cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקסימיליאן פון פריטוויץ
שירותו הצבאי
שלושה ימים לאחר מכן, ב-20 באוגוסט, החליט פון פריטוויץ לצאת להתקפה על הארמייה הרוסית הראשונה ליד גומבינן. בקרב זה (קרב גומבינן) נחלו הגרמנים תבוסה אל מול הרוסים עקב ההססנות שבפתיחת הקרב. פריטוויץ נתקף פחד שמא הארמייה תושמד לחלוטין ולכן הורה על נסיגה כוללת משטחי פרוסיה המזרחית אל עבר קווי נהר הוויסלה. כששמע זאת רמטכ"ל צבא גרמניה, הלמוט פון מולטקה הצעיר, הורה ב-22 באוגוסט להחליף את פריטוויץ בגנרלים מנוסים יותר - פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף. תחת הנהגתם של הינדנבורג ולודנדורף נחלה הארמייה הגרמנית השמינית לניצחונות מרשימים בקרב טננברג ובקרב הראשון על האגמים המזוריים.
לאחר החלפתו כמפקד הארמייה הגרמנית השמינית סיים פריטוויץ את שירותו הצבאי. הוא עבר לברלין, שם חי עד ל-29 במרץ 1917, אז נפטר כתוצאה מהתקף לב.
פביאן אסמאן
ולטר פביאן אסמאן (בספרדית: Walter Fabián Assmann; נולד ב-23 במרץ 1986 בעיירה סאראטה שבפרובינציית בואנוס איירס, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אלדוסיבי.
אסמאן שיחק במחלקת הנוער של אינדפנדיינטה. הוא שימש כמחליפו של אוסקר אוסטארי, שנחשב באותם ימים לשוער העתיד של ארגנטינה. אסמאן עבר לקבוצה הבוגרת ב-21 באפריל 2007 ושיחק בשני משחקים בטורניר הקלאוסורה לשנת 2007. עם העברתו של אוסטארי לקבוצת חטאפה, הפך אסמאן לשוער הראשון של הקבוצה.
אסמאן שיחק בנבחרות הצעירות של ארגנטינה.
בארצי הזרה לי
בארצי הזרה לי (בגרמנית: In Meinem Fremden Land) הוא השם שנתן הסופר הגרמני האנס פאלאדה ליומן שכתב בשבתו בבית סוהר בגרמניה בשנת 1944.
הרקע לכתיבת היומן
פאלאדה נכלא מספר פעמים: בשנת 1923 נידון לחצי שנה מאסר בעוון מעילה, וב-1926 נידון לשנתיים וחצי שנות מאסר בגלל סיבה דומה. ב-1933 נכלא במאסר מנהלי בהאשמה של ניסיון לרצוח את היטלר - פרשה שמתוארת בפרטות ביומן זה. יחסיו עם אשתו התערערו וב-5 ביולי 1944 אושרו הגירושין. הוא המשיך להתגורר בחדרו של הגן באסם. ב-28 באוגוסט 1944, תוך כדי מריבה עם אשתו, ירה (פלט?) פאלאדה השיכור כדור לעברה.
הוא הועבר למעצר באשמה של ניסיון לרצח.
ב-4 בספטמבר 1944 הוכנס פאלאדה לאשפוז כפוי לתקופה בלתי מוגבלת במוסד הממלכתי לפושעים חולי נפש נוישטרליץ-שטרליץ ביחד עם פושעים שלא אחראים למעשיהם. נראה היה שפאלאדה, אלכוהוליסט שבר כלי מבחינה פיזית ונפשית, הגיע לסוף דרכו.
דווקא שם התחיל פאלאדה בניסיון לשקם את עצמו בעזרת כתיבה. הוא ביקש וקבל 92 דפי קווארטו כדי לכתוב את ספרו "השתיין" (Der Trinker). הוא כתב בכתב זעיר-מיקרוגרפי ובין השורות התחיל לכתוב בכתב זעיר, יומן, לעיתים בצורה הפוכה ובקיצורים וקודים הידועים רק לו כדי להקשות על הקריאה ולחסוך בנייר.
הוא החל בכתיבת היומן ב-23 בספטמבר 1944 וסיים ב-7 באוקטובר 1944, מוקף בסוהרים, רוצחים, גנבים ועברייני מין. למחרת, ב-8 באוקטובר 1944 הוא קיבל חופשה של יום אחד מבית הסוהר והצליח להבריח את כתב היד כשהוא מוסתר תחת בגדיו. הוא שוחרר מהמוסד ב-13 בדצמבר 1944.
היומן פורסם לראשונה בגרמניה ב-2009 והופיע בתרגום לעברית ב-2012 עם הקדמה מאת פרופ' משה צימרמן.
היומן
אין זה יומן לפי הגדרה. פאלאדה לא מתאר את חוויותיו במוסד לפי תאריך אלא נותן דין וחשבון על חייו בגרמניה לפני ואחרי עליית הנאצים לשלטון. הוא מתרכז בשלושה תחומים:
פאלאדה כתב כי למרות שמאז 1933 נתקל באיבה מתמדת וזכה ליחס של אזרח מסוג ב', העדיף להפקיר את עצמו ומשפחתו ונשאר בגרמניה כי הוא גרמני, אוהב את גרמניה, ולא יכול היה לחיות ולעבוד בשום מקום בעולם חוץ מגרמניה. הוא מתגונן מהאשמות של הסופרים והאמנים שברחו מגרמניה וכותב כי לא נשאר בגלל פחד לרכושו ולמשפחתו וכי בחו"ל יכול היה לחיות חיים קלים יותר ולהרוויח יותר אך הוא העדיף להיכחד עם בני עמו הגרמנים במקום ליהנות מאושר כוזב בניכר.
הוא מתאר איך היה לחיות כאדם פשוט במדינת משטרה מוצפת מלשינים. ב-אפריל 1933 נעצר לשלושה שבועות לאחר ששכניו עמם היה לו סכסוך כספי, העלילו עליו כי שמעו שהתבטא ש"יש לרצוח את הפיהרר". רק לאחר שאשתו הצליחה להימלט מביתו שהיה שמור על ידי אנשי האס אה, הצליחה להגיע לבית הכלא, להפעיל קשרים ועורך דין, הוא שוחרר לאחר שלושה שבועות. לאחר מכן התיישב בכפר שבו שלט מורה הכפר שלאחר שהצטרף למפלגה, הדיח את ראש הכפר והתנהג כשליט מקומי ללא עוררין. הוא התעמר בתושבים בכלל ובפאלאדה בפרט. כל ניסיון התנגדות נתקל במעצר. פאלאדה כותב על מספר מקרים של חבריו שנעצרו בעקבות הלשנה וסיימו את חייהם בבית כלא.
יחסיו של פאלאדה עם ממסד התרבות הנאצי היו מורכבים. הוא הגיש מספר פעמים בקשה להתקבל ל"לשכת הספרות של הרייך" אך לא קיבל תשובה, כנראה בגלל נטיותיו השמאלניות בתקופה לפני עלות הנאצים לשלטון. העובדה שלא קיבל תשובה שלילית אפשרה לו להמשיך לכתוב תחת עינו הפקוחה של יוזף גבלס. ספריו לא נשרפו בגרמניה הנאצית.
גבלס רצה להפיק סרט לפי ספרו של פאלאדה "גוסטב רכב הברזל" והקצה לכך מיליון רייכסמארק בתנאי שפאלאדה ישנה את העלילה וייתן לה סיום נאצי. פאלאדה הסכים לכך אולם אידאולוג המפלגה, אלפרד רוזנברג הטיל וטו על הפרויקט בטענה שיש להתייחס אל פאלאדה כאל בולשביק של תרבות ועקירתו מהשורש היא מטרה רצויה ביותר.
ביומן מופיעות גם הערות אנטישמיות, בעיקר על משיכתם של היהודים לכסף. פאלאדה כתב, באישור גבלס, ספר אנטישמי על פרשת מעילה בבנק יהודי בשנות ה-30. למזלו נשרף כתב היד בהפצצת דרזדן ב-פברואר 1945.
הצי המלכותי האוסטרלי
הצי המלכותי האוסטרלי (ב-אנגלית: Royal Australian Navy – RAN) הוא הזרוע הימית של כוחות ההגנה של אוסטרליה (Australian Defence Force – ADF). אחרי איחוד אוסטרליה ב-1901, הספינות והמשאבים של הכוחות הימיים של המושבות השונות אוחדו לכוח לאומי: "הכוח הימי של הדומיניון" בהיותו במקור מיועד להגנת המדינה, קיבל הצי את השם "הצי המלכותי האוסטרלי" והפך בהדרגה להיות אחראי על ההגנה הימית של האזור. הצי המלכותי הבריטי המשיך לתת תמיכה לצי המלכותי האוסטרלי וסייע בהגנה בים הפתוח באזור האוקיינוס השקט עד לשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה. אז נרכשו במהירות ספינות שטח גדולות ונבנו ספינות מלחמה קטנות רבות. בעשור שלאחר המלחמה רכש הצי מספר קטן של נושאות מטוסים שהאחרונה מבניהן יצאה מהשירות ב-1982. כיום סדר הכוחות של הצי עומד על 51 כלי שיט ועל כוח אדם של 16,000 איש. הצי הוא אחד הגדולים והמתוחכמים ביותר מבין חיילות הים שבמרחב הפסיפי, עם נוכחות משמעותית באוקיינוס ההודי ומבצע משימות קרביות ומשימות שמירת שלום ברחבי העולם. מפקד הצי הנוכחי הוא תת-אדמירל טים ברט (Tim Barrett).
היסטוריה
ב-1 במרץ 1901, חודשיים בדיוק לאחר איחוד אוסטרליה, הוקמו הכוחות הימיים של הדומיניון. ב-10 ביולי 1911 העניק המלך ג'ורג' החמישי לצי את שמו הנוכחי, הצי המלכותי האוסטרלי. במהלך מלחמת העולם הראשונה הצי היה אחראי בעיקר על כיבושן של רבות ממושבותיה של גרמניה בדרום האוקיינוס השקט והגנה על הספנות של אוסטרליה מפני התקפותיו של הצי הקיסרי הגרמני. בשלב מאוחר יותר של המלחמה רוב רובן של ספינות הצי העיקריות הופעלו כחלק מהצי המלכותי הבריטי בפעולות בים התיכון בצפון האוקיינוס האטלנטי.
במרוצת שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים הוקטן גודלו של הצי באופן דרסטי. אך המתיחויות הבינלאומיות של שנים אלה גרמו לצי להתפתח ולהפוך לצי מודרני. בראשיתה של מלחמת העולם השנייה, שוב הופעלו ספינות הצי המלכותי האוסטרלי במסגרת הצי המלכותי הבריטי, והן שירתו בהצטיינות בים התיכון, בים סוף, על חופיה המערביים של אפריקה, במפרץ הפרסי ובאוקיינוס ההודי. עם פרוץ המלחמה באוקיינוס השקט ונפילתו של הצי המלכותי הבריטי באסיה, הצי המלכותי האוסטרלי פעל בצורה יותר עצמאית או כחלק מהצי האמריקני. עם סיומה של המלחמה הפך הצי המלכותי האוסטרלי לחמישי בגודלו בעולם.
אחרי המלחמה הוקטן שוב גודלו של הצי, אך יחד עם זאת רכש לעצמו יכולות חדשות עם הכנסתן לשירות של שתי נושאות מטוסים. הצי השתתף בהרבה מערכות בתקופת המלחמה הקרה, בייחוד באלה שהתרחשו במרחב האסייני-פסיפי ופעל לצדו של הצי של ארצות הברית לחופי קוריאה, מלזיה ווייטנאם. עם סיומה של המלחמה הקרה הפך לחלק מכוחות הקואליציה הבינלאומית במפרץ הפרסי ובאוקיינוס ההודי ונעשה למרכיב חשוב בפעולות של אוסטרליה במזרח טימור ובאיי שלמה.
מבנה פיקודי
המבנה הפיקודי האסטרטגי של הצי המלכותי האוסטרלי השתנה בשנים האחרונות. המפקדה הראשית של הצי נמצאת בקנברה. הסמכות המקצועית העליונה בצי היא מפקד הצי (Chief of Navy – CN), שמחזיק בדרגת תת- אדמירל (Vice-Admiral). מפקדת הצי אחראית ליישום מדיניות משרד ההגנה ועל בקרה על נושאים טקטים ומבצעיים שבתחום הפעולה של יחידות הצי. למפקדת הצי כפופות שתי מפקדות משנה שבראש כל אחת מהן עומד קצין בדרגת אדמירל משנה (Rear admiral):
הצי
נכון לינואר 2013 מחזיק הצי המלכותי האוסטרלי 51 כלי שיט, כולל פריגטות, צוללות, ספינות משמר וספינות סיוע. לפני שמותיהן של הספינות מופיעה הקידומת HMAS, שמשמעותה היא His/Her Majesty's Australian Ship. שני הבסיסים הראשיים של הצי נמצאים בסידני ובפרת'. בסיסים משניים שמשמשים כנמל הבית של רוב צי הספינות הקטנות נמצאים בדרווין בקיירנס ובסיס נוסף בסידני.
כלי השיט של הצי
הצי כולל 51 כלי שיט מתוכם 49 בשירות מבצעי שמחולקים לשמונה סדרות וארבע ספינות ייחודיות וכן 2 ספינות שלא בשירות מבצעי:
זרוע האוויר של הצי
זרוע האוויר של הצי אחראית על היכולות האוויריות של הצי ומחזיקה 26 מסוקים שמשמשים ללוחמה נגד צוללות ולתפקידי סיוע ימי כלליים. בסיס הזרוע האווירית נמצא בנוארה (Nowra) בניו סאות' ויילס והמסוקים שלו פועלים מתוך פריגטות הצי, מהנחתות שלו ומספינות העזר.
משימות נוכחיות
כיום מבצע הצי המלכותי האוסטרלי שתי משימות מבצעיות:
כוח אדם
נכון ליוני 2011 משרתים בצי 14,215 איש בשירות קבע ו-2,150 אנשי מילואים. כוח האדם בשירות קבע כולל 3,357 קצינים ו-10,697 בעלי דרגות אחרות. ביוני 2010 היוו הגברים המשרתים בצי 82% מכלל המשרתים בצי ונשים המשרתות בצי היוו 18%. אחוז הנשים בצי הוא הגבוה ביותר מבין כל כוחות ההגנה של אוסטרליה בהשוואה ל-17.8% בחיל האוויר ו-9.7% בצבא. הצי זקוק ל-2,000 מתגייסים חדשים כולל 700 חניכים, כדי לאייש את הדור הבא של הספינות שנמצאות בתהליך הכנסה לשירות בעשור הבא. כדי להשלים את הפער החל הצי לגייס אנשים שהשתחררו מציים של מדינות מערביות אחרות.
דרגות ומדים
מדיהם וסימני הדרגות של קציני הצי זהות לאלו של עמיתיהם הבריטים. ההבדל היחידי הוא הכתובת "אוסטרליה" (Australia) על הכותפות.
ספינת טילים
ספינת טילים (בראשי תיבות: סטי"ל) היא ספינה, לרוב מסוג קורבטה או לעיתים יותר פריגטה ואף משחתת, המיועדת לתקיפת אוניות גדולות יותר ממנה או בסדר גודל שלה. עיקר החימוש שלה הוא טילים, ומכאן נגזר שמה. משמשת גם לסיור, ולשם כך יכולה להיות מצוידת גם בתותח. גודלה הקטן יחסית מעניק לה מהירות וכושר תמרון משופרים, ובכך מעניק לה עדיפות על ספינות גדולות ממנה.
ספינות טילים בחיל הים הישראלי
עדיפותן של ספינות הטילים על-פני המשחתות הומחשה לצה"ל בצורה כואבת כאשר ב-21 באוקטובר 1967 הטביעו שתי ספינות טילים מצריות מדגם קומאר שיצאו מפתח נמל פורט סעיד, את המשחתת אח"י אילת.
בסוף שנת 1967 החלו להגיע לחיל הים הישראלי ספינות הטילים הראשונות שלו, ומאז מהוות ספינות הטילים את עמוד השדרה של החיל, כשכל דגם חדש שלהן גדול מקודמו. חמש מתוך 12 הספינות הראשונות ידועות בשם "ספינות שרבורג". אלה יוצרו עבור חיל הים במספנה בשרבורג, אך עקב אמברגו שהטיל נשיא צרפת, שרל דה גול, על מכירת נשק לישראל, נמנעה אספקתן, אף שצוותים ישראליים נמצאו עליהן. ב-25 בדצמבר 1969, בעת שתושבי העיר היו בעיצומו של חג המולד נמלטו הספינות במבצע מתוחכם, וכעבור ימים אחדים הגיעו לישראל. במלחמת יום הכיפורים הוכיחו ספינות הטילים את ערכן כאשר טיבעו את ספינות הציים הערביים והשיגו ניצחונות גם על כוחות עדיפים מהן בכמות ובגודל החימוש.
כיום 2021, משרתות בשייטת ספינות הטילים של חיל הים הישראלי, ספינות טילים מדגמי סער 4.5, סער 5 וסער 6.
דונה חברה להנדסה ובניין
דונה חברה להנדסה ובנין בע"מ המוכרת גם בשם המקוצר "דונה", היא חברה פרטית ישראלית, העוסקת בייזום, הקמה ושיווק מיזמי בנייה למגורים, מסחר ותעשייה בישראל ומחוצה לה.
היסטוריה
דונה נוסדה בשנת 1991 על ידי המהנדס שי שלום. לאחר הקמתה היא זכתה במכרזים לבניית יחידות דיור בפרויקטים ביישובים רבים ברחבי הארץ ובהם מודיעין, אשדוד, אשקלון, תל אביב, ירושלים, ראש העין, פתח תקווה, חריש ועפולה.
בשנת 2020 הסתכמו מכירות הקבוצה ב-1.7 מיליארד ש"ח, בשנת 2021 מכרה הקבוצה מעל 2.5 מיליארד ש"ח.
מבנה הקבוצה
קבוצת דונה כוללת את החברה העיקרית: "דונה חברה להנדסה ובנין בע"מ", המבצעת פרויקטים למגורים למכירה בשוק החופשי ובמסגרת תוכנית מחיר למשתכן ועוד ארבע חברות-בת המשמשות לצרכים שונים:
פעילות בין לאומית
בשנת 2012 החלה החברה בפעילות בינלאומית. דונה משקיעה בבנייה באירופה, כשפעילותה מתרכזת ברומניה ובגיאורגיה. בין מיזמי הבנייה שלה ניתן להזכיר את "ארמון דונה" בטביליסי.
טליה עמר
טליה עמר (נולדה ב-1989) היא מלחינה ופסנתרנית ישראלית.
ביוגרפיה
טליה עמר נולדה בירושלים. אמה וסבתה הן מורות לפסנתר
שעלו לישראל מפריז.
החלה לנגן על פסנתר בהיותה בת חמש, למדה אצל לואיזה יופה והתחילה ללמוד קומפוזיציה בגיל ארבע עשרה אצל המלחין מרק קופיטמן.
קריירה
כבר בילדותה השתתפה בתחרויות ברחבי תבל;
בגיל שבע זכתה בתחרות הבינלאומית על שם שוסטקוביץ' בגרמניה, בגיל אחת עשרה במקום הראשון בתחרות הפסנתר הבינלאומית בויצ'נצה ובמקום הראשון בתחרות הלאומית בפריז.
בהיותה בת אחת עשרה השתתפה בתוכנית הטלוויזיה בראבו לכישרונות צעירים בערוץ 2.
עמר היא בוגרת תואר ראשון בהצטיינות במחלקת קומפוזיציה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, שם למדה אצל הפרופסורים מרק קופיטמן, ארי בן שבתאי וינעם ליף ובמחלקת פסנתר בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה אצל פרופ' עמנואל קרסובסקי.
בשנים 2007–2013 זכתה בשלוש מלגות מקרן התרבות אמריקה-ישראל בפסנתר ובקומפוזיציה בהצטיינות.
ב-2013 זכתה במקום הראשון בתחרות CIRCE להגשת פורטפוליו, ארצות הברית.
עמר למדה במשך חמש שנים תארים מתקדמים בארצות הברית. היא בוגרת תואר שני בבית ספר מאנס למוזיקה בניו יורק במחלקת קומפוזיציה אצל מריו דוידובסקי במגמת פסנתר עם ויקטור רוזנבאום. סיימה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת ברנדייס שבבוסטון בשנת 2020.
נושא עבודת הדוקטור הוא: "האור, הדרך, הקול: תהליכים נסתרים ב(Voi(Rex מאת פיליפ לרו",
עבורה זכתה בפרס הרברט וסנדרה פישר להצטיינות ביצירה אמנותית לשנת 2020.
בברנדייס קיבלה את פרס המצוינות בהוראה לשנת 2016
ואת המלגה על שם אירוינג פיין בקומפוזיציה לשנת 2016–2017 ולשנת 2018-2017. בצרפת השתתפה בשנת 2011 בקורס במנזר רויומון, ב-2016 בקורס Composers Conference במכללת ולסלי עם מריו דוידובסקי, ב-2017 בקורס 'מניפסט' במסגרת המכון למחקר ולתיאום אקוסטי מוזיקלי (אירקאם).
וב-2017 בפסטיבל soundscape באיטליה. הייתה מלחינת הבית של אנסמבל Collage New Music בבוסטון בשנת 2016-2015.
לקחה חלק בכיתות אמן בקומפוזיציה עם המלחינים בריאן פרניו, הקטור פארה , Detlef Heusinger, מרק אנדרה המלין, פיליפ לרו ומיכאל לוינס. כפסנתרנית השתתפה בכיתות אמן עם מאריי פרחיה, ניקולאי פטרוב, ג'רום רוז וריצ'רד גוד.
כפסנתרנית הופיעה כסולנית בארצות הברית, ישראל וצרפת לצד התזמורות לאמורה באולם סל גאבו  בפריז, התזמורת הסימפונית ירושלים, סימפונט רעננה, התזמורת הקאמרית הישראלית והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
ב-2011 יצירתה נבחרה לביצוע כחלק מתחרות North South Consonance בניו יורק. בשנת 2014 רביעיית המיתרים שלה “Obsession” נבחרה ע״י לורין מאזל לביצוע בפסטיבל קסטלטון.
בנובמבר 2017 נבחרה לייצג את ישראל בפסטיבל של האגודה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו בוונקובר עם יצירתה לאנסמבל,
ב-2018 בפסטיבל ACL בטאיוואן עם יצירתה לחליל ואלקטרוניקה
וב-2019 בפסטיבל אקו בבריסל עם יצירתה לפסנתר ואלקטרוניקה.
פרט לכך יצירתה בוצעה בפסטיבלים בישראל ומחוצה לה ובהם: ווקס פמינה,
פסטיבל ניו יורק למוזיקה אלקטרואקוסטית,
פסטיבל לאונרד ברנשטיין לאמנות היצירה , פסטיבל CEME,
פסטיבל קסטלטון ,
פסטיבל EAR בלונדון
וב-Visible Sounds Congress.
יצירותיה בוצעו באוסטרליה, איטליה, אנגליה, ארצות הברית, בלגיה, גרמניה, הפיליפינים, טאיוואן, יוון, נורווגיה, צרפת, קנדה, שוודיה וישראל בידי אנסמבלים שונים, בהם: ICE International Contemporary Ensemble, Ensemble l'Itinéraire,
Standing Wave,
Yarn/Wire,
Collage New Music,
lydian string quartet,
North/South Consonance Ensemble,
אנסמבל המאה ה-21,
Les Cris de Paris,
שלישיית עתר,
אנסמבל מיתר,
ensemble recherche ו-ensemble ouroboros.
יצירתה "מטמורפוזיס" כלולה בתקליטור WAW בביצועה של החלילנית איוונה גלינקה. WAW זכה ב-2019 בפרס האלבום הקלאסי המצטיין מטעם The Akademia Music ובפרס המוזיקה של הקלוזין.
יצירתה Phantasmagoria כלולה בתקליטור Tangent Shores בביצועו של הפסנתרן ג'יי ג'פריס משנת 2015.
חיים אישיים
טליה עמר נשואה ולה שתי בנות.
אודות יצירתה
ד"ר מישל טוסי, ResMusica: "המלחינה טליה עמר משתמשת באנסמבל אקוסטי ואלקטרוניקה ביצירתה ״הדהודים״, יצירה שבה ניתן לשמוע ״הד של היצירות הקודמות שלי״ כך היא אומרת. עוצמת המחווה והעולם המוזיקלי שבו האלקטרוניקה מוכנסת בצורה עדינה, אוחזת בנו מן הרגע הראשון ויוצקת ביצירה ממדים תזמורתיים. הכתיבה שלה מסותתת ומלווה בסולואים מרשימים (קלרינט, בס, ובסון), בתוך דרמטורגיה שבנויה היטב ושליטה יפה במרחב: ללא שום ספק זוהי תגלית שבה פייר-אנדרה ולד והמבצעים מעניקים לה את מלוא תשומת הלב."
פרופ' דייוויד שולנברג, The Boston Musical Intelligencer: "מלחינה-אמנית (ונגנית קונצרטים מוכשרת). היא מתארת את ״זכרונות״ פרי עטה לשישה נגנים, כצמיחתו של "זרע לא-ידוע" שכלל אינו נשמע ביצירה... היצירה מעוצבת באופן יפהפה, אורכה כעשר דקות, היא הופכת מסוערת לשקטה ומסתיימת בפתאומיות ובדיוק בפרקים האחרונים... לעמר יש אוזן לצליל, כמו גם טכניקת הלחנה, ואני מצפה ליצירותיה הבאות."
הילה וידור
ביוגרפיה
הילה וידור נולדה בבת ים. היא נשרה מהלימודים בגיל צעיר, ובשנות העשרה שלה עברה לגור עם סבתהּ.
היא תכננה להיות מעצבת אופנה, החלה לעשות מכינה בשנקר ובמקביל דיגמנה. בטי רוקאווי, הסוכנת שלה, שלחה אותה לאודישן ששינה את מהלך חייה. היא החליטה להיות שחקנית, החלה ללמוד משחק מול מצלמה אצל רות דייכס, וכעבור שנה החלה ללמוד בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין (1999–2001).
בתקופת הלימודים הופיעה בתפקידי אורח בסדרות "פלורנטין", "הבורגנים", ובסרט "מרס תורכי". בשנה השנייה ללימודיה בסטודיו הועלה בסטודיו עיבוד בימתי ל"רומיאו ויוליה". וידור גילמה את יוליה, וזהר שטראוס את רומיאו. בעקבות צפייה של אחד ממנהלי הבימה בהצגה היא נבחרה לגלם את התפקיד הראשי של אדלה, בתה של ברנרדה, לצדן של גילה אלמגור וליא קניג במחזה "בית ברנרדה אלבה" מאת לורקה בהבימה.
בשנים הבאות שיחקה בהבימה בתפקידים ראשיים בהצגות "שלוש נשים גבוהות", "חתול רחוב", "הפרפרים הם חופשיים", "אנה קארנינה", "טיקוצ׳ין בת ים" ו"סונטת סתיו" (עליו קיבלה את פרס שחקנית הדור הצעיר). ב-2009 עזבה וידור את הבימה, ומאז היא מתמקדת בעיקר בקולנוע וטלוויזיה.
קולנוע
ב-2009 החלה ללמוד משחק אצל ערן פסח על פי שיטת סטניסלבסקי. פסח הוא שעודד אותה להתמקד בעשייה קולנועית.
ב-2010 שיחקה וידור ב"עזרה ראשונה", סרטו הקצר של ירדן כרמין. היא גילמה את דמותה של תמר, שחברה לשעבר שי (ארז כהנא) מגיע לביתה ערב חתונתו, ומתחולל ביניהם מפגש סוער. הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב בקטגוריית סרטים קצרים בפסטיבל קאן וזכה בפרס וולג'ין לסרט קצר, בפסטיבל ירושלים.
ב-2011 שיחקה בסרט הקולנוע הקומי "סלסה תל אביב", בתפקיד דפנה, ארוסתו של יוני (אנחל בונני), שמתאהב בויקי (אנחליקה וולה), עובדת זרה מקסיקנית. דפנה עושה הכול כדי להפריד ביניהם.
ב-2011 שיחקה הילה וידור בתפקיד הראשי בסרט הדרמה "לאן שאת נוסעת", מאת ובבימויה של רוני ששון אנג'ל. היא גילמה את דמותה של זהרה, בחורה יוצאת בשאלה ממשפחה חרדית. היא נוסעת לחתונתה של אחותה אותה לא ראתה שנים רבות. בדרך היא אוספת טרמפיסטית בדווית שבורחת מחתונתה (מאיסה עבד אלהאדי), וגורלותיהן נקשרים יחד. הסרט השתתף במספר פסטיבלים, בהם קרלובי וארי, וזכה בפרס הדרמה הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות.
ב-2012 הצטלמה לסרט הקצר "חופש גדול" בבימוים של שרון מימון וטל גרניט. בסרט היא מגלמת אישה הנמצאת בחופשה משפחתית יחד עם בעלה (יפתח קליין) וילדיה ועומדת בפני תגלית גדולה על האמת שבנישואיה. הסרט הוקרן בפסטיבלים ברחבי העולם וזכה בפרסים. והתמודד על פרס האוסקר בקטגוריית הסרט הקצר.
ביולי 2012 הצטלמה לתפקיד הראשי של הגר ארליך בסרטו של אדם סנדרסון, "לוויה בצהריים", על-פי ספרו של ישעיהו קורן. הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן.
בספטמבר 2013 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר על משחקה בסרט "לוויה בצהריים" במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בטלוויזיה שיחקה בסדרות "כנפיים", "ילדות רעות", "חמישה גברים וחתונה", "שירות חדרים" "15 דקות", "קטמנדו", "תל אביביות".
חיים אישיים
וידור פעילה בעמותת "אפשר אחרת", עמותה העוסקת בהטמעת ערכי החברה האזרחית והסולידריות החברתית בין יהודים לערבים במדינת ישראל.
מוסא כאזם אל-חוסייני
מוסא כּאזם (באשה) אל-חוסייני (בערבית: موسى كاظم الحسيني; בתעתיק מדויק: מוסא כאט'ם אלחסיני; 1850 – 27 במרץ 1934) היה פוליטיקאי ערבי פלסטיני, ראש עיריית ירושלים בשנים 1918–1920, ומנהיגה הראשון של התנועה הלאומית הפלסטינית, מ-1920 ועד מותו. לדעת רבים היה האישיות הפלסטינית הבכירה בשנות ה-20.
תולדות חייו
מוסא כאזם אל-חוסייני נולד בירושלים בתקופה העות'מאנית. הוא היה בן למשפחת חוסייני, בנו של סלים אל-חוסייני שכיהן כראש עיריית ירושלים בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19. אחיו חוסיין אל-חוסייני שימש כראש העיר לפניו. הוא למד בבית הספר היסודי הדתי בירושלים, והתקבל ללימודים בבית הספר למנהל באיסטנבול. הוא היה הבוגר השלישי מכל העולם הערבי של מוסד זה שהכשיר מושלים ופקידים בכירים לאימפריה העות'מאנית. את הקריירה המנהלית החל במשרד הבריאות בירושלים ואחר כך כקאימקאם של יפו, תפקיד אליו התמנה לפני שמלאו לו 30. בהמשך שירת כמושל בצפת ואחר כך בשורה של מחוזות בתימן, באנטוליה, בחורן ובעיראק. ב-1886 נתמנה לנשיא בית המשפט לעניינים פליליים בירושלים. ערב מלחמת העולם הראשונה פרש ממשרתו.
בראשות עיריית ירושלים 1918–1920
במרץ 1918 לאחר מות אחיו, מינו אותו הבריטים לראש עיריית ירושלים.
ב-2 בנובמבר 1918 ערך ועד הצירים בירושלים תהלוכה וחגיגות לציון יום השנה להצהרת בלפור. מנהיגי הערבים בארץ ישראל החליטו לנצל את המאורע הזה, ומשלחת של ראשי הציבור המוסלמי והנוצרי, בראשות אל-חוסייני, מסרה את מחאת האגודות הערביות נגד המדיניות הציונית למושל ירושלים, רונלד סטורס. אל-חוסייני היה הנשיא הראשון של "האגודה המוסלמית-הנוצרית" בירושלים, אולם סטורס אסר עליו לעסוק בפוליטיקה, משום שהחזיק בתפקיד ציבורי, ובמקומו התמנה לנשיא האגודה בירושלים עארף א-דג'אני. באוקטובר 1919 נפגש אל-חוסייני לשיחת היכרות עם מנחם אוסישקין, שהחליף את חיים ויצמן בראש ועד הצירים והגיע לארץ ישראל. השיחה הייתה עוקצנית ונערכה בעזרת מתורגמן: אוסישקין דיבר עברית ואל-חוסייני ערבית.
בראשות התנועה הלאומית הפלסטינית 1920–1934
מוסא כאזם אל-חוסייני נחשב במשך שנים רבות ל"ראש המשפחה" והיה פעיל עד למותו בתנועה הלאומית הפלסטינית.
בפגישות משותפות בחודשים יולי–ספטמבר 1920 בין האגודה המוסלמית-הנוצרית, "המועדון הספרותי" ו"המועדון הערבי", הוחלט להפריד את התנועה הלאומית הפלסטינית מזו הסורית ולרכז את כל המאמצים בארץ ישראל. במהלך הפגישות, פנו הארגונים לאל-חוסייני לקחת על עצמו את ההנהגה ואליו הצטרף עארף א-דג'אני, נשיא האגודה המוסלמית-הנוצרית בירושלים. בהתייחסו לגירוש ממשלת פייסל מהממלכה הערבית של סוריה על ידי הצרפתים בחודש יולי, ולחזון פלסטין כאוטונומיה בחלקה הדרומי של "סוריה גדולה" עצמאית, אמר באוגוסט לחבריו בתנועה הלאומית: "עכשיו, אחרי האירועים האחרונים בדמשק, עלינו להנהיג שינוי יסודי בתוכניותינו פה. [רעיון] סוריה הדרומית אינו קיים יותר. אנחנו צריכים להגן על פלסטין". בספטמבר נערכה בירושלים פגישה אליה הוזמנו נציגים מהמרכזים העירוניים האחרים בארץ, ובה נבחר אל-חוסייני לנשיא הארגון. אל-חוסייני עלה לגדולה בקונגרס הערבי-פלסטיני השלישי שנערך בחיפה בדצמבר 1920. בקונגרס זה נבחר לנשיא הקונגרס והוועד הפועל הערבי, תפקיד בו נשא עד מותו. הוא שימש כנשיא חמישה קונגרסים פלסטיניים שהתקיימו בתקופת המנדט.
1921–1930
הוא עמד בראשן של ארבע משלחות ללונדון לקידום הסוגיה הערבית-פלסטינית בבריטניה. המשלחת הראשונה, שעל שיגורה והרכבה החליטה הוועידה הפלסטינית הרביעית שהתכנסה במאי 1921 בירושלים, יצאה לדרכה בקיץ אותה שנה, עברה דרך מצרים וביקרה גם במושב חבר הלאומים בז'נבה בניסיון למנוע אישור המנדט הבריטי בא"י אלא שבשלב זה מדיניות הבדלנות האמריקנית חיזקה את כוחן של בריטניה וצרפת כך שלא ניתן היה עוד להשפיע על המדיניות הבריטית באמצעות דיפלומטיה מעין זו. החל מאוגוסט 1921 שהתה המשלחת בראשות אל-חוסייני בלונדון, שם הוא ניסה להידבר עם פקידי משרד המושבות, שלא גילו נכונות למשא ומתן בסוגיית המנדט והצהרת בלפור. ב-17 ביוני 1922 כתב אל שר המושבות: "הטבע אינו מרשה היווצרות רוח של שיתוף פעולה בין שני עמים כה שונים זה מזה". הידיעות על הניצחונות הטורקיים על היוונים באנטוליה בספטמבר 1922 עוררו התלהבות רבה בקרב הפלסטינים. ניצחונם עורר תקוה שתהיה לו השפעה על שאלת ארץ ישראל, ובנובמבר נסע אל-חוסייני עם משלחת מטעם הוועד הפועל לאיסטנבול ולוועידת השלום בלוזאן, כדי להשיג את תמיכת הטורקים בתביעות הפלסטיניות. אולם לאכזבת הפלסטינים, החליטו הטורקים בוועידה להשלים עם הסטטוס קוו בארצות שנכבשו מהאימפריה העות'מאנית. המשלחת הגיעה בדצמבר ללונדון ובינואר 1923 נפגשה עם מזכיר המושבות החדש, אך זה החליט להמשיך במדיניות קודמו. מאמצי המשלחת נכשלו ובחודש מרץ היא שבה לארץ ישראל.
בסוף 1922, בעת שהותה של המשלחת בלוזאן, החל חיים מרגליות קלווריסקי, שעמד בראש המחלקה הערבית של ההנהלה הציונית בירושלים, להדק את קשריו עם חוסייני, כדי למתן את עמדתו כלפי הציונות. המגעים ביניהם נמשכו גם במחצית הראשונה של 1923 והביאו לכך שחוסייני החל להטיף באותה תקופה לשיתוף פעולה בין היהודים, הנוצרים והמוסלמים. הוא אף עשה עצמו חולה כדי להביא לדחיית הוועידה הפלסטינית השישית. היהודים היו מעוניינים בדחייה זו של הוועידה שעלולה הייתה לגרום לסערת רוחות ולמהומות במהלך עונת החגים שהחלה באפריל. על פי מכתביו של קלוורסקי, נראה כי עמדתו החדשה של חוסייני נבעה משיחודו על ידי קלוורסקי. לדבריו, חוסייני הבטיח לו כי כל זמן שהוא יהיה לצד הציונים, הוא יוודא כי ההחלטות הקיצוניות שנתקבלו באותה ועידה לא תוצאנה אל הפועל. אלא שכאשר לא היה לקלוורסקי כבר מספיק כסף לשלם, נעלמה עמדתו המתונה של חוסייני.
המשלחת השלישית ללונדון בראשותו של חוסייני, שחזרה באוגוסט 1925, נחלה אף היא כישלון, אך מוסא כאזם הצליח לשכנע את ועידת הקונגרס הערבי-פלסטיני החמישי כי ניתן לקוות להישגים מול הבריטים באמצעים דיפלומטים. המשלחת הרביעית יצאה ללונדון וז'נבה בתחילת 1930. היא הביעה התנגדות לעליית יהודים ומכירת קרקעות ליהודים. כן הובעה התנגדות למתן זיכיון לפתיחת מפעל האשלג בים המלח ולהקמת ועדת החקירה לגבי הכותל המערבי, שלטענתו הוא מוסלמי בלבד ואינו נושא לשלטונות המנדט. בשובו אמר שלא כל בקשות המשלחת נדחו בידי הבריטים וכי יש לבחון את הספר הלבן ואת החוקה המוצעת על ידי הבריטים, לפני קביעת עמדה.
1930–1934
לאחר מאורעות תרפ"ט החלו להתגלע סכסוכים על המנהיגות הלאומית בין מוסא כאזם ובין המופתי של ירושלים וקרוב משפחתו, חג' אמין אל-חוסייני. בסתיו אותה שנה פרץ הסכסוך הראשון, באשר לפיקוח על כספי התרומות שהקרן לסיוע לנפגעי המאורעות הערבים אספה בארצות ערב. בתחילת 1930 אירעה התנגשות בין השניים, כאשר הוועד הפועל בחר ב-5 בינואר את אמין לנשיא המשלחת ללונדון באותה שנה. מוסא כאזם התפטר בתגובה מהוועד הפועל הערבי, מה שהביא להתכנסות נוספת של הוועד ולהתפטרותו של אמין מנשיאות המשלחת לטובת בחירת מוסא כאזם לתפקיד. זו הייתה הפעם הראשונה שנעשה ניסיון לשלול ממנו את תפקיד נשיא המשלחת ורק חזית משותפת עם אנשי האופוזיציה הנשאשיבית הבטיחה בסופו של דבר את בחירתו. בתחילת שנות ה-30 יחסיו של מוסא כאזם עם אמין התערערו עוד יותר, לאחר שהאשים נשיא הוועד הפועל את המופתי במעילה בכספי המשפחה ובחלוקתם למקורביו. בתקופה זו נוצרה התגבשות כוחות חדשה בציבור הפלסטיני: מוסא כאזם ואויבו לשעבר ראע'ב נשאשיבי, שהתבססו על הוועד הפועל וההנהגה המסורתית, מול חג' אמין, שמחנה תומכיו החל להזדהות עם דור חדש של צעירים רדיקליים. קשריו של מוסא-כאזם עם הנשאשיבים התהדקו גם בשל מתינותם המדינית. חזית זו של נשיא הוועד הפועל עם הנשאשיבים הביאה לביקורת חריפה מצד המחנה של המופתי וביטאונו על הוועד הפועל בשנים 1930 ו-1931. מוסא-כאזם הבין כי ההתקפות הללו מכוונות כלפיו ואיים בתגובה כי אם הן לא תיפסקנה, הוא יצטרף בגלוי אל האופוזיציה הנשאשיבית. בכנס הארצי של הוועד הפועל בפברואר 1933, תמך מוסא-כאזם בתביעת הנשאשיבים לפיקוח ממשלתי הדוק יותר על כספי האוקאף ובתי הדין השרעיים ושלילת סמכותו המוחלטת של המופתי בתחומים הללו.
אל-חוסייני נזכר ברשימה שנערכה בתנועה הציונית ב-5 בינואר 1937, הכוללת עשרות נכבדים ערבים שמכרו קרקעות ליהודים. הוא מכר ליהודים אדמות באזור מוצא וקריית ענבים. ב-27 באוקטובר 1933 עמד אל-חוסייני בראש הפגנת מחאה בלתי חוקית שהתקיימה ביפו נגד מדיניות הממשלה הבריטית. כ-10,000 מפגינים התכנסו באותו יום במסגד המחמודיה ויצאו ממנו בשני ראשים, כשבראש אחד הראשים אל-חוסייני הישיש. כשהגיעו לרחבת מרכז העיר התפתח עימות אלים עם כוחות המשטרה והצבא שהתארגנו במקום. כתוצאה מאש המשטרה נהרגו בהפגנה 26 מפגינים ושוטר אחד. הופצו שמועות שכאזם עצמו נפצע, ולבקשת מושל ירושלים הכחיש אל-חוסייני את השמועות. בנובמבר 1933 חלה אל-חוסייני והוא נפטר ממחלתו במרץ 1934. הוא נקבר על הר הבית לצד חוסיין בן עלי, באחוזת קבר בדאר אל-ח'טיב, מאחורי החומה המערבית של החרם א-שריף (מצפון לרחבת התפילה של הכותל המערבי), שם נקברו גם בנו, עבד אל-קאדר אל-חוסייני, ונכדו, פייסל חוסייני. היו שטענו שהוא נפטר בגלל פציעתו בהפגנה ביפו.
עמדותיו
אל חוסייני נחשב לגורם מתון יחסית, ממתנגדי הפאן-ערביות של מפלגת אל-איסתקלאל, ובדצמבר 1929 הודיע הנציב העליון כי מגעיו עם הוועד הערבי יעברו רק דרך אל-חוסייני וסגניו.
בקונגרס הערבי בחיפה בדצמבר 1920 ביקש מוסא כאזם למצב את הקונגרס כמייצג של תנועה לאומית פלסטינית השואפת לעצמאות כחלופה לחזון ההשתלבות בסוריה הגדולה כ"סוריה הדרומית" האוטונומית שקרס עם חדלונה של הממלכה הערבית של סוריה: "זה סיפורה של פלסטין, ארץ הניסים וערש הדתות..זה הקונגרס שנולד מתוך הסבל של פלסטין. והוא הנציג והדובר של פלסטין". הנאום היה ידידותי לבריטניה, הוזכרה התרומה של פלסטינים למלחמה באימפריה העות'מאנית והציונות הוצגה כגורם מסכסך בין בריטניה לפלסטינים.
בעקבות אכזבתו מההצעות הבריטיות שהוצגו למשלחת הרביעית בראשותו שיצאה ללונדון בשנת 1930, לאחר פרסום דו"ח ועדת שאו איבד את אמונו ביכולת הפלסטינים לשנות את מדיניות השלטונות בהידברות והחל במערכת תעמולה בעיתונות הערבית לגיוס הציבור הרחב נגד הציונות. בפברואר 1934 דרש מכל ראשי הערים הערבים להתפטר מתפקידיהם, בגלל סירוב שלטונות המנדט לשנות את חוק העיריות לפי דרישותיו. סירוב ראשי הערים להענות לדרישתו הביאה לקרע פנים ערבי.
במרץ 1934 אמר לעיתונאי אמריקאי: "היהודי זקוק תמיד למי שיגן עליו, אשר יוכל לחיות בצל חסותו [...] אין הערבים או מנהיגיהם שונאים את היהודים בתור יהודים. להפך, בכל לב היו רוצים שיהיו היהודים במסגרת 'הפדרציה הערבית'... אולם אין הערבים מסכימים בשום אופן כי מיעוט מהתושבים יקום ויאמר כי הוא בעל הארץ... לדעתנו צריכים היהודים ליהנות מזכויותיהם המגיעות להם לפי יחסם המספרי בארץ."
יפה ותמה
יפה ותמה הוא פיוט המשבח את התורה, שחיבר הרב שלמה אביטבול ממרוקו, באמצע המאה ה-19, ומושר במסורת יהודי מרוקו.
מחבר הפיוט
מחבר הפיוט, הרב שלמה אביטבול, חי במרקש שבמרוקו בין אמצע המאה ה-19 והעשור השני של המאה ה-20, ופיוטים רבים שחיבר נכללים בשירת הבקשות של פרשת "יתרו". בפרשה מוזכר מאורע "מתן תורה", ועל כן פיוט זה מופיע בסדר פרשה זו, בקרב יהודי מרוקו.
אודות הפיוט
הפיוט הוא קצידה (שיר בעל תבנית ארוכה, המתאפיין במבנה מורכב) המהללת ומשבחת את התורה, תוך הסתמכות על מדרשים ומסורות קבליות. בפיוט, מתאר הרב אביטבול את יופיה, עומקה וחינה של התורה, וסוקר את מישורי הקיום שלה, דרך תיאור היבטים שונים המצויים בה.
לכל אורך הפיוט, שוזר בו הרב אביטבול ביטויי אהבה שנלקחו משיר השירים, ומעודד את העיון בתורה בדרכים שונות: על דרך הפשט, הרמז, הדרש והסוד.
יהודי מרוקו נוהגים לשיר את הפיוט במשך כל ימי השנה בכלל, ובשבת פרשת בשלח בפרט.
הפיוט זכה לביצועים רבים, בהם של הפרויקט של רביבו, ליאור אלמליח, חיים אוליאל, אמיל זריהן, יגל הרוש, איציק אשל ומשה לוק  ואנסמבל שיר ידידות.
תוצאות מלחמת לבנון השנייה
מלחמת לבנון השנייה פרצה בקיץ 2006. למלחמה זו היו תוצאות רבות, בהן הקמת ועדת וינוגרד והתפטרותו של הרמטכ"ל, דני חלוץ.
תוצאות מיידיות
בניגוד למספר ההרוגים הישראליים, הידוע במדויק - 122 חיילים (מהם 2 חטופים) ו-44 אזרחים - שוררת עמימות בנוגע למספר הנפגעים בקרב החזבאללה. המספר נע בין 500 להערכת האו"ם לבין 700 להערכת צה"ל. צה"ל לדבריו יודע לנקוב בשמם של 600 מההרוגים. חזבאללה הודה רק בכ-100 הרוגים משורותיו. מספר האזרחים הלבנונים ההרוגים נאמד בכ-300-450.
חלק מהכפרים, ששימשו כמעוזים ומחסני נשק של חזבאללה, חרבו בעקבות הלחימה. במהלך הלחימה השמידו ותפסו חיילי צה"ל כמות רבה של אמצעי לחימה ובהם רקטות, משגרי רקטות, טילי נ"ט מתקדמים, רובים, תחמושת, מחשבים, חומר מודיעיני ובונקרים.
לשתי המדינות נגרם נזק כלכלי כבד בעיקר בשל הפגיעה בתשתיות ובענף התיירות, וכן נזקים אקולוגיים. עלות המלחמה מבחינת התקצוב הצה"לי נאמדה במשרד הביטחון בסכום של 11.2 מיליארד ש"ח. כ-2% מהתמ"ג השנתי. ועדה שמונתה במשרד התחבורה גילתה כי היו כשלים חמורים בתפקוד הנמלים בזמן המלחמה.
בציבור הלא שיעי, הייתה הסתייגות ממעשי חזבאללה, בעיקר בקרב הדרוזים (וליד ג'ונבלאט) והנוצרים. אמ"ן העריך שמעמדו של חזבאללה בלבנון נפגע ושהוא מצוי במצוקה קשה, עקב הבוץ שלתוכו גרר את העם הלבנוני, על רקע זה ניתן להבין את התנצלותו של נסראללה לאחר המלחמה. עם זאת המאורעות של אמצע 2008 והסכם קטאר, מראים כי חזבאללה ניצל את המלחמה למנף את התעצמותו בחברה הלבנונית, ועל אף ההתנגדות של הגורמים האחרים, הוא ביסס את מעמדו היטב.
אופי הלחימה בלבנון
אופי הלחימה בלבנון היה אסימטרי באופן מובהק. כוחות צה"ל השונים בדרך כלל פעלו בחתימה גבוהה, למול כוחות חזבאללה שפעלו במסגרות קטנות מאוד, עד לרמת לוחמים בודדים. לוחמי חזבאללה פעלו בשיטות גרילה, הסתתרו במקומות מחבוא שונים, שהשטח הלבנוני סיפק בשפע, ובמיוחד בבונקרים שנבנו בבתים אזרחיים, הגיחו מתוכם להפעלת רקטות וירי כנגד כוחות צה"ל, ונטמעו לאחר הירי שוב בשטח האזרחי, בשיטה של "פגע וברח". בניגוד למדינה שבה אפשר להפציץ סמלי שלטון, ומרכזי תשתית של המדינה, כתחנות כוח, מאגרי נפט, מתקני שאיבה, לחזבאללה מלבד רובע הדאחייה, לא היו מרכזים אסטרטגיים שניתן היה לפגוע בהם.
מנגד, חזבאללה לעומת זאת עשה שימוש רב ברקטות מסוגים שונים, שפעלו בטווחים רבים וכנגד מטרות שונות. הן גרמו לנזק מורלי ופסיכולוגי, הרבה יותר מאשר פגיעות בנפש (במספר הרוגים שנמנו, היו אזרחים שלקו בליבם עקב הבהלה מהאזעקה). היחס בין השימוש ברקטות לפגיעה בנפש באזרחים, עמד על 90 רקטות לאזרח לערך. נשק הטילים היה אפקטיבי מול חיילי צה"ל. בין אם מדובר בטילי נ"ט חדישים שכוונו נגד כוחות שריון וחי"ר, טיל כתף שהפיל את מסוק היסעור, וטיל החוף-ים שפגע בסטי"ל אח"י חנית.
בסוף 2006 פורסם, על פי דו"ח מיוחד של האו"ם, כי יותר מ-700 חברי מיליציות אסלאמיות מסומליה לחמו עם חזבאללה נגד ישראל במלחמת לבנון בתמורה לממון ואימונים.
ניתוח ולקחים
העימות בין צה"ל לחזבאללה לא הסתיים בהכרעה ברורה. יש שסברו כי ישראל ניצחה בהם הרמטכ"ל דן חלוץ (שדיבר על ניצחון בנקודות) וד"ר גיא בכור. יש הסוברים כי הכף נוטה לחובת ישראל. האלוף במיל' יצחק בן ישראל סבר כך בשל חריגת המלחמה מתפיסת הביטחון הישראלית, שכל עימות יש לסיים בנוקאאוט מוחץ, קל וחומר עם ארגון קטן. ההיסטוריון הצבאי אורי מילשטיין סבר שתוצאת תיקו בין כוח גדול ומזוין לכח חלש, נתפסת תמיד כניצחונו של החלש. לעומתם ועדת וינוגרד סברה שלא מדובר בתבוסה, אך מדובר בהחמצה גדולה, שלא היה בה אפילו ניצחון בנקודות. חזבאללה הופתע מאוד מהתגובה הישראלית הקשה, ומהשמדת הטילים לטווח ארוך ובינוני, וביקש את הפסקת האש בשלבים שונים של המלחמה. מערכות פיקוד הבקרה והשליטה שלו במיוחד בדאחיה נהרסו, והביצורים בקו הגבול נמחקו לחלוטין. עם זאת הוא לא נכנע, שדרת הפיקוד שלו התקיימה, התקשורת שלו כולל תחנת הטלוויזיה שלו שרדה, והוא המשיך להפגיז את ישראל במספר רב של טילים, ולגלות התנגדות בדרום לבנון, עד יומה האחרון של המלחמה. צה"ל לעומתו הופתע מהשרידות של לוחמי החזבאללה, מאיכות הבונקרים שלו, ומכוח האש שלו ואופן לחימתו, בפרט טילי הנ"ט שחדרו עשרות רבות של טנקי מרכבה ועשו שמות בחיילי החי"ר ומטחי הרקטות שהפגיזו את צפון ישראל ללא הרף עד ליומה האחרון של המלחמה.
ועדת וינוגרד סברה כי לצד היכולות המרשימות של חיל האוויר והמודיעין, התגלו כשלים חמורים בעיקר בכוחות היבשה ובשילוביות בין הזרועות (דו"ח סופי עמ' 394). כשלים שמלווים את צה"ל כבר מועדת אגרנט (שם פסקה 7). וכי "צה"ל נכשל במאמציו במלחמה להביא להשג הצבאי הנדרש והאפשרי, לנוכח תנאי המלחמה ויחסי הכוחות". ועדת וינוגרד מכנה את תוצאות המלחמה "כהחמצה חמורה" (שם עמ' 394 פסקה 8). הוועדה סברה כי גם בהערכה אופטימית הפעולה הצבאית לא הניבה ניצחון ברור, ועם זאת הפגינה יכולות צבאיות מרשימות. בנושא ההרתעה הוועדה סברה כי התוצאה הייתה מעורבת. הוועדה סברה כי אף כי "צה"ל בתשתיתו הוא צבא חזק ואיכותי, וכי עוצמותיו התגלו גם במלחמת לבנון השנייה". מחברי הדו"ח קובעים בניגוד לאמירתו של רמטכ"ל המלחמה חלוץ, ש"בסופם של 34 ימי לחימה, לא הייתה הכרעה לטובת צה"ל, אף לא ב'נקודות'" (שם 394). ועם זאת הוועדה איננה שותפה לתיאור המלחמה ותוצאותיה כתבוסה (שם עמ' 398). בין הבעיות העיקריות שצה"ל נגוע בהן הדו"ח מונה: "חולשה בדבקות במשימה ובחתירה לניצחון" (שם עמ' 400-401), "חוסר משמעת צבאית, במובן הרחב של המושג, של הקפדה על נהלים ודרכי פעולה וכללי קרב." (שם עמ' 402). ליקויים חמורים בהיערכות, כשירות ומוכנות (שם עמ' 404), ותרבות ארגונית קלוקלת שמתבטאת, ב"תופעות רבות של חוסר תכנון, חוסר בהירות, סטייה מנהלים ברורים וחשובים, האמורים להבטיח פיקוד, שליטה ובקרה" (שם עמ' 408-413). עוד העלתה הוועדה את נושא ביטחון המידע וקבעה, שבניגוד גמור לחזבאללה, מדינת ישראל נוהגת באופן חסר אחריות במידע החסוי והרגיש ביותר שלה (שם עמ' 473). הוועדה ביקרה את חוסר ההתכוננות של צה"ל למלכוד הלבנוני בנושאים של הגנה אקטיבית בפני רק"ק והערכות להתקפה קרקעית נרחבת מבעוד מועד. עוד ביקרה הוועדה את חוסר ההשכלה הצבאית של מפקדי צה"ל, שגורם לחוסר עומק ולהיעדר תפיסה אסטרטגית, ואף שיגרה עקיצה כי "אין שום דבר חינני וראוי, בנטייה האנטי-אינטלקטואלית של חלק מהפיקוד הבכיר של צה"ל." (שם עמ' 397)
על פי האלוף (במיל') יצחק בן ישראל, המלחמה חשפה את האסטרטגיה האיראנית ליצור "נושאת מטוסים קדמית המשייטת ליד צפון ישראל", כדי להרתיע את ישראל וארצות הברית מלפעול כנגדה. הוא מביא הערכות מומחים צבאיים שגם הוא שותף לה, שכישלון ישראל במלחמה נבע מאי הפעלת כוחות קרקעיים בהיקף גדול בכל דרום לבנון עד לליטני, מיד בתחילת המלחמה. להערכתו כיבוש מהיר של כוח רב, היה מפסיק את רוב הפעלת הרקטות ולא היה גובה קורבנות בנפש יותר מאשר היו במלחמה הנוכחית. לגבי ההשגים של שני הצדדים בעוד שלחזבאללה עצם שרידותו הייתה הישג, גם טענתו שהוא הוא כוח המגן של לבנון כנגד ישראל התחזקה. את עיקר הכישלון הוא רואה בכך שהיה חוסר התאמה בין המטרות שהוצהרו מראש על ידי המנהיגות לבין המהלכים שננקטו בפועל. עם זאת לישראל הוא סובר כי קיימים שני השגים חשובים: התערערות הקונספציה כי ישראל איננה פועלת כנגד מי שמאיימים על עורפה האזרחי, וההעזה להפציץ בירת אויב באופן מאסיבי וחסר תקדים. על פי בן ישראל, "התוצאות בפועל נבעו מכישלון של קברניטי הביטחון בניהול נכון של מהלכי המלחמה, ומחוסר התאמה בין המטרות שנקבעו והשיטה שיושמה להשגתן." לתפיסתו הלקח העיקרי הוא "שקברניטי הביטחון חייבים להיות בעלי הבנה עמוקה בתורת הביטחון של ישראל". לקח נוסף הוא ללמד את הצבא מחדש את "היכולת לבצע תמרון משוריין רב אוגדתי".
על פי הפרשן הצבאי רון בן ישי, אסטרטגיית ה"מוקאוומה" שפותחה על ידי המוג'הידין באפגניסטן ולוטשה על ידי המורדים הסונים בעיראק ואנשי "משמרות המהפכה" באיראן, משמשת גורמי אסלאם רדיקלי בכל זירה בה הם פועלים כיום: בעיראק, אפגניסטן, סומליה, צ'צ'ניה, סרי לנקה, בלבנון וברצועת עזה. שיטה זו שכוללת יעילה מאוד כנגד צבאות מערביים, ולישראל היה קשה להתמודד איתה בדיוק כפי שקשה לכוחות נאט"ו להתמודד איתה באפגניסטן ולצבא האמריקני בעיראק. ומבחינה זו צריך לחפש דרכים חדשות להתמודד איתה. בן ישי מציע, שישראל תהיה ראש החץ בריכוז מאמצים כנגד אסטרטגיה זו בשלושה ערוצים: בערוץ הטכנולוגי ליצור טכנולוגיה שתתמודד עם רקטות וטילי נ"ט. בערוץ המודיעיני בשכלול שיטות איסוף מודיעיניות כדי לאתר לוחמים בקרב אזרחים. ובפעילות מדינית וצבאית לניתוק הקשר והאספקה בין הארגונים לבין המדינות התומכות בהן
מספר מנתחים ופרשנים (ובהם בן ישראל) עמדו על כך שבמלחמה הזו שלא כבמלחמות העבר, צה"ל לא נקט ביוזמה ובתחבולות שהפתיעו את האויב, אלא עשה מהלכים צפויים ושקופים שנתבקשו, ושחזבאללה צפה אותם והתכונן להם היטב. הם נתנו לכך סיבות שונות, ובהם ההתרגלות לדפוסים קבועים בלוחמה כנגד הפלסטינים בה יש לישראל עליונות מוחלטת, והרצון ללכת על בטוח, ואי רצון של קצינים בכירים לסכן את תפקידם במקרה שמהלכים נועזים יכשלו.
תמיכה במבצע בישראל
הפעולות ההתקפיות של ישראל בתחילת המלחמה היו כמעט קונצנזוס מוחלט, מהימין ועד השמאל המתון. סקר שפורסם ב-21 ביולי הראה ש-90% מאזרחי ישראל מצדדים בהמשך הלחימה בצפון עד שחזבאללה יורחק מהגבול, 95% טענו כי תגובת ישראל מוצדקת ונכונה וכמעט 80% מרוצים מתפקודו של ראש הממשלה, שקודם למבצע מעמדו החל להתערער בסקרים. סיעות האופוזיציה מהימין גיבו את ממשלת ישראל בראשות אהוד אולמרט ואת שר הביטחון עמיר פרץ בנושא זה. תומכי המבצע לא היו תמימי דעים לגבי תמיכה בפעולה קרקעית. רבים מהתומכים התנגדו לכך, בשל מאורעות מלחמת לבנון. מנגד, חלק מהתומכים במלחמה קראו להפציץ מטרות בסוריה ובאיראן וראו בהן את התוקפניות האמיתיות. אלו שתמכו במלחמה סברו בין היתר כי אין להותיר את צפון המדינה כבן ערובה לגחמות של חזבאללה, שתקף את ישראל גם לאחר הנסיגה מלבנון שוב ושוב. לתפיסתם למול ארגון טרור מובהק, יש לעשות "שרירים" כדי לרסנו. הם גם סברו כי מנופי לחץ על האוכלוסייה הלבנונית כולה יגרמו לכך שחזבאללה ינצור את נשקו.
התנגדות למבצע בישראל
על אף התמיכה הרחבה בציבור, כבר ביום הרביעי למבצע ב-16 ביולי התקיימה בישראל מחאת שמאל רדיקלי ראשונה כנגד המבצע, בהשתתפות כ-4,000 איש, בטענה שמבצע זה פוגע באזרחים חפים מפשע ולא מביא ביטחון לתושבי ישראל.
בקרב כלל הסיעות בכנסת, המפלגות שרוב חברי הכנסת שלהם הם ערבים, בל"ד, חד"ש ורע"ם התנגדו למבצע מיומו הראשון. בתחילת המבצע, מפלגת מרצ גיבתה את הפעולה שנקטה ממשלת ישראל, אולם מאוחר יותר נשמעו במפלגה קולות רבים שדרשו הפסקת אש והסתייגו מכניסה קרקעית ללבנון. מרצ הייתה המפלגה הציונית היחידה שנמנעה ולא הצביעה בעד הממשלה בהצבעת אי-אמון שהגישו הסיעות הערביות.
חלק קטן מאנשי הרוח בישראל השתתפו בעצומות בגנות המלחמה ובזכות הפסקת אש. בעקבות החלטת הממשלה להרחיב את כניסת צה"ל עד לנהר הליטני, גברה התמיכה בהפסקת האש מספר גופים ואנשי רוח שתמכו במלחמה, כגון דויד גרוסמן מרצ ושלום עכשיו, שינו את דעתם והצטרפו למיעוט המתנגדים. אלו שהתנגדו למלחמה סברו בין היתר כי פעולות צה"ל אינן מידתיות, כמות ההרג האזרחי בלבנון אינה מוסרית. ולמעשה צה"ל פוגע בתשתית כלכלית אזרחית לבנונית וכמעט לא מצליח לפגוע בחזבאללה ולהפעיל עליו לחץ. גם עלו חשדות כי אולמרט נקט בפעולה כדי לקדם את עצמו פוליטית.
תגובות בעולם
בלבנון, בעולם הערבי ובאו"ם נשמעה ביקורת קשה על הפגיעה הישראלית באזרחים ובתשתיות אזרחיות בהפצצות ישראל. שליח האו"ם יאן אנגלרד הזהיר מפני אסון הומניטארי בלבנון. ארגוני זכויות אדם כגון אמנסטי ו-HRW גינו את התקפות חזבאללה על אזרחים ישראלים כפשע מלחמה והפרה של החוק הבין-לאומי, ומנגד הם גם גינו את הפגיעה באזרחים לבנוניים בידי צה"ל וקבעו כי יש בהפגזות חשש לפשעי מלחמה ולהפרות של החוק הבינלאומי. הביקורת התחזקה לאחר ההפגזה בכפר קאנא, וכללה גם האשמה בתקיפות על אמבולנסים, שיירות פליטים ושיירות מזון, וכן בשימוש בנשק אסור על פי אמנות בינלאומיות.
אך בך מולדתי
אך בך מולדתי הוא שיר אהבה לארץ ישראל שחיבר רבי דוד בוזגלו בשנות ה-60 של המאה ה-20, בעת שעלה ארצה, לאחר פעילות רבת שנים במרוקו.
תוצאות מלחמת לבנון השנייה
תגובות בעולם
קבוצות שמאל שונות בעולם, הכוללות מעט קבוצות יהודיות, קיימו הפגנות מול גורמים ישראליים בחו"ל. קבוצות אלו טענו כי ישראל מגיבה להתקפות על הצבא שלה בפגיעה מאסיבית באזרחים, ובמקום להביא להפסקת אש, ישראל גוררת את התקריות לידי מלחמה. מנגד התקיימו ברחבי העולם הפגנות תמיכה בישראל, בהן בלוס אנג'לס הפגנת אלפים התומכת בישראל ומגנה את חזבאללה. בהפגנה נאם מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר שאמר: "כל קליפורניה עומדת לצד ישראל".
אך בך מולדתי
אודות השיר
מהשיר, שנכתב כדו-שיח בין בוזגלו למולדת בסמוך לעלייתו לישראל בשנת 1965, ניחנת התרגשותו של הכותב, על כך שזכה לעלות ארצה, וניתן לראות בו את תמונת המציאות המורכבת, סביב ארץ ישראל והעלייה אליה, כדוגמת השבח לגיבורים שמסרו את נפשם על הארץ, מצוקת העם בישראל בשל אויביו והכיסופים לגאולה.
בשיר מבהיר בוזגלו שלמרות קשיים ואויבים, ארץ ישראל היא עדיין ארצו, ומעלה את זכרם של בני הארץ שדמם נשפך בה.
תוצאות מלחמת לבנון השנייה
הקריאות להקמת ועדת חקירה
כבר במהלך הלחימה נשמעו קולות, בעיקר מצד חיילי מילואים ועיתונאים, שדרשו חקירה מקיפה של שגיאות ומחדלים שנעשו לקראת המלחמה ובמהלכה. עלו טענות לגבי השגיאות המבצעיות והלוגיסטיות הלא מעטות שהתרחשו לדבריהם. בהן ניתן למנות כשלי המודיעין, כשלים טקטיים, חוסר אימון מתאים למבצע, פקודות סותרות, הבעת אי אמון במפקדים הבכירים, הרוגים מיותרים לאחר שנודע על הפסקת האש, נתינת משקל יתר לכח האווירי על חשבון הכח היבשתי, נתק בין המפקדים לחיילים בשל הטכנולוגיות החדשות, בעיות במיגון הטנקים, אי אספקת ציוד צבאי מתאים ומחסור חמור באספקת מזון ושתייה ללוחמים שנכנסו ללבנון.
תנועת המחאה שקמה נחלקה לשני קולות עיקריים: הקול האחד הורכב מחיילי מילואים (בעיקר יוצאי חטיבת אלכסנדרוני) בהנהגת סמ"ר רוני ויסבלאט שקראו להתפטרות ראש הממשלה, שר הביטחון והרמטכ"ל מתוך דרישה ללקיחת אחריות פיקודית על המערכה הכושלת.
הקול השני היה קולה של התנועה לאיכות השלטון אשר דרשה הקמת ועדת חקירה ממלכתית שלקחיה יהיו הבסיס לשיקום מערכות השלטון וצה"ל והכנתן לקראת המערכה הבאה. בראש תנועה זו עמד עו"ד אליעד שרגא מקים התנועה לאיכות השלטון, אל"ם (מיל') אמנון נחמיאס שהיה הקצין הבכיר ביותר שהשתתף המלחמה והביע מחאה פומבית, סא"ל (מיל') יחיאל גילה קצין מילואים ביחידה מובחרת, ורס"ן (מיל') ד"ר מיכאל גינסבורג, הרופא החטיבתי של חטיבה 55.
עם תחילת המחאה הציבורית הקימה התנועה לאיכות השלטון אוהל מחאה מול היכל בית המשפט העליון בירושלים, והחלה בגיוס פעילים בכל רחבי הארץ במטרה ליצור לחץ ציבורי יעיל על הממשלה. בשיאה של פעולת מחאה זו שבתו ארבעת מנהיגי תנועת המחאה שביתת רעב במשך 19 ימים, במהלכם נערכה עצרת מחאה המונית בכיכר רבין בתל אביב בה השתתפו עשרות אלפי אזרחים מכל שכבות הציבור ומכל רחבי המדינה. בעקבות לחצי הציבור ועתירות שהגישה התנועה לאיכות השלטון נגד ועדת אדמוני החליטה ממשלת ישראל למנות ועדת בדיקה ממשלתית בראשות השופט וינוגרד, ובהשתתפות פרופ' יחזקאל דרור, פרופ' רות גביזון, אלוף (מיל') חיים נדל ואלוף (מיל') מנחם עינן. תוצאות ועדה זו שימשו כקן מנחה לשיקום צה"ל ולהתווית דרכי פעולה בין הממשלה הציבור וצה"ל לעיתות מלחמה.
הקמת ועדות בדיקה שונות
הקריאות לחקירת המלחמה התגברו לאחר סיומה. מאהלי מחאה של התנועה למען איכות השלטון בישראל ושל חיילי מילואים, התמקמו בירושלים סמוך לבית המשפט העליון ולמשרד ראש הממשלה, בקריאה למנות ועדת חקירה ממלכתית, ולהתפטרות מובילי המבצע: אולמרט, פרץ וחלוץ. מיד לאחר שוך הקרבות, השר פרץ הקים ועדת בדיקה חיצונית בראשות הרמטכ"ל לשעבר אמנון ליפקין-שחק, שהוקפאה בטרם החלה בעבודתה. גם חברי הכנסת בוועדת החוץ והביטחון החליטו להקים ועדת חקירה פרלמנטרית, במסגרת הוועדה לחקירת המלחמה.
אולמרט שסירב לדרישה לוועדת חקירה ממלכתית, החליט לבסוף להקים שתי ועדות חקירה שיפעלו במקביל: האחת, בראשות ראש המוסד לשעבר נחום אדמוני (שהתחלף לאחר בשופט לשעבר - אליהו וינוגרד לאחר התערבותו של ההיועץ המשפטי לממשלה - מני מזוז), לבדיקת תפקוד הדרג המדיני, וועדה שנייה לבדיקת הצבא, בראשות ליפקין-שחק. על מבקר המדינה הוטל לבדוק את הטיפול בעורף.
התפטרות מפקדים בכירים לאחר המלחמה
במקביל, הקים צה"ל ועדות בדיקה רבות לבדיקת האספקטים השונים של התנהלות צה"ל במלחמה, החל מאופי פעולת הכוחות בשטח ועד לתפקוד הרמטכ"ל. אחת מוועדות אלה, ועדת הבדיקה הפנימית לחקירת אירועי החטיפה בראשות האלוף דורון אלמוג, מצאה כי מפקד עוצבת הגליל תא"ל גל הירש לא נערך כראוי לאפשרות החטיפה והמליצה להדיחו, ובשל כך פרש הירש מתפקידו.
ב-13 בספטמבר 2006 הרמטכ"ל נענה לבקשתו של אודי אדם לסיים את תפקידו כמפקד פיקוד הצפון בהקדם. הסיבה להחלטתו של אדם הייתה ככל הנראה חילוקי דעות קשים שהתגלעו בינו לבין צמרת צה"ל והרמטכ"ל, והחלטתו של הרמטכ"ל חלוץ למנות את סגנו, האלוף משה קפלינסקי, לנציגו בפיקוד הצפון בתחילת חודש אוגוסט. מהלך שהיווה למעשה הדחה של אדם, גם אם לא נאמר בצורה מפורשת. גדי איזנקוט החליף אותו בתפקידו. בעקבותיו גם איל בן ראובן, שמונה בפרוץ המלחמה בלבנון למפקד חזית היבשה בצפון, ושימש למעשה כסגנו של אודי אדם הורחק והתפוטר.
ב־17 בינואר 2007, התפטר הרמטכ"ל רב-אלוף דן חלוץ, זמן קצר לאחר שהוגשו מסקנות ועדות התחקירים שיזם, והוכנה בעקבותיהם תוכנית השיקום של צה"ל לשנת 2007. מאז תום המלחמה היה הרמטכ"ל נתון ללחצים משמעותיים מצד גורמים שונים להתפטר, בשל טענות על אופן תפקודו במלחמה. גם גזר דינה הקרב של ועדת וינוגרד ריחף מעל ראשו. במקומו מונה גבי אשכנזי, שעסק בשיקום צה"ל לאחר המלחמה.
ועדת וינוגרד
האישור להקמת ועדת וינוגרד, ניתן בסופו של דבר בישיבת הממשלה ב-17 בספטמבר. 20 שרים תמכו, שניים התנגדו ואחד נמנע.
ב-30 באפריל 2007 הגישה ועדת וינוגרד את דו"ח הבינים, שהתייחס לתפקוד ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון עמיר פרץ והרמטכ"ל בזמן המלחמה דן חלוץ. הדו"ח ציין, כי כל שלושת האישים כשלו בתפקידם, בקבלת ההחלטות ובניהול מלחמת לבנון השנייה. וכי ההחלטה על היציאה למלחמה נעשתה בפזיזות.
ב-30 בינואר 2008 הוגש הדו"ח הסופי של הוועדה ובו נאמר כי במלחמת לבנון השנייה הייתה החמצה גדולה וחמורה, לאור העדיפות הגדולה של צה"ל על חזבאללה, והוטלה אחריות על הדרג הצבאי, במיוחד כוחות היבשה, עם שותפות מסוימת של הדרג המדיני.
השלכות המלחמה
למעלה משנתיים לאחר סיום המלחמה ניתן היה לבחון את תוצאות המלחמה בהיבטים שונים:
החלטת מועצת הביטחון
בסוף מלחמת לבנון השנייה קיבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 1701, האוסרת על הכנסת כלי נשק לדרום לבנון. עם זאת, עד ל-2013 הכניס החזבאללה כ-100,000 רקטות לדרום לבנון. בנוסף, נאסר על חזבאללה גם לנוע במדים בשטח זה, ולכן, פעילי חזבאללה נעים בלבוש אזרחי.
קיפי בן קיפוד
קיפי בן קיפוד הוא שמה של בובה מהגרסה הישראלית של תוכנית הטלוויזיה "רחוב סומסום" שהופקה ושודרה בטלוויזיה החינוכית. דמותו נועדה לשמש כמקבילה הישראלית של ציפורת (ביג ברד) מהגרסה האמריקנית של "רחוב סומסום". ישנה דמות מקבילה בשם אספינטה (Espinete) בגרסה של ספרד. את הבובה עיצב האמן אבנר כץ, ששיחק בסדרה את בעל בית הקפה הסמוך למחילתו של קיפי בעונות הראשונות.
גרסתה הראשונה של "רחוב סומסום" הופקה ושודרה בין השנים 1983–1987, ולאחר מכן שודרה פעמים רבות בשידורים חוזרים במהלך שנות השמונים ושנות התשעים. את הבובה של קיפי בגרסה זו דיבבה והפעילה שרי צוריאל.
בסוף שנות התשעים חזר "רחוב סומסום" בגרסה חדשה בשם "שארע סימסים". בשל התפוררות הבובה המקורית של קיפי בן קיפוד ובשל בעיות זכויות, עוצבה הבובה מחדש. ההפקה האמריקאית אשר הייתה שותפה לקבלת ההחלטות של ההפקה הישראלית, התעקשה לצוות לתפקיד קיפי שחקן זכר, על מנת שיקבל קול גברי יותר. לכן, הוחלפה שרי צוריאל, וגיא פרידמן הוא שדיבב והפעיל את קיפי. קיפי החדש זכה לביקורות קשות מצד העיתונות ומעריצי הסדרה המקוריים ועצומות רבות נחתמו להדחתו ולהשבת קיפי המקורי.
בגרסה החדשה של רחוב סומסום, ששודרה בערוץ הופ! הוחלט לא לשתף כלל את דמותו של קיפי.