cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שבעת הסמוראים
הוא נבחר בשנים 1982 ו-1992 ברשימת כתב העת Sight & Sound's כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים ונשאר בחירתם של הבמאים במשאל ברשימת עשרת הסרטים הטובים ביותר של המגזין בשנת 2002, בנוסף, הסרט נחשב לסרט האקשן המודרני הראשון מסוגו.
עלילת הסרט
בתחילת הסרט, מוצג כפר של איכרים יפנים הנתון תחת התקפה של כנופיה בת ארבעים שודדים. נואשים לשחרר עצמם מעול האיום, הם מקיימים ביניהם פגישה על מנת להיוועץ ולהגיע לפתרון. כפרי צעיר בשם ריקיצ'י מציע שהם ישיבו מלחמה שערה. בהמולה שהשתררה הם הולכים לזקן הכפר לטקס עיצה, הלה אומר להם להילחם ולתור אחר סמוראים שיאותו להגן על הכפר, אולם כמה מהם מסופקים, ביודעם שסמוראים הם יקרים מכפי שידם משגת והם אך ידועים בתשוקתם לנשות כפר צעירות. הקשיש מייעץ להם למצוא סמוראים "רעבים", שיהיו מוכנים להילחם בתמורה למזון. האנשים עושים את דרכם לעיר, אך בתחילה הם נוחלים כישלון חרוץ, נענים בשלילה מכל מי שמבקשים את עזרתו, לפעמים מאוד בגסות, מכיוון שאין ביכולתם להציע כל תשלום פרט לשלוש ארוחות ביום. לבסוף עולה בידם לשכנע את קאמביי, לוחם מזדקן וחכם, על מנת שיסייע בידם. קאמביי מסתובב בעיר ומוצא לאחר חיפושים חמישה סמוראים אחרים חסרי אדון (רונין) להילחם עמו, אליהם מצטרף שישי, קיקוצ'יו, שהוא פסבדו-סמוראי, הנוהה אחר ריגושים.
בעודם מתכוננים למצור, מגיעים הכפריים ולוחמיהם השכירים לכלל אמון אלו באלו. על מנת לשכנע את הסמוראים לסייע בעדם מבלי לדרוש יותר מדי מעמידים הכפריים לעיתים קרובות פנים שהם שוקלים מתחת למשקלם. לכשהסמוראים מגלים שבעבר הכפריים רצחו ושדדו סמוראים נסים, הם מוכי הלם וזועמים. הסמוראי שמוחזק כמוקיון עד כה נחלץ בבינתו להציל את המצב מהידרדרות ומספר על שורשיו כאיכר. הוא מסביר ברגשנות על התלאות שעמדו בפני תושבי הכפר בעודם מוטרדים דרך קבע על ידי מעמד הלוחמים. כעסם של הסמוראים מזוכך לחמלה. במהרה, כשנוכחים הסמוראים לדעת כי הם קיבלו את האוכל הטוב ביותר, בעוד האיכרים התקיימו על מזון נחות יותר, הם חולקים את סעודתם עם הנזקקים ביותר מבין מעבידיהם.
אמצע הסרט מתחקה אחר ההכנות להגנת הכפר. ביצורים נבנים ומתבצעת פשיטה על אחד ממבצרי השודדים, במהלכה נהרג הייהאצ'י מאש רובים. תושבי הכפר מתאמנים במיומנויות הקרב הבסיסיות וקצושירו, הסמוראי הצעיר, מתחיל לפתח פרשיית אהבים עם בתו של אחד הכפריים, שאולצה להתחפש לנער. ישנה הפסקה בסרט בנקודה זו.
חציו השני של הסרט מספר את קורות הקרב בין הכפר אותו מוביל הצבא העממי של הסמוראים לבין השודדים. השודדים נדהמים מהביצורים שהכינו הסמוראים, ואחדים מהם נהרגים בניסיונם להעפיל על הביצורים ולחצות את התעלות. בנוסף לעובדה שהם ניחנו בעדיפות מספרית של לוחמים מיומנים, עומדים לרשות התוקפים שלושה מוסקטים ולכן יש בידם להחזיק מעמד. כל ארבעת הסמוראים שנפלו בקרב נהרגים מאש הרובים. הרבה מעלילות המשנה של הקרב נסובות על חטיפתם או שיתוקם של הרובים.
במהלכו של ליל המצור נחשפת הפרשה של קצושירו ולאחר שאון ומהומה, מספקת פרשיית האהבים רווחה קומית למיליציה המכותרת. מלבד הגנה, מתירה האסטרטגיה הראשונית לשודדים להיכנס לפער בביצורים בכל פעם באמצעות שימוש "בקיר" מתקרב של חניתות, ואז להרוג בכל פעם את האויב הבודד. הדבר נשנה פעמים אחדות ומוכתר בהצלחה, על אף שיותר משודד אחד מצליח להיכנס לכפר פעמים אחדות. בסופו של דבר מחליטים הסמוראים שבמהרה ייתש כוחם של הכפריים מכדי ללחום ומורים להם להתיר לשלושה עשר השודדים הנותרים להיכנס לכפר בבת אחת, בעוד המגנים כשירים עדיין לקרב. בעימות שבא לאחר מכן, נהרג קיוזו מאש רובה שיורה לעבר מנהיג השודדים. נרגז, קיקוצ'יו רודף והורג את ראש השודדים, מוכיח לבסוף את ערכו כסמוראי ומת בכבוד. הקרב מסתיים בניצחונם של תושבי הכפר.
שלושת הסמוראים ששרדו: קאמביי, קצושירו ושיצ'ירוג'י, נותרים להתבונן בשמחתם של הכפריים השותלים את יבול האורז הבא. הם מערערים על מערכת היחסים בין מעמד הלוחמים למעמד החקלאים: על אף שהם זכו בקרב עבור החקלאים, הם איבדו את חבריהם. ההתבוננות המלנכולית שלהם מאירה באור חדש את הצהרתו של קאמביי בתחילת הסרט שהוא "מעולם לא ניצח בקרב". הדבר עומד בניגוד לעליצותם של תושבי הכפר שבאופן סמלי עבודתם משמרת החיים מתגברת על המלחמה, בעודה משאירה את הלוחמים כקבוצה מובסת.
השודדים
מנהיג השודדים הוא שינפיי טאקאגי - מנהיגם של ארבעים השודדים.
סגנון הסרט
בסצנה טיפוסית של הסרט. בתפאורה המעוצבת למופת, מתקבצים הסמוראים והדמויות מתיידדות זו עם זו. בסוף הסצנה הם דוממים ומוצג מעגל חברתי חדש. כל זה מוצג בתצלום בודד בו כל אחד מהפנים נראים כאילו הם היו בתקריב בד בבד - זוהי מחוות הוקרה למיומנותם של הבמאי, השחקנים, הצלם, וכל יתר הצוות הטכני.
חידושים
לפי פרשנות ה-DVD של מיכאל ג'ק, היה שבעת הסמוראים בין הסרטים הראשונים שהשתמשו במה שהוא היום מרכיב שכיח בהפקת סרטים: איסוף וגיוס גיבורים לצוות על מנת להשיג מטרה מסוימת. המצאה בה השתמשו בסרטים מאוחרים יותר כמו אושן 11 ובאג לייף (תכסיס הנפוץ גם במשחקי וידאו ומחשב). מבקר הסרטים רוג'ר איברט הזכיר בביקורתו את חלק העלילה שבו קאמביי המנהיג מגלח את תסרוקתו הסמלית, על מנת להתחפש לכהן דת ולהציל ילד מחוטפיו כפרקטיקה מקורית הנפוצה היום בסרטי פעולה, שהציגו את הגיבור הראשי כלוקח על עצמו משימה שאינה קשורה לעלילה הראשית. הרומן המתפתח בין הגיבור הצעיר ביותר לצעירה מקומית לרוגזם של האזרחים, אירעה בסרטים אחרים, אולם הורכבה למיקשה אחת בסרט זה. השימוש בפעלולי צילום של תנועה איטית ויריות קרב המשתרעות בצורה פנורמית, עשו סרט זה למשפיע בכל העולם.
מורשת הסרט
שבעת הסמוראים היה ההפקה הקולנועית היפנית הגדולה ביותר בזמן בה הופקה. היא הייתה קו פרשת מים טכנית ויצירתית שנעשתה שובר קופות והראשונה להשתמש באופן בולט בצילום איטי, כפי שקיוזו טובח את אויבו שנופל (בהילוך איטי) לקרקע ומת. ניתן לראות את השפעתו באופן בולט ביותר במערבון שבעת המופלאים, סרט שלקח את "שבעת הסמוראים" כמודל לחיקוי. הבמאי ג'ון סטרג'ס לקח את שבעת הסמוראים והתאים אותו למערב הפרוע, כשהסמוראים הוחלפו על ידי קאובוים. הרבה מהסצינות ב"שבעת המופלאים" משקפות את אלו שב"שבעת הסמוראים". רוב הפרטים, כמו גם בשורת הדו-שיח האחרונה היא זהה: "האיש הזקן צדק. רק האיכרים ניצחו. אנו הפסדנו, אנחנו תמיד מפסידים". הייתה גם סדרת טלוויזיה ב-1998, שלא האריכה ימים, שהתבססה על סרטו של סטרג'ס.
ג'ורג' לוקאס הכריז בפרשנות ה-DVD למלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית' שיודה המניף את ידו מעל לראשו (כמו קאמביי) הוא מחווה לקורוסאווה ולסרט הזה. על אף שהשורה על כך שמטרת האיכרים בחיים היא לסבול, מצוטטת במלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה, אך כוונתה לדרואידים.
השפעת "שבעת הסמוראים" ניכרת היטב בסרטים מלחמת הכוכבים ובסרט פיקסאר באג לייף. במשחק המחשב Star Wars Jedi Knight: Dark Forces II, היו שבעת הג'די השחורים הומאז' לסרט והם מאמצים במידה רבה את מודל הסמוראים בשבעת הסמוראים. ב-2004 אישרה חברתו של קורוסאווה הפקת סדרת אנימה לפי הסרט, שנקראה Samurai 7 והופקה בידי גונזו, אשר סיפק נושא חלופי של סטימפאנק (ז'אנר שהיה רווח בשנות השמונים והתשעים של העתקת אלמנטים מהמדע הבדיוני למאה התשע עשרה, כגון בסיפוריו של ה.ג. וולס), המספר מחדש את הסיפור הקלאסי. בסרט מסע בין כוכבים 9: מרד מכניס אלמנט חדש בעלילת "שבעת הסמוראים", עם שבעה אנשי צוות המגינים על הכפר של "הבאקו" נגד ה"סונה" הרשעים. האפיזודה מן העונה השישית של מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9 המכונה "הפרנגים המופלאים", אף הוא פרודיה על הסרט. אפילו הקומדיה משנת 1986 שלושה אמיגוס, שואלת מספר נושאים מסרטו של קורוסאווה. המשחק Throne of Darkness, מעניק למשחק שליטה על שבעה סמוראים (ארבעה בבת אחת) שכולם דומים מאוד לדמויותיו של קורוסאווה: בתפקיד, בסגנון הקרב ובהופעה.
גרסאות ערוכות וגרסת ה-DVD
בעוד שהגרסה המקורית של הסרט הייתה בת 207 דקות, נראו גרסאות ערוכות בשוק הבינלאומי. גרסה ערוכה בת 160 דקות נראתה בארצות רבות פרט לבריטניה וארצות הברית, שבמקור נראו בהן גרסאות בנות 150 ו-141 דקות בהתאמה. גרסה שהופצה בת 190 דקות נראתה בבריטניה ב-1991 וגרסה כמעט שלמה של הסרט בת 203 דקות שוחררה מחדש בארצות הברית ב-2002. גרסת DVD של אוסף "קריטריון" של הסרט זמינה ומכילה את הגרסה המקורית השלמה של הסרט (207 דקות) על דיסק אחד ושני, DVD נרחב יותר של קריטריון שוחרר ב-2006, המכיל גם את המאסטר מחדש בצורה דיגיטלית על גבי שני דיסקים, כמו גם דיסק ובו חומר נוסף.
אלסנדרה אלורס
אלסנדרה אלורס (באוקראינית: Олександра Водяникова/ Oleksandra Wodjanykowa, בגרמנית: Alessandra Alores; נולדה ב-6 באוקטובר 1984) היא דוגמנית אוקראינית-גרמנייה.
ביוגרפיה
אלורס נולדה בקייב ובגיל שמונה היגרה למינכן, גרמניה עם הוריה.
ב-2003 זכתה בתחרות מיס גרמניה בעת שהייתה סטודנטית למשחק. בראיון שנערך במהלך התחרות היא נשאלה: "איזה פוליטיקאי היית מעוניינת לפגוש"? ותשובתה הייתה "סדאם חוסיין". במהלך כהונתה היא ביקרה בעיראק, אך לא נפגשה עם הדיקטטור ובעיקר ביקרה במוסדות חברתיים.
בשנה זו ייצגה את גרמניה בתחרויות מיס תבל, מיס אינטרנשיונל ומיס אירופה, שם עלתה לשלב חצי הגמר. בכל התחרויות הבינלאומיות הופיעה תחת השם שבו נולדה, אלכסנדרה וודיאניקובה.
לאחר שתפקידה הסתיים, היא דיגמה בניו יורק ובגרמניה, והייתה חתומה על חוזה בסוכנויות "וילהלמינה" ו-IMG Models.
ב-2007 זכתה בתחרות הדוגמנות "טופ מודל גרמניה", ולאחר מכן זכתה במקום הראשון גם בתחרות העולמית "טופ מודל של העולם", שנערכה במצרים.
ב-2009 זכתה בתואר "מיס עולם גרמניה", אך לבסוף לא השתתפה במיס עולם והודחה מהתואר.
חבורת עבדת
חבורת עבדת היא חבורה גאולוגית בארץ ישראל שהוגדרה באזור עבדת על ידי עזרא זילברמן בשנת 1989. החבורה מכונה בעבודות קודמות על ידי זלצמן, (1964) וגולני, (1961) "הקבוצה הגירית" או"הקבוצה האאוקנית".
הסלעים המרכיבים את חבורת עבדת הם: גיר וקירטון. הסלעים משתנים, הן בחתך אנכי והן במרחב, מגיר קשה עד גיר קירטוני ועד לקירטון. גיל החבורה הוא אאוקן.
חבורת עבדת בונה את קער שכם וסלעיה שולטים במחצית המזרחית של גיליון המפה טופוגרפית של שכם.
הגדרת החבורה
בתקופת האאוקן היו שני אירועי הצפה בנגב, האחד באאוקן התחתון ורוב האאוקן התיכון והשני באאוקן העליון. במהלך שתי הצפות אלו הורבדו סלעי הנגב. בעקבות תהליכי סחיפה שבמהלכם נסחפו סלעי האאוקן העליון שכיסו את רמת ברנע נחשפו מבני חבורת עבדת המהווים היום גג רמה זו. באזור הר חמרן ורמת ברנע נחשף חתך מלא של יחידות הסלע ששקעו בתקופת האאוקן. בהר חמרן ניתן לראות את בסיס חבורת עבדת מן האאוקן התחתון ובהר חורשה ניתן לראות את תצורת הר עקרב מן האאוקן המאוחר.
כמאגר מים
שכבת סלעי הקירטון של חבורת עבדת מגיל האאוקן משתרעים על שטח נרחב בשפלה הדרומית ובצפון מערב הנגב. מקצתם נחשפים על פני השטח (במזרח) ומקצתם מכוסים בשכבות סלע צעירות יותר (במערב). בתוך סלעי הקירטון משולבות שכבות של גיר ומעט שכבות צור דקיקות. העובי המקסימלי של סלעי חבורת עבדת מגיע ל-30 מטר.
בשומרון
חבורת עבדת מתבטאת בהרי השומרון בסלעי גיר וקירטון עם מעט צור וקוורצוליט מגיל האאוקן בעובי כולל של כ-350 מטר, וכמו כן בהרי הגלבוע בעובי גדול יותר של כ-600 מטר. הסלעים מכילים מאובנים, בעיקר מיקרוסקופיים, המעידים על הרבדה בים רדוד.
מחשופי החבורה מרוכזים בשני גושים גדולים משני צידי קמר הפריעה: האחד, מזרחי בקער הסרטבה והשני, מערבי, בקער שכם ובקער גלבוע.
בהרי הנגב הצפוני
שלוש התצורות האחרונות הן מתקופת האאוקן התיכון.
באזור הר הנגב מתחתרים ערוצים בגיר ובקירטון, היוצרים נוף טופוגרפי עמוק, וכן אזורים נרחבים שבהם מדרונות תלולים, עם כיסוי קרקעי של אבנים.
ספר טלפונים
ספר טלפונים הוא ספר בו רשומים מספרי הטלפון של בעלי טלפונים באזור מסוים, יחד עם שם המנוי וכתובתו, ומשמש לאיתור מספר טלפון של מנוי נדרש. רשימת המנויים ממוינת בסדר אלפביתי, לפי שם המשפחה והשם הפרטי (או שם העסק) של המנוי. ישנם מנויים שמספרם ומידע עליהם הוא חסוי, ולכן אינם נמצאים בספר טלפונים כגון מספרים של ידוענים שאינם רוצים שיתקשרו אליהם. בבריטניה, למשל, מוערך ש-48 אחוזים מהציבור אינם רשומים בספר הטלפונים.
ספר הטלפונים הראשון התפרסם כעמוד בודד ב-21 בפברואר 1878 בניו הייבן, קונטיקט שבארצות הברית; בספר היו 50 מספרים. בספרי הטלפונים הראשונים לא היו מספרים, רק שמות וכתובות; כדי לצלצל לטלפון אחר היה צורך להתקשר למרכזייה ולומר את השם והכתובת הרצויים.
סוגיה מרכזית בהפקתו של ספר הטלפונים היא סוגיית עדכניותו. רשת הטלפונים עוברת שינויים מתמידים: מנויים מצטרפים, פורשים ומשנים כתובת (שינוי שבטלפון קווי גורם פעמים רבות לשינוי מספר הטלפון), והרשת עצמה עוברת שינויים מערכתיים הכרוכים בהחלפה נרחבת של מספרי טלפון. כתוצאה מכך, גם כאשר תהליך ההוצאה לאור קצר ביותר, ספר הטלפונים מיושן, במידה זו או אחרת, כבר עם צאתו לאור. ככל שהוא ממשיך להתיישן, תועלתו למשתמשים בו הולכת ופוחתת. הגידול המתמיד במספר המנויים הביא לבעיה נוספת: הצורך להחזיק ספרי טלפון רבים כדי לקבל מידע על כל המנויים במדינה מסוימת. הבעיה גדולה במיוחד בטלפונים ציבוריים, שם קשה להחזיק ספרי טלפון, עקב חוסר מקום ועקב השחתת הספרים. להתמודדות עם בעיות אלה ניתנו פתרונות אחדים, המנצלים את רשת הטלפונים עצמה למתן מידע על מספרי הטלפון בה:
ספר הטלפונים בישראל
בשנותיה הראשונות של המדינה פעל שירות הטלפונים במסגרת משרד הדואר. בית הדפוס בו הודפס המדריך, הוקם בבניין ג'נרלי בירושלים, על ידי פיינמסר צבי (הירש) אשר הצליח להפעיל את מכונות הדפוס אשר הגיעו מצ'כוסלובקיה כחלק מהסיוע למדינת ישראל ומונה למנהל הראשון של בית הדפוס. מדריך הטלפון, אף שהתעדכן בתדירות נמוכה, עקב קושי של המשרד להתמיד בעדכונים שהוכנסו לספר בצורה ידנית, עדיין נתן פתרון סביר למנויים באיתור מספרי טלפון.
ברבות השנים גדל מספרם של מנויי הטלפון והכנסת שמות כולם למדריך אחד הפכה בלתי אפשרית וכך חולקה המדינה תחילה לשני ספרים ואחר כך לשלושה וכן הלאה.
במהלך השנים הועברו שירותי הטלפון ממשרד הדואר לחברה ממשלתית בשם "בזק", שמחויבת בתנאי הרישיון שלה להפיק ספר טלפונים כל שנה. "בזק" העבירה את משימת הפקת מדריכי הטלפון לחברה אחרת - "דפי זהב". במסגרת שיתוף הפעולה בין החברות העבירה "בזק" לדפי זהב את בסיס הנתונים שלה על מספרי טלפון פרטיים, ודפי זהב הדפיסה לבזק מדריכי טלפון (שהודפסו יחד עם המדריכים העסקיים שלה).
"בזק" סיימה את שיתוף הפעולה עם חברת דפי זהב ביולי 2009, ומדריכי הטלפונים האחרונים בהדפסת דפי זהב יצאו בעת זו. עד הפסקת שיתוף הפעולה היה ניתן לקבל גם ספרי טלפונים של אזורים אחרים בסניפי "דפי זהב". כמו כן ניתן היה לקבל ספרי טלפון גם בסניפי בזקסטור.
כיום המדריך לא מופץ אלא נשלח רק ללקוחות "בזק" אשר מבקשים אותו במיוחד, על ידי יצירת קשר עם החברה במוקד 199. המוציא לאור של המדריך כיום הוא דפוס בארי.
מבוע
מבוע  הוא כתב עת ליצירה יהודית בספרות, בהגות ובאמנות.
ספר טלפונים
ספר טלפונים דיגיטלי
מהפכת המחשוב הביאה שינוי משמעותי באופי מדריך הטלפון כאשר "בזק" ייצרה וחילקה תוכנה (שהופצה על דיסקט) ואיפשרה למנויים לאתר מספרים באמצעות האינטרנט.
מבוע
חמישים גיליונות של כתב העת ראו אור בתדירות לא קבועה; גיליונו הראשון יצא לאור בשנת תשכ"ג והאחרון בשנת תשס"ט.
ספר טלפונים
ספר טלפונים דיגיטלי
בשלב מאוחר יותר, יצאו לשוק מדריכי טלפון על גבי תקליטור בהפקות של חברות שונות כשהידועים שבהם המדריך של "דפי זהב", מדריך "טלפתיה" של חברת "דבש מערכות תוכנה" וכן "תקפון" של חברת "סי די איי סיסטמס".
עם התפתחות האינטרנט שיפרה "בזק" את השירות למנויים בכך שפתחה אתר אינטרנט שאיפשר חיפוש מנויים אך כמה שנים מאוחר יותר חדלה לעדכנו והסבירה כי היא מתקשה בעדכונו. האתר נותר לא מעודכן ו"בזק" התנצלה על כך במשך שנים אחדות.
מבוע
הוא נוסד על ידי הסופר והעיתונאי יעקב אבן חן (אדלשטיין), ונערך על ידיו עד לפטירתו בשנת תשנ"ז.
ספר טלפונים
ספר טלפונים דיגיטלי
עקב תלונות רבות של המנויים על היעדר דרך פשוטה וזולה לאתר מספרי טלפון במדינה, הורה משרד התקשורת לכל חברות הטלפונים (הסלולרים והקויים) לפתוח אתר אינטרנט משולב שיאפשר לתושבים לאתר מספרי טלפון בישראל באמצעות שאלה אחת.
מבוע
לאחר מכן, ערכו את כתב העת עורכים אחדים: זהבה בן דב, נעמי רוזנברג, פרופ' יהודה אייזנברג ויהושע גרינברג.
בשנת תשס"ט החל לראות אור כתב העת "עתר", בהוצאת תבונות של מכללת יעקב הרצוג - גוש עציון. החל מגיליונו השני, שיצא לאור בשנת תש"ע, התאחד "עתר" עם "מבוע", והוא יוצא בהוצאת תבונות.
חברי המערכת בזמנו של פרופ' יהודה אייזנברג כללו את נחמה אדלשטיין, שפרה וינשטוק אשכול, יונתן גורל, יעל לוין, ויהודית מליק שירן.
אסם
אסם הוא מבנה חקלאי המשמש לאחסון תבואה, בית לבעלי חיים, מקום לאחסון כלי רכב חקלאיים ואזור עבודה מקורה. אסמים נמצאים בדרך כלל בחוות חקלאיות. אסם המשמש לאחסון פרות נקרא רפת.
בעבר אסמים נבנו בדרך כלל מעצים הגדלים בסביבת החווה או בתוכה, אך לעיתים נבנו גם מאבן במקומות שבהם היו חומרי הבנייה זולים יותר. כיום, הם נבנים יותר ויותר מפלדה.
בחוץ לארץ חלקו העליון של האסם שימש בדרך כלל לאחסון חציר ותבואה, ונקרא מתבן. החציר הונף והונח באסם בעזרת מערכת גלגלות. דלתות סתרים ברצפה אפשרו להעביר מזון אל האבוסים של בעלי החיים. בישראל מתבנים הם מבני משק נפרדים.
מתבן מקורה הוא מבנה בצורת סככה גדולה הפתוחה בדרך כלל בשלוש או ארבע מקירותיה. מתבן פתוח הוא מערום גדול ומסודר של חבילות אשר עומד בשטח פתוח. החציר והקש במתבן הפתוח חשופים למשקעים, אלא אם מכסים אותם בכיסוי פלסטי.
Lay It All on Me
Lay It All on Me (בעברית: הנח הכול עלי) היא שיר שבוצע על ידי להקת הדראם נ' בייס הבריטית רודימנטל. בשיר משתתף גם כאורח הזמר הבריטי אד שירן. השיר הוקלט עבור האלבום השני של רודימנטל, We Are Generation. ב 24 בספטמבר 2015, הלהקה ביצעה לראשונה את השיר ב-BBC רדיו 1. השיר היה זמין להורדה דיגיטלית למחרת.
הופעות במצעדים
ב-17 באוקטובר 2015, נכנס השיר לראשונה לבילבורד הוט 100 במקום ה-96, והפך לשיר הראשון של הלהקה שנכנס למצעד זה. כמו כן, הגיע השיר למקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי, ונהיה לשיר השמיני של הלהקה שהגיע ל-40 הראשונים באותו מצעד. בשבוע שלאחר מכן, הגיע לשיא חדש במקום ה-15, ועד כה, שיאו במצעד הוא במקום ה-12.
אן סטוק
אן סטוק (באנגלית: Ann Stock; נולדה בשנת 1944) הייתה עוזרת מזכירת המדינה האמריקאית לענייני חינוך ותרבות ומילאה תפקידים נוספים מטעם המפלגה הדמוקרטית ואנשיה.
ביוגרפיה
סטוק נולדה באינדיאנה בשנת 1944. היא בוגרת תואר אקדמי מאוניברסיטת פרדו, היא עבדה כמורה בבית ספר יסודי וכדיילת בפאן אם.
במהלך מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1980 היא שימשה כסגנית מזכירת העיתונות עבור סגן הנשיא וולטר מונדייל, לאחר מכן הייתה סגנית אחראית תקשורת ויחסי ציבור של תאגיד חנויות הכלבו בלומינגדיילס.
בשנת 1993 הנשיא ביל קלינטון מינה אותה כמזכירה החברתית של הבית הלבן (White House Social Secretary), באחראית על המסיבות והאירועים של הבית הלבן, תפקיד אותו ביצעה עד 1997 (הוחלפה על ידי קפריסיה מרשל).
מ-1997 ועד 2010 עבדה במרכז לאומנויות הבמה על שם ג'ון קנדי, שם ניהלה את התוכניות הבינלאומיות לניהול אמנויות, ופיקחה על משרד קשרי הממשלה, משרד העיתונות והמשרד לענייני מוסדות.
היא מונתה על ידי הנשיא אובמה כעוזרת מזכיר המדינה של ארצות הברית לענייני חינוך ותרבות, תחת הילרי קלינטון. היא כיהנה בתפקיד זה בשנים 2010-2013.
מכון צורבא מרבנן
מכון צורְבָא מֵרָבּנן (מארמית: צורב מן החכמים, צרוב באש תלמידי חכמים) הוא מכון העוסק בהנגשת לימוד ההלכה. המכון פועל במאות מרכזים בארץ ובעולם ומעביר, ללא תשלום, שיעורים שבועיים בנושאים הלכתיים. משמעות השם "צורבא מרבנן" הוא כינוי לתלמיד צעיר שטרם הגיע לדרגת תלמיד חכם, המתקרב אל מדרגת החכמים ולומד מהם. המכון חבר בארגון חותם.
ראשי המכון
המכון הוקם בשנת ה'תשס"ג (2003) על ידי הרב בן ציון אלגאזי, שעמד בעבר בראש ישיבת כרם ביבנה ומשמש כיום כאחד מראשי ישיבת ההסדר רמת גן, ובעידודו של מי שהיה הרב הראשי לישראל, מרדכי אליהו, שכיהן גם כנשיא המכון מעת הקמתו ובמשך שנים רבות. כיום מכהן כנשיא המכון הרב יעקב אריאל, שכיהן גם כרבה הראשי של העיר רמת גן. מכון צורבא מרבנן פועל כעמותה רשומה אשר בראש הוועד המנהל שלה עומד מיום הקמתה אחד ממייסדי המכון, גאל גרינוולד.
פעילות המכון
על פי חזון מכון צורבא מרבנן, על כל יהודי ללמוד בצורה סדורה את כל ההלכות המעשיות הנוגעות לחייו האישיים, כאשר הלימוד מהווה גשר בין שלשלת דורות הפסיקה ההלכתית בתמצית ובמיקוד, ובכך נוצר לימוד הלכתי חווייתי הגורם ללומד להפוך להיות “פוסק לביתו”. המכון כולל 410 מרכזי לימוד בארץ ועוד 50 מרכזי לימוד ברחבי העולם, שבהם לומדים למעלה מ-15,000 משתתפים. תוכנית הלימודים היא חד שבועית ונמשכת 4 שנים, ובה נלמדות כל ההלכות המעשיות בשולחן ערוך, על ארבעת חלקיו, מן המקור ועד היישום הלכה למעשה. בנוסף קיימות תוכניות נישה רבות: בצה"ל, במוסדות חינוכיים, בבתי כלא ועוד. המכון עורך קורסי הכשרה הלכתיים במגוון נושאים, ימי עיון, הרצאות וכנסים ברחבי הארץ והעולם, וכמו כן מפיק ומפיץ חומרי לימוד ייחודיים.
זאב אבני
זאב אבני (1921 – 7 בינואר 2007) היה מרגל קומוניסטי, יהודי ישראלי, בשרות הביון הסובייטי.
לאחר שחדר לשרות הדיפלומטי הישראלי, וניסה לשרת ב"מוסד", נעצר ונחקר. במהלך חקירתו, כשהובא לידיעתו "הנאום הסודי" של חרושצ'וב על זוועות המשטר הסובייטי בתקופת סטלין - נשבר והתחרט על פעילותו. בכלא למד פסיכולוגיה, ואחרי שזכה לחנינה טיפל כפסיכולוג קליני בחיילים ישראלים נפגעי הלם קרב.
ביוגרפיה
אבני נולד בשם וולף גולדשטיין לאב קומוניסט אדוק, בריגה, לטביה. הוא גדל ונהייה קומוניסט מסור המתכחש ליהדותו. דודו - אחי אביו - היה ממקורבי לנין.
ב-1942 וולף סיים שירות צבאי בשווייץ וחזר לציריך, שם הכיר את קארל ויברל, פליט צ'כי שהגיע לדרגת קולונל בג.פ.או. (לימים ג.ר.או), שירות המודיעין של הצבא האדום. קארל לימד את וולף רוסית וטיפח אותו להיות סוכן ברשת הריגול שלו. הכינוי שהעניק לוולף היה "טוני" ולימד אותו בין היתר מזעור צילומים, התנערות ממעקב, שימוש באלחוט, כתיבה ופיענוח של כתב סתרים. לבסוף קארל הודיע לו שביום מן הימים ישובו ויצרו איתו קשר על פי נוהל וסיסמאות מוסכמים. בהמשך טוני-וולף נועד להישלח לאחת מארצות דרום אמריקה או המזרח התיכון.
וולף פגש את אדית ונישא לה, ובאמצעותה התוודע לשליחי השומר הצעיר חברי קיבוץ הזורע. הללו שכנעו אותו לעלות ארצה ולהצטרף לקיבוצם. ב-1948, בעיצומה של מלחמת העצמאות, עלו בני הזוג לישראל, השתכנו בקיבוץ ושם נולדה בתם. לימים אשתו לא שמרה לו אמונים, ונישואיהם התפוררו. כיוון שנהג להשמיע באוזני החברים דעות קומוניסטיות הוא נקרא לבירור אצל מזכיר הקיבוץ, בסופו נאמר לו שעליו לעזוב את המשק. ב-1950 עזב וולף את הקיבוץ ויצא מן הארץ לשווייץ כדי למכור את ביתו ולחלוק הרכוש עם גרושתו.
פעילות הריגול
חודשים ארוכים אחרי שהגיעו אבני ורעייתו לבריסל התקשר "אלמוני" לביתו והשמיע את חלקה הראשון של הסיסמה עליה הסכימו בזמנו קארל וטוני (אבני). המטלפן קבע מקום ומועד למפגש, אבני הגיע למקום ופגש את קצין הביון הסובייטי בוריס סאגרווסקי. בוריס ביקש מאבני דיווח מפורט על קורותיו מאז נותק הקשר בינו לבין קארל ב-1945.
בין פרטי המידע שהעביר היו נתונים על רכישות נשק מבלגיה, צופני סתר סודיים וכן פרטים על סוכנים גרמנים שפעלו בשירות מדינת ישראל במצרים. אבני פעל גם עבור המוסד, וכך הגיע לידיו המידע על הסוכנים הגרמנים, אותו מסר למפעיליו הרוסים. בהמשך, מונה לנספח הכלכלי ביוגוסלביה, וגם שם המשיך לפעול כמרגל סובייטי.
חשיפתו ומאסרו
ב-1955 ניסה טוני-אבני להתגייס לשירות מלא במוסד, ולשם כך ביקש להיפגש עם ראש המוסד דאז איסר הראל. לקראת הפגישה נערך תחקיר לגביו ורקעו עורר חשדות. במהלך פגישה שנערכה ב-1956 הטיח בו לפתע איסר הראל האשמה על היותו בוגד ומרגל סובייטי. אבני המופתע נשבר והודה, נעצר במקום והואשם בריגול. מאוחר יותר סיפר איסר הראל כי לא היו לו ראיות ודאיות לבגידה, הוא רק ניחש זאת והימר שאם יערער בפתאומיות את ביטחונו של אבני - זה יגרום לו להישבר ולהודות.
חקירת פרשייה רגישה זאת הופקדה בידי סגן ניצב יהודה פראג (לימים מפקד מחוז תל אביב בדרגת ניצב) ועימו בצוות היו איסר הראל לשעבר הממונה על שירותי הביטחון, ועמוס מנור, שהיה אז ראש שירות הביטחון הכללי. בחקירה לא הופעלו עינויים אלא נוהלו עימותים סוערים ודרמטיים של פראג עם אבני. עולמו של אבני חרב עליו עם גילוי האופי האמיתי של המשטר הקומוניסטי, באמצעות נאומו הסודי של ניקיטה חרושצ'וב בוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית (הנאום הסודי נחשף על ידי המוסד). תוך משבר נפשי עמוק הוא נטש את האידאולוגיה הקומוניסטית, ומסר ללא תנאים לפראג ולמנור את הפרטים על פעילותו כמרגל, שאותם שמר בסוד משך כל תקופת החקירה. שנים לאחר שחרורו מהכלא נוצר קשר מחודש בין יהודה פראג לאבני, והשניים היו לחברים קרובים.
אבני הודה בחשדות שיוחסו לו. הוא הועמד לדין בבית המשפט המחוזי בתל אביב ונידון לארבע עשרה שנות מאסר. לאחר שהביע חרטה, נקצב עונשו על ידי נשיא המדינה והוא שוחרר כעבור שבע שנים, בשנת 1963.
בתקופה בה היה כלוא, למד פסיכולוגיה בהתכתבות באוניברסיטה העברית, ולאחר שחרורו עבד כפסיכולוג קליני. אבני ניהל חיים נורמטיביים והצטרף לקיבוץ משמרות. במלחמת יום הכיפורים הצטרף לכוח שנלחם בסיני כפסיכולוג קליני, וטיפל בהלומי קרב.
הפרשה כולה נשמרה בסודיות רבה, והצנזורה הצבאית התירה לפרסמה רק בשנת 1993. אבני פרסם את קורותיו בספר "פרשת פיגמליון" (הכינוי שניתן לחקירת הפרשה על ידי המשטרה והשב"כ), שיצא לאור בשנת 1993 בהוצאת עידנים / ידיעות אחרונות. בין השאר כותב אבני: "המניע למעשים שעשיתי בטרם מאסרי היה - לפחות במישור השכלתני - אידאולוגי. כקומוניסט רציתי להיות חלק מהמוני העמלים, על כן נהייתי לאיכר. כמהפכן ראיתי כהכרח את הצורך לרכוש חינוך צבאי איתן, ולכן הייתי חייל. כמרגל סובייטי השתייכתי לחיל החלוץ של המהפכה, וזה בדיוק היה המקום שבו רציתי להיות. העסקים, הדיפלומטיה, ובית הסוהר היו מוצרי לוואי של פעילותי כמרגל. כל השאר קשור ישירות למה שלמדתי על עצמי בשבע השנים שעשיתי בכלא ואחריהן".
בספר מוקדש פרק לחוקר של אבני, יהודה פראג, שבו מתאר פראג מנקודת מבטו שלו את תהליך החקירה. אבני מתאר גם את השנה שבילה בצינוק ואת שש השנים שלאחר מכן באגף כללי של כלא רמלה, עד לקבלת חנינה מהנשיא. בתקופה זו הוא גילה מחדש את שורשיו כיהודי וכישראלי ומצא את מקומו בקהילת האסירים, כשם שמצא את מקומו בחברה הישראלית לאחר שחרורו.
בסיכום ספרו הוא כותב: "נראה שספרי מכיל מרכיב של צדק פיוטי: אני רציתי למשטר את החיים כדי לבטל את המשטור - רעיון אשר, כפי שהוכח בסופו של דבר בברית המועצות, לא רק שהינו סתירה במינוח, הוא גם נידון לכישלון. אפילו בחברות דמוקרטיות בית הסוהר הוא שיא שיאי המשטור- - - אתה תלוי גם בגחמות ובמצבי הרוח של האנשים שבידם ניתן הכוח עליך, כלומר - הסוהרים. במובן זה הכלא דומה לדיקטטורה. אכן, במשך שבע שנים היה עלי לשאת ולסבול את מה שחשבתי לעשות לאחרים - והכוונות שהנחו אותי היו הטובות ביותר - תוך עשיית שימוש באמצעים שנויים במחלוקת. ההתנסות הזו לא הרעה לי יותר מדי.
רק במרוצת שבע השנים האלו הגעתי סוף סוף להשלמה עם עובדת היותי יהודי. בבית הסוהר הרגשתי לראשונה שאני חבר של אמת בקבוצה של ממש. רק לאחר שהתגברתי על הפחד פן אידחה חדלתי למדוד כל תגובה של אחרים במונחי קבלה ודחייה והשגתי תחושה מציאותית יותר של יחסי מידה. הבנתי גם שהשתייכות - בין שאר דברים - הינה עניין של בחירה, עניין של רצון להשתייך ונכונות לעשות את המאמצים הדרושים לשם כך".
משפט הסדר הטוב
משפט הסדר הטוב הוא משפט בתורת הקבוצות, הקובע שאפשר לסדר כל קבוצה בסדר טוב. משפט זה אינו נובע ממערכת האקסיומות של צרמלו-פרנקל, אלא הוא שקול לאקסיומת הבחירה, וכן גם ללמה של צורן. את המשפט הוכיח ארנסט צרמלו, בהסתמך על אקסיומת הבחירה, ולכן הוא קרוי גם משפט צרמלו.
חשיבותו של סדר טוב על קבוצה הוא בכך שהוא מאפשר לבצע אינדוקציה טרנספיניטית. המשפט אינו מתאר את הסדר שאפשר להגדיר על קבוצה, אלא רק קובע שקיים כזה, משום שעל קבוצות מסוימות (כמו קבוצת המספרים הממשיים) אי אפשר להגדיר סדר טוב בלי להשתמש גרסאות מסוימות של אקסיומת הבחירה, שאינן קונסטרוקטיביות.
נוסח המשפט
משפט הסדר הטוב. על כל קבוצה A קיים יחס סדר מלא \le, כך שבכל תת-קבוצה לא ריקה קיים איבר b \in B, כך שלכל a \in B מתקיים b \le a. במילים אחרות, לכל תת-קבוצה של A יש איבר מינימלי. יחס סדר \le המקיים את התנאי הנ"ל נקרא סדר טוב.
יש לשים לב כי הסדר \le אינו בהכרח הסדר הטבעי המוגדר על הקבוצה A. למשל הסדר הרגיל של קבוצת המספרים השלמים אינו סדר טוב (למשל אין מספר שלם מינימלי). עם זאת, אם נגדיר סדרה, אז הסדר \le המוגדר כך ש-a \le b אם a בא לפני b בסדרה, הוא סדר טוב על קבוצת המספרים השלמים.
היסטוריה
אבי תורת הקבוצות, גאורג קנטור, קבע ב-1883 שמשפט הסדר הטוב נכון כ-“fundamental law of thought”. מכיוון שלתורת הקבוצות של קנטור לא היה בסיס אקסיומטי מוצק, הוכחה או הפרכה פורמלית של המשפט לא הייתה בגדר האפשר. מתמטיקאים רבים חלקו על קנטור, שכן התקשו לקבל קיום של סדר טוב על קבוצות מסובכות, כגון קבוצת המספרים הממשיים.
באוגוסט 1904 המתמטיקאי ההונגרי דיולה קניג הכריז כי הפריך את משפט הסדר הטוב. הוא סבר שקבוצת המספרים הממשיים היא דוגמה נגדית. טיעונו היה כדלקמן:
הטעות של קניג נתגלתה במהרה. הוא מניח שהסדר P עצמו ניתן לתיאור. ואכן הוכחתו של קניג מראה שאין שום דרך סופית לתאר סדר שכזה. אבל עדיין תיתכן האפשרות שסדר שכזה קיים בלי שתהיה דרך לתאר אותו, ואז גם לא ניתן לתאר איבר באמצעותו. מתקפה נוספת של קניג על משפט הסדר הטוב והשערת הרצף הופרכה גם היא.
כמה שבועות אחר כך, בספטמבר 1904, שלח ארנסט צרמלו מכתב לדייוויד הילברט שכלל הוכחה ראשונה למשפט הסדר הטוב. צרמלו התבסס בהוכחתו על "עקרון לוגי" ש"לא ניתן לצמצמו לעקרון לוגי פשוט יותר, אבל משמש כל הזמן במתמטיקה ללא היסוס". לימים נודע העיקרון הזה כאקסיומת הבחירה. ההוכחה של צרמלו עוררה מחלוקת עזה בקרב קהילת המתמטיקאים. בין המתנגדים נמנו אמיל בורל, אנרי פואנקרה, ארתור מוריץ שנפליס, דיולה קניג ופליקס ברנשטיין.
ב-1908 צרמלו ניסח מחדש את ההוכחה ואת אקסיומת הבחירה במטרה להימנע מהנקודות השנויות במחלוקת. עם התרחבות ההכרה בנחיצותה של אקסיומת הבחירה בתחומי מתמטיקה רבים, פחתו כיסי ההתנגדות. ההתייחסות המודרנית למשפט הסדר הטוב זהה להתייחסות לאקסיומת הבחירה. לאחר שקורט גדל ופול כהן הוכיחו כי האקסיומה עצמאית ביחס לאקסיומות ZF, הוכרה האפשרות שניתן לעסוק במקביל הן במתמטיקה בה האקסיומה נכונה והן במתמטיקה שבה היא שגויה.
הוכחה
יש שתי הוכחות מקובלות למשפט הסדר הטוב. האחת עושה שימוש ישיר באקסיומת הבחירה והאחרת בלמה של צורן השקולה לה. נביא את ההוכחה הראשונה:
תהא A קבוצה. נסמן ב- את קבוצת החזקה של A, ללא הקבוצה הריקה. לפי אקסיומת הבחירה, קיימת פונקציה f: C \to A המתאימה לכל B \in C איבר b \in B. נגדיר באינדוקציה טרנספיניטית פונקציה הפועלת על מספרים סודרים:
נשים לב כי ייתכן ש-g(\alpha) אינה מוגדרת בשני מקרים: מקרה ראשון, אם, אז שאינו מוגדר. ומקרה שני אם קיים כך ש-g(\beta) אינו מוגדר.
לכן התאמה חד-חד-ערכית ועל בין \gamma ל-A, ואת A ניתן לסדר בסדר טוב לפי a_1\le a_2 אם ורק אם  (במילים אחרות מגדירים את הסדר כך ש-g היא איזומורפיזם סדר).
שקילות לאקסיומת הבחירה
במסגרת אקסיומות ZF משפט הסדר הטוב שקול לאקסיומת הבחירה. כלומר מספיק להניח רק אחד מהם כדי להוכיח את השני. ההוכחה של אקסיומת הבחירה תחת הנחת משפט הסדר הטוב פשוטה:
תהי E משפחה של קבוצות. נסמן ב-\cup E את איחוד כל הקבוצות ב-E. לפי משפט הסדר הטוב קיים סדר טוב \le על \cup E. כעת נגדיר את f להיות הפונקציה המתאימה לכל קבוצה ב-E את האיבר המינימלי שלה לפי \le כתת-קבוצה של \cup E. זוהי פונקציית בחירה על E כנדרש באקסיומת הבחירה.
שימושים
מסקנה מיידית ממשפט הסדר הטוב היא שכל קבוצה שקולה לסודר כלשהו (מכיוון שכל קבוצה סדורה היטב איזומורפית לסודר). הדבר מאפשר להגדיר עוצמה של קבוצה באופן פורמלי כסודר המינימלי השקול לה. נובע מכך שניתן להשוות בין כל שתי עוצמות (כלומר או שהן שוות או שאחת גדולה מהשנייה). טענה זו שקולה גם היא לאקסיומת הבחירה.
במרבית השימושים של משפט הסדר הטוב הוא הוחלף בלמה של צורן, לאחר שזו נתגלתה כנוחה ופשוטה יותר לשימוש.
אחד הראשונים להשתמש במשפט הסדר הטוב היה גאורג המל שהשתמש בו כדי לתאר את כל הפתרונות למשוואה הפונקציונלית של קושי. המל הראה שפתרונות המשוואה הן ההעתקות הליניאריות משדה המספרים הממשיים לעצמו כמרחב וקטורי מעל שדה המספרים הרציונליים. כלומר כל פתרון נקבע לחלוטין על פי הערכים שהוא מקבל על בסיס של הממשיים כמרחב וקטורי מעל הרציונליים. בסיס שכזה נקרא בסיס המל, ולהוכחת קיומו השתמש המל במשפט הסדר הטוב באופן הבא (השימוש במשפט הסדר הטוב, או בגרסה אחרת של אקסיומת הבחירה הכרחי כאן. אין דרך לבנות בסיס המל במפורש.): קבוצה זו פורשת את המרחב (משום שכל מספר שאינו נפרש שייך לקבוצה), והיא בלתי תלויה ליניארית, כי אם היה צירוף ליניארי של איברי הבסיס השווה לאיבר בבסיס, אז ניתן להעביר אגפים ולקבל צירוף ליניארי של האיבר המקסימלי בצירוף, בסתירה להגדרת הבסיס. מכאן שזהו אכן בסיס המל.
אסף הול
אסף הול השלישי (באנגלית: Asaph Hall III; 15 באוקטובר 1829– 22 בנובמבר 1907) היה אסטרונום אמריקני שעיקר תהילתו באה לו מגילוי שני ירחי מאדים (פובוס ודימוס) בשנת 1877. בין הישגיו האחרים נמנים חישוב מסלוליהם של לווייני כוכבי לכת ושל כוכבים כפולים, חישוב סיבובו העצמי של צדק וחישוב מסתו של מאדים.
ביוגרפיה
הול נולד באוקטובר 1829 בעיירה גושן שבקונטיקט. אביו, אסף הול השני, היה שען, ואמו, האנה פלמר, ייצרה גבינה. עם מות אביו, מפעל הגבינה היה מקור ההכנסה היחיד של המשפחה. על כן, בגיל 16, נאלץ הול לעזוב את לימודיו ולעבוד כנגר במשך שש שנים. במהלך עבודתו המשיך ללמוד מתמטיקה בלילות, ובשנת 1854 הצטרף למכללה המרכזית שבמדינת ניו יורק.
הוא פגש את אנג'לין סטיקני בסנטרל קולג'. סטיקני למדה שנתיים מעליו והיא לימדה באותו הקולג' במהלך שנת הלימודים האחרונה שלה, כאשר קודמה לדרגת פרופסורית למתמטיקה. היא הייתה המורה שלו בגאומטריה ובגרמנית. במהלך התקופה שלימדה אותו, הול וחבריו לכיתה ניסו להמציא שאלות ובעיות שהם היו משוכנעים שסטיקני לא תוכל לפתור, אך היא תמיד הצליחה לפתור אותן.
הם נישאו באלקורן, ויסקונסין ב-31 במרץ 1856. באותה תקופה היה נהוג כי האישה הייתה צריכה לוותר על הקריירה האקדמית שלה עם נישואיה ולהשקיע בבית. על כן, היא התפטרה מעבודתה לאחר החתונה. מיד לאחר החתונה, הזוג עבר לאן ארבור כדי שהול יכול להמשיך את לימודיו. שלושה חודשים לאחר מכן, הם עברו לשאלרסוויל, אוהיו, ועבדו בהוראה כדי לצבור כסף להמשך לימודיו. משם הזוג המשיך למסצ'וסטס, לאחר שזכה במשרה במצפה הכוכבים של מכללת הרווארד בשכר נמוך. במהרה הול התגלה כחשב מסלולים מעולה. הוא החל לפרסם חישובי מסלולים בעיתונים מדעיים והרוויח על ידי פרסום תצפיותיו על הירח (דולר לכל תצפית).
בשנת 1869 הול נסע לסיביר, כדי לצפות בליקוי החמה שם, ושנה לאחר מכן, נסע לסיציליה, כדי לצפות בליקוי חמה נוסף. בשנת 1874, היה אחראי על משלחת לוולדיסטוק כדי לעקוב אחר מעבר כוכב נוגה על פני השמש. בעיות בציוד הצילום ובמזג האוויר, הפריעו לתצפיות.
בשנת 1875 התמנה לתפקיד האחראי על טלסקופ ה-62 ס"מ, הגדול בעולם באותה עת. הול הבחין בנקודה על פני צדק, בה השתמש כסימון למדידת זמן הסיבוב של כוכב הלכת. בין עוזריו היה האסטרונום הנרי פריצ'ט
באוגוסט 1877, בזמן שהמרחק היחסי של מאדים מכדור הארץ היה קטן, הוא החל לחפש את הירחים של מאדים. החיפוש היה קשה, והוא אמר שללא עידודה של אשתו, והסיוע שנתנה, הוא לא היה מצליח. ב-11 באוגוסט 1877 גילה את פובוס, ירחו של מאדים, ולאחר מספר ימים את ירחו השני של מאדים, דימוס.
בשנת 1884 הראה הול כי מיקום מסלולו של אחד מירחי שבתאי, היפריון, משתנה ב-20 מעלות מדי שנה. הוא עסק בחקר היסטים כוכביים ומיקומם של כוכבים בצביר הפלאידות.
הול פרש ממצפה הצי בשנת 1891. הוא החל ללמד אסטרודינמיקה ומכניקת מסלולים באוניברסיטת הרווארד בשנת 1896,ולימד שם עד לפרישתו בשנת 1901.
הול נפטר בשנת 1907.
משפחתו
להול וסטיקני נולדו ארבעה בנים, אותם סטיקני לימדה בבית, וכולם התקבלו ולמדו לאחר מכן באוניברסיטת הרווארד. הבכור, אסף הול ג'וניור (בפועל, אסף הול הרביעי), (נולד ב-6 באוקטובר 1859) היה מנהל מצפה הכוכבים בדטרויט בין השנים 1892 עד 1905. בנם השני, סמואל, היה סוכן ביטוח. בנם השלישי, אנג'לו הול, כתב את הביוגרפיה של אודות אנג'לין הול. בנם הרביעי, פרסיבל הול (1872–1953) היה הנשיא השני של אוניברסיטת גאלדט לחירשים, בין השנים 1910 עד 1946 (למרות שהוא עצמו לא היה חירש).
אנג'לין סטיקני הול נפטרה מהתקף לב בצפון אנדובר, מסצ'וסטס בגיל 61. בשנת 1901, עם פרישתו של הול לגושן, קונטיקט, עיר הולדתו, הוא התחתן בשנית עם מרי גות'ייר.
פרסים והנצחה
הול זכה בפרס לאלנד של האקדמיה הצרפתית למדעים ב-1878, זכה במדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה בשנת 1879, והוכתר כאביר לגיון הכבוד ב-1896.
מצוק הול באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה קרוי על שמו.
טוסיין ריקטס
טוסיין אנטוני ריקטס (באנגלית: Tosaint Antony Ricketts; נולד ב-6 באוגוסט 1987) הוא כדורגלן עבר קנדי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
ריקטס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת ויסקונסין גרין ביי, ובשנת הצטרף למייפה מפינלנד. ב-4 במרץ 2009 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה וב-13 ביוני הוא הבקיע את שער הבכורה שלו. הוא הבקיע צמד נגד פוליטכניקה טימישוארה הרומנית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. בעקבות זאת טימישוארה הביעה בו עניין, וב-19 בנובמבר 2010 הוא חתם במועדון לשלוש שנים. ב-26 בפברואר 2011 ריקטס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 1-3 נגד גז מטאן מדיאס. ב-5 במרץ 2011 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו נגד קלוז'. בקיץ המועדון פשט את הרגל וריקטס שוחרר מהמועדון.
ב-31 באוגוסט 2012 חתם בוולרנגה הנורווגית בהעברה חופשית. ב-5 בנובמבר 2012 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1-0 נגד סוגנדל. בתחילת ינואר 2013 חתם ריקטס בסאנס אולף. ב-17 במרץ 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 2-0 לסטרומסגודסט. ב-6 בספטמבר 2013 חתם ריקטס בבוג'הספור הטורקית לשנה עם אופציה לשנה נוספת. ב-22 בספטמבר 2013 הבקיע את צמד הבכורה שלו בהפסד 5-4 לאדנה דמירספור.
ב-10 ביולי 2014 הגיע ריקטס לישראל וחתם בקבוצת הפועל חיפה. ב-27 באוגוסט כבש את השער הראשון בתולדות אצטדיון סמי עופר, בניצחון קבוצתו 0-2 על הפועל עכו במסגרת גביע הטוטו, במשחק הפתיחה של האצטדיון. בליגת העל כבש ריקטס שער אחד בלבד בעונה זו, ובמשחקים רבים הוסט על ידי המאמן טל בנין לעמדת המגן הימני.
ב-3 באוגוסט 2015 חזר לטורקיה כאשר חתם בבולוספור. ב-20 ביולי 2016 הצטרף לראשונה למועדון קנדי כשחתם בטורונטו. ב-26 בינואר 2019 חתם בסודובה מריאמפולה הליטאית. ב-9 באוגוסט 2019 חזר לקנדה והצטרף לונקובר וייטקאפס עד לסוף העונה.
נבחרת קנדה
בשנת השתתף עם נבחרת הנוער של קנדה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערך בארצו. ב-9 בפברואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, בהפסד 1-0 נגד. ב-1 ביוני 2011 הבקיע ריקטס את שערו הראשון בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד. ריקטס השתתף עם הנבחרת בגביע הזהב 2011 ובגביע הזהב 2013.
ויקי פרץ
ויקי (יצחק) פרץ (11 בפברואר 1953 – 29 ביוני 2021) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי. נודע בעיקר כשחקן מכבי תל אביב ונבחרת ישראל.
ביוגרפיה
פרץ נולד בכפר סבא והחל את דרכו בקבוצת הילדים של מכבי רמת עמידר (ברמת גן) בגיל 9. הוא נחשב לחלוץ מחונן ואף שיחק בנבחרת הנוער של ישראל, שאומנה על ידי דוד שווייצר. בשנת 1972 השתתף באליפות אסיה לנוער (עד גיל 19), שנערכה בבנגקוק, הוביל את ישראל לזכייה בטורניר וסיים ככובש המצטיין עם 12 שערים. בטורניר זה קבע שיא כיבושים במשחק בינלאומי אחד, 6 שערים במשחקה של נבחרת הנוער של ישראל נגד טייוואן (0:7). זו הייתה אליפות אסיה לנוער האחרונה בה השתתפה (וזכתה) ישראל.
שנה לאחר מכן, בשנת 1973, הצטרף פרץ למכבי תל אביב. פרץ הנהיג את התקפת הקבוצה וזכה עימה בדאבל בשנת 1977 ובאליפות נוספת בשנת 1979. בעונת הדאבל סיים כמלך השערים, עם 17 כיבושים, ואף כבש רביעייה לשערה של מכבי נתניה בחצי גמר גביע המדינה, שנגמר בתוצאה 6:1. בגמר הגביע ב-1979 הבקיע את השער המצמק של מכבי בהפסד 1–2 לבית"ר ירושלים.
בשנת 1980 עזב פרץ את ישראל ועבר לקבוצת שטרסבורג מליגת העל הצרפתית, והיה מלך שערי הקבוצה בכל אחת משתי העונות בהן שיחק בשורותיה. לאחר מכן עבר לשחק בסטאד רן, מליגת המשנה הצרפתית, וסייע לה לעלות לליגה הראשונה. בשנת 1983 חזר למכבי תל אביב, עם רזומה מרשים של 45 שערים בשלוש עונות בצרפת. שנה לאחר מכן עבר לשמשון תל אביב, שבה שיחק עונה אחת. אחר כך שיחק זמן קצר בבית"ר נתניה ובהפועל לוד, עד שפרש ממשחק בליגות הבכירות. לפרץ 80 שערים בישראל, שמתוכם כבש 67 במדי מכבי תל אביב. לאחר פרישתו מכדורגל מקצועני המשיך לשחק זמן מה במכבי רמת השקמה מליגה ב'.
משחקו הראשון של פרץ בנבחרת ישראל נערך ב-13 בנובמבר 1973 באצטדיון בלומפילד, נגד נבחרת ארצות הברית. כבר במשחק זה כבש את שערו הראשון לזכות הנבחרת בדקה התשיעית. במשחק הגומלין שנערך יומיים מאוחר יותר בבאר שבע כבש שנית בדקה ה-15. פרץ השתתף במדי הנבחרת באולימפיאדת מונטריאול, פתח בכל ארבעת המשחקים, וכבש שניים מתוך ארבעת השערים שישראל הבקיעה באותו טורניר: נגד צרפת בשלב הבתים (1-1), ונגד ברזיל ברבע הגמר (הפסד 1–4). משחקו הטוב ביותר בנבחרת היה ב-14 בפברואר 1979, שבמהלכו כבש שלושער לרשת נבחרת יוון בניצחונה של נבחרת ישראל 4:1. פרץ פרש מנבחרת ישראל בשנת 1983, כאשר נרשמו לזכותו 14 שערים ב-40 הופעות במדיה.
זמן מה לאחר שפרש החל בקריירת אימון. בין השאר אימן פרץ את נבחרת הנערים של ישראל ושימש כעוזר מאמן הפועל תל אביב בסוף שנות ה-90, כאשר אלי כהן שימש כמאמן הראשי של הקבוצה. החל מעונת 2006/2007 שימש פרץ בשנית כעוזרו של אלי כהן, במכבי תל אביב, עד לעזיבתו של אלי כהן את הקבוצה, אז סיים גם כן את תפקידו במועדון כעוזר מאמן. בשנת 2011/12 הצטרף לצוות האימון של מועדון הכדורגל מכבי שוהם ושימש כמאמן חלוצים במועדון במשך שנתיים.
חיים אישיים
פרץ היה נשוי לאיריס רוזנבלום. בנו, עומר פרץ, כדורגלן עבר אף הוא. גיסתו, דורית, היא אלמנתו של כדורגלן העבר אבי כהן. בשנת 1997 התחתן בשנית עם איריס ברלדינו ולשניים נולדו שני ילדים, בת ובן.
פרץ נפטר ב-29 ביוני 2021, לאחר שיום קודם לכן ניסה לשים קץ לחייו.
תארים
כשחקן תארים אישיים
משה פורת
תולדות חייו
נולד בשנת 1920 בביאליסטוק שבפולין בשם משה פורוזובסקי, בנם של ישראל וצילה פורוזובסקי. בילדותו למד בגימנסיה העברית "תרבות" בביאליסטוק. בשנת 1937 סיים את לימודי הבגרות והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת ורשה. בשנת 1938 המשיך את לימודי המשפטים באוניברסיטת ליברפול שם הצטיין במיוחד בהישגיו. בקיץ 1939 חזר לחופשה בביאליסטוק ושם "תפסה" אותו מלחמת העולם השנייה. הוא הצליח לברוח מעבר לגבול הליטאי ולהגיע לוילנה, שם השיג סרטיפיקט לארץ ישראל, וב-7 בפברואר 1941, לאחר תלאות שונות, הצליח להגיע לחופי ארץ ישראל.
משנת 1948 עד לשנת 1952 היה היועץ המשפטי הראשון של משרד האוצר בראשותו של אליעזר קפלן, ובנוסף שימש כאפוטרופוס לנכסי נפקדים בין השנים 1950–1952.
בשנת 1952 ייסד בשותפות עם עו"ד שלמה אשר את משרד עורכי הדין 'פורת את אשר' שבמהלך השנים שינה שמו ל"מ. פורת ושות', עורכי דין ונוטריונים".
בשנים 1954-1956 - לימודי כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בנוסף, כיהן בין היתר בתפקידים הבאים:
פעילות ציבורית
הקדיש את מרבית זמנו לפעילות ציבורית ענפה.
ציוני הערכה
ציוני הערכה שקיבל משה פורת מהמוסדות הנ"ל:
סיוע לעולים חדשים
1990-2011 - חבר המועצה הציבורית למען יהודי ברית המועצות, ועמותת סל"ע (סיוע לעולים במשבר).
1991 - הקמת "קרן יד לעולים" - קרן סיוע לעולי רוסיה החדשים.
כמו כן, תמך בתיאטרון גשר החל ממועד היווסדו וכיהן כחבר הנהלת התיאטרון משנת 1992 עד 2009. בנוסף, כיהן כיו"ר עמותת ידידי התיאטרון בין השנים 1993-2003.
פשקאן
פשקאן (ברומנית: Paşcani) היא עיר במעמד רשות עירונית או מוניקיפיום (ברומנית - מוניצ'יפיו) במחוז יאשי, שבצפון-מזרחה של רומניה. בשנת 2009 מנתה אוכלוסיית העיר 42,682 נפש. היא העיר השנייה בגודלה במחוז יאשי ובה צומת חשוב של מסילות ברזל. לתחום המנהלי של העיר פשקאן שייכים 5 כפרים: בְלג'שט (1,429 תושבים), בושטן (1,248 תושבים), גסטשט (2,949 תושבים), לונקה (2,560 תושבים) וסודומן (1,450 תושבים).
גאוגרפיה
העיר פשקאן נמצאת במערב המחוז ואשי, בצפון־מזרחה של רומניה, במרחק 75 ק"מ מן העיר יאשי, בדרומה של הרמה של סוצ'אבה, על הטראסות שמימין הנהר סירט, ליד אפיק מעבר.
דמוגרפיה
בשנת 1890 אוכלוסיית העיירה מנתה 782 תושבים, כאשר מספרם עלה עד שנת 1912 ל־1,717. בשנת 1992 התגוררו בעיר 35,897 תושבים. לפי נתוני מיפקד האוכלוסין משנת 2002, ההרכב האתני של האוכלוסייה היה כדלקמן:
נמנו בין השאר 10 הונגרים, 8 גרמנים, 5 טורקים, 3 אוקראינים ו־2 יהודים.
הרכב האוכלוסייה לפי שפה: החלוקה לפי השתייכות דתית הייתה כדלקמן: בין השאר נמנו גם 7 מוסלמים, 5 יהודים ו־4 שהצהירו על עצמם כאתאיסטים.
היסטוריה
בתחום העיר נתגלו שרידים של יישובים נאוליטיים, המייצגים את התרבות קוקוטן (Cucuteni) מן המאות 3–5 לפניה"ס.
התיעוד הראשון המזכיר את שמה של פשקאן, אז במעמד של כפר, הוא איגרת תרומה שנכתבה ב־8 באפריל 1419 בימי השליט אלכסנדרו הטוב. היישוב מצוין גם במסמך מ־2 ביולי 1453 שהוצא על ידי השליט אלכסנדרל, בתור כפר שנמצא באחוזתו של הבויאר אואנה פאשקה. משם המשפחה של אותו בויאר, פאשקה, בא גם שם היישוב פשקאן.
בין השאר, בגלל עמדתו הגאוגרפית המועדפת על יד הנהר סירט הפכה פשקאן באמצע המאה ה־19 לאחת מהערים החשובות בנסיכות מולדובה. תרמה לכך התיישבות היהודים שהקימו בה עיר-שוק. ב-1879 היו בעיר שני בתי הארחה ומספר חנויות.הקהילה היהודית המקומית מנתה בשנת 1899 14% מתושבי העיר (1,862 תושבים).בעיר התקיימו לא פחות מ- 21 ירידים גדולים בשנה. בשנים 1868-1871 בניית מסילות הברזל תרמה גם היא לשגשוג העיירה קודם בנה התאגיד אופנהיים את הקווים רומאן-איצקן (דצמבר 1869), פשקאן-יאש (יוני 1870) וורשט-בוטושאן, (נובמבר 1871) באורך של 224 ק"מ. את המשך מסילת הברזל מרומאן עד בוקרשט המשיכה החברה בראשות שטראוסברג קווי הרכבותחיברו את העיר דרך יאש עם צ'רנוביץ ועם לבוב. בסוף המאה ה-19 לפשקאן היה עדיין מעמד של "קומונה כפרית", כלומר כפר גדול, בירת הנפה סירטול דה ז'וס (סירט תחתי) במחוז סוצ'אבה. הכפר כלל את היישובים הקטנים יותר "טרגושורול פשקאן" (עיירת-השוק פשקאן), שבה נמצאת הנהלת הכפר, גארה פשקאן (תחנת הרכבת פשקאן), פנטנללה, ברטשט, סודומן, בושטן, גשטן, טופילה, ואליה סיאקה, קונצ'שט, בלג'שט ולונקה. אוכלוסיית פשקאן רבתי הייתה 10,498 תושבים שחיו ב-2302 בתים. פעלו בו שמונה כנסיות אורתודקוסיות וכנסייה רומית-קתולית, שש בתי ספר מעורבים בקסצ'שט, לונקה, טרגו פשקאן, סודומן, טופיללה, ואליה סיאקה, בית ספר יסודי עירוני מעורב של רשות מסילות הרכבות בתחנת פשקאן, ושני בתי ספר כפריים ביישובים בלג'שט וברטשט, שש טחנות קמח ובית חרושת לסבון. בעלי האדמות הגדולים הראשיים היו יורשי הקולונל אאוג'ן אלקאז, שרכשו אותן מנ. רוסטי-רוזנובאנו.
בשנת 1896 הוקם בה איגוד מקצועי חזק של עובדי הרכבת. חבריו תמכו בשנת 1907 במרד האיכרים ובשנת 1933 השתתפו בשביתה הכללית של עובדי הרכבות ברומניה. ב-1925 ספר השנה סוצ'ק מציין את פשקאן כבירת נפת פשקאן במחוז סוצ'אבה, עם 10,404 תושבים מחולקים בין פשקאן-טרג (עיירת שוק) והיישובים בלג'שט, בושטן, ברטשט, פנטנלה, לונקה, פשקאן-גארה (פשקאן-תחנת רכבת), פשקאן-ואטרה (פשקאן- בית), סודומן. בכפר פעלו גימנסיה ו4 בתי ספר יסודיים - אחד לבנים, אחד לבנות, אחד מעורב של רשות הרכבות, (CFR) ועוד אחד מעורב של קהילה היהודית, כמו כן סדנת רכבות עם מעל אלף עובדים. ב-1931 פשקאן הוכרה כעיר - "קומונה עירונית" במסגרת המחוז באיה וכללה את היישוב התת-עירוני טופילה. בימי מלחמת העולם השנייה העיר נהרסה כמעט כליל. היא נכבשה על ידי הצבא האדום באפריל 1944 במהלך מבצע יאשי-קישינב הראשון. בעת המשטר הקומוניסטי הפכה העיר למרכז תעשייה ונבנו בה ביניינים חדשים.
בימי השלטון הקומוניסטי קיבלה פשקאן מעמד של "עיר ראיונלית", בירת הראיון פשקאן באזור יאשי. ב-1968 עם הקמה מחדש של המחוזות, איבדה העיר את המעמד של מרכז מנהלי, והפכה לעיר במחוז יאש בלבד. ב-1995 שכתה למעמד של רשות עירונית או מוניצ'יפיו.
יהדות פשקאן
כבר באמצע המאה ה־19 חיו בפשקאן 17 משפחות יהודיות עם 85 בני אדם, שתרמו להפיכת היישוב לעיירה ולמרכז מסחרי. הן היו מעורבות בסחר בעץ, דגן ובקר. היהודים הקימו בית כנסת, מקווה ובית עלמין. בשנת 1899 מספר היהודים היה 1862, שהיוו 14% מכלל תושבי העיר. למרות ההגירה, אחוזם האוכולוסיה לא ירד בהרבה בהתחלת המאה ה־20. בשנת 1916 היו בעיירה 16 בתי כנסת. חיי הדת הושפעו על ידי החסידות - שנציגו המובהק היה הרב משה יהודה לייב פרידמן, הבן של הרב מבוהוש, שהקים את חסידות פשקאן וכונה "פאשקנער רעבע", אבל גם על ידי ההשכלה והשאיפה לאמנציפציה. ב־1895 הוקם בעיירה ועד מקומי של הארגון "חיבת ציון" ובתקופה שבין מלחמות העולם התקיימה בקהילה פעילות ציונית ערה.
בשנת 1907 היהודים בפשקאן סבלו עקב מרד האיכרים הרומנים שהוסתו נגדם. בימי מלחמת העולם הראשונה מספר יהודים נעצרו, חנויות יהודיות נסגרו על ידי השלטונות והוטלו על בני הקהילה מיסים בלתי מוצדקים. בשנת 1931 העירייה נקטה אמצעים להגבלת הפעילות הכלכלית של היהודים. בימי המשטר הפאשיסטי־צבאי של יון אנטונסקו כמה מנכבדי הקהילה נלקחו בני ערובה על ידי השלטונות. הגברים היהודים נשלחו למחנות לעבודות כפייה בבסרביה ובדוברוג'ה. היהודים מן הכפרים מסביב גורשו לפשקאן. 12 יהודים נשלחו לטרנסניסטריה. במרץ 1944, 100 יהודים נהרגו בהפצצות של הסובייטים על תחנת הרכבת פשקאן. באפריל 1944 הורשו גם היהודים להתפנות מן העיר לערים אחרות רחוקות יותר מן החזית. בתום מלחמת העולם השנייה חזרו לעיר 850 יהודים. מספרם הצטמצם בהדרגה על ידי גלי עלייה לישראל. בשנת 2002, 5 תושבים הצהירו על עצמם כבני הדת היהודית ושניים כשייכים ליהודים מבחינה אתנית. בזמנו הסופר הרומני מיכאיל סדוביאנו שנולד בפשקאן, תיאר בכמה מסיפוריו את חיי היהודים בעיירה.
כלכלה
החל מ-1869 פעלו בפשקאן סדנאות של רשות הרכבות, כיום חברת "רמאר". בתקופת השלטון הקומוניסטי כלכלת העיר נשלטה על ידי התעשייה. אחרי מהפכת 1989 כמה מהמפעלים נסגרו או צמצמו את פעילותם, נפתחו חברות חדשות פעילות בהתאם לביקוש השוק, התפתח שוב המסחר בעיקר בתחום חומרי הביניין, הציוד התעשייתי, וילונות ומוצרי טקסטיל, המאפיות, המסחר בתחום המזון ועוד.
חינוך ותרבות
בין השנים 1918–1929 התקיימה בעיר גימנסיה מעורבת, שנסגרה בימי המשבר הכלכלי הגדול. ב־1932 הוקמה מחדש כגימנסיה עיונית לבנים של רשות מסילות הברזל. בימי מלחמת העולם השנייה באביב 1944 פונה בגלל התקרבות החזית ובחזרתו לעיר, ב־1946 הפכה לבית ספר תיכון עיוני. כעת נקראת המכללה הלאומית ע"ש מיכאיל סדוביאנו. עם מוריו נמנו דמויות חשובות בתרבות הרומנית כמו הצייר והפסל יון אירימסקו, מקדר הספרות קונסטנטין צ'ופראגה ואחרים. עם תלמידיו נמנה העיתונאי והפסיכולוג לאונרד גבריליו.
בפשקאן נולד הסופר הרומני מיכאיל סדוביאנו. הוא גם למד כאן בבית הספר היסודי ובהשראת עיירת הולדתו כתב לימים את הנובלה Locul unde nu s-a petrecut nimic ("המקום בו לא התרחש דבר").
אתרים חשובים ויעדי תיירות
בסביבה:
קישורים חיצוניים
}
פורקיה קאטוניס
פורקיה קאטוניס (לטינית: Porcia Catonis; 79 לפנה"ס - יוני 43 לפנה"ס), אצילה רומאית שהייתה בתו של מרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס ואשתו של מרקוס יוניוס ברוטוס.
ביוגרפיה
פורקיה נולדה בשנת 79 לפנה"ס, אביה היה קאטו הצעיר ואמה הייתה אטיליה. כשהייתה ילדה קטנה, גירש אביה את אמה כתוצאה מניאופיה עם יוליוס קיסר. פורקיה קיבלה חינוך מקיף והייתה סטואית כמו אביה.
כמה שנים לאחר נישואיה של פורקיה, ביקש קווינטוס הורטנסיוס הורטלוס לשאתה לאישה, למרות שקאטו נטה לכך ממניעים פוליטיים, ביבולוס סירב ובסופו של דבר קאטו השיא את הורטנסיוס לאשתו.
כשמלחמת האזרחים בין פומפיוס לקיסר פרצה בשנת 49 לפנה"ס, אביה ובעלה של פורקיה צידדו בפומפיוס ולכן היא הלכה אחריהם בגלותם ליוון. בעלה ביבולוס שקיבל מידי פומפיוס פיקוד על צי בן 130 ספינות נפטר בשנת 48 לפנה"ס ואביה קאטו התאבד בשנת 46 לפנה"ס אחרי תבוסתו בקרב תאפסוס.
בסוף שנת 45 לפנה"ס פורקיה נישאה בשנית לדודנה ברוטוס, הנישואים כנראה התקבלו באופן שלילי מכיוון שהגירושים של ברוטוס מאשתו הראשונה קלאודיה לא התקבלו ברוח טובה ויש רמיזות בכתביו של קיקרו על כך שפורקיה ואמו של ברוטוס סרוויליה קפיאוניס לא הסתדרו. ככל הנראה, מכיוון שמשפחתה של פורקיה הייתה אנטי-קיסרית ובאותו הזמן ברוטוס היה עדיין מקורב לקיסר, הנישואים לא נבעו ממניעים פוליטיים אלא ממניעי אהבה.
פלוטרכוס מספר שפורקיה חתכה את ירכיה כדי להוכיח שהיא ראויה שברוטוס יחלוק איתה את סודותיו ואכן ברוטוס התרשם ממנה עמוקות וגילה את הסוד על הקשר לרציחתו של קיסר. אולם באידו של מרס עצביה של פורקיה בגדו בה והיא, מחשש לשלומו של ברוטוס, שלחה מספר שליחים לפורום לברר מה עלה בגורלם של הקושרים.
פורקיה נפטרה בשנת 43 לפנה"ס כתוצאה ממחלה ומותה גרם צער רב לבעלה שהאשים את חבריה, שבכך שלא טיפלו בה כראוי, גרמו למותה. אולם בעת העתיקה הייתה קיימת אגדה לפיה פורקיה התאבדה לאחר כישלונו והתאבדותו של ברוטוס בקרב פיליפי בשנת 42 לפנה"ס, לפי פלוטרכוס כששמעה פורקיה את החדשות על בעלה היא התאבדה על ידי בליעת גחלים בוערים. עם זאת, היסטוריונים מודרניים מוצאים סיפור זה כבלתי קביל. יש שדוחים את הסיפור על הסף בעוד אלה שמקבלים את בסיסו של הסיפור כאותנטי מציינים שסופרי העת העתיקה טעו בתאריך פטירתה ושהיא בעצם נפטרה כתוצאה משריפת פחמים בחדר שאינו מאוורר, מה שיצר הרעלת פחמן חד-חמצני.
חטיבת אלכסנדרוני
חטיבת אלכסנדרוני (חטיבה 3, בעבר חטיבה 820 וחטיבה 609) היא חטיבת מילואים של צה"ל. החטיבה החלה דרכה כחטיבת חי"ש שפעלה במלחמת העצמאות והופקדה על הגנת השרון (נקראה על שם נחל אלכסנדר). החטיבה הוקמה ב-1 בדצמבר 1947 ומפקדה במשך רוב תקופת המלחמה היה דן אבן (אפשטיין). עם הכרזת המדינה הפכה אלכסנדרוני לחטיבת חיל הרגלים בצה"ל.
החטיבה במלחמת העצמאות
חטיבת אלכסנדרוני הייתה אחת מארבע חטיבות החי"ש הראשונות של ההגנה. עם ייסודה, הופקדה על המרחב שבין הכרמל מצפון לגוש דן בדרום. בתחילת אפריל 1948 השתתפה החטיבה במבצע נחשון לפריצת הדרך לירושלים.