cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עלילת החמור
טקיטוס - הסבר אטיולוגי
ההסבר העוין של טקיטוס למוצא היהודים משקף את הגרסה היוונית־מצרית העתיקה ליציאת מצרים, שדרך טקיטוס הפכה לנחלת הכלל של הציוויליזציה המערבית. גרסה זו כללה את עלילת המצורעים, וגם טקיטוס התבסס עליה, כשכתב שאבות היהודים היו מצרים שהושחתו על ידי נגע ממאיר וגורשו ממצרים:
על פי טקיטוס, "התקין משה פולחנות חדשים הסותרים את פולחנותיהם של שאר בני־תמוּתה", כאשר בראש רשימת הפולחנות הללו של היהודים עומד החמור:
לדעת בר כוכבא, החמור אינו מתואר כאן כאל היהודי, אלא כתרומת-קודש של נדר, המציינת את אירוע הצלתם מצמא של משה והיהודים בזמן נדודיהם במדבר. דיווח זה מספק הסבר אטיולוגי, שצורף בשלב כלשהו לשמועה על קיומו של חמור בבית המקדש. זוהי דוגמה לאטיולוגיה מן הסוג של "הכוונה והצלה באמצעות בעלי חיים", המהווה מוטיב פופולרי במדע האטיולוגי של העת העתיקה. אותו הסבר נזכר גם אצל פלוטרכוס, בן-זמנו של טקיטוס, כאשר בתוך סימפוזיון שהוא מצטט עולה שאלה לגבי יחס היהודים לחזיר ואחד מאנשי השיח, קליסטראטוס, טוען שהיהודים "חולקים כבוד לחמור שהיה הראשון להובילם למעיין מים", בעוד איש שיח אחר, למפריאס, מציין גם הוא את הסברה הזו. גרסת פלוטרכוס מייצגת את הצורך של חוגי משכילים בחברה הרומית לתת הסברים פסאודו-מדעיים לתופעות מוזרות ולא ברורות להם, אלא שהסברים אלה נעשו באופן שלילי, לגלגני ועוין את היהודים ואמונתם. גרסת טקיטוס נועדה לתת צידוק לאסונו של העם היהודי עם חורבן הבית השני, באמצעות נספח ספרותי-אתנוגרפי על מוצא היהודים.
לעומת זאת, בפרק הבא בספרו סתר טקיטוס את דבריו הקודמים:
בהמשך הוא הפריך באופן ברור את הסברה הנפוצה לגבי פסל החמור, שהוא עצמו חזר עליה מוקדם יותר, כשהוא קבע שהאמת נתגלתה עם כניסתו של פומפיוס אל בית המקדש בשנת 63 לפנה"ס:
בסתירה זו, החושפת את השקר, הבחין כבר טרטוליאנוס, מאבות הכנסייה (סביב 200 לספירה), שהכחיש את קיומו של פולחן חמור אצל היהודים וגם אצל הנוצרים.
העלילה נגד הנוצרים
קריקטורה בעלת אופי דומה מופיעה בצלב הלעג הפאלאטיני, "גרפיטי אלכסמנוס" - הממצא הארכאולוגי המוקדם ביותר של קישור עלילת פולחן החמור לנוצרים (בין סוף המאה ה-1 לסוף המאה ה-3 לספירה). זוהי כתובת שנמצאה חרוטה על קיר ליד גבעת הפאלאטיום ברומא בשנת 1856, הכוללת ציור של דמות אדם עם ראש חמור הקבועה על צלב, משמאלו דמותו של צעיר ומתחת לצלב כתוב ביוונית: "אלכסמנוס סוגד לאלוהיו".
בניגוד לטרטוליאנוס, שהכחיש את קיומו של פולחן חמור בדת היהודית, אפיפניוס מסלמיס, גם הוא מאבות הכנסייה (במאה ה-4), הביא מסורת שגרסה כי. הסמיכות בין חמור לחזיר בהקשר אחד הולמת את המסורת של פלוטרכוס ובעיקר מלמדת על הלעג והבוז לאמונת ישראל.
בספרות המודרנית
הסופר האנגלי רוברט גרייבס שילב את העלילה על פולחן החמור ברומן ההיסטורי שלו, "קלאודיוס האל" (1935), אלא שאת אזכור העלילה שם דווקא בפיו של המלך היהודי אגריפס הראשון. בשיאה של פרשת הצלם בהיכל, לאחר שהכריז על עצמו הקיסר קליגולה כאל וציווה להציב את פסלו בכל המקדשים באימפריה הרומית, נפגש איתו אגריפס ברומא ומבקש ממנו לבטל את הצו המורה על הצבת פסלו בבית המקדש בירושלים, תוך הצגת הביטול ככזה שייעשה לטובתו האישית של הקיסר. בהתבססו על עלילת החמור הרווחת, מספר אגריפס לקליגולה שבקודש הקודשים של המקדש היהודי קיים אמנם פסל, אלא שהפולחנים סביבו בימי החגים הם מבזים, וסירוב היהודים להחלפתו בפסלו של בקיסר נעשה מתוך רצון שלא לפגוע ברוממותו: אגריפס מספר לקליגולה כי מדובר בטקס סודי, סגור בפני מי שאינו יהודי והיהודים עצמם מתביישים בו ואינם רשאים לדבר עליו, אחרת תוטל עליהם קללה, וזה מה שמונע מהם להסביר לפטרוניוס, הנציב הרומי בסוריה, את סירובם. הוא מסביר לו כי מנהיגי היהודים חוששים שמתוך דבקות דתית, פשוטי העם ימיטו על פסל הקיסר חרפה, מתוך מחשבה שמרוב אדיקותם הם מעתירים על הקיסר כבוד. על פי גרייבס, תחבולתו של אגריפס הביאה את קליגולה לבטל את הצו במכתב שכתב לפטרוניוס: "הגעתי למסקנה שהמקדש דנן הוא מקום בלתי־הולם לחלוטין להקים בו את פסלי המקודש".
לקריאה נוספת
בעברית: "רצח פולחני ופולחן החמור" (1927) - מאמר מפורט של אליהו ביקרמן על שתי העלילות הקשורות במקדש, עלילת הדם ועלילת החמור. אולם בעוד שפרשנותו ל"עלילת הדם" זכתה להערכה רבה ולמעשה נתקבלה על ידי כל החוקרים, חוקרים רבים דחו את דבריו על עלילת החמור.
פראן גרסיה
פרנסיסקו "פראן" חוסה גרסיה טורס (בספרדית: Francisco "Fran" José García Torres; נולד ב-14 באוגוסט 1999 בבולאניוס דה קלאטרבה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת ריאל מדריד מהליגה הספרדית.
קריירת מועדונים
גרסיה גדל במחלקות הנוער של בולאניוס וריאל מדריד. בשנת 2018 החל לשחק בריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד. ב-6 בדצמבר 2018 ערך את הופעתו היחידה במדי הקבוצה הראשונה של ריאל מדריד, בניצחון 6-1 על מלייה במסגרת גביע המלך הספרדי לעונת.
ב-1 בספטמבר 2020 הושאל גרסיה למשך עונה אחת לראיו ואיקאנו מהליגה הספרדית השנייה. הוא ערך 41 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שער אחד, וסייע לקבוצתו להעפיל ללה ליגה.
ב-13 ביולי 2021 חתם גרסיה על חוזה קבוע לארבע שנים בראיו ואיקאנו. ב-15 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 3-0 לסביליה במסגרת המחזור הראשון לעונת 2021/2022. ב-18 בפברואר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בהפסד 2-1 לאלצ'ה במסגרת המחזור ה-25 בליגה.
בקיץ 2023 הפעילה ריאל מדריד את סעיף השחרור שלו בגובה חמישה מיליון יורו. גרסיה יעבור רשמית לקבוצה ב-1 ביולי 2023.
ג'ורג' מדורו
ג'ורג' ג'ון ליונל מָדוּרוֹ (George John Lionel Maduro; 15 ביולי 1916 – 9 בפברואר 1945) היה איש צבא ולוחם מחתרת הולנדי ממוצא יהודי, שזכה בעיטור הגבורה הגבוה ביותר של הולנד על לחימתו במהלך הפלישה הגרמנית להולנד ב-1940. לזכרו הוקם פארק המיניאטורות מדורודם בעיר האג.
קורות חייו
מדורו נולד במושבה ההולנדית קורסאו שבים הקריבי למשפחה יהודית אמידה ממוצא ספרדי. בבגרותו יצא להולנד ללמוד משפטים באוניברסיטת ליידן. בנובמבר 1939 התמנה לקצין זוטר בחיל המילואים של צבא הולנד. כשהחלה פלישת גרמניה להולנד ב-10 במאי 1940 הוא הוצב בעיר האג. הוא הצטיין שם בקרב שבו הוביל כמפקד מחלקה הסתערות תחת אש על מבנה שבו החזיקו צנחנים גרמנים. הגרמנים שבמבנה נחלו מפלה בקרב זה ונפלו בשבי.
לאחר כניעת הולנד ב-15 במאי נאסר מדורו על ידי הגרמנים והוחזק במעצר בהאג במשך חצי שנה. כיהודי היה עליו לשאת טלאי צהוב, אך הוא סירב לעשות זאת. הוא פעל במסגרת המחתרת ההולנדית ועסק בהברחת טייסי בעלות הברית שהופלו בהולנד אל מקום מבטחים. הוא נתפס וברח מכלאו, אך ב-1943 הוסגר לגרמנים על ידי משתף פעולה בלגי ונאסר שוב. הוא הוחזק בסארברוקן שבגרמניה ובנובמבר 1944 הועבר למחנה הריכוז דכאו. ב-9 בפברואר 1945 הוא מת שם ממחלת הטיפוס.
הנצחה
בשנת 1946 הוענק למדורו לאחר מותו עיטור גבורה על לחימתו ב-1940. היה זה עיטור אביר המסדר הצבאי של ויליאם (Militaire Willems-Orde), העיטור הצבאי ההולנדי הגבוה ביותר. הוא ההולנדי היחיד מן האנטילים ההולנדיים שעוטר בעיטור זה.
לאחר מלחמת העולם השנייה יזמו הוריו של מדורו את הקמת פארק המיניאטורות מדורודם בהאג לזכר בנם ותרמו את הממון לשם כך. הפארק נפתח בשנת 1952. בכניסה לפארק ניצב דגם של בית ילדותו של מדורו בקורסאו. על שמו של מדורו נקראת גם הכיכר שבפתח הפארק.
בשנת 2001 הופק סרט תיעודי על חייו של מדורו.
האנו לינטו
האנו פטרי לינטו (בפינית: Hannu Lintu; נולד ב-13 באוקטובר 1967) הוא מנצח פיני.
ביוגרפיה
לינטו נולד בראומה. הוא למד נגינה בפסנתר ובצ'לו בקונסרבטוריון של טורקו ובאקדמיית סיבליוס. הוא גם למד ניצוח אצל אטסו אלמילה, ואחר כך אצל יורמה פאנולה וארי קלאס. הוא השתתף בהנחיית כיתות אמן עם איליה מוסין. האנו זכה בתחרות הניצוח הנורדי ב-1994 בברגן. הוא סיים את לימודיו באקדמיית סיבליוס ב-1996 בהצטיינות. לינטו קיבל מינוי במשרה חלקית של פרופסור לניצוח באקדמיית סיבליוס בספטמבר 2014.
בין השנים 1998 - 2001, לינטו היה המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של טורקו. בשנת 2005, הוא שימש כמנהל האמנותי של פסטיבל צלילי הקיץ של הרכב המוזיקה הפינית העכשווית. לינטו היה המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של טמפרה מ-2009 עד 2013. בדצמבר 2010 הודיעה תזמורת רדיו פינלנד על מינויו של לינטו למנצח הראשי השמיני שלה, החל מ-1 באוגוסט 2013, עם חוזה ראשוני של שלוש עונות. הוא החזיק בתואר מנצח אורח ראשי בתזמורת לעונת 2012–2013. באפריל 2016, התזמורת הודיעה על הארכת החוזה של האנו כמנצח ראשי עד 2021. לינטו התפטר כמנצח ראשי של התזמורת בתום עונת 2020–2021. במאי 2019, האופרה והבלט הלאומית של פינלנד הודיעה על מינויו של האנו לינטו למנצח הראשי הבא שלה, עם חוזה בתוקף מ-1 בינואר 2022 עד 30 ביוני 2026. המנצח הראשי שלו על האופרה והבלט הלאומית הפינית החלה רשמית באוגוסט 2021.
מחוץ לפינלנד, לינטו היה המנצח הראשי והמנהל האמנותי של התזמורת הסימפונית של הלסינגבורג משנת 2002 עד 2005. לינטו ניצח לראשונה על התזמורת הסימפונית הלאומית RTÉ בינואר 2009. על בסיס קונצרט זה, הוא מונה למנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית הלאומית RTÉ, החל מהעונה 2010–2011. הוא החזיק בתפקיד RTÉ זה עד מאי 2013. בנובמבר 2022, תזמורת גולבנקיאן הודיעה על מינויו של לינטו למנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2023–2024.
האנו לינטו מתגורר בהלסינקי. הוא ניצח הקלטות מסחריות עבור חברות כמו נקסוס, Claves ,Dacapo ,Danacord ,Hyperion ו-Ondine.
קווין מרי 2
קווין מרי 2 (באנגלית: Royal Mail Ship (RMS) Queen Mary 2) היא אוניית קו אוקיינית של חברת הספנות קונארד ליין. היא נושאת את שמה של אוניית קודמת של החברה, "קווין מרי". בזמן בנייתה, ב-2003, הייתה "קווין מרי 2" אוניית הנוסעים הארוכה, הרחבה והגבוהה ביותר שנבנתה מעולם, ועם תפוסה ברוטו של 151,400 טון גם הגדולה ביותר. באפריל 2006 היא איבדה את בכורת התפוסה לאונייה "פרידום אוף דה סיז" (Freedom of the Seas), הראשונה מאוניות התענוגות מסדרת אואזיס, של חברת הספנות "רויאל קריביאן אינטרנשיונל" שתפוסתה ברוטו 158,000 טון, אך נותרה אוניית הנוסעים האוקיינית (בניגוד לאוניית תענוגות) הגדולה ביותר שנבנתה אי פעם. אף אוניית נוסעים לא עולה עליה בגובהה, אורכה ורוחבה בקו המים. היא מתהדרת ב-15 מסעדות ובארים, חמש בריכות, קזינו, אולם ריקודים ופלנטריום.
מאפיינים עיקריים
"קווין מרי 2" משמשת כיום אוניית הדגל של חברת קונארד ועורכת הפלגות טרנס-אטלנטיות סדירות. האונייה נבנתה כדי להחליף את "קווין אליזבת 2" - אוניית הדגל של קונארד מ-1969 עד 2004. "קווין מרי" הראשונה שרתה בקו הטרנס-אטלנטי מ-1936 עד 1967.
התחילית RMS בשמה של האונייה הייתה בעבר קיצור של Royal Mail Steamer, אך כיום הוראתה Royal Mail Ship. "קווין מרי 2" אינה אוניית קיטור כקודמותיה, אלא מונעת על ידי טורבינות גז ומנועי דיזל, המספקים את כוח ההנעה לארבע יחידות מדחפים חשמליות (electric podded propulsors). כקודמותיה גם היא מפליגה בקו אוקייני וטרנס-אטלנטי קבוע, בניגוד לאוניית נוסעים לעינוגים (cruise ship), אם כי מזמן לזמן גם היא עורכת הפלגות עינוגים.
הבנייה
חברת "קונארד" השלימה את תכנון הדגם החדש של אוניות ל-2000 נוסעים ובעלות תפוסה של 84,000 טון ב-8 ביוני 1998, אך לאחר השוואת מפרטים אלה עם אוניות הנוסעים מדגם "דסטיני", בנות 100,000 טון, של חברת קרניבל קרוז ליינס ובנות 137,000 טון של "ווייאג'ר אוף דה סיז", הגדילה אותם מיד.
שישה חודשים לאחר מכן, ב-10 בדצמבר, פרסמה חברת קונארד לראשונה פרטים אודות "מיזם קווין מרי", הפרויקט לתכנון ובניית אוניית-קו שתחליף את "קווין אליזבת 2". למכרז ניגשו Harland and Wolff מצפון אירלנד, Aker Kværner מנורווגיה, Fincantieri מאיטליה, Meyer Werft מגרמניה ו- Chantiers de l'Atlantique מצרפת. לו התחילה הבנייה מיד, האונייה הייתה נכנסת לשירות כבר ב-2002. אלא שרק ב-6 בנובמבר 2000 נחתם החוזה עם "שאנטייה דה ל'אטלנטיק", חברת הבת של Alstom. אותה מספנה עצמה בנתה את המתחרות בעבר של "קונארד", את אוניות הנוסעים "נורמנדי" ו"פראנס" של "קומפאני ג'נרל טרנס-אטלנטיק". שם נבנתה גם אוניית הפאר הישראלית "שלום" ב-1964.
שדרית האונייה הונחה ב-4 ביולי 2002 בסן-נאזר שבצרפת. כ-3000 בעלי מלאכה השקיעו 8 מיליון שעות עבודה בבניית האונייה, וכ-20,000 אנשים היו קשורים ישירות או בעקיפין עם תכנונה, בנייתה וציודה. 300,000 חלקי פלדה בסך הכול הורכבו ל-94 "בלוקים" ליד המבדוק היבש, אשר לאחר מכן צורפו ורותכו יחד כדי להשלים את גוף האונייה והמבנה העילי.
"קווין מרי 2" הושקה ב-21 במרץ 2003 והחלה בהפלגות ניסוי ב-25 בספטמבר 2003 בין סן-נזאר ואיי החוף איל ד'יא ובל-איל. על שלבי הבנייה האחרונים העיבה תאונה קטלנית, כאשר כבש התמוטט תחת כובד משקלה של קבוצת עובדי המספנה ושל קרוביהם שבאו לבקר באונייה. כשלושים איש נפלו מן הכבש מגובה 15 מטרים, 22 נפצעו ו-16, ובהם ילד, נהרגו.
עלות הבנייה הסתכמה ב-460 מיליון ליש"ט (כ-800 מיליון דולר).
ב-29 באפריל 2016 עגנה האונייה בנמל חיפה, לראשונה בישראל. בשל גודלה, האונייה עגנה במסוף המטען של הנמל במקום במסוף הנוסעים, הקטן יותר.
עמותת מדעת
"מִדַעַת – למען בריאות מושכלת" היא עמותה ללא כוונת רווח שהוקמה בשנת 2014, ושמה לעצמה למטרה לקדם את בריאות הציבור בתחומי הטיפול הרפואי והרפואה המונעת.
היסטוריה
בשנת 2013 התגלו בישראל נשאים של נגיף הפוליו וכן שרידים של הנגיף בשפכים של יישובים שונים. משרד הבריאות התחיל במבצע חיסונים לנגיף, שעורר תגובה מצידם של מתנגדי חיסונים. בעקבות הדיסאינפורמציה שהופצה סביב המקרה, הוקמה בשנת 2014 עמותת מדעת.
החל מהקמתה, פועלת העמותה להנגשת מידע מדעי מהימן בנושאים רפואיים, מבצעת הסברה באמצעות רשתות חברתיות והודעות לעיתונות, מונעת הפצה של חדשות כזב בנושאים רפואיים, מקיימת פעילויות פדגוגיות והרצאות ומקדמת חקיקה ואכיפה של חוקים הנוגעים לבריאות הציבור.
ב-2018, בעקבות התפרצות מחלת החצבת בישראל, נקטה העמותה בפעולות הסברה למניעת התפשטות המחלה בישראל.
באוקטובר 2019 הגדיר ארגון הבריאות העולמי את אתר העמותה כמקור אמין למידע אודות חיסונים. זהו האתר היחיד בשפה העברית שהוגדר ככזה.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל נקטה העמותה בצעדי הסברה שונים. העמותה הוגדרה כאחד ממקורות המידע האמינים בנוגע לנגיף על ידי מספר עיתונאים, ומנכ"לית העמותה, אדוה לוטן, הצטרפה לצוות הטיפול במגיפות של משרד הבריאות. בחודש דצמבר 2021 זכתה פעילותה להוקרה מאת ראש הממשלה נפתלי בנט.
פעילי העמותה
מנכ"לית העמותה החל מנובמבר 2021 היא שירה כהן, שהחליפה את אדוה לוטן שכיהנה כמנכ"לית הארגון מיום הקמתה. לעמותה פעילים רבים, בהם האפידמיולוגית קרן לנדסמן שהייתה המנהלת המקצועית הראשונה של העמותה. היא הוחלפה על ידי ד"ר בן הורוביץ (PhD), ומאז פברואר 2019 מכהן בתפקיד ד"ר אורי לרנר (PhD). פעילים נוספים הם חוקרים מתחומים שונים, רופאים רבים בעלי התמחויות שונות וכן הסופרת יעל פורמן.
קווי זרם, קווי סימון וקווי מסלול
זרימת נוזל מאופיינת בווקטור מהירות תלת־ממדי. במסגרת מכניקת הרצף קווי זרם, קווי מסלול וקווי סימון הם קווי שדה הנובעים מהשדה הווקטורי של תיאור הזרימה. הם נבדלים רק כאשר הזרימה משתנה בזמן כלומר בתנאי שהזרימה איננה תמידית.
בהגדרה, קווי זרם באותו הרגע אינם נחתכים מכיוון שלחלקיק נוזל לא יכולות להיות שתי מהירויות בו-זמנית. בנוסף ניתן להוכיח שהספיקה הנפחית בין שני קווי זרם סמוכים קבועה. בתמונת קווי זרם של תופעת זרימה צפיפות קווי זרם מעידה על מהירות זרימה גבוהה ודלילות קווי זרם מעידה על מהירות זרימה נמוכה.
באותו האופן קווי סימון אינם יכולים לחתוך את עצמם או קווי סימון אחרים, מכיוון ששני חלקיקי נוזל לא יכולים להיות באותו הזמן באותה הנקודה; אלא אם כן ישנה ראשית משותפת עבור שני קווי סימון שונים. אולם, קווי מסלול רשאים לחתוך את עצמם או קווי מסלול אחרים (חוץ מנקודת ההתחלה ונקודת הסוף של קווי סימון שונים שאמורים להיבדל זה מזה).
אם קו עקום או עקום סגור משמש כנקודת התחלה עבור מערכת של קווי זרם מתמשכים התוצאה היא משטח זרם. במקרה של עקום סגור בזרימה תמידית, נוזל אשר נמצא בתוך משטח הזרם יישאר בתוך משטח הזרם לנצח, זאת מכיוון וקווי הזרם משיקים למהירות.
פונקציה סקלרית אשר קווי המתאר שלה מגדירים את קווי הזרם ידועה בתור "פונקציית הזרם".
קווי זרם
קווי זרם מוגדרים על ידי: כאשר  "\times" היא מכפלה וקטורית ו-  הוא הייצוג הפרמטרי של קו זרם יחיד בזמן כלשהו.
אם רכיבי המהירות מוגדרים על ידי הווקטור   ורכיבי קווי הזרם מוגדרים על ידי הווקטור  , המשוואה הנ"ל מצטמצמת ל: צינור זרימה מורכב ממספר קווי זרם, בדומה לכבל תקשורת, מה שמראה שקווי הזרם משיקים למהירות. כאן s הוא משתנה המתאר את העקום: . קווי הזרם מחושבים רגעית, כלומר ברגע מסוים הם מחושבים עבור שדה זרימה נתון מווקטור מהירות הזרימה הרגעי.
קווי סימון
קווי סימון מתוארים על ידי:
כאשר \vec{u}_{P} היא מהירות החלקיק P במיקום \vec{x}_{P} בזמן t. המשתנה \tau_{P} מתאר את קו הסימון ו-  כאשר t_0 הוא הזמן בו אנו מעוניינים.
זרימה תמידית
בזרימה תמידית (כאשר וקטור המהירות איננו תלוי בזמן) קווי הזרם, המסלול והסימון מתלכדים.
זאת מכיוון שכאשר חלקיק הנמצא על קו זרם מגיע לנקודה a_0, בהמשך המשוואות השולטות בשדה בזרימה ישלחו אותו בכיוון \vec{x} מסוים. כאשר המשוואות השולטות לא משתנות בזמן, חלקיק נוסף אשר יגיע לנקודה a_0 יישלח אף הוא באותו כיוון \vec{x}. כאשר הזרימה איננה תמידית, חלקיק נוסף אשר יגיע לנקודה a_0 ישלח בכיוון אחר.
שימושים
ידיעה של קווי הזרם יכולה להיות שימושית בדינמיקת הזרימה. למשל, משוואת ברנולי המגדירה את הקשר בין הלחץ למהירות מתוארת לאורך קו זרם.
עקמומיות של קו זרם קשורה לגרדיאנט הלחץ הפועל בניצב אליו. מרכז העקמומיות של קו הזרם נמצא בכיוון ירידת הלחץ הרדיאלי. גודל גרדיאנט הלחץ הרדיאלי יכול להיות מחושב ישירות מצפיפות הזורם, עקמומיות קו הזרם והמהירות המקומית.
מהנדסים משתמשים בהזרקת צבע בתוך מים או עשן באוויר על מנת לראות קווי סימון אשר מהם ניתן לחשב קווי מסלול. התבניות המתקבלות משמשות כדי ליצור עיצוב אשר יפחית את כוח הגרר.
בריינסטורם (להקה)
בריינסטורם (בלטבית: Prāta Vētra) היא להקת פופ-רוק לטבית.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בקיץ 1989 על ידי ארבעה חברים בני אותה כיתה בתיכון ולאחר מכן הצטרף החבר החמישי ללהקה, ב-1992 הוציאה הלהקה את הסינגל הראשון שלהם הנקרא "Jo tu nāc" (בגלל שבאת) וסיימו במקום התשיעי בתחרות מוזיקה לטבית הנקראת "שאלון המיקרופון".
ב-1993 הוציאו את אלבומם הראשון, ב-1995 שירם "Lidmašīnas" (מטוסים) נהיה לאחד השירים הפופולריים במדינתם ונבחר כשיר השנה בתחנת הרדיו הבלטית "Radio Super FM". הלהקה ביצעה גם סיבובי הופעות בגרמניה ובממלכה המאוחדת.
ב-1996 שירם "Tavas mājas manā azotē" (תחת כנפיי זהו ביתך) היה במשך 9 שבועות לאחד מהשירים המושמעים ביותר ברדיו הלטבי.
ב-1998 קיבלה הלהקה פרס בפסטיבל מוזיקה בשוודיה.
ב-2000 זכתה הלהקה בקדם אירוויזיון הלטבי עם שירם "הכוכב שלי" ובכך נהיו לאמן הראשון שמייצג את לטביה בתחרות בהשתתפותה הראשונה. באירוויזיון שנערך בשוודיה זכו במקום השלישי מתוך 24 משתתפים עם 134 נקודות, שירם נהיה לפופולרי בקרב מעריצי התחרות ושולב באלבום שיצא לרגל חגיגות חמישים שנה לתחרות.
ב-2003 ביצעה הלהקה מופע חימום במופע של הרולינג סטונז בפראג והעניקו למיק ג'אגר סקסופון בפני הקהל כמתנה ליום הולדתו, באותה שנה גם יצא אלבומם "יום לפני מחר" שהופק על ידי סטיב ליון, המפיק של בין היתר של דפש מוד והקיור. ב-2004 הקליטה הלהקה שיר ביחד עם הלהקה הרוסית "Bi-2" הנקרא "לילות ישנונים" והוא נהפך לשיר מספר 1 בטבלאות הרדיו בלטביה, רוסיה ואוקראינה, ב-2005 הצטרף אדם נוסף ללהקה, הגיטריסט איגארס וילוס ובאותה שנה יצא אלבומם החמישי של הלהקה שיצאה לסיבוב הופעות ברוסיה על מנת להציגו, ב-2006 זכו בפרס בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה עבור הקטגוריה של ביצוע בלטי, באותה שנה שירם "רעם ללא גשם" נהיה פופולרי בערוצים "MTV אירופה" ו-VH1 אירופה".
וולט (חברה)
וולט (באנגלית: Wolt) היא חברה המפעילה שירות מקוון להזמנת מזון ואספקתו.
על החברה
החברה הוקמה ב-6 באוקטובר 2014 בהלסינקי – בירת פינלנד. מאז היא התפרשה לאורך עוד 20 מדינות ברחבי העולם, ולעוד מאות ערים שונות, ביניהן: טמפרה, טורקו, טאלין, סטוקהולם, בודפשט, קופנהגן, פראג, ברנו, טביליסי, טרטו, תל אביב, כפר סבא וירושלים.
השירות נצרך באמצעות יישום נייד. החברה מאפשרת לכל מסעדה להירשם כסוחר, מתווכת את ההזמנה מהלקוח, דואגת למשלוח ומסירה אוטומטית באמצעות כרטיס אשראי. כיום החברה עובדת בארץ עם למעלה מאלף מסעדות ופועלת ב-14 ערים באזור המרכז.
השליחים של וולט (המכונים לעיתים 'וולטרים') מבצעים משלוחים באמצעות אופניים חשמליים, אופניים רגילים, אופנוע או קטנוע ועוד שלל דרכים. הם אינם שכירים של החברה אלא פרילנסרים ולעיתים עובדי קבלן.
בנובמבר 2021 רכשה חברת משלוחי המזון האמריקאית DOORDASH את וולט תמורת 8.1 מיליארד דולר.
פעילות בישראל
בישראל החברה התחילה את פעילותה בסוף שנת 2018 באזור תל אביב, וכיום פועלת גם באזור גוש דן, השרון, בקעת אונו, ירושלים, באר שבע וחיפה.
החל משנת 2020 הרחיבה החברה את פעילותה בישראל לתחומים נוספים, מלבד משלוחים ממסעדות, כגון משלוחים מחנויות נוחות, חנויות פארם, ואף חנויות דיגיטל, פיגרים, ועוד.
מנהל פעילות החברה בישראל היה אמרי גלאי, בסוף שנת 2020 קודם לתפקיד ניהול גלובלי בחברה ובמקומו מונתה ליאור אשכול לניהול הפעילות בארץ.
לאחרונה, החלה החברה בשיתוף פעולה עם חברת המשלוחים והמוצרים, סיבוס, ואף פתחו חנות אינרנטית משלהם בשם 'Wolt Market'.
הלן ניסנבאום
הלן ניסנבאום (באנגלית: Helen Nissenbaum; נולדה 26 באפריל 1954) היא פרופסור למדעי המידע בקורנל טק. היא ידועה בעיקר בזכות המושג "שלמות הקשרית" ועבודתה על פרטיות, דיני פרטיות, אמון ואבטחה בעולם המקוון. באופן ספציפי, שלמות הקשרית השפיעה על החשיבה של ממשלת ארצות הברית על נושאי פרטיות.
ביוגרפיה
ניסנבאום למדה מתמטיקה ופילוסופיה באוניברסיטת וויטווטרסרנד בדרום אפריקה, וסיימה את לימודיה ב-1976. לאחר מכן היא המשיכה ללמוד באוניברסיטת סטנפורד, שם השלימה תואר שני במדעי החברה של החינוך ב-1978, ותואר דוקטור בפילוסופיה ב-1983.
קריירה
הלן ניסנבאום היא פרופסור בקורנל טק ובמחלקה למדעי המידע באוניברסיטת קורנל. היא גם מנהלת את פרויקט "יוזמת החיים הדיגיטליים", שהושק ב-2017 ב-קורנל טק, כדי לחקור נקודות מבט חברתיות סביב הפיתוח והיישום של טכנולוגיה דיגיטלית, תוך התמקדות באתיקה, מדיניות, פוליטיקה ואיכות חיים.
לפני שהצטרפה לקורנל טק ב-2016, היא שימשה כפרופסור למדיה, תרבות ותקשורת ולמדעי המחשב באוניברסיטת ניו יורק, שם הייתה גם מנהלת המכון לדיני מידע. קודם לכן שימשה כמנהלת שותפה של המרכז לערכי אנוש באוניברסיטת פרינסטון.
מענקים
ניסנבאום קיבלה מענקים מהקרן הלאומית למדע, משרד חיל האוויר למחקר מדעי, קרן פורד, משרד הבריאות האמריקאי ושירותי אנוש של המתאם הלאומי, וסוכנות ההגנה לפרויקטים מתקדמים למחקר.
הרחבות לדפדפן
היא גם תרמה למספר הרחבות דפדפן עבור Firefox ו-Chrome. טראק-מי-נוט הייתה ההרחבה הראשונה שהיא יצרה במשותף עם אחרים ב-2006. טראק-מי-נוט משתמשת ברעיון של פרטיות דרך ערפול כדי להגן על המשתמש מפני זיהוי מקוון, מעקב ויצירת פרופילים. AdNauseam, שנוצרה ב-2009, פועלת לפי אסטרטגיית ערפול דומה עבור מודעות מקוונות. Adnostic נוצרה בשנת 2013 כדי לאפשר מיקוד מודעות מקוון מבלי לפגוע בפרטיות המשתמש.
פרסומים
ניסנבאום כתבה או ערכה מאמרים וספרים רבים. להלן כמה מהם:
מיל (מטבע)
מיל היה יחידת כסף בתקופת המנדט הבריטי, החלק ה-1,000 של הלירה הארץ ישראלית, שהונפק החל משנת 1927.
המיל הונפק במטבעות של מיל אחד ושני מילים מנחושת, מטבעות של 5, 10 ו-20 מילים מקופרניקל (סגסוגת של נחושת וניקל) עם חור במרכזן (המטבע בן 10 מילים היה ידוע בתור "הגרוש עם החור"), ומטבעות של 50 מיל ו-100 מיל מכסף. במהלך מלחמת העולם השנייה הוחלפו מטבעות הקופרניקל במטבעות מנחושת, ומטבעות הכסף במטבעות מקופרניקל. כמו כן הונפק שטר של 500 מיל.
גם לאחר הקמת המדינה ב-1948, ועד שנת 1952, שימש המיל (והלירה הארץ ישראלית) הילך חוקי. המטבע היחיד שהוטבע במדינת ישראל היה בן 25 מיל. בצד הערך רשום: "25 מיל" עם 2 ענפי זית מסוגננים. בצד הנושא מצויר ורשום: "ישראל" ומצויר אשכול ענבים. ממטבע זה הוטבעו בירושלים 42,650 יחידות ובהטבעה נוספת בחולון 650,000 יחידות. בתאריך 6 בספטמבר 1950 הפסיק המטבע לשמש כהילך חוקי.
בשנת 1952, עם המעבר מהלירה הארץ ישראלית ללירה הישראלית, הוחלף שמו של המיל לפרוטה.
לקות שפה
לקות שפה (באנגלית: SLI - Specific language impairment, מילולית: "לקות ייחודית לשפה", או Language Disorder) היא הפרעה נוירו-התפתחותית בתחום התקשורת. אדם מאובחן כבעל לקות מסוג לקות שפה אם הוא מתקשה ברכישת שפת אם עד כדי יצירת פער גדול בין מנת משכל הלא-מילולית לבין זו המילולית ואם נשלל קיומן של לקויות התפתחותיות אחרות אצלו.
במקרים רבים אנשים בעלי לקות שפה מתקשים לרכוש את יכולת הקריאה, גם לאחר שהתגברו על הקשיים בשפה הדבורה. לכן, יש המשייכים ללקות השפה גם את לקויות הלמידה דיסלקסיה ודיסגרפיה.
כיום ליקוי שפתי נפוץ אצל ילדים בעלי ליקויי למידה, במיוחד כאשר הם אינם תואמים את הציפיות לגילם.
ביטויי הלקות
ליכולת השפתית ישנה חשיבות רבה עבור תהליכי החשיבה והלמידה. לקות שפה יכולה לבוא לידי ביטוי באחת או יותר מהדרכים הבאות:
כמו כן, במקרים רבים לאנשים בעלי לקות שפתית יש גם בעיות נוספות בתחומי המוטוריקה, התפקוד הקוגניטיבי, הקשב והקריאה.
ליקויים שונים בשפה
דיספרקסיה - קושי של האזורים האחראים על השפה במוח לתכנן באופן מדויק את רצף הדיבור. בנוכחות הפרעה כזו, המוח מתקשה לשלוח את הפקודות המתאימות אשר יניעו את אברי ההיגוי (שפתיים, לחיים, לשון, חך, מיתרי הקול) באופן מתואם ומדויק.
קשיי שליפה - שימוש במילות פקק כמו "זה" "אז" וחזרה על מילה שנאמרה כמה פעמים. לילד עם קשיי שליפה לא בהכרח יש חוסר בידע הסמנטי שלו (באוצר מילים), אלא הקושי בשליפת המילה ובאיתורה (איכט, 2008).
ליקויי ראשוני או ספציפי - פגיעה ישירה במנגנון הדיבור (בניגוד לליקויים הקודמים שבהם ההפרעה נוירולוגית).מדובר בילדים שמיומנויות השפה שלהם מופיעות מאוחר יחסית, קצב הרכישה של המיומנויות השפתיות איטי יותר מהנורמלי והם לעולם לא מגיעים לרמת התפקוד השפתי של בני-גילם, גם כמבוגרים.
הגורמים ללקות
הבסיס ללקות שפתית הוא קושי בזיכרון פונולוגי. הראיה לכך היא שיכולת החזרה על מילות תפל לקויה אצל בעלי לקות שפתית.
לקות שפה היא תורשתית ועל כן היא עוברת בתוך המשפחה. בנוסף, היא יכולה להופיע גם בעקבות קשיים מסוימים בהריון ובלידה.
ישנם גורמים נוספים היכולים להוביל לקשיים בתחום השפה. מקרים אלו אינם מוגדרים כלקות שפתית על אף שהם יכולים להראות סימפטומים דומים. לדוגמה - בחלק מהמקרים, פגיעה ביכולת השפתית יכולה להיות לקויות שניוניות, למשל בשל חירשות או אוטיזם.
אבחון הלקות
ישנו קושי רב לאבחן ולזהות את הלקות השפתית וסוגה, שהרי לכל ילד התפתחות משלו. ובכל זאת קיימים מספר סימנים לקיומה של לקות שפה אצל פעוטות(2–3): יש כמות מעטה של מלמול, והמלמול אינו מגוון, הילד אומר את המילים הראשונות באיחור וחסרים בהן צלילים או הברות ("בה" במקום אבא), בדיבור של הילד קיים מגוון מצומצם של עיצורים, קיים קושי לשלב צלילים ביחד ולחבר מספר הברות (הילד אומר "נה", אך לא מצליח לומר "ננה "), הילד מחליף או משמיט צלילים והברות במילים בתדירות רבה. אצל ילדים גדולים יותר (גילאי 4–5): לילד יש שיבושי דיבור לא עקביים (למשל, מצליח לומר את הצליל ר' במילה "קיר", אך לא במילה "פרה "), הבנת השפה טובה באופן משמעותי מהדיבור, קיים קושי לחקות מילים, הילד נראה כמהסס ו"מחפש" בזמן הדיבור, נראה כחסר קואורדינציה באזור הפה, מתקשה במילים ארוכות, קושי בתיאום של השימה והדיבור (איכט, 2008).
כאשר יש חשד בקיום ליקוי שפה יש להפנות את הילד לקלינאית תקשורת על מנת לקבוע את רמתו של הילד וכמו כן את רמת מובנות הדיבור: איכות ההיגוי, שטף הדיבור ואיכות הקול. מטרת האבחון היא לבדוק מה מידת הפער (אם קיים) בין רמתו השפתית של הילד לבין המצופה מילדים בני-גילו הכרונולוגי. איתור תחומי חוזק בתוך היכולות השפתיות (סמנטיקה, תחביר, מורפולוגיה, פונולוגיה, פרגמטיקה, תפיסה שמיעתית) וכן, תחומים שפתיים לקויים הדורשים התערבות טיפולית. במטרה לקבוע תוכנית טיפול המיועדת לשיפור התחומים הלקויים תוך ניצול התחומים החזקים יחסית.
חלק חשוב מן האבחון הוא לקיחת אנמנזה מן ההורים. האנמנזה מספקת פרטים על התפתחותו של הילד מיום היוולדו הן בתחומי השפה, הדבור והתקשורת והן בתחומי התפתחות נוספים (מוטוריים, תחושתיים, חברתיים ועוד). חשוב לנסות לאתר מתי נתגלו הסימנים הראשונים של תפקוד שפתי/תקשורתי בלתי-תקינים. חשוב לדעת האם קיימים במשפחה אנשים נוספים המציגים קשיים שפתיים (דיסלקסיה, דיסגרפיה, דיסנומיה ועוד). השלמת האנמנזה נעשית על ידי מידע נוסף המתקבל מאחות תחנת אם-וילד ומהגננת/ המורה של הילד. קיימים מבחנים הבודקים את היכולת השפתית הכללית ואחרים הבודקים תחומים מסוימים של היכולת השפתית (למשל: יכולת העלאת המילה, מודעות פונולוגית, אוצר מילים וכו'). חלקם מתייחסים הן להבנת השפה והן להבעתה וחלקם בודקים רק אחד משני מרכיבים אלו. בכל מקרה, רמת תפקודו של הילד מושווית לרמת התפקוד של ילדים בני-גילו הכרונולוגי.
לצורך האבחון ניתן גם להשתמש בכלים פתוחים כגון תצפיות על הילד במצבים תקשורתיים שונים ועם שותפים תקשורתיים שונים. דגימת השפה באינטראקציות שונות כמו משחק אם-ילד בקליניקה, שיחה ילד-גננת באספה, שיחה ילד-ילד בחצר וכדומה. כמו כן, ניתן לערוך ניתוח של מדגם שפה ספונטנית, אינטראקציה חופשית במהלכה בוחר הילד משחק/ נושא שיחה ואין נשאלות שאלות ספציפיות, כלומר הידע השפתי אינו נבדק באופן מכוון ומובנה. ישנם ילדים המתפקדים במצב זה טוב יותר מאשר במהלך מבחן ומראים יכולות שפתיות טובות יותר מאלו המתקבלות במצב המובנה. האיתור וההפניה לקלינאית תקשורת צריכים להיעשות כבר בגיל הגן.
טיפול שפתי
מאז המאה התשע עשרה מתפתחות שיטות לצמצום נזקן של לקויות שפה ולהקניית שפה לאנשים עם לקויות שפה קשות. קלינאי תקשורת יכולים לאמן אדם עם לקות ולהדריכו בשיפור הדיבור שלו (למשל הוראת דיבור וקריאת שפתיים לחירשים כמו גם לאפשר לו שימוש בשפה באופנים לא קוליים רבים. אדם עם לקות בשפה קולית יכול להשתמש בשפת הסימנים (שנוצרת באופן ספונטני במקום בו יש אנשים רבים עם לקות בשפה קולית אך לא במקום בו יש אנשים בודדים כאלה). יכול להשתמש במכשור תקשורת חלופית ותומכת כדי להפיק דיבור. אדם עם לקות בכתיבה יכול להיעזר במחשב נגיש לשם כתיבה וכיוצא בזה.
סיטאר
סיטאר הוא כלי מיתר הודי עתיק. ארוך מאוד, בעל כ־20 מיתרים. פורטים עליו בעזרת מפרט הנקרא "מיזרב".
שורשי הסיטאר
השם סיטאר בא מהמילה הפרסית סֱהטָאר. סֲה פירושו שלוש ו-טָאר פירושו מיתר. כלי נגינה דומה נמצא בשימוש כיום באפגניסטן ושמר על השם הפרסי המקורי שלו. ייתכן כי שני כלי הנגינה האלה הופקו מטֶמבור הכורדי, כלי נגינה המזכיר קַתְרוֹס בלי תיבת תהודה. גם הטֶמבור והסֱטָאר היו בשימוש בפרס הטרום איסלמית ובשימוש באיראן כיום.
לחלופין, כלי הודי ותיק יותר הקרוי רוּדְרָה וִינָה דומה לסיטאר יותר בצורתו ובחשיבותו, במיוחד בשימוש בדלעת. ייתכן כי הסיטאר הופק מכלי נגינה זה, או שהסיטאר הוא מיזוג של הרוּדְרָה וִינָה וכלי נגינה המזכיר קַתְרוֹס.
מכניקת הסיטאר
אחד הסממנים המובהקים של הסיטאר, ואולי החשוב בהם הוא הסריגים המיוחדים שבשימוש הכלי. לסריגים אלה שלושה מאפיינים מיוחדים. ראשית, צורתם הקשתית והמאורכת מאפשרת מתיחה מוגברת של המיתר (Meend). מתיחה כזו משמעה צליל ממושך בטווח של 5 תווים או יותר, בהתאם לטיב הכלי ומיומנות המנגן בו. את יכולת המעבר החלק בין התווים מנצלים האמנים כדי ליצור חיקוי אפקטיבי למדי לשירה אנושית. שנית, הסריגים אינם מקובעים לאורך הצוואר. ניתן לשנות את מיקומם בהתאם לסולם בו מנגנים, וכמו כן להוסיף או להחסיר מהם. ולבסוף, צורתם הקשתית מאפשרת את הרחקת המיתרים העליונים מפני שטח הצוואר והגוף, כך שניתן במרווח שנותר להתקין סדרת מיתרים נוספת. מיתרים אלה הם מיתרים 'סימפתטים' ומספרם נע בין 9 ל 14. אלה מיתרים שאותם מכוון האמן בהתאם לצלילי היצירה אותה הוא מבקש לבצע, ובשל כך הם מהדהדים בכל פעם שאחד מהמיתרים העליונים רוטט בתדר הדומה לשלהם (ומכאן שמם). התהודה העדינה של המיתרים הסימפתטים היא זו המקנה לסיטאר את איכות הצליל הייחודית לו, אותה מתארים שומעים רבים כאיכות "אמביינטית", "מיסטית" או "מהפנטת". בנוסף, נגן הסיטאר יכול להשתמש בתכונתם של המיתרים הסימפתטים להגיב רק לצלילים המתאימים בקירוב רב לתדר אליו הם מכוונים, כדי לקבל תגובה (פידבק) שמסייעת לו להגיע לדיוק אופטימלי ולשמר אותו בזמן שהוא עובר בין צלילים באמצעות מתיחה ולא באמצעות מעבר בין הסריגים.
החלוקה התפקודית של מיתרי הסיטאר
בנוסף לחלוקה תפקודית שבין המיתרים העליונים - 6 או 7, והמיתרים התחתונים, הסימפתטים - מהם כאמור בין 9 ל 14, אפשר להמשיך ולחלק את קבוצת המיתרים העליונים לשתי קבוצות נוספות. בקבוצה הראשונה כלולים המיתר הראשון, השני והשלישי. המיתרים בקבוצה זו הם אלו שבאמצעותם מנוגנת המלודיה. באופן מעשי המיתר הראשון הוא זה שעליו מתבצעת רוב ה'עבודה המלודית' והמיתר השלישי מאפשר הפקת צלילים נמוכים יותר או ירידה בכמה אוקטבות, בדרך כלל בשלבים המוקדמים והליריים יותר של ההופעה, שלבי ה-Alap (מילולית "הפקת נקטר"). קבוצה שנייה של מיתרים היא 3 או 4 המיתרים הנותרים, שמכוונים ברובם לצליל הבסיס - ה-SA בטרמינולוגיה ההודית, שמהווה את העוגן המלודי (ה-Tonic). השימוש במיתרים האלה, שנקראים כקבוצה מיתרי ה'צ'יקרי' (ונקראים כך בשל תנועת הפריטה המהירה עליהם שנקראת 'צ'יק'), מגוון אך בעיקר משמש לעיגון מלודי באמצעות פריטה שמדגישה קצב או אינטונציה שבוצעה בקבוצת המיתרים הראשונה. תפקיד מיוחד וחשוב שמור למיתרי הצ'יקארי בשלבי ההופעה המאוחרים - שלבי ה'קליימקס' (Jhalla). הפריטה על מיתרי הצ'יקארי בשלבים אלה היא קצבית ומהירה מאד.
חלקי הסיטאר והחומרים המשמשים ליצירתו
לסיטאר תיבת תהודה העשויה מדלעת, צוואר מוארך וחלול העשוי במקרה הטוב מעץ טיק או 'טון' (עץ הודי), סריגי מתכת, גשרים העשויים מקרן צבי במקרה המוצלח או מעצם גמל במקרה הנפוץ, יתדות להחזקת המיתרים העשויות מעץ סיסם שחור (Rosewood), וחלקים נוספים העשויים מעצם בהם חרוזים המשמשים לכיוון עדין של המיתרים, ויתד הנעוצה בתחתית תיבת התהודה המהווה עוגן לקשירת המיתרים. החומרים המשמשים לייצור המיתרים הם לרוב פלדה ופליז (כשהפליז משמש בעיקר למיתרי הבס) אך נעשה שימוש גם בתרכובות מתוחכמות יותר.
טכניקת הנגינה
הפריטה עצמה מורכבת משתי תנועות משלימות. האחת היא תנועת 'דה' - קמיצת כף היד לאגרוף במהלכה נפרט המיתר מ'למטה כלפי מעלה' - לכיוון כף היד, והשנייה היא תנועת ה'רה' - פשיטת כף היד ממצב קמוץ במהלכה נפרט המיתר מכיוון כף היד והרחק. נוהגים להבחין בפריטה מסוג שלישי - תנועת ה'צ'יק' השמורה לפריטה על מיתרי ה'ציקארי', אך זוהי למעשה פריטת 'רה' בעיקרה, אלא שמחייבת שינויי מסוים במיקום מפרק היד. משתי התנועות, 'דה' ו'רה' ניתן ליצור רצפים מוגדרים של פריטה בדוגמת 'דירי' - תנועה מהירה של קמיצת ופשיטת כף היד, ובדומה 'דה-רה-דה', 'ר'דה', 'דה רה דירי-דירי דה ר'דה ר'דה'.
נגני סיטאר ידועים
ראווי שנקר, ניקהיל בנרג'י, ויליאת חאן, שאהיד פרווז, ג'ורג' האריסון.
1979 בברית המועצות
1979 בברית המועצות הייתה השנה בה נחגגה השנה ה-62 למהפכת אוקטובר. בדצמבר 1979 החלה פלישת הכוחות הסובייטיות לאפגניסטן אשר החלה מלחמה שנמשכה 10 שנים.
חסידה אבדימית
חֲסִידָה אַבְּדִימִית או חֲסִידָה חָבָּשִׁית (שם מדעי: Ciconia abdimii) היא מין של חסידה החיה בביצות ואגמים ביבשת אפריקה. היא קרובתה של החסידה הלבנה החולפת בישראל.
מאפיינים
לחסידה זו רגליים אפורות, גוף שחור, מקור אפור עם ראש כחול וצוואר לבן. זו החסידה הקטנה ביותר בסוגה ואורכה עד 73 ס"מ ומשקלה עד 1 ק"ג. הזכרים גדולים מעט מהנקבות.
תפוצתה נרחבת ומצב השימור שלה הוא ללא חשש.
החסידה נחשבת לעוף קדוש בקרב כמה שבטים אפריקניים, המאמינים שהיא מביאה מזל וברכה.
סוגי טנקים
טנק הוא רכב קרבי משוריין כבד החמוש בדרך כלל בתותח ומקלעים. הטנקים התפתחו בתחילת המאה ה-20 ונשארו חלק אינטגרלי משדה הקרב.
שיטות לסיווג טנקים
במלחמת העולם הראשונה, הטנקים הראשונים תוכננו כדי לפרוץ דרך השוחות ולתמוך בחיל הרגלים. הטנק הראשון היה טנק סימן 1 הבריטי. טנק זה היה קיים בשתי גרסאות, שהיוו למעשה את שני סוגי הטנקים הראשונים:
בהמשך מלחמת העולם הראשונה הופיעו טנקים צרפתיים וגרמניים. טנקים אלה היו בעלי משקל וחימוש שונים מהטנק סימן 1. בנוסף, הבריטים עצמם פיתחו טנקים קלים יותר, ולכן סיווגו הבריטים את הטנקים סימן 1 כטנקים כבדים. הרנו FT, היה הטנק הקל הראשון. מכאן ניתן לראות שבסוף מלחמת העולם הראשונה החל סיווג הטנקים על פי משקל. הטנקים הקלים ביותר סווגו כ"טנק קל", הטנקים הכבדים ביותר כ"טנק כבד", והטנקים שמשקלם בין לבין "טנק בינוני". לאורך השנים עלה המשקל הממוצע של הטנקים, וכך השתנו גם הגדרות המשקל לכל קטגוריה.
בנוסף לכך, חל שינוי בהגדרת המושגים "טנק קל", "טנק בינוני", ו"טנק כבד". במלחמת העולם השנייה הנהיגו הגרמנים הגדרה על פי קוטר התותח. טנקים עם התותחים הקטנים יותר נקראו "טנק קל", טנקים עם תותחים גדולים נקראו "טנק כבד", וטנקים עם תותחים בינוניים נקראו "טנק בינוני".
בשנות החמישים והשישים דעך ייצור הטנקים הכבדים, ועלתה קרנם של טנקי המערכה העיקריים. אלה היו טנקים כבדים יחסית, עם תותח גדול, שלמעשה הוגדרו על פי תפקידם בשדה הקרב ולא על פי משקלם. לצידם של טנקים אלה הוצבו טנקים קלים, שסווגו על פי משקלם. הסוג הנוסף שמקובל לסווג אליו הוא הטנקים הייעודיים.
כל סיווג תלוי במדינה המסווגת. משום כך גם לא יינתנו משקלים שונים לסיווג טנקים שכן המספרים שונים מתקופה לתקופה וממדינה למדינה. בנוסף, סיווג על פי משקל לא סותר סיווג על פי תפקיד- כך הקרומוול הבריטי נחשב לטנק שיוט על פי תפקידו, ולטנק בינוני על פי משקלו.
טנק קל
טנק קל הוא טנק קטן ממדים שמשקלו נמוך יחסית. הטנקים הקלים הראשונים, דוגמת הרנו FT נועדו לשרת כחיל פרשים משוריין. הטנקים הקלים היו אמורים לנצל את המהירות הגבוהה יחסית שלהם ולפרוץ בכמויות לעורף האויב דרך נקודות תורפה. תפקיד זה יועד לטנקים אלה מתקופת מלחמת העולם הראשונה ועד מלחמת העולם השנייה. לכן יוצרו בשנות ה-30 של המאה ה-20 טנקים קלים רבים, כמו ה-H35 הוצ'קיס, H-39 הוצ'קיס ואחרים. טנקים אלה הקריבו את המיגון והחימוש לטובת הניידות.
עם פרוץ הקרבות במלחמת העולם השנייה, התגלתה הטעות הבסיסית בבסיס שעליו ניצב רעיון הטנק הקל. הטנק הקל פשוט לא מסוגל היה לפעול בהתקפות ענק בשדה קרב עתיר בנשק נ"ט. כמו כן התברר שטנקים בינוניים וכבדים בכמות קטנה יכולים להשמיד כמות גדולה של טנקים קלים. למרות זאת, הטנקים הקלים לא נעלמו. תפקידם בשדה הקרב השתנה - מחיל פרשים משוריין לכח סיור משוריין. הטנקים הקלים שימשו לסיורים בכמויות קטנות. הם לא נועדו להיכנס לקרב, אלא לסייר בשדה הקרב במהירות מקסימלית, לאסוף מידע, ולהימלט במהירות. לכן צוידו הטנקים הקלים במלחמת העולם השנייה בתותחים מיוצבים ובגירוסקופים, שאיפשרו ירי בתנועה. אחרי מלחמת העולם השנייה, נמכרו טנקים קלים למדינות מתפתחות ובמלחמות ביניהן הם שימשו למעשה כטנקי המערכה העיקריים, בגלל היעדר טנקים כבדים וטובים יותר. דוגמה לכך היא מלחמת העצמאות של ישראל, בה חילות השריון של צה"ל וצבאות ערב היו מורכבים מטנקים צרפתיים קטנים כמו H-39 הוצ'קיס, רנו R-35 וטנקים בריטים מיושנים.
טנקים קלים יוצרו גם לאחר מלחמת העולם השנייה. אף על פי שמעמד הבכורה היה נתון לטנקי המערכה, טנקים קלים זכו להצלחה לא מבוטלת. הסיבה להצלחת טנקים קלים מודרניים דוגמת ה-AMX-13 וה-PT-76, היא שמשקלם הקל מאפשר לבצע בקלות דברים שלטנקי המערכה העיקריים קשה יותר לבצע. תפקידים אלה כוללים סיור, התקפות אמפיביות, התקפות מוצנחות, פריסה מהירה, פריסה בשטח הררי ועוד. יתרון נוסף של הטנקים הקלים הוא כלכלי. הטנקים הקלים צורכים פחות דלק וזולים יותר לייצור.
מדינות רבות מייצרות או משתמשות ברכבים משוריינים אופניים החמושים בתותח עיקרי כבד וממוגנים היטב. כלי רכב אלה, שהם למעשה יורשי הטנק הקל המודרני, נקראים גם מערכת תותח מתנייעת (Mobile Gun System). כלי רכב אלה מצטיינים ביבילות קלה, קלות תפעול בשטח עירוני, מהירות גבוהה על כביש, ועלות זולה. ייתכן כי בעקבות המעבר ממלחמות סדירות ללחימה אסימטרית, כלי רכב אלה יחליפו בעתיד את טנק המערכה העיקרי.
טנק בינוני
טנק בינוני הוא טנק שאינו קל, אך תכונותיו לא הופכות אותו לטנק כבד. הטנקים הבינוניים היוו איזון בין כוח אש, ניידות ושרידות ונועדו למספר רב של תפקידים. היתרון בטנקים הבינוניים היה בגיוונם, ביעילותם ובקלות ייצורם באופן המוני (בניגוד לטנק הכבד).
ראשוני הטנקים שהוגדרו בינוניים היו טנקי הוויפיט הבריטיים במלחמת העולם הראשונה. טנקים אלה צוידו רק במקלעים, אך היו כבדים מטנקי הרנו FT וקלים מטנקי הסימן 1. טנקים אלה נועדו למלא גורם חשוב במתקפות בעלות הברית של 1919, אך המלחמה נסתיימה לפני שהספיקו להוכיח את ערך האיזון בין חימוש ומיגון.
בין שתי מלחמות העולם התפתחו הטנקים הבינוניים ברחבי העולם, כאשר הם קיבלו ברוב המדינות את תפקיד השמדת השריון היריב בקרב ממוכן. כך קרה שהטנקים הבינוניים היוו שוב איזון בין מיגון, ניידות, וכח אש. כל הגורמים היו חשובים באופן זהה לקרב שריון בשריון. במלחמת העולם השנייה הטנקים הבינוניים היוו את חוט השדרה של כוחות השריון, כאשר השריון הסובייטי היה מבוסס על ה-T-34, האמריקני על טנקי השרמן והגרמני על טנקי הפאנצר סימן 3 וסימן 4. טנקים אלה יוצרו בכמויות אדירות, והיו המרכיב החשוב ביותר בכוחות שנלחמו באפריקה ואירופה. על אף שהיו נחותים בכח אש ומיגון לעומת הטנקים הכבדים, ניידותם ומספרם הגדול הפכו אותם לחשובים יותר בשדה הקרב. במהלך המלחמה יוצרו טנקים בינוניים-כבדים. טנקים אלה כמו הפנתר הגרמני וה-M26 פרשינג האמריקאי, היוו את החוליה המקשרת בין טנק המערכה העיקרי לבין הטנק הבינוני.
לאחר מלחמת העולם השנייה יוצר דור נוסף של טנקים בינוניים. אך טנקים אלה, כמו ה-M47 פטון וה-T-54, הוחלפו עם יציאת הטנקים הכבדים משרות בטנקי המערכה העיקריים הראשונים.
טנק כבד
טנק כבד הוא טנק כבד במיוחד שבו הדגש הוא על שריון וכוח אש ופחות על ניידות. הטנק הכבד תוכנן במקור כדי לשמש כטנק המוביל בהסתערות, שיפרוץ את הדרך לכוחות האחרים, אך בפועל נמצא שימושי יותר דווקא בתפקידים הגנתיים. מטרות התכנון היו לאפשר לטנק יכולת פריצת מכשולים, שריון מסיבי המאפשר לו להיות בחזית ולשרוד את התופת וכוח אש מספיק כבד כדי להשמיד טנקים ומשוריינים אחרים.
הטנקים הכבדים הראשונים היו טנקי סימן 1 הבריטיים במלחמת העולם הראשונה. אליהם נוספו טנקים צרפתיים כמו הסן שאמון, והטנק הגרמני A7V. טנקים אלה היו למעשה עיקר כוח הטנקים במלחמת העולם הראשונה, וכבר אז נתגלו היתרונות והחסרונות הבסיסיים שלהם לעומת טנקים קלים ובינוניים. היתרונות הגדולים של הטנק הכבד הם ביכולת השמדת מטרות גבוהה ומיגון והישרדות מצוינים לטנק ולצוות. החסרונות הם שתוספת השריון והחימוש מתבטאת בתוספת ניכרת למשקל, דבר שמצריך מנוע חזק במיוחד ומהווה מגבלה רצינית על ניידות הטנק. עומס המשקל, שלרוב מגיע עד קצה גבול היכולת של המנוע, גורם לטנקים הכבדים להיות איטיים ולתקלות רבות הנובעות מעומס על מערכת ההנעה. הטנקים הכבדים גם יקרים לייצור.
בגלל המחיר היקר יחסית שלהם, והחסרונות בניידות ואמינות, קטן חלקם של הטנקים הכבדים בכוחות המשוריינים של אחרי מלחמת העולם השנייה. למעשה, רוב המדינות לא ייצרו כלל טנקים כבדים ובתחילת מלחמת העולם השנייה, הסובייטים והצרפתים היו היחידים בעלי תעשייה שייצרה טנקים כבדי משקל.
הטנקים הכבדים הרוסיים, בנוסף ללקחים מהשטח, השפיעו על הגרמנים וגרמו להם לייצר טנקים כבדים משלהם. הטנקים הכבדים הידועים של גרמניה הנאצית היו הטיגר סימן I ו-II. טנקים אלה נודעו בכך שרוב טנקי בעלות הברית לא יכלו כלל לחדור את שריונם. כתוצאה מניידותם המוגבלת נעשה השימוש העיקרי בטנקים אלה במגננה, וטנקי הטיגר הכבדים השיגו את הצלחתם הגדולה ביותר כאשר בלמו התקפות של טנקים קלים שעלו עליהם באופן ניכר במספרם.
בעלות הברית ייצרו גם הן טנקים כבדים, והצטיינו בכך בעיקר הסובייטים, שטנקי ה-IS (ראשי תיבות של יוסיף סטלין) שלהם היוו תשובה הולמת לטיגרים. האמריקאים בחרו לייצר טנקים בינוניים-כבדים, כמו ה-M26 פרשינג שהיו שימושיים יותר בלחימה התקפית, תוך שוויתרו על מעט מהמיגון.
עם סיום מלחמת העולם השנייה חלה ירידה בייצור הטנקים הכבדים והושם דגש על ייצור טנקים בינוניים ומאוחר יותר על הגדלת השריון וכוח האש של הטנקים, מהם התפתחו לטנקי מערכה. למרות זאת, עד שנות ה-70 של המאה העשרים עוד שירתו טנקים כבדים דוגמת ה-IS-3 הרוסי, ה-M103 האמריקאי, והקונקרור הבריטי.
עם יציאת הטנקים האלה משרות, נתפס תפקיד הטנק הכבד על ידי טנק המערכה העיקרי.
טנק זעיר (טנקט)
טנק זעיר (Tankette) הוא טנק קטן מאוד, שהופעל על ידי צוות של שני אנשים. טנקים אלה הם יורשיו הישירים של הטנק הקל הראשון, רנו FT. בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים פרח רעיון הטנקט, שכן הם יועדו לשמש הן לשיטור במושבות האימפריות, וכפי שצוין בקשר לטנק הקל- כחיל פרשים משוריין במלחמה.
דוגמה קלאסית לטנקט הוא Carden-Loyd Mk.VI Tankette הבריטי (שהרבה דגמים עוצבו על פיו), וה-פורד 3 טון M1918 האמריקאי (שהוא הטנק הקטן בעולם שעבר את שלב האב-טיפוס). הטנקים יוצרו בשנים 1930–1939, אך ייצורם פסק מיד לאחר מכן בגלל יעילותם המוגבלת ופגיעותם הרבה מנשקי נ"ט. היפנים היו מבין המשתמשים הגדולים בטנקטים ופיתחו מספר דגמים, שנמצאו כיעילים למדי בלחימה בג'ונגל. תפקידי הטנקיטים, שכללו בעיקר סיור ולחימה נגד חי"ר, הועברו לטנקים קלים מודרניים.
טנק חי"ר
טנק חי"ר הוא טנק שנועד לעבוד צמוד לחיל הרגלים על מנת להבקיע מערכים של האויב ולכבשם. הטנק נועד להתקדם ביחד עם החי"ר, לחפות עליהם ולהשמיד את עמדות ההגנה של האויב. הרעיון לטנק החי"ר פותח בזמן מלחמת העולם הראשונה בידי הבריטים והצרפתים. טנקי סימן 1 היו למעשה טנקי חי"ר, וכך הופעלו, על אף שניתן לסווגם גם כטנקים כבדים. טנק החי"ר תוכנן לעבוד בתיאום עם חיל הרגלים, ולכן נדרש לנוע במהירות איטית יחסית של קצב ריצה של חייל, דבר שאיפשר לו לשאת שריון כבד יותר מהטנק הממוצע. מטרתו העיקרית הייתה לנקות את שדה הקרב ממכשולים, לספק מעטה שריון לחי"ר המסתער, להשמיד מקורות ירי ולהתקדם אל עבר קווי האויב ובכך להבקיעם.
טנקי חי"ר המשיכו להתפתח בין המלחמות, כאשר המדינה העיקרית שצדדה בהם הייתה בריטניה. טנק החי"ר המפורסם ביותר הוא טנק המטילדה סימן 2 הבריטי, שהתגלה כיריב מפתיע לכוחות הצבא הגרמני. השריון שלו היה מספיק כבד להתמודד עם תחמושת נ"ט קלה ובינונית ותותחיו קצרו בחי"ר הגרמני ויכלו גם לפגוע בטנקים קלים ובטנקים בינוניים של תחילת המלחמה. במהלך מלחמת העולם השנייה, יצרו הבריטים את טנק הצ'רצ'יל וטנק הוולנטיין שנחשבו לטנקי חי"ר מוצלחים וזכו למספר דורות ודגמים שונים.
טנקים אלה היוו בסיס ליצירת טנקים ייעודיים. תרומתם העיקרית של טנקי ה"צ'רצ'יל" היא בגרסאות הייעודיות. הסיבה לכך היא פשיטת הרגל של רעיון טנק החי"ר. הטנקים הבינוניים וטנקי המערכה אחריהם מבצעים למעשה את תפקידי טנק החי"ר, ואין עוד צורך בטנקים מגושמים אלו.
טנק שיוט
טנק שיוט (Cruiser tank) או טנק פרשים (Cavalry tank) הוא טנק שתוכנן לנוע מהר ולהשמיד טנקים של האויב. הרעיון בא מהקונספט של "טנקים מהירים" שהומצא על ידי ג'. וולטר כריסטי. טנקי השיוט תוכננו כדי להשלים את טנקי החי"ר ולנצל את הפרצות שהם יצרו כדי לאגף את כוחות האויב ולהשמיד את הטנקים שלהם. למעשה הייתה זו הגדרה בריטית למה שהיה ידוע בצבאות אחרים כטנקים בינוניים, אך הטנקים הבריטים היו קלים במעט ממקביליהם בעולם. טנקי השיוט המוקדמים, סימן A9 וסימן A10, היו בעלי שריון קל, אך ניידים מאוד.
טנק השיוט האחרון שנבנה במלחמת העולם השנייה היה "קומט", שהיה טנק שיוט כבד יחסית ונחשב לשווה ערך לטנק הפנתר הגרמני. הטנק היה ממוגן היטב וחמוש בתותח 77 מ"מ מצוין. למרות זאת, הקומט לא מילא תפקיד חשוב במלחמת העולם השנייה, שכן הגיע לחזית מאוחר מדי. הוא הוחלף במהרה על ידי הצנטוריון, שהיה למעשה טנק מערכה עיקרי.
צ'ריוטיר היה טנק השיוט האחרון שנבנה. הוא נבנה במטרה לשדרג את כוחו של חיל השריון המלכותי, שעד אז עדיין השתמש ברובו בטנק קרומוול.
טנק מערכה
טנק מערכה (Main battle tank) הידוע בראשי התיבות שלו MBT הוא טנק מודרני המהווה את עמוד השדרה של חיל השריון ותוכנן להתמודד כמעט עם כל האיומים בשדה הקרב ולבצע מספר רב של משימות ותפקידים. במידה מסוימת, זהו טנק "כלבו" שיצירתו התאפשרה עקב התפתחות אדירה בטכנולוגיית השריון, החימוש וההנעה.
טנקים ייעודיים
קטגוריה זו כוללת טנקים שהותאמו למשימות מיוחדות ולמעשה מתפקדים ככלי רכב משוריין או רכבי הנדסה ממוגנים המבוססים על תובת טנק.
כלים אלה הופעלו במספרים גדולים במלחמת העולם השנייה, והיו מבוססים על טנקים קיימים. טנקים ייעודיים שכאלה, כמו הצ'רצ'יל AVRE (טנק הנדסה עם מרגמת 280 מ"מ להריסת ביצורים), או השרמן DD האמפיבי, היו סיפור הצלחה מבחינת בעלות הברית. לכן לאחר המלחמה המשיך ייצור טנקים ייעודיים על תובות טנקי המערכה העיקריים ועל תובות טנקים קלים.
להלן פירוט על סוגים נפוצים של טנקים ייעודיים:
מוזיאון אוצרות גבעת ברנר
מוזיאון "אוצרות" בקיבוץ גבעת ברנר במקורו היה מחסן שנבנה בשנת 1936 וכיום הוא משמש כמוזיאון לקהל הרחב.
היסטוריה
המחסן נבנה ב-1936 ושמר על צורתו המקורית. במחסן זה נערכה גם ועידת הקיבוץ המאוחד בשנת 1943, שבה הופיעו פליטי השואה שהביאו בפעם הראשונה את ידיעות השואה היהודית באירופה וגרמו לתושבים זעזוע עמוק. המחסן שימש גם לאחסון סחורות שהובאו לתחומי המשק, מרכזי קניות וענפי תחבורה.
המוזיאון הוקם על ידי קבוצת חברים שביקשו להנציח את המורשת ההיסטורית של גבעת ברנר דרך כלים חקלאיים שמציגים את החיים בקיבוצים.
הפעילויות במוזיאון
במוזיאון מתקיימים סיורים מודרכים הוא מציע גם סיור "מונולוג של חלוצה" המבוצע על ידי שחקנית, מארוחת צהריים בחדר האוכל של הקיבוץ. כמו כן, המוזיאון מציע הדרכות המיועדות לילדים בעזרת למידה מגוונת ולמידה חווייתית בנוסח הקיבוץ של פעם. במוזיאון מתקיימים גם הפעלות ליחידים, לבתי ספר, לקבוצות ואפילו גם למשפחות.
בשנים האחרונות שימש המבנה כספרייה ואולם מופעים.
בישוף אדום דרומי
בישוף אדום דרומי (שם מדעי: Euplectes orix; במונחי האקדמיה ללשון העברית מכונה: שַׁזְרָן) הוא מין של ציפור קטנה ממשפחת האורגיים. הבישוף מצוי בטבע ביצות וערבות הסוואנה של אפריקה מדרום לקו המשווה. צפונה לו שוכן מין דומה - בישוף אדום צפוני שבעבר נחשב לתת-מין שלו. הוא קטן מעט מקרובו.
מאפיינים
מין זה מגיע לאורך 10–11 ס"מ והוא בעל דו-צורתיות זוויגית. הנקבות קטנות מהזכרים וצבעם דהוי יותר. הזכרים בעלי נוצות חזה ובטן שחורות ושאר הגוף בעל נוצות כתומות בוהקות עם כנפיים אפורות המזכירות צבע של דרורים. הראש כתום אך הפנים שחורות וכן העיניים והמקור הגדול שחורים.
התפוצה של מין זה היא מדרום אפריקה בדרום ועד אנגולה בצפון, מזרחה דרך הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, צפון זמביה, דרום אוגנדה, צפון-מזרח ניגריה ודרום-מערב קניה. היא לא מצויה במדבר נמיב ובקלהרי.
הציפור חיה באזורי עשבים שונים בסוואנה לרבות עשב יבש וצמחייה יבשה אך בעונת הרבייה היא מצויה באזורים שופעי מים סביב עשבים גבוהים, סוף, גומא וגידולים של קנה סוכר. היא ניזונה בעיקר מזרעים שונים ומחרקים.
כמו מרבית האורגיים היא מייצרת קן כדורי שנבנה באריגה. זהו מין פוליגמי והזכר מזדווג עם נקבות רבות להם הוא בונה מבחר קנים. הנקבות מטילות 2–4 ביצים.
כסא שלמה
כסא שלמה הוא הכס המלכותי שבנה שלמה המלך לעצמו מזהב ושנהב, על פי הסיפור המקראי. באגדות חז"ל תואר הכיסא באריכות ככיסא פלאי שבעלי החיים הזהובים שלו היו יכולים לנוע.
במקרא
בניית הכיסא ותיאורו הובאו במקרא:
ההיסטוריה של הכיסא לפי מדרשי חז"ל
במדרש אסתר רבה מסופר מפי רבי שמואל בר נחמן כי כיסא שלמה המלך נגזל בידי שישק, ממנו נלקח על ידי זרח הכושי, והוחזר לירושלים בידי אסא.
בפשיטה שערך נכו השני בארץ ישראל, שדד נכו את הכיסא, וכשניסה לעלות עליו נפצע על ידי האריות שבכיסא, ולפיכך נקרא "נכה" או "נכו" שפירושה "חיגר".
בתרגום שני למגילת אסתר מסופר שנבוכדנצר שדד את הכיסא ממצרים והביאו לבבל. ואחשוורוש פחד לעלות על הכיסא, שלא יארע לו מה שאירע לנכה, ולכן הורה לבנות לו חיקוי מושלם של הכיסא, וכשהושלם החיקוי, ערך את המשתה הגדול שלו.
במדרש דברים רבה מסופר מפי "רַב אַחָא בּוֹא וּרְאֵה שֵׁשׁ מַעֲלוֹת הָיָה לַכִּסֵּא שֶׁל שְׁלֹמֹה, מִנַּיִן, שֶׁנֶּאֱמַר (מלכים א י, יט) : שֵׁשׁ מַעֲלוֹת לַכִּסֵּה, וּבְפָרָשָׁה זוֹ כְּתוּבִים שִׁשָּׁה דְבָרִים בְּלֹא תַעֲשֶׂה, וְאֵלּוּ הֵן: לֹא תַטֶּה מִשְׁפָּט, וְלֹא תַכִּיר פָּנִים, וְלֹא תִקַּח שֹׁחַד, לֹא תִטַּע לְךָ אֲשֵׁרָה, וְלֹא תָקִים לְךָ מַצֵּבָה, וְלֹא תִזְבַּח לַה' אֱלֹהֶיךָ שׁוֹר וָשֶׂה. הֲרֵי שִׁשָּׁה. וְהָיָה הַכָּרוֹז עוֹמֵד לִפְנֵי כִּסְאוֹ שֶׁל שְׁלֹמֹה, כֵּיוָן שֶׁהָיָה עוֹלֶה מַעֲלָה הָרִאשׁוֹנָה הָיָה כּוֹרֵז (דברים טז, יט) : לֹא תַטֶּה מִשְׁפָּט, מַעֲלָה הַשְּׁנִיָּה הָיָה כּוֹרֵז (דברים טז, יט) : לֹא תַכִּיר פָּנִים, שְׁלִישִׁית הָיָה כּוֹרֵז (דברים טז, יט) : וְלֹא תִקַּח שֹׁחַד, רְבִיעִית (דברים טז, כא) : לֹא תִטַּע לְךָ אֲשֵׁרָה, חֲמִישִׁית (דברים טז, כב) : לֹא תָקִים לְךָ מַצֵּבָה, שִׁשִּׁית (דברים יז, א) : לֹא תִזְבַּח לַה' אֱלֹהֶיךָ"
אזאפה
אֶזָאפֶה (פרסית: اضافه, תעתיק מדויק: אצ'אפה (לפעמים גם اضافت, אצ'אפת)) היא רכיב דקדוקי בשפה הפרסית המשמש לקישור בין חלקים שונים במשפט, לרוב לציון שייכות, סמיכות או תואר. האזאפה אינה מוטעמת. בתעתיק לעברית נהוג לסמן אותה באות "י" המחוברת במקף למילה הקודמת לה, לדוגמה: מיידאן-י אמאם.