cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אולדסמוביל טורונאדו
"אולדסמוביל טורונאדו" דגם "Jetway 707"
כל הדגמים שנבנו התבססו על שלדות "טורונאדו" משנת 1968.
Big Rigs: Over the Road Racing
Big Rigs: Over the Road Racing (לעיתים מכונה כ-Big Rigs) הוא משחק מרוצים ממחושב משנת 2003 אשר פותח על ידי חברת Stellar Stone, והופץ על ידי GameMill Publishing עבור מערכת ההפעלה Microsoft Windows.
משחקיות
על עטיפת המשחק כתוב שהמטרה המרכזית של המשחק היא שהשחקן "[..] יעביר מטען לא חוקי, תוך כדי שהמשטרה רודפת [אחריהם]"; למרות זאת, בפועל, אין כלל משטרה במשחק, וגם אין משימה כלשהי שצריך להשלימה. כמו כן, לשתי משאיות מתוך ה-4 שניתנות לבחירה, אין כלל מטען. בעטיפה כתוב גם שעל השחקן "להתחרות לאורך המדינה" כשנושאים את המטען. אף על פי שהיריב מופיע במשחק, אין מערכת בינה מלאכותית ליריב, והוא אינו זז ממקום ההתחלה שלו, מה שגורם לכך שהשחקן תמיד ינצח.
אף על פי שמופיעות חמש מפות במשחק, רק ארבע מהן ניתנות למשחק. אחת מין המפות, שנקראת "Nightride", לא עובדת כראוי, ובחירה במפה זו מקריסה את המשחק. כאשר השחקן מנצח במירוץ, המשחק מציג גביע זהב גדול בעל שלוש ידיות עם הכיתוב "YOU'RE WINNER!" שמאז שחרורו של המשחק הפך לתופעת אינטרנט. המשחק מדי פעם לא מצליח להבחין בין אם השחקן מתחיל או מסיים את המירוץ כשהשחקן דרך נקודת ההתחלה, וכך, מסך הברכה על ניצחונו של השחקן במירוץ יכולה להופיע שניות לאחר תחילת המשחק מה שמוביל לסיום המירוץ בטרם עת.
בעקבות תלונות על המשחק, חברת Stellar Stone שחררה פאץ' שאמור היה לתקן את הבעיות במשחק. בפאץ', תוקנה יכולת הבינה המלאכותית, כך שהשחקן היריב נע ולא עומד, אך כשהוא מגיע לקו הסיום הוא נעצר בטרם חצה אותו, ככה עדיין בלתי אפשרי להפסיד במשחק. Nightride, המפה שלא תוכננה כראוי והקריסה את המשחק הוחלפה בווריאציה של המפה הראשונה, Devil Passage 1. גרסאות מסוימות של הפאץ' מחליפות את הכיתוב "YOUR'E WINNER!" בכיתוב "YOU WIN!". הפאץ' הוסיף גם אפקטים של סאונד למשחק, דבר שלא היה קיים במשחק המקורי, ועותקים מאוחרים יותר של המשחק הופצו עם הפאץ' כברירת מחדל. למרות זאת, שום דבר לא נעשה במערכת הפיזיקה של המשחק, ובעיות נוספות במשחק לא תוקנו.
המשחק גם נודע כסובל מבעיות טכניות רבות, אשר נובעות מגורמים אפשריים רבים כגון - חוסר מקצועיות מצד המפתחים, בקרת איכות לוקה בחסר או שחרור מוצר טרם נסתיימה העבודה עליו. בין הליקויים הרבים במשחק ניתן למנות - היעדר מנגנון פיזיקלי, שחוסר קיומו במשחק מאפשר מצבים שאינם מציאותיים בעליל (כגון חציית המשאית דרך גופים קשיחים באין מפריע, ללא כל השפעה על מהירות המשאית וללא ספיגת נזקים. נסיעה במעלה שיפוע, אך שוב, ללא תאוטה כפי שמצופה). חוסר גיוון חריג בפס-קול של המשחק, אשר אינו מכיל שום סאונד מעבר לצליל המנוע של המשאית. היעדר חסמים למפת המשחק - ניתן בקלות לנטוש את מפת המשחק על ידי המשך נסיעה בכיוון מסוים, שכן דבר לא מונע זאת. באופן תמוהה, בנסיעה לאחור (רוורס) ניתן להגיע למצב בו המשאית ממשיכה להאיץ באופן ממושך וקיצוני, ולמעשה היא יכולה להאיץ עד מהירות אינסופית. במעבר על גשר, המשאית "נופלת" מתחת לגשר, מה שמלווה בתקלות ויזואליות של המנוע הגרפי במשחק ונצפים עיוותים (גליצ'ים).
פיתוח
Big Rigs: Over the Road Racing פותח ותוכנת באוקראינה על ידי חברת Stellar Stone. סרגיי טיטוב זוכה כמפיק ושותף מתכנת של המשחק, אך ראיון עם YoureWinner.com, אתר סאטירי שמוקדש למם "You're Winner!", מראה כי סרגיי טיטוב טען כי הוא היה מעורב רק ביצירה וברישוי של המנוע הקנייני שלו לחברת Stellar Stone, דרך חברתו TS Group Entertainment.
Big Rigs במקור היה אמור להתפרסם עם Midnight Race Club: Supercharged! ככותרת אחת, משולבת. במקום זאת, חברת ההפצה GameMill Publishing החליטה לפצל את הפרויקט לשניים בשלב מוקדם של ההפקה. שני המשחקים שוחרר בשלב טרום-אלפא. הסיבה לפיצול איננה ברורה; טיטוב משער שזה כדי להגדיל את המכירות.
ביקורת
Big Rigs: Over the Road Racing קיבל זלזול מוחץ ממבקרים וגיימרים כאחד, וכן נמנה ברשימת משחקי הווידאו הגרועים ביותר. המשחק קיבל ציון 8 מתוך 100 באתר Metacritic, עם הציון המצטבר היחיד שגדול מ-0, אשר ניתן על ידי אתרים שטווח הציון שלהם נע בין 1 (הגרוע ביותר) לבין 10 (הטוב ביותר). המשחק מחזיק בציון הנמוך ביותר שניתן למשחק באתר Metacritic, ובאתר GameRankings ניתן ציון ממוצע של 3.83%, דבר הגרם למשחק להיות הראשון ברשימת "הגרועים ביותר" באתר.
יהודה צבי לנגנר
רבי יהודה צבי לנגנר מסטרטין (ט' באלול ה'תר"ה, 11 בספטמבר 1845 – י"ד באייר ה'תרס"ז, 28 באפריל 1907) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות סטרטין.
ביוגרפיה
נולד בעיירה סטרטין לרבי אורי לנגנר ולשרה, ונקרא על שם סבו שנפטר מעט קודם לידתו. בילדותו למד אצל סבו רבי אברהם מסטרטין (ר' אברהם'טשי), שלמד עמו בחברותא מדי יום שיעור. החברותא נמשכה גם לאחר נישואיו. בשנת ה'תרי"ט נשא את הינדה פרל, בתו של רבי שלמה טויב (חתן רבי יהודה צבי הירש אייכנשטיין). תקופה קצרה אחר חתונתו נפטרה אשתו, והוא נשא את אחותה הצעירה, גיטל לאה. לאחר נישואיו נשאר להתגורר בעיר הולדתו סטרטין. לאחר נישואיו היה לתלמידו של רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב.
בשנת ה'תרכ"ה, לאחר פטירת סבו רבי אברהם עברה אדמו"רות סטרטין לחתנו של רבי אברהם - רבי אורי לנגנר - אביו של רבי יהודה צבי. רבי יהודה צבי מונה תחת סבו לרבה של העיר סטרטין. על מנת למנוע חיכוכים, עבר רבי אורי לעיר רוהאטין. בי"ח באייר ה'תרמ"ט, לאחר פטירת אביו, מונה לממשיך דרכו באדמו"רות. בחג השבועות של אותה השנה התפלל עם חסידיו ברוהאטין, ובימים הנוראים של שנת ה'תר"ן החל בהנהגת החצר בעיר סטרטין.
רבי יהודה צבי התאפיין בתפילותיו הארוכות. היה משמש בעצמו כשליח ציבור בבית הכנסת שלו, ותפילתו הייתה בקול בוכים נעים ובניגון אחיד, אך ללא שירים וזמירות. היה מרבה בטבילה במקווה. סירב לקבל כסף מבני אדם, למרות שהיו בין חסידיו עשירים רבים. היה מיודד עם מנהיגים חסידיים בדורו כדוגמת רבי דוד משה מטשורטקוב, רבי יצחק מאלעסק, רבי יהודה צבי מדולינא, ורבי נחום מבורשטין. בתורתו היה מביא הרבה רעיונות קבליים, בדומה לרבו רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב. במאמריו היה מסנגר על עם ישראל, תוך חידוד מעלתם על פני הגויים.
בשנת ה'תרס"ז, בעקבות מחלת נשימה שפקדה אותו, עבר לרוהטין ובה נפטר בי"ד באייר. נקבר בעיר רוהטין. ממשיך דרכו היה בנו רבי יצחק אייזיק לנגנר.
תלמידיו
בין תלמידיו נמנים:
נטע אריאל
נטע אריאל (נולדה בי"ז באדר, 29 בפברואר 1956) היא מנהלת בית הספר לקולנוע מעלה, במאית הסרט התיעודי המראה של השמש, המספר את סיפור חייה ומותה של נווטת הקרב הדתייה הראשונה תמר אריאל (שהייתה אחייניתה).
ביוגרפיה
נטע אריאל, בתם של חיה (לבית משפחת קלכהיים) ומרדכי סלע (לבית משפחת קופפשטיין), נולדה בקיבוץ עין צורים. גדלה בקריות שליד חיפה. שירתה בצבא בגרעין נח"ל. בוגרת החוגים למדע המדינה ותולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1985 ייסדה, כתבה וערכה את "גושפנקא" עיתון של המועצה האזורית גוש עציון. כתבה את ספרה "ילד מתנה", ספר ילדים על ילד מאומץ, בהוצאת ידיעות אחרונות. בשנת 1995 החלה לעבוד בבית הספר לקולנוע מעלה בירושלים כסגנית מנהל ומנהלת אקדמית. בשנת 2001, מונתה להיות מנהלת בית הספר, תפקיד אותו היא עדיין (נכון ל-2021) עושה.
במהלך השנים יזמה והקימה בבית ספר מעלה, את המרכז לווידאו תרפיה וכן את השלוחה החרדית המותאמת לנשים חרדיות. בשנת 2015 קיבלה את אות יקיר בני עקיבא, במסגרת חגיגות 85 שנה לתנועה, על פועלה בתחום קידום הקולנוע היהודי-ישראלי. באותה שנה קיבלה את אות אשת השנה של תנועת "אמונה" במסגרת יום האישה הבינלאומי.
חיים אישיים
אריאל נשואה לאל"מ שלמה אריאל, הם מתגוררים באפרת ולהם 5 ילדים.
טרקסנטמיקלוש
טרקסנטמיקלוש (בהונגרית: Törökszentmiklós) היא עיירה במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק במרכז הונגריה, 10 קילומטרים מזרחה מסולנוק. נהר הטיסה תוחם אותה מצפון. באזור טרקסנטמיקלוש היה יישוב עוד מימי קדם ואוכלסה על ידי קבוצות שונות בחלוף השנים. האוכלוסייה היהודית פחתה באופן משמעותי בעקבות השואה.
הקהילה היהודית
היהודים הראשונים הגיעו לעיר ב-1820. ב-1854 הגיע הרב הראשון לעיר, פנחס שטיין, שנה לאחר מכן נפתח בית הספר היסודי היהודי שפעל עד שנת 1944. ב-1880 נמנו 663 יהודים, ב-1910 נמנו 755, ב-1920 נמנו 671 וב-1930 היו בה 629 יהודים. היו בה אז בית כנסת ניאולוגי ובית ספר יסודי יהודי מצליח. הייתה קיימת אנטישמיות שקטה, אך יחס התושבים ליהודים במקרים רבים היה סביר. היהודים נמנו עם עשירי העיירה והיו בבעלותם בעיקר חנויות טקסטיל. בעיירה היה מועדון ליהודים בלבד שהשתייך לאיש עסקים, שם נחגגו החגים היהודיים. בעיירה חיו מאות יהודים נכון לשנת 1930.
בתקופת השואה
ב-1941 נמנו בה 520 יהודים. כעבור שנה גויסו עשרות יהודים לשירות העבודה בחזית המזרחית ויותר מ-20 מהם נספו. יהודי העיירה נחשפו לזוועות השואה בשנת 1943, כאשר פליטים יהודים מגליציה הגיעו אל העיירה וסיפרו על המתרחש. בתחילה סירבו יהודי הקהילה להאמין לסיפורים. בשנת 1944 נכנס הצבא הגרמני לעיירה והטיל עוצר על בתי היהודים; שישה נתפסו ונשלחו למחנה ריכוז, שם נספו.
אחרי המלחמה
לאחר המלחמה חזרו רוב היהודים שנשלחו לאוסטריה. מעטים חזרו מאושוויץ. החוזרים שיפצו את בית הכנסת אשר הנאצים הפכו למוסך, וחידשו בו את התפילות היומיות. בבית הכנסת הוקם גלעד לזכר הנספים. לאחר הקמת מדינת ישראל, עלה רוב הנוער היהודי ארצה, ואוכלוסיית היהודים בטרקסנטמיקלוש התמעטה. נכון לשנת 1962, התגוררו בעיירה 90 יהודים.
אמסטרדם (אי באוקיינוס ההודי)
אי אמסטרדם (בצרפתית: Île Amsterdam) הוא אי הנמצא בדרומו של האוקיינוס ההודי, בערך במרכז המשולש שיוצרים חופיה המזרחיים של אפריקה, המערביים של אוסטרליה והצפוניים של אנטארקטיקה. האי נחשב מנהלית לחלק מן הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת. האי אמסטרדם, יחד עם האי סן פול, המרוחק ממנו 83 קילומטרים, מהווים יחדיו מחוז באותה מסגרת מנהלית. באי אין תושבים קבועים, אך בתחנת מחקר הנמצאת בו ישנם כ-30 אנשי צוות וחוקרים.
גאוגרפיה
באי אין תושבים קבועים. בתחנת המחקר, אשר נמצאת סמוך לקצהו הצפוני, נמצאים כמה עשרות אנשי צוות וחוקרים. אלה גם אלה מהווים אוכלוסייה מתחלפת.
המבנה הפיזי
האי הוא אי געשי, אשר הפעילות בו נמשכת ומשנה את פניו עד ימינו. ההתפרצות הגעשית האחרונה בו אירעה ב-1792. שטח האי כ-55 קמ"ר וצורתו עגולה כמעט. עם זאת, אורכו מצפון לדרום (10 ק"מ), גדול מעט מרוחבו ממזרח למערב (7 ק"מ). פסגת ההר מון דה לה דיב (Mont de la Dives), שגובהה 867 מ', היא הנקודה הגבוהה באי. במרכז האי, מסביב לפסגה, משתרעת רמה שגובהה מעל 500 מ', ובה נמצא גם לוע ההר הגעשי. בחופו המערבי של האי מתנשאים צוקים שגובהם מעל 700 מ'.
האקלים
האי מתאפיין באקלים ימי, כאשר פערי הטמפרטורה בין עונות השנה, ובין יום ולילה קטנים. הטמפרטורה הממוצעת היא כ-13°C, כאשר טווח הטמפרטורות נע בין 9°C ל-20°C. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-1,100 מ"מ. כן מתאפיין האקלים באי ברוחות מערביות מתמידות ובלחות גבוהה.
עופות
האי אמסטרדם נחשב למקום גידול בעל חשיבות עולמית לעופות. אלבטרוס אמסטרדם הוא עוף ים אנדמי לאי. עוד עוף אנדמי לאי היה אווז אמסטרדם, אלא שהוא נכחד במהלך המאה ה-19, בין אם על ידי ציידי כלבי ים, בין אם על ידי עכברים, חולדות וחתולים, אשר הגיעו למקום באמצעות ספינות חולפות, והשמידו, קרוב לוודאי, ביצים וגוזלים. מבין העופות האחרים, אשר נמצאים באי, ניתן למצוא שחפית אנטארקטית, חמסן גדול, פינגווין מצויץ מערבי ופינגווין לבן-אוזן. מינים שונים של אסטרילדיים, חלקם נמצאים באי, וחלקם נכחדו. כן מהווה האי מקום גידול חשוב לאלבטרוס צהוב-חרטום הודי.
יונקים
בין היונקים באי ניתן למצוא דוב ים תת-אנטארקטי ופיל ים דרומי. כן הגיעו לאי, יחד עם ספינות שעגנו לחופיו, עכבר מצוי, חולדת החוף וחתול רחוב. עד תחילת המאה ה-21 שוטטו באי כ-2,000 בני בקר, צאצאים של מספר בהמות שהותירו אחריהם מתיישבים אשר ניסו להיאחז במקום במאה ה-19 ונטשו (ראו להלן). כיוון שברעייתם השמידו חלק נכבד מן הצמחייה המקומית, וגרמו נזק למערכת האקולוגית המקומית, בשנים 1988 ו-1989 נבנתה גדר אשר הגבילה את תפוצתם לצפון האי. כמו כן, ניצודו מדי שנה כ-50 עד 80 זכרים בוגרים, ובשרם שימש כמזון ליושבי תחנת המחקר שבאי (ראו להלן). בהמשך, כאשר נראה היה כי במקומות שבהם פסקה רעיית הבקר, התאוששה הצמחייה המקומית, הוחלט ב-2007 להשמיד את כל הבקר, למרות היות בקר זה כשלעצמו גזע נדיר של בעלי חיים ביתיים שהתפראו. ואכן, חרף התנגדויות שונות, צעד זה בוצע בין 2008 ל-2010.
הצומח
תופעה ייחודית לאי היא חורשות ה-Phylica arborea, שיח או עץ הנמצא באזורים הנמוכים באי זה, בצוותא עם שרכנים. בנוסף, צומח זה מתקיים גם על האי גוף ועל האי טריסטן דה קוניה, אלא שבשני המקומות האחרים אין תפוצתו מגיעה עד כדי יצירת חורשות. בעבר תפוצת ה-Phylica arborea במקום הייתה נרחבת יותר, ולמעשה צומח זה כיסה את השטחים הנמוכים באי, אלא ששרפות שהוצתו על ידי ציידי כלבי ים דיללו את התפוצה במידה רבה. במקומות אחרים אדמת האי מכוסה בעשב.
היסטוריה
בשנת 1843 הועלה לראשונה הרעיון להכריז על בעלותה של צרפת על האי, כמו גם על האי סן-פול, אולם בשל סירובו של מושל ראוניון, הדבר נעשה רק באוקטובר 1892. ב-1924 אותם איים הפכו למושבה צרפתית, ועד 1955, נשלטו פורמלית ממדגסקר. ב-31 בדצמבר 1949 הוקמה באי תחנת מחקר, אשר מאז ועד ימינו (2016) יושביה מתחלפים. אלה עוסקים במחקרים מטאורולוגיים, אקולוגיים, אורניתולוגיים (חקר עופות), סייסמיים ועוד. כן מופעלת מהאי תחנת רדיו לחובבים. למעשה, ספינת האספקה לתחנת המחקר היא הדרך הקונבנציונלית היחידה להגיע אליו.
בשנת 2007 העלו גורמים באופוזיציה של מאוריציוס טענה לבעלות על האיים אמסטרדם וסן-פול.
קישורים חיצוניים
"גלה את צרפת", אודות האיים אמסטרדם וסן-פול: אתר אודות האיים אמסטרדם וסן-פול:
ישעיהו הדרי
הרב חיים ישעיהו הדרי (כ"ו בחשוון תרצ"ד, 15 בנובמבר 1933 - י' באייר תשע"ח, 25 באפריל 2018) היה ראש הישיבה הראשון של ישיבת הכותל בעיר העתיקה בירושלים, תפקיד שמילא במשך למעלה משלושים שנה. לאחר מכן כיהן כנשיא הישיבה.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב לדוד ואהובה הדרי (גוטגשטלט), למד בבית הספר ביל"ו ובישיבת היישוב החדש בתל אביב, ובישיבת חברון בירושלים. התקרב לרב צבי יהודה הכהן קוק ואף למד עמו חברותא וכן לרב דוד כהן, "הרב הנזיר". לימד בישיבת מרום ציון (קריית נוער) שבשכונת בית וגן. במאי 1955 נפצע קשה בפיצוץ הרימון שקדם לרצח במנזר רטיסבון, ובעקבות זאת נוסף השם 'חיים' לשמו. המשטרה חשדה בו תחילה שהוא נפצע ב"תאונת עבודה" בדרכו לפגוע במנזר או חנות טריפה, אולם מאוחר יותר נתפסו זורקי הרימון האמיתיים.
במרץ 1957 נישא לנעמי רקובר, בתו של חיים רקובר ונכדתו של שמחה מנדלבוים. בתשכ"ב (1962) היה המשגיח בישיבת כרם ביבנה במשך כשלוש שנים. במהלך שנות ה-60 וה-70 נתן שיחות בקול ישראל במסגרת פרק היום בתנ"ך.
לימד במכללה-ירושלים במשך כארבעים שנה.
בשנת תשנ"ח (1998) פרש מתפקידו והחל להקדיש את עיקר זמנו ללימוד, להגות ולכתיבה. את מקומו תפסו הרב חיים כ"ץ ובהמשך הרב מרדכי אלון. בשנת תשס"ו פרש הרב אלון והרב הדרי שב לעמוד בראש הישיבה למשך כשנתיים, עד למינוי הרב ברוך וידר.
בשנת תשע"ד (2014) קיבל את אות יקיר ירושלים.
מצעירותו עסק בתורת הרב קוק. בשנת תשי"א, בגיל 18, הוציא חוברת העוסקת בספר "אורות התשובה" של הרב קוק, ומאז הוציא חיבורים נוספים העוסקים בהגותו. בשנת תשכ"ו (1966) ערך תערוכה שהוצגה במקומות שונים מטעם משרד החינוך לרגל מאה שנה להולדתו. כן הוציא ספרים ומאמרים העוסקים בתורת השפת אמת, ברבי צדוק הכהן מלובלין ובמצוות השמיטה.
הרב הדרי התגורר ברובע היהודי בירושלים. הוא נתן שיעורי תורה במדרשת הרובע ועוד.
נפטר בי' באייר תשע"ח ונטמן בבית העלמין סנהדריה ירושלים.
משנתו החינוכית
ביסוד משנתו החינוכית עמדה ההכרה כי על המחנך לדאוג לחניכיו גם בתחומים פיזיים. מתוך הדגשת החשיבות שבחיבור לשרשרת הדורות, הקדיש זמן בשיעוריו להכרת בעלי השמועה שבתלמוד. הדגיש את חשיבות לימוד התנ"ך, וכן את העיסוק במוסר ותיקון העצמי יחד עם תורת החסידות ותורת הרב קוק.
לשיטתו, רבות מהשאלות שהעלתה ביקורת המקרא ראויות להישאל, אולם התשובות צריכות להינתן מתוך נקודת מבט מאמינה.
משפחתו
לרב הדרי שלוש בנות: אסתר גרוסברג; פנינה פייג; וד"ר חנה הנדלר - מרצה לספרות באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת אורות, הנשואה לרב אריה הנדלר.
ספרים שכתב או ערך
תוקף תשרי (למועדי תשרי), קול שופר (שיחותיו לפני התקיעות), הידורי חנוכה, הדור קיבלוה (לפורים), בשערייך ירושלים (ליום ירושלים)
בור הביל"ויים
בור הבילויים הוא אתר היסטורי שממוקם במושבה גדרה, שבעבר שימש כמגורי הבילויים וכאורוות לבהמות העבודה שלהם.
הבור נחפר בסוף שנת 1885 בעומק של כמטר אחד וגודל של 4X20 מטרים. לאחר מכן הוא כוסה בגג רעפים.
סיפור הקמתו
הבילויים רצו לנסות שנית, ונציג "מזכרת משה" יעץ להם שלושה דברים אשר סייעו להם להשלים את הקמת הבור:
שימושי הבור בעבר
הבור נועד לשמש כאורווה עבור בהמות העבודה. בתחתית הבור נבנתה מחיצה, אשר הפרידה בין האורווה של בהמות העבודה לבין מגוריהם של שלושה רווקים אשר התגוררו שם, ובגג הבור השתכן זוג צעיר.
הבור כיום
הבור שופץ ושוחזר בשנת 2005, הודות לתרומתם הנדיבה של משפחות הבילויים. כיום הבור מהווה אתר היסטורי חשוב במושבה, והוא חלק בסיורים שעורך מוזיאון גדרה.
אנטי-טריניטריזם
אנטי-טריניטריזם (באנגלית: Antitrinitarianism או Nontrinitarianism, מהמילה Trinity "טריניטי" או השילוש הקדוש) היא מערכת אמונות מונותאיסטיות, נוצריות בעיקר, השוללות את דוקטרינת השילוש הקדוש, דהיינו התורה הנוצרית הגורסת שהאב, הבן ורוח הקודש אחד הם, ושלושה פנים לדמותו של אלוהים.
בעיני הכנסיות המקבלות את החלטות הוועידות האקומניות, השילוש הקדוש הפך לעיקר אמונה נוצרי כבר במאה ה-4 לספירה: בוועידת ניקיאה הראשונה (325 לספירה), ובוועידת קונסטנטינופול הראשונה (381 לספירה), אשר אשררה את החלטות ועידת ניקיאה והוסיפה עליהן.
תפיסות אנטי-טריניטריות רבות היו קיימות בנצרות הקדומה, בטרם זכתה תורת השילוש להגדרה רשמית. התנועה האריאנית, למשל, טענה שהבן נברא על ידי אלוהים האב, ועל כן מעמדם אינו זהה.
בראשית המאה ה-21 הזרמים האנטי-טריניטריים מהווים מיעוט שולי בקרב המזדהים כנוצרים; בתקופות קודמות נרדפו ונענשו (האוניטרים, לדוגמה, יכלו לעלות מן המחתרת בבריטניה רק ב-1774) וגם בעידן חופש הדת אינם מקובלים כנוצרים לגיטימיים על היתר. בין הקבוצות הדוגלות בתפיסות אנטי-טריניטריות נמנים בייחוד המורמונים ועדי יהוה, אך גם אחוות ישו, "המדע הנוצרי", איגלסיה ני קריסטו ואחרים.
לקריאה נוספת
ואלה, ז׳ראר. 2005. הנצרות הקדומה: היסטוריה וספרות בתקופת כינונה (800-100). פרק 8: אלים, אלוהים וכריסטוס (681-381). האוניברסיטה הפתוחה
יואב ללום
יואב ללום (נולד ב-1979) הוא עורך דין, ומייסד עמותת "נוער כהלכה" לטיפול בנושא האפליה ואי השקיפות בקבלת תלמידים ותלמידות מזרחיים למוסדות חינוך במגזר החרדי.
ביוגרפיה
ללום נולד בכרמיאל. בהיותו בגיל 4 חזרו הוריו בתשובה. למד בישיבת "פורת יוסף" ובכולל "יחווה דעת". ללום הוא קצין במילואים בדרגת סרן. בין השנים 2003–2008 היה ראש לשכתו של הראשון לציון, הרב אליהו בקשי דורון. בשנת 2010 הוסמך כעורך דין, לאחר שסיים לימודים לתואר ראשון במשפטים מטעם הקריה האקדמית אונו, ובשנת 2013 סיים תואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 2014 היה עמית במכון מנדל למנהיגות. ללום מרצה משפט חוקתי ומנהלי במרכז האקדמי "שערי מדע ומשפט".
עו"ד ללום מונה על ידי שר המשפטים לתפקיד יושב ראש ועדת ערר (בית דין מנהלי) לפי חוק מענק לעידוד תעסוקה (הוראת שעה – נגיף הקורונה החדש), התש"ף-2020.
עו”ד ללום הוא מייסד ומנכ״ל עמותת “נוער כהלכה”.
בלשכת עורכי הדין היה עד לאחרונה כיהן כבא כח קובל ולאחר מכן חבר בית הדין המשמעתי של מחוז ירושלים. חבר המועצה הארצית, יו"ר (משותף) של החטיבה החברתית ושל ועדת בית המשפט העליון, ובמחוז ירושלים הוא כיו"ר ועדת בית משפט השלום.
פעילות חברתית
לדברי ללום, מאז ילדותו נתקל באפליה נגד מזרחים בחברה החרדית. בשנת 2002 הקים את עמותת נוער כהלכה. בשנת 2006 נדחתה בקשתו לרשום את בתו לבית יעקב בשכונת גבעת שאול בירושלים, לטענת ללום עקב שיוכה המגזרי. בעצת רבו, הרב יעקב יוסף, החליט ללום לפעול בנושא זה במישור התקשורתי והמשפטי והגיש עתירה נגד רשת החינוך העצמאי.
בעקבות עתירות שהובילה עמותת נוער כהלכה הוקמה לראשונה בשנת 2007 ועדת ערר של החינוך החרדי במשרד החינוך שתפקידה לברר תלונות על אפליה בקבלה של תלמידות. בעקבות פעילותו של ללום כתב מבקר המדינה בשנת 2011 דו"ח חריף על תפקוד הוועדות. לפי הדוח, בשנים 2007–2010 דנו ועדת הערר ב-5 עררים בשנה בלבד, אף על פי שבתחילת שנת הלימודים היו מאות תלמידות שלא היו משובצות בבתי ספר. בעקבות הדו"ח הודיע משרד החינוך למבקר המדינה שוועדת הערר תופעל גם בקבלת בנות לתיכונים ("סמינרים"). במקרים רבים בתי הספר קיבלו את התלמידות לפני הוועדות רק בשל החשש מפנייה לוועדת הערר. מאיר שמעוני, מנהל המחוז החרדי, הוביל בשנים 2013–2016 פעילות נמרצת בנושא ובשל כך ירד מספר הבנות שלא היו משובצות אל מתחת ל-30 בנות בשנה. עם עזיבתו של שמעוני את ניהול המחוז החרדי בשנת 2016 הוזנח הנושא בשנית.
בג"ץ עמנואל
בשלהי שנת הלימודים תשס"ז (2007) הוחלט להפריד בין התלמידות הספרדיות לאשכנזיות בבית יעקב בעמנואל המשתייך לרשת החינוך העצמאי. כמה מהורי התלמידות ממוצא מזרחי, שהתנגדו להפרדה, פנו באוגוסט 2007 למשרד החינוך בדרישה לבטל את ההפרדה בבית הספר בשל הרקע העדתי שלה ולפנייה הצטרפה עמותת נוער כהלכה בראשות ללום. התנגדות הורי התלמידות האשכנזיות לקביעת משרד החינוך ללימודים משותפים ולהכרעה דומה של בג"ץ הובילה למאסרם ולסערה גדולה בחברה הישראלית. ביוני 2010 הושגה פשרה עם הורי התלמידים בבית הספר עמנואל.
בשנת 2014 הגיש ללום תביעת דיבה בסך 300,000 ש"ח נגד עיתון יתד נאמן ועורכיו, לאחר שלטענתו העיתון התנכל אליו בכתיבתו וכינה אותו בכינויי גנאי בעקבות פעילותו בפרשה. בינואר 2019 פסק בית המשפט לללום פיצויים בסך של 60,000 ממערכת העיתון ובנוסף לכך סך מצטבר של 75,000 ש"ח מארבעה חברים במערכת העיתון.
הוקרה ופרסים
בשנת 2008 עמותת נוער כהלכה שהוא עומד בראשה קיבלה את פרס "פועל צדק בחינוך" מטעם קדמה. בשנת 2011 קיבל את אות אביר איכות השלטון. בשנת 2016 קיבל את פרס סמי מיכאל על פעולותיו החברתיות לקידום השוויון בישראל.
הוריקן (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סבא טוביה - סיפורים כיד המלך
סבא טוביה - סיפורים כיד המלך הוא סרט טלוויזיוני הדי וי די וקלטת הווידאו השנייה של סבא טוביה.
תקציר העלילה
סבא טוביה מספר לנכדיו על מלכים מעניינים בסיפורים, שירים וריקודים, זה מכיוון שהם לא רוצים לישון.
משה בן-דוד (רופא)
משה בן דוד (באנגלית: Moshe Ben David; 24 בנובמבר 1898 – 13 באפריל 1948) היה רופא, המזכיר הכללי של האוניברסיטה העברית בירושלים, מונה לעוזר דקאן בבית הספר לרפואה שיפתח בעתיד בהר הצופים, עסק במשך כ-18 שנים בתכנון והקמת בית הספר לרפואה על הר הצופים. נרצח בשיירת הדסה.
קורות חיים
נולד בשם מקס הולנדרסקי בשנת 1898 לדוד יצחק ולרוזה (רחל) לבית פרוידנהיים, בלודז' שבפולין. כאשר היה בן חמש עברה משפחתו לקניגסברג. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הוגלתה משפחתו למערב גרמניה, לכן נאלץ להפסיק את לימודיו התיכוניים, אך הוריו דאגו שישוב לבית סבו ויסיים את לימודיו בגימנסיה.
בין השנים 1917–1921 למד בן דוד רפואה בקניגסברג. בתקופת לימודיו בפקולטה לרפואה בקניגסברג עסק בפעילות ציונית ואף נבחר לעמוד בראש ברית הסטודנטים היהודים הציונים בעיר.
עם סיום לימודיו, בשנת 1922, עלה בן דוד לארץ ישראל. כשהגיע לישראל, עיברת את שמו ממקס הולנדרסקי למשה בן דוד. תחילה השתלב בהכנת התשתיות למפעל החשמל בנהריים, בהמשך עסק בפעילות סניטרית כנגד המלריה באזור עקרון. משנת 1923 עבד כרופא בבית החולים "הדסה". בינואר 1924 פוטר מבית החולים הדסה.
משנת 1925 עד 1929 היה המזכיר הראשי של בית הספר הריאלי בחיפה. באותה תקופה התחתן על לאה לבית גולדשטיין.
מנהל בית הספר הריאלי הד"ר ארתור בירם הניח שבן דוד ינהל את בית הספר לאחר פרישתו, לכן שלח אותו מטעם האוניברסיטה העברית לשנת לימודים במכללה למורים של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בשנת 1930 התמנה בן דוד למזכיר הכללי של האוניברסיטה העברית. בן דוד החל לתכנן את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית, הרבה לבקר במוסדות אקדמאים ובמכונים רפואיים באירופה ובארצות הברית, וכבר אז מונה עוזר דקאן בבית הספר לרפואה שיפתח בעתיד בהר הצופים.
בן דוד היה אסטרונום חובב וצלם חובב. הנציח במצלמתו את נופי הארץ ומפעל ההתיישבות בשנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים.
ב-13 באפריל 1948, יצאה "שיירת הדסה", ובה בעיקר רופאים ואחיות מבתי החולים הדסה ומדענים מהאוניברסיטה העברית, בדרכה מירושלים המערבית להר הצופים. סמוך לשייח' ג'ראח נקלעה השיירה, שאמורה הייתה להיות מאובטחת בידי הבריטים, למארב של פורעים ערבים והותקפה קשות. בן דוד וחבריו מצאו את מותם.
הניח אישה ובת, מרים שיר.
10 אחוז (סדרת טלוויזיה בריטית)
10 אחוז (באנגלית: Ten Percent; מופצת בארץ גם תחת השם דברו עם הסוכן שלי) היא סדרת טלוויזיה קומית בריטית המבוססת על סדרה צרפתית באותו שם שנוצרה על ידי דומיניק בזנהאר ופאני הררו. הסדרה נוצרה עבור שירות פריים וידאו על ידי היוצר ג'ון מורטון, ומככבים בה לידיה לאונרד, ג'ק דוונפורט, מגי סטיד, פרסאנה פוואנאראג'ה, הארי טרוואלדווין והיפטו קוואסם בתפקידים ראשיים.
הסדרה עלתה לשידור בפריים וידאו ב-28 באפריל 2022. בישראל הסדרה עלתה לשידור ב-yes VOD וב-HOT HBO ב-21 ביוני 2022.
שחקנים בתפקיד עצמם
עונה 1
פיתוח
ב-6 במאי 2021 נמסר לראשונה על פיתוחו של רימייק בריטי עבור הסדרה הצרפתית "10 אחוז". בשלהי מאי, נמסר כי "פריים וידאו" רכשה את זכויות הפצת הסדרה. על פיתוחה והפקתה של הסדרה היה אמון היוצר ג'ון מורטון, אשר גם היה אמון על כתיבת ובימוי שני הפרקים הראשונים.
ליהוק
במאי 2021, נמסר כי לצוות השחקנים הראשי של הסדרה לוהקו לידיה לנארד, ג'ק דוונפורט, מגי סטיד, פראסאנה פואנאראג'ה, הארי טרוואלדווין והיפטו קוואסם. עוד נמסר כי לצוות השחקנים המשני לוהקו פולה אוונס-אקינגבולה, רבקה האמפריז, טים מקינרני, אלינור ארנו וג'ים ברודבנט; וכי בסדרה עתידים להופיע שחקנים בריטיים ואמריקאיים רבים בהופעות אורח, בהם הלנה בונהם קרטר, קלי מקדונלד, פיבי דינבור, דומיניק וסט, אוליביה ויליאמס ונטשה ליטל.
צילומים
צילומי הסדרה החלו ב-10 במאי 2021 במרכז לונדון, תחת הפקתם של החברות "אולפני ברון" ו"סרטי הדליין", והסתיימו בספטמבר 2021.
יחסי סוריה–שווייץ
יחסי סוריה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הערבית הסורית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בעבר, היו קיימים יחסים דיפלומטיים מלאים וחמים בין הרפובליקה הערבית הסורית לבין הקונפדרציה השווייצרית, אך עקב המצב הביטחוני במדינה נאלצה שווייץ להפעיל שורה של סנקציות נגד הממשל הסורי. בין הסנקציות הייתה גם סגירת השגרירות השווייצרית בסוריה, שנסגרה ב-2012. שווייץ פרסמה אזהרת מסע לאזרחיה בה היא ממליצה לא לבקר בסוריה, ולא משנה באילו נסיבות.
היחסים שבין שווייץ לסוריה נוצרו בשלב מוקדם מאוד בהיסטוריה. דרך המשי שעוברת דרך סוריה מחברת את אירופה עם המזרח הקרוב, המזרח התיכון והמזרח הרחוק. ב מוצרי טקסטיל וכימיה יוצאו לסוריה משווייץ ושווייץ מצידה ייבאה מסוריה טקסטיל.
סוחרים שווייצרים התיישבו בעיר חלב, שהייתה באותה התקופה מיקום מרכזי ואסטרטגי בין המזרח למערב. סוריה זכתה בעצמאותה מצרפת בשנת 1941 ושווייץ הכירה בעצמאותה של הרפובליקה החדשה בשנת 1945. החל מ-1946 ועד 1958 יוצגה שווייץ בסוריה באמצעות משרד, לאחר מכן הוא שודרג במעמדו לקונסוליה כללית ששודרגה במעמדה לשגרירות בשנת 1962.
משנת 2007 ועד 2012 שווייץ החזיקה גם קונסוליית כבוד בחלב. ב-2005 פתחה הסוכנות השווייצרית לפיתוח משרד בדמשק שהיה אמון על שיתופי הפעולה האזוריים בכל המזרח התיכון, המשרד הועבר לעמאן, בירת ירדן הסמוכה בשנת 2010. סוריה מצידה מיוצגת בשווייץ באמצעות קונסוליה כללית בעיר ז'נבה והאמינה על שווייץ את שגרירותה בפריז, בירת צרפת הסמוכה. בשנת 2012 נסגרו כל הנציגויות השווייצריות בסוריה עקב המצב הביטחוני הקשה שבה.
שווייץ מקבלת לתוכה פליטים סוריים שנמלטו מהמצב הביטחוני הקשה שבמדינה ומתקצבת את סוכנויות הפליטים של האו"ם (אונר"א למשל) מדי שנה בשנה.
אליוט דיינג'רפילד
אליוט דיינג'רפילד (באנגלית: Elliott Daingerfield; 1859 – 1932) היה אמן אמריקאי, שחי ועבד בצפון קרוליינה. הוא נחשב לאחד האמנים הפוריים ביותר בצפון קרוליינה, משויך לזרם הטונליזם האמריקאי.
ביוגרפיה
אליוט, בנו של קפטן בצבא הקונפדרציה, נולד במערב וירג'יניה, וגדל בפייטוויל, צפון קרוליינה. בגיל 21 עבר לניו יורק כדי ללמוד אמנות, אצל וולטר סטרלי בשנת 1880. הוא הפך למדריך בשיעור "דומם" של סטרלי ולמד בליגת הסטודנטים לאמנות.
בשנת 1884 עזב דיינג'רפילד את סטרלי ופגש את ג'ורג' איננס. עבודותיהם של איננס, אלברט פינהאם ריידר וקניון קוקס "העניקו השראה לסגנונו החזוני", על פי סטפני ג'יי פוקס. דיינג'רפילד הושפע גם מהסימבוליסטים האירופאים שאת עבודתם הוא פגש בתקופת לימודיו באירופה - 1897. בסוף שנות ה-90 השיג הכרה בציורים של נושאים דתיים, שהדוגמה לכך היא ציור קיר שעשה בכנסיית סנט מרי בעיר ניו יורק. בשנת 1902 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר, והפך לחבר מן המניין בשנת 1906. דיינג'רפילד כתב מספר מאמרים בנושא אמנות, כולל המאמר "טבע לעומת אמנות" שפורסם בשנת 1911 במגזין Scribner [2. הוא פרסם ביוגרפיה של ג'ורג' איננס בשנת 1911, וביוגרפיה של ראלף אלברט בלקלוק בשנת 1914. דיינג'רפילד נסע למערב בשנת 1911 ו -1913, ועשה שבעה ציורים של הגרנד קניון. ממוזער|210x210 פיקסלים|אליוט דיינג'רפילד, הבריכה ביער, 1915 הוא התחתן פעמיים. אשתו הראשונה, רוברטה הייתה צרפתייה, ונפטרה במהלך הלידה בשנת 1891. אשתו השנייה, אנה גריינגר (בנשואים 1895), ילדה שתי בנות.
אליוט דטינג'רפילד נפטר בשנת 1932 ונקבר בבית העלמין קרוס קריק בפייטוויל.
בשנת 1971 הציג מוזיאון האמנות בצפון קרוליינה 200 מציוריו של דיינג'רפילד; המוזיאון הוא הבעלים של "גרנד קניון" ו"ערב זוהר".
בית הקיץ שלו והסטודיו ווסטגלו, רשומים בפנקס הלאומי של מקומות היסטוריים משנת 1979.
גטו סקורני
גטו סקורני (ברומנית: Secureni) היה הגטו המרכזי במחוז חוטין שבחבל בסרביה ושימש בשנים 1941–1944 כגטו פתוח ומחנה מעבר בעיירה סקורני שברומניה. בסוף יוני שנת 1940, השתלט הצבא הסובייטי על העיירה סקורני שהייתה באותה תקופה חלק מרומניה ועם השתלטותו, הסתגרו בהתחלה היהודים בביתם. כעבור שנה, עם תחילת מבצע ברברוסה, רומניה, שהייתה בעלת בריתה של גרמניה, הצטרפה לפלישה לברית המועצות. יחידות צבא רומניה וגרמניה השתלטו על העיירה כבשו אותה מידי הצבא הסובייטי ונכנסו לעיירה ב-6 ביולי 1941, ובאוגוסט 1941 הוקם הגטו.
הרקע להקמת העיירה
סקורני או סקורן היא עיירה בצפון בסרביה שהתגוררו בה כ-4,200 יהודים, אשר היוו בשנת 1930, כ-73% מאוכלוסייתה. העיירה שוכנת כ-2 ק״מ מנהר הדניסטר, ליד מסילת הברזל בלץ–צ'רנוביץ. השטח עליו נוסדה, היה רכושה של משפחת אצולה רוסית בשם לושין, אשר ניתן לה על ידי הצאר, אלכסנדר הראשון, כהוקרה וכתודה על הצטיינותו של אחד מבניה – ניקולאי ניקולאייביץ, במלחמת 1812 (פלישת נפוליאון לרוסיה). כדי לפתח את המקום, הזמין האציל בעלי מלאכה יהודים, סוחרים וחוכרים שהגיעו מהכפרים אשר מסביב. היהודים הגיעו לאזור מכל רחבי מחוז חוטין וכן ממחוז פודוליה המזרחי בין השנים 1825–1855. הואיל ולא הייתה קהילה יהודית במקום, נרשמו עד שנת 1890 כל הלידות והפטירות של היהודים בסקורני על ידי הרב שהתגורר בעיירה בריצ׳ן (Briceni), ורק החל משנת 1918 החלה להתארגן קהילה יהודית בסקורני.
הפוגרום בסקורני
עם כניסת החיילים הרומנים והגרמנים לאזור העיירה, בלילה הראשון של הכיבוש ולפני הקמת הגטו, בוצעו במקום פוגרומים מחרידים (מעשי רצח, שוד ואונס). חיילים נשלחו אל בתי היהודים והוציאו בכוח ובמכות נערות יהודיות שהותקפו מינית בידי הקצינים הרומנים. חלק מהיהודים, תושבי העיירה ניסו לברוח מבתיהם ולהסתתר בשדות, בגנים או במרתפים. תיאורים מאותה תקופה מספרים על רחובות מלאים בגוויות ובתים שנבזזו. הפרעות נמשכו יומיים תמימים ובמהלכן נרצחו כ-90 יהודים, נאנסו נשים ונערות נבזזו מרבית בתי היהודים, על ידי החיילים הרומנים ועל ידי משתפי הפעולה שלהם – האוקראינים תושבי המקום, ולאחר מכן גירשו את היהודים שנשארו מסקורני. ראשי המסיתים היו אוקראינים שבזמנו קיבלו בפרחים ובריקודי שמחה את פני הצבא הסובייטי בכניסתו לעיירה בסוף יוני 1940.
בסוף יולי הורה מפקד הז'נדרמריה השביעית, הסופר הרומני אוקטב דסילה, לכל יהודי סקורני להגיע לבית הקברות. שם ציווה עליהם לְחפור בורות, וביים הוצאה להורג המונית של אלפי אנשים: "היו שם סצנות מזעזעות כאשר נפרדנו זה מזה, אבל ברגע האחרון לא רצחו אותנו". החיילים ירו מעל לראשי היהודים, ולמחרת שוב חזרו על ההצגה, והפעם רק עם הגברים.
שוד הבתים והרס כל מה שלא ניתן היה ליטול מהם, גרם ליהודי העיירה לְהֵרָאוֹת לאחר ארבעה ימים כואבים, כמו לאחר חודשים רבים של נדודים – רובם היו רעבים, יחפים וכמעט ערומים. יהודים ניסו לשבור רעבונם על ידי אפיית לחם מאבק קמח מעורב באפר שאספו בטחנת הקמח המקומית. הרעב גרם למצבים קשים, בעיקר בקרב הילדים, וכאשר הודיעו השלטונות כי יחלקו כיכר לחם לכל יהודי שיתייצב בנקודה מסוימת בעיירה, הסתכנו רבים ובאו לנקודת ההתייצבות. אלה שעשו זאת נורו, והנשים שביניהם נאנסו ברחובות. בשוך הפרעות ומסעות הרצח, אפשר להעריך כי עשירית מיהודי העיירה נרצחו, והיתר גורשו למחנות עבודה ורצח בטרנסניסטריה. יהודי העיירה שנשארו, הובלו לכיוון צפון ובעיירה מוגילב צורפו לשיירה גדולה של כ-25,000 איש שהמשיכה בדרכה לוורווז׳ני שם נכלאו, השורדים גורשו לטרנסניסטריה.
הקמת הגטו
מיקום הקמת הגטו נבחר לאור העובדה שסקורני מהווה צומת דרכים חשוב המובילות לעיר מוגילב בטרנסניסטריה. הואיל וכך, הוא שימש כנקודת מעבר ליהודים שגורשו מהאזור, והחל מחודש אוגוסט 1941, רוב מסעות הגירוש של היהודים שהופנו לעבר הנהר דניסטר במערב, עצרו בסקורני. ב־11 באוגוסט דווח על הימצאם של 20,852 יהודים בגטו סקורני, אך 3 חודשים לאחר מכן גורשו יושבי הגטו לטרנסניסטריה, ורובם נרצחו.
לאחר שסקורני התרוקנה מתושביה היהודים, היא הפכה לגטו ומחנה מעבר לפליטים יהודים שהגיעו מערים אחרות. ראשוני התושבים החדשים של הגטו היו מספר מועט של משפחות יהודיות שנמלטו מאזור העיר אוטאץ' (אטאקי), אשר נאלצו למסור את תכשיטיהם, כדי לקבל אישור להיכנס לרחובותיה הצדדיים של העיר. גדרות תיל הוקמו במהירות ברחובות העיירה, והיהודים נדחסו לתוך הבתים החרבים בצפיפות רבה. בתוך ימים אחדים רוכזו בגטו יותר מ-20,000 נפש, שחולקו לשתי קבוצות, קבוצה אחת נשארה בסקורני והקבוצה השנייה הועברה לידינץ. קבוצה נוספת של יהודים רוכזה ביער ברנובה על יד העיירה, תחת כיפת השמיים במשך 8 ימים ללא מים וללא מזון. בימים הראשונים להקמת הגטו נכנסה אל תוכו יחידה צבאית גרמנית – איינזאצקומאנדו ודרשה להוציא להורג 27 יהודים על מנת להפחיד את היהודים ולמנוע מרד, דרישותיהם נענו בחיוב על ידי מנהלי המחנה. ליד כל הכניסות למחנה הוצבה שמירה שאסרה יציאה מהגטו, נאמר ליהודים, כי כל מי שינסה לצאת מהגטו יִירֶה למוות. בתי העיירה היו הרוסים ברובם ובמצב לא ראוי למגורים. לפי תיאורו של ניצול השואה אביגדור שחן: "יום לאחר הגעתם, (הצבא הרומני) ניתן לאיכרי הסביבה חופש פעולה והם באו לשדוד ולבזוז כאוות נפשם".
היהודים הרבים שהגיעו לגטו לאחר שהושמדו או גורשו תושביה היהודים הקודמים של העיירה. היו מחציתם מבוקובינה – מסוטרוז'ינץ והמחוז, ממחוז רדאוץ וממחוז צ'רנוביץ, ומחציתם מבסרביה, מחוטין, נובוסליצה, הרצה וכו'.
השמועה על מצבם הגרוע של יהודי מחנה סקורני הגיעה לראשי פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה, אשר פנו בפעם הראשונה ב-19 באוגוסט 1941 לשר הפנים בבקשה להחזיר לבתיהם את 25,000 היהודים שהוחזקו בסקורני ללא כל תנאים, אולם הבקשה נדחתה, מאוחר יותר הסכימו הגרמנים לקבל את הבגדים, המזון והכסף שאספו אנשי הפדרציה בהבטחה כי יועברו לתושבי הגטו, אולם זה לא קרה, כל מה שנאסף הועבר לחיילים ולתושבי האזור הנוצרים.
החיים בגטו
בימים הראשונים של הגטו התקיימו מכירות פומביות ביהודי העיירה ואיכרים רבים השתתפו וקנו יהודים, השפילו אותם והפשיטו אותם. היהודים לא נקנו כעבדים, אלא נקנתה הזכות להשפילם. בכל פינה בגטו היו ערימות זבל וצואה, שהקשו על הנשימה, מקור המים היחיד בגטו היו 3 בארות מזוהמות ששימשו בשיאו של הגטו כ־20,000 נפשות. לעיתים עברו ימים שלמים עד שהגיע תורו של יהודי לשתות מהבאר. זמן מועט לאחר מכן נקבעו הסכמי סחר שהיהודים נקטו במחנה, כדי שיוכלו לרכוש מזון. מפעם לפעם הוצאו הגברים אל מחוץ למחנה תחת שמירה לביצוע עבודות כפייה, תוך הבטחה לקבלת מנות מזון, הבטחות שלא קוימו.
אחת הדרכים שאפשרו את המשך הקיום בגטו הייתה מסחר עם תושבי המקום הנוצרים. אלה הורשו להגיע בשעות הבוקר אל גדר המחנה, כדי למכור מוצרי מזון לתושבי הגטו שהיה באפשרותם לקנות.
לפי עדויות, נחמה בימים הקשים הללו מצאו היהודים ביכולת להתפלל. תפילות ראש השנה והחגים האחרים עוררו התרגשות עצומה בגטו. יהודי סקורני ניסו לנהל משא ומתן עם הרומנים להתפלל בחגים בבית כנסת עזוב שהיה במקום. הסביר סולומון שפירא: "בתחילת חודש אוקטובר 1941, ערב יום כיפור, לאחר משא ומתן ארוך ובתמורה ל'מתנות' (שוחד), קיבלנו רשות להתפלל בבית כנסת עזוב". אחד היהודים שנמלט מסקורני העיד, כי בכל בוקר הזכירו החזנים "הנה יום הדין... מי יחיה ומי ימות, מי בקצו ומי לא בקצו, ומי במים ומי באש, מי בחרב ומי בחיה, מי ברעב ומי בצמא, מי ברעש ומי במגפה, מי בחניקה ומי בסקילה", יהודי גטו סקורני כבר התנסו כמעט בכל צורות המוות האלה. מאות, ואולי אלפים, הוטבעו בדניסטר ועשרות אף נשרפו בידי חיילים.
חיסול הגטו
הצפיפות בגטו הייתה גדולה והזוהמה הייתה רבה, זבובי מחלות השתלטו על הרחובות הצפופים ובשל התנאים הגרועים בגטו, פרצו בתוכו מחלות כמו דיזנטריה, טיפוס וכולרה שגרמו למותם של מאות יהודים. בגלל המחסור במשאבים תרופות ומזון, הלך וגדל מספר החולים ומעט הרופאים שהיו במחנה ניסו להיאבק במחלות ללא הצלחה. ובעקבות התפשטות המחלות והרעב במחנה, החל באוקטובר 1941 גירוש תושבי המחנה והעברתם לגטאות אחרים. ב-2 באוקטובר 1941 כונסו כל יהודי המחנה מחוץ למחנה וחולקו לשניים באופן שרירותי תוך הפרדה של משפחות, כדי להרכיב שתי שיירות שיפונו לכיוון דרום. שיירה אחת הופנתה לעיר אטאקי והשנייה לעיר לקוסאוץ. לפני יציאת השיירה הראשונה לכיוון אטאקי נדרשו היהודים לשכב עם הפנים לאדמה והשוטרים עברו ביניהם, חיטטו בבגדיהם ולקחו מהם כל דבר בעל ערך שהיה בידיהם. לאחר מכן יצאה הקבוצה לאטאקי. בדו"ח רשמי שחובר בדצמבר 1941 נאמר, שכתוצאה ממילוי פקודה של בכיר נורו כ-500 יהודים מאנשי השיירה.
לאחר המלחמה
מ-5,000 איש תושבי סקורני היהודים נשארו בחיים 500 איש. חלק מהם חזרו לעיירה ההרוסה, חלק עברו לגור בעיר צ׳רנוביץ וחלקם עלו לישראל.
גוליארדים
הגוליארדים היו חבורות של משוררים נודדים ששוטטו ברחבי אירופה בין המאה העשירית למאה השלוש-עשרה. על החבורות נמנו בעיקר תלמידים משכילים ואנשי דת לשעבר, אשר עזבו את עולם הלימוד וביקשו לחיות חיי נוודים. הם יצרו את השירה הגוליארדית שהפכה לסימן ההיכר שלהם: שירה חילונית, ביקורתית ומחאתית, שנושאיה נעו מחגיגות של אהבה וטבע, לסאטירה ופרודיה על הממסד הכנסייתי הדתי.
אורח חיים ומאפיינים
עם תחילת האלף השני לספירה הלך וגדל מספר האוניברסיטאות באירופה, ואלו משכו אליהן קהל גדול של צעירים. מוסדות הלימוד היו פזורים ברחבי היבשת – ובעיקר באנגליה, צרפת, גרמניה ואיטליה - ותלמידים רבים עברו ממקום למקום בשביל לחפש אחר ידע. כבר מן המאה החמישית לספירה היו כמרים ונזירים שנמלטו מחיי הנזירות כתוצאה מן השעמום או הקושי הכרוכים בהם, והיוו מטרד לכנסייה בשל בחירתם בעולם הלימוד החופשי על פני עולם הדת. אבל חלקם היו בטלנים, חלקם היו עניים מכדי ללמוד, אחרים לא מצאו עבודה ורבים מהם בסך הכל ביקשו ליהנות מן ההטבות והזכויות שהעולם המלומד ידע להציע – כל אלו הובילו רבים לפתח אורח חיים של נוודים, ללא שורשים קבועים.
הגוליארדים נמנו עם אותם נוודים. הם היו גברים, צעירים בעיקר, ביניהם פרחי כמורה שהוסרה מהם הגלימה והם נזרקו מן הכנסייה, כמרים עבריינים שלא רצו להשתלב בסדרים החברתיים של ימי הביניים ומלומדים שביקשו לחיות חיי נהנתנות: לשתות, להמר ולנדוד ללא כסף ומחויבות. רובם נהנו עדיין מחסינות דתית ששחררה אותם מן החובה לשלם מיסים ולהתגייס לצבא. הם חיו למעשה חיים חילוניים תחת ההטבות של עולם הדת. מצד אחד הם התכחשו לחובות והאחריות המצופות מהם כחברים בקהילה הנוצרית של ימי הביניים, ומצד שני הם לא היססו ליהנות מהתנאים שהיא אפשרה – כאשר הדבר היה להם נוח.
הגוליארדים לא התאגדו לארגון רשמי או לאחווה מלוכדת. ההתארגנות הייתה למעשה ספונטנית, בקבוצות קטנות, כאשר כל אחת מהן פעלה ממניעים שונים וכתבה יצירות שונות. עם זאת הייתה לגוליארדים "גאוות יחידה", והם דיברו על עצמם כעל משפחה אחת – "השבט של גוליית", או "בניו של גוליית".
אטימולוגיה
תאוריות שונות מנסות לפרש את השם "גוליארדים", ולהכריע האם הוא נבחר על ידי אותם משוררים או הוענק להם על ידי סביבתם.
תאוריה אחת היא זו של יעקב גרים, אשר גזר את השם "גוליארד" מן המילה gualiar, שבאוקסיטן פירושה לרמות (gualiador – רמאי). תאוריה אחרת היא זו של תומאס רייט, שגזר את השם מן המילה הלטינית gula, אשר פירושה רעבתנות, זלילה, הפרזה – כיאה לאופן שבו ראתה החברה את אותם משוררים נודדים.
תאוריה נוספת היא זו הגורסת כי היה לגוליארדים מנהיג אגדי שזכה לכינוי "הבישוף גוליאס" והוא הנהיג את הזמרים הנודדים אחריו.
תאוריה מבוססת ומקובלת יותר היא זו שמוצאת קשר בין הגוליארדים לבין גוליית, הענק הפלשתי שהוכרע על ידי דוד בסיפור התנ"כי המפורסם בספר שמואל א'. על-פי תאוריה זו, הסיפור התנ"כי היה מוכר מאוד לקהל הנוצרי של ימי הביניים מפיוטי ליל יום ראשון הרביעי שלאחר חג השבועות. בחלקים מפיוטים אלו הוצג גוליית לא רק כענק בעל עוצמה וכוח, אלא כסמל הרוע והרשע של הדור. תיאורו כמנהיג צבא רשעים הולם את האופן שבו ראתה הכנסייה את אותם מלומדים מרדנים. בספר שמואל ב', פרק 21 פס' 16-22, מתואר עוד קרב בין דוד לבין ארבעה ענקים, הנתפשים כולם (על פי אותם פיוטים) כבני משפחתו של גוליית. הכנסייה תעבה את הגוליארדים העבריינים ופחדה מהם – ועל כן העניקה להם את הכינוי "משפחת גוליית", על-שם אותם ענקים מרתיעים מן התנ"ך. ייתכן גם שהגוליארדים עצמם בחרו בגוליית כמקור לשמם, בתפישתם אותו כסמל לעמדתם האופוזיציונית (כמו עמדתו בקרב עם דוד).
במאה ה-14 השם "גוליארדים" פסק מלהגדיר את המלומדים הנודדים והפך לשם גנאי (אדם שכונה "גוליארדי" תואר למעשה כפטפטן או כליצן). מאוחר יותר השתרשה המילה "גוליארד" בשפות האנגלית והצרפתית במובן של זמר-נודד או של להטוטן.
השירה הגוליארדית
ברשותנו שני מקורות מרכזיים שמהם ניתן ללמוד אודות השירה הגוליארדית: הראשון הוא אוסף של כתבי יד מן המאה ה-13, שנמצא במנזר Benediktbeuern בעיירה בויירן שבבוואריה וזכה לשם "כרמינה בוראנה". המקור השני הוא אוסף כתבי יד אנגליים שנכתבו עד אמצע המאה ה-13 ומהווים חלק מאוסף הרליין Harleian Collection.
מן הממצאים הקיימים קל יותר לאפיין את שירתם מאשר את אותם אנשים שנקראו גוליארדים. שירה זו נחלקת לשני חלקים עיקריים: הראשון הוא שירים המתארים את חיי הנוודות - הנאות מן הטבע ומאהבה, שירים על נשים, יין ומסבאות, הימורים ושאר תענוגות ארציים; החלק השני הוא שירה ביקורתית - סאטירות ופרודיות אודות הנורמות החברתיות ושחיתות השלטונות, והבעת ייאוש מן החיים.
השפה הלטינית באותה תקופה לא הייתה שפת האם של אף עם, אבל אנשים משכילים דיברו והבינו אותה. טקסטים לטיניים נכתבו והולחנו לא רק בהקשרים דתיים, אלא גם לצרכים נוספים כמו קינות ושירי עם. הגוליארדים כתבו את מרבית הטקסטים שלהם בלטינית. השירה הגוליארדית הייתה פופולרית וחלקים רבים ממנה נכתבו בשפה שלא נחשבה כמלומדת ו"גבוהה". עם זאת היא חוברה על ידי אנשים משכילים ותרבותיים שהיו בקיאים ברזי השפה וכתביהם מעידים על לימוד נרחב ופנייה לקהל משכיל דווקא. בין המשוררים ניתן למצוא מורים מכובדים ואנשי חצר מוכרים. זהותם זו עשויה אולי להצביע על תיאורי ההפקרות שבשירים כעל העמדות פנים ושאיפות, יותר מאשר על מציאות חייהם היום-יומית. שירי המשוררים הנודדים הפכו פופולריים במאות ה-12 וה-13. הם התפרסמו, הועתקו והיו מושא לחיקוי, בעיקר באנגליה, איטליה וצרפת.
הטקסטים הלטיניים של הגוליארדים היו חידוש ביחס לספרות הלטינית הקלאסית. חידוש זה בא לידי ביטוי הן בנושאי השירה והן באופן כתיבתה. המיומנות הרטורית המלומדת שהטקסטים הקלאסיים היו גדושים בה הוחלפה בתיאורים ספונטניים ומלאי רגש (יופיו של הטבע, למשל, הוא מוטיב בולט וחוזר). יחד עם זאת, בשירים גוליארדיים רבים יש חיקוי – מודע או לא מודע – של שפת הכנסייה. חלק מהטקסטים ספוגים במוטיבים מן העולם הדתי, הלקוחים מפיוטים ומתפילות, על אף היותם חילוניים במובהק. אלו היו השירים הנועזים והידועים ביותר לשמצה: טקסטים פרודיים שהשתמשו במונחים קדושים בהקשרים שחיללו אותם. בנוסף לשימוש במוטיבים כנסייתיים, הגוליארדים השתמשו גם במוטיבים יווניים ורומיים קלאסיים: ונוס אלת האהבה, בכחוס אל הפריון והיין והנימפות הן דמויות שכיחות הנמצאות ברקע שיריהם.
השירה הגוליארדית נועדה ברובה המכריע להלחנה ולזמרה, דבר שניכר במבנה הפואטי שלה ובחריזתה. בנוסף נמצאו גם טקסטים המלווים בנוימות (סימנים עתיקים שקדמו לתווים), שפוענחו על ידי חוקרים על-פי מודלים של מוזיקה דתית מן התקופה.
תגובות הכנסייה
קשה לקבוע בוודאות כמה מבין הגוליארדים היו אמנם מורדים חברתיים, וכמה מביניהם השתמשו בשם "גוליארד" כמסווה שמאחוריו יצרו וכתבו – אך כולם נתפשו בעיניי סביבתם כמתפרעים, עבריינים, שיכורים ומהמרים, ולא כמשוררים ומלומדים. ב-1227 אסרה הכנסייה על הגוליארדים לשיר בטקסים דתיים; ב-1289 נאסר על כמרים להצטרף לשורות הגוליארדים; ב-1300 הוכרז (בקלן שבגרמניה) כי הגוליארדים אינם רשאים להטיף. לבסוף נשללו מהם כל אותן זכויות כמורה שחלו עליהם בעבר.
השריפים של לונדון
שני שריפים נבחרים מדי שנה לסיטי של לונדון על ידי חברות הליבריינס - אחד מאיגודי המקצוע או המסחר של העיר לונדון.
גוליארדים
תגובות הכנסייה
במקביל להוצאת צווים מטעם הכנסייה לדיכוי פעילות הגוליארדים, הופעלו במהלך המאה ה-13 מאמצים פיזיים לתפיסת המשוררים הנודדים. כאשר נפלו אלו בידי הסמכויות – נאלצו לגלח את ראשם, דבר שסימן אותם כפושעים משוללי זכויות. לאחר שגולחו, הם סווגו בהיררכיה החברתית לצד להטוטנים, מוקיונים וקבצנים. שלילת הזכויות הובילה להתנוונות של תנועת הגוליארדים, עד שהפך שמם לביטוי גנאי בלבד.
השריפים של לונדון
כיום לשריפים חובות סמליות בלבד, אך בעבר לנושאי המשרה הייתה אחריות שיפוטית חשובה. הם פעלו במסגרת בית הדין הפלילי המרכזי, אולד ביילי, מאז החל תפקידו המקורי כבית המשפט של העיר ומידלסקס.
גוליארדים
דמויות ויצירות בולטות
מבין המשוררים הגוליארדיים בולטים השמות Hugo primas of Orleans, המוכר גם בשם "The Primate" – מלומד מן המאה ה-12 שנודע בכישורי החריזה שלו ונחשב לאומן מילים; Archpoet– שנחשב בעיניי רבים למשורר הגוליארדי הגדול ביותר וכתב את היצירה המפורסמת "Confessio"- שיר הלל לנהנתנות ולהנאות הבשר; Walter of Chatillon – משורר צרפתי מן המאה ה-12 שידוע במחאתו על שחיתות הכמורה ותאוות הבצע של השליטים החילוניים. שמות מוכרים נוספים הם Peter of Blois,Fulbert of Chartres, Marbod of Renners, Arnulf of Lisie.
השריפים של לונדון
תולדות המשרד
תואר השריף, או 'ריב הפלך' (Shire Reeve), התפתח בתקופה האנגלו-סקסית של ההיסטוריה האנגלית. ה'ריב' היה נציג המלך בעיר, עיירה או פלך, אשר היה אחראי לגביית מיסים ואכיפת החוק באזור. לשריפים היו גם תפקידים שיפוטיות בבתי המשפט בעיר.
גוליארדים
דמויות ויצירות בולטות
האוסף הגדול והמפורסם ביותר של כתבי הגוליארדים הוא ה"כרמינה בוראנה", שנמצא במנזר בֶּנֶדיקְטְבּוֹיֶרְן במאה ה-19. האוסף, שבתרגום מילולי לעברית פירושו "שירי בויירן" על שם העיירה שבה נמצא, כולל יותר מ-200 שירים השופכים אור על תרבות השירה החילונית הלטינית מימי הביניים. בשנות ה-30 של המאה ה-20 התוודע המלחין קרל אורף אל שירת הגוליארדים והלחין את הטקסטים ליצירה "כרמינה בוראנה", המיועדת לתזמורת גדולה, למקהלה גדולה ולמקהלת ילדים וסולנים.
השריפים של לונדון
תולדות המשרד
עד שנת 1130 מונו השריפים ישירות על ידי המלך, עד אשר העיר לונדון השיגה מידה של שלטון עצמי באמצעות אמנה שהוענקה על ידי הנרי הראשון, אשר בה נכללה הזכות לבחור שריף משלה, זכות שאושרה באמנת 1141 על ידי המלך סטיבן. על פי אמנתו של הנרי, לשריפים של לונדון יש את זכות השיפוט גם על המחוז השכן מידלסקס, תמורת 300 ליש"ט לשנה לכתר עבור הפריבילגיה.
צעד זה של הנרי לא הפך את המחוז לתלוי בעיר לונדון, אלא מאותה תקופה נראו העיר לונדון ומידלסקס כאזור מנהלי אחד.
בשנת 1189, התקבע שנושא משרת ראש העיר ישמש גם בתור שופט ראשי עבור הסיטי של לונדון (בנוסח ערים אירופאיות בחלק מהזמן כמו רואן ולייז'); שינוי זה אושר מחדש על ידי אמנה שהוענק על ידי המלך ג'ון בשנת 1215. מכיוון שכך, השריפים הועברו לתפקיד פחות בכיר בניהול העיר, והפכו לכפופים לראש העיר. נושא משרת ראש העיר (לימים הלורד ראש העיר של לונדון) כיהן בדרך כלל כשריף לפני שהיה ראש עירייה, ובשנת 1385 קבעה המועצה המשותפת של לונדון כי כל ראש עיריית לורד לעתיד היה צריך "להיות בעבר שריף כדי שיוכל להישפט בנוגע לממשלו, ושפע לפני שהוא משיג את האחוזה לראשות העיר". מסורת זו נמשכת עד היום.
בשנת 1889 הוגבלה סמכות השיפוט של השריפים רק לעיר לונדון. חוק השלטון המקומי, 1888, הקים משרד חדש של השריף הגבוה של מידלסקס, שמונה באותה צורה של מחוזות אנגלים וולשיים אחרים. במקביל, נכללו החלקים המאוכלסים ביותר במידלסקס במחוז לונדון החדש, שעד אז היה לו שריף גבוה משלה.
תחום השיפוט
תחום השיפוט של הנבחרים מהמאה ה-7 (למעט בין השנים 1067 עד 1132) משתרע על הקילומטר המרובע של העיר לונדון.
בשנת 1132 קבע הנרי הראשון כי לשריפים של לונדון יש את זכות השיפוט גם על המחוז השכן מידלסקס, תמורת 300 ליש"ט לשנה לכתר עבור הפריבילגיה.
תהליך המינוי
על פי "מנהג של שימוש בימי קדם בעיר", שני השריפים נבחרים באולם כל קיץ בהסכמת כלל הליברמנים, אלא אם כן נדרשת הצבעה מהקומה תוך ארבעה עשר יום. הקצינים החוזרים באולם המשותף הם מקליט לונדון (השופט הבכיר של "ביילי הזקנה") והשריפים היוצאים. השריפים הנוכחיים הם פרופ' אלדר פרופסור מיכאל מיינלי ומר כריסטופר הייוורד.
מגורים
במהלך שנות שירותם, השריפים מתגוררים באולד ביילי, בית הדין הפלילי המרכזי, כך שאחד מהם תמיד יכול להיות נציג בחבר השופטים.
ז'אן-מישל אדם
חייו
ז'אן מישל אדם נולד בלה האבר בחבל נורמנדי (נורמנדיה) בצרפת. אחרי לימודי תואר ראשון לשפה וספרות באוניברסיטת נורמנדיה עלית ברואן (1970), סיים בשנת 1971 באותה אוניברסיטה את התואר השני תחת הדרכתו של פרופ' דֶני סלאקטה, עשה לימודי דוקטור-מומחה עם תזה "על דקדוק הטקסט וניתוח השיח" תחת הדרכתו של פרופ ז.-ב. מרסלזי. ב-1982 סיים דוקטורט ממלכתי באוניברסיטת פראנש-קונטה בבזנסון אצל פרופ' ז'אן פטאר עם העבודה "מחקרי דידקטיקה וסמיוטיקה של השיח". בשנים 1984-1974 לימד כמדריך מחקר במרכז להשתלמות למורי מכללה של האקדמיה ברואן, אחר כך, בשנים 1984-1978 לימד כמרצה לבלשנות כללית באוניברסיטת רואן. החל משנת 1984 ועד פרישתו לגמלאות ב-2012 פעל כפרופסור מן המניין לבלשנות צרפתית באוניברסיטת לוזאן. משנת 2012 הוא מכהן בה כפרופסור אמריטוס.
הטיפולוגיה של הטקסטים לפי ז'.מ. אדם (1985)
סוגי טקסטים:
ספרים
(Revue Le français dans le monde) avec Ute Heidmann (éd.), '''Sciences du texte et analyse de discours. Enjeux d’une interdisciplinarité''' 2005
קישורים חיצוניים
Jean-Marie Viprey HAL archives ouvertes - Centre pour la communication scientifique directe (CCSD) du Centre national de la recherche scientifique (CNRS Défi écrire, editions Accès 1985
אורה (יצרנית רכב)
אורה (באנגלית: ORA; בסינית: 欧拉) היא יצרנית מכוניות חשמליות שבסיסה בבאודינג שבמחוז חביי שבסין. היא הוקמה בשנת 2018 על ידי גרייט וול מוטורס כמותג המשנה של גרייט וול, על מנת לייצר את המכוניות החשמליות של המותג.
בעת הקמת המותג הציגה אורה שתי מכוניות, אחת, אורה iQ והשנייה, אורה בלאק קאט.
אורה בישראל
בפברואר 2023 החלה יבואנית הרכב כלמוביל למכור את מכונית Funky Cat (אורה גוד קאט) מבית גרייט וול מוטורס
ג'ורג' ריצ'י
'''ג'ורג' ג'י. ריצ'י (באנגלית: George G. Ritchie''') היה נשיא האקדמיה לרפואה כללית של וירג'יניה בריצ'מונד, יו"ר המחלקה לפסיכיאטריה בבית החולים Towers ומקים ונשיא "Universal Youth Corps", במשך יותר מ-20 שנה . בשנת 1967 החל עוסק בפסיכיאטריה פרטית בשרלוטסוויל, וירג'יניה, ובשנת 1983 עבר לאניסטון, אלבאמה, לכהן כראש המחלקה לפסיכיאטריה במרכז הרפואי "Northeast Alabama Regional Medical Center". הוא חזר לריצ'מונד בשנת 1986 לפרקטיקה פרטית עד פרישתו בשנת 1992.
חוויית סף-מוות
בהיותו בגיל 20, ריצ'י נפטר בבית חולים צבאי, והוכרז כמת על ידי רופא צבאי בתפקיד, פעמיים. אולם לאחר תשע דקות מההכרזה השנייה הוא התעורר לחיים. ד"ר ריצ'י כתב על חוויית סף מוות שלו בספרו "חזרה ממחר" (Return from Tomorrow) שכתב יחד עם אליזבת' שריל ופורסם בשנת 1978. בספרו הוא מתאר חוויה חוץ גופית ומאורעות שמימיים שאירעו לו כולל מסעות בין ממדים שונים במרחב ובזמן . הספר תורגם לתשע שפות שונות.
סטיב גנדרסון
סטיבן קרייג גנדרסון (באנגלית: Steven Craig Gunderson; נולד ב-10 במאי 1951) הוא איש ציבור אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת ויסקונסין בשנים 1981–1997. בעבר היה הנשיא והמנכ"ל של "מועצת הקרנות" (Council on Foundations). הוא חבר הקונגרס הרפובליקני ההומוסקסואל הראשון שנבחר מחדש לבית הנבחרים אחרי שהוצא מהארון.
ביוגרפיה
גנדרסון גדל ליד וייטהול (Whitehall) שבוויסקונסין. לאחר שלמד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, המשיך ללמוד בבית הספר לשידור ע"ש בראון שבמיניאפוליס במינסוטה.