cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האמפרי פרימט
האמפרי פרימט (באנגלית: Humphry Primatt; 1735–1776 או 1777) היה איש כמורה אנגלי וסופר בתחום רווחת בעלי חיים. נודע בזכות חיבורו הידוע היחיד חובת החמלה כלפי החיות, וחטא האכזריות כלפיהן (באנגלית: A Dissertation on the Duty of Mercy and Sin of Cruelty to Brute Animals) משנת 1776. ספרו הוא אחד הספרים הראשונים בעולם שהוקדשו לחלוטין להתנגדות אכזריות כלפי בעלי חיים.
ביוגרפיה
פרימט נולד בלונדון, אנגליה, ממלכת בריטניה הגדולה כבן שני לאליזבת ולכומר ויליאם פרימט (William Primatt; 1702-1770), רקטור ווסט וולטון. הוא הוטבל ב-24 באפריל 1735. פרימט למד בקלר קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1757, השלים לימודי BA. בשנת 1764, השלים לימודי MA וב-3 בספטמבר 1773, קיבל הסמכה של דוקטור לתאולוגיה מטעם קולג' מרישל שבאברדין.
בין השנים 1774-1766 שימש כויקאר בשני כפרים במחוז סאפוק ובמחוז נורפוק. בשנת 1771 היה הרקטור של ברמפטון שבנורפוק. ב-2 בנובמבר 1769 הוא התחתן בלונדון עם שרה גליפר (Sarah Gullifer). הוא התגורר בקינגסטון שעל התמזה. כשאביו נפטר בשנת 1770, הוא ירש חצי מנכסיו, והחצי השני עבר לאחיו הגדול ויליאם.
חובת החמלה כלפי החיות, וחטא האכזריות כלפיהן
בשנת 1776, הוציא לאור את ספרו 'חובת החמלה כלפי החיות, וחטא האכזריות כלפיהן' בו טען נגד אכזריות כלפי בעלי חיים. ספר זה הוא אחד הספרים הראשונים בעולם שהוקדשו לחלוטין לנושא זה. בספרו טען פרימט כי כשם שלא ניתן להצדיק אכזריות כלפי בני אדם רק משום שצבע עורם שונה, כך לא ניתן להצדיק אכזריות כלפי בעלי חיים רק משום שצורתם שונה, וכי התחשבות מוסרית באחר נובעת מיכולתו לחוש סבל.
אברהם אנקווה
רבי אברהם אנקאווא (ה'תקס"ז, 1807– ה'תרנ"א 1891) היה דרשן, ופוסק הלכה בולט, רבה של אלמעסכר שבאלג'יריה במאה ה-19. מחבר ספרים ומוציא לאור.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1807 בעיר סלא שבמרוקו למרדכי אנקווה, שכיהן לתקופה כנשיא הקהילה היהודית בעיר. אחד מאבותיו הוא רבי אפרים אנקאווא (1442-1354), שנס מספרד בעקבות גזירות קנ"א והתיישב בצפון אפריקה. אחד מקרובי משפחתו הוא ר' רפאל אנקאווא, שלימים כיהן בתור הרב הראשי של מרוקו.
הרב אנקאווא למד בישיבה של הרב רפאל ביבאס בסלא וכיהן לתקופה כדיין בעיר, אז זכה למוניטין כפוסק. כמו כן היווה כתובת להתייעצות בענייני הלכה עבור רבנים שונים, כדוגמת רבי סמחון חלוואה.
בשנת 1850 שכנע הרב אנקאווא נערה יהודייה שהתאסלמה לחזור לדתה. בעיני השלטון היה זה פשע חמור להחזיר אדם שהתאסלם לדתו הקודמת, ועקב כך חייו של הרב אנקאווא היו בסכנה והוא נמלט ממרוקו לאלג'יריה. תחילה הגיע לתלמסאן, שם לימד תורה למספר תלמידי חכמים שלימים היו רבנים בולטים בעיר, בהם הרב חיים בלייח, הרב נתן אסייג, הרב מסעוד בן יצו והרב מסעוד בן סוסאן. כעבור שלוש שנים עבר למסכרה (אל-מעסכר) שבצפון-מרכז אלג'יריה, ומונה לרב הראשי של העיר, תפקיד שמילא עד פטירתו.
בשנת 1858 הודפס בליבורנו ספרו "זבחים שלמים", פרשנות על דברי הרמב"ם על הלכות שחיטה ובדיקה. בעקבות הספר התעורר פולמוס בינו לבין הרב משה סבעון מאוראן שחלק עליו במספר סוגיות. הדברים התגלגלו לידי ביזוי אישי ברב אנקווה ובספרו, כאשר כמה מיהודי העיר ממקורבי הרב סבעון קרעו ושרפו את הספר. בעקבות הדברים פרסם הרב אנקווה את הקונטרס "טהרת הכסף" (ליבורנו, 1860), שזכה להסכמות של רבנים מאלג'יריה, מרוקו, תוניסיה, ארץ ישראל וצרפת, בו הביא את ההשגות של הרב משה סבעון ואת תשובותיו להם. בהסכמותיהם ביקרו הרבנים את הרב סבעון ופעולותיו ודרשו ממנו ומהפוגעים ברב אנקווה לבקש את מחילתו. כך למשל לא קיבלו את טענתו שאין לו איבה אישית כלפי הרב אנקווה וכי כוונתו הייתה לשם שמיים.
בשנת 1869 הוציא לאור את הספר "כרם חמר" (ליבורנו, ב' כרכים), בכרכו הראשון קובץ של 169 מהתקנות שתיקנו חכמי המערב במאה ה-18 וה-19 ובכרך השני תקנות המגורשים, קובץ של התקנות שתיקנו רבני קסטיליה ופאס בין המאה ה-15 ל-18, וכן קיצור התקנות מאת ר' רפאל ברדוגו ואת פירושו של בנו ר' מימון להם. דרשותיו של הרב אנקאווא נאספו לספר "מלל לאברהם" (ליבורנו, 1875). כמה מספריו האחרים הם "חמר חדת ועתיק" (ליוורנו, תר"ט), "אוצרות החיים" (ליבורנו, תר"ד), "למודי ה'" (ליבורנו, תר"ח) - חלקו שני של סידורו "תפלת כל פה", הכולל לקט של הלכות ומוסר, בתוספת כמה מספריו הקטנים של החיד"א וספרים נוספים. הגדות של פסח - "חקת הפסח" (ליבורנו, ת"ר והלאה), "שכיות חמדה" (ליבורנו, תרי"ב והלאה). בנוסף הרב אנקאווא חיבר מספר סידורים לימי חול, שבת ומועדים שונים, אשר נפוצו מאוד בקרב קהילות ספרדיות סביב אגן הים התיכון ומערב אירופה, וחלקם בשימוש עד היום.
מוסיידיס
בשנת 1959 נמנו בעיירה 655 תושבים.
היסטוריה
מוסדיס מוזכרת במקורות לראשונה בשנת 1253 בקשר עם מסעות הצלב. בהמשך כוסה האזור ביער, שבורא במאות ה-16 וה-17.
בעיירה עומדת כנסייה קתולית בסגנון בארוקי על שם מיכאל הקדוש. בניית הכנסייה התחילה בשנת 1783, אולם הבנייה נסתיימה רק ב-1844. כיום מאכלס המקום בית ילדים של הכנסייה.
בשנת 1841 היוותה האוכלוסייה היהודית בעיירה אחוז גבוה מכלל האוכלוסייה. לאחר הפלישה הנאצית ב-1941 נמחקה כליל ההתיישבות היהודית במקום. רוב אלו שלא נרצחו במקום מתו מאוחר יותר בקרטינגה.
בשנת 1907 כילתה שרפה את מרבית העיירה. בשנת 1962 שוב כילתה שרפה את מרבית העיירה.
רחל מרכוס
ביוגרפיה
מרכוס נולדה בגרודנו (אז בפולין שבשליטת האימפריה הרוסית, כיום בבלארוס) ב-1912. אביה, דניאל מרכוס, היה סוחר טבק ואמה עבדה בחנות הקמח המשפחתית. בשנת 1934, בגיל 22, עלתה רחל מרכוס לארץ ישראל והחלה לשחק במסגרות תיאטרוניות שונות. בראשית 1935 נישאה למשורר נתן אלתרמן, ושש שנים לאחר מכן נולדה בתם היחידה, תרצה אתר. בשנת 1947 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי ונמנתה מאז עם סגל שחקניו הקבוע. בין תפקידיה המרכזיים בתיאטרון היו אמנדה ב"ביבר הזכוכית" יונו ב"יונו והטווס", לולה ב"שובי, שבא הקטנה" והאם ב"לילה במאי". זכתה בפרס מילוא (1963) ובפרס קלאוזנר לתיאטרון (1969).
מרכוס שיחקה גם בסרטי הקולנוע "קריה נאמנה" (1952), "מבצע יונתן" (1977) ו"סוסעץ" (1978).
חייה של מרכוס לצדו של בעלה, נתן אלתרמן, ידעו עליות ומורדות, בין היתר נוכח הרומן רב-השנים שפיתח אלתרמן עם הציירת צילה בינדר, למרות שהיו נשואים עד יום מותו ב-1970. בשנת 1977 שכלה את בתה, שנפלה מחלון מרפסת דירתה. אובדן זה הכה בה קשות עד יום מותה. בריאיון ל"הארץ" סיפרה כי "הפיצוי הגדול ביותר על הכל הייתה הבת הנפלאה שזכיתי לחיות במחיצתה 36 שנים. הבת שירשה את הנעלה שהיה בו, ושלצערי לא ירשה ממני את הכוחות הגדולים שהיו בי".
גם לאחר פרישתה לגמלאות מהתיאטרון הקאמרי באותה תקופה, המשיכה מרכוס להופיע ברחבי הארץ, בערבי קריאת שירה ובהצגות של "אמנות לעם". היא גם לימדה קריאת שירה בבתי הספר למשחק בית צבי וניסן נתיב.
מרכוס נפטרה מהתקף לב בשנת 1985. בצוואתה הורתה להפנות את התמלוגים על שידורי שיריו של אלתרמן לאוניברסיטת תל אביב, על מנת להנציח את בתה בחדר מיוחד בקמפוס, דבר שלדברי נכדיה האוניברסיטה לא מימשה.
מאיה צ'יבורדאנידזה
מאיה צ'יבּוּרדאנידזֶה (בגאורגית: მაია ჩიბურდანიძე; נולדה ב-17 בינואר 1961) היא שחמטאית עבר גאורגית בדרגת רב-אמן, שהייתה אלופת העולם בשחמט לנשים במשך 13 שנים. בגיל שבע-עשרה הפכה לשחקנית הצעירה ביותר שזכתה אי פעם בתואר "אלופת העולם לנשים", ונישלה מהתואר שחמטאית גאורגית אחרת בשם נונה גפרינדשווילי. צ'יבורדאנידזה פרשה מפעילות שחמטאית ביוני 2011. היא חברה בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
שנותיה הראשונות
מאיה נולדה בעיר כותאיסי שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה). היא החלה לשחק שחמט בהיותה בגיל 8. בשנת 1976 היא זכתה בתואר אלופת ברית המועצות לנערות ושנה לאחר מכן, בשנת 1977, היא זכתה בתואר אלופת ברית המועצות לנשים. באותה שנה הוענק לה התואר רב אמן.
היא זכתה בצורה משכנעת בהופעתה הבכורה בתחרות השחמט הבינלאומית לנשים בבראשוב כשהייתה עוד בגיל 13, ושנה לאחר מכן, ב-1975, בתחרות בטביליסי, שהייתה התחרות האחרונה לפני שהחלה להשתתף בתחרויות שחמט בינלאומיות לנשים. סגנון המשחק שלה הוא סולידי אמנם אבל אגרסיבי ומבוסס היטב על עקרונות קלאסיים כפי שניתן לצפות משחקנית שאומנה בתחילת דרכה על ידי אדוארד גופלד, מראשי מאמני השחמט הסובייטים.
שיא הקריירה 1978–1991
צ'יבורדאנידזה הוכיחה שהיא מתחרה רצינית כבר בתחרות הראשונה לנשים שנערכה ב-1976 בטביליסי כאשר סיימה במקום השני באינטרזונל (Interzonal) לנשים. הזכייה במקום השני איפשרה לה להיות מועמדת במשחקי אליפות העולם של 1978. היא הפתיעה את כל המועמדים האחרים והלכה כל הדרך אל חצי גמר בו ניצחה את אלה קושניר בתוצאה ½7-½6 לזכותה (41 מהלכים). היא המשיכה להפתיע גם בגמר שנערך בביצ'וינתה (אבחזיה, גאורגיה) וניצחה את מי שהייתה אלופת העולם במשך 16 שנים ב-52 מהלכים (מאיה שיחקה בשחור).
נבחרת ברית המועצות שלטה באולימפיאדות השחמט לנשים של שנות ה-80 בזכותה של צ'יבורדאנידזה. לאחר שגאורגיה קיבלה את עצמאותה מברית המועצות לשעבר, היא שיחקה על הלוח הראשון של גאורגיה, שזכתה ב-3 מדליות זהב, בתחילת שנות ה-90. מאיה נחשבת לאחת משחקניות השח הגדולות של כל הזמנים.
באולימפיאדות השחמט
היא ייצגה את ברית המועצות ב-7 אולימפיאדות וגאורגיה ב-8 אולימפיאדות נוספות. בשנת 2008, באולימפיאדת דרזדן, שיחקה על הלוח הראשון של גאורגיה, למרות גילה המבוגר יחסית, הציגה ביצועים ברמת יכולת של :2715, וגאורגיה זכתה שוב במקום הראשון, ובמדליית הזהב, ומאיה בעצמה גם זכתה במדליית זהב אישית, בזכות רמת הביצוע האישית, הגבוהה ביותר.
יהודה אלקלעי
הרב יהודה בן שלמה חי אלקלעי (תקנ"ח, 1798 – ד' בתשרי תרל"ט, 1878) היה רב בסרביה, מבשר הציונות המעשית והמדינית הראשון, וחלוץ הציונות הפוליטית המודרנית. הקדיש את חייו להתיישבות בארץ ישראל, ולשם כך גיבש תוכנית מדינית להקמת בית לעם היהודי בארץ ישראל, כ-50 שנים לפני בנימין זאב הרצל.
קורות חיים
נולד לשלמה חי אלקלעי בסרייבו, שבבוסניה, אז תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, וחונך בחינוך דתי יהודי על ידי אביו. עלה ארצה בגיל 11. בגיל צעיר הוסמך לרבנות בירושלים, כתלמידו של רבי אליעזר פאפו, מחבר ספר "פלא יועץ". בשנת 1825, בגיל 27 נשלח לשמש רב בזמון (בסרבית: Земун, בגרמנית זמלין), שהייתה עיירה בקרבת העיר בלגרד שבסרביה, ונשלטה באותה עת על ידי האימפריה האוסטרית.
ב-1839 פגש את רבי יהודה ביבאס והושפע רבות מהשקפותיו בעניין גאולת ישראל. בהשפעת עלילת הדם בדמשק ב-1840 פרסם את ספרו "מנחת יהודה", דברי דרשנות ששזורה בהם קריאה לעלייה לארץ ישראל. לרעיון זה ניסה לגייס מאוחר יותר, ללא הצלחה, את חברת כל ישראל חברים. רעיונות אלו התפרסמו שנים רבות לפני הקונגרס הציוני הראשון, ועל כן זכה לכינוי 'מבשר הציונות'.
הרב אלקלעי לא הסתפק ברקימת חזון, אלא תכנן תוכניות מעשיות לפרטיהן. דיבר על תחיית הלשון העברית, על פנייה לסולטאן העות'מאני ולמעצמות, על הקמת מסגרת מארגנת ליישוב הארץ ועל הקמת בנקים שירכזו הון פרטי לפיתוח הקרקעות. בכתביו הלין על חוסר המעשיות שבו לוקים המדברים על ציון:
לאורך כל המאה ה-19, גם אם לא במספרים גדולים, הגשימו תלמידי רבי יהודה ביבאס, וממשיך דרכו הרב אלקלעי, את משנתם המדינית של רבותיהם, ועלו ליפו מרחבי האימפריה העות'מאנית, צפון אפריקה והקהילות הספרדיות במרכז אירופה. ביפו פרנסו עצמם, הכינו את התשתית המוסדית (מקוה ישראל הוקמה על ידי קהילת יפו בשיתוף עם כל ישראל חברים) והכלכלית לקליטת יהודי מזרח אירופה שהגיעו לקראת סוף המאה, ולא נפלו לנטל על קהילות המוצא שלהם בפזורה, כאחיהם בני היישוב הישן.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19, במסגרת נסיונותיו לגייס את המעצמות האירופאיות ונגידי היהודים לתמיכה בתוכניתו המדינית, ערך מסע בצרפת, אנגליה וגרמניה, ואף העלה את משנתו המדינית בספר "גורל לה'". בספר שיצא בשלוש מהדורות ואף תורגם לאנגלית, פורס הרב אלקלעי לראשונה תוכנית ציונית-מדינית ריאלית ומפורטת להקמת בית לעם יהודי בארץ ישראל, הכוללת את כל היסודות הפוליטיים והארגוניים שעלו 50 שנה מאוחר יותר בספרו של הרצל, מדינת היהודים. ייתכן כי הרצל קרא את דפי "גורל לה'" והושפע מהרעיונות שהועלו בו, מכיוון שאביו של הרצל היה תלמידו של הרב אלקלעי וסייע בהדפסת ספריו בעירם זמלין, וכן סבו שמעון אריה (לייב) הרצל היה התוקע בשופר בבית הכנסת של הרב אלקלעי.
בשנת 1869 נפגש עם הרב ברוך מיטרני (ממחדשי השפה העברית וממבשרי הציונות) בבאדן-באדן. השניים ישבו במשך לילה שלם ועיבדו "תוכנית פעולה לגאולה".
בשנת (1865) חזר הרב אלקלעי לארץ ישראל, התיישב תחילה ביפו ולאחר מכן בירושלים וניסה לעודד את רעיון שיבת ציון ולשם כך התפלמס עם רבני היישוב הישן. עשה ניסיון להקים אגודה בשם "כל ישראל חברים בארץ ישראל" וגייס לצורך כך אף את הרב פאניז'ל.
בסופו של דבר ניסיון זה לא עלה יפה בגלל ההתנגדות הרבה בקרב הרבנים ובני היישוב הישן לרעיונותיו. לפי בקשת הרב קלישר נסע לפריז לפגוש את הרב נתן פרידלנד ששכנע אותו לנסות לסייע ליהודי העיר שאבאץ בסרביה להיחלץ מהאווירה העוינת נגדם ולעלות לארץ ישראל. גם ניסיון זה לא הניב פירות. בקיץ של שנת ה'תרל"ד (1874) השתקע הרב אלקלעי סופית בארץ ישראל יחד עם אשתו, אסתר. הוא נפטר כעבור כ-4 שנים, בד' בתשרי ה'תרל"ט (1878), ונקבר בחלקת הספרדים בבית הקברות בהר הזיתים. אשתו הלכה לעולמה כעבור זמן קצר.
בשנת 1843 פרסם הרב אלקלעי את ספרו "מנחת יהודה" והקדיש אותו ל"אחינו בני ישראל יושבי עיר דמשק".
הגותו
מבחינת חזונו התאולוגי, הרב אלקלעי התייחד בכך שהקדים את הגאולה הטבעית לגאולה הניסית. משיח בן יוסף, הוא הדגיש, יקדים את משיח בן דוד. מקורית הייתה פרשנותו לדברי חז"ל: "כלו כל הקיצים ואין הדבר תלוי אלא בתשובה". תשובה זו לא פירש במובנה הרגיל, אלא כשיבה לארץ ישראל.
בהקדמה לספרו 'לשון לימודים' כותב הרב אלקלעי שעל פי חישובים קבליים, מאה השנים שבין שנת ה'ת"ר עד שנת ה'ת"ש (1840–1940), מסוגלות לגאולה. אולם אם עם ישראל לא יממש את ההזדמנות, עלולה להיות צרה נוראה.
הרב אלקלעי – ומשנת הגר"א
ד"ר חגי בן ארצי עמד בספרו מגילת התקומה והעצמאות, על כך שלאחר שהרב אלקלעי עלה לארץ ישראל ונפגש עם תלמידי הגר"א, ניתן למצוא בכתביו דברים דומים מאוד למה שכתבו תלמידי הגר"א.
לדוגמה: הרב אלקלעי התריע שאם לא יעלו לארץ ישראל מרצון, עד שנת ת"ש (1939-1940) יכריחו אותם לעלות, כך גם מופיע בספר קול התור (פ"ה, ח"ב סט"ז).
ייצוגיו בתרבות
על שמו קרויה אור יהודה. הסופר יהודה בורלא חיבר שני רומנים מתוך טרילוגיה על הרב אלקלעי: הרומן כיסופים" עוסק בעלייתו של הרב אלקלעי ארצה, בשנותיו בירושלים ובקשריו עם הוזיר חיים פרחי; והרומן "מאבק" העוסק בפועלו למען יישוב א"י.
רימאק אוטומובילי
רימאק אוטומובילי (בקרואטית: Rimac Automobili, ההגייה הנכונה של שם החברה היא רימאץ אאוטומובילי [rǐːmats automobǐːli], אך ההגייה השגויה רימאק אוטומובילי משמשת מחוץ לקרואטיה) היא יצרנית מכוניות ספורט חשמליות, מערכות הנעה ומערכות סוללות למכונית חשמלית קרואטית, שבסיסה בסבטה, קרואטיה. היא הוקמה על ידי מאטה רימאץ בשנת 2009.
היסטוריה
בשנת 2007 החל מאטה רימאץ כשהיה בן 19 בתחביב להמרת מכוניות למכוניות חשמליות, המכונית הראשונה שהמיר היא ב.מ.וו סדרה 3 (E30), ועל כך זכה לתשומת לב רבה מהעיתונות, חלק ניכר מהתרומות הגיעו ממשקיעים פרטיים.
בשנת 2009 הוקמה החברה רשמית כשמאטה רימאץ היה בן 21. באחד מנסיונותיו במרוצים, באמצע נסיעתו בב.מ.וו סדרה 3, התפוצץ לפתע מנוע הגז, ולכן החליט לעבור להנעה חשמלית.
בשנת 2020 ניהלה החברה מגעים עם קבוצת פולקסווגן המחזיקה בבוגאטי על מכירת בוגאטי לרימץ.
ביולי 2021 יצרו פורשה בוגאטי ורימאק מיזם הנקרא בוגאטי-רימאק, מיזם זה מעניק לרימאק את חברת בוגאטי ושניהם (רימאק ובוגאטי) יהיו תחת חברה אחת כאשר רימאק מחזיקה כ-55% ממניות בוגאטי-רימאק ופורשה מחזיקה ב-45% ממניות בוגאטי-רימאק , מנכ"ל בוגאטי-רימאק כרגע הוא מאטה רימאץ.
רימאק קונספט 1
רימאק קונספט 1 היא המכונית החשמלית הראשונה של רימאק שהוצגה בתערוכת הרכב של פרנקפורט בשנת 2011. היא פעלה על ידי ארבעה מנועים חשמליים שסיפקו כ-1241 כוחות סוס עם סוללה בקיבולת 90 קילוואט שעה שסיפקה טווח נסיעה חשמלי של 330 קילומטרים. היא האיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 2.5 שניות והגיעה למהירות מרבית של 340 קמ"ש. בהתחלה תוכננו 88 יחידות ולאחר מכן יוצרו רק 8 יחידות וכולן נמכרו.
רימאק קונספט S
הרימאק קונספט S הוצגה בתערוכת הרכב של ז'נבה במרץ 2016, הקונספט S מכוון יותר למסלול (מרוצים). היא כללה ארבעה מנועים חשמליים שסיפקו 1384 כוחות סוס.
רימאק נברה
רימאק נברה היא מכונית-על שהוצגה ב-1 ביוני 2021, לאחר שהייתה אמורה להיות מוצגת בתערוכת ז'נבה ב-2020 אך עקב מגפת הקוביד 19 היא נדחתה. היא תיוצר בייצור מוגבל (150 יחידות) מיולי 2021. היא כוללת ארבעה מנועים חשמליים המספקים כ-, היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 1.85 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 412 קמ"ש ונתון רבע מייל (כ-402 מטר) בזמן של 8.6 שניות - הנתון המהיר ביותר כיום לרכב בייצור סדרתי. הנברה היא המתחרה של רימאק לטסלה רודסטר.
ייצור רכיבים
רימאק מיצרת סוללות למכוניות חשמליות לאסטון מרטין, יגואר, אוטומובילי פינינפארינה, קוניגסג, קופרה, סיאט.
רימאק גם מיצרת רכיבים חשמליים למכוניות מרוץ, ואחת המכוניות שהרכיבה בה את הרכיבים החשמליים ניצחה במקום השני באחד התחרויות לפני כל המכוניות המונעות במנוע בעירה פנימית.
פרויקטים אחרים
בשנת 2014 הכריזה החברה כי היא מיצרת את היאכטה החשמלית הראשונה בעולם וגם המהירה בעולם.
בשנת 2015 אמר מאטה רימאץ כי החברה מתכננת מכוניות אוטונומית וגם ייצור של כלי שיט פרטיים ובהתחלה תחל לייצר 300 יחידות ולאחר מכן 1,000 יחידות ואולי גם מכונית שיכולה לעוף.
הערות שוליים
*
מנחה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
כראמיה
כַּרַאמִיַה (בערבית: كرّاميّه). זרם באסלאם, אשר צמח ושגשג במזרח ובמרכז העולם האסלאמי, ובעיקר במחוזות איראן, החל מהמאה ה-9, ועד לפלישה המונגולית במאה ה-13.
הזרם נוסד על ידי אבו עבדאללה מוחמד בן כראם, אשר היה איש דת פופולרי מאוד במאה ה-9 בח'וראסן.
דוקטרינה
הדוקטרינה של הכראמיה מורכבת הן מאנתרופומורפיזם והן מפרשנות מילולית של המקורות. אבן כראם טען שאללה הוא ישות בעלת גוף, אשר מוגבל לכיוונים מסוימים כאשר הוא בא במגע עם כס המלכות. האמונה הזאת נדחתה על ידי אנשי הדת המוסלמים.
אבן חג'ר אף אמר על זרם הכראמיה, "הם האמינו שאללה הוא גוף אשר יושב על כס מלכות, נוגע בו ונח עליו, ואז יורד בכל לילה במהלך השליש האחרון של הלילה אל החלק התחתון של השמיים, ואז בבוקר חוזר למקומו".
כמו כן, האמינו הכראמיה בשני מלאכים, בשם מונכר ונכיר, אשר מהווים מעין שני מלאכים שומרים אשר ניצבים לצידו השמאלי ולצידו הימני של האדם.
כל התפיסות הללו נדחו על הסף על ידי רוב התאולוגים המוסלמים, ולבסוף הדוקטרינה הזאת חדלה מלתפוס חלק בעולם האסלאמית.
ה'תכ"ו
אירועים
סיום הדפסת שולחן ערוך עם באר הגולה באמסטרדם.
ט"ז באלול - שבתי צבי מובא למשפט בפני הסולטן ומחליט להתאסלם.
יחסי ארמניה–קניה
יחסי ארמניה–קניה הם היחסים הדיפלומטיים בין ארמניה לקניה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-13 ביולי 1993. הסחר בין המדינות צמח מ-61,900 דולר בשנת 2012 ל-199,100 דולר בשנת 2017.
1,8-ביס(דימתילאמינו)נפתלין
1,8 ביס(דימתילאמינו)נפתלין או ספוג פרוטונים הוא סופרבסיס שהוכן לראשונה בשנת 1968 על ידי רוג'ר אלדר באוניברסיטת בריסטול שבאנגליה. הביס(דימתילאמינו)נפתלין מוזכר תחת השם המסחרי שלו - "ספוג פרוטונים", סמל מסחרי של חברת אלדריץ כימיקלים, שפועלת ממילווקי, ויסקונסין, ארצות הברית.
בסיסיות גבוהה
ספוג הפרוטונים הוא אחד מבסיסי ברונסטד החזקים ביותר; לחומצה המוצמדת של הביס(דימתילאמינו)נפתלין יש pKa של 12.34 בתמיסות. למרות זאת, ספוג הפרוטונים הוא בעל כוח בסיסי (זיקה לקבל פרוטונים) חזק ביותר. דבר זה הופך את ספוג הפרוטונים לאחד מבסיסי האמינו החזקים ביותר שידועים לאדם, למרות שהחומר "סופג" את הפרוטונים יחסית לאט (לכן שמו - ספוג פרוטונים)
ספוגי פרוטונים
דור שני של ספוגי פרוטונים ידועים עשויים אפילו להיות יותר בסיסיים. הבסיס 1,8-ביס(הקסאמתילטריאמינופוספאזניל)נפתלין או בשמו האחר HMPN מוכן מה1.8-ביס(דימתילאמינו)נפתלין על ידי תגובה עם טריס(דימתילאמינו)פוספין. לחומצה המוצמדת של הביס (הקסאמתילטריאמינופוספאזניל)נפתלין יש pKBH+ של 29.9, יותר גדול בהרבה מהביס(דימתילאמינו)נפתלין.
הכנה
תרכובת זו זמינה מסחרית. ניתן להכין אותו על ידי מתילציה של 1,8-דיאמינונפתלין עם יודומתאן או דימתיל סולפט.
ויקיפדיה הקטלאנית
ויקיפדיה הקטלאנית היא המהדורה בשפה הקטלאנית של מיזם ויקיפדיה. מהדורה זו הושקה ב-16 במרץ 2001, דקות ספורות לאחר שהושקה הוויקיפדיה הראשונה בשפה שאינה אנגלית וויקיפדיה הגרמנית. נכון ליולי 2019, הייתה זו הוויקיפדיה ה-20 בעולם מבחינת גודלה, והוויקיפדיה החמישית בגודלה בקרב הוויקיפדיות בשפות הרומאניות. מהדורה זו בולטת במספר הערכים המומלצים בה, נתון המוסיף לחשיבותה על אף היותה ויקיפדיה המשמשת בני שפת מיעוטים.
נכון ל- ב ישנם בו  ערכים ו- משתמשים פעילים.
מדד העומק שלה, המהווה מדד גס לאיכות הערכים, עומד על 30 בלבד, נכון ליולי 2019. זאת לעומת מדד עומק של 259 עבור ויקיפדיה העברית ומדד של 964 עבור ויקיפדיה האנגלית.
היסטוריה
ב-16 במרץ 2001 הכריז ג'ימי ויילס כי ברצונו ליצור ויקיפדיות בשפות נוספות וציין שישנה התעניינות ביצירת ויקיפדיה בקטלאנית. הבדיקות הראשונות נערכו דרך כתובת האינטרנט deutsche.wikipedia.com (ויקיפדיה הגרמנית), ומספר דקות לאחר מכן נוצר הדומיין הראשוני של ויקיפדיה הקטלאנית, catalan.wikipedia.com.
פרנץ ברדון
פרנץ ברדון (בצ'כית: Franz Bardon; 1 בדצמבר 1909 באופווה שבצ'כוסלובקיה - 10 ביולי 1958) היה קוסם במה ועסק בהרמטיציזם הן בתור מורה והן בתור תלמיד. היה חבר של החברה הצ'כית ההרמטית - אוניברסליה. הוא למד בבית הספר הציבורי באופאווה, ולאחר מכן קיבל הסמכה כמכונאי. במהלך מלחמת העולם השנייה הוחזק ברדון במחנה ריכוז בשל סירובו לקחת חלק במיסטיקה נאצית. הוא חולץ על ידי חיילים רוסים אשר פשטו על המחנה. ברדון המשיך בעבודתו בתחום ההרמטיזם עד לשנת 1958 אז נעצר ונכלא בברנו, צ'כוסלובקיה. נפטר ב-10 ביולי 1958 בזמן שהיה תחת מעצר משטרתי.
ויקיפדיה הקטלאנית
היסטוריה
העריכה הראשונה בוויקיפדיה שאינה באנגלית בוצעה ב-16 במרץ 2001 בשעה 21:07 בעמוד הראשי של ויקיפדיה הקטלאנית. הערך הראשון שנכתב בוויקיפדיה שאינה ויקיפדיה האנגלית היה הערך הראשון של ויקיפדיה הקטלאנית. הוא נוצר ב-17 במרץ 2001 בשעה 1:41 והיה הערך "חשבונייה". אף על פי שהאתר נפתח לאחר ויקיפדיה הגרמנית, במשך חודשיים רצופים הייתה זו המהדורה היחידה של ויקיפדיה שאינה אנגלית שהכילה ערכים.
לאחר זמן מה שונה הדומיין של האתר ל-ca.wikipedia.com ובהמשך לכתובת ca.wikipedia.org. בקטלאנית נקרא מיזם ויקיפדיה "Viquipèdia", וכך החלו לכנות את האתר החל משנת 2003. בשנת 2005 נוצרה הכתובת www.viquipedia.net, והיא הפנתה למהדורה זו.
פרנץ ברדון
יצירות
ברדון נודע בעיקר בזכות שלושה הכרכים על קסמי ההרמטיזם: חניכה לתוך ההרמטיזם, התרגול של זימון קסום והמפתח לקבלה האמיתית.
ויקיפדיה הקטלאנית
היסטוריה
המשתמש הרשום הראשון באתר נקרא "AstroNomer", אך הוא ביצע בעיקר עריכות סרק. המשתמש הראשון שתרם ערכים לאתר ששרדו עד היום נקרא "Cdani" והוא זכה למכתב תודה מג'ימי ויילס.
בשנת 2005 התגלע ויכוח באשר לשם המהדורה. היו שטענו שצריך לקרוא לה דווקא "ויקיפדיה הוולנסית", או "ויקיפדיה הקטלאנית-ולנסית". אומנם לא הושג קונצנזוס בנושא, אך קהילת הכותבים החליטה שערכים הקשורים לקהילת ולנסיה יכונו "ערכים בוולנסית", בעוד יתר הערכים יכונו "ערכים בקטלאנית".
פרנץ ברדון
יצירות
יצירותיו של ברדון נודעות בעיקר בזכות פשטותן, בשל מיעוטם היחסי של חלקים תאורטיים, ודגש רב על תרגול עם טכניקות רבות. תלמידיו, כדוגמת ויליאם מיסטל וראוון קלארק מחשיבים אותו לכותב תוכניות אימון לקוסמים הטוב ביותר במאה העשרים. הם נכתבו עם הכוונה לאפשר לתלמידים הרוצים לתרגל קסמים את האמצעים לכך אם נבצר מהם ללמוד עם מורה (ברדון המליץ על לימוד עם מורה, במידת האפשר).
פראבטו הקוסם
אף על פי שנערך בצורת נובלה, פראבטו הקוסם הוא למעשה אוטוביוגרפיה רוחנית של פרנץ ברדון. פראבטו היה שם הבמה של המחבר בזמן הקריירה שלו כקוסם בהופעות, שם שלקוח מהצירוף של פרנץ-בארדון-טרופאוו-אופאוו, וזהו פראבטו התופס חלק מרכזי בנובלה גם כן. הסיפור מתרחש בדרזדן, גרמניה, בתחילת שנות ה-30, ומתאר את עלילות קרבות הקסם של פראבטו בחברי מסדר אפל, רב עוצמה ומסוכן, את הימלטותו מגרמניה במהלך הימים מלאי הייאוש האחרונים של רפובליקת ויימר, וההתחלה של המשימה הרוחנית שהגיעה לפסגתה בזמן שברדון כתב את ספריו הקלאסיים בנושא קסמי ההרמטיזם. יותר מאשר נובלה, פראבטו הקוסם היא יצירה של קסם המעניקה תובנות לתוך ספריו האחרים של ברדון וכמו כן חושפת את הכוחות המסתוריים האפלים הקיימים בעולם, אשר באו לידי ביטוי בין היתר בעלייתו של הרייך השלישי.
ההקדמה לספר פראבאטו נכתבה ב-1979 על ידי דיאטר רוגברג ששיתף מידע שהוא עצמו קיבל מהמזכירה אוטי בוטאבובה אשר סיפרה בתורה שהיא קיבלה את המידע ישירות מפרנץ בארדון. על פי הצהרות אלו של אוטי בוטאבובה, היטלר ואחרים מאנשי סודו היו חברים במסדר טהולה, שהיה למעשה הזרוע החיצונית של קבוצת טיבטים שעסקו במאגיה שחורה והם השתמשו במסדר הטהולה למטרותיהם שלהם. פרנץ בארדון הובא לתשומת ליבם של הנאצים בעקבות רשלנותו של תלמידו וידידו, וילהלם קווינטשר (ראם אומיר קווינטשר), שלא השמיד את המכתבים שניהל עם בארדון למרות בקשתו של בארדון. לפרנץ בארדון הוצעה משרה גבוהה ברייך השלישי על ידי אדולף היטלר, אבל רק תמורת עזרתו בניצחון המלחמה עם יכולות הקסם שלו. מאחר שהוא סירב לעזור, הוא נחשף לעינויים האכזריים ביותר. בנוסף לדברים אחרים, הם ביצעו ניתוחים בגופו ללא חומרי הרדמה. הם חישלו טבעות ברזל סביב קרסוליו והתקינו עליהם כדורי ברזל כבדים.
מטאפיזיקה
המערכת המטאפיזית של ברדון מתחילה בחניכה לתוך ההרמטיזם ומורחבת בכרכים הבאים לאחר מכן. המציאות העליונה ביותר היא אקשה (מרחב, חלל), המקושרת גם לאלוהים וגם ל"עולם האידיאות" האפלטוני, אשר מחייה (ומאזנת) את 4 היסודות של אדמה, מים, אש ואוויר. ארבעת היסודות הללו מרכיבים את סך כל הכוחות והתהליכים בתוך כל אחד משלושת העולמות. ברדון גם מיקם כוחות "חשמליים" ו"מגנטיים", אשר מופיעים בעיקר כמונחים לכוחות הפעילים והסבילים של היקום, בהתאמה. הם באים לידי ביטוי בהיבטים החיוביים והשליליים של 4 היסודות. אוויר ואדמה גם יחד נחשבים כפסאודו-יסודות מכיוון שהם מופיעים רק מתוך יחסי הגומלין בין האש והמים.
שלושה העולמות או "המישורים" כוללים את המישור המנטלי הוא המציאות העליונה, השמור לאקשה הלא מחולקת, ובו נמצא האני האמיתי והנצחי. בעת שהאקשה היא מבחינה מסוימת העולם של הרעיונות, זהו המישור המנטלי המניע את הרעיונות הללו. המישור האסטרלי הוא הבא בתור ומכיל את אבות הטיפוס של העולם הפיסי ולמידה מסוימת את האנרגיה החיונית מאחוריו; העולם הפיסי הוא העולם הנמוך ביותר ודורש רק הסבר מועט. כל אחד מעולמות אלו מרכיב מערך שלם לעולם שמתחתיו. מכיוון שלבני האדם גם כן יש שלושה גופים התואמים בנוכחותם לשלושה העולמות, ניתוק הקשר בין כל שניים מבין הגופים הללו יגרום להתפרקות של הצורות הנמוכות יותר (או מוות). דברים כגון הקרנה אסטרלית עדיין אפשריים מכיוון שהם מערבים רק הרפיה של הקשר שבין הגופים.
בני אדם נחשבים למיוחדים מכיוון שלהם לבדם ארבעה קטבים, כלומר מכילים את כל ארבעה היסודות, בנוסף לחמישי, האקשה או היסוד השמיימי. תפיסה זו היא הבסיס לחלק גדול מהלימוד של ברדון, הדורש עבודה על הפגמים והגעה לאיזון 4-קוטבי נכון - ורק אז החניך יוכל להתקדם מבחינה רוחנית. ברדון חוזר ומדגיש שהחניך מסוגל לפתח הבנה של עצמו ושל היקום רק בטווח המודעות שלו והבגרות הרוחנית שלו. לפיכך ככל שהתלמיד יותר מאוזן ויותר מפותח, תהיה לו גישה כוללת יותר למציאות וכוח קסמים רב יותר.
כובע היהודים
כובע היהודים (בגרמנית Judenhut; בלטינית pilleus cornutus, כלומר "כיפה בעלת קרן") היה כובע חרוטי צהוב בעל חוד, שגברים יהודים נדרשו לחבוש בצאתם מהגטו באירופה של ימי הביניים לאות קלון. הכובע נועד להבדילם מכלל האוכלוסייה הלא-יהודית.
בשנת 807 גזר הארון א-רשיד על כל היהודים במעמד ד'ימי תחת שלטון מוסלמי לחבוש כובעים צהובים מחודדים וחגורות צהובות. פקודות אלו (בגרסאות רבות ושונות – צעיף צהוב, עגל-זהב עשוי עץ צהוב סביב הצוואר ואחרים) נשארו בתוקף בארצות האסלאם עד אמצע המאה ה-19; ב-1837 היה הסולטאן העות'מאני מהמוט השני האחרון שחידש את תוקף החוק. באירופה מופיע הכובע באיורים החל בסוף המאה ה-11. ככל הנראה, לְבשוהו היהודים באזור גרמניה כחלק מהלבוש המסורתי, והוא נתפס בעיניהם כסמל מייחד ולאו דווקא כסמל משפיל. ועידת לטראן הרביעית (1215) פסקה שעל כל היהודים וה"סרצנים" (כלומר מוסלמים) להבדיל את עצמם בלבוש מהנוצרים. החלטה זו אושרה גם בוועידת ויין. כיוון שבגרמניה נהגו היהודים בלאו הכי לחבוש את כובע היהודים, היה הסימן המזהה מיותר בשלבּים הראשונים. בהדרגה חדלו היהודים לחבוש את הכובע, ככל הנראה משום שחשו כי הוא מסכן את ביטחונם – אלא שאז הפכה חבישתו לחובה. למשל, ספר החוקים מדרום גרמניה שוובנשפיגל (1275 לערך) חייב את היהודים לחבוש את הכובע המחודד כדי שיזוהו כיהודים. האפיפיור פאולוס הרביעי קבע ב-1555 כי על הכובע להיות צהוב ומחודד. על כל פנים, התקנה נאכפה רק באופן ספורדי. נראה כי דווקא אכיפת התקנות תרמה בסופו של דבר להיעלמותו של הכובע מארון הבגדים היהודי. במאה ה-15 הוחלף הכובע בסימני היכר אחרים – על פי רוב, בטבעת או בסרט אדום או צהוב.
כובע היהודים היה לאות קלון למלווים בריבית ולקוסמים, לאו דווקא יהודים (מכאן כנראה מקורו של "כובע המכשפה", הדומה בצורתו לכובע היהודים). השימוש באותות קלון ליהודים באירופה נפסק בהדרגה, ונעלם לחלוטין עם תחילת האמנציפציה של היהודים, עד לחידושו בידי הנאצים.
Sober Up
Sober Up (בעברית: להתפכח) הוא שיר של להקת הפופ האמריקאית AJR. הוא יצא לאור ב-5 בספטמבר 2017 כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן השני של הלהקה, The Click. בשיר משתתף סולן להקת ויזר, ריברס קואמו, אם כי במספר תחנות רדיו הושמעה גרסה של השיר בה ביצע ראיין מט את חלקו של קואמו בשיר. "Sober Up" היה לשיר הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעד השירים האלטרנטיביים של בילבורד. באופן דומה היה השיר לראשון של קואמו שהגיע לראש המצעד כאמן סולו.
ב-31 בינואר 2018 יצא לאור הווידאו קליפ הרשמי של השיר.
רקע
לפני שיצרו קשר עם קואמו, כבר כתבו חברי הלהקה את רוב השיר. לאחר שויזר עקבה אחרי הלהקה בטוויטר, האחים הציעו לקואמו לשתף פעולה. הם שלחו לו גרסה לא גמורה של השיר, והוא כתב את הגשר, שהפך בסופו של דבר לחלק שביצע בשיר.
בינואר 2018 ביצעה הלהקה את "Sober Up" בג'ימי קימל לייב, יחד עם הסינגל הקודם שלהם, "Weak".
הצלחה מסחרית
במרץ 2018 הגיע השיר למקום הראשון במצעד השירים האלטרנטיביים של בילבורד, והיה לשיר הראשון של AJR לעשות זאת. עבור קואמו, היה השיר לראשון שלו שהגיע למקום הראשון במצעד כאמן סולו ולא כחלק מויזר.
אלן שינדלר ג'וניור
אלן שינדלר ג'וניור (באנגלית: .Allen R. Schindler, Jr, 13 בדצמבר 1969 - 27 באוקטובר 1992) היה קשר אמריקאי בדרגת נגד שלישי בצי האמריקני, וקורבן לפשע שנאה שנרצח בשל היותו הומוסקסואל. שינדלר נרצח בשירותים ציבוריים בעיר ססבו שבמחוז נגסאקי, באי קיושו שביפן, על ידי חברו לסיפון טרי מ. הלויי (Helvey) שביצע את הפשע יחד עם שותפו לעבירה, צ'ארלס וינס, במה שתואר בעיתונות כ"רצח ברוטלי".
רקע
אלן שינדלר ג'וניור בעיר שיקגו הייטס שבאילינוי, ארצות הברית, למשפחת אנשי הצי האמריקני. הוא שרת כאיש רדיו על ספינה אמפיבית בשם "USS Belleau Wood" במחוז נגסאקי, באי קיושו שביפן.
לפי עדויות של חבריו, שינדלר התלונן במאי ואפריל 1992 בפני מפקדיו על אלימות והטרדה על רקע הומופובי כלפיו, ותיאר השחתה של ציודו האישי והערות פוגעניות כמו "יש מתרומם על הספינה הזו והוא צריך למות". בעקבות ההתנכלויות החל שינדלר בהליכי עזיבה של הצי, אך בעקבות התעקשות מפקדיו נותר בשירות פעיל עד לתום הליכי העזיבה למרות היחס כלפיו ולמרות שחש כי הוא נתון בסכנה.
כאשר הספינה עליה שרת הפליגה מסן דייגו קליפורניה לעיר ססבו ביפן, היא עשתה עצירה קצרה בפרל הארבור שבהוואי. שינדלר החליט לבצע מתיחה ברשת הקשר של הספינה ושידר את האותיות "Q-T-2-B-S-T-R-8–2” (באנגלית נשמע כמו המשפט "חמוד מכדי להיות סטרייט"). בעקבות כך הוא הועמד לדין משמעתי, וביקש כי השימוע ייערך בדלתיים סגורות. בקשתו זו נדחתה, ולשימוע היו עדים יותר מ-200 איש. על שינדלר נגזר עונש של ריתוק, ונאסר עליו לעזוב את הספינה.
הרצח
ב-27 באוקטובר 1992, נרצח אלן שינדלר ג'וניור על ידי חברו לסיפון טרי מ. הלויי (Helvey). הרצח בוצע בשירותים ציבוריים בפארק בססבו. לאחר הרצח השאיר הלויי את הגופה במקום, והיא נלקחה משם רק כאשר משמר החופים המקומי ועד הראייה המרכזי בפרשה הוציאו אותה מהמקום. הלויי הכה את שינדלר למוות בברוטליות כה קיצונית, עד שריטש אותו כמעט לחלוטין: לשינדלר היו לפחות ארבע פגיעות קטלניות בראש, בחזה ובבטן, כאשר ראשו היה מרוסק לחלוטין, איבר המין שלו היה כרות, צלעותיו רוסקו, ועל מצחו וחזהו נותרו סימני סוליית נעל. לפי תיאור המקרה, גופתו היה כה מרוטשת עד כי כמעט לא הייתה ניתנת לזיהוי. אחותו ואמו של שינדלר זיהו את גופתו לפי כתובת קעקע שהייתה על זרועו, שכן פניו הושחתו לחלוטין.
הצי האמריקני לא סיפק פרטים על אירוע הרצח, לא לתקשורת ולא למשפחתו של שינדלר. בצי הכחישו שהתקבלו תלונות מצד שינדלר על הטרדה ואיומים בטרם האירוע, וסירבו לחשוף את דו"ח הרצח של המשטרה היפנית המקומית.
המשפט
תחת ההאשמות המקוריות, עשוי היה הלויי לקבל עונש מוות, אך בשל עסקת טיעון במסגרה הודה ברצח, הופחת עונשו למאסר עולם. הוא מרצה את עונשו בבית כלא צבאי בפורט לוונוורת' שבקנזס. הקצין אשר הסתיר את הפרשה הודח מהצבא.
משלמת בת חרוץ
מְשֻׁלֶּמֶת בַּת-חָרוּץ, היא דמות מקראית, אשת מנשה מלך יהודה אמו של אמון מלך יהודה. שמה נעדר מהתיאור המקביל המסופר ב. בנה אמון נישא לידידה בת עדיה מהיישוב בצקת.
מוצאה
יש הסוברים כי מוצאה של מְשֻׁלֶּמֶת מהעיר יודפת בגליל התחתון. העיר נזכרת בכתובת תגלת-פלאסר השלישי. במידה שמקבלים זיהוי זה, ייתכן שמדובר בנישואים פוליטיים במטרה ליצור קשרים עם משפחות נכבדות מאזור הגליל.
פירוש שמה
השם מְשֻׁלֶּמֶת מופיע פעם אחת בתנ"ך וייתכן ששמה מתפרש כשלום או שלמות. אחרים מפרשים את השם כתשלום, פיצוי על אבדן ילד שנפטר. השם משלמת מופיע במכתבי יב.
לי ירון
לי ירון (נולדה ב-27 באוגוסט 1994) היא כתבת משבר האקלים ותחקירי הסביבה של עיתון הארץ, חברת הוועד המנהל של ארגון העיתונאים בישראל ובמאית תיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה
ירון נולדה בתל אביב. את לימודיה התיכוניים העבירה בתיכון עירוני א’ לאמנויות בתל אביב. בוגרת תואר ראשון בהצטיינות יתרה בהיסטוריה ובתוכנית הרב-תחומית במדעי הרוח (פילוסופיה, מגדר וצדק חברתי בדגש על סביבה) של אוניברסיטת תל אביב.
את דרכה התקשורתית החלה ב-2012 עם גיוסה לצה"ל, שם שימשה ככתבת צבאית בעיתון "במחנה", במסגרתו סיקרה את מבצע שובו אחים ואת מבצע עמוד ענן. בין השנים 2014–2015 הייתה ראש דסק החדשות של העיתון, ושימשה כמפקדת בקורס הכתבים הכלל-צה"לי. שימשה כפרשנית חברתית-כלכלית בתוכנית "סוגרים חשבון" בטלוויזיה החינוכית מסוף 2017 ועד לסגירת הערוץ.
מאז 2015 היא משמשת ככתבת "הארץ" לענייני רווחה, וב-2018 החלה לסקר גם את תחום הפנים. ירון מפרסמת תחקירים בנושאים חברתיים שנועדו להעלות על סדר היום הציבורי שורת סוגיות חברתיות, ביניהן סיקור תאונות הבנייה, זכויות הקהילה הלהט"בית, אפליית נשים, מבקשי המקלט ונכים. על פי מחקר של העין השביעית, בשנתה הראשונה בתפקיד, עיתון "הארץ" הפך למוביל בסיקור הרווחה לעומת מתחריו בעיתונות המודפסת, בכך שהציג פי 5 יותר כותרות בנושא מהמתחרים.
בספטמבר 2018 נבחרה על ידי "טיים אאוט" לאחת מ-50 הצעירים המשפיעים בתל אביב. בספטמבר 2017 דורגה על ידי "וואלה ברנז'ה" לאחת משמונת העיתונאים המבטיחים בישראל.
ירון הייתה הראשונה לעקוב על בסיס יומי אחר מחדל תאונות העבודה באתרי הבנייה שהביאו למותם של עשרות עובדי בניין, שקודם לכן כמעט ולא סוקר בכלי התקשורת המרכזיים, זאת, באמצעות פרסום מאות כתבות ותחקירים שהעלו שורת ליקויים, לכאורה, מצד משרדי הממשלה והקבלנים.
ב-2021 מונתה ירון לכתבת האקלים של הארץ. באותה שנה יזמה את "מושג ירוק", יוזמה התנדבותית ראשונה מסוגה שסיפקה הכשרה ללא עלות למאות עיתונאים מכל כלי התקשורת על משבר האקלים, על ידי מרצים מאוניברסיטת תל אביב לצד עיתונאים בכירים, במטרה להעלות את סיקור משבר האקלים בתקשורת הישראלית. ליוזמה נרשמו כ-400 עיתונאים מכל כלי התקשורת.
ירון היא חברת ועדת העורכים של "רדיקל" - מעבדה לרעיונות פורצי דרך לשיפור המצב החברתי־סביבתי־בריאותי שנוסדה עם התפרצות משבר הקורונה, ותוצריה מתפרסמים בעיתון "הארץ".
חשיפות ותחקירים
ב-2016 פרסמה תחקיר שהתחקה אחר עסקאות נדל"ן בשווי מיליוני שקלים שביצעו ראש העיר נתניה מרים פיירברג ובנה. לאחר הפרסום, נגד פיירברג, בנה והגרוש שלה נפתחה חקירה פלילית במסגרתה הם נעצרו ונחקרו באזהרה. בהמשך, במרץ 2017, הומלץ להגיש נגד פיירברג כתב אישום בגין עבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים בחשד לאי-סדרים ב-7 פרויקטי נדל"ן בעיר, וב-23 ביוני 2019, הודיעה הפרקליטות על סגירת התיק נגדה מחוסר ראיות.
באותה שנה פרסמה תחקיר נוסף לפיו ראש עיריית ראשון לציון, דב צור, חבר ליזם הנדל"ן ארז מוסצ'ו, מבעלי מסעדת "סוהו", על מנת שזה יסייע לו בקמפיין לבחירתו לעירייה בתמורה להקלות שנגעו לשני מיזמי נדל"ן של חברות בבעלותו של מוסצ'ו. על פי החשד, שהוברר מאוחר יותר בדו”ח של משרד מבקר המדינה, ההקלות הניבו לאחרון רווחים המוערכים בעשרות מיליוני שקלים. צור נעצר והועמד לדין בגין חלק מהטענות שעלו בתחקיר. במאי 2021 נסגר התיק נגדו.
באפריל 2017 חשפה לראשונה את החלטת משרד הרווחה שלא לאפשר לזוגות גאים לאמץ ילדים. הפרסום עורר הדים רבים והביא למחאה חברתית נרחבת ולשינוי עמדת המשרד. בהמשך פרסמה תחקיר לפיו רשויות הרווחה לוקחות ילדים להורים טרנסג'נדרים בשל שינוי המין שעברו.
בנובמבר 2018, ימים ספורים קודם היבחרו לראשות עיריית ראשון לציון, פרסמה ירון תחקיר ממנו עלו חשדות כי סגן ראש העיר לשעבר רז קינסטליך ביקש מחברי מועצה לאשר לחברה בבעלות אביו תוספת של עשרות יחידות דיור.
סדרת תחקירים שערכה ירון חשפו את ניסיונותיה של השרה לשוויון חברתי לשעבר, גילה גמליאל, למנות לתפקיד הבכיר של ראש הרשות לקידום מעמד האישה חברת ילדות, חרף התנגדות נציבות שירות המדינה והיועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט. בהמשך נסוגה גמליאל מהמינוי והתפקיד נותר בלתי-מאויש.
במאית תיאטרון
ב-2012 ביימה את ההצגה "אנרגיות טובות", סאטירה המבוססת על תמליל ישיבת ועדת הכלכלה של הכנסת בנושא חלוקת תמלוגי הגז. ההצגה הופיעה בפסטיבל "תיאטרונטו" בניהולו של יעקב אגמון.
בשנת 2019 היא כתבה וביימה את ההצגה "קישתא" – סאטירה דוקומנטרית המבוססת במלואה על פרוטוקול מס' 548 של ישיבת ועדת הפנים של הכנסת בנושא "גירוש המסתננים", בה מבקשי מקלט מאריתריאה וסודאן מגלמים את דמויותיהם של חברי הכנסת הקוראים לגירושם. ההצגה עלתה במועדון "צוותא".
חיים אישיים
בשנת 2023 נישאה לעיתונאי והסופר היהודי-אמריקאי ג'ושוע כהן.
מגן הקהילה לנשים
מגן הקהילה לנשים (אנגלית: The FA Women's Shield) הוא המשחק המקביל למגן הקהילה בכדורגל הנשים באנגליה. מגן הקהילה הוא המשחק הרשמי הראשון של העונה. במשחק מתמודדות אלופת הפרמייר ליג ומחזיקת גביע ה-FA לנשים.
משחק הצדקה הראשון נערך כאשר התאחדות הכדורגל האנגלית ארגנה מפגש בשנת 2000 בין צ'רלטון אתלטיק ליידיס לארסנל, ולצורך כך השתמשה באצטדיון קרייבן קוטג' של פולהאם. הרווחים מהמשחק נתרמו לצדקה. משחק מגן הקהילה הרשמי התקיים לראשונה בעונה שלאחר מכן, וזכה לחסויות ממקומות רבים באנגליה.
פיקאסה
פיקאסה (באנגלית: Picasa Photo Organizer) הייתה תוכנה חינמית מבית גוגל שנועדה לנהל ולארגן תמונות במחשב ואפשרה להעלותן לרשת האינטרנט. התוכנה נסגרה בתחילת 2016 לטובת גוגל תמונות.
אלמנטים מרכזיים
בעזרת התוכנה ניתן ליצור אלבומים בקלות, התוכנה מאפשרת עריכת תמונות, חיפוש תמונות במהירות והצגת תמונות בפני אנשים. את התוכנה משלים אתר ייעודי המאפשר את אחסון התמונות. התוכנה קלה ושימושית לבעלי מצלמות דיגיטליות או לאנשים שמאחסנים הרבה תמונות במחשב. אחרי התקנתה התוכנה סורקת את המחשב עליו הותקנה ומארגנת את התמונות המצויות בו באוספים הנמצאים בתיקיות.
ניתן להעלות תמונות לרשת האינטרנט באמצעות שירות חינמי. אם העלאת התמונות מתבצעת כאשר המשתמש מחובר לחשבון "גוגל" שלו, התמונות נשמרות ב"דאטה סנטרים" של גוגל, במרחב אחסון משותף עם "כונן גוגל", ו"ג'ימייל".
התוכנה מאפשרת "זיהוי פנים" אוטומטי, כאשר היא מאגדת אוטומטית את כל התמונות בהן מופיע אותו אדם ומאפשרת לתת לו שם, לאתר את כל התמונות בהן הוא מופיע ופונקציות נוספות. תכונות אלו מופיעות ומתופעלות בחלון תצוגה נפרד והן לא מפריעות להצגה הרגילה של האלבומים והתמונות.
התוכנה תומכת בקובצי RAW, סרטונים, תיוג תמונות באמצעות מחרוזות רגילות, תיוג גאוגרפי של תמונות, יצירת "קולאז'ים" ועריכה באמצעות מגוון גדול של "פילטרים". התוכנה מאפשרת גם הצגה נוחה של קובץ הנתונים הנלווה לכל תמונה EXIF.
קיים פורום תמיכה ברשת (באנגלית) המאפשר לקרוא תשובות של מתלבטים מהעבר ושאילת שאלות אם נתקלים בבעיות. העונים בפורום היו בעבר בעיקר עובדי גוגל. לאחר מכן הפך הפורום רשמית לפורום של משתמשים בלבד (רוב התשובות ניתנות על ידי משתמשים ותיקים).
עגלת משטחים
עגלת משטחים היא מכונה הבנויה, על פי רוב, ממגבה הידראולי, ונועדה לסייע בשינוע משטחים למרחקים קצרים.
עגלות חשמליות מכילות מנוע עזר חשמלי כדי לאפשר שינוע והובלה של משטחים בקלות וללא מאמץ של המפעיל. הן בנויות ממזלג שנועד להיכנס תחת משטחים המתאימים למלגזות. תחת כל שן של המזלג מורכב גלגל בודד או צמד גלגלים. זוג גלגלים נוסף מורכב תחת בסיס העגלה, והוא בעל יכולת היגוי. היגוי העגלה מתבצע באמצעות זרוע מתכתית המחוברת לזוג הגלגלים. זרוע זו משמשת גם כידית הפעלה של המנגנון ההידראולי (המשאבה)(בחשמליות יש בדרך כלל משאבה חשמלית). בדרך כלל, מזלג העגלה מתרומם לגובה נמוך יחסית – מספיק כדי להגביה את המשטח מהקרקע ולאפשר תנועה נוחה של העגלה. כושר ההרמה של העגלות עומד על מספר טונות (כ-2 טון)
אופן הפעולה
עגלת משטחים הידראולית מכילה זוג בוכנות הידראוליות המשמשות כמגבה הידראולי. כדי לדחוס שמן מבוכנה אחת לשנייה, יש להניע את זרוע העגלה מעלה ומטה. על מנת לשלוט על פעולת המגבה, ישנה ידית קטנה בעלת מספר מצבים: כאשר הידית מוסטת כלפי מטה, הנעת הזרוע תעביר שמן בין הבוכנות, ותגרום להעלאת המזלג. כאשר הידית נמשכת כלפי מעלה, השמן יתרוקן מהבוכנה, ושיני המזלג ירדו מטה. מצב אפשרי נוסף של הידית הוא מצב ביניים, בו תנועת הזרוע לא תשפיע על הבוכנות. כאשר הבוכנה מתרוממת, היא מושכת, באמצעות מערכת של מוטות, את הגלגלים הקדמיים של העגלה, כך שכל גלגלי העגלה מתרוממים בו זמנית באופן שווה.
עגלות מתקדמות
לעגלת משטחים חשמלית יכולת הרמה הידראולית חשמלית של המזלג, והנעה חשמלית העוזרת בהזזת העגלה. ישנן גם עגלות בעלות מערכת שקילה מובנת.
בית המדרש לנשים מגדל עוז
בית המדרש במגדל עוז (בשמו הרשמי: בית המדרש לנשים ע"ש סטלה ק. אברהם ליד ישיבת הר עציון) הוא מדרשה תורנית לבנות. בית המדרש ממוקם בקיבוץ מגדל עוז שבגוש עציון, בתוך קמפוס מגדל עוז של המכללה האקדמית הרצוג.
היסטוריה
בית המדרש הוקם בשנת 1997. מאז הקמתו, עומדת בראשו הרבנית אסתי רוזנברג, בתו של הרב אהרן ליכטנשטיין, לשעבר ראש ישיבת הר עציון.
בבית המדרש לומדות כ־200 בנות בגילאי 18–25, בנושאי גמרא, הלכה, תנ"ך, מחשבת ישראל, חסידות ועוד, כשחלק נכבד מהלימוד נעשה בחברותא. תלמידות בית המדרש נמצאות באחד משני מסלולים עיקריים: מסלול שנתי – המסלול הבסיסי בבית המדרש, בו נמצאות בנות לפני או אחרי שירות לאומי או צבאי, וכמו כן בנות חו"ל המשולבות באופן מלא בכיתות; והתוכנית המתקדמת – מסלול לימודים בלימודי גמרא או מחשבה לבנות בעלות רקע בלימודי קודש.
בית המדרש מקיים גם שבתות משותפות, עיסוק בפיתוח משמעות החיים הדתיים וההלכתיים, תפילה, אמונה, יצירה והגות ומפגשים סביב נושאים שעל סדר היום.
בית המדרש במגדל עז פועל בשיתופה של ישיבת הר עציון, ומלמדים בו רבנים רבים מהישיבה. יש גם בנות הלומדות בתוכנית מיוחדת לתואר ראשון בהוראה בשיתוף עם מכללת יעקב הרצוג להכשרת מורים.
וולטר ג'ון ויליאמס
וולטר ג'ון ויליאמס (באנגלית: Walter Jon Williams; נולד ב-28 באוקטובר 1953) הוא סופר אמריקאי, זוכה פרס נבולה. כתב גם סדרת ספרי הרפתקאות ימיות היסטוריות תחת השם "ג'ון ויליאמס". וכיום הוא כותב בעיקר מדע בדיוני. שמונה מספריו תורגמו לעברית.
וולטר ג'ון ויליאמס נשוי ומתגורר בניו מקסיקו, ארצות הברית.
היה אורח הכבוד של פסטיבל אייקון 2014.
לופטהנזה
לופטהנזה (בגרמנית: Lufthansa) היא חברת התעופה הלאומית של גרמניה, הגדולה ביותר בגרמניה ובאירופה, ואחת מחברות התעופה הגדולות בעולם. הנהלתה יושבת בעיר קלן ובסיסה הגדול ביותר נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט. החברה מפעילה למעלה מ-270 כלי טיס.
קבוצת לופטהנזה, הכוללת מספר חברות תעופה נוספות בבעלות החברה, מפעילה למעלה מ-600 מטוסים, ובכך החברה היא מחברות התעופה הגדולות בעולם.
שם החברה מורכב מהלחם של המילים Luft (אוויר בגרמנית) ו- Hansa (מברית ערי הנזה).
תולדות החברה
חברה בעלת שם ולוגו זהים נוסדה ב-6 בינואר 1926, כאיחוד של שתי חברות תעופה (DAL ויונקרס). ב-1939 הוכפפה החברה למשרד התעופה של גרמניה הנאצית (Reichsluftfahrtministerium) בהנהגתו של הרמן גרינג. החברה נכנסה לפירוק ב-1945. על החברה מובעת ביקורת על הסתרת עברה בימי השלטון הנאצי של החברה, שכלל גם שימוש בעובדי כפייה.
ב-1953, אחרי מלחמת העולם השנייה, הוקמה חברה חדשה בשם Luftag על-ידי עובדים לשעבר של לופטהנזה, ובראשם קורט ויגלט שהיה פושע מלחמה נאצי. החברה החדשה רכשה ב-1954 את השם לופטהנזה ואת הלוגו של לופטהנזה מהחברה בפירוק, וב-1955 התחילה בטיסות סדירות. החברה תפקדה כחברת התעופה הלאומית של מערב גרמניה. עד לנפילת המשטר הקומוניסטי במזרח גרמניה לא הורשתה החברה לטוס לברלין.
השם לופטהנזה הוא הלחם של המילה "לופט" (Luft, אוויר בגרמנית) ו"האנזה". סמלה של החברה הוא ציפור העגור בעמדת "המראה" בתוך עיגול. הסמל היה בצבע צהוב ולעיתים על רקע כחול,עד לצביעה החדשה שבה הסמל הוא בצבע לבן על רקע שחור.
בשנת 1967 רכשה לופטהנזה מטוסי בואינג 737 ראשונים (נכנסו לשירות בשנת 1968), והפכה ללקוחה הזרה הראשונה של חברת בואינג. אחר-כך קנתה מטוסי בואינג 747-400, איירבוס A321, איירבוס A330 ומטוסי איירבוס A340. בשנת 1997 הייתה לופטנזה ממייסדות ברית חברות התעופה סטאר אלייאנס. בשנת 2003 פתחה החברה טרמינל פרטי בשדה התעופה של מינכן. במרץ 2005 לופטהנזה רכשה את חברת התעופה השווייצרית סוויס.
החברה זכתה ב-2008, ב-2009 וב-2010 בתואר חברת התעופה האירופאית הטובה ביותר.
לקראת סוף חודש מרץ 2014, הכריז ועד הטייסים של החברה על סכסוך עבודה, מה שהוביל בהמשך לשביתה החריפה בתולדות החברה. כתוצאה מכך, טיסתם של למעלה מ-400,000 נוסעים נמנעה באופן זמני.
בשנת 2019 זכתה במקום התשיעי בתואר 'חברות התעופה הטובות ביותר', ובמקום הראשון בין חברות התעופה האירופיות.
באפריל 2020 החלו בחברה להוציא את מטוסי האיירבוס 380 וה-340 והבואינג 747-400 משירות. אך החזירה את בואינג 747-400 לשירות.
חברות בת
בבעלות מלאה - בבעלות חלקית -
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לאפריל 2022:
פעילות החברה בישראל
החברה מפעילה 35 טיסות שבועיות לישראל, 3 טיסות יומיות בקו פרנקפורט - תל אביב, ושתי טיסות יומיות בקו מינכן - תל אביב. הטיסות מתבצעות במרבית המקרים במטוסי איירבוס A321-200 ואיירבוס A321neo.
בין השנים 2018 ל-2020 הפעילה החברה 2 טיסות שבועיות מפרנקפורט לאילת במטוסי איירבוס A320.
בנוסף, החברה מפעילה 4 טיסות מטען בשבוע, הטיסות מבוצעות במטוס מדגם בואינג 777F
היסטוריית החברה בישראל
באוגוסט 1966, בעת ביקור סמנכ"ל החברה בישראל, הוא הודיע על כוונתה של החברה לפתוח קו תעופה לישראל, זאת לאחר שניסיון לפתוח הקו בשנת 1962 בוטל לאחר שהחברה נכנעה לאיומי החרם הערבי. טיסת הבכורה של לופטהנזה לישראל התקיימה ב-3 בנובמבר 1968, בעוד שפתיחתו החגיגית של הקו התקיימה ב-19 בנובמבר.
עד אוקטובר 2012 לופטהנזה ביצעה את טיסותיה בקווים מפרנקפורט ומינכן לנמל התעופה בן-גוריון במטוסים רחבי גוף, אך בעקבות החלטה אסטרטגית של החברה, שקבעה כי מטוסים אלו יטוסו רק בקווים ארוכי טווח, כל טיסותיה של החברה לישראל מבוצעות כעת במטוסי איירבוס A321.
בין השנים 2012 ו-2014 הפעילה החברה טיסות ישירות גם לברלין ודיסלדורף אך אלו בוטלו מחוסר כדאיות כלכלית.
ב־2013 הגיע לראשונה לישראל מטוס הבואינג 747-8, שהוא המטוס השני הכי גדול בעולם והגדול ביותר שנחת בנתב"ג. המטוס הגיע לישראל כחלק מסבב חניכה שלו בכל העולם.
יחסי בולגריה–קניה
יחסי בולגריה–קניה הם היחסים הדיפלומטיים בין בולגריה לקניה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-14 בפברואר 1964. בשנת 2011 שגריר קניה בגרמניה, אשר מוסמך גם עבור בולגריה, היה בין השגרירים והנציגים של שמונים ושמונה מדינות שהוזמנו על ידי הנשיא גאורגי פרבאנוב למסיבת השנה החדשה השנתית של הרפובליקה של בולגריה שהתקיימה במוזיאון הלאומי של עיר הבירה של בולגריה, סופיה. בעת שפנה לראשי הנציגויות, הנשיא פרבאנוב הצביע על רצונה של ארצו להתרכז בהעמקת היחסים הבילטרליים כעת, לאחר שהמשימה של הצטרפות בולגריה ל הושלמה בינואר 2007. במהלך התייעצויותיו הרשמיות, הודיעו לשגריר קתורימה כי בולגריה שוקלת לפתוח מחדש את השגרירות שלה בניירובי. בשנת 2010, פיים צ'אושב, סגן שר החוץ של בולגריה ערך ביקור רשמי בקניה והתייעץ עם גורמי ממשל שונים, כולל רפאל טוג'ו, שר החוץ. השגרירות רודפת אחר מינוי קונסול כבוד בסופיה על מנת לשפר את היחסים הדיפלומטיים ולקדם תיירות, מסחר והשקעות.
30 במרץ
30 במרץ הוא היום ה־89 בשנה (90 בשנה מעוברת), בשבוע ה־13 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 275 ימים.
חובת החמלה כלפי החיות, וחטא האכזריות כלפיהן
חובת החמלה כלפי החיות, וחטא האכזריות כלפיהן (באנגלית: A Dissertation on the Duty of Mercy and Sin of Cruelty to Brute Animals) או בשמו המקוצר חובת החמלה (באנגלית: The Duty of Mercy) הוא ספר מאת איש הכמורה הבריטי, האמפרי פרימט שפורסם לראשונה בשנת 1776. ספר זה הוא אחד הספרים הראשונים בעולם שהוקדשו לחלוטין להתנגדות אכזריות כלפי בעלי חיים.
פרימט נוזף באנושות על ההתנשאות שלה כלפי בעלי החיים ועל חוסר הצדק שהיא מפגינה ביחסה לבעלי החיים. לטענתו, הבדלים פיזיולוגים אינם רלוונטיים לסוגיה של גרימת סבל וכאב: "חיה חסרת תבונה איננה רגישה לכאב פחות מאדם. יש לה עצבים ואברי חישה דומים; וצרחותיה ואנקותיה, במקרה שהוטבע חותם אלים בגופה, אף על-פי שאינה יכולה לבטא את תלונתה במילים או בקול אנושי, הן עדויות חזקות עבורנו לרגישות שלה לכאב, כמו הצעקות והאנקות של בן-אדם, שאת שפתו איננו יכולים להבין [...] בין אם אנחנו הולכים על שתי רגליים או ארבע, בין אם ראשינו כפוף או זקוף, בין אם גופינו עירום או מכוסה פרווה, בין אם יש לנו זנב או אין לנו זנב, בין אן יש לנו קרניים או אין לנו קרניים, בין אם יש לנו אוזניים ארוכות או אוזניים מעוגלות, בין אם אנחנו נוערים כחמור, מדברים כאדם, מצייצים כציפור או אילמים כדגים - הטבע מעולם לא התכוון לכך שמאפיינים אלו יהוו את הבסיס לזכות לשלוט ולדכא את האחר.
עמדתו של פרימט לפיה ליכולת לחוש כאב וסבל יש חשיבות מוסרית בבחינת יחסו של סוכן מוסרי כלפי האחר, באה לידי ביטוי מאוחר יותר, בשנת 1781, בציטוט המפורסם של אבי התועלתנות, ג'רמי בנת'ם המתייחס למעמדם המוסרי של בעלי החיים: "אולי יבוא יום כאשר הברואים האחרים יזכו לאותן זכויות אשר מלכתחילה לא ניתן היה למנען מהם אלא בכוח-הזרוע. הצרפתים כבר גילו כי צבעו השחור של העור אינו נימוק המתיר להשליך יצורי-אנוש לגחמותיהם של מענים למיניהם. אולי יבוא יום שבו יובן כי מספר הרגליים, שעירות-העור או קיום עצם-הזנב, באותה המידה אינם מהווים נימוק לזנוח יצורים בעלי-תחושות לגורל דומה. מהן, אם כן, התכונות האחרות, המסמנות את הקו הבלתי-עביר שבין הישויות שיש להתחשב בהן לבין כל השאר? האם זוהי היכולת לחשיבה רציונלית, או שמא יכולת-הדיבור? אבל הלא סוס שהגיע לפרקו או כלב בוגר הם בלי ספק יותר רציונליים בהתנהגותם ובעלי כושר-תקשור לעומת יונק אנושי בן-יומו או בן שבוע או אפילו חודש. אך גם לו היה המצב אחר – מה אפשר היה ללמוד מכך? השאלה כלל אינה 'האם הם מסוגלים לשקול בדעתם?' או 'האם הם מסוגלים לדבֵּר?' אלא 'האם הם מסוגלים לסבול?'". ספרו של הפילוסוף פיטר סינגר, שחרור בעלי-החיים, שהתפרסם לראשונה בשנת 1975 והפך לאחד הספרים המשפיעים ביותר בתנועה לזכויות בעלי חיים, נשען גם הוא על עקרונות תועלתניים אלו לפיהם המאפיין הרלוונטי בסוגיות מוסריות הוא היכולת לחוש סבל.
מהדורות והשפעה
המהדורה הראשונה של הספר יצאה לאור בשנת 1776. בשנת 1790 יצאה לאור המהדורה השלישית. בשנת 1802 יצאה לאור המהדורה הרביעית בבוסטון. מהדורה נוספת יצאה לאור בשנת 1822 בעריכתו של ארתור ברום. ספר זה היווה מקור השראה לברום להצטרף אל ויליאם וילברפורס, לואיס גומפרץ וריצ'רד מרטין, ולהקים איתם בשנת 1824 את האגודה הראשונה בעולם להגנת בעלי חיים האגודה למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים. מהדורות נוספות יצאו לאור בשנת 1831 ובשנת 1834, ונכון לשנת 2017, המהדורה האחרונה של הספר יצאה לאור בשנת 1992 בעריכתו של ריצ'רד ריידר, הוגה המושג 'סוגנות'. הנרי סולט, מבולטי ההוגים לזכויות בעלי חיים במאה ה-19, ציטט בכתביו קטעים מספר זה.
ועדת הקורונה
הוועדה המיוחדת לעניין נגיף הקורונה החדש ולבחינת היערכות המדינה למגפות ולרעידות אדמה, הנקראת בקיצור "ועדת הקורונה", הייתה ועדה מיוחדת בכנסת העשרים ושלוש, שהוקמה ב-23 במרץ 2020, במטרה למדוד את התנהלות ממשלת ישראל עם משבר התפרצות נגיף הקורונה בישראל. הוועדה עסקה בפן הבריאותי, הכלכלי והממשלי של המשבר.
ראשי הוועדה
בראש הוועדה הזמנית, עמד ח"כ עפר שלח.
לאחר הקמת הממשלה, עמדה ח"כ יפעת שאשא-ביטון מהליכוד בראשות הוועדה.