cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תנחום גרשון ביליצקי
מחשבות על עלייה לארץ ישראל ופטירתו
בי"א בשבט תרצ"ח, נפטרה הרבנית רבקה ביליצקי, הרב ביליצקי בן ה-80 לא התאושש מפטירתה. מינו לצידו כרב בעיירה את חתנו הרב בנימין מרקוס שכיהן עד אז כרבה של העיירה ואנסס, כדי שינהל את ענייני הרבנות. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נפלה יאשינובקה במסגרת חלקו החסוי של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, לידי הסובייטים. החיים תחת שלטון הקומוניסטים דיכאו את רבי תנחום גרשון, המצב החמיר כאשר קצת לפני פסח 1940 עצרו הרוסים את בנו ר' לוי ביליצקי שהיה למדן ומקורבו של רבי חיים עוזר גרודזנסקי, והיה בעליו של בית חרושת לעיבוד עורות; וגירשו אותו ואת אשתו ושתים מבנותיהם לסיביר.
נפטר בשבת פרשת שקלים, ט"ז באדר ה'תש"א, 15 במרץ 1941. למרות מצב החירום ששרר באזור, הגיעו רבים להלווייתו והוא נקבר בקבר ישראל.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-61
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-61 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך ב-10 בפברואר 2008 הוענקו לסרטים הטובים ביותר של שנת 2007.
הסרט "כפרה" זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, האחים כהן, ג'ואל ואיתן, זכו בפרס הבימוי הטוב ביותר על סרטם "ארץ קשוחה", שזכה גם בפרס הצילום ופרס שחקן המשנה עבור חאווייר ברדם. דניאל דיי-לואיס זכה בפרס השחקן הטוב ביותר על הופעתו בסרט "זה ייגמר בדם". מריון קוטיאר זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסרט "אדית פיאף – החיים בוורוד", וטילדה סווינטון זכתה בפרס שחקנית המשנה על הסרט "מייקל קלייטון". הסרט "This Is England" בבימויו של שיין מדוז נבחר לסרט הבריטי המצטיין לשנת 2007.
סרטים עם מועמדויות וזכיות מרובות
width="20px"|
אדגר מיטשל
אדגר דין "אד" מיטשל (באנגלית: Edgar Dean "Ed" Mitchell; 17 בספטמבר 1930 - 4 בפברואר 2016) היה אסטרונאוט, טייס ניסוי, מהנדס אווירונאוטיקה ועב"מולוג אמריקאי. היה האדם השישי ללכת על הירח, כאשר שימש כטייס רכב הנחיתה הירחי במהלך אפולו 14.
אליפות העולם בכדורסל נשים 1953
אליפות העולם בכדורסל נשים 1953 היא אליפות העולם הראשונה בכדורסל נשים שאורגנה על ידי פיב"א ונערכה בסנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה בין ה-7 במרץ ל-22 במרץ 1953.
אדגר מיטשל
השכלה
נולד ב-17 בספטמבר 1930 בטקסס שבארצות הברית. בצעירותו, משפחתו עברה לניו מקסיקו, שם היה חלק מתנועת הצופים. ב-1945 השתתף בתנועת הנוער מסדר דה-מוליי. למד לטוס בגיל 13.
סיים תואר ראשון בניהול תעשייתי באוניברסיטת קרנגי מלון בשנת 1952. בוגר תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים, 1961. דוקטור במדעים באווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, 1964.
אליפות העולם בכדורסל נשים 1953
המשחקים נערכו בהאצטדיון הלאומי של צ'ילה. ארצות הברית זכתה באליפות.
אדגר מיטשל
בצי האמריקאי
מיטשל התגייס לצי האמריקאי ב־1952. שנה מאוחר יותר, סיים קורס קצינים. ב־1954 סיים את בית הספר לטיסה והוצב בטייסת הסיור ה־29 באוקינאווה. בין השנים 1957 ל־1958 הטיס מטוסי A3 בטייסת התקיפה הכבדה 2 שהוצבה על נושאות המטוסים USS BON HOMME RICHARD ו־USS TICONGEROGA. עד 1959 היה טייס בפרויקט מחקר בטייסת הפיתוח האווירי 5. בין 1964 ל־1965 היה ראש מחלקת ניהול הפרויקט של משרד השדה של הצי של המעבדה המאוישת הלוויינית. (תוכנית של חיל האוויר האמריקאי בשנות ה-60 של המאה ה-20, לטיסות מאוישות צבאיות על בסיס תוכנית ג'מיני). התאמן כטייס ניסוי תחת הנחייתו של צ'אק ייגר. כמו כן שימש מיטשל כמדריך בניווט והנחיה ומתמטיקה עבור המועמדים לאסטרונאוטים.
אליפות העולם בכדורסל נשים 1953
הנבחרות המשתתפות
הקבוצות החזקות מאירופה החליטו לא להשתתף ולכן אירופה היית המיוצגת על ידי הקבוצות שזכו במקום השביעי והשמיני באליפות אירופה.
אדגר מיטשל
בנאס"א
מיטשל נבחן להיות אסטרונאוט כחלק מקבוצה 5, באפריל 1966. הוא שימש כאסטרונאוט גיבוי לאפולו 9 וכטייס גיבוי של רכב הנחיתה הירחי באפולו 10. כאשר נקלעה משימת אפולו 13 למצוקה, פעל מיטשל בסימולטור של נאס"א על מנת למצוא פתרון להחזרת האסטרונאוטים בבטחה לכדור הארץ. על פועלו עוטר יחד עם חברי צוות אפולו 13 במדליית החירות הנשיאותית.
אליפות העולם בכדורסל נשים 1953
שיטת המשחקים
תחילה התקיים השלב המוקדם בו נקבעו שש עולות לבית הגמר. בבית הגמר הקבוצות נפגשו בשיטת ליגה עם מפגש בודד בין הקבוצות. הקבוצות שלא עלו לבית הגמר, שיחקו לקביעת המקומות 7-10.
אדגר מיטשל
אפולו 14
ב-31 בינואר 1971, מיטשל, שהיה כבר קפטן בצי האמריקאי, המריא בטיסה לירח במשימת אפולו 14. מיטשל היה טייס רכב הנחיתה הירחי, והפך לאדם השישי שהלך על הירח. טיסת אפולו 14 נמשכה 9 ימים, דקה ו-58 שניות, במהלכה מיטשל ואלן שפרד שהו על הירח יום אחד, 9 שעות, 30 דקות ו-29 שניות.
במהלך המשימה, מיטשל ושפרד נחתו סמוך למכתש פרה מאורו, ביצעו מגוון ניסויים וחזרו עם כ-45 ק"ג של דגימות ואבני ירח. מיטשל ושפרד ביצוע שתי פעילויות חוץ רכביות על הירח, הראשונה נמשכה 4 שעות, 47 דקות, 50 שניות, והשנייה 4 שעות, 34 דקות, 41 שניות. סך הכול שהו השניים 9 שעות, 22 דקות ו-31 שניות מחוץ לרכב הנחיתה הירחי ועל פני הירח, ושהו הכי הרבה על פני הירח עד לאותו זמן.
לאחר החזרה לכדור הארץ
לאחר אפולו 14 הוצב כטייס גיבוי של רכב הנחית הירחי של אפולו 16. ב-1972 פרש מיטשל מהצי האמריקאי ומנאס"א.
חוקר תודעתי ועב"מולוג
בשנת 1973, מיטשל הקים את המכון למדעים נואטיים, מוסד מחקרי לפאראפסיכולוגיה וחקר התודעה האנושית. בשנת 1985 היה אחד ממקימי האגודה לחוקרי החלל (הכוללת את כל מי שביצע לפחות הקפה אחת סביב כדור הארץ, טייסי חלל ותיירי חלל).
מיטשל היה עב"מולוג והאמין כי יש חיים מחוץ לכדור הארץ. ב-2009 הכריז כי הממשלה מסתירה עדויות לנחיתת חייזרים על פני כדור הארץ. נאס"א הכחישה את טענותיו.
משפחה
מיטשל היה נשוי והתגרש פעמיים. היו לו שלושה ילדים ביולוגיים ושלושה ילדים חורגים. הוא נפטר בגיל 85 בווסט פאלם ביץ', פלורידה, בפברואר 2016.
ספריו
מיטשל כתב מספר מאמרים וספרים. מספריו:
תלונת שווא
תלונת שווא (או האשמת שווא, תלונת שקר, אישומים כוזבים, האשמה כוזבת) היא בבסיסה טענת אדם שנפגע על ידי אחר, כאשר הפגיעה לא התרחשה מעולם. היא עשויה לבוא לידי ביטוי באחד משלושת ההקשרים הבאים: באופן לא רשמי (בחיי היום-יום), במסגרת הליך מעין שיפוטי ובמסגרת הליך משפטי.
סוגי תלונות השווא
ככלל, כאשר אין ראיות תומכות מספקות כדי לקבוע אם האשמה היא אמיתית או כוזבת יש לתארה כ"האשמה לא מבוססת" או "האשמה שאיננה מגובה בראיות". האשמות שנקבע כי הן כוזבות בהתבסס על ראיות תומכות, מחולקות לשלושה סוגים: האשמת שווא יכולה להתרחש בשל שקר מכוון מצידו של המאשים או שלא מתוך כוונת מכוון בשל קונפבולציה (שיבוש זיכרון שקשור בהפרעות נוירולוגיות או פסיכיאטריות מסוימות) שמתעוררת באופן ספונטני בשל מחלת נפש או בעקבות תשאול סוגסטבילי שנעשה באופן מכוון או מקרי או בשל שימוש בטכניקות ריאיון כושלות. אותה תופעה יכולה להיגרם בשל כשל מערכתי. למשל כשהשוטר הבכיר קובע מסקנה על סמך ראיה מסוימת, והכפופים לו "מחזקים" אותה ברוח המפקד, בחקירות סוגסטביליות, ובמסקנות בעלות אופי קונפובולטורי. כך מגשרים על פערים בלוגיקה סותרת ומטשטשים ראיות סותרות. הדבר שכיח בחקירת תאונות דרכים קשות כשהנטייה החברתית מקהה את הדחף להקפיד על האמת וקיים קונפליקט באשר לאמירת אמת חלקית. חזקת תקינות המעשה השלטוני - הנותנת משקל יתר לאובייקטיביות של הגוף החוקר מכסה היטב על הסיכון המוחשי הזה ומנטרלת את רוב הסיכויים למנוע אותו.
החוקרים פול ולינדסי הציעו בשנת 1997 להתייחס באופן שונה לשני הסוגים הללו. הם הציעו להשתמש בביטוי "האשמות שווא" במקרים בהם המאשים מודע לכך שהוא משקר, ובביטוי "חשדות שווא" לסוג רחב יותר של האשמות כוזבות שבהן תשאול סוגסטבילי עשוי היה להיות מעורב.
לעיתים, אדם שחשוד במעשה פסול שהוא אכן אחראי לו, יכול בעצמו להאשים האשמת שווא אדם אחר כדי להסיט את תשומת הלב מאשמתו שלו. האשמות שווא עשויות לנבוע גם מההתנהגות של הנאשם עצמו, בייחוד במקרים שבהם התנהגויותיו עולות בקנה אחד עם האפשרות שביצע את המעשה האסור, אם נהג כך באופן לא מודע ואם מתוך כוונה להיראות כאילו הוא אשם.
כמו כן, לאחר שהועלתה האשמת שווא – בייחוד כזו שנושאת עמה מטען רגשי – תגובות אנושיות טבעיות מצידו של מי שנאשם בהאשמת שווא (כגון: פחד, כעס, הכחשה של ההאשמה) עשויות להתפרש כראיה לאשמה.
היקף התופעה
בדיון שהתקיים בשנת 2006 בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות בכנסת נטען כי היקף התופעה בישראל מצומצם מאוד וניתן להעריכו באחוזים בודדים. בדיון שנערך בשנת 2017 בוועדה לקידום מעמד האישה ושוויון מגדרי אמר המשנה לפרקליט המדינה עו"ד למברגר, ביחס לתוצאות הניסוח מחדש של הנחיה 2.5 של פרקליט המדינה כי "להתרשמותי, אין תופעה של תלונות שווא של נשים או של גברים, אבל ברור שכאשר צפים מקרים של תלונות שווא, יש לטפל בהם במלוא החומרה".
במחקרו מתייחס ד"ר יואב מזא"ה לקושי בכימות התופעה של תלונות שווא מהסיבות הבאות: מזא"ה קובע גם כי אחוז תלונות השווא מבין תלונות המוגשות על פגיעה בילדים במהלך גירושין נע בין עשרה לשלושים אחוזים.
בעבירות מין או בהטרדה מינית
האשמת שווא באונס היא דיווח מכוון על עבירת אונס כאשר זה לא אירע. קשה להעריך את ההיארעות של האשמות שווא משום שהן לעיתים קרובות מתמזגות יחד עם תיקים שלא מוגש בהם כתב אישום תחת הכותרת "חסר בסיס" או "היעדר ראיות". יחד עם זאת, בארצות הברית, דו"ח הפשע של ה FBI משנת 1996 והדו"ח של משרד המשפטים משנת 1997 מציינים כי 8% מההאשמות באונס בארצות הברית נחשבות לחסרות בסיס או שקריות.
מחקרים בארצות אחרות מצביעים על שיעורים שנעים בין 1.5% (דנמרק) ועד 10% (קנדה) כאמור, בשל הגדרות שונות של "האשמות שווא", ובשל האתגר שכרוך באיסוף נתונים מהימנים בנושא זה, הרי שהאחוזים האמיתיים לא ברורים.
משטרת ישראל סגרה בשנת 2016 13% מהתלונות על עבירות מין בנימוק של חוסר אשמה. שיעור זה עלה בשנת 2020 ל-18%. יואב אבן נגדו הוגשה תלונה על אונס, שלטענתו הייתה תלונת שווא, העריך שבהינתן 6% תיקים הנסגרים מחוסר אשמה (נתון משנת 2009), לפחות 20% מהתלונות בעבירות מין הן תלונות שווא.
האשמת שווא על פגיעה בקטין
האשמת שווא בפגיעה גופנית או מינית בקטין היא האשמה שלפיה אדם ביצע מעשה או מעשים של פגיעה מינית בקטין כאשר במציאות המואשם לא ביצע כל מעשה כאמור. האשמות כאלו יכולות להיות מועלות על ידי הקרבן (אמיתי או מדומה), או על ידי אדם אחר שמעלה את ההאשמות, לכאורה בשמו של הקרבן (אמיתי או מדומה). מחקרים ביחס להאשמות לגבי פגיעה בקטינים מצביעים על שיעור כולל של האשמות שווא שנמוך מ 10% בהתבסס על מספר מחקרים. מתוכם, רק חלק קטן מההאשמות הכוזבות נבעו מהקטין, בעוד שמרבית האשמות השווא נבעו ממבוגר שהעלה את ההאשמות הללו מטעמו של הקטין. מתוך מקרים אלו, רוב משמעותי מהתלונות הועלו במסגרת מאבקי גירושין או מאבקים על משמורת ילדים.
ממחקרים בעולם עולה כי בין 12%-28% מכלל התלונות המוגשות בגין פגיעה בילדים כחלק מהליך הגירושין הן תלונות שווא המוגשות ככאלה במכוון.
החשש לפיו תלונות שווא ביחס לאלימות כנגד הילדים במסגרת סכסוכי גירושין היא תופעה משמעותית, הביאה להקמת ועדה בלשכת עורכי הדין שעוסקת בתלונות שווא. בתגובה פרסם פורום מעמד האישה וקידום עורכת הדין בלשכה הסתייגות מהקמת הוועדה האמורה. בכנס שערכה הוועדה בנושא תלונות שווא במשפחה אמר סגן נשיא לענייני משפחה בבית משפט השלום בנצרת כי בערך ב-10% מהבקשות לצו הגנה נגד גברים שנידונו בפניו, הוא שלח את הצדדים לבדיקת פוליגרף, וכי מתוך המקרים האלה, "ב-99 אחוזים מהמקרים, האישה יצאה דוברת שקר". מאוחר יותר השופט הגיב, באמצעות דוברות בתי המשפט: “מן הציטוט בשאילתה עולה כאילו מדובר בנתונים סטטיסטיים המתייחסים לכלל בתי המשפט למשפחה בארץ בעוד שלא כך הוא. למעשה, מדובר על הערכה אישית של השופט, שאינה מתבססת על סטטיסטיקה או פילוח אלא על תיקים שנדונו בפניו בלבד."
תביעה בגין לשון הרע בעקבות תלונת שווא
אדם שהוגשה נגדו תלונת שווא במשטרה, יכול בנסיבות מסוימות לתבוע את המתלונן בגין הוצאת לשון הרע או בתביעת דיבה. זאת מכיוון שהגשת תלונה שקרית במשטרה המעלילה על אדם דברים רעים יכולה להשפיל ולפגוע בו גם במסגרת המשפחתית-אישית ובמסגרת הקריירה, בהתאם לפרטי התלונה. בשל כך, אדם שבוחר להגיש תלונת שווא במשטרה עלול למצוא את עצמו נתבע על ידי אותו אדם ולשלם לו כספי פיצויים בגין עוולת לשון הרע.
ביהדות
תלונת שוא שנידונה בבית המשפט או בבית הדין מלווה במתן עדות של המתלונן או המתלוננת. בהינתן שהתגלתה שהתלונה היא תלונת שוא, כפועל יוצא, העדות היא עדות שקר והמתלונן יכול להיות להחשב כעד זומם. במקרה זה קובע המקרא שייגזר על העדים אותו גזר הדין שאמור היה להגזר על מי שניסו להפליל ("ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו"). שורש המצוה הוא בעשרת הדברות בדיבר לא תענה ברעך עד שקר.
בו מקאלב
לסטר "בו" מקאלב (באנגלית: Lester "Bo" McCalebb; נולד ב-4 במאי 1985) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-מקדוני ששיחק בעמדת הרכז בנבחרת מקדוניה.
קריירה
מקאלב נולד בעיר ניו אורלינס שבלואיזיאנה וב-2003 החל לשחק כדורסל באוניברסיטת ניו אורלינס במדי ה"פרייבטירס", בעבורם שיחק במשך 5 שנים. בתחילת עונת עבר לשחק בקבוצת מרסין הטורקית. הוא זכה להצלחה בעונה זו כשקלע 17.4 נקודות למשחק, 4.6 אסיסטים ו-2.7 חטיפות. בעקבות העונה המוצלחת, עבר לשחק בתחילת עונת במדי פרטיזן בלגרד. בעונה זו שיחק כרכז הפותח של הקבוצה והוביל אותה לזכייה בליגה האדריאטית ולחצי גמר הפיינל פור של היורוליג. בתום עונה זו, חתם במועדון מונטפסקי סיינה לשלוש עונות.
בקיץ 2011, נקרא לשחק בשורותיה של נבחרת מקדוניה בכדורסל באליפות אירופה שנערכה בליטא. באליפות עצמה, חתום מקאלב על הישג השיא של נבחרת מקדוניה אי-פעם כשהעפיל עימה לשלב חצי הגמר של האליפות, תוך שהיא מדיחה את המארחת, ליטא. הישג זה, לדעת רבים, נחשב לאחד הסנסציות הגדולות שאירעו בתולדות אליפות אירופה, שכן עד לאותה העת נחשבה מקדוניה לנבחרת חלשה בקנה מידה אירופי.
בקיץ 2012, על אף התעניינות מצד סן אנטוניו ספרס מה-NBA ומכבי תל אביב, חתם מקאלב לשנתיים בפנרבחצ'ה הטורקית, במהלכן הרוויח כ-2 מיליון דולר.
בנובמבר 2014 חתם בבאיירן מינכן לחודש עם אופציה להארכת חוזה עד תום העונה. חוזהו הוארך בסופו של דבר עד ינואר. בינואר הוא קרע רצועות באגודל, מה שגרם לו להיות מושבת ממשחק עד סיום העונה. באוקטובר 2015 חתם בניו אורלינס פליקנס מליגת ה-NBA, אך נופה מהסגל הסופי של הקבוצה לקראת תחילת עונת אחרי ששיחק בארבעה משחקי קדם-עונה. בינואר 2016 חתם במועדון הצרפתי לימוז' עד לתום העונה. באוגוסט 2016 עבר לשחק בגראן קנריה מליגת העל הספרדית והיורוקאפ. ב-13 בדצמבר 2017, מקאלב חתם בסרגוסה באסקט מליגת העל הספרדית עד לסיום העונה.
ויין הנסי
ויין הנסי (Wayne Hennessey; נולד ב-24 בינואר 1987) הוא כדורגלן ולשי המשחק בעמדת השוער בנוטינגהאם פורסט. ויין הוא בנו של כדורגלן העבר טרי הנסי.
קריירת מועדונים
הנסי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מנצ'סטר סיטי ובגיל 16 הצטרף לאקדמיה של וולברהמפטון וונדררס. באפריל חתם על חוזה מקצועי במועדון. ביולי הושאל לבריסטול סיטי, אך חזר לאחר חודש לוולבס בעקבות פציעתו של השוער הראשון מאט מארי. לאחר חזרתו של מארי מפציעה, בינואר הושאל הנסי לסטוקפורט קאנטרי עד לחודש פברואר. לאחר ששמר על שער נקי במשך החודש, הוארכה תקופת השאלתו עד לסיום העונה. בפברואר זכה בתואר "שחקן החודש" בליגה הרביעית. ב-3 במרץ 2007 השלים 857 דקות ללא ספיגת שער ושבר את שיא המועדון לאחר 119 שנה.
באפריל חזר לוולבס והוא ערך את הופעת הבכורה שלו נגד וסט ברומיץ' אלביון. בסיום עונת זכה עם וולבס באליפות הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. במהלך עונת התערער מעמדו ובאמצע העונה הפסיד את מקומו בהרכב. ביולי האריך את חוזהו בוולבס עד קיץ. במהלך עונת חזר להרכב של וולבס. באפריל נפצע וגמר את העונה. בנובמבר נפצע שוב וגמר שוב את העונה מוקדם מהצפוי.
ב-31 בינואר 2014, הנסי חתם בקריסטל פאלאס לשנה וחצי.
ב-15 ביולי 2022 חתם הנסי בנוטינגהאם פורסט לשנתיים.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, הנסי שיחק עבור כל הנבחרות הצעירות של ויילס, ואך כבש עבור נבחרת הנוער שער אחד מ-40 מטר נגד. ב-26 במאי 2007 ערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד שנגמר בתיקו 2-2, ומאז הפך לשוער הראשון של הנבחרת.
נכלל בסגל נבחרת ויילס לטורניר מונדיאל 2022.
מזחלת עם פעמונים
מזחלת עם פעמונים (ברומנית: Sanie cu zurgălăi) הוא שיר, שחיבר בשנים 1934 - 1936 המלחין היהודי רומני ריכרד שטיין. השיר נכתב בסגנון עממי ונועד, יחד עם שני שירים נוספים של אותו מלחין, במיוחד לזמרת מריה טנאסה. המנגינה חוברה למילות שיר מאת המשורר היהודי רומני ליביו דלאנו (Liviu Deleanu). טנאסה לא התרשמה מהשיר והחליטה לא לקבל אותו.
ב-1937 הודפסו שני תקליטים עם השיר, האחד בביצוע הזמר סילביאן פלורין (פיינשטיין) והשני בביצוע הזמר יונל פסקו. על עטיפת התקליט הודפס שם המלחין כ-S. Richard ובכך נידון מחבר המנגינה לאלמוניות. מתחת לשם השיר ניתנה כותרת משנה בשם Cling, cling, cling, צליל הפעמונים. המנגינה זכתה לפופולריות רבה, שפיתתה זמרים וזמרות לבצע פלגיאטים.
אחרי 1949, הזמרת מריה לטרצו (Maria Lătărețu), שהתמחתה במוזיקה עממית, הורידה מהשיר את הפזמון החוזר והוסיפה כמה בתים. עיבודים של מלחינים ומבצעים שונים נמשכו בעולם, כך ברפרטואר של אדית פיאף מופיע השיר תחת השם Johnny tu n'est pas un ange. המשורר היוגוסלבי "דראגומיר ריסטיק" (Dragomir Ristic) החליף את המילים ושינה את קצב השיר לסווינג. בשנות החמישים לקח לס פול את המנגינה ופרסם אותה תחת השם Johnny is the Boy for Me מבלי להזכיר את המלחין המקורי ועל כך תבע אותו שטיין למשפט וזכה במשפט, חרף העובדה שלא יכול היה להופיע בעצמו במשפט בארצות הברית בגלל מגבלות מסך הברזל.
השיר קיבל גם גרסה עברית (עם מנה גדושה של יידיש) תחת השם "גוי של שבת" ("גוני איז דה גוי פור מי") בביצוע רביעיית מועדון התיאטרון. ירדנה ארזי הקליטה את השיר "רוח ואש" על פי המנגינה של מזחלת עם פעמונים עם הטענה השגויה שמדובר בלחן צועני. אהוד מנור כתב את מילות השיר.
למרות הקביעה המשפטית, בציבור עדיין המחבר לא מזוהה, כך שבגרסת כיסוי שערכה הלהקה הבלגית Vaya Con Dios ב-1988 נתנה את הקרדיט ללס פול ואת התמלוגים המשיכו לשלם ליורשי לס פול במקום ליורשי שטיין. שטיין עצמו ביקר בישראל ומסר שיר בשם "פלאפל" ללסלו רוט, כאשר זה ביקר ברומניה, ב-1969, עם מקהלת הילדים על שם צדיקוב.
QBittorrent
qBittorrent היא תוכנת לקוח של ביטורנט חופשית וחוצת פלטפורמות. בקצה האחורי התוכנה משתמשת בספריה libtorrent.
qBittorrent כתובה בשפת ++C ובכך היא יישום מקורי, היא גם משתמשת במעטפת Qt. מנוע החיפוש האופציונלי שלה כתוב בשפת פייתון, והמשתמשים יכולים לבחור שלא להתקין פייתון על המערכת ולא להשתמש במנוע החיפוש.
qBittorrent נועדה להיות בעלת טביעת רגל קטנה, חזקה, אטרקטיבית ואינטואטיבית מבחינה ויזואלית מעבר לסיפוק הפונקציות הקיימות במוצרים אחרים. qBittorrent היא ניסיון לספק תחליף שווה ערך לתוכנה הקניינית μTorrent, בקוד פתוח, בריבוי פלטפורמות, ובתוספת פונקציה של הזרמה, כך שניתן לצפות בקובצי וידאו תוך כדי הורדתם.
qBittorrent מציעה כרגע פונקציונליות דומה לתוכנות אחרות כמו Vuze, אך ללא צורך ב-Java Virtual Machine. qBittorrent דורשת פייתון רק עבור מנוע החיפוש שלה בעוד שתוכנות אחרות כמו Deluge ו-BitTornado דורשות פייתון לפרוטוקול ביטורנט עצמו.
תכונות
חלק מהתכונות הקיימות ב-qBittorrent:
ביביאנה שטיינהאוס
חייה
שטיינהאוס נולדה במרץ 1979 בבד לאוטרברג, ובצעירותה שיחקה בקבוצת כדורגל הנשים של העיר. ב-1999 היא החלה לעסוק בשיפוט, בדיוק כמו אביה שגם היה שופט בעברו. בתחילה שפטה שטיינהאוס רק בבונדסליגה לנשים, אך מהר מאוד עברה לשפוט גם בליגה האזורית לגברים, שבאותן שנים הייתה השלישית בטיבה בגרמניה. ב-2003 היא שפטה לראשונה בגמר הגביע הגרמני לנשים, במשחק שהפגיש את דיסבורג 2001 ופרנקפורט.
בשנת 2005 החלה שטיינהאוס לשפוט במפעלי פיפ"א ואופ"א השונים, וביניהם גם ליגת האלופות לנשים. שלוש שנים לאחר מכן, בעונת 2007/08, היא כבר התחילה לשפוט משחקים בבונדסליגה השנייה, והייתה לאישה הראשונה שמגיעה להישג זה. באותה עונה היא אף החלה לשמש כשופטת רביעית במשחקי הבונדסליגה הראשונה. עונה אחר כך, ב-10 באוגוסט 2008, היא הייתה לשופטת הראשונה שמנהלת משחק במסגרת הגביע הגרמני לגברים, כששפטה בין נוישטרליץ למינכן 1860.
בנובמבר 2008 שפטה שטיינהאוס שני משחקים בגביע העולם לנערות עד גיל 20, ומספר חודשים לאחר מכן שפטה בשלושה משחקים במסגרת אליפות אירופה שנערכה בפינלנד - וביניהם משחק רבע הגמר בין נורווגיה לשוודיה. בקיץ 2010 היא שפטה שוב בגביע העולם גיל 20, כולל המשחק על המקום השלישי בין קוריאה הדרומית לקולומביה.
Super Mario Party
Super Mario Party הוא משחק חברה ממוחשב שפותח על ידי החברה היפנית NDcube ופורסם על ידי חברת נינטנדו היפנית עבור קונסולת משחקי הווידאו נינטנדו סוויץ'.
ביביאנה שטיינהאוס
חייה
אל הגביע העולמי שנערך בגרמניה ב-2011, הגיעה שטיינהאוס כאחת השופטות הבולטות בעולם. במהלך הטורניר היא שפטה בשלושה משחקים, ולשיאה הגיעה כאשר נבחרה לשפוט את משחק הגמר בין ארצות הברית ויפן. שנה לאחר מכן היא שפטה בגמר טורניר כדורגל הנשים של אולימפיאדת לונדון, ובכך הייתה שטיינהאוס לשופטת הראשונה בעולם ששפטה גם בגמר גביע העולם וגם בגמר טורניר הכדורגל האולימפי.
Super Mario Party
זהו הכותר ה-11 בסדרת משחקי Mario Party. המשחק הזה תואר כגרסה מרעננת של הזיכיון הוותיק, אשר החזירה והחייתה אלמנטים בולטים מכותרים ישנים של הזיכיון תוך כדי הצגת אלמנטים חדשים שהשתלבו איתם היטב.
ביביאנה שטיינהאוס
חייה
ביולי 2013 שפטה שטיינהאוס שלושה משחקים אליפות אירופה שנערכה בשוודיה, כשאחד מהם היה רבע הגמר בין נורווגיה לספרד. שנתיים לאחר מכן היא ניהלה שני משחקים במסגרת גביע העולם שהתקיים בקנדה, כולל משחק שמינית הגמר בין סין לקמרון.
Super Mario Party
המשחק יצאו לשווקים ברחבי העולם ב-5 באוקטובר 2018 ועד סוף אוקטובר 2018 נמכרו מעל ל-1.5 מיליון עותקים של המשחק. נכון לדצמבר 2021 המשחק מכר מעל ל-17.39 מיליון עותקים ברחבי העולם, מה שהופך אותו לאחד מעשרת המשחקים הנמכרים ביותר בקונסולת משחקי הווידאו נינטנדו סוויץ'. בעקבות הצלחת המשחק ב-2021 יצא לשווקים משחק נוסף בסדרת Mario Party אשר נקרא "Mario Party Superstars".
ביביאנה שטיינהאוס
חייה
במאי 2017 הודיעה מנהלת הבונדסליגה על מינויה של שטיינהאוס כשופטת מן המניין לעונת 2017/18 בבונדסליגה. החלטה זו יצרה היסטוריה, כאשר שטיינהאוס הפכה לשופטת הראשונה בבונדסליגה לגברים.
במקביל לעיסוקה בתור שופטת כדורגל, עובדת שטיינהאוס כשוטרת.
ב-30 ביולי 2020 שפטה ביביאנה את משחקה האחרון לפני פרישתה, את גמר אלוף האלופים הגרמני בו באיירן מינכן ניצחה 3-2 את בורוסיה דורטמונד.
Super Mario Party
משחקיות
נכון ל-2018 המשחק כלל את הכמות הגדולה ביותר של הדמויות בהן ניתן לשחק במשחק בסדרת Mario Party. רשימת הדמויות בהן ניתן לשחק במשחק כללו את מריו, לואיג'י, יושי, הנסיכה פיץ', הנסיכה דייזי, הנסיכה רוזלינה, ואריו, וואלויג'י, דונקי קונג, קופה טרופה, האמר ברו, דריי בונס, בו, ובאוזר (דמויות שהיו זמינים בכותרים האחרים בסדרת משחקי Mario Party), וכנט גן דמויות חדשות שלא היו זמינים בכותרים האחרים של סדרת Mario Party - באוזר ג'וניור, דידי קונג, פום פום, גומבה, ומונטי מול.
עלייתה ונפילתה של אליזבת' הולמס (מיני-סדרה)
עלייתה ונפילתה של אליזבת' הולמס (באנגלית: The Dropout) היא מיני סדרת דרמה אמריקאית בכיכובה של אמנדה סייפריד, שנוצרה על ידי אליזבת מריוותר, המבוססת על הפודקאסט באותו שם בהנחיית רבקה ג'רוויס ובהפקת ערוץ החדשות ABC.
הפקה
ב-10 באפריל 2019, הוכרז כי הולו הזמינה סדרה של 6 עד 10 פרקים. הסדרה תופק על ידי קייט מקינון, המנחה של "The Dropout", רבקה ג'רוויס, והמפיקים, טיילור דאן וויקטוריה תומפסון. חברת ההפקה המעורבת בסדרה זו היא Searchlight Television, שזו לה ההפקה הראשונה. אמנדה סייפריד, הצטרפה למיני-סדרה גם כמפיקה בעוד אליזבת מריוות'ר, ליז הלדנס, ליז האנה וקתרין פופ הצטרפו לדן ותומפסון כמפיקות בפועל. ב-31 במרץ 2021, מייקל שוואלטר וג'ורדנה מוליק הצטרפו כמפיקים בפועל כשוואלטר צפוי גם לביים כמה פרקים.
ליהוק
עם פרסום על הפקת הסדרה, לוהקה קייט מקינון לתפקיד אליזבת הולמס, מנכ"לית ת'ראנוס לשעבר. ב-18 בפברואר 2021, מקינון עזבה את הפרויקט. אף על פי שהעזיבה שלה לא באה עם הסבר, ההפקה התקדמה ללא מקינון. ב-29 במרץ 2021, לוהקה אמנדה סייפריד לתפקיד במקום מקינון. יום לאחר מכן לוהק, נאבין אנדרוז לתפקיד ראשי. ב-10 ביוני 2021, לוהקו ויליאם ה. מייסי, לורי מטקאלף, אליזבת מארוול, אוטקרש אמבודקר, קייט ברטון, סטיבן פריי, מישל גיל, מייקל איירונסייד, ביל ארווין וג'וש פיס לתפקידים חוזרים. ב-3 באוגוסט 2021, דילן מינט, אלן רוק, באשיר סלאהודין, מרי לין רייסקוב, הארט בוכנר, ג'יימס הירויוקי ליאו, ניקי אנדרס, קמרין מי-יונג קים ואנדרו לידס לוהקו לתפקידים חוזרים אף הם. ב-5 באוגוסט 2021, סם ווטרסטון, קורטווד סמית' ואן ארצ'ר לוהקו לתפקידים חוזרים. ב-14 בספטמבר 2021, לוהקו ליסה-גיי המילטון, מיכאלה ווטקינס, אבון מוס-בכרך, קווין ססמן, סם סטרלי ושון בראון לתפקידים חוזרים.
הפצה ושידור בכורה
הסדרה עלתה לראשונה ב-3 במרץ 2022, כששלושת הפרקים הראשונים זמינים באופן מיידי והשאר יצאו לבכורה על בסיס שבועי בהולו. בשווקים בינלאומיים, תוקרן הסדרה דרך מרכז התוכן של Star בשירות הסטרימינג דיסני+, וב-Star+ באמריקה הלטינית, ובדיסני+ Hotstar בהודו ובדרום-מזרח אסיה.
ביקורת
באתר Rotten Tomatoes, הדירוג של הסדרה הוא 88% על סמך 31 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7/10.
המוזיאון היהודי של ונציה
המוזיאון היהודי של ונציה (באיטלקית: Museo Ebraico di Venezia) הוא מוזיאון המתמקד בהיסטוריה של היהודים בעיר ונציה.
היסטוריה
המוזיאון היהודי של ונציה נוסד ב-1953 על ידי צ'זארה ויוונטה והרבנים אליהו טואף וברונו פולאקו. הוא נוסד על פי בקשה על ידי ג'ובאנינה רייניש סולם ואלדו פורטיס. המוזיאון הוקדש לוויטוריו פאנו, נשיא הקהילה היהודית של ונציה בין 1945 ל-1959. ייעודו המקורי נותר זהה לזה של היום. המוזיאון ממוקם בין בית הכנסת הגרמני הגדול לבית הכנסת קנטון, שני בתי הכנסת הוונציאניים העתיקים ביותר.
אוסף
המוזיאון מכיל את החפצים הבאים באוסף שלו:
חנות ספרים
בתוך המוזיאון ממוקמת חנות ספרים. הספרים שנמצאים שם עוסקים בדת, בהיסטוריה ובאמנות יהודית.
פורמולה 1 עונת 1978
עונת 1978 הייתה העונה העשרים ותשע של אליפות הפורמולה 1, שאורגנה על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). מריו אנדרטי זכה באליפות הנהגים והוא הנהג האמריקאי האחרון שזכה בתואר. רוני פטרסון דורג בסיום העונה במקום השני, אף על פי שמת מסיבוכים רפואיים שנגרמו לו בעקבות תאונה שאירעה במהלך גרנד פרי איטליה, שני מרוצים לסיום העונה. גונאר נילסון, שפרש בסיום העונה הקודמת בשל מחלת הסרטן נפטר בחודש אוקטובר לאחר מאבק של כשנה במחלה.
אלופי העונה הקודמת, ניקי לאודה וקבוצת פרארי נפרדו בסוף 1977, ושני הצדדים נאבקו במהלך עונה זו לשחזר את הצלחות העבר. קרלוס ראוטמן, הנהג המוביל של פרארי, סיים את העונה במקום השלישי. לאודה סיים במקום הרביעי עם שני ניצחונות.
שינויים בלוח המרוצים
גרנד פרי יפן תוכנן להתקיים ב-16 באפריל, בין גרנד פרי מערב ארצות הברית לגרנד פרי מונקו, אך לבסוף בוטל מסיבה שאינה ידועה.
שיטת הניקוד
הנקודות בכל מרוץ הוענקו לנהגים שסיימו באחד מששת המקומות הראשונים. בחישוב נקודות האליפות הובאו בחשבון שש התוצאות הטובות מתוך שבעת המרוצים הראשונים בעונה ושש התוצאות הטובות מתוך שבעת המרוצים האחרונים בעונה.
מתוק ומר
מתוק ומר הוא סרט ישראלי מ-2007 בבימויו של דורון בנבנישתי, אייל שכטר שר גם את השיר הנושא של הסרט שנקרא גם הוא "מתוק ומר", הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים ופסטיבל סרטי העולם במונטריאול.
עלילה
רן, מנהל חברת השקעות ודנה, כנרית, הם זוג המתגוררים בתל אביב, נשואים והורים לשני ילדים, אך דנה מרגישה שהוא אינו מעניק לה מספיק תשומת לב והיא מנהלת רומן עם הפסיכולוג שלה ד"ר כהן. כשרן יוצא מהמשרד בו הוא עובד בדרך לביתו הוא עוצר לקנות שתייה בקיוסק עבור ערב מפגש עם אשתו ושני זוגות חברים, שם מבחינה בו הומלסית בעלת יכולת חיזוי עתידות ומתחילה לדבר איתו, הוא מרגיש לא בנוח עם זה שאין לו כסף קטן להביא לה אך במקום זאת הוא מזמין אותה אליו הביתה להתרחץ ולהפגין את כישוריה בערב זה, בערב הוא ואשתו דנה מארחים את קרן, כנרית העובדת עם דנה, בעלה לאון, עורך דין וחבר של רן ואת דוד, גינקולוג הבא עם בת זוגו מיכאלה, קרן ולאון חווים משבר בזוגיות כאשר קרן רוצה ילדים בעוד לאון אינו מעוניין בכך, דוד הבא עם בת זוג אך הוא למעשה מנהל מערכת יחסים עם גבר.
במהלך הערב מגדת העתידות חוזה בקריאת כף יד כמה ילדים יהיו לכל אחד: לרן היא אומרת שיהיו שני ילדים, דבר הגורם לו לפקפק ביכולת החיזוי שלה שכן בשביל לדעת שיש לו שני ילדים הוא אינו זקוק לה, אך עם זאת לדנה היא אומרת שיהיו לה שלושה ילדים, לקרן היא חוזה שיהיו ארבעה ילדים ולדוד היא חוזה שלא יהיו ילדים בכלל, בעקבות חיזויים אלה המפגש נהפך לטעון, זמן קצר לאחר המפגש דנה מגלה שהיא אכן בהריון.
במקביל רן מתמודד עם אמו שלומית הסובלת מבעיות רפואיות שונות ומבקשת לשים קץ לחייה, אשר הוא מנסה לעצור אותה מלבצע זאת בדרכים שונות.
רן מכיר לדוד את דניאלה, המזכירה שעובדת עימו, כשהם מתחילים לצאת הם מתאהבים ודוד נפרד מבן זוגו גל, הוא מציע נישואים לדניאלה, בחתונתם ד"ר כהן הפסיכולוג אומר לדנה שהוא אוהב אותה ורוצה לחיות עימה אך היא מאוהבת ואומרת לו שהיא אוהבת את בעלה רן, לאחר מכן במהלך החתונה יורדים לה המים והיא יולדת.
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות מעורבות, מבקר הקולנוע אורון שמיר טען כי אף על פי שהסרט מתרחש בתל אביב אין כל התייחסות מקומית בעלילת הסרט, הוא תלוש ממה שקורה בארץ, דבר שהיה יכול להיתפס כאמיץ אך לא יצא כזה.
רודזיה (חבל ארץ)
רודזיה (באנגלית: Rhodesia) היא חבל ארץ ואזור היסטורי השוכן במרכז חציה הדרומי של יבשת אפריקה. האזור כונה כך לראשונה על ידי חברת דרום אפריקה הבריטית, אשר החל משלהי המאה ה-19 פעלה ליישב אזור זה כחלק ממדיניות הקולוניאליזם של האימפריה הבריטית באפריקה. כיום כוללת רודזיה את שטחיהן של המדינות המודרניות זמביה וזימבבואה. רודזיה נקראה על שמו של אחד מראשי האימפריאליזם הבריטי בדרום אפריקה, המדינאי ססיל רודס.
הוקר סידלי הרייר
הוקר סידלי הרייר (זרון, אנגלית: Hawker Siddeley Harrier, כונה גם Harrier Jump Jet, "מקפצת הסילון הרייר") היה מטוס תקיפה בעל יכולת המראה אנכית או קצרה שפותח בבריטניה בשנות ה-60 של המאה ה-20. כמה מדינות ניסו באותה תקופה לפתח מטוס תקיפה וסיור בעל יכולת המראה ונחיתה אנכית, אך ההרייר היה הפיתוח היחיד שהצליח והפך למטוס מבצעי.
ההרייר פותח מהמטוס הניסיוני קסטרל, או P1127, גם הוא מתוצרת הוקר סידלי. חיל האוויר המלכותי הכניס את המטוס לשירות בסוף שנות ה-60, ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 נרכש המטוס על ידי חיל הנחתים האמריקני, שם כונה AV-8A.
רוב מטוסי ההרייר של חיל האוויר המלכותי הוצבו במערב גרמניה, כדי להגן מפני התקפה אפשרית של ברית המועצות. יתרונו של ההרייר היה ביכולות ההמראה והנחיתה האנכית הייחודיות שלו; כך ניתן היה לפרוס את טייסות ההרייר רחוק מבסיסי התעופה העיקריים, בסיסים שהיו אחת המטרות העיקריות בעת מתקפה סובייטית אפשרית. מטוסי חיל הנחתים האמריקני הוצבו על אוניות סער אמפיביות, כדי לספק לכוחות המסתערים סיוע אווירי קרוב. בעת הצורך, היו המטוסים אמורים לפעול גם מבסיסים קדמיים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 אוחדה הוקר סידלי, יחד עם שלוש חברות תעופה בריטיות נוספות (BAC, בריטיש אירקרפט קורפוריישן; הוקר סידלי דינמיקס; וסקוטיש אוייאישן). החברה החדשה נקראה בריטיש אירוספייס (BAe). חברה זו פיתחה בשנות ה-70 דגם נוסף של ההרייר, שנקרא בריטיש אירוספייס הרייר ימי (Sea Harrier). מטוס זה פותח עבור נושאות המטוסים החדשות של הצי המלכותי, מסדרת אינווינסיבל. ההרייר וההרייר הימי לחמו במלחמת פוקלנד ב-1982, שם הוכיחו את יכולותיהם המגוונות ואת חיוניותם.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 ייצר צוות משותף של חברות מקדונל דאגלס ובריטיש אירוספייס דגם חדש של ההרייר, שנקרא בבריטניה בריטיש אירוספייס הרייר II, ובארצות הברית מקדונל דאגלס AV-8B הרייר II.
פיתוח
לקראת סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 עסקה חברת הוקר איירקראפט בפיתוח מטוס קרב שיחליף את מטוס הקרב הוקר הנטר שייצרה מאז אמצע שנות ה-50. ואולם, המטוס המתוכנן (שנקרא P.1121) בוטל לאחר שממשלת בריטניה פרסמה ב-1957 ספר לבן, שבו הוחלט על הפסקת ייצור מטוסי קרב, ובמקום זאת להתמקד בייצור טילים. רוב תכנוני המטוסים בבריטניה הושעו או בוטלו בעקבות הצהרת מדיניות זו. חברת הוקר חיפשה פרויקט חדש, והחלה לגלות עניין בתחום ההמראה והנחיתה האנכית (הנ"א). החברה החלה בפיתוח דגם חדש, שכונה P.1127, והתכנון נעשה במשותף עם חברת המנועים בריסטול.
המפתחים העדיפו לא להשתמש ברוטורים או בדחף סילוני ישיר, ובמקום זאת בחרו במנוע טורבו-מניפה בעל הנעה וקטורית. המנוע שנבחר היה מנוע פגסוס I, שהיה בעל דחף של 9,000 ליברות (4.1 kN). הרצתו הראשונה של המנוע התקיימה בספטמבר 1959, וחוזה לפיתוח שני אבות טיפוס נחתם ביוני 1960. המטוס הראשון המריא כמה חודשים לאחר מכן, באוקטובר של אותה שנה. שלושה מבין ששת אבות הטיפוס התרסקו במהלך טיסותיהם, בכללם אחד שהתרסק במהלך תצוגה אווירית בסלון האווירי בפריז ב-1963.
מטוס הקסטרל
ב-1961 הגיעו ארצות הברית, בריטניה ומערב גרמניה להסכם, על פי ירכשו במשותף תשעה מטוסים, שיפותחו מאב הטיפוס P.1127. שלוש המדינות התכוונו להעריך במשותף את הביצועים של מטוסי הנ"א. תשעת המטוסים נבנו על ידי חברת הוקר סידלי, וניתן להם השם "קסטרל" (אנגלית: Kestrel, סוג של בז קטן). המטוסים נועדו לניסוי והערכה בלבד, ולפיכך מנועי הפגסוס 5 שתוכננו עבורם לא פותחו במלואם, ופיתחו דחף של 15,000 ליברות (6.8 kN) במקום 18,200 ליברות (8.3 kN) כמתוכנן. טייסת ההערכה כללה עשרה טייסים: ארבעה מבריטניה, ארבעה מארצות הברית ושניים מגרמניה המערבית. טיסתו של הראשונה של הקסטרל התקיימה ב-7 במרץ 1964.
בסך הכל בוצעו במסגרת הניסויים 960 גיחות, שכללו 1,366 המראות ונחיתות. הניסויים המשותפים הסתיימו בנובמבר 1965. אחד המטוסים נהרס בתאונה; שישה אחרים הועברו לארצות הברית, שם ניתן להן הסימול XV-6A קסטרל, ונערכו בהם ניסויים נוספים. שני המטוסים הנותרים נשארו בידי חיל האוויר המלכותי, וגם הם עברו ניסויים נוספים. באחד מהם הותקן מנוע פגסוס משופר, פגסוס 6.
P.1154
במקביל לפיתוח אב הטיפוס P.1127, עסקו חברות הוקר ובריסטול בפיתוח גרסה על-קולית של אב טיפוס זה. דגם זה כונה P.1154, וייעודו היה למלא דרישה של נאט"ו למטוס מעין זה. בדגם זה הורכב מנוע בריסטול BS100, ולו ארבעה נחירי פליטה סובבים, בדומה לאלה שהותקנו בדגם P.1127. כדי להגיע למהירויות על קוליות, נעזר המטוס במבער אחורי. המטוס עמד בדרישות נאט"ו, וזכה בתחרות התכנון מול תחרות צמודה מצד יצרנים אחרים, ביניהם חברת דאסו שייצרה את מטוס המיראז' IIIV (דגם של מטוס המיראז' בעל יכולת הנ"א). ממשלת צרפת ערערה על תוצאות המכרז וחזרה בה מהשתתפות בייצור המטוס, והמכרז בוטל זמן קצר לאחר מכן, ב-1965.
חיל האוויר המלכותי והצי המלכותי הבריטי תכננו לפתח ולהכניס לשירות את דגם ה-P.1154 העל קולי באופן עצמאי, בנפרד מהמכרז של נאט"ו. שאיפה זו הסתבכה בשל דרישות סותרות של שתי הזרועות: חיל האוויר רצה מטוס תקיפה על קולי בעל יכולת חדירה בגובה נמוך, ואילו הצי המלכותי רצה במטוס קרב הגנתי בעל שני מנועים. בבחירות 1964 בבריטניה עלתה לשלטון מפלגת הלייבור, והממשלה בראשותה החליטה על ביטול פרויקט ה-P.1154. זאת, גם מכיוון שהצי המלכותי החל ברכש מטוסי מקדונל דגלס F-4 פנטום, ואילו חיל האוויר התמקד בפיתוח מטוס התקיפה והצילום BAC TSR-2, דגם ניסיוני שבוטל ב-1965. הוקר ובריסטול המשיכו בפיתוח מרכיבים שונים של המטוס, בהם מנוע פגסוס בעל מבער אחורי, וזאת בתקווה לפתח מטוס דומה בעתיד.
ייצור
לאחר ביטול פרויקט ה-P.1154 החל חיל האוויר המלכותי לשקול שדרוג פשוט למטוס הקסטרל התת-קולי הקיים. ב-1965 הזמין חיל האוויר מחברת הוקר סידלי שישה מטוסים בגרסת קדם ייצור. הראשון שבהם המריא לטיסת הבכורה ב-31 באוגוסט 1966. חיל האוויר המלכותי הזמין בתחילת 1967 60 מטוסים מייצור סדרתי, ואלו נקראו הרייר GR.1. טיסת הבכורה של המטוס הסדרתי הראשון התקיימה ב-28 בדצמבר 1967, והמטוס נכנס לשירות באופן רשמי ב-18 באפריל 1969.
המטוס יוצר בשני בתי חרושת, האחד בקינגסטון על נהר תמזה שברובע המלכותי קינגסטון שעל התמזה, בדרום מערב לונדון, והשני בשדה התעופה דנספולד, בסארי (Surrey). ניסויי הטיסה נערכו באותו שדה תעופה. טכניקת הזנקת מטוסי ההרייר מנושאות המטוסים הבריטיות, על גבי מעין "מקפצות" (שכונו "מקפצות סקי") נוסתה באינטנסיביות בבסיס חיל הים המלכותי יאווילטון (Yeovilton), החל מ-1977. החל מ-1979, בעקבות ניסויים אלה, שודרגו נושאות המטוסים הבריטיות ונוספו להן מקפצות בקצה סיפון ההמראה. שדרוג זה נעשה לקראת הכנסתו לשירות של מטוס ההרייר הימי.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 התקיימו שיחות משותפות לממשלת בריטניה וממשלת ארצות הברית בדבר ייצור מטוסי הרייר בארצות הברית. חברות הוקר סידלי ומקדונל דאגלס יצרו שותפות ב-1969, לקראת ייצור בארצות הברית, אך הקונגרס החליט שיהיה זול יותר לייצר את המטוס בפסי הייצור הקיימים כבר בבריטניה. כך יוצרו כל מטוסי ה-AV-8A הרייר, שיועדו לשירות חיל הנחתים האמריקני, במפעלי הוקר סידלי. בסך הכל רכש חיל הנחתים האמריקני 102 מטוסי AV-8A ו-8 מטוסי TAV-8A בין 1971 ל-1976. בשנים שלאחר מכן יוצרו גרסאות משופרות של מטוסי ההרייר, שכללו מערכות אוויוניקה משוכללות ומנועים חזקים יותר.
תיאור כללי
ייעודו של ההרייר הוא תקיפת מטרות קרקע, אם כי יכולת התמרון הגבוהה שלו מאפשרת למטוס להילחם במטוסי קרב אחרים בקרבות אוויר בטווח קצר. כאמור, ההרייר פותח ממטוס הקסטרל, ומבחינה חיצונית קיים ביניהם דמיון רב. עם זאת, 90% משילדת המטוס תוכננה מחדש עבור ההרייר. מנוע המטוס הוא מנוע סילון טורבו-מניפה יחיד מדגם פגסוס 6 (לעומת מנוע פגסוס 5 שהותקן בקסטרל), המותקן בגוף המטוס. למנוע שני כונסי אוויר וארבעה נחירי פליטה מתכווננים, שנועדו לשלוט על כיוון הדחף היוצר במנוע: שני נחירים הם נחירי הפליטה של המנוע, ושניים הם נחירי הפליטה של האוויר במעקף. ישנם גם נחירי פליטה קטנים נוספים, בחרטום המטוס, בזנבו ובקצות הכנפיים; מטרתם לאזן את המטוס במהלך טיסה אנכית. למטוס שני כני נחיתה המותקנים לאורך ציר האורך של הגוף, ושני כנים נוספים בקצות הכנפיים. למטוס ארבע נקודות נשיאת חימוש מתחת לכנפיו ואחת נוספת על גוף המטוס עצמו. בנוסף, מותקנים במטוס שני תותחים בקוטר 30 מ"מ. במטוס הותקנה מערכת אוויוניקה משופרת, לעומת המערכת הבסיסית שהותקנה בקסטרל. המערכת כוללת מערכת ניווט אינרציאלית, שפותחה במקור עבור אבטיפוס ה-P.1154, ונתוניה הוצגו בפני הטייס על מערכת תצוגה עילית ותצוגת מפה נעה.
מנוע
מנוע המטוס תוכנן בידי חברת בריסטול, ויוצר על ידי חברת רולס-רויס. כאמור, המנוע הוא מנוע טורבו מניפה, שפותח במיוחד כדי לספק יכולת המראה ונחיתה אנכית (הנ"א) או קצרה (הנ"ק). המנוע פותח ממנוע סילון קונבנציונלי, מנוע האורפאוס. ההבדל העיקרי בין שני המנועים הוא בהפניית הדחף דרך ארבעה נחירים מתכווננים, ולא דרך צינור פליטה. המנוע מקורר בהזרקת מים כדי לסייע בהגדלת הדחף בעת תמרוני הנ"א והנ"ק, במיוחד בטמפרטורות גבוהות או בגובה רב, או בנחיתה אנכית כאשר המטוס נושא חימוש רב.
במהלך שדרוג המטוס לגרסה המתקדמת יותר, הרייר GR.3, הוחלף מנוע המטוס למנוע פגסוס 11, בעל עוצמה רבה יותר. פיתוח המנוע התמקד בהשגת ביצועים גבוהים במשקל נמוך ככל האפשר; מטרה זו הייתה תלויה במימון שעמד לרשות המפתחים. עם כניסת המטוס לשירות עבר המוקד לשיפור אמינות המנוע ולהארכת משך חייו. השיפורים והשדרוגים במנוע נעשו במסגרת תוכנית משותפת לארצות הברית ולבריטניה, לאורך מספר רב של שנים, ובהשקעה של כ-3 מיליון ליש"ט בכל שנה. דגם המנוע האחרון שיוצר כונה פגסוס 11-61 (סימן 107). דגם זה מייצר דחף של 23,800 ליברות (106 kN), דחף רב יותר מכל המנועים שקדמו לו.
תכונות טיסה
ההרייר תואר על ידי טייסיו כמטוס "לא סלחן". למטוס יכולת טיסה קדימה, כמו כל מטוס אחר בעל כנף קבועה, וכן יכולת לתמרן אנכית. בעת טיסה כזו נדרשות מהטייסים יכולות גבוהות וידע טכני, יכולת הדומה לזו של טייסי מסוקים. טייסי ההרייר נדרשים לרמה גבוהה של מיומנות בהטסת מטוסי כנף קבועה ומסוקים, ועוברים אימונים נרחבים. מערך ההרייר קולט לעיתים קרובות טייסי מסוקים בעלי ניסיון רב.
בנוסף להגאי המטוס הרגילים, הקיימים בכל מטוס קונבנציונלי, קיימים בהרייר שני אמצעי היגוי ייחודיים. האחד הוא וקטור הדחף, המתייחס להטיית נחירי הפליטה. הטייס יכול לשנות הטיה זו באמצעות ידית בתא הטייס של ההרייר. בעת טיסה אופקית מכוון הטייס את נחירי הפליטה לזווית 0°, כך שהם מופנים ישירות אל אחורי המטוס. בעת המראות ונחיתות אנכיות או קצרות, מופנים נחירי הפליטה כלפי מטה, לזווית של 90°. ניתן לכוונן את נחירי הפליטה עד לזווית של 98°. אמצעי היגוי ייחודי נוסף הוא מערכת בקרת התגובה. מערכת זו מופעלת באמצעות מוט היגוי, והיא דומה בתפקודיה למערכת בקרת העלרוד במסוקים. מערכות אלה אינן בשימוש בעת טיסה אופקית, והן מופעלות רק בעת תמרוני נחיתה והמראה אנכית או קצרה.
כיוון הרוח הוא נושא קריטי בתמרוני הנ"א. המראה כזו נעשית כאשר המטוס פונה אל הרוח. וקטור הדחף מכוונן ל-90°, והמצערת מועברת למצב מקסימום. במצב זה המטוס מתרומם מהקרקע. השגת מצב של ריחוף במקום נעשית על ידי סגירה חלקית של המצערת, והטייס נעזר גם במערכת בקרת התגובה, המאפשרת שליטה על ריחוף המטוס. שליטה זו מושגת באמצעות הפנייה זמנית של חלק מהדחף לנחירי פליטה קטנים בחרטום המטוס, בקצות הכנפיים, ועוד. המראה קצרה מושגת על ידי האצה על המסלול, כמו בהמראה רגילה, ובנקודה מסוימת (בדרך כלל כאשר המטוס הגיע למהירות 120 קמ"ש) הפעלת וקטור הדחף, לזווית שהיא בדרך כלל פחותה מ-90°. במהירויות נמוכות יותר משתמשים בוקטור הדחף בזווית גבוהה יותר.
תכונה ייחודית של מטוס ההרייר היא יכולתו להפנות את נחירי הפליטה קדימה, כלומר לכיוון חרטום המטוס. תכונה זו נקראת vectoring in forward flight, וקטור בטיסה לפנים (ובקיצור: VIFF). תכונה זו שימושית מאוד בעת קרב אוויר קלאסי: הטייס יכול בבת אחת לבלום את מטוסו או לפנות פנייה הדוקה מאוד, הדוקה בהרבה מזו המתאפשרת למטוס אחר עם מוטת כנפיים קצרה כשלו. היכולת להפחית בבת אחת את מהירות המטוס במהלך קרב יכולה לאפשר לטייס ההרייר לגרום למטוס אויב הרודף אחריו לעבור אותו ולהפוך בעצמו למטרה של ההרייר. חיל הנחתים האמריקני פיתח טכניקה זו במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 עבור מטוסי ההרייר שלו.
דגמים
כאמור, שני כוחות הצבאיים העיקריים שהפעילו את מטוס ההרייר היו חיל האוויר המלכותי וחיל הנחתים האמריקני. דגם הייצוא, שהיה מיועד לנחתים, קיבל את הסימול AV-8A הרייר. המטוס היה פחות או יותר זהה להרייר הבריטי, עם כמה שינויים קטנים: חלקי המגנזיום במטוס, שהיו עלולים לעבור שיתוך במהלך שירות על נושאות מטוסים בים, הוחלפו. כן הותקנו במטוס מערכות קשר רדיו מתוצרת ארצות הברית ומערכות זע"ט (זיהוי עמית-טורף) שהותאמו לדרישות חיל הנחתים. נקודות נשיאת החימוש החיצוניות על הכנפיים הותאמו מלכתחילה לנשיאת טילי אוויר אוויר שואפי חום מדגם AIM-9 סיידוויינדר, להגנה עצמית. ברוב מטוסי ה-AV-8A שסופקו לנחתים הותקן מנוע הפגסוס 11 החזק יותר, שהותקן מאוחר יותר בגרסת GR.3 הבריטית.
בנוסף למטוסי ההרייר הרגילים, יוצרו גם מטוסי הרייר בתצורה דו מושבית, למטרות אימון. תצורה זו כללה את הארכת המטוס, הוספת תא טייס שני וסנפיר זנב מוגדל. מטוסי ההדרכה שהיו בשירות חיל האוויר המלכותי זכו לסימול T.2 ו-T.4, ומטוסי ההדרכה של הצי (שהטיס מטוסי הרייר ימי, ראו להלן) היו בעלי הסימול T.4N ו-T.8. מטוסי ההדרכה בארצות הברית ובספרד כונו TAV-8A ו-TAV-8S, בהתאמה.
כל מטוסי חיל האוויר המלכותי מדגם GR.1 והמטוסים הראשונים מדגם AV-8A, צוידו במערכת ניווט ותקיפה אינרציאלית מדגם פראנטי FE541. בחיל הנחתים הוחלפה המערכת במערכת פשוטה יותר, כדי לאפשר גמישות רבה יותר בתפעול המטוסים למשימות שונות. גם כיסאות המפלט המקוריים, של חברת מרטין בייקר הוחלפו בכיסאות שונים. המטוסים הבריטיים מן הדגם המוקדם, GR.1, שודרגו במהלך השנים לדגם המתקדם יותר, GR.3. שדרוג זה כלל מערכות אלקטרוניות חדישות יותר, מערכות לוחמה אלקטרונית, ומנוע משוכלל יותר. המטוסים האמריקניים שודרגו לגרסה AV-8C. גם בגרסה זו הותקנו מערכות לוחמה אלקטרונית, ומערכת ניווט אינרציאלית חדשה. יכולת ההמראה האנכית שופרה, ובחלק מהמטוסים נעשה שיפוץ בשלדת המטוס, כדי להאריך את חייה. המטוסים שנמכרו לספרד (ראו להלן) היו זהים למטוסים של חיל הנחתים, למעט מערכות קשר שונות.
הרייר ימי
הצי המלכותי הבריטי הפעיל גרסה שונה של המטוס, שנקראה בריטיש אירוספייס הרייר ימי (British Aerospace Sea Harrier). בניגוד להרייר של חיל האוויר, ייעודו של ההרייר הימי לא הייתה תקיפת מטרות קרקע, אלא הגנה על אוניות הצי ולוחמה אווירית. שוני נוסף בין ההרייר להרייר הימי היה בהתקנת מכ"ם וטילי סיידווינדר. כמו כן הותקנו בהרייר הימי עזרי ניווט שנועדו לסייע בנחיתה על נושאות המטוסים, וכן שיפורים שנועדו למנוע שיתוך ותא טייס מוגבה, להגברת הראות. בשלב מתקדם יותר הותקנו במטוס טילי AIM-120 אמראם, שנועדו ליירוט מעבר לאופק, ומכ"ם בלו ויקסן ללוחמה אווירית, בעל טווח גדול יותר. חימוש נוסף שהותקן על ההרייר הימי היו טילי אוויר-ים מדגם סי איגל, למשימות נגד אוניות.
גרסאות עדכניות
הגרסה העדכנית ביותר של המטוס היא מטוס המקדונל דאגלס AV-8B הרייר II, שהיא גרסת דור שני למטוסי ההרייר. דגמי הרייר II החליפו את כל גרסאות ההרייר שהוזכרו לעיל, בכל הצבאות שהפעילו אותם. בריטניה שקלה בשנות ה-70 שתי אפשרויות להחלפת מטוסי ההרייר: שיתוף פעולה עם מקדול דאגלס, ליצירת הרייר II, או פיתוח עצמאי של דגם בעל כנפיים מוגדלות, שהיה עשוי להיות בעל יכולת משופרת נשיאת חימוש ונפח דלק פנימי גדול יותר. הבריטים בחרו בשיתוף הפעולה עם מקדונל דאגלס, האופציה שנראתה בעלת סיכון פחות, ופיתחו את הדגם הבריטי המקביל, בריטיש אירוספייס הרייר II.
חיל האוויר המלכותי
מטוסי ההרייר הראשונים סופקו לחיל האוויר המלכותי באפריל 1969, והוצבו בטייסת מס' 1, הטייסת הוותיקה ביותר בחיל, בבסיסה בוויטרינג (Wittering), כ-40 ק"מ ממזרח ללסטר, באנגליה. במאי 1969 הדגימו מטוסי ההרייר את יכולתם, כאשר טסו מתחנת הרכבת סנט פנקראס בלונדון למנהטן תחתית, בניו יורק. הטיסה הייתה חלק מתחרות של העיתון דיילי מייל, ונמשכה 6 שעות ו-11 דקות, כאשר המטוסים נעזרים בתדלוק אווירי בדרכם. שתי טייסות הרייר נוספות הוקמו ב-1970 בבסיס חיל האוויר המלכותי בוילדנראת', בגרמניה המערבית, סמוך לגבול בלגיה והולנד. שנתיים מאוחר יותר הוקמה בבסיס טייסת שלישית. ב-1977 הועברו שלוש הטייסות לבסיס גיטרסלו (Gütersloh) המזרחי יותר, במדינת נורדריין-וסטפאליה. היה זה הבסיס האווירי הקרוב ביותר לגבול עם מזרח גרמניה. אחת הטייסות פורקה, ומטוסיה חולקו בין שתי הטייסות האחרות.
ייעודו של ההרייר בשירות חיל האוויר המלכותי היה סיוע אווירי קרוב, סיור, ותקיפת מטרות קרקע. יכולתו של ההרייר להמריא ממנחתים קטנים והעובדה שלא היה תלוי בבסיסים מסודרים, אפשרו גמישות רבה בפריסת המטוס. ההרייר שירת מספר רב של שנים בגרמניה, ונועד להוות הרתעה כנגד תקיפה סובייטית אפשרית. במצב של מתקפה כזו היו המטוסים אמורים להמריא מבסיסים מוסווים קרוב לחזית, ולתקוף טורי טנקים שהיו עלולים לחדור מכיוון מזרח גרמניה. טייסות נוספות של מטוסי ההרייר נפרסו בבליז ובנורווגיה. טייסת מס' 1 הייתה מסומנת במיוחד לפריסה בנורווגיה, כחלק מכוחות נאט"ו בצפון אירופה. כוחות בריטיים נפרסו בבליז, מושבה בריטית לשעבר, בשל המתח מול גואטמלה שטענה לבעלות על המושבה. מטוסי ההרייר היו מטוסי הקרב היחידים שניתן היה לפרוש במדינה, בשל מסלולי הטיסה הקצרים שהיו בה. גואטמלה הכירה בעצמאותה של בליז ב-1991, וכוחות הצבא הבריטי נסוגו ממנה ב-1993.
במלחמת פוקלנד, ב-1982, הופעלו עשרה מטוסי הרייר GR.3 מטייסת מס' 1. המטוסים הופעלו מסיפונה של נושאת המטוסים אה"מ "הרמס". מטוסי ההרייר של חיל האוויר לא תוכננו לקרבות אוויר וגם לא לתפעול מאונייה. בשל היה צורך בהתאמה מהירה שלהם לסביבת הפעילות החדשה, בעזרת חומרי אטימה כנגד שיתוך. על האוניות והמטוסים הותקנו עזרי ניווט, כדי לסייע למטוסים לשוב לאוניות ולנחות בביטחה. כמו כן הותקנו במטוסים נורים ומשגרי מוץ.
שתי נושאות המטוסים שהשתתפו במלחמה (אה"מ הרמס ואה"מ אינווינסיבל) לא היו יכולות לשאת את כל המטוסים שיועדו להשתתף בקרבות, ולפיכך הוטענו חלקם על שתי אוניית מכולות שגויסו לצורך המלחמה, אטלנטיק קונבייר (Atlantic Conveyor) ואטלנטיק קוזווי (Atlantic Causeway). שתי האוניות הותאמו לנשיאת המטוסים על ידי התקנת סיפוני טיסה זמניים, והן הובילו את מטוסי ההרייר ומסוקי תובלה לזירת הלחימה. מטוסי ההרייר GR.3 התמקדו בסיוע אווירי קרוב לכוחות הקרקע באיי פוקלנד, ובתקיפת עמדות של צבא ארגנטינה, במיוחד עמדות ארטילריה. מטוסי ההרייר הימי התמקדו בהגנת אוניות הצי ובהתמודדות עם התקפות המטוסים הארגנטינאיים, שהמריאו מן היבשת, אם כי גם מטוסים אלה נטלו חלק בתקיפת מטרות יבשתיות. הבריטים נערכו למצב שבו ייאלצו להסב חלק ממטוסי ההרייר GR.3 למשימות אוויר-אוויר, במקרה שבו יאבדו רוב מטוסי ההרייר הימי. מכיוון שההרייר GR.3 יועד למשימות קרקע בעיקר, היה צורך בביצוע התאמות כדי המטוס יוכל לשאת גם טילי אוויר-אוויר. בשלב ההיערכות למלחמה התרכזו הכוחות הבריטיים באי אסנשן, במרכז האוקיינוס האטלנטי. במהלך ימים אלה הוצבו שלושה מטוסים מדגם GR.3 למשימת הגנה אווירית על האיים, מחשש לתקיפה ארגנטינאית. לאחר כשבועיים הגיעו לאי מטוסי מקדונל דגלס F-4 פנטום, שנטלו על עצמם את הגנת האי.
במהלך המלחמה ביצעו המטוסים 2,000 גיחות, ממוצע של שש גיחות ליום לכל מטוס. הבריטים איבדו ארבעה מטוסי הרייר GR.3 ושישה מטוסי הרייר ימי. הסיבות לאובדן המטוסים היו תאונות, תקלות טכניות, ואש נ"מ; אף מטוס לא הופל בקרב אוויר. המטוסים הבריטיים, מצידם, הפילו 23 מטוסים ארגנטינאיים בקרבות אוויר. לאחר המלחמה הוצבה באיי פוקלנד טייסת של מטוסי הרייר, כהרתעה מפני פלישה ארגנטינאית נוספת. הטייסת הייתה מוצבת באיים מאוגוסט 1983 עד יוני 1985.
לאחר המלחמה בחנה חברת בריטיש אירוספייס טכנולוגיה שנקראה "סקייהוּק" (Skyhook). פיתוח זה ניצל את יכולתו הייחודית של ההרייר להמריא ולנחות אנכית. הרעיון היה להתקין מעין מנוף, שיוכל לאחוז בהרייר בעת ריחוף, לפני המראה או בעת נחיתה. בדרך זו ייחסך הצורך בסיפון המראה על נושאת מטוסים, וניתן יהיה להפעיל את המטוס גם מאוניות קטנות יותר. יתרון נוסף הוא בחיסכון בדלק ובאפשרות לפעול בים סוער יותר. השיטה הוצעה לציים זרים, והיו שסברו שניתן יהיה להפעיל מנוף כזה אפילו מצוללות גדולות. ואולם, הרעיון לא עורר עניין ונזנח.
מלחמת פוקלנד הייתה הפעילות המבצעית האחרונה של מטוסי ההרייר מהדור הראשון, למרות שמטוסים אלו המשיכו בשירות עוד מספר שנים. מטוסי ההרייר מהדור השני השתתפו בפעילות מבצעית במלחמת בוסניה, במלחמת המפרץ השנייה, ובמלחמת אפגניסטן.
חיל הנחתים של ארצות הברית
חיל הנחתים של ארצות הברית גילה עניין רב במטוס, עוד בתחילת שירותו בחיל האוויר המלכותי ב-1969. התעניינות זו עודדה את חברת הוקר סידלי להמשיך בפיתוח המטוס, כדי לקדם רכישה אפשרית. חיל הנחתים היה נלהב לרכוש את המטוס, והצליח לגבור על קולות בקונגרס של ארצות הברית שהציבו מכשולים בדרך לרכישה. ב-1971 נכנס המטוס לשירות בארצות הברית. ההרייר זכה לסימול AV-8A, ועם כניסתו הוצאו מן השירות מטוסים אחרים שמילאו את תפקיד הסיוע הקרוב עד אז.
רכישת המטוס השתלבה בתפיסה שקידם מפקד צי ארצות הברית באותה עת, אדמירל אלמו זומוואלט (Elmo Zumwalt. תוארו הרשמי של מפקד צי ארצות הברית הוא ראש המבצעים הימיים, Chief of Naval Operations). זומוואלט קידם רעיון של נושאת מטוסים קלה, בהדחק של 15,000 טון, שתישא מטוסי תקיפה בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית כמו ההרייר, ומסוקים, ותהווה השלמה לנושאות המטוסים הגדולות של הצי (למען ההשוואה, ההדחק של נושאות העל הוא 60,000 טון ויותר). התפיסה אותה קידם זומוואלט נקראה אונייה לשליטה ימית (Sea Control Ship). תפיסה זו נבחנה בין השנים 1971 ל-1973, כאשר אוניית הסער האמפיבית גואם הוסבה זמנית לאוניית שליטה בים. במהלך הניסוי נבדקו המגבלות והקשיים האפשריים בהפעלת אונייה מטיפוס כזה. אוניית שליטה ימית לא נבנתה בסופו של דבר, אך הרעיון שב ועלה מאז כמה פעמים, במיוחד בזמנים של קיצוצים בתקציב ולאור התלבטויות לגבי תפקידיהן של נושאות העל.
נעשו כמה תרגולים לבחינת התאמתו של ההרייר להפעלה מספינות לוחמה אמפיבית ונושאות מטוסים. אחד מהניסויים כלל הצבת 14 מטוסים על נושאת המטוסים '''פרנקלין ד. רוזוולט''', למשך חצי שנה, ב-1976. הניסויים הראו, בין השאר, שלהרייר יכולת לפעול גם במזג אוויר קשה שהגביל את פעילותם של מטוסים אחרים. הנחתים בחנו תורות לחימה ושיטות שונות לשילוב המטוס בפעילות מבצעית. בין השאר, הוצעה תוכנית שנקראה "אראפהו" (Arapaho), שנועדה להסבה מהירה של אוניות סוחר אזרחיות לפלטפורמות שיכולו לשאת עליהן מטוסי הרייר, בעת הצורך. הכוונה הייתה להגדיל, בדרך זו, את מספר האוניות שניתן להפעיל מהן את המטוסים בעת חירום.
תורת הלחימה של הנחתים התבססה על מהירות ופעולה אגרסיבית. בתוך 24 שעות מעת נחיתה של כוח נחתים בשטח אויב היו אמורים להיות מוקמים בסיסים קדמיים למטוסי ההרייר, בעלי יכולת תחזוקה ראשונית למטוסים. בכל בסיס קדמי כזה היו אמורים להיות עד ארבעה מטוסים, ומרחקו לא היה אמור לעלות על 30 ק"מ מקו החזית. על פי תורת הלחימה של הנחתים, בסיס קבוע יותר היה אמור להיות מוקם במרחק 50 ק"מ מן החזית. הקרבה לקו החזית הייתה אמורה לאפשר קצב גיחות גבוה וצריכת דלק מופחתת.
הנחתים בחנו גם את יכולתו של ההרייר בקרב אוויר, על ידי תרגול קרבות אוויר מדומים מול מטוסי מקדונל דגלס F-4 פנטום. במהלך "קרבות" אלה תרגלו טייסי ההרייר טיסה וקטורית לפנים (VIFF, כפי שתואר לעיל) וכך הצליחו לתמרן טוב יותר מיריביהם ולגבור עליהם. כך הוכחה יכולתו של ההרייר בקרב אוויר בטווחים קצרים, והספקנות שבה התקבל המטוס בתחילה התפוגגה. חיל הנחתים השתכנע ביתרונותיו של ההרייר והחל לדחוף לפיתוח יכולות נוספות של המטוס.