cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טונדרה
טונדרה הררית
הטונדרה ההררית (או האלפינית) מופיעה בכל רום גבוה מספיק שבכל קו רוחב בכדור הארץ. הטונדרה ההררית גם היא חסרת עצים, אך לרוב אין בה אדמה קפואה, ואדמות ההרים לרוב מנקזות טוב יותר מאשר אדמות קפואות. הטונדרה ההררית משתנה ליערות תת־הרריים תחת קו העצים.
ניתן לציין מספר בעלי חיים של הטונדרה ההררית: תוכי קאה, מרמיטה, כבשי בר כגון כבש ארגאלי, כבש גדול־קרניים, כבש דאל, כבש השלג, כבש כחול, כבש המושק, טאר ההימלאיה, צפיר האלפים, צפיר הקורדילרים, יעל קווקזי מערבי, ופיקה (ממשפחת הארנבאים).
פולה אלסטר
פולה (פרלה) אלסטר,(נולדה: 28 בנובמבר 1911 בוורשה, נפטרה: 27 בספטמבר 1944) הייתה פעילה במחתרת היהודית שלחמה במרד ורשה וחברה מרכזית בתנועת פועלי ציון.
קורות חייה
אלסטר הייתה תופרת במקצועה. בתקופה שבין מלחמות העולם הייתה פעילה בארגוני שמאל רדיקליים (החל מימי בית הספר התיכון) ובגלל פעולותיה נעצרה פעמיים (1929, 1933). היא הייתה חברה בארגון היהודי הלוחם בגטו ורשה.
אלסטר שהייתה פעילה מרכזית בתנועות המחתרת הקימה בתי ספר לילדים, שפעלו במחתרת ומטבח שסיפק מזון לנזקקים בגטו.
היא נשלחה על ידי תנועת המחתרת לערי ספר על מנת להשיג מידע ועיתונים שהודפסו במחתרת.
בשנת 1943 נשלחה עם קבוצת יהודים לעבודות כפייה במחנה בפואניטובה ליד לובלין. בסיוע אנשי מחתרת הוברחה והסתתרה בצד הארי של ורשה, שם עסקה בסיוע לאנשי מחתרת ויהודים שהסתתרו מהנאצים.
במרץ 1944 היא עמדה בראש המחלקה לענייני יהודים שהוקמה על ידי ה- NCR (יחד עם אברהם ברמן). היא נהרגה בעת הלחימה במרד ורשה. בשנת 1947 הוענק לה צלב גרונוואלד. היא נקברה בסמטה הראשית של בית הקברות היהודי בוורשה ברחוב אוקופובה (קטע 39).
בשנת 1949 הופיעו בדפוס דפים מיומנה.
פוליאנה (סרט, 1960)
פוליאנה (באנגלית: Pollyanna) הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 1960 של חברת וולט דיסני בבימויו של דייוויד סוויפט ובכיכובה של היילי מילס בתפקיד הראשי. התסריט מבוסס ברובו על רב המכר "פוליאנה" משנת 1913 מאת אלינור הודג'מן פורטר. העלילה מתרכזת בדמותה של פוליאנה, נערה יתומה ומלאת שמחת חיים המצליחה לשמח ולהעלות חיוך אצל אנשים עגומים בעיירה קטנה.
היילי מילס נחלה הצלחה בסרטה הראשון "עד ראייה" שצולם בבריטניה. זהו סרטה הראשון מבין שישה של חברת וולט דיסני בו השתתפה. היא זכתה בפרס אוסקר לשחקן הצעיר על משחקה בסרט זה (הפעם האחרונה שפרס זה חולק). כן הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר.
תקציר העלילה
פוליאנה וויטייר (היילי מילס) היא יתומה בת 12 בתם של מיסיונרים. לאחר שהוריה מתו היא נשלחת ברכבת לעיירה הרינגטון, שם גרה דודתה פולי הרינגטון (ג'יין ויימן) בתחילת המאה ה-20.
מקבלת אותה בתחנת הרכבת, ננסי (ננסי אולסון), המשרתת הראשית בבית הרינגטון שתהיה מכאן ואילך הממונה על פוליאנה, חברתה ואשת סודה.
פולי היא אישה רווקה וקשוחה היא מקבלת את פוליאנה בפנים רציניות ומסבירה לה את חובותיה להתנהגות טובה. פוליאנה היא נערה אופטימית ושמחה בעיקר הודות לחנוך של אביה שלימד אותה את "משחק השמחה" - למצוא משהו שמח לכל דבר. כאשר הוא ביקש מקהילת מאמיניו העניים בובה כמתנה ליום הולדתה של פוליאנה הם שלחו זוג קביים. פוליאנה התעצבה אך אביה אמר לה שעליה לשמוח שאין היא זקוקה לקביים...
פולי היא האשה החזקה בעיירה, התושבים עובדים במפעלים שלה ופוחדים לצאת נגדה. כשראש העיר (דונלד קריספ) מכנס את התושבים ומבקש עזרתם בבנית בית יתומים חדש כי הישן במצב גרוע, מתנגדת לכך פולי ובעקבותיה כל התושבים...
גם הכומר פורד (קרל מלדן) פוחד מפולי. היא מזמנת אותו לפני כל דרשה ומורה לו באיזה פסוקים עליו להשתמש שעיקרם - תוכחה קשה לחוטאים שיגיעו לגיהנום. אחרי כל דרשה כזאת יוצאים התושבים מהכנסייה עם פנים עגומות...
לעיירה מגיע גם הרופא ד"ר צ'ילטון (ריצ'רד איגן) שהיה פעם בן הזוג של פולי אך היא מקבלת את פניו בקרירות לעומת פוליאנה שמתיידדת איתו.
פוליאנה מתיידדת עד מהרה עם תושבי העיירה. ביחד עם היתום ג'ימי בין (קווין קורקורן) היא מגיעה לביתו של מר פנדרגסט (אדולף מנז'ו), אדם מתבודד ושונא זרים המתרכך לנוכח שני הילדים ולבסוף אף מאמץ את ג'ימי.
למרות התנגדותה של פולי, התושבים מחליטים לערוך בזאר לאיסוף כספים למטרת הקמת בית היתומים. כדי שהתושבים ישתתפו במפעל זה יש צורך בהסכמת הכומר פורד אבל הוא חושש מפולי ומסרב להתערב בעניין.
פוליאנה מגיע לכומר פורד ואומרת לו כי אביה שהיה גם כומר נהג לשבץ בדרשותיו רק פסוקים שמחים מהתנ"ך וכי יש שמונה מאות כאלה. פורד מתרשם ממנה ומשנה את התנהגותו. בדרשה הבאה בכנסייה הוא מדבר על השמחה, מבקש סליחה על התנהגותו ומבטיח כי יגיע לבזאר.
כל העיירה מגיעה לבזאר חוץ מפולי שאוסרת על פוליאנה לצאת מהבית. ג'ימי מטפס על עץ לחדרה של פוליאנה ומשכנע אותה לרדת ולהגיע לבזאר. בשיא הבזאר שרה פוליאנה את השיר "אמריקה אמריקה" כשהיא עטופה בדגל ארצות הברית.
בחזרה מנסה פוליאנה לטפס לחדרה דרך העץ אך היא נופלת, נפצעת קשה. היא שוכבת משותקת ומדוכאת ופולי מזמינה את ד"ר צ'ילטון. הוא בודק את פוליאנה ומחליט שעליה להגיע לניתוח בבלטימור ויש סיכוי שתוכל לחזור ללכת. פולי שמרגישה רגשות אשם מחליטה לנסוע אתה אך לפני שהם יוצאים באים כל אנשי העיירה להיפרד מהילדה שהכניסה שמחה לכל תושבי העיירה. פוליאנה מתחילה לחייך ובתחנת הרכבת מנופפים לה כולם עם השלט "הרינגטון - עיירת השמחה".
חדר האוכל של קיבוץ גניגר
חדר האוכל בקיבוץ גניגר הוא חדר האוכל הראשון שהוקם בתנועה הקיבוצית. שימש את הקיבוץ במשך 30 שנה עד להקמת חדר אוכל חדש. משמש כיום כספריית הקיבוץ והוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ההיסטוריה של המקום
חדר האוכל של קיבוץ גניגר נחנך ב-1929 (7 שנים לאחר הקמת הקיבוץ ב-1922) והיה חדר האוכל הראשון בתנועה הקיבוצית. הקמת המבנה מומנה על ידי ההנהלה הציונית והמבנה תוכנן על ידי האדריכלים ריכרד קאופמן ולוטה כהן. לאור התקציב המצומצם כלל המבנה רק אולם אכילה ומטבח והורחב בשלבים יותר מאוחרים.
בשנת 1958 הוקם חדר אוכל חדש והמבנה ההיסטורי ננטש. בהמשך אוכלס חלק מהמבנה על ידי הספרייה וחלק אחר משמש כגלריית אמנים.
על המבנה
במבנה תוכננו אלמנטים כמו פתחים וחזיתות על פי יחס הזהב. בנוסף התאפיין המבנה באוורור טבעי שצימצם את הצורך למיזוג. גג חדר האוכל כוסה ברעפים בעוד שגג המטבח השטוח נעשה על ידי יציקת בטון. גם הקירות נבנו מבטון מזוין.
חדר האוכל צויד בספסלי עץ (מווינה) ובכלי אוכל מחרסינה. המבנה והחלונות נצבעו בצבעים ססגוניים.
חדר האוכל יועד ל-72 סועדים.
השפעת מודל גניגר
בעקבות הצלחת הפרויקט בגניגר, החליטו ראשי המחלקה להתיישבות לאמץ את מודל חדר אוכל זה כמודל אב על מנת ליישמו בקיבוצים אחרים ואכן הוקמו חדרי אוכל דומים גם בקבוצת כנרת ובמזרע. בהמשך נאלצה המחלקה להתיישבות לשנות את המודל על מנת להתאימו לדרישות ביטחוניות ולגודל הקיבוץ.
פסטיבל השירים של ישראל
"פסטיבל השירים של ישראל" הוא תחרות שירים מוזיקלית ישראלית, שהתקיימה פעמיים, באמצע העשור הראשון של המאה ה-21.
מהלך התחרות
במהלך הפסטיבל מבצעים ששת המתמודדים, ביניהם זמרים יחידים ולהקות מוזיקליות, מוכרים ולא מוכרים, את יצירות המוזיקה המקוריות שלהם. לאחר מכן, נשפטים הביצועים על ידי צוות שופטים, כולם מעולם המוזיקה הישראלי; נציגי תחנות רדיו, ערוצי טלוויזיה מוזיקליים וראשי חברות תקליטים; ולבסוף ניתנת אפשרות השיפוט לקהל, המצביע למועמד הנבחר עליו באמצעות כלי התקשורת השונים. התוכנית, אשר משודרת בשידור חי וישיר, מוצגת לקהל באמצעות הטלוויזיה במסגרת "שידורי קשת" של הערוץ השני ובתחנת הרדיו גלי צה"ל. המנצח בתחרות מקבל סכום כספי מכובד, סינגל מוזיקלי לשירו וכן קליפ, אשר ישודר בערוץ 24.
פסטיבל השירים של ישראל לשנת 2005
ב-30 בדצמבר 2004 שודר "פסטיבל השירים של ישראל" הראשון. למרות היותו בסוף 2004, נקרא "פסטיבל השירים של ישראל לשנת 2005". את התחרות הנחו מנחי הבידור ארז טל ועדי אשכנזי. במהלך הפסטיבל בוצעו שבעה ביצועים, ביניהם של ארבעה זמרים מוכרים. שני המתמודדים הנוספים, "סינקופה" ולהקת הראפ "845 אקספרס", הן שתי להקות שלא זכו לתהילה, ונבחרו בקדם התחרות, שנערך פעמיים, בדרום הארץ ובצפון הארץ והונחה על ידי שלישיית מה קשור. לבסוף היה זה שי גבסו שזכה עם שירו. במהלך 2005 יצא אלבום משותף של הפסטיבל שזכה להצלחה גבוהה גם הוא.
אלו הם תשעת השירים המתמודדים של "פסטיבל השירים של ישראל 2005" לפי סדר דירוגם, מהגבוה אל הנמוך.
פסטיבל השירים של ישראל לשנת 2006
ב-4 במאי 2006 שודר "פסטיבל השירים של ישראל" השני במספרו. את התחרות הנחו הבדרניות רבקה מיכאלי ועלמה זק. במהלך התחרות בוצעו שישה שירים מקוריים, ביניהם של חמישה זמרים מוכרים ולהקות מפורסמות, ושל הלהקה הלא-מוכרת מלכה באיה, שזכתה בקדם-התחרות שנערך שבוע יחיד לפני והונחה על ידי בקי גריפין. במפתיע, זכו לבסוף הלהקה הלא מוכרת מלכה באיה עם שירם המקורי, וגברו על זמרים מוכרים ואהובים נוספים. במהלך הפסטיבל הופיעו שירי מימון, מירי מסיקה, עברי לידר ודניאל סלומון עם דנה עדיני. כמו כן הופיע שי גבסו, זוכה הפסטיבל הקודם.
אלו הם ששת השירים המתמודדים של "פסטיבל השירים של ישראל 2006" לפי סדר דירוגם, מהגבוה אל הנמוך.
הבית של יעל
הבית של יעל הוא ספר ילדים עברי שנכתב על ידי מרים רות ואויר על ידי אורה אייל. הספר ראה אור בספרית פועלים בשנת 1977, ונחשב לאחד מספרי הילדים הפופולריים ביותר לגיל הרך.
עלילה
תחילה היא ניסתה את סל הכבסים של אמא. הסל היה יפה בעיניה, אך לא התאים לתפקיד, מכיוון שהיה צר מדי, ובסופו של דבר התהפך.
יעל הייתה נחושה להמשיך ולחפש מקום מגורים, והפעם יצאה אל מחוץ לביתה. בחוץ היא מצאה ארגז שהתאים לדרישות שלה. אולם בהיותה בתוך הארגז הגיעו שני בחורים והעמיסו את הארגז על טרקטור, מכיוון שלא ידעו שיש ילדה קטנה בתוכו. הטרקטור נסע והגיע ליעד יחד עם יעל שקולה לא נשמע.
על הספר
הסיפור הפשוט לכאורה על ילדה שמחפשת בעצמה בית משלה, שנכתב בחרוזים על ידי מרים רות, שאף כתבה את הספר הפופולרי "מעשה בחמישה בלונים", כבש את לב הילדים. הספר זוכה להצלחה רבה, ונמצא כמעט בכל בית בישראל שיש בו פעוטות. במהלך השנים הוא הופיע בעשרות מהדורות וקיבל מעמד קלאסי בספרות הילדים הישראלית. הסיפור נלמד בגנים ובפעוטונים, הופק כסרטונים, וזכה לעיבודים בימתיים.
"הבית של יעל" מבטא את עצמאותה ואישיותה של ילדה קטנה, שמחליטה לבחור לה בית משלה ולעצב אותו כרצונה. הוא מאפשר לפתח את דמיונו של הילד ומעודד בחירות אישיות. האיורים של אורה איל תורמים רבות להצלחת הספר והמחשת העלילה.
עיבודים אמנותיים
הספר זכה למספר עיבודים של הקראת הסיפור על ידי מיטב האמנים. לדוגמה:
בנוסף זכה הספר לעיבודים לתיאטרון, לדוגמה:
דני ארדיטי
דני ארדיטי  (נולד ב-1951) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, שפיקד על מערך המבצעים המיוחדים באגף המודיעין, והיה ראש המטה לביטחון לאומי.
קורות חייו
דני ארדיטי נולד וגדל בקיבוץ יראון שבגליל העליון. בשנת 1970 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה. ב-1972 השתתף בפעולת ההשתלטות על מטוס סבנה. ארדיטי לחם במלחמת יום הכיפורים ולאחריה עבר קורס קצינים. במבצע יונתן ב-1976 שימש כמפקד צוות ביחידה והוטלה עליו האחריות להשתלטות על חדר ה-VIP בטרמינל, תחת פיקודו בחוליה היו בין השאר עמוס בן אברהם ופנחס בוכריס. אחר כך שירת כמפקד פלגה ביחידה וסגן מפקד הסיירת תחת פיקודם של עמירם לוין, נחמיה תמרי ושי אביטל, בתקופת מלחמת לבנון הראשונה.
בשנים 1984–1994 שירת במגוון תפקידי פיקוד בחיל המודיעין ועמד בראש מערך המבצעים המיוחדים, בין היתר בעת ההכנות למבצע "שיח אטד". ארדיטי נכח בתרגיל המודל למבצע בו אירע אסון צאלים ב'. כאשר אחד ממשתתפי התרגיל שיגר שני טילים לעבר מבנה מאויש; הטילים היו אמורים להיות משוגרים רק בחלק השני וה"רטוב" של התרגיל, בו היה המבנה אמור להיות ריק. מפגיעת הטילים נהרגו חמישה חיילים ונפצעו חמישה נוספים. ארדיטי מיהר למקום האירוע, עזר במתן עזרה ראשונה לפצועים ובארגון הפינוי לבתי החולים.
לאחר מכן שימש כנספח צה"ל וראש נציגות משרד הביטחון בדרום-מזרח אסיה וב-1997 מונה לנציג צה"ל במטה ללוחמה בטרור במשרד ראש הממשלה. בשנת 1998 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד יחידת הקישור לכוחות זרים וב-1999 למפקד החטיבה לקשרי חוץ באגף המבצעים. בשנת 2001 שימש ארדיטי כקצין בודק בחקירת התנהלות לא תקינה של היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין.
באוקטובר 2002 מונה לראש המטה ללוחמה בטרור במועצה לביטחון הלאומי. לאחר התפטרותו של אילן מזרחי בסוף 2007 מונה ארדיטי לראש המועצה בפועל, מינוי שהפך בהמשך למינוי קבע. בתקופתו הורחבו סמכויות המועצה ושמה שונה למטה לביטחון לאומי, ומשרת ראש המטה הפכה למשרת אמון. עם היבחרו של בנימין נתניהו החליף עוזי ארד את ארדיטי בתפקידו. בפברואר 2012 הגיש, יחד עם תא"ל אלקנה הרנוף, מכתב תלונה חריף לראש המועצה לביטחון לאומי יעקב עמידרור ולנציבות שירות המדינה בהקשר לתפקודו של ניצן נוריאל כראש המטה ללוחמה בטרור וקרא להדחתו. לאחר תפקידיו במערכת הביטחון מונה ארדיטי למנכ"ל חברת IFG Security, חברה ישראלית-קנדית המעניקה שירותי ייעוץ ביטחוני וביטחון פנים בישראל ובעולם.
ארדיטי הוא בעל תואר ראשון בכלכלה חקלאית מאוניברסיטה העברית ותואר שני בלימודי ביטחון ויחסים בינלאומיים מאוניברסיטת חיפה.
חמו
חמו הוא שם פרטי ערבי שמשמש לשם משפחה ביהדות צפון אפריקה וביהדות עיראק. ייתכן ובצפון אפריקה, מקור השם בעיירה אייט חמו שבמרוקו.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
לאן נעלם דניאל וקס?
לאן נעלם דניאל וקס? הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של אברהם הפנר, משנת 1972. הסרט נחשב על ידי מבקרים ויוצרים לאחד מסרטי הקולנוע הטובים והחשובים ביותר שנוצרו בישראל.
תקציר העלילה
במרכז הסרט עומדת דמותו של בני שפיץ (ליאור ייני), זמר בשנות השלושים לחייו, המגיע לביקור מולדת בישראל לאחר שחי כמה שנים בארצות הברית, שם זכה להצלחה, נישא לאישה אוסטרלית ושינה את שמו לבני זיו (דמותו של שפיץ מבוססת על זו של הזמר רן אלירן, חבר ילדות של הבמאי הפנר). שפיץ מגיע לפגישת מחזור של בני כיתתו בחיפה, שבה הוא פוגש את חברו מיכה ליפקין (ישי שחר) ומנסה לברר מה עלה בגורלו של בן כיתתם דניאל וקס ("וקסי"), מי שבנעוריו היה מלך הכיתה הכריזמטי, אליל הבנות ומודל לחיקוי עבור חבריו. כאשר אינו זוכה לתשובה, הוא מחליט להקדיש את שהותו בישראל לאיתורו של וקס, ונוסע ברחבי הארץ (לחיפה, לירושלים ולסיני) כדי לפגוש כמה מחבריו לשעבר, שעל פי השמועות נותרו בקשר עם וקס, אך אלה מספקים לו מידע חלקי בלבד, ואף אחד מהם אינו יודע לאן "נעלם" דניאל וקס. לאורך הסרט מספרות הדמויות השונות על יחסיהן עם וקס והשפעתו עליהן ומדברות עליו בהערצה. לקראת סופו של הסרט פוגש שפיץ באקראי את חברתו ללימודים סילביה (עליזה רוזן), עליה סיפרו כי התאבדה, והיא מספרת לו שהיא נשואה לדניאל וקס (אמנון מסקין). נרגש מהגילוי, נוסע שפיץ, יחד עם אשתו ועם ליפקין וגרושתו, לבאר שבע, שם חיים בני הזוג. חבריו של וקס מאוכזבים לגלות כי אלילם חי בדירת שיכון דלה, והפך לאדם אפור, טרחן ומשעמם שזוהרו ויופיו נמוגו. בסיום הסרט חוזר שפיץ לארצות הברית, ומסכם את המפגש בקריאה "כוס אמק וקס".
פסקול הסרט
את פסקול הסרט הלחין אריאל זילבר, אז מוזיקאי אלמוני בתחילת דרכו. זילבר ואהוד מנור כתבו עבור הסרט שלושה שירים מקוריים, אותם מבצע ייני: "מן הקומה ה-40", "היום השני" ו"אגדה יפנית". האחרון הפך עם השנים לאחד השירים המזוהים ביותר עם זילבר, שהקליט אותו בעצמו לאלבומו הראשון "רוצי שמוליק". בנוסף הלחין זילבר עבור הפסקול קטע אינסטרומנטלי שנקרא "ננסי", והוא אף מופיע בסרט עצמו, בתפקיד מלחין עמו נפגש הזמר בני שפיץ. את תפקיד החליל המוביל בהקלטה ניגן, שנחשב בזמנו לאחד החלילנים המבטיחים בישראל ונהרג במלחמת יום הכיפורים. שיר נוסף אותו מבצע ייני בסרט הוא "השמלה הסגולה", במקור של להקת התרנגולים.
ז'אנר ומסרים
הסרט נחשב לאחד מסמלי הז'אנר שהתפתח בקולנוע הישראלי בשנות ה-60 וה-70 וכונה "הרגישות החדשה". את המונח טבע הבמאי ג'אד נאמן, ומלבד הפנר, לזרם השתייכו במאים כמו אורי זוהר, דן וולמן ואיתן גרין. הסרטים שיצרו היוו אנטיתזה לסרטי הבורקס העממיים שפרחו במקביל - הם היו בעל אופי אמנותי אירופי-אוונגרדי, נושאי העלילה היו לרוב אוניברסליים ולאו דווקא ישראליים במובהק וגיבורי הסרטים היו צעירים עירוניים עצורים, מלנכוליים ומנוכרים לחברה המסואבת, שלא גרמו לצופה להזדהות עמם ועמדו בניגוד גמור לדמותו המיתולוגית של ה"צבר". על התפנית שיצר סרט זה עמד עלי מוהר: "רק לאחר זמן שמתי לב, שאני חושב על הסרט כאילו הוא סרט, ולא מין דבר מתוצרת הארץ, שמצווה לקבלו ולקנותו, אף כי בלונדון מייצרים טובים ממנו".
גיבורי הסרט, בני שפיץ וחבריו המחפשים את דניאל וקס, עומדים בפני פרשת דרכים בחייהם: הם הפכו לבורגנים מלנכוליים ומחוסרי אהבה, החשים ריקנות ואיבדו את האידיאלים שבהם האמינו בנעוריהם. וקס, ה"צבר" היפה והנערץ, חדור האידיאלים ואליל הבנות, מסמל את הציונות האידיאליסטית, את הנעורים ואת הצורך במנהיג, והחיפוש אחריו מסמל עבור חבריו את הרצון למצוא שוב את הערכים הנעלים ואת השאיפה "לשנות את העולם", מה שמתבטא גם בשירים נוסטלגיים כמו "השמלה הסגולה". מציאתו של וקס בסוף הסרט, כשהוא רחוק מאוד מהאידיאל הזכור לחבריו, מסמל את השבר של החזון הציוני, את אובדן הנעורים ומותם של הערכים, שאולי מעולם לא הייתה בהם אמת רבה. את האכזבה הזו מסכם שפיץ בקריאה "כוס אמק וקס", המסיימת את הסרט.
הסרט נוצר בשנת 1972, כשנה לפני מלחמת יום הכיפורים, שסימלה בעיני רבים בחברה הישראלית את אותו שבר ציוני ואובדן תמימות הנעורים של החברה.
הפצה
לדברי הפנר, איש מהמפיצים לא היה מעוניין בסרט. לבסוף ב-1974 הוא הוקרן בקולנוע גורדון בתל אביב, ומכר 9,300 כרטיסים בלבד.
ביקורת והשפעה
הסרט נחשב על ידי מבקרי קולנוע ויוצרים לאחד הסרטים הטובים שהופקו בישראל. מבקר הקולנוע של העיתון "הארץ", אורי קליין, בחר בו ב-2008 במקום השני בין הסרטים הישראליים הטובים בכל הזמנים, ונימק את הבחירה: במאמר נוסף ציין קליין כי על שער הגיליון הראשון של כתב העת לקולנוע "קלוזאפ", שהיה בין מייסדיו, הופיעה תמונה מתוך הסרט, שלדבריו סימן, יחד עם "אור מן ההפקר" של נסים דיין, "את הקולנוע הישראלי שרצינו שיהיה פה".
הבמאי והתסריטאי דורון צברי כתב כי "מגילת העצמאות של הסרט הישראלי נכתבה על הצלולואיד של 'מציצים' ושל 'לאן נעלם דניאל וקס' ב-1972" (שניהם חלק מתנועת "הרגישות החדשה").
משפחת דוברובין
משפחת דוּבְּרוֹבִין (ברוסית: Дубровин) הייתה משפחה סובוטניקית נוצרית שהתגיירה, מהעיר סראטוב שברוסיה. המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1903, ובשנת 1909 קנה יואב דוברבין חלקה של 650 דונם במושבה יסוד המעלה, שם הקים משק משגשג וחצר אחוזה גדולה. היום נקרא המקום "אחוזת דוברובין".
היסטוריה
יואב דוברובין, אבי המשפחה, נולד בשנת 1831 בשם אנדריי קאריליץ' דוברובין. בצעירותו היה רועה צאן של בעלי האחוזות בסביבתו. הוא התיידד עם איכר קשיש שלימדו קרוא וכתוב תמורת חלק מפִּתו. הספר היחידי שמצא בסביבתו היה תנ"ך, שאותו החזיקו האיכרים מסיבות דתיות, וכך החל להתעמק בתנ"ך, נשבה בקסמו והצטרף אל כת הסובוטניקים. בהמשך עשה חיל בעבודתו והפך לאיכר עשיר ובעל נכסים.
בעקבות פגישה עם מאיר דיזנגוף והלל יפה, שיצאו כשליחי היישוב בארץ ישראל למזרח אירופה, על מנת לעודד עליית יהודים לארץ, החליט לעלות ארצה. לפני עלייתו ארצה עבר גיור אצל הרב יצחק אלחנן ספקטור, רב העיר קובנה.
משפחת דוברובין שמנתה 13 נפשות, עלתה לארץ ישראל בשנת 1903, כאשר יואב עצמו היה בן 72. יחד עימה הביאה ספר תורה שנמצא עד היום בבית הכנסת במושב יסוד המעלה. תחילה גרו בחדרה, ולאחר מכן במושבה בית-גן שהייתה סמוכה ליבנאל, שם מתו בתם הצעירה ושניים מנכדיהם.
חיים מרגליות קלווריסקי, נציג יק"א בגליל פנה למשפחת דוברובין והציע להם לבוא להתיישב בעמק החולה. דוברובין החליט לעבור ליסוד המעלה בשל העובדה שמתיישביה היו שומרי מצוות, וכן בגלל שיסוד המעלה הזכירה לו את הנוף ממנו הוא בא ברוסיה. בשנת 1909 קנה דוברובין חלקה של 650 דונם בצפון המושבה ויחד עם ארבעת בניו הקים בה משק חקלאי. בזכות הידע הרב שהיה להם בחקלאות, ובייחוד הידע על מחזור זרעים בחקלאות, המשק שגשג. המשפחה זכתה במספר פרסים על גידולים חקלאיים מצטיינים.
מחלת המלריה, שהופצה על ידי יתושי אנופלס מאגם החולה והביצות הסמוכות, גרמו למותו של הבן יעקב, לאחריו הבן אברהם ושלשה מנכדיו של יואב. הוא עצמו חלה והבריא אבל החליט לעבור לראש פינה, על מנת לשמור על חייהם של שני נכדיו. בטרם עזב הוא הצהיר בפני תושבי המקום, בבית הכנסת, לפני ארון קודש פתוח שהוא לא מצטער לרגע על גיורו ועל עלייתו לארץ ישראל. באחוזה ביסוד המעלה נשאר יצחק, הבן הבכור והערירי.
בראש פינה הקים יואב משק חדש. אך שרשרת האסונות המשיכה לפגוע בו. בנו הצעיר וכלתו נפטרו וכן נפטרה רחל, רעייתו של יואב. הוא עצמו נפטר בשנת 1935, כתוצאה מהרעבה עצמית בגיל 104, כמחאה על כך שנאלץ לעזוב את ביתו ביסוד המעלה.
באחוזה ביסוד המעלה נשאר רק יצחק - הבן הבכור. ב-1968, כאשר הזדקן יצחק, הוא החליט לעזוב את האחוזה המשפחתית והוריש אותה ואת אדמותיה לקק"ל. בשנת 1982 הפך ביתם ביסוד המעלה למוזיאון, הקרוי אחוזת דוברובין, המשחזר את סיפורה של המשפחה ואת חיי היום-יום של החלוצים במושבה. היום משמשת האחוזה גם כגן אירועים ומסעדה.
צאצאים אחרים של יואב דוברובין חיים כיום בהרצליה ובמקומות אחרים בארץ. השיר "רקפת", נכתב בהשראת אחת מבנות המשפחה.
סם מנדס
סמואל אלכסנדר "סם" מנדס (באנגלית: Samuel Alexander "Sam" Mendes; נולד ב-1 באוגוסט 1965) הוא במאי תיאטרון וקולנוע יהודי-בריטי. זוכה פרס אוסקר ושני פרסי גלובוס הזהב.
קורות חיים
מנדס נולד ברדינג, באנגליה שבממלכה המאוחדת. אמו ולרי מנדס (לבית ברנט) היא סופרת ילדים אנגליה-יהודייה. אביו ג'יימסון פיטר מנדס, יליד טרינדד ובן למשפחה קתולית, הוא בנו של הסופר אלפרד מנדס מטרינידד וטובגו.
מנדס למד באוניברסיטת קיימברידג', ולאחר סיום לימודיו ב-1987 הצטרף לפסטיבל צ'יצ'סטר לתיאטרון.
קריירה
בהמשך הצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית, וביים הפקות כמו "טרוילוס וקרסידה" עם רייף פיינס ו"ריצ'רד ה-3".
לאחר מכן ביים את המחזמר "קברט", עליו זכה ב-4 פרסי טוני. הוא גם ביים את "החדר הכחול" עם ניקול קידמן.
ב-1999 הוא ביים את "אמריקן ביוטי", שזכה בחמישה פרסי אוסקר כולל פרסי "הסרט הטוב ביותר" ו"הבמאי הטוב ביותר". בשנת 2002 ביים מנדס את "הדרך לפרדישן" וב-2005 את "ג'ארהד". ב-2007 היה בין מפיקי הסרט "רודף העפיפונים", במסגרת אולפני דרימוורקס.
בשנת 2009 ביים את הדרמה קומית "לצאת לדרך" על פי תסריט מאת דייב אגרס.
מנדס ביים עד היום שניים מסרטי ג'יימס בונד, "סקייפול" (2012) וספקטר (2015) שהפכו שניהם לשוברי קופות וזכו לשבחי המבקרים.
בשנת 2013 ביים את המחזמר "צ'ארלי ומפעל השוקולד" בווסט אנד של לונדון.
בשנת 2019 זכה בפרס טוני על בימוי המחזמר "The Ferryman".
בנוסף ב-2019,,ביים וכתב את סרט המלחמה האפי "1917", שגיבוריו הם שני חיילים בריטיים צעירים במלחמת העולם הראשונה בצרפת. הסרט שאב השראה מסיפורו האמיתי של סבו של מנדס, שהשתתף במלחמה כחייל בריטי רגלי. בינואר 2020 זכה הסרט בפרס גלובוס הזהב לסרט הדרמה הטוב ביותר, ומנדס זכה אף בפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר במסגרת בחירת תא הכתבים בהוליווד.
בשנת 2022 קיבל מועמדות לפרס טוני בקטגוריית "הבמאי הטוב ביותר במחזה" על "The Lehman Trilogy". באותה שנה יצא סרטו "אימפריית האור"; דרמה רומנטית אותו ביים וכתב.
חיים אישיים
ב-24 במאי 2003, נישא מנדס לשחקנית האנגלייה קייט וינסלט, באיים הקאריביים. הזוג התגרש במרץ 2010, ולהם בן משותף. בשנת 2017 נישא למוזיקאית האנגלייה אליסון בלסום ובאותה שנה נולדה בתם.
טבח החפים מפשע
טבח החפים מפשע (לעיתים: טבח התמימים) הוא סיפור המופיע בבשורה על-פי מתי בברית החדשה. לפי הסיפור, המלך הורדוס ביקש להשמיד את מי שלפי דברי חכמי המזרח (שלושת האמגושים) יהיה למלך היהודים, ולכן טבח את כל הילדים שמתחת לגיל שנתיים בבית לחם, המקום שבו נולד, לפי המסורת הנוצרית, ישו.
הסיפור
לפי הבשורה על-פי מתי, כאשר נולד ישו בבית לחם הגיעו לירושלים "חכמים מן המזרח" שבאו לחלות את פניו של "מלך היהודים הנולד". כשנודע הדבר להורדוס, הוא כינס את הכהנים ואת החכמים ושאל היכן ייוולד המשיח, ואלה אמרו לו כי הוא ייוולד בבית לחם. הורדוס קרא לחכמי המזרח וביקש מהם ללכת לבית לחם ולחפש את הנער. "וכאשר תמצאו אותו", הכריז, "הודיעו לי כדי שאבוא ואשתחווה לו גם אני". חכמי המזרח אכן הלכו לבית לחם והונחו בדרכם על ידי כוכב שראו במזרח, עד לביתם של מרים ויוסף. כשראו את ישו הם נפלו על פניהם, השתחוו לרך הנולד והגישו לו מתנות: זהב, לבונה ומור. אחרי שהוזהרו בחלום שלא לחזור אל הורדוס, הם שבו לארצם בדרך אחרת.
אותו לילה נגלה מלאך בפני יוסף בחלומו, שהורה לו להימלט מזעמו של הורדוס למצרים. מרים, יוסף וישו נמלטו מצרימה.
אחרי מותו של הורדוס ביקש יוסף לשוב לבית לחם, אך אחרי שהוזהר בחלום מפני בנו של הורדוס, יצא אל הגליל והתיישב בנצרת.
אמיתות הסיפור
לסיפור המופיע בבשורה על-פי מתי אין כל אסמכתה היסטורית. מקורות בני התקופה, ובמיוחד יוסף בן מתתיהו, מזכירים פעמים רבות מעשי אכזריות של הורדוס, אך אף במקור אחד בן התקופה אין אזכור לאירוע הדומה לטבח החפים מפשע. הסיפור מבקש לבאר כיצד נולד ישו בבית לחם, כראוי למי שמגשים את הנבואה, כביכול, בירמיהו, וכצאצא של דוד המלך (מורשת זרע ישי בנצרות), ולהטעים כי בשורת מלכותו נודעה מלידה. הסיפור גם מבקש לבאר כיצד התגלגל ישו לנצרת, אף שנולד בבית לחם. בבשורה על-פי לוקס נדרשו יוסף ומרים, ארוסתו ההרה, לעבור מנצרת לבית לחם כי מוצאו של יוסף היה מעיר זו. אחרי לידתו של ישו שם ("כאשר היו שם מלאו ימיה ללדת והיא ילדה את בנה הבכור") מתבשרים רועים בשדה ממלאך האל כי עליהם לחלות את פניו של "המשיח האדון" וניתן להם סימן לזהותו: "תמצאו תינוק מחותל שוכב באבוס". סיפור הברכה הפלאית נמצא גם כאן, אך בלי אזכור לטבח החפים מפשע. לפי אורה לימור, מטרת הסיפור לא הייתה רק ליצור הקבלה בין ישו לדוד, מבחינת מקום לידתם, אלא גם ליצור הקבלה בין לידתו של ישו ללידתו של משה ועל ידי כך להציג את ישו כנותן התורה החדשה, ובד-בבד להקביל בין דמותו של הורדוס לזו של פרעה.
מסורות נוצריות אחרות מספחות לאירוע גם את יוחנן המטביל. לפי הפרוטו-אוונגליון של יעקב (22,3), אלישבע, אמו של יוחנן התינוק, ברחה מפני חייליו של הורדוס. בייאושה קראה אלישבע לעזרת האל. במענה לתפילתה נפער בפניה ההר, והיא הסתתרה בתוכו ביחד עם בנה. ברבות הימים זיהתה המסורת הנוצרית את מקום המסתור של אלישבע ויוחנן עם אבן בעין כרם (בכנסיית הביקור המודרנית מציגים אבן הכלואה בגומחת הקיר הדרומי, שם הסתתרו השניים לפי האגדה).
טבח התמימים במסורת הנוצרית
המסורת הנוצרית יחסה חשיבות רבה לאירוע הטבח בברית החדשה, אשר לו יש אותות עד ימינו. כך למשל מנהגים שונים התגבשו במרוצת הדורות לגבי ציון זיכרון לכבוד אירועי הטבח, כגון הענקת מעמד של קדושים מעונים לכל הילדים שנטבחו בידי צבאו של הורדוס, וכן הנצחה של יום בשנה לכבודם, כאשר כל עדה נוצרית קבעה יום-זיכרון משלה. כיום הכנסיות המערביות, לרבות הקתולית, האנגליקנית והלותרנית מנציחות את הטבח בתאריך ה-28 בדצמבר, הכנסייה האורתודקסית לעומתה מנציחה ב-27 וב-29 בדצמבר, ואילו הכנסייה הסורית-קתולית נוהגת להנציח את האירוע ב-10 בינואר.
התיעוד הראשון בהיסטוריה של הנצחת אירוע הטבח בידי הכנסייה הנוצרית מופיע בכתבי-יד משנת 485. פרודנטיוס מזכיר את הטבח בדרשה שנכתבה לכבוד חג ההתגלות ב-6 בינואר, ובמאה ה-6 לספירה החלו מועדי הזיכרון לכבוד טבח התמימים וחג ההתגלות להתבדל האחד מהשני בליטורגיה הכנסייתית.
אם כן, במהלך ההיסטוריה נהגו מנהגים שונים בהקשר של החג. בימי הביניים נהגו שלל מסורות שונות ברחבי היבשת לגבי אירועי הטבח - כך למשל באזורים הצפוניים, יום הנצחת טבח התמימים היה לפסטיבל בקרב עמי צפון-אירופה, שבו היה נהוג להחליף תפקידים בין הילדים לבין המבוגרים, כמו בין מורים וכמרים, עם בישופים האמונים על שירותי הכנסייה. זו הייתה אולי הגרסה הנוצרית לחג הרומי-פגאני סטורנליה (Saturnalia) אשר נחוג בסמוך לתאריך שקבעה הכנסייה את מועד הטבח בלוח השנה שלה. כמו כן, באזורי צרפת ואנגליה של ימי הביניים היה ידוע מועד החג כיום המביא מזל רע, ולכן היה נהוג להימנע ככל הניתן מעבודה ביום החג. עדות למנהג ניתן למצוא ביומן הזיכרונות של פיליפ דה קומינס (Philippe de commynes), אחד משריו של לואי ה-11, המספר כי חש בחרדה בכל פעם שהיה צריך להודיע למלך על מקרה חירום ביום הקודש.
בספרד, אמריקה הלטינית ובפיליפינים, יום טבח התמימים ידוע עד ימינו כיום של מעשי קונדס, הדומה במקצת למנהגי אחד באפריל, ובעבר ילדים קתולים בספרד נהגו לתת את הצעצועים שלהם לכנסייה. בנוסף, בטְרִינִידַד וְטוֹבַּגּוֹ נהגו ילדים קתולים להעניק צעצועים ביום הטבח לכנסייה, כדי שיברכו עליהם.
גבריאל מוצקין
גבריאל גדעון הלל מוצקין (Gabriel Motzkin; נולד ב-28 בדצמבר 1945 בירושלים) הוא פרופסור אמריטוס של הקתדרה לפילוסופיה ע"ש אחד העם באוניברסיטה העברית. בשנים 2007 עד 2016 כיהן כראש מכון ון ליר. מחקריו עוסקים בהיסטוריה של הרעיונות, היסטוריה של הדת, קתוליות ומחשבה היסטורית והיסטוריה של הזיכרון.
חייו
מוצקין נולד בירושלים ב-1945 למתמטיקאי תאודור מוצקין, בנו של המנהיג הציוני אריה ליאו מוצקין. חלק ניכר מילדותו שהה בלוס אנג'לס שם לימד אביו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. מוצקין השלים תואר ראשון בהיסטוריה אירופית באוניברסיטת הרווארד. שירת בצה"ל בחטיבת דובר צה"ל בשנים 1970-1967. השלים תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ייל ולאחריו דוקטורט ב-1982 באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. נושא הדיסרטציה "בעיית הטרנסנדטיות בעולם חילוני מקאנט ועד היידגר".
מוצקין נשוי לאמילי, אוצרת אמנות, ואב לשני בנים.
מחקריו
מוצקין מתמקד במחקריו בפילוסופיה של ההיסטוריה והיסטוריוגרפיה גרמנית וצרפתית.
בעבודת הדוקטורט שלו, אשר עובדה לספר, עסק מוצקין בשאלת היחס בין התהוות ההיסטוריה כמדע במאות ה-17-18 והראה את היחס בין גישה זאת לתפישת ההיסטוריה הקתולית במאה ה-19. הוא ניסה להעריך את המחויבות של היידגר למסורת של ההיסטוריה החילונית בהשוואה למחויבותו למסורת ההיסטוריוגרפיה הדתית הקתולית. עד למחקרו של מוצקין נכתב על היידגר וההיסטוריה, אך לא בהקשר להיסטוריה של המאה ה-17 ולא בהיסטוריה הקתולית של המאה ה-19.
מוצקין הראה כי ההיסטוריוגרפיה המודרנית בנויה על מיזוג בין למדנות לבין תפישת אני המושרשת בספרות הזכרונות האישיים במאה ה-10 בגרמניה.
במחקרו העכשווי מוצקין מנסה להבדיל בין היסטוריה לזיכרון ולבסס את ההיסטוריה כמדע. במסגרת זאת הוא מתעניין בבעיית הפרספקטיבה והרטרוספקציה. השאלות בהן הוא עוסק הן האם יש קשר בין התפישה בה המוח עובד לתפישה הקוגניטיבית של העבר ומה הקשר בין מערכת המוח להבניית תרבות היסטורית. מוצקין מנסה לבדוק האם אנו תופשים עבר כמו הווה, האם העבר נראה, האם הדמיון בנוי כמו תפישה או שונה מתפישה ומהי המשמעות לתפישת עבר אותו לא חוינו, בין אם הדמיון דומה או שונה מהתפישה. עתידה לראות מונוגרפיה שלו בתחום.
גולדנברג
גולדנברג (לועזית: Goldenberg) הוא שם משפחה יהודי אירופאי. {{פירושונים|
ראו גם
}}
הלל נאמן
הלל נאמן (23 בנובמבר 1929 – 23 במרץ 2019) היה שחקן ובמאי ישראלי, מייסד בית הספר למשחק "האכסניה ללימודי התיאטרון".
ביוגרפיה
נאמן נולד בשם הלמוּט פְרִיש באוסטריה ב-1929. אמו הייתה ז'ניה וידוצ'נסקי (ודאי) לבית פריש. ב-1936, בגיל שבע, עלה לארץ ישראל. לאחר לימודי בית הספר התיכון, ב-1946, התגייס לפלמ"ח, ושנתיים לאחר מכן השתתף בקרבות מלחמת העצמאות. לאחר שחרורו נמנה עם מייסדי קיבוץ צרעה.
בהמשך למד בבית הספר למשחק בהנהלת מניה ארנון במשך שלוש שנים. בשנים 1953–1959 שיחק בהצגות בתיאטרון האוהל והקאמרי. כן למד בסטודיו של פיטר פריי והיי קיילוס. בשנים 1960–1965 שיחק בהצגות במסגרת תיאטרון חיפה.
ב-1965 נמנה בין מייסדי תיאטרון "במת השחקנים", ופעל בו כשחקן, במאי ומורה למשחק.
ב-1968 עזב את "במת השחקנים" וייסד את "התיאטרון הפתוח", תיאטרון שוליים, שבו העלה מחזות של יוצרים ישראלים (בהם עמוס קינן, חנוך לוין, וישראל אלירז), בתקופה בה הדבר לא היה נפוץ בתיאטראות בארץ. ביים במסגרת התיאטרון את "יומנו של הגנב" מאת ז'אן ז'נה וכן את מחזהו הראשון של חנוך לוין שלא היה סאטירה פוליטית, "סולומון גריפ" (1970), שזכה להצלחה.
ב-1970 סגר נאמן את התיאטרון הפתוח, והחל לביים כבמאי עצמאי בתיאטרונים שונים. בתיאטרון הקאמרי ביים את "חיים חיים" (1970) מאת אלי שרייבר. כן ביים לצד המפיקה מרים עציוני את המחזה "החי על המת" (1971) מאת ישראל אלירז, הצגה שהייתה בין הראשונות ששילבו קולנוע ותיאטרון.
ב-1972 החל לעבוד כבמאי ושחקן בתיאטרון הקאמרי, וכן מונה לחבר הוועדה האמנותית בו. במסגרת תפקידו הקים את "במה 2" של התיאטרון הקאמרי באולם צוותא. באותה שנה ביים את המחזה "בוא יבוא המלאך" מאת משה בן-שאול בתיאטרון הקאמרי בשיתוף עם צוותא ואת המחזה "החשבון" מאת ג'ון הרברט. בהמשך ביים את "השפעת קרני הגמא על ציפורני החתול". ב-1976 עזב את הקאמרי וחזר לעבוד כבמאי עצמאי עד 1978. בהמשך ביים בתיאטרון החאן. במקביל ייסד תיאטרון חובבים ברמלה, בו פעל בין השאר יוסי סיאס בצעירותו, וכן תיאטרון בשיתוף עם יגאל מוסינזון. ב-1999 חזר לביים בתיאטרון צוותא, את "פרפר בתוך אגרוף", בו שיחק ישראל פוליאקוב לראשונה בתפקיד דרמטי.
ב-1987 החל ללמד בבית ספר למשחק של סמינר הקיבוצים, ולביים בו הצגה שנתית. מתוך תפיסה של חשיבות ההוראה האישית בלימודי משחק, יסד ב–1990 את "האכסניה ללימודי התיאטרון", בה הוא לימד משחק בהוראה אישית עד סוף ימיו, תוך התמקדות בהיכרות ופיתוח הזהות האישית של השחקן ככלי להבנה והפנמה של התפקיד אותו הוא מגלם. במקביל ביים בתקופה זו הצגות שהתבססו על תהליך חזרות ארוך שנועד לסייע לשחקנים להכיר היטב את התפקיד, להפנים ולהבשיל עמו, ורק אז הייתה ההצגה עולה. הוא גם שיתף את השחקנים בבימוי ההצגה. ביים גם הצגות במסגרת בית צבי, בית הספר למשחק ניסן נתיב ובית הספר למשחק בחולון.
נאמן ביים מספר הצגות יחיד, בהן "מורה שיגעון" בה שיחקה יונה אליאן (ההצגה זכתה בפרס כינור דוד); "כסף קטן" מאת יהודית הנדל בה שיחקה רחל דובסון במסגרת תיאטרונטו; "העלמה אלזה" בה שיחקה דפנה דקל (זכה על עבודתו בפרס הבימוי בתיאטרונטו); "הגר" בה שיחקה ירדן בר-כוכבא (ההצגה זכתה בפרס ראשון בתיאטרונטו); "בן החולות" בה שיחקה רבקה בכר; "אומי" עם השחקנית מלי גולד ; ו"העלמה אלזה" בה שיחקה קאיפו כהן ב-2011.
בקולנוע שיחק נאמן במספר סרטים, הראשון בהם היה "חולות לוהטים" (1960). גילם מפגין בסרט "השוטר אזולאי" (1971), "ג'וקר" (1976), "קשר הדבש" (1977, מותחן פוליטי בו גילם דמות ע"פ משה לוינגר), את הלל ב"זוג נשוי" (1983), את אביו של זאב ב"חייל הלילה" (1984) ואת קצין הביטחון ב"מאחורי הסורגים" (1984), וכן שיחק ב"אישה זרה", "שלג באוגוסט", "דו-קרב" ועוד.
לאורך השנים שיחק וביים גם במסגרת תסכיתים עבור הרדיו.
בשנות ה-80 התוודע נאמן לאנתרופוסופיה לראשונה דרך הרצאה של ישעיהו בן-אהרן. בהמשך שינה עקב כך את גישתו לחיים ולעבודת התיאטרון. כמו כן, אירח בביתו בגבעתיים קבוצת לימודי אנתרופוסופיה.
בשנתיים וחצי האחרונות לחייו היה מרותק למיטה עקב בעיות בריאותיות.
הלל נאמן נפטר ב-23 במרץ 2019. הותיר אחריו את רעייתו, עפרה, ובת, השחקנית נטלי נאמן.
אנסטסיה בריזגאלובה
אנסטסיה קונסטנטינובנה בריזגאלובה (ברוסית: Анастаси́я Константи́новна Брызга́лова; נולדה ב-13 בדצמבר 1992, סנקט פטרבורג, רוסיה) היא שחקנית קרלינג רוסייה, אלופת העולם בקרלינג לזוגות מעורבים לשנת 2016. כלת פרס אמנית הספורט.
בוגרת בית הספר האולימפי מספר 2 בסנקט פטרבורג. בנוסף, סיימה ב-2016 את לימודיה באוניברסיטה הלאומית הממלכתית לתרבות גוף, בריאות וספורט על שם לסגאפט.
ביוני 2017, נישאה לשותפה ובן זוגה אלכסנדר קרושלניסקי. בפברואר 2018 השניים זכו במדליית ארד בתחרות הזוכות המעורבים בקרלינג, אך זו נשללה מהם לאחר שבבדיקות סמים של בעלה נמצאו שאריות תרופת המלדוניום, האסורה לשימוש בספורט.
אסכולת אתונה
אסכולת אתונה (באיטלקית: Scuola di Atene) הוא אחד הציורים הידועים ביותר של אמן הרנסאנס האיטלקי רפאל שצויר בשנים 1509–1510. הציור הוא פרסקו (ציור קיר) בארמון האפוסטולי שליד כיכר פטרוס הקדוש בקריית הוותיקן.
רקע
רפאל היה צייר צעיר יחסית אך ידוע, הוא זכה לשבחים ברחבי איטליה. היו לו מעט קשרים בתוך עולם האמנים, אך הוא התחבב על אנשי הבורגנות העשירה שהיו נוהגים להזמין ממנו ציורים. הדבר זימן לו אפשרויות טובות לביטוי. בעזרת קרוב משפחתו, האדריכל ברמנטה, הוזמן רפאל על ידי האפיפיור יוליוס השני לרומא. האפיפיור הזמין את מיטב אמני התקופה לבניית רומא החדשה. האפיפיור דרש מרפאל שיכיר את רומא העתיקה והמודרנית, לפני שיקבל לידיו כל עבודה. ימים שלמים התבונן רפאל בעבודות החופרים, אשר חשפו פסלים ומבנים מתקופת רומא העתיקה. נמצאו פנקסי טיוטה של רפאל, ובהם ניסיונותיו בשרטוט דמויות שונות שתכנן לציוריו.
"האסכולה של אתונה", בוצע על ידי רפאל במשכנו החדש של האפיפיור ונושאי הציורים נבחרו על ידי האפיפיור בעצמו. ארבעה החדרים העיקרים היו אולמות ענקיים, כל אחד כ-100 מ"ר. על רפאל הוטל לכסות בציורי פרסקו את התקרה ואת ארבעת הקירות של כל אחד מהאולמות. ה"אסכולה של אתונה" צויר בחדר שנקרא "דלה סינייטורה" שפירושו באיטלקית ה"חותם", אולם זה שימש כבית דין של האפיפיור ובו היו נחתמים פסקי הדין המרשיעים והמזכים. כאן היה על רפאל לתאר את ארבע הדרכים באמצעותן יוכל אדם לרכוש לו תהילה: התאולוגיה – חקר האלוהות, הפילוסופיה – בקשת האמת, הצדק – כיבוד החוקים, השירה – ביטוי הדמיון.
תוכן
רפאל בחר להציג את כל גיבורי הספרות מן התקופות הקלאסיות והנוצריות, הפילוסופים הקדומים ותאולוגים הדנים במסתורין של לחם הקודש (הפיכת הלחם והיין לבשרו ולדמו של ישו – ציור שנמצא בחדר השכן). בגלל גודלם העצום של הקירות, החליט רפאל לצייר דמויות רבות ולסדר אותן בקבוצות, כמו בהצגת תיאטרון רבת משתתפים. נוסף לכך הגה רפאל רעיון מעניין, לצייר אישים ידועים מן העת העתיקה לצד אישים שחיו בתקופתו. ההיכל שבו שכנו הציורים שימש מופת לתבניתו וקישוט של פנים בזיליקת פטרוס הקדוש של ברמנטה ומיכלאנג'לו.
"האסכולה של אתונה" היה הציור השני שצויר בחדרים שבארמון האפיפיור לצד "La Disputa" בו מתוארות דמויות התנ"ך והברית החדשה בקומפוזיציה דומה. הם מגלמים את יישוב הניגודים וההשלמה בין הנצרות לתרבויות יוון ורומא הקלאסיות. מן העבר האחד נראית כאן האוכריסטיה, התגלמות גופו של ישו בלחם הקודש והיין, שהוא טקס המסתורין הראשי בנצרות. מן העבר השני "אסכולת אתונה", תיאור חזותי רחב יריעה, כולל ומקיף, של הפילוסופיה, מעשה הלל בשבחה של הפילוסופיה היוונית הקלאסית, שבמרכזו דמויותיהם של אפלטון ואריסטו. שני ציורי הפרסקו מפליאים בהרמוניה שביניהם ועל רקע אדריכלי רב רושם המתאים בצורתו ובממדיו ובהדרו לאידיאלים של המאה ה-16.
ניתוח אמנותי
הציור מבטא באופן מובהק את העקרונות האמנותיים של הרנסאנס בשיאו:
אדריכלות
כאמור, אחד מעקרונות הרנסאנס שבא לידי ביטוי בציור הוא השילוב ההרמוני שבין האדם לסביבתו הבנויה. אחד הנושאים בציור, בנוסף להערצה ושאיבת השראה מפילוסופיית יוון העתיקה, הוא הכמיהה לאדריכלות של אותה התקופה. רוב ציירי הרנסאנס עסקו גם באדריכלות וניסו להחיות את הסגנון הקלאסי שהתקיים עד תקופת רומא העתיקה. האדריכלות בציור היא הרקע המתאים ביותר על פי תפישתו של רפאל לרעיון ה"תחייה מחדש" של רוח העולם הקלאסי, והיא אדריכלות אשר יש להחיות בעצמה כמו גם את הרעיונות הספרותיים והפילוסופיים של האישים המוצגים.
בציור מופיעים מוטיבים קישוטיים יוונים ורומיים. האדריכלות המוצגת צוירה לפי היכרותו של הצייר את תולדות האדריכלות העתיקה אשר רק החלה להתגלות בחפירות ארכאולוגיות באותם ימים. על אף שהציור מנסה לתאר מקום כביכול באתונה העתיקה המתאפיין באדריכלות יוונית קלאסית, הסגנון הוא אדריכלות רומית ואף מאפיינים מסוימים של האדריכלות הביזנטית.
העיטורים והתבליטים בקשת הראשונה ולידם פסלים הם בסגנון יוון העתיקה אך הפילסטרים (עמודים מודבקים) כמו גם הקשת עצמה (שהומצאה רק בתקופה הרומית) הם מאפיינים של האדריכלות הרומית. עיצוב הקשתות והתקרה הגבוהה מזכירים מעט את הבזיליקות הרומיות ואת מרקם תקרת הפנתיאון ברומא. גאומטריית דופן הקשת מזכירה את הפנדנטיבה הביזנטית.
הקווים ישרים ופשוטים, הרצפה עם דוגמאות הריבועים, והמדרגות, הם מוטיבים רנסאנסיים המחזקים את תחושת הפרספקטיבה. העיצוב המרכזני בפרספקטיבה חד-מגוזית נותן תחושה של אין סופיות. הפרספקטיבה לא נשארה שיטה של תיאור החלל המבוססת על עקרונות של קונסטרוקציה מתמטית אלא היא הופכת במידה רבה לאמצעי של חשיפת חוויות ושל השראה על הלכי הרוח של הצופה. מקור האור המגיע מאחור ומעבר לקשת הראשונה נותן תחושה מיוחדת לתמונה. הצופה מביט בדמויות מעמדה חשוכה מעט ורואה איך האור חודר מהצדדים ויוצר מעין אווירה אלוהית למעמד מיוחד זה.
הדמויות
במסגרת העמוקה של הציור מוצבות הדמויות במערכת של תנועה אליפטית, המתחילה מלפנים ומסתיימת מאחור במרכז. במרכז זה מופיעות הדמויות של אפלטון (מופיע בדמותו של לאונרדו דה וינצ'י, לפי שערו הלבן והארוך), מצביע כלפי השמים ואריסטו מושיט את ידיו אל המציאות הארצית. לידם מוצגים מלומדים של תקופות מאוחרות יותר, כגון תלמי ואבן רושד. לכמה מן החכמים נתן רפאל את שירטוט פניהם של אנשי רוח מפורסמים בדורו, כדי לסמן את המשך קיומה ותחייתה של האסכולה העתיקה.
Click (שיר)
Click (באנגלית: נְקִישָׁה) הוא שיר של הזמרת האנגלייה צ'ארלי XCX בהשתתפות הזמרת-יוצרת הגרמנייה קים פטרס והראפר האסטוני טומי קאש, מתוך אלבום האולפן השלישי של צ'ארלי XCX Charli (2019). באוקטובר 2019 יצא רמיקס בשם "", ובהמשך גרסה בשם "C2.0".
הרכב
"Click" תואר כשיר בו נעשה שימוש כבד באוטו-טיון, וזאת בנוסף לכך שהוא תואר כ-"mindfuck" במגזין Vulture. הבית של פטרס תואר על ידי Paper כ"אולי 60 השניות הבומבסטיות ביותר בדיסקוגרפיה שלה באותה העת". בהמשך לכך, הוסיף שהבית שלה הוא "אחד השיאים המרגשים ביותר של האלבום".
30 השניות האחרונות של השיר מכילות "קצב רועש ומעוות שמפתיע את המאזינים" וזכה לפרשנות ממספר מבקרים.
ביקורת
ב-Stereogum כינו את השיר "סוג הרצועה שרק צ'ארלי יכולה להוציא, מטופשת ורצינית בו-זמנית, מה שגורם ל-30 השניות שלפני יציאה למסיבה להישמע כמו סוף העולם". ב-Paper טענו ש-30 השניות האחרונות של השיר מכילות "קצב רועש ומעוות שמפתיע את המאזינים". בפיצ'פורק כינו את אותן השניות כ"מונטאז' של צלילים משוננים ומעוותים דמויי סופי". לפי The Ticker, "הצליל השוחק הזה ב-'Click' אינו נדיר עבור צ'ארלי XCX או PC מיוזיק, אך הבתים המוזיקליים של קים פטרס והזמרת האנגלייה מצליחים להניע את ההפקה הנוקבת עם כמות שווה של פאנץ' שגורמת להן לבלוט, אפילו באלבום כה ממוקד כמו Charli".
רמיקס ללא גברים
ב-11 באוקטובר 2019, הופץ רמיקס רשמי בשם "". הרמיקס שומר על הבית של פטרס מהמקור, אך מחליף את טומי קאש בזמרת האמריקאית סלייייטר.
רקע והרכב
הרעיון של "רמיקס ללא גברים" הוצע לצ'ארלי על ידי מעריץ בשאלות ותשובות בטוויטר בספטמבר 2019. היא ציטטה אותו מחדש עם "" [sic], וסלייייטר השיבה לה "OMG DOWN". צ'ארלי התחילה לפרסם קטעים מתוך הרמיקס בחשבון הטוויטר שלה ב-11 באוקטובר 2019. הוא יצא לאור באותו היום, אך עקב בעיות טכניות הוא לא היה זמין בשום מקום מחוץ לממלכה המאוחדת. הוא יצא לאור ברחבי העולם ב-14 באוקטובר.
לפי בילבורד, "הרמיקס שומר על אותה אנרגיה תקינה כמו רצועת האלבום המקורית, ובמקביל גם מציע הזדמנות בשלה לסלייייטר לספק קטע משלה בקטע הראפ בשיר".
ביקורת
טיפאני ליונג מ-Paper דיברה על הבית ה"חמוד" של סלייייטר, והצהירה "התרומה שלה מעצימה את הנוכחות הנשית העוצמתית של הרצועה, והופכת אותו להמנון רשמי של גירל פאוור". היא המשיכה וכינתה את צ'ארלי, פטרס וסלייייטר "בנות הפופ האהובות עליכן, מתמצאות באינטרנט; בייחוד בתקופתו של דור ה-Z". בהמשך לדבריה, הוסיפה שזה "הולם שזכויות קהילת הלהט"ב ינצחו וזאת, באמצעות שיתוף פעולה חדש של צ'ארלי שיוצא בדיוק ביום היציאה מהארון הבין-לאומי".
הצלחה מסחרית
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-9 מיליון השמעות.
C2.0
ב-15 במאי 2020, יצא לאור רמיקס חדש בשם "C2.0" כחלק מאלבום האולפן הרביעי שלה, How I'm Feeling Now.
רקע
בפירוט רצועה-אחר-רצועה באפל מיוזיק, צ'ארלי אמרה עליה:
סל"ה
{{פירושונים|* הסוכנות הישראלית לניצול החלל - שמה הראשון של סוכנות החלל הישראלית
ראו גם
}}
ליבר הגדול מברדיצ'ב
רבי אליעזר ליבר מברדיצ'ב (כונה רבי אליעזר הגדול או רבי ליבר הגדול ; ה'תכ"ח בערך - כ"ח בחשוון ה'תקל"א (1770)), היה מקובל במאה ה-18. לפי האגדה היהודית היה מייסד העיר ברדיצ'ב.
חייו
על פי האגדה, רבי ליבר גר בצעירותו בעיירה סמוכה למקום בו נבנתה העיר ברדיצ'ב מאוחר יותר, והיה מתבודד ביערות סמוך לעירו. בעקבות תקרית שהייתה לו עם פריץ העיר, הבטיח לו הפריץ להקים עיר מיוחדת ליהודים - והיא העיר ברדיצ'ב.
הנהגתו
רבי ליבר היה דור רביעי למקובלים רבי שמשון מאוסטרופולי ורבי יחיאל מיכל מנמירוב, וכן היה מיוחס לרבי נתן נטע שפירא, בעל "מגלה עמוקות", והיה בעל השפעה רוחנית גדולה. הוא חי בודד ונבדל מיתר אנשי העיר, שקוע תמיד בלימוד הקבלה. יהודי ברדיצ'ב התייחסו אליו כאל קדוש. היה מקפיד על גינוני קדושה. מסופר, כי רבי ליבר היה גבוה משכמו ומעלה מסובביו, גבותיו עבותות עד כי כיסו את עיניו, וכאשר היה צריך להביט במישהו, היה מרים את גבותיו בעיניו, מעיף מבט, וסוגר שוב, כדי לא להיכשל במראה אסור. בעל זקן עבות היורד על פי מידותיו עד לאבנטו, ומעולם לא סרק את זקנו, מחמת יראתו שמא בטעות יתלוש שערה בודדת.
נפטר בכ"ח בחשון תקל"א ונטמן בברדיצ'ב.
צאצאיו
בנו היה רבי יחיאל מיכל. נכדו של רבי יחיאל מיכל היה רבי אליקים געציל חתן רבי יוסף יונגרלייב מיאמפולה. בניו של רבי אליקים געציל היו רבי לייביש מפרוסקורוב אבי חסידות פרוסקורוב ורבי ישראל מליטשניץ חותן רבי מנחם נחום מלויעב. בנו של רבי ישראל היה רבי יוסף מטיברוב חותן רבי משה צבי מסטנביץ.
אל-בנא
אל-בנא (בערבית: البنا) הוא שם משפחה ערבי. {{פירושונים|
ראו גם
}}
קשתות באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
העפלה
ההעפלה לתחרויות היא אישית והמכסה ניתנת לוועד האולימפי המקומי ולא לספורטאים עצמם. הספורטאים המשתתפים בתחרויות נדרשים לציית להוראות האמנה האולימפית במלואם, כולל חוק 41 המחייב את הספורטאים להיות בעלי אזרחות של המדינה אותה הם מייצגים. בנוסף, כל חברי הנבחרת נדרשים להיות בני 16 עד 18, בזמן המשחקים (תאריך הלידה בין ה-1 בינואר 2001 ל-31 בדצמבר 2003). כל ועד אולימפי מקומי מורשה לשלוח עד 2 ספורטאים, ספורטאי אחד לכל מגדר.
הוועד האולימפי הבינלאומי והפדרציה העולמית לקשתות סיכמו כי בכל טורניר ישתתפו 32 ספורטאים. מכסה בודדת, לכל טורניר, ניתנה למדינה המארחת, ארגנטינה. 16 מכסות לכל מגדר חולקו בתחרות העפלה נפרדת כחלק מאליפות העולם בקשתות לנוער לשנת 2017 שהתקיימה ברוסאריו. 11 מכסות נוספות לכל מגדר חולקו בהתאם לטורנירי העפלה יבשתיים בהתאם לחלוקה הבאה: אירופה (3), אסיה (3), אמריקה (2), אפריקה (2) ואוקיאניה (1). 4 מכסה לכל מגדק חולקו כהקצאה עולמית. אם המדינה המארחת תעפיל לתחרויות באמצעות ניצחון בטורניר העפלה היבשתי, המכסות ליבשת אמריקה תגדל משתיים לשלושה מכסות.
אם מדינה בוחרת שלא להשתמש במכסה שלה, המכסה תוקצה מחדש. אם המדינה העפילה בטורניר הנפרד שהתקיים במקביל לאליפות העולם בקשתות לנוער, המכסה תועבר למדינה המדורגת הבאה בתור בהתאם לחלוקה המגדרית. אם המדינה העפילה בטורניר היבשתי, המכסה תועבר למדינה המודרגת הבאה בתור בטורניר בהתאם לחלוקה המגדרית. אם אין מדינה זכאית בטורניר היבשתי, המכסה תועבר למדינה המדורגת הבאה בתור בטורניר העפלה שהתקיים במקביל לאליפות העולם בקשתות לנוער.
התיאטרון הקאמרי
התיאטרון הקאמרי הוא התיאטרון העירוני של תל אביב, המהווה אחד מהתיאטראות הגדולים והחשובים בישראל. בשנת 2005 זכה התיאטרון בפרס ישראל על תרומה לחברה ולמדינה. מנכ"לית התיאטרון היא יפעת צחי קיראל. המנהל האמנותי של התיאטרון, מאפריל 2019, הוא גלעד קמחי. בשנים 1993–2019 היה עמרי ניצן המנהל האמנותי.
היסטוריה
את הרעיון הראשוני של צורך בתיאטרון ובהעלאת הצגות סאטיריות ואחרות, את המימון לדבר ואת איסוף השחקנים, מיונם ובחירתם הגה, ניהל והקים (כמו גם את מועדון התיאטרון בחיפה ובתל אביב) יצחק קדישזון, ובעבודות התפאורה הראשונות כמו באוכל שהוגש במקום טיפלה אווה הגדיש (שלימים נישאה לקדישזון).
ב-24 באוקטובר 1944 אסף הבמאי יוסף מילוא ארבעה שחקנים (רעייתו ימימה מילוא, רוזה ליכטנשטיין, אברהם בן-יוסף ובתיה לנצט) והם העלו תוכנית בת ארבעה מערכונים בשם "מאז ועד היום" במרתף קולנוע מוגרבי בתל אביב. בהמשך הציגו מחזה לנוער המבוסס על סיפורו של חיים נחמן ביאליק "אלוף בצלות ואלוף שום". לאור ההצלחה האמנותית, החליטו חמשת החברים, שנודעו כ"להקת המערכונים", לייסד תיאטרון שיהיה ישראלי באופיו.
התיאטרון נוסד באופן רשמי בפברואר 1945 אז גם הצטרפו אליו השחקנים יוסי ידין וחנה מרון, שהפכו לימים לכוכביו הבולטים. כן הצטרף לחבורה טוביה גרינבאום. באוגוסט 1945 התקיים ערב השקה. בשנה הראשונה הציג התיאטרון ארבע הצגות: "משרתם של שני אדונים", "העולם בו אנו חיים", חתונת הדמים, והקומדיה "דודתו של צ'רלי".
"הקאמרי" החל להתבסס על דור של שחקנים צעירים שגדל בארץ, ביטא רוח ארצישראלית ודיבר עברית שוטפת, זאת בניגוד לתיאטרון "הבימה" שהתאפיין אז בשחקנים מבוגרים ממוצא רוסי ששיחקו בעיקר במחזות קלאסיים. "הקאמרי" החל להדגיש בהצגותיו את המחזאות העברית המבטאת את החברה הישראלית, יחד עם העלאת מחזות מהקלאסיקה העולמית בראייה חדשה וצעירה יותר. נאמן למגמה זו העלה התיאטרון בעת מלחמת העצמאות ב-1948 את "הוא הלך בשדות", שנחשב כמחזה הישראלי הראשון שהעלה לבמה את דמותו של יליד הארץ (שהיה דמות של צבר גיבור, כפי שיצר הסופר משה שמיר).
בשנת 1958 התחולל בקאמרי "מרד" זוטא נגד ניהולו של יוסף מילוא, הבמאי המייסד של התיאטרון. את הניהול האמנותי לקחה לידיה הנהלה מורכבת מכמה מבכירי השחקנים של התיאטרון, בהם חנה מרון, אורנה פורת, בתיה לנצט, יוסי ידין ואברהם בן-יוסף. אליהם הצטרף מנכ"ל מבחוץ, יעקב אגמון. כעבור מספר שנים החליף את אגמון ישעיהו וינברג, לימים חתן פרס ישראל. ב-1971 הפך "הקאמרי" מתיאטרון בבעלות מועצת שחקנים לתיאטרון העירוני של העיר תל אביב.
בשנת 1976 פרש ויינברג מניהול התיאטרון, בין השאר בשל לחץ פוליטי בעקבות העלאת מחזהו של יוסף מונדי "מושל יריחו". במקומו התמנה למנכ"ל מי ששימש המנהל האדמיניסטרטיבי של התיאטרון, אורי עופר, כשלידו הנהלה אמנותית שעם חבריה נמנו דן מירון, אברהם עוז, גרשון פלוטקין וחנן שניר, שהתחלף אחר כך באילן רונן. בשנת 1984 התמנה אילן רונן למנהל אמנותי, וזמן קצר לאחר מכן הוחלף אורי עופר, שייסד וניהל את האופרה הישראלית החדשה, בעודד פלדמן, שנתמנה במקומו למנכ"ל. בשנות התשעים קיבל לידיו את ניהול התיאטרון הצמד עמרי ניצן (מנהל אמנותי) ונעם סמל (מנכ"ל), שהצליחו בראשית שנות השמונים להביא את תיאטרון חיפה לפריחה תחת ניהולם.
התיאטרון המשיך להציג הצגות רבות, כשהדגש היה על העלאת מחזות מקוריים. בד בבד העלה "הקאמרי" הצגות מהקלאסיקה העולמית של שייקספיר, ברכט, ארתור מילר ועוד. במשך 60 שנותיו הראשונות העלה התיאטרון כ-480 מחזות. "הקאמרי" העלה גם מספר מחזות זמר בולטים: "עוץ לי גוץ לי" (של אברהם שלונסקי) ו"שלמה המלך ושלמי הסנדלר" (של נתן אלתרמן) בשנות השישים, ו"עלובי החיים" בשנות השמונים.
עם השנים הלכו והיטשטשו ההבדלים המהותיים בין הרפרטואר והליהוק של התיאטרון "הקאמרי" לבין שאר התיאטרונים בארץ, לרבות "הבימה".
המחזאי הבולט ביותר של "הקאמרי" מאז סוף שנות השישים היה חנוך לוין. מחזותיו העלו ביקורת חברתית ופוליטית נוקבת, ועוררו לא פעם סערות. מחזהו האנטי-מלחמתי "מלכת אמבטיה" שהעלה התיאטרון ב-1970, עורר סערת רוחות ציבורית חסרת תקדים: צופים הפגינו והתפרעו במהלך ההופעות, פוליטיקאים התערבו והממשלה איימה להפסיק לתמוך כספית בתיאטרון. בעקבות המהומות, החליטה הנהלת "הקאמרי" להוריד את המחזה לאחר 19 הצגות בלבד. למרות זאת, נחשבת הצגה זו כאבן דרך בתולדות התיאטרון ובתולדות הסאטירה הישראלית, כשיש הטוענים כי היא הקדימה את זמנה במחאה שהעלתה על שכרון הכוח הישראלי לאחר מלחמת ששת הימים. בהמשך פעלו בתיאטרון מחזאים נוספים, בהם הלל מיטלפונקט, ענת גוב ועדנה מזי"א.
התיאטרון הקאמרי הוא הקדש. לקאמרי מועצת נאמנות וועד מנהל. המועצה היא בת 25 נאמנים ובראשה עומד ראש עיריית תל אביב יפו, רון חולדאי. הוועד המנהל מונה 9 חברים ויו"ר הוועד המנהל הוא עו"ד עפר שחל. לקאמרי אגודת ידידים המונה מעל 500 ידידים, שבראשה עומדת ליאורה עופר.
התיאטרון נתמך על ידי עיריית תל אביב-יפו ומשרד התרבות והספורט. למעלה מ-80% מתקציב התיאטרון מגיע מהכנסות עצמיות, כלומר ממכירת כרטיסים ומנויים.
ב-15 במאי 2014 הוענק לתיאטרון הקאמרי תואר עמית כבוד של אוניברסיטת תל אביב. מנימוקי הפרס: