cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמיליו אגינלדו
השלטון האמריקאי בפיליפינים
אגינלדו עזב את החיים הציבוריים לשנים רבות. בשנת 1935 כשהוחלט על הקמת "חבר העמים הפיליפינים" (Commonwealth of the Philippines] כשלב לקראת העצמאות, הוא רץ לנשיאות אך הפסיד הפסד מובהק מול יריבו, מנואל ל. קזון. בעד קזון הצביעו 67.99% מהבוחרים, בעוד שאגינלדו השיג רק 17.54%. השניים התפייסו בשנת 1941 כש הנשיא קזון העביר את חג הדגל ל-12 ביוני, שהוא יום הכרזת העצמאות מ-1898.
מלחמת העולם השנייה
בימי הכיבוש היפני בפיליפינים בעת מלחמת העולם השנייה אגינלדו שיתף פעולה עם היפנים באמצעות נאומים, מאמרים ופניות ברדיו בתמיכתם, כולל קריאה ברדיו לגנרל דאגלס מקארתור שנמצא אז במפקדתו בקורחידור להיכנע כדי "לחסוך בחיים התמימים של הנוער הפיליפיני".
ביוני 1944 התמנה על ידי שלטון הבובות תחת הכיבוש היפני למנהל "הקורופורציה הלאומית לחלוקה" NADISCO שהייתה אחראית לקיצוב המצרכים לאוכלוסייה.
אחרי שהפיליפינים נכבשו בחזרה על ידי כוחות משותפים אמריקאים ופיליפינים, אגינלדו נעצר יחד עם פעילים אחרים שהואשמו בשיתוף פעולה עם יפן, ונכלא למשך מספר חדשים בבית הסוהר ביליביד. שוחרר מן הכלא בעקבות חנינה על ידי הנשיא מנואל רוחאס. במשפטו נפסק כי שידוריו ושיתוף הפועלה של אגינלדו נעשו בהשפעת איומים - לרבות איומים ברציחת כל משפחתו, והוא זוכה.
אגינלדו היה בן 77 כשנחתם הסכם מנילה משנת 1946,שהתבסס, בין השאר, על המסמך טיידינגס-מקדאפי משנת 1934 ושדרכו הכירו ארצות הברית בעצמאות פיליפינים.
במדינה העצמאית
הוא הוזמן לחגיגות הכרזת העצמאות של הפיליפינים ב-4 ביולי 1946. בהזדמנות זאת הגנרל דאגלס מקארתור, בנו של הגנרל ארתור מקארתור שהביס את אגינלדו בשנת 1899, לחץ איתו ידיים בנימוס. במהלך מצעד העצמאות שהתקיים בלונטה נשא אגינלדו בדגל שלדבריו היה הדגל שהרים בקוויט ב-12 ביוני 1899, תאריך שלדעתו היה יום העצמאות האמיתי של ארצו. אמנם, 21 שנה קודם לכן, ב-11 ביוני 1925 הוא סיפר במכתב אל הקפטן אמנואל באחה במשך נסיגת כוחותיו צפונה בעת המלחמה באמריקאים, הדגל המקורי אבד בטאיוג, במחוז פנגאסינאן ואותה עיר נכבשה על ידי האמריקאים ב-11 בנובמבר 1899.
בשנת 1950 מינה הנשיא אלפידיו קירינו את אגינלדו לחבר במועצת המדינה. אחרי פרישתו שוב הקדיש את זמנו ואת מרצו לאינטרסים ולרווחתם של הווטרנים הפיליפינים. בשנת 1953 כיבדה אותו אוניברסיטת הפיליפינים עם התואר דוקטור למשפטים לשם כבוד. ב-1962 החליט הנשיא דיוסדאדו מקאפגאל להעביר את חגיגות יום העצמאות מ-4 ביולי ל-12 ביוני. ההחלטה ("ההכרזה הנשיאותית מס.28") נחתמה על ידי מקאפגאל ב-2 במאי 1962. כעבור שנתיים בוצע תיקון על ידי מסמך הרפובליקה מס.4166 שהכריז על 12 ביוני כיום העצמאות ועל 4 ביולי כ"יום הרפובליקה הפיליפינית". בשנת 1962 קם אגינלדו ממיטת חוליו כדי להשתתף בחגיגות העצמאות 64 שנים אחרי שהכריז עליה לראשונה.
מותו ומורשתו
ב-5 באוקטובר 1962 הובא אגינלדו באופן דחוף למרכז הרפואי הממוריאלי של הוטרנים בקזון סיטי ואושפז שם למשך 469 יום עד פטירתו בגיל 94 מאוטם שריר הלב ב-6 בפברואר 1964. הובא לקבורה בעיר הולדתו, קוויט. קברו נמצא ב"מזבח הלאומי אגינלדו". שנה לפני מותו הוא ציווה לשלטונות את ביתו ואת אדמתו. על ידי כך התאפשרה הקמתו במקום של "מזבח אגינלדו" שנועד להנציח את רוח מהפכת 1896.
אגינלדו נשאר בהיסטוריה של פיליפינים כגיבור לאומי בעל אישיות מורכבת. נלחם בתקיפות בעד עצמאות עמו ועשה אחר כך מאמצים רבים למען הווטרנים של מלחמות ארצו. . מצד שני הוציא להורג כמה מיריביו, ובראש ובראשונה את אנדרס בוניפסיו, ושיתף פעולה עם הכובשים היפנים במלחמת העולם השנייה.
לקריאה נוספת
Aguinaldo, Emilio, Mga Gunita ng Himagsikan, 1964 Zaide, Gregorio F. Philippine History and Government, National Bookstore Printing Press, 1984
קישורים חיצוניים
Arnaldo Dumindin The Philippine-American War, 2006
שלומית אשר
שלומית אשר (נולדה ב-28 באפריל 1981) היא סופרת ישראלית, מרצה ומנחת סדנאות כתיבה.
ביוגרפיה
אשר נולדה וגדלה בפתח תקווה למשפחה דתית לאומית. אשר אהבה לקרוא והחלה לכתוב סיפורים ויומנים כבר בגיל 6. התחנכה באולפנת צפירה ביישוב צפריה. לאחר סיום לימודי התיכון עשתה שירות לאומי בכפר נוער תלפיות בחדרה. בוגרת תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן בחינוך בלתי פורמלי וקרימינולוגיה. לאחר שנישאה לבן זוגה אותו הכירה כבר בתקופת לימודיה בתיכון, עברה להתגורר ביחד איתו ביישוב עלי ומשם עברו להתגורר בקריית נטפים שבשומרון. לאחר עשר שנות נישואין בהן התרכזה בגידול הילדים ובתחזוקת הבית, התגרשה אשר ובעקבות כך גם החלה לעבוד במחלקת התיירות של המועצה האזורית שומרון ולעסוק בכתיבה. אשר החלה לשתף במדיה החברתית את תחושותיה בעקבות הגירושין וכתבה על נושאים כמו שבתות וחגים בלי הילדים, ועל יחס החברה הדתית לנשים בסטטוס שלה. בשנת 2018 ראה אור ספרה הראשון, כנפיים, מתכתב עם סיפורה האישי של אשר והתהליך שעברה אשר בעקבות הגירושין: ההתמודדות המקצועית בלהתחיל מחדש עם ארבעה ילדים, המגורים בחברה דתית ביישוב קטן בלי רישיון נהיגה והבנה בסיסית בניהול חשבון בנק או תקציב של משק בית ועוד. לאחר שספרה הראשון ראה אור הגיעו לאשר בקשות של הורים שחיפשו סדנאות כתיבה לילדיהם, וכך החלה אשר להנחות סדנאות כתיבה לילדים ובהמשך גם למבוגרים. במקביל המשיכה לכתוב, להרצות בנושאי הכתיבה שלה וללוות סופרים בתהליכי כתיבה והוצאה לאור.
חיים אישיים
מתגוררת ביישוב קריית נטפים בשומרון עם ארבעת ילדיה.
הסתדרות הפועלים החקלאיים
הסתדרות הפועלים החקלאיים או ההסתדרות החקלאית הייתה ארגון מקצועי של פועלים וחקלאים יהודים חברי מפלגות הפועלים הציוניות, אשר הוקם בשנת תרע"ח 1918.
כאשר הוקם הארגון על ידי אנשי "אחדות העבודה", היו רוב חבריו אנשי העלייה השנייה ומיעוטם אנשי השלישית; רובם היו חברי ארגוני פועלים שהוקמו שנים ספורות קודם לכן, הסתדרות הפועלים החקלאיים בגליל וביהודה, והסתדרות פועלי השומרון.
בתקופת המנדט וגם בעשורים הראשונים לאחר הקמת המדינה, היה "המרכז החקלאי" גוף בעל עוצמה כלכלית שזכה להערכה רבה, בשל תרומתו לפיתוח החקלאות, הכלכלה ואף התרבות, ביישוב ובחברה הישראלית. מאז שנות השבעים של המאה ה-20, ועם ירידת קרנה של ההסתדרות הכללית, מסגרת האם שלו, התמעטה עוצמה זו.
בריאן בורו
בריאן בורו (באנגלית: Brian Boru; 940 - 23 באפריל 1014) היה מלך אירלנד, המלך האירי היחיד שמלך על האי כולו.
חייו
בריאן נולד בסביבות שנת 941 ליד קילאלו (במחוז קלייר כיום), והיה הצעיר משני בניו של מלך מנסטר. אירלנד הייתה מפוצלת אז לממלכות רבות, ללא שלטון מרכזי, ונתונה להתקפותיהם של הוויקינגים אשר פשטו לאורך הנהרות, כשהם שודדים ומחריבים את כל העומד בדרכם, ומייסדים ממלכות עצמאיות משלהם.
אחיו של בריאן היה למלך מנסטר עם מות האב, ובריאן התנגד לו תקופה קצרה, אך לאחר מכן הצליחו השניים לשתף פעולה כנגד מלכה הוויקינגי של לימריק, וזכו להישגים צבאיים. לאחר הישגים ראשוניים אלו נרצח האח, מאהון, על ידי בוגדים, ובריאן ירש את מקומו. לאחר שהרג את המלך הוויקינגי איוור מלימריק בדו-קרב, הצליח בריאן לייצב את ממלכתו ולשלוט באזורים נרחבים בדרום אירלנד. בה בעת עלה מלך גדול באזור הצפון, מלאכי השני, ממשפחת או'ניל. בשנת 1002, לאחר שמלאכי ראה כי אינו יכול להתמודד עם כוחו של בריאן, הכריז בגבעה הקדושה טארה, בה הוכרזו מלכי או'ניל מאז ומעולם, על בריאן כ"מלך עליון של אירלנד". פירוש הדבר היה כי שאר מלכי אירלנד היו חייבים לתת לו את בניהם כבני ערובה, ולהעלות לו מנחות ומיסים. המילה "בורו" שהיא שמו של בריאן, פירושה מנחה.
בריאן עמל קשה כדי לרפא את פצעי המלחמות הוויקינגיות, הוא בנה מחדש את המנזרים, שהיו המרכז התרבותי והחברתי בתקופה זו, וניסה לפעול ליצירת שלטון מרכזי.
בשנת 1013 הרימו מלכי לנסטר, בשיתוף מלכים ויקינגים, את נס המרד במלכותו של בריאן. בקרב קלונטרף, ב-23 באפריל 1014 הובסו המלכים הוויקינגים, אך בריאן מת בקרב.
צאצאיו של בריאן נקראים "או'בריאן", והם שכתבו במאה ה-12 את ספר "מלחמות האירים בזרים" המהלל את בריאן כמלך הגדול ביותר שקם באירלנד אי פעם. הדעה המקובלת, אשר הופצה על ידי הספר, היא כי אמנם בריאן הוא ששחרר את אירלנד מן הכיבוש הוויקינגי, אך עם מותו אבד לאירלנד הסיכוי להיות תחת שלטון מרכזי, והיא נותרה בבחינת קובץ של מלכויות מפוצלות המתחרות זו בזו.
עודד שרם
עודד שרם (10 בדצמבר 1961 – 1 בספטמבר 2008) היה מתמטיקאי ישראלי שעסק בתורת השדות הקונפורמיים ובתורת ההסתברות, ונחשב לאחד החוקרים המובילים בעולם בתחומים אלה.
חייו והשכלה
שרם נולד בירושלים. את לימודיו האקדמיים במתמטיקה החל באוניברסיטה העברית בירושלים, שם סיים בשנת 1986 את לימודי תואר ראשון ובשנת 1987 את לימודי התואר השני, בהנחיית גיל קלעי. מיד אחר כך המשיך ללימודי תואר שלישי במתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון, שם כתב את עבודת הדוקטורט תחת הנחייתו של ויליאם ת'ורסטון. הוא סיים את לימודיו ב-1990. במשך שנתיים עבד שרם באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. בשנת 1992 הצטרף כחבר סגל קבוע במכון ויצמן למדע. ב-1999 עבר שרם לקבוצת התאוריה של מיקרוסופט מחקר ברדמונד שבמדינת וושינגטון, ושם גר עד למותו.
עבודתו
אפיק מחקר מרכזי של שרם היה הקשר בין מודלים דיסקרטיים לבין הגבול הרציף שלהם, התברר כי במקרים רבים הוא אינווריאנטי לפעולות קונפורמיות באופן שהופך אותו ליריעה רימנית. התרומה הבולטת ביותר של שרם היא המצאת אבולוציית שרם-לוונר (SLE, ב-2000). זהו כלי טכני מתוחכם, שסלל את הדרך להוכחות מדויקות של השערות מתחום המכניקה הסטטיסטית על גבולות רציפים של מודלים דיסקרטיים, כגון הילוך אקראי ללא חיתוך ופרקולציה. שיטות SLE אפשרו לשרם להוכיח, לדוגמה, את התוצאות הבאות (עם ונדלין ורנר ו- Greg Lawler):
לאבולוציית שרם-לוונר יש השפעה מרחיקת לכת על התחום כולו, והיא זיכתה את שרם ואת התורמים האחרים לפיתוחה בפרסים רבים. הבולט מבין אלה הוא מדליית פילדס שקיבל ונדלין ורנר (2006), שהיה בין השותפים העיקריים של שרם במחקריו.
שרם זכה, בין השאר, בפרס ארדש (1996), פרס סלם (2001), במענק קליי (2002), בפרס פואנקרה (2003), בפרס לואב (2003), בפרס פוליה (2006) וב-2008 בפרס אוסטרובסקי. יש הטוענים כי בזכות הישגיו המחקריים היה אף זוכה ללא ספק במדליית פילדס לשנת 2002, אלא שפרס זה מוענק רק למי שהוא מתחת לגיל 40 ואילו שרם היה באותה עת מבוגר מדי בשלושה שבועות. ב-2008 נבחר כחבר זר של האקדמיה המלכותית השוודית למדעים, בין הנימוקים לבחירתו צוין כי עבודתו בתחום תורת ההסתברות מייצגת את אחת ההתפתחויות המשמעותיות ביותר בתחום זה בשנים האחרונות.
מותו
ב-1 בספטמבר 2008 נהרג שרם כשנפל אל מותו בתאונת טיפוס הרים, כשטיפס לבדו על הר במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
מפלגת הירוקים (ישראל)
מפלגת הירוקים היא מפלגת מרכז ישראלית המדגישה במצעה את איכות הסביבה ואת איכות החיים.
מפלגת הירוקים הוקמה בשנת 1997 בעקבות אסון המכביה בה נהרגו ארבעה מחברי המשלחת האוסטרלית למכביה ועשרות נפצעו כתוצאה מהתמוטטות גשר המכביה וכתוצאה ממחלות שנגרמו ממי נחל הירקון המזוהמים. המפלגה פועלת בנושא איכות החיים ומציעה דרכי חשיבה ועשייה ידידותיות לסביבה. המפלגה שואפת להביא לשיפור המדיניות הסביבתית של ישראל על ידי כך שתהיה מיוצגת בכל הרמות של מערכות השלטון בישראל, הן הארציות והן המקומיות.
במישור המוניציפלי
המפלגה התמודדה לראשונה בבחירות לרשויות המקומיות ב-1998, ושני נציגים של המפלגה נכנסו למועצת העיר תל אביב-יפו. בחיפה התמודדה רשימה בשם "חיפה שלנו-הירוקים", בראשות האדריכל והפעיל הסביבתי שמואל גלבהרט, אך רשימה זו לא הייתה קשורה למפלגת הירוקים שפעלה בתל אביב, והייתה יוזמה מקומית בשיתוף מפלגת שינוי. "חיפה שלנו-הירוקים" זכתה ל-4 מושבים במועצת העיר, כסיעה השנייה בגודלה, והייתה להפתעת הבחירות. כיו"ר הרשימה עמד גלבהרט במשך 5 שנים בראש האופוזיציה העירונית בחיפה.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2003 המפלגה התמודדדה ב-18 רשויות מקומיות, אך לא בחיפה, שם הרשימה הקיימת "חיפה שלנו-הירוקים" הצטרפה לרשימתו של ראש העיר יונה יהב. בבחירות נציגי מפלגת הירוקים נבחרו ב-14 מרשויות מקומיות, מקריית מוצקין בצפון עד באר שבע בדרום. מפלגת הירוקים הכפילה את כוחה בתל אביב משני חברי מועצה לארבעה והחל משנת 2004 יו"ר המפלגה, פאר ויסנר, כיהן כסגן ראש העיר תל אביב-יפו. חברי מועצת עיריית תל אביב מטעם מפלגת הירוקים היו: פאר ויסנר, מרדכי וירשובסקי, הדס שכנאי, אורנה בנאי ורם דקל. לקראת הבחירות נפסלה רשמית מפלגת עלה ירוק בתל אביב בגלל הדמיון לשמה של מפלגת הירוקים. בינואר 2007 מפלגת הירוקים עתרה שוב לבית המשפט המחוזי בתל אביב, בבקשה להורות לרשם המפלגות לדרוש ממפלגת עלה ירוק לשנות את שמה.
באוגוסט 2007, מפלגות הירוקים בתל אביב, בראשות פאר ויסנר, ומפלגות הירוקים בחיפה, בראשות שמואל גלבהרט, החליטו להתאחד לקראת הבחירות המוניציפליות בנובמבר 2008.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 התמודדו הירוקים ב-33 רשויות מקומיות, נבחרו 48 חברי מועצה מטעם הירוקים ב-22 רשויות. בתל אביב ירדו הירוקים ל-3 חברי מועצה: פאר ויסנר, דן להט וד"ר חנה תמיר.
בין השנים 2008–2013 בראשון לציון כיהנו שלושה חברי מועצת עיר מטעם סיעת הירוקים: ליאל אבן-זהר, יפעת מאירוביץ' יפת ושלמה כוכבי. בשנת 2013 התמודד בעיר רז קינסטליך, מי שהיה שלישי ברשימת המפלגה לכנסת, כיו"ר רשימת הירוקים כסיעה מאוחדת עם רשימת הצעירים. הסיעה זכתה בשלושה מנדטים וקינסטליך מונה לסגן ראש העירייה. ב-30 באוקטובר 2018 התמודד רז קינסטליך מטעם המפלגה לראשות עיריית ראשון לציון. הוא זכה ב-21.7% מקולות הבוחרים, והלך לסיבוב שני מול ראש העירייה המכהן, דב צור. בסיבוב השני נתמך קינסטליך על ידי מועמדים בולטים אחרים, וניצח את הסיבוב השני כאשר זכה ב-52.6% מקולות הבוחרים והפך לראש העירייה הראשון מטעם מפלגת הירוקים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 זכתה מפלגת הירוקים בחיפה, בראשות אביהו האן, בארבעה מושבים. המפלגה לא הצטרפה לקואליציה של ראש עיריית חיפה עינת קליש-רותם. בחדרה מפלגת הירוקים בראשות חדווה יחזקאלי זכתה במושב אחד ומונתה לסגן ראש העיר.
קמפיינים ציבוריים
במהלך השנים הייתה מפלגה הירוקים מעורבות בשורה של קמפיינים ציבוריים, בנושאי איכות הסביבה:
בשנת 2000 הובילה קמפיין נגד הקמת קווי מתח גבוה מעל פארק הירקון. באותה שנה גם עתרה לבג"ץ, בדרישה להורות ל, שלא לאפשר שידור פרסומות המעודדות ילדים להשתמש בטלפון סלולרי, או לחלופין תהיה בכל פרסומת שעניינה שימוש בטלפונים סלולריים אזהרה כי שימוש בטלפון סלולרי עלול להזיק לבריאות. בנוסף עתרה לבג"ץ, יחד עם אחרים, נגד המשרד לאיכות הסביבה, מפעלי ים המלח וכימיקלים לישראל, בבקשה להגן על מפלס המים של ים המלח ולפעול לביטול חוק זיכיון ים המלח. זאת בטענה כי חוק ים המלח נותן יד חופשית למפעלים בים המלח לעשות בים כבתוך שלהם, ומאז שנות ה-30 ירד מפלס ים המלח בכ-22 מטר וקצב ירידת המפלס מתגבר.
בפברואר 2007 עתרה המפלגה לבג"ץ נגד סלילת כביש 531, בטענה כי הכביש לא יתרום להקטנת עומסי התחבורה, אלא יגדיל את הגודש התחבורתי בגוש דן וייצור מזהמי אוויר נוספים. בנוסף באותו חודש, פעלה המפלגה נגד הפרטת בתי הזיקוק בחיפה ובאשדוד, ללא טיפול ממשלתי במתקנים המזהמים שלהם.
ביוני 2008 עתרה המפלגה לבג"ץ נגד הממשלה, הוועדה לתשתיות לאומיות וחברת החשמל, בבקשה להוצאת צו ביניים האוסר על קידום פרויקט הקמת תחנת כוח פחמית נוספת באשקלון ("פרויקט D"). פרויקט שאכן בוטל לבסוף.
התמודדות לכנסת
בעקבות ההצלחה בבחירות למועצת העיר תל אביב החליטה המפלגה לתמודד לראשונה בבחירות לכנסת בשנת 1999. באותה עת הקימה נחמה רונן, שכיהנה כמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה, גם מפלגה על בסיס מצע של איכות הסביבה. נעשה ניסיון לחבור אליה אך היא הקימה מפלגה נפרדת בשם "קול הסביבה" ואחר כך הצטרפה למפלגת המרכז. לראש הרשימה מונה דדי צוקר, שכיהן כחבר כנסת מטעם מרצ, אך פרש מהמפלגה לאחר ששובץ במקום לא ריאלי ברשימתה. בבחירות לכנסת ה-15 קיבלה 13,292 קולות ולא עברה את אחוז החסימה (1.5%).
לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה שוב ניסתה לגייס לגייס פוליטיקאים ותיקים לרשימה, אך לבסוף מונה פאר ויסנר לעמוד בראשה. היא קיבלה 12,833 קולות ושוב לא עברה את הסף. הבחירות לכנסת ה-17 בישרו עלייה מרשימה בכוחה של המפלגה, שזכתה ל-47,595 קולות (1.52% מסך הקולות), אך למרות זאת לא עברה את אחוז החסימה, שעלה בינתיים ל-2%. בקיץ 2007 התנהלו מגעים עם עוזי דיין להצבתו בראש המפלגה, אך הדבר לא יצא לפועל.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה שינתה המפלגה את שמה הרשמי מ"מפלגת הירוקים – לאיכות הסביבה והחיים בישראל" ל"מפלגת הירוקים – למען ישראל ירוקה – לאיכות הסביבה והחיים בישראל". המפלגה הודיעה על ריצה משותפת עם מפלגת חץ, שהקים השר לשעבר אברהם פורז. עם זאת אחרי מספר ימים בוטל האיחוד, בעקבות מחאה של פעילי הירוקים על צירוף פורז ופעיליו, וחץ החליטה שלא להתמודד בבחירות. הדס שכנאי, שכיהנה במשך שנים כמזכ"ל המפלגה, עזבה את המפלגה לקראת הבחירות עקב חילוקי דעות עם יו"ר המפלגה פאר ויסנר. בנוסף הוקמה מפלגה מתחרה בשם "התנועה הירוקה", למרות הביקורת הרבה נגד מפלגת הירוקים של חלק מפעילי "התנועה הירוקה". נבדקה האפשרות לחבור אליהם, אך מאמצים אלה כשלו ולבסוף הם החליטו להקים מפלגה חדשה בשם המפלגה הירוקה. מפלגה זו ערכה בחירות מקדימות בהם השתתפו מאות פעילי איכות הסביבה מרחבי הארץ. המפלגה הירוקה זכתה ב-27,737 קולות לעומת 12,378 קולות להם זכתה מפלגת הירוקים.
בנובמבר 2011 פאר ויסנר השעה את עצמו מראשות המפלגה בשל הרשעתו בפלילים, הרשעה שבוטלה מאוחר יותר. במרץ 2013 בית המשפט המחוזי קיבל את ערעור המדינה, הרשיע את ויסנר והטיל עליו קלון.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ערכה לראשונה מפלגת הירוקים בחירות מקדימות. הדס שכנאי חזרה לפעילות במפלגה בראש קבוצה של כמה מאות פעילים, אך טענות על אי-סדרים הביא לעיכוב בפרסום הרשימה. לבסוף התמודדה מפלגת הירוקים ברשימה משותפת עם סיעות צעירים מרחבי הארץ, ברשימה בשם "הירוקים והצעירים לעתיד ירוק בישראל" את הרשימה הובילו שני פעילי סביבה ותיקים, עמיר מלצר ודרור עזרא ורז קינסטליך מסיעת הצעירים בראשון לציון. הרשימה זכתה ל-8,190 קולות ולא עברה את אחוז החסימה הנדרש כדי להיכנס לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הודיע המפלגה כי לא תרוץ עקב העלאת אחוז החסימה ל-3.25%. בהמשך החליטה להתמודד בכל זאת, תחילה תחת השם (שלא אושר) "הירוקים- לא שמים ז". הרשימה זכתה ב-2,992 קולות בלבד.
החל מהבחירות לכנסת ה-21 המפלגה ביטלה את התמודדותה לכנסת וקיימת כמפלגת מדף.
בפברואר 2019, לקראת הבחירות לכנסת ה-21, הכריזו חברי מפלגת הירוקים בעיריית חיפה על תמיכה בבני גנץ ומפלגת חוסן לישראל, לאחר שגנץ הכריז כי הוא "שותף לחזון חדש ונקי למפרץ חיפה שסובל מסיכונים ביטחוניים וסביבתיים".
מועמדי המפלגה בבחירות לכנסת
הכנסת ה-15 (1999) דוד צוקר, פאר ויסנר, אירית רוזנבלום
הכנסת ה-16 (2003) פאר ויסנר, הדס שכנאי, צור שיזף
הכנסת ה-18 (2009) פאר ויסנר, דרור יחזקאל עזרא, אריאלה רינגל הופמן
הכנסת ה-19 (2013) עמיר מלצר, דרור עזרא, רז קינסטליך
קארל צ'אפק
קארל צָ'אפֶּק (בצ'כית: Karel Čapek,, 9 בינואר 1890 – 25 בדצמבר 1938) היה מהחשובים שבסופרי צ'כוסלובקיה במאה ה-20. צ'אפק טבע את המילה "רובוט" במחזהו "R.U.R" ("רובוטים אוניברסליים של רוסום") משנת 1920.
ביוגרפיה ויצירה
סיפוריו של צ'אפק מאופיינים בהומור, שנינות ואירוניה מפוכחת, אך גם בנקודת מבט אופטימית על בני האדם. יש המחשיבים אותו כאחד החלוצים של המדע הבדיוני האירופי, שעוסק בהשפעה של טכנולוגיות חדישות על החברה האנושית. ניתן להשוותו עם כותבים נוספים ששילבו ביצירותיהם מוטיבים של מדע בדיוני, דוגמת ג'ורג' אורוול ואלדוס האקסלי, אף כי נהוג לטעון כי התחזיות שלו אינן כה פסימיות כשלהם. דוגמה לנימה האופטימית שלו ניתן למצוא בספרו הרובוטים, שם מתוארת השתלטות רובוטים על האנושות, אך הסיפור מסתיים בנימה מפוייסת כאשר האהבה הופכת את הרובוטים לאנושיים. צ'אפק הביע חשש מפני הסכנות האורבות בדיקטטורות, בארגונים בעלי כוח בלתי מוגבל ובאובדן פרופורציות, תוך שהוא מנסה לעיתים להצביע על החיוב ולמצוא נקודות אור שבהן טמונה תקווה למין האנושי. בספרו המלחמה בסלמנדרות ניתן לראות את חששו זה ואת ההשלכות מרחיקות הלכת אשר צפה כי ינבעו מסכנות אלה, דבר ההגיוני לאור הביוגרפיה שלו והתנגדותו העזה למשטר הנאצי.
בספרים אחרים שלו עסק צ'אפק בשאלה "מהו ידע?" תוך הצגת המורכבות שיכולה לאפיין גם סיפורים שנדמים פשוטים. בעיקר בא הדבר לידי ביטוי בשלושת הרומנים שזכו לשם "הטרילוגיה הצ'כית": "הורדובל", "כוכב נופל" ו"חיים רגילים".
צ'אפק אף כתב מספר יומני מסע אותם אייר בעצמו, המתארים את נסיעותיו הרבות ברחבי אירופה. בתחילת דרכו כתב קארל צ'אפק ביחד עם אחיו יוזף, אך בהמשך נפרדו דרכיהם. יוזף שם דגש על ציור וקארל על כתיבה, אם כי המשיך לאייר כמה מסיפוריו. סיבת היפרדותם הייתה אידאולוגית. יוזף היה קומוניסט ואילו קארל כתב רשימה תחת הכותרת: "למה אינני קומוניסט" שהטענה העיקרית בה הייתה שהקומוניזם אינו מטיב עם האדם אלא מחזק שררה ושלטון.
צ'אפק נפטר, מדלקת ריאות, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בגיל 48, כשהוא שבור לב על הפקרת צ'כוסלובקיה לציפורני הנאצים בהסכם מינכן. עם הפלישה לצ'כיה באו הנאצים לחפשו בביתו, ואשתו הראתה להם את תעודת הפטירה. אחיו, יוזף צ'אפק, נעצר בידי הנאצים ונשלח אל מחנה הריכוז ברגן-בלזן, שם שרד לאורך כל שנות מלחמת העולם השנייה אך נרצח בסיומה ממש, באפריל 1945 - שבועות בודדים לפני כניעת גרמניה הנאצית.
לאחר השתלטות הקומוניסטים על צ'כוסלובקיה, נאסרה הדפסת יצירותיו של צ'אפק, ורק בהדרגה הן הותרו שוב לפרסום. אחרי מותו ראו אור כל כתביו.
מבקרים
היו שביקרו את צ'אפק על אהדתו היתרה לשלטון וידידותו החזקה עם הנשיא תומאש מסריק. כמו כן ביקרו אותו על היותו עממי מדי: צ'אפק, שהיה דוקטור לפילוסופיה בוגר אוניברסיטאות פראג, ברלין ופריז כתב במכוון בצורה שתובן להמון, כי לא רצה שכתביו יהיו אליטיסטיים. למרות הביקורת, צ'אפק זכה לפופולריות רבה, ספריו תורגמו לשפות רבות והוא אחד הסופרים הצ'כים הראשונים שזכו להכרה בינלאומית.
ספריו בתרגום עברי
ספרי מסע:
מחזות:
ספרי ילדים:
פרסים ואותות הוקרה
צ'אפק קיבל את אות מסדר טומאש מסריק, לאחר מותו בשנת 1991.
האסטרואיד שהתגלה על ידי האסטרונום לובוש קהואוטק ב-1969, נקרא על שמו.
יחסי אסטוניה–גרמניה
היסטוריה
מאז כיבושה של אסטוניה על ידי המסדר הטבטוני בימי הביניים, מילאו הגרמנים הבלטים תפקיד חשוב בחברה האסטונית.
אוניברסיטת טרטו הייתה בין השנים 1802–1893 אוניברסיטה בשפה הגרמנית. כ-50% מהפרופסורים היו גרמנים, בעוד כ-40% מהם היו גרמנים-בלטים.
יחסים דיפלומטיים
גרמניה מחזיקה באסטוניה שגרירות בטאלין, ואילו אסטוניה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-6 קונסוליות בדיסלדורף, המבורג, קיל, מינכן, שוורין ושטוטגרט.
האובליסק של סאו פאולו
האובליסק של סאו פאולו, המוכר גם בשם האובליסק של איביראפוארה (בפורטוגזית: Obelisco de São Paulo, Obelisco do Ibirapuera) הוא אנדרטת זיכרון בצורת אובליסק בעיר סאו פאולו שבברזיל.
היסטוריה
האובליסק הוא סמלה של המהפכה החוקתית בברזיל שאירעה בשנת 1932. האנדרטה, המתנשאת לגובה 72 מטרים, היא הגדולה ביותר בעיר סאו פאולו. בנייתה החלה בשנת 1947 והסתיימה ב-1970, אולם היא נחנכה ב-9 ביולי 1955, שנה לאחר חנוכת פארק איביראפוארה, שבשוליו היא ממוקמת. את האובליסק יצר הפסל האיטלקי-ברזילאי גלילאו אוגו אמנדאבילי (Emendabili), אשר מצא מקלט בברזיל בשנת 1923 בגיל 34 מפחד השלטון הפשיסטי. האובליסק עשוי שיש טרוורטינו.
קרל יאספרס
קרל תיאודור יאספרס (בגרמנית: Karl Theodor Jaspers; 23 בפברואר 1883 – 26 בפברואר 1969) היה פסיכיאטר ופילוסוף גרמני, בעל השפעה רבה בתאולוגיה, בפסיכיאטריה ובפילוסופיה.
ביוגרפיה
יאספרס נולד באולדנבורג, לאם מקהילה כפרית מקומית ולאב משפטן. כבר בגיל צעיר התעניין בפילוסופיה, אך אביו השפיע עליו ללמוד משפטים באוניברסיטה. תוך זמן קצר התברר שיאספרס לא אהב את הנושא, והוא עבר ללמוד רפואה ב-1902.
יאספרס סיים את לימודי הרפואה ב-1909 והחל לעבוד בבית החולים הפסיכיאטרי בהיידלברג, שם עבד אמיל קרפלין כמה שנים לפני כן. יאספרס לא היה מרוצה מגישת הרפואה של זמנו למחלות נפש, וביקש לשפר את הגישה הפסיכיאטרית. ב-1913 החל ללמד פסיכולוגיה באוניברסיטת היידלברג באופן זמני. לאחר מכן נעשתה המשרה לקבועה, ויאספרס לא חזר מעולם לפסיכיאטריה קלינית.
בגיל 40 פנה מהפסיכולוגיה לפילוסופיה, כשהוא מרחיב בנושאים שפיתח בחיבוריו הפסיכיאטריים. אחד המושגים המרכזיים שהוא יצר הוא "מצבי גבול" (בגרמנית: Grenzsituationen). הוא היה לפילוסוף חשוב ובעל שם בגרמניה ובאירופה. יאספרס נודע גם כמורהּ של חנה ארנדט, ובין השניים התקיימה התכתבות ארוכת שנים, שפורסמה (בגרמנית) בהוצאת "Piper" בשנת 1985. יאספרס היה בתחילה עמית באוניברסיטת היידלברג, ולימים יריב של הפילוסוף מרטין היידגר. רשימותיו של יאספרס בהתייחס להיידגר ראו אור (בגרמנית) רק לאחר מותו של יאספרס.
ב-1910 קארל יאספרס נישא לגרטרוד מאיר (בגרמנית: Gertrud Mayer) מבית יהודי אורתודוקסי, והוא לא התכחש לה ולא התגרש ממנה גם עם עליית השלטון הנאצי. בשל כך הוא נשא במחיר אישי ומקצועי קשה: בעקבות חוקי נירנברג הוא הודח ב-1933 מהנהלת האוניברסיטה בהיידלברג; ב-1937 פוטר ממשרתו באוניברסיטה; וב-1938 הוצא צו איסור על פרסום כתביו. בשנות המלחמה, בני הזוג נעזרו במעט חברים שסיפקו להם מידע ואף העניקו מסתור לאשתו היהודיה מעת לעת. בני הזוג יאספרס נשאו איתם בשנות המלחמה גלולות ציאניד, למקרה שייאסרו או יגורשו. בשלהי המלחמה הם אכן כבר היו רשומים לגירוש ב-15 במאי 1945, אך ניצלו מגורל זה עם כניסת האמריקאים להיידלברג ב-1 במאי. ב-1948 נענה יאספרס להזמנה של אוניברסיטת בזל שבשווייץ, שם נפטר ב-1969.
תרומותיו לפסיכיאטריה
חוסר שביעות הרצון של יאספרס מההבנה הרגילה של מחלות נפש הובילה אותו לביקורת על הקריטריונים לדיאגנוזה וכן על השיטות של הפסיכיאטריה הקלינית. הוא פרסם מאמר מהפכני ב-1910, שבו התייחס לבעיית הפרנויה - האם היא היבט של האישיות או שהיא תוצאה של שינויים ביולוגיים. הגם שלא היו במאמר רעיונות חדשים, הוא הציג גישה מתודית חדשה למחקר. יאספרס חקר כמה חולים בפרוטרוט, כשהוא מספק מידע ביוגרפי עליהם ומציין כיצד הם חשו לגבי הסימפטומים שלהם. שיטה זו נודעה כשיטה הביוגרפית והיא כיום מאבני היסוד של הפסיכיאטריה המודרנית.
יאספרס פרסם את דעותיו על מחלות נפש בספר ששמו פסיכופתולוגיה כללית, בעל שני כרכים. הספר היה לקלסיקה בספרות הפסיכיאטרית. חשיבות רבה יש לדעתו של יאספרס כי על פסיכיאטרים לאבחן סימפטומים על פי צורתם ולא על פי תוכנם. לדוגמה, כשמאבחנים הלוצינציה, העובדה שהאדם חווה ראייה ללא גירוי חושי (צורה) חשובה יותר ממה הוא רואה (תוכן).
יאספרס אמין כי הפסיכיאטריה יכולה לאבחן הזיות באותו האופן. הוא טען שעל המאבחנים לא להתייחס לתוכן ההזיה, אלא רק לצורה שבה החולה מתייחס אליה. יאספרס גם הבחין בין הזיות ראשוניות ושניוניות. הזיות ראשוניות הוא הגדיר כאוטוכטוניות, שמופיעות ללא גורם ברור, ושלא ניתן להסבירן על פי התהליכים המנטליים הרגילים. הזיות שניוניות, לעומת זאת, הן אלה המושפעות על ידי הרקע של האדם או מצבו המנטלי.
יאספרס טען כי הזיות ראשוניות הן "בלתי ניתנות להבנה", מכיוון שחשב שאין תהליך הגיוני שגורם להן. על דעתו זו יש ביקורת רבה מצד פסיכיאטרים אחרים.
תרומות לפילוסופיה ולתאולוגיה
רוב הפרשנים משייכים את יאספרס לזרם האקזיסטנציאליסטי, מכיוון שהוא שואב רבות מניטשה ומקירקגור, וכן מכיוון שחירות אישית היא נושא חשוב בחיבוריו. יאספרס עצמו טען שפילוסופים אלה הם החשובים ביותר מאז קאנט.
בפילוסופיה (שלושה כרכים, 1932), הציג יאספרס את דעותיו לגבי ההיסטוריה של הפילוסופיה ואת נושאיו העיקריים. כשהוא מתחיל מהמדע המודרני והאמפיריציזם, הוא מצביע על כך שאם טוענים כי אין מציאות, נמצאים במקום שבו המתודה המדעית אינה יכולה לסייע או להוכיח דבר. בנקודה זו, היחיד מקיים בחירה חשובה: ליפול ליאוש, או לעשות "קפיצה" לדבר שיאספרס קורא לו "טרנסצנדנציה". בקפיצה זו, היחיד ניצב בפני החירות האינסופית שלו, שיאספרס קורא לה "אקזיסטנץ" (Existenz), והוא יכול לחוות את הקיום האמיתי.
טרנסצנדנטיות, עבור יאספרס, הוא דבר שקיים מעבר לעולם של זמן ומרחב. ההגדרה של יאספרס את הטרנסצנדנטיות כלא-אובייקטיבי האולטימטיבי הובילה פילוסופים רבים לטעון שיאספרס נעשה למוניסט, אם כי הוא עצמו הדגיש את החשיבות של הכרה בסובייקטיביות ובאובייקטיביות גם יחד.
על אף שדחה דוקטרינות דתיות, כולל הרעיון של אל בעל אישיות, השפיע יאספרס על התאולוגיה בת זמננו דרך הפילוסופיה שלו ורעיונותיו על הגבולות של החוויה האנושית. מסורות נוצריות מיסטיות השפיעו עליו רבות, במיוחד אלה של מייסטר אקהרט וניקולאוס קוזאנוס. הוא גם התעניין בפילוסופיות מזרחיות, בעיקר בבודהיזם. יאספרס השתתף בעימותים ציבוריים עם רודולף בולטמן, בהם ביקר את ה"דה-מיתולוגיזציה" של הנצרות של בולטמן.
יאספרס כתב רבות על האיום על החירות האנושית הנובע מהמדע המודרני וממוסדות כלכליים ופוליטיים מודרניים. בזמן מלחמת העולם השנייה נאלץ לעזוב את משרת ההוראה שלו, מכיוון שאשתו הייתה יהודיה.
לאחר המלחמה חזר ללמד, ובחיבורו שאלת האשמה בחן את אשמתה של גרמניה ככלל במעשיו של היטלר והרייך השלישי וניתוחו על מושג האשמה במאמר זה נחשב לאחד החשובים שנכתבו. יאספרס טוען שיש ארבעה סוגי אשמה. אשמה פלילית המוטלת על היחיד שעבר על חוקים חד משמעיים; אשמה פוליטית המוטלת על כל אזרח בשל מעשי המדינאים והפוליטיקאים במדינתו, וזאת כל עוד לא עשה כל שביכולתו על מנת להתנגד. אשמה זו מוטלת על כל אזרחי גרמניה; אשמה מוסרית המוטלת על היחיד שחרג מנורמות מוסר. אשמה זו יש לעורר במצפונו של האדם בדרך של שיחה אוהבת; אשמה מטאפיזית הנובעת מהסולידריות האנושית ואשר בה כל אדם נושא באשמה על כל עוול המתרחש באנושות ובייחוד לפשעים הנעשים בנוכחותו או בידיעתו. בספרו "אור מתוך הסדק" מציין אבי שגיא שבכתבים מאוחרים יותר של יאספרס הוא הוסיף סוג אשמה חמישי - האשמה הקיומית תולדתית. האדם נושא באשמה על מעשי הדורות הקודמים לו במסגרת תרבותו ועמו.
פרשנים משווים בין הפילוסופיה של יאספרס לזו של מרטין היידגר. אף כי היה בין יאספרס להיידגר קשר לזמן מסוים, הוא ניתק עקב הקשרים שהיו להיידגר עם המפלגה הנאצית ועקב המחלוקות הפילוסופיות ביניהם.
בשנת 1958 יאספרס זכה בפרס השלום של איגוד סוחרי הספרים הגרמני (בגרמנית: Friedenspreis des Deutschen Buchhandels). את נאומו בטקס הקדימה בדברים חנה ארנדט.
מהר שלל חש בז
מַהֵר שָׁלָל חָשׁ בַּז הוא השם שנצטווה ישעיהו הנביא לקרוא בו לאחד מבניו. השם נתפס כשם סִמְלי, והוא מוסבר כך:
כלומר, בתוך זמן קצר מאוד, בטרם יידע בנו של ישעיהו להגיד "אבא" ו"אמא", יכבוש מלך אשור את ישראל וארם. זו נבואה הדומה בצורתה לנבואה מהפרק הקודם:
בשמו קיימת תקבולת- "מַהֵר שָׁלָל חָשׁ בַּז". לדעת יאיר הופמן, מבנה התקבולת יוצר מתח. האל אינו מורה לנביא מה לכתוב על הגִּלָּיוֹן גָּדוֹל (ישעיה ח', א'). לאחר שאשת ישעיהו נפטרה, ציווה ה' על ישעיה לקרוא כך לבנו. השם נועד לבן ישעיה בטרם נולד.
הרקע ההיסטורי והתגשמות הנבואה
בשנים 733-734 לפנה"ס ניסו פקח בן רמליהו מלך ישראל ורצין מלך ארם לכבוש את ירושלים במטרה להמליך את בן טבאל על יהודה במקום אחז. מלחמה זו נועדה להבטיח, כנראה, את השתתפות ממלכת יהודה במלחמה כנגד אשור, בניגוד לעמדת אחז שהעדיף להיכנע. תושבי יהודה ראו את התגשמות הנבואה שנה לאחר כישלון ניסיון הכיבוש של ירושלים על ידי ישראל וארם, עת כבשה אשור את ארם דמשק והגלתה חלק מתושבי ישראל. קץ ממלכת ישראל הגיע כ-12 שנה לאחר מכן, בשנת 722 לפני הספירה הגלה מלך אשור, שלמנאסר החמישי, את הושע בן אלה וכבש את שומרון, ובשנת 720 דיכא סרגון השני, מלך אשור, מרידה שהשתתפה בה שומרון והגלה את תושביה.
קרב פילזן (1618)
קרב פילזן או המצור על פילזן היה מצור שהטילו הפרוטסטנטים הבוהמים (בראשות ארנסט פון מנספלד) ונחשב לקרב המשמעותי הראשון במסגרת מלחמת שלושים השנים. ניצחון הפרוטסטנטים וכיבוש העיר הוביל למרד הבוהמי.
הרקע לקרב
ב-23 במאי 1618 התמרדו האצילים הפרוטסטנטים בבוהמיה נגד שלטונו של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וסילקו את המושלים הקתולים של בוהמיה. מועצת השלטון החדשה שהוקמה על ידי האצילים ובעלי הקרקע הפרוטסטנטים הפקידה בידי פון מנספלד את הפיקוד הצבאי, בעוד האצולה הקתולית ואנשי הכמורה החלו לצאת מהמדינה ולעשות דרכם לעיר פלזן. לסברת הפליטים, בפילסן ניתן היה באפשרותם להיערך למצור ממושך במקרה קרב, על אף המחסור של כוחותיהם בכח אדם ובאבק שרפה. פון מנספלד החל בתכנון כיבושה של פלזן בטרם יקבלו יושביה תגבור וסיוע.
המצור
צבאו של פון מנספלד הגיע לשערי העיר ב-19 בספטמבר, בעוד יושביה חסמו שתיים מכניסות העיר ועיבו את מערך השמירה על שער הכניסה השלישי. בהערכתו את חולשת התושבים החליט מנספלד לערוך מצור על העיר ולהכריעם באמצעות רעב. ב-2 באוקטובר הגיע כח מסייע לכיבוש העיר, אך מיעוט הארטילריה לא השפיע באופן מהותי על התקדמות הכיבוש. המצור נמשך, במהלכו אזלו מאגרי המזון והנשק של פילסן ובאר המים של העיר נהרסה מהתקפות הפרוטסטנטים. ב-21 בנובמבר הצליחו הפרוטסטנטים לחדור את חומות העיר ופלשו לתוכה. הקרב בין הצדדים נמשך שעות ספורות עד להכרעתם של המגינים.
תוצאות
לאחר כיבוש העיר דרש מנספלד כספי פיצויים על תקופת הלחימה ועל כך שכוחותיו חסו על העיר, אך זמן קצר לאחר מכן יצאו כוחות האימפריה הרומית הקדושה לכיוון פלזן. באותה עת נבחר פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ למלך בוהמיה ובהכירו את עליונותה הצבאית של האימפריה הרומית הוא הורה להיערך למתקפות על כוחותיה בטרם הם יגיעו לשטח בוהמיה ויקבצו את כוחותיהם.
פרידריך החמישי ננטש על ידי מרבית בעלי בריתו. חלק ניכר מחייליו ערקו במהלך הזמן ליערות שבין פלזן ופראג והפסדו המהותי הראשון אירע בקרב ההר הלבן (1620).
דקסטר חולם חלומות אפלים
דקסטר חולם חלומות אפלים (באנגלית: Darkly Dreaming Dexter) הוא ספרו הראשון של ג'ף לינדסי העוסק ברוצח הסדרתי. ספר זה הוא היווה את הבסיס לסדרת הטלוויזיה דקסטר של רשת שואוטיים, שזכתה בפרס דילייס (Dilys Award).
עלילה
הוא הפרוטגוניסט, הציר המרכזי בעלילת הספר. הוא עובד כמנתח תבניות דם במשטרת מיאמי ובזמנו הפנוי, הוא רוצח סדרתי שרוצח רוצחים, אנסים וכיוצא באלה שנמלטו מהחוק, לדעתו.
משחקי העולם 1981
התחרויות וענפי הספורט
במשחקי העולם הראשונים נערכו 104 תחרויות ב-15 ענפי ספורט שונים ובענף הדגמה אחד. בשבעה ענפים הייתה זו התחרות החזקה ביותר שהתקיימה עד אז, בעיקר בתחרויות האישיות. על מנת לרצות את הוועד האולימפי הבינלאומי ולפי בקשת FINA השחקניות ששיחקו כדורמים לא צעדו בטקס הפתיחה.
מדינות משתתפות
58 מדינות השתתפו במשחקים
קראש בנדיקוט (משחק, 1996)
קראש בנדיקוט הוא משחק וידאו משנת 1996, הראשון בסדרת המשחקים קראש בנדיקוט, העוקבת אחרי דמות בעלת אותו שם. המשחק היה בלעדי לקונסולת הפלייסטיישן, אבל הרימייק שלו ושל שני המשחקים הבאים בסדרה, המשחק Crash Bandicoot N. Sane Trilogy, יצא בשנת 2017 לקונסולות פלייסטיישן 4, אקס-בוקס וואן, נינטנדו סוויץ' ולמחשב האישי.
משחקיות
המשחק הוא משחק פלטפורמה, שבו השחקן שולט בגיבור המשחק, קראש, ומוביל אותו דרך השלבים של המשחק. השלבים בנויים בדרך כלל מפלטפורמות תלת-ממדיות או דו-ממדיות שבהן קראש צריך להרוג אויבים קטנים המשוטטים בהן. קראש יכול להרוג אויבים בכך שיקפוץ עליהם או ישתמש במתקפת הסיבוב האופיינית לו. במרבית השלבים מפוזרים ארגזים כתומים המביאים בשבירתם עזרים לקראש, מפירות וומפה (כשקראש מגיע ל-100 פירות, נוספת לו פסילה), דרך תוספת פסילות ותוספת של אקו-אקו (המשמש כמגן) ועד לאסימוני בונוסים אשר מעבירים את קראש לקטעי בונוס במהלך השלב. במקביל לארגזים הכתומים, השחקן צריך לגרום לקראש להתחמק מארגזי חומר נפץ של TNT, המתפוצצים 3 שניות אחרי שנוגעים בהן, וארגזי חומר נפץ של NITRO, המתפוצצים בעת המגע. פיצוצי ארגזי חומר הנפץ פוגעים בקראש ומורידים לו שכבת מגן.
השחקן גם מלווה באקו-אקו, רופא אליל שנשמתו נקשרה למסכה טקסית המשמשת כמד חיים ומגן. כאשר אקו-אקו לא מופיע, קראש יפסל בפגיעה הבאה שלו. כשהוא מופיע, לקראש יש מגן מפני מכה אחת. כשהוא זוהר (מצב שנקרא "סופר אקו-אקו") לקראש יש מגן משתי מכות, וכשקראש חובש אותו, קראש בלתי פגיע במשך כמה שניות.
אם השחקן משיג את כל הקופסאות הכתומות ולא מת בשלב מסוים, הוא מקבל יהלום. צבירת כל היהלומים במהלך המשחק תוביל לסיום אלטרנטיבי.
סוגי השלבים במשחק
רוב השלבים במשחק הם שלבי פלטפורמה, אבל ישנם כמה יוצאי דופן:
עלילה
העלילה מתחילה בטירת קורטקס כאשר המדענים המרושעים ד"ר נאו קורטקס ועוזרו ד"ר נייטרוס בריו משתמשים במכונת ה"אוולו-ריי" (Evolo-Ray) כדי לירות קרן משדרגת אבולוציונית על קראש. בשיחה ביניהם מתגלה שקראש היה אמור להיות חלק מהצבא של ד"ר קורטקס להשתלטות עולמית. המדענים מנסים להכניס את קראש לספינת האוויר "קורטקס וורטקס", אבל קראש מצליח לברוח. לרוע מזלו, קורטקס חוטף את חברתו טוואנה בזמן שקראש מתעורר על חוף באי נ. סייניטי. קראש עובר מסע בחזרה לטירת קורטקס כדי להציל את טוואנה יחד עם אקו-אקו. הבוס הראשון נגדו מתמודד קראש הוא פאפו-פאפו, צ'יף השבט שעל האי, הרוטן על כך שקראש מפריע לו במנוחתו. לאחר מכן, קראש נלחם נגד המרטש רו, התוקף את קראש לאחר שיצא מדעתו עקב פגיעות מרובות מה-"אוולו-ריי". הבוס הבא הוא קואלה קונג, אשר אף הוא השתדרג מה"אוולו-ריי" וגופו הפך שרירי. אחריו קראש נלחם בשומר הראש של קורטקס, פינסטרייפ פורטודו ובעוזרו של קורטקס ד"ר בריו, ולבסוף בקורטקס עצמו על ה"קורטקס וורטקס". לאחר שקראש מצליח להביסו, קורטקס נופל אל האיים והמשחק מסתיים כאשר קראש וטוואנה בורחים על ה"קורטקס וורטקס".
סיום אלטרנטיבי
אם קראש משיג את כל היהלומים ומסיים את המשחק, נוצר סיום אלטרנטיבי למשחק בו קראש וטוואנה בורחים על ציפור מטירת קורטקס. הסיום האלטרנטיבי מלווה בכתוביות הסיום לפני הקרדיטים למשחק כאשר בכתוביות מתואר מה קרה לכל אחד מהבוסים:
ליום הזה חיכיתי
ליום הזה חיכיתי הוא אלבום האולפן השני של הזמרת הישראלית מאיה אברהם. את האלבום הוציאה ב-23 באוגוסט 2015 לאור חברת התקליטים "הפיל". בין הסינגלים שפורסמו מתוכו נמנה "עד שיבוא אוקטובר", שהגיע למקום ה-33 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'; "ליום הזה חיכיתי", דואט עם איתי לוי ו"ענני" בהשתתפות שי גבסו.
עוזי ברוך
עוזי ברוך הוא מנכ"ל ועורך ראשי באתר ערוץ 7.
ביוגרפיה
נולד בשכונת קריית משה בירושלים לשאול וזהבה. עוזי הוא אחיינו של הרב אריה בצלאל, לשעבר מנהל בית הספר נועם בנות בקריית משה.
בראשית שנות האלפיים החל את דרכו התקשורתית עם הקמתה של תחנת הרדיו "קול חי" יחד עם אורי אורבך, שאול מייזליש ונחום עידו. בתחנה שימש גם כמפיק התוכנית של יהורם גאון.
התגייס לחיל האוויר ובתום השירות הצבאי החל את דרכו בתחנת הרדיו ערוץ 7 תחילה שימש ככתב, ובהמשך מפיק יומן הבוקר של הערוץ, בהמשך ניהל את בית הספר לתקשורת במכללת ליפשיץ בירושלים ומאז 2009 משמש כמנכ"ל ועורך ראשי.
את עבודתו בערוץ הוא רואה כשליחות לתקשורת טובה יותר ציונית, המחבקת את כל העולם היהודי על כל גווניו תחת קורת גג אחת. ברוך הוא עמית במכון גשר למנהיגות, בעל תואר ראשון במדעי החברה והרוח מהאוניברסיטה הפתוחה ובעל תואר שני במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
נשוי לאורלי - כתבת בערוץ 7, ולהם ארבעה ילדים. התגורר 18 שנה ביישוב בית אל ובעשור השני של המאה ה-21 עבר לשכונת רמת בית הכרם בירושלים. אחיו חזקי ברוך הוא כתב הכנסת של ערוץ 7, ואחיו אלירן אהרן ברוך הוא יועץ ראש העיר ירושלים ליחסים בינלאומיים.
Flammenwerfer 35
Flammenwerfer 35 או בקיצור FmW 35 (בתרגום מילולי לעברית: זורק אש) היה להביור גרמני שהיה בשימוש במהלך מלחמת העולם השנייה לטיהור חפירות ומבנים.
נשק זה היה אפקטיבי במיוחד לטווחים קרובים. נשק זה נודע גם בכינוי "גנב עור" מכיוון ששימוש בו בטווח קרוב גרם בדרך כלל לתוצאות של איבוד עור חמור. משקלו של הלהביור 35.8 ק"ג והוא הכיל 12 ליטר של דלק. בלחיצה רציפה, מספיקה הכמות לכ-10 שניות של שימוש. השימוש נעשה על ידי התזת דלק בלחץ גבוה כלפי לפיד בוער (שהוזן על ידי מימן). הלהביור יוצר עד שנת 1941.
אלנה וקרסקו
אלנה וקרסקו (ברומנית: Elena Văcărescu; בצרפתית: Hélène Vacaresco; 21 בספטמבר 1864 – 17 בפברואר 1947) הייתה סופרת, מחזאית, משוררת, מתרגמת ודיפלומטית רומנייה. כתבה בשפות צרפתית ורומנית. אלנה וקרסקו כיהנה כנציגת רומניה בחבר הלאומים ובשנת 1925 נבחרה לחברה באקדמיה הרומנית.
קורות חייה
אלנה וקרסקו נולדה ב-21 בספטמבר ברומניה. היא הייתה בת למשפחת בויארים רומנים, משפחה אשר לה מספר אינטלקטואלים בולטים. אביה, יואן וקרסקו, היה דיפלומט רומני והשתתפותו במלחמת העצמאות של רומניה אף השתקפה בכתביה. וקרסקו הייתה לבת טיפוחים ובת בית של המלכה הסופרת אליסאבטה. בתקופת שהותה בקרבת המלכה, התוודעה ליורש העצר של המלוכה הרומנית פרדיננד. פרדיננד היה בן אחיו של המלך שאומץ על ידו, כיוון שלזוג המלכותי לא היו ילדים חיים. בין השניים התפתחו קשרי אהבה, בעידוד המלכה ופרדיננד הודיע על רצונו לשאת את וקרסקו לאשה, הודעה שיצרה משבר מדיני. על פי החוזה שקבע את עצמאות רומניה ואת השלטון המלכותי, המלך ורעייתו חייבים להיות משושלות לא רומניות וזאת כדי שלא יהיו מעורבים בתככים פנימיים של קבוצות מקומיות. המלך קרול הגלה את וקרסקו תחילה לאיטליה ולאחר מכן לפריז לכל ימי חייה, את אשתו, המלכה אליסאבטה, הגלה לעיר הולדתה לשנתיים ופרדיננד, יורש העצר, נשלח לשוטט בעולם ולמצוא לו כלה זרה בעלת ייחוס.
וקרסקו פיתחה בצרפת קריירה ספרותית נכבדה וזכתה פעמיים לפרסים של האקדמיה הצרפתית. בשנת 1925 נבחרה לאקדמיה הרומנית. כעבור שנתיים העניק לה שר החוץ הצרפתי, אריסטיד בריאן, את אות לגיון הכבוד.
בנוסף ליצירתה הספרותית עסקה וקרסקו גם בתרגום ממיטב היוצרים הרומנים לצרפתית ותרגמה, בין היתר, יצירות של מיכאי אמינסקו, אוקטביאן גוגה וג'ורג'ה טופרצ'אנו. היא ייסדה את פרס פמינה וקרסקו לביקורות.
בשנת 1947, לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה חלק ממשלחת רומניה לשיחות השלום. ב-17 בפברואר 1947 נפטרה ונקברה בחלקת הקבר המשפחתית בבוקרשט.
עמנואל לוטם
עמנואל לוטם (נולד ב-1944 בתל אביב) הוא מתרגם ישראלי. אחד המתרגמים הפוריים ביותר לעברית בתחום המדע הפופולרי, המדע הבדיוני והפנטזיה, ממייסדי האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה ויושב ראש שלה בשנים 1996–2002.
ביוגרפיה
לוטם הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב מהפקולטה למדעי החברה, תואר שני ושלישי מאוניברסיטת לונדון מבית הספר ללימודי מזרחנות ואפריקה ומבית הספר לכלכלה, בהתאמה.
הרצה בחוג לארצות מתפתחות באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן עבד במשרד החוץ. ראשית בתור חוקר, לאחר מכן בתור קונסול לעניינים אקדמאיים בניו יורק ולבסוף בתור יועץ לשגרירות ישראל בפרטוריה (דרום אפריקה). החל לעסוק בתרגום ובעריכה בשנת 1983.
בשנת 2003 התמנה לעורך המדעי של אנציקלופדיה ynet וכיהן בתפקיד זה שנים אחדות.
תרגם בסך-הכל כ-400 כותרים (נכון ליולי 2006).
בספרות פופולרית
מופיע - תחת השם "רעואל רותם" (על שמו של טולקין) בספרם של לביא תדהר וניר יניב, "רצח בדיוני" (2009).
עוולת גרם הפרת חוזה
עוולת גרם הפרת חוזה, המפורטת בסעיף 62 לפקודת הנזיקין, נועדה להגן על הצדדים המתקשרים בחוזה, מפני התערבותו של צד זר, שאינו שותף לחוזה, אשר גרם להפרתו. הגנה זו מתבטאת במתן עילת תביעה לנפגע מהפרת החוזה, שבאמצעותה יוכל לתבוע פיצויים מאותו גורם זר שגרם להפרה.
מיקום העוולה
העוולה ממוקמת בפרק ג סעיף ט לפקודת הנזיקין, ומשתייכת לקבוצת עוולות שמטרתן לספק הגנה נזיקית לאינטרסים כלכליים שונים. קבוצה זו מורכבת בעיקרה מעוולות מסחריות כגון גנבת עין ו"תיאור כוזב", אשר נועדו לשמור על הליכי מסחר תקינים. עוולת גרם הפרת חוזה אינה משתייכת למשפחת העוולות המסחריות, ונמצאת למעשה בטווח שבין דיני הנזיקין לדיני החוזים.
החוזה משמש ככלי רב עוצמה המקנה לצדדים את היכולת להגשים את רצונותיהם המשותפים. עם חלוף השנים, בהתפתחות חברה המושתתת על מערך יחסי חליפין של סחורות ושירותים, הפך החוזה לכלי מרכזי המאפשר העברה ומקסום של תועלות כלכליות. על מנת לתמרץ אנשים להשתמש בכלי החוזי, יצר המחוקק מערכת כללים שתפקידה להגן על הצדדים המתקשרים בחוזה.
מערכת זו המסדירה את העולם החוזי קבועה בדיני החוזים. אולם, חשיבותו של הכלי החוזי הובילה לחקיקה נוספת, חיצונית לחוק החוזים, שתפקידה להוסיף לחוסנו של החוזה.
בעוד דיני החוזים מספקים הגנה פנימית על החוזה כלפי הצדדים המתקשרים בו, עוולה זו נועדה לספק הגנה חיצונית לחוזה, כלפי גורם זר שאינו צד לו. כלומר, לנפגע מהפרת חוזה שנגרמה על ידי צד שלישי קיימת עילת תביעה חוזית נגד המפר איתו התקשר בחוזה, ועילת תביעה נזיקית כנגד הצד השלישי שגרם להפרה.
ההתפתחות ההיסטורית של העוולה
מקור העוולה מצוי עוד במשפט הרומי בעניין דיני "משק הבית", ולאחריו בדיני העבודה (master servant) של ימי הביניים. התפתחותה המשמעותית בימינו נעשתה במאה ושלושים השנים האחרונות באנגליה, דרך שלושה פסקי דין משמעותיים:
פסק הדין הראשון שבו דן בית המשפט בסוגיית גרם הפרת חוזה הוא פסק דין Lumley v. Gye שניתן בשנת 1853. החוזה שבו דובר נכרת בין Lumley, שהיה בעל תיאטרון, לבין Johanna Wagner, שהייתה זמרת אופרה מפורסמת, וסוכם בו כי Johanna תופיע עבור Lumley במשכנו של הלה.
Gye, שהיה בעליו של תיאטרון מתחרה, הציע ל-Wagner סכום כסף גדול יותר עבור שירותיה, ובכך גרם לה להפר את החוזה שכרתה עם Lumley. בית המשפט אפשר ל-Lumley לתבוע את Gye בגין עוולת "פיתוי עובד" שהייתה נהוגה באותם הימים. Lumley טען, ועמו הסכימו שופטי הרוב, כי ניתן לתבוע בגין עוולה זו גם בהתקשרויות בין פרטים ולא לצמצמה ליחסי עובד-מעביד בלבד.
שופט המיעוט - Coleridge, טען כי מקורותיה של עילת "פיתוי עובד" נבעו ממחסור בכוח אדם שנגרם בעקבות המגפה השחורה, וניתן היה להתבסס על עילה זו רק במקרים שדנו ביחסי עובד-מעביד. הרחבת תחומי העילה למקרים העוסקים ביחסים חופשיים בין פרטים, תיצור לטענתו פתח לתביעות רבות שעלולות לשנות את פני העולם העסקי בניגוד לכוונתו המקורית של המחוקק. למרות דעת מיעוט זו, נותקה העוולה ממקורותיה הראשוניים, ותחולתה הורחבה גם למקרים העוסקים בחוזים בין פרטים.
על אף הרחבת העוולה לחוזים פרטיים, דרש בית המשפט כי החוזים שהופרו יעמדו בשלושת התנאים שנקבעו בפסק דין Lumley: חוזה אקסקלוסיבי, לשירות אישי ולזמן מוגדר. בנוסף, דרש בית המשפט מהתובע להוכיח כי הנתבע שגרם להפרת החוזה, ביצע זאת על ידי פעולה ממשית של פיתוי הצד המפר. תנאים אלו הובילו לשימוש מצומצם מאוד בעוולה והערימו קשיים רבים לאלו שניסו להתבסס עליה.
פיתוח משמעותי נוסף ביסודות העוולה התבצע בפסק דין Bowen v. Hall שניתן בשנת 1881 וזכה לכינוי "הדוקטרינה המורחבת של Lumley". מקרה זה עסק בתעשיין לבנים שפיתה ושכנע עובד מוכשר שהועסק על ידי קבלן מתחרה להפר את חוזהו ולעבור לעבוד תחתיו.
דעתו של השופט Coleridge בפסק דין Lumley שמשה כבסיס להחלטתם של שופטי הרוב, שקבעו כי הדרישה לביצוע פעולת פיתוי על ידי הנתבע, מהווה שריד ממקורות העוולה שצמחה בהקשר של יחסי עובד-מעביד. לדבריהם, דרישה זו איננה רלוונטית למגוון הרחב של החוזים עליו משתרעת העוולה כיום. לכן נקבע כי במקום דרישה זו, יש לבחון את היסוד הנפשי של הנתבע שגרם להפרת החוזה, ודי בכוונת זדון מצידו (malice) על מנת לגבש את העוולה.
שינוי זה הרחיב מאוד את האפשרות להשתמש בעוולה שכן לא נדרש להוכיח התנהגות מסוימת של הנתבע, אולם סוג החוזים עליהם חלה נשאר מצומצם בגלל שלושת התנאים שנקבעו בפסק דין Lumley.
שתים-עשרה שנים לאחר מכן, בשנת 1893, בפסק דין Temperton v. Russell, שונתה העוולה בשלישית. מקרה זה עסק באדם בשם Temperton שהיה חבר באגודת הבונים החופשיים ועבד בניגוד לרגולציות שהנהיג הארגון. ארגון הבונים החופשיים, במטרה לאכוף את הרגולציות שהנהיג, שכנע קונים פוטנציאליים שלא לרכוש מ-Temperton חומרי בניין. בית המשפט ניצל מקרה זה על מנת לבצע שינויים מהותיים בתפיסת העוולה.
ראשית, נקבע כי הטלת האחריות על הצד שגרם להפרת החוזה נועדה להגן על האינטרס של הצד הנפגע, ולא על מנת להעניש את גורם ההפרה על התנהגותו. שינוי תפיסתי זה הוביל לביטול הדרישה לכוונת זדון מצד הנתבע מכיוון שהיא איננה רלוונטית לפגיעה באינטרסים של הצד שנפגע מהפרת החוזה. שנית, שופטי הרוב קיבלו את טיעוניו של Temperton וקבעו כי לשם קבלת הסעד שבעוולה, לא נדרש שהחוזים המופרים יעמדו בשלושת התנאים שנקבעו בפס"ד Lumley וניתן להחילה גם על חוזי מכר. בית המשפט הוסיף וקבע שניתן לתת סעד בגין העוולה גם על פגיעה באפשרות לבצע חוזים עתידיים ולא רק על פגיעה בחוזים קיימים.
קביעות אלו ביטלו סופית את ההבחנה בין חוזה שירות אישי לחוזים אחרים ואפשרו להחיל את העוולה על כל סוגי החוזים. הצעד הנוסף, שבו קבע בית המשפט כי העוולה יכולה לחול גם על פגיעה בחוזים עתידיים, נבע מרצונם של השופטים להגן על האינטרס הכלכלי של הנפגע, גם אם אינטרס זה לא שוכלל לכדי חוזה. תפיסה זו לא אומצה בדין הישראלי, הדורש את קיומו של חוזה מחייב כדין כפי שנראה בהמשך. פסק דין Temperton שינה באופן משמעותי את יסודותיה של העוולה ויצר הגנה רחבה על צדדים המתקשרים בחוזה מפני גורמים חיצוניים.
בשנת 1950, בפסק הדין באורנפרוינד נגד דרזנר, דנו לראשונה בישראל שלושת השופטים - אגרנט, זוסמן וזהר בעוולה זו לעומק, ואימצו אותה לתוך הפסיקה הישראלית. הדיון נעשה לאור סעיף 32 לפקודת הנזיקיים האזרחיים שנחקקה על ידי המחוקק המנדטורי בשנת 1944. הרחבה על פסק דין זה ניתן למצוא בפרק העוסק ביסוד גרימת הפרתו. בשנת 1968 נקבעה עוולת גרם הפרת חוזה בסעיף 62 לפקודת הנזיקין (נוסח חדש) התקפה גם בימינו. בהמשך נסקור את יסודות הסעיף והתנאים הנדרשים לקיומו כפי שעולים מן הספרות והפסיקה.
מקרים טיפוסיים שבהם עוסק המשפט ביישום הדוקטרינה
מכיוון שעוולה זו עוסקת בהתערבותו של גורם זר במערכת חוזית, מרבית המקרים עוסקים במערכות חוזיות מתמשכות החשופות יותר להתערבותם של זרים, כגון חוזי שכירות או חוזים לאספקת מוצר לאורך זמן.
ככל שהמערכת החוזית ארוכה יותר, כך חשופים יותר הצדדים לסיכון שגורם שלישי ינסה להתערב ולגרום להפרת החוזה. לא בכדי, צמחה העוולה מתוך אינטרס להגן על חוזי העסקה ארוכי טווח כפי שתואר לעיל. מקרים טיפוסיים נוספים, עוסקים בעסקאות מכר רחבות היקף הכוללות מספר רב של תניות.
יסודות הסעיף והתנאים הנדרשים לקיומו
להלן נעסוק בהרחבה בחמשת היסודות.
הפרתו של החוזה
היסוד השני הנדרש הוא קיומה של הפרה המהווה "מעשה או מחדל שהם בניגוד לחוזה" (לפי סעיף 1 לחוק החוזים (תרופות)). על מנת לקבוע כי מתקיימת הפרה יש לבחון את מכלול התניות בחוזה. אם קיים פער בין התניות שנקבעו ובין קיומם בפועל - מתקיימת הפרה. חוק החוזים מבדיל בין הפרה יסודית שנובעת מאי קיומה של תנייה מהותית בחוזה, לבין הפרה שאינה יסודית. בעבר נדרשה הפרה יסודית למימושה של העוולה, אולם כיום סיווג זה איננו רלוונטי וניתן להסתפק בקיומה של הפרה שאינה יסודית.
גרימת הפרתו
הדרישה ביסוד זה היא הוכחת קשר סיבתי בין פעולתו של המתערב וגרימת ההפרה, והיא נדונה בהרחבה בפס"ד באורנפרוינד נגד דרזנר. מקרה זה עסק בקבלנים שפעלו מטעם חברת "אלגור" והחכירו דירות בבניין למספר קונים. הקבלנים התחייבו כלפי הקונים בחוזי המכר, כי האדם שייקנה את מרתף הבניין ימנע מלהשתמש במכונות שיקימו רעש. באורנפרוינד, שהתעניין ברכישת המרתף, נפגש עם הקבלנים על מנת לדון בתנאי המכירה, ואלה סיפרו לו על מחויבותם כלפי שאר הקונים, כי רוכש המרתף לא ישתמש במכונות ולא יקים בו רעש. באורנפרוינד החליט לרכוש את המרתף וחתם על חוזה עם נציגי החברה (ולא הקבלנים), שאפשר לו להכניס מכונות בעלות מנועים קטנים שישמשוהו לעשיית נברשות. המכונות גרמו לרעש רב וקוני הדירות תבעו את באורנפרוינד בעוולת גרם הפרת חוזה, שכן הרעש שגרם הפר את התחייבות הקבלנים שלא למכור את המרתף לקונה שיעשה בתוכו שימוש במכונות מרעישות. בא-כוחו של באורנפרוינד טען כי פעולת הגרימה חייבת להיות פעולת שידול או הנעה מצד הגורם להפרה. לטענתו, העובדה שמרשו נכנס להתקשרות אף על פי שידע שהצד שאתו יתקשר יפר חוזה עם צד שלישי, אין בה כדי לחייבו בנזיקין אזרחיים, מכיוון שחופש ההחלטה היה נתון בידי הצד שהפר את החוזה והוא זה שנושא באחריות להפרה.
השופט אגרנט קבע כי מטרת המחוקק בבחירת המושג "גורם", נועדה להרחיב את השתרעות העוולה על כל מעשה התערבות שגרם להפרה. קביעה זו עומדת בניגוד לגישה המצמצמת שגורסת כי המתערב חייב לבצע פעולת שידול או פיתוי על מנת שתקום נגדו עילת תביעה. ההכרעה בין הגישות לא הייתה קלה ואגרנט ציטט הלכות מהדין האנגלי שהביאו נימוקים לכאן ולכאן (כגון פסקי הדין Lumley ו-Temperton שהוזכרו לעיל). לבסוף, הכריע השופט אגרנט לטובת הגישה המרחיבה, משום שלדעתו התכוון המחוקק להגן על ההתחייבות החוזית ולהבטיח כי הצדדים יקיימו וימלאו את אשר התחייבו לו. המחיר הגבוה שהציע באורנפרוינד עבור המרתף, הוא זה שגרם לחברה להפר את התחייבותה לשאר הקונים.
לסיכום, הלכה זו אימצה את הגישה המרחיבה שאיננה מגבילה את פעולת המתערב לפיתוי או שידול אלא בוחנת האם קיים קשר סיבתי בין הפעולה עצמה להפרת החוזה. הוכחת קשר סיבתי שכזה, תספיק על מנת לגבש את יסוד "גרימת הפרתו". ניתן לחשוב כי גישה רחבה זו חושפת כל אדם המתקשר בחוזה לתביעה בגין העוולה, שכן פעולת ההתקשרות עצמה מספיקה לגיבושו של יסוד הגרימה. אולם, כפי שנראה ביסוד הבא, לא ניתן לגבש את העוולה אם הנתבע לא ידע כלל כי פעולתו עלולה לגרום להפרת חוזה.