cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מושון יעקוסי
ביוגרפיה
יעקוסי גדל במכבי רעננה בה עשה את הבכורה שלו בבוגרים. בגיל 22 החליט לעזוב את ישראל לארצות הברית כדי לשחק בליגת המכללות, ושיחק שלוש עונות במכללת פיסטויה ואוניברסיטת פורדהאם. לאחר שסיים את קריירת המכללות שיחק עונה אחת בהפועל תל אביב לאחר מכן שיחק שנתיים בעירוני אשקלון ששם הציע נישואין בשידור חי במהלך משחק לבת זוגו עדי ברקוביץ. בעונת 2008/9 עבר לשחק בעירוני נהריה. יעקוסי נפצע בגמר גביע ווינר והחמיץ את כל העונה. בעונת 2009–2010 שיחק יעקוסי בקבוצת בני השרון, ולאחר 10 מחזורים עבר להפועל חיפה. בעונת 2010–2011 הצטרף מושון לסגל השחקנים של הפועל לב השרון, בעונת 2015/16 הצטרף להפועל עמק חפר מהליגה הארצית.
הר קיצ'נר
הר קיצ'נר (באנגלית: Mount Kitchener) הוא הר הממוקם בשדה הקרח קולומביה בשטח הפארק הלאומי ג'ספר בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
ניתן לראות את ההר מהכביש המהיר אייספילדס, בסמוך למעבר סאנואפטה. גובהו של ההר 3,505 מטרים מעל פני הים, והוא ההר העשירי בגובהו באלברטה.
מקור השם
השמו של ההר היה הר דאגלס. השם ניתן לו על ידי ג'. נורמן קולי, על שם הבוטנאי דייוויד דאגלס. בשנת 1916 שונה שם ההר לשמו הנוכחי, על שם לורד קיצ'נר, שנהרג זמן קצר לפני שינוי השם, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הטיפוס על הפסגה
הראשונים שהגיעו לפסגת ההר היו אלפרד ג'י. סוטהיימר (Ostheimer), ומורה הדרך הנס פורר (Fuhrer), ב-3 ביולי 1927.
טמפה ביי באקנירס
טמפה ביי באקנירס (באנגלית: Tampa Bay Buccaneers - שודדי הים של טמפה ביי) או בקיצור באקס היא קבוצת פוטבול בליגת ה-NFL אשר בסיסה בטמפה, פלורידה. הקבוצה, השייכת למשפחת גלזר הוקמה בשנת 1976 והצטרפה לליגה יחד עם הסיאטל סיהוקס.
היסטוריה
ימיו הראשונים של המועדון היו קשים. בנוסף לעובדה שהמועדון החל את דרכו בבית המערבי של ה-AFC וכבר לאחר עונה אחת הועבר לבית המרכזי של ה־NFC, הפתיחה לוותה בהפסדים רבים. את ניצחונה הראשון השיגו הבאקס רק בשבוע השלושה עשר של עונתם השנייה בליגה. כמו כן, עד לשבוע האחרון של העונה הסדירה בשנת 2002 לא הצליחה הקבוצה לנצח ולו משחק אחד שהחל בקור של ארבע מעלות צלזיוס או פחות.
הקבוצה אף קבעה מספר שיאים באגף ההפסדים בין 1976 ל-1997 הפסידה שבע עשרה פעמים לפחות עשרה משחקים בעונה. בנוסף לכל הצרות המקצועיות, גם תלבושת הקבוצה הייתה ללעג, נטען כי מדי הקבוצה נראו כקרטיב.
שנת 1995 היוותה תפנית. איש העסקים המיליארדר האמריקאי-יהודי מלקולם גלזר רכש את הקבוצה מידי יו קאלברהאוס. גלזר, שבנוסף להשקעה הכספית האדירה בקבוצה שכללה את הבאתו של טוני דאנג'י כמאמן ראשי, החליט גם לשנות את סמל הקבוצה וצבעיה הנלעגים. המדים הכתומים-לבנים הוחלפו במדים בצבעי זהב, אדום ושחור.
לקראת עונת 2020 צירפה הקבוצה את הקוורטרבק טום בריידי ואת הטייט אנד רוב גרונקובסקי.
תארים
בשנת 2002 עם שינוי מבנה הליגות ב-NFL ומעבר הקבוצה לבית הדרומי של ה-NFC, זכתה הקבוצה בסופרבול, בהופעתה הראשונה במעמד זה עת גברה על האוקלנד ריידרס. בגמר ה-NFC באותה העונה, ניצחו הבאקס את הפילדלפיה איגלס.
המאמן שהוביל אותה לזכייה היה ג'ון גרודן. גם לשחקני ההגנה וורן סאפ וג'ון לינץ' היה נדבך מרכזי בהישג זה.
מאז הזכייה בסופרבול XXXVII העפילה הקבוצה עוד שלוש פעמיים לפלייאוף, בעונת 2005 ובעונת 2007 לאחר שזכתה בראשות הבית, בשתי הפעמיים הפסידה בסיבוב הראשון. בעונת 2020 סיימה שנייה בבית והעפילה לפלייאוף מהמקום החמישי בחטיבה. היא זכתה באליפות ה-NFC והעפילה לסופרבול LV בו גברה על קנזס סיטי צ'יפס 31–9.
פורד מודל T
פורד מודל T (באנגלית: Ford Model T; באנגלית ידוע בכינויים Tin Lizzie, Flivver, או T) היא מכונית מבית פורד בסגנון מכונית עידן פליז שיוצרה בין השנים 1908–1927. תחילת יצור מודל T בשנת 1908 מהווה אבן דרך היסטורית בתעשיית הרכב העולמית. זהו דגם הרכב הראשון ששווק באופן המוני.
הדגם הוצע למכירה בצבע שחור בלבד. הלצה ידועה של פורד בהתייחסו לנושא היא:
דגם הטנק "פורד 3 טון M1918" שיוצר על ידי פורד בשנת 1918 צויד ב-2 מנועים של "פורד מודל T".
דגם "פורד מודל T" יוצא לאוסטרליה, והתחרה עם המכונית האוסטרלית שישה אוסטרלים, שיוצרה משנת 1919. בסופו של דבר גרם דגם "פורד מודל T" להפסקת ייצורה בשנת 1925.
ב-18 בדצמבר 1999 נבחרה פורד מודל T למכונית המאה.
פשעי אקורדיון
פשעי אקורדיון הוא רומן מאת הסופרת האיטלקית אני פרו שנכתב בשנת 1996 ועוסק בחייהם של מהגרים מארצות שונות בארצות הברית.
סיפורו של בונה האקורדיונים מבוסס על סדרה של 11 כתבות שהתפרסמו במרץ 1891 בעיתון Daily Picayune שהופץ בניו אורלינס, המתארות את מעשי הלינץ' שנעשו ב-11 איטלקים בניו אורלינס באותה שנה.
הדמויות בספר הן דמויות בדויות ששולבו באירועים אמיתיים, שחלקם עובדו לסיפורים. כמו כן הספר מכיל מודעות מעיתונים, פטפטת רדיו, כרזות, שירים, חלקי פזמונים, תווים על חפצים יומיומיים ורשימות ארגונים- חלקם אמיתיים וחלקם בדויים.
"פשעי אקורדיון" תורגם לעברית בשנת 1999 על ידי שרה פ' פרידמן.
מבנה הספר
הספר בנוי משמונה חלקים, כאשר כל חלק מספר את סיפורה של משפחת מהגרים אחרת, ללא כל רצף תוכני בין הסיפורים השונים, מלבד האקורדיון, המתגלגל בדרכים שונות ומשונות ממקום למקום ומיד ליד, ובכך מעביר את המוקד של עלילת הספר למקום חדש ולדמויות חדשות, אשר לא קשורות בשום אופן לדמויות שהוזכרו בסיפורים הקודמים. כל דמות חדשה שמקבלת לידיה את האקורדיון, מקבלת אותו במצב יותר ויותר גרוע, עד שלקראת סוף הספר מושלך האקורדיון החבול לאש – כמאה שנה אחרי שנבנה באיטליה.
סגנון הספר
כל הסיפורים מסופרים בגוף שלישי, על ידי מספר יודע-כל.
דמרטוס (מלך ספרטה)
דמרטוס (ביוונית: Δημάρατος) היה מלך ספרטה בין השנים 510 לפנה"ס-491 לפנה"ס. הודח בידי קלאומנס הראשון וערק לצד ממלכת פרס האחמנית.
משפחתו
השם "דמרטוס" הוא הלחם של המילים היווניות "תפילה" ו"עם", מה שתואם את עדותו של הרודוטוס על פיה המוני העם בספרטה התפללו זמן רב ללידתו של דמרטוס.
הרודוטוס מוסר שתי גרסאות ללידתו של דמרטוס. על פי הגרסה הראשונה אמו של דמרטוס הייתה ילדה מכוערת מאוד, אולם המיניקת שלה לקחה אותה יום יום אל מקדשה של הלנה, עד שהלנה עצמה הגיעה וברכה אותה שהיא תהיה האישה היפה ביותר בספרטה. כאשר היא גדלה היא אכן הפכה לאשה יפה מאוד, היא נישאה לאציל ספרטני בשם אגיטוס, שהיה ידידו של מלך ספרטה אריסטון. אריסטון שאשתו הראשונה לא ילדה לו ילדים חשק בה, ועשה עסקה עם אגיטוס על פיה כל אחד מהם יוכל לקחת דבר אחד שיבחר מהשני. אריסטון בחר באשתו של אגיטוס שניסה בתחילה להתנגד אולם נכנע והסכים. טרם מלאו עשרה חודשים מחתונתם נולד לפתע בן. אריסטון שחשב שעבר מעט מדי זמן, הצהיר במפורש "הוא לא שלי", אולם בהדרגה נקשר אל הילד ואימץ אותו כבנו. גרסה שנייה טוענת שלמעשה הוא היה בנו של אל ששכב עם אמו.
ביוגרפיה
דמרטוס הפך למלך ספרטה בשנת 510 לפנה"ס לאחר מותו של אריסטון. המלך השני (בספרטה היו תמיד שני מלכים) קלאומנס הראשון, לא היה מרוצה בלשון המעטה מהרפורמות שחולל קלייסתנס באתונה, וכרת ברית עם תבאי וחלקיס במטרה לבצע פלישה כוללת לאתונה. צבא הליגה הפלופונסית יצא מחצי האי הפלופונסי, והתקדם במהירות לכיוון אטיקה, אולם אז התפתח סכסוך בין דמרטוס לקלאומנס, ודמרטוס הכריז שהוא אינו נותן את תמיכתו לפלישה. כשראו זאת בעלי הברית של ספרטה, הן נטשו גם הן את המערכה, ובלית ברירה נאלץ קלאומנס לסגת עם שאר צבאו.
בשנת 492 לפנה"ס יצא כוח משימה של הממלכה האחמנית, תחת פיקודו של המצביא הפרסי דאטיס במטרה להעניש את אתונה על שסייעה למרד האיוני. לפני הפלישה שלחו הפרסים שליחים בערי יוון שדרשו "אדמה ומים" כסמל לכניעה. ערים רבות מסרו אדמה ומים וביניהם אייגינה אויבתה המושבעת של אתונה.
האתונאים חששו שאנשי אייגינה יסייעו לפרסים נגדם, ועל כן ביקשו עזרה מספרטה. קלאומנס דרש מאייגינה שתמסור בני ערובה לאתונה, אולם אייגינה טענה שאינה יכולה להתייחס לדרישה בכבוד הראוי לה כל עוד היא מגיעה מצד אחד ממלכי ספרטה ולא מצד שניהם. ומכיוון שכאמור לעיל קלאומנס היה מסוכסך קשות עם דמרטוס, לא היה סיכוי לפעולה משותפת. על כן החליט קלאומנס להדיח את דמרטוס. הוא הכריז שזה האחרון אינו זכאי למלוך כיוון שאמו נישאה לאריסטון כאשר כבר הייתה הרה מבעלה הקודם. הוחלט להביא את העניין בפני האורקל מדלפי, קלאומנס השפיע על הפיתיה באמצעות ידיד שהיה מבכירי האזרחים בדלפי, והאורקל קבע שאכן דמרטוס אינו המלך החוקי. הוא סולק ולאוכיטידס השני עלה לשלטון תחתיו. שני המלכים פנו אל אייגינה בשנית כעת לא יכלו האייגינטים להתחמק והביאו בני ערובה.
דמרטוס בתרבות
בספרו של קרולין דל סנידקר "הספרטאי", אריסטודמוס מספרטה נופל בשבי הפרסי ונפגש עם דמרטוס שמייעץ לו כיצד להימלט. בסרט "300 הספרטנים", הוא מגולם בידי איוואן טריאזאולט (Ivan Triesault).
שי פרקש
שי פרקש (נולד ב-22 באוקטובר 1957) הוא חלוץ בתחום התיעוד והשימור של אמנות ציורי קיר בישראל.
ביוגרפיה
שי פרקש גדל והתחנך בצפון הישן של תל אביב. עוד בילדותו התעניין בארכאולוגיה ובילה את זמנו בתל קסילה – האזור עליו הוקם מוזיאון ארץ ישראל, בחיפוש אחר מטבעות וממצאים עתיקים. בבגרותו למד בפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
שירות צבאי
שי שירת בחטיבת הצנחנים, התקדם לתפקידי מפקד פלוגה ומד"ר. השתחרר לאחר שש שנות קבע בדרגת רב-סרן.
קריירה מקצועית
בשנת 1981 הצטרף שי לבית המלאכה המשפחתי "פאר מוצרי צביעה וגימור" (כיום- "פאר-נשר"), אשר נוסד על ידי אביו חיים פרקש, כבית מלאכה לייצור מברשות ומכחולים לשימוש תעשייתי ולאומנות. במקביל למד במסלול הנדסאי תעשייה וניהול במכון לפריון העבודה. כחלק מעבודתו במפעל המשפחתי, יצר שי קשרים עם ספקים מחוץ לישראל והחל לייבא מוצרים וכלים נוספים לענף הצבע והשיפוץ, והיה הראשון בארץ להביא שיטות צביעה מתקדמות כגון רולרים לצביעה, מוטות טלסקופיים ועוד.
העיסוק בתחום ציורי הקיר
במסגרת עבודתו במפעל המברשות, ביקר שי בתערוכות בתחומי הצבע והצביעה מחוץ לישראל. באחת התערוכות נחשף לשיטת הציור באמצעות שבלונות. בשנת 1993 השתתף בכנס של ארגון SALI - אגודה של אמני ציורי קיר דקורטיביים בארצות הברית ומשם המשיך למספר השתלמויות בתחום ציורי הסטנסיל (שבלונות). שי החל לשווק שבלונות בארץ ואף יזם מספר סדנאות ללימוד ציור על קירות באמצעות שבלונות.
בשנת 1999 במהלך סיור בדרום תל אביב, ברחוב שמרלינג בנווה צדק, זיהה שי פרקש במקטע קיר של בית הרוס, תחת שכבות של צבע ישן שהתקלף, שרידי ציור קיר באמצעות שבלונה. מכיוון שציורי קיר באמצעות שבלונות מתקופת תחילת המאה ה-20 לא היו מוכרים בארץ, החל שי לחקור את הנושא. הוא ערך סקר רחב בבתי שכונות נווה צדק ונווה שלום, בבתים פרטיים ובבתי כנסת. סקר זה היה תחילתה של עבודת תיעוד ומחקר מקיפה, אשר מצאה כי ציורי הקיר היו חלק מתרבות העיצוב של הבתים בתקופת סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 והתופעה הייתה נפוצה בבתים רבים ברחבי הארץ.
פרויקט התיעוד והשימור של ציורי הקיר שביצע שי, נערך בשיתוף עם ציירים, משמרים, אדריכלי שימור, המועצה לשימור אתרי מורשת וארגון איקומוס ישראל. הפרויקט שהחל בשנת 2000 כלל בדיקה פיזית של קירות ותקרות בעשרות בתים היסטוריים, חשיפה וצילום של משטחי צבע דקורטיבי וציורי-קיר. השלמת המידע והאיסוף המחקרי נעשתה בעזרת תצלומי ארכיון ומסמכים ישנים. בני משפחות של צבעים וציירי קירות היו אף הם מקור מידע חשוב במחקר, ומהם התקבלו קטלוגים וספרי דוגמאות נדירים של ציורי קיר. עושר הדגמים והסגנונות של ציור הקיר שנמצא במחקר מעיד על תופעה שנעלמה עד כה מהעין: שרידים של ציורי קיר עדיין קיימים מתחת לשכבות צבע וטיח במאות בתים ישנים בישראל.
תהליך המחקר והתיעוד הובילו את שי להקים בשנת 2000 את סטודיו "תכלת" יחד עם אלי שאלתיאל. הסטודיו מתמחה בביצוע פרויקטים של תיעוד, חשיפה, שימור ושחזור ציורי קיר. הם החלו לפעול לשימור ולשחזור של ציורי קיר ביותר ממאה בתים בארץ ולהעלאת המודעות לשימור ציורי הקיר. אחד הפרויקטים הגדולים בהם השתתפו היה פרויקט שימור "שרונה" אשר בבתיה נמצאו ציורי קיר רבים מהתקופה הטמפלרית ומתקופת המנדט. לצורך השימור ושיחזור ציורי הקיר בשרונה, יצר שי קשר עם צאצאי הטמפלרים בגרמניה, אוסטרליה ובריטניה ומהם קיבל מידע ותמונות היסטוריות אשר סייעו במחקר ובשחזור בתי שרונה.
כחלק מהעיסוק בנושא חשיפה ושימור של ציורי הקיר, הצטרף שי בשנת 2002 ללימודי התעודה לשימור המורשת הבנויה במגמה לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב. שי וצוותו עוסקים בשימור בתחומים נוספים לציורי הקיר, כמו אמנות הסגרפיטו, פרסקו, כלי בית וריהוט, פעמונים היסטוריים ובתחומי תרבות חומרית נוספים.
הטי פאוטה
הנרייטה (הטי) פאוטה (בהולנדית: Henriette (Hetty) Voute ; יוני 1918 – ינואר 1999) הייתה פעילת המחתרת ההולנדית בתקופת מלחמת העולם השנייה וחסידת אומות העולם מהולנד.
פעילותה להצלת יהודים
פאוטה הייתה סטודנטית לביולוגיה באוניברסיטת אוטרכט ובת למשפחה אנטי-נאצית. שני אחיה ייסדו עיתון מחתרת אנטי-נאצי בהולנד. פאוטה הייתה מסתירה ילדים יהודים שהועברו אליה על ידי קבוצת המחתרת של יופ וסטרויל.
סופת קרח (סרט)
סופת קרח (באנגלית: The Ice Storm) הוא סרט דרמה אמריקאי מ-1997, בוים על ידי אנג לי ומבוסס על רומן מ-1994 בשם זהה שנכתב על ידי ריק מודי. הסרט מציג עם הרכב השחקנים: קווין קליין, ג'ואן אלן, טובי מגוויר, כריסטינה ריצ'י, אלייג'ה ווד וסיגורני ויבר.
הטי פאוטה
פעילותה להצלת יהודים
בפברואר 1943 נאלצה פאוטה לרדת למסתור עקב סכנת מעצר. גם במסתור המשיכה פאוטה בפעילות ההצלה. מאוחר יותר נעצרו פאוטה ווידרבינק-זונליין ונכלאו במחנה הריכוז ראוונסבריק. שתי הנשים שרדו.
סופת קרח (סרט)
עלילת הסרט
הסרט מתרחש בתקופת חג ההודיה, 1973, שתי משפחות שכנות בפרברי קונטיקט: הוד וקארבר, מתמודדות עם התבגרותם המהירה של ילדיהם, בגידות בחיי-הנישואין, חוסר-סיפוק וניכור רגשי. הסיפור מתמקד בפרק-זמן קצר כשסופת קרח חזקה מכה בעירם ניו-קיינן.
הטי פאוטה
הכרה
בשנת 1988 הכיר יד ושם בהטי פאוטה ובחברתה גיזלה וידרבינק-זונליין כחסידות אומות העולם.
סופת קרח (סרט)
עלילת הסרט
משפחת הוד: בן (קווין קליין), אלינה (ג'ואן אלן) וילדיהן, פול (טובי מגוויר) בן ה-16 וונדי (כריסטינה ריצ'י) בת ה-14;
ומשפחת קארבר: ג'ים (ג'ימי שרידן), ג'ייני (סיגורני ויבר) וילדיהן: מייקי (אלייג'ה ווד) וסנדי (אדם האן-בירד).
שתי המשפחות לא מתפקדות ומסתירות את חייהן האישים ואת מעשיהן מבני המשפחה: בן, חסר-סיפוק בנישואיו, מנהל רומן מגושם עם ג'ייני (באחד המפגשים שלהם בן משעמם את ג'ייני בשיחה על מקום עבודתו ובפגישה השנייה ג'ייני יוצאת מן החדר באמתלה שעליה לקחת אמצעי-מניעה ונוסעת מן הבית). אלינה משועממת, אינה יודעת כיצד להפיג את השעמום ואף אינה יודעת כיצד להביע את רגשותיה (במהלך הסרט נראית משוחחת בעניין עם אחד הכמרים, יוצאת בהתרגשות למסע-אופנים ומחפשת ריגוש על ידי גנבה מבית-מרקחת מקומי). וונדי, בתם בת ה-14, מגלה את המין, נהנית ממשחקים מינים עם ילדי הקארברים, מתעלסת עם מייקי הגדול באחים ובאחת הסצנות מגלה את אבר-מינה לסנדי הקטן באחים והמפוחד, ובתמורה מבקשת לראות שלו. האירוע מגיע עד התפרצותו המבוהלת של סנדי).
ופול (אשר איתו מתחיל הסרט), שחוזר לחופשת החג, בתול ומאוהב בחברתו ללימודים ליביטס קייסי (קייטי הולמס). הוא ילד טוב, טוב מדי (כך נראה שהוא מרגיש. באחת הסצנות מדגישה זאת ליביטס באמרה שהיא אוהבת אותו כאח). קשה להתעלם מזה שפול הוא אולי הנורמלי מבין כולם בייחוד מפני שהוא היחיד שלומד הרחק ממשפחתו מחוץ לניו-קיינן.
ג'ים קארבר מצוי רוב הזמן בנסיעות-עסקים, לא מעורב בחיי ילדיו (באחת הסצנות הוא חוזר הביתה ממסע עסקים, ומוצא שילדיו בכלל לא היו מודעים לכך כי נעדר); ג'ייני, אישה מטופחת, חדה, מנהלת רומן עם בן, מוצאת את בעלה משעמם, וילדיהם בבירור לא מכווננים, מייקי, טיפוס חולמני (באחת הסצנות בבית-הספר הוא ניצב מול הכיתה ומקריא מאמר הזוי על ריח הצואה) משתף פעולה עם משחקיה המיניים של ונדי (נראה כי הוא עושה זאת מתוך צורך גופני ולאו דווקא מתוך אהבה אליה), וסנדי, ילד מופרע נפשית שמחשבותיו עסוקות באמצעי אלימות (לאורך הסרט הוא מסתובב עם בובת חייל ומשתמש בחומרי-נפץ).
בסרט שימוש רב בסמלים. באופן כללי נושאי השיחה והחדשות בטלוויזיה, עוסקים במאפייני שנות השבעים: שערוריית ווטרגייט, מסיבת מפתחות (מסיבה בה מפתחות המשתתפים מושלכים לקערה משותפת וביציאה, מבלי להסתכל, כל אישה מוציאה צרור והולכת הביתה עם בעליו) וגרון עמוק (סרט פורנוגרפי מ־1972).
הפרבר מתפקד כסמל לריחוק מסביבה נורמלית.
בן ואלינה מפסיקים את טיפול הזוגיות שלהם (הם סוטים מן הדרך הנורמלית לטפל בזוגיות הרעועה שלהם ויוצאים מעתה לטפל בה בדרכם האישית).
הסופה מתפקדת כמטאפורה על האופי הקפוא של הדמויות, אך גם על ההסתגרות שלהם מפני הסופה ובריחתם אל עצמם מפני הסופות בחוץ. לא ההודים ולא הקארברים מדברים בינם לבין עצמם אלא עוזבים ונעזבים למחשבותיהם ונראה בבירור כי חסר להם מגע גופני ולכן הבגידות, הניסיונות המינים והרצון למגע. לדוגמה ונדי כאשר היא נכנסת למיטה עם סנדי הם כשני ילדים, אחים, לאו דווקא נאהבים; כאשר היא מתעלסת עם מייקי לא נראית אהבה ביניהם; פול שמשתוקק למערכת יחסים עם ליביטס; הבגידות של ג'ייני ובן; גנבותיה של אלינה; כל אלה רצון משווע לרצון כל אדם: לשיחה, הבנה ומגע.
מסיבת-המפתחות בסרט משקפת את כוחו הדל של המין ביצירת קשר אמיתי בין בני זוג. באמצעות ונדי ומשחקיה המיניים; בגידותיו של בן עם ג'ייני, רצונו של פול ליחסי-מין עם ליביטס, אזכורו של הסרט הפורנוגראפי גרון עמוק.
לאחר ההיכרות עם הדמויות מגיעה הסופה לשיאה בלילה (צילומי הסופה מרהיבים ביופיים). סנדי וונדי נרדמים יחד במיטה. פול ישן ברכבת התקועה בסופה לאחר פגישתו עם ליביטס שם גילה כי הוא לא נאהב אלא אהוב כאח. במסיבת המפתחות המתקיימת באותה-עת מתגלה הרומן של בן עם ג'ייני (ג'ייני יוצאת עם בחור צעיר ובן מתנגד לכך בצורה מביכה), אלינה וג'ים מקיימים יחסי-מין חפוזים במכונית... ובזמן הזה, בשעה שכולם עסוקים בצרכיהם האישיים ובצורה לא מספקת, ואף-אחד לא שואל את עצמו (הרגע הזה מועבר בסרט בצורה חזקה ובלתי-ניתנת לפספוס) היכן מייקי, החולמני, אשר משוטט בסופת הקרח (כשמין וסנדי כלל לא מעניינים אותו אלא מראות הסופה ומחשבותיו) - השיא מגיע אל סופו העצוב בו מייקי מתחשמל למוות מכבל-חשמל-נופל-בסופה.
לפנות-בוקר מגיעים ג'ים ואלינה לביתו של ג'ים; ג'ייני אחרי שנפרדה מהבחור הצעיר עמו יצאה מן המסיבה שוכבת שוב לבדה במיטה; אלינה מגלה את בתה במיטה עם סנדי, בן מתפכח ונוסע חזרה הביתה (בדרך הוא מגלה את גופתו של מייקי לצד הדרך ומביא אותו לבית הקארברים). ג'ים מתאבל על בנו, ונדי מנסה לנחם את סנדי וג'ייני שומעת את הבכי מתחת לסדינים.
אור הבוקר מתחזק, נראים עקבותיה של הסופה (הן בחוץ והן בבית הקארברים), נראה שהכול התפרק ומול מראה המשפחות המפורקות נראה כי החיפוש אחרי האושר העצמי נעשה באופן המביש ביותר.
בן, אלינה וונדי נוסעים אל תחנת הרכבת לאסוף את פול שחוזר מביתה של ליביטס.
ברגע שכולם יושבים במכונית בן נשבר ומתחיל לבכות.
סיכום
ישנה דעה שהסרט מבקר את החיים בפרבר העיר המשעמם; ישנה דעה כי הסרט עוסק בהתפוררות מוסד המשפחה המסורתי בשנות ה-70 על רקע תקופת ניקסון (לדעה האחרונה אין ביסוס בסרט); וישנה דעה (מבוססת וברורה לעין) כי הסרט מעביר מסר בעל משמעות התקפה בכל תקופה ובכל מקום: כי הבסיס לכל מערכות היחסים, בין בני-זוג ובמשפחה בפרט, היא השיחה. ועל המשפחה בהיותה מורכבת מכמה פרטים, השגתו קשה יותר, וכי תפקיד זה מוטל בעיקרו על כתפי ההורים אשר זוגיותם היא הבסיס לכך – ובכך טמון חוזקו של הסרט.
ליגת העל בכדורעף נשים
ליגת העל בכדורעף נשים היא ליגת כדורעף נשים הגבוהה ביותר בישראל.
הליגה הוקמה בשנת 1960 והקבוצה בעלת מירב הזכיות היא הפועל נעמן/מטה אשר עם 15 אליפויות, בעוד האלופה הנוכחית היא מכבי חיפה.
לפני הקמת הליגה
לפני הקמת הליגה הבכירה, משנות ה-20 ושנות ה-30 היווה הכדורעף ענף ספורט מעודף בקיבוצים בארץ ישראל ובמיוחד בקיבוץ הארצי (במחנות והכשרות השומר הצעיר בפולין וגליציה). בשנים אלו המשחקים שהתקיימו היו משחקי ראווה, ובהמשך טורנירים במסגרת אליפויות של איגוד ספורט הפועל.
הליגה הבכירה בכדורעף נשים
הליגה החלה לפעול ב-11 בפברואר 1961 במתכונת של שלושה בתים (צפון, מרכז, דרום) כשבסיום משחקי הבתים, מתמודדות שלושת ראשי הבתים על האליפות. כל 12 הקבוצות המקימות של הליגה השתייכו למרכז הפועל, מהקיבוצים: שריד, כפר מסריק, עין שמר, דן, יקום, מעברות, נען, גת, העוגן, עין החורש, מענית וקבוצה אחת מהעיר בת ים.
בסוף שנות ה-70 החלה דעיכה בשליטת הקיבוצים בענף ורובן התאחדו תחת מועצות אזוריות. בשנות ה-90 הוחל בליגה שיתוף שחקניות זרות וכיום ניתן להחזיק 4 זרות בסגל. ערוץ הספורט משדר בקביעות את סדרות ה"גמר-עף" וגמר גביע המדינה.
אלופת הליגה משתתפת בעונה שלאחר מכן במוקדמות ליגת האלופות בכדורעף נשים (CEV Women's Champions League) והסגנית משתתפת בגביע האתגר האירופאי (CEV Women's Challenge Cup).
אלופות וסגניות
הטבלה הבאה מסכמת את כלל הזוכות באליפות הליגה. קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה גם בגביע המדינה באותה העונה והשלימה דאבל.
ילדי הוסאק
ילדי הוסאק (בצ'כית: Husákovy děti, בסלובקית: Husákove deti) הוא מונח המשמש לתיאור דור של אנשים שנולדו בצ'כוסלובקיה בתקופת בייבי בום שהחלה בראשית שנות ה-70, בתקופת ה"נורמליזציה". הדור נקרא על שמו של הנשיא והמנהיג הקומוניסטי של צ'כוסלובקיה, גוסטב הוסאק.
מדיניות פרו-אוכלוסייה ממלכתית בשנות ה-70
הבייבי בום המשמעותי ביותר לאחר המלחמה בצ'כוסלובקיה הגיע לשיאו בשנת 1974. לאחר אירועי האביב של פראג בשנת 1968 ושיקום התנאים ששררו לפני תקופת הרפורמה, צ'כוסלובקים רבים נכנעו לגורלם והיו מודאגים מהמצב הפוליטי במדינה. בתגובה, המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית הגיעה עם גרסה משלה לגולאש קומוניזם, שהוצגה בתפיסה חדשה: מדיניות פרו-אוכלוסייה ממלכתית. משך חופשת הלידה הוארך, קצבת הילדים גדלה והזוגות הטריים סובסדו בהלוואות מדינה אטרקטיביות. עם זאת, המדיניות הממלכתית "הנדיבה" הגיעה במהרה לגבולותיה. בסוף שנות ה-70, עתודות הכספים הממלכתיות המיועדות לתמיכה במדיניות הפרו-אוכלוסייה היו מוגבלות והבייבי בום הסתיים. השפעתה של מדיניות הפרו-אוכלוסייה הממלכתית הוטלה בספק בעבר. גידול האוכלוסייה החל להתגבר בשנת 1969. הסבסוד הכספי הממלכתי אושר בשנת 1973 והבייבי בום הגיע לשיאו בשנת 1974. לאחר העלייה החדה הראשונית, שיעור הילודה החל לרדת. שורשי התפוצצות האוכלוסין יוצאת הדופן יכולים להיות קשורים לתקופה שלאחר המלחמה ולא ל"הנדסה החברתית" של המשטר הקומוניסטי.
המאה ה-21
החל משנות האלפיים, דור ילדי הוסאק מהווה מרכיב חשוב בחברה הצ'כית. דור הבייבי בום של שנות ה-70 גרם לגידול משמעותי נוסף באוכלוסייה בשנים המאוחרות יותר של העשור. ילדי הוסאק הפכו גם למטרה של "פלישת רטרו" שיווקית וכלכלית בשוק הצ'כי. לאחר נפילת מסך הברזל, שאחריה באה תקופת הקסמה כמעט לכל מוצר מערבי, החברה הצ'כית הפנתה את תשומת לבה בהדרגה למותגים הצ'כיים המסורתיים. מסעות השיווק של החברות החלו להתמקד בדור היצרני ובנוסטלגיה שלו לילדותו. בשוק הצ'כי הופיעו שוב עיצובי רטרו של מוצרים ומותגים שהיו ידועים בשנות ה-70 וה-80.
המונח ילדי הוסאק הופיע במילים של השיר 1970 של להקת צ'ינאסקי הצ'כית:
מרדכי היהודי
מָרְדֳּכַי הַיְּהוּדִי הוא דמות מקראית ומגיבוריה הראשיים של מגילת אסתר. לפי המגילה הוא היה בן דודה של אסתר המלכה, ולפי התלמוד גם בעלה. המגילה מספרת שמרדכי שירת בחצר המלך הפרסי אחשוורוש, כנראה כשופט, הציל יחד עם אסתר את יהודי ממלכת פרס מרצח המוני שתכנן נגדם המן, ולאחר תליית המן תפס את מקומו כמשנה למלך אחשוורוש והפך לבכיר שרי ממלכת פרס וגדול היהודים.
על פי המגילה, מרדכי תיקן לדורות את חג הפורים במכתבים אשר כתב ביחד עם אסתר, ואשר נשלחו אל היהודים בכל רחבי הממלכה.
ייחוסו
ב מוזכר ייחוסו של מרדכי: ; כלומר, משבט בנימין (חז"ל דרשו דרשות נוספות במשמעות הייחוס לבנימין). בתרגום שני ובילקוט שמעוני מבואר שבין שמעי לקיש - שהוא, לפי ילקוט שמעוני, קיש אבי שאול המלך - היו דורות רבים, ואבותיו של מרדכי היו למעשה.
התלמוד הבבלי מסביר שהכינוי "היהודי", הסותר לכאורה לייחוס לשבט בנימין כיוון שמשמעותו שמוצאו של מרדכי הוא משבט יהודה, מקורו בכך שאֵם מרדכי הייתה משבט יהודה ואילו אבותיו התייחסו לשבט בנימין. שיטה נוספת מסבירה שמרדכי היה משבט בנימין, אך גלה עם שבט יהודה - ולכן מכונה מרדכי "היהודי".
שבתו בשושן
על פי מגילת אסתר הוגלה מרדכי מירושלים עם גלות יכניה מלך יהודה על ידי נבוכדנצר השני מלך בבל. לפי המחקר ההיסטורי הדבר אירע בשנת 597 לפנה"ס. הגולים התיישבו בחלקיה השונים של האימפריה הבבלית, אשר נכבשה שישים שנה מאוחר יותר בידי כורש "הגדול" מלך פרס. עלילת המגילה מתרחשת בזמנו של אחשורוש - מלך אשר לא מוזכר בדברי ימי האימפריה הפרסית אך יש המזהים אותו עם אחד מיורשיו של כורש: חשיארש הראשון (אשר מלך בשנת 485 לפנה"ס, 112 שנה לאחר גלות יכניה) או ארתחששתא הראשון (אשר מלך בשנת 465 לפנה"ס, 132 שנה לאחר הגלות) - והיא מציגה את מרדכי כתושב של שושן הבירה, אשר "יושב בשער המלך".
תרגום השבעים מקדים לסיפור מגילת אסתר את חלום מרדכי, אשר בו נאספים כל העמים להילחם ב"גוי קטן", שמאוחר יותר ניצל בזכות מעיין מים שנהפך לנהר גדול. בסוף גרסת השבעים למגילה מופיע פשר החלום. מגילת אסתר מספרת כי למרדכי הייתה דודנית יתומה מאב ואם בשם אסתר, או בשמה העברי הדסה, ואותה הוא גידל ואימץ לו לבת. במדרש רבה, מסופר על מסירותו אליה: פעם אחת חיפש לאסתר מיניקת שתניק אותה, ולא מצא אף אחת שתוכל לעשות זאת. משראה כך התפלל ונעשה לו נס, והניק את אסתר בעצמו. במגילה מסופר שאסתר הייתה יפת תואר וטובת מראה, וכאשר חיפש אחשוורוש מלך פרס אישה יפה שתהיה למלכתו לאחר הוצאתה להורג של ושתי אשתו, לקחו פקידיו את אסתר והביאוה לפניו יחד עם נשים רבות אחרות. המלך אהב את אסתר מכל הנשים שהובאו לפניו, לקחה לו לאישה והמליכה תחת ושתי; ובכל אותה התקופה לא סיפרה אסתר לאיש את מוצאה ואת עמה, בפקודתו של מרדכי -.
באותה התקופה היה מרדכי מעורב במניעת קשר לרצח המלך אחשורוש. בעודו יושב בשער שמע שני סריסים משומרי הסף, בגתן ותרש, כאשר הם זוממים לרצוח את המלך. מרדכי סיפר בבהילות לאסתר על מזימתם של השומרים, ואסתר סיפרה למלך את הדברים בשם מרדכי, תוך שהיא מעלימה ממנו את טיב הקשר ביניהם. דברי מרדכי נמצאו נכונים, בגתן ותרש הוצאו להורג בתלייה, וסיפור הדברים נרשם לזיכרון ב.
מרדכי והמן
זמן קצר לאחר מעשה בגתן ותרש עלה לגדולה בחצר המלך אחשוורוש אדם בשם המן האגגי, שמעמדו בחצר המלך היה כה רם עד שעל פי הוראה מהמלך אחשוורוש נצטוו הכול להשתחוות לו; לפי המדרש הצמיד המן צלם של עבודה זרה לגופו, וכך כל המשתחווה לו השתחווה גם לצלם. מרדכי, אשר ישב כדיין בשער המלך, סירב להשתחוות להמן, ובכך עורר את חמתו של המן. חימה זו הפכה במהרה לתוכנית פעולה אכזרית נגד כלל בני עמו של מרדכי:.
המן שיכנע את אחשוורוש לתת תוקף מלכותי להשמדת היהודים, ותאריך ההשמדה ההמונית נקבע לי"ג באדר. מרדכי התוודע לגזירה היוצאת מבית המלך, מרדכי מיהר ליידע את אסתר על השמדת היהודים, ושיכנע אותה בעמל רב להיכנס אל המלך ולנסות להפר את הגזירה, על אף שכניסה אל המלך ללא הזמנה מראש עונשה מוות. בפקודת אסתר צמו מרדכי וכל יהודי שושן במשך שלושה ימים לפני כניסתה אל המלך.
אסתר הזמינה את המלך ואת המן למשתה, ואחריו למשתה נוסף; בינתיים הכין המן בעצת זרש אשתו עץ שגבהו חמישים אמה במטרה לתלות עליו את מרדכי. באותו הלילה התקשה המלך להירדם ונעריו הקריאו לפניו את ספרי זכרונותיו, ובהם נמצא כתוב כי מרדכי היהודי הציל את המלך ממוות בפרשת בגתן ותרש והמלך לא גמל עמו טובה; המלך ציווה על המן, שבא אל בית המלך כדי ליטול רשות לתלות את מרדכי שונאו על העץ, שירכיב את מרדכי על סוס מלכותי ברחובה הראשי של שושן כשהוא לבוש בבגדי מלכות ויקרא לפניו: - וכך נעשה. במהלך 'משתה אסתר' אליו מסובים אחשוורוש, אסתר והמן, גילתה לפתע אסתר לאחשוורוש כי מוצאה מהעם היהודי, והתחננה אליו שיציל אותה ואת כל עמה מכליה ואבדון. זעמו של אחשוורוש התפרץ על המן, והשר חרבונה הוסיף שמן למדורה בספרו למלך כי המן זמם לתלות על עץ את מרדכי היהודי, מצילו של המלך; זעמו של אחשוורוש הגיע לשיא והוא ציווה לתלות את המן על העץ שהכין למרדכי.
עלייתו לגדולה וחג הפורים
לאחר תליית המן סיפרה אסתר לאחשוורוש שהיא בתו המאומצת של מרדכי היהודי, ואחשוורוש הזמין אותו לבוא לפניו; בפגישתם מינה אחשוורוש את מרדכי למחליפו של המן כבכיר השרים בממלכת פרס, הפקיד בידו את טבעת המלוכה ומסר לו את ארמונו של המן. מרדכי יצא מהפגישה עם המלך עטור כבוד ותהילה: מרדכי ואסתר השתמשו במעמדם הבכיר כדי להציל את היהודים מגזירת ההשמדה, והיום בו זמם המן להשמיד את היהודים הופך ליום נקמה יהודית בגויים, בו הרגו היהודים 75,000 מתושבי הממלכה. היהודים זכו לכבוד ויקר בגלל פחדם של הגויים ממרדכי, ורבים מעמי הארץ התיהדו מרוב פחד.
המגילה מספרת כי חג הפורים נקבע לדורות על ידי אסתר ומרדכי, ושמו הטוב נזכר לדורות. המגילה מסתיימת בפסוק:. עם זאת, על פי המחקר ההיסטורי מקורו של החג קדום יותר מסיפור המגילה, והוא אינו מבוסס על אירועים היסטוריים.
שיבת ציון
בספר עזרא נזכר אדם בשם מרדכי בין שבי הגולה: חז"ל קראו את המילים "מרדכי בִּלשן" כמתייחסות לאדם אחד ולא לשניים, וזיהו אותו עם מרדכי היהודי. את המילה בלשן דרשו, בין השאר, ככינוי שניתן למרדכי על שם שהיה יודע שבעים לשון (בנוטריקון: בשבעים לשון) או על שם שהיה בולל לשונות ודורשם (שהיה דורש את משמעות המילים).
על פי התלמוד, לאחר עלייתו לארץ ישראל נמנה מרדכי בין אנשי הכנסת הגדולה שישבה בירושלים, ואף לאחר ששב לגולה המשיך להיות בקשר עימם וקבע בעזרתם את ימי הפורים לימי חג לדורות.
שמו של מרדכי
השם "מרדכי" הוא כנראה שם בבלי, ויש המשערים שמקורו הוא בשם האל הבבלי הראשי מרדוך. בתעודה פרסית מימי חשיארש הראשון, שיש חוקרים מסוימים המזהים אותו עם אחשוורוש, מוזכר גזבר הממלכה בשם מרדוכּה - שם המזכיר את שמו של מרדכי.
על פי המסופר במשנה, מרדכי היה נקרא גם פתחיה, על שם בקיאותו בשבעים לשון, והוא פתחיה שהיה ממונה על קרבנות העוף בבית המקדש.
בתלמוד הבבלי ביארו שזאת היא גם הסיבה שבשלה הוא מכונה בספר עזרא, מפני שהוא היה "".
התלמוד מצא רמז לשם "מרדכי" בפסוק, המתורגם לארמית כ"מרי דכי".
במסכת מגילה חלוקים האמוראים באשר לזיהוי של הנביא מלאכי, ואחת הדעות מקשרת אותו למרדכי:
הגיית שמו
ישנן שתי מסורות איך מנקדים והוגים את השם "מרדכי". הנפוצה יותר בימינו היא "מרדְכי" בשווא נע, כמו שמקובל אצל עדות המזרח. המסורת השנייה מנקדת בחטף-קמץ "מרדֳכי", וכך מקפידים לקרוא התימנים וחלק מהאשכנזים.
גבעת אנדרומדה
גבעת אנדרומדה היא שכונת מגורים סגורה ויוקרתית ברחוב לואי פסטר ורחוב יפת ביפו. השכונה נמצאת מעל נמל יפו, והכניסה אליה היא מרחוב יפת. סמוך לשכונה נמצאים כנסיית גאורגיוס הקדוש (יוונית אורתודוקסית), בית כנסת יהודי מהמאה ה-19 ובית קברות יהודי עתיק. מצפון לשכונה נמצאת יפו העתיקה, ומדרומה נמצאת שכונת עג'מי. השם ניתן לפרויקט על שם סלע אנדרומדה ואנדרומדה המיתולוגית.
הקמת הפרויקט
בשנת 1989 חכר היזם הקנדי מוריי גולדמן את הקרקע שהפרויקט שוכן עליה מהפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית בירושלים. בתמורה קיבלה הפטריארכיה 30 דירות והעמידה אותן בעסקת אחוזים ליזם אודי אילן. זה הציע אותן להשכרה כדירות נופש. בתחרות לתכנון הפרויקט זכו "בר-לב אדריכלים" והאדריכל אלכס כהן.
בשנת 1995, לפני שהחלה בניית הפרויקט, רשות העתיקות חפרה באזור וגילתה עצמות אדם וקברים. בגלל שהפרויקט נמצא סמוך לבית קברות יהודי עתיק עלה חשש שזה המשכו, ולכן אלה עצמות של יהודים. בעקבות כך חרדים התנגדו לבניית הפרויקט. משרד הדתות ואתרא קדישא ניסו למנוע את בנייתו של הפרויקט, אך ללא הצלחה. בתגובה הטילו חרדים קללת פולסא דנורא על הפרויקט ועל האדריכל שלו, איל רגוניס. לקללה זו הם זוקפים את מותם של שלושה מעובדי הפרויקט.
ב-1995 נמכר הפרויקט על ידי חברת "גולדפן הולדינגס", שבשליטת מוריי גולדמן לחברת "מורדות הים", השייכת ליזמים אודי אילן ויואל גת, ובשנת 2003 מכרה זו את הפרויקט לחברת "אינפורמה קפיטל" שבשליטת חיים גייר, תמורת שקל אחד והתחייבות לכסות את חובותיה של "מורדות הים". ראשוני הדיירים בפרויקט השתכנו בו בשנת 2000.
פתיחת השכונה לכלל הציבור
בתוכנית המקורית השכונה לא הייתה אמורה להיות סגורה, ונדרש לכלול בה ארבע כניסות, ומעברים בין הבניינים לעבר חוף הים ונמל יפו, אך בפועל יש כניסה אחת בלבד ובה מוצב שומר. בתוכנית הראשונית הופיעה גם רחבה ציבורית בגודל 600 מ"ר שתהיה ממנה תצפית לים, אך רחבה זו לא נבנתה. בשנת 2007 הורה בית משפט השלום בתל אביב לפתוח את השכונה הסגורה לכלל הציבור. הכניסה למתחם פתוחה בין השעות 8:00 בבוקר ל 22:00 בלילה. פסק-הדין מעורר התנגדות מצד דיירי הפרויקט, שמפחדים שהם חשופים בעקבותיו לפריצות ולירידת ערך הדירות. תחילתו של התהליך שלוש שנים קודם לכן (2004), עת עתרו לבית המשפט עמותת יפו לזכויות אדם והאגודה למען ערביי יפו עם כמה מתושבי העיר והקליניקות המשפטיות באוניברסיטת תל אביב. העותרים ביקשו מבית המשפט שיורה על פתיחת המתחם למעבר לכלל הציבור. תוכנית הבנייה שלפיהן הוקמה גבעת אנדרומדה אכן קובעת שעל החברה המנהלת של הפרויקט לאפשר את המעבר בין רחוב יפת לחוף הים לכלל הציבור ולא רק לדיירי הפרויקט. סעיף זה הוכנס בזמנו לפי דרישתה המפורשת של עיריית תל אביב. בתוכנית המתחם שאושרה בשנת 2009 נקבעו זיקות הנאה לציבור הן במעבר דרך המתחם והן בגן הפנימי וכן הקצאת 50 מקומות חניה לציבור בחניון התת-קרקעי.
קוסקאם
קוסקאם (געז ቍስቋም) הוא מתחם מבוצר השוכן בגובה של 2,250 מטר מעל פני הים, בצפון-מערבה של העיר גונדר שבצפון אתיופיה. המתחם מרוחק כחצי קילומטר ממרחצאות פאסילידס וכ-2.46 ק"מ מפאסיל גמב, המתחם המלכותי ההיסטורי של השושלת הגונדרית. המתחם הוקם באמצע המאה ה-18 על ידי הקיסרית מאנטאוואב. לאחר שהניחה לענייני האימפריה בעקבות רצח נכדה, הקיסר יואס הראשון, בידי ראס מיכאל סהול, היא פרשה לקוסקאם והתבודדה בו עד מותה ב-1773.
מתחם זה הוכרז בשנת 1979, יחד עם מרחצאות פאסילידס ופאסיל גמב, כאתר מורשת עולמית. כיום שוכן במקום מנזר, ומדי חודש נובמבר, נחוג באתר חג קוסקאם.
היסטוריה
לפי הכרוניקה הקיסרית של הקיסר ייאסו השני, במקום בו שוכן המתחם בקוסקאם, שכן מבנה שהוקם על ידי הקיסר פאסילידס או הקיסר בקפה.
מגלה הארצות הסקוטי ג'יימס ברוס (James Bruce) ביקר בגונדר בשנת 1770 ונקשר בקשרים טובים עם הקיסרית ועם בני משפחתה. הוא אף התגורר בקוסקאם, וכך כתב אודות המקום:
האתר
תיאוריו של ברוס אינם תואמים את הממצאים בשטח כיום, וספק אם שיקפו באופן מדויק את אופיו של האתר במאה ה-18. קוסקאם עשוי משני מתחמים הגובלים זה בזה, דהיינו, שאינם קונצנטריים. האחד אליפטי והשני מעוגל. היקפם של השניים גם יחד אינו עולה חצי קילומטר, והשער שהיה בשימוש בזמנה של הקיסרית (8) פונה צפונה ולא לכיוונה של גונדר. בחומת המתחם היו קבועים שבעה מגדלים קטנים דמויי מלחיות.
המתחם הציבורי
המתחם המעוגל הוא הציבורי, ובמרכזו ניצב המבנה העגול של כנסיית דברה סאהאי מריאם, היינו "מרים של הר השמש" (2). מבנה זה נבנה מחדש ב-1953, לאחר שקודמו נשרף ב-1888, יחד עם האתר כולו, על ידי צבא המהדייה. המבנה המקורי, עגול גם הוא, נבנה מאבן ומסיד, וגגו שהיה עשוי מעץ נח על עמודים, גם הם מעץ. שמונה דלתות בצורת קשתות הובילו אל הכנסייה, ובקירותיה נקבעו שמונה חלונות. הגג כוסה בבדי משי אדומים, והונחו עליו 380 מראות שהקרינו את אור השמש עד לגונדר. המזבח בקודש הקודשים, שבו הונח התבות המוקדש למרים אם האלוהים, עוטר בזהב, בספיר ובשנהב, והוצבו עליו ארבעה צלבים עשויים מזהב. התקרה כוסתה בעיטורי ארד וב-24 צלבים מוזהבים, וצלב נוסף גדול יותר. ליד הדלת המזרחית הקימה מאנטאוואב שני קברים, עבורה ועבור בנה. בכנסייה אכן שוכנו אוצרות רבים שהוענקו לה במתנה, ואלה נמנו בכרוניקות של הקיסרים בדיוק רב.
כל שנותר ממבנה זה לפני הקמת המבנה החדש, היה פודיום בן שלוש מדרגות, שורת קשתות הרוסות בצורת חצי מעגל ושרידים של האזור הקדוש. סביר שהרכוש הרב והעשיר ששכן בכנסייה נגנב ממנה זמן קצר לאחר מות הקיסרית ולפני שהאתר חרב לחלוטין בידי הפולשים מצפון. למבנה הנוכחי שתי קומות - האחת משמשת בקודש ובשנייה נמצאים חדרי הנזירים. גג המבנה המחודד נח על ארקדה עגולה. בקריפטה המקורית נמצא ארון קבורה ובו שלושה שלדים, ולפי המסורת, הלא מדויקת בעליל, אלה הם לא אחרים מהקיסרית עצמה, בנה ייאסו השני ונכדה יואס הראשון. בניגוד למסורת זו, ציינה הכרוניקה הקיסרית עצמה, כי ייאסו השני נקבר בכנסיית "תקלה היימנות באדבבאי", וכי בקוסקאם נקברה אחת אסתר, מבנות השושלת המלכותית בשנים מאוחרות יותר. נוסף על בית השער (1), שוכנים במתחם הציבורי שני מבנים נוספים - מדרום לכנסייה ניצב חדר מלבושים קטן נושא כיפה (4); וצפונית-מזרחית לה ניצב בית אב המנזר (3). מבנה קטן זה בן שתי קומות נושא גם הוא כיפה וגרם מדרגות חיצוני הוליך אליו.
המתחם הקיסרי
המעבר בין שני המתחמים התבצע דרך גרם המדרגות של בית אב המנזר. במתחם הקיסרי והגדול יותר נצבים כיום בעיקר שרידיהם של שלושת מבני הקבע ששכנו באתר - ארמונה של הקיסרית (6), בית תפילה פרטי קטן ועגול הניצב על גבי 12 קשתות (5) ואולם קבלות פנים (7). בין בניין זה לארמון ולבית התפילה נראים שרידים של חומה, שיכול ויצרה מתחם משני, אישי יותר, כדברי ברוס.
הארמון התנשא לגובה של שתי קומות ובקומתו הראשונה שכנו שבעה חדרים. המשקופים עוטרו באבן גיר מקומית אדומה ואפורה. עדיין ניתן לזהות במקום שרידים של גומחות בצורת קשתות, ועיטורים צלבים שנחרטו בקירות. נראה כי לבניין הייתה צמודה גם מרפסת בקומת הקרקע.
לאולם קבלת הפנים בן שתי הקומות, היו צמודים בצדו המזרחי שני מגדלים בסגנון גונדרי - האחד עגול והאחר רבוע, ובקומה השנייה נראים עקבותיה של מרפסת עץ שתלתה ביניהם. בכל קומה אולם בודד, והקיר הדרומי של הקומה הראשונה עוטר בתבליטי צלבים, בדמותו של פיל, ובדמויות של שני אריות - האחד תוקף שור והאחר נראה כשדמות אדם רכובה על גבו.
מעבר בוש
מעבר בוש (באנגלית: Bush Pass) הוא מעבר הרים בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי באנף, על הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובה המעבר 2,361 מטרים מעל פני הים.
המעבר הוא מוצאו של נהר ואלנסיאנס (אשר נקרא בעבר המזלג הדרומי של נהר בוש - South Fork Bush River), אחד מיובליו של נהר בוש.
לקריאה נוספת
* J. Monroe Thorington, The Glittering Mountains of Canada: A Record of Exploration
גביע גגארין
גביע גגארין (ברוסית: Кубок Гагарина) הוא הפרס הגבוה ביותר שמוענק בליגת ההוקי קרח הרוסית, ה־KHL, בתום טורניר הפלייאוף של הליגה החל מעונת 2008/09.
הגביע נקרא על שמו של הקוסמונאוט יורי גגארין, האיש הראשון בחלל. הטורניר הוקם ביוזמתו של מנכ"ל ליגת ה־KHL, סמנכ"ל גזפרום, אלכסנדר מדבדב, שאף הסביר כי הסיבה שהגביע נקרא על שם גגארין היא בשל היותו של גגארין לסמל האומה הרוסית וסמל להישגים אדירים שצריכים להתבטא גם בהוקי קרח הרוסי. שלבי הגביע נערכים עד ארבעה ניצחונות.
בעונת 2019/2020, לראשונה בתולדות הליגה, הוחלט לבטל את פלייאוף העונה בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה ללא הכרעת אלופה.
יו טרבור-רופר
יו טרבור-רופר (באנגלית: Hugh Redwald Trevor-Roper; 15 בינואר 1914 - 26 בינואר 2003) היה היסטוריון בריטי.
ראשית דרכו
יו טרבור-רופר נולד באנגליה בשנת 1915. בוגר אוניברסיטת אוקספורד בשנת 1937. בשנת 1940 פרסם את ספרו הראשון אודות איש כנסייה מן המאה ה-16.
במודיעין הבריטי
בימי מלחמת העולם השנייה שירת טרבור-רופר בשירותי המודיעין הצבאי והביון של בריטניה ונטל חלק במיזם שנועד לחדור לסודות המודיעין הגרמני. בשירותו זה נתוודע אל איש שירותי הביון קים פילבי, שהיה מפקדו, אשר כעבור עשרים שנה נתגלה כבוגד שהעביר את סודות הביון הבריטי לברית המועצות. טרבור-רופר כתב כעבור זמן כי חש במשהו לא תקין בהתנהגותו של פילבי וחש כי הוא מנסה לטרפד את ניסיונותיו של האדמירל וילהלם קנריס, ראש הביון הצבאי הגרמני, האבווהר, להגיע למשא ומתן עם ממשלת בריטניה. כן חשד בו כי הוא קומוניסט לשעבר משום שהפריז, לדברי טרבור-רופר, בגילוי עמדה אנטי קומוניסטית פנטית. לימים בשנת 1968 כתב טרבור-רופר ספר אודות בגידתו של פילבי בשם "פרשת פילבי: ריגול, בגידה והשירותים החשאיים".
חקירת ימיו האחרונים של היטלר
לאחר כניעת גרמניה נשלח טרבור-רופר על ידי הממשלה הבריטית לגרמניה בשנת 1945, לחקור טענות שהושמעו על ידי הסובייטים כי היטלר עדיין בחיים. הוא ראיין את אנשי מטהו של היטלר ואת ניצולי הפיהררבונקר בברלין שבו הסתתר היטלר לקראת סוף המלחמה. החומר שאסף היה היסוד לספרו "ימיו האחרונים של היטלר" שהוציא לאור בשנת 1947 ובו פירט את ממצאיו המאשרים את דבר התאבדותו של היטלר ב-30 באפריל 1945 בבונקר. ספרו של הסופר הגרמני יואכים פסט "בתוך הבונקר של היטלר - 14 הימים האחרונים", שיצא לאור כשישה עשורים לאחר ספרו של טרבור-רופר (ועליו נתבסס הסרט הגרמני "הנפילה"), מפרט את אותן עובדות עצמן, אך מתוך גישה שיש בה קורטוב של אמפתיה להיטלר.
גילוי נוסף שהעלה טרבור-רופר בראיונותיו היה אודות מנהגו של היטלר להעביר לילות שלמים ללא שינה, כשהוא מסב יחד עם אנשי מטהו ובשעות רבות של מונולוג מביע את עמדותיו והשקפותיו על כל דבר שבעולם, פוליטיקה, דת, צבא, מוזיקה ואפילו מזון. הדבר שימש נושא לספרו של טרבור-רופר "שיחות השולחן של היטלר" שיצא לאור בשנת 1953.
ספריו אלה של טרבור-רופר וכן ספרו "הוראות המלחמה של היטלר", שיצא לאור בשנת 1964, וכמו גם יומניו של יוזף גבלס שערך טרבור-רופר והקדים להם מבוא בשנת 1978, הוציאו לטרבור-רופר שם של מומחה ראשון במעלה להיסטוריה של גרמניה הנאצית ושל היטלר, וזאת בנוסף למומחיותו בהיסטוריה האנגלית.
פרופסור להיסטוריה
בשנת 1957 נתמנה טרבור-רופר לפרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת אוקספורד, משרה בה כיהן במשך עשרים ושלוש השנים שלאחר מכן. טרבור-רופר היה תומך של המפלגה השמרנית הבריטית והיה בעל דעות אנטי-קומוניסטיות מוצקות. בשנת 1950 הוא השתתף בכנס שנערך בברלין של אנשי רוח אנטי-קומוניסטים ובהם ארתור קסטלר. בכנס נוסד גוף שנקרא "הקונגרס לחופש תרבותי" שהוציא לאור כתב עת בשם "התקלות" (Encounter). עיקר עיסוקו בהיסטוריה האנגלית היה בעניין מלחמת האזרחים האנגלית.
בעניין גרמניה הנאצית והיטלר, הביע טרבור-רופר דעות עצמאיות והרבה בחילוקי דעות עם היסטוריונים אחרים של התקופה הנאצית כאלן בולוק ואלן ג'ון פרסיבל טילור, מחבר הספר "שורשיה של מלחמת העולם השנייה". אחת המחלוקות הייתה בשאלה הנוגעת לקיומה או להיעדרה של השקפת עולם אצל היטלר. בולוק וטילור סברו כי היטלר היה הרפתקן-אופורטוניסטי, בעוד שטרבור-רופר סבר כי היטלר היה אידאולוג.
בשנת 1980, בגיל 67, נתמנה טרבור-רופר לעמוד בראש פטרהאוס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1979 הוענק לטרבור-רופר תואר האצולה ברון.
יחסו לאפריקה
תחום מחקר נוסף וחשוב שבו עסק טרבור-רופר, ואשר עורר עליו את חמתם של היסטוריונים לא מעטים, היה ההיסטוריה הקדם-קולוניאלית של אפריקה. טרבור-רופר האמין כי היסטוריה היא תלויית-כתב, כלומר בתרבויות שבהן לא התפתחה מערכת של כתב ואין בנמצא היסטוריה כתובה – אין היסטוריה כלל. טרבור-רופר ייצג את הגישה ההיסטוריונית האירופוצנטרית שרווחה בעולם המערבי עד לאמצע המאה ה-20 ואשר לפיה אפריקה הייתה שרויה במצב סטאטי עד להופעת האדם הלבן. הביטוי הבולט ביותר לגישה זו מופיע בדבריו משנת 1963 שהפכו ברבות השנים לסמל לגישה זו: "אפשר שבעתיד יהיה אפשר ללמד היסטוריה של אפריקה, אך כיום אין בכלל היסטוריה אפריקנית, ישנה רק היסטוריה של האירופאים באפריקה, ואילו השאר שרוי באפלה, ממש כמו אמריקה שלפני קולומבוס; ואפלה אינה נושא להיסטוריה...אל לנו לשעשע עצמנו בהתפתלויות חסרות ערך של שבטים ברבריים בפינות ציוריות, אך לא רלוונטיות, של כדור הארץ". קביעות אלו, לצד מאמר מאוחר יותר שבו כינה את אפריקה "נטולת היסטוריה", עוררו ביקורת מצד אפריקניסטים מחוגים שונים של האקדמיה. כמו כן הן עוררו בקרב ההיסטוריונים דיון, הנמשך עד היום, באשר להגדרה "מהי היסטוריה" ובאשר לאלמנטים הנדרשים על-מנת לקבוע כי לחברה מסוימת ישנה היסטוריה. כיום מוסכם בקרב החוקרים כי היסטוריה כתובה איננה האלמנט היחידי בחקר ההיסטוריה, כך שתחום המחקר כולל עתה גם היסטוריה שבעל פה, מסורות שבעל פה, וכן אלמנטים מתחומי האנתרופולוגיה, הארכאולוגיה, הבלשנות ועוד. מכאן שגם אם כיום מרבית החוקרים מסכימים כי קיימת היסטוריה אפריקאית קדם-קולוניאלית, טענותיו של טרבור-רופר היו בעלות השפעה כבירה על התפתחות המחקר האפריקניסטי בתקופה הפוסט-קולוניאלית בפרט ועל חקר ההיסטוריה בכלל.
פרשת יומני היטלר
בשנת 1983 פרסם השבועון הגרמני "שטרן" קטעים מכתבי יד שנטען כי הם קטעים מיומניו של היטלר שנכתבו בכתב ידו בין השנים 1932 ל-1945. היומנים הועמדו לבדיקה אצל מספר מומחים להיסטוריה של מלחמת העולם השנייה ובהם טרבור-רופר. במסיבת עיתונאים שנערכה ב-25 באפריל 1983 הכריזו המומחים כי אכן אלו הם יומניו של היטלר. טרבור-רופר אמר: "אני משוכנע שהמסמכים הם אותנטיים, שההיסטוריה של מיקומם מאז 1945 היא אמיתית, ושהדעה המקובלת לגבי הרגלי הכתיבה של היטלר, אישיותו, ואפילו אולי מספר אירועים פומביים, כתוצאה מכך תצטרך להיבחן מחדש".
תוך זמן קצר נתגלה שהיומנים הם זיוף מגושם. הדבר עורר סערה בתקשורת העולמית. שניים מעורכי ה"שטרן" התפטרו והעיתונאי גרהרד היידמן, שטען כי גילה את היומנים, והזייפן קוייאו, נעצרו באשמת זיוף, נשפטו ונשלחו לתקופות מאסר.
מעמדו האישי והאקדמאי של טרבור-רופר נפגע קשות מן הפרשה ואף הוטל ספק בטוהר מידותיו, משום שבאותה עת הוא היה דירקטור בחברה שהוציאה לאור את עיתוני הטיימס, אשר העיתון סאנדיי טיימס שבהוצאתה שילם סכום כסף נכבד על הזכות לפרסם את היומנים בבריטניה.
שארית חייו
טרבור-רופר פרש לגמלאות בשנת 1985. לאחר פרישתו פרסם מספר ספרים; על תקופת הרנסאנס, על הכנסיות הקתולית והאנגליקנית ועל תקופת הרפורמציה. בנושאי היטלר וגרמניה הנאצית לא עסק יותר.
טרבור רופר נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2003 בגיל 89 שנים.
מספריו
בתרגום עברי: ימיו האחרונים של היטלר. הוצאת טברסקי, 1948.
בתרגום עברי: הוראות המלחמה של היטלר. הוצאת מערכות, 1992.
ESCP Business School
דירוג
למוסד מסורת ארוכה של מצוינות אקדמית ופתיחות בינלאומית. התואר השני בניהול של ESCP Europe דורג במקום הראשון בעולם על ידי ה-Financial Times ב-2010 והגיע למקום השני בדירוג ב-2012. תוכנית ה-EMBA של המוסד דורגה במקום ה-15 בעולם על ידי ה-Financial Times ב-2009 ובמקום ה-3 בעולם עבור צבירת ניסיון בינלאומי ב-2012. התואר במימון דורג במקום ה-7 בשנת 2012. התואר באסטרטגיה וייעוץ דורג במקום ה-1 בצרפת בשנת 2018 על ידי SMBG
בוגרים
ל-ESCP Europe כ-40,000 בוגרים. בין הבוגרים הבולטים: ראש ממשלת צרפת לשעבר, ג'אן פייר רפראן; מנכ"ל חברת הנפט Total, קריסטוף דה מרג'רי; מנכ"ל Hermes, פטריק טומאס; מנכ"ל קבוצת SEB, תיירי דה לה טור ד'ארטז; מייסד Danone, אנטואן ריבו; מנכ"ל Ernest and Young באירופה המערבית, פטריק גונל, ורבים אחרים.
בוגרים בישראל
בין הבוגרים הבולטים בעלי אזרחות ישראלית, מיכאל גולן, מייסד ומנכ"ל גולן טלקום, ופרופ' דניאל רואש, אשר מכהן כראש לשכת המסחר ישראל-צרפת ומרצה בין היתר ב-ESCP Europe ובטכניון. בוגר נוסף הוא ג'אן מארק דארדיה, מנהל השיווק הגלובלי של מכתשים אגן תעשיות.
הסוואה בתנועה
הסוואה בתנועה היא הסוואה אשר מספקת מידה מסוימת של הסתרה עבור אובייקט נע. מאחר שלמערכת הראיה קל יותר לזהות אובייקטים זזים ההסוואות היעילות ביותר הן לרוב כאשר האובייקט נייח וצבעיו ומתאר גופו משתלבים ברקע או כשהוא נחבא מאחורי אובייקטים אחרים, אך במקרים אחדים, למשל כאשר נמר רוצה להתקרב לטרף או חרק המחפש את מזונו אין לאובייקט ברירה אלא לנוע ולחשוף את עצמו ולכן נאלצו בעלי חיים לפתח שיטות הסוואה בתנועה השונות משיטות הסוואה יעילות יותר שנועדו להסתתרות.
הסוואה של התקרבות בתנועה
בעלי חיים רבים רגישים במיוחד לתנועת אובייקטים; לדוגמה, צפרדעים מסוגלים לזהות בקלות כתמים כהים וקטנים הנעים במהירות לידם אך מתעלמים מחפצים נייחים. הסוואה על בסיס צבעים ודפוסים יכולה לעזור לאובייקט להישאר סמוי גם בתנועה, לפחות בצורה יעילה יותר מאובייקט שאינו מוסווה אך יעילותה קטנה ככל שהתוקף מתקרב למטרה. לצורך הסוואה גם בזמן התקרבות קיימות מספר אסטרטגיות.
תנועה חשאית
אסטרטגיה אחת היא למזער את התנועה בפועל, כאשר טורפים כגון נמרים עוקבים אחרי הטרף הם זזים לאט מאוד ובחשאי. אסטרטגיה זו מונעת את הצורך להשתמש בהסוואת תנועת.
חיקוי זרימה אופטית של הרקע
חיות מסוימות, בעיקר מעופפות, מחקות את הזרימה האופטית של הרקע. כלומר הן נעות בהתאם למהירות ולדפוס התעופה של אובייקט המטרה ויוצרות את האשליה שהן אינן נעות כלל או נעות לכיוון אחר. בשיטה זו התוקף אינו פונה ישירות לכיוון הקורבן כמו במרדף קלאסי של ניווט יחסי.
הסוואה על ידי תנועה (התנדנדות)
אחת השיטות לנוע מבלי להתגלות היא על ידי שימוש בדפוסי תנועה הנראים טבעיים ומשתלבים עם הסביבה. העיקרית שבהם היא הליכה מתנדנדת המדמה אובייקט נייח שנע כתוצאה מגורמים חיצוניים. למשל סוסון האצה משתמש בדפוס תנועה המדמה אצה שנעה עם זרמי הים, מקלונאים וחרקים אחרים מתנדנדים קדימה ואחורה בזמן ההליכה כאשר הם חשים במשב רוח ומשנים את תדירות הנדנוד בהתאם למאפיינים של הרוח והתזוזה שהיא גורמת לחפצים כגון עלים שנעים סביבם. לעיתים שיטה זו משמשת גם כסוג של תנועת הסוואה לצורך התקרבות לטרף.
KHL נגד NHL
משחקי KHL נגד NHL (ברוסית: Выставочные игры КХЛ—НХЛ, באנגלית: KHL vs NHL games) הם סדרת משחקי ראווה בין קבוצות ההוקי קרח של ליגת ה-NHL הצפון אמריקאית וליגת ה-KHL המזרח אירופאית, שבסיסה ברוסיה.
במשחק במסגרת גביע ויקטוריה ב-2008 שיחקה מטאלורג מגניטוגורסק מול ניו יורק ריינג'רס שניצחה 3–4 והיה זה המפגש הראשון בין קבוצת הוקי קרח רוסית לקבוצה אמריקאית, בתקופה הפוסט-סובייטית.
NGC 4459
היסטוריה
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.4 והיא התגלתה ב-14 בינואר 1787 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1789 תחת הציון I.161. הוא תיאר אותה כבהירה מאוד, די גדולה ובעלת צורה לא סדורה. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה מספר פעמים והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1288, כשהיא מתוארת כדי בהירה או עמומה, עגולה ובעלת מרכז בהיר, וכן ציין שיש כוכב עם דרגת בהירות 8 כ-2 דקות קשת מדרום-מזרח לה. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 3012 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4459, כאשר היא מתוארת כדי בהירה, די גדולה, בעלת צורה לא סדורה ומרכז בהיר, וכן שניתן להבחין בכוכבים בתוכה.
תצפית
הגלקסיה נמצאת בחלקו הצפוני של צביר הבתולה שגולש לקבוצת הכוכבים שערות ברניקי, מעט צפונית לגבול עם קבוצת הכוכבים בתולה, כ-8.7 מעלות ממערב-צפון-מערב לכוכב וינדמיאטריקס, כ-9.7 מעלות ממזרח לכוכב הבולט דנבולה וכ-10.5 מעלות ממערב-דרום-מערב לכוכב α בשערות ברניקי. כ-0.9 מעלות מצפון-מזרח לה נמצאת M88, כ-1.7 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לה נמצאת M91, כ-0.4 מעלות מדרום-מזרח לה נמצאת NGC 4477, כ-0.6 מעלות מדרום-דרום-מזרח לה נמצאת NGC 4473, כמעלה מדרום-דרום-מערב לה נמצאות "העיניים" – NGC 4435 ו-NGC 4438 וכ-1.2 מעלות וכ-1.4 מעלות מדרום-מערב לה נמצאות בהתאמה M86 ו-M84, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
תכונות
אורכה הזוויתי של NGC 4459 הוא כ-3.5 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של קרוב ל-55,000 שנות אור, מעט יותר מחצי מהקוטר של שביל החלב, מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כרבע ממסת שביל החלב, כאשר למעלה מ-70% ממסתה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה יש מעט גז ואבק, ולכן יצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך יחסית שמוערך בכ-7 מאיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-14 שנים. בהתאם לכך, אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא די זקנה וגילה הממוצע מוערך בכ-7 מיליארד שנים והמתכתיות של הכוכבים היא רק כ-80% מזו של השמש. במרכז הגלקסיה נמצאת דיסקת אבק שקוטרה הזוויתי כ-9 שניות קשת ששקול לקוטר של כ-2,300 שנות אור, ונראה שבחלקה הפנימי של הדיסקה עדיין מתרחשת יצירה של כוכבים חדשים. את הגלקסיה מקיפים כ-220 צבירים כדוריים ונראה שבליבת הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי שמסתו כ-70 מיליון מסות שמש.
רצח משפחת ווטס
רצח משפחת ווטס הוא רצח שהתרחש בעיירה פרדריק שבמדינת קולורדו בארצות הברית בבוקר של 13 באוגוסט 2018. אב המשפחה, כריסטופר לי ווטס (נולד ב-16 במאי 1985) הודה באשמת רצח אשתו, שאנן קת'רין רזצ'ק (נולדה ב-10 בינואר 1984) בחניקתה למוות. בהמשך הוא הודה ברצח שתי בנותיהן של הזוג, בלה בת הארבע וסלסט בת השלוש באותו אירוע, בכך שכיסה את ראשן עם שמיכה וחנק אותן למוות. ב-6 בנובמבר 2018 הוא הודה ברצח מדרגה ראשונה תחת הסדר טיעון, שבעקבותיו לא יקבל עונש מוות (שלאחר מכן בוטל בקולורדו בשנת 2020). ווטס נידון לחמישה מאסרי עולם ללא אפשרות לחנינה.
רקע
הרוצח ורעייתו גדלו בקרוליינה הצפונית. כריסטופר גדל בעיירה "ספרינג לייק" ושאנן בעיירה "אברדין". הזוג הכיר בשנת 2010 והתחתנו במחוז "מקלנבורג" בסוף שנת 2012, על פי מידע שנמצא באינטרנט. לזוג נולדו שתי בנות: בלה מארי ווטס (נולדה ב-17 בדצמבר 2013) וסלסט קת'רין "סיסי" ווטס (נולדה ב-17 ביולי 2015). בזמן הירצחה, שאנן הייתה בשבוע ה-15 להריונה עם בן, שהזוג תכנן לקרוא לו בשם "ניקו".
משפחת ווטס התגוררה בבית בעל חמישה חדרים בעיירה "פרדאריק" שבקולורדו, אותו הם רכשו בשנת 2013, לאחר מכן בשנת 2015 הזוג הכריז על פשיטת רגל. כריסטופר עבד בחברת בנייה בשם "אנאדארקו פטרולום" ושאנן עבדה מהבית במכירת מוצר בשם "טרייב" עבור חברת שיווק רשתי בשם "לה-ואל".
היעלמות
בשעה 1:48 בלילה לערך, ביום שני ב-13 באוגוסט 2018, שאנן חזרה לביתה מנסיעת עסקים באריזונה. היא הגיעה לביתה ברכב עליו נהגה חברתה ניקול אוטוף אטקינסון, שגם עבדה ביחד איתה. במהלך אותו סוף השבוע, כריסטופר נשאר בבית ביחד עם הבנות. מאוחר יותר באותו היום, שאנן ובנותיה נחשבו לנעדרות על ידי אטקינסון, שדאגה ששאנן לא הגיעה לבדיקה רפואית שקשורה להריונה וכן לא ענתה למסרונים. לאחר ששאנן נעדרה מפגישת עבודה, אטקינסון הגיעה לבית המשפחה בשעה 12:10 בצהריים. לאחר שדפקה בדלת ולא קיבלה מענה, אטקינסון התקשרה לכריסטופר, שהיה באותו הזמן בעבודה וכן למשטרת פרדאריק.