cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סוללת הענק
היסטוריה מודרנית
לאחר ש"הקרן הלאומית" קיבלה פיקוח על האתר בשנות ה-60 של המאה ה-20 סולקו רוב סממני המסחור שהיו באתר (בתי מלון וחנויות). במקום נבנה מרכז מבקרים ב-1985 בצפייה להכרזת המקום כאתר מורשת עולמית. בשנת 2000 נשרף המרכז, ונכון ל-2008 אין באתר מרכז מבקרים קבוע. כיום פועל באתר מרכז מבקרים זמני. כסף הוקצב לבניית מרכז קבוע חדש שייבנה ברובו מתחת לקרקע על מנת להגן על הנוף המקיף את הסוללה. בספטמבר 2007 פרצה שערורייה כשהתברר שהשרה לענייני סביבה של צפון אירלנד, ארלן פוסטר (Arlene Foster) מתכוונת להעניק ליזם פרטי בשם סיימור סוויני (Seymour Sweeney), חבר באותה מפלגה כשל פוסטר (Democratic Unionist Party המפלגה הדמוקרטית של הדוגלים באיחוד) את הזיכיון להקים באתר סוללת הענק את מרכז המבקרים הקבוע. ההתנגדות הרבה לצעד גרמה למועצת מחוז מויל (Moyle District Council), שבתחומה מצויה סוללת הענק, להעניק גם את השטח שבו יש כוונה להקים מרכז מבקרים ל"קרן הלאומית" בנוסף לשטח בו מצויה סוללת הענק שהיה בידיה קודם לכן. בינואר 2008 הודיעה פוסטר על ביטול התוכנית להעניק זיכיון פרטי להקמת מרכז המבקרים.
תיאור האתר
בארגון אונסק"ו מייחסים גם חשיבות היסטורית למקום. ב-1588 התנפצה ספינת המשוטים גירונה (La Girona), חלק מהארמדה הספרדית, על חוף הסוללה, ממערב לסוללת הענק. כ-1,200 ספרדים קיפחו את חייהם באסון. ב-1967 הצליח צוות צוללים מבלגיה לחלץ חלק ניכר מאוצרות הספינה והם מוצגים כיום במוזיאון בבלפסט.
בעלי חיים וצמחייה
האזור הוא מקום מפלט לעופות כדוגמת הבז הנודד, ובעיקר לעופות ימיים כדוגמת יסעור שחפי, יסעור ענק, קורמורנים, ואלקה חדת-מקור. תצורות הסלעים שעברו בליה משמשים בית גידול לכמה צמחים מיוחדים ונדירים הכוללים את: Asplenium marinum, Trifolium arvense (סוג של תלתן), Scilla verna, Festuca valesiaca, Orobanche alba (סוג של צמח טפיל), ו-Coeloglossum viride (סוג של סחלב).
מבנים דומים
אומנם עמודי בזלת בסוללת הענק מרשימים בגודלם ובצורתם, אך הם אינם ייחודיים לאתר זה. בזלת עמודית היא תופעה געשית נפוצה, ועמודי בזלת נוצרים בקני מדה מגוונים (קירור מהיר יוצר עמודים קטנים יותר). אתרים ראויים לציון בהם יש עמודי בזלת כוללים את האיים שבמערב סקוטלנד הקרובים לסוללת הענק: האי קאנה, האי אג, מק (Muck); חלקו הצפוני של האי סקאי; האי מל (Mull) וקטע החוף של האי הבריטי מולו במורוורן (Morvern); והאי סטפה (Staffa) שהתפרסם הודות למערת פינגאל שהכניסה אליה מעוטרת בעמודי בזלת. האתר ג'וסנגג'אולי באי הקוריאני צ'ג'ו, קניון גרני בארמניה; האיים הציקלופיים בסמוך לאי סיציליה באיטליה; באתרים: המומנט הלאומי ערימת עמודי השטן בקליפורניה, פארק המדינה צוקי המפרץ במזרח אורגון, והמומנט הלאומי מגדל השטן בוויומינג שבארצות הברית, ובאתרים נוספים במקסיקו, בקוריאה הצפונית, בווייטנאם, באיים האזוריים ובקונשיר, האי הדרומי ביותר באיים הקוריליים שברוסיה.
גם בריכת המשושים שברמת הגולן היא דוגמה להיווצרות בזלת עמודית.
פקורינו
פקורינו (באיטלקית: Pecorino) (מהמילה האיטלקית Pecora: כבשה) היא גבינה איטלקית קשה ומלוחה מחלב כבשים. שמה המלא פקורינו רומאנו (Pecorino Romano באיטלקית) מרמז על מוצאה מהעיר רומא. עם זאת, בשנות האלפיים, היא מיוצרת בעיקר בסרדיניה.
ישנן גם פקורינו טוסקאנו (Pecorino Toscano באיטלקית) ופקורינו סארדו (Pecorino Sardo באיטלקית) אשר טעמן פחות מלוח.
השימוש בפקורינו רומאנו הוא לרוב על ידי גירור ובעיקר במנות פסטה לרבות קרבונרה. בשתי האחרות משתמשים בעיקר בכריכים.
תרבית רקמה
תרבית רקמה (אנגלית: Tissue Culture) היא שיטה לגידול חלק רקמה או תאים בודדים מחוץ לגוף האורגניזם ממנו נלקחו. הרקמות/תאים גדלים על קרקע מזון מלאכותית וסטרילית העונה על כל דרישותיהם מבחינה תזונתית, חומציות, טמפרטורה וכדומה. לשיטה חשיבות רבה בחקלאות המודרנית בכך שהיא מאפשרת לייצר מקודקוד צמיחה בודד אלפי צאצאים ועמידה בדרישות השוק לזן מסוים באיכות מסוימת תוך פרק זמן קצר.
התהליך
בתחילה נלקח חומר צמחי מקודקודי צמיחה של חוטרים מבוררים. על החוטרים מפעילים חומרי-צמיחה המביאים ליצירת קאלוס. לאחר מספר חודשים, משנים את הרכב המצע וגורמים לקאלוס ליצור "עוברים וגטטביים". לאחר מספר העברות, מתפתחים עוברים אלה לצמחונים, ולאחר מספר העברות נוספות, לשתילונים בעלי מערכת שורשים מבוססת ועלים מוארכים. שתילונים אלה מוכנים לשלב האקלום לצמיחה מחוץ למעבדה.
רבקה פאלוך
רבקה פאלוך (נולדה ב-1956) היא אשת תקשורת ועיתונאית חרדית. יועצת ראש הממשלה לענייני חרדים, בין השנים 2001–2006 תקופת כהונתו של אריאל שרון, ומשנת 2016 עד 2021 יעצה לבנימין נתניהו.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בתל אביב למשפחה של חסידי גור. נישאה לשמחה פאלוך, יצרן ארונות קודש אמנותיים ולהם 7 ילדים. פאלוך מתגוררת בבני ברק.
בשלהי שנות השמונים החלה בקריירה של עיתונאית, בתחילה בעיתון "השבוע" (כיום שעה טובה), ובהמשך ובמקביל הגישה תוכנית שידוכים ברדיו קול חי.
בשנת 2001 מונתה על ידי אריאל שרון ליועצת ראש הממשלה לענייני חרדים. בדצמבר 2006 סיימה את כהונתה.
פאלוך ושתי עדות נוספות העידו לטובת השר לשעבר חיים רמון ערב מתן הכרעת הדין במשפט ההטרדה המינית שהתנהל נגדו. בהכרעת הדין נכתב: "לא זו בלבד שמדובר בעדויות כבושות שמשקלן אפס, אלא שמדובר בעדות בלתי אמינות ובלתי מהימנות, שתיאמו את גרסתן בניצוחה של רבקה, ערב מתן עדותן בביהמ"ש. התיאור שתארו הינו מופרך ובלתי סביר בעליל."
עד שנת 2016 החזיקה פאלוך במשרד יחסי ציבור ושידרה ברדיו לב המדינה מדי יום שישי בתוכנית "שבת שלום". ב-2016 התמנתה ליועצת במשרד ראש הממשלה. במאי 2021 הושעתה מתפקידה לאחר שפורסם כי שידלה בני משפחות של הרוגי האסון במירון לצלם סרטוני תמיכה בבני הזוג נתניהו.
גטו לודז'
גטו לודז' היה אחד מן הגטאות הגדולים בפולין הכבושה. הוא נכלל בשטח שסופח לגרמניה והיה קרוב למחנה ההשמדה חלמנו. זה היה הגטו השני שהוקם, לאחר גטו פיוטרקוב, והאחרון שחוסל ב-1944.
שטח הגטו היה רק ארבעה קמ"ר, מתוכם רק 2.5 קמ"ר בנויים. בשטח זה נדחסו למעלה מ-165,000 תושביה היהודים של לודז' וסביבתה. אליהם צורפו עוד כ-40,000 יהודים שגורשו מגרמניה, אוסטריה ואזורים אחרים וכן כ-7,000 צוענים.
בסך הכל עברו בגטו כ-205,000 איש. 877 נותרו בגטו כשהרוסים שחררו את האזור, וכ-10,000 שרדו את המלחמה במקומות אחרים.
הקמת הגטו
כשהכוחות הגרמניים כבשו את לודז' בספטמבר 1939, הייתה בעיר אוכלוסייה של 672,000 בני אדם, יותר משליש מהם (כ-233,000) היו יהודים. הרייך סיפח את לודז' ישירות לורתגאו (חלק משטחי פולין שסופח בשנת 1939) ושינה את שם העיר לליצמנשטאדט. מטרתם הייתה לגרש את האוכלוסייה היהודית לשטחי הגנרלגוברנמן שלא סופחו לרייך ולהקטין את האוכלוסייה הפולנית באופן משמעותי ולהופכה לכוח עבודה זול לגרמנים. צו מיום 10 בדצמבר 1939, פקד על הקמת נקודת איסוף זמנית ליהודים מקומיים על מנת להקל את תהליך הגירוש. עד 1 באוקטובר 1940 הגירוש כבר הושלם, והעיר הייתה אמורה להיות "נקייה מיהודים" (Judenfrei).
הקמתו של הגטו נקשרה לסדרה של צעדים נגד היהודים, שבמסגרתם הם נושלו מעסקיהם ורכושם ונדרשו ללבוש טלאי צהוב. מאז פלישתה של גרמניה לפולין, יהודים רבים, בעיקר המנהיגות האינטלקטואלית והפוליטית, נמלטה לאזור הממשלתי או מזרחה לפולין הכבושה באזור הסובייטי. ב-10 בדצמבר 1939 פרסם ראש מחוז קאליש (Regierungprasident) אובלהור (Ubelhor) מזכר סודי המורה על הקמה של גטו בעיר לודז'. ב-24 בינואר 1940, טרם ההודעה הרשמית על הקמת הגטו, השלטונות החלו להעביר מספר מצומצם של יהודים לשטח הגטו שעתיד לקום. באותו היום, הגיע טלגרם למשרדי הקהילה היהודית מתחנת משטרה מספר 5 שהייתה ממקומת בצפון העיר בשכונת באוטי, ובה נכתב כי רומקובסקי מזומן לשיחה דחופה. כיוון שהיה באותו הזמן בשיחה עם ראש העיר, שלח את שני מקורביו, הנריק נפתלין, תובע צעיר, ודורה פוקס, מזכירתו שדברה גרמנית. בתחנת המשטרה, הקצין האחראי, וורנקה (Warnke) הודיע להם שבתגובה להתחשבות בבריאות הציבור, ראש המשטרה הוציא פקודה להתחיל להעביר יהודים לעבר שכונת בלוטי, אותה כינו הגרמנים באותה עת Seuchengebiet, או אזור הסגר, היא שכונת בלוטי, שבה התגוררו יהודים רבים. לשניים נאמר כי ההעברה תעשה באמצעות כוחות משטרה לתחנות משטרה מספר 5 ו-6 ומשם יבוצע יישוב של היהודים באזור ההסגר, קרי שכונת בלוטי. במהלך השיחה הופיע רומקובסקי. לאחר שעודכן בחדשות הודיע לגרמנים כי צוותו יסייע בכל הנדרש בתהליך ההעברה והורה לנפתלין להישאר במקום על מנת לסכם את הפרטים של תהליך ההעברה. השעה הייתה 15:00 בצהריים והקצין הגרמני ורנקה הודיע כי אוטוטו יחלו להגיע יהודים ראשונים לנקודות המדוברות. נפתלין קיבל מהקצין סקירה של השטח המדובר ומספר אישורי כניסה עבור נציגים מהקהילה היהודית שהיו אמורים לסייע בתהליך ההעברה. באותו זמן רומקובסקי קיבל אישור לתאם את העברת משרדי הקהילה מרחוב פומורסקה 18.
בלילה שבין ה-1 ל-2 במרץ התבצעה אקציה במסגרתה 500 משפחות פולניות ויהודיות פונו, ולפני עלות השחר, משפחות פולניות שחיו בדירות שגבלו עם הגטו נאסרו כאשר חלק יושבו מחדש בחלקים אחרים של העיר בעוד שאחרים נשלחו לגירוש ב-4 במרץ.
ב-8 בפברואר 1940 הוכרז הגטו באופן רשמי והוחל בגירוש יהודים לתוכו, אם כי עדיין היה גיטו פתוח. הגטו נחתם וננעל באופן מוחלט ב-1 במאי 1940.
כמעט 25% מהיהודים ברחו מהעיר, ובזמן בו הוקם הגטו האוכלוסייה היהודית מנתה 164,000 איש. במהלך השנים הבאות, יהודים ממרכז אירופה וקבוצות מרומניה גורשו לגטו.
כדי להבטיח את הנתק בין האוכלוסייה היהודית והלא יהודית של העיר, הנאצים הפעילו יחידות משטרה שיועדו לסיורים היקפיים. כמו כן הוקמה משטרה יהודית בתוך הגטו כדי להבטיח שאף יהודי לא ימלט. בכל יהודי שנתפס מחוץ לגטו מותר היה, על פי חוק, לירות מטווח קצר. ב-10 במאי נכנסו לתוקף צווים האוסרים על כל קשר מסחרי בין יהודים ושאינם יהודים בלודז', שגררו גם עונשים חמורים. הקשר עם האוכלוסייה הפולנית שהתנגדה לכיבוש הנאצי שחיתה מחוץ לגטו נחלש מאוד. בלודז' היה גם מיעוט אתני גרמני של כ-70,000 בני אדם, שרבים מהם היו נאמנים לנאצים.
מחוזות ליכטנשטיין
מבחינה מנהלית מחולקת ליכטנשטיין ל-11 מחוזות, שבמרביתם נכלל יישוב בודד.
גטו לודז'
מבנה הגטו
בכיכר השוק בלוטי שכן המטה של הנהלת הגטו הגרמני, Gettoverwaltung, בראשות הנס ביבוב. הוא היה תחת סמכותו של המנהל היהודי עם חיים רומקובסקי, ראש היודנראט. רומקובסקי מונה לתפקיד זה על ידי הגרמנים באוקטובר 1939, עוד לפני הקמת הגטו, והוא מילא את התפקיד עד אוגוסט 1944, אז נשלח לאושוויץ. הוא היה מתווך בין השלטונות הגרמניים לבין היהודים. במתחם שוק בלוטי היו משרדיו ממוקמים בצריפי עץ. המזכירות המרכזית שהיה הגוף המרכזי דרכו ניהל את הגטו ואשר פעל במאי 1940 ועד לחיסולו של הגטו שכנה גם היא במקום זה. שוק בלוטי הופרד משאר הגטו, אפשר היה להיכנס אליו לאחר הצגת אישור כניסה. סביב כיכר השוק נוצרו מוסדות ומשרדים חשובים כמו גם מפעלים ומשרדי ממשלה, למשל. למשל בבניין מספר 5 היה מפעל של מעילי גומי. ברחוב דוורסקה (פולנית: Dworska) היו משרדים חשובים של הנהלת הגטו: מחלקת המטבח, מחלקת התובלה, מטה החלב ומחלקת הרכש. ליד, נאספו דלקים, פחם ועץ. הבניין מול הכניסה לגטו ברחוב לאגייוניצ'קה 25 (פולנית: Łagiewnickiej) היה מקום מושבם של מספר גופים חשובים כגון משרד הביקורת העליון וועדת הסחר המרכזית.
משטרת ההגנה (גרמנית: Schutzpolizei) שהייתה יחידה במשטרת הסדר) והגסטפו שכנו ברחוב לימנובסקיגו (Limanowskiego) בבניין הפינתי שהוחרם לטובתם באפריל 1940. כך בוצע פיקוח פוליטי ומשטרתי על הגטו. Schupo שמר על הסדר. היא שמרה כי איש לא ברח מהגטו או נכנס לשטח באופן בלתי חוקי. מפקדת הרובע השישי של שופו הייתה כפופה למשמר הגטו. היו שם חמישה מהם: אחד צומת Podrzeczna של המערב ואת השנייה - ואת פס הפרנציסקני, III - Sporna ו בוי-Żeleński IV - Inflancka וחורשות ו- V - אוקופובה ו הפרנציסקני. לאורך גבולות הגטו, כמו גם רחובות נפרדים זגיירסקה Limanowskiego, המחסומים הוקמו ב 50–100 מטר. בשנת 1942 מספר זה ירד, פלדה שומרת כל 400 מטרים. מסביב לגטו היו גדרות תיל.
גשרים של הגטו Zgierska - Masarska - Podrzeczna. מלכתחילה הוצאו מתחום הגטו רחובות זגיירסקי ולימנובסקיגו. אלה היו עורקי תקשורת חשובים שהובילו לחלק הגרמני של העיר חשמליות ומכוניות רבות עברו שם. הגטו - שנחתך ברחובות אלה - נחלק לשלושה חלקים. בזמנים מסוימים נפתחו שערים מיוחדים, אשר התושבים יכלו לעבור מחלק אחד למשנהו. בקיץ 1940 נבנו שלושה גשרים מעץ שאפשרו לאנשים לעבור ברחובות כל הזמן. אחד היה ממוקם מעל רחוב Zgierska ליד Lutomierska, ליד הכנסייה של ההנחה של הבתולה מריה הקדושה, השני ב-Podrzecznea, השלישי ברחוב Limanowskiego ליד Masarska (במקום שבו רחוב Zachodnia היום). סיפר צבי גיל על הגשר מעל רחוב זגיירסקה:
כנסיית ההנחה של מרים הבתולה הקדושה, Kościelny Square 1 (Kirchplatz). בשנה הראשונה לקיומו של הגטו נסגרה הכנסייה אז החליטו הגרמנים לעשות מחסן של דברים שנגנבו מהיהודים שם. מאביב לסתיו 1942 הובאו בגדים מאנשים שנרצחו במחנה ההשמדה. במסגרת הטרנספורטים שנשלחו למחנה השמדה חלמנו מחלקת מיון עבור נוצות הוקמה בכנסייה.
כיכר הכנסייה (פולנית: Kościelny). בכיכר בבניין 2/4 שוכנו המטה של מחלקות אוכלוסין, כולל משרד הרישום האזרחי והמחלקה הסטטיסטית. כאן נוצר "כרוניקה של גטו לודז'", אחד המסמכים החשובים ביותר על השואה. העובדים שמרו מסמכי הארכיון בדבר הפעלת בגטו, הן הכרזות, פוסטרים וחוזרים, כמו נאומים של רומקובסקי, מסמכים של המגורשים - דרכוניהם, או רשימה פרטית. חלק גדול ממסמכים אלה שרדו עד היום.
היודנראט וחיי הגטו
בראש היודנראט של הגטו עמד חיים מרדכי רומקובסקי (1877-1944) שנחשב לאחת הדמויות השנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה של השואה. הוא קיבל סמכויות חסרות תקדים על ידי השלטון הנאצי, שהסמיך אותו "לנקוט בכל האמצעים הדרושים" כדי לשמור על סדר בגטו.
רומוקובסקי היה משוכנע שיצרנות יהודית תבטיח את הישרדותו של הגטו ("עבודה למען ההצלה"), כל עוד פירות העבודה בגטו יביאו תועלת לגרמניה, הוא האמין שהנאצים יעדיפו לשמור על חיי תושביו. רומקובסקי אימץ סגנון מנהיגות אוטוקרטית כדי להפוך את הגטו לקומפלקס תעשייתי עצום של ייצור מוצרים למען גרמניה. הוא אילץ את האוכלוסייה לעבוד 12 שעות ביום למרות התנאים הקשים מנשוא, כדי לייצר בגדים, מוצרי עץ ומתכת וציוד חשמלי עבור הצבא הגרמני. ב-1943, כ-95 אחוזים מהאוכלוסייה הבוגרת הועסקה ברסורטים (כינוי לבתי המלאכה בגטו), אותם כינה רומקובסקי "מכרה זהב". אולי בגלל התפוקה הגדולה, גטו לודז' הצליח לשרוד זמן רב לאחר שחוסלו כל הגטאות האחרים בפולין הכבושה. ביודנראט של גטו לודז' עבדו צלמים שבין היתר תיעדו את העבודה במפעלים, כדי שאלבומי תצלומים ובהם תיעוד זה ישכנעו את הגרמנים להמשיך לקיים את הגטו. בין צלמים אלה היו מנדל גרוסמן, אריה בן-מנחם והנריק רוס.
היודנראט נחשב למאורגן יחסית ואף סיפק שירותים קהילתיים יוצאי דופן יחסית לגטאות אחרים, כמו שירותי מזון, בריאות, חינוך, דואר, תרבות ודיור. עם זאת, רומקובסקי גירש באופן שיטתי פעילים פוליטיים פוטנציאליים או כל מי שהייתה לו את היכולת להוביל את ההתנגדות לנאצים, ואילו המקורבים לו נהנו מתנאים טובים יותר מיתר האסירים.
הררים
ההררים הם תושבי אתיופיה היחידים שמסחרם מבוסס במרכז גדול עירוני ויחיד. בעקבות מגע עם הקבוצות המתגוררות עמם ההררים ירשו תכונות מסוימות מהם. על מנת לשמר את תרבותם ההררים דוברים כמעט אך ורק בשפה ההררית, שפה שמית. מכיוון שהם קבוצה קטנה מהאוכלוסייה הם מתנגדים בתוקף לנישואי תערובת עם שכניהם.
גטו לודז'
היודנראט וחיי הגטו
התנאים היו קשים והאוכלוסייה הייתה תלויה לחלוטין בשלטונות הגרמנים. בגטאות אחרים ברחבי פולין, שגשגה "תעשייה" נסתרת שהתבססה על הברחות של מזון ומוצרים בין הגטאות והעולם שבחוץ. בלודז' לעומת זאת, זה היה כמעט בלתי אפשרי עקב ההקפדה החמורה והמיעוט הגרמני שישב בעיר. היהודים היו תלויים לחלוטין בשלטונות הגרמניים וביודנראט בכל הנוגע למזון, תרופות וציוד חיוני אחר. כדי להחמיר את המצב עוד יותר, המטבע החוקי היחיד היה מטבע שנוצר במיוחד בגטו. כדי להתמודד עם הרעב, היהודים סחרו ברכושם ובכסף שנותר להם על מנת לקנות שטר זה, ובכך נושלו מרכושם הפרטי. צריכת קלוריות טיפוסית ממוצעת נעה בין 700 ל-900 קלוריות ביום. הרעב השתולל ונפוצו מחלות כמו שחפת. דבר זה הניע אי שביעות רצון עם רומקובסקי, והוביל לשורה של שביתות במפעלים. ברוב המקרים, רומקובסקי הסתמך על המשטרה היהודית כדי לדכא את העובדים הממורמרים, ושוטרים יהודים אף הוצבו ברסורטים כדי להשגיח על העבודה. במקרה אחד של שביתה אף עורבה המשטרה הגרמנית. עם הזמן, תפסה העבודה חלק יותר ויותר מרכזי בחיי היהודים. הרסורטים תפסו את מקומם של בתי התרבות, בתי הספר ובתי החולים. הזקנים והילדים שנשארו בגטו נאלצו בסוף לעבוד גם הם. לעיתים נערכו הוצאות להורג (בכיכר פיאסטובסקי) על מנת להרתיע כאלה שחשבו למרוד.
הררים
ההררים נקראים אדארים על ידי שכנים האתניים (הסומלים, האורומו, הארגובים והאמהרים), ואילו הם מתייחסים לעצמם בתור גא אוסא תרגום "אנשי העיר" וקוראים לדרך חייהם גא אדה (תווית העיר). שפתם נקראת בפיהם סינאן (שפת העיר). החברה ההררית מאופיינת בסדרה מסובכת של התחייבויות, שיוצרת תחושה חזקה של אחדות סוציאלית. החברה ההררית נבנית סביב קרבת משפחה, ידידות, או ארגוני קהילה. בנוגע לקרבת משפחה, ההררים אינם מתחתנים עם זרים. האפוצ'ה שהוא ארגון סוציאלי מספק להררים ותמיכה כלכלית כגון חתונות והלוויות. מספר החברים באפוצ'ה שונה והוא נע בין 50 ל 70 חברים ושהם בדרך כלל כוללים דודות, דודים, ובני דודים.
גטו לודז'
היודנראט וחיי הגטו
היודנראט נאלץ להתמודד רבות עם המגפות והמחלות שפשטו בגטו. ציוד רפואי היו מוגבל והצפיפות הייתה איומה. כ-164,000 אנשים נאלצו להצטופף באזור של 4 קילומטרים רבועים, מתוכם רק 2.4 קילומטרים היו ראויים למגורים. אספקת הדלק הייתה נמוכה מאוד ואנשים שרפו כל מה שיכלו כדי לשרוד את החורף הפולני הקשה. כ-18,000 איש מתו מרעב בשנת 1942, ובסך הכל, כ־43,500 אנשים מתו בגטו מרעב ומחלות.
הררים
ההררים כולם מוסלמים סונים. חרף לחצים להשתנות, האסלאם חזקה עדיין בין ההררים. העיר הרר ידועה היטב כמרכז לימוד אסלאמי. מסגד ג'אמי שהוא הפוקוס של הקהילה, אף על פי שכמעט כל שכונה קיים מסגד קהילתי. האנשים נוכחים במסגדים באופן קבוע. בעיר הרר קבורים כ 150 צדיקים מוסלמיים, ולכן היא מכונה גם "עיר הצדיקים" כמעט כל המבוגרים בהרר צמים במשך הרמדאן, החודש התשיעי בשנה האסלאמית.
גטו לודז'
היודנראט וחיי הגטו
בגטו לודז' הוקמה מערכת חינוך מהמאורגנות בתולדות הגטאות. לפי הפקודה הגרמנית עברו לתוך הגטו כל בתי הספר העבריים בלודז', שבהם למדו 90% מהתלמידים היהודיים. בשנת הלימודים הראשונה למדו בבתי הספר בגטו כ-11,000 תלמידים, אך עם הזמן חלה ירידה משמעותית, ועד מאי 1940 למדו רק כ-7,300 תלמידים. מערכת החינוך כללה בית יתומים, בית ספר מקצועי, שני בתי ספר תיכוניים, בית ספר דתי, מחנות יום ובתי ספר יסודיים. תחילה היה ניסיון לקיים את מערכת החינוך כפי שהייתה לפני המלחמה, אך מהר מאוד הפכה הזנת הילדים אחד מיעדיה העיקריים. כבר בתחילת 1941 נסגרו חלק מבתי הספר בגלל המחסור במבנים בגטו, ואחרי חופשת הקיץ נסגרו כל בתי הספר. תוכניות חינוך נוספות קוימו בגטו, ביניהן תוכניות שניסו לשלב עבודה עם שיעורים.
הגירושים
הצפיפות בגטו הוחרפה כש-40,000 אנשים מהסביבה, כמו גם מגרמניה, לוקסמבורג, ומצ'כיה הכבושה (בעיקר מטרזיינשטט), יושבו מחדש בגטו לודז'. ב-20 בדצמבר 1941 הודיע רומקובסקי כי 20,000 יהודים יגורשו מהגטו, והם ייבחרו על ידי היודנראט מבין הפושעים, האנשים שסירבו לעבוד ועוד. ועדת פינוי הוקמה כדי לסייע בבחירת הקבוצה הראשונה של המגורשים. בחודשים הראשונים של 1942 נשלחו המגורשים אל מותם במחנה ההשמדה חלמנו. ב-15 במאי 1942 עוד כ-55,000 אנשים גורשו מלודז'.
עד ספטמבר 1942, רומקובסקי ויהודי לודז' למדו שגירוש פירושו מוות, בעיקר כשראו שמטענם של המגורשים הוחזר לגטו לעיבוד מחדש. הם היו עדים לפשיטה הגרמנית על בית החולים לילדים, שבה כל החולים נלכדו, הוכנסו למשאיות ולא נראו שוב. אנשים החלו לחשוד בגורלם של חבריהם שגורשו. בספטמבר, פקודה גרמנית חדשה דרשה כי 20,000 ילדים יהודים יימסרו לגירוש. גירוש זה כונה ה"שפרה". התעוררה מהומה בגטו על מי צריך לוותר. לאחר ששקל את האפשרויות, רומקובסקי היה משוכנע יותר מתמיד, כי הסיכוי להישרדות יהודית תהיה רק בעבודה פרודוקטיבית לרייך. הוא פנה להורי הילדים בגטו בזו הלשון:
בגטו הייתה התנגדות עצומה למסירת הילדים. כוחות משטרה יהודית נכנסו לבתים אבל לא הצליחו לקחת את הילדים נוכח התנגדות ההורים. הורים החביאו ילדים, שפכו שמן רותח על הבאים ונלחמו בכל דרך. רומקובסקי קרא לכוחות הגרמנים להיכנס. הגסטפו שהעריך את הגירוש ביומיים נאבק כמעט 10 ימים ועבר מבית לבית בניסיון להוציא את הילדים. חלק מהמשפחות התאבדו כדי למנוע את הבלתי נמנע. בתום אותם ימים נוראיים בגטו נלקחו רוב הילדים עד גיל 10 להשמדה. המשבר בגטו היה אדיר. הגירושים הואטו במשך זמן מה לאחר ספטמבר 1942.
סוף הגטו
גורלו הסופי של גטו לודז' נדון בין בכירי הנאצים כבר בשנת 1943. היינריך הימלר קרא לחיסולו הסופי של הגטו, עם קומץ של עובדים שיועבר למחנה ריכוז מחוץ ללובלין, ואילו שר החימוש אלברט שפר דגל בהמשך קיום הגטו כמקור של כוח עבודה זול, דבר הכרחי במיוחד כשהמלחמה פנתה עורף נגד גרמניה.
התנגדות לא חמושה בגטו
מצבו המיוחד של גטו לודז' מנע התנגדות ומרד חמוש בנאצים, כמו שנודעו בגטאות ורשה, וילנה וביאליסטוק. שלטונו החזק של רומקובסקי שמנע בכוח כל סוג של התנגדות, הניסיונות הכושלים להבריח מזון ואנשים לגטו בסביבה עוינת ובעיקר האמונה כי הפרודוקטיביות תבטיח הצלה (גם אם חלקית) הוציאו מכלל אפשרות מרד מזוין. אף על פי שצורה כלשהי של התנגדות חמושה נדונה בימים האחרונים של הגטו, היא לא יצאה אל הפועל מסיבות אלה.
ההתנגדות בגטו באה לידי ביטוי בחיים התרבותיים והדתיים העשירים ששמרו היהודים בגטו לאורך כל השנים הראשונות. למשל בתי הספר ומעונות היום שהמשיכו לפעול למרות התנאים הקשים. כאשר מבני בתי הספר הוסבו למגורים לאסירים נוספים שהגיעו הוקמו חלופות, במיוחד לילדים צעירים שאמהותיהם נאלצו לעבוד. לאחר שבתי הספר נסגרו בשנת 1941 כי נבנו בהם עוד רסורטים, רבים המשיכו לשמור על מעונות יום בלתי חוקיים לילדים שאמהותיהם עבדו. ארגונים פוליטיים המשיכו לפעול בגטו, ואף קיימו שביתות כשמנות המזון קוצצו. באחד המקרים, השביתה הייתה כל כך אלימה עד שהמשטרה הגרמנית נקראה כדי לדכא אותה. בנוסף היו שביתות נגד רומקבסקי שהובילו הצעירים שהתנגדו לכך שרומקובסקי מסייע לוורמאכט. נתלו כרזות שקראו לצאת נגדו, לא לשתף פעולה. חלק מהעובדים אימצו את הסיסמה "לעבוד לאט", לעכב את עבודתם בשביל הוורמאכט. המאבק היה קשה וכל אימת שנתגלו פעילים הם שולחו החוצה מהגטו במשלוחים שהובילו למוות. למרות זאת המאבק נמשך. בנוסף היו מעשי חבלה רבים ברסורטים. עובדים חיבלו בתוצרת שיצרו כדי לפגוע בצבא הגרמני שקיבל את עיקר הציוד. כל חבלה כזו הייתה כרוכה בסיכון חיים ובעונשים כבדים לאותו אדם ולמשפחתו. במקביל, שמרו האסירים על חיי תרבות עשירים שכללו הצגות, קונצרטים ועוד, בין היתר על ידי פעילות תנועות הנוער ברובע מרישין בגטו. על מנת לתעד את חיי היום יום בגטו לדורות הבאים ארגן היודנראט ארכיון בו צילמו באופן בלתי חוקי תמונות של מעשי הזוועה היומיומיים. אחד מהצלמים, הנריק רוס, הצליח לקבור את התשלילים ולמצוא אותם אחרי השחרור. בזכות הארכיון, המציאות של הגטו נרשמה ונשמרה. אנשי הארכיון החלו גם ביצירת אנציקלופדיה של הגטו ולקסיקון של הסלנג המקומי לתיאור חיי היומיום. האוכלוסייה היהודית שמרה בחשאי גם על כמה מכשירי רדיו בלתי חוקיים, כדי שיוכלו להתעדכן בנעשה בעולם שבחוץ.
היה מקרה בודד כאשר בונקר עם יהודים שהסתתרו התגלה, אחד האנשים תקף את הנס ביבוב, הממונה הישיר של רומקובסקי בממשל הנאצי.
יומנים
ד"ר אדוארד רייכר, 'לאורו הבוהק של היום', מטר-הוצאה לאור, 2022.
פטר פכטר
פטר פכטר (בגרמנית: Peter Fechter; 14 בינואר 1944 – 17 באוגוסט 1962) היה בנאי ממזרח ברלין, שבגיל 18 היה לאחד הקורבנות הראשונים של שומרי הגבול בחומת ברלין.
רקע
לאחר מלחמת העולם השנייה, נשלטה גרמניה בידי ועדת פיקוח משותפת שהורכבה מארבע בעלות הברית – צרפת, הממלכה המאוחדת, ברית המועצות וארצות הברית, וזאת על פי העקרונות של ועידת פוטסדאם. על החלטות ממשלתיות היה לעבור פה אחד, ללא התנגדות מאחת המדינות. גרמניה חולקה לאזורי כיבוש שבהם הייתה לכל מעצמה סמכות בלעדית על האזור שבפיקוחה. ברלין, עיר הבירה של גרמניה, חולקה באופן מיוחד לארבעה חלקים, אחד לכל אחת מבעלות הברית, בשל חשיבותה.
ככל שהתעצמה המלחמה הקרה, כך התמוססו החלטות ועידת פוטסדאם על ניהול גרמניה, וועדת הפיקוח הפכה לבלתי יעילה. גרמניה חולקה דה פקטו לחלק הסובייטי שנקרא מזרח גרמניה ולחלק שנשלט על ידי מעצמות המערב ונקרא מערב גרמניה. ברלין, ששכנה כולה בתוך החלק המזרחי, הייתה מחולקת למזרח ברלין ולמערב ברלין.
לכוחות הביטחון של מזרח גרמניה היו הוראות פתיחה באש ("Schießbefehl") על פיהן:
בפועל הייתה היד על ההדק קלה הרבה יותר. שומרים שהצליחו לסכל ניסיונות בריחה צוינו לשבח. אף אחד מהם לא הועמד לדין על הריגה או שימוש בלתי חוקי בנשק. דווקא במקרים בהם הצליחו ניסיונות בריחה נפתחה חקירה נגד האחראים. ולטר אולבריכט עצמו הבהיר, בנאום שנשא לפני פקידים של הנוער הגרמני החופשי, כי "אנו נירה בכל מי שמתגרה בנו... רבים אומרים שגרמנים פשוט אינם מסוגלים לירות בגרמנים...גרמנים, שמייצגים את האימפריליזם, ונעשים חצופים, אנו נירה בהם"
מותו
חוסר הטיפול בפכטר נבע מפחד הדדי: ככל הנראה מנעו השומרים מעוברים ושבים בצד המערבי לטפל בו (אם כי על פי תחקיר של המגזין "טיים", קיבל קצין אמריקאי ששהה במקום הוראות מפורשות ממפקדת הצבא האמריקאי במערב ברלין שלא להתערב). באופן דומה, לא התקרבו שומרי הגדר אל הפצוע; מפקד משמר הגבול המזרח-גרמני הצהיר שהוא פחד להתערב, וזאת בשל תקרית שאירעה שלושה ימים קודם לכן ובה נורה קצין משמר הגבול המזרח-גרמני רודי ארנשטט, בידי שוטר משמר הגבול המערב-גרמני הנס פליושקה. אף על פי כן, החזירו החיילים המזרח-גרמנים את גופתו של פכטר, כשעה לאחר שנורה.
הנצחה
צלב הועמד בצד המערבי ליד המקום בו נפל פכטר ודימם למוות. על פי הזמנתו של וילי ברנדט, אז ראש עיריית מערב ברלין, שרה המקהלה הרוסית של יל בשבוע שלאחר האירוע את התרגום הגרמני של המוטט ברה, "Ave verum Corpus" של מוצרט, ליד המקום. ביום השנה הראשון, הונח במקום זר על ידי ברנדט ומפקד צבא אמריקאי. לאחר איחוד גרמניה ב-1990, הוקמה מצבת זיכרון בנקודה המדויקת בה מת בצד המזרחי, והיא הפכה לנקודה מרכזית לאירועים הקשורים בחומה; על המצבה נכתב:
הירי היה גם נושאם של מספר סרטים דוקומנטריים בטלוויזיה הגרמנית. קורנליוס ריין הקדיש את ספרו "הקרב האחרון" לזכרו של פכטר.
משפט ליורים
בחודש מרץ 1997, הועמדו לדין שניים משומרי משמר הגבול המזרח-גרמני לשעבר, רולף פרידריך ואריך שרייבר, באשמת הריגה על מותו של פכטר. הם הודו בירי, הורשעו, ונשפטו למאסר על תנאי של שנה אחת.
במהלך המשפט הועלו טענות שניסיון עזרה מהצד המערבי נמנע על ידי החיילים, אך על פי דו"ח פתולוגי שהוגש לבית המשפט.
דמיאן לואיס
דמיאן ווטקין לואיס (באנגלית: Damian Watcyn Lewis; נולד ב-11 בפברואר 1971) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי, אשר ידוע בעיקר בזכות גילום מייג'ור ריצ'רד וינטרס במיני-סדרה מבית HBO "אחים לנשק" (2001) שזיכתה אותו במועמדות לפרס גלובוס הזהב. הוא גם גילם את סמל הנחתים ניקולס ברודי בסדרה "הומלנד" (2013-2011) מבית שואוטיים, שזיכתה אותו בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב. על הופעתו בתור הנרי השמיני, מלך אנגליה במיני-סדרה "וולף הול" (2015) ברשת BBC Two, הוא קיבל מועמדות שלישית לפרס אמי ובמועמדות רביעית לפרס גלובוס הזהב. הוא גילם את בובי אקסלרוד בחמש העונות הראשונות של סדרת הדרמה "מיליארדים" (2021-2016) מבית שואוטיים.
ביוגרפיה
לואיס נולד בסיינט ג'ונ'ס ווד, לונדון, אנגליה, למשפחה מרקע נוצרי בעיקרה. מוצא משפחת אביו מוויילס, ומצד אמו האנגלייה הוא נינו של הלורד ברטרנד דוסון שהיה הרופא של משפחת המלוכה, וגם נינו של הברון אלפרד ירואו שהיה ממוצא יהודי-ספרדי. לואיס הוא בוגר של בית הספר התיכון היוקרתי איטון. בשנת 1993 סיים את לימודיו בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
קריירה
לאחר סיום לימודיו השתתף בהצגות של ה"רויאל שייקספיר קומפני". בין השאר שיחק בתיאטרון במחזה "איולף הקטן" מאת איבסן. הוא שיחק בתפקיד פוסטומוס במחזה השייקספירי סימבליין, וכן כיכב ב"עמודי החברה" - מחזה נוסף של איבסן.
לואיס גילם את דמותו של לארטס בהמלט (בהפקת סם מנדס) לצידו של רייף פיינס. סטיבן ספילברג ראה את ההצגה ואחריה ליהק את לואיס לתפקיד ריצ'רד וינטרס במיני סדרה הטלוויזיונית "אחים לנשק", המתרחשת במלחמת העולם השנייה. על תפקידו במיני-סדרה, היה לואיס מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
בהמשך הופיע לואיס בסדרת הטלוויזיה של ITV "ההגדה לבית פורסייט" בתפקיד סומס פורסייט. כן הוא גילם את דמותו של ג'פרי ארצ'ר בתוכנית טלוויזיה סאטירית "ג'פרי ארצ'ר: האמת". ב-2003 שיחק ב"לוכד החלומות" (עיבוד לספר של סטיבן קינג) לצידו של מורגן פרימן. ב-2005 כיכב בתפקיד הראשי בעיבוד מודרני לקומדיה השייקספירית "מהומה רבה על לא דבר", בהפקת ה-BBC.
ב-2006 הופיע לואיס בדרמה הטלוויזיונית "חברים ותנינים" של ה-BBC שכתב וביים סטיבן פוליאקוף.
לואיס היה הכוכב הראשי בסדרת הטלוויזיה "חף מפשע" ששודרה ב-NBC החל מסתיו 2007. בסדרה זו שיחק שוטר שהופלל ברצח וישב בכלא 12 שנים עד שהתבררה חפותו.
החל מ-2011 הוא משחק בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה המצליחה "הומלנד" כשהוא מגלם את דמותו של ניקולס ברודי. תפקיד זה זיכה אותו ב-2011 בפרס אמי לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה; ב-2012 זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ב-2015 גילם לואיס את דמותו של הנרי השמיני בסדרת הדרמה התקופתית "וולף הול" על פי סדרת הרומנים של הילרי מנטל; עבור תפקידו הוא היה מועמד לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה. באותה שנה שיחק בחידוש של וסט אנד למחזה "אמריקן באפלו" פרי עטו של דייוויד מאמט.
ב-2022 גילם את ניקולס אליוט בסדרת הטלוויזיה מרגל בין חברים אודות קים פילבי ועל פי ספר באותו שם מאת בן מקינטאייר.
חיים אישיים
לואיס סבל תקופה בעבר מדיכאון בעקבות תאונת אופנוע שחווה בצפון לונדון ב-1998.
לאחר שיצא בעבר עם העיתונאית קייטי ראזאל, עם השחקנית האנגלייה סופיה מיילס ועם השחקנית האמריקאית קריסטין דייוויס, לואיס נישא לשחקנית הלן מקרורי ב-4 ביולי 2007. יש להם בת, מאנון (נולדה ב-2006) ובן, גוליבר (נולד ב-2007). מקרורי נפטרה מסרטן ב-16 באפריל 2021, בגיל 52.
לואיס מונה לקצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) באות יום ההולדת 2014 עבור תרומתו לתעשיית הדרמה, ולמפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE) באות יום ההולדת 2022 עבור תרומתו לתעשיית הדרמה ולארגוני צדקה.
ז'ק שוורץ
ז'ק שוורץ (בגרמנית: Jacques Schwarz; ינואר 1856 - 13 ביוני 1921) היה שחמטאי יהודי-אוסטרי.
בשנת 1880 חלק שוורץ מקום 5–6 בתחרות גראץ (ניצחו: אדולף שוורץ, יוהנס מינקויץ' מקס וייס). בשנת 1881 חלק מקום 7–8 בתחרות ברלין (ניצח: ג'וזף הנרי בלקברן). בשנת 1883 הגיע שוורץ למקום התשיעי בתחרות נירנברג (ניצח: שמעון אברמוביץ וינוור). בשנת 1889 הגיע למקום השלישי בתחרות דסאו. בשנת 1890 חלק מקום 6–7 בתחרות וינה (ניצח: מקס וייס). בשנת 1893 ניצח בתחרות וינה, לפני גאורג מרקו. בשנת 1895 הגיע למקום החמישי בווינה (ניצחו: קרל שלכטר ומקס וייס).
תזמורת רדיו ברלין
בברלין, התזמורת מגישה קונצרטים בקונצרטהאוס של ברלין ובאולם הפילהרמונית של ברלין, והיא מופיעה גם בערים אחרות בגרמניה כמו אשאפנבורג, אסן, האלה, אולדנבורג וויסבאדן.
היסטוריה
התזמורת נוסדה בשנת 1923 כתזמורת רדיו, והיא תזמורת הרדיו הפעילה הוותיקה ביותר בגרמניה. ברונו זיידלר-וינקלר היה המנצח הראשי הראשון, מ-1926 עד 1932. במהלך שנותיה הראשונות, יצאו לתזמורת מוניטין על עבודתה עם מלחינים מן המאה ה-20. מלחינים שהופיעו כמנצחים-אורחים עם התזמורת הם פאול הינדמית, ארתור הונגר, דריוס מיו, סרגיי פרוקופייב, ריכרד שטראוס, ארנולד שנברג ואיגור סטרווינסקי, כמו גם קשישטוף פנדרצקי, ולטר שארטנר ואודו צימרמן. אחרי חלוקת גרמניה בשנת 1949, הייתה התזמורת תחת פיקוחו של רדיו גרמניה המזרחית.
מאז 2017, המנצח הראשי של התזמורת הוא ולדימיר יורובסקי.
רחבת חניה (מטוס)
רחבת חניה למטוס (אנגלית Airport ramp או Apron) היא חלק בשדה תעופה המיועד לחניית מטוסים, ובה עולים הנוסעים אל המטוסים ויורדים מהם, מטען וכבודה מועמסים עליהם ונפרקים מהם, וכן מתבצעות בה פעולות נוספות הקשורות בתחזוקת המטוסים כמו תדלוק. בעת חניית מטוסים קלים ברחבת החניה, ולעיתים גם מטוסים גדולים, מוצמד לגלגליהם מתקן עגינה המונע מהם לנוע באופן אקראי. רחבת החניה עשויה להיות ממוקמת בצמוד לבניין הטרמינל, דבר המאפשר את עליית הנוסעים אל המטוסים באמצעות גשרי עלייה למטוס או במרחק ניכר מהם, ואז נדרשת העברתם בכלי רכב כלשהו.
יחסי אינדונזיה–תוניסיה
יחסי אינדונזיה–תימן הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין הרפובליקה התוניסאית. שתי המדינות חברות בארגון המדינות הבלתי מזדהות.
היסטוריה
היחסים בין אינדונזיה לתוניסיה כוננו בשנת 1951, מעט לפני שתוניסיה קיבלה את עצמאותה מצרפת. באותה שנה, חביב בורגיבה, נשיא תוניסיה לשעבר, ביקר באינדונזיה כחלק מהקמת השגרירות של תוניסיה באינדונזיה, שנפתחה רשמית בשנת 1952. מטרת הקמת השגרירות הייתה בעיקר לגרום למדינות אסייתיות לתמוך בעצמאות תוניסיה. אינדונזיה פעלה רבות על מנת שתוניסיה תוכל לקבל את עצמאותה, בין המדינות נחתמו 47 הסכמים דיפלומטיים שרובם עוסקים במגזר הכלכלי.
קיליקס (כלי)
קיליקס (ביוונית: κύλιξ, שמשמעה: "כוס") היא כוס שטוחה (למעשה קערה) לשתיית יין שהייתה נפוצה ביוון העתיקה.
סוג זה של כוסות היה מעוטר בסגנון הדמות השחורה או הדמות האדומה  של המאות החמישית ושישית לפנה"ס, בדרך כלל בתיאורים הקשורים להפקת היין. סצנות אלה עצבו באופן שיפתיעו את לוגם היין כאשר הן מתגלות עם שתיית המשקה - הסצנות היו בדרך כלל סצנות הומוריסטיות, בעלות אופי מיני או ארוטי. דמויות שכיחות על גבי כוסות אלה היו דיוניסוס, אל היין, וכן דמויות של סטירים.
השימוש העיקרי של הקיליקס היה במשתאות מסוג "סימפוזיון" (או "סימפוזיום") שהיו אירועים חשובים בתרבות יוון העתיקה.
יירד הלילה
יירד הלילה (באנגלית: Night Will Fall) הוא סרט תיעודי משנת 2014 בבימויו של אנדרה סינגר ' המבוסס על הסרט התיעודי של ממשלת בריטניה משנת 1945 "סקירה עובדתית על מחנות הריכוז הגרמניים ". הסרט התיעודי משנת 1945, שהציג סצנות מזעזעות ממחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית, אוחסן בארכיונים הבריטיים במשך כמעט שבעה עשורים.
הסרט התיעודי משנת 1945, המבוסס על עבודתם של צלמי מלחמה ששרתו עם הכוחות המזוינים וצילומי חדשות, הופק על ידי סידני ברנשטיין, אז פקיד ממשל בריטי, בהשתתפות אלפרד היצ'קוק. כ-12 דקות של קטעים בסרט בן 75 הדקות הם מהסרט התיעודי הקודם.
כותרת הסרט נגזרה מקו קריינות בסרט התיעודי מ-1945: "אם העולם לא ילמד את הלקח שהתמונות הללו מלמדות, הלילה יפול."
מאניבול
הספר הפך לציון דרך בספרות הספורט ובבייסבול המקצועני, שיטת המאניבול אומצה על ידי קבוצות נוספות, הן בבייסבול, הן בענפי ספורט נוספים, וכן בתחומים כמו מערכות בחירות וניהול.
יירד הלילה
תקציר
סרט זה מבוסס על צילומים היסטוריים עבור "סקירה עובדתית על מחנות הריכוז הגרמניים", סרט תיעודי בריטי משנת 1945, הכולל ראיונות עם ניצולים ומשחררים.
מאניבול
תקציר העלילה
עיקר עלילת הספר מתרחשת בתחילת המאה ה-21 ועוקבת אחר בילי בין, מנהלה של קבוצת הבייסבול אוקלנד אתלטיקס (אייז) מליגת ה-MLB. אוקלנד אייז היא קבוצה עם תקציב דל הנאלצת להתחרות בליגה הנשלטת על ידי קבוצות כמו ניו יורק יאנקיז ובוסטון רד סוקס שלהן תקציבי עתק. בילי בין מאמץ שיטות חדשניות להערכת יכולות שחקנים והתאמתם לקבוצה המתבססות על ניתוח מתקדם על פי נתונים סטטיסטים.
יירד הלילה
תקציר
בתחילת הסרט, משחררים הכוחות הבריטיים את מחנה הריכוז ברגן בלזן. הם לקחו את מפקד המחנה, יוזף קרמר, ואת שומרי המחנה כשבויי מלחמה, ולאחר מכן אילצו אותם לסייע בקבורה של המוני המתים, שגופותיהם הושארו על הקרקע מסביב למחנה. מחנות אחרים מוצגים בשחרור, כולל אושוויץ ומיידנק בפולין. המחנות האחרונים מוצגים בצילומים שצולמו על ידי צלמים סובייטים. כאשר תושבי המערב ראו לראשונה קטעים כאלה, הם חשדו שהסובייטים הפיקו תעמולת זוועה. בעלות הברית אילצו אזרחים מעיירות סמוכות ואנשי שירות גרמנים לסייר במחנות, כדי להכיר במה שהתרחש באזור. הם אולצו לראות את ערימות האנשים שמתו מרעב, מעינויים ומחלות; שרידים שרופים חלקית במשרפות; תצוגות מבעיתות, כולל גולגולות מכווצות וחבילות שיער, ערימות של בגדים, צעצועים לילדים ומשקפי ראייה.
מאניבול
תקציר העלילה
פרק בולט בספר מתחקה אחר הנעשה בחדרי הדיונים של המועדון כשהוא מתכונן לקראת דראפט 2002. בעוד שמאתרי הכישרונות המנוסים והוותיקים ממליצים על בחירת שחקנים על פי תיאורים סוביקטיביים והתרשמות אישית, בילי בין וצוותו, הכולל את עוזרו פול דפודסדה, בוגר אוניברסיטת הרווארד, מעדיפים לדרג את השחקנים על פי נתונים סטטיסטים המתמקדים בעיקר ביכולת השחקן לעלות על הבסיסים (OBP) דרך חבטה מוצלחת או גישה חופשית (walk). בסופו של דבר בוחרת הקבוצה בדראפט שורה של שחקנים ששאר הליגה כלל לא לקחה בחשבון.
יירד הלילה
תקציר
לסרט זה רואיינו ניצולים כמו אניטה לסקר-וולפיש. אווה מוזס קור מספרת על המראה של חיילים במדי הסוואה לבנים, משחררים את המחנה בזמן שירד שלג, והחיילים נותנים לאסירים שוקולד, עוגיות וחיבוקים.
מאניבול
תקציר העלילה
פרק אחר מתרכז בהצלחתו של בין בביצוע עסקאות עם קבוצות אחרות בליגה, תוך שהוא מנצל את ערמומיותו, הידע הייחודי שצבר בתחום הערכה אובייקטיבית של שחקנים וניצול מצוקתם של מנהלים אחרים, כל זאת תחת האילוץ של קבוצה שלא יכולה להציע שכר גבוה לשחקנים ולבצע עסקאות ענק.
יירד הלילה
תקציר
בין הניצולים שרואיינו ברנקו לוסטיג, מפיק רשימת שינדלר, שמדבר על כך ששמע מוזיקה של חמת חלילים כשהמחנה שוחרר. ככל הנראה הכוחות הבריטיים הובלו על ידי סקוטים שניגנו. באותו זמן, היה לוסטיג כל כך חלש שלא יכול היה להרים את גופו להסתכל מהחלון, והוא חשב שהוא עומד למות, וזוהי מוזיקה של מלאכים.
מאניבול
תקציר העלילה
הספר עוקב אחר ההיסטוריה של בין החל מנעוריו כשחקן בייסבול מצליח בתיכון, שנכשל בקריירה המקצוענית שלו. כמו כן מתמקד הספר במספר שחקני מפתח באוקלנד ומתאר את הקריירה המקצועית הייחודית שלהם, וכן אחר קהילת אוהדי הבייסבול המנתחת את ביצועי השחקנים והקבוצות השונות בשיטות סטטיסטיות מתקדמות.
יירד הלילה
תקציר
בסרט התיעודי משנת 1945 העריכה כמעט הושלמה כאשר ממשלת בריטניה החליטה לגנוז אותו. לוסטיג מעלה השערה שהעבודה של 1945 נגנזה מסיבות פוליטיות, תוך שינוי חלקי בתנאים בקרב בעלות הברית והקרבה של המלחמה הקרה, ואמר: "בזמן הזה, לבריטים היו מספיק בעיות עם היהודים". הוא התכוון לתסיסה בין יהודים לערבים בפלסטין, אז מנדט של חבר הלאומים בשליטה בריטית.
רקע והפקה
הצילומים ששימשו את הסרט הגיעו מהחיילים ששחררו את מחנה הריכוז ברגן בלזן. הצילומים הפכו לחלק מהראיות במשפטי נירנברג. בהתבסס על צילומים אלה וצילומים ממחנות אחרים, בשנת 1945 יזם סידני ברנשטיין, יחד עם משרד המידע הבריטי , סרט תיעודי כדי לתעד עבור הציבור הגרמני את פשעי הנאצים במחנות הריכוז.
ברנשטיין הביא את ריצ'רד קרוסמן לכתוב את הקריינות של הסרט ואת אלפרד היצ'קוק מהוליווד כדי לייעץ לגבי מבנה הסרט. לאחר שההפקה החלה והעריכה כמעט הושלמה, ממשלת בריטניה גנזה את הסרט מבלי להציגו לציבור. הסיבות לסירובם לשחרר אותו לא ברורות עד היום, האם הם דיכאו אותו מסיבות פוליטיות או האם הם קבעו שפרויקטים אחרים יהיו יעילים יותר בתהליך הדה-נאציפיקציה.
אנדרה סינגר, במאי "יירד הלילה", אמר בראיון לתקשורת כי לאחר שהמלחמה הסתיימה באירופה במאי 1945, "סדר העדיפויות הממשלתי בבריטניה השתנה. מה שנראה כמו רעיון טוב ב-1945 הפך לבעיה ביוני ויולי". הבריטים היו צריכים את העם הגרמני כדי לבנות מחדש את ארצו, והסרט לא היה תורם לכך. לבריטים היו בעיות עם הציונות המתהווה והם הרגישו שהסרט לא יועיל."
התאמות
מאוחר יותר ב-1945, הסרט הקצר בן 22 הדקות Death Mills הופק על ידי בילי ויילדר מחלק מהצילומים המשותפים לרשויות הממשל בארצות הברית. הם הראו גרסה גרמנית, בבימויו של האנוס בורגר, לקהל הגרמני באזור הכיבוש של ארצות הברית בינואר 1946.
חמישה מתוך ששת הסלילים המתוכננים של "סקירה עובדתית על מחנות הריכוז הגרמניים " פורסמו ב-1984 כ"Memory of the Camps". הוא שודר בטלוויזיה בארצות הברית שנה לאחר מכן.
יירד הלילה
מוזיאון המלחמה האימפריאלי קיבל את הצילומים והתסריט ב-1952. בשנת 2008 הוא החל בשחזור הסרט התיעודי משנת 1945. העבודה הושלמה לבכורה העולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בתחילת 2014.
אנג'ל הפיק את הסרט עם ברט רטנר. חברות ההפקה המעורבות בסרט היו מבריטניה, ישראל, גרמניה, ארצות הברית ודנמרק.
תגובה ביקורתית
הסרט זכה לשבחי המבקרים. ב-Rotten Tomatoes, לסרט יש דירוג של 100% על סמך 23 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.13/10. וראייטי (מגזין) כינה אותו "סרט דוקומנטרי עוצמתי שחובה לראות". ב"גרדיאן", המבקר אמר כי הסרט מציג "תמונות שבהחלט לא ראיתי מעולם. הוא חושף שוב את המגונה של הכחשת השואה. זהו שיא יוצא דופן. אבל היזהר. ברגע שתראה, אי אפשר להעלים מהראש את התמונות האלה." ה"ניו יורק טיימס" כתב שהסרט הוא "לא סרט שאתה צפוי לשכוח", וכי "מה שהסרט החדש משיג, יותר מכל דבר אחר, הוא לגרום לך לקוות שתוכל לראות את המקור".
פרטי הסרט, שהולחנו על ידי ניקולס סינגר, היו מועמדים ללחן הטוב ביותר בסרט עלילתי בטקס פרסי המוזיקה והסאונד בבריטניה לשנת 2015. הסרט זכה בפרס אגודת הטלוויזיה המלכותית להיסטוריה בשנת 2016. הוא זכה גם בפרס פיבודי בניו יורק באפריל 2016.
הקרנות
יירד הלילה שודר בבריטניה בערוץ 4 ב-24 בינואר 2015 כתוכנית רציפה אחת, ללא הפסקות פרסומות. הוא שודר ברשתות גדולות ברחבי העולם במהלך השבוע של 27 בינואר, יום השואה וביום השנה ה-70 לשחרור אושוויץ. הוא שודר על ידי תאגיד השידור השוודי ב-26 בינואר 2015, ועל ידי NRK שלוש פעמים בינואר 2015, ו-HBO בארצות הברית.
גביע מרידיאן
גביע מרידיאן היה טורניר כדורגל שמארגנות אופ"א ו-CAF לקבוצות נוער מאירופה ומאפריקה. הטורניר נוסד ב-1997 והוא התקיים אחת לשנתיים.
בשנת 2007 הפך הטורניר למפגש דו-משחקי בין נבחרת אירופה לנבחרת אפריקה. במהדורת הטורניר הראשונה במתכונתו החדשה, זכתה בו נבחרת אירופה לאחר ניצחון 1-6 במשחק הראשון ו-0-4 במשחק השני.
The Hunchback of Notre Dame
The Hunchback of Notre Dame: An Original Walt Disney Records Soundtrack הוא פסקול סרט האנימציה של דיסני משנת 1996, "הגיבן מנוטרדאם". הוא כולל שירים שנכתבו על ידי אלן מנקן וסטיבן שוורץ עם ביצועים מאת פול קנדל, דייוויד אוגדן סטיירס, טוני ג'יי, טום הולס, היידי מולנהאואר, ג'ייסון אלכסנדר, מרי וויקס ומרי סטאוט, יחד עם סינגלים של All-4-One/איטרנל, ונעימת הסרט שהולחנה על ידי אלן מנקן.
הסינגל "Someday" שבוצע במקור על ידי להקת הבנים All-4-One בארצות הברית, בוצע מחדש על ידי להקת ה-R&B הבריטית איטרנל לקראת היציאה בבריטניה. לואיס מיגל הקליט את הגרסה בספרדית בשם "Sueña", שהפך ללהיט גדול באמריקה הלטינית. האלבום יצא ב-28 במאי 1996 על ידי וולט דיסני רקורדס, והגיע למקום ה-11 בבילבורד 200.
גרסה עברית
עם צאת הסרט יצאה גם מהדורה עברית של שירי הסרט תחת חברת הד ארצי. במהדורה זו, כל הקטעים האינסטרומנטליים אוחדו לרצועה אחת נפרדת.
SAMtools
SAMtools היא חבילת תכנה שנכתבה על ידי Heng Li ומאפשרת צפייה וביצוע פעולות ברצפי DNA שהתקבלו מריצוף DNA בפורמטים SAM, BAM ו-CRAN. קבצים אלה נוצרו כפלט על ידי תוכנות עימוד רצפים (alignment) לרצפים קצרים, כגון תוכנת BWA. חבילת התוכנה, הבסיסית והמתקדמת, מאפשרת ביצוע משימות מורכבות כגון אפיון שונות (variant calling) וצפייה בתוצאות עימוד, כמו גם מיון, אינדוקס (מיפתוח), חילוץ נתונים והמרות בין פורמטים שונים. לאור העובדה שקובצי SAM יכולים להיות גדולים למדי (עשרה ג'יגה בייט הוא גודל סביר), הקבצים לרוב נדחסים כדי לחסוך בשטח דיסק. קובצי SAM הם קובצי טקסט הניתנים לקריאה ישירה, ואילו קובצי BAM הם הגרסה הבינארית השקולה שלהם. קובצי BAM הם לרב דחוסים יותר מאשר קובצי SAM, ומאפשרים פעולה יעילה יותר של תוכנות. SAMtools מאפשרים לעבוד ישירות עם קובצי BAM, ללא צורך להמיר אותם לקובצי SAM קודם לכן. בנוסף לכך, לאור העובדה שפורמט ה-SAM/BAM הוא מורכב, וכלל מידע בנוגע לקריאות, לרצף הייחוס (reference), לעימוד, לאיכות ומידע נוסף, SAMtools מקל על העבודה עם הקבצים על ידי הסתרת מידע בעל חשיבות משנית.
פקודות SAMtools
SAMtools כל אחת מהפקודות נקראת על ידי samtools ושם הפקודה. פקודת ה-view מסננת נתונים בפורמט SAM או BAM. אפשרויות וארגומנטים גורמים לתוכנה להעביר חלק (או את כל) המידע. הקלט הוא לרב בפורמט SAM או BAM ומופיע כארגמונט, אך יכול להיות מוזרם (piped) מכל פקודה אחרת. שימושים אפשריים כוללים חילוץ תת-קבוצה של נתונים לקובץ חדש, המרה בין פורמט BAM ל-SAM, וכן צפייה בתוכן הקובץ הגולמי. סדר הרצפים שחולצו נשמר על ידי התוכנה. פקודת sort ממיינת קובצי BAM על פי המיקום ברצף הייחוס, כפי שנקבע על ידי העימוד. על פי ברירת המחדל הפלט הממויין מופנה לקובץ חדש (אף על פי ניתן להפנות אותו ל-stdout). מכיוון שהמיון צורך זיכרון רב, וקובצי ה-BAM לרוב גדולים מאוד, התוכנה תומכת במידור (באמצעות האופציה m) ומאפשרת הגבלה של כמות הזיכרון שהתוכנה צורכת, ויצירה של מספר קובצי פלט. פקודת ה-index יוצרת קובץ אינדקס חדש שמאפשרת חיפוש מהיר בקובץ ה-SAM או ה-BAM הממויינים. בדומה לאינדקס בבסיס נתונים, קובצי ה-.sam.sai וה-.bam.sai מאפשרים גישה יעילה למידע בקבצים אליהם הם מקושרים. פקודת ה-tview מתחילה תצוגה אינראקטיבית מבוססת ascii שמשמשת להמחשת האופן בו מספר קריאות עברו עימוד כנגד אזורים קטנים בגנום הייחוס. בהשוואה לתצוגות גרפיות, כגון תוכנת IGV, היא ענייה ביכולות. בזמן התצוגה, ניתן לעבור לאזור אחר ברצף הייחוס (באמצעות 'g'), וכן להציג עזרה (באמצעות '?') פקודת ה-mpileup מייצרת קובץ בפורמט pileup, שמציג, עבור כל אתר גנמי, את הקריאות החופפות, וכן מוטציות והכנסות או החסרות (indel) בקובץ ה-BAM הנשלח אליה. התוכנה מאפשרת לייצר קובץ בפורמט BCF.
דוגמאות
המרה של קובץ BAM לקובץ SAM המרה של קובץ SAM לקובץ BAM חילוץ כל הקריאות שהועמדו כנגד טווח גנומי מסוים (בדוגמה – הבסיסים ה-10, 11, 12 ו-13 שבכרומוזום מס' 1). התוצאות נשמרות לקובץ BAM. קובץ ה-BAM שנשלח כפלט חייב לעבור אינדוקס קודם לכן. מיון הקובץ unsorted_in.bam על פי מיקום הקריאות שעברו עימוד וכתיבת הפלט לקובץ sorted_out יצירת קובץ אינדקס בשם sorted.bam.bai עבור קובץ ה- sorted.bam
בן גורדון
בנג'מין "בן" גורדון (באנגלית: Benjamin "Ben" Gordon; נולד ב-4 באפריל 1983) הוא כדורסלן בריטי-אמריקאי המשחק בעמדות הרכז והקלע בליגת ה-NBA ובנבחרת בריטניה. בעברו שיחק גורדון בשיקגו בולס והוא השחקן בעל מספר השלשות השני בגובהו בתולדותיה, אחרי קירק היינריך. הוא זכה בפרס השחקן השישי של העונה ב-NBA ב-2005.
ראשית חייו
בן גורדון נולד בלונדון שבאנגליה להורים שהיגרו מג'מייקה. משפחתו עברה להתגורר בארצות הברית זמן קצר לאחר הולדתו, והוא גדל במונט ורנון שבניו יורק. במונט ורנון שיחק גורדון כדורסל במסגרת קבוצת התיכון שכונתה "אבירי מונט ורנון", והוביל את הקבוצה לזכייה באליפות מדינת ניו יורק ובאליפות הפדרציה שלה בשנת 2000. בתקופתו בקבוצה נבחר גורדון לאחד מ-40 שחקני השנה הראשונה המצטיינים בתיכוני ארצות הברית ולנבחרת העונה של מדינת ניו יורק.
לאחר סיום לימודיו בתיכון קיבל גורדון הצעה מאוניברסיטת סיטון הול להצטרף לקבוצת הכדורסל שלה, אך לבסוף בחר בהצטרפות לאוניברסיטת קונטיקט. בעונתו הראשונה באוניברסיטת קונטיקט הוא דורג שני בקבוצה בקליעות עם ממוצע של 12.6 נקודות למשחק, על אף שהיה שחקן מחליף במשך מרבית העונה. הרגע המפורסם ביותר שלו כפרשמן היה קליעת שלשת ניצחון בסיום המשחק מול אוניברסיטת וילאנובה.
בעונתו השנייה באוניברסיטה השתפר גורדון במידה רבה, כאשר קלע בממוצע של 19.5 נקודות למשחק שהיה הגבוה ביותר בקבוצתו. הוא דורג במקום ה-50 בקליעת נקודות בין כל שחקני המכללות בארצות הברית. הוא אף הוביל את קבוצתו במספר האסיסטים הכולל עם 156 כאלו. בעקבות יכולתו הטובה הוא נכלל בחמישיית העונה של ההתאחדות הצפון-מזרחית (Big East) במסגרתה שיחקה נבחרת האוניברסיטה.
בשנתו השלישית בקונטיקט, ב-2004, הגיע גורדון שוב למקום הראשון בקבוצתו ולמקום ה-50 בארצות הברית כולה עם ממוצע של 20.5 נקודות למשחק, בנוסף לממוצעים של 4.7 ריבאונדים ו-4.5 אסיסטים. הוא קלע באותה עונה 103 שלשות, שהיוו את הכמות השנייה-בגובהה לעונה אחת בתולדות אוניברסיטת קונטיקט. הוא נבחר באותה שנה לשחקן המצטיין של ההתאחדות האזורית. יחד עם אמקה אוקפור, הוביל גורדון את קונטיקט לזכייה בטורניר אליפות המכללות, כאשר היה הקולע המוביל בטורניר עם 127 נקודות בסך הכול.
קריירה ב-NBA
בעונתו הראשונה ב-NBA, עונת, השיג גורדון ממוצעים של 15.1 נקודות, 2.6 ריבאונדים ו-1.9 אסיסטים למשחק, ב-24.2 דקות בממוצע בהן שיחק. כבר בתחילת דרכו בליגה הפגין גורדון יכולת מרשימה לקראת סיומם של משחקים - ב-21 מקרים שונים הוא קלע למעלה מ-10 נקודות ברבע האחרון של המשחק, כמות שהייתה שנייה רק לזו של לברון ג'יימס. הוא סייע לשיקגו בולס להעפיל למשחקי הפלייאוף לראשונה מאז 1998, סיום עידן מייקל ג'ורדן בקבוצה. בסיום העונה הפך גורדון לרוקי הראשון שזוכה בתואר השחקן השישי של העונה ב-NBA. לאורך אותה עונה הוא נבחר שלוש פעמים לרוקי החודש בליגה, ונבחר גם לתואר חמישיית הרוקיז של העונה.
על אף יכולתו המרשימה, סבל גורדון מכוח סיבולת לוקה בחסר במהלך עונתו הראשונה ב-NBA, וכן הרבה לאבד כדורים - הוא איבד 4.46 כדורים בממוצע ל-48 דקות ומוקם שישי בדירוג האיבודים של הליגה ב-2005. בעונתו השנייה בשיקגו,, שיפר גורדון את מעמדו בקבוצה ונע באופן קבוע בין החמישייה הפותחת לספסל המחליפים, ובסך הכול פתח בחמישייה ב-47 משחקים, מרביתם בחצי השני של העונה. בעקבות העלייה בדקות המשחק שלו החל גורדון לשפר גם את הישגיו, והיה של שיקגו עם 16.9 נקודות למשחק, בנוסף ל-2.7 ריבאונדים ו-3 אסיסטים.
באותה עונה נבחר גורדון להשתתף במשחק הרוקיז נגד שחקני השנה-השנייה במסגרת סוף-שבוע האולסטאר שנערך ביוסטון, וקלע בו 17 נקודות. באפריל 2006 קלע גורדון תשע שלשות רצופות במשחק בו ניצחה קבוצתו את וושינגטון ויזארדס, והשווה את שיא ה-NBA לניסיונות רצופים מוצלחים משלוש נקודות. במהלך אותם שנים היה גורדון אחד ממספר שחקנים צעירים בשיקגו, יחד עם קירק היינריך, לואל דנג ואנדרס נוצ'יוני, שהיוו את השחקנים המובילים של הקבוצה ואת השלד העיקרי שלה.
במהלך עונת הפגין גורדון יכולת מרשימה במיוחד שהפכה אותו לאחד מהשחקנים הבולטים בליגה. במהלך העונה הוא קלע 40 נקודות ומעלה בשני משחקים שהתפרסו על שני שבועיים, במשחקים נגד מיאמי היט ופיניקס סאנס. במרץ 2007 הוא הגיע לשיא קריירה חדש של 48 נקודות במשחק, שהובילו את קבוצתו למהפך גדול ולניצחון 121-126 על מילווקי באקס לאחר הארכה. גורדון היה למלך הסלים של שיקגו בולס עונה שנייה ברציפות, וסיים עם ממוצעים של 21.4 נקודות, 3.1 ריבאונדים ו-3.6 אסיסטים למשחק. בפלייאוף של אותה עונה סייע גורדון לשיקגו להעפיל לחצי גמר המזרח, שם הפסיד עמה לדטרויט פיסטונס.
לאחר אותה עונה עבר גורדון לקבוצת דטרויט פיסטונס, וחתם בה על חוזה לחמש שנים. גם בדטרויט הוא נועד להיות אחד מקלעי הקבוצה המובילים.
נבחרת לאומית
בשנת 2003 השתתף גורדון עם נבחרת ארצות הברית בטורניר הכדורסל של המשחקים הפאן-אמריקאיים. הנבחרת, שהייתה מורכבת אז משחקני CBA ושחקני מכללות, סיימה במקום הרביעי בטורניר.
באפריל 2008 קיבל גורדון היתר לשחק במדי נבחרת בריטניה בכדורסל וצורף לסגל המורחב של הנבחרת. גורדון, שרשאי לייצג את בריטניה בשל העובדה שנולד בממלכה, הצטרף בנבחרת הבריטית לחברו לקבוצה לואל דנג, המחזיק בדרכון בריטי. הוא לא שיחק במשחק רשמי במדי הנבחרת.
סטטיסטיקת קריירה
נכון לסוף עונת
אצולה
אצולה היא שדרה חברתית שבה תואר האצולה עובר בירושה בהתאם לכללים וחוקים מסוימים. תוארי האצולה (נסיך, דוכס וכו') מתייחסים במיוחד לחברות שבהן הייתה או קיימת מלוכה. תואר האצולה הוא לרוב תואר היסטורי, חברתי וחוקי, ואינו מהווה בהכרח מעמד סוציו-אקונומי המבוסס על עושר. אדם עשיר לא הפך באופן אוטומטי לאציל, וכן לא כל בני האצולה היו עשירים או בעלי השפעה. משפחות אצולה רבות איבדו את עושרן, והמושג "אציל עני" היה קיים בעולם כמעט מהולדת האצולה. במדינות ללא עבר פיאודלי, לא קיימת אצולה.
בימי הביניים מזוהה האצולה האירופית עם ווסאלים, לוחמיו הנאמנים של המלך, שהיו קשורים אליו בשבועת אמונים וזכו לתגמול על שירותיהם ושירותי לחימה שלהם התחייבו במענק אדמה מיוחד. מענק זה, שהיה בראשיתו זמני ומותנה, הפך עד מהרה לנחלת אדמה העוברת בירושה בין חברי משפחתו של הווסאל. כיום, לעומת זאת, תואר האצולה הוא ברוב המקרים תואר רשמי בלבד. אדון האחוזה, שהיה הבן שזכה בנחלת האדמה, אחיו ואחיותיו שנישאו לווסאלים אחרים, והפכו ללוחמים אבירים או אנשי דת, נמנו כולם עם מעמד האצולה. תואר האצולה עצמו לא ניתן להעברה בכל המקרים לכל בני המשפחה, ולרוב רק הבן שזכה בנחלה העיקרית (החל במאה האחת עשרה, בעיקר הבכור) קיבל את תואר אבותיו, ואילו בני המשפחה האחרים זכו בתואר זוטר יותר.
בני המעמד כונו לעיתים גם בעלי דם כחול, כינוי שנוצר בספרד (Sangre azul). מקור הכינוי בהבחנה שהתקיימה בין "ספרדים טהורים" שגוֹן עורם היה בהיר ועל כן כלי הדם שלהם נראים במבט מבחוץ כחולים, לבין המוּרים, שגון עורם היה כהה.
אצולה באירופה
האצולה האירופאית התפתחה בימי הביניים לשיטה הפיאודלית. במקור, אבירים או אצילים היו לוחמים, לרוב אריסטוקרטים, שנשבעו אמונים לשליט המקומי או למלך, והבטיחו להילחם בשבילו בתמורה לאדמה (בדרך כלל יחד עם הצמיתים שחיו באותו השטח). עם השנים, מדינות רבות החלו לפתח צבאות רשמיים, ותפקידם של האצילים לפקד על צבא פרטי בוטל. בנוסף, מעמדם הסוציו-אקונומי הגבוה נחלש בתקופת הרנסאנס, עם עליית מעמד הבורגנות, היחלשות שהגיעה לשיאה בתקופת המהפכה התעשייתית. בארצות שבהן האצולה הייתה מעמד גבוה, תפסו הבורגנים כוח רב יותר - סוחר עשיר היה בעל השפעה גדולה יותר מאציל עירוני ממוצע. לעומת זאת, היו מדינות שבהן האצולה קיבלה באותה תקופה חשיבות חברתית ופוליטית. דוגמה לכך היא ממשלת הממלכה המאוחדת (בריטניה), שנוהלה על ידי מעמד האצולה עד אמצע המאה ה-19.
עם שקיעת הפיאודליזם ועלייתם של מעמדות חזקים חדשים, ובמיוחד הבורגנות, החלו בני האצולה להדגיש את ההבדלים שבינם לבין אלו שקנו את עושרם ומעמדם במועד מאוחר יותר. בעקבות זאת התפתח קוד התנהגות מיוחד לאצולה, שהטעים במיוחד את אותן התנהגויות שקשה היה למי שזכה לעושר ומעמד רק לאחרונה ללומדן, ובמיוחד השכלה מסוג מסוים ונימוסי שולחן וחברה מיוחדים.