cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנרי קוריאל
תנועה הדמוקרטית לשחרור לאומי
קוריאל נעצר פעמים רבות עקב פעילותו הפוליטית ובזמן המלחמה הישראלית-ערבית 1948, הוא ופעילים קומוניסטים נעצרו בגלל תמיכתם בתוכנית החלוקה של האו"ם והואשמו בתמיכה בציונות. ובשנת 1950 אולץ להגר ממצרים על ידי שלטונו של המלך פארוק והתיישב בפריז, שם הקים יחד עם גולים יהודים קומוניסטים נוספים את שלוחה של מ.ד.ל.נ. שנקראה קבוצת רומא.
קבוצת רומא
קוריאל וקבוצת רומא פעלו לקידום פתרון לא אלים לסכסוך הערבי ישראלי כבר בשנות החמישים. הוא היה בקשר עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית וארגן מפגשים בין ישראלים, מצרים וקומונסטים ממדינות ערב נוספות ועודד תמיכה ישראלית בחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה. בשנת 1976 יזם מפגשים בין קומוניסטים ישראלים לבין קומוניסטים פלסטינים, אשר נודעו כ"שיחות פריז". נציגי אש"ף כללו את עיסאם סרטאווי, ובצד הישראלי היו חברי "אנשי המועצה לשלום ישראל-פלסטין" בהם אורי אבנרי, דניאל עמית ומתי פלד.
תוכנית החלוקה
בספר "על מזבח השלום" קוריאל טען שמ.ד.ל.נ. קיבלה את תוכנית החלוקה במלואה למרות התנגדותן של רוב המפלגות במצרים. "המ.ד.ל.נ. הסבירה שאין להיגרר אחר המנהיגים הערביים הריאקציוניים אשר דרשו יחד עם הפשיסט הנודע המופתי הירושלמי להשליך את היהודים לים". מאחורי התגייסות מדינות ערב לסיכול הקמת שתי המדינות עמד האימפריאליזם הבריטי שקיווה להנציח את שלטונו בעזרת שיסוי הצדדים זה בזה תוך סיכול התביעות הלאומיות המצריות ובניגוד לאינטרסים של הערבים הפלסטינים. מנהיגי המדינות הערביות, ביקשו להסיט את ההמונים מבעיותיהם, הם הנושאים באחריות לפי קוריאל להיווצרותה של בעיית הפליטים הפלסטינים.
לאחר מלחמת סיני, היה כמעט בלתי אפשרי לטעון במצרים כי אפשר להגיע לשלום עם מדינת ישראל. התנועה הקומוניסטית תמכה עתה בלאומית פאן-ערביות אנטי-אימפריאליסטית. כתוצאה מכך גורשו קוריאל וקבוצת רומא מכל הקבוצות הקומוניסטיות המצריות.
קבוצת רומא הסיטה את מאמציה לתמיכה בקבוצות אנטי-קולוניאליסטיות ברחבי העולם השלישי, בהם תנועת "החזית לשחרור לאומי" באלג'יריה הקונגרס הלאומי האפריקני בדרום אפריקה, רודזיה הדרומית ואנגולה. בנוסף, תמכו קוריאל וקבוצת רומא במשפחות אסירים קומוניסטים מצרים שנכלאו בתקופת משטר נאצר בשנים 1959–1964. הוא היה חלק מרשת ז'אנסון, שסייע בצרפת לחזית השחרור הלאומית. באוקטובר 1960 נעצר קוריאל על ידי משטרת צרפת ונכלא ל-18 חודשים והיה מועמד לגירוש מצרפת. בזמן שהיה אמור להיות מגורש, נחתם הסכם השלום בין צרפת והחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה וגירושו בוטל.
בעת שהותו בכלא הקים קוריאל את תנועת סולדריות (Solidarité) שמטרתה לסייע לקבוצות פוליטית מילנטנטיות, קומיניסטית או אנטי פשיסטיות ברחבי העולם. ביוני 1976 פורסמה כתבה במגזין השמרני הצרפתי Le Point שהאשימה את קוריאל ותנועת סולידריות בקשר, סיוע ותמיכה כלכלית בקבוצות טרור ברחבי העולם. לטענת העיתון, סולדריות אימנה פעילים מכל רחבי העולם בזיוף מסמכים, שימוש בחומרי נפץ, ניווט, הסוואה ועוד. קוריאל עצמו לא היה מעורב בשום פעילות טרור. בעקבות החשיפה הואשם קוריאל בקשר עם הק.ג.ב. והושם במעצר בית. הוא שוחרר כאשר החשדות נגדו הוסרו.
מותו
ב-4 במאי 1978 נרצח קוריאל בפריז. מספר ארגונים נחשדו ברצח, אולם לא נמצאו אשמים. חבריו של קוריאל האמינו כי, ייתכן, והמאמר במגזין בלה פוינט ופרסומים אחרים שבאו אחריו בעיתונות הצרפתית הובילו להתנקשותו. על מנת לְהָזֵם את המשמעות הם העבירו לסופר הצרפתי, ז'יל פרוט, מידע על קוריאל על מנת שיכתוב עליו ספר. ב-1984 פורסם הספר "A Man Apart: the Life of Henri Curiel" (איש החוץ: חייו של אנרי קוריאל)
הוא הובא למנוחות בבית הקברות פר לשז.
בנו הוא העיתונאי הצרפתי אלן גרש.
בשנת 1982 יצא בעברית, בהוצאת מפרש ספר על משנתו ופועלו של קוריאל, "על מזבח השלום". בספר ביוגרפיה, תיאור הרקע ההיסטורי לפועלו ודברים לזכרו.
פרנאן קבאיירו
ססיליה פרנסיסקה חוספה בהל דה פאבר (בספרדית:  Francisca Josefa Böhl de Faber; 24 בדצמבר 1796, מורז', וו – 7 באפריל 1877) הייתה סופרת ספרדייה המוכרת בשם פרנאן קבאיירו (בספרדית: Fernán Caballero), שם ספרותי שבחרה לעצמה על שם כפר במחוז סיודאד ריאל בקסטיליה-לה מנצ'ה בספרד.
דושנוק
דושנוק (בהונגרית: Dusnok) הוא יישוב (כפר) שממוקם בנפת קלוצ'ה של מחוז באץ'-קישקון.
מיקום
הכפר הגדול הוא אחד מהיישובים לאורך תעלת הוואיאש (Vajas), בערך באמצע הדרך בין הערים באיה לבין קלוצ'ה. היישוב ממוקם 135 קילומטרים דרומית לבודפשט, בצד השמאלי (המזרחי) של הדנובה ושוכן כחמישה קילומטרים מהנהר. האזור מאופיין בנוף של גדת נהר, שפני השטח שלו עוצבו על ידי המים של הדנובה, הואייאש והארייג (Örjeg). מיקום הכפר הפך לאטרקטיבי בשל הדנובה הסמוכה, תעלת ואייאש האדמות הפוריות והיערות השופעים בסביבתו.
נגישות
נתיב הגישה החשוב ביותר היבשתי הוא כביש ראשי 51, שדרכו ניתן להגיע עד אמצע המדינה. האזור המנהלי של הכפר מושפע מהכביש המהיר M9 בדרום ומכביש 5312 במזרח.
היסטוריה
מכתב הענקה, של בלה השלישי, מלך הונגריה, שמתאורך לתקופה 1193 עד 1196 מזכיר לראשונה את שמו של דושנוק. בשנת 1639 הכפר ואדמותיו היה רכושם של יאנוש מישקי ושל אישטוואן וורש. בסוף המאה ה-17 אכלס היישוב קתולים דלמטיים ובוסנים. בתחילת המאה ה-18, משפחת הרוזן צ'סנקי דרשה אותו בחזרה, אך בסופו של דבר היישוב הפך לרכושו של הארכיבישופות של קאלוצ'ה. היישוב נפל קורבן לשריפה הרסנית ב-1864.
קהילה יהודית
אין פרטים על הקהילה היהודית המקומית, אך בית קברות יהודי קטן המקום מעיד על קהילה יהודית מקומית. בית הקברות היהודי הקטן נמצא ליד בית הקברות הכללי של היישוב. מפתחות בית העלמין נשמרים בלשכת ראש העיר. בשנת 1990 שוחזרו הקברים בבית העלמין המוזנח והוצבו בחלק ייעודי מיוחד של בית העלמין של הציבורי הכללי.
אתרים בעלי עניין
הכנסייה הרומית-קתולית, שנבנתה בחלק הגבוה ביותר של הכפר, קרוב לקו המים, הוקמה על ידי הארכיבישוף גאבור פטאצ'יץ' בשנת 1744 מלבנים מיובשות בשמש לכבוד השליחים פיליפ הקדוש ויעקב הקדוש. הכנסייה, יחד עם רוב הכפר, נשרפו ב-1780, אך נבנתה מחדש ב-1844. ציורי הקיר שלו צוירו על ידי לאיוש מארטון, ציור המזבח שלו על ידיאסטריק קאקוני.
אירוע תרבות ובידור בשם "Rác Pentecost" מתקיים מדי שנה בחג השבועות הנוצרי כדי לטפח מסורות אתניות. אלפיים-שלושת אלפים איש מגיעים לתוכניות הצבעוניות והמגוונות. השירה והאווירה המוזיקלית-ריקודית מועצמים על ידי מרק הדגים המקומי האיכותי, המאכלים האתניים, והיינות המקומיים.
מי הוואייאש המתפתלים והמקיפים את הכפר הם גן עדן מוכן לדייג, מושלם לטיולי חתירה מתחילת האביב, אשר לא משמש רק את המקומיים.
באזור המנהלי של דושנוק שוכן יער לנש ובית הציד שבו, שמבוקש על ידי ציידים זרים ומקומיים כאחד.
רוברט מאלט
רוברט מַאלֶט (3 ביוני 1810 - 5 בנובמבר 1881) היה גאופיזיקאי ומהנדס אזרחי אירי שנחשב בספרות המדעית לאבי הסייסמולוגיה, ואף נחשב לחוזה תאוריית טקטוניקת הלוחות. והוא הממציא של כמה וכמה מושגי יסוד בסייסמולוגיה שנמצאים בשימוש שכיח עד היום.
ביוגרפיה וקריירה מוקדמת
מאלט נולד בדבלין, אירלנד ב-3 יוני, 1810. בצעירותו החל את לימודיו האקדמיים במדעים ומתמטיקה בגיל 16 בטריניטי קולג' שבדבלין, וסיים אותם בשנת 1830 בגיל 20. כבר שנתיים לאחר מכן, ב-1832 הוא נבחר לאקדמיה המלכותית האירית, ובשנת 1838 הוא נבחר כחבר לכל חייו בחברה הגאולוגית המלכותית של אירלנד ובין השנים 1846 - 1849 כיהן כנשיאהּ. בשנתו האחרונה כנשיא החברה הוא בנה מעין דגם ראשוני של סייסמוגרף, וביצע את הפיצוץ המבוקר הראשון לשם ניסוי קליטת הגלים הסייסמיים בדגם הסייסמוגרף המוקדם שבנה. קודם לכן, בשנת 1835 הוא נמנה עם חברי האגודה הבריטית לקידום המדע שידועה היום בשם האגודה המדעית הבריטית. עובדה זו סייעה בידיו לקבל מענקי מחקר איתם ביצע את ניסוייו הראשונים. במקביל לפעילותו זו, ובמיוחד לעת סיום לימודיו, הוא עבד כמהנדס בבית היציקה של משפחתו, והיה שותף ליצירת מספר מבנים מהמפורסמים שבאירלנד כמו המגדלור שעל סלע פַאסְטֶנְט, שני גשר הנדנדה שמעל נהר השאנון, הויאדוקט מעל הנהר נור , מעקות הברזל שמסביב לטריניטי קולג', כששמו ושם אביו טבועים בבסיס המעקות ועוד.
עבודתו הסייסמולוגית
ב-9 בפברואר 1846 מאלט הציג בפני האקדמיה המלכותית האירית את חיבורו "על הדינמיקה של רעידות אדמה", אשר נחשב לאחד מיסודות הסייסמולוגיה המודרנית. עיקרי חיבורו פורסמו בכתב העת הרשמי של האקדמיה באותה שנה. המונח סייסמולוגיה הוא המצאה שלו, כמו גם המונח אפיצנטר, נקודת הפוקוס (focal point) הידועה כעומק המוקד ומפה איזוסייסמית.
בשנת 1857 יצא לממלכת נאפולי שבאיטליה, וביצע שם את עבודתו המונומנטלית והראשונה בהיסטוריה של מיפוי מדעי של רעידת אדמה - בנאפולי.
בשנת 1858 פרסם יחד עם בנו את קטלוג רעידות האדמה של האיגוד הבריטי למדע מתקדם. בשנת 1849 ביצע יחד עם בנו את אחד מהניסויים הראשונים של מדידת גלים סייסמיים הנוצרים כתוצאה מפיצוץ מבוקר.
מאלט שלח ידו גם בלימוד וחקר הוולקניזם ופרסם בשנת 1872 מאמר ארוך מקיף בנושא זה. בשנת 1878 פרסם מאמר מוביל נוסף, שצ'ארלס ריכטר טרח לציין אותו בספרו המונומנטלי 70 שנה אחר כך.
אחרית ימיו
בשנות חייו האחרונות סבל מאלט מעיוורון כמעט מוחלט, אך המשיך לתרום בעבודתו המדעית. הוא עוטר בשלוש מדליות מהיוקרתיות ביותר בתחומן בממלכה הבריטית: מדליית טלפורד מטעם המכון הבריטי להנדסה אזרחית של הממלכה, במדליית קאנינגהאם  מטעם האקדמיה המלכותית האירית ובמדליית וולאסטון  מטעם החברה הגאולוגית הבריטית.
מאלט נפטר ב-5 נובמבר 1881 ונקבר בבית הקברות של מערב נורווד שבלונדון.
שמעון
שִׁמְעוֹן הוא דמות מקראית בספר בראשית, בנם השני של יעקב אבינו ולאה אימנו ואבי שבט שמעון. מעמדו במשפחה נפגע לאחר שספג, יחד עם לוי בן יעקב ביקורת על התנהגותו בשכם, כאשר נקמו את כבוד אחותם דינה בת לאה.
לפי סדר עולם רבה, שמעון נולד בשנה התשיעית להיות יעקב אבינו בחרן, שנת - 2,194 לבריאת העולם. לפי הילקוט שמעוני שמעון נולד בכ"ח בטבת ומת בן 120. לפי ספר היובלים ומדרש תדשא שמעון נולד בכ"א בטבת ומת בן 127.
מקורו של השם
לאה אמו בוחרת לו את השם שמעון :. רבי עובדיה ספורנו קושר את בחירת השם עם מתן השם לראובן בן יעקב. אצל ראובן כתוב: (ל"א) על ד"ה בְּעָנְיִי הוא כותב: הרי לגבי שמעון היא אומרת: - והספורנו כתב: לאה רואה בפרי בטנה פיצוי על היחס שהיא זוכה מבעלה.
מדרש רבה רומז לפרשת זִמְרִי בֶּן-סָלוּא נְשִׂיא בֵית-אָב לַשִּׁמְעֹנִי, אשר פנחס בן אלעזר הכה אותו לאחר מגעו עם המדינית. וכך המדרש אומר:"זה עתיד להעמיד שונא" - הוא זמרי - ומי מרפא מכתו? גם את זה פינחס, שהוא עתיד לעמוד מלוי.
מעשה דינה
שמעון ולוי הרגו את שכם בן חמור וכל זָכָר מתושבי שכם, וזאת בהיותם בני שלש עשרה שנים. הנמוק היה כבוד המשפחה והחשש מחילול ה´. יעקב חשש מתגובת הכנעני והפריזי יושבי הארץ:. אולם הם השיבו לו.
לפי המדרש ענו שמעון ולוי ואמרו: לא יאה שייאמר בכנסת ישראל – ערלים טמאו לבתולה, ועובדי עבודה זרה טינפו את בת יעקב, אלא כך נאה שיאמר: ערלים נהרגו בגלל בתולה, ועובדי עבודה זרה בגלל בת יעקב, ולא יהיה שכם בן חמור מגלגל עלינו הוצאת שם רע.
מסירות נפשו של שמעון באה לידי ביטוי בהתנהגותו כלפי דינה: "אמר רב הונא, אמרה (דינה): ואני אנה אוליך את חרפתי (וסרבה לצאת עמהם)! עד שנשבע לה שמעון שנוטלה (שנושא אותה לאשה)."
מכירת יוסף
לפי המדרש שמעון השתתף באופן פעיל במעשה מכירת יוסף הצדיק - הוא השליך אותו לבור. לכן גם הוא נבחר על ידו להישאר במצרים. כשבני יעקב יורדים למצרים מתנכר אליהם יוסף ומדבר אתם קשות: "וַיֹּאמֶר אֲלֵהֶם מְרַגְּלִים אַתֶּם לִרְאוֹת אֶת עֶרְוַת הָאָרֶץ בָּאתֶם". ואכן יוסף לוקח "מֵאִתָּם אֶת שִׁמְעוֹן וַיֶּאֱסֹר אֹתוֹ לְעֵינֵיהֶם".
למרות הסבל שהוא גרם ליעקב אבינו, הוא מזכיר אותו:"וַיֹּאמֶר אֲלֵהֶם יַעֲקֹב אֲבִיהֶם אֹתִי שִׁכַּלְתֶּם יוֹסֵף אֵינֶנּוּ וְשִׁמְעוֹן אֵינֶנּוּ וְאֶת בִּנְיָמִן תִּקָּחוּ עָלַי הָיוּ כֻלָּנָה".
ברכתו
יעקב אבינו מנבא לשמעון וללוי לפני מותו את הגורל, המבוסס על אופיים: "שִׁמְעוֹן וְלֵוִי אַחִים כְּלֵי חָמָס מְכֵרֹתֵיהֶם. בְּסֹדָם אַל-תָּבֹא נַפְשִׁי בִּקְהָלָם אַל-תֵּחַד כְּבֹדִי כִּי בְאַפָּם הָרְגוּ אִישׁ וּבִרְצֹנָם עִקְּרוּ-שׁוֹר. אָרוּר אַפָּם כִּי עָז וְעֶבְרָתָם כִּי קָשָׁתָה אֲחַלְּקֵם בְּיַעֲקֹב וַאֲפִיצֵם בְּיִשְׂרָאֵל". כוונתו היא שעקב אופיים הסוער והלוחמני, הם זקוקים לשליטה חיצונית. לכן שבט לוי התפזר בין כל השבטים ושבט שמעון קיבל את נחלתו בתוך נחלת שבט יהודה.
עץ משפחה
עץ משפחה המציג את הדורות הקודמים:
קבר שמעון
לפי ספרות חז"ל העלו בני ישראל את כל בני יעקב לארץ להיקבר שם.
בספר הישר מסופר:
על-פי מסורת שומרונית וערבית, קבר שמעון (נבי שמעון) נמצא מערבית לכביש 6 - דרומית לצומת איל מול קלקיליה. העובר בכביש לאייל ובכביש 6 יכול לראותו, נחבא מעט בצל תאנה לא גדולה הצומחת לידו.
מקום משוער אחר הוא גבעת גד ליד אמציה בראש ההר הקבר המכונה שייך עלי.
מקום נוסף בו יש המציינים את קבר שמעון הוא על יד הר ארבל. במקום מצוינים קברים נוספים, ביניהם של אחותו דינה.
ברונו מאוהב
ברונו מאוהב הוא סרט טלוויזיה ישראלי מסוגת הקומדיה הרומנטית, בבימויו של אילן הייטנר משנת 2005. הסרט הופק עבור פרויקט 'סרטים מכאן' של חברת HOT.
עלילה
ברונו (אוהד קנולר) הקים בצעירותו מפעל קטן לייצור חומוס, שהפך כעבור שנים לא רבות לעסק גלובלי שמוכר חומוס לכל העולם. הוא איש צעיר, שחי חיי רווחה בבית הייטקיסטי, מעסיק אצלו במפעל את הוריו (אילן דר ותחיה דנון) ומשכן את סבו וסבתו בבית אבות מפואר. בת זוגו, ענת (מיכל פורס), שהיא גם מנהלת השיווק של החברה שלו, אוהבת אותו מאוד ומחכה שהוא יציע לה נישואים. אבל ברונו לא משוכנע שהיא האחת שהוא רוצה לחיות איתה כל חייו. הוא הולך ארבע פעמים בשבוע לפסיכולוג (צבי שיסל), כדי שיסייע לו לפתור את בעיותיו האישיות, אבל ללא הועיל.
ענת מתחילה לעלות על הקשר שיש לו עם האחרת. אך ברונו חומק מהסברים. במקביל, הוא משוחח עם שני חבריו ואחד מהם צביקי (רפי רום), אומר לו שיעבור את הסדנה שהוא עבר והוא יוכל אחריה להתאהב אפילו בג'וק. ברונו עובר את הסדנה בה מנקים לו את הצ'אקרות, מרביצים לו, שופכים עליו מים חמים וקרים לחלופין ופעילויות אלימות נוספות.
ברונו גם מקבל עצות לגבי מצבו מאנשים שונים בדרך, מחליט באיזו מהנשים לבחור, משנה את דעתו ולבסוף בסוף הסרט מחליט סופית למי להציע נישואים.
פטר גרינברג
פטר אנדריאס גרינברג (בגרמנית: Peter Andreas Grünberg; 18 במאי 1939 – 7 באפריל 2018) היה פיזיקאי גרמני אשר תחום מומחיותו הוא סרט מגנטי. גרינברג זכה בשנת 2007 בפרס נובל לפיזיקה יחד עם אלבר פר על גילוי התנגדות מגנטית עצומה, שהביאה לפריצת דרך בכוננים קשיחים בגודל של ג'יגה-בייט.
ביוגרפיה
גרינברג נולד בפילזן שבבוהמיה שבאותה העת הייתה בפרוטקטורט של בוהמיה ובמורביה של גרמניה הנאצית (כיום בצ'כיה), בן למשפחה גרמנית קתולית. אביו, היה מהנדס יליד רוסיה, אשר עבד ב -1928 עבור סקודה, הוא נפטר ב-1945 בצ'כיה ונקבר בקבר אחים בפילזן. אמו אנה (שמתה ב -2002, בגיל 100) נאלצה לעבוד בחקלאות ונשארה בבית הוריה "פטרמן" בדולני סקירני, לשם הובאו מאוחר יותר ילדיה (אחות שנולדה בשנת 1937). לאחר מלחמת העולם השנייה משפחתו נכלאה. הוריו הופרדו משאר המשפחה והובאו למחנה עבודה בפולין. שאר בני משפחת גרינברג, כמו כמעט כל הגרמנים, גורשו מצ'כוסלובקיה בגירוש הגרמנים מצ'כוסלובקיה ב -1946. פטר בן השבע הגיע לויטרבך, שם למד בגימנסיה, ושם סיים את התיכון בשנת 1959.
גרינברג קיבל את תעודת הביניים שלו בפיזיקה בשנת 1962 מאוניברסיטת יוהאן וולפגנג בפרנקפורט. בשנת 1966 הוא למד באוניברסיטת דרמשטט, שם קיבל את תעודת הגמר בפיזיקה. את הדוקטורט שלו קיבל בשנת 1969. משנת 1969 עד 1972, הוא עשה פוסט דוקטורט באוניברסיטת קרלטון, קנדה. מאוחר יותר הוא הצטרף למכון פיזיקה במרכז החקר- Jülich,שם הוא הפך לחוקר מוביל בתחום של שכבה דקה multilayer מגנטיות עד פרישתו בשנת 2004.
גרינברג זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2007 על גילוי תופעת ההתנגדות המגנטית העצומה. הוא חקר את התופעה במכון המחקר יוליך שבגרמניה. התופעה התגלתה בשנת 1988 על ידי קבוצת חוקרים בראשותו של גרינברג בגרמניה, והפטנט נרשם על שמו של גרינברג. את התופעה גילה בו זמנית אך לחלוטין בנפרד, חוקר צרפתי בשם אלברט פרט יחד עם קבוצתו. הקבוצה של פרט הייתה הראשונה שהסבירה את התופעה והראשונה שזיהתה את השינוי המשמעותי, אך מסיבות מנהליות, הקבוצה של פרט הגישה בקשה לרישום הפטנט מספר ימים לאחר הקבוצה של גרינברג. תגלית זו נחשבת להתחלה של תחום הספינטרוניקה. גרינברג ופרט זכו במספר רב של פרסים כהוקרה על תגליתם ותרומתם לתחום.
גילויים
בשנת 1986 הוא גילה את צימוד החליפין המקביל בין שכבות פרומגנטיות מופרדות על ידי שכבה דקה שאינה פרומגנטית. ב-1988 הוא גילה את האפקט המגנטורסיסטיסטי הענקי (תופעת ההתנגדות המגנטית) שהתגלתה בו-זמנית על ידי אלברט פרט מאוניברסיטת פריז.
פרסים
גרינברג זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2007 ביחד עם אלברט פרט, מלבד פרס נובל, עבודתו של גרינברג זכתה גם בפרסים משותפים ביחד עם פרט. פרס APS הבינלאומי לחומרים חדשים באיגוד הבינלאומי לפילוסופיה פיזיקלית ויישומית. פרס היורוליטי של היולט-פקרד. פרס וולף בפיזיקה. זכה בפרס העתיד הגרמני לטכנולוגיה וחדשנות ב -1998 ונקרא "הממציא האירופי של השנה" בקטגוריה "אוניברסיטאות ומוסדות מחקר" של משרד הפטנטים האירופאי. ב-2007 זכה בפרס יפן.
SATLLA-2B
SATLLA-2B הוא לוויין ישראלי מסוג פיקו-לוויין, והוא הלוויין השלישי שנבנה על ידי סטודנטים וסטודנטיות במעבדת K&CG של אוניברסיטת אריאל.
הלווין שוגר לחלל באמצעות טיל פאלקון 9 של חברת SpaceX למסלול לווייני נמוך (LEO), במסלול קוטבי.
הבנייה
הלוויין נבנה במעבדת המחקר K&CG של אוניברסיטת אריאל בראשות הפרופסור בועז בן-משה. הלווין תוכנן וניבנה על ידי קבוצה של סטודנטים וסטודנטיות מהמחלקה למדעי המחשב, המחלקה להנדסת חשמל ואלקטרוניקה וכן מהפקולטה להנדסה באוניברסיטת אריאל. בניית הלווין היתבססה על לקחים שנילמדו מהלווינים האחרים בסדרה SATLLA-1. שיגור הלווין נעשה באמצעות חברה מתווכת שהרכיבה את הלווין וכן לוויינים אחרים בפוד שיגור אותו היא העבירה לחברת SpaceX. ב-13 בינואר 2022 שוגר הלווין על גבי טיל השיגור פאלקון 9 עם עוד עשרות לוויינים זעירים אחרים.
מטרות הלוויין
הלוויין SATLLA-2B הוא דור המשך ללוויינים שמטרתם הצגת יכולת של תקשורת מבוססת לייזר מהחלל ובדיקת המערכות המאפשרות אותה. התקשורת עם הלוויינים תתבצע מתחנת הקרקע באוניברסיטת אריאל. בנוסף, הלוויין נועד להדגים ולבחון טכנולוגיות שהותאמו לננו לוויינים באוניברסיטת אריאל:
הלוויין משתמש בתדרים מסוג UHF ומסוג S-BAND.
מבנה הלוויין
הלוויין בנוי בתצורה של קובייה של 5X5X11.4 ס"מ בתקן פיקו-לוויין ומשקלו כ-370 גרם. הלוויין כולל תת-מערכות ההכרחיות לרבות מערכת בקרת אנרגיה, מערכת שידור, קליטה ועיבוד מידע, מחשב משימה ומערכת בקרה תרמית.
שיגור
הלוויין שוגר על גבי טיל פאלקון 9 של חברת SpaceX האמריקאית.
תפקוד
הלוויין שוגר בהצלחה כשעה לאחר שיגור הטיל. לאחר כשעתיים, נקלט השידור הראשון של הלוויין באמצעות רשת תחנות קרקע של חובבי רדיו. הלוויין משדר אות כל דקה בהתאם למצבו האנרגטי.
שחר (ספר)
"שחר" הוא ספר שכתבה אסתר שטרייט-וורצל ויצא לאור בשנת 1991 בהוצאת עמיחי. הספר הוא ספר זיכרון במתכונת מיוחדת, המספר את סיפורו של שחר גיא.
מבנה הספר
הספר, מספר את סיפורו של שחר מהרגע שנולד עד יום מותו. הספר מתחיל מהאירוע האחרון בחיי שחר (כרונולוגית) וזה יומו האחרון. הספר מחולק לחלקים שכוללים פרקים. החלקים: ילדות, נעורים, בחרות ושירות צבאי.
חלק ראשון: ילדות
החלק הראשון מספר על הילדות של שחר, איך למד לנהוג בטרקטור מגיל צעיר ועל אבא של שחר שאהב את הצבא כמו שאהב את משפחתו. שחר ומשפחתו נוסעים לשנה וקצת לאוגנדה בשליחות של אביו, יואב. בגן שחר היה מתבודד ומדי פעם היה מוצא חבר, יואב כינה את שחר "ראש לשועלים" משום שחבריו הטובים (ביניהם רבקה'לה, אשר מתוארת כקשת-קליטה ואיטית) היו נוהגים להתבודד.
בבית הספר המשיך שחר באותה הדרך ולא מצא חברים רבים, מלבד רבקה'לה. היו לשחר קשיים של לימוד והוא לא קלט את החומר הלימודי והכי גרוע- הוא אינו ידע לכתוב. עד שנה ד' לא ידע שחר לכתוב אך בשנה הרביעית, כשהחליפו את יועצת בית הספר החלה היועצת החדשה לבדוק למה שחר לא מבין את החומר הנלמד ובכלל בקושי כותב. היא גלתה שיש לשחר דיסלקסיה.
באותם הזמנים החלו עירית ויואב לריב. לרוב יואב לא בא הבייתה הרבה (עופרה, עירית ושחר סברו שהוא מצא אישה אחרת) וכך, אחרי שבליל הסדר הבטיח יואב לבוא ולא בא, עירית ויואב התגרשו. שחר לקח את העניין מאוד קשה ובקושי רצה לדבר עם אביו, גם לעופרה ולעירית היה קשה להסתגל לעניין שהם שלושה אך יחד הם התגברו.
חלק שני: נעורים
החלק השני מספר על איך שחר מתגבר על הדיסלקסיה ומתחיל להתמיד בעבודת בית הספר (אך עדיין הוא כותב בשגיאות כתיב וכתבו לא קריא). בחלק זה, גולי, כלבתו של שחר, נדרסת ומתה ובהמשך פורצת מלחמת יום הכיפורים אליה מגייסים את כל הגברים של המושב וגם את יואב, אבא של שחר ועופרה. לאחר כשבועיים הגיע יום הבר-מצווה של שחר והוא התכונן אליו ושמח מאוד באותו יום כאשר יואב הגיע מהמערכה למרות שלפי דבריו הסיכויים שיגיע קלושים.
תקופת מה לאחר מכן נישא יואב לאישה חדשה בשם פלורין ועירית הפצירה בשחר ללכת לחתונה עימה ושחר לבסוף הסכים (עופרה הייתה באותו זמן בצבא כך שלא הייתה חייבת ללכת לאותו אירוע). בזמן החופש הגדול שבין חטיבת הבניים לתיכון הרבו שחר וחבריו להיפגש (באותו זמן היה שחר מאוהב בדלית), למסיבות שחר גם הביא את רבקה'לה שלא הייתה מחוברת לחברים כל כך. בסוף החלק נולד ליואב ולאשתו פלורין בן בשם ערן.
חלק שלישי: בחרות
לאט-לאט נעלמה אהבתו של שחר לדלית ועכשיו הוא הרבה לחשוב על הילה. בנוסף שחר לומד עכשיו במגמה חברתית למרות שרצו לשלוח אותו למגמה אחרת, שחר עדיין בקשר עם רבקה'לה ושוב הוא מפציר בה לבוא למסיבות. במושב הוציאו חוק שבלי רישיון אסור לבני נוער לנהוג בטרקטורים, הנוער מתקומם אך מוצא תחליף והוא אופנועים. עכשיו יש יריבות בין שחר לאמיר בקשר להילה. השניים מאוהבים בה והיא לא בדיוק מראה את רגשותיה עד שבביקור של שחר בביתה היא אומרת לשחר שהיא רוצה להיות חברה שלו. עופרה מתקשרת אל שחר ומזמינה אותו לארצות הברית (היא גם מספרת שהיא התחתנה עם ערן) ושחר טס איתה. שם שחר טייל בניו יורק ופגש את דודו- אמנון. אמנון מציע לשחר לאמץ אותו אך שחר מסרב ושובר את לב דודו. בארץ מתברר שהילה יוצאת עכשיו עם אמיר ושעירית אימצה עוד בן- צבי. שחר מרגיש שהוא מתאהב בורד, ילדה בכתה י' (שחר ב-י"א).
חלק רביעי: צבא
שחר, ככל נער בן 18 במדינת ישראל מתגייס לצה"ל. למרות רצונו להתגייס לחיל האוויר הוא מגויס לחיל השריון. במהלך הטירונות שחר מגלה את מסירותה של אימו כאשר היא בכל שבת מגיעה לבסיס ומביאה לו ממתקים. שחר מצטיין במהלך תקופת הטירונות וזוכה בתואר החניך המצטיין. בד בבד מעמיקה חברותו של שחר עם ורד והם נעשים אוהבים. שחר בצבא ממשיך לקורס מט"קים גם שם שחר מצטיין אך על תואר המצטיין הוא מתמודד עם חזי. לאחר מתח גדול שחר נבחר להיות המצטיין וחזי נפגע מאוד. שחר רוצה להמשיך באימונים כמט"ק (מפקד טנק) אך מפקדו משכנע אותו לעבור לקורס קצינים. כאשר שחר מגיע לשם הוא פוגש בחברו משכבר הימים, אמיר. אמיר מודח לאחר זמן מסוים מהקורס לאחר שלא עמד בדרישות. שחר שוב מתמודד עם חזי על תפקיד המצטיין. בפעם הזאת חזי זוכה בו. לאחר זמן ששחר מתאמן כקצין פורצת מלחמת שלום הגליל, שחר עולה לצפון הארץ, נפגע בראשו ומת במקום.
יחסי אוסטרליה–וייטנאם
יחסי אוסטרליה–וייטנאם הם היחסים בין אוסטרליה לבין וייטנאם.
היסטוריה
היחסים בין המדינות החלו ב כאשר הבריטית הקדישה תשומת לב למושבות באסיה, אולם הקולוניזציה הצרפתית שלאחר מכן של וייטנאם ניתקה כל קשר רשמי בין וייטנאם לאוסטרליה. עד סוף מלחמת העולם השנייה היחסים בין אוסטרליה לווייטנאם כמעט ולא התקיימו.
מלחמת וייטנאם ותוצאותיה
החשש לאחר מכן מפני התפשטות קומוניסטית משך את אוסטרליה לקראת מלחמת וייטנאם, בה השתתפה אוסטרליה כחלק מהתערבות אנטי-קומוניסטית בווייטנאם כדי לסייע לדרום וייטנאם נגד צפון וייטנאם. אוסטרליה שלחה 50,000 חיילים נגד הקומוניסטים, אשר 520 מתוכם נהרגו. למלחמה הייתה השפעה עמוקה על החברה האוסטרלית.
לאחר סיום מלחמת וייטנאם קלטה אוסטרליה הרבה פליטים וייטנאמים שנמלטו בעקבות נפילתה הכלכלית של המדינה ובידודה הפוליטי. הפליטים הווייטנאמים היו הקבוצה הגדולה הראשונה של מהגרים שאינם אירופאים לאוסטרליה בעקבות הסרת מדיניות אוסטרליה הלבנה.
יחסים מודרניים
בסוף המלחמה הקרה ונורמליזציה של יחסי חוץ בווייטנאם, אוסטרליה התקרבה במהרה ליחסים עם וייטנאם ובסופו של דבר ביססה את היחסים בשנות התשעים. וייטנאם היא כיום אחת הכלכלות הצומחות ביותר בעולם, ושותפה אסטרטגית של אוסטרליה, שתיהן חברות ב-CPTPP ויעד פופולרי עבור האוסטרלים, שרבים מהם חיילים לשעבר במלחמת וייטנאם. עם זאת, אוסטרליה היא גם אחת המדינות הערות ביותר לפגיעה בזכויות האדם בווייטנאם שנעשתה על ידי הממשלה הקומוניסטית במדינה.
לאחרונה, וייטנאם נהפכה יותר ויותר לתומכת באוסטרליה נגד השפעה סינית גוברת ועמדות אגרסיביות בים סין הדרומי, שלעיתים עוררו כעסים מצד ממשלת סין על גישתה של אוסטרליה.
המינהל הראשי הראשון של הק.ג.ב.
המינהל הראשי הראשון של הק.ג.ב של ברית המועצות (Пе́рвое гла́вное управле́ние КГБ СССР) היא יחידה מבנית של הוועדה לביטחון המדינה בברית המועצות, שהייתה אחראית על המודיעין החיצוני ושימשה בפועל כסוכנות הביון הסובייטית ממרץ 1954 עד נובמבר 1991.
תולדות המודיעין הרוסי והסובייטי
היעדר מידע מהימן על תוכניותיהם וכוונותיהם של אויבי הרבים של הרפובליקה הסובייטית, שהתיישבו מחוץ לגבולותיה, שלל מההנהגה את האפשרות לקבל החלטות נכונות, בעיקר בתחום מדיניות החוץ, שקבעו מראש את הופעתה באביב 1920 של יחידה חדשה במחלקה המיוחדת של צ'קה: מחלקת החוץ.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 המינהל ערך "מבצע שלג" שייתכן והשפיע על יחסי יפן-ארצות הברית ותחילת המלחמה בין המדינות.
בשנת 1947 הארגון ערך "מבצע קרב" בהמלכו הובאו לברית המועצות נתונים טכניים של חימוש מתקדם מאיטליה.
שמות הארגון
העובדים הבולטים של הארגון בתקופת ברית המועצות נקלטו בשרותי הביון הרוסי ורובם כמו איוואן גרומאקוב המשיכו לכהן בתפקידם. פוליטיקאים רוסים רבים שירתו במינהל זה ובהם ולדימיר פוטין, סרגיי איבנוב, סרגיי נארישקין, ולדימיר יאקונין.
ברודו
ברודו, ברודה או בראודו (Broude, Broudo, Braudo או Brudo) הוא שם משפחה בעל מספר מקורות שונים: {{פירושונים| חוקרים ומדענים:
רבנים:
מסעדנים ואנשי עסקים:
מאכלים
}}
מייסי פיטרס
מייזי האנה פיטרס (באנגלית: Maisie Hannah Peters ; נולדה ב-28 במאי 2000) היא זמרת ופזמונאית אנגלייה. היא זכתה לפופולריות ביוטיוב, הוחתמה בחברת התקליטים אטלנטיק רקורדס והוציאה את מיני-אלבום הבכורה שלה, Dressed Too Nice for a Jacket (2018). לאחר מכן, הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, It's Your Bed Babe, It's Your Funeral (2019). לאחר שזכתה להצלחה נוספת, הוחתמה בחברת התקליטים ג'ינג'רברד מאן של הזמר אד שירן.
ב-27 באוגוסט 2021, יצא לאור אלבום הבכורה שלה, You Signed Up for This.
קריירה
בשנת 2017 הוציאה פיטרס את סינגל הבכורה שלה "Place We Were Made" (אוגוסט 2017) ו-"Birthday" (נובמבר 2017). בשנת 2018, חתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. לאחר מכן, הוציאה את הסינגל, "Worst of You". כעבור כמה חודשים היא הוציאה את הסינגל, "Best I'll Ever Sing".
ב-1 בנובמבר 2018, הוציאה את מיני-אלבום הבכורה שלה, Dressed Too Nice for a Jacket.
בשנת 2019, הוציאה פיטרס את הסינגלים, "Stay Young", ו-"Favorite Ex" ו-"Feels Like This" אשר הופיעו בתוכנית "אי האהבה", של רשות השידור "ITV". באוקטובר 2019, יצא לאור המיני-אלבום השני שלה, It's Your Babe Bed, It's Your Funeral.
ב-7 בפברואר 2020, נכלל השיר "Smile" בפסקול, Birds of Prey: The Album, של הסרט "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת", שיצא על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. באותו החודש הוכרז כי פיטרס תשמש כמופע חימום באירופה בסיבוב הופעות של הזמר נייל הורן, "Nice to Meet Ya Tour".
באפריל 2020, היא הקימה מועדון ספרים מקוון המכונה "MP Book Club". הספר הראשון יצא בחודש מאי 2020 ונקרא Exciting Times מאת נאואיס דולן.
במאי 2021, הוכרז כי פיטרס כתבה את הפסקול החדש של הסדרה Trying, המשודרת באפל TV פלוס. הפסקול כולל את השירים המקוריים מהעונה השנייה של הסדרה שכתבה וביצעה פיטרס בעצמה. לאחר מספר ימים, יצא לאור הסינגל "Funeral", מתוך הפסקול בהשתתפות הזמר הבריטי ג'יימס ביי.
ב-15 ביוני, הוכרז כי פיטרס הוחתמה בחברת התקליטים ג'ינג'רברד מאן של הזמר הבריטי אד שירן. במקביל להכרזה, הודיעה פיטרס על צאת אלבום הבכורה שלה, You Signed Up for This, שיצא לאור ב-27 באוגוסט 2021.
גבל
גְּבַל (בפיניקית: 𐤂𐤁𐤋) הייתה עיר נמל כנענית־פיניקית מרכזית לחוף הים התיכון. שרידיה של העיר הקדומה שוכנים כיום בעיירה ג'בייל (جبيل), כ־40 ק"מ צפונית לביירות. גבל הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1984.
שם העיר
באכדית של ימי אל־עמארנה כונתה העיר gub-la, gu-ub-la, ובאכדית של האימפריה האשורית החדשה נכתב שמה Gub-li או Gu-ub-li. גרסה אכדית נוספת לשם הייתה "גֻּבְּלֻ".
המצרים כינו את העיר "כבן" (kbn) כיוון שלא היו אז בכתב המצרי סימנים ל־ג' ו־ל'. בתקופת הביניים הראשונה (2181–2055 לפנה"ס) נכתב שם העיר kbnj, כך: מאוחר יותר, בתקופת הממלכה התיכונה, נכתב השם kbn: הפיניקים כינו את עירם בשם "גובלה" ולאחר מכן "גבל", וממנו בא שמה הערבי. ביוונית התפתחה הצורה "גּוּבְּלוֹס" ל"בּוּבְּלוֹס" (Βύβλος, בהגייה מודרנית בִּיבְּלוֹס) לאחר המאה ה־12 לפנה"ס, ולכן הפפירוס שהיו סוחרי גבל מיצאים, בין השאר ליוון, קיבל ביוונית את שם העיר, ומכאן נגזרו גם כמה מילים הקשורות בספר, כמו ביבליוגראפיה, או שמו של התנ"ך – Bible.
מיתולוגיה
במיתולוגיה המצרית, האל אוסיר הוא שהביא למצרים אורחות חיים תרבותיים, חקלאות, חוקים וכבוד לאלים. האל סת (הוא טיפון היווני) קינא באחיו אוסיר על פועליו ומעמדו, וקשר נגדו עם עוד 72 חברים לתפוס את שלטונו. הוא הכין תיבה מדהימה ביופיה, שהותאמה בסתר למידותיו של אוסיר. סת הציג את התיבה וחבריו התפעלו ממנה, והוא הבטיח להעניקה למי שיתאים לה במידותיו. החברים נכנסו אחד אחד אך לא התאימו לה, וכשאוסיר נכנס אליה הם מיהרו לסגור את המכסה עליו, להדק אותו במסמרים ולאטום בעופרת מותכת. הם לקחו את התיבה ליאור ושלחו אותה לים דרך שפך היאור העובר דרך העיר טאניס.
כששמעה על כך איסיס, היא לבשה מיד בגדי אבל, ונדדה בארץ בחיפוש אחר אוסיר, וכששאלה כמה ילדים על התיבה הם סיפרו לה שראוה שטה לים דרך אותו שפך ביאור. לאחר מכן למדה איסיס בהשראה אלוהית שהתיבה שטה עד לחוף גבל, והגלים הניחוה בעדינות בסבך אברש (או שקמה ), שגידל בתוך זמן קצר גזע מרשים ועטף את התיבה. מלך הארץ התפעל מהעץ וכרת את החלק המסתיר את התיבה, כדי להפכו לעמוד בארמונו. כשגילתה איסיס את כל זאת היא באה לגבל והתיישבה מדוכדכת ודומעת ליד מעיין. היא לא דיברה עם איש, פרט לכך שהיא קיבלה את משרתות המלכה בחביבות, קלעה את שיערן והעניקה להן מניחוח גופה המופלא. כשהמלכה ראתה אותן והריחה מהן את האמברוסיה, רצתה לפגוש את אותה אישה שפגשו, וכך נעשו המלכה ואיסיס כה קרובות שאיסיס הפכה לאומנת תינוק המלכה. נאמר ששם המלכה היה Malcander, Astartê, Saosis או Nemanûs, שהיוונים קראו לה Athenaïs.
הקשרים המיתולוגיים בין מצרים וכנען, ובפרט גבל, מבטאים קשרים היסטוריים עתיקים והשפעות הדדיות. הופעתו של אוסיר, האל בצורת אדם, בניגוד לרבים מאלי מצרים שהם בצורת חיות בהשפעה מערבית צפון־אפריקאית, והבאת החיים התרבותיים והחקלאות למצרים, קשורים בהבאת הישגי קדמת־אסיה (למשל, החקלאות) למצרים על־ידי יורדי כנען, בפרט יורדי גבל. על כך יעיד גם אופיו כאל עץ־מחט, הזר לחלוטין למצרים או לכל הארצות הסובבות אותה פרט לכנען.
סנכוניאתון סיפר שקרונוס (הוא אל הכנעני) בנה חומה מסביב למושבו ובכך ייסד את העיר הראשונה מעולם, היא גבל.
טרום־היסטוריה
גבל נחשבת לאחת הערים העתיקות בעולם המיושבות ברציפות, ונראה כי קהילת דייגים הייתה קיימת במקום בתקופת האבן החדשה, לפני 7,000 שנה. באתר נמצאו שרידי בקתות בנות חדר בודד שרוצפו בחלקי אבן גיר, וכן כלי אבן מתקופה זו. ב־1962 פרסם הארכאולוג הצרפתי ז'אק קובין מחקרים המתייחסים לגילוי כלי צור באתרים נאוליתים וכלכוליתים באזור גבל. מקור הקבורה המשנית הכלקוליתית בארץ ישראל הוא בקבורת ילדים ותינוקות בקנקנים בתקופה הנאוליתית בגבל.
בתקופה הכלקוליתית, במהלך האלף ה־4 לפנה"ס, זכתה העיר לתוואי עירוני חדש. בתים הוקמו על התל, ונקרופוליס חדש קם מחוץ לשטח הבנוי. מספר שיטות קבורה נהגו בתקופה זו, ובהן קבורת מתים בכדי חרס גדולים יחד עם חפציהם הארציים.
תקופת הברונזה
בתחילת תקופת הברונזה נחשבה גבל לנמל ייצוא העץ במזרח הים התיכון והיא עמדה בקשרי מסחר הדוקים עם מצרים העתיקה. בנוסף לעץ, שלחה גבל למצרים שרף שהופק מעצי ארז ואשר בו עשו המצרים שימוש בחניטת גופות, ובתמורה שלחו המצרים לגבל זהב, אלבסטר, פפירוס וצמר. העיר הוקפה בחומות ובמרכזה נסלל רחוב ראשי שממנו התפצלו רחובות משניים. בשנת 2700 לפנה"ס לערך נבנה בעיר מקדש לבעלת גבל, שנחשבת לאלת העיר.
מלכי השושלת השנייה של מצרים (2890–2686 לפנה"ס לערך) נהגו, על אף קשייהם בביסוס שלטונם במצרים עצמה, לשלוח מנחות לאלוהי גבל. בימי הממלכה הקדומה הוסיפו להתפתח יחסי גבל ומצרים, וכך ההשפעה המצרית בעיר גברה, וקרנה של העיר במצרים עלתה.     "אניות גבל" (כלומר אלה הבנויות לפי הדגם הגבלי) היה השם המצרי לאניות המסוגלות להפליג מרחקים גדולים, והן תפסו מקום בסחר הפרעוני אחרי אמצע האלף ה־3 לפנה"ס; בימי הממלכה הקדומה של מצרים סחרו אניות מכל רחבי כנען, ובפרט מגבל (לא בהכרח במסגרת פרעונית), סחר ער עד הים האגאי ואולי מערבה ממנו, בין השאר במטרה להרחיב את סחר המתכות. בכל אותה תקופה נבנו בגבל מקדשי פאר מאבני גזית כדרך מצרים, ונחשפו בהם דברי־נדר של פרעונים עד לשושלת השישית  (האחרונה בממלכה הקדומה, 2350–2200 לפנה"ס לערך). באותה תקופה התפתח גם כתב גבל (ראו בהמשך), בו סימנים השאולים מכתב החרטומים המצרי.
בימי תקופת הביניים הראשונה במצרים העתיקה (2250–2000 לפנה"ס) היה, לפי תיעוד פרעוני, משטר־זקנים בגבל, שהיה נפוץ אז בכל רחבי כנען וכן בדלתת היאור. בגבל התקיימה תעשייה משוכללת מסביבות 2100 לפנה"ס והלאה, והיא הייתה קשורה גם לאמורים שהגיעו ממרכז אנטוליה, לשם הגיעו במסחר הסחר האשורי באנטוליה. לקראת סוף אותה תקופת ביניים, מנת'וחתפ השני (2060–2009 לפנה"ס), שהשתלט על מצרים התחתונה וחדר למכרות סיני, חידש את הסחר הימי עם גבל.  מלך גבל נזכר גם בתעודות אור השומרית קרוב לשנת 2000 לפנה"ס. הממלכה הפרעונית התיכונה, ובפרט השושלת ה־12 מנוא אמון (1990–1800 לפנה"ס), שבה להשפיע על כנען ועל גבל במיוחד ולעודד בה את פריחת ערי החוף.  העיר מוזכרת ברשימות ערי חוף כנעניות בימי אותה שושלת. כן נזכרת העיר בסיפורו של שאנהת, עלילה ספרותית המאורכת לימי סנוסרת הראשון (1943–1898 לפנה"ס), כמקום הראשון בו עצר גיבור הסיפור לאחר שברח ממצרים. מלך גבל הקדום ביותר שמוכר לנו נקרא אבי־שם (במצרית: ), שם במתכונת השמות שמואל או שמואב, לפי אובליסק אבישם שהתגלה במקדש האובליסקים בעיר. אותו מקדש נבנה במאה ה־18 לפנה"ס, והאובליסקים בו, המסמלים עמודי־און, היו נפוצים מגבל ועד הכעבה הטרום־מוסלמית, ונמצאו להם מקבילות מגליתיות במלטה.
מימי המלך נפרחותפ מהשושלת ה־13  ידוע מלך אחר של העיר מאותה תקופה, ינתין-עמו, והוא עמד בקשרים עם העיר מרי.
העיר נזכרת במכתבי אל־עמארנה מהמאה ה־14 לפנה"ס אז שלטו עליה ריב־הדד ואחיו, אילי־רפיח, אחריו; עשרות מכתבים של ריב־הדד נמצאו בארכיון, שני מכתבים של אילי־רפיח, ושני מכתבים של אנשים נוספים מגבל. העיר נזכרת גם במכתבים אחרים.
תקופת הברזל
העיר גבל תופסת מקום מרכזי במגילת ון אמון – גיבור המגילה, כהן האל אמון, נוסע לגבל כדי להביא ארזים לבניית סירה לאל אמון. במגילה נזכר גם זכר־בעל (TAkArw barA במצרית עתיקה) מלך גבל.
מלכי גבל משושלת אחירם כתבו כתובות מלכותיות הידועות ככתובות מלכי גבל.
תחת האימפריה האשורית
המלך האשורי תגלת פלאסר הראשון כבש את האזור ("אמורו"), וקיבל מנחה מגבל, צידון וארוד.
אשורנצירפל השני כתב שהוא עשה את דרכו למרגלות הר הלבנון והלך לים הגדול של ארץ אמורו, הטביל בו את נשקיו והקריב קרבן לאלים. הוא קיבל מנחות ממלכי חוף הים: צור, צידון, גבל, מחֿלתו, מַאיזוּ, כַאיזוּ, אמורו, וארוד שבים, ופירט את המנחות עצמן.
בשנת 853 לפנה"ס, העיר השתתפה בקרב קרקר, שהתנהל בין שלמנאסר השלישי מלך אשור לבין ברית של 12 מלכים מקומיים שקיוו להדוף את התרחבות האימפריה האשורית לכיוון מערב. אחד המלכים היה מלך גבל. על פי תיאור הקרב המופיע על גבי המונולית מכורח מלך גבל הוסיף לצבא הקואליציה כוח של 500 רגלים.
העיר גבל תחת המלך שבתבעל/שפטבעל (Sibitti-biʿil באכדית) מוזכרת ברשימות מעלי המנחה למלך תגלת פלאסר השלישי (745–727 לפנה"ס), ובימי תגלת פלאסר סופחה, יחד עם ערים פיניקיות נוספות, לאימפריה האשורית החדשה.
בימי סנחריב (704–680 לפנה"ס) מוזכרת העיר תחת המלך ירו־מִלכי (Ūru-milki באכדית) יחד עם שאר מלכי ארץ אמורו המגישים לסנחריב מנחה.
בימי אסרחדון (681–669 לפנה"ס), בנו של סנחריב, מוזכרת העיר ומלכהּ מִלכי־אַשַפַה (Milki-ašapa באכדית) בין המלכים המתכנסים מארץ חֿתִי, עבר הנהר וידננה, עליהם הטיל אסרחדון לשלוח חומרי בנייה ופסלים גדולים לארמונו בנינוה.
במהלך מסעו הראשון של אשורבניפל (668–627 לפנה"ס) נגד מצרים, עשרים ושניים מלכי הלבנט וקפריסין באו אליו להגיש לו מנחות ולנשק את רגליו, וביניהם מילכי־אַשַפַה מלך גבל, והוא הכריחם ללוות עם כוחותיהם ואניותיהם את חייליו בים וביבשה.
במקרא
גבל נזכרה במספר מקומות בתנ"ך. בתיאור גבולות הארץ גבל נחשבת חלק מארץ ישראל: . אנשי גבל השתתפו בבניית מקדש שלמה:.
בקינת יחזקאל על צור מוזכרים הגבלים, בין בני ערים פיניקיות מרכזיות אחרות, בתיאור צור ותפארתה:. גבל נזכרת בתהילים פ"ג בין אויבי ישראל:.
תחת האימפריה הפרסית
מתקופת השלטון הפרסי בגבל ידועות כמה כתובות מלכותיות: כתובת בן שפטבעל, ארון בתנועם וכנראה גם מצבת יחומלך. מטבעות העיר בתקופת המלך עזבעל (בנה של בתנועם מארון בתנועם) מציגים אניות קרב עם לוחמים ומגינים, שחרטומיהן מעוטרים באריה שואג – כל אלה מסמלים את כוחה הצבאי של העיר. סמלים נוספים על מטבעות העיר הם סוס מכונף המזכיר את הסוס עליו רוכב מלקרת במטבעות צור מאותה תקופה, וחלזון הארגמן, סמל לאומי פיניקי המשותף למטבעות ערים פיניקיות רבות.
התקופה ההלניסטית
לפי אריאנוס, בגד מלך גבל ענאל (Oenalis ביוונית) במלך פרס, חבר לאלכסנדר מוקדון ונלחם נגד צור. שם המלך נמצא במטבעות העיר, בהם גם הוטבע מניין השנים מ"שחרור" גבל בחסות מלכי יוון.
בשנת 332 לפנה"ס נכבשה גבל בידי אלכסנדר הגדול. המנהגים והתרבות ההלניסטים אומצו, והעיר הייתה למרכזה של כיתת עובדי אדוניס. בתקופה זו כבר נהג במקום השימוש במטבעות, והעיר עמדה בקשרי מסחר ענפים עם ערים אחרות ברחבי הים התיכון.
ממטבעות העיר עולה כי גבל נחשבה לקדושה – על מספר מטבעות נמצא הכיתוב "גבל קדשת", גבל הקדושה.
התקופה הרומית
גנאיוס פומפיוס מגנוס כבש את העיר בשנת 64 לפנה"ס וסיפח אותה לאימפריה הרומית. בתקופה הרומית ירדה חשיבותה המסחרית של העיר אך מקדשיה היו למקום עלייה לרגל.
בין מפעלי הבנייה של הורדוס מחוץ לתחומי ממלכתו, הוא תיקן את חומת העיר גבל.
ימי הביניים
בתקופת האימפריה הביזנטית שנמשכה משנת 395 עד 636, הייתה גבל מקום מושבו של בישוף, אך היא הלכה ואיבדה מחשיבותה. ב־636 השתלטו עליה הערבים ותהליך שקיעתה של העיר המשיך. הסחר עם מדינות אירופאיות גווע, וימי השפע חזרו לגבל רק לאחר הכיבוש הצלבני ב־28 באפריל 1103, עת עמדה בקשרי מסחר עם ג'נובה. העיר הייתה בסיס צבאי חשוב במהלך המאה ה־11, ושרידי המצודה הצלבנית וכנסיית יוחנן המטביל מעידים על כך. גבל נכבשה בידי צלאח א־דין ב־1188, אך לאחר מכן השתלטו עליה הצלבנים שוב ב־1197. לבסוף נכבשה העיר בידי הסולטאן הממלוכי ביברס ב־1266, וביצוריה שוקמו. ב־1369 הפציצו ספינות ממלכת קפריסין את העיר מהים.
העת החדשה
בשנת 1516 נכבשה העיר בידי האימפריה העות'מאנית אשר שלטה בלבנט במשך 400 שנים. לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה העיר לחלק מהמנדט הצרפתי בלבנון, והיא חלק מלבנון מאז עצמאותה.
בימינו
העיירה המודרנית משתרעת לאורך חוף הים התיכון ועל מורדותיו הסמוכים לים של הר הלבנון. היא משמשת כבירת נפה במחוז הר הלבנון הנושאת את שמה. רוב תושביה הם קתולים מרונים והמיעוט מוסלמי שיעי. חלק מהאוכלוסייה השיעית שנמלטה ממנה בימי הביניים הקימה את העיר בינת ג'בייל בדרום לבנון, ועל כן הוענק לה השם שמשמעותו "בת ג'בייל". העיירה היא מוקד תיירותי, ומדי שנה בקיץ נערך ברובע ההיסטורי של גבל פסטיבל מוזיקה.
מערכות כתב עתיקות שנמצאו בגבל
בגבל נמצאו שתי כתובת עתיקות ייחודיות. הראשונה עתיקה מאוד כתובה בכתב הברות, שהקדימה את הכתב האלפביתי הכנעני־פיניקי בכאלף שנה, והשנייה היא הקדומה ביותר הידועה לנו כיום באותיות כנעניות־פיניקיות. היא כתובה על שפת מכסה ארון הקבורה של אחירם מלך גבל. כתובת זו היא הראשונה בסדרת כתובות מלכי גבל, שמלכו אחריו, ואף הן בחלקן כתובות על גבי ארונות קבורה מאבן.
כתב ההברות של גבל
במחצית הראשונה של האלף ה־2 לפנה"ס התפתח בגבל כתב הברות הנקרא על שמה (כתב ההברות של גבל), ובה מערכת סימנים שונים שבה התנועות משולבות בעיצורים הפותחים והסוגרים של הברות. בכך כל אות מביעה הברה בדומה לכתב הגעז האמהרי בימינו. באתר התגלו עשר כתובות בכתב זה. מכיוון שחלק מהסימנים הטשטשו או נמחקו עם הזמן, אין יודעים את המספר המדויק של הסימנים. החוקרים מעריכים שישנם לכל הפחות 66 סימנים ויש המעריכים כי מדובר אף ב־168 סימנים, אך ייתכן שסימנים בסגנונות כתיבה שונים התפרשו כסימנים שונים. כתובות נוספות בכתב זה התגלו גם במצרים, באיטליה ובתל מגידו, אך כתובות אלו טרם פוענחו.
כתובת ארון אחירם
בנוסף, בגבל נמצאה הכתובת העתיקה ביותר הידועה לנו של כתב אלפביתי כנעני־פיניקי מאזור לבנון על ארון אחירם, סרקופג של המלך אחירם מגבל. הכתובת נכתבה בשורה אחת ארוכה על צידי מכסה הסרקופג. הכתב בהיר והשתמר ברובו, והמילים מחולקות זו מזו בקו אנכי. הניב דומה לעברית מקראית קדומה.
אתרי העיר
במקום שוכנים שרידיהם של מקדש בעלת גבל שהוקם בשנת 2700 לפנה"ס ושל מקדש האובליסקים, מתחילת האלף ה־2 לפנה"ס. סמוך לחוף הים נמצא תיאטרון קטן.
בחלקו הצפוני של האתר ניצבת הטירה הצלבנית שהוקמה מאבן גיר בראשית המאה ה־12. צורתה כשל ריבוע מוקף חומה ובה חמישה מגדלים. מגדל העוז והחצר שכנו במרכז, וגשר היה תלוי מעל לחפיר הצפוני שהקיף את המבנה. צלאח א־דין הרס חומות המצודה ב־1190, אך הן שוקמו עם הכיבוש הצלבני החוזר ב־1197.
צמוד לאתר הארכאולוגי מצפון שוכן רובע ימי הביניים הקטן והוא מוקף בחומה. ברובע זה שוכן נמל קטן, כנסייה המוקדשת ליוחנן המטביל שהוקמה ב־1150, מסגד, ושוק קטן.
פאריטה
מסעה של פאריטה תוכנן להימשך כשבוע, אך נמשך 42 יום. לאחר תלאות רבות, כמעט ללא מזון ומים, הגיעה הספינה לחופי תל אביב ב-22 באוגוסט 1939. הספינה הונחתה ונתקעה כחמישים מטר מהחוף. המעפילים הורדו ונעצרו על ידי הבריטים. כעשרה ימים לאחר מכן קיבלו סרטיפיקטים ושוחררו.
ההכנות להפלגה
עם כניסתו של הצבא הגרמני לפראג במרץ 1939, עבר אליהו גלעזר לפריז, הוא ואברהם ("אברשה") סטבסקי (שהואשם וזוכה מרצח ארלוזורוב וב-1948 היה מהרוגי אלטלנה), מפעילי ארגון העלייה, איתרו בנמל סט סמוך למרסיי ספינת משא של פחם בנפח של כ-1300 טון נושאת דגל פנמה. הספינה נרכשה מבעליה היווניים והותאמה ליעודה החדש על ידי קבוצה של כ-25 עולים במשך שלושה שבועות: נבנו בה דרגשים צרים, מטבח וחדרי שירותים לקליטת 800 נוסעים.
למפקד הספינה התמנה יצחק ליבוביץ' – אריאל (בכינויו המחתרתי: "ארווין").
כשפנו למלא את הספינה במועמדים לעלייה, מעפילים, נתקלו בקושי למלאה. מעטים היו אנשים מצרפת שהיו מוכנים לנטוש הכל על מנת לעלות לארץ. לכן, פנו גם למדינות השכנות על מנת למלא את הספינה. הבעיה הייתה כיצד להעביר את המועמדים לעלייה לפריז ומשם להעלותם על סיפון האנייה במרסיי. הצרפתים היו מוכנים לתת ויזות מעבר בתנאי שהעולים יוכיחו שיש להם ויזות כניסה לארץ היעד. מובן שכניסה בלתי חוקית לארץ-ישראל לא סיפקה את ממשלת צרפת, ומאחר שלא ניתן היה להשיג ויזות כניסה לארץ אחרת, הוחלט להעביר את העולים לפריז באופן בלתי חוקי. בעזרת מרדכי וולף רוטנברג - נציב בית"ר בצרפת ואנשי בית"ר הצרפתיים, שהיו מעורבים בתכנון ההפלגה, החלו למלא את הספינה. קבוצות של פליטים יהודים מגרמניה ומאוסטריה הבריחו את הגבול משווייץ, בלגיה והולנד. הם הגיעו לאזור מרסיי ושוכנו בבתי מלון (אלה כונו "הקבוצה הצרפתית"). את הקבוצה משווייץ הוביל ד"ר ראובן הכט (לימים בעל ממגורות דגון בחיפה). מפריז הועברו העולים למרסיי, שם הועלו על סירות שהביאו אותם אל האנייה.
במקביל נאספו באחריותו של סטבסקי קבוצות של ביתרים וצעירים אחרים מפולין ("הקבוצה הפולנית") ורומניה ("הקבוצה הרומנית") בקונסטנצה שבים השחור.
לקראת סוף יוני 1939 הפליגה הספינה בחשאי מהנמל ועגנה מעבר למצודת איף. הקבוצה הצרפתית הפליגה בסירות מהחוף ולאחר שהתמקמה בספינה הפליגה פאריטה לים השחור.
בליל 12 ביולי עלו הקבוצות הפולנית והרומנית על סיפונה של פאריטה ומיד הורדו לבטן האניה לקראת ההפלגה. על החוף נפרד מהם נציב בית"ר בפולין – מנחם בגין.
קונסטנצה - איסכנדרון
ההפלגה תוכננה להימשך כשישה ימים. הספינה אמורה הייתה לפגוש בדרך ספינות קלות שיפזרו את המעפילים בחשאי בחופי ארץ ישראל. המפגש המתוכנן לא יצא לפועל. הם המתינו בנקודת המפגש ארבעה ימים עד שהאוכל והמים אזלו. הספינה, שלא היו עליה אמצעי קשר חיצוניים הפליגה לבסוף לנמל אלכסנדרטה (איסכנדרון) בדרומה של טורקיה שהועברה באותם ימים מסוריה שבשליטת המנדט הצרפתי לשליטת טורקיה. שם קיוו ליצור קשר עם מרכז העלייה וכן להצטייד במים ובמזון. בכסף שאספו הנוסעים נקנו מעט מצרכי המזון ומים. אך שלטונות הנמל הורו לספינה לעזוב והיא יצאה לדרכה.
רודוס
ביום 31 ביולי הגיעה הספינה לרודוס. האי היה אז בשליטת איטליה וגם כאן קיבלו הוראה מידית לעזוב, אך המעפילים סירבו בדרישה למזון ומים. תשועתם באה מספינת "מרקו פולו", ספינת טיולים מפוארת שעגנה בסמוך ותייריה יכלו לראות את הנעשה על אניית המעפילים. אחת התיירות, יהודייה אמריקנית, קנתה מים, מזון, אבטיחים ובירה, ובאמצעות שתי סירות שלחה אותם כמתנה למעפילים.
ב-2 באוגוסט השתלטו מלחי ספינת מלחמה של הצי האיטלקי על האונייה, והכריחו את רב החובל להרים עוגן ולהפליג לים הפתוח.
איזמיר
ב-8 באוגוסט הגיע "פאריטה" לנמל איזמיר ושוב נדרשו על ידי שלטונות טורקיה לעזוב את הנמל. המעפילים הרעבים והתשושים תבעו ממשטרת טורקיה ושלטונות הנמל לקבל מזון, מים ופחם לספינה. כשאלה החלו להתנות קבלת האספקה בדרישה ליציאת הספינה מהנמל, פתחו מאות המעפילים במאבק. קבוצה אחת התגודדה סביב כננת העוגן למנוע הרמתו. קבוצה שנייה הפגינה בצעקות ובהנפת שלטים בשפות רבות, לרבות בדרישה ללחם ומים (בטורקית: "אֶקמֶק, סוּ"). קבוצה אחרונה התארגנה לרדת בשחייה לחוף. לאחר משא ומתן שניהל נציג משרד ההעפלה שהגיע במטוס שכור למקום, התרצו שלטונות הנמל וכל האספקה הדרושה הועלתה לסיפון האונייה.
תל אביב
לאחר טלטולים בים במסע שארך 42 יום, ולאחר שנואשו מפגישה עם ספינות קלות, שאמורות היו לפוגשם ולהוריד את המעפילים אל החוף, הורו מפקדי הספינה לרב החובל ולדימיר ניקולאייביץ' להשיטה ישירות לחוף תל אביב. כשהתקרבו למים הטריטוריאליים של ארץ ישראל סירב רב החובל להמשיך בשל חששו מהבריטים. מפקדי הספינה כלאו אותו בחדרו והאנייה הופעלה על ידי שני בית"רים – אברהם (אברשה) בש ויוסף חבקינס – שקיבלו את הכשרתם כימאים בספינת הלימוד "תיאודור הרצל", ספינת הלימודים של בית"ר.
הספינה, נושאת דגל כחול לבן, שטה במלוא כוח המנוע לחוף תל אביב ועלתה על שרטון מול מלון "ריץ" (אזור מלון דן תל אביב של ימינו). המעפילים הורדו לחוף בליל ה-22 באוגוסט 1939, שבוע ימים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בבוקר למחרת הגיעו לחוף רבבות מתושבי העיר לקבל את פני המעפילים במזון, שוקולד וסיגריות. הנוסעים הורדו על ידי הבריטים, רוכזו במלון "ריץ'" ובקפה "סאבוי", ולאחר קבלת טיפול רפואי מאנשי מגן דוד אדום הועברו למעצר במחנה הצבאי בסרפנד (צריפין).
הנוסעים שהו עשרה ימים במעצר, ובסופם הורשו להיכנס בשערי הארץ. הסרטיפיקטים שקיבלו מעפילי פאריטה נוכו ממכסת הסרטיפיקטים שהוקצו לכניסת יהודים לארץ ישראל המנדטורית על פי הספר הלבן.
ממשלת המנדט העמידה את רב החובל ו-15 אנשי צוותו לדין בבית המשפט המחוזי ביפו, באשמת השתתפות בכניסה בלתי חוקית של 800 איש לארץ ישראל, ובאשמת שהותם של רב החובל ואנשי הצוות עצמם בארץ ישראל ללא היתר. הנאשמים, שהיו מיוצגים על ידי עורך הדין יעקב שמשון שפירא (לימים שר המשפטים בממשלת ישראל) הודו בפרט האישום השני של שהות בלתי חוקית בארץ, ונגזר עליהם בגינו עונש של חודש מאסר, בעוד שעל האישום הראשון והעיקרי הם טענו טענת "אין להשיב לאשמה", מאחר שלדבריהם הם נכלאו בספינה בהיותה מחוץ למים הטריטוריאליים של ארץ ישראל, ובעת כניסת הספינה בפועל לחופי הארץ, הם כבר סולקו מהובלת הספינה ולא הם שהכניסו את הספינה ונוסעיה לארץ. בית המשפט קיבל את הטיעון וזיכה את הנאשמים מן האישום. התובע הכללי של ממשלת המנדט הגיש ערעור על פסק הדין. ב-4 בינואר 1940 נערך הדיון בערעור בבית המשפט העליון בפני הרכב של שלושה שופטים בראשותו של זקן השופטים, הארי הרברט טראסטד. השופט טראסטד ושני חבריו, לאחר שמיעת טיעוניו של עו"ד שפירא, החליטו לזכות הנאשמים.
שלד הספינה נותר מול מלון דן תל אביב, ובמשך מספר שנים שימש כנקודת ציון. במהרה פשטו עליו בוזזים שלקחו מכל הבא ליד. כן היוותה הספינה יעד לשחיינים. לאחר שנים אחדות, פוצץ שלד האונייה והוטבע למניעת סכנה למתרחצים.
ייצוגיה בתרבות
כיסאו של קברניט הספינה פאריטה מוצג במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה. דגם האניה ודגל הלאום המקורי שהונף עליה נמצאים במוזיאון האצ"ל בתל אביב. עמוד זיכרון הוצב בטיילת סמוך למלון דן בתל אביב, מול המקום בו נחתה הספינה. העמוד הוחלף בלוחית זיכרון הנמצאת על חוף הים מול מלון דן.
פרס המוזיקה האמריקאית לשיר הקאנטרי האהוב ביותר
פרס המוזיקה האמריקאית לשיר הקאנטרי האהוב ביותר (ידוע גם כסינגל הקאנטרי האהוב ביותר בשנים 1974–1995) מוענק מאז שנת 1974. הקטגוריה בוטלה במשך יותר מעשור ב-1995, לפני שחזרה בטקס של 2016. השנים משקפות את השנה שבה הוענקו הפרסים, עבור יצירות שיצאו בשנה הקודמת (עד 2003 ואילך, אז חולקו הפרסים בנובמבר של אותה שנה). שיאן הזכיות בקטגוריה זו הוא קני רוג'רס עם 5 זכיות, הוא גם האמן המועמד ביותר עם 6 מועמדויות.
נבחרת סרביה ומונטנגרו בכדוריד
נבחרת סרביה ומונטנגרו בכדוריד הייתה הנבחרת לאומית של סרביה ומונטנגרו. לפני קבלת העצמאות, הסרבים היו חלק משמעותי בנבחרת יוגוסלביה בכדוריד. בנבחרת השתתפה בהצלחה במספר תחרויות בינלאומיות. היא הפסיקה להתקיים לאחר פירוק המדינה.
אלון אופיר (כדורגלן)
אלון אופיר (נולד ב-28 באוקטובר 1973) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר.
ביוגרפיה
אופיר החל קריירת הבוגרים שלו בהפועל אשדוד ב-1991. לאחר עונה עבר להפועל תל אביב ושם היה שחקן הרכב, וב-1995 שיחק בהופעת הבכורה של הקבוצה במפעלים האירופיים, כאשר שותף בצמד המשחקים נגד זימברו קישינב ממולדובה במסגרת גביע אופ"א. ב-1996 עזב את הקבוצה ושחק במספר קבוצות בליגה הראשונה, ובניהן מכבי פתח תקווה, מכבי תל אביב, מכבי הרצליה, הפועל ראשון לציון, בית"ר ירושלים, מועדון ספורט אשדוד,. ובליגה השנייה במדי הפועל חיפה. ב-2003 הצטרף למכבי עירוני קריית גת וב-2004 להכח עמידר רמת גן ל-2 עונות, לפני שפרש.
לאופיר 11 הופעות ושני שערים בנבחרת הצעירה.
אחיו של אופיר הם כדורגלני העבר יוסי אופיר ויניב אופיר.
בנימין קלוגר
ביוגרפיה
קלוגר נולד במחנה העקורים וינצהיים בגרמניה, כבן שני לאליעזר וגיטל קלוגר, פליטי השואה, חסידי השפע חיים מצאנז-קלויזנבורג. כעבור שנה וחצי הפליגו לארץ ישראל, באניית המעפילים "עצמאות" ובחורף תש"ט הגיעו לנמל חיפה. בתחילה התגוררו בשכונת בית ישראל בירושלים, לאחר כחודש עברו לשכונת מאה שערים.
למד בתלמוד תורה בעלזא ובישיבת פרשבורג בירושלים.
כילד היה אוהב לחטט במתקני הגניזה והיה אוסף כרוזים, מסמכים, חותמות וחומר עוד מתחילת הדפוס העברי משנת תרכ"ד. לימים הוציא לאור סדרות ספרים מהכרוזים הללו.
בין השנים 1968–1982 עבד כספרן בספריה של האוניברסיטה העברית.
שירת בצה"ל והשתתף במלחמת יום הכיפורים ובשתי מלחמות בלבנון ועשה מילואים משך 23 שנים.
בשנת תשכ"ט התלווה יום אחד אל יהודה לייב לוין עורך המודיע, וסיפר לו שהוא עומד להוציא את הירחון 'הפלס' ובמקביל את הקובץ 'נחליאל', ומחפש מישהו שיכתוב, כך החל את דרכו בעיתונאות ובספרות תחילה כתב בקובץ 'נחליאל' ומשנת תשל"א בעיתון 'המודיע' שם כתב כתבות תחקיר במיוחד בתחום ההיסטוריה ומאז שנת תשס"ה מדור שבועי בשם 'עבר והווה' תחת השם ק. בנימין.
כאשר הוקם השבועון 'ערב שבת' התחיל לכתוב גם בו מדי שבוע, כאשר הוחלף העיתון ל'יום השישי' בשנת תשמ"ח היה בין הסופרים והתחקירנים והיה לו מדור במרכז העיתון בשם 'מאחורי הפרגוד' שנמשך עד סגירתו בשנת תשס"ג.
קלוגר הוא המפקח ומארגן הראשי של מבחני מפעל הש"ס העולמי מאז הקמה, תחילה באשדוד ואחרי חמש שנים בירושלים.
נשוי לרחל לאה לבית פלברבוים ולהם שלושה ילדים. מתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים.
נצרות ודרוזים
יחסי הנוצרים והדרוזים היסטורית; התאפיינו בשיתוף פעולה ובדו קיום,  לצד תקופות חריגות של עימותים קשים ומעשי אלימות כולל מעשי טבח שביצעו הדרוזים בנוצרים במרד הר הלבנון. הנצרות והדרוזים הן דתות אברהמיות החולקות קשר מסורתי היסטורי, עם כמה הבדלים תאולוגיים עיקריים. שתי הדתות חולקות מקום מוצא משותף במזרח התיכון, והן מונותאיסטיות. שתי הדתות מכבדות את ישו.
הנצרות היא דת מונותיאיסטית אברהמית המבוססת על חייו ותורתו של ישו. חסידיו, הידועים כנוצרים, מאמינים שישו הוא המשיח, שביאתו כמשיח התנבאה בברית הישנה, ונכתבה בברית החדשה. הכתוב העיקרי של הנצרות הוא התנ"ך. זוהי הדת הגדולה בעולם עם כ-2.4 מיליארד עוקבים.