cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסילת הרכבת יפו–ירושלים
הנחת המסילה
היזם הירושלמי יוסף נבון, איש ציבור ידוע ביישוב היהודי בארץ ישראל, החל להתעניין בסלילת מערכת רכבות בארץ בשנת 1885. הוא נפגש עם המהנדס ג'ורג' פרנג'יה, שהבטיח לו כי קו רכבת בין ירושלים לשפלת החוף יניב רווח גדול ויצריך השקעה קטנה שתחזיר את עצמה במהירות. נבון חתר להשגת זיכיון מהממשלה העות'מאנית להנחת מסילות רכבת בארץ ישראל, ולשם כך עבר לקונסטנטינופול לשלוש שנים. בסופו של תהליך השתדלות ארוך אצל פקידי הממשלה, הצליח נבון ב-28 באוקטובר 1888 להשיג את הזיכיון. הממשלה העות'מאנית אישרה ליוסף נבון להניח מסילת רכבת מיפו לירושלים וקצבה את הזיכיון להפעילה ל-71 שנים. בזיכיון נכללה גם אופציה למתוח שלוחות מהמסילה לעזה ולשכם. במהלך 1889 ניסה לגייס את ההון הדרוש להנחת פסי הרכבת. הוא הצליח למשוך משקיעים יהודיים מאנגליה ומצרפת, אך ההלוואות שלקח הכבידו על מצבו הכלכלי והוא נאלץ למכור את הזיכיון שהשיג לחברת בנייה צרפתית.
ב-29 בדצמבר 1889 נוסדה חברת-הבת שיועדה להקמת הקו בשם "חברת הרכבת העות'מאנית מיפו לירושלים וסעיפים". נבון הוכנס לחבר המנהלים של חברת הרכבת, שכלל כמה משקיעים צרפתיים. החברה הצליחה לגייס הון של כ-4 מיליון פרנק במניות וכ-10 מיליון פרנק באיגרות חוב. רוב הכספים שזרמו אל החברה הגיעו מכמרים שהשקיעו בה את ממונם הפרטי. מלאכת התכנון המפורט של המסילה והבנייה עצמה הוטלו על חברה צרפתית אחרת שנקראה "החברה הפריזאית לעבודות ציבוריות ולבנייה". עבודות הנחת המסילה החלו ב-30 במרץ 1890 בטקס חגיגי שנערך ליד יאזור. קשיים בהשלמת המסילה בהרי ירושלים דרשו השקעות נוספות (נבון גייס יזמים נוספים מבלגיה, משווייץ ומגרמניה שישקיעו בחברה, ובייחוד השקיעו בחברה חוגים קתוליים צרפתיים שראו במסילת הברזל אמצעי עזר לצליינות הנוצרית לירושלים). כוח האדם במפעל הנחת המסילה הגיע רובו ככולו ממצרים (חלקם מצאו בו את מותם בשל מגפת קדחת). חומרי הגלם למסילה, כמו גם הקטרים והקרונות, נקנו מחברה אמריקאית שפשטה רגל, והובאו באמצעות שלוחה קצרה שנסללה מנמל יפו לתחנת הרכבת יפו. העבודות התנהלו ברציפות במשך כשנתיים וחצי עד לסיומן המלא בקיץ 1892, כאשר כבר באמצע 1891 החלה לפעול מסילת הברזל יפו - רמלה.
קלרנס זנר
קלרנס מלווין זנר (באנגלית: Clarence Melvin Zener; 1 בדצמבר 1905 – 15 ביולי 1993) היה פיזיקאי אמריקאי שהיה הראשון שתיאר את הפעולה האלקטרונית של דיודת זנר יחד עם מעבדות בל. לאחר מכן, דיודה זו נקראה על שמו.
מסילת הרכבת יפו–ירושלים
תוואי המסילה
המסילה נמתחה מתחנת הרכבת יפו לכיוון צפון-מזרח, במקביל לרחוב אילת ודרך יפו בתל אביב של ימינו. היא עברה ברחוב הרכבת ופנתה לכיוון דרום תוך שהיא מתקדמת במקביל לנחל איילון (ואדי מוסררה). משם נמתחה המסילה לכיוון דרום-מזרח דרך עמק לוד אל תחנות הרכבת לוד ורמלה. משם פנתה המסילה מזרחה לאורך נחל שורק דרך תחנות תפעוליות ליד הכפרים הערביים סג'ד, דיר-אבאן, ובתיר. הרכבת המשיכה לטפס בין הרי ירושלים ב"שביל החמורים", דרך עתיקה שהובילה אל העיר, לאורך יובל של נחל שורק הקרוי נחל רפאים. בעמק רפאים הצפינה המסילה עד תחנת הרכבת ירושלים (שנבנתה בסמוך לחאן הירושלמי). המסילה, רוחבה 1000 מילימטר, נמתחה לאורך 87 קילומטרים וחלפה מעל 176 גשרים, שבעה מביניהם גשרים ממתכת. הנחת המסילה הסתיימה באוגוסט 1892. יחידה לכל אורכה, אפשרה המסילה תנועה של רכבת אחת בלבד, מירושלים ליפו או מיפו לירושלים. השימוש ברוחב הצר יחסית איפשר חיסכון בהוצאות הבניה, בעקבות היכולת לסלול את המסילה עם עקומות חדות יותר.
קלרנס זנר
זנר היה פיזיקאי תאוריקן עם רקע במתמטיקה שכתב במגוון תחומים, בין השאר במוליכות-על, מטלורגיה וגאומטריה.
זנר נולד באינדיאנפוליס, אינדיאנה. ב-1930, זנר השלים דוקטורט בפיזיקה, באוניברסיטת הרווארד עם תזה בנושא "מכניקה קוונטית לייצור מספר סוגים של מולקולות דיאטומיות". לאחר מכן הוא לימד במספר אוניברסיטאות אמריקאיות לפני שעבד במפעל התחמושת ווטרטאון (מסצ'וסטס) במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה, הוא לימד באוניברסיטת שיקגו (1945-1951), הוא עבד בוסטינגהאוס (1951-1965), לימד באוניברסיטת טקסס A&M (בין 1966–1968) ולאחר מכן באוניברסיטת קרנגי מלון (1968-1993). בשנת 1957 זכה בפרס בינגהם על עבודתו בתחום הראולוגיה.
מסילת הרכבת יפו–ירושלים
תוואי המסילה
תוואי נחל שורק הועדף על פני תוואי נחל האלה ומעלה בית חורון בשל קיומם של מקורות מים לאורכו (חיוניים להפעלת קטרי קיטור), והעדר הצורך בחציבה משמעותית לאורכו. בנוסף נחל שורק הוא מפותל ביותר, דבר ההופך את תוואי המסילה לתוואי נח בעל עליה מתונה, אך ארוך יותר.
מסילת הרכבת שחיברה בין יפו לירושלים הייתה המסילה הראשונה במזרח התיכון מחוץ למצרים וטורקיה, היוותה הישג טכנולוגי ותחבורתי עבור ארץ ישראל העות'מאנית שנחשבה לאזור נחשל. משך הנסיעה מיפו לירושלים קוצר משמעותית - בכרכרה ארך המסע יום וחצי וחייב חניית לילה, בעוד ברכבת הוא ארך בין ארבע לשש שעות. היה זה אף הישג אישי של יוסף נבון כיזם עסקי, על אף שהיה כרוך בקשיים כלכליים כבדים. על הישגו זה הוענקו לו התואר "ביי" מהסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני, אות הלגיון הצרפתי ואותות כבוד מקונסוליות אנגליה ופורטוגל.
הליגה הישראלית בכדורגל חופים 2018
הליגה הישראלית בכדורגל חופים 2018 הייתה אירוע של ליגת כדורגל החופים של ישראל, שנערכה בין 8 ביוני ל-27 ביולי 2018, בנתניה, ישראל.
מסילת הרכבת יפו–ירושלים
חנוכת המסילה
בה' בתשרי תרנ"ג (26 בספטמבר 1892) יצאה הרכבת הראשונה מיפו לירושלים כשהיא עטורה בדגלי האימפריה העות'מאנית. משך הנסיעה בקו החדש היה כארבע שעות. בטקס חנוכת מסילת הברזל נכחו שליח מיוחד מטעם סולטאן האימפריה העות'מאנית, מושל מחוז ירושלים מטעם האימפריה, הקונסולים בירושלים ועיתונאים רבים.
התייחסותו של אליעזר בן-יהודה
אליעזר בן-יהודה ראה בבניית הרכבת סמל לניצחון הנאורות ובפרט של תנועת ההשכלה היהודית על הקהילות המסורתיות ששלטו אז בירושלים ושנאבקו במאמציו לתחיית הלשון העברית והתחדשות הלאום העברי ונגד חידושים בכלל. כמה שבועות לפני טקס הפתיחה פרסם בעיתונו "האור" מאמר על אודות הגעתה לירושלים של "מכונת הקיטור על מסילת הברזל". בן יהודה פרסם גם שיר-הלל שכתב לרכבת (עליו חתם בשם העט "המאור הקטן"):
הליגה הישראלית בכדורגל חופים 2018
שלב הבתים
כל שעות המשחקים התקיימו לפי שעון ישראל.
מסילת הרכבת יפו–ירושלים
התייחסותו של אליעזר בן-יהודה
יחיאל מיכל פינס הציע לאליעזר בן-יהודה שם עברי ל"סוס הפלדה". כמשקל המילה המקראית "גמלת" (שפירושה הוא שיירת גמלים) הציע לו את המילה "עגלת" (כלומר, שיירת עגלות). בן יהודה קיבל את המשקל שהציע פינס, אך העדיף בסיס אחר. כך טבע את המילה החדשה "רכבת" (שיירת רכב).
השימוש במסילה - עד 1948
עם פתיחת קו הרכבת יפו-ירושלים הנסיעה בו ארכה ארבע שעות, שעתיים מעל התכנון המוקדם. מדי יום יצאה רכבת נוסעים אחת בכל כיוון - בבוקר מירושלים ואחרי-הצהריים מיפו. כשנתיים לאחר מכן, משך הנסיעה התארך לשש שעות. בשנת 1913 המסע ברכבת שוב ארך ארבע שעות, והדבר איפשר את הפעלתן של שתי רכבות מדי יום בכל כיוון. הנסיעה האטית הולידה בדיחה שברכבת נתלו שלטים שהזהירו את הנוסעים שלא לרדת לקטוף פרחים בזמן הנסיעה. אנריקו לואיג'י פסטה, חוקר טבע שביקר בישראל, יצא ב-14 במרץ 1893 לכיוון ירושלים ותיאר את הנסיעה כקשה ומטלטלת עד כי התחרט שלא יצא לירושלים רכוב על סוסים.
הליגה הישראלית בכדורגל חופים 2018
פלייאוף הירידה
המנצחות בחצאי הגמר הבטיחו את הישארותן בליגה עונה נוספת, בזמן שהמפסידה בגמר פלייאוף הירידה שנערך במחזור הסיום, נשרה לליגה הלאומית בכדורגל חופים.
מסילת הרכבת יפו–ירושלים
השימוש במסילה - עד 1948
בשנות ההפעלה הראשונות התגלו קשיים תפעוליים שונים לצד אי־כדאיות כלכלית, אך במשך הזמן עלתה ריווחיות הרכבת. לצד רכבות הנוסעים (שתרמו כ־60% מההכנסות) פעלו בקו גם רכבות משא, שהובילו סחורות לירושלים. תפעול רכבות משא בקו נתקל בקשיים, בשל העובדה שרכבות המשא מירושלים ליפו נותרו ריקות. תפעול הרכבת היה מותנה באספקת מים בנקודות שונות בתוואי המסילה לצורך יצירת הקיטור הדרוש להנעת הקטר, דבר שהיווה קושי תפעולי בתקופות יבשות. היה צורך גם בריכוז מצבורי עץ יבש לצורך חומר הבערה ליצירת הקיטור. למרות מהירות הנסיעה האיטית של הרכבת (כ־25 קמ"ש), הנסיעה בה בין יפו לירושלים הייתה נוחה ומהירה בהרבה מאשר הנסיעה בעגלות, ועל כן הובילה הפעלתה עד מהרה למשבר קשה בקרב בעלי העגלות. בעוד בעלי העגלות ניסו להוזיל את המחירים על מנת למשוך את האוכלוסייה הענייה, פתחה הרכבת מחלקה שלישית כתחרות על מגזר זה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמצאו האימפריה העות'מאנית וצרפת משני צדי המתרס. מסילת הברזל הופקעה מידי החברה הצרפתית שהפעילה אותה והקו הושבת. המסילה שבין יפו ללוד פורקה, על מנת לסייע במאמץ סלילת המסילה המזרחית, שנבנתה מטולכרם בצפון ארץ ישראל לכיוון באר שבע וחצי האי סיני, מסילה שנועדה לסייע למאמץ המלחמתי הטורקי־גרמני לכיוון תעלת סואץ. המסילה הגיעה רק עד לקוסיימה שבחצי האי סיני משום המהפך במלחמה - מעבר הבריטים למתקפה לכיבוש חצי האי סיני וארץ ישראל. על רקע זה נבנתה בשנת 1915 ואדי צראר (כיום, במפגש הנחל עם כביש 3), היא תחנת 'הצומת', נקודת המפגש של המסילה המזרחית עם מסילת יפו - ירושלים. בשל כך בוטלה תחנת סג'ד הסמוכה לה. חלק המסילה שלא פורק (מלוד לירושלים) הורחב במהלך תקופה זו מרוחב של 100 ס"מ לרוחב של 105 ס"מ, שהיה הרוחב הסטנדרטי במסילות שנסללו עד אז במזרח התיכון.
הליגה הישראלית בכדורגל חופים 2018
שלב הנוקאאוט
שלב הנוקאאוט של הליגה התנהלו בצורה שבה המנצחות במשחקי רבעי הגמר הראשון והרביעי יתמודדו אחת נגד השנייה, בעוד שהמנצחות במשחקי רבעי הגמר השני והשלישי יתמודדו אחת נגד השנייה.
מסילת הרכבת יפו–ירושלים
השימוש במסילה - עד 1948
ב־1918, לאחר כיבוש ירושלים על ידי הבריטים, נבנתה מסילה צרה סמוך לקצה הקו לכיוון אל־בירה, שנועדה לסיוע למאמץ הבריטי מצפון לירושלים. בשל הצלחת הבקעת קו ההגנה הטורקי וההתקדמות המהירה של הכוחות הבריטים התבטל הצורך במסילה, והיא פורקה בסוף 1918. במהלך המלחמה, לאחר כיבושה של יפו, נסללה בזריזות על ידי הכוחות הבריטיים מסילה צרה ברוחב 60 ס"מ מנמל יפו ועד תחנת לוד, על תוואי המסילה הצרפתית שפורקה על ידי הטורקים, על מנת לסייע לוגיסטית לכוחות הלוחמים. המסילה שימשה להובלת כ־700 טון ציוד ליום בתקופת המלחמה. בצומת סרונה, נקודה שבה נבנתה לאחר מכן תחנת הרכבת תל אביב ליד בית הדר, התפצלה מסילה צבאית צרה שהגיעה לאזור גלילות, ונועדה לסייע למאמץ הצבאי הבריטי. עם התקדמות הכוחות צפונה פחתה חשיבותה של מסילה זו, והיא פורקה.
ניקנור (פירושונים)
Nikanor Nikanor
מסילת הרכבת יפו–ירושלים
השימוש במסילה - עד 1948
בהמשך מלחמת העולם הראשונה ולאחר סיומה, נסללה מחדש המסילה לכל אורכה לפי הרוחב "התקני" (שהיה רחב יותר - 1435 מילימטר). בסתיו 1920 הושלמה הסבת קטע יפו-לוד. תחילה נוסף למסילה פס שלישי, על מנת לאפשר שימוש בציוד בריטי וציוד שלל טורקי גם יחד, שהותאמו לרוחבי מסילה שונים, ובשלב מאוחר יותר פורק הפס שאיפשר תנועת ציוד מותאם לרוחב צר.
הליגה הישראלית בכדורגל חופים 2018
גמר הנוער
בניגוד לחוקי המשחק הרגילים של כדורגל החופים, גמר הנוער היה במתכונת של שתי מחציות, שכל אחת מהן נמשכה 12 דקות.
מסילת הרכבת יפו–ירושלים
השימוש במסילה - עד 1948
בין השנים 1946–1947 ספגה המסילה פגיעות רבות כתוצאה מפעילות חבלנית, הן מצד כנופיות ערביות שפעלו במרחב פרוזדור ירושלים והן מצד חברי המחתרות שהתאגדו לתנועת המרי העברי.
1948–1998
בשנת 1948, בעיצומה של מלחמת העצמאות פסקה תנועת הרכבות לירושלים בשעה שהעיר הייתה נתונה במצור. לאחר המלחמה, קטעים מן המסילה נשארו בידי הלגיון הירדני. בעקבות הסכמי רודוס שהסדירו את הפסקת האש שלאחר המלחמה, הוחזרו קטעי המסילה לידי ישראל. קו יפו-ירושלים הוחזר לשימוש ב-7 באוגוסט 1949, אז עלתה לירושלים בפעם הראשונה רכבת ישראלית, שהכילה מטען סמלי של קמח, מלט וספרי תורה. ב-2 במרץ 1950 חנכה רכבת ישראל שירות נוסעים סדיר בין חיפה לירושלים דרך המסילה המזרחית, כאשר קשר הופעל בין תחנת תל אביב דרום ותחנת לוד.
הליגה הישראלית בכדורגל חופים 2018
משחק ראווה - גביע "יהב-קהילתי" (למען ילדי עוטף עזה)
בניגוד לחוקי המשחק הרגילים של כדורגל החופים, משחק הראווה היה במתכונת של שתי מחציות, שכל אחת מהן נמשכה 12 דקות.
מסילת הרכבת יפו–ירושלים
1948–1998
בשנות ה-50, החלה רכבת ישראל להפעיל בקו קטרי דיזל שהחליפו את קטרי הקיטור. בשנת 1959 עברה המסילה העולה לירושלים שיפוץ מקיף, אך המסילה לא הוכפלה ושירות הרכבות בה היה מצומצם (עד שלוש או ארבע רכבות ביום לכל כיוון). הקצה המערבי של המסילה השתנה עם השנים: תחנת הרכבת יפו נזנחה ב-1948 ותחנת הקצה הייתה מ-1949 תחנת הרכבת תל אביב דרום במיקומה הישן ליד רחוב יהודה הלוי.
בדצמבר 1969, החליט עזר ויצמן, שמונה במסגרת ממשלת אחדות לאומית לשר התחבורה, על סגירת הקו עקב חוסר כדאיות כלכלית, מפני שמספר הנוסעים בקו לא התקרב לעלות הפעלתו. אך לאחר 8 חודשים פרשה גח"ל מן הממשלה. שמעון פרס, שהחליף אותו כשר התחבורה, החליט להמשיך להפעיל את הקו ולהתחיל בתכנון קו רכבת מהיר לירושלים.
הליגה הישראלית בכדורגל חופים 2018
מלך השערים
להלן טבלת מלך השערים המכילה את כל מי שהבקיע למעלה מחמישה שערים במהלך העונה:
מסילת הרכבת יפו–ירושלים
1948–1998
ב-1970 הועתקה התחנה אל מחוץ לעיר, לתחנת הרכבת תל אביב דרום שנחנכה ב-26 בנובמבר 1970. מבנה התחנה הישן נהרס, כמו גם המסילה לאורך רחוב הרכבת (לאחר סלילת כביש 1, תחנת תל אביב דרום ושארית המסילה חוברו במנהרה קצרה למסילת איילון).
בשנת 1971, צנח מספר הנוסעים בקו ב-40% תוך שנה, בעקבות סגירת תחנת הרכבת בית הדר במרכז תל אביב והעברת תחנת הקצה לתחנת הרכבת תל אביב דרום, כמו כן נשכרו חברות הנדסה בינלאומיות לתכנן קו רכבת חדש ממרכז תל אביב למרכז ירושלים. "חברת הרכבות הלאומית של בריטניה" הציעה לישראל לרכוש רכבת דיזל מהירה, מדגם, שהיה אז בפיתוח (והיה דגם רכבת הדיזל המהיר ביותר שהוכנס לשימוש מעולם). התוכנית לא יצאה לפועל מאחר שניתנה עדיפות תקציבית לפיתוח רכבת תחתית בתל אביב באותה עת.
בשנת 1976, העלה שר התחבורה, גד יעקבי, רעיון למסילה וכביש מהיר חדש (תוכנית כביש 45) שיחברו את ירושלים דרך מודיעין ומשם דרך גבעון ועד לצפון ירושלים. אך התוכנית לא הגיעה לכדי מימוש.
בשנות ה-80, השלמת סלילתו של כביש 1, גרם להפחתת הכדאיות של השימוש במסילת הברזל, שאורכה ומשך הנסיעה בה היו ארוכים יותר לעומת נסיעה באוטובוס. במשך השנים הידרדר מצב המסילה וקצב הנסיעה בה הואט מאוד (במקומות מסוימים לאורך המסילה הוגבלה המהירות ל-25 קמ"ש). כמות הנוסעים בקו הלכה ופחתה, עד שבשנות ה-90 הופחת השימוש במסילה לרכבת אחת ביום לכל כיוון.
במרץ-אפריל 1998 רכבת ישראל ערכה ניסוי שנועד לבדוק את התאמת רכבות רוכנות ("טילטינג") לתשתית המסילתית בישראל ואת הקיצור בזמן הנסיעה שהן יכולים להביא. נסיעות מבחן בוצעו על ידי רכבת רוכנת, מ (היום בומברדיה) שהושכרה מחברת הרכבת הלאומית של גרמניה למשך חודש.
מצב המסילה הורע מאוד וכמעט מדי שבוע אירע בה שימוט שסיכן מאוד את ציבור הנוסעים ופגע ברכבות. ב-14 ביולי 1998, החליט עמוס עוזני, מנכ"ל רכבת ישראל, על סגירת הקו לירושלים והפסקת השימוש במסילת שורק (קטע המסילה שבין נען לירושלים). כעבור חודש, ב-14 באוגוסט 1998, עזבה הרכבת האחרונה את תחנת הרכבת ירושלים. בגלל הפחתת השימוש במסילה לאורך השנים, סגירת הקו לא השפיעה באופן משמעותי על התחבורה לירושלים או על מערכת המסילות בישראל.
שלוחה למפעל מלט הר טוב
בשנות ה־50 וה־60 הייתה פעילה שלוחת מסילה תעשייתית למפעל מלט הר טוב. היא הייתה מתפצלת מהקו הראשי באזור תחנת הרכבת בית שמש.
ההחלטה על חידוש הקו
בעקבות הניתוק המסילתי בין שתי הערים הגדולות בישראל התפתחה ציפייה שבמהרה יימצא תקציב לחיבורן מחדש. בפנייה אל אריאל שרון, שר התשתיות הלאומיות, ביקש מנכ"ל רכבת ישראל עמוס עוזני להקציב את הכספים הדרושים לשדרוג הקו לירושלים. שרון העדיף שלא להיענות לבקשה (הוא העדיף לממן את פרויקט הכפלת מסילת הדרום בין צומת נען לבאר שבע ולהקים מהמסילה שלוחה לתחנה חדשה במרכז העיר).
בינתיים נסקרו תוכניות שונות לחידוש הקשר המסילתי בין ירושלים ותל אביב. החלופות העיקריות שנדונו:
עיריית ירושלים תמכה בחלופת הביניים G1 בשל כל יתרונותיה היחסיים. ברכבת ישראל העדיפו לשלב את היתרונות היחסיים של חלופה S, שתחזיר את ירושלים במהירות המרבית למפת הרכבות הארצית, יחד עם חלופה A1, שתספק את הפתרון התחבורתי המיטבי בראייה ארוכת-טווח.
ב-13 ביוני 2001 הכריע אפרים סנה, שר התחבורה, בשיתוף עם ראש הממשלה אריאל שרון, לטובת עמדתה של רכבת ישראל והורה להתחיל בתכנון וביצוע חלופות S ו-A1. הכוונה הייתה שהקו הישן יחדש את פעולתו בתוך שנתיים, בעלות של כ-340 מיליון שקל.
בתחילת המאה ה-21, במקביל לתכנון וביצוע קו הרכבת המהיר לירושלים, החל שיפוץ הקו הקיים לפי חלופה S, שהוערך באפריל 2003 בכ-420 מיליון ש"ח. השיפוץ כלל את חידוש המסילה הבודדת בקו בשני מקטעים. במקטע הראשון (22 קילומטרים, בין צומת נען לבית שמש) בוצע יישור של תוואי השטח, שופצו גשרים, הוקמו הפרדות מפלסיות במקום מפגשי כביש-מסילה והוחזרה לשימוש תחנת הרכבת נחל שורק כתחנה תפעולית. במקטע השני (36 קילומטרים בין בית שמש לירושלים) חודשה תחנת הרכבת בית שמש, והוחזרו לשימוש תחנות הרכבת ההיסטוריות בבר גיורא, בבתיר (כתחנות תפעוליות בהם שתי מסילות למפגשי רכבת) ובירושלים בנוסף הוקמו שתי תחנות חדשות בדרום העיר (בשכונת מלחה וליד גן החיות התנ"כי).
במהלך עבודות חידוש הקו
משום שתוואי המסילה עובר בין שמורות הטבע הסמוכות לנחל שורק, במהלך העבודות נפגעו הרבה ערכי נוף (עצי חורש טבעי נעקרו, אפיקי נחל נפגעו ופסולת עפר נערמה במקומות שאסור להשליכה). נפגעו גם כמה מבנים היסטוריים לשימור (תחנות הרכבת בית שמש ובתיר וגשרים שהוקמו בתקופת המנדט) בשל התנהגות הרסנית של קבלנים באתרי הבנייה. המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות והחברה להגנת הטבע האשימו את רכבת ישראל בהתנהלות רשלנית. בהמשך העבודות (במקטע השני) נקבע במכרזי הרכבת תנאי-סף של ידע ברמה בינלאומית בנושא שימור היסטורי ואקולוגי (בשל כך, זכתה במכרזים חברת TSO הצרפתית).
התיאום עם עיריית ירושלים היה לוקה בחסר. העירייה התנגדה לפתיחתה מחדש של תחנת הרכבת ירושלים על רקע כוונה להפוך את התחנה הישנה למתחם נדל"ן. בכך הפכה תחנת הרכבת ירושלים מלחה לתחנת הקצה של הקו, שגם בנייתה הובילה לחיכוכים בין מוסדות התכנון השונים. בניגוד לתחנה הישנה שממוקמת כיום במרכז ירושלים, תחנת מלחה ממוקמת בשולי ירושלים, דבר שהוביל למיעוט נוסעים בתחנה. התכנון הלקוי הביא גם לכך שאין מספיק תחבורה ציבורית משלימה (אוטובוסים, מוניות, רכבת קלה) מהתחנה ואליה. כך אירע גם בתחנת הרכבת גן החיות התנ"כי.
אי-ודאות תקציבית בגלל התחלפות שר האוצר הביאה לעיכובים בבניית התחנות כמו גם בחידוש המסילה. בשל אי-הוודאות בוטלה הקמתו של מוסך רכבת בתחנת הרכבת ירושלים מלחה - לימים התברר כי ביטול הקמת המוסך הביא לכך שכל הרכבות בקו לירושלים נאלצות לחזור מדי ערב למוסך הרכבת בלוד, ולכן מצטמצמות שעות הפעילות של הקו.
בבדיקת הכדאיות הכלכלית של חלופת השדרוג הובאה בחשבון הפעלת שתי רכבות בשעה, שהתבססה על ההנחה שירכשו ברכבות רוכנות חדישות המסוגלות לנוע במהירות גבוהה יותר בעיקולים. אך במהלך הפרויקט החליטה הרכבת לבטל את רכישת הרכבות הרוכנות. כתוצאה מכך התברר, כי בשל זמן הנסיעה הארוך תוכל הרכבת להפעיל רכבת אחת בשעה בלבד.
לאחר פתיחת הקו המחודש
המקטע הראשון של המסילה המחודשת נפתח ב-13 בספטמבר 2003 עת נפתחה תחנת הרכבת בית שמש המחודשת. התושבים שהחלו להשתמש בתחנה התלוננו על מחיר הנסיעה הגבוה שנגבה מהם ועל אי עמידה בזמנים של הרכבות. המקטע השני נפתח ב-9 באפריל 2005 עם פתיחת תחנת הרכבת ירושלים מלחה. חידוש הקו זכה לכיסוי עיתונאי נרחב, וראש הממשלה אריאל שרון ושר האוצר בנימין נתניהו אף בחנו בעצמם את הנסיעה בקו.
מיד עם פתיחת הקו המחודש התברר שמשך הנסיעה לא התקצר כלל ועדיין אורך כשעה וארבעים דקות (כחצי שעה יותר מהצפוי, כמעט כפליים מהנסיעה בכביש ופי שתיים וחצי בהשוואה לנסיעה בקו החדש). על חגיגות הפתיחה של הקו העיבו גם חריגות התקציב בפרויקט, שהסתכם בכ-540 מיליון ש"ח במקום כ-330 מיליון ש"ח, וגם העובדה שכל ההשקעה יועדה לפרויקט שממילא עתיד להיות מוחלף. התברר גם שהקרונות והקטרים הנוסעים בקו ניזוקים מהעיקולים של תוואי המסילה. עשרות שלדות של רכבות נשחקו ותיקונן נאמד בעשרות מיליוני שקלים. שוב הוגבלה המהירות במקטעים מסוימים במסילה ל-25 קמ"ש ונאסר השימוש במערכי בומברדיה דאבל דק קוץ', קרונות מו-דו החד קומתיים של אלסטום, סימנס ויאג'ו לייט או מערך נגרר אחר בעקבות הנזק שגרמו העיקולים החדים במסילה לציוד. בקו פעלו אך ורק רכבות IC3 תוצרת ABB Scandia בעקבות יתרונם במסילות משופעות בהשוואה לקטרים והמרחק הקטן בין חוגוני המערך בהשוואה לקרונות נגררים, דבר המפחית משמעותית את שחיקת הקרונות בעיקולים החדים. בשל כך רבו המקרים של אי עמידה בלוחות הזמנים של הרכבות מירושלים לבית שמש. הכדאיות של הנסיעה בקו הייתה נמוכה מהצפוי, ורק בחגים נעשה בו שימוש המוני.
כשנה לאחר חידוש השירות, התגלה כי רוב המשתמשים בקו הם תושבי בית שמש הנוסעים לירושלים ולתל אביב. בשל כך, ובניסיון להתגבר על אי העמידה בלוחות הזמנים של הרכבות, יצא לפועל בסוף 2006 לוח זמנים חדש, ובו פוצל הקו לירושלים לשני קווים - האחד ירושלים - בית שמש, והשני מבית שמש מערבה (לכיוון תל אביב דרך רמלה ולוד). בשל הפיצול ירדה עוד יותר הכדאיות של נסיעה ברכבת בין ירושלים ותל אביב, שהצריכה החלפה בתחנת הרכבת בית שמש. לאורך שנת 2006 ההחלפה בתחנת בית שמש ארכה כ-50 דקות בכיוון דרום בשעות הבוקר ובכיוון צפון בשעות הערב, כך שזמן הנסיעה התארך משמעותית עבור הנוסעים בכיוונים ובשעות הללו. כך הפכה הנסיעה ברכבת ממישור החוף לירושלים למסורבלת וארוכה עוד יותר משהייתה לפני שדרוג הקו, למרות ההשקעה הכספית העצומה. אף על פי שבאמצע שנת 2007, בעקבות שינוי שנערך בקו (מפגשי הרכבות עברו להתבצע בתחנת הרכבת התפעולית בר גיורא), פחת זמן ההמתנה בכל הכיוונים ובכל השעות ל-4 דקות בלבד, עדיין קו הרכבת לירושלים לא הפך לפופולרי בקרב הנוסעים.
ב-15 במרץ 2008 חודש שירות הרכבות הישירות בין ירושלים לתל אביב, אם כי באופן שיתאם את כמות הנוסעים הנמוכה-יחסית (שעות פעילות מצומצמות, תדירות רכבות נמוכה).
בדצמבר 2013 פקדה סערת שלג קשה את ירושלים ושירותי האוטובוסים חדלו לפעול. הרכבת נותרה כדרך היחידה לעזוב את העיר ומאות נוסעים הלכו ברגל מרחבי העיר אל התחנה במלחה.
ב-24 בספטמבר 2017 פוצל שוב הקו, האחד קו הרצליה - תל אביב - בית שמש, והשני קו ירושלים - בית שמש. בימי שישי ומוצ"ש לא פעיל הקו, והקו תל אביב-ירושלים הופעל כרגיל.
בתחילת 2018 הציע שר התחבורה ישראל כץ תוכנית הקמת רכבת קלה מבית שמש לירושלים על התוואי המסילה הקיימת. רכבת ישראל הפעילה בעבר במספר מקרים נסיעות מיוחדות בקו בעת שנערכו אירועי ספורט גדולים באצטדיון טדי או בארנה כגון גמר גביע המדינה או המכביה ועוד.
במרץ 2020 הופסקה תנועת הרכבות בין בית שמש לירושלים ביחד עם תנועת רכבות הנוסעים בכל הארץ כחלק מהגבלות שהטילה הממשלה על התחבורה הציבורית עקב התפשטות נגיף הקורונה, הקו נשאר מושבת גם אחרי 22 ביוני 2020, כאשר חזרה הרכבת לפעול. במסגרת ההתמודדות עם המשבר הכלכלי הנוצר עקב נגיף הקורונה, משרד האוצר הציע לבטל את הקו עקב כמות הנוסעים הנמוכה בו והוא אכן בוטל.
ב-2020 נפתח פארק המסילה בחלק ההיסטורי של המסילה אשר עבר בסמוך לשכונת נווה צדק.
תוכניות עתידיות לקו
כדי לשפר את ניצול המסילה עלו במשך השנים מספר הצעות לגיוון השימושים שלא התממשו כגון בניית מסוף מכולות בתחנת מלחה כדי לנצל את הקו להובלת סחורות. הצעה אחרת הייתה לשנע את האשפה מירושלים לאתרי ההטמנה בנגב באמצעות הרכבת. עוד הצעה היה למתג אותו כקו תיירותי בשל הנסיעה האיטית והמפותלת בהרי ירושלים.
בנובמבר 2016 פורסם כי שר התחבורה ישראל כץ יקדם מסלול חלופי קצר ומהיר יותר מכיוון ממלחה דרך היישוב צור הדסה אל בית שמש.
ב-2018 עלתה הצעה להאריך בין את מסילת ירושלים - גנות באופן תת-קרקעי עד לתחנת מלחה. על פי התוכנית, ייסלל קטע תת-קרקעי בין תחנת נבון לכיוון ממילא לכיוון אזור תחנת החאן, תוקם תחנה תפעולית תת-קרקעית המאפשרת לרכבת להפוך את כיוון הנסיעה ובהמשך גם כתחנה נוספת לנוסעים. המסילות יוארכו לכיוון תחנת מלחה.
קיימת הצעה להסבת מסילה הקו לשימוש ברכבת קלה אשר תחבר את בית שמש אל מטרופולין ירושלים ולרשת הרכבות הקלות שלה. רכבת קלה תוכל לנסוע בקו בצורה טובה יותר מאשר הרכבת הכבדה (ללא הבלאי והנזק הגדול שנגרם לקרונות אשר בשימוש בקו).
במאי 2023, מנהלת התכנון ורשות מקרקעי ישראל החלו לקדם את הפיכת התוואי מבית שמש לירושלים לפארק מסילה בין עירוני, הכולל שבילי אופניים ומסלולי הליכה).
קישורים חיצוניים
מידע היסטורי
חידוש הקו בתחילת המאה ה-21
הביקורת על שיפוץ הקו
וולפי טראוב
וולפי טראוב (6 בספטמבר 1927 – 10 באוקטובר 2013) היה ביוכימאי ישראלי ופרופסור בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע, חלוץ בתחום הקריסטלוגרפיה בקרני רנטגן. מנחה הדוקטורט של עדה יונת, כלת פרס נובל לכימיה לשנת 2009.
ביוגרפיה
וולפי טראוב נולד בלייפאיה שבלטביה, בן לצדוק (חודיק) טראוב וסוניה (שרה ביילה) לבית בנימינוביץ. בגיל 6 היגר לדרום אפריקה עם משפחתו, והיה ידיד נעוריו של אהרון קלוג, לימים חתן פרס נובל לכימיה.
את לימודי התואר הראשון והשני בכימיה עשה באוניברסיטת קייפטאון, ולאחר מכן עבר לקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון, לצורך לימודי התואר השלישי בהנחיית פרופ' ג'ון דזמונד ברנל. עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בקריסטלוגרפיה, הוגשה בשנת 1955.
טראוב היה נשוי לגלדיס (לבית זיגמן), ממנה התאלמן ב-1986. לאחר פטירתה חי עם בת זוג, אן בלוך.
לוולפי וגלדיס טראוב נולדו שני ילדים, ליסה (שילוח-עוזרד; לימים מנכ"לית קרן הקולנוע הישראלי) ומייקל. התגורר ברחובות, שם גם נטמן עם פטירתו בשנת 2013.
מחקר
באותם ימים מוקדמים נחשב הקולגן לחלבון חוץ-תאי בלתי מעניין ברובו, והגישה המדעית הרווחת הייתה שאין למצוא משמעות רבה בשונות הקטנה המופיעה ברצפי חומצות האמינו שלו. למרות זאת זיהה טראוב בסיבי הקולגן היבטים מבניים של זיהוי והתארגנות עצמית. הוא יצר חזון ראשוני לגבי אחד התחומים העיקריים בביוכימיה: כיצד קובע רצף חומצות האמינו של חלבון מסוים את המבנה המקופל שלו, אשר מקנה לו את תפקודו הביולוגי. פרס נובל בכימיה לשנת 2013, שהוענק יום לפני מותו, ניתן גם הוא בתחום זה.
ברבות השנים הנחה טראוב מספר תלמידים שהפכו לחוקרים בולטים, בהם כלת פרס נובל פרופ' עדה יונת ממכון ויצמן ופרופ' אורי שמואלי מאוניברסיטת תל אביב.
השירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בצרפת
הישגים
השיר הנמכר ביותר בכל הזמנים בצרפת הוא "Petit Papa Noël" של טינו רוסי. השיר הנמכר ביותר של אישה הוא "You're the One That I Want" של ג'ון טרבולטה ואוליביה ניוטון-ג'ון, הלקוח מתוך הסרט "גריז". השיר "Belle" של פטריק פיורי, גארו ודניאל לבואה הוא השיר החדש ביותר בחמישייה הפותחת של הרשימה. השיר "Whenever, Wherever" של הזמרת-יוצרת הקולומביאנית שאקירה, נחשב לאחד מהשירים הבודדים בהיסטוריה של המדינה שהצליח לקבל את תואר היהלום ולהימכר בלמעלה ממיליון עותקים בסך הכול. השיר "Flashdance... What a Feeling" של איירין קארה מתוך הסרט "פלאשדאנס" (1983) נחשב לאחד משירי הנושא הנמכרים ביותר בכל הזמנים במדינה, כאשר מכירותיו עומדות על למעלה מ-1.3 מיליון עותקים.
"Candle in the Wind 1997" / "Something About the Way You Look Tonight" של אלטון ג'ון הפך לשיר הנמכר ביותר במדינה בשנת 1997, תוך ש-"Cambodia" של קים ויילד נחשב לאחד מהשירים הזרים הנמכרים ביותר בכל הזמנים במדינה. מעבר לכך, נחשב "" של וילג' פיפל לאחד מהשירים הנמכרים ביותר של להקה במדינה.
מטה בטורינה
מטה בטורינה (בקרואטית: Mate Baturina; נולד ב-1 באוגוסט 1973 ביוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
בטורינה שיחק במספר קבוצות בקרואטיה, ביניהן היידוק ספליט, ובאמצע עונת עבר לקבוצת גראסהופרס ציריך השווייצרית. בשנת 2003 הגיע לישראל, וחתם בקבוצת בני יהודה תל אביב, במדיה שיחק ארבע שנים. בשנת 2007 חזר לקרואטיה, וכעבור שנה פרש ממשחק פעיל.
אנג'ל (מימון)
אנג'ל (Angel, מילולית: מלאך) הוא משקיע פרטי אמיד בעל הון עצמי, המעניק מימון לחברות הזנק, לרוב בשלביהן הראשונים (שלבים המכונים Pre-Seed ו-Seed (הון ראשוני)), בתמורה לאחוזים מהחברה והשתתפות ברווחים העתידיים הצפויים. אנג'לים משקיעים לא רק כפרטים, אלא לעיתים גם כחלק מקבוצות, על מנת להפחית את הסיכון שלוקח כל אחד מהם.
בניגוד לקרנות הון סיכון, שנכנסות להשקעה בשלבים מאוחרים יותר של חיי החברות, האנג'לים משקיעים מכספם הפרטי ולא מכסף המגויס מהציבור או מקרנות השקעה שונות.
האנג'לים ממלאים את החסר בשלבי הגיוס הראשוני, בין שלב ה-Pre-Seed, המכונה לעיתים בהומור בשם FFF (Friends, Family and Fools), כלומר השלב שבו המשקיעים היחידים הם החברים של היזם, משפחתו ו'טיפשים', לבין השלב בו נכנסות לתמונה קרנות הון הסיכון, המשקיעות לרוב רק סכומים הגדולים מ-1–2 מיליון דולר. שלב זה כרוך בסיכון רב מבחינת המשקיעים ולכן האנג'לים יבקשו לרוב אחוזים ניכרים מהמיזם בתמורה להשקעתם, שלרוב מונה כמה מאות אלפי דולרים, בהתאם לאופי המיזם (בארצות הברית עמד ממוצע ההשקעה של אנג'לים ב-2007 על 450 אלף דולר). לעיתים ממשיכים האנג'לים להשקיע בחברות גם לאחר שהן מקבלות השקעות המשך מקרנות הון הסיכון.
בשנת 2007 השקיעו אנג'לים בארצות הברית 26 מיליארד דולר ב-57,000 חברות שונות. 27% מהם בתחום התוכנה, 19% בתחום הטיפול והמכשור הרפואי, ו-12% בתחום הביוטק.
בשנים האחרונות קמו גם בישראל מספר קבוצות של משקיעים אנג'לים, לרוב בקרב בוגרים של תעשיית ההיי-טק הישראלי, המתבססים על ניסיונם על מנת לפתח חברות הזנק צעירות. בשנת 2011 נחקק בישראל "חוק האנג'לים" במטרה לעודד משקיעים פרטיים.
אוסאנאס, קיסר אקסום
אוסאנאס היה קיסר אקסום (שנת 325 - 320 לערך).
מאנרו-האי סבור כי "מאוד סביר" שהמלך אוסאנאס הוא מי שקיבל את אדיאסיוס ופרומנטיוס מלך זה נקרא במסורת האתיופית "אלה אלאדה" או "אלה אמידה". "אלה אלאדה" הוא שם הכתרה, אם כי "אוסאנאס" הוא השם שמופיע על מטבעותיו.
W.R.O. Hahn, במסגרת מחקר שפורסם בשנת 1983, מזהה את אוסאנאס עם סאמבראוטאס (אשר ידוע רק מכתובת שנמצאה בדקי מהרי שבאריתריאה). אם זה נכון, זה נותן לאוסאנאס לפחות 27 שנות שלטון.
מטבעות עם שם זה נמצאו בסוף שנות התשעים באתרים ארכאולוגיים בהודו.
חבורת בשן
חבורת בשן היא חבורה גאולוגית הכוללת את סדרת הסלעים הגעשיים אשר הורבדו במסגרת הפעילות הגעשית באזור הבשן וברמת הגולן במהלך חמשת מיליוני השנים האחרונות. ניתן למצוא סלעים מחבורת בשן אף בגליל ובדרום לבנון.
בחבורה חמש תצורות גאולוגיות, מהן שלוש בתחומי הגולן, אשר נוצרו בשלושה אירועים געשיים: בזלת הכיסוי העתיקה ביותר, המונחת על סלעי הקירטון, תצורת אורטל המונחת מעליה ותצורת "קילוחי גולן" הצעירה המונחת למעלה. חבורה זו מהווה מרכיב חשוב בגאולוגיה של הגולן.
תצורות החבורה
חבורת בשן מורכבת ממספר תצורות גאולוגיות עיקריות שגילן הוא החל מלפני 5.5 מיליון שנה ועד ההווה:
בזלת הכיסוי
בזלת הכיסוי (מסומנת Pβc במפות הגאולוגיות) היא שכבת בזלת מתקופת הפליוקן התחתון, שגילן החל מ-3.5 מיליון שנה ועד 5.5 מיליון שנה. בזלת הכיסוי מכסה שטחים רחבים בדרום רמת הגולן ובגליל התחתון המזרחי, מראש פינה עד לבית שאן. בזלת הכיסוי נפוצה גם מחוץ למרחבי ארץ ישראל ומשתרעת על פני שטחים נרחבים בדרום סוריה עד הר הדרוזים, ובצפון ירדן - באזור אירביד. קילוחי בזלת הכיסוי נמצאו גם במרכז רמת הגולן וצפונה, אולם באזורים אלה היא כוסתה על ידי שכבות בזלת צעירות יותר. בזלת הכיסוי נבעה מדייקים ומחרוטי לבה הבולטים מעל פני השטח, כגון: קרני חיטין, גבעת בזק, תל סאקי, גבעת נטור ועוד.
קילוחי רומן-דלתון-ירדה
נקראה בעבר בזלת משכי (Pβm). התצורה כוללת מספר קילוחי בזלת מתקופת הפליוקן העליון, וגילן נע בין 1.8 ל-3.3 מיליון שנה:
תצורת אורטל
מצויה במרכז רמת הגולן וכן בצפון עמק החולה. הבזלות הן מתקופת הפליסטוקן התחתון, וגילן 0.7–1.6 מיליון שנה:
קילוחי גולן
בעבר נקראה "תצורת גולן". קילוחי גולן נפוצים בצפון הגולן ומרכזו. התצורה מורכבת מסדרה של קילוחי בזלת וסלעים פירוקלסטים מתקופת הפליסטוקן העליון. סלעי התצורה נוצרו בפעילות געשית שהחלה לפני כ-0.5 מיליון שנים והסתיימה כ-0.1 מיליון שנים לפני זמננו. מרבית התילים בקו התילים הישראלי נוצרו בעקבות הפעילות הגעשית בתקופה זו. סלעי תצורה זו הם הצעירים ביותר ברמת הגולן. בשל גילן הצעיר של בזלות אלו טרם הספיקו הנחלים להתחתר בבזלת, וכתוצאה אזור צפון מזרח הגולן אינו מאופיין בערוצי נחלים עמוקים כמו בדרום הרמה.
הפרטים בתצורה זו הם:
בזלת אל-ווערה
תצורה זו מכילה את הבזלות הצעירות ביותר באזורנו, אשר נוצרו בתקופת ההולוקן. בזלת אל-ווערה קלחה מתל חדר שבסוריה לכיוון מזרח. קילוח זה יצר את הלג'ה הקטנה - שטח בזלתי טרשי מאוד אותו כבש צה"ל במלחמת יום הכיפורים. גילה של בזלת אל-ווערה הוא כ-62,000 שנים.
ייתכן כי הג'ובות ברמת הגולן נוצרו באותה תקופה. ההתפרצות האחרונה הידועה באזור אירעה ככל הנראה באזור הלג'ה הגדולה לפני כ-4,000 שנים.
בית מדיצ'י
בית מדיצ'י (באיטלקית: Medici) הייתה שושלת סוחרים איטלקית שהייתה גורם רב השפעה באירופה החל במאה ה-13 ועד המאה ה-17. במרוצת השנים מונו מקרב המשפחה ארבעה אפיפיורים (לאו העשירי, קלמנס השביעי, פיוס הרביעי ולאו האחד עשר), מספר שליטים של רפובליקת פירנצה (החשוב שבהם היה לורנצו המפואר, פטרונן של כמה מיצירות האמנות המפורסמות בתקופת הרנסאנס), ומאוחר יותר גם מספר בני אצולה צרפתיים ואנגליים, ובהם שתי מלכות צרפת (קטרינה דה מדיצ'י ומארי דה מדיצ'י).
כמו משפחות אחרות שהיו בעלות שליטה מרכזית על ערים באיטליה, גם משפחת מדיצ'י תרמה סכומי כסף נכבדים לשלטון המקומי בפירנצה. המשפחה הצליחה להביא את פירנצה אל תחת שליטתם, ובכך לאפשר סביבה לשגשוג של אמנות והומניזם. בכך למעשה הובילה המשפחה ללידתו של הרנסאנס האיטלקי, יחד עם משפחות גדולות ומשפיעות אחרות, כמו: משפחות ויסקונטי וספורצה ממילאנו, משפחת אסטה מפרארה, משפחת גונזגה ממנטובה, ואחרות.
במאה ה-16 נכתבה על ידי ניקולו מקיאוולי מַסָּה פוליטית הנסיך. הספר הוקדש על ידי מקיאוולי עבור לורנצו השני, דוכס אורבינו לבית מדיצ'י.
היסטוריה
בנו של אווראדו, ג'ובאני די ביצ'י דה מדיצ'י, הגדיל את הונה של המשפחה על ידי ייסוד בנק, אשר היה לאחד החשובים והמכובדים באירופה. הבנק אף הצליח לקבל מהאפיפיור את הזכות להעביר הכספים מכל רחבי הקהילות הנוצריות לכנסייה. ג'ובאני דה ביצ'י אמנם צבר השפעה רבה בקרב חוגי השלטון בפירנצה, אולם רק בשנת 1434 הפכו בני המשפחה לשליטיה הלא רשמיים של הרפובליקה, עם הענקת התואר "גראן מאסטרו" לבנו של ג'ובאני, קוזימו דה מדיצ'י. מול המשפחה עמדה משפחת פאצי, שאף ניסתה להשתלט על העיר פירנצה בכוח ב-1478. בשיא הסכסוך בין שתי המשפחות הותקפו לורנצו דה מדיצ'י ואחיו ג'וליאנו בקתדרלה של פירנצה. ג'וליאנו נרצח, אך לורנצו הצליח להימלט. בתגובה תלו אנשי פירנצה את פרנצ'סקו סלוויאטי, הארכיבישוף של פיזה, שצידד במשפחת פאצי. האפיפיור סיקסטוס הרביעי, שתמך במשפחת פאצי, הכריז על נידויו של לורנצו דה מדיצ'י והטיל חרם על פירנצה.
בני הענף ה"וותיק" של המשפחה, אלו המשתייכים לזרעו של קוזימו, שלטו ברפובליקה עד להתנקשות בחייו של אלסנדרו דה מדיצ'י, הדוכס הראשון של פירנצה, בשנת 1537. שלטון זה, במשך כמאה שנה, הופרע רק על ידי שני אירועים (בין 1494–1512 ובין 1527–1530), כשמהפכנים שלחו את בני מדיצ'י לגלות. לאחר הרצח עבר השלטון לידי קוזימו הראשון דה מדיצ'י (דוכס טוסקנה), אשר בא מקרב הענף ה"צעיר" של המשפחה, אשר מקורו בלורנצו די ג'ובאני דה מדיצ'י, בן הזקונים של מייסד השושלת - ג'ובאני דה ביצ'י.
קוזימו ואביו המשיכו לבסס את מעמד משפחתם בעזרת הבנק, המסחר, פטרונות לאמנים ולאנשי תרבות, והאפיפיורות - שהבטיחו את מעמדה של המשפחה לדורות. קוזימו הראשון הרחיב את גבולות שלטונו, רכש את האי אלבה (1548), כבש את סיינה (1555) והפך את טוסקנה לכוח החשוב והחזק ביותר באזור. בד בבד קשר ברית אמיצה עם מדינת האפיפיור בראשות פיוס החמישי. אף שקוזימו עצמו הפסיק לשלוט בפועל ב-1565 והעביר את תפקידו לבנו פרנצ'סקו דה מדיצ'י, המשיך שלטונם להיות יציב וחזק. בשנת 1569 העניק האפיפיור לקוזימו את התואר דוכס גדול, צעד שהפך את טוסקנה לדוכסות גדולה. לאורך שלטון בני מדיצ'י בטוסקנה, הזהות בין בני מדיצ'י לבין הדוכסות הגדולה הייתה גדולה, ולא הייתה למעשה הפרדה בין הקופה הציבורית לבי הקופה המשפחתית של המשפחה השלטת. רק בני המשפחה יכלו למשל לנצל משאבי טבע. שלטונו של פרנצ'סקו (שמת בן 46 ב-1587 וכיהן בפועל כראש המדינה מ-1565 ובאופן רשמי ממות אביו קוזימו ב-1574), היה המשך ישיר של ימי אביו, כאשר המדינה נשלטת בפועל על ידי הפקידות הבכירה שמינה אביו. את פרנצ'סקו ירש אחיו, פרדיננדו, שהיה פעיל בפיתוח המדינה וכרת בריתות עם מדינות שכנות על ידי נישואיו לכריסטינה מלורן, בתו של דוכס לורן והשאת אחותו, מארי דה מדיצ'י לאנרי הרביעי, מלך צרפת. את בנו, קוזימו השני, השיא למריה מדלנה, ארכידוכסית אוסטריה מבית הבסבורג, ששלט גם בספרד, אשר הציבה איום מתמיד של חופי טוסקנה מכיוון הים הטירני. ב-1605 הביא פרדיננדו לבחירת בן משפחתו, אלסנדרו דה מדיצ'י לאפיפיור לאו האחד-עשר, שאמנם נפטר כעבור חודש, אך ממשיכו פאולוס החמישי היה תומך בית מדיצ'י.
קוזימו השני, בנו של פרדיננדו ויורשו, הותיר, כמו דודו פרנצ'סקו, את השליטה לשריו. בנו, פרדיננדו השני היה אך בן 11 במות אביו ב-1621 ובתחילת שלטונו שימשו אמו מריה מדלנה, ארכידוכסית אוסטריה וסבתו, קריסטינה מלוריין כעוצרות. השתיים, וקריסטינה במיוחד, הסתמכו על ייעוצם של אנשי דת (בניגוד לזהירותו הרבה של קוזימו הראשון מעירוב בין דת וענייני מדינה). ב-1634 השיאו השתיים את פרדיננדו השני לויטוריה דלה רוברה. לקראת תום שלטונו של פרדיננדו היה אוצר הדוכסות ריק והיא נאלצה ללוות מהאימפריה הרומית הקדושה וכך הפכה לבעלת חוב מולה. את שלטונו של פרדיננדו השני ירש ב-1670 בנו קוזימו השלישי. הוא ירש מצב כלכלי חמור ובמהלך שלטונו חלה התדרדרות נוספת וחזה במעמד הדוכסות הגדולה. קוזימו השלישי היה שמרן ופוריטן קתולי, הוא אסר על חגיגות בעלות ניחוח פאגאני, הוציא להורג מי שנחשד כהומוסקסואל, החמיר את המיסוי, העמיק את החינוך הדתי והוציא צווים נגד היהודים. קוזימו השלישי נשא לאשה את נכדתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, מרגריט לואיז ד'אורליאן. מנישואים ללא אהבה אלה נולדו שלושה צאצאים, פרדיננדו, שהיה אלכוהוליסט, ג'אן גסטון דה מדיצ'י, שירש את אביו ואנה מריה לואיזה דה מדיצ'י, הנצר האחרון לבית מדיצ'י.
בית מדיצ'י בתרבות
שושלת דה מדיצ'י לא זכתה לאזכורים רבים בספרות, אך סדרת הספרים המצליחה מאת מרי הופמן: "סטרוגנזה", מזכירה את משפחת דה מדיצ'י בתור שושלת: די-צ'ימיצ'י, שקורותיה קשורים הדוקות לתולדות העיר "ג'יליה", כמו שקורותיה של משפחת מדיצ'י קשורים לעיר פירנצה. משפחת די צ'ימיצ'י, בדומה למשפחה שעליה היא בנויה – משפחת מדיצ'י – צברה את הונה בבנקאות.
סוואן
סוּואן (בהנגול: 수원시, בהנג'ה: 水原市) היא בירת מחוז קיונגי בצפון-מערב קוריאה הדרומית. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.21 מיליון תושבים, עובדה ההופכת אותה לעיר הגדולה ביותר בקוריאה הדרומית שאינה במעמד מטרופוליטני, לפרוור המאוכלס ביותר של הבירה סיאול ולאחת הערים הגדולות בקוריאה הדרומית כולה. הכינוי המסורתי של העיר הוא "העיר בת החסידוּת".
בית מדיצ'י
בית מדיצ'י בתרבות
לפי הספר, צברה משפחת מדיצ'י שם ומוניטין מרשימים, והם הפכו לאנשי תרבות מצליחים. האפיפיור עצמו היה אחד מהם, כפי שמוזכר במציאות, וגם דוכס "ג'יליה", העיר המקבילה לפירנצה, היה אחד מהם: ניקולו די צ'ימיצ'י.
סוואן
סוואן התקיימה בצורות שונות לאורך ההיסטוריה של קוריאה. העיר צמחה מתוך התיישבות קטנה לעיר המיליונים שהיא כיום; בעלת תעשייה ותרבות פורחת. סוואן היא העיר היחידה בקוריאה הדרומית אשר נותרה מגודרת בחומה. על כן, הפכו חומות העיר לאחד מאתרי התיירות הפופולריים שבמחוז קִיַאנְגִּי. במרכז התעשייה של העיר, שוכן בין היתר מפעל של חברת האלקטרוניקה סמסונג. הנגישות לעיר מתבצעת בשתי דרכים; רשת הרכבת הארצית והרכבת התחתית של מטרופולין סיאול. שתי הדרכים משמשות כאמצעי תחבורה לתושבים ולתיירים, אך גם לייבוא סחורות לתוך ומחוץ לסוואן.
בית מדיצ'י
בית מדיצ'י בתרבות
האופרה I Medici מאת רוג'רו ליאונקוואלו דנה בתקופתו של לורנצו דה מדיצ'י וקנוניית בית פאצי.
סוואן
סוואן היא מרכז חינוכי גדול; בעיר שוכנים 14 קמפוסים של שלל אוניברסיטאות.
בית מדיצ'י
בית מדיצ'י בתרבות
הספר קנוניית אפריל מאת סוסנה פורטס עוסק באיבה בין משפחת פאצי למשפחת מדיצ'י ובקנוניית בית פאצי והטבח בקתדרלה של פירנצה שהתרחש ביום 26.4.1478.
סוואן
היסטוריה
בזמנים העתיקים, סוואן הייתה ידועה בשם "מוֹסו-גוּק" (הנגול: 모수국). עם זאת, במהלך תקופת שלוש הממלכות, האזור שכלל את העיר פווסאנג ואת השטח שעליו נמצאת כיום סוואן שונה ל"מֵהוֹל-גוּן" (הנגול: 매홀군).
בית מדיצ'י
בית מדיצ'י בתרבות
בית מדיצ'י הוא גורם מרכזי בסדרת הטלוויזיה "הסודות של דה וינצ'י".
סוואן
היסטוריה
בשנת 757, תחת שלטון קיאנגדאק, המלך של העיר סינה המאוחדת, שם העיר שונה ל"סוּסֶאנג-גוּן" (הנגול: 수성군).
בית מדיצ'י
בית מדיצ'י בתרבות
כמו כן, הבית מופיע גם בסדרת הטלוויזיה "הבורג'ס".
בנוסף, בית מדיצ'י מופיע במשחק Assassin's Creed II, מסדרת המשחקים Assassin's Creed.
סוואן
היסטוריה
בשנת 1413, המלך טֵג'וֹנג משושלת צ'וֹסאן, שינה את שם העיר ל"סוּואן".
בית מדיצ'י
בית מדיצ'י בתרבות
ב-2016 החל שידור המיני-סדרה "מדיצ'י" בכיכובם של דסטין הופמן כג'ובאני די ביצ'י דה מדיצ'י, ריצ'רד מאדן כקוזימו הראשון וסטיוארט מרטין כלורנצו.
סוואן
הכיבוש היפני
בשנת 1592, במהלך הפלישה היפנית לקוריאה, ניסה המפקד יי קוואנג לבדוק את קצב ההתקדמות היפנית, על ידי שיגור כוחותיו לכיוון עיר הבירה, סיאול (אשר באותו זמן נקראה "האנסאנג"), אולם הצבא נסוג לאחר זמן קצר. לאחר שכוחות הצבא הגיעו ל-50,000 אנשים, בעקבות הגעתן של כמה יחידות שהתנדבו לעזור בלחימה, יי קוואנג ומספר מפקדים נוספים, שינו את המטרה לכבוש מחדש את הבירה, והובילו את הכוחות המשולבים לכיוון צפון העיר סוואן.
מצודת פווסאנג וחומות העיר
מאוחר יותר בשנת 1796, במהלך תקופת צ'וֹסאן, נעשו ניסיונות כושלים מצד המלך צ'אנגְג'וֹ להפוך את סוואן לעיר הבירה של האומה. כחלק מהפרויקט להפוך את סוואן לבירה, נבנתה מצודת פווסאנג; המצודה כוללת חומה אשר נבנתה סביב העיר כולה, ונועדה לבצר ולשמור על קברו של אביו - הנסיך סאדוֹ, אשר היה ממוקם בתוך העיר.
בית מדיצ'י
בית מדיצ'י בתרבות
בסדרת הטלוויזיה "ממלכה" אשר שודרה בין השנים 2013–2017 וכיום משודרת בפלטפורמת השידור האינטרנטית נטפליקס, קתרין דה מדיצ'י משמשת כאחת מהדמויות הראשיות בסדרה כמלכת צרפת, וכאמו של פרנסיס, מלך צרפת.
סוואן
מצודת פווסאנג וחומות העיר
החומות יחד עם המצודה קיימות עד היום, אך ניזוקו קשות במהלך מלחמת קוריאה. במקור, מצודת פווסאנג הייתה אמורה להיבנות תחת הנחייתו של הפילוסוף צ'אנג יאק-יונג. בשנת 1800, זמן קצר לאחר מותו של המלך צ'אנגְג'וֹ, פורסם מסמך המפרט את אופן הבנייה של המבצר. המסמך, היה לעזר רב במהלך שחזור המצודה והחומות בשנות ה-70. החומות פעם הקיפו את כל העיר, אבל הצמיחה העירונית המודרנית גרמה לעיר להתפשט הרבה מעבר למבצר. הקירות הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, דבר המשמש לקידום אופייה של העיר.
כיום
העיר סוואן הפכה לבירת מחוז קִיַאנְגִּי, ב-23 ביוני 1967. מצפה סוֹצ'אנגדֶה, השוכן בעיר, נפגע ב-1996, כתוצאה מאש שהתלקחה במקום, ושוב, על ידי הצתה ב-1 במאי 2006, אך שוחזר.
רבעים
העיר מחולקת לארבעה רבעים (gu):
חינוך
ישנן בעיר 14 אוניברסיטאות ושתי מכללות. אלה כוללות אוניברסיטה לרפואה, אוניברסיטה קתולית, מכללת בריאות, אוניברסיטת לאלקטרוניקה ועוד.
בעיר 33 בתי ספר תיכוניים, 37 חטיבות ביניים, 81 בתי ספר יסודיים ו-107 גני ילדים. בסוואן יש שלושה בתי ספר המוקדשים לחינוך מיוחד.
כמו ברוב הערים הקוריאנית, יש שפע של בתי ספר פרטיים קטנים המציעים חינוך במגוון רחב של נושאים.
תעשייה
החברה הגדולה ביותר השוכנת באזור התעשייה של העיר היא חברת סמסונג הקוריאנית. כמו כן, קיימות תעשיות קטנות הנועדות לשוק המקומי וחנויות תיירות.
תחבורה
העיר מקושרת לבירה ולערים הסובבות אותה ברשת מסילות של הרכבת התחתית הלאומית של קוריאה הדרומית. כמו כן, העיר מקושרת בכבישים מהירים לעריה השכנות, ומהווה חלק חשוב בהיותה גשר תחבורתי המקשר את הבירה סיאול לערים רחוקות. בעיר קיימת תחנת רכבת.
צבא
בסוואן שוכן בסיס של חיל האוויר של קוריאה הדרומית, אשר נמצא במחוז צ'אנְגְאָן בעיר.
גאוגרפיה
סוואן שוכנת בדרום-מערב מחוז קיונגי וגובלת עם יונגין ממזרח, הוואסונג  מדרום, אנסאן  ממערב ואיוואנג  מצפון ומרוחקת כ-31 ק"מ דרומית לבירה סיאול.
ישנן כמה גבעות סביב העיר. הגבוהה ביותר נקראת קוואנְגִּיוֹ, שנמצאת מצפון, על הגבול עם יונגין. גובהה הוא 582 מטר מעל פני הים.
רוב זרמי האוויר, שמקורם מהגבעות השוכנות ליד העיר, עוברים דרך סוואן; הזרמים זורמים דרומה דרך העיר, ונחסמים על ידי הגבעות ממזרח, ומגיעים בסופו של דבר עד לים הצהוב, לעבר מפרץ אנסן.
כמו גם בכל שטח קוריאה הדרומית, אין אגמים טבעיים בקרבת סוואן. עם זאת, קיימים מאגרים קטנים רבים, הנקראים סאהו (הנגול: 서호).
אקלים
האקלים של סוואן דומה מאוד לזה של סיאול. עם זאת, כיוון שסיאול עירונית יותר, היא חמה יותר, ולכן מזג האוויר בסוואן הוא בדרך כלל קריר יותר מהאקלים של סיאול.
לקום אתמול בבוקר
לקום אתמול בבוקר (באנגלית: Groundhog Day, 'יום המרמיטה') הוא סרט קומדיה אמריקאי שבוים על ידי הרולד ראמיס ונכתב על ידי דני רובין והרולד ראמיס. הסרט יצא ב-1993 ובשנת 2006, הסרט נוסף לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בגדר היותו "סרט חשוב מבחינה היסטורית ותרבותית".
עלילה
שדרן טלוויזיה אגוצנטרי בשם פיל קונורס, המפיקה שלו ריטה והצלם לארי נשלחים מטעם עבודתם בתחנת הטלוויזיה WPBH-TV9 לעיירה פונקסאטוני שבפנסילבניה לסקר את אירועי יום המרמיטה. לאחר החגיגות הצוות אמור לחזור, אך בדרכם חזרה, סופת שלגים חזקה מעכבת אותם ללילה נוסף בפונקסאטוני.
להפתעתו של פיל, למחרת בבוקר הוא מגלה שהוא קם לבוקר האתמול, באותה השעה, עם אותו שיר שמתנגן ברדיו ועם אותם אירועים שקרו אתמול. הוא גם מבין שהוא היחיד שיודע זאת ושיש לו זכרונות מהיום ה"קודם", וכך ממשיכים חייו יום אחרי יום בלולאת זמן, כשהוא מתעורר לאותו יום עצמו.
פיל מתאהב במפיקה שלו, ריטה, ומנסה ליצור איתה רומן כל יום מחדש. במהלך הסרט פיל משנה אט אט את אישיותו עד שהוא יכול לעבור ל"יום הבא" של חייו.
מחזמר
בשנת 2016 הועלה בלונדון מחזמר המבוסס על הסרט. בשנת 2017 המחזמר הועלה בברודוויי.
סם טיילור-ג'ונסון
סמנתה לואיז טיילור-ג'ונסון, (באנגלית: Samantha Louise Taylor-Johnson; נולדה בשם טיילור-ווד, ב-4 במרץ 1967) היא במאית קולנוע וצלמת אנגלייה. התפרסמה בין היתר בשל סרט הבכורה שלה "נער משום מקום" ("Nowhere Boy") שיצא בשנת 2009, ומבוסס על חוויות ילדות של חבר "הביטלס" ג'ון לנון, ולאחר מכן על בימוי הסרט "חמישים גוונים של אפור" המבוסס על רומן בשם זה משנת 2011 מאת הסופרת אי. אל. ג'יימס.
ביוגרפיה
טיילור-ג'ונסון גדלה בסמוך לסטרתהאם קומון (Streatham Common) בדרום לונדון עד גירושי הוריה. לאחר מכן, המשפחה עברה להתגורר בבית ספר ישן בג'רוויס ברוק שבמזרח סאסקס, שם סמנתה למדה במכללה הקהילתית Beacon. בהמשך למדה בקולג' גולדסמית', אוניברסיטת לונדון.
ג'ונסון שייכת לקבוצת האמנים הבריטים הצעירים.
אומנות חזותית
טיילור-ג'ונסון החלה להציג עבודות צילום בתחילת שנות התשעים. עבודתה המשותפת עם האמן הנרי בונד בשם 26 באוקטובר 1993, היא יצירת פסטיש בה מצולמים בונד וטיילור-ווד בתפקיד יוקו אונו וג'ון לנון, בהתבסס על הצילום הנודע של הצלמת אנני ליבוביץ' - שצולם שעות ספורות לפני שנרצח לנון, ב-1980.
בשנת 1994, היא הציגה עבודת וידאו מרובת מסכים בשם Killing Time, בה מוצגים ארבעה אנשים צעירים, אחד על כל מסך, המזיזים את שפתיהם למילות האופרה אלקטרה מאת ריכרד שטראוס. מאותה נקודה, עבודות וידאו מרובות-מסך הפכו למדיום העיקרי ביצירתה של טיילור-ג'ונסון, ביניהם היצירות Travesty of a Mockery ו-Pent-Up משנת 1996. אחת מתערוכות היחיד הראשונות של טיילור-ג'ונסון בבריטניה הייתה בגלריה צ'יזנהייל, מזרח לונדון, בספטמבר-אוקטובר 1996. טיילור-ג'ונסון הייתה מועמדת לפרס טרנר בשנת 1998. היא זכתה בפרס "אילי קפה" לאמן צעיר ומבטיח בביאנלה בוונציה 1997.
בשנת 2000 יצרה טיילור-ג'ונסון צילום קיר בצורת מעטפת סביב פיגומים של חנות הכל-בו בלונדון Selfridges בזמן שיפוץ הבניין; צילום הקיר הציג 21 דמויות תרבות איקוניות ביניהם המוזיקאי אלטון ג'ון, אלכס ג'יימס והשחקנים ריצ'רד אי. גרנט וריי וינסטון. תנוחות הדמויות התייחסו ליצירות מתולדות האמנות ולסרטים של אותה התקופה.
בשנת 2002 הוזמנה טיילור-ג'ונסון על ידי גלריית הפורטרטים הלאומית לצלם דיוקן וידאו של דייוויד בקהאם - אותו היא צילמה במהלך שינה. טיילור-ג'ונסון ידועה בעיקר בזכות עבודתה Crying Men, הכוללת הרבה מכוכבי הוליווד בוכים, כולל רובין ויליאמס, שון פן, לורנס פישבורן ופול ניומן.
בשנת 2014 הוצגה תערוכת צילומים חדשה של טיילור ג'ונסון, בדירה הפרטית של מדמואזל שאנל בגלריה סאצ'י. סדרת 34 הצילומים בשם 'קומה שנייה', הוצגה בתוך החדרים הפרטיים של קוקו שאנל ברחוב קמבון 31 בפריס.
נער משום מקום
באוגוסט 2008 נבחרה טיילור-ג'ונסון לביים את נער משום מקום (Nowhere Boy), סרט ביוגרפי על ילדותו של ג'ון לנון. על החוויה שלה בבימוי הסרט, בספטמבר 2010, אמרה טיילור-ג'ונסון, "חשבתי לעצמי, אני נמצאת עמוק מדי ואם אני אפשל אני פשוט לעולם לא אעשה שוב סרט, ונכנסתי לפאניקה. נכנסתי לרכב ואמרתי, אני חייבת להתקשר למפיקים ולצאת מזה. נכנסתי לרכב, התנעתי, וקולו של לנון בקע ישר מהרדיו עם השיר Starting Over. זה היה אחד מהרגעים האלה והבנתי שזה סימן: אוקיי, אני הולכת לעשות את זה." פסטיבל הסרטים השנתי ה-53 בלונדון הקרין את הסרט כסרט סיום הפסטיבל ב-29 באוקטובר 2009. הסרט שוחרר בבריטניה ביום האגרוף, 2009 עם ביקורות חיוביות. טיילור-ג'ונסון הייתה מועמדת לפרס BAFTA (האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה) ב-21 בינואר 2010.
חמישים גוונים של אפור
בשנת 2015 נבחרה טיילור ג'ונסון לביים את העיבוד הקולנועי "חמישים גוונים של אפור" שמבוסס על רומן בשם זה משנת 2011 מאת הסופרת אי. אל. ג'יימס, בכיכובם של דקוטה ג'ונסון וג'יימי דורנן. הסרט הופק תחת החברות סרטי יוניברסל ופוקס, וג'ונסון נבחרה לביים את הסרט משמות אחרים שעלו כמו אנג'לינה ג'ולי, סטיבן סודרברג, ראיין מרפי וגאס ואן סנט.
טיילור ג'ונסון עמדה גם לביים את "חמישים גוונים של אופל" (סרט ההמשך לחמישים גוונים של אפור), אך החליטה לפרוש מתפקיד הבימוי ומהזיכון עצמו לאחר שהייתה מעורבת במספר חילוקי דעות עם הסופרת אי. אל. ג'יימס. ביוני 2017 טיילור ג'ונסון אמרה כי היא מתחרטת על בימוי הסרט הראשון.
יהודה מוזס
יהודה מוזס (1886 – 14 באוקטובר 1956) היה איש עסקים ישראלי והבעלים והמו"ל הראשון של עיתון ידיעות אחרונות מקרב משפחת מוזס.
ביוגרפיה
יהודה מוזס נולד ב-1886 בקאליש שבפולין לרבי זאב מוזס, שהיה ראב"ד קאליש. אמו הייתה בת למשפחת פרנקל עתירת הנכסים. בצעירותו נחשב לעילוי, שנשקף לו עתיד גדול בתורה. כשהתחתן בגיל 18 עם דודניתו, מרים שרה לבית פרנקל, סירב להפוך את תורתו לאומנותו. תחת זאת, הקים בקאליש בית חרושת לתחרה ולרקמה. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, כבש הצבא הגרמני את קאליש והעלה אותה באש. מוזס נאלץ לעזוב את עירו וחצה עם משפחתו את קווי החזית לרוסיה והשתקע במוסקבה. עם תום המלחמה חזר לקאליש וסייע בשיקום הקהילה היהודית בה. הוא הקים מפעל טקסטיל בלודז', אך תכנן לעלות לארץ ישראל.
ב-1923 עלה לארץ ישראל עם קבוצה של אנשי טקסטיל מפולין והשתקע בתל אביב. הקבוצה הקימה בהצטלבות הרחובות יהודה הלוי ונחמני את מפעל לודז'יה בבית לודז'יה הניצב שם עד היום. מוזס פנה גם לעסקים אחרים. הוא הקים את בנק "אוצר יהודי להתנחלות". ב-1929 התמנה סוכן ראשי למטעי הפרדסים של הלורד מלצ'ט בתל מונד. לאחר מכן, יחד עם משה קרסו, היה ממקימי חברת "קרסו, מוזס, כהן", שגאלה את אדמת חולון ונחלת יצחק. הוא בנה את ביתו בפינת הרחובות רוטשילד ומזא"ה ועד מהרה הפך ביתו לאבן שואבת לחובבי שירה וספרות, לאנשי תורה ולבוני הארץ הוותיקים והחדשים.
ידיעות אחרונות
בנובמבר 1939 הקים גרשום קומרוב, פקיד בממשלת המנדט שפרש אז ממשרתו, את העיתון "ידיעות אחרונות". כספו לא הספיק לו וכעבור מספר חודשים הוא פשט את הרגל. כדי לכסות את חובותיו הותיר את רישיון העיתון שלו בידי אלכסנדר מוזס, בנו של יהודה, שהיה בעל בית דפוס. אלכסנדר, שלא היה מעוניין בעסקי מו"לות, העביר את הרישיון לשניים מעובדי בית-הדפוס שלו, המדפיס מנדל שרצקי והסדר מנחם רבי, בתנאי שאחיו, נח מוזס יתמנה למנהל. יהודה מוזס לא היה מעורב בגלוי עסקה, ורק כעבור שנה נטל לידיו את ניהולו של עיתון.
בשנות מלחמת העולם השנייה שגשג העיתון ותוך שנים מעטות הפך לנפוץ ביותר בין עיתוני ארץ ישראל. עם זאת, חיכוכים בין מוזס לעורך העיתון עזריאל קרליבך, על רקע עצמאיות העורך, גרמו לכך שקרליבך תכנן במשך תקופה ארוכה פרישה מהעיתון יחד עם צוות גדול של עובדיו. בפברואר 1948 אירעה הפרישה ותוך 24 שעות הדפיס קרליבך את העיתון החדש ששמו, "ידיעות מעריב", נועד למשוך את הקוראים כאילו היה המשכו הטבעי של העיתון "ידיעות אחרונות". "מעריב" הופיע עם רוב התוכן והמדורים שהיו עד אז ב"ידיעות אחרונות" ומוזס, שנותר כמעט ללא מערכת עיתון, לא נכנע והמשיך להוציא את העיתון בקושי רב.
לאחר המשבר הייתה תפוצת "ידיעות אחרונות" אפסית, וכדי להישאר בתודעת הציבור שילם מוזס לילדים שירוצו ברחובות ויקראו בקול "ידיעות אחרונות". הוא החל למכור מקרקעין כדי לכסות את הפסדי העיתון שהלכו וגדלו במשך שנים. בדיון משפטי שניהל מוזס כנגד "מעריב" התקבלה טענתו שהכותרת של "ידיעות מעריב" (בה המילה "ידיעות" הייתה גדולה במיוחד) היוותה ניסיון הטעיה של הציבור.