cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רודולף השני, רוזן הבסבורג
רודולף השני, רוזן הבסבורג (בגרמנית: Rudolph II. von Habsburg; לא ידוע - 10 באפריל 1232), היה רוזן הבסבורג בין השנים 1199–1232.
ביוגרפיה
רודולף נולד לאלברכט השלישי, רוזן הבסבורג ולאיטה פון פולנדורף, בתו של רודולף, רוזן פולנדורף. בשנת 1199 מת אביו אלברכט השלישי, רוזן הבסבורג, ורודולף ירש את נחלותיו. ב-10 באפריל 1232 מת רודולף, ובניו אלברכט הרביעי, רוזן הבסבורג ורודולף השלישי, רוזן הבסבורג ירשו את נחלותיו.
משפחתו
רודולף התחתן עם אגנס משטאופן, בתו של גוטפריד שטאופן, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
מבצר דובייה
מבצר דובייה הידוע גם בשם הערבי קלעת דובאי (בצרפתית: Le château de Doubiyé, בערבית: قلعة دوبية, בתעתיק מדויק: קלעת דוביה) הוא מבצר צלבני חרב בדרום לבנון המתוארך למאה ה-12. המבצר נמצא מזרחית לכפר צ'אקרה במפגש ואדי ג'מאל ונחל סלוקי. אורך המבצר 125 מטר ורוחבו 80 מטר. המבצר היה מוקף בחפיר והכיל כ־30 חדרים, מסביב למבצר היו בארות. מחוץ למבצר נחצב מאגר מים גדול.
מגדל המבצר נועד לשמור על הדרך בין דמשק לצור.
המבצר ככל הנראה נכבש על ידי הממלוכים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 חקרו את המבצר משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל קלוד קונדר והוריישו קיצ'נר. הם העריכו שהמצודה נבנתה במקביל למצודה האחרונה שבנה יו סנט אומר נסיך הגליל בשנת 1104. תפקיד המצודה היה לשמור על רצף בין המצודה בהונין למצודת בתבנין. הם מצאו דמיון לחאן ג'וב יוסף וחאן אל מיניה.
ב-16 באוגוסט 1999 התרחשה במבצר ובסביבתו היתקלות של חטיבת גולני עם מחבלי חזבאללה במהלך מבצע שבר ענן.
דנב קאיטוס
דֶנֶבּ קָאִיטוֹס (מערבית, ألذنب ألقيتوس ألجنوب - אדנבּ אל קאיטוס אג'נוּבי - "הזנב הדרומי של הלווייתן") או β בלווייתן, הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים לווייתן. למרות היותו הבהיר ביותר בקבוצה הוא קיבל את ציון באייר β. לעיתים הוא נקרא גם דיפְדָה, קיצור של الضفدع الثاني (אדיפדה אטאני) - "הצפרדע השנייה", כאשר הראשונה היא הכוכב פומלהוט. בסביבתו של דנב קאיטוס אין כוכבים בהירים כך שהוא בולט וקל לזהותו, מדרום לאסטריזם הריבוע הגדול של קבוצת פגסוס וממזרח לפומלהוט.
תכונות
דנב קאיטוס הוא ענק כתום מסוג ספקטרלי K0 III, אך לעיתים מסווגים אותו כענק צהוב מסוג ספקטרלי G9.5 III שכן הטמפרטורה שלו, כ-4,800 קלווין קרובה לגבול בין שני הסיווגים. הוא נמצא במרחק של כ-96 שנות אור ממערכת השמש ובהירות נראיתו הנראית היא מדרגה 2.01 כך שקל לצפות בו. מסתו היא כ-3 מסות שמש ורדיוסו גדול פי 17 מרדיוס השמש. עוצמת ההארה שלו היא יותר מפי 100 מעוצמת ההארה של השמש. דנב קאיטוס סיים את שלב היתוך המימן שבליבתו והוא מתיך הליום לפחמן. באופן חריג עבור כוכבים מסוגו, דנב קאיטוס פולט קרינת רנטגן בעוצמה חזקה פי 2,000 מהקרינה של השמש בתחום זה. ההסבר לכך הוא כנראה טמפרטורה של יותר מ-100 מיליון קלווין בליבתו שנוצרת בזמן היתוך ההליום. בעתיד צפוי דנב קאיטוס להתנפח ולהתקרר עוד כך שיהפוך לענק אדום ולאחר שיכלה ההליום בליבתו הוא עתיד להפוך לננס לבן.
קמפנילה די ג'וטו
קמפנילה די ג'וטו (באיטלקית: Campanile di Giotto, מילולית: מגדל הפעמונים של ג'וטו) הוא מגדל פעמונים עצמאי הסמוך לקתדרלת סנטה מריה דל פיורה ("הדואומו") הקתדרלה של פירנצה. המגדל תוכנן בשנת 1334 על ידי ג'וטו די בונדונה והושלם בשנת 1359 על ידי ממשיכיו. המגדל מתנשא לגובה 84.7 מטרים ובנוי בתבנית ריבוע שצלעו 14.45 מטרים. הוא מצופה בשיש צבעוני והיה מקושט בעבר באריחים ותבליטים שהוסרו ומוצגים כיום במוזיאון הדואומו (Museo dell'Opera del Duomo), במקומם מוצגים כיום העתקים. אל ראש המגדל, ממנו נשקף נופה של פירנצה, ניתן לטפס ב-414 מדרגות.
היסטוריית הבנייה
המבנה תוכנן על ידי ג'וטו, לפי תכנון קודם מ-1298 מעשה ידי אדריכל הדואומו, ארנולפו די קמביו שמת בשנת 1302. המיקום הבלתי שגרתי של המגדל, מחוץ לכנסייה נבחר ככל הנראה על מנת לאפשר את הקמת הכיפה הגדולה על כל שטח הבזיליקה. אבן הפינה למגדל הונחה ב-19 ביולי 1334. ג'וטו קבע את צבעי המגדל: שיש לבן מקרארה, שיש ירוק מפראטו ושיש אדום מסיינה, את העיטור הגאומטרי לאורך המגדל ואת הרעיון להקיף את קומת המסד של המגדל בתבליטים משושים ומעוינים. הוא הספיק לראות רק בהשלמת הקומה הראשונה לפני שמת בשנת 1337.
ב-1343 ירש אנדראה פיזאנו את ג'וטו כאדריכל וכאחראי על הבנייה והמשיך את הקמת המגדל ברוח קודמו. הוא בנה שלוש קומות (קומה ללא חלונות ושתי קומות עם חלונות), לפני שהעבודה נעצרה שוב ב-1348 עקב מותו של פיזאנו במגפת המוות השחור. בחלק זה נקבעו גומחות להצבת פסלים בפינות הקומות, אולם רק בגומחות שבקומה התחתונה מבין הקומות שבנה הוצבו פסלים. כמו כן עיטר פיזאנו את הקומה הראשונה בתבליטים בצורת משושה המציגים את דרכו של האדם בעולם, בפרט תבליטים המציגים מלאכות אמנות שונות. ב-1348 הרחיב פיזאנו את דלת הכניסה, תוך הוא מעביר שני תבליטים מן הצד המזרחי לצד הצפוני של המגדל שהיה ריק מתבליטים. הקירות בחלק שבנה עבים פחות מעובי הקירות בקומת המסד.
בשנת 1359 השלים פרנצ'סקו טלנטי את בניית שלוש הקומות האחרונות של המגדל (בעלות החלונות הגדולים על כל גובהן), אולם הוא לא בנה את הגג דמוי הפירמידה שתכנן ג'וטו והסתפק בגג שטוח.
תבליטים בקומת המסד של המגדל
קומת המסד של המגדל עוטרה בשתי שורות תבליטים מכל צדדיה, שורת תבליטים בצורת משושה שרוב נעשו על ידי פיזאנו והושלמו מאוחר יותר על ידי לוקה דלה רוביה (Luca della Robbia; 1400 – 1481) בשנים 1437–1439 ומעליה שורת תבליטים בצורת מעוין. לכל צד של המגדל נושא שונה, הקשור בדרכו של האדם בעולם.
הרעיון להקפת קומת המסד בתבליטים אלו היה של ג'וטו אך בוצע בעיקרו על ידי פיזאנו ובני זמנו.
בעקבות עליית נהר הארנו על גדותיו ב-1966 הוחלט להסיר מן המגדל את התבליטים המקוריים (שחלקם נפגעו בשיטפון) ולהציב במקומם העתקים. התבליטים המקוריים מוצגים כיום במוזיאון הדואומו (Museo dell'Opera del Duomo).
מערב
שורת שבעה תבליטי המשושה בחזית זו מתאר את המצאות האדם בדורות שמבריאת אדם וחוה ועד נח. העבודה היצירתית אליה נקלע האדם כתוצאה מגירושו מגן עדן מתוארת בתבליטים אלה לא כעונש אלא כברכה. התבליטים נעשו ברובם על ידי פיזאנו.
מעל שורת המשושים נמצאת שורת מעוינים, שנעשתה על ידי חברי סדנתו של פיזאנו, בהם בנו, נינו. המעוינים מציגים את הכוכבים: הירח, מרקורי (כוכב חמה), השמש, נוגה, מאדים, שבתאי וצדק.
דרום
שורת שבעת התבליטים המשושים בחזית זו נוצרה כולה על ידי אנדריאה פיזאנו ומציגה את האמנויות, בלי קשר ישיר לדמויות היסטוריות או מיתולוגיות ספציפיות. חריג יחיד הוא התבליט המציג את דיידלוס, דמות של ממציא ואדריכל גאון במיתולוגיה היוונית.
מעל שורת המשושים נמצאת שורת מעוינים, שנעשתה על ידי חברי סדנתו של פיזאנו. המעוינים מציגים את המידות הטובות: זהירות, צדק, מתינות וחוסן ואת המעלות התאולוגיות: אמונה, תקווה וצדקה.
מזרח
גם בחזית זו היו שבעה תבליטים משושים, אך כבר ב-1348 הועברו שניים מהם לחזית הצפונית, עקב הרחבת דלת הכניסה. הנושאים ממשיכים את תמת האמנויות והקישור שלהן לדמויות היסטוריות ומיתולוגיות. גם בחזית זו התבליטים המשושים הם מעשי ידי פיזאנו.
מעליהן שבעת המעוינים שהוכנו על ידי סדנתו של פיזאנו, מציגים את שבע האמנויות החופשיות, הטריוויום: דקדוק, רטוריקה ולוגיקה והקואדריוויום: אריתמטיקה, גאומטריה, אסטרונומיה ומוזיקה.
צפון
צד זה, הפונה אל הדואומו, היה לפי התכנון ריק מתבליטים. ב-1348 הועברו לצד זה מן הצד המזרחי התבליטים של אמנויות הציור ("אפלס") והפיסול ("פידיאס"). ב-1437 הוזמנו חמישה תבליטים נוספים על מנת להשלים את הסדרה מלוקה דלה רוביה. אמנות הדקדוק מיוצגת על ידי דמותו של המדקדק הרומי בן המאה ה-4 אליאוס דונאטו, הפילוסופיה על ידי אריסטו ואפלטון, המוזיקה על ידי אורפאוס, הגאומטריה על ידי אוקלידס והאריתמטיקה על ידי פיתגורס.
שורת המעוינים מציגה את שבעת הסקרמנטים של הנצרות: טבילה, וידוי, נישואין, מיסה, אישור (קונפירמציה), הסמכה והמשיחה האחרונה.
פסלי הגומחה בקומה השנייה של המגדל
בקומה השנייה של המגדל, מעל קומת המסד, נקבעו בתקופות שונות פסלים בגומחות בארבעת צידי המגדל, ארבעה פסלים בכל צד. כיום מוצבים במקום הפסלים המקוריים העתקים, בעוד הפסלים המקוריים מוצבים במוזיאון הדואומו.
בצד הצפוני
בצידה הצפוני של הקומה נקבעו בין השנים 1320 עד 1343 ארבעה פסלים גותיים מעשי ידי ניקולא פיזאנו המציינים את דמויות של חכמים: הסיבילה הטיבורטינית (Sibilla Tiburtina באיטלקית), דוד המלך, שלמה המלך והסיבילה החבשית (Sibilla Etritrea). הפסלים חסרי-גב משום שתוכננו מראש להצבה בגומחות.
בצד הדרומי
הפסלים בצד הדרומי נקבעו בין השנים 1341 ו-1334. הפסלים מתארים דמויות נביאים, בהם מזוהה רק זו של משה רבנו. ככל הנראה משה ודמות נביא נוסף הם מעשי ידי מסו די בנקו, נביא נוסף הוא של אמן מסדנתו של פיזאנו והנביא האחרון נעשה על ידי אמן בלתי ידוע.
בצד המזרחי
הפסלים בצד זה נקבעו בין השנים 1408 ו-1421. הנודעים והחשובים בפסלים הם מעשי ידי דונטלו: הנביא חסר הזקן מ-1418, המתאר את פיליפו ברונלסקי בדמות נביא; הנביא המהורהר ועקדת יצחק מ-1421. הפסל הרביעי, הידוע כ"נביא המזוקן" הוא מעשי ידי נני די ברטולו מ-1408.
בצד המערבי
בצידה הצפוני של הקומה נקבעו בין השנים 1420 ו-1435 פסלים בסגנון קלאסי, מסדנתו של נאני די ברטולו. הפסלים של הנביאים חבקוק, וירמיהו חתומים על ידי דונטלו, בנוסף מצויים פסליהם של הנביא עובדיה ונביא לא מזוהה.
רלף קדוורת
רלף קדוורת (באנגלית: Ralph Cudworth; 1617 – 26 ביוני 1688) היה קלאסיציסט, תאולוג ופילוסוף אנגלי בן המאה ה-17, מראשי קבוצת הפלאטוניסטים של קיימברידג'.
ב-1639 החל ללמד בקולג' עמנואל שבאוניברסיטת קיימברידג' שם גם למד. ב-1645 התמנה כפרופסור רגיוס לעברית בקיימברידג', משרה שבא נשא עד יום מותו. במקביל הרצה גם בקולג' קלר בין השנים 1645–1654 ובקולג' הישועי  מ-1654 ועד מותו.
ספרו העיקרי הוא "The True Intellectual System of the Universe" (בתרגום חופשי: המערכת התבונית האמיתית של היקום) שראה אור בשנת 1678, ובו תקף את יריבו העיקרי, תומאס הובס, והרעיון המטריאליסטי.
פנס גג
פנס גג הוא רכיב אדריכלי להכנסת אור טבעי. פנסים אדריכליים הם חלק מגג גדול יותר ומספקים אור טבעי לחלל או לחדר שמתחת. בשימוש עכשווי זהו מבנה צוהר ארכיטקטוני.
באדריכלות הערב, פנס גג פירושו בדרך כלל רק גג של מבנה, אבל יש לו משמעות מיוחדת באדריכלות ההודית (בעיקר בודהיסטית, ונמתחת אל תוך מרכז אסיה ומזרח סין), שם הכוונה לגג דמוי כיפה המורם על ידי סטים של ארבע קורות ישרות המונחות זו מעל זו, "מסודרות בריבועים מצטמצמים", ומסתובבות עם כל סט. בדרך כלל "פנס" כזה סגור ואינו מספק אור כלל.
המונח פנס גג משמש לעיתים לתיאור מנורות על גגות מוניות ביפן, שנועדו לשקף את המורשת התרבותית של עששית נייר יפניים.
היסטוריה
הפנס המזוגג פותח בימי הביניים. פנסי גג של בנייה וזכוכית שימשו באדריכלות הרנסאנס, כמו בקתדרלות עיקריות. בצרפת ובאיטליה של המאה ה-16 החלו להשתמש באורנז'רי, צורה מוקדמת של מבנה חממה עם חלונות גבוהים וחלק גג מזוגג לחורף עצי הדר וצמחים אחרים באקלים לא ממוזג.
פנסי גג שלאחר הרנסאנס היו עשויים מעץ וזכוכית ולעיתים קרובות היו נוטים לדלוף.
כיום
פנסי גג מודרניים נהנים מהתקדמות בטכניקות זיגוג ואיטום, בתוספת פיתוח של עם ביצועים גבוהים וחומרי איטום, המפחיתים אובדן אנרגיה ומספקים אטימות למים באותו אופן כמו חלונות גג רגילים. בדרך כלל, פנסי גג בנויים באמצעות עץ, UPVC או אלומיניום, או שילוב של חומרים אלה.
הם משמשים כמאפיין אדריכלי, ונבדלים מחלונות גג בייצור מסחרי בעיצובם המותאם אישית, ומספקים נופים ייחודיים לחיק הטבע. פנסי גג לבתי מגורים בנויים בדרך כלל באמצעות שילוב של מקטעים משולשים וטרפזים, המותאמים במסגרת UPVC או אלומיניום. סגנונות אדריכליים מסורתיים מאפיינים את רוב פנסי הגג בבריטניה. בארצות הברית, שבה נעשה שימוש לעיתים קרובות במונח צוהר "מותאם אישית", סגנונות מודרניים של פנסי גג נפוצים גם בשפת הבניין.
מסוכן כשרטוב
מסוכן כשרטוב (באנגלית: Dangerous When Wet) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי בצבעי טכניקולור משנת 1953, בבימויו של צ'ארלס וולטרס, עם אסתר ויליאמס ופרננדו לאמאס בתפקידים הראשיים.
הסרט התפרסם בגלל קטע מונפש של אסתר ויליאמס השוחה עם טום וג'רי של חברת ההנפשה האנה-ברברה. זו ההופעה השנייה של טום וג'רי בסרטי עלילה, לאחר הרימו עוגן (1945).
לאמאס וויליאמס נישאו ב-1969 והם היו נשואים עד מותו ב-1982 מסרטן הלבלב.
תקציר העלילה
קייטי היגינס (אסתר ויליאמס) היא הבת הבכורה במשפחת חוואים מארקנסו, משפחת היגינס – אבא היגינס (ויליאם דמרסט), אמא היגינס (שרלוט גרינווד), קייטי, סוזי (ברברה וויטינג) והיגינס הקטנה (דונה קורקורן).
המשפחה פותחת כל יום בשירה, בתרגילי התעמלות ושחייה בנהר הסמוך.
למקום מגיע סוכן נוסע של חברה שמשווקת משקה בריאות ומרץ בשם "ליקוופפ". הוא מתרשם מהמשפחה ומציעה להם להשתתף בתחרות חציית תעלת למאנש בשחייה כמסע פרסומת ל"ליקוופפ".
קייטי שחוה כל יום כשווינדי מלווה אוה בסירת משוטים. יום אחד בערפל היא מאבדת אתו ופוגשת בגבר צרפתי בסירה. הוא מציג עצמו בתור אנדרה לאנט (פרננדו לאמאס), לוקח אותה ליאכטה שלו ומתחיל לחזר אחריה. לסירתו של ווינדי עולה בערפל שחיינית צרפתייה בשם ז'יז'י (דניז דרסל) ובין שניהם מתפתח רומן.
אנדרה מתחיל לחזר בלהט אחרי קייטי. כל המשפחה מגיעה לצרפת משם מתחילה השחייה ואנדרה מזמין את קייטי לבית משפחתו שם והם שוחים, שותים יין ונהנים. זה פוגם באימוני השחייה שלה ווינדי לוחץ עליה להתאמן. היא קרועה בין שני גברים שמושכים אותה לצדדים מנוגדים.
קייטי עייפה וחולמת שהיא שוחה ביחד עם טום וג'רי וחיות אחרות. טום וג'רי מזרזים אותה לכוון דובר אבל התמנון מזמין אותה לשתיית יין ולא נותן לה לשחות היא נמשכת לשני הצדדים ומתעוררת.
התחרות מתחילה ואנדרה ומשפחת היגינס מלווים את קייטי ומעודדים אותה. אנדרה תומך בה בחלק האחרון כשהיא באפיסת כוחות אך מצליחה להגיע לחוף על גליה ואז מתעלפת.
לבסוף – קייטי ואנדרה מתחתנים. ז'יז'י ווינדי הם זוג וכל המשפחה חוזרת לארצות הברית בשמחה ושירה.
וים סורביר
וילהלמוס לורנס יוהאנס "וים" סורביר (בהולנדית: Wilhelmus Lourens Johannes "Wim" Suurbier; 16 בינואר 1945 – 12 ביולי 2020) היה כדורגלן ומאמן כדורגל הולנדי. שיחק בעמדת המגן הימני.
סורביר עשה את עיקר הקריירה שלו באייאקס אמסטרדם במדיה זכה בשבע אליפויות הולנד, ארבעה גביעים הולנדיים ושלושה גביעי אירופה לאלופות רצופים. עם נבחרת הולנד שיחק בשני מונדיאלים, מונדיאל 1974 ומונדיאל 1978, בשניהם עלה עם נבחרת הולנד למשחק הגמר. כמו כן זכה עם נבחרת הולנד במקום השלישי ביורו 1976.
לאחר קריירת המשחק שלו אימן סורביר בארצות הברית.
סורביר מת ב-12 ביולי 2020 לאחר שלקה בשבץ מוחי כחודשיים קודם לכן.
קריירת מועדונים
סורביר נולד באיינדהובן, אך גדל במחלקת הנוער של אייאקס אמסטרדם. בגיל 19 שיחק לראשונה בקבוצה הבוגרת, והתגלה מיד כמגן ימני בעל מהירות וסיבולת גבוהות באופן מיוחד. הוא שיחק בקבוצה 13 עונות שהיו מהטובות בתולדותיה, וזכה איתה שבע פעמים באליפות, ארבע פעמים בגביע ההולנדי, ושלוש פעמים רצופות בגביעי אירופה לאלופות.
לאחר שעזב את אייאקס בגיל 32 שיחק עונה אחת בשאלקה 04 הגרמנית, ועונה נוספת במץ הצרפתית, ולאחר מכן עבר ללוס אנג'לס אצטקס בליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL). לאחר ששיחק בקבוצה נוספת באותה הליגה, סן חוזה ארת'קוויקס, שינתה הקבוצה את שמה ל"גולדן ביי ארת'קוויקס" ועברה לשחק כדורגל באולמות. סורביר שיחק בקבוצה ב-1982 לפני שפרש ממשחק ועבר לתפקיד עוזר המאמן בקבוצה, תפקיד שהחל את קריירת האימון שלו.
סורביר חזר מפרישתו לעונה אחת, 1986/87, כמאמן-שחקן בקבוצת כדורגל באולמות נוספת - טמפה ביי ראודיז.
נבחרת הולנד
סורביר שיחק בנבחרת הלאומית של הולנד בין 1966 ו-1978, ובסך הכל שיחק בנבחרת 60 משחקים וכבש 3 שערים. הוא הופיע עם הנבחרת במונדיאל 1974 ומונדיאל 1978 ובשניהם הגיע עם הנבחרת עד משחק הגמר, אך בשניהם נוצחה הולנד ולא זכתה בגביע. בתווך שיחק סורביר בנבחרת ביורו 1976 וזכה איתה במקום השלישי.
אימון
סורביר אימן לאחר פרישתו ממשחק מספר קבוצות בליגות שונות בארצות הברית. תפקיד האימון האחרון שלו היה ב-2017, לאחר הפסקה ארוכה, כששימש עוזר מאמן בקבוצת קראלה בלאסטרס מליגת העל ההודית.
שמואל אזימוב
הרב שמואל אזימוב (היה מכונה ר' מולע; א' באלול ה'תש"ה, 1945 – י"ב בחשוון ה'תשע"ה, 2014) היה שליח חב"ד הראשי בפריז, מגדולי המחזירים בתשובה בצרפת וחבר באגודת חסידי חב"ד העולמית.
קורות חיים
נולד בסמרקנד לרישא ולחיים הלל אזימוב שניהל בהמשך את רשת תלמוד תורה חב"ד בצרפת. בהיותו בן שלוש ברחה משפחתו ועברה לפריז, צרפת, שם גדל בתלמוד תורה שהקים אביו ולמד בישיבת תומכי תמימים בברינוא, ובישיבת תומכי תמימים 770. בהמשך חזר לשמש כשליח בישיבה בברינוא.
בי"ח באדר תשכ"ח נישא לבתיה בת של ר' בן ציון שם טוב, האחרון ביקש מהרבי מלובביץ' שיהיה מסדר קידושין בחתונה, אך הרבי סירב ובמקום זה הוציא מאמר מוגה לכבוד המאורע.
בב' באייר תשכ"ח הגיע בשליחות הרבי מלובביץ' לפריז, לשמש כשליח חב"ד ומנהל סניף צעירי אגודת חב"ד בצרפת.
במשך השנים הקים רשת של מוסדות חינוך והחזיר בתשובה אלפים ליהדות ולחסידות, רבים מהם נהפכו לחסידי חב"ד ואף הפכו לשלוחי חב"ד הפזורים בכל רחבי פריז וסביבותיה.
בין המוסדות שהקים נמנים "חדר ליובאוויטש - פריז", תלמוד תורה ללימודי קודש בלבד ו"בית ליובאוויטש - פריז", בתי חב"ד המרכזי בפריז. שניהם נמצאים ברובע 19 שבפריז ומוסדות 'בית חיה מושקא' שם עמדה אשתו עד לפטירתה בראש מוסדות.
כמו כן הוציא לאור עלון שבועי ביהדות ופרשת שבוע בשם 'לַא סידרה' ("הפרשה") ולקראת החגים המופץ בעשרות אלפי עותקים ברחבי צרפת.
נפטר בי"ב בחשוון תשע"ה, הלווייתו התחילה בצרפת והמשיכה בירושלים בהשתתפות מאות מקורבים שלו שהגיעו במיוחד מצרפת ונקבר בהר הזיתים.
אלבום משה לאופר מנגן חב"ד - 3 הוקדשה לזכרו.
מסטלאן
מסטלאן (בספרדית: Mazatlán ) היא עיר במדינת סינלואה במקסיקו. מסטלאן נמצאת בדרום סינלואה, בחוף האוקיינוס השקט.
היסטוריה
ספרד כבשה את אזור מסטלאן ב-1531, אך הוא ננטש על ידי הספרדים כעבור זמן קצר. ב-1576 ספרד שוב השתלטה על האזור.
בשלב מסוים במאות שלאחר מכן מסטלאן נוסדה ככפר דייגים קטן. ב-1821 הוחלט להקים במסטלאן נמל. באזור 1830 הגיע לאזור בנקאי בשם חואן נפומוסנו מצ'דו אשר השקיע בנמל ובמסטלאן. בעקבות פעולותיו נמל מסטלאן הפך לאחד החשובים בחוף המערבי של מקסיקו ומסלטאן גדלה לכדי עיירה.
ב-1847, במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, צבא ארצות הברית כבש את מסטלאן והחזיק בה עד 1848. ב-1864, במהלך ניסיון ההשתלטות של צרפת על מקסיקו, צבא צרפת כבש את מסטלאן תוך הפצצה כבדה על העיר שגרמה לנזקים רבים. המקסיקנים כבשו בחזרה את מסטלאן ב-13 בנובמבר 1866.
ב-1914, במהלך המהפכה המקסיקנית, ונוסטיאנו קרנסה השתלט על העיר. במהלך ההשתלטות קרנסה שלח מטוס כדי להפציץ את העיר ומסטלאן הייתה אחת הערים הראשונות בהיסטוריה שהופצצו על ידי מטוס.
כלכלה
כלכלת מסטלאן מתבססת כיום בעיקר על תיירות ודיג.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי חנרל רפאל בואלנה, המציע טיסות ליעדים בתוך מקסיקו וכן ליעדים בארצות הברית וקנדה.
גאונות הניצחון (מיכלאנג'לו)
גאונות הניצחון (באיטלקית: Genio della Vittoria) הוא פסל שיש לא גמור של הפסל מיכלאנג'לו, שפוסל בין השנים 1532–1534 ומוצג בפאלאצו וקיו בפירנצה.
היסטוריה
תאריך ביצוע העבודה אינו ברור, אבל ההערכה היא שהוא הוזמן, יחד עם "פסלי העבדים" (ארבעה פסלים בלתי גמורים שנמצאים באקדמיה לאמנות של פירנצה), על ידי יורשי האפיפיור יוליוס השני עבור מצבה מפוארת שאמורה הייתה להיות מוקמת עבורו בבזיליקת פטרוס הקדוש. המצבה לא הוקמה מעולם ובמקומה הוקמה מצבה צנועה יותר (סן פייטרו אין וינקולי) שהפסל לא נכלל בה. תיארוך הפסל מבוסס על מספר מאפיינים סגנוניים אשר קושרים אותו אל "פסלי העבדים": פיתול הגוף והאנטומיה מלאת החיים, כמו גם הפרופורציות הדומות. בנוסף, בראש האיש הצעיר נראה כתר עם עלי אלון המזכירים את סמל שושלת דלה רוברה, משפחתו של ג'וליאנו דלה רוברה, הוא האפיפיור יוליוס השני.
הפסל הושאר במצב לא גמור בסדנתו של מיכלאנג'לו לאחר שעזב את פירנצה ועבר לרומא בשנת 1534. הוא נותר בחזקת אחיינו, לאונרדו בונארוטי, אשר ניסה למכור אותו בשנת 1544 ללא אישור מדודו. לאחר מותו של מיכלאנג'לו בשנת 1564, ניסה האחיין להציב אותו על קברו בבזיליקת סנטה קרוצ'ה אך נתקל בהתנגדות מצידו של ג'ורג'ו וזארי שעיצב את מצבת הקבר. וזארי הציע למסור את הפסל לדוכס קוזימו דה מדיצ'י, כפי שאכן קרה באותה שנה.
בעוד "פסלי העבדים" הועברו לגני בובולי, "גאונות הניצחון" הועבר ל"אולם החמש מאות" של פאלאצו וקיו בפירנצה. בשנת 1868, שלוש שנים לאחר פתיחת המוזיאון הלאומי ברג'לו, נכלל הפסל באוסף הפסלים הפלורנטינים של המוזיאון. הוא הוחזר ל"אולם החמש מאות" של פאלאצו וקיו בשנת 1921.
תיאור היצירה
הפסל אינו מתאר את רגע הלחימה אלא משמש כאלגוריה לניצחון. הוא מראה לוחם צעיר, קלע משתלשל מעבר לכתפו, שמייצג את המנצח אשר שולט במנוצח השבוי במיומנות רבה. האיש הצעיר עומד כאשר אחת מרגליו חוסמת את גופו של השבוי האזוק. הלוחם הצעיר הוא הגאון היפה והאלגנטי, בעוד שהשבוי זקן ומזוקן, גופו רופס ופניו מבטאות השלמה עם מר גורלו. טיפול פני השטח של הפסל מתאר את ההבדל בין שתי הדמויות: הצעיר מלוטש בצורה מושלמת וחצוב מכל הכיוונים, הזקן מחוספס ולא גמור, משמר חלקים מהסלע הכבד ממנו נחצב.
Kill This Love
Kill This Love (בעברית: להרוג את האהבה הזו) הוא המיני-אלבום השני בשפה הדרום קוריאנית של להקת הקיי-פופ הקוריאנית בלאקפינק. המיני-אלבום יצא לאור ב-5 באפריל 2019, על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס YG אנטרטיינמנט ו-YG פלוס. המיני-אלבום הגיע למקום השמיני במצעד האלבומים של קנדה.
השיר "Kill This Love" שבר את שיא היוטיוב כקליפ עם הכי הרבה צפיות ב-24 שעות, עם 56.7 מיליון צפיות, ושבוע לאחר מכן השיא נשבר על ידי "Boy with Luv" של BTS והלסי.
רקע והפקה
המיני-אלבום הופק על ידי טדי פארק ואר. טי שלקחו חלק בכתיבת והלחנת שירי המיני-אלבום. בנוסף לכך, יצא המיני-אלבום כמה חודשים לאחר צאת אלבום הבכורה של הלהקה, Blackpink in Your Area. במיני-אלבום נכלל הלהיט הבינלאומי "Kill This Love".
זיגמונד ג'ורג' ורבורג
סר זיגמונד ג'ורג' ורבורג (באנגלית: Siegmund George Warburg; 30 בספטמבר 1902 – 22 באוקטובר 1982) היה בן לשושלת הכלכלית היהודית-גרמנית-אמריקאית-בריטית משפחת ורבורג. היה לו תפקיד חשוב בפיתוח בנקאות מסחרית.
ביוגרפיה
נולד בבאד אורך (Bad Urach), בקיסרות הגרמנית. היה בנם היחיד של גאורג זיגמונד ורבורג ורעייתו לוסי. גדל באחוזה בשוואביה שבדרום מערב גרמניה הרחק מהענף המרכזי של המשפחה שהפעילה את הבנק השני בגודלו בהמבורג, הרחק בצפון. זיגמונד למד בתחילה בגימנסיה ברויטלינגן ואחרי כן ב Tübinger Stift, טיבינגן, שם קיבל חינוך הומני. ב־1923 נפטר אביו ואמו לוסי ניהלה את האחוזה. אחרי שסיים את הלימודים למד בנקאות אצל דודו מקס ורבורג בהמבורג והשלים את השכלתו אצל רוטשילד בלונדון. ב־1934, שנה אחרי תפיסת השלטון בגרמניה על ידי היטלר עזב ורבורג את גרמניה לתמיד. הוא היגר ללונדון וייסד שם את הבנק הראשון שלו "New trading Company" ששינה את שמו ב־1946 ל- S.G. Warburg & Co.
אחרי ליל הבדולח היגרה גם לוסי ורבורג ללונדון. האחוזה עברה אריזציה והכסף בסך 150,000 מרקים הועבר לקהילת טריילפינגן -Trailfingen.
בזמן מלחמת העולם השנייה פעל ורבורג עבור המודיעין הבריטי.
קריירה
הוא נחשב באנגליה כאדם שעלה לגדולה בעיני הממסד הכלכלי בסיטי. הוא העלה בעסקיו רעיונות לא שגרתיים. כך למשל, הקים ב־1963 את שוק היורובונד (Eurobond). הוא האמין שמיזוג של אירופה הוא תהליך טבעי וחשוב בהתפתחותה של הכלכלה האירופית.
החברה אותה הקים עם הנרי גרונפלד (Henry Grunfeld) היה בנק השקעות בריטי חשוב וורבורג היה מנהלו עד שנות ה-70 כאשר הוא פרש באופן רשמי וחי בשווייץ. למרות פרישתו הוא המשיך לעזור בפעילות הבנק. השליטה המשפחתית בבנק נשמרה על ידי חברת החזקות משפחתית שנקראה Mercury Securities. ב־1995 נרכשה החברה ס.ג' ורבורג ושות' על ידי הבנק השווייצרי Schweizerischen Bankverein ונוצרה חברת SBC Warburg – מחלקה בתוך Swiss Bank Corporation. ב-2003 היא עברה מיתוג מחדש. בתחילה השתמשו בשם ורבורג כחלק מ- SBC. אחרי המיזוג עם בנק שווייצריה הוא נשאר כשם המחלקה לבנקאות להשקעה. ביוני 2003 ויתרו על השם ורבורג כדי לשמור על תדמית מיתוגית אחידה.
ורבורג התנגד לנפוטיזם בעסקים שהיה נהוג בלונדון. הוא העדיף קריטריונים של בחירה כמו "אופי", מחשבה עצמאית, אינטליגנציה, כנות, כישורים חברתיים (לא רקע חברתי) וכן אומץ והיגיון בריא. הוא גם הזהיר נגד יהירות, חנפנות עצמית, הזנחה, סגנון כתיבה גרוע וביורוקרטיה.
כאברי
כאברי (או אל־כאברי, בערבית: الكابري) היה כפר ערבי בגליל המערבי, בסמוך לקיבוץ כברי של ימינו. נכבש ונהרס במהלך מלחמת העצמאות. ההשערה היא, ששם זה שימר את השם "כבריתא" או "כבריתה" הנזכר כיישוב גבול צפוני בימי שיבת ציון ובתוספתא ובתלמוד הירושלמי.
גאוגרפיה
הכפר שכן במורדות הגליל המערבי, במרחק של כ־6 ק"מ מחוף הים, ובגובה של כ־100 מ' מעל פני הים, כ־12.5 ק"מ צפונית-מזרחית לעכו. בסמוך למקום מספר מעיינות גדולים (עין אל-מפשוח, עין אל-פוואר, עין אל-באשה, ועין אל עסל, כיום קרויים בהתאמה עין שפע, עין גיח, עין השיירה ועין צוף) ששימשו כמקור מים לתושבי הסביבה, ואף לעכו המרוחקת, באמצעות אמת עכו, שהיא למעשה מספר אמות מתקופות שונות. המעיינות הם מקור המים הגדול ביותר באזור עכו.
היסטוריה
סביב הכפר שרידים מתקופות קדומות. במקום נערכו מספר חפירות ארכאולוגיות, ובמקום נתגלו שרידים מלפני כ־10,000 שנים. בתקופות שונות היה התל מיושב באופן נרחב, על פני מאות דונמים, (כאשר עין שפע במרכז היישוב) ובמקום נתגלו שרידי חומה וביצורים. באתר נמצא ממצא ייחודי של התרבות המינואית.
ישנם מספר אזכורים של הכפר מהמאה ה-12. בסוף המאה ה-19 כלל הכפר כמה מאות תושבים, שפרנסתם נסמכה על חקלאות פרימיטיבית.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת עכו. במפקד האוכלוסין המנדטורי משנת 1931 נמנו בכפר 173 בתים מיושבים ו-728 תושבים.
בשנות ה־30 של המאה ה־20 נסללה מדרום לכפר הדרך נהריה - תרשיחא (נמשכה מאוחר יותר עד סאסא וצפת, כיום כביש 89; כעבור שנים נסלל התוואי מחדש מצפון לחורבות הכפר).
הכפר השתתף באופן פעיל במרד הערבי הגדול שפרץ ב-1936, והושת עליו קנס קיבוצי בן 220 לא"י עקב ניתוק חוזר של קווי טלפון בסמוך לכפר. כעבור זמן קצר הוטל על הכפר קנס נוסף של 80 לא"י.
במלחמת העצמאות שלט הכפר על הדרך בין נהריה וקיבוץ יחיעם המבודד, ושיירות ליחיעם הותקפו בסמוך לכפר. ב־20 בינואר 1948 נערכה התקפה גדולה על יחיעם בידי צבא ההצלה. כח גדול הוצב בדרך ליחיעם, על מנת למנוע החשת תגבורות ליחיעם מנהריה. שיירת נוטרים שגרתית שיצאה מנהריה לכיוון יחיעם נתקלה בחסימה על הכביש בפאתים המזרחים של הכפר, ששולב יחד עם מארב ירי בסמוך, אך הצליחה לפרוץ את המחסום (בהמשך נהרגו 6 נוטרים מהשיירה בקרב שנערך עם כוחות צבא ההצלה כמה ק"מ מזרחית לכפר, באזור 'גבעת המשוריין', הקרויה על שם המשוריין מאירוע זה).
בראשית פברואר 1948 נערכה פשיטה על הכפר, ומספר בתים בכפר פוצצו. ב-27 במרץ 1948 שיירת יחיעם נקלעה למארב ונלכדה בסמוך לכפר, ובקרב נהרגו 47 לוחמים.
בתחילת מאי 1948, בעקבות פעולת תגמול של ה"הגנה" שבה נהרגו מספר תושבי הכפר, נמלטו ממנו רוב תושביו. ב־21 במאי 1948 נכבש הכפר יחד עם הכפרים הסמוכים לו (כמו ע'אבסייה), במהלך מבצע בן עמי. בהתאם לפקודה שהוצאה בידי מח"ט חטיבת כרמלי, בתי הכפר פוצצו לאחר כיבושו.
כיום אזור הכפר הוא שטח חקלאי של קיבוץ כברי.
ואלאפאי
ואלאפאי (באנגלית: Walapai או Hualapai, בשפת הוואלאפאי Hwalbáy) הם קבוצה אתנית קטנה של אינדיאנים בארצות הברית, שבט המוכר על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית (federally recognized tribe). בני השבט מתגוררים בשמורת ואלאפאי (Hualapai Indian Reservation), שמורת אינדיאנים המשתרעת על שטח של 4,015 קילומטרים רבועים באזור הגרנד קניון בצפון מערב מדינת אריזונה שבדרום מערב ארצות הברית, כ-80 קילומטרים מזרחית לקינגמן (35.90694°N, -113.13278°W). משמעות שמם "בני העצים הגבוהים", נגזר מ-hwa:l, המלה בשפת ואלאפאי עבור אורן הזפת (Pinus ponderosa) ו-"pai" – "עם". הטריטוריה המסורתית של בני שבט זה היא רצועה בת 174 קילומטרים לאורך הגדה הדרומית של הגרנד קניון ונהר הקולורדו המכוסה באורנים. המרכז המנהלי של השבט שוכן בעיירה פיץ' ספרינגס (Peach Springs).
עד המפגש עם האירופאים
מעט מאוד ידוע על הוואלאפאי לפני המפגשים הקבועים עם האדם הלבן שהחלו בשנת 1852. על פי הממצאים הארכאולוגיים, המתוארכים לשנת 600 לספירה, חיו אבותיהם הקדומים של הוואלאפאי בסמוך לסכר הובר של ימינו, והם נדדו אחר כך מזרחה לאורך הנהר. בקיץ נהגו הוואלאפאי לנוע בקבוצות קטנות וללקט צמחים, תוך שהבשילו ושימרו חלק מהם עבור החורף. מדי פעם חזרו לכפריהם שבהם טיפלו בגינות הירק שעבורם הם הקימו סכרי הטיה קטנים. בחורף נהגו קבוצות גדולות יחסית של ואלאפאי להקים מחנות במקומות קבועים. בינם לבין שבטי האינדיאנים הסמוכים היו יחסי מסחר. הם סחרו בחרוזים, סוסים וצדפים תמורת שמיכות עם הנאוואחו וההופי, ותמורת רובים וסוסים עם הפאיוט והיוט. באדמות הוואלאפאי היה פיגמנט אדום שאותו כרו ובו סחרו. הלבוש המסורתי של בני הוואלאפאי היה מעילים מעורות איילים וארנבות. הם נהגו להתגורר במבנים ארעיים שצורתם חרוט, העשויים מענפי ארזים המכונים ויקיאפ (Wikiup).
במקור נחלק שבט הוואלאפאי (Pa'a או Pai) לשלושה תת-שבטים: "אנשי הרמה" (Plateau People), "אנשי ההר התיכון" (Middle Mountain People) ו"לוחם יאוואפאי" (Yavapai Fighter). תת-השבטים נחלקו לשבע קבוצות, שהתפצלו לשלוש עשרה קבוצות מקומיות. הקבוצות המקומיות היו מורכבות מקבוצות של משפחות מורחבות שחיו בכפרים קטנים. מבחינה אתנית, ההוואסופאי והוואלאפאי הם בני אותו עם, אם כי כיום הם מוגדרים כקבוצות נבדלות פוליטית כתוצאה ממדיניות ממשלת ארצות הברית. ההוואסופאי הם בסך הכול אחת מהקבוצות המקומיות הללו המכונה "הוואסואוה פא'אה" (Havasooa Pa'a), חלק מקבוצת "נייאב-קאפאי" (Nyav-kapai - "האנשים מהמזרח") של תת-השבט "אנשי הרמה".
המפגש עם האירופאים ומלחמת ואלאפאי
ייתכן שהאירופאי הראשון שפגש את הוואלאפאי היה אַרְנַנְדוֹ דֶה אַלַרְקוֹן (Hernando de Alarcon) שעלה ב-1540 במעלה הקולורדו כחלק ממשלחת פרנסיסקו וסקס דה קורונדו. פגישות ודאיות חטופות עם אירופאים היו עם מרקוס פרפן דה לוס גורדוס (Marcos Farfan de los Gordos) ב-1598 והאב פרנסיסקו גרסס (Francisco Garcés) ב-1776.
ספרד, אחר-כך מקסיקו ולבסוף ארצות הברית תבעו בעלות על האזור שבו חיו הוואלאפאי, אבל בני השבט לא הרגישו בשינוי באורח חייהם עד שבשנת 1863 נתגלה זהב סמוך לפרסקוט (Prescott) באריזונה, דרומית לשטח המחיה של הוואלאפאי. גל של כורים ומחפשי זהב הגיע לאזור. בתחילה היו היחסים בין הוואלאפאי והאמריקנים ממוצא אירופאי ידידותיים, אבל סביב 1865 החלו עימותים לאחר שמחפשי זהב וחוואים שאבו מים ממעיינות ובורות מים של הוואלאפאי בלי רשותם. באפריל 1865 הרג מתיישב שיכור את הצ'יף אנאסה (Anasa) ובתגובה תקפו האינדיאנים נוסעים בנתיב בין פרסקוט באריזונה למעברות הקולורדו. הייתה זו תחילת אירוע שכונה "מלחמת ואלאפאי", שעתיד הייתה להימשך עד 1870. הוואלאפאי שלחו שליחים לבני ההוואסופאי וליאוואפאי ולאפאצ'ים בבקשת סיוע במאבק בלבנים. בסך הכול עמדו לרשות הוואלאפאי כ-250 לוחמים, ומספר לא ידוע של בעלי ברית מקרב היאוואפאי והאפאצ'ים. הם נלחמו כנגד כמה מאות חיילים מצבא ארצות הברית, ומיליציות חמושות של התושבים. בשל עדיפות הצד הנגדי נקטו הוואלאפאי בשיטות של מלחמת גרילה, מארבים והתקפות על קווי האספקה של צבא ארצות הברית. הם פעלו ביחידות קטנות עצמאיות שהכירו היטב את השטח וניסו להכתיב את המקום והזמן שבהם התרחשו העימותים עם צבא ארצות הברית.
המנהיגים החשובים ביותר של הוואלאפאי (טוקומהט - Tokoomhet) באותה תקופה היו ואובה יובה (Wauba Yuba), ראש לוחמי היאוואפאי, שרום (Sherum) משבט ההרים התיכוניים, היטצ'י היטצ'י (Hitchi Hitchi) משבט הרמה וסוסקואטמה (Susquatama), המכונה ואלאפאי צ'רלי, משבט ההרים התיכוניים. העימותים נפסקו לאחר שוויליאם הרדי (William Hardy), שסלל והפעיל את דרך האגרה לקולורדו שנחסמה בשל התקפות האינדיאנים, ומנהיגי הוואלאפאי ניהלו בביל ספרינגס (Beale Springs) משא ומתן שהסתיים בהסכם שלום. ההסכם החזיק מעמד תשעה חודשים בלבד והסתיים כאשר בוויכוח על תנאי ההסכם הרגו מתיישבים את ואובה יובה וחמישה מנהיגים נוספים נשבו על בידי גנרל גרג (Gregg), והעימות התחדש. הוואלאפאי תקפו מכרות זהב ומתיישבים לבנים. בעזרת סיירים אינדיאנים משבט מוהאבי תקפו פרשים מצבא ארצות הברית את החוות של הוואלאפאי ושרפו אותן. העימות המכריע של מלחמת ואלאפאי התרחש בינואר 1868, כאשר פלוגה בפיקודו של הסרן יאנג (S.B.M. Young) שאליו הצטרף כוח בפיקודו של הסגן ג'ונתן סטיוונסון (Johnathan D. Stevenson) הפתיעה את שרום שלרשותו עמדו כמאה לוחמים. הקרב שכונה "קרב פסגת שרום" (Battle of Cherum Peak) נמשך יום שלם. במטח הראשון נהרג סטיוונסון, ובסופו של דבר הצליח הכוח של הוואלאפאי להימלט, אבל היו להם 21 הרוגים ופצועים רבים. קרב זה שבר את כוח ההתנגדות של הוואלאפאי. להרוגים בקרבות הצטרפו גם מתים ממחלות מידבקות כדוגמת שעלת ודיזנטריה, וב-20 באוגוסט 1868 נכנע עיקר הכוח בפיקוד של לווי לווי (Leve Leve), אחיו למחצה של שרום. קבוצת הלוחמים האחרונה, בפיקודו של שרום, נכנעה רק ב-1870. משערים שכשליש מבני הוואלאפאי מתו בקרבות ובמחלות. האמריקנים העריכו את גבורתם של הוואלאפאי וגנרל אמריקני התבטא במילים: "הייתי מעדיף להילחם כנגד חמישה אפאצ'ים מאשר כנגד ואלאפאי אחד". אחרי הכניעה העסיק הצבא האמריקני סיירים מבני הוואלאפאי בעימות עם היאוואפאי, אויבים מסורתיים של הוואלאפאי.
אחרי המלחמה
ב-1881 פנו נציגים מהשבט לממשל האמריקני בבקשה להקצות להם שמורה שבה יוכלו להגן על עצמם ועל אדמתם. ב-4 בינואר 1883 חתם נשיא ארצות הברית, צ'סטר ארתור, על צו נשיאותי שהקצה לוואלאפאי את שטח השמורה הנוכחי. במקביל הונחה מסילת ברזל של חברת הרכבות האטלנטית והפסיפית (Atlantic and Pacific Railroad) דרך שטחי השמורה. אף שבניית הרכבת פגעה באורח החיים של הוואלאפאי היא גם שימשה מקור פרנסה. מאוחר יותר עקב כביש 66 ההיסטורי אחרי מסלול המסילה והוא עובר דרך פיץ' ספרינגס, היישוב המרכזי בשמורה.
ממשל
השבט נשלט על ידי מועצת שבט הוולאפאי (Hualapai Tribal Council), הכוללת יושב ראש, סגן, ושבעה חברים נוספים. מוסדות שבטיים נוספים כוללים את בית המשפט השבטי ובית המשפט לערעורים שנועד לכפות את כללי וחוקי השבט וחוקתו. על אכיפת החוק אחראית מחלקת המשטרה של אומת הוואלאפאי (Hualapai Nation Tribal Police Department) שהוקמה ב-2002, וכוללת מפקד, סגן, חוקר פלילי ו-11 שוטרים שהוסמכו על ידי משטרת אריזונה. על כיבוי אש אחראית הלשכה לענייני האינדיאנים (Bureau of Indian Affairs) וכבאים מתנדבים.
בריאות
הלשכה לענייני האינדיאנים אחראית על שירותי הבריאות באמצעות מרפאה קטנה שהוקמה בשמורה. השמנה ואלכוהוליזם הם בעיות משמעותיות אצל האינדיאנים ולכן מושקעים מאמצים רבים בהסברה נגד השימוש בסמים ובאלכוהול. בעיה נפוצה נוספת ממנה סובלים רבים מבני השבט היא סוכרת. לעומת זאת בני השבט ניחנים בלחץ דם נמוך בצורה יוצאת דופן, כל כך נמוך שאדם ממוצע היה מתעלף אם זה היה לחץ הדם שלו. הלם כתוצאה מלחץ דם נמוך הנובע מאובדן נוזלים כמעט שלא מתגלה בין התושבים. משערים שתכונה מיוחדת זו הועברה בתורשה מאבותיהם הנוודים. אלו שיכלו לשרוד את התקופה הארוכה ביותר בלי מים העבירו תכונה גנטית זו לדורות הבאים.
שפה
שפת הוואלאפאי היא אחת השפות ממשפחת שפות יאומן (Yuman–Cochimí languages) אותה דוברים גם בני שבט ההוואסופאי שהיו בעבר חלק מהוואלאפאי. מרבית התושבים בני למעלה מ-30 דוברים שפה זו, כמו גם צעירים רבים. השיעורים בבית הספר בפיץ' ספרינגס מועברים הן בשפת הוולאפאי והן באנגלית, בנוסף מארגן בית הספר מחנות קיץ המתנהלים בשפת הוואלאפאי.
כלכלה
כלכלת השבט מתבססת בעיקר על עבודות חוץ. מקורות הכנסה נוספים מגיעים מתיירות, הפעלת שיט רפטינג בנהר הקולורדו, גידול בקר בחוות, מסעות ציד וכריתת עצים, כמו גם הכנת מוצרים מקומיים, כמו קליעת סלי קש. העסקים מנוהלים על ידי דירקטוריון היזמות של הוואלאפאי (Hualapai Enterprise Board), ועדה של חברי שבט עצמאים שהוכיחו גישה לעסקים וגם אנשים מחוץ לשבט. שירותי בנקאות ניתנים לוואלאפאי בסניפי המוסדות הפיננסיים העיקריים של אריזונה בקינגמן. ב-2007 הקימו יזמים מטעם השבט אטרקציה תיירותית ייחודית, מרפסת צפייה גדולה שקרקעיתה שקופה על קניון צדדי של הקולורדו בגובה שבין 150 ל-240 מטרים מעל הנהר המכונה "Grand Canyon Skywalk".
סם בראונבק
ביוגרפיה
בראונבק נולד בקנזס בנם של ננסי ורוברט. הוא גדל בחווה חקלאית ועסק בנעוריו בגידול חזירים. בתקופת לימודיו בתיכון נבחר לנשיא תנועת החקלאים הצעירים של קנזס ובשנים 1976 עד 1977 כיהן כסגן נשיא התנועה באמריקה כולה. ב-1978 סיים תואר ראשון בכלכלה חקלאית באוניברסיטת המדינה של קנזס. ב-1982 סיים תואר JD במשפטים מאוניברסיטת קנזס. לאחר הלימודים עבר בחברת עורכי דין במנהטן שבקנזס ולימד דיני חקלאות באוניברסיטת המדינה של קנזס. ב-1986 מונה למזכיר החקלאות של קנזס, הצעיר ביותר לכהן בתפקיד זה בתולדות המדינה. ב-1990 עבר לוושינגטון שם שימש עמית בתוכנית לקידום מנהלים-חקלאים במשרד הסחר של משרד הרשות המבצעת.
חיים אישיים
בראונבק נשוי למרי אותה הכיר בתקופת לימודיהם באוניברסיטת קנזס, הם הורים לחמישה ילדים, שניים מהם מאומצים.
יפה לוי
יפה לוי (נולדה ב-18 במרץ 1956) היא שחקנית טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע ישראלית, אשר משחקת בקביעות באנסמבל תיאטרון המרוקאי.
פילמוגרפיה
טלוויזיה:
קולנוע:
יפאן יפאן
יפאן יפאן (באנגלית: Japan Japan) הוא סרט ישראלי משנת 2007, על צעיר הומוסקסואל שעובר לתל אביב, וחולם לעבור לגור ביפן. הסרט בוים בידי ליאור שמריז.
עלילה
הסרט מציג בצורה אישית קונפליקטים פניימים, ועוסק בשאלות זרות ושוני, ו"בחייהם של אנשים אבודים וצעירים", על פי הבמאי.
פרסים
הסרט השתתף בעשרות פסטיבלי סרטים, וזכה לסיקור נרחב. בין הבולטים והנחשבים: פסטיבל לוקרנו בשווייץ, נבחר כסרט הטוב ביותר בשבוע הקולנוע במקסיקו, הוצג במוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק (מומה), ואף בפסטיבל בואנוס איירס לסרטים עצמאיים.
ביקורת
הביקורת על הסרט היו מעורבות, מצד אחד, מבקרים רבים הגדירו אותו כגאוני. לדוגמה, האוצר הראשי במחלקה לקולנוע של מוזיאון המומה הכריז שמדובר באחד מעשרת הסרטים הטובים של 2008. ביקורות אחרות טענו שמדובר בסרט פורנוגרפי במסווה, ובסרט בלתי גמור ומבולבל שאינו עומד בסטנדרטים הראויים לקולנוע, וציינו לרעה את המעברים החדים בסרט לסצנות מיניות, לגלישה סתמית וארוכה באינטרנט, ולזוויות הצילום הלא שגרתיות והמעבר החד ביניהן. לעומת זאת, המבקרים שטענו שמדובר בסרט מופת, ציינו כי יחסית לסכום הזעום בו נוצר (כ-200 דולר) הישגיו ורמתו הן יוצאות דופן וראויות לשבח.
בארץ זכה לביקורות חיוביות מאוד, ואף הוקרן במספר מסגרות בארץ, ביניהן גם בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בתל אביב.
למה זברות לא מקבלות כיבים
למה זברות לא מקבלות כיבים (באנגלית: Why Zebras Don't Get Ulcers) הוא ספר משנת 1994 (מהדורה שנייה - 1998, מהדורה שלישית - 2004) מאת הביולוג איש אוניברסיטת סטנפורד רוברט ספולסקי. הספר מתואר כ"מדריך ללחץ, מחלות הקשורות ללחץ והתמודדות" על הכריכה של המהדורה השלישית שלו.
רקע ותקציר
הכותרת נובעת מהנחת היסוד של ספולסקי שעבור בעלי חיים כמו זברות, הלחץ הוא בדרך כלל אפיזודי (למשל, בריחה מאריה), בעוד שלבני אדם, הלחץ הוא לרוב כרוני (למשל, דאגה לאבד את העבודה). לכן, חיות בר רבות רגישות פחות מבני אדם להפרעות כרוניות הקשורות לסטרס כגון כיבים, יתר לחץ דם, ירידה בנוירוגנזה וניוון נוירוני מוגבר בהיפוקמפוס. עם זאת, מתח כרוני מתרחש בחלק מהפרימטים החברתיים - ספולסקי חוקר בבונים - בעיקר בקרב אנשים בתחתית היררכיית הדומיננטיות החברתית.
ספולסקי מתמקד בהשפעות הגלוקוקורטיקואידים על גוף האדם, בטענה שהורמונים כאלה עשויים להיות שימושיים לבעלי חיים בטבע הבורחים מהטורפים שלהם, כמו בתגובת הילחם או ברח, אך ההשפעות השליליות על בני אדם גוברות כאשר ההורמונים האלה מופרשים בכמויות גבוהות או יותר, למשך פרקי זמן ארוכים. ספולסקי מספר על ההיסטוריה של האנדוקרינולוגיה, כיצד התחום השתנה בעת גילוי הורמונים שונים. רוב הספר מתמקד במנגנון הביולוגי של הגוף. הפרק האחרון מתמקד בעזרה עצמית.
למה זברות לא מקבלות כיבים טוען כי תופעות חברתיות כמו התעללות בילדים והלחץ הכרוני של עוני משפיעות על מתח ביולוגי, מה שמוביל לסיכון מוגבר למחלות ולנכות.
ביקורות
הספר זכה לביקורות חיוביות בעיקר. Kirkus כינה את הספר "הסבר משעשע לאופן שבו מתח משפיע על הגוף ומה אנחנו יכולים לעשות כדי לנטרל את השפעותיו". בארי קוורן (Keverne) כתב בביקורת עבור New Scientist: "כולם יכולים להפיק תועלת מקריאת למה זברות לא מקבלות כיבים, ולקבל תובנות לגבי פעולת הגוף והנפש והסברים לכך שחלקנו פגיעים יותר מאחרים למחלות הקשורות ללחץ."
יחסי אוקראינה–ברזיל
יחסי אוקראינה–ברזיל הם יחסי החוץ בין אוקראינה לברזיל. שתי המדינות הן שותפות אסטרטגיות ומשתפות פעולה במסחר, טכנולוגיית חלל, חינוך, אנרגיה, בריאות והגנה. ברזיל הכירה בעצמאות אוקראינה ב-26 בדצמבר 1991, ויחסים דו-צדדיים בין המדינות כוננו ב-11 בפברואר 1992. ההתפתחות האחרונה של תעשיית חלל משותפת חיזקה את הקשרים הדו-צדדיים בין שתי המדינות. אוקראינה רואה בברזיל את שותפתה המסחרית המרכזית באמריקה הלטינית והייתה תומכת קולנית בהצעה הברזילאית על מושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם.
בברזיל חיה האוכלוסייה האוקראינית השלישית בגודלה מחוץ למדינות ברית המועצות לשעבר, עם כ-500,000 ממוצא אוקראיני.
היסטוריה
ברזיל הכירה בעצמאות אוקראינה ב-26 בדצמבר 1991. יחסים דו-צדדיים כוננו כעבור חודשיים ב-11 בפברואר 1992. עם זאת, דיאלוג ברמה גבוהה החל באוקטובר 1995, כאשר הנשיא ליאוניד קוצ'מה ערך ביקור רשמי ראשון של נשיא אוקראינה בברזיל. הנשיא פרננדו אנריקה קרדוזו ערך אף הוא ביקור בינואר 2002, והיה לנשיא ברזיל הראשון שביקר באוקראינה.
המגעים הדו-צדדיים גדלו משמעותית לאחר עלייתו לשלטון של הנשיא לואיז אינסיו דה סילבה מברזיל. בספטמבר 2003 נפגשו נשיאי אוקראינה וברזיל בניו יורק, במהלך המושב ה-58 של העצרת הכללית של האו"ם. הדיאלוג הממלכתי המשיך בביקוריו הרשמיים של נשיא אוקראינה בברזיל באוקטובר 2003, ושל נשיא ברזיל באוקראינה בשנת 2004. הדיאלוג הדו-צדדי ברמה הגבוהה ביותר נמשך שוב בספטמבר 2005, במסגרת השתתפותם של נשיאי אוקראינה וברזיל בפעילות המושב ה-60 של האספה הכללית של האו"ם.
בנובמבר 2008 ערך שר הנושאים האסטרטגיים של נשיאות ברזיל, רוברטו מנגייבירה אונגר, ביקור חשוב באוקראינה. הביקור סלל את הדרך לחתימה על כמה הסכמים דו צדדיים חשובים בתחומי הביטחון והטכנולוגיה בחלל.
דחיפה משמעותית לפיתוח שיתוף הפעולה הדו-צדדי היה פגישתם של שני הנשיאים במושב ה-64 של האספה הכללית של האו"ם בניו יורק ב-22 בספטמבר 2009. במהלך פגישה זו הסכימו שני הנשיאים להקים קבוצות עבודה על מנת להתכונן לביקור הנשיא לולה דה סילבה באוקראינה, שנערך בהצלחה בדצמבר 2009. ביקור זה היווה צעד חשוב בחיזוק היחסים הדו-צדדיים - הוא ביסס את השותפות האסטרטגית בין שתי המדינות. ההסכמים בתחומי ייצור המטוסים, ההגנה, הטכנולוגיה, חקר החלל ואנרגיה גרעינית הגיעו בעקבותיהם.
באפריל 2011 נפגש ראש הממשלה מיקולה אזארוב מאוקראינה עם נשיאת ברזיל, דילמה רוסף, בסניה. השניים דנו במגוון רחב של נושאים העומדים על סדר היום הבילטרלי, ובמיוחד בהתקדמות פרויקט החלל האוקראיני-ברזילאי "חלל הציקלון אלקנטרה". מיקולה אזרוב ודילמה רוסף דיברו גם על יום השנה ה-120 לראשית ההגירה מאוקראינה לברזיל. בסופו של דבר פרויקט שיגורים ממרכז החלל אלקנטרה לא יצאה לפועל.
נשיא אוקראינה, ויקטור ינוקוביץ', ערך ביקור ממלכתי בברזיל ב-25 באוקטובר 2011. במהלך האירוע, ממשלות אוקראינה וברזיל פרסמו הצהרה משותפת המתארת אזורי שיתוף פעולה לשנים הקרובות, במטרה להגביר את השותפות הדו-צדדית.
ברטמן רוק
ברטמן רוק סאקיאנן (באנגלית: Bretman Rock Sacayanan; נולד ב-31 ביולי 1998) הוא אישיות רשת ויוטיובר יופי פיליפיני. הוא התפרסם כיוצר תוכן ביוטיוב וב-Vine, לאחר שב-2015 אחד מסרטוני האיפור שפרסם הפך לוויראלי. הוא השתתף בתוכנית מציאות משלו בשם "MTV Following: Bretman Rock", אשר תיעדה מקרוב את חיי המשפחה שלו, וכן במספר וידאו קליפים, ובאוקטובר 2021 היה לגבר ההומו הראשון שהופיע על שער מגזין "פלייבוי".
נכון למרץ 2023, לערוץ שלו יש מעל 8.8 מיליון משתמשים רשומים, סך הכל 147 סרטונים שפורסמו, לסרטון הנצפה ביותר שלו יש מעל 18.8 מיליון צפיות, ויש לו כ-585 מיליון צפיות באופן מצטבר.
רוק זכה בפרסים רבים ובהוקרה על עבודתו ברשתות החברתיות, ביניהם פרס בחירת הקהל בקטגוריית "משפיען היופי", ופרס "הכוכב החברתי הפורץ" בטקס פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV לשנת 2021.
ראשית חייו
ברטמן רוק הוא אילוקאנואי, ונולד בפיליפינים. אביו, אדמונד לאפורגה, היה חובב היאבקות, וקרא לו על שמם של ברט הארט ודה רוק. בגיל שבע, רוק עבר להוואי ובבגרותו עסק בענפי ספורט שונים, ביניהם בייסבול, כדורגל, ריצת שדה וכדורעף. בתיכון בו למד, רוק השתתף בנבחרת הריצה.
קריירה
רוק התחיל כקומיקאי ויוצר ממים ביוטיוב וב-Vine עד שעבר ליצור ולוגים ומדריכי יופי. בשנת 2016, אחד מסרטוני האיפור של רוק, שעסק בהצללות והארות (קונטורינג), הפך לוויראלי. כמו כן, באותה שנה הוא חתם על חוזה ניהול עם Adober Studios, רשת יוצרי תוכן במדיה החברתית בבעלות ה-ABS-CBN, תאגיד המדיה הגדול ביותר בפיליפינים.
בשנת 2017, מגזין טיים בחר ברוק כאחד מ-30 בני הנוער המשפיעים ביותר. בשנת 2018 הוא הופיע ברשימת '30Under30 אסיה' של פורבס.
רוק גילם את דמותו של "הפלייבוי" (The Playboy) בעונתה הרביעית של סדרת הרשת של יוטיוב פרימיום, "Escape the Night", אשר עלתה לשידור ביולי 2019. בדצמבר 2019, רשת MTV הודיעה שרוק יככב בעונה הבאה של סדרת המקור של יוטיוב, "No Filter".
ב-9 במאי 2020 התארח רוק בפרק השלישי של תוכנית המציאות "Instant Influencer" מבית YouTube Originals, בהנחיית ג'יימס צ'ארלס. בנובמבר 2020 השיק רוק את קולקציית משקפי השמש שלו, בשיתוף עם Dime Optics, מותג מלוס אנג'לס.
ב-12 באוגוסט 2021 השתתף רוק בווידאו קליפ של סאב ארבן ובלה פורץ' לשירם "INFERNO", וכן השתתף בשידור לקידום הווידאו. באוקטובר 2021, רוק הפך לגבר ההומו הראשון מחוץ לארון המופיע על שער מגזין "פלייבוי".
MTV Following: Bretman Rock
ב-28 בינואר 2021 הודיעה רשת MTV כי רוק יככב בתוכנית מציאות משלו בשם "MTV Following: Bretman Rock". ב-9 בפברואר 2021 פורסם הפרק הראשון של התוכנית בערוץ היוטיוב הרשמי של MTV. פרקי התוכנית התפרסמו מדי יום שני, והתוכנית כללה שישה פרקים בסך הכול. התוכנית צולמה בהוואי, מקום מגוריו של רוק, וכוללת "הצצה לחיי המשפחה שלו". בתוכנית משתתפים רוק ומשפחתו, לצד חבריו הקרובים.
בשנת 2022 דורג במקום ה־27 ברשימת יוצרי התוכן המרוויחים ביותר של פורבס, עם רווחים של כ־6.1 מיליון דולר בשנת 2021.
פרסים והוקרה
בשנת 2017 רוק היה מועמד לזכייה בפרס שורטי בקטגוריית "היוטיובר הפורץ". בשנת 2017 הוא נכלל ברשימת "30 בני הנוער המשפיעים ביותר" של מגזין טיים, ובשנת 2018 הוא הופיע ברשימת '30Under30 אסיה' של מגזין פורבס, בקטגוריית "מדיה, שיווק ופרסום". בשנת 2019 זכה רוק בפרס משפיען היופי בטקס פרסי בחירת הקהל ה-45. בשנת 2020, הוא היה מועמד בקטגוריית הסרטון הקומי בטקס פרסי שורטי. בנוסף, רוק הופיע ברשימת 'Power of Young Hollywood' של מגזין וראייטי לשנת 2020. רוק היה לגבר ההומו הראשון שהופיע על שער מגזין הפלייבוי, באוקטובר 2021.
מחנה הריכוז אלאך
מחנה הריכוז אלאך היה מחנה ריכוז נאצי, מחנה המשנה הגדול ביותר מבין מחנות המשנה של דכאו.
היסטוריה
אלאך, מחנה המשנה הגדול ביותר של מחנה הריכוז דכאו, נפתח ב-19 במרץ 1943 בגלל מצוקת כוח אדם בענף החימוש והבנייה בגרמניה הנאצית. המחנה היה גם אתר הייצור של חרסינת פורצלן ומדים גרמניים. אלאך שוחרר ב-22 באפריל 1945 על ידי צבא ארצות הברית.
מפעל החרסינה של אלאך, Porzellan Manufaktur Allach, הוקם כקונצרן פרטי בשנת 1935 בעיירה הקטנה אלאך (Allach), בסמוך למינכן, גרמניה. בשנת 1936 נרכש המפעל על ידי האס-אס. היינריך הימלר ראה ברכישת מפעל חרסינה משובחת דרך להקים בסיס תעשייתי לייצור יצירות אמנות שייצגו בעיניו את "התרבות הגרמנית האמיתית". פורצלן אלאך היה אחד הפרויקטים המועדפים על הימלר ובו הופקו צלמיות שונות (חיילים, בעלי חיים וכו') כדי להתחרות בשוק החרסינה הגרמני.
אמנים בכירים הועסקו בכפייה. המפעל ייצר מעל 240 דגמי חרסינה וקרמיקה. עם עליית התפוקה במפעל, העבירו הנאצים את הייצור למתקן חדש בסמוך למחנה הריכוז דכאו.
אוכלוסיית המחנה
במחנה שהו יהודים ולא יהודים בנפרד זה מזה, וכך גם גברים ונשים.
מספר האסירים השתנה בנקודות זמן שונות. היו במחנה 3,000–4,000 גברים, כאשר עבור רבים מהם היה מחנה אלאך נקודת סיום של צעדות מוות ומשלוחים ממחנות ריכוז אחרים. במחנה הנשים היו 200–300 נפש. במחנה הלא-יהודי נכלאו בעיקר צרפתים, רוסים, פולנים, צ'כים והולנדים, כמו גם קורבנות רדיפות גזעיות ומתנגדי המשטר הנאצי בגרמניה.
עבודת כפייה
אלאך היה אחד מבין שבעה מחנות משנה שסיפקו למפעל החימוש של ב.מ.וו עובדי כפייה. אלה עבדו בייצור ותיקון מנועי מטוסים.
משנת 1941 הועסקו אזרחים גרמנים וכ-50 אסירים ממחנה אלאך בייצור אמנות וחרסינה. מבין שני המפעלים - המפעל במחנה והמפעל בעיירה אלאך - נותר המפעל במחנה המפעל העיקרי לייצור חרסינה עדינה, גם לאחר שהמפעל המקורי בעיירה אלאך עבר מודרניזציה ונפתח מחדש. המפעל בעיירה אלאך עבר מיצוב-מחדש לשם ייצור מוצרי קרמיקה כמו כלי חרס למשקי בית. עם נפילת הרייך השלישי חוסל המפעל באלאך. מפעלי אלאך הושבתו בשנת 1945 ומעולם לא נפתחו מחדש.
Queen of the Universe (תוכנית טלוויזיה)
Queen of the Universe (בעברית: מלכת היקום) היא תוכנית מציאות כאשר במרכזה תחרות שירה של מלכות דראג שמתחרות על פרס של 250,000 דולר. התוכנית בהפקת World of Wonder. את התוכנית מנחה גרהם נורטון עם ארבע שופטות שמגיעות מרקעים שונים בעולם המוזיקה, הדראג ותוכניות המציאות. התוכנית עלתה לשידור בפרמאונט+ ב-2 בדצמבר 2021. ב-15 בפברואר 2022, פרמאונט הכריזה שהתוכנית חודשה לעונה שנייה.
הזוכה של העונה הראשונה היא גראג קווין מברזיל, ולמקום השני הגיעה אדה ווקס מארצות הברית.
הפקה
ב-24 בפברואר 2021, פרמאונט גלובל ופרמואנט+ הודיעו על תחרות שירה בין-לאומית של מלכות דראג בהפקת World of Wonder, המפיקה של המרוץ לדראג של רו פול, ושהמתמודדות יוכרזו בהמשך. ב-27 בספטמבר 2021, הוכרז שגרהם נורטון יחנה את התוכנית. השופטות הוכרזו ב-28 באוקטובר, ליאונה לואיס, מישל ויסאז', טריקסי מאטל וונסה ויליאמס. המתמודדות של העונה הראשונה הוכרזו ב-10 בנובמבר. ב-15 בפברואר 2022, הוכרז שהתוכנית חודשה לעונה שנייה. ביוני, הוכרז שמל בי תחליף את לואיס בעונה השנייה, ושוויסאז', מאטל וויליאמס יחזרו לעונה השנייה.
עונה ראשונה (2021)
העונה הראשונה של "Queen of the Universe" עלתה לשידור ב-2 בדצמבר 2021 בפרמאונט+. בעונה היו שמונה פרקים. בעונה התחרתה ג'וג'ובי שהתחרתה גם בהמרוץ לדראג של רו פול. גארג קווין זכתה בעונה ואדה ווקס הגיעה למקום השני.
מתמודדות
הפרטים (שמות ומקום) נכונים לזמן הצילומים.
עונה 2 (2023)
ב-15 בפברואר 2022, הוכרז שהתוכנית חודשה לעונה שנייה. העונה השנייה של "Queen of the Universe" אמורה לעלות לשידור ב-2 ביוני 2023 בפרמואנט+. המתמודדות הוכרזו ב-22 בפברואר 2023. בעונה זו מתחרה בפעם הראשונה מלכת דראג ישראלית, מיס סיסטרטה. בעונה מתחרות גם לאב מסיסי שהתחרתה בעונה השנייה של המרוץ לדראג: הולנד ואאורה אטרנל שהתחרתה בעונה השנייה של המרוץ לדראג: איטליה והגיעה למקום השני.
מתמודדות
הפרטים (שמות ומקום) נכונים לזמן הצילומים
אארטי מאן
אַארְטִי מָאן (באנגלית: Aarti Mann; נולדה ב-3 במרץ 1978) היא שחקנית אמריקאית היא ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של פרייה קוטרפאלי בסדרה "המפץ הגדול" מבית CBS.
קורות חייה
מאן נולדה בשם אארטי מג'מדאר ("Aarti Majumdar") בקונטיקט. אמה, ואסנטי מג'מדאר, היא רופאת נשים. בגיל צעיר עברה עם משפחתה לפיטסבורג שבפנסילבניה.
מאן היא בוגרת "אקדמיית הצד האפל" ("Shady Side Academy") ו"קפלת פוקס". היא למדה קולנוע באוניברסיטת ניו יורק והחלה לשחק ב-2006. בתחילת הקריירה שיחקה בשורה של תפקידים קטנים, בהם בתפקיד שיילה בפרק בעונה השלישית של הסדרה "גיבורים".
מאן משתמשת בשני שמותיה כשם במה: אארטי מאן ואארטי מג'מדאר.
היא מתגוררת בלוס אנג'לס עם בעלה ובתה.
משה סבירסקי
קורות חייו
סבירסקי נולד בעיירה שוויר, לאמו שרה רבקה, ולאביו אליהו מאיר שעסק במסחר בדגנים ובעץ. בהיותו כבן שנתיים עברו הוריו להתגורר בשווינציאן, שם גדל ולמד אצל טובי המלמדים בעיר. מחנכו האחרון היה רב העיר, וחובב ציון, רבי פנחס רוזובסקי.
עין זיוון (כפר)
עין זיוון (בערבית: عين زوان; עין זיואן) הוא כפר צ'רקסי נטוש בצפון רמת הגולן. הכפר שוכן כארבעה קילומטרים דרומית לקוניטרה וכשני קילומטרים מזרחית לקיבוץ עין זיוון אשר קרוי על שמו. הכפר נקרא כך על שם עשב הזון ('זִיוּאָן' בערבית), צמח בר מזיק הנפוץ בשדות תבואה.
משה סבירסקי
קורות חייו
בגיל 15 נסע לווילנה, שם בנוסף ללימודי קודש, החל משתלם בלימודים כלליים. בגיל 17, כאשר נוסדה תנועת הנוער "התחיה", הצטרף לשורותיה. עם סיום לימודיו התקבל לעבודה כמנהל חשבונות במפעל לייצור מוצרי נחושת בווילנה, ומאוחר יותר מונה להיות מנהלו של המפעל.
עין זיוון (כפר)
היסטוריה
כפר עין זיוון יוּשב, בדומה לכפרים צ'רקסים אחרים במרכז רמת הגולן, לקראת סוף המאה ה-19. באזור הכפר היו מספר כפרים צ'רקסים כגון צורמן, ג'ויזה וחושנייה אשר יושבו כולם באותה התקופה על ידי בני העדה הצ'רקסית לאחר שאדמותיהם נכבשו בידי רוסיה וניתנו להם אדמות בין היתר במרכז הגולן על ידי השלטון העות'מאני.