cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הסליק במשמר השרון
ההיסטוריה של הסליק
בניית הסליק החלה ב-1940. ירחמיאל הביא את הפועלים שלו מירושלים וכדי שלא ידעו לאן הגיעו הוא הוביל אותם מירושלים כשעיניהם מכוסות. עם סיום החפירה נוצק בטון בקירות ובתקרה ועל פני השטח נבנה המנגנון שמאפשר כניסה לסליק. מנגנון זה הוסתר באחת משקתות ההשקיה של העגלים שהותקנה מעל פיר הירידה לסליק. מנגנון זה איפשר להפוך את השוקת באופן אנכי ובכך לחשוף את פתח הכניסה.
עם סיום הבנייה מונו לסליק 2 מחסנאי נשק מבין חברי הקיבוץ והוא שימש את חברי הקיבוץ וההגנה לפעילות ביטחונית. במהלך השבת השחורה ב-1946 ערכו הבריטים חיפוש בקיבוץ אך לא גילו את הסליק המרכזי. בעקבות אותה שבת הוצא הנשק מהסליק והוטמן בפרדסים מחוץ לקיבוץ.
לאחר מלחמת העצמאות הפך הסליק לאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל וניתן להזמין סיור במקום.
אנטוניו אוליביירה
אנטוניו לואיס אלבס ריביירו דה אוליביירה (בפורטוגזית: António Luís Alves Ribeiro de Oliveira; נולד ב-10 ביוני 1952), הידוע בשם אנטוניו אוליביירה, הוא כדורגלן ומאמן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
עיקר קריירת המשחק של אוליביירה עברה במדי פורטו בה גדל ובמדי ספורטינג ליסבון. הוא ייצג את נבחרת פורטוגל 24 פעמים וכבש במדיה שבעה שערים, אך לא זכה לייצג אותה בטורניר משמעותי.
לאחר קריירה קצרה כמאמן-שחקן, המשיך אוליביירה לקריירת אימון במהלכה הוביל בהצלחה את קבוצת נעוריו פורטו, וכן רשם שתי קדנציות כמאמן נבחרת פורטוגל, אותה הצעיד לטורנירי יורו 1996 ומונדיאל 2002.
קריירת משחק
אוליביירה החל את קריירת המשחק במדי פורטו. ב-2 במאי 1971, לקראת סיום עונת, רשם את הופעתו הראשונה בליגת העל הפורטוגלית, במשחק מול ויטוריה דה גימארייש שהסתיים בשוויון 0-0.
תוך שתי עונות כבר היה אוליביירה בן ה-20 לשחקן הרכב קבוע במדי הקבוצה. בעונת יצר אוליביירה, יחד עם חבריו לקבוצה תיאופילו קוביאס ופרננדו גומש, שלישייה התקפית שהייתה אחראית למרבית שערי הקבוצה. אוליביירה כבש 11 שערי ליגה, ובשלוש מתוך ארבע העונות הבאות הוא הוסיף לכבוש מספר דו-ספרתי של שערים.
בעונת, תחת המאמן ז'וזה מריה פדרוטו שחזר באותה עונה למועדון, זכה אוליביירה בתואר הראשון שלו בקריירה, הגביע הפורטוגלי. אוליביירה עלה בהרכב קבוצתו למשחק הגמר מול ספורטינג בראגה, בו ניצחה 1-0 וזכתה בתואר. בעונת היה שותף אוליביירה לכל שלושים משחקי הליגה של קבוצתו, שזכתה באליפות פורטוגל לראשונה מזה 19 שנים. אוליביירה קבע שיא קריירה אישי עם 19 שערי ליגה, שסייעו לקבוצתו לזכות בתואר. עונה אחר כך הצליחה פורטו לשמור על תואר האליפות ולזכות בו בפעם השנייה ברציפות, בעונה בה תרם אוליביירה 16 שערי ליגה.
לקראת עונת, בתום תשע עונות בקבוצה הבוגרת של פורטו ובעקבות קשיים כלכליים שחווה המועדון, עבר אוליביירה לליגה הספרדית כשחתם במדי ריאל בטיס. הוא היה למשתכר הגבוה בליגה הספרדית באותו הזמן, וכבש בפנדל את שערו היחיד במדי הקבוצה כבר בהופעתו הראשונה, בהפסד הביתי 2-1 לראיו ואיקאנו. אוליביירה פתח בהרכב בטיס בששת מחזורי הפתיחה, בהם כשלה הקבוצה להשיג ניצחון. לאחר מכן איבד את מקומו בהרכב, ובשלושת החודשים הבאים שותף רק עוד ארבע פעמים, מתוכן פעמיים בלבד בהרכב. לאחר שכשל להשיג ניצחון ליגה בכל עשר ההופעות שלו במדי בטיס, עזב אוליביירה את הקבוצה בחלון ההעברות וחזר לחצי עונה לפורטו. החצי העונה הנותרת הוא הספיק לערוך 12 הופעות ליגה בהן כבש שער אחד עבור פורטו, שסיימה במקום השני בטבלה.
לקראת עונת, בעקבות סכסוך עם הנהלת פורטו ועזיבת המאמן פדרוטו, עזב אוליביירה את פורטו ועבר לקבוצת פנאפייל. לאחר שישה מחזורים, כשהקבוצה במקום האחרון בטבלה, פוטר המאמן ובמקומו התמנה אוליביירה לתפקיד מאמן-שחקן. במקביל להדרכת הקבוצה, הוא שיחק ב-22 מתוך 30 משחקי הליגה של הקבוצה, וכבש עשרה שערים שסייעו לקבוצתו לסיים במקום העשירי בטבלה ולשרוד בליגה הבכירה.
לאחר עונה אחת בפנאפייל, עבר אוליביירה לספורטינג ליסבון. בעונת, עונתו הראשונה בקבוצה, סייע אוליביירה לספורטינג לזכות בדאבל הפורטוגלי, כשכבש 12 שערי ליגה. עונה אחר כך הוביל אוליביירה את קבוצתו כמאמן-שחקן למקום השלישי בטבלה, זכה עמה בסופר קאפ הפורטוגלי שהיה תוארו הראשון כמאמן, ואף הוביל אותה לרבע גמר גביע אירופה לאלופות, הישג השיא שלה בכל הזמנים בטורניר. בסיבוב הראשון של המפעל, כבש אוליביירה שלושער במשחק הגומלין מול דינמו זאגרב שהעניק לקבוצתו את הכרטיס לשלב הבא, לאחר הפסד 1-0 במשחק הראשון. הקבוצה נעצרה בשלב רבע הגמר על ידי ריאל סוסיאדד.
על אף ההצלחה היחסית של אוליביירה כמאמן-שחקן, מעמדו לא התקבל בעין יפה על ידי כוכבי הקבוצה האחרים, שקראו למינוי מאמן בלעדי וקבוע. בסיום העונה אכן מונה מאמן קבוע למועדון, ואוליביירה נותר כשחקן בלבד. עם זאת, חלה ירידה משמעותית הן בכמות הדקות להן זכה והן ביכולתו, מה שהוביל לסיום דרכו בסיום עונת.
לקראת עונת, התמנה אוליביירה לתפקיד מאמן-שחקן בקבוצת מאריטימו. הוא הצליח להשאיר את קבוצתו בליגה הבכירה כשהוביל אותה למקום ה-12, עם כמות נקודות זהה לשתי קבוצות שסיימו מתחת לקו האדום. כשחקן, הוא רשם שבע הופעות באותה עונה ללא שער, ועוד במהלך העונה החליט לפרוש ממשחק פעיל בגיל 34 ולהתמקד בתפקידי אימון בלבד.
נבחרת פורטוגל
אוליביירה החל את דרכו בנבחרת פורטוגל תחת המאמן ז'וזה מריה פדרוטו. הוא רשם את הופעת הבכורה שלו ב-13 בנובמבר 1974 במשחק ידידות בו הפסידה פורטוגל 3-0 ל בחוץ.
אוליביירה היה שותף לכישלונותיה של פורטוגל להעפיל משלושה טורנירי מוקדמות יורו (1976, 1980 ו-1984) ומשני טורנירי מוקדמות מונדיאל (1978 ו-1982).
שער הבכורה של אוליביירה במדי הנבחרת נכבש ב-15 באפריל 1981 במשחק ידידות ביתי מול שהסתיים בשוויון 1-1. אוליביירה כבש במשחקו האחרון במדי הנבחרת, ב-21 בספטמבר 1983 במסגרת מוקדמות יורו 1984, בניצחון 5-0 על.
בסך הכול רשם אוליביירה 24 הופעות בינלאומיות, בהן כבש שבעה שערים.
תחילת קריירת האימון
בסיום עונת, במהלכה הוביל את מאריטימו ופרש ממשחק פעיל, החל אוליביירה להתמקד בתפקידי אימון בלבד. תפקידו הראשון היה מאמן נבחרת פורטוגל עד גיל 21.
אוליביירה עזב את הנבחרת הצעירה באוקטובר 1987 כדי להתמנות לתפקיד מאמן ויטוריה דה גימארייש. הקבוצה שיחקה אז בגביע אופ"א והייתה ממוקמת במקום השביעי בטבלה, מרחק נקודה מהפעלה נוספת לטורניר אירופי. בתחילה הצליח אוליביירה להצעיד את הקבוצה עד למקום הרביעי בטבלה, אך משבר מקצועי שחוותה הקבוצה הוביל אותה להדחה מגביע אופ"א ולמקום העשירי בליגה, מה שהוביל לפיטוריו של אוליביירה לאחר המחזור ה-24. מיד לאחר פיטוריו התמנה לתפקיד מאמן אקדמיקה דה קוימברה. הקבוצה הייתה מסובכת בתחתית הליגה, ואוליביירה לא הצליח לשרוד עמה בליגה הבכירה. בסיום העונה הוא עזב את התפקיד ושב לנבחרת הצעירה, שם שימש כמאמן עד ל-1991.
בעונת התמנה אוליביירה לתפקיד מאמן ז'יל ויסנטה. הוא הוביל לראשונה קבוצה במשך עונה מלאה מתחילתה ועד סופה, וסיים איתה במקום ה-13 בטבלה עד שבסיום העונה עזב את תפקידו. ב-29 במרץ 1993, כחודשיים לסיום עונת, התמנה לתפקיד מאמן ספורטינג בראגה שהייתה ממוקמת במקום ה-15 והייתה מסובכת במאבקים נגד הירידה. הוא הצליח להשאיר את הקבוצה בליגה, וסיים איתה במקום ה-12, שתי נקודות מעל לקו האדום. הוא פתח עם בראגה את עונת, אך ב-27 במרץ 1994 הוא פוטר מתפקידו לאחר שהקבוצה שוב נקלעה לחלק התחתון של הטבלה.
קדנציה ראשונה בנבחרת פורטוגל
באפריל 1994, על אף שלא רשם הישג משמעותי כמאמן, נבחר אוליביירה להוביל את נבחרת פורטוגל. הוא התבסס רבות על שחקנים שהיו מהמובילים בעמדותיהם בעולם באותה תקופה, בהם השוער ויטור באיה, הבלם פרננדו קאוטו והקשרים פאולו סוזה, לואיש פיגו ורוי קושטה. משחקו הרשמי הראשון כמאמן הנבחרת היה ב-7 בספטמבר 1994, במסגרת מוקדמות יורו 1996, בניצחון החוץ 2-1 על. הוא הוביל את הנבחרת לקמפיין מוקדמות מרשים, בסיומו ניצבה הנבחרת במקום הראשון בבית, עם שבעה ניצחונות והפסד בודד בעשרה משחקים. בכך, הצליחה הנבחרת להעפיל לטורניר יורו 1996 באנגליה, טורניר היורו השני בתולדותיה והראשון אליו היא מעפילה מאז יורו 1984.
פורטוגל עם אוליביירה על הקווים פתחה את הטורניר בשוויון 1-1 מול, אך צלחה את שלב הבתים במקום הראשון בזכות ניצחונות על (1-0) ועל  (3-0). על אף הציפיות, כשלה פורטוגל בשלב רבע הגמר, כשנוצחה על ידי בתוצאה 1-0.
פורטו
בתום טורניר היורו עזב אוליביירה את תפקידו בנבחרת והתמנה לתפקיד מאמן קבוצת נעוריו, פורטו. עם פתיחת עונת הוביל אוליביירה את קבוצתו לזכייה בסופר קאפ הפורטוגלי עם ניצחון כפול על היריבה הגדולה, בנפיקה ליסבון. לאחר 1-0 ביתי, הגיע ניצחון מרשים של 5-0 בחוץ שהעניק לקבוצתו את התואר. באותה עונה הוביל אוליביירה את פורטו לזכייה באליפות פורטוגל תוך השגת 85 נקודות ליגה, שיא נקודות לעונה שנשבר רק על ידי פורטו של ז'וזה מוריניו בעונת. בנוסף, הוביל אוליביירה את פורטו עד לרבע גמר ליגת האלופות, שם הודחה על ידי מנצ'סטר יונייטד.
עונה אחר כך שמרה פורטו על תואר האליפות, והצליחה להשלים זכייה בדאבל לאחר שזכתה גם בגביע הפורטוגלי בזכות ניצחון 3-1 בגמר על ספורטינג בראגה. הייתה זו זכייה ראשונה לפורטו בדאבל המקומי מזה עשור, מאז הזכייה הכפולה בעונת. על אף ההצלחה בליגה, כשלה פורטו בליגת האלופות באותה עונה. היא השיגה ניצחון אחד בלבד בששת משחקי שלב הבתים, וסיימה אותו במקום האחרון בבית. על אף ההצלחה של אוליביירה בשתי העונות כמאמן פורטו, הוא עזב את תפקיד המאמן בסיום העונה.
לקראת עונת התמנה אוליביירה לתפקיד מאמן ריאל בטיס הספרדית, במדיה שיחק במשך חצי עונה, אך עזב את תפקידו עוד בטרם תחילת העונה בעקבות חילוקי דעות עם הנהלת הקבוצה.
קדנציה שנייה בנבחרת פורטוגל
באוגוסט 2000, לאחר שנתיים מחוץ למגרשים, חזר אוליביירה לקדנציה שנייה כמאמן נבחרת פורטוגל. כחודש לאחר מינויו החל להוביל את נבחרתו במוקדמות מונדיאל 2002. פורטוגל רשמה טורניר מוקדמות מותח ומוצלח, כשסיימה בראש הבית עם שבעה ניצחונות וללא הפסדים. היא התמודדה מול יריבות קשות בדמות ו, אך הצליחה להשיג את הכרטיס לגביע העולם הראשון שלה מזה 16 שנים.
במונדיאל 2002 רשמה פורטוגל טורניר מביך עבורה, על אף שהגיעה כפייבוריטית לשלב הבתים. היא פתחה בהפסד מפתיע, 3-2 ל, לאחר שכבר פיגרה 3-0 בתוך המחצית הראשונה. היא הצליחה לחזור לתמונת העלייה עם ניצחון מרשים של 4-0 על עם שלושער של פאולטה, והגיעה למשחק מכריע מול, ממארחות הטורניר. פורטוגל נותרה בעשרה שחקנים כבר בדקה ה-27, ובדקה ה-66 נותרה בתשעה שחקנים. ארבע דקות אחר כך כבשה קוריאה הדרומית את השער שקבע את תוצאת המשחק, 1-0, שסיים את דרכה של פורטוגל בטורניר. בעקבות כישלון הנבחרת, פוטר אוליביירה מתפקידו בסיום הטורניר.
דנה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פסגת טננט
פסגת טננט (באנגלית: Tennant Peak) היא פסגה בחלק הדרומי של הרי רוקפלר, בחצי האי אדוארד השביעי, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת 1.6 קילומטרים מדרום לפסגת גולד.
גילוי הפסגה
הפסגה התגלתה על ידי משלחת ריצ'רד בירד לחקר אנטארקטיקה בשנת 1929.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי ריצ'רד בירד.
הפסגה נקראת על שמו של ג'ורג' וו. טננט (George W. Tennant) - שהיה טבח המשלחת.
קרב אוג'ק
קרב אוג'ק (בקרואטית: Bitka za Odžak) היה הקרב האחרון של מלחמת העולם השנייה באירופה. הקרב החל ב-19 באפריל 1945 ונמשך עד 25 במאי 1945, 17 יום לאחר כניעת גרמניה הנאצית. בקרב לחמו אנשי אוסטאשה, בפיקודו של פטר ראיקובצ'יץ', נגד הפרטיזנים היוגוסלבים, בפיקודו של מילוש זקיץ', בעיירה הבוסנית אוג'ק. הקרב הסתיים בניצחון הפרטיזנים.
הקרב מתואר באופן יסודי במספר ספרים. למשל, בספר משנת 1969 נכתב על דיוויזיה 53, בספר אחר נכתב על הבריגדה המוסלמית ה-16, בספר נוסף נכתב על הדיוויזיה הבוסנית המזרחית ה-27 מ-1983 וגם בספר מ-1983 על הבריגדה המרכזית הבוסנית ה-14.
הכוח של צבא השחרור העממי של יוגוסלביה כלל כ-35,000 חיילים, ואילו כוחות האוסטאשה מנו בין 1,800 ל-4,000 חיילים.
פרס לנדאו
פרסי מפעל הפיס לאמנויות ולמדעים ומחקר על-שם לנדאו מוענקים מדי שנה, החל משנת 1970, בתחומי האמנות, המחקר והמדע בישראל. הפרסים מוענקים על ידי "קרן לנדאו" על שם מיכאל לנדאו, מייסד מפעל הפיס. הפרסים היוקרתיים מוענקים ב-11 קטגוריות, כאשר בכל שנה נקבעים תחומים שונים. בכל תחום ישנו זוכה יחיד שעליו להיות אזרח ישראל, שחי ופועל בארץ ואשר זכה להכרה בינלאומית. מספר הזוכים משתנה משנה לשנה, בדרך כלל בין 9 ל-14. גובה הפרס לזוכה מתעדכן מעת לעת, ועומד, נכון ל-2017, על 150,000 ₪.
פרס מפעל הפיס למדעים ולמחקר ע"ש לנדאו
"הפרס, נועד לציין לשבח את המחקר המדעי ואת החוקרים הישראלים, שהגיעו להישגים ראויים בתחומם, ואשר תרמו בכך תרומה רבת ערך לקידום המדע והמחקר." "הפרסים מוענקים מדי שנה לחוקרים פורצי דרך מתחומי המדעים והמחקר, אשר הגיעו להישגים בתחומי מחקרם וזכו להכרה בינלאומית." הפרס מוענק בחמש קטגוריות, מדעי הטבע, מדעי החברה, מדעים מדויקים, מדעי הרוח ומדעי החיים. בכל שנה נבחרים תחומים שונים. הפרס נחשב לאחד הפרסים המשמעותיים והיוקרתיים ביותר אשר מוענקים בישראל.
בשנת 2003 נוסף פרס לחוקרים מצטיינים בתחום האסטרו-פיזיקה על שם אילן רמון.
פרס מפעל הפיס לאמנויות ע"ש לנדאו
"הפרס, נועד להוקיר אמנים ויוצרים אשר תרמו תרומה משמעותית לחיי התרבות והאמנות בישראל בעת האחרונה." גובה הפרס הוא 50,000 ש"ח לכל אמן או יוצר. הפרס מוענק בשש קטגוריות: מוזיקה קלאסית ישראלית, קולנוע עלילתי, מוזיקת ג'אז, קולנוע וטלוויזיה דוקומנטרי, תיאטרון ומחול. "הפרס מוענק לזוכה יחיד, שהוא אזרח ישראל החי ויוצר בארץ." מדי שנה נקבעים תחומים שונים.
החלטת ועדת הפרס, להעניק את פרס השירה ל-2014 ליצחק לאור גררה ביקורת, עקב הטענות כלפיו על הטרדה מינית. בעקבות הלחץ הציבורי הורה דירקטוריון קרן לנדאו על בחינה מחודשת של הענקת הפרס, ובסופו של דבר ביטל את הענקת הפרס ללאור. לאור תבע את מפעל הפיס על שלילת הפרס, וביוני 2016 שילם לו מפעל הפיס 40 אלף שקל כפיצוי על שלילתו, בעקבות הליך בוררות.
פרס יעקב לנדאו
פרס בעל שם זהה, עובר פובליציסטיקה ציונית, ניתן בעבר לזכרו של יעקב לנדאו, מייסד סוכנות הידיעות היהודית. בין זוכי הפרס היו: יהושע השל ייבין (הזוכה הראשון בשנת (1955) נחום סלושץ, מאיר גרוסמן, אייזיק רמבה, דוד תדהר, שמואל כץ, בנימין זאב פון וייזל ואוסקר רבינוביץ.
זוכים בפרס אמנויות הבמה
להלן רשימה ממוינת, לפי שנה, של זוכי הפרס לאורך השנים:
זוכים בפרס למדעים ולמחקר
להלן רשימה ממוינת, לפי שנה, של זוכי הפרס לאורך השנים:
זוכים בפרס על מפעל חיים
להלן רשימה ממוינת, לפי שנה, של זוכי הפרס לאורך השנים:
דו"ח ורבה-וצלר
דו"ח ורבה-וצלר, שהיה חלק מהפרוטוקולים של אושוויץ (וגם: דו"ח אושוויץ), הוא מסכת העדויות הראשונה שנרשמה מפיהם של אסירים שנמלטו ממחנה הריכוז אושוויץ באפריל 1944. הדו"ח הופץ בעולם המערבי החל מאמצע מאי 1944, וגרם בפעם הראשונה להבנה לגבי מהות והיקף ההשמדה של היהודים בשטחי הכיבוש של גרמניה הנאצית ולעצירה חלקית של השמדת יהודי הונגריה.
בריחתם של ורבה ווצלר
באפריל 1944 הצליחו שני יהודים סלובקים בשם רודולף ורבה (ולטר רוזנברג) ואלפרד וצלר להימלט ממחנה הריכוז אושוויץ. אף על פי שהיו ניסיונות בריחה קודמים, רובם ככולם נכשלו בשל השמירה ההדוקה והאכזרית על המחנה, ובשל הצורך של הנמלטים לעבור קילומטרים רבים בסביבה עוינת, במצב פיזי ירוד ובלי כל יכולת להסוות עצמם כאזרחים מקומיים. ייתכן שהיו ניסיונות מוצלחים קודמים, אך הם לא נרשמו.
ורבה ווצלר שיתפו פעולה עם מחתרת שפעלה באושוויץ, וריכזו מידע רב מתוך תצפיות והאזנה לדברי שומרים נאצים במקום. את הדברים הידועים להם העבירו מיד עם הגיעם, כעבור שבועיים של נדודים, לעיירה הסלובקית ז'ילינה (Zillina), לידי נציג "מרכז היהודים" הסלובקי במקום, ארווין שטיינר. שטיינר הזמין מיד את ראש מרכז היהודים מברטיסלאבה, אוסקר קרננסקי, להגיע למקום ולרשום את העדות. קרננסקי כתב דו"ח בן כ-30 עמודים, הוא "פרוטוקול אושוויץ של ורבה ווצלר".
פרטי העדות
ורבה ווצלר מסרו את הידוע להם מתוך התרשמות, תצפיות, עדויות של חברי מחתרת אחרים והאזנה לדברי שומרים. הם העריכו את מספר הנרצחים באושוויץ בכ-1,750,000 נפש, רובם יהודים. הם גם דיווחו על ההיערכות ל"קליטת" 800,000 יהודי הונגריה לצורך השמדתם.
העברת העדות למערב
הדו"ח הועבר לברטיסלאבה, לראש "קבוצת העבודה" במקום, הרב מיכאל דב ויסמנדל. ב-16 במאי, עם התחלת גירוש יהודי הונגריה להשמדה, שיגר הרב מסר מקוצר ליצחק שטרנבוך, נציג ועד ההצלה של אגודת הרבנים בארצות הברית, שישב בשווייץ. בסוף המסר תבע מבעלות הברית להפציץ את מחנה הריכוז ואת מסילות הרכבת המובילות אליו.
נקודה חיונית נוספת שראה הרב לעצמו הייתה להזהיר את יהודי הונגריה. ב-28 באפריל ביקר בברטיסלאבה ישראל (רז'ה) קסטנר, ממנהיגי יהדות הונגריה, וקיבל לידיו את הדו"ח, אך לא ברור מה עשה קסטנר עם הדו"ח. לדעתה של רות לין, הוא ככל הנראה לא פרסמו מחשש לסכן את העסקה שחתם עם אדולף אייכמן "סחורה תמורת דם". על גרסה זו ערער החוקר יהודה באואר, בטענה לחוסר הוכחות לביקורו של קסטנר בברטיסלאבה או לקבלתו את הדו"ח.
במקביל העביר ויסמנדל, לצד עמיתו אוסקר נוימן, אזהרה מפורשת לנציג ועד ההצלה האורתודוקסי בהונגריה, פילפ פרוידיגר. בעדותו של פרוידיגר במשפט אייכמן הוא מסר שהעביר את האזהרה לראש היודנראט בבודפשט, לאנג'לו רוטה, נונציו (שגריר האפיפיור) בעיר, ולעוצר מיקלוש הורטי. במאי 1944 הועבר הדו"ח גם לנונציו בברטיסלאבה.
ויסמנדל גם הצליב את הנתונים עם עדויותיהם של בצלאל (צ'סלב) מורדוביץ' וארנושט רוזין שברחו ב-27 במאי מאושוויץ. הם אימתו את בסיס העדות של ורבה ווצלר ובמיוחד את התחלת רצח יהודי הונגריה והוסיפו עוד לגבי 3,000 יהודים יוונים שנשלחו להשמדה במחנה. הוא הרחיב את הדו"ח וניסה להעבירו למערב דרך איסטנבול. שליח אחד, שנחשב מהימן, העביר את הדו"ח לידי הגסטפו בבודפשט. ב-13 ביוני קיבל לידיו נציג ממשלת צ'כוסלובקיה בגולה בז'נבה, דוקטור ירומיר קופצקי, עותק של הדו"ח המלא מידי נציג של "קבוצת העבודה". הוא העביר מברק לנציג הקונגרס הציוני העולמי ולקונסוליה הבריטית בברן. משם התגלגל הדו"ח גם לקונסוליה האמריקאית ולסוכנות הביון האמריקאית בשווייץ. ב-18 ביוני 1944 שודרו חלקים מן הדו"ח ברשות השידור הבריטית, ה-BBC.
ערוץ הפצה נוסף עבר דרך משה קראוס, שהיה מנהל המשרד הארצישראלי בבודפשט, שפעל בחסות הקונסול השווייצרי, חסיד אומות העולם קרל לוץ. הוא קיבל, כנראה בסוף מאי 1944, עותק של הדו"ח מיוסף רייזנר, יהודי שעבד בקונסוליה הטורקית בבודפשט והפיץ אותו בשישים עותקים – שהועברו ליודנרט, לנציגים ציונים (אך לא לקסטנר), לנציגי מדינות נייטרליות כאל סלוודור, שווייץ, שוודיה ועוד, ולאישים בכירים בצמרת ההונגרית.
ג'ורג'ה מנדל-מנטלו יהודי ודיפלומט של אל סלוודור בשווייץ, יזם נסיעה של בלדר לבודפשט לבירור המצב. משה קראוס מסר לו דו"חות, כולל תמצית של דו"ח ורבה-וצלר, וב-21 ביוני 1944 הגיעו הדו"חות לג'ורג' מנטלו, שמיד הפיץ עותקים ליעדים רבים, בשווייץ ובעולם, וההשמדה באושוויץ עלתה לכותרות העיתונים השווייצריים ואחר כך העולמיים. בעקבות הרעש התקשורתי פנו מדינות וגופים רבים לשליט ההונגרי מיקלוש הורטי בבקשה להפסיק את ההשמדה.
השפעת הדו"ח
הידיעות הבדוקות שהגיעו למערב בסמוך לגירוש יהודי הונגריה גרמו להפעלת לחץ מצד ממשלות נייטרליות על עוצר הונגריה, מיקלוש הורטי.
נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט שלח מכתב מאיים (על ידי שר החוץ קורדל הול) ב-26 ביוני 1944 לשליט הונגריה מיקלוש הורטי ובו נכתב: "אני סומך לא רק על שיקולים הומניטריים אלא גם על כוח הנשק... גורל הונגריה לא יהיה כמו אף אחת מהארצות התרבותיות... אלא אם המשלוחים יופסקו מידית". מספר ימים אחר כך, ב-2 ביולי 1944, הוכתה בודפשט קשות בהתקפת 600 מפציצים אמריקאים. המכתב (עם מכתבים נוספים של מלך שוודיה, האפיפיור ועוד) יחד עם ההפצצה שכנעו את הורטי להפסיק את המשלוחים לאושוויץ. ואכן הורטי עצר את המשלוחים ב-9 ביולי, למעט יוצאים מהכלל.
פרסום הדו"ח במדינת ישראל
עד שנת 1998 לא פורסם הדו"ח בספרי הלימוד בשפה העברית.
בשנת 1998 יזמה פרופ' רות לין מהפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה, הענקת תואר דוקטור לשם כבוד לרודולף ורבה על ידי האוניברסיטה, וכן יזמה את פרסום זיכרונותיו בתרגומם של יהושע בן עמי ושלומית קדם.
במאמרה משנת 2004 ובספרה (שפורסם בשפה האנגלית באותה שנה), תיארה פרופ' לין את היעדר סיפור דו"ח ורבה-וצלר בספרי לימוד ההיסטוריה בישראל עד פרסום ספרו של ורבה בשפה העברית.
לעומתה, טען פרופ' יהודה באואר כי קיום הדו"ח לא הוסתר. עם זאת, הוא הביע את הערכתו לוורבה ולפועלו, ובריאיון לעיתון "מקור ראשון" משנת 2006, אף צוטט באומרו כי "הסיפור צריך להיכתב בספרי הלימוד לבתי הספר. מדובר במעשה גבורה בלתי רגיל".
וולט דיסני
וולטר אליאס דיסני (באנגלית: Walter Elias Disney; 5 בדצמבר 1901 – 15 בדצמבר 1966) היה מפיק סרטי הנפשה, אנימטור, מקים פארק השעשועים המפורסם "דיסנילנד" ומייסד חברת וולט דיסני הרווחית. דיסני היה מועמד 59 פעמים לפרס אוסקר וזכה ב-22 פרסים, ארבעה מהם בשנה אחת. כל אלו הם שיאים שטרם נשברו.
מוצא משפחתו
דיסני נולד בעיר שיקגו בארצות הברית לאליאס דיסני, ממוצא אירי קנדי, ולפלורה קול, ממוצא אנגלי וגרמני. הוא נקרא על שמו של אביו ועל שם חברו הטוב של אביו הכומר וולטר פארר, מטיף בכנסייה המקומית. הסבא-רבא של דיסני - ארונדל אליאס דיסני, נולד בגווראן במחוז קילקני שבאירלנד בשנת 1801 והיה בן למשפחת דאיזיני (d'Isignyde ,de Isigny . ע"ש היישוב איזני בצרפת), שהגיעה לאנגליה מצרפת יחד עם ויליאם הכובש בשנת 1066. המשפחה התיישבה בכפר שנודע בשם נורטון דיסני בסמוך לעיר לינקולן בלינקולנשייר שבאנגליה. סבו עבר למחוז הורון בפרובינציית אונטריו שבקנדה ולאחר מכן היגר עם משפחתו (ואביו של דיסני) לארצות הברית בשנת 1878 בתקווה למצוא זהב בקליפורניה. האב התיישב עם המשפחה בחווה באליס שבקנזס והתגוררו שם עד שנת 1884. אביו של דיסני התחתן עם פלורה קול ב-1 בינואר 1888 באקרון ולאחר מכן, בשל דרישות עבודתו בחברת הרכבות יוניון פסיפיק עברה המשפחה לשיקגו שבאילינוי בשנת 1890.
נעוריו
בשנת 1906, כאשר וולט היה בן 4, עברה משפחתו לחיות בחווה במרסיליין שבמדינה הדרומית מיזורי, ובשנת 1910 עברו לקנזס סיטי.
לפי תיקי בית הספר הציבורי בקנזס סיטי, החל דיסני את לימודיו ב-5 בספטמבר 1911, וסיים אותם בתום כיתה ז' בשנת 1917. בשנת 1917 רכש אביו מניות במפעל או-זל ג'לי שבשיקגו, והמשפחה שבה להתגורר בעיר. דיסני החל את לימודיו בבית ספר התיכון מקינלי ובמקביל החל ללמוד במכון האמנות של שיקגו. עבודותיו הראשונות בתחום ההנפשה היו קריקטורות שיצר עבור עיתון בית הספר. עבודותיו היו פטריוטיות והתמקדו במלחמת העולם הראשונה. דיסני נשר מבית הספר בגיל 16 וניסה להתגייס לצבא. אך מאחר שלא הותר גיוסו, התנדב דיסני לשרת בצלב האדום כנהג אמבולנס באירופה במלחמת העולם הראשונה, לאחר שזייף את תעודת הזהות שלו כדי להתאים לגיל הקבלה המינימלי. הוא שירת ביחידת נהגי האמבולנס של הצלב האדום בצרפת עד שנת 1919.
הקמת הסטודיו
בשנת 1919 שב דיסני לשיקגו, אולם החליט לעזוב את העיר על מנת שלא לעבוד במפעל של אביו - וחזר לקנזס, בה עבד אחיו רוי כבנקאי בסניף בנק. האח סייע לו לקבל עבודה בסטודיו לאמנות פסמן-רובין, בו יצר דיסני מודעות לעיתונים וכרזות לסרטי קולנוע. בסטודיו התחבר דיסני עם האנימטור אב אייוורקס, ושניהם החליטו להקים עסק משלהם, והקימו יחד את "דיסני-אב אייוורקס אומנות מסחרית" ("Iwerks-Disney Commercial Artists"). החברה לא הצליחה, ואיוורקס עזב אותה ועבר לעבוד בחברת פרסום הסרטים קנזס סיטי (Kansas City Film Ad Company); זמן קצר אחר כך הצטרף אליו דיסני. במהלך עבודתם בחברה זו התחיל דיסני להתעניין בהנפשה, והחליט להפוך לאנימטור ולהקים חברת הנפשה עצמאית. וולט גייס את חברו פרד הרמן כעובדו הראשון והקים את החברה. דיסני והרמן התקשרו עם מנהל תיאטרון מקומי, פרנק ל. ניומן, שיקרין את סרטי ההנפשה הקצרים שלהם שנקראו "תצוגות הצחוק של ניומן" (Newman Laugh-O Grams). במקור לא עלה אורכם של הסרטונים על דקה אחת, אך למרות זאת הם משכו במהרה את תשומת לב הציבור הרחב בעוסקם בסאטירה ובביקורת על הממשל המקומי. הסרטים זכו לפופולריות רבה באזור קנזס, ובעקבות ההצלחה הקים דיסני את האולפן שנקרא "אולפני תצוגות הצחוק" (Laugh O Gram Studio) ושכר מספר אנימטורים נוספים. אף שהסרטים זכו להצלחה, דיסני כשל בניהול הכספי של החברה, והאולפן שקע בחובות ופשט רגל.
קומדיות אליס
בעקבות פשיטת הרגל החליט דיסני לעבור להוליווד, ובסיוע אחיו גייס כסף כדי להקים בה אולפן סרטים. בחיפוש אחר מפיץ עבור "קומדיות אליס" אשר דיסני החל ליצור עוד בקנזס סיטי (ב-1923 יצר שם את סרטון ההנפשה הראשון, "ארץ הפלאות של אליס") - התקשר דיסני עם מרגרט וינקלר, מפיצה מניו יורק אשר הסכימה לממן את עבודתו. דיסני הקים את האולפן בשדרת היפריון שבשכונת סילבר לייק בלוס אנג'לס (מקום שבו שכן האולפן עד שנת 1939) ושכר בשנת 1925 את וירג'יניה דייוויס, שכיכבה ב"ארץ הפלאות של אליס" (דיסני ביקש מדייוויס שתעבור מקנזס סיטי להוליווד על מנת שתשחק בקומדיות כאשר סביבה דמויות ההנפשה), ואת ליליאן בונדס, על מנת לצבוע את סרטי ההנפשה. במהרה התארסו דיסני ובונדס ונישאו באותה שנה.
"קומדיות אליס" זכו להצלחה רבה, אולם בשנת 1927 סיים דיסני את הסדרה ועבר להתמקד בדמויות ההנפשה, בהן פליקס החתול, וזאת במקום ליצור סרטים משולבי משחק אנושי והנפשה.
אוסוולד הארנב
בשנת 1927 נישאה מרגרט וינקלר לצ'ארלס ב. מינץ והוא השתלט על עסקיה והזמין את כל סרטי ההנפשה להפצה ארצית באמצעות אולפני יוניברסל. דיסני יצר סדרה חדשה שנקראה "אוסוולד הארנב בר המזל". דמותו של אוסוולד, שנוצרה בידי איוורקס, הפכה פופולרית וזכתה להצלחה ברחבי ארצות הברית. אולפנו של דיסני התרחב ודיסני שכר שוב את הרמן, וכן את רודולף איסינג, קרמן מקסוול ופריץ פרילינג שעבדו עמו בקנזס סיטי.
בשנת 1928 נסע דיסני לניו יורק בדרישה לשכר גבוה יותר ממינץ, אולם מינץ דרש להוריד את שכרו וסיפר לו שכרת חוזים עם כל האנימטורים ויעביר אותם לאולפן אחר אם דיסני לא יסכים. סימן המסחר של אוסוולד הארנב היה בבעלות אולפני יוניברסל, ומשמעות ביטול החוזה הייתה שדיסני לא יוכל להמשיך וליצור סרטים עם דמות פופולרית זו.
דיסני סירב להצעתו של מינץ, ואיבד את צוות ההנפשה שלו ואת המותג המצליח ביותר שלו. רק אחרי 78 שנים זכתה חברת וולט דיסני בשנית במותג אוסוולד הארנב, לאחר שרכשה אותו מאולפני NBC יוניברסל בשנת 2006.
בשנת 2010 חזר אוסוולד הארנב במשחק מחשב בשם אפיק מיקי, שם הוא משתף פעולה עם מיקי מאוס.
מיקי מאוס
לאחר שאיבד את הזכויות לדמותו של אוסוולד, נאלץ דיסני לפתח דמות חדשה. דיסני ביסס את הדמות על עכבר ששוטט בסטודיו שלו בקנזס סיטי. איוורקס עיבד את התרשימים הבסיסים שיצר דיסני, ודיסני עצמו דיבב את הדמות ונתן לה את אישיותו. סרטי ההנפשה הראשונים נוצרו על ידי איוורקס, ולעכבר קראו תחילה "מורטימר", אולם בהמשך שונה שמו למיקי על ידי ליליאן דיסני, שחשבה שהשם מורטימר ארוך וקשה להברה על ידי ילדים. בהמשך שב שמו של מורטימר לסרטים (הפעם במבטא ברוקליני), כמתחרהו של מיקי על ליבה של מיני מאוס.
הסרט הראשון בו השתתף מיקי מאוס כונה "שיגעון של אווירון", והיה, בדומה לסרטים הקודמים, סרט אילם. דיסני לא הצליח למצוא מפיץ לסרט זה, כמו גם לסרט שבא אחריו "הגאוצ'ו הדוהר", אולם אז הפיק דיסני סרט מדבר בשם "ספינת הקיטור וילי" ואת סרט זה הסכים איש העסקים פט פאוורס להפיץ. הסרט זכה להצלחה מידית, ובעקבותיו דובבו "שיגעון של אווירון" ו"הגאוצ'ו הדוהר" והופצו כסרטים מדברים. כל סרטיו הבאים של דיסני היו סרטים מדברים, כשדיסני עצמו דיבב את מיקי מאוס עד שנת 1946. במהרה הפך מיקי לדמות פופולרית יותר מפליקס החתול, והפך לדמות המזוהה ביותר עם אולפני דיסני בשנות ה-30.
סימפוניות טיפשיות
לאחר הצלחת סדרת מיקי מאוס החל דיסני בשנת 1929 ליצור סדרה קצרה של סרטי הנפשה מוזיקליים שנקראו "סימפוניות טיפשיות". הראשון בסדרה זו נקרא "ריקוד השלדים" וצויר על ידי איוורקס. גם סדרה זו זכתה להצלחה, אולם דיסני סבר שההסכם בינו ובין פאוורס מקפח אותו, וחתם על הסכם הפצה חדש עם סרטי קולומביה.
פאוורס שכנע את איוורקס לשוב אליו ולהקים אולפן משלו, במסגרתו הפיק מספר סרטים, ובהם "פליפ הצפרדע" ולאחריו "וילי וופר" ו"קומיקולור". בשנת 1936 סגר איוורקס את "אולפני אב איוורקס" ובשנת 1940 שב לעבוד אצל דיסני.
בשנת 1932 החלה תחרות בין דמותו של מיקי מאוס לדמות בטי בופ שיצר האנימטור מקס פליישר אשר זכתה לפופולריות רבה, וסרטי קולומביה ויתרו על החוזה עם דיסני. הפצת סרטיו של דיסני נמשכה על ידי יונייטד ארטיסטס.
בשלהי 1932 שכנע הרברט קאלמוס את דיסני ליצור מחדש את הסרט "פרחים ועצים" בצבע, והסרט זכה להצלחה רבה והיה לסרט ההנפשה הראשון שזכה בפרס אוסקר. בשל הצלחה זו, כל סרטי הסימפוניות הטיפשיות נעשו בצבע וזכו להצלחה רבה. במסגרת הסדרה יצר בשנת 1933 את הסרט "שלושה חזירים קטנים", סרט ההנפשה הקצר שזכה להצלחה הגדולה ביותר מבין כל סרטי דיסני. שיר הנושא של הסרט, "מי מפחד מהזאב הרע?", הפך לשיר פופולרי בכל רחבי ארצות הברית.
בשנת 1932 זכה דיסני בפרס אוסקר לשם כבוד עבור יצירת "מיקי מאוס". אף סדרה זו הופקה בצבע, והדמויות שהופיעו בה, ובהם דונלד דאק, גופי ופלוטו זכו להצלחה רבה ולסדרות משלהם בשנת 1937 (דונלד ופלוטו) וב-1939 (גופי).
ב-18 בדצמבר 1933 נולדה בתו הראשונה של דיסני, דיאן מרי דיסני, ובשנת 1934 אימצו בני הזוג דיסני את שרון מיי דיסני כבתם השנייה.
שלגייה ושבעת הגמדים
בשנת 1934 החל דיסני לעבוד על סרט באורך מלא. בעקבות סקרים שנערכו בשנת 1935 והראו שדמותו של פליישר "פופאי המלח" זכתה לפופולריות רבה יותר מאשר מיקי מאוס, הפסיק דיסני לזמן קצר את העבודה על הסרט, ושינה מעט את מראהו של מיקי מאוס על מנת להפכו ליותר פופולרי, אם כי השינוי האמיתי שנתן למיקי את מראהו כיום התרחש רק בשנת 1939. כמו כן, באותה התקופה הקים דיסני את חברת ההפצות "בואנה ויסטה". לאחר השינוי דיסני שב לעבוד על הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים", בעוד שתעשיית הסרטים לעגה לו והייתה בטוחה כי הסרט ייכשל. הן רוי והן ליליאן ניסו לשכנע את דיסני להפסיק לעבוד על הסרט, אולם דיסני העסיק את דון גרהם על מנת שיקים צוות לצייר את הסרט. דיסני עשה מספר ניסיונות בהנפשה של בני אדם ובעלי חיים במסגרת סדרת הסימפוניות הטיפשיות וניסה להשתמש בשיטת צילום חדשה בסרט הקצר "הטחנה הישנה" משנת 1937, ובסוף שנה זו יצא הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" לאקרנים במימון בנק אוף אמריקה שראה קטעים מהסרט. הבכורה נערכה בתיאטרון קארת'י סירקל ב-21 בדצמבר 1937, ובסיום הסרט עמד הקהל על רגליו והריע ארוכות. הפצת הסרט החלה בפברואר 1938, והסרט הכניס למעלה מ-8 מיליון דולרים ביומו הראשון. הסרט זכה בפרס אוסקר (דיסני קיבל אוסקר אחד בגודל מלא ו-7 אוסקרים מוקטנים), והצלחתו איפשרה את הקמת אולפני וולט דיסני בברבנק שבקליפורניה, שהחלו לפעול ב-24 בדצמבר 1939.
תור הזהב של ההנפשה
"שלגיה ושבעת הגמדים" החל את תור הזהב של סרטי ההנפשה של דיסני, שכללו את "פינוקיו" (1940), "פנטסיה" (1940), "דמבו הפיל המעופף" (1941), "במבי" (1942), "שירת הדרום" (1946), " חופשי ומאושר" (1947), "הרפתקאות איכבוד ומר קרפד" (1949), "סינדרלה" (1950), "עליסה בארץ הפלאות" (1951) ו"פיטר פן" (1953). במקביל המשיכו האולפנים להפיק סדרות של סרטי הנפשה קצרים בכיכובם של מיקי מאוס, דונלד דאק, גופי ופלוטו.
מלחמת העולם השנייה
"פינוקיו" ו"פנטסיה", שיצאו לאקרנים בשנת 1940, לא זכו להצלחה רבה, אולם "דמבו" הצליח בציבור. בשלהי אותה שנה פתחו צוותי ההנפשה של דיסני בשביתה ועצרו את הפקת הסרטים.
על מנת ליצור הכנסה עבור האולפנים הפיקו האולפנים חבילות של סרטים קצרים שנמכרו לבתי קולנוע ובהם "סלודוס אמיגוס" (1942), "שלושת הקבלרוס" (1945), ו"הרפתקאות איכבוד ומר קרפד" (1949) שכלל שני סרטים קצרים - האחד מבוסס על "האגדה על סליפי הולו" מאת וושינגטון אירווינג, והשני מבוסס על "הרוח בערבי הנחל" מאת קנת' גרהם. במקביל יצר דיסני את הסרטים המשלבים משחק והנפשה, "שירת הדרום" (1946) ו"כה יקר ללבי" (1948).
לאחר מלחמת העולם השנייה
בשלהי שנות ה-40 הופקו "עליסה בארץ הפלאות" ו"פיטר פן" אשר תכנונם החל עוד קודם למלחמת העולם ונעצר בשל המלחמה, וכן "סינדרלה" שהפך למצליח מבין סרטי דיסני מאז "שלגיה ושבעת הגמדים".
במקביל החלו האולפנים להפיק סרטי טבע החל משנת 1948, שנקראו "הרפתקאות אמיתיות" ובהם "על אי כלבי הים" ו"המדבר מתעורר". בתקופה זו ירדה הפופולריות של הסרטים הקצרים של דיסני, וסרטי ההנפשה של האחים וורנר המבוססים על דמותו של באגס באני זכו להצלחה רבה. במקביל עלתה הפופולריות של דונלד דאק, ובשנת 1949 שקל דיסני להחליף את מיקי בדונלד כדמות העיקרית של האולפנים.
בשנת 1947 העיד וולט דיסני בפני קונגרס ארצות הברית וציין כי הרברט סורל, דייוויד הילברמן וויליאם פומראנס, שעבדו כאנימטורים באולפניו, היו קומוניסטים. השלושה הכחישו את ההאשמות, אולם בעקבות נפילת ברית המועצות ופתיחת ארכיוניה התברר כי סורל אכן עבד כמרגל עבור ברית המועצות.
בשנת 1947 הוא דיבב את מיקי מאוס בפעם האחרונה - בסרט "פגישה מאוחרת".
רכבת קארולווד פסיפיק
בשנת 1949 עברו דיסני ומשפחתו לשכונת הולמבי הילס בלוס אנג'לס. בסיוע שכניו וורד ובטי קימבל יצר דיסני במו ידיו רכבת קיטור מיניאטורית עבור חצר ביתו. דיסני קרא לרכבת בשם "רכבת קרולווד פסיפיק" על שם רחוב קרולווד (Carolwood Drive) שבו התגורר. אורכה של המסילה היה כ-750 מטרים והיא כללה גשרים, לולאות, מדרונות, עליות, ואף מנהרה מתחת לערוגות הפרחים של רעייתו של דיסני. לקטר הרכבת קרא דיסני "לילי בל" על שם אשתו, וביקש מעורך דינו שינסח הסכם המתיר לרכבת לנסוע מתחת לערוגות הפרחים של אשתו, הסכם עליו היא חתמה. רכבת זו הייתה למעשה מתקן השעשועים הראשון שבנה דיסני.
תכנון דיסנילנד
דיסני עבד על רעיון הפארק במשך חמש שנים, והקים חברת בת בשם WED מיזמים לבניית הפארק. כאשר תיאר את הפארק להרברט ריימן על מנת שריימן יצייר את הפארק במטרה להציג את הציורים לבנק אוף אמריקה על מנת להשיג מימון להקמתו, אמר לו דיסני:
פארק השעשועים דיסנילנד נפתח לציבור ב-17 ביולי 1955 וזכה במהרה להצלחה רבה.
סרטים נוספים
במקביל לתכנון הפארק, המשיך וולט לפקח על אולפני הסרטים ולהפיק סרטים. בשנת 1950 הופק הסרט "אי המטמון" ובשנת 1954 הופק "20,000 מיל מתחת למים". בהמשך הופקו הסרטים: "The Shaggy Dog" (1959) ו"אבא מתארס" (1961). בשנת 1950 הפיקו אולפני וולט דיסני את סרט הטלוויזיה הראשון שלהם - "שעה אחת בארץ הפלאות", ובהמשך, בעקבות הצלחת הסרט, החלו האולפנים להפיק סדרה ששודרה מדי שבוע ברשת ABC וכונתה "מופע הטלוויזיה של דיסנילנד" על שם הפארק הנבנה. בשנת 1955 החלו האולפנים להפיק את תוכנית הטלוויזיה היומית "מועדון מיקי מאוס" שעדיין משודרת (נכון לשנת 2021). במקביל המשיכה מחלקת ההנפשה של האולפנים להפיק סרטי הנפשה ובהם "היפהפייה והיחפן" (1955), "על כלבים וגנבים" (1961), "החרב באבן" (1963) ו"ספר הג'ונגל" (1967).
הפקת סרטי ההנפשה הקצרים נמשכה עד שנת 1956, אם כי ההפקה חודשה בשנות השבעים. בשנה זו החליט דיסני לסגור את המחלקה, גם אם מעשה זה הווה סיכון רציני להרווחותיו שכן סרטי הלוני טונס המתחרים עדיין הופקו.
באמצע שנות ה-50 הפיק דיסני מספר סרטי תעודה בשיתוף פעולה עם ורנר פון בראון מנאס"א על המרוץ לחלל, ובהם: "האדם בחלל" ו"האדם והירח" בשנת 1955 ו"למאדים והלאה" בשנת 1957.
ראשית שנות ה-60
בראשית שנות ה-60 הפכה האימפריה של דיסני להצלחה גדולה ולמותג בינלאומי בשטח הבידור לכל המשפחה. וולט דיסני השתתף בוועדה המתכננת של אולימפיאדת החורף סקוואוו ואלי בשנת 1960. בשנה זו הצליח דיסני לרכוש את הזכויות לספרה של פמלה לינדן טרוורס "מרי פופינס", ובשנת 1964 הפיק את הסרט בשם זה, אשר זכה להצלחה רבה וכלל מוזיקה שנכתבה על ידי האחים שרמן. כמו כן, הציג דיסני בשנה זו מספר ממתקניו ביריד העולמי של ניו יורק, ובהם דמויות אודיו-אנימטרוניק אשר עליהן התבססו מאוחר יותר מספר מתקנים בפארק השעשועים, כגון "שודדי הקריביים", "הטירה המכושפת", "קרוסלת הקידמה" ו"זה עולם קטן".
תוכניות להקמת דיסניוורלד ואפקוט
בשל המחסור במקום בדיסנילנד שבלוס אנג'לס, שהקשה על התרחבות הפארק, החליט דיסני להקים פארק שעשועים חדש, גדול יותר, אשר ייקרא "ממלכת הקסם", וסביבו יוקמו מלונות רבים ומגרשי גולף. הפארק אמור היה לכלול גם עיר עתידנית שכונתה "עיר (או קהילה) דגם ניסיונית של המחר" (Experimental Prototype City (or Community) of Tomorrow), ובקיצור אפקוט (EPCOT). דיסני אף מצא קרקעות מתאימות לפרויקט רחב ההיקף במרכז פלורידה, סמוך לעיר אורלנדו, והחל לתכנן את הפארק.
דיסני והיהודים
דיסני הואשם בכמה וכמה הזדמנויות באנטישמיות. בכתבה בעיתון "הארץ" מצוין שחודש אחרי "ליל הבדולח", אירח דיסני באולפניו את הבמאית הנאצית לני ריפנשטאהל, אשר שיבחה אחרי הביקור את התנערותו מהיהודים. לפי מקור זה, לפני שנים אחדות גם מריל סטריפ כינתה בפומבי את דיסני "אנטישמי שתמך בקבוצה אנטישמית של תעשיית הקולנוע בהוליווד". מאידך, הכתבה מציינת שדיסני העסיק אנימטורים יהודים רבים בסטודיו שלו, ושבשנת 1955 אפילו זכה בתואר "איש השנה", שהעניק לו ארגון בני ברית בקליפורניה.
לא ידוע אם וולט דיסני היה באמת אנטישמי, מאחר שרוב ההאשמות לא הוכחו כנכונות. הוויכוח נמשך עד עצם היום הזה.
מותו של דיסני
דיסני היה מעשן כבד, בשנת 1966 אובחן סרטן ריאה בריאתו השמאלית. בשל גודלו של הגידול הוסרה הריאה כולה ב-2 בנובמבר, והרופאים העריכו כי נותרו לדיסני שישה חודשים לחיות, אולם ב-30 בנובמבר 1966 התמוטט דיסני והובל לבית החולים. למרות טיפול בבית החולים סט. ג'וזף, בקרבת אולפני דיסני, לקה דיסני בדום לב קטלני כתוצאה מהידרדרות מצבו הבריאותי ב-15 בדצמבר, והוא מת מספר ימים לאחר יום הולדתו ה-65. יומיים לאחר מכן נשרפה גופתו בבית העלמין פורסט לוון בגלנדייל שבקליפורניה. רוי דיסני, אחיו של וולט, מונה כראש המיזם בפלורידה, וקבע את שמו – "עולמו של וולט דיסני" (Walt Disney World) לזכר אחיו. רוי דיסני מת בשנת 1971 מספר חודשים לאחר פתיחתה של הממלכה הקסומה בפארק. קיימת אגדה אורבנית מפורסמת לגבי מותו של דיסני – אנשים רבים סבורים כי דיסני ביקש שיקפיאו את גופתו ויחזירו אותו לחיים כאשר תימצא תרופה לסרטן.
המשך העבודה על החזון
לאחר מותו של דיסני המשיך אחיו, רוי דיסני, בעבודתו ובחזונו של דיסני, ובאוקטובר באותה שנה הסתיימו העבודות על פארק השעשועים ממלכת הקסם אשר נבנה לפי תוכניותיו של דיסני. בטקס הפתיחה של הפארק, עמדו רוי ולילי רעייתו של דיסני ולצידם מיקי מאוס ורוי שאל אותה האם היא חושבת שהפארק נבנה בהתאם לחזונו ורעיונותיו של וולט, ולילי ענתה שהיא חושבת שכן. רוי עצמו נפטר ב-20 בדצמבר 1971.
בשנת 1982 הוקם פארק אפקוט כפארק שעשועים ולא כעיר המגורים שדיסני חזה, אולם בשנת 1992 הוקמה העיר סלבריישן בסמוך לפארק בדומה לחזונו של דיסני.
כיום
כיום חולשת חברת דיסני על אימפריה של פארקי שעשועים ופארקי נופש בכל רחבי העולם, חברות הפקה טלוויזיוניות, חברות סרטים, וחברות מוצרי צריכה לכל המשפחה הנושאים כולם את שמו של וולט דיסני. נכון לשנת 2015 הכנסות החברה השנתיות עלו על 56 מיליארד דולרים.
אופידיופוביה
אוֹפִידִיוֹפובּיָה או אוֹפיוֹפובּיָה (באנגלית: Ophidiophobia) היא סוג של פוביה ספציפית מנחשים. המונח מגיע מהמילים היווניות "אוֹפִיס" (ὄφις) שפירושה נחשים, ו"פוֹבְּיָה" (φοβία) שפירושו פחד. לעיתים יש שימוש במונח הכללי יותר הרפטופוביה, שפירושו הפחד מזוחלים או דו-חיים.
מחקרים שנעשו בארצות הברית ובבריטניה מראים שפוביה מנחשים היא הפוביה הנפוצה ביותר מבין הפוביות מבעלי חיים אחרים.
מחקרים העלו את התאוריה שלבני אדם יש כנראה תגובה מולדת לנחשים, שהייתה חיונית להישרדות המין האנושי מכיוון שאפשרה לבני האדם לזהות איומים כגון אלה מיד.
הגישה האבולציונית
בשנת 1872 כתב צ'ארלס דרווין שהצמיד את פניו לחלון האקווריום של ביטיס מתנפח בגן החיות של לונדון. דרווין החליט בנחרצות שלא יזיז את פניו גם הנחש יתקוף אותו, שהרי הזכוכית השקופה מגינה עליו. למרות החלטה זו, ברגע שקפץ הנחש והכה, דרווין מעיד כי באופן אינסטינקטיבי הוא מיד זינק לאחור. הוא כותב "הרצון והתבונה שלי היו חסרי אונים כנגד דמיון הסכנה שמעולם לא חוויתי".
מחקרים פסיכולוגיים הראו כי לבני-אדם בוגרים יש יכולת זיהוי מהירה במיוחד של נחשים. הם מצביעים על שכיחות גבוהה יותר של תגובות פחד כמו עלייה בקצב פעימות הלב כאשר מוקרנות בפניהם תמונות של נחשים מאשר תמונות אחרות. לפי הגישה האבולציונית יכולת זו היא מולדת. בני-האדם פיתחו פרֶה-נטייה אבולוציונית לקשר בין נחשים לבין פחד. נחשים ארסיים היוו איום הישרדותי עבור רוב היונקים, ולכן יונקים שלמדו להימנע מהם, ובכללם בני אדם, הגדילו את סיכוייהם לשרוד. לפי אותו קו מחשבה אבולוציוני בני אדם למדו לזהות נחשים במהירות רבה יותר מבין גירויים אחרים. בסדרת ניסויים התגלה כי בני-אדם מזהים תמונה של נחש בקרב תמונות של פרחים במהירות רבה יותר מאשר הם מזהים תמונה של פרח בקרב תמונות של נחשים. ממצאים אלה תומכים בטענה שבני-אדם פיתחו רגישות מיוחדת לנחשים. במאמר שפרסמו ונסה לובו (LoBue) וג'ודי דלוץ' (DeLoache) בכתב-העת המדעי Psychological Science נבדק אם כך הדבר בקרב ילדים צעירים מאוד, בגילאים 3 עד 5. במחקר התגלו תוצאות דומות גם עבור ילדים. מעבר לכך, תוצאות אלה היו נכונות גם לילדים שמעולם לא נתקלו בנחש. כלומר להתנסות קודמת עם נחשים אין השפעה על הרגישות אליהם או על מהירות הזיהוי שלהם. לפיכך מניחים החוקרים שזו נטייה מולדת.
הופעות בתרבות
אופידיופוביה היא מאפיין ידוע של אינדיאנה ג'ונס.
במיתולוגיות קדומות של עמים שונים הנחש מסמל ערמומיות וסכנה. בספר בראשית מתוארת איבה נצחית בין הנחש לאדם: "וְאֵיבָה אָשִׁית בֵּינְךָ וּבֵין הָאִשָּׁה וּבֵין זַרְעֲךָ וּבֵין זַרְעָהּ הוּא יְשׁוּפְךָ רֹאשׁ וְאַתָּה תְּשׁוּפֶנּוּ עָקֵב".
אח"י יפו (סער 4.5)
אוניית חיל הים יפו (סער 4.5) היא ספינה בחיל הים הישראלי מדגם סער 4.5 נירית. היא נבנתה בשנת 1997 והושקה בשנת 1998 ביחד עם אח"י תרשיש (שתי הספינות תאומות). הספינה היא חלק מפלגה 32 של שייטת 3, שייטת ספינות הטילים.
זוהי הספינה השלישית בחיל הים בשם זה. הספינה הראשונה בשם זה הייתה משחתת בריטית מסדרת Z שהושקה בשנת 1944 והייתה בשירות הצי בריטי עד 1955 בשם HMS Zodiac. בשנת 1955 נרכשה על ידי צה"ל, עברה שיפוצים, הוכשר לה צוות וניתן לה השם "יפו" והמספר ק-42. האונייה נכנסה לשירות בשנת 1956 ושירתה עד סוף שנות ה-60. השנייה הייתה סטי"ל מדגם "סער 4", שהייתה בשירות חיל הים בשנים 1998-1975. אח"י יפו השלישית נבנתה בשנת 1997 במספנות ישראל יחד עם אח"י תרשיש והן הושקו ביחד בשנת 1997 כזוג ספינות מדגם סער 4.5 נירית. הספינה קרויה על שם העיר יפו והשקתה עם אח"י תרשיש מהווה אזכור לסיפור התנכ"י של יונה הנביא שיצא מיפו לתרשיש.
סער 4.5 נירית
סערי 4.5 מהווים את רוב עוצמת שייטת 3 - שייטת ספינות הטילים של חיל הים הישראלי. 8 מתוך 11 ספינות הן מדגם סער 4.5 ובכך מהווה דגם זה את עמוד השדרה של חיל הים. ספינות אלו נבנו במספנות ישראל. ספינות אלו החלו בתור שדרוג לסערי ה-4, על ידי החלפת מערך ההנעה, הוספת תורן סגור המאפשר התקנת ציוד קשר נוסף, והוספת חימוש. בהתחלה דגמי הסער 4.5 היו מדגם "חוחית" הכוללים מנחת למסוק דולפין (בהמשך עטלף) בירכתיים. לאחר מספר שנים נכנסו לשימוש הניריות להן תותח 76 מ"מ בירכתיים במקום ההאנגר.
פעילות
הספינה לקחה חלק בפעילויות מבצעיות רבות במספר גדול של זירות, ורובן מסווגות.
בנימין מינץ
חייו
מינץ נולד ב-1903 בלודז' שבאימפריה הרוסית (כיום בשטח פולין) למשפחה מיוחסת של חסידי גור. הוא למד בבית המדרש של חסידי גור והיה מפעילי תנועת "צעירי אגודת ישראל". בשנת 1923 היה ציר לכנסייה הגדולה של אגודת ישראל שנתכנסה בווינה. הוא היה ממארגני קבוצה של סופרים חרדים בפולין שנתארגנה סביב נתן בירנבוים ונקראה "סגולה". אחרי עלייתו ב-1925 לארץ ישראל, עבד כפועל בניין בתל אביב, ואחר כך הקים בית דפוס קטן. מינץ שימש כאחד משני הכתבים הארצישראליים של ביטאון אגודת ישראל בפולין, "דאס אידישע טאגבלאט". מינץ כתב מאמרים חיוביים רבים על היישוב החדש בארץ ישראל, העיתון אף הוציא גיליונות מיוחדים לענייני ארץ ישראל וקרא לחרדים לעלות לארץ ישראל ולבנות אותה. מאמריו היו פופולריים מאוד, והייתה להם השפעה רבה על היחס של החוגים החרדיים בפולין כלפי ארץ ישראל.
אח"י יפו (סער 4.5)
מלחמת לבנון השנייה
עקב חטיפת החיילים רגב וגולדווסר בגבול לבנון ישראל, ישראל פתחה בנוהל חניבעל, נוהל מניעת חטיפת חיילים בידי אויב. זו הייתה תחילתו של מבצע שכר הולם, ששמו שונה למבצע שינוי כיוון ועם תומו נקבע שמו למלחמת לבנון השנייה. פעילות חיל הים הראשונית הייתה תקיפת צירי דרך מרכזיים וגשרים לאורך החוף הלבנוני, כדי למנוע את העברתם של רגב וגולדווסר. בנוסף החל סגר ימי כדי למנוע את העברת החיילים דרך הים. בהמשך המלחמה חיל הים בניצוח שייטת 3 המשיך את הסגר הימי על מנת למנוע העברת אמל"ח, למנוע חדירת מחבלים מן הים והפעלת לחץ כלכלי על לבנון וחזבאללה. בנוסף חיל הים תקף מטרות רבות לאורך החוף.
מבצע עופרת יצוקה
עקב ירי נרחב של רקטות על ישראל וישובי עוטף עזה צה"ל החל את מבצע עופרת יצוקה בחורף 2008. חיל הים עיבה את הסגר הימי על עזה הן כדי למנוע הברחת נשק לרצועה והן בשביל למנוע תקיפות דרך הים של מטרות ישראליות. בנוסף שייטת 3 תקפה את חופי לבנון באמצעות ירי של תותחי 76 מ"מ.
בנימין מינץ
חייו
ב-1933 הקים עם נוספים את פועלי אגודת ישראל. בשנת 1939 היה ממייסדי "ידיעות אחרונות" ביחד עם עזריאל קרליבך ויהודה מוזס. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה מהראשונים להתריע, בעיתון "העתיד" של פועלי אגודת ישראל, ובעיתון "הצופה", שבו עבד, על מצבם החמור של היהודים באירופה. מינץ גם עסק ביוזמות סיוע שונות ליהודי אירופה, והיה מיוזמי הקמת ועד ההצלה. בראשית 1943, עם הקמת ועד ההצלה של היישוב היהודי בארץ ישראל, היה מינץ אחד החברים בוועד. לאחר המלחמה נסע לאירופה לסייע לשארית הפליטה ורשם עדויות של היהודים שנצלו. מינץ מבקר בכתביו בחריפות את חוסר העשייה למען הצלה בתקופת השואה, כולל ביקורת כלפי היהדות החרדית ו"המנהיגים הרוחניים". ב-1946 יזם איחוד עולמי של פועלי אגודת ישראל (פא"י). הוא היה חבר בוועדת הביטחון של הסוכנות היהודית בתקופת המאבק היהודי במנדט הבריטי, והיה חבר במועצת המדינה הזמנית.
פעילות פוליטית
ב-1949 נבחר מינץ לכנסת הראשונה מטעם החזית הדתית המאוחדת, שכללה בתוכה את המפלגות הדתיות הלאומיות (הפועל המזרחי, המזרחי) והמפלגות החרדיות (אגודת ישראל (אגו"י) ופועלי אגודת ישראל). הרשימה זכתה ב-16 מנדטים, ומינץ נבחר לחבר הכנסת ולתפקיד יושב ראש ועדת הפנים של הכנסת.
אח"י יפו (סער 4.5)
מבצע עמוד ענן
במהלך מבצע עמוד ענן א"חי יפו הייתה בהספנה.
מבצע שובו אחים וצוק איתן
ביוני 2014 נחטפו שלושת הנערים שער, פרנקל ויפרח. לאחר החטיפה החלו חיפושים ומעצרים נרחבים באזור יהודה ושומרון לאיתור הנערים וחוטפיהם. הפעילות האינטנסיבית באיו"ש הסלימה את המצב ברצועת עזה וירי רקטות ותקיפות פלסטיניות מהרצועה נעשו בתדירות גבוהה יותר ויותר. עקב כך חיל הים הגביר את הפעילות בחופי עזה והחל להחזיק סטי"ל בגזרת אשדוד באורח קבע בזמן המבצע.
ביולי 2014 ,כחודש לאחר המבצע, ההסלמה ברצועת עזה נעשית בלתי נסבלת מבחינת ישראל: ירי של עשרות רקטות ופצצות מרגמה מדי יום על יישובי עוטף עזה וירי של טילי פאג'ר ארוכי טווח על אזור תל אביב והמרכז. בעקבות זאת ישראל החלה בכניסה קרקעית לרצועת עזה. חיל הים החל בתקיפות מן החוף של דבורות וירי של תותחי 76 מ"מ מן הניריות על מטרות חוף למטרת השמדה וחיפוי על כוחות קרקע. אח"י יפו הייתה הספינה שירתה את המספר הרב ביותר של פגזים במבצע זה.
חימוש
חימוש אח"י יפו זהה לחימוש שאר ספינות הסער 4.5 נירית
בנימין מינץ
פעילות פוליטית
הוא נבחר לכנסת השנייה מטעם פא"י, ולכנסת השלישית והרביעית מטעם החזית הדתית התורתית, רשימה מאוחדת (לא מפלגה מאוחדת) של פא"י ושל אגו"י. בכנסת השנייה ובכנסת השלישית שימש כסגן יושב ראש הכנסת. ב-17 ביולי 1960 מונה לשר הדואר, בממשלת ישראל התשיעית. החלטתו להיכנס לממשלה הביאה לקרע בין אגודת ישראל לפועלי אגודת ישראל, ומינץ אישית הוחרם כמי שהמרה את פי מועצת גדולי התורה. במסגרת המאבק בו הוזמן אמבולנס לכנסת כביכול לאור התקף לב שקיבל והודפסו מודעות אבל המודיעות על מותו, כביכול. בתקופה זאת ניהל מינץ מגעים על איחוד עם המפד"ל, מגעים שנסתיימו עם מותו הפתאומי.
בנימין מינץ נפטר ב-ד' בסיון ה'תש"ך (30 במאי 1961), בעודו מכהן כשר. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
אח"י יפו (סער 4.5)
צוות
צוות אח"י יפו כולל בערך 45 חוגרים המתמקצעים ב-17 מקצועות שונים כמו מפעיל טילים, חשמלאי או מכונאי. ובין 10 ל-15 קצינים ונגדים. הצוות בדומה לשאר שייטת 3 מתחלק ל-4 מחלקות שלכל אחת תחום מקצועי אחר.
בנימין מינץ
הנצחה
יד בנימין, שהוקם כמרכז אזורי עבור היישובים החקלאיים של פועלי אגודת ישראל באזור שורק, נקרא על שמו. כמו כן נקראו על שמו רחובות בשכונת רמות בירושלים, בתל אביב, בבני ברק ובערים נוספות.
משפחה
מינץ הוא דוד של השחקן שלמה ניצן.
המשחקים הפאראלימפיים
המשחקים הפאראלימפיים (מכונים גם אולימפיאדת הנכים או פאראלימפיאדה, באנגלית: Paralympic Games) הם אירוע רב-ענפי בינלאומי, בו מתחרים ספורטאים עם מוגבלויות. המשחקים הפאראלימפיים העיקריים נערכים בקיץ מדי ארבע שנים, כשמשחקי החורף, המצומצמים יחסית, נערכים שנתיים אחרי כל קיץ פאראלימפי, בחורף, בסמוך ואחרי המשחקים האולימפיים, ובחסות הוועד הפאראלימפי הבין-לאומי.
השם, "המשחקים הפאראלימפיים", מבוסס על המילה היוונית Paraplegia = שיתוק בחלק התחתון של הגוף; לאחר זמן, ומשהתברר כי לא כל המתחרים הם נפגעי שיתוק, שונה מקור המונח מיוונית, והוא מתבסס כיום על המילה פארא = ליד, ליד המשחקים האולימפיים.
משחקי סטוק מנדוויל
שורשי המשחקים הפאראלימפיים בתחרויות ספורט שארגן סר לודוויג גוטמן בשנת 1948 והשתתפו בהם לוחמי מלחמת העולם השנייה שסבלו מפגיעה בעמוד השדרה. התחרויות הפכו לאירוע שנתי שנקרא "משחקי סטוק מנדוויל" (על-שם בית החולים שבו נערכו). בשנת 1952 השתתפו בתחרויות גם מתחרים מהולנד, ובכך קיבלו התחרויות צביון בינלאומי.
אירועים משמעותיים בתולדות משחקים
התחרויות הראשונות בסגנון אולימפי לספורטאים נכים נערכו ברומא, 1960, בסמוך לאולימפיאדה שנערכה שם. לראשונה, לא היו מיועדים המשחקים אך ורק לחיילים משוחררים, אלא לכלל נפגעי עמוד השדרה, ובתנאי שהספורטאים יישובים בכיסאות גלגלים. בתחרויות אלה השתתפו 400 ספורטאים מ-23 מדינות. באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) הוחלט להוסיף למשחקים קטגוריות נכות נוספות, ולאפשר למגוון רחב יותר של בעלי לקויות לקחת חלק במשחקים, בטורניר זה השתתפו כבר 1,600 ספורטאים מ-40 מדינות שונות.
אבן דרך נוספת בתולדות המשחקים הייתה באולימפיאדת הנכים סיאול (1988). היה זה הטורניר הראשון אשר התקיים מיד לאחר הטורניר האולימפי תוך שימוש במתקניו. גם במשחקים שבאו לאחריו, בברצלונה (1992) ובאטלנטה (1996) נעשה שימוש כזה בפועל בטרם הוסכם הנושא באופן רשמי בין הוועד הפאראלימפי הבינלאומי למקבילו האולימפי בשנת 2001.
במשחקים הפאראלימפיים ה-12, שהתקיימו באתונה בספטמבר 2004, השתתפו 3,846 ספורטאים מ-145 מדינות, שהתחרו ב-19 ענפי ספורט. במשחקים הפאראלימפיים ה-13, שהתקיימו בבייג'ינג ב-2008, השתתפו 4,200 ספורטאים מ-145 מדינות שונות - שיא של משתתפים עד היום.
משחקי הקיץ
במשחקי הקיץ הפאראלימפיים קיימים 22 ענפי ספורט.
משחקי החורף
במשחקי החורף הפאראלימפיים קיימים 7 ענפי ספורט.
ישראל במשחקים הפאראלימפיים
ישראל משתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מראשיתם, וספורטאיה זוכים להישגים נאים ומדליות רבות. ישראל אירחה את אולימפיאדת הנכים השלישית בתל אביב בשנת 1968, ובאותה שנה הגיעה למקום השלישי עם 18 מדליות זהב, 21 כסף ו-23 ארד. גם באולימפיאדה החמישית בטורונטו בשנת 1976 הגיעה ישראל למקום השלישי עם 40 מדליות זהב, 13 כסף ו-16 ארד. נבחרות ישראל בכדורסל נכים זכתה במדליית זהב ארבע פעמים, פעמיים ניצחה נבחרת הנשים (1968 ו-1976) ופעמיים ניצחה נבחרת הגברים (1968 ו-1980).
אנגוס סמפסון
אנגוס סמפסון (באנגלית: Angus Sampson; נולד ב-12 בפברואר 1979) הוא שחקן קולנוע, במאי, תסריטאי ויוצר אוסטרלי.
ביוגרפיה
סמפסון נולד בסידני, ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה ולמד בבית הספר טריניטי לדקדוק ובבית הספר ארמידייל, בצפון ניו סאות' ויילס. הוא סיים את לימודיו בבית הספר AWARD School ב-2002.
הוא החל להופיע ב-1996 בסדרה המוזיקלית "Recovery" והופיע בה עד לשנת 2000. ב-1998 שיחק לראשונה בסרט "Dags" בתור פרוזאק ובשנה לאחריה שיחק בסרט הקצר "Smile & Wave" בתור ריי.
לאורך השנים שיחק במספר סרטים ביניהם במקס הזועם: כביש הזעם, "The King", "Razor Eaters", "Now Add Honey", "קוקודה", "הרוע שבפנים" וכן סרטי ההמשך "הרוע שבפנים 2", "הרוע שבפנים 3", "הרוע שבפנים: המפתח האחרון", "100 Bloody Acres", "Darkness Falls", "Footy Legends", "ארץ יצורי הפרא", "The Mule" - בה שימש גם כבמאי ותסריטאי שותף ועוד.
כמו כן הופיע במספר סדרות ביניהם: "The Secret Life of Us", "The 10:30 Slot", "Wilfred", "Greeks on the Roof", "Thank God You're Here", "Underbelly", "Randling" ובסדרות המתח "פארגו" ו"המתים המהלכים" וכן בעולם היורה: מחנה הקרטיקון.
הוא השתתף גם ברדיו ויצר את הלהקה "The Forbidden Fruit" - להקה שביצעה פארודיה ל"מקס הלוחם בדרכים", בה גילם סמפסון את הלורד הומונגוס. הוא שימש גם כפרזנטור התוכנית "Breakfasters" ברשת 3RRR האוסטרלית. מאז 2011 הוא גם מנחה את תוכנית הלילה האוסטרלית "The Lonely Hearts Club" ברשת "ABC Radio National", בה הוא מנחה בשם הבדוי ריצ'רד סילק. בשנת 2020 לוהק לסרטו של טאיקה ואיטיטי "Next Goal Wins" בכיכובו של מייקל פסבנדר.
בשנת 2022 החל לשחק בסדרת הדרמה המשפטית של נטפליקס "סנגור במבחן"; המבוססת על הסרט באותו שם משנת 2011. באותה שנה גילם את ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה בסדרה הקומית התקופתית "הדגל שלנו אומר מוות" של רשת HBO Max.
בשנת 2023 דיבב את דמותו של הגנרל פקמייסטר בסדרת ההנפשה "קואלה מן" ברשת הולו ובשירות הזרמת המדיה "דיסני+".
לישווי
לִישְׁוֵוי (בסינית: 澧水; בפין-יין: lǐshuǐ) הוא נהר במחוז חונאן שב, אחד מארבעת היובל ים הגדולים ביותר של נהר היאנגצה במחוז חונאן.