסים רשמיים (אירוני וסמלי שאת קבורת כדי האפר של יהודי אוסטריה - טקס הזיכרון הראשון לנספי השואה בישראל (יוני 1949) שנשא אופי ממלכתי, יזם שמעון ויזנטל, יהודי אוסטרי, אז עדיין אלמוני, ממקום שבתו בעיר לינץ שבאוסטריה), אבל רק כהוכחה לניצחונה של הגישה הממלכתית, בבחינת ראו מה קרה לעם היהודי באין מדינה. ומכאן שלא היה מקום לשואה כגורם מרכזי בעיצוב הזהות הישראלית. מעבר לכך, העמדת השואה כגורם מרכזי בשיח הישראלי הייתה עלולה ליצור רגשות של שנאת זרים, הסתגרות ותפיסת עולם של "עם לבדד ישכון" – ההפך ממטרתה של הממלכתיות.
זיכרון פרטי וזיכרון ציבורי
התמונה העולה מתיאור זה היא שהייתה תודעת שואה מוצנעת ומושתקת, וכמעט שלא התקיים דיון ציבורי בנושאים הקשורים בשואה. ההיסטוריונית אניטה שפירא הדגישה שמחד אכן כך היה המצב מבחינות מסוימות; אך מאידך, נושא השואה היה נושא לדיון ציבורי מרכזי באותן שנים. מבחינה פיזית, ניטע "יער הקדושים", הוקמו אנדרטאות זיכרון, נקבעו ימי זיכרון, והוקמו מוזיאונים, כמו יד ושם ובית לוחמי הגטאות. במבני ציבור שלא נועדו ישירות להנצחת זכר השואה, ניכרת הנצחה בעיקר בשמותיהם של בתי כנסת. מהם שעשו זאת במעורפל, ונקראו "זיכרון קדושים" ומהם שהיו מפורשים יותר, ונקראו "קדושי השואה". יש שנקראו על שם קהילות שחרבו, למשל "קדושי נובוסליץ", ובבית כנסת בבאר שבע, אף בחרו בשם "קדושי אושוויץ". המאפיין בתי כנסת אלו הם לוחות זיכרון גדולים בהם חרוטים שמות נספים בשואה וכן ימי זיכרון לחורבנה של קהילה זו או אחרת שבניה יסדו את בית הכנסת.
משוררים רבים עסקו בשואה, מפעלי תיעוד היסטורי החלו באותו עשור, ועוד. מעבר לכך, שנות החמישים התאפיינו ברצף של סערות ציבוריות סביב נושאים הקשורים קשר ישיר לשואה. בשתי פרשיות בולטות היה הוויכוח הציבורי סוער עד אלימות: הסכם השילומים ומשפט קסטנר. בפרשיות אלו זכתה השואה לפוליטיזציה רבה, כאשר סיעות וקבוצות שונות מפרשות את זכר השואה בדרך הנראית להם.
תמונת מצב זו סותרת, לכאורה, את המגמה הממלכתית שהוזכרה לעיל. אניטה שפירא מציעה חלוקה בין "זיכרון פרטי" ו"זיכרון ציבורי". השואה הייתה מרכזית בתפיסת העולם הקולקטיבית, הציבורית, של מדינת ישראל. השואה שימשה כדגם לאיום הקיומי על מדינת ישראל, שממנו נגזרה מדיניותה; כדגם מובהק ליהדות הגלותית, שמדינת ישראל שאפה לשנות; וכביטוי קיצוני לאנטישמיות שמדינת ישראל תוכל למנוע. לכן הייתה השואה "שייכת" רק למדינת ישראל; מדינת ישראל דרשה שזיכרון השואה יישמר באופן בלעדי במדינת ישראל, כיורשת היחידה של זכר המיליונים. אך בדרך זו הפך זכר השואה לזיכרון אנונימי, עצום, ולכן לא ניתן להפנמה ולתפישה. השואה הייתה מיתוס נורא, חלק מההיסטוריה; הסיפור הפרטי, האישי נדחק ונעלם, ולא מצא את מקומו בתקופה זו בתוך הזיכרון הקולקטיבי.
ניתן לציין כמה גורמים שדחקו את הסיפור האישי הצידה:
תרבות השיח של שנות ה–50 כללה, למעשה, התעלמות מהחוויה האישית, הפרטית, וייחוס הכול למיתוס הענק של השואה, המיתוס הכלל-יהודי, הלאומי. בהתאם, לא היה מקום לשיח האישי; לא היה רצון, ולא הייתה יכולת, לשמוע את החוויה האישית, שחרגה מאוד מהמיתוס הכללי, כפי שטופח עד אז.
על גורלם של ניצולי השואה בתרבות זו עמד הסופר אהרן אפלפלד:
שחיקת הגישה הממלכתית
תפיסת עולם זו החלה להישחק עם השנים. ישנן כמה נקודות זמן בולטות בתהליך זה:
מדובר בתהליך ארוך ולא פשוט, שאלו הן רק הנקודות החריפות והדרמטיות שבו. מרד גטו ורשה, שעד אז נתפס כדגם להתנהגות ה"ראויה" בשואה (להבדיל מרוב הקורבנות שהלכו "כצאן לטבח") מבחינת האתוס הציוני מתחיל להידחק הצידה, וההזדהות עם הקורבנות גוברת. זיכרון השואה נותן לגיטימציה ל"ביטחוניזם" ולתחושת "העולם כולו נגדנו". קיומה של מדינת ישראל החל להיות מובן יותר ויותר, ואיום ההשמדה נעלם לאיטו; עובדות אלו אפשרו עיסוק גדל והולך בענייניה הפנימיים של מדינת ישראל. מישור הדיון מתחיל לעבור מהדגש הקולקטיבי שאפיין אותו עד אז, למישור הפרטי, האינדיבידואלי.
הגישה החדשה
הגישה החדשה שהלכה ונוצרה ביטאה את התפישות הבאות: זהו ניגוד ברור וחד לגישת הממלכתיות. אופני הביטוי של הזיכרון ומקומו בשיח הישראלי משתנים מאוד לאור גישה זו.
ביקורת על הגישה החדשה
הגישה החדשה זוהתה עם חוגי הימין וזרם הציונות הדתית. גישה זו ספגה ביקורת לא מועטה, שלהלן הנקודות העיקריות שבה:
הזיכרון המופרט
לפי דני גוטויין, שתי תקופות אלו הובילו לתקופה שלישית של זיכרון השואה, תקופה שיש לכנות "תקופת הזיכרון המופרט". תקופה זו מתאפיינת בכמה נקודות:
סוגי ההתייחסות לשואה היום
למעשה ישנם היום שלושה סוגים עיקריים של התייחסות לזיכרון השואה.
הוראת השואה במערכת החינוך
גם בדרכי הוראת השואה חלו שינויים, בהתאם. מקוּם המדינה ועד משפט אייכמן לא היה, למעשה, כל עיסוק בחינוך הפורמלי בהוראת השואה. השואה הייתה אירוע פרטי ואישי. עיקר ההנצחה הייתה סביב המורדים והפרטיזנים, ומי שלא היה חלק ממורשת זו נדחק הצידה ממעגל ההנצחה, ואף לא ניסה להשתלב בו. עם זאת, ההדחקה גם גרמה לכך שכאשר היו אירועים שהייתה בהם זיקה לשואה – וכבר ציינו כמה דוגמאות בולטות ומסעירות, כמו משפט קסטנר והשילומים מגרמניה – פרצו סערות רגשות אדירות. ואולם, גם סערות אלו לא גרמו לשינוי במערכת החינוך, ולאחר ששככו נעלמו, ללא השפעה. נוכחותה של השואה בבתי הספר הייתה בעיקר בטקסי זיכרון, וכדומה, כלומר ברמה הרגשית-חווייתית-חברתית.
הקמתו של "יד ושם" ציינה את תחילתה של עבודה אקדמית מסודרת בנושא, ואולם בשנים הראשונות רחוק היה "יד ושם" מלהיות בעל יכולת לממש את שהוטל עליו.
משפט אייכמן החל תהליכי מחשבה בנושא, על אף שכולם היו תחת צילה של השאלה "מדוע הלכו כצאן לטבח", ומרביתן של התוכניות היו אפולוגטיות בטבען. הזעזוע שהביא משפט אייכמן עדיין לא שינה את תוכניות מערכת החינוך. המחקר ההיסטורי לא היה מגובש עדיין דיו כדי להתמודד עם הנושא, ובמערכת החינוך עוד לא הייתה בשלות כדי להתמודד עם הנושא.
סמוך למלחמת ששת הימים התבסס "יד ושם" כמוסד רשמי המייצג את העמדה הישראלית בפני מבקרים מחו"ל, אך מערכת החינוך עדיין ראתה את השואה כנושא שיש לעסוק בו רק סמוך ליום הזיכרון לשואה ולגבורה.
השינוי החל רק בשנות השבעים, כתוצאה משינויים כלליים במערכת החינוך הישראלית, שעיקרם שינוי מבנה בתי הספר ויישום האינטגרציה. שינוי זה הביא גם לחשיבה מחודשת על תוכני הלימוד, ונושא השואה הוגדר כאחד מתוך 26 נושאי בחירה, שמתוכם היה על המורה להיסטוריה לבחור שלושה (להבדיל מנושאי החובה, שהיו אמורים להילמד בהעמקה רבה יותר). לאחר החלטה זו התפתח דיון ציבורי, בשני צירים: האחד, דיון פוליטי, שמטרתו הייתה להפוך את השואה לאחד מנושאי החובה; והשני, דיון חינוכי, לגבי מטרות הוראת השואה, תכניה והדגשותיה – האם יש ללמד את השואה כהוראת תפיסה היסטורית ומחקרית בלבד, או גם ככלי להעברת מסר חינוכי.
הדיון הראשון הסתיים בשנת 1979, בהחלטת המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך והפיקוח על לימודי ההיסטוריה להקצות להוראת השואה שליש יחידת לימוד, מעבר ללימודי המאה ה-20 ולהוראת תולדות עם ישראל בדורות האחרונים. שנה לאחר מכן התקבלה החלטת הכנסת על תיקון לחוק חינוך ממלכתי, שעל פיו נוספה מטרה נוספת למטרות החינוך בישראל – חינוך ל"תודעת השואה והגבורה".
מאז שנות השמונים קיימות שתי מגמות. המגמה האחת, שעל פיה מונחלת השואה במערכת החינוך כיום, מציגה את השואה על פי הסיפר הציוני. מגמה זו מדגישה את הממד הרגשי, החווייתי בשואה, תוך העמדת הסיפור הציוני והיהודי במרכז, ואף מנתקת אותו מן ההיסטוריה של המאה ה–20, ולמעשה מנתקת אותו מן הממד ההיסטורי והאקדמי. שצקר מכנה גישה זו "קיומית". גישה זו פונה אל הרגש באמצעים שונים, ובהם מסעות בני נוער לפולין, כאשר המטרה היא העמדה של השואה במרכז הדיון, ויצירת הזדהות עמוקה של התלמידים עם קורבנותיה. המגמה השנייה היא המגמה האקדמית, שראייתה אוניברסלית ובסיסה ומוקדה הוא במחקר האקדמי, גם במחיר של התנגשות עם המגמה הקודמת.
התקשורת
ביום השואה שידורי הטלוויזיה משודרים במתכונת שונה המתאימה לאווירת היום וערוצי החדשות מקדישים זמן לשדר את סיפור הניסים והניצולים בנוסף לשידור הטקס הממלכתי דרך הטלוויזיה.
זיכרון השואה בחברה החרדית
גם בחברה החרדית, בדומה לחברה החילונית ומבחינות מסוימות אף יותר ממנה, זיכרון השואה הוא נרטיב מכונן. עם זאת, בניגוד לאופי הזיכרון ה'ישראלי', בחברה החרדית לא מוקבלים 'טקסי זיכרון' והנצחה ציבורית. תחת זאת בחברה החרדית מקובלת מאוד הנצחה במתחם הפרטי - כאשר ילדים נקראים בשמם של קרובי המשפחה שנרצחו בשואה, ובמימד הקהילתי - כאשר קהילות חסידיות רבות וישיבות ליטאיות רבות (דוגמת ישיבת פוניבז' המפורסמת) נושאות את שמם של הקהילות שחרבו כמעט לחלוטין בשואה, ורואות את עצמם כממשיכות דרכם. במקביל, בתודעה החרדית הניצחון המשמעותי על נאצים הוא הקמת משפחות גדולות במימד האישי, וחיזוקו של עולם התורה בפן הציבורי.
אחד ההסברים שניתנו לייחודיות באופי זיכרון השואה בחברה החרדית, מראה כי דרכה של החברה החרדית להתמודד עם השבר הפיזי והתאולוגי שיצרה השואה היה ליצור אתוס של "המשכיות" בין ההוי היהודי שקדם לשואה לבין החיים היהודיים בארץ ישראל, תוך ראיית השואה כאירוע טרגי נורא המצטרף לשרשרת הטרגדיות שנגזר על עם ישראל לעבור בגלות (בניגוד לנרטיב הישראלי שראה בשואה אירוע המהווה את קץ ה'גלות' ואת מדינת ישראל כניגוד מוחלט להווי היהודי שקדם לשואה).
בשנות ה-60 ייסד משה פראגר מחוקרי השואה, את "גנזך קידוש השם" – המוזיאון והארכיון המרכזי במגזר החרדי לחקר השואה, בבני ברק
זיכרון השואה בצה"ל
כהמשך למערכת החינוך, מודגשת גם בפני חיילי צה"ל מרכזיותה של השואה בתולדות העם היהודי בעת החדשה, מתוך נאמנות לציווי "לעולם לא עוד" ומתוך למידת לקח שעמידה איתנה, צבא חזק ויכולת לפעולה עצמאית, חיוניים למניעת הישנותה של שואה.
חיילי צה"ל מבקרים דרך שגרה ביד ושם, בבית לוחמי הגטאות, במשואה ובמרכזים אחרים לחקר השואה. בנוסף, מפעיל צה"ל את תוכנית "עדים במדים", במסגרתה מבקרים חיילי צה"ל במדים במחנות ההשמדה בפולין, בליווי עדים ניצולי שואה. העמידה הגאה עם דגל ישראל ובמדים באתרי השמדת העם היהודי מתוארת פעמים רבות כחוויה מרכזית בגיבוש הזהות היהודית והציונית.
קשר מיוחד נרקם מאז 1995 בין חיילי צה"ל לניצולי השואה, במסגרת פרויקט "פרח לניצול".
בספטמבר 2003 התקיים מטס של שלושה מטוסי חיל האוויר מעל אושוויץ, במקביל לטקס "עדים במדים" של החיל על הקרקע. תמונת המטס נתלתה מאז בלשכות בכירות רבות בצבא. באוגוסט 2020 התקיים "מטס זיכרון לעתיד", מטס דומה של מטוסים מחיל האוויר הישראלי ומהלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני) אשר עבר מעל מחנה הריכוז דכאו ומעל בסיס חיל האוויר פירסטנפלדברוק, המקום בו נרצחו תשעה ישראלים בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972.
לאוצין
לאוצין (Leucine) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הנפוצות בטבע. תאי גוף האדם אינם מסוגלים לסנתז לאוצין ולכן היא מהווה חומצת אמינו חיונית, אותה יש לקבל דרך המזון.
כימיה
השייר של לאוצין זהה בהרכבו לשייר של חומצת אמינו אחרת, איזולאוצין, אך שונה בסידור האטומים (שני השיירים מהווים, אם כן, איזומרים מבניים). שייר הלאוצין פחמימני ומכיל ארבעה אטומי פחמן; דבר זה הופך אותה לאחת מחומצות האמינו ההידרופוביות ביותר. שיירי לאוצין נמצאים בדרך-כלל באזורים הפנימיים של חלבונים, כדי שלא יבואו במגע עם המים המקיפים את החלבון בסביבה התאית. לאוצין יוצרת אינטראקציות הידרופוביות עם חומצות הידרופוביות אחרות, ותורמת בכך רבות לייצוב המבנה התלת-ממדי של החלבון.