cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוד רוממותו (מחזה)
הצלחתו של המחזה
המחזה "הוד רוממותו" נחל הצלחה בימתית רבה, וכתוצאה מכך פרסומו של הרצל הלך וגדל. הצלחת המחזה העניקה להרצל הכרה והערכה רבה, ובעקבות כך נפתחו עבורו הזדמנויות חדשות שסייעו לו בהמשך הקריירה.
סרגיי אוברוב
הרוזן סרגיי סמיונוביץ' אוברוב (25 באוגוסט (5 בספטמבר 1786 - מוסקבה; 4 בספטמבר (6) 1855) היה איש אצולה, ושר החינוך של רוסיה בשנים 1833–1849.
היה אחד המדינאים המשפיעים תחת קיסרותו של הצאר ניקולאי הראשון. נודע בשל תוכניתו לטפל בשאלת השתלבותם של היהודים באימפריה הרוסית וכמפתח "תאוריית העממיות הרשמית".
אוברוב, שקשור בנישואין עם משפחת רזומובסקי החזקה, פרסם מספר עבודות על ספרות וארכאולוגיה יוונית עתיקה, שהביאו לו מוניטין אירופי. כשמרן מאושר היה בקשרי ידידות עם אלכסנדר פון הומבולדט, מאדאם דה סטאל, גתה, הנסיך דה ליגנה, ניקולאי קרמזין, וסילי ז'וקובסקי. אוורוב למד בגטינגן, ומשנת 1811 עד 1822 אצר את מחוז החינוך של סנט פטרסבורג.
בשנת 1832 מונה אוורוב לסגן שר החינוך הלאומי, לאחר שהחליף את חותנו רוזן אלכסיי קירילוביץ' רזומובסקי. הוא נבחר לחבר מכובד של האקדמיה הרוסית למדעים בשנת 1811 והיה נשיא המוסד משנת 1818 ועד מותו. בעקבות מרד הדקבריסטים בשנת 1825, הצאר עבר להגן על הסטטוס קוו על ידי ריכוז המערכת החינוכית. הוא רצה לנטרל את האיום של רעיונות זרים ואת מה שהוא לעג ל"ידע פסבדו". עם זאת, אוורוב קידם בשקט את החופש והאוטונומיה האקדמית, העלה את הסטנדרטים האקדמיים, שיפר את המתקנים, ופתח השכלה גבוהה בפני המעמד הבינוני. בשנת 1848 הצאר, מחשש לטלטלות הפוליטיות במערב עלול לגרום להתקוממות באירופה, סיים את חידושיו של אוורוב.
אוורוב היה אחראי על העלאת הנוסחה "אורתודוקסיה, אוטוקרטיה ולאום", בסיס הפעילות שלו בנושא חינוך ציבורי. על פי התיאוריה של אוורוב, העם הרוסי (נרוד) הוא מאוד דתי ומסור לקיסר, כך שהדת האורתודוקסית והאוטוקרטיה הם בסיסים ללא תנאי לקיומה של רוסיה. לאום (נרודנוסט) נחשב כצורך לעקוב אחר מסורות לאומיות עצמאיות ולהילחם בהשפעה זרה. התיאוריה קבעה כי יש צורך לדחות רעיונות מערביים - חופש חשיבה, חופש אישיות, אינדיבידואליזם, רציונליזם שנחשבו על ידי הדת האורתודוקסית כמסוכנים וחשיבה מורדת. מפקד המשטרה הפוליטית הרוסית (המחלקה השלישית של הוד מלכותו הקנצלרית האישית) אלכסנדר פון בנקנדורף כתב כי "העבר של רוסיה היה נפלא, ההווה נהדר והעתיד הוא מעל לכל החלומות". שלושת המושגים הללו נחשבו כ"חומות העמודים" של האימפריה הרוסית. הוא פעל להגבלת הגישה לחינוך של אנשים ממוצא לא אצילי וחיזוק השליטה הממשלתית באוניברסיטאות ובגימנסיות, והעיר פעם במפורסם: "אין פוגצ'בים באוניברסיטה". פירוש הדבר שרק לחלק קטן מהאוכלוסייה הרוסית (אצילים בלבד, רבים מהם ממוצא זר) הייתה אפשרות לקבל את ההשכלה; זה היה כמעט בלתי אפשרי עבור אנשים לא-אצילים רוסים לקבל גישה לחינוך. במובן זה, פירושו של נרודנוסט (הלאום) היהודים היו צריכים להתרחק מחינוך (השפעה מערבית) על מנת לשמר את האופי הלאומי הרוסי הטהור של האנשים.
האוניברסיטאות היו קטנות ופוקחו מקרוב, במיוחד במחלקות הפילוסופיה שעלולות היו להיות מסוכנות. משימתן העיקרית הייתה להכשיר ביורוקרטיה בכירה נאמנה, אתלטית וגברית, שנמנעה מהפקת העבודה במשרד.
למרות צעדים ריאקציוניים אלה, אוורוב היה אחראי גם על הנחת יסודות החינוך האיכותי ברוסיה והחזרתו למנהג שליחת מדענים רוסים לחו"ל. לרוע המזל כל מעשיו היו תרומה מתה למערכת החינוך הרוסית, מכיוון שכמעט 99% מהאוכלוסייה הרוסית (לא אצילים, אנשים) נאסר על השכלה, לא משנה כמה הם מוכשרים.
אוורובייט, הנדיר מבין הגרנטים, נקרא על שמו. בנו אלכסיי אוברוב הקים את החברה הארכאולוגית הרוסית ואת המוזיאון ההיסטורי הממלכתי במוסקבה.
יחסיו הידועים של אוורוב היו עם הנסיך מיכאיל אלכסנדרוביץ' דונדוקוב-קורסקוב, שעל פי שמועות מתמשכות המשתקפות באפיגרמה הסוערת של פושקין, היה חייב את מינויו באקדמיה למדע בזכות יחסיו ההומוסקסואליים עם אוברוב.
מוחמד אבו גבל
קריירה בינלאומית
אבו גבל רשם את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת מצרים ב-3 בספטמבר 2011 בהפסד 2–1 לנבחרת סיירה לאון במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2012.
גבסקי נכלל בסגל הנבחרת עבור גביע אפריקה לאומות 2021. הוא רשם את הופעת הבכורה שלו בטורניר כאשר נכנס בדקה ה-88 כמחליפו של מוחמד א-שנאווי הפצוע במסגרת משחק שמינית הגמר מול נבחרת חוף השנהב. במשחק זה שנגרר לדו-קרב פנדלים, הוא הדף את בעיטתו של אריק בייאי, הדיפה שעזרה לנבחרת להעפיל לשלב הבא. בשלב רבע הגמר מול נבחרת מרוקו, גבסקי נכנס פעם נוספת כמחליף לשוער הראשון שנפצע, מוחמד סובחי, בדקה ה-96. בלית ברירה, אבו גבל לבש את אפודת השוער הראשון במשחק חצי הגמר מול נבחרת קמרון, משחק שהלך לבעיטות מהנקודה הלבנה ובו הוא היה אחראי לשתי הדיפות: האחד להרולד מוקודי והאחר לג'יימס ליאה סיליקי, הדיפות אלו סייעו לנבחרתו להעפיל לגמר. במשחק הגמר מול נבחרת סנגל הוא שמר על שער נקי, כשהדף את בעיטת הפנדל של סאדיו מאנה בדקה השביעית. המשחק נגרר אף הוא לדו-קרב בעיטות מ-11 מטרים, כשאבו גבל הדף את בעיטתו בונה סאר; לעומת זאת, הדיפה זו לא עזרה לנבחרת המצרית לזכות באליפות היבשת.
גמר גביע אירופה לאלופות 1980
גמר גביע אירופה לאלופות 1980 התקיים באצטדיון סנטיאגו ברנבאו במדריד, ספרד ב-28 במאי 1980, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר גביע אירופה לאלופות לעונת היא נוטינגהאם פורסט האנגלית, שניצחה במשחק המבורג מגרמניה המערבית בתוצאה 1-0. משחק הגמר נעל את המהדורה ה-25 של גביע אירופה לאלופות.
נוטינגהאם פורסט, אלופת אירופה המכהנת, שמרה על התואר עונה אחת לאחר שהגיעה לגמר הראשון בתולדותיה וזכתה בו. עם שתי אליפויות אירופה ורק אליפות אנגליה אחת, הייתה נוטינגהאם לקבוצה הראשונה בהיסטוריה שלזכותה יותר אליפויות אירופה מאליפויות מקומיות. היא שמרה על רצף הזכיות האנגליות במפעל, והעלתה אותו לשלוש זכיות רצופות, ברצף שהתארך לבסוף לשש זכיות. כמו כן, היא הייתה למועדון הרביעי ברציפות שזוכה ביותר מאליפות אירופה אחת ברצף, אחרי אייאקס אמסטרדם (1971–1973), באיירן מינכן (1974–1976) וליברפול (1977–1978). המבורג העפילה לגמר הראשון בתולדותיה, והייתה למועדון הגרמני השלישי שמגיע למעמד זה, אחרי באיירן מינכן ובורוסיה מנשנגלדבך.
על אף שלא זכתה באליפות אנגליה בעונת, העפילה נוטינגהאם פורסט לטורניר עקב זכייתה באליפות אירופה באותה עונה. בליגה היא סיימה כסגניתה של ליברפול. לעומתה, המבורג זכתה בבונדסליגה על מנת להעפיל למפעל, וזאת לאחר שהקדימה בנקודה אחת את שטוטגרט בראש הטבלה.
המשחק עצמו הוכרע משער של ג'ון רוברטסון כבר בדקה ה-20, לאחר שבעט כדור שטוח מ-18 מטרים לפינת שערו של רודולף קארגוס.
נוטינגהאם פורסט
אלופת אירופה המכהנת החלה את המסע להגנה על התואר מול אסטר השוודית. במשחק הראשון בבית גברה נוטינגהאם 2-0 על אסטר מצמד של איאן בוייר במחצית השנייה. שוויון 1-1 במשחק הגומלין בשוודיה הספיק לנוטינגהאם כדי להמשיך לשלב הבא.
בשלב שמינית הגמר פגשה נוטינגהאם את ארגש פיטשטי הרומנית. נוטינגהאם פתחה מצוין את המשחק הראשון והובילה 2-0 כבר לאחר רבע שעה, במה שהייתה לתוצאת הסיום של המשחק. היא השלימה ניצחון כפול בזכות 2-1 ברומניה שהעניק לה את הכרטיס לשלב הבא.
רבע הגמר זימן לנוטינגהאם מפגש עם נציגת גרמניה המזרחית, דינמו ברלין. המשחק הראשון נערך באנגליה, ובו הנחילה דינמו הפסד אירופי ראשון באותה עונה לנוטינגהאם, 1-0. אלופת אירופה הגיעה לגומלין בחוץ עם גבה אל הקיר, אך הפגינה יכולת משכנעת ובסיום המחצית הראשונה כבר הובילה 3-0 (צמד לטרבור פרנסיס). דינמו עוד חזרה למשחק עם שער בפתיחת המחצית השנייה, אך בסיום 3-1 לנוטינגהאם, שהעפילה לחצי הגמר עם 3-2 בסיכום שני המפגשים.
המשוכה האחרונה בדרכה של נוטינגהאם לגמר שני ברציפות הייתה אייאקס אמסטרדם ההולנדית. פעם נוספת אירחה נוטינגהאם את המשחק הראשון, והשיגה מקדמה נאה עם ניצחון 2-0 על ההולנדים. במשחק הגומלין התקרבה אייאקס עם שער בדקה ה-65, אך לא הצליחה למצוא שנית את הרשת וניצחה 1-0 בלבד. נוטינגהאם פורסט, עם 2-1 בסיכום שני המפגשים, העפילה לגמר השני בתולדותיה.
המבורג
המבורג פתחה את משחקיה מול ואלור האיסלנדית. במשחק הראשון בחוץ גברה המבורג 3-0 על יריבתה (צמד להורסט רובש), והשלימה ניצחון כפול בגומלין הביתי עם 2-1 בדרך לשלב הבא.
בשמינית הגמר פגשה המבורג את דינמו טביליסי מברית המועצות, שהדהימה את ליברפול והדיחה אותה בסיבוב הראשון. במשחק הראשון בהמבורג המשיכה האורחת את המומנטום מהסיבוב הראשון ועלתה ראשונה ליתרון, אך המבורג השלימה מהפך וניצחה 3-1, כולל שער של קווין קיגן האנגלי שנקם את הדחתה של קבוצתו לשעבר. קיגן כבש גם בגומלין בדרך לניצחון נוסף, 3-2 שהעניק להמבורג את הכרטיס לרבע הגמר.
בשלב רבע הגמר פגשה המבורג את היידוק ספליט. המשחק הראשון נערך בהמבורג, והמארחת ניצחה משער בודד על סף סיום המחצית הראשונה. משחק הגומלין בספליט היה צמוד ודרמטי. המבורג עלתה ראשונה ליתרון כבר בדקות הפתיחה, אך ספגה את השוויון לאחר כעשרים דקות. שתי דקות אחר כך שוב נטלה המבורג את היתרון, אך עם פתיחת המחצית השנייה שוב מצאה האורחת את שער השווין. בדקה ה-86 עלתה היידוק ליתרון ראשון במשחק, 3-2, אך לא הצליחה לכבוש שער נוסף. ההתמודדות הכפולה הסתיימה בשוויון 3-3, והמבורג העפילה בזכות חוק שערי חוץ.
חצי הגמר הפגיש בין המבורג לשיאנית הזכיות בתואר, ריאל מדריד הספרדית. ריאל רצתה להעפיל לגמר באצטדיונה הביתי, ועשתה צעד חשוב לקראת הגמר עם ניצחון ביתי 2-0 מצמד של סנטיאנה. במשחק הגומלין הדהימה המבורג את הספרדים. רובש ומנפרד קאלץ כבשו צמדים, והמבורג הביסה 5-1 את ריאל מדריד. עם 5-3 בסיכום המפגשים, העפילה המבורג לראשונה בתולדותיה לגמר גביע אירופה.
סיכום המשחק
משחק הגמר ציין חצי יובל לטורניר, ולכבוד המאורע נבחר אצטדיון סנטיאגו ברנבאו המפואר כאצטדיון המארח. בפועל, הגעתן של שתי קבוצות קטנות יחסית בקנה מידה אירופי, הובילה ליציעים ריקים בחציים. נוטינגהאם פורסט, תחת המאמן המצליח בתולדותיה בריאן קלאף, הגיעה למשחק כאלופה המכהנת, אך עם זאת לא הגיעה כפייבוריטית. היא חסרה במשחק את החלוץ הבכיר בסגל שלה, טרבור פרנסיס, שסבל מקרע בגיד אכילס. מנגד, גם המבורג שניצבה לגמר הראשון בתולדותיה הייתה קבוצה צנועה, ואף היא חסרה את החלוץ הבכיר שלה, הורסט רובש, שפציעה בקרסול מנעה ממנו לפתוח בהרכב והוא שולב מהספסל בלבד במהלך המשחק.
המבורג מצדה כבשה כשתי דקות לאחר מכן. וילי ריימן הגיע ראשון לכדור חוזר מהדיפה של שילטון לאחר בעיטה של מגאת, אך השער נפסל בטענת נבדל. מנקודה זו ואילך, התבצרה נוטינגהאם בהגנה. צמד הבלמים לארי לויד וקני ברנס מנעו מהמבורג להתקרב לשער, וכשבכל זאת הצליחה המבורג לייצר בעיטות למסגרת, היא נתקלה בשלטון שהיה בטוח מאוד בשערו.
עוד בתוך המחצית הראשונה הייתה קרובה המבורג לשוויון. כדור שהוגבה לתוך הרחבה הורד בחזה על ידי קווין קיגן לעברו של יורגן מילבסקי, שבעט מ-16 מטרים בנגיעה, אך נהדף בזינוק מרשים של שילטון.
המחצית השנייה המשיכה את המגמות מן החצי הראשון. רובש החלוץ עלה במקומו של הולגר הירונימוס הקשר והמבורג לחצה כדי להשיג את השוויון, בעוד האנגלים היו עסוקים בעיקר בהתגוננות. מגאת שוב היה קרוב לשוויון, כשבעט מהאוויר לאחר הגבהה מאגף ימין. שילטון כבר נכנע לכדור, אך לויד היה במקום כדי להציל. מנפרד קאלץ גם הוא ניסה את מזלו מחוץ לרחבה אך נעצר בעמוד השער. שילטון רשם הצלה מרהיבה נוספת, לאחר שזינק לבעיטה ממרחק של הקפטן פיטר נוגלי שעשתה דרכה לחיבורים הרחוקים. מספר דקות נוספות עברו, וכדור קרן של המבורג מאגף ימין הורחק לא טוב, נוגלי בעט לכיוון השער ויצר ערבוביה ברחבה, עד שאיוואן בוליאן החמיץ מקרוב ובעט החוצה.
כרבע שעה לסיום הגיעה נוטינגהאם למצב נדיר בהתקפה מתפרצת. בירטלס דהר לבד כמחצית המגרש, הותיר מאחור את נוגלי וניצב לבדו מול קארגוס, אך ברגע האחרון שעט קאלץ מאחוריו וחילץ ממנו את הכדור.
שריקת הסיום הותירה את הגרמנים מתוסכלים, לאחר שבהחלט היו ראויים לשער במשחק. עם זאת, המשחק הנחוש של הקבוצה שלא הגיעה כפייבוריטית העניק לה את התואר השני ברציפות.
טרנספורמציה גאומטרית
במתמטיקה, טרנספורמציה גאומטרית היא כל פונקציה חד-חד ערכית ועל של קבוצה לעצמה (או לקבוצה אחרת כזו) עם בסיס גאומטרי בולט כלשהו. ליתר דיוק, מדובר בפונקציה שהתחום והטווח שלה הם קבוצה של נקודות - לרוב שתיהן או שתיהן  כך שהפונקציה היא חד חד ערכי, כך קיימת לה פונקציה הפיכה. ניתן לגשת לחקר הגאומטריה באמצעות חקר הטרנספורמציות הללו.
סיווגים
ניתן לסווג טרנספורמציות גאומטריות לפי הממד של מערכי האופראנד שלהן (ובכך להבחין בין, למשל, טרנספורמציות מישוריות לבין טרנספורמציות מרחביות). ניתן לסווג אותם גם לפי המאפיינים שהם משמרים:
כל אחת מהסיווגים לעיל מכיל את קודמו.
פעולות קבוצתיות מנוגדות
טרנספורמציות גאומטריות רבות מבוטאות באמצעות אלגברה ליניארית. הטרנספורמציות הליניאריות הביג'קטיביות הן אלמנטים מהחבורה הליניארית הכללית. הטרנספורמציה הליניארית A איננה יחידה. עבור וקטור שורה v, הכפל המטריציוני vA נותן וקטור שורה נוסף w = vA.
שחלוף של וקטור שורה v היא וקטור עמודה v T, ושינוי השוויון הנ"ל הוא כאן A T מספק פעולה שמאלית על וקטורי עמודה.
בגאומטריה של טרנספורמציה יש קומפוזיציות AB. החל מהווקטור שורה v, הפעולה הנכונה של הטרנספורמציה המורכבת היא w = vAB. לאחר הטמפוזיציה,
כך עבור AB פעולת החבורה השמאלית הקשורה היא B^T A^T. במחקר של קבוצות מנוגדות, ההבחנה נעשית בין פעולות קבוצתיות מנוגדות לקבוצות היחידות שההפכים האלה שווים להן הן קבוצות קומוטיביות.
קוני ואן בנטום
קורנליה "קוני" ואן בנטום (בהולנדית: Cornelia "Conny" van Bentum; נולדה ב-12 באוגוסט 1965) היא שחיינית עבר הולנדית, זוכת 3 מדליות אולימפיות (2 כסף ו-1 ארד), ב-3 אולימפיאדות שונות (מוסקבה 1980, לוס אנג'לס 1984 וסיאול 1988) במשחה שליחות 4x100 מטר, זוכת 5 מדליות ארד בשתי אליפויות עולם (גואיאקיל 1982 ומדריד 1986), זוכת 12 מדליות (3 כסף ו-9 ארד) ב-3 אליפויות אירופה (1981, 1983 ו-1985). היא אלופת האוניברסיאדה (קובה 1985) במשחים ל-100 מטר חופשי ול-200 מטר חופשי. נוסף לכך, היא עבדה כרופאה של נבחרת הולנד בהוקי שדה לנשים.
ביוגרפיה
ואן בנטום נולדה וגדלה בברנוולד.
1979
באליפות הולנד שנערכה בשנת 1979 זכתה ואן בנטום במדליית זהב לראשונה בקריירה שלה.
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה ואן בנטום במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם וילמה ואן ולסן, רג'י דה יונג ואנליס מאס בתוצאה של 3:49.51 דקות, אחרי גרמניה המזרחית שקבעה שיא עולם חדש של 3:42.71 דקות ושוודיה (3:48.93 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 57.50 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.63 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 57.51 שניות.
1981
באליפות אירופה שנערכה בספליט, באותה העת יוגוסלביה בשנת 1981 היא זכתה ב-3 מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.73 שניות, אחרי קארן מטשוק (55.74 שניות) ובירגיט מיינקה (56.06 שניות), שתיהן מגרמניה המזרחית, במשחה ל-200 מטר בתוצאה של 2:01.15 דקות חופשי, אחרי כרמלה שמידט (2:00.27 דקות) וובירגיט מיינקה (2:00.57 דקות) ובמשחה שליחות 4X100 מטר חופשי בתוצאה של 3:49.65 דקות, אחרי גרמניה המזרחית (3:44.37 דקות) וגרמניה המערבית (3:47.42 דקות).
מדליית ארד באליפות עולם
באליפות העולם שנערכה בגואיאקיל, גואיאקיל בשנת 1982 היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם אנמארי ורסטאפן, אנליס מאס ווילמה ואן ולסן בתוצאה של 3:49.59 דקות, אחרי גרמניה המזרחית (3:43.97 דקות) וארצות הברית (3:45.76 דקות).
1983
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה בסוף אוגוסט אותה שנה היא זכתה ב-6 מדליות, 2 כסף ו-4 ארד. מדליות כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב. מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.61 שניות, אחרי בירגיט מיינקה (55.18 שניות) וקריסטין אוטו (55.52 שניות), במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.61 דקות, אחרי בירגיט מיינקה (1:59.45 דקות) ואסטריד שטראוס (2:00.16 דקות), במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:12.87 דקות, אחרי קורנליה פוליט שקבעה שיא אירופה חדש של 2:07.82 דקות ואינס גייסלר (2:08.09 דקות), כולן מגרמניה המזרחית ובמשחה שליחות 4X200 מטר חופשי.
1985
באליפות אירופה שנערכה בסופיה, בולגריה בתחילת אוגוסט 1985 היא זכתה ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית כסף, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי. מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.33 שניות, אחרי הייקה פרידריך (55.71 שניות) ומנואלה סטלמך (55.77 שניות), שתיהן מגרמניה המזרחית ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
אלופת האוניברסיאדה
שבועיים לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בקובה, יפן בסוף אוגוסט אותה שנה היא זכתה ב-5 מדליות, 2 זהב ו-3 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי התוצאה של 55.87 שניות, לפני ג'נה ג'ונסון מארצות הברית (56.29 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.34 דקות, לפני מרי טי מאהר מארצות הברית (2:01.64 דקות). מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:01.51 דקות, אחרי מרי טי מאהר (59.81 שניות) ומלני באדמאייר מארצות הברית (1:01.33 דקות), במשחה שליחות 4x100 מרט חופשי ובמשחה שליחות 4X200 מטר חופשי.
1986
באליפות העולם שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 היא זכתה ב-4 מדליות ארד. במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.79 שניות, אחרי קריסטין אוטו שקבעה שיא אליפות חדש של 55.05 שניות וג'נה ג'ונסון (55.70 שניות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם לורה ליידריץ, קארין ברינס ואנמארי ורסטאפן בתוצאה של 3:46.89 דקות, אחרי גרמניה המזרחית שקבעה שיא עולם חדש של 3:40.57 דקות וארצות הברית (3:44.04 דקות), במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם אנמארי ורסטאפן, יולנדה ואן דה מיר ומריאן מואיז בתוצאה של 8:09.59 דקות, אחרי גרמניה המזרחית שקבעה שיא עולם חדש של 7:59.33 דקות וארצות הברית (8:02.12 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם יולנדה דה רובר, פטרה ואן סטברן ואנמארי ורסטאפן בתוצאה של 4:10.70 דקות, אחרי גרמניה המזרחית שקבעה שיא אליפות חדש של 4:04.82 דקות וארצות הברית (4:07.75 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.26 שניות, 12 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד ופעמיים במקום שישי, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.14 שניות ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:01.48 דקות.
1987
באוניברסיאדה שנערכה בזאגרב, באותה העת יוגוסלביה ב 1987 היא זכתה ב-6 מדליות, 1 זהב, 3 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.47 שניות, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.13 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי. מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.57 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
1988
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה ואן בנטום בפעם השנייה ברציפות במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם מריאן מואיז, מילדרד מואיז וקארין בריינס בשיא לאומי חדש של 3:43.39 דקות, אחרי גרמניה המזרחית שקבעה שיא אולימפי חדש של 3:40.63 דקות ולפני ארצות הברית (3:44.25 דקות), כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 55.73 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, כשחיינית שלישית היא שחתה את הפרפר ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:00.30 דקות, במקום שישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.62 דקות ופעמיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.54 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 56.50 שניות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:13.17 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 2:12.41 דקות.
חיים אישיים
לאחר שסיימה את לימודי הרפואה שלה היא עבדה כרופאה בנבחרת הולנד בהוקי שדה לנשים. לאחר מכן, היא עבדה כרופאה כללית באמרספורט.
פסק דין ניו יורק טיימס נגד סאליבן
פסק דין חברת ניו יורק טיימס נגד סאליבן (באנגלית: New York Times Co. v. Sullivan) הוא פסק דין תקדימי, שניתן על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1964, ואשר בו נקבע כי אם התובע בתביעת לשון הרע הוא אדם שמחזיק במשרה רשמית (public official), עליו להוכיח כוונת זדון ממשית, בנוסף להוכחת היסודות הרגילים של עבירת לשון הרע. חשיבותו של פסק הדין נובעת מההגנה שהוא מספק לחופש הביטוי ולחופש העיתונות בארצות הברית, שיסודם בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, במיוחד כנגד תביעות השתקה. הכללים שנקבעו בפסק דין זה הוחלו לאחר מכן גם על תובעים במשפטי לשון הרע שנחשבים לדמויות ציבוריות אך אינם מחזיקים במשרה ציבורית.
ההליך המשפטי החל לאחר שסאליבן, אחד הממונים על משטרת מונטגומרי באלבמה, תבע את עיתון הניו יורק טיימס על הוצאת דיבה. העיתון פרסם מודעה פרטית, שהשתרעה על פני עמוד שלם, ואשר בה הובעה ביקורת על פגיעה בזכויות אזרח מצד בכירים במשטרת אלבמה ועל פעילות המשטרה נגד מרטין לותר קינג. במודעה היו מספר אי-דיוקים עובדתיים, ואף שסאליבן לא הוזכר במודעה בשמו, בית משפט במדינה קבע שאי-דיוקים אלה עולים לכדי עבירה של הוצאת דיבה, ושסאליבן זכאי לפיצויים בגובה 500,000 דולר. הניו יורק טיימס ערער על ההחלטה לבית המשפט העליון של אלבמה, שאישר את ההחלטה. בעקבות זאת, עתר העיתון לבית המשפט העליון של ארצות הברית, שהכריע לטובתו. השופט ויליאם ברנן כתב את הכרעת הרוב. כל השופטים הסכימו עם המסקנה של ברנן, אך שלושה שופטים נימקו בנפרד, שלדעתם התיקון הראשון מספק הגנה אבסולוטית על ביקורת כלפי מדיניות ממשלתית ועובדי ממשל, ושהגנה זו תקפה גם כאשר הביקורת היא שקרית במזיד.
רקע
בינואר 1960 זומן מרטין לותר קינג לפגישה עם נציג של רשות המס של אלבמה. הנציג, שפעל בהוראה של מושל אלבמה ג'ון פטרסון, טען שקינג לא דיווח על חלק מהכנסותיו בשנים 1956 ו-1958. קינג שילם 1,600 דולר וחשב שבזאת הסתיימה הפרשה. עם זאת, המדינה הגישה שני אישומים נגד קינג בגין מתן עדות שקר, עבירה שעונשה באותה עת באלבמה היה בין שנה לחמש שנות מאסר לכל אישום. חבר מושבעים גדול אישר את הגשת האישומים ב-12 בפברואר 1960. באישומים נכתב שקינג לא דיווח על הכנסה של כ-45,000 דולר (כ-354,000 דולר במונחים של שנת 2014). זו הייתה ככל הנראה הפעם הראשונה שבה הוגשו באלבמה אישומים בגין עדות שקר בהקשר של דיווח על הכנסות לרשויות המס של המדינה. קינג טען שהאישומים נובעים מרצונם של ראשי המדינה להתנכל לו פוליטית, ואכן הגשת האישומים תאמה את דפוס הפעולה של פטרסון נגד ראשי התנועה לזכויות האזרח, שכלל הגשת תביעות משפטיות נגדם.
ב-29 במרץ פרסמו הארגונים "הוועדה להגנת מרטין לותר קינג ג'וניור" ו"המאבק לחירות בדרום" מודעה בתשלום על פני עמוד שלם בניו יורק טיימס, שמטרתה לגייס תרומות להגנה משפטית על קינג במשפט ולארגן מחאות בדרום. המודעה כללה שמות 60 אישים מפורסמים שתמכו בתנועה לזכויות האזרח, ומתחת להם שמות של 20 מנהיגים שחורים, בהם 18 מנהיגים של כנסיות בדרום. במודעה תוארו פגיעות חמורות בזכויות של שחורים בדרום ארצות הברית. בין השאר נכתב בה שמשטרת מונטגומרי הגיבה להפגנה של סטודנטים עם רובים וגז מדמיע, וכן שקינג נעצר שבע פעמים בעבר.
המודעה לא נקבה בשמם של האחראים לפגיעה בזכויות של שחורים. עם זאת, אחד הממונים על משטרת מונטגומרי, אל. בי. סאליבן, טען שבשל תפקידו, ייחוס פעולות שונות למשטרה באופן כללי כמוהו כייחוס פעולות אלה לו עצמו. הוא טען שחלק מהטענות שגויות עובדתית. בין השאר, קינג נעצר ארבע פעמים, לא שבע, ותיאור פעולות המשטרה בתגובה להפגנות סטודנטים לא היה מדויק. עוד טען שאף שהפעולות מיוחסות לו, חלקן נעשו לפני שנכנס לתפקיד. החוק באלבמה אסר על נושאי משרות ציבוריות לתבוע פיצויים על לשון הרע, אלא אם הם פונים לפני כן לאלו שלכאורה פגעו בשמם הטוב בבקשה שיחזרו באופן פומבי מדבריהם. סאליבן פנה לניו יורק טיימס ולארבעה מהחתומים בבקשה שיחזרו בהם. הניו יורק טיימס שלח לסאליבן מכתב תגובה שבו נאמר שלא ברור למה הוא חושב שהאמור במודעה נוגע אליו. במכתב הוא הוזמן להסביר שנית מדוע הוא נפגע מהמודעה. מספר ימים אחרי כן פרסם הניו יורק טיימס התנצלות בתגובה לאיום של מושל אלבמה בתביעת לשון הרע. סאליבן לא ענה למכתב שנשלח אליו והגיש תביעת לשון הרע נגד העיתון.
בנוסף לניו יורק טיימס, תבע סאליבן ארבעה מנהיגים נוספים שהיו חתומים על המודעה. כל הארבעה היו מנהיגים של קהילות שחורות באלבמה ודמויות בולטות בתנועה לזכויות האזרח: ראלף אברנטי, כומר בפטיסטי שהיה חבר קרוב של קינג והקים יחד איתו את התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית; פרד שאטלוורת' , ממנהיגי המאבק נגד הפרדה גזעית בברמינגהאם; ג'וזף לורי, כומר מתודיסטי ואחד המייסדים של ההתאחדות הדרומית-נוצרית; ואס. אס. סי פעיל נוסף במאבק בדרום. הארבעה היו חתומים על המודעה, אך הם העידו שהיא פורסמה ללא ידיעתם, והתביעה לא הציגה עדויות שסתרו זאת.
לפי פול הורביץ, יש להבין את תביעת הדיבה שהגיש סאליבן בהקשר של שימוש נרחב בתביעות דומות נגד תנועות חברתיות באותה תקופה, ובאופן ספציפי נגד התנועה לזכויות האזרח. "התביעה", הוא כותב, "ותביעות רבות אחרות שהוגשו ברחבי הדרום, כוונה בבירור נגד התנועה לזכויות האזרח, וכן נגד העיתונות". לאונרד רובינוביץ' כתב שתביעת הדיבה הייתה כלי בידי ג'ון פטרסון, מושל אלבמה, כדי לפגוע בתנועה לזכויות האזרח ובקינג עצמו. הוא מציין שפטרסון הגיש תביעת דיבה נוספת בעצמו, ושבתביעתו נכלל קינג כנאשם, אף על פי שלקינג לא הייתה יד בפרסום המודעה. לפי איאן רוזנברג, אל. בי. סאליבן היה חבר בקו קלוקס קלאן, ובמהלך הקמפיין שלו לתפקיד הממונה על המשטרה הוא תקף את קודמו על שימוש "בכפפות משי" נגד מפגינים.
הדיון בבתי המשפט של אלבמה
משפט הדיבה התנהל בפני שופט במדינת אלבמה, וולטר ברגוין ג'ונס, שהקפיד על הפרדה גזעית במקומות הישיבה בבית המשפט, ובפני 12 מושבעים לבנים. השופט פתח את המשפט בהרצאה ששיבחה את "משפט האיש הלבן, משפט שנולד לפני מאות שנים באנגליה, והובא למדינה זו על ידי הגזע האנגלו-סקסי". הוא הנחה את המושבעים כי עליהם להתייחס לאי-הדיוקים במודעה כ"לשון הרע כשלעצמה" (libel per se) ושמשמעות קביעה זו היא שעצם פרסומם מהווה הוצאת דיבה, גם אם לא הובאו בפניהם הוכחות לנזק ממשי שנגרם כתוצאה מהפרסום. לפי החוק באלבמה ניתן היה לפסוק "פיצויים כלליים" גם ללא הוכחת נזק ממשי. בנוסף, ניתן לפסוק פיצויים עונשיים רק אם הוכחה כוונת זדון ממשית. עם זאת, השופט סירב להורות למושבעים שעליהם למצוא כוונת זדון ממשית ושעל החלטתם להבחין בין פיצויים בגין נזק שנגרם ופיצויים עונשיים. כמו כן, הוא דחה את הטענה של ההגנה, שהכרעותיו פוגעות בזכויות המוקנות לנתבעים על ידי התיקון הראשון והתיקון ה-14 לחוקה.
המושבעים מצאו שהנתבעים השמיצו את סאליבן ופסקו פיצויים בסך 500,000 דולר. בפני הטיימס עמדו תביעות נוספות מצד ראש עיריית מונטגומרי, ושני בכירים נוספים במשטרה, שדרשו כל אחד פיצויים של 500,000 דולר; ומצד המושל פטרסון, שדרש פיצויים בסך מיליון דולר. אילו היו מתקבלות התביעות, עשוי היה הטיימס לעמוד בפני הוצאות של 3 מיליון דולר (כ-25 מיליון דולר במונחי 2021). תביעות דיבה בדרום נתפסו כסיכון ממשי לכלי תקשורת, והניו יורק טיימס נמנע מלשלוח כתבים לאלבמה במשך כשנה. בשלוש מדינות בדרום היו ב-1964 לפחות 17 תביעות דיבה שדרשו יחד פיצויים בסכום של יותר מ-228 מיליון דולר. ארבעת הנתבעים האחרים חויבו גם כן לשלם. מיד לאחר המשפט הרשויות באלבמה תפסו את מכוניותיהם והאדמה שהייתה ברשותם, מבלי לחכות לתוצאות הערעור.
הניו יורק טיימס וארבעת הנתבעים האחרים עתרו לבית המשפט העליון של אלבמה, שאישר את פסיקת הערכאה הנמוכה. לגבי הטענות החוקתיות של העותרים, כתבו שופטי בית המשפט הגבוה ש"התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית לא מגן על פרסומים שמהווים לשון הרע" וש"התיקון ה-14 לחוקה מכוון נגד פעולות של המדינה, לא פעולות של אזרחים פרטיים". בנוסף, הם אישרו שפרסום המודעה הוא "לשון הרע כשלעצמה" ושניתן להסיק כוונת זדון מעצם פרסום המודעה ואי-משיכתה לאחר מכן. בעקבות ההחלטה, עתרו הנתבעים לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הדיון בבית המשפט העליון
הרברט וקסלר טען בפני השופטים בשם הניו יורק טיימס. העיתונים וושינגטון פוסט ושיקגו טריביון הגישו סיכומים כידידי בית המשפט, בהם הם הביעו תמיכה בעמדת הניו יורק טיימס. ויליאם פירס רוג'רס וסמואל פירס טענו בשם ארבעת העותרים הנוספים שנתבעו על ידי סאליבן. העתירה של הארבעה נכתבה על ידי הארי וכטל, עורך דין מניו יורק שעבד עם מרטין לותר קינג והיה פעיל במאבק לזכויות האזרח. רולנד נחמן (Roland Nachman), שייצג את סאליבן בפני בית המשפט באלבמה טען גם בפני בית המשפט העליון.
ב-7 בינואר שמע בית המשפט את הטיעונים של ארבעת הנתבעים הנוספים. בניגוד לטיעונים של הניו יורק טיימס, הטיעונים של רוג'רס ופירס התמקדו ברקע הגזעני של התביעות נגד לקוחותיהם. רוג'רס פתח את הטיעון באמירה ש"העותרים לא נענשים באמת בגלל מה שעשו או כשלו לעשות... אלא בגלל מי שהם. העובדה המרכזית בתיק זה היא שהם נענשים בצורה קיֹצונית משום שהם שחורים שחיים באלבמה, ושהיה להם את האומץ לדבר בפומבי במאבק להשיג את הזכויות שהחוקה מבטיחה לכל האזרחים ללא הבדל גזע או צבע עור". פירס פתח את טיעונו באמירה ש"המטרה היחידה של ההליך המשפטי הזה היא לדכא ולהעניש ביטויים של תמיכה בשוויון גזעי ולנסות למנוע מאלה שמעורבים במאבק למען זכויות אזרח... מלהשתתף במאבק זה". בנוסף, פירס טען שהעותרים לא זכו למשפט הוגן. הוא טען שהשופט התייחס בזלזול לעותרים ולעורכי דינם וציטט התבטאות של השופט ג'ונס, לפיה "לתיקון ה-14 אין מעמד בבית המשפט הזה". שני עורכי הדין טענו שהעותרים כלל לא השתתפו בכתיבה או בפרסום של המודעה, ושבית המשפט באלבמה פגע בזכותם להליך הוגן ולהגנה שווה, שמוגנת על ידי התיקון ה-14. נחמן טען בשם המשיב, שהעובדה שהעותרים לא ענו למכתב שנשלח להם עם דרישה להתנצלות פומבית מהווה הודאה באחריות לפרסום.
פסק הדין
השאלה שעמדה בפני בית המשפט העליון היא האם חוק לשון הרע של אלבמה פוגע באופן בלתי חוקתי בהגנות על חופש הביטוי וחופש העיתונות, הנתונות על ידי התיקונים הראשון וה-14 לחוקה. בית המשפט העליון הפך את החלטת בית המשפט באלבמה בנימוקים שהחוק שהם החילו אינו חוקתי ואינו מספק את ההגנות על חופש הביטוי וחופש העיתונות, שנדרשות על ידי התיקון הראשון וחלות על מדינות האיחוד דרך התיקון ה-14. בית המשפט העליון קבע גם שהראיות שהוצגו במשפט באלבמה אינן מספקות מבחינה חוקתית בכדי לתמוך בתוצאות המשפט.
כל תשעת שופטי בית המשפט העליון הסכימו עם תוצאת החלטת הרוב, שכתב ויליאם ברנן, אך שלושה שופטים - הוגו בלאק, ארתור גולדברג וויליאם דאגלס - כתבו בנפרד כדי להגיד שהם היו הולכים רחוק יותר וקובעים כי קיימת הגנה אבסולוטית מפני תביעות לשון הרע מצד נושאי משרה ציבורית.
דעת הרוב (ברנן)
ברנן פתח את הכרעתו בדחיית שני טיעונים שהציג סאליבן, לפיהם על בית המשפט לדחות את העתירה על פניה. הטיעון הראשון, שהתבסס על הכרעת בית המשפט העליון של אלבמה, הוא שהתביעה נגד הניו יורק טיימס היא תביעה אזרחית פרטית, ועל כן התיקון ה-14 לחוקה, שמספק הגנה מפני פעולות של מדינות האיחוד ולא מפני אלה של אזרחים פרטיים, אינו רלוונטי במקרה זה. ברנן דחה טענה זו בנימוק שגם אם התביעה היא אזרחית, בתי המשפט יישמו בעניינה את חוק המדינה. לפי ברנן, "המבחן אינו לגבי הצורה שבה כוח המדינה הופעל אלא, תהיה הצורה אשר תהיה, האם כוח המדינה הופעל למעשה". הטענה השנייה של סאליבן היא שהיות שהמודעה פורסמה בתשלום ומהווה פרסומת מסחרית, ההגנה על חופש הביטוי במסגרת התיקון הראשון לחוקה אינה חלה בעניינה. ברנן דחה את הטענה בנימוק שהמודעה לא הייתה פרסומת מסחרית במובן הרלוונטי, שכן מטרתה הייתה להעביר מידע, להביע דעה, להתלונן על הפרת זכויות ולבקש מהציבור לתמוך בתנועה חברתית שלה חשיבות ציבורית רבה.
בהמשך הכרעתו ביסס ברנן את הרלוונטיות של התיקון הראשון לחוקה להגנה על חופש הביטוי. לדבריו:
לפי ברנן, השאלה החשובה שעמדה בפני בית המשפט היא האם מתבטלת ההגנה על חופש הביטוי כאשר מדובר בהצהרות שאינן נכונות באופן עובדתי. ברנן ענה על שאלה זו בשלילה. הוא מצא סימוכין היסטוריים לדעתו בתגובה של חלק מהאבות המייסדים של ארצות הברית לחוקי הזרים וההסתה. הצהרות מוטעות הן בלתי נמנעות בדיון חופשי, ואם ההגנה על חופש הביטוי לא תחול עליהן, לא יהיה לחופש הדיון "מרחב נשימה" מספק. ברנן הזהיר מפני האפשרות שתביעות לשון הרע יהפכו כלי לצנזורה: "כלל המכריח את המבקרים של מדיניות ציבורית להבטיח את האמיתות של כל הצהרותיהם העובדתיות - ולעשות זאת תחת האיום של הכרעות דין במשפטי דיבה, בסכומים שלמעשה אינם מוגבלים - יוביל... לצנזורה עצמית". לדבריו, מצב זה לא יוביל רק להרתעה מפני התבטאויות שגויות, אלא גם להרתעה של התבטאויות נכונות: "תחת כלל כזה, מבקרים פוטנציאליים של פעילות ציבורית עשויים להירתע מלהביע את ביקורתם, גם אם הם מאמינים שביקורתם נכונה ועל אף שהיא נכונה באופן עובדתי, מפאת הספק שהם יוכלו להוכיח את נכונות הדברים בבית המשפט או החשש מפני ההוצאות הכרוכות בכך".
ברנן הסיק מדברים אלו, שדרוש כלל חוקתי אשר יגן על הדיון הציבורי מפני השתקה באמצעות תביעות לשון הרע מצד נושאי משרות ציבוריות:
ברנן ציין עוד בהכרעתו שהכלל שנקבע על ידי בית המשפט יוצר סימטריה בין ההגנה שעומדת לנושאי משרות ציבוריות לבין ההגנה שעומדת למבקריהם. הוא ציין שבממשל הפדרלי ובחוקי המדינות מקובל הכלל לפיו נושאי משרות ציבוריות חסינים מפני תביעות לשון הרע, אלא אם מוכח שהם פעלו מתוך כוונת זדון ממשית. הנימוק המקובל לכלל זה הוא שהוא הכרחי על מנת שנושאי המשרות הציבוריות יהיו יכולים לפעול בנחישות וללא מורא. אולם, חובתו של האזרח לבקר את אנשי הממשל ללא מורא לא נופלת מחובתם של אנשי הממשל למשול. הוא סיכם ש"תהיה זו העדפה בלתי מוצדקת של משרתי ציבור על פני הציבור שהם משרתים, אם למבקרים של פעילות ציבורית לא תוענק חסינות שווה לזו שמוענקת למשרתי הציבור עצמם".
בהמשך פסק הדין בוחן ברנן את הראיות שהוצגו בפני בית המשפט באלבמה, על מנת להכריע האם במקרה זה יושמו הכללים החוקתיים המחייבים. פסק הדין קובע שבמקרה המדובר לא הוכחה כוונת זדון מצד החתומים על המודעה או מצד הניו יורק טיימס. חלק זה של הפסיקה פורש כמכיל שני קריטריונים נוספים לחוקתיות של תביעות דיבה מצד בעלי תפקידים בממשל. ראשית, על התובע להראות שההשמצות כוונו אליו אישית. הפסיקה קובעת שהראיות כשלו בביסוס הטענה שההתבטאויות במודעה התייחסו לסאליבן עצמו. ברנן כתב ש"אף על פי שההתבטאויות [במודעה] עשויות להתפרש כמופנות כלפי המשטרה, לא היה בהן בדל של התייחסות למשיב כאינדיבידואל". שנית, ברנן כתב שהתביעה כשלה בביסוס כוונת זדון ממשית "בבהירות משכנעת" ("convincing clarity"). ביטוי זה פורש בפסיקה מאוחרת יותר כקביעה שנטל ההוכחה בנוגע לכוונת זדון ממשית מוטל על נושא המשרה שמבקש לתבוע פיצויים בגין לשון הרע.
דעות מיעוט
השופט הוגו בלאק כתב שהוא מסכים עם המסקנה של דעת הרוב, אך אינו מסכים עם הנימוקים. לדעתו, התיקונים הראשון וה-14 לחוקה לא מגבילים את כוחה של המדינה להעניק פיצויים לנושא משרה ציבורית למקרה שבו הוכחה כוונת זדון ממשית, אלא אוסרים על כך לחלוטין. בלאק כתב שהמושג "כוונת זדון" הוא חמקמק, מופשט וקשה להוכחה או להפרכה. שימוש במושג הזה לא עולה בקנה אחד עם ההגנה החוקתית האיתנה על חופש הביטוי. לפיכך, הוא היה פוסק שהפיצויים שנפסקו לסאליבן בטלים, משום שלעותרים עמדה "זכות חוקתית אבסולוטית ובלתי-תלויה" לפרסם את דעתם במודעה. בלאק כתב שהוא אינו מבסס את טיעונו על כך שהפיצויים היו בלתי-פרופורציונליים לעבירה, אך פסיקת הפיצויים בסך 500,000 דולר מראה שחוקי לשון הרע של מדינות מהווים איום על קיומה של "עיתונות אמריקאית חסונה מספיק בכדי לפרסם דעות שאינן פופולריות בנוגע לעניינים ציבוריים ואמיצה מספיק בכדי לבקר הפעולות של נושאי משרות ציבוריות". בניגוד לברנן, בלאק הזכיר גם את ההקשר הרחב יותר של תביעת הדיבה - "המאמצים של אנשים רבים, ובכללם נושאי משרות ציבוריות מסוימים, להמשיך במדיניות הפרדה גזעית המתנהלת בסמכות המדינה, וזאת על אף מספר פסיקות [של בית המשפט העליון] שלפיהן פרקטיקות אלה אסורות על פי התיקון ה-14 לחוקה". השופט ויליאם דאגלס הצטרף לחוות דעתו של בלאק.
בדומה לבלאק, ארתור גולדברג הסכים עם המסקנות של דעת הרוב, אך נימק את הסכמתו בקיומה של זכות אבסולוטית ובלתי מותנית לבקר נושאי משרות ציבוריות. גולדברג כתב, בין השאר, שהדרישה להוכיח כוונת זדון אינה הגנה מספקת מפני צינון השיח הציבורי, משום שמבקרי השלטון עדיין לוקחים על עצמם את הסיכון שחבר המושבעים יכריע בצורה לא מדויקת לגבי כוונתם או יכשל ביישום הסטנדרט החוקתי, שנסמך על המושג החמקמק "כוונת זדון". דאגלס הצטרף גם לעמדתו של גולדברג. לפי איאן רוזנברג, ייתכן שברנן נמנע מהרחבת ההגנה לכדי זכות אבסולוטית, משום שהוא היה מודאג מהשימוש הפוליטי בשקרים, כפי שהוא בא לידי ביטוי בתקופת המקארתיזם.
התפתחויות משפטיות לאחר פסק הדין
המשפטן ארווין צ'מרינסקי כתב שההחלטה היא "אחת מהחשובות ביותר בהיסטוריה לגבי התיקון הראשון לחוקה, בגלל האופן בו היא מחילה את החוקה כמגבלה על דיני נזיקין, ובגלל ההגנה האיתנה שהיא מספקת להתבטאויות פוליטית". לפי צ'מרינסקי, ההחלטה פורשה ככוללת ארבע דרישות:
הרחבת תחום המקרים שבהם חלה הפסיקה
הפסיקה המקורית נמנעה במפורש מלהגדיר מי נחשב לנושא משרה ציבורית (public official). בפסק דין רוזנבלט נגד בייר, שנמסר בשנת 1966, קבע בית המשפט שהקטגוריה "נושא משרה ציבורית" כוללת "לכל הפחות, את אלו בהיררכיה של עובדי הממשל, שיש להם, או נראה לציבור שיש להם, אחריות משמעותית לשליטה בענייני ממשלה". הגדרה זו עוררה חילוקי דעות בין שופטי בית המשפט העליון. השופט גולדברג כתב שהמושג "נושא משרה ציבורית" לא לקוח מהחוקה, אלא נוצר על ידי בית המשפט, ולכן אין סיבה לתת לו פרשנות צרה. דאגלס כתב שאם ההחלטה הייתה שלו, השאלה הרלוונטית לא הייתה האם מעורב בתביעה נושא משרה ציבורית, אלא האם היא קשורה בנושא בעל עניין לציבור (public issue).
בפסקי הדין Curtis Publishing Co. v. Butts ו-Associated Press v. Walker, שניהם משנת 1967, לא הצליחו השופטים להגיע להסכמת רוב לגבי תחום המקרים שבהם חלה הפסיקה. ג'ון מרשל הרלן השני כתב את חוות הדעת הנתמכת ביותר (plurality opinion), בה הוסבר שיש להחיל את הכללים שנקבעו בניו יורק טיימס נגד סאליבן גם במקרים בהם התובע אינו נושא משרה ציבורית רשמית, אלא "דמות ציבורית" (public figure). לפי הרלן "להבחנה בין 'דמות ציבורית' לבין 'נושא משרה ציבורית', ולאימוץ סטנדרטים שונים להוכחה עבור כל אחד ממקרים אלה, אין בסיס בחוק, בהיגיון, או במדיניות הקשורה בתיקון הראשון לחוקה".
בפסק דין Gertz v. Welch מ-1974 אישר בית המשפט, הפעם בהחלטת רוב, שהפסיקה חלה גם על תובעים שנחשבים לדמות ציבורית. השופט לואיס פאוול נימק שלדמויות ציבוריות, כמו לנושאי משרה ציבורית, יש בדרך כלל מספיק גישה לכלי תקשורת בכדי לסתור אמירות שקריות שהופנו כלפיהם, ושבדרך כלל אלו אנשים שבחרו בעצמם להיחשף בציבור ולהוות נושא לדיון ציבורי. בית המשפט החליט בהמשך שהפסיקה חלה רק על דמויות ציבוריות שבחרו באופן וולונטרי להפוך לכאלה. כך למשל, סביר שבן או בת זוג של אדם מפורסם לא ייחשב לדמות ציבורית, אך האדם המפורסם עצמו כן ייחשב לכזה. עם זאת, בית המשפט מעולם לא סיפק הגדרה כללית ל"דמות ציבורית".
בית המשפט דן גם בשאלה האם מבחן "כוונת הזדון הממשית" חל גם במקרים שבהם התובע אינו דמות ציבורית, אך הנושא הוא בעל עניין לציבור. בפסק דין משנת 1970 (Rosenbloom v. Metromedia), שבו שוב לא הגיעו השופטים להסכמת רוב, נקבע שהדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית חלה גם במקרים אלו. בפסק דין Gertz v. Welch בית המשפט חזר בו מעמדה זו. עם זאת, נקבע באותו פסק הדין שהוכחת כוונת זדון ממשית נדרשת לצורך נטילת פיצויים עונשיים גם אם המושמץ הוא אדם פרטי, זאת בניגוד לפיצוי בעבור נזק ממשי שנגרם לתובע, שלצורך נטילתו לא נדרש אדם פרטי להוכיח כוונת זדון ממשית, גם אם האמירות שבגינן נפסק הפיצוי היו בעלות עניין לציבור.
חשיבות וביקורת
הפסיקה נחשבת לאחת החשובות ביותר במשפט האמריקאי בנוגע לחופש הביטוי. בסקר שערך מגזין טיים בקרב חוקרי משפט חוקתי בארצות הברית, שניים מתוך 34 חוקרים שענו אמרו שלדעתם זוהי הפסיקה הטובה ביותר של בית המשפט העליון מאז 1960. הנרי מונגהן מאוניברסיטת קולומביה כתב בשנת 2000, שזוהי "הפסיקה החשובה ביותר במאה האחרונה לגבי התיקון הראשון לחוקה, ואני מאמין [שהיא החשובה ביותר] מבין כל הפסיקות במדינה בנושא".
הדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית נחשבת לחידוש המרכזי בפסק הדין, והיא הייתה לנושא מרכזי לדיון וביקורת. במאמר משנת 1986 שכותרתו "האם ניו יורק טיימס נגד סאליבן היה טעות?" כתב ריצ'רד אפשטיין שהדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית התבררה בהמשך כמוטעה; שהדין הקודם, אשר התבסס על המשפט המקובל, הוא עדיף; ושהפסיקה לא נבעה מפרשנות של החוקה, אלא מניסיון של השופטים לפשר בין הזכות לשם טוב לבין חופש הביטוי, באופן שיתן מענה לבעיות של התנועה לזכויות האזרח בדרום העמוק. אפשטיין הביא עדויות לכך שבעשורים לאחר הפסיקה תביעות דיבה כנגד כלי תקשורת בארצות הברית לא גוועו אלא התרבו, כך שמטרת הפסיקה, הגנה על חופש העיתונות, לא התממשה במציאות. לפי אפשטיין, מבחינה עקרונית, הכלל שדורש הוכחת כוונת זדון ממשית "פוגע בחוש הצדק, משום שהוא מכריח בני אדם חפים מפשע לקבל את הנזקים שנגרמו להם על ידי אחרים". מבחינה מעשית, הכלל לא הוכיח את עצמו כמועיל לציבור או לתאגידי תקשורת, וייתכן שהוא כרוך בעלויות גבוהות יותר עבורם. בנוסף, הדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית מעבירה את מרכז הכובד משאלות לגבי אמת לשאלות לגבי המצב הנפשי הסובייקטיבי של הדובר. בדומה לאפשטיין, בנג'מין ברון טען בשנת 2007 שפסק הדין כשל בהשגת מטרתו ושהדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית פוגעת בהגנה על שמם הטוב של אישי ציבור. עם זאת, ברון הציע "להציל את ניו יורק טיימס נגד סאליבן" על ידי יצירת מערכת שבה כלי תקשורת מוגנים מפני תביעות, אם הם יכולים להוכיח שהם עומדים בתנאים בסיסיים של הגינות עיתונאית.
כותבים אחרים טענו שלמרות הביקורת נגד פסק הדין, פסק הדין הגשים את מטרתו לאפשר יותר "מרחב נשימה" לעיתונות. כך למשל, קאס סאנשטיין כתב שלפסק הדין יש "צד אפל", והוא הפגיעה בתרבות הדיון שנוצרת עקב ההגנה על דוברים נגד אישי ציבור, גם כשהדוברים אינם דוברים אמת, ואפילו במקרים שבהם הם נוהגים בפזיזות. עם זאת, לפי סאנשטיין, "בית המשפט השיג איזון נכון בניו יורק טיימס נגד סאליבן". ג'ון לואיס וברוס אוטלי כתבו ש"למרות הביקורת, ההיסטוריה של הטיפול של בתי המשפט בתיקי לשון הרע מאז 1964 מראה שהסטנדרטים שהציב ניו יורק נגד סאליבן יצרו קונצנזוס נדיר ומתמשך בין שופטים לגבי הגנה על התיקון הראשון לחוקה". בנוסף, הם מציינים שפסק הדין עזר גם לקונגרס בחקיקה הנוגעת לתקשורת ולעניינים ביטחוניים. הם מסכמים שפסק הדין הצליח להגשים את מטרתו, הענקת מרחב נשימה לדיון ציבורי על עניינים ציבוריים.
ביקורת מצד שופטי בית המשפט העליון
שופטת בית המשפט העליון אלנה קגן כתבה לפני מינויה ש"המהפכה שחולל 'סאליבן' בטיפול בתביעות דיבה המוגשות על ידי נושאי משרות ציבוריות נראית מוצדקת, נכונה, ואפילו מובנת מאליה". עם זאת, קגן תיארה גם מספר בעיות שנובעות לדעתה, לא מפסק הדין עצמו, אלא מהחלתו על מקרים שאינם דומים למקרה המקורי שהוצג בפני בית המשפט. לפי קגן, "התוצאות השליליות של מבחן כוונת הזדון הממשית לא מוכיחות שפסק הדין כשלעצמו היה מוטעה, אך הן מצריכות בחינה של השאלה האם בית המשפט, בהחלטותיו לאחר מכן, הרחיב יותר מידי את התחולה של העקרונות שהוצגו בתיק".
שופט בית המשפט העליון קלארנס תומאס צירף להחלטת בית המשפט משנת 2019, שדחתה בקשה לצו עיון מחדש בעניין תביעת לשון הרע נגד ביל קוסבי, דעת יחיד בה הוא הביע ביקורת על פסק דין ניו יורק טיימס נגד סאליבן. תומאס כתב שפסק הדין מציב בפני תובעים סטנדרטים שכמעט בלתי אפשרי לעמוד בהם, ושהכללים שנקבעו בו נוצרו על ידי בית המשפט עצמו ולא על ידי החוקה או המחוקקים. לפי תומאס "כללי לשון הרע החוקתיים שאומצו על ידי בית המשפט בניו יורק טיימס נגד סאליבן וצאצאיו סטו בחדות מכללי לשון הרע של המשפט המקובל, ויש סיבות טובות לשאול האם התיקון הראשון והתיקון ה-14 החליפו את החלק הזה של המשפט המקובל". תומאס קרא לבית המשפט לבחון מחדש את פסק הדין כשתיקרה בפניו ההזדמנות לעשות זאת.
ביוני 2021 דחה בית המשפט העליון בקשה לצו עיון מחדש בשאלה האם על בית המשפט לבטל את הדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית בתביעות שמוגשות על ידי אישי ציבור. הבקשה הוגשה על ידי שקלזה ברישה, בנו של ראש ממשלת אלבניה סאלי ברישה, שתביעתו נגד העיתונאי הקנדי גאי לוסון נדחתה. ברישה טען שלוסון, בספרו "Arms and the Dudes" אשר עובד אחרי כן לסרט כלבי מלחמה, טפל פרטים לגבי מעורבותו בפשעים הקשורים בסחר בנשק. בית המשפט קבע שברישה הוא אישיות ציבורית ושהוא כשל בהוכחת כוונת זדון ממשית. השופט קלארנס תומאס התנגד בדעת מיעוט לדחיית הבקשה לעיון מחדש והביע שוב את ביקורתו כלפי פסק הדין. שופט בית המשפט העליון ניל גורסץ' התנגד גם הוא וכתב בנפרד שיש לבחון מחדש את ניו יורק טיימס נגד סאליבן. לפי גורסץ', ייתכן שפסק הדין אינו מותאם לשדה התקשורתי החדש, שבו "אזרחים פרטיים הופכים ל'אישיות ציבורית' בין רגע" ו"הודות להתפתחות טכנולוגית..., כל אדם במדינה יכול לפרסם למעשה כל דבר". גורסץ' טען שייתכן שכלי התקשורת בעידן האינטרנט הפכו לכלי לפרסום דיסאינפורמציה וכזבים ושהדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית הפכה למעשה לחסינות מפני תביעה.
השפעה בין-לאומית
הכללים שנקבעו במסגרת ניו יורק טיימס נגד סאליבן השפיעו על דיני לשון הרע במדינות שונות בעולם. פסק הדין חיזק את הנטייה של מחוקקים ובתי משפט בחלק ממדינות העולם להעניק הגנה חזקה יותר להתבטאויות של כלי תקשורת בענייני ציבור, מאשר זו שניתנת במקרים בהם נפגע לכאורה המוניטין של אדם פרטי. בתי משפט שאימצו באופן חלקי או מלא את הדוקטרינה של ניו יורק טיימס נגד סאליבן, כוללים את אלו של הפיליפינים (1999), ארגנטינה, הונגריה (1994), הודו (1994), טאיוואן ודרום קוריאה. בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם ניסח כלל דומה לדרישה להוכחת כוונת זדון ממשית, אף שלא נעשה שימוש מפורש במושג זה. באנגליה וויילס, חוק לשון הרע משנת 2013 משאיר את נטל ההוכחה אצל המפרסם, אך גם אם נמצא שהמפרסם לא דיבר אמת, החוק מספק לו הגנה אם ההתבטאות הייתה בנושא בעל עניין לציבור.
בישראל
בפסק הדין הראשון של בית המשפט העליון בישראל בפרשת סרן ר' עסק השופט אליעזר ריבלין בהרחבה בפסיקה האמריקאית. ריבלין כתב: "אף על פי שההלכה האמריקנית לא התקבלה כמות שהיא בישראל, רוחה מנשבת גם במחוזותינו, וחשיבותו של הביטוי העוסק בעניין ציבורי קיבלה ביטוי בחוק איסור לשון הרע ובפרשנותו. כך, הגנות אמת הפרסום והעניין הציבורי בו... וכך גם הבעת דעה בתום לב על דמויות ציבור... מבטאות את העדיפות שבחר המחוקק להעניק לביטויים בעניינים ציבוריים". בדעתו, שנכתבה בעקבות דיון נוסף בהרכב מורחב, לגבי אותה הפרשה, כתב השופט ניל הנדל שהוא מזהה מחלוקת בין השופטים ריבלין ועוזי פוגלמן לגבי מקורות הגישה הישראלית, בין שהיא מושפעת מהפסיקה האמריקאית (ניו יורק טיימס נגד סאליבן) או האנגלית (ריינולדס נגד הטיימס).
ההוצאה להורג של רוי מיטשל
רוי מיטשל היה אפרו-אמריקאי מוייקו, טקסס, שהורשע ברצח של שישה אנשים, והוצא להורג ב-30 ביולי 1923. מעצרו, המשפט שלו, הרשעתו והוצאתו להורג נחשבו כדוגמאות לקנאות במערכת המשפט בטקסס בשנות ה-20, אך גם בשינוי ביחס לאלימות המונית ולינצ'ים פומביים. מיטשל היה הטקסני האחרון שהוצא להורג בפומבי, והוא נחשב לאחרון שנתלה לפני שהחלו להשתמש בכיסאות חשמליים.
רקע
בתחילת המאה ה-20, וייקו הייתה עיר משגשגת וביתה של קהילה אפרו-אמריקאית, שכללה אף מעמד ביניים מצומצם. המתח הגזעי בעיר היה גבוה, והגיע לשיאו בשנת 1916, לאחר הלינץ' בג'סי וושינגטון, שהואשם ברצח אישה לבנה. בעקבות חקירת הנושא, וכן פרסום תמונות מהלינץ' על ידי ה-NAACP, רשויות וייקו היו תחת לחץ פוליטי למנוע תקריות נוספות של המון אלים. הלינץ' הבא שנערך בווייקו היה בשנת 1921, הקורבן במקרה זה היה אדם לבן ונכה בשם קורלי הקני.
בשנת 1919 טקסס הייתה במקום השני בארצות הברית אחרי ג'ורג'יה במספר הלינצ'ים שהתרחשו בשטחה. 38 אנשים עברו לינץ' ב-1917, 64 ב-1918, ו-83 ב-1919. הקו קלוקס קלאן היו פופולריים בתחילת שנות ה-20, ומנו כ-170,000 חברי בטקסס. בדצמבר 1921, השופט המחוזי ריצ'רד מונרו נאם בנושא, וגינה את אלימות ההמון, והכריז שכל מי שלקח חלק בה אשם בעצמו ברצח. למרות זאת, הפופולריות של התנועה הגזענית רק התגברה ברחבי טקסס, ואדם נוסף חווה לינץ' באותה השנה.
באביב של 1922, וייקו הייתה אחוזת היסטריה לאור תקיפות של כמה זוגות במקומות ציבוריים. הארולד בולטון נהרג ב-25 במאי, ובת לווייתו נאנסה. ב-27 במאי, שכן חטף את ג'סי תומאס, נהג מונית שחור, שנטען שהוא הרוצח של בולטון. הוא נרצח על ידי מקומי בשם סאם האריס. המון חילל את גופתו. הרצח של תומאס לא עצר את התקיפות בווייקו.
המשפט וההוצאה להורג של מיטשל
ב-29 בינואר 1923, רוי מיטשל נעצר על ידי רשויות וייקו, אחר שחבר שלו בשם ג'סי וודלאו סיפר לשריף המקומי לסלי סטגל שהוא מאמין שכובע שהושאר על ידי תוקף נמלט, שייך למיטשל. סטגל תיאר את מיטשל כ-"שחור צהוב עם זהב בשיניו הקדמיות, מדבר בשפה נכונה." בתחילה המשטרה טענה שמיטשל ידוע למשטרה כבר מספר חודשים, ולאחר מכן שינתה את גרסתה לשנים.
כאשר התבקש להודות בפשע, מיטשל השיב שעם ראיות כה חותכות נגדו, לתביעה אין צורך בהתוודות שלו. במהלך חקירתו, מיטשל הודה ברצח של חמישה אנשים, אונס ארבעה, ושלוש תקיפות, כולל הפשעים בהם הואשם ג'סי תומאס ועליהם נרצח. עיתונים הציגו את פשעיו כפשעי "גנבה ותעבה". בתחילת המשפט שלו, מיטשל חזר בהתוודותו וטען שהוא עונה במכות, מסמרים, גפרורים וכן האיום שיעבירו אותו לינץ' על ידי המון. מקור אחד טען שמישטל הודה מתוך פחד ומניפולציות פסיכולוגיות שהופעלו עליו.
גזר הדין של מיטשל הוחלט לאחר דקות של התייעצות בקרב חבר המושבעים. אישו של מיטשל, מיני, וביתו בת ה-10 מרגרט ליוו אותו במשפטו והעידו שבעת הפשעים הוא היה בבית. לאחר שהורשע ונידון למוות בגין כל האשמות נגדו, מיטשל נאשם והורשע ברצח נוסף, של אישה בשם לולה ברקר. זאת למרות ששני גברים שחורים אחרים הודו ברצח שלה אחרי חקירתם.
ראש העיר של וייקו, בן ריצ'רדס, ושריף סטגל הודיעו בציבור שבכוונתם להגן על מיטשל מאלימות על ידי הציבור עד הוצאתו להורג. דקות לפני הוצאתו להורג, נאמר שמיטשל הודה שוב בכל הפשעים בהם הורשע. ב-30 ביולי 1923, מיטשל אמר ברוגע "להתראות, כולם" ואז נתלה על ידי כלא מחוז מקלנאן לפני קהל של כ-5,000 איש. מיטשל היה האדם האחרון שהוצא להורג בפומבי בטקסס, והוא מתואר רבות כאדם האחרון שנתלה באופן חוקי.
תוצאות
ההיסטוריונית פטרישה ברנשטיין טענה שההגנה של מיטשל מלינץ', והוצאותו להורג לפי חוק, מדגימה את האפקטיביות של הקמפיין נגד הלינצ'ים של ה-NAACP.
טנאנאי
אלברטו קוטה רמוסינו (באיטלקית: Alberto Cotta Ramusino; נולד ב-8 במאי 1995), ידוע בשם הבמה טנאנאי (Tananai), הוא זמר-יוצר ומפיק איטלקי.
ביוגרפיה
רמוסינו נולד במילאנו, איטליה. בשנת 2017 הוא התחיל את קריירת המוזיקה שלו, אז הוא חתם על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק איטליה, והוציא לאור את אלבום האולפן הראשון שלו, To Discover and Forget, תחת השם האמנותי Not For Us.
אחרי הוצאת אלבומו הראשון, הזמר החל להופיע תחת שם הבמה טנאנאי (Tananai), ועבד בעיקר כמפיק מוזיקלי של שירים באיטלקית. בשנת 2019 הוא הוציא את הסינגלים "Volersi male", "Bear Grylls", "Ichnusa" ו-"Calcutta". בינואר 2020, הוא הוציא לאור את הסינגל "Giugno", וב-21 בפברואר באותה שנה הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Piccoli Boati.
במרץ 2021, הזמר הוציא לאור את הסינגל "Baby Goddamn", שהפך לוויראלי בפלטפורמת הסטרימינג ספוטיפיי. בהמשך הוא הוציא את הסינגלים "Maleducazione" ו-"Le madri degli altri" בשיתוף הראפר האיטלקי פדץ.
בנובמבר 2021, טנאנאי היה מבין 12 האמנים שהתחרו בתחרות המוזיקה Sanremo Giovani, ממנה נבחרים שלושה משתתפים נוספים לפסטיבל סן רמו שנערך באותה שנה, אשר במסגרתו נבחר הנציג האיטלקי לאירוויזיון. טנאנאי הגיע למקום השני בתחרות, עם השיר "Esagerata", וזכה למקום בפסטיבל סן רמו 2022. בפסטיבל הוא הופיע עם השיר "Sesso occasionale" והגיע למקום ה-25 והאחרון בגמר התחרות.
צו חיפוש
צו חיפוש הוא צו הניתן לגורמי אכיפת החוק המאפשר להם לבצע חיפוש על גופו של אדם, במבנה וברכב, כחלק מתהליך איסוף ראיות בחקירה משטרתית. בישראל, תהליך נסיבות הוצאת הצו, הסמכויות הנתונות למחזיק צו החיפוש ונוהל חיפוש מעוגנים בפרק ג' של פקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש) [נוסח חדש], תשכ"ט-1969.
חיפוש שלא על פי צו
בדצמבר 2021 אישרה הכנסת בקריאה ראשונה תיקון לחוק, המרחיב את סמכותם של שוטרים לערוך חיפוש בבית או במבנה ללא צו בית משפט, אם יש חשד להעלמת ראיות. התיקון אושר כהוראת שעה לשנה וחצי.
נוהל עריכת החיפוש
על מנת להבטיח את קבילות ההליך, החוק מפרט את הנהלים שעל פיהם צריך להתנהל החיפוש, על מנת להבטיח שזכויותיהם של בעלי המבנה או הרכב שבו מתבצע חיפוש יישמרו:
חיפוש בגופו של אדם
בישראל, הדרכים והתנאים לביצוע חיפוש גופני לצורך איתור ואיסוף ראיות מוגדרים בחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - חיפוש בגוף ונטילת אמצעי זיהוי), התשנ"ו-1996.
בשטחים הפלסטיניים
השטחים הפלסטיניים נמצאים תחת הכיבוש הישראלי, ובהתאם לכך אין צורך בצו חיפוש כדי לבצע חיפוש בבתי פלסטינים, וכל קצין, או חייל שהוסמך על ידי קצין, יכול לבצע חיפוש בכל מקום. עילות החיפוש רחבות וכוללות, מעבר לחשד לביצוע עברה, גם חשד לפגיעה בשלום הציבור, בביטחון כוחות צה"ל או בקיום הסדר הציבורי, או חשד כי במקום נמצא אדם שעבר על הוראות הצו או חפץ הצפוי לתפיסה על פי הצו בדבר הוראות ביטחון.