cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם פוסי סילבה
ביוגרפיה
סילבה התעניין בציור במשך שנים רבות, וכמה מהבדים המוקדמים ביותר שלו הם מג'ורג'יה - החוף והרי טנסי. בין 1900 ל-1905, הוא בילה את הקיץ בלימודי קומפוזיציה אצל ארתור וסלי דאו באיפסוויץ', מסצ'וסטס ב-1907 הוא נסע לפריז כדי ללמוד אמנות באקדמיה ז'וליאן בהדרכת ז'אן פול לורן והנרי רויר, הוא צייר גם בוונציה ובספרד. ב-1908 שלוש מיצירותיו התקבלו בסלון ד'אוטום של פריז. תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה בגלריה האופנתית ז'ורז' פטיט בשנת 1909. לאחר הציג תערוכות נוספות באירופה.
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה
פרשת סטרוסברג ויהודי רומניה
ההנהגה הפרוסית, שפעלה בצורה תקיפה למען מתן אזרחות ליהודי רומניה, דאגה לטפטף לאוזני המנהיגים הרומנים, שביקרו בברלין, שאם נושא מסילות הרכבת יוסדר, גם המשבר השני יוסדר ורומניה תזכה להכרה המיוחלת בעצמאותה. בתחילת 1880 הגיעה רומניה להסדר עם הגרמנים בנושא איגרות החוב וכתוצאה מכך מיהרו הגרמנים, הצרפתים והבריטים להכיר בעצמאות הרומנית ולשלוח אליה שגרירים, אך עדיין עמדה בעינה ההסתייגות לגבי צורת התאזרחות היהודים.
ויליאם פוסי סילבה
ביוגרפיה
כשחזר לארצות הברית ב-1910, הקים לראשונה אולפנים בצ'טנוגה, טנסי, וושינגטון הבירה. ובילה חלק ניכר משלוש השנים הבאות בנסיעות ברחבי הדרום, בחיפוש אחר אתרי ציור והציג גם את עבודותיו. נסיעות הציור האלה לקחו אותו לניו אורלינס, לואיזיאנה; צ'ארלסטון, דרום קרוליינה; וחוף מפרץ מיסיסיפי במהלך תקופה זו החל לפתח מוניטין בסגנון של אימפרסיוניזם לירי. ליד צ'ארלסטון, מטעי מגנוליה וגני מגנוליה סיפקו את ההשראה לסדרת הציורים שלו בשם "גן החלומות". בשנת 1910, הוא ערך תערוכת יחיד בגלריה לאמנות ג'יבס (כעת מוזיאון ג'יבס) בצ'ארלסטון, אחד המקומות המרכזיים הקשורים לרנסאנס של צ'ארלסטון בווושינגטון די. סי. הוא הצטרף לאגודת האמנים המקומית והציג בכמה גלריות לאמנות 1910–1913 הוא הפך לחבר מציג במועדון סלמגונדי בניו יורק, האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה ובמועדוני צבעי המים בשיקגו ובניו יורק.
ב-1911 רכש סילבה נכס בכרמל על הים, קליפורניה, והקים סטודיו לעונת הקיץ; שנה לאחר מכן הוא ומשפחתו קנו שם בית. אף שלא הציג ב-1915 בתערוכת פנמה-פסיפיק הבינלאומית של סן פרנסיסקו, הוא זכה במדליות כסף בתערוכת פנמה-קליפורניה בסן דייגו.
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה
פרשת סטרוסברג ויהודי רומניה
במהלך כל השנים שחלפו עד לסיום מלחמת העולם הראשונה רק כאלף יהודים רומנים הצליחו לעבור את מסלול המכשולים של אישור אזרחות בבתי המחוקקים הרומנים.
ויליאם פוסי סילבה
ביוגרפיה
ציוריו הוצגו לעיתים קרובות במיוחד בדרום קליפורניה, בתערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד. הוא היה חבר מציג במועדון האמנויות והמלאכה בכרמל בין השנים 1913 עד 1923 ונהג להציג באגודה לאמנות כרמל בין השנים 1939 ו-1947. הוא ואשתו היו פעילים חברתית בכרמל שם עזר לצבוע תפאורות לתיאטרון, שירת בוועדת הכבאות, נקט בצעדים משפטיים לשימור העצים העתיקים של העיירה, ועוד פעיליות שונות.
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה
מעמד יהודי רומניה לפני מלחמת העולם הראשונה
השינוי בחוקה הרומנית היה חסר משמעות עבור מרבית יהדות רומניה. חוץ מהמעטים שזכו לאזרחות, מאות אלפי יהודי רומניה היו בחזקת זרים חסרי אזרחות כלשהי, הנסבלים ברומניה. המעמד היה רופף מאוד ואפשר לשלטונות לנהוג ביהודים בקשיחות יתר. בשנים 1878 - 1900 זכו רק 200 יהודים רומנים לקבל רשמית אזרחות רומנית. באמצעים שונים, כמו חקיקה מפלה וקיפוח בכל דרך אפשרית, נדחקו היהודים כמיעוט וכקהילה לחיי עוני מרודים. בין השאר נאסר על היהודים לשהות בתחום הכפרי והעוסקים ברוכלות או בתיווך הואשמו בשוטטות והיו צפויים לגירוש. כן נאסרה קבלתם לשירות המדינה, לבתי חולים כלליים וכדומה. אפילו בעסקים פרטיים של יהודים נדרש שמספר העובדים היהודים לא יעלה על רבע ממספרם הכללי של העובדים. דוגמה להצרת רגלי היהודים בתקופה זו הוא השינוי החדש בחוק מ-23 במאי 1893, שעל פיו מי שאינו אזרח (הרוב המוחלט של היהודים לא זכו לאזרחות) לא יהנה מחינוך יסודי חינם. ילד יהודי התקבל לבית הספר רק אם היה מקום פנוי ונדרש לשלם. כתוצאה מהגבלות אלה, בשנת 1890 נשארו מחוץ למסגרת הבית ספרית כעשרים אלף ילדים יהודים. היהודים, על בסיס אי היותם אזרחים רומנים, נחסמו מעיסוקים שונים: ב-1880 נאסר עליהם לעסוק במכירת משקאות חריפים בכפרים ובעיירות, חוק הבורסה מיולי 1881 אסר עליהם להיות מתווכים או סוכני בורסה וחוק הרוכלות ממרץ 1884 אסר עליהם עיסוק זה. רשימת העיסוקים מהם הודרו נמשכה עם מסילות הברזל, ממכר טבק, ממכר כרטיסי פיס ויתר המונופולים. ב-5 במרץ 1902 חוקק ברומניה "החוק לארגון המקצועות" שנועד להסדיר את קיומן של אגודות מקצועיות והיחסים בין בעלי מקצועות בדרגות שונות. לחוק הזה היו גם סעיפים שנגעו ישירות ליהודים, אף על פי שהמילה "יהודי" לא הוזכרה בו. החוק קבע שזרים יהיו מורשים לעסוק במקצועם ברומניה רק אם יוכלו להוכיח שהרומנים מורשים לעסוק באותו מקצוע בארצם. יהודי רומניה, שהיו במעמד של זרים ללא מדינה, נזקקו לקבלת רישיון מיוחד ממשרד המסחר והתעשייה וללא קבלת רישיון כזה היו בחזקת עבריינים, אם ינסו לעבוד במקצועם. אם בכל זאת קיבלו רישיון לעבוד במקצועם, היו עוד כמה סעיפים בחוק שהפלו אותם לרעה לעומת הרומנים הנוצרים, כמו העדפת בעל מקצוע רומני גם אם מחיריו עולים על מחירי בעל המקצוע הזר בעד 5%. רבים מהיהודים היו בעלי מקצוע, שמצאו עצמם לפתע במצב של גזילת פרנסתם.
ויליאם פוסי סילבה
ביוגרפיה
במהלך שנותיו בקליפורניה, סילבה המשיך להציג את יצירותיו הן בתערוכות בינלאומיות והן ברמה הלאומית, וחזר לעיתים קרובות לדרום כדי לצייר את קרולינה. בשנת 1922 חזרו סילבה ואשתו לצרפת, שם הציג ארבעה ציורים וקיבל ציון מכובד. הוא תרם בין 1926 ל-1942 לתערוכות האמנות הלאומית היוקרתית בספרינגוויל, יוטה, שם הוא זכה במדליות ב-1927 וב-1929.
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה
מעמד יהודי רומניה לפני מלחמת העולם הראשונה
בנוסף לחקיקה המפלה, בעלי תפקידים, שהבינו את רוח החוקים, הרחיבו את פרשנותם לרעת היהודים. כך למשל, בדצמבר 1909, ביאשי, מנהל הפרפקטורה אסר על הקברנים היהודים לבצע את מלאכתם בבית העלמין היהודי. ההנמקה הייתה שבית העלמין נמצא מחוץ לתחומי העיר, לכן נחשב לשטח חקלאי וליהודים אסור לעבוד בחקלאות... היהודים, אשר הבינו שמצבם הכלכלי והאזרחי ברומניה אינו עומד להשתפר, הצמיחו מתוך יאושם תנועת הגירה, שרובה פנתה לארצות הברית ושאר מדינות מערב אירופה וחלקה הקטן פנתה אל ארץ ישראל. בגלל מצבם הכלכלי הירוד, נאלצו לרוב המהגרים לנוע בדרכים ברגל ולהסתמך במידה רבה על סיוע הקהילות היהודיות דרכן עברו. בשנים 1899 עד 1912 לבדן ירדה האוכלוסייה היהודית מ-269,015 תושבים ל-239,967.
ויליאם פוסי סילבה
ביוגרפיה
ציוריו של סילבה זכו בפרסים רבים, כולל מדליית כסף בתערוכת האפלצ'ים בנוקסוויל, טנסי (1910) ופרס שני ביריד מדינת קליפורניה (1920). הוא השתתף בתערוכה הבינלאומית של שער הזהב (1939).
עבודתו נמצאת באוספים של מוזיאון יוסטון (טקסס), גלריית לוקסמבורג (צרפת), מוזיאון רוס ממוריאל (קנדה), מוזיאון ניו אורלינס לאמנות, מוזיאון אוגדן לאמנות דרום (ניו אורלינס), אוסף ג'ונסון (דרום קרולינה), ומוזיאון גיבס, בין היתר.
ויליאם סילבה נפטר בכרמל ב-10 בפברואר 1948.
המעמד האזרחי-משפטי של יהודי רומניה
אי מתן אזרחות ליעקב נוישוץ
יעקב נוישוץ היה יהודי יליד נסיכות מולדובה וגם הוריו היו ילידי המקום. נוישוץ התעשר מאוד, היה מחלוצי תחום הביטוח ברומניה, מראשי הקהילה היהודית, זכה לאותות כבוד רבים ונודע במעשי צדקה מהם נהנו יהודים ונוצרים גם יחד. הוא ביקש את האזרחות הרומנית ובין ממליציו היו יון ברטיאנו ומיכאיל קוגלניצ'אנו, מראשי ממשלות רומניה. בית המחוקקים הרומני העליון אישר לו את האזרחות ברוב קולות, אך בבית המחוקקים התחתון לא הושג רוב להצעה והאזרחות סורבה ליעקב נוישוץ. למרות אכזבתו, המשיך נוישוץ לראות את עצמו כבן רומניה ונתן ביטוי לכך גם בצוואתו. יעקב נוישוץ השאיר בצוואתו עשרים אלף לאי לאקדמיה הרומנית, לייסוד פרס על שם נוישוץ, פרס שהוענק ליצירות ספרותיות איכותיות. בין מקבלי פרס נוישוץ הייתה גם אלנה פאראגו, משוררת ילדים רומניה.
גירוש הפובליציסטים
ביום 6 בספטמבר 1885 פרסם הרב ד"ר משה גסטר, יהודי יליד רומניה, אדם משכיל ורב זכויות, מאמר חריף נגד האנטישמיות של האיכרים הרומנים בעיתון "רומנול" (הרומני). בתגובה לכך גורש מרומניה (קיבל 48 שעות להתארגן לקראת עזיבת רומניה לצמיתות) על ידי ממשלתו ה"ליברלית" של יון ברטיאנו ב-16 באוקטובר באותה שנה, כמו אליאס שוורצפלד, מרקו ברוצ'ינר, יוליוס שיין, מישל עזיאל ואחרים, סה"כ כעשרה פובליציסטים יהודים רומנים.
לאחר כמה שנים ביטלה הממשלה הרומנית את צווי הגירוש, חלק מהפובליציסטים שבו לרומניה, אך חלקם, דוגמת גסטר ושוורצפלד, נשארו בארצות בהן התיישבו לאחר הגירוש, שם פיתחו קריירה חדשה.
ביזויו של שייניאנו
לאזר שייניאנו היה בלשן וחוקר השפה הרומנית, מחלוצי הבלשנות הרומנית. למרות היותו יליד רומניה, אף שלמד בבתי הספר הרומנים, אף ששירת שירות צבאי מלא בצבא רומניה ולמרות תרומתו הגדולה לבלשנות הרומנית, הוא היה במעמד של חסר אזרחות רק בגלל היותו יהודי ובמעמד זה נחסמו מפניו המשרות האקדמיות ברומניה. בשנת 1881 ניסה להתאזרח בדרך שהחוק איפשר, על ידי פניה לשלטונות והמתנה של עשר שנים ולאחר מכן הצבעה בשני בתי המחוקקים הרומנים. עשר שנים לאחר הגשת בקשתו, ב-1891, היא נידונה בבית המחוקקים העליון ונדחתה בתוצאה של 79 מתנגדים ושני תומכים.
בבית המחוקקים העליון יצאו מתנגדיו במתקפה רבתית עליו, טענו שמחקריו נועדו רק לזכייה בפרסים כספיים, טענו שמי שנולד יהודי לא יכול להבין את השפה הרומנית לעומקה, התקיפו אותו על אי יציאה פומבית למען הרומנים הטרנסילבניים, שהיו תחת ריבונות אוסטרו-הונגרית, אף שבהיותו יהודי חסר אזרחות, הייתה פעילות פוליטית אסורה עליו והוא אכן לא היה פעיל פוליטית - הבקשה נדחתה בתוצאה של 61 נגד ורק 12 בעד והאנטישמיים חגגו. שייניאנו עדיין לא נואש, הוא המיר את דתו לנצרות אורתודוקסית, כשסנדקו בטקס היה המדינאי הרומני טאקה יונסקו. ב-1899 הצליחה בקשת ההתאזרחות שלו לעבור את ההצבעה בבית המחוקקים העליון ושייניאנו, שניסה לברר את נוהל קבלת האזרחות, גילה להפתעתו שהסיפור לא נגמר - בחידוש פרוצדורלי של הרגע האחרון, שגם סנדקו תמך בו, נקבע שהתאזרחות של יהודי זקוקה לאישור של שני בתי המחוקקים באותה קדנציה, לכן הוא נזקק לאישור מחודש של בית המחוקקים התחתון.
ביום האחרון של הקדנציה הובאה בקשת ההתאזרחות לאישור הבית התחתון, אך מתנגדיו הצליחו למנוע יצירת הרוב הדרוש - הבקשה לא אושרה. יתר על כן, הפקולטה לבלשנות, שבראשה קיווה לעמוד, בוטלה. בשנת 1900 התכנס שוב בית המחוקקים התחתון לדון בבקשת ההתאזרחות של שייניאנו ולאחר מאבק צמוד נדחתה הבקשה ברוב דחוק של 48 מתנגדים ו-45 תומכים. שייניאנו, לאחר כל שנות ההמתנה והדחיות, נואש - הוא היגר עם משפחתו לצרפת, שם הקדיש עצמו לחקר הצרפתית ופרסם מחקרים בנושא.
ציור היהודי עם אווז
יהודים רומנים אחרים, שראו מה קרה לשייניאנו, מלומד גדול, לא פוליטי, יליד רומניה, שהתנצר, הסיקו את המסקנות לגבי סיכוייהם, אם יבקשו להתאזרח. תהליך ההתאזרחות של היהודים הפך למסלול ביזוי וסחיטת טובות הנאה עם מעט מאוד סיכויי הצלחה. על רקע זה צייר הצייר הרומני הנודע, ניקולאה גריגורסקו, את תמונת היהודי עם אווז. התמונה הוצגה ב-1880 בתערוכה בפריז והשם המקורי היה: Juif moldave allant demander la naturalisation à l'Assemblée roumaine (יהודי ממולדובה בדרכו לפרלמנט הרומני, כדי לבקש התאזרחות). זו לא הייתה פעם ראשונה שגריגורסקו צייר יהודים דתיים, אך הפעם, בנוסף לאווז, היהודי מחזיק בידו מכתב מבויל, שניתן לקרוא את הכתוב עליו: המכתב מופנה לנשיא ולחברי בית המחוקקים. כלכלתם של יהודי מולדובה הייתה מבוססת במידה רבה על גידול אווזים ואכילת בשרם ושומנם. הציור הוא למעשה התייחסות אירונית של גריגורסקו לתהליך ההתאזרחות - בעיני הצייר, היהודי העני והתמים מבקש התאזרחות ומביא את האווז כדמי שלמונים לקידום התהליך. הציור זכה לתהודה גדולה, אך לא כל המביטים בו מתעמקים במכתב ובמשמעותו.
היהודים בצבא הרומני
בחקיקה הצבאית הרומנית נכללו אפליות מובהקות נגד היהודים חסרי האזרחות. חוק מ-11 ביוני 1868 חייב את גיוס הרומנים והזרים חסרי האזרחות (רק יהודים היו במעמד זה). בהמשך, עד 1882 ניסו להדיר את היהודים מהצבא, אך לאחר מכן שבו לחייב אותם בגיוס בהיותם "תושבים" וחיוב זה נמשך עד מלחמת העולם הראשונה יחד עם הגבלות שמנעו מהיהודים עלייה בדרגות צבאיות מכל סוג. מצב חוקי זה נמשך תחת ממשלות רומניות מכל הזרמים הפוליטיים.
13,000 יהודים גויסו והשתתפו גם במלחמת הבלקן הראשונה ובמלחמת הבלקן השנייה ועל רקע זה צידדו הלכי הרוח ברומניה ועמדת המדיה במתן אזרחות רומנית לחיילים היהודים, כפי שניתנה האזרחות לחיילים היהודים ששרתו במלחמת 1877–1878. המלחמות הסתיימו, נחתמו חוזי השלום והחיילים היהודים נשכחו.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה עלתה שוב שאלת אזרחות היהודים הנקראים לשרת בצבא רומניה. ב-1916, כשרומניה נכנסה למלחמה, גויסו 25,000 חיילים יהודים.
שבועת היהודים ברומניה
שבועת היהודים (בלטינית: juramentum more judaico) הייתה שבועה מיוחדת ומשפילה שיהודים אולצו להישבע בה בהתדיינויותיהם בבתי דין נוצריים או מוסלמיים. בנסיכות מולדובה הונהגה לראשונה שבועת היהודים בתקופת השליט גריגורה גיקה (1739–1741). אותר נוסח מ-1786, מתקופת שלטונו של אלכסנדרו מברוקורדאט, שהועתק פעם נוספת ב-1828, בתקופת שלטונו של יואן-סנדו סטורזה. נוסח זה הונהג ביאשי ובערים אחרות של נסיכות מולדובה. בטרם מתן השבועה, היה על היהודי לצום, לגזור צפורני ידיו ורגליו, לטבול במקווה, ללבוש תכריכי מת ולהתיצב בבית הכנסת ביום שני או ביום חמישי, כשקוראים את ספר התורה, להתעטף בטלית ולהניח תפילין של יד ושל ראש, לפתוח את ארון הקודש ולהוציא את ספר התורה בידיו. את בית הכנסת היו צריכים להכין עם רקע אפור על ידי הדלקת נרות שעווה שחורים, עבורו ועבור ילדיו. הנשבע היה אמור לשכב על מיטת מת ומעל ראשו החזיקו נר ותקעו בשופר שבע פעמים, תוך כדי הקראת כל הקללות מהתוכחה. הנשבע אמור היה לחזור אחרי הרב, להניח את אצבעותיו על ספר התורה ולהגיד שמע ישראל ופסוקים נוספים. השופט או בא כוחו איימו על הנשבע שאם ישקר תפתח האדמה את פיה ותבלע אותו, את רעיתו, את ילדיו, את הוריו ואת כל רכושו.
בנסיכות ולאכיה השכנה הנהיגו את השבועה מ-1800 והוסיפו כמה פרטים לטקס המשפיל: מיטת המת כוסתה באריג שחור ולידה הוצבו שני נרות שחורים, הנשבע עמד יחף ובנוכחות מנין יהודים מהמכובדים ביותר קרא את השבועה בעודו מחזיק בספר התורה ונוגע במיטת המת. בו זמנית תקע הרב בשופר וקרא את הקללות ואחרי כל קללה נדרשו הנשבע ויתר היהודים להגיד "אמן".
לאחר איחוד הנסיכויות הרומניות ויצירת רומניה, נמשך בה השימוש בשבועת היהודים. בכל העולם וגם ברומניה נערך מאבק לביטול שבועת היהודים המבזה. ברומניה התבלטו הרב הספרדי הראשי של בוקרשט, חיים בז'רנו והרב ישראל מרגוליס מבראילה, שנעלו את בתי הכנסת שלהם, כדי למנוע את עריכת השבועה והרב אבנר קסוואן מרמניקו סראט, שסירב להשתתף בטקס. בלטו בפעילותם הציבורית ובפובליציסטיקה האישים הבאים: דוקטור יעקב נימירובר, הרב יצחק איזיק טאובס מברלאד ודוקטור יעקב נאכט מפוקשאן (השניים כתבו מחקרים השוואתיים על השבועה ושלחו עצומות לשלטונות) והרב מאיר מוריץ בק שכינה את השבועה בשם "מורה בארבארו" ונטל חלק חשוב במאבק לביטולה. המאבק נשא פרי ב-1904, כאשר השלטונות הרומניים ביטלו את נוהג שבועת היהודים. השבועה בוטלה רשמית ברומניה רק ב-1912 וגם אחרי זה היו ערים ברומניה שהמשיכו בכך עד שנות העשרים של המאה ה-20.
רב שיח בנושא יהודי רומניה ופעילות לוצאטי
העיסוק המתמיד במעמדם המיוחד של יהודי רומניה גרם ליוזמה של כתב עת רומני חדש לזימון אישים רבי השפעה מהמערב לרב שיח בנושא זה. כתב העת Noua Revistă Română (רביסטה רומנית חדשה) שלח ב-1901 שאלון בנושא "הבעיה היהודית" לז'ורז' קלמנסו, אמיל זולא, צ'זארה לומברוזו, תאודור מומזן, קרל לואגר, ארנסט מאך ולואיג'י לוצאטי ועוד.
בתשובתו לוצאטי תמך בחום באמנציפציה של יהודי רומניה, הדרגתית, אך הכרחית, אך המצב לא השתפר. בתקופת המלחמות הבלקניות התעוררה בלב יהודי רומניה התקווה, שבהסכמי השלום מעצמות אירופה יביאו לאמנציפציה שלהם. נרסיס לוון, שהיה נשיא כל ישראל חברים, נפגש בפברואר 1913 עם לוצאטי ומסר לו תיק עם חומר רקע למאבק זה.
ב-3 במרץ 1913, בעיתון ה איטלקי קוריירה דלה סרה, התפרסם מאמר של לוצאטי בשם Un appello alla diplomazia europea per salvare la liberta religiosa (קריאה לדיפלומטיה אירופאית למען הצלת חופש הדת) ובו קריאה למאבק דיפלומטי בשלטון הרומני המונע זכויות מיהודים. מאמר נוסף, שפרסם באותו עיתון ב-27 במרץ יצר כבר גל של תגובות היסטריות בעיתונות הרומנית ושר הפנים הרומני, טאקה יונסקו, הגיב בשני מאמרים בעיתון La Roumanie ותגובתו זכתה לתגובה של לוצאטי ב-20 באפריל. במקביל למאבק העיתונאי הבטיח לוצאטי לאדולף שטרן לייצור קשר עם שר החוץ האיטלקי, כדי שהאחרון יארגן לחץ דיפלומטי בנושא. מאמריו של לוצאטי צוטטו ותורגמו לעיתונים שונים במערב אירופה ובאמריקה. בסתיו 1913התממשה יוזמתו של לוצאטי, על פי רעיון של אדולף שטרן, להוצאת קריאה אל השלטון הרומני לאמנציפציה של היהודים. על הקריאה חתמו אישים נכבדים רבים של התקופה באירופה ובארצות הברית ובהם: ז'ורז' קלמנסו, ז'אן ז'ורס, אנטול פראנס, ג'ורג' ברנרד שו, תאודור רוזוולט, גאספארה פינאלי, הלורד רוטשילד ועוד.
הסכם השלום עם גרמניה
במלחמת העולם הראשונה, לאחר המהפכה ברוסיה, רומניה מצאה את עצמה מבודדת מול יריביה, כשחלק גדול משטחה, כולל בירתה, כבושים על ידי האויב. בנסיבות אלה החליטה רומניה לחתום על הסכם שלום נפרד, הסכם בוקרשט. בהסכם זה, בפרק השביעי, בסעיף XXVIII נקבע שיהודי רומניה חסרי האזרחות יקבלו אזרחות מלאה.
הצו המלכותי להענקת זכויות אזרחיות ליהודי רומניה
בועידת השלום בפריז (1919) התחייבה רומניה לתת אזרחות ושוויון זכויות למיעוטים שונים, כולל היהודים, ולשם כך הוכנס סעיף מיוחד, סעיף 7 וזו לשונו:
כדי לקיים את התחייבות רומניה, הוציא מלך רומניה ביום 28 במאי 1919 צו למתן זכויות אזרחיות ליהודי רומניה וזו לשונו:
הבחירות הראשונות בהשתתפות היהודים
הצו המלכותי ניתן עדיין לפירושים, האם היהודים יקבלו את האזרחות רק על סמך ההצהרה, כפי שפורטה בצו או שדרוש עדיין חוק אינדיבידואלי לכל מתאזרח, כפי שכתוב בחוקה. עמדת המעצמות הייתה ברורה, אך ראש ממשלת רומניה, יון (יונל) ברטיאנו, ניסה לקבל נוסח שיאפשר לרומנים להתחכם ולמנוע התאזרחות כל היהודים. המועצה העליונה של בני הברית לא קיבלה את עמדת ברטיאנו והוא פרש מוועידת השלום וב-12 בספטמבר 1919 התפטר מראשות הממשלה.
ראש הממשלה, שהתמנה במקום ברטיאנו, ארתור וטויאנו, ארגן בחירות כלליות לפרלמנט ברומניה על כל חבליה, כולל החבלים החדשים שסופחו אליה ובבחירות אלה ניתנה זכות לבחור ולהיבחר גם ליהודים. הבחירות נערכו בימים 3 עד 6 בנובמבר ובין חברי הפרלמנט החדשים נמנו גם היהודים: נתן לרנר, יהודה לייב צירלסון, ינקו מליקזון, איליה מוסקוביץ' ואלכסנדרו דוברוג'אנו-גרה.
חוקת 1923
בחוקת רומניה 1923 כבר לא היו סעיפים המפלים בין בני אמונות שונות, להפך, סעיפים 7 ו-8 ציינו במיוחד שהבדלים באמונה הדתית או מוצא אתני לא יהוו מכשול בקבלת אזרחות וזכויות שוות.
חוק מרזסקו
במאי 1924 החליטה ממשלת רומניה לאמץ את מה שכונה "חוק מרזסקו" על שמו של שר המשפטים, כללים מפורטים לקבלת אזרחות רומנית על ידי זרים. יש הערכות שחוק מרזסקו ביטל את אזרחותם של כמאה אלף יהודים, בעיקר מהחבלים שסופחו לרומניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, כרסום ראשון באמנציפציה של יהודי רומניה.
מאבקי הסטודנטים להנהגת נומרוס קלאוזוס
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בפקולטות לרפואה במרכזים האוניברסיטאיים ברומניה, החלו סטודנטים לא יהודים בהפגנות ומהומות על רקע סירוב הקהילות היהודיות לספק גופות לנתיחה שלאחר המוות עבור הסטודנטים, חרף העובדה שביניהם היו לא מעט יהודים.
ברומניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה זכו היהודים לאמנציפציה ויכולתם להתחרות ברומנים גברה. האנטישמיות ברומניה, שניזונה במידה רבה מהתחרות על מקומות העבודה של בוגרי בתי הספר התיכוניים והאוניברסיטאות, התעצמה, בעיקר משום שהכמות היחסית של היהודים באוניברסיטאות באופן כללי ובפקולטות לרפואה במיוחד הייתה גדולה בהרבה מחלקם באוכלוסייה הכללית. בשנת הלימודים 1920–1921 למדו רפואה באוניברסיטת בוקרשט 1,808 סטודנטים, כש-537 מתוכם היו יהודים (29,7%) - באותה תקופה אחוז היהודים באוכלוסייה הרומנית נע סביב 4%. בהונגריה השכנה הייתה תופעה דומה והשלטונות הנהיגו שם נומרוס קלאוזוס, הסטודנטים הרומנים שאפו אפוא להנהיג גם ברומניה הגבלות דומות.
פרעות הסטודנטים באורדיה, שהופנו כנגד יהדות אורדיה והתפשטו כנגד יהודים וקהילות יהודיות במקומות נוספים, התרחשו בתחילת חודש דצמבר 1927, במהלך כינוס ארצי של קונגרס הסטודנטים הלאומי של רומניה, שנערך בעיר אורדיה. הכינוס נערך על ידי גופים אנטישמיים בעידוד ובמימון של ממשלה רומנית ליבלית. ברומניה, להבדיל מהמקובל ביתר אירופה, הליברלים נשאו את דגל המאבק ביהדות והשמרנים היו נוחים יותר לציבור היהודי.
החקיקה האנטישמית לפני מלחמת העולם השנייה
ב-15 השנים שבין פרסום חוקת רומניה 1923 ובין הקמת הממשלה האנטישמית של גוגה-קוזה ליהודי רומניה היה לכאורה שוויון זכויות מלא, אולם המציאות הייתה מורכבת יותר, המאבקים להדרת היהודים מתחומים שונים נמשכו. כדי לא להתעמת עם מעצמות המערב, שהיו בנות הברית המסורתיות של רומניה, ממשלות רומניה לא ניסו לבטל את אזרחות היהודים, אך המציאו הפליה על בסיס מוצא, לפי דין הדם, תוך הבדלה בין אזרח רומני ממוצא אתני רומני ובין מי שאינו כזה. גם בין המיעוטים השונים הבדילו - כדי לבודד את היהודים הכירו בלגיטימיות של מיעוטים שיש להם מדינות לאום, לעומת מיעוט שאין לו מדינה כזאת, כלומר: היהודים.
בתחום הלימודים האוניברסיטאיים היה מאבק מתמיד של הלאומנים להנהגת נומרוס קלאוזוס, בדומה למה שנעשה בהונגריה. מאבק זה זכה לתנופה רבה בעקבות פולמוס גופות היהודים בפקולטות לרפואה ברומניה ואומנם נכפו החלטות מפלות נגד הסטודנטים היהודים. בשל החלטות אלה, החליטו סטודנטים יהודים רבים לצאת ללימודים במערב אירופה ובמקרים רבים, גם להגר סופית מרומניה.
חלק גדול מהעם הרומני והנהגתו לא השלימו עם מתן זכויות שוות ליהודי רומניה. המאבק שלהם, נגד מימוש הזכויות וליצירת דיפרנציאציה אזרחית, החל באוניברסיטאות, בהנהגת פרופסורים אנטישמיים, במקומות ציבוריים, בהם פגעו סטודנטים אנטישמיים מאורגנים ביהודים ולבסוף בתקשורת ובזירה הפוליטית, שהולידה מפלגות אנטישמיות. הפופולריות של האנטישמיות הדאיגה את הנהגת המדינה, כולל בית המלוכה, ולבסוף, כדי לשלוט על הגל, החליטו להצטרף אליו וליזום חקיקה אנטישמית.
החקיקה האנטישמית נגד אזרחים רומנים יהודים התחילה ב-1934 עם החוק להפעלת סגל רומני במפעלים (Legea pentru folosirea personalului romanesc in intreprinderi). חוק זה שהופיע לראשונה ב-23 בינואר 1935, פעל ברוח חוקי נירנברג והבדיל לראשונה בין שלושה סוגי תושבים ברומניה, "אזרחים רומנים אתניים", "אזרחים רומנים שאינם רומנים אתניים" ו"זרים" - כך הופרדו היהודים מהרומנים האתניים. חוק זה פגע גם במיעוטים אחרים, אך לא באותה מידה כמו ביהודים, המיעוטים האחרים, בדרך כלל, התגוררו באזורים חקלאיים ועסקו במקצועות מסורתיים, כך שהחוק לא השפיע עליהם, אך על היהודים, שהתגוררו בערים, הייתה לו השפעה חזקה. לאחר חקיקת החוק החלו כל מיני ארגונים מקצועיים לפעול להרחקת היהודים, כך עשו עורכי הדין, המהנדסים וארגונים אחרים, שהכריזו על עצמם כארגונים נוצרים. בנוסף לכך, חוק זה חייב שבמפעלים יהיו 80% מהסגל ו-50% מההנהלה רומנים "אתניים". חלק מהיהודים, שרצו להתחמק מפגיעת החקיקה נגד יהודים, החלו להמיר את דתם לנצרות. בתחילת 1937, בבוקרשט לבדה הוגשו 200 בקשות להמרה. מ-1936 עד 1937 התנצרו 676 יהודים ברומניה. בשנים 1941 עד 1944, למרות איסור בחוק על המרות דת של יהודים, רק בשטחי הרגאט נרשמו 1,361 המרות דת.
ב-1936 החלה ועדה פרלמנטרית ברומניה לדון בהצעת חוק לדיון מחודש ברשימות בני המיעוטים, שזכו להתאזרחות ברומניה, הצעה שהופנתה בראש וראשונה כלפי היהודים. הצעה זו לא הפכה לחוק, אך הממשלה קידמה ואישרה חקיקות פחות שאפתניות, שהגבילו והדירו את היהודים מתחומים שונים.
רומניה הייתה מונרכיה חוקתית וקרול השני, מלך רומניה, שהייתה לו פילגש נודעת, אלנה לופסקו, בת להורים יהודים מומרים, הוצג על ידי הזרמים האנטישמיים ובעיקר התנועה הלגיונרית, כמשרת האינטרסים היהודיים. כדי להתמודד עם המצב הטיל המלך את הרכבת הממשלה על אוקטביאן גוגה שעמד בראש המפלגה הלאומית-נוצרית, מפלגה אנטישמית מאוד, המתחרה של "התנועה הלגיונרית".
הצו המלכותי לבדיקה מחודשת של אזרחות היהודים ברומניה
ביום 21 בינואר 1938 בתקופת ממשלתם של אוקטביאן גוגה ואלכסנדרו קונסטנטין קוזה, הוצא צו מלכותי מס' 169, צו לבדיקה מחדש של אזרחות היהודים ברומניה וזו לשונו (הסעיפים הרלוונטיים):
מעשית נדרשו 617,396 יהודים, שהיוו 84% מיהודי רומניה (728,115), להוכיח מחדש את זכאותם לאזרחות, תוך 20 ימים. רק בתחום הרגאט ניתנה הארכה. פקידים רבים הקשו על היהודים, אם מתוך רצון רע, אם מתוך רצון לסחוט דמי לא ייחרץ ואם מתוך סתם בירוקרטיה, לכן יהודים רבים לא הצליחו לעמוד במשימה ו־225,222 איבדו את אזרחותם וסווגו כתושבים זרים. לתושבים זרים אלה ניתן אישור שהייה, שנזקק לחידוש לאחר שנה.
ההפרדה הגזעית
ב-8 באוגוסט 1940 האנטישמיות הרומנית היורידית הגיעה לשיא מסוים, כאשר קרול השני, מלך רומניה, יון ג'יגורטו, ראש ממשלת רומניה ויון גרויה, שר המשפטים של רומניה, חתמו על הצו-חוק מספר 2,560, שקבע את הסטטוס החדש של היהודים ברומניה על פי עקרונות דין הדם, סטטוס שמבחינות מסוימות היה גרוע מהחקיקה הנאצית. באותו יום נחתם צו-חוק נוסף, מספר 2,651, שאסר נישואים מעורבים בין רומנים על פי ה"דם" ובין יהודים,
סילוק היהודים מהצבא הרומני
ביום 19 באוגוסט 1940 הוצא לראשונה צו לסילוק היהודים מהצבא הרומני. הצו התבסס על סעיף מתוך חוקים להגדרת היהודים ברומניה 1940–1944 שחוקק ביום 9 באוגוסט 1940 ובו נקבעה חלוקת יהודי רומניה לשלוש קבוצות - שתי קבוצות נפסלו לשירות צבאי (סוגים א' ו-ג'). היהודים שנפסלו לשירות צבאי חויבו לפדות עצמם בתשלום מס מיוחד או ב"עבודות ציבוריות" לתקופה שיקבע המשרד להגנה לאומית.
ב-5 בדצמבר 1940 הופעל סעיף זה גם על היהודים מסוג ב' ובכך הושלם סילוק היהודים מהצבא הרומני (פרט ליוצאים מן הכלל שעוד יפורטו בהמשך). הסעיף המחייב את היהודים ב"עבודות ציבוריות" שימש בהמשך כבסיס חוקי להקמת מחנות העבודה ופלוגות העבודה. חוק זה נקרא "חוק המעמד הצבאי של היהודים".
ביום 21 בינואר 1941 פורסם "תקנון המעמד הצבאי של היהודים". החוק החדש קבע שהיהודים חייבים, תמורת הפטור משירות צבאי, בתשלום כספי ובעבודות כפייה. החוק פירט את התשלום שחייב כל יהודי, בהתאם לגילו ובהתאם להכנסותיו. לצורך חישוב הכנסותיו נכללו גם הכנסות אשתו, הכנסות הוריו והכנסות הורי אשתו. החוק גם קבע שבעת גיוס כללי התשלום מוגדל ב-50% ובעת מלחמה ב-100%.
הצבא הרומני נזקק מאוד לחלק מהחיילים היהודים שהיו בעלי התמחויות מיוחדות, לכן הטיהור לא היה מושלם. מאות חיילים יהודים בעלי התמחויות נדרשות, כמו מכונאים ורופאים, נותרו בצבא הרומני. גם הבירוקרטיה הרומנית תרמה את חלקה לכך שנשארו יהודים בצבא הרומני. יותר ממאתים יהודים, חלקם קצינים שיהדותם לא הייתה ידועה, נותרו בשורות הצבא הרומני. נוכחות היהודים, שנותרו בשורות הצבא הרומני, הוצנעה על ידי שלטונות הצבא, אך היחשפותם של בודדים על ידי ההמון הביאה לא פעם למעשי לינץ' בטענה שמדובר ביהודי שהתחפש לחייל כדי לפגוע בצבא.
המדינה הלאומית-לגיונרית
קריעת חבלים גדולים מרומניה והעברתם למדינות אחרות ללא מלחמה גרמה לדיכאון ותסיסה ברומניה המקוצצת. קרול השני, מלך רומניה, ששלט שלטון דיקטטורי, חיפש חיזוק למשטרו, לכן הציע, ב-4 בספטמבר 1940, לגנרל יון אנטונסקו, להקים ממשלה בשותפות עם התנועה הלגיונרית, שעד אז נרדפה על ידי המלך. אנטונסקו קיבל את ההצעה וכעבור יומיים תבע מהמלך ויתור על הכתר לטובת בנו ועזיבת רומניה. המלך נכנע.
ב-14 בספטמבר הוכרז המשטר החדש, מיכאל הראשון, מלך רומניה היה לראש מדינה סמלי עם סמכויות מוגבלות מאוד, יון אנטונסקו הוכרז קונדוקטורול (מנהיג עליון), המקבילה הרומנית לפיהרר, הוריה סימה, מנהיג התנועה הלגיונרית, מונה לסגן ראש ממשלת רומניה ורומניה עצמה כונתה משלב זה בשם המדינה הלאומית-לגיונרית.
התנועה הלגיונרית הייתה תנועה אנטישמית מוצהרת ועם הגעת אנשיה לעמדות שלטוניות פעלה לפגוע ביהודים וברכושם ולהעשיר את אנשיה ואת קרנות התנועה. בחקיקה נמשכה המגמה של חקיקה אנטישמית מפלה ובתקופת המדינה הלאומית-לגיונרית חוקקו מעל 20 חוקים נגד היהודים.
המדינה הלאומית-לגיונרית הונהגה על ידי שני כוחות, שכל אחד מהם שאף להנהגה בלעדית והיו קיימים ביניהם מתחים שהלכו וגברו, במיוחד בנושא הטיפול ביהודים. שני הגופים היו בעד הדרת היהודים ושוד רכושם, אך בעוד יון אנטונסקו ותומכיו רצו לעשות זאת בצורה הדרגתית, כדי לא לפגוע בכלכלה הרומנית, ולנתב את רכוש היהודים לאוצר המדינה, הלגיונרים רצו לעשות זאת מהר ככל האפשר ואת רכוש היהודים לנתב לכיסיהם. המתח בין שני המחנות הלך וגבר והגיע לשיאו במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט, שהיוו אקורד הסיום בשותפות הזאת - עם דיכוי המרד, אנטונסקו הכריז על סוף המדינה הלאומית-לגיונרית ועבר למשטר של דיקטטורה צבאית בראשותו.
החקיקה נגד היהודים בתקופת אנטונסקו
בתקופת שלטונו של יון אנטונסקו נחקקו עשרות חוקים במסגרת הרומניזציה וכנגד היהודים, ביניהם הפקעת כל נכסי היהודים באזורים הכפריים, ובכלל זה קרקעות (5 באוקטובר 1940), יערות, מבשלות כוהל ומנסרות לעיבוד עצים (7 בנובמבר 1940), הפקעת ספינות שיט (4 בדצמבר 1940), הפקעת בתים ודירות (27 במרץ 1941), חוק העבודה לטובת הציבור (שחייב את היהודים בעבודות כפייה) וצו לסגירת כל בתי הקפה היהודיים (19 ביוני).
היהודים חויבו במיסים מיוחדים, נאסרה עליהם החזקת מקלטי רדיו וכלי רכב, כולל אופניים, והוטל עליהם לספק כמויות של מצרכים ומלבושים שונים.
לפי הוראות ממשלת אנטונסקו נקבעו אזורים בהם לא אושרו מגורי יהודים והתושבים היהודים גורשו, מרביתם למחנות בטרנסניסטריה.
בצו-חוק המפרט את הענישה של המעשים שסיכנו את המדינה או את האינטרסים שלה נוסף סעיף 16 שקבע, שבמקרה בו הנאשם אינו בעל מוצא רומני או שהוא קומוניסט, העונש יוכפל.
עבודות כפייה ואגרות כחלופה לשירות צבאי
על פי צו-חוק 3,984 מדצמבר 1940 יהודי רומניה קיבלו פטור משירות צבאי, אך החוק הזה וחוקים נוספים, שבאו בעקבותיו תבעו מהיהודים תמורה לפטור על ידי ביצוע עבודות כפייה ותשלום מיסים ואגרות. חקיקה זו הייתה ייחודית ליהודים. יהודים בעלי הכשרה מיוחדת, שהצבא הרומני נזקק להם, נשארו בשירות צבאי, אך במעמד שונה ובלבוש שונה מבעלי הכשרה דומה לא יהודים. רופאים שבעבר זכו לדרגת קצונה, קיבלו דרגת "רופא" ואלה שקיבלו בעבר דרגת תת-קצין, קיבלו דרגת "רופא מסייע". במקום הכוכבים על הדרגות, קיבלו מגיני דוד, כדי להדגיש את יהדותם.
השתמטות היהודים מתשלום המיסים המיוחדים או אי ביצוע נאמן של עבודות הכפייה נענשו בעונשים מדורגים, לפי החומרה, כשהעונש המרבי הוא הגלייה, יחד עם המשפחה, לטרנסניסטריה. אותם יהודים, שנמצאו בלתי כשירים לביצוע עבודות כפייה, חויבו בתשלום מיסים נוספים ואותם יהודים שלא היו להם האמצעים לתשלום מיסים, חויבו בעבודות כפייה תמורתם. מי שהיה חסר אמצעים וחסר כושר עבודה, נמצא פטור מתביעות.
חובת עבודות הכפייה הוטלה על גברים יהודים בני 18 עד 50 ונשים יהודיות בנות 18 עד 40. הנשים נועדו לתפקידי כובסות, תופרות ועבודות משרדיות. בפועל נלקחו לעבודות כפייה גם צעירים יהודים מתחת לגיל 18.
כל יהודי בגיל 17 - 21 חויב בתשלום שנתי של 7,000 לאי, בגיל 21 - 24 תשלום שנתי של 6,000 לאי, בגיל 24 - 41 תשלום שנתי של 4,000 לאי ובגיל 41 - 50 תשלום שנתי של 1,000 לאי. מיסים אלה היו בנוסף למיסים המוטלים בהתאם להכנסה.
על פי הוראה של יון אנטונסקו, שפורסמה על ידי משרד הפנים ב-18 ביולי 1941, על כל היהודים הנמצאים במחנות או שנתפסו כשבויים יוטלו עבודות פרך ואם יהיו הימלטויות, יוצא להורג כל עשירי. אם העבודות לא יבוצעו היטב, ימנע מהם מזון ולא יאפשרו להם לקבל או לקנות מזון אחר.
שואת יהודי רומניה
יון אנטונסקו שלט כדיקטטור, לכן מדיניותה של רומניה בתקופתו נקבעה על פי ראות עיניו. גם מצב יהודי רומניה, שדידתם המאורגנת, הדרתם, בידודם וגירושם נקבעו על ידי אנטונסקו, תוך התאמת המערכת החוקית לרצונו.
אנטונסקו והחקיקה הרומנית הבדילו בין יהודי הרגאט ובין יהודי המחוזות שצורפו לרומניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, האחרונים היו במצב הגרוע ביותר. ביום 8 ביולי 1941 נאם אנטונסקו לפני מועצת השרים של רומניה ואמר: "...אני בעד הגירה כפויה של היסוד היהודי מבוקובינה ומבסרביה, צריכים להשליך אותם מעבר לגבול. אני גם בעד הגירה כפויה של היסוד האוקראיני, אין להם מה לחפש כאן ברגע זה. לא אכפת לי אם בהיסטוריה יראו בנו ברברים. האימפריה הרומית ביצעה סדרה של מעשים ברבריים לפי קני המידה הנוכחיים ובכל זאת הייתה המבנה הפוליטי הדגול ביותר. אין בהיסטוריה שלנו רגע מתאים יותר. אם יהיה צורך, תירו במקלעים".
היהודים גורשו, תחילה מהאזורים הכפריים אל הערים. בהמשך הניסיון לגרש אותם מיאשי הסתיים בפרעות יאשי. היהודים גורשו מדורוחוי ומיתר ערי הגבול עם ברית המועצות ולאחר הפלישה של גרמניה הנאצית ורומניה לשטחי ברית המועצות, הרומנים טיהרו את שטחי הכיבוש שלהם מיהודים, כשהם רוצחים אותם בהמוניהם ואת הנותרים מגרשים לטרנסניסטריה, שם מרביתם מתו מרעב, קור ומחלות.
אנטונסקו תכנן לטהר את כל רומניה מיהודים וכבר הוכנו הסכמים עם גרמניה הנאצית לשילוח יהודי הרגאט למחנה השמדה בפולין, אך ההתפתחויות במלחמה גרמו לאנטונסקו לשקול זאת שנית ולעצור את ביצוע התוכנית, כנראה מחשש להתחשבנות שתהיה איתו לאחר המלחמה, אם הצד שלו יפסיד בה.
תקופת המעבר
ב-23 באוגוסט 1944 ביצע מיכאי הראשון, מלך רומניה הפיכה שלטונית, כשפיטר את ראש ממשלת רומניה ומנהיגה, המרשל יון אנטונסקו וציווה על מעצרו. הממשל החדש, שהוקם בעקבות ההפיכה, החליט על יציאה מהברית עם גרמניה הנאצית והצטרפות הצבא הרומני לכוחות הלוחמים נגד גרמניה ובנות בריתה.
ב-31 באוגוסט 1944 פורסם צו מלכותי המשיב לתוקף את חוקת 1866 עם התוספות והשינויים של חוקת רומניה 1923.
חרף השינוי החד בשלטון הרומני ובחוקה הרומנית, שינוי החקיקה בעקבותיהם לא היה מהיר כל כך והחקיקה האנטישמית המפלה נשארה בתוקף ורק בחודש דצמבר 1944 הוציא הפרלמנט הרומני החלטה המבטלת את כל החקיקה המפלה כלפי יהודים, מצווה על השבתם למקומות העבודה מהם פוטרו בגלל היותם יהודים, על השבתם לאגודות המקצועיות מהן סולקו בגלל היותם יהודים, על סידורים לביטול גיטין בין בני זוג שלפחות אחד מהם יהודי, שנכפו על בני הזוג ושניהם מעוניינים בביטולם ועל השבת טובים, שהוחרמו מיהודים לטובת המדינה.
הקונסטיטוציות הקומוניסטיות
החקיקה בתקופת המשטר הקומוניסטי של רומניה, הן בשם הרפובליקה העממית הרומנית והן בשם הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה, פסלה כל אפליה על בסיס גזע, דת, לאום או מין, לכן, להלכה, מצבם האזרחי משפטי של יהודי רומניה היה זהה למצבם של יתר אזרחי המדינה, השוויון הזה לא היה רק אות מתה בחוקה, זה בא לידי ביטוי גם בחיי המדינה, לראשונה בהיסטוריה של רומניה זכו יהודים לכהן בתפקידי ממשל רמי מעלה, להיות שרים בכירים (אנה פאוקר, יוסיף קישינבסקי ועוד), חברי בתי מחוקקים ועוד.
רדיפת הציונים
יחסם של השלטונות הקומוניסטיים ברומניה לציונות היה מורכב והושפע מהוראות, שהגיעו מברית המועצות. תמיכת ברית המועצות בהקמת מדינת ישראל לא סימנה תמיכה בפעילות ציונית במדינות הגוש הקומוניסטי. לאחר הפלת משטר אנטונסקו, ניסו היהודים לחזור למצב שקדם למשטרים האנטישמיים, חידשו את התארגנותם במפלגות, חידשו את הופעת כתבי העת היהודים ואת הפעילות החברתית וגם את הפעילות הציונית. לפני שהתייצבו הגבולות וירד מסך הברזל, חצה חלק נכבד מיהדות רומניה את גבולות רומניה ושם פעמיו, חלקו אל ארץ ישראל וחלקו אל המערב. מרבית היוצאים אל ארץ ישראל אותרו על ידי הצי הבריטי ונכלאו במחנות בקפריסין עד להכרזת העצמאות.
השלטונות הקומוניסטים ברומניה, לפי איתות שקיבלו מברית המועצות, עברו ב-1948 למסע תעמולה נגד הציונות ונקיטת צעדים מנהליים ומשטרתיים נגד הפעילים הציונים. בהדרגה נסגרו כל המוסדות הציונים ופעילים ציונים נעצרו באמתלות שונות, נחקרו תקופות ממושכות (חודשים ושנים) בעינויים והואשמו בריגול ובניסיון לפגוע במשטר ולבסוף נידונו לעונשי מאסר.
יציאת היהודים מרומניה
בתקופה בה שלטו ברומניה הקומוניסטים, לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, היה יחסם של שלטונות רומניה לעלייה שלילי (פרט לניסיון שלא צלח לחזק את המפלגה הקומוניסטית הישראלית), העלייה נחשבה להצבעת אי אמון בשלטון הקומוניסטי ודוגמה רעה ליתר תושבי רומניה. למרות עמדה בסיסית זאת ישראל והארגונים היהודים הצליחו לשכנע את השלטונות, מפעם לפעם, לתת ליהודי רומניה לעלות לישראל, אך זה לא היה בחינם, השלטונות הרומניים גבו מישראל ומהארגונים היהודים תמורה בצורת העדפות סחר, ציוד מבוקש, טכנולוגיות תעשייתיות וחקלאיות, הלוואות בתנאים טובים במיוחד, תשלומים עקיפים ולבסוף תשלום ישיר עבור כל עולה ועולה לפי תעריפים קבועים.
בנוסף לכספים שנגבו עבור מתן אישורי יציאה ליהודי רומניה, הטילו השלטונות הרומניים מיסים ואגרות על היוצאים. כל יהודי שהגיש בקשה ליציאה מרומניה חויב לוותר על האזרחות הרומנית ולשלם אגרת ויתור בגובה 1,000 לאי. כל מי שביקש לצאת מרומניה אולץ להשאיר בה את כל רכושו. מי שהיה לו בית משלו אולץ לתרום אותו למדינה, אך התרומה התקבלה רק לאחר שהבית שופץ לשביעות רצון השלטונות ושולמה אגרת התרומה למדינה.
השגריר הישראלי בבוקרשט, ראובן רובין, דיווח לשר העלייה, חיים משה שפירא ולסוכנות היהודית שעלויות הרישום בלבד מגיעות לחמישים דולר לאיש
אחרי המהפכה של 1989
אחרי המהפכה הרומנית המשטר הרומני השתנה לכיוון הדמוקרטי לפי הדוגמה המערבית, כולל שוויון זכויות ללא הבדל דת, גזע או לאום. לפי החקיקה החדשה התאפשר למי שאיבד את אזרחותו בנסיבות דומות להגירת היהודים בשנות השלטון הקומוניסטי ולילדיהם, לבקש ולקבל אזרחות רומנית. החקיקה החדשה גם נתנה אפשרות של אזרחות כפולה, כך שבקשת אזרחות רומנית לא חייבה ויתור על האזרחות הקיימת של המבקש. כניסת רומניה לשוק האירופי המשותף הגדילה את כמות המעוניינים בקבלת דרכון רומני. היו ישראלים יוצאי רומניה וילדים של ישראלים יוצאי רומניה שהגישו בקשות לאזרחות רומנית וקיבלו אותה. מקרה בולט הוא של נתי מאיר, יהודי יליד ישראל, שהוריו נולדו ברומניה. נתי מאיר, בעל עבר פלילי בישראל, קיבל אזרחות רומנית, נכנס לפוליטיקה רומנית והגיע לבית המחוקקים, אך נאלץ לפרוש ובעקבות כמה משפטים פליליים. נכון לשנת 2014, הוא מרצה עונש מאסר ברומניה.
החקיקה הרומנית נגד האנטישמיות
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 בוטלה ברומניה החקיקה האנטישמית ובהמשך חוקקו חוקים שאסרו את האנטישמיות.
לאחר המהפכה הרומנית (1989), ששמה קץ למשטר הקומוניסטי ברומניה, רומנים, חסידי תנועות שדוכאו על ידי המשטר הקומוניסטי, התחילו לעשות נפשות לרעיונותיהם ולנסות להקים מחדש מפלגות ותנועות בעלות אופי פשיסטי ואנטישמי.
ב-28 במרץ 2002 פרסמה ממשלת רומניה צו דחוף בנוגע לאיסור הארגונים והסמלים בעלי אופי פשיסטי, גזעני או קסנופובי וקידום הערצת האישים האשמים בביצוע מעשים נגד השלום והאנושות. הצו חוקק לעצירת ניסיונות הרהביליטציה של יון אנטונסקו ופושעי מלחמה נוספים. צו זה לא כיסה במידה ראויה את תחיית התנועה הלגיונרית, לכן הפרלמנט הרומני חוקק את חוק 217/2015, שנכנס לתוקפו ב-30 ביולי 2015 ולשונו הייתה מפורטת יותר וכללה גם ציון מפורש של איסור הסמלים והאופי הלגיונרי.
ב-7 ביולי 2018 נכנס לתוקפו החוק הרומני 157/2018 למניעת ומאבק באנטישמיות. החוק מפרט מה הן תופעות אנטישמיות וקובע עונשי מאסר לפי חומרת העבירות. החוק התקבל בתמיכת כל המפלגות ובהצבעה כמעט פה אחד - רק חבר אחד בבית הנבחרים נמנע.
ליגה V
ליגה V היה ארגון שהוקם ביישוב לתמיכה בברית המועצות במלחמתה בנאצים בימי מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה ביישוב תחושת אכזבה חזקה מכך שברית המועצות, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, לא הצטרפה למלחמה לצד בעלות הברית. האכזבה הייתה עמוקה ביותר בשמאל הציוני, במפלגת השומר הצעיר, בקיבוץ הארצי ובתנועת העבודה הכללית, שראשיה עמדו בהנהגת היישוב. ראשי התנועה, אנשי מפא"י ואחדות העבודה, היו בני העלייה השנייה והשלישית, חניכי רוסיה ושכנותיה, ובעלי זיקה חזקה לעם הרוסי ולתרבותו.
כל אותה העת פיעמה ביישוב התקווה כי במהלך המלחמה תצטרף ברית המועצות לצד בעלות הברית במלחמתן בהיטלר. פלישת הנאצים לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 גרמה להרגשת הקלה ביישוב. היטיב לבטא זאת העיתונאי דוד זכאי, במדורו "קצרות" אשר התפרסם בעיתון דבר:
ולאחר זמן קצר כתב:
במצע הליגה נאמר בין היתר: "בפעילותה תשאף הליגה לרכוש את תמיכתה של רוסיה המועצתית במפעל הציוני".
הליגה פתחה עשרות סניפים ברחבי הארץ בהם פעלו אלפי פעילים. המזכיר הכללי של הליגה היה לבש טרנופולר.
באוקטובר 1942 נערך כנס גדול של הליגה בירושלים בהשתתפות משלחת רשמית של ברית המועצות, שהורכבה מאנשי צירות ברית המועצות באנקרה בירת טורקיה.
בכספי התרומות שאספה הליגה נרכשו שלושה אמבולנסים על ציודם, וב-17 באפריל 1943 יצאו האמבולנסים לדרכם, נהוגים על ידי נהגים עבריים. את האמבולנסים ליוותה משלחת רשמית שבין חבריה נמנה אהרן כהן (לימים מפעילי מפ"ם, אשר הורשע בשנת 1961 במסירת מידע סודי לסוכנים סובייטיים) ד"ר אביגדור מנדלברג ונציג העיתונות גרשון אגרון, עורך העיתון פלסטיין פוסט (כיום הג'רוסלם פוסט), ומי שהיה לימים ראש עיריית ירושלים.
האמבולנסים נסעו בדרך היבשה מארץ ישראל לעבר הירדן ומשם לעיראק ולאיראן. ב-28 באפריל 1943 הם הגיעו לטהראן ונמסרו לידי אנשי השגרירות הרוסית, שהעבירו אותם לידי הצבא האדום בגבולה של ברית המועצות עם איראן. על דלתו של כל אחד מן האמבולנסים הוצמדה לוחית מתכת עליה נכתבה הקדשה בשלוש שפות: רוסית, עברית ויידיש. הכיתוב העברי היה:
במרוצת הזמן הלכה פעילות הליגה ופחתה, בעיקר בעקבות המחלוקת שהתעוררה בין אנשי מפא"י ואנשי השומר הצעיר בשאלת "החזית השנייה". ראשי המפלגות הקומוניסטיות בעולם פעלו לפי הנחיות ממוסקבה במיקוד מאבקם בדרישה מבעלות הברית המערביות לפתוח "חזית שנייה" באירופה, ובגינוין על שאינן עושות זאת. השומר הצעיר הצטרף לדרישה, בעוד שמפא"י לא הזדהתה עם קו תעמולה זה. פעילות הליגה הלכה ודעכה לאחר מפלת הנאצים בקרב סטלינגרד ובקרב קורסק, כאשר הביטחון בחוסנה של ברית המועצות הלך וגבר.
אלעד בונפלד
אלעד אליהו בונפלד (נולד ב-8 בדצמבר 1980) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
ביוגרפיה
נולד בבאר שבע כילד השלישי לחנה ודוד בונפלד, ילידי מרוקו.
בונפלד החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל באר שבע. בעונת 2000/2001 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, רשם שער ושני בישולים, והיה שותף לעלייתה של הקבוצה לליגת העל. בעונתו הראשונה בליגת העל פתח רק ב-8 משחקים והבקיע שער אחד. בעונת 2002/2003 הציג יכולת מצוינת, ורשם עשרה שערים ושישה בישולים בכל המסגרות, מתוכם שלושה שערים ובישול בגביע המדינה, שהיו מכריעים בעלייתה של באר שבע לגמר הגביע, בו הפסידה בבעיטות הכרעה מ-11 מטר להפועל רמת גן.
בעונת 2003/2004 רשם שער אחד (בגביע המדינה) ו-10 בישולים (מתוכם שמונה בליגה ושניים בגביע הטוטו). בתום העונה עבר למכבי תל אביב, בה לא הרבה לשחק, וסיים עם שני שערים ובישול אחד בכל המסגרות. במשחקי הקבוצה בליגת האלופות שותף בונפלד למספר דקות.
בעונת 2005/2006 חתם בהפועל כפר סבא. בונפלד הראה יכולת טובה באימוני טרום העונה של הקבוצה, אך במחנה האימונים בהולנד קרע את הרצועה הצולבת ונאלץ להיעדר מהמגרשים כחצי שנה. בעונה שלאחר מכן שב לקבוצת נעוריו הפועל באר שבע בליגת המשנה, סיים עם שני שערים וחמישה בישולים, אך לא הצליח לעזור לה לשוב לליגה הבכירה.
בעונת 2007/2008 לא הרשים, נדד בין ההרכב לספסל, וסיים עם שער אחד בגביע הטוטו. גם את עונת 2008/2009 פתח בצורה רעה ולא הצליח להתברג בהרכב הפותח, ובחורף היה על סף עזיבה. בחלק השני של העונה חזר להציג יכולת טובה, תפס מקום של קבע בהרכב, והיה משמעותי בעלייתה של הפועל באר שבע לליגת העל.
בתחילת עונת 2009/2010 קרע שוב את הרצועה הצולבת, ובנובמבר 2009 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
ג'ף באקלי
ג'פרי סקוט באקלי (באנגלית: Jeffrey Scott "Jeff" Buckley; 17 בנובמבר 1966 – 29 במאי 1997) היה זמר וגיטריסט אמריקאי. באקלי, שהיה אחד הזמרים המבטיחים בזמנו, מת בטביעה בגיל 30 בלבד.
שנים ראשונות
באקלי נולד באנהיים, קליפורניה. באקלי היה בן יחיד אשר גודל על ידי אמו הפסנתרנית מארי גיברט, אביו החורג רון מורהד ואחיו למחצה קורי מורהד. בצעירותו עבר עם משפחתו מספר רב של בתים.
בשנים הראשונות של חייו נקרא סקוט "סקוטי" מורהד, שמו האמצעי ושם המשפחה של אביו החורג. אך בשנת 1975 מת אביו הביולוגי, טים באקלי – זמר ומלחין מפורסם אמריקאי אירי-איטלקי אשר הוציא מספר רב של אלבומים בשנות ה-60 וה-70 – טים לא היה נוכח בחייו של ג׳ף, ונפגשו פעם אחת כחודשיים לפני מותו של טים כשהיה בן שמונה. ג'ף החליט לחזור לשמו המקורי. משפחתו המשיכה לכנותו סקוטי.
באקלי החל לנגן בגיטרה בגיל חמש, לאחר שמצא גיטרה אקוסטית ישנה בארון של סבתו, ובגיל שתים-עשרה החליט שהוא יהיה מוזיקאי. בגיל שלוש-עשרה קיבל את הגיטרה החשמלית הראשונה שלו, והחל ללמוד בתיכון לורה – שם ניגן בהרכב הג'אז של בית הספר. בשנים אלה החל להכיר להקות רוק פרוגרסיב כמו יס, ג'נסיס וראש, כמו גם להקות ג'אז פיוז'ן וגיטריסטים שונים.
לאחר סיום לימודי התיכון, עבר לצפון הוליווד שם לקח קורס של שנה במוזיקה. שנים לאחר מכן, אמר למגזין הרולינג סטונס כי היה זה בזבוז הזמן הגדול של חייו.
בשנים שלאחר מכן, עבד באקלי במלון, ותוך כדי ניגן עם מספר להקות לא מצליחות. באקלי ניגן עם להקות רבות, ובז'אנרים רבים – רגאיי, פאנק, ג'אז, רוק, R&B ועוד. הוא חבר למספר מפיקים וניגן בסשנים שונים. לרוב שירתו הוגבלה לשירת ליווי בלבד.
בשנת 1990 עבר לניו יורק, שם מצא עבודה מועטה בלבד. בניו יורק הוצג ל"קוואלי", מוזיקה של הדת הסופית ולאחד מזמריה המפורסמים – נוסראט פתח אלי חאן, זמר פקיסטני (שאגב מת באותה שנה עם באקלי – 1997). כמו כן, באקלי ביצע גרסאות כיסוי לשיריו של חאן, ובשנת 1996 (לאחר שהתפרסם) ראיין את חאן למגזין "אינטרוויו".
באותן שנים, באקלי החל להתעניין אף במוזיקאי הבלוז רוברט ג'ונסון ובלהקת הפאנק "בד בריינס".
קריירה
הביקורות שיבחו את באקלי, ובעיקר את מנעד קולו שהתפרס על ארבע-חמש אוקטבות.
בשנת 1994 צירף באקלי את המתופף מאט ג'ונסון, הבסיסט מיק גרונדאהל ומאוחר יותר את הגיטריסט מייקל טיי, שהפכו ללהקתו של באקלי. יחדיו הקליטו את אלבום הסטודיו הראשון (והיחיד) של באקלי "Grace". שנה לאחר יציאת האלבום קיבל באקלי אות כבוד מוועדה צרפתית מכובדת, שהעניקה אות זהה לאמנים מפורסמים שונים בעבר, והורכבה ברובה מעיתונאים ומוזיקאים מוערכים.
באקלי ולהקתו עבדו על אלבום נוסף שיועד לצאת בשם "My Sweetheart, The Drunk", אומנם הלחץ של העיר הגדולה והתשישות ממסע-ההופעות גבו את מחירם ובאקלי חש כי האלבום אינו מתפתח כרצונו. הוא החליט לפרוש לממפיס שבטנסי ולעבוד על החומרים לבדו, ומאוחר יותר לקרוא לחברי הלהקה להצטרף להקלטות, אולם באקלי מצא את מותו טרם השלמת האלבום. שנה לאחר מותו יצאו לאור הסקיצות שהוקלטו עבור האלבום, בשם "Sketches For My Sweetheart, The Drunk". בשנים הבאות יצאו אלבומים נוספים ובהם עבודותיו הלא גמורות של באקלי, וגם שירים מוקלטים מהופעותיו, כגון "Mystery White Boy", "Songs For No One". בין יצירותיו המפורסמות, ביצע באקלי עיבוד מחודש לשיר "הללויה" של לאונרד כהן.
מותו
ב-29 במאי 1997, כשהיה בדרכו לאולפן ההקלטות כדי להתחיל לעבוד מחדש על אלבומו השני יחד עם הלהקה, באקלי וחברו קית׳ פוטי החליטו לעצור ליד נהר וולף שבממפיס, שעברו לידו בדרך. לפתע החליט באקלי להיכנס לנהר ולשחות בו. הוא קפץ אל הנהר בבגדיו ובמגפיו בעודו שר את פזמון השיר "Whole Lotta Love" של הלהקה "לד זפלין". ה"" של להקתו של באקלי - קית' פוטי, נשאר על החוף באותה עת. כאשר ספינת-גרר התקרבה לאזור, הוא הזיז את הרדיו והגיטרה כדי למנוע פגיעה על ידי שובלה של הספינה. לאחר מכן, פוטי שם לב שבאקלי נעלם והחל לחפשו. למרות הנחישות הרבה להצילו באותו הלילה, באקלי עדיין נעדר. ב-4 ביוני, גופתו של באקלי נמצאה על ידי ספינת תיירים, כשהיא צפה על פני המים.
על אף השמועות הרבות שהוא התאבד או צרך חומרים ממכרים, בנתיחה לאחר המוות לא התגלו בגופו סימנים לסמים ואף לא לאלכוהול. סיבת מותו הוגדרה רשמית, אם כך, כטביעה מקרית. הרולינג סטון כתבו כי היניקה שנוצרה עקב שובל הספינה אשר עברה משכה את באקלי אל מתחת למים, ובכך טבע. ההצהרה הבאה מאת משפחת באקלי, מדגישה את שלילת ההשערה כי התאבד או מת בהשפעת חומרים ממכרים - ובכך נותנת רשמיות לסיבת מותו:
בלגרד ארנה
בלגרד ארנה (בסרבית: Београдска арена; מטעמי חסות מסחרית ידועה בשם שטארק ארנה, בסרבית: Штарк арена, ומקודם – קומבנק ארנה, Комбанк арена) הוא אולם מקורה רב תכליתי בפאתי העיר בלגרד, סרביה. האולם הוקם במשך שנים רבות והקמתו כללה הפסקות בנייה רבות עד שהושלם בסופו של דבר בשנת 2004. מאז פתיחתו הוא הפך לאחד מהאולמות המקורים הגדולים והמפוארים באירופה והוא חבר ארגון ה-"European Arenas Association". מבנה האולם, הנמצא בבעלות העיר בלגרד, מתפרס על פני שטח של 48,000 מ"ר. תכולתו הרשמית של האולם היא 20,000 צופים, אם כי האולם מסוגל להכיל עד כ-25,000 צופים, בהתאם לסוג האירוע המקיים בו.
אירועים מרכזיים בארנה
לאחר בנייתו, הפך הבלגרד ארנה לאולם המקורה הראשי של בלגרד וסרביה כולה. אירוע הפתיחה של אולם זה היה הדיאמונד בול של פיב"א בשנת 2004 ומיד אחריו הוא אירח את שלבי הגמר של יורובאסקט 2005. קבוצות הכדורסל הראשיות של העיר, הכוכב האדום בלגרד ופרטיזן בלגרד, המשחקות את משחקי הבית שלהן בהיכל פיוניר, נוהגות להעביר לבלגרד ארנה משחקים מרכזיים שאותם הן מארחות.
במספר מקרים נשברו שיאי נוכחות באירועים שנערכו בבלגרד ארנה. שיא הצופים במשחק יורוליג נשבר בשנת 2009 כאשר 22,567 איש צפו במשחקה של פרטיזן נגד פנאתינייקוס בשלב הטופ-16. כשנה לאחר מכן נשבר השיא בשנית במשחקי הפלייאוף נגד מכבי תל אביב אשר נכחו בהם כ-24,000 צופים בממוצע. בגמר הליגה העולמית לשנת 2009 בין נבחרות הכדורעף של סרביה וברזיל נקבע שיא הצופים למשחק במפעל עם 22,680 צופים.
הארנה מארח גם אירועי תרבות, קונצרטים והופעות של אומנים בינלאומיים. תחרות אירוויזיון 2008 נערכה בבלגרד ארנה אף היא.
אובי ואן קנובי
אובי-ואן קנובי (באנגלית: Obi-Wan Kenobi) הוא דמות בדיונית ביקום מלחמת הכוכבים. אובי-ואן (הידוע גם כ"בן קנובי") הוא מאבירי הג'דיי החזקים והחכמים שהיו בתקופתו. הוא מהווה דמות מפתח בעלילת מלחמת הכוכבים שכן הוא היה מורו של אנאקין סקייווקר וכן מורו של בנו, לוק סקייווקר.
בסרטים "אימת הפנטום", "מתקפת המשובטים", ו"נקמת הסית" (פרקים 1–3 בסדרת הסרטים) וכן בסדרה "אובי ואן קנובי" הוא מגולם על ידי יואן מק'גרגור; ואילו בסרטים "תקווה חדשה", "האימפריה מכה שנית" ו"שובו של הג'דיי" (פרקים 4–6) על ידי סר אלק גינס. קולו נשמע במהלך "הכוח מתעורר" ו"עלייתו של סקייווקר" על ידי יואן מק'גרוגר ועריכת סאונד לאלק גינס.
אימת הפנטום
בפתיחת הסרט "אימת הפנטום", נשלחים שני אבירי ג'דיי, אובי-ואן הצעיר וקווי-גון ג'ין מורו של אובי-ואן לניסיון תיווך בין נאבו, כוכב לכת קטן ושוחר שלום, לבין פדרציית הסחר שהטילה מצור על הכוכב, בדרישה לתשלום מיסים על שימוש בנתיבי סחר.
לאחר שביקרו בקורוסנט, חזרו אבירי הג'דיי עם המלכה לנאבו, במטרה לשחרר את הכוכב מכיבושה של הפדרציה. המלכה נלחמה עם חולייתה הפרטית בדרך לחדר הבקרה בארמון, בו תוכל ללכוד את מנהיגי הפדרציה, אנאקין הוביל צי חלליות אל עבר חללית הפיקוד השולטת על צבא הדרואידים, שנלחם בקרקע מול צבא הגאנגנים, ושני אבירי הג'דיי ניהלו דו-קרב כנגד אביר הסית' דארת' מול, סית' שתקף את קווי-גון בעבר.
לאחר קרב, שרובו התנהל בחדרי האנרגיה של ארמון ת'יד, הרג דארת' מול את קווי-גון מול עיניו של אובי-ואן. אובי-ואן הזועם תקף את מול, חתך את חרב האור הדו-צדדית שלו, ולבסוף אף חצה את גופו לשניים.