cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפועל ערד-תמר
היסטוריה
קבוצת הכדורגל של הפועל ערד נוסדה בשנת 1964 ונרשמה לליגה ג'. במשך מרבית שנות קיומה שיחקה בליגות הנמוכות. החל משנת 1982 נקראה הקבוצה הפועל "רונן" ערד, כהנצחת שמו של בן העיר, רונן קחלני שנפל במלחמת שלום הגליל.
בעונת 1983/1984 הייתה הקבוצה קרובה לעליה לליגה ב', אך יריבתה הפועל אילת העפילה מהמקום הראשון. בעונת 1986/1987 סיימה הקבוצה במקום הראשון במחוז נגב, אך כשלה במשחקי המבחן ולא העפילה לליגה ב'.
בסיום עונת 2000/2001 העפילה הקבוצה לראשונה לליגה ב', לאחר ניצחון 0–1 במשחק חוץ מול מכבי שדרות. בסיום עונת 2004/2005 העפילה הקבוצה לליגה א'. בעונתה הראשונה בליגה זו סיימה הקבוצה במרכז הטבלה, אבל בעונתה השנייה נשרה חזרה לליגה ב'. עונה לאחר מכן (2007) העפילה הקבוצה פעם נוספת לליגה א', אך בסיומה נשרה פעם נוספת לליגה ב'.
בשנת 2008 שבה הפועל ערד לליגה א' (הקבוצה סיימה את העונה במקום השני בליגה ב' מחוז דרום ב' והתמודדה במבחנים בהם גברה על הפועל מחנה יהודה 1-2 ועל הפועל צפרירים חולון 1-4). בסיום עונת סיימה במקום ה-12, ונשארה בליגה א'.
בתחילת עונת 2011/12 נקלעה הקבוצה לקשיים כלכליים וסיכמה על איחוד עם מועצה אזורית תמר השכנה. בעקבות כך, שינתה הקבוצה את שמה ל"הפועל ערד-תמר" שהמשיכה את דרכה של הפועל ערד ההיסטורית. בינואר 2015 הוכרז על הפסקת פעילות הקבוצה עקב קשיים כלכליים.
הקבוצה אירחה את משחקי הבית שלה באצטדיון העירוני בערד, המכיל כ-4000 מושבים.
הבעיה השלישית של הילברט
הבעיה השלישית מבין 23 הבעיות שהציג דויד הילברט ב של שנת 1900 עוסקת ביסודות האקסיומטיים של גאומטריית המרחב. הבעיה השלישית היא הבעיה הראשונה של הילברט שנפתרה: את הפתרון מצא מקס דן, עוד לפני שהבעיה הוצגה בקונגרס.
הבעיה פשוטה לניסוח:
כבלים (סרט)
כבלים הוא סרט קומדיה-סאטירי ישראלי בבימויו של צבי שיסל שיצא בשנת 1992.
הבעיה השלישית של הילברט
הבעיה
בעיקרו של דבר, מושגי השטח והנפח הם מושגים השוואתיים. אם שתי צורות מישוריות מורכבות מאותם מרכיבים (למשל, ריבוע בעל צלע 1, ריבוע בעל צלע 2 ומשולש שווה-צלעות בעל צלע 2), אז הן בוודאי בעלות אותו שטח, גם אם המרכיבים מחוברים זה לזה בדרכים שונות. עוד לפני סוף המאה ה-19 הוברר שכל שני מצולעים (פשוטים) שיש להם אותו שטח, אפשר לפרק למספר סופי של מרכיבים, שאותם אפשר לסדר בזוגות חופפים (לתיאור מלא של ההוכחה ראו הערך חידות חיתוך והרכבה).
כבלים (סרט)
בסרט מככבים אריק איינשטיין, מוני מושונוב וצבי שיסל, יחד עם שחקנים רבים אחרים, ובהם שרית סרי, קרן מור, שלמה בראבא ויעקב כהן, וכן הופעות אורח כגון זו של יאיר לפיד. כמו כן, משתתפים בסרט הילדים של צבי שיסל – דניאל שיסל, של אריק איינשטיין – אמיר איינשטיין, ושל מוני מושונוב – אלמה ומיכאל מושונוב. זהו הסרט האחרון בו השתתף איינשטיין, ואחת מהופעותיו האחרונות יחד עם "כמו גדולים" (שגם אותם עשה בשיתוף עם מושונוב ושיסל) בו איינשטיין משחק.
הבעיה השלישית של הילברט
הבעיה
דוגמה פשוטה לעובדה זו אפשר לראות בנוסחה לשטח מקבילית. אם קודקודי המקבילית הם ABCD והגובה מהקודקוד A פוגע בצלע CD בנקודה H (שבתוך הצלע), אז אפשר לפרק את המקבילית למשולש ישר-זווית AHD וטרפז ישר-זווית ABCH. כאשר מחברים את המשולש מצדו האחר של הטרפז, על ידי הסעת המשולש AHD למשולש שקודקודיו BRC, מתקבל מלבן ABRH בעל אותו גובה ואותו בסיס כמו המקבילית. בהיפוך הסדר, אפשר לטעון ששוויון השטחים בין המלבן ABRH למקבילית ABCD נובע מכך שכל אחד מהם אפשר לפרק לטרפז ומשולש, כאשר שני הטרפזים ושני המשולשים חופפים זה לזה. דוגמה זו עשויה להטעות, משום שלא תמיד יפגע הגובה בנקודה שבתוך הצלע. כאשר מכלילים את הרעיון שהוצג כאן, יש צורך להפעיל את תכונת ארכימדס של המספרים הממשיים: אם צועדים בפסיעות שאורכן קבוע וחיובי, אפשר להגיע רחוק ככל שרוצים, ובלבד שמספר הצעדים גדול מספיק. גם כאשר למלבן ומקבילית יש אותם בסיס וגובה (ולכן אותו שטח), לא תמיד אפשר לפרק אותם לשני מרכיבים החופפים זה לזה בזוגות; תכונת ארכימדס מבטיחה, עם זאת, שתמיד יהיה קיים פירוק סופי.
כבלים (סרט)
בשנת 2010 הופץ הסרט לראשונה על גבי DVD.
הבעיה השלישית של הילברט
הבעיה
הילברט מייחס את הבעיה השלישית לגאוס, שתהה האם האפשרות להסביר כל שוויון של נפחים באמצעות פירוק למרכיבים, בדומה לשוויון של שטחים: האם כל שני פאונים שווי נפח אפשר לפרק למספר סופי של מרכיבים חופפים. באופן מסורתי, שוויון נפחים הוסבר באמצעות תהליכי מיצוי שדרשו פירוק למספר גדל והולך של מרכיבים, באופן שמתקרב בסופו של דבר להליכי החישוב של האינטגרל המסוים. הילברט חשד שלא ניתן להפטר מן המרכיב האינסופי, ולכן ניסח את הבעיה השלישית באופן שלילי, כפי שהוצג במבוא. (הילברט דרש בנוסף שהפאונים לא יהיו ניתנים לפירוק חופף, אפילו אחרי שמוסיפים לכל אחד מהם אותם מרכיבים חופפים).
למרות הניסוח הפשוט לכאורה, מדברי המבוא של הילברט לבעיה מובן שהוא מעוניין בשאלה עקרונית: מהן האקסיומות הנחוצות להוכחת טענות בגאומטריה של המרחב. מבחינה זו, הבעיה מצטרפת לבעיה הראשונה, השנייה, הרביעית והששית, שכולן עוסקות ביסודות האקסיומטיים של המתמטיקה.
כבלים (סרט)
עלילה
בין הסצנות הזכורות והמוכרות ישנה הפרודיה על הסרטים האיטלקיים התקופתיים של שנות ה-40 וה-50 (תוך התכתבות עם סרטו של פליני "זיכרונות"), המערבון ההונגרי, תחרות היריקה החופשית, אולפן ה-NBA של ערוץ הספורט (כפי הנראה חיקוי של שימי ריגר), פולקע וסיגריות פרש (פרודיות על פרסומות), קוקי פוקי (פרודיה על סאדו מאזו), סרט המאפיה (צ'רלי והשעון) ושיר הרוק הצרפתי, כחלק מפרודיה על ערוץ MTV.
הבעיה השלישית של הילברט
פתרונה
הבעיה השלישית של הילברט נפתרה כמעט מיד על ידי מקס דֶן (Max Dehn), יהודי, שנולד בהמבורג בשנת 1878. דן סיים את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת גטינגן ב-1900, וכך נחשף לנושאים שהעסיקו את הילברט מיד ראשונה.
הפתרון של דן מבוסס על הבחנה פשוטה ורבת עוצמה, ששימשה אותו גם בעבודתו בתחומים מתמטיים אחרים: הצמדת שמורה (אינווריאנט) לכל פאון, שלא תושפע מן הפירוק למרכיבים. לכל צלע בפאון יש שני מאפיינים מספריים: אורך הצלע, והזווית בין שתי הפאות הנפגשות באותה צלע. נניח שאפשר למצוא פונקציה f של שני ערכים אלה, שתקיים את השוויונות אם נגדיר את ה'משקל' של פאון להיות הסכום של ערכי f במעבר על כל צלעות הפאון, התכונות של f יבטיחו שבכל פירוק של הפאון למספר מרכיבים, סכום המשקלים של המרכיבים יהיה שווה למשקלו של הפאון המקורי. מכאן נובע מיד ששני פאונים בעלי משקל שונה לא ניתן לפרק למרכיבים חופפים בזוגות.
הר רמון
הר רמון (בערבית: ראס רמאן), פסגה בהר הנגב בגובה 1,037 מטר מעל פני הים. ההר ממוקם מעל הפינה הדרום מערבית של מכתש רמון כ-35 ק"מ ממצפה רמון. פסגת הר רמון היא הגבוהה בפסגות הר הנגב. ההר הוא חלק מקמר רמון העולה מגובה 250 מטר עד פסגתו בגובה 1,037 מטר. בפסגת ההר ישנה תצפית רחבה אל כל פסגות מערב הנגב, למכתש רמון ובתנאי ראות טובים להרי אדום שמעבר לגבול עם ירדן.
על פסגת ההר נמצא שדה של רגמים, שהם גלי אבנים אשר שימשו לקבורה (טומולי) מתקופת הברונזה התיכונה. בקרבת הרגמים עובר "קו-K" שהוא מעין קיר הבנוי מאבנים נמוך, שאורכו 4.6 ק"מ. קו זה מתגבר על מכשולים טופוגרפיים ושומר על כיוון מזרח-מערב. הוא קישר בין היישובים בהר רמון לבין היישוב בהר רומם. מניחים שהקו וקווים נוספים הדומים לו המצויים בנגב, מעידים על פעילות פולחנית קדומה שהייתה קשורה בקבורה. סמוך לפסגת ההר נמצא תחילתו של נחל ניצנה, ובקרבתו בור חמת, בורות לוץ ומעלה ערוד. הגישה אל ההר היא בדרך עפר סלולה היוצאת מכביש 171.
במהלך מבצע עובדה חנה כוח של חטיבת הנגב על הר רמון בדרך לאילת. הקור העז ששרר על ההר הקפיא את המשאיות של הכוח וגרם לעיכובים בהתקדמות.
יום המגבת
העיקרון
מקור המנהג בסדרת מדריך הטרמפיסט לגלקסיה שהחלה כסדרת תסכיתי רדיו והיוותה את המקור לספרים, משחקי מחשב, סדרת טלוויזיה, וסרט. המגבת מתוארת כפריט בעל השימוש הרב ביותר שטרמפיסט יכול לשאת עמו בעת שיטוטיו ברחבי הגלקסיה:
מקור סיפור המגבת
הגרסה המלאה של הסיפור מופיעה בתסכיתי הרדיו המקוריים של מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, וחוזרת שוב בספר "סלמון הספק": אדמס יצא לחופשה ביוון, אבל בכל פעם שהחליט ללכת לחוף עם חבריו, הוא גילה שהמגבת שלו נעלמה, ורק אחרי שעות של חיפושים ניתן היה למצוא אותה. אחרי שהחופשה נגמרה, החליט אדמס שכל מי שרוצה שחייו יהיו מסודרים, צריך "לדעת איפה המגבת שלו נמצאת". הוא לא ציפה שסיפור המגבת, שמופיע לראשונה בפרק השביעי של סדרת הרדיו, ולאחר מכן בספר הראשון, יזכה לכזאת הצלחה. הוא הניח, אחרי שהבין שהרבה אנשים אהבו והבינו את העניין, שהוא לא היחיד שהייתה לו חוויה שכזאת.
לעניין זה מקורות קדומים יותר. סיפור דומה על "מטפחת קינוח אף" ומגוון שימושיה בידי עם ישראל (כ-15 שימושים, שהאחרון שבהם הוא קינוח האף) מופיע בספר הבדיחה והחידוד של אלתר אשר דרויאנוב.
גרון בלו
גרון בלו (בצרפתית: Grand Ballon, באלזסית: Grosser Belchen) היא הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הרי הווז' וגובהו הוא 1,424 מטר מעל לגובה פני הים שמהווה את הנקודה הגבוהה במחוז או-רן. ההר נמצא 25 ק"מ בצפון מערב לעיר מילוז.
בעבר קראו להר בלו דה גבווילר על שם גבווילר, העיר הקרובה ביותר להר, הממוקמת 8 ק"מ ממנו וכן בלו דה סולץ כשמה של עיר קרובה להר. עד היום ניתן למצוא בערים גרמניות רחובות בשם בלו דה סולץ (Ballon-de-Soultz) על שם ההר הזה שהיה תחת שלטון גרמניה בין השנים 1870 ו-1918. באותה תקופה העיר הקרובה ביותר להר מהצד הגרמני הייתה סולץ (Soultz-Haut-Rhin) ומהצד הצרפתי הייתה גבווילר ולכן כל מדינה קראה להר בהתאם לעיר הקרובה ביותר מצידה בטענה כי זו העיר הקרובה ביותר. בבדיקות מדויקות שנערכו, מקובל היום כי העיר הקרובה יותר היא גבווילר.
היום שמו של ההר הוא "גרון בלו" שפירושו בלון גדול שמשמעותו היא שזאת הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הווז'.
אל פסגת הגרון בלו ניתן להגיע כל השנה על ידי נסיעה ברות דה קרט (Route des Crêtes; דרך הפסגות) עד למעבר הרים בגובה 1,343 מטר. ולאחר מכן להמשיך רגלית עד לפסגה. בחורף ההר מושלג אך לא בקיץ.
על פסגת ההר ממוקמת אנדרטה לזכר לוחמי הציידים אלפינים, מכונים השטן הכחול, שנהרגו במלחמת העולם הראשונה. האנדרטה הוקמה ב-1926 ונחנכה על ידי ראש הממשלה הצרפתי רמון פואנקרה. ב-1940 במסגרת הפלישה הגרמנית לצרפת, האנדרטה נהרסה אך היא שוחזרה ב-1960. ליד הפסגה ממוקם מכ"ם שמשמש להכוונת התעופה האזרחית באזור ומספק מידע לשדות התעופה בשטרסבורג ובמילוז.
מקאם שהאב א-דין
מקאם שהאב א-דין (ערבית: مقام شهاب الدين) בנצרת הוא מבנה מקאם המזוהה כקברו של שהאב א-דין, אחיינו של צלאח א-דין, שמצא את מותו בקרב קרני חיטין ב-1187. המקום נמצא מול חאן אל-באשה בדרום השוק העירוני בעיר ובסמוך לבזיליקת הבשורה. במקום שוכן מבנה קטן הנושא כיפה ירוקה ובו חדר בודד. פרוזדור חיצוני מוביל אל חצר קטנה וממנה עולה גרם מדרגות אל הגג, המשמש כמסגד.
מסגד המריבה
המקום ניצב בליבם של עימותים וחיכוכים בלתי פוסקים בין האוכלוסייה הנוצרית לאוכלוסייה המוסלמית בנצרת, על רקע כוונתם של האחרונים להקים במקום מסגד. התוכנית אושרה על ידי ממשלת ישראל בשנת 1997, ובשל קרבתו הרבה לבזיליקת הבשורה התנגדו לה הנוצרים. המקום זכה לכינויים "מסגד המריבה" ו"כיכר המריבה", וביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 2000 מיקד את תשומת הלב העולמית לעניין. לבסוף קבעה הממשלה בחודש מרץ 2002, לאחר שבחנה את המלצותיה של ועדה מיוחדת בראשותו של שר הבינוי והשיכון נתן שרנסקי, כי המסגד לא יוקם באתר שבו ביקשו להקימו. תחת זאת הציעה הוועדה שבעה אתרים חלופיים להקמתו של המסגד. ההחלטה גררה תגובות גינוי מצידם של פוליטיקאים ערבים ואנשי דת מוסלמים. דובר הכנסייה הקתולית בישראל והקהילה הנוצרית המקומית הביעו קורת רוח.
המתיחות בין העדות בנצרת זכתה לאזכור בנאומו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר עת ביקר בעיר וערך מיסה בהר הקפיצה בשנת 2009.
ציד מכשפות
ציד מכשפות הוא רדיפה של בני אדם שנחשדו כעוסקים בכישוף, בדרך כלל נשים, שהואושמו שהן מכשפות אך בארצות מסוימות גברים הם שהיוו את רוב הנאשמים, ובמקרים שונים גם ילדים עמדו למשפט באשמת כישוף. אנשים רבים שהואשמו בכישוף עונו, הודו בביצוע כשפים והוצאו להורג. לעיתים קרובות המורשעים נדרשו לגלות שותפים נוספים, שגם הם עונו ונמצאו אשמים. התנהלות זו מדגימה מדוע הודאה שהוצאה בעינויים היא ראיה בעייתית ולא מקובלת כיום במשפט במדינות דמוקרטיות.
במובן הרחב "ציד מכשפות" הוא כינוי בהשאלה לרדיפה אחרי בני אדם, בהאשמות חסרות ביסוס. כאשר בחלק מהמקרים יש האשמות לפגיעה בחברה דרך מנגנון לא ברור ולא מבוסס או אף דרך מנגנון על-טבעי. דוגמאות לכך כוללות חלק מסוגי ההומופוביה, פרשות הנוגעות לאנטישמיות, הטיהורים הגדולים של סטלין ומקארתיזם.
ציד מכשפות בתנ"ך וביהדות
התורה אוסרת על כישוף, ואף גזרה דין מוות בסקילה על העוסקים בו, כנאמר: "מכשפה לא תחיה".
לפי היהדות מכשף הוא אדם שעושה מעשים שנראים כחורגים מגדר הטבע הפיזיקלי, ומייחס את זה לכוחות מיוחדים שיש בו ושאין לאנשים רגילים או ללחשים וכדומה שעשה.יש מפרשים המסבירים את האיסור כמצווה מיוחדת לרדוף את המכשפים בפועל: לא רק לדון אותם במקרה שישנן עדויות על מעשיהם, אלא לחפש אחריהם. המצווה מוטלת על הסנהדרין, ומצופה מהם אף ללמוד את דרכי המכשפים לצורך זה.
בתנ"ך נכתב על הרג המכשפות שנעשה בידי שאול המלך, עליו מסופר בביקורו אצל בעלת האוב בעין דור.
ה מזכירה את שמעון בן שטח שחי המאה ה-1 לפנה"ס ותלה שמונים נשים באשקלון ביום אחד. דבר זה בוצע בניגוד לכלל האומר שאין תולים אישה שמתה בבית דין, ובניגוד לכלל שאין בית דין דן שני אנשים ביום אחד. דברים אלו נעשו כהוראת שעה. בתלמוד הירושלמי כתוב שאותן שמונים נשים היו מכשפות, ומסופר בצורה ארוכה על הרקע של הסיפור ועל דרך תפיסתן. הגמרא במסכת סוטה מזכירה מכשפת יהודיה בשם יוחני בת רטיבי, אשר לפי הפרשנים, הייתה מעכבת לידות של נשים בעזרת כישופיה.
הוגי הדעות ביהדות נחלקו האם יש ממש בכישופים המשנים את הטבע הפיזיקלי או לא. חלק מן ההוגים – רס"ג, רמב"ם, רלב"ג ועוד – שללו את יכולת ההשפעה של כישופים על המציאות וגורסים כי מכשף הוא אדם אשר גורם לאנשים לחשוב שעושה מעשה פלא בעוד אינו עושה דבר החורג מגדר הטבע. חכמי ישראל אחרים (ביניהם גם חכמי הקבלה) – רש"י, רמב"ן, מהר"ל ועוד – סברו שישנם כישופים היכולים להשפיע על המציאות הפיזיקלית, ורק אלו הם האסורים ומחייבים עונש מיתה.
ציד מכשפות במאה ה-15 וה-16
בניגוד לדעה הרווחת ציד המכשפות היה קטן יחסית בימי הביניים. קרל הגדול אסר העלאת מכשפות על המוקד בשל היותו אקט פגאני. בין שנת 900 ל-1400 הכנסייה הקתולית הוקיעה את האמונה בקיומן של מכשפות וסרבה לשפוט מישהו על כך שעסק בכישוף, אף על פי שהאמונה בכישוף הייתה נפוצה באירופה של ימי הביניים. ב-1258 האפיפיור אלכסנדר הרביעי הוציא צו שאוסר על רדיפת מכשפות.
הרדיפה האמיתית תפסה תאוצה בתחילת המאה ה-15, תום ימי הביניים, תחילת הרנסאנס,. בתקופה זו שבה האמונה במכשפות לשגשג בחברה האירופית, אך העונשים בעוון כישוף היו עדיין זניחים למדי.
חוקרים רבים מייחסים את ראשית ציד המכשפות הממוסד לבולה שהוציא אינוקנטיוס השמיני, שצורפה בשנת 1487 לספרו של הנזיר אינקוויזיטור הגרמני היינריך קרמר, "פטיש המכשפות". "שמענו בצער", כתב אינוקנטיוס, "על גברים ונשים המוסרים עצמם לשדים ומבצעים מעשי כישוף המזיקים לאדם, לחיות המשק ולכל תנובת השדה".
"פטיש המכשפות" זכה לתפוצה רחבה תוך זמן קצר, ובין השנים 1487 ל-1520 ראו אור 13 מהדורות שלו. שני גורמים מרכזיים תרמו לפופולריות הרבה של החיבור: הראשון הוא מהפכת הדפוס באמצע המאה ה-15 והשני הוא התסיסה הדתית והמאבקים הדתיים שנלוו לרפורמציה הפרוטסטנטית ולקונטרה-רפורמציה שבאה בעקבותיה. ב-1600 פורסם חיבור אקדמי ומפורט יותר מאת הישועי מרטינוס דלריוס, Disquisitionum magicarum libri sex ("מחקרים אודות הכישוף בשישה כרכים"), אך "פטיש המכשפות" נותר ספר פופולרי ונפוץ.
בראשית העת החדשה החל היפוך מגמה בעמדה הוותיקה והרשמית של הכנסייה כלפי מכשפות. אם הכרזות רשמיות של הכנסייה בימי הביניים הגדירו את האמונה בקיומן של מכשפות כדברי מינות וכפירה, הרי שהחל מסוף המאה ה-15 ההכרזות טענו שמי שמסרב להכיר בקיומן של המכשפות כמשרתות השטן – הוא האשם במינות.
ציד המכשפות החל בגרמניה ובאיטליה והתפשט ברחבי מערב אירופה וזלג ליבשות אחרות. בשוודיה, לדוגמה, הוצאו להורג כ-400 נשים בתקופה זו. שיאה של הרדיפה היה בשנים 1668–1676 ותקופה זו מכונה "הרעש הגדול". בין המוצאות להורג באותה תקופה הייתה אנה זיפל. משפט המכשפות האחרון בשוודיה נערך בשנת 1704.
מחקר של כלכלנים משנת 2018 טוען כי אחת הסיבות האפשריות להתפרצות ציד המכשפות היה מאבק על "שוק המאמינים", בין הכנסייה הקתולית לבין הרפורמיסטים בהפרוטסנסטים. לפי טענתם, קיום המשפטים שירת נועד להפגין את כוחם וסמכותם שך אלו שביצעו אותם, בדוגמה, לדוגמה, למשפטי הרוואה של סטלין.
באימפריה הרומית הקדושה (כיום גרמניה) היו ארבעה משפטי מכשפות המוניים – משפטי הכישוף בבמברג, משפטי המכשפות בטרייר, משפטי המכשפות בפולדה ומשפטי המכשפות בוירצבורג.
משפטי הכישוף בבמברג
משפטי הכישוף בבמברג היו בין משפטי המכשפות הגדולים ביותר בתקופה המודרנית המוקדמת. זו הייתה סדרה של משפטים המוניים והוצאות להורג המוניות שהתרחשו ברובם בשנים 1626–1632 בבישופות במברג.
במשך התקופה כ-1,000 בני אדם הוצאו להורג לאחר שהואשמו בכישוף, כ-900 מהם הוצאו להורג בשנים 1626-1632. אנשים מכל הגילים, המינים והמעמדות נשרפו על המוקד, לפעמים לאחר שראשם נערף, ולפעמים בעודם בחיים. משפטי הכישוף התרחשו במהלך מלחמת שלושים השנים בין הפרוטסטנטים לקתולים, באזור הגבול בין הטריטוריות הקתוליות והפרוטסטנטיות, ונוהלו על ידי הנסיך-הבישוף של במברג במטרה להחדיר את הקונטרה רפורמציה הקתולית בשטחו.
הסבר אחר נוגע לכך שמשנת 1300 עד 1850 לערך, התרחשה ברחבי האימפריה הרומית הקדושה תקופת התקררות המכונה עידן הקרח הקטן, במהלכה נגרמו נזקים משמעותיים ליבול. במהלך המאה ה-20 הועלתה תאוריה שכישלון היבול והמחסור במזון ותבואה גרמו לאוכלוסייה הענייה והכפרית להאשים "מכשפות" במצב.
במאי 1626, הכפור הרס את היבול בכל במרבג וסביבתה. יוהאן לנגהנס, ראש עיריית זייל (שבעצמו יוצא להורג מאוחר יותר), ציין ביומנו:
"ב-27 במאי [1626] נהרסו הגפנים בכל רחבי פרנקוניה, בבישופות במברג ובבישופות וירצבורג, על ידי הכפור, כמו גם התירס היקר, שכבר דהה... בכל מקום סביב זייל, הכל נהרס על ידי כפור שכמותו איש לא זוכר, וגרם לעליית מחירים משמעותית...ואז החלו תחנונים, ומתחננים רבים בקרב הקהל הפשוט [שאלו] מדוע ממשיכים השלטונות לסבול את העובדה שהמכשפים והמכשפות פוגעים אפילו ביבולים. לכן, הוד מלכותו [יוהאן גיאורג השני] הוזעק להעניש רוע כזה, ולכן החלו רדיפות המכשפות השנה."
בשנת 1627, מספר האסירים היה כה גדול עד שלא היה מקום לכלוא את כולם. על מנת לפתור את מצוקת המקום בבתי הכלא, הורה נסיך הבישופות לבנות מתקן כליאה חדש, "הקסנהאוס" ("בית המכשפות" או "Drudenhaus" (אנ)), שיכול היה להכיל כ-30 אסירים בכל תא.
המקרים המפורסמים ביותר במהלך משפטי הכישוף בבמברג היו של משפחת האן ושל ראש עיריית במברג יוהאנס יוניוס. במסגרת המשפטים הוצאו להורג כל בני משפחת האן - הפקיד גאורג האן רעייתו, בתו ובנו. כאשר התחדשו הרדיפות בשנת 1626, הפכו האן ומשפחתו למטרה עבור ועדת המכשפות וזאת בשל העובדה שהאן היה ידוע בהתנגדותו לרדיפות מכשפות, והביא להפסקת הרדיפות הקודמות בשנת 1622.
נקודת מפנה במשפטי הכישוף הייתה המקרה נגד דורותיאה פלק, בת למשפחת סוחרים אמידה מנירנברג. בן זוגה נמלט למושבת הפליטים של במברג בנירנברג והגיש תלונה על מעצרה לקיסר. באפריל 1630 דרש הקיסר מהנסיך-הבישוף הסברים בנוגע להאשמות שהועלו נגדו והורה לו להפסיק לאלתר את המשפט נגד דורותיאה פלק, אך זה התעלם מהקיסר. ב-20 בספטמבר 1630 הונחה בעיית משפטי המכשפות המתמשכים של במברג על סדר היום של דיאט רגנסבורג. המשפטים עוררו זעם בקרב הנהגת הכנסייה הקתולית בגרמניה, שהטילה על הנסיך-הבישוף דורנהיים את האחריות. באותה השנה מת הבישוף והתאולוג פרידריך פורנר, שהיה דמות מובילה במשפטי המכשפות. התמיכה בקרב האוכלוסייה החלה לדעוך ככל שאנשים הבינו יותר ויותר שכולם נמצאים בסיכון לעלות על המוקד. איכרים סירבו לספק עצים לשריפות. ביולי 1631 מינה הקיסר את אנטון וינטר, הידוע בהתנגדותו לציד מכשפות, להיות ראש הוועדה לטיפול במכשפות בבמברג. הנסיך-הבישוף דורנהיים ברח מהעיר לאוסטריה. הוועדה תחת אנטון וינטר שחררה את כל האסירים שנותרו בבתי הכלא. המשפטים הסתיימו באופן סופי כאשר החיילים השוודים הפרוטסטנטים הגיעו לבמברג ב-1632.
ציד המכשפות בסיילם
במהלך חצי שנה נידונו 14 נשים ו-5 גברים למוות בתלייה על ידי בית המשפט המקומי, לאחר שהורשעו במעשי מאגיה שחורה וכישוף. אדם נוסף הומת בעינויים, לאחר שסירב לעמוד למשפט בבית משפט אזרחי בהאשמה כזאת. מאות אחרים, שלא הורשעו, נכלאו, לעיתים לזמן ממושך, לאחר שנחשדו כעוסקים בכישוף. בשני מקרים הומתו גם כלבים, לאחר שבית המשפט השתכנע כי סייעו למעשי הכשפים.
עצם הדיון וההרשעה בבית משפט אזרחי על עבירות הכישוף וההוצאות להורג בעוון כישוף, בהיקף כה גדול בתקופה של מספר חודשים, היה תופעה יוצאת דופן, ייחודית לעיירה סיילם ולשנת 1692, והיא תופעה חריגה בהיסטוריה של ארצות הברית.
רוב המתיישבים במקום היו פוריטנים המחויבים לשלטון הדת בכל תחומי חייהם, והתגלו חילוקי דעות רבים הנוגעים לדת. חילוקי דעות אלה התגברו ככל שרבו האסונות, כגון אובדן יבול ומִקְנֶה, מחלות ומוֹת ילדים, ואסונות טבע שונים, שפורשו באופן ישיר כמעשי שמיים בעקבות זעם האל. לפי אמונתם של הפוריטנים, נקבע עם לידתו של כל אדם אם הוא נדון לגן עדן או לגיהנום, והם נהגו לחפש רמזים וסימנים, שאותם נתן האל, לתכליתו של כל אדם. לפי אמונתם, במקביל לעולם הנראה, התקיים עולם הבלתי נראה, המנוהל על ידי האלוהים ושליחיו – המלאכים והשטן. ברקע התקופה עמד ספר פופולרי שיצא לאור בשם, "השגחות אלוהיות חקוקות בזיכרון", מאת קוטון מאת'ר, אשר תיאר מקרה של עיסוק בכישוף מאותה התקופה וכלל תיאור תסמיני חולי הנגרמים בשל מכשפות.
תחילת האירועים היה בכף מספר נערות חלו. רופא שניסה ללא הצלחה לטפל בנערות החולות סבר כי ייתכן והגורם לבעיה הוא על טבעי. בחודש פברואר נעצרו שלוש הנשים הראשונות בחשד למעשה כישוף. הדבר קרה לאחר ששתיים מהנערות הצביעו על הנשים הללו כאחראיות למחלתן וציד המכשפות החל. בהמשך גם נערות אחרות סיפרו על כך שראו מכשפות עפות בשמיים, וכפועל יוצא של האשמות אלו החלו החשדות לקבל תמיכה רבה יותר.
שלוש הנידונות הראשונות שהורשעו היו נשים משולי החברה: טיטובה, שפחה אינדיאנית; שרה גוד, שהייתה קבצנית ללא משפחה; ושרה אוסבורן, שהייתה קשישה רגזנית ולא אהובה בעיירה. בתחילת המשפטים לא היה מובן מאליו כי ייגזר על הנאשמות עונש מוות. אך לאחר עינויים כבדים, טיטובה הודתה באשמה תוך פירוט האופן שבו הגיע אליה השטן בעצמו כשהוא מופיע לעיתים ככלב או כחזיר. היא והצהירה כי היא וארבע מכשפות אחרות ביצעו מעשי כישוף, ובכך קשרה את הנאשמות האחרות לעדותה. טענותיהם של המאשימים אותה בכישוף נשמעו אמינות מאוד מפני שהשפחה הייתה ממוצא אינדיאני, ואינדיאנים נתפשו בעיני הקהילה הנוצרית כבעלי אמונות המבוססות על כישוף ומאגיה שחורה. לפי טענתו של דוגלס לינדר, וידויה של טיטובה הצליח להפוך אותה משעיר לעזאזל אפשרי לדמות מרכזית בתביעות המתרחבות. וידויה תרם גם להשתקת רוב הספקנים, ואיפשר את תחילתו של ציד המכשפות הקנאי.
לאחר מספר חודשים החלו לעלות ספקות בדבר העובדה כי דווקא בעיירה סיילם קיים מספר כה גדול של אנשים העוסקים בכישוף. כמו כן ספקות הועלו ביחס לכך שאנשים מכובדים רבים כל כך עשויים להיות אשמים. הפרשה החלה להגיע לסיומה לאחר שאפילו הכומר בורוז, שהיה כומר העיירה בעבר, נידון למוות. בתפילה שנשא לפני מותו בפני הציבור, ציטט פסוקים מהתנ"ך, דבר שלכאורה לא היה ביכולתו לעשות אילו היה נציגו של השטן ועוסק בכישוף. הדבר החל לעורר את אנשי העיירה למחשבות שניות והצית את הספק בדבר "האמת". משפטי המכשפות נמשכו עוד שלושה חודשים, והמשיכו לעורר ספקות נוספים בציבור, כולל בעיתונות. בכתבה אחת, "מקרים של מצפון", נטען ש"עדיף כי עשר מכשפות חשודות יימלטו על פני הרשעתו של אדם אחד חף מפשע". במשך מספר חודשים נוספים הוגשו למושל העיירה מאמרים וגילויי דעת של אנשי ציבור ושל כמרים בעניין, דבר שהביא בסופו של דבר לסיום המשפטים. החל מנובמבר 1692 התערבות מושל המדינה הובילה לפיזור בתי הדין ולאחר מכן לחנינה של כל העצורים.
סיום ציד המכשפות באירופה
בשנת 1631 פרסם הגרמני פרידריך שפה את 'Cautio Criminalis' (בעברית: 'אמצעי זהירות לתובעים'), המציגה את משנתו הסדורה לתביעות נגד כישוף. שפה לא טען שאין מכשפות, וגם לא צידד בביטול מיידי של משפטי המכשפות, אולם תיאר בסרקזם את הניצול של הליכים משפטיים בתביעה נגד מכשפות. שפה היה הראשון בתקופתו שהתבטא בחריפות נגד עינויים באופן כללי, והוא עשוי להיחשב לאדם הראשון שהציע טיעונים טובים נגד שיטת העינויים, בטענה כי אין זו דרך טובה לחלץ את האמת מהנחקרים. הספר הוביל לביטול שריפת מכשפות במספר אזורים, במיוחד בעיר מיינץ, ופרץ את הדרך להפסקתה ההדרגתית בשאר המקומות.
במספר מדינות דעך ציד המכשפות במהלך המאה ה-17. ההוצאה להורג האחרונה של מכשפה ברפובליקה ההולנדית הייתה כנראה ב-1613. בדנמרק, זה התרחש ב-1693 עם הוצאתה להורג של אנה פאלס. ובנורווגיה הוצאת המכשפה האחרונה להורג הייתה של יוהאן נילסדטר ב-1695, ובשוודיה אנה אריקסדוטר ב-1704.
ברוב מדינות אירופה האשמות בדבר כישוף דעכו במהלך המאה ה-18. באנגליה ובסקוטלנד בין השנים 1542 ו-1735, סדרה של מעשי כישוף עיגנה בחוק את הענישה (לעיתים קרובות עונש מוות, לפעמים כליאה) של אנשים שמתרגלים או מתיימרים לעסוק בכישוף וקסם. ההוצאות להורג האחרונות בגין כישוף באנגליה התרחשו ב-1682, כאשר 3 נשים הואצו להורג באקסטר. ב-1711 פרסם ג'וזף אדיסון מאמר בכתב העת המכובד The Spectator (מס' 117) שביקר את חוסר ההיגיון והעוול החברתי בהתייחסות לנשים מבוגרות וחלשות (שזכו לכינוי "מול ווייט") כמכשפות.
ג'יין וונהאם הייתה בין הנאשמות האחרונות במשפט מכשפות טיפוסי באנגליה בשנת 1712, אך קיבלה חנינה לאחר הרשעתה ושוחררה לחופשי. ג'נט הורן הוצאה להורג בגין כישוף בסקוטלנד בשנת 1727. היא הייתה האישה האחרונה שהוצא להורג בבריטניה בגין כישוף.
חוק איסור הכישוף מ-1735 בבריטניה, הוביל להעמדה לדין בגין הונאה ולא כישוף מאחר שלא האמינו עוד שליחידים יש כוחות על טבעיים או יכולת ביצוע עסקאות עם השטן. חוק 1735 המשיך לשמש עד שנות הארבעים של המאה ה-20 כדי להעמיד לדין אנשים כמו מגידי עתידות, צוענים ומדיומים. החוק בוטל סופית ב-1951.
בחלקים אחרים של אירופה, ציד המכשפות נפסק מאוחר יותר. בצרפת האדם האחרון שהוצא להורג על כישוף היה לואי דבארז ב-1745. בגרמניה גזר דין המוות האחרון היה זה של אנה שוגלין בקמפטן ב-1775 (אם כי לא בוצע).
בקרואטיה האדם האחרון שנידון על כישוף לעונש מוות היה מגדה לוגומר בשנת 1758. היא זוכתה על ידי מריה תרזה באותה שנה, ובכך שמה קץ למשפטי המכשפות בקרואטיה.
בקטלוניה נמשך ציד המכשפות גם במאה ה-18.
בפורטוגל בשנים 1626–1744 818 נשים הואשמו במשפטי מכשפות. בשנת 1760 הוחלט להפסיק את המשפטים.
אנה גולדי הוצאה להורג בגלרוס, שווייץ בשנת 1782 וברברה זדונק בפרוסיה בשנת 1811. שתי הנשים זוהו כנשים האחרונות שהוצאו להורג על כישוף באירופה, אך בשני המקרים, פסק הדין הרשמי לא צוין כישוף, שכן זה חדל להיות מוכר כעבירה פלילית.
בברזיל, שהייתה תחת שליטה של פורטוגל המשפטים נמשכו עד לסוף המאה ה-18, כאשר מריה דה קונסייסאו נשפטה בשנת 1798.
משפטי כישוף במאה ה-20
על רקע מלחמת העולם השנייה השלטוונות בבריטניה החלו לפעול נגד נשים שטענו שהן מדיום וערכו סיאנס. בינואר 1944 הלן דאנקן שהייתה סקוטית שעבדה כמדיום, נעצרה על רקע ביצוע סינאנס. לאחר בחינת מספר עבירות של מרמה היא נשפטה לבסוף באפריל של אותה שנה באשמת כישוף על רקע חוק איסור הכישוף מ-1735. השלטונות שמו לב לפעילותה על רקע חשיפת פרטים על טביעת אוניה בריטית HMS Barham, ב-1941, בזמן שהצי המלכותי הבריטי ניסה להסתיר דבר זה מידיעת האויב והציבור. דבר זה יצר מבוכה וחשש בקרב הצי המלכותי הבריטי. היא הורשעה ונידונה ל-10 חודשי מאסר. ג'יין יורק הייתה מדיום נוסף בבריטניה והיא הייתה האשה האחרונה שהורשעה בכישוף בספטמבר 1944. היא נקנסה ב-5 דולר והבטיחה לא לעסוק יותר בסינאסים.
איתור והרשעת מכשפות ומכשפים
אופים של העוסקים בכישוף תואר בספר המרכזי באותה תקופה, פטיש המכשפות, מהמאה ה-15. איתור המכשפות והמכשפים, העמדתם למשפט והוצאתם להורג נעשתה ברוחו של ספר זה, שהציג את מלאכת הכישוף כמציאותית, כשטנית וכמאיימת על שלטון האל. גם מרכזיותן של נשים כחשודות תוארה בספר זה, ואכן רוב הקרבנות בארצות מסוימות של צייד המכשפות היו נשים. במהלך הזמן השתנו והשתכללו האופנים בהן נמצאו העוסקים בכישוף והוכחה אשמתם.
ראיות לכישוף היו קשורות בעיקר להשתתפות בטקסים, אך אלו היו נדירות. ראיות מקובלות יותר היו השפעות עקיפות על אחרים, כמו גרימת חולי, שתוארו ככישוף. כל אלו דרשו הסתמכות על עדויות מהימנות, ומכאן שהעיסוק בעדויות, בעדים ובאמינותם היה מרכזי. גם החזקת חיית מחמד נחשבה לרמז מחשיד, או אמצעי כישוף (כמו חפץ ששייך לאדם שכושף). היו גם מבחנים מורכבים יותר, להלן הבולטים שבהם.
מספר ומאפניים של הקורבנות שהורשעו בכישוף
הערכות מדעיות מודרניות מציבות את המספר הכולל של הוצאות להורג בגין כישוף בתקופת 300 השנים של ציד מכשפות אירופי בעשרות אלפים, לרוב בין 35,000 ל-50,000. רוב הנאשמים היו מהמעמדות הכלכליים הנמוכים בחברה האירופית, אם כי במקרים נדירים יותר הואשמו גם אנשים רמי דרג. על בסיס הראיות הללו, סקאר וקאלאו טענו כי "המכשפה האופיינית הייתה אשתו או אלמנתו של פועל חקלאי או חקלאי חוכר קטן, והיא הייתה ידועה באופייה מתלהם ותוקפני". לפי ג'וליאן גודאר, באירופה, השיעור הכולל של נשים שנרדפו כמכשפות היה 80%.
היו מדינות ואזורים כמו אסטוניה, נורמנדי ואיסלנד, שהתמקדו יותר בגברים. למשל: באיסלנד, 92% מהנאשמים היו גברים, ובאסטוניה 60% מהקרבנות היו גברים, לרוב איכרים בגיל העמידה שעסקו ברפואה עממית. במשפטי הכישוף שנערכו במוסקבה, שני שלישים מהנאשמים היו גברים. באיים הבריטיים גברים היוו כ-60 אחוזים מהנאשמים בציד הכישוף, ובאזור שווייץ היו גבוהים יותר ועמדו על כ-80 אחוזים מהנאשמים. בגרמניה גברים בעלי מעמד חברתי גבוה היו מוקד להאשמות, בהמשך בין השנים 1500–1650, היו אלו גברים צעירים שהיו בסיכון גבוה למצוא עצמם נאשמים בעוון כישוף.
ברוב המקרים ילדים היו המאשימים ולא הנאשמים, אך גם ילדים עמדו למשפט לעיתים באשמת כישוף. למשל: במשפטי וורצבורג בשנת 1629, ילדים היוו 60 אחוז מהנאשמים, ואף על פי שהמספר פחת ל-17 אחוזים בהמשך אותה שנה. מספר עשורים מאוחר יותר, בסוף שנות השישים של המאה ה-17, ילדים בשוודיה טענו באופן פומבי שמבוגרים לקחו אותם למפגש מכשפים. כתוצאה, 15 נערים מעל גיל 16 הוצאו להורג, וכ-40 נערים צעירים יותר הולקו כעונש.
קיימת טענה, שניתן למצוא לפעמים בספרות פופולרית לכך ש"מיליוני מכשפות" (לעיתים קרובות: "תשע מיליון מכשפות") נהרגו באירופה, אך טענה זו היא מזויפת, והיא נובעת מחוברת משנת 1791 מאת גוטפריד כריסטיאן וויגט.
ציד מכשפות כביטוי
בשהאלה ציד מכשפות הוא מונח המתאר באופן כללי רדיפה כלפי קבוצת בני אדם, כאשר האשמות מולם לא מבוססות. בהמלך ההיסטוריה התקיימו עוד מצבים של רדיפת קבוצות מיעוט או קבוצות חלשות והאשמתם בגרימת אסונות. לעיתים קרוובת על ידי חטא נגד "רצון האל" פעולות "נגד הטבע" או מנגנון על טבעי.
הומופוביה
חלק מסוגי ההומופוביה במיוחד מול הומוסקסואלים גברים דומים לציד מכשפות במספר מובנים כמו האשמות בגרימת נזק לחברה על ידי עירוב של כוח על-טבעי, חקיקה דרקונית וענישה אכזרית.
במסכת סוכה בגמרא מפורש ליקוי חמה כסימן לכעסו של האל. הגמרא טוענת גם כי משכב זכור ו-3 חטאים אחרים אחראים לליקוי חמה. פרשנים דתיים אחרים טענו כי משכב זכר גורם לכתמי שמש. הסבר זה עומד בניגוד לתאוריה המדעית, לפיה ליקוי חמה וכתמי שמש הן תופעות טבעיות שאין בהן כל רע, ואשר התרחשו באופן מחזורי וטבעי במשך מאות מיליוני שנים לפני קיום האדם. אנשי דת יהודים טוענים כי לפי הכתוב בפרק 9 במסכת ברכות בתלמוד הירושלמי, הומוסקסואליות גורמת לרעידות אדמה.
במאה ה-5 הקיסר יוסטיניאנוס הראשון תיקן את קוד החוקים של האימפריה הביזנטית. באופן תקדימי יוסטיניאנוס פרש כי יחסי מין בין גברים, או אף התשוקה להם, הם בעצם מעשי סדום וכי "פשעים אלה" מביאים לרעב המוני, לרעידות אדמה ולמגפות. הוא הקפיד על עונש מוות על ידי עריפת ראשים כעונש על הומוסקסואליות או ניאוף. הנובלות של יוסטיניאנוס בישרו על שינוי בפרדיגמה המשפטית הרומית בכך שנקבע מושג לפיו קיימת לא רק ענישה חילונית אלא גם אלוהית על התנהגות הומוסקסואלית. התייחסות זו קבעה את היחס להומואים במדינות רבות למשך מאות שנים. לדוגמה באנגליה הוצאות להורג בגלל "מעשי סדום" נמשכו עד 1835, עם משפטם של ג'יימס פראט וג'ון סמית'. גם לאחר החלשות גישה זו המשיכו רדיפות אחר הומואים בטענה שהם בעלי מחלת נפש ונכפו עליהם טיפולי המרה שהיו לעיתים קרובות אכזריים וללא בסיס מדעי.
רבנים, חברי כנסת ותנועות דתיות חוזרים על הטענה כי הומוסקסואליות גורמת לרעידות אדמה גם במאה ה-21, ואף משייכים לפעמים רעידות אדמה ספציפיות להומוסקסואליות. הטענה משמשת יהודים אורתודוקסים כנימוק מדוע אסור לקדם חוקים בעד זכויות להט"ב.
אנטישמיות
בחלק מסוגי האנטישמיות – יהודים הואשמו באסונות שונים לעיתים בביצוע פעולות על-טבעיות.
עלילות דם
.
לאורך ההיסטוריה התקיימו מקרים רבים של עלילות דם נגד יהודים. עלילת דם נפוצה היא שיהודים שהם רוצחים תינוקות נוצריים ומשתמשים בדמם לפולחן דתי, במיוחד נפוצה העלילה בדבר שימוש בדם ילדים נוצרים לשם אפיית מצות לפסח.
עלילות הדם הביאו לביצוע פוגרומים, רציחות, שריפות ספרי תלמוד, בריחת יהודים והתנכלויות שונות כלפי יהודים. עלילות הדם לא רק גררו אלימות, אלה מחזרו שוב ושוב את הרעיון לפיו יהודים זקוקים לדם נוצרים לצורכי פולחן, דבר שהפך לאמונה נפוצה ותרם לאנטשמיות ולנכונות להאמין לעלילות דם נוספות, במיוחד על רקע "הוכחות" תודות להודאות בעינוים, ו"שחזור" העלילות על ידי אנטישמים בשנים שלאחר מכן. כך נוצרה דעה קדומה שמחזקת את עצמה.
בדומה לציד מכשפות יהודים רבים "הודו" בקיום העבירות תחת לחץ של עינויים קשים. כך ב 1475 בעלילת הדם בטרנטו הודו יהודים ברצח ילד עקב עינויים, 13 יהודים הוצאו להורג באכזריות. דפוס פעולה זה חזר על עצמו לפחות עד 1840 שבה התרחשה עלילת דמשק. ספר יהודי נחשד והובא לחקירה. בעינויים קשים נאלץ להודות באשמה ונקב בשמות שבעה מנכבדי הקהילה שידם הייתה כביכול במעל. אלו נעצרו מיד, חלקם עונו עד מותם, והאחרים הודו.
חלק מעלילות הדם הן "עלילת חילול לחם הקודש" שבהן טענו כי יהודים רצו לחלל את לחם הקודש שבכנסיות. לחם הקודש נחשב על ידי הנוצרים לסמל לגופו של ישו, והאדוקים שבהם מאמינים, כי בשעה שדוקרים את החלות הללו זב מהן דם (טרנסובסטנציאציה). בשנת 1290 העלילו בפריז על זוג יהודי, כי חדר בחשאי לכנסייה אחת ודקר שם את לחם הקודש עד זוב דם. הזוג נידון על ידי בית דין האינקוויזיציה לשרפה. החמורה בעלילות לחם הקודש, ארעה בעיר רויטיגן שבבוואריה בקיץ 1298, בכי תינוק שנשמע מבית יהודי ויוחס ליבבת לחם הביאה להתאספותם של כנופיות פורעים מוסתות בהנהגת האציל רידנפלייש. כנופיות אלו רצחו 56 מיהודי העיר ומשם יצאו למסע פרעות ורצח (פרעות רינדפלייש) ברחבי בוואריה, פרנקוניה ושוואביה. עד שוך הפרעות נפגעו 146 קהילות ונרצחו על פי הערכה קרוב ל 4,000 יהודים.
רדיפת יהודים בעקבות המוות השחור
לפני פיתוח תאוריית החיידקים כגורמי מחלות אנשים היו חסרי אונים כלפי מחלות ומגיפות וחיפשו דרכים שונות ומשונות להנצל מהן. חלק מן המחלות יוחסו לגורמים על טבעיים כמו כוכבי שביט או התנהגות לא מוסרית, ולעיתים יוחסו המחלות להרעלת מים או למיאזמה – אוויר רע. עלילת הרעלת הבארות התפתחה במאה ה-12 בגרמניה ועלתה על פני השטח מפעם לפעם. בזמן התפרצות המוות השחור התפתחה לאחר התפרצות המגפה האשמה, ובעיקר לאחר התבררות ממדיה האדירים, הואשמו היהודים בכך שהרעילו את הבארות ובכך גרמו לפריצת המגפה. האשמה זו חוזקה בעדויות שנגבו מיהודים שהודו, לאחר עינויים קשים, בכך שזיהמו את מקורות המים משנאתם לנוצרים. כמה מהם סיפרו אף שההרעלה היא חלק מקנוניה שרוקם ארגון יהודי שמרכזו בעיר טולדו ומטרתו כינון שלטון יהודי כלל עולמי. כך למשל, ב-1348 רופא יהודי בשיון "הודה" כי נשלח על ידי רב מטולדו להרעיל את הבארות. היו שטענו כי הם מוענשים בידי האל, בשל כך שהם נותנים מחסה בקרבם ליהודים "שנואי האל".
לאחר שיהודים אולצו בעינויים, להודות בהרעלת הבארות, ההמון האמין שאלו הם פני הדברים. בקהילת בזל שמנתה כשש מאות יהודים, נשרפו למוות כל בני הקהילה, בתוך בניין עץ שנבנה במיוחד לצורך זה. בטבח שטרסבורג הם נשרפו בבית הקברות היהודי. בכל הערים שעל נהר הריין נשרפו יהודים למוות ולעיתים, כמו במקרה של קהילת פרנקפורט דמיין, הקדימו היהודים והעלו את עצמם באש, כדי לא ליפול בידי הנוצרים. במיינץ, התאגדו היהודים כדי להגן על עצמם, אספו נשק והצליחו להרוג 200 אנשים מן האספסוף שבא להורגם. בסופו של דבר, הצליחו תושבי העיר הנוצרים להכניע את היהודים וטבחו בהם בהמונים. אלו ששרדו, העלו את עצמם באש בבתיהם. ההערכה היא כי ב-24 באוגוסט 1349, מתו כ-6000 יהודים במיינץ. קהילת ארפורט שמנתה כ-3000 יהודים, הושמדה כליל. הרציחות, המגפה ובריחת תושבים יהודים גרמה לכמעט השמדה של קהילות יהודיות במדינות מערב אירופה ולכך שיהודים רבים היגרו למזרח אירופה.
ציד מכשפות במאה ה-20
קיימות מספר דוגמאות ל"ציד מכשפות" גם במאה ה-20.
פול המילטון
פול המילטון (באנגלית: Paul Hamilton; 16 באוקטובר 1762 – 30 ביוני 1816) היה מזכיר הצי השלישי של ארצות הברית ומושל קרוליינה הדרומית ה-42.
בית אות המוצר הירושלמי
בית אות המוצר הירושלמי הוא מוסד אומנותי בירושלים שתפקידו לקדם יצירה ירושלמית מקורית ואיכותית בתחומי האמנות הפלסטית והאומנות, ומשמש כמרכז ליצירה ותצוגה של עבודות בתחומים אלה. המרכז ממוקם במבנה היסטורי בדרך חברון, על שפת גיא בן הינום ואל מול הר ציון.
פול המילטון
ביוגרפיה
פול המילטון נולד ב-16 באוקטובר 1762 בסיינט פול שבקרוליינה הדרומית. בגיל 16 הוא הפסיק את לימודיו בבית הספר בשל בעיות כלכליות. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא שירת בתפקידים צבאיים בדרום ולחם תחת פיקודו של גנרל פרנסיס מריון. הוא השתתף בכיבוש פורט בלפור תחת פיקודו של קולונל ויליאם הרדן.
בית אות המוצר הירושלמי
מרכז אמנות ואומנות
המרכז נפתח באפריל 1969 כדי לרכז בו תצוגה מתמדת של עבודות הנושאות את תו האיכות "אות המוצר הירושלמי", ולשמש כמרכז סדנאות לאמנים העומדים בדרישות לקבלת תו זה. "אות המוצר הירושלמי", והקמתו של מוסד שיעסוק בהענקתו ובטיפוח אומנים הזכאים לו, הם תולדה של חקיקה שעברה בכנסת בשנת 1963.
פול המילטון
ביוגרפיה
לאחר המלחמה הוא היה לבעל מטעים ודמות ציבורית. הוא שימש במגוון תפקידים ציבוריים בקרוליינה דרומית, כולל חבר בית הנבחרים של המדינה (1787) וחבר הסנאט שלה (1794), מבקר המדינה (1800) והמושל ה-42 שלה (1806-1804).
ב-1809 בחר הנשיא ג'יימס מדיסון בהמילטון לתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית. תקופת כהונתו בתפקיד זה כללה את החודשים הראשונים של מלחמת 1812, שבמהלכם נחל צי ארצות הברית הקטן כמה ניצחונות ראויים לציון על הצי המלכותי הבריטי. המילטון היה תומך במוכנות צבאית, במיוחד בהקמתם של ביצורי חוף. אף על פי שהוא רצה לחזק את הצי, הוא נתקל בקונגרס עוין ובנשיא שהיה אדיש לדעותיו. עם זאת, הוא היה אחראי להעברתו של "חוק בתי החולים הימיים של 1811". בסוף שנת 1812 התפטר המילטון מתפקידו ושב לקרוליינה הדרומית.
פול המילטון נפטר ב-30 ביוני 1816 בביופרט שבקרוליינה הדרומית.
בית אות המוצר הירושלמי
הבניין ותולדותיו
בית אות המוצר הירושלמי שוכן בבניין אבן היסטורי אשר הוקם בשנים 1924-1930 עבור מסדר סנט ג'ון. המבנה שימש כאגף של בית החולים למחלות עיניים "סנט ג'ון" (שאגפו העיקרי נמצא מעבר לכביש והמשמש כיום את מלון הר ציון). המבנים משני עברי הכביש קושרו ביניהם במנהרה תת-קרקעית, ששימשה הן כמעבר והן כחלל אחסון לחומרים הדורשים קירור. הבניין תוכנן בידי האדריכל הבריטי קליפורד הולידיי, שהופקד על שיפוץ והרחבת המתחם הקדום יותר של בית החולים, לאחר שבית החולים סנט ג'ון ספג נזקים כבדים בקרבות מלחמת העולם הראשונה. יחד איתו עבד האדריכל זולטן שמשון הרמט.
פול המילטון
ביוגרפיה
צי ארצות הברית הנציח את שמו באניית סקונר שהייתה בשירות בתחילת המאה ה-19 ובשלוש משחתות ובאונית ליברטי אחת שהיו פעילות במהלך המאה ה-20. בג'ורג'יה קיימת עיירה הנושאת את שמו.
בית אות המוצר הירושלמי
הבניין ותולדותיו
לאחר מלחמת העצמאות ננטשו בנייני בית החולים, שבסמוך מאוד אליו עבר הקו העירוני – גבול ישראל-ירדן שחצה את ירושלים.
מספטמבר 1959 ועד ספטמבר 1964 פעל במקום מוסד חינוכי, "המדרשה למורים דתיים", שהקימה ההסתדרות הכללית. בראשונה עמד בראש המדרשה דוד אבישר, ולאחריו הרב ד"ר משה וינטורה, שבספטמבר 1964 העביר את המוסד למתחם "קלמניה", צופית, באזור כפר סבא. בוגרי המדרשה למורים השתלבו בהוראה במערך החינוך הממ"ד, במושבים שונים בארץ. בין מורי המדרשה איילת השחר הראובני, ד"ר אפרים בן אליהו, ד"ר י.א זיידמן, מרים רוזן (אמו של הפנטומימאי חנוך רוזן), מזל וייגרט, גדעון השונמי והסופר אהוד בן עזר.
דגל גרנדה
דגל גרנדה אומץ בשנת 1974.
שבעת הכוכבים שבדגל מסמלים את שבעת מחוזות המדינה. הכוכב באמצע הדגל, המוקף עיגול אדום מסמל את מחוז סנט ג'ורג' - בו נמצאת בירת המדינה סנט ג'ורג'ס.
בצידו השמאלי של הדגל מופיע אגוז מוסקט - אחד המוצרים העיקריים של האי. סמל זה מסמל את כינוייה ההיסטורי של גרנדה "אי התבלינים".
צבעי הדגל: אדום, זהב וירוק מסמלים את הקשר של האי לאפריקה שכן הם נחשבים כצבעים הכלל-אפריקאיים.
יחס ממדי הנס האזרחי שונה מיחס ממדי דגל הלאום (1:2 לעומת 3:5 בהתאמה).
הנס הימי מבוסס על הנס הלבן הבריטי כאשר דגל הלאום של גרנדה נמצא בקנטון הדגל (הרביע העליון הקרוב לניצב הדגל).
שמואל אוזידא
רבי שמואל די אוזידא (1545–1604) (ה'ש"ה–ה'שס"ד) היה ראש ישיבה, מקובל ומחבר ספרים שחי בצפת. מתלמידיו הראשונים של האר"י, וחברו של רבי משה קורדובירו.
קורות חייו
נולד בצפת לרבי יצחק די אוזידא. למד בבית מדרשו של רבי אלישע גאליקו, ובהשראתו הפך לדרשן נלהב. בהמשך ייסד ישיבה גדולה שעסקו בה בנגלה ובנסתר.
נודע בחיבורו על פרקי אבות בשם מדרש שמואל. חיבור זה בחלקו הגדול הוא אנתולוגיה - מעין "שיטה מקובצת" - לפירושים אחרים על המסכת, בתוספת פירושים משלו מדרשות שנשא לקהל שומעיו. החיבור נדפס לראשונה בחייו בויניציה בשנת של"ט (1579), שלוש פעמים נוספות בחיי המחבר, ובמשך השנים נדפס עשרות פעמים, הספר הוא מקור חשוב, הואיל ורבים מהפירושים אותם מצטט הרב אוזידא אינם בידינו כיום.
כמו תלמיד אחר של האר"י, רבי משה אלשיך, די אוזידא עסק בספריו בעיקר בתחום הדרש ולא התמקד בקבלה.
לאחר פטירת האר"י בשנת של"ב (1572) המשיך ר' שמואל ללמוד קבלה אצל ר' חיים ויטאל, והוא חתום בשנת של"ה (1575) על שטר ההתקשרות של חבורת תלמידי האר"י שהכירו בר' חיים ויטל כיורשו הרוחני.
יצא לשליחות בקושטא בשנת שנ"ז.
חיבוריו
ספריו שנדפסו: ספריו בכתב יד:
קישורים חיצוניים
ספריו
אודותיו
צ'רוון (מחוז משנה)
מחוז משנה צ'רוון (בבלארוסית: Чэрвеньскі раён) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיירה צ&.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה צ'רוון 33,383 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 93.2% בלארוסים, 4.27% רוסים, ו-2.53% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (77.95%) ורוסית (19.73%).
קו רקיע
קו רקיע של עיר הוא מונח המתאר את האופק של העיר, ובו צלליות המבנים הבולטים ביותר באותה עיר, כדוגמת גורדי שחקים, גשרים, גלגל ענק ועוד. קו הרקיע מהווה "טביעת אצבע" של העיר, ולרוב מהווה סמל או אמצעי זיהוי שלה כמראה מקום המופיע בסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ואף סמלים רשמיים של העיר.
קווי הרקיע הידועים ביותר בעולם הם אלו של הונג קונג ושל ניו יורק אשר כלל את מגדלי התאומים קודם לנפילתם בפיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001. ערים רבות, בהן תל אביב הוסיפו את קו הרקיע שלהן לסמל העיר.
אבעבועות שחורות
אבעבועות שחורות היא מחלה מידבקת, הנגרמת על ידי הנגיף Variola major. הנגיף עובר מאדם לאדם באמצעות מגע וכתרסיס באמצעות האוויר, בעיקר בחורף ובתחילת האביב; נגיף האבעבועות השחורות קטל ככל הנראה יותר בני אדם מכל מחלה אחרת בהיסטוריה.
כיום הסיכון העיקרי להתפרצות חדשה של המחלה הוא עקב שימוש בנגיפיה כנשק ביולוגי בידי מדינות או ארגוני טרור, אך סיכון זה הוא נמוך, ולצורך התמודדות מולו מוחזק במדינות שונות וביניהן במדינת ישראל מלאי של מנות חיסון כנגד המחלה.
הנגיף מחולל המחלה
המחלה נגרמת על ידי הנגיף Variola major, המשתייך למשפחת poxviridae. לנגיף מקטע בודד של DNA דו-גדילי ליניארי בעל כ-186 אלף זוגות בסיסים. הנגיף הוא גדול יחסית בהשוואה לנגיפים אחרים (250x400 ננומטר). הנגיף מסוגל לשכון רק בקרב בני אדם, ואינו שוכן בגוף באופן רדום.
הנגיף מועבר בין בני אדם באמצעות תרסיס – טיפות קטנות הנפלטות ממערכת הנשימה. לאחר חשיפת דרכי הנשימה לנגיף, נמשך זמן הדגירה שלו בגוף כשבועיים. בזמן זה משכפל הנגיף את עצמו בתאי החולה, כשהוא משתמש בחלבונים העצמיים של התאים.
מאפייני המחלה
לאחר תקופת דגירה של כשבועיים מרגע ההדבקה בנגיף, מופיעה המחלה. המחלה בתחילתה דומה למחלות ויראליות אחרות ומאופיינת בעליית חום הגוף, אפיסת כוחות וחולשה כללית, כאבי ראש וכאבים באיברים שונים. לאחר מכן מתפתחת פריחה בצורת נקודות אדומות זעירות על העור, שהופכת תוך פחות משבוע לשלפוחיות צורבות ומגרדות, אשר מזדהמות, מתמלאות מוגלה ומתקשות, ואם החולה מחלים, משאירות אחריהן גלדים וצלקות לאחר נשירתן. השלפוחיות עלולות להתפתח גם בריריות הפנימיות, לדוגמה בוושט ובקנה הנשימה. המוות מהמחלה עלול להתרחש כבר בתוך שלושה עד חמישה ימים לאחר הופעת השלפוחיות, עקב דימומים בדרכי הנשימה או במערכת העיכול, מהתקף לב או מזיהום כללי ואלח דם. זמן ההחלמה לנותרים אורך בין חודש לשלושה חודשים עד להחלמה המלאה.
למחלת האבעבועות השחורות יש ריח אופייני, חד וחריף, אשר צורב את האף ואי אפשר לטעות בו. רוב החולים יהיו מכוסים לחלוטין, מכף רגל ועד ראש, כולל מתחת לציפורניים, בשלפוחיות גדולות, שלאחר זיהומן נעשות עגולות וקשות והופכות את צבע עורו של החולה לשחור (כאן טמון ההבדל החיצוני בין מחלה זו ובין אבעבועות רוח; באבעבועות רוח נדיר מאוד לראות שלפוחיות על כפות הידיים והרגליים).
התמותה מהמחלה גבוהה מאוד (כ־30%), בעיקר עקב העובדה שהשלפוחיות והזיהום מופיעים בבת אחת, בניגוד למחלה הקלה בהרבה, אבעבועות הרוח, בה מופיעות בגלים שלפוחיות קטנות יותר. שיעור התמותה אף גבוה יותר בקרב ילדים. גיל שלפוחיות שונה וריכוז דלקת קטן יותר מאפשרים למערכת החיסון של הגוף להתמודד בהצלחה עם אבעבועות רוח, שלא כמו באבעבועות שחורות. השלב המידבק ביותר של האבעבועות השחורות הוא בשבוע הראשון למחלה, בו ריכוז הנגיפים ברוק גבוה במיוחד; דיבור פשוט, במהלכו ניתזים רסיסי רוק זעירים, הוא הגורם העיקרי להדבקת אנשים נוספים. הנגיפים שחדרו לגוף דרך האוויר משתרשים בעיקר בריריות האף והפה, ומשם דרכם קצרה אל קשרי הלימפה, בהם הם מתרבים ודרכם מתפשטים לכל חלקי הגוף, כשבסופו של דבר הם מתרבים בעיקר במח העצמות ובטחול. רק לאחר כשבוע ימים מתפשט הנגיף בכל תאי הגוף דרך הדם, כשלהתפשטות זו נלווים תחושה כללית רעה, עליית חום ושאר הסימנים הידועים.
נכון להיום לא פותחה תרופה אנטי ויראלית יעילה כנגד המחלה. עם זאת, החיסון כנגד המחלה יעיל גם כאשר ניתן בתקופת זמן קצרה (מספר ימים) לאחר חשיפה לנגיף. טיפול בתרופה בשם Cidofovir נמצא יעיל כנגד וירוסים מאותה המשפחה ולכן נחשב כטיפול מומלץ כנגד אבעבועות שחורות. בידוד החולים למניעת הדבקה מהווה נדבך חיוני וחשוב בהכלת המחלה ומניעת התפשטותה.
חלק ניכר מבני האדם שחלו במחלת האבעבועות השחורות מתו כתוצאה מכך. המחלה גרמה למותם של מאות מיליוני בני אדם לאורך ההיסטוריה. רבים מהנותרים בחיים נשארו נכים (חרשות, עיוורון ועקרות), מצולקים ומעוותים. המחלה הצדיקה את השמות שבהם כונתה: "האש הגדולה" "מלאך המוות" ועוד כהנה וכהנה שמות דומים. תיעוד ראשון למחלה נעשה לפני למעלה מ-3,000 שנים כשהייתה התפרצות במזרח התיכון בכלל ובמצרים בפרט, כשפרעה, רעמסס החמישי, נפטר מהמחלה בשנת 1157 לפנה"ס. סימני המחלה מצויים עד היום על המומיה שלו.
מגפת קיפריאנוס, שכנראה הייתה מגפת אבעבועות שחורות, פרצה באירופה, במקביל למשבר המאה ה-3. באותה תקופה, היה מצב האימפריה הרומית בכי רע, ונראה כי המגפה גרמה להחלשתה של האימפריה.
גילוי החיסון
כמו לרוב המחלות הוויראליות, גם למחלת האבעבועות השחורות אין תרופה. מערכת החיסון של האדם מייצרת כנגדה תאי זיכרון ונוגדנים. מכיוון שלא פותחה תרופה למחלה, הרי שהמחסום העיקרי בפני מחלת האבעבועות השחורות הוא מניעתה, באמצעות חיסון מקדים היוצר נוגדנים כנגד הנגיף, שיפעלו נגדו בטרם יגרום לנזק.
החיסון הראשון בהיסטוריה הורכב ככל הנראה במאה ה-11 בסין. שלפוחיות שהתקשו ונשרו מחולים נתחבו לחוטמם של ילדים. על דרך מניעה דומה למדה אשת השגריר הבריטי בטורקיה, מארי וורטלי מונטגיו. רופאים טורקים שמו לב שמי שחלה במחלה ונשאר בחיים לא חלה בה שוב. הרעיון שהם הציעו היה להדביק במחלה אנשים בריאים בצורה קלה מאוד, כדי שלא יחלו בה שוב. הם ניסו ליצור את המחלה בצורה קלה באמצעות איסוף נוזל משלפוחיות של קורבנות המחלה, טיפול מסוים להחלשת הנגיף, והחדרת הנגיף לאדם בריא באמצעות שריטה. חיסון זה, שכלל שימוש בנגיף חי, כלל סיכון של התפרצות מלאה של המחלה ומוות עקב ניסיון החיסון, אך סיכון זה היה קטן בהשוואה לשיעור התמותה הגדול מהמחלה. הגברת מונטגיו התרשמה מההגיון בשיטה והשתמשה בה גם לחיסון ילדיה. היא שרדה את המחלה ובשנת 1717, למרות התנגדות הרופאים, שכנעה את אשת יורש העצר, קרולינה לחסן את ילדי משפחת המלוכה בשיטה זו.
תגלית החיסון רשומה בהיסטוריה על שמו של רופא כפרי בריטי, אדוארד ג'נר, אשר שם לב שהיחידים שהצליחו לעבור את המחלה שלמים ובריאים, פחות או יותר, היו החקלאים, ובעיקר מגדלי הבקר. ג'נר הבחין שמגדלי הבקר אשר חלו באבעבועות שחורות עברו את המחלה בצורה קלה וחסרת משמעות מבחינה רפואית; אומנם הופיעו אצלם מספר שלפוחיות מועט, אולם אלה חלפו מבלי להשאיר עקבות כמעט, וזאת בניגוד לשלפוחיות שכיסו את גופם של אלה שלקו במחלה האלימה.
במשך למעלה מעשרים שנה חקר ג'נר את התופעה, ולבסוף הבין שהמחלה על שתי צורותיה הייתה ככל הנראה שתי מחלות שונות. התברר לו שהמחלה שבה חלו האיכרים הייתה מחלת אבעבועות אחרת, אבעבועות הפרות, שמשום מה, לאחר תחלואה בה, נמנעה מהחולה פגיעה על ידי המחלה הקשה. את הסיבה הוא לא ידע, אולם מתוך ההבנה הזו ומתוך הידיעה שאנשים נדבקים כאשר הם באים במגע עם נוזלי השלפוחיות, הבין ג'נר שאין צורך לחכות להידבקות הטבעית של האדם מהפרה ואפשר לזרז את ההידבקות במחלה הקלה, וכך להגן על הנדבק מפני המחלה הקשה. ג'נר הבין כי מי שחולה באבעבועות הבקר לא יחלה באבעבועות שחורות.
ב-1796 ביצע ג'נר את הניסוי הקליני הראשון. הוא מרח על שריטה בעורו של ילד נוזל שנלקח משלפוחית של פרה החולה באבעבועות הפרות. הילד, כפי שצפה, לקה בגרסה קלה מאוד של המחלה והחלים תוך זמן קצר. כעבור זמן מה הוא שרט את עורו של הילד ומרח על השריטה נוזל מאבעבועה של אדם החולה באבעבועות שחורות, וכפי שהעריך, הילד לא חלה במחלה. על סמך הניסוי הבודד הוציא ג'נר בשנת 1796 את החיסון הראשון בעולם כנגד אבעבועות שחורות.
יעילות החיסון של ג'נר נובעת מהדמיון בין נגיף אבעבועות הפרות לנגיף האבעבועות השחורות, המשתייכים שניהם לאותה משפחת נגיפים (poxviridae), ובעלי אותם חלבונים על מעטפת הנגיף, דבר הגורם לכך שנוגדנים כנגד נגיף אחד מהמשפחה, יעילים גם כנגד נגיפים אחרים מהמשפחה. כיום משערים שנגיף האבעבועות השחורות הוא מוטציה של נגיף אבעבועות הבקר.
החיסון של ג'נר היה החיסון ההמוני הראשון שיוצר, והעובדה כי החיסון פותח למעשה ממחלת אבעבועות הפרות השתמרה במילה 'חיסון' באנגלית ('vaccination'), שמקורה במילה הלטינית 'vacca' (כלומר, 'פרה').
המחלה במאה העשרים
החל מהמאה ה־19 החל חיסון מקיף כנגד הנגיף בקרב האוכלוסייה העולמית. מכיוון שמחלת האבעבועות השחורות היא מחלה הפוגעת רק בבני אדם, ואין לה מאחסן בין יתר בעלי החיים (ובנוסף הנגיף אינו מתאחסן בגוף באופן רדום), פתח ארגון הבריאות העולמי באמצע המאה ה-20 במבצע חיסון אינטנסיבי לכל בני האדם בעולם כדי לנסות להכרית את המחלה מעל פני האדמה, כך שלא יישאר אף נשא אחד שלה, ותימנע אפשרות המחלה וההדבקה. בעקבות הצלחת המבצע והיעלמות המחלה נפסק החיסון לה בהדרגה במדינות מערביות שונות (בארצות הברית ב־1972, ואחר כך גם בארצות נוספות), עקב היעלמות המחלה שם, כשהוא נמשך רק במדינות ואזורים מועדים לפורענות. הפסקת החיסון נעשתה עקב תופעות לוואי מסוימות (בשיעור נמוך) שלוו אליו, והעדר הצורך עקב הדברת המחלה.
בעקבות הצלחת מבצע החיסונים הכלל-עולמי הושמד הנגיף גם ממעבדות ברחבי העולם, וכיום הוא שמור בשתי מעבדות בלבד - אחת במרכז לפיקוח מחלות (CDC) בארצות הברית, והשנייה במעבדות וקטור ברוסיה, אשר המשיכו באופן רשמי להחזיק בנגיף למטרות מחקר. לפי החלטת ארגון הבריאות העולמי, נקבע תאריך יעד להשמדת הנגיפים גם ממעבדות אלו, אך מאוחר יותר נדחו תאריכים אלו. לאחרונה עמד תאריך ההשמדה הצפוי על שנת 2014. בשלהי המאה ה-20 התקיים ויכוח בין מדענים, האם להשמיד את הנגיפים שבמעבדות בארצות הברית וברוסיה. אלה שהתנגדו לכך טענו שאין זכות בידי האדם להשמיד במכוון אף יצור, ואפילו יהיו אלה וירוסים מזיקים. בנוסף לשתי המעבדות הידועות כמחזיקות את הנגיף, לא מן הנמנע שמדינות או גופים שונים מחזיקים בנגיף באופן נסתר לצרכים שונים, כדוגמת שימוש פוטנציאלי בו כנשק ביולוגי (ראה להלן).