cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב בונה-גונה
תוצאות הקרב
לאחר כמעט שלושה חודשי לחימה איבדו היפנים 2,537 חיילים, האוסטרלים איבדו 2,165 חיילים והאמריקאים איבדו 864 חיילים.
הערים הגדולות בעולם
הטבלה הראשונה כוללת את 50 הערים הגדולות ביותר בעולם על פי גודל האוכלוסייה. הטבלה כוללת את המדינה והעיר (לא המטרופולין), האוכלוסייה, השטח וצפיפות האוכלוסין. נתוני הטבלה מעודכנים לתחילת שנת 2010. תהליך העיור ההולך וגובר, הגדיל משמעותית את מספרן של ערי הענק. בעוד שבשנת 1975 מנו רק שלוש ערים מעל עשרה מיליון תושבים: טוקיו, ניו יורק, ומקסיקו סיטי, בשנת 2010 היו כבר עשר ערים המגיעות למספר זה.
הטבלה השנייה כוללת את 50 האזורים המטרופוליטניים הגדולים בעולם.
הטבלה השלישית כוללת את השטח בקמ"ר של האזורים האורבניים הגדולים בעולם.
פרס גלובוס הזהב למיני-סדרה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר
פרס גלובוס הזהב למיני-סדרה, סדרת האנתולוגיה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר הוא אחד מפרסי גלובוס הזהב השנתיים המוענקים למיני-סדרה או לסרט הטלוויזיה הטובים ביותר.
אברהם ישכר אנגלרד
רבי אברהם ישכר אנגלרד (ה'תרס"ט (?) - כ' בתשרי ה'תשס"ו) מראדזין היה האדמו"ר הששי בשושלת חסידות איזביצה ראדזין.
עד השואה
נולד בשנת ה'תרס"ט (תאריך משוער) לרבי ישעיהו אנגלרד, רבה של העיר סוסנובצה בפולין, שהיה חתנו של האדמו"ר נתן נחום הכהן מקרימילוב, בנו של האדמו"ר מראדומסק בעל החסד לאברהם.
בבחרותו בחר בו האדמו"ר מרדכי יוסף אלעזר ליינר מראדזין, בעל התפארת יוסף, כחתן לבתו. עם פטירת חותנו בשנת ה'תרפ"ט נתמנה גיסו האדמו"ר שמואל שלמה ליינר מראדזין לאדמו"ר החמישי בחסידות ראדזין ובשנים האלו שימש רבי אברהם ישכר כיד ימינו, ונתמנה על ידו לעמוד בראש ישיבת סוד ישרים בראדזין. בשליחות גיסו פתח עוד כשבעה סניפים בעיירות שונות בפולין, ודאג לניהולם הרוחני.
במהלך השואה, בכ"ט באייר ה'תש"ב (1942) נהרג גיסו האדמו"ר החמישי בעיר ולודבה בפולין. רבי אברהם ישכר ברח ליערות והצטרף לפרטיזנים, יחד עם עוד כמה מחסידי ראדזין.
לאחר השואה
רבי אברהם ישכר שרד את השואה ונותר בין הצאצאים היחידים לשושלת ראדזין. לאחר השואה חזר לעירו של אביו וכיהן ברבנות בסוסנובצה במשך כמה שנים. בשנים אלו דאג לאוכל וללינה עבור אלפי פליטים. בתחילת 1946 פנה שלמה זלמן שרגאי אל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג בבקשה להעניק לו סרטיפיקט, אולם הרב אנגלרד לא עלה אז לישראל.
לאחר מספר שנים עבר האדמו"ר לשכונת קראון הייטס שבברוקלין, ובית מדרשו נודע כבית מדרשו של הרב מסוסנובצא. בלחץ חסידי ראדזין עלה לישראל והוכתר לאדמו"ר מראדזין בכ"ט באייר ה'תשי"ג, בהיכל שלמה בתל אביב. בראשית כהונתו קבע את מקום מושבו בשכונת בית וגן בירושלים. לימים חזר לקהילתו בקראון הייטס. בסוף שנת תשל"א עלה שוב לארץ והתגורר במרכז החסידות החדש שנבנה ברחוב הרב אהרונסון בבני ברק. בבניין ישנם בתי מדרש, כוללים, מכון להוצאת ספרי איזביצא-ראדזין ומרכז לצביעת התכלת.
בירושלים הקים את ישיבת סוד ישרים ובבני ברק את ישיבת עטרת שלמה וישיבת תפארת יוסף. תחת נשיאותו נוסדו שטיבלך של חסידי ראדזין בירושלים, בני ברק, חיפה, חולון, נתניה ופתח תקווה. בתל אביב יסד עוד שני שטיבלך, בנוסף על השטיבל שנוסד לפני השואה. בחלק מהשטיבלך נפתחו כוללים.
השקיע עמל בחידוש מצוות התכלת בציצית, על פי שיטתו של האדמו"ר השלישי, רבי גרשון חנוך הניך ליינר מראדזין. במהלך השואה פסקה מסורת אופן הצביעה ולאחר שנים חודשה המלאכה תחת פיקוחו.
נפטר בכ' בתשרי, חול המועד סוכות ה'תשס"ו.
אוזבקית
אוזבקית (אלפבית לטיני: O‘zbek tili; אלפבית קירילי: Ўзбек тили), הנמנית במשפחת השפות הטורקיות, היא שפתה הרשמית של אוזבקיסטן. 21.5 מיליון דובריה הם אוזבקים באוזבקיסטן ובמדינות נוספות במרכז אסיה.
אוזבקית משתייכת לענף המזרחי של השפות הטורקיות, ולכן אוצר מילותיה קרוב במיוחד לשפה האויגורית. עם זאת, היא הושפעה מאוד מפרסית, ערבית ורוסית. לשפה האוזבקית ניבים רבים, אך כמעט כל הדוברים מבינים את השפה האוזבקית הרשמית, המשמשת בתקשורת ובמסמכים רשמיים באוזבקיסטן, יחד עם רוסית.
הספרייה הלאומית של בהוטן
הספרייה הלאומית של בהוטן (בדזונגקה: Druk Gyelyong Pedzö འབྲུག་རྒྱལ་ཡོངས་དཔེ་མཛོད།) היא ספרייה לאומית ממוקמת בעיר טהימפהו, בירת בהוטן. מטרת הספרייה היא לשמר ולקדם את המורשת התרבותית ודתית של בהוטן.
הארכיון הלאומי
הארכיון הלאומי אמון על שמירתם של המסמכים הרשמיים של בהוטן. ביולי 2000 נחתם הסכם בין ממשלת בהוטן לממשלת דנמרק, לפי הסכם זה דנמרק תתמוך בהקמת בניין מודרני שבו ישכון הארכיון. בשנת 2004 הושלמה בנייתו של מבנה בן שתי קומות, צמוד לספרייה הלאומית. המבנה מאובזר בציוד אבטחה וציוד מיוחד לצורכי כיבוי אש ובקרת אקלים.
בארכיון פועל מיזם לאיסוף ושמירה של ההיסטוריה האוראלית של בהוטן.
אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון
אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון (באנגלית: University of Wisconsin–Madison) היא אוניברסיטה ציבורית, המוסד הראשי במערכת האוניברסיטאות של מדינת ויסקונסין. האוניברסיטה נוסדה ב-1848 מיד לאחר שמדינת ויסקונסין צורפה לאיחוד של ארצות הברית, בחוקת המדינה נקבע כי המדינה תקים אוניברסיטה ציבורית בסמוך לבניין הממשל. הקמפוס הראשי של האוניברסיטה ממוקם בבירת המדינה, מדיסון, ומשתרע על פני כ-3.78 קמ"ר.
נכון ל-2009 היו רשומים באוניברסיטה למעלה מ-43,000 סטודנטים, היא מדורגת במקום ה-29 בדירוג אוניברסיטאות בעולם של Times Higher Education לשנים 2014–2015, במקום ה-41 בדירוג QS של אוניברסיטאות בעולם לשנת 2014 ובמקום ה-24 בין מוסדות ההשכלה המובילים בעולם בדירוג של ARWU לשנת 2014. חברה באיגוד האוניברסיטאות האמריקניות וחברה איגוד אוניברסיטאות המחקר.
היסטוריה
ב-26 ביולי 1848, כחודש לאחר הצטרפותה של מדינת ויסקונסין לארצות הברית, חתם המושל הראשון של המדינה על החוק להקמת האוניברסיטה, בהתאם לקביעה בחוקת המדינה לייסוד אוניברסיטת מדינה בסמוך למשכן הממשל. ב-5 בפברואר 1849 התכנסה הכיתה הראשונה ובה 17 תלמידים, במעון זמני בבית ספר לבנות במדיסון. ב-1851 נחנך נורת' הול, הבניין הראשון בקמפוס הראשי של האוניברסיטה (המכונה כיום בסקום היל). ב-1854 העניקה האוניברסיטה את תוארי הבוגרים הראשונים, וב-1862 הוענק לראשונה בתולדותיה תואר הדוקטור, למי שעתיד להיות אחד מנשיאיה צ'ארלס ואן הייס.
במשך השנים נפתחו קמפוסים נוספים של אוניברסיטת ויסקונסין ברחבי המדינה, ב-1956 נוסדה אוניברסיטת ויסקונסין–מילווקי וב-1968 נוסדו אוניברסיטת ויסקונסין–גרין ביי ואוניברסיטת ויסקונסין–פארקסייד. בשנת 1971 החליט הסנאט של מדינת ויסקונסין לאחד את מערכות ההשכלה הגבוהה הציבוריות במדינה תחת הנהלה משותפת, 13 אוניברסיטאות ו-14 קולג'ים נכללו בחוק האיחוד וכל אחד מהמוסדות קיבל את השם אוניברסיטת ויסקונסין עם תוספת המציינת את מיקומו. אף על פי שמאז שינוי זה, השם אוניברסיטת ויסקונסין מתייחס לכלל המוסדות, הרי שבתודעה הציבורית הוא מתקשר בראש ובראשונה לאוניברסיטת הדגל ויסקונסין–מדיסון.
בשנות מלחמת וייטנאם נפוצו בקמפוס מחאות סטודנטים, שהתפתחו לתקריות אלימות עם כוחות השיטור המקומיים. בין השאר נערכו הפגנות כנגד נוכחות מגייסים מטעם חברת דאו כימיקלים שייצרה את הנאפלם וכנגד קיומו של מרכז מחקר של מחלקת ההגנה ששכן במרכז לפיזיקה של האוניברסיטה. בליל 24 באוגוסט 1970 התפוצצה בחזית הבניין מכונית תופת עמוסה ביותר מטון חומר נפץ העשוי מאמוניום חנקתי ומזוט, מהפיצוץ נהרג אחד הפיזיקאים ששהה במעבדה בבניין ונפצעו 4 אחרים, 26 בניינים נפגעו והנזק נאמד ביותר מ-6 מיליון דולר. לפיגוע היו אחראים 4 סטודנטים, אחד מהם מעולם לא נתפס. היה זה פיגוע הטרור הפנימי החמור ביותר שאירע בארצות הברית עד לפיצוץ בניין הממשל הפדרלי באוקלהומה סיטי ב-1995.
קמפוס ומבנים
אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ממוקמת על מצר יבשה בין אגם מונונה לאגם מנטודה, הקמפוס הראשי מתפרש על שטח של כ-3.8 קמ"ר, כמיל אחד מהקפיטול של מדיסון. כלל מבני האוניברסיטה פרושים ברחבי המדינה על שטח של כ-43 קמ"ר.
לאוניברסיטה יחידת שיטור משלה, בית חולים, תחנת כוח ומרכזי בילוי עצמאיים.
בסקום היל
המבנה המרובע המורכב מבנייני האוניברסיטה, המבנה הוותיק ביותר הוא נורת' הול שהוקם ב-1851, אחריו סאות' הול שהושלם ב-1855 ומשמש כיום את סגל האדמיניסטרציה של הקולג' המרכזי, בירג הול וגולת הכותרת, בסקום הול, המבנה שמהווה את אחד מסמלי האוניברסיטה. בנייתו של בסקום הול הושלמה ב-1857, אך הוא ניזוק בשריפה והכיפה הדקורטיבית שכיסתה אותו הושמדה. כיום משמש המבנה כמשכנו של נשיא האוניברסיטה וסגניו.
ממוריאל יוניון
בניין ממוריאל יוניון הוקם ב-1928 על גדות אגם מנדובה, משמש כמרכז תרבות ופנאי המופעל על ידי איגוד ויסקונסין (The Wisconsin Union), איגוד סטודנטים וחברי סגל שהוקם ב-1907.
מיוזיק הול
הבניין בסגנון גותי שנחנך ב-1880 נקרא בתחילה אסמבלי הול ותוכנן כך שיכיל אודיטוריום בן 800 מושבים, מגדל שעון וספרייה, לאחר שהספרייה הועברה למשכן אחר בקמפוס עבר המבנה לשימושו של בית הספר למוזיקה החל מ-1900, במבנה נערכו שינויים והחל מ-1910 קיבל את שמו החדש. כיום משמש הבניין כבית האופרה של האוניברסיטה וכן משכנה של המחלקה לתכנון עירוני.
מוזיאונים
בשטחה של האוניברסיטה פועלים מספר מוזיאונים בהם מוזיאון האמנות צ'אזן, מוזיאון לגאולוגיה ומוזיאון לזואולוגיה.
ספריות
לאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ספריית המחקר העשירית בגודלה בצפון אמריקה, הכוללת 40 ספריות משנה מקצועיות ברחבי הקמפוס. נכון ליולי 2008 מכילה הספרייה מעל ל-7.3 מיליון ספרים, 6.2 מיליון מיקרופילם ומעל 7 מיליון מסמכים בתצורות אחרות.
ארגון
באוניברסיטה כלולים 17 בתי ספר וקולג'ים (פקולטות) למקצועות שונים, בהם לומדים למעלה מ-43,000 סטודנטים.
מחקר
אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון היא אחת האוניברסיטאות המובילות בארצות הברית ובעולם בתחום המחקר ואחת מהחברות המייסדות של איגוד האוניברסיטאות האמריקאיות. בשנת 2007 דורגה האוניברסיטה במקום השלישי בין כלל האוניברסיטאות בארצות הברית (לאחר אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ואוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו) בהוצאות מחקר ופיתוח בתחומי ההנדסה והמדע, עם תקציב של 841 מיליון דולר. בתחומי המחקר שאינם הנדסה או מדע דורגה האוניברסיטה במקום הראשון עם תקציב של 72 מיליון דולר. ברישום פטנטים דורגה האוניברסיטה במקום השישי בשנת 2005.
באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון כ-100 תוכניות ומרכזי מחקר הפרושים על פני תחומים שונים ומגוונים, אחד הענפים הבולטים בהם מובילה האוניברסיטה את המחקר העולמי הוא בחקר תאי הגזע והיא מהווה אבן שואבת לחוקרים בתחום מרחבי העולם. ב-1995 הוביל פרופסור ג'יימס תומסון מבית הספר לרפואה ובריאות הציבור של האוניברסיטה את בידודם לראשונה של תאי הגזע עובריים מיונקים וב-1998 לבידוד הראשון של תאי גזע עובריים אנושיים.
ספורט
מרבית נבחרות הספורט של האוניברסיטה משחקות בליגה הבכירה (דיוויז'ן 1) של ה-NCAA ומשתייכות לחטיבת הביג-10. מאז 1890 סמל קבוצות הספורט הוא הגירית (באדג'ר) באקי, סמל שאומץ מכינוי מדינת ויסקונסין.
נבחרת הפוטבול של ויסקונסין–מדיסון מארחת את משחקייה באצטדיון קאמפ רנדל, אחד האצטדיונים הגדולים בארצות הברית ובו למעלה מ-80,000 מושבים. הקבוצה זכתה במהלך שנות קיומה ב-14 אליפויות חטיבה. אחת היריבויות הגדולות ביותר בספורט המכללות האמריקאי היא בינה לבין קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת מינסוטה, מדי שנה מאז 1890 נפגשות שתי הקבוצות למשחק מסורתי אשר המנצחת בו זוכה בפרס ה"גרזן של פול באניין" על שם חוטב העצים האגדי.
קבוצת כדורסל הגברים סיימה 18 פעמים עם המאזן הטוב ביותר בחטיבה, שלוש פעמים העפילה לפיינל פור של טורניר אליפות המכללות וזכתה בו פעם אחת ב-1941.
ספורט בולט נוסף בקמפוס הוא הוקי קרח, נבחרת הגברים של האוניברסיטה זכתה שש פעמים באליפות המכללות ונבחרת הנשים זכתה בתואר 4 פעמים, כשב-2006 זכו באליפות שתי הנבחרות במקביל.
בוגרים וחברי סגל בולטים
בין בוגרי האוניברסיטה ניתן למנות 12 זוכי פרס נובל ושישה נוספים שהיו חברי סגל האוניברסיטה, 32 זוכי פרס פוליצר מבין הבוגרים ואנשי הסגל ואישים בולטים נוספים בתחומם.
בני סוהילה
בַּנִי סוּהֵילָה (בערבית: بني سهيلا) היא עיר ברצועת עזה השוכנת בקרבת ח'אן יונס ושייכת לנפת ח'אן יונס. היא שוכנת ממזרח לח'אן יונס וגובלת בה ברצף טריטוריאלי בנוי. ממזרח לה שוכנת עבסאן א-סע'ירה ומדרום-מזרח לה עבסאן אלכבירה. כל אלה שייכות למטרופולין של ח'אן יונס.
לאחר מלחמת העצמאות עברו לגור בכפר פליטים רבים.
בעקבות מלחמת סיני הייתה בני סוהילה נתונה תחת שליטת צה"ל, אשר מינה בה מועצה והעמיד בראשה את חמדן אבו עמר. ב-1957 נמנו בעיירה 3600 תושבים קבועים ו-2500 פליטים.
לפי מפקד התושבים של שנת 2006 חיו בעיר 32,800 תושבים, כולם מוסלמים.
וייסייליה
וייסייליה (באנגלית: Visalia) היא עיר בקליפורניה, ארצות הברית. וייסייליה ממוקמת כ-370 קילומטרים דרומית-מזרחית לסן פרנסיסקו, כ-310 קילומטרים מצפון ללוס אנג'לס, כ-58 קילומטרים מערבית לפארק הלאומי סקוויה וכ-69 קילומטרים דרומית לפרזנו. נכון לשנת 2015, התגוררו בעיר כ-130,104 תושבים.
היסטוריה
האזור יושב לראשונה על ידי אינדיאנים לפני מאות שנים. לא ידוע מתי האירופאי הראשון הגיע לאזור, אך התיעוד האירופאי הראשון נכתב בשנת 1722. בשנת 1852 החלה ההתיישבות האירופאית. בשנים אלו התגוררו בהתיישבות כמה עשרות תושבים. בשנת 1859 נסלל בסמוך לעיר הכביש מסנט לואיס שבמיזורי לסן פרנסיסקו, דבר שעזר לסחר המקומי. בהתיישבות התרחשו מתיחויות רבות סביב מלחמת האזרחים האמריקנית. למרות זאת, החיים חזרו לנורמה במהירות לאחר המלחמה. בשנת 1874 ההתיישבות הוכרזה כעיר. בשנת 1904 קמה מערכת הרכבות המקומית.
כלכלה
מרכיב חשוב בכלכלה המקומית הוא החקלאות (בעיקר ענבים, זיתים, כותנה, פרי הדר ומוצרי תינוקות).
דמוגרפיה
הזרמים הנוצריים הדומיננטיים באזור הם הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, האורתודוקסיות, הקתולית, המתודיזם, הלותרניזם והפרסביטריאניזם ובבפטיזם. יש בוויסיליה קהילות דתיות רבות ובהן: סופים, בהאים, מוסלמים, יהודים, סיקים, זורואסטרים, בודהיסטים והינדים.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, התגוררו בוויסיליה כ-124,442 תושבים בכ-41,349 משקי בית. הצפיפות היא 1,324.9 נפש לקמ"ר.
ההרכב הגזעי של העיר:
פוליטיקה
וייסייליה נחשבת לעיר רפובליקנית.
מועצת העיר מורכבת מחמישה חברים הנבחרים אחת לארבע שנים. מועצת העיר בוחרת מתוכה את ראש העיר ואת סגנו.
לורה ונדרוורט
לורה דיאן ונדרוורט (באנגלית: Laura Dianne Vandervoort; נולדה ב-22 בספטמבר 1984) היא שחקנית קנדית. ידועה בשלל תפקידיה בטלוויזיה, בין היתר בתור סיידי האריסון בדרמת הנעורים "פתאום כוכבת" (2008-2004), בתור סופרגירל/קארה זור-אל בסדרה "סמולוויל" (2011-2007), בתור ליסה בחידוש לסדרת המדע-בדיוני "V" (2011-2009) ובשל הופעתה בתור אלנה מייקלס (אנ') בסדרה "נשיכה" (2016-2014).
ביוגרפיה
ונדרוורט נולדה בטורונטו, אונטוריו שבקנדה, לאם קנדית ואב הולנדי. בשבועות הראשונים לחייה היא חלתה בדלקת קרום המוח, וכתוצאה מכך אושפזה במשך מספר חודשים. להוריה נאמר בתחילה שהיא לא הולכת לשרוד. היא נכדתו של פרד סנגר, אגדת הוקי קרח מקומית מגרנד פולס-וינדזור ששיחק בליגת הצעירים בקבוצת "Quebec Citadelles". לה אחות צעירה בשם שרה. היא קרובת משפחה של השחקן הקנדי גורדון פינסנט.
כשגדלה, התעסקה במספר ענפי ספורט - כדורגל, כדורסל, טניס, התעמלות, בייסבול וקראטה, ובגיל 16 הגיעה לדרגת חגורה שחורה דאן 2.
ונדרוורט החלה ללמוד לתואר ראשון בפסיכולוגיה ואנגלית באוניברסיטת יורק, אך פרשה לאחר סמסטר לאחר שלוהקה לסדרה "פתאום כוכבת".
קריירה
בשנת 1997, היא עשתה את הופעת הבכורה שלה במשחק בגיל 13. לאחר שלקחה מספר שיעורי משחק, היא קיבלה את התפקיד הראשון שלה בסדרת אנתולוגיית האימה הקנדית לילדים "צמרמורת" ברשת YTV.
אחרי מספר פרסומות ותפקידי אורח בסדרות "מי מפחד מהחושך?", "Mutant X", "Twice in a Lifetime", "Sue Thomas F.B.Eye", "המופע של גאווין קרופורד", "דוק" וכמה סרטים מקוריים של ערוץ דיסני "Alley Cats Strike" ו"Mom's Got a Date with a Vampire", בגיל 19, בזמן שלמדה באוניברסיטת יורק, ונדרוורט קיבלה תפקיד ראשי בתור סיידי הריסון בסדרת הדרמה לנוער "פתאום כוכבת" ברשת CTV, אשר שודרה במשך ארבע עונות.
בשנת 2006 שיחקה ונדרוורט בסרט העלילתי הראשון שלה "Troubled Waters" מותחן קנדי בכיכובה של ג'ניפר בילס.
בשנת 2007 שיחקה בסרט הפשע האמריקאי "המשקיף" בדמותה של קלי, לצדם של ג'וזף גורדון-לוויט וג'ף דניאלס. באותה שנה החלה לשחק בעונתה השביעית של סדרת גיבורי העל "סמולוויל" ברשת The CW, שפותחה על ידי הכותבים והמפיקים אלפרד גוף ומיילס מילר ומבוססת על דמותו של גיבור-העל סופרמן של חברת DC קומיקס. בסדרה, היא גילמה את בת דודתו הקריפטונית של קלארק קנט, סופרגירל/קארה זור-אל. דמותה הייתה דמות קבועה בעונה השביעית, והופיעה בפרק "Bloodline" בעונה שמונה. לאחר מכן היא חזרה לשני פרקים נוספים בעונה העשירית והאחרונה.
בשנת 2009 שיחקה בסרט "סודות בים כחול 2: השונית" בדמותה של דני וייט; בהמשך השנה, שיחקה בסרט העצמאי "The Jazzman", שבה כיכבו גם הכוכבים הקנדיים מייקל איירונסייד וקורי סביאר.
בשנת 2010 הופיעה ונדרוורט בסרט הטלוויזיה "Riverworld" של רשת הטלוויזיה האמריקאית Syfy (אנ'), שם היא גילמה את ג'סי מקאלן, ארוסתו של כתב המלחמה מאט אלמן שמתעורר לאחר המוות על כוכב לכת המאוכלס בכל מי שאי פעם חי על כדור הארץ. בשנת 2011 גילמה את היילי ג'ונס בסרט המתח "The Entitle", לצד ריי ליוטה וקווין זגרס.
באוקטובר 2011, היא הצטלמה לקמפיין של ארגון PETA, וב-2014, היא הופיעה שוב בעירום לקמפיין שלהם שמוחה נגד החזקת יונקים ימיים בשבי. בשנת 2012, היה לה תפקידים קטנים בסרטים ההוליוודים "זאת מלחמה" ובקומדיה "טד" של סת' מקפרלן, כשגילמה את עמיתתו לעבודה של מארק וולברג, טניה.
בשנים 2014 – 2016 כיכבה במשך שלוש עונות בסדרת הפנטזיה והאימה הקנדית "נשיכה" (אנ') המבוססת על הרומן באותו שם (אנ') מ-2001 מאת הסופרת קלי ארמסטרונג (אנ'). בסדרה אשר שודרה בקנדה בערוץ Space (אנ') ובארצות הברית בערוץ Syfy (אנ'), היא גילמה את אלנה מייקלס (אנ') , אישה-זאב הנקרעת בין חיים נורמליים בטורונטו עם החבר האנושי שלה, פיליפ, לבין חובותיה "המשפחתיות" כאשת-זאב בצפון מדינת ניו יורק.
בשנת 2015 השתתפה בוידאו קליפ לשיר "Ruthless Love" של הזמרת אלכס ג'ונסון, איתה כיכבה בעבר בסדרה "פתאום כוכבת". בשנת 2016, ונדרוורט הופיעה בתור נבלת העל ברייניאק 8 / אינדיגו (אנ') בשלושה פרקים של העונה הראשונה בסדרה "סופרגירל" מבית DC קומיקס וחלק מיקום החץ.
בשנת 2019, ונדרוורט גילמה את מילה דובוב בסדרת האימה והמד"ב של נטפליקס "מלחמות הערפדים" (אנ') המבוססת על רומן גרפי באותו שם של ג'ונתן מייברי (אנ') מ-2012. בסדרה היא כיכבה לצד איאן סומרהלדר והיא עלתה בבכורה ב-5 בדצמבר 2019.
קרב הירביה
קרב הירביה (בערבית: הירביא هربيا, בצרפתית: bataille de Harbiyah) וידוע גם בשמו הצלבני קרב לה-פורבי ( La Forbie) נערך ב-17 ו-18 באוקטובר 1244 בין ממלכת ירושלים ובעלי בריתה המוסלמים נגד מצרים האיובית ובני בריתה. שדה הקרב היה לא רחוק מהעיר עזה ובסמוך לכפר הערבי הנטוש הרביא (לעיתים מופיע בכתובים בשם חירבייה) בסמוך למבצר צלבני קטן בשם לה-פורבי, כיום על אדמותיו של הקיבוץ כרמיה. בקרב זה ניצחו המצרים ובני בריתם והצלבנים נחלו את תבוסתם הקשה ביותר מאז אסונם בקרב קרני חיטין.
למפלה בקרב היו השלכות חמורות ביותר על ממלכת ירושלים. כוחה הצבאי נשבר ונשקפה סכנה ממשית לקיום המדינה הצלבנית שחדלה מניסיונות עתידיים לתקוף את המוסלמים או אפילו להגן באופן פעיל על גבולותיה. שני דורות אחרי המפלה הקשה בהירביה חדלה המדינה הצלבנית מלהתקיים וכל ארץ ישראל נפלה לידיהם של הממלוכים ממצרים.
רקע
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-13 נאבקה הממלכה הצלבנית על קיומה נגד אויבים מבחוץ - יורשיו של צלאח א-דין ומלחמה פנימית בין הברונים לבית איבלין לבין פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על השליטה בממלכת ירושלים בעוד האפיפיור גרגוריוס התשיעי אינו טומן את ידו בצלחת. מצב זה דחף את ממלכת ירושלים השנייה (ידועה גם כממלכת עכו) אל עברי פי פחת, צלבנים נלחמו בצלבנים בעכו בצידון ובקפריסין ו על פי שהמדינה הצלבנית זכתה מן ההפקר לתקופה שלום ( יחסי) קצרה שנמשכה עד לשנת 1243 היא נחלשה מאוד ונפרמו הקשרים המחזיקים את אושיות השלטון של המדינה. המנגנון שותק ולמדינה הצלבנית אבדה יכולת התמרון הצבאי והפוליטי. ולקדמת הבמה עלו המסדרים הצבאיים והקומונות של הערים האיטלקיות -שהיו מעין סניפים של הערים-הרפובליקות האיטלקיות, בעיקר של ונציה ג'נובה ופיזה.
המדינה הצלבנית
עם צאת הקיסר פרידריך השני מארץ ישראל ולאחר חתימת הסכם יפו (1229) בין הקיסר לסולטאן המצרי לבית איוב אלמלך אל כאמל נקבעו גבולות המדינה הצלבנית לאורך מישור החוף מלבנון עד ליפו ומשם במסדרון צר ולא מבוצר שחיבר אל ירושלים שהבעלות עליה חולקה בין המוסלמים והנוצרים ובית לחם. הסכם זה, שעורר בעת חתימתו מחלוקת ועד היום חלוקות הדעות על מהותו וערכו ביחד עם מערכה של תככים ועימותים בנסיכיות האיוביות הגובלות במדינה הצלבנית הבטיחו את קיום ממלכת ירושלים מבלי הצורך להתמודד עם יריב אחד.
עד לקרב הירביה הגיעו לארץ ישראל שני מסעי צלב "קטנים" מאירופה שאינם נכללים בספירה של מסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל.
מסע הצלב של הברונים
בשנת 1239 יצא לארץ ישראל האציל צרפתי תיבו משאמפאן ועימו אבירים צרפתיים נוספים סה"כ 1500 אבירים מסע זה נודע גם בשם מסע הצלב של הברונים שנעלם בחולות מדרום לאשקלון בתבוסה צלבנית בקרב בית חאנון מול הצבא המצרי. מפלה נוספת למדינה הצלבנית הייתה נפילת ירושלים לידי אלמלך אל נאצר דאוד באותה שנה, כיבושה מחדש על יד סולטאן מצרים והחזרת החלק הנוצרי של ירושלים לידי הצלבנים- עובדה המוכיחה כי הלכה למעשה לא הייתה לנוכחות הצלבנים בארץ השפעה על מהלך האירועים בסביבתם. עם זאת, אקורד הסיום של המסע היה חיובי משנחתם הסכם בין תיבו משאמפאן לנסיך דמשק בו התחייבו הצלבנים לשמש כחייץ בין הסולטאן המצרי לדמשק תמורת שטחים בצפון ארץ ישראל.
מסע הצלב של ריצ'רד מקורנוול
בחודש ספטמבר 1240 עזב תיבו משמפן את הארץ ומיד הגיע מסע צלב חדש בראשות ריצ'רד מקורנוול אחיו של מלך אנגליה הנרי השלישי שנחת בחופי עכו באוקטובר של אותה שנה. ריצ'רד החל לבנות מחדש את ביצורי אשקלון שנהרסו עוד בידי צלאח א דין לאחר קרב קרני חיטין איום לא מרומז שהביא את שליט מצרים לשולחן המשא ומתן ובסופו הועברו לידי הצלבנים נכסים טריטוריאליים הן בצפון הארץ כגון צפת, הר תבור ומבצר הבופור צעד שהביא את כל רצועת החוף והגליל לידי הצלבנים ובנוסף נמסרו שטחים נוספים במרכז הארץ והסכמה מצרית ניתנה לביצור מחדש של נקודות אסטרטגיות. עזיבתו של ריצ'רד מקורנוול את הארץ הציתה מחדש מלחמת האזרחים בין האבירים המקומיים לבין נציגי הקיסר פרידריך השני, שנשא את התואר של מלך ירושלים, וקרבות של ממש התחוללו בתוך העיר עכו אותם לוותה מערכה משפטית בסופה נותרה מדינת הצלבנים ללא דמות העומדת בראשה - מלך או מלכה, והשלטון היה בידי אספת אצילים הנשמעת ל"מפלגה" מקומית בראשות בני משפחת איבלין.
החליפות האיובית
המזרח הקרוב האיובי היה - הלכה למעשה- פדרציה של ישויות עצמאיות בראשון נסיכים שהדבק היחיד המחזיק אותם הוא ההכרה הרופפת בבכורה של הסולטאן של מצרים - ונסמכת על קרבת משפחה בין שליטי המדינות המוסלמיות. לאחר מסע הצלב של פרידריך השני התחלקה השליטה המוסלמית - על גבול ממלכת ירושלים השנייה בארץ ישראל כדלקמן:
בידי אלמלך אלכאמל שליט מצרים השליטה על החלק הדרומי של ארץ ישראל מאשקלון שבמישור החוף דרך חברון ושובך שבעבר הירדן. הנסיך האיובי אלמלך אלנאסר אל-דאוד שלט בשכם הר אפרים ועמק הירדן. אמירות דמשק נמסרה לידי אלמלך אל- אשרף. חלוקה זו שתתקיים בשינויים שונים עד תום ימי החליפות האיובית במחצית השנייה של המאה ה-13 תהייה בסיס לאין ספור עימותים ובריתות, בריתות נגד הממלאים את דפי ההיסטוריה הערבית מוסלמית.
בשנת 1238 מתו השליט האיובי של דמשק וזמן קצר לאחר מכן נפטר הסולטאן האיובי המצרי אלמלך אל כאמל והחל התהליך ההתפוררות הסופי של החליפות האיובית. הסולטאן החדש אלמלך אלעדל השני הצליח להשניא עצמו על נתיניו המצרים ועל צבאו ומערבולת חדשה של תככים ועימותים צבאיים זרקה את העולם האיובי למצב של תוהו.
לאחר סיבוב נוסף של בריתות, עימותים והפרת בריתות עלה לשלטון במצרים אלמלך אל צאלח איוב. בשנת 1244 נכרתה ברית בין הנסיכים האיובים של דמשק ועבר הירדן כנגד הסולטאן המצרי ועל מנת להבטיח את אגפם ולתגבר את צבאם, נחתם חוזה עם הצלבנים באמצעות מסדר הטמפלרים שהבטיחו להעמיד את צבאם לרשות הקואליציה המוסלמית. התמורה העיקרית בחוזה הייתה העברת כל שטח העיר ירושלים - ובעיקר הר הבית לשלטון הצלבני.
הצבא הח'ואריזמי
הכוח המרכזי המניע תהליכים באסיה רבתי ובמזרח הקרוב היה האימפריה המונגולית של ג'ינגיס חאן שצבאה פלש לתוך בוכרה, משם לאפגניסטן ומשם נכנס לתוך איראן בין השנים 1219 ל-1223 וניפץ את האימפריה החואריזמית לרסיסים, גל כיבוש מונגולי שני ששטף את אזור מסופוטמיה הפך את הגדודים של הצבא הח'ואריזמי - חסרי המנהיג או מולדת לשכירי חרב המשכירים את כישוריהם אכזריותם וניסיונם הצבאי המרשים לכל דורש.
סולטאן מצרים, משנסגרה הברית הצלבנית-דמשקאית מולו ומשלא נמצאו בני ברית העשויים לעמוד לצידו במערכה הממשמשת ובאה פנה ושכר את חרבם של גדודי הח'ואריזמים שחנו באותה עת באזור המרכזי של נהר הפרת. שליח של השליט המצרי נפגש עם המנהיג הח'ואריזמי ברכה חאן והלה הסכים לצאת ממקום מושבו לכוון ארץ ישראל. לא ידוע מה הובטח לפושטים הח'ואריזמים תמורת חרבם אך פרופסור יהושע פראוור מציין כי ייתכן ושכרם כלל הבטחה למתן שטחים להתיישבות באזור סוריה.
כיבוש ירושלים
חיילי הצבא הח'וואריזמי, שהופעתו במזרח התיכון נחרטה בזיכרון כותבי התקופה כאסון, התקדמו במהירות דרך סוריה לאזור הגליל. ביום 11 ביולי 1244 הם הופיעו מול חומות ירושלים, ואף על פי שלא היו ערוכים למצור, נתקפה האוכלוסייה המקומית בבהלה כאשר הסתבר כי צבאות המדינה הצלבנית ובני בריתה החדשים לא מוכנים לסטות מצעדתם דרומה, ולשחרר את ירושלים מהאיום. תושבי העיר הנוצריים החליטו לעזוב אותה בשעות הלילה של 21 באוגוסט. בדרך סבלו הפליטים מהתקפות של תושבים מקומיים, עד כי חלק מהמחנה סב על עקבותיו וחזר לירושלים. גרסה אחרת המצוטטת בספרו של פראוור כי החזרה המהירה לירושלים התרחשה לאחר שהבורחים הבחינו בדגלים נוצריים מונפים על חומות העיר, וחשבו כי היא ניצלה. אלא שהדבר לא קרה, והשבים נפלו בידי הח'וואריזמים ונטבחו כולם. כנסיות העיר חרבו, ובהן בעיקר כנסיית הקבר. שאר הפליטים נתקל בגדוד אחר של הצבא הח'וואריזמי באזור רמלה, וכולם נטבחו, למעט 300 נוצרים שמצאו מקלט בעיר יפו המבוצרת. בין הפליטים שברחו מירושלים היו גם יהודים שגרו בה מאז כיבושה בשנת 1187 בידי צלאח א-דין.
הכנה לקרב
ביום 4 באוקטובר 1244 יצא הצבא הנוצרי המאוחד מעכו לכוון עזה. הצבא כלל את האבירים הארץ ישראליים וצבאות המסדרים הצבאיים. 312 אבירים טמפלרים ועימם 324 טורקופולים, 328 אבירי מסדר ההוספיטלרים ועימם 200 טורקופולים, 400 אבירים של המסדר הטבטוני ומספר לא ידוע של אבירים מצורעים ממסדר סנט לזרוס. נתמכים על ידי מספר גדול של חיילים רגליים - בסך הכל בין 12,000 ל 11,000 לוחמים, שהיו עיקר הכוח הלוחם של המדינה הצלבנית בפיקוד העליון של גוטייה הרביעי מבריין הרוזן של יפו ואשקלון ולצידו פיליפ ממונפורט הקונטבל - (המפקד העליון) של צבא ממלכת ירושלים. הצבאות המאוחדים של הקואליציה המוסלמית נוצרית החלו להתכנס לכוון מקום מפגשם בסמוך לעיר עזה בעוד הצבא המצרי מתכנס במקום שטרם זוהה ומכונה במקורות עבאסה, גודלם המדויק של הצבאות המוסלמיים שהצטרפו לצבא הצלבני איננו ידוע במדויק. ככל הנראה אל מנסור עמד בראש כוח שמנה 2000 פרשים וכוח נוסף של צבא דמשק שגודלו איננו ידוע. כוחות עבר הירדן בפיקוד סונקור אל זהירי מנו ככל הנראה כ 2000 פרשים ממוצא בדואי.
מולם עמד הצבא המצרי בפיקודו של רוכן א-דין ביברס (לא ביברס המפורסם העתיד להיות שליט האימפריה הממלוכית בשנת 1260) והיה מחוזק על יד שכירי חרב ח'ואריזמים, סדרי גודל הכוחות אינו ידוע אך הצבא המצרי היה קטן יותר במספר חייליו ממספר החיילים של הברית הצלבנית - איובית.
במועצת מלחמה באשקלון נפגשו הצלבנים עם הצבאות של שליט חומס אל מנסור - שייצג גם את שליט דמשק ושליט של עבר הירדן אלנאסר דאוד. אל מנסור הציע לבצר את העמדות של הצבא המאוחד ולהמתין מתוך תקווה כי המצרים והח'ואריזמים שקווי אספקתם היו ארוכים ובעיתיים יאלצו לסגת משדה הקרב או לחלופין שהצבא הח'ואריזמי יתקוף ראשון את קווי ההגנה וכשתישבר התקפתם יוכלו בני הברית לשבור את הצבא המצרי. הדעה הצלבנית שגרסה כי יש להביא הכרעה בשדה הקרב הפתוח היא שהכריעה.
מהלך הקרב
ב-17 באוקטובר נפגשו הצבאות באזור החולי שבין אשקלון לעזה ליד הכפר הקטן "הרביא" הקרוי בפי הצלבנים Forbie, היום באזור קיבוץ זיקים. בעבודת מחקר שערך איליה ברקוביץ נכתב כי הקרב התחולל לצד ערוץ נחל שקמה בסמוך לקיבוץ גברעם, על פי המחקר האמור מהלך הקרב הביא את הלחימה גם לשטחי קיבוץ גברעם והעיר שדרות. הצבא הצלבני תפס את האגף הימני של שדה הקרב- הגובל בשטח הדיונות של חוף הים, במרכז ובאגף השמאלי עמדו הצבאות המוסלמיים.
הקרב החל בהתקפה צלבנית על הצבא המצרי שנמשכה עד לשעות הערב של אותו יום מבלי שהצלבנים הצליחו להכריע את הקרב או לגרום לצבא המצרי לסגת. בשעות החשיכה הופסקה הלחימה וחודשה ביום המחרת עם התקפה מאסיבית של הצבא המצרי ובני בריתו. כבר בהתנגשות הראשונה נשבר מרכז המערך הנוצרי-מוסלמי במרכזו, הכוחות הדמשקאים נלחמו עד שהושמדו ברובם ואדונם – אל מנסור – ברח משדה הקרב מלווה ביתרת כוחו הצבאי, כ-280 לוחמים. בשלב זה, נותר הצבא הצלבני לבדו בשדה הקרב.
מספר ההיסטוריון האנגלי בן התקופה מתיה פאריס בחיבורו "הכרוניקה הגדולה" (Chronica Majora)
תחת איום הצבא המצרי ממולם והח'ואריזמים באגף תקפו הצלבנים את החזית המצרית והצליחו להדוף את הממלוכים אך ההתקפה איבדה את המומנטום מול ההתנגדות הממלוכית, הח'ואריזמים הצליחו לשבור את התנגדות חיל הרגלים שנותר ללא הנהגה, האבירים שנותרו מוקפים לחמו ללא הרף ורק לאחר שעות רבות של לחימה נשברה התנגדותם והקרב הסתיים בתבוסתם המוחלטת.
מתיה פריס מספר כי מספר אצילים צלבניים נפלו בשבי ובראשם מפקד הצבא וולטר דה בריין נפלו בשבי המצרים.
מקורות אחרים מצביעים על מספרים שונים ומציינים כי בסך הכל נהרגו בקרב כ-7,500 לוחמים צלבניים וכ-800 לוחמים נשבו על ידי המצרים.
בספרו "היסטוריה של הצלבנים" ("Histoire Des Croisades") מציין ז'אן רישרד (Jean Richard) את המספרים הבאים: מתוך 348 טמפלרים שיצאו לקרב 36 נותרו בחיים, מתוך 351 הוספיטלרים 26 נותרו בחיים ומתוך 400 אבירים טבטוניים 3 נותרו בחיים.
סוף דבר
בסיכומו של הקרב, הושמד הצבא הנוצרי של מדינת הצלבנים וקרב הירביה זכה לשם חיטין השנייה.
תוצאות קרב הירביה היו הרסניות לצלבנים כמו התבוסה בחיטין בשנת 1187. כוחם הצבאי של המסדרים כמעט ונמחק וכל שנותר ממנו היו חילות מצב קטנים בערים והמבצרים הצלבניים. פיליפ ממונפורט חזר משדה הקרב עם 100 חיילים - כל שנותר מהכוח הצבאי של האצולה המקומית. במחקרו המונומנטלי על תולדות ממלכת הצלבנים מציין ההיסטוריון הבריטי סר סטיב רונצימן כי ממלכת ירושלים עמדה - הלכה למעשה - על פי תהום הכליה אך ניצלה מהשמדה מוחלטת מאחר שהסולטאן המצרי היה טרוד ומרוכז באויביו המיידים - הנסיך האיובי של דמשק ובני בריתו המוסלמים - ורק בזכות עובדה זו ניצלה ממלכת הצלבנים מחורבן מיידי. קונסטלציה פוליטית אסטרטגית זו לא התקיימה בימיו של צלאח א-דין שיכול היה לפעול ללא חשש מול הצלבנים.
מערכת הבריתות שהבטיחה את השלמות הטריטוריאלית של מדינת הצלבנים נפרמה וארץ ישראל הפכה לשטח הפקר בו שוטטו גדודים ח'ואריזמים ללא הפרעה עוסקים בשוד הרס והרג.
ניצול ההצלחה
אחרי הקרב פעלו המצרים לניצול ההצלחה ולביסוס ניצחונם. הצבא המצרי הופיע בחודש אוקטובר בפני חומות אשקלון ששוקמו זמן קצר קודם לכן אך חיל המצב ההוספיטלרי סירב להיכנע והמצרים נטשו את המצור והמשיכו צפונה ובדרכם תפסו את כל שטח יהודה ושומרון, כבשו את חברון, ירושלים, שכם כל אזור עמק הירדן בהם הוקמה אדמיניסטרציה מצרית.
סופם של הח'ואריזמים
הח'ואריזמים פשטו בארץ ישראל כארבה, תחילה הופיעו מול חומות יפו ומשלא הצליחו להיכנס לעיר תחת איום לתלות את אדונה שהיה בידם המשיכו לכוון עכו וגדודיהם התפרשו בגליל ותקפו את נצרת וצפת.
מתיה פריס מצטט מאיגרת שנשלחה לאירופה :
הנסיכים האיובים בני בריתם של הצלבנים ויוזמי המסע על מצרים לא נמלטו ללא עונש. בשנת 1245 יצא הסולטאן המצרי בראש צבא ושם מצור על דמשק שנכנעה לאחר חצי שנה של קרב עיקש. שליטה, אלמלך אצאלח איסמעיל הוגלה לבקעת הלבנון. הח'ואריזמים שקיוו לקבל את דמשק כתשלום על השתתפותם בקרב ותרומתם לניצחון נאלצו להסתפק בשטח שהיה בעבר בשליטה צלבנית ונרכש בעמל רב במסעי הצלב הקודמים.
בעוד העולם האיובי ממשיך במלחמות והח'ואריזמים משכירים את חרבם לכל דורש עמדו הצלבנים - משותקים ונעדרי כל יכולת או רצון ליוזמה - מהצד מבלי לנקוט כל פעולה לניצול התוהו.
אדון עבר הירדן אלמלך אלנאסר אלדאוד שותפם של הצלבנים בקרב הירביה, חזר וכבש את יהודה ושומרון מידי המצרים. שותפם השני, אלמלך אל מנסור תקף את המחנה העיקרי של הח'ואריזמים באביב של 1246 והביא עליהם את סופם, כאשר ראשו של מנהיגם ברכה חאן הובא בפני המנצח שישב בעיר חלב.
כיבוש טבריה ואשקלון
בקיץ של שנת 1247 יצא צבא מצרי צפונה להשלים את החשבון עם המדינה הצלבנית. טבריה הותקפה ונכבשה לאחר מצור קשה. אחריה הותקפה אשקלון והושמה תחת מצור משולב של צי מצרי בן 22 ספינות מלחמה מהים ומהיבשה גדודי פרשים. לאחר פריצה נועזת לעיר של צי צלבני מקפריסין ועכו נותרו שוב המגינים לבדם מול כוח המצור היבשתי שהביא מכונות מצור ופרץ לעיר ביום 15 באוקטובר 1247 טבח את חיל המצב הצלבני שרק מעטים ממנו הצליחו להימלט לעכו. בכך בא הקץ על אשקלון הצלבנית.
סיכום תוצאות הקרב
תוך שלוש שנים מתום קרב הירביה ותבוסתם של הכוחות הצלבנים בו נמחקו כל ההישגים של מסעי הצלב שהגיעו בעמל ומאמץ אדיר מאירופה, המדינה הצלבנית הגיע לעברי פי פחת וסכנת השמדה מרחפת על גורלה.
התבוסה בקרב הירביה שמה קץ לניסיונות ההתפשטות הנוצריים. אף שבתקופות מאוחרות אפשר היה למצוא בערים 1000 ולעיתים גם 2000 אבירים ורגלים רבים, לא יצאו עוד הצלבנים להתקפות גדולות. הם הסתגרו בין חומותיהם וצפו בהרס שיטתי של מבצריהם ועריהם הבצורות על ידי המוסלמים.
בסופו של דבר, לא הייתה עוד תקומה למפעל הצלבני ורצועת החוף הנוצרית הלכה והתכווצה לאטה עד אשר גורשו אחרוני הצלבנים בשנת 1291 מאדמת ארץ ישראל.
בספרות פופולרית
הסופר רוברט הווארד, הידוע יותר בזכות ספרו קונן הברברי פרסם בשנת 1932 סיפור קצר בשם "זורעי הסערה" (The Sowers of the Thunder) ובו תיאור רומנטי של הקרב. הסיפור מתרחש בממלכת ירושלים ומתאר את הרפתקאותיו של צלבן ממוצא אירי שמולו עומד הממלוכ ביברס.
בסיפור הנושא אופי הירואי-טרגי עומד הגיבור בעל כוחות פיזיים על - טבעיים מול עולם אכזרי ואויבים חזקים ממנו. בסיפור - תערובת של עובדות היסטוריות מופיעות הדמויות העיקריות של קרב הירביה - ביברס הממלוכי, וולטר מבריין, אל מנסור ואחרים.
לקריאה נוספת
* [http://www.ordinesmilitares.umk.pl/images/artykuly/S._Lotan_The_Battle_of_La_Forbie.pdf Shlomo Lotan, The Battle of La Forbie (1244) and its Aftermath - Re-examination of the Military Orders, Involvement in the Latin Kingdom of Jerusalem in the mid-Thirteenth Century, in: '''Ordines Militares. Yearbook for the Study of the Military Orders''', Vol. 17, 2012, pp. 53-69]
קוד האפמן
קוד האפמן הוא שיטה לקידוד סימנים, כגון תווי טקסט, ללא אובדן נתונים. הקוד שייך למשפחה שימושית של קודים המכונה קודי תחיליות (ראו למטה), ובמשפחה זו הוא הקוד המספק דחיסת נתונים מרבית, כלומר מאחסן את הסימנים במספר מזערי של סיביות, על פי הקריטריון המפורט בהמשך. השיטה מתבססת על הקצאת אורך משתנה לסימנים על פי שכיחותם, כך שסימן נפוץ יוצג באמצעות מספר קטן של סיביות. לרוב ניתן לחסוך באמצעות שיטה זו בין 20% ל-90% משטח האחסון. קוד האפמן הוא גרסה כללית יותר של עקרון קידוד הנקרא "קידוד אנטרופיה".
גילוי הקוד
בשנת 1951, במסגרת לימודיו לדוקטורט ב־MIT, למד דייוויד האפמן קורס בתורת האינפורמציה שהייתה אז בחיתוליה. המרצה בקורס רוברט פאנו הציע לתלמידים לבחור בין עבודה מסכמת ובין מבחן מסכם. העבודה שהציע פאנו הייתה בנושא מציאת הקוד הבינארי היעיל ביותר - בעיה שהייתה פתוחה באותו הזמן; הקוד הטוב ביותר שהיה ידוע נקרא קוד שאנון-פאנו. האפמן, שלא הצליח להוכיח שאף אחד מהקודים הקיימים הוא יעיל ביותר, עמד להיכנע ולהתחיל ללמוד לבחינה המסכמת, כאשר עלה במוחו הרעיון להשתמש בעצים בינאריים ממוינים על פי תדירות האותיות, כשבנייתם היא מהעלים כלפי מעלה. במהרה הוכיח כי שיטתו היא היעילה ביותר. האפמן עקף את המגבלה המרכזית בקוד שאנון-פאנו על ידי כך שבנה את העץ מלמטה למעלה, ולא להפך.
רקע
במערכות סימנים מקובלות, כגון קוד ASCII, ניתן אורך אחיד לכל הסימנים במערכת. זו שיטה פשוטה, אך היא אינה יעילה מבחינת נפח האחסון שהיא צורכת: מוטב היה להקצות קוד קצר לסימנים הנפוצים, גם על חשבון הארכה של הקוד המתאים לסימנים הנדירים. יעילות של קוד כזה תלויה רק בשכיחות הסימנים בשפה, ולא בסדר שבו הם מופיעים בטקסט נתון. יישום של גישה זו קיים כבר בקוד מורס לטלגרף אלחוטי. לאות הנפוצה 'ו' משמש בקוד מורס הקוד . ("נקודה"), ואילו לאות 'ע' משמש הקוד · − − − ("נקודה-קו-קו-קו").
נמחיש את יעילותה של גישה זו באמצעות דוגמה פשוטה. נניח שבשפה מסוימת השכיחות של האות א' היא מחצית מכלל האותיות. בקוד ASCII, שבו לכל תו מוקדשות 8 סיביות, מספר הסיביות הנדרש להצגת טקסט באורך n הוא 8n. נקודד כעת את התווים בדרך חדשה: האות א' תסומן בסיבית יחידה שערכה 0, וכל תו אחר יסומן בקוד ה-ASCII הרגיל שלו, שבתחילתו תתווסף הסיבית 1 (תוספת זו הכרחית, כדי שנוכל להבדיל בין סיבית 0 שמציינת את האות א, ובין סיבית 0 באמצע תו כלשהו). אורך הקוד הזה יהיה (בתוחלת) רק 5n, שהם חיסכון של 3/8.
תיאור הקוד
קוד האפמן הוא קוד תחיליות, כלומר מחרוזת ביטים שמייצגת אות לעולם אינה מהווה תחילית של מחרוזת המייצגת אות אחרת. קוד כזה מבטיח אפשרות יחידה לפיענוח, ויתרה מזאת, הפיענוח מהיר, שכן מספיק לעבור על הרצף המקודד פעם אחת מההתחלה ועד הסוף תוך שמירת מעט מידע.
קוד מסוג זה ניתן לייצג על ידי עץ בינארי, כאשר עלי העץ מייצגים את האותיות המקודדות, וצמתי העץ מסומנים ב-0 או 1. כאשר רוצים לפענח רצף ביטים כלשהו, הולכים על העץ על פי הביטים שנקלטים עד אשר מגיעים לעלה. האות המאוחסנת בעלה היא האות המפוענחת.
כאשר הקוד הוא אופטימלי, העץ יהיה עץ מלא. כלומר, לכל צומת שאינו עלה יהיו בדיוק שני בנים. לדוגמה, נניח כי בקוד כלשהו לשורש של העץ יש רק בן אחד, שאליו מובילה הקשת 0. פירוש הדבר הוא שבקוד לא יהיו כלל אותיות שקידודן מתחיל ב-1, וזהו בזבוז של מקום (כי אפשר היה, לכל הפחות, לתת לאות כלשהי את הקידוד "1", ובכך לחסוך במקום).
תיאור הבעיה
בהינתן שכיחות התווים בשפה, הבעיה האלגוריתמית היא בניה מהירה של קוד יעיל, הממיר את התווים לרצפים קצרים של סיביות. לאחר שהקוד נבנה, אפשר לבצע קידוד ופענוח במעבר אחד על התווים, ולכן הבעיה המשמעותית היחידה היא במציאת הקוד. היעילות של קוד תלויה כאמור במספר המופעים של כל תו בשפה, ולכן לא קיים קוד אחיד שנותן קידוד אופטימלי לכל קבוצת תווים: אם שכיחות התווים שונה, יש להפעיל את האלגוריתם ולבנות את הקוד המתאים מחדש.
מבחינה פורמלית, הקלט לבעיה הוא אוסף תווים,, ומספר הפעמים שכל תו מופיע בקבוצת התווים:.
הפלט הצפוי הוא קוד, שהוא אוסף של מילים בינאריות. נסמן ב-\ |h_k| את אורכה של המילה ה-\ k.
היעד הוא שהקוד שיוחזר יהיה כזה כך ש- יהיה מינימלי. הסכום הוא בדיוק מספר הביטים שנדרש לקידוד קבוצת התווים כולה, שכן עבור כל תו, אנו מכפילים את מספר המופעים שלו בקבוצה במספר הביטים שנדרשים כדי לייצג אותו.
תיאור האלגוריתם
האלגוריתם של האפמן הוא דוגמה לאלגוריתם חמדן. הוא מבצע בכל שלב את הפעולה שנראית, נקודתית, כפעולה המשתלמת ביותר, ומתבסס על כך שפתרון אופטימלי עבור \ n-1 אותיות יכול להפוך לפתרון אופטימלי עבור \ n אותיות.
הרעיון באלגוריתם הוא כזה: נבנה את העץ הבינארי של הקוד "מלמטה למעלה". ראשית, נמצא את שתי האותיות שמספר המופעים שלהן מינימלי, וניצור צומת חדש, כך ששתי האותיות הללו יהיו בניו. כעת נתייחס לצומת החדש בתור אות חדשה, שמספר המופעים שלה הוא סכום מספרי המופעים של שתי האותיות שהן בניה. כך קיבלנו צמצום של הבעיה מבעיה ב-\ n אותיות לבעיה ב-\ n-1 אותיות. נחזור על התהליך עד שנישאר עם צומת אחד בלבד - ראש העץ.
לצורך פעולתו, האלגוריתם זקוק למנגנון שיאפשר לו למצוא במהירות את שתי האותיות בעלות המופעים המינימליים. לצורך כך ניתן להיעזר בתור עדיפויות (שניתן לממש על ידי ערימה).
מבחינה פורמלית:
סיבוכיות האלגוריתם היא פעולות. אם האותיות נתונות בצורה ממוינת, קיים אלגוריתם עם זמן ריצה ליניארי ב- n למציאת קוד האפמן.
הכללה לקידוד בסיביות מסדר N
עבור סיביות מסדר N>2 (היכולות לייצג N ערכים), האנטרופיה של הקידוד תהיה והיא מהווה חסם תחתון נמוך יותר לדחיסה משמרת נתונים של המידע, מאשר שימוש בביטים.
בניית קוד האפמן הפעם תתבצע על ידי יצירת הורה לN הבנים בעלי ההסתברות הקטנה ביותר, והכנסת סכום N ההסתברויות לתור העדיפויות.
דוגמה עבור שימוש בטריטים
עבור מקור אותיות המייצר אותיות בקצב קבוע ובאופן בלתי תלוי, ההסתברות לקבלת כל אות נתונה על ידי:. נקודד בעזרת טריטים אשר יכול להכיל את שלושת הסימנים (+,0,-). אנטרופיית המקור תחושב לפי הנוסחה:. חישוב קוד האפמן יעשה על פי הסכימה הבאה:
כך שהקוד הוא:. קצב שליחת המידע במקרה זה יהיה שאינו רחוק מהאנטרופיה של הקוד, שהיא כאמור החסם התחתון של קצב השידור.
אופטימליות הקוד
ניתן להוכיח כי קוד האפמן מחזיר תמיד קידוד אופטימלי, מבין כל צפני התחיליות. באופן כללי יותר, קוד האפמן נותן אורך ממוצע מינימלי של צופן בהשוואה לכל צפני החד-פענח (Uniquely Decodable). יש להיזהר בשימוש במילה "אופטימלי", שכן קיימים קידודים יעילים יותר במצבים מסוימים. האופטימליות של קוד האפמן פירושה שהוא הקוד היעיל ביותר שבו מייצגים כל אות על ידי רצף קבוע של ביטים, כך שלכל אות בטקסט מותאם רצף שכזה.
הוכחת אופטימליות הקוד אינה מסובכת, ומתבססת על כך שבהינתן קוד אופטימלי כלשהו, ניתן לבנות ממנו קוד אופטימלי חדש על ידי כך שמעבירים את שתי האותיות בעלות מספר המופעים הנמוך ביותר למקום הנמוך ביותר בעץ הקוד. מכיוון שפעולה זו יכולה רק לשפר את עלות הקוד הכוללת, הקוד נותר אופטימלי. כך ניתן באינדוקציה לבנות קוד האפמן מתוך כל קוד אופטימלי ללא הגדלת העלות.
המאמרות
המאמרות (או "האנלקטים"; בסינית מסורתית: 論語; תעתיק לעברית: לוּן יוּ') או "מאמרותיו של קונפוציוס" הוא ספר האוסף אמירות ופתגמים מבית מדרשו של הפילוסוף הסיני בן המאה ה-5 לפנה"ס קונפוציוס ושל חסידיו, כמו גם שיחות בינם לבינם בעלות משמעות ערכית או חינוכית. ניתן לפרש את השם המקורי בסינית כ"דיון על מילותיו של קונפוציוס".
קטעי הספר נכתבו במהלך "תקופת האביב והסתיו" ובמהלך "תקופת המדינות הלוחמות". ספר זה מהווה את היסוד לתורת הקונפוציאניזם, לה השפעה על מזרח אסיה עד לימינו אנו.
היסטוריה
כתיבת הספר השתרעה, ככל הנראה, על פני תקופה שאורכה כ-30 עד 50 שנה. תחילת הכתיבה בוצעה במהלך "תקופת האביב והסתיו" והמשכה במהלך "תקופת המדינות הלוחמות". לא ידוע מתי פורסם עותק ראשון שלם של "האמירות". מקובל לחשוב ש"המאמרות" נכתבו ברובן על ידי תלמידיו של קונפוציוס ואולי אף ממשיכיהם, אך שהוא בכל זאת משקף רעיונות שמקורם בקונפוציוס ומחשבותיו.
הספר נחלק ל"פרקים" המחולקים ל"בתים" כאשר כל "בית" מכיל אמירה אחת, סיפור אחד או פיסת מידע אחת. הקישור בין הפרקים והבתים איננו מבוצע על פי סדר קבוע כלשהו וניתן לומר כי על-פניו הוא מקרי לחלוטין. יתר על כן, מספר קטעים חוזרים על עצמם יותר מפעם אחת, לעיתים בניסוחים שונים. דבר זה מוביל למחשבה כי הספר עבר תחת ידיהם של יותר ממחבר אחד, אם כי נוטים להעריך כי בסופו של דבר, עורכו הסופי היה דְזֶנְג-דְזְה (曾子), אחד מתלמידיו הבולטים של קונפוציוס.
בימי שושלת האן, התקיימו לספר שלוש גרסאות שונות: "המאמרות של לוּ" (魯論語), "המאמרות של צִ'י" (齊論語) וספר "כתבי המאמרות הקדומות" (古文論語). הגרסאות "צ'י" ו-"לו" היו דומות למדי בצורתן ובתוכנן, אך בגרסת "צ'י" נוספו שני פרקים בנוסף לעשרים הקיימים בגרסאות האחרות. מאידך, בספר "כתבי המאמרות הקדומות" חולק הפרק "זיז'אנג" לשני חלקים שונים, ולכן יש בו עשרים ואחת פרקים, כמו כן בגרסה זו סדר הפרקים שונה מן הגרסאות האחרות.
לקראת שלהי שליטתה של שושלת האן, נקבעה צורת הספר המוכרת לנו כיום על ידי ג'אנג יוּ' (張禹), מורהו של הקיסר צ'אנג. ג'אנג חיבר את הגרסאות "לו" ו-"צ'י" לכדי אחת בה שימר את מספר הפרקים של "צ'י". גרסה זו זכתה לשם "האמירות על פי המרקיז ג'אנג".
עבודתם המדוקדקת של ברוק ברקוס ושל טאקו ברוקס, "המאמרות המקוריות", מציעה פרשנות חדשנית לסדר הפרקים בהתבסס על תבניות לשוניות המובלעות בטקסט. לטענתם, הספר כפי שמוכר כיום, הוא גרסה שעברה שינויים ותוספות רבות שנתווספו במהלך הדורות על ידי אסכולות שונות שערכו את הספר. לטענתם, שינויים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים גרמו לחלק מן העורכים לתת דגש לחלק אחד ולהפחית דגש מאחר.
חשיבותו והשפעתו
הספר השפיע עמוקות על המחשבה, הפילוסופיה והערכים בסין ובמזרח אסיה. ביחד עם שלושת הכרכים הנוספים של ארבעת הספרים הקונפוציאניים, הוא מלמד את עיקרי התורה הקונפוציאנית: האנושיות, הבינה, שמירת הטקסיות והמסורת ושמירת כבוד המשפחה וההורים.
במשך כמאתיים שנה, היה ספר המאמרות אלמנטרי עבור לימודיו של כל מתלמד סיני ואדם אשר לא קרא את הכתבים לא יכול היה להחשב לאדם משכיל, נאור או מוסרי. בבחינות לשירות המדינה בתקופת שלטון שושלת ג'ין הושם דגש על לימודי תורתו של קונפוציוס והמועמדים נדרשו לצטט את אמירותיו בכתביהם.
הפרק העשירי מתאר את חייו היום-יומיים של קונפוציוס. וולטר ועזרא פאונד הציעו כי פרק זה מנסה להראות עד כמה היה קונפוציוס אנושי. פייר ריקמנס, הידוע בשם העט סיימון לייז, מבין מתרגמי הספר לאנגלית ולצרפתית, טוען כי ייתכן וזהו הספר הראשון בהיסטוריה המתמקד בתיאור אורחות חייה של דמות היסטורית אחת.
סמל קירגיזסטן
סמל קירגיזסטן אומץ על ידי המדינה בעקבות התנתקותה מברית המועצות שהתפרקה ב-2 ביוני 1992.
לסמל יש צורה מעגלית ורובו כחול. מצד ימין ושמאל של הסמל, מוצגת חיטה. בחלקו העליון, מופיע שמה של המדינה בקירגיזית Кыргыз Республикасы.
במרכז הסמל, נמצאים הרי ההימלאיה, ומתחתיהם פרושים שדות. מאחורי נוף ההרים, זורחת שמש. מתחת לכל התמונה מופיע בז לבן הפורש את כנפיו, הדבר גורם לתמונה להיראות כאילו היא עומדת על כתפיו של הבז.
המפלגה הדמוקרטית של אלבניה
המפלגה הדמוקרטית של אלבניה (באלבנית: Partia Demokratike e Shqipërisë, או בראשי תיבות PD) היא מפלגה שמרנית באלבניה. המפלגה היא חברה משקיפה במפלגה האירופאית מפלגת העם האירופית. המפלגה נוסדה ב-12 בדצמבר 1990. אמנם בתחילה הייתה המפלגה באופוזיציה, אך עלתה לשלטון בשנת 1992 ושלטה עד 1997. באותה השנה הממשלה נפלה בעקבות פרשת שחיתות אשר גרמה בסופו של דבר למלחמת אזרחים. בשנת 2001 התחזקה המפלגה, אך נשארה באופוזיציה. בשנים 2005–2013 הובילה ה-PD את הממשלה. באותה השנה הפסידה המפלגה בבחירות, דבר שגרם להתפטרות ההנהגה ולרפורמות רבות. בסופו של דבר הוחלט על דמוקרטיזציה רחבה במפלגה. בשנת 2017 המפלגה ארגנה מחאות רבות כנגד מדיניות הממשלה וכמעט החרימה את הבחירות.
נחום לב
נחום לב (9 באוקטובר 1956; ד' בחשוון תשי"ז – 23 באוגוסט 2000; כ"ב באב תש"ס) היה לוחם ומפקד ביחידות מיוחדות בצה"ל (ובהן סיירת מטכ"ל ושלדג), מעוטר בצל"ש הרמטכ"ל.
ביוגרפיה
נחום לב נולד ב 1956 בשיקגו שבארצות הברית להוריו דבורה (לבית לדרר) ופרופ' זאב לב. הוא נקרא על שם סבו שנספה באושוויץ. הוא גדל בירושלים, תחילה בשכונת רחביה ובהמשך בשכונת גבעת המבתר. כשהיה בן 12 נפטרה אמו מסרטן, אירוע שהיווה ציון דרך משמעותי בתהליך התבגרותו. על הטראומה הכרוכה ביתמות הוא סיפר במונולוג שהתפרסם בספר "ושיודע לשאול" (חרגול 1998), שכתב אחיו, שמעון לב.
לב למד בבית הספר היסודי חורב, משם עבר לישיבה התיכונית נתיב מאיר. עם סיום לימודיו התיכוניים המשיך לישיבת ההסדר כרם ביבנה, שם למד תקופה מסוימת. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1974 התנדב לסיירת מטכ"ל והיה מבין הדתיים הראשונים שהתקבלו ליחידה זו. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה, השתתף במספר מבצעים ויצא לקורס קציני חי"ר שאותו סיים בהצטיינות. עם סיום הקורס שב לסיירת מטכ"ל כמפקד צוות (צוות לב). בשנת 1980, לאחר השחרור מצה"ל, נסע לטיול תרמילאים ארוך בדרום אמריקה. במסגרת תחקיר ביטחוני שעבר עם שובו סיפר לב לחוקרים כי במהלך טיולו התנסה בשימוש בסמים קלים ובפטריות הזיה. הודאה זו גרמה לפסילתו לתפקידים מסווגים ובכירים והשלכותיה רדפו אותו בהמשך השירות.
לב לחם במלחמת שלום הגליל כמפקד הפלגה הבוגרת במזרח לבנון למרגלות החרמון הסורי ולאחר מכן במזרח ובמערב ביירות. הוא חזר לשירות קבע ובין השנים 1984 ל-1986 שימש כמפקד הפלגה הייעודית בסיירת מטכ"ל והשתתף במבצעי מודיעין רבים ומוצלחים. בשנים 1987 ו-1988 שימש כסגן מפקד סיירת מטכ"ל, משה (בוגי) יעלון.
לב התמנה ל"מצביא" של מבצע הצגת תכלית, במטרה להתנקש בחייו של ח'ליל אל-וזיר, המכונה אבו ג'יהאד בביתו שבתוניס. במשך חודשים רבים עמל על תכנון המבצע לפרטיו, והיה אחראי על תרגול הכוחות. במהלך המבצע הוביל לב את כוח החוד שפרץ לבית, והיה בין שני הלוחמים שפעלו ראשונים במבצע, והרגו את השומר ששהה במכונית. אחד החיילים עלה וירה באבו ג'יהאד, על פי חלק מהעדויות נכנס אחריו לב, ירה צרור נוסף, כשהוא מקפיד לא לפגוע באשתו, אינתיסאר אל ווזיר, המכונה אום ג'יהאד, שעמדה בסמוך, על פי עדויות אחרות כלל לא עלה לקומה השנייה בה שהה אבו ג'יהאד אלא רק הרג את אחד משומרי ראשו מחוץ למבנה. על פועלו במבצע העניק לו הרמטכ"ל, דן שומרון, את צל"ש הרמטכ"ל.
לאחר מכן, משלא מונה למפקד היחידה, פרש מצה"ל ושימש כמפקד כוחות המילואים של סיירת מטכ"ל בדרגת סא"ל. בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה השתתף לב בתכנון המבצעים המיוחדים והתווה תוכניות לפשיטה על אזורי השיגור של טילי הסקאד העיראקיים. לאחר המלחמה מונה למפקד מפקדת כוחות אוויר מיוחדים והועלה לדרגת אלוף-משנה. לב הניח את היסודות לפעילויות של יחידה זו, עליה פיקד עד שנת 1995. לאחר שלא ניתן לו לפקד על חטיבת חי"ר סדירה בחר לפרוש, והשתחרר סופית מצה"ל בשנת 1996.
בשנים שלאחר מכן ייסד חברת הייטק שעסקה בצילומי וידאו תלת־ממדיים וייסד עמותה כנגד הטרדות מיניות בצה"ל. לב היה חובב אופנועים, והתגורר לסירוגין בתל אביב ובאילת. הוא נהרג בתאונת אופנוע בכביש הערבה יחד עם יעל מילר ב-23 באוגוסט 2000, כאשר רכב עוקף פגע בהם חזיתית. בשנה שלפני מותו עסק בכתיבת ספר הדרכה לנהיגה בטוחה על אופנוע. הספר "אופנועים - רכיבה נכונה" ראה אור רק לאחר מותו.
חבריו ובני משפחתו הקימו לזכרו את מצפור עין עברונה, הנמצא בקצה דרך עפר המתחילה סמוך ליישוב באר אורה, 15 ק"מ צפונית לאילת. לצד התצפית אל עבר הרי אדום והמדבר, הונחה מצבה עליה נחקק הפסוק: "בסופה ובסערה דרכו וענן אבק רגליו".
תא"ל (מיל') גל הירש שירת תחת פיקודו של לב בכוחות המיוחדים של חיל האוויר, והקדיש לנחום לב את ספרו "אנחנו לפני אני" וכתב:
אסי אבוטבול
יוסף (אסי) אביטל (אבוטבול) (נולד ב-1975) הוא ראש ארגון פשע שהתמחה בגביית חובות על ידי סחיטה, אלימות, ואיומים.
בשנת 2009 הורשע אבוטבול בבית המשפט המחוזי בעבירות של ניהול ארגון פשיעה, סחיטה, הצתה, כליאת שווא ועבירות הון, ונגזרו עליו 13 שנות מאסר בפועל, שנתיים מאסר על תנאי וקנס של חצי מיליון ש"ח. הוא זוכה מעשרה אישומים נוספים. ב-2 בפברואר 2011 קיבל בית המשפט העליון את ערעור המדינה על העונש, וקבע את העונש ל-18 שנות מאסר. יחד עם אבוטבול הורשעו גם שבעה עשר מחברי ארגונו, ושניים מהמזמינים את שירותי הארגון. עונשם של מזמיני שירותי הגבייה נקבע על שלוש שנות מאסר לכל אחד. הארגון עסק גם בהלבנת הון. בעניין זה נחקרו גם חמישה עורכי דין שעבדו עבור אבוטבול, וחלקם הואשמו והורשעו.
עד להרשעת חברי הארגון הייתה משפחת אבוטבול יעד מודיעיני חשוב של המשטרה. בין בני המשפחה עליהם נאסף מודיעין היו גם אחיו ובן דודו של אסי אבוטבול, שניהם נקראים פרנסואה אבוטבול. אולם, ארגונו של אבוטבול לא כלל, ככל הנראה, איש ממשפחתו של אסי אבוטבול. כמו כן, איש מחברי ארגונו של אבוטבול לא הורשע בעבירה של אלימות פיזית בפועל.
ענייניו של אסי אבוטבול נידונו כבר בעבר בבתי המשפט. הדבר קרה לאחר רצח אביו של אבוטבול, פליקס ב-2002, וניסיונות התנקשות בחיי אבוטבול, שכללו שיגור טיל כתף אל עבר הבית המשותף בו גר. בעקבות ניסיונות אלה, רכש אבוטבול רכב משוריין והציב שומר בכניסה אל חדר המדרגות של ביתו. שכניו של אבוטבול בנתניה תבעו אותו על הסגת גבול בשל הצבת השומר בפתח ביתם והמשטרה נתבעה על ידי אבוטבול כדי לאפשר לו לנסוע ברכב המשוריין שקנה. אבוטבול נשפט גם על מתן שוחד לרופא ד"ר ג'קי סרוב, כדי לזרז את הטיפול האישי בו. בשנת 2008 הורשע אבוטבול במעורבות בעסקת נשק, ונשלח ל-18 חודשי מאסר, שחלקם חפפו את תקופת מעצרו לחקירת מעורבותו בניהול ארגון פשע.
ב-29 באוגוסט 2017 הוגשו נגד אבוטבול כתבי אישום בגין רצח ארתור רוזן בשנת 1999 ובגין קנוניה לרצח עורך דינו יורם חכם בשנת 2008.
אגון פטרי
אגון פטרי (בגרמנית: Egon Petri, 23 במרץ 1881 – 27 במאי 1962) היה פסנתרן גרמני.
ביוגרפיה
פטרי נולד בהאנובר שבגרמניה למשפחה הולנדית וגדל בדרזדן. אביו היה כנר מקצועי ולימד את בנו נגינה בכלי. אגון פטרי למד הלחנה ותאוריה אצל הרמן קרצ'מר ופליקס דרזקה בקונסרבטוריון של דרזדן וכבר בנעוריו ניגן בשורות תזמורת החצר של דרזדן.
פטרי ניגן גם בפסנתר מגיל צעיר ובסופו של דבר התרכז בכלי זה. הוא למד אצל בוזוני, והושפע ממנו מאוד. הודות לבוזוני התמקד פטרי ביצירותיהם של יוהאן סבסטיאן באך ופרנץ ליסט. מלחינים אלה המשיכו לתפוס, יחד עם בוזוני עצמו, מקום מרכזי ברפרטואר שלו.