cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יאן זווארטנדיק
פעולותיו בתקופת השואה
זווארטנדיק, יליד רוטרדם, היה נציג חברת "פיליפס" בליטא. בשנות ה-30 עבד בהמבורג, שם חווה את ההגבלות שהטילו הנאצים על היהודים. במאי 1940 פלשה גרמניה הנאצית להולנד וכבשה אותה. ליטא נכבשה על ידי ברית המועצות ביוני 1940. ביולי 1940 התבקש זווארטנדיק על ידי השגריר ההולנדי (ליתר דיוק, ממשלת הולנד הגולה) בווילנה, ל. פ. י. דה-דקר, להחליף את הקונסול ההולנדי בקובנה והסכים לקחת על עצמו את תפקיד הקונסול ההולנדי בפועל. מספר יהודים שניסו להימלט מהמדינות הבלטיות הכבושות בידי הסובייטים הגיעו לשגרירות הולנד בריגה כדי לקבל ויזות שיאפשרו להם לצאת. השגריר ההולנדי כתב בדרכונם: "קונסוליית הולנד בריגה מצהירה בזאת שאין צורך בוויזה לשם כניסה לסורינאם, קורסאו ושטחים אחרים של הולנד ביבשות אמריקה." עם כתובת זו בדרכון נסעו מספר יהודים לזווארטנדיק שבקובנה וביקשו ממנו לכתוב טקסט דומה במסמכים ששימשו בתור תעודת זהות. בצורה זו הנפיק זווארטנדיק החל ב-23 ביולי 1940 בין 1,200 ל-1,400 אישורי מעבר כאלה לקורסאו. בהסתמך על האישורים האלו הוציאה הקונסוליה היפנית, באמצעותו של צ'יאונה סוגיהארה, קרוב ל-2,000 ויזות שנועדו לאפשר מעבר של בעלי האישורים דרך יפן ועד לקורסאו. בחלק מהוויזות נעשה שימוש חוזר כאשר נשלחו בחזרה מיפן לקרובים בליטא. בסיכום הגיעו ליפן עם ויזות אלו בין 2,100 ל-2,200 פליטים יהודים. פליטים אלו נשארו ביפן בין שלושה לשמונה חודשים. איש מהפליטים לא הגיע לקורסאו אך כולם ניצלו מהשמדה. כאלף מהם הועברו על ידי היפנים לגטו שאנגחאי שבסין, שם שרדו את המלחמה. ב-3 באוגוסט 1940 אולץ זווארטנדיק לסגור את הקונסוליה בקובנה. לפני כן שרף את כל המסמכים הרשמיים וסילק כל רמז לפעילות בלתי חוקית שיזם למען היהודים. את יתר שנות המלחמה עבר בהולנד, בעבודה בחברת "פיליפס".
לאחר המלחמה
זווארטנדיק לא חשף את פעולותיו בתקופת המלחמה. ממשלת הולנד גילתה פרטים על פעילותו בשנת 1963.
הנצחה
ב-6 באוקטובר 1997 הכיר יד ושם בזווארטנדיק בתור חסיד אומות העולם.
ברוטרדם ובווילנה הוקמו אנדרטאות לזכרו ובקובנה הוצב שלט לזכרו במבנה בו פעלה הקונסוליה ההולנדית.
וירג'ין ריבר (סדרת טלוויזיה)
וירג'ין ריבר היא סדרת דרמה רומנטית טלוויזיונית המשודרת בנטפליקס ומבוססת על ספר באותו השם של הסופרת רובין קאר.
העונה הראשונה שודרה לראשונה בנטפליקס ב-6 בדצמבר 2019. צילומי העונה החמישית החלו ב-18 בינואר 2022 והיא תשודר בנטפליקס בספטמבר 2023. הסדרה מצולמת בקולומביה הבריטית ובונקובר.
עלילה
העלילה עוקבת אחרי מלינדה "מל" מונרו (אלכסנדרה ברקנרידג') שעוברת לצפון קליפורניה, לעירה בשם "וירג'ין ריבר" על מנת לשמש כאחות. היא משאירה מאחוריה זכרונות כואבים (לידה שקטה ומות בעלה) ומנסה להתחיל מחדש. אך החיים בעיירה לא פשוטים כמו שהם נראים. דמות נוספת בסדרה ג'ק שרידן (מרטין הנדרסון) חייל מארינס לשעבר, שמנהל בר בעיירה וגם לו לא מעט סודות על עברו.
גבריאל נדאף
גבריאל (ג'יבּראיל) נַדַאף (בערבית: جبرائيل نداف, תעתיק מדויק: גִ'בְּרַאאִיל נַדַאף; נולד ב-18 באוגוסט 1973) הוא כומר יווני-אורתודוקסי ישראלי, אשר היה דיין בבית הדין הדתי של העדה ודובר הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים. שימש כמנהיג הרוחני של פורום גיוס העדה הנוצרית לצה"ל. ב-2016 השיא משואה ביום העצמאות.
פעילותו לגיוס נוצרים דוברי ערבית גונתה על ידי מנהיגי ציבור ערבים בישראל. ראש ממשלת ישראל דאז בנימין נתניהו, משרד הביטחון וכמה חברי הכנסת הביעו תמיכה בפעילותו.
פעילותו ופעילות הפורום שלו הביאה בתוך זמן קצר לגיוסם של מאות נוצרים לשירות בצה"ל ובעיקר לשירות לאומי, למרות מסע ההחרמה שניהלו מנהיגי ציבור ערבים בישראל. נכון ל-2017, כשליש מפוטנציאל הגיוס של הנוצרים בישראל, רובם המכריע דוברי ערבית, מתגייס לצה"ל ובעיקר לשירות הלאומי, לעומת בודדים בלבד שעשו כן לפני תחילת פעילותו.
פעיל גם נגד האנטישמיות וה-BDS.
קורות חיים
נדאף נולד ב-1973 ביפיע, כפר ערבי בסמוך לנצרת שמקצת תושביו נוצרים. מאז 1995 שימש ככומר כנסיית הבשורה "המעיין" בנצרת, וכן ככומר של המנזר היווני-אורתודוקסי בנצרת, השייך לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית הירושלמית, שהיא העדה הנוצרית הגדולה בישראל. כיהן כדובר הפטריארכיה וכדיין בבית הדין הכנסייתי שלה.
ב-2005 עתר לבית משפט ישראלי יחד עם כומר נוסף כנגד המוסדות הרשמיים של הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית. השניים ניסו למנוע את הדחתו של הפטריארך אירינאוס הראשון, שנחשב פרו-ישראלי יחסית, ובחירת פטריארך אחר במקומו. ניסיונם נכשל בסופו של דבר, ובמקום אירינאוס נבחר תיאופילוס השלישי, שנחשב בשעתו פחות פרו-ישראלי ויותר פרו-פלסטיני מקודמו.
ביולי 2018 הותר לפרסום כי נערכה חקירה בעניינו של נדאף בחשד לעבירות על חוק העונשין. באוקטובר 2018 פורסם כי פרקליטות מחוז חיפה (פלילי) החליטה לסגור את תיקי החקירה בשל היעדר אשמה וחוסר בראיות.
דעותיו ופעילותו למען גיוס נוצרים לצה"ל
נדאף מאמין שעל צעירי העדה הנוצרית להשתלב בחברה הישראלית. הוא בעד גיוס נוצרים לצבא ולמערכת הביטחון, תומך בשירות לאומי וסבור שמדינת ישראל היא העוגן והביטחון למיעוט הנוצרי שחי בגבולותיה: "אנו רואים עצמנו כאזרחים שווי זכויות - וגם חובות. אנחנו רוצים שהצעירים הנוצרים ישתלבו לגמרי בחברה הישראלית, וזה אומר גם שוויון בנשיאה בנטל. העתיד שלנו כמיעוט נוצרי כרוך בעתידה של מדינת ישראל. אנחנו רוצים לתת יותר לחברה ולתרום את חלקנו כמו האחרים".
ב-16 באוקטובר 2012 נערך בנצרת עילית כנס שנועד לעודד גיוס צעירים נוצרים לצבא ולשירות הלאומי. את הכנס ארגנו משרד הביטחון ועיריית נצרת עילית, אך מי שיזמו אותו היו פורום גיוס העדה הנוצרית ונדאף, מנהיגו הרוחני. בכנס השתתפו 121 צעירים נוצרים ומעט מוסלמים, בדואים, ודרוזים, שהביעו רצון להתגייס לשירות מלא ואף קרבי, בצה"ל.
בכנס השני שקיימו נדאף והפורום ביוני 2013 נמסר כי קצב הגיוס של צעירים נוצרים לצה"ל שולש בין השנים 2010 - 2013, אף כי עדיין מדובר במספרים קטנים מאוד אבסולוטית (90 לשנה בערך) וכי בנוסף לגיוס לצה"ל גויסו גם כמה מאות צעירים מבני העדה, לשירות לאומי או אזרחי. ב-5 באוגוסט 2013 פרסם משרד ראש הממשלה כי "בשנה האחרונה חלה עלייה משמעותית במספר המתגייסים הנוצרים לצה"ל, מ-35 מתגייסים לפני שנה לכ-100 השנה, ו-500 צעירים נוספים מהעדה משרתים בשירות לאומי".
ב-1 במאי 2014, בכינוס הפורום בנצרת נמסר כי ב-2013 המשיך וגדל עוד מספר הערבים הנוצרים המתגייסים לצה"ל ועמד על כ-150 איש, בנוסף למתגייסים לשירות לאומי ואזרחי. כמו כן, מספר המתגייסים לצה"ל, ברבעון הראשון של 2014, עד וכולל גיוס מרץ 2014 עמד על 105 איש. עם זאת, נדאף עצמו מסר במרץ 2015 כי מספר המתגייסים הנוצרים בשנת 2014 עמד על 100 בהשוואה ל-180 בשנת 2013 וטען כי מספר המתגייסים יירד עוד בעקבות הסתה נגדם.
ביוני 2017 הודיע נדאף על פרישתו מהפורום.
עמותת פורום גיוס העדה הנוצרית פורקה ב-2019.
תגובתם של ראשי הציבור הערבי
ראש עיריית נצרת ויו"ר ועד ראשי הרשויות הערביות ראמז ג'ראיסי, נוצרי יווני-אורתודוקסי אף הוא, וחברי הכנסת מוחמד ברכה, דב חנין וחנא סוויד, נוצרי יווני-קתולי, כולם מחד"ש כנסו כנס המוני ובו גינו את הכנס של נדאף וטענו שמטרתו "לגרום לשסע עדתי בתוך החברה הערבית". מועצת הקהילה של העדה הנוצרית-אורתודוקסית החליטה למנוע את כניסתו למתחם הכנסייה בנצרת בנימוק ש"הערבים הנוצרים לא ייתנו יד למהלכים שמטרתם לפלג ולסכסך את החברה הערבית הפלסטינית בישראל". נדאף הצליח לאחר מכן להיכנס לכנסייתו רק תחת משמר ואבטחה של אנשיו, חיילים נוצרים בצה"ל ובמשמר הגבול.
לדברי אנשי נדאף, הקואליציה הקומוניסטית-אסלאמית יצאה למסע השמצות אגרסיבי כנגדו בעיתונות הערבית, המקומית והבינלאומית, ברשתות החברתיות וביוטיוב. הוא כונה "הסוכן הציוני, הבוגד, המשוגע, האיש שרץ אחרי הכסף ומגייס צעירים לצבא הכיבוש" ובאתרים ערבים פורסמו קישורים לעמוד פייסבוק שמציג "רשימה שחורה" של כמרים, חיילי צה"ל ואנשי מערכת הביטחון בני העדה הנוצרית שתומכים ומעודדים צעירים להתגייס לצה"ל. מתנגדי גיוס נכנסו לבתי הספר בנצרת והחתימו נערים שלא יתגייסו לצבא, וחיילים תושבי נצרת נאלצו לבקש ממפקדיהם לצאת הביתה בלבוש אזרחי, מחשש להצקות ולהטרדות. גורמים ברשות הפלסטינית ובמדינות ערב, הזהירו את נדאף בצורה חריפה כי אם יאונה רע לנוצרים בעזה, ביריחו, בבית לחם ובמדינות ערב - האשמה כולה תוטל עליו היות שהוא זה שדוחף את הנוצרים לשרת ב"צבא הציוני".
גם חברת הכנסת חנין זועבי מבל"ד וחבר הכנסת אחמד טיבי מרע"מ-תע"ל כתבו מכתבים ודיברו והתייצבו כנגד נדאף, פעילותו, הפורום שהוא מנהיגו הרוחני, הכנסים שהוא מכנס ומי שהולך בעקבותיו.
ג'קו ויהודה פוליקר
כל שירי האלבום הם שירים עממיים, למעט השיר הסוגר את האלבום "הסיפור של ג'קו" בו הלחין יהודה פוליקר לחן למילים של אביו ג'קו. בשיר מתאר ג'קו את חוויותיו מימי מלחמת העולם השנייה.
גבריאל נדאף
תגובתם של ראשי הציבור הערבי
באמצע יוני 2013 פרסם הפטריארך תיאופילוס השלישי באמצעי התקשורת הערביים הודעת גינוי חמורה לפעילותו של נדאף. כעבור שבוע הוא זימן אותו לשיחה אישית בעניין, אשר מטרתה המקורית הייתה ככל הנראה לפטרו מתפקידו. הפגישה עצמה התקיימה ב-25 ביוני 2013 וארכה שעות, אולם לחץ נגדי שהופעל על ידי ראשי הממסד הישראלי, לרבות שרת המשפטים ציפי לבני ושר הפנים גדעון סער, גרם ככל הנראה לכך שהפטריארך נמנע בסופו של דבר מלפטר את נדאף באותה פגישה.
ב-6 במאי 2014 פרסם דובר הפטריארכיה היוונית אורתודוקסית, האב עיסא מסלח, הודעה לפיה "הפטריארך תיאופילוס השלישי החליט לשלול את כלל הסמכויות של האב נדאף בכנסייה ולהדיח אותו מתפקידו כראש הכנסייה האורתודוקסית ביפיע", אולם בתוך כשבועיים הסתבר שהדובר, איש הרשות הפלסטינית, פרסם את הדברים על דעת עצמו, וכי הפטריארכיה לא שללה את סמכויותיו של האב נדאף.
תגובות הממסד הישראלי
הממסד הישראלי התייצב לצד נדאף במחלוקת עם ראשי העדה האורתודוקסית. בנובמבר 2012, כחודש לאחר הכנס הראשון של פורום גיוס העדה הנוצרית הגיע מנכ"ל מנהלת השירות האזרחי-לאומי, שר-שלום ג'רבי, לנצרת "על מנת להביע את תמיכתו בנדאף על עמידתו האיתנה ועל תמיכתו הבלתי מתפשרת בשירות צעירים נוצרים לטובת החברה והקהילה בישראל". ג'רבי אמר באותו מפגש, כי "מדובר במעשה אמיץ, של איש רוח, שלא נרתע מאיומים ומלחצים ועומד על דעתו בעד שירות לאומי התורם קודם כל לקהילה הנוצרית בישראל... אני מקווה כי רשויות החוק יפעלו בנחישות כדי להפסיק את מסע ההסתה והדה-לגיטימציה נגד נדאף ונגד בני ובנות השירות". כשבועיים לאחר מכן נפגש ג'רבי עם הפטריארך היווני-אורתודוקסי תיאופילוס השלישי וזה הבטיח לו כי החרם על נדאף איננו שלו או מטעמו.
בפברואר 2013 התייצבה חברת הכנסת איילת שקד לצידם של נדאף ואנשיו, ביוני 2013 עשו כן שרת המשפטים ציפי לבני ושר הפנים גדעון סער וב-2 ביולי עשה כן גם סגן שר הביטחון דני דנון.
ב-3 ביולי 2013 קיימה ועדת הפנים של הכנסת דיון בסוגיית הגיוס של אזרחים נוצרים לצה"ל ובו נדונו בין השאר גם הטענות בדבר הסתה ואיומים, בין השאר גם של חברי כנסת ערבים, על נדאף ואנשיו.
ב-5 באוגוסט 2013 נפגש ראש הממשלה בנימין נתניהו עם נדאף ואנשיו והנחה להקים בתוך שבועיים פורום משותף לממשלה ולעדה הנוצרית, שיקדם את גיוס בני העדה לצה"ל ולשירות לאומי ואת שילובם בחיי המדינה. המשימה הוטלה על סגן השר אופיר אקוניס, אשר החל לפעול לשילוב בני העדה הנוצרית בחוק השוויון בנטל, טיפול בהיבטים המנהליים והמשפטיים המתבקשים לצורך כך, הגנה על תומכי הגיוס והמתגייסים מפני אלימות ואיומים, והגברת אכיפת החוק כנגד פורעים ומסיתים לאלימות. נתניהו הוסיף כי "צריך לאפשר לבני העדה הנוצרית להתגייס לצה"ל. אתם אזרחים נאמנים שרוצים להגן על המדינה ואני מצדיע לכם ותומך בכם. לא נסבול איומים עליכם ונפעל לאכיפת החוק ביד קשה כנגד הרודפים אתכם. לא אקבל ניסיונות לפורר את המדינה מבפנים. מדינת ישראל וראש ממשלת ישראל עומדים לצדכם".
ב-6 בדצמבר 2013 הותקף בנו הבכור של נדאף על ידי צעיר ערבי מנצרת, שהכה אותו במקל בראשו ובכל חלקי גופו. לדברי נדאף, "בעוד אני קורא לשילוב בנינו בחברה הישראלית, הקיצונים מנסים לפלג ולקרוע ומסיתים נגדי. ההסתה עברה אתמול מאיומים מילוליים לאלימות פיזית קשה, כשמטרתם היא להפחיד אותי ואת בני משפחתי. אשתי מסוגרת בבית, ובני השני בן ה-15 מסרב לצאת מהבית מפחד שפעילים קיצוניים יפגעו גם בו".
קשרו עם העם הארמי
נדאף מעדיף להגדיר עצמו כארמי ולא כערבי, ויחד עם שאדי חלול (סרן במיל' בן לעדה המרונית המחזיק בעמדה דומה) הוא מקדם הכרה מצד מדינת ישראל בלאום ארמי-נוצרי כלאום רשמי, הנבדל מהלאום הערבי, במטרה "להחזיר את הנוצרים בישראל לזהותם המקורית". הוא פעל בכיוון זה מאז הקים את פורום גיוס העדה הנוצרית. לדבריו: "אנחנו עדה בעלת היסטוריה, מורשת ושייכות לאומית לעם הארמי מזה כ-2,000 שנה".
משום כך, בשנת 2014 החליט גדעון סער, שר הפנים דאז, להוסיף את הלאום הארמי כלאום רשמי במרשם האוכלוסין של מדינת ישראל. הדבר נתן לנוצרים את האפשרות לשנות את רישום הלאום בתעודת הזהות שלהם, מ"ערבי נוצרי" ל"ארמי נוצרי". עם זאת, במהלך מפגש בין נדאף לשרת המשפטים איילת שקד, באירוע השנתי לכבוד חג המולד שהתקיים בחודש דצמבר 2016, התברר כי קיימים קשיים ביורוקרטיים ברישום הלאום הארמי וכי הדבר מונע מרבים לבצע את הרישום בפועל. השרה שקד הבטיחה לפעול להקל ברישום במשרד הפנים.
פעילותו למען אנשי צבא דרום לבנון
כחלק מפעילותו סייע לאנשי צד"ל אשר בקשתם לאזרחות סורבה, ופעל לסיוע למימוש זכויותיהם אל מול הגורמים המטפלים במשרד הביטחון ובמשרד הקליטה. כך למשל במרץ 2017, דרש נדאף מהיחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון, לפעול להנצחת חללי צד"ל במיזם אינטרנטי בדומה לאתר יזכור, אשר מנציח את חללי מערכות ישראל או לכלול אותם באתר זה.
חיים אישיים
נשוי ואב לשניים. בנו משרת בצה"ל.
חלל עבודה משותף
חלל עבודה משותף (המכונה באנגלית: Coworking Space) הוא סביבת עבודה שבה מתאספים פרטים וחברות שונות, לרוב קטנות, לשם פעילות עסקית, כתחליף לעבודה מהבית או שכירת משרד. חללי העבודה המשותפים מציעים לרוב שירותים נוספים כגון חדרי ישיבות, מטבח, לובי ושירותים משרדיים. רבים מחללי העבודה גם משמשים לאירועים עסקיים וחברתיים.
חלל עבודה משותף, אינו רק מקום פיזי לעבודה, ולעיתים נבנית סביבו קהילה. חלל עבודה משותפים נוטים להתחלק לשתי קבוצות: חללי עבודה הממוקדים בנדל"ן, ועיקר הפעילות שלהן היא בהשכרת עמדות עבודה ומשרדים, והקבוצה השנייה ממוקדת בקהילה. ניתן גם להבחין בין חללי עבודה משותפים לבין חממות או אקסלרטורים. האחרונים אינם תואמים למודל העבודה המשותף, מכיוון שאין בהם מאפיינים של חיברות ושיתופיות. חלק מחללי העבודה גם ממוקדים בנישות או התמחויות, כגון חלל עבודה Wisdom בקליפורניה, המשלב מדיטציה, מיידנפולנס ויוגה. חלל העבודה The Wing נוסד כדי "לקדם זן מסוים של נשים", וחלל העבודה Work and Play בניו ג'רזי, כולל מעון לילדים.
קהל היעד של חללי העבודה המשותפים
לחללי העבודה המשותפים מגיעים בעיקר יזמים, פרילאנסרים, בעלי מקצועות חופשיים, הייטק, אנשי שיווק ופרסום דיגיטלי, חברות עסקיות, סטארט-אפים ועוד, עושים בחלל שימוש אופרטיבי יומיומי לשם תפעול צעדיהם הראשונים: החל בתשתיות של מקום עבודה, ציוד, מחשבים, חשמל ומים, ועד חדר ישיבות ומתחמים המיועדים לפגישות עבודה. אותם גורמים משלמים שכירות משתנה למפעילי חללי העבודה, בין אם אלו ניתנים כשירות לקהילה על ידי גורמים ממשלתיים או עירוניים, ובין אם גורם עסקי.
בין הסיבות הנעוצות למספרם ההולך וגדל של חללי העבודה בעשור השני של המאה ה-21 ניתן למנות את התמורות של סביבת העבודה המודרנית – המעניקה את האפשרות לעבוד בכל זמן ובמספר מקומות בעולם. סיבה נוספת היא הצמיחה הגבוהה במספר היזמים, הפרילאנסרים והחברות השונות שבתהליכי הקמה – אשר מתחמי העבודה מהווים פתרון מצוין בעבורם. אוכלוסיות אלו יכולות לצאת מהבית ולהנות מסביבה עסקית מתקדמת ומאובזרת, בלי התחייבות לחוזה שכירות ארוך טווח.
לאור התרחבות המגמה של פתיחת חללי עבודה נוספים בעיר החלו לקום אתרים שמאגדים את כל חללי העבודה המשותפים במקום אחד כך שיזמים, חברות עסקיות וסטארטאפים יוכלו לקבל את התמונה המלאה של כל המשרדים המוצעים בעיר שבהם הם ממוקמים.
יתרונות חללי עבודה
שימוש במרחב עבודה שיתופי מאפשר למקצוענים מתחומים שונים לעבוד תחת אותה קורת גג ועל ידי כך להכיר זה את זה (נטוורקינג). מפגשים אלו יכולים להיות בסיס פורה ליזמות ורעיונות חדשים. גישה זו מקובלת מאוד ברחבי העולם וישנם חללי עבודה רבים אשר מארגנים מפגשי שיתוף פעולה וזאת כדי לקדם את הקהילה המתפתחת תחת החלל העבודה השיתופי.
שיטות תשלום ומודלים עסקיים
ישנם מודלים עסקיים שונים העונים על מגוון צרכים משתנים של לקוחות. רוב חללי העבודה המסורתיים מציעים מנוי חודשי או שנתי בלבד וזאת כדי ליצור סביבת עבודה קבועה עבור הלקוחות. בנוסף ישנם חללי עבודה אשר מציעים מרחב עבודה שיתופי לפי שעה או יום, וזאת כדי לאפשר סביבת עבודה יותר פתוחה ודינמית וכמובן כדי להוזיל עלויות ללקוחות מכיוון שסטודנטים ויזמים רבים בתחילת דרכם לא זקוקים לשירותי משרד יום יומיים. שיטה נוספת היא למכור ארנק דיגיטלי אשר נותן את האפשרות לתשלום לפי שימוש בלבד.
חללי עבודה משותפים בישראל
בישראל יש כיום יש יותר מ-40 אלף מ"ר המוגדרים כחללי עבודה משותפים (כ-200 מתחמים, בשטח ממוצע של 200 מ"ר בלבד). על פי אתר ספייסנטר, נכון לשנת 2022, ישנם בישראל למעלה מ־260 חללי עבודה משותפים. "האב תל אביב" שהוקם בשנת 2010 נחשב למתחם העבודה השיתופי הראשון בישראל, אשר ממוקם בבית מעריב בתל אביב. ההאב הציע מתחם עבודה שיתופי לצד קהילה עסקית תומכת. בשנת 2010 גם הקים היזם הישראלי אדם נוימן את שטח עבודה שיתופי ראשון בניו יורק בשם Green Desk שלאחר מכן הפך ל- WeWork, אשר מפעילה כיום למעלה מ־750 מתחמים ב־38 מדינות.
חללי העבודה בישראל התפתחו סביב מודלים שונים, כולל חללי עבודה מתמחים כגון מתחם עבודה לעורכי דין או לעמותות. קיימים בישראל חללי עבודה בתפעול של עיריות, כגון "הספרייה" בתל אביב, או "העגורן" של רעננה. לרוב אלה גם משלבים חממה לטיפוח סטרטאפים. רשת מתחמי העבודה The Brain Embassy, השייכת לחברת אדגר הישראלית, החלה לפעול במודל ייחודי בעולם, של בעלות מלאה על הנכסים, בשונה ממודל החכירה שמאפיין רשתות בינלאומיות אחרות, כדי ליהנות מיעילות תפעולית ולאפשר השקעה גדולה יותר בשירותי המתחם. החברה מפעילה כיום סניפים במודל זה בישראל ובאירופה.
דשוגוז
דשוגוז (באנגלית: Daşoguz או Dashoguz, ברוסית/טורקמנית, Дашхову́з, דשוגוז; פירוש מטורקמנית "אבן האביב"), מוכרת גם בשם טאשאוז (עד 1992; ברוסית) ודשחובוז (בין השנים 1992–1999; ברוסית), היא עיר בצפון טורקמניסטן ובירת מחוז דשחובוז. גבול אוזבקיסטן נמצא כ-10 ק"מ ממזרח לעיר.
גאוגרפיה
דשוגוז ממוקמת בצפון טורקמניסטן על הגדות הפוריים של נהר אמו דריה התחתון, לא הרחק מהגבול עם אוזבקיסטן. תעלת שוואט, ההמזרימה מים מנהר מאמו דריה, עוברת דרך העיר ומחלקת אותה לחלק צפוני ודרומי. מצפון לתעלה נמצאים החלקים העתיקים יותר של העיר עם מבנים האופייניים לאזור. מדרום לתעלה נמצאים בניינים חדשים יותר עם רחובות רחבים ורבי מסלולים בסגנון הבירה אשגבאט. העיר מתפשטת לכל הכיוונים ומחולקת למספר רבעים.
העיר ממוקמת בקו רוחב 41.833 ° צפון, קו אורך 59.9667 ° מזרח. גובה העיר בממוצע 88 מטרים מעל פני הים. העיר הגדולה הקרובה במרחק 76.7 קילומטרים היא מנוקוס, באוזבקיסטן השכנה ו-460 קילומטרים מאשגבאט בירת טורקמניסטן. באגם סריקמיש הסמוך, ניתן למצוא כ־65 זנים של דגים.
אקלים
בדשוגוז אקלים מדברי קר (BWk, על פי סיווג האקלים של קופן ), עם קיץ ארוך וחם. החורפים קצרים יחסית, אך קרים למדי. המשקעים דלים לאורך כל השנה, עם ממוצע של 100 מילימטרים בשנה.
דמוגרפיה
אוכלוסיית דשוגוז מנתה 285,360 נפש (על פי מפקד האוכלוסין לשנת 2013). האוכלוסייה בעיקר טורקמנית ואוזבקית, עם מספר קטן יותר של רוסים, קוריאנים, קאראקלפאקים וטטרים. באוכלוסייה, מספר גדול של אלה שנעקרו בכוח על ידי הנשיא לשעבר לספרמורט ניאזוב שיושבו מחדש בשטחים הסמוכים לעיר.
תחבורה
שדה התעופה דשוגוז הוא שדה התעופה הוותיק ביותר בטורקמניסטן. הוא משמש כתחנת מעבר לטיסות פנים ארציות לערים, אשגבאט הבירה, טורקמנבאשי, מרי, טורקמנאבט, בלקנבאט, טורקמנבאשי באמצעות חברת התעופה הטורקמניסטנית טורקמניסטן איירליינס. בתקופה הסובייטית יצאו משדה התעופה טיסות למוסקבה, לנינגרד, מינרלנייה וודי, אופה, באקו טשקנט ועירים אחרות בברית המועצות.
העיר מהווה צומת הרכבות, היא שוכנת על קו הרכבת בין טורקמנאבט (שרדז'או) ומערב קזחסטן. תחנת הרכבת בעיר, נבנתה בשנת 1996, היא הגדולה והמודרנית ביותר לא רק בטורקמניסטן, אלא גם באזור הים הכספי. העיר שוכנת על קו הרכבת בין טורקמנבאט (שרדז'או) ומערב קזחסטן.
מהתחנה המרכזית בעיר יוצאים האוטובוסים לכל האזורים סביב העיר וגם לערי הבירה של המחוזות השכנים.
כלכלה
העיר התפתחה במיוחד לאחר הקמת מסילת הרכבת בשנות החמישים. העיר שוכנת על קו הרכבת בין טורקמנאבט (שרדז'או) ומערב קזחסטן. בשטחים החקלאיים לאורך נהר אמו דריה מגדלים, כותנה, אספסת, דגנים (דורה, שעורה, אורז, דוחן) ומלונים. ייצור משי מתקיים גם. בעיר ישנם מפעלים לעיבוד הכותנה, מפעלים לעיבוד מזון, מוסכים לתיקון רכב, מפעלים לייצור מזון ומפעלים מנורות חשמל ומתקנית תאורה. העיר היא מרכז ייצור שטיחים.
שדה התעופה הממוקם בעיר משמש תחנה ראשית לתיירים המגיעים לאתרים שהוכרזו על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית בעיר קנאורגנץ' - Urgench הנמצאת כ־90 קילומטרים ממערב לעיר.
ספּוֹרט
בער ישנם שני אצטדיונים: ספורט Toplumy ואצטדיון Garaşsyzlyk.
קנוט קרון
קנוט קרון (בשוודית: Knut Kroon; 19 ביוני 1906 – 27 בפברואר 1975) היה כדורגלן שוודי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
קרון נולד ב-19 ביוני 1906 בהלסינגבורג שבשוודיה. את הקריירה המקצועית שלו החל בהלסינגבורג שם שיחק לכל אורך הקריירה ובתקופה הכי מעוטרת של המועדון. הוא זכה עימה ב-5 תוארי אליפות ובגביע אחד, וכבש 141 שערים ב-269 הופעות ובכך קיבע את עצמו כמלך השערים שלה בכל הזמנים. את הקריירה סיים קרון ב-1941.
במדי נבחרת שוודיה קרון הופיע 35 פעמים והיה שותף בהגעתה לרבע הגמר במונדיאל 1934. בשמינית הגמר של אותו טורניר כבש נגד ארגנטינה בניצחון 2–3. קרון נחשב לכובש הראשון בהיסטוריה של שלב המוקדמות של המונדיאל, כאשר עשה זאת נגד אסטוניה ב-11 ביוני 1933 בדקה ה-7' למשחק. אולם יש כאילו הטוענים כי שער זה היה עצמי שנכבש על ידי שוער האסטונים, אוואלד טיפנר.
לסלו
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'סי לסקי
ג'סי לואיס לסקי (באנגלית: Jesse Louis Lasky; 13 בספטמבר 1880 - 13 בינואר 1958) היה מפיק סרטים יהודי-אמריקאי, מחלוצי תעשיית הקולנוע האמריקאית ואחד ממייסדי חברת סרטי פרמאונט.
חייו
נולד בסן פרנסיסקו בשנת 1880 להורים יהודים, והחל לפתח קריירה בתעשיית הבידור האמריקאית.
בשנת 1911 הפיק שני מחזות זמר בתיאטראות ברודוויי. בשנת 1913 הקים יחד עם ססיל ב. דה-מיל, אוסקר אפפל וגיסו סמואל גולדווין את "חברת הסרטים של ג'סי ל. לסקי".
בשנת 1914 שכרה חברתו של לסקי אסם בקרבת לוס אנג'לס, ושם הפיקה את הסרט הראשון שצולם בהוליווד, "האיש הלבן" ("The Squaw Man"). באסם זה שוכן כיום המוזיאון למורשת הוליווד.
בשנת 1916 התמזגה חברתו של לסקי עם "חברת הסרטים של השחקנים המפורסמים" של אדולף צוקור, תוך הקמת אולפני פרמאונט.
בשנת 1927 נמנה לסקי עם מייסדי האקדמיה האמריקאית לקולנוע, ובשנת 1945 הקים חברת הפקה נפרדת.
נפטר בבוורלי הילס בשנת 1958 כתוצאה מהתקף לב.
רשימת ערי יהודה
רשימת ערי יהודה היא רשימת ערים באזור יהודה הכתובה ב כחלק מתיאור נחלת שבט יהודה אותה נחל שבט יהודה בימי יהושע בן נון. רשימה זו היא המפורטת מבין כל הרשימות המופיעות במסגרת תיאור נחלות השבטים במקרא.
במחקר ההיסטורי והארכאולוגי ובביקורת המקרא, השם רשימת ערי יהודה כולל גם את רשימת ערי בנימין ב, המופיעה כחלק מתיאור נחלת שבט בנימין. זאת משום שלפי השחזור הטקסטואלי והגאוגרפי-היסטורי נראה כי שתי הרשימות המקראיות הנפרדות הן חלק מרשימה אחת קדומה. הרשימה האחת המשוערת היא המקור הטופונימי המפורט ביותר במקרא, והבסיס למחקר הגאוגרפי-היסטורי של ממלכת יהודה. מקובל לתארך אותה למחצית השנייה של תקופת המלוכה, כנראה ימי יאשיהו, ונחלקו החוקרים לגבי טיבה של הרשימה באותה תקופה.
היקף הרשימה
רשימת הערים נדונה לראשונה בשנת 1925, במאמר היסוד של אלברכט אלט, שפתח את הדיון המחקרי בנושא. לדעת אלט כללה הרשימה המקורית, בנוסף לערים שנזכרו ברשימה שבנחלת יהודה, גם את ערי בנימין ב, ערי שמעון ב וערי דן ב. עם זאת, על בסיס כפילויות רבות, חפיפה ניכרת והבדלים סגנוניים, נראה שרשימות ערי שמעון ודן אינן שייכות לרשימתנו, וכך מקובל במחקר. בין רשימת יהודה לרשימת בנימין יש רק שתי כפילויות, אחת בכל קבוצה: בית הערבה, וקריית יערים. אולם כפילות זו מוסברת בנקל בכך ששני היישובים כלולים בסימון הגבול בין נחלת יהודה לנחלת בנימין; בעת העריכה הוכללו בשתי הרשימות, בטעות או משום שמשרטטי הגבול לא היו בטוחים היכן לשייך אותן, או כי הייתה בהן אוכלוסייה משפחתית מגוונת שהייתה משויכת גם למשפחות יהודה וגם למשפחות בנימין.
אלט שיער כי הרשימה משקפת את החלוקה המינהלית של ממלכת יהודה בשלב מסוים של ימי יאשיהו. הוא גם קשר את קבוצות הערים בהר (להלן) ליחידות המשפחתיות העיקריות של יהודה: הקנזים (קבוצה 5), הכלבים (6), הקינים (7), האפרתים (9).
קבוצות הערים ברשימה
להלן רשימת קבוצות הערים, לפי המיספור המקובל בדרך כלל במחקר, האזור הגאוגרפי, והעיר המרכזית או הידועה ביותר.
1 נגב
2 שפלה: עדולם
3 שפלה: לכיש
4 שפלה: קעילה
פלשת: אשדוד
5 דרום ההר: דביר
6 מרכז ההר א: חברון
7 מזרח ההר: מעון
8 מרכז ההר ב: בית-צור
9 צפון ההר: בית-לחם ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק 59ג (נשמטה מנוסח המסורה, שרדה רק בתרגום השבעים, מקובל להתייחס אליה כפסוק 59ג )
10 ב בנימין קבוצה 2
11 א מדבר / בנימין
11 ב בנימין קבוצה 1
12 בנימין מזרח, קבוצה 3 לפי סברה מקובלת התקיימה קבוצה נוספת בבנימין, שנשמטה (כמו קבוצה 9), שכן ברשימה חסרות ערים רבות מבנימין.
החלוקה לקבוצות ומשמעות הרשימה
ישנה מחלוקת בשאלה אם מדובר אכן ברשימה מנהלית של ממלכת יהודה, וגליל ערער על ההנחה שהיא מבוססת על היחידות המשפחתיות ביהודה וניסה להראות את ההפך, דהיינו שהיא מנסה לפצל אותן לקבוצות שונות.
אף על פי שהרשימה ערוכה באופן כללי לפי אזורים גאוגרפיים וקרבה בין היישובים, הרי נראה כי כשלו כל הניסיונות ליצור גבולות ברורים לכל קבוצה. אמנם כל אחת מהקבוצות מהווה תחום מוגדר, אך הוא כולל לעיתים שלוחות לתחומה המוגדר של קבוצה שכנה, כפי שמוכח ממערכת הזיהויים המבוססת על הסקרים הארכאולוגיים. ייתכן מאוד לפיכך שאין כאן כל חלוקה ריאלית, כי אם ניסיון למנות את יישובי הממלכה בקבוצות המהוות באופן כללי תחומים גאוגרפיים, אך אינן עקביות לגמרי בכך ומושפעות מגורמים שונים ואף מיד המקרה.
תארוך הרשימה
על הערים הנמנות ברשימה, תולדותיהן וזיהויין, ניתן לקרוא עוד בערכים המוקדשים להן.
נספח: שחזור הרשימה המפורטת
להלן מובאת רשימת הקבוצות עם פירוט כל הערים, כהופעתן במקרא בספר יהושע:
4 שפלה: קעילה
מג וְיִפְתָּח וְאַשְׁנָה וּנְצִיב. מד וּקְעִילָה וְאַכְזִיב וּמָרֵאשָׁה עָרִים תֵּשַׁע וְחַצְרֵיהֶן.
9 צפון ההר: בית-לחם
פרק ט"ו, פסוק 59ג. הקבוצה נשמטה מנוסח המסורה ושרדה רק בתרגום השבעים; היא מופיעה אחרי פסוק נט (59) של נוסח המסורה, ולכן מקובל להתייחס אליה כפסוק 59ג:
אפרתה, תקוע, עיטם, פעור, בית לחם, שרש\צבה(?), כרם, גלים, ביתר, מנחת. השם הסתום "טטם" הוא אולי שיבוש מנטופה.
12 בנימין מזרח, קבוצה 3
לפי סברה מקובלת התקיימה קבוצה נוספת בנימין, שנשמטה (כמו קבוצה 9), שכן ברשימה חסרות ערים רבות מבנימין בעיקר ממזרח ההר.
ידוע על לפחות 11 ערים החסרות בוודאות ברשימת ערי יהודה כפי שהיא לפנינו: בחורים, (בית-)עזמות, חצור\בעל-חצור, ליש (ה), מדמנה, מכמש, נב\נבו, עי\ה\ת, עלמון\עלמת, ענניה, ענתות. 3 השמות הבאים עשויים להיות של ציונים גאוגרפיים גרידא, אך סביר כי הם היו גם יישובים: (ה)גבים(?), מגרון(?), מעברה(?). עוד שם עשוי להיות שם משפחתי בלבד, אך ייתכן שהוא גם יישוב: (ה)סנאה(?). בסה"כ 11–15 ערים חסרות ברשימה, חלקן חשובות ומוכרות מאד כמו ענתות, מכמש ונוב.
סברינה המכשפה הצעירה (סדרת אנימציה)
סברינה המכשפה הצעירה היא סדרה מצוירת אמריקאית מצליחה המבוססת על קומדיית מצבים המצולמת "סברינה המכשפה הצעירה". עלילת הסדרה מתמקדת בסברינה ספלמן, בת למכשף ולאם בת תמותה. היא גרה עם שתי דודותיה בגרינדייל (לפי הקומיקס) או בוסטברידג', מסצ'וסטס (לפי הסדרה המצולמת), ומנסה להתמודד עם השייכות שלה לשני העולמות.
הסדרה מדובבת לעברית בסרטי רז בבימוי שפרירה זכאי. הסדרה שודרה בארץ בשנת 2000.בתחילה במסגרת "זמן דיסני" בזכיינית של ערוץ 2, טלעד. וכמה שנים מאוחר יותר שודרה בשידורים חוזרים, כסדרה עצמאית, בערוץ הילדים ובערוץ ג'וניור.
בשנת 2002 הופק לסדרה סרט בשם "סברינה: חברות לנצח", שבעקבותיו הופקה לסדרה סדרת המשך בשם "עולמה הסודי של סברינה".
קיד אורי
אדוארד "קיד" אורי (באנגלית: Edward "Kid" Ory ; 25 בדצמבר 1886 - 23 בינואר 1973) היה נגן טרומבון ומוביל הרכב אמריקאי, מחלוצי הג'אז.
תולדות חייו
אורי נולד בחוות מטעים בדרום לואיזיאנה וניגן על בנג'ו. בגיל 21 עבר לניו אורלינס והיה לאחד מהנגנים הבולטים בג'אז המוקדם שהתפתח בעיר (עוד לפני שבאדי בולדן גיבש את הסוגה). הוא שילב את יכולתו הקצבית שצבר בנגינה על הבנג'ו לנגינה ייחודית בטרומבון.
מ-1911 הנהיג הרכב שמשך את הנגנים הטובים ביותר בעיר, בהם ג'ו "קינג" אוליבר ולואי ארמסטרונג, תוך יצירת "הרכב משולש" ובו מנגן טרומבון את תפקיד הבס הקצבי מאחורי חצוצרה (או קורנית) וקלרינט.
ב-1919 עבר ללוס אנג'לס וב-1921 הקליט את הקטעים "Ory's Creole Trombone" ו-"Society Blues", הקלטות הג'אז הראשונות שנערכו בחוף המערבי. הוא הופיע בעיר בהצלחה עם להקתו "Kid Ory's Sunshine Orchestra".
ב-1925 עבר לשיקגו והשתלב בסצנת הג'אז המקומית בה שיתף פעולה עם ארמסטרונג, "קינג" אוליבר, ג'לי רול מורטון, בסי סמית, מא רייני ועוד. בין הנגנים הצעירים שטיפח בשיקגו נמנים בני גודמן וצ'ארלי מינגוס.
במהלך השפל הגדול לא הופיע אורי ולא הקליט. ב-1942 החל להנהיג את אחת מתזמורות הג'אז-ניו-אורלינס הבולטות ותרם להחייאת הסגנון. ב-1966 פרש להונולולו, הוואי, שם נפטר ב-1973.
פרננדו קואבה
פרננדו קואבה (בספרדית: Juan Fernando Cordero Cueva; נולד ב-27 במאי 1952, קואנקה) הוא פוליטיקאי ואדריכל אקוודורי.
ביוגרפיה
פרננדו קואבה נולד ב-7 במאי 1952 בקואנקה. הוא למד אדריכלות באוניברסיטה המקומית וסיים אותה בשנת 1975. בהמשך הוא עבר השתלמויות בברזיל ובמדריד. בשנת 1977 הוא מונה לפרופסור באוניברסיטה בה למד. בשנים 1989–1991 ו-1994–1996 הוא פעל כדקאן.
בשנת 1996 פרננדו קואבה נבחר לראש עיריית קואנקה. בשנת 2000 הוא נבחר לכהונה השנייה ובשנת 2004 קיבל פרס לראש העיר מצטיין.
בשנת 2006 פרננדו קואבה נבחר לחבר בפרלמנט של אקוודור. בהיותו בתפקיד הוא מונה יושב ראש הוועדה ליצירת חוקה חדשה של המדינה. בשנת 2012 הוא מונה לשר ההגנה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2014 בה הוחלף על ידי מריה פרננדה אספינוסה.
ג'ו דונלי
ג'וזף סיימון "ג'ו" דונלי (באנגלית: Joseph Simon "Joe" Donnelly; נולד ב-29 בספטמבר 1955) הוא פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, המכהן כשגריר ארצות הברית בקריית הוותיקן ונציגה בכס הקדוש מאז אפריל 2022, בממשל הנשיא ג'ו ביידן. בשנים 2019-2013 כיהן כסנאטור מטעם מדינת אינדיאנה, ולפני כן שירת כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה
דונלי נולד בחוף הדרומי של לונג איילנד, בעיירה מספקה שבמחוז נסאו, ניו יורק. הוא עבר להתגורר בסאות בנד ב-1973, שם למד לתואר ראשון בממשל באוניברסיטת נוטרדאם. לאחר מכן סיים תואר J.D במשפטים מן האוניברסיטה ב-1981. בהמשך שירת בפירמת עורכי דין כפרקליט עד 1996. בשנים 1988–1989 שירת בוועד המנהל של הבחירות באינדיאנה, ותפקידו היה לפקח על ניהול תקין בכל מה שקשור להליך הבחירות ותוצאותיהן.
משנת 1997 ועד 2001 היה חבר במועצת בית ספר שבצפון אינדיאנה, ובשנתיים האחרונות בתפקיד זה כיהן כנשיא המועצה. ב-2004 התמודד דונלי ללא הצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית, על תקן המחוז השני של אינדיאנה. הוא זכה בפריימריז הדמוקרטים ללא התנגדות, אך הפסיד בבחירות הכלליות וקיבל רק 45% ממניין הקולות.
ב-2006 התמודד שוב לבית הנבחרים, על תקן המחוז השני של אינדיאנה, ובפעם זו בהצלחה. בבחירות הכלליות הוא גבר על יריבו הרפובליקני ברוב של 54%. לאחר מכן זכה לכהונה נוספת ב-2008, כשבעת זו הביס את יריבו ברוב של 67% ממניין הקולות. בבחירות 2010 גבר על יריבתו ג'קי ואלורסקי הרפובליקנית.
במאי 2012, לאחר שזכה בפריימריז הדמוקרטים, התמודד דונלי על מושבו של הסנאטור הרפובליקני המכהן ריצ'רד לוגאר (ומי שהיה ותיק מפלגתו בסנאט), שהפסיד בפריימריז הרפובליקנים לגזבר של אינדיאנה ואיש תנועת מסיבת התה, ריצ'רד מרדוק. במהלך מסע הבחירות, הסתבך מרדוק בפרשייה מעוררת מחלוקת, לאחר שטען בעימות טלוויזיוני ב-23 באוקטובר כי היריון הנובע מאונס הוא "דבר שאלוהים ייעד אותו", במסגרת הסבריו מדוע הוא מתנגד להפלות גם במקרה של אונס או גילוי עריות. בבחירות הכלליות ב-6 בנובמבר, הביס דונלי את מרדוק ברוב של 50% מול 44%. רבים ייחסו את הפסדו של מרדוק לדונלי בשל אמירתו השנויה במחלוקת, הואיל ודונלי היה דמוקרט שניצח במדינה שבה גם ניצח המועמד הרפובליקני לנשיאות, מיט רומני.
בסנאט היה חבר בוועדת החקלאות, התזונה והיערנות, בוועדת הכוחות המזוינים, בוועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים, ובוועדה המיוחדת להזדקנות. עמדותיו היו מתונות ושמרניות יותר בהשוואה לחבריו הדמוקרטים לסנאט. בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-2018, שנערכו ב-6 בנובמבר, הפסיד דונלי למועמד המפלגה הרפובליקנית מייק בראון.
דונלי נשוי ואב לשני בנים. הוא קתולי באמונתו.
יחסי הממלכה המאוחדת–מדגסקר
יחסי הממלכה המאוחדת–מדגסקר הם היחסים הדיפלומטיים בין הממלכה המאוחדת לבין הרפובליקה של מדגסקר. שתי המדינות חברות באו"ם.
סקירה כללית
בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, כבשו כוחות מהאימפריה הבריטית את מדגסקר בקרב קשה שנמשך 6 חודשים, בשל החשש שכוחות צרפת של וישי ימסרו את האי לידי צבא האימפריה היפנית. לאחר כיבוש האי מסרה בריטניה את האי לידי צבא צרפת החופשית בראשותו של שארל דה גול.
לאחר שקיבלה מדגסקר עצמאות בשנת 1958 היא כוננה יחסים דיפלומטיים עם בריטניה. בשנת 2015 נערכה בלונדון פסגה בין בכירים מגלשיים לבין בכירים בריטים. בשנת 2017 הגיעה משלחת מגלשית בראשות הנשיא לצורך פורום הסחר וההשקעות בריטניה–מדגסקר.
להמציא את הגלגל מחדש
משמעות
לרוב הביטוי נאמר בלהג לגבי אדם אשר ממחזר רעיונות קיימים בדרך גרועה יותר. השימוש בגלגל הוא בתור המצאה פשוטה שאינה נחשבת לבעלת פגמים תפעוליים, כך שניסיון להמציאו מחדש יהיה חסר טעם לא יוסיף ערך לחפץ, ויהווה בזבוז זמן.
רוז ונקטסן
רוז ונקטסן (בטמילית: ரோஸ் வெங்கடேசன்; נולדה 1980) היא במאית, די ג'יי, ומנחת תוכניות אירוח הודית מצ'נאי, בטאמיל נאדו. היא האישה הטרנסג'נדרית הראשונה לארח תוכנית טלוויזיה בהודו.
ביוגרפיה
רוז נולדה בצ'נאי בשנת 1980. השכלתה כוללת תואר ראשון בהנדסה מכנית מאוניברסיטת סאתיאמבה (2001), ותואר שני בהנדסה ביו-רפואית מאוניברסיטת לואיזיאנה טק, בארצות הברית.
רוז נהייתה מודעת לזהות המגדרית שלה בגיל חמש, והרגישה אי-נוחות כשאולצה להתלבש כבן. היא התחילה להזדהות כאישה ולהתלבש בהתאם בשנת 2004.
רוז מספרת שלא היו לה מודלים לחיקוי בהודו לגבי המעבר המגדרי שלה, מכיוון שנשים טרנסג'נדריות והיג'רות אינן בדרך כלל חיות בעין הציבור, ומצוירות בתקשורת כאובייקטים מיניים בלבד, או באופן מגחיך. היא עשתה מחקר עצמאי לגבי התהליכים הרפואיים הזמינים, והחליטה לבצע ניתוחים לשם המעבר המגדרי שלה בתאילנד ב-2010.
כשחזרה מתאילנד, היא נתקלה בתגובות מטרידות, מבזות ולפעמים אלימות מהקרובים אליה ובמרחב הציבורי.
היא נמנעה מלגלות למשפחתה שנים רבות, וכאשר עשתה זאת, אמה הפסיקה כל קשר איתה. במרוצת הזמן, חלק מבני משפחתה חזרו לנהל עמה קשרים, אף על פי שעדיין גישתם היא שהיא בושה למשפחה וחלקם אינם מקבלים את זהותה המגדרית.
טלוויזיה
ב-2007, זכתה רוז בתחרות יופי לטרנסג'נדריות ששודר בטלוויזיה ההודית, וזה מה שהביא אותה לידיעת הציבור.
הבכורה הטלוויזיונית של רוז כמארחת הייתה בתוכנית "איפדיקו רוז" (בתרגום חופשי - שלכם, רוז) ב-2008, ברשת ויג'יי טיווי. התוכנית עסקה באקטואליה ונגעה במגוון רחב של נושאים חברתיים, כולל תרבות ומסורת, טאבואים חברתיים, ומרידה במוסכמות. התוכנית רצה קצת יותר משנה, עד אפריל 2009, כאשר עברה רוז לרשת קלאינגר טיווי, ואירחה את התוכנית "נראם רוז אידהו" (בתרגום חופשי: זמן רוז) ששודר החל מיולי 2009. רוז הפיקה את התוכנית בעצמה.
רדיו
כשתוכנית הטלוויזיה של רוז הסתיימה ב-2010, היא הפכה לדי ג'יי בתחנת הרדיו BIG FM 92.7, ואירחה את התוכנית "רוזודאן פסונגאל" (בתרגום: דברו עם רוז).
פוליטיקה
במרץ 2012, הכריזה רוז שהיא מקימה מפלגה פוליטית חדשה, מפלגת השחרור המיני ההודית. היא הצהירה שמטרת המפלגה תהיה לקדם חופש מיני וזכויות נשים ולהט"בים.
המפלגה לא קמה בפועל מחמת מחסור במימון, אך הכרזתה שימשה כהצהרה פוליטית מתוקשרת מצידה של רוז, שטוענת שנשים טרנסג'נדריות הן כוח חזק במאבק לזכויות נשים וזכויות מיניות, במיוחד בהודו, לדבריה, "כי הן מאוד אמיצות בהודו, מכיוון שאין להן עוד מה להפסיד".
קולנוע
ב-2013 ביימה את סרט הבכורה שלה, Cricket Scandal, בו היא גם מככבת. הסרט עוסק במשחקים מכורים בקריקט.
יום טוב ידיד הלוי (השני)
הרב יום טוב ידיד הלוי (ה'תרפ"ו, 1926 - כ"ב בתמוז ה'תשע"ו, 28 ביולי 2016) היה רבה האחרון של העיר חלב בסוריה. מחבר סדרת ספרי פרשנות הפשט למקרא מאיר טוב.
ביוגרפיה
נולד ב-1926 בחלב שבסוריה, בן למשפחת הרבנים הלויים ידיד. בגיל צעיר נכנס לשערי בית המדרש "בית נשיא" בראשות המרא דאתרא, הרב משה טוויל הכהן אשר היה לרבו המובהק. בסוף שנות ה-50 עלה הרב טוויל לישראל והרב ידיד מונה תחתיו כרב העיר וראש בית מדרש "בית נשיא". הרב ידיד ליווה את הקהילה בימיה האחרונים ובמסגרת תפקידו כראש בית המדרש "בית נשיא" העמיד תלמידים רבים שהיוו הדור האחרון של תלמידי חכמים שצמחו בחלב, תלמידי חכמים אלו שימשו את הקהילה בחלב עד יומה האחרון וכיום מכהנים בקהילות החלביות בנכר. בשנות ה-80 עזב הרב ידיד את סוריה והיגר לניו יורק שבה התרכזה קהילה גדולה של יוצאי העיר חלב.
הוא נודע בהתמדתו בתורה, סירב לקבל על עצמו משרות תורניות חדשות והסתגר בבית המדרש "אחיעזר" בניו יורק שבו למד במשך 30 שנים.
הרב ידיד השאיר כתבים רבים בכל חדרי התורה: הלכה, פרשנות מקרא, משנה, תלמוד וזוהר. בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 יזם בנו, הרב מאיר ידיד הלוי, רבה של קהילת שערי ציון בניו יורק, את הדפסת סדרת ספרי הפרשנות שלו למקרא "מאיר טוב" במסגרת חברת אהבת שלום.
שבתאי טל
שבתאי טל (נולד ב-9 בינואר 1939) הוא עיתונאי וצלם עיתונות ישראלי.
ביוגרפיה
נולד ברמת גן. לאחר שחרורו מצה"ל החל ללמוד עיצוב גרפי באקדמיה לאמנות "בצלאל" בירושלים. במקביל ללימודיו עבד כצלם בעיתון הסטודנטים "פי האתון." בשנת 1959, בהשראת הצלם דוד רובינגר אותו פגש בירושלים, החליט להתחיל לעבוד כצלם עיתונות עצמאי. לאחר שצילומיו התפרסמו בעיתונות הארצית והבינלאומית, הקים טל ב-1966 את סוכנות הצילום "ניוזפוט", עם הצלמים נחום גוטמן ודניאל רוזנבלום.
במהלך מלחמת ששת הימים גויס כצלם ליחידת דובר צה"ל וצילומיו התפרסמו במגזינים ברחבי העולם, לרבות השבועונים "טיים" ו"לייף". במלחמת יום הכיפורים התלווה כצלם לאלוף אריאל שרון ותיעד את ימי המלחמה של אוגדה 143 עליה פיקד שרון. רבים מצילומיו התמקדו בדמות האדם בשדה הקרב, ותיעדו את פני הלוחמים, השבויים המצרים וגילויי השמחה על השיבה הביתה מן השבי. מבחר מצילומיו אלה הוצגו בתערוכת יחיד בשם "אדם בקרב" במוזיאון היהודי בניו יורק בשנת 1974, ושנה לאחר מכן בירושלים. בשנת 2003, במלאת 30 שנה למלחמה, הוצגה התערוכה שוב בגלריית החלונות בתל אביב, ובשנת 2013, במלאת 40 שנה למלחמה, הוצגה שוב במרכז יצחק רבין.
בשנת 1968 החל טל לצלם עבור השבועון הגרמני היוקרתי "שטרן", וב-1979 מונה לראש המשרד של השבועון בישראל. במסגרת עבודתו תיעד עבור השבועון אירועים היסטוריים רבים, בהם: השיחות לקראת הסכם השלום בין ישראל למצרים (1979-1978), מלחמת לבנון הראשונה (1982), בה גם נפצע במהלך עבודתו כצלם בפאתי ביירות, האינתיפאדה הראשונה (1987) וישראל במלחמת המפרץ (1991). טל תיעד במצלמתו עבור ה"שטרן" גם את פלישת טורקיה לקפריסין (1974) ואת שלהי מלחמת וייטנאם (1975). ב-1979 היה ממקימי "אגודת כתבי החוץ בישראל" (FPA), יחד עם עיתונאים עמיתים, והיה גם חבר בהנהלתה.
בשנת 1971 צילם את אחת התמונות המפורסמות ביותר של דוד בן-גוריון בעת שנכח בוועידת מפלגת העבודה בבנייני האומה בירושלים. טל צילם את התמונה מרחוק, עם עדשת 500 מ"מ. הצילום של בן-גוריון הנשען בסנטרו על ידיו, הפך לאייקון תרבותי, הודפס ככרזה של מרכז ההסברה וזכה לתפוצה ופרסום אדיר כצילום האולטימטיבי של דוד בן-גוריון.
באותה שנה (1971), במסגרת כתבה עיתונאית, צילם את מאיר לנסקי שעלה להר הזיתים על מנת לחפש את קבר סבו, ולאחר מכן בכותל המערבי. סדרת הצילומים הזו הידקה את הקשר בין לנסקי לבין טל, וב-1975 נעתר לנסקי לבקשתו של טל להעניק ראיון בלעדי לשבועון "שטרן" מביתו שבפלורידה, ראיון שנגנז בסופו של דבר, ולא פורסם מעולם, לאחר שלנסקי חזר בו מהסכמתו הראשונית לפרסום הראיון מסיבות לא ברורות.
בשנת 2000 התבקש על ידי משטרת ישראל לנהל את הכיסוי של התקשורת הזרה לאירועי מיסת חג המולד בגליל בעת ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני. לאור הצלחת הסיקור, התבקש להמשיך לשרת כמתנדב בדוברות המשטרה. בשנת 2007 הגה והקים שבתאי את "יחידת התיעוד הלאומית" – יחידת צלמי וידאו מתנדבים ומתנדבות במסגרת המשמר האזרחי של משטרת ישראל, שיעודה תיעוד אירועים בעלי משמעות לאומית לצורכי הסברה בעולם. טל פיקד על היחידה עד לפרישתו בדרגת ניצב-משנה בשנת 2017.
מתגורר בתל אביב-יפו. נשוי ואב לשלושה ילדים. בתו היא השחקנית יעל טל.
יוחנן סוקניק
יוחנן סוקניק (1909 – 18 בינואר 1986) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי, אחד מסמליו של מועדון הכדורגל הפועל תל אביב, ובנוסף שחקן נבחרת ארץ ישראל בכדורגל.
ביוגרפיה
סוקניק נולד בשנת 1909 בלודז' שבפולין (הייתה חלק מהאימפריה הרוסית) ועלה לארץ ישראל ב-1923. בגיל 14 הצטרף לקבוצת הנוער נורדיה תל אביב, שהשתייכה לאגודת מכבי. מאוחר יותר הצטרף לקבוצת "הפועל "אלנבי" תל אביב", שהייתה הגלגול המוקדם והקבוצה הראשונה של המועדון הפועל תל אביב, אליו הצטרף מהקמתו ושיחק בקבוצה הראשונה.
סוקניק שיחק ב-3 תפקידים על מגרש הכדורגל, אך נודע יותר מכל בתפקיד הקשר האחורי (אז כונה תפקיד זה "רץ מרכזי"). הוא זכה לפני קום המדינה בין השנים 1928 - 1940 בארבע אליפויות הראשונות של ליגת ארץ ישראל בכדורגל, החל מעונת 1933/1934 בליגת ארץ ישראל בכדורגל, ובחמשת גביעי המדינה הראשונים של המועדון, החל מגביע העם 1928.
לסוקניק גם היה חלק נכבד בנבחרת ארץ ישראל שם שיחק ארבעה משחקים, שניים נגד נבחרת מצרים במסע לקהיר ב-1934 (שם כבש את השער היחיד שלו בנבחרת בהפסד 1–4), ושני משחקים נגד נבחרת יוון ב-1938. בשנים אלו נכלל סוקניק גם בנבחרת "הפועל" הארצית, ונסע לייצג אותה בתחרויות הפועלים הבינלאומיות האולימפיות באירופה ("אולימפיאדת הפועלים").
סוקניק שיחק בהפועל תל אביב כ-14 עונות רצופות לפרישתו ממשחק פעיל ב-1940 עקב כאבים ברגליים. ולאחר מכן התגורר ברמת גן, שם עבד כבנאי בין היתר. סוקניק אף ניסה לפתוח בקריירת אימון ב-1945 כשאימן בהפועל רמת גן, אך התפטר כעבור חודשיים מכיוון שחשב כי השחקנים לא מתאמצים כפי שהוא דורש מהם.
יוחנן סוקניק נפטר ב-18 בינואר 1986, בגיל 77.
תארים כשחקן
הפועל תל אביב
משחק חשיבה ממוחשב
משחק חשיבה ממחושב (או משחק פאזל ממוחשב) הוא שם כולל לסוגה של משחקי וידאו אשר דורשת מן השחקן לפתור פאזלים שונים. הפאזלים דורשים יכולות שונות, ביניהן לוגיקה, זיהוי של תבניות ו, והשלמת מילים.
הז'אנר עצמו מאוד רחב, ולרוב כולל שימוש בצבעים, צורות, מספרים, אותיות, פיזיקה ושאר חוקים פשוטים יחסית. לפעמים, על השחקן לפתור את הפאזל במספר מוגבל של ניסיונות, בפרק זמן מוקצב, בניקוד מינימלי או בשילוב של חלק מן המשתנים הנ"ל.
סוגים של משחקים בתוך הז'אנר
משחקי קלפים (פאזלים קלאסיים):
למעשה מדובר בגרסאות דיגיטליות של משחקי קלפים קיימים, כמו סוליטר, מה-ג'ונג, פוקר לסוגיו ועוד.
משחקי פיזיקה:
משחקים שמתבססים על מכניזם פיזיקלי מסוים, שבעזרתו יש להשלים פאזלים. ככל שהריאליזם גבוה יותר, כך רמת הקושי גבוהה יותר. הז'אנר גם נפוץ במשחקי דפדפן ובמשחקי מובייל.
בין המשחקים הידועים בתת-ז'אנר: המכונה המופלאה, אנגרי בירדס, portal, פורטל 2, Cut the Rope, עקרון טאלוס הפיזיקה של קראיון  והעולם של גו.
אובייקט נחבא:
תת-ז'אנר שבו יש למצוא אובייקט או חפץ מסוים מתוך רשימת פריטים. משחקים מסוג זה מסווגים לרוב כמשחקי קז'ואל, בשל המכניקה הפשוטה שלהם.
התאמת רצפים :
במשחק מסוג זה, על השחקן לסדר צורות גאומטריות על פי סדר מסוים או רצף מסוים, כדי ליצור להיעלמותם. הז'אנר התחיל בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 עם סדרות משחקים כמו טטריס ופאזל בובל.
בשנות ה-2000 חברת PopCap Games הוציאה כמה מן המשחקים המוכרים ביותר בז'אנר, ביניהם זומה, סדרת ביג'ולד וסדרת פגל. המשחק קנדי קראש סאגה זכה להצלחה גדולה בשנות ה-2010.
משחקי חשיבה-אקשן:
תת-ז'אנר המבוסס על פעולות בזמן אמת של השחקן. המשחק מערב לרוב משחקיות מנקודת מבט אנושית - בין אם ממבט ראשון או ממבט שלישי. בתוך התת-ז'אנר נמצאים גם משחקי חדר בריחה.
במשחקי חשיבה-אקשן יש צורך לשלוט בדמות דו-ממדית בדומה למשחק פלטפורמה ומשחקי הרפתקה, ובכך הגבול בין שלוש הסוגות הוא יחסית מעורפל.
דוגמאות למשחקים: הנמלולים, Super Meat Boy ,The Neverhood ,Braid ו-האגדה של זלדה: נשימת הפרא.
משחקי חשיבה מתמטית:
משחקים שדורשים יכולת של חישוב מתמטי מסוים, בדרך כלל של תבנית מסוימת, על מנת לפתור את הפאזל. דוגמאות: 2048, שולה המוקשים.
משחקי דחיפת בלוקים:
משחקים שמבוססים ברמה כלשהי על מכניקה של דחיפת בלוקים במרחב דו־ממדי. דוגמאות: סוקובאן, Baba Is You
משחקי השלמת מילים או משפטים:
משחק מחשב שמבוסס על גרסה כלשהי של שבץ נא. דוגמאות: בונוס, BookWorm ו-Bookworm Adventures.
מריאן פטרסן
מריאן אירן פטרסן (נורווגית: Marianne Pettersen; נולדה ב-12 באפריל 1975) היא כדורגלנית עבר נורווגית ששיחקה בעמדת החלוצה. פטרסן היא מלכת השערים של נבחרת נורווגיה בכל הזמנים, כשלזכותה 66 שערים ב-98 משחקים.
ביוגרפיה
פטרסן נולדה ב-1975 בעיר אוסלו, בירת נורווגיה. ב-1994, במשחק נגד איטליה, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת, וכבר באותו משחק היא כבשה שער אחד. שנה לאחר מכן, בגביע העולם שנערך בשוודיה, הגיעה פטרסן לאחד משיאי הקריירה המקצוענית שלה. את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, לאחר ניצחונות על ניגריה, אנגליה וקנדה (במשחק בו כבשה צמד). ברבע הגמר ניצחו הנורווגיות 1-3 את דנמרק, ובחצי הגמר גברו 0-1 על יריבתן המרה - ארצות הברית, משער ניצחון של אן קריסטין אהרונס. בגמר מול גרמניה, שנערך מול קהל של 17,158 באצטדיון רוסונדה, ניצחה נורווגיה 0-2 וזכתה בגביע העולם בפעם הראשונה בתולדותיה. פטרסן, שכבשה את השער השני בגמר, הפכה לכדורגלנית הצעירה ביותר אי פעם שכובשת שער בגמר גביע העולם.
שנה אחר כך, נערך באולימפיאדת אטלנטה, טורניר כדורגל הנשים הראשון בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים. הנבחרת הנורווגית סיימה את שלב הבתים במקום הראשון, אך בחצי הגמר הודחה על ידי ארצות הברית לאחר הפסד 2-1. במשחק על מדליית הארד פגשה נורווגיה את ברזיל וניצחה אותה 0-2. פטרסן פתחה בהרכב הראשון בארבע מתוך חמשת משחקי הטורניר, וסיימה אותו עם שני שערים.
בעונת 1998, כבשה פטרסן 36 שערים לזכות קבוצתה אסקר, והובילה אותה לאליפות הליגה הנורווגית. שנה לאחר מכן, שוב זכתה הקבוצה באליפות, כשפטרסן כובשת הפעם 16 שערים. בקיץ 1999, התקיים גביע העולם בארצות הברית. את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, כשבמהלכו כובשת פטרסן שני שערים. ברבע הגמר גברו הנורווגיות 1-3 על שוודיה, אך בחצי הגמר הן הובסו 5-0 על ידי סין. בבעיטות ההכרעה במשחק על המקום השלישי, כבשה פטרסן את הפנדל שלה, אך למרות זאת הפסידו הנורווגיות 5-4 לברזיל. היא סיימה את הטורניר עם שלושה שערים, בדיוק כמו חברתה לנבחרת - האגה רייסה.
באולימפיאדת סידני 2000, שיחקה פטרסן בכל חמשת משחקי הטורניר, בהם היא כבשה שני שערים. את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה עם שש נקודות, לאחר ניצחונות על ניגריה וסין. בחצי הגמר הן גברו 0-1 על גרמניה, ופגשו את ארצות הברית בגמר. במשחק, שנערך מול קהל של 22,848 צופים, ניצחו הנורווגיות 2-3 בהארכה וזכו במדליית הזהב.
בינואר 2001, לאחר חמש שנים באסקר, החליטה פטרסן לעבור לפולהאם ליידיס האנגלית, שבאותם ימים הייתה קבוצת כדורגל הנשים המקצוענית היחידה באירופה. כבר במשחק הבכורה שלה בקבוצה, במסגרת הסיבוב הרביעי של גביע ה-FA, כבשה פטרסן שלושער והובילה את פולהאם לניצחון 0-8 על מנצ'סטר סיטי. מאוחר יותר באותה עונה, היא אף מונתה לקפטנית המועדון והייתה מועמדת לפרס כדורגלנית השנה בעולם. שנתיים לאחר מכן, חזרה פטרסן לעונת פרישה באסקר וסיימה כמלכת השערים של הליגה עם 15 כיבושים.
הטורניר הבינלאומי האחרון בקריירה של פטרסן היה גביע העולם 2003 שנערך בארצות הברית. בשלב הבתים היא כבשה שני שערים (אחד נגד ברזיל ואחד נגד קוריאה הדרומית), ונורווגיה הצליחה להעפיל לרבע הגמר מהמקום השני בבית. למרות זאת, ברבע הגמר הפסידו הנורווגיות 1-0 למארחת, והודחו מהטורניר. בכך סיימה פטרסן את חלקה בטורנירי גביע העולם, כשלזכותה שמונה שערים ב-15 משחקים שנפרסו על פני שלושה טורנירים. באותה שנה, היא אף הודיעה על פרישתה ממשחק פעיל.
תומאס אנדרווד
ביוגרפיה
אנדרווד מונה ב-19 במרץ 1951 לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית עד ל-3 בינואר 1955, לאחר שהסנאטור וירג'יל צ'פמן הלך לעולמו בעודו מכהן בסנאט. אנדרווד כיהן בסנאט עד 4 בנובמבר 1952. הוא ניסה להתמודד על המועמדות הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי ב-1952, ומשנבחר למועמד התמודד בבחירות הכלליות מול יריבו מן המפלגה הרפובליקנית, ג'ון שרמן קופר, לו הפסיד.
לאחר כהונתו בסנאט ותום חייו הפוליטיים שב אנדרווד למקצוע העריכה בעיתון לקסינגטון הארלד. בעיר זו הלך לעולמו, ונטמן בבית הקברות של לקסינגטון.
טרוחיו (מדינה)
טרוחיו (בספרדית: Trujillo) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה. המדינה, הנמצאת בצפון-מערב ונצואלה, גובלת בסוליה בצפון, בלרה בצפון-מזרח, בפורטוגסה במזרח, בברינס ובמרידה בדרום, במובלעת של סוליה בדרום-מערב ובאגם מרקאיבו במערב.
המדינה משתרעת על שטח של 7,400 קילומטרים רבועים. במדינה מתגוררים 686,367 תושבים (נכון ל-2011). בירתה היא טרוחיו והעיר הגדולה ביותר בה היא ולרה.
היסטוריה
הספרדים הגיעו לאזור במאה ה-16, כבשו אותו והוא נותר בשליטתם עד המאה ה-19. ההתיישבות הראשונה שהוקמה בו הייתה העיר טרוחיו, בסביבות אמצע המאה ה-16.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה ולאחר שזו התפרקה ב-1830 האזור הועבר לוונצואלה. ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור נכלל בשטחי פרובינציית מרקאיבו. כעבור שנה, ב-1831, נוצרה פרובינציית טרוחיו בשטחי המדינה של היום.
ב-1864, לאחר המלחמה הפדרלית, ונצואלה הפכה למדינה פדרלית והפרובינציה הפכה למדינת טרוחיו. ב-1881 טרוחיו אוחדה עם מרידה וטאצ'ירה למדינת לוס אנדס, אך המדינה פורקה ב-1899 בחזרה למרכיבותיה.
כלכלה
כלכלת טרוחיו מסתמכת על חקלאות, הכוללת בין היתר גידול קפה, קנה סוכר, תירס, תפוחי אדמה, בננות ויוקה, גידול מקנה, דיג וכרייה.
אדולף צוקור
אדולף צוקור (באנגלית: Adolph Zukor; 7 בינואר 1873 – 10 ביוני 1976) היה מפיק סרטים יהודי-אמריקאי, מחלוצי תעשיית הקולנוע האמריקאית ואחד ממייסדי חברת סרטי פרמאונט.
ביוגרפיה
נולד בעיירה ריצ'ה שבהונגריה בשנת 1873 להורים יהודים, ובשנת 1889 היגר לארצות הברית.
לאחר שהתגורר בניו יורק, עבר למערב התיכון, ופתח עסק לסחר בפרוות.
התחיל לעסוק בתעשיית הקולנוע האמריקאית בשנת 1903, במיזם לרכישת אולמות קולנוע, לצד בן דודו, מקס גולדשטיין, והמפיק מרקוס לב.
בשנת 1912 ייסד יחד עם דניאל פרוהמן את חברת הסרטים "השחקנים המפורסמים" ("Famous Players Film Company"), והפעיל אולפנים במנהטן. בשנת 1913 הפיק את הסרט "האסיר מזנדה" ("The Prisoner of Zenda").
בשנת 1916 התמזגה החברה שייסד עם חברת הסרטים של ג'סי לסקי, תוך יצירת חברת סרטי פרמאונט, אשר צוקור שימש כנשיאה עד שנת 1936, אז מונה ליושב ראש מועצת המנהלים שלה.