cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי אירלנד–ברזיל
יחסי סחר
בשנת 2017 הסתכם הסחר בין ברזיל לאירלנד ב-1.7 מיליארד אירו. ברזיל היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של אירלנד באמריקה הלטינית (אחרי מקסיקו). הייצוא העיקרי של ברזיל לאירלנד כולל: מטוסים, מכונות, מינרלים, סויה, בשר, פירות ועץ. הייצוא העיקרי של אירלנד לברזיל כולל: תרופות, מכשירי דיוק, מכונות וכימיקלים אורגניים. קיימות קרוב ל-145 חברות איריות המוכרות באופן פעיל לברזיל.
כסיף
כסיף היא עיר בעלת אופי חרדי שמתוכננת להקמה סמוך לתל ערד שבנגב.
העיר מתוכננת להשתרע על פני שטח של כ-7,000 דונם ומיועדת לאכלוס כ-100,000 תושבים מהמגזר החרדי, בכ-20,000 יחידות דיור.
היישוב מיועד לקום בצומת הדרכים של כביש 80 וכביש 31 המכונה צומת תל ערד, סמוך ליישוב הבדואי כסייפה, אשר ממנו נגזר שמה של כסיף.
היסטוריה
ההחלטה בדבר הקמת יישוב עירוני חרדי בנגב התקבלה באפריל 2007 על ידי ממשלת ישראל. ההחלטה שהתקבלה הועלתה בידי שר הבינוי והשיכון, מאיר שטרית.
Song 2
בפרסי הווידאו קליפים של MTV של 1997, "Song 2" היה מועמד לסרטון הקבוצתי הטוב ביותר, והסרטון האלטרנטיבי הטוב ביותר. בפרסי המוזיקה הבריטית לשנת 1998, השיר היה מועמד לסינגל הבריטי הטוב ביותר, ולסרטון הבריטי הטוב ביותר. בשנת 1998, מאזיני רדיו BBC 1 בחרו את "Song 2" והוא הגיע למקום ה-15 ברצועה הטובה ביותר בכל הזמנים. בשנת 2011, NME הציבה אותו במקום 79 ברשימת "150 הרצועות הטובות ביותר ב-15 השנים האחרונות".
שדרות קווינס 13
שדרות קווינס 13 (באנגלית: 13 Queens Boulevard) היה סיטקום אמריקאי ששודר מ-20 במרץ עד 24 ביולי 1979.
כסיף
היסטוריה
הקמת העיר לאוכלוסייה חרדית מתוכננת לסייע בפתרון מצוקת הדיור במגזר החרדי, המתעצמת נוכח הגידול הדמוגרפי במגזר זה, כ-4.2% בשנה.
שדרות קווינס 13
עלילה
הסדרה עסקה בתושבים השונים המתגוררים במתחם דירות בקווינס.
Song 2
רקע
הרצועה זכתה במקור לכינוי "Song 2" ככותרת עבודה שייצגה את משבצתה ברשימת הרצועות, אך השם נתקע עד היום. אורכו של השיר הוא שתי דקות ושתי שניות, ובו שני בתים, שני פזמונים ואת ההוק בו אלברן צועק "וו-הו!" כשהבאס המעוות נכנס. זה השיר השני באלבום של Blur שכותרתו היא כשם הלהקה, כמו גם Blur: The Best Of, והיה הסינגל השני שיצא מהאלבום הקודם.
כמה כותבים הצהירו כי השיר נועד להיות פרודיה על ז'אנר הגראנג', בעוד שאחרים טוענים כי מדובר בפרודיה על להיטי רדיו ותעשיית המוזיקה כשברקע מקהלת פאנק רוק.
שדרות קווינס 13
עלילה
התושבים העיקריים במתחם היו פלישה וסטיבן וינטרס (איילין ברנן וג'רי ואן דייק) שנשואים באושר כבר למעלה מ-15 שנה. במתחם התגוררו גם איליין דאולינג (מרשה רוד), גרושה שהייתה חברתה הטובה של פלישה; ואת משפחת קפסטרו, שכללו את מילדרד (הלן פייג' קאמפ) ובנותיה, אנני (סוזן אליוט) וג'יל (לואיז ויליאמס). אחרים במתחם כללו את קמיל (קארן ראשמור) ולויס (פרנסס לי מקיין).
Song 2
ביקורת
בבריטניה, השיר "Song 2" נבנה על הצלחת הסינגל של בלר "Beetlebum" כדי להגיע למקום השני במצעדים. השיר היה פופולרי גם בתחנות רדיו בארצות הברית; כתוצאה מכך הוא הגיע למקום 55 במצעד שירי הרדיו, למספר 6 במצעד הרוק המודרני של בילבורד, והשיר נשאר במקום זה במשך 26 שבועות והגיע למקום ה-25 במצעד המיינסטרים של רוק טראקס. השיר הגיע גם למקום השני בתחנת הרדיו של טריפל J לשנת 1997 באוסטרליה. השיר אינו אופייני לסגנון הקודם של בלר, אשר היה יותר פופי. האינטרו של השיר נקרא "הרגע הטוב ביותר" של גראהם קוקסון. ב-NME, השיר "Song 2" דורג במקום השני ברשימת סוף השנה של 20 הסינגלים המובילים של 1997.
כסיף
היסטוריה
במאי 2017 החלו העבודות על הקמת היישוב ובמסגרת העבודות תחילה יבוצעו עבודות הנדסיות להקמת שלב א' של העיר.
שדרות קווינס 13
הפקה
במקור, הסדרה הייתה אמורה להיקרא במקור "חמש נשים" ("Five Women") והייתה אמורה לעסוק בחמש נשים שגרו באותו מתחם דירות בקווינס, ניו יורק. היו אמורים לשמוע את הבעלים שלהן מהחדר הסמוך או מהטלפון, אבל בחיים לא היו אמורים לראות אותם. לאחר מכן הקונספט שונה ולבסוף הוצג גם בעלה של פלישה, סטיבן. התוכנית הופיעה לראשונה ב-20 במרץ, במשבצת הזמן שבדרך כלל הופיעה בה התוכנית "טקסי", ואז שודרו ארבעה פרקים נוספים כנגד התוכנית "The Ropers", עד שהתוכנית בוטלה (שלושה פרקים נוספים שודרו במהלך קיץ 1979, אך פרק אחד, "The Lift", לא שודר מעולם). בשנת 2012, קרדיטי הפתיחה הועלו ליוטיוב על ידי Gilmore Box, כאשר בסוף הסרטון הופיע הפריים הראשון של פרק לא ידוע. לאחר מכן הוקלט באזור שיקגו חלק משידור הבכורה (גרסה ארוכה יותר של הקרדיטים ששימשו לפרקים הראשונים [מה שמרמז שהקרדיטים הקצרים יותר שימשו בחמשת האחרונים והיו קיימים בכל התשע אם התוכנית הייתה פעם אחר פעם מופצת], הפרסומות הראשונות וחמש הדקות הראשונות של מערכה 1), שפורסמו בשנת 2016 על ידי המוזיאון לטלוויזיה בשיקגו הקלאסית. בשנת 2018, ארבעה פרקים שלמים ("For Better or Worse", "Reunion", "Playing Around" ו"Italian Holiday") נכנסו ל-Mitchell's Archive.
כסיף
היסטוריה
ביוני 2020 החליט שר הבינוי והשיכון החדש, יעקב ליצמן, לעצור את קידום התוכנית.
Song 2
וידאו קליפ
הקליפ לשיר זה בוים על ידי סופי מולר, והוא כולל את הלהקה מנגנת בחדר קטן ומבודד כשמאחוריהם מגברים רועשים. במהלך הפזמון, עוצמת הרעש גורמת לחברי הלהקה לעוף ולהתנגש בקירות וברצפת החדר.
שדרות קווינס 13
הפקה
מאז השידור המקורי של התוכנית, היא לא שודרה שוב, ולכן היא נחשבת לסדרה שכמעט כל פרקיה נעלמו.
כסיף
היסטוריה
באוקטובר 2021 החליטו זאב אלקין, שר הבינוי והשיכון ואיילת שקד, שרת הפנים לקדם שוב את העיר ולייעד אותה לאוכלוסייה החרדית. במרץ 2022, התקבלה החלטת ממשלה להקמת העיר בפועל.
בעיר מתוכננים שטחי תעסוקה ומסחר נרחבים בגודל של כ-520,000 מ"ר, שייתנו מענה לכלל תושבי העיר. כמו כן ייבנה במקום מרכז רפואי שיספק הכשרה מקצועית בתחומי הרפואה, ובנוסף מתוכנן אזור הייטק. דגש נוסף הושם על כך שתכנון העיר יתייחס במיוחד לצורכי החברה החרדית. במסגרת תכנון זה תיבנה מערכת תשתיות חשמל ומים הכוללת הכשרים לשימוש בשבת, יוגדרו שטחי ציבור נרחבים לטובת מוסדות חינוך, ישיבות, תלמודי תורה ועוד.
במאי 2022 מועצת כסייפה עתרה לבג"ץ בדרישה לבטל את החלטת הממשלה על הקמת העיר כסיף, ומעבר לכך, מבקשת לספח לתחומה את שטח העיר העתידית.
תכנון היישוב
בשלב הראשון מתוכננות 5,000 יחידות דיור במקבץ של 5 שכונות.
להקמת שלב א' של העיר, עבור 22 מיליוני שקלים. התקשרות שנייה בשווי של 150 אלף שקלים נעשתה מול משרד שפירא הלחמן מתכננים – להכנת תוכנית אב ומתאר לעיר.
ברובע א' יגורו כ-30 אלף איש והצפיפות שלו היא 10 יחידות לדונם.
התנגדות להקמת היישוב
התוכנית להקמת כסיף ספגה התנגדות מסיבות אחדות:
ניופורט (בלגיה)
ניופורט (בהולנדית: Nieuwpoort; בצרפתית: Nieuport; ניופור) הוא עיר בצפון-מערב בלגיה, המשויכת למחוז פלנדריה המערבית שבאזור פלנדריה.
הרשות המקומית ניופורט מכילה, מלבד העיר ניופורט, את העיירות רמסקפלה וסינט-יורס ועל פי מפקד האוכלוסין של שנת 2017, מונה אוכלוסייתה 11,351 תושבים. בניופורט זורם הנהר איזר אשר מוביל לים הצפוני.
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1949, סופחו הכפרים הקטנים לומברדסיידה, ווסטנדה ורמסקפלה אל ניופורט. בתוך כך, ניופורט הגדילה את גודלה כמעט פי ארבעה מ-2.05 ל-8.11 קמ"ר. עם התרחבות היישוב גדלה התיירות ואיתה הנמל המקומי. בשנת 1977 סופחו אל ניופורט היישובים סנט-יורס ורמסקפלה באופן מלא וכך גדלה ניופורט ל-29.67 קמ"ר. בשנת 1977, הבסיס הצבאי שבלומברדסיידה הוסף גם הוא לניופורט שהגדילה את שטחה ל-31 קמ"ר.
ערים תאומות
לקרוזון ההסכם ערים תאומות עם:
ויליאם לוס
ויליאם לוס (באנגלית: William Aubert Luce; 16 באוקטובר 1931,פורטלנד–9 בדצמבר 2019) היה תסריטאי וסופר אמריקאי. הוא זכה במספר פרסים על יצירותיו.
ביוגרפיה
ויליאם לוס נולד בפורטלנד. בתחילת הקריירה הוא היה נגן פסנתר וכתב מספר שירים לרבות שירים עבור דוריס דיי. הוא היה שר בעצמו, עשה מספר הופעות והקלטות של שירי מקהלה.
פריצת הדרך שלו הייתה כאשר מחזה שכתב Belle of Amherst הועלה בברודוויי בשנת 1976 תוך השתתפות של ג'ולי האריס. המחזה העולה 116 פעמים. מחזה של לוס על שרלוט ברונטה היה מוצלח ועל בסיסו צולם סרט. הוא כתב מספר מחזות נוספות שהועלו בתיאטראות ברודוויי.
מחזה Belle of Amherst הותאם לטלוויזיה. הסרט היה מועמד לקבלת פרס אמי. בשנת 1986 לוס כתב תסריט לסרט טלוויזיה The Last Days of Patton בו שיחקו ג'ורג' סי. סקוט ואווה מארי סיינט. בסרטו The Woman He Loved שיחקו ג'יין סימור, ג'יין סימור וג'ולי האריס.
בשנת 2003 לוס כתב לברית לאופרה על חייה של קלרה בראון.
ויליאם לוס קיבל פרס פיבודי בשנת 1979 ופרס אמי הבינלאומי בשנת 1987.
כ-50 שנים ויליאם לוס התגורר עם בן זוגו ריי ליואיס. בשנת 2015 הוא עבר לאריזונה. לוס נפטר בשנת 2019 ממחלת אלצהיימר.
אורי בר-נר
אורי בר-נר הוא דיפלומט ישראלי. בעבר שגריר ישראל בטורקיה.
בר-נר מילא מספר תפקידים במשרד החוץ בהם בשגרירויות ישראל בהודו, דנמרק וארצות הברית. היה סמנכ"ל משרד החוץ והקונסול הכללי בשיקגו ובניו יורק. בין השנים 1998–2001 היה השגריר הישראלי בטורקיה. בר-נר מונה לתפקיד בפברואר 1998, לאחר שטורקיה התנגדה למינויו ב-1997 של הפרופסור לתולדות האימפריה העות'מאנית, אהוד טולידאנו.
בר-נר בוגר תואר ראשון באמנות מהאוניברסיטה העברית ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת אמורי. כיום הוא יועץ לליגת הידידות ישראל-ארצות הברית ועוסק בקידום הקשרים בין המדינות, ויועצן של כמה חברות.
חסידות ראחוב
חסידות ראחוב היא חצר חסידית מגזע חסידות נדבורנה, שהוקמה בעיר ראחוב ומקום מושבה כיום ברמת גן.
הדור הראשון
מייסד החסידות היה רבי יצחק רוזנבוים בן רבי מאיר מקרעטשניף וחתן גיסו רבי שלמה איזקסון שכיהן כאדמו"ר בראחוב, צ'כוסלובקיה, ובסוף ימיו בווישווה. התפרסם כבעל צדקה וכמקבל ייסורים באהבה. נרצח באושוויץ בג' בסיוון ה'תש"ד. לאחר מעברו של רבי יצחק לוישווה כיהן אחיו רבי מרדכי כאדמו"ר בראחוב, רבי מרדכי וכל צאצאיו נרצחו בשואה.
הדור השני
רבי אליעזר זאב רוזנבוים, בנו של רבי יצחק מראחוב היה חתנו של בן דודו רבי חיים מרדכי רוזנבוים מנדבורנה.
הדור השלישי
בנו של רבי אליעזר זאב הוא רבי יחיאל מאיר רוזנבוים, האדמו"ר הנוכחי מראחוב. חתנו של רבי ישעיה שנייבאלג, רב היישוב בני ראם.
חסידות מז'יבוז
בנו של האדמו"ר מראחוב, רבי דוד צבי רוזנבוים, הקים בחיי אביו את ' בכפר אברהם בפתח תקווה.
קהילת ראחוב
ישנו בית כנסת בבני ברק בשם "קהילת ראחוב" אך הוא אינו קשור לשושלת נדבורנה. רב בית הכנסת היה הרב מנחם מנדל הורביץ, חתנו של רבי שלמה זלמן פרידמן רבן של ראחוב ולוגאנו.
ג'ון קאלן
ג'ון קאלן (באנגלית: John Callen; נולד ב-4 בנובמבר 1946) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה, תיאטרון ובמאי ניו זילנדי. שיחק ב"טרילוגיית ההוביט" של פיטר ג'קסון בתפקיד אויין מחבורת הגמדים.
ביוגרפיה
קאלן החל את דרכו לקראת סוף שנות ה-80 בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה המקומית בניו זילנד והתבלט בעיקר בסרט "לוחם הקשת בענן" לצידם של ג'ון ווייט וסם ניל. ב-2007 שיחק בקומדיה האוסטרלית "האיש שאיבד את הראש" לצידו של הקומיקאי והשחקן הבריטי מרטין קלונס. ב-2008 דיבב בסדרה "פאוור ריינג'רס זעם הג'ונגל" במשך ארבעה פרקים את דמותו של סונימקס. בשנת 2011 השתתף בתפקיד קטן בקומדיה הניו זילנדית "ציפורי אהבה". בשנת 2012 הופיע קאלן בסרט הפנטזיה המצליח "ההוביט: מסע בלתי צפוי" בתפקיד הגמד אויין. קלאן לוהק על ידי פיטר ג'קסון גם לשני סרטי ההמשך "ההוביט: ישימון סמאוג" ו"ההוביט: קרב חמשת הצבאות".
קאלן הוא משחקני התיאטרון הטובים והמוערכים ביותר בניו זילנד, הופיע בעשרות הצגות וזכה במספר פרסים מקומיים. כבמאי ביים קאלן עשרות פרסומות ושמונה פרקים עבור סדרת הנעורים הפופולרית "השבט".
פנחס לצרוס
פאול (פנחס) לצרוס (בגרמנית: Paul Pinchas Lazarus; 30 באוקטובר 1888, האמבורן, הקיסרות הגרמנית – 1 בינואר 1951, חיפה) היה רב גרמני שפעל בין השנים 1918 עד 1938 בוויסבאדן.
קורות חייו ופועלו
פאול (פנחס) לצרוס היה בנו הצעיר של איש הדת והמורה רפאל לצרוס ואשתו בטי לזריץ. אחרי לימודיו בבית הספר בקלן וגטינגן ומבחן הסיום בגימנסית פרידריכסגימנאזיום בקאסל, החל לצרוס בשנת 1907 ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו. בנוסף ללימודי היהדות למד גם היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטאות בברסלאו, מרבורג וארלנגן, שם קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1912 על עבודתו על ועידת בזל. ב-1915 סיים בהצלחה את מבחן הרבנות בברסלאו. החל מ-1 בספטמבר 1914 היה משנה לד"ר סלומון סמואל (Salomon Samuel) באסן.
כבר באוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לשירות בחיל התותחנים של צבא גרמניה. באותו הזמן הביע נכונות לשרת כרב צבאי. משום שכבר היה חייל אך עוד לא מונה לרב קהילה, רק בדצמבר 1916 הועבר לתפקיד רב צבאי במקדוניה, שם שירת עד אוגוסט 1918. ב-1917 פגש לצרוס בסקופיה את פרנץ רוזנצווייג, ובין השניים התפתחה ידידות שכללה דיונים בענייני ספרות וחינוך יהודי. בינואר 1918 הוענק לו עיטור צלב הברזל מדרגה שנייה וצלב האביר של מסדר פרנץ יוזף. עם סיום שירותו הצבאי במקדוניה הגיש בקשה להעברה או חופשת מחלה על רקע מצב בריאותו. בחודשי יוני ויולי 1918 חזר לקהילה באסן וביולי 1918 עבר לוויסבאדן.
ב-1918 החליף לצרוס את אדולף קובר (Adolf Kober) מקלן כרב הקהילה היהודית הרפורמית בויסבאדן. שם כיהן כרב העיר והמחוז עד לפרישתו באוקטובר 1938.
בשנת 1921 הקים בוויסבאדן בית מדרש בסיועו של פרנץ רוזנצוויג. רוזנצוויג הקים עוד ב-1920 את בית המדרש היהודי החופשי בפרנקפורט. ב-1925 נישא לידוויגה (יהודית) ולפיש. לזוג נולדו שתי בנות, חנה (1927–1998) וחוה (1930–1998). חוה לצרוס-יפה הייתה פרופסור ללימודי אסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים ופרסמה ספרים ומאמרים רבים אודות היחסים בין מוסלמים, יהודים ונוצרים.
פועלו של לצרוס כרב הקהילה בוויסבאדן הייתה מגוונת. הוא הקים בית אבות ובית ספר, היה חבר באיחוד הרבנים הליבראלים של גרמניה ויושב ראש לשכת נסאו של מסדר בני ברית, קידם עבודת נוער וכתב ערכים באנציקלופדיה יודאיקה בגרמנית.
היות שסבל מסוכרת מאז 1922, באוקטובר 1938, בגיל 49, יצא לצרוס לגמלאות, שבועות אחדים לפני ליל הבדולח בנובמבר 1938. בפברואר 1939 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, שם עסק בחינוך בני נוער וכיהן כרב קהילת העולים בית ישראל. לצרוס נפטר ב-1951 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
היינריך הרדר
היינריך הרדר (בגרמנית: Heinrich Harder; 2 ביוני 1858 – 5 בפברואר 1935) היה צייר נופים ובעלי חיים קדומים גרמני.
ביוגרפיה וקריירה
לידתו של היינריך הרדר נרשמה בפנקס הלידות של הכנסיות בפוצאר (Putzar) בשנת 1858. בנו של קרל הרדר, איכר, שבילה את שנות ילדותו הראשונות בפוצאר, בהמשך למד בבית הספר לבנים הגבוה של ד"ר זאקס.
בשנים 1874–1876 למד בבית הספר המלכותי לאמנות בברלין, שמנהלו היה מרטין גרופיוס, ואז הלך לסטודיו של פאול גרופיוס להכשרה מעשית. מאפריל 1890 עד 1892 הוא למד ציור באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות ובתחילה עבד בעיקר כצייר נוף.
בשנת 1900 ייצר הרדר 60 ליטוגרפיות לסדרת בעלי החיים של יצרן הקקאו והשוקולד של המבורג תיאודור רייכארדט, המתארת דינוזאורים, טרילוביטים, אמוניטים ויונקים קדומים.
הסופר וילהלם בולשה (Wilhelm Bölsche) עבד איתו מאז 1898, ותיאר את החיות בגב הקלפים. בשנת 1906 פרסם בולשה מאמרים על כדור הארץ ב-Die Gartenlaube, שאוירו על ידי הרדר. הרדר היה מעורב גם כשרטט בספר החיות של בולשה (1908) ובצעדי בעלי חיים בעולם הקדום (1914). בשנת 1910 הוא סיפק עיצובים לתמונות אספנים של יצרן השוקולד של קלן לודוויג סטולוורק, כולל אלבומים בנוסף, הרדר לימד בשנים 1906 עד 1923, כפרופסור לאמנות, באוניברסיטת ברלין לאמנויות יפות.
עם פתיחת האקווריום של גן החיות של ברלין בשנת 1913, קישט הרדר את החזית בתיאורים של דינוזאורים, ארכילון (צב ים ענק שנכחד), אמוניטים, דו-חיים ראשוני ורכיכות. כאשר האקווריום ההרוס שוקם לאחר מלחמת העולם השנייה, לא ניתן היה לשחזר בתחילה את תמונות הפסיפס שנפגעו קשה בגלל חוסר בכספים.
בשנת 1977, 14 עיצובים מקוריים התגלו מחדש, ששימשו תבנית לשיקום ציורי הקיר בשנת 1978. העבודה הידועה ביותר של הרדר כוללות את פסל איגואנודון מול הכניסה לאקווריום בצד גן החיות.
הרדר נפטר בשנת 1935 בגיל 76. מקום המנוחה האחרון שלו הוא בבית העלמין בסטגליץ.
מושבת האמנים של קצ'קמט
מושבת האמנים של קצ'קמט (בהונגרית: Kecskeméti művésztelep) ממוקמת בפאתי העיר קצ'קמט, במיקרטווארוש (Műkertváros), במרכז הונגריה.
עד 1920
מושבת האמנים של קצ'קמט נוסדה בשנת 1909. ראש העיר, אלק קדה, בנה וילה עם שמונה אולמות סטודיו לאמנים בתוך המבנה, שתוכנן על ידי האדריכלים בלה יאנסקי וטיבור סיבשי למטרת הקמה של מושבת אמנים. המנהל הראשון של מושבת האמנים היה בלה איוואני-גרינוואלד, שהביא איתו ציירים בסגנונות הניאו (כמו נאו-קלאסיציזם וכדומה) מצוינים ממושבת האמנים של באיה מארה, שרצו לעקוב אחר מגמות האמנות המודרנית, כגון האימפרסיוניזם והפוסט - אימפרסיוניזם.
אחרי 1920
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפכה מושבת האמנים למגורים המוניים, ורק בשנת 1920 חזרה שוב ליעודה המקורי, והעיר העבירה שתי וילות לאוניברסיטה לאמנויות יפות של בודפשט למטרה זו.
אימרה רווס לקח על עצמו את ניהול האתר מידי בלה איוואני גרינוולד. משנת 1957 תפקדה מושבת האמנים כבית הארחה. שיפוץ נערך בשנת 1982, וכיום מתגוררים ויוצרים בה גם אמנים וסופרים.
חברת קו צינור אילת אשקלון
חברת קו צינור אילת אשקלון בע"מ (קצא”א) הייתה תשלובת חברות, בבעלות משותפת של ישראל ואיראן, אשר עסקה במיזמי אנרגיה בתחום הנפט והגז. החברה פעלה בשנים 1968–2017 על סמך שטר זיכיון צינור הנפט. לאחר פקיעת הזיכיון עברה פעילות החברה לחברת קו צינור אירופה אסיה.
רקע
אספקת נפט מאיראן לישראל החלה בראשית שנות ה-50. החל משנת 1957 הנפט הועבר במכליות לאילת, ומשם בצינור שהקמתו החלה בסוף 1956, והושלמה ב-1957 עם תשתית בסיסית של 3 מכלים באילת ו-3 מכלים בבאר שבע, וצינור בקוטר 8 אינץ' בין אילת ובאר שבע. מבאר שבע הועבר הדלק לחיפה באמצעות רכבת. בהמשך הונח צינור בקוטר 16 אינץ' מבאר שבע לאשדוד. מאשדוד הועבר הדלק לחיפה באמצעות אוניות, לזמן קצר, עד השלמת הקו לחיפה בשנת 1958.
בשלב הבא תוכנן צינור בקוטר 16 אינץ', שיכול להעביר כמות משמעותית של נפט גולמי מנמל אילת ישירות לבתי הזיקוק בחיפה, בתוואי לאורך כ-425 ק"מ. מאחר שלא היה תקציב לבנייתו הוחלט לפנות למשקיעים בינלאומיים. בשנת 1959, נחתם הסכם זיכיון עם חברה בבעלות הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד למימון ותפעול הצינור למשך 49 שנים. הקו הופעל על ידי חברת "פימרקו" הרשומה בנסיכות ליכטנשטיין החל משנת 1960. הנחת קו צינור אילת-חיפה, בוצעה על ידי חברת מקורות וסולל בונה כקבלן משנה. ייצור חלקי הצינור בוצע במפעל "צינורות המזרח התיכון" בצריפין. במאי 1960 החל הצינור לפעול עד באר שבע. בשנת 1965 הושלמה הפעלת הקו עד חיפה בקיבולת מלאה של 5 מיליון טון בשנה, לאחר שנבנו מספר תחנות שאיבה לאורך הקו.
בשנת 1965 ביקשה ישראל להרחיב את השותפות עם איראן, ולאפשר לה לייצא נפט דרך ישראל בנתיב העוקף את תעלת סואץ. הקיבולת בקו אילת-חיפה לא הספיקה למטרה זו. לשם כך היה צורך להניח צינור בקוטר 42 אינץ' בקיבולת גבוהה. לאחר משא ומתן שיזמה שרת החוץ, גולדה מאיר שאף ביקרה באיראן וניהלו פליקס שנער הישראלי ומנוצ'הר אקבאל נשיא חברת הנפט הלאומית של איראן (NIOC), הוחלט להקים שותפות שווה בין ממשלת ישראל וחברות הדלק פז, סונול ודלק לבין חברת הנפט הלאומית של איראן לטובת הפרויקט.
בעלות
לאחר שהושגה הלוואה מדויטשה בנק בסך 22 מיליון דולר נחתמה העסקה בטהראן ב-1968. על פי החוזה משך השותפות 49 שנה. במקביל, הוחלט להוציא צו המאפשר לחברה לפעול תחת חיסיון מלא.
על מנת שלא להביך את איראן בעיני העולם המוסלמי הוקמו מספר חברות קש בבעלות ישראל ואיראן:
פימארקו אנשטלט
Fimarco Anstalt הוקמה בשנת 1959 בליכטנשטיין. החברה הייתה בבעלות הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד והוקמה כחלק מפרויקט צינור הנפט הישן בקוטר 16 אינץ' מאילת לחיפה (קדם לצינור בקוטר 42 אינץ' של קצא"א). הברון רוטשילד מימן את הקמתו, יחד עם שותפים נוספים, תמורת הסכם זיכיון למשך 49 שנים. הסכם הזיכיון נחתם ב-17 ביולי 1959, וכלל השקעה של 24 מיליון דולר. ב-1968 עבר גם קו זה לבעלות "חברת קו צינור אילת אשקלון", לאחר שרוטשילד לא רצה להשקיע בקו החדש ודרש פיצויים על פגיעה בקו הקיים. נראה שחברה זו עברה לבעלות אירן כחלק מהסכם להקמת קו אילת אשקלון.
אסקיאל פלאסיוס
אסקיאל פלאסיוס (בספרדית: Exequiel Palacios; נולד ב-5 באוקטובר 1998) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר בבאייר לברקוזן ובנבחרת ארגנטינה.
קריירת מועדונים
פלאסיוס, התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ריבר פלייט. ב-8 בנובמבר 2015, פלאסיוס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–2 לניואל'ס אולד בויס. ב-9 באפריל 2018, פלאסיוס הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד ראסינג קלוב.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, פלאסיוס שיחק בנבחרות הצעירות של ארגנטינה. ב-8 בספטמבר 2018, פלאסיוס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה בניצחון 0–3 נגד.
ב-12 בנובמבר 2020, פלאסיוס נפצע בעמוד השדרה במשחק נגד ונעדר כשלושה חודשים.
נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה בטורניר מונדיאל 2022.
חברת קו צינור אילת אשקלון
טרנס אסיאטיק אויל
חברת הנפט הלאומית של איראן מכרה נפט לטרנס אסיאטיק במחירים נמוכים ממחירי השוק, והעניקה לה אשראי לשלושה חודשים. המכליות העמיסו נפט בנמלי איראן, שטו לאילת, שם פרקו את המטען במסוף והוא הוזרם בצינור לאשקלון. רובו הוטען במכליות שיצאו לאירופה, וחלק קטן שימש לצורכי משק האנרגיה הישראלי.
אילת קורפוריישן
טרנס אסיאטיק נמצאת בבעלות חברת .Eilat Corporations S.A. החברה נרשמה בפנמה ב-22 בדצמבר 1967 ומניותיה מוחזקות בידי שני אזרחים פנמים. החברה מנוהלת על ידי החשב הכללי. דירקטורים לשעבר בחברה: עמוס ירון, עמיחי זרסקי, צבי זמיר, אורי לוברני, עמוס לוריא, משה מור, מתתיהו גרוסינגר, איתן פדן וצחי חבושה.
פעילות עסקית
חברת קצא"א הייתה אחראית על תפעול חוות המכלים, הצינורות והמסופים בנמלי אילת ואשקלון.
בדצמבר 1969 הסתיימה בניית קו צינור אילת-אשקלון וכן נמלי הדלק באילת ובאשקלון, והחל השימוש בקו להזרמת נפט איראני לאירופה. בשנים אלו הייתה חשיבותו רבה בגלל חסימתה של תעלת סואץ עקב מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה. בשנת 1970, שנת השיא של הצינור, הוזרמו בו 10 מיליון טונות נפט.
המהפכה האיראנית (1979) וניתוק היחסים עם איראן, הביאו לירידה בנפח העבודה ולפיטורים. בעקבות זאת צורכי הנפט של מדינת ישראל סופקו דרך נתיבי תובלה בים התיכון, היישר לשני בתי הזיקוק, בז"ן חיפה ופז אשדוד.
בשנות התשעים השלימה קצא"א בנייה של יכולת הזרמה הפוכה, מאשקלון לאילת, בניסיון לשווק נפט מאזרבייג'ן ללקוחות באסיה. המיזם נכשל.
החברה עסקה בהזרמה, אחסון, יבוא ויצוא נפט גולמי ותזקיקים כולל גז לבישול.
בשנת 2018, לאחר חתימת הסכם בין חברות דלק קידוחים, נובל אנרג'י וחברת איסט גז המצרית, לפיו השלוש רכשו 40% מצנרת גז של חברת EMG המצרית למטרות הזרמת גז טבעי. צנרת הגז הזו משתרעת מאל עריש שבמצרים עד אשקלון שבישראל, כאשר נקודת החיבור לתשתית בצד הישראלי שוכנת בשטחי קצא"א. לפיכך השימוש בצנרת הגז עתיד להוות עבור חברת קצא"א מקור להכנסות בגובה מאות מיליוני שקלים, בתלות בהיקף ההזרמה בפועל.
התפלת מים
בשטח שבבעלות החברה, צמוד לחוף הים באשקלון, הוקם מתקן התפלה אשקלון על ידי מיזם משותף שזכה במכרז להקמתו ב-2001.
ביולי 2009, הכריזה קצא"א על תוכנית להקמת מתקן התפלה בתוך מתחם החברה באילת, אך המיזם לא יצא לפועל.
שתא"א
חברת שירותי תשתיות אילת-אשקלון בע"מ (שתא"א) אחראית על הפעילות החוץ הזכיינית של קבוצת קצא"א. כיום שותפה בתחנת הכוח דוראד. קצא"א מחזיקה באמצעות חברת שתא"א ב-37.5% מבעלות חברת דוראד אנרגיה בע"מ. יו"ר קצא"א משמש גם כיו"ר חברת דוראד.
במרץ 2011 החלה דוראד לבנות באתר קצא"א באשקלון תחנת כוח פרטית. תחנת הכוח החלה לפעול במאי 2014. במסגרת פעילות זו קצא"א חתמה על הסכם עם חברת EMG. ב-2015 החליט האוצר כי קצא"א תמכור את חלקה לחברה פרטית על רקע הביקורת של מבקר המדינה והטענה כי המדינה מצויה בניגוד עניינים בשל החזקותיה ביצרן החשמל.
שתכא"א - תחנת הכוח דוראד
חברת שירותי תחנות כוח אילת-אשקלון בע"מ (שתכא"א) מחזיקה 37.5% מהבעלות על תחנת הכוח דוראד שהוקמה על שטח בבעלות החברה באשקלון. התחנה הוקמה בשותפות עם החברות "אדלטק" וזורלו החזקות הטורקית. הסכם להקמת התחנה נחתם כבר ב-2005. אולם ההקמה בפועל החלה רק ב-2011. בתחילת 2015, לאחר שהתחנה החלה לפעול, דרש משרד האוצר דורש מקצא"א למכור את חלקה בתחנה, אך הדבר לא בוצע.
בוררות עם איראן
כחודשיים לפני עליית חומייני לשלטון, הפסיקה חברת הנפט הלאומית של איראן למכור נפט לחברת טרנס אסיאטיק. בעקבות זאת, מכרה טרנס אסיאטיק מכליות נפט, פיטרה עובדים וסגרה משרדים. למרות הפסקת הפעילות, איראן סירבה לפרק את השותפות באופן מסודר.
בשנת 1981 הגישה חברת הנפט הלאומית תביעה נגד ישראל שבה דרשה מחצית מנכסי קצא"א. התביעה מתנהלת זה יותר משלושים שנה בבתי המשפט ובבוררויות באירופה. ישראל הפסידה בשני הליכים. הליך שלישי עודנו מתנהל.
בוררים
ישראל יוצגה בתחילה על ידי חיים צדוק אשר היה הבורר הראשון. לאחר מותו ב-2002 מונה במקומו דורי קלגסבלד. בנוסף שכרה קצא"א את אלחנן לנדאו כיועץ חיצוני. לאחר מותו מונה במקומו שותפו צבי ניקסון. ניקסון משמש גם כיועץ בתחום המסחרי וגם מול הצנזורה הצבאית.
ב-2015 מונה אלקס הרטמן לבורר מטעם ישראל. ישראל נעזרת בשני משרדי עורכי דין בז'נבה, דניאל גוגנהיים ושות' ובראון את פייג'.
הבורר מטעם איראן הוא מוחסן אגאחוסייני הוא נעזר בשירותי משרד עורכי הדין פיתון את פטר מז'נבה.
חוק זיכיון צינור הנפט
קצא"א היא חברה פרטית בבעלות משותפת של ישראל וממשלת איראן שמוגדרת "שותפה לא פעילה". עם הקמתה ניתן לה זיכיון ל-49 שנה בהתאם לחוק זיכיון צינור הנפט, תשכ"ח-1968. החוק משחרר אותה מתשלום מס הכנסה, ארנונה ודמי חכירה ופוטר אותה מחובת המכרזים - כל זאת בתחומי פעילותה.
ב-1986, מספר חודשים לאחר שהאיראנים פתחו בבוררות נגד ישראל, חוקק בהליך מזורז תיקון לחוק הפיקוח על מצרכים ושירותים לפיו חברה ממשלתית או מעורבת, או חברה־בת שלהן, "העוסקת או שנועדה לעסוק בעניין שבו יש למדינה עניין כלכלי חיוני", יכול שר האוצר לנהלה באמצעות מינוי "מפקח מיוחד". החוק המתוקן אפשר לישראל להלאים בפועל את קצא"א, מבלי לשנות את הסכם הזיכיון, ותוך שמירת המבנה התאגידי. המפקח המיוחד הראשון היה יהודה דרורי.
חיסיון
ב-27 במרץ 2016 החליטה הממשלה על הוצאת צו חיסיון לפיו "כל ידיעה הנוגעת לחברת קו צינור הנפט אילת-אשקלון בע"מ או לחברת Trans Asiatic Oil Ltd. או לחברת Eilat Corporations S.A., לרבות זהות בעלי מניותיהן, עסקאותיהן בתחום הנפט, שוֹויַן ואופן ניהולן, אך למעט מידע העוסק באופן בלבדי באלה: איכות הסביבה, תכנון ובנייה, רישוי עסקים וחברת שירותי תשתיות אילת-אשקלון בע"מ (שתא"א), מוכרזת עניין סודי לעניין החוק, והוא במידה שלא הותר פרסומה על ידי שר האוצר או מי מטעמו."
תשלום ארנונה
ב-2015 נחתם "הסכם תרומה" בין קצא"א ועיריית אילת לפיו ב-2015–2016 תעביר קצא"א לעירייה 6.9 מיליון ש"ח. בנוסף, 600,000 ש"ח יוגדרו כתרומה ויחולקו לפי בקשת ראש העירייה. אם הזיכיון לא יוארך במרץ 2017, תעביר החברה 7.5 מיליון שקלים בשנה כתשלום ארנונה. עיריית אשקלון חתמה על הסכם דומה לפיו בשנים 2015–2016 יועברו לה קצא"א 18 מיליון ש"ח (זאת מכיוון ששטח המתקנים גדול פי שלושה).
כתבי אישום
בחודשים יוני וספטמבר 2011 נגרם זיהום כבד של נחל צין וסביבותיו, כתוצאה מדליפת דלק הצינור הובלת הדלק הסילוני של החברה. בינואר 2016 הוגש כתב אישום נגד החברה ואחדים מבכיריה. בפברואר 2022 הורשעה החברה בשתי עבירות של זיהום מים בנסיבות מחמירות, שתי עבירות של השלכת פסולת המכילה חומר מסוכן ולכלוך ברשות הרבים ועבירה אחת של גרימת ריח חזק או בלתי סביר. מנכ"ל החברה בזמן האירוע, יאיר וידה, ושני עובדים נוספים של החברה הורשעו בעבירות זיהום מים וכן בעבירת הפרת חובת נושא משרה לפקח ולמנוע עבירות על חוק שמירת הניקיון. על החברה הוטל קנס של 1.6 מיליון ש"ח, ושלושה בכירים, כולל המנכ"ל דאז, נקנסו אישית ב-75-150 אלף ש"ח על אחריותם בפרשה.
ב-3 בדצמבר 2014 התרחשה דליפת נפט מצינור קצא"א שגרמה לזיהום חמור בשמורת עברונה. הדליפה עוררה ביקורת חריפה כנגד החברה. הנזק לשמורת הטבע הוערך על ידי המשרד להגנת הסביבה וחברת תבור כלכלה ופיננסים בכ-111 מיליון ש"ח. כנגד קצא"א הוגשו ארבע תביעות ייצוגיות שאוחדו לתובענה ייצוגית אחת בסך מאות מיליוני שקלים. במהלך הדיונים בתביעה עודכנה חוות הדעת הכלכלית של המשרד: הנזק לשמורה נאמד בכ-216 מיליון ש"ח, ועלויות השיקום נאמדו בכ-65 מיליון ש"ח. בנובמבר 2019 הגיעה פרקליטות המדינה להסכם פשרה עם קצא"א שבמסגרתו נדרשה החברה לשלם 100 מיליון ש"ח, מהם 32 מיליון ש"ח שהוציאה עוד קודם לכן במסגרת שימור השמורה ולמחקר. בנובמבר 2021 הוגש כתב אישום נגד קצא"א ושלושה מראשיה בגין זיהום השמורה. בכתב האישום נקבע כי יש לשלושה "אחריות למחדלים ולכשלים שגרמו לפגיעה אקולוגית, מהגדולות שאירעו במדינה".
ב-15 בספטמבר 2015 התפרסם כתב אישום חמור נגד קצא"א עקב פעילות ללא היתר ופגיעה קשה באלמוגים.
ב-12 ביוני 2022 פורסם כי בית המשפט אישר הסדר פשרה בתביעה אזרחית של משרד המשפטים נגד קצא"א, בפרשת ההרס שגרמה קצא"א לחלק משונית האלמוגים באילת בשנת 2015 באמצעות עבודות תת-מימיות שביצעה ללא היתר. במסגרת הפשרה נקבע תשלום של 250 אלף ש"ח לטובת שיקום השונית, תמורת מחיקת התביעה האזרחית. בפרשה זו הורשעה קצא"א גם בהליך פלילי בגין פגיעה בערכי טבע מוגנים, והוטל עליה קנס נפרד.
ביקורת
דו"ח מבקר המדינה מאוקטובר 2013 טען כי "ממצאי הביקורת מעידים על התנהלות לא תקינה ושלא בהתאם לחוק". על פי הדו"ח מינהל מקרקעי ישראל מסר קרקע לידי יזמים ללא תמורה. הקרקע מוחזקת בידי קצא"א במעמד של בר רשות, אבל היא נמסרה לחברת דוראד לצורך הקמת תחנת כוח, ללא מכרז. בנוסף בשנת 2004 מנכ"ל משרד הביטחון, עמוס ירון, חתם על הסכם לרכישת חשמל מדוראד ולאחר מכן ב-2008, כאשר מונה ליו"ר קצא"א חתם על הסכם הפיתוח בין המינהל לחברה.
דו"חות נוספים נאסרו לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית.
יחסי סוריה–ספרד
יחסי סוריה–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין סוריה וספרד.
יחסים דיפלומטיים
מאז תחילת ההפגנות בסוריה, היחסים ההיספאניים-סוריים שהיו עד אז מצוינים סבלו מהידרדרות ניכרת כתוצאה מהדיכוי האכזרי שהפעיל המשטר לנוכח מחאות אזרחים שהתרחשו מאז סוף מרץ 2011. העמדה הספרדית ביחס לסוריה היא חלק מתגובת האיחוד האירופי לאירועים אלה, הכוללים הטלת סוגים שונים של סנקציות על המשטר ומנהיגיו.
ב-30 במאי 2012 הכריזה ספרד על שגריר סוריה במדריד וכמה דיפלומטים סורים אחרים כאישים בלתי רצויים. סוריה, לעומת זאת, הכריזה ב-6 ביוני 2012 על שגריר ספרד בדמשק (שכבר שהה במדריד) ולדיפלומט הבכיר, מבין השניים שנותרו בדמשק כאישים בלתי רצויים.
נכון לעכשיו, דיפלומט ספרדי יחיד נותר מוסמך כנציג הדיפלומטי לפני ממשלת סוריה, למרות שנאלץ, בשנת 2013, לעזוב את דמשק ולעבור זמנית לביירות בגלל מצב של חוסר ביטחון בתוך סוריה. עם זאת, כאשר המצב הביטחוני מאפשר זאת, הוא עורך נסיעות קצרות לסוריה כדי לענות על צורכיהם של אזרחי ספרד שהחליטו שלא לעזוב את הארץ (למרות האזהרות הרבות שהוציאה השגרירות על כך) ולבדוק את מצב בנייני המדינה ונכסים בבירת סוריה.
יחסים כלכליים
המכשול העיקרי לנוכחות חברות ספרדיות בסוריה הוא, באופן מסורתי, הרשת הביורוקרטית הבלתי חדירה. למרות זאת, בסוף שנת 2010 זכו במכרזים גם Gamesa (בניית חוות רוח), פיקוח SOCOIN על הקמת מפעל מחזור משולב, כמו גם MAKIBER (הרחבת בית החולים אל-אסד). עם זאת, חלק מהפרויקטים הללו כמו GAMESA ו-SOCOIN ננטשו בגלל חוסר האבטחה במדינה מאז אמצע 2011.
שיתוף פעולה
עד מאי 2011 תוכניות AECID תואמו עם תוכניות שפותחו על ידי הנציבות האירופית ועם תוכנית החומש XI −2011 / 2015– שאומצה על ידי הרשויות הסוריות.
כמו כן, הפעולות מתואמות עם ארגון הבריאות העולמי וארגון האו"ם, אם כי עד להפסקת הפעילות, שיתוף הפעולה הספרדי מיקד את מאמציו בחיזוק המנגנונים הדו-צדדיים על חשבון הסיוע הרב-צדדי.
במאי 2011, ובשל תגובת המשטר הסורי למרידות שהחלו במרץ אותה שנה, הוקפאו תוכניות שיתוף פעולה דו-צדדיות בהתאם להחלטה שקיבל האיחוד באותה הדרך.
מאז יושמו רק תוכניות שפותחו עם חברה אזרחית וארגונים רב-צדדיים. הפסקת הפעילות משפיעה הן על התוכניות התומכות בתוכנית הסיעוד הארצית והן על התמיכה בתהליך הביזור באזור צפון מזרח.
במהלך 2011, שלושת ההסכמים שנחתמו על ידי AECID ושלושה ארגונים לא ממשלתיים ספרדיים (הקרן לקידום חברתי של תרבות, הצלה ופעולה נגד רעב) בחינוך, סיוע לנכים, מגדר וחקלאות, אם כי במקרים מסוימים הפעילות פותחה לאט יותר מהצפוי בגלל המצב במדינה. השלב השני של פרויקט השיפור בניהול פסולת בבית חולים בתיאום עמותת ה-NGO AIDA לא היה ניתן לביצוע מאז אפריל 2011.
המענקים היחידים שהועברו בשנת 2011 תאמו להצעות הקרן לקידום תרבות חברתי (FPSC) והצלה לעבודה עם פליטים עיראקים ופלסטינים עקורים בסוריה. ארגונים לא ממשלתיים ספרדיים עם נוכחות במדינה בשנת 2011 (FPSC, הצלה, פעולה נגד רעב ו-AIDA) הוציאו את אנשי הצוות הפעיל שלהם מהמדינה. הסיוע הכולל באמצעות ארגונים לא ממשלתיים הסתכם בכ-300,000 אירו.
בפברואר 2012 תרם משרד הפעולה ההומניטרית של AECID 300,000 אירו לוועד הבינלאומי של הצלב האדום לתמיכה בפעולות שמטרתן לסייע לאוכלוסייה הסורית שנפגעה מהאירועים במדינה.
במהלך 2013 נתנה ספרד סיוע נרחב כדי להקל על מצב הפליטים במדינות הגובלות השונות באמצעות סוכנויות האו"ם והוועד הבינלאומי של הצלב האדום. אותה התחייבות נשמרה לשנת 2014 בה הוענקו 5.5 מיליון אירו למטרה זו.
מן ולואר
מן ולואר (בצרפתית: Maine-et-Loire) הוא מחוז בחבל פיי דה לה לואר שבצרפת ובירתו היא אנז'ה.
היסטוריה
בעבר היה כלול מרבית שטחו של המחוז ברוזנות ואחר כך דוכסות אנז'ו. לאחר המהפכה הצרפתית היה המחוז אחד מ-83 המחוזות שהוקמו ב-4 במרץ 1790. הוא קרוי על שם המחוז ההיסטורי מן ועל שם נהר הלואר, הארוך בנהרות צרפת שחוצה את המחוז.
גאוגרפיה
המחוז נמצא בחבל פיי דה לה לואר והוא גובל במחוזות איל ווילן, מאיין וסארת מצפון, אנדר ולואר ממזרח, ויין, דה-סוור וונדה מדרום והלואר האטלנטי ממערב. הערים הגדולות בנוסף לאנז'ה הן סומיר, שולה (Cholet) וסגרה (Segré). הנוף במחוז מגוון כשבצפון ובדרום גבעות מיוערות ובמרכז עובר עמק הלואר. בנוסף לנהר הלואר זורמים במחוז עוד נהרות רבים. כ-64 אחוזים מהקרקע במחוז מנוצלים לגידולים חקלאיים מגוונים, כשהבולטים בהם כרמי גפן היין, פטריות מאכל, תפוחי עץ וענבי שועל.
תיירות
המחוז ידוע בטירות המרובות מימי הביניים, במערות ששימשו בעבר למגורים וביינות המיוצרים בו כדוגמת "יין אנז'ו".
ביסטריצה (אלבניה)
ראשיתו של הנהר במעיין הקרסטי סירי אי קלטר ברכס מאלי אי ג'רה, בגובה של כ-180 מ' מעל פני הים. הוא זורם בכיוון כללי דרום-מערב ונשפך לים היוני מדרום העיר סרנדה, מרחק 25 ק"מ ממוצאו. בעבר נשפך הנהר לאגם בוטרינט, אך ב-1958 נחפרה תעלה שהיטתה אותו ישירות לים. ביסטריצה הוא הנהר היחיד באלבניה שנשפך לים היוני ולא לים האדריאטי.
מי הנהר משמשים להשקיית השדות שסביבו, ובסמוך למוצאו יש סכר הידרואלקטרי. הדרך הראשית מסרנדה לג'ירוקסטרה עוברת לאורך תוואי הנהר, והיישובים העיקריים לאורכו הם פיניץ' ומסופוטם.
יוצאים מהכלל
יוצאים מהכלל היא תוכנית דוקומנטרית בהנחיית רוני קובן, בה הצופים נחשפים לקהילות ייחודיות בנוף הישראלי, "אנשים שמבחירה או מחוסר ברירה חיים בדרך השונה באופן קיצוני מכל מה שאנחנו מכירים". הסדרה עלתה לשידור ב-17 במרץ 2019.
שמואל חכם
שמואל חכם (1929 - 8 ביוני 1994) היה ראש המועצה המקומית הרביעי של רמת השרון.
חייו
חכם נולד בבגדאד להוריו כדורי ומסעודה ועלה לישראל ב-1949. הוא הצטרף תחילה לקיבוץ קדמה, וב-1950 הגיע לרמת השרון, ושימש כמזכיר מועצת הפועלים. לאחר מכן התגייס לצה"ל, וב-1959 נבחר למועצת העיר מטעם מפא"י וכיהן כסגנו של ראש המועצה דוד רשף.
עם התפטרותו של רשף מראשות המועצה ב-1962 נבחר חכם לתפקיד במקומו, והוא נבחר לכהונה נוספת לאחר הבחירות ב-1964. חכם המשיך בקו שהוביל קודמו, של שינוי אופייה של המושבה ממושבה חקלאית ליישוב בעל אופי עירוני, אך ביטל את התוכנית להעברת מרכז העסקים הראשי מרחוב סוקולוב לאזור הרחובות אוסישקין-הראשונים. בנוסף, הושלמה במהלך כהונתו הקמת מערכת הביוב המרכזית.
בבחירות שנערכו ב-1969 עמד חכם שוב בראש רשימת מפא"י, אך בבחירות ניצחה רשימה עצמאית בראשות פסח בלקין שהקימה קואליציה עם גח"ל. חכם נשאר חבר המועצה עד 1974.
ב-1994 הלך חכם לעולמו ונקבר בבית העלמין הישן של רמת השרון. על שמו נקראת כיכר בשכונת נווה מגן בעיר.
אד מרקי
אדוארד ג'ון "אד" מרקי (באנגלית: Edward John "Ed" Markey; נולד ב-11 ביולי 1946) הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, המכהן כסנאטור מטעם מדינת מסצ'וסטס מאז שנת 2013. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1976–2013.
ביוגרפיה
מרקי נולד במלדן, מסצ'וסטס, פרוור של בוסטון. הוא בנם של כריסטינה לבית קורטני וג'ון אי. מרקי. משפחתו היא נצרות קתולית. ב-1968 סיים תואר ראשון בבוסטון קולג', וכן תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה ב-1972. הוא שירת בכוחות מילואים של צבא ארצות הברית בשנים 1968–1973, והשיג את הדרגה מומחה (Specialist).
בשנת 1972 נבחר לייצג את המחוז ה-13 בבית הנבחרים של מדינת מסצ'וסטס, המכסה את פרברי בוסטון. לאחר שבמאי 1976 חבר הקונגרס, הדמוקרט טורברט מקדונלד, מת בעודו מכהן, התמודד מרקי בפריימריז הדמוקרטים, והביס את יריבו הרפובליקני בבחירות הכלליות בניצחון גורף. מאז שירת עד 2013 בנציג ה-26 של מסצ'וסטס, המייצג בעיקרו את מחוז מידלסקס שבמדינה. הוא אותגר שלוש פעמים בפריימריז הדמוקרטים לאורך כהונתו הארוכה בבית הנבחרים, ובשני המקרים, למעט אחד, הביס את יריביו כשגרף יותר מ-80% ממניין הקולות.
בשנת 2013 מינה הנשיא ברק אובמה את ג'ון קרי לתפקיד מזכיר המדינה, וכך נותר מושב ריק בסנאט, שאותו ייצג קרי. בבחירות המיוחדות שנערכו ביוני באותה שנה, אשר יועדו למילוי מושבו של קרי בסנאט עד תום כהונתו בשנת 2015, הביס מרקי את יריבו הרפובליקני גבריאל גומז ונבחר לסנאט. בבחירות בנובמבר 2014, נבחר מרקי לכהונה מלאה.
לאורך כהונתו בבית הנבחרים וגם בסנאט, מרקי נחשב לאחד מחברי הקונגרס הליברלים ביותר בבית המחוקקים. הנושאים עליהם הוא שם דגש הם איכות הסביבה ומאבק בשינוי האקלים, וכן הוא קורא לארצות הברית להכיר בשואת הארמנים, עוד מתקופת כהונתו בבית הנבחרים. בסנאט הוא חבר בועדת המסחר, המדע והתחבורה, בוועדת הסביבה והעבודות הציבוריות, בוועדת העסקים הקטנים והיזמות, וכן בוועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית, הנחשבת יוקרתית.
מרקי נשוי מאז 1988 לד"ר סוזן בלומנטל, רופאה במקצועה.
רצח השלושה מגבעת עדה
רצח השלושה מגבעת עדה הוא מעשה רצח של שלושה צעירים, שהתרחש ביוני 1938. שלושה צעירים בני המושבה גבעת עדה נחטפו ולאחר מכן נרצחו על ידי ערבים. גופותיהם נמצאו כעבור שנתיים.
במחצית השנייה של 1938, הגיע הטרור הערבי לשיא. המושבה גבעת עדה הייתה מבודדת ומוקפת בכפרים ערביים. המקום היה בשליטתו של יוסוף חמדאן מאום אל-פחם, סגנו של יוסוף אבו דורה.
בצהרי ה-23 ביוני 1938 יצאו מגבעת עדה שלושה צעירים כדי להעמיס עגלת חציר: יצחק קרופיק בן 19, דוד אוורבוך בן 14 ודוד פרנק בן 21. כעבור זמן מה נתגלתה עגלת החציר במרחק קילומטר מהמושבה, במקום שבו נמצאת כיום שמורת אלוני יצחק. הצעירים נעלמו והחיפושים אחריהם החלו, על ידי מתנדבים, גפירים ושוטרים בריטיים, אך החיפושים לא העלו דבר. הועלתה אף שאילתה בנושא זה בבית הנבחרים הבריטי.
רק כעבור שנתיים בעזרת מידע שנקנה בכסף ממודיע ערבי, נמצאו הגופות בתוך בור בכפר זלפה וזוהו על ידי קרובי המשפחות. הסתבר שלמרות ההוראות הם יצאו לשדה ללא נשק או אבטחה. שם ארבו להם, חטפו אותם והביאו אותם למטהו של יוסוף אבו דורה. שם הועמדו בפני מין "בית דין צבאי" וכעבור שבועיים הם הוצאו להורג ביריות.
הם הובאו לקבורה בגבעת עדה ב-8 באפריל 1940. בינואר 2011 נחנך אתר הנצחה לשלושה במקום חטיפתם, בשמורת אלוני יצחק, בטקס בהשתתפות המשפחות השכולות.
מעודד מ"ניצחונו" תכנן יוסוף חמדאן, התקפה גדולה על גבעת עדה. זו הייתה מושבה מבודדת, לא מוקפת בגדר תיל, מוקפת מצפון וממזרח ביער אלונים שנתן אפשרות להגיע לקרבתה ולא להתגלות. הפועלים הערביים במושבה סיפקו לו ידיעות על סדרי השמירה במושבה. ההתקפה החלה ב-10 ביולי 1938 בשעה 19:15, לפני צאת השומרים והנוטרים לעמדותיהם. בהתקפה השתתפו כ-100 ערבים. הם פתחו בהתקפת הסחה מערבית למושבה וכעבור זמן קצר חדרו למושבה ממזרח. הנוטרים פתחו באש ובזריקת רימונים, אבל הערבים חדרו למושבה פרצו לבית משפחת גולדברג, הרגו את האם ועמדו לקחת את בנותיה כבנות ערובה. המגינים נלחמו בהם ביריות ובזריקת רימונים. הנשים והילדים פונו לבית העם והמגינים תכננו לסגת אליו כעמדה אחרונה. תוך זמן קצר הגיעה תגבורת של אנשי פו"ש והערבים נסוגו. כתוצאה מחילופי האש, נהרגו 11 ערבים. מתושבי גבעת עדה נהרגו האם רבקה גולדברג והמגינים שמעון מרגלית ויצחק קומורניק.
יצחק שדה הגיע למושבה והרגיע את תושביה. הוא הביא למקום 30 אנשי הגנה כתגבורת לשמירה וקבע עמדות במרחק 500 מטר מהמושבה. כעבור מספר ימים הגיעה למקום קבוצת אנשי פו"ש מובחרים שהשתכנו במושבה ויצאו לסיורי לילה ופגעו בכל ערבי ששוטט בסביבתה. פעולה זו חיזקה את הביטחון במושבה.
אמצע הקיץ
אמצע הקיץ (בשוודית: Midsommar) הוא חג החל מדי שנה ביום ההיפוך הקיצי, היום הארוך ביותר בשנה. המאורע צוין על ידי מספר תרבויות פגאניות בימי הביניים, לרבות הגרמאנים, הקלטים והרומים. השבטים המשיכו לערוך את הפסטיבל גם לאחר התנצרותם, וציינו בו את לידתו של יוחנן המטביל. בימינו פסטיבל אמצע הקיץ, החל בסוף יוני או בתחילת יולי, הוא חג רשמי במספר מדינות באירופה.
היסטוריה
מקורו של החג אינו ידוע, אך קיימות עדויות המראות שהחג נחגג על ידי העמים הגרמאנים, הקלטים והרומים. במהלך ימי הביניים, רוב תושבי צפון אירופה התנצרו והחג נטמע בנצרות והפך לאחד מימי החג לזכרו של יוחנן המטביל. אף על פי שמבחינה אסטרולוגית היום הארוך בשנה חל ב-21 ביוני, הכנסייה הקתולית קבעה את חגה ב-24 ביוני. תאריך זה מקביל לערב חג המולד, 24 בדצמבר. בקרב בני הוויקה וקבוצות נאו-פגניות נוספות ידוע החג בשם ליד'ה (Litha), כנראה על שם חודש יוני על פי לוח השנה של בני הוויקה. כמו כן, בחצי השני של השנה בהתאמה, 21 בדצמבר, חל חג אמצע החורף.
אוסטריה
באוסטריה ההיפוך הקיצי נחגג בכל שנה בתהלוכה מרהיבה של ספינות לאורך נהר הדנובה. הספינות היורדות במורד הנהר עוברות דרך גידולי יין "באכאו" שבעמק צפוני של וינה. 30 ספינות מפליגות במורד הנהר בשורה לצד זיקוקי דינור ומדורות המאירות את הדרך לספינות.
ברזיל
החג הגיע לברזיל במהלך התקופה הקולוניאלית על ידי הפורטוגזים והפך במרוצת השנים לפסטיבל פופולרי הנחגג לאורך שבועיים - מיום אנתוניוס הקדוש (12 ביוני) ועד יום פטרוס הקדוש (29 ביוני). הפסטיבל נקרא "הפסטה ג'ונינה" (פסטיבל יוני, בפרטוגזית São João). כיוון שברזיל נמצאת בחצי הכדור הדרומי לקו המשווה, הפסטיבל מתרחש ברוב המדינה באמצע החורף.
בולגריה
בבולגריה, בה מסורת ארוכה של נצרות אורתודוקסית, יום אמצע הקיץ מוקדש לזכרו של יוחנן הקדוש. ביום זה מתקיים טקס ההליכה על האש, הנקרא "Nestinarstvo". במהלך הטקס נוהגים גברים ונשים להתאסף ולצעוד לאורך שביל גחלים ברגליים יחפות. בפולקלור הבולגרי מוזכרות נשים האוספות עשבי מרפא בשביל ההולכים על הגחלים ואמונה טפלה גורסת כי אדם אשר ילך בחג יוחנן הקדוש על הגחלים יהיה בריא לאורך כל השנה.
דנמרק
בדנמרק חג אמצע הקיץ נחגג עוד לפני בוא הנצרות, בימי הוויקינגים. ביום זה מדליקים מדורות ועל פי המסורת שורפים מכשפות.
יוון
ערב יום חג המולד של יוחנן המטביל הוא פסטיבל בערים ובכפרים רבים ברחבי יוון. החג נקרא קלאידונאס (ביוונית: "Κλήδονας"), שמשמעותו "אורקל" או "סימן". ביום זה שורפים זרי "יום המאי" במדורה ורוקדים על הגחלים.
איראן
באיראן חג הטרינאג'אה (פרסית: تیرگان) הוא חג עתיק ומקורו בדת הזורואסטריות. הטרינאג'אה הוא הפסטיבל המקביל לחג אמצע הקיץ המערבי.
אירלנד
באירלנד מקובל לציין את החג בקרנבלים שונים שמוקדשים לאניה. בעבר היה מקובל להדליק מדורות, אך בשנים האחרונות הדלקת המדורות נאסרה.
אוקראינה ורוסיה
במדינות סלאביות בעלות מסורת נוצרית אורתודקסית 23 ביוני ו-6 ביולי ידועים כ"לילה של איוון" (יוחנן המטביל) ונקראים ברוסית "Kupala". בחלק מהמדינות, רוסיה ואוקראינה ביניהן, החג הגיע מהמסורת הפגנית הקדם נוצרית. מנהגי החג במדינות אלה קשורים למוטיבים של טבע ופוריות ונהוג להדליק מדורות ולהשיט זרי פרחים בנהרות ומקורות מים אחרים.
שוודיה
אמצע הקיץ (בשוודית: midsommar) נתפס בעיני השוודים כסמל תרבותי וכאחד החגים המרכזיים והחשובים ביותר בשנה. השוודים מציינים את המאורע ביום שבת שבין 20-26 ביוני. בחג נוהגים השוודים לנסוע לאזור הכפרי ולערוך ארוחות משפחתיות או אירועי ברביקיו. נהוג להציב "עמוד מאי", הנקרא בשוודית "majstång" (עמוד אמצע הקיץ), עמוד מקושט ופרחוני שרוקדים ומשחקים משחקים קבוצתיים סביבו. לשוודים חג אחר בו מדליקים מדורות, וולבורג (valborg) החל ב-30 באפריל.
אסטוניה
באסטוניה נקרא החג Jaanipäev ובדומה לסקנדינביה, נחגג החג באזורים כפריים ומלווה בהדלקת מדורות, שתיית משקאות אלכוהוליים ושהייה בסאונות.
חנה ספראי
חנה סַפְרָאי  (1946 – 11 בפברואר 2008) הייתה מרצה בתחום ספרות חז"ל ופמיניסטית דתית.
ביוגרפיה
ספראי נולדה בשנת 1946 בירושלים, בתם של חיה ושמואל ספראי, שהיה היסטוריון של תקופת בית שני ותקופת המשנה ותקופת התלמוד ופרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים (חתן פרס ישראל לידע ארץ ישראל, תשס"ב-2002). גדלה בשכונת עץ חיים ולמדה בבית הספר "חורב". היא למדה בחוג ללימודים קלאסיים והיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית, לימדה שם במשך מספר שנים וערכה את כתביו של פרופ' דוד פלוסר. לאחר מכן עמדה בראש מכון יהודית ליברמן – המכון הראשון שפתח בפני נשים בוגרות את לימודי התורה שבעל פה. גרה מספר שנים בהולנד, שם סיימה את הדוקטורט על נשים בבית המקדש, וכיהנה כפרופסור באוניברסיטת אוטרכט. בשובה לישראל לימדה באוניברסיטה העברית בירושלים כמרצה מן החוץ ובהיברו יוניון קולג', ושימשה כעמיתת מחקר במכון הרטמן עד 2006.
בשנת 2008 זכתה בפרס האגודה לזכויות האזרח, כאישה פורצת דרך. לקחה חלק במיזם המשפחתי של "משנת ארץ ישראל" בפירוש סדר "טהרות" ו"נשים" ביחד עם אביה ועם אחיה פרופ' זאב ספראי.
ספראי מעולם לא נישאה. נפטרה מסרטן בפברואר 2008, בגיל 61. נקברה בהר המנוחות.
פעילות ציבורית
שליטתה בשפות וברקע היהודי של הנצרות הביאו אותה להימנות כחברה במועצת הבישופים הפרוטסטנטים של חבל הריין בגרמניה. היא נאמה כל שנתיים בפני רבבות נוצרים/ות קבעה ב'קירשנטאג', הכנס הארצי של הכנסיות הפרוטסטנטיות בגרמניה. הייתה חברה בוועדות החשובות גם בכנסייה הקתולית וגם בכנסיות הפרוטסטנטיות. בכנסייה בריילנד, בגרמניה, השפיעה באופן מכריע על תהליך ארוך, שבסופו הכנסייה ביטלה את עקרון המיסיון ויצאה בהצהרה עקרונית ומהפכנית שאינה רואה ביהדות תופעה רדומה או שלילית, והברית בין אלוהי ישראל לבין עם ישראל קיימת עד היום הזה והיהדות לא הוחלפה על ידי הנצרות.
ספראי לימדה בסמינרים של פרחי כמורה בארץ ורבים מתלמידים אלה נמצאים היום במשרות בכירות בעולם הנוצרי, רכשו אצלה את הרקע היהודי שלהם.
עיקר פעילותה הייתה בתחום הרעיוני כחברה בהנהלת תנועת נאמני תורה ועבודה ובהנהגה הרעיונית של תנועת "קולך". פעלה למיצוב מעמדן של הנשים בלימוד הטקסטים היהודיים, ובמסגרת זו כתבה במסגרת "נאמני תורה ועבודה" דפי "פרשת שבוע" עם דגש על המבט הנשי, מילאה ב"קולך" תפקיד של "אישה חכמה" המשיבה על שאלות בענייני השקפת עולם, ערכה ספר של נשים כותבות הלכה וספר נוסף על מקומן של נשים במדרשי הלכה. על השתתפותה, כאישה, בפירוש "משנת ארץ ישראל" אמרה כי עובדת היותה פמיניסטית, מעניקה ערך מוסף לפירוש. "עולם הלימוד היהודי מוצף מזה אלפיים שנה בלימוד של גברים. הגברים המצויים בעולם זה, משועבדים במידת מה, כמעט בעל כורחם, במודע ושלא במודע, אל שבלונות ומודלים ידועים של לימוד בתחומים שונים". לטענתה, כאישה, שהודרה ממסגרות הלימוד הגבריות בעל כורחה, ההשתלבות שלה בעולם הלימוד שונה. קיימת אצלה ערנות לשאלות אחרות; נכונות מהירה יותר וביקורתית פחות לקריאה שאינה משועבדת למודל ההלכתי בראש ובראשונה. היא טענה כי לפמיניזם יש אמנם מחיר דתי, אולם יש לזכור שבהיעדרותן של נשים - המחיר כבד עוד יותר. שכן "איזו מין יהדות זו כשחמישים אחוזים מעם ישראל אינו שותף לה? איזו תורה זו?".
ח'וסת (מחוז)
נתונים כלליים
מחוז ח'וסת ממוקם בדרום מזרח אפגניסטן. בצפון ובמערב הוא גובל עם מחוז פכתיא, ואילו בדרום הוא גובל עם מחוז פכתיכא. במסגרת המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה הוסדר הגבול בין אפגניסטן לפקיסטן (קו דוראני) אשר חתך את אוכלוסיית הפשטונים לשניים, בצידו השני של הגבול אל מול מחוז ח'וסת ישנו רוב של פשטונים, רובם שבטיים. ח'וסת היה אחד הנפות (יחידה שלטונית) הגדולים ביותר במחוז פכתיא ואילו הנפות הנוכחיים היו נפות משנה ובמהלך מלחמת האזרחים האפגנית בשנות התשעים הועלתה הנפה למחוז עצמאי.
מכיוון שמחוז ח'וסת ממוקם באזור ההררי המתמשך של רכס הינדו-כוש, גשמים רבים יורדים מההרים למטה והאדמה המישורית פורייה ברובה ומותאמת לחקלאות. בהרי ח'וסת יש עצי דלקים וגם עצים המניבים פירות, כגון אורן, זית, אגוזי מלך ואחרים. העצים האלה פראיים ולא מקבלים התייחסות מהאוכלוסייה החקלאית. בנוסף מגדלים במחוז תירס, חיטה, בוטנים וירקות.
ביטחון
בשנת 2017 דיווחה מועצת הביטחון של האו"ם על נוכחותם של אנשים המזוהים עם אל-קאעדה בח'וסת. מצד הממשלה האפגנית כוח ההגנה של ח'וסת (KPF) היה לפי הדיווחים השחקן הביטחוני המשפיע ביותר במחוז. שמונה נפות ח'וסת מחולקות בין כוחות שונים בעוד חמשת המחוזות הנותרים מסווגים תחת שליטה ממשלתית. 67 תקריות הקשורות למורדים דווחו בתקופת ינואר 2018 – פברואר 2019 (ממוצע של 1.1 אירועים בשבוע).
דוגמאות לתקריות כוללות פעילויות מרידה וכן פעולות צבאיות של כוחות הביטחון האפגניים ושל ה-KPF שפגעו באוכלוסייה האזרחית. ה-KPF הואשם בהפרות זכויות אדם כמו עינויים ומעצרים שרירותיים. דווח על פיצוצים במסגדים בתוך בירת המחוז במהלך ימי בחירות, אירועים שהביאו לאבדות גבוהות. תועדו 175 נפגעים אזרחיים (84 הרוגים ו-91 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 29 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים. מדובר בירידה של 3% בהשוואה לשנת 2017. הגורמים העיקריים לנפגעים אזרחיים היו הטלת מטעני חבלה ואחריהם הריגות ממוקדות ופעולות חיפוש.
חלוקה מנהלית
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז ח'וסת ואוכלוסייתן.
באו בלאק
פועלו
באו בלאק הוא בנו של ג'יי בלאק, הזמר המוביל ב-Jay and the Americans. אלבום הראשון של בלאק שהכיל מוזיקה מקורית, Meant to Be, יצא לאור ב-2008. בלאק עבד כמלחין וככותב שירים עבור סדרות כמו מיילס מהמחר, פן זירו – גיבור במשרה חלקית, משמר האריות, מיקי מאוס: הרפתקאות מבולבלות ורוקטיר. הוא היה מועמד לפרס אמי ב-2017 על הלחנת השיר "סיסי ני סאווה" מ"משמר האריות", סדרה ששימש בה ככותב השירים העיקרי.
טוברוק (פירושונים)
{{פירושונים|
סנטנה דו ליברמנטו
סנטנה דו ליברמנטו (בפורטוגזית: Santana do Livramento) היא עיר במדינת ריו גראנדה דו סול בברזיל. היא ממוקמת על הגבול עם אורוגוואי וצמודה לעיר ריברה מעבר לגבול, וביחד איתה יוצרת שטח עירוני רצוף של כ-200,000 בני אדם.
גאוגרפיה
סנטה דו ליברמנטו ממוקמת בגובה של כ-210 מטרים מעל פני הים וממוקמת כ-500 קילומטרים מבירת המחוז פורטו אלגרה. האוכלוסייה בעיר מנתה בשנת 2010 כ-90,000 תושבים בשטח של כ-7,000 קילומטרים רבועים. כלכלת העיר נשענת ברובה על חקלאות הכוללת שדות חקלאיים גידול בקר, ייצור ומסחר ביין, תיירות ותעשיית מוצרי עור. העיר גם ממוקמת על קו הרוחב 31 דרום, מה שהופך אותה לאזור אידיאלי לייצור יין. אירוח כפרי הוא גם אחד ממקורות ההכנסה של העיר, והוא מהווה אפשרות פופולרית בקרב התיירים בה.
הגבול והיחסים
הגבול בין סנטנה דו ליברמנטו לריברה נקרא Frontera De la Paz (בעברית: גבול השלום) הוא מעבר חופשי בו ניתן לעבור את הגבול דרך רחוב ובלי שום ביקורת, עובדה זו מושכת תיירים רבים המגיעים לעיר, בעיקר מריברה, על מנת לבקר בחנויות דיוטי פרי, שנוצרו עקב הקרבה והיחסים הטובים בין שתי הערים. עוד ביטוי של היחסים הטובים בין הערים הוא משחקי ידידות שנערכים תדיר בין קבוצות משתי הערים.
תחבורה
בעיר יש תחנה של הרכבת הטרנס-מדינית בין אורוגוואי לברזיל. בעיר קיים שדה תעופה אבל טיסות סדירות נוחתות בדרך כלל בשדה תעופה גדול יותר בעיר הצמודה ריברה.
היסטוריה
היישוב נוסד בתאריך 30 ביולי 1823 ובשנת 1857 הוכרז כעיר.
מריה מרסה מרסל אי סרה
ביוגרפיה
מרסה נולדה בברצלונה וימי ילדותה עברו עליה באיווארס ד'אוּרזֶ'ל, בפְּלָה ד'אורז'ל. העובדה כי גדלה וחיה באזור כפרי השפיעה על מרסל. המסורת העממית, אוצר המילים, הדימויים, התמונות והתפניות הלשוניות באו לידי ביטוי ביצירתה, והיא הקפידה תמיד לשמור על קשר אמיץ עם הארץ ועם תרבותה העממית.
בשנת 1963 החלה ללמוד לתואר ראשון באוניברסיטת ליידה. בתקופה זו, כתבה את ספרה הראשון בקטלאנית. בשנת 1969 עקרה לברצלונה כדי ללמוד פילולוגיה קלאסית באוניברסיטת ברצלונה. בשנת 1975 סיימה את לימודיה. בתקופת לימודיה באוניברסיטה החלה בפעילות פוליטית. עוד לפני סיום לימודיה, החלה להעביר שיעורי קטלאנית, במסגרת פעילות אנטי-פרנקיסטית בסן בּוֹי דה לְיוּבֶּרְגָט ( Sant Boi de Llobregat).