cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהרן מרדכי רוקח
ביוגרפיה
הרב אהרן מרדכי רוקח עובר לפני התיבה בבית המדרש הגדול של החסידות לעיתים קרובות, ולעיתים גם במקום אביו, בתפילת מוסף של שבת, כאשר אביו מורה לו לעשות זאת. בשנת תש"ע נתמנה על ידי אביו האדמו"ר למלא את מקומו בסידור קידושין. עם השנים מתחזק מעמדו בניהולם הגשמי והרוחני של מוסדות בעלז. הוא יוצא לשבתות בקהילות חסידי בעלזא בעולם ולגיוס תרומות עבור מוסדות בעלזא בישראל. באחת מנסיעותיו ביקר אצל דודו, האדמו"ר רבי אהרן טייטלבוים מסאטמר (הרבנית סאשא, אשתו של רבי אהרן, היא אחות אמו של הרב אהרן מרדכי), ביקור שנתפס בציבור החרדי כפגישת פיוס בין שתי החצרות. פיוס מלא הושג כאשר נפגש אביו עם הרב אהרן בשנת 2012.
אשתו שרה לאה מנהלת כיום את מוסדות "בית מלכה" של החסידות, ועומדת לצד חמותה בראשות ארגון נשות החסידות.
חדר 40
לכידת הסיירת "מגדבורג" וספר הצופן הראשון
גודלו העצום של הקוד היה הסיבה לכך שהגרמנים לא היו יכולים להחליפו באופן מיידי. הם המשיכו לעשות בו שימוש עד קיץ 1916, אז נכנס לשימוש ספר הקוד החדש, ה-Flottenfunkspruchbuch (ספר הודעות הרדיו של הצי, FFB). כניסתו של ספר זה לשימוש לא הייתה חלקה; צוותי האוניות סירבו תחילה להשתמש בו בשל מורכבותו הרבה, והקוד החדש נכנס לשימוש מלא רק במאי 1917.
הגרמנים חשדו שקוד ה-SKM נפרץ. הועלו חששות שהרוסים הצליחו למשות את הספר מן המים הרדודים, אך הצי הגרמני סמך על תהליך ההצפנה שימנע את קריאת ההודעות הסודיות, אך גם תהליך ההצפנה לא שונה עד 20 באוקטובר ושונה שוב רק לאחר 3 חודשים. ההצפנה נעשתה באמצעות מנגנון מכני; ההוראות על שינוי הצופן שודרו בקשר רדיו, ולעיתים קרובות נגרם בעת ההחלפה בלבול, שהביא לשידור אותה הודעה בצופן החדש ושוב בצופן הישן. החלפת הצופן נעשתה לעיתים רחוקות יחסית: ב-1915 הוחלף הקוד שש פעמים, אך מ-1916 והלאה עלתה תדירות ההחלפות.
אהרן מרדכי רוקח
בהנהגת החסידות בפועל
בשנים האחרונות, החל אביו להעניק לו סמכויות, והרב רוקח החל להנהיג את החסידות במישורים רבים.
חדר 40
לכידת הסיירת "מגדבורג" וספר הצופן הראשון
הבריטים לא הצליחו להשיג מיד את ספר הקוד החדש, אך ניתוח של ההודעות הישנות והשוואתן לחדשות ששודרו בצופן החדש הביאו לפיצוח הקוד. מומחי חדר 40 כבר הכירו את השיטה הגרמנית, ולכן הצליחו תוך כמה ימים לפצח את המפתח, ותוך כמה חודשים לשחזר את הספר כולו. דו"ח מודיעין גרמני שנערך זמן רב לאחר המלחמה, ב-1934, סיכם את הנזק הרב שנגרם לגרמניה עקב אובדן הספר, נזק שנגרם במידה רבה עקב אי-נקיטת צעדים כלשהם לאחר גילוי האובדן.
לכידת אוניית הקיטור "הובארט" ותפיסת ספר הצופן השני
ספר הצופן השני של הגרמנים נלכד מיד בתחילת המלחמה באוסטרליה, אך הגיע לאדמירליות רק בסוף אוקטובר. אוניית הקיטור הובארט, שהייתה בבעלות אוסטרלית-גרמנית, נתפסה במפרץ פורט פיליפ (בחופה הדרומי של מדינת ויקטוריה באוסטרליה, ליד מלבורן), ב-11 באוגוסט 1914. על האונייה נמצא ספר הקוד Handelsverkehrsbuch (ספר התעבורה המסחרית, HVB); בספר זה היה הקוד בו השתמש הצי הגרמני לקשר עם אוניות הסוחר הגרמניות. בקוד זה נעשה שימוש גם בתוך צי הים הפתוח. הידיעה על תפיסת הקוד הועברה ללונדון רק כחודש לאחר מכן, ב-9 בספטמבר. העתק של הספר נשלח לבריטניה על גבי ספינה מהירה, אך הגיע רק בסוף אוקטובר.
אהרן מרדכי רוקח
בהנהגת החסידות בפועל
בשונה מהנהגתו של אביו, מתאפיינת ההנהגה של הרב רוקח בהקמת 'כוורת יועצים' סביבו, המכונה 'ועד' בעגה הפנים-חסידית.
חדר 40
לכידת אוניית הקיטור "הובארט" ותפיסת ספר הצופן השני
ה-HVB נכנס לשימוש ב-1913, ובמקור ניתן לכל אוניות המלחמה שהיו מצוידות בקשר רדיו, וכן לפיקודים ימיים ולתחנות חוף. הספר ניתן גם למנהלי 18 חברות הספנות הגרמניות הגדולות ביותר, על מנת שהם יעבירו אותו לאוניות שבבעלותם. קוד זה עשה שימוש ב-450,000 קבוצות אפשריות בנות ארבע אותיות כל אחת, שאפשרו גם ייצוג חליפי לאותה משמעות. בנוסף, ניתן היה לצרף קבוצות של עשר אותיות לשימוש בתקשורת באמצעות כבלי תקשורת. גם במקרה זה נעשה שימוש בהצפנה, אם כי הצופן היה פשוט יותר, למרות שהוחלף בתדירות רבה יותר.
בקוד ה-HVB נעשה שימוש בעיקר על ידי ספינות קלות יותר, כמו ספינות סיור, וכן לענייני שגרה, כמו כניסה ויציאה מנמל. גם צוללות עשו שימוש בקוד זה, אך עם מפתח הצפנה מורכב יותר. התקשורת עם הצוללות באמצעות הקוד הייתה בעייתית, שכן הצוללות שהו בים לתקופה ארוכה יחסית, ולכן לא תמיד קיבלו את הצופן החדש. בשל כך היה צורך לשדר את ההודעה פעמיים, בצופן הישן והחדש, דבר שאיפשר פיצוח מיידי של הצופן החדש. המודיעין הגרמני הבין כבר בנובמבר 1914 שהקוד נפל בידי האויב, ועל כך העידו תשדורות גרמניות שהזהירו מפריצת הקוד, אך הקוד הוחלף רק ב-1916 בספר קוד חדש, שנקרא Allgemeinefunkspruchbuch (ספר כללי השיחה ברדיו, AFB). קוד זה נכנס לשימוש יחד עם שיטה חדשה להצפנה. ואולם, הבריטים הצליחו להבין את שיטת ההצפנה על ידי קליטת שידורי הניסיון שהקדימו את כניסת הקוד לשימוש מבצעי. הקוד החדש חולק אף ליותר ארגונים מאשר הישן, כולל ארגונים באימפריה העות'מאנית ובבולגריה. בקוד זה היו יותר קבוצות מאשר בקוד הקודם, אך היו אלה קבוצות בעלות שתי אותיות בלבד. הבריטים הצליחו להשיג עותק ראשון של ה-AFB מתוך צפלין שהופל, ועותקים נוספים נתפסו בצוללות שהוטבעו.
אהרן מרדכי רוקח
בהנהגת החסידות בפועל
כיום, מכהן הרב רוקח בראשות 4 'ועדות' כאלה:
מדינות עבדות ומדינות חירות בארצות הברית
בהיסטוריה של ארצות הברית של אמריקה, מדינת עבדות הייתה מדינה אמריקאית שבה העבדות הייתה חוקית בנקודת זמן מסוימת, ומדינת חופש הייתה כזו שבה העבדות נאסרה.
עד למהפכה האמריקאית, העבדות הייתה חוקית ונהוגה בכל שלוש עשרה המושבות. באמצע המאה ה-18 החלו להתארגן תנועות פוליטיות וחברתיות במטרה לשים קץ לעבדות. הרגשות שעוררה המהפכה האמריקנית והשוויון שהובטח בהכרזת העצמאות הביאו את השחורים לציפייה לשחרורם מעבדות. לאחר הכרזת העצמאות החלו חלק מהמדינות בחקיקת חוקים נגד עבדות, בעוד שמדינות אחרות המשיכו להתירה. החלוקה למדינות חופש ולמדינות עבדות הביאה להיווצרם של שני גושים. עד 1850 נשמר בסנאט האמריקאי שוויון בין שני הגושים.
אהרן מרדכי רוקח
משפחתו
לרב רוקח שלושה עשר ילדים.
חדר 40
טביעת המשחתת S-119 ותפיסת ספר הקוד השלישי
ספר הקוד הגרמני השלישי נתפס לאחר הטבעתה של המשחתת הגרמנית S-119, בקרב מול חוף טסל, סמוך להולנד. הקרב התחולל ב-17 באוקטובר 1914, ובו הוטבעו ארבע משחתות גרמניות על ידי סיירת קלה וארבע משחתות בריטיות. צוותה של המשחתת הגרמנית S-119 השליך לים את כל המסמכים הסודיים, בתוך כספת חתומה. שני הצדדים הניחו שהמסמכים אבדו, והעניין נשכח. ואולם, ב-30 בנובמבר שלתה מכמורתנית בריטית שעסקה בדיג באזור בו התחולל הקרב את הכספת, וזו הועברה לידי אנשי חדר 40 (מאוחר יותר טען רג'ינלד הול שהגילוי לא היה מקרי). בתוך הכספת נמצא ספר הקוד השלישי, ה-Verkehrsbuch (ספר התעבורה הימית, VB), שהיה בשימוש הקצינים הבכירים של הצי הגרמני. קוד זה כלל 100,000 קבוצות של חמישה מספרים, כשלכל קבוצה משמעות משלה. הקוד נועד לשימוש בתשדורות קוויות אל יעדים רחוקים: אוניות מעבר לים, נספחים ימיים, שגרירויות וקונסוליות. לא ברור מדוע נמצא קוד שנועד לתקשורת רמת דרג על סיפון משחתת קטנה. חשיבותו של קוד זה הייתה בכך שפענוחו נתן למודיעין הבריטי גישה לתקשורת בין הנספחים הימיים הגרמניים בברלין, מדריד, וושינגטון, בואנוס איירס, פקינג וקונסטנטינופול.
מדינות עבדות ומדינות חירות בארצות הברית
רקע היסטורי
לאחר פרוץ המהפכה האמריקאית ב-1763, החלו העבדים השחורים להיות מודעים לזכויותיהם. מסביבות 1770 החלו שחורים ברחבי ניו אינגלנד לשלוח עתירות למחוקקים במחוזותיהם בדרישה לחופש. במהפכה עצמה, חלק מהשחורים התגייסו לצבא הבריטי, בהבטחה שיצאו לחופשי בתמורה לשירות צבאי. גברים שחורים שהיו חופשיים מעבדות לחמו גם בצד האמריקאי.
חדר 40
מבנה וארגון
בתחילת נובמבר 1914 מונה קפטן ויליאם רג'ינל הול כראש המודיעין הימי, במקומו של הנרי אוליבר, שהועבר לשמש כמזכיר הימי של הלורד הראשון של האדמירליות, ואחר כך ראש מטה המלחמה של האדמירליות. הול היה לפני כן מפקד סיירת המערכה אוניית הוד מלכותה קווין מרי, אך נאלץ לוותר על תפקיד מבצעי בים בשל בריאותו הרופפת. הסתבר שהול היה בחירה מעולה לתפקיד ראש המודיעין הימי, אף על פי שבחירה זו הייתה בת מזל בלבד.
מדינות עבדות ומדינות חירות בארצות הברית
רקע היסטורי
לאחר הכרזת העצמאות הפך נושא העבדות לאחד מהעניינים החשובים שעל סדר היום. בועידת החוקה ב-1787, נדונו נושאים רבים הקשורים לעבדות ובזמן מסוים היא אף הייתה מכשול בדרך לאישור החוקה החדשה. בחוקה הופיע סעיף העבד הנמלט, שבו נכתב כי אדם שתפקידו לשרת או לעבוד, שברח מהמדינה בה הוא מועסק למדינה אחרת, יוחזר למדינה בה הועסק:
"No person held to service or labour in one state, under the laws thereof, escaping into another, shall, in consequence of any law or regulation therein, be discharged from such service or labour, but shall be delivered up on claim of the party to whom such service or labour may be due
חדר 40
מבנה וארגון
הארגון החדש החל לגדול, וגם להראות את יעילותו; היה צורך ליצור לו מבנה ארגוני ברור יותר ולמצוא לו מקום מסודר יותר מאשר משרדו של יואינג. ב-6 בנובמבר 1914 עבר הארגון לפעול בחדר מס' 40 בבניין האדמירליות הישן; מספר החדר הפך להיות שמה של המחלקה (החדר עודנו קיים, אם כי מאז ניתן לחדר זה מספר אחר). היה זה חדר בקומה הראשונה של הבניין, שחלונותיו פונים לחצר הפנימית של הבניין. מחלקות אחרות ששכנו בחדר זה לפני כן התלוננו שאיש אינו מוצא את המקום, אם כי באותו מסדרון היה חדר הישיבות של האדמירליות ומשרדו של לורד הים הראשון ג'קי פישר, אחד מהאנשים הספורים שידע על קיומה של המחלקה. סמוך לחדר 40 היה גם משרדו של הלורד הראשון של הימייה, וינסטון צ'רצ'יל, שהיה גם הוא אחד משותפי הסוד הבודדים. בנוסף לצ'רצ'יל ופישר ידעו על המחלקה גם לורד הים השני, מזכיר האדמירליות, ראש מטה האדמירליות, ראש אגף המבצעים ועוזרו, ראש אגף המודיעין הימי, ושלושה קציני המשמרת באדמירליות, קצינים בדרגת קפטן, דרגה המקבילה לקולונל ואלוף-משנה. ייתכן שגם ראש ממשלת בריטניה ידע על קיומה של המחלקה.
כל הידיעות שהתקבלו ופוענחו במחלקה נשמרו בסודיות מלאה; העתקים של ההודעות המפוענחות הועברו לידיעת ראש המטה וראש המודיעין בלבד. הוחלט שיש צורך באדם ממחלקת המודיעין שיסקור את ההודעות המפוענחות ויפרש אותן לאור מידע שהגיע בערוצים אחרים. האדם שנבחר היה קומנדר (סגן-אלוף) הרברט הופ (Hope), שלפני כן הופקד על סימון מקומן של אוניות אויב. להופ ניתן משרד קטן באגף המערבי של בניין האדמירליות, שם ישב והמתין בסבלנות לידיעות המועטות שאושר לו לראות. הוא ניסה להסיק מן המעט שקיבל לגבי תמונה כוללת יותר, אך המידע המצומצם שקיבל הפך את תפקידו ללא יעיל. הוא ביקש מהול מידע נרחב יותר, אך הול לא יכול היה לסייע; ואולם, בפגישה מקרית עם לורד הים הראשון, ג'קי פישר ב-16 בנובמבר, הצליח הופ להסביר את קשייו, וזכה לגישה מלאה לכל המידע שנאסף, בצד הוראה להגיש שני דיווחים ביום ללורד הים הראשון. הופ לא ידע דבר על קריפטוגרפיה ולא הבין גרמנית, אך הכרתו הנרחבת את הצי ואת הלוחמה הימית סייעו למפענחים להבין טוב יותר את ההודעות המפוענחות ולתרגם אותן נכון יותר.
מדינות עבדות ומדינות חירות בארצות הברית
רקע היסטורי
למרות זאת, בצפון מזרחה של ארצות הברית נאסרה העבדות בהדרגה. מספר מדינות קיבלו עליהן לבטל את העבדות בהדרגה כבר מספר שנים לאחר הכרזת העצמאות: פנסילבניה (1780), ניו המפשייר ומסצ'וסטס (1783), קונטיקט ורוד איילנד (1784). ורמונט, שלא נכללה בין שלוש עשרה המושבות המקוריות, ביטלה את העבדות כבר בשנת 1777 והיא הצטרפה לארצות הברית כמדינה חופשית מעבדות ב-1791. ורמונט הייתה המדינה הראשונה בכל רחבי "העולם החדש" שביטלה את חוקי העבדות. ניו יורק ביטלה את העבדות רק ב-1799, וניו ג'רזי ב 1804. עד לשנת 1804 פרסמו כל המדינות הצפוניות חוקים שאסרו על העבדות או שהגדירו אמצעים שיינקטו להפחית אותה בהדרגה.
לעומת זאת, בין מדינות הדרום, נמשכה העבדות באין מפריע. קנטקי פוצלה מוירג'יניה כמדינת עבדות ב-1792, וטנסי פוצלה מצפון קרוליינה ב 1796. מדינות עבדות נוספות היו ג'ורג'יה, דרום קרוליינה, מרילנד ו-דלאוור. עד 1804, לפני הקמתן של מדינות בטריטוריות שבמערב, מספר מדינות העבדות ומדינות החופש היה שמונה מכל סוג. הגבול הגאוגרפי ביניהן נקרא קו מייסון דיקסון.
חדר 40
מבנה וארגון
ככל שגדל מספר ההודעות המפוענחות היה על הופ לקבוע את סדר החשיבות של ההודעות: אילו מן ההודעות לא היו חשובות, וניתן היה לתייק אותן, ואילו היו בעלות חשיבות והיה צורך להעביר אותן הלאה. לצי הגרמני היה נוהג לשדר באלחוט מדי בוקר את מיקומה המדויק של כל אונייה, כולל אוניות שהיו במהלך הפלגה. בדרך זו הצליחו הבריטים לקבל תמונת מצב מדויקת על מיקומו של הצי הגרמני, ואף להסיק מנתיבן הנבחר של האוניות הגרמניות על מיקומם של שדות מוקשים ימיים. כאשר היה שינוי מהשגרה, ניתן היה להסיק על פעילות מבצעית של הגרמנים, וניתן היה להוציא התרעה מתאימה. המידע איפשר גם לקבל מידע רב על פעילותן של הצוללות הגרמניות.
מדינות עבדות ומדינות חירות בארצות הברית
עבדות וחופש במדינות החדשות
החתירה לצמצום העבדות ולביטולה נמשכה ביתר שאת במאה התשע עשרה. הקונגרס האמריקאי הטיל איסור על ייבוא עבדים אפריקנים בשנת 1808, ולמרות זאת המשיכה העבדות לשגשג במדינות החדשות שהוקמו עמוק בדרומה של ארצות הברית תודות לגידול הטבעי באוכלוסיית העבדים והסחר הפנים-ארצי בהם. בין 1812 ל-1850 נשמר השוויון בין מספר המדינות החופשיות למדינות העבדות, כך שעל כל מדינה מהסוג הראשון התקבלה גם אחת מהסוג השני.
חדר 40
מבנה וארגון
למרות המידע הרב והמפורט שהגיע לחדר 40, נותר רובו במחלקה ולא הופץ הלאה. העדיפות העליונה מבחינת האדמירליות הייתה למנוע את הידיעה על פיצוח הצופן הגרמני, וכדי למנוע את דליפת הסוד הוגבלה מאוד הפצת הידיעות המפוענחות; כדי להעביר ידיעה הלאה היה צורך באישורו האישי של ראש המודיעין, אוליבר. מפקד הצי הגדול, אדמירל ג'ון ג'ליקו, ביקש שלוש פעמים מן האדמירליות להעביר אליו את ספר הצופן שהובא מרוסיה על אחת מן הסיירות שלו, כדי שיוכל לפענח את התשדורות הגרמניות שנקלטו. ג'ליקו ידע שישנו תהליך כלשהו של פענוח במודיעין הבריטי, אך רק מעט ידיעות הועברו אליו. ייתכן שעבודת פענוח על גבי אונייה הייתה בלתי מעשית, אך אנשי חדר 40 היו בדעה שלא נעשה שימוש מלא בתוצאות עבודתם, בשל הסודיות הרבה שמנעה מהם גם להעביר ידיעות למחלקות אחרות של אגף המודיעין ולאגף המבצעים.
יירוט תשדורות וגילוי מיקום
גם הבריטים וגם הגרמנים החלו ב-1915 בניסויים לאיכון מיקומם של משדרי אלחוט. האיכון מתבצע על ידי קליטת שידוריהן של תחנות אלחוט במספר תחנות איכון, ולאחר מכן חיתוך כיווני הקליטה. עד מאי 1915 היו לבריטים חמש תחנות איכון, ואלו היו יכולות לאתר צוללות גרמניות במהלך שיוטן בים הצפוני. תחנות אלו פעלו כחלק מ"שירות Y", שעסק בקליטת השידורים הגרמניים, אך המידע הועבר לחדר 40, שם הוקמה תת-מחלקה שעסקה במיפוי מיקומם של כלי שיט גרמניים. בהמשך הוקמו תחנות נוספות באירלנד כדי לאכן מיקום של אוניות ממערב לבריטניה, ותחנות נוספות ברחבי העולם.
מדינות עבדות ומדינות חירות בארצות הברית
עבדות וחופש במדינות החדשות
מדינות עבדות שקמו אז היו: לואיזיאנה (1812), מיסיסיפי (1817), אלבמה (1817), מיזורי (1821), ארקנסו (1836), פלורידה (1845), טקסס (1845).
חדר 40
יירוט תשדורות וגילוי מיקום
הגרמנים ידעו על קיומן של תחנות האיכון, וכך היה חדר 40 יכול להיעזר בכיסוי זה להפצת המידע על מיקום יחידות הצי הגרמני. המידע שהגיע מתחנות האיכון השלים את המידע שהגיע מפיצוח הקוד הגרמני. ואולם, למרות המידע המדויק שסיפק חדר 40 הגבילה האדמירליות מאוד את השימוש בו, כאמור. מיוני 1915 לא נמסרו המיקומים שאיתר חדר 40 לקציני דגל (Flag Officers, קצינים מדרגת אדמירל משנה ומעלה). היחיד שהמשיך לקבל את הדיווח היה אדמירל ג'ון ג'ליקו, מפקד הצי הגדול. הוא היה היחיד שקיבל גם דיווחים על מיקומם של שדות מוקשים שאותרו על פי המידע של חדר 40. מידע מצומצם יותר נמסר לאדמירל דייוויד ביטי, מפקד שייטת סיירות המערכה, קומודור רג'ינלד טיירוויט, מפקד שייטת המשחתות בהארוויץ', וקומודור רוג'ר קייס, מפקד שייטת הצוללות. ג'ליקו לא היה מרוצה ממצב זה. הוא תבע לאפשר לביטי גישה למידע שהעבירה האדמירליות.
מדינות עבדות ומדינות חירות בארצות הברית
עבדות וחופש במדינות החדשות
במדינות שנוסדו בטריטוריות הצפון מערביות שלא היו בתחום ארצות הברית עם ייסודה, נאסרה העבדות באמצעות תקנות צפון-מערב של שנת 1787. במדינות אלה, שמצפון לנהר אוהיו, שנחשב להמשכו מערבה של קו מייסון דיקסון, קמו המדינות החופשיות אוהיו (1803), אינדיאנה (1816), אילינוי (1818), מישיגן (1837), איווה (1846), ויסקונסין (1848), ומינסוטה (1858) - כולן מדינות חופש. עם הזמן גדלה אוכלוסייתן של מדינות החופש יותר מזאת של מדינות הדרום, וגדל הפוטנציאל לעימות פוליטי בין שני הגושים. בסנאט, שבו לכל מדינה שני נציגים, נשמר השוויון בין הגושים, אך בבית הנבחרים, שנתן משקל לאוכלוסיית המדינות, היו מתנגדי העבדות מרובים יותר. עם זאת, אף על פי שבתחילת המאה התשע עשרה יותר משישים אחוזים מהלבנים (בעלי זכות ההצבעה) חיו במדינות הצפון, הנקיות מעבדות, מדינות הדרום הצליחו, על ידי מתן משקל לכל עבד, בגובה של שלוש חמישיות מאדם חופשי ( Three-Fifths Compromise) לקבל משקל מעבר לזה שהגיע להן בייצוגן בבית הנבחרים.
פשרת מיזורי
בפשרת מיזורי, ב-1820, נעשה ניסיון להתמודד עם בעיית העימות בין מדינות החופש ומדינות העבדות. ב-1818 ביקשה מיזורי, מדינת עבדות, להצטרף לארצות הברית כמדינה. עד אותה עת היו באיחוד 22 מדינות, 11 חופשיות מעבדות ו-11 המתירות עבדות, כך שנשמר האיזון בנושא זה. בקשתה של מיזורי להתקבל לאיחוד יצרה חשש מהפרת האיזון.
חדר 40
יירוט תשדורות וגילוי מיקום
כל האוניות הבריטיות הונחו לעשות שימוש מינימלי באלחוט ובעוצמה נמוכה ככל האפשר. הן הקפידו לא להעביר באמצעות האלחוט אף תשדורת חשובה מהאדמירליות לסקפה פלו, בסיסו של הצי הגדול. כאשר היה הצי הגדול בים הועברו ההודעות בעוצמה נמוכה באמצעות ספינות ממסר, כדי להקשות על קליטתן. הגרמנים, לעומתם, לא הקפידו על משמעת קשר, וחדר 40 למד רבות מהתשדורות הרבות שהועברו בין האוניות הגרמניות, תשדורות ששודרו בדרך כלל בעוצמה רבה שהקלה על קליטתן. רק ב-1917 החלו הגרמנים לנסות לצמצם את היקף ועוצמת התעבורה האלחוטית שלהם, וגם זאת רק לפני שחששו מתחנות האיכון הבריטיות, ולא מפני שחששו מפיצוח הקוד שלהם.
מדינות עבדות ומדינות חירות בארצות הברית
פשרת מיזורי
במקביל, ביקשה גם מיין, הנקייה מעבדות, להצטרף לאיחוד כמדינה. הדיון בשתי הבקשות גרם לקונפליקט בין שני בתי הקונגרס (הסנאט, בו היה שוויון בין מדינות החופש למדינות העבדות, ובית הנבחרים), לא רק בנושא העבדות עצמו, אלא גם בעניין צירופן של מיין ומיזורי לאיחוד על סמך אותו חוק.
חדר 40
הצלחות מבצעיות
פענוחים של חדר 40 היו קשורים ישירות לכמה מן הקרבות הימיים החשובים של מלחמת העולם הראשונה. חדר 40 קלט את התשדורות שהיו קשורות ליציאתו של תת-אדמירל פרנץ פון היפר לפשיטה באזור שרטון דוגר; המידע הועבר בזמן לביטי, והמארב שהונח להיפר הביא לקרב שרטון דוגר, ב-24 בינואר 1915.
מדינות עבדות ומדינות חירות בארצות הברית
פשרת מיזורי
הפשרה עברה כשני חוקים נפרדים, האחד לצירופה של מיין והשני לצירופה של מיזורי, ולאיסור העבדות בשטחים שמצפון לקו הרוחב שנקבע, ואושרה על ידי הנשיא ג'יימס מונרו בתחילת מרץ 1820.
חדר 40
הצלחות מבצעיות
מידע שהעביר חדר 40 הביא לקרב יוטלנד, הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה ואחד הקרבות הימיים הגדולים בהיסטוריה. חדר 40 פענח מידע שהצביע על כך שהצי הגרמני נערך למבצע, ובהתאם החליט ג'ליקו לצאת עם הצי הגדול לקראתו. יחד עם זאת, במהלך הקרב התערבו קצינים באדמירליות בהעברת המידע לג'ליקו: הוא לא ידע שצי הים הפתוח הגרמני כולו יוצא לים, ומאוחר יותר לא קיבל ידיעות על ניסיונות הנסיגה של הגרמנים. לו היה מקבל אותן בזמן, ייתכן והיה מצליח להביא לתוצאה מכריעה בהרבה.
מדינות עבדות ומדינות חירות בארצות הברית
פשרת 1850 וחוק העבד הנמלט של 1850
פשרת 1850 נקבעה לאור כיבושם של שטחים נרחבים ממקסיקו ב-1848. בשנת 1845 טקסס, אשר התנתקה ממקסיקו תשע שנים קודם לכן, ביקשה להצטרף לארצות הברית כמדינת עבדות. בעקבות זאת פרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. ב-1849 ביקשו תושבי קליפורניה שנכבשה זה לא מכבר ממקסיקו להצטרף לברית כמדינת חופש, שבה העבדות אסורה. קבלתה של קליפורניה הייתה מערערת את האיזון בין מדינות העבדות למדינות החופש בסנאט (קבלתה של טקסס שלוש שנים קודם אוזנה על ידי קבלתה של ויסקונסין ב-1848). לאור זאת הועלתה האפשרות לחלק את קליפורניה לשניים, אשר נפסלה לאור העובדה ששטחי דרום קליפורניה נמצאו לא מתאימים לחקלאות.
חדר 40
הצלחות מבצעיות
אחת ההצלחות הגדולות של חדר 40 היה יירוט ופענוח "מברק צימרמן". מברק זה נשלח ב-16 בינואר 1917 על ידי שר החוץ הגרמני, ארתור צימרמן, לשגריר גרמניה בארצות הברית, הרוזן יוהאן פון ברנשטורף, כדי שיעבירו לשגריר גרמניה במקסיקו, היינריך פון אקארדט. במברק הוסמך פון אקארדט להציע למקסיקו ברית עם גרמניה נגד ארצות הברית, תמורת תמיכה כספית נדיבה והבנה מצד גרמניה לכיבוש מחדש של דרום-מערב ארצות הברית (המדינות טקסס, ניו מקסיקו ואריזונה) על ידי מקסיקו. המברק הועבר על ידי הול לארצות הברית; העובדה שהמברק פוענח על ידי הבריטים הוסתרה, והמברק הוצג כאילו נחשף על ידי מרגל בריטי במקסיקו סיטי. לפרסום המברק הייתה השפעה עצומה בארצות הברית, והגילוי היה זרז רב עוצמה לכניסתה של ארצות הברית למלחמה לצד מדינות ההסכמה, ב-6 באפריל 1917.
מיזוג עם המודיעין הצבאי
לאחר המלחמה, ב-1919, הופסקה פעילותו של חדר 40. פעילות הפענוח מוזגה עם המחלקה שהייתה אחראית על פענוח צפנים באגף המודיעין של הצבא הבריטי, מחלקה שנקראה MI1b. האגף החדש נקרא "בית הספר הממשלתי לקוד וצופן" (Government Code and Cypher School, בקיצור: GCCS). אגף זה שכן במלחמת העולם השנייה בבלצ'לי פארק, ובו עסקו המפענחים בפיצוח הקוד הגרמני במלחמה זו. לאחר המלחמה שונה שמה של המחלקה שוב ונקרא "מטה התקשורת הממשלתית" (Government Communications Headquarters, בקיצור: GCHQ). מפקדה זו מוקמה מחדש בצ'לטנהם.
מדינות עבדות ומדינות חירות בארצות הברית
פשרת 1850 וחוק העבד הנמלט של 1850
בנוסף לכך, התקיים בציבור האמריקאי דיון סוער ונוקב על עתידם של שאר השטחים שנכבשו ממקסיקו, שהפכו מאוחר יותר למדינות אריזונה, ניו מקסיקו, ויומינג וקולורדו - האם הם יהיו למדינות עבדות, מדינות חירות, או שמא על תושביהם המקומיים להכריע בעניין בעצמם. בסופו של דבר, הושגה פשרה: קליפורניה התקבלה לברית, שטחה של טקסס קוצץ, ונחקק חוק העבד הנמלט 1850 שקבע סנקציות חמורות למי שלא יסייע להשבת עבד נמלט לאדוניו, וקביעת עקרונות הסיוע לבעלי עבדים במציאת עבדיהם. החוק נחקק עקב העובדה שהעבדים ברחו ממדינות העבדות למדינות החופש, וגרם להתנגדות עזה בחלק ממדינות החופש. בעקבות הפשרה וקבלת קליפורניה הופר לראשונה האיזון בין מדינות חופש למדינות עבדות בסנאט, והונח הבסיס למלחמת האזרחים של ארצות הברית.
נערי סקוטסבורו
משפט נערי סקוטסבורו (באנגלית: Scottsboro Boys) היה משפטם של תשעה נערים שחורים שהתנהל בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעיר סקוטסבורו, במדינת אלבמה שבדרום ארצות הברית. הנערים, שטווח גילם היה בין שלוש עשרה לתשע עשרה שנים, הואשמו באונס של שתי נשים לבנות. אחת הנשים הכחישה לאחר מכן את האונס.
במשפט, שנערך בזמן השפל הגדול בארצות הברית, הורשעו הנערים ונידונו למיתה על ידי מושבעים, לבנים כולם, למרות העדויות החלשות והסותרות של עדי הראייה. המשפט נחשב אחד מעיוותי הצדק כנגד השחורים, בתקופה שלאחר ביטול העבדות. עתירות שהוגשו לבית המשפט העליון של ארצות הברית דחו את ביצוע גזר הדין, ולבסוף, עונש המוות בוטל. חלק מהנערים הורשעו במשפט החוזר, אך בסופו של דבר, לאחר כמה שנים בכלא, הם קיבלו חנינה. היחיד שלא קיבל חנינה או זיכוי היה הייווד פטרסון שנמלט מהכלא. הוא נלכד לאחר יותר מעשרים שנה, במדינת מישיגן, אך מושל המדינה סירב להסגירו למדינת אלבמה.
המקרה היווה את אחד ממקורות ההשראה אשר שימשו את הסופרת נל הרפר לי לכתיבת ספרה המפורסם "אל תיגע בזמיר".
האירוע
האירוע התרחש ב-25 במרץ 1931. קטטה פרצה בין שחורים ובין לבנים שנסעו ברכבת משא, לאחר שצעיר לבן עבר לרכבת מרכב נוסע, ותוך כדי כך דרך על ידו של צעיר שחור. השחורים נצחו בקטטה וכל הלבנים, מלבד אוֹרְוִויל גִילֵי שהיה מאוחר יותר עד מפתח במשפט, הוכרחו לקפוץ מהרכבת. כאשר הרכבת עצרה בפיינט רוק, אלבמה, תשעת הנערים השחורים נעצרו באשמת תקיפה ונלקחו לסקוטסבורו, אלבמה, בה נמצאת מינהלת המחוז (מחוז ג'קסון). שתי צעירות לבנות שהיו ברכבת, ויקטוריה פְּרַייס בת 21 ורובי בייטס בת 17, מסרו עדות על אונס קבוצתי שבוצע בהן בידי תשעת הנערים.
המשפטים
בהישמע הדבר, המון זועם החל להיאסף ליד הכלא ורצה לעשות לינץ' בנערים. בעקבות המצב, מושל אלבמה, בינג'מין מילר, נאלץ לקרוא למשמר הלאומי כדי שיגן על הכלא מפני ההמון. הרשויות הבטיחו משפט וביצוע גזר דין מהירים. ב-30 במרץ, חבר מושבעים גדול מצא את "נערי סקוטסבורו" מתאימים לעמוד למשפט. פחות מחודש לאחר מכן, באפריל אותה שנה, הורשעו כולם ונידונו למיתה, מלבד אחד מהם שהיה בן שלוש עשרה ונידון למאסר עולם. האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים (NAACP) והארגון הבינלאומי להגנה על הפועלים (הזרוע המשפטית של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית) רצו לנהל את ההגנה במשפט ונאבקו זה בזה כדי לזכות בתמיכת הנערים והוריהם. הארגון הבינלאומי להגנה על הפועלים זכה לבסוף במאבק, והאיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים, פרש מהתיק בינואר 1932. המקרה הפך במהירות למפורסם, עם עצרות שהתקיימו בערים אשר בצפון ארצות הברית, סיקור עיתונאי עולמי ואלפי מכתבים שתמכו בנאשמים.
בית המשפט העליון של אלבמה, אישר את ההרשעות של שבעה מהנערים, ששהו באגף הנידונים למוות, במרץ 1932 (הנער השמיני היה קטין), אך בנובמבר אותה שנה, בית המשפט העליון של ארצות הברית, הפך על פיו את גזר הדין והורה על משפטים חוזרים לנאשמים, מכיוון שלא ראה את משפטם המקורי כהוגן עקב ייצוג משפטי לקוי. הארגון הבינלאומי להגנה על הפועלים שכר את שירותיו של סמואל לייבוביץ', עורך דין מפורסם מניו יורק כדי שיגן על "נערי סקוטסבורו" במשפטם החוזר. במהלך המשפט, אחת מהבנות המאשימות: רובי בייטס, הכחישה את תוכן עדותה הקודמת, ואמרה שהיא ופרייס שיקרו בקשר לאונס. חבר המושבעים, שוב הרשיע את הנאשמים, מפני שהאמין לטענת התביעה כי בייטס משקרת עכשיו, בגלל ששוחדה על ידי ההגנה.
ביולי 1937, קְלַארֵנס נוֹריס הורשע באונס ותקיפה מינית, ונידון למוות. אנדי רייט הורשע באונס ונידון ל-99 שנות מאסר וצ'ארלי וִוימְס הורשע ונדון ל-75 שנות מאסר. אוֹזי פּוֹוֵאל נמצא אשם בהתקפת השריף ונידון ל-20 שנות מאסר. ארבעה נאשמים נוספים זוכו. מאוחר יותר, מושל אלבמה, דייוויד ביב גריווס, הפחית את עונשו של קלארנס נוריס מעונש מוות, למאסר עולם. בהמשך, נוריס קיבל חנינה מהמושל ג'ורג' ואלאס. גם רייט, וימס ופאוול שוחררו בסופו של דבר מבית הסוהר, הודות לחנינה או שחרור מוקדם.
בעקבות הפרשה
לאחר הבריחה מהכלא, הייווד פטרסון כתב ספר על משפטו ועל שהותו ובריחתו מהכלא בשם "הכושי מסקוטסבורו".
בשנת 2006, נעשה על פי המקרה הסרט "השמים נופלים" בבימויו של טרי גרין.
יוסף שמן
הרב יוסף שֶמֶן (נקרא "שַמַן"; תימן, ה'תרנ"ח - ישראל, י"ב בניסן ה'תשכ"א) היה רב, דיין וסופר סת"ם. הרב הראשון של המושב תעוז (בית סוסין) ורבה הראשי הספרדי הראשון של העיר הרצליה.
ילדותו
נולד בעיר צנעא בירת תימן לרבי שלום שמן. בהיותו בן 7 נתייתם מאביו ועוד קודם לכן נפטר אחיו הגדול, בלא שהותיר אחריו בנים. על פי ההלכה לא יכלה אשת אחיו להינשא, עד שאחיו ייבם אותה, לפיכך המתינה לו היבמה תוך כדי שהיא מסייעת לאמו בגידולו.
למד אצל רבה הראשי של יהדות תימן וראב"ד העיר צנעא, מארי יחיא יצחק הלוי שהיה בעצמו תלמיד של אביו הרב שלום שכיהן בראשות הישיבה הכללית בבית הכנסת בית צאלח. עם השנים הפך לתלמידו המובהק.
לאחר כעשרים שנות נישואין נפטרה רעייתו הראשונה, לולווה לבית צאלח אלג'יילי מבלי להותיר אחריה צאצאים. בשנת ה'תש"ד נשא את אשתו השנייה שמעה (שושנה) לבית אלנדאף, שילדה שלושה בנים ובת.
פעילותו התורנית
כאשר נעדר הרב יחיא יצחק הלוי היה הרב שמן ממלא את מקומו. משרתו הרשמית הראשונה הייתה רבנות "כניס בית אַל'דְמַארִי" בצנעא.
לאחר חלוקת בתי הכנסת, מונה לרב קהילת "כניס בית אַל'רֵיעַאנִי". לימד שיעורי תורה לפנות בוקר ובשעות הערב. כאשר צר המקום בבית הכנסת הוא הורחב.
הרב יחיא יצחק הלוי צירפו לדון עמו בבית הדין. נודע גם כסופר סת"ם. רבה הראשי האחרון של תימן הרב עמרם קורח לא ערך גט, בטרם אישרו הרב שמן. עסק למחייתו כשען, עבודה שלה הקדיש כשעה אחת ביום. עקב מקרה הכרוך במקצועו זה נאסר בבית הסוהר חמישה עשר יום ונגזר עליו גזר דין מוות. התקיימו עצרות תפילה למען הצלתו והוא ניצל לבסוף לאחר השתדלויות אצל האימאם.
שלח מכתבים אל מחוץ לתימן, ובהם ידיעות מהנעשה בה ובקשת תמיכה בעניי צנעא ותימן. חלקם התפרסם בעיתונות התקופה. מכתבים אלו ופעילות זו הביאה לתמיכה כספית משמעותית. היה גורם חשוב בעליית יהודי תימן לישראל. פעל להברחת יתומים אל מחוץ לתימן, על מנת להצילם מחרב האסלאם, על אף שהדבר היה כרוך בסכנת נפשות.
עלייתו ארצה תפקידיו ופטירתו
בי"ח באלול ה'תש"ט (1949), עלה לישראל. התגורר כשנה במעברת תלפיות, שבה שימש כרב. בחודש אב ה'תש"י נתמנה לרב המושב תעוז. בה'תשי"ז מונה לרבה של הרצליה, עד לפטירתו.
נפטר בי"ב בניסן ה'תשכ"א והוא בן 63, ונטמן על פי צוואתו בבית העלמין הר המנוחות בירושלים.
צאצאיו
בנו הרב אברהם שמן היה דיין בבית הדין הרבני ברחובות וכיום אב"ד באשדוד. בנו הרב ציון הוא רב בית כנסת באשדוד. בן נוסף, הרב שלום, הוא רב קהילת מבקשי תורה באשדוד.
הבולים של האיים המלדיביים
הרקע להנפקת הבולים
בתחילת המאה התשע עשרה הפכו האיים המלדיביים לחלק מן האימפריה הבריטית, ונוהלו מן המרכז המנהלי שבאי ציילון. למרות זאת הצליח הסולטן ששלט באיים לשמור במידה מסוימת על מעמד אוטונומי, ולנהל את ענייני הפנים של האיים המלדיביים ללא התערבות השלטון הבריטי. בתחילת המאה ה-20 הגבירו הבריטים את מידת התערבותם בפיתוח האזרחי של האיים המלדיביים, וכחלק מתהליך זה נפתח בשנת 1906 בית דואר ראשון בעיר הבירה מאלה.
הבולים הראשונים
ביום 9 בספטמבר 1906 הונפקה סדרת הבולים הראשונה עבור האיים המלדיביים. הסדרה כללה בולים שהיו באותה עת בשימוש המושבה הבריטית ציילון, עליהם נוסף הדפס רכב שכלל את המילה "מלדיביים" (Maldives).
הוספת הדפס הרכב בוצעה בחודש מרץ 1906 על ידי משרד המדפיס הממשלתי בעיר קולומבו שבציילון, והבולים הובלו אל בית הדואר שבעיר הבירה של האיים המלדיביים. מיד עם הנפקתם לציבור החלו הבולים להימכר בקצב מהיר, שעלה בהרבה על הערכת מנהלי הדואר של האיים המלדיביים. בחודש אוקטובר 1906 הודפסה בציילון כמות נוספת של בולים, אבל גם כמות זו אזלה בתוך מספר חודשים.
דברי בולים
בנוסף לבולים הונפקה גם כמות קטנה של דברי בולים מציילון עליהם התווסף הדפס רכב עם המילה "מלדיביים". דברי בולים אלו אזלו במהירות, הם נחשבים לנדירים ומבוקשים על ידי האספנים.
הבולים הייעודיים הראשונים
בשנת 1909 הונפקו ארבעה בולים חדשים, הראשונים שהודפסו במיוחד עבור האיים המלדיביים ונשאו מלכתחילה את שם הטריטוריה "מלדיביים". במרכז הבול שולבה דמותו של. הבולים הודפסו בלונדון באיכות גבוהה על ידי חברת דה לה רו, ושימשו את צורכי הדואר של האיים המלדיביים עד תחילת שנות השלושים.
שינוי המטבע באיים המלדיביים
בשנת 1948 זכתה ציילון לעצמאות, והאיים המלדיביים, אשר נוהלו עד אז מן המרכז המנהלי בציילון, הפכו למושבה בריטית בעלת מעמד נפרד. כחלק מתהליך זה שונתה בתחילת שנות החמישים שיטת המטבע באיים המלדיביים. במקום מטבע הרופי שהתחלק ל-100 סנט הונהג מטבע הרופי שהתחלק ל-100 לרס. דבר זה חייב הנפקה של סדרת בולים חדשה הנקובה בערכי המטבע החדש. הבולים החדשים הונפקו ב-24 בדצמבר 1950, ותיארו מראה נוף אופייני הכולל סירה ודקל. בבולים אלו שונה גם שם המושבה, ובמקום המילה "מלדיביים" נרשם לראשונה הביטוי "האיים המלדיביים".
תקופה של חילופי ממשל
בשנת 1956, לאחר התייצבות השלטון באיים המלדיביים, הונפקה סדרה חדשה של 11 בולים מן המניין, אשר הציגה מבנים מרכזיים בעיר מאלה.
הנפקת בולי הזיכרון הראשונים
עד סוף שנות החמישים שמר דואר האיים המלדיביים על מדיניות הנפקות מרוסנת, והקפיד להתמקד רק בהדפסת בולים מן המניין שהיו דרושים לפעילות השוטפת של שירותי הדואר. בשנת 1960 שינה דואר האיים המלדיביים את מדיניותו והחל להנפיק גם סדרות של בולי זיכרון ובולים שנועדו לשוק אספני הבולים.
במחצית השנייה של שנת 1960 הונפקו באיים המלדיביים שתי סדרות בולים שנועדו לציין אירועים בינלאומיים:
סדרת בולי הנוף
ביום 15 באוקטובר 1960 הונפקה סדרה חדשה של בולים מן המניין, בה הוצגה שורה של מבני ממשל מרכזיים בעיר הבירה מאלה. בנוסף ל-11 הבולים שנועדו למשלוח דואר הונפקו במסגרת סדרה זו עוד שלושה בולים בערכים גבוהים (25 רופי, 50 רופי, ו-100 רופי), אולם הם הונפקו כבולי הכנסה לצורך גביית מיסים ולא שימשו את שירותי הדואר.
גיליונית הזיכרון הראשונה
ביום 9 בספטמבר 1961 הונפקה סדרה של בולי זיכרון לציון מלאת 55 שנים להנפקת סדרת הבולים הראשונה ששימשה באיים המלדיביים. בנוסף לעשרת בולי הסדרה (אשר עוצבה על ידי האחים שמיר מישראל) הונפקה גם גיליונית זיכרון, הראשונה שהודפסה באיים המלדיביים.
האצת קצב הנפקת הבולים
מאז תחילת שנות השישים הגדיל דואר האיים המלדיביים את קצב הנפקת בולי הדואר, שנועדו בעיקר לשוק אספני הבולים. מרבית ההנפקות עסקו שנושאים שלא שיקפו כלל את תרבות ונוף האיים המלדיביים. עם זאת, מעת לעת הונפקו גם סדרות מעטות שעסקו בנושאים מקומיים:
ציון המרת דתם של התושבים לדת האסלאם
ביום 10 באוגוסט 1964 הונפקה סדרה בת שישה בולים לציון קבלת דת האסלאם באיים המלדיביים בשנת 1153. לא ברור מדוע נבחר היובל המוזר של מלאת 811 שנים לציון המאורע.
שיפור נמל התעופה הולולו
ביום 26 ביולי 1967 הונפקה סדרה בת שמונה בולים לציון חנוכת מסלול חדש ומשופר בשדה התעופה הולולו, שדה התעופה של האיים המלדיביים. כל הבולים מציגים מטוס מרחף מעל מבנה האדמיניסטרציה של שדה התעופה.
עצמאות ורפובליקה
ביום 26 ביולי 1965 הפכו האיים המלדיביים למדינה עצמאית, וכשלוש שנים לאחר מכן, ב-11 בנובמבר 1968, הוחלף המשטר במדינה והיא הוכרזה כרפובליקה.
מעמד הבולים של האיים המלדיביים בקרב האספנים
הבולים הראשונים של האיים המלדיביים התקבלו בשנת 1906 בהתלהבות על ידי אספני הבולים, שמיהרו לרכוש את מרבית המלאי המצומצם שהונפק לציבור. שני הבולים בעלי הערך הנקוב הגבוה, שמכל אחד מהם הודפסו רק 1200 עותקים, מבוקשים מאוד על ידי האספנים. במיוחד מבוקשים מכתבים שנשלחו מן האיים המלדיביים בשנים 1906 עד 1909 ועליהם בולי ציילון, עם או בלי הדפס רכב.
ריבוי ההנפקות המיותרות מאז מחצית שנות השישים, והצפת השוק הבולאי בבולים המוקדשים לנושאים שאינם קשורים כלל לתרבות, לטבע, ולהיסטוריה של האיים המלדיביים, גרמה למרבית אספני הבולים לאבד עניין בבולי המלדיביים.
תרומת ישראל להנפקת הבולים של האיים המלדיביים
במהלך שנות ה-60 וה-70 עוצבו רבים מן הבולים של האיים המלדיביים על ידי האחים גבריאל ומקסים שמיר. חלק מן הבולים הודפסו בישראל על ידי המדפיס הממשלתי, דוגמת הסדרה שהונפקה ביום 22 במרץ 1967 לציון ניצחונה של בריטניה במשחקי גביע העולם בכדורגל 1966.
זינאן קורט
זינאן קורט (בגרמנית: Sinan Kurt, נולד ב-23 ביולי 1996 במנשנגלדבך שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
קורט הצטרף לבורוסיה מנשנגלדבך בגיל 11 ושיחק בה בקבוצות הילדים והנוער, אך לא עלה לקבוצה הבוגרת, אלא רק לקבוצת המילואים. עם זאת, הציג יכולת מרשימה בקבוצות הנוער, וכבש 31 שערים ובישל 21 ב-52 משחקים. היכולת הקנתה לקורט מקום בקבוצת המילואים ששיחקה בליגה האזורית המערבית (הרביעית בהיררכיית הליגות בגרמניה). באוגוסט 2014 הודיע קורט כי קיבל הצעה מבאיירן מינכן וביקש לעבור. ראשי גלדבאך סירבו לאשר את ההעברה ודרשו מקורט להישאר עד תום החוזה בסיום עונת 2016. מנהלת הליגה הגרמנית מצאה שהחוזה החתום אינו חוקי, מאחר שקורט היה מתחת לגיל 16 בעת חתימתו, ולכן פקע באופן מיידי, וקורט שוחרר לבאיירן מינכן.
באוגוסט 2014 באיירן מינכן החתימה את קורט על חוזה לארבע שנים, והוא עבר לשחק מיד בקבוצת המילואים. באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה, בניצחון הביתי 1-0 על הרטה ברלין. ב-7 בינואר 2016 חתם קורט על חוזה בהרטה ברלין עד שנת 2019. במסגרת החוזה, הוסכם כי לבאיירן מינכן תינתן זכות ראשונים אם תבחר לרכוש אותו בחזרה. קורט לא השתלב היטב בהרטה ברלין, ערך שתי הופעות בונדסליגה בלבד במשך שתי עונות וחצי בקבוצה הבוגרת, ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון.
תארים
עם באיירן מינכן:
הרכבת התחתית של טהראן
הרכבת התחתית של טהראן היא מערכת רכבת תחתית המהווה חלק ממערכת התחבורה הציבורית של העיר טהראן שבאיראן.
היסטוריה
התוכניות הראשוניות לרכבת תחתית בטהראן התחילו עוד לפני המהפכה האיראנית. ב-1970 הודיעה עיריית טהראן על מכרז בינלאומי להקמת רכבת תחתית בטהראן. החברה הצרפתית "SOFRETU", זכתה במכרז ובאותה השנה כבר התחילה לבצע מחקרים ראשוניים על הפרויקט. ב-1974 הגישה החברה הצרפתית דו"ח סופי עם הצעה לתוכנית "הרכבת התחתית בטהראן". מערכת הרכבת התחתית משלימה את מערכת התחבורה הציבורית בטהראן שכוללת כבישים רחבים, רשת מוניות ואוטובוסים. ב-1976 החלה החברה בסקרים גאולוגים לבדיקת השטח שבו אמורה לקום הרכבת. ב-1978 החלה בניית הקו בצפון טהראן, אך היא הופסקה בשל המהפכה האיראנית ומלחמת איראן–עיראק. בחודש דצמבר 1980 הודיעה החברה הצרפתית שהיא עוזבת את בניית הרכבת התחתית. ב-3 במרץ 1982, הודיעו שרי הקבינט האיראניים באופן רשמי על הפסקת פעילות החברה הצרפתית ופתיחת מכרז לחברה שתשלים את העבודות.
באפריל 1985 אישר המג'לס, הפרלמנט האיראני, תוכנית חדשה לבניית הרכבת על אותו בסיס שהתוותה החברה הצרפתית "SOFRETU". העבודה התקדמה באטיות כשלעיתים קרובות היא נעצרה בשל מלחמת איראן–עיראק.
בקיץ 1985, בעקבות לחץ מהאוכלוסייה בעיר, וחיסרון של מערכת תחבורה ציבורית לא מפותחת, הוחלט שהעבודה תתחדש ברצינות. "קו 1" הועלה לראש סדר עדיפויות. בעקבות שלב זה, עזב את הנהלת החברה המנכ"ל אסג'הר אברהימי וניהולה של החברה הועבר למוחסן האשמי.
בשנת 2000 הופעלו גם הקווים 1 ו-2. פסי הרכבת של מסלולים אלה מסופקים על ידי החברה האוסטרית "Voestalpine".
הרכבת התחתית משתמשת בציוד המיוצר על ידי מגוון רחב של חברות בינלאומיות מארצות שונות.
מדי יום נוסעים כ-2.5 מיליון איש בארבעת הקווים התפעוליים (1, 2, 4, 5). שני קווים נוספים נמצאים בבנייה (קווים 3 ו-7), ושניים נוספים בשלבי פיתוח (קווים 6 ו-8). 80 קרונות חדשים נוספו למערכת בספטמבר 2012 כדי להקל על התחבורה ולהפחית את העומס.
קווי הרכבת התחתית
ברכבת התחתית פועלים 5 קווים ומתוכננים 7 קווים.
קו 1
הקו, שמסומן בצבע אדום על מפות מערכת, באורך של 28.1 קילומטר, מתוכם 14.9 קילומטר מתחת לאדמה ושאר הקו פועל מעל פני הקרקע. מספר התחנות לאורך הקו הזה הוא 26 כש-18 תחנות נמצאות מתחת לאדמה ו-8 מעל פני קרקע. הקיבולת הכוללת של קו 1 היא 650,000 נוסעים ביום, כשהרכבות עוצרות בכל תחנה ל-20-30 שניות. הרכבות כולן מורכבות משבעה קרונות, עם קיבולת של 1,300 נוסעים. המהירות המרבית של הרכבות היא 80 קילומטר לשעה.
קו 1 פועל בעיקר מצפון לדרום טהראן. שלוש תחנות נוספות שלו נפתחו ב-20 מאי, 2009. 4 תחנות נוספות, הושלמו בשנת 2011. הבנייה הייתה אמורה להסתיים עד מרץ 2007, אבל בשל סלעים גדולים שעמדו בחלק מהמנהרות ובעיות ניקוז מים היא התעכבה. כמו כן הפרויקט התעכב בשל בעיות כספיות ועלויות שהממשלה לא הייתה מוכנה לקחת על עצמה.
קו 2
הקו, שמסומן בצבע כחול במפות המערכת, באורך של 20.4 ק"מ, מתוכם 19 ק"מ מתחת לאדמה ושאר הקו פועל מעל פני הקרקע. מספר התחנות לאורך הקו הזה הוא 19. הקו נפתח בפברואר 2000. הוא פועל בעיקר ממזרח למערב העיר.
קו 3
קו 3 עובר מצפון מזרח לדרום מערב העיר כשהמטרה הסופית שהוא יגיע לנמל התעופה הבינלאומי חומייני. קו 3 הוא אחד הקווים החשובים ביותר הוא חוצה את החלקים עמוסים של העיר ומקל על בעיות תנועה. כ-7 קילומטר ממנו נבנו בשנת 2012 ו-12 קילומטר ב-2013.
קו 4
הקו, שמסומן בצהוב על מפות המערכת אמור לעבור ב-22 תחנות. הוא נפתח במרץ 2007 וכרגע יש בו 13 תחנות.
כיכר סאו פרנסיסקו
כיכר סאו פרנסיסקו (פורטוגזית Praça São Francisco) היא כיכר בעיר סאו קריסטובאו שבמדינת סרז'יפה בברזיל. הכיכר רבועה, ומוקפת בשלושה מבני ציבור חשובים - כנסיית סאו פרנסיסקו, כנסיית סנטה קזה דה מיזריקורדיה וארמון הפרובינציה - וכן בחמישה בתי מידות ממאות ה-18 וה-19. כל אלה יוצרים נוף אורבאני המשקף את דברי ימי העיר מאז היווסדה. הכיכר הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2010.
היסטוריה
סאו קריסטובאו נוסדה ב-1 בינואר 1590, בתקופת מלכותו של פליפה הראשון, מלך פורטוגל, והיא שימשה כבירת מדינת סרז'יפה עד 1855. העיר נוסדה סמוך למקום בו שוכנת כיום העיר אראקז'ו, על מצר יבשה שיוצר נחל פושים (Poxim). מיקום זה נבחר כדי לאפשר את הגנתה מפני אוכלוסיית האינדיאנים העוינת שחייתה בסביבתה, ומפני מבריחי סחורות צרפתים שפעלו בנהרות הסמוכים. קיומה של העיר היה תלוי בשמירת עורקי התעבורה שקישרו בינה לבין המרכזים העירוניים החשובים של צפון-מזרח ברזיל באותה עת - הערים סלבדור ואולינדה. העיר הועברה למקום אחר בשנים 1594-1595, ומוקמה על גבעה במיקומה הנוכחי ב-1607. עד אמצע המאה ה-19 שמשה העיר כמרכז שלטוני ומסחרי וכנקודת היציאה לכיבוש פנים הארץ. ב-1855 אבדה סאו קריסטובאו את תפקידה כבירת המדינה, ומבני הציבור ובתי המגורים שלה השתמרו כעדות לעברה.
הכיכר
הכיכר הוקמה כמרכז האזרחי והדתי של היישוב, בראש הגבעה עליה ניצבת העיר, בגובה של 40 מטרים מעל פני הים. העיר התחתית שסביב לכיכר שמשה את אזורי התעשייה והנמל ולמגורי האוכלוסיות החלשות. אורכה של הכיכר הוא 73 מטרים ורוחבה 51 מטרים. הכיכר מרוצפת בפיסות אבן ובמרכזה ניצב צלב עץ על בסיס אבן.
כנסיית ומנזר סאו פרנסיסקו
כנסיית ומנזר סאו פרנסיסקו (Igreja e Convento de São Francisco) הידוע גם ככנסיית ומנזר הצלב הקדוש (Igreja e Convento de Santa Cruz), שוכנים בצידה הצפוני של הכיכר, מקום בו היא מתרחבת בכעשרה מטרים נוספים. הקמת המנזר החלה בשנת 1693 ומומנה בכספי תרומות של תושבי העיר. באמצע המאה ה-19 התערערו יסודות מגדל הפעמונים, והוא נהרס כדי לפנות מקום למגדל חדש, אך בנייתו של זה הופסקה עם העתקת הבירה לאראקז'ו. עד העתקת הבירה שימש המנזר גם כבית האוצר של הפרובינציה, וב-1897 השתכנו בו חיילים אשר דכאו מרד שפרץ בסמוך. הקלויסטר שמהווה את עיקר המבנה, הוקם מחדש בידי נזירים גרמנים בשנת 1902, לאחר שהיה נטוש במהלך הרבע האחרון של המאה ה-19. לאחר מספר תהפוכות הושלם גם מגדל הפעמונים בשנת 1943.
הכנסייה בולטת מעט אל שטח הכיכר. הפורטיקו שבחזיתה עשוי מארבע קשתות אבן ומוקף במעקה מתכת. לאולם הכנסייה תקרת קמרון חבית מעוטרת בסגנון טרומפ ל'איי. המזבח המרכזי שוכן מתחת לחופה הנישאת על ידי שמונה עמודים מעוטרים בזהב. משני צידי המזבח המרכזי, שני מזבחות משניים שמעל כל אחד מהם קשת הנישאת על ידי ארבעה עמודים.
כנסיית סנטה קזה דה מיזריקורדיה
מבנה כנסיית סנטה קזה דה מיזריקורדיה (Antiga Igreja e Santa Casa de Misericórdia) ניצב בצידה המזרחי של הכיכר. המבנה המקורי הוקם בעת ייסוד העיר ושימש ככנסייה. המבנה הנוכחי, שלו חזית פשוטה עם עיטורי בארוק, נבנה במאה ה-18, ותפקד כבית חולים עד שאיבד את התמיכה הממשלתית בשנת 1870. המבנה ננטש עד שנת 1922, עת החל פועל בו בית יתומים. כיום משמש המבנה כבית ספר יסודי וכבית אבות לנזירות. המבנה כולל את הכנסייה ואת אגף בית החולים הישן, שביניהם ניצב מגדל הפעמונים. בתוך המבנה חצר פנימית רבועה שבמרכזה גינה.
ארמון הפרובינציה
הארמון בן שתי הקומות שוכן בצידה הדרומי של הכיכר. המבנה שימש כמשכנו של נשיא פרובינציית סרז'יפה עד שהבירה עברה לאראקז'ו ב-1855. כיום שוכן במבנה המוזיאון ההיסטורי של מדינת סרז'יפה. המבנה נבנה בשנת 1826 במקום מבנה קודם שמועד הקמתו המדויק אינו ידוע. ממזרח לו ניצב מבנה נוסף, גם הוא בן שתי קומות, אשר שימש את אספת הפרובינציה.
קולינור
אולפני קולינור הם אולפני הקלטה אשר החלו את דרכם בשנת 1966 ברחוב בר-כוכבא שבתל אביב.
במהלך שנות התשעים, שפרירה זכאי הפיקה את מירב דיבוביה באולפן הזה, ביניהם נכללים הסרטים "היפה והחיה", "להיטים מצוירים משלנו", "אצבעונית", "נסיך מצרים" ועוד רבים נוספים.
האולפן היה ממובילי אולפני ההקלטה בישראל, ופעל לצד אולפני טריטון שהחלו את פעילותם בשנת 1973.
וילי שלגה
וילי שלגה (בגרמנית: Willi Schlage; 24 בדצמבר 1888 - 5 במאי 1940 בברלין), שחמטאי גרמני. בשנת 1910 ניצח בתחרות המבורג (דרג ב'). התמודד במפגשים בין ברלין לפראג (1913), ברלין להולנד (1920) ו-1922 וגרמניה -שוודיה (1922).
שלגה ניצח פעמיים באליפות השחמט בברלין, בשנים 1921 ו-1926.
בשנת 1921 הגיע למקום השלישי בתחרות המבורג (ניצח: ארהרדט פוסט ), חלק מקום 3-5 בתחרות באד אוינהאוזן בשנת 1922  (ניצח: ארהרדט פוסט), חלק מקום 11-13 בתחרות ברלין 1928 (ניצח: אהרון נימצוביץ'),  חלק מקום 5-7 בתחרות ברלין 1930 (ניצח: קארל הלינג), חלק מקום 7-8 בתחרות ברלין 1932 (ניצח: קארל הלינג), חלק מקום 8-9 בתחרות סוינמונדה 1932 (ניצח: יסטה סטולץ), חלק מקום 6-7 בתחרות ברלין 1933 (ניצחו: ברתולד קוך  וקורט ריכטר), חלק מקום 11 בתחרות באד אאכן בשנת 1935 (אליפות גרמניה השלישית, ניצח: קורט ריכטר), חלק מקום 3-4 בתחרות ברלין 1937 (ניצחו: קרלוס גימארד  ולודוויג רלסטאב) וחלק מקום 4-7 בתחרות קרפלד 1938 (ניצחו: אריך אליסקסיס  ולודוויג אנגלס).
בשנת 1935 התמנה שלגה למאמן הראשי של איגוד השחמט הגרמני, ובתפקידו זה אימן את הנבחרת הלאומית של גרמניה להתמודדות באולימפיאדת השחמט 1936. לעזרתו הוא גייס את אלכסנדר אלכין ואת יפים בוגוליובוב. בשנת 1939 אימן שלגה את טובי שחקני הנוער בגרמניה קלאוס יונגה, וולפגנג אונציקר, אדית קלר הרמן ועוד. אחד ממשחקיו המפורסמים, משנת 1910, הוצג בסרטו של סטנלי קובריק 2001: אודיסיאה בחלל כאשר האסטרונאוט פרנק פול משחק שחמט מול המחשב הַאל 9000.
לבן: וילי שלגה שחור: ריכרד רטי ברלין 1928
המשחק הזה עובר כמעט מיידית לשלב הסיום, לאחר חילופי כלים מסיביים מיד בסיום הפתיחה. למרות שלשחור שני רגלים פחות בשלב מסוים, המיקום המצוין של המלך ושל הצריח מכריעים את המשחק.
בית חב"ד
בית חב"ד (באנגלית: Chabad House) הוא מרכז אזורי של חסידות חב"ד המנוהל על ידי שליח חב"ד המקומי. מטרת בתי חב"ד לעזור ולתמוך ביהודים בתחומים מגוונים, בעיקר בענייני יהדות. בתי חב"ד הראשונים הוקמו ב־1950 (ה'תש"י).
כ־6000 בתי חב"ד פועלים בכ־1000 ערים השוכנות בכמאה מדינות בעולם כ-1002 מתוכם פועלים בישראל.
מאפיינים
את בית חב"ד מנהל ברמה הארגונית והפיננסית שליח חב"ד המקומי. פעמים רבות פועלים תחת בית חב"ד המקומי בתי כנסת, מקוואות, בתי ספר ומדרשיות, חנויות תשמישי קדושה ומזון כשר, מרכזי הזנה, גני ילדים ועוד.
ארגון הגג של בתי חב"ד בישראל הוא צעירי אגודת חב"ד. הארגון דואג לשליחת השלוחים למקומות חדשים, ובנוסף, מסייע לשלוחים בפעילות השוטפת, בעיקר באספקת מוצרים נחוצים במחיר מסובסד ובייעוץ והכוונה. באופן פורמלי, הגוף העליון שתחתיו פועלים בתי חב"ד בארצות הברית ובשאר העולם הוא המרכז לענייני חינוך.
אף שסגנון מרכזי הפעילות החב"דית הנוכחי החלו להתקיים בשנות ה-50 של המאה ה-20, את הכינוי "בית חב"ד", טבע הרבי מחב"ד רק בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 בבית חב"ד בלוס אנג'לס, קליפורניה של הרב שלמה קונין, ובשם זה קרויים סניפי חב"ד בעולם.
פעילות
הפעילויות המתקיימות בבית חב"ד משתנות בין השלוחים השונים, כאשר יש המרכזים את פעילותם בתחומים שונים. באופן כללי נחלקות הפעילויות לפעילות קבועות ופעילויות עונתיות. הפעילויות הקבועות שמקיימים השלוחים הן בעיקר מבצעי הרבי מחב"ד: הנחת תפילין, קביעת מזוזות בבתי התושבים, הכשרת מטבחים, חלוקת ערכות נרות שבת להדלקה, וכן שיעורים והרצאות בענייני יהדות, תורה ומדע, ושיעורים שונים. כן מפעילים בתי חב"ד רבים, גני ילדים ובתי ספר של רשת אהלי יוסף יצחק.
הפעילויות העונתיות שמקיימים השליחים, הן בדרך כלל בסמיכות לחגי ישראל ובתקופות שונות. כלומר תקיעת שופר במקומות ציבוריים בראש השנה, נטילת לולב ואתרוג בחג הסוכות, הדלקת נרות חנוכה בחנויות ובמקומות ציבוריים, חלוקת משלוחי מנות בחג הפורים לאנשים שונים, למשפחות שכולות ומשפחות נפגעי טרור, לכוחות הביטחון, ולחולים הנמצאים בבתי חולים ולבסיסי צבא, וכן קריאת עשרת הדיברות לילדים בכל בית כנסת בחג השבועות. כמו כן יש פעילויות קיץ כגון קייטנות, מועדוני של"ה (שיעורי לימודי הדת) וגני ילדים.
בנוסף לפעילות שמטרתה השפעה דתית, עוזרים השלוחים ליהודים בישראל ובעולם גם בתחומים שאינם קשורים ליהדות, בהתאם להשקפה החב"דית שעזרה גשמית חשובה לא פחות מעזרה רוחנית. כך למשל נפוצים בתי חב"ד המפעילים בתי תמחוי ומפעלי חסד אחרים עבור נזקקים. בתי חב"ד באזורי תיירות מסייעים ליהודים במקרי חירום.
שירותים שמגיש בית חב"ד
השירותים שנותנים בתי חב"ד משתנים ממקום למקום, ופעמים רבות הם כוללים בין השאר:
סוגי בתי חב"ד
בתי חב"ד בעולם פועלים אמנם למען אותה מטרה, אך קיימים גם בתי חב"ד שמתאפיינים בפעילות מסוג מסוים או לקהל יעד ספציפי:
חיל המשלוח הירדני במלחמת יום הכיפורים
חיל המשלוח הירדני במלחמת יום הכיפורים היה חיל משלוח שנשלח על ידי חוסיין מלך ירדן לסוריה במהלך מלחמת יום הכיפורים. הכוח, בסדר גודל של דיוויזיה, השתלב בקרבות השריון שהתנהלו בשטח המובלעת הסורית כנגד כוחות צה"ל וסייע בעצירת תנופת ההתקדמות של צה"ל מזרחה לעומק סוריה.
רקע
במסגרת ההכנות של מצרים וסוריה למלחמת יום הכיפורים, קיימו מדינאים ואנשי צבא מצרים וסוריים סדרה של מפגשים עם עמיתיהם במדינות ערב, בהם פנו אליהם סיוע כאשר תפרוץ המלחמה בינן לבין ישראל. רבות ממדינות ערב נעתרו לבקשת הסיוע והתחייבו להעמיד לרשות מצרים או סוריה חילות משלוח מסוגים שונים ובגדלים שונים.
לעומתם, הייתה נטייתו של חוסיין מלך ירדן שלא להצטרף למלחמה באופן פעיל בטרם יהיו סוריה ומצרים ערוכות כראוי כנגד עוצמתו של צה"ל. לפני המלחמה הכריז חוסיין כי לא יקריב אפילו חייל ירדני אחד במלחמה שתוצאותיה כישלון ודאי ואפילו שואה לערבים.
לירדן באותה העת לא היה מערך הגנה אווירית מספק, עצמת גייסותיה המשוריינים הייתה קטנה, וגבולה עם ישראל היה הארוך ביותר והקשה ביותר להגנה. מסיבות אלה לא הייתה מעוניינת ירדן בהסלמה בגבול עם ישראל אם וכאשר תפרוץ מלחמה. בוועדות הפסגה הערביות של שנת 1973 הסכימה ירדן ליטול על עצמה את התפקיד של ריכוז כוחות בגבול עם ישראל לצורך ריתוק מירב כוחות צה"ל להגנה, מבלי להגיע לכלל התנגשות.
הלחץ על ירדן להשתתף במלחמה
בימי המלחמה הראשונים, כאשר היה נראה שצבאות ערב נוחלים הצלחה וכובשים חלקים מסיני ומרמת הגולן, סחפה התלהבות רבים בעולם הערבי, שהתגייס לעזרת סוריה ומצרים במטרה לקחת חלק בניצחון על ישראל. בשונה ממנהיגי ערב האחרים הגיב המלך חוסיין בזהירות ודבק בעמדתו שלפני המלחמה. המלך חזר וטען באמצעי התקשורת כי משימת הצבא הירדני היא קיום מערך הרתעה לאורך גבולה הארוך של הממלכה עם ישראל וריתוק מירב עתודות צה"ל לאורך הגבול (בישראל, לעומת זאת, הועברו עיקר הכוחות של אוגדה 146 ללחימה ברמת הגולן).
החל מהיום השלישי למלחמה, משהחל צה"ל להתאושש ולהשמיד כוחות סוריים, פנו נשיא סוריה חאפז אל-אסד ונשיא מצרים אנואר סאדאת למלך ירדן בבקשה שיסייע במלחמה. בנוסף פנו נשיא עיראק אחמד חסן אל-בכר לחוסיין בבקשה שיאפשר לכוחות העיראקים לנוע דרך ירדן אולם חוסיין סירב. פייסל מלך ערב הסעודית ביקש לאפשר לכוחות הסעודים שחנו בירדן לנוע לעזרת סוריה אולם חוסיין סירב גם לבקשה זו. כאשר נוכח נשיא לוב מועמר קדאפי באבדות צבא מצרים קרא גם הוא למלך ירדן להצטרף ללחימה. לאחר מכן החל לגדף אותו ולקרוא לעם הירדני להתקומם ולהצטרף על דעת עצמו למלחמה.
בנוסף ללחץ שהופעל על המלך מבחוץ פנו אליו מספר קצינים בכירים שביקשו גם הם לקחת חלק בלחימה כנגד ישראל. חוסיין מצידו ניסה ככל יכולתו להדוף את הלחץ עליו בנימוקים שונים. ב-11 באוקטובר, יומה השישי של המלחמה הפכו דרישות סוריה לעזרה לתקיפות יותר לנוכח הבקעת כוחות צה"ל לשטחה. לנוכח הלחץ המתמשך החליט בשלב זה חוסיין לשלוח עוצבה לחזית רמת הגולן ולהכפיף אותה לצבא סוריה.
פעילות חיל המשלוח הירדני בסוריה
ב-13 באוקטובר בשעה 11:00 הודיע המשטר הירדני ברדיו כי הוחלט לשגר לסוריה כוח צבאי מובחר. במקביל הוכנסה ירדן למצב חרום: הוטלה האפלה, בוטלו הלימודים, תחנות הדלק הופקעו לטובת צבא ירדן ועוד. בזמן זה הייתה כבר החטיבה המשוריינת ה-40 (80 טנקי צנטוריון) בדרכה לסוריה, לאחר שהחלה בתנועה צפונה יום קודם. ב-13 באוקטובר חצתה החטיבה את הגבול לשטח סוריה.
ב-14 באוקטובר נערכה החטיבה באזור שיח מסכין שבסוריה. בהמשך אותו היום החלה החטיבה בתנועה מאובטחת לאזור הקרבות. למחרת היום נעשו פעולות תאום בין הצבאות והוחלט להכפיף את הכוחות הירדניים לכוחות העיראקיים שכבר ניהלו מספר קרבות מול צה"ל.
ב-16 באוקטובר בבוקר השתתפה חטיבה 40 במתקפה נגד כוחות צה"ל במובלעת, יחד עם כוחות עיראקים וסורים. ההתקפה הירדנית לא הייתה מתואמת עם זו הסורית והעיראקית, וידיעות על המתקפה נקלטו בצה"ל. אוגדה 210, שהגנה על דרום המובלעת, התארגנה מול הירדנים עם חטיבות 179 ו-679.
הירדנים התקדמו צפונה בשני טורים עם גדוד טנקים וגדוד חרמ"ש לכיוון התילים אל-מל ומסחרה. כשפנו צפון-מערבה לכיוון תל אל-מל נחשף אגפם לטנקי חטיבה 179, וכלים רבים נפגעו. הירדנים ניסו להחלץ, ספגו אש גם מחטיבה 679, ובהמשך הותקפו בטעות על ידי כוחות עיראקיים בשל היותם מצוידים בטנקים דומים לאלה של צה"ל. בהתקפה נפגעו לחטיבה הירדנית כ-20 טנקים ונגמ"שים והם נסוגו.
ביומיים הבאים התארגנה חטיבה 40 מחדש וצברה כוחות. ב-18 באוקטובר הגיע המלך חוסיין לבקר את חיל המשלוח בסוריה.