cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מודל IS-LM
תיאור המודל
מודל IS-LM מוצג בדרך כלל כשתי עקומות הנחתכות בתוך גרף דו־ממדי. הציר האופקי של הגרף מייצג את התוצר המקומי הגולמי (תמ"ג) של משק כלשהו, במונחים ריאליים (כמויות של סחורות), והוא מיוצג באות Y. הציר האנכי מייצג את שיעור הריבית במשק במונחים נומינליים (כספיים), והוא מיוצג על ידי האות i (ריבית- Interest). בתוך גרף זה נחתכים שני קווים (ישרים) ברביע הראשון (כלומר החיובי) של הגרף - קווים אלה הן עקומות IS ו-LM.
עקומת IS
עקומת ה-IS מצוירת כעקום יורד (כאשר מסתכלים עליו משמאל לימין). ראשי התיבות IS הם עבור "שיווי משקל של חסכונות-השקעות" ("Investment/Saving equilibrium") אבל מאז 1937 הוא אמור לתאר את אוסף כל נקודות שיווי המשקל שבהם ההוצאה המצרפית (הוצאות צרכנים + השקעות פרטיות מתוכננות + רכישות ממשלתיות + ייצוא נטו) שווה לתפוקה הכלכלית המצרפית (שמקובל להגיד במסגרת המודל שהיא שווה לתוצר הריאלי, Y או תמ"ג). במונחים היסטוריים, עקומת ה-IS יכולה לייצג נקודת שיווי משקל שבה ההשקעה הפרטית הכוללת, שווה לסך החיסכון. סך החיסכון הוא חסכון הצרכנים, יחד עם חסכון הממשלה (עודפי תקציב), יחד עם השקעות זרות (עודפי סחר). בכל מקרה, בשיווי משקל, כל ההוצאות הן דבר רצוי או מתוכנן - אין צבירה לא רצונית. רמת התמ"ג נקבעת לאורך עקומה זו, עבור כל רמה של ריבית. עקומת IS היא לכן אוסף של נקודות שיווי משקל בכלכלה ה"ריאלית". בהינתן ציפיות לגבי שיעורי החזר על השקעה, כל רמה של שער הריבית (i) תיצור רמה מסוימת של השקעה קבועה מתוכננת, וכן הוצאות אחרות שמושפעות משער הריבית. שער ריבית נמוך יותר יעודד שיעור גדול של השקעות קבועות (בציוד, מכונות וכו'). ההכנסה היא בשיווי משקל לאותה רמת ריבית כאשר החיסכון של הצרכנים שווה להשקעה (או באופן כללי יותר, כאשר היציאות מהמודל של הזרימה המעגלית, שוות לכניסות אליו). בשער ריבית נתון, יש צורך ברמת הכנסה גבוהה יותר כדי להפיק רמה גבוהה יותר של חסכון. צורת הצגה אחרת היא שהשפעת המכפיל של עלייה בהשקעה הקבועה מעלה את התמ"ג. מודל IS-LM מניח שקיים קשר בין ירידה בשיעורי הריבית לעליה בשיעורי ההשקעה בהון קבוע, וכי קיים קשר בין העלייה בשיעורי ההשקעה לבין עליה בתוצר ובהכנסה.
עקומת LM
עקומת LM היא עקומה עולה (כאשר מסתכלים משמאל לימין) שאמורה לתאר את התפקוד של כסף ושל מימון במאקרו-כלכלה. ראשי התיבות LM מייצגות "שיווי משקל של נזילות העדפה והיצע כסף" ("Liquidity preference/Money supply equilibrium") אבל קל יותר להבין אותם כשיווי משקל בין הביקוש לכסף (כנכס וכמכשיר לביצוע עסקאות כספיות בחיי היומיום), לבין היצע הכסף על ידי בנקים ועל ידי הבנק המרכזי (במדינת ישראל, בנק ישראל). לאורך עקום זה, רמת הריבית נקבעת לכל רמה נתונה של תמ"ג ריאלי.
הרחבות של המודל
הרחבה אחת של מודל ה-IS/LM היא מודל מנדל-פלמינג (Mundell-Fleming model). בעוד שמודל ה-IS/LM הוא מודל של משק אוטרקי (ללא יבוא ויצוא), מודל מנדל-פלמינג הוא מודל שמנסה לתאר מקרו כלכלה של משק כלכלי קטן שמבצע מסחר חופשי עם שאר מדינות העולם.
הר בלדר (קולומביה הבריטית)
הר בלדר (באנגלית: Mount Baldr) הוא הר בהרי פורסל שהם חלק מההרים הפנימיים של פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של ההר 2,789 מטרים מעל פני הים; ההר מתנשא לגובה של 529 מטרים מעל סביבתו.
הר ממוקם בסמוך להרים נוספים הנקראים אף הם בשמות הקשורים למיתולוגיה הנורדית: בלדר הוא אל פגאני גרמאני.
ירושלים שבלב
ירושלים שבלב הוא שיר ישראלי על העיר ירושלים, מתוך האלבום "כמה טוב שנפגשנו" של הזמר החסידי-אמריקאי אברהם פריד.
השיר
פריד ביצע לראשונה את השיר במופע "ירושלים בלב" במסגרת אירוע הקיץ השנתי של עיתון בשבע בבריכת הסולטן בשנת 2015 מול כ-7,000 משתתפים, שם אירח גם את קובי אפללו וישי ריבו.
מילות השיר נכתבו על ידי אברהם פריד והיוצר תומר הדדי שהלחין את השיר. הסינגל הופק על ידי יובל סטופל.
השיר זכה לפרסום רב ולהצלחה במגזר הדתי והחרדי. הוא נבחר לשיר השנה החסידי לשנת תשע"ה ברדיו קול ברמה ולשיר השנה של רדיו קול חי והיה מהשירים המושמעים בתחנות אלו, בעיקר בתוכניות סופי שבוע.
ב-2020 זכה השיר במקום השני במצעד שירי ירושלים מכל הזמנים לכבוד יום ירושלים, ששודר בכלי התקשורת ואתרי האינטרנט החרדיים.
זמירה פורן-ציון
זמירה פורן-ציון (נולדה ב-9 במרץ 1954) היא חוקרת ספרות ואמנות, שחקנית-יוצרת, מחזאית, אשת חינוך, אמנית ומשוררת ישראלית. ממקימי קיבוץ אפיק. הייתה מרצה באקדמיה וחברת סגל מן המניין במכללת סמינר הקיבוצים. עוסקת במחקר ובהוראה בתחומי הספרות, האמנות, פמיניזם, מחאה ומזרחיות ומרצה בכנסים בארץ ובכנסים בין לאומיים. ממייסדות וממובילות תנועת "אחותי למען נשים בישראל" ומ"קואליציית לבי במזרח להקצאה שוויונית בחינוך ובתרבות".
ביוגרפיה
פורן-ציון נולדה בישראל וגדלה במעברת כפר ענא באור יהודה, שם גרה עד 1961. לאחר מכן גדלה באור יהודה. למדה בתיכון ע"ש פרקאוף בעיר. שירתה בנח"ל והייתה ממקימי קיבוץ אפיק ברמת הגולן. היא בעלת שני תוארי M.A, הראשון בייעוץ חינוכי והשני בספרות עם ישראל. שני התארים נלמדו באוניברסיטת בר-אילן. כמו כן היא בעלת תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת בר-אילן על עבודת הדוקטורט שלה "אמנות וספרות בשנות העשרים בארץ ישראל", בהנחיית הפרופ' אבידב ליפסקר.
פורן-ציון בוגרת לימודי תעודה במוזיאולוגיה מטעם אוניברסיטת תל אביב. כאוצרת, אצרה תערוכה מונוגרפית של האמנית ריבה רזין "טביעת אצבע" וכן אצרה את התערוכה הקבוצתית "שרקייה" במסגרת עבודתה בסמינר הקיבוצים, בגלריה "המעבדה" יחד עם האוצר שרון תובל. פורן-ציון בוגרת לימודי תעודה באמנות מטעם מכון אבני ולימודי תעודה בטיפול באמנויות ובטיפול משפחתי מטעם מכללת סמינר הקיבוצים. כאשת חינוך שימשה כיועצת חינוכית במפת"ן אור יהודה בין השנים 1978 עד 1988. פורן-ציון גם הייתה יועצת חינוכית ומורה לספרות בשנים 1988–2015 בתיכון רמלה לוד. כמו כן, שימשה מדריכה מחוזית לשיפור אקלים חינוכי מיטבי במשך שש שנים במשרד החינוך.
פורן-ציון היא אמנית המשלבת טקסטים בתוך יצירות אמנות. פורן-ציון הציגה תערוכת יחיד ותערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם: במוזיאון ארץ ישראל, בבית האמנים בירושלים, בגלריה טובה אוסמן, בגלריה קסטרא בחיפה, בבית גבריאל ובגלריות בחו"ל, שהתפרסמו על-ידי שתי אוצרות: עמילי גלבמן (קבוצת "ולא יכולתי להגיד", ובתערוכות קבוצתיות בלונדון, פינלנד, פורטוגל ואיטליה) ויפה מאיר ("מטקות ישראליות", בירושלים, מדריד ואוביידו בספרד).
בתור שחקנית-יוצרת היא הופיעה גם בהצגה "הסתכלות" על פי סרטו של יהודה ג'אד נאמן שבוימה בידי דודי מעיין ופיראס רובי ועלתה בשנת 2016. ואף זכתה במקום הראשון בפסטיבל עכו.
יצירותיה פורסמו בכתבי-עת כמו הו!, מאזניים והכיוון מזרח, המוסך, בכיוון הרוח, החינוך וסביבו (סמינר הקיבוצים) ובאסופות שונות.
פורן-ציון זכתה במקום הראשון בתחרות השירה בכנס השירה הבין לאומי ה-41 באקוואדור, 2022. בנוסף זכתה בפרס אח"י לעידוד המחקר הספרות והאמנות, בשנת 2022.
היא חיה ויוצרת ביהוד, אם לחמישה.
אין גוזרין גזירה על הציבור אלא אם כן רוב הציבור יכולים לעמוד בה
אין גוזרין גזירה על הציבור אלא אם כן רוב הציבור יכולים לעמוד בה הוא כלל תלמודי לפיו חז"ל לא גזרו גזירה כששיערו מראש שהציבור יתקשה לנהוג על פיה.
מקור
בתלמוד במסכת עבודה זרה נאמר שלא גזרו על שמן של עכו"ם כמו שגזרו על סתם יינם ועל פיתם, והטעם לזה אמרו שם משום ש.
במקום נוסף מובא בתלמוד שלמרות שגזרו שלא לגדל בהמה דקה בארץ ישראל על מנת שלא להזיק את השדות. אך התירו לגדל בהמה גסה מאחר ששיערו שהציבור לא יעמוד בגזירה זו מאחר שישנו קושי גדול לייבא בהמות גסות מחוץ לארץ.
כך אף פסק הרמב"ם בספרו משנה תורה:
לאחר שגזרו
כמו כן אם היה נראה לבית דין שאכן פשטה הגזירה בכל הציבור, אך לאחר זמן התבררה האמת שאין רוב הציבור מקיימים את אותה הגזירה, יכול בית הדין שבאותו הדור לבטל את הגזירה. על אף שבדרך כלל אין בית דין רשאי לבטל גזירות של בית דין אחר אלא אם הוא גדול מהראשון במנין ובחכמה, אך במקרה זו רשאי בכל עניין.
מקום מסוים
לדעת התוספות במקרה שמראש תיקנו את התקנה על מקום אחד בלבד, ובאותו מקום פשטה, נחשב הדבר כאילו פשטה בכל ישראל, ואנשי אותו המקום מחויבים לקיים את הגזירה.
גביע דייוויס 2001
גביע דייוויס 2001 הייתה התחרות ה-90 במניין מאז ייסוד התחרות.
מעבר איזואר
קול ד'איזואר (בצרפתית: Col d'Izoard) הוא מעבר הרים בהרי האלפים הצרפתים, המתנשא לגובה של 2,360 מטרים מפני הים וממוקם ב.
ניתן לטפס אל ההר מצפון, באורך של 31.5 קילומטרים בשיפוע ממוצע של 4.9% ושיפוע מרבי של 10%. אם בוחרים לטפס אותו מצפון מערב, הוא יהיה באורך של 19 קילומטרים, בשיפוע ממוצע של 5.8% ושיפוע מרבי של 8.9%.
גביע דייוויס 2001
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (בית אירופה/אפריקה, בית אמריקה ובית אסיה/אוקיאניה). הבתים האזוריים חולקו לתת-הבית העליון ו-3 תתי-הבית התחתונים תוך הסדרת העברות בינם. הקבוצות החזקות של הבתים האזוריים (4 מבית אירופה/אפריקה, 2 מבית אמריקה ו-2 מבית אסיה/אוקיאניה) קיבלו זכות להתמודד נגד 8 קבוצות של הבית העליון על העלייה לבית העליון.
מחזיקת הגביע נבחרת ספרד הודחה כבר בסיבוב הראשון. המשחק על התואר התקיים בין נבחרת אוסטרליה לבין נבחרת צרפת במלבורן. הוא הסתיים עם התוצאה 2:3 לטובת צרפת. בכך הם זכו בגביע בפעם ה-9.
העברות לקראת שנת 2002
בעקבות המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב המוקדמות של הבית העליון לבין הקבוצות שעלו מהבתים האזוריים:
מעבר איזואר
טור דה פראנס
עד 2017, מעבר ההרים נכלל במרוץ במהלכו, ולא בסופו. כשב-2017 הוחלט שלראשונה המעבר יכלל בסוף הקטע ה-18, כשסיום הקטע הוא בפסגת העלייה. וורן ברגיל הצרפתי ניצח את הקטע והפך לרוכב הראשון אי פעם שמנצח קטע שמסתיים בעלייה לאיזואר.
העלייה נמצאת בקטגוריה HC במרוץ, הקטגוריה הכי קשה לעלייה במרוץ.
גביע דייוויס 2001
ישראל בגביע דייוויס
בתחרות שנת 2001, נבחרת ישראל שיחקה בבית אירופה-2. במשחקה הראשון היא שובצה נגד נבחרת פולין.
בעקבות הניצחון הנבחרת עלתה למשחק נגד דרום אפריקה.
בעקבות הניצחון נבחרת ישראל עלתה למשחק עליה לבית אירופה-1 נגד לוקסמבורג.
הניצחון אפשר לנבחרת ישראל לעלות לבית אירופה-1 בתחרות שנת 2002.
קוקו (גורילה)
קוקו הגורילה (באנגלית: Koko; נולדה בשבי ב-4 ביולי 1971 – 19 ביוני 2018) הייתה נקבת גורילה שהשתתפה בניסויים בלשניים בקופי אדם. על פי פרנסין פטרסון (Dr. Francine 'Penny' Patterson), וחוקרים נוספים, מאוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, קוקו הבינה יותר מ-1,000 מילים בשפת הסימנים האמריקאית, והבינה כ-2,000 מילים באנגלית מדוברת. כמו בניסויי שפה נוספים עם קופי אדם, רמת השליטה של קוקו בסימנים אלו נמצאה במחלוקת ונטען שהיא למדה להשתמש במחוות מסוימות בדרך של התניה אופרנטית. קוקו נולדה בגן החיות בסן פרנסיסקו וגרה רוב חיה בוודסייד, קליפורניה. השם קוקו הוא קיצור של "הנביקו" (花火子 - "ילד זיקוקין" ביפנית), הניתן לה בגלל תאריך לידתה, 4 ביולי.
קוקו נצפתה מפגינה רגשות המיוחסים בדרך כלל לאדם. במהלך צפייה בסרט הקולנוע האהוב עליה "תה עם מוסוליני" ישנה סצנה עצובה שבה ילד קטן נפרד ממשפחתו הנוסעת ברכבת. בסוף בסצנה היא נצפתה מסמנת בשפת הסימנים את המילים: "צרות", "עצוב", "אמא" ו-"קוקו אוהבת" כאשר ישנן דמעות בעיניה. כשהודיעו לקוקו על מותו של השחקן רובין ויליאמס, אותו היא פגשה ב-2001 ומיד נקשרה אליו, היא התעצבה מאוד ואף סימנה בשפת סימנים את המילה בכי, דבר המראה על אינטליגנציה רגשית גבוהה.
חיות המחמד של קוקו
קוקו הייתה אחת מבעלי החיים היחידים בעולם הידועים כמי שמגדלים חיית מחמד. לכבוד חג המולד 1983, קוקו ביקשה ממטפליה מתנה חתול. כאשר נקנה לה בובת חתול, קוקו סירבה לשחק עמה והמשיכה לבקש חתול. ליום הולדתה ב-1984 קיבלה קוקו גור חתולים זכר מסוג מנקס, שנקרא אול בול ("All Ball"). קוקו טיפלה בגור בחמלה, כאילו היה צאצאה. כמה חודשים לאחר מכן, גור החתולים ברח ונדרס על ידי רכב. על פי דיווחי פטרסון, קוקו התאבלה על מותו של הגור. מאוחר יותר גידלה קוקו שני גורי חתולים נוספים, אף הם מזן מנקס.
אלון בן דור
אלון בן דור (נולד ב-18 במרץ 1952) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת הבלם. מזוהה עם קבוצת הפועל באר שבע, במדיה שיחק במשך רוב הקריירה, ולזכותו 10 הופעות במדי נבחרת ישראל.
נולד בקיבוץ דורות (מכאן גם שם משפחתו המעוברת) לחיים ואראלה בן דור, זוג עולים מגרמניה. כשהיה בן חמש עברה משפחתו לבאר שבע בעקבות עבודת אביו במפעלי ים המלח.
בן דור הצטרף לסגל הקבוצה הבוגרת של הפועל באר שבע בשנת 1969, תחת הדרכתו של המאמן משה (מוסי) ליטבק, ובמדיה שיחק עד 1980. במהלך שנותיו במועדון היה שותף לזכייה באליפות בעונות 1975/1974 ו-1976/1975. ב-1979 עזב את הפועל באר שבע עקב סכסוך כספי ועבר לבית"ר באר שבע שם שימש במשך שנתיים כמאמן-שחקן. לאחר מכן שיחק בהפועל אשקלון ששיחקה בליגת המשנה בהדרכת גיגי כהן, ובהפועל מרמורק, וב-1985 שב להפועל באר שבע כעוזר מאמן של נחום סטלמך.
באמצע שנות ה-70, בעת היותו שחקן פעיל, למד בן דור במכללה לחינוך גופני בבאר שבע. כיום משמש כרכז תחום הכדורגל במכללת וינגייט ומתגורר עם משפחתו בכפר סבא.
אשתו, נילי, בתו של יוסף טוליפמן מנהל קמ"ג, הייתה בין חטופי מטוס "אייר פרנס" לאנטבה בשנת 1976.
ויאט אולף
ויאט ג'ס אולף (באנגלית: Wyatt Jess Oleff; נולד ב-13 ביולי 2003) הוא שחקן אמריקאי ממוצא יהודי. מוכר בשל תפקידו בסרט האימה "זה" והמשכו "זה: חלק 2" וכסטאר לורד הצעיר בסרטי "שומרי הגלקסיה" ו"שומרי הגלקסיה: חלק 2".
ביוגרפיה
אולף נולד בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית, לדאג אולף, ממשפחה יהודית אשכנזית-ממוצא רוסי, ולג'ניפר (לבית ווקר), ממשפחה נוצרית ממוצא בריטי, גרמני, והולנדי. גדל כיהודי-רפורמי עם אחיו הגדול איליי, בבית הוריו. בגיל שבע עבר עם משפחתו ללוס אנג'לס ושם החל בקריירת המשחק שלו. את התפקיד הראשון שלו עשה בפרסומת לחברת המקרקעין קולדוול באנקר.
הר בלדר (אנטארקטיקה)
הר בלדר (באנגלית: Mount Baldr) הוא הר ברכס אסגרד, באזור ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
ההר נמצא מערבית להר ת'ור.
גובהו של ההר 2,200 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1958 על ידי משלחת החקר של אוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון לאנטארקטיקה (Victoria University of Wellington Antarctic Expedition), בהתייחס לשם הרכס בו הוא ממוקם. ההר ממוקם בסמוך להרים נוספים הנקראים אף הם בשמות הקשורים למיתולוגיה הנורדית: בלדר הוא אל פגאני גרמאני.
ממלכת סלאבוניה
ממלכת סלָאבוניה הייתה חלק מממלכת הבסבורג, ולאחר מכן חלק מהאימפריה האוסטרית. בשנת 1867 נחתמה הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 ולפיה נכללה סלאבוניה כחלק מהנחלות ההונגריות באימפריה, ובשנת 1868 נחתמה הפשרה ההונגרית-קרואטית ובה צורפה סלאבוניה לקרואטיה ליצירת ממלכת קרואטיה-סלאבוניה, שהתקיימה עד לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
רקע
בשנת 1526 נהרג לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה בקרב מוהאץ', ועם מותו נכחד בית יגלו (המשפחה ממנה באו מלכי פולין, ליטא, צ'כיה והונגריה). התבוסה הדגישה את חוסר היכולת של הנוצרים הפאודלים להילחם באימפריה העות'מאנית. בשנים לאחר מכן כבשו העות'מאנים את רוב שטחה של ממלכת הונגריה, ובכלל זה את אזור סלאבוניה, שנכלל בסנג'ק פוז'גה.
היסטוריה
בשנת 1699 נחתם הסכם קרלוביץ אשר סיים את מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699), ובמסגרת ההסכם העבירה האימפריה העות'מאנית לממלכת הבסבורג את רוב שטחי ממלכת הונגריה שהיו ברשותה, ובכלל זה את אזור סלאבוניה.
בתחילה נשלט האזור על ידי ממשל צבאי-אזרחי משותף, ותושביו היו פטורים ממסים אולם נאלצו לשרת בצבא הקיסרי, אולם בשנת 1745 הפך האזור לחלק מממלכת הונגריה והיה כפוף בנוסף לממלכת קרואטיה.
בשנת 1867 הושגה הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, ולפיה הפכה קרואטיה לנחלת כתר הונגרית. בשנת 1868 הושגה פשרה בין קרואטיה להונגריה ונחתמה הפשרה ההונגרית-קרואטית, ולפיה אוחדו ממלכות קרואטיה וסלאבוניה לממלכת קרואטיה-סלאבוניה. קרואטיה קיבלה אוטונומיה מסוימת בעניינים מנהליים, חינוכיים, דתיים ומשפטיים, בעוד שהונגריה נשארה אחראית על תחומי החוץ והביטחון.
לאחר מכן
ממלכת קרואטיה-סלאבוניה התקיימה עד לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה. עם תום המלחמה הוקמה מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, שלאחר מכן הצטרפה לממלכת סרביה ליצירת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, שהפכה בשנת 1921 לממלכת יוגוסלביה.
ישיבת בנין אב
ישיבת בנין אב היא ישיבה גדולה המשתייכת לציבור החרדים ספרדים. הישיבה היא מייסודו של הראשון לציון, הרב אליהו בקשי דורון, והיא נקראת על שם ספר השו"ת שלו – "בנין אב".
בנוסף לישיבה הגדולה, פועלים במסגרת מוסדות בנין אב מיזמים נוספים שייסד הרב בקשי דורון או שקמו לעילוי נשמתו.
תקופת אשקלון (1995–2002)
ראשיתה של ישיבת בנין אב בישיבה קטנה שנוסדה בעיר אשקלון על ידי מוסדות מעין חיים ושלום באשקלון בשנת 1995 (אלול ה'תשנ"ה) על ידי השר לשעבר יצחק כהן, תושב אשקלון. לצידו כיהן כמשגיח הרב אשר אברהם.
בשנת 1996 התמנה אחיו, הרב דוד אברהם, לראשות הישיבה ועבר להתגורר אז בעיר אשקלון.
כעבור מספר שנים הוקמה על ידי מוסדות מעין חיים ושלום גם ישיבה גדולה שעמדה בראשותו, ונקראה "שערי דעה". הישיבה פעלה בקמפוס המוסדות בשכונת גבעת ציון בעיר.
תקופת קריית יערים (2002–2005)
לקראת זמן אלול תשס"ב התפצלה הישיבה, כשחלקה נשאר באשקלון בהוראתו של הרב עובדיה יוסף ובראשותו של הרב יהודה גרילק, וחלקה עקר יחד עם הרב דוד אברהם למבנה ביישוב קריית יערים – טלז סטון. המבנה שכן בקצה היישוב צמוד לקריית ישיבת טלז שעמדה אז בשממונה. בתקופת המעבר למדו בישיבה כחמישים בחורים, כולם תושבי אשקלון.
תקופה זו נחשבת במובנים רבים לתור הזהב של הישיבה, רבים מבוגרי תקופה זו המשיכו לכהן בחייהם בתפקידים תורניים נחשבים.
אצטדיון ויה דל מארה
סטאדיו אטורה ג'ארדיניירו ויה דל מארה (באיטלקית: Stadio Ettore Giardiniero-Via del mare; נקרא גם: ויה דל מארה) הוא אצטדיון, הממוקם בלצ'ה שבאיטליה. האצטדיון הוא האצטדיון הביתי של קבוצת הכדורגל של לצ'ה מהסרייה ב'.
היסטוריה
האצטדיון נפתח ב-1966. שמו נלקח מהרחוב עליו הוא בנוי – דרך המובילה לים הקרוב לעיר לצ'ה. האצטדיון נבנה ותוכנן על ידי קוסטנטינו רוצי, ומשחק הבכורה באצטדיון התקיים ב-11 בספטמבר 1966 במשחק בין הקבוצה המקומית, לצ'ה לבין ספרטק מוסקבה. האצטדיון החליף את האצטדיון הישן סטאדיו קרלו פרנצו (שנקרא על שם חייל צעיר מהעיר לצ'ה שנהרג בקרבות מלחמת העולם הראשונה). המשחק הראשון במסגרת מקומית התקיים באותה השנה ב-2 באוקטובר בין לצ'ה לקבוצה מקומית אחרת, טראנטו, בו ניצחה לצ'ה 0–1. ב-1967 שיחקה לצ'ה באצטדיון משחק ידידות נגד הקבוצה המפורסמת של פלה, סנטוס. במקור היה באצטדיון 16,000 מקומות, וב-1976 הורחבה תכולת האצטדיון ל-20,500 מקומות. עם העפלתה ההיסטורית של הקבוצה המקומית לצ'ה לסרייה א' ב-1985, האצטדיון נבנה כמעט מחדש באות השנה, ותכולתו הוגדלה ל-55,000 מקומות, מה שהפך אותו לאצטדיון בעל התכולה השישית בגודלה באיטליה עד למונדיאל 1990 בו נבנו והורחבו אצטדיונים אחרים שעקפו אותו במספר זה. גם היציע הצפוני שנקרא ה"קורבה נורד" (Curva Nord), בו מאכלסים את היציע ה"Ultrà Lecce" וגם היציע הדרומי שנקרא ה"קורבה סוד" (Curva Sud) בו מאכלסים את היציע ה"Gioventù", נבנו מחדש לחלוטין במהלך שיפוץ זה. יציע ה"טריבונה" ויציע ה"דיסטינטי" שודרגו גם הם, ועל מנת להבטיח עמידה בתקן המחמיר בליגה העליונה הורדה התכולה ל-40,670 מקומות. הכיסאות נצבעו בצבעים אדום וצהוב (צבעי הקבוצה לצ'ה המקומית), ונכתב על הכיסאות ב"טריבונה איסט "U.S. Lecce".
לאחר השיפוץ היה ויה דה מארה האצטדיון היחיד ביחד עם אצטדיון פריולי באודינה שמוכן לארח משחקים במונדיאל 1990, אולם התקציב לאירוח המשחקים ושיכון הנבחרות הלך לאצטדיון אחר מהאזור - אצטדיון סאן ניקולה שבבארי, מה שגרם להתנגדות מקומית ולביקורת זועמת מצד חלקים מהתקשורת על ההחלטה השנויה במחלוקת.
בעונת 2007/2008 בסרייה ב' החליט המועדון ביחד עם עיריית לצ'ה המקומית, לקרוא לחדר העיתונאים באצטדיון על שם סרג'ו ואנטאג'אטו, עיתונאי מקומי, שנפטר בנסיבות טראגיות במהלך אוגוסט 2007. המחווה הוצגה לבנו, מרטינו, במהלך העונה, בנוכחות מספר עיתונאים והנהלת האצטדיון, הקבוצה ונציגים מהעירייה.
בעונת 2009/2010 אירחה איי.אס.די. גליפולי את משחקיה בסרייה ב', מאחר שאצטדיונה לא אושר לאירוח בליגה שזה מכבר עלתה אליה.
ב-22 באוגוסט 2010, אירח האצטדיון את משחק הידידות בין לצ'ה לבין הקבוצה הספרדית ולנסיה, שהסתיים בניצחון הספרדים 0–3 על הקבוצה המקומית.
ב-12 באוגוסט 2017, אירח האצטדיון את משחק הידידות בין אינטר מילאנו לבין ריאל בטיס הספרדית, שהסתיים בניצחונה של אינטר 0–1. ב-4 באוגוסט 2018 אירח האצטדיון את משחקה של אינטר בגביע האלופות הבין-לאומי נגד קבוצת אולימפיק ליון הצרפתית שהסתיים בניצחון אינטר 0–1.
לאחר שיפוץ בקיץ 2019, בעקבות עלייתה של לצ'ה לסרייה א' שוב, מספר המושבים המאושרים הוא 31,533 מקומות (מתוך 40,670 שקיימים באצטדיון בפועל). השיפוץ כלל: שיחזור מושבים בשני היציעים המרכזיים וביציע המזרחי, פיתוח מחדש של מסלול האתלטיקה באצטדיון (שלפני כן כוסה ונהרס), בניית שערים חדשים מהיציע לדשא, בניית מחיצות שקופות בין היציעים, התאמת יציע אחד לנכים, שיפור מערכת התאורה, שיפוץ כולל של הספסלים, ושיפוץ של תאי השירותים והמתקנים הסניטריים באצטדיון. השיפוץ שעלה כ-4 מיליון יורו, כולו נעשה על ידי קבוצת הכדורגל של לצ'ה (ולא על ידי העירייה).
בעתיד, צפוי להיעשות שיפוץ נוסף באצטדיון על ידי הוועד האולימפי האיטלקי על מנת להתאים את האצטדיון לאירוע "משחקי המזרח התיכון 2026" שיתקיים באזור טאראנטו הקרוב ללצ'ה.
ישיבת בנין אב
תקופת קריית יערים (2002–2005)
בתקופה זו, החל הראשון לציון, הרב אליהו בקשי דורון (שסיים את כהונתו כהרב הראשי לישראל), למסור שיעורים קבועים בישיבה. בין היתר, מסר שיעור קבוע למצויני הישיבה מדי יום שישי במסכת חלה (השיעורים הודפסו לימים בקובץ "בנין אב – חלה").
קריית הישיבה ברמת שלמה (2005)
הרב בקשי דורון, שכאמור סיים את כהונתו כרב ראשי לישראל במחצית 2003, החליט לממש את חזונו – עם התוודעותו למצבם הירוד של קהילות ישראל בגולה (ובמיוחד בדרום אמריקה ובארצות הברית של אמריקה) ובעיקר בראותו את רמתם הירודה של הישיבות הספרדיות ובוגריהם, ולהקים את קריית הישיבה בה תשכון הישיבה הגבוהה ולצידה, ישיבות לבני חו"ל.
הנחת אבן הפינה התקיימה בשנת 2003 – תשס"ג בטקס צנוע בהשתתפות בני משפחתו של הרב בקשי דורון ותלמידי הישיבה. לקראת אלול תשס"ה, נחגגה חנוכת הבית בשורת אירועים בהשתתפות גדולי התורה וידידי הישיבה.
בשנת תש"פ, לאחר פטירתו של נשיא הישיבה, הוחלט לפתוח את הרישום לישיבה לכלל עולם הישיבות . (עד אז הישיבה קיבלה לשורותיה רק בוגרים של הישיבה הקטנה). במעמד מיוחד שהתקיים בחדר לימודו של הראשון לציון הרב בקשי דורון בקרית הישיבה, השתתפו ראשי הישיבות הקטנות המובילות בישראל . הישיבה הסבה את שמה ל"דעת אליהו", אך למעשה שם זה השתכח במהרה והשם המיתולוגי "בנין אב" נותר השם השגור בעולם.
נושאי תפקידים
בצוות הר"מים נמנים הרב שלמה סילוק, הרב שמואל רוטמן, הרב אברהם אפשטיין, הרב אריאל ישראלי, הרב אריאל קורקוס ועוד.
שיטת וסדרי הלימוד בישיבה
ראש הישיבה מוסר שיעור כללי אחת לשבוע בימי שני. הרמי"ם המוסרים שיעור יומי מחליפים מעת לעת בין השיעורים. המשגיח מוסר שיחה פעם בשבוע בתחילת סדר ג' בהיכל הישיבה.
הישיבה לצעירים בנין אב
בצמוד לישיבה, פועלת הישיבה לצעירים בנין אב. הישיבה נוסדה בשנת תשנ"ה באשקלון והתפצלה ממנה כאמור לעיל. הרב דוד אברהם מכהן במקביל כראש ישיבה גם בישיבה זו. ארבעה מתוך ששת הרמי"ם הם בוגרי הישיבה.
ישיבת בנין אב באופקים
בשנת תשע"ט נוסדה בעיר אופקים הישיבה לצעירים בנין אב. במעמד הייסוד השתתפו הראשון לציון הרב בקשי דורון, וראש הישיבה הרב דוד אברהם.
כראש הישיבה באופקים מכהן הרב משה שמול, חתנו של הרב בקשי דורון וגיסו של הרב דוד אברהם.
נכון לחורף 2021 הישיבה מונה כ-80 תלמידים.
כולל בנין אב
בישיבה עצמה קיים כולל קטן לבוגרי הישיבה.
בנוסף קיים כולל ללימודי הוראה "בית המדרש להוראה בנין אב" בראשות הרב יצחק בקשי דורון (מחבר ספר "בנין אבי") בשכונת רמת שלמה.
לבנית סינית
לבנית סינית (שם מדעי: Egretta eulophotes) היא מין עוף מים בסוג לבנית ממשפחת האנפתיים החיה לאורך מזרח אסיה לרבות בסין. האנפה תוארה ב-1860 בידי החוקר האנגלי רוברט סווינהו.
אנפה זו דומה במראה ללבנית קטנה ומגיעה לרוב לאורך 65 עד 70 ס"מ בממוצע. רוב גופה של האנפה לבן כמעט לגמרי, למעט המקור האפור ולעיתים מעט ורדרד וצהוב בבסיסו, העיניים וסביבתם והרגליים הצהובים. לאנפה זו ציצה אחורית גבוהה ובולטת אותה היא מנפנפת בעונת הרבייה.
אנפה זו מצויה באזורים יבשתיים סביב המזרח הרחוק שבין סיביר, קוריאה וסין העממית וכן מגיע לעיתים לטאיוואן, הונג קונג, יפן ולדרום-מזרח אסיה במדינות: הפיליפינים, וייטנאם, תאילנד, מלזיה, סינגפור, אינדונזיה וברוניי. לרוב האנפה מצויה בבריכות, שפכי נהרות, מפרצים וביצות מלוחות וגם בשדות אורז ובבריכות דגים.
אנפה זו מצויה בסכנת הכחדה בטבע עקב אובדן בית גידולה המימי עקב אחזור קרקע וזיהום מים כשבעבר היא גם ניצודה לשימוש בייצור כובעים. לפי ההערכות נותרו כיום ב-2,600–3,400 פרטים בוגרים.
גלדיס אלר
גלדיס אלר (באנגלית: Gladys Aller;  13 ביולי 1915 – 5 במרץ 1970) הייתה ציירת אמריקאית ממוצא יהודי.
משפחה
גלדיס אלר נולדה במסצ'וסטס. משפחתה הייתה מעורבת במוזיקה ובתעשיית הקולנוע. אביה היה מהגר רוסי יהודי שעבר עם אחיו, ג'וזף אלר, להוליווד ב-1920 כדי לעבוד בתעשיית הקולנוע. דודה ג'וזף ניהל את חדר החושך עבור ד.ה. גריפית בעוד אביה מכר סרטים גולמיים לאולפנים עבור דופונט. דודה מודסט אלטשולר היה המנצח והמייסד של התזמורת הסימפונית הרוסית ואילו דודה גרגורי (גרישה) אלר ובת דודתה אלינור אלר היו שניהם צ'לנים ובן דודה היה הפסנתרן ויקטור אלר. בן דודה בוריס לוון היה מנהל אמנותי.
1915-1940
היא הייתה החברה הצעירה ביותר שהתקבלה לאגודת צבעי המים של קליפורניה בגיל 14. בגיל 15 היא עזבה את התיכון כדי ללמוד במכון לאמנות אוטיס קולג' לאמנות ועיצוב. היא גם למדה בלוס אנג'לס במכון לאמנות צ'וינארד. ב-1933 היא נסעה לניו יורק כדי ללמוד בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק עם ג'ורג' גרוש, ריצ'רד לאהי וג'ון סלואן.
ציור צבעי המים שלה "הלן" נרכש על ידי מוזיאון המטרופוליטן של ניו יורק ב-1937. בעלון מוזיאון המטרופוליטן לאמנות 35.11 בשנת 1940, כתב הארי ב. ווהל, "החוף המערבי ייצר בשנים האחרונות יבול מבטיח במיוחד של ציירי צבעי מים, כולל מילארד שיטס, דונג קינגמן, ג'ורג' פוסט, אלכסנדר נפוטה, מילפורד זורנס וגלדיס גו."
1940-1970
ב-14 ביולי 1941 היא נישאה לאורתודנט ד"ר יוג'ין "ג'ימי" פרבר, ועברה איתו ללוס אנג'לס. לאחר שהיפנים תקפו את פרל הארבור בדצמבר של אותה שנה, בעלה הצטרף לחיל האוויר האמריקאי כרופא שיניים. היא ליוותה אותו לתפקידיו בבסיס חיל האוויר המילטון בצפון קליפורניה, ובשדה התעופה של הצבא טונופה בנבדה. היא לימדה ציור לנשות הקצינים והוקסמה מהנוף שם, ציירה את "שתי נשים של טונופה". היא גם ציירה את "הכביסה של טונופה" תוך התמקדות במהגרות הפועלות.
דשון תומאס
דשון לרוי תומאס (באנגלית: Deshaun Leroy Thomas  ; נולד ב-28 באוגוסט 1991) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד באולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית והיורוליג.
גלדיס אלר
1940-1970
לאחר המלחמה הם חזרו ללוס אנג'לס, שם בעלה החל לעבוד בבוורלי הילס, והם גידלו שני ילדים. מספר דיוקנאות נשים בסגנון הקוביסטי צוירו לאחר המלחמה, כמו "גברת עם כובע".
דשון תומאס
קריירה
תומאס נבחר במקום ה-58 בדראפט ה-NBA ב-2013 על ידי סן אנטוניו ספרס. הוא הצטרף לסגל הקבוצה בליגת הקיץ של 2013 במהלכה השיג ממוצעים של 12.4 נקודות, 5.0 ריבאונדים ו -1.2 אסיסטים בחמישה משחקים. באוגוסט 2013 חתם בנאנטר הצרפתית לעונה אחת. בשלושים משחקי ליגה בנאנטר, הוא השיג ממוצעים של 12.2 נק', 3.9 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק והיה שותף לזכייה בגביע הצרפתי.
בחודש יולי 2014, שיחק שוב במדי הספרס בליגת הקיץ ובאוגוסט 2014, חתם על חוזה לשנה אחת בברצלונה מה-ACB. בארבעים ושלושה משחקי ליגה העמיד ממוצע של 8.4 נק' ו-2.8 ריבאונדים למשחק.
גלדיס אלר
1940-1970
בשנות ה-60 גלדיס אלר, הידועה כגלדיס פרבר, הפכה פעילה פוליטית, החל מהמאבק על אויר הנקי שהוביל לחוק האוויר הנקי. היא הייתה אחת החברות המקוריות של נשים לפירוק נשק גרעיני ואמנת איסור הניסויים הגרעינים. היא נסעה לברית המועצות בעיצומה של המלחמה הקרה, טיול שכינו "מטוס השלום של הנשים למוסקבה" ב-1963. לאחר מכן היא הפכה פעילה בתנועה נגד מלחמת וייטנאם.
דשון תומאס
קריירה
בספטמבר 2015, חתם תומאס שוב בספרס, אך נחתך ממנה לאחר שהופיע בשני משחקי טרום עונה. תשעה ימים לאחר מכן, חתם באוסטין ספרס קבוצת הבת מליגת הפיתוח.
ביולי 2016, חתם תומאס על חוזה לעונה עם אופציה לעונה נוספת במועדון הטורקי אנאדולו אפס. ביוני 2017, אנאדולו התירה את החוזה עם תומאס, והשחקן הפך לשחקן חופשי.
גלדיס אלר
1940-1970
מבחינה אמנותית, בשנות ה-50 וה-60, עבודתה התרחקה מצבעי מים ושמנים פיגורטיביים לכיוון אקספרסיוניזם מופשט מההשפעות המוקדמות יותר של אסכולת אשקאן, אסכולת דרום קליפורניה לצבעי מים, דייגו ריברה ותנועת ציורי הקיר המקסיקנית והאקספרסיוניזם הגרמני.
דשון תומאס
קריירה
ביולי 2017 חתם תומאס במכבי תל אביב על חוזה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת שבסופו של דבר לא מומשה.
ב-30 ביולי 2018, חתם לעונה בפנאתינייקוס היוונית.
גלדיס אלר
1940-1970
קבוצה קרובה של נשים ציירות התכנסה בסטודיו שלה בשנות ה-60, שלעיתים קרובות שילבו אמנות עם פוליטיקה. מרי קלארק, לוסי אדלמן, וואלאס אלברטסון היו חלק מהציירים האחרים בקבוצה.
אברהם יעקב פפירנא
אברהם יעקב פפירנא (א' באלול ה'ת"ר, 30 באוגוסט 1840 – י"ח באדר א' ה'תרע"ט, 18 בפברואר 1919) היה סופר ומבקר ספרות עברית. חי ופעל ב.
ביוגרפיה
בצעירותו החל להתעניין בספרות ההשכלה ובעיתונות העברית, ואף פרסם בעצמו מאמרים קצרים, תרגומי מאמרים מדעיים ושירה בעיתונות זו. הוריו, שעקרו לבוברויסק חששו שהתעניינותו זו תביא אותו לעזיבת הדת ולכן השיאו אותו.
בגיל 23, לאחר נישואיו, החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר מפי מרדכי סוכוסטובר, חיים צבי לרנר ואליעזר צבי צווייפל. בתקופה זו החל לשלוח יד בשירה עברית ופרסם באותה שנה (ה'תרכ"ג, 1863) שיר ב"הכרמל". שנה לאחר מכן עבר ללמוד בבית המדרש לרבנים בווילנה. חשיפתו לשפה הרוסית ובייחוד לספרות הרוסית, הביאה אותו להרהורים על דרכה של הספרות העברית החדשה והלא-בשלה לטעמו. הוא פרסם בשנת 1866 מאמר בקורת בפרקים אחדים תחת הכותרת "קנקן חדש מלא ישן", בהכרמל. מאמר זה עורר פולמוס זוטא, מאמרי תגובה של הסופר אברהם ורשבסקי ("ויש קנקן שכלום אין בו") ושל חיים זלמן אלישביץ ("יש ויש או הכתוב השלישי") ותגובתו של פפירנא לתגובות ("תשובות בהתוהים על קנקני"). בהמשך הוסיף פפירנא שני מאמרים מסכמים על מצב ספרות ההשכלה בתקופתו והדפיס את החוברת "קנקן חדש מלא ישן" בווילנה, 1867.
ככלל, ביקורתו של פפירנא על ספרות זמנו קטלנית, הוא ראה בה ערבוביה של סגנונות וחובבנות. כן מצא לנכון לתקוף מנהגים שירשה ספרות ההשכלה מן הספרות הרבנית והוא מצא אותם בלתי מתאימים, לא מוסריים ובעיקר מגוחכים ולא ספרותיים: הסכמות, תארים מופלגים, הקדמות נמלצות ומלאות פרטים ביוגרפיים 'טפלים', הערות שוליים נרחבות הסוטות מתוכן הספר, ואף שמות הספרים. הביקורת של פאפירנא חורגת גם לתחום השירה העברית והוא אינו נמנע מלבקר נחרצות את גדולי משוררי ההשכלה ובראשם נפתלי הרץ וייזל (רנה"ו), שלום הכהן ומאיר הלוי לטריס.
הדפסת החוברת הביאה לפפירנא פרסום רב והוא אף זכה לתמיכתם של גדולי הסופרים העבריים.
החוברת השנייה שלו 'הדרמה בכלל והעברית בפרט', ניסתה להניח את היסודות האסתטיים, שאותם שאב ממבקרים בשפות זרות, לדרמה העברית. במסגרת החוברת הוא דן ביצירתם הדרמטית של רמח"ל, יוסף האפרתי מטרופלוביץ, שלום הכהן, דוד פרנקו-מנדס, שי"ר ומאיר לטריס, בהשוואה לאמות המידה האסתטיות של הדרמה האירופית המקובלת. הערות אלו משמשות את פפירנא כקרקע פורייה לביקורת שאותה ביקש למתוח על הדרמה "אמת ואמונה" של אד"ם הכהן לבנזון, רבו בבית המדרש לרבנים בווילנה, דרמה שלבנזון היה גאה בה והשווה אותה לגדולות שביצירות העמים.
פרסום החוברת על הדרמה, הוביל לפתיחת קמפיין הסתה ארסי מצדו של אד"ם הכהן נגד פפירנא. תחילתו של הקמפיין במאמר בעיתונות שנדפס גם כחוברת בפני עצמה בשם "עין משפט", מעשה ידי יהושע שטיינברג, חתנו של אד"ם שהיה גם הצנזור הממשלתי בפלך וילנה והרב מטעם בעיר. אחריו יצא אד"ם עצמו בחוברת "תוכחתי לבקרים" שעליה חתם בשם בדוי (שלום בן שלמה פרידמן [=איש שלום]).
במקביל פנה אד"ם לתלמידו גניקס ששימש באותה עת צנזור ממשלתי באודסה, בטענות על שנתן לפפירנא אישור להדפיס את מחברתו. וכן פנה לעורכי העיתונים העבריים הגדולים כדי לוודא שלא יאפשרו לפפירנא להגיב על ההתקפות נגדו. דברי ההגנה היחידים על פפירנא פורסמו בידי יחיאל מיכל פינס ב"הכרמל" (מכתבי בקורת, גליונות 15–16, 19 לשנת 1868) שגם הם פורסמו רק בשילוב הערותיו של הצנזור שטיינברג.
פרשייה זו הביאה לפרישתו של פפירנא מעיסוק בעולם הספרות העברית. הוא עבר לפלוצק והתפרנס כמורה לדת בגימנסיה המקומית ומהוצאת ספרות עזר ללימוד שפות. מדי פעם עוד פרסם שירים ומאמרים אך הם היו ספורים אף אם חשובים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1915, נאלץ לעזוב את ביתו. הוא התגורר כשנתיים בבוברויסק אצל בתו ומשם עבר להתגורר בבית בנו באודסה.
פפירנא נפטר באודסה בי"ח באדר א' תרע"ט, 18 בפברואר 1919 ונקבר בסמוך למשה ליב ליליינבלום ומנדלי מוכר ספרים.
ספריית אסיף
ספריית אסיף היא מאגר תורני מקוון של כתבי עת וספרים תורניים מהדור הנוכחי, בעיקר מישיבות הציונות הדתית, המוגשים כקובצי PDF לעיון ולהורדה באופן חופשי. כמו כן, הספרייה כוללת מגוון עבודות דוקטורט בנושאים תורניים.
בשונה מספרייות תורניות אחרות, הספרייה מתמקדת בספרות תורנית בת-זמננו לפי נושא, באופן שמקל את מציאתו של חומר עדכני בנושא תורני מסוים. היא מכילה מעל 13,000 פריטים (מאמרים, עבודות אקדמיות, וספרים שמפאת אופיים לא חולקו למאמרים), הממוינים במספר דרכים: עץ קטגוריות הכולל כ-2,000 קטגוריות, כ-17,500 תגיות, מחברים, מוסדות, תאריך פרסום, ואף מקורות בהם המאמרים עוסקים, כגון פרק בתנ"ך או דף בתלמוד הבבלי. הספרייה אינה כוללת פרטים ביבליוגרפיים של ספרים ומאמרים שאינם נמצאים בה בפועל.
את הספרייה הקים הרב אייל רזניקוביץ' בשנת ה'תשע"ד (2014). הספרייה נתמכת על ידי איגוד ישיבות ההסדר.
תוכן הספרייה
חלק מהספרים הועלו מתוך גרסה דיגיטלית שמקבילה לספר המודפס, וחלקם נסרקו במיוחד לצורך העלאתם לספרייה. בין המחברים בולטים בספרייה: הרב יעקב אריאל, הרב יהודה זולדן, הרב יצחק שילת, הרב נריה גוטל, הרב יעקב אפשטיין, הרב אהרן ליכטנשטיין, הרב דניאל וולף.
כתבי עת ישיבתיים
בספרייה מאמרים מתוך כ-60 כתבי עת ישיבתיים, המקיפים את רוב ישיבות ההסדר, שלרוב מובאים על כל גליונותיהם. בין כתבי עת הבולטים: בלכתך בדרך (ישיבת כרם ביבנה), עלון שבות (ישיבת הר עציון), קול ברמה (ישיבת הגולן), אורות עציון (ישיבת אור עציון), מעליות (ישיבת ברכת משה), כותלנו (ישיבת הכותל), מישרים (ישיבת ירוחם). מלבד ישיבות הסדר, מצויים בספרייה גם כתבי עת ופרסומים של ישיבות גבוהות וכוללים, כגון: ניצני ארץ (ישיבת מרכז הרב), מאבני המקום (ישיבת בית אל), הכי אתמר (ישיבת איתמר), חמדת הארץ (כולל ארץ חמדה), מעלין בקודש (כולל בית הבחירה), ועוד.
מכונים וגופים תורניים
בספרייה מופיעים גם כתבי עת ופרסומים של מכוני מחקר תורני וגופים תורניים שונים, ובהם: מכון התורה והארץ, מרכז תורה ומדינה, מכון המקדש, מכון שלזינגר, עמותת פתיל תכלת, ארגון רבני צהר, המזרחי העולמי, כושרות, המכון לקידוש החודש ע"ש דרייזין, ירחון האוצר, תוכנית מאמינים במשטרה, הרבנות הצבאית, מכון משפטי ארץ, הוצאת מגיד, המכון התורני אור עציון, מכון הר ברכה, כתב העת פשטות המתחדשים, עמותת מתנת חיים, ועוד. הספרייה כוללת גם קובצי מאמרים של מדרשות תורניות לנשים: המדרשה בבר-אילן, ומדרשת מגדל עוז.
אוניברסיטאות ומכללות
הספרייה כוללת גם כתבי עת מדעיים בנושאים תורניים, כגון ספר עמדו"ת (מכללת אורות ישראל). בנוסף, מופיעות בספרייה כ-150 עבודות אקדמיות בנושאים תורניים (עבודות סמינריוניות, דיסטרציות לתואר שני ועבודות דוקטורט), שנכתבו על ידי סטודנטים באוניברסיטאות שונות בארץ.
ספרים נוספים
בנוסף, מצויים בספרייה מאמרים מתוך כ-50 ספרים שאינם כתבי עת ואינם שייכים למכון או מוסד אקדמי. חלק מהספרים הללו הם אסופות מאמרים של מחברים שונים (בעיקר ספרי זיכרון וספרי יובל), וחלקם מאת מחבר אחד.
החתונה (מחזה)
החתונה (בגרמנית: Die Kleinbürgerhochzeit) הוא מחזה מסוגת הפארסה, פרי עטו של המחזאי הגרמני ברטולט ברכט. המשמעות המילולית של שם המחזה בגרמנית הוא "חתונה זעיר בורגנית".
אודות המחזה
"החתונה" שייך לאסופה של חמישה מחזות קצרים שכתב ברכט בצעירותו, ב-1919 והוא היחיד מביניהם שהוצג בחייו. הצגת הבכורה נערכה בשאשפילהאוס של פרנקפורט, בבימויו של מלכיוור ווישר, ב-11 בדצמבר 1926. המחזות ראו אור בדפוס לראשונה ב-1966. המחזה הנדפס נקרא בשם "חתונה זעיר בורגנית", אולם ככל הנראה לא היה זה הנוסח הסופי, מכיוון שהוא חסר את רעש המיטה הנשברת בסיום המחזה.
תקציר העלילה
מסיבת הכלולות של זוג צעיר נערכת בדירה זעיר בורגנית. המסיבה שמתחילה ברוח טובה, ממשיכה בלעג, עוקצנות ורכילות בין המשתתפים השונים. במקביל, כסמל חיצוני לעלילה, מתפרקים הרהיטים בדירה, רהיטים אותם בנה החתן.
ההצגה בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי
1. תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 10 במרץ 1980, מספר הצגות: 80
2. תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 1995, מספר הצגות: 24
חוג פרודון
החוג נקרא על שמו של ההוגה האנרכו-סינדיקליסט פייר-ז'וזף פרודון, אך הושפע בעיקר מתורתו של ז'ורז' סורל. אידאולוגיית החוג הייתה אנטישמית מובהקת. יסוד האנטישמיות לא היה שנאת יהודים סתם, אלא עקרון פוליטי ונוסחה לאיחוד שדרות הלאום. היהודי (הקפיטליסט, הקוסמופוליטי) נתפס כמי שמתסיס, זורע פירוד ומפלג את ההמון ואנטישמיות הייתה הגרעין סביבו יכל להתגבש הרגש הלאומי. מי שייצג בעבורו את כל השנוא והבזוי בעיניו היה המדינאי היהודי הסוציאל-דמוקרט (ולימים ראש ממשלת צרפת), לאון בלום.
מנהיגי החוג, ז'ורז' ולואה ואדוארד בארת כתבו ב"הצהרה" מ-1912 ש"הדמוקרטיה היא המשגה החמור ביותר של המאה הקודמת" וקראו ליצירת סדר מדיני חדש שיהרוס את מוסדות הדמוקרטיה הבורגנית-ליברלית ויכונן תחתם עולם של גבורה גברית של לוחמים מוסריים, עולם פוריטני של אליטה פרולטרית הבאה בברית עם הנוער המשכיל והלאומני, הצמא לפעולה ונסמכת על ההמון (ושואבת בכך מהגותו של גוסטב לה בון). זאת בניגוד ל"ברית הרפובליקנית" המנוונת של הסוציאליזם המתון עם הבורגנות הליברלית שכוננה בצרפת עם סיום פרשת דרייפוס. לפי "הסינתזה" שהציג סורל, הפרשה הוכיחה שוב כי הבורגנות מנצלת את הכוחות המהפכניים של הפרולטריון לצרכה (כמו במהפכה הצרפתית, במהפכת יולי 1830 ובייסוד הרפובליקה הצרפתית השנייה ב-1848). הדמוקרטיה היא כוחה והמצאתה של הבורגנות ולפיכך, על מנת לשבור את הבורגנות יש לשבור את הדמוקרטיה, שהיא אויבתו של הסוציאליזם האידיאלי. הסוציאליזם האידיאלי אינו רואה עוד את המעמד כנושא בשורת המהפכה שלו אלא את האומה. מכאן נובעת התפיסה של "הדרך השלישית", המאמצת את העקרונות הסוציאליסטיים המוסריים משמאל ואת הלאומנות מימין ככוח מניע למהפכה (זאת בניגוד לסוציאל-דמוקרטיה שהמירה את הלהט המהפכני בברית בורגנית עם הליברלים).
MI9
MI9 היא מחלקה במנהלת המודיעין הצבאי הבריטי שהוקמה בתחילת מלחמת העולם השנייה במטרה לחלץ אנשי צבא, בעיקר טייסים שמטוסיהם הופלו באזורים הכבושים, אך גם שבויים בריטיים ממחנות בשטחים שבשליטת הגרמנים באירופה. שלוחת המחלקה בקהיר והנהגת היישוב בארץ ישראל, קיימו פעולות הצלה משותפות במדינות מזרח אירופה באמצעות צנחני היישוב.
מחלקת ה-MI9 בבריטניה
ב-23 בדצמבר 1939, זמן קצר אחרי שפרצה המלחמה באירופה, הקימו הבריטים במשרד המלחמה מחלקה חשאית שכונתה MI9. בראשה הועמד מייג'ור נורמן קרוקט (Norman Crockatt), שבסוף המלחמה הייתה דרגתו בריגדיר. המחלקה, שמקום מושבה היה בהתחלה בבתי מלון בלונדון, התפתחה ועברה במהלך המלחמה לעיר ביקונספילד במחוז בקינגהאמשייר מצפון מערב ללונדון. המחלקה יצרה קשר עם מחתרות במדינות אירופה הכבושות, כדי להיעזר בהן במילוט טייסים של בנות הברית שהופלו מעל שטחים שבהם שלטו הגרמנים ולקדם בריחה של שבויים מהמחנות שבהם היו אסורים. לשם כך החדירה היחידה סוכנים לשטחים הכבושים, על פי רוב בצניחה. אלה יצרו את הקשרים הנחוצים, ארגנו את מסלולי המילוט, וסיפקו תיעוד מזויף, כסף ומפות. רוב המסלולים הובילו לדרום צרפת (על פי רוב דרך שווייצריה) ומשם דרך הרי הפירינאים לספרד ולפורטוגל.
ה-MI9 היה ארגון קטן יחסית, אך קרוקט הקפיד לרכז בו אנשים מוכשרים. אחד הבולטים שבהם היה כריסטופר יוטון שפיתח אמצעים מיוחדים שסייעו להחזיר לבריטניה את הטייסים שהופלו, ובכלל זה מצפנים זעירים (שהוסתרו בתוך כפתורים ועטים), מפות למילוט שהודפסו על ממחטות משי, אולרים מיוחדים ועוד. לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמה, הגיעה לבריטניה משלחת אמריקנית, שאנשיה באו ללמוד על שיטות הפעולה של MI9 ולהכיר את העזרים המיוחדים שפותחו שם.
את העזרים והציוד הבריחו למחנות השבויים באמצעות ארגוני צדקה פיקטיביים ולא באמצעות הצלב האדום, שכן הדבר נגד את אמנת ז'נבה. בתחילת לא איתרו הגרמנים את הציוד שהוכנס למחנות השבויים, אולם במהלך המלחמה, כאשר החלו לבדוק חבילות שנשלחו לשבויים באמצעות קרני רנטגן, הם הצליחו לאתר חלק מהאמצעים המוברחים.
ה-MI9 פעל במהלך כל שנותיה של מלחמת העולם, באירופה ובזירות לחימה נוספות ובכללן בחזית מול יפן במזרח הרחוק. אחד האזורים שבהם התנהלה פעילות ענפה של MI9 הוא זירת הים התיכון והבלקן, כפי שיפורט להלן.
הקמת השלוחה
על פי בקשתו של גנרל ארצ'יבלד וייוול הגיע בסתיו 1940 קולונל (לימים בריגדיר) דאדלי קלארק למפקדת הכוחות הבריטים במצרים, כדי לרכז את פעילות ההונאה במזרח התיכון. הכוח שהוא הקים באזורנו נקרא Aʼ Force', אם כי נראה ששמו המלא היה Advance Headquarters 'A' Force. פעילות ההונאה הייתה עיקר עיסוקו של קלארק, ובמסגרתה נעשה, בין היתר, שימוש בטנקי דמה, להטעיית האויב באשר לפריסת הכוחות הבריטיים; יצירת מסגרות של יחידות פיקטיביות והדמיית "פעילותן"; הפצת שמועות כזב בקרב האויב ועוד. בנוסף על העיסוק העיקרי בהונאה, הדריכו קלארק ואנשיו לוחמים בריטים בשיטות בריחה ומילוט משטחים כבושים בידי האויב.
קלארק, שהיה מודע לפעילות של MI9 באירופה, היה מעוניין לקדם פעילות דומה באזור הלחימה בצפון אפריקה. הוא פנה לקרוקט בלונדון והציע לו להקים שלוחה של MI9 במזרח התיכון. לאחר דין ודברים סוכם בתחילת ינואר 1941 על הקמת שלוחה של MI9 תחת אחריותו של קלארק בקהיר. מטרתה של השלוחה הייתה כפולה: לאסוף מידע משבויים ונמלטים שהצליחו להיחלץ משטח האויב ולעזור לאלה שעדיין בשטח האויב להימלט.
שם השלוחה
שלוחה MI9 באזורנו זכתה לכינוי N' Section', מונח סתום, שנועד להיות כזה באוזניו של כל שומע לא רצוי בגלל חשאיות הפעילות. מאחר שהמחלקה הייתה כפופה ל-A' Force' שהקים קלארק, היא מופיעה בתכתובות בריטיות מימי מלחמת העולם השנייה כ-N' Section of 'A' Force', נוסח המבטא את הכפיפות של הגוף החדש ליחידתו המקורית של קלארק – A' Force'. החוקרים בימינו (לדוגמה, פרופ' יואב גלבר בספרו "תולדות ההתנדבות") מתייחסים לשלוחה של ה-MI9 באזורנו בשם A' Force' – שמה של היחידה המקורית שהקים קלארק למבצעי ההונאה. מתנדבי היישוב ששירתו בגוף החשאי הזה (ובהם, לדוגמה, חיים רפאלי) כינו את היחידה בזיכרונותיהם בשם Advanced 'A' Force, אחרים (ובהם צנחני היישוב) כינו את היחידה בכינויים מספריים שונים, כגון "136 A" ועוד. ריבוי הכינויים נבע בחלקו מאי-בהירות ובחלקו ממסורת החשאיות וההסוואה הבריטית, שהדביקה לשירותים החשאיים שלה כינויים שונים בחלקי עולם שונים.
פעילות
קלארק היה מודע לחשיבות הקמתה של המחלקה, שמשימתה העיקרית הייתה "לסייע לאנשי שלוש הזרועות של צבא בריטניה בהתחמקות מנפילה בשבי או בהימלטות ממנו, ולפנות אותם משטח האויב". אך בתחילת הדרך הוא נתקל בקשיים רבים: ראשית, לכוחות הבריטיים באזור לא הייתה שום תשתית למילוט וחילוץ שבויים; שנית, במרבית מדינות האזור לא פעלו מחתרות שאפשר היה להיעזר בהן; ושלישית, היה מחסור חמור בכוח אדם, בכלי רכב ובאמצעי קשר. בנוסף, נתקל קלארק ביחס עוין וחוסר שיתוף פעולה מצד יחידות בריטיות חשאיות אחרות שפעלו באזור.
למרות הכול, בשנה הראשונה לפעילותה, גדלה המחלקה בהדרגה, והתארגנה אד-הוק בהתאם למשימות השונות שהוטלו עליה בתנאים המשתנים בחזיתות השונות. ככל שהמשימות, האחריות והמחויבות נעשו ברורות יותר, אפשר היה לפתח שיטות עבודה ולגבש שליטה מבצעית בכוחות. קלארק גם הרחיב את תחומי פעילותו, ובין השאר החל לתחקר שבויים שנמלטו מהשטחים שבשליטת האויב, כדי לשפר את הדרכת הלוחמים באפשרויות הבריחה והמילוט. עם זאת, בעקבות השינויים התכופים בקו החזית במערכה בצפון אפריקה, נאלץ צוות המחלקה להתמקד בחילוץ של יותר ויותר אנשי צבא בריטים שנותרו מעבר לקווים וכן כאלה שהצליחו להימלט מהשבי הגרמני, ונאלץ (בגלל מחסור בכוח אדם) להמעיט בתדרוך חיילים באשר לאפשרויות הבריחה וההישרדות בשטחי האויב. ואם לא היה די בכך, בתוך זמן קצר התרחבה זירת הפעילות של המחלקה גם ליוון ולכרתים, דבר שהקשה עוד יותר על פעילותה השוטפת של המחלקה הקטנה.
בסתיו 1941 קיבל קלארק סיוע משמעותי, כנראה בעקבות המפלה ביוון ובכרתים והצורך במילוט מאות אנשי צבא בריטים מהשטחים שכבשו הגרמנים. כדי לאפשר לקלארק להתמקד בתחום ההונאה, שהיה תחום מומחיותו העיקרי, הועבר אליו לוטננט קולונל אנתוני (טוני) סימונדס (Anthony Simonds) שקיבל את האחריות על מחלקת ה-MI9 ב-A' Force'. בבואו לפקד על חילוץ אנשי הצבא הבריטי משטחים שבשליטת הגרמנים היו לסימונדס יתרונות הן בניסיון הקרבי (הוא השתתף במערכה לכיבוש חבש מידי האיטלקים, כסגנו של וינגייט) והן ניסיון בפעילות יחידות חשאיות כדוגמת מנהלת המבצעים המיוחדים, שבה שימש בין היתר כמפקד בסיס ההדרכה שהוקם על הכרמל.
מינויו של סימונדס אִפשר למחלקת ה-MI9 באזורנו להתפתח באופן עצמאי יותר. קשריו עם מנהלת המבצעים המיוחדים וניסיונו המבצעי היו לעזר רב למחלקה. הוא החל לגייס סוכנים ואנשי מבצעים, שעבדו במשרה מלאה בעבור מחלקתו. הוא יצר קשרים עם ה-LRDG ועם ה-MI6. בסיכום שכתב סימונדס אחרי המלחמה הדגיש את חשיבות שיתוף הפעולה עם ה-MI6 בעיקר בתחום הקשר בעת הפעולות ביוון ובבלקן.
ככל שהתפתחה מחלקת ה-MI9 של סימונדס, נעשתה החלוקה בין המרכיב המבצעי למרכיב ההדרכתי ברורה יותר. אנשי המבצעים התמקדו אך ורק באיתור וחילוץ שבויים משטחים שבשליטת האויב בזירת המזרח התיכון, ואנשי ההדרכה התמקדו בהדרכת כל הלוחמים בשיטות בריחה והישרדות בשטח. שתי הדיסציפלינות השלימו למעשה זו את זו. לאנשי ההדרכה היה חשוב לדעת מה היכולות והשיטות של אנשי המבצעים, ולאנשי המבצעים היה חשוב לדעת איזו הדרכה קיבלו אלה שאותם הם מחלצים ומה יכולותיהם. מסיבה זו דאג סימונדס להעביר אנשים מתחום אחד למשנהו.
שיטות החילוץ היו שונות ומגוונות. באזורים מדבריים היה אפשר להפעיל כוחות עמוק בשטח האויב, ולהיעזר במטוסים ובכלי רכב של ה-LRDG. חילוץ באמצעות כלי שיט היה שכיח באזור הים האגאי. באזורים שבהם שלטו פרטיזנים אפשר היה להנחית מטוסים. וכשהלחימה עברה לאדמת איטליה התבצעו הפעולות על פי השיטות שהיו נהוגות במערב אירופה – מילוט האנשים בנתיבי בריחה קרקעיים (שזכו לכינוי rat line, "נתיב העכברוש") והברחתם אל מעבר לקו החזית. במרבית המקרים הפעילה מחלקת ה-MI9 חוליות חילוץ שהיו מורכבות מקצין ולפחות חייל אחד, שהיו מצוידים במכשיר קשר.
עם כניסת האמריקנים ללחימה בזירת הים התיכון, התרחבה גזרת פעילות החילוץ והמילוט של מחלקת ה-MI9 בזירת הים התיכון, שגם החלה לפעול במשותף עם המחלקה המקבילה לה בצבא האמריקני. מאחר שהפעילות עברה ברובה למערב הים התיכון, התפצלה ב-1 בנובמבר 1943 מחלקת ה-MI9: חלקה נשאר בקהיר בפיקודו של סימונדס ופעלה במזרח הים התיכון ובבלקן, וחלקה האחר מוקם באלג'יר בפיקודו של איש חיל האוויר הבריטי סא"ל א' דניס. באוגוסט 1944, כאשר מוקד הלחימה היה באיטליה, הועברה האחריות על מחלקת ה-MI9 של סימונדס מה-A' Force' של קלארק בקהיר למחלקת המבצעים במפקדת בנות הברית בקזרטה ליד נפולי.
עם סיום המלחמה, הופסקה פעילות ה-MI9, והיחידה פורקה כמו יחידות חשאיות רבות אחרות ובהן, לדוגמה, מנהלת המבצעים המיוחדים.
שיתוף הפעולה עם הנהגת היישוב העברי
אנתוני סימונדס היה ידוע באהדתו לעניין הציוני. הוא פעל בשעתו עם וינגייט במסגרת פלוגות הלילה, וקיים אז קשרים הדוקים עם אישים שונים בהנהגת היישוב ובהם ראובן זסלני, שהיה אחראי מטעם הסוכנות היהודית על קשרים עם גופי המודיעין הבריטי. העובדה שמשימותיה של מחלקת ה-MI9 היו דומות למטרות של הנהגת היישוב – שרצתה לשלוח שליחים לאירופה לחילוץ אנשים הנמצאים מעבר לקווים – יצרה אפשרויות נרחבות לשיתוף פעולה. ואכן, בתחילת 1943 נחתם (ככל הנראה בקושטא) הסכם עליו חתמו סימונדס, זאב שינד (מראשי המוסד לעליה ב') וראובן זסלני. לפי ההסכם המחלקה הבריטית (MI9) תסייע בהצנחת צנחנים מארץ-ישראל, שתפקידם יהיה כפול — לסייע בהברחת יהודים וכן להכין מקומות מסתור לאנשי צבא בריטים, ובעיקר לסייע בחילוץ טייסים של בנות הברית שהחלו לתקוף מטרות אסטרטגיות באזור ובמיוחד את שדות הנפט בפלוישט שברומניה.
מחלקתו של סימונדס הייתה קטנה יחסית וכללה רק כמה עשרות אנשים, אך בשל אהדתו של סימונדס לעניין הציוני שיתוף הפעולה עמה היה גדול מזה שהתקיים עם גופים חשאיים אחרים. שאול אביגור, מי שהיה ראש המוסד לעלייה ב', מעיד כי 21 מצנחני היישוב הופעלו באמצעות MI9, ורק מיעוטם באמצעות מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE). יש לזקוף את הנתון הזה, בין השאר, לעובדה שמנהלת המבצעים המיוחדים לא פעלה בבולגריה, ברומניה ובהונגריה, דבר שאפשר ליחידתו של סימונדס למלא את החלל. בין צנחני היישוב שהופעלו על ידי ה-MI9 היו: יהודה אחישר, אריה אורני, דב ברגר, ישעיהו טרכטנברג, יצחק בן אפרים ואבא ברדיצ'ב שנשלחו כולם לפעילות ברומניה; חנה סנש ויואל נוסבכר שנשלחו להונגריה; וכן אהרון בן יוסף ויוסף ורון שנשלחו לבולגריה.
גיוס מתנדבים ארצישראלים אחרים
בנוסף על גיוס הצנחנים בתיאום עם הנהגת היישוב, גויסו למחלקתו של סימונדס ב-A' Force' גם יחידים שהתאימו לדרישות ולצרכים של הבריטים. חיים רפאלי, לדוגמה, פעל בשירות הצבא הבריטי ביוון ונמנה עם אלה שהבריטים לא הספיקו לפנות בעת נסיגתם. לאחר כניעת הבריטים בקלמטה נשבה רפאלי על ידי הגרמנים, הוא הצליח לברוח ממחנה השבויים, לחבור למחתרת היוונית באזור אתונה, ולאחר כמה חודשים חולץ מיוון על ידי אנשי ה-MI9 ב-A' Force'. עם חזרתו מהשבי לארץ ישראל, גייסו אותו הבריטים למחלקת ה-MI9 החשאית, משום שהם רצו לנצל את היכרותו עם השטח, קשריו עם המחתרת היוונית, ניסיונו האישי בהימלטות והיותו איש ים (רפאלי היה בוגר בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה). הוא פעל בשליחות ה-MI9 במימי יוון בספינת דיג שנרכשה במיוחד לצורך כך, והופעלה מקפריסין. באמצעות ספינת הדיג חולצו לוחמים בריטים שטרם נשבו או כאלה שברחו מהשבי ונותרו בשטחי יוון שהיו בשליטת הגרמנים.
בהמשך המלחמה פעל רפאלי בשליחות MI9 גם באיטליה (זירה שבה פעל מתנדב ארצישראלי נוסף – בנימין גפנר). שניהם נמנו על החוליות שהסתננו אל מעבר לקו החזית, איתרו טייסים שהופלו מעל השטחים שהיו בשליטת הגרמנים והעבירו אותם לשטח שבידי בנות הברית. על פעילותם זו מעבר לקווי האויב זכו השניים בציון לשבח. במהלך פעילותם מילטו גפנר ורפאלי גם יהודים אל האזור המשוחרר.
בצפון איטליה פעל מתנדב ארצישראלי נוסף –. גם הוא החל שירותו בחיל החפרים, נפל בשבי הגרמנים ביוון והצליח להימלט במבצע נועז מהשבי. במהלך פעילותו ב-MI9 נהרג קספ בצפון איטליה בעת מבצע לחילוץ שבויי מלחמה של בעלות הברית ויהודים, ומקום קבורתו לא נודע. לאחר מותו עוטר קספ באות השירות המצוין על פעולות מסוכנות באיטליה.
פלך קורלנד
אוכלוסייה
ההרכב הלאומי של אוכלוסיית הפלך ב-1897:
שפות
השפות המדוברות בפלך ב-1897:
פרנץ פהר
פרנץ פהר (בהונגרית: Fehér Ferenc; בודפשט, 22 בדצמבר 1933 – בודפשט, 17 ביוני 1994) היה פילוסוף, אסתטיקן, מבקר אמנות, דוקטור לספרות הונגרית יהודי-הונגרי בעלה השני של אגנש הלר.
ביוגרפיה
פרנץ פהר נולד במשפחה יהודית. בין 1967 לבין 1970 הוא היה עוזרו של ג'רג' לוקאץ'. הוא השתייך לאסכולת בודפשט או בשם אחר בית הספר בודפשט, בין תלמידי לוקאץ'. ב-1968 תרגם את "ההתפתחות הפילוסופית שלי" של ברטראנד ראסל. ב-1972 הגן על עבודת הדוקטורט שלו במדעי הספרות. הוא התרחק בהדרגה מהפילוסופיה המרקסיסטית הרשמית. ב-1973, הוועדה המדינית של מפלגת העם הסוציאליסטית ההונגרית סימנה את דעותיו הפילוסופיות כאנטי-מרקסיסטיות, מה שהפך את פעולתו המקצועית לבלתי אפשרית. הוא חי בחו"ל משנת 1977. התוצאה החשובה ביותר של פעילותו בהונגריה היא המונוגרפיה של דוסטויבסקי בשם "משורר האנטינומיות" (1972).
המחקר שלו התרחב גם לתחום הפואטיקה, והגדיר את הרומן כז'אנר רב משמעויות שהשתנה עם הזמן. הוא כתב מחקרי ביקורת אמנות על ג'ולה אייש, מיקלוש יאנצ'ו, טיבור דרי, חורחה סמפרון, צ'ינגיז אייטמטוב ועוד. יצירותיו פורסמו בגרמנית, בספרדית ובצרפתית במהלך גלותו. לאחר חילופי המשטר תורגמו גם להונגרית והופיעו כולם. הוא היה הוגה דעות גדול שהיגר כפילוסוף מרקסיסטי כופר ב-1968 וחזר למולדתו כפילוסוף פוסט-מודרני במהלך חילופי המשטר.
שלמה אילוז
שלמה אילוז (נולד ב-13 באפריל 1959) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת בלם בהפועל באר שבע ובנבחרת ישראל.
קריירה
נולד כילד שמיני מתוך תשעה ילדים להורים שעלו ממרוקו. המשפחה התגוררה בשכונה ד' בבאר שבע. החל לשחק בליגות הנערים העירוניות מיסודו של אהרון בן יעקב והתקדם לקבוצת הנוער של הפועל באר שבע (השלושה), שאומנה על ידי חיים סנה וזכתה בתואר אלוף האלופים בליגת הנוער.
לפני תחילת עונת 1978/1979, קודם לקבוצת הבוגרים של הפועל באר שבע על ידי מאמנה באותה עת, אליהו עופר. את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה בליגה העליונה ערך ב-14 באוקטובר 1978 בניצחון על מכבי פתח תקווה, 1:3. בתחילת דרכו תופקד כבלם קדמי כאשר כבלם אחורי תופקד אלון בן דור. בהמשך, שיחק שנים רבות עם אפרים דוידי, כשאילוז בלם אחורי ודוידי בלם קדמי.