cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמק אורחון
אורדו באליק
אורדו-באליק, הנקראת גם מובאליק, הייתה עיר הבירה המבוצרית של האימפריה האויגורית ששלטה באזור במאה ה-8 ובמאה ה-9. העיר שימשה כמרכז מנהלי, מסחרי ותרבותי עבור רשת הדרכים של האימפריה שהשתרעה בין אסיה לאירופה. העיר השתרעה על פני שטח של 50 קילומטרים רבועים והייתה עמדה חשובה על דרך המשי. בתוך העיר היו ארמון, קסרקטינים, חנויות, מקדשים, מנזרים, ושטחים המיועדים לחקלאים ולבעלי מלאכה. הריסות העיר והחומה כמעט שלא נחקרו מאז עבודתה של משלחת רוסית ב-1949. הממצאים שהתגלו בעיר כמעט ולא נחקרו.
חרחורין
חרחורין העתיקה הוקמה בשנת 1220 כמרכז האימפריה המונגולית של ג'ינגיס חאן. החפירות הארכאולוגיות בהריסות העיר התנהלו לסירוגין מאז סוף המאה ה-19, אך מעל פני הקרקע נותרו ממצאים מעטים בלבד. ב-1999 החלה סדרת חפירות על ידי ארכאולוגים מונגוליים וגרמניים שבמהלכן נחשפו מספר ממצאים חשובים כגון ארמונות, שערי העיר, בתי מלאכה ורחובות מרוצפים. בין הפריטים הקטנים שנחשפו נמצאים כלי בית ושרידים קדושים הקשורים לאסלאם ולנסטוריאניזם.
בחפירות נחשפו עדויות לכך שארמונו של אוגדיי חאן (בנו השלישי של ג'ינגיס חאן) נבנה על משטח מוגבה, היה מכוסה בגג הבנוי מאריחים אדומים וירוקים שנתמך על ידי 64 עמודים בעיצוב אוריינטלי, רצפה המקושטת באריחי קרמיקה ירוקים, וקירות המקושטים בציורי קיר.
דריל סברה
דריל כריסטופר סברה (נולד ב-14 ביוני 1992) הוא שחקן אמריקאי. הוא מוכר בעיקר בזכות תפקידו כג'וני קורטז בסדרת סרטי ספיי קידס והופעות נוספות בטלוויזיה ובקולנוע, כולל רכבת לקוטב, המכשפים מווייברלי פלייס, ליל המסכות, גרים, והעשב של השכן.
ביוגרפיה
סברה סיים את בית הספר התיכון ווסט טורנס בשנת 2010. יש לו אח תאום, אוון, שמוכר כמדבב. אביו הוא ממוצא רוסי-יהודי ואימו ממוצא פולני, ובין היתר סברה חגג טקס בר מצווה. בצעירותו הופיע בלהקת בלט אזורית.
קריירה מקצועית
קריירת המשחק של סברה החלה באמצע שנות ה-90, כשהשתתף בפרקים של מרפי בראון, חברים וויל וגרייס אבל הפריצה הגדולה שלו הייתה כשלוהק לתפקיד ג'וני קורטז בסדרת הסרטים לכל המשפחה של ספיי קידז. מאז הספיק להופיע בתפקידי אורח בכמה סדרות, לדבב דמויות מצוירות בטלוויזיה ובקולנוע, ולגלם את דמותו של ילד יהודי שמנסה לחגוג בר מצווה בסרט Keeping Up with the Steins.
חיים אישיים
ביולי 2016 סברה התחיל לצאת עם הזמרת והיוצרת מייגן טריינור. השניים התארסו ב-21 בדצמבר 2017, ונישאו ב-22 בדצמבר 2018, יום הולדתה ה-25 של טריינור. בפברואר 2021 נולד בנם הראשון.
מפרט הגורל
עלילת הסרט
ג'יי בי (ג'ייבלס) גר בעיירה "קיקאפו" שבמיזורי, הוא הכבשה השחורה של משפחתו, בעוד הוריו ואחיו מקיימים אורח חיים דתי אדוק, הוא מאזין למטאל ומקלל בלי הפסקה, עד שלאביו זה נמאס, הוא מכה אותו, מכריז שמוזיקת מטאל היא המוזיקה של השטן ותולש מקירות חדרו את כל הפוסטרים למעט הפוסטר של רוני ג'יימס דיו (שתלוי מאחורי הדלת), ג'יי בי מדבר אל הפוסטר ומבקש מדיו עזרה, דיו שבפוסטר מתעורר לחיים ומנחה אותו לנסוע להוליווד כדי להיות כוכב רוק שם.
ג'יי בי בורח, מגיע להוליווד ופוגש שם את קייל גאס (קייג') ולאחר שכנועים רבים, קייג' מסכים ללמד אותו לנגן ולהקים איתו להקה.
ג'יי בי וקייג' מחפשים את דרכם לפריצת דרך על ידי התחרות בערב מיקרופון פתוח. במהלך הסרט מגלים השניים על קיומו של מפרט מכושף, שנוצר משינו של השטן על ידי מכשף מלפני שנים רבות, בעל יכולות קסם.
המפרט עבר בין ידיים שונות, כאשר כל אומן שמגן בגיטרה באמצעות המפרט זכה להצלחה, ובין השאר נמנו רוברט ג'ונסון, אדי ואן הלן, ג'ימי פייג' ואחרים.
לאחר שהשניים מגלים על קיום המפרט הם יוצאים במסע למוזיאון הרוק במטרה להשיגו. כשהם מגיעים לעיר בו המוזיאון שוכן, ג'יי בי וקייג' רבים ונפרדים, קייג' טוען שסקס בא קודם ב"סקס, סמים ורוקנ'רול" ואילו ג'יי בי רוצה קודם למצוא את המפרט ורק אחרי הפריצה להתרכז בסקס וסמים.
ג'יי בי הולך אחרי המפרט ומחליט לפרוץ למוזיאון, בזמן הפריצה הוא מגלה שקייג' החליט לפרוץ יחד איתו למוזיאון לאחר שהבין שטעה ונכשל להופיע ללא ג'יי בי במסיבה של תיכוניסטית מקומית איתה רצה לשכב. הם פורצים ביחד למוזיאון ומצליחים לגנוב את המפרט ולהמלט מהמשטרה על ידי הפללת זר מסתורי שעקב אחריהם מאז שהגיעו לעיירה כדי לגנוב בעצמו את המפרט.
הם חוזרים להוליווד בדיוק בזמן לתחרות אך רבים מי ישתמש במפרט והמפרט נשבר, בעל המועדון מרים את שברי המפרט מהרצפה והשטן משתלט על גופו, מחזיר את המפרט לשן שלו ומכריז שעכשיו הוא שוב שלם ויכול להילחם נגד האנושות. הוא מודיע לג'יי בי וקייג' שברצונו להרוג אותם אך הם משכנעים אותו להתחרות מולם בקרב מוזיקלי כאשר אם ינצחו הוא יחזור לגיהנום ולא יטריד אותם שוב אבל אם הוא ינצח הוא ייקח איתו לגיהנום את קייג' ויהפוך אותו לעבד מין. קייג' וג'יי בי מפסידים. השטן מנסה להרוג את קייג' אבל ג'יי בי קופץ ומגן עליו עם הגיטרה, שמחזירה את הברק שהשטן שלח אליו, וכורתת לו את הקרן. ג'יביי מגרש את השטן לגיהנום עד שהוא ישוב להיות שלם. לאחר גירוש השטן, הם משתמשים בקרן בתור באנג ובעזרתה עושים את הפריצה (הבאנג מכונה "באנג הגורל" כבדיחה על "מפרט הגורל").
מבנה הסרט והשירים
הסרט הוא סרט מוזיקלי וקומי, ובנוי משירים שונים שנכתבו על ידי הלהקה, בהתאם לעלילה. השירים הם בסגנון רוק קומי.
בסרט משולבות בדיחות וקטעים קומיים שונים.
אלבום הסרט
עם יציאת הסרט יצא גם האלבום, הקרוי באותו השם, עם השירים מתוך הסרט שנכתבו על ידי הלהקה, והוקלטו על ידם בהשתתפות מוזיקאים שונים נוספים, כגון: דייב גרוהל, מיט לוף, רוני ג'יימס דיו ואחרים.
Hybrid Theory
Hybrid Theory ("תאוריה בת-כלאיים") הוא אלבום הבכורה של להקת הנו מטאל לינקין פארק. האלבום יצא לאור ב-24 באוקטובר 2000 בחברת Warner Bros. Records וזכה להצלחה מסחרית רבה, כשהגיע למקום השני במצעד הבילבורד האמריקאי ולמקומות גבוהים במצעדים ברחבי העולם, למרות ביקורות מעורבות שקיבל. מילות השירים עוסקות בחוויותיו של הסולן צ'סטר בנינגטון בזמן גיל ההתבגרות, ביניהן התמכרות לסמים ולאלכוהול וריבים בלתי פוסקים וגירושיהם של הוריו.
האלבום זכה למעמד של אלבום יהלום לאחר שמכר 24 מיליון עותקים ברחבי העולם (נכון ל-2007), מה שהופך אותו לאלבום הבכורה המצליח ביותר במאה ה-21. הסינגל "Crawling", אחד מארבעה שיצאו מאלבום זה, זכה בפרס גראמי עבור מופע הרוק הכבד הטוב ביותר לשנת 2002, ובאותה שנה האלבום היה מועמד לפרס אלבום הרוק הטוב ביותר.
הקלטת האלבום
לאחר יציאתו של המיני-אלבום "Hybrid Theory EP" בשנת 1999, שבעקבותיו זכתה הלהקה להכרה בעיקר באזור לוס אנג'לס, חברי הלהקה החליטו להקליט אלבום בכורה. המוזיקה שבאלבום הוקלטה במקור באותה שנה על גבי קלטת דמו, שאותה שלחו לחברות תקליטים רבות, והלהקה הופיעה עם שירים אלו מול נציגים של החברות השונות. בתחילה נדחתה הלהקה על ידי חברות התקליטים הגדולות ומספר חברות עצמאיות, עד שהמפיק המוזיקלי ג'ף בלו, שעבד בחברת Zomba אשר הפיקה את ה-EP הקודם של הלהקה, המליץ ל-Warner Bros. Records אליה עבר להחתים אותם על חוזה הקלטות.
לאחר החתימה על החוזה התקשתה הלהקה למצוא מפיק לאלבום עד שדון גילמור הסכים לשמש כמפיק, וצירף את אנדי ואלאס כטכנאי. ההקלטות, שהיו ברובן הקלטה מחדש של קלטת הדמו, החלו בסוף 1999 באולפני NRG שבצפון הוליווד, ונמשכו ארבעה שבועות. בעוד שהמלודיה כמעט ולא שונתה, קטעי הראפ הוקלטו אחרת מבמקור. דייב פרל, בסיסט הלהקה, נעדר מההקלטות, ובמקומו ניגנו סקוט קוזיול ואיאן הורנבק כמחליפים, ובראד דלסון, גיטריסט הלהקה, הקליט גם הוא חלק מקטעי הבס. מילות השירים באלבום נכתבו על ידי בנינגטון ומייק שינודה, כאשר הן מבוססות בחלקן על מילים של מארק וייקפילד, סולן ההרכב שקדם ללינקין פארק.
לאחר יציאת האלבום
Hybrid Theory יצא לאור ב-24 באוקטובר 2000 לאחר צאתו של הסינגל הראשון One Step Closer. האלבום זכה למעמד של אלבום זהב חמישה שבועות לאחר פרסומו, והיה לאלבום הנמכר ביותר בארצות הברית בשנת 2001 עם מכירות של 4.8 מיליון עותקים. בשנת 2005 זכה באלבום יהלום על ידי ה-RIAA לאחר שמכר 10 מיליון עותקים. בנוסף, זהו אלבום הבכורה הנמכר ביותר במאה ה-21, עם כ-24 מיליון עותקים שנמכרו ברחבי העולם עד ל-2007.
האלבום התקבל בביקורות מעורבות; חלק מהמבקרים נתנו לו ציון מקסימלי וציינו כי האלבום לא נופל בעוצמתו מאלבומים של קורן ולימפ ביזקיט, והוסיפו כי לינקין פארק הראתה שהיא להקה מוכשרת ומורכבת יותר מרוב להקות הרוק באותה התקופה. מהצד השני טענו חלק מבקרי מוזיקה אחרים כי האלבום חסר גיוון ולא מקורי.
הלהקה
צ'סטר בנינגטון - סולן
מייק שינודה - סולן, פסנתר
בראד דלסון - גיטרה
רוב בורדון - תופים
ג'ו האן - די ג'יי
דייב פארל - בס (אחרי ההקלטות)
קייל כריסטנר - בס (בזמן ההקלטות)
הפקה
דון גילמור- הפקה
משה צפור
משה א' צִפּוֹר (נולד ב-4 במאי 1934 בטרנוב שבפולין) הוא פרופסור אמריטוס למקרא באוניברסיטת בר-אילן ומלמד במכללה האקדמית גבעת וושינגטון ראש החוג לתנ"ך וראש התכנית ללימודי תואר שני בתנ"ך. מחקריו עוסקים בתחום תרגומי המקרא והפרשנות הקדומה.
ביוגרפיה
צפור נולד בפולין ב-1934 ועלה לארץ ישראל בשנת 1935. הוא למד בישיבת חברון שבירושלים ולמד לתעודת הוראה. הוא לימד בבית ספר יסודי, בבית-הספר התיכון הדתי "בר-אילן" בנתניה ובבית-הספר התיכון הדתי "יבנה" שבחולון. אחר כך השלים תואר ראשון במקרא, תלמוד ותולדות ישראל עם התמחות נוספת ביוונית באוניברסיטת תל אביב (1962). תואר שני בתנ"ך קיבל מאוניברסיטת בר-אילן (1969), ובה גם עשה את הדוקטורט בתנ"ך בנושא תרגום השבעים לספרי שמואל-מלכים, בהדרכת פרופ' משה גושן-גוטשטיין (1979). בשנת 1988 מונה לפרופסור חבר, בשנת 2001 לפרופסור מן המניין ובשנת 2003 יצא לגמלאות. הוא היה מופקד הקתדרה לפרשנות המקרא ע"ש קספר במשך שנתיים.
תחומי מחקרו כוללים את הפרשנות הקדומה (התרגומים הקדומים); הספרות הבתר-מקראית (מגילות קומראן, הספרים החיצוניים, ספרות חז"ל), מסירת התנ"ך ונוסחו, תרגום השבעים והתרגום הסורי (הפשיטתא), השירה המקראית, ספרות הנבואה והפרשנות הימי-ביניימית. עורך ראשי: מחקרי גבעה, שנתון המכללה האקדמית לחינוך גבעת וושינגטון, כרכים ג-ז, תשע"ב-תש"ף.
עמק ספיטי
עמק ספיטי הוא עמק שנמצא במדינת הימאצ'ל פרדש בצפון הודו. העמק נקרא על שם נהר הספיטי הזורם במרכזו, ומנקז את מי הפשרת השלגים של שרשרת ההרים המקיפים את העמק.
ספיטי הוא אזור מדברי השוכן ממזרח לטיבט. עיר הבירה של המחוז היא קאזה, הנמצאת בגובה של 3640 מטר מעל פני הים. רוב תושבי האזור הם ממוצא טיבטי ומכאן שדתם היא בודהיסטית. הדרך לספיטי מהעיירה מנאלי עוברת דרך שני מעברי הרים: מעבר רוטאנג, המוביל ללהול שהוא אזור בעל אקלים חצי מדברי; ומעבר קונזום פאס שגובהו 4551 מטר מעל פני הים.
בעמק אגמים (כולל צ'אנדרה טאל), גומפות, ומנזרים עתיקים עם ציורי קיר מרהיבים ששרדו הודות למזג האוויר היבש והקר (וגם בזכות העובדה שהאזור הנדיח לא היה נתון לכיבושים). מהגומפות העתיקות החשובות הן "גומפת טאבו" אליה יפרוש הדלאי למה כשתסתיים כהונתו, "גומפת דנקאר" (Dhankar) ו"גומפת קי" (Ki) הנמצאת מעל קאזה.
כביש 40
כביש 40 הוא הכביש השני באורכו בישראל (אחרי כביש 90), ואורכו 302 קילומטרים. הוא נמתח מצומת קטורה שבערבה, לאורך הנגב והשפלה עד כפר סבא שבדרום השרון.
מסלול הכביש מדרום לצפון
הכביש מתחיל במפגשו עם כביש 90 בצומת קטורה שבסמוך לקיבוץ לוטן שבערבה. ציון דרך חשוב על הכביש הוא מחנה שיזפון, בסיס ההכשרות של חיל השריון (חטיבה 460 - בית הספר לשריון). הוא חוצה את מכתש רמון ואת העיירה מצפה רמון, ועובר דרך מספר יישובים, בהם שדה בוקר, טללים ורמת חובב. בעבר חצה הכביש את באר שבע מדרום לצפון, אך מאז 2002 הוא מאגף אותה ממזרח, וקטע הכביש העובר את העיר מסומן ככביש 406. כביש 40 עובר בסמוך לעומר וחוצה את הנגב הצפוני סמוך לרהט ולקריית גת. בקטע הכביש ממחלף רהט עד מחלף מאחז כביש 40 חופף את תוואי כביש 6 ומסומן בשילוט ככביש 6 בלבד. צפונית למחלף מאחז משמש כביש 40 ככביש אורך נוסף בין כביש 4 לכביש 6. בהמשך הוא חוצה את כביש 1 במחלף לוד ואת כביש 5 במחלף ירקון. הכביש מסתיים בצומת כפר סבא מזרח.
עד לקום המדינה
כביש 40 מבית קמה וצפונה מבוסס על דרכי עפר ודרכים היסטוריות שהיו קיימות עוד מתחילת המאה ה-20. הקטע הצפוני של הכביש מצומת קסטינה וצפונה הוא קטע ותיק שנסלל בסוף שנות השלושים.
כך למשל קטע הכביש בין גדרה לקסטינה היה בימי המנדט הבריטי חלק מהדרך הראשית מיפו לעזה ונחשב עוד בשנות ה-30 של המאה ה-20 ל"כביש טוב". קטע הכביש מגדרה לצומת מסמייה שודרג בשנת 1965. הקטע בין צומת מסמיה לצומת מלאכי נסלל בשנים 1936–1937 כחלק מסלילת כביש יפו-עזה. והקטע מרמלה לצומת ביל"ו, נסלל בין אוגוסט לדצמבר 1939 כדרך נוספת על הכביש דרך ראשון לציון לכיוון דרום הארץ, באופן המקצר את הנסיעה מעזה לירושלים.
לאחר קום המדינה
קטע הכביש בין צומת מלאכי וצומת קמה נסלל יחד עם כביש 264 בין יולי 1949 ויוני 1951, על ידי סולל בונה שהעסיקה בסלילה עולים חדשים. אחת המטרות העיקריות של סלילת הכביש הייתה הקלה על האבטלה בקרב העולים החדשים באזור לוד ורמלה. הכביש חיבר את צומת מלאכי לכביש 25 שהיה הכביש הישן לבאר שבע, ליד משמר הנגב, ובכך קיצר את הדרך מתל אביב-יפו לבאר שבע בכ-25 קילומטרים.
בשנת 1950 הורחבו קטעים באורך 4 קילומטר מהכביש בין פתח תקווה ללוד ולרמלה.
הכביש מבאר שבע למשאבי שדה נפרץ על ידי הטורקים במהלך מלחמת העולם הראשונה כדרך גישה בין ארץ ישראל וסיני. הכביש שודרג בידי שלטונות המנדט הבריטי בימי מלחמת העולם השנייה. בפברואר 1954 נפתח החלק הדרומי של כביש 40 מכיוון צומת הנגב לאילת, דרך ירוחם, שדה בוקר ומכתש רמון באורך של 245 קילומטר עד לצומת ציחור, שם נפגש הכביש עם כביש 13. בשלב שני נסלל הכביש מצומת ציחור לצומת קטורה.
הדרך עברה מצומת הנגב לשדה בוקר דרך ירוחם ורק דרך עפר חיברה את כביש 211 באזור אשלים עם שדה בוקר. בשנת 1970, החלה הקרן הקיימת, לבקשת דוד בן-גוריון, בפריצת הכביש המחבר את משאבי שדה עם שדה בוקר. בפברואר 1973 נחנך קטע הכביש המחבר את משאבי שדה עם שדה בוקר ובכך יתרה את המעבר דרך ירוחם.
הכביש שימש כדרך הראשית לאילת מעל לעשור, עד השלמת סלילת כביש הערבה. בסקירה על מצבם של כבישי הנגב בינואר 1966 נכתב: "משדה בוקר עד מצפה רמון הכביש טוב למדי סלול היטב ורחב. גם המשכו ממצפה רמון הוא טוב, פרט לסיבובים של מעלה העצמאות, שבמרוצת השנים הפכו גליים ומסוכנים למדי". אולם הקטע הדרומי יותר תואר: "מצומת צחור עד אילת הכביש צר ביותר והשוליים בלתי יציבים, לא מאפשרים לסטות מן הכביש בנסיעה מהירה".
העבודות לסלילתו של קטע הכביש מצומת קמה לבאר שבע הושלמו ב-1974 והוא החליף את כביש 264 כדרך הראשית לבאר שבע, תוך קיצור הדרך לעיר בעשרה קילומטרים נוספים. הקטע בין צומת מלאכי לצומת פלוגות הורחב לארבעה נתיבים בשנת 1984, על פי הנטען היה זה לכבודו של דוד מגן כשהוא נבחר לכנסת.
בסוף שנות ה-70 נסלל כביש עוקף לוד שנפתח לתנועה באפריל 1980. בראשית דרכו היה כביש עוקף לוד בעל נתיב אחד לכל כיוון, ובהמשך הוא הורחב לדו נתיבי. הקטע בין צומת קסטינה לצומת מסמיה שודרג לשני נתיבים לכיוון בראשית שנות ה-80. על פי הדיווחים בעיתונות, הקטע הורחב לכבודו של משה קצב כשנבחר לכנסת.
החל משנות התשעים
הקטע הצפוני ביותר שבין נווה ירק לצומת כפר סבא הוא קטע חדש יחסית שנקרא בעבר כביש 55 והוא נסלל רק בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ונחנך ב-23 במאי 2002. התוואי המקורי של חלקו הצפוני של כביש 40 המשיך דרך רמתיים עד צומת רעננה משם נפגש עם כביש 4. קטע זה הוא חלק מדרך היסטורית שבין פתח תקווה לחיפה (עד סלילת כביש 4 וכביש 2), וכיום הוא מכונה כביש 402.
בשנים 2008 עד 2010 שודרג קטע עוקף באר שבע. במסגרת פרויקט השדרוג הוקמו שני מחלפים חדשים שהפכו את הנסיעה בקטע לרציפה ללא צמתים מרומזרים.
בשנים 2012–2022 התרחשו במקטע הדרומי של כביש 40 (מצומת קטורה ועד קריית גת) 557 תאונות דרכים, מהן 49 תאונות קטלניות שגבו את חייהם של 61 איש.
תוכניות עתידיות
החברה הלאומית לדרכים מתכננת להרחיב את הכביש ולשפרו. בחלקו הצפוני מתוכנן תוואי חדש שיעקוף את פתח תקווה ממזרח. תוואי המעקף אמור להתחיל דרומית למחלף ירקון, ולהתחבר לתוואי הקיים מדרום לצומת סירקין.
בסמוך לתעשייה האווירית מתוכנן ביטול קטע בין צומת אל על לצומת בדק (הקטע יהפוך לכביש פנימי פרטי של התעשייה האווירית), הכביש 40 מתוכנן לעקוף את התעשייה האווירית ממזרח, כאשר כביש 46 יהפוך לכביש 40, יורחב לכביש דו נתיבי ודו מסלולי ויתחבר לכביש 40 המקורי דרומית למחלף הטייסים העתידי. צומת בדק של כביש 40 וצומת ברקת של כביש 46 מתוכננים להתבטל. צומת אל על וצומת הטייסים ימוחלפו.
באזור רמלה ולוד מתוכננים מחלפים במקום צמתים קיימים.. על פי פרסומי מפות תחומי אחריות גם מתכונן כביש תוואי שיעקוף את גדרה ממערב.
בדרום כביש 40 מוחלף לאורך כ-6 קילומטר בין מחלף נאות חובב המתוכנן עם תחילתו של כביש 6, עד צומת הנגב שיהפוך למחלף לכיוון מצפה רמון וכביש 224 לכיוון ירוחם. כמו כן ישמש המחלף את עיר הבה"דים הסמוכה. כמו כן מתוכננת הפיכתם של צומת להבים וצומת פלוגות למחלפים.
פיצול הכביש לכבישים שונים
על-פי תוכנית משרד התחבורה שעליה פורסם בסוף שנת 2018 לעדכון המספור של רבים מכבישי ישראל – כביש 40 צפוי להיות מפוצל למספר קטעים בעלי מספר שונה:
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21, או בקצרה היורו לנבחרות צעירות (עד גיל 21), היא אליפות כדורגל שנערכת כל שנתיים על ידי התאחדות הכדורגל האירופית, אופ"א. האליפות, במתכונתה הנוכחית, התקיימה לראשונה ב-1978. לפני כן, קיימה אופ"א את גביע האתגר עד גיל 23 (בשנים 1967–1970).
עד שנת 2006 התקיימה האליפות בשנים זוגיות, ועמדה בצילם של המונדיאל ואליפות אירופה בכדורגל המתקיימים באותן שנים. החל מ-2007 האליפות נערכת בשנים אי-זוגיות, כך שהיא האירוע המרכזי לנבחרות כדורגל אירופיות באותן שנים.
הגבלת הגיל באליפות החלה כבר באליפות הראשונה והיא נותרה על כנה מאז. לשחקן מותר להשתתף באליפות גם כאשר הוא בן 23, אך זאת בתנאי שאת המוקדמות הוא שיחק כשהוא טרם הגיע לגיל 21.
באליפות 2007 השתתפה לראשונה הנבחרת הצעירה של ישראל.
ישראל אירחה את אליפות אירופה לשנת 2013, אליה העפילה אוטומטית כמארחת הטורניר.
החל מהטורניר שהיה ב-2021 שהתקיים בסלובניה ובהונגריה, מספר המדינות המשתתפות בטורניר הגמר הוגדל משתים עשרה לשש עשרה נבחרות.
גביע האתגר לנבחרות אירופיות עד גיל 23
קודם לאליפות זו, התקיים גביע האתגר עד גיל 23 שהתקיים שמונה פעמים בין השנים 1967 עד 1970. התחרות פעלה בצורה הבאה: בכל כמה חודשים התמודדה אלופת הטורניר המכהנת מול נבחרת אקראית מבין הנבחרות הצעירות של אירופה.
אליפות אירופה עד גיל 23
בשנת 1970 הוחלט לקיים אליפות רשמית עד גיל 23. גביע זה שוחק על בסיס משחקי בית-חוץ במשך שנתיים, ובמסגרתו התקיימו שלושה טורנירים: 1972 (בשנים 1970–1972), 1974 (1972–1974) ו־1976 (1974–1976). הטורניר התנהל במקביל לאליפות הנוער, שהתקיימה ברצף מאז 1948 (כיום עד גיל 19). בסביבות 1980, אופ"א ביצעה רפורמה בתחרויות לנבחרות הצעירות, וארגנה אותן מחדש על סמך הגבלת גיל בלבד. מגבלת הגיל עבור תחרות זו נקבעה ל־21, ונותרה כך מאז.
אליפות אירופה עד גיל 21
טורניר זה החל ב־1978, והוא מתקיים אחת לשנתיים. החל ממהדורת 1994, מתקיימים התחרויות במדינה מארחת, ולא על בסיס משחקי בית-חוץ כפי שהיה קודם לכן. באותו טורניר נעשה ניסיון לקיים משחק על המקום השלישי, אולם הוא לא שרד.
טורניר זה משמש גם כמוקדמות לאולימפיאדת הקיץ מאז ברצלונה 1992. דבר זה נחשב לקפיצת מדרגה משמעותית בדרך אל הנבחרת הבוגרת וצמצום שיח פוליטי שהיה קיים קודם לכן סביב המשחקים האולימפיים על מעמדם התעסוקתי של שחקנים מחוץ לספורט. שחקנים כמו מסוט אוזיל, קלאס יאן הונטלאר, לואיש פיגו, פטר צ'ך, איקר קסיאס, פרנצ'סקו טוטי, פאביו קנבארו, ג'אנלואיג'י בופון, אלברטו ג'ילארדינו ואנדראה פירלו ויורגוס קראגוניס, כולם החלו את הקריירה הבינלאומית שלהם בנבחרות הנוער עד גיל 21 והתגלו בטורנירים אלו.
גרמניה היא האלופה המכהנת מ־2021, לאחר שניצחה את פורטוגל 1–0 בגמר. את טורניר 2021 אירחו הונגריה וסלובניה.
פורמט
עד לתחרות 1992 וכולל, חולקו כל הנרשמים לשמונה בתי מוקדמות, שמונה המנצחים בהן היו למשחקי נוקאאוט רבע הגמר. שאר המשחקים נערכו על בסיס זוג משחקים, בית וחוץ כדי לקבוע את המנצחת שתעלה לרבע הגמר.
לתחרות 1994, נבחרה אחת המועמדות לחצי הגמר, צרפת, כמארחת לחצי הגמר (במשחק אחד), הפלייאוף השלישי והגמר. באופן דומה, ספרד נבחרה לארח את ארבעת המשחקים האחרונים ב-1996.
החל משנת 1998, נעשה שימוש בתשע בתי מוקדמות, שכן ההשתתפות הגיעה ל-46 נבחרות, כמעט כפול מ-24 הנבחרות שנרשמו ב-1976. שבעת הקבוצות במקום הראשון בבתים העפילו אוטומטית לגמר, בעוד שהקבוצות השמיני והתשיעי היו הנבחרות במקום השני הטובות ביותר, יוון ואנגליה שיחקו צמד משחקים בפלייאוף העפלה לטורניר הגמר. המשחקים הנותרים, מרבע הגמר ואילך, נערכו ברומניה, אחת משמונת הקבוצות שהעפילו לטורניר הגמר.
בתחרות בשנת 2000 היו גם תשע קבוצות, אבל תשע הקבוצות המנצחות ושבע הסגנות האלו נכנסו לפלייאוף עם צמד משחקים על מנת להכריע את שמונה המעפילות. מתוכם נבחרה סלובקיה כמארחת הטורניר. בפעם הראשונה, שלב הבתים בטורניר הגמר נכנס לתוקף, כאשר שני מנצחות הבתים התמודדו בגמר, ושתי סגנות אלופת התמודדו בפלייאוף במקום השלישי. המבנה ב-2002 היה זהה, למעט הכנסת סיבוב חצי-גמר לאחר שלב הבתים של הטורניר גמר. שווייץ אירחה את גמר 2002.
בשנת 2004, נעשה שימוש בעשר קבוצות מוקדמות, כאשר מנצחות הבתים ושש הסגניות הטובות ביותר נכנסו לפלייאוף. גרמניה אירחה באותה שנה. עבור 2006, שתי הנבחרות המובילות של שמונה בתי מוקדמות סיפקו את 16 הנבחרות לפלייאוף, שנערך בנובמבר 2005. פורטוגל אירחה את טורניר הגמר.
החל מ-2007 בוצע שינוי בגלל שהקבוצות הבכירות של מדינות רבות בחרו לעיתים קרובות לקדם שחקנים מקבוצת עד גיל 21 שלהן, כאשר קמפיין המוקדמות שלהן התארך. זירוז הטורנירים אפשר לשחקנים יותר זמן להתפתח בנבחרת עד גיל 21 במקום לעלות מוקדם מדי ולהיכנס בסופו של דבר למילואים של הקבוצות הבוגרות.
התחרות של 2007 החלה למעשה לפני טורניר הגמר של 2006, עם סבב מוקדמות להדחה של שמונה מהמדינות המדורגות הנמוכות ביותר. לראשונה, המארחת (הולנד) הוכרעה עוד לפני שלב המוקדמות. כמארחים, הולנד העפילה אוטומטית לטורניר הגמר. במקרה, נבחרת הולנד זכתה בטורניר 2006 - כאשר מחזיקת הגביע הייתה בדרך כלל מעפילה אוטומטית לטורניר הבא. שאר האומות הוגרלו כולן לארבע עשרה בתים של שלוש קבוצות. 14 מנצחי הבתים צורפו בפלייאוף כפול כדי להכריע את שבעת המוקדמות לצד המארחים.
מ-2009 עד 2015, נעשה שימוש בעשר בתי מוקדמות, כאשר מנצחי הקבוצות וארבע הסגנות הטובות ביותר נכנסו לפלייאוף עם צמד משחקים.
גמר 2015 היה אמור להיות מהדורת שמונה הקבוצות האחרונות, שכן אופ"א הרחיבה את הטורניר ל-12 קבוצות החל מטורניר 2017.
ב-6 בפברואר 2019, הוועד הפועל של אופ"א החליט על הגדלת מספר המשתתפות בטורניר הגמר ל-16 קבוצות, החל מהטורניר של 2021.
הסתברות בייסיאנית
הסתברות בייסיאנית (באנגלית: Bayesian probability) היא גישה להסתברות על פיה מכמתים את ההסתברות של מאורע על פי הידע הנוכחי לגביו או על פי הערכה סובייקטיבית לגבי ערכו. הסתברות בייסיאנית היא פרשנות של הסתברות, המכמתת הסתברות על פי מצב הידע הנוכחי. שינוי במצב הידע משנה גם את ההסתברות ואת התפלגות ההסתברויות. הסתברות בייסיאנית קרויה על שמו של הסטטיסטיקאי האנגלי תומאס בייס.
בהסתברות בייסיאנית מיוחסת הסתברות פריורית להשערה. הסתברות זו מתעדכנת בכל פעם שמתווסף מידע רלוונטי. לפי תפיסה זו, בבדיקת השערות מייחסים לאירוע הסתברות ספציפית ומעדכנים אותה בהתאם לנתונים ולמידע הקיים. זאת בשונה מבדיקת השערות קלאסית, אשר משמשת כדי להחליט אם לקבל או לדחות השערה נתונה (בבדיקת השערות קלאסית בודקים האם הערך הסטטיסטי נופל בטווח התומך בהשערת האפס או מחוץ לטווח ולכן שולל את השערת האפס).
מתודולוגיה
מאפייני המתודולוגיה של ההסתברות הבייסיאנית הם:
היסטוריה
המונח הסתברות בייסיאנית נגזר משמו של תומאס בייס (1761-1702), שהיה זה שהגה את הפרשנות של המושג הסתברות, כהסתברות המשתנה על פי המידע הידוע בזמן מסוים ומתעדכנת כשנצבר מידע נוסף. בייס הוכיח מקרה פרטי של הטענה שלו הנקרא היום חוק בייס. המאמר הראשון על חוק בייס נקרא: An Essay towards solving a Problem in the Doctrine of Chances. הוא פורסם שנתיים אחרי מותו על בסיס מה שבייס כתב ולא פרסם. המקרה הספציפי הנדון במאמר זה, הוא מקרה המתייחס להתפלגות בטא ולנתונים המתפלגים בהתפלגות בינומית.
המתמטיקאי הצרפתי פייר-סימון לפלס (1827-1749) היה הראשון שהציג גרסה כוללנית של הגישה הבייסיאנית. לפלס התייחס לנושא בהקשר של היסקים סטטיסטיים בתחום הפיזיקה, הנוגעת למכניקה ולאסטרונומיה וגם לתחומים אחרים, כגון: רפואה, משפטים ומהימנות.
היסקים מבוססי הסתברות בייסיאנית בתקופתו של לפלס התבססו על הסתברויות פריוריות קבועות, בהתאם לעיקרון האדישות של לפלס. על פי העיקרון, אין מספיק מידע על מנת לייחס הסתברויות פריוריות שונות לאפשרויות שונות ולכן אם יש n אפשרויות, ההסתברות הפריורית של כל אחת מהן היא: {1 \over n}. העיקרון של לפלס כונה: "הסתברות הפוכה", משום שהוא מסיק מסקנות בכיוון ההפוך, כלומר: מערכי תצפיות לערכי פרמטרים או ממסובב לסיבה.
אחרי שנת 1920 השלימו את "ההסתברות ההפוכה" אוסף שיטות שנקראו: היסקים שכיחותיים (באנגלית: Frequentist inference).
הרעיונות של לפלס התפתחו במאה ה-20 לשני זרמים בייסיאנים שונים: סובייקטיבי ואובייקטיבי. תפקיד חשוב במיוחד מילא הרולד ג'פרי. ג'פרי פרסם בשנת 1939 את ספרו Theory of Probability. ספר זה מילא תפקיד חשוב בחזרה להסתברות בייסיאנית כתפיסה מרכזית בסטטיסטיקה. בעקבות העבודה של הרולד ג'פרי, פורסמו עבודות חשובות נוספות של אברהם ולד ב-1950 ושל לאונרד סאוואג' בשנת 1954.
המונח בייסיאני נוצר בשנת 1950. השימוש במונחים בייסיאניזם ונאו-בייסיאניזם, שנגזרו ממנו נעשה לראשונה בשנת 1960.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 התרחבו המחקר של ההסתברות הבייסיאנית והשימוש בהסתברות הבייסיאנית באופן דרמטי. הגידול מיוחס לגילוי של שיטת אלגוריתמים הקרויה Markov chain Monte Carlo או בראשי תיבות MCMC. אלגוריתמים של MCMC מבוססים על שילוב של רעיונות של שרשרת מרקוב ושל שיטת מונטה קרלו. שיטות מבוסות MCMC חסכו חישובים מורכבים ומסובכים והגדילו את העניין ביישומים מורכבים ולא סטנדרטיים.
הסתברות אובייקטיבית והסתברות סובייקטיבית
קיימות שתי גישות של הסתברות בייסיאנית: הסתברות אובייקטיבית והסתברות סובייקטיבית. ההבדל בין שתי הגישות מתייחס להסתברות הפריורית.
הסתברות סובייקטיבית
בגישה הסובייקטיבית מבוסס החישוב על שיקולים סובייקטיביים. לאנשים שלהם אותו מידע עשויות להיות הערכות סבירות שונות של ההסתברות הפריורית. חוקרי תורת המשחקים עסקו באופן בו ניתן לייחס הסתברות פריורית סובייקטיבית. הם ניסו למצוא גישה רציונלית בקבלת החלטות. הם הסתמכו על משפט פון נוימן-מורגנשטרן, המסביר את יחס ההעדפות בעזרת פונקציית תועלת ליניארית. בגישה זו נבנתה התפלגות הסתברויות של סוכן רציונלי.
יוהאן פאנזגל (בגרמנית: Johann Pfanzagl) הוסיף לתאוריה של פון ניומן ושל אוסקר מורגנשטרן את האלמנט של ייחוס הסתברויות פריוריות סובייקטיביות שונות לסוכנים שונים. מורגנשטרן עצמו מייחס לפאנזגל את השלמת החסר בנושא זה בתאוריה של פון ניומן ושלו.
פרנק רמזי ולאונרד סאוואג' הראו שניתן ללמוד על ההסתברות הסובייקטיבית האישית של סוכנים באמצעות ניסויים. ההבדלים בהסתברויות הסובייקטיביות הניתנות לאירועים על ידי סוכנים שונים, עשויות לבטא הבדל בהערכות הנובע ממניעים פסיכולוגיים אבל גם משימוש בתהליכים שונים וכפי שהראה צ'ארלס פירס בעיקר משימוש בשיטות סטיסטיות שונות. הביטוי המעשי של הטענה שלהם הוא מבחן רמזי, שבו עסקו פסיכולוגים מחקריים במשך יותר מחמישים שנה. מבחן רמזי הראה שטיעונים של הסתברות בייסיאנית ניתנים להפרכה ולכן עומדים בקריטריון המדעי שהציב צ'ארלס פירס. אותה יכולת להפריך תאוריה כמבחן להיותה מדעית הוא נושא שקרל פופר עסק בו בהרחבה בהקשר של פילוסופיה של המדע.
הצדקות לשימוש בהסתברות בייסיאנית
השימוש בהסתברות בייסיאנית כבסיס להיסקים סטטיסטיים נתמך על ידי נימוקים שונים: האקסיומות של משפט קוקס, הספר ההולנדי (באנגלית: Dutch book) ותאוריית קבלת החלטות.
גישה אקסיומטית על פי משפט קוקס
ריצ'רד טרקלד קוקס הראה באמצעות אקסיומות, משוואות והנחות את הכללים שבאמצעותם מעדכנים הסתברות פריורית בגישה בייסיאנית. חלק מההנחות שהוא הציג שנויות במחלוקת. חלק מהמשוואות עודכנו באופן עקבי יותר מבחינה מתמטית.
גישת ההימור ההולנדי
גישת ההימור ההולנדי מתייחסת להימורים. על פי המשפט של ברונו דה-פינטי, מהמר נבון שמאמץ את הגישה יזכה תמיד, אם ורק אם מארגן ההימורים לא ישתמש בחישובים המבוססים על הסתברות בייסיאנית. גישת ההימור ההולנדי מורכבת מאוסף הימורים, שללא קשר לתוצאה יובילו לרווח, בהינתן התנאי שמארגן ההימורים לא אימץ את הגישה הבייסיאנית.
קיימת מחלוקת ביחס לטענתו של דה-פינטי. יש הטוענים שניתן לנצח בהימורים נגד גישת ההימור ההולנדי גם באמצעות חישובים שאינם בייסיאנים. איאן האקינג טוען, שההנמקות המסורתיות של גישת ההימור ההולנדי, אינן מגדירות את אופן עדכון ההסתברויות על בסיס מידע נוסף שנצבר.
1912 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1912.
ביצת עשב
ביצת עשב או ביצת מַרש (באנגלית: Marsh) היא מין ביצה של מים מתוקים המכוסה בצמחים עשבוניים נמוכים ולא־עציים. חלק מביצות המַרש הן ביצות של מים מלוחים או מליחים ובהן צמחים ובעלי חיים המתאימים לסביבה כזו.
מרבית שטחי הביצות בעולם הם שטחים של ביצות מַרש. הם נוצרים כאשר שטח גדול ומישורי מוצף, לרוב עקב יציאתו של נהר מאפיקו (נהר הזורם באפיק עמוק עשוי להגיע לשטח שבו הוא יתפצל ויתפרס וייהפך זרם רדוד מאוד, איטי ורחב). במקומות אלה יש זרימה בדרך כלל, אך היא איטית מאוד ובלתי־מורגשת. סביבת חיות כזו מאופיינת בצמחייה עשבונית צפופה וגבוהה, המכסה את רוב שטח הביצה ולא רק את גדותיה. שפכי נהרות (במיוחד שפכי דלתא) הם מקומות ההימצאות העיקריים של אזור זה. ביצת עשב עשויה להתפרס על שטח של כמה קילומטרים מכל צד של הדלתא ובתוך הדלתא עצמה. לפנים, בזמן קיומו של אגם החולה עד ייבושו בשנות החמישים, היה בצידו הצפוני אזור ביצות כזה. ביצות כאלה, של קנים וסוף, מצויות באזורים רבים מאוד של העולם. האוורגליידס בצפון אמריקה, הקאמארג באירופה, דלתת האוקוונגו באפריקה והפנטנל בדרום אמריקה הן מביצות העשב הגדולות והמפורסמות בעולם.
מיני חיות הנמצאות בביצות מַרש: צבי ביצות, עופות מים כמו ברווזיים, חסידות, אנפות, שלדגים ועגורים, צפרדעים וקרפדות, תנינאים (כגון תנינים, אליגטורים וקיימנים), הנוטרייה, הקפיבארה, הלוטרה, ההיפופוטם, קודו הביצות ותאו המים. נוסף עליהן יש בביצות אלו מיני דגים שונים כמו השפמנון וכן חרקי מים ורכיכות.
מגדל סונול
מגדל סונול הוא גורד שחקים שהוקם בשנת 2004 ברחוב דוד חכמי פינת דרך בגין בתל אביב-יפו.
היסטוריה
במגרש עליו הוקם המגדל הייתה תחנת דלק של חברת סונול. ביוני 1998, לאחר שהוגשה לאישור תוכנית להקמתו של מגדל משרדים בן 25 קומות במקום, רכשה קבוצת רובינשטין 50% מהזכויות במגרש מחברת גרנית הכרמל (חברת האם של "סונול"), תמורת 7.8 מיליון דולר. בדצמבר 1999, נחתם הסכם מימון להקמת המגדל בעלות של 60 מיליון דולר עם בנק הפועלים, אך תחילה הוחלט להקים רק 20 קומות. העבודות להקמת הבניין החלו בסוף שנת 2000. במרץ 2001 זכה הקבלן אבי ארונסון במכרז לבניית שלד המגדל תמורת כ-6 מיליון דולר.
במהלך הקמת המגדל, במאי 2003, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בתל אביב תוספת של 5 קומות למגדל בשטח של כ-2,800 מ"ר. בארבע קומות משרדים וקומה טכנית. זאת על פי התוכנית שהוגשה במקור. הקמת המגדל הסתיימה בסוף שנת 2004 ואכלוסו החל בתחילת שנת 2005. באוגוסט 2004 תבעו היזמים את עיריית תל אביב יפו על גביית יתר של היטל השבחה בפרויקט.
בין השוכרים הראשונים במגדל היו חברת "סולומון שוקי הון", משרד רואי החשבון שיף-הזנפרץ ושות' (RSM ישראל), סוכנות הביטוח "בית הביטוח הפנסיוני", בנק הפועלים ומספר משרדי עורכי דין.
בדצמבר 2005 רכשה "קבוצת רובינשטיין" את חלקה של חברת "גרנית הכרמל" במגדל, תמורת 28.5 מיליון דולר.
מבנה
המגדל תוכנן על ידי משרד האדריכלים "יסקי מור סיון אדריכלים". גובהו כ-98.5 מטר ויש בו 25 קומות מעל לקרקע. צורת תוכניתו אובלית וקצהו של המגדל חתוך באלכסון. שטח קומה טיפוסית במגדל הוא 1,260 מטר רבוע. המגדל מחופה כולו בזכוכית רפלקטיבית בגוון כחול כהה.
במגדל חניון שבו 600 מקומות חניה. בקומת רחוב דוד חכמי, שהיא במפלס מינוס אחת ביחס לכניסה הראשית מכיוון דרך בגין, נמצאת במגדל תחנת דלק שהיא חלק אינטגרלי מעיצובו.
דייגו ריביירו
דייגו מאטוס ריביירו (באיטלקית: Diogo Matos Ribeiro; נולד ב-27 באוקטובר 2004) הוא שחיין פורטוגזי, זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (רומא 2022), אלוף עולם לנוער (לימה 2022) ושיאן עולם לנוער במשחה ל-50 מטר פרפר. נוסף לכך הוא אלוף עולם לנוער במשחה ל-50 מטר חופשי ובמשחה ל-100 מטר פרפר.
לריביירו קעקוע של מגן דוד באזור הקדמי של כתף ימין.
ביוגרפיה
ריביירו נולד וגדל בקוימברה. הוא התאמן בקבוצת בנפיקה ליסבון בהדרכתו של אנדרה וכיום בהדרכתו של אלברטו סילבה מברזיל.
2022
במשחקי הים התיכון שנערכו באוראן, אלג'יריה בתחילת יולי 2022 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא משחקים חדש של 23.38 שניות, לפני מטאו ריוולטה מאיטליה (23.59 שניות) וכריסטיאן גולומייב מיוון (23.61 שניות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.02 שניות, שתי מאיות השנייה אחרי פיליפו מיי מאיטליה (49.00 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.40 שניות.
מדליית ארד באליפות אירופה
באליפות אירופה שנערכה ברומא באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא לאומי חדש של 23.07 שניות, אחרי תומאס צ'קון מאיטליה (22.89 שניות) ומקסים גרוסה מצרפת (22.97 שניות). כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 23.24 שניות, אותו שיפר בשלב חצי הגמר והעמיד אותו על תוצאה של 23.18 שניות. הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.28 שניות, בשלב חצי הגמר קבע שיא לאומי חדש של 51.61 שניות ועלה חמישי למשחה הגמר. נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 48.52 שניות ובמקום 11 ביחד עם מירון חירותי מישראל בתוצאה של 22.07 שניות.
אלוף ושיאן עולם לנוער
כשלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם לנוער שנערכה בלימה, פרו בתחילת ספטמבר אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 21.92 שניות, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא לאומי ובשיא עולם לנוער חדש של 22.96 שניות, שיפור לשיא בן השנתיים של אנדריי מינקוב מרוסיה (23.05 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.03 שניות.
Summertime Sadness
Summertime Sadness (בעברית: עצב הקיץ) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי, מתוך אלבומה, Born to Die. השיר יצא לאור ב-22 ביוני 2012, כסינגל הרביעי מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הרשמי שבפולין.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי לנה דל ריי ביחד עם ריק נואלס, הולחן על ידי נואלס והופק על ידי אמיל הייני, נואלס ודרים קאראגולו. השיר הוא שיר בסגנון הטריפ הופ, אשר משלב בתוכו גם את סגנון הפופ, המאפיין שירים נוספים מתוך האלבום.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-305 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של לנה דל ריי ב-20 ביולי 2012. בקליפ ניתן לראות סצנות שונות בהן נראית דל ריי כשהיא נוסעת, צוחקת וכדומה. שנה לאחר מכן, העלתה דל ריי לערוץ יוטיוב נוסף שלה את אותו הקליפ של השיר.
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של שני הקליפים כאחד, עומד על כ-530 מיליון צפיות.
רמיקס
לאחר כמה חודשים מצאתו של השיר כסינגל, הוציאה לנה דל ריי ביחד עם התקליטן סדריק ג'רוואה את הרמיקס הרשמי של השיר, אשר יצא כסינגל שלא מתוך אלבום ב-11 ביולי 2013, על ידי חברת התקליטים ספינינג רקורדס.
הרמיקס של השיר זכה להצלחה בינלאומית ואף הצליח להגיע אל המקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100.
וידאו קליפ
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-140 מיליון צפיות.
גבריות
הגישה המסורתית רואה בגבריות זהות הנוצרת תוך כדי ניגוד לזהות הנשית ולנשיות. תרבות שאינה רואה בנשים וגברים שני סוגי אישיות מנוגדים תתקשה להכיל בתוכה את מושג הגבריות במובן הרווח בתרבות המערבית המודרנית. להיות גברי או נשי פירושו לקיים מכלול ציפיות המתקשרות למין הנתון. בכל הקשר תרבותי ישנם שני תפקידים מגדריים: גברי ונשי. באופן זה מתפרשות הגבריות והנשיות כתפקידים מגדריים, שהם תוצרים של ידע נרכש ותהליכי חיברות שעובר האדם.
ואולם, גישות ביקורתיות וחדשות יותר, במיוחד גישתה של ריווין קונל (2009), מבחינות בקיום של מספר סוגים של גבריות המתקיימים באופן היררכי. "הגבריות ההגמונית" מצויה בראש ההיררכיה המגדרית ונוצרת תוך הנגדה והכפפה של נשים וגברים אחרים. הגבריות ההגמונית המודרנית זוהתה בעיקר עם הגבר הלבן, הנוצרי, ההטרוסקסואל ממעמד הביניים אשר ניצב מעל לקבוצות אחרות: נשים, הומוסקסואלים, ממעמד הפועלים, לא נוצרים ולא לבנים. גברים שאינם משתייכים לגבריות ההגמונית נתפסים על פי רוב כלא-גבריים. למעשה, מרבית הגברים אינם תואמים את האידיאל של "הגבריות ההגמונית".
הגבריות המאצ'ואיסטית שנקראת לעיתים "היפר גבריות" נתפסת כדבר הטבוע בגוף הזכרי, המניע את הגברים לנהוג בצורות מסוימות. כך, לדוגמה, נמצא את התפיסה כי גברים הם יותר אגרסיביים, אינם אלו שאמורים לטפל בתינוקות וכך הלאה. מחקרים אנתרופולוגיים מצאו כי לגבריות עצמה יש סטטוס חברתי בדיוק כמו לעושר, לגזע ולמעמד חברתי. יתרה מכך, בתרבויות רבות, הצגת תכונות אופי שאינן "מתאימות" למגדר אליו משתייך האדם עלולה ליצור בעיה חברתית עבור היחיד. בקרב גברים, חלק מההתנהגויות יכולות להיחשב כסימן להומוסקסואליות.
אף שבמגוון התרבויות ניתן לראות את הגבריות בצורה שונה, ישנם גם אספקטים משותפים רבים בין תרבויות שונות. במקרים מסוימים משתמשים בביטוי "גבריות הגמונית" על מנת להבחין בין הצורה הנפוצה של גבריות לבין האחרות.
גבריות אינה רק זהות אישית אלא מעוגנת ביחסים חברתיים מאורגנים, דוגמה כלכלת המשפחה. במדינה מודרנית מקבל נרטיב מחודש סביב חלוקת התפקידים בין גברים לנשים, הגבר נתפס כאחראי על הביטחון. הצבא הוא אחד מהאתרים התרבותיים המרכזיים שבו מעוצבת הגבריות ההגמונית.
וורן פארל, חוקר מגדר ומחבר הספר "מיתוס הכוח הזכרי", מערער על האמונה שלגברים היה את הכוח, בחלקו על ידי קריאת תיגר על ההגדרה עצמה של כוח. פארל הגדיר כוח כ"שליטה על אדם על חייו שלו". הוא כתב כי "בעבר, לאף מין לא היה כוח; לשני המינים היו תפקידים: תפקיד הנשים היה לגדל ילדים; תפקיד הגברים היה לגדל כסף."
פארל תיעד כיצד באופן חוצה תרבויות, תחושות חוסר האונים של גברים היו כרוכות בדרכים בהן הרגישו כיצד הם מתוכנתים חברתית, אפילו כבנים צעירים, להיות "המין שניתן להקריב" (במקור: "The Disposable Sex"). הוא טען כי כל חברה ששרדה, עשתה זאת על ידי הכשרת הבנים שלה להיות ניתנים להקרבה, במלחמה, ובעבודה. הפרדוקס של הגבריות, הוא הציע, היא שאותה הכשרה מסורתית שיצרה חברה בריאה, יצרה בנים וגברים לא בריאים.
בעידן התנועה הפמיניסטית השינוי העיקרי טמון ככל הנראה בכך שהשליטה הגברית אינה כופה עוד את עצמה באופן ודאי כדבר המובן מאליו, או לפחות באזורים מסוימים של המרחב החברתי התנועה הפמיניסטית הצליחה לנתק את מעגל ההתחזקות הכללי. אחד השינויים החשובים: הרחבת גישתן של הנשים ללימודים וכתוצאה מכך לעצמאות כלכלית.
נרכשת או מולדת?
לפי החוקרת קונל וגישתה הביקורתית, הגבריות מעוצבת לא על ידי גנטיקה והורמונים אלה על ידי תהליכים המתרחשים של אותו גבר עם העולם בכלל ועם גברים אחרים בפרט. גבריות מעוצבת על ידי אינטראקציה של הגברים בינם לבין עצמם – זה תהליך נרכש על ידי הפרקטיקות היום יומיות בחייו של גבר.
תכונות אופי
הסוציולוגית ג'נט זלצמן מתארת שבע תכונות של גבריות, המהוות את הקודים הבסיסים של הגבריות המאצ'ואיסטית ההגמונית, ומשותפות לכל החברות המערביות. אלה תכונותיו של "הגבר הקלאסי":
הגבריות החדשה
בעידן החדש התפתח מודל חדש של גבריות, המכונה "הגבריות החדשה". זוהי גבריות המבוססת על שוויון בין נשים וגברים ועל האמונה כי גבריות ונשיות אינם שני הפכים המוציאים זה את זה, אלא שני פנים של אדם שלם. כמו כן הגבריות החדשה שוללת את הדיכוי הרגשי של בנים וגברים, ומאמינה ביכולתם להתמודד עם מצוקה נפשית באופן ישיר ואמיץ.
רוברט מור ודאגלס ג'ילט מציגים בספרם את הארכיטיפים של הגבריות הבוגרת ומחלקים אותם לארבעה:
ארכיטיפ המאהב הוא ראשון במעלה בנפש האדם כי בו טמונה האנרגיה הטוענת את הרגישות לסביבה שמחוץ לעולמו האישי של הגבר.
אידאולוגיה של גבריות מסורתית
אידאולוגיה של גבריות מסורתית היא סט של אמונות וציפיות לגבי תפקידי המגדר של גברים, כלומר כיצד גברים אמורים לנהוג, מערכת של אמונות וציפיות שהופנמה על ידי הפרט בהקשר לתפיסה חברתית נתונה לגבי גבריות בחברה המערבית.
נראטיבים באידאולוגיה הגברית
בראנון Brannon מגדיר ארבעה נרטיבים המהווים תפקידי-מגדר המצופים מגברים:
פרדיגמת מתח תפקידי מגדר
על פי פרדיגמת מתח תפקידי מגדר המתבססת על אידאולוגיה של גבריות מסורתית, אידאולוגיה זו מופנמת בתהליכי חיברות לגבריות שעלולים לגרום לפגיעה ברווחה הנפשית של גברים. הסיבות האפשריות לפגיעה ברווחה הנפשית של גברים הן:
תאוריית קונפליקט תפקידי מגדר
בהתבסס על פרדיגמת מתח תפקידי מגדר, מתפתח קונפליקט בתפקידי המגדר Gender Role Conflict, כאשר קיים חוסר התאמה בין ה"עצמי" לבין "העצמי האידיאלי", כפי שהוא נתפס בעיני בנים, נערים וגברים. המתח שנוצר מוביל ליצירת קונפליקטים ביחס להתנהגות נתונה, ונובע מהפער בין הציפיות החברתיות מגברים לבין צורכיהם ויכולותיהם לפעול בזמן ובהקשר נתון. בהקשר זה ניתן להצביע על מספר קונפליקטים העלולים להיווצר בקרב גברים כתוצאה מגורמים שאינם עולים בקנה אחד עם 'הגברי האידיאלי' כפי שהוא נתפס בחברה המערבית: קושי או העדר יכולת ליישם ערכים של 'הגברי האידיאלי'; תחושה של פער בין האופן שבו הם חווים את עצמם, לבין ציפיותיהם מעצמם לגבי גבריותם, תחושה של היעדר הערכה באשר לצורכיהם שלהם, תחושה שהם אינם מוערכים, שהם מושפלים או נפגעים על ידי אחרים בשל האופן שבו אחרים חווים אותם וחוסר הערכה כלפי אחרים הנובע מהפנמת 'הגברי האידיאלי' המתבטא בהשפלת אחרים או בפגיעה בהם.
ארבעת הקונפליקטים בתאוריית קונפליקט תפקידי מגדר
בהמשך לכך, קיימים ארבעה קונפליקטים מרכזיים שעמם גברים מתמודדים בחיי היום יום: על פי התאוריה, ככל שעוצמת הקונפליקט בין ה'עצמי' לבין תפיסת 'הגברי האידיאלי' בקרב גברים גבוהה יותר, המתח הנפשי שהם יחוו יהיה גבוה יותר. במטרה להוריד את עוצמת המתח, הם ייטו לפעול על פי הציפיות החברתיות והתרבותיות לגבריות ('הגברי האידיאלי') ויפעלו פחות על פי צורכיהם ורצונותיהם האותנטיים.
Lady Madonna
Lady Madonna הוא שיר רוק של להקת הביטלס שנכתב על ידי פול מקרטני (עם קרדיט משותף, כמקובל אצל הביטלס, ללנון-מקרטני). השיר הוקלט באולפני אבי רוד ב-3 בפברואר וב-6 בפברואר, לפני שהביטלס יצאו למסעם בהודו, ויצא במרץ 1968 כסינגל יחד עם השיר "The Inner Light" (הפעם הראשונה ששיר של ג'ורג' האריסון הופיע כבי סייד של סינגל). זהו הסינגל האחרון של הלהקה שיצא תחת חברת ההפקה פארלופון באנגליה; הסינגל "Hey Jude", שיצא באוגוסט של אותה שנה, כבר יצא תחת אפל רקורדס. השיר הגיע למקום הראשון במצעדים באנגליה ולמקום הרביעי במצעדים בארצות הברית.
Me and My Broken Heart
Me and My Broken Heart (בעברית: אני והלב השבור שלי) הוא סינגל של להקת הפופ האנגלית, ריקסטון. השיר נכתב על ידי בני בלנקו, עמר מאליק, סטיב מק, ויין הקטור ורוב תומאס, והופק על ידי בני בלנקו וסטיב מק. השיר יצא, על ידי חברות התקליטים סקולבוי רקורס, ג'ייאנט ליטל מאן, מאד לאב ואינטרסקופ רקורדס, ב-14 במרץ 2014, כסינגל המוביל מאלבום האולפן הראשון של הלהקה, Let the Road.
Lady Madonna
השראה
הפסנתר בשיר מושפע מפסנתרן הבלוז של שנות ה-50 פאטס דומינו. פול מקרטני אמר בשנת 1994:
Me and My Broken Heart
השיר הופיע ב-Just Dance 2015.
נכון לדצמבר 2022, השיר הושמע למעלה מ-560 מיליון פעמים בספוטיפיי, ולמעלה מ-405 מיליון פעמים ביוטיוב.
Lady Madonna
השראה
דומינו בעצמו עשה גרסת כיסוי לשיר.
השיר, ובמיוחד הפתיחה, דומה לשיר של האמפרי ליטלטון "בד פני בלוז" (1956). ג'ון לנון עזר לכתוב את המילים המתארות את שגרת חייה של אשה (אולי אם יחידנית) המתמודדת עם בעיה חדשה בכל אחד מימות השבוע. המילים "see how they run" נכללו בשיר לאחר שהציע לכלול אותן (הן הופיעו כבר בשיר "I Am the Walrus"). יש הקושרים את השיר לרקע הקתולי של משפחתו של מקרטני ולאמו, שהייתה מיילדת. מקרטני עצמו סיפר שקיבל השראה לשיר אחרי שראה במגזין נשיונל ג'אוגרפיק תמונה של אישה מניקה תחת הכותרת "Mountain Madonna".
השיר הוקלט בחמישה טייקים ב-3 וב-6 בפברואר 1968 באולפני EMI (לימים אולפני אבי רוד) בלונדון. מקרטני הקליט את חלק הפסנתר של השיר, כשהוא מלווה ברינגו סטאר בתופים. האריסון ולנון הוסיפו את קטעי הגיטרה, מקרטני צירף את גיטרת הבס וסטאר הוסיף קטעי תופים נוספים. מקרטני הקליט את השירה (בסגנון אלביס פרסלי) ולנון והאריסון הקליטו קולות רקע. בהמשך הוקלטו כלי נשיפה.
משה דבראשוילי
הרב משה "הקטן" דבראשוילי (1898, צחינוואלי–י"ט באייר ה'תש"ם, מאי 1980, ירושלים) היה רב ואיש ציבור יהודי-גאורגי, שכיהן כרבה של יהדות כותאיסי וחבר בפרלמנט הגאורגי, ממנהיגיה הרוחניים של יהדות גאורגיה בגאורגיה ובישראל.
קורות חיים
נולד בין השנים 1890 ל-1898 בצחינוואלי כבן בכור לרחמים ואסתר דברשווילי. אחיו הם הרב גבריאל דברשווילי, הרב מיכאל והרב יעקב דברשווילי. למד בתלמוד תורה המקומי אצל הרב אברהם חוולס, ולאחר מכן בישיבת ראדין אצל הרב ישראל מאיר הכהן. לאחר שובו לגאורגיה, נשא את בתו של הרב ראובן אלואשווילי, רבה של כותאיסי ומנהיג היהדות החרדית בגאורגיה. ייסד יחד עם חמיו סניף של אגודת ישראל בגאורגיה, ונבחר כאחד משלושת נציגי אגודת ישראל לפרלמנט הגאורגי מטעם המפלגה המנשביקית, ובמסגרת זו היה מחותמי מגילת העצמאות של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בשנת 1918. בשנת 1921, בעקבות ניצחון הבולשביקים, עזב חמיו את גאורגיה, והוא התמנה תחתיו כרב ומנהיג קהילת כותאיסי. בשנות ה-70, היה מהאידאולוגים של עליית יהודי גאורגיה בפרט וברית המועצות בכלל לארץ ישראל. עם פרסומו של מכתב ח"י המשפחות, תמך בכותבי המכתב והביע קריאה פומבית לעלייה לארץ ישראל. בעקבות כך, בשנת 1971 עלה לישראל והתיישב בשכונת גבעת מרדכי בירושלים. בארץ כיהן כחבר בית הדין של העדה הגאורגית, ונחשב ל"זקן רבני גאורגיה". היה פעיל בסיוע רוחני לעולים מגאורגיה, במסגרת ארגון יד לאחים. בשנת ה'תשל"ה ערך סידור עם תרגום לגאורגית יהודית בשם "תפילת אחים", עבור ציבור העולים.
נפטר בירושלים בי"ט באייר ה'תש"ם, מאי 1980, ונקבר בחלקת יוצאי גאורגיה בהר הזיתים.
דאף קאלמר
דאף קאלמר (בהולנדית: Kalmar DAF), היא מכונית סטיישן קטנה שיוצרה בהולנד על ידי יצרנית הרכב דאף, (ראשי התיבות שלה: "מפעל המכוניות של דורן" – Doorne’s Automobiel Fabrieken), בין השנים 1969–1971.
דאף קאלמר
דגם ה"דאף קאלמר" אופיין על ידי 2 דלתות הזזה קדמיות בצדדים, ודלת אחורית נפתחת לצד.
יוצרו כ- 3,000 יחידות. בשנת 1971 נמכרו לצרכניים פרטיים בהולנד, 441 יחידות.
היסטוריה
דאף ידועה כמפעל המייצר משאיות, אבל משנת 1958 עד שנת 1975 ייצרה כלי רכב משפחתיים קטנים. בין הרכבים שייצרה : דאף 600, דאף 750, דאף 30, דאף 33, דאף 44, דאף 45, דאף 46, ודאף 68. בשנת 1967 פיתחה את ה"דאף 55", עם מנוע  מקורר מים, 4 צילינדרים 1,108 סמ"ק. מעצב המכוניות של דאף היה ג'ובאני מיקולטי, שעיצב מספר עצום של אבות־טיפוס.
בדצמבר 1972 יצרנית הרכב וולוו צברה נתח של 33 אחוזים מ- DAF, ובמאי 1975 עם השתלטות השוודים על דאף, נעלם השם דאף והפך לוולוו.
דאף ייצרה 816,000 מכוניות נוסעים.
מנורת לבה
מנורת לבה היא גוף תאורה דקורטיבי, המשמש בעיקר כקישוט. תנועתן של בועות שעווה צמיגות במכל הזכוכית של המנורה מזכירה את זרימת הלבה. מנורות לבה מיוצרות במגוון מכלים, צבעי שעווה ונוזלים.
אופן הפעולה
מנורת הלבה מורכבת מנורה חשמלית, מכל זכוכית המכיל שמן, שעווה וקפיץ מתכתי. מכל הזכוכית ממוקם על גבי הנורה, אשר הפעלתה מחממת את תכולתו. הקפיץ המתכתי מוסווה בבסיס המנורה. השעווה מעט צפופה מהשמן בטמפרטורת החדר, ומעט פחות צפופה ממנו בטמפרטורה מעט גבוהה יותר - זאת משום שהתפשטותה של השעווה רבה יותר לעומת זו של השמן בתנאי חום. כאשר מנורת הלבה דולקת, הנורה מחממת את תחתית מכל הזכוכית ואת הקפיץ המתכתי שמחמם את תכולת המכל כתוצאה מכך.
השעווה בתחתית המכל מתחממת עד אשר היא ניתכת, ובסופו של דבר צפיפותה קטנה מזו של הנוזל שמעליה, מה שגורם לפיסה מן השעווה המותכת להתרומם במעלה המכל. בקצהו העליון של המכל, הרחק ממקור החום, השעווה מתקררת, וככל שצפיפותה גדלה היא שוקעת שוב אל תחתית המכל, וחוזר חלילה. למעשה, מנורת הלבה מהווה ביטוי לתופעת ההסעה (קיומם המחזורי של זרמים בנוזלים או גזים כתוצאה משינויי צפיפות הנגרמים מחום). התנועה המחזורית ממקור החום ואליו מתרחשת גם ברמה המולקולרית של הנוזל במכל. הפרש הטמפרטורות בין תחתית המכל לבין קצהו העליון הוא מעלות בודדות.
בועת שעווה מסוימת עשויה להתרומם בד בבד עם שקיעתה של בועת שעווה אחרת. קפיץ המתכת שבבסיס המנורה מקל על גיבושן של בועות השעווה השוקעות לכדי מקשה אחת. תנועתן המחזורית של בועות השעווה נמשכת כל עוד בסיס המכל מפיץ חום וקצהו נותר קריר. הטמפרטורה הממוצעת הנדרשת לפעילותה של מנורת לבה היא 60 מעלות צלזיוס. אם הספק הנורה גבוה או נמוך מדי, תיפסק פעולתה המחזורית של המנורה - השעווה לא תותך (קר מדי) או שתצוף (חם מדי).
זרימת השעווה מציגה התנהגות כאוטית. צורתה הוויזואלית של הזרימה, המזכירה זרימת לבה, היא שהעניקה למנורה את שמה הפופולרי.
היסטוריה
המצאתה של מנורת הלבה, בשנות ה-60, מיוחסת לאדוארד קרייבן ווקר האנגלי. ווקר כינה אותה "אסטרולייט" או "מנורת אסטרו" והציג אותה בתערוכת הסחר בהמבורג בשנת 1965, שם הבחין בה היזם אדולף ורטהיימר. ורטהיימר ושותפו רכשו את הזכויות לייצור המנורה והחלו לייצר אותה בשם "לבה לייט", באמצעות תאגיד בשם "האגרטי תעשיות", ולשווק אותה תחת המותג "לבה וורלד אינטרנשיונל". מנורת הלבה הייתה לאחד האייקונים של שנות ה-60. בשנת 1968 רשם אותה ווקר כפטנט מס' 3,570,156 בארצות הברית ("אביזר תצוגה"). בשנות התשעים, מכר ווקר את זכויותיו לקרסידה גריינג'ר, בעלת חברת "מת'מוס", אשר ממשיכה בייצור מנורות הלבה, לרבות מוצרים נלווים.
אהוד מנור
אהוד מנור (13 ביולי 1941 – 12 באפריל 2005) היה פזמונאי, מתרגם, משורר, שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי, חתן פרס ישראל בתחום הזמר העברי לשנת תשנ"ח (1998). אחד מהפוריים שבפזמונאי ישראל, שהרבה גם בתרגום וכתיבה לתיאטרון ולבידור.
ביוגרפיה
נולד בשם אהוד ויינר בבנימינה, לישראל ורחל ויינר, זוג עולים מבלארוס. משפחת ויינר הגיעה לבנימינה בשנת 1936 והקימה בה תעשיית אבן לבנייה. מנור למד בבית הספר הריאלי בחיפה. היה בן 15 כשנפטר אביו. שירת בצה"ל כלוחם בחיל ההנדסה קרבית וכקצין חבלה. לאחר שירותו הצבאי למד פסיכולוגיה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים. בתקופת עבודתו ב"קול ישראל" עיברת את שם משפחתו למנור. שנה לאחר מכן נסע ללמוד תקשורת המונים בניו יורק, שם פגש את הזמרת עפרה פוקס, בתו של השחקן יהודה פוקס, לאחר זמן מה התחתנו השניים וחזרו לישראל. לזוג נולדו שלושה ילדים: גלי, ליבי ויהודה (על שם אחיו של אהוד, יהודה ויינר).
בקיץ 1968, במלחמת ההתשה, נפל אחיו הצעיר. אהוד, שהיה קשור עד מאוד לאחיו הצעיר, כתב עליו את השיר "אחי הצעיר יהודה" אשר הוקלט בחורף 1969 על ידי להקת גייסות השריון, ואת השירים "בן יפה נולד" ו"בשנה הבאה". הכאב על נפילתו של אחיו הצעיר ליווה אותו במשך השנים, ובא לידי ביטוי גם בשירו "אין לי ארץ אחרת".
בשנת 1981 השלים תואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת קיימברידג'. במהלך לימודיו שימש ככתב ידיעות אחרונות בבריטניה.
חיים אישיים
מנור, שהיה מעשן כבד, חלה בסרטן הריאות, ממנו החלים זמן קצר לפני מותו. הוא נפטר ב-12 באפריל 2005 מדום לב. בהלווייתו שנערכה בבנימינה השתתפו אישי ציבור, יוצרים ומבצעים רבים, והושרו בה שיריו "אין לי ארץ אחרת" (גלי עטרי), "מישהו" (מתי כספי) ו"ימי בנימינה" (חנן יובל).
מנור הותיר אחריו אישה, שלושה ילדים ונכדים.
הקריירה ויצירתו
בשנת 1962 התקבל לעבודה בקול ישראל כעורך מוזיקלי.
מראשית שנות השבעים וכמעט עד סוף ימיו ערך והגיש תוכניות מוזיקה, תרבות, ואירוח אמנים ואח"מים ברדיו ובטלוויזיה. מנור היה מנחה מבוקש למופעים ותוכניות שעסקו בתרבות ומוזיקה. כחלק מתוכניות הטלוויזיה בערוץ הראשון שהגיש מנור היו : "הערב עם…", "מפגש אמנים", "מסך גדול-מסך קטן", "בצוותא", "זמרת הארץ", "עד פופ", "מסך אישי", "סוף שבוע", "הילוך חוזר", "איפה היינו" ועוד. לצד זה, פרסם פזמונים שהפכו לפופולריים ביותר בביצועם של מיטב הזמרים של התקופה ותרגם מחזות לתיאטרון.