cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קירבה (סרט)
ביקורות
עבור העיתונות האיטלקית, רוברטו נפוטי מלה רפובליקה מחלק את הנרטיב של הסרט לשני רגעים: הראשון מתייחס לילדות באווירה "אידילית", ואילו החלק השני, המתייחס להתבגרות, "נוטה לכיוון דרמטי כאשר הוא מציג את האבולוציה" של הגיבורים, ומתייחס גם ל"עדינות שבהתמודדות עם עם הנושא הרגיש של מיניות, כאשר הוא עדיין לא בשל ולא מוגדר". העיתונאי מעריך את התסריט ה"נשלט היטב", וכן את יכולתו של הבמאי לעשות "עבודה סמלית על הצבעים" המקיפים את הדמויות. עם זאת, הוא מציין כי בחלק השני של הסרט דונט "מרשה לעצמו להיות נשלט על ידי הפיתוי הפתטי על ידי שידול יתר של רגשות הצופה".
בסקר של אתר IndieWire, שכלל 75 מבקרים בקאן, קירבה הוכרז כסרט הטוב ביותר בפסטיבל. דונט חלק את פרס גרנד פרי עם סרטה של קלייר דני, Stars at Noon. הסרט זכה גם בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של סידני ביוני 2022, כאשר יושב ראש חבר השופטים, דייוויד ונהם, החשיב את הסרט בתור "מצטיין" וקרא לו "סרט בוגר על תמימות" אשר "מפגין שליטה באיפוק, טיפול מעודן בסיפור, תצפיות נבונות ותשומת לב עדינה לפרטים הקטנים".
הסרט זכה בפרס כרמל לסרט הטוב ביותר, במסגרת התחרות לקולנוע בינלאומי של פסטיבל הסרטים בחיפה. בנימוקי השופטים לזכייה בפרס נכתב כי "לעונג לנו להעלות על נס עשייה קולנועית יפה וייחודית שפורשת בפנינו מערכת יחסים צעירה ועדינה. מה שעשוי להיות סיפורו של כל ילד, מתעלה כאן לכדי משל על האופן בו אנו מתמודדים עם צער ופגיעה". מבקר הקולנוע של אתר ynet, ארז דבורה, נתן לסרט ציון של 4.5/5, וכתב עליו כי "'קירבה' משלב את המבט העמוק על העולם הרגשי והפגיע של ילדים, עם הכאב והעצב בקריעתה של חברות. עבור אלו שיפתחו את ליבם לדונט ולשני השחקנים הצעירים שלו, הסרט יעניק חוויה רגשית מטלטלת". מבקר הקולנוע של מאקו, זוהר אורבך, כתב כי "לא מובן מאליו לקבל סרט כל כך אמוציונלי שמבוים בכזה כישרון, ועוד פחות מובן מאליו לראות סרט שעוסק בלעדית בדמויות שפועלות מאהבה, גם כשהן טועות". הוא ציין לטובה את הופעתה של אמילי דקן, וכתב עליה כי "היא נותנת תצוגת משחק מדממת, כנה ואנושית שמצליחה לתפוס אישה מהסוג שכולנו מכירים שעומדת בפני התמודדויות שאף אחד מאיתנו לא רוצה לעמוד בהן".
ב-16 בספטמבר 2022, הסרט הוכרז כמועמד הבלגי עבור פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-95. הסרט הגיע לרשימת המועמדים המצומצמת בחודש דצמבר, ולבסוף הוכרז כמועמד לפרס ב-24 בינואר 2023.
תלמי העשירי
תלמי העשירי המכונה גם תלמי אלכסנדר (ביוונית: Πτολεμαῖος Ἀλέξανδρος - "פטולומיוס אלכסנדרוס"; 140 לפנה"ס לערך - 88 לפנה"ס) היה שליט מצרים העתיקה בתקופה ההלניסטית במשך שתי תקופות - בין השנים 110 לפנה"ס - 109 לפנה"ס, ובין השנים 107 לפנה"ס ועד שנת 88 לפנה"ס.
קורות חיים
תלמי העשירי היה בנם של שליטי מצרים תלמי השמיני וקלאופטרה השלישית.
לאחר מות אביו שלטו על מצרים אימו, קלאופטרה השלישית, ואחיו, תלמי התשיעי. בשנת 110 לפנה"ס הדיחה קלאופטרה את אחיו והמליכה אותו תחתיו כשליט לצידה. בשנת 109 לפנה"ס הודח על ידי אחיו, תלמי התשיעי.
בשנת 107 לפנה"ס, שב למלוך לצד אימו. בשנת 101 לפנה"ס רצח את אימו, ושלט במצרים עד שנת 88 לפנה"ס לצד רעייתו/אחייניתו ברניקי השלישית.
בשנת 88 לפנה"ס, בשל מחסור כספי, בזז תלמי העשירי את קברו של אלכסנדר הגדול, והתיך את אוצרותיו של אלכסנדר וארונו העשוי זהב על מנת לטבוע מטבעות. הדבר עורר מחאה ציבורית שהביאה להדחתו. הוא נפטר בעת שניסה לכבוש את קפריסין שנה לאחר מכן במאי 88 לפנה"ס.
לאחר גירושו של תלמי העשירי שב אחיו למלוך, ולאחר מות אחיו שבה לשלטון רעייתו של תלמי העשירי, ברניקי השלישית.
תלמי העשירי היה נשוי לאחותו קלאופטרה סלנה ומנשואים אלה נולד בנו תלמי האחד עשר, ולאחר מכן היה נשוי לברניקי השלישית, ייתכן ומנשואים אלה נולדה קלאופטרה החמישית
ירין פרי
ירין פרי (נולדה ב-12 ביוני 2005) היא שחקנית, מנחת טלוויזיה, מדבבת, דוגמנית, אושיית רשת וזמרת ישראלית.
ביוגרפיה
פרי נולדה וגרה בראשון לציון, לומדת בנוער הבימה בניהולו של שי פיטובסקי, למדה ב״סטודיו במה״, משחק מול מצלמה (נאור זילברמן), הייתה בלהקה צעירה בבי״ס ל״מיומנה״, היפ הופ, מודרני, למדה בבי״ס למוזיקה ״ווקאל״, למדה בבית הספר מרכז רון ורדי לטיפוח ילדים מחוננים ומצטיינים, שותפה בצמד המוזיקלי 2sweet.
טלוויזיה
בשנת 2017 השתתפה בספיישל בת מצווה עם נועה קירל בתוכנית זמר חתונות בערוץ 24, התוכנית מסקרת את היום של שתיהן במקביל ומסתיימת בהופעה משותפת בבת המצווה של ירין. בנוסף, השתתפה בסרט בערוץ ״חינוכית״ במסגרת פרויקט זיכרון, וכן היא שיחקה בפאנל הילדים בתוכנית "בין השורות חגים ומועדי ישראל" בחינוכית.
משנת 2018 שחקנית בפאנל הילדים בתוכנית אירוח שבועית - ״הערב יהיו כאן״ עם ירון ברובינסקי, (ערוץ 11 - פינת הילדים), שיחקה בתפקיד גלי בסדרה קופיקו במשטרה, שיחקה בתפקיד ספיר בסדרה חברות, משחקת בתפקיד יעל הבת של שי ושני בסדרה סברי מרנן החל מהעונה הרביעית.
משנת 2019 כותבת ומנחה תוכנית אירוח שבועית בערוץ Kidz, חיים בסלפי, כמנחה הראשונה והצעירה ביותר בתוכנית מסוגה בישראל. היא גם מנחה ושחקנית בתוכנית בלאגניקס המשודרת בערוץ TeenNick, מנחה בערוץ הטיולים בסדרה מטיילים בארץ בפרקים ראשון לציון וכפר סבא וכן מתפעלת ערוץ מתיחות ביוטיוב. כמן כן, פרי השתתפה בכמה פרסומות בטלוויזיה, ובכלל זה בפרסומת לרלב״ד ומשרד החינוך.
הארמייה הרביעית (צרפת)
הארמייה הרביעית הייתה ארמייה צרפתית שפעלה הן במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, והן במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויסה הארמייה ב-2 באוגוסט 1914, והתייצבה באזור הארדנים תחת פיקוד גנרל פרנן דה לנגל דה קרי. הארמייה השתתפה במערכה על הגבולות, ובכלל זה בקרב הארדנים וספגה אבדות כבדות, אך הצליחה לבסוף לבלום את המתקפה הגרמנית. לאחר מכן השתתפה הארמייה בקרב שמפאן הראשון ובקרב שמפאן השני, ובשנת 1917 השתתפה הארמייה במתקפת ניוול. בשנת 1918 השתתפה הארמייה בבלימת מתקפת האביב הגרמנית, ובכלל זה בקרב השני על המארן. לאחר מכן השתתפה הארמייה במתקפת מאה הימים, וב-8 באוקטובר 1919 פורקה.
מלחמת העולם השנייה
לאחר חתימת הסכם הכניעה הצרפתי ב-22 ביוני 1940, נשארה הארמייה פעילה לתקופה קצרה, עד לפירוקה ב-6 ביולי 1940.
רגנסבורג
רגנסבורג (בגרמנית:, בבווארית: Rengschburg, בלטינית: Ratisbona) היא עיר במדינת בוואריה שבגרמניה, על מפגש שבין נהר הדנובה לנהר הרגן. ברגנסבורג חיים מעל 152,000 תושבים (נכון לשנת 2019).
היסטוריה
קיימים שרידים ארכאולוגיים להתיישבות במקום כבר מתקופת האבן, ובתקופת האימפריה הרומית, היה במקום יישוב מבוסס. משנת 530 לספירה, ועד לאמצע המאה ה־13, הייתה רגנסבורג בירת מדינת בוואריה. מתחילת ימי הביניים המוקדמים הייתה העיר מרכז מסחר ותרבות חשוב בשטחי דרום גרמניה.
בתחילת המאה ה־16 אימצו חלק מתושבי העיר את הדת הפרוטסטנטית, דבר שהביא למלחמות דת. בקרב נורדלינגן שנערך בשנת 1634, כבשו הכוחות הקיסריים־קתוליים של האימפריה הרומית הקדושה את רגנסבורג, ובמשך כ־150 שנים נותרה מעוז קתולי חשוב.
משנת 1663 ועד 1806 הייתה רגנסבורג מקום מושבו הקבוע של הרייכסטאג של האימפריה הרומית הקדושה.
העיר, שהייתה מקום חשוב מבחינה אסטרטגית ותרבותית כאחד, נכבשה בשנת 1809 על ידי צבאו של נפוליאון ונחרבה בחלקה. בהמשך נערכו בה קרבות נוספים, היא נכבשה על ידי צבאות האימפריה האוסטרית והוחזרה לשליטה גרמנית-בווארית.
בתקופת השלטון הנאצי הוחרבה הקהילה היהודית (ראו פירוט למטה). בתקופת מלחמת העולם השנייה היה בעיר מפעל מטוסים, שייצר את המסרשמיט Bf 109, ובית זיקוק לנפט. אלה הופצצו על ידי חיל האוויר השמיני של ארצות הברית באוגוסט 1943 ובפברואר 1945. פרט להפצצות אלה, ובניגוד לערים אחרות בגרמניה, לא הופצצה רגנסבורג בתקופת מלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית, ולא נגרם לה כמעט נזק. לכן נשמרה העיר העתיקה כמעט במלואה, על בנייניה העצומים והמפוארים, המונומנטים ההיסטוריים ויצירות אומנות ארכיטקטוניות.
הקהילה היהודית
הקהילה היהודית בעיר נוסדה בראשית המאה ה־11 והיא אחת הקהילות העתיקות בגרמניה. בתקופת מסע הצלב הראשון (פרעות תתנ"ו) סבלה הקהילה וחלק מהיהודים הוטבלו בכוח בנהר הדנובה וחלק נרצחו על ידי הצלבנים. הקיסר היינריך הרביעי החליט לאפשר לאנוסים לחזור ליהדותם, צעד שהיה שנוי במחלוקת בקרב הכנסייה. במאה ה־12 קיבלו יהודי העיר זכות לסחור וכן זכויות בתחום השיפוט הפנימי. בין האנשים עליהם ידוע בתקופה זו הוא רבי יהודה החסיד (בן רבי שמואל החסיד, נכדו של רבי קלונימוס הזקן), ממייסדי חוג חסידי אשכנז ודמות המרכזית בה. הוא עבר לרגנסבורג ב־1195 והיה ראש הישיבה שם.
באמצע המאה ה־13 הורע מצב הקהילה והסוחרים ובעלי המלאכה היהודיים הוגבלו ונאלצו לעבור לעסוק כמלווים בריבית. בצד החיצוני של קתדרלת רגנסבורג הוצב פסל "חזירת היהודים" המתאר חזירה ושלושה יהודים הנצמדים לפטמותיה. הוא פונה לכיוון הרובע היהודי. אות קלון אותו חויבו היהודים לענוד הונהג במאה ה־15 ונאסר על יהודים נוספים להתיישב ברגנסבורג. באותה תקופה ניסו נזירים להמיר את יהודי העיר לנצרות ואחרים דרשו לגרשם. הקיסר מקסימיליאן הראשון מנע את הגירוש. לאחר מותו ב־1519 גורשו מהעיר 500 יהודיה וכן 80 תלמידי ישיבה. בית הכנסת נחרב ובמקומו הוקמה כנסייה. במצבות בית הקברות נעשה שימוש בניית בתים וריצוף הרחובות.
במחצית השנייה של המאה ה־17 הורשו יהודים להתיישב ברגנסבורג אך הם הוכרחו לענוד את אות הקלון. כמו קודם נאסר עליהם לעסוק במסחר ובמלאכה, ולא אפשרו להם להקים בית כנסת.
בתקופת עליית הנאצים לשלטון ב־1933 היו ברגנסבורג 427 יהודים מתוך 81,106 תושבים. לקהילה היו בית כנסת, בית ספר יסודי וספרייה ציבורית. אגודות יהודיות רבות היו פעילות בקהילה, חלקן ציוניות. ב־1934 נעצר סוחר יהודי בחשד שווא לרצח נער נוצרי ועיתון נאצי ברגנסבורג האשים את היהודים, אך העצור שוחרר כשהוברר שהרוצחים נוצריים. החל חרם כלכלי על היהודים ויהודים בשוק הותקפו. ב־1934 סולקו התלמידים היהודיים מבתי הספר התיכוניים בעיר.
בתגובה לפעילות האנטישמית הצטרפו יהודים רבים לתנועה הציונית בעיר, והקהילה החלה לסייע ליהודים שביקשו להגר. ב־1936 נפתח ברגנסבורג "בית חלוץ" להכשרת נוער לעלייה לארץ ישראל ובדצמבר 1938 סגר אותו הגסטפו.
בגירוש זבונשין, באוקטובר 1938, נכללו 13 יהודים מרגנסבורג, אך בינואר 1939 הושג הסכם בין פולין לגרמניה והמגורשים מרגנסבורג הוחזרו לעיר. בליל הבדולח החריבו נאצים בני רגנסבורג את בית הכנסת ובית הקהילה. דירות וחנויות של יהודים רבים נהרסו. כ־220 יהודים, בהם נשים וילדים, נעצרו ונאסרו בתחנת המשטרה המקומית וחלקם נשלחו למחנה הריכוז דכאו. עד ינואר 1939 הועבר כל רכוש הסוחרים ובעלי העסקים היהודים לידי נוצרים.
גורלם של היהודים שנותרו בעיר היה מר. הם גורשו לגטאות בפולין ולגטו טרזיינשטט, ורובם נספו. בשנת 1939 היו ברגנסבורג 225 יהודים. עד קיץ 1942 הצליחו 76 מהם לעזוב את גרמניה. הנשארים אולצו להתגורר בשני בניינים ברגנסבורג שהיו מיועדים ליהודים בלבד בהם מושב הזקנים. הם נותרו עד לתחילת הגירושים למזרח. כיתה של 12 תלמידים פעלה בבית הספר היהודי ב־1941. ב־2 באפריל 1942 הועברו 103 יהודים מרגנסבורג למינכן ולמחרת גורשו משם לפולין והגיעו לפיאסקי. ביולי 1942 גורשו שמונה יהודים לטרזיינשטט, ובספטמבר 1942 גורשו לשם 117 יהודים נוספים, קשישים ברובם. ב־14 בפברואר 1945 גורשו 14 היהודים האחרונים מרגנסבורג לטרזיינשטט. היו אלה יהודים שהגיעו לרגנסבורג רק משנת 1939 ואילך, ולא נכללו ברשימת יהודי העיר שהוכנה בשנה זו. הם היו מוגנים עד אז מפני גירוש מכיוון שהיו נשואים לנוצרים.
באמצע מרץ 1944 נפתח ברגנסבורג מחנה עבודה, שהיה שלוחה של מחנה הריכוז פלוסנבירג, ונכלאו בו 400 עובדי כפייה בהם כ־150 יהודים שגורשו לשם ממקומות שונים. המחנה נסגר ב־22 באפריל 1945 ואסיריו פונו למחנה הריכוז לאנדסהוט.
כיום יש ברגנסבורג כאלף יהודים, רובם יוצאי ברית המועצות לשעבר.
הקתדרלה
הקתדרלה בעיר היא עתיקה ומפוארת. בנייתה החלה בשנת 1275 בסגנון גותי והסתיימה בשנת 1634, כשהמגדלים המיוחדים עם הצריחים המחודדים נוספו בשנת 1869. בעיר מוזיאונים רבים וכנסיות מרהיבות.
אוסנה
מאפיינים
האוסנה היא שיח קוצני רב-שנתי. פריה גדול יחסית, בגוון סגול כהה-שחור ומורכב מהרבה גרגרים קטנים בדומה לצורת הפטל. פרחי האוסנה, שצבעם לבן, פורחים באפריל-מאי והפרי מוכן לאסיף בחודשים יולי-אוגוסט. הפרי אכיל ונחשב למעדן, לפרי הבוסר טעם חמצמץ בעוד שהפרי הבשל הוא מתוק. חיות בר ניזונות מהפרי ומפיצות אותו. הפרחים מואבקים בין השאר על ידי דבורים. עוד שימוש של צמח האוסנה הוא כגדר חיה.
האוסנה נפוצה בצפון אמריקה, באירופה וברחבי העולם במיוחד סמוך למקורות מים. בארץ ישראל גדל מין דומה, Rubus sanctus — פטל קדוש.
ערכים תזונתיים
ב-1 ספל אוסנה טרייה יש:
נואה רמישווילי
נוֹאֶה רַמישווילי (בגאורגית: ნოე რამიშვილი; 1881 - 7 בדצמבר 1930) היה פוליטיקאי גאורגי ואחד ממנהיגי המנשביקים ומנהיג מפלגת הפועלים הרוסית הסוציאל-דמוקרטית (РСДРП) היה ידוע גם בשם העט שלו "פיוטר" ו"סמיונוב נ".
ביוגרפיה
רמישווילי היה בנו של בעל קרקעות קטן. הוא נולד בשנת 1881, והצטרף למפלגת העבודה הרוסית הסוציאל-דמוקרטית בשנת 1902 והפך, תוך זמן קצר, לדובר בולט של המנשביקים. בשנת 1907 הוא החליף את נואה ז'ורדניה בתפקיד ראש המפלגה. בשנת 1917, לאחר מהפכת אוקטובר, הוא הפך לאחד ממנהיגי הסובייט הלאומי הגאורגי. ב-22 באפריל 1918 מונה לשר הפנים של הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, הפדרציה העצמאית של גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן.
ב-26 במאי 1918 הפכה גאורגיה למדינה עצמאית - הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה. רמישווילי נבחר לראש הממשלה (למעשה ראש המועצה הלאומית), והוחלף ב-24 ביוני של אותה שנה, על ידי מקורבו, נואה ז'ורדניה. בממשלה החדשה הוא קיבל את תפקיד שר הפנים. החל משנת 1919 החזיק, בעת ובעונה אחת, בתפקיד שר ההשכלה ושר ההגנה. האופוזיציה הגאורגית מתחה עליו ביקורת על תגובתו הנוקשה לתסיסת האיכרים של 1918-1919. בכך תרם תרומה נכבדת במניעת המרידות התכופות של הבולשביקים. בפברואר-מרץ 1921, לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה, היגר לצרפת, אך לא חדל ממאמציו לערעור השלטון הבולשביקי. הוא תמך בהתקוממות הגאורגית של אוגוסט 1924, שהסתיימה ללא הצלחה ולוותה בדיכוי ורדיפה של האצילים והמשכילים הגאורגים.
רמישווילי היה אחד מהמנהיגים הבולטים שתמכו בפרומתיזם של פולין נגד ברית המועצות, ואולי אף המקדם הראשי שלה. הקבוצה הגאורגית, שמקורה במהגרים הגאורגים בפולין, הייתה הפעילה ביותר מבין התנועות שנתמכו על ידי פילסודסקי. ב-7 בדצמבר 1930 נהרג בפריז על ידי מתנקש בולשביקי וככל הנראה פעילותו זו הייתה הגורם לכך.
המרוץ לדראג של ספרד
מרוץ הדראג של ספרד (או מרוץ הדראג: ספרד, במקור Drag Race España) היא תוכנית מציאות סטרימינג באינטרנט, בהפקת "אסטרמדיה טלוויסיון", בשיתוף עם "בואנדיה אסטודיוס", וכמפיקה אחראית משמשת "World of Wonder". זוהי הגרסה הספרדית לזיכיון מרוץ הדראג ולתוכנית האמריקאית המקורית, המרוץ הדראג של רו פול. בתוכנית מתמודדות עשר מלכות דראג ספרדיות על התואר "כוכבת הדראג הראשונה של ספרד", על פרס של 30,000 יורו ועל פרס נוסף של אספקת מוצרי איפור לשנה. הסדרה משודרת באינטרנט בשירות "אטרספלייר פרמיום" (ATRESplayer Premium) בספרד ו-WOW Presents Plus בארצות נוספות.
הפרק הראשון הוקרן לראשונה ב-30 במאי 2021.
הפקה
הליהוק התקיים בתחילת 2021, והצילומים החלו בתחילת מרץ 2021.
בספרד, התוכנית מנוהלת על ידי "אטרספלייר פרמיום". בארצות הברית, בבריטניה ובאזורים בינלאומיים אחרים, הפרק הראשון שודר לראשונה ב-WOW Presents Plus, שירות הסטרימינג של חברת ההפקות של המרוץ הדראג של רו פול, World of Wonder, במקביל לשידורו בספרד.
המתמודדות
הגילים, השמות ומקומות המוצא שצוינו נכונים לזמן הצילומים.
התקדמות המתמודדות
זהב – המתמודדת ניצחה וזכתה במקום הראשון בעונה.
אפור כהה – המתמודדת זכתה במקום השני בעונה.
תכלת זוהר – המתמודדת זכתה בתואר "חביבת הקהל".
כחול – המתמודדת ניצחה באתגר השבועי.
טורקיז – המתמודדת קיבלה ביקורת חיובית והייתה בטוחה.
לבן – המתמודדת לא קיבלה כל ביקורת והייתה בטוחה.
צהוב בהיר – המתמודדת קיבלה ביקורת והייתה בטוחה.
ורוד – המתמודדת קיבלה ביקורת שלילית אך הייתה בטוחה.
אדום בהיר – המתמודדת הייתה בתחתית.
אדום – המתמודדת הודחה.
בורדו – המתמודדת פרשה מהתחרות.
תחרויות הליפ סינק
ירוק – המועמדת נפסלה לאחר פעמיים בתחתית.
אדום – המועמדת נפסלה לאחר שלוש פעמים בתחתית.
צהוב – המועמדת נפסלה בליפ סינק הסופי לעונה.
מארחים ושופטים
ב-15 בפברואר 2021, אוּשר כי המארחת של התוכנית תהיה מלכת הדראג הספרדייה. ב-1 במרץ הוכרז כי הרכב השופטים יכלול את מעצבת האופנה אנה לוקינג ואת חאבייר אמברוסי וחאבייר קאלבו, שחקני קולנוע וטלוויזיה, במאים וסופרים, שהם גם זוג בחייהם הפרטיים.
שופטים אורחים
רשומים בסדר כרונולוגי:
אורחים מיוחדים
אורחים שהופיעו בפרקים אך לא שפטו על הבמה המרכזית.
פרק 4
פרק 6 פרק 8
פרק 9
פרקי הסדרה
עונה 1
החתול בחוץ
עלילה
חתול המשפחה משוחרר ללילה ונתקל בקשיים רבים. הוא תופס ציפור שרה על גבי שבשבת הגג, אך היא עפה, הציפור מושכת את החתול ואת שבשבת מזג האוויר מהגג ומפילה את החתול החוצה. לאחר מכן יש לחתול חזון של ציפורים ענקיות שמציקות לו, ומכאן ואילך נראה שהכל מתעורר לחיים ומייסר אותו, כולל עכבישים ענקיים ועצים.
ביקורות
Motion Picture Herald (3 באוקטובר 1931): "יצירה מתוחכמת של עבודה מצוירת, סרט טיפוסי של סימפוניות טיפשיות. הנושא הוא כפי שהכותרת מרמזת, ואנימטורים ניצלו עד הסוף את האפשרויות להצחיק את הכותרת."
וראייטי (27 באוקטובר 1931): "אחת מסרטי סימפוניות טיפשיות של וולט דיסני היפים ביותר. הציון טוב וכושר הכתיבה תקיף, בנוסף יש כמה רעיונות חדשים. כמה צחוקים טובים עוזרים."
מוזיקה
חלק מהמוזיקה כוללת את השיר הפופולרי "For He's a Jolly Good Fellow" (בעברית: כי הוא בחור כארז), וחלק מהשיר "Listen to the Mockingbird" (בעברית: הקשיבו לציפור הלעג) מתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
מדיה ביתית
הסרט הופץ ב-19 בדצמבר 2006, באוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב'.
חוק סרבנס-אוקסלי
חוֹק סֶרְבֶּנְס-אוֹקְסְלִי (באנגלית: Sarbanes–Oxley Act, תעתיק מדויק: סארביינז-אוקסלי; בקיצור: SOX) הוא חוק פדרלי של ארצות הברית שנחקק בשנת 2002 הנקרא על שם שני מחוקקים אמריקאים, פול סארביינז ומייק אוקסלי. החוק נחקק בעקבות מספר מקרים בהם חברות עסקיות ציבוריות קרסו במפתיע בשל אי-סדרים או מעילות שהובילו לדיווחים כספיים מטעים. החוק מחייב בעלי תפקידים בחברות עסקיות להצהיר על קיום בקרות נאותות בארגון שיבטיחו דיווח כספי מדויק וימנעו מקרים של אי-סדרים או טעויות בהצגת מצב עסקי החברה כפי שמשתקף בדוחות הכספיים.
היסטוריה ורקע
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 קרו מספר מקרים בהם חברות ענק עסקיות פשטו רגל במפתיע אחרי שנתגלו בהם אי סדרים כספיים. הדוגמה הבולטת לכך היא אנרון, קבוצת מסחר באנרגיה, השביעית בגודלה בארצות הברית באותה תקופה שקרסה בזמן קצר מאוד בשנת 2001. התגלה כי החברה דיווחה מאזנים שקריים לאורך זמן באופן שיטתי ומונחה מלמעלה, יצרה תרמית חשבונאית מתוכננת ומתוחכמת תוך מצג שווא של חברה בעלת איתנות פיננסית גבוהה הרבה יותר מכפי שהייתה באמת ומאז הפכה לשם נרדף לשערורייה פיננסית. כתוצאה מהמעילה נפתחה חקירה של הוועדה לניירות ערך ולבורסות (ארצות הברית) SEC במסגרתה נחקרו שורה של נושאי משרה בכירים בחברה ולבסוף הוגשו כתבי אישום כנגד בכירים שהוכח כי היו מעורבים בתרמיות. במסגרת זו נחקרו גם רואי החשבון שביקרו את החברה מטעם חברת רואי החשבון ארתור אנדרסן ונמצא כי רואי החשבון התרשלו בתפקידם. כתוצאה מכך נגרם נזק בלתי הפיך למוניטין של חברת רואי החשבון שהייתה חלק מחמשת המשרדים הגדולים בעולם לראיית חשבון דבר שהביא לקריסתה ולכך שחטיבת פעילות הייעוץ שלה התמזגה עם רשת ארנסט יאנג העולמית. מאז המיזוג נהוג להשתמש בביטוי ביג 4 כביטוי לארבעת משרדי ראיית החשבון הגדולים בעולם. חברות נוספות בהן גרמו אי סדרים כספיים או תפעוליים לפשיטת רגל הן Worldcom, Peregrine systems, Tnyco ועוד.
תחולה
החוק חל על חברות ציבוריות הכפופות לתקנות רשות ניירות ערך האמריקאית (ה-SEC) וככזה אינו חל על חברות פרטיות. החוק מכיל 11 פרקים ומתייחס בין השאר לאחריות מוגברת של ההנהלה על הבקרות הפנימיות, הערכה של הבקרות הפנימיות, אי תלות המבקר החיצוני, ממשל תאגידי ועונשים על מפירי החוק.
השלכות
החוק מחד נועד להגביר את הבקרות הפנימיות של הארגון על הדיווח הכספי. מאידך, הועלתה ביקורת על החוק הקשורה בעלויות הקשורות ביישומו – משאבי כוח אדם, העסקת יועצים חיצוניים, השקעת משאבים פנימיים רבים בארגון לצורך עמידה ביישום החוק וכיוצא בזה. ביקורת זו רלוונטית בעיקר לגבי חברות קטנות יותר, להן עלויות היישום מהותיות יותר ביחס לגודלן ולמחזור הכספי שלהן. כמו כן, יישום החוק הביא לעליית הביקוש ולשגשוג יחסי בפירמות רואי החשבון וחברות ייעוץ חיצוניות שהועסקו ביישומו.
יישום החוק בפרקטיקה
בחוק שני מקטעים עיקריים הנוגעים ליישומו בחברות:
יישום טיפוסי של פרויקט SOX מתחילתו כולל שישה שלבים:
ביקורת על החוק
במהלך הזמן עלו מספר טענות וביקורות לחוק ויישומו. עיקר הביקורת עלתה בהקשר לעלויות הרבות הנדרשות ליישומו אצל החברות הציבוריות:
יישום החוק בישראל
חוק סרבנס אוקסלי חל במקורו על חברות הנתונות לפיקוח של רשות ניירות הערך האמריקאית. במרוצת השנים יותר ויותר חברות וגופי רגולציה אימצו את תכולתו על מנת לאכוף מדיניות בקרה פנימית טובה יותר, או כהכנה אפשרית להנפקה בבורסות בארצות הברית.
חוק SOX אומץ בתחילה על ידי גופי הרגולציה של המוסדות הפיננסיים כתקנה מחייבת לגופים הכפופים להם – כשכבת בקרה נוספת לגופים אלה, שפשיטת רגל של אחד מהם עלולה לערער את יציבות המשק.
חברות ישראליות הנסחרות בבורסה בארצות הברית מחויבות גם הן ליישם את החוק, כחלק מכפיפותן להוראות רשות ניירות ערך האמריקאית.
גדר הארנבים האוסטרלית
גדר הארנבים האוסטרלית היא מחסום נגד מזיקים שנבנה בשנים 1901–1907 במערב אוסטרליה על מנת למנוע מארנבים וממזיקים חקלאיים אחרים ממזרח אוסטרליה, לפלוש למערבה.
זהו אחד המחסומים המלאכותיים נגד מזיקים הארוכים בעולם. בפרויקט נבנו שלוש גדרות: הראשונה חוצה את כל רוחבה של אוסטרליה מצפון לדרום, השנייה, קצרה יותר ונמצאת מערבית לראשונה, והשלישית עוברת ממזרח למערב והיא הקצרה ביותר. אורך כל הגדרות הוא 3,253 קילומטר ועלות בנייתן הייתה 337,841 פאונד בעת בנייתן.
רקע
נראה כי ריבויו הגבוה בשבי הביא לשחרור מספר פריטים לטבע. לחקלאים המקומיים נראה הדבר באותו זמן הגיוני ולא בעייתי, אולם בדיעבד, חלה פגיעה קשה לצמיתות באקולוגיה הייחודית של אוסטרליה. טורפי הבר הטבעיים של הארנבון המצוי לא היו בנמצא, ולא היה דבר שיעצור את הריבוי הטבעי, דבר שגרם לפגיעה הרסנית בפלורה ובפאונה הייחודית של אוסטרליה. צריכת היתר של חומר צמחי פגעה הן בצמחיית היבשת, והן במינים רבים של חיות כיס שהגיעו עד סף הכחדה בהיעדר מזון. בנוסף, גרמה לאיבוד שטחי מרעה רבים והביאה להאצת תהליך המידבור.
במאמר שפורסם בעיתון מקומי בטסמניה בשנת 1827 כבר צוין כי, ובסביבות 1850 לא ניתן היה שלא להבחין ב"פלישה הגדולה" ובסכנה האקולוגית שבריבויים והתפשטותם. מספר הפריטים בשנת 1900 עמד על 20 מיליון, ותפוצתם (שצומצמה רק בגלל היעדר מים באזורים המדבריים) הייתה 1,600 ק"מ מהחווה בה גודלו לראשונה. לאחר 50 שנה נוספות, בשנת 1950, נמצאו באוסטרליה כבר למעלה מ-600 מיליון ארנבים.
במאמץ לבלום את ההתפשטות המהירה ונזקיה, נבנתה לרוחבה של אוסטרליה גדר הארנבים האוסטרלית, שנועדה לעצור אותם מלעבור לשטחים אחרים של אוסטרליה.
בניית הגדר
עמודי התמך של הגדר היו עשויים עץ, מוצבים במרחק של 3.7 מטרים אחד מהשני וקוטרם הוא 10 סנטימטרים לפחות. בתחילה נמתחו שלושה חוטים בגובה 10, 51 ו-91 ס"מ מעל הקרקע, כשמאוחר יותר נוסף תיל דוקרני בגובה 101.6 ס"מ וחוט נוסף בגובה 109.2 ס"מ, כדי לחסום כלבי דינגו ושועלים. נוסף על כך, נוספה רשת חוטים על הגדר שחודרת 15 ס"מ לתוך הקרקע.
תחזוקה
על תחזוקת הגדר היה אחראי צוות פיקוח ממשלתי שהוקם במיוחד לשם כך. לאורך הגדר נסלל שביל סיור ששימש את צוות הפיקוח לרכיבה על אופניים ומאוחר יותר לסיור בעזרת גמלים. ב-1910 עברו הפקחים לרכבי סיור מאחר שהגמלים היו גבוהים מדי להשגחה נוחה על הגדר. משהתברר שגלגלי הרכבים נוטים לקבל תקרים, גיבשו הסיירים את הפתרון האידיאלי בדמות כרכרה פתוחה שנמשכה בעזרת זוג גמלים. הגמלים היו נפוצים אז באוסטרליה כבהמות משא ויעילותם הייתה גבוהה במשימות ההשגחה על הגדר.
צוות הפיקוח היה מורכב ממפקח-על, מארבעה סגני מפקח שתחום האחריות של כל אחד היה באורך 800 ק"מ, ו-25 סיירים שפטרלו בדרך כלל לאורך 160 ק"מ. לאור אלימות מסוימת בצפון המדינה, פטרלו שם הסיירים בזוגות. משימתו של מפקח-העל הראשון הייתה לחסל את הארנבים שהצליחו לחדור לשטח המוגן.
לאחר שהתגלתה מחלת המיקסומטוזיס כדרך נוחה להדברת ארנבים בשנות ה-50, פחתה חשיבותה של הגדר.
הגדר במאה ה-21
קטעים נרחבים מגדר הארנבים ההיסטורית עדיין נמצאים בשימוש עד ימינו, אף שייעודם המקורי שונה. הגדר משמשת היום בעיקר כמחסום לשליטה בנדידת עופות אמו וכן לשליטה בנדידת כלבי בר ועיזי בר. הדרך שלאורך הגדר משמשת כשביל אש ברוחב 20 מטר המפרידה בין שטחים חקלאיים ושטחי בתה.
במסגרת עבודות תחזוקת הגדר, המבוצעות על ידי משרד החקלאות האוסטרלי, מוחלפים עמודי העץ בעמודי מתכת וגדר רשת תעשייתית מותקנת בין העמודים. מדי שנה מוחלף קטע של 30–35 ק"מ מן הגדר, כשלושה אחוזים מאורכה הכולל הקיים עדיין.
טאקין מישמי
טאקין מישמי (שם מדעי: Budorcas taxicolor taxicolor) הוא אחד מארבעה תת-המינים של הסוג טאקין החי במשולש הגבולות של הודו, בורמה וסין העממית. הוא היה הראשון מבין הטאקינים שהתגלה, ותואר מדעית בשנת 1850 על ידי הביולוג בריאן הודג'סון. שמו ניתן לו עקב הימצאותו בהרי מישמי בהודו. הטאקין המישמי הוא מהנדירים שבטאקינים ותפוצתו חופפת לטאקין בהוטני שדומה לו יחסית בצבעי הפרווה.
אנטומיה
מידות הגוף שלו זהות לשאר הטאקינים: גובה כתפו: 130-100 ס"מ; אורך ראשו וגופו: 220-170 ס"מ; אורך זנבו 15–20 ס"מ, אורך קרניו: 30-25 ס"מ, ומשקל גופו עד 350 ק"ג.
תפוצה ואקולוגיה
הטאקין המישמי מצוי בדרום סין העממית, צפון מיאנמר (בורמה) וצפון-מזרח הודו. התפוצה שלו לפי חלוקה מנהלית היא כדלהלן: סין - מרבית מחוז יונאן ודרום מזרח המחוז האוטונומי הטיבטי. בורמה - צפון מחוז שאן ומחוז קאצ'ין. הודו - ארונאצ'ל פרדש. הגבול הגאוגרפי בין טאקין מישמי לטאקין הבהוטני אינו ברור דיו.
בית הגידול של הטאקין המישמי הוא יערות טרופיים, יערות עננים ויערות גשם ממוזגים-הרריים בגבהים של 4,000-1,000 מטר מעל פני הים, כדוגמת הרי אנגדואן, הרי פאת'קאי הרי מישמי והרי אראקאן, עם פסיפס של שיחים, סלעים, צוקים ומדרונות. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 10–30 מעלות והאקלים הוא טרופי חם ולח; כמות המשקעים הממוצעת היא כ-3,000 מילימטר ומעלה לשנה. הטאקין המישמי פעיל בעיקר בשעות הבוקר ושעות אחר הצהריים, אך בימים מעוננים הוא עשוי להיות פעיל לאורך היום. הוא משתמש בשבילים קבועים בצמחייה הצפופה כדי להגיע לאזורי האכלה ומנוחה. הוא חי בעדרים מעורבים קטנים בחורף של עד 20 פרטים, ובקיץ נצפו בעבר עדרים של עד 100 פרטים. הזכרים המבוגרים נוטים לחיות בבדידות לעיתים קרובות. תזונתו של הטאקין מבוססת על עשבים, עלים, ניצנים, חזרן וצמחייה הררית אחרת.
כאשר הטאקין חש מאוים הוא נמלט לתוך סבך במבוק צפוף בו הוא שוכב עד שתעבור הסכנה. פרטים מבוגרים נצפו כשהם מצמידים את גופם לאדמה עם צווארם כדי שיהיו מוסווים היטב. כאשר הטאקין מבחין בסכנה הוא פולט קריאת אזהרה שנשמעת כשיעול ומיד לאחר מכן כל הטאקינים שבסביבה ימלטו. אויביו העיקריים של הטאקין הם דובים וזאבים.
ההריון של נקבת הטאקין נמשך 7–8 חודשים, לאחריהם נולד טלה יחיד או תאומים לעיתים רחוקות. הטלאים נגמלים לאחר תשעה חודשים ומגיעים לבגרות לאחר 2.5 שנים. תוחלת החיים של הטאקין היא כ-12 שנים.
איומים ושימור
הטאקין המישמי הוא תת-המין המאוים ביותר לצד הטאקין הזהוב. בטיבט, הציד הוא האיום המרכזי לטאקין מישמי, אולם גם הרס בית הגידול על ידי כריתת יערות מהווה איום רציני. באזורים המרוחקים שבו הטאקין המישמי מצוי בסין, התושבים המקומיים לרוב אינם מודעים כלל למעמדו בחוק. בבורמה אוכלוסיות הטאקין מאוימות על ידי ציד לבשר במלכודות, רובים ואפילו קשתות, וסביר להניח שגם בהודו. בסין, הטאקין המישמי מוגן תחת המחלקה הראשונה של רשימת המינים המאוימים, וניתן לצוד באופן חוקי מספר קטן של טאקינים כל שנה. הציד החוקי אסור לגמרי בהודו, ומעמדו של הטאקין במיאנמר אינו וודאי. הוא מופיע גם בנספח ב' של אמנת וושינגטון.
בשבי
הטאקין המישמי מצוי במספר גני חיות ברחבי העולם. ביניהם ניתן למנות את פארק חיות הבר קולמרדן (שוודיה), גן החיות של בייג'ינג (סין), גן החיות סקרופ (דנמרק), גן החיות טירפארק בברלין (גרמניה), גן החיות של טאלין (אסטוניה), גן החיות של הלסינקי (פינלנד), פארק הטבע מארוול, גן החיות פיינטון ופארק חיות הבר היילנד (בריטניה) גן החיות ריצ'מונד וגן החיות דנבר (ארצות הברית), וגן החיות נירגאזה (הונגריה).
קינטוכור
קינטוכור בעברית מַחְבַּר הַכִּישׁוֹר, הוא קומפלקס חלבוני באורגניזמים אאוקריוטים, אשר מורכב על גבי הצנטרומר ומקשר בין הכרומוזום לסיבי המיקרוטובולים בכישור, הנוצרים במיטוזה ובמיוזה. הקינטוכור כולל למעלה מ-40 חלבונים שונים, כגון חלבוני קישור למיקרוטובולים (כגון CENP-A או CenH3, שמקורם מהיסטון H3), חלבונים מוטוריים (דינאינים וקינזינים) ואחרים.
רמירז (להקה)
הלהיטים המפורסמים ביותר של רמירז הן: La musica tremenda, Baraonda, Bomba, Orgasmico, Mamasutra, Terapia.
השיר "התרנגול", El Gallinero היה להיט גדול גם בישראל. השירים האלו כלולים כעת באוסף טכנו ודאנס רבים (כגון Thunderdome או Techno Traxx). ניתן למצוא דגימות רבות משירים אלה בשירי דאנס מודרניים כיום. La musica tremenda שהפך ללהיט רחבת הריקודים ב-1991 וכיום נחשב לאחת מקלסיקות הטכנו הידועות ביותר.
השיר "בומבה" הופיע במצעד הלהיטים השווייצרי בשנת 1994 והגיע למקום ה-23. כמו כן שוחרר קטע וידאו לשיר "התרנגול". הרצועה Acelerando, שיצאה בשנת 2002, הגיעה לטופ 10 של מצעדי הריקוד הגרמניים.
הארמייה ה-24 (ורמאכט)
הארמייה ה-24 (בגרמנית: 24. Armee) הייתה ארמייה של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הארמייה הוקמה על בסיס המחוז הצבאי ה-5 ב-17 באוקטובר 1944, וכמפקדה מונה הנס שמידט. הארמייה הוצבה בדרום גרמניה, ונועדה להגן מפני פלישת בעלות הברית דרך שווייץ. ב-1 במאי 1945 נכנע שמידט בראש כוחות הארמייה לקורפוס האמריקני ה-6 בפיקוד אדוארד ברוקס ונלקח בשבי.
אמנת אורגון
אמנת אורגון (באנגלית :Oregon Treaty היא הסכם בין הממלכה המאוחדת לבין ארצות הברית, שנחתם בוושינגטון די. סי. ב-15 ביוני 1846. ההסכם שם קץ לסכסוך הגבול של אורגון באמצעות ישוב התביעות הנגדיות של האמריקאים והבריטים ב. האזור הוחזק במשותף על ידי ארצות הברית ובריטניה מאז חתימתו של הסכם 1818.
רקע
הסכם 1818 קבע את קו הגבול בין צפון אמריקה הבריטית לבין ארצות הברית לאורכו של קו הרוחב 49 צפון בקטע שבין מינסוטה ובין להרי הרוקי. האזור שממערב להרי הרוקי נקרא על ידי האמריקאים בשם ארץ אורגון ועל ידי הבריטים כמחוז קולומביה של חברת מפרץ הדסון, וכלל גם אזור שהיה החלק הדרומי של מחוז אחר שנקרא ניו קלדוניה. האזור נשלט בשליטה משותפת של שתי המדינות במשך עשר שנים. לשתי המדינות הייתה זכות לתבוע אדמות באזור ולשתיהן הובטחו זכויות שיט חופשיות במימי האזור.
בהדרגה פחת שיתוף הפעולה בנוגע לשליטה המשותפת על האזור. לאחר ששגריר בריטניה דחה הן את הצעתו של נשיא ארצות הברית ג'ון טיילר והן את זו של יורשו ג'יימס פולק, להמשיך ולקבוע את קו הגבול שם גם על קו הרוחב 49 צפון, קראו תומכי התפשטות אמריקאים לסיפוח כל האזור עד לקו הרוחב 54°40′, הקצה הדרומי של אמריקה הרוסית, כפי שהוסכם בהסכמים מקבילים בין ארצות הברית לבין האימפריה הרוסית ב-1824 ועם בריטניה ב-1825. בכל אופן, לאחר שפריצתה של מלחמת ארצות הברית-מקסיקו באפריל 1846 משכה את תשומת הלב ואת המשאבים הצבאיים, הושגה פשרה בדיונים שהתקיימו בוושינגטון די. סי., והעניין סודר על ידי ממשל פולק (גם להפתעתם של הגורמים הקיצוניים במפלגתו) כך שתמנע מלחמה בשתי חזיתות, בייחוד עם מעצמה עם כוח צבאי משמעותי כמו בריטניה.
הדיונים
את הדיונים על ההסכם ניהלו מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'יימס ביוקנן ושגריר בריטניה בארצות הברית ריצ'רד פקנהאם. כלפי הפרלמנט הבריטי היה אחראי לניהול המשא ומתן מצדה של בריטניה מזכיר המדינה לענייני חוץ רוזן אברדין. ההסכם נחתם ב-15 ביוני 1846 ושם קץ לשליטה המשותפת והפך את כל תושבי הטריטוריה שמדרום לקו הרוחב 49 צפון לאזרחים אמריקאים.
הסכם אורגון קבע את קו הגבול בן ארצות הברית לבין צפון אמריקה הבריטית על קו הרוחב 49 צפון, למעט האי ונקובר, שנשאר במלואו בשליטה בריטית. האי ונקובר עם כל איי החוף, כונן ב-1849 כמושבת האי ונקובר. השטח שהועבר לריבונותה של ארצות הברית כונן ב-15 באוגוסט 1848 כטריטוריית אורגון, ומתוכו נוצרה ב-1853 טריטוריית וושינגטון. החלק הבריטי של ארץ אורגון נותר לא מאורגן עד 1858, כאשר הוקמה מושבת קולומביה הבריטית, כתוצאה מהבהלה לזהב של קניון פרייזר וחששות מכוונותיהם של מתיישבים אמריקאים ליישב מחדש את האזור. ב-1866 אוחדו שתי המושבות תחת השם "המושבות המאוחדות של האי ונקובר וקולומביה הבריטית. כאשר הצטרפה המושבה לקנדה ב-1871, קו הרוחב 49 צפון והגבולות הימיים שעליהם הוסכם באמנת אורגון הפכו לגבול ארצות הברית–קנדה.
נוסח ההסכם
ההסכם נקרא באופן רשמי "אמנה בין הוד מלכותה ובין ארצות הברית של אמריקה, להסדרת גבול אורגון" (באנגלית: Treaty between Her Majesty and the United States of America, for the Settlement of the Oregon Boundary), ובארצות הברית הוא נקרא "אמנה עם בריטניה הגדולה בנוגע לגבולות מערבה מהרי הרוקי" (באנגלית:Treaty with Great Britain, in Regard to Limits Westward of the Rocky Mountains). הוא גם היה ידוע בשם "אמנת ביוקנן-פקנהאם" (באנגלית: Buchanan-Pakenham Treaty), או תחת שם משותף לכמה אמנות נוספות, "אמנת וושינגטון" (באנגלית: Treaty of Washington).
בהסכם נקבע שהגבול במצר חואן דה פוקה יעבור "באמצע המצר שמפריד את היבשת עם האי ונקובר" עם זאת, ההסכם לא הגדיר במדויק את המצר מבין כל אלה שעוברים שם שיהווה את המצר שאליו התכוון ההסכם, ובכך נתן מפתח לסכסוכי בעלות על איי סן חואן שהחלו ב-1859.
שאר סעיפי ההסכם היו:
ברונו טש
ברונו אמיל טש (14 באוגוסט 1890 - 16 במאי 1946) היה כימאי וממציא גרמני, אשר יחד עם גרהרד פיטרס ווולטר הירט, גילה את גז הציקלון בה שנועד במקור להשמיד מזיקים, ושימש את גרמניה הנאצית ברצח היהודים בשואה. טש היה הבעלים של Tesch & Stabenow, חברת הדברה שייסד בשנת 1924 יחד עם פול סטבנוב בהמבורג, שהייתה הספק העיקרי של גז הציקלון בה למחנות ההשמדה הנאציים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נעצר טש על ידי הבריטים באשמת פשע מלחמה, נשפט והוצא להורג.
ילדותו והשכלה
טש נולד ב-14 באוגוסט 1890 בברלין. הוא למד מתמטיקה ופיזיקה במשך סמסטר אחד בשנת 1910 באוניברסיטת גטינגן בטרם עבר ללמוד כימיה באוניברסיטת ברלין וקיבל תואר בשנת 1914. לאחר מכן החל לעבוד במכון קייזר וילהלם.
ציקלון בה
טש, יחד עם כמה כימאים אחרים, במימון אי גה פארבן החלו במחקר אודות מימן ציאנידי. במהלך מחקרם הם גילו כי מימן ציאנידי יכול להפוך למוצק.
בשל העובדה כי הפטנט על הגילוי נרשם רק על שמו של אחד הממציאים, חברת Tesch & Stabenow לא ייצרה ציקלון בה ולא כל כימיקל אחר, והחברה עסקה בעיקר בחיטוי.
בשנת 1925, קיבלה החברה את זכויות השיווק הבלעדיות להפיץ את קוטל החרקים בכל רחבי השטח שממזרח לנהר האלבה. בשנת 1927 עזב סטבנוב את החברה, ולאחר מכן התחלקה הבעלות על החברה כך: 45% לטש ו-55% לדגש. בשנת 1942 טש עתיד לקבל את כל הבעלות על החברה.
מעצרו, המשפט וההוצאה להורג
טש נשפט בפני בית המשפט הצבאי הבריטי בהמבורג בין ה-1-8 במרץ. שני הנאשמים הנוספים שהיו עמו היו קרל וויינבכר ויואכים דרוסין, טכנאי הגזים הראשון של החברה.
התביעה טענה כי הציקלון בה שימש "להשמדה שיטתית של בני אדם אשר בסה"כ מספרם עומד על 6 מיליון, אשר 4.5 מיליון מהם הושמדו על ידי ציקלון בה במחנה ריכוז אחד בלבד, המכונה אושוויץ/בירקנאו". (הנתון של 4.5 מיליון קורבנות התבסס על הערכות סובייטיות שפורסמו מיד לאחר המלחמה).
הטענה הייתה כי טש סיפק גז רעיל ששימש להשמדתם של בני אדם רבים, ובראשם היהודים, והפר את דין המלחמה, וכי "בניגוד לסעיף 46 לאמנת האג משנת 1907.
פרוטה (מטבע ישראלי)
פְּרוּטָה הייתה מטבע ישראלי בשנים 1950–1960, בשווי אלפית הלירה הישראלית.
השם "פרוטה", שמקורו בפרוטה העתיקה, החליף את השם הלועזי "מיל" שהיה נהוג בתקופת המנדט הבריטי ובשנותיה הראשונות של המדינה, כחלק האלף של הלירה הארץ ישראלית. מטבעות הפרוטה נשאו ערכים של 1, 5, 10 (שלושה סוגים) 50, 100 (שני סוגים), 250 (מטבעות ניקל אשר בהם השתמשו ומטבעות כסף אשר בהם לא השתמשו ומשמשים לאספנות) ו-500 פרוטות.
ברונו טש
מעצרו, המשפט וההוצאה להורג
בתום המשפט הרשיע בית המשפט את טש ווויינבכר וגזר עליהם עונש מוות; דרוסין זוכה. טש הוצא להורג ב-16 במאי 1946 בתלייה בכלא המלין.
פרוטה (מטבע ישראלי)
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 היה "אסימון נייר" בשווי 5 פרוטות (בסלנג התייחסו אליו כ"חצי גרוש"), שהודפס בצבעי שחור ואדום על ריבוע נייר לבן (המתבלה בקלות). בחלקו הקדמי הודפס מגן דוד בצבע אדום והכיתוב "5 פר." טוב לנסיעה ב"שירותי א.ש.ד" או ב"שירותי דן", ובחלקו האחורי: "אם לא תשתמש בתו זה - תמורתו תרומה למגן דוד אדום". בנוסף לקווי התחבורה הציבורית, גם חנויות מכולת כיבדו את השטר כהילך חוקי ואיפשרו להשתמש בו לקניות.
בשנת 1960 הוחלפה חלוקת המשנה של הלירה הישראלית, כך שבמקום 1,000 פרוטות, היא חולקה ל-100 אגורות. הדבר נעשה עקב הפיחות בערך הלירה הישראלית, פיחות שביטל את הצורך במטבעות שערכם נמוך מ-10 פרוטות. מאז ביטול הפרוטה והוצאת המטבעות שלה מהמחזור בראשית שנות ה-60, לא נעשה עוד שימוש בשם הזה במערכת המטבע הישראלית.
ירחמיאל יהודה מאיר קאליש
רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש (מְכוּנֶה רבי מאיר'ל; ט"ו באדר ב' תרס"ה, 1905 - כ"ז באייר תשל"ו, מאי 1976) היה האדמו"ר מאמשינוב בישראל.
ביוגרפיה
נולד בפשיסחה לרבי שמעון שלום ולפייגא ברכה בת רבי ישעיהו קאליש מפשיסחה. מיוחס לאדמור"י אמשינוב, רבי יצחק מוורקא, רבי יעקב שמשון משיפיטובקה, רבי פנחס מקוריץ, והיהודי הקדוש מפשיסחה.
נישא ליוטא טויבא בת דודו רבי חיים יעקב אריה מורגנשטרן מראדזימין.
בימי מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו לווילנה, שם שהה אביו רבי שמעון שלום, שנמלט לפניו. לאחר שנה המשיכה כל המשפחה וחצתה את רוסיה עד ליפן, משם המשיכו עוד לשאנגחאי שבסין, יחד עם קבוצות הפליטים שבמרכזם היו תלמידי ישיבות מיר וליובאוויטש. לקראת סוף 1946, לאחר שנכזבה תקוותם לקבל סרטיפיקטים לעליה לארץ ישראל, עקרו לארצות הברית. לאחר פטירת אביו בשנת תשי"ד הגיע עם אמו לארץ ישראל לקבור בה את אביו. בהתחלה התיישב בתל אביב, והקים את ישיבת "שם עולם" לזכרו של אביו בחולון. בדצמבר 1955 נסע לארצות הברית כדי להביא את משפחתו וכשחזר עבר לירושלים והתגורר בבית וגן, בה בנה את בית הקבע לישיבה.
כדרך חסידות אמשינוב, הוא נהג לאחר את תפילותיו וסדריו, ולעיתים סיים את השבת ביום ראשון. הוא לא היה משויך למפלגות פוליטיות ונודע באהבת ישראל הרבה שלו. הן אנשי פא"י (כדוד הלחמי וישראל אידלמן שהשתייכו לחסידות אמשינוב) והן אנשי פאג"י (כאליהו כי טוב) היו מקורבים אליו. הזמר שלמה קרליבך היה מקורב אליו, והוא ביקש לשנות את שם המושב מבוא מודיעים ל"מאור מודיעים" על שמו של רבי מאיר. השם לא שונה בעקבות התנגדות ועדת השמות הממשלתית. שני מבקרים ידועים נוספים שהיו מבאי בית מדרשו אף שלא נמנו על קהל חסידיו היו חיים סבתו ודב אינדיג. מפגשם של השניים עם האדמו"ר במוצאי יום כיפור תשל"ד רגע לפני יציאתם בעקבות גיוס המילואים הכללי בשל המלחמה אשר פרצה באותו היום, והברכה שקיבלו ממנו, הוא המוטיב המרכזי בספרו של סבתו תיאום כוונות.
נפטר ב-27 במאי 1976 ונקבר בהר המנוחות.
צאצאיו
בנו הרב מנחם צבי לא כיהן באדמו"רות, השאיר אחריו חיבור "צמח אמת" על הספר "אמת ואמונה" מזקנו הרבי מקוצק.
בתו חיה נחמה, נולדה בי' באב תרפ"ה באוטבוצק (נקראה "חיה" על שם זקנתה, אשת האדמו"ר הראשון מאמשינוב - רבי יעקב דוד, ו"נחמה" היות שנולדה במוצאי תשעה באב), נישאה בשנת תש"ז בשאנגחאי לרבי חיים מיליקובסקי, מתלמידי ישיבת מיר ששהו בשאנגחאי בתקופת מלחמת העולם השנייה, מי שעמד לימים בראשות ישיבת אמשינוב בירושלים. באותה שנה עקרה עם אביה לארצות הברית. בשנת תשט"ז עלתה עם משפחתה לישראל, שם קבעו את דירתם סמוך לבית הוריה, ברחוב הפסגה 46 בשכונת בית וגן בירושלים. חייתה בפשטות וצניעות, לנסיעות השתמשה בתחבורה ציבורית. נפטרה מדום לב בגיל 91 ביום ד' בכסלו תשע"ז (תאריך פטירת זְקֵנָהּ, הרבי הראשון מאמשינוב) ונקברה לאחר הלוויה רגלית מביתה עד למקום קבורתה בהר המנוחות סמוך לקברי אביה, אימה וזקנתה.
בנם רבי יעקב אריה מיליקובסקי הוכתר לאחר פטירת זקנו רבי מאיר'ל, לממשיכו בהנהגת הקהילה, לאחר מסע לחצים עליו מצד גדולי האדמורי"ם, ואט אט נכנס להנהגת העדה. בן נוסף הוא ר' משה מיליקובסקי מבית וגן מנהל מוסדות והשטיבלאך ישיבת אמשינוב.
טיבור שיין
טִיבּוֹר מֹשֶׁה שֶיְין (בהונגרית: Ṭībōr Mošeh Šejn bu נולד ב-8 בספטמבר 1911, נפטר ב-11 באפריל 1984) היה אדריכל ישראלי ממוצא הונגרי. בנה בנייני מגורים ומסחר רבים באזור חיפה ונשר. בצעירותו היה שחיין מצטיין.
קורות חייו
טיבור שיין נולד בהונגריה, בעיר גיור, בשנת 1911, האמצעי מבין שלושה ילדים. אביו, ארתור שיין (1882–1944) היה סוחר, ואימו, אילונה לבית ברודר (1883–1944) הייתה מוזיקאית.
אביו גויס במלחמת העולם הראשונה לחיל התותחנים של הצבא הקיסרי והמלכותי ולחם בדרום טירול.
טיבור שיין סיים את לימודיו בבית הספר בגיור בשנת 1927 והחל בלימודי אדריכלות באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה בעזרת דודו, ששילם את שכר הלימוד.
במהלך לימודיו תקפו סטודנטים אנטישמיים את שיין, ועקב כך החליט להגר מהונגריה. ביוני 1930 סיים את לימודי האדריכלות ונסע לפריז, שם התגורר אחיו, שעסק במוזיקה. הוא למד בפריז הנדסה ואדריכלות מודרנית במשך שנתיים, וחזר לגיור, שם עבד במספר משרדי אדריכלות והתמחה בשיטות לבניית משטחי בטון. למורת רוחו, מקרי האנטישמיות בהונגריה הלכו וגברו, ויחד עם ואחותו אלזה גמרו בליבם לעלות לארץ ישראל. הם הצטרפו לנבחרת השחייה של קבוצת הכח וינה שהפליגה למחנה אימונים בנחל קישון, ונשארו בארץ ישראל.
בשנים 1935–1936 ניהל סדנאות להכשרה מקצועית בתחום הבנייה בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ, אליהן הגיעו 60 חניכים מגרמניה באמצעות עליית הנוער.
במלחמת העצמאות מיעטו עובדי מפעל נשר להגיע לעבודה. בנובמבר 1947 נאלץ שיין להישאר כמה ימים בנשר, ולאחר מכן - עד תום הקרב על חיפה, בו ניצחו כוחות ההגנה ב-21 באפריל 1948 - נסע לנשר ברכב קרבי משוריין.
שיין היה חבר אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל. הוא עבד כאדריכל במפעל נשר חיפה במשך 20 שנה. משנת 1950 עד 1953 היה אחראי על התכנון והבנייה של סניף נשר ברמלה.
בשנת 1954 התפטר מתפקידו בחברה ועבר לעבוד כמנהל מחלקת ההנדסה בעיריית נשר. במסגרת תפקיד זה תכנן ובנה את בית הכנסת של שכונת גבעת נשר. במהלך תקופה זו עבד גם כאדריכל של בתים פרטיים ביישובים אלרואי, קריית עמל וקריית חרושת (ישובים אלה הם היום חלק מקריית טבעון), כפר חסידים וחיפה. חלק מהפרויקטים נבנו בשיתוף פעולה עם משרד האדריכלים של שמואל רוזוב בחיפה. בשנת 1956 בנה את מרכז האירועים והכנסים של ותיקי ארגון השומר במושב בית זייד. שיין היה גאה מאוד במבנה זה, וסבר שעיצובו ובנייתו היו מוצלחים במיוחד. בשנות השישים והשבעים תכנן בתים בכפר פוריידיס.
מבנים שתוכננו על ידי שיין בחיפה נמצאים ברחובות מורד זמיר, פרץ סמולנסקין, תל מאנה, יותם, איינשטיין, אבא חושי ובאזור גבעת דאונס. כמו כן תכנן ובנה את אזור המתחם הבהאי ברחוב הרופא.
פעילות ספורטיבית
כסטודנט הצטרף שיין כשחיין למועדון ספורט בבודפשט שהיה חלק מתנועת מכבי העולמית, וזכה במספר תחרויות.
בשנת 1934, לאחר שעלה לישראל, הצטרף שיין לקבוצת השחייה של מכבי חיפה. בתחילה הם התאמנו בחוף ליד נמל חיפה, ובשנת 1935 עברו להתאמן בבריכה האולימפית של בבת גלים. שיין זכה במספר תחרויות, ובשנת 1936 קיבל מדליית זהב לשחיית 100 מטר חזה באליפות ליגת ארץ ישראל, שהתקיימה בנחל הירקון.
בשנת 1943 התגלתה אצל שיין מחלת כליות. הוא עבר ניתוח בשנת 1944 ובעצת רופאיו פרש מפעילות ספורטיבית.
משפחתו
בשנת 1933, זמן קצר לאחר שעלו לישראל, אחותו אלזה נישאה לאדם מהיישוב וקיבלה אישור תושבות. טיבור שיין התחתן בפברואר 1937 עם חנה גרינברג (1912–1978) מסוצ'אבה שבבוקובינה, ונולדו להם שתי בנות, יהודית בשנת 1938 ומירה בשנת 1943. אימו, אילונה שיין, ביקרה את בני משפחתה בארץ ישראל בשנת 1937. בשנת 1944 חטפו הנאצים את אילונה וארתור שיין מביתם. הם נשלחו לאושוויץ ונרצחו ב-18 ביוני 1944, על פי עדות קרוביהם משנת 1946. בשנת 1965 נענו טיבור שיין ואשתו להזמנה של אנשי הקהילה היהודית בעיר הולדתו, גיור, שמנתה 5,700 איש. הם ביקרו בעיר והשתתפו בחנוכת אנדרטה לזכר קורבנות השואה בגיור, שחלקם קבורים בבית הקברות היהודי בעיר.
טיבור וחנה שיין התגוררו בדירות שונות בהדר הכרמל ברחובות יָלָ"ג 1, פבזנר 36 וגאולה 27. בתחילת שנות השישים עברו לבית דו-קומתי בכרמל בחיפה, שאותו עיצב ובנה. שיין נפטר בביתו ב-11 באפריל 1984, בגיל 72, ונקבר בבית העלמין שדה יהושע, לצד אשתו.
בוגאטי שירון ספורט
בוגאטי שירון ספורט (באנגלית: Bugatti Chiron Sport) היא מכונית-על במרכב קופה, בעלת שני מקומות ישיבה, שיוצרה על ידי בוגאטי בייצור מוגבל בין השנים 2019 ל-2020. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה ב-6 במרץ 2019.
היא גרסה ספורטיבית יותר ומשופרת של הבוגאטי שירון.
סקירה כללית
השירון ספורט היא גרסה ספורטיבית יותר לשירון, ההבדלים העיקריים לעומת השירון הרגיל הם: שיפור המהירות במצבי מסלול (יציבות ותאוצה בקו ישר). היא מצוידת בחבילה דינמית עם בולמי זעזועים עם ניהול המאפשר הקשחה ב-10%. הדיפרנציאל האחורי שופר. בנוסף בוגאטי הפחיתה את המשקל בעיקר בחישוקי הגלגלים ובהוספת סיבי פחמן במקום לוחות אלומיניום ב-18 ק"ג לעומת השירון הרגיל.
בתחום ההנעה לא בוצעו שינויים והשירון ספורט כוללת את אותה מערכת הנעה של השירון הרגיל, W16 בנפח 8.0 ליטר המספק 1,500 כ"ס. תאוצה של 2.5 שניות ומהירות מרבית של 420 קמ"ש עם מגביל מהירות ו-463 קמ"ש ללא מגביל מהירות.
צריכת הדלק המשולבת עומדת על 25.190 ליטר לכל 100 ק"מ. פליטת הפחמן דו-חמצני עומדת על 571.636 גרם לכל ק"מ.
גלימה ופגיון (סדרת טלוויזיה)
גלימה ופגיון (באנגלית: Cloak and Dagger) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית המבוססת על קומיקס של חברת מארוול בן אותו שם. נוצרה עבור ערוץ הכבלים Freeform. הסדרה היא חלק מהיקום הקולנועי של מארוול, ומשתלבת בסיפור המשותף של הסרטים והסדרות ביקום. בסדרה מככבים אוליביה הולט כטנדי "פגיון" בואן ואוברי ג'וזף כטיירון "גלימה" ג'ונסון, שני נערים שבעקבות פגישתם המקרית לאחר הפסקה ארוכה החלו לפתח כוחות על, שהמגוון שלהם מתרחב ככל שהם משתפים יותר פעולה.
פיתוח הסדרה החל ביולי 2011. הולט וג'וסף לוהקו בינואר 2017. הצילומים החלו ב-10 בפברואר 2018, והם התקיימו בניו אורלינס. העונה הראשונה שודרה מ-7 ביוני עד 2 באוגוסט 2018, והיא קיבלה ביקורות חיוביות. חברת Freeform הודיעה על חידוש הסדרה לעונה שנייה ב-20 ביולי 2018 ועלתה במהלך 2019. הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות.
עלילה
לפני שמונה שנים קרה פיצוץ מסתורי באסדה לקידוח נפט בניו אורלינס. טנדי הקטנה איבדה את אביה, מדען בכיר בחברת "רוקסון", המפעילה את האסדה, בתאונת דרכים שבאה כתוצאה מהפיצוץ. בזמן התאונה טנדי טבעה בנהר. טיירון הקטן, ילד אפרו-אמריקאי בן גילה, ראה את אחיו הבכור נורה בידי שוטר שאיים עליו בנשק ולחץ על ההדק בטעות כשנבהל מהפיצוץ. לאחר שטיירון קפץ למים בעקבות אחיו, הוא הציל את טנדי מהטביעה.
הסדרה מתמקדת בהרפתקאות הגיבורים בניסיון להוכיח את חפותו של אביה של טנדי ולהוכיח את אשמתו של אחד ממנהלי חברת "רוקסון" בכך, ובניסיון להוכיח את אשמתו של השוטר המושחת ברצח אחיו של טיירון, לאחר שהאירוע טויח. הם נעזרים בחוקרת אמיצה של משטרת ניו אורלינס ברידג'יט או'ריילי, ההופכת בהדרגה לנבל הראשי של הסדרה, לקראת אירועי העונה השנייה, מייהם.
קישור לאירועי היקום
הסדרה מהווה חלק מהיקום הקולנועי של מארוול, ושומרת על קשר חזק אליו. חברת "רוקסון" מוזכרת פעמים רבות ביקום, בין היתר בסדרות סוכני והסוכנת קרטר, ובשלושת סרטי איירון מן. מוזכרות גם חברות אחרות מהיקום, כגון סטארק ורנד. הבלשית או'ריילי הועברה ממשטרת ניו יורק, שם עבדה עם חברתה הטובה מיסטי נייט, גיבורת הסדרה לוק קייג'.או'ריילי מזכירה אותה בסדרה הנוכחית, ומוזכרת בעצמה ב"לוק קייג'" ואף לוק קייג' עצמו מוזכר בסדרה. בעונה השלישית של הסדרה "הבורחים" נערך קרוסאובר ראשון ויחיד עם הסדרה.
פנחס היט
פנחס פיליפ היט (1888 – 8 בנובמבר 1949) היה אדריכל תל אביבי שתכנן מבנים רבים בעיר.
קורות חייו
פנחס היט נולד בעיר לבוב שבגליציה, בנו של הרמן צבי היט, צייר. הוא למד בתיכון בעירו, ולאחר מכן המשיך ללימודי אדריכלות בפוליטכניון בצ'רנוביץ.
בשנת 1925 הגיע היט לארץ ישראל לראשונה, כאורח האוניברסיטה העברית בירושלים, לרגל פתיחתה. באונייה שבה הגיע לארץ הכיר את אשתו לעתיד, חוה פיגובסקי, שלה נישא בשנת 1927. תקופה קצרה הוא התגורר בירושלים, אך עם ביקורו בתל אביב, התאהב בה והחליט לקבוע בה את ביתו. לאחר שחזר לפולין וסיים שם את כל עסקיו שב לארץ, התחתן, ופתח את משרדו ברחוב נחמני 23.
בארץ עבד היט עם האדריכל ברַטלֶר, חברו לספסל הלימודים מלבוב. הוא תכנן בתים רבים בתל אביב, כגון בית העוגן, ורבים מבתיו הם בלב העיר, בשדרות רוטשילד וסביבותיהם. היט לקח חלק חשוב בתכנון העיר הלבנה של תל אביב שזכתה להיחשב לאתר מורשת עולמי. שבעים שנה אחרי בנייתו, רבים מבתים אלה מוגדרים כבתים לשימור ומוצגים בסיורים ארכיטקטוניים באזור. את בתיו הראשונים בנה בסגנון אקלקטי, ובהמשך עבר לתכנן בתים בסגנון בינלאומי. ב-1928 תכנן את יריד המזרח במקום שבו עומדת כיום התחנה המרכזית הישנה. הוא שימש גם כאדריכל העיר של עיריית תל אביב.
מחוץ לתל אביב היט בנה, למשל, את בית הכנסת הגדול במושבה מזכרת בתיה.
היט נפטר בשנת 1949, בגיל 61. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
מרכז הסחר העולמי
מרכז הסחר העולמי (באנגלית: World Trade Center; בראשי תיבות: WTC) הוא קומפלקס בניינים במנהטן תחתית שבניו יורק, ארצות הברית.
מבנה קומפלקס הבניינים
הקומפלקס כלל בעבר שבעה בניינים, שהמפורסמים בהם היו מגדלי התאומים. המגדלים, שכללו 110 קומות כל אחד, קרסו כתוצאה ממתקפת הטרור ב-11 בספטמבר 2001.
כיום נמצא במקום מרכז הסחר העולמי החדש, שנחנך בשנת 2014. במקום בו היו מגדלי התאומים קיים אתר הנצחה לקורבנות מתקפת הטרור ומוזיאון.
מרכז הסחר העולמי המקורי תוכנן על ידי האדריכל היפני מינורו יאמאסאקי בתחילת שנות השישים. עבודות הבנייה במקום החלו ב-5 באוגוסט 1966. בנייתו של המגדל הצפוני הושלמה בדצמבר 1970, ושל המגדל הדרומי ביולי 1971.
המרכז נבנה בלבו של הרובע הפיננסי של העיר ניו יורק וכלל 1.24 מיליון מ"ר של מרחב משרדי. מלבד המגדל הצפוני (שכונה "מרכז הסחר העולמי 1") והמגדל הדרומי (שכונה "מרכז הסחר העולמי 2"), כלל מרכז הסחר העולמי את בניין "מרכז הסחר העולמי 3" בו שכן מלון "מריוט מרכז הסחר העולמי", בניין "מרכז הסחר העולמי 4", בניין "מרכז הסחר העולמי 5", בניין "מרכז הסחר העולמי 6" בו שכנו משרדי מכס ארצות הברית ואת בניין "מרכז הסחר העולמי 7" שהתווסף לקומפלקס בשנות השמונים.
מתחת לקומפלקס הוקם מרכז קניות תת-קרקעי שקושר לרשת הרכבת התחתית של העיר ולתחנת מרכז הסחר העולמי, המקשרת בין מנהטן לניו ג'רזי.
פיליפ פטי מהלך על חבל בין שני המגדלים
בבוקר ה-7 באוגוסט 1974 מתח הלוליין הצרפתי פיליפ פטי כבל בחשאי בין הקומות ה-104 במגדלי התאומים (בגובה 480 מטרים מעל הקרקע ובאורך 55 מטרים) וצעד עליו במשך 45 דקות (במהלכן אף החל לרדת גשם), ללא כל אמצעי ביטחון, כאשר הוא אוחז במוט לשיווי משקל בלבד. משסיים את המבצע נעצר על ידי המשטרה ונלקח לחקירה. לדבריו, בספר שכתב שמתאר את האירוע, אמר לשוטרים "אני לא מתגרה במוות, אני כותב בשמים." עוד אמר: "כשאני רואה שלושה תפוזים - אני מלהטט בהם, כשאני רואה שני מגדלים - אני הולך." ההד הציבורי הגדול שהיה למבצע והתלהבות הקהל והתקשורת גרמו לכך שלא הוגשו נגדו כל תביעות משפטיות והוא שוחרר. במאמר בניו יורק טיימס הוגדרה הליכה זו כנקודת מפנה ששינתה את הדעה הציבורית כלפי מגדלי התאומים מסלידה כלפי ה"מפלצת" לחיבה לאתר הייחודי.
שרפה במגדל הצפוני
ב-13 בפברואר 1975 פרצה שרפה בקומה האחת עשרה של המגדל הצפוני, השרפה התפשטה לקומות נוספות אך כובתה בתוך שעות אחדות. עיקר הנזק נגרם לקומה האחת עשרה אולם לא נגרם נזק מבני לבניין. מלבד הנזק שנגרם על ידי השרפה במישרין, מספר קומות מתחת ניזוקו מהמים ששימשו לכיבוי השרפה.