cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוכסות וירטמברג
מלחמות הדת
בשנת 1550 מת אולריך, ובנו כריסטוף, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. כריסטוף המשיך במלאכת המרת הדת שהחל אביו, וסייע למעמד האצולה להתעשר על חשבון התושבים. בשנת 1568 מת כריסטוף, ובנו לודוויג השלישי, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1593 מת לודוויג ערירי, וקרוב משפחתו פרידריך הראשון, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. פרידריך ניתק את וירטמברג מחסותה של אוסטריה, והגיע על כך לידי הסכם עם רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1599. בשנת 1608 מת פרידריך, ובנו יוהאן פרידריך, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. במהלך שלטונו פרצה מלחמת שלושים השנים, אך יוהאן פרידריך לא נטל בה חלק.
מלחמת שלושים השנים
בשנת 1628 מת יוהאן פרידריך, דוכס וירטמברג, ובנו אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. מכיוון שהיה קטין, שימשו דודיו לודוויג פרידריך, דוכס וירטמברג-ממפלגארד, ולאחר מותו בשנת 1631 יוליוס פרידריך, דוכס וירטמברג-וייטינגן כעוצרים עד לשנת 1633.
המאה ה-18
בשנת 1707 מונה אברהרד לודוויג למפקד הכוחות השוואביים שלחמו במלחמת הירושה הספרדית, והועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל. בשנת 1731 מת בנו פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של וירטמברג, ואברהרד לודוויג ניסה לחזור לאשתו יוהאנה אליזבת מבאדן-דורלאך, על מנת להעמיד עוד בן, אולם היא סירבה לחזור אליו. בשנת 1733 מת אברהרד לודוויג, ובן דודו קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג עלה לשלטון אחריו. עם עלותו לשלטון מינה קרל אלכסנדר את יוזף זיסקינד אופנהיימר ליועצו הכלכלי. מהלכיו הכלכליים של אופנייהמר הצילו את כלכלת וירטמברג שהייתה הרוסה בעקבות מלחמת הירושה הספרדית (1702-1713), אך גררו תגובות קשות הן מהמעמד העליון שכלל את האצילים והבורגנים והן ממעמד הצמיתים והאיכרים, אך אלכסנדר התעקש ושמר על אופנהיימר כיועצו. במשך כל תקופת כהונתו של אופנהיימר הצליח אלכסנדר לצבור לעצמו ולאנשיו כסף רב וחיי פאר ועושר רב, אך גם הצליח לחזק את צבאו. בשנת 1737 נפטר אלכסנדר משבץ מוחי פתאומי, ובנו קרל השני אויגן, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו. מכיוון שהיה קטין, שימשו קרל רודולף, דוכס וירטמברג-נוישטדט ולאחריו קרל פרידריך השני, דוכס וירטמברג-אלס כעוצרים. מיד לאחר עלותו לשלטון הוצא להורג יוזף זיסקינד אופנהיימר - יהודי החצר של אביו, וגופתו הושמה בכלוב ברזל. קרל אויגן התחנך בבית המלוכה הפרוסי, אצל פרידריך הגדול, ובשנת 1744 תפס לבדו את השלטון, והורה לקבור את גופתו של אופנהיימר. במהלך מלחמת שבע השנים לחם קרל אויגן לצד פרוסיה, והוביל את כוחותיו לנסיכות הבוחר מסקסוניה. קרל אויגן הרחיב מאוד את חצרו ופיאר אותה, ואף בנה טירות מרשימות, אולם ההוצאות האדירות הביאו את וירטמברג למצב כלכלי גרוע ביותר. קרל אויגן השקיע מאוד בחינוך ובחקלאות, ואף ייסד בשנת 1765 את הספרייה הלאומית של וירטמברג.
מלחמות צרפת המהפכנית
בשנת 1793 מת קרל השני אויגן, דוכס וירטמברג ללא ילדים, ובמקומו עלה לשלטון אחיו לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג, ולאחר מותו בשנת 1795 עלה לשלטון אחיו הצעיר פרידריך השני, דוכס וירטמברג. פרידריך ששירת בצבאו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, והיה קשור אליו בקשרי נישואים, עבר לנצרות הפרוטסטנטית ואף חינך את בניו כך. במהלך שלטונו פלשה צרפת לשטח הדוכסות, ואילצה את פרידריך למשוך את כוחותיו מהצבא הקיסרי ולשלם פיצויים. אולם בעזרת ניהול יעיל, שמר פרידריך על עצמאות הדוכסות. בשנת 1797 מת פרידריך, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך השלישי, דוכס וירטמברג. פרידריך חזר ונטל חלק במלחמה נגד צרפת נגד רצון נתיניו, וכאשר פלשו הצרפתים שוב לשטחי הדוכסות, פרש פרידריך לארלנגן, שם שהה עד לשלום לונוויל בשנת 1801.
במרץ 1802 נחתם הסכם עם צרפת, ובו הוסכם שפרידריך יעביר לצרפת את נחלותיו בגדה השמאלית של הריין, בתמורה לתשע ערים חופשיות ובכללן את רויטלינגן והיילברון, וכן עוד שטחים שיסופחו לדוכסות.
לאחר מכן
בשנת 1803 שודרגה הדוכסות למעמד של נסיכות הבוחר, וסופחו אליה עוד שטחים כחלק מחילוט נכסי הכנסייה באימפריה.
בשנת 1805 הצטרפה וירטמברג לנפוליאון במלחמותיו כנגד מדינות הקואליציה השלישית, וכהוקרה על כך שודרגה הנסיכות בחוזה פרסבורג למעמד של ממלכה.
אוניברסיטת תשרין
אוניברסיטת תִּשְרִין (בערבית: جامعة تشرين, בתרגום לעברית: אוניברסיטת אוקטובר) היא אוניברסיטה ציבורית בעיר לטקיה שבסוריה. נכון לשנת 2013, היא האוניברסיטה השלישית בגודלה מבין האוניברסיטאות בסוריה, ובדירוג אקדמי מדורגת במקום החמישי מבין כלל האוניברסיטאות בסוריה.
היסטוריה
האוניברסיטה הוקמה בתאריך 20 במאי 1971, כאשר בתחילה היא נקראה בשם אוניברסיטת לטקיה (בערבית: جامعة اللاذقية). בהמשך, ובמהלך שנת 1975, שם האוניברסיטה שונה לשם הנוכחי, במטרה לזכור ולהנציח את אירועי מלחמת יום הכיפורים, אשר מוכרת בסוריה ובעולם הערבי בשם מלחמת אוקטובר (בערבית: حرب تشرين, בתעתיק לעברית: חַרְבּ תִּשְרִין).
הפקולטה הראשונה אשר נפתחה באוניברסיטה הייתה הפקולטה למדעי הרוח והאומנויות, אשר נוסדה בשנת 1971. הפקולטה האחרונה שנפתחה באוניברסיטה הייתה הפקולטה להנדסת טכנולוגיות מידע ותקשורת, אשר נוסדה בשנת 2008.
יחסי איראן–יפן
יחסי איראן–יפן (בפרסית: روابط ایران و ژاپن, ביפנית: 日本とイランの関係) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין יפן. היחסים בין המדינות נוסדו באופן רשמי בשנת 1926. במשך ההיסטוריה שמרו שתי המדינות על יחסים חברותיים במידה רבה, ושותפות אסטרטגית חזקה.
היסטוריה
בשנת 1878 התקבל שגריר יפן לאימפריה הרוסית, אנומוטו טקאקי, בפני קהל רשמי בסנקט פטרבורג בידי השאה הפרסי נאצר א-דין שאה קאג'אר. עם זאת, יחסים דיפלומטיים רשמיים בין יפן לאיראן לא כוננו עד שנת 1926. בשנת 1929 פתחה יפן צירות באיראן, ואילו איראן פתחה מצדה צירות ביפן ביולי 1930. אמנת ידידות נחתמה בין שתי המדינות בשנת 1939 ויחסים לבביים נשמרו במהלך מלחמת העולם השנייה עד שנת 1942, כשאירעה הפלישה הבריטית–סובייטית לאיראן. יחסים דיפלומטיים רשמיים הוחזרו בשנת 1953 אחרי חתימת חוזה סן פרנסיסקו.
בפברואר 1955 שודרגו היחסים בין המדינות לדרג שגרירות, ובשנת 1977 פתחה יפן קונסוליה כללית בח'ורמשהר, אולם זו נסגרה באופן זמני במלחמת איראן–עיראק ובאופן סופי ב-1997.
איראן ויפן חתמו על הסכם פטור מאשרת כניסה בשנת 1974, אולם ההסכם בוטל באפריל 1992 בשל הגירה לא חוקית רחבת היקף של איראנים ליפן. איראן ויפן גם משתפות פעולה במדיניות חוץ אזורית במזרח התיכון, כמו שיקום אפגניסטן והסכסוך הישראלי-פלסטיני. מאז 2004 עובדת יפן על פיתוח שדה הנפט החופי של איראן, שנמצא באזאדגאן.
על פי סקר של ה־BBC World שנערך ב־2012, רק ארבעה אחוזים מאזרחי יפן ראו את איראן באור חיובי; 52 אחוזים הביעו דעה שלילית על משטר האייתוללות. על פי סקר Pew Global Attitudes שנערך באותה שנה ביפן, 61 אחוזים תמכו ב"עיצומים קשים", אך 49 אחוזים הצהירו כי הם מקבלים את איראן עם יכולות גרעיניות - שיעור גבוה יותר מבכל מדינה אחרת. בדצמבר 2018 הכריז משרד החוץ היפני על הסמל הרשמי של יום השנה ה־90 לכינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות. בסמל, שאומץ על ידי שתי הממשלות, מופיעים הדגל הלאומי של איראן והדגל הלאומי של יפן על רקע פריחת הדובדבן, אות לשגשוג ולהידוק היחסים בין השתיים. מדיניות החוץ של יפן כלפי איראן היא סובלנית ועקבית. יפן משקיעה באיראן כדי להבטיח אספקת אנרגיה אמינה; היא מייצאת אליה מכוניות ומוצרי חשמל, ומייבאת ממנה מוצרי נפט ומוצרים פטרוכימיים. היקף הסחר השנתי בין שתי המדינות עומד על 11 מיליארד דולר.
ביוני 2019, גורם ממשלתי ביפן הודיע כי ראש ממשלת יפן, שינזו אבה, צפוי להיפגש עם המנהיג העליון של איראן, אייתוללה חמינאי ועם הנשיא רוחאני. היה זה ביקור רשמי ראשון של ראש ממשלה יפני מאז 1978. מטרת הביקור הייתה לתווך בין איראן לארצות הברית ולהקל את המתיחות שעלולה להידרדר למלחמה. הנשיא טראמפ תמך במאמצי התיווך היפניים.
אילריון פריאנישניקוב
אילריון פריאנישניקוב (ברוסית: Илларио́н Пря́нишников; 20 במרץ 1840 – 24 במרץ 1894, היה ממקימי קבוצת הציור הנודדים, שהפכו לאחד מבתי הספר לאמנות הרוסיים החשובים של סוף המאה ה-19.
ביוגרפיה
אילריון פרינישניקוב נולד בכפר טימאשובו שבמחוז בורובסקי, למשפחת סוחרים. מ-1856 עד 1866 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בכיתותיהם של אבגרף סורוקין וסרגיי זריאנקו.
תמונת הסוחרים שלו "גוסטיני דבור במוסקבה", שצויר בשנה האחרונה ללימודיו, הביאה לו מוניטין רב. בציור הקטן הזה הוא נתן פתרון מקורי לנושא של השפלת כבוד האדם, החריפות והאכזריות בעולם, שבו הכל נקנה ונמכר. לאחר שתיאר את הסוחרים המטופשים, הנאלצים לרקוד לצלילי קונצרטינה ופקיד קשיש מסכן, האמן מדגים באופן אותנטי גלריה שלמה של העיוות המוסרי והשאננות. הציור עורר זעם אצל כמה מחסידי האמנות האקדמית הרשמית שחשו שהצייר הצעיר הורס היעוד ה"גבוה" של האמנות שאמור לבטא בצורה האידיאלית את האמיתות הנצחיות.
בשנת 1870 קיבל פרינישניקוב את התואר "צייר". מ-1873 ועד מותו הוא היה מורה לציור וחניכיו היו קונסטנטין קורובין, ויטולד בייליניצקי-בירוליה, מיכאיל נסטרוב, אלכסיי סטפנוב, ניקולאי אורלוב, איוואן גורוכוב ואחרים.
מראשית קיומו של איגוד הנודדים הוא היה חבר בקבוצה, ומהתערוכה השנייה שלהם, היה אחד ממנהלי האיגוד. אף על פי שפרינישניקוב התגורר בעיקר במוסקבה, הוא ביקר לעיתים קרובות בצפון הרוסי שם צייר. הוא השתתף בעיטור הקתדרלה המקורית של ישו המושיע, שנהרסה ב-1931.
פרינישניקוב מת במוסקבה שם נקרא אחד הרחובות על שמו.
פרס בחירת הילדים של ניקלודיאון לשיתוף הפעולה האהוב ביותר
פרס בחירת הילדים של ניקלודיאון לשיתוף הפעולה האהוב ביותר הוא פרס אשר נכלל בקטגוריית המוזיקה של הטקס, כחלק מן ארבעה החלקים. ניתן על ידי צופי ניקלודיאון המורכב מקהל ילדים הם שמצביעים ובוחרים את הזוכים בתחומים השונים, והזוכה בטקס מקבל פסלון כתום בצורת ספינת אוויר (בלימפ), שהייתה לוגו הערוץ במשך רוב התקופה שבין השנים 1984–2009, והוא אף משמש כגלילור (חלול במרכז) עבור אלבום מוזיקה.
הטקס החל משנת 1987, בתור טקס הנקרא "The Big Ballot". מוענק מאז שנת 2016. תיאור הפרס הרשמי הוא כדלקמן: "מיועד להקלטות או תקליטים המבוצעים על ידי צמד/להקה או ביצועים שיתופיים (ווקאליים או אינסטרומנטליים) ומוגבל לסינגלים או שירים בלבד". כאשר רק בשנת 2000, החלו להתווסף עוד קטגוריות בחלקת המוזיקה; הלהקה האהובה ביותר, הצמד האהוב ביותר, האמן החדש האהוב ביותר, ושיר הפסקול האהוב ביותר. כמו כן עד שנת 2016 לא התקיים פרס זה. בשנת 2016, הוחלט כי כמות המועמדים תוגדל לכשישה מועמדים בסך הכול.
רקע
הטקס החל משנת 1987, בתור טקס הנקרא "The Big Ballot". כמו כן עד שנת 2016 לא התקיים פרס זה. פרס זה החל להתקיים כבר בשנת 2016, וחולק בפעם הראשונה לוויז קאליפה וצ'ארלי פות' על שירם "See You Again". הפרס האחרון שחולק בשנת 2022, שייך לג'סטין ביבר ודה קיד לארוי עם להיטם "Stay".
סטטיסטיקות
האמן עם מספר רב ביותר של זכיות בפרס בחירת הילדים של ניקלודיאון לשיתוף הפעולה האהוב ביותר הוא ג'סטין ביבר אשר זכה בכשלושה פרסים בסך הכול. ביבר הוא גם האמן עם מספר הרב ביותר של מועמדויות בפרס זה עם 8 בסך הכול. אחריו נמצאות הזמרות האמריקאיות קארדי בי, ואריאנה גרנדה עם שלוש מועמדויות וטיילור סוויפט וסלינה גומז עם שניים בסך הכול. מתוך 5 הפרסים שהוענקו בקטגוריה מאז הקמתה, הוענק הפרס 5 פעמים לבנים ושניים מתוכן לשתי זמרות קמילה קביו ואריאנה גרנדה על השתתפותן בשירם "Señorita" ו-"Stuck with U", בהתאמה. כאשר קביו נהפכה לאמנית הראשונה הזוכה בפרס זה. בנוסף, שנת 2019 הייתה הפעם הראשונה ששיר ראפ או היפ הופ זכה בפרס זה, ונהפך לשיר עם מספר רב ביותר של מבצעים בשיר אחד (4 זמרים סך הכול). שנת 2020 הייתה הפעם הראשונה שכל הזוכים בפרס לא היו אמריקאים (שון מנדס מקנדה, וקמילה קביו מקובה). בנוסף, ביבר נהפך לאמן הראשון בהיסטוריה של הטקס אשר זוכה בפרס זה פעמיים ברציפות, בין השנים 2021–2022. אולם, ביבר זכה גם בפרס בשנת 2019, אך מנדס וקביו זכו במקום.
האח הגדול עונה 10
האח הגדול עונה 10 היא העונה העשירית של תוכנית הריאליטי הישראלית "האח הגדול", והעונה השלישית של התוכנית במצטבר שמשודרת ברשת 13. העונה שודרה מ-1 בינואר ועד 4 באפריל 2020. את העונה הנחו גיא זו-ארץ ולירון ויצמן. זוכת העונה היא תקווה גדעון.
על העונה
בתחילה היו אמורים להיכנס 15 דיירים ביום הראשון, אבל הכניסה של אוראל אלוש – דוגמן פלאס סייז וגיי מוצהר – בוטלה, אחרי שגילה עטיפה של תרופת "ציפרלקס" ברצפת בית המלון, וחשש שייעשה בה שימוש ללא ידיעתו.
על אף היותה העונה הרגילה העשירית שהופקה לתוכנית, היא שווקה בגופי השידור השונים כ"עונה 2", שכן הייתה העונה הרגילה השנייה של התוכנית ברשת מדיה.
במהלך העונה התרחשו הבחירות לכנסת ה-23. לדיירים שרצו להצביע ניתנה האפשרות לעשות זאת, והם לוו לקלפי על ידי אנשי הפקה, שמנעו מהם מגע עם הקהל הרחב. במרץ 2020 בניגוד לכלל המונע מן הדיירים לקבל מידע אודות המתרחש מחוץ לבית, דווחו הדיירים על התפרצות נגיף הקורונה בישראל. זוהי הפעם השנייה בתולדות התוכנית בה דיירים מקבלים מידע כזה מהאח הגדול במצב חירום, אחרי שבפעם הקודמת זה קרה בעונה השישית, כאשר ישראל נלחמה במבצע צוק איתן.
גמר העונה התקיים ב-4 באפריל, לראשונה ללא קהל בעקבות מגפת הקורונה, והעמיד את מספר ימי העונה על 95 ימים, מה שהפך את העונה הזו לעונה הרגילה השנייה הקצרה ביותר בתולדות "האח הגדול" בישראל, אחרי העונה הרביעית (93 ימים).
פרק הגמר זכה לרייטינג הגמר הגבוה ביותר מאז פיצול ערוץ 2 ברשת 13, והוא עמד על 25.2% וכמעט 800 אלף צופים. ממוצע העונה עמד על 17.5%, הממוצע הנמוך ביותר שידעה התוכנית, אולם לא בהפרש ניכר מהעונות הקודמות (ממוצע עונת הVIP ששודרה לפני כן עמד על 17.6% והממוצע של העונה הראשונה ברשת בקיץ 2018 עמד על 17.9%).
דיירי הבית
רשימת 21 הדיירים שנכנסו לבית האח הגדול לפי סדר כניסתם (כולל זמניים):
דיירים שנכנסו בכניסה הראשונה דיירים שנכנסו בכניסה השנייה
דיירים זמניים
משימות
באותו לילה, ארבעה דיירים פגי תוקף קיבלו משימה סודית, ובה לנסות לשים צמידי "פג תוקף" על ידיהם של הדיירים האחרים, מבלי שאלה יתעוררו. למחרת התברר שחגית הנקניקייה הפכה למלכה בכך ששמה לירדן צמיד "פג תוקף". בנוסף לכל אלה, הדיירים היו צריכים להתייצב בסופר כשנשמעה מנגינה מסוימת, כדי שה"נינג'ות" יבואו לנקות את הסופר; מישל החלב וליאור הקורנפלקס הפכו למבצע 1+1, ועליהם היה להישאר צמודים לאורך היום השני של המשימה. הדיירים הסתפקו בתקציב בסיסי מהמשימה הסודית הפותחת את העונה, עם כמה קנסות.
מתילדה מפלנדריה
מתילדה מפלנדריה (בצרפתית: Mathilde de Flandre, בפלמית Mathilda van Vlaanderen ~1031 - 2 בנובמבר 1083) הייתה אשתו של ויליאם הראשון, מלך אנגליה, דוכסית נורמנדי ומלכת אנגליה. נולדו להם תשעה ילדים משותפים, ביניהם שני מלכי אנגליה - ויליאם השני, מלך אנגליה והנרי הראשון, מלך אנגליה. מתילדה הייתה בתו של בלדווין החמישי, רוזן פלנדריה ושל אדלה מצרפת, דוכסית פלנדריה.
חתונה
למרות האגדה על אכזריותו של ויליאם כלפי אשתו היסטוריונים מחשיבים את נישואייה של מתילדה לוויליאם כמלאי חיבה וויליאם ככל הנראה לא בגד בה מעולם (דבר שלא היה נפוץ בתקופה).
אויגן קוגון
אויגן קוגון (בגרמנית: Eugen Kogon; 2 בפברואר 1903 - 24 בדצמבר 1987) היה היסטוריון ופעיל פוליטי גרמני, מתנגד ידוע של המפלגה הנאצית, אשר שהה שש שנים כאסיר במחנה הריכוז בוכנוואלד. קוגון היה ידוע בגרמניה שלאחר המלחמה כעיתונאי, סוציולוג, מדען פוליטי, סופר ופוליטיקאי. הוא נחשב לאחד מ"האבות הרוחניים" של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה והאינטגרציה האירופית.
השנים הראשונות
קוגון נולד במינכן, בנו של דיפלומט רוסי. הוא בילה חלק גדול מימי נעוריו במנזרים קתולים. למד כלכלה וסוציולוגיה באוניברסיטאות במינכן, פירנצה ובווינה. הדוקטורט שלו, אותו קיבל בווינה בשנת 1927, עסק בנושא "מדינת פשיזם תאגידית". באותה שנה, קוגון קיבל עבודה כעורך של המגזין הקתולי Schönere Zukunft ("עתיד ורוד") ונשאר שם עד 1937. בעבודתו הכיר את הסוציולוג אותמר ספאן, שהמליץ עליו ל"ועד המרכזי של האיגודים הנוצריים". הוא שימש שם כיועץ מספר שנים מאוחר יותר. ב-1934, לאחר הפוטש הנאצי באוסטריה שנכשל, קוגון התמנה למנהל הנכסים של בית סקסה-קובורג-גותה.
התנגדות לנאצים
כיריב מושבע של הנאציזם, קוגון נעצר על ידי הגסטפו ב-1936 ושוב במרץ 1937 והואשם בין היתר כ"עובד למען הכוחות הסוציאליסטיים האנטי לאומיים מחוץ לטריטוריה של הרייך". במרץ 1938 הוא נעצר בפעם השלישית, ובספטמבר 1939 גורש לבוכנוואלד, שם הוא שהה בשש השנים הבאות כאסיר מספר 9093.
בבוכנוואלד, קוגון עבד משנת 1943 כפקיד של רופא המחנה ארווין דינג-שולר, שעמד בראש מחלקת הניסויים בטיפוס במחנה. על פי דוחותיו של קוגון, הוא פיתח מערכת יחסים על גבול האמון עם דינג-שולר באמצעות שיחות על משפחה, המצב הפוליטי והאירועים בחזית. לדבריו, ההשפעה שלו על דינג-שולר הביאה להצלת חייהם של אסירים רבים, כולל סטפן הסל ואדוארד יאו תומאס, על ידי החלפת הזהויות שלהם עם אסירים שמתו מטיפוס. בתחילת אפריל 1945 נכלל קוגון ברשימה של 46 אסירים שהאס-אס רצה לרצוח זמן קצר לפני השחרור הצפוי של המחנה. דינג-שולר עזר להציל את חייו על ידי הסתרתו בארגז והברחתו מבוכנוואלד.
כהיסטוריון, עיתונאי ופוליטיקאי לאחר המלחמה
מייד לאחר ששוחרר ב-1945, קוגון התחיל שוב לעבוד כעיתונאי. הוא עבד כהיסטוריון מתנדב לצבא ארצות הברית והחל לכתוב את ספרו "מדינת האס אס: מערכת מחנות הריכוז הגרמנית" (Der SS-Staat: Das System der deutschen Konzentrationslager"), שפורסם לראשונה בשנת 1946, ונחשב עד היום בגרמניה כבסיס להבנת פשעי הנאצים. הספר תורגם למספר שפות ורק בגרמנית נמכר בחצי מיליון עותקים.
למרות התייחסות אינטנסיבית לעבר, קוגון בחר בעיקר להסתכל קדימה, לקראת בניית חברה חדשה בגרמניה הממזגת נצרות עם סוציאליזם, ואף דיבר על כך עוד בבוכנוואלד עם קורט שומאכר. בכל מקרה, הצמיחה המהירה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה הפריעה לאיחוד המוצע של הימין הסוציאל-דמוקרטי עם מפלגת המרכז הגרמנית למפלגת עבודה כדוגמת המודל הבריטי.
ב-1946, קוגון וחברו וולטר דירקס ייסדו בפרנקפורט את "מחברת פרנקפורט", מגזין תרבותי ופוליטי בעל השקפה שמאלנית קתולית, שהגיע במהירות לתפוצה של 75,000 עותקים (גבוהה מאוד לאותה תקופה), ועד 1984 נשאר אחד המגזינים הפוליטיים-חברתיים ותרבותיים המשפיעים ביותר בעידן שלאחר המלחמה. קוגון היה מעורב בחיפוש אחר "דרך שלישית" בחידושה של גרמניה. הוא ביקר את קונראד אדנאואר, שלא היה מעוניין בבעלות והלאמת תעשיות מפתח קהילתיות.
כלקח מלקחי הנאציזם, קוגון היה בין הראשונים שקרא ליציאה ממדינת לאום מסורתית ולחם להקמת רפובליקה אירופאית. בין היתר, הוא היה מעורב באיחוד הפדרליסטים האירופאים (UEF) וכיהן כנשיאה הראשון בשנים 1949–1954. בשנים 1951–1953, כיהן במקביל גם כנשיא המועצה הגרמנית של התנועה האירופית.
קוגון שימש כפרופסור בחוג למדע המדינה באוניברסיטה הטכנולוגית של דרמשטאדט משנת 1951 עד לפרישתו בשנת 1968. בשנים 1964–1965 עמד בראש התוכנית הפוליטית "פנורמה", ששודרה בתחנה הגרמנית ARD. מאוחר יותר, תמך במדיניות המזרחית של הקואליציה הסוציאליסטית ליברלית וקידם באופן פעיל את הפיוס של פולין עם ברית המועצות. את שנותיו האחרונות בילה בפרישה שקטה בטאונוס במדינת הסן.
מידוויי (CV-41)
נושאת המטוסים מידוויי (באנגלית (USS Midway (CV-41) הייתה נושאת מטוסים ששירתה בצי האמריקאי והייתה המובילה בסדרה שנשאה את שמה.
מידוויי הייתה הספינה ששירתה את הזמן הרב ביותר בשירות פעיל, והשתתפה באופן פעיל במלחמת וייטנאם ובמלחמת המפרץ.
במשך 10 שנים הייתה הספינה הגדולה ביותר בעולם, ובנוסף הייתה לספינה הראשונה שהייתה גדולה מכדי לעבור בתעלת פנמה.
עיצובה המהפכני נתן לה יכולת תמרון טובה יותר מאשר ספינות דומות שקדמו לה.
לאחר שהוצאה מן השירות הוצבה בסן דייגו, קליפורניה, והפכה למוזיאון הנושא את שמה.
קומיוס
בעל ברית של יוליוס קיסר
שיתוף הפעולה ביניהם היה פורה וקומיוס אף נשלח למשימת ריגול באי הבריטי כהכנה לפלישתו של קיסר לאי הבריטי. קיסר קיווה שקומיוס יצליח ליצור קשרים עם חלק מהבריטונים וכך יסייע לו במלאכת כיבוש האי. לרוע מזלו של קומיוס, הבריטונים לא רצו לנהל עמו משא ומתן וכלאו אותו. הוא השתחרר ממאסר רק כחלק מהסכם הפסקת האש בין הבריטונים לקיסר לאחר פלישתו הראשונה לאי. קומיוס המשיך לשרת נאמנה את קיסר והשתתף בפלישתו השנייה של קיסר לאי הבריטי. קומיוס היה מעורב במגעים שהביאו לכניעתו של קסיוולאונוס (Cassivellaunus), מנהיג קואליציית השבטים הבריטונים אשר התנגדו לקיסר. כאות הוקרה על מעשיו, פטר קיסר את שבטו מתשלומי מס.
אויבו של קיסר
בשנת 52 אטרבאטים הצטרפו למרד שהוביל ורקינגטוריקס וקומיוס היה אחד המצביאים שאספו את צבא החילוץ אשר נשלח לסייע לוורקינגטוריקס שהיה נצור באלסיה. לאחר תבוסה בקרב זה, הצטרף למרד של הבלובאקים ואף שכנע כמה מאות גרמאנים להצטרף אליהם. לאחר תבוסת הבלובאקים, חיפש מקלט אצל הגרמאנים.
קומיוס המשיך במאבק גם בשנת 51. הפעם המזל לא האיר לו פנים והוא נפצע בהתקלות עם כוח פרשים רומי. קומיוס שמאס במטרה שראה כאבודה ביקש מעבר בטוח לאי הבריטי, שהוענק לו על ידי מרקוס אנטוניוס ובתנאי שלא יחזור לגאליה להתנגד לרומא. מקורות נוספים מציינים שייתכן שהמעבר של קומיוס לאי הבריטי היה סוער יותר וקומיוס לא קיבל זכות למעבר בטוח, אלא ברח מפניו רודפיו. כך או כך, הגיע לאי הבריטי.
חלק מהאטריבאטים, שהם שבט בלגי, היגרו עוד לפני מלחמת גאליה לאי הבריטי. קומיוס הצליח לבסס את מעמדו באי הבריטי והיה למלכם בשנת 30 לפנה"ס.
הספר מסיביריה
הספר מסיביריה (ברוסית: Сибирский цирюльник; שווק באנגלית במדינות המערב בשם The Barber Of Siberia) הוא סרט בהפקה משותפת של רוסיה, צרפת, איטליה וצ'כיה, הסרט בבימויו של ניקיטה מיכאלקוב משנת 1998 מתרחש בתקופת רוסיה הצארית שתחת שלטונו של קיסר רוסיה אלכסנדר השלישי ומככבים בו אולג מנשיקוב, ג'וליה אורמונד, ריצ'רד האריס, ולדימיר אילין, מרינה ניילובה, אלכסיי פטרנקו. ניקיטה מיכאלקוב עצמו גילם בסרט את הצאר אלכסנדר השלישי. מוטו הסרט היא "הוא רוסי. זה מסביר הרבה."
בשנת 2000 הוענק לסרט פרס המדינה של הפדרציה הרוסית. ב-14 במרץ 2021 יופץ מחדש בבתי הקולנוע ברוסיה, במלאת 23 שנים לצאת הסרט לאקרנים לראשונה.
עלילה
לסרט שני קווי עלילה. הראשונה היא רוסיה, 1885, בתקופת שלטונו של הקיסר אלכסנדר השלישי. הממציא הזר של מכונת התספורת הסיבירית הייחודית, דאגלס מקראקן, מגיע לרוסיה. כתמיכה, הוא משתמש בהרפתקנית האמריקאית ג'יין קלאגן, שצריכה לעזור לפרויקט בשל קשריה עם גורמים רוסיים ובפרט, עם הגנרל ניקולאי קרלוביץ' רדלוב. אך הרוסי הראשון שנפגש עם ג'יין בטעות מתגלה כצוער של בית הספר הצבאי הקיסרי, אנדריי טולסטוי.
מערכת יחסים רומנטית מתפתחת בין אנדריי לג'יין, בדרכם אל הגנרל רדלוב, שהחליט להציע לג'יין להינשא לו. אל טולסטוי מסרב להשלים עם זה ומעשיו, שנגרמו מקנאה, מובילים אותו לעבודות פרך בסיביר ולפרידה מאהובתו...
קו העלילה השני הוא מחנה האימונים הצבאי בקיץ האמריקני, 1905. צוער, בוגר מחנה צבאי, שתולה את דיוקנו של המלחין האוסטרי וולפגנג אמדאוס מוצרט מעל מיטתו, מותקף על ידי סמל אחר שלא קיבל השכלה מעולה בשם או'לירי ומכונה "כלב סוער". סירובו להכפיש את שמו של המלחין הגדול מוביל לעימות בין הסמל לצוער. האחרון מתברר כבנם של אנדריי טולסטוי וג'יין.
הפקה
הסרט הופק בתקציב של 35 מיליון דולר כאשר חלק מהסרט צולם בסביבת הערים גורבטוב וקוסטרומה. מראה מחנה האימונים הצבאי בקיץ האמריקני צולם בצ'כיה, כמו גם בפורטוגל, בדרום חצי האי סטובאל. במיוחד לצורך צילומי הסרט, לבקשת מיכאלקוב כיבו לנשיא בוריס ילצין, את תאורת הפנים של כוכבי הקרמלין, שנראו מככר סמטת ואסילייבסקי במשך 10 שעות והונחו שבילים לסוסים דרך שער התחייה. לפני כן, תאורת הכוכבים כובתה פעם אחת בלבד: בתחילת מלחמת העולם השנייה.
פסקול
המוזיקה נכתבה על ידי המלחין הרוסי אדוארד ארטמייב והוקלטה על ידי התזמורת הסימפונית לקולנוע (סולן - איליה פרונטוב, פלוגלהורן). סרגיי סקריפקה ניצח על חלק מרצועות המוזיקה ודמיטרי אטובמיאן ניצח על החלק השני מפיק התקליטים היה מישל סיידו הצרפתי. הקלטת הפסקול נערכה באולפן מטרופוליס (לונדון).
גילה פלם
גילה פלם (4 באוקטובר 1956) היא מוזיקולוגית ואתנומוזיקולוגית, חוקרת מוזיקה יהודית, מוזיקה עם דגש על מוזיקה של יהודי מזרח אירופה, מנהלת הפונותיקה הלאומית - מחלקת המוזיקה וארכיון הצליל בספרייה הלאומית, יוזמת פרויקט שימור והנגשה של ארכיון הצליל ועורכת תוכניות מוזיקה, תקליטורים.
ביוגרפיה
גילה פלם נולדה בחיפה, להורים ניצולי שואה. למדה בבית הספר "קישון" ואחר כך בבית חינוך תיכון חיפה במגמה ראלית ובמקביל למדה פסנתר בקונסרבטוריון דוניה ויצמן בחיפה. ב-1974 החלה את לימודיה באקדמיה למוזיקה ומחול בירושלים במגמת פסנתר אצל המורה תלמה פוגל-כהן והמשיכה את לימודיה בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית. במקביל ללימודי המוזיקולוגיה למדה גם ספרות עברית ותולדות התיאטרון. את התואר השני השלימה באוניברסיטה העברית בחוג למוזיקולוגיה. נושא עבודת המוסמך היה "פעולתה המוזיקלית של ברכה צפירה בשנות ה-30 וה-40 בארץ ישראל" בה ניסתה להראות כיצד שולבו מקורות מוזיקליים עממיים מזרחיים בזמר העברי וכיצד ברכה צפירה שנתה את המצלול המוזיקלי של התרבות הישראלית המתהווה. במסגרת העבודה ראיינה גילה פלם את ברכה צפירה וראיונות אלו שמורים בארכיון הצליל שבספרייה הלאומית. בשנת 1982 זכתה גילה במלגה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) במחלקה למוזיקה בתוכנית לאתנומוזיקולוגיה. עבודת הדוקטורט עסקה בנושא המוזיקה בשואה. העבודה התבססה על ראיונות ניצולי שואה וחומר כתוב ושחזרה קהילת זיכרון של יוצאי גטו לודז'. עבודה זו מהווה אבן יסוד לחקר תרבות בשואה בכלל ומוזיקה בפרט, ומשמשת כמקור לחוקרים רבים. את לימודי הדוקטורט סיימה גילה פלם בשנת 1988. בשנת 1992 פורסמה עבודת הדוקטורט כספר "Singing for survival :songs of the Lodz ghetto, 1940-45" בהוצאת University of Illinois Press. בשנת 1989 הוזמנה גילה פלם להקים את המחלקה למוזיקה במוזיאון השואה בוושינגטון בארצות הברית. במסגרת זו הקימה את האוסף והפיקה תקליטור בשם "Remember the children" שבו כונסו ובוצעו מחדש שירים על ילדים שנכתבו בגטאות ובמחנות.
בשנת 1992 שבה ארצה. המפעל הראשון שבו עסקה היה סידור וטיפול באוסף מאיר נוי לזמר העברי ולזמר היידי בספרייה הלאומית. בשנת 1994 מונתה למנהלת מחלקת המוזיקה וארכיון הצליל בספרייה הלאומית. גילה פלם המשיכה את דרכו של פרופ' ישראל אדלר שהקים את מחלקת המוזיקה וארכיון הצליל, ופתחה במהלך השנים את האוספים והגדילה את היקפם בצורה משמעותית. בחומר הארכיוני הכתוב העלתה את מספר הארכיונים הקיימים מ-70 ל-300 ארכיונים אישיים של מיטב מלחיני ישראל בתחום הזמר העברי והמוזיקה הישראלית האמנותית. בארכיון הצליל הוגדל היקף האוסף מ-600 שעות הקלטה ל-40,000 שעות הקלטה. בשנים 2007-8 יזמה את מיזם ההצלה והשימור של אוספי ההקלטות של ארכיון הצליל. גילה פלם בנתה את המיזם ואת תהליכי העבודה בו בסיוע הספרייה הלאומית ובמימון קרן לגסי הרטיג'. המיזם הושלם בשנת 2013 ובמסגרתו שומרו כ-35,000 שעות הקלטה שבחלקן היו במצב סיכון גבוה והונגשו באמצעות אתר האינטרנט של הספרייה הלאומית.
גילה פלם משתתפת באופן קבוע ופעיל בארגון ארכיוני הצליל הבינלאומי (IASA) וכן בארגונים מקצועיים אחרים בהם היא יועצת ומקדמת טיפול נאות בחומרים אודיו-ויזואליים. בנוסף היא מכהנת כחברת ועד במספר מוסדות בין השאר בוועד המנהל של המכון למוזיקה ישראלית שמקדם בעיקר יצירה של מוזיקה ישראלית אמנותית. גילה פלם עוסקת בהוראה חלקית במוסדות להשכלה גבוהה. כך למשל לימדה באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן, האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, ובמכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב.
אלכסנדר גלאגולב
ביוגרפיה
אלכסנדר  גלאגולב נולד בכפר במחוז טולה למשפחת כומר. בשנת 1894 הוא סיים לימודי דת בבית ספר לכמרים בטולה ובשנת 1898 סיים אקדמיה נוצרית בקייב עם קבלת תואר שני.
בשנת 1899 גלאגולב החל ללמד באקדמיה נוצרית בקייב בה למד. בשנת 1906 התמנה לפרופסור.
גלאגולב למד כ-18 שפות. הוא היה חבר מערכת של אנציקלופדיה נוצרית ופרסם מאמרים בנושאי דת. הוא היה נחשב למומחה בתנ"ך.
בשנת 1905 גלאגולב התנגד באופן פעיל לרדיפות יהודים. הוא היה עד מומחה בפרשת בייליס. בעדותו הוא ציין שליהודים אסור להשתמש בדם במהלך הכנת אוכל. עדותו הייתה חשובה לקו ההגנה.
לאחר מהפכת אוקטובר גלאגולב המשיך לעבוד במוסדות הכנסייה. הוא המשיך לתת הרצאות לסטודנטים למרות שבאופן רשמי האקדמיה נסגרה. כאשר רקטור האקדמיה נעצר בשנת 1923, גלאגולב פעל במקומו בנושאים מנהליים.
בתחילת שנות ה-30 גלאגולב גורש מביתו ועבר לגור בחדר קטן ליד הכנסייה. בשנת 1931 הוא נעצר והיה בכלא כחצי שנה. ב-20 באוקטובר 1937 הוא נעצר פעם נוספת. לפי הגרסה הרשמית הוא נפטר ב-25 בנובמבר 1937 מסיבוכי מחלה.
גלאגולב היה נשוי לזינאידה, ספרנית באקדמיה נוצרית. היא נפטרה בשנת 1936. בנו אלכסיי גלאגולב היה כומר שהציל יהודים בקייב במהלך מלחמת העולם השנייה. על פעילותו הוא קיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
גלאגולב היה חבר של משפחת מיכאיל בולגקוב. הסופר תיאר את פעילותו בספר "המשמר הלבן".
בשנת 2002 על קיר בניין אקדמיה נוצרית בקייב הוצב לוח זיכרון למשפחת גלאגולב.
טוביאס יעקובוביץ
ד"ר טוביאס (טוביה) יעקובוביץ (בגרמנית: Tobias Jakobovits; 23 בנובמבר 1887 – 29 באוקטובר 1944) היה רב, היסטוריון וספרן יהודי-צ'כי, היסטוריון של יהדות צ'כיה, מומחה לכתבים עבריים עתיקים, יעקובוביץ היה הספרן הראשי של הקהילה היהודית בפראג בתקופה שבין שתי מלחמות העולם והמנהל המקצועי של המוזיאון היהודי בפראג תחת הכיבוש הנאצי. הוא נשלח למחנה הריכוז אושוויץ בסתיו 1944 ונרצח שם יחד עם רעיתו. אחיינו (בן אחיו הבכור – יואל יוליוס יעקובוביץ) היה הלורד הרב ד"ר ישראל עמנואל יעקובוביץ, הרב הראשי של איחוד הקהילות היהודיות של חבר העמים הבריטי. בין השנים 1966 לבין 1991.
ביוגרפיה
טוביאס יעקובוביץ נולד ב-23 בנובמבר 1887 בלאקומפק (לקנבך), אז במערב הונגריה, היום באוסטריה. הוא אחד מילדיו של הרב שלמה סלומון יעקובוביץ ורעייתו עמליה (בשם נעוריה שוורץ). טוביאס יעקובוביץ עצמו זכה בחינוך דתי וחילוני גם יחד ברוח התרבות של מרכז אירופה. הוא למד תחילה בישיבה בברטיסלאבה (כיום בירת סלובקיה) והשלים את לימודיו הרבניים בסמינר בברלין.
בשנת 1912 התיישב בפראג והועסק כעוזר הספרן הראשי של הקהילה היהודית. משנת 1917 כיהן גם כרב בעיר ברובע מיכלה בתוך הרובע העירוני הרביעי בעיר. עם זאת המשיך בלימודיו. הוא למד פילולוגיה שמית באוניברסיטה הגרמנית בפראג על שם קרל פרדיננד וסיים בשנת 1920 את עבודת הדוקטורט שלו (Ph.D) בנושא "הרעיון המשיחי בתלמוד".
שנת 1922 הייתה ציון דרך חשוב בחייו של טוביאס יעקובוביץ בכמה מובנים. הוא זכה באזרחות צ'כוסלובקית, הועלה לתפקיד הספרן הראשי של הקהילה היהודית בפראג, וגם התחתן. הוא נשא לאישה את ברטה פטוחובסקי (Bertha Petuchovsky), בתו של הרב פטוחובסקי שטוביאס למד אצלו בברלין. בשנת 1924 נולד בנם הבכור יוסף יעקובוביץ ולאחר שנתיים נוספות נולד בנם השני משה יעקובוביץ (מנפרד). במקביל פעל יעקובוביץ גם באיגוד הרבנים של בוהמיה (בצ'כית: Svaz rabínů v Čechách, בגרמנית: Rabbinerverband in Böhmen). יעקובוביץ עבד גם כמורה לדת בבתי ספר יהודיים גרמניים.
בשנת 1928 הוא הפסיק את תפקידו כרב בפראג, אבל במשך שנתיים הוא מילא את תפקיד הרב, החזן והמורה לדת בעיירה אוּלִיזְ'קֶה יַנוֹבִיצֶה (Uhlířské Janovice) הסמוכה לפראג. בתקופה זו פרסם מחקרים רבים על הגנאלוגיה וההיסטוריה של יהודי צ'כיה. תחת ניהולו עסקה הספרייה באיסוף ספרי קודש נדירים, כתבים בנושאי יהדות והיסטוריה של היהודים באירופה כולה וספרות יהודית. הוא היה הראשון לערוך קטלוג ידני של כל הספרים והכתבים שנמצאו בספריה. בעבודת עריכה רבת היקף זו ניכרים הן ידיעתו את השפה העברית, הן הידע המקיף שלו בהיסטוריה הכללית והיהודית והן שליטתו בשפות זרות נוספות ובספרות.
בשנת 1942 טוביאס יעקובוביץ צורף לצוות המוזיאון היהודי בפראג, תחת הכיבוש הנאצי, כמומחה להיסטוריה ולכתבים עתיקים. הוא הפך למנהל המקצועי של המוזיאון, וכך, על אף שיוסף פולק יצר את הקונספט של המוזיאון, האחריות הרשמית להפעלת המוזיאון התבססה על יעקובוביץ. הנאצים תכננו להפוך את המקום ל"מוזיאון המרכזי של הגזע היהודי הנכחד" ולהציגה כך בפני בני העם ה"ארי". להגשמת מטרה זו, הם ריכזו בו אוצרות יהודיים רבים ומגוונים, שנשדדו על ידם ברחבי אירופה הכבושה. יעקובוביץ ועמיתיו עסקו במיון מאות אלפי הפריטים היהודיים – חפצי קודש, ספרים וכתבי יד – שהגיעו מכל רחבי אירופה. יעקובוביץ היה אוצר התערוכה הראשונה שהתקיימה תחת הכיבוש הנאצי בבית הכנסת הגדול בפראג באוקטובר 1942. התערוכה התבססה על פרויקט אותו הוא ערך בשנת 1927, והיא כללה כתבי יד וספרים עבריים ויהודיים נדירים. קצין האס אס הנס גינתר מ"הלשכה המרכזית להגירת יהודים" (בגרמנית: Zentralstelle für jüdische Auswanderung), שהיה הממונה על פעילות המוזיאון, סירב לכלול בתערוכה כתבים, שהוצגו לפני המלחמה, וששיקפו את החיים השקטים ואת שיתוף הפעולה בין היהודים לבין האומה הגרמנית.
בשנים 1942–1944 השתתף יעקובוביץ בדיון הנוגע בשיפוץ בית הכנסת אלטנוישול והתאמתו למטרות מוזיאוניות. הוא דרש שכל דבר הקשור לבית הכנסת יוצא מהבניין. בשנת 1943 השתתף בכתיבת מדריך למוזיאון היהודי המרכזי, שבו תיאר את ההיסטוריה של בתי הכנסת בהם השתמש המוזיאון. יעקובוביץ היה בעל עמדה אופטימית בקשר לגורל היהודים שנשלחו על ידי הנאצים למחנות במזרח, והביע תקוה שמטרת המוזיאון תהיה לשמור חפצים יהודים בזמן המלחמה, עד שאלה יוכלו לשוב לבעליהם ולקהילות היהודיות ברחבי אירופה.
טוביאס וברטה יעקובוביץ נשלחו לאושוויץ ב-27 באוקטובר 1944 ונרצחו שם ביום 29 באוקטובר 1944.
הנק ואן דן בריימן
הנדריק חיסברט ברנהרד "הנק" ואן דן בריימן (בהולנדית: Hendrik Gijsbert Bernhard "Henk" van den Breemen; נולד ב-23 במרץ 1941) הוא גנרל הולנדי אשר שימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין 1994–1998.
ביוגרפיה
בריימן נולד בפאלקנסווארד ב-23 במרץ 1941. ב-1960 הוא התגייס לחיל הנחתים ההולנדי והתקדם במהירות בסולם הדרגות. בין 1981–1982 הוא שימש כמפקד קבוצת הקרב האמפיבית הראשונה אשר הורכבה מכוח משולב של חיילים בריטים והולנדים. ב-1987 הוא מונה לסגן מפקד חיל הנחתים. ב-15 באוגוסט 1994 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). הוא הגנרל הראשון מחיל הנחתים שקיבל את התפקיד, והיחיד עד כה. הוא סיים את תפקידו ופרש מהצבא ב-5 ביוני 1998. לאחר פרישתו שימש בריימן כחבר בדירקטוריון של חברת ניהול המשאבים "באן". כמו כן הוא משמש כיועץ עבור קרן נואבר העוסקת בפילנתרופיה.
בינואר 2008 היה בריימן חלק מ"חבורת החמישה" שפרסמה את החוברת "Towards a Grand Strategy for an Uncertain Word; Renewing Transatlantic Partnership" אשר זכתה לתפוצה רבה בקרב מקבלי ההחלטות בנאט"ו.
ב-18 במרץ 2010 האשים הגנרל האמריקני ג'ון שיהאן את חיילי האו"ם ההולנדים באחריות למחדל שהוביל לטבח סרברניצה. בריימן (ששימש כראש ההגנה בתקופת הטבח) נקרא בידי משרד ההגנה ההולנדי להגיב לטענה, ופרסם הצהרה על פיה מדובר ב"שטות מוחלטת". שיהאן התנצל על הדברים בפני בריימן.
מאמרי אדמו"ר הזקן
מאמרי אדמו"ר הזקן היא סדרת ספרים שיצאה לאור על ידי מערכת "אוצר החסידים" של הוצאת קה"ת. מבחר ממאמרים אלו נדפסו לפני כן בספרים תורה אור - לקוטי תורה ובסידור אדמו"ר הזקן עם חסידות.
מאפיינים
המאמרים הם 'תורות' או 'דרושים' שאמר אדמו"ר הזקן ונרשמו על ידי אחיו (הרב יהודה לייב מינוביצ'י), בניו (רבי דובער, ר' חיים אברהם ור' משה), נכדו (רבי מנחם מנדל שניאורסון) ותלמידיו (ר' פינחס רייזס, ר' שלמה פריידס). חלק קטן מהמאמרים הגיה אדמו"ר הזקן, וחלק מהמאמרים הגיה אדמו"ר הצמח צדק. כל אחד מכותבי המאמרים כתב בסגנון מיוחד משלו ובדרך כלל ניכר מהסגנון מיהו הכותב.
במסורת חב"ד שאדמו"ר הזקן אמר כאלפיים מאמרים. בספריית חב"ד מצויים כתבי יד של למעלה מאלף מאמרים מתוארכים, וכשש מאות מהם לא תוארכו. המאמר המתוארך הקדום ביותר המצוי הוא מצום גדליה ה'תקנ"ג, והאחרון הוא רשימת "נפש השפלה" מלפני פטירתו בכ"ד טבת ה'תקע"ג.
סוגים
בסדרה זו כמה סוגים:
ב. מאמרים הקצרים. רובם מאמרים מהשנים תקנ"ג-תקס"א.
ג. מאמרים שנאמרו משנת ה'תקס"ב עד שלהי שנת ה'תקע"ב, מהתקופה בה גר בליאדי ונדפסו על סדר השנים.
את שני הכרכים הראשונים מהסדרה, 'אתהלך ליאזנא', ו'הנחות הר"פ' ערך הרבי, רבי מנחם מנדל שניאורסון והוציא לאור בשנת ה'תשח"י, בתוספת הערות, מראי מקומות ומפתח, וכן את הכרך של שנת תקס"ב בשנת ה'תשכ"ד. בשנת תשל"ח הורה הרבי למערכת אוצר החסידים להוציא לאור את כל מאמרי אדמו"ר הזקן. ומאז החלה הסדרה לצאת בצורה סדירה. בשנת תשס"ו נשלמה הסדרה לפי סדר השנים. חלק מהכרכים יצאו לאור בהוצאות חדשות עם תיקונים והוספות.
ראו גם
תורה אור ולקוטי תורה
ג'ון אבוט
סר ג'ון ג'וזף קלדוול אבוט (באנגלית: Sir John Joseph Caldwell Abbott; 12 במרץ 1821 – 30 באוקטובר 1893) היה עורך דין ופוליטיקאי קנדי, שכיהן כראש ממשלת קנדה, השלישי במניין מאז איחוד קנדה בין השנים 1891 – 1892. אבוט כיהן בתפקיד זה כמנהיגה של המפלגה השמרנית.
אבוט נולד בעיירה שקרויה כיום סנט-אנדרה-ד'ארג'נטיי (Saint-André-d'Argenteuil) שבקוויבק. הוא למד באוניברסיטת מקגיל והיה לאחד מעורכי הדין הידועים במונטריאול ומאוחר יותר שב לאוניברסיטת מקגיל כפרופסור למשפטים וקיבל גם תואר דוקטור במשפט אזרחי. התיק המשפטי המפורסם ביותר שהוא טיפל בו היה הגנתם המוצלחת של מבצעי פלישת סנט אלבן. אבוט עצמו היה מעורב בפוליטיקה כבר מגיל צעיר, חתם על גילוי הדעת של מונטריאול לסיפוח קנדה על ידי ארצות הברית – צעד שלימים הוא התחרט עליו – וניצח בבחירות לאספה המחוקקת של פרובינציית קנדה ב-1860. בתהליך שהתנהל לקראת איחוד קנדה הוא היה תומך נלהב למען זכויות דוברי האנגלית בקוויבק.
ב-1867 נבחר אבוט כחבר בית הנבחרים של קנדה מטעם המפלגה השמרנית. מברק שהודלף מלשכתו היה מסמך מרכזי ב"שערורייה הפסיפית" ב-1873 שגרמה לנפילת ממשלתו הראשונה של ג'ון אלכסנדר מקדונלד. ב-1887 מונה אבוט כחבר הסנאט הקנדי והיה למנהיג סיעת הממשלה בסנאט. ביוני 1891, בעקבות מותו של מקדונלד, הוא מונה כראש הממשלה. אבוט היה אז בן 70 וכיהן רק עד נובמבר 1892, עת פרש עקב בריאותו הלקויה. שנה לאחר מכן הוא הלך לעולמו.
ראשית חייו
אבוט נולד בסנט אנדרוז שבקנדה התחתונה (כיום סנט-אנדרה-ד'ארג'נטיי (Saint-André-d'Argenteuil) שבקוויבק) לאמו, הרייט (לבית ברדפורד) ולאביו, הכומר ג'וזף אבוט, שהיה מיסיונר אנגליקני. ב-1849 נשא אבוט לאישה את מרי מרתה בת'ון, קרובת משפחתו של דר' נורמן בת'ון, רופא וחוקר ידוע (1939-1890), בתו של הכומר האנגליקני והנשיא בפועל של אוניברסיטת מקגיל, ג'ון בת'ון ונכדתו של הכומר הפרסביטריאני, ג'ון בת'ון. לזוג נולדו ארבעה בנים וארבע בנות, רבים מהם הלכו לעולמם מבלי להעמיד צאצאים.
קריירה משפטית
אבוט סיים ב-1847 לימודי תואר ראשון במשפט אזרחי בקולג' מקגיל (כיום אוניברסיטת מקגיל) שבמונטריאול וב-1867 קיבל תואר דוקטור במשפט אזרחי. רוב פעילותו המשפטית הייתה בתחום דיני התאגידים. עם זאת, התיק הבולט ביותר שניהל בבית המשפט היה הגנתם של 14 ואחר כך, עם שחרורם ומאסרם מחדש, של ארבעה סוכני הקונפדרציה שפלשו לסנט אלבנס שבורמונט מתוך אדמה קנדית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. אבוט טען בהצלחה שאנשים אלו היו לוחמים חוקיים ולא פושעים ולפיכך לא ניתן היה להסגירם. פרשה זו הביאה את המתחים שבין קנדה לבין ארצות הברית לסף עימות מזוין. אבוט נחשב כאחד מעורכי הדין המצליחים ביותר בקנדה במשך שנים רבות, כפי שמשתקף בהכנסתו הכספית. ב-1853 הוא החל להרצות במשפט מסחרי ובמשפט פלילי באוניברסיטת מקגיל וב-1855 הוא היה לפרופסור ולדקאן בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה, שם אחד מתלמידיו היה וילפריד לורייה, לימים גם הוא ראש ממשלת קנדה. הוא המשיך להחזיק במשרה זו עד 1880. ב-1862 הוא מונה להיות "פרקליט הכתר" (Queen's Counsel).
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1849 חתם אבוט על "גילוי הדעת של מונטריאול" (Montreal Annexation Manifesto) שקרא לצירופה של קנדה לארצות הברית, צעד שלימים הוא התחרט עליו וראה בו משוגת נעורים. בסופו של דבר הוא הצטרף ל"לשכת אורנג' הנאמנה של צפון אמריקה הבריטית" (Loyal Orange Lodge of British North America), ארגון פרו-בריטי. אבוט התמודד לראשונה בבחירות לאספת המחוקקים של פרובינציית קנדה ב-1857 במחוז הבחירה של ארג'נטיי, מצפון-מערב למונטריאול. כשהובס בבחירות הוא ערער על תוצאותיהן על בסיס טענה על אי-סדרים ברשימות הבוחרים ובסופו של דבר הוא קיבל את המושב שעליו התמודד ב-1860. הוא שימש כ"פרקליט הראשי" (solicitor general) של קנדה התחתונה (לימים קוויבק) וייצג את הממשל הליברלי של ג'ון אלכסנדר מקדונלד ושל לואי סיקוט בין השנים 1862 – 1863. באי רצון הוא תמך באיחוד קנדה מתוך חשש מפגיעה במעמדם הפוליטי של דוברי האנגלית בקנדה התחתונה. ב-1865 הוא עבר לשורות המפלגה השמרנית. הצעתו להגן על הגבולות של 12 מחוזות הבחירה של דוברי האנגלית בקוויבק שולבה בסופו של דבר בחוק צפון אמריקה הבריטית שנתן תוקף לאיחוד קנדה.
פוליטיקה ארצית
אבוט היה מעורב בקידומם של כמה מיזמיי רכבת, כולל קו הרכבת הקנדית הפסיפית (שבחברה שסללה אותה הוא שימש כנשיאה). הוא פעל לאחד ולארגן את המימון לסינדיקט הראשון של הרכבת הקנדית פסיפית. כיועץ המשפטי למשקיע הראשי שלה, סר יו אלן, היה אבוט הנמען של המברק הידוע לשמצה שנשלח מראש הממשלה מקדונלד במהלך מערכת הבחירות הכלליות של 1872 שבו נכתב: "אני חייב לקבל עוד 10,000; זו תהייה הפעם האחרונה; אל תכשיל אותי; השב היום". מברק זה נגנב ממשרדו של אבוט ופורסם. כך פרצה "השערורייה הפסיפית" שגרמה לנפילת ממשלת מקדונלד. לאחר מכן היה אבוט מי שעמד במרכז ארגון הסינדיקט השני שבסופו של דבר ב-1885 השלים את סלילת קו הרכבת הטרנס-יבשתי הראשון של קנדה. הוא שימש כיועץ המשפטי של הסינדיקט בין השנים 1880 – 1887 וכמנהלו בין השנים 1885 – 1891.
ראש ממשלת קנדה
ב-1891, כאשר מת מקדונלד בעת כהונתו, תמך אבוט בג'ון תומפסון כיורשו, אך באי-רצון הוא קיבל את בקשת המפלגה השמרנית המפולגת שהוא ייקח על עצמו את התפקיד, אף על פי שהוא ראה את עצמו כממלא מקום במהלך תקופת כהונתו בת ה-17 החודשים. הוא היה אחד משני ראשי ממשלת קנדה לדורותיהם (השני היה ויליאם ליון מקנזי קינג) שכיהנו בתפקיד בעודם משמשים כחברים בסנאט ולא בבית הנבחרים.
זמן קצר לאחר שמונה לתפקיד ב-1891, שקעה קנדה בשפל כלכלי. מאוחר יותר באותה שנה הוא התמודד עם אתגר נוסף כאשר שערוריית מק'גריווי-לנגווין יצאה לאור ובה נחשף שהקטור-לואי לנגווין, לשעבר השר לעבודות ציבוריות בממשלת השמרנים, רקם קנוניה יחד עם הקבלן תומאס מק'גריווי להונות את הממשלה.
על אף המחיר הפוליטי הכבד ששילמה מפלגתו, אבוט טיפל בעומס העבודה שהיה מנת חלקה של הממשלה לאחר מותו של מקדונלד, כולל ביצוע רפורמות בשירות הציבורי ותיקונים בחוק הפלילי. ב-1892 הוא ניסה לשאת ולתת על הסכם הדדי חדש עם ארצות הברית, אך כשל במשימתו זו.
במהלך תקופת כהונתו כראש הממשלה, נערכו 52 מערכות של בחירות ביניים, שמתוכן ניצחו השמרנים ב-42, והגדילו את הרוב שלהם בבית הנבחרים ב-13 מושבים, עדות ליעילותו כראש הממשלה.
שנותיו האחרונות
ב-1892 החלה התדרדרות במצבו הבריאותי של אבוט עקב שלבים מוקדמים של סרטן המוח. הוא פרש מהחיים הפוליטיים ובמקומו התמנה תומפסון כראש הממשלה. ג'ון אבוט מת פחות משנה לאחר מכן בגיל 72 הוא נקבר בבית הקברות מאונט רויאל במונטריאול.
יוסי שריקי
יוסף (יוסי) שריקי (1952 – 1 בינואר 2020) היה מורה, מחנך, מפיק מוזיקלי, מעבד, מוזיקאי וכנר וירטואוז ישראלי, מומחה למוזיקה אנדלוסית קלאסית ומחלוציה בישראל.
ג'ון אבוט
מורשתו
קולג' ג'ון אבוט, שבסיינט-אן-דה-בלוויו, שבקוויבק, ליד אחוזתו הכפרית של אבוט, נקרא על שמו.
יוסי שריקי
ביוגרפיה
נולד בשנת 1952 (ה'תשי"ב) במקנס שבמרוקו לרנה (רינה) ולפייטן מאיר שריקי, בן למשפחת מוזיקאים ידועה במרוקו. בחודש ספטמבר 1958 עלה ארצה עם משפחתו. בילדותו למד בבית ספר מקומי בבית שמש.
ג'ון אבוט
מורשתו
ב-1938 הוא הוכנס לרשימת האישים בעלי משמעות לאומית היסטורית של ממשלת קנדה.
יוסי שריקי
ביוגרפיה
בהמשך עבר לז'אנר המוזיקה האנדלוסית, כשהשתכנע ללוות את אביו הפייטן בנגינה. מאז, שריקי ניגן במספר תזמורות אנדלוסיות, ובהרכבים מוזיקליים מקומיים וארציים, לצד גדולי הזמר האנדלוסי. הוא ייסד את "להקת אנדלוסיה של בית שמש", ונמנה עם מייסדי התזמורת האנדלוסית הישראלית ושימש בה ככנר הראשי.
שריקי לקח תפקיד מרכזי בקידום ובשימור מסורת הפיוט והמוזיקה האנדלוסית-מרוקאית בקרב הדור הצעיר בישראל, והיה מעורב בפרויקטים מוזיקליים וחינוכיים רבים. על פועלו זה, זכה בפרס לצד אביגדור אליה.
כמורה, פייטנים, זמרים ונגנים רבים למדו אצלו את יסודות המוזיקה האנדלוסית. בעשור האחרון לחייו הכשיר קבוצות ילדים ממשפחות מעוטות יכולת בבית שמש לנגן בקמנג'ה, עוד וטאר לצד שירת פיוטים של יהדות מרוקו.
שריקי שימש כמורה למוזיקה בבית הספר אליקים בבית שמש, וייסד בו מקהלה, ולאחר מכן עבר לשמש כמורה למוזיקה בבית ספר עוזיאל בעיר, שבו ייסד קונצרט חנוכה המאגד 120 ילדים.
ב-12 בנובמבר 2019 ערכה עיריית בית שמש ערב הוקרה עבורו ועבור הפייטן יוסי אלמליח (שלא בנוכחותו בשל מחלה), ובמהלכו העניק סגן ראש העיר לאשתו של שריקי מגן הוקרה על תרומתו למורשת המוזיקה האנדלוסית בישראל.
בשנותיו האחרונות עבד כמורה למוזיקה בעיריית בית שמש.
הלך לעולמו לאחר מחלה ב-1 בינואר 2020 (ד' בטבת ה'תש"ף) ונקבר בבית העלמין בבית שמש.
תזמורת אנדלוסלאם
שריקי סבר שיש להתרכז במוזיקה אנדלוסית מקורית, מבלי לערב בה מוזיקה מערבית, ולכן לקראת שנת 2000 עזב את התזמורת האנדלוסית הישראלית לטובת עמותה בשם "אנדלוסלאם" שהפעילה הרכב מוזיקלי בשם זה. מטרת ההרכב הייתה שימור המוזיקה הצפון אפריקאית, תוך יצירת שיתופי פעולה עם זמרים ערבים ומוסלמים ממרוקו ומרחבי העולם. שריקי הופיע עם ההרכב בישראל לצד מוזיקאים מוסלמים ממרוקו, וכן בפסטיבלים אתניים מסביב לעולם, בין היתר בשוודיה לצד מוזיקאים מעיראק. לאחר מספר שנים, משלא צלחה, נסגרה העמותה והתזמורת. בשנת 2011, הצטרף לתזמורת "מורשת אבות", שייסד הרב מרדכי עזרן וששינתה את שמה לבסוף לתזמורת אנדלוסאלם, לבקשתו של שריקי.
צ'יוואווה (מדינה)
צ'יוואווה (ספרדית: Chihuahua; באופן רשמי: המדינה החופשית והריבונית של צ'יוואווה, ספרדית: Estado Libre y Soberano de Chihuahua), היא אחת מ-31 מדינות מקסיקו, אשר יחד עם המחוז הפדרלי, מרכיבות את 32 הגופים הפדרליים של מקסיקו. עיר הבירה שלה היא צ'יוואווה והעיר הגדולה ביותר בה היא סיודאד חוארס.
צ'יוואווה ממוקמת בצפון-מערב מקסיקו. היא גובלת עם המדינות סונורה במערב, סינלואה בדרום-מערב, דורנגו בדרום, וקואווילה במזרח. בצפון וצפון-מזרח, לצ'יוואווה גבול רחב עם ארצות הברית, והיא סמוכה למדינות ניו מקסיקו וטקסס.
צ'יוואווה היא המדינה בעלת השטח הגדול ביותר בין מדינות מקסיקו, והיא משתרעת על שטח של 247,455 קילומטרים רבועים (מעט גדולה יותר מבריטניה). כתוצאה מכך היא ידועה גם בכינוי El Estado Grande ("המדינה הגדולה").
למרות שצ'יוואווה מזוהה בעיקר עם מדבר צ'יוואווה, יש בה יותר יערות מאשר בכל מדינה אחרת במקסיקו. בשל האקלים המשתנה מתקיים במדינה מגוון רחב של צומח וחי. מבחינה טופוגרפית, המדינה מאופיינת בעיקר על ידי שטח הררי וסלעי, ועמקי נהרות רחבים. רכס הרי סיירה מדרה אוקסידנטל, חלק מהרי הרוקי, שולט בפני השטח של המדינה, והוא מכיל אטרקציה תיירותית מהגדולות במדינה, קניון הנחושת (Las Barrancas del Cobre) אשר גדול ועמוק יותר מהגרנד קניון. במדרון של הרי סיירה מדרה אוקסידנטל, קיימות כרי עשב גדולים של עשב צהוב קצר, מקורו של רוב הייצור החקלאי של המדינה. רוב התושבים חיים לאורך העמקים של הנהר ריו גראנדה.
מקור המילה צ'יוואווה שנוי במחלוקת ונחקר על ידי היסטוריונים ובלשנים. התאוריה המקובלת סוברת כי השם נגזר משפת נאוואטל, ומשמעותו "המקום בו מי הנהרות נפגשים".
חיל האוויר המלכותי הקנדי
חיל האוויר המלכותי הקנדי (באנגלית: Royal Canadian Air Force – RCAF, בצרפתית: Aviation royale canadienne – ARC), לשעבר "פיקוד האוויר" (Air Command – AIRCOM), הוא הזרוע האווירית הצבאית של קנדה. חיל האוויר הוא אחד משלוש הזרועות של הכוחות הקנדיים. נכון ל-2020 מפעיל החיל 258 כלי טיס מאוישים ו-9 כלי טיס בלתי מאוישים וכוח האדם שלו עומד על 12,074 איש בשירות סדיר, 1,969 איש בשירות מילואים ו-1,518 אזרחים. מפקד חיל האוויר הוא.
חיל האוויר המלכותי הקנדי אחראי על הפעולות האוויריות של הכוחות הקנדיים, שמירה על ביטחון המרחב האווירי של קנדה ומתן סיוע אווירי לצבא קנדה ולצי המלכותי הקנדי. החיל שותף לחיל האוויר האמריקני במשימת ההגנה על המרחב האווירי של צפון אמריקה במסגרת פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה (NORAD). החיל גם אחראי על פעולות החילוץ וההצלה ברמה הלאומית.
שורשיו של החיל מתחילים בהקמתו של "חיל האוויר הקנדי" (Canadian Air Force) ב-1920. החיל הוכפף למשרד ההגנה הקנדי ב-1923 וב-1924 הוענקה לו הקידומת "מלכותי" (Royal) על ידי ג'ורג' החמישי, מלך בריטניה.
ב-1968 אוחד חיל האוויר המלכותי הקנדי יחד עם צבא קנדה ועם הצי המלכותי הקנדי לגוף מאוחד, הכוחות הקנדיים. במסגרת שינוי זה פוצלו יחידות החיל לכמה פיקודים על פי תחום העיסוק שלהם (הגנה אווירית, תובלה, קרב, לוחמה ימית, הדרכה). ב-1975 בוטלו רוב הפיקודים הללו והוקם פיקוד אוויר אחד במסגרת כוחות ההגנה – "פיקוד האוויר" (Air Command). שמו של פיקוד האוויר שונה בחזרה בשנת 2011 לחיל האוויר המלכותי הקנדי. החיל השתתף במלחמת העולם השנייה, במלחמת קוריאה, במלחמת המפרץ הראשונה ובכמה משימות שמירות שלום של האו"ם ובמבצעים של נאט"ו. במסגרת חברותה של קנדה בנאט"ו הייתה נוכחות מתמדת של חיל האוויר המלכותי הקנדי באירופה במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים.
1920-1968
"חיל האוויר הקנדי" הוקם ב-1920 כממשיכם של שתי טייסות קצרות ימים שפעלו באירופה בזמן מלחמת העולם הראשונה ונקראו גם "חיל האוויר הקנדי". תפקידיו של החיל החדש, שנוהל על ידי מועצת האווירייה (Air Board), היו בעיקר תפקידים אזרחיים: יעור, סקרים וסיורים נגד הברחות. ב-1923 התמזגה מועצת האווירייה לתוך משרד ההגנה ושנה לאחר מכן הוענקה לחיל הקידומת המלכותית, והוא הפך להיות חיל האוויר המלכותי הקנדי. בשנות העשרים המאוחרות קיבלה פעילותה של החיל אופי צבאי יותר. החיל סבל מקיצוצים בתקציב בראשית שנות השלושים, אך המשיך להתפתח בהמשך העשור. בסוף שנות השלושים נחשב החיל כוח צבאי חשוב. עם יישומה של תוכנית אימוני האוויר של חבר העמים הבריטי במלחמת העולם השנייה התרחב החיל והתפתח והיה לחיל האוויר הרביעי בגודלו מבין חילות האוויר של בעלות הברית. במהלך המלחמה היה החיל מעורב במבצעים בבריטניה, בצפון-מערב אירופה, בצפון האוקיינוס האטלנטי, במצרים, באיטליה, בסיציליה, במלטה, בציילון, בהודו, בבורמה ובפעולות בהגנת העורף הקנדי.
לאחר המלחמה צמצם החיל את כוחו. עקב האיום הסובייטי על ביטחונה של אירופה, הצטרפה קנדה לנאט"ו ב-1949 והחיל הקים את "דיוויזיית האוויר מס' 1" (No. 1 Air Division RCAF) שכללה 4 כנפות שלכל אחת מהן היו כפופות 3 טייסות קרב. כוחות אלה התמקמו בצרפת ובגרמניה המערבית. ב-1950 חיל האוויר המלכותי הקנדי מילא תפקידי הובלת כוחות וציוד למלחמת קוריאה. עם זאת, לא השתתפו במלחמה זו יחידות לוחמות של החיל, אך טייסים קנדים סופחו ליחידות של חיל האוויר האמריקני וחלקם השתתפו בקרבות. באותה תקופה הוקמו מערכות התראה אוויריות כמענה לאיום הגרעיני הסובייטי, כמו "מערכת קו עץ האורן" (Pinetree Line), "המערכת המרכז-קנדית" (Mid-Canada Line) והמערכת להתראה מוקדמת (DEW Line), שהופעלו על ידי חיל האוויר המלכותי הקנדי. ב-1957 הקימו קנדה וארצות הברית את פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה (NORAD). הגנת החופים ומשימות שמירת שלום קיבלו עדיפות במהלך שנות החמישים והשישים.
1968 עד היום
ב-1968, בתקופת כהונתו של שר ההגנה פול הלייר (Paul Hellyer), אוחדו צבא קנדה, הצי המלכותי הקנדי וחיל האוויר המלכותי הקנדי למבנה פיקודי משותף של הכוחות הקנדיים תחת אחריותו של משרד ההגנה. האיחוד השנוי במחלוקת הזה השאיר גופים אחדים פעילים ויצר כמה חדשים. היחידות האוויריות של הצי המלכותי הקנדי הועברו תחת פיקודו של חיל האוויר.
בסוף שנות התשעים השתתפו מטוסי ההורנט של החיל במלחמה ביוגוסלביה ובעשור הראשון של המאה ה-21 היה החיל מעורב באופן משמעותי במלחמה באפגניסטן, שם הוביל כוחות וציוד לקנדהאר. בהמשך המלחמה הוקמה כבר כנף ייעודית למלחמה באפגניסטן, שצוידה במסוקי בל CH-146 Griffon, במסוקי CH-47 צ'ינוק, במטוסי תובלה C-130 הרקולס ובכטב"מי הרון 1, כסיוע לכוחות הקנדים ולכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי. הכנף יצאה מאפגניסטן ב-18 באוגוסט 2011.
ב-16 באוגוסט 2011 הודיע ממשלת קנדה כי שמו של "פיקוד האוויר" (Air Command), שונה בחזרה לשם ההיסטורי "חיל האוויר המלכותי הקנדי" (לצד שינוי דומה בשמותיהם של הצבא והצי). השינוי שיקף את המסורת הצבאית של קנדה בצורה טובה יותר והוא גרם ליישור קו עם הצבאות האחרים של חבר העמים הבריטי שגם זרועות כוחות ההגנה שלהם נושאים את הקידומת המלכותית. חיל האוויר המלכותי הקנדי החדש אימץ סמל חדש ב-2013, שזהה לזה שהיה נהוג לפני האיחוד. המוטו של חיל האוויר המלכותי הקנדי, המבוסס על המשפט הלטיני: "Per ardua ad astra" שמשמעותו "Through struggle to the stars" ("אל הכוכבים באמצעות מאבק") ושהיה המוטו של החיל עוד לפני היותו "מלכותי" ב-1924, נשמר ברציפות עד היום.
מבנה החיל
מפקדת חיל האוויר המלכותי הקנדי ממוקמת במפקדת הכוחות הקנדיים באוטווה. מפקדת "דיוויזיית האוויר הראשונה" (1 Canadian Air Division) והאזור הקנדי של NORAD ממוקמת בויניפג והיא אחראית על הפיקוד המבצעי ועל פעילויות השליטה האווירית בכל רחבי קנדה ובעולם. "דיוויזיית האוויר השנייה" (2 Canadian Air Division) הוקמה ביוני 2008 והיא אחראית על מערך ההדרכה של החיל. ברחבי קנדה מוצבות 13 כנפות, 11 כנפות מבצעיות ו-2 כנפות הדרכה. במסגרת כל הכנפות קיימות טייסות, הן טייסות מבצעיות והן טייסות תמיכה. דרגתו של מפקד החיל היא לוטננט-גנרל. מפקדי הדיוויזיות הם בדרגת מייג'ור-גנרל.