cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלי פטל
ביוגרפיה
2018 ״בארות שבורים״, באצירת לאה אביר בגלריית האוניברסיטה היהודית בלוס אנג'לס בחנה, תוך פעולות של התגנבות והברחה היוותרותם של יחסים תרבותיים בין שתי קהילות יהודיות בירושלים ובלוס אנג'לס. בעקבות התערוכה פרסם בן רותסקופ :
With striking interplays of painting, sculpture, and text, Fatal implicated unsuspecting viewers at the American Jewish University in a game of questions, in which efforts to control, order, and master were plagued by unrelenting flows and movements. The concrete fails, the ink drips, the plane is torn, and the Jewish-Arab voice spills out. בLa book review.
2019 ״אבדות ומציאות״, גלריה מינוס 1, אוצרת אפרת ליבני. תערוכה שהציגה מגוון עבודות של פטל, רובן עוסקות באספקטיים פוליטיים ובמעמדו של הצילום אשר נרכשו ברבות השנים עבור אוסף שוקן .את התערוכה ליווה קטלוג ובו טקסט על עבודותו של פטל מאת אלבר סוויסה. שאול סתר על התערוכה ״האמן אלי פטל ניצב כמה דרגות מעל ממשיכיו. תערוכת היחיד של אלי פטל מציעה מבט חוזר על יצירתו, וממחישה עד כמה היא מורכבת ומעניינת יותר מזו של אמנים משיקים בתכניהם שבאו אחריו.״
2019 ניהול אומנותי במופע תיאטרון ״No apocalyps not now" בבימוי אריאל אפרים אשבל לתיאטרון Hou Berlin.
2020, "מאז החלו המדידות", באצירת הילה כהן שניידרמן תערוכה מותאמת ומוקדשת לחלל מוזיאון בת ים היא תערוכתו הראשונה של פטל שנוצרה בשיתוף מגוון רחב של אנשי מקצוע ואמנים ובמדיום הצילומי. בתערוכה מוצגת סדרה בת שלושים צילומים והקרנות הדנים במונח מיהות תוך העמדת ספק ביחסים שבין מיכל לתכולה. התערוכה לא נפתחה לקהל הרחב בשל תקנות המשטר לסגר בתקופת מגפת הקורונה.
וקטור (ביולוגיה)
וקטור פתוגני או מעבירן הוא אורגניזם אשר לא גורם למחלות, אלא מעביר אותן. הווקטור משמש בתור פונדקאי של הפתוגן. לדוגמה, זני יתושים מסוימים מעבירים מחלות כמו קדחת מערב הנילוס. היתוש עצמו לא חולה בקדחת, אך הוא מעביר לאורגניזם אחר וכך מדביק אותו. וקטורים נפוצים הם אקריות, חרקים וקרציות.
וקטור גנטי הוא מקטע של DNA המתוכנן לשאת עליו גנים שונים, על פי הצורך, ומשמש בהנדסה גנטית כדי להעביר תכונות מסוימות לאורגניזם כלשהו.
בניגוד לוקטור שהוא אורגניזם חי, גם עצמים דוממים, המכונים פומיט מסוגלים להוות סוכן המעביר את הזיהום הפתוגני.
זיגמונד ראשר
דוקטור זיגמונד ראשר (בגרמנית: Sigmund Rascher; 12 בפברואר 1909 – 26 באפריל 1945) היה רופא גרמני וחבר במפלגה הנאצית אשר ביצע מאות ניסויים בבני אדם במסגרת עבודתו בשורות השוצשטאפל, תחת חסותו האישית של היינריך הימלר. בשלהי מלחמת העולם השנייה נעצר בידי המשטרה הפלילית, הקרימינלפוליציי, באשמת חטיפת תינוקות ומסירתם לזוגות שסבלו מבעיות פוריות. כמו כן נאשם ברצח עוזרת המעבדה שלו. הוא נכלא במחנה הריכוז דכאו והוצא להורג ב-1945.
ביוגרפיה
זיגמונד ראשר נולד במינכן ב-12 בפברואר 1909, בנו השלישי של הרופא האנס אוגוסט ראשר, ואחיינו של המוזיקאי הידוע. אביו היה תומך נלהב של האנתרופוסוף רודולף שטיינר. הוא הצטרף ל שהקים ב-1913 ואף לקח חלק בקורס ה הראשון שהתקיים אי פעם ב-1921. מאוחר יותר שלח אותו אביו ללמוד ב, אותו הקים שטיינר עצמו, על אף שבסופו של דבר סיים ראשר הצעיר את חוק לימודיו ב-1930 או ב-1931 בבית ספר תיכוני בקונסטנץ.
כעבור שנתיים נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת פרייבורג, ובאותה תקופה גם הצטרף למפלגה הנאצית. ישנן שתי גרסאות הנוגעות לזמן כניסתו לחיים הפוליטיים: הראשונה, שנמסרה מפיו, גורסת כי התאריך האמיתי היה ה-1 במרץ, והשנייה, אשר נלקחה מתיעודי הארכיון המפלגתי, גורסת כי התאריך היה, הלכה למעשה, ה-1 במאי; סוגיה זו רלוונטית משום שהתאריך הראשון התקיים רק ארבעה ימים לפני ניצחון המפלגה הנאצית ב, ואילו השני התקיים לאחר ביסוס עלייתו של היטלר לשלטון והעברת חוק ההסמכה.
לאחר שעבר בהצלחה את בחינותיו הראשונות נסע ראשר לשווייץ בכדי לעבוד יחד עם אביו, אשר התגרש במהלך היעדרותו, ועבד כעת בתור אקטיביסט לצדו של הכימאי האנתרופוסופי, בדורנאך. ראשר המשיך בלימודיו בבזל והצטרף לכוחות ההתנדבות השווייצרים במשך כמה חודשים ספורים, בטרם שב למינכן באוקטובר 1934 על מנת לסיים את לימודיו.
בשלוש השנים הבאות התנדב ראשר כעוזר במחלקה הכירורגית של, ולמחייתו התפרנס ממענקים שקיבל מידי. הוא ערך מחקרים אנטומיים בקריסטלוגרפיה אונקולוגית, ומאמריו פורסמו בשבועון הרפואי של מינכן.
באותה תקופה הצטרף ראשר לשורות השטורמאבטיילונג והתקדם עד לדרגת רוטנפיהרר, בטרם הועבר לשוצשטאפל ב-11 באוקטובר 1939. לאחר שהתכחש בפרהסיה לאביו, אשר דעותיו הפרוגרסיביות משכו תשומת לב שלילית רבה, גויס ראשר ללופטוואפה, כך שהחזיק במינויים בכמה חילות.
עם גיוסו פגש ראשר את קרולינה "ניני" דיהל, זמרת פופ לשעבר ובת חסותו של רייכספיהרר אס אס היינריך הימלר, והשניים נישאו. בשנים הבאות נהנה ראשר מהשפעה רחבה בשל קשריו עם הימלר, אפילו מעבר לממונים עליו. פשר יחסיה של קרולינה עם הימלר אינו ברור דיו, ומספר השערות גורסות כי הייתה מאהבתו.
תחילה התנגד הימלר לנישואיהם בשל הבדלי הגילאים המשמעותיים שהתקיימו ביניהם, כאשר קרולינה הייתה מבוגרת מראשר בשש עשרה שנים בעת היכרותם, ושאלת פוריותה הייתה מוטלת בספק. על אף כן, ברכתו של הימלר הייתה הכרחית בשל חברותו של ראשר בשוצשטאפל, ולאחר לידתו של בנם השני מחוץ לנישואים, החליט להיעתר לבקשתם.
משפחתם הקטנה המשיכה לגדול עם לידתם של בנם השלישי, וב-1941 פנה הימלר לשני רופאים משורות השוצשטאפל, ארנסט רוברט גרוויץ ו, וביקש את דעתם המקצועית בנוגע ליכולתה של אישה בגילאי 49–50 להרות. עם מעצרו של ראשר ב-1944 התגלה כי קרולינה כלל לא הרתה, אף לא פעם אחת, וכי כל שלושת ילדיה נרכשו או נחטפו מידי זוגות אחרים.
מחלת הסרטן
שבוע אחד לאחר פגישתו הראשונה עם הימלר, הציג בפניו ראשר מסמך שנשא את הכותרת. מעט לאחר מכן מונה למשרת המנהל הראשי של מחקר אשר עסק באבחנה מוקדמת של מחלת הסרטן, תחת הנחייתו של פרופסור.
בשלבי המחקר המוקדמים החל צוות המדענים לבחון תרכיז צמחי מסוים כתרופה למחלה. קורט בלומה, נציגו של משרד הבריאות הנאצי והמומחה למחלת הסרטן במועצת המחקר של הרייך באותה העת, הציע לנסות תחילה את החומר על מכרסמים, אולם ראשר התעקש להשתמש בנסיינים אנושיים. הימלר תמך בהצעתו, ותוכנית חדשה לניסויים בבני אדם הוקמה במחנה הריכוז דכאו.
כעבור חודש צורף ראשר למחלקת אננארבה. באותו יום הגיש תזכיר שנועד לעיניו של הימלר, בו הציע לבחון את מחלת הסרטן מבחינת חמישה היבטים: חלקם היו קשורים לעבודתו המוקדמת במינכן, ואחרים הצביעו על קשר אפשרי בין דשן מלאכותי לבין גידולים סרטניים שהתגלו בבקר. בנוסף ניסה להאיץ את התקדמות המחלה בעכברים בניסיון למצוא גורם קטלני שיסייע בהדברת חולדות.
לפקודתו של הימלר התבקש ראשר לערוך תיעוד ארוך טווח של ספירת דם בקרב אסירי עולם, כך שנתונים על התפתחות אפשרית של המחלה יהיו קיימים עוד מראשיתה. מטרת הניסוי הייתה לאפשר אבחנה של המחלה בעזרת בדיקות דם פשוטות.
ראשר החל את שלל מחקריו באופן צנוע בדירתו הפרטית, בה הקים מעבדה לבדיקות דם. ב-13 במאי 1939 ציווה הימלר בכתב כי מחלקת אננארבה תישא בכל הוצאותיו, לרבות תשלומי המים והחשמל של ביתו. קרולינה דיהל, אשר הייתה ארוסתו באותה העת, התגוררה בדירתו יחד עם חברתה ג'ולי מושלר, אשר שימשה כעוזרת מעבדה וכמנהלת משק הבית.
מאמר שעסק ב של ראשר במחקריו על מחלת הסרטן פורסם בכתב העת. וולפרם סיברס, המזכיר הכללי של מחלקת אננארבה, גילה תדהמה רבה בפני הצלחתו המהירה של ראשר, אשר הפכה אותו תוך זמן קצר לבכיר במחלקה.
לחץ אוויר
ראשר גויס למערך המילואים של הלופטוואפה כקצין רפואה באוגוסט 1939, על אף עבודתו המשותפת זה מכבר עם הצבא הגרמני מתוך שורות השוצשטאפל. הוא הוצב בבסיס הדרכה ללוחמה ארטילרית נגד מטוסים, כיום, ב. פקודותיו הראשונות בחיל האוויר הורו לו לפתח, אשר תסייע במיוני הטיס של הצבא.
על אף משימותיו החדשות, לא נטש ראשר את מחקריו הקודמים, וב-1 בדצמבר 1940 שלח מכתב לשטנדרטנפיהרר במחנה הריכוז דכאו, וביקש כי יסייע לו להמשיך בהתחייבויותיו הקודמות בכך שישלח דגימות דם לעוזרת המעבדה שלו, מושלר, על בסיס שבועי.
לאחר שנחל תבוסה בקרב על בריטניה ב-1940 עמל הלופטוואפה בניסיונות קדחתניים על פיתוח מטוסי סילון המסוגלים לטוס בגובה רב. במכתב ששלח להימלר בו הודה לו על הפרחים ששלח לכבוד לידתו של בנו השני, ניסח ראשר את הבקשה הרשמית:
.
הימלר שהה באותה העת באוסלו, ועוזרו האישי, רודולף ברנדט, ענה במקומו כי הרייכספיהרר לספק את האסירים את הנחוצים. ראשר הועבר למכון לרפואה אווירית במינכן ופתח בסדרת ניסויים בבני אדם תחת הנחייתו המקצועית של במחנה הריכוז דכאו. ההכנות לניסויים החלו בדצמבר 1941, וצריף מספר חמש פונה לחלוטין וצויד בתא לחץ אשר הושאל מהפיזיולוג. כמו כן הוסב אחד התאים במקום לחדר ניתוח.
הניסויים הראשונים החלו בפברואר 1942, והתעכבו במשך זמן מה בעקבות מחלוקות שהתעוררו בין הלופטוואפה לשוצשטאפל. לבסוף הסכימו שני הצדדים כי השוצשטאפל יספק את האסירים הדרושים, אשר היו עתידים לשמש כנסיינים, וכי אנשיו יוכלו לפקח על המחקר לצדו של ראשר.
חדר הבקרה של המיזם הוקם גם הוא בצריף מספר חמש של המחנה. הרופא שימש כמפקח על הניסויים מטעם הלופטוואפה, והיה אחראי להקמתו של  נייד בין צריף מספר שלוש לצריף מספר חמש. הניסויים דימו צניחות מגובה של עשרים ואחד קילומטרים, ונמשכו עד למאי 1942. ממצאיהם הסופיים נחתמו בידי רוף, רומברג וראשר.
בהיעדרותו של רומברג, השתמש ראשר בתא הלחץ לצורך עריכת ניסויים נוספים פרי המצאתו, ונהג להכניס פנימה נסיינים ולהחזיקם תחת לחץ קיצוני. לאחר נעילתם בתא, הפחית ראשר את הלחץ הפנימי על מנת לדמות תנאים המצויים בגובה רב. הלחץ בתא היה יכול להשתנות בקלות ובמהירות רבה, מה שאיפשר לראשר לעקוב אחר התנאים מהם סבלו טייסים במהלך נפילה חופשית וללא כל חמצן.
אם הנסיינים נותרו בחיים, או שעם הוצאתם החוצה הבחין ראשר בפעימות לב חלשות או אפילו בנשימות חנוקות, החל מיד לנתח את גופם בניסיון לתעד את פעילות המוח, הלב והריאות, בתגובה למצב שבו היו נתונים זה עתה.
ממצאי מחקריו הפרטיים של ראשר הועברו להימלר בלבד, אשר העיר כי יש להמתיק את עונשם של מי מהנסיינים אשר ישרדו את המחקר לכדי מאסר עולם. ראשר ענה בתגובה כי כל הקורבנות עד אותה העת היו פולנים וסובייטים בלבד, ושלדעתו אין להעניק להם חנינה מכל סוג. העיד כי ראשר נמנע מעריכת הניסויים אלא בהיעדרותו של רומברג, ונטה לעשות זאת באישון הלילה. לדבריו, מתו בסך הכל בין שבעים לשמונים אסירים לאורך המחקר.
היפותרמיה וקיפאון
בתום המחקר הקודם החל ראשר להשקיע את מירב מאמציו בחקר היפותרמיה וקיפאון, דרך סדרת ניסויים חדשה שנערכה על שלוש מאות נסיינים אשר לא מסרו את הסכמתם להם. חוקרים אמריקאים גילו מאוחר יותר כי במקרה הזה שימש ראשר כמעין שעיר לעזאזל תחת ידיו של, המנתח הראשי של הלופטוואפה, אשר תכנן באופן אישי את הניסויים.
הצורך בניסויים התעורר לאחר שמטוסים גרמנים רבים נורו בידי כוחות האוויר והארטילריה של הבריטיים, ונאלצו לבצע נחיתות חירום או להתרסק בים הצפוני ובתעלת למאנש. לפיכך, הציע הלופטוואפה כי מחקר לחץ האוויר ילווה במחקר הנוגע להיפותרמיה. הימלר הורה לראשר ביוני 1942 להתחיל בהכנות לניסויים, וקבוצת המחקר הוקמה תחת ניהולו של פרופסור.
הנסיינים נאלצו לשהות בסביבה פתוחה תחת מזג אוויר קפוא למשך תקופות זמן ארוכות, לעיתים עד ארבע עשרה שעות ברציפות. לחלופין, הוכנסו חלקם לתאי מים מלאי קרח לאורך שלוש שעות, כאשר טמפרטורות הגוף והדופק שלהם נמדדו בעזרת סדרת אלקטרודות. לאחר מכן נבדקו דרכים אפשרויות לחימום גופם, לרוב באמצעות טבילה במים חמים. עד אחד סיפר כי חלק מהנסיינים הושלכו לתוך מים רותחים.
הימלר השתתף בכמה מהניסויים והציע לראשר לנסוע לים הצפוני על מנת ללמוד כיצד תושבי המקום נהגו לחמם חולי היפותרמיה. כמו כן נשמע אומר כי, בנוסף לכך ש היה בעל השפעה שונה מ. בהמשך הובאו ארבעה נשים צועניות ממחנה הריכוז ראוונסבריק לצורך עריכת ניסוי נוסף, בו אדם שסבל מהיפותרמיה הונח בין שתי נשים עירומות בניסיון לחממו.
נושאים נוספים שנחקרו היו התנהגות אנושית בתנאי קור קיצוניים, יעילותם של ביגוד ופריטי לבוש שונים כנגד הקור, וניסיונות אפשריים להאטת או למניעת מוות באמצעות התחממות. תוצאות המחקר הוצגו בכנס רפואי שהתקיים בנירנברג באוקטובר 1942, באמצעות שתי מצגות שנקראו ו.
באותה העת סופח ראשר חזרה לשורות השוצשטאפל וניסה להשיג את התעודות והאישורים המתאימים לצורך קבלת משרה אקדמית בכירה. על אף שניסויי ההיפותרמיה והקיפאון תמו באופן רשמי באותה שנה, הוא המשיך במחקריו על מנת להשיג ; עבודת התזה של הפוסט-דוקטורט שלו נקראה.
לצורך מחקריו נעזר ראשר בתקופת החורף הקפואה במיוחד שתקפה את גרמניה בין השנים 1942–1943. כאשר מזג האוויר החל להתחמם, ביקש מהימלר לקבל העברה רשמית למחנה ההשמדה אושוויץ, שם האטמוספירה הייתה קרה יותר. כמו כן השתרע המחנה על שטח רחב יותר, מה שהפחית את תשומת הלב שהופנתה כלפיו. הניסויים הסתיימו באופן מוחלט במאי 1943, ולדבריו של, גבו את חייהם של בין שמונים לתשעים אנשים.
על אף כן, קורות החיים שמסר ראשר, אשר הסתמכו ברובם על שלל המחקרים שביצע, נדחו פה אחד בידי מוסדות שונים במינכן, מרבורג ופרנקפורט, בעקבות הדרישה הרשמית אשר הייתה מקובלת בגרמניה דאז, קרי כי על ממצאי המחקר להיות גלויים בפני הציבור.
ניסויים בעלי אופי דומה נערכו בין יולי לספטמבר 1944 בעקבות דרישותיה של מחלקת אננארבה ל, אשר בוצעו בידי סגל הרופאים בדכאו, לרוב תחת הנחייתו של וולפרם סיברס. סיברס ביקר במחנה הריכוז ב-20 ביולי אותה שנה ושוחח עם וילהלם בייגלבק ו, שביצעו את הניסויים בעצמם.
קרישת דם
בניסיון למלא את החלל הריק שנוצר בתום סדרת הניסויים הקודמת, ולמצוא מרחב חדש של אחריות, הפנה ראשר את תשומת לבו לטבליות פקטין אשר הופקו מסלק ושימשו כתרופה למניעת דימומים, עליה רשם הכימאי פטנט בשם פוליגל.
בתמיכתו של הימלר, ניסה ראשר להגביר את השימוש בתרופה או לספק אותה באופן מניעתי, אולם גורמים רפואיים אחרים שעבדו בשוצשטאפל, כגון פרופסור קארל גבהרדט, הטילו ספק ברעיונו, וראשר נאלץ להוכיח את השפעתה של התרופה. תחילה נתן אותה לאסירים שעברו ניתוחים, ומאוחר יותר ירה בנסיינים באזורי הצוואר והחזה, או שכרת את גפיהם , בטרם נתן להם לבלוע את הטבליות תוך כדי שבחן את מהירות ההתקרשות של דמם.
מעצר והוצאה להורג
קרולינה "ניני" דיהל, אשתו של ראשר, נעצרה במרץ 1944 בגין פרשיית הונאות רחבה, לאחר שמשטרת מינכן תפסה אותה בשעת מעשה כאשר ניסתה לחטוף תינוק. במהלך חקירתה גילו החוקרים שחטפה שלושה תינוקות אחרים ורק העמידה פנים כי הייתה בהיריון, זאת בכדי לטעון מאוחר יותר כי הרתה אותם. כמו כן ניסתה לזייף את הריונה הרביעי ולחטוף תינוק נוסף בניסיון להוכיח להימלר שיכלה להרות על אף גילה המבוגר, ולקדם את רעיונו של בעלה, אשר ביקש להגביר את קצב צמיחת האוכלוסייה באמצעות "הרחקת" גיל המעבר. חקירה נוספת חשפה שכל ילדיה נגנבו או נרכשו. הימלר חש נבגד והורה על מעצרו של ראשר באפריל אותה שנה.
בנוסף להאשמות החטיפה שהועלו נגדו בגין שותפות לדבר העבירה, נאשם ראשר גם בניהול ספרים כוזב, הונאה מדעית, וכן ברצח של עוזרת המעבדה שלו, ג'ולי מושלר, אשר נראתה בחיים לאחרונה בטיול הרים משותף עם בני הזוג כשנה קודם לכן.
ראשר ואשתו הורשעו באישומים ללא משפט ונשלחו במהרה למחנות ריכוז, זיגמונד לבוכנוולד וקרולינה לראוונסבריק. שניהם הוחזקו בתאים תת-קרקעיים דמויי בונקרים אשר יועדו לאסירים מיוחדים.
ראשר נותר במחנה הריכוז בוכנוולד עד לפינויו הסופי באפריל 1945. הוא נלקח יחד עם אסירים נוספים לדכאו, שם הוצא להורג באמצעות ירייה בראשו ב-26 באפריל 1945, שלושה ימים בלבד לפני ששוחרר המחנה בידי הכוחות האמריקאים. עדות נוספת מפי קצין שוצשטאפל שנכח במקום גרסה כי הוצאתו להורג בוצעה בידי האופטשארפיהרר תיאודור בונגרץ, בפקודתו הישירה של הימלר. לדבריו, ראשר נורה דרך תא הצפייה ומסירת האוכל של דלת תאו, ולאחר מכן בעט בונגרץ בגופתו בעודו אומר,. קרולינה הוצאה להורג בערך באותה העת.
התייחסות לתוצאות הניסויים
ישנן שתי אסכולות עיקריות המתייחסות לשאלה האם יש בסיס אתי לשימוש בממצאים של אותם ניסויים שבוצעו על האסירים של מחנות הריכוז העבודה והשמדה במהלך השואה:
לפי דבריו של ד"ר הנרי קי. בייצ'ר מבית הספר לרפואה הרווארד, בכנס לרופאים מרדימים.
האסכולה השנייה, המתנגדת לשימוש בממצאים.
על בסיס דבריה של ד"ר מריסה אנג'ל בכתב העת New England Journal of Medicine, אשר גורסת שכל שימוש בממצאים אלו נותן לגיטימציה לאותם ניסויים, לשיטות המחקר, ולעקרונות האכזריים הצרופים לאורך כל הניסויים על חשבון בני אדם שנלקחו מהם זכויות אדם בסיסית. היא מנמקת זאת כך:
אומנם, אותן אסכולות מציגות גישות חד משמעיות, אך בהינתן הצגת סיטואציות קיצוניות רוב אלו שיחזיקו באחת הדעות ישקול לשנות את דעתם או לפחות להסכים לסייגים.
ניתנת הדוגמה: "אם הממצאים מהניסויים היו מצילים את כל דיירי הרחוב ממוות מהיפותרמיה בחורף הקרוב", האסכולה השנייה הייתה יכולה להסכים שזהו מעשה נכון.
מצד שני, אם לאחר שימוש באותם ממצאים יוצע לשנות את העקרונות שהם משתמשים בניסויים בבני אדם לפחות מוקפדים ופחות מיושרים עם זכויות אדם, האסכולה הראשונה הייתה ככל הנראה מתנגדת.
אף-על-פי-כן, כאשר לא מתייחסים לאותם מקרים קיצוניים רוב מחזיקי הדעה יצודדו גישה אחת. באשר לפרסום ממצאים מניסויים מסוג זה, כתבי-העת ועורכיהם נמנעים מלפרסם אותם ממצאים, דבר אשר מעיד על הגישה הרווחת.
אדל גולדברג
קריירה
גולדברג החלה את עבודתה ב-Xerox בשנת 1973 כסייעת מעבדה ובמהרה הפכה למנהלת המעבדה לעקרונות מערכתיות. שם, בשיתוף עם אלן קיי ואחרים, פיתחה את שפת התכנות Smalltalk-80, אשר הביאה חידושים לגישה מונחית העצמים של Simula-67 והציגה סביבת פיתוח לממשק משתמש גרפי עם חלונות חופפים. המבנה החדשני של Smalltalk היה לא רק פשוט יותר לשימוש, אלא גם ניתן להתאמה אישית ואפשר העברה של עצמים בין אפליקציות במאמץ מינימלי. תפיסות רבות בתחום התכנה, אשר פותחו על ידי גולדברג והצוות שלה, היוו בסיס לממשקי המשתמש הגרפיים של ימינו והחליפו את המערכות מבוססות שורת הפקודה. לדבריה של גודלברג, סטיב ג'ובס דרש הדגמה של מערכת Smalltalk, אך נתקל בסירובה. רק לאחר דרישת הממונים עליה בחברה, נענתה גולדברג לבקשת ג'ובס, באומרה שהאחריות על השלכות ההחלטה אינה מוטלת עליה. בסופו של דבר, השתמשה חברת אפל ברעיונות רבים שהוצגו בפני ג'ובס בהצגה זו, כבסיס למחשבי המקינטוש שלה.
ב-1988 עזבה גולדברג את Xerox והקימה את חברת ParcPlace Systems שהתמקדה בייצור כלי פיתוח לאפליקציות מבוססות Smalltalk. גולדברג ייסדה ועובדת עד היום בספקית האינטרנט Neometron. במקביל לעבודתה ממשיכה גולדברג לתת ביטוי לחיבתה העמוקה לחינוך ופותחת קורסים למדעי המחשב במכללות קהילתיות בארצות הברית ובבתי ספר ברחבי העולם.
פרסים והישגים מיוחדים
גולדברג שימשה כנשיאת ACM משנת 1984 עד 1986 וב-1987, יחד עם אלן קיי ודן אינגלס, קיבלה את פרס מערכות התכנה של ה-ACM והוכללה ברשימת עשרים האנשים המשפיעים של המגזין Forbes. ב-1994 נבחרה לעמיתת ACM וב-1996 קבלה פרס מפעל חיים מ-PC Magazine.
הוראות ביצוע מוזיקליות
הוראות ביצוע הן הוראות הניתנות למבצע מוזיקה, ומורות לו כיצד לנגן אותה. ההוראות מופיעות בגוף התווים, חלקן בסימנים וחלקן בכתב מקוצר. הוראות הביצוע מתייחסות להיבטים שונים במוזיקה - משך צליל, מהירות, דינמיקה, אופן השמעת הצליל ביחס לצלילים אחרים, שיטות ביצוע שונות בכלים שונים וכו'. לעיתים נותן המלחין או העורך הנחיות מדויקות למשתנים אלה במוזיקה, במקרים אחרים הוא עשוי להורות על נגינה חופשית, תוך פרשנות אישית של המבצע בקטעים מסוימים. בטהובן ציין ביצירותיו מהירות מטרונום מדויקת, גם כשהקצב השתנה מדי תיבות אחדות. מלחינים אחרים, כמו שופן, למשל, הורו לעיתים בפירוש על "רובאטו" או "אד ליביטום" בביצוע יצירותיהם. אצל באך אין ציוני קצב ודינמיקה והמבצע בן ימינו בפסנתר המודרני צריך לקבוע אותם בעצמו על פי היכרותו עם החומר והתקופה. חלק מן ההוראות, כמו צלילי קישוט, האטה, האצה, שהייה וכו', נתונים במידה רבה לפרשנות המבצע או המנצח, ביצירה לתזמורת. אחרות, כמו פיציקטו, הן סופיות, מוחלטות ומחייבות. להלן חלק מן ההוראות השכיחות לביצוע מוזיקה קלאסית: כאשר הקשת מחברת שני תווים (או יותר) זהים, אין מנגנים את התו השני אלא ממשיכים לנגן את התו הקודם יחד עם משך התו שחובר אליו בקשת.
יחסי ליכטנשטיין–רוסיה
יחסי ליכטנשטיין–רוסיה הם היחסי החוץ הדו-צדדיים בין נסיכות ליכטנשטיין לפדרציה הרוסית.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין רוסיה לליכטנשטיין כוננו ב-30 בינואר 1994. שגריר רוסיה בשווייץ מוסמך גם עבור ליכטנשטיין, וב-11 ביולי 2006 נפתחה קונסוליית כבוד רוסית בוואדוץ. שגרירות שווייץ במוסקבה, מייצגת את ליכטנשטיין ברוסיה.
ביקורים הדדיים של פקידים נערכים באופן קבוע בין מדינות. כמו כן קיימים קשרים בין רשויות אכיפת החוק, חילופי מידע בתחום המס והכספים, שיתוף פעולה תרבותי. בתחום שיתוף הפעולה הכלכלי בין רוסיה לליכטנשטיין, הסחר בין מדינות הסתכם בשנת 2008 ב-69.7 מיליון פרנק שווייצרי.
תרומה משמעותית להתפתחות היחסים בין המדינות נעשתה על ידי הברון אדוארד פון פאלץ-פיין, איש ציבור בליכטנשטיין ונדבן ממוצא רוסי.
וילהלם שטקל
וילהלם שְׁטֶקֶל (בגרמנית: Wilhelm Stekel; 18 במרץ 1868 – 25 ביולי 1940) היה רופא ופסיכואנליטיקאי יהודי-אוסטרי.
קורות חיים
וילהלם שטקל נולד בכפר בויאן שבחבל בוקובינה למשפחה מעוטת יכולת. אמו ניחנה באישיות חזקה ומילאה תפקיד חשוב בחייו. בשל ציוניו הגרועים בכיתה הנמוכה שלחוהו הוריו ללמוד את מקצוע הסנדלרות, אך כיוון שהשתעמם עד מהרה מהמלאכה החד-גונית, שב לבית הספר והיה לאחד התלמידים הטובים ביותר. שטקל הפגין כישרון מובהק למוזיקה, ולמד נגינה בפסנתר ובכינור, על אף מוצאו הדל. עניינו במוזיקה ליווהו כל חייו, והוא אף ערך ערבי מוזיקה קאמרית בביתו.
לאחר שהשלים את בחינות הבגרות ביקש שטקל ללמוד גרמנית והיסטוריה, אך כיוון שלא היה בתחומים אלה משום ביטחון לעתיד, נסע בשנת 1887 לווינה כדי ללמוד רפואה, שם שמע הרצאות על "מחלות פסיכיאטריות" מפיו של הפסיכיאטר ריכרד פון קראפט-אבינג. בשנת 1891 פנה שטקל למשרד המלחמה בבקשת מלגה, וזו הוענקה לו תמורת התחייבותו לשרת עם תום לימודיו כרופא צבאי. ב-10 ביוני 1893 הוענק לו תואר דוקטור לרפואה מטעם אוניברסיטת וינה. נראה כי שטקל הכשיל עצמו ביודעין בבחינת ההסמכה לרפואה צבאית, אך חויב, עם זאת, לעמוד לבחינה חוזרת. לבסוף הוסמך כרופא צבאי, ונאלץ להשלים את מחציתו השנייה של שירותו הצבאי. שטקל הצליח, עם זאת, להשתחרר לבסוף מהצבא, והועסק בקליניקה של קראפט-אבינג, שכן מאז ומתמיד גילה עניין בנוירולוגיה. בקליניקה למד שיטות טיפול היפנוטיות וטיפול בזרם חשמלי. מקץ שנה הקים קליניקה פרטית לרפואה נוירולוגית. יחד עם עמיתו הרופא הצ'כי-אוסטרי ממוצא יהודי וילהלם וינטרניץ ערך ניסויים בשיטות טיפול הידרותרפיות, אך הבין כי אלה אינן מסייעות לו להתחקות אחר מקורן של בעיות נוירוטיות.
שטקל התוודע לתאוריות של זיגמונד פרויד כבר בשנת 1891, בעת ששהה במכון למחלות ילדים על שם מקס קסוביץ. בשנת 1901 נועד עם פרויד, ומסר עצמו לטיפולו. הטיפול הקצר בן שמונה הפגישות נסב על בעיות בתפקוד המיני, והיווה בה בעת את אנליזת ההכשרה שלו. שטקל עודד את פרויד להנהיג דיוני עבודה שבועיים, שזכו לכינוי "מפגשי יום ד'", והתוודע באמצעותם לרופא והפסיכולוג האוסטרי ממוצא יהודי אלפרד אדלר. בשנת 1910 ייסדו השניים את הירחון "כתב עת מרכזי לפסיכואנליזה" (Zentralblatt für Psychoanalyse), ושטקל שימש כעורכו.
בשנת 1906 היה שטקל שותף לייסוד ה"נציגות הווינאית לוועדה המדעית-הומנית של ברלין", ואף עמד בראשה.
במלחמת העולם הראשונה גויס שטקל לכוחות המילואים, וב-4 באפריל 1914 שובץ כפסיכיאטר בבית החולים הצבאי מס' 6 בווינה. הוא טיפל, בין השאר, בנפגעי הלם קרב, ובנובמבר 1916 הועבר לבית החולים הקיסרי והמלכותי לפצועי מלחמה שברובע זימרינג (k. u. k. Kriegsspital im Simmering), שם שימש כמחליפו של אלפרד אדלר. לדבריו, ניסה במידת האפשר להגן על מטופליו מברוטליות המלחמה.
בימי המשטר הנאצי הוטל על כתביו חרם גורף, כמו גם על כתביהם של אנה פרויד, זיגמונד פרויד ווילהלם רייך.
בשלהי שנת 1938 נמלט שטקל לאנגליה בשל מועקת המצב הפוליטי, ועסק בפרקטיקה פרטית בלונדון. מנוסתו עלתה לו באובדן כלל רכושו. זאת ועוד, בהצהרת הרכוש שמסר ב-27 ביוני 1938 ציין כי כאשר יעשה בלונדון הוא יזכה לתמיכתם של "משפחתו ותלמידיו", וכן יתפרנס מ"מתן הרצאות." שטקל העלה את זיכרונותיו על הכתב, והשתתף בפעילויות תרבותיות של פליטי מולדתו. באחת מהרצאותיו גולל את תרומתם של חוקרים אוסטרים להתפתחות הפסיכואנליזה. עם זאת, נשלל משטקל שדה פעילותו שמקדם, והוא חש עצמו בודד יותר ויותר, שכן רעייתו הרבתה לנסוע ואף עזבה את לונדון משזו הופצצה בידי הגרמנים. זה שנים אחדות סבל מסוכרת ומערמונית מוגדלת, והטיפול התרופתי שהיה נתון בו לא אפשר לו להצטרף לרעייתו. שטקל שלח יד בנפשו במלון פמברוק (Pembroke) שבלונדון, והוא בן 72. סיבת המוות המדווחת הייתה "הרעלה עצמית של אספירין". שטקל היה נשוי פעמיים ואב לשני ילדים. אשתו השנייה, הִילְדֶה בינדר שטקל (1891–1969), הייתה צעירה ממנו ב-23 שנים. השניים נישאו ב-14 באוקטובר 1938.
פועלו והשפעתו בתחום הפסיכואנליזה
עיקר חשיבותו של שטקל בפועלו להפצת הפסיכואנליזה. חיבוריו התאורטיים מכילים לא אחת סתירות, שכן הסבריו היו בחלקם לוגים, ובחלקם אינטואיטיביים.
כתביו של שטקל תורגמו ל-26 שפות (נכון לשנת 1980).
אולימפיאדת השחמט 1931
אולימפיאדת השחמט הרביעית אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה, תחרות לנשים ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בפראג בין 11 ביולי ל-26 ביולי 1931.
מנסור (מוזיקאי)
מנסור (בפרסית: منصور, נולד ב-28 ביולי 1971) הוא אמן מוזיקה פרסית מודרני מדור חדש של זמרים, של הקהילה האיראנית הגולה, המבוססת בדרום קליפורניה. כיום מנסור מדורג כאחד הזמרים הגדולים של המוזיקה האיראנית, עם קהל מעריצים באפגניסטן, עיראק, טג'יקיסטן, אוזבקיסטן ורוסיה.
למרות ההגבלות של ממשלת איראן על מוזיקת פופ, הוא בכל זאת הצליח להעפיל על זמרים אחרים באיראן והצליח להגיע להכרה רחבה בכל רחבי המדינה בקרב גברים ונשים כאחד. השירים שלו מודרניים ומושמעים באירועים וטקסים שונים, כגון משחקי כדורגל, חתונות פרטית ועוד, וזאת בעיקר בזכות האופי התוסס של המוזיקה שלו.
בין שיריו המפורסמים:
איזומלטולוז
איזומלטולוז (באנגלית: Isomaltulose) (שם כימי: 6-0-α-D-glucopyranosyl-D-fructose) (ידוע גם בשם המסחרי פלטינוז [Palatinose]) הוא דו-סוכר המורכב מפרוקטוז וגלוקוז, בעל קשר יציב יותר מהקשר הנמצא בסוכרוז ולכן קשה יותר לפירוק אנזימטי.
איזומלטולוז מופק מסלק סוכר ובעל מתיקות טבעית. בדומה לסוכרוז, איזומלטולוז עובר פירוק מלא במערכת העיכול ומספק ערך קלורי זהה של 4 קק"ל/גרם. עקב התפרקותו האטית (פי 5 יותר לאט) הוא מעניק אנרגיה זמינה ומתמשכת ברמת מתונה המספקת את הצרכים האנרגטיים והפיזיולוגים של גוף האדם, ובשל כך דוחה תחושת רעב. איזומלטולוז ידידותי לשיניים, הודות לעמידותו בפני פירוק אנזימטי, אינו מתפרק על ידי החיידקים המצויים בחלל הפה, ולכן אינו גורם להתפתחות עששת.
אספקת אנרגיה אופטימלית היא נושא חשוב במחקר ובפיתוח מוצרים בהקשר הבריאותי- מניעת השמנה וביצועים גופניים וקוגניטיביים. איזומלטולוז משמש כרכיב עיקרי במזון ובמשקאות פונקציונליים בעולם במשקאות חלב, מים פונקציונלים, חטיפי אנרגיה וכדומה. פלטינוז זכה בפרס החדשנות בתערוכת מזון בינלאומית בשנת 2007.
הצלת יהודי גאורגיה, בוכרה, איראן ואפגניסטן בצרפת הכבושה
הצלת יהודי גאורגיה, בוכרה, איראן ואפגניסטן בצרפת הכבושה הייתה פרשה בה ניצלו יהודים יוצאי אזורים אלה שהתגוררו בצרפת של וישי כתוצאה מיוזמה מקומית של יהודים שטענו כי מוצאם האתני אינו מגזע יהודי.
מספר משפחות של יהודי גאורגיה וכ-100 משפחות של יהודי בוכרה, איראן ואפגניסטן, טענו כי הם גאורגים או ג'וּגוּטים בני דת משה. טענות אלה נתקבלו על ידי חלק מזרועות השלטון הנאצי לעיתים משיקולים תועלתיים מדיניים. כתוצאה מכך ניצלו חלק מיהודים אלה משואת יהודי צרפת ומצד שני הגביר את מאמצי זרועות השלטון הנאצי להגביר את חקר ההשתייכות הגזעית של יושבי אזורים אלה ובכללם יהודי ההרים.
פרידריך וילהלם אויילר (1995-1908), ארכיבאי והמומחה החשוב ביותר של הרייך השלישי בנושא הגנאלוגיה היהודית, העביר למשרד החוץ הנאצי חוות דעת המתייחסת ליהודי איראן, אפגניסטן ויהודי הקווקז. הוא קבע בחוות דעתו כי יהודים אלה אינם, כפי הנראה, בני הגזע היהודי. ב-7 בנובמבר 1942 העביר משרד החוץ הנאצי את חוות הדעת למנהל המשרד הראשי לגזע והתיישבות. במכתב תשובה שהועבר ב-7 בינואר 1943 דחה המשרד לגזע והתיישבות את מסקנות המומחה, ופנה, עוד באותו היום, אל "המכון לחקר הספר וארצות-חוץ" וביקש את חוות דעתו בדבר מוצא היהודים ההרריים. המכון, שנציגו גרהארד טייך הוציא תזכיר בעניין ב-27 בינואר של אותה שנה, דחה את טיעוניהם של אויילר ודר' ואלדמאר הולץ (Waldemar Holtz), וטען כי "היהודים הקווקזים" (הגאורגים ויהודי ההרים) הם יהודים לכל דבר.
בעקבות הממצאים הסותרים הועבר כל החומר לאוניברסיטת טיבינגן. ב-16 בפברואר של אותה שנה ניסח, פרופ' גרהארד קיטל (1948-1888), תאולוג וחוקר דתות פרוטסטנטי אנטישמי, תזכיר שסיכם את המסקנות בזהירות. "קיימת הצדקה ליחס מיוחד כלפי היהודים הקווקזים. לגבי האיראנים אין בסיס איתן לכך. היהודים האפגנים נמצאים במצב ביניים בין השניים. באשר ליהודים ההרריים בקווקז – אין אחידות דעים. היהודים האחרים רואים בהם יהודים וכן כך גם הסובייטים." סיכם. לפיכך החליט מנהל המשרד למדיניות הגזע בלשכת המפלגה הנאצית לדחות את ההכרעה בדבר הטיפול ביהודים ההרריים. משרד הביטחון הראשי של הרייך תמך אף הוא בעמדה זו.
המדיניות הגרמנית בשטח הייתה, בסופו של דבר, שונה בכל מקרה. ביישובים בהם התגוררו יהודים הרריים, יחידים או קבוצות קטנות, לצידם של יהודי רוסיה האשכנזים, בין שהם מקומיים ובין פליטים שהגיעו מרוסיה, לא הבדילו הנאצים ביניהם והם נרצחו יחד עם היהודים הרוסים. במקומות בהם ישבו יהודי ההרים בנפרד מהאחרים, הם ניצלו. הגרמנים נעצרו בצפון הקווקז, הם לא הגיעו לגאורגיה, לבוכרה, לאיראן ולאפגניסטן. יהודי גאורגיה, בוכרה, איראן ואפגניסטן ששהו בצרפת הכבושה ניצלו.
פרנס (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יואל ברנד (מוזיקאי)
יואל ברנד (נולד ב-1 ביוני 1934 בהונגריה) הוא מוזיקאי שהקים את רשת קונסרבטוריוני "אנזאגי" בארץ והכשיר דורות של אקורדיוניסטים. ברנד הוא הבעלים והמנכ"ל של רשת החנויות "כלי זמר".
ביוגרפיה
בתום המלחמה שבה המשפחה לביתה והאב חזר למשרתו כמנכ"ל חברת הביטוח ג'נרלי. הוא נעצר בעקבות האשמות מצד השלטונות על אי סדרים כספיים בחברה וזמן קצר לאחר שחרורו נפטר. ברנד המשיך את לימודיו בבית ספר מקצועי יהודי והצטרף לתנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר". בקרב חברי התנועה התגבש גרעין שהחליט לעלות לארץ ישראל.
העלייה לישראל
גרעין תנועת השומר הצעיר שאליו השתייך ברנד הועבר מהונגריה לצ'כוסלובקיה ואחר כך לאוסטריה, שם קיבלו את פניהם אנשי ארגון הג'וינט. ניתנה להם הבחירה לעבור לקנדה, לאוסטרליה, לארצות הברית או לישראל, והקבוצה החליטה לעלות לארץ ישראל. חבריה שהו במחנה עקורים בעיר בארי באיטליה, ולאחר כשלושה חודשים הפליגו לישראל באונייה "גלילה".
שנתיים לאחר עלייתו עזב ברנד את הקיבוץ בשל חילוקי דעות אידאולוגיים. כיוון שהיה חסר כל וללא תשתית כלכלית הוא התגייס לצבא – רעיון שעלה בדמיונו כשקרא ספרים על לגיון הזרים.
בצה"ל החל את דרכו כפקיד פלוגתי בבסיס אימונים בצריפין, ולאחר הטירונות הועבר לגבעתי. בבסיס שבו שירת עמד פסנתר שנותר מתקופת הבריטים. ברנד פרט על הפסנתר והלחין את המנון גבעתי. בזכות השיר מינה קצין החינוך את ברנד לתפקיד עוזר קצין הווי של להקות צבאיות וצוותי הווי.
כשהשתחרר מהצבא ניגן באקורדיון בחוגי ריקודי עם אף על פי שמעולם לא למד לנגן באקורדיון. בתחילה החזיק את הכלי הפוך (מקלדת ביד שמאל ובאסים ביד ימין) מפני שסבר שבדומה לכינור המנגינה מופקת ביד השמאלית.
נגינתו באקורדיון השתפרה והוא החליט להפוך אותה למקצועית. בהמלצת מורו נסע ברנד לאיטליה והשתלם אצל מורה בשם לואיג'י אנזאגי.
הלימודים בקונסרבטוריון "אַנזַאגי" באיטליה
המוזיקאי האיטלקי לואיג'י אנזאגי (1903–1963) פיתח שיטה ייחודית ללימוד אקורדיון. הוא חיבר חוברת מתודית מפורטת ויסודית ללימוד אקורדיון וכן עיבד לכלי זה יצירות קלאסיות רבות. אנזאגי פתח רשת קונסרבטוריונים ברחבי איטליה והסניף הראשי היה בעיר מילנו. בשנות החמישים היו באיטליה כחמישים סניפים של קונסרבטוריון אנזאגי.
קונסרבטוריון אנזאגי בישראל
עם חזרתו ארצה פתח יואל ברנד את הסניף הראשון של קונסרבטוריון אנזאגי בארץ, ברחוב פרישמן 37 בתל אביב. להלן כרזות פרסום אחדות של הקונסרבטוריון.
במשך השנים התרחבה רשת קונסרבטוריוני אנזאגי בארץ ונפתחו סניפים בערים אחדות. הסניף היחיד שנותר ופועל עד היום (2022) הוא הסניף ברמת גן. בקונסרבטוריון לימדו נגינה, הלחנה ועיבוד, וכל תלמיד חויב להשתתף גם בשעורי סולפג', תיאוריה והרמוניה. בשיעורים התאורטיים לימדו מיטב המורים ובהם הפרופסורים צבי אבני ומנחם צור.
לימודי האקורדיון התבססו על "שיטת אנזאגי" והתנהלו לפי תוכנית לימודים מסודרת ומוגדרת. בסוף כל שנת לימודים התקיימו בקונסרבטוריון מבחנים ולכל התלמידים הוענקו תעודות. למתקדמים הוענקו דיפלומות בשלוש רמות, השלישית – דיפלומת אומן. במהלך מבחני הדיפלומות ישבו הנגנים מאחורי פרגוד כדי להבטיח שיפוט אובייקטיבי. הבוחן הראשי היה המנהל יואל ברנד. בכל סיום שנה ארגן הקונסרבטוריון קונצרטים שבהם הופיעו התלמידים בקטעי סולו. ברנד עצמו לימד רק את התלמידים המצטיינים. כמו כן הקים תזמורת אקורדיונים עם תלמידיו המצטיינים ואף כתב עבורה עיבודים ליצירות קלאסיות.
יואל ברנד בעולם העסקים
בשנות השישים פתח יואל ברנד בתל אביב חנות לכלי נגינה בשם "רסיטל" ובה נמכרו כלי נגינה משופצים. בהמשך החליט לרכוש את הזיכיון לייצוג חברת ימאהה בישראל.
הזיכיון של חברת ימאהה למכירת כלי נגינה וכלי רכב בארץ היה אז בידי עורכי הדין צליוק וולפסון. הם קיבלו את הזיכיון בשנת 1967 והקימו את נציגות ימאהה בארץ. לרשת היו אז שתי חנויות לכלי נגינה, בחיפה ובתל אביב. ברנד התעניין ברכישת הזיכיון של כלי הנגינה בלבד. עורך הדין צליוק לא היה מעוניין בשותפות והציע לו לרכוש את מלוא הזיכיון. הרכישה יצאה לפועל בעזרת הלוואות שנתנו לברנד ליאון רקנטי ואיש העסקים ברני רוזנברג.
בשנת 1970 הגיע ברנד ליפן לשם העברת הזיכיון על שמו. לאחר משא ומתן ניתן לו הזיכיון, בתחילה לשלוש שנים ואחר כך הוארך לעשר, לעשרים ולשלושים שנה.
יואל ברנד הקים רשת חנויות כלי נגינה בשם "כלי זמר", הפרושה כיום בכל רחבי הארץ. שמונה סניפים הם בבעלותו המלאה ועשרים נוספים נמכרו לזכיינים. חברת ימאהה מוכרת את תוצרתה בחנויות הרשת. הסניף הראשי של הרשת משתרע על פני קומות אחדות בדיזנגוף סנטר בתל אביב. ברנד בחר לרשת אך ורק עובדים ואנשי מכירות שהתמצאו היטב במוזיקה.
לפני למעלה משלושים שנה נפתחה בתוך החנויות של כלי זמר רשת בתי ספר ימאהה. בתי ספר אלו מכשירים מוזיקאים בכל הגילים בכלי נגינה שונים. הלימודים מתבססים על שיטת ימאהה שפותחה ביפן. כמו כן תורמת רשת כלי זמר רבות לקהילה בתחום החינוך המוזיקלי ותורמת כלים לגופים שונים בארץ. הרשת מפעילה כיתות אומן בהנחיית אומנים ואנשי מקצוע מובילים בתחומי המוזיקה, ההגברה והסאונד.
כיום מתבצעים כשבעים אחוזים ממכירות כלי הנגינה וציוד ההגברה בארץ דרך רשת כלי זמר. הרשת מייצגת באופן בלעדי עשרות יצרני כלי נגינה מהמובילים בעולם. על מכירת כלי הנגינה נוספה בשנים האחרונות פעילות חטיבת סאונד מקצועית והתרחבה גם לתחום תאורת הבמה ותאורה מקצועית.
כיום
יואל ברנד משמש מנכ"ל של כלי זמר. ניתנה לו תעודת הוקרה והערכה על מפעל חיים מטעם עיריית פתח תקווה.
מאס ותד
מאס ותד (בערבית: ماس وتد; נולדה ב-1980) היא דיאטנית קלינית ישראלית, מנכ"לית ובעלים של רשת מרפאות לתזונה קלינית ודיאטה הפונה לציבור של ערביי ישראל.
מאס ותד, בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים, סיימה בנוסף קורס ניהול עסקים בבית הספר לניהול מייסודו של סטף ורטהיימר. החל משנת 2003 עוסקת ותד בתחום התזונה והדיאטה ומתמקדת בערביי ישראל. המרפאה הראשונה ברשת המרפאות נפתחה בכפר ג'ת שבמשולש, ונכון לשנת 2008 כוללת הרשת כ-20 מרפאות.
ותד הגתה שיטת תזונה המיועדת לסקטור הערבי בפרט ולאוכלי האוכל המזרחי בכלל. שיטת הטיפול המרכזית שלה בשם "דאוסאת" (دوسات), אשר פירושה בעברית "לעיסות". יתר על כן, ותד פועלת למען הגברת המודעות לנושא ההשמנה והמחלות הנגרמות כתוצאה מהשמנה בקרב הציבור הערבי בישראל. מדי שנה מקיימת ותד כנס מקצועי בנושא בריאות ותזונה. בשיעוריה משלבת ותד גם נושאים הקשורים לדת האסלאם.
לוותד טור שבועי בעיתונים "כל אל-ערב" ו"א-סינארה", מהנפוצים בשפה הערבית בארץ. כמו כן, היא מוציאה לאור כתב עת מקצועי בשם "דאוסאת", העוסק בתזונה נכונה ובריאות.
שמעון שרון
שמעון שרון (10 באפריל 1915 – 21 במרץ 1995) היה צייר ישראלי.
ביוגרפיה
שמעון שרון נולד בשם שמעון הירשהורן בגרובין, לטביה באפריל 1915. בנעוריו למד בבי"ס המקצועי "אורט" והצטרף לתנועת הנוער הציונית החלוצית "נצח – השומר הצעיר". בקיץ תרצ"ו (1936) עלה יחד עם חברי הגרעין שלו, "הגרעין הלטבי", והתיישב בחוות כנרת, שם הכיר את גיטה נימן, רעייתו לעתיד. יחד עם חבריו עבד בבניין ובסיקול האבנים הגדולות, בהכינם את השטח של קבוצת "בתלם" שתיקרא אחר-כך קיבוץ עין גב. בימי המאורעות (המרד הערבי הגדול, 1936-9) עבד גם כנוטר באזור הכנרת ועמק הירדן.
בשנת 1942 עבר לקיבוץ אשדות יעקב, שם עבד בסנדלריה במשך 40 שנה. בגיל מבוגר, במקביל לעבודתו בקיבוץ החל לצייר. עיסוקו בציור גבר לאחר שיצא לפנסיה. עבודותיו הוצגו במרכזים קהילתיים בטבריה, כנרת ומנחמיה, ובמוזיאון "בית אורי ורמי" באשדות יעקב מאוחד.
למד ציור אצל אהרון גלעדי, ובקבוצת ציור במכללה האזורית בעמק הירדן. בשנת 1988 זכה בפרס המועצה האזורית עמק הירדן לעידוד יוצרים בתחום האמנות.
שמעון שרון הרבה לצייר נופים ודמויות מאזור טבריה, הכנרת ועמק הירדן, כמו גם דמויות יהודים מעיירת מולדתו. בנוסף צייר קריקטורות ואיורים לעלון הקיבוץ. ציוריו פיגורטיביים ומאופיינים באווירה אימפרסיוניסטית.
במרץ 1995 שמעון שרון נפטר בקיבוצו, אשדות יעקב איחוד.
טובגו
טובגו (אנגלית: Tobago) הוא אי שבשליטת מדינת טרינידד וטובגו שנמצאת בין האוקיינוס האטלנטי לבין הים הקריבי. בירת האי היא סקרבורו.
גאוגרפיה
האי שני בגודלו במדינה גם במספר התושבים וגם בשטח אחרי טרינידד הממוקם דרום מערבית לו. שטח האי הוא כ-300 קמ"ר ומתגוררים בו, נכון לשנת 2011, כ-61,000 איש. בירת האי היא סקרבורו ובה 17,000 איש. בין שנת 1990 לשנת 2000 גדלה אוכלוסיית האי בכ-11.28 אחוז, אחד האזורים הגדלים במהירות הרבה ביותר במדינה מבחינת אוכלוסייה. לעומת טרינידד, שבו חברה רב-אתנית, באי יש רוב של אפריקאים.
בשנת 1963 הוכה האי על ידי הוריקן פלורה ובשנת 2004 נפגע האי על ידי הוריקן איבן שגרם לנזק מועט יותר מההוריקן שבשנת 1963.
חוק לישראל
חוק לישראל היא סדרת ספרים בעריכת הרב פרופ' נחום רקובר בהוצאת משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל. הכרכים השונים נכתבו מטעם המחלקה למשפט עברי בייעוץ וחקיקה, בידי מספר מחברים: הרב ד"ר מיכאל ויגודה, הרב ברוך כהנא, הרב ירון אונגר, הרב אברהם שינפלד והרב יהונתן בלס.
מטרת הסדרה
הכרך הראשון בסדרה, שומרים, יצא לאור בשנת ה'תשנ"ט-1999. הכרך העשירי והאחרון עד כה יצא לאור בשנת ה'תשע"ד-2014.
מטרת הסדרה להוות עריכה שיטתית ועדכנית של המשפט העברי כיסוד לחקיקה ולפסיקה על פי סדר חוקי מדינת ישראל. כל ספר בסדרה מיוחד לאחד מחוקי המדינה, ומביא, על סדר סעיפי החוק, את גישתו של המשפט העברי לנושא הנדון.
הספרים כוללים גם פתרון למגוון רחב של שאלות שאין להן תשובה בחוק, מתוך הסתמכות על המסורת המשפטית העברית המגלה את דרך התמודדות חכמי ישראל עם סוגיות משפטיות הרלוונטיות בימינו.
הספרים נועדו בראש ובראשונה לשימוש מחוקקים, שופטים ומשפטנים, אך מיועדים גם לכל מי שחפץ לדעת את גישתם של המקורות היהודיים בנושאים המעשיים שבחיי יום יום. בהקדמה הביע נחום רקובר תקווה כי "אלה שלא נזקקו עד כה לפרשנותו של החוק בישראל מתוך המקורות היהודיים, והמשיכו בדרך שהיו מורגלים בה, יבואו עתה למה שמתבקש מהיותה של מדינת ישראל מדינה יהודית, ובזה ימולאו גם הוראות חוק יסודות המשפט כלשונו וכמגמתו".
לכתיבת ספרי הסדרה סייעו רבנים ומומחים רבים, בהם: הרב אלישיב, הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב אשר וייס ושופט בית המשפט העליון צבי טל.
משפחת דיסקין
משפחת דיסקין היא משפחת רבנים שמוצאהּ מאזורי תחום המושב וענפיה פרוסים ברחבי העולם. בני המשפחה הראשונים הגיעו לארץ ישראל בתחילת המאה ה-19. הם התערו במהירות בארץ, וכיום הם מונים מאות רבות של צאצאים בישראל ובעולם.
שם המשפחה "דיסקין" נגזר מהשם דינה, ומשמעותו בני דינה.
ההיסטוריה של המשפחה בדורות האחרונים כרוך בסיפורה של הציונות. תחילתה בסוף המאה ה-18, ביוזמתו של הגאון מווילנה לעלות לארץ ישראל, להתיישב בה ולשחררה משממונה, שהתבטאה בעליית "חזון ציון", והתיישבות התלמידים בצפת ובירושלים. הצטרפות לזרם הפרושי מחד ("הרב מבריסק") ולזרם "המעשי" שתבטא בין השאר באמנות ופיסול מסורתי, לימוד בבית ספר לבנות בירושלים, והשתתפות בבניין בתי כנסת ומאה שערים. התפתחות המסחר, הספנות, המשפט, הרפואה בארץ וכולי.
רגימנט ההוסרים המלכותי של המלכה
רגימנט ההוסרים המלכותי של המלכה (באנגלית: Queen's Royal Hussars או בראשי התיבות QRH), ידוע גם בתור 'רגימנט ההוסרים האירים המלכותיים וההוסרים של המלכה' (שילוב שני שמות הרגימנטים שאוחדו) הוא רגימנט חיל שריון בצבא הבריטי. הרגימנט הוקם בשנת 1993 על ידי איחוד של שני רגימנטים; 'רגימנט ההוסרים של המלכה' ו-'רגימנט ההוסרים האירים המלכותי של המלכה'. השימוש בשם 'הוסר' נובעת מיעודם ההיסטורי של הרגימנטים בתור הוסרים או חיל פרשים קל.
ארבעת הרגימנטים אשר אוחדו לבסוף לכדי רגימנט ההוסרים, הביאו איתם מסורות והיסטוריה משלהם כולל קרבות שהשתתפו בהם וצורות לבוש ייחודיות להם.
רגימנט ההוסרים של המלכה
'רגימנט ההוסרים של המלכה' (באנגלית: 'The Queen's Own Hussars') הוקם בשנת 1958 על ידי איחוד של שני רגימנטים:
רגימנט ההוסרים האירים המלכותי של המלכה
'רגימנט ההוסרים האירים המלכותי של המלכה' (באנגלית: 'Queen's Royal Irish Hussars') הוקם אף הוא בשנת 1958 על ידי פירוק ואיחודם של שני רגימנטים:
מבנה
רגימנט ההוסרים נחשב לרגימנט מסוג 58, כלומר שמשרתים בו 58 טנקים מסוג צ'לנג'ר 2. הרגימנט מחולק לארבעה אסקדרונים הנקראים בחיל הפרשים הבריטי 'אסקדרוני חרב' (Sabre Squadrons), בכל אסקדרון כזה ישנן ארבע מחלקות בעלות שלושה טנקים בכל מחלקה. בנוסף למבנה זה, בכל אסקדרון שני טנקים למ"פ ולסגנו ולבסוף שני טנקים למפקד הרגימנט וסגנו. מלבד הטנקים, לכל אסקדרון ישנו כוח לוגיסטי משוריין בעל נגמ"שי חילוץ ותיקון, בנוסף, במפקדת הרגימנט ישנם כוחות רפואה, קשר, פיקוד ולוגיסטיקה לתמיכת הרגימנט כולו. לרגימנט ישנה גם אסקדרון סיור בעל שמונה רק"מי סיור מסוג F107 'סימיטר'.
הר וייט מן (קנדה)
גאוגרפיה
גובהו של ההר 2,967 מטרים, והוא ההר ה-118 בגובהו באלברטה.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1884 על ידי ג'ורג' מ. דוסון, והוא נקרא על שם מעבר וייט מן הנמצא מצפון להר.
הטיפוס על ההר
הראשונים שטיפסו על ההר היו ד. קולינס ( D. Collins), סי. כריסטו (C. Christu), ד. גיינר (D. Gainer), וו. ליונז (W. Lyons), בשנת 1968.
תבנית
{{פירושונים| במטבח: בטכנולוגיה: פונקציות מתמטיות:
ראו גם
}}
טמו, קיסר יפן
הקיסר טֶמוּ (ביפנית: 天武天皇) היה הקיסר ה-40 של יפן לפי רשימת קיסרי יפן. הוא מלך מ-672 ועד מותו בשנת 686. ירשה אותו הקיסרית ג'יטו, שהייתה גם אחייניתו ואשתו.
חייו
כל המידע המצוי ברשותנו בנוגע לחייו של הקיסר טמו מגיע מהניהון שוקי. מאחר שהניהון שוקי נערך בידי בנו של טמו, מידת האמינות של מידע זה על חייו מוטלת בספק. טמו היה הבן הצעיר ביותר של ג'ומאי וקוגיוקו, ואחיו הצעיר של טנג'י. שם לידתו היה "הנסיך אואמה" (大海人皇子- אואמה-נו-אוג'י). קיסרות יפן הורשה במותו לג'יטו, אשר הייתה אשתו ואחייניתו. בהמשך תקופת שלטונו של אחיו, טנג'י, הוכרח טמו להתחתן עם מספר מאחיותיו של אנג'י במטרה לחזק את הקשרים הפוליטיים בין שני האחים. לטמו היו ילדים רבים, כאשר הנסיך טונארי היה העורך של הניהון שוקי, והקיסרית קוקן הייתה האחרונה בשושלת הירושה שלו.
לפני כהונתו
אביו של טמו מת בעודו היה צעיר, ומסיבה זאת גדל תחת חסותה של הקיסרית סאיימי. מאחר שאחיו של טמו, טנג'י, היה הבן הבכור של אביו ושל אמם, לא צופה כי טמו יירש את הכתר. כאשר טנג'י מונה לקיסר יפן, טמו מונה להיות יורשו, מאחר שלא היו לו יורשים מתאימים אחרים. טנג'י חשש כי טמו ינסה לקחת את הכתר וירצח אותו, ומסיבה זאת ניסה לחזק את הקשרים הפוליטיים בינו ולבין טמו בעזרת נישואי אינטרס. בשנת 671 הרגיש טמו כי הוא בסכנה, והשתחרר מסוכנות משק הבית הקיסרי והפך לנזיר. הוא עבר להרים אשר במחוז נארה, רשמית מסיבות של בידוד, בעודו לוקח איתו את בניו ואת אחת מנשותיו (אשר לימים הפכה לקיסרית ג'יטו). שנה לאחר מכן בשנת 672, מת טנג'י, והקיסרות עברה לאחיו המבוגר קובון. טמו אסף צבא, וצעד למקום שהות הקיסר, לדרוש את הכתר. צבאו של טמו וצבאו של קובון נלחמו, מובילים לניצחון צבאו של טמו, ולהתאבדותו של קובון.
כהונתו
כפי שניתן היה לצפות ממנו, טמו המשיך לחזק את צבאו כפי שעשו הקיסרים שלפניו. בנוסף לכך, טירות ומבצרים רבים נבנו מסביב לארמונו. הוא העביר את עיר הבירה לאסוקה, שם הוא הוכתר. בשנת 675 אסר טמו על הצריכה של בשר חיות (סוסים, בקר, כלבים, קופים וציפורים) בעקבות ההשפעות הרבות של הבודהיזם על יפן בתקופה זאת.
גטו מונקאץ'
גטו מונקאץ או גטו מוקצ'בו היה גטו שהקימה גרמניה הנאצית במונקאץ' (מוקצ'בו) שבהונגריה. הגטו היה אחד מהגטאות הראשונים בהונגריה, יחד עם עוד מספר גטאות באזור קרפטורוס (כיום זקרפטיה באוקראינה). בעיר הוקמו 2 גטאות, לעיר ולסביבה.
הקמת הגטו
בחודש מרץ 1944, הוקמו שני גטאות במונקאץ', אחד לתושבי העיר ואחד לתושבי האזור. גטו העיר יועד לאכלס 15,000 יהודים, וגטו האזור - 14,000. גטו העיר הוקם בשכונה שהייתה מיושבת בצפיפות ביהודים, הגטו השני הוקם בבית החרושת ללבנים "שיוביץ".
בתחילת חודש אפריל נערכו התייעצויות ודיונים בין משרד הפנים ההונגרי, קציני אס אס, ז'נדרמריה ומשטרה, בהם דנו ביהודי הונגריה. לבסוף, הוחלט על ריכוז היהודים, שוד רכושם ושילוחם אל מחוץ לגבולות הונגריה. במקור, כל יהודי זקרפטיה היה אמורים להיות בגטו עד 6 באפריל 1944, אך תהליך הכנסת היהודים לטו נדחה משום שצבא הונגריה טען שהליך מהיר ישבש את פעילותו באזור. ב-15 באפריל התקיימה התייעצות במוקצ'בבו בנוכחותו של דיטר ויסליצני, מעוזריו הבכירים של אדולף אייכמן, על ריכוז יהודי העיר בגטו. אייכמן עצמו הגיע לביקור בגטו מונקאץ' בסוף אפריל בליווי לסלו אנדרה. ב-18 באפריל, לאחר פסח.
לאחר יומיים רוכזו כל יהודי מונקאץ' בגטו, חוץ מכמה עשרות יהודים שהצטיינו בצבא ההונגרי במלחמת העולם הראשונה. מאוחר יותר שטחו של הגטו הוקטן.
החיים בגטו
בשבת הראשונה לאחר כניסת היהודים לגטו, אולצו מאות יהודים להחריב את בתי הכנסת שבעיר.
ענייני הגטו נוהלו על ידי היודנראט, שאנשיו התגוררו באזור מיוחד, יחד עם משפחותיהם. באזור זה שכן גם בית החולים היהודי של הגטו. יושב ראש היודנראט היה שאנדור שטיינר.
כל יום הוכנו במטבח הגטו כ-11,000 מנות של אוכל מבושל, אך הן לא הספיקו לכל תושבי הגטו.
גירוש יהודי הגטו
ב-8 וב-9 במאי התקיימו דיונים להעברת יהודי זקרפטיה ובעיקר מונקאץ'. נקבע שבכל רכבת יועברו כ-3,000 יהודים. אנשי הגטו בבית הבלנים הועברו לאושוויץ ב-15 במאי 1944, ויהודי גטו העיר הועברו בין 19 ל-24 במאי. סך הכל יצאו 9 רכבות, שבתוכן היו 28,587 יהודים.
נמל התעופה מלקאל
נמל התעופה מלקאל (באנגלית: Malakal Airport) הוא אחד משני נמלי התעופה הבינלאומיים של מדינת דרום סודאן ונמצא בעיר מלקאל.
מיקום
נמל התעופה נמצא בצפון מרכז העסקים הראשי של העיר מלקאל, הנמצאת במדינת הנילוס העליון, ובסמיכות לקו הגבול הבינלאומי עם הרפובליקה של סודאן. בנוסף, שוכנת בקרבת הנמל אוניברסיטת הנילוס העליון.
הנמל נמצא כ-521 קילומטר, בקו אווירי, מנמל התעופה הבינלאומי של ג'ובה הבירה, נמצא בגובה של 393.5 מטר מעל פני הים וקיים בו מסלול המראה ונחיתה יחיד מאספלט באורך 2,000 מטר.
סקירה
נמל התעופה של מלקאל הוא השני בגודלו בדרום סודאן, אחרי נמל התעופה ג'ובה, ואחד משני נמלי התעופה הבינלאומיים במדינה. הוא משרת את העיר מלקאל וסביבתה. מיקום הנמל אסטרטגי עבור פעילות האו"ם בסודאן.
שטגביים
אטימולוגיה
מקור שם המשפחה Notonectidae מסוג הטייפ Notonecta [מיוונית (שחיין) nektes + (גב) notos] משום שמשפחה זו נוהגת לשחות על גבה.
חיל הנחתים המלכותי של תאילנד
חיל הנחתים המלכותי של תאילנד, (בתאית: นาวิกโยธินแห่งราชอาณาจักรไทย), הם כוח הנחתים של הצי המלכותי התאילנדי, שהוא זרוע בכוחות המזוינים של תאילנד. חיל הנחתים הוקם ב-1932, כאשר נוסד הגדוד הראשון בסיועו של חיל הנחתים של ארצות הברית. הגדוד הורחב לרגימנט ב-1940 והיה פעיל בלוחמה נגד אנשי הגרילה הקומוניסטית במשך שנות החמישים והשישים. במהלך שנות השישים הורחב הרגימנט לבריגדה, שוב בסיועו של חיל הנחתים של ארצות הברית. חיל הנחתים המלכותי של תאילנד השתתף בקרבות על גבול מלזיה בשנות השבעים וכיום סדר הכוחות שלו עומד על שתי בריגדות.
היסטוריה
מבחינה היסטורית לא היה הבדל בממלכת תאילנד בין חיילי יבשה רגילים ובין נחתים, כאשר הצבא המלכותי של תאילנד ביצע את שני התפקידים. המונח בשפה התאית "תאהן מא-רין", שמשמעותו "חיילים ימיים", נוצר בשנת 1833, בתקופת מלכותו של המלך ראמה השלישי. המושג "מא-רין" הוא פשוט תרגום של המילה האנגלית "מרין" (Marine). את התפתחותו של החיל ניתן לחלק לשלוש תקופות.
התקופה הראשונה
הנחתים של המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 היו מעטים במספרם ושירתו בעיקר כמשמר כבוד שסיפק הגנה למלך במסעותיו ברחבי הארץ.
ב-2 במרץ 1913, משרד הצי ארגן מחדש את הנחתים. מחלקת הארטילריה של הנחתים סופחה "לפיקוד המבצעים של הספינות והמבצרים", בעוד שמחלקת הרגלים של הנחתים בבנגקוק סופחה ל"דיוויזיה הרכובה של קבוצת התקיפה האמפיבית של משרד הצי".
במסגרת ההפיכה של שנת 1932 הפך המשטר של תאילנד ממשטר של מלוכה אבסולוטית למשטר של מלוכה חוקתית. זמן קצר לאחר מכן בוצע ארגון מחדש בצי המלכותי התאילנדי והגדוד הממוכן שלו הפך להיות גדוד הנחתים של בסיס הצי בבנגקוק. גדוד זה נחשב לגדוד הנחתים הראשון של תאילנד.
1932-1955
גדוד הנחתים השני הוקם בטאטאהיפ (Sattahip) ב-1937. שנתיים לאחר מכן הגדוד השני הורחב להיות משרד חיל הנחתים. זמן קצר לאחר מכן, סכסוך הגבול עם הודו-סין הצרפתית, הפך להיות אלים ונשלחו כוחות של הנחתים להגן על הגבול הדרומי עם מלאיה וכן הגן על מחוז פוקט מפני מתקפה אפשרית.
לאחר כניעתה של יפן בספטמבר 1945, הנחתים של תאילנד סייעו לפרוק מנשקו את הצבא היפני הקיסרי בנפת באן פונג (Baan Pong) שבמחוז רטבורי (Ratchaburi). ב-1950, כאשר האלימות במלזיה גלשה מעבר לגבולה עם תאילנד, כוח של חיל הנחתים נשלח להשיב את השקט במחוז נרטיוואת (Narathiwat ).
באופן מפתיע ב-29 ביוני 1951 פירקה ממשלת תאילנד את משרד חיל הנחתים והנחתים פוזרו בתוך יחידות של הצי. יחד עם זאת, היה זה במהלך מלחמת קוריאה והן צבא ארצות הברית והן הצי המלכותי התאילנדי הפצירו בממשלה לחזור בה.
1955 עד היום
ארבע שנים מאוחר יותר הבינה ממשלת תאילנד שחיל הנחתים יוכל למלא תפקיד מועיל בהגנת המדינה. ב-30 ביולי 1955 הקימה הממשלה את משרד חיל הנחתים. ב-1961 התגלעו מתחים על שטחו של מקדש מקדש פראה ויהאר, שממוקם על צוק גבוה בצידו התאילנדי של הגבול עם קמבודיה, אך על פי המפות הצרפתיות הוא סומן כנמצא בקמבודיה. במסגרת מתיחות זו, במחוזות צ'נטחאבורי (Chanthaburi) וטרט (Trat), הייתה המשימה הראשונה של חיל הנחתים לשמור על קו החוף ועל הגבול הדרום-מערבי. מאז 1970 ועד היום, כוח המשימה של צ'נטחאבורי-טרט של חיל הנחתים, הוא האחראי על באופן רשמי על הגנת האזור.
במהלך השנים 1972 ו-1973 חיל הנחתים היה מעורב בפעולות האנטי-קומוניסטיות  במחוז פתשבון (Phetchabun) ובמחוז צ'יאנג ראי (Chiang Rai). וב-1973 וב-1974 במחוזות פטאני (Pattani), ילה (Yala) ובנרטיוואת (Narathiwat ).
מאז 1975 הכוחות המיוחדים של חיל הנחתים מוצבים בנרטיוואת. ב-1977 הם כבשו את הבסיס הקומוניסטי בקרונג צ'ינג (Krung-Ching) שבמחוז נקון סי טמרט (Nakhon Si Thammarat ) ונשארו שם עד לשנת 1981.
רבים מחיילי חיל הנחתים איבדו את חייהם במשימותיו של החיל. עד היום הם ממשיכים להיות פעילים בפעולות הביטחון. במיוחד במחוזות שבדרום המדינה כנגד המורדים המוסלמים. אנדרטה לציון הקרבתם מוצבת בבסיס הראשי של הצי בסאטאהיפ.
קישורים חיצוניים
אתר מידע על חיל הנחתים
תיאטרון מחול
תיאטרון מחול הוא סוגת מחול המתמקדת בתנועה ובקול, ומשתמשת באמצעים הלקוחים הן מתחום התיאטרון והן מתחום המחול. הכלים המרכזיים בתיאטרון המחול הם גופם וקולם של השחקנים-רקדנים, המעבירים לקהל את כוונת הבמאי-כוריאוגרף, לרוב בהופעה חיה ובזמן נתון, דבר המחייב הכשרה ממושכת שנועדה להכשיר אותם להזדהות מוחלטת עם התפקיד.