cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוגוסט. השמיני
עלילה
ב-5 באוגוסט 2008, קסניה מקבלת שיחת טלפון מאביו של ארטיום, זאור, אוסטי המשרת כשומר שלום בדרום אוסטיה. זאור מבקש מקסניה לשלוח את ארטיום לגור עם הוריו של זאור בסידמונטה, כפר בגבול בין דרום אוסטיה לגאורגיה. זאור מבטיח לקסניה שארטיום יהיה בטוח.
לאחר היסוס קל, קסניה מסכימה מכיוון שהיא רוצה לצאת לחופשה בסוצ'י עם החבר החדש שלה יגור, שהוא בנקאי. יגור לא מסתדר עם ארטיום וגם רוצה זמן לבד עם קסניה. קסניה אומרת לזאור שהיא תסכים רק אם ישלח את ארטיום בחזרה לכשתבקש.
ב-7 באוגוסט 2008, לקסניה נודע ממקורות חדשותיים כי דרום אוסטיה הפכה לאזור סכסוך. היא מתקשרת לזאור ודורשת להחזיר את ארטיום לרוסיה. זאור מנסה לשכנע את קסניה שארטיום בטוח ומאושר מכיוון שהוריו נהנים מנוכחותו של ארטיום. קסניה אינה מסכימה. היא ניגשת ליגור בבנק שלו אבל הוא לא רוצה להיות מעורב במצב המשפחתי שלה. השיחה מתחממת ופונה למערכת היחסים האינטימית של קסניה ויגור. השיחה נמשכת בקול רם כאשר קסניה יוצאת במעלית והיא משאירה את יגור מושפל בפומבי.
קסניה טסה מייד לוולדיקווקז ואז לוקחת אוטובוס במנהרת הרוקי לדרום אוסטיה. טיל נ"ט נורה לעבר האוטובוס שלה ויחידת סיור של הצבא הרוסי מסייעת לקסניה ושאר הנוסעים ששרדו. מפקד היחידה, ליוחה, לוקח את קסניה לצחינוואלי, בירת דרום אוסטיה. באותו לילה נפתח קרב צחינוואלי והכיכר המרכזית מופצצת ברקטות BM-21 גראד גאורגיות.
קסניה מגיעה למחנה הפליטים דזאו. לאורך הדרך היא מתקשרת לזאור שנוסע לסידמונטה לפנות את הוריו וארטיום. קסניה וזאור מתארגנים להיפגש בדזאו. כאשר זאור מפנה את הוריו, הוא והם נהרגים מפגזים של טנק גאורגי. ארטיום נפצע ובורח מהמקום בהלם עמוק. קסניה מתקשרת לארטיום בטלפון הנייד שלו, אבל הוא יכול רק לומר ש"אדון האופל היה כאן והרג את כולם". קסניה מחליטה לחלץ את ארטיום בעצמה. בינתיים, ארטיום הוזה בגלל הפציעה שלו ושוקע עמוק יותר בפנטזיות שלו.
קסניה מצטרפת לחברו של זאור, חסן ברוייב, המכונה "איליה" בשיירה צבאית ועיתונאית רוסית. איליה נהרג על ידי חייל גרוזיני כאשר השיירה נופלת למארב. קסניה ניצלת על ידי ליוחה שנמצא בסיור. ליוחה לוקח את קסניה לבסיס הקרוב למקום בו מסתתר ארטיום.
בדרך לרכב של ליוחה הם מותקפים על ידי טנק גאורגי אך מצליחים להתחמק ממנו. בבסיס על ליוחה לסייע לפליטים רבים שמצאו מקלט במקום ולכן קסניה ממשיכה לבד. קסניה מוצאת את ארטיום שאינו מסוגל ללכת. כאשר קסניה גונבת ג'יפ של הצבא הגאורגי, היא וארטיום עולים עליה. הכל נראה אבוד, אך אז הצבא הגאורגי מותקף במתקפה אווירית של מפציצי סוחוי 25-Su המעניקה לקסניה וארטיום אפשרות לברוח.
קסניה וארטיום נעצרים על ידי חייל גרוזיני, אלכסנדר חוסאבייב. הוא מרחם עליהם ומסיע אותם לעבר עמדה צבאית רוסית. קסניה עוברת על ראש גבעה ומתקרבת לטנקים רוסים. הטנק המוביל עוצר ממש מולה והמפקד שואל אותה אם היא מדברת רוסית. הוא מבקש ממנה לפנות את הדרך. קסניה וארטיום עושים זאת וממשיכים ללכת. ארטיום מתאושש בבית החולים ולומד על גורלו של אביו. הוא וקסניה נפגשים עם ליוחה, המספר להם כי הכוחות הרוסים כבשו את העיר גורי, וכתוצאה מכך רוסיה ניצחה במלחמה. לאחר מכן מוחזרים קסניה וארטיום לרוסיה במסוק.
הפקה
העלילה המרכזית מבוססת על שני סיפורים אמיתיים: גבר שגרר את חברתו לשעבר מדרום אוסטיה באוגוסט 2008; והשני על הבן של החבר של המפיק שסבל מדיסוציאציה. הסרט צולם ממרץ עד אוגוסט 2011. מרבית הקלעים של דרום אוסטיה צולמו באבחזיה ובצפון אוסטיה – אלניה. מרבית התוספות היו אבחזיות, אך הדמויות, המדברות באוסטית, שיחקו או זכו לכינוי על ידי שחקנים צפון אוסטים. הקדימון הרשמי נוצר ב-Trailerhouse על ידי חברת Sundown Entertainment.
הפצה
בכורת הסרט התקיימה במוסקבה ב-17 בפברואר 2012 בקולנוע פושקינסקי. הסרט שוחרר ברחבי רוסיה ב-21 בפברואר 2012. הבכורה תוכננה לחג מגן המולדת ולכן לסרט הייתה תחרות רבה. בשבוע הראשון להפצה הסרט הוביל בראש טבלת שוברי הקופות והרוויח יותר מ-140,000,000 רובל (כ-5,000,000 דולר) לסוף השבוע הראשון. בסך הכל הסרט הרוויח כ-10,000,000 דולר בבתי הקולנוע הרוסיים, הרבה פחות מהסרט הקודם של פאיזייב, גמביט טורקי, שהיה עיבוד לספר של אקונין אודות פנדורין. הסרט הוקרן עם כתוביות באנגלית באוסטרליה ב-1 בספטמבר 2012 תחת הכותרת 8 באוגוסט במסגרת פסטיבל הקולנוע "תחייה רוסית" 2012.
מדיה ביתית
ברוסיה הסרט שוחרר ב-DVD ב־22 במרץ 2012 וב Blu-ray ב-14 ביוני 2012. אף אחת מהמהדורות לא מכילה כתוביות. דיבוב צרפתי של הסרט שנקרא אזור מלחמה יצא ב-DVD וב-Blu-ray בצרפת ב-7 באוגוסט 2013.
סנפיר (יחידה)
מבנה היחידה ומשימתה
הסיירת מורכבת מצוותי סיור ממונע, הכוללים כלי שיט וצוללים הגנתיים. על אף הדמיון בין יחידות סנפיר השונות, אופי היחידה וגודלה נקבע על פי הזירה בה היחידה מוצבת. לכל זירה ישנה יחידת סנפיר בעלת צביון ייחודי לה, מגוון ועומס הפעילויות המיוחד של הזירה בה היחידה משרתת. מפקד היחידה הוא קצין בוגר קורס חובלים, מפקד כלי בט"ש או קצין בוגר שייטת 13. לוחם או לוחמת ביחידה נקראים לוחמי סנפיר ותפקידיהם העיקריים הם:
תהליך הכשרה
במהלך המסלול עוברים חיילי היחידה קורסי הכשרה ייעודיים: קורסים להפעלת סירות מהירות, שבועות נשק, מסעות, קורס לוט"ר וקורסי לחימה אחרים. לאורך המסלול משרתים יחד לוחמות ולוחמי סנפיר. הלוחמים מסיימים את המסלול הבסיסי בבה"ד חיל הים. לאחר הקורס מוצבים לוחמי סנפיר ביחידות השטח, שם מתחיל תהליך "הכשרת הלוחם" הכולל הכשרה לתפעול אמצעי לחימה של היחידה, מטווחים ימיים בתרחישי פח"ע, התמחות בצלילה הגנתית ותפעול סירות גומי והסמכות בסירות הליבה של היחידה ("צרעות"). בסוף מסלול ההכשרה מוענקת ללוחמים סיכת "לוחם סנפיר". לאחר שירות בן שנה וחצי ביחידה ניתנת האפשרות להתחיל במיונים והכשרות לקראת קורס מתקדם בבה"ד חיל הים המסמיך לוחמים לתפקיד מפקדי "צרעות". זהו מסלול לא שגרתי בחיל הים, לאור העובדה שללוחמים אלה ניתנת האפשרות לפקד על כלי שיט לוחם בהיותם חוגרים ולא קצינים כמו בשאר כלי השייט של החיל.
אמצעי לחימה
הנשק הקל של הלוחמים הוא רובה מסוג m16 ו־m4. נשק נוסף הוא מקלע מסוג מאג, רימונים נשק אל-הרג ואמצאי לחימה נוספים.
במהלך האימונים לוחמי הסנפיר שטים על סירות מסוג צרעה.
בית חינוך כרמל זבולון
בית חינוך כרמל זבולון הוא בית ספר שש שנתי, הממוקם בכניסה לקיבוץ יגור בסמוך למחלף יגור, ומהווה בית ספר אזורי בו מתחנכים תלמידים מכל רחבי המועצה האזורית זבולון ומהיישובים הסמוכים.
היסטוריה
ההחלטה על הקמת בית הספר התקבלה ב-1972, והוקם במקור במבני שיכונים בשטח הקיבוץ.
בשנת 2001 נחנך המבנה המחודש של בית הספר במיקומו הנוכחי, סמוך לכביש הראשי בכניסה לקיבוץ יגור. שטח המתחם החדש הוא כ-7,000 מ״ר, והוקמו בו 6 מבנים הכוללים 24 כיתות לימוד, מעבדות, אולם כנסים, מגרשי ספורט, ספריה וקפיטריה.
בשנת 2019 זכה מורה לחינוך גופני מבית הספר, איתן בורשטיין, בתחרות "המורה של המדינה" על פעילותו כמורה וכמחנך.
הישגים
בשנת הלימודים תשע״ט אחוזי הזכאים לבגרות בבית הספר היה 94.4%, מתוכם 20.5% זכאים לתעודת בגרות מצטיינת, הנתונים הגבוהים מבין בתי הספר באזור העמקים.
מאפייני בית הספר
בכל שכבת גיל בבית הספר קיימות 3–4 כיתות לימוד רגילות. בבית הספר לומדים למעלה מ-930 תלמידים.
כרמל זבולון הוא בית הספר היחיד שקולט תלמידים לקויי שמיעה במחוז צפון. בחלק מהשכבות קיימות כיתות חינוך מיוחד אזוריות קטנות המיועדות לתלמידים לקויי שמיעה. חלקם משולבים בכיתות הרגילות.
בבית הספר מתקיימים לימודים במגמות לימוד שונות ופעילויות קהילתיות.
Space Launch System
מערכת שיגור לחלל (באנגלית: Space Launch System, בראשי תיבות: SLS) הוא משגר כבד במיוחד שפותח על ידי נאס"א. פיתוח המשגר החל במקור עבור תוכנית קונסטליישן, אך כשזו בוטלה, חוק ההרשאה של נאס"א לשנת 2010 הורה על פיתוח משגר חדש שיחליף את שני המשגרים שתוכננו עבור תוכנית קונסטליישן – ארס 1 וארס 5 – ושיתאים הן לשיגור חלליות מאוישות והן לשיגור מטען. המשגר ישודרג עם הזמן ויהיו לו מספר גרסאות. יכולת הנשיאה שלו תהיה בין 70 ל־100 טון למסלול LEO בגרסאותיו הראשונות. יכולת הנשיאה שלו היא כ־130 טון.
המערכת מתוכננת לשאת את החללית אוריון, לשם נחיתה מאוישת על הירח ב־2025, במסגרת תוכנית ארטמיס.
תכנון ופיתוח
ב־14 בספטמבר 2011 הודיעה נאס"א כי בחרה בעיצוב עבור המשגר החדש, שישא אסטרונאוטים למקומות בהם אף אדם לא היה קודם. מאז ההודעה נחשפו 4 גרסאות של המשגר: בלוק 0, בלוק I, בלוק IB ובלוק II. כל גרסה תכלול מאיצים ושלבים שונים, אשר חלקם יפותחו מהרכיבים ששימשו את מעבורות החלל, וחלקם יפותחו במיוחד עבור ה־SLS. הגרסה הסופית של המשגר תכלול שלב ראשון עם חמישה מנועי RS-25E (שיפותחו ממנועיה הראשיים של מעבורת החלל), 2 מאיצים שיפותחו ממאיצי מעבורת החלל, ושלב שני עם שלושה מנועי J-2X המפותחים ממנוע ה־J-2 ששימש את משגרי הסטורן של תוכנית אפולו.
מאיצים
בנוסף יכלול המשגר שני מאיצים שיעזרו לו בנסיקה בשתי הדקות הראשונות לשיגור. בלוקים 0 ו־I של המשגר יכללו מאיצים ששימשו את מעבורות החלל, אחרי שיעברו שיפוץ. בשונה ממאיצי מעבורת החלל, מאיצים אלו לא יצנחו ויאספו לשימוש חוזר אלא יעזבו וישקעו באוקיינוס. בלוקים IB ו־II של המשגר יכללו מאיצים חדשים שיפותחו ממאיצי מעבורת החלל.
שלב עליון
ה־SLS ישתמש בשלבים עליונים שונים בהתאם לגרסתו:
עלויות הפיתוח ושיגור
גם מחיר שיגורו של ה־SLS צפוי להיות גבוה מאוד – בין מיליארד ל־2.5 מיליארד דולר. זהו סכום עצום, יקר בהרבה ממחיר שיגור של כמעט כל טיל אחר. לשם השוואה, מחיר השיגור של פאלקון כבד הוא 150 מיליון דולר בלבד, מחיר השיגור של מעבורות החלל האמריקאיות שהיו יקרות ובזבזניות בפני עצמם היה סביב 700 מיליון דולר, רק מחיר שיגורו של סטורן 5 הגיע למחיר דומה: בסכומים המתואמים לאינפלציה, כל שיגור של סטורן 5 עלה כ־2 מיליארד דולר (פיתוחו עלה למעלה מ־20 מיליארד).
קישורים חיצוניים
* Space Launch System (SLS) Infographics * Space Launch System Reference Guide * Denise Miller, What Is the Space Launch System? nasa.gov, Mar 1, 2021. * Brooke Boen, NASA Space Launch System (SLS) Rocket, nasa.gov, Oct 1, 2021.
בורנשטיין
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מפלי קיהול
שמו של המפל מקורו בכך שהמפל דומה לחור מנעול. לעיתים אזור המפל נסגר למטיילים עקב תקיפות של דובי גריזלי.
היווצרות המפל
המפל נוצר לאחר שנהר לילאואט נחסם על ידי חסימת ברקציה שמקורה בהתפרצות הגעשית של הר מיגר לפני כ-2,350 שנים. עם השנים מחסום הברקציה נשחק עקב פעילות המים, והמפל "אכל" את הסלע תחתיו עד היווצרות מראה הדומה לחור מנעול.
אימפריום
אימפריום (לטינית: imperium) הוא מושג ששימש ברומא העתיקה לציון הסמכות, העוצמה והרשות לצווֹת שהוענקו לשליטי המדינה בתקופת המלוכה הרומית, הרפובליקה הרומית, והקיסרות הרומית המוקדמת.
מובן אחר של המונח היה בהקשר של שליטה בשטח. המונח "אימפריום רומנום" (Imperium Romanum) משמעו שטח שבשליטת האימפריה הרומית, כשהכוונה היא לכל חלק בעולם בו שלטה רומא. המונח המודרני של אימפריה התפתח ממובן זה.
תקופת המלוכה
מקור המונח הוא בתקופת המלוכה הרומית, כאשר המלך הרומי היה בעל שררה שכונתה אימפריום במדינה. לאחר מותו של המלך, יורשו היה צריך לקבל אישור מחודש לאימפריום מאספת הקוריות. יחד עם זו האישור היה כנראה רשמי בלבד. לאחר שקיבל המלך החדש את האימפריום מידי העם הוא קיבל למעשה את הסמכות לשלוט במדינה ובעם כראות עיניו. בין שלטון מלך למלך היה קיים מלך זמני, אינטררקס, שנבחר מקרב הסנאט הרומי, והיה בעל אימפריום זמני עד בחירתו של המלך החדש.
לאחר ייסוד הרפובליקה הרומית וגירוש המלכים, הועברה סמכות האימפריום לידי פקידים נבחרים של העם, המגיסטראטים, ובראשם הקונסולים. האימפריום העניק למגיסטראטים את הסמכות והכוח לפעול כראשי המדינה. בניגוד לתקופת המלוכה, שבה היה האימפריום מוחזק למשך כל תקופת חייו של השליט, תוקפה של סמכות האימפריום הייתה מותנה ברפובליקה לשנת כהונתו של המגיסטראט, ובסוף השנה בטלה סמכות זו.
משמעות האימפריום בתקופת הרפובליקה
האימפריום שימש כמונח המצביע על מאפיין של אנשים, או מידת הכוח שברשותם. אדם בעל אימפריום היה בעל סמכות מוחלטת בתוך תחום המגיסטראט שלו, וניתן היה להטיל וטו או לבטל החלטה שלו רק על–ידי אדם בעל אימפריום רב יותר.
סמכות האימפריום נתנה למחזיקה שלטון כמעט מוחלט מחוץ לחומת העיר רומא, אולם בתוך חומות רומא (אינטרה-פומריום) הוגבל כוחו, והאזרח היה יכול במקרים של איום בהוצאה להורג על ידי נשוא האימפריום, לפנות למשפט או בתקופה מאוחרת יותר לטריבון. במשך הזמן התקבע שהאימפריום חל רק במרחק קילומטר וחצי מהעיר רומא, ובתוך תחום זה נהנה מחזיק האיפריום מסמכות שיפוטית בלבד (נוסף לסמכויות שלטוניות אחרות שלא נבעו מסמכות האימפריום).
האימפריום ניתן באופן סדיר כל שנה לפקידים נבחרים, שבראשם עמדו הקונסולים. במקרי חרום נתמנו דיקטטור ומגיסטר אקוויטום שנהנו מאימפריום מורחב.
עם התרחבותה של הרפובליקה הרומית והצורך ההולך וגדל בפיצול נטל העבודה על המגיסטראטים, ושליחת נציבים לפרובינקיות הרומיות שיהיו בעלי סמכות חוקית לשלוט נוצרו משרות הפרומגיסטראטים. קונסולים ופראיטורים לשעבר, שלאחר סיום כהונתם ברומא קיבלו אימפריום מורחב (prorogare imperium) שמתוקפו יכלו לשמש כנציבים בפרובינקיות שימשו שם כפרומגיסטראטים כשהם נהנים משלטון כמעט מוחלט. מאוחר יותר נוצרו גם משרות פרוקוואיסטור (במקום קוואיסטור).
במינויים מיוחדים חריגים, כמו במינוי של גניאוס פומפיאוס מגנוס נגד קווינטוס סרטוריוס, זכה בעל האימפריום בדירוג אימפריום מאיוס (imperium maius), כלומר, אימפריום בדירוג שמעל לכל בעלי האימפריום האחרים (במקרה של פומפיאוס, גם הקונסולים) בתוך תחום הפיקוד שלהם (שלו היה "המוחלט בימים ובתוך 75 קילומטרים ביבשה").
סממני האימפריום
האימפריום של אדם, צוין בשתי דרכים בולטות: מגיסטראט קורולי או פרומגיסטרט נשא נס שנהב שבראשו סמל העיט כסמל אישי של משרתו. כל מגיסטרט כזה לווה גם בליקטורים, משמר אישי, שנשא את הפסקס—הסמל המסורתי של האימפריום והסמכות. מחוץ לפומריום—תחומה המקודש של רומא—נוספו גרזנים לפסקס, כדי לסמל את כוחו האימפריאלי של המגיסטראט להטיל עונש מוות מחוץ לרומא (בתוך הפומריום הוסרו הגרזנים). מספר הליקטורים שצעדו לפני אדם, היה עדות לדרגת האימפריום שלו. בשדה הקרב, מגיסטראט קורולי בעל אימפריום היה לובש אבנט אדום מעל כתפו, כשהוא נעוץ בחזית שריון החזה שלו. אנשים בעלי אימפריום היו זכאים גם לכיסא קורולי בזמן כהונתם. סממנים אלו אומצו מסממני השלטון של המלך הרומי, שבתורם התבססו על התרבות האטרוסקית.
בעלי האימפריום
מידת האימפריום של בעלי התפקידים השונים ברומא הייתה, על–פי מספר הליקטורים שניצבו בפניהם:
מעמד האימפריום בתקופת הקיסרות המוקדמת
עם יסוד הקיסרות הרומית על ידי אוגוסטוס יצק זה את האימפריום הפרוקונסולרי, יחד עם סמכויות הטריבון וסמכויות אחרות, למשרה חדשה, הפרינקפס. במעשה זה יצר אוגוסטוס מעטה של חוקיות רפובליקנית לשלטון היחיד שלו. האימפריום הפך לנחלת הקיסר הרומי, ומעמד ה"אימפריום מאיוס" ו"הטריבון פוטסטס" הפכו לסימן מובהק של הפרינקיפס הרומים, ששאבו מהם את הסימוכין החוקיים לשלטונם.
דומברובה ביאלוסטוצקה
דומברובה ביאלוסטוצקה (בפולנית: Dąbrowa Białostocka; נקרא: [dɔmˈbrɔva bʲawɔˈstɔt͡ska]) היא עיר במחוז סוקולקה, בפרובינציה פודלסיה שבצפון-מזרח פולין. במסגרת החלוקה המנהלית הישנה של פולין (1975-1998) השתייכה העיר לתחום השיפוט של ביאליסטוק.
דומברובה קיבלה זכויות עיר בשנת 1712, אך הפסידה אותן בהמשך. בין השנים 1750-1950 שוב היו ליישוב זכויות עיר, ובמשך זמן מה הוא שימש כבירת המחוז.
העיר ממוקמת במרכזו של אזור חקלאי, אך יש בה גם תעשייה קטנה, בעיקר בתחום המזון.
יהודי דומברובה
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,400 יהודים, כמחצית מתושביה, ופעלו בה מוסדות דת ותרבות יהודיים, בית ספר מרשת תרבות ומפלגות ציוניות.
במאי 1942 גורשו היהודים המבוגרים מהעיר לגטו סוחובולה, וב-2 בנובמבר גורשו יתר יהודי העיר למחנה קלבסין, וממנו שולחו ב-14 בדצמבר 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה.
מוג'אהדין ח'לק
מוג'אהדין ח'לק (בפרסית: مجاهدین خلق - מוג'אהדין האומה) הוא ארגון גרילה שיעי הפועל באיראן החל משנות השישים של המאה העשרים. בראשית ימיו קיבץ הארגון מתנגדים לשלטונו של השאה מוחמד רזא פהלווי. בשנות השבעים ביצע הארגון מספר פיגועים נגד משטר השאה ונגד מטרות אמריקניות באיראן, שגרמו למותם של מספר אזרחים אמריקניים.
כיום הארגון פועל בעיקר כנגד שלטון הרפובליקה האסלאמית של איראן, הידוע גם כשלטון האייתוללות.
אידאולוגיה
מבחינה אידאולוגית קשה להגדיר את המוג'אהדין ח'לק, שכן הארגון ניסה לשלב בין הסוציאליזם לאסלאם תוך הסתמכות חזקה על מנהיגתם, מריאם רג'אווי, עד כדי פולחן אישיות. ישנן שמועות כי הארגון הפעיל מחנות כליאה בעיראק, בהם הופרו באופן חמור זכויות האדם. כלפי חוץ מנסה הארגון להציג עצמו כמפלגה פוליטית מתונה ופרו-דמוקרטית, כדי לזכות בתמיכת המערב.
היסטוריה
לאחר המכה שניחתה על הארגון ב-1979, הוא שינה את דרך פעולתו והתמקד בניסיונות להתנקש בבכירי המשטר של הרפובליקה האסלאמית האיראנית. קשה לאמוד את היקפי פעילותו, שכן הארגון והמשטר האיראני גם יחד מוסרים נתונים בלתי מדויקים לצורכי תעמולה (למשל האשמת הארגון ברצח חאיק חובספיאן, בישוף ארמני). רציחתם של מוחמד בהשתי (איש דת וראש בתי הדין האיראניים, שני לרוחאללה ח'ומייני) ובעלי תפקיד רבים בפיגוע בשביעי בתיר וההתנקשות במוחמד ג'וואד בהונאר (ראש הממשלה השני של הרפובליקה האיסלאמית של איראן) מיוחסת לארגון, כמו גם מספר מתקפות גרילה צבאיות כניסיון ההשתלטות על העיר כרמאנשאה ב-1988.
סימון כארגון טרור
בשנת 1997 הכריזה ארצות הברית על הארגון כארגון טרור, ב-2000 נכלל ברשימת ארגוני הטרור של החוק למניעת טרור בבריטניה, ובשנת 2002 באיחוד האירופי, וחלק מנכסיו בצרפת הוחרמו. תומכי הארגון טענו כי החלטת האיחוד האירופי ב-2002 נועדה לרצות את המשטר האיראני, לאור העובדה כי הארגון התנער משימוש באלימות בפומבי בשנת 2000. במאי 2008 בית המשפט לערעורים בבריטניה פסק כי החלטת ממשלת בריטניה לכלול את הארגון ברשימת ארגוני הטרור אינה מוצדקת וביוני 2006 בריטניה החליטה להסיר את שמו של הארגון מרשימת ארגוני הטרור. כוחות צבא ארצות הברית בעיראק פירקו את הארגון מנשקו, אך הבטיחו להם הגנה תחת אמנת ז'נבה כך שלא יישלחו חזרה לאיראן.
הוצאה להורג
שיטות להוצאה להורג
הוצאות להורג בצבא נעשות בדרך כלל על ידי כיתת יורים או על ידי תלייה. קיימות שיטות נוספות להוצאה להורג (ראו פירוט בשיטות הוצאה להורג).
שיטות להוצאה להורג כיום
כיום שיטות ההוצאה להורג שונות בין המדינות בהן עונש המוות הוא חוקי. נהוגה שיטת הוצאה להורג חדשה יחסית המתבצעת על ידי מתן זריקת רעל לעורקיו של הנידון למוות. כמו כן שיטות נפוצות להוצאה להורג כיום הן בירייה, בין אם בכיתת יורים ובין בירייה בודדת לכיוון העורף, באמצעות חשמול קטלני באמצעותו של כסא חשמלי (שיטה שהשימוש בה הולך ופוחת), בתא גזים, בתלייה ואפילו בעריפת ראש וברגימה על ידי אבנים.
המצב כיום במדינות שונות
[[קובץ:Death Penalty World Map.svg|ממוזער|300px| מקרא
]] [[קובץ:Death penalty statutes in the United States, noText.svg|ממוזער| מקרא
]] על פי נתוני אמנסטי, ארגון זכויות אזרח המתנגד בתקיפות להוצאות להורג, בשנת 2015 הוצאו להורג ברחבי העולם לפחות 1,634 בני אדם ב-20 מדינות, המספר הגבוה ביותר מאז 1990. בראש טבלת המדינות המוציאות להורג ניצבת סין, אך נתוני ההוצאה להורג בה חשאיים ולא נכללו בספירה. אחריה איראן עם 977 הוצאות להורג, ושלישית פקיסטן עם 326 הוצאות להורג.
אנגולה במשחקים האולימפיים
אנגולה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מוסקבה (1980). היא נעדרה מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), מאחר שהשתתפה בחרם שהובילה ברית המועצות על המשחקים, ומאז אולימפיאדת סיאול (1988) היא משתתפת במשחקים ברציפות. היא מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
הוצאה להורג
המצב כיום במדינות שונות
בארצות הברית הייתה ההוצאה להורג בלתי-חוקית במשך שנים רבות. בשנת 1976 הוחלט לאפשר לחמישים מדינות ארצות הברית להחליט בעצמן על קיום הוצאות להורג. 37 מדינות הפכו את ההוצאה להורג לחוקית. בשנת 2007 הוצאו להורג 42 אזרחים בארצות הברית, ובכך הפכה ארצות הברית למדינה החמישית בדירוג העולמי של מדינות שמוציאות להורג.
אנגולה במשחקים האולימפיים
עד כה, אף ספורטאי אנגולי לא זכה במדליה אולימפית. נבחרת הכדורסל האנגולית השתתפה במשחקים חמש פעמים, בין 1992 ל-2008, נבחרת הנשים השתתפה לראשונה באולימפיאדת לונדון, ונבחרת הנשים בכדוריד השתתפה חמש פעמים, בין 1996 ל-2012. הישג השיא של נבחרת הכדורסל היה המקום העשירי באולימפיאדת ברצלונה (1992) (בה אף גברה על נבחרת ספרד בשלב הבתים) והישג השיא של נבחרת הכדוריד היה המקום השמיני באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). בענפים האישיים הגיעו להישגים הגבוהים ביותר חותר הקאנו פורטונאטו פקאווירה, שסיים במקום ה-14 במקצה ל-1000 מטרים באולימפיאדת לונדון, ורץ המרתון ז'ואאו נ'טיאמבה, שסיים במקום ה-17 באולימפיאדת סידני.
הוצאה להורג
הוצאה להורג בישראל
הפעם השנייה שבה בוצעה הוצאה להורג הייתה בשנת 1962 כאשר יושם גזר הדין במשפטו של אדולף אייכמן על פי סעיף 300 ב' לחוק העונשין והחוק לעשיית דין בנאצים ועוזריהם, תש"י-1950, הקובע עונש מיתה לרצח שבוצע על ידי הנאצים ועוזריהם.
טהרוואדה
הטהרוואדה היא הדת העיקרית בסרי לנקה ובמספר מדינות בדרום-מזרח אסיה (קמבודיה, לאוס, מיאנמר, ותאילנד), ויש לה נוכחות במדינות נוספות באסיה ובעולם. בתחילת המאה ה-21 היו כמאה מיליון מאמיני ומתרגלי טהרוואדה ברחבי העולם. בזרם המהאיאנה ("המרכבה הגדולה") המאוחר והנפוץ יותר, יש המכנים את מסורת הטהרוואדה בכינוי המזלזל "הִינַיַאנָה" ("המרכבה הקטנה"; Hīnayāna).
היסטוריה
במאות הראשונות אחרי מותו של הבודהה, שהתרחש במאה החמישית לפנה"ס, התפצלה הקהילה של תלמידיו מספר פעמים סביב מחלוקות פרשניות. מהפיצול המוקדם ביותר נוצרה קבוצת סְטְהַוִוירַוָואדִין, הקבוצה השמרנית יותר, שבהמשך התפצלה לקבוצות נוספות. אחת מהן, וויבג'הואדין, שהתבססה בסרי לנקה במאה השלישית לפנה"ס, מזוהה עם הטהרוואדה של ימינו.
פירוש השם טהרוואדה הוא התורה של הוותיקים (בשפת פאלי: טְהֵרָא) והוא מרמז על הגישה השמרנית ללמידה והתרגול וההתנגדות לתוספות וחידושים. על פי הגישה הזו הטהרוואדה טוענים ששמרו את תורת הבודהה באופן האותנטי ביותר על ידי העברה קפדנית מדור לדור מאז מותו.
הכתבים של זרם זה הם הקאנון הפאלי, והפרשנויות המאוחרות יותר שחוברו בסרי-לנקה. למרות שאין הסכמה במחקר שהקאנון כולו חובר בימי הבודהה, הוא נחשב לאוסף העתיק ביותר בשפה הודית שנשמר בשלמותו עד היום. הוא הועלה על הכתב בסרי לנקה במאה ה-1 לפני הספירה.
על בסיס הקאנון הפאלי התפתחה מסורת פרשנית שמאפיינת ומייחדת את הטהרוואדה. במאה ה-5 לספירה הפרשן בודהגהוסה אסף את הפרשנויות השונות שהיו כתובות בשפה המקומית ותרגם אותן לשפת הפאלי. בנוסף, הוא חיבר מדריך מקיף בשם "דרך הטיהור" שמסכם את ההבנה המסורתית לגבי הדרך שלימד הבודהה. המדריך והפרשנות מגדירים הלכה למעשה מה העמדה של הטהרוואדה לתרגול של ההיבטים השונים בדרך הבודהיסטית.
הטהרוואדה היא כנראה המסורת הנזירית העתיקה בעולם. כיוון שזו מסורת עתיקה, היא נחשבת על ידי רבים לשריד אותנטי יותר מזרמים אחרים.
פילוסופיה
הלימוד הבסיסי בזרם הטהרוואדה אינו שונה מהלימוד באסכולות הבודהיסטיות האחרות. הוא כולל את ארבע האמיתות הנאצלות, והדרך המתומנת הנאצלת שמובילה אל שחרור מוחלט מסבל מכונה בפאלי ניבאנה אך מוכרת במערב בשמה הסנסקריטי נירוואנה. כמו בכל הזרמים, השילוב בין אתיקה, מדיטציה וחכמה מוביל אל השחרור, ובתוך זה ההכרה באי-הנחת שמאפיינת את הקיום, הארעיות של כל התופעות, והעדר-עצמי (אנטא).
בנוסף לארבע האמיתות והדרך המתומנת, מוזכרות נקודות שונות, הידועות שבהן הן עשר הפרמיטות, שעל הבודהיסט לטפח. רשימת העשרה כוללת נדיבות, מוסריות, פרישות, חכמה, מאמץ, סבלנות, כנות, נחישות, אהבה חברית, ואיזון נפשי. בין רשימה זו לרשימות דומות במסורות בודהיסטיות אחרות יש הבדלים כגון ההוספה של ריכוז מדיטטיבי ועצמה רוחנית ברשימת הפרמיטות במאיאנה.
נזירים ובעלי בתים
בבודהיזם על זרמיו השונים נהוגות מספר צורות של התנזרות. קובץ הכתבים המתאר את קוד ההתנהגות הנדרש מנזירים והנדרים אותם הם נודרים מכונה וינאיה, ומטרתם לאפשר לנזירים לקיים אורח חיים פשוט וממוקד בתרגול הבודהיסטי. נזירים בטהרוואדה נשמעים ל-227 כללים, ונזירות ל-311. בין הכללים הבולטים אפשר למצוא הימנעות מכל פעילות מינית, איסור על החזקה בכסף או בעלות על רכוש, וכן כללים המסדירים את האכילה ואיסוף המזון. במסורות נזיריות שונות מתוך ומחוץ לטהרוואדה יש כללים שונים, מה שמגדיר את ההבדלים באורח החיים בין מסורות שונות ומסדרים שונים.
נזירים בודהיסטים מכונים בּיקְהוּ ונזירות בּיקְהוּני, משמעות המילה בפאלי היא "קבצן", כינוי שנובע מהאיסור על נזירים להחזיק רכוש. המאמינים הבודהיסטים שאינם משתייכים למעמד הנזירים מכונים "בעלי בתים". המסורת הטהרוודית והבודהיסטית בכלל אינה פוסלת את האפשרות שבעל בית יגיע להישגים רוחניים משמעותיים, ועם זאת הדבר נחשב קשה יותר, זאת מכיוון שלבעל הבית חובות ומטלות רבות המפריעות לתרגול.
ישנם מסדרים בטהרוואדה שמאפשרים למאמין להפוך לנזיר לתקופה קצובה ולעבור טקס הסמכה על ידי קהילת הנזירים. אחרים מאפשרים הסמכה כזו רק עם כוונה להצטרף למסדר לכל החיים. בכל מקרה הנזירים אמורים לשמור על כללי מוסר רבים יותר מבעלי בית.
מדיטציה
מאמיני טהרוודה, בין אם נזירים ובין אם לאו, מתרגלים מדיטציה באופן דתי. המדיטציה נקראת בפאלי בּהַאבַנָה (פאלי: Bhāvanā), מילה שלרוב נהוג לתרגם אותה לטיפוח איכויות הנפש.
ישנם מספר סוגי מדיטציה המתורגלים על ידי מאמיני הטהרוודה המשרתות מספר מטרות שונות, אך המרכזית בכולם היא החתירה אל ההארה וההפנמה האישית דרך חוויה לא מתווכת של אמיתות הדהרמה, למרות שאין הם מזלזלים בלמידה האינטלקטואלית של אותם העקרונות.
שיטות המדיטציה המרכזיות הנהוגות בטהרוודה מחולקות לרוב למדיציות המקדמות ויפאסנה ("ראיית הדברים כפי שהם" או "תובנה"), שהיא תכונת הנפש המאפשרת להביט בדברים כפי שהם ולהכיר בטבעם החולף והזמני, וכאלה המקדמות סַמַטְהַה, או השקטה של התודעה.
אסכולת הויפאסנה המודרנית כפי שמוכרת במערב נשענת על גישה שפותחה ונלמדה במיאנמר בסוף המאה ה-19.
ז'אן-מארי לוסטיז'ה
הקרדינל ז'אן-מארי לוסטיז'ה (בצרפתית: Jean-Marie Lustiger, ; נולד כאהרון לוסטיגר 17 בספטמבר 1926 - 5 באוגוסט 2007) היה יהודי מומר שהיה לאיש כמורה צרפתי.
ילדות ונעורים
לוסטיז'ה נולד כאהרון לוסטיגר בפריז ליהודים חילונים ממוצא פולני, שארל וז'יזל לוסטיגר, מהעיירה בנדין שבשלזיה, שהיגרו מפולין בסביבות מלחמת העולם הראשונה. סבו מצד אמו - שנקרא גם הוא אהרן - כיהן כרב בבנדין. אביו היה בפולין אופה, אולם בצרפת הוריו פתחו חנות ללבנים ברובע ה-18 של פריז. לוסטיז'ה למד בבית הספר הידוע "ליסה מונטן" (Lycée Montaigne) בפריז, בו נתקל לראשונה בתופעות של אנטישמיות כשהתלמידים האחרים היו מכים אותו בצורה קשה וקוראים לו "יהודי מלוכלך". בשנת 1937 התארח אצל משפחה אנטי-נאצית פרוטסטנטית בגרמניה הנאצית שילדיה הוכרחו להצטרף לארגון ההיטלריוגנד.
בגיל 11 החדיר בו מורה לספרות את נושא האמונה באלוהות, המורה, צרפתי קתולי, היה הראשון שדיבר איתו על אמונה. בהמשך, גילה לוסטיז'ה את הברית החדשה, וחש אליה משיכה לא מוסברת. הוא הרגיש שהברית החדשה הייתה פשוט המשכיות לברית הישנה.
כאשר נכבשה צרפת ב-1940 בידי גרמניה הנאצית מצאו לוסטיז'ה, הוריו ואחותו ארלט מחסה באורליאן אצל משפחה קתולית. באותה שנה, במהלך השבוע הקדוש, הוא השבוע האחרון של תענית הלנט שלפני חג הפסחא, החליט לוסטיז'ה להמיר את דתו, בניגוד לרצון הוריו, והפך לקתולי. הוא הוטבל על ידי הבישוף של אורליאן, ב-25 באוגוסט 1940, וקיבל את השם הנוצרי "ז'אן-מארי", שני שמות שמקורם הוא בעברית. לוסטיז'ה נהג לטעון שמעולם לא ויתר על שמו היהודי, שכן הכהן הגדול אהרון, אחיו של משה רבנו, נחשב לקדוש בכנסייה הקתולית. אחותו אף היא המירה את דתה לאחר מכן. באוקטובר 1940 החליט משטר וישי להעביר חקיקה אנטי-יהודית שחייבה את היהודים לשאת את הטלאי הצהוב. בספטמבר 1942 נשלחו הוריו של לוסטיז'ה לאושוויץ לאחר שמעבידה של אמו הלשין עליהם. אמו מתה שם בשנת 1943, ואביו שרד, ושב לפריז לאחר המלחמה. הוא ניסה לבטל את הטבלת בנו, אך לשווא.
לאחר שהשלים את לימודיו באורליאן, נרשם לוסטיז'ה ללימודי ספרות בסורבון.
קריירה כנסייתית מוקדמת
לוסטיז'ה סיים תואר בספרות בסורבון בשנת 1946. לאחר מכן נכנס לסמינר לכמרים של המסדר הכרמליתי בפריז, שהיה שייך לבית הספר הכנסייתי הגבוה "Institut Catholique de Paris". ב-1951 ביקר לראשונה בישראל. ולאחר מכן הוסמך לכמורה באפריל 1954.
בין 1969 ל-1979 היה הכומר בכנסיית סן-ז'ן-דה-שנטל, כנסייה ברובע ה-16 העשיר של פריז.
ב-10 בנובמבר 1979 מונה לוסטיז'ה לבישוף מאורליאן, על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני, אך הוא ישב בתפקיד זה רק 15 חודשים.
הארכיבישוף של פריז
ב-1981 מונה לוסטיז'ה לארכיבישוף של פריז. במילוי משרה זו גילה מרץ רב. הוא ניצל את הרפורמות שערך פרנסואה מיטראן בתחום התקשורת, כדי ליצור ערוצי טלוויזיה ורדיו קתוליים, והפך לדמות תקשורתית מוכרת.
ב-2 בפברואר 1983 מונה לקרדינל. מינוי זה הפך אותו לדמות בינלאומית מוכרת. הקרדינל לוסטיז'ה ביצע רפורמות במבנה הכנסייה בפריז, במיוחד בכל הנוגע להסמכת כמרים. ב-1984 פתח פקולטה עצמאית לתאולוגיה במוסד הלימודים הגבוה "École cathédrale de Paris", באופן עצמאי מה"Institut Catholique". הוא תמך בהקמת כנסיות חדשות, ותנועות המונים כקהילת אמנואל, קבוצת תפילה פריזאית שהפכה לתנועה עממית לחידוש פני הכנסייה הקתולית.
ב-1984 עמד בראש הפגנת המונים נגד חקיקה שקיצצה את התמיכה הכספית בחינוך הקתולי בצרפת. לוסטיז'ה לא התנגד לחוק משנת 1905 המפריד את הכנסייה בצרפת מהמדינה, אך הביע התנגדותו לחוק האוסר על הצגת סמלים דתיים בבתי הספר, כאשר העיד בפני "ועדת סטאזי" שהייתה חלק מהליך חקיקת החוק.
במהלך כהונתו השתדל לפייס ולגשר בין זרמים שונים בכנסייה, בין שמרנים וחדשנים, ובין ליברלים ומסורתיים. הוא מתח ביקורת על סרטו של מרטין סקורסזה "הפיתוי האחרון של ישו" בשנת 1988, בניגוד לעמדתם של בישופים ליברלים שלא ראו פסול בסרט.
בנוסף לתפקידיו הכנסייתיים, שמר על קשרים טובים עם העולם הפוליטי. על אף שהיה מנוגד לדעותיו של פרנסואה מיטראן הסוציאליסט, שמר על קשרים טובים עם הממשל במהלך כל תקופת כהונתו. בשנת 1989, במהלך חגיגות מאתיים השנה למהפכה הצרפתית עמד בוויכוח מתוקשר עם שר התרבות ז'אק לאנג שביקש לכבד את "אבה גריגואר", כומר מימי המהפכה שהיה הראשון נשבע שבועת אמונים לממשל האזרחי בקבורה בפנתיאון. בשנת 1995 הדיח את הכומר אלאן מייארד לה מורנדא, שנשא במשרה דיפלומטית מטעם הכנסייה, מכיוון שסבר שבעמדותיו הוא נוטה למועמד אדואר בלאדור. כקרדינל, היה אחראי לסידורי הקבורה של מיטראן, שנערכו בכבוד רב ובפאר ממלכתי. בשנת 1997 ארגן את "יום הנוער העולמי" בפריז, אירוע בינלאומי שבו השתתפו יותר ממיליון בני אדם.
לוסטיז'ה לא נבחר מעולם לעמוד בראש המועצה האפיסקופלית הצרפתית. חבריו להיררכיה הכנסייתית העדיפו על פניו מועמדים אחרים בשלוש הפעמים בהם נערכו בחירות בתקופת כהונתו כארכיבישוף של פריז. יחד עם זאת הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית ב-1995. יוקרתו של מוסד זה, שבכל זמן נתון יש בו ארבעים חברים המייצגים את האליטה האקדמית והתרבותית של צרפת, היא כה רבה, עד שחבריו נקראים "בני האלמוות".
פרישה ומוות
ב-11 בפברואר 2005 הכריז לוסטיז'ה על פרישתו. את הופעתו האחרונה בציבור ערך בינואר 2007. באפריל אובחן כלוקה בסרטן העצמות ובסרטן הריאה, וב-5 באוגוסט 2007 מת.
מותו עורר תחושות של צער בציבור הצרפתי. נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, ששהה בחופשה בארצות הברית, קיצר את חופשתו ושב לצרפת על מנת להשתתף בהלווייתו. האפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר שלח לארכיבישוף של פריז מכתב בו הביע צערו על מות לוסטיז'ה, והתבטא כי לוסטיז'ה היה "אדם מלא אמונה ורצון לדיאלוג, והקדיש את עצמו באופן נדיב לקדם עוד ועוד את היחסים הקרובים בין נוצרים ויהודים".
הלווייתו של לוסטיז'ה נערכה בקתדרלת נוטרדאם, שבה גם נטמן, ב-10 באוגוסט 2007 בנוכחות נשיא צרפת ונכבדים רבים, בהם ראש ממשלת צרפת פרנסואה פילו, שרי ממשלה, ונציגים נכבדים של שלוש הדתות, היהודים הנוצרים והמוסלמים. בתחילת ההלוויה נאמר, ע"פ צוואתו, פרק קי"ג בתהילים בעברית ובצרפתית על ידי בן אחיינו של לוסטיז'ה, שגם הניח חופן אדמה שנלקח מהר הזיתים וממקומות קדושים נוספים בארץ ישראל והוענק למשפחת לוסטיז'ה על ידי שגריר ישראל בצרפת. לאחר מכן אמר בן דודו, הסופר וההיסטוריון ארנו לוסטיגר (1924–2012) קדיש על קברו, והסביר לאחר מכן לעיתון לה פיגארו שקריאת הקדיש הייתה אחת מבקשותיו האחרונות של לוסטיז'ה. ההלוויה שודרה בשידורים ישירים ברשתות הטלוויזיה הגדולות בצרפת.
תאולוגיה ואתיקה
לוסטיז'ה האמין כי על הכמרים לשמור על נדר הפרישות, התנגד להסמכת נשים לכמורה ולהפלה מלאכותית. על אף שהסכים עם דעותיו של יוחנן פאולוס השני בנוגע לביואתיקה, סבר כי אמצעים למניעת הריון אינם אסורים, במידה ואחד מבני הזוג הוא נשא איידס. הוא ייסד עמותה בשם "טיבריאד" שליוותה הורים נשאי איידס.
לוסטיז'ה ראה בנצרות את השלמתה של היהדות ובברית החדשה את השלמתו של התנ"ך. בספרו "Le Choix de Dieu" (בחירת האל) בשנת 1997 הצהיר כי האנטישמיות המודרנית היא פרי הנאורות, שאותה תקף. בה בעת סירב להצטרף לקתולים שמרנים יותר, ובהם הקרדינל רצינגר, שהיה לימים לאפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר.
לוסטיז'ה היה דובר ידוע נגד הגזענות והאנטישמיות. הוא יצא נגד ז'אן-מארי לה פן, והשווה את הקסנופוביה של לה פן לנאציזם. לוסטיז'ה הבהיר כי הנצרות רואה באדם את צלם האל, ובשל כך כל בני האדם שווים.
לוסטיז'ה היה מקורב מאוד אל האפיפיור יוחנן פאולוס השני, אם בשל הרקע הפולני המשותף לשניהם, השפות המשותפות שדיברו (פולנית, צרפתית ואפילו יידיש) או בשל דעותיהם שזכו לביקורת מהאגף הליברלי בכנסייה. דבר זה הוליך לאפשרות כי לוסטיז'ה יירש את יוחנן פאולוס כאפיפיור, אך הוא תמיד סירב לדון באפשרות זו. בשנת 2005 היה בין הקרדינלים שבחרו את יורשו של יוחנן פאולוס, האפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר.
לוסטיז'ה והיהודים
לוסטיז'ה מעולם לא התנכר למוצאו היהודי, והתבטא כי הוא "יהודי שהגשים עצמו". לוסטיז'ה דיבר עברית ויידיש. רבם הראשי לשעבר של יהודי צרפת, הרב רנה שמואל סירא, אומר כי צפה במו עיניו בקרדינל אומר קדיש לזכר אמו בבית הכנסת.
עם מינויו כארכיבישוף של פריז התבטא לוסטיז'ה כי: "נולדתי יהודי וכך אשאר, אפילו אם רבים לא יסכימו לכך. עבורי ייעודו של עם ישראל הוא להביא אור לגויים. זו תקוותי, ואני מאמין כי הדרך לכך היא הנצרות".
הרב הראשי לישראל ישראל מאיר לאו יצא בשנת 1995 נגד הזמנתו של לוסטיז'ה לאוניברסיטת תל אביב לנאום בכנס שעסק ב"שתיקת אלוהים בשואה", וטען כי "דרך השמד הרוחני שמייצג לוסטיז'ה מובילה, כמו ההשמדה הפיזית, לפתרון הסופי של בעיית היהודים". בביקורו באוניברסיטה שהתקיים ביום השואה אמר: "אני יודע שאני יהודי, אבל בדת אחרת". התנגדות דומה הביע יו"ר המועצה הלאומית של יד ושם, יוסף בורג, שטען כי "מי שהתנצר עבר את הגבול, ולא שייך לעם היהודי" והתנגד להזמנתו לטקס יום השואה ביד ושם. בעקבות ההתנגדות ביטל שר החינוך אמנון רובינשטיין את הזמנתו, בהסבירו שאין לפגוע באחדות העם ביום השואה.
עם זאת, תמיכתו של לוסטיז'ה במדינת ישראל, לעיתים בניגוד לנייטרליות המוצהרת של הוותיקן, הקנתה לו ידידים בעולם היהודי.
ב-1987 היה מעורב לוסטיז'ה במשא ומתן הנוגע לבניית המנזר של אחיות המסדר הכרמליתי באושוויץ, וזאת לצדם של נציגים של הקהילה היהודית, ובהם תיאו קליין. ב-2005 ייצג את האפיפיור בטקסי הזיכרון לרגל מלאת שישים שנה לשחרור מחנה אושוויץ. במאי 2006 צעד לצדו של האפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר כאשר זה ביקר במחנה ההשמדה בירקנאו.
ב-1995 נכח ביחד עם קבוצה של רבנים צרפתים בקריאת מסמך חרטה, שבו התנצלו הקתולים הצרפתים על יחסה הפאסיבי של הכנסייה הצרפתית למדיניות שיתוף הפעולה בצרפת של וישי.
ב-1998 זכה בפרס נוסטרה איטאטה, על קידום היחסים בין הקתולים והיהודים. הפרס הוענק על ידי המרכז להבנה נוצרית יהודית, קבוצה פלורליסטית שמרכזה באוניברסיטת פיירפילד בקונטיקט. הליגה נגד השמצה מחתה נגד מתן הפרס, בטענה שאין זה יאות להעניקו ללוסטיז'ה בשל היותו מומר. ב-2006 ביקר לוסטיז'ה ב"ישיבת חובבי תורה", בית ספר גדול לרבנים במנהטן, ונשא שם נאום בפני התלמידים.
לאחר מותו הביע הקונגרס היהודי העולמי צער על פטירתו.
הנצחה
במנזר הבנדיקטיני באבו גוש הוקמה גינה לזכרו ובה קורות חייו בעברית ובצרפתית וציטוטים מדבריו.
ג'רג' שפירו
ביוגרפיה
שפירו נולד בשנת 1946 בבודפשט. הוא היה עורך בהוצאת ספרים, מנהל תיאטרון ומרצה באוניברסיטת בודפשט, בה הוא מלמד ספרות עד היום. שפירו חיבר מחזות, ספרי פרוזה, מאמרים, ביקורות ומסות. בשנת 2005 פרסם את ספרו "שבי", העוסק בילד יהודי שגדל ברומא. רומן זה הוכתר כיצירת מופת על ידי מבקרי הספרות בהונגריה ומחוצה לה. ב-1987 ראה אור ספרו "חלמתי לךָ" (Álmodtam neked), שמורכב מכשלושים סיפורים אוטוביוגרפיים קצרים. מאז הוסיף שפירו לכתוב עשרות סיפורים בסדרה זו.
שפירו זכה בפרסים רבים בארצו, וב־2006 זכה בפרס קושוט (Kossuth, על שם לאיוש קושוט', הפרס הממלכתי החשוב ביותר של הונגריה.
הביץ' בויז
הביץ' בויז (באנגלית: The Beach Boys, בתרגום חופשי לעברית: "נערי החוף") היא להקת רוק פסיכדלי אמריקאית, אשר החלה לפעול ב־1961 וזכתה להצלחה רבה. נחשבת לאחת המשפיעות והמצליחות ביותר בהיסטוריה וליחידה שהייתה בתחרות עם הביטלס.
הרכבה המקורי של הלהקה כלל את הזמר, המוזיקאי והמלחין בריאן וילסון, שני אחיו, קארל ודניס, בן דודם מייק לאב, וחברם אל ג'רדין.
הלהקה נחשבת לאחת מלהקות הרוק הראשונות הבולטות בארצות הברית, ולאחת מלהקות הפופ-רוקנרול המשפיעות ביותר. אלבומי הלהקה נמכרו בלמעלה מ־100 מיליון עותקים בכל רחבי העולם. במהלך פעילותה יצרה הלהקה 36 להיטים אשר הגיעו ל־40 המקומות הראשונים במצעד הפזמונים האמריקאי (יותר מכל להקת רוק אמריקאית אחרת) ו־56 להיטים שנכנסו ל־100 המקומות הראשונים במצעד, כולל ארבעה שהגיעו למקום הראשון. את עיקר הצלחתה נחלה בשנות ה־60.
ב־1988 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול, וב-2001 זכתה בגראמי למפעל חיים.
ב־2004 דירג מגזין הרולינג סטון את הלהקה במקום ה־12 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים. על פי מגזין המוזיקה בילבורד, מכרה הלהקה יותר סינגלים ואלבומים מכל להקה אמריקאית אחרת בהיסטוריה.
בשנת 2012 התאחדה הלהקה לזמן קצר לשם סיבוב הופעות לציון 50 שנה ללהקה.
הקמת הלהקה והשנים הראשונות
עוד בצעירותם, החלו בריאן וילסון ואחיו דניס וקארל לשיר ביחד עם אביהם מורי, שניגן בפסנתר בצורה חובבנית וחשף את האחים לעולם המוזיקה.
במהלך לימודיו התיכוניים, הקים בריאן להקה ביחד עם בן דודו מייק לאב ושני חברים נוספים. בהמשך הצטרפו ללהקה גם דניס וקארל ובן כיתתו של בריאן אל ג'רדין. שמה הראשון של הלהקה היה "הפנדלטונס" ("The Pendletones").
בספטמבר 1961 סידר מורי לחברי הלהקה פגישה עם המפיקים המוזיקליים היט ודורינה מורגן בהוליווד. במהלך הפגישה, ביצעה הלהקה את השיר "Sloop John B", שלא הרשים את המפיקים. בשל כך, ביצעה הלהקה את שירם המקורי "Surfin", על אף שעבודת העיבוד שלו לא הושלמה.
ב־1962 החלה להתגבש צורת הלבוש המוכרת של חברי הלהקה, שכללה חולצות מכופתרות בפסי תכלת/אפור ומכנסיים לבנים. באוקטובר של אותה שנה הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון, "Surfin’ Safari".
ההצלחה בשנות השישים והתחרות עם הביטלס
ב-1965 הצטרף ברוס ג'ונסטון ללהקה. ג'ונסטון החליף את בריאן בסיור ההופעות, שבקש להישאר באולפן ההקלטות.
ב־1966 החלה הלהקה לעבוד על אלבומם "Pet Sounds", אשר כלל אלמנטים מוזיקליים שטרם נעשה בהם שימוש באלבומי מוזיקה אחרים של אותה תקופה, לרבות שימוש באפקטים קוליים של תנועת רכבות ונביחות כלבים.
למעט הלהיטים שהנפיק האלבום כדוגמת "Wouldn't it be nice" ו־"God only knows", שיצאו יחדיו כסינגל מצליח, "Sloop John B" שהגיע לראשי המצעדים וכן "Caroline, No" שהגיע למקום השני, חידש האלבום בתחום עריכת הסאונד. "Pet Sounds" נחשב לפסגת יצירתם של להקת "The Beach Boys" בכלל ושל וילסון בפרט.
"Pet Sounds" הוקלט בהשראת "Rubber Soul" של הביטלס. "כל כך נדהמתי מהאלבום הזה," אמר בריאן וילסון, "שהדבר הראשון שעשיתי למחרת היה להתיישב מול הפסנתר ולהתחיל לכתוב שירים. רציתי ליצור אלבום טוב יותר."
Pet Sounds, בתגובה, היווה השראה לאלבום "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band" של הביטלס, ונראה היה שהביץ' בויז והביטלס היו בתחרות מתמדת. לאחר יציאת "סרג'נט פפר", ביקש וילסון להמשיך וליצור את היצירה המוזיקלית החדשנית ביותר. הפרויקט שכונה "Smile" ואותו החלה הלהקה להקליט, הפך לאחת מהיצירות המסובכות ביותר בתולדות המוזיקה.
"Smile", שהעבודה עליו מעולם לא הסתיימה באופן סופי, הפך לאחד מהאלבומים המיתולוגיים שזכו למעמד מיתי של ממש בהיסטוריה של המוזיקה הפופולרית – רק "Good Vibrations", מלהיטיה הגדולים של הלהקה ואחד השירים המזוהים איתה ביותר, שיצא לאור כסינגל ב־1967 והצליח מאוד, זכה לגרסה מוכנה שבושלה עד תום. חלק משאר השירים מתוכו שובצו בגרסאות שעובדו באופן שונה לאלבומים הבאים של הלהקה.
בעקבות העבודה הקשה על האלבום והלחץ העצום בו היה וילסון נתון, עבר וילסון התמוטטות עצבים אשר גרמה בסופו של דבר להפסקת העבודה על האלבום ולפרישתו מעולם המוזיקה ומהלהקה. עם פרישתו של וילסון, המשיכה הלהקה להקליט ולהופיע עד לדעיכתה הסופית שנים ספורות לאחר מכן.
ב־4 ביולי 1985 ניגנו הביץ' בויז בפני קהל של מיליון בני אדם בפילדלפיה. מאוחר יותר באותו היום (4 ביולי) הופיעו בפני קהל של 750,000 איש בקניון בוושינגטון, בהישג שתועד בספר השיאים של גינס באותה שנה.
ב־1991 תרמה הלהקה גרסת כיסוי ל־"Crocodile Rock" של אלטון ג'ון לאלבום המחווה "Two Rooms: Celebrating the Songs of Elton John & Bernie Taupin".
ב־2001 זכתה הלהקה בפרס גראמי על מפעל חיים על הישגיה בתחום המוזיקלי. הלהקה נכנסה להיכל התהילה של הרוק אנד רול ב־1988. בין שיריה המוכרים: "Surfin' USA", "Good Vibrations", "I Get Around", "God Only Knows", "California Girls", "Help Me Rhonda" ועוד.
סגנון אמנותי והשפעה
במהלך שנות פעילותה, עברה הלהקה שינויים רבים בסגנונה המוזיקלי.
סגנונה המקורי, סגנון ה־Surf Rock, היה שילוב של "הרמוניה צפופה" ופזמונים ששיקפו וביטאו את תרבות הנוער של דרום קליפורניה בשנות ה־60.
הלהקה עברה מאלבומים כמו "Surfin USA", אשר מאופיינים ב-surf rock בשילוב עם הרמוניות, לאלבומים וסוגי מוזיקה מורכבים יותר, כמו האלבומים "פט סאונדס", "סמייל" "Surf's up" ו-"Holland", השייכים לסוגות אחרות, כגון בארוק פופ, רוק פסיכדלי ואף רוק מתקדם.
התרומה המשמעותית ביותר למוזיקה, שיצרו חברי הלהקה הייתה אלבומם "Pet Sounds" מ־1966.
המגדל הלוהט
המגדל הלוהט (באנגלית: The Towering Inferno) הוא סרט אסונות אמריקאי משנת 1974, בהפקתו של אירווין אלן. בסרט משתתף אנסמבל של כוכבי קולנוע, בראשותם של סטיב מקווין ופול ניומן.
הסרט הופק כתוצאה משיתוף פעולה של שני אולפנים גדולים: פוקס המאה ה-20 והאחים וורנר. סרט זה הוא הסרט הראשון המשותף לשני אולפנים אלו.
התסריט לסרט הוא עיבוד קולנועי שנכתב על ידי סטירלינג סילפנט, בהשראת שני רומנים: "המגדל" מאת ריצ'רד מרטין סטרן, ו"גיהנום הזכוכית" מאת תומאס נ. סקורטיה ופרנק מ. רובינסון. את הסרט ביים ג'ון גוילרמין, כאשר אירווין אלן ביים את סצינות הפעולה.
בין השחקנים הנוספים המופיעים בסרט: פרד אסטר, ג'ניפר ג'ונס (שזו הופעתה הקולנועית האחרונה), פיי דאנאוויי, ויליאם הולדן ואו. ג'יי. סימפסון.
עלילת הסרט
האדריכל דאג רוברטס (פול ניומן) מגיע לעיר סן פרנסיסקו לרגל חנוכת בית של מגדל זכוכית, אשר עיצב עבור בעל הבניין, ג'יימס דאנקן (ויליאם הולדן). המגדל, בעל 138 קומות והמתנשא לגובה של כ-550 מטר, הוא הבניין הגבוה ביותר בעולם. במהלך בדיקת מערכות שגרתית, המתקיימת לפני טקס החנוכה, קצר חשמלי בקומות העליונות גורם לשרפה קטנה, במחסן שנמצא בקומה ה-81. תקלה במערכות גילוי וכיבוי אש של הבניין מונעות מהשרפה מלהתגלות.
רוברטס מתעמת עם מהנדס החשמל של הבניין-חתנו של דאנקן-רוג'ר סימונס (ריצ'רד צ'מברלין), ומתלונן על קצרים חשמליים בבניין ומאשים אותו כי עיגל פינות. סימונס מתעקש כי הבניין עומד בכל התקנים, אבל רוברטס אומר כי זה לא מספיק עבור מבנה גדול כל כך ודורש לראות את המפרט.
בטקס החנוכה, ראש יחסי הציבור דן ביגלו (רוברט ואגנר) מדליק את האורות החיצוניים של המגדל על מנת להרשים את 294 האורחים שהגיעו למסיבה בטיילת שבקומה 135. הדלקת התאורה גורמת לעומס רב על מערכות החשמל של הבניין, ורוברטס מורה בזעם לכבותם. בשלב זה, האש כילתה את כל תוכנו של המחסן אשר בחדר 81. איש ביטחון של הבניין מבחין בעשן ומזמן למקום את מכבי האש של סן פרנסיסקו.
רוברטס, ביחד עם המהנדס וויל גידינגס (נורמן ברטון), הולכים לבדוק. גידינגס מזיז ממקומו את המאבטח שעומד ליד דלת המחסן הבוער, אולם אז מתרחש פיצוץ הפותח את הדלת, וגידינגס נכווה כוויות קשות. רוברטס מודיע את הבשורה על השרפה לדאנקן, המסרב לפנות את האנשים מהבניין ומתעקש כי המסיבה תמשיך, בטענה כי שרפה בקומה ה-81 לא תשפיע על המתרחש בקומה 135.
צוות מכבי האש מגיעים למקום ומתחילים להילחם באש המתפשטת במהירות ללא ידיעתם של אורחי המסיבה, כאשר הם משתמשים במשרדו של רוברטס אשר בקומה ה-79 כמטה פיקוד, ובלובי הבניין כנקודת איסוף פצועים. מפקד גדוד הכיבוי מייק או'האלורהאן (סטיב מקווין) לוקח פיקוד ומכריח את דאנקן לפנות את 300 אורחי המסיבה מקומה 135.
כ-30 מהאורחים מספיקים לברוח באמצעות מעליות האקספרס, אבל אז או'האלורהאן מורה לדאנקן ולרוברטס להעביר את המפונים שנותרו אל המעליות החיצוניות של הבניין, משום שהאש מתפשטת לכיוון פיר המעליות המרכזי. עם זאת, כ-20 אורחים ממהרים אל מעלית האקספרס האחרונה, אשר נפתחת בקומה 81, וכתוצאה מכך כל הנוסעים במעלית, למעט אורח אחד, נהרגים. אותו אורח, כשהוא אחוז להבות, יוצא מהמעלית בקומה 135, וגורם לזעזוע בקרב אורחי המסיבה הנותרים. קלייבורן מזדרז להוריד את הז'קט שלו, ובאמצעותו הוא מכבה את האש, אך אותו אדם כבר מת.
גרמי המדרגות מתגלים כבלתי עבירים, שכן התמלאו בעשן. בינתיים, ביגלו, ביחד עם המזכירה שלו, שהיא גם פילגשתו, לורי (סוזן פלאנרי), מוצאים עצמם לכודים בקומה 65. ביגלו מנסה להימלט מן המשרד, אך האש אוחזת בו והוא נהרג. לורי מנפצת את חלון הזכוכית שבקומה, והאש אוחזת גם בה. לורי צוללת החוצה מהחלון אל מותה, בזמן שהאש מכלה את החדר.
רוברטס, ביחד עם קצין הביטחון הראשי הארי ג'רניגאן (או. ג'יי. סימפסון), מבחינים בהודעה על לוח הבקרה, לפיה ליסולט מילר מנסה להיכנס לדירה בקומה 87, והם יוצאים בדרכם לשם על מנת לעזור לה.
ג'רניגאן מחלץ את האם, האלמנה החירשת, ומוציא אותה בביטחה מחוץ לדירה הבוערת. רוברטס וליסולט מגיעים אל שני הילדים, אך מגלים כי הם מנותקים ממדרגות היציאה, לאחר שחלק מהמדרגות התפוצץ עקב דליפת גז. הם מטפסים בחזרה אל הטיילת באמצעות מעלית שירות, אך מגלים כי הדלת בקומה 135 אטומה. רוברטס נחלץ מהמקום דרך פיר אוורור. שני כבאים (פלטון פרי, דון גורדון) מגיעים לעזרתם של ליסולט והילדים, ופורצים את הדלת החסומה באמצעות חומר נפץ פלסטי.
אסון נוסף מתרחש בעת שמסוק הצלה מנסה לנחות על גג הבניין, על מנת לחלץ את האנשים. כאשר שתי נשים רצות אליו בפאניקה, הן גורמות למסוק להתרסק ולהתפוצץ. צוות חילוץ ימי מצטרף לניסיונות החילוץ, ומותח חבל בין המגדל הבוער לבין מגדל הסמוך אליו, ועליו סירת הצלה, באמצעותו הם מצליחים לחלץ מספר אורחים, ביניהם פאטי, אשתו של סימונס (סוזן בלייקלי). סירת ההצלה עוברת הלוך ושוב בין שני הבניינים, מחלצת באיטיות רבה את האורחים הכלואים בבניין, שמחכים בתור לתורם.
רוברטס מפעיל מעצור במעלית החיצוני, ובכך מאפשר לה לרדת בבטחה לקומת הקרקע.
12 אנשים מנסים להימלט באמצעות המעלית החיצונית, ביניהם סוזן (פיי דאנאוויי), חברתו של רוברטס, ליסולט עם שני הילדים, יחד עם כבאי. לאחר שהמעלית יוצאת לדרכה, בסמוך לקומה 110, מתרחש פיצוץ המסיט את המעלית ממסילתה. ליסולט נופלת מהמעלית אל מותה, אולם את יתר הנוסעים מצליח להציל או'האלורהאן, שמגיע למקום עם מסוק הצלה.
בצעד נואש, מחליטים מפקדי כוחות הכיבוי לפוצץ מכלים אשר נמצאים בקומה העליונה, בהם כ-4 מיליון ליטר מים, על מנת "להטביע" את השרפה. סגן מפקד מערך כיבוי האש (דבני קולמן) אומר לאו'האלורהאן כי הוא האדם היחיד במחלקה כולה שמסוגל לבצע משימה כזו. כאשר או'האלורהאן שואל איך הוא אמור לרדת, לפני הפיצוץ, חוסר התגובה מבהיר לו כי ככל הנראה יהיה עליו להקריב את חייו.
רוברטס מצטרף אל או'האלורהאן, ומסייע לו להצמיד את חומר הנפץ הפלסטי אל ששת מכלי המים אשר נמצאים בקומה 138. השניים חוזרים אל הטיילת אשר בקומה 135, ומורים לאורחי המסיבה הנותרים לקשור את עצמם אל חפצים כבדים, אשר פזורים ברחבי החדר. או'האלורהאן, רוברטס, דאנקן, קלייבורן ורוב אורחי המסיבה הנותרים מצליחים לשרוד, לאחר שהמכלים מתפוצצים ואלפי ליטרים של מים חודרים דרך התקרה ושוטפים את כל הקומה, ובהדרגה - את כל הבניין. זרם המים העז סוחף ומטביע חלק מהאנשים, אשר לא היו קשורים חזק מספיק, ביניהם ראש העיר.
המים הגועשים מביאים לכיבוי כל האש. לאחר שחולצו בהצלחה מן הבניין, והגיעו לקומת הקרקע בביטחה, רוברטס אומר לסוזן כי אינו יודע מה יעלה בגורלו של הבניין, אבל אולי צריך להשאיר אותו כפי שהוא, כסמל לכל מה שלא בסדר בחברה. דאנקן מנחם את בתו, על מות בעלה סימונס. קלייבורן מתבשר כי אהובתו ליסולט לא שרדה.
בבילון 5 - דמויות
ג'פרי סינקלייר
קומנדר ג'פרי סינקלייר - בגילומו של מייקל או'הייר - מפקד על תחנת בבילון 5 בשנת 2258. לפי סיפור הרקע של הדמות, סינקלייר נולד במושבת מאדים ובני משפחתו היו טייסים עוד מאז ימי הקרב על בריטניה. אביו היה טייס של ברית הארץ שהשתתף בקרב באלוס, העימות האחרון שבפלישת הדילגארים. סינקלייר המשיך במסורת המשפחה והתגייס לברית הארץ בשנת 2237. במהלך זמן חניכותו באקדמיה הוא פגש בקתרין סאקאי ובין השניים התפתח רומן. אחרי שנה בה חיו יחדיו, הם נפרדו אך המשיכו לראות זה את זה עד לשנת 2258, בה התארסו. סאקאי נעלמה בסוף שנת 2259 במהלך משימה של הסיירים. הפרק By Any Means Necessary מגלה שסינקלייר עבר חינוך ישועי בבגרותו.
המגדל הלוהט
עלילת הסרט
או'האלורהאן מציין כי פחות מ-200 בני אדם נהרגו בשרפה, וכי היה להם מזל שזה לא היה אסון גרוע יותר, עם מניין קורבנות של 10,000. הוא מזהיר כי אסון שכזה עלול להתרחש אם אדריכלי בניין לא יתייעצו עם הכבאים על איך לעצב בניינים כאלה בעתיד, ורוברטס מסכים. או'האלורהאן בתגובה אומר לו: "אתה יודע איפה תוכל למצוא אותי".
בבילון 5 - דמויות
ג'פרי סינקלייר
בתחילת 2259, סינקלייר מועבר לתפקיד שגריר הארץ במינבר, עולם הבית של המינברים. מחליפו בתחנת בבילון 5 הוא קפטן ג'ון שרידן. כפי שסופר בספר To Dream in the City of Sorrows, סינקלייר מגלה את הנבואה העתיקה אודות הצללים ועובר אימונים מפרכים מתוך כוונה לעמוד בראש צי הסיירים. בשנת 2260, סינקלייר מקבל מכתב בן 900 שנה מעצמו, והוא מגלה כי הוא אינו גלגול נשמתו של ויילן כי אם ויילן עצמו. הוא משתמש במידע חדש זה כדי לקחת את תחנת החלל בבילון 4 במסע בזמן למלחמת הצללים הראשונה, ובכך מילא את נבואת המינברים שהוא "האחד שהיה". היה זה על סיפון תחנת בבילון 4 שסינקלייר השתמש בשילוש האור כדי לשנות את צורתו למינברי, ובכך הגשים את האגדה לפיה ויילן הוא "מינברי שלא נולד מהמינברים". הדבר מסביר גם מדוע שילוש האור הגיב אליו בצורה כה חזקה במהלך חקירתו בידי 'המועצה האפורה', וזאת מאחר שהוא תוכנת להגיב ל-DNA שלו.
המגדל הלוהט
מועמדויות וזכיות בפרסים
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר וזכה בשמונה: פרס האוסקר לצילום הטוב ביותר, לעריכה הטובה ביותר ולשיר הטוב ביותר- על השיר "We May Never Love Like This Again".
בבילון 5 - דמויות
ג'ון שרידן
קפטן ג'ון שרידן - בגילומו של ברוס בוקסלייטנר - מפקד על תחנת בבילון 5 בין השנים 2261-2259 ולאחר מכן משמש כנשיא הברית הבין-כוכבית בין השנים 2282-2262. שרידן הוא אסטרטג ואידיאליסט כריזמטי. לפני פריצתה של מלחמת ארץ-מינברים, שרידן מונה לקצין ראשון על ספינת הקרב לקסינגטון אם כי הוצע לו תפקיד הקצין הראשון בספינת המלחמה פרומתאוס. שרידן סירב להצעה מכיוון שלדעתו מפקד הספינה היה חמום מוח ונמהר. ואכן, הפרומתאוס הייתה זו שהציתה את מלחמת ארץ-מינברים עקב טעות אנוש.
המגדל הלוהט
מועמדויות וזכיות בפרסים
בנוסף, הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב- לשחקן המשנה הטוב ביותר בסרט ועל השחקנית החדשה הטובה ביותר.
בבילון 5 - דמויות
ג'ון שרידן
בשנים שלפני הצבתו בתחנת בבילון 5, שרידן מונה לפקד על ספינת המלחמה אגממנון. לפי הסיפור The Shadow Within, בזמן זה אשתו אנה שרידן נשלחה לכוכב הלכת של הצללים במסגרת משלחת ארכאולוגית ונהרגה, אירוע אשר השפיע עליו עמוקות, ואף חזר לרדוף אותו בהמשך.