cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' טנט
הקריירה ב CIA
ביולי 1995 טנט מונה לסגן מנהל הסוכנות ולאחר התפטרותו הפתאומית ב-1996 של ג'ון דויטש מונה טנט כיושב ראש בפועל של הסוכנות. ביולי 1997 מונה לתפקיד באופן רשמי לאחר אישור המינוי בסנאט פה אחד. טנט שימש בתפקיד תחת שני ממשלים שונים, של קלינטון ושל ג'ורג' ווקר בוש. טנט הציב לעצמו יעד לשקם את הסוכנות, לאחר שמצבה התדרדר מאז סיום המלחמה הקרה. הוא התמקד במשימה המקורית של הסוכנות והיא "מניעת פרל הארבור נוסף" וכן בבעיות פוטנציאליות כמו השינויים שהתחוללו ברוסיה ובסין, במדינות כמו קוריאה הצפונית, איראן ועיראק וכן בטרור.
התקפות ה-11 בספטמבר
דו"ח סודי של מבקר הסוכנות שנכתב בשנת 2005 ופורסם באוגוסט 2007 קבע שהנהגת הארגון לא עשתה מספיק על מנת למנוע את פיגועי 11 בספטמבר. טנט הדף את הביקורת אך בתגובה פעל לקדם את פעילות הכוחות המיוחדים של הארגון ואף הגדיל את כמותם. כחלק מהרחבת פעילותם של הכוחות המיוחדים התבצעו פעילויות באפגניסטן ובעיראק וקציני הארגון הקימו את הברית הצפונית נגד הטליבאן, וארגנו את הכורדים במלחמתם נגד אנסר אל-אסלאם ומשטרו של סדאם חוסיין. פעילותם המוצלחת של כוחות הקומנדו של הסי. אי. איי נחשבת אחד מההישגים הבולטים של טנט במלחמתו נגד הטרור הגלובלי.
עזיבת התפקיד
ביוני 2004 הגיש טנט את התפטרותו לנשיא בוש, על רקע "סיבות אישיות". סגנו של טנט, המשנה למבצעים, הודיע על התפטרותו ביום שלאחר מכן, מה שהוביל לספקולציה שהתפטרותם הייתה על רקע אי המצאות נשק להשמדה המונית בעיראק (בניגוד לתחזיות המודיעין האמריקאי) ולעצם היציאה למלחמת המפרץ השנייה. למרות ההתפטרות הודיע בוש על תמיכתו בטנט באומרו ש"טנט ביצע עבודה מעולה עבור אמריקה, היה לי הכבוד לעבוד עמו ואני מצר על כך שהוא עוזב את הארגון". .
בדצמבר 2004, העניק הנשיא בוש לטנט את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה ביותר שניתן לאזרח בארצות הברית.
זכרונות
בספרו "בעין הסערה", שיצא במאי 2007, מתאר טנט דיונים שקדמו למלחמה בעיראק, שבהם הזהיר את הנשיא מפני כאוס בעיראק. הוא סבר שסגן הנשיא דיק צ'ייני דחף למלחמה, בלא שהיה בסיס מודיעיני מספיק לקבוע שעיראק מחזיקה בנשק להשמדה המונית. לדברי טנט, לא לקחו בחשבון בצורה רצינית "את התמונה הגדולה, של מה יקרה אחרי. כמה מקובעי המדיניות אמרו בלהט שחיילים יתקבלו כמשחררי עיראק, אך הם התעלמו מכך שקהילת המודיעין אמרה להם שהמצב הזה יימשך זמן מוגבל". טנט לקח חלק מהאשמה, וקבע כי קהילת המודיעין הייתה צריכה להשיב על שאלות שהממשל האמריקני אפילו לא שאל.
המזרח התיכון
במאי 2007 אמר כי ארצות הברית צריכה להחיות את תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, ולשפר את אפשרויות הפעלת הלחץ הדיפלומטי והכלכלי שלה כדי לסכל את ההשפעה הגדלה והולכת של איראן על המזרח התיכון. הוא אמר כי הוא מודאג מההשפעה שיש לאיראן על סוריה ועל הפוליטיקה הפלסטינית שיש לה השלכות על מצב הביטחון בישראל.
יחסי איראן–גאנה
היסטוריה
היחסים הבילטרליים בין שתי המדינות התחילו כאשר הוקם ארגון המדינות הבלתי-מזדהות על ידי נשיא גאנה, קוואמה נקרומה, בשנת 1961, ונשיא גאנה ג'ון דרמאני מאהאמה תיאר את יחסי גאנה-איראן כהיסטוריים.
ביקורים רשמיים
נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד נפגש ב-16 באפריל 2013 עם הנשיא ה-12 של גאנה ג'ון דרמאני מהאמה, יחד עם הקהילה האיראנית בגאנה, כדי לקיים דיונים עם מהאמה בנושא חיזוק ארגון המדינות הבלתי-מזדהות. כאשר הנשיא האיראני ביקר בבית פלגסטאף, הוא התקבל על ידי עשרות גנאים הנושאים את דגל איראן וכרזות הנושאות את תמונתו של אחמדינז'אד, במטרה לקבל את פני הנשיא האיראני.
לודוויג פרזיוס
פרידריך לודוויג פרזיוס (גרמנית: Friedrich Ludwig Persius; 15 בפברואר 1803, פוטסדאם - 12 ביולי 1845, פוטסדאם) היה אדריכל פרוסי, מתלמידיו של קארל פרידריך שינקל.
ביוגרפיה
פרזיוס נולד בפוטסדאם, בה החל את חינוכו היסודי. בין 1817 ל-1819 הוא עבד עם פקח הבנייה גותיל הקר, ונרשם ללימודי נגרות. ב-1819 הוא החל ללמוד באקדמיה לאדריכלות של ברלין, וסיים במרץ 1821. באותה שנה הוא החל לעבוד כמתכנן בניינים, ובין היתר עבד תחת שינקל בבניית הטירה והכנסייה על אדמות הגרף פוטוצקי בקרקוב. ב-1824 הוא הצטרף לאגודת האדריכלים.
ב-1826 עבר בהצלחה את בחינת ההסמכה לבנאי ראשי של האקדמיה לאדריכלות בברלין, והחל לעבוד כמתכנן בניין בשרלוטנהוף. כעבור שנה נישא לפאולין סלו, ובמשך השנים נולדו לזוג שישה ילדים.
ב-1829 התמנה פרזיוס למפקח בנייה תחת הממשלה המלכותית שבפוטסדאם. ב-1833 השלים את עבודתו העצמאית הראשונה, שהייתה חידוש הטחנות המלכותיות ליד המרחצאות הרומיים בסנסוסי והפיכתן לבית מגורים עבור הגנן. ב-1834 הוא התמנה למפקח הבנייה של חצר המלך.
פרזיוס ערך מסע לאורך הריין ב-1840, ובין השאר ביקר בהיידלברג, בכרך, וטירת שוטלצנפלס ומבצר ארנברייטסטיין שליד קובלנץ. בשנה שלאחר מכן ביקר בפריז, מינכן, שטרסבורג, אנדרנך, רמאגן, באד גודסברג וקלן. בשנה שלאחר מכן ערך מסע נוסף, וביקר במספר מקומות בגרמניה.
המלך הפרוסי פרידריך וילהלם הרביעי מינה את פרסיוס לאדריכל החצר ב-1841, וכעבור שנה התמנה ליועץ האדריכלות הראשי ולחבר ברשות האדריכלות המרכזית. בשנתיים שלאחר מכן הוא עבד לסירוגין תחת הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו.
פרזיוס סייע לשינקל עם בנייתם של ארמון שרלוטנהוף והמרחצאות הרומיים בפארק סנסוסי שבפוטסדאם. הוא היה מעורב גם בבנייתם של המזרקה הגדולה, כנסיית השלום, ארמון אורנז'רי ומגדל התצפית שעל הרואיננברג מול ארמון סנסוסי.
בין 1843 ל-1844 ערך פרזיוס מסעות נוספים, ובין השאר ביקר בהולנד ובאיטליה.
ב-1845 הוחלט לאשר בפועל את מינויו ליועץ אדריכלי ראשי, שהיה תפקיד בו כיהן פרזיוס מאז ה-12 באוקטובר 1842. ב-12 ביולי נפטר פרזיוס. הוא נקבר בבית הקברות בורנשטדט.
עברית ישראלית
העברית הישראלית התפתחה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, בתהליך המכונה "תחיית הלשון העברית". בשנות האלפיים מדברים בה כתשעה מיליון בני אדם – רובם ככולם מתגוררים במדינת ישראל או התגוררו בה בעבר, מתוכם כארבעה מיליון מדברים עברית ישראלית כשפת אם, כשני מיליון עולים חדשים, כמיליון ערבים ישראלים וכחצי מיליון ישראלים שהיגרו למדינות אחרות או תושבי חוץ ויהודים בקהילות יהודיות ברחבי העולם. בנוסף משתמשים בה כחצי מיליון ערבים בשטחי יהודה שומרון וחבל עזה לצורך תקשורת עם ישראלים.
העברית הישראלית היא השפה הנפוצה בישראל והיא השפה הרשמית של מדינת ישראל, ועוד לפני הקמתה, הייתה אחת מן השפות הרשמיות של ממשלת המנדט הבריטי. לעברית הישראלית אין ניבים גאוגרפיים, אולם אפשר להבחין בסוציולקטים או באתנולקטים, הבאים לידי ביטוי בעיקר בהגיית העיצורים – במיוחד העיצורים הלועיים. העברית משמשת גם כלשון דיבור וגם כלשון כתב, תרבות, מחקר ומינהל. הגוף החוקר ומכוון את התפתחות השפה העברית באופן רשמי, מתוקף חוק של מדינת ישראל, הוא האקדמיה ללשון העברית.
מקורותיה של העברית הישראלית
עקב תהליך ההתפתחות הייחודי שלה יש לעברית הישראלית מאפיינים מיוחדים, שכן כלולים בה יסודות לשוניים ממקורות שונים: יסודות מן העברית הקלאסית – בעיקר העברית המקראית ולשון חז"ל; יסודות מן העברית הכתובה של ימי הביניים ותקופת ההשכלה; יסודות שמקורם בשפה הערבית; יסודות שמקורם בשפות אירופה שדוברו בפי יוצרי העברית הישראלית, בעיקר יידיש, פולנית, רוסית וגרמנית; ויסודות שנוצרו עם הזמן מתוך תהליכים פנימיים שחלו בשפה זו. תהליכים כאלה חלים בכל שפה, אולם בעברית הישראלית הם קורים בצורה מואצת עקב התנאים המיוחדים שבהם היא מתפתחת (ראו פירוט להלן).
ישנם חוקרי שפה החלוקים ביניהם בכמה סוגיות באשר לאופייה ולדמותה של השפה, למשל מידת הקשר בינה לבין העברית הקדומה. המחלוקות משתקפות גם בשמות השונים שמכנים בהם את השפה, ובהם עברית ישראלית או עברית חדשה, עברית מודרנית ועברית בת-זמננו. רוב החוקרים מכנים את העברית הישראלית בשם Hebrew או עברית, ולצורך הבחנה כותבים Modern Hebrew כלומר עברית מודרנית, כדי להבדיל שפה זו מהעברית שלמדו בחדר טרם קום המדינה ומהעברית המקראית העתיקה; או משתמשים במינוח הגאוגרפי עברית ישראלית שמתורגם אל Israeli Hebrew.
רבדים שונים של השפה העברית העתיקה ושל הכתבים העבריים מימי הביניים משמשים בסיס לעברית הישראלית. הדבר ניכר במיוחד במורפולוגיה של העברית הישראלית, שהיא דומה מאוד למורפולוגיה של שפות שמיות אחרות. לגבי התחביר של העברית הישראלית הדעות חלוקות: יש הסבורים כי הוא מזכיר תחביר של שפות הודו-אירופיות, ולעומתם אחרים סבורים כי הוא דומה יותר לתחביר של שפות שמיות.
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 סברו כמה מחוקרי השפה שאי אפשר להתייחס אליה כאל מערכת לשונית עקבית ויציבה. לתפיסתם היו בעברית "יסודות מתרוצצים" מתקופות הלשון הקודמות של העברית ומהשפעה של שפות זרות. הבלשנים, שהיו ברובם נורמטיביים, שאפו להכווין את השפה ליציבות כך שתבטא את המשך השפה העברית "מהמקום שבו נפסקה חיותה". לצורך זה נכתבה ספרות רחבה של תיקוני לשון בסגנון "אל תאמר א, אמור ב". סקירת שיבושי הלשון בספרות זו היא מן העדויות המעטות שקיימות באשר לאופן שבו דוברה העברית הישראלית במחצית הראשונה של המאה ה-20. בשנות ה-50 טענו לראשונה הבלשנים חיים רוזן וחיים בלנק שהמערכת הלשונית העברית עומדת עמידה יציבה בפני עצמה, ושהתופעות הלשוניות שנחשבו לשיבושי לשון מייצגות (לפחות בחלקן) תהליכי לשון טבעיים. רוזן אף הציג בספרו "העברית שלנו" (תשט"ז, 1956) דקדוק מסודר של העברית הישראלית. סביב עמדתם של רוזן ובלנק התפתח פולמוס רחב, אך בסופו של דבר התקבלה גישתם במחקר המדעי, אם כי ספרות נורמטיבית עדיין המשיכה להיכתב.
שיוך למשפחת שפות
המזרחן והבלשן גוטהלף ברגשטרסר טען בספרו מבוא לשפות השמיות כי העברית המודרנית היא "שפה אירופית בלבוש עברי שקוף". טענה זו באה בתקופה שבה רובם המכריע של דוברי העברית לא היו דוברים ילידיים, ושפת האם שלהם הייתה אחת השפות האירופיות (למשל יידיש). מצב זה השתנה במידה רבה, עם עליית שיעור הדוברים הילידיים מבין דוברי העברית, ועם אימוץ השפה בקרב דוברים ילידיים של שפות לא-אירופיות (בעיקר דוברי ניבים שונים של ערבית).
הבלשן פרופ' גלעד צוקרמן מציע תאוריה היברידית רב-הורית, לפיה העברית היא שמית והודו-אירופית כאחת.
העברית הישראלית משמרת מאפיינים בולטים של השפות השמיות, כגון מערכת בתצורה המסורגת (שיבוץ שורשים במשקלים) ומבני הסמיכות, ולעומת זאת איבדה, לפחות בחלק מהאתנולקטים, מאפיינים בולטים אחרים, כגון הגיית העיצורים הלועיים והנחציים.
השפעות
העברית הישראלית מתבססת על הרבדים הקדומים שלה ומשתנה במשך הזמן בדומה לשפות חיות אחרות. ניתן למצוא משפחות רבות שבהן העברית היא השפה הראשונה של שלושה דורות – הסבים, ההורים והנכדים. כבר לפני קום המדינה ניתן היה למצוא משפחות כאלה, בעיקר משפחות יהודיות שהתגוררו כבר דורות בשטח ארץ-ישראל, אך הן הפכו נפוצות במיוחד בראשית המאה ה-21. ההבדלים הבין-דוריים העיקריים הם באוצר המילים – הבדל הניכר בשפות מדוברות רבות – ובהסדרת מערכות לשוניות או ביטול הבחנות לשוניות מסובכות.
למשל, ההבחנה בין זכר ונקבה במספרים המונים פחתה בקרב צעירים דוברי עברית של ימינו. מערכת ההחלפה בין עיצורים סותמים לחוככים המכונה "כללי בג"ד כפ"ת" השתנתה במידה ניכרת והותאמה למערכת המורפולוגית של העברית של ימינו (כך, למשל, בקרב צעירים, יש נטייה לשמור על איכות העיצור לאורך כל נטיית הפועל, כך ששומעים *ספּרתי/לספּור ותפֿרתי/*לתפֿור, במקום ספֿרתי/לספּור ותפֿרתי/לתפּור – ראו השתנות פונמית בעברית). תהליכי ה"הסדרה" קורים בצורה מואצת, והם מאפיינים את העברית הישראלית כשפה שנוצרה משילוב בין רבדים לשוניים היסטוריים שונים שאין ביניהם בהכרח התאמה בכללים הדקדוקיים.
בנוסף, העברית הישראלית מתפתחת בסביבה רב-לשונית. מחצית המשתמשים בה אינם ילידיים, וגם הדוברים הילידיים לומדים בדרך-כלל לפחות שפה זרה אחת. במצב זה, מושפעת העברית הישראלית בצורה אינטנסיבית משפות זרות (בדומה ללשון חז"ל שהושפעה מארמית, יוונית, לטינית וכו). ההשפעות העיקריות מגיעות מיידיש, מערבית ומאנגלית, אולם גם כאן אפשר למצוא הבדלים בין-דוריים: בעוד שבשפת המבוגרים נשמעת השפעה של בעיקר של יידיש ושל שפות סלאביות / + של ערבית ופרסית (ושאר שפות העולים השונות), בקרב הצעירים ניתן להבחין בהשפעה מסוימת של השפה האנגלית. יש מילים שנובעות מהארמית (ארמית בבלית של התלמוד הבבלי למשל) ומילים שהגיעו מהערבית על ניביה השונים (חלק מחידושי הלשון של משכילים כמו אליעזר בן-יהודה, יחסי השכנות עם ערביי ישראל, תרומת העליות מארצות ערב). כמו כן, יש מילים בעברית שהושפעו משפות נוספות כמו צרפתית, גרמנית, ספרדית, יוונית, איטלקית ועוד.
וייליצ'קה
וייליצ'קה (בפולנית: Wieliczka) היא עיר בפרובינציית פולין קטן שבדרום פולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
וייליצ'קה נזכרת בתעודות מהמאה ה-13, ונודעה בעיקר בשל מכרות המלח שלידה, שהוכרזו ב-1978 כאתר מורשת עולמית. בשנת 1289 הוענקו ליישוב זכויות עיר. בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיר בשטחי אוסטריה, ובתחילת המאה ה-19 נכללה בשטחי פולין הקונגרסאית.
יהודי וייליצ'קה
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,100 יהודים, כ-15% מתושביה. בתקופה זו פעלו בעיר חוגים ציוניים, וכן בתי ספר עבריים. הם התפרנסו מתעשייה, בעיקר בענפי המזון וההלבשה, והיו בהם בעלי מפעלים, בעיקר בענפי המלח, המזון והעור. היהודים בה הסתייעו באיגודים מקצועיים, בבנק סוחרים ובקופת גמ"ח בעיירה פעלו ארגוני סעד וצדקה מסורתיים. הסניף המקומי של ארגון צנטוס דאג לילדים נזקקים. בתי ספר עבריים של רשתות החינוך "תרבות", "תחכמוני" ו"יבנה" וכן תלמוד תורה בפיקוח אגודת ישראל העניקו חינוך יהודי. כמו כן פעלו בעיירה חוג דרמה וקורסים ללימוד עברית, והיו שתי ספריות יהודיות ואגודת ספורט. בעיירה פעלו מפלגות ותנועות נוער ציוניות, ועשרות מחבריהן השתתפו בקיבוצי הכשרה.
בשנים 1918 ו-1919 נערכו ביהודי העיר פרעות בידי איכרים פולנים. ב-1933 הוקמה בווייליצ'קה "חזית הנוער האנטי-נאצי", וכל המפלגות היהודיות הצטרפו אליה. בין היתר אסף הארגון כספים למען פליטים יהודים מגרמניה.
בתחילת ספטמבר 1939 נכנסו לעיר הגרמנים, ותוך מספר ימים רצחו 32 גברים יהודים מהעיר ביער סמוך. בד בבד, הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת השתחוות לגרמנים, ויהודים מהעיר נחטפו לעבודות כפייה, ובין היתר, נשלחו למחנה העבודה פוסטקוב. משנת 1940 החלו להגיע לעיר אלפי פליטים יהודים מקרקוב.
במאי 1941 רוכזו כ-7,000 היהודים ששהו בעיר בגטו שהוקם בה, אליו הועברו בהמשך יהודים נוספים מהסביבה כולל גדוב.
ב-25 באוגוסט 1942 פשטו חיילים גרמנים ושוטרים פולנים על הגטו, תוך רצח יהודים ברחובותיו, ורצח 113 החולים וכ-40 הרופאים והאחיות ששהו בבית החולים שבגטו. על יהודי הגטו הוטל לשלם סכום כופר, ולמחרת, גורשו כ-8,000 עד 9,000 יושביו למחנה ההשמדה בלז'ץ, תוך רצח כ-700 קשישים בסמוך לעיר.
עד סוף אוגוסט 1942 נלקחו מאות היהודים האחרונים שהושארו בגטו למחנה פלאשוב ולמחנה רוזוודוב, תוך עריכת מצוד אחר יהודים מסתתרים.
כוח ההרתעה הערבי
כוח ההרתעה הערבי (בערבית: قوات الردع العربية, תעתיק לעברית: קוואת א-רדע אלערביה) היה כוח התערבות צבאי שהוקם על ידי הליגה הערבית במטרה לשמור על הפסקת האש (הזמנית) שהושגה בימיה הראשונים של מלחמת האזרחים בלבנון.
עם החרפת מלחמת האזרחים הלבנונית ב-17 וב-18 באוקטובר 1976, התכנסה הליגה הערבית לוועידת ריאד, בה הושג הסכם הפסקת אש, והוקם כוח ההרתעה הערבי כדי לאכוף את הפיקוח על יישום הפסקת האש. בשל היותה ועידה לא-רשמית הייתה הוועידה בעלת מעמד שולי ולא מחייב. מצב זה חייב את התכנסותן של המדינות שוב במסגרת ועידה בקהיר ב-25 וב-26 באוקטובר, לאשרור החלטות ועידת ריאד וקבלת ההחלטה הסופית על גודל הכוח הכלל-ערבי: 30,000 חיילים.
בוועידת קהיר החליטה הליגה על הגדלת כוח שמירת השלום הערבי, שמנה עד אז 2,300 חיילים, ל-30,000. כוח התערבות שנוצר, הורכב במרביתו מכוחות סוריים, עם תרומה סמלית של מדינות ערביות אחרות, ובכלל זאת סעודיה ולוב. הכוח אמנם נשלח מלכתחילה לבקשתו של ראש ממשלת לבנון סולימאן פרנג'יה, ואמור היה להיות תחת פיקודו של נשיא לבנון, אולם למעשה היה הכוח תחת פיקודה הישיר של סוריה.
בראשיתו כלל הכוח 30,000 חיילים, מתוכם 25,000 חיילים שנשלחו מטעם סוריה. עיראק (יריבתה המרה של סוריה באותה העת) התנגדה לכוח, לאור חששה כי כוח זה יאפשר לסוריה להגביר את השפעתה בלבנון, בחסות כלל-ערבית. אולם, כשהכוח הפך לעובדה קיימת, ניסתה לשלוח את חייליה דרך סוריה (המעבר היבשתי היחיד ללבנון), אולם המשטר הסורי מנע את כניסתם. באביב 1979, לאחר שהליגה הערבית האריכה את מנדט הכוח, הסודאנים, הסעודים וחיילים מאיחוד האמירויות עזבו את הכוח, וכך הוא הפך לכוח סורי בלבד.
למעשה, הכוח יצר נראות של כוח פאן-ערבי, ובכך הכשיר בדיעבד את פלישתה של סוריה ללבנון במאי 1976 (חצי שנה טרם יצירת הכוח).
הסכם שתורא
כדי להבהיר את ההסכמות שהושגו בהסכם קהיר מאוקטובר 1976, בנוגע לפעילות הפלסטינית בדרום לבנון, נציגי לבנון, סוריה (במסווה של כוח ההרתעה הערבי) והפלסטינים נפגשו בשתורא החל מה-21 ביולי 1977. ההסכם שהושג בין הצדדים ארבעה ימים לאחר מכן, תאם במרביתו את העמדה הסורית. במסגרתו: הכוחות הפלסטיניים ייסוגו 15 ק"מ מהגבול עם ישראל, וצבא לבנון יהיה אחראי על הבטחת האזור ממנו ייסוגו. כוח ההרתעה הערבי יאבטח את רצועת החוף המערבית, יסייע בשיקום צבא לבנון, ויחד עם צבא לבנון יהיה אחראי על הביטחון בכל המדינה. חיילי הכוח החלו להתפרס ב-30 ביולי באזורים האסטרטגיים בבקאע, סביב ביירות, באזור צידון וטריפולי. אולם שום סעיף מלבד זה בהסכם, לא יושם בסופו של דבר, בשל חוסר יכולתו של צבא לבנון לפנות את אש"ף מבסיסיו בדרום.
ביוני 1983 בחרה הממשלה הלבנונית שלא להאריך את מנדט הכוח, וכך למעשה סיימה את קיומו. סוריה לא הסיגה את כוחותיה, והבטיחה להשאירם "כל עוד נוכחותם נחוצה לממשלה הלבנונית". החלטה 1559 של מועצת הביטחון אילצה את סוריה לסיים את כיבושה הצבאי בלבנון ב-2005.
שסטה
הקבוצה האתנית שסטה (באנגלית: Shasta people) היו קהילה של אינדיאנים אמריקאים שהתגוררו בצפון קליפורניה ובגבול אורגון שבארצות הברית עד תחילת המאה ה-20. הקהילה מנתה כ-3,000 חברים אשר היו ציידים ודייגים נודדים למחצה. אנשי הקהילה נדדו בעקבות החיפוש אחר מזון בעונות השונות של השנה. שפתם של בני השסטה נקראה "שסטה", והיא שייכת למשפחת שפות שנקראת "הוקן" (Hokan).
ה'רע"ב
לדעת רוב הראשונים זוהי שנת היובל.
שסטה
היסטוריה
מידע אודות בני השסטה נחשף לראשונה בתחילת המאה ה-19, כאשר סוחרי פרווה אירופאים באו במגע עם בני הקהילה. כתוצאה ממפגש זה ובעקבות רצונם של האירופאים לנצל את המשאבים שברשות בני הקהילה, במהלך המאה ה-19 סוחרי פרווה רבים (ביניהם ג'ון וורק) יצרו קשר עם בני השסטה על מנת לקיים עמם מסחר או כדי לנסות להשתלט בכפייה על המשאבים של אלו.
בהלת הזהב בקליפורניה משכה זרים להוטים רבים לקליפורניה בשלהי שנות הארבעים של המאה ה-19. תקופה זו הייתה הרסנית עבור השסטה מכיוון שאלפי כורים החלו לפעול על אדמות השבט וחסמו נתיבי מים שונים. התעוררו סכסוכים בעקבות חוסר הכבוד של הזרים אל בני השסטה ואל אדמותיהם. בני השסטה נחלשו מאוד ואף רבים מתו בעקבות מחלות לא מוכרות שהביאו עמם הזרים הפולשים וכן בעקבות סכסוכים ולחימה עם אותם זרים.
בשנת 1851 נחתם הסכם שלום בין הממשלה הפדרלית לבין קבוצה שייצגה את קהילת השסטה, זאת כדי להפסיק את המתח ואת הלחימה שהתקיימה בין הקהילה לבין הכורים הרבים שפעלו באזור. הוסכם שתהיינה שמורה של בני השסטה, שם לא יעבדו כורים.
בשנת 1855 החלו מלחמות ה"רוג" (Rogue River Wars). אינדיאנים באזור דרום המדינה אורגון, וביניהם בני השסטה שהתגוררו באזור זה, המשיכו להילחם עם הכורים מחפשי הזהב. המלחמות הסתיימו בשנת 1886.
למת הנזל
למת הנזל היא משפט מתמטי יסודי בתורת המספרים, המאפשר להרים תופעות שונות (כגון פירוק של פולינום לגורמים או שורשים של פולינום) מן המספרים מודולו p למספרים מודולו \ p^k, עבור ערכים הולכים וגדלים של k, ובסופו של דבר לחוג המספרים ה-p-אדיים. לדוגמה, הלמה מאפשרת להראות שקיים פתרון למשוואה, וזאת לכל n.
הלמה של הנזל קושרת תכונות של שדה שלם ביחס להערכה לא ארכימדית (ובפרט שדה מקומי) לתכונות של חוג השארית של השדה. שדות שהפולינומים מעליהם מקיימים את התכונות שהלמה מבטיחה נקראים "שדות הנזליים".
כמה גרסאות של הלמה
ניסוח שקול, המחליף את החוגים בגבול ההפוך שלהם, חוג המספרים ה-p-אדיים  (שהוא חוג מקומי אינסופי, להבדיל מן השדה הסופי ):
משפט זה הוא מקרה פרטי של הלמה הכללית יותר:
בחישובים מפורשים, שימושית גם הגרסה הבאה, שהיא מפורטת יותר מן הגרסה 1.
הוכחת גרסה 4 של הלמה
נרשום פיתוח טיילור לפולינום שלנו וזהו פולינום ב-t עם מקדמים שלמים. נשים לב שמודולו p^k כל האיברים בסכום מ m=2 עד n שווים לאפס.
שסטה
אורח חיים
בני השסטה מיקמו את כפריהם בקרבת נהרות, כגון נהרות השסטה, הקלאמת והסקוט. רוב בני הקהילה חיו בקליפורניה בעוד שחלק קטן מהם התגוררו בגבול עם אורגון. בני השסטה היו נוודים במחצית מזמנם, וצדו חיות על מנת לאכול מזון. במהלך עונת הקיץ, הם התגוררו ב"ויגוומים" (Wigwams), מעין צריפים העשויים מבוץ ועץ, ובמהלך עונת החורף שהו ב"בתי בורות", שעזרו לשמור על חום גופם בחורפים הקרים. אנשי השסטה התגוררו בכפרים שכללו מספר משפחות. בכל כפר היה ראש קהילה, שירש את התפקיד מאביו, ותפקידיו כללו יישוב סכסוכים בין בני הכפר והטפה להתנהגות מוסרית ונכונה. לאשתו של ראש הקהילה הייתה אחראיות דומה בקרב הנשים בקבוצה. כאשר התעוררו מחלוקות בשבט, אלו יושבו על ידי תשלום של סכום כסף לשני הצדדים. לכל אדם היה ערך כספי קבוע שעליו היה לשלם, אשר נקבע על ידי מעמדו בקבוצה והמצב הכלכלי של משפחתו.
למת הנזל
הוכחת גרסה 4 של הלמה
לכן, דורשים ש יהיה פתרון ומקבלים ש מכיוון ש- אז נוכל לחלק ב \ p^{k-1} ונקבל ש
שסטה
מסחר
הכסף ששימש את בני השסטה למסחר הורכב משנהבים ומשרידי הקרקפת של ציפור הנקר. לעיתים אף צדפות גדולות שימשו לכסף, אך אלו נחשבו כבעלי ערך פחות יותר מהשנהבים ומשרידי הקרקפת של ציפור הנקר. השסטה סחרו בצנוברים ועורות זאב וצבאים תמורת בלוטים, דלועים וסירות קאנו. הבלוטים בעלי הביקוש הרב ביותר בשבט היו בלוטים מעץ האלון הכהה, אשר הושגו על ידי מסחר עם שבט קרוק (Karok), ששכנו מערבית לשטחם של אנשי השסטה. שבט הקרוק אף סיפק לאנשי השסטה מלח, מינרל ששימש את אלו לבישול במידה רבה.
למת הנזל
הוכחת גרסה 4 של הלמה
זוהי קונגרואנציה ליניארית ב-t ולה יש פתרון יחיד בתנאי ש. במקרה זה הפתרון הוא כפי שנתון בניסוח הלמה.
שסטה
מזון
המאכלים העיקריים שאנשי השסטה אכלו היו בשר צבי ובלוטים. בני הקבוצה אף נהגו לאכול דובים, ציפורים, סלמון, צלופחים, סרטנים, חגבים וצרצרים. חלוקת העבודה התבצעה כך שהגברים היו צדים ודגים, ואילו הנשים היו אוספות בלוטים, אגוזים וחרקים. נשים וילדים אספו מולים וצדפות על ידי צלילה לקרקעית הנהר שהיה בקרבת בני השבט, נהר הקלמאת'. המזון נאפה ובושל ב"תנורי אדמה", כלומר בורות אש אשר לכדו חום ואפשרו אפייה ובישול. את המזון הניחו בתוך סלים על אבנים רותחות בתוך "תנורי האדמה", ולעיתים היו מבשלים את המזון ישירות על האש, ללא סלים. גרגרי מנזניטה (Manzanita) שימשו להמתקת המזון וכדי להכין משקה סיידר. בשר ודגים שנותרו לאחר ארוחות אוחסנו בבורות או בסלים על מנת שישמשו את בני השסטה בהמשך.
למת הנזל
הוכחת גרסה 4 של הלמה
אם קל לראות שיש פתרון רק אם אגף ימין קונגרואנטי לאפס גם הוא, ואז זה מצב של  וכל t פתרון. אחרת, קל לראות שאין פתרון.
שסטה
תרבות וטקסים
הטקס המרכזי של בני השסטה היה הטקס שלפני יציאה למלחמה. נשים השתתפו בריקוד המלחמה, שנמשך כמה לילות ונועד להביא מזל לבני השסטה במלחמה המתקרבת. טקס מיוחד נוסף שהתרחש כלל שירה, ריקודים ותפילות, והוא התקיים לפני שקבוצת גברים יצאה למסע ציד.
למת הנזל
דוגמה
יהי. נרצה לפתור. למשוואה זו שני פתרונות: 1 ו-5. נרים את 5 לדוגמה.
שסטה
תרבות וטקסים
טקס ההתבגרות של הבנים כלל מסע ציד, דיג והימורים, בעוד שטקס ההתבגרות של הבנות היה חשוב יותר מבחינה חברתית מזה של הבנים וכלל ריקוד בפומבי. כאשר גבר ואישה היו מעוניינים להינשא, על הגבר היה לשלם למשפחתה של אישה סכום מסוים עבורה. גברים עשירים בדרך כלל נישאו לנשים רבות. בני הקהילה לא ראו גירושין בעין יפה ועל כן מעט זוגות התגרשו בקהילה.
למת הנזל
דוגמה
אזי ואילו. מכאן יש פתרון יחיד. נשים לב שההפכי של 4 מודולו 7 הוא 2 מודולו 7 ולכן ניתן להציב ולראות ש 2- הוא אכן פתרון.
שסטה
תרבות וטקסים
כאשר היה נערך טקס בקהילה, הגברים היו חובשים כתר נוצות וכן מעיל נוצות. הכתר המפואר היה עשוי מצדפות, חרוזים, עורות של חיות, מקלות עץ קטנים ונוצות. הכתר סימל מעבר משגרה רגילה לטקס ייחודי. הבגדים של בני השסטה בשגרה היו עשויים מעורות של צבאים ומחתיכות עץ. בני הקהילה נהגו לענוד שרשראות צדפים, קישוטים על האוזניים ועל האף, וכן הרבו לצבוע את עצמם בצבעי גוף.
Odnoklassniki.ru
האתר נפתח ב-4 במרץ 2006 על ידי מתכנת האתרים הרוסי אלברט פופקוב, ב-2008 רכשה חברת "Mail.Ru Group" חלק מהבעלות על הרשת ויחד עם חברת הבת שלה מחזיקה ב-58% מהבעלות על הרשת. ב־2021, Mail.Ru Group שינתה את שמה ל-VK Company.
לפי נתוני האתר, ביולי 2009 האתר תפס נתח מרכזי מהתעבורה היומית של דוברי הרוסית בגילאי 14—55, בקרב אתרים שאינם אתרי חיפוש, ובקרב כל האתרים ברשת הרוסית. לפי סטטיסטיקת האתר, נכון ליוני 2011 נרשמו באתר מעל 100 מיליון משתמשים מרחבי חבר המדינות ומן הפזורה הרוסית, ונכון לינואר 2013 מעל 200 מיליון משתמשים רשומים באתר. מפתחי האתר טוענים למעל 40 מיליון כניסות ביממה לאתר.
לחיפוש הראשוני באתר יש צורך ברישום לפי בית ספר או מכללה. לאחר מכן מבוצע החיפוש לפי שם החבר, בית הספר, וכל קהילה אחרת אליה נרשם.
לפי "אלקסה", האתר הוא השישי הפופולרי ביותר ברוסיה, ובמקום ה-81 בעולם (נכון לינואר 2022).
בישראל רשומים באתר כ-100,000 איש.
שארל דבאס
שארל דבאס (בערבית: شارل دباس; 1884–1935), היה נשיא לבנון הראשון בתקופת המנדט הצרפתי. בניגוד למרבית הנשיאים שבאו אחריו, דבאס היה יווני-אורתודוקסי ולא מרוני.
דבאס מונה לנשיא פעמיים על ידי הנציב הצרפתי, בעיקר על רקע היותו נשוי לצרפתייה. לפני שנכנס לזירה הפוליטית היה עורך עיתון בצרפתית שיצא לאור בלבנון. לאורך כהונתו כנשיא סירב דבאס להשתמש במכונית השרד שלו אלא לנסיעות רשמיות, וראה במשרה את פסגת הקריירה שלו. גם כששכב על ערש דווי בפריז ב-1935, עדיין קיווה לשוב ללבנון ולתפוס בשנית את כס הנשיאות.
דון ג'ובאני
דון ג'ובאני (באיטלקית: Don Giovanni, הכותרת המלאה: Il dissoluto punito, ossia il Don Giovanni), היא אופרה בת שתי מערכות, אשר הולחנה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט, בעת שהותו בדירה שכורה בפראג; באותה דירה הוא כתב שתי אופרות: ד'ון ג'ובאני ונישואי פיגארו. מספרה ברשימת קכל K.527, והיא הוצגה לראשונה ב-29 באוקטובר 1787 בתיאטרון האחוזות בפראג.
הליברטו לאופרה נכתב על ידי הליברטיסט האיטלקי לורנצו דה פונטה. דה-פונטה גנב את הליברטו ממחזה בן מערכה אחת של הלברטיסט ג'ובאני ברטאטי. דה-פונטה לא פיתח את עלילת הליברטו, וכתוצאה מכך, למרות שהאופרה היא בת שתי מערכות, כל האירועים המשמעותיים מסתיימים כבר במערכה הראשונה. במערכה השנייה יודעות כבר כל הדמויות על מעשיו של דון ג'ובאני, והמעמד המרכזי בה הוא ירידתו לשאול.
ההכנסה הכספית שהביאה למוצרט הייתה מן הגדולות ביותר שקיבל מעודו, הודות לפופולריות הרבה שזכתה לה.
היסטוריה
בפראג מוצרט נהנה מיחסם הטוב של תושבי המקום כלפיו, וביטוי שלו ביחס אליהם התפרסם: "Meine Prager verstehen mich" (הפראגים שלי מיטיבים להבינני).
ביצירה זו, החל מסביבת השנה שנכתבה והלאה עד מותו, ניכר הצפי לקראת המוות, במיוחד לאחר אבל על מות אמו, אנה מריה מוצרט (מתה ב-1778), מות אביו, ליאופולד מוצרט (מת ב-28 במאי 1787), ומות התינוק אשר ילדה לו אשתו קונסטנצה.
כאחת מאופרות רבות אשר התבססו על אגדת דון חואן, האופרה של מוצרט נחשבת מעל ומעבר לכל השוואה. האופרה שייכת לז'אנר הדרמה ג'וקוזו, "דרמה מבודחת"; עלילה דרמטית המוצגת דרך תמונות קומיות. בהפקה המקורית, השחקנים תמרנו בין רצ'יטטיב מדובר לבין שירת אריה, אך רוב ההפקות המודרניות משתמשות ברצ'יטטיב יבש (seco) לפי שיטתו של מוצרט.
הפילוסוף הדני סרן קירקגור כתב חיבור ארוך בספרו "או - או", בו הוא (או לפחות אחד הדמויות המגולמות בשמותיו הספרותיים) יוצא להגנת הטענה, שדון ג'ובאני היא יצירת האמנות היפה ביותר מאז ומעולם. הסצנה המסיימת, הפינאלה, שבה דון ג'ובאני מסרב להתחרט על חטאיו, הופיעה כנושא שיחה באמנות ובפילוסופיה אצל סופרים רבים, כולל ג'ורג' ברנרד שו, שביצירתו "אדם ועל-אדם" עשה פרודיה על האופרה (עם אזכור ברור למוזיקה של מוצרט בסצנת הסיום בין דון ג'ובאני לקומנדטורה).
מערכה ראשונה
לפורלו משקיף על בית הקומנדטורה בזמן שאדונו, דון ג'ובאני, מתגנב פנימה במטרה לפתות את דונה אנה (אריה: "Notte e giorno faticar", אני עובד יומם וליל). דונה אנה מופיעה רודפת אחרי דון ג'ובאני המחופש, והיא זועקת לעזרה. אביה, הקומנדטורה, מופיע ומזמין את ג'ובאני לדו-קרב, תוך כדי שדונה אנה ממהרת להזעיק עזרה. ג'ובאני דוקר את הקומנדטורה למוות, ובורח ללא שתיוודע זהותו. דונה אנה חוזרת בלווית ארוסה דון אוטאביו, נבעתת, ודון אוטאביו נשבע לנקום את דם חותנו לעתיד (דואט: "Fuggi, crudele fuggi", ברח, אכזר, ברח). ג'ובאני ולפורלו שומעים אישה (דונה אלווירה) מדברת על כך שנזרקה על ידי גבר ("Ah, chi mi dice mai", אה, מי יוכל לומר לי), ג'ובאני מפלרטט איתה, אך כשהוא מזהה שמדובר באישה שהוא עצמו זרק, הוא ממהר ללכת כשהוא מורה ללפורלו לומר לדונה אלווירה את האמת עליו. לפורלו פונה לדונה אלווירה, ובניסיון לנחם אותה, הוא שולף רשימה של "כיבושים" שעשה דון ג'ובאני. הוא מונה את מספר הנשים בכל ארץ: באיטליה - 640, בגרמניה - 231, 100 בצרפת, 92 בטורקיה, ובספרד - 1,003. (האריה: "Madamina, il catalogo è questo", גבירתי הקטנה, זהו קטלוג הכיבושים). אלווירה בזעמה דורשת נקמה. כשאלווירה עוזבת, נכנסת לכיכר תהלוכת נישואים של צרלינה ומאזטו. ג'ובאני שאוטומטית נמשך לצרלינה, מציע לערוך את משתה החתונה אצלו בארמון. מאזטו מבין את כוונתו של ג'ובאני ומתרגז ("Ho capito! Signor, sì", אני מבין! כן, אדוני). עד מהרה מוצאים עצמם ג'ובאני וצרלינה לבד, וג'ובאני מפעיל את שיטות הפיתוי (דואט: "Là ci darem la mano"). אלווירה מגיעה ומפריעה לניסיונות הפיתוי ("Ah, fuggi il traditor", אה, נוסי מן הבוגד), אחריה נכנסים אנה ואוטאביו המתכננים את הנקמה ברוצח שזהותו עודנה לא ידועה. הם נתקלים בג'ובאני ומבקשים את עזרתו במימוש הנקמה. ג'ובאני, שעדיין מנסה להשיג את אנה, מתעניין מי הוא זה אשר יעז להפר את שלוותה. אלווירה שוב מפריעה לו בניסיונות הפיתוי, כשהיא מכריזה על בגידתו בה. ג'ובאני מתנצל בפני אנה ואוטאביו בטענה כי אלווירה אינה שפויה (קוורטט: "Non ti fidar, o misera"). כאשר ג'ובאני עוזב הוא מבטיח שוב לעזור בלכידת הרוצח, כאשר אנה מזהה את קולו של מי שניסה לפתות אותה, וכמובן הרוצח ("Or sai chi l'onore", הו, זה אשר לקח את כבודי). אוטאביו שאינו משוכנע לגמרי בזיהוי של אנה, מחליט להניח לג'ובאני אך לפקוח עליו עין ("Dalla sua pace"). לפורלו נכנס ומיידע את ג'ובאני כי האורחים למשתה החתונה ממתינים בארמון, מאזטו מוסח מקנאתו, אך צרלינה נסערת בעקבות ניסיון הפיתוי. ג'ובאני אינו מתרשם ובמצב רוח מרומם נכנס אל הארמון לחגוג ("Fin ch'han dal vino", סוף סוף, היין!). צרלינה מנסה להרגיע את מאזטו כי אין מקום לדאגה, אך בדיוק כשהיא מצליחה להרגיע אותו קולו של ג'ובאני נשמע. חשדו של מאזטו מתעורר והוא מחליט להתחבא ולראות מה תעשה צרלינה. צרלינה בורחת בבהלה, וג'ובאני ממשיך לפתות אותה, עד שהוא נתקל במאזטו. ג'ובאני לא מתבלבל ומסביר כי רק רצה לשמח את צרלינה שהייתה עצובה שמאזטו לא היה לצידה. ג'ובאני מוביל את הזוג אל החדר המקושט בפאר והדר, שם ממתינים שלושה אורחים מחופשים, אלווירה, אנה ואוטאביו, המתכננים לתפוס את ג'ובאני. בהמשך החגיגה סוחב ג'ובאני את צרלינה וממשיך בנסיונותיו, כשלפורלו מסיח את דעתו של מאזטו. כשצעקתה של צרלינה לעזרה נשמעת, רץ לפורלו להזהיר את אדונו, וג'ובאני סוחב את לפורלו לתוך החדר בנסותו לטעון שלפורלו הוא זה שניסה לפתות את צרלינה. אלווירה אנה ואוטאביו, ללא המסכה, אומרים כי הם יודעים הכל. האורחים אינם מאמינים לג'ובאני ותוקפים אותו. ג'ובאני נלחם ומצליח לברוח מהקהל הזועם.
מערכה שנייה
דונה אלווירה, דונה אנה, דון אוטאביו, צרלינה ומאזטו מגיעים ומחפשים את ג'ובאני. הם מוצאים רק את לפורלו המתחבא מתחת לשולחן והמתאר להם את מה שחזו עיניו. מאחר שהסיפור נגמר, אוטאביו ואנה מחליטים להינשא בתום שנת האבל, דונה אלווירה תעבור למנזר, צרלינה ומאזטו פונים לביתם לסעוד יחדיו את ארוחת הערב, ולפורלו יחפש לעצמו אדון חדש.
המקהלה חותמת במסר של האופרה: "זהו סופו של עושה רֶשע - סופו של חוטא משקף את חייו" ("Questo è il fin"). בעבר נהגו מנצחים להשמיט את החלק הזה בטענה כי איננו חלק מהאופרה, אך כיום נהוג לבצע את האופרה במלואה כפי שמוצרט כתב אותה.
דון ג'ובאני בישראל
האופרה הועלתה לראשונה באוקטובר 1954 בביצוע תזמורתי. בסוף ספטמבר 1963 נערכה הופעת הבכורה של ההצגה באופרה הישראלית. בינואר 1964 הועלתה האופרה גם בביצוע התזמורת הפילהרמונית הישראלית. האופרה זכתה בשנת 2009 לביצוע קונצרטנטי עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה.
בשנת 2014 הועלתה האופרה בביצוע סולני מיתר אופרה סטודיו של האופרה הישראלית החדשה, בבימוי חלקי. בתפקידים הראשיים: עודד רייך (דון ג'ובאני) ויאיר פולישוק (לפורלו).
בפברואר 1994 האופרה עלתה לראשונה בבימוי מלא באופרה הישראלית (במשכן בתיאטרון נגה) עליה ניצח גארי ברתיני ואותה ביים גרהם ויק בתפקיד דון ג'ובני שר זמר הבריטון אנטוני מייקלס-מור.
בפברואר 2018 האופרה עלתה בבימוי מלא באופרה הישראלית במשכנה הנוכחי, עליה ניצח דניאל אורן ואותה ביים קספר הולטן.
בחודש מרץ 2023 עלתה האופרה בהפקה חדשה באופרה הישראלית בשיתוף עם האופרה המלכותית קובנט גרדן בלונדון, האופרה של ברצלונה והאופרה של יוסטון.
Toxicity (שיר)
Toxicity (בתרגום חופשי: רעילות) הוא סינגל שבוצע על ידי להקת ההאבי מטאל האמריקאית סיסטם אוף אה דאון, שיצא בשנת 2002. הסינגל נכלל באלבום הנושא את אותו השם. למרות שמעולם השיר לא הגיע להצלחה המסחרית של הסינגלים "Chop Suey!" ,"Aerials", נשאר השיר אחד מהשירים הפופולריים ביותר של מעריצי הלהקה. השיר ידוע בשירה האגרסיבית ובקצב תופים הבולט שבו. השיר דורג במקום ה-14 מתוך 40 השירים הגדולים בסגנון המטאל בכל הזמנים.
השיר ניתן להורדה עבור משחק המוזיקה וידאו בשם רוק בנד, והוא נכלל במשחק גיטר הירו בקטגוריה גיטר הירו:מטאליקה. השיר הגיע למקום השלישי במצעד השירים האלטרניביים בארצות הברית.
קליפ וידאו
דארון מאלכיאן לובש בקליפ חולצה של הלוס אנג'לס קינגס ששם משפחתו כתוב עליה מאחורה ומתחתיו המספר 13.
מצעדים
כמן כן, השיר זכה במקום ה-53 ב-Y2KROQ ב-200 שירים הטובים ביותר של המאה.
כימאי
כימאי הוא אדם העוסק בכימיה. כימאי הוא מדען שחוקר את הרכב החומר, מבנהו, תכונותיו והשינויים החלים בו במהלך אינטראקציה עם חומר אחר או עם אנרגיה. כימאים פועלים לשיפור איכותם של מוצרים קיימים או לתכנון ופיתוח של תגובות כימיות שמטרתן לייצר חומרים חדשים בשיטות יעילות וחסכוניות. לא ניתן כמעט לחשוב על תעשייה שאינה נהנית מפירות המחקר המדעי שבוצע על ידי הכימאים.
תפותי שנחשבת לכימאית הראשונה מוזכרת בחרס מהמאה ה-12 לפנה"ס.
הכשרה
הכשרה למקצוע כימאי ניתנת בשלושה מסלולים:
העסקה
כימאים עשויים להשתלב גם בתעשיית הביוטכנולוגיה, ובמוסדות מחקר רפואיים וכן בתחומי עיסוק הקשורים לזיהוי פלילי, ארכאולוגיה וגאולוגיה.
אותות הוקרה
אות ההוקרה החשוב ביותר על הישגים בתחום הכימיה הוא פרס נובל לכימיה, המוענק לכימאים ולעוסקים בתחומים קרובים, כגון ביוכימיה.
אגודה מקצועית
החברה הישראלית לכימיה (ICS) היא האגודה המקצועית לכימיה בישראל.
יקב צרעה
יקב צרעה הוא יקב ישראלי המגדל את כרמיו בהרי יהודה.
רקע
ב - 1993 הקים רוני ג'יימס (1945-2008) את יקב צרעה על אדמת קיבוץ צרעה, אחד הראשונים בהרי יהודה. ב-2005 זכה רוני בפרס אשכול הזהב על תרומתו לעולם היין ולהכרה כ"מר טרואר" הישראלי.
משנת 2006 יינן היקב הוא ערן פיק. החל משנת 2016, יקב צרעה הוא חלק מקבוצת קוורטט הרי יהודה.
צוות
ערן פיק, יינן ומנכ"ל - ב-2006, הצטרף ערן פיק לצוות היקב כיינן ראשי. לערן תואר B.S בתורת היין והכרם (Viticulture and Enology) מאוניברסיטת דייוויס שבקליפורניה. את ניסיונו המקצועי רכש תוך התלמדות במספר יקבים בנאפה, סונומה, אוסטרליה ובורדו. ב 2016 קיבל ערן את התואר Master of Wine והפך לישראלי הראשון שנושא תואר זה.
דור ג'יימס, כורם - דור מלווה את היקב מיום הקמתו, והצטרף לצוות ככורם בשנת 2005. לדור תואר ראשון במדעי המדינה של מכללת עמק- יזרעאל, והוא בוגר החוג להוראת היסטוריה בסמינר אורנים.
Jean-Claude Berrouet, יועץ - במשך שנים רבות היה ברואה היינן הראשי של שאטו פטרוס. החל מ-2010 הוא נותן שירותי ייעוץ ליקב צרעה.
יינות
יקב צרעה מייצר כ 100,000 בקבוקים בשנה כ-20% מהם משווקים לחו"ל. 75% מהיין לשוק המקומי מופץ למסעדות. יינות היקב מבטאים נאמנה את הטרואר הייחודי לכל כרם, והם נקראים על שם מקור מוצא.
החל מבציר 2002 כל יינות היקב כשרים.
מ-2018 מקבלים יינות היקב ציון של 4 כוכבים במדריך היין של Hugh Johnson, הציון הגבוה ביותר הניתן.
בין השנים 2014-2016 נבחר שורש לבן ליין הלבן בעל הציון הגבוה ביותר בישראל על ידי מדריך היין הישראלי.
כרם שורש
הנטיעות בכרם שורש החלו בשנת 2000.
על השטח שגודלו כ 150 דונם גדלים 8 זנים שונים מהם מופקים יינות היקב.
הכרם נטוע בשיפוע צפון מערבי בגובה ממוצע של 650 מטר מעל פני הים.
חוג מקומי
בתורת החוגים, חוג מקומי הוא חוג (בדרך כלל - קומוטטיבי) שיש לו אידיאל מקסימלי יחיד. חוגים מקומיים נקראים כך משום שהם מאפשרים לחקור מרחבים באופן מקומי, בסביבת נקודה. אחד המקורות החשובים לחוגים כאלה הוא תהליך המיקום של חוג קומוטטיבי נתון ביחס לאידיאל ראשוני של אותו חוג. כל תחום הערכה הוא מקומי. לחוג קומוטטיבי מקומי תורת הצגות פשוטה בתכלית: יש לו מודול פשוט יחיד (עד כדי איזומורפיזם), וכל מודול פרויקטיבי הוא חופשי.
אם R חוג קומוטטיבי מקומי ו-M האידיאל המקסימלי שלו, אז כל איבר מחוץ ל-M הוא הפיך.
מיקום
יהי R חוג קומוטטיבי עם יחידה, ו-S תת-קבוצה של R, המכילה את 1 וסגורה לכפל, ואינה מכילה את 0. המיקום של R ב-S הוא החוג, שבו החיבור של שברים מוגדר לפי , והכפל לפי. החוג החדש מכיל את החוג R, ויש התאמה חד-חד-ערכית בין סריג האידיאלים שלו, לסריג האידיאלים של R הזרים ל-S.
אם P אידיאל ראשוני של R, אז המיקום של R ביחס ל-P הוא החוג (R-P)^{-1}R. זהו חוג מקומי, שהאידיאל המקסימלי היחיד שלו הוא (R-P)^{-1}P.
דוגמאות
מיקום של חוג המספרים השלמים באידיאל הראשוני p\mathbb{Z} נותן את החוג, שהאידיאל המקסימלי היחיד שלו נוצר על ידי p. השלמה של החוג הזה ביחס לטופולוגיה ה-p-אדית נותנת את חוג השלמים ה-p-אדיים, , שגם הוא מקומי.
חוגים מקומיים נתריים
ישנם מקורות (ובפרט בכתבי בורבקי) שבהם המושג "חוג מקומי" מתייחס לחוג שהוא מקומי ונתרי (ואז חוג מקומי סתם נקרא "קוואזי-מקומי"). אכן, החוגים המקומיים המופיעים בגאומטריה אלגברית הם כמעט תמיד נתריים. לחוגים מקומיים נתריים יש כמה תכונות חשובות: וולפגנג קרול, שהיה הראשון שחקר חוגים מקומיים, הוכיח (ב-1938) ש-, כאשר M הוא האידיאל המקסימלי היחיד. לחוגים מקומיים נותריים יש ממד קרול סופי, נאמר n, ואז יש איברים בחוג כך שהרדיקל של \sum R x_i הוא האידיאל המקסימלי, M. לכל חוג מקומי R יש השלמה, שהיא הגבול הפרויקטיבי. החוג שלם אם הוא שווה להשלמה שלו. משפט המבנה של כהן (1946) מתאר חוגים מקומיים נתריים שלמים: כל חוג מקומי נתרי שלם (המכיל שדה) הוא חוג מנה של.
חוגים מקומיים רגולריים
חוג מקומי נתרי הוא רגולרי, אם אפשר ליצור באמצעות יוצרים את האידיאל המקסימלי עצמו. תכונה זו שקולה לכך שהממד של M/M^2 (כמרחב וקטורי מעל שדה השאריות k=R/M) שווה ל-n; וגם לכך שהחוג המדורג איזומורפי לחוג הפולינומים ב-n משתנים מעל k.
כמה משפחות חשובות נוספות של חוגים מקומיים נתריים הן חוגים בעלי חיתוך שלם (זהו חוג מקומי רגולרי, מודולו אידיאל שלו הנוצר על ידי "סדרה רגולרית"); חוגי גורנשטיין (חוגים מקומיים נתריים בעלי ממד אינג'קטיבי סופי); וחוגי כהן-מקולי מקומיים (חוגים מקומיים נתריים שבהם יש לאידיאל המקסימלי סדרה רגולרית באורך השווה לממד קרול של החוג). כל חוג מקומי רגולרי הוא בעל חיתוך שלם; כל חוג בעל חיתוך שלם הוא גורנשטיין; וכל חוג גורנשטיין הוא כהן-מקולי.
חוגים מקומיים ארטיניים
חוג מקומי (קומוטטיבי) ארטיני R, עם אידיאל מקסימלי N, הוא ראשי (כלומר, כל האידיאלים שלו ראשיים) אם ורק אם N עצמו ראשי. במקרה זה, כל עוד המנה אינה מתאפסת, הממד של כל  מעל שדה השאריות F = R/N הוא 1. את הסיעוף של R מודד המספר e, כאשר pR = N^e; החוג נקרא מסועף אם e>1.
חוג מקומי ארטיני ראשי R הוא מנה של תחום הערכה דיסקרטית שלם, W, ויתרה מזו, R אינו מסועף אם ורק אם W אינו מסועף. אם המאפיין של R שווה לזה של F, אז עבור s מתאים. אחרת, המאפיין של F חיובי, ואז קיים חוג הערכה דיסקרטית שלם לא מסועף יחיד V ששדה השאריות שלו הוא F; במקרה זה כאשר  הוא פולינום אייזנשטיין. אם R מסועף באופן מבוית (כלומר e>1 אבל אינו מתחלק במאפיין p של F) אפשר לדייק יותר:, כאשר והתמונה של a ב-F יחידה עד-כדי כפל בחזקת-m והפעלה של אוטומורפיזם של F.
חוגים מקומיים לא קומוטטיביים
חוג לא קומוטטיבי נקרא מקומי אם יש לו אידיאל שמאלי מקסימלי יחיד; במקרה זה, יש לו גם אידיאל ימני מקסימלי יחיד, ואידיאל מקסימלי זה הוא דו-צדדי. לכן יש לחוג אידיאל מקסימלי יחיד. חוג המנה ביחס אליו הוא חוג עם חילוק. משפט קפלנסקי (כל מודול פרויקטיבי הוא חופשי) מתקיים גם לחוגים מקומיים לא קומוטטיביים. מודול שחוג האנדומורפיזמים שלו הוא מקומי נקרא אי-פריק בחֹזקה (strongly indecomposable).
Fai rumore
Fai rumore (בעברית: עושה רעש) הוא שיר באיטלקית, שנכתב והולחן על ידי דיודאטו ואדווין רוברטס ובוצע על ידי דיודאטו. השיר היה אמור לייצג את איטליה באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד, בעקבות זכייתו במקום הראשון בפסטיבל סן רמו. אך בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בעולם הוחלט לבטל את אירוויזיון 2020.
המוזיאונים לתולדות עיירות הפיתוח
מיזם המוזיאונים לתולדות עיירות הפיתוח נועד להקמת מוזיאונים בעיירות הפיתוח השונות, לתיעוד וסיפור תרומתם של המתיישבים הראשונים שם בשנות ה-50 וה-60.
חלוצי עיירות הפיתוח, רובם עולים מארצות צפון אפריקה, הפריחו את השממה והפכו את עשרים ואחת ערי הפיתוח לערים גדולות, מבוססות ומפותחות. לפי התוכנית יוקמו 21 מוזיאונים בערי הפיתוח, מוזיאון בכל עיר, שיזכה לשם "בית־ראשונים" או "בית־מייסדים", כמו אלה שנמצאים ביישובים של ההתיישבות העובדת שאוכלסו ברובם על ידי עולים מאירופה ומאמריקה. בתי המייסדים יוקמו במבנים היסטוריים קיימים שהשתמרו. על ביצוע והקמת הבתים אמונה המועצה לשימור אתרים.
ג'ומבוש
הכלי פותח ב-1930 על ידי זיינל אבידין ג'ומבוש מאיסטנבול, ככלי דמוי עוד שניתן להופיע עמו כחלק מהרכב מוזיקלי גדול. ייצורו הזול של הכלי בהשוואה לאחרים, הביא לכך שרבים מרוכשיו היו ממעמד סוציו-אקונומי נמוך ובני מיעוטים, שניגנו עליו בעיקר מוזיקה עממית בשילוב עם מוזיקה טורקית אתנית. הפופולריות של הכלי ירדה בשנות ה-60, מלבד בקרב המיעוט הרומני, שאימץ אותו מכיוון שהתאים לכלי נגינה אחרים בהרכבים המוזיקליים שלהם כשניגנו במסיבות וחתונות. באמצע שנות ה-90 גברה שוב הפופולריות של הכלי בקרב צעירים שחידשו מוזיקה עממית בטורקיה, כגון ארמנים, יהודים, כורדים ורומנים. בהמשך החלו להשתמש בו גם הרכבי רוק טורקי.
הכלי מיוצר עד היום בחברה של צאצאי משפחת ג'ומבוש. הם מוכרים כ-3,000 כלים בשנה, מחציתם לייצוא למדינות אירופה וארצות הברית.
פיאנו נובילה
פיאנו נובילה (מאיטלקית: Piano nobile - קומת או מפלס האצולה) היא הקומה הראשית של בית גדול, הנבנית בדרך כלל באחד הסגנונות של אדריכלות הרנסאנס הקלאסית. קומה זו מכילה את חדרי השינה וחדרי קבלת הפנים העיקריים של הבית.
הפיאנו נובילה היא בדרך כלל הקומה הראשונה או השנייה מעל קומת הקרקע, המכילה חדרים קטנים יותר וחדרי שירותים. אחת הסיבות לכך הייתה שמהחדרים הראשיים ניתן יהיה להשקיף על נוף יותר רחב, אך גם להימנע מההמולה והריח של הרחוב במידת האפשר. דוגמה לכך ניתן לראות בוונציה, שבה ניתן להבחין בקלות בפיאנו נובילה של ארמונות רבים, כיוון שיש בה מאפיינים גדולים יותר כגון חלונות, מרפסות ולוג'יות. מבנים הבנויים באופן זה הם הפאלאצו פוסקארי, קא' ד'אורו, קא' ונדראמין קאלרגי, ופאלאצו בארבאריגו.
חלונות גדולים יותר בהשוואה לקומות אחרות הם מאפיין בולט של הפיאנו נובילה. באנגליה ובאיטליה הוקמו מבנים רבים שהגישה אל הפיאנו נובילה שלהם הייתה דרך גרם מדרגות מקושט, שחסך ממבקרים רמי-מעלה את הצורך להיכנס לבית דרך קומת המשרתים. קדלסטון הול הוא דוגמה לכך באנגליה, כמו גם וילה קפרה "לה רוטונדה" באיטליה.
בבתים רבים הייתה קומה משנית בחשיבותה מעל הפיאנו נובילה, שהכילה חדרים פרטיים לשימוש המשפחה שהתגוררה במקום כשלא התארחו שם אנשים רמי-מעלה. מעל קומה זו הייתה בדרך כלל עליית הגג, שגם בה התגוררו אנשי צוות.
באיטליה היה נהוג לבנות מדי פעם את הסקונדו פיאנו נובילה, כלומר, הקומה הראשית השנייה. במקרים אלו תוארה הפיאנו נובילה הראשית כפרימו פיאנו נובילה, על מנת ליצור הבחנה בין שתי הקומות. למרות השימוש שנעשה במונחים אלה, הם אינם נכונים מבחינה טכנית, כיוון שהפיאנו נובילה הכילה תמיד את החדרים הגדולים ביותר, כך שהקומה השנייה הנקראת כך לא יכולה להיות הגדולה ביותר. מונח זה לא היה בשימוש בבריטניה.
סוג זה של סידור קומות היה בשימוש באירופה כל זמן שבנו בתים גדולים בסגנונות קלאסיים.
יישר כוח
יישר כוח הוא ביטוי של הכרת טובה לאדם על מאמציו ותרומתו, והבעת הערכה להישגיו.
מקור הביטוי ומשמעותו
מקור הביטוי בתלמוד, שבו מסופר שאמר הקב"ה למשה על שבירת הלוחות: "יישר כוחך ששיברת". משמעות הביטוי היא מעין תחזקנה ידיך, היינו: המשך כך.
הפירוש המילולי של הביטוי: "יישר" היא צורת עתיד של הפועל הארמי יש"ר. להבדיל מעברית, שבה פועל זה עניינו יושר בדרך כלל, בארמית עניינו חוזק, ועל כן מילולית משמעו של הביטוי "יֶחֱזַק כוחך" (בדומה לו נמצא בתלמוד "אי איישר חילי" = "אם יֶחזק כוחי"). יש המשייכים את המילה "יישר" לשורש שר"ר, שמשמעותו חוזק וכוח בארמית ("שריר וקיים") ואף בעברית ("שרירות לבי", "שריר").
בתלמוד, נפוץ השימוש בקיצור המילה ליישר עם שני יודין. רש"י מפרש: "יישר - יפה עשית".
הגיית הביטוי
בקרב דתיים (בפרט אשכנזים) בימינו נפוצה הצורה שְכּוֹיֵיח (וכן יֶשכּוֹיְך או ישכייעך כפי שכותבים (בפסאודו-יידיש) ליטאים ובני הישיבות), המשקפת את ההגייה האשכנזית של הביטוי. לעומת זאת יש המקפידים להשתמש דווקא בצורה המדויקת "יישר כוח".
השתלשלות הביטוי
לא ברורה השתלשלות הביטוי ומדוע חדר דווקא לארצות אשכנז, וכן מהו מקורו של הביטוי הספרדי המקביל חזק וברוך. מקורו של הביטוי 'אשריך', לעומת זאת, הוא עוד מתקופת המקרא (ראו דברים ל"ג, כט: "אשריך ישראל מי כמוך"; תהילים א, א: "אשרי האיש").
בספרות העברית החדשה
בקרב דוברי עברית בסוף המאה העשרים נפוצה הצורה "שכוייח", אך בכתב נהגו להשתמש בצורה העברית. כך לדוגמה, ח"נ ביאליק, במאמרו "הספר העברי", משתמש פעמיים בביטוי בצורתו "יישר כוח". כמו כן, הרומן של ש"י עגנון "הכנסת כלה" מתרחש בגליציה, בקרב דוברי יידיש, אך פרומיט אומרת בו "יישר כחך רבי קרוב שהטרחת עצמך להביא לי פריסת שלום" (עמוד רפב במהדורת תש"ך).
אופן השימוש בביטוי יישר כוח וביטויים דומים
בברכת "יישר כוח" (או "שכוייח") נהוג לברך חזנים (לאחר תום התפילה), כהנים (לאחר ברכת כהנים), דרשנים (לאחר הדרשה), וכיוצא בזה. כן נפוץ השימוש בברכה גם בשיחות חולין (לדוגמה: העבר לי את קנקן המיץ, בבקשה. שכוייח).
יישר כוח היא אמרה שגם אומרים אנשים לאדם שעשה מעשה טוב ובשביל לכבדו אומרים לו "יישר כוח" ("שכוייח").
התשובה המקובלת ל"שכוייח", היא על פי רוב "ברוך תהיה" (או: ברוכה תהיי, ברוכים תהיו, וכדומה). בעבר נהוג היה גם המענה "כחכם יישר" או בהברה היידישאית "כויחכם-ישר". כיום יש המקצרים מענה זה, בעיקר בקרב דוברי היידיש הירושלמיים, ל"ישֶׁר" (הש|ש' בסֶגוֹל).
לאמירה "חזק וברוך" ישנן שתי תשובות: המקובלת שבהן היא "חזק ואמץ", ותשובה אפשרית אחרת היא "ברוך תהיה" (או: ברוכה תהיי, ברוכים תהיו, וכדומה) או בקרב מרוקאים, "כולכם ברוכים". בקרב יהודי תימן נפוץ המענה "ואתה ברוך".
ביטוי מקובל ומקביל נוסף לאלו, היא הברכה "תזכה/תזכו/תזכי למצוות", המגיע בדרך כלל גם הוא כהכרת טובה על מעשה טוב, על עשיית מצווה, או על גמילות חסד. המענה המקובל על ברכה זו היא ה"אמן" המסורתית, או "תזכו לעשות" בקרב בני כל העדות, ואילו בקרב בני עדות המזרח מקובלת גם התשובה "תזכו לזַכות" (הZ|ז' בפתח).
ביטוי נוסף למטרה זו הוא אשריך. הביטוי נפוץ במיוחד בעדת החוזרים בתשובה של חסידות ברסלב, ומשם התפשט גם לציבורים נוספים.
בסלנג העברי משמש לכך הביטוי קבל ח"ח (נהגה: "ח|חי"ת-חי"ת"), שפירושו "קבל חיזוק חיובי".
לטיסיה בק
לטיסיה בק (נולדה ב-5 בפברואר 1992) היא שחקנית גולף ישראלית.
ביוגרפיה
בק נולדה באנטוורפן, שבבלגיה, ובגיל שש עלתה לישראל עם הוריה (בשנת 1998). בשל חיבתם של הוריה למשחק הגולף הקימו את ביתם בקיסריה, שם נמצא מועדון הגולף קיסריה, אחד משני מועדוני הגולף היחידים בישראל. בשנת 2004 זכתה באליפות ישראל הפתוחה לנשים בקטגוריית הבוגרות, כשהייתה בת 12 בלבד. גם בשנה שלאחריה זכתה באליפות. כשהייתה בת 14 עברה ללמוד באקדמיית IMG בפלורידה שבארצות הברית למשך ארבע שנים. בשנת 2007 השתתפה באליפות בקטגוריית הגברים, והגיעה למקום החמישי. באותה שנה השתתפה בתחרות המאסטרס האירופי לנוער עד גיל 16 שהתקיימה בצרפת, והגיעה למקום השמיני.
בשנת 2008 נבחרה בק לאחת מחמשת ספורטאי העשור, כחלק מחגיגות ה-60 למדינת ישראל. איתה ברשימה נבחרו אברהם גרנט, פיני גרשון, יוסי בניון ושחקנית הכדורת דשא לעיוורים רחל בוכניק
בשנת 2010, לאחר שסיימה את לימודיה באקדמיית IMG, קיבלה מלגה והחלה לייצג את נבחרת הגולף של אוניברסיטת דיוק בצפון קרולינה. בשנתה הראשונה במכללה זכתה בתואר רוקי השנה של ה-ACC, האזור שבו משחקת המכללה במסגרת ליגת המכללות האמריקנית, NCAA.
בגיל 18 גויסה לצה"ל על תקן ספורטאית עילוי, כשבכך התאפשר לה להמשיך בלימודיה בארצות הברית.
שיא נוסף בקריירה הגיע באוגוסט 2011, כאשר העפילה לראשונה לאליפות קנדה הפתוחה, טורניר מסדר הגודל השני בחשיבותו בסבב הגולף העולמי לנשים, ה-LPGA. ב-2014 רשמה את הישג השיא שלה כאשר נכנסה לסבב הגולף העולמי לנשים.
בשנת 2016, ייצגה את ישראל באולימפיאדת ריו לאחר שדורגה במקום ה-42 בעולם.
אלפרד ג'ורג' א-נקאש
אלפרד ג'ורג' א-נקאש (בערבית: ألفرد جورج النقاش; 1887–1978) היה מדינאי לבנוני נוצרי-מרוני שכיהן כראש ממשלת לבנון וכנשיא המדינה בזמן המנדט הצרפתי על לבנון.
כיום קרוי אחד הרחובות המרכזיים בביירות על שמו.
דה הבילנד מוסקיטו
דה הבילנד מוסקיטו (באנגלית: de Havilland Mosquito; "יתוש") היה מטוס רב־משימתי בריטי בעל שני אנשי צוות, שהצטיין במספר תפקידים במהלך מלחמת העולם השנייה. המוסקיטו היה מטוס דו־מנועי, שבו הטייס והנווט ישבו זה לצד זה, כשהנווט יושב בכיסא הימני מעט מאחורי קו הישיבה של הטייס. למטוס היה תכנון לא מקובל – הוא התבסס על עץ לבוד, שהורכב מעץ תרזה ובלזה, בתקופה בה שימוש בעץ נחשב מיושן.
למוסקיטו היו גרסאות שונות שהתאימו אותו למשימותיו המגוונות. כך למשל, נשאה גרסת המפציץ שלו פצצות במשקל של עד כ־1,800 ק"ג, במהירות כזו שהקשתה על יירוטו, ואילו גרסת הקרב ניחנה בכושר תמרון שאיפשר לה להילחם במטוסי קרב חד־מנועיים. תפקידיו של המוסקיטו כללו משימות כמפציץ טקטי, מטוס ביון, מטוס קרב לפעולה בשעות היום או הלילה, מפציץ־קרב, מטוס חדירה ומטוס תקיפה ימית.
המטוס שירת בחיל האוויר המלכותי הבריטי ובחילות אוויר רבים אחרים בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה. טיסת הבכורה התקיימה ב־25 בנובמבר 1940, והמטוס היה בשירות מבצעי בין השנים 1941 ל־1956 ושירת גם בחיל האוויר הישראלי עד שנה זו.
המוסקיטו התקבל בהתפעלות מצד גורמים רבים, ובהם אף מפקד חיל האוויר של גרמניה הנאצית, הלופטוואפה, הרמן גרינג:
המוסקיטו היווה השראה לחיקוי גרמני, הפוקה־וולף 154 TA מוסקיטו, שבדומה למוסקיטו הבריטי נבנה מעץ.
תכנון ופיתוח
במהלך שנות שנות ה־30 פותחה האמונה בשורות חיל האוויר המלכותי כי מפציץ יגיע תמיד אל מטרתו, ומ־1927 ואילך החלה השקעה רחבת היקף בתשתיות ובסיסים שנועדו לאכלס טייסות מפציצים. לעומת השקעה זו, היה סדר הכוחות של פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי מורכב בעיקר ממפציצים מיושנים שלא התאימו עוד למשימותיהם, ולמטוסים המודרניים ביותר בפיקוד, הבריסטול בלנהיים והויקרס ולינגטון הדו־מנועיים, לא היה את הטווח הדרוש או את כמות החימוש הניתנת לנשיאה כדי להחשב כמפציצים אסטרטגיים.
באותה תקופה צברה חברת דה הבילנד מוניטין בפיתוח מטוסים מהירים וחדשניים כמו מטוס המירוץ DH.88 קומט ומטוס הנוסעים DH.91 אלבטרוס, שכבר בבנייתם נעשה שימוש בעץ מרוכב, ששימש לאחר מכן את המוסקיטו. על סמך ניסיון זה האמין ג'פרי דה הבילנד כי על מנת להשיג את המהירות הדרושה קיימת חשיבות לעיצוב האווירודינמי של המפציץ, בדומה לזה של מטוס הקרב, תוך התחשבות בקווי מתאר חלקים של המבנה ושימוש בזוג מנועי רולס־רויס. ב־7 ביולי 1938 שלח דה הבילנד מכתב לסר וילפרד פרימן, חבר המועצה למחקר ולפיתוח אווירי והציע לפתח מטוס בעל מבנה עץ על מנת לאפשר ייצור מהיר למקרה שתוכרז מלחמה.
הצעה זו אפשרה לעשות שימוש במשאבים לא מנוצלים: בעובדים מיומנים של תעשיית הריהוט שיופנו לתרומה למאמץ המלחמתי בצורה יעילה, ובעץ שנחשב לחומר גלם לא אסטרטגי, בתקופה בה תעשיית התעופה כרעה תחת נטל העומס וסבלה ממחסור בפלדה ובאלומיניום. העץ היה שווה בחוזקו לזה של פלדה או אלומיניום במשקל זהה, והיה קל יותר לתיקון. תחילה לא גילה משרד האווירייה עניין בגישה החדשנית, בשל העיסוק בפרויקטים אחרים וחוסר הרצון להתנסות בחדשים והתרכזות בבניית עיצובים שמרניים יותר שכבר הוכיחו את עצמם, אם כי כבר היו פחות יעילים. דה הבילנד תכננה את המוסקיטו על בסיס ספקולטיבי, והצליחה לעניין את המשרד רק עם הצגת ביצועי אב־הטיפוס.