cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קבוצת שח"ל
היסטוריה
התנועה הציונית שמה לה למטרה לישב את הארץ ולפתח את החקלאות בה. המצב הכלכלי בארץ בראשית המאה ה-20 הקשה מאוד על העולים ובפרט על החלוצים שהיו מעוניינים לעסוק בחקלאות, לשרוד בארץ. אחת מדרכי ההתמודדות הייתה בעזרת חיי שיתוף בקבוצה. לחלוצים הדתיים נוספו קשיים רבים אף יותר. המגבלות על עבודה בשבת, הקונפליקטים בין עולם הערכים הדתי לעולם הערכים הלאומי ועוד. החיים בקבוצה עזרו לחבריה גם מבחינה כלכלית אך גם מבחינה חברתית ופסיכולוגית להתמודד עם הקשיים הרבים. על אף זאת, עד סוף שנות העשרים לא קמה אף קבוצה דתית שתהווה כר נח להתיישבות עבור חלוצים דתיים.
ימים ראשונים
לאחר מאורעות תרפ"ט, הוקמה על ידי 7 אנשים שעלו מגליציה ורומניה, קבוצת שח"ל. הקבוצה עסקה בעבודות מזדמנות באזור תל אביב ורחובות. בתחילה לא היה מדובר בקבוצה במובן הקלאסי של המילה, אלא יותר בקואופרטיב. זה היה מקום קליטה נוח עבור עולים דתיים שרצו לפתוח בחיים חדשים בארץ ישראל. הגברים היו עובדים ב"עבודות חוץ", עבודות מחוץ לקבוצה, והנשים התפצלו בין אלו שעבדו בתוך הקבוצה לאלו שכמו הגברים עבדו בחוץ. התנאים הקשים הובילו להחלטה לפרק את הקבוצה, אולם 3 מהם החליטו להפוך לקבוצה של ממש ויצרו קופה משותפת.
Rock Bottom (אלבום)
Rock Bottom הוא אלבום הסולו השני של הזמר האנגלי רוברט וייאט. הוא יצא ביולי 1974 בהוצאת וירג'ין רקורדס הבריטית. האלבום הופק על ידי ניק מייסון, הידוע גם כמתופף של להקת פינק פלויד.
קבוצת שח"ל
ההתיישבות באזור רחובות
בתוך חודשים אחדים מהקמת קבוצת שח"ל המתחדשת קנה הוועד הפועל של הפועל המזרחי 5 דונם בשעריים ליד רחובות, עבור הקבוצה.
הקבוצה התקשתה להשיג עבודה ומצאה עצמה בין הפטיש לסדן. מצד אחד עבור הסתדרות העובדים הם היו בן חורג, ומן הצד השני, התושבים המקומיים חברי המזרחי ראו אותם כחלק מההסתדרות ולא כשותפים לדרך. יחד עם זאת, הדת היוותה חלק מחזק מאוד עבור הקבוצה, החוויות הרוחניות מהשבתות נתנו לחברי הקבוצה כוחות למהלך השבוע.
Rock Bottom (אלבום)
רקע
בשנת 1973, כאשר להקתו מאצ'ינג מול עבדה על אלבומה השלישי, נפל וייאט כשהיה שיכור מחלון הקומה הרביעית, נותר משותק בפלג גופו התחתון, רותק לכסא גלגלים ונאלץ לנטוש את התיפוף ואת מאצ'ינג מול. בזמן שהיה בבית החולים, בשיקום מפציעתו כתב וליטש את החומרים אשר הפכו שישה חודשים מאוחר יותר לשירים המרכיבים את Rock Bottom.
קבוצת שח"ל
ההתיישבות באזור רחובות
כשנה לאחר ההקמה, הגיע גל שני של מצטרפים מסלוניקי. בשנת 1934 הקשיים המרובים גרמו להחלטה על פירוק הקבוצה, אולם אז הוצעה לחברים האפשרות להתאחד עם קבוצה בשם 'עובדיה' מפולין, וכך באמת נעשה. מאז האיחוד נעשתה הקבוצה יציבה יותר, וכמות האנשים הגיעה לכ-25, יחד עם זאת, כעת הקבוצה הייתה זקוקה להרבה יותר עבודה לספק לחבריה. במשך השנים הצטרפו עוד ועוד חברים, כך שבשנת 1937 כבר מנתה הקבוצה כ-50 איש.
העלייה לקרקע וסיומה של קבוצת שח"ל
כאשר הועלתה תוכנית עליה להתיישבות קבע בעמק בית שאן, התברר שהישוב יהיה זקוק ל-80 איש לפחות כדי להחזיק את עצמו. לכן הוצע לשם כך איחוד בין שלוש קבוצות, קבוצת שח"ל, קבוצת רודגס של יוצאי גרמניה מאזור פתח תקווה וקבוצה קטנה נוספת מכפר יעבץ. לאחר דיון סוער החליטו חברי הקבוצה להענות להצעה, ובקיץ 1937 הקימו בעמק בית שאן את הקיבוץ הדתי הראשון - טירת צבי.
פסיפיק סאות'ווסט איירליינס
פסיפיק סאות'ווסט איירליינס (בראשי תיבות: PSA) הייתה חברת תעופה אמריקאית שהתבססה בסן דייגו שבקליפורניה, אשר פעלה משנת 1949 עד 1988. הייתה זו חברת התעופה הזולה הראשונה בארצות הברית. בחברת PSA קראו לחברה "החברה החברותית בעולם" וחיוך היה מצויר על חרטומי מטוסי החברה שכונו הציפורים המחייכות. בעיתונות היא כונתה "נושאת הדגל הבלתי רשמית של מדינת קליפורניה במשך כמעט 40 שנים". זו הייתה אחת מארבע החברות שהתאחדו לתוך US איירווייז המחודשת, שהתמזגה לתוך חברה אמריקן איירליינס בשנת 2014. US איירווייז השתמשה בשם PSA שהחליף את שמה של חברת הבת שלה ג'טסטרים אינטרנשיונל איירליינז כדי לשמר את המותג.
בשנת 2005 נצבע אחד ממטוסי US איירוויז, מסוג איירבוס A319 בצבעי PSA הקלאסיים למזכרת כחלק מפרויקט מורשת לצביעת 4 מטוסים בצבעי החברות מהן הורכב האיחוד.
חטיפות
היו מספר ניסיונות חטיפה כושלים ללא נפגעים. להלן 3 המקרים החמורים ביותר:
סנט ג'ורג'ס (גרנדה)
סנט ג'ורג'ס (אנגלית: St. George's) היא בירת גרנדה. בעיר מתגוררים כ-4,315 תושבים (נכון לשנת 2006). בפרוורי העיר ובסביבתה מתגוררים 33,000 תושבים בקירוב, כשליש מתושבי המדינה הקטנה. העיר מוקפת גבעות שנוצרו בגלל מכתש שמקורו בהתפרצות הר געש ולחופיה נמל-ים שצורתו פרסה.
פסיפיק סאות'ווסט איירליינס
צי בעת המיזוג
לפני המיזוג עם לתוך US איירווייז חברת התעופה הפעילה צי של 74 מטוסים. כמו כן, לאורך שנותיה החזיקה החברה בצי של 33 כלי טיס למטרות אימון שכלל בסך הכל 31 מטוסים אזרחיים קלים ו2 מסוקים קטנים.
סנט ג'ורג'ס (גרנדה)
העיר הקטנה היא מוקד תיירותי מוכר באזור הקריבי ומגיעים אליה אלפי תיירים בשנה. לעיר מגיעות גם ספינות תענוגות. בשנים האחרונות העיר התפתחה אך ההיסטוריה התרבות והטבע שבה לא נפגעו. בעיר נמצאת האוניברסיטה על שם סנט ג'ורג' - בית הספר לרוקחות.
פסיפיק סאות'ווסט איירליינס
צי בעת המיזוג
זהו הצי שפעל ברשות החברה עד לשנת 1988:
סנט ג'ורג'ס (גרנדה)
כלכלה
העיר מהווה נמל ייצוא עיקרי של גרנדה וענפי הייצוא העיקריים של העיר הם קקאו, אגוזי מוסקט ומייס. ענף התיירות אף הוא מהווה חלק חשוב בכלכלתה.
פסיפיק סאות'ווסט איירליינס
צי היסטורי
זהו הצי ההיסטורי הכולל שפעל לאורך כל שנות קיומה של החברה של החברה:
סנט ג'ורג'ס (גרנדה)
היסטוריה
את העיר בנו הצרפתים בשנת 1650. שרידים לסגנון הבנייה שלהם נשארו בדמות בתים עם גגות רעפים אדומים. סנט ג'ורג'ס הייתה בירתה של המושבה הבריטית איי וינדווארד מ-1885 ועד פירוקה של המושבה ב-1960.
בשנת 2004 הכה הוריקן איוון בעוצמה בעיר. פגיעתו השאירה הרס רב בעיר ובכל האי ונזק רב נגרם אף לתשתיות. על פי ההערכות קרוב ל-90% מבתי התושבים נפגעו וגידול עצי המוסקט החשובים מאוד לכלכתה של העיר נפגע משמעותית. אחרי בעזרת תרומות בינלאומיות מארצות הברית, קנדה והאיחוד האירופי החלו בבנייה מחדש של העיר. השיקום הניב פרי וב-2007 גרנדה אירחה את טורניר הגביע העולמי בקריקט כמתוכנן.
מארק אלמונד
מארק אלמונד (באנגלית: Marc Almond; נולד ב-9 ביולי 1957), הוא זמר-יוצר בריטי, הסולן לשעבר של צמד הסינת'פופ "Soft Cell".
השנים הראשונות
אלמונד נולד בשם פיטר מארק סינקלייר אלמונד בעיר סאות'פורט, אנגליה, בנם של סנדרה מארי אלמונד ופיטר ג'ון סינקלייר אלמונד. אלמונד, הוריו ואחותו הצעירה ג'וליה התגוררו בביתם של סבו וסבתו. כילד סבל מברונכיטיס ומאסתמה. בהיותו בן ארבע עברה משפחתו להתגורר בצפון יורקשייר, כעבור שנתיים חזרה לסאות'פורט, ולאחר מכן עברה לעיירה בשם הורספורת', ליד לידס. בגיל 14 היה אלמונד מעורב בתאונת דרכים, שהותירה אותו חירש כמעט לגמרי באוזנו השמאלית. בספרו האוטוביוגרפי "Tainted Life" (בתרגום מילולי: "חיים מוכתמים"), סיפר אלמונד כי בשנות נעוריו הפך אביו לאלכוהוליסט, והוא מצא נחמה ומפלט במוזיקה. הוא הפך למעריץ נלהב של מארק בולאן, בריאן אינו ודייוויד בואי, והחל לעבוד במשרה חלקית כנער אורווה, כדי שיוכל לממן רכישת אלבומים. האלבום הראשון שרכש היה פסקול המחזמר "שיער".
אלמונד סבל מקשיי למידה ועזב את לימודיו בבית הספר התיכון בגיל 17. למרות זאת הצליח, לאחר ראיון אישי מוצלח שעבר, להתקבל ללימודים במכללה לאמנויות בלידס, שם למד במשך כ-5 שנים, ושם גם פגש את דייוויד בול, שהפך לאחר מכן לשותפו לצמד "Soft Cell".
Soft Cell
אלמונד ושותפו ללימודים דייוויד בול הקימו את הצמד "Soft Cell" בשלהי 1978. בשנים הראשונות הם הוציאו מיני-אלבום ומספר סינגלים שלא זכו להצלחה. הפריצה הגדולה שלהם הגיעה ב-1981, עם הלהיט "Tainted Love", שהגיע למקום הראשון במצעדי המכירות של 17 מדינות, כולל מצעד הסינגלים הבריטי, ובמהלך 1982 הגיע גם למקום השמיני במצעד הסינגלים האמריקאי. גם אלבום האולפן הראשון של הצמד, "Non-Stop Erotic Cabaret", זכה להצלחה מסחרית רבה, והגיע למקום החמישי במצעד מכירות האלבומים הבריטי, ולמקום ה-22 במצעד האלבומים האמריקאי. הצמד הצליח לשלב מוזיקת סינת'פופ בהגשה קברטית, שהמשיכה לאפיין את אלמונד גם בקריירת הסולו שלו לאחר מכן. רבים משירי הצמד עסקו במיניות ושפלות. השניים הוציאו שני אלבומי אולפן נוספים, ב-1983 וב-1984. האלבומים זכו לשבחים מצד מבקרי המוזיקה, אך מבחינה מסחרית הם לא הצליחו לשחזר את הצלחת האלבום הראשון והלהיט "Tainted Love". הלחץ לחזור ולהצליח והשימוש התדיר של חברי הצמד בסמים החלו לתת את אותותיהם. ב-1984 קיבלו אלמונד ובול החלטה משותפת לפרק את הצמד לאחר יציאת אלבומם השלישי. בפרק זמן של ארבע שנים, 10 סינגלים של הצמד נכנסו ל-40 הגדולים במצעד הבריטי, וארבעה אלבומים שלהם (שלושת אלבומי האולפן ומיני-אלבום אחד) נכנסו ל-20 הגדולים במצעד האלבומים הבריטי.
ב-2001 הצמד התאחד וחזר להופיע ביחד, וב-2002 הם אף הוציאו אלבום אולפן רביעי, "Cruelty Without Beauty", שהכיל שירים חדשים, בעקבותיו יצאו לסיבוב הופעות ברחבי אירופה וארצות הברית בראשית 2003. האלבום הרביעי נכשל מסחרית, והצמד לא שב לאחר מכן לשתף פעולה.
קריירת סולו
במקביל לפעילות של "Soft Cell", אלמונד הקים ב-1982 הרכב נוסף בשם "Marc & the Mambas", שבו היה חבר גם מאט ג'ונסון מ-"The The". עם הרכב זה הוציא אלמונד שני אלבומים, ב-1982 וב-1983. לצד חומר מקורי נכללו באלבומים גם גרסאות כיסוי לשירים של לו ריד, סיד בארט וז'אק ברל.
ב-1985 הוציא ביחד עם ברונסקי ביט את הסינגל "I Feel Love", גרסת כיסוי לשיר של דונה סאמר. הסינגל זכה להצלחה באירופה, והגיע למקום השלישי במצעד הבריטי.
בהמשך שנות השמונים הוציא אלמונד חמישה אלבומי אולפן נוספים ועוד שני מיני-אלבומים. ב-1985 יצא האלבום "Stories of Johnny", שהגיע למקום ה-22 במצעד האלבומים הבריטי - המקום הגבוה ביותר אליו הגיע אלבום סולו שלו עד היום. ב-1987 יצא אלבומו "Mother Fist & Her Five Daughters", אותו הקדיש לסופר טרומן קפוטה. באחד משירי האלבום, "Saint Judy", אותו כתב אלמונד על הזמרת והשחקנית ג'ודי גארלנד, הוא מספר על הפנטזיה שלו לאורגיה משותפת עם שחקני הפורנוגרפיה ג'ון הולמס וקיפ נול.
ב-1988 יצא אלבומו "The Stars We Are". האלבום כלל גרסת כיסוי לשיר של ג'ין פיטני מ-1967, "Something's Gotten Hold of My Heart". באלבום עצמו אלמונד שר את השיר לבדו, אך בגרסת הסינגל צירף אליו אלמונד את פיטני, מבצע השיר המקורי. השיר בביצועם המשותף הפך ללהיט גדול, ושהה במקום הראשון במצעד הבריטי במשך ארבעה שבועות בינואר 1989. הצלחת השיר הביאה לכך שבפעם הראשונה אלבום סולו של אלמונד הופץ בצורה מסודרת גם בארצות הברית. באלבום נכלל גם דואט עם הזמרת ניקו, "Your Kisses Burn", שהוקלט חודשים אחדים לפני מותה.
ב-1989 הוציא אלמונד אלבום מחווה לשירי ז'אק ברל, שהכיל 12 משיריו של זמר השאנסון הצרפתי, שתורגמו לאנגלית על ידי אלמונד. ברל הוא אחד המוזיקאים האהובים והמשפיעים ביותר על אלמונד, וגם באלבומיו הקודמים הוא ביצע גרסאות משלו לשירים של ברל. בין השירים באלבום גם ביצוע מחודש לאחד משיריו הידועים ביותר של ברל, "Ne me quitte pas", שנקרא בגרסתו האנגלית "If You Go Away".
בשנות התשעים הוציא אלמונד חמישה אלבומי אולפן, ובנוסף עוד כמה אלבומי אוסף והופעות חיות. ב-1991 יצא האלבום "Tenement Symphony", שהגיע למקום ה-39 במצעד האלבומים הבריטי. גם באלבום זה נכללה גרסת כיסוי לשיר ישן מ-1967, "The Days of Pearly Spencer", שבוצע במקור על ידי דייוויד מק'ויליאמס. השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הסינגלים הבריטי. באלבום נכלל גם ביצוע מחודש לשיר נוסף של ז'אק ברל, "Jacky", שיצא גם כסינגל והגיע למקום ה-17 במצעד הבריטי.
ב-1993 יצא האלבום "Twelve Years of Tears", שתיעד הופעה חיה של אלמונד באלברט הול. הסינגל שיצא מתוך האלבום, "What Makes a Man a Man", הוא גרסת כיסוי מתורגמת לאנגלית לשירו של שארל אזנבור, המתאר את קשיי חייו של גבר הומוסקסואל המופיע כדראג קווין.
מכאן והלאה החלה הקריירה של אלמונד לדעוך. אף אחד מאלבומיו הבאים או מהסינגלים הבאים שהוציא לא הצליח להיכנס לרשימת "50 הגדולים" במצעד הבריטי. בשנות האלפיים הוציא בעיקר אלבומים שהכילו גרסאות כיסוי, וכמעט ולא הקליט חומר מקורי חדש. לאחר שחי תקופה מסוימת במוסקבה, הוציא ב-2003 את האלבום "Heart on Snow", שכלל ביצועים מחודשים ומתורגמים לאנגלית לשירים רוסיים מפורסמים, ובו שיתף אלמונד פעולה עם כמה מגדולי המוזיקאים הרוסים. ב-2005 השתתף ותרם שיר לאלבום המחווה לסרז' גינסבורג. ב-2007 הוציא את "Stardom Road", אלבום נוסף של גרסאות כיסוי. האלבום כלל ביצועים מחודשים לשירים של דאסטי ספרינגפילד וג'ין פיטני, שנפטר שנה קודם לכן, וכן שיר אחד מקורי חדש של אלמונד, "Redeem Me". ב-2009 יצא אלבומו האחרון, "Orpheus In Exile", אלבום נוסף בסגנון רוסי, שהוקדש כולו לביצועים מחודשים לשיריו של הזמר הרוסי ודים קוזין.
אלמונד ביקר והופיע בישראל פעמיים: ב-1983 הופיע בקולנוע דן בתל אביב, וב-2004 הופיע במועדון ה-TLV בתל אביב. הופעה נוספת שלו, שהייתה אמורה להתקיים במועדון הבארבי בתל אביב במאי 2011, בוטלה מספר ימים לפני מועד ההופעה המתוכנן. 7 שנים לאחר שביטל את הופעתו בארץ, יגיע אלמונד להופעה בישראל ב-14 באוגוסט 2018, שתערך הפעם בהיכל התרבות בתל אביב.
חייו האישיים
כיום מתגורר אלמונד בלונדון.
דיסקוגרפיה נבחרת
לרשימת האלבומים והסינגלים של Soft Cell, ראו: Soft Cell - דיסקוגרפיה נבחרת.
מקס גרונוולד
קריירה
גרונוולד החל לשחק במדי הקבוצה האוסטרית-יהודית הכח וינה בשנת 1920. בשנת 1926, הכח ביצעה סיבוב משחקים ברחבי ארצות הברית. גרונוולד וכמה מחבריו לקבוצה, החליטו להישאר במדינה ולהצטרף למועדונים מקומיים שונים. גרונוולד חתם במדי ניו-יורק ג'איינטס מהליגה האמריקנית המקצוענית לכדורגל. הוא שיחק בג'איינטס במשך שלוש עונות, והיה הכובש מספר 2 בליגה הבכירה אחרי אנדי סטיבנס בשנת 1929. כאשר החלה המתקפה של התאחדות הכדורגל האמריקנית על הליגה האמריקנית המקצוענית על זכויות הליגות, גרונוולד עבר לשחק בליגה המקצוענית המזרחית בארצות הברית, לאחר שהליגה הקודמת בה שיחק הוכרזה כלא חוקית על ידי אופ"א ופיפ"א. כאשר הוא עבר בין הליגות, הוא חתם בקבוצת הכח ניו-יורק שזכתה בשנת 1929 בגביע האמריקאי. שער הבכורה שלו בקבוצתו החדשה, היה כבר במשחקו השני בקבוצה, בניצחון המוחץ של הכח על סנט לואיס מדיסון קנל. בסוף המלחמה בין התאחדות הכדורגל האמריקנית לליגה המקצועית, הביאה למיזוגה של הליגה עם הליגה המזרחית המקצוענית בה שיחק גרונוולד. כאשר האיחוד התרחש, הכח ניו-יורק התאחדה עם קבוצת הכח ברוקלין מהליגה המקצוענית, והקבוצות המאוחדות יצרו את קבוצת כוכבי הכח. גרונוולד שיחק שתי עונות בקבוצה המחודשת. ב-1931, הליגה המקצוענית לכדורגל בארצות הברית התפרקה בגלל בעיות באיחוד וגם בגלל השפל הגדול שהתרחש במדינה באותה התקופה. לבסוף, גרונוולד חזר לאוסטריה, לשחק עוד עונה אחת במדי הכח וינה.
הרשימה הדמוקרטית של נצרת
הרשימה הדמוקרטית של נצרת הייתה סיעת מיעוטים בכנסת הראשונה. הנהגתה של הסיעה, הייתה ממוקמת באזור נצרת.
המפלגה זכתה בשני מנדטים בבחירות לכנסת הראשונה, וחברי הכנסת מטעמה היו סיף א-דין א-זועבי ואמין-סלים ג'רג'ורה.
בדומה לשאר המפלגות הערביות בזמנה שימשה המפלגה מפלגת לוויין של מפא"י וככזו הייתה חברה בקואליציה, אך לא בממשלה הראשונה או השנייה.
לאחר הכנסת הראשונה לא הוסיפה המפלגה להתמודד בבחירות, אולם נציגה אל-זועבי נבחר לכנסת השנייה מטעם הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל.
קישורים חיצוניים
לרשימת מועמדים ראו כאן
רטיופארם אולם
רטיופארם אולם (גרמנית: Ratiopharm Ulm) היא קבוצת כדורסל גרמנית מהעיר אולם, המתמודדת בבונדסליגה וביורוקאפ.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה ב-1970 כחלק מ"מועדון הספורט אולם" שהיה קיים עוד משנת. בעונות 1993/94, 1994/95, הפסידה בגמר הגביע הגרמני. בעונת 1995/96 זכתה הקבוצה בגביע לאחר ניצחון בגמר 79-80 מול קבוצת באייר לברקוזן.
בעונת 2000/01 ירדה הקבוצה לליגה השנייה ובסיום עונת 2005/06 העפילה הקבוצה בחזרה לבונדסליגה מהמקום הראשון. בעונת 2011/12 סיימה הקבוצה במקום השני לאחר הפסד 3-0 לקבוצה ברוז במברג בסדרת הפלייאוף על האליפות. ובנוסף הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הגביע. בעונת 2012/13 הגיעה הקבוצה לחצי גמר הפלייאוף. ובנוסף הפסידה בגמר הגביע 85-67 לקבוצת אלבה ברלין.
במסגרת האירופאית השתתפה הקבוצה מאז עונת 1991/92 בין היתר במסגרת גביע ספורטה וגביע קוראץ'. בעונת 2012/13 השתתפה הקבוצה במסגרת היורוקאפ והגיעה עד לשלב רבע הגמר.
מאז חודש דצמבר 2011, מארחת הקבוצה בהיכל רטיופארם החדש, הממוקם בעיר נוי-אולם הסמוכה ומכיל 6,100 מקומות ישיבה. הכינוי של הקבוצה הוא "די-שפאטזין" (הדרורים).
לוחמי האש
לוחמי האש (באנגלית: The Fire Fighters) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1930. זה הסרט ה-19 של בסדרת "מיקי מאוס" שהופק והרביעי באותה השנה.
הדמויות בסרט כוללות את מיקי מאוס, מיני מאוס והוראס הורסקולר בתור הסוס של מיקי.
תקציר העלילה
מיקי מאוס, הוראס הורסקולר וצוות של בעלי חיים כבאים ישנים בתחנת כיבוי אש כאשר פעמון האזעקה מצלצל. כולם מתלבשים ויוצאים לבניין דירות בוער, שבו מיני מאוס לכודה בקומה העליונה. מיקי מציל אותה בגבורה באמצעות חבל הכביסה כשהיא התעלפה. מיני מתחילה לחזור להכרה כשהם הגיעו לקרקע ורואה מי המושיע שלה. זוג העכברים שרים אחד את שמו של השני, מתנשקים ומחבקים זה את זו כשהסרט נגמר.
הפקה
התרשים המקורי כלל רצף שבו מיקי מאוס מנגן מוזיקה בתחנת כיבוי האש לפני שהאזעקה מצלצלת; הסרט המוגמר מתחיל עם הכבאים ישנים.
המוזיקה בסרט כוללת ביצוע נמרץ ללהיט הרגטיים משנת 1896 "There'll Be a Hot Time in the Old Town Tonight", אשר מנוגן ומושמע בזמן שהכבאים ממהרים לשריפה.
בהדפסים המקוריים של סרט זה סצנות השריפה היו צבועים באדום.
מיקי ילחם באש שוב ב"מכבי האש של מיקי" שיצא בשנת 1935.
ביקורת
בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס", הייס גרוב מציין: "לוחמי האש הוא הסרט הראשון של מיקי מאוס מאז 'הגאוצ'ו הדוהר' שמספר סיפור ישר וברור. ההנפשה עשויה להיות פרימיטיבית וגסה למדי, וחלק מהתנועות איטיות למדי, אבל הסרט עמוס בבדיחות, ומוביל לסיום מרגש ששם באור הזרקורים את דמותו ההרואית של מיקי... לוחמי האש הוא אחד הטובים מבין הסרטים המוקדמים של מיקי מאוס, ובוודאי הסרט הטוב ביותר של מיקי משנת 1930."
כתב העת "Motion Picture News" ב-15 בנובמבר 1930 פרסם: "הנה עוד סיבה לכך שהקומדיות של מיקי מאוס שומרות על ההובלה שלהן בתחום הקומדיה, למרות שהקהל די ניזון מכמות הדברים החוזרים על עצמם בסרטים מצוירים בדרך כלל. הצחוקים מגיעים מהר ובכמות רבה. מיקי הוא כבאי כאן ועם החבורה הנאמנה שלו רץ להציל את העלמה הצעירה והנאה. הוא עושה את זה בטון של הרבה צחוקים."
קרשלדאן
קרשלדאן (בהונגרית: Körösladány) היא עיר במחוז בקש בנפת סגהאלום.
שון קלנסי
שון קלנסי (באירית: Seán Clancy) הוא לוטננט גנרל אירי המשמש מאז 29 בספטמבר 2021 כראש המטה של כוחות ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה האירים.
קרשלדאן
מיקום
קרשלדאן הוא יישוב בקצה הצפוני של מישור נחלי הקרש, השבש-קרש שמגיע מהרי הקרפטים זורם דרך העיר, נהר שעיקוליו החזקים נחתכו במהלך הסדרת זרימתו. האזורים העמוקים יותר ביישוב הוצפו בזמנו מעת לעת במים לפני ההסדרה. היישוב ממוקם בצומת של השבש-קרש והכביש הראשי 47, אחד מנקודות המעבר על הנהר.
שון קלנסי
ביוגרפיה
קלנסי נולד וגדל במיטשלסטאון שבמחוז קורק. ב-1984 הוא התגייס לקורפוס האוויר האירי וב-1986 החל בלימודי טיסה. הוא עבר הכשרה כטיס חיפוש והצלה ושימש כמפקד טייסת ולאחר מכן כמפקד כנף. הוא שימש כיועץ צבאי עבור כוח הייצוב בבוסניה והרצגובינה (מבצע אלתיאה). הוא שימש כסגן ראש המטה של כוחות ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), ולאחר מכן כמפקד קורפוס האוויר. ב-29 בספטמבר 2021 הוא מונה לראש המטה של כוחות ההגנה.
קרשלדאן
נגישות
הכביש הראשי 47 עובר דרך העיר, כך שציר הגישה החשוב ביותר הוא מדברצן – ברטיואויפאלו – סגהאלום וכן מציר סגד – בקשצ'אבה. כביש 4205 מתחבר עם קישויסאלאש ודוואוואניה.
היסטוריה
החפירה ההיסטורית והארכאולוגית של קרשלדאן ואזור הגבול שלה החלה כבר באמצע המאה ה-19. העבודה ההיסטורית התובענית הראשונה בנושא היישוב נעשתה בשנת 1855 וכן נכתבו מספר עבודות נוספות, אך אף אחת מהן לא העניקה עד היום את ההיסטוריה המונוגרפית המלאה של העיר.
היסטוריה בשנים
בשנת 1865 הופעלה טחנת הקיטור הראשונה. ב-1 באוקטובר 1866 נפתח גן הילדים הראשון. ב-5 ביוני 1872 הועבר בית המועצת הכפר. בשנת 1881 שיטפון השמיד את הכפר 0טרם עיר). ארבע שנים לאחר מכן קיימה הנהלת הכפר את היריד הראשון במקום. בשנת 1887 הושלם מקלט העניים. ב-25 ביוני 1891 הגיעה הרכבת. שנתיים לאחר מכן הושלם גשר הברזל הראשון בכפר. בדצמבר אותה השנה נסלל הכביש הסלול הראשון אל הכפר (291 M).
יהודי קרשלאדן
יהודים התיישבו בקרשלאדן במחצית השנייה של המאה ה-19, רובם היו סוחרים זעירים. הקהילה יסדה חברה קדישא בשנת 1850, בית כנסת ובשנת 1858 גם בית ספר. במאי 1944 גורשו יהודי העיר לגטו שהוקם בסגהאלום, חלקם נשלחו לאחר מכן למחנה ההשמדה אושוויץ שם נרצחו.
משרד ההגנה הלאומית (פולין)
המשרד הוקם לראשונה עם הכרזת העצמאות של פולין ב-1918, ומאז עבר, כמו פולין עצמה, גלגולים רבים. מאריוש בלשצ'אק ממפלגת חוק וצדק מכהן כשר ההגנה הלאומית מאז 9 בינואר 2018.
אסקלפיאדס איש ביתיניה
אסקלפיאדס איש ביתיניה (ביוונית: Ασκληπιάδης ο Προυσαεύς; 124 או 129 לפנה"ס - 40 לפנה"ס) היה רופא יווני ושמעו יצא למרחקים עת שהה ברומא, בה יסד את הרפואה היוונית בסמוך לתום המאה השנייה לפני הספירה. הוא נסע רבות בצעירותו, ודומה שתחילה בחר ברומא כמשכן של קבע בה פעל כרטוריקן. הוא לא נחל הצלחה רבה במקצוע זה, אך כרופא זכה למוניטין מצוינים.
תורתו
אסקלפיאדס יליד בבורסה בחבל ביתיניה, ביטל את הדוקטרינה ההומורית של היפוקרטס איש קוס, ובחר לייסד את הפרקטיקה הרפואית שלו על בסיס האסכולה האטומיסטית, לפיה מחלות נגרמות כתוצאה מתנועה בלתי-סדירה או לא-הרמונית של הגופיפים בגוף האדם. רעיונותיו נבעו בחלקם מהתאוריה האטומית של הפילוסוף דמוקריטוס. האמצעים הטיפוליים בהם נקט היו מכוונים אפוא כלפי השבת ההרמוניה למתרפא. פעמים רבות שם אסקלפיאדס מבטחו בתמורות תזונתיות, מסאז'ים, רחצה ותרגילי-התעמלות, הגם שהוא לא נמנע משימוש בהקזת דם ובסמי הקאה. הוא המליץ על צריכת יין, ושאף להנעים עצמו על חוליו ככל שרק יכול היה. אסקלפיאדס דגל בטיפול הומאני במחלות נפש, הביא לשחרורם של חולי נפש מאסוריהם וטיפל בהם באמצעות עזרים טבעיים, ובהם דיאטות ומסאז'ים.
מלומדי-הרפואה גלנוס וארטאוס, שניהם מן המאה השנייה לספירת הנוצרים, מייחסים לאסקלפיאדס איש ביתינה את היותו האדם הראשון לבצע פיום קנה אלקטיבי.
דני דיין
דניאל (דני) דיין (נולד ב-29 בנובמבר 1955) הוא יושב ראש הנהלת יד ושם. שימש כקונסול ישראל בניו יורק. קודם לכן היה יושב ראש מועצת יש"ע בשנים 2007–2013. התמודד לכנסת ה-24 מטעם מפלגת תקווה חדשה.
ביוגרפיה
דניאל (דני) דיין נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה, הצעיר מבין שני אחים. אביו משה היה מומחה באוקיינוגרפיה שעבד באוניברסיטת תל אביב ובהמשך כיהן כשגריר ישראל בגואטמלה, ואילו אמו ציפורה הייתה עובדת סוציאלית שניהלה בית יתומות בבואנוס איירס. עלה לישראל בתחילת 1971 תשעה חודשים התגוררה המשפחה בבת ים ודיין השלים את כיתה י' בתיכון העירוני. בהמשך עברה המשפחה לשכונת יד אליהו בתל אביב. שירת 7.5 שנים בצה"ל ביחידת ממר"ם והשתחרר בדרגת סרן. שירת במילואים בחטיבת אפרים והגיע לדרגת רב-סרן. החל משנות השמונים הוא מתגורר ביישוב מעלה שומרון ושימש כיושב-ראש המזכירות שלו וכחבר מליאת מועצה אזורית שומרון. דיין הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ומדעי המחשב מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במימון בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1982, בהיותו בן 26, הקים יחד עם שלמה טירן את חברת "אלעד מערכות" ועמד בראשה במשך כ-23 שנה, בתחילה כמנכ"ל ולאחר מכן כיו"ר מועצת המנהלים. החברה צמחה בתקופתו לכדי 500 אנשי מקצוע בתחום המחשוב ומחזור עסקים של כ-100 מיליון ש"ח. בשנת 2004 מכר את חלקו בחברה. כיום הוא משקיע בתחום ההיי-טק במיזמים שונים. בעבר גם לימד כלכלה ומימון באוניברסיטת אריאל בשומרון.
היה בין מקימי "בית מורשת אורי צבי גרינברג" וחבר הנהלתו עד מינויו לקונסול. כמו כן שימש בתקופות שונות כחבר מליאת רשות השידור, מועצת יד ושם, מועצת איל"א (איגוד ישראלי לעיבוד אינפורמציה), הוועד המנהל של אוניברסיטת אריאל ויו"ר עמותת על"י (עסקים למען ילדים בסיכון).
מועצת יש"ע
בנובמבר 2006, שנה ורבע לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, הודיע יו"ר מועצת יש"ע בנצי ליברמן על התפטרותו מתפקידו כיו"ר המועצה, תוך קריאה לשינוי מבני במועצת יש"ע. דיין היה חבר בצוות ההיגוי של הארגון מחדש, שבו ישבו גם אישים בולטים בהתנחלויות יחד עם נציגי ראשי המועצות ביהודה ושומרון. הצוות יזם הקמת גוף מורחב שכונה תחילה "יש"ע המתחדשת" וכלל מספר רב יותר של חברים.
פעילות ציבורית
באוגוסט 2015 בחר בו ראש הממשלה ושר החוץ בנימין נתניהו לשגריר ישראל בברזיל. הממשלה אישרה את מינויו בספטמבר והוא יצא לקורס שגרירים, אך ממשלת ברזיל לא אישרה את המינוי, לאחר שהופעל עליה לחץ מצד אנשי שמאל בישראל שטענו כי היותו מתנחל ויו״ר מועצת ישע לשעבר, פוסל אותו מלשמש בתפקיד. במרץ 2016 החליט ראש הממשלה נתניהו כי דיין ימונה לקונסול הכללי של ישראל במדינת ניו יורק ניו ג'רזי, אוהיו, פנסילבניה ודלאוור. הוא נכנס לתפקידו באוגוסט אותה שנה.
בספטמבר 2020 החל לשמש כיו"ר המועצה הציבורית של ארגון נפש בנפש, המקדם את העלייה מצפון אמריקה.
באוגוסט 2021 התמנה לתפקיד יו"ר הנהלת יד ושם.
פעילות פוליטית
דיין היה מראשי תנועת התחיה ושימש בשנים 1985–1992 כחבר המזכירות המצומצמת ובמשך שנתיים כמזכ"ל התנועה. היה מועמד מטעמה לכנסת במערכות הבחירות ב-1988 (במקום התשיעי) וב-1992 במקום השישי, אך לא נבחר לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים התמודד דיין בפריימריז לרשימת הבית היהודי ונבחר למקום ה-21 ברשימה לכנסת. יו"ר הבית היהודי נפתלי בנט הציע לו שריון במקום ה-17, אך דיין דחה את ההצעה, וביקש להימחק כליל מהרשימה. לקראת יום הבחירות הוא פרסם הודעת תמיכה בליכוד, ובראש הממשלה בנימין נתניהו.
ב-13 בינואר 2021 הצטרף למפלגת "תקווה חדשה" בראשות גדעון סער והוצב במקום ה-11 ברשימת המפלגה לכנסת ה-24.
חיים אישיים
דיין הוא בן דודה של העיתונאית אילנה דיין, סבו אריה דיין, היה בן דודו של שמואל דיין.
נשוי לעינת דיין, מנהלת אגף האסטרטגיה, השיווק והמכירות באוניברסיטת אריאל בשומרון. הם הורים לבת אופיר. דיין דובר עברית, ספרדית ואנגלית.
מתגורר במעלה שומרון.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (מאנגלית: Men who have Sex with Men או Males who have Sex with Males; בראשי תיבות: MSM) הוא מונח המתאר גברים המקיימים יחסי מין עם גברים אחרים, ללא התייחסות לאופן שבו הם מגדירים את עצמם, שכן יש הבוחרים שלא לאמץ לעצמם זהויות חברתיות של הומוסקסואלים או של ביסקסואלים. המונח נטבע לראשונה בשנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי אפידימיולוגים, לשם חקירת התפשטות מחלות בקרב גברים המקיימים יחסי מין עם גברים מבלי להתייחס להגדרתם העצמית.
המונח כקטגוריה התנהגותית
על פי יאנג ומייר, בתחום בריאות הציבור נעשה שימוש במונח כבר החל משנת 1990 או אף לפני כן, אולם טביעת ראשי התיבות MSM על ידי מייקל גליק (Glick) ועמיתיו בשנת 2004 "סימנה את גיבושו של מושג חדש". יאנג ומייר מצביעים על שני שימושים עיקריים למונח זה: האחד הוא ככלי במתודה אפידמיולוגית, המשמש לחלוקה לקטגוריות התנהגותיות שיספקו מושגים אנליטיים יותר עבור צורך למידת הסיכון למחלות מאשר קטגוריות תלויות זהות (כגון "גיי", "ביסקסואל" או "סטרייט"), שכן מחד גיסא, גבר המגדיר עצמו כגיי או כביסקסואל אינו תמיד מקיים בפועל יחסי מין עם גברים, ומאידך גיסא קיימים גברים המגדירים עצמם כסטרייטים ומקיימים יחסי מין עם גברים. שימוש אחר במונח הוא בצמוד לביקורת על מונחי זהות מינית השכיחים בספרות העוסקת בהבניה חברתית, הדוחה באופן טיפוסי שימוש במושגים מבוססי זהות על-פני מגוון הקשרים תרבותיים והיסטוריים.
המונח כקונסטרוקט
כקבוצת סיכון, אין המונח "גברים המקיימים יחסי מין גברים" מוגבל לתת-אוכלוסיות קטנות ונראות המגדירות את עצמן, כי אם מתייחס לפעילות מינית בין גברים, ללא קשר להגדרתם העצמית. המונח "הומוסקסואליות" מתייחס למשיכה מינית או רומנטית בין גברים, ועשוי גם להשתרע על פני יחסים רומנטיים בין בני אותו המין. המונח "גיי", העשוי אף הוא לכלול פעילויות אלה, אך המשמש גם בהקשר רחב יותר של זהות תרבותית, מתייחס לזהות חברתית והיא המונח החברתי המועדף, לעומת המונח "הומוסקסואל", המשמש בהקשרים מדעיים.
Dowsett, Grierson and McNally בדקו את הידע הקיים לגבי רשתות מיניות והתנהגויות מיניות של גברים המקיימים יחסי מין עם גברים ביבשת אסיה, והגיעו למסקנה שבאף אחת מהמדינות שנחקרו אין המונח מתאים לתיאור זהות חברתית יחידה; לא נמצאו שום מאפיינים משותפים לכל ה-MSM שנחקרו, פרט לכך שהם גברים אשר מקיימים יחסי מין עם גברים אחרים.
אקרה
אָקְרָה (באנגלית: Accra) היא בירת גאנה והגדולה שבעריה. העיר משמשת מרכז מנהלי, תקשורתי וכלכלי של המדינה ומתגוררים בה כ-2,269,000 תושבים (נכון לשנת 2012).
אקרה היא בירת אזור אקרה הגדולה ובירת מטרופולין אקרה, שבה מתגוררים כ-4 מיליון איש ב-8 מחוזות והיא המטרופולין הגדולה במדינה מבחינת גודל האוכלוסייה.
אקרה נוסדה במאה ה-15 והתפתחה לאורך השנים הודות להיותה עיר נמל. האירופאים הראשונים שהגיעו אל אקרה היו הפורטוגזים ומטרתם הייתה חיפוש זהב. עד מהרה הם גילו את סחר העבדים שהתפתח לעסק רווחי ולכן גם ענף כלכלי עיקרי. שגשוג ענף סחר העבדים הביא להגעתם של הבריטים, ההולנדים, הדנים והגרמנים לאקרה. במאה ה-17 שימש נמל אקרה כמרכז אזורי לסחר עבדים. עידן העבדות נמשך קרוב ל-250 שנה ובשנים אלו ממוצע הסחר בעבדים היה כ-10,000 לשנה. עד סוף תקופת העבדות בסוף המאה ה-19 בנו האירופאים מצודות ונמלים לאורך חוף הזהב. בנוסף לסחר עבדים שימש הנמל לייצוא סחורות כמו קקאו, שמן דקלים, עצים ואגוזי קולה.
מרבית העיר נהרסה ברעידות אדמה בשנת 1862 ו-1939 אולם נבנתה מחדש.
בשנים 1884–1885 בעקבות בקשת פורטוגל, התקיימה ועידת ברלין שנועדה להסדיר את הקולוניאליזם האירופאי והמסחר ביבשת אפריקה. הוועידה נערכה ואורגנה על ידי הקנצלר הראשון של קיסרות גרמניה אוטו פון ביסמרק. בוועידה הוחלט על חלוקת יבשת אפריקה בין המעצמות האירופאיות, וגאנה הועברה לידי הבריטים.
במאה ה-19 הייתה אקרה לבירת המושבה הבריטית חוף הזהב. שם זה ניתן לה על ידי הפורטוגזים במאה ה-15 במהלך מסעות החיפושים שלהם אחרי זהב ביבשת אפריקה.
הודות לפיתוח מואץ בשנים האחרונות, הלכה אקרה והתפתחה למטרופולין מודרנית. הוקמו בה גורדי שחקים, מלונות יוקרה, אתרי בילוי ומסעדות. התפתחות חיי התרבות בעיר כללה הקמת מוזיאונים, אנדרטאות ותיאטרון לאומי מרשים. בשל היותה המרכז הכלכלי של גאנה נמצאים בעיר סניפי הבנקים הראשיים, חנויות כלבו גדולות וריכוז של כלל משרדי הממשלה.
היסטוריה
מקור המילה אקרה הוא מן המילה Nkran שמשמעותה נמלים בשפת אקאן (Akan). השם ניתן לעיר על שם קני הנמלים הרבים הנמצאים בכל סביבותיה. העיר יושבה לראשונה במאה ה-15 על ידי שבט הגא (ga) שהיגר לאזור מהכפר ayawaso, כ-16 ק"מ צפונית לאקרה, עקב היריבות עם שבט ה-akwamu שהיה יריבם.
הנמל באקרה שימש כמרכז לסוחרי העבדים הפורטוגזים, בשל קרבתו למבצרים שנבנו בעיר: מצודת ג'יימס (James Fort) הנמצאת כיום בג'יימסטאון (Jamestown) ומצודת אשר (Ussher Fort) הנמצאת באזור אשרטאון (Ussherstown), שנבנו בזמן השלטון הדני. הסחר בעבדים נמשך עד שנת 1807.
בשנת 1850 מכרו הדנים את המבצרים לבריטים, ובשנת 1873, לאחר עשרות שנים של סכסוכים עם עם ה-אסאנאט (Asante) שישב באזור גאנה המרכזית, כבשו הבריטים את שטחי המחיה שלהם והכריזו על גאנה כמושבת כתר. בהמשך כבשו הבריטים את אקרה פעמיים בשנת 1874 וב-1877 ואקרה תפסה את מקומה של קייפ קוסט (Cape Coast) כבירת החוף של המושבה הבריטית וזאת בשל תנאי מזג אוויר הנוחים יותר שלה.
אחת ההחלטות החשובות בהיסטוריה של העיר הייתה סלילת קו הרכבת מאקרה לקומאסי (Kumasi) בשנת 1908. הקו נסלל על מנת לייעל את תהליך שינוע הקקאו ממרכז המדינה אל הנמל באקרה. בשנת 1923 הושלמה בניית המסילה, ובשנת 1924 הפך ענף ייצוא הקקאו לענף הייצוא המרכזי של גאנה. אקרה הייתה ליצואנית הראשית של הקקאו בעולם, מה שהוביל לצמיחה מהירה של העיר. עקב קיומה של אספקה סדירה של מים זורמים בעיר, אוכלוסייה גדולה מהכפרים שסביב העיר היגרה אליה.
לאחר הכיבוש הבריטי של האזור, הפכה אקרה לבירת המושבה הבריטית חוף הזהב. אקרה שגשגה במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 הודות להשפעתו של המושל, סר פרדריק גורדון גוגיסברג (Sir Frederick Gordon Guggisberg), אשר פיתח רבות את העיר והיה אחראי בין היתר לבניית גשר על פני הקורל לגונה (Korle Lagoon), אישר מכירת קרקעות לבניית בתים, בנה בית חולים ובתי ספר. פעולות אלה הביאו לגידול באוכלוסיית העיר, הן כתוצאה מהגירת תושבים מהאזורים הכפריים שסביב העיר אליה, והן כתוצאה מהגירה של אנשי עסקים ומנהלים מאזור אירופה.
מהומות אקרה בשנת 1948 הובילו לפרוץ המהפכה הגאנית - מלחמת העצמאות של גאנה. בסופה, ב-6 במרץ 1957, זכתה גאנה בעצמאות, ואקרה הפכה לבירתה. גאנה הייתה המדינה השחורה הראשונה באפריקה שהשתחררה מהקולוניאליזם האירופי, ויומיים לאחר שחרורה הצטרפה לאו"ם כחברה ה-81.
מבנה העיר
שטח העיר אקרה הוא 200 קמ"ר והיא עיר העוגן של המטרופולין אקרה רבתי אשר מורכבת מ-8 מחוזות. אקרה נוסדה בצורה קומפקטית בשל שליטה קולוניאלית. פיתוח העיר לאורך השנים בוצע ללא תכנון אזורי נכון עובדה שהרעה את מצב העיר.
גבולות העיר
ההצטלבות של נחל לאפה וצומת מלאם (Lafa stream and Mallam junction) מהווים את הגבול המערבי של העיר, באוניברסיטה עובר הגבול הצפוני של העיר, המכללה הימית מהווה את הגבול המזרחי ומפרץ גאנה מהווה את הגבול הדרומי של העיר.
מרכז העיר
מרכז העיר נחשב לאזור משגשג ופורח יחסית ליתר חלקי העיר. באזור זה נמצא כיכר הכוכב השחור. מרכז העיר מוקף בכביש טבעת המפריד אותו מיתר חלקי העיר.
צפון העיר
צפון העיר הוא מרכז מגורים ועסקים. בצפון העיר נמצאים בית החולים הצבאי, בית יובל הזהב, שגרירויות מרחבי העולם, בתי ספר, פארק גולף והאוניברסיטה של גאנה. צפון העיר הוא האזור שמצפון לכביש הטבעת הסובב את אקרה המרכזית ותחום באוניברסיטה.
מערב העיר
מערב העיר הוא אזור מגורים ועסקים אולם הוא נחשב לנחות יותר מאשר צפון העיר. האזור נמצא ממערב לכביש הטבעת התוחם את האזור המרכזי של העיר.
אקלים
אקרה שוכנת באזור הסוואנה ולכן אקלימה הוא טרופי. כמות המשקעים הממוצעת השנתית היא כ-730 מ"מ גשם, ומתחלקת לשתי עונות גשמים: עונת הגשמים הראשונה מתחילה בחודש מאי ומסתיימת באמצע יולי ועונת הגשמים השנייה מתחילה באמצע אוגוסט ומסתיימת באוקטובר.
הטמפרטורה הממוצעת היא 26.8 מעלות צלזיוס, וכמעט ואינה משתנה עם עונות השנה (הטמפרטורה נעה מ-24.7 מעלות צלזיוס באוגוסט ל-28 מעלות צלזיוס במרץ), עם זאת החודשים ה"קרירים" נוטים להיות לחים יותר מאשר החודשים החמים.
עקב קרבתה של אקרה לקו המשווה מספר שעות האור ביום כמעט אחיד לאורך כל השנה, הלחות היחסית היא גבוהה בדרך כלל ועומדת על 65% לחות בשעות אחר הצהריים ומגיעה עד 95% לחות בלילה. מהירות הרוח נעה בין 8–16 קמ"ש.
דמוגרפיה
עם אוכלוסייה של כ-1,960,000 תושבים (נתוני מפקד אוכלוסין 2000) אקרה היא בין המטרופולינים הגדולים באפריקה, עם שיעור צמיחה שנתי של 3.36%.
אוכלוסיית אקרה צעירה מאוד וכ-56% מתושביה הם צעירים מתחת לגיל 24. שיעור זה אינו צפוי לרדת בשנים הקרובות. 51% מן האוכלוסייה הן נשים ו49% הם גברים.
בשל היותה עיר מפותחת ומרכז תרבותי, כלכלי ומסחרי מושכת אקרה אליה תושבים מהכפרים והיישובים שסביבה. על פי הערכות קרוב ל-44% מתושבי אקרה הם מהגרים.
ממשל
ראש עיריית אקרה ממונה לתפקידו על ידי נשיא הרפובליקה של גאנה והמינוי עובר גם את אישורה של מועצת העיר. כ-104 בעלי תפקידים מכהנים בממשל העירוני כאשר 70% מהם נבחרי ציבור והיתר הם נציגי ממשלה. כבירת גאנה, לאקרה תפקיד מרכזי גם בפוליטיקה הלאומית. בעיר ממוקמים בנייני ממשל כגון הפרלמנט של גאנה, בית המשפט העליון של המדינה והבנק המרכזי.
ראש העיר הנוכחי של אקרה הוא אלפרד ואנדרפוגי (Alfred Vanderpuije) שמונה על ידי הנשיא עטא מילס (Atta Mills) בשנת 2009.
כלכלה
אקרה מהווה מרכז לייצור, שיווק, פיננסים תחבורה ותיירות. יש בה כ-350 מפעלי תעשייה, נציגויות של בנקים רבים מרחבי העולם, הבנק המרכזי של גאנה והבורסה של גאנה.
יש בה יותר מ-50 אלף בתי מגורים וכ-4000 בתי מסחר ועסקים, וכן 29 שווקים שרובם ממוקמים באזור המרכזי של העיר.
ענפי המשק
מגזרי המשק מורכבים ממגזר ראשוני (חקלאות, דייג, כרייה וחציבה) מגזר שניוני (חשמל, מים, גז ובנייה) ומגזר שלישוני (סיטונאי, תיירות, תחבורה, תקשורת, פיננסים, חינוך, נדל"ן, בריאות ושירותי רווחה). מספר המועסקים מבין תושבי אקרה עומד על 531,670 איש, שיעור האבטלה באקרה עומד על כ-12% (כ-114 אלף איש).
תחבורה
רוב רחובות אקרה לא נבנו בצורת שתי וערב אלא בהתאם לגידול של העיר. לעומת זאת באזור העשיר של העיר הרחובות בנויים בצורת שתי וערב. התחבורה הציבורית בעיר היא הדרך הקלה ביותר לתנועה בתוך העיר. למרות שאקרה מקושרת היטב על ידי מסילת רכבת לתימא (Tema), טקורדי (Takoradi) וקומאסאי (Kumasi), שירות הרכבות אינו אמין ולא פופולרי.
ספורט
כדורגל הוא הספורט הפופולרי ביותר באקרה, מועדון הכדורגל המפורסם הוא "אקרה הארטס אוף אוק" (Accra Hearts of Oak). אצטדיון קומאסי הוא ביתה של הקבוצה והוא המגרש הקבוע של נבחרת גאנה – "הכוכבים השחורים".
אתרים בעיר
באקרה ישנם מלונות בדירוג של החל מכוכב אחד ועד חמישה כוכבים ורובם נמצאים במרכז העיר.
השכלה
בקרבת העיר אקרה נמצאת אוניברסיטת גאנה.
מבצע רעם מתגלגל
מבצע רעם מתגלגל (באנגלית: Operation Rolling Thunder) היה כינויה של מערכת הפצצה אווירית הדרגתית וממושכת של דיוויזיית האוויר השנייה של ארצות הברית (מאוחר יותר חיל האוויר השביעי של ארצות הברית), צי ארצות הברית וחיל האוויר של דרום וייטנאם (VNAF), שנוהלה נגד צפון וייטנאם החל מ-2 במרץ 1965 ועד 2 בנובמבר 1968, במהלך מלחמת וייטנאם.
ארבע המטרות של המבצע, שהשתנו במהלך הזמן, היו לעודד את המוראל של משטר דרום וייטנאם בסייגון, לשכנע את צפון וייטנאם לחדול מתמיכתה במורדים הקומוניסטים בדרום וייטנאם מבלי לעשות שימוש בכוחות יבשה בתוככי צפון וייטנאם, להרוס את מערכת התובלה, התעשייה וההגנה האווירית של צפון וייטנאם ולבלום את שטף האנשים והאספקה לתוככי דרום וייטנאם. השגתן של מטרות אלה נעשתה קשה עקב המגבלות שהוטלו על ארצות הברית ובעלות בריתה עקב אילוצי המלחמה הקרה ועקב הסיוע הצבאי שקיבלה צפון וייטנאם מבעלות בריתה הקומוניסטיות, ברית המועצות והרפובליקה העממית של סין.
מבצע רעם מתגלגל היה למערכת האוויר-יבשה האינטנסיבית ביותר בתקופת המלחמה הקרה. ואכן, הייתה זו המערכה הקשה ביותר של חיל האוויר של ארצות הברית מאז ההפצצה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. כשהיא נתמכת בבעלות בריתה הקומוניסטיות, הכניסה צפון וייטנאם לשימוש תמהיל של נשק אוויר-אוויר וקרקע-אוויר מתוחכם שיצר את אחד ממערכי ההגנה האווירית האפקטיביים ביותר שאתו התמודדו צוותי האוויר האמריקאים.
רקע
בתגובה לביטול הבחירות ב-1956 כחלק ממהלך האיחוד מחדש של וייטנאם ודיכוים של הקומוניסטים בסוף שנות החמישים על ידי נשיא דרום וייטנאם, נו דין דיים, החלה האנוי לשלוח כלי נשק ואספקה ללוחמי הגרילה של "החזית הלאומית לשחרור דרום וייטנאם" (הוייטקונג), שפעלו להפלת ממשלת סייגון שנתמכה על ידי ארצות הברית. כדי להילחם בווייטקונג וכדי לחזק את ממשלת הדרום, שלחה בתחילה ארצות הברית סיוע כספי, יועצים צבאיים ואספקה. בין השנים 1957 – 1963, מצאה ארצות הברית את עצמה מחויבת, באמצעות אסטרטגיית תורת הבלימה ועל ידי אמונתה בתאוריית הדומינו, להגן על דרום וייטנאם מפני מה שהיא ראתה כתוקפנות קומוניסטית מתפשטת.
מדיניותה של ארצות הברית הוכתבה באותה עת על ידי רצונה לחזק את ממשלת סייגון. שום מחויבות נוספת של האמריקאים לא יושמה ללא הוכחה ממשית לחשיבותה לשרידותו של המשטר בדרום. בכל אופן, האירועים בווייטנאם התנהלו על פי מדיניות זו. בראשית שנת 1965, התחושה הייתה שללא הרחבת המעורבות האמריקאית, ממשלת סייגון לא תשרוד. ב-8 בפברואר הדגיש נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון, במברק ששיגר לשגריר ארצות הברית בדרום וייטנאם, מקסוול טיילור, שהמטרה העליונה של מבצע ההפצצה יהיה להעלות את המוראל של סייגון, לא להשפיע על האנוי.
באותה עת הועלו שאלות בחוגי הממשל האמריקאי והפיקוד הצבאי על הדרכים הטובות ביותר להסיט את האנוי, שנתפסה כמוקד המרידה הקומוניסטית בדרום, ממהלכי פעולתה. נראה היה שהתשובה תתבסס על הכנסתו לפעולה של הכוח האווירי. ב-1964 רוב פקידי הממשל האזרחיים בסביבתו של הנשיא ג'ונסון היו שותפים לאמונתם של אנשי המטות המשולבים ביעילותן של ההפצצות ברמה זו או אחרת. אמונתם זו התבססה על כך שאומה קטנה כמו צפון וייטנאם, עם בסיס תעשייתי צר, שרק החלה להתאושש ממלחמת הודו-סין הראשונה, לא תהיה מעוניינת לסכן את יכולת הקיום הכלכלית שלה על ידי תמיכה במורדים בדרום. על תהליך קבלת החלטות זה השפיעו באופן תמידי החששות מצעדי נגד אפשריים או התערבות ישירה של ברית המועצות, או של סין, או של שתיהן. פקידי הממשל האזרחיים וקציני הצבא היו חלוקים בדעותיהם על הדרך להשפיע על רצונה של האנוי לתמוך במורדים בדרום. פקידי הממשל חשבו במושגים של שינוי התנהגות המשטר בעוד שלקציני הצבא היה יותר עניין בשבירת רצונו של המשטר בצפון.
באוגוסט 1964, כתוצאה מתקרית מפרץ טונקין, שבה ספינות של צי ארצות הברית טענו שהן הותקפו על ידי סירות סיור צפון וייטנאמיות, הורה הנשיא ג'ונסון לשגר כתגמול מתקפות אוויריות ("מבצע חץ נוקב" - Operation Pierce Arrow) כנגד הצפון. פעולה זו לא סיפקה את ראשי הצבא, שדרשו לפתוח במערכה רחבה ואגרסיבית יותר.
תחילת המבצע
תחת זאת, שיגרה ארצות הברית מתקפות אוויריות כנקמה על התקיפה שביצעו כוחות הווייטקונג ב-7 בפברואר 1965 על פלייקו ("מבצע חץ בוער" – Operation Flaming Dart) וכתגובה על מחנה אמריקאי בקוואי נהון ב-10 בפברואר ("מבצע חץ בוער 2"). מבצעים בהיקף מצומצם אלה שוגרו נגד חלקה הדרומי של צפון וייטנאם, שם היו מרוכזים עיקרי הכוחות הצבאיים שלה ושם היו ממוקמים מרכזי האספקה הראשיים.
כשהוא מיואש מהתקדמותם המתמדת של כוחות הווייטקונג וכשמופעלים עליו לחצים ממטה הכוחות המשולבים, אישר הנשיא לינדון ג'ונסון תוכנית הפצצה ממושכת, ששם הקוד שלה היה רעם מתגלגל, שלא הייתה מותנית בפעולותיה של צפון וייטנאם. מבצע רעם מתגלגל הוגדר כמערכה אווירית בת שמונה שבועות והוא בוצע בכפוף למגבלות של ג'ונסון ומקנמארה. אם פעולותיהם של המורדים הקומוניסטים בדרום יימשכו "בתמיכתה של צפון וייטנאם, המכות על צפון וייטנאם יורחבו ויהיו אינטנסיביות יותר כלפי מטרות שמצפון לקו הרוחב 19 צפון".
הפעולה הראשונה במסגרת המבצע התבצעה ב-2 במרץ 1965 כנגד אזור אחסנת תחמושת ליד קסום באנג (Xom Bang). באותו יום, תקפו 19 מטוסי תקיפה A-1 Skyraider של חיל האוויר של דרום וייטנאם את בסיס הצי הצפון וייטנאמי בקוואנג קה (Quang Khe). האמריקאים לקו בהלם כאשר התברר להם ששישה כלי טיס שלהם הופלו במהלך הפעולה. חמישה מבין אנשי הצוות של מטוסים אלה חולצו, אך היה זה אות מבשר לבאות.
המשך ההתקפות
מתוך דבקות בגישה ההדרגתית, שעל פיה האיום בחורבן ישפיע בצורה טובה יותר כסימן לנחישותה של אמריקה לעומת החורבן עצמו, העדיפה ארצות הברית לתקוף מטרות חשובות בצפון וייטנאם ולא מטרות משניות. מתחילת מבצע רעם מתגלגל, הכתיבה וושינגטון את זהות המטרות שיותקפו, את המועדים המדויקים בהם יתבצעו ההתקפות, את סוגי כלי הטיס שישתתפו בתקיפות ומספרם, את סוג וגודל התחמושת שיעשה בהם שימוש בהתקפות ולעיתים גם את הכיוון שממנו יגיעו המטוסים למטרות. נאסר לתקוף בשטח של 60 ק"מ סביב לבירה האנוי ובשטח של 19 ק"מ מסביב לנמל הייפונג. אזור חיץ ברוחב של 48 ק"מ הותווה גם לאורך גבולה של צפון וייטנאם עם סין וגם בו נאסרה כל פעילות. לדבריו של ההיסטוריון של חיל האוויר האמריקאי, ארל טילפורד: "הקצאת המטרות הייתה חסרת כל קשר למציאות וניתן לראות זאת ברצף ההתקפות ובאופן האקראי שבו אושרו המטרות. שדות התעופה של הצפון, שעל פי כל מדיניות הקצאת מטרות הגיונית היו אמורים להיות מותקפים בשלב הראשון של המערכה, היו מחוץ לתחום".
רוב פעולות ההתקפה במהלך מבצע רעם מתגלגל יצאו מארבעה בסיסי אוויר בתאילנד: קוראט, טקאלי, אודון תאני ואובון. המטוסים תודלקו באוויר מעל לאוס לפני שטסו אל המטרות בצפון וייטנאם. לאחר שביצעו את ההתקפות, בדרך כלל באמצעות הפצצות צלילה, שבו כוחות ההפצצה לבסיסיהם בדרך ישירה לתאילנד או יצאו משמי צפון וייטנאם לשטח הבטוח יחסית של מפרץ טונקין. עד מהרה הוחלט, כדי להימנע מעימותים על המרחב אווירי בין חיל האוויר לבין הצי, לחלק את שטחה של צפון וייטנאם לשישה אזורי מטרות, שכל אחד מהם הוקצה לאחת הזרועות ולזרוע האחרת נאסר לטוס בשמי אותו אזור.
ההתקפות של הצי בוצעו מסיפוניהן של נושאות המטוסים של "כוח משימה 77". ששייט מול חופי צפון וייטנאם בנקודה שכונתה Yankee Station. מטוסי הצי, שלהם היה טווח טיסה קצר יותר (ונשאו מטען פצצות קל יותר) בהשוואה לעמיתיהם מחיל האוויר, תקפו את שטחה של צפון וייטנאם מכוון הים ורוב מטרותיהם היו ברצועת החוף.
ב-3 באפריל שכנע מטה הכוחות המשולבים את הנשיא לינדון ג'ונסון ואת מקנמארה לשגר מתקפה של ארבעה שבועות על קווי האספקה של צפון וייטנאם, שנועדה לבודד את המדינה ממקורות האספקה שלה בסין ובברית המועצות. כשליש מהיבוא של צפון וייטנאם עבר במסילת הברזל הצפון-מזרחית מסין ושני השלישים האחרים הגיעו בדרך הים להייפונג ולנמלים נוספים. בפעם הראשונה במערכה, נבחרו מטרות על פי חשיבותן הצבאית ולא על פי ההשלכות הפסיכולוגיות של תקיפתן. במהלך ארבעה שבועות אלה, הושמדו 26 גשרים ו-7 מעבורות. מטרות נוספות כללו את מערכת המכ"ם הנרחבת של צפון וייטנאם, מחנות צבא ומצבורי תחמושת.
בכל אופן, רצועת הגבול שבדרומה של צפון וייטנאם נותרה מוקד הפעילות וסך כל התקיפות בה עלו מ-3,600 באפריל ל-4,000 במאי. בהדרגה בוצע מעבר מתקיפת מטרות מוגדרות מראש ל"משימות סיורים חמושות", שבהן כוחות אוויריים קטנים סיירו לאורך כבישים, מסילות ברזל ונהרות, כדי לאתר מטרות מזדמנות. בתחילה בוצעו שתי משימות כאלה בשבוע ובסוף 1965 עלתה תדירותן ל-200 משימות שבועיות. בסופו של דבר, היה שיעורן של משימות הסיור החמושות 75% מכלל משימות ההפצצה, בין השאר בשל העובדה שמשימות תקיפת מטרות מוגדרות מראש ותהליך אישורן היו מסובכות ומסורבלות.
שינוי סדרי העדיפויות ותקיפת מצבורי דלקים
אם מטרתו של מבצע רעם מתגלגל הייתה לאלץ את האנוי לחדול ממעורבותה הצבאית בלחימה בדרום וייטנאם, לא נראה היה שמטרה זו הושגה. ב-8 באפריל, בתגובה לקריאות לפתיחת משא ומתן לשלום, הצהיר ראש ממשלת צפון וייטנאם, פם ון דונג, שהמשא ומתן יוכל להתבסס על התנאים הבאים: הפסקה מוחלטת של ההפצצות, הוצאת כל הכוחות האמריקאים מדרום וייטנאם, הכרה של ממשלת סייגון בדרישות הווייטקונג והסכמה שאיחודה מחדש של וייטנאם תבוצע על ידי הווייטנאמים עצמם. כדי לאיים על האמריקאים, ביצע חיל האוויר של צפון וייטנאם את פעולתו הראשונה ב-3 באפריל כאשר מטוסי מיג-17 שלו תקפו מטוסים אמריקאים.
כל המתווה של המאמץ המלחמתי האמריקאי שונה ב-8 במרץ 1965, כאשר 3,500 חיילים חיל הנחתים של ארצות הברית נחתו בדננג, לכאורה כדי להגן על שדות התעופה בדרום שנועדו לשימוש במסגרת מבצע רעם מתגלגל. משימתם של כוחות הקרקע הורחבה לביצוע פעולות יבשתיות ומאותה עת ואילך המערכה האווירית הפכה להיות משנית. עד לשבוע השלישי של אפריל, נהנו הפעולות שבוצעו במסגרת מבצע רעם מתגלגל ממעמד שווה למשימות האוויריות שבוצעו בדרום. לאחר מכן, צומצם מספרן של משימות התקיפה שבוצעו כסיוע לפעילות הקרקעית בדרום או שהן בוטלו.
עד 24 בדצמבר 1965 אבדו 170 כלי טיס אמריקאים במהלך המבצע (85 של חיל האוויר, 94 של הצי ואחד של חיל הנחתים). שמונה כלי טיס של חיל האוויר של דרום וייטנאם אבדו גם הם. חיל האוויר האמריקאי ביצע 25,971 גיחות והטיל פצצות במשקל של 32,063 טונות. טייסי הצי ביצעו 28,168 גיחות והטילו 11,144 טונות של פצצות. חיל האוויר הדרום וייטנאמי ביצע 682 גיחות, אך כמות התחמושת שהוא הטיל לא ידועה.
בטיסת סיור שהתקיימה ב-5 באפריל 1966 התברר שהצפון וייטנאמים מקימים עמדות שיכלו לשמש רק לסוללות טילי קרקע-אוויר. יחד העבירו חיל האוויר והצי של ארצות הברית בקשה לוושינגטון להתיר תקיפה של אתרים אלה, אך הם נענו בסירוב, עקב העובדה שרובם של אתרים אלה היו ממוקמים באזורים עירוניים אסורים לטיסה. ב-24 ביולי, הופל מטוס F-105 ת'נדרצ'יף על ידי טיל S-75 דווינה. שלושה ימים לאחר מכן, אושרה תקיפה חד פעמית של האתרים שמהם שוגרו טילים אלה. האמריקאים נפלו למלכודת מתוחכמת כאשר התברר שאתרים אלה היו מטרות דמה שהוקפו במערכות הגנה אנטי-אוויריות אמתיות. אחד הטייסים האמריקאים תיאר את הפעולה כ"סוף העולם". שישה מבין המטוסים שהשתתפו בתקיפה הושמדו, שניים מהטייסים נהרגו, אחד הוכרז כנעדר, שניים נשבו ואחד חולץ.
ב-29 ביוני 1966 אישר הנשיא לינדון ג'ונסון לתקוף מאגרי דלק ושמנים. הפיקוד הצבאי האמריקאי דחק לבצע פעולות כאלה כבר מתחילת המבצע, בהאמינו שמניעת אספקת הדלק והשמנים מצפון וייטנאם, תגרום לפגיעה אנושה במאמץ המלחמתי שלה. בתחילה נראו התקפות אלה כמוצלחות. השמדתן של חוות מכלים ליד האנוי והייפונג גרמו ל-CIA להעריך ש-70% ממתקנים הדלק של צפון וייטנאם הושמדו במחיר של 43 כלי טיס אמריקאים. אולם פעולות אלו גרמו רק לחוסר נוחות זמנית לצפון וייטנאמים, מכיוון שבהאנוי צפו מראש שמתקני הדלק יהוו מטרה מרכזית של ההפצצות האמריקניות, ולכן הם פיזרו את רוב מאגרי הדלק והשמנים שלהם במכלים של 50 גלונים ברחבי הארץ. תקיפות מאגרי הדלק והשמנים הופסקו ב-4 בספטמבר, לאחר שהמודיעין האמריקאי הודה שלא היו שום "עדויות למחסור בדלק ובשמנים בצפון וייטנאם".
קשיים
מבצע רעם מתגלגל חשף בעיות רבות של הכוחות הצבאיים שהשתתפו בו והחמיר בעיות נוספות. סוגיית מפתח בין-זרועית (שלא באה לידי פתרון עד 1968), הייתה בעיית הפיקוד בדרום-מזרח אסיה. דיוויזיית האוויר השנייה של חיל האוויר של ארצות הברית (שב-1 באפריל 1966 הפכה להיות חיל האוויר השביעי של ארצות הברית), הייתה אחראית לכאורה על הפעולות האוויריות בשמי צפון ודרום וייטנאם. עם זאת, היא הייתה כפופה לפיקוד הסיוע הצבאי בווייטנאם ולמפקדו, גנרל ויליאם וסטמורלנד, שנטה לראות את מוקד הבעיות שלו בדרום. לחיל האוויר השביעי/השלושה עשר, שהתמקם בתאילנד, שביצע את רוב התקיפות האוויריות בצפון וייטנאם, היה פיקוד כפול. הוא דיווח למפקדת חיל האוויר השביעי על סוגיות מבצעיות ולמפקדת חיל האוויר השלוש עשרה (ששכנה בפיליפינים) על בעיות לוגיסטיקה ומנהלה. מורכבות פיקודית זו נעשתה סבוכה אף יותר כאשר פוצל המאמץ האווירי לארבעה מרחבים מבצעיים נפרדים (בצפון וייטנאם, בדרום וייטנאם, בצפון לאוס ובדרומה).
כוח המשימה ה-77 של הצי קיבל את פקודותיו דרך הצי השביעי מפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית בהונולולו, דרך פיקוד חילות האוויר של האוקיינוס השקט (Pacific Air Forces). עקב כך, לא יכול היה הצי לשלב את פעולותיו האוויריות בצפון וייטנאם עם אלה של חיל האוויר. לגנרל ויליאם מומייר, מפקד חיל האוויר השביעי, היה הרושם שפיקוד האוקיינוס השקט ופיקוד חילות האוויר הפסיפיים שאפו לשמור לעצמם את השליטה בכלי הטיס שיצאו מהבסיסים בתאילנד. כדי לסבך את המצב עוד יותר, הפעילו שגרירי ארצות הברית בתאילנד (גרהאם מרטין) ובלאוס (ויליאם ה. סאליבן) את השפעתם שלא לצורך על החלטות מבצעיות ופיקודיות.
מבנה פיקוד מוזר זה היה מנוגד לגישת הפיקוד המאוחד של חיל האוויר, שעל פיה היה אמור מפקד אחד לשלוט ולתאם את כל הפעולה האווירית בזירת הלחימה. קיומה של שרשרת הפיקוד המורכבת, שדרכה היו אמורות לזרום כל הבקשות לפעולות אוויריות, הצביעה על מורכבותה ההולכת וגדלה של המערכה. בקשות לאישור תקיפות אוויריות יצאו מהדיוויזיה השנייה ומכוח המשימה ה-77 בווייטנאם אל פיקוד האוקיינוס השקט, שבתורו דיווח לממונה עליו, מטה הכוחות המשולבים בפנטגון. לאחר שהבקשות עובדו במחלקת המדינה וב-CIA, הן הועברו אל הבית הלבן, שם קבלו הנשיא ו"קבינט יום שלישי" שלו את ההחלטות על ההתקפות האוויריות על בסיס שבועי.
קושי נוסף שנחשף כתוצאה ממבצע רעם מתגלגל הייתה חוסר המוכנות של חיל האוויר למבצע. ייעודם של מטוסי החיל וההכשרה שטייסיו קיבלו היו לבצע פעולות אסטרטגיות כנגד ברית המועצות במסגרת מלחמה גרעינית, לא מלחמה קונבנציונלית. מבצע רעם מתגלגל חשף שנים של הזנחה בטקטיקה הקונבנציונלית והיכולות של כלי הטיס וחימושם לא התאימו למשימה שהוטלה עליהם. חיל האוויר גם מצא עצמו במבוכה מהעובדה שמוכנותו של הצי הייתה טובה יותר. ברשותו של הצי היה הדגם היחיד של מטוס קרב-הפצצה הכשיר לכל מזג אוויר שהיה במצאי של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ה-A-6 אינטרודר והם היו גם אחראים לפיתוחו של המקדונל דאגלס F-4 פנטום, שהפך להיות למטוס שהשימוש בו היה הנפוץ ביותר במלחמת וייטנאם.
מרגע שהחלו קרבות האוויר בשמי צפון וייטנאם, מצא עצמו חיל האוויר ביכולת לקויה. עמוד התווך של טילי הלוחמה האווירית היו ה-AIM-9 סיידוויינדר וה-AIM-7 ספארו שפותחו על ידי הצי ולא ה-AIM-4 פלקון של חיל האוויר. חיל האוויר התנגד ברציפות לקיומה של המלחמה בדרום-מזרח אסיה, מאחר שהפיקוד שלו האמין שזו סטייה מהדרך שניתן לפתור אותה עד מהרה. תחת זאת הם גרסו שהם יכולים להפנות את תשומת לבם ואת כלי הנשק היותר מתוחכמים שלהם, כנגד האיום הרציני יותר מברית המועצות. אף אחד מקציני הפיקוד הבכירים של החיל לא צפה שהמלחמה תארך כעשור.
ברשותו של חיל האוויר היה מטוס שהיה כשיר לפעולה בכל מזג אוויר, חמוש בנשק מונחה ובעל כוח הרס מדהים, ה-B-52 סטרטופורטרס. עם זאת, לא שקל כלל הממשל האמריקאי האזרחי את הכנסתם לפעולה של המפציצים הכבדים הללו, שהיו כפופים לפיקוד האוויר האסטרטגי, בהאמינו שצעד כזה עלול לגרום להסלמה בגלוי. ראש מטה חיל האוויר, ג'ון פ. מקקונל, אף התנגד לשליחת המפציצים לאזורים בצפון וייטנאם שהיו מוגנים בנשק אנטי-אווירי והגביל את פעולתם של מפציצי ה-B-52 לתקיפות חד פעמיות.