cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
בית הקברות היהודי בהר הזיתים הוא בית קברות יהודי המתפרש במדרונותיו של הר הזיתים, ממרגלותיו שבנחל קדרון ועד פסגתו הצופה על העיר העתיקה והר הבית. זהו אחד מבתי הקברות היהודיים הקדומים ביותר, המכיל קברים מתקופות שונות, בהם קברים רבים של אישים ידועים בהיסטוריה היהודית.
קטר (מדינה)
יחסים עם ישראל
במשך השנים ביקרו בקטר אישים ישראלים בכירים מספר פעמים.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
קבורה יהודית על הר הזיתים החלה עוד בתקופות הבית הראשון והשני, במערות קבורה ברחבי ההר ובהפסקות מסוימות, נמשכת עד היום. חשיבותו של בית הקברות עלתה עם השנים, וקבורים בו אף אנשים רבים שלא ישבו כלל בארץ ישראל, אלא עלו בזקנתם, או שארונם הובל לאחר מיתתם לקבורה בהר.
הרצון להיקבר דווקא בהר הזיתים נבע בין היתר מיתרונות מיסטיים שיוחסו לקבורה בו, על פי מקורות שונים. על פי המדרש, באחרית הימים תתרחש ראשית תחיית המתים על הר הזיתים, והיהודים שקבורים בו יהיו הראשונים שיקומו מן הקבר ויזכו לחיי נצח. כמאמר חז"ל: "עתידין צדיקים שמבצבצים ועולים בירושלים, שנאמר ויציצו מעיר כעשב השדה – ואין עיר אלא ירושלים".
קטר (מדינה)
יחסים עם ישראל
בתחילת שנת 2009 בעקבות מבצע עופרת יצוקה הורתה קטר לראש הנציגות הישראלית בדוחה לעזוב את המדינה וניתקה את קשריה הכלכליים עם ישראל. עם זאת, במהלך אוגוסט 2009 הכריזה קטר כי תהיה מוכנה לחדש עם המגעים עם ישראל, בתנאי שתוקפא הבניה בהתנחלויות.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
בית העלמין הולך וגדל, כיום הוא משתרע על פני כ-600 דונם והוא מהגדולים בישראל.
היסטוריה של בית הקברות
הר הזיתים מאופיין בסלע גירי רך יחסית, המאפשר חציבת מערות קבורה וקברים בקלות יחסית. עובדה זו מחד, והמסורות הקשורות להר מאידך, הביאו לקבורה הרבה בהר במשך הדורות. כבר תושביה הקדומים של ירושלים, בתקופת הברונזה, קברו את מתיהם בהר, ומערות קבורה מימי בית ראשון וימי בית שני, מפוזרות לאורך הרכס. מבני הקבורה הבולטים ביותר שהשתמרו מתקופות קדומות אלו, הן מצבות נחל קדרון, בשיפוליו של אזור בית העלמין המודרני.
קטר (מדינה)
יחסים עם ישראל
במשך השנים ביקרו בקטר ספורטאים ישראלים, ביניהם שחר פאר והשחיינית עמית עברי. בעיתונות העולמית פורסם שהמדינות מנהלות שיתוף פעולה ביטחוני.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
היסטוריה של בית הקברות
מהמאה ה-1 ועד המאה ה-10, אין מידע על הקבורה היהודית בירושלים - ארכאולוגית, קברים בני התקופה לא נמצאו והיסטורית, כתבי התקופה אינם מתייחסים לנושא. בחלקים מתקופה זו הייתה הקהילה הירושלמית מצומצמת למדי, או אף נאסר עליה להתקיים כלל וכלל, אך גם בתקופות משגשגות יותר, נותר הנושא לוט בערפל. בתאוריהם של נוסעים לארץ הקודש בימי הביניים מתואר ההר ללא ציון קיומם של קברים, ואם מצוין מקום קברותיהם של היהודים, הרי זה בשיפולי הר המוריה, במורדותיו המזרחיים או הדרומיים של הר הבית. רק בשנות ה-80 של המאה ה-15 עברו היהודים לקבור בתוך עמק יהושפט ושטחי הקבורה החלו להתפשט במעלה ההר, כפי שכותב רבי עובדיה מברטנורה : "ועמק יהושפט הוא עמק קטן מאד בין הר הבית להר הזיתים ושם קברות היהודים עתה. הקברים הישנים תחת הר הבית, בשיפוע אצל העמק, והגיא ביניהם. וסמוך להם תחת הר הזיתים המערה של קבר זכריה". בשנת 1523 כתב הנוסע היהודי רבי משה באסולה: "למטה מזה יש קברי ישראל, בשיפולי הר הזיתים מלא וקצת בשיפולי הר ירושלים".
קטר (מדינה)
יחסים עם ישראל
במהלך מונדיאל 2022 אפשרה קטר לאזרחים ישראליים המחזיקים בכרטיס כניסה למשחק מונדיאל לבקר בשטחה. זו הפעם הראשונה שהתקיימו טיסות ישירות בין תל אביב לבין דוחה.
על אף זאת שוררת עוינות בין המדינות על רקע תמיכת קטר בחמאס ועמדתה בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. בסקרים שנעשו בשנים 2020 ו-2022 בקטר ענו 87% מהמשיבים כי הם מתנגדים להכרה בישראל ולנורמליזציה ביחסים בין המדינות.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
היסטוריה של בית הקברות
חידוש הקבורה היהודית בהר הזיתים, ותחילתו של בית הקברות כפי שמוכר היום, החלו ככל הנראה בתקופת השלטון הממלוכי, שבמהלכה התרבה היישוב היהודי בירושלים ובית הקברות גדל והתפשט אל צדו השני של נחל קדרון, במורדות הר הזיתים. המצבה המתוארכת הקדומה ביותר מתקופה העות׳מאנית היא משנת 1636.
קטר (מדינה)
כלכלה
כלכלת קטר מבוססת בעיקר על נפט, שנתגלה בה בשנת 1939, ועל גז טבעי. בשל העושר הרב המופק מהנפט, לצד האוכלוסייה המצומצמת, התמ"ג לנפש בה הוא במקום השני בעולם, ועומד על 92,536 דולר לנפש (2012). הממשלה עושה מאמצים לפתח ענפי כלכלה נוספים, כגון תעשייה, תיירות, שירותים ובנקאות.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
היסטוריה של בית הקברות
הנוסע והגאוגרף הגרמני אולריך יאספר זטצן תיאר את הר הזיתים בשנת 1806. לדבריו, קברי היהודים תופסים שטח גדול, הנמצא למרגלות הר הזיתים ובעמק יהושפט, ויהודים עשירים מכל העולם נקברים במקום. החוקר הבריטי רובינסון מספר בשנת 1838:
קטר (מדינה)
כלכלה
שיעור האינפלציה בקטר כ-2.3%, ושיעור האבטלה כ־2.7%. חובה החיצוני של קטר הוא 17.5 מיליארד דולרים.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
היסטוריה של בית הקברות
דרך יריחו עוברת בהר הזיתים, ומחלקת את בית הקברות ממערב למזרח. הכביש נסלל על ידי השלטונות העות'מאניים של ירושלים על תוואי של שביל עפר צר בסוף המאה ה-19. בעיתון "הצבי" מסופר כדלקמן: "בימים אלו התחילו לעשות הדרך ליריחו והדרך עובר בין קברות היהודים. וידאגו הרבנים ראשי העדה פן יגרום הדבר לחילול הקברים. ויפנה האדון נסים בכר לכבוד מהנדס העיר [...] ויען כי גם כבוד הפחה אינו חפץ להביא לידי חילול קברי מתים וגם הוא לא יחפוץ בזה, וישתדל למצוא עצה להדבר. וביום השני הלך כבוד המהנדס [...] ויחליט לבנות שלש כיפות ממעל לקברים אשר הדרך נוגע בהם, ועפר הקברים לא יזיזו ממקומותיהם."
קטר (מדינה)
כלכלה
כוח העבודה שלה עומד על כ־140,000 איש. התעשייה מתמקדת בעיקר בייצור נפט גולמי וזיקוקו, דשן, חומרים פטרוכימיים (הקשורים לנפט), פלדה ומלט. במדינה עוברים 400 קילומטרים של צינורות להובלת גז טבעי המופעלים על ידי קטרגז, ועוד 235 קילומטרים של צינורות להובלת נפט גולמי. שיעור הצמיחה בתעשייה של קטר עומד על כ-10%.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
סכסוכים ועימותים
עם השנים, צצו ועלו סכסוכים עם הערבים ובין העדות השונות. במכתב שנשלח מירושלים בשנת 1782 מתלוננים רבני ירושלים על פגיעה בקברים בידי הערבים:
קטר (מדינה)
כלכלה
במדינה כ-1,230 ק"מ של כבישים, מהם 1,107 ק"מ סלולים. נמלים מצויים בערים דוחה ואום סעיד ובאי חלול. בקטר יש ארבעה נמלי תעופה, לשניים מהם מסלולי המראה סלולים שאורכם מעל 3 ק"מ.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
סכסוכים ועימותים
הקבורה על הר הזיתים הניבה הכנסות נאות לחברה קדישא ולקהילה הקטנה בירושלים, שהתפרנסו מדמי קבורת תושבי חוץ שבאו לירושלים על מנת להיקבר בה. עם התגברות זרמי העולים במאה ה-19, היוו הכספים הקשורים לקבורה וההכנסות הנובעות ממנה מוקד חיכוך בין העדה הספרדית לבין העדות השונות. עם יסודה מחדש של הקהילה האשכנזית בירושלים בתחילת המאה ה-19 והגידול במספר היהודים האשכנזים הלכו החיכוכים והחריפו. העדה הספרדית גבתה דמי קבורה גבוהים, בסך 30 פרנק, ומשלא עמדו החייבים בתשלום החוב היו פרנסי חברה קדישא הספרדית מעכבים את הקבורה. כך, למשל, עוכבה קבורתו של אברהם שלמה זלמן צורף. דבר זה יצר סכסוכים בין הקהילה הספרדית לקהילה האשכנזית, והוביל להקמת חברה קדישא אשכנזית ולרכישת שטח אדמה לקבורה ב-1856.
שכניו הערביים של בית הקברות, נהגו לגבות דמי חסות מהקהילה היהודית או לערוך מעשי שוד של האבלים לאור היום. ירושלמי בן התקופה מספר על "הוצאות תמידיות על העדה אל אנשי הכפר סילואן... בעד שמירת הבית חיים אשר על הר הזיתים הסמוך לכפר הזה [...] לערך י' אלפים טאליר".
קטר (מדינה)
כלכלה
בשנת 2005 הוקמה קרן "QIA" במטרה לבסס את כלכלת קטר על ידי התרחבות לתחומי השקעות שונים, כולל רכישות נכסים וחברות בעיקר במדינות זרות. מאז שהוקמה החלה הקרן במסע רכישות והיא גדלה בקצב מהיר.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
סכסוכים ועימותים
הקונסול הבריטי בן התקופה רשם במכתב לממונים עליו במשרד החוץ הבריטי:
העדות הנוצריות שפעלו בירושלים היו אף הן בסכסוכים מתמידים עם העדה היהודית על הזכויות בהר, לאור חשיבותו לנצרות, המקומות הקודשים שעליו והדרכים המובילות ביניהם. כנסיות ומוסדות דת נוצריים הוקמו במהלך המאה ה-19 על מורדות הר הזיתים. נוסעים ומיסיונרים בני התקופה מתארים סדרת מאבקים בין המסדרים הנוצריים השונים ליהודי העיר על רכישת שטחים על ההר, ועל ניהול טקסים דתיים. מתיאורים אלו עולה תמונה של קהילה יהודית לוחמת על זכויותיה במקומות קדושים לה, מול שליחי הכנסיות הנוצריות.
קטר (מדינה)
גאוגרפיה
קטר היא אמירות במזרח התיכון, הנמצאת ממזרח לערב הסעודית, וגובלת במפרץ הפרסי ובמפרץ בחריין.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
סכסוכים ועימותים
השלטון הטורקי דרש אף הוא תשלום עבור זכות הקבורה. בהערה בספרו כותב נוסע נוסף בשם ייטס - בשנת 1843: "כשיהודי מגיע לירושלים בפעם הראשונה הוא מתייצב לפני המוסתלם זאת אומרת המושל, כדי לקנות רישיון לבחור חלקת קבר. שלושה דברים בעיקר מנחים אותו בעניין זה, החלקה צריכה להיות בעמק יהושפט קרובה במידת האפשר לקבר זכריה ובצל המקדש... מובן שעליו לשלם בהתאם לכך והמחיר הוא לפעמים ניכר" נוסע נוסף - אולין, מציין בכתביו משנת 1840 כי בעבר היו היהודים צריכים לשלם לשלטונות מס עבור הרשות לקבור ולהקבר בהר הזיתים. הוא מוסיף כי אין הוא יודע אם הדרישה עדיין בתוקף.
קטר (מדינה)
גאוגרפיה
קטר משתרעת על פני שטח של כ-11,437 קילומטרים רבועים, הכל אדמה, ללא מים בתוך המדינה. קו הגבול שלה עם ערב הסעודית (הגבול היבשתי היחיד של המדינה) הוא באורך 60 קילומטרים, ואורך קו החוף הוא כ-563 קילומטרים. במסגרת הסכסוך ב-2017 דווח כי סעודיה שוקלת לחפור את תעלת סלווא לאורך הגבול המשותף ובכך להפוך את קטר לאי.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
סכסוכים ועימותים
למרות הקשיים, הסכסוכים והעימותים, הלך בית הקברות והתפשט, ועם הגידול במספר הקבורות התפצלה הקבורה בין חברות קדישא חדשות. עם תום המאה ה-19 מספר על רכישת קרקעות בהר הזיתים עבור כולל חב"ד שנפרדו מחברה קדישא של עדת הפרושים וייסדו להם בתי קברות - כל כולל עבור עצמו.
קטר (מדינה)
גאוגרפיה
פני הקרקע הם בעיקר שטוחים ובלתי פורים, ומכוסים בחול וחצץ. האקלים בעיקר מדברי, חם ויבש, ולח ולוהט בקיץ. המשאבים הטבעיים של קטר הם נפט, גז טבעי ודגים.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
סכסוכים ועימותים
גד פרומקין מתאר את סדרי הקבורה ואת הפיצול בחלקות הקבורה על ההר "רושם קשה מאד שמור עימי מימי ילדותי מהעיסוק במתים בירושלים. חוץ מחברות הקדישא הגדולות של הפרושים והחסידים והספרדים, היו כמה עשרות חברות לפי העדות והכוללים השונים, ולכמה מהם גם חלקות אדמה מיוחדות על הר הזיתים. כל אחת ראתה כעין מונופולין על אלה המשתייכים לכולל או לעדה שלה, ולא נתנו לחברה אחרת לגעת במת, שנראה להם כאילו נכס הוא שהם בעליו." בהמשך מוסיף ומתאר פרומקין את סדרי הלוויה והקבורה הלא מכובדים של אותה תקופה.
קטר (מדינה)
גאוגרפיה
אין כמעט שימוש בעיבוד האדמה בקטר, ואדמות השלחין שם משתרעות על פני כ-80 קילומטרים רבועים. שוררות בה תמיד סכנות עקב ערפל, סופות חול ואבק.
דמוגרפיה
כמות התושבים משתנה מעונה לעונה, שכן האוכלוסייה מבוססת במידה רבה על מהגרי עבודה. בתחילת שנת 2017, אוכלוסיית קטר מנתה 2.6 מיליון נפש, מתוכם 313 אלף אזרחים קטרים (12%) ו -2.3 מיליון היו תושבים מן החוץ. הזרים הלא-ערבים מהווים את הרוב המכריע של אוכלוסיית קטר; ההודים הם הקהילה הגדולה ביותר, אשר מנתה 650,000 בשנת 2017. לאחר מכן ישנם כ-350,000 נפאלים, 280,000 בנגלדשים, 260,000 פיליפינים, 200,000 מצרים, 145,000 סרי-לנקים ו -125,000 פקיסטנים.
הרישום הדמוגרפי הראשון התרחש בשנת 1892 בידי המושלים העות'מאניים ששלטו באזור.
השפה הרשמית במדינה היא ערבית. אנגלית משמשת לרוב כשפה שנייה וכלינגואה פרנקה. קיומם של עובדים זרים רבים מאסיה הוביל לשימוש גם בשפות אסייתיות רבות כגון: אורדו, טמילית, בנגלית, הינדית, פשטו, נפאלית, טאגאלוג, אינדונזית, מלאיאלאם וטלוגו.
דתות
האסלאם היא הדת הדומיננטית בקטר, עם כ-67.7% מאמינים. מרבית מהמוסלמים שייכים לזרם הוהאבי-סלפי (סונים). 20% מהמוסלמים הם שיעים. דתות אחרות הן הנצרות (13.8%), הינדואיזם (13.8%), בודהיזם (3.1%). 1.6% הנותרים אינם דתיים או משתייכים לדתות אחרות.
החוקה בקטר מבוססת ונחקקת בעיקר על-פי הדין האיסלאמי, השריעה.
הנוצרים הם עובדים זרים, אך הפעילות המיסיונרית הנוצרית אסורה.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
מלחמת העצמאות
עם פרוץ מלחמת העצמאות, הפכה התנועה להר הזיתים למסוכנת בשל מעבר הדרך בשכונות ערביות, ובאמצע ינואר 1948 נהרג בהר איש החברה קדישא. הקבורה המשיכה להתנהל בליווי חמוש של אנשי ההגנה לצד שוטרים וחיילים בריטיים, כאשר הלוויות נערכו במרוכז מידי כמה ימים, עם מספר מלווים מצומצם, תוך הלנת גופות נפטרים בבתי החולים. באמצע פברואר 1948 נערכו בהר ההלוויות האחרונות, ביניהם 6 מחללי הפיגוע ברחוב בן-יהודה.
על-מנת לפתור את מצוקת הקבורה, הוקצו בירושלים בתי קברות שהוגדרו כזמניים, כלומר עד שניתן יהיה לחדש את הקבורה בהר הזיתים או בבית קברות ראוי. לחברה קדישא העיקרית של ירושלים, "קהילת ירושלים", הוקצו מספר שטחים שהוגדרו זמניים ברחבי העיר המערבית. הגדול שבהם הוא בית הקברות סנהדריה ובתי קברות אחרים היו במחצבה הנטושה של שייח' באדר ובחצר מבנה שערי צדק הישן. בית קברות פרטי נכרה בקצה רחוב שמואל הנביא על ידי אנשי העדה החרדית. לשאר חברות הקדישא העדתיות שפעלו בירושלים לא היו שטחי קבורה והן שבתו מפעולה עד לחידוש הקבורה בהר המנוחות. במהלך המלחמה נכבש הר הזיתים בידי ירדן, ובמשך עשרים שנה נמנע מיהודים מלקבור את מתיהם על ההר ומלפקוד את קבריהם.
שלטון ירדן
בעת השלטון הירדני סבל בית הקברות היהודי מנזקים שיטתיים למצבות ולקברים. כבר בסוף שנת 1949 דיווחו צופים ישראלים שהיו מוצבים על הר ציון כי תושבים ערבים החלו בעקירת מצבות. בשנת 1954 הגישה ממשלת ישראל תלונה רשמית לעצרת האו"ם על הרס נוסף של קברים וחריש בשטח. בסוף שנות החמישים השתמש הצבא הירדני באבני מצבות לשם הקמת מחנות צבאיים. עשרות מצבות הועברו בשלמותן למחנה המצבות, מחנה צבאי שהוקם באל עזרייה הסמוך, ושם שימשו לריצוף משטחי אהלים ובתי שימוש.
בית המלון אינטרקונטיננטל ("שבע הקשתות") נבנה על פסגת הר הזיתים, ודרך הגישה אליו נסללה על קברים, בעוד המצבות נגרסו לחצץ לשימוש כחומר גלם. כשהרחיבו הירדנים את הכביש ליריחו, הם הרסו שש שורות של קברים, והשליכו את העצמות עם האדמה לכיוון החלקה הספרדית התחתונה. גם לאחר מיון חלק מהעצמות נשארה במקום ערימה גדולה של אדמה. בנוסף לכך, מצבות עתיקות שעמדו סביב קבר זכריה סולקו מאזור הקבר על מנת להרחיב את כביש הגישה לכפר סילוואן. בספרו 'מול החומה הסגורה', כותב מירון בנבנישתי כי אבני מצבות הועברו גם לחצר מצודת דוד, שם נותצו ושבריהן שימשו אבני סימון למגרש המסדרים.
בית הקברות כיום
עוד ב-1968 החלו ברגימת שיירות האבלים בדרכן לבית הקברות, דרך הכפר הערבי. בשנת 1992, עם קבורתו של ראש הממשלה מנחם בגין בהר הזיתים, הוחלט להקים חברת שמירה ייעודית לבית הקברות, ולהגביר את השמירה על המבקרים באתר. ב-2005 גברו מעשי ההתנכלות ליהודים, והוחלט להקים יחידת שמירה לליווי אישי או קבוצתי לבאים לבית הקברות. ב-2009 הותקפו מכוניות ונפצעו מבקרים רבים בדרך לבית הקברות. עמותת ירושלים לדורותיה פנתה לאישי ציבור ובעקבותיה נערך דיון בכנסת, וב-2011 הותקף ונפצע יו"ר ארגון אלמגור בדרך לקברי הוריו ניצולי השואה. בעקבות זאת הוחל בניסיון להגביר את מודעוּת הציבור למתקפה זו, ולגייס את טיפול השלטונות וארגונים וולונטריים נגדה. החל משנת 2010 שירות השמירה והליווי האישי ניתן חינם במימון משרד השיכון. גם כיום נותרו חלקות קבורה וקברים במצב של הזנחה ועזובה. חלקות הקברים סובלות מוונדליזם הכולל חילול מצבות והשחתת קברים. שורה של החלטות ממשלה על שיקום חלקים בהר, וכן כספים שהוקצבו לתחזוקה ושיפוץ, טרם הצליחו לשנות את המצב העגום.
"המשרד לענייני ירושלים והעם היהודי" בראשותו של נתן שרנסקי ערך סקר של ההר והגיש תוכנית לשיקום בית העלמין. בסקר מצוין כי
עמותת אלע"ד עוסקת במיפוי בית הקברות, והעלתה לרשת מערכת מיפוי שמאפשרת לאתר את מיקומם המדויק של מעל 20,000 נפטרים.
הרש"פ דורשת את אזור בית הקברות בהר הזיתים ואינה מכירה בריבונות הישראלית עליו.
תיאור בית הקברות
בבית הקברות בהר הזיתים קבורים בימינו עשרות אלפי יהודים (ההערכה המצומצמת ביותר נוקטת במספר 70,000), בהם ילידי הארץ ובני גלויות שונות. את אשר נקברו בדורות קדומים בהרבה קשה לשער. בין הקבורים ניתן למצוא רבנים, אדמו"רים, סופרים, חוקרים ועסקנים, אישים מפורסמים בתולדות הארץ ומקהילות שונות בעולם.
מצבות רבות בבית הקברות הן בנות מאות שנים, וקשה לפענח את שנחרט עליהן. חלק מהקברים הרוס ומוזנח, ולא ניתן לדעת מי נקבר בהם.
בין השנים 1901–1908 פורסמו בירושלים סדרת חוברות מאת רבי אשר לייב בריסק, שהעתיק את הכיתובים המופיעים על מצבות, ושמן "חלקת מחוקק - כל ציוני הקברים אשר בהר הזיתים". החוברות מכילות תיאור של 8,000 מצבות מהשנים 1740–1906. הן נדפסו שוב כספר אחד בשנת 1969. על החוברת נרשם: "...וכבר ראוי להעתיק שרידי מצבות טרם יאכלם עש, ובלעם הזמן הבוגד השורר והשודד. ובכן קמתי אני עוד בשנת תר"ס (1900) יגעתי ומצאתי העתקתי כל המצבות אף היותר נושנות הנשחתות והנרקבות, גליתי אבודות הצלתי נטבעות וקבעתים בדפוס להשביע כל נפש רעבה".
פפסיקו
התאגיד הוקם ב-1965 בעת מיזוג חברת "פפסי קולה" (יצרנית המשקה הפופולרי פפסי המתחרה בקוקה-קולה), עם חברת החטיפים "פריטו ליי" (Frito-Lay). מאז הרחיבה החברה המאוחדת את מגוון מוצרי המזון והמשקה שהיא מייצרת ומשווקת, בין השאר לאחר רכישת חברות המזון "טרופיקנה" (1998) ו"קוואקר" (2001).
בעשור השני של המאה ה-21, מפיצה החברה עשרות מוצרים ביותר מ-200 מדינות ברחבי העולם, ולה 297 אלף עובדים. הכנסות החברה לשנת 2011 היו 66 מיליארד דולר, והיא מדורגת כחברת המזון והשתייה השנייה בגודלה בעולם. החברה מיוצגת בישראל על ידי טמפו בתחום המשקאות ועל ידי שטראוס גרופ בתחום החטיפים.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
חלקות בית העלמין
להלן מפורטות החלקות של חברות הקדישא הגדולות ביותר:
פפסיקו
מנכ"ל החברה מ-3 באוקטובר 2018 הוא רמון לגוארטה.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
החלקות הקדומות
החלקות הקדומות ביותר השתרעו מאזור כפר סילואן (תעודות עתיקות מזכירות אף את מעיין הגיחון כגבול בית העלמין) בדרום ועד לפני יד אבשלום, ובמערב - מערוץ נחל קדרון בשיפולי ההר (מספר קברים קטן עדיין ניכר על מורדות הר המוריה, מעברו השני של הנחל), ועד גובה דרך יריחו, או ראס אל עמוד במעלה ההר, ממזרח.
פפסיקו
בין המשקאות המוכרים של החברה ניתן למצוא את המשקה פפסי, מירנדה (משקה מוגז בטעם תפוז) ו-"סבן אפ" (משקה מוגז בטעם לימון ליים).
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
החלקות הקדומות
שמות מרבית החלקות אינו ידוע, ומרבית הקברים שהיו בהם כבר אינם קיימים, או שמצבותיהם אינן קריאות.
פפסיקו
ב-20 באוגוסט 2018 החברה קנתה את חברת סודהסטרים הישראלית תמורת 3.2 מיליארד דולר. ב-2022 חתמה החברה על הסכם עם החברה הישראלית אימפקס לרכישת פקקים חכמים שמאפשרים ללמוד את הרגלי השתייה.
בית הקברות היהודי בהר הזיתים
החלקות הקדומות
על גדת נחל קדרון היה גל אבנים שציין את מקום קבורתו של רבי קלונימוס בעל הנס. גל האבנים נוצר על ידי תושבי ירושלים ששמו אבנים על הגלעד; מי שיצא מירושלים נהג לקחת אבן ולהישבע כי יחזירה למקומה בשובו. הגל, שאגדות וסיפורים רבים נקשרו בו, נעלם במחצית השנייה של המאה העשרים.
אישים נודעים הקבורים בחלקה זו:
חלקת החסידים
חלקה זו, הנקראת על שם כינויים של תלמידי ישיבת המקובלים בית אל משתרעת במעלה בית הקברות העתיק ועד לדרך יריחו.
בחלקה קבורים רבנים נודעים ובהם רבי שלום שרעבי (הרש"ש) עלה לארץ מתימן והיה מקובל - עוסק בתורת הנסתר וראש ישיבת בית אל שברובע היהודי. נפטר בשנת תקל"ז (1777).
בחלקה קבור רבי יום טוב צהלון נפטר בשנת 1597 שחיבורו "לקח טוב" נכתב בשנת 1577 בצפת והוא הספר הראשון שנדפס בארץ ישראל.
חלקת בוראק (הנביאים)
בחלקה זו קבורים רבנים מפורסמים - הרב ידידיה רפאל אבולעפיה המכונה "היר"א" שהיה ראש ישיבת המקובלים בית אל, הרב רפאל מאיר פאניז'יל המכונה המרפ"א. הרב משה יצחקוף הכהן שהיה רבה הראשי של יהדות בוכרה בישראל, רבה של שכונת הבוכרים וראש ישיבת "מדרש שלמה". הרב יהודה אלקלעי ובסמוך אליו הרב דוד בן שמעון הידוע בכינוי "צוף דבש" שהיה הרב של קהיליית המערביים ומיסד שכונת מחנה ישראל.
בין האישים הידועים הקבורים בחלקה זו: אברהם גרשון מקיטוב, בן ציון אברהם קואינקה, שלום הדאיה, יעקב יהושע, ורפאל צמח חודיידטוב.
הגוש הישן
אזור זה, במעלה המדרון המערבי של ההר, מעל חלקת בוראק וחלקת המערביים. הוא החלקה הראשונה אותה קנו כולל הפרושים, בשנת 1856. בין הקבורים בחלקה זו: הרב יוסף חיים זוננפלד, הרב שמואל סלנט שהיה רבה של ירושלים, שנפטר בשנת תרס"ט (1909); עקיבה יוסף שלזינגר, דוד ילין ואביו רבי יהושע ילין ממייסדי נחלת שבעה ומחבר הספר "זכרונות לבן ירושלים"; הרב יואל משה סלומון שנפטר בשנת תרע"ג (1913), מפורצי חומות ירושלים וממייסדי פתח תקווה; יעקב ישראל דה האן, הרב יהושע לייב דיסקין הידוע בכינוי "הגאון מבריסק" ומיסד בית היתומים דיסקין; הרב ישעיה ברדקי מראשי העדה האשכנזית בירושלים; רבי יהוסף שווארץ שנפטר בשנת תרכ"ה (1868), מחבר הספרים "דברי יוסף" ו"תבואות הארץ". רבי יעקב ספיר שנפטר בשנת תרמ"ה (1885) - תלמיד חכם, חוקר כתבי יד, שד"ר ונוסע שתיאר את מסעותיו בספר "אבן ספיר".
הגוש האמצעי
משתרע על המדרון הדרום-מזרחי, בין הגוש הישן והגוש החדש, מחולק לחלקות 2–5 (חלקה 1 היא למעשה הגוש הישן). קברים ידועים: ירוחם פישל פרלא, שולמית רופין, יעקב גולדמן.
הגוש החדש
ארבע חלקות שונות לא מחוברות, במדרונות הדרומיים והמזרחיים של ההר. בין הנקברים: אברהם משה לונץ, יצחק שלמה זילברמן, מקס בודנהיימר, שמואל וינגרטן, מרדכי גיפטר
גוש קברות הקדושים
החלקה נמצאת בדרום המדרון המערבי. עם תחילת מאורעות תרפ"ט נכרה במקום קבר אחים שבו נטמנו הנהרגים הראשונים בירושלים. לאחר מכן, נקברו במקום חללים נוספים ממאורעות תרפ"ט (מירשולים, מוצא וחברון) וכן ממאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, והחלקה קיבלה את שמה, אם כי למעשה ה"קדושים" מהווים מיעוט מבין הקבורים בחלקה.
בחלקה נבנה לאחר מלחמת ששת הימים קבר אחים ובו עצמות שנמצאו מתחת לכביש הירדני. הקבר מכוסה במצבה הבנויה משברי מצבות עתיקות.
לצד קבר האחים קבור בחלקה מגודרת אליעזר בן-יהודה ולצדו בנו איתמר בן-אב"י ואשתו השנייה חמדה. בחלקה קבורים גם ליאו מוצקין מראשי ההסתדרות הציונית, בוריס שץ מייסד בית הספר בצלאל, ניסן כצנלסון אבי משפחת כצנלסון הענפה, וחוקר ירושלים פנחס גרייבסקי.
גוש קברות הנביאים
מצוי מעל החלק הצפוני של הגוש הישן, וקרוי על שם מערת קברי הנביאים הסמוכה. בחלקה זו ניתן למצוא את: הרב אברהם יצחק הכהן קוק - הרב הראשי לארץ ישראל, ומשני צדיו - אביו, ובנו הרב צבי יהודה קוק; הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא; הרב דוד כהן (הרב הנזיר), חתנו הרב שלמה גורן ובנו הרב שאר ישוב כהן, זלדה, דב ימיני, הרב יחזקאל סרנא, ראובן ברקת, הרב משה שמואל גלזנר, הרב יצחק הוטנר, בנימין מנשה לוין, חנה יהודית לנדאו, הרב שלמה אלישיב (עליאשאוו) בעל הלשם שבו ואחלמה והרב אלישע וישליצקי. בפינה הצפונית-מזרחית של החלקה כרוי קבר האחים לחללי הרובע היהודי במלחמת העצמאות, ולצדו רחבת מסדרים, בו נערך טקס רשמי בנוכחות יו"ר הכנסת ביום הזיכרון.
גוש קברות תש"ח
חלקה זו מכונה על שם השנה בה נחנכה, אם כי מרבית הקברים שבה מאוחרים למלחמת ששת הימים. בין הקבורים בה: הרב שלום נח ברזובסקי, הרב אביגדור מילר, הרב משה צבי סגל וקלמן כהנא.
גוש גניזת סת"ם
גוש זה, הנמצא בקצה הדרומי של בית הקברות, קרוי על שם הגניזה שנמצאת בו. קברים מפורסמים: הרב אהרן ראטה, הרב אברהם יצחק קאהן, הרב מאיר יהודה גץ, יחזקאל סטימצקי, הרב דניאל פריש, מנחם עמנואל הרטום בפינת הגוש מצויה חלקה צבאית קטנה המכילה ברובה חללים ממלחמת יום כיפור.
בית העלמין הצבאי
כאמור לעיל, שתי חלקות מתוך חלקות ח"ק הפרושים הופרשו לשימוש בתור בית עלמין צבאי - חלקה ב' מתוך גוש קברות הנביאים המכילה את קבר האחים של חללי הרובע היהודי שהועברו ממקום קבורתם הזמני וחלקה ו'/א' מתוך גוש גניזת סת"ם המשמשת בתור חלקה צבאית שהוקמה בעקבות מלחמת יום כיפור.
חברה קדישא החסידים
חברה קדישא זו מנהלת חלקות שונות שנבנו במקור בידי כוללים שונים, בעיקר חסידיים), המשתרעים ברובם על המדרון הדרומי:
חברה קדישא קהילת ירושלים
חברה קדישא זו נועדה במוצהר להיות בלתי-עדתית, ולטפל בקבורתם של יהודים מכל העדות, ובמיוחד של בני היישוב החדש. החלקה משתרעת על צדה הדרומי של פסגת ההר, כשצדה המערבי צופה על פני העיר העתיקה. בעקבות הקשיים שנבעו עם פרוץ המרד הערבי הגדול, החלה הקבורה בחלקה רק בשנת 1939. בין האישים המפורסמים הקבורים בחלקה: הנרייטה סאלד, ש"י עגנון, יעקב בן דב, רוברט מקסוול, פנינה פלאי, זלמן ארן, פנחס רוטנברג, פנחס קהתי, זבולון המר, חנוך אלבק, שמואל קופמן, חיים מרגליות קלוריסקי, יוסף ויץ, יחיעם ויץ, שמואל קליין, יוסף יואל ריבלין, ישראל אלדד, יוסף מילוא, ראובן שרי, אפרים אלימלך אורבך, אהרן סולובייצ'יק.
מערות קבורה בנחל קדרון
בעמק נחל קדרון מתחת לבתים של שכונת סילוואן ישנם שורת כוכים ומערות בנויות ששימשו לקבורה והוקמו במהלך המאה ה-7 והמאה ה-8 לפני הספירה. מערות קבורה אלו נמצאות בחלקו הדרום-מערבי של הר הזיתים ופונות אל עיר דוד הנמצא מולן. המבנה של קבר בת פרעה נמצא בתחילתם של שורת מערות קבורה אלו וממשיך את בית הקברות היהודי של הר הזיתים בצורת זרוע אל נחל קדרון. לידה נמצא קבר ...יהו אשר על הבית.
סגולות הקבורה בהר הזיתים על פי המדרש
על פי המדרש, הנקברים על הר הזיתים אינם סובלים מתולעים האוכלות את הבשר הנרקב, ופטורים מ"חיבוט הקבר". עוד על פי המדרש, הנקברים בהר הזיתים פטורים מ"גלגול מחילות" – גלגול הגוף בבטן האדמה מארצות הגולה אל ירושלים בואכה הר הבית בעת תחיית המתים. שנאמר: "הקדוש ברוך הוא עושה להם מחילים מחילים מלמטה והם מחלדין בהם, עד שהם באים תחת הר הזיתים שבירושלים והקדוש ברוך הוא עומד עליו, והוא נבקע להם והם עולים מתוכו".
שקיות עם עפר מהר הזיתים נשלחו אל קהילות יהודיות בגולה, והעפר פוזר על קבריהם או על תכריכיהם של הנפטרים. לדוגמה יהודי שנפטר בהונגריה ציווה על בני משפחתו: "וגם מונח בתוך הפאפיר אצל התכריכים וכתוב עליו 'אדמה מארץ הקודש' מה שהביא לי הרב מוהר"ר עובדיה, והבטיח לי שהוא מהר הזיתים מירושלים. ואותו ארץ יפזר עלי בקברי, בקדקודי ובכל גופי, ועד רגלי ועד בכלל."
Torn Apart
Torn Apart (בעברית: קרוע) הוא שיר שהוקלט על ידי הראפר האמריקאי סנופ דוג, ביחד עם הזמרת-יוצרת הבריטית ריטה אורה, מתוך אלבומו, Reincarnated. השיר יצא לאור ב-23 באפריל 2013, בסמוך לצאתו של האלבום.
עם יציאתו, נכנס השיר אל המקום ה-41 במצעד האורבני שבפלנדריה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סנופ דוג, ג'ון היל, אנג'לה האנטה, דיפלו, אריאל ראצ'שייד ודייוויד טיילור והופק על ידי מייג'ור לייזר, ג'ון היל וראצ'שייד. כמו כן, שיתוף פעולה זה, הוא הראשון בין ריטה אורה לסנופ דוג.
בנוסף לכך, הועלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
אוניית מערכה
אֳנִיַּת מַעֲרָכָה (או אוניית קרב, מאנגלית: Battleship) היא סוג של אוניית מלחמה. אוניות מערכה היו אוניות הראשה בציי המלחמה של מעצמות העולם בתקופה שבין אמצע המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20. הן היו האוניות בעלות החימוש הכבד ביותר והמיגון הכבד ביותר, ובדרך כלל גם הגדולות ביותר במידותיהן, בצוותן, ובהדחק שלהן.
המונח אוניית מערכה באנגלית, Battleship, נוצר כקיצור המושג "Line of Battle Ship", כלומר אונייה היכולה לתפוס מקום בשדרת הקרב. מושג זה שייך ללוחמה הימית בעיקר מתקופת המלחמות הנפוליאוניות, ואוניות אלה נקראו אז "אוניות קו" (Ship of the Line). עם תחילתה של המהפכה התעשייתית החלו אוניות הקו להשתנות ולהתיישן, וחידושים טכנולוגיים רבים החלו לשנות את פני אוניות המלחמה. המונח "אוניית מערכה" נקבע בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, ובמובנו הצר מתייחס לסוג האוניות המסוים שהחל להופיע אז: אוניית הקרב בעלת החימוש הכבד ביותר, הגדולה מסיירת. יש המייחסים מושג זה רק לאוניות המערכה מטיפוס "אוניות תותחים גדולים" (all Big Gun), שהראשונה בהן הייתה "דרדנוט", בשנת 1906; מנגד, יש המכנים "אוניות מערכה" גם את אוניות הקרב המשוריינות בתקופת המעבר ממפרש לקיטור, במחצית השנייה של המאה ה-19, שבישרו את הופעתה של אוניית המערכה המודרנית. ככלל, ניתן לראות כמה שלבים בהתפתחות אוניית המערכה: עם התפתחות המיגון נוספו לאוניות הקו לוחות פלדה, שבישרו באמצע המאה ה-19 את ראשית הופעתן של אוניות המערכה, ונקראו אוניות מחופות שריון (Ironclads). ספינות אלה נועדו, כקודמותיהן, להיות הספינות העיקריות בצי המלחמה. ספינות אלו הלכו והתפתחו, ולקראת סוף המאה ה-19 כבר ניתן היה לראות טיפוס מקובל למדי, שנקרא מאוחר יותר פרה-דרדנוט (Pre-dreadnought). ב-1906, עם הופעתה של אה"מ דרדנוט, התקבעה דמותה של אוניית המערכה המודרנית.
אוניות המערכה היו מרכיב בעל משקל רב באסטרטגיה הצבאית ואף בדיפלומטיה של אותן שנים. עלות בנייתן הייתה גדולה מאוד, והן היו מקור לגאווה לאומית רבה בכל מעצמה שבה נבנו. התחרות בין המעצמות על בניית מספר גדול יותר של אוניות כאלו, והשגת עליונות טכנולוגית בבנייתן, הובילה למרוץ חימוש חריף ביניהן, בעיקר בין גרמניה ובריטניה, דבר שהיה אחד הגורמים לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה הוגבלה בנייתן של אוניות אלה בכמה הסכמים בינלאומיים, אך פיתוחן הטכנולוגי נמשך, ובמלחמת העולם השנייה הופעלו אוניות מערכה ישנות וחדשות גם יחד.
פרדוקסלית, במבט לאחור יש המטילים ספק בחשיבותן ובמשקלן הצבאי של אוניות המערכה. למרות עוצמתן הרבה, מספר הקרבות שבהם התמודדו אוניות מערכה זו בזו היה קטן מאוד; רק בקרב צושימה הייתה התוצאה חד משמעית, ואילו בקרב יוטלנד, שבו התמודדו עשרות אוניות מערכה גרמניות ובריטיות זו בזו, לא הייתה תוצאה חד-משמעית. הטכנולוגיה הימית התפתחה במהירות, ואוניות המערכה מצאו עצמן חשופות לאיומים קטלניים מצדם של כלי מלחמה זולים וקטנים בהרבה, בהם הטורפדו, שניתן היה לשגרם מאוניות קטנות וזולות, המוקשים הימיים, הצוללות, המטוסים, ומאוחר יותר - הטילים המונחים. במלחמת העולם השנייה עברה הבכורה מספינות המערכה לנושאות המטוסים, וטיפוסים אחרים של ספינות מלחמה, כמו משחתות וספינות טילים, החלו לתפוס את מקומן. אוניות המערכה האחרונות היו בשימוש הצי האמריקאי במלחמת המפרץ, והן הוצאו משירות פעיל בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
תורת לחימה
אוניות מערכה היו התגלמות תורתו של אלפרד תייר מהן וממשיכיו. מהן גרס שכוח ימי חיוני להצלחתה ולשגשוגה של אומה, וכי השליטה בים היא חיונית להפעלת כוח, גם בים אך גם ביבשה וביעדים רחוקים. תפקידה של אוניית המערכה היה להביס את האויב בים, בעוד אוניות קטנות יותר, כמו סיירות, נועדו להטלת הסגר ימי על נמלי האויב. אוניית המערכה בעצם קיומה היוותה איום פוטנציאלי על האויב; תורתו של מהן גרסה צורך ביצירת צי גדול ככל האפשר של אוניות מערכה, שיכריעו את השליטה בים.
השפעתו של מהן על מקבלי ההחלטות בזירה הפוליטית והצבאית הייתה רבה מאוד לכל אורך עידן אוניית המערכה, החל מסוף המאה ה-19. תורתו נחשבה מאוד בארצות הברית, וגם ציים אחרים אימצו את תפיסתו, בעיקר בבריטניה, בגרמניה, וביפן. תפיסתו של מהן השפיעה לא רק על ייצורן של אוניות המערכה, אלא גם על היווצרותו של מרוץ חימוש וגם על הסכמי צמצום החימוש שלאחר המלחמה. חשיבותו של צי אוניות מערכה של כל אומה הוא בעצם קיומו, עוד לפני השימוש בו; המונח שנטבע היה "צי קיים", (Fleet in Being), צי שבעצם קיומו מכריח את היריב לרתק כוחות גדולים לפוטנציאל ההתמודדות עמו. על פי הגיון זה, גם שייטת אוניות מערכה נחותה בעוצמתה תוכל להוות איום אסטרטגי משמעותי. בפועל, עצם נוכחותה של אוניית מערכה הייתה יכולה ליצור השפעה רבה, צבאית ודיפלומטית.
ערך וחשיבות
אוניות מערכה היו מן האוניות הגדולות ביותר שנבנו אי פעם; אוניות המערכה היפניות מסדרת יאמטו היו באורך של למעלה מ-250 מטרים, ובעלות הדחק של כ-72,000 טון. צוות כל אחת מהאוניות מנה למעלה מ-2,750 איש. תותחיהן היו בקוטר 18.1 אינץ', כ-460 מ"מ, מן התותחים הגדולים ביותר שנבנו אי פעם, בים וביבשה. טווח התותחים הללו היה עשרות קילומטרים. עלות בנייתה של אוניית מערכה הייתה עצומה, מעל ומעבר לכל כלי נשק אחר בארסנל של כל אומה שבנתה אוניות אלו: עלות בנייתן של אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת, אוניות המערכה המשוכללות והמתקדמות ביותר בצי המלכותי הבריטי במלחמת העולם הראשונה, הייתה בממוצע כ-2.7 מיליון ליש"ט, השווים במחירי 2010 לכ-1.6 מיליארד ליש"ט, כ-2.26 מיליארד דולר.
ואולם מתחילת דרכה הייתה אוניית המערכה פגיעה לכלי נשק קטנים וזולים בהרבה. ספינות טורפדו קטנות וזריזות, זולות לאין ערוך ומהירות בהרבה היו יכולות להטביע אוניית מערכה בקלות; עם הופעתן של הצוללות נוסף לאוניית המערכה יריב מסוכן בהרבה. גם מוקשים ימיים התגלו כאיום חמור לאוניות המערכה. בשל איומים אלו, פיתחו הבריטים החל בשנות ה-90 של המאה ה-19 אוניות קטנות וזריזות, שנועדו להטביע את ספינות הטורפדו ולהגן על אוניות המערכה מפניהן. אוניות אלו נקראו משחתות, וכל הציים הגדולים הצטיידו בהן. עם הופעת איום הצוללות הפכה הלחימה בהן לעוד אחד מתפקידיה של המשחתת.
מעבר למשחתות, היו אוניות המערכה זקוקות ליחידות שיבצעו עבורן תצפית וסיור מעבר לקו האופק שלהן, כדי שאוניית המערכה תוכל לכפות מאבק על אויב נחות או לחמוק מאויב חזק יותר; למטרה זו שימשו סיירות מערכה, סיירות, משחתות, ספינות אוויר, מטוסים, וצוללות. אוניית המערכה פעלה כמוקד שסביבו נבנתה שייטת שלמה, ובה סיירות ומשחתות, נושאות מטוסים וצוללות. פיקוד על שייטת כזו היה נתון בידי אדמירל, ובכלל נחשב הפיקוד על אוניית מערכה כפיקוד בכיר וחשוב.
סוף העידן של אוניות הקו
אוניות המערכה הראשונות היו, למעשה, אוניות קו. אוניית קו (Ship of the Line) הייתה אונייה גדולה, בנויה מעץ, ולא משוריינת. אונייה כזו נשאה עליה סוללה של עד 120 תותחים חלקי קדח, נטעני לוע, שירו כדורים לא נפיצים. אוניית הקו הייתה שיאו של תהליך התפתחות בניית אוניות מלחמה, שראשיתו עוד במאה ה-14; במאה ה-17 פותחו הטקטיקות שעיצבו סופית את המבנה של אוניית הקו. החל משנת 1794 הוחל בשימוש במינוח החלופי "אוניית מערכה" (battleship), בתחילה באופן לא רשמי.
החל משנות ה-40 של המאה ה-19 החלו כמה חידושים טכנולוגיים, שהביאה עמה המהפכה התעשייתית, לחולל שינוי של ממש בתפיסת העולם של אוניות המערכה. השינוי המהותי הראשון היה הכנסת מנועי קיטור, כמערכות הנעה משניות. כוח הקיטור הוכנס בהדרגה לצי לקראת המחצית הראשונה של המאה ה-19, תחילה לאוניות קטנות, ולאחר מכן לפריגטות. הצי הצרפתי השיק ב-1850 את אוניית המערכה לה נפוליאון (Le Napoléon), אוניית המערכה הראשונה שהייתה מונעת בקיטור. לה נפוליאון נשאה חימוש דומה לזה של אוניות הקו המסורתיות, אך מנועי הקיטור שלה העניקו לה את היכולת להפליג במהירות מרבית של 12 קשר (כ-22 קמ"ש), ללא תלות בכיוון ובעוצמת הרוח; מעבר למהירות הרבה, במושגי אותם ימים, הייתה אי-התלות ברוח יתרון מכריע בקרב ימי.
אוניות מערכה מונעות בקיטור
מנועי קיטור ראשונים הותקנו על ספינות כבר בסוף המאה ה-18. מנועים אלו הניעו את הספינה שבה הותקנו בעזרת גלגלי משוטות (או גלגלי כפות). שיטה זו לא התאימה להנעת אוניית מלחמה בשל המקום הרב שתפסו גלגלי המשוטות בצדי הספינה, מקום שנועד לתותחים. סיבה שנייה לאי ההתאמה נבעה מכך שגלגלי המשוטות היו פגיעים מאוד לאש האויב, פגיעה שהייתה עלולה לשתק את הספינה; לשתי סיבות אלו נוספה סיבה שלישית: בים גלי היו גלגלי המשוטות יוצאים מתוך המים לסירוגין, בשל תנועת הגלים. במצב זה, היה מוסר העומס מהמנוע ומהירותו עלתה, עד כדי חשש שסיבוביו יצאו מכלל שליטה. בשל כך, עברה העדיפות להנעה בעזרת מדחפים; המדחף נמצא מתחת למים, ולכן אינו תופס מקום על הסיפון ואינו פגיע לאש האויב. בשל מיקומו לא נוצרת הבעיה של שינוי העומס על המנוע (למעט בעת גלים יוצאי דופן, בעת סערות קשות מאוד). מדחפים הוכנסו לשימוש נסיוני באוניות מערכה ב-1840, ומשהוכחה יעילותם נמצאה הדרך להשתמש במנועי קיטור כדרך יעילה להנעת אוניות אלו.
כאמור, הייתה האונייה "Le Napoleon" של הצי הצרפתי אוניית המערכה המונעת במדחף הראשונה בעולם. היא הושקה בשנת 1850. הצי הבריטי הגיב בהשקת האונייה "אגממנון", שהוזמנה בשנת 1849 לאחר שהגיעו לבריטניה השמועות על הפיתוחים הצרפתיים. האונייה הבריטית הושקה בשנת 1853.
ב-1846 הוסבו כמה ספינות מלחמה של הצי הבריטי להנעה בקיטור. אלו היו למעשה אוניות מערכה ישנות, שבהן נותרה מערכת של מפרשים ו במקביל למנועי הקיטור. ספינות אלו נועדו בעיקר להגנת חופים ונמלים; הצי הבריטי לא התלהב מהרעיון של פיתוח אוניות מערכה מן השורה, מונעות בקיטור. זאת, בשל המחויבות להעמיד צי ארוך טווח – בעל יכולת פעולה ברחבי העולם – מחויבות שלא ניתן היה לממש, לדעת הצי, ללא אוניות מונעות במפרש. בסך הכול נבנו בצרפת 10 אוניות מערכה מעץ מונעות בקיטור והוסבו 28 ישנות; בריטניה בנתה 18 אוניות מערכה והסבה 41. רק בריטניה וצרפת בנו צי אוניות מערכה עשויות עץ ומונעות בקיטור, אך כמה ציים אחרים הסבו או בנו לפחות אונייה אחת, בדרך כלל בסיוע בריטי. בין אלה היו הציים של רוסיה, האימפריה העות'מאנית, שוודיה, ממלכת שתי הסיציליות, דנמרק והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
תותחים ימיים בעלי קליעים נפיצים
מעבר לשינויים באמצעי ההנעה של האוניות, החלו להופיע שינויים בחימושן. אוניות מלחמה עשו עד אז שימוש בקליעים מוצקים, לא מתפוצצים. בפגזים, כלומר קליעים נפיצים, לא נעשה שימוש בציי המאה ה-17. בצבאות היבשה, לעומת זאת, היו הפגזים בשימוש החל מאמצע המאה ה-16. באותם ימים היה צורך להדליק פתיל שיפוצץ את חומר הנפץ שבפגז. לא הייתה דרך יעילה לעשות זאת, אלא באופן ידני. מכיוון שכך, הדרך היחידה לירות פגזים כאלו הייתה בתותח הוביצר או במרגמות, שלהם קנה קצר די הצורך לאפשר לתותחן להדליק את הפתיל או לזרוק את הפגז בידיים חשופות. הוביצר ומרגמה יורים את הפגזים בירי תלול מסלול, ובמהירות לוע נמוכה יחסית, אפיונים שהפכו נשק זה לבלתי יעיל עבור כלי שיט. תותחנות ימית הייתה זקוקה לתותחים שיירו ירי שטוח-מסלול, כדי לקבל סיכויי פגיעה משמעותיים. מכיוון שכך, היה הקרב הימי מבוסס במשך מאות שנים על ירי שטוח מסלול מתותחים שירו קליע מוצק, לא מתפוצץ, שגרם נזק מועט יחסית לספינות העץ של אותן שנים.
רק בשנת 1823 המציא הגנרל הצרפתי אנרי ז'וזף פיאן (Paixhans) מנגנון השהיה, שאפשר ירי של פגזים מתוך תותחים בעלי מהירות לוע גבוהה בירי שטוח מסלול. בשנת 1841 יוצר התותח הימי הראשון שירה פגזים, ובשנים שלאחר מכן החלו תותחים אלו להיכנס לשירות בציי צרפת, בריטניה, ארצות הברית ורוסיה. הפגזים יצרו מציאות חדשה בקרב הימי: השפעתם על ספינות העץ הייתה הרסנית. בדרך זו הצליח הצי הרוסי להשמיד כליל את הצי הטורקי בקרב סינופ במהלך מלחמת קרים בשנת 1853.
למרות השפעתם ההרסנית, התמודדו אוניות עשויות מעץ גם עם פגזים כאלה. בקרב ליסה, שהתחולל ב-1866, חצתה אוניית הקו האוסטרית קייזר את שדה הקרב כולו, נגחה אונייה מחופת שריון איטלקית, וספגה 80 פגיעות מאוניות אחרות; אף על פי שספגה נזק כבד, כבר למחרת הייתה מוכנה לפעולה.
אוניות מחופות שריון
הופעתם של פגזים מתפוצצים חייבה את מיגונן של אוניות העץ בלוחות מתכת, והצירוף של אוניית עץ שדפנותיה מצופות בשריון מתכת, מונעת בקיטור ובעלת תותחים שירו קליעים מתפוצצים יצר סוג חדש של אונייה, שיש המכנים אותה "אוניית מערכה משוריינת" או "אונייה מחופת שריון, Ironclad (משמעו של הביטוי באנגלית הוא "עטויית שריון"). האונייה הראשונה שבה התממשו כל המרכיבים הללו הייתה "La Gloire" הצרפתית, שהושקה בשנת 1859. "La Gloire" נבנתה כאוניית קו בעלת סיפון אחד בשל שיקולי משקל; היא נבנתה מעץ והסתמכה על מפרשים לרוב הפלגותיה, אך היה לה מדחף, וגוף העץ צופה בשריון מתכת כבד. הייתה זו אוניית המלחמה המשוריינת הראשונה, שהייתה בעלת יכולת אמיתית להפליג באוקיינוס והיוותה איום אמיתי על הצי הבריטי: אונייה זו הפכה בבת אחת את כל הצי הבריטי למיושן. יכולת התמרון של "La Gloire" הייתה רבה מזו של כל אונייה בריטית, בזכות ההנעה בקיטור, והשריון שלה הפך את החימוש הבריטי לחסר תועלת.
השקתה של "La Gloire" הניעה מרוץ חימוש קדחתני. בשנת 1860 השיקה בריטניה את הספינה "Warrior", שהייתה בנויה כולה מברזל (ולא מצופה בברזל) והייתה בעלת עליונות על כל אונייה אחרת; ואולם, הפיתוחים הטכנולוגיים בתכנון אוניות הפכו גם את "Warrior" וגם את "La Gloire" בתוך עשר שנים למיושנות. ההבנה שעליונותו של הצי הבריטי, שכל אוניותיו היו עשויות מעץ, נמחקה למעשה בתוך עשר שנים, הביאה לייזום תוכניות ראשיות לבניית אוניות מערכה בבריטניה, בצרפת, באיטליה, באוסטרו-הונגריה, ברוסיה ובאימפריה הגרמנית. בריטניה התכוונה לשמור על עליונותה הימית. הנחת היסוד של הממלכה המאוחדת הייתה שעל הצי הבריטי להיות גדול יותר משני הציים הבאים אחריו בגודלם גם יחד. בשל כך, השקיעה ממשלת בריטניה סכומים גדלים והולכים בבניית אוניות מערכה מעודכנות.
קרבות ראשונים
כאמור לעיל, שימוש ראשון באוניות מחופות שריון נעשה עוד במלחמת קרים. ב-8 - 9 במרץ 1862, במהלך מלחמת האזרחים בארצות הברית, התחולל קרב ימי מפורסם וראשון מסוגו בעולם בחדשנותו הטכנולוגית בין שתי ספינות קרב משוריינות: ספינת הקרב "מוניטור" של ארצות הברית (מדינות הצפון), וספינת הקרב "וירג'יניה" של מדינות הקונפדרציה (מדינות הדרום). ה"וירג'יניה" היוותה איום חמור על אוניות העץ של הצפון, מכיוון שהייתה משוריינת כולה, ופגזי התותחים של ספינות העץ לא חדרו את שריונה. המענה הצפוני היה, כאמור, ה"מוניטור". הקרב ההיסטורי בין שתי הספינות הסתיים במעין תיקו, שמשמעו היה כישלון הקונפדרציה בפריצת המצור הימי שהטיל הצפון. קרב ליסה, שנערך ב-20 ביולי 1866 בין הצי המלכותי האיטלקי והצי האוסטרי, היה הקרב הראשון בין שייטות שלמות של אוניות מחופות שריון. הקרב הסתיים בניצחון אוסטרי.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 נבנו פריגטות משוריינות, שאף שהיו בעלות סיפון תותחים אחד, נתפסו כאוניות מערכה ולא כפריגטות. כלי השיט הראשון בעל מעטפת מפלדה היה האונייה הצרפתית "Redoutable", שהושקה ב-1876.
ניסיונות בתכנון
בין השנים 1870–1890 היה תכנון אוניות המערכה ברחבי העולם בשלב ניסיוני: ציים שונים ניסו צורות שונות של סידור התותחים, קביעת מספרם וגודלם. בניגוד לבריטים, נהגו הצרפתים לבנות לעיתים קרובות דגם אחד בלבד של כל תכנון חדש, דבר שהוביל לכינוי הצי הצרפתי כ"צי של דוגמיות". הופיעו אוניות מערכה ניסיוניות מוזרות: הגרמנים בנו סדרה של אוניות מערכה בעלות תריסרי תותחים בעלי קוטר קטן, שנועדו להדוף ספינות קטנות יותר; הבריטים בנו כלי שיט שעשה שימוש במנוע טורבינה (למרבה האירוניה, מנוע זה הפך, שנים לאחר מכן, למערכת ההנעה העיקרית לרוב האוניות); והצרפתים בנו סוג שלם של אוניות מערכה שנקראו "עזות פנים" (fierce face) – אוניות שנבנו ללא התחשבות במראה החיצוני שלהן או בהופעתן, תוך העדפת מראה "תוקפני".
צריחים וקנים מחורקים
מתכנני אוניות המלחמה התלבטו רבות לגבי הדרך הנכונה לסדר את תותחי האונייה. אוניות הקו, ובעקבותיהן האוניות מחופות השריון הראשונות, נשאו את תותחיהן כשהם מסודרים לאורך האונייה, ופונים לצידיה. ואולם, ככל שגדל משקלם של התותחים, היו האוניות יכולות לשאת מספר קטן והולך של תותחים. הקושי של סידור התותחים לצידי האונייה הוא בכך, שכדי לכוון אותם למטרה יש לכוון את כל האונייה אל המטרה; כאשר יש תותחים רבים, ניתן לתמרן את האונייה ולהביא מספר מספיק של תותחים לכיוון המטרה; ואולם, כאשר מספר התותחים ירד היה קשה יותר לכוון אותם אל המטרה. מעבר לכך, באותן שנים התפתחה תאוריה שגרסה שהניצחון הימי יושג בעזרת ניגוח אוניות האויב, כפי שעשו היוונים וכוחות ימיים אחרים בים התיכון בעת העתיקה. בשל כך, היה צורך נוסף בתותחים בעלי יכולת כוונון מהירה.
השינויים הבלתי פוסקים הביאו לכך שסוגים חדשים של אוניות מערכה, שהיו מהפכניים עם הופעתם, הפכו למיושנים תוך מספר שנים. החשש מאויב שיצליח להביס את בריטניה בעזרת אוניות מערכה חדישות רק במעט מאלה של הצי הבריטי הפך לגורם מרכזי במדיניות ההגנה של הממלכה המאוחדת במחצית השנייה של המאה ה-19. בשנות ה-70 של המאה ה-19 השקיעה הממשלה הבריטית בבניית אוניות מלחמה, בממוצע, 1.75 מיליון ליש"ט לשנה, שהיו בערך 0.2% מהתוצר הלאומי הגולמי; רוב הסכום הושקע בבניית אוניות מערכה.
התקדמות בתחום אבק השריפה
אבק שרפה שחור ניצת במהירות רבה מאוד, כמעט בבת אחת, ולכן נפח הגזים הנוצר מן הפיצוץ מתרחב במהירות רבה. בשל כך, היה צורך בקני תותח קצרים יחסית: קנה ארוך עלול היה להאט את הקליע, לאחר הפיצוץ, בשל החיכוך בתוך הקנה. מעבר לכך, הפיצוץ החד והמיידי גרם לשחיקה רבה בקנים. צעד ראשון להתגברות על הקושי היה גיבוש החומר למעין כדורים קטנים, שניתן היה לשלוט על גודלם וכך גם על עוצמת הפיצוץ. הצעד הבא היה יצירת אבק שרפה חום, שהיה למעשה אבק שרפה שחור, מעורב בפחם; אבק שרפה זה נדלק לאט יותר, וכך ניתן היה ליצור תותחים בעלי קנה ארוך יותר, שיהיו עמידים יותר.
פיתוח אבק שרפה ללא עשן היה גורם קריטי בהתפתחותה של אוניית המערכה המודרנית. היעלמות העשן שהיה נוצר בזמן הירי הגדיל מאוד את טווח הראייה בזמן הקרב. האנרגיה המשתחררת בפיצוץ באבק שרפה זה גדולה יותר, וקצב השריפה ניתן לשליטה בצורה טובה יותר. אבק השריפה ללא עשן עמיד גם יותר בפני חשש של פיצוץ מקרי, והרבה פחות מאכל.
אוניות מערכה מפלדה
יחסית לברזל, פלדה מאפשרת חוזק מבני רב יותר במשקל קטן יותר. צרפת הייתה המדינה הראשונה לייצר פלדה בכמויות גדולות, ובשנת 1876 הושקה הספינה הצרפתית "Redoutable", שהייתה אוניית המערכה הראשונה שהייתה בנויה בעיקר מפלדה, אם כי השריון בחלקה התחתון היה עשוי עדיין מברזל מחושל. אוניות מלחמה בנויות מפלדה נבנו גם בבריטניה, לאחר מכן, ועל ידי שימוש בטכניקות ייצור מתקדמות יותר ניתן היה לייצר את כל חלקיהן מפלדה.
התייצבות התכנון
כאמור לעיל, ספינות ניסיוניות רבות נבנו בידי הציים השונים. ואולם, לקראת העשורים האחרונים של המאה הלך התכנון הימי והתייצב סביב התצורה שנקראה, לאחר מעשה, "פרה-דרדנוט" (pre-Dreadnoughts), והוגדרה לראשונה על ידי הצי הבריטי כ"אוניית מערכה" (Battleship) ב-1892, כאשר הצי המלכותי הגדיר מחדש את אוניותיו. אוניות אלו נבנו בין השנים 1890–1905, הן היו בעלות הדחק של 15,000 - 16,000 טון, מהירותן הייתה 13 עד 18 קשר, והן היו חמושות בארבעה תותחים "גדולים", היינו תותחים בעלי קוטר של 12 אינץ' (305 מ"מ) לפחות, שהותקנו בשני צריחים על קו האורך של הספינה, אחד בקדמתה והשני באחוריה. תותחים אלה היו בעלי קצב אש איטי, ונועדו להיות הנשק העקרי בקרבות בין אוניות. בנוסף, נשאו הספינות חימוש משני רב, בדרך כלל תותחים בקוטר של 5 אינץ' (127 מ"מ) עד 7 אינץ' (178 מ"מ). לגבי תפקידו של החימוש המשני ראו להלן.
השליטה הבריטית בים ואוניות המערכה
התייצבות התכנון הימי סביב תצורת הפרה-דרדנוט אירעה בשלב שבו בריטניה ביקשה לייצב בידיה את שליטתה בים. הצי המלכותי הבריטי נהנה מעליונות ימית כמעט מוחלטת שהתקבעה במהלך המלחמות הנפוליאוניות בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, ובמיוחד אחרי קרב טרפלגר ב-1805. עליונות זו נחשבה אצל הבריטים כמובנת מאליה, והבריטים לא חשו בצורך להגדיל את הצי. ואולם, לקראת סוף המאה חשו הבריטים שהתעצמותם של ציים אחרים מסכנת שליטה זו, במיוחד מצד צרפת, וגם בשל התעצמות של הצי הרוסי. ב-1889 נחקק חוק ההגנה הימית, שאיפשר את בנייתן של שמונה אוניות מערכה חדשות, בצד אוניות רבות נוספות; העיקרון שנקבע בבריטניה היה שכוחו של הצי הבריטי צריך להיות שווה לכוחן של שתי המעצמות הימיות הבאות אחריו בכוחן יחד. המטרה הייתה להרתיע את צרפת ורוסיה מבניית אוניות מערכה חדשות, אך בפועל הושגה המטרה ההפוכה, והייתה זו תחילתו של מרוץ חימוש, שהלך והתפתח יותר ויותר מול הקיסרות הגרמנית, ונמשך בעשורים הראשונים של המאה העשרים. אוניית המערכה הייתה ליבו של מרוץ חימוש זה, ועוצמתה של כל מעצמה נמדדה במספר אוניות אלו שהיו ברשותה; ב-1883 היו לבריטים 38 אוניות מערכה, פי שניים ממספרן של האוניות הללו שהיו בידי צרפת וכמעט כמספרן של כל אוניות המערכה שהיו בעולם. ב-1897 הצטמצם מאוד יתרונו המספרי של הצי הבריטי עקב התחרות הנמשכת מול צרפת, גרמניה ורוסיה, כמו גם התפתחותם של ציים מודרניים שרכשו או בנו אוניות כאלו במדינות נוספות, ובהן איטליה, ארצות הברית ויפן. גם במדינות אחרות היו אוניות מערכה, רובן אוניות "יד שנייה"; בין מדינות אלו היו האימפריה העות'מאנית, ספרד, שוודיה, דנמרק, נורווגיה, הולנד, צ'ילה וברזיל.
חימוש משני וחימוש עיקרי
התקנת החימוש המשני הייתה תוצאה של התלבטות ארוכה בין התותחים הגדולים (Big Guns), כלומר תותחים בעלי קוטר של 12 אינץ' (300 מ"מ) לפחות, לבין חימוש משני, בעל קוטר קטן יותר. החימוש המשני סודר בדרך כלל לאורך הספינה, בדומה לסידור באוניות הקו הישנות.
לחימוש המשני היו שתי מטרות. ראשית, היה לו קצב אש גבוה מזה של התותחים הגדולים, וכך ניתן היה להשתמש בו כנגד אוניות אויב קטנות יותר, כמו משחתות וסיירות, ובמיוחד כנגד ספינות טורפדו. כלי שיט אלו היו מהירים וזריזים, וקצב האש הגבוה סייע בפגיעה בהם. מטרה שנייה של החימוש המשני הייתה לפגוע באזורים הלא ממוגנים באוניות המערכה של האויב, כמו הגשר, עמדות התצפית, הארובות ואזורים לא ממוגנים אחרים. החימוש המשני נועד אם כן ליצור פגיעות משניות ולהחליש את אוניית האויב, בעוד שהחימוש העיקרי, התותחים הגדולים, נועדו לדו-קרב העיקרי עם אוניות מערכה אחרות, ולגרימת הנזק העיקרי עד כדי הרס ספינת האויב.
אולם החימוש המשני יצר לא מעט בעיות. בעת הירי, יש לספק הבחנה של מקום נפילת הפגז, כדי לתקן את הירי הבא. ואולם, כאשר יורים תותחים בקטרים שונים, נוצר קושי: תיקון המתאים לתותח בקוטר מסוים אינו מתאים לתותח בקוטר אחר. ככל שגדל קוטרם של תותחי החימוש המשני, עלה גורם הבלבול: היה קשה להבדיל בין נפילתם של פגזי החימוש המשני לבין נפילת פגזי החימוש העיקרי. נוצר צורך לתזמן את הירי – כל סוללה ירתה לפי תור, והמתינה לתותחים האחרים כדי לא לבלבל את בקרת הירי. הדבר יצר ירי איטי ומסורבל, שהכביד מאוד, ונטרל את יתרון קצב האש המהיר של החימוש המשני. הצרפתים שילבו בפגזיהם צבע שונה לכל קוטר, כך שניתן היה לזהות איזה תותח ירה. גם ציים אחרים אימצו שיטה זו, אך לא היה בכך פתרון מלא. בנוסף, ריבוי התותחים בקטרים שונים יצר קשיים לוגיסטיים רבים: היה צורך להחזיק באונייה פגזים בקטרים שונים, ליצור כמה מערכות להזנת החימוש לתותחים, ועוד.
אוניית המערכה המודרנית: דרדנוט
בשנת 1906 התחוללה מהפכה בתכנון, בניית והפעלת אוניות מערכה. מהפכה זו התחוללה עם השקתה של אה"מ דרדנוט (HMS Dreadnought) המהפכנית. דרדנוט הייתה פרי יוזמתו ומרצו של לורד הים הראשון של האדמירליות הבריטית, אדמירל ג'קי פישר, אך גם בציים אחרים אירע באותן שנים שינוי מחשבתי, שגרס בניית אונייה בעלת חימוש כבד בלבד, ללא חימוש משני. "דרדנוט" הביאה עימה שורה של חידושים: היא הייתה בעלת שנים עשר תותחים גדולים, בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ); היו בה מנועי טורבינה חדשניים לאותה תקופה, שהעניקו לה מהירות רבה יותר מזו של כל אונית מערכה אחרת; והמיגון שלה היה יוצא דופן בעוביו. כניסתה של דרדנוט לשירות הפכה למעשה את כל אוניות המערכה בציים אחרים למיושנות, בין לילה, וזירזה את כל הציים הגדולים בעולם באותה תקופה לבנות אוניית המבוססות על אותה תפיסה. למעשה, האונייה הראשונה בעלת חימוש כבד בלבד שהוחל בבנייתה הייתה אוניית המערכה היפנית סאטסומה, אך הבריטים היו זריזים יותר, והשלימו את בנייתה של "דרדנוט" מוקדם יותר. מרוץ החימוש שהחל עוד לפני כן, והתחדד במיוחד בין גרמניה לבריטניה, הואץ עוד יותר; אוניות המערכה החדישות שנבנו על פי התפיסה החדשה נקראו בשם הכולל "דרדנוט". מרוץ החידושים הטכנולוגי המשיך במהירות; עשר שנים לאחר בנייתה כבר הייתה "דרדנוט" מיושנת, ואוניות חדישות וחזקות יותר, שנקראו "סופר דרדנוט", כבר תפסו את מקומה.
היווצרות הרעיון
אחד מן הראשונים שהציעו את התפיסה של "תותחים גדולים בלבד" (all-big-gun battleship) היה המהנדס הראשי של הצי האיטלקי, אדמירל ויטוריו קוניברטי. קוניברטי הציע את הרעיון לצי האיטלקי, רֶגָ'ה מרינה, עוד בשנת 1903, אך הרעיון לא התקבל. קוניברטי פרסם את הרעיון בשנתון "ג'יינס", בו תיאר את אוניית המערכה הבריטית ה"אידיאלית": אונייה משוריינת גדולה, בעלת הדחק של 17,000 טון, חמושה בתותחים בעלי קליבר גדול בלבד, בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ), בעלת חגורת שריון בעובי 300 מ"מ, ובעלת מהירות של 26 קשר (מעט יותר מ-44 קמ"ש).
ב-27 – 28 במאי 1905, במהלך מלחמת רוסיה–יפן, התחולל קרב צושימה. בקרב זה הנחיל הצי היפני לצי הרוסי תבוסה מוחצת. הצי היפני היה מצויד באוניות מערכה מתקדמות יותר, אך הלקח העיקרי מהקרב היה שהגורם שהביא לניצחון היפני היה התותחים הגדולים: תותחים אלו, בעלי הקוטר הגדול, אפשרו לנהל קרב בטווחים רחוקים בהרבה ממה שנחזה לפני כן, והקרב התנהל בחלקו מעבר לטווח של התותחים המשניים (כ-11 ק"מ). קצב האש של התותחים העיקריים היה מהיר דיו, ללא צורך בתוספת של תותחים משניים בעלי קצב אש מהיר רק במעט. מעבר לכך, התותחים הגדולים היוו את הנשק המכריע, באשר היו הם אלו שגרמו את הפגיעות המשמעותיות באויב, משמעותיות בהרבה מאלה שגרמו התותחים המשניים.
ארצות הברית, יפן ובריטניה למדו היטב לקחים אלו והחלו בתכנון אוניות מערכה בעלות תותחים גדולים בלבד. אוניית הצי היפני הקיסרי "סאטסומה" הייתה אוניית המערכה הראשונה שנבנתה על-פי תפישה זו, אך עקב מחסור בתותחים (שנגרם גם בשל הקשיים הפיננסיים שהביאה המלחמה) צוידה האונייה רק בארבעה מתוך שנים עשר תותחי ה-12 אינץ' (300 מ"מ) המתוכננים; במקום התותחים החסרים צוידה האונייה בשמונה תותחי 10 אינץ'. גם השריון של "סאטסומה" נחשב כלא מספק, ודרש תכנון מחדש. מערכת ההנעה של "סאטסומה" נותרה אותה מערכת שהייתה באוניות המערכה פרה-דרדנוט.
אה"מ "דרדנוט"
בבריטניה התקדם התכנון במהירות, הודות למאמציו הרבים של אדמירל לורד ג'קי פישר, לורד הים הראשון. פישר קיים דיונים סביב תפיסת "תותחים גדולים בלבד" עוד ב-1904, עוד לפני קרב צושימה; תוצאות הקרב שכנעו אותו להגדיל את קוטר התותחים ל-12 אינץ' (305 מ"מ). פישר הבין היטב את האיום שהחל להתממש בכלי נשק מהפכניים שהופיעו בעשורים האחרונים של המאה ה-19, בעיקר הטורפדו והצוללת; המענה לאיום זה היה מבחינת פישר בהגדלת מהירותן של אוניות המערכה. כיוון חשיבה זה הוביל את פישר לפיתוחן של סיירות המערכה, שנשאו חימוש דומה לזה של אוניות המערכה אך מיגון נמוך בהרבה, ואשר הסתמכו בעיקר על מהירותן הרבה.