cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כל לא ידענא פשיעותא היא
במשפט העברי, כל לא ידענא פשיעותא היא (מארמית: כל איני יודע - פשיעה היא) הוא עיקרון הקובע כי שומר ששכח היכן הניח את הפיקדון - נחשב כפושע ולא כשוגג, ועל כן הוא מחויב לשלם את שווי הפיקדון גם אם היה שומר חינם, זאת מאחר שהיה מוטל עליו לתת את דעתו ולזכור.
מקור הדין
מקור הדברים בסוגיה בתלמוד הבבלי הדנה במקרה בו הפקיד אדם תכשיטים ביד חברו, ושכח השומר היכן הניחם. רב נחמן פסק על פי כלל זה שעל שומר הפיקדון לשלם את שווין מאחר שפשע בשמירתו. דין זה נתקבל להלכה בדברי הרמב"ם:
בנוסף לחיוב בעבור הפיקדון שאבד, השומר אינו יכול לבקש זמן נוסף כדי לחפש אחר הפיקדון, והוא מחויב לשלם מיד עם התביעה (אם יימצא הפיקדון בעתיד, עליו להחזירו לבעליו ולקבל תמורתו את הסכום ששילם).
הסבר הדין
כתב בנתיבות המשפט שאין הכוונה לדין פשיעה רגילה שמתחייב בה ככל דיני שומר. שאם כן, אם היה שומר בבעלים היה נפטר מלהחזיר לבעלים אף אם אינו יודע איפה הניח החפץ. אלא הכוונה שמחמת פשיעתו הרי הוא כמזיק בידיים בכך שאינו מחזיר לבעלים את החפץ. ולפי דבריו הוסיף הנתיבות שאף אם החביא את החפץ בלא שנהיה שומר, יתחייב לשלם אם שכח איפה החביא את החפץ.
השוואה לדינים הלכתיים אחרים
יש מהאחרונים שהקשו על סתירה לכאורה בין ההתייחסות לשכחה כפשיעה במקרה זה, מול מקרים אחרים בהלכה בהם שכחה נחשבת כשגגה או כאונס, לדוגמה, לגבי נזקי אדם, לגבי שבועת ביטוי, ולגבי עירוב תבשילין (במקרה אחר, דווקא מתייחסים לשכחה שמנעה הנחת עירוב תבשילין כאל פשיעה).
בשו"ת נחפה בכסף ביאר שחמורים דיני ממונות מאיסורים, משום שקבלת השמירה על הפיקדון היא על דעת שלא יבא לידי שכחת המקום בו הטמין את הפקדון ולכן השכחה היא פשיעה. עיקרון זה משתמע גם מלשון המאירי שכתב: שכל שהשליך פקדונו אחרי גוו כל כך עד ששכח אין לך פשיעה גדולה מזו, שאין לך מקום המשתמר שלא יהא צריך לנתינת לב עליו תמיד. וכן כתב הריטב"א, ששומר הפיקדון היה מחויב להניחו במקום שיוכל לקחתו ממנו כשיתבענו ממנו.
בספר אמרי שפר הסיק מדין זה שאם השכחה לא הייתה נוגעת לעצם השמירה, לדוגמה שומר ששכח למכור את החמץ שהופקד אצלו קודם הפסח - פטור, משום שעצם השמירה הייתה כראוי, רק שכחה מלמכור גרמה לדבר לאבד את ערכו, אך לא היה זה פשיעה בטיב השמירה, כאמור.
זמן הפשיעה
רבי עקיבא איגר הסתפק ממתי מתחילה הפשיעה, אם משעה שנמסר ליד השומר, דבר שלכאורה לא ייתכן משום שעדיין לא פשע, וייתכן, הוא אומר, שבזמן שהניחו במקום שיוכל להיות שישכח את מקומו נחשב מעשה כזה שכתוצאה ממנו עלול לקרות נזק, כפשיעה ולמרות שהנזק עדיין לא נגרם. אך האור שמח הסיק אחרת שאין כל פשיעה בזמן ההנחה, אז נהג כשורה, אלא בשעת השכחה, וזהו שומר שפשע וחייב.
במשפט הישראלי
הדין הישראלי קובע כי כל רשלנות בשמירה מחייבת את השומר. הדין הישראלי משתמש במונח רשלנות כדי לא לערבב את המושג "פשיעה" עם הדין הפלילי, אך למעשה כל דיני הפשיעה, ובתוכם הכלל "כל לא ידענא פשיעותא היא", חלים גם מדין רשלנות במשפט הישראלי.
נקודה עשרונית
בכתיבה של שבר עשרוני, הנקודה העשרונית היא הסימן המפריד בין החלק השלם, שנכתב משמאל לה, ובין השבר, שנכתב מימין לה. סימן זה מקובל ברבות ממדינות העולם, בהן ארצות הברית, בריטניה וישראל, ואילו במדינות אחרות, בהן מרבית מדינות אירופה ואמריקה הדרומית, מקובל פסיק כסימן המפריד. בהתאם לכך נבדלות המדינות בסימן המפריד בין אלפים: פסיק במדינות שבהן נהוגה נקודה עשרונית ונקודה במדינות שבהן נהוג פסיק עשרוני.
היסטוריה
שברים עשרוניים הוצגו לראשונה במאה העשירית בספרו של המתמטיקאי הערבי אבו'ל חסן אל-אוקלידסי. השימוש הראשון בנקודה עשרונית באירופה מיוחס לג'ובאני אנטוניו מגיני בספרו De Planis Triangulis משנת 1592, או לכריסטופר קלאוויוס בלוח סינוסים שפרסם ב-1593. סימון זה הפך לפופולרי בעקבות השימוש שנעשה בו בלוחות הלוגריתמים שפרסמו בתחילת המאה ה-17 הסקוטי ג'ון נפייר וממשיך דרכו האנגלי הנרי בריגס, וכך הפכה הנקודה לסימן ההפרדה המקובל בין השבר לשלם בעולם הדובר אנגלית. בצרפת ובאיטליה בחרו להשתמש בפסיק לסימון ההפרדה.
מחירים נכתבים פעמים רבות בצורה 9875 שפירושה (במטבע ישראלי) 98.75 ש"ח או 98 ש"ח ו-75 אגורות (ובאופן דומה במטבעות אחרים).
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר בריטניה עברה לשיטת מטבע עשרונית, המליץ מכון התקנים הבריטי להשתמש בפסיק כסימן הפרדה בהצגת סכומי כסף, ואילו ועדת המטבע העשרוני המליצה על נקודה. בשנת 1968 הכריע משרד הטכנולוגיה הבריטי שסימן ההפרדה יהיה נקודה.
השפות המתוכננות הבינלאומיות, אספרנטו, אידו ואינטרלינגואה, בחרו בפסיק כסימן ההפרדה.
הכנס הכללי ה-22 למשקלות ומידות משנת 2003 קבע שההפרדה העשרונית תיעשה באמצעות נקודה או פסיק. כך נקבע גם בתקן ISO 80000-1 משנת 2009 של ארגון התקינה הבינלאומי. בהתאם לכך המליץ המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה של ארצות הברית להשתמש בנקודה לשם הפרדה עשרונית, ובמקרה שהשבר קטן מ-1 לציין 0 משמאל לנקודה העשרונית (למשל: רבע ייכתב בצורה 0.25 ולא בצורה ).
סימן ההפרדה בין החלק השלם לשבר משמש גם בשיטות ספירה שאינן השיטה העשרונית. דוגמה: המספר 10.1 בבסיס בינארי שווה למספר 2.5 בבסיס עשר.
בתוכנה
בשנת 1958 מחלוקת על סימן ההפרדה עיכבה את פיתוחה של שפת התכנות ALGOL: הנציגים האמריקאים העדיפו נקודה, והנציגים האירופיים העדיפו פסיק. מרבית שפות התכנות משתמשות בנקודה כסימן ההפרדה.
מרקוס זוסאק
מרקוס זוסאק (באנגלית: Markus Zusak; נולד ב-1975 בסידני) סופר ממוצא אוסטרלי-גרמני, הצעיר מבין ארבעה אחים.
זוסאק ידוע בזכות ספרי הילדים והנוער שכתב, "השליח" ו"גנבת הספרים". ספרים אלו זכו להצלחה באוסטרליה ומחוצה לה, מכרו עותקים רבים וזכו לאהדה יותר מאשר יצירותיו האחרות.
ספרו החמישי, "גנבת הספרים", הוא אחד משתיים מיצירותיו של זוסאק שיצאו לאור בעברית עד כה, כשהשנייה היא הספר "השליח", שאמנם נכתב מוקדם יותר אך תורגם לעברית אחריו. עלילת "גנבת הספרים" מתרחשת בתקופת גרמניה הנאצית, והמוות הוא הקול המספר את הסיפור.
זוסאק מתגורר בסידני עם אשתו ובתו, וידוע כגולש גלים פעיל.
טיטאנומירמה
טיטאנומירמה (שם מדעי: Titanomyrma; מילולית: "Titan" - טיטאן, "Myrmex" - נמלה, כלומר "נמלה טיטאנית") היא סוג של נמלה פרהיסטורית מתקופת האאוקן שבעידן הקנוזואיקון אשר נחשבת לנמלה הגדולה ביותר מעולם. בעבר נחשבו לחלק מהסוג הנכחד פורמיקיום, עד ל-2011 אז הופרדו לסוג עצמאי. מאובניהם השתמרו בתוך סלעים.
מאפיינים
נמלים אלה היו אולי בעלי חומצה פורמית אותה פלטו לצורך הגנה והיו כנראה קרובים לנמלי הגדוד, כך שהם ניזונו בעיקר מציד ופשיטה ברחבי היערות על טרף הגדול מהם. נמלים אלה היו הנמלים הגדולות הראשונות שנמצאו באמריקה הצפונית, וייתכן שהועברו ליבשת מאירופה באמצעות גשרים או על צמחים נסחפים. התאוריה בה הנמלים הגיעו מאמריקה הצפונית לאירופה, שהייתה קרה יותר, נשללה.
בתרבות
נמלה ענקית זו הופיעה בסדרה ללכת עם חיות.
אגילס דוראדס
אגילס דוראדס (בספרדית: Águilas Doradas) הוא מועדון כדורגל קולומביאני מהעיר ריונגרו, המשחק בליגת העל הקולומביאנית.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 2008 לאחר שקבוצת משקיעים, שבראשם עמד חוסה פרננדו סלסאר קנו את הקבוצה באחו קאוקה והעבירו אותו לעיר איטגווי בשם "איטגווי דיטיירס". לקבוצה לא היה קשר לקבוצות השונות של העיר איטגווי, ששיחקה תחת שמות שונים בעברה בליגה השנייה כמו דפורטיבו אינדסטריאל איטגווי ב-1992 ו-1993, איטגווי פוטבול קלוב מ-1998 ועד 2003 ודפורטיבו אנטיוקיה בשנים 1994 עד 1997 וב-2004. בשנת 2009 הייתה קרובה איטגווי להעפיל לליגה הבכירה לאחר ששיחקה בגמר מול דפורטיבו טולואה. לאחר הפסד בחוץ 1–3 במשחק הראשון, ניצחה איטגווי בגומלין בדיטיירס 0–2, אבל בהכרעה בדו-קרב הפנדלים הפסידה 5–6 ואיבדה את ההזדמנות להעפיל. שנה מאוחר יותר, תחת הדרכתו של המאמן אלברו דה חסוס גומס, סיימה במקום הראשון בטבלה ואחר כך גם סיימה ראשונה בבית שלה בפלייאוף, כדי להעפיל למשחק הגמר מול דפורטיבו פאסטו. לאחר 1-1 במשחק הראשון באצטדיון דפרטמנטל ליברטד, ניצחה איטגווי בגומלין 1–2 והבטיחה את עלייתה לליגה הראשונה.
ב-2010 רשמה הקבוצה גם הצלחה אדירה בקופה קולומביה. עדיין בשם "איטגווי דיטיירס", היא הוגרלה לבית C ביחד עם אתלטיקו נסיונל, אינדפנדיינטה מדיין, אנביגאדו, אונסה קלדס ודפורטיבו ריונגרו. היא העפילה לשלב שמינית הגמר ושם הדיחה קבוצות בכירות כמו דפורטס טולימה, אתלטיקו נסיונל ומיונאריוס, כאשר את השתיים האחרונות הם מדיחה בדו-קרב פנדלים. בגמר היא פגשה את דפורטיבו קאלי אבל הפסידה 0–3 במצטבר. למרות זאת הותירה חותם ענק לקראת עונת הבכורה בליגה הראשונה.
עונת הבכורה בליגה הראשונה
טורניר הבכורה של איטגווי היה מצוין. תחת הדרכתו של המאמן קרלוס מריו הויוס שהחליף את אלברו דה חסוס גומס, הקבוצה ניצחה את אינדפנדיינטה מדיין במשחק הבכורה 1–2 ובסך הכל צברה 24 נקודות וסיימה במקום ה-11. לקראת הטורניר שסגר את העונה, עזב הויוס לטובת הצעה טובה יותר מבוקרמנגה וגומס חזר להדריך את הקבוצה, לראשונה בליגה הבכירה. איטגווי רשמה טורניר מעולה שבסיומו סיימה במקום השני עם 30 נקודות, כאשר ליונרד פאחוי הופך לשחקנה המצטיין עם 10 שערים. היא העפילה לפלייאוף ופגשה ברבע הגמר את סנטה פה ואף כבר הוליכה עליה 0–2 במשחק הראשון באצטדיון אל קמפין, אבל הקבוצה מבוגוטה הצליחה לחזור מפיגור אל יתרון של 2–3 ובגומלין בדיטיירס ניצחה שוב, הפעם 0–1, כדי לסיים את עונת הבכורה המוצלחת של הקבוצה הקטנה מאיטגווי. בזכות צבירת הנקודות, התרחקה איטגווי ממאבקי התחתית.
העפלה היסטורית לקופה סודאמריקנה
עונת 2012 הייתה מוצלחת מאוד מבחינת המועדון. תחת הדרכתו של המאמן הרנן טורס הצליחה הקבוצה להעפיל לפלייאוף בבית שכלל את אינדפנדיינטה סנטה פה, לה אקידד ובויאקה צ'יקו, אך לא הצליחה להעפיל למשחק הגמר. טורניר הקלאוסורה של 2012 היה אחד הטובים בתולדות המועדון ותחת הדרכתו של המאמן לאונל אלברס, שהחליף את טורס. איטגווי סיימה במקום הרביעי, נקודה פחות מהמקום השני בעונה הסדירה ובפלייאוף שובצה לבית שכלל את אינדפנדיינטה מדיין, אתלטיקו נסיונל ולה אקידד, בית בו סיימה במקום השלישי ולא העפילה לגמר. למרות זאת ובזכות אותה עונה טובה, היא סיימה בטבלה המשוקללת במקום שהבטיח לה לראשונה בתולדותיה את ההשתתפות בקופה סודאמריקנה 2013. תחת המאמן הוותיק, חורחה לואיס ברנל, המשיכה איטגווי להיות קבוצה יציבה בליגה והשיגה 30 נקודות בטורניר האפרטורה של 2013, מה שאיפשר לה להעפיל לפלייאוף נוספת אך ללא הצלחה להגיע לגמר. בטורניר הקלאוסורה שוב העפילה לפלייאוף אבל לא השיגה תוצאות טובות וסיימה אחרונה בבית שלה. בהופעתה הראשונה בטורניר בין לאומי לעומת זאת, הותירה רושם מצוין כאשר הגיעה לרבע גמר הקופה סודאמריקנה ב-2013. ניצחון כולל של 2–6 על חואן אאוריץ' הפרואנית בשלב הראשון, ניצחון בסיכום של 0–1 על ריבר פלייט מאורוגוואי בשלב השני וניצחון כולל מרשים של 1–3 על קוריטיבה הברזילאית, הביאו את הקבוצה עד לרבע הגמר, שם הפסידו לליברטד המנוסה 1–2, למרות ניצחון בהפרש מינימלי בגומלין. מאחר שצברה בליגה המקומית מספיק נקודות, הבטיחה גם ב-2014 את השתתפותה בסודאמריקנה.
הפרידה מאיטגווי ושינוי השם
בחודש מאי 2014 החליטה עיריית איטגווי להפסיק לתמוך בקבוצה, לאחר שש שנים משותפות שבהם בנו פרויקט ואף עמדו בו. הסיבה הייתה בעיקר התקפותיו הפומביות של חוסה פרננדו סלאסאר, כיום הבעלים ואז נשיא הקבוצה, על כך שעיריית איטגווי בקושי תומכת כספית במועדון. לאור הפרידה הקשה נתנה הנהלת הדימיור למועדון ארכה עד 30 במאי למצוא מקום חלופי שבו הם ישחקו. לבסוף הגיעו לסיכום עם העיר פריירה ושינו את שם הקבוצה לאגילס דוראדס דה פריירה. הצלחה גדולה לא הייתה במהלך הזה והקבוצה התקשתה להביא או לייצור אוהדים חדשים. רוב רובה של העיר אוהד את הקבוצה השנייה והוותיקה יותר, דפורטיבו פריירה. לפיכך החליטו ראשי המועדון למצוא מיקום חלופי לקראת 2015.
לאחר שעזבו את פריירה ועיריית איטגווי המשיכה להטיל וטו על חזרת הקבוצה לעיר, עברה אגילס דוראדס לעיר ריונגרו ושינתה את שמה ב-22 בינואר 2016 לאגילס דוראדס ריונגרו. עיריית ריונגרו ראתה בכך הזדמנות נהדרת לחזור ולהיות עם קבוצה בליגה הבכירה לאחר שבמשך יותר משני עשורים יוצגה על ידי דפורטיבו ריונגרו שכיום קרויה איטגווי לאונס. משחקיה הביתיים של אגילס דוראדס עברו לאצטדיון אלברטו גריסאלס שבריונגרו.
אצטדיון
לאחר שעברו לריונגרו, בחרו מנהלי הקבוצה את האצטדיון הזה כביתי של המועדון ואף החליפו את הדשא מלאכותי בדשא טבעי.
קלרה בוהל
קלרה בוהל (בגרמנית: Klara Gabriele Bühl; נולדה ב-7 בדצמבר 2000) היא כדורגלנית גרמנייה המשחקת בעמדות החלוצה והקשרית בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים ובנבחרת גרמניה.
נוער
בוהל החלה את קריירת הכדורגל שלה ב-2010, בקבוצות הנוער השונות של המועדון מינסטרטאל בו שיחקה עד 2013. בקיץ 2013 עברה בוהל לקבוצת הנוער של פרייבורג, ומעונת 15–2014 שיחקה עבור המועדון בבונדסליגה הצעירה. ב-2016 הגיעה יחד עם המועדון לגמר הבונדסליגה הצעירה בו הבקיעה שלושה שערים במשחק הגומלין נגד גוטרסלוה, אך הפסידה 4–3 בסך הכולל.
פרייבורג
לקראת עונת 17–2016 קודמה בוהל לקבוצה הבוגרת של פרייבורג, ואת הופעת הבכורה שלה בבונדסליגה ערכה ב-16 בספטמבר 2016, כשעלתה כמחליפה בניצחון 0–5 על דיסבורג. במשך עונה זו שימשה לרוב כמחליפה עבור פרייבורג.
בעונת 18–2017 החלה לפתוח בהרכב ברוב המשחקים, ואת שעריה הראשונים בבונדסליגה כבשה כשהבקיעה שלושער בניצחון 0–7 על קלן, ב-1 באוקטובר 2017.
באיירן מינכן
באפריל 2020 ולקראת עונת 2021/2020 הצטרפה בוהל למועדון באיירן מינכן מהבונדסליגה. בעונה זו זכתה באליפות גרמניה עם באיירן ובכך סייעה לגדוע את רצף האליפויות של היריבה וולפסבורג.
בעונה שלאחר מכן, עונת 2022/2021, סיימה בוהל במקום השני בכמות השערים עבור באיירן בכל המסגרות, מתחת לחברתה לבאיירן ונבחרת גרמניה, ליאה שולר.
נבחרות צעירות
בוהל ערכה את הופעת הבכורה של בנבחרת גרמניה ב-23 באפריל 2014 כחלק מנבחרת גרמניה עד גיל 15, במשחק ידידות נגד נבחרת הולנד. את שעריה הראשונים כבשה כשהבקיעה שלושער ב-28 באוקטובר, בניצחון 13:0 על נבחרת סקוטלנד.
לאחר ארבע הופעות בנבחרת גרמניה עד גיל 16, היא הייתה לשחקנית הצעירה ביותר בסגל נבחרת גרמניה עד גיל 17 לאליפות אירופה עד גיל 17 שנערכה במאי 2016 בבלרוס. בטורניר השתתפה בכל חמשת המשחקים, כשהיא מסייעת לגרמניה לזכות בגביע אחרי ניצחון 2–3 בפנדלים נגד נבחרת ספרד. בוהל גם הייתה חלק מסגל נבחרת גרמניה לגביע העולם עד גיל 17 שנערך באוקטובר 2016 בירדן. בטורניר הודחה יחד עם נבחרתה ברבע הגמר, לאחר הפסד 2–1 לספרד.
במרץ 2017 שיחקה בוהל עבור נבחרת גרמניה עד גיל 19, עימה העפילה לאליפות אירופה עד גיל 19 שנערכה בצפון אירלנד באוגוסט אותה שנה. בטורניר הגיעה גרמניה עד לחצי הגמר נגד נבחרת צרפת, בו הבקיעה ביהל שער אך הנבחרת הפסידה 2–1. בשנה שלאחר מכן הייתה חלק מסגל נבחרת גרמניה עד גיל 20 לגביע העולם עד גיל 20  בצרפת. בטורניר השתתפה בכל המשחקים אך הנבחרת הפסידה 1–3 ברבע הגמר ליפן, מי שבסופו של דבר זכתה בטורניר.
נבחרות בוגרות
את שעריה הראשונים עבור הנבחרת הבוגרת כבשה ב-31 באוגוסט 2019, כשהבקיעה צמד במוקדמות יורו 2022, בניצחון 0–10 על נבחרת מונטנגרו.
בוהל נכללה בסגל גרמניה ליורו 2022 שנערך ביולי 2022 באנגליה. בטורניר פתחה בארבעת המשחקים הראשונים בהם הבקיעה שער והוסיפה מספר בישולים, אך לאחר שנדבקה במגפת הקורונה נאלצה להיעדר מחצי הגמר והגמר בו הפסידה גרמניה 1–2 לנבחרת אנגליה לאחר הארכה. בתום הטורניר נבחרה בוהל לנבחרת הטורניר על ידי אופ"א.
הישגים ותארים
באיירן מינכן
גרמניה
חיים אישיים
בוהל בזוגיות עם בן-זוגה סיימון מאז 2018.
ברביטורט
ברביטורטים (באנגלית: Barbiturates) הם קבוצה של תרופות, הנגזרות מהחומצה הברביטורית, המשמשות כמדכאות של מערכת העצבים המרכזית. לכן, הם יכולים להפיק ספקטרום נרחב של תגובות. שימושים נפוצים כוללים טיפול באפילפסיה, מניעת פרכוסים, תרופות היפנוטיות (לשינה), לצורכי הרדמה, ביצוע ניתוחים או פעולות רפואיות מכאיבות וכמו כן להרגעה.
שימושים רפואיים
הברביטורטים ונגזרותיהם משמשים בעיקר כחומרי טשטוש והרדמה, אולם ישנם שימושים נוספים כגון: מונעי חרדה, מונעי פרכוסים או תרופות היפנוטיות. הברביטורטים לבדם אינם חזקים מספיק כדי להוות חומר הרדמה בעת ניתוח רציני, ולכן השתמשו בתערובות שלהם עם סמים אופיואידים או חומרי הרדמה אחרים.
תופעות לוואי
אוכלוסיות אשר נמצאות בסיכון מוגבר לתופעות לוואי הן זקנים, נשים בהיריון ותינוקות.
תופעות מנת יתר הן פגיעה בקואורדינציה, קושי בחשיבה, דיבור איטי, שיקול דעת לקוי, עייפות, נשימה רדודה ובמקרים קשים אף תרדמת או מוות. המנה הקטלנית משתנה באופן משמעותי מאדם לאדם ובין סוגים שונים של הסם. אפילו בעת טיפול רפואי מוסדר וצריכה מפוקחת של הסם, יכולה להתפתח תלות בו, ותופעות הגמילה ממנו הן לא נעימות ואף מסוכנות. עמידות לסם היא תופעה מוכרת גם היא, כאשר מרבית החולים מפתחים עמידות קודם כל להשפעות המרגיעות ונוגדות החרדה של הסם, ולאחר מכן להשפעותיו הגופניות.
כאשר ניתן ברביטורט בעת ההיריון, הסם עובר דרך מערכת הדם של האם אל התינוק ברחם. כאשר התינוק נולד, הוא עלול לסבול מתסמיני גמילה וקשיי נשימה. כמו כן, הנקה עלולה להעביר את הסם אל התינוק דרך חלב האם.
תופעת לוואי נדירה היא התפתחות של תסמונת סטיבנס-ג'ונסון, אשר משפיעה על העור והרקמה הרירית.
אנשים מפורסמים אשר מותם נגרם על ידי מנת יתר של ברביטורט כוללים את שטפן צוויג, ג'ודי גרלנד, מרילין מונרו, דלידה, ג'ין סיברג, ליילה פהלווי ועוד.
שימוש פנאי
משתמשי פנאי מדווחים שברביטורטים מספקים תחושת אופוריה, רוגע וסיפוק. תופעות נוספות כוללות ניסטגמוס, אטקסיה, עייפות ואובדן עכבות. התמכרות פיזית ונפשית עלולה להיווצר לאחר שימוש ממושך.
משתמשים מעדיפים נגזרות בעלות השפעות קצרות או בינוניות טווח, כמו אמוברביטל, פנטוברביטל וסקוברביטל. הסמים נלקחים בדרך כלל בצורה של גלולות, השפעתם מתחילה לאחר חמש עשרה עד ארבעים דקות, והיא נמשכת בין חמש לשש שעות.
שימוש כ"סם אמת"
אחת מנגזרותיה של החומצה הברביטורית היא סודיום תיופנטל. שימושו המקורי של החומר הוא כסם הרגעה ותרופה לאינסומניה, אולם ארגונים וסוכניות שונות השתמשו בו בעבר בזמן חקירה למטרת השגת מידע מדויק מאדם המסרב לתת אותו באופן חופשי או רצוני.
הסם עצמו לא מכריח את המרואיין לספר את האמת, אך עקב תופעות הלוואי הכוללות הפחתת עירנות, הפחתת עכבות וירידה בחשיבה יצירתית, יותר קל להפתיע את הנחקר. השפעות אלו מגבירות את הסיכויים להשיג מידע אשר לא היה נאמר בצלילות הדעת.
היסטוריה
חומצה ברביטורית סונתזה לראשונה על ידי הכימאי הגרמני אדולף פון באייר ב-27 בנובמבר 1864. הדבר נעשה על ידי דחיסה של אוראה יחד עם דיאתיל מלונט.
ישנן מספר סברות לגבי האופן בו החומר קיבל את שמו. הסברה הרווחת ביותר היא שפון באייר וחבריו הלכו לחגוג את הגילוי בפונדק בו שהו באותה העת חיילים מחיל הארטילריה לכבוד חגיגות ברברה הקדושה - המגינה של חיילי ארטילריה. לפי הסיפור אחד הקצינים הציע לשלב את המילים ברברה ואוראה, וכך נולד השם המיוחד.
לי רוס (פסיכולוג)
לי דייוויד רוס (באנגלית: Lee David Ross; 1942 - 14 במאי 2021) היה פרופסור למדעי הרוח והמדעים באוניברסיטת סטנפורד ופסיכולוג חברתי שחקר הטיות ייחוס, בעיות בשיפוט וקבלת החלטות, ומחסומים לפתרון סכסוכים. רוס היה מוכר בזיהויו וביאורו של טעות הייחוס הבסיסית ובהדגמה וניתוח של תופעות וחסרונות אחרים שהפכו לנושאים סטנדרטיים בספרי לימוד בפסיכולוגיה חברתית. תחומי העניין האחרונים שלו כללו בעיות חברתיות מתמשכות, בפרט קונפליקטים בין-קבוצות ממושכים, רציונליזציה אינדיבידואלית וקולקטיבית של הרוע, ותהליכים פסיכולוגיים המקשים על התמודדות עם אתגרים חברתיים. רוס אף יצא מהמעבדה ועירב את עצמו בפתרון סכסוכים ובתהליכי שלום אזוריים ב, בצפון אירלנד ובאזורים אחרים בעולם.
רוס פיתח והגדיר בעזרת קולגות נוספות מספר מושגים בתחום הפסיכולוגיה החברתית, כאשר המושג האחרון שטבע היה "ריאליזם נאיבי".
נפטר ב-14 במאי 2021.
גלהאד
סר גַלָהַאד (Galahad) היה מאבירי השולחן העגול של המלך ארתור ואחר משלושת אוצרי הגביע הקדוש באגדה על ארתור. הוא בנם של סר לנסלוט דו לאק ואיליין מקרבונק, נסיכת הדייגים, וידוע בגבורתו וטוהרו. אפשר שהוא התגלמות ישו באביר בסיפורי המלך ארתור. הוא הופיע לראשונה ב"מחזור לנסלוט - הגביע", וסיפורו "התרומם" בכתבים מאוחרים יותר דוגמת "המחזור הבתר-וולגטי" ו"מות ארתור" לסר תומאס מלורי.
עלילותיו
גלהאד נולד עקב תככיה של איליין, בתו של מלך הגביע פֶלֶס, העושה שימוש בכשפים על מנת לתעתע בלנסלוט לחשוב שהיא גווינביר. הם שוכבים, אך ברגע שהתרמית נחשפת, הוא נוטש את איליין ושב לחצר המלך ארתור. גלהאד מועבר למשמורת דודתו הגדולה, אם המנזר בננרי, וגדל שם. "גלהאד" הוא שמו המקורי של לנסלוט, שהוחלף בעודו רך בשנים. מרלין מנבא שגלהאד יתעלה על אביו בגבורתו ואומץ-לבו ויצליח במשימתו להשיג את הגביע הקדוש.
עם הגיעו לבגרות חובר גלהאד לאביו, שמכתיר אותו לאבירות. הוא מובא לאחר מכן אל חצר המלך ארתור בקמלוט במהלך חגיגות-הפנטקוסט. מבלי להבין את הסכנה המרחפת מעל ראשו, צועד סר גלהאד אל השולחן העגול בעיצומה של ההילולה ומתיישב על "הכס המסוכן". מקום זה נשמר ריק לאדם היחיד שישלים את החיפוש אחר הגביע הקדוש; כל אחד אחר שיתיישב עליו יזכה למוות מידִי מידֵי שמים.
סר גלהאד נותר בחיים, לעיניהם המשתאות של המלך ארתור ואביריו. או-אז, המלך מבקש מן האביר הצעיר לעמוד למבחן הכולל שליפת חרב מן הסלע. הוא צולח את המבחן בקלות, ובעקבות זאת המלך ארתור מכריז עליו בזריזות כעל האביר הדגול בעולם. הוא מזמינו מידית להצטרף למסדר אבירי השולחן העגול, ולאחר חיזיון שמימי של הגביע הקדוש, נפתח החיפוש אחר החפץ המפורסם.
ב"מות ארתור" למלורי, מיומנותו המדהימה של גלהאד בחרב והמזל שלא חדל להאיר לו פנים מיוחסים לאדיקותו הדתית. על-פי האגדה, רק אבירים טהורים רוחנית יוכלו להשיג את הגביע. בעוד שבמובן הרחב, "טוהר" זה משמעותו צניעות, נראה שגלהאד חי חיים נטולי-חטאים, וכתוצאה מכך, מצטייר כמי שרוחו ופועלו מתעלים לרמה שונה לחלוטין מזו של שאר האבירים באגדה.
על אף, ואולי בשל אופיו נטול-החטאים, גלהאד כדמות ספרותית נדמה לעיתים כעל-אנושי: הוא מביס אבירים יריבים בלי שמץ מאמץ הנראה לעין, ממעט לבוא בדברים עם חבריו האבירים, ומוביל את בני-לווייתו במסעם אל הגביע הקדוש בנחישות בלתי-נלאית. מבין השלושה היוצאים לחיפוש אחר הגביע (בורס, פרסיבל וגלהאד), גלהאד הוא האחד שמשיגו בפועל. כשהוא עושה כן, הוא עולה השמימה כאליהו הנביא וחנוך, בהותירו את חבריו מאחור.
עיבודים מודרניים
ב-1949 הופיע גלהאד בסדרה הקרויה על שמו בהפקת אולפני קולומביה, בכיכובו של ג'ורג' ריבס, שגילם בשנות החמישים את דמותו של סופרמן בסדרת טלוויזיה. זו הייתה סדרת הסרטים הראשונה והאחרונה שעסקה בגלהאד כדמות ראשית. גלהאד זכה למקומות טובים פחות בעיבודים מודרניים לסיפורי המלך ארתור. ב"אבירי השולחן העגול" ו"מרלין" הוא נראה רק כילד, (אם כי מיועד למצוא את הגביע הקדוש לאחר האירועים המופיעים בסרטים); הוא לא הופיע כלל ב"אקסקליבר" ו"קמלוט". הוא מקבל זמן מסך מועט אצל "המלך ארתור", כבוגר אך לא כבנו של לנסלוט.
דמותו של גלהאד נותרה אביר מימי הביניים, אם כי בתפאורה מודרנית, "גלא'אד, אביר של השולחן העגול", בסיפורו הקצר של ניל גיימן, "Chivalry" ("אבירות"). הוא מופיע יום אחד על מפתן ביתה של אישה מבוגרת, גברת וויטאקר, שקנתה זמן לא רב קודם לכן את הגביע הקדוש בשלושים פני בחנות-גרוטאות. הוא מציע לה מגוון רחב של חפצים יקרי-ערך בעבורו, ולבסוף מצליח לשים עליו את ידיו.
אחוזת סר גלהאד נבנתה בוויטבי, אונטריו, קנדה, על ידי החוג הדתי המקומי, "דמוליי אונטריו וויטבי".
הבית היהודי
מפלגת הבית היהודי הוקמה בשלהי הכנסת ה-17 כהמשך לסיעת האיחוד הלאומי-מפד"ל במטרה לאחד את המפלגות שהיו בסיעה זו (מולדת, תקומה, אח"י ומפד"ל) למפלגת ימין דתית-מסורתית אחת ובראשה עמד הרב פרופ' דניאל הרשקוביץ. הניסיון נכשל עוד לפני הבחירות לכנסת השמונה עשרה, שבהן ייצגה רשימת הבית היהודי את המפד"ל בלבד תחת הכינוי "הבית היהודי - מפד"ל החדשה". לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הצטרפה מפלגת תקומה (בשמה החדש, "האיחוד הלאומי-תקומה") מחדש לרשימת הבית היהודי, שוב במטרה להתאחד בהמשך למפלגה אחת, הפעם בראשות נפתלי בנט יו"ר המפד"ל החדשה. בבחירות לכנסת ה-19 זכתה המפלגה ב-12 מנדטים. בבחירות לכנסת ה-20 נחלשה הרשימה וכוחה הגיע ל-8 מושבים, אך היא קיבלה את משרד החינוך, משרד המשפטים ומשרד החקלאות.
ב-29 בדצמבר 2018 הודיעו בנט והשרה איילת שקד כי הם פורשים עם חברת הכנסת שולי מועלם כדי להקים מפלגה בשם הימין החדש. במקומו של בנט נבחר הרבצ"ר והטייס לשעבר הרב רפי פרץ, בידי ועדה ציבורית. בבחירות לכנסת העשרים ואחת התמודדה מפלגת הבית היהודי במסגרת רשימת איחוד מפלגות הימין שכללה גם את האיחוד הלאומי ועוצמה יהודית. הרשימה קיבלה חמישה מנדטים, בהם שלושה ממפלגת הבית היהודי, בעוד הימין החדש לא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש (2020) התמודדה מפלגת הבית היהודי במסגרת רשימת ימינה. הרשימה זכתה בשישה מנדטים, מתוכם אחד למפלגת הבית היהודי. הרב רפי פרץ פרש משאר חברי הרשימה, שנותרו באופוזיציה, ומונה לשר לענייני ירושלים.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הגישה מפלגת הבית היהודי רשימה משותפת יחד עם מפלגת ימינה בראשות איילת שקד ממפלגת ימינה והרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
באוגוסט 2023 נחתם הסכם מיזוג מפלגות בין הבית היהודי והאיחוד הלאומי–תקומה (המוכרת בשם "הציונות הדתית"). לאחר שהבית היהודי תתמזג לתוך מפלגת האיחוד–תקומה שם המפלגה ישונה למפלגה דתית לאומית – הציונות הדתית.
היסטוריה
הבית היהודי הוקם בדצמבר 2008, שלהי הכנסת השבע עשרה, סמוך להכרזה על הבחירות לכנסת השמונה עשרה, כהמשך לסיעת האיחוד הלאומי-מפד"ל. זו האחרונה, כללה במקור תשעה חכ"ים מארבע מפלגות: אח"י של אפי איתם ויצחק לוי, מולדת של אריה אלדד ובני אלון, תקומה של אורי אריאל וצבי הנדל (שלושתן ביחד היוו את האיחוד הלאומי) והמפלגה הרביעית, מפד"ל ובה זבולון אורלב, אליהו גבאי וניסן סלומינסקי. המטרה הייתה לאחד את כל מרכיבי הסיעה למפלגת ימין דתית-מסורתית רחבה.
עם ההחלטה על הקמת המפלגה נבחרה מועצה ציבורית עצמאית בת כ-40 חברים בראשות יעקב עמידרור, שנועדה לקבוע את רשימת המפלגה לבחירות. ניתן למועצה חופש מלא לקבוע את שיטת הבחירות, אך הומלץ שיו"ר המפלגה ייקבע בבחירות מקדימות פתוחות לכלל הציבור. חברי הוועדה עצמם לא יכלו להיבחר לכנסת או לתפקיד אחר מטעם המפלגה. כמו כן הומלץ שיישמרו בעשירייה הראשונה של הרשימה מקומות לנשים, למסורתיים ולמועמדים חדשים.
ב-25 בדצמבר 2008 פרש גם הח"כ אורי אריאל מהרשימה לטובת הקמה מחדש של האיחוד הלאומי יחד עם שרידי מולדת, התקווה של אריה אלדד וארץ ישראל שלנו של הרב שלום דב וולפא וברוך מרזל.
יעקב עמידרור, ראש המועצה הציבורית, הגיב לפילוג בצורה חריפה: "מעולם לא הבנתי כיצד זה יהודים טובים, חכמים ומאמינים הגיעו עד לכלל שריפת המזון בירושלים בזמן המצור הרומאי בשם עקרונות נשגבים. עתה ברור לי - כי הדבר התרחש לאחרונה בנוכחותי ממש".
ביום הגשת הרשימות לוועדת הבחירות המרכזית, 28 בדצמבר, כללה הרשימה, שכונתה כעת "הבית היהודי - מפד"ל החדשה" בעיקר אישים המזוהים עם המפד"ל. מבין תשעת חברי הסיעה המקורית, רק אורלב וסלומיאנסקי התמודדו לבסוף מטעם "הבית היהודי". שאר חברי הסיעה המקורית התפצלו לרשימות שונות: אורי אריאל (תקומה) ואריה אלדד (התקווה) התמודדו במסגרת האיחוד הלאומי שהוקם מחדש, אלי גבאי מהמפד"ל הצטרף לליכוד, התמודד בבחירות המקדימות והוצב לבסוף במקום ה-56 הבלתי ריאלי, ואח"י התמזגה בליכוד ושוריינו לה המקומות 39 ו-45 הבלתי ריאליים גם הם (איתם עצמו לא התמודד בבחירות אלו). בני אלון, יצחק לוי וצבי הנדל פרשו מהחיים הפוליטיים.
הכנסת השמונה עשרה (2009–2013)
במהלך רוב הקדנציה נמצאה המפלגה במשבר, מכיוון שלא הוקמו לה מוסדות קבועים והקשר בינה לבין מוסדות המפד"ל, ובראשם מרכז המפד"ל, היה נתון במחלוקת משפטית.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה
כבר בנובמבר 2009 יזם אורי אורבך קיום מפקד חברים ועריכת בחירות פנימיות למרכז חדש, מצומצם יותר מקודמו. בסופו של דבר הוכרז על "מפקד הציונות הדתית" ואחרי דחיות נקבעו הבחירות הפנימיות ליו"ר המפלגה, ב-6 בנובמבר 2012 וכעבור שבוע לרשימת המועמדים לכנסת, למרכז המפלגה ולסניפים.
במאי 2012, בעקבות ההכרזה על ההקדמה הצפויה של הבחירות לכנסת התשע עשרה לספטמבר 2012, מיהרו הבית היהודי והאיחוד הלאומי להודיע על הסכם ריצה ביחד לכנסת, אך זמן קצר לאחר מכן הוכנסה קדימה לקואליציה והקדמת הבחירות בוטלה. ב-18 באוקטובר 2012, לאחר שהוחלט להקדים את הבחירות לכנסת התשע עשרה לינואר 2013, הודיעו הבית היהודי והאיחוד הלאומי שוב, על ריצה משותפת. למעשה, ההודעה השנייה ייצגה את מפלגת תקומה (יעקב כץ (כצל'ה) ואורי אריאל), כיוון שאריה אלדד (התקווה) ומיכאל בן-ארי (ארץ ישראל שלנו) התנגדו למהלך והודיעו שירוצו בנפרד.
ההכנות לבחירות המקדימות נמשכו ושלושה מתמודדים הודיעו על ריצה לראשות המפלגה: זבולון אורלב, הרב דניאל הרשקוביץ ונפתלי בנט, שהצטרף למפלגה יחד עם חבריו לתנועת "הישראלים" איילת שקד והרב אביחי רונצקי. לקראת סוף המירוץ פרש הרשקוביץ והעביר את תמיכתו לאורלב. עם הגשת המועמדויות הצטרף למירוץ מועמד בשם יהודה כהן שזכה לתמיכה זעומה. במירוץ לרשימה לכנסת התמודדו שישה עשר מועמדים ותיקים וחדשים, ביניהם בלטה איילת שקד.
ב-6 בנובמבר 2012 התקיימו הבחירות לראשות הבית היהודי, בהן ניצח בנט, שקיבל כשני שלישים מהקולות. זבולון אורלב, שהפסיד, פרש מהחיים הפוליטיים. לאחר שבוע, ב-13 בנובמבר, התקיימו הבחירות לרשימה לכנסת. במקום הראשון (שני ברשימה אחרי בנט) נבחר ניסן סלומינסקי. איילת שקד סיימה במקום השני (השלישי ברשימה), ואחריה אורי אורבך, אבי וורצמן, מוטי יוגב, יוני שטבון, שולי מועלם וג'רמי גימפל.
ב-29 בנובמבר 2012 חתמו הבית היהודי ומפלגת האיחוד הלאומי על ריצה משותפת בבחירות לכנסת התשע העשרה. האיחוד הלאומי כללה כעת רק את מפלגת תקומה. הוסכם שבנט ישמש כראש הסיעה ושמונה מתוך שנים עשר המועמדים הראשונים יהיו מהבית היהודי וארבעת האחרים מתקומה. יו"ר מולדת לשעבר, אורי בנק, הוצב במקום ה-19. נקבע גם לוח זמנים לאיחוד המפלגות לאחר הבחירות.
בבחירות עצמן זכתה הרשימה ב-12 מנדטים, מספר ששחזר את הישגיה ההיסטוריים של המפד"ל, כדוגמת בבחירות לכנסת השביעית (1969) והתשיעית (1977).
הכנסת התשע עשרה (2013–2015)
כאמור, רשימת הבית היהודי זכתה ב-12 מנדטים, 8 מהם נציגי הבית היהודי ו-4 מהם נציגי האיחוד הלאומי-תקומה. הסיעה הצטרפה לממשלת ישראל השלושים ושלוש בראשות בנימין נתניהו, לאחר משא ומתן קואליציוני שכלל תיאום עמדות עם מפלגת יש עתיד. הסיעה הצטרפה לממשלה, ונפתלי בנט, אורי אריאל ואורי אורבך מונו לשרים. אלי בן-דהן ואבי וורצמן מונו לסגני שרים. המפלגה קיבלה גם את ראשות ועדת הכספים, תפקיד שאליו התמנה ניסן סלומינסקי. יו"ר הסיעה בכנסת הייתה איילת שקד.
בבחירות לרשויות המקומיות באוקטובר 2013 זכו הרשימות המקומיות של הבית היהודי, שהתמודד ב-88 רשויות מקומיות, ביותר ממאה מנדטים ונבחרו 2 ראשי ערים מטעם הבית היהודי: אלון דוידי (מועמד משותף לעבודה, הליכוד והבית היהודי) בשדרות, אליהו (ללו) זוהר בקריית מלאכי. המפלגה זכתה בהישגים בפריפריה, אך בלטה בכשלונה בבחירות לעיריית ירושלים, שם זכתה הרשימה שנקבעה על ידי בנט במנדט בודד (דב קלמנוביץ) לעומת 4 בבחירות הקודמות, בעקבות פיצול בין הסניף לראשי המפלגה.
בכנסת ה-19 הועברו ביזמת הסיעה מספר חוקים בולטים: חוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות שנתמך, בין היתר, בידי השר בנט ועבר חיזוק משמעותי בדיונים בוועדת הכספים בראשות ח"כ ניסן סלומינסקי בשיתוף פעולה חוצה מפלגות; חוק יסוד: משאל עם המחייב משאל עם על מסירת שטחים (עוגן כחוק יסוד); תיקון 19 לחוק שירות ביטחון להסדרת גיוס בני ישיבות לצה"ל שנוסח בוועדה בכנסת בראשות חברת הכנסת איילת שקד; ו"חוק המחבלים" של איילת שקד שמונע שחרור מחבלים שביצעו רצח חריג בחומרתו במסגרת עסקאות עם ארגוני טרור או משא ומתן מדיני.
ב-10 בספטמבר 2014 אושרה בהצבעה של מרכז המפלגה החוקה החדשה של המפלגה, שיזם היו"ר בנט, המרחיבה את סמכויותיו, לרבות הרשאתו לשריין מועמד לכנסת בראש כל חמישייה.
הכנסת העשרים
הבחירות המקדימות נערכו ב-14 בינואר 2015 והיו"ר בנט גבר ברוב גדול על הרב שמעון אור. למקומות הראשונים הגיעו איילת שקד, אלי בן-דהן וניסן סלומינסקי. יוני שטבון לא התמודד במסגרת הבית היהודי אלא במסגרת יחד (אלי ישי). בין המתמודדים החדשים הצליחו לקבל מקום גבוה ניר אורבך (בבחירת חברי מרכז המפלגה) והרב אביחי רונצקי (שניהם לא נכנסו לכנסת).
ב-16 בפברואר 2015 (כ"ז בשבט ה'תשע"ה) נפטר השר לאזרחים ותיקים וחבר הכנסת מטעם הבית היהודי אורי אורבך, אחרי מאבק במחלה קשה, החליף אותו הלל הורוביץ.
בבחירות לכנסת העשרים נחלשה הרשימה באופן ניכר וירדה מ-12 מנדטים ל-8 מנדטים, שניים מהם נציגי האיחוד הלאומי-תקומה. אחרי משא ומתן שנמשך עד הרגע האחרון, חתמו הליכוד והבית היהודי על הסכם קואליציוני שבמסגרתו מונה נפתלי בנט לשר החינוך ושר התפוצות, אורי אריאל מונה לשר החקלאות והאחראי על החטיבה להתיישבות ואיילת שקד מונתה לשרת המשפטים (ללא אחריות על בתי הדין הרבניים). אלי בן-דהן מונה לסגן שר במשרד הביטחון וניסן סלומינסקי קיבל את ראשות ועדת החוקה, חוק ומשפט. על פי חוק, שקד חברה בקבינט המדיני-ביטחוני, ובנט מונה לקבינט כראש הסיעה.
ב-22 באוגוסט 2016 נפתח מפקד הבית היהודי מחדש, אף שהבחירות לא היו צפויות להתקיים בקרוב, על מנת להרחיב את מספר המתפקדים. בשונה ממפקדים קודמים, שבהם נדרש תשלום חד פעמי, עברה המפלגה לגביית דמי חבר שנתיים. המפקד נסגר בסוף 2016 ומספר המתפקדים ירד לכ-28,000, כמחציתם מתפקדים חדשים.
ב-6 בפברואר 2017, פחות משבוע אחרי פינוי המאחז עמונה, חוקקה הכנסת, ביוזמת הבית היהודי, את החוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון. החוק מסדיר בתים שנבנו בתום לב במקרקעין הטעונים הסדרה או שניתנה הסכמת המדינה לבנייתם, תוך מתן בחירה לבעל הזכויות בקרקע בין כמה אפשרויות פיצוי.
לאחר כחודש, ב-9 במרץ 2017, הוכרז על הקדמת הבחירות לראשות הבית היהודי ל-27 באפריל. בבחירות ניצח בנט ברוב של 80.3% מהקולות לעומת יונתן ברנסקי עם 12.2% והרב יצחק חי זאגא עם 7.5%. הרב שמעון אור פרש מוקדם יותר מהמירוץ.
הכנסת העשרים ואחת
ב-29 בדצמבר 2018 הודיעו יו"ר המפלגה נפתלי בנט והשרה איילת שקד על הקמת מפלגה בשם הימין החדש, שתרוץ בנפרד מ"הבית היהודי". חברת הכנסת שולי מועלם הצטרפה למפלגה זו.
כמה מחברי הכנסת ומועמדים נוספים הודיעו על התמודדות על ראשות המפלגה, אולם בעקבות המצב שנוצר החליט המרכז כהוראת שעה לבטל את הבחירות המקדימות ליו"ר ולרשימת המפלגה. תחת זאת, מונתה ועדה מסדרת ובה 17 אישים. ב-3 בפברואר בחרה הוועדה ברב רפי פרץ ליו"ר המפלגה שמינויו אושר למחרת במרכז המפלגה. הוועדה בחרה גם למקום השלישי ברשימת המפלגה, ששוריין לאישה, בעיתונאית יפעת ארליך; ולאחר התפטרותה (עוד לפני הגשת הרשימה) בעידית סילמן. מרכז המפלגה בחר במוטי יוגב, דוידי בן-ציון, אלי בן-דהן ועוד.
לאחר משא ומתן ארוך, ב-14 בפברואר 2019 נחתם הסכם בין הבית היהודי למפלגת האיחוד הלאומי – תקומה בראשות בצלאל סמוטריץ' על ריצה משותפת בבחירות ברשימת איחוד מפלגות הימין, בדומה לריצה המשותפת בשתי מערכות הבחירות הקודמות. הוחלט כי במקומות האי-זוגיים ברשימה יוצבו נציגים של מפלגת הבית היהודי ובמקומות הזוגיים יוצבו נציגים של מפלגת האיחוד הלאומי-תקומה. בראש הרשימה יעמוד הרב פרץ. סמוטריץ' יוצב שני אך יבחר ראשון תפקיד בממשלה. אם תקבל הרשימה רק תפקיד אחד בממשלה תתקיים רוטציה על התפקיד בין סמוטריץ' לפרץ. אם הרשימה תזכה במספר אי זוגי של מושבים בכנסת תתקיים רוטציה בין נציגי שתי המפלגות על מושב. כשבוע לאחר מכן סוכם שרשימת עוצמה יהודית תרוץ כבלוק טכני עם הבית היהודי, ובתמורה מתחייב הליכוד לשריין את המקום ה-28 ברשימתו לכנסת, עבור ח"כ מהבית היהודי (אלי בן-דהן), שיצטרף לסיעה מיד לאחר היבחרו לכנסת. עוד הבטיח נתניהו לבית היהודי שני תפקידי שרים בממשלה הבאה.
בלוגו לא נעשה שימוש מעבר לכינוס מרכז המפלגה, מכיוון שזמן לא רב לאחר השקתו, המפלגה נכנסה לסיעת איחוד מפלגות הימין ומאוחר יותר לבית היהודי המאוחד וימינה. לאחר הפרישה מימינה חזרה המפלגה להשתמש בלוגו הקודם.
הכנסת העשרים ושתיים והעשרים ושלוש
לאחר כישלון ניסיונו של בנימין נתניהו להקים ממשלה חדשה הוקדמו הבחירות לכנסת העשרים ושתיים לספטמבר 2019. בבחירות אלו התמודד הבית היהודי יחד עם האיחוד הלאומי-תקומה ועם הימין החדש ברשימה שנקראה ימינה והוגדרה כ"בלוק טכני". רשימת המועמדים מטעם המפלגה בבחירות התבססה על הרשימה לכנסת ה-21 בשינויים מעטים ולא נערכו בחירות חדשות ליו"ר או לרשימה. בבחירות זכתה ימינה ב-7 מנדטים, מתוכם 2 מטעם הבית היהודי (הרב פרץ ויוגב). ימים אחדים לאחר כינון הכנסת ה-22 התפצלה הרשימה לסיעת הבית היהודי – האיחוד הלאומי ולסיעת הימין החדש.
לאחר כישלון שני בהקמת ממשלה והקדמת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש למרץ 2020, חתם יו"ר הבית היהודי רפי פרץ על הסכם להתמודדות משותפת עם מפלגת עוצמה יהודית ושיבוץ איתמר בן גביר במקום השלישי ברשימה. לאחר שמפלגת האיחוד הלאומי חברה אל הימין החדש, זנח פרץ ביום הגשת הרשימות את ההסכם עם עוצמה יהודית, והבית היהודי התמודדה בשנית במסגרת ימינה. בבחירות זכתה "ימינה" בשישה מנדטים, מתוכם אחד למפלגת הבית היהודי.
במאי אותה שנה קמה ממשלת אחדות בראשות הליכוד ו"כחול לבן". סיעת "ימינה" נותרה באופוזיציה, בנימוק שנתניהו מזלזל בה ועל כן לא הציע לאנשיה תפקידים משמעותיים. עם זאת, רפי פרץ מונה לשר לענייני ירושלים בממשלת ישראל השלושים וחמש והתפצל מרשימת "ימינה".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע
לקראת הפריימריז לראשות המפלגה שנערכו לרגל הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הודיע פרץ על פרישתו מהחיים הפוליטיים. הבחירות המקדימות התקיימו ב-19 בינואר 2021. המתמודדים העיקריים היו סגנית ראש עיריית ירושלים חגית משה, ומנכ"ל המפלגה ניר אורבך. משה נבחרה בקולות 56% מהמצביעים. בתקופה זו כיהנו ברמה המוניציפלית 108 נציגים ברשויות המקומיות בהם כ-40 סגני ראשי רשויות.
לקראת סיום היום האחרון להגשת הרשימות המתמודדות בבחירות ב-4 בפברואר, לאחר שמשא ומתן לריצה משותפת במסגרת רשימת הציונות הדתית נכשל, הודיעה משה כי המפלגה לא תתמודד בבחירות אלא תתמוך ברשימת "ימינה" של נפתלי בנט, וכן שתשאיל להם את השימוש באות ב', ובתמורה ימונה נציג של הבית היהודי לשר בממשלה עתידית בהשתתפות ימינה, בתחומי אחריות החשובים לציבור הדתי-לאומי. הרב חיים דרוקמן וחבר הכנסת לשעבר מוטי יוגב העבירו את תמיכתם לרשימת הציונות הדתית. בפועל, מינוי השר לא יצא לפועל.
הבחירות לכנסת העשרים וחמש
מרכז "הבית היהודי" אישר את מיקומו של יוסי ברודני במקום הראשון ברשימת 'הבית היהודי' בבחירות לכנסת העשרים וחמש. חגית משה תמשיך לכהן כיו"ר המפלגה. במקביל נרשמה על ידי מקורבים לברודני מפלגה חדשה בשם "דתי לאומי ישראלי למען כלל ישראל" שנועדה לאפשר את מימון מערכת הבחירות כיוון שחשבון הבנק של הבית היהודי היה מעוקל בשל חובות ענק.
באמצע ספטמבר חתם ברודני על הסכם ריצה משותפת עם איילת שקד. ב-14 בספטמבר הצטרפה ניצנה דרשן-לייטנר, ממייסדות שורת הדין לרשימה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-2023 והבחירות לכנסת העשרים ושש
באוגוסט 2023 חתמה יו"ר המפלגה, חגית משה על הסכם מיזוג מפלגות עם בצלאל סמוטריץ', יו"ר מפלגת האיחוד הלאומי–תקומה (המוכרת בשם "הציונות הדתית"). על פי ההסכם שם המפלגה יהיה "מפלגה דתית לאומית – הציונות הדתית", והיא תשתמש באותיות טב כבר בבחירות לרשויות המקומיות הקרובות. (ט' היא האות המסורתית של מפלגת האיחוד הלאומי–תקומה, ב' היא האות המסורתית של מפלגת הבית היהודי).
אידאולוגיה
הבית היהודי מחזיקה באידאולוגיה ציונית-דתית ותומכת בעמדות הימין המדיני. היא מאמינה שישראל היא מדינה יהודית ודמוקרטית ומדינת הלאום של העם היהודי. היא מאמינה בתורה ועבודה, אהבת ישראל וקירוב לבבות. מבחינה מדינית היא דוגלת בארץ ישראל השלמה, התיישבות והתנגדות להקמת מדינה פלסטינית. מבחינה ביטחונית היא תומכת בלחימה בטרור באמצעים נוקשים ותקיפים כגון סיכולים ממוקדים והריסת בתי מחבלים. מבחינה חברתית ודתית היא דוגלת בריסון שיפוטי, שמרנות וחיזוק האופי היהודי של ישראל.
עם הצטרפותו של נפתלי בנט (ותנועת "ישראלים" שבראשותו) והיבחרותו לראשות הבית היהודי, וביחד עם מעורבות פעילה מאוד של אורי אורבך, שינתה המפלגה את אופייה ממפלגת סקטוריאלית של הציונות הדתית והציבור הדתי-לאומי למפלגה כלל-ישראלית שפונה לכל הציבורים והזרמים בישראל מתוך אידאולוגיה ימנית המתבססת על הציונות הדתית והשילוש "ארץ ישראל - עם ישראל - תורת ישראל". כחלק משינוי זה, שונה מצע המפלגה וכן שולבו מועמדים חילוניים בשורותיה.
המצע ועקרונות המפלגה שפורסמו בתקופת בנט הם:
קנסות
פעמים אחדות הטיל מבקר המדינה קנסות על "הבית היהודי":
איי באס (פולינזיה הצרפתית)
איי באס (בצרפתית: Îles (de) Bass או Îlots (de) Bass) הם קבוצת איים המהווה חלק מקבוצת איי אוסטרל. איי באס מצויים בדרום איי אוסטרל ומהווים כיום חלק מפולינזיה הצרפתית שבשליטת צרפת.
האיים כוללים שני איים:
מבחינה גאולוגית, איים אלה שונים מאיי אוסטרל, מאחר שנוצרו מפעילות געשית מאוחרת הרבה יותר מהפעילות שיצרה את איי אוסטרל.
ההתיישבות הראשונה באיים אירעה בתקופה בה יושבו טהיטי ואיי מרקיז. כיום (2007) רק האי רפּה איטי מיושב. אוכלוסייתו פולינזית, תרבותו ושפתו היא תרבות ושפת הראפאן.
עלירזא אפתח'ארי
עלירזא אפתח'ארי (בפרסית: علیرضا افتخاری; נולד ב-30 במרץ 1958) הוא זמר איראני שמבצע מוזיקה איראנית קלאסית וכמו כן מוזיקת פופ איראנית. אפתח'ארי הגיע מהעיר אספהאן ופעיל כזמר מאז 1968.
יצירתו
הוא למד מוזיקה ממספר מוזיקאים איראנים ידועים, כמו תאג' אספהאני ועלי תג'ווידי. נחשב לאחד הזמרים האיראנים הפורים ביותר. בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא היה מופיע לצד חוסיין אליזדה.
למרות שהמוזיקה שלו פסימית במקצת, הוא טוען שיש לו השקפה חיובית על החיים.
אפתח'ארי הוא זמר פרסי פופולרי מן המעלה הראשונה. הוא השקיע מאמץ רב בשינוי מצבה של מוזיקה הפופ האיראנית. במילותיו הוא: "כדי להכיר את מוזיקת הפופ לתרבות המוזיקה האיראנית, הפכתי עצמי שעיר לעזאזל."
נבהרדק
נבהרדק (בבלארוסית: Нава́градак, נהגה "נַבַהְרַדַק", גם Навагру́дак; ברוסית: Новогру́док, "נוֹבוֹגְרוּדוֹק"; בפולנית: Nowogródek; בליטאית: Naugardukas) היא עיר במחוז גרודנו שבבלארוס. אוכלוסיית העיר נאמדה ב-31,700 אלף איש (2007). העיר התפרסמה בעולם היהודי בזכות ישיבת נובהרדוק, מהישיבות הבולטות של תנועת המוסר.
היסטוריה
העיר נזכרת בכתובים משנת 1116. הייתה שייכת לרוס של קייב, ולאחר התפוררותו הייתה בירתה של אחת הנסיכויות. ב־1240 נכבשה העיר על ידי המונגולים של באטו חאן. במאה ה-14 צורפה לליטא; לפי אחת המסורות הייתה עיר בירתה הראשונה של ליטא. מ־1392 היא השתייכה לאיחוד הפולני-ליטאי, ומ־1794, לאחר חלוקת פולין השלישית, הפכה לחלק מהאימפריה הרוסית. ב־1895 היו בה 13,656 תושבים, מתוכם 8,137 יהודים.
בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה לאחר מלחמת העולם הראשונה ב־1918, לפי הסכם ריגה, צורפה הרפובליקה העממית של בלארוס, לרפובליקה הפולנית השנייה, והייתה לבירת מחוז נובהרדוק. ב-17 בספטמבר 1939 נכנסו לעיר חיילי הצבא האדום וצירפו אותה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס, והעיר הייתה למרכז המינהלי של מחוז נובהרדוק, במחוז גרודנו. ב-22 ביוני 1941 פלשו הגרמנים לברית המועצות, וב-23 ביוני נסוג הצבא האדום מהעיר. העיר, שנכבשה ב-3 ביולי בידי הגרמנים, שוחררה ב־7 ביולי 1944 על ידי הסובייטים. מ־1991 נמצאת בבלארוס העצמאית.
היסטוריה יהודית
האזכור הראשון של הקהילה היהודית בעיר הוא משנת 1484, כאשר המלך קז'ימייז' הרביעי מבית יגיילו מינה ארבעה יהודים מתושבי העיר, לגביית מסים. הקהילה מוזכרת גם במאה ה-16 בתשובותיהם של ר' שלמה לוריא ור' יואל סירקיש. בשנת 1563 החליט המלך זיגמונט השני לאשר ליהודים לגור רק בחלק ספציפי של העיר ברחובות וילנו וטרומקו, ואסר עליהם להקים בתים חדשים ברחוב פודליסקה. בית הכנסת הגדול נבנה בשנת 1648. ב-1888 היו בעיר 15 בתי מדרש.
כמה רבנים מפורסמים כיהנו בקהילת נבהרדק:
בשנת 1896 הוקמה בעיר "ישיבת נובהרדוק", אשר בשנת 1915, כשהאזור הפך מוקד לקרבות בין צבאות גרמניה ורוסיה, עברה להומל.
בין השנים 1910-1917 התקיימה בעיר ישיבה נוספת, "תורה ודעת" בראשת הרב המקומי מנחם קרקובסקי.
בשואה
ב-22 ביוני 1941 פלשו הגרמנים לברית המועצות, וב-23 באותו חודש נסוג הצבא האדום מהעיר. הגרמנים נכנסו ב-3 ביולי, והחלו מיד ברצח הדרגתי של יהודים והגבלת תנועתם. היהודים חויבו ללבוש טלאי צהוב, הם הוגבלו ביציאה מחוץ לעיר, נאסר עליהם לקנות מוצרי מזון והם רוכזו בגטו. כראש היודנראט מונה השופט צחנובסקי, שנאלץ לשלוח אנשים לעבודות פרך. מספר ימים לאחר מכן אספו הגרמנים קבוצה של 70 מנכבדי הקהילה, שכללה רופאים, עורכי דין ומורים, ורצחו אותם מחוץ לעיר. לאחר מכן נאספו סוחרים ובעלי מקצוע ונשלחו לעיר קרסקטין, שם נרצחו. בדצמבר ביצעו חיילי איינזצגרופן את האקציה הראשונה, ורצחו חלק מהאנשים העובדים עם בני משפחותיהם ביער שליד העיר. ביוני 1942 הועברו לגטו כמה מאות יהודים מאיוויינייץ ונרצחו תוך מספר חודשים. ב-7 באוגוסט 1942 נרצחו כ-2,000 איש נוספים מחוץ לעיר. ב-4 בפברואר 1943 נרצחו 500 משוכני גטו פרסיקי. ב-7 במאי 1943 אירע רצח המוני נוסף ו-375 איש מעובדי הגטו נרצחו; רק 300 נשארו בחיים במחנה עבודה. יהודים רבים הצטרפו לפרטיזנים לאחר האקציה השנייה והשלישית, אך חלק מהם מצאו את מותם בפלוגות אנטישמיות לאחר מכן. לאחר שחרור העיר על ידי הסובייטים עזבו רוב היהודים הניצולים לפולין לפי הסכם חילופי אוכלוסין ולאחר מכן עלו לארץ ישראל.
על תולדות הקהילה היהודית מהקמתה עד לחורבנה בשואה, נכתב בכרך השמיני של החלק הרביעי המוקדש לפולין בפנקס הקהילות שבהוצאת יד ושם.
הנאורות הסקוטית
הנאורות הסקוטית הייתה תקופה במהלך המאה ה-18 שבה נוצר שטף של הישגים אינטלקטואלים ומדעיים בסקוטלנד. עד שנת 1750, הסקוטים היו בין העמים המשכילים ביותר באירופה ושיעור בעלי ההשכלה עמד על כ-75%. באמצם את הגישה הדוגלת בהומניזם ורציונליזם שרווחה באותה התקופה באירופה, מובילי התנועה הסקוטית שמו דגש על החשיבות של פעולות מבוססות סיבה ודחייתן של פעולות שלא ניתן להצדיקן על ידי סיבה הגיונית. בבסיס רעיונם, עמדה האמונה האופטימית ביכולת של האדם להשפיע לטובה על העולם, תוך כדי הנחיה של סיבה.
ניתן לאפיין את הנאורות הסקוטית בדבקותה באמפיריציזם נוקשה ובתכליתיות שנבעה מהישגיה המדעים, לטובת הפרט והכלל. בין התחומים שבלטו בתקופה: פילוסופיה, כלכלה, הנדסה, אדריכלות, רפואה, גאולוגיה, חוק ומשפט, חקלאות, כימיה וסוציולוגיה.
התנועה השפיעה הרבה מעבר לסקוטלנד עצמה, לא רק בשל הכבוד וההערכה לה זכו הישגיה המדעים באותה תקופה באירופה, אלא גם בשל תחילת הגלות הסקוטית באותה תקופה, והמעבר לעולם החדש - אמריקה. והשפעת משכילים כמו ג'יימס ואט, ויליאם סימינגטון, ויליאם תומסון וג'יימס קלרק מקסוול הייתה משמעותית מאוד למהפכה התעשייתית הראשונה והשנייה והתפתחות מנועי הקיטור והחשמל במאה ה-19.
יש הרואים בעידן הנאורות גורם משפיע על רבים מהמשכילים הסקוטים; פילוסופים כמו אדם סמית ודייוויד יום שעסקו בנושאים כלכליים ופוליטיים ותמכו ברציונליזם ואמפיריציזם בשיטות חשיבתם ופיתוח התאוריות שלהם.
רקע
בתקופה שלאחר חוקי האיחוד של 1707, השתנה ללא היכר מעמדה של סקוטלנד בעולם. אמנם כבר לאחר הרפורמה הגדולה באמצע המאה ה-16 (היפרדות סקוטלנד מהותיקן), מרצים ואנשי אקדמיה סקוטים רבים החזיקו במשרות בערים הראשיות של אירופה, אך עם לידתו של האיחוד, והפצעתה של אימפריה בריטית חדשה, הוחייתה המחשבה הפילוסופית בסקוטלנד במגוון נדיר של דעות ותחומים.
סקוטלנד, שהייתה ככל הנראה המדינה העניה ביותר במערב אירופה בשנת 1707, נהפכה לחלק אינטגרלי מממלכת בריטניה והחלה תוך זמן קצר ליהנות מפירות השוק החופשי.
מוכר הציטוט של הפילוסוף והסופר הצרפתי וולטר:.
מדע ואמפיריציזם
הפילוסוף הבולט הראשון של הנאורות הסקוטית היה פרנסיס האצ'סון (Francis Hutcheson), שכיהן בין השנים 1729–1746 כאחראי על לימודי הפילוסופיה באוניברסיטת גלאזגו. האצ'סון היה מורהו של אדם סמית, ותמך בדייוויד יום בראשית דרכו. הוא היה אמפיריציסט אדוק ופיתח חשד לגבי טענות מטאפיזיות שלא התבססו על צפייה או ניסיון. האצ'סון היה פילוסוף של מוסר שתמך בגישה התועלתנית.
רבים מן היסודות המרכיבים את השיטה המדעית המודרנית (טבעה של הידיעה, ראיה\הוכחה, ניסיון\תצפית ועקרון הסיבה-תוצאה), כמו גם רבות מן ההנחות לגבי מערכת-היחסים בין דת ומדע, פותחו על ידי הפילוסוף הידוע דייוויד יום. כמו סקוטים מלומדים רבים, יום העריץ את המדע החדש של אישים כמו: קופרניקוס, פרנסיס בייקון, גלילאו גליליי, קפלר, בויל וניוטון. הוא תמך במתודה המדעית של ביצוע ניסויים ואמפיריציזם, ותעב אמונות טפלות שלא מתבססות על הוכחה.
הפילוסוף-כלכלן אדם סמית אחראי למסמך הראשון שעוסק בהיבטים של כלכלה מודרנית. חיבורו המפורסם, עושר האומות, שיצא לאור בשנת 1776, השפיע רבות ובאופן כמעט מיידי על מדיניות כלכלת בריטניה, ולאחר מכן גם על ארצות הברית (ששנת עצמאותה 1776). ספרו משמש עד היום מוקד לדיונים בנושא גלובליזציה, התאגדויות, מדיניות מכס ושוק חופשי.
למרות שמקובל לחשוב ששיאה של התנועה הגיע בסוף המאה ה-18, ראוי לציין את תרומתם הבולטת של מדענים סקוטים (ורעיונותיהם) במהלך המאה ה-19, ביניהם: ג'יימס האטון (אבי הגאולוגיה המודרנית), וולטר סקוט (משורר וסופר), ג'יימס קלרק מקסוול (פיזיקאי), ויליאם מורדוך (ממציא ומהנדס), ויליאם תומסון (פיזיקאי ומתמטיקאי), ג'יימס ואט (מהנדס וממציא) ועוד רבים אחרים.
גטה קמסקי
גטה קמסקי (בטטרית: Ğataulla Rөstəm uğlı Sabirov; נולד ב-2 ביוני 1974, נובוקוזנצק (ברית המועצות) הוא שחמטאי אמריקאי בדרגת רב-אמן. היה אלוף ארצות הברית בשחמט, התחרה מספר פעמים באליפות העולם בשחמט בשנת אליפות העולם 1996 היה סגן אלוף העולם. הוא חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
נכון ליולי 2019, מדורג במקום ה-72 בעולם והשמיני בארצות הברית לפי מד כושר.
ביוגרפיה
גטה קמסקי נולד בברית המועצות למשפחה טטרית. הוא התחיל לשחק שחמט בגיל 7 והתאמן בלנינגרד. בשנת 1987 קמסקי זכה באליפות ברית המועצות לנוער. בשנת 1989 הוא ומשפחתו ביקשו מקלט מדיני בארצות הברית.
בשנת 1984 הוענק לגטה קמסקי תואר רב אמן, הוא היה רב אמן הצעיר לזמנו.
במהלך 1996 הוא ניצח מספר שחמטאים בולטים כוישוואנתן אנאנד וולרי סלוב אך בגמר במפגש על התואר הפסיד לאנטולי קרפוב. לאחר הפסד זה הוא עזב את עולם השחמט. בתקופה זו קמסקי סיים אוניברסיטת אריזונה ופתח משרד לייעוץ משפטי.
ביוני 2004 גטה קמסקי חזר להשתתף בתחרויות. בגביע העולם בשחמט 2007 הוא זכה במקום הראשון. ב-2007 הוא הפסיד לבוריס גלפנד ולא התברג לשמיניה המובילה. בשנת 2009 הוא הפסיד לוסלין טופאלוב, כאשר המנצח היה יכול להיפגש עם אלוף העולם. ב-2012 הוא ניצח את וסלין טופאלוב, אך בחצי הגמר הפסיד לבוריס גלפנד.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2013 הוא הודח ברבע הגמר.
אלן לואיז וילסון
אלן לואיז אקסון וילסון (באנגלית: Ellen Louise Axson Wilson; 15 במאי 1860 – 6 באוגוסט 1914) הייתה אשתו הראשונה של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון והגברת הראשונה של ארצות הברית משנת 1913 ועד מותה.
ביוגרפיה
אלן לואיז אקסון נולדה ברומא שבמדינת ג'ורג'יה למשפחת הכומר הפרסבטרי ס. א. אקסון (S.E. Axson). תומאס וודרו וילסון פגש אותה לראשונה בהיותו בן שש ובהיותה תינוקת.
בשנת 1883 בהיותו עורך דין שב וילסון לבקר את משפחת הכומר אקסון ופגש שוב את "אלי לו" והם התאהבו. בני הזוג נישאו בשנת 1885 מאחר שאלן סירבה לעזוב את אביה שהיה באבל בשל מות אימה.
לאחר נישואיהם עבר וילסון ללמד במכללת ברין מור ובני הזוג התגוררו בקמפוס המכללה. אלן שבה לעיר הולדתה בג'ורג'יה ללדת את בתה מרגרט בשנת 1886 ואת ג'סי בשנת 1887, אולם בתם השלישית, אלינור, נולדה בקונטיקט, עת התגוררו בני הזוג באוניברסיטת וסליאן שם לימד וילסון.
אלן למדה אומנות בניו יורק החל משנת 1890 למשך זמן קצר.
בעת מגוריה בבית הלבן, בשנת 1913, נבנה עבורה סטודיו לציור עם חלון בתקרה על מנת לאפשר לה לצייר בחדר המואר באור טבעי.
אלן אף יזמה אירועים בהם נכחו הנשיא ומחוקקים בעלי השפעה - אירועים שהביאו להסכמה על חקיקת חוקים שונים.
בהיות אלן צאצאית למשפחת בעלי מטעים ובעלי עבדים מג'ורג'יה, השקיעה אלן את מרצה ואת מעמדה בשיפור תנאי המגורים של השחורים בוושינגטון, שהתגוררו בשכונות עוני ובתנאים קשים ביותר.
ביקוריה בשכונות העוני (ביקורים בהם נכחה התקשורות ואף אנשי הקונגרס) הביאו להגברת המודעות לבעיות השחורים בעיר. מותה של אלן אף החיש את החוק שהיא פעלה להעברתו הדואג לזכויות השחורים ולשיפור מעמדם.
אלן נפטרה ב-6 באוגוסט 1914 מדלקת בכליות (מחלת ברייט) ונקברה בעיר הולדתה רומא.
ביום שקדם למותה ביקשה אלן מבעלה שלא יישאר אלמן, ושימצא במהרה אישה, ואכן בשנת 1915 נשא הנשיא לאישה את אדית בולינג וילסון.
ניאנפוניקה תרה
ניאנפוניקה תרה (בסינהלית:  න්‍යානපොනික ථෙර, באנגלית: Nyanaponika Thera; 21 ביולי 1901 – 19 באוקטובר 1994) היה נזיר והוגה בודהיסטי בסרי לנקה. תרה השתייך לזרם הטהרוואדה של הבודהיזם. הוא נחשב אחד הנזירים הבודהיסטים המערביים המשפיעים ביותר.
קורות חיים
ניאנפוניקה תרה נולד בגרמניה למשפחה יהודית דתית שמקורה בגליציה. שמו המקורי היה זיגמונד (שלמה) פניגר. בצעירותו היה חבר בתנועת הפועל הצעיר. הוא זנח את היהדות לטובת בודהיזם. לאחר עלייתם של הנאצים לשלטון נמלט לסרי לנקה והצטרף למנזר. בשנת 1939 הצליח לחלץ את אימו מאוסטריה ולהביאה לסרי לנקה שם היא חיה עד יום מותה.
יהודי בודהיסט
ניאנפוניקה תרה היה היהודי הבודהיסט הראשון. בתקופות מאוחרות יותר היו נזירים בודהיסטים ממוצא יהודי. מספרם היה גדול יחסית למספר הנזירים הבודהיסטים מקבוצות אוכלוסייה אחרות במערב. הם היו בו זמנית גם בודהיסטים וגם יהודים. לטענתם הבודהיזם הפך אותם ליהודים טובים יותר והיהדות הפכה אותם בודהיסטים טובים יותר.