cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Don't Cry for Me Argentina
רקע ופיתוח
בינתיים, הוחתמו זמרים לכל התפקידים האחרים של המחזמר, והשחקנים עברו לאולפני אולימפיק על מנת להתחיל בהקלטות.
הלחנה מוזיקלית והקלטה
בין האנשים הרבים שעבדו על האלבום Evita נכללים טכנאי ההקלטה דייוויד המילטון-סמית', סיימון פיליפס על התופים, מו פוסטר על הבס, ג'ו מורטי וריי ראסל על הגיטרות ואן אודל על הקלידים. דייוויד סנל ניגן בנבל בעוד אנתוני בולס ניצח על התזמורת הפילהרמונית של לונדון, כאשר על תזמורת אחרת נוספת, בשם לונדון בוי סינגלס, ניצח אלן דוגט. חברי הגריז בנד, וביניהם הבסיסט אלן ספנר והגיטריסט ניל האברד גם ניגנו עבור האלבום. זה לקח בסך הכל 3–4 חודשים כדי לסיים את ההקלטות.
הרגשנות שרייס שאף להגיע אליה בביצוע שיר זה לא הושגה באופן מיידי בזמן ההקלטה, בגלל התוכן הלירי של השיר, והיותו בלדת רוק. ככל שמועד סיום ההקלטות המתוכנן התקרב, הם נעשו מתוחים יותר ויותר, מאחר שהקלטות רוב האלבום כבר הסתיימו. רק שיר זה נשאר אחרון, כשהם לא מסוגלים להכריע על שם השיר הסופי; רייס ניסה מספר שמות, שלא התאימו לאווירה הפוליטית והדרמטית של העלילה. בתחילה, הם ניסו מספר שמות, אך חששו לעשות בהם שימוש על רקע מסחרי. רייס מספר: "איזו החלטה קשה! זו הייתה כנראה הפעם היחידה (באמת) שעשיתי את הטעות שהיה אכפת לי יותר האהדה הפוטנציאלית של השיר מחוץ להצגה עצמה, מאשר חשיבותו של השיר בתוכה, וכתוצאה מכך גם השיר וגם ההצגה נפגעו". בשלב זה, קובינגטון כבר הקליטה את הביטוי "אל נא תבכי, ארגנטינה" לשימוש בתחילת ההצגה. זמן קצר לפני שלב עריכת הסאונד של האלבום, ובר הציע לרייס שהשורה תהיה מוצלחת גם עבור שם השיר של נאומה של אווה. ברגע שקובינגטון הקליטה את השיר עם השם החדש, השיר התאים בצורה "מושלמת" לסיקוונס שבו הוא נכלל בתוך האלבום.
מקורו של שם השיר הוא כתובת על שלט בקברה של אווה פרון, בבית הקברות לה רקולטה שבבואנוס איירס. השלט הוצב על ידי איגוד נהגי המוניות בעיר, ובו כתוב: "אל תבכי עליי, ארגנטינה; נשארתי די קרובה אליך". אני נשאר די קרוב אליך". במקור, השיר נקרא "מחרוזת של קלישאות חסרות משמעות" מאת טים רייס, שהוסיף כי מדובר בנאום של "אישה מגלומנית", המנסה לזכות באהבתו של העם של ארגנטינה, עם מעט תוכן, אך עם הרבה רגשנות; מילות השיר כוללת: "וכל העושר, התהילה / אני לא ביקשתי אותם / אך כי יש האומרים: "רק בהם היא חשקה" / רק אשליות הם".
הפצה וקבלה
לאחר השלמת ההקלטה של האלבום, הצוות של אוויטה פעל על מנת לקדם את המכירות, יחד עם הצלם טוני סנודון, שצילם סרטון שיווקי. גרסת הסינגל של "Don't Cry for Me Argentina" יצאה בממלכה המאוחדת ב-12 בנובמבר 1976, בליווי פרסום בכל המדינה, לרבות פוסטרים בצבע מלא וריאיונות ברדיו. שיר נוסף מתוך המחזמר, "Rainbow High", הופיע בצד ב' של האלבום. מנהל השיווק של MCA סטיוארט ווטסון הסביר לבילבורד שמטרתם העיקרית הייתה "להסביר את סיפורה של אווה פרון לציבור". השיר זכה לשבחים מצד המבקרים, בהם העיתון סאנדיי טיימס שכינה אותו "יצירת מופת". עם זאת, ובר ורייס הרגישו שהם צריכים קידום נוסף, על מנת להגיע לקהל רחב יותר. בתחילה, הם תכננו לבצע מספר הופעות בתוכניות טלוויזיה, אבל קובינגטון, שלא הייתה מעוניינת בפרויקט, סירבה להמשיך ולקדם אותו. בין הסיבות שלה – הרצון שלה לבצע השיר עם אותה התזמורת שהייתה באולפן ועם אותם זמרים מלווים. כמו כן, התנגדה להוצאתו כסינגל.
השיר מעולם לא בוצע בשידור חי בתוכנית המוזיקה הבריטית Top of the Pops, מאחר שקובינגטון סירבה להופיע; במקום זאת, בכל פעם שהשיר הושמע בתוכנית, היה זה על רקע רצף תמונות של אווה פרון האמיתית. עם זאת, במהלך השבוע שבו השיר היה במקום הראשון במצעד, היא הופיעה בקהל. לאחר מכן, ובר ורייס התמקדו בערוץ הרדיו של ה-BBC, שאף על פי שהיה בחיתוליו, כבר היה פופולרי מאוד בקרב הקהל הרחב. לתחנת הרדיו היה מבחר די מצומצם של שירים שהם שידרו, והם סירבו בכל תוקף להוסיף את "Don't Cry for Me Argentina" לרשימת ההשמעה שלהם. ובר ורייס נבהלו, וכמעט ועמדו לפרסם שיר אחר מהאלבום, "Another Suitcase in Another Hall", שהוקלט על ידי ברברה דיקסון, כסינגל השני. אבל בסופו של דבר, תחנת הרדיו של ה-BBC התרככה והחלה להשמיע את השיר, בשל דרישת קהל המאזינים.
השיר "Don't Cry for Me Argentina" נכנס לראשונה למצעד הסינגלים הבריטי במקום ה-37, ב-25 בדצמבר 1976. במשך שלושה שבועות השיר לא הצליח להגיע למקום הראשון, שבו היה השיר "Don't Give Up on Us" של דייוויד סול. ב-12 בפברואר 1977, השיר הגיע למקום הראשון במצעד. בינואר 1977 השיר קיבל את תואר הכסף, וחודש מאוחר יותר – תואר הזהב, לאחר שמכר קרוב למיליון תקליטים ברחבי הממלכה המאוחדת. יחד עם מכירות דיגיטליות של האלבום, הוא נמכר בכ-1,010,000 עותקים, על פי חברת המצעדים הרשמית. הסינגל הגיע לראש המצעדים גם באוסטרליה, בלגיה, אירלנד, ניו זילנד והולנד; במדינה האחרונה - הסינגל נמכר בכ-100,000 עותקים. לאחר שזכו להצלחה עם הסינגל הזה, ובר ויירס המשיכו בהפצתו בארצות הברית. עם זאת, מנהלי חברת התקליטים MCA רקורדס שבארצות הברית לא הצליחו למצוא דרך לקדם מוזיקה עכשווית למבוגרים; בסופו של דבר, השיר לא זכה בהשמעות ברדיו בארצות הברית, ולא הצליח באף מצעד אמריקאי.
השלכות והשפעות
כאשר החל תהליך הליהוק של צוות השחקנים עבור גרסת המחזמר הלונדונית של "אוויטה", ובר ורייס פנו, באופן טבעי, אל ג'ולי קובינגטון, והציעו לה לשחק את התפקיד הראשי. עם זאת, היא בחרה שלא לשוב ולגלם את דמותה של אוויטה. המפיק האל פרינס רצה ללהק שחקנית אלמונית יחסית, וכך הוחתמה איליין פייג' לבצע את התפקיד. בשנת 1977, הוענק לובר ולרייס פרס על שם אייבור נובלו, בעבור השיר הטוב ביותר מבחינת מילים ולחן. במהלך מלחמת פוקלנד שבין הממלכה המאוחדת וארגנטינה, נעשה שימוש ציני בשיר, על ידי גדודים בריטיים שנפרסו בפוקלנד; האם שינוי את מילות השיר ל: "You don't frighten me Argentina / The truth is we will defeat you / We'll sink your carrier, with our Sea Harrier / And with our Sea Kings subs'll be sinking". במהלך אותו הזמן, הקלטתה של קובינגטון נאסרה להשמעה ב-BBC. השיר גם נאסר בפיליפינים, במהלך שנות הדיקטטורה (1972–1986) של הנשיא פרדיננד מרקוס. קורות חייה של הגברת הראשונה לשעבר אימלדה מרקוס, אשתו של מרקוס, דומים לאלו של אוויטה פרון. העלאת המחזמר "אוויטה" נדחתה. בארצות הברית, השיר מזוהה באופן הדוק עם פטי לופון, שגילמה את דמותה של אווה בהפקת ברודוויי המקורית של המחזמר.
קרדיטים
רשימת הקרדיטים – מתוך הערות המצורפות לסינגל.
גרסאות כיסוי
מאז השקתו, נעשו לשיר "Don't Cry for Me Argentina" גרסאות כיסוי (קאברים) על ידי אמנים רבים. אחד מהקאברים המוקדמים של השיר היה על ידי הקרפנטרז בשנת 1977, גרסה שהוקלטה עבור אלבום Passage. היה זה תוך שילוב שיר אחר מאוויטה, "On the Balcony of the Casa Rosada". באותה השנה, אוליביה ניוטון-ג'ון הוציאה קאבר משלה לשיר, כסינגל מאלבום האולפן העשירי שלה, Making a Good Thing Better. בשנת 1978, שירלי באסי ביצעה גרסה איטית יותר של השיר עבור אלבומה, The Magic Is You. היא הקליטה את השיר שוב בשנת 1993, עבור אלבומה Sings the Songs of Andrew Lloyd Webber. סיימון גייג מדיילי אקספרס שיבח את הביצוע של באסי. הפרשנות של הזמר טום ג'ונס לשיר בזה, באלבומו משנת 1979 בשם Rescue Me, קיבל ביקורות שליליות; הביוגרפית לוסי אליס תארה זאת בתור "הטבח המגוחך ביותר ב-LP". פלומה סן בסיליו ביצעה את השיר, כשהיא שיחקה את דמותה של אוויטה בעיבוד הספרדי של המחזמר בשנת 1980. נחה גווארה, שגם כיכבה במחזמר בשנת 1986, ביצעה את השיר מספר פעמים בהופעות חיות.
אחיו הצעיר של אנדרו לויד ובר, נגן הצ'לו ג'וליאן לויד ובר, ביצע את השיר באלבומו משנת 2001, Lloyd Webber Plays Lloyd Webber. גרסה נוספת הוקלטה בשנת 2010, על ידי שחקני סדרת הטלוויזיה Glee, ליאה מישל וכריס קולפר, כשהם מגלמים את דמויותן של רייצ'ל ברי וקורט האמל בהתאמה. השניים ביצעו דואט, כאשר כל אחד שר בית אחר של השיר. גרסאות הסולו שלהם נכללו באלבום Glee: The Music, The Complete Season Two, והגיעו למקום 67 בממלכה המאוחדת ולמקום 97 בארצות הברית. הרביעייה הבינלאומית Il divo הקליטה את השיר באלבומם משנת 2011, Wicked Game, וביצעה אותו גם בהופעות חיות של ההרכב בסיבובי הופעות. בן וולש, מבקר של The Independent, כתב כי הקול של ההרכב מתאים לביצוע שירי מחזמר כגון "Don't Cry for Me Argentina". ניקול שרזינגר ביצעה את השיר בהופעה חיה במופע המחווה Andrew Lloyd Webber: 40 Musical Years. לואיס וירטל מה-The Backlot החמיאה לה על שירתה, וכתבה כי "היה צריך לראות [את הופעתה] על מנת להאמין, בעוד קולה הצלול כקריסטל של שרזינגר ממריא כמו כידון נוצץ".
רקע
בשנת 1996, מדונה כיכבה בעיבוד הקולנועי של המחזמר "אוויטה" לסרט קולנוע מוזיקלי באותו השם, בתפקיד הראשי של אווה פרון. במשך זמן רב מדונה רצתה לגלם את התפקיד, ואף כתבה לבמאי הסרט אלן פארקר, והסבירה לו מדוע היא תהיה מושלמת לתפקיד. לאחר שסוכם כי תבצע את התפקיד, היא עברה הכשרה קולית עם המאמנת ג'ואן ליידר, שכן "אוויטה" דורשת מכל אחד מהשחקנים שישיר את הקטעים שלו. ליידר ציינה כי הזמרת "נאלצה להשתמש בקול שלה באופן שהיא מעולם לא השתמשה בו לפני כן. 'אוויטה' היא תיאטרון מוזיקלי אמיתי – ... אופראי, במובן מסוים". מהרגע שהוחתמה לסרט, מדונה הביעה עניין בהקלטת גרסת ריקודים לשיר "Don't Cry for Me Argentina". על פי היחצ"נית שלה, לי רוזנברג, מדונה "לא כתבה את המוזיקה ואת המילים של השיר, אך היא רצתה את חתימתה עליו ... הדרך הטובה ביותר לעשות את זה היא להיכנס לאולפן הקלטות ולעבוד על רמיקס".
לשם כך, באוגוסט 1996, כאשר עדיין נמשכה העבודה על הפסקול של הסרט, מדונה שכרה את הטכנאים פבלו פלורס וחבייר גרזה. על פי פלורס, הזמרת רצתה משהו אשר "יהיה [מוזיקה ל]ריקוד, אבל נאמן לסרט ולארגנטינה, עם תחושה לטינית". מדונה עצמה אמרה שהיא רוצה שלרמיקס יהיו "טעם ואלמנטים לטיניים של מוזיקת הטנגו". הרמיקס הושלם במשך שבועיים במיאמי ובלוס אנג'לס. מדונה הייתה צריך להקליט מחדש את שירתה באנגלית ובספרדית, כן בנדונאון ארגנטיני התווסף לפתיח של השיר. תחת השם "מיאמי מיקס", השיר נשלח לתחנות רדיו ותקליטנים בסוף דצמבר 1996 ופורסם באופן רשמי כסינגל השני של הפסקול ב-4 בפברואר 1997. בארני קילפטריק, סמנכ"ל הקידום של חברת התקליטים של האחים וורנר, אמר כי "הסיבה היחידה שמיקס זה נעשה הייתה כדי לרצות את מצעד הרדיו טופ 40 [...] מאחר שיש לנו אלבום כפול של הפסקול, אנחנו מעוניינים למכור אלבומים, לא סינגלים". האחים וורנר רצו ליצור באז לסרט עם השיר, לא עם הרמיקס של הסינגל. היו גם שיחות על הוצאת מיני-אלבום, אשר יכיל גרסאות רמיקס של "Buenos Aires", "Don't Cry for Me Argentina" ו-"Another Suitcase in Another Hall", אך תוכניות אלו לא יצאו אל הפועל.
הלחנה והקלטה
הקלטות השירים של הסרט והפסקול החלו בספטמבר 1995, והתקיימו באולפני CTS בלונדון עם מדונה, בליווי עמיתיה לסרט – השחקנים אנטוניו בנדרס וג'ונתן פרייס. עם זאת, התעוררה בעיה כאשר מדונה לא חשה בנוח להקליט את ביצועיה בו-זמנית עם תזמורת של 84 נגנים בתוך האולפן. היא הייתה רגילה להקלטות בהן המוזיקה מוקלטת מראש, ואין מוזיקאים שמקשיבים לה. כמו כן, בניגוד להקלטות קודמות בהן נטלה חלק, הפעם הייתה לה מעט מאוד, אם בכלל, שליטה על הפרויקט; "אני רגילה לעבוד על השירים שלי וכשאני נכנסת לאולפן, לבחור את הנגנים ולומר מה נשמע טוב או ומה לא [...] לעבוד על ארבעים ושישה שירים עם כל כך הרבה אנשים מעורבים, כשאין לי מילה - נדרשתי להתרגל לזה", היא נזכרת. לפיכך, התקיימה פגישת חירום בין פרקר, וובר ומדונה, שבה הוחלט שהזמרת תקליט את ביצועיה באולפן אחר מזה שבו תוקלט התזמורת. כמו כן, הוחלט על ההפסקות שתיקח בין הקלטות.
לדברי הזמרת, היא הייתה לחוצה מאוד במהלך היום הראשון של ההקלטות. היא מצאה את עצמה "מאובנת" כאשר הגיע הזמן לבצע את השיר; "היה עלי לי לשיר 'Don't Cry For Me Argentina' מול אנדרו לויד ובר [...] הייתי בבלאגן והתייפחתי לאחר מכן. חשבתי שעשיתי עבודה נוראית", היא נזכרת. הגרסה הסופית שהוקלטה הייתה דומה מאוד לגרסה המקורית של קובינגטון, אף על פי שהיה לה קצב הרבה יותר מהיר, שכן השיר נוצר בסגנון פופ, והיה מכוון מראש לקהל של סצנת המוזיקה העכשווית.
ביקורות
עם הפצתו, השיר זכה לביקורות חיוביות, בדרך כלל. גיי' רנדי טאראבורלי, מחבר הספר "מדונה: ביוגרפיה אינטימית", כתב כי "כאוויטה פרון [...] היא גמישה וחזקה, ולא נשמעה בכלל שאיננה במקומה". הסופרת לוסי או'בריאן, כתבה בספרה "מדונה: כמו אייקון" שאף על פי שלשירה של מדונה חסר מורכבות רגשיות במנגינה, היא בכל זאת יצרה גרסה "משכנעת", "עד לסיום התזמורתי הגדול שלה". סאל סינקמאני, מהמגזין סלנט, כתב: "ללא ספק אחד מהביצועים הקוליים הגדולים ביותר של מדונה עד היום; הפרשנות הדרמטית של הזמרת לשיר הנושא הבלתי רשמי של "אוויטה" הייתה הן נאמנה והן מוזר מבחינה אוטוביוגרפית". עבור לוס אנג'לס טיימס, דייוויד גריטן כתב כי נשמע שלמדונה מאוד נוח עם "שיר השיא של המחזמר, 'Don't Cry for Me Argentina'". ג'ורג' האטזה (Reading Eagle) כתב כי "[מדונה] שרה את 'Don't Cry for Me Argentina' בקונטרה אלט יפיפה ומצמרר". ג'יי. די. קונסידין (The Baltimore Sun) כתב ששיר זה היה אחד מ"השירים הגדולים" של הפסקול. בסקירת הניו יורק טיימס של אוויטה, ג'נט מסלין כתבה שהשיר מושר באופן "מעקצץ". פיטר טרוורס מהרולינג סטון כתב: "מדונה, ייאמר לזכותה, מצליחה להעלות מופע מרשים. היא שרה, היא רוקדת טנגו [...] היא אפילו שרה 'Don't Cry for Me Argentina'".
מתיו ג'ייקובס (הפינגטון פוסט) דירג את השיר במקום 26, ברשימת הלהיטים של מדונה. ג'ייקובס כינה את השיר "אחד השירים החשובים ביותר של מדונה", והחשיב אותו כנקודת המעבר מ"מדונה הסקסית" ל"מדונה לקהל בוגר". באופן דומה, אנני זאלצקי (Spin) כתבה שלביצוע יש ניואנסים, אך השיר מביא גאווה ומסמן את תחילת השלב הרציני בקריירה של מדונה, שלב שבו היא מאזנת היטב בין גנדרנות-נעורים לבין מראה בוגר. חוזה פ. פרומיס מ-AllMusic שיבח את גרסת ה"מיאמי מיקס" של השיר; "[השיר] הפך לשיר ריקודים מלהיב וזורם", תוך שהוא מדגיש את "הופעתה הבאמת נרגשת של מדונה", אשר "הרתיחה מבקרי מוזיקה טרחניים, אך שימחה את אוהדיה [של מדונה] ואת הציבור הרחב". בסקירתו של GHV2 – אוסף הלהיטים השני של מדונה משנת 2001, סטיבן תומאס ארלוויין (AllMusic) מתח ביקורת על השיר, שכן הוא חש שהשיר לא מוצא את מקומו בין שיריה האחרים של מדונה; "עצם הנוכחות של 'Don't Cry for Me Argentina' [...] מרגישה פשוט לא בנוח ליד שאר המוזיקה המודרנית". ביקורת שלילית הגיעה גם מאלכס נידהאם (NME), שכתב: "בשנת 1996 מדונה הפכה מהר למקבילת מוזיקת הפופ של נורמה דזמונד משדרות סאנסט, הצווחת: אני עדיין גדולה! זו רשימת הלהיטים שנעשתה לקטנה!"; כמו כן כתב כי "'Don't Cry for Me Argentina' היה מסריח אז, ועדיין מסריח גם עכשיו".
מצעדי פזמונים
בארצות הברית, הפופולריות של גרסת ה"מיאמי מיקס" של השיר אפשרה לו לקפוץ למקום 18 ברשימת הוט 100 איירפליי. הביקוש לשיר המשיך וגדל, והכריח את האחים וורנר להוציא גרסת סינגל על גבי תקליטור, כדי שהשיר יוכל להשתתף במצעדי פזמונים. השיר נכנס למצעד הבילבורד הוט 100 היישר במקום ה-17, בשבוע של ה-22 בפברואר 1997. בשבוע של ה-1 במרץ 1997 השיא הגיע לשיא שלו במצעד – מקום שמונה. "Don't Cry for Me Argentina" הגיע למקום השני באירופה הוט 100, ב-13 במרץ 1996. השיר נכלל בין 20 השירים של מצעד השירים העכשוויים למבוגרים ושל מצעד 40 השירים למבוגרים, בעוד ה"מיאמי מיקס" הגיע למצעד שירי הדאנס קלאב של בילבורד. השיר דורג במקום 87 במצעד השנתי לשנת 1997. בקנדה, השיר נכנס למצעד של המגזין RPM במקום 34, בשבוע של ה-10 במרץ 1997. בסופו של דבר, השיר הגיע למקום השיא שלו – מקום 11 – בשבוע של ה-7 באפריל 1997. בממלכה המאוחדת, השיר הגיע למקום השלישי ב-28 בדצמבר 1996, ונשאר ברשימת 100 הלהיטים במשך 13 שבועות. הסינגל זכה לתואר הכסף ב-1 בינואר 1997, על מכירת 400,000 עותקים. באיטליה, השיר הגיע למקום השני במצעד הפזמונים FIMI. במצעד סוף השנה האיטלקי, השיר דורג במקום ה-21. באוסטרליה, השיר הגיע למקום שיא של תשע במצעד הסינגלים האוסטרלי, ונשאר במקום זה שבוע אחד נוסף. בסך הכל, השיר נשאר במצעד במשך 13 שבועות. במצעד השנתי של ARIA, השיר דורג במקום 57. בצרפת, השיר החזיק מעמד במצעד הסינגלים SNEP במשך חודש אחד. באירלנד, השיר הגיע למקום שיא של שמונה, ב-18 בדצמבר 1996. השיר זכה להצלחה מסחרית במדינות רבות נוספות, לרבות בלגיה, גרמניה, ספרד והולנד, שם הגיע השיר למקום החמישי.
קידום והופעות חיות
לא נערכו צילומים במיוחד עבור וידאו קליפ רשמי לשיר זה. במקום זאת, נעשה שימוש בצילומים מסצנה מתוך הסרט, שבה אוויטה מבצעת את השיר, במרפסת של הקאסה רוסאדה. בשנת 1993 (שנתיים לפני שלוהקה לתפקיד אוויטה), מדונה ביצעה גרסה מאולתרת של השיר במהלך הביקור הראשון שלה בארגנטינה, כחלק מסיבוב ההופעות העולמי שלה "The Girlie Show". שמונה שנים מאוחר יותר, בסיבוב ההופעות העולמי שלה "Drowned World Tour" בשנת 2001, הושמעה גרסה אינסטרומנטלית של השיר כרקע למספר רקדנים שביצעו ריקוד טנגו. הופעה חיה של מדונה מה-26 באוגוסט 2001, שהתקיימה בסמוך לעירה הולדתה דטרויט, הוקלטה ויצאה כאלבום וידאו רשמי של סיבוב ההופעות. בדצמבר 2008, כאשר הגיעה עם סיבוב ההופעות העולמי שלה "Sticky & Sweet Tour" לבואנוס איירס, מדונה ביצעה את השיר "You Must Love Me", ומיד לאחריו את "Don't Cry For Me Argetina", בעוד סצנות מתוך סרט הקולנוע הוקרנו על מסכי ענק ברקע. ביצועי שני השירים הוקלטו ונכללו באלבומי ה-CD וה-DVD הרשמיים של סיבוב ההופעות. מדונה חזרה להופיע שוב בארגנטינה בשנת 2012, כחלק מסיבוב ההופעות העולמי "The MDNA Tour", אז ביצעה שוב את השיר. במהלך ההופעה, המילה "EVA" צוירה על גבה.
קרדיטים
רשימת הקרדיטים – מתוך הערות המצורפות לאלבום.
זבנג!
זבנג! היא סדרת קומיקס שבועית הומוריסטית ישראלית, המיועדת בעיקר לבני נוער. יוצר הסדרה הוא הקומיקסאי אורי פינק, אשר כותב ומאייר בעצמו את כל פרקי הסדרה לאורך כל השנים.
לאורך השנים יצאו מרבית פרקי הסדרה לשווקים כמהדורה של עד שלושה עמודים בשבועון הנוער מעריב לנוער, והכילו לרוב סיפור עלילה אשר מתחיל ונגמר באותו הגיליון. פרקי הסדרה מכילים לרוב שורת מחץ מצחיקה בריבוע האחרון. עלילת פרקי הסדרה מתמקדת לרוב בחיי היום-יום של נער מתבגר ישראלי בשם גל תיכון, ושל חבריו לכיתה הלומדים יחד בבית ספר תיכון בדיוני בתל אביב. העלילה עוסקת בין היתר בחוויות נעורים טיפוסיות בישראל וכמו כן מציגה באור הומוריסטי סטריאוטיפים על התרבות והחברה הישראלית. הדמויות מקצינות סטריאוטיפים ידועים (חנון, הבריון, מלכת השכבה, המורה המרשעת וכו').
הסדרה מתפרסמת ברציפות ב"מעריב לנוער" מה-17 באוגוסט 1987 עד היום, וזכתה להצלחה רבה בישראל. ההצלחה הובילה לאורך השנים לשיווקם של מוצרים נלווים תחת המותג "זבנג!", הכוללים בין היתר: סדרות ספרים, סדרת יומנים לתלמיד, סדרת קומיקס לילדים בשם "זבנגלה", עיתון זבנג! וסדרת טלוויזיה אשר התבססה על סדרת הקומיקס עם שינויים קלים מהמקור.
בינואר 2015 החל פינק לפרסם את הקומיקס "זבנג! - הדור הבא", בו הוא הפך את הדמויות הוותיקות של הסדרה להורים של הדמויות החדשות (ראו קישורים חיצוניים). אולם, החל מינואר 2016, לאחר תלונות מקוראים שאהבו את זבנג! ה"ישן", החליט פינק לאחד את דמויות זבנג! ה"ישנות" ואת דמויות זבנג! ה"חדשות" באותו מדור.
רקע
הקומיקס התפרסם לראשונה במגזין הנוער "מעריב לנוער" ב-17 באוגוסט 1987 וזכה להצלחה. עד מהרה התרחב המדור מעמוד אחד למספר עמודים בכל גיליון, והפך לחלק הפופולרי ביותר של השבועון. לעיתים קרובות כלל הקומיקס פרודיה על מאמרים בחלקים האחרים של העיתון.
חלק מהצלחתו של פינק בקרב הקוראים נבעה מיכולתו להתחדש ולשנות את הדמויות ואת הופעתן בהתאם לאופנות המשתנות. פינק העיד כי הוא נוהג לבדוק את הדרך בה מתקבל הקומיקס בקרב בני נוער ומשנה את תוכנו בהתאם. למרות ההצלחה, ספגה הסדרה גם ביקורות מצידם של הורים ומחנכים, בין השאר לגבי עיסוק מופרז בבוז לסמכות ולמבוגרים.
סקירה אמנותית
הקומיקס "זבנג!" הוא קומיקס הומוריסטי העוסק בגיל ההתבגרות, חיי היום-יום וחוויות הנעורים של התיכוניסט הישראלי הממוצע, תוך שהוא לוקח סטראוטיפים ישראליים ואוניברסליים ומקצין אותם עד כדי גיחוך. סטריאוטיפים אלו מתבטאים במגוון דמויות כגון גל התיכוניסט הממוצע, גברת זעפני המורה המרושעת, ג'ינג'י החרמן והערמומי, ירון החנון הגאון, מאיה מלכת השכבה, אשר הבריון, סתיו הגותית הדיכאונית, צחי השמן, הרצל הערס וניר הסנוב. הדמויות הפופולריות ביותר בקרב הקוראים הם גל תיכון, גברת ענוגה זעפני, רונן שגיב "ג'ינג'י", סיגל שגיא, עידו רמון וירון תיכון. דמויות אלו מופיעות ברוב הסיפורים וסביבן נסובה העלילה.
הקומיקס מצויר בסגנון חופשי-קריקטוריסטי, והפרופורציות של הדמויות אינן מחויבות לחוקי האנטומיה, דבר המשמש כאמצעי קומי (כדוגמת גופו הגדול של אשר קילר לעומת רגליו הזעירות, החזה השופע של יוספה ומאיה, לשונו הארוכה והמתפתלת של ג'ינג'י או גופה השמן של גברת זעפני).
הקומיקס רווי בשעשועי לשון ומשחקי מילים, כאשר רובם הם שיבושים של שמות ומותגים מהעולם האמיתי.
בחלק מהסיפורים הדמויות שוברות את הקיר הרביעי ומודעות לכך שהן דמויות קומיקס, ואף מנהלות אינטראקציה עם אורי פינק שמופיע בדמותו בקומיקס.
זבנג! הדור הבא
בשנת 2015 החליט אורי פינק לעדכן את זבנג!, ויצר חבורת זבנג! חדשה שהיא למעשה הילדים של חבורת זבנג! המקורית. דמויות אלו נוצרו במקור בתור "זבנג! הדור הבא":
החל מינואר 2016, לאחר המון תלונות זועמות מהקוראים על זה שהם אהבו את זבנג! ה"ישן", החליט לצרף את דמויות זבנג! ה"ישנות" ואת דמויות זבנג! ה"חדשות" באותו מדור. זה קרה לאחר שאביב, הפריק טכנולוגיה הכין אפליקציה שהייתה אמורה למצוא לו בת זוג. האפליקציה הביאה אותו לעתיד, ובכך שינה את רצף הזמן והפך את זבנג! למדור שמשלב את שני הזמנים, ושניהם עכשיו כבני נוער.
ספרים וחוברות
פרט למדור השבועי הקבוע במגזין הנוער הישראלי הפופולרי מעריב לנוער, פרסם פינק גם סדרות ספרים וחוברות. ספרי הקומיקס נקראים "זבנג!" בליווי מספר סידורי, למעט הראשון שנקרא פשוט "זבנג!". עד כה פורסמו 25 ספרים בסדרת "זבנג!", תשעה ספרי "זבנג! אישי", ושש חוברות "דיאט זבנג".
הספר "זבנג! הזהב", מסכם את עשר השנים הראשונות של זבנג!. הספר כולל ציורים חדשים של 30 פרקים שנבחרו על ידי הקוראים, ספיישלים כדוגמת ציור השכונה שבה גרות הדמויות, זבנג! באנגלית, תמונות מהקלפים ועוד.
במרץ 2004 פינק התחיל את "עיתון זבנג", ירחון קומיקס ישראלי הכולל בתוכו גם סיפורי זבנג! (גם מקוריים וגם אלו שפורסמו לראשונה ב"מעריב לנוער") ביחד עם סיפורי קומיקס שונים מאת אורי פינק (כגון "סופר שלומפר" ו"זבנגל'ה") ואחרים.
ספר ההמשך ל"זבנג! הזהב" בשם "זבנג! פלטינה" המסכם את העשור השני בזבנג! יצא לאור במסגרת פסטיבל הקומיקס האנימציה והקריקטורות ה-7 שנערך בתל אביב בשנת 2007.
{| width=100%|
סדרת הטלוויזיה ומשחק המחשב
בין השנים 1998–1999 הופקה לשידור בערוץ 2 סדרת טלוויזיה "זבנג!" אשר התבססה על העלילה והדמויות של הקומיקס עם שינויים קלים מהמקור. בשנת 2007 הכריזה חברת קורבומייט על הפקת משחק זבנג! בשיתוף עם אורי פינק.
צ'ינגלהורן
צ'ינגלהורן (גרמנית: Tschingelhorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 3,562 מטר מעל פני הים, וממוקם בגבול הקנטונים ואלה וברן בשווייץ.
גאוגרפיה
ההר ממוקם ברכס היונגפראו בין ההרים ברייטהורן (ממזרח) בירגהורן (ממערב) ומוטהורן (מצפון).
העפלה
הכלבה המפורסמת "צ'ינגל" (שכבשה 11 פסגות, והייתה מועמדת להצטרף למועדון האלפים האנגלי) של המטפס המפורסם ו.א.ב. קולידג' (W. A. B. Coolidge) ניתנה לקולידג' במתנה על ידי המדריך כריסטיאן אלמר בשנת 1868 ונקראה על שם ההר צ'ינגלהורן.
תחנות
במעלה ההר ישנן מספר תחנות בהן ניתן לרכוש מזון וציוד:
Viva la Vida or Death and All His Friends
Viva la Vida or Death and All His Friends (בעברית: ויווה לה וידה או מוות וכל חבריו) הוא האלבום הרביעי של להקת הרוק האלטרנטיבי הבריטית קולדפליי. האלבום יצא ב-12 ביוני 2008, עובד על ידי בריאן אינו וחובר בעזרתו של ג'ון הופקינס.
הפקה
ב-29 באפריל 2008 יצא הסינגל הראשון מהאלבום, "Violet Hill", והוא שודר לראשונה ברדיו בתחנת Radio 1 של ה-BBC. כמו כן, אפשרה הלהקה הורדה חינמית של השיר (בפורמט MP3) מהאתר הרשמי שלה. ב-5 במאי 2008 הוציאה הלהקה את הסינגל השני מתוך האלבום, שיר הנושא "Viva la Vida" שהיה זמין להורדה מאתר iTunes. עטיפת האלבום היא חלק מתוך היצירה "החירות מובילה את העם" של האומן הצרפתי אז'ן דלקרואה.
בריאיון לתחנת הטלוויזיה BBC אמרו כריס מרטין וויל צ'מפיון שהאלבום מהווה שינוי בדרך הכתיבה שלהם "כשהיינו בני 19 כתבנו שירים ברמה של בני 19 עכשיו אנחנו בשנות השלושים לחיינו" והוסיפו בכתבות וראיונות אחרים ש"Viva la Vida or Death and All His Friends" הוא "התחלה", וחלק נפרד משלושת האלבומים הקודמים.
ב-4 בדצמבר 2008 הוגשה תביעה נגד להקת קולדפליי על ידי הגיטריסט ג'ו סטריאני בטענה ששירם "Viva la Vida" מכיל תווים עיקריים מהקטע האינסטרומנטלי "If I Could Fly" מאלבומו של סטריאני משנת 2004, "?Is There Love in Space". שירם של קולדפליי זיכה אותם בגראמי בקטגוריית שיר השנה במופע שנערך ב-8 בפברואר 2009.
רשימת שירים
שירי בונוס: <li>"Lost?" – 3:39 </li> <li>"Lovers in Japan (Acoustic Version)" – 3:44 </li>
</ol>
אפקט הפחד
אפקט הפחד (באנגלית: Fear Factor) היא תוכנית מציאות ושעשועון אמריקאי. התוכנית המקורית נוצרה בהולנד. פורמט התוכנית נקנה והופק על ידי NBC בין השנים 2001–2006.
מהלך התוכנית
בכל תוכנית מבצעים המתמודדים שלושה פעלולים. הפעלול הראשון קשור לרוב לגובה והוא מתרחש בים. לרוב מעורבים בו מתקנים גדולים כגון מסוקים ומנופים. הפעלול השני קשור לרוב לפעולה מעוררת סלידה כגון אכילת חרקים ואיברים של בעלי חיים שונים. הפעלול השלישי נחשב לפעלול המרהיב ביותר וכולל לרוב כמה שלבים שבהם אתגרים שונים במכוניות, קפיצות ונפילות, פעילות תת-מימית וכו'.
בכל פעלול מודח מתמודד או מספר מתמודדים שהגיעו לתוצאה הגרועה ביותר (התוצאה נמדדת בדרך כלל לפי הזמן או כמות הדגלונים שנאספו בעת הפעלול) והזוכה הגדול שנשאר עד לסוף התוכנית זוכה בסכום של 50,000 דולר.
אהמט השני
אהמט השני (בטורקית II. Ahmet; בטורקית עות'מאנית احمد ثانى, 25 בפברואר 1643 – 6 בפברואר 1695) היה הסולטאן העשרים-ואחד של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-22 ביוני 1691 ועד מותו.
שלטונו נמשך ארבע שנים בלבד וענייני הממלכה נוהלו בעיקר בידי הווזיר הגדול. בתקופתו איבדה האימפריה את אחיזתה בהונגריה, וונציה כבשה מידיה את האי כיוס בים האגאי.
חיים אישיים ומשפחה
אהמט השני נולד ב-25 בפברואר 1643 או ב-1 באוגוסט 1642 (לפי גרסאות שונות), כבנו של הסולטאן איברהים הראשון. אהמט השני היה בנו של הסולטאן איברהים הראשון ואחיהם של שני הסולטאנים הקודמים לו מהמט הרביעי וסולימאן השני. אמו, אווה, הייתה יהודיה מפולין. היה זה מנהג מצד סולטאנים עות'מאנים להוליד ילדים עם שפחות ממזרח אירופה, וכך עשה גם אביו הסולטאן איברהים.
רעייתו נקרא רבייה וככל הנראה מתה באיזיד, איסטנבול, ב-14 בינואר 1712, וקבורה במסגד סולימנייה. לזוג נולדו תאומים-איברהים וסלים, ובת נוספת בשם אסיה. איברהים הפך לנסיך הכתר ב-22 באוגוסט 1703.
תקופת מלכותו
במהלך שלטונו, הקדיש הסולטן אהמט השני את עיקר תשומת ליבו למלחמות נגד ההבסבורגים ולנושאי חוץ, נושאים ממשלתיים וכלכליים הקשורים אליהם. החשובים ביותר היו רפורמות המס והכנסת מערכת חוות המס לכל החיים.
בין המאפיינים החשובים ביותר בתקופת שלטונו הייתה תמיכתו בקופרולוזה פאזיל מוסטפא פשה. הוא אף מינה אותו כווזיר גדול. פאזיל מוסטפא פשה הצליח בתפקידו. ניצחונו בקרב בבלגרד היה הישג צבאי מרכזי שהעניק לעות'מאנים תקווה שההידרדרות הצבאית של שנות ה-1680 - שהובילה לאובדן הונגריה וטרנסילבניה - היא ברת תיקון. עם זאת, ההצלחה העות'מאנית הייתה ארעית. ב-19 באוגוסט 1691 ספג פאזיל מוסטפא פאשה תבוסה בקרב סלנקמן מאת לודוויג וילהלם פון באדן, מפקד הכוח ההבסבורגי הראשי ההונגרי, שכונה "טורקנלואה" (לואי הטורקי) בזכות ניצחונותיו נגד העות'מאנים. בקרב, ספגו העות'מאנים הפסדים כבדים: 20,000 איש נהרגו, כולל הווזיר הגדול. כך נחל הסולטן תבוסה מוחצת.
גם תחת יורשיו של פאזיל מוסטפא פאשה, העות'מאנים ספגו תבוסות נוספות. ביוני 1692 כבשו ההבסבורגים את ורד (אוראדיה, רומניה), שלפני כן הייתה תחת שלטון עות'מאני. בשנת 1694 ניסו העות'מאנים לכבוש את ורד מחדש, אך נחלו תבוסה. ב-12 בינואר 1695 הם נכנעו בקרב על גיולה, מרכז סנג'ק, תת-פרובינציה עות'מאנית מאז שנת 1566. עם נפילת גיולה, השטח היחיד שעדיין היה בידי העות'מאנים בהונגריה היה שטח קטן ממזרח לנהר טיסה. כעבור שלושה שבועות, ב-6 בפברואר 1695, אהמט השני נפטר בארמון אדירנה.
לב אלבורט
לב אלבורט (ברוסית: Лев Альбурт) (נולד ב-21 באוגוסט 1945 אורנבורג) הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אמריקאי, שהיה שלוש פעמים אלוף ארצות הברית.
ביוגרפיה
לב אלבורט נולד באורנבורג לאחר שמשפחתו נמלטה מהנאצים. בשנת 1948 המשפחה חזרה לאודסה בה הוא גדל. אלבורט התחיל לשחק שחמט בגיל שש.
הוא בוגר תואר בפיזיקה מאוניברסיטת אודסה.
לאחר סיום הלימודים הוא התחיל לאמן מספר שחמטאים צעירים לרבות קונסטנטין לרנר, סם פאלאטניק וויאצ'סלב איינגורן).
אלבורט היה אלוף אוקראינה הסובייטית שלוש פעמים ברציפות בשנים 1972–1974. בשנת 1976 הוא קיבל דרגת אמן בינלאומי ובשנת 1977 דרגת רב אמן.
בשנת 1979, בהיותו משתתף בתחרות שחמט בגרמניה המערבית, הוא ביקש מקלט מדיני ותוך זמן קצב היגר לארצות הברית.
בהיותו בארצות הברית אלבורט זכה שלוש פעמים באליפות ארצות הברית (1984, 1985 ו-1990) ובנוסף, זכה באליפות ארצות הברית בפתוחה בשנת 1987.
החל משנת 1991 אלבורט מאמן שחמט. אינו פעיל במשחק תחרותי מאוגוסט 2014.
אלבורט כתב מספר ספרי שחמט (חלקם במשותף עם רומן ג'ינג'יחאשווילי ויבגני פרלשטיין).
לב אלבורט באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1980 ל-1984 השתתף לב אלבורט ב-3 אולימפיאדות שחמט:
קאפרי
קאפרי (באיטלקית: Capri) הוא אי קטן בים הטירני, השייך לחצי האי סורנטו דרומית לנפת נאפולי במחוז קמפניה שבדרום איטליה, סמוך למפרץ נאפולי. שם האי נגזר מהמילה capra שפירושה עז באיטלקית, כי על האי יש והיו עיזים.
היסטוריה
בקאפרי התיישבו בני אדם עוד מתקופת הרפובליקה הרומית והוא אף שימש כמשכנו של הקיסר הרומי טיבריוס ועל שמו קרוי ההר המזרחי באי, הר טיבריוס (Monte Tiberio). האי מוקף צוקים תלולים ובהם הרבה מערות ונקיקים. יופיו של האי מושך אליו תיירים רבים והאתר המפורסם ביותר בו הוא "המערה הכחולה" (Grotta Azzurra) המפורסמת בשל מימיה הכחולים. הגבוה בהרי האי הוא מונטה סולארו.
בשנת 182 קומודוס, קיסר האימפריה הרומית ה־18 הגלה את אחותו לוסילה לאי, לאחר שהייתה מעורבת בקשר להתנקשות בחייו. לאחר זמן קצר קומודוס שלח מתנקש שהתנקש בחייה.
בקאפרי שני נמלים, הנמל הגדול (Marina Grande) והנמל הקטן (Marina Piccolo), ובו שני יישובים, קאפרי במרכז ואנאקפרי במערב. באי רשת כבישים צרים ובהם נוסעים מוניות ואוטובוסים קטנים המאפשרים נסיעה בין הנמלים לערים ולאתרים השונים. אל האי ניתן להגיע במעבורות היוצאות מנמלי סורנטו ונאפולי.
באי שוכן ביתו של הסופר אקסל מונתה, חווילת "סן מיקלה" אשר תואר והתפרסם בספר מגילת סן מיקלה, המשמש כיום כמוזיאון ליצירתו ומהווה אתר תיירותי ידוע.
מוסטפא השני
מוסטפא השני (טורקית II. Mustafa; טורקית עות'מאנית مصطفى ثانى, 6 בפברואר 1664 – 29 בדצמבר 1703) היה הסולטאן העשרים-ושניים של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-6 בפברואר 1695 ועד 22 באוגוסט 1703.
ביוגרפיה
מוסטפא השני נולד ב-6 בפברואר 1664, והיה בנו של הסולטאן מהמט הרביעי. ב-6 בפברואר 1695 הוא ירש את דודו אהמט השני. הוא ניסה לחדש את כוחו של הסולטאן שאבד לטובת הווזיר הגדול מאז אמצע המאה ה-17 אך ללא הצלחה מרובה. בתקופת שלטונו שנמשכה שמונה שנים, המשיכה התדרדרותה של האימפריה העות'מאנית. המלחמה הממושכת עם אוסטריה הוכרעה לרעת העות'מאנים בקרב זנטה ב-11 בספטמבר 1697, והובילה לחתימת הסכם קרלוביץ ב-26 בינואר 1699. במסגרת ההסכם נאלצו העות'מאנים לערוך ויתורים טריטוריאליים נרחבים, והוא סימן את תחילת סופה של ההגמוניה העות'מאנית בדרום מזרח אירופה ואת הפיכתו של בית הבסבורג לכוח הדומיננטי באזור.
מוסטפא השני ויתר על משרתו ב-22 באוגוסט 1703 ומסרה לאחיו אהמט השלישי, וב-29 בדצמבר אותה שנה הוא מת בקונסטנטינופול.
מוזיאוני הוותיקן
מוזיאוני הוותיקן (באיטלקית: Musei Vaticani) הם מתחם של מספר מוזיאוני אמנות וארכאולוגיה בוותיקן, המציגים את אוספי הכנסייה הקתולית. המוזיאון הוקם במאה ה-16 על ידי האפיפיור יוליוס השני. במוזיאון נמצאים גם הקפלה הסיסטינית וחדרי רפאל.
ההיסטוריה של המוזיאון
מקור אוספי הוותיקן בפסל שיש - לאוקואון ובניו, שהתגלה ב-14 בינואר 1506 בכרם ליד הבזיליקה די סנטה מריה מג'ורה ברומא. האפיפיור רכש את הפסל בהמלצתם של מיכלאנג'לו בואונרוטי וג'וליאנו דה סאנגאלו, וחודש לאחר הרכישה איפשר האפיפיור לצפות בפסל.
האוסף הראשוני הוצג בחדרי בורג'ה עד שהורה האפיפיור פיוס האחד עשר על הקמת מבנה עבור המוזיאון. המבנה תוכנן על ידי האדריכל לוקה בלטראמי.
מוזאונים וגלריות עיקריים
מוזיאון הוותיקן מתפרש על חלקים רבים מקריית הוותיקן. שני החלקים המרכזיים שלו הם מספר אולמות וחללים ובהם ארמון האפיפיור והמבנים סביב חצר בלוודרה (Cortile del Belvedere), שהותאמו בדיעבד לתצוגת יצירות אמנות, וכן חללים אחרים, שנבנו במהלך המאה ה-20 כחללים מוזיאליים. בנוסף לחללי המוזיאון מאפשר הוותיקן גישה גם לגני הוותיקן. מוזיאון נוסף מצוי בחדר האוצר של בזיליקת פטרוס הקדוש והוא מופעל בניתוק משאר המוזיאונים של הוותיקן.
הקפלה הסיסטינית
הקפלה הסיסטינית באיטלקית: La Cappella Sistina) היא קפלת תפילה הנמצאת בארמון האפיפיור. הקפלה משמשת את טקס הקונקלווה, התהליך בו נבחר האפיפיור, וידועה בציורי הקיר שיצרו בה אמנים איטלקים בתקופת הרנסאנס, ביניהם ידועים בעיקר הפרסקו על תקרת הקפלה ופרסקו "יום הדין" שצייר מיכלאנג'לו במחצית הראשונה של המאה ה-16.
בקפלה מצויים שני מחזורים של פרסקאות המתארים אירועים מחיי משה ומחייו של ישו. ציורים אלו נעשו בפרק זמן של כ-11 חודשים. מלאכת הציור נמשכה מחודש יולי 1481 עד חודש מאי 1482. בין האמנים שיצרו פרסקאות אלו היו דומניקו גירלנדיו, פייטרו פרוג'ינו, שיצר את "ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס", סנדרו בוטיצ'לי המתאר את פרשת קורח. מחזורי פרסקאות אלו ממשיכים את המסורת הנוצרית הרואה בתנ"ך (ה"ברית הישנה") כרמז מקדים לתיאורים המופיעים בברית החדשה ואת דמותו של משה כרמז מקדים (פרה פיגורציה) לדמותו של ישו. בשתי יצירות אלו הובלטה שאלת הסמכות האלוהית. בעונשו של קורח הבהיר משה כי הסמכות לחוקים ולתקנות נתונה בידיו של האל. סמכות זו הועברה במעמד נתינת המפתחות לפטרוס, שנחשב בנצרות הקאתולית לאפיפיור הראשון.
הפרסקו שעל תקרת הקפלה, שצויר על ידי מיכלאנג'לו בין השנים 1508-1512, נחשב לאחת מיצירת האמנות החשובות בתולדות האמנות המערבית. החלק המרכזי של הפרסקו מורכב מסדרה של תשעה ציורים שנושאיהם לקוחים מתוך ספר בראשית. הסצנות השונות מסודרות בתקרה החל מספורי המבול, הממוקמים בכניסה לקפלה, דרך סיפורי אדם הראשון וחוה ועד לתיאורי בריאת העולם, הממוקמים בקרבה אל המזבח של הקפלה. סביב תיאורים אלו מצויים תיאורים של נביאים מן התנ"ך ושל סיבילות, נביאות שחזיונותיהן מופיעים בספרים החיצוניים שחיברו יהודים-הלניסטיים. המסגרת הרעיונית הכוללת של הפרסקו מציגה את הנצרות כמכשיר בעזרתו יוכל האדם להתגבר על ארציותו לעבר רמה רוחנית נשגבת יותר.
פרסקו נוסף - "יום הדין האחרון" - צויר על ידי מיכלאנג'לו בין השנים 1537-1541, והוא מכיל 314 דמויות. במרכז החלק האמצעי מתואר ישו, השופט העליון של יום הדין, בידו השמאלית הוא מורה על הזוכים בחיי עולם ומשלח את קללותיו באלה שדינם נחרץ לייסורי נצח. לצדו מריה. בין הדמויות מתוארת דמותו של ברתולומיאוס הקדוש המחזיק בידו האחת את עורו המוטבע בתווי פניו המעוותים של מיכלאנג'לו ובידו השנייה את המאכלת שבה עונה.
גלריית הציורים
גלריית הציורים (באיטלקית: Pinacoteca) הוקמה בשנת 1932 על ידי האפיפיור פיוס האחד עשר. לפני הקמת הגלריה שכן אוסף הציורים ב"דירת בורג'ה" (Borgia Apartment) שבארמון האפיפיור. אוסף הגלריה מונה כ-460 ציורים, והיא כוללת 18 חדרי תצוגה.
חלק גדול מן הציורים הועברו אל האוסף מכנסיות קתוליות שונות. אחד המניעים ליצירת הגלריה הייתה הוצאתן הכפויה של יצירות אמנות ממקום הצבתן. ציורים כגון "המדונה מפוליג'ו" (Madonna of Foligno) מאת רפאל נבזזו מכנסיות באיטליה על ידי כוחות צבא נפוליון בשנת 1797 והחוזרו מצרפת רק לאחר שנת 1815.
אוסף האמנות הדתית בת זמננו
אוסף האמנות הדתית בת זמננו (באיטלקית: Collezione Arte Religiosa Moderna) מציג יצירות אמנות מודרניות, החל מן המאה ה-19, של אמנים שונים כגון וינסנט ואן גוך, מארק שגאל, פרנסיס בייקון, פבלו פיקאסו ואחרים. המוזיאון ממוקם ב-55 חדרים הפזורים במקומות שונים ובהם ב"דירת בורג'ה" בארמון האפיפיור, ובסדרה של חדרים מתחת להקפלה הסיסטינית.
מוזיאון פיו קלמנטינו
מוזיאון פיו קלמנטינו (באיטלקית: Museo Pio-Clementino) נוסד על ידי האפיפיור קלמנס הארבעה עשר בשנת 1771 ב"ארמון בלוודרה" שבארמון הוותיקן. במקור הציג המוזיאון אמנות רנסאנס ואמנות עתיקה. כיום מוקדש המוזיאון לפיסול יווני עתיק ופיסול רומי.
הפסל הרומי הראשון בוותיקן - פסל של אפולו - הוצב בשנת 1503 על ידי האפיפיור יוליוס השני בחצר חיצונית. בשנת 1506 נוסף לאוסף פסל לאוקואון. במהלך המאה ה-18 הפך האוסף האקלקטי לאוסף ארכאולוגי, וכלל ממצאים אפיגרפים שונים, עתיקות נוצריות וכן פיסול רומי שנבזז על ידי כוחות צבא נפוליון והוחזרו לאיטליה. בנוסף, בתקופתם של קלמנס הארבעה עשר ופיוס השישי נבנה מחדש ארמון בלוודרה והחצר והותאמו במיוחד להצגת יצירות האמנות השונות.
מוזיאון פיו כריסטיאנו
מוזיאון פיו כריסטיאנו (באיטלקית: Museo Pio Cristiano), המציג עתיקות נוצריות, הוקם בארמון הלטראנו בשנת 1854 על ידי פיוס התשיעי. המוזיאון מציג כתובות וממצאים אפיגרפים אחרים מן התרבות הנוצרית והיהודית המוקדמת. בנוסף, מוצגים במוזיאון ממצאים מן הקטקומבות של רומא, שלא הייתה אפשרות לשמר אותם במקומם המקורי.
בין הממצאים הידועים במוזיאון פסל "הרואה הנאמן" ו"הסרקופג דוגמהטי" מן המאה ה-4 לספירה.
מוזיאון גרגוריאנו אטרוסקו
מוזיאון גרגוריאנו אטרוסקו (באיטלקית: Museo Gregoriano Etrusco) נוסד על ידי האפיפיור גרגוריוס השישה עשר בשנת 1837. למוזיאון תשעה אולמות והוא מציג אמנות יוונית ואטרוסקית הכוללת כלי חרס, סרקופגים, כלי ברונזה וכן את אוסף גוליילמי. בין המוצגים הידועים הם פסל "מארס מטודי", כלי חרס מאת צייר אכילס, כד אמפורה של הצייר אקסקיאס (Exekias) המציג את אכילס ואיאס משחקים ועוד.
המוזיאון האתנוגרפי המסיונרי
המוזיאון האתנוגרפי המסיונרי (באיטלקית: Museo Missionario-Etnologico) הוא מוזיאון אתנוגרפי נוסד בשנת 1926 על ידי פיוס האחד עשר. עד שנת 1963 הוצב האוסף בארמון הלטראנו. בשנת 1973 הועבר האוסף למבנה חדש. ראשיתו של האוסף בתצוגה האתנוגרפית המסיונרית שנערכה בשנת 1925. כיום מונה האוסף כ-100,000 פריטים מרחבי העולם.
מוזיאון קיאראמונטי (Museo Chiaramonti)
מוזיאון זה הוקם על ידי האפיפיור פיוס השביעי וקרוי על שמו (הקודם לשמו האפיפיורי). המוזיאון מציג מספר רב של סרקופגים ופסלים רומיים כגון פסלו של אוגוסטוס, ופסל אל הנילוס. בגלריה לאפידאריה מוצגים מעל 3,000 לוחות אבן וכתובות, וגלריה זו היא מוזיאון הכתובות הרומיות הגדול בעולם. הגלריה סגורה לקהל, וכניסה אלה מותרת רק לצורכי מחקר.
מוזיאון גרגוריאנו אג'יציו (Museo Gregoriano Egizio)
מוזיאון זה נוסד על ידי האפיפיור גרגוריוס השישה עשר ומציג עתיקות שהתגלו במצרים העתיקה ובהם פפירוסים, מומיות של חיות וספרי מתים.
כחלאים
מאפיינים
המינים בסדרה ססגוניים במיוחד ומצטיינים בצבעים זוהרים בעלי ברק מתכתי. לרובם 11 אברות-יד ו-12 אברות בזנב. רגליהם בעלות ארבע אצבעות. גודל גופם בין 20 ס"מ ל-15 ס"מ. רובם שוכני עצים ומיעוטם עופות קרקע. הם שומרים על תחום מחייתם ומתגוננים כנגד אויביהם. מרביתם דוגרים בחורים, בכוכים ובמקומות אפלים. מספר הביצים הוא 2–8, והן לבנות או ורודות. מזונם מורכב מחרקים, מיונקים קטנים, מדו-חיים ומדגים.
הגדולה בבני הסדרה היא קוקברה צוחקת (Dacelo novaeguineae) שאורכה עד 45 ס"מ ומשקלה עד 450 גרם ודומה לה בגודלו המין קורול (Leptosomus discolor), שייתכן ששייך לסדרה עצמאית. הקטן ביותר הוא טודי פוארטו ריקו (Todus mexicanus) שאורכו עד 11 ס"מ והוא שוקל רק 5–6 גרם.
מיון
שלוש משפחות השלדגים אוחדו למשפחה אחת - השלדגיים.
בעבר נכללו בסדרה גם משפחת הדוכיפתיים (Upupidae) ומשפחת דוכיפתיות עצים (Phoeniculidae), אך עתה הן מסווגות כסדרה נפרדת - דוכיפתאים. המשפחות הקלאוניים וקלאוני הקרקע גם יצאו מהסדרה לסדרת הקלאונאים.
גרופר
גרופר הוא שם משפחה אשכנזי וגרמני (Gropper)
ארדביל (פרובינציה)
פרובינציית ארדביל (בפרסית: استان اردبیل) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן. הפרובינציה נמצאת בצפון-מערב איראן, בגבול עם אזרבייג'ן, ובירתה העיר ארדביל.
שטחה 17,800 קמ"ר, והיא נמצאת בצפון המדינה. ב-2006 מנתה אוכלוסיית המחוז 1,228,155 תושבים.
ארוחת בוקר אנגלית
ארוחת בוקר אנגלית (באנגלית: Full English breakfast) היא ארוחת בוקר שמקורה באנגליה ונהוגה ברחבי הממלכה המאוחדת. הארוחה המסורתית המורכבת ממגוון מאכלים מטוגנים כבר אינה כה מקובלת בקרב משפחות אנגליות, אם כי היא עדיין חלק מהתפישה האנגלית לגבי מהותם של מאכלי בוקר ומהווה חלק מהתפריט בבתי קפה ומסעדות המתמחים במאכלים מטוגנים, וכן מוצעת לתיירים כארוחה מסורתית בבתי מלון, בתי הארחה וצימרים - בעיקר בבקרים.
ארוחות ימי החול בממלכה המאוחדת כיום כוללות דגני בוקר או קלי, ורק הבקרים של סופי השבוע מאפשרים ארוחה ממושכת בסגנון המסורתי. בבתי קפה וסופרמרקטים רבים מציעים ארוחה מטוגנת כארוחת בוקר המוגשת כל היום, ובפועל נאכלת לרוב כארוחת צהריים משביעה. כיוון שארוחה זו עשירה בשומן ושמן היא נחשבת על ידי בריטים בעלי מודעות בריאותית כפינוק מזדמן בלבד.
הארוחה מבוססת על ביצים ובייקון ומשתנה בהתאם לאזור ולטעם האישי. בדרך כלל הביצה מטוגנת (ביצת עין או חביתה) וכך גם הבייקון, אך הבייקון עשוי להיות גם קלוי בגריל והביצים שלוקות או מקושקשות. בנוסף מוגשים: הארוחה מלווה במיץ תפוזים, קפה או תה.
ארוחה הכוללת את כל המרכיבים מכונה "ארוחת בוקר אנגלית מלאה" (כיום "the full monty"). בהקשר זה, יש הטוענים כי מקור הביטוי בהנחייתו של הפילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי במהלך המערכה בצפון אפריקה כי חייליו יקבלו שלוש ארוחות מלאות מדי יום, אם כי קיימות גרסאות שונות למקורו של הביטוי.
בתי קפה המגישים ארוחת בוקר כזו במשך כל היום מכונים "כפות משומנות" ומשרתים קהל של פועלי יצור העובדים בסמוך ונהגי משאיות. משום כך התה החזק המוגש במקומות אלו מכונה "תה בנאים".
דגני בוקר ומיצי פירות נוספו לארוחת הבוקר האנגלית לאחר 1950. המונח "ארוחה מלאה" נועד להבחין בינה לבין ארוחת הבוקר הקונטיננטלית הכוללת תה, קפה, מיצי פירות עם קרואסון או מאפה אחר. קפה לארוחת הבוקר הוא מנהג קונטיננטלי שצורף לארוחת הבוקר האנגלית באמצעות תפריטי המלונות.
ארוחות הבוקר בסקוטלנד, אירלנד וויילס חולקות מאפיינים ומרכיבים רבים עם ארוחת הבוקר האנגלית. בסקוטלנד מגישים נקניקייה מרובעת, האגיס מטוגן, לחמניות תפוחי אדמה וקרקר או חביתית משיבולת-שועל. בפרובינציית אלסטר באירלנד מגישים "פארל" - משולשי מאפה (ממאפה עגול שנחתך לארבע) מסודה לשתייה או תפוחי אדמה. באזורים אחרים של אירלנד מגישים פודינג לבן ולחם סודה. ארוחת בוקר מסורתית בוויילס כוללת "לברברד" - מאפה מטוגן של אצות ושיבולת-שועל.
לצמחונים מוגשת ארוחת הבוקר המלאה ללא פריטי הבשר או שמוגשים במקומם תחליפי בשר כגון "קואורן" - מוצר חלבוני המופק מפטריות.
הערות שוליים
Desayuno completo Full breakfast
ניזן
ניזן (Niesen) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,362 מטר, וממוקם באזור רמת ברן בקנטון ברן בשווייץ.
ההר מכונה גם 'הפירמידה השווייצרית'.
גאוגרפיה
ניזן הוא ההר הצפוני ביותר ברכס ההרים המפריד בין עמק קנדר (Kandertal) והעמקים זימן (Simmental) ודיאמטיג (Diemtigtal), הכולל את ההרים פרומברגהורן דרוננגאלם הוניזן מאנליפלואה גסור ואלבריסטהורן.
ההר שוכן בין הר פרומברגהורן ואגם תון, כאשר למרגלותיו מצפון ממוקמת העיר שפיץ על שפת אגם תון, ולמרגלותיו בתחילת עמק סימן (Simmental), שוכנת העיירה וימיס, ובתחילת עמק קנדר (Kandertal) שוכנת העיירה מולנן (Mülenen).
תיירות
ניתן להגיע לפסגת ההר בנסיעה ב'ניזנבאן פוניקולר' היוצא מהעיירה מולנן, שבנייתו הושלמה בשנת 1910 ונחשב לאחד מהפוניקולרים הוותיקים בעולם.
לצד הניזנבאן קיים גרם המדרגות הארוך ביותר בעולם הכולל 11,674 מדרגות, והוא פתוח לציבור פעם אחת בשנה לקיום תחרות ריצה במדרגות.
בפסגת ההר קיימת מסעדה, והיא נקודת התחלה למספר מסלולי הליכה.
תרבות
ניזן היה נושא למספר ציורים על ידי הצייר השווייצרי פאול קלה, שצייר אותו כמעין פירמידה, ומשם דבק בו הכינוי 'הפירמידה השווייצרית'.
דווייט אייזנהאואר (CVN-69)
דווייט אייזנהאואר (CVN-69) (באנגלית: USS Dwight D. Eisenhower (CVN-69)) היא נושאת מטוסים מסדרת נימיץ המשרתת בצי ארצות הברית, ומונעת באנרגיה גרעינית על ידי שני כורים גרעיניים.
נושאת המטוסים "דווייט אייזנהאואר (CVN-69) "קרויה על שמו של נשיא ארצות הברית ה-34 דווייט אייזנהאואר.
בינואר 1979 "דווייט אייזנהאואר (CVN-69)" הפליגה לפריסה הראשונה שלה לים התיכון. במהלך פריסה זו, בחופי ישראל, ביקר ראש ממשלת ישראל מנחם בגין ב-"דווייט אייזנהאואר (CVN-69)".
נושאת המטוסים "דווייט אייזנהאואר (CVN-69)" השתתפה באפריל 1980 במבצע טופר העיט, בשנות התשעים במלחמת המפרץ, ולאורך השנים בתמיכה בפעילות הצבאית האמריקאית בעיראק ובאפגניסטן (מלחמת אפגניסטן (2001–2014)).
ב-1 במרץ 2020 עם התעצמות הקרבות האוויריים באידליב והאיום הטורקי לפתוח במלחמה נגד בשאר אל-אסד נכנסה נושאת המטוסים האמריקנית "אייזנהאואר" לים התיכון
ג'יימס קוק
ג'יימס קוק (באנגלית: James Cook; 7 בנובמבר 1728 – 14 בפברואר 1779) היה קצין בצי המלכותי הבריטי ומגלה ארצות, מגדולי חוקרי האוקיינוסים בהיסטוריה.
נעוריו ותחילת דרכו
קוק נולד במרטון שבחבל יורקשייר, ליד המקום שבו נמצאת היום העיר מידלסברו, למשפחתו הענייה של פועל חקלאי. לימים התקדם האב ונעשה למנהל עבודה באחוזה. בעל האחוזה שילם עבור לימודיו של הילד בבית ספר שהקים ארגון צדקה, לימודים שלא היו מובנים מאליהם בתקופה שבה מחצית האוכלוסייה לא ידעה קרוא וכתוב. בגיל צעיר איבד חמישה אחים ואחיות ונותרו לו שתי אחיות בלבד, שעימן לא היו לו קשרים חמים לאורך חייו.
בסוף שנות העשרה לחייו עזב את עבודת החווה ועבר לעיירה סטייזס באזור העיר ויטבי שעל הים הצפוני. תחילה עבד כעוזר לחנווני ואחר כך פנה אל הספנות. במשך תשע שנים עסק בהובלת פחם בים הצפוני. מעסיקו היה סוחר קווייקרי, ג'ון ווקר, שבביתו התגורר בין הפלגה להפלגה. בשלוש השנים הראשונות הועסק כמתלמד על אחת האוניות ובמקביל למד אלגברה, טריגונומטריה, ניווט ואסטרונומיה. בשנת 1752 נתמנה לקצין ניווט של אחת הספינות, ולאחר שלוש שנים, בשנת 1755, הוצע לו הפיקוד על הספינה, אולם הוא העדיף להתגייס לצי המלכותי אשר פתח במבצע גיוס באותו זמן. לא ברור מדוע החליט קוק לנטוש את ג'ון ווקר, שהציע לו לפקד על ספינה, ולבכר על פניו את החיים הקשים של הצי, אבל בהחלט ייתכן שאחד הגורמים לכך היה שאפתנות, גורם נוסף היה העובדה שהגיוס היה חובה ואנשים נאספו בכוח מהרחוב אז הוא העדיף להתנדב במקום שייקחו אותו על דעת עצמם. השירות הצבאי צפן בחובו הזדמנויות רבות יותר לתהילה.
השירות בצי המלכותי
בצי, קוק השתתף באזור מישורי אברהם בקרבות מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, במהלכם התנגשו הבריטים עם הצרפתים בקרב על קנדה. ב-1762 התחתן עם אליזבת', בתו של בעל פונדק באזור המספנות בלונדון, אך את רוב שנות נישואיהם העבירו במרחק אלפי קילומטרים זה מזו. נולדו להם שישה ילדים, שלושה מהם הגיעו לבגרות. ב-1763 מונה לבצע סקר בניופאונדלנד, האי הגדול שבצפון קנדה. עבודתו המוצלחת זיכתה אותו בתשומת לב וביוקרה. הוא נודע כמומחה בענייני ניווט, שרטוט מפות ואסטרונומיה.
עד הגיעו לגיל ארבעים הספיק קוק להעפיל משפל הסטטוס החברתי אל עמדה מכובדת, וזאת בתקופה שבה הבדלי מעמדות שיחקו תפקיד חשוב מאין כמוהו. הוא היה אדם גבוה וצנום (בתמונה אומנם נראות כתפיו רחבות, אך לפי טוני הורביץ, כותב הספר "קווי רוחב כחולים", הצייר השתמש בדוגמן, שכן הקפטן ישב לפניו רק זמן קצר).
המסע הראשון (1768–1771)
ב-1768 נבחר לעמוד בראש משלחת אסטרונומית שיצאה לצפות במעברו של כוכב הלכת נוגה על פני השמש, במטרה לחשב על פיו את המרחק שבין השמש לכדור הארץ. מטרה נוספת של המסע הייתה, מודיעינית צבאית, לחקור את היבשת הדרומית האגדית, ששיערו שקיימת בדרום האוקיינוס השקט, טרה אוסטרליס (פירוש המילה הוא ארץ דרומית). לקוק הוקצתה ספינה קטנה בשם "אנדוור" ועימו יצאו להפלגה אנשי מדע בראשות ג'וזף בנקס. קוק הקפיד על בריאות אנשיו ובמהלך המסע לא מת איש מהם מצפדינה, הישג יוצא דופן באותם הימים,בעקבות חשיבתו המקורית,כשהכריח את מלחיו לאכול ירקות וכרוב להתעמל ולשתות יותר מים ופחות בירה ורום. עם זאת לא ניתן לראות אותו כפורץ דרך במאבק במחלה קשה זו, שהייתה שכיחה כל כך בקרב הימאים.ב"אנדוור" שט קוק לאורך החוף המזרחי של דרום אמריקה והגיע לטהיטי. מסלול המסע לא היה ידוע לו מראש, ונקבע על פי פקודות סודיות חתומות במכתבים שנפתחו רק במהלך ההפלגה.
טהיטי
האי טהיטי התגלה כבר שנתיים קודם בידי אנשי הספינה הבריטית "הדולפין" בהובלת סמואל ווליס. נפוצו עליו שמועות ומיתוסים, שעסקו בעיקר בנדיבותן המינית של בנות האי. אלו הוכחו כתקפים גם בידי אנשי האנדוור, ששליש מהם לקו במחלות מין שונות. ללא הצלחה ניסה קוק לעצור את התהוללות הבשרים שעל פי כל הידוע הוא לא נטל בה חלק, לא בטהיטי ולא במקומות אחרים.
הוא הופתע מהאופן החופשי שבו הופגנה המיניות באי. בין השאר הוצגה לפניו הזדווגות פומבית, וקוק ראה בהתנהגות זו סימן לנחיתות תרבותית. מנגד, הטהיטים השמיעו מחאה כאשר צפו בנוהגי ההלקאה האכזריים שהשית קוק על אנשיו כדרכה של אותה תקופה, אף שאשמת המולקה הייתה הצקה לאישה טהיטית. כשניסה להתוודע למנהגי אנשי טהיטי, למשל האיסור שהוטל על נשים לאכול בנוכחות גברים, נתקל במילה חדשה שהושמעה באוזניו שוב ושוב: "טאבו".
איש בשם טופאיה, טהיטי רם מעלה, ביקש להצטרף להפלגה עם משרתו. קוק לא התלהב, אך ג'וזף בנקס נעתר לבקשתו ולקחם תחת חסותו בתקווה שיוכל להחזיק בבן טהיטי "כמוצג נדיר, כדרך ששכני מחזיקים אריות או נמרים". בסופו של דבר הושיט טופאיה סיוע רב ערך בניווט ובגאוגרפיה. התופעה ההפוכה, ימאים שביקשו לברוח אל אנשי טהיטי ובעיקר אל נשותיה ולהישאר עימן, הייתה שכיחה בהרבה. קוק נאלץ להילחם בה על ידי חטיפת טהיטים והסכמה להשיבם רק תמורת החזרת העריקים.
אחרי יציאתו מטהיטי עבר קוק בבורה בורה, כדי לאפשר לאנשי צוותו להתאושש באקלים נעים בטרם ימשיך הלאה. משם הגיע כאירופאי השני, אחרי אבל טסמן, לניו זילנד על שני אייה.
אוסטרליה
ב-19 באפריל 1770 היה לאדם האירופאי הראשון שעלה על חופי מזרח אוסטרליה, שהייתה על מסלול החזרה שלו. האוסטרלים קראו לו "יאס סודק" שפירושו החזק והגדול; הם השתמשו בביטוי זמן רב ועד היום ישנם אנשים, שקוראים להם "סודקים". בחופים האחרים חזו כבר ההולנדים לפניו, אך חקירתם את היבשת הייתה שטחית ביותר. הוא גילה מקום שלו קרא "מפרץ בוטאני" וציין את פירותיו ואת אקלימו הנוח. למקום הזה נשלחו תשע שנים אחר כך אסירים, והתברר להם שעל אף תיאורי קוק, הוא אינו ראוי ליישוב אדם. הם סטו למפרץ סמוך, ובו הוקמה לימים סידני.
קוק הפגין יחס רומנטי אל התושבים המקומיים האבוריג'ינים:
במהלך הדרך בחופי אוסטרליה היה קרוב להתנגש בשונית אלמוגים, וההיחלצות ממנה, אותה ראה כניסית כמעט, גרמה לו לכנות את המעבר: "תעלת ההשגחה העליונה". כמו כן הספיק להכריז על ריבונות מלך אנגליה על החוף המזרחי של אוסטרליה בהנפת דגל סמלית בקצהו בניו סאות' ויילס.
בדרכו חזרה לאירופה גילה את האי ויטסאנדיי ואיים נוספים, ועצר במקום שהיום הוא ג'קרטה, בירת אינדונזיה. מלוויו הטהיטים נדהמו לראות עיר שוקקת והומה, אך שם דווקא פקד אותם אסון. הם מתו מדיזנטריה או ממחלה דומה לה, לצד עוד 22 מאנשי צוות, שמתו שם או בשבועות שאחר כך.
ב-13 ביולי 1771 עגן שוב בחופי אנגליה. בסך הכול שבו מעט יותר ממחצית מ-94 האנשים שיצאו לדרך. בשובה של הספינה הפכו מוצגיה, ביניהם פוחלץ של קנגורו, לאטרקציה, ודווקא בנקס וצוותו, אנשי המדע, זכו ליותר הערצה מאשר קוק.
המסע השני (1772–1775)
מסע האנדוור לא פתר את השאלה: "האם קיימת היבשת הדרומית?", אף שעתה ברור היה שאם היא אכן קיימת, היא גדולה פחות ממה שסברו בתחילה. כדי לפתור תעלומה זו היה צורך ביציאה נוספת לאוקיינוס השקט.
במסע נעשה שימוש בשעון הכרונומטר, כלי התמצאות שפיתח ג'ון הריסון, שרק קוק, בן יורקשיר כמוהו, היה פתוח דיו כדי לנסות ולהשתמש בו, והוא אכן הפיק ממנו תועלת רבה. הפעם התנהלה ההפלגה בשתי אוניות: "רזולושן" הגדולה בהנהגת קוק ו"אדוונצ'ר" הקטנה יותר. מחלוקות על האופן שבו תשופר הרזולושן הביאו לפרישתו של בנקס מהפלגה זו. את מקומו החליף חוקר טבע אחר, יוהאן פורסטר.
במסע זה, שהתחיל בבריטניה, היה קוק הראשון לחצות את חוג הקוטב הדרומי. רק חמישים שנה אחריו נחצה שוב קו הרוחב 71. כשנעצר מול גבעות הקרח ונאלץ לבסוף לשוב על עקבותיו כתב ביומנו את המשפט המפורסם:
פעמיים היה באנטארקטיקה כשבין לבין עצר למנוחה בפולינזיה, בין השאר באי הפסחא ובטונגה, שאותה גילה כבר אבל טסמן. קוק התרשם מאוד מיכולותיהם החקלאיות של תושביה ומסבר הפנים היפות שבו קיבלו את צוותו. הוא קרא לקבוצת האיים: "איי הידידות", אף שהעיר על העריצות שבה מתייחסים מושלי האי לנתיניהם. בחלקו האחרון של המסע תר את האיים שבאזור ניו זילנד.
משחזר קוק לאנגליה ב-1775 קיבל דרגת קפטן וחברות ב"חברה המלכותית". מאמר שבו הסביר כיצד שומרים על בריאות המלחים זיכה אותו בשנת 1776 במדליית קופלי. ובעיקר, אחרי מאות שנים של ספקולציות הוכיח הקפטן שאין בנמצא יבשת דרומית.