cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מג'פהיט
תור הזהב
היאם וורוק, הידוע גם בשם ראכסנאגרה, מלך במג'פהיט בין השנים 1350–1389. בתקופה זו הגיע לשיאה מג'פהיט בעזרתו של ראש הממשלה, גג'ה מדה. תחת פיקודו של ג'גא מאדא (1313-1364), כבשה מג'פהיט שטחים רבים והפכה למעצמה אזורית. בספר נגרקרטגאמה (פרקים י"ג-י"ד) מוזכרות המדינות סומטרה, חצי האי המלאי, בורנאו, סולאווסי, איי נוסה טונגר, מאלוקו, גינאה החדשה, וחלקים מסוימים של איי הפיליפינים כתחת שליטת מג'פהיט. בנוסף לשיגור משלחות ימיות וצבאיות, הרחבת האימפריה כללה גם בריתות דיפלומטיות. היאם וורוק החליט, ככל הנראה מסיבות פוליטיות, לקחת את נסיכת הממלכה השכנה סונדה, סיטרה ראשמי כבת זוגו. המלך הסונדי ראה בהצעת הנישואים כברית דיפלומטית. בשנת 1357 מלך סונדה ומשפחת המלוכה הגיעו למג'פהיט, ללוות את בתו לחתונתה עם היאם וורוק. עם זאת גג'ה מדה ראה בכך הזדמנות לדרוש את כניעתו של סונדה והשתלטותה של מג'פהיט על הממלכה. ההתכתשות בין משפחת המלוכה הסונדית לבין חיילי מג'פהיט בכיכר בובט היה בלתי נמנע. למרות ההתנגדות האמיצה, משפחת המלוכה היו המומים וחוסלו. משפחת מלוכה סונדית שלמה נטבחה. המסורת מציינת, כי ליבה השבור של הנסיכה חייב התאבדות על מנת לשמור על כבוד ממלכתה. האירוע אמנם מצוין בפרטנון אך לא ב'נגרקרטגאמה.
הנגרקרטגאמה, שנכתב בשנת 1365 הוא פואמה מתוחכמת עם טעם מעודן באמנות ובספרות, ומערכת מורכבת של טקסים דתיים. המשורר מתאר את מג'פהיט כמרכז של "מנדלה" רחבת-ידיים המשתרעת מגינאה החדשה ומאלוקו - חצי האי סומטרה והמלאי. במסורות מקומיות בחלקים רבים של אינדונזיה מוערך שלטון מג'פהיט מהמאה ה-14 בצורה אגדית. הממשל הישיר של מג'פהיט לא התרחב מעבר למזרח ג'אווה ובאלי, אבל ערעורים על שליטת מג'פהיט גם באיים החיצוניים דוכאו בחומרה. בשנת 1377, שנים ספורות לאחר מותו של גג'ה מדה, שלחה מג'פהיט התקפה ימית כעונש למרד בפאלמבאנג, תורם בסופו של ממלכת סוויצ'אי.
טבעה של אימפריית מג'פהיט וההיקף שלה הוא נושא לוויכוח. הדבר הוא בעל השפעה רבה על מדינות בסומטרה בכלל, חצי האי המלאי, אינדונזיה ומזרח קלימנטן שעל סמך הנגרקרטגאמה היו חלק מהאימפריה. אילוצים גאוגרפיים וכלכליים מראים כי במקום רשות מרכזית קבועה, מדינות המרוחקות היו סביר להניח קשורות בעיקר בקשרי מסחר, אשר ככל הנראה היה תחת מונופול מלכותי. הנגרקרטגאמה טוען ליחסים עם צ'אמפה, קמבודיה, סיאם, בורמה הדרומית, וייטנאם, ואף לשליחת משלחות לסין.
אף על פי שמג'פהיט התמקדה בהשתלטות על איים אחרים והריסת הממלכות השכנות, עיקר המיקוד שלה ככל הנראה היה על שליטה בנתח גדול יותר של סחר מסחרי שעבר בארכיפלג. בזמן הקמת מג'פהיט סוחרים מוסלמים ומיסיונרים החלו להגיע לאזור.
שקיעה
בעקבות מותו של היאם וורוק בשנת 1389, כוחה של מג'פהיט החל לשקוע בעקבות סכסוך הירושה. היאם וורוק הוחלף על ידי נסיכת הכתר Kusumawardhani, שהתחתנה עם קרוב משפחה, הנסיך Wikramawardhana. להיאם וורוק היה גם בן מנישואיו הקודמים, נסיך הכתר Wirabhumi, שגם טען לכס המלוכה. מלחמת האזרחים, בשם Paregreg, שחלה בין השנים 1405–1406, שבסופה Wikramawardhana ניצח וWirabhumi נהרג. מלחמת האזרחים החלישה את אחיזת מג'פהיט על מושבותיה המרוחקות.
בתקופת שלטונו של Wikramawardhana, סדרה של משלחות צי חיל הים המינגי בראשות נג הוא, האדמירל הסיני המוסלמי, הגיעו לג'אווה כמה פעמים במשך התקופה 1405–1433. עד 1430 משלחות של ג'נג הוא הקימו קהילות סיניות ערביות מוסלמיות בנמלים הצפוניים של ג'אווה, ובכך החל האסלאם להשיג דריסת רגל בחוף הצפוני של ג'אווה.
בחלק המערבי של האימפריה המתפוררת, מג'פהיט לא הצליחה לשלוט מול הכוח העולה של סולטנות מלאקה, שבמהלך המאה ה-15 החלה להשיג שליטה אפקטיבית על מצר מלאקה והרחיבה את השפעתה על סומטרה. מספר מחוזות נוספים של מג'פהיט קיבלו עצמאות בגלל חוסר השליטה של מג'פהיט. בשנת 1478 השלימו המוסלמים את ההשתלטות על כל חופי סומטרה, ואבד שלטון מאג'אפהית באי.
Singhawikramawardhana העביר את הבירה של הממלכה לפנים היבשת לדאה (הבירה לשעבר של ממלכת קדירי) והמשיך את שלטונו עד שהוא הוחלף על ידי בנו Ranawijaya בשנת 1474. בשנת 1478 לספירה הוא ניצח את Kertabhumi ומג'פהיט התאחדה. Ranawijaya החל למלוך בשנת 1474 עד שנת 1519 כששמו המלכותי הוא Girindrawardhana. עם זאת, כוחה של מג'פהיט הצטמצם בעקבות מאבקי הירושה ועליית כוח הממלכות בצפון ג'אווה.
בשנת 1478 פרק שליט העיר דמאק באי ג'אווה את עול מאג'פאהית מעליו והכריז עצמו סולטאן, כי היה מוסלמי. בשנת 1519 מת המאהאראג'א האחרון של מאג'אפאהית, ב-1520 עברה אצולת החצר של מאג'אפאהית לאי באלי בשנים הבאות השתחררו ערי מערב האי ג'אוה לעצמאות בלחץ האסלאם ומצד שני, הפורטוגלים שבקרו ב"סונדא קלאפא" בשנת 1522 לצורכי מסחר. היא כבר הייתה אז עצמאית. בשנת 1526 או 1527 נכשל ניסיונם של אצילי מאג'אפאהית להקים ממלכה בבאלי. בשנת 1527 נכבשה תרוולאן על ידי כוחות שבאו מדמאק.
עד 1579 שלטו אנשי הסונדה על ממלכת פג'ג'ראן ובמזרח הרחוק של ג'אווה שרדה הנסיכות של בלמבנגאן כממלכה הינדו-בודהיסטית עד התאסלמותם של השליטים בשנות ה-70 של המאה ה-18. שלא הביעה את תמיכתה בחברת הודו המזרחית ההולנדית. בשנות ה-90 של המאה העשרים נחפרה טרוולאן על ידי ארכאולוגים. נמצא בה אוצר גדול של כלים ומטבעות, בכללם מכסף ומזהב.
תרבות, אמנות וארכיטקטורה
האירוע המרכזי של השנה, שהתקיים ביום הראשון של חודש צ'יטרה (מרץ, אפריל) כאשר נציגים מכל השטחים מתשלום מס או מנחה למג'פהיט, היו מגיעים לבירה לשלם את המס. שטחי מג'פהיט חולקו בכללות לשלושה סוגים: הארמון וסביבתו; מזרח ג'אווה ובאלי אשר נוהלו ישירות על ידי פקידים ממונים מהמלך, ומקומות שנהנו מאוטונומיה מהותית. הבירה (Trowulan) הייתה מפוארת וידועה בחגיגותיה השנתיות הגדולות שלה. בודהיזם, שאוויזם ווישנויזם היו דתות נפוצות, המלך נחשב כהתגלמות של השלושה. הנגרקרטגאמה לא מזכיר את האסלאם, אבל ודאי היו חצרנים מוסלמים בזמן הזה.
חלק מן הסגנון האדריכלי הטיפוסי שכפי הנראה פותחה בתקופת מג'פהיט, כולל שער לבנים בעל גג אדום גבוה ודק שכונה kori agung או paduraksa, וכן שער מפוצל שנקרא candi bentar. השער המפוצל הגדול של Lawang Wringin הממוקם בJatipasar שבTrowulan, במחוז Mojokerto, במזרח ג'אווה, הוא אחד מהcandi bentar הגדולים והעתיקים ששרדו מג'פהיט. candi bentar ​​קיבל צורה טיפוסית של מבנה מג'פהיטי - המורכב משלושה חלקים;, רגל, גוף וגג גבוה - המחולקים בצורה שווה וזהה, נועדה על מנת ליצור מעבר לאנשים. לסוג זה של שער מפוצל אין דלתות, ולא מספק שום הגנה, אך מצמצם את המעבר. זה היה כנראה רק לשרת את מטרות הטקס ומטעמים אסתטיים, כדי ליצור תחושה של פאר, לפני הכניסה למתחם הבא דרך גג גבוה paduraksa, שער עם דלת סגורה. הדוגמה של kori agung או שער paduraksa סגנון שער אלגנטי של Bajang Ratu, היה בדרך כלל מקושט לרוב בשד קאלה, סוג של קיקלופ, וגם בתבליטים המספרים את סיפור Sri Tanjung. לסגנונות האדריכליים הטיפוסיים של מג'פהיט יש השפעה עמוקה על הארכיטקטורה של התקופה לאחר מכן ביאווה ובבאלי. אמנות הטרקוטה המג'פהיטית פרחה גם בתקופה זו. מספר רב של חפצים טרקוטים התגלו בTrowulan. הממצאים נע בין צלמיות אדם ובעלי חיים, למכלי מים, קופות חיסכון בצורת חזיר, קישוטים אדריכליים, ואף על צינורות ורעפים.
התיעוד האירופי הראשון על מג'פהיט בא מתוך יומן מסע של מתיוסי האיטלקי, נזיר פרנציסקני. בספרו "מסעות של נזיר אודריק מפרדנונה", הוא מתעד את ביקוריו בכמה מקומות באינדונזיה של היום: סומטרה, ג'אווה, וBanjarmasin בבורניאו, בין 1318–1330. הוא נשלח על ידי האפיפיור לפתוח במיסיון בפנים אסיה. בשנת 1318 הוא עזב את פדובה, חצה את הים השחור לתוך פרס, לאורך כל הדרך על פני כלכותה, מדרס, וסרי לנקה. לאחר מכן הוא פנה אל האי ניקובר עד לסומטרה, קודם לביקורו בג'אווה ובBanjarmasin. הוא חזר לאיטליה בדרך היבשה דרך וייטנאם, סין, לאורך כל דרך המשי לאירופה ב-1330.
בספרו הוא ציין כי הוא ביקר בג'אווה בלי לציין בדיוק את המקום בו ביקר. הוא אמר כי מלך ג'אווה שלט בשבעה מלכים אחרים. הוא הזכיר גם כי באי הזה נמצא הרבה ציפורן,, אגוז מוסקט ותבלינים אחרים. הוא הזכיר כי למלך ג'אווה היה ארמון מרשים, גדול ומפואר. המדרגות לארמון הפנים היו מצופים זהב וכסף, ואפילו הגג היו מוזהב. הוא מספר כי גם מלכי המונגולים מנסים שוב ושוב לתקוף את ג'אווה, אבל בסופו של דבר תמיד נוחלים כישלון ומוכרחים לחזור אל היבשת. ממלכת יאווה שהוזכרה ברשומה זו היא מג'פהיט, וזמן הביקור שלו הוא בין 1318–1330 בתקופת שלטונו של Jayanegara.
בתקופה מאוחרת יותר, בסמיכות לנפילת מג'פהיט, האמנות והארכיטקטורה המג'פהיטית חזו בתחיית האלמנטים האדריכליים של הילידים אוסטרונזיים-מגליתיים, כגון Sukuh ומקדשי Cetho על המורדות המערביים של הר Lawu. שלא כמו מקדשי המג'פהיטיים הקודמים המהווים דוגמה טיפוסית של אדריכלות הינדית של מבנה רב קומות ומתנשא, הצורה של מקדשים אלה היא של פירמידה מדורגת, הדומה יחסית לפירמידות המאסו-אמריקאיות.
רשימת השליטים
שליטי מג'פהיט הייתה המשך השושלת של מלכי סינגהסארי, אשר נפתחו על ידי סרי רנגה רייסה, מייסד שושלת רייסה בסוף המאה ה-13.
אספת המעמדות של 1789
אספת המעמדות (בצרפתית: Les États-Généraux de 1789) הייתה, עד המהפכה הצרפתית, האספה הכללית של צרפת, בה היו מיוצגים כל אחד משלושת המעמדות בצרפת. בשנת 1789 התכנסה אספת המעמדות לראשונה מאז 1614. כינוסה סלל את הדרך למהפכה הצרפתית.
רקע
אחת הסיבות העיקריות לפריצת המהפכה הצרפתית הייתה המשבר הכלכלי החמור, שנגרם כתוצאה מפזרנות על מלחמות מיותרות ועל חצר מלכות ראוותנית. סיבה נוספת למשבר הכלכלי הייתה שיטת גביה ארכאית שבמסגרתה שולם הרוב המכריע של המסים על ידי המעמד השלישי (הבורגנות והאיכרוּת). מבחינה עקרונית נכללו במעמד זה כל פשוטי העם, אך למעשה רק הבורגנים והאיכרים האמידים שילמו מיסים.
ניסיונות לרפורמה במערכת גביית המיסים נחלו כישלון צורב בעקבות התנגדות המעמד הראשון (הכמורה) והמעמד השני (האצולה).
ביולי 1787 הועלתה בפני המלך לואי השישה עשר הדרישה לכנס את אספת המעמדות. ב-18 בדצמבר הבטיח המלך לעשות זאת תוך חמש שנים. לאחר מכן איבד שר האוצר קאלון את מקומו לטובת מבקרו הראשי, אטיין שארל דה לומני דה בריאן. בריאן בתורו איבד את מקומו לטובת ז'אק נקר, שר האוצר הקודם, שהיה בעל רגשות חמים כלפי המעמד השלישי. עם נקר כשר האוצר הסכים המלך לכנס את אספת המעמדות במאי 1789.
ההכנות
המעמד השלישי דרש ייצוג כפול, כמקובל באספת המעמדות בפרובינציות. הנושא היווה קרקע פורייה לוויכוחים, כאשר נאומו המפורסם של עמנואל ז'וזף סיאס, "מהו המעמד השלישי", ייצג את הלך הרוח הכללי.
נקר קיווה להימנע מעימות וניסה לדבר אל ליבו של המעמד השני, אך האריסטוקרטים סירבו לאפשר ייצוג כפול למעמד השלישי, סירוב שרק הבליט את התנגדותה העיקשת של האצולה לכל שינוי בפוליטיקה הצרפתית.
לבסוף הוציא המלך צו ב-27 בנובמבר 1788 שהכריז כי אספת המעמדות תכלול לפחות 1,000 נציגים ויינתן ייצוג כפול למעמד השלישי. בנוסף נקבע כי גם כמרים שאינם בני האצולה יוכלו לייצג את המעמד הראשון. כמו כן הוחלט להתגמש ולקבוע שגם פרוטסטנטים יוכלו לייצג את המעמד השלישי.
כינוסה של אספת המעמדות
האספה התכנסה בוורסאי ב-5 במאי 1789, ונציגים רבים של המעמד השלישי ראו בייצוג הכפול לו זכו ניצחון. עם זאת, הכללים של 1614 נותרו בעינם והנציגים משני המעמדות הראשונים זכו במקומות הישיבה היותר יוקרתיים.
כאשר לואי השישה עשר ושארל לואי פרנסואה פול דה ברנטין, שומר החותמות, פנו אל הנציגים ב-6 במאי, גילו נציגי המעמד השלישי שהולכו שולל. ההצבעה נערכה לפי מעמדות כך שניתן קול אחד לכל מעמד, ולכן, אף על פי שמספרם של נציגי המעמד השלישי היה כפול, קולם היה שווה לשליש מהקולות, כמו קולם של נציגי כל אחד משני המעמדות האחרים, בדיוק כפי שהיה המצב בעבר. המלך ושומר החותמות רצו להותיר את הייצוג הכפול של המעמד השלישי כסמל ללא ביטוי מעשי. על אופן פעילות האספה הכריז ברנטין. שר האוצר נקר, שרכש אהדה למעמד השלישי, נאם רק בנושא שינוי המדיניות הפיסקלית שבו תמך.
לבסוף נאלץ המלך להיכנע לתביעתם של נציגי המעמד השלישי שלכל נציג יהיה קול אחד. התעקשותו ההתחלתית התבררה כטעות חמורה בשיקול הדעת, שכן כשנאלץ לחזור בו ממנה, הפגין בכך חולשה.
המשך הדיונים ופיזור האספה
במהלך האספה הצביעו נציגי המעמד השלישי לבדם על החלטה לפיה השררה נמצאת בידי רוב האזרחים. בנוסף החליטו לשנות את שם האספה ל"אספה הלאומית". הם אמנם הזמינו את בני האצולה להצטרף אליהם, אך הבהירו כי אם אלו לא יצטרפו, הם לא יהססו לנהל את ענייני המדינה בלעדיהם.
המלך ניסה להתנגד להחלטות אלו, אך ללא הצלחה. ב-20 ביוני הורה על סגירת האולם בו התקיימו דיוני האספה. האספה עברה למגרשי הטניס המלכותיים והמשיכה בדיוניה שם. במגרש הטניס נשבעו הצירים את "שבועת מגרש הטניס", שבה הבטיחו להמשיך בדיוניהם עד אשר צרפת תזכה לחוקה חדשה. למחרת התכנסה האספה בכנסיית לואי הקדוש ומרבית נציגי הכמורה הצטרפו אליה.
ב-23 ביוני נאות המלך לאשר שינויים מסוימים בחוק ולוותר על חלק מסמכויותיו. בני האצולה, שעד כה לא הצטרפו לאספה הלאומית, עשו כן בעקבות בקשתו של המלך. אספת המעמדות סיימה את חייה ולא התכנסה עוד, וסמכויותיה עברו לאספה הלאומית.
תוכנית ויקינג
תוכנית ויקינג (באנגלית: Viking program) היא תוכנית של נאס"א שבמסגרתה נשלחו שתי גשושיות, ויקינג 1 וויקינג 2, למאדים. כל אחת מן הגשושיות הייתה מורכבת ממקפת אשר יכלה לצלם את פני הקרקע של מאדים ממסלולה ונחתת שבאמצעותה ניתן לחקור את מאדים מן הקרקע. המקפת שימשה גם לצורכי התקשורת של הגשושיות.
תוכנית ויקינג צמחה מתוך תוכנית וויאג'ר־מאדים (אין קשר לתוכנית וויאג'ר של סוף שנות ה־70). ויקינג 1 שוגרה ב־20 באוגוסט 1975 וויקינג 2 שוגרה ב־9 בספטמבר 1975. שתיהן שוגרו באמצעות משגר טיטן 3E בעל שלב קנטאור.
לאחר שהגשושית נכנסה למסלול סביב מאדים, היא שידרה תמונות ומידע שעל פיהם נבחר אזור הנחיתה המתאים עבור הנחתת. אחרי שנבחר אזור הנחיתה המתאים שוחררה הנחתת, חדרה לאטמוספירת מאדים ונחתה באתר שנבחר. המקפות המשיכו לשלוח תצלומים לכדור הארץ וביצעו עוד מספר בדיקות מדעיות תוך כדי תפקודם בתור תחנת תקשורת בין הנחתת לכדור הארץ. הנחתות, שנחתו בהצלחה על מאדים, שלחו תמונות וביצעו גם כן בדיקות מדעיות.
המקפת
משימתה המרכזית של המקפת הייתה להביא את הנחתת אל מאדים, להשיג מידע אודות אתרי נחיתה אפשריים עבור הנחתת, לשמש כתחנות תקשורת בין הנחתת לכדור הארץ, ולבצע בדיקות מדעיות. המקפות התבססו על גשושית מארינר 9 - מתומן בקוטר של כ־2.5 מטרים. המקפת יחד עם הנחתת ועם מכלי דלק מלאים שקלה 3,527 ק"ג. לאחר ההינתקות והנחיתה, הנחתת שקלה 600 ק"ג והמקפת 900 ק"ג. למקפת היו 8 לוחות סולאריים (1.23 × 1.57 מטרים), שניים בכל כנף, שסיפקו לה אנרגיה חשמלית במהלך המסע. מוטת הכנפיים של המקפת הייתה 9.75 מטרים. הלוחות נבנו מ־34,800 תאים סולאריים שהפיקו יחד 620 ואט במסלול סביב מאדים. האנרגיה שנאספה אוחסנה בשתי סוללות. גובהה של הנחתת - מנקודת החיבור של הנחתת עד לנקודות החיבור של המשגר - היה 3.29 מטרים.
מערכת ההנעה המרכזית מוקמה בקצה הגשושית המנוגד לנקודת החיבור עם הנחתת. מערכת ההנעה כללה מנוע דלק נוזלי שהונע על ידי N2O4 ו־MMH. למנוע היה דחף של עד 1,323 ניוטון. בנוסף למנוע הראשי היו עוד 12 מנועי תימרון שאפשרו לבצע תיקוני מסלול.
ממצאים מרכזיים
ממצאי הגשושיות גרמו לשינוי בצורת החשיבה של המדענים על כדור הארץ בקשר לקיום מים על מאדים. הגישושיות גילו צורות גאולוגיות רבות שבדרך כלל נוצרות מכמויות גדולות של מים זורמים. במקומות רבים התגלו ערוצי נחלים ענקיים. התגלו עדויות לשיטפונות מים אשר פרצו ככל הנראה דרך סכרים, חצבו עמקים עמוקים, חרצו חריצים בסלע ונעו על פני אלפי קילומטרים. באזורים נרחבים בחצי הכדור הדרומי נמצאו רשתות מסועפות של ערוצים ונחלים, שהצביעו על כך שפעם ירדו גשמים על מאדים. צלעות הרי געש על פני מאדים נמצאו דומים להרי הגעש בהוואי ולכן הועלו סברות כי הם נחשפו בעבר לגשם. מספר מכתשים נראו כאילו העצם הפוגע פגע באדמה בוצית.
הנחתת
לנחתת היו שלוש רגליים שייצגו את קודקודיו של משולש שווה־צלעות בעל אורך צלע של 2.21 מטרים במבט מלמעלה. הרגליים חוברו לבסיס הנחתת, עליו הוצבו המכשירים המדעיים. לנחתות היה מגן חום שהגן עליו במהלך החדירה לאטמוספירת מאדים.
האטת מהירות הנחתת, על מנת שתוכל לאטמוספירת מאדים בוצעה על ידי מנוע הידרזין בעל 12 נחירי פליטה שקובצו ב־4 אשכולות של שלושה נחירים. כל אשכול סיפק דחף של 32 ניוטון. שלושה מנועי הידרזין נוספים בעלי דחף של 276 עד 2,667 ניוטון שימשו את הנחתת לתיקוני מיקום בעת הנחיתה. כל נחתת נשאה עימה 85 ק"ג של הידרזין שאוחסנו בשני מכלים כדוריים עשויים מטיטניום והוצבו בצדדיה של הנחתת. בעת הנחיתה השתמשה הנחתת במצנח, מכ"ם, גירוסקופים וכלים נוספים.
הכח החשמלי לנחתת סופק על ידי שתי יחידות RTG שהכילו פלוטוניום־238 והוצבו בצדדיה של הנחתת. כמו כן הורכבו על הנחתת גם סוללות נטענות, למקרה של עומסים במערכת.
בדיקות
נחתות הוויקינג ביצעו בדיקות ביולוגיות שמטרתן הייתה לחפש חיים על פני מאדים. הנחתות ביצעו שלושה ניסויים. הניסוי הראשון הניב תוצאות חיוביות אודות קיום מטבוליזם, אבל תוצאות שליליות של שני הניסוים האחרים, בהם לא נמצאו חומרים אורגניים, גרמו למדענים להניח כי התוצאה החיובית של הניסוי הראשון נגרמה מתהליך כימי לא־ביולוגי.
גילברט לוין, מהנדס שפיתח כמה שיטות לזיהוי מהיר של מיקרואורגניזמים, השתתף בניסוי שנערך על פני מאדים עם נחיתת שתי החלליות "ויקינג 1" ו"ויקינג 2". בשנת 1997 פרסם לוין מחקר לפיו תוצאות הניסויים משנת 1976 מעידות על גילוי מיקרואורגניזמים חיים על מאדים. בשנת 2012 פורסם מחקר של צוות בין-לאומי שבדק את תוצאות המחקר באמצעות ניתוח אשכולות והגיע למסקנה שניסויי הוויקינג אכן זיהו מיקרואורגניזמים חיים במאדים.
סיום המשימה
הנחתות והמקפות חדלו לפעול לפי הסדר הבא:
מילאנו
מילאנו (באיטלקית: ; במילאנזית: Milán; בלטינית: Mediolanum) היא עיר ראשית בצפון איטליה ובירת מחוז לומברדיה. מילאנו היא העיר השנייה בגודל אוכלוסייתה באיטליה לאחר רומא. בשנת 2005 עמד מספר תושביה על 1.3 מיליון. באזור העירוני סביבה מתגוררים כ-4.5 מיליון איש, ובאזור המטרופוליטני המורחב - 7.5 מיליון איש (המטרופולין החמישית בגודלה באירופה, אחרי מוסקבה, לונדון, פריז וחבל הרוהר).
מילאנו היא מרכז תחבורתי חשוב; היא מהווה שער לצרפת, לשווייץ ולהרי האלפים. כמו כן, היא מהווה מרכז אופנה ותרבות חשוב באיטליה ובאירופה כולה.
את העיר חוצים הנהרות, (Olona) ו (Lambro), שזרימתם נסתרת, וערוץ נהר  (Seveso).
מקור השם
מקור שמה של העיר בלטינית: Mediolanum (באמצע המישור). במילאנזית, הניב האיטלקי המדובר באזור העיר (השגור בפי התושבים המבוגרים), נקראת העיר Milán, וזה שמה גם באנגלית. שמה הגרמני של העיר, Mailand, נזכר בכתבים היסטוריים רבים (גם כאלו שאינם גרמניים) כשמה הרשמי.
כינויים של תושבי העיר הוא "מילאנזים".
גאוגרפיה
מילאנו משתרעת על פני אזור מישורי, שופע מים, במערב מחוז לומברדיה. בעיר עוברים הנהרות: אולונה, למברו וסווסו. את העיר חוצות גם תעלות מלאכותיות: נוויליו גרנדה (Naviglio Grande), נוויליו פווסה (Naviglio Pavese), נוויליו מרטזנה (Naviglio Martesana), וטאביה (Vettabbia) ונתיב המים רדפוסי (Redefossi) המוביל את מי נהר סווסו ונוויליו מרטזנה. מילאנו נמצאת 25 ק"מ מזרחה מנהר טיצ'ינו, 25 ק"מ מערבה מנהר אדה (Adda), 35 ק"מ צפונה מנהר פו ו-50 ק"מ דרומית מהעיר קומו ומהגבול עם שווייץ.
מילאנו היא צומת של נתיבי תחבורה אזוריים, איטלקיים ובינלאומיים. ממנה ניתן להגיע לטורינו, לג'נובה, לפיאצ'נצה וממנה למרחבי אמיליה-רומאניה, לברשה (Brescia) ולמחוז ונטו, לברגמו והמישורים סביבה, לדרכים המובילות אל הרי האלפים דרך נפת ולטלינה (Valtellina), לקנטון טיצ'ינו השווייצרי וממנו למעברי האלפים: מעבר סן ברנרדינו, מעבר סנקט גוטהרד ומעבר סמפיונה (Passo del Sempione). ריכוז אסטרטגי של דרכי התעבורה וקיומו של שטח מישורי פורה השפיעו רבות על תולדות העיר ועל תפקידה החשוב של העיר באיטליה ובארצות מצפון להרי האלפים.
מהקמת העיר ועד ימי הביניים
ההשערה היא שאת העיר ייסדו שבטים קלטיים כ-600 שנים לפני הספירה. כ-380 שנה לאחר מכן, בסביבות שנת 222 לפני הספירה, כבשו הרומאים את מילאנו, והם אלה שהעניקו לה את השם מדיולאנום (Mediolanum). במאה הרביעית לספירה, כשאמברוזיוס כיהן כהגמון של מילאנו ותאודוסיוס הראשון כיהן כקיסר, הייתה מילאנו, לזמן קצר, לבירת הקיסרות הרומית המערבית. בזמן זה הייתה מילאנו העיר השנייה בגודלה באירופה כולה, עם 300,000 תושבים, אוכלוסייה גדולה מאוד באותו זמן. כיום נחשב אמברוזיוס לפטרון העיר הקדוש ומגינה.
במהלך המאה ה-11 נחשבה מילאנו לעיר גדולה וחשובה בקיסרות הרומית, וזכתה, כמו מספר ערים אחרות באיטליה, במעין עצמאות מדינית ופוליטית מהאימפריה הרומית הקדושה. כשהתפרצה מגפת המוות השחור באירופה בשנת 1349, הייתה מילאנו אחת מהערים היחידות באירופה שאליהן לא הגיעה המגפה, אולם מאוחר יותר נפגעה אוכלוסיית העיר קשות מהתפרצויות המגפה ב-1402 (50,000 מקרי מוות), ב-1542 (80,000 מקרי מוות), ב-1576 (17,000 מקרי מוות) וב-1629, הידועה גם כ"שנת המגפה הגדולה של מילאנו" - 70,000 מקרי מוות.
מאז המאה ה-11 הייתה מילאנו עיר חופשית תחת שלטון בית ויסקונטי. ב-1395 רכש ג'אן גָלֵאָצוֹ ויסקונטי תואר דוכס והפך לדוכס הראשון של דוכסות מילאנו.
הרנסאנס
בין 1395 ועד שלהי המאה ה-18 הייתה מילאנו לבירת דוכסות מילאנו ונשלטה על ידי דוכסים מבית ויסקונטי. בין 1447 ל-1450 התקיימה בה רפובליקה קצרת ימים שנקראה הרפובליקה האמברוזית. לאחר 1450 שלטו בעיר דוכסים מבית ספורצה.
במשך תקופת הרנסאנס ופריחתה התרבותית של אירופה כולה ואיטליה בפרט, שלטו במילאנו משפחות הדוכסים ספורצה וויסקונטי, שעודדו את האמנות, הפיסול והתרבות בעיר ועודדו אמנים רבים להגיע אליה, ביניהם גם לאונרדו דה וינצ'י שהתגורר תקופה מסוימת במילאנו. אחרי ניסיון כושל לכבוש את שאר צפון איטליה במהלך המאה ה-15, נכבשה מילאנו בידי צרפת, ולאחר מכן על ידי אוסטריה (בית הבסבורג). בתחילת המאה ה-16 ניתנה השליטה במילאנו לאנשי בית הבסבורג שבספרד. במהלך המאה ה-18 חזרה שוב השליטה בעיר מספרד לאוסטריה, בגלל מותו של שליט ספרד מבית הבסבורג. מאוחר יותר, בזמן המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליוניות, ראו הצרפתים במילאנו חלק מרפובליקת קיסייפלין וסיפחו את מילאנו אל קיספליין, שבעתיד נעשתה לחלק מממלכת איטליה. לאחר תקופה זו הייתה מילאנו לחלק מממלכת לומברדיה-ונטה, תחת שלטון אוסטרי. לבסוף הייתה העיר לאחת ממרכזי הלאומיות והדרישה לחירות באיטליה, וריכזה את הטוענים למען איחוד איטליה ועצמאותה מהשלטון האוסטרי.
ב-1859, לאחר המלחמה השנייה בסדרת מלחמות העצמאות של איטליה, הסתיימו שנות השלטון האוסטרי במילאנו על ידי ממלכת סרדיניה.
המאה ה-20
בזמן מלחמת העולם השנייה הפציצו כוחות בעלות הברית את מילאנו בשיטתיות בשל היותה מרכז תעשייה חשוב באיטליה. ההפצצות נמשכו אפילו לאחר שהמפקד האיטלקי פייטרו באדוליו וצבאו נכנעו לבעלות הברית בשנת 1943, וזאת, בין השאר, בשל כך שכוחות צבא גרמניים רבים רוכזו אז באיטליה. עד שפסקה כליל הלחימה באיטליה, ב-25 באפריל 1945, נגרמו לעיר נזקים כבדים: שכונות שלמות, ביניהן אזורים היסטוריים בעלי חשיבות עולמית, נחרבו. כשליש מבתי העיר נהרסו ויצירות אמנות רבות אבדו.
לאחר המלחמה החל תהליך שיקום העיר, שחזרה בהדרגה והייתה למוקד תעשייתי-כספי חשוב באיטליה.
כלכלה
בעוד רומא היא הבירה הפוליטית של איטליה, מילאנו היא המרכז הכלכלי שלה. בעיר נמצאים כ-45% מהעסקים בלומברדיה ויותר מ-8% מהעסקים באיטליה כולה. בנוסף מילאנו היא בירת האופנה העולמית ומדי שנה שבוע האופנה האיטלקי שהוא החשוב ביותר בעולם מתרחש בה. העיר היא גם מרכז ייצור גדול, במיוחד בתעשיית הרכב כשלחברות כמו אלפא רומיאו יש נוכחות גדולה בעיר והעיר היא חלק ממשולש התעשייה החזק ביותר באיטליה ואחד החזקים באירופה ובעולם בכלל טורינו גנובה ומילאנו. ענפים חשובים נוספים בכלכלת העיר כוללים בין היתר ביוטכנולוגיה, הנדסה ובנקאות. בעיר נמצאת הבורסה האיטלקית לניירות ערך אחת הבורסות החשובות בעולם.
תחבורה
העיר משורתת על ידי 3 נמלי תעופה בינלאומיים. האחד הוא נמל התעופה מילאנו מלפנסה (Malpensa), והנמל השני בעומסו באיטליה. הוא נמצא במרחק של כ-45 קילומטרים ממרכז העיר ומקושר אליה ברכבת. השני הוא לינאטה (Linate), המשמש בעיקר לטיסות פנים וליעדים קצרי טווח. השלישי נמצא ליד העיר ברגמו ומשמש בעיקר את חברות התעופה הזולות הטסות למילאנו.
תרבות ותיירות
מילאנו, המשמשת כבירת חבל לומברדיה, היא מהידועות והחשובות שבערי אירופה.
אף שפרסומה העיקרי של מילאנו הוא כעיר עסקים וכמרכז אופנה בינלאומי, קיימים בה גם מוקדי משיכה לתיירים. האטרקציה המרכזית של העיר היא הקתדרלה הגותית המפוארת (Duomo באיטלקית) - הקתדרלה הגדולה באיטליה ומהגדולות בעולם. סמוך לקתדרלה מצוי מרכז הקניות הוותיק ביותר בעולם - גלריית ויטוריו אמנואלה השני. בכנסיית סנטה מריה דלה גרציה נמצא ציור הקיר של לאונרדו דה וינצ'י, הסעודה האחרונה של ישו, אותו הוא צייר בין השנים 1495-1498. בנוסף, נמצא במילאנו בית האופרה הידוע בעולם, "לה סקאלה" וכמו כן מצודת בית ספורצה (Castello Sforzesco). ברחבי העיר פזורים שרידים רבים מהתקופה הרומית ומתקופותיה האחרות של העיר. במילאנו מוזיאונים רבים, בהם הגלריה לאמנות מודרנית וגלריה בררה, ובה יצירות מהמאה ה-16 ועד המאה ה-20. בסמוך לגלריה נמצא הגן הבוטני של מילאנו. כן שוכנת בה הספרייה האמברוזיאנית החשובה, הקיימת מאז 1609 ומכילה אוסף ספרים עתיקים.
חובבי הספורט יוכלו גם לערוך סיור באצטדיון סן סירו, בו נמצא גם מוזיאון של הקבוצות מילאן ואינטר מילאנו.
מדי שנה נערכת בעיר תערוכת האופנועים הבינלאומית (EICMA), בה מציגות היצרניות את החידושים השונים ואת דגמי השנה הבאה. תערוכה זו, הנערכת במרכז התערוכות הענק Fiera Milano Rho Pero, נחשבת לחשובה ביותר בתחום הדו-גלגלי העולמי.
בעיר נערכה גם מספר רב של פעמים תערוכת הטריאנלה לאדריכלות ולעיצוב תעשייתי.
לעיר שתי קבוצות כדורגל גדולות - AC מילאן ואינטר מילאנו המשחקות באצטדיון סן סירו, וקבוצת כדורסל אחת - אולימפיה מילאנו.
יהדות מילאנו
יהדות מילאנו, שקמה רשמית ב-1866, היא הקהילה היהודית הצעירה ביותר באיטליה. בית הכנסת ב-via della Guastalla, הפועל עד היום (בשבתות ובחגים) הוקם ב-1890. הקהילה מונה 7,000 נפש והיא השנייה בגודלה באיטליה, אחרי קהילת רומא בת 15,000. יהודי שתי הקהילות מהווים כ-70% מכלל יהודי איטליה - 35,000 - 45,000 איש.
בין שתי מלחמות העולם התפתחה קהילת מילאנו באופן נמרץ. לפני החלת חוקי הגזע באיטליה בשנת 1938 היו בעיר 12,000 יהודים. מאז נמלט ממנה חלק ניכר מהקהילה. 877 הושמדו בידי הגרמנים ולאחר המלחמה ירד מספר היהודים בעיר ל-5,000. לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה מילאנו מרכז מעבר ליהודים מאירופה לארץ ישראל, לארצות הברית ולקנדה. לאחר מכן קלטה פליטים רבים ממצרים, מסוריה, מלוב ומאיראן.
מילאנו היא מרכז היהדות האורתודוקסית באיטליה. קיימים בה בית דין רבני ומערכת פיקוח על כשרות. בעיר כעשרה בתי כנסת ליוצאי אשכנז, לחסידות חב"ד וליוצאי ארצות המזרח כמו יהדות לוב ויהדות איראן.
במילאנו הוקמה אחת הקונסוליות הראשונות של מדינת ישראל, שקיימה קשר הדוק עם הקהילה היהודית בעיר. כיום פועלות בעיר: לשכת תיירות ונספחת מסחרית (הקונסוליה נסגרה משיקולי תקציב).
משנת 2005 מכהן כרב הקהילה אלפונסו ארביב.
מישל רבל
מישל רֶבֶל (נולד ב-20 באוגוסט 1938) הוא ביוכימאי ישראלי. עד 2010 היה פרופסור מן המניין במחלקה לגנטיקה מולקולרית במכון ויצמן למדע. חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תשנ"ט. מישל רבל נודע במחקר האינטרפרון שהוביל לפיתוחה של תרופה לטיפול במחלת הטרשת הנפוצה, וכן הוא עוסק באתיקה ומוסר במדע. הוא יושב ראש המועצה הלאומית לביואתיקה בישראל, וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והוועדה הבינלאומית לביו-אתיקה של אונסק"ו. הוא כיהן שלוש שנים כיו"ר הוועדה הלאומית לביוטכנולוגיה, בה הוא חבר. רבל חבר בוועדות משרד הבריאות: ועדת הלסינקי (הוועדה לאישור ניסויים בבני אדם) והוועדה למעמד העובר. נוסף לזכייתו בפרס ישראל זכה רבל בפרס א.מ.ת לשנת 2004 בתחום מדעי החיים (ביוטכנולוגיה וחקר המוח) ובפרס מיכאל לנדאו לביוטכנולוגיה.
רבל פרסם למעלה מ-200 עבודות שונות בתחומי מחקרו. הוא מרצה בפני קהלים שונים בתחומי התמחותו. הוא מרבה להרצות על השאלות האתיות הנוגעות לשיבוט ולשימוש בתאי גזע עובריים. כאדם דתי, ראייתו את הצד המוסרי של המדע משולבת בהיבטים של מחשבת ישראל והמוסר המתבטא בהלכה היהודית.
מישל רבל חבר בחוג "עוז ושלום - נתיבות שלום" ובתנועת מימד, שבמסגרתה הוצב במקום ה-102 ברשימת עבודה-מימד בבחירות לכנסת ה-17.
קורות חייו
מישל רבל נולד ב-1938 בשטרסבורג שבצרפת. הוריו, גסטון וסיזל, היו פעילים בקהילה היהודית באלזס ואביו כיהן כנשיא קהילת נפת בא-רן שבחבל (Président du Consistoire du Bas-Rhin). רבל למד לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת שטרסבורג ובשנת 1963 קיבל תואר דוקטור (Ph.D) בביוכימיה. באותה שנה גם סיים לימודי רפואה בבית הספר לרפואה באותה אוניברסיטה. בין השנים 1963 ל-1965 עשה פוסט-דוקטורט בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד בארצות הברית ובמכון ויצמן למדע בישראל. בשנים 1965–1968 עסק במחקר במסגרת מכון פסטר בפריז. שם עבד עם ראש המכון, פרנסואה גרוס (François Gros) ובמחיצתם של זוכי פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה לשנת 1965, פרנסואה ז'קוב וז'אק מונו.
בשנת 1968, בעקבות מלחמת ששת הימים, עלה לישראל עם משפחתו. הוא התקבל לעבודה במכון ויצמן וב-1973 מונה לפרופסור מן המניין במחלקה לביוכימיה. בהמשך התמנה לראש המחלקה לווירולוגיה. מחקריו בתחום בידוד החלבונים אינטרפרון-בטא ואינטרלויקין-6 הובילו בשנת 1978 להקמת חברת אינטרפארם, שייצרה תרופות המבוססות על גילויים אלה למחלת הטרשת הנפוצה. מכון ויצמן ופרופ' רבל עצמו זכו לתמלוגים גבוהים בזכות זאת.
בשנת 1977 התמנה לחבר במועצה הלאומית לביוטכנולוגיה מרגע הקמתה, וכיהן כיושב ראש שלה בשנים 1999–2001. בשנת 1999 זכה בפרס ישראל ברפואה על פיתוח תהליך ייצור האינטרפרון. בשנת 2004 זכה בפרס א.מ.ת. בנימוקי מתן הפרס נאמר: "... מהמובילים בעולם במחקר הביוטכנולוגיה. מחקריו האקדמיים הפוריים הניבו טיפולים רפואיים חדשים למחלות רבות, והפכו להצלחה ביוטכנולוגית גדולה." בשנת 2002 התמנה כחבר במועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי, ובאותה שנה התמנה לנציג ישראל בוועדה הבינלאומית לביו-אתיקה של אונסק"ו. באוקטובר 2004 הקימה ממשלת ישראל את המועצה הלאומית לביו-אתיקה, ורבל הועמד בראשה. בדצמבר 2005 התמנה לחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
את אשתו קליר, בעלת תואר דוקטור בביופיזיקה, פגש בבית הספר היהודי בשטרסבורג. השניים נישאו ב־1959 ונולדו להם ארבעה ילדים. שניים מילדיהם עוסקים ברפואה: פרופ' אריאל רבל הוא מומחה בגינקולוגיה ומיילדות ועוסק בהפריה רפואית וכירורגית במרכז הרפואי הדסה. בתם פרופ' שושנה רבל-וילק היא מנהלת היחידה להמטו-אונקולוגית ילדים בבית חולים שערי צדק, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים וראש החוג לרפואת ילדים. היא נשואה לרב שלמה וילק, ראש ישיבת ההסדר מחנים ורב קהילת עמק רפאים בירושלים. בן אחר, שמואל רבל הוא מנהל מחלקה במשרד החוץ הישראלי. בנם הנוסף, עמוס, נהרג אחרי שירותו הצבאי.
עבודתו המדעית
במהלך שנות ה-80 של המאה העשרים, פיתח תהליך ייצור אינטרפרון-בטא רקומביננטי בהנדסה גנטית. התהליך הפך למסחרי במעבדות אינטרפארם והוא מופק כתרופה תחת השם המסחרי רֶבִּיף (Recombinant Beta Interferon). החשיבות הגדולה של תרופה זו היא במתן מענה לטרשת נפוצה.
בן אחר למשפחת הציטוקינים הוא אינטרלויקין-6. חלבון זה המשמש כ"שליח כימי" במערכת החיסון של הגוף נחקר ויוּצר בשיטות הנדסה גנטית משורת תאי CHO (שמקורן משחלות של אוגר סיני) במעבדתו של פרופ' רבל. בעיקר נחקרה השפעת האינטרלויקין-6 על בקרת הגידול של תאי סרטן והתמיינותם. נמצא שבעוד שהאינטרפרון מעכב את הפגיעה במיאלין (דה-מיאליזציה) במחלת הטרשת הנפוצה, הרי האינטרלויקין-6 ונגזרותיו מקדם את יצירת המיאלין מחדש (רה-מיאליזציה). המחקר הוא גם בעל פוטנציאל לטיפול בסרטן העור מסוג מלנומה ממאירה.
אתיקה ומוסר במדע
כמדען וחבר בוועדות אתיקה שונות עוסק רבל במספר תחומים הנמצאים בחזית האתיקה המדעית והנוגעים כולם לנושאים גנטיים, שחלקם חוקר הוא בעצמו. תפיסתו המוסרית תומכת בגישה ליברלית המעודדת מחד את המחקר המדעי ויישומו לטובת האדם, תוך בקרה ופיקוח של רשויות ממלכתיות ובינלאומיות למניעת שימוש לרעה מאידך. בראייתו הוא משלב גם את הבנתו על הדרך שבה תופסת ההלכה היהודית את תרומתו של האדם ליצירה האלוהית.
הגנום האנושי
פרויקט הגנום האנושי, שמטרתו הייתה מיפוי ופיענוח הרצף של גנום האדם, העלה שאלות אתיות הנוגעות לזהות האדם כאינדיבידואל, הבדלים בין אוכלוסיות והתורשה כקובעת את התכונות לעומת הסביבה והחינוך. בעיקר הובע החשש להתעוררות מחודשת של תורות הגזע למיניהן. חשש אחר הוא ניצול המידע המושג לשם פעולות גנטיות, כגון שיבוט בני אדם, השבחת הגזע או מתן אפשרות נרחבת להורים, שלא על בסיס רפואי, לקבוע כיצד יראו ויתנהגו ילדיהם. פרופ' רבל השתתף בשנת 1977 בניסוח ההצהרה האוניברסלית של אונסק"ו בדבר הגנום האנושי וזכויות האדם (Universal Declaration on the Human Genome and Human Rights), שקבעה שהמחקר ויישומו פותחים פתח לשיפור בריאות האדם והאנושות אך מדגישה שהמחקר צריך לכבד את כבוד האדם, חירות האדם וזכויותיו ומניעת כל צורה של אפליה המבוססת על תכונות גנטיות.
היבט אחר של הגנום האנושי הוא יצירת מאגר פרטי או לאומי של DNA שיילקח מקבוצות גדולות של אוכלוסיות, בריאים וחולים, וישמש לצורך מחקר ופיתוח תרופות (ואולי גם לזיהוי חללים ולסיוע בחקירות פליליות). בדו"ח של הוועדה לביואתיקה בראשותו של רבל הומלץ להקים רשות מפקחת ("הרשות לאוספים של דגימות ומידע גנטי של אוכלוסיות בישראל"), אשר תקבע את הכללים האתיים למחקר ולשימוש במידע ותפקח על המחקר עצמו.
שיבוט אנושי ותאי גזע עובריים
שיבוט הוא תהליך ליצירה של רצפי DNA, תאים, רקמות או אורגניזמים הזהים באופן מלא או כמעט מלא, מבחינה גנטית, למקור שעל פיו נוצרו. בהקשר האתי דנים בעיקר בשיבוט אנושי בצורה מלאכותית. בתחום זה מבחין רבל בין תהליך הפריה חוץ גופית (שאינו שיבוט), שאותו הוא מקבל, לבין שיבוט לצורכי רבייה, שאותו הוא דוחה. הוא מסכים לשימוש בעודפי תאי גזע עובריים המתקבלים מתהליך הפריה חוץ גופית למטרות רפואיות ואפילו יצירה מכוונת של תאים למטרות אלה (שיבוט תרפויטי). שיבוט זה, שאינו מביא להולדת אדם שכן אינו כולל החדרת ביצית מופרה לרחם, מאפשר שימוש בתכונתם של תאי הגזע העובריים להתמיין לרקמות גוף שונות ועל ידי כך להביא למרפא באופן ישיר או בדרך של השתלה. עמדתו הבסיסית, המבוססת לתפיסתו גם על ההלכה, היא שבשלב זה תאי העובר אינם אדם, ולכן אין כל מניעה להשתמש בהם למחקר ואף להשמידם.
על פי רבל, האיסור להשתמש בטכנולוגית שיבוט תאי אדם בוגרים לצורך רבייה אינו חד-משמעי. הפריה מתרומה של תורם זר היא פתרון מקובל, אך האדם העקר רוצה צאצא המקורב אליו גנטית. כך גם אם אחד מבני הזוג נושא גן פגום ועדיין הזוג מעוניין בצאצא ללא הפריה מתורם זר. אולם ברמת המדע היום עדיין השיטה מסוכנת ועלולה להעביר פגמים בלתי נסבלים לדורות הבאים. לנוכח זאת הוא מצדד באיסור הקיים בחוק הישראלי האוסר התערבות גנטית לצורך רבייה וכן בצורך לבחון את הארכתו מדי חמש שנים. במכתבו לוועדת הכנסת למדע וטכנולוגיה הדנה בהארכת החוק כתב:
ייעוץ גנטי
ייעוץ גנטי ניתן ליחידים, הורים ומשפחות בעת גילוי מחלה או טרום לידה או נישואין. מטרתו לספק מידע ואפשרויות בעקבות מבדקים גנטיים שעברו המתייעצים. בדו"ח שהכין פרופ' רבל במסגרת אונסק"ו הוא מציג את השאלות האתיות הקשורות להליך זה , בהן הדרך שבה מוצגות האפשרויות השונות למתייעצים והאם יש ביכולתם לממש אפשרויות אלה. לדבריו תפקיד היועץ לספק את המידע למקבל הייעוץ כך שיוכל להחליט באופן אישי למקרה שלו בתוך מסגרת החוקים והתקנות של מדינתו. היועץ הגנטי שונה מרופא רגיל שכן עליו לספק מידע ולא להכתיב הליך, במקרים רבים נלווים להחלטה גורמים פסיכולוגיים שהם מעבר להכשרתו של הרופא הרגיל. נוסף להיבטים האישיים דן רבל בהשפעת תוצאות הייעוץ על החברה והכלכלה, היבטים פילוסופיים, יחס הדת והפוליטיקה. הוא מציין את הסכנה הגלומה ברצון של הורים לקבל את "הילד המושלם". עוד הוא מדגיש:
דת ומדע
המדע והדת בעיני רבל. שתי השיטות הן הדרך בה מתמודד השכל האנושי עם הקיום, בניגודים ביניהן הוא רואה "מחלוקת לשם שמים", אשר לפי פרקי אבות היא מחלוקת שסופה להתקיים, כמו זו שבין בית שמאי לבית הלל. במאמר על פרשת קורח הוא רואה במחלוקת זו "חלק של מעשה בראשית". תפיסה זו שונה מתפיסות של כמה אנשי מדע מאמינים אחרים (בהם פרופ' ישעיהו ליבוביץ) הרואים בשתי הדיסציפלינות מישורים שונים שאין ביניהן כל חפיפה.
גם במהות החיים חלוקים ליבוביץ' ורבל. בעוד החיים לפי ליבוביץ' הם יותר מסכום החלקים הפיזיים וקיימת תוכנית פעולה במסגרתה מוגדרים החיים, הרי רבל רואה את החיים במסגרת חוקי הפיזיקה והכימיה. בעקבות מורו, ז'אק מונו, הוא טוען שהחיים נמצאים בחוקי החומר והגנטיקה. די בנוכחות חומצת גרעין וחלבון כדי להבטיח את יציבות החיים (בדרך של שכפול) ושכלולם על ידי שימור המידע הגנטי והעברתו תוך הכפלה בדרגת יעילות גבוהה. אין הוא מאמין בקיום "תוכנית פעולה", לא כעוסק בביולוגיה ולא כאדם דתי. את התערבות האלהים בעולם הוא רואה דרך קביעת חוקי הטבע שבאמצעותם מוגדרים החיים.
ההלכה ואמונתו של רבל מהווים רקע ובסיס לדעותיו בתחום האתיקה. הוא נסמך על ציטוטים מהתלמוד, מהרמב"ם ומספר הזוהר על תפיסת היהדות סוגיות שונות בתחום המוסר והשימוש במדע לתועלת האדם. מותר ליהנות מהקידמה במדע ואף "מצווה על האדם לשכלל ולתקן את העולם על ידי כריכה של תורה ועשייה". המדען שותף לאל בברית שמטרתה "בניית מלכות שמים אלוהית על הארץ". הדו-שיח בין המדע לדת נדרש כדי לשמור על עיסוק במדע תוך הקפדה על ערכי המוסר והצדק. מספר הזוהר הוא לומד "שחוכמה ללא חסדים היא חושך, וחסדים ללא חוכמה הם כגוף ללא ראש."
לדבריו רבנים רבים רואים בשכפול הגנטי פתרון נכון הלכתית כדי למנוע תרומות זרע אנונימיות והשלכותיהן על המעמד המשפחתי של הנולד. ההלכה היהודית אף מתירה, לטענתו, התערבות גנטית למניעת מחלה עתידית של הנולד כדי לשמור על שלמותה הנפשית של האם. הוא מציין שלפי התלמוד העובר אינו בחזקת אדם עד ליומו הארבעים, ומעמדו כאדם הולך ומתהווה לאחר הלידה. ניתן על כן לבצע בעובר פעולות גנטיות, מחקר ואף להשמיד תאים עובריים, וזאת בניגוד לעמדת הכנסייה הקתולית שלפיה העובר הוא אדם מרגע היווצרותו.
ספרים שפרסם
פנים אל פנים : עיונים בפרשיות התורה, בחגים ובסוגיות של מדע ואדם. [ראשון לציון] : ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2021.
פרויקט מגן מוזהב
פרויקט מגן מוזהב (בסינית: 金盾工程, פין-יין: jīndùn gōngchéng), מכונה גם "חומת האש הגדולה של סין" (באנגלית "The Great Firewall of China"), מאגד את מאמצי הצנזורה, ניטור וחסימה אשר מיועדים למניעת חדירת תוכן לא רצוי ממדינות זרות. הוא מנוהל על ידי המשרד לביטחון הציבור (MPS) של ממשלת סין.
הפרויקט נוסד בשנת 1998 והחל לפעול בשנת 2003. הוא משמש כיום גם עבור התקפות של אתרי אינטרנט בינלאומיים ומניעת שירות באמצעות "התקפת אדם באמצע", כגון ההתקפה על GitHub במרץ 2015.
חסימה
השיטות המרכזיות בסין לחסימה לשם מניעת חדירת תוכן ממדינות זרות, הן חסימת טווחי כתובות IP ושמות Domain, סינון Domain Name System (DNS), סינון כתובות אתרים ודפים (URL), סינון חבילות מידע כשמזוהה בהן מספר מילות מפתח שנויות במחלוקת, חסימת ניסיונות תקשורת מחדש לחבילות מידע שכבר סוננו ונחסמו בעבר, מניעת שירות באמצעות "התקפת אדם באמצע" ועוד.
צנזורה
תוכניות צנזורה של הממשל בסין מצנזרות אתרי אינטרנט כולל:
שיטות עקיפה
עקב העובדה שחומת האש של סין חוסמת יעדי IP ושמות Domain, ובוחנת את התוכן הנכנס והיוצא, אסטרטגיה נפוצה של עקיפת הצנזורה היא להשתמש בשרתי פרוקסי ושיטות שונות של הצפנת מידע. מרבית שיטות העקיפה משלבות את שתי הטכניקות.
אוסטין היילי 100-6
אוסטין היילי 6–100 (באנגלית: Austin-Healey 100-6) היא מכונית ספורט, פתוחה, בתצורות: רודסטר, ו-2+2 מושבים, מתוצרת יצרנית מכוניות הספורט הבריטית Austin-Healey, בבעלות חטיבת המכוניות Austin Motor Company , חברת בת של British Motor Corporation (BMC) בשיתוף (joint venture) יצרנית הרכב Donald Healey Motor Company  (Healey), אשר יוצרה בין השנים 1956–1959 בבריטניה.
==מאפיינים==
דגל אלג'יריה
דגל אלג'יריה (בערבית: علم الجزائر) הוא דגלה הלאומי של אלג'יריה. עיצובו כולל שני פסים אנכיים רחבים, פס לבן ופס ירוק, ובמרכזו סהר וכוכב מחומש אדומים.
הצבע הלבן מסמל טוהר, והצבע הירוק הוא הצבע המסורתי שמסמל את האסלאם. הסהר והכוכב המחומש הם סמלים המזוהים עם האסלאם, ומצויים בדגלים של מדינות מוסלמיות רבות (לדוגמה בדגל טורקיה). הצבע האדום של הסהר והכוכב מסמל את הדם שנשפך בעת המאבק לעצמאות אלג'יריה.
מקור הדגל מעורפל. הוא דומה לדגלים קודמים שבהם השתמשה החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה (FLN), ויכול להיות שעוצב עבורה בשנת 1928. הדגל אומץ על ידי אלג'יריה המודרנית באופן רשמי ב-3 ביולי 1962.
תנופה בקהילה
תנופה בקהילה היא עמותה המשפצת בתים של מעוטי יכולת בישראל במטרה להחזיר את הכבוד לביתם. העמותה, שמפעילה אנשי מקצוע בתחומי השיפוצים, נרשמה באופן רשמי בשנת 2014, אך החלה בפעילותה באמצע שנות ה-90. כ-400 משפחות בשנה נהנות מפעילות העמותה, בהן אימהות חד-הוריות, ניצולי השואה, קשישים, נפגעי טרור, חיילים בודדים, עולים חדשים ומשפחות במצוקה. נכון ליוני 2018, מאז החלה בפעילותה, העמותה שיפצה בתים של למעלה מ-5,000 משפחות.
בראש העמותה עומד גבי נחמני, משפץ מירושלים שהחל לשפץ בהתנדבות את בתיהם של משפחות מעוטות יכולת בעיר, ובהדרגה החל לשתף פעולה עם עיריית ירושלים שהחלה להפנות אליו בקשות לסיוע למשקי בית נזקקים. עם השנים הפכו השיפוצים למאורגנים תחת מסגרת העמותה, ופעילותה של תנופה בקהילה התרחבה ל-14 ערים. מחלקות הרווחה בעיריות הללו מאתרות עבור העמותה את מעוטי היכולת הזקוקים לסיוע.
שיפוצי הבתים שמבצעת העמותה מתמקדים במקרים של תפקודו התקין והבטוח של הבית, כמו מקלחת או שירותים שאינם פעילים, ולפעמים מטפלת העמותה גם במפגעי בטיחות המסכנים את יושבי הבית כמו חוסר בהארכה בארון חשמל. מעבר לכך, מטרת פעילותה של העמותה היא לא רק לשפר את איכות מגוריהם של המשפחה, אלא לנסות ליצור שינוי רחב יותר בחייהם, ולכן צוות עובדים סוציאליים מלווה את המשפחות ומספק סיוע במקרים של אבטלה ממושכת, אלימות במשפחה, התמודדות עם התמכרויות וכדומה.
העמותה אינה מקבלת סיוע ממשלתי, והכנסתה של העמותה מושתתת על תרומות. העמותה מציגה לציבור את הדוחות הכספיים שלה באתר האינטרנט שלה.
רשות החדשנות
רשות החדשנות היא רשות ממשלתית הפועלת לקדם את החדשנות הישראלית, בדגש על תעשיית ההייטק הישראלית, המהווה מנוע צמיחה עיקרי של כלכלת ישראל. הרשות הוקמה בשנת 2016, והחליפה את היחידה שנקראה קודם "לשכת המדען הראשי במשרד הכלכלה" או בקצרה "המדען הראשי" ואת העמותה הממשלתית מתימו"פ.
מתוקף תפקידיה מפעילה רשות החדשנות תוכניות לקידום יזמות וחדשנות טכנולוגית, שמטרתן לשמור על היתרון התחרותי של ישראל בעולם. בין היתר, מוצעים תנאי מימון והשתתפות בסיכונים הכרוכים בהשקעה במחקר ופיתוח (מו"פ) בחברות עתירות ידע בשלבים השונים, יצירת שיתופי פעולה בין חברות בתעשייה ובינן לבין קבוצות מחקר באקדמיה, יצירת שיתופי פעולה בינלאומיים, קידום חדשנות וטכנולוגיה בתעשייה המסורתית, פיילוטים משותפים לאימוץ טכנולוגיות בישראל, ותוכניות שונות להתמודדות עם אתגרי הצמיחה של ענף ההייטק, כגון המחסור בכוח אדם מיומן ומגוון.
הרשות היא גוף עצמאי שמרכז את התמיכה של הממשלה בתעשייה עתירת ידע, באמצעות מענקים, הלוואות, פטורים, הנחות, הקלות וערבויות שלא לפי חוק ערבויות מטעם המדינה, ועוד. הרשות אחראית גם לייעץ למשרדי הממשלה ולוועדות הכנסת בכל הקשור למדיניות החדשנות בישראל, פועלת להסדרת רגולציה שנוגעת לחדשנות טכנולוגית ולתעשיית ההייטק, עוקבת ומנתחת את השינויים בסביבת החדשנות הטכנולוגית בישראל ובחו"ל וממליצה על דרכי פעולה לשימור היתרון התחרותי של ישראל, ויוצרת שיתופי פעולה עם רשויות אחרות וחברות בינלאומיות ברחבי העולם.
משרדי רשות החדשנות ממוקמים בגן הטכנולוגי מלחה בירושלים.
מימון ומענקים
תמורת המימון שמעניקה הרשות, היא אינה לוקחת אחוזים מהמיזם ואינה מתערבת בניהול או בקבלת החלטות. ההחזר הכספי מתבצע, במידת הצלחה בלבד, על ידי החזר תמלוגים מהכנסות עתידיות של החברה, עד להחזרת המענק, בתוספת ריבית קרן תמורה היא הגורם האחראי ברשות על גביית תמלוגים, על פי חוק המו"פ. חברה שהסתייעה במענקי רשות החדשנות, מחויבת בתשלום תמלוגים בגין הכנסותיה ממוצרים המתבססים על הידע שנתמך. הכספים שנגבים על ידי קרן תמורה, מוחזרים לתקציב קרן המחקר ובכך מגדילים את תקציב המענקים המיועד להמשך תמיכה במחקר ופיתוח.
התיקון בחוק לעידוד מחקר, פיתוח וחדשנות טכנולוגית בתעשייה (חוק המו"פ) מאפשר לרשות לקבוע את תנאי המענקים, באמצעות יצירת מסלולי הטבות שונים וקביעת תנאיהם. שינוי זה מאפשר גמישות רבה יותר בתנאי המענקים בהתאם לצורך.
היסטוריה
על בסיס גיבוש הצעה של הממשלה ה-33 להקמת רשות החדשנות, אושר בכנסת ב-29 ביולי 2015 תיקון מספר 7 לחוק לעידוד מחקר, פיתוח וחדשנות טכנולוגית בתעשייה שיזמו שר הכלכלה אריה דרעי ושר האוצר משה כחלון. במסגרת תיקון החוק הוכרז על הקמת רשות סטטוטורית חדשה "רשות החדשנות".
הרשות הוקמה בשנת 2016, והחליפה את היחידה שנקראה קודם "לשכת המדען הראשי במשרד הכלכלה" ואת העמותה הממשלתית מתימו"פ (מרכז התעשייה הישראלית למחקר ופיתוח).
עד להקמת הרשות, המענקים למחקר ופיתוח הוענקו על ידי המדען הראשי במשרד הכלכלה, כאשר תנאי המענקים, כגון חובת תשלום תמלוגים, שיעורם, המגבלות על העברת הידע או העברת הייצור לחו"ל וכדומה, נקבעו בחוק או בתקנות. כפועל יוצא, כל שינוי בתנאי המענקים חייב תיקוני חקיקה. כך, למשל, כאשר המדען הראשי רצה לאפשר הוצאת ידע לחו"ל בתמורה לידע חליפי שיועבר לישראל, חייב הדבר תיקון לחוק שנעשה בשנת 2005. הניסיון מלמד כי חברות רבות נרתעו בעבר מקבלת תמיכת המדען והעדיפו חלופות אחרות, בשל מנגנון מסורבל שהיה כרוך בניהול המענקים, היעדר גמישות בתנאי המענקים ועוד. מדינת ישראל הכירה בקשיים ומגבלות אלה וניסתה לפתור אותן באמצעות הקמת הרשות לחדשנות. אחד היעדים המרכזיים מאחורי התיקון לחוק הוא העברת הסמכות לקביעת תנאי המענקים למועצת הרשות, באמצעות יצירת מסלולי הטבות שונים וקביעת תנאיהם. שינוי זה נועד לאפשר לרשות לפעול בגמישות רבה יותר ולבצע שינויים והתאמות בתנאי המענקים בהתאם לצורך.
ביוני 2016 מונתה מועצת המנהלים של הרשות לחדשנות, המורכבת מתשעה חברים, כאשר המדען הראשי, משמש כיו"ר הרשות. שינוי משמעותי הוא שילובם של שלושה נציגים מהתעשייה כנציגי ציבור במועצה. בדצמבר 2016 מונה המנכ"ל הראשון של רשות החדשנות, אהרון אהרון (מנכ"ל אפל ישראל לשעבר). בספטמבר 2017 מונה ד"ר עמי אפלבום ליו"ר רשות החדשנות, והמדען הראשי במשרד הכלכלה והתעשייה. מאז 2021 מכהן בתפקיד מנכ"ל רשות החדשנות דרור בין.
ביולי 2021, עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, עברה רשות החדשנות ממשרד הכלכלה לפיקוחו של משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה.
חטיבות רשות החדשנות
הרשות עובדת במתכונת של חטיבות שכל אחת מהן מתמחה בקהל יעד מסוים ובשלבים שונים בפיתוח ומספקת מענים ייעודיים לאתגריו באמצעות מסלולים שונים. בנוסף לחטיבות מוטות הלקוח, ברשות חטיבות רוחביות נוספות, כגון חטיבת תפעול, אסטרטגיה, חטיבה טכנולוגית (המפעילה כ-200 בודקים מקצועיים), חטיבת שיווק ולקוחות, חטיבת פיתוח ארגוני, חטיבת כספים, וחטיבה משפטית.
חטיבת הזנק
חטיבת הזנק מציעה כלים לתמיכה בשלבי ההתפתחות הראשונים של מיזמים טכנולוגיים שנועדו לסייע לחברות הזנק (סטרטאפים) וליזמים בתחילת דרכם לפתח את הרעיון הטכנולוגי החדשני שלהם, כבר בשלב הרעיון (Pre-Seed) או המו"פ הראשוני (Seed), להפוך אותו למציאות ולסייע לו להגיע לאבן דרך מימונית משמעותית, וכמו כן בקידום מענה לאתגרי ההון האנושי בתעשיית הייטק בישראל. בין המסלולים העיקריים בחטיבת הזנק:
חטיבת צמיחה
חטיבה זו מפעילה מגוון מסלולים המקדמים חדשנות טכנולוגית של חברות בשלבי צמיחה ושל חברות בוגרות. חטיבה זו נועדה לתרום לקידום ולשימור התחרותיות וההובלה הטכנולוגית של החברות ולהגדלת קצבי הצמיחה והפוטנציאל שלהן. המסלולים בחטיבת חברות בצמיחה מותאמים לחברות היי-טק בשלבי צמיחה במכירות ולחברות היי-טק בוגרות הפונות לאפיקי צמיחה מוטת חדשנות טכנולוגית או מבקשות השתתפות במימון מחקר ופיתוח חדשניים.
תחת חטיבת צמיחה פועלים גם מסלולי ייצור מתקדם המתמקדים ביישום הליכי מו"פ וחדשנות בחברות התעשייה היצרנית, במטרה לחזק את כושר התחרות שלהן בזירה הגלובלית ולשפר את הפריון בענפי תעשיות טכנולוגיות, וטכנולוגיות-מסורתיות. מטרת המסלולים בזירה זו היא להזניק קדימה את התעשיות מוטות הייצור ולעודד את בעלי המפעלים, בעיקר קטנים ובינוניים, לפתח מוצרים, טכנולוגיות ותהליכי ייצור חדשניים.
מסלולים בחטיבת צמיחה:
חטיבת תשתיות טכנולוגיות
חטיבה זו מתמקדת בשיתופי פעולה בין התעשייה לאקדמיה, במטרה שיניבו טכנולוגיות מתקדמות ותוצרים חדשניים. המסלולים בחטיבה זו מקדמים שיתופי פעולה וניסיון ופיתוח על ידי קבוצה משולבת של חוקרים מהאקדמיה ומהתעשייה. מסלולים בזירה זו – קמי"ן, מאגדים, מגנטון, נופר, מימ"ד.
לדוגמה, בשנת 2020 הודיעה החטיבה כי אושרו שלושה מאגדי מחקר ופיתוח בתחומי התחבורה בערים חכמות - רכבים אוטונומיים, תקשורת קוונטית ועיבוד של חומרים בלייזר. המאגדים ימומנו בסכום של 150 מיליון שקלים .עבודה מקיפה בנושא, אודות מקומן של אוניברסיטאות המחקר במערכת המו"פ הלאומית בישראל, בהזמנת המועצה הלאומית למחקר ופיתוח (מולמו"פ), נערכה על ידי פרופסור דן פלד, פרופסור בנימין בנטל ודוקטור צמרת רובין ממוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית שבה קראו החוקרים להבטחת משאבים לטווח ארוך עבור אוניברסיטאות המחקר בישראל, הן דרך תקציבי המדען הראשי והן דרך תקציבי מערכת ההשכלה הגבוהה, כדי לאפשר לשמור על חופש אקדמי בתחומי המחקר והפיתוח.
בנוסף פועלת החטיבה להקמת תשתיות לאומיות בתחומים טכנולוגיים פורצים. בין היתר מרכז המחשוב הקוואנטי הישראלי, תשתית מחקר וייצור ניסויי לחברות פודטק בתחום הפרמנטציה - אחת מהטכנולוגיות המובילות ליצירת חלבון אלטרנטיבי, חברת התשתית הראשונה לביולוגיה סינתטית, ועוד.
המערך הבינלאומי
המערך הבינלאומי אמון על יצירת גשרים לשווקים בינלאומיים חדשים, בניית פלטפורמות לשיתופי פעולה במו"פ חדשני ומשיכת שחקנים זרים אסטרטגיים לישראל תוך יצירת יתרונות תחרותיים לתעשייה הישראלית בשוק הגלובלי. יוזמות אלה מתאפשרות באמצעות מערך הסכמים לשיתופי פעולה וקרנות דו-לאומיות, כגון תוכנית הורייזן של האיחוד האירופי המסייעים בקידום יוזמות חדשנות עם שותפים בינלאומיים ובתמיכה בפרויקטים משותפים של מו"פ תעשייתי.
פעילותו של המערך הבינלאומי מופנית ללקוחות ישראלים בהם יזמים וחברות ישראליות, גופים אקדמיים, עמותות, גופי ממשלת ישראל ורשויות מקומיות ובתי חולים המבקשים לחבור למאגדי מחקר. קהל יעד נוסף הם לקוחות זרים כמו גורמי ממשל, חברות מו"פ, תאגידים רב-לאומיים, משקיעים זרים. קהלי היעד ממרבית הזירות יכולים ליהנות מרשת ההסכמים, התוכניות והקשרים הבינלאומיים שהמערך הבינלאומי יוצר ומתחזק עבור התעשייה.
השפעה על המשק הישראלי
בשנת 2008 בוצע מחקר לבחינת השפעת פעילות המדען הראשי על הצמיחה במשק הישראלי. זאת לאור השקעות של 13 מילאירד ש"ח בתמיכה ועידוד המחקר והפיתוח האזרחי בסקטור הפרטי, שבוצעו בין השנים 1991 ל-2007.
תוספת המו"פ הנובעת מפעילות הרשות
התמיכה הממשלתית יצרה מו"פ חדש שלא היה מתבצע במשק בלי התמיכה הממשלתית. היקפו של המו"פ החדש הוא בין פי 2 לפי 3 מסכום המענק הממשלתי (משתנה בהתאם להיקף המענק). נתונים אלה נכונים הן לענפי תעשייה מסורתית, תעשיית התוכנה ולפירמות טכנולוגיה בגדלים שונים. מעבר לכך, השקעות הרשות אינן באות במקום השקעות של כסף פרטי, אלא מממנות מו"פ שלא היה זוכה למימון דרך השקעה פרטית ובכך מגדילה ומעודדת את כלל המו"פ במשק. כך לדוגמה, השקעה ממשלתית של 1 מיליון ש"ח במו"פ יוצרת תוספת של השקעה פרטית במו"פ בגובה 1.28 מיליון ש"ח ובסך הכל השקעה של 2.28 מיליון ש"ח תוספת השקעה במו"פ למשק.
התשואה הכוללת למשק
על פי המחקר ניכר כי התשואה הכוללת למשק בעקבות ההשקעה הממשלתית היא גבוהה מאוד. תוצאות המחקר מראות כי ההשקעה הממשלתית מתורגמת לתוצר במכפיל מינימלי פי 5-6 פעמים מגובה ההשקעה הממשלתית עבור מענק בגובה 5 מיליון ש"ח לפירמה במחזור מכירות של 50-300 מיליון ש"ח ומכפיל מינימלי פי 1.5 עד 2 עבור מענק של 5 מיליון ש"ח לפירמה במחזור מכירות של 300 מיליון ש"ח ומעלה.
רציף (פסל)
רציף (באנגלית: Embankment) היא יצירה פיסולית מעשה ידי הפסלת רייצ'ל וייטריד אשר הוצגה בשנת 2004 באולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן בלונדון שבממלכה המאוחדת. היצירה הוצגה כחלק מ"סדרת יוניליוור" במימון חברת יוניליוור.
היצירה הוצגה מה-10 באוקטובר 2004 ועד ה-1 במאי 2005.
תיאור היצירה
היצירה כללה כ-14,000 קופסאות פוליאתילן לבן (שנוצרו על ידי יציקת פוליאתילן לתוך ארגזי קרטון). הארגזים נערמו לגובה האולם על מנת ליצור מעין הרים וגבעות אשר המבקרים עברו ביניהן.
היצירה נועדה להזכיר את סצנת הסיום של הסרט "שודדי התיבה האבודה" וכן סצנה מהסרט "האזרח קיין". היצירה נוצרה זמן מה לאחר מות אמהּ של הפסלת, ובעקבות העובדה שהפסלת נאלצה לארוז את חפציה של אמהּ בקופסאות קרטון, והסערה הנפשית שקופסאות אלה גרמו לה. מרכיב נוסף שהיווה השראה לפסלת היה מסעה לאזור ארקטיקה.
צורת הקופסה נועדה לעורר תחושה של מסתורין - הן בקרב הצופה ההולך במבוך הקופסאות והן בשל הסקרנות בדבר תוכן הקופסאות.
חשבשבת
חשבשבת בע"מ היא חברת תוכנה ישראלית העומדת מאחורי תוכנת "חשבשבת ERP" הכוללת מערכת לניהול העסק, תוכנה לניהול פיננסי, הנהלת חשבונות, ניהול מלאי, מערכת קשרי לקוחות ותכנון משאבי ארגון (ERP). התוכנה נפוצה בקרב בתי עסק בישראל. מייסדי החברה הם ד"ר אברהם מידן ורחל מידן, ומנכ"ל החברה הנוכחי הוא ד"ר אסף אברהמי.
החברה מציעה שירותי תוכנה ותמיכה סביב מערכת "חשבשבת" שאותה פיתחה. היא כוללת מספר סניפים בישראל וסניף אחד בארצות הברית.
היסטוריה
חברת חשבשבת נוסדה בדצמבר 1985. תוכנת "חשבשבת" של החברה פותחה תחילה כמערכת להנהלת חשבונות, במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר גרסאות ראשונות שלה התאימו למחשבים אישיים מבוססי מערכת ההפעלה DOS שהייתה נפוצה באותה תקופה. התוכנה זכתה להצלחה רבה בזכות הממשק העברי הפשוט שלה שאיפשר ניהול חשבונות תקין של עסק בצורה מתקדמת יחסית לתקופה, ומאז מעמדה בקרב בתי העסק הישראליים התקבע.
בשנת 1998 הוציאה חברת חשבשבת גרסה למערכת ההפעלה חלונות של התוכנה, אך מנהלי חשבונות רבים המשיכו להשתמש בגרסת ה-DOS. החברה הפסיקה לתת תמיכה בתוכנת ה-DOS בשנת 2010 ובשנת 2019 יצאה גרסת WEB של המערכת.