cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלשנות גנרטיבית
התחביר הגנרטיבי-טרנספורמטיבי
הבחירה הקטגוריאלית מתארת איזה סוג צירוף יכול להצטרף לכל מילה ומילה. למשל, אף שכללי היצירה מאפשרים לפועל להצטרף לצירוף שמני ולמספר צירופים פועליים, ישנם פעלים שמחייבים צירוף שמני (למשל, "נישק"), ויש כאלה שאינם מאפשרים צירוף כזה (למשל, "גר").
תאוריית "חלישה וכבילה" (Government and Binding)
בתחילת שנות ה-80 התפתחה גרסה חדשה של הדקדוק הגנרטיבי, שגרסתה המגובשת הראשונה הופיעה בספרו של חומסקי Lectures on Government and Binding. במקום להניח מגוון רחב של כללי טרנספורמציה שכל אחד מהם ספציפי לסוג אחד של מבנה תחבירי, צומצמו האפשרויות לפעולה אחת בלבד: תנועה. אופרציית התנועה מאפשרת להזיז רכיב תחבירי לעמדה גבוהה יותר בעץ (כלומר, במבנה ההיררכי של המשפט), וגוזרת מבנים שונים לחלוטין, כמו משפטים סבילים ומשפטי שאלה.
מבנה העץ עבר גם הוא שינוי מפליג: תאוריית X-bar, המהווה מרכיב מרכזי ב-GB, מניחה שכל סוגי הצירופים הם בעלי מבנה זהה, שמציית לכללים פשוטים אך מחמירים. במקום כללי יצירה ספציפיים לכל סוג של צירוף, ישנה רק סכמה כללית אחת המגדירה מהו מבנה אפשרי, בלי להבחין בין קטגוריות שונות (שם, פועל וכדומה).
הפרוגרמה המינימליסטית (the Minimalist Program)
בתחילת שנות ה-90 חלה תפנית נוספת בדקדוק הגנרטיבי. בלשנים רבים חשו שלמרות ההישגים הנכבדים של תאוריית GB, ושפע העובדות שהיא הצליחה לתאר ולהסביר, יש צורך לשקול מחדש כמה מהנחות היסוד שלה. בפרט, נראה היה שהתאוריה הפכה למסובכת מדי ועמוסה בהגדרות ובהנחות שחלקן חופפות זו את זו. תוכנית המחקר החדשה והשאפתנית שהוצגה על ידי חומסקי בסדרת מאמרים בתחילת שנות ה-90, הייתה לשקול מחדש אחת לאחת את כל ההנחות של התאוריה התחבירית, מתוך מטרה להגיע למערכת תאורטית שמתבססת רק על ההנחות והמושגים ההכרחיים, שבלעדיהם לא ניתן לתאר את מהותה הבסיסית של השפה האנושית.
הפרוגרמה המינימלית בשנותיה הראשונות לא הייתה תאוריה של ממש, אלא "הצהרת כוונות" ותחילתה של תוכנית מחקר. במשך השנים שחלפו מאז מאמרו הראשון של חומסקי בנושא, עברה התאוריה התחבירית שינויים רבים. להלן כמה מהרעיונות המרכזיים שחזרו בכל הגלגולים של הגישה המינימליסטית:
לא כל הבלשנים הגנרטיביים מסכימים עם עקרונות הפרוגרמה המינימלית. עם זאת, אין ספק שהניסיון לצמצם את כל המערכת התחבירית לכדי אלגוריתם יחיד בעל מספר קטן ביותר של כללים, מוביל לתובנות ולתגליות חדשות ומרתקות לגבי מנגנון יצירת השפה האנושית.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית
הבחירות לנשיאות ארצות הברית מתקיימות אחת לארבע שנים, תמיד ביום שלישי שבין ה-2 ל-8 בנובמבר, ברציפות מאז שנת 1792. למעשה, באותו יום שלישי בחודש נובמבר מתקיימות בארצות הברית בחירות כלליות בכל שנה, ופעם בארבע שנים הבחירות הן גם לנשיאות. בשאר השנים הבחירות הן לסנאט (בכל שנה זוגית, לשליש מחברי הסנאט), לבית הנבחרים (בכל שנה זוגית), וכן לתפקידים של מושלי מדינות, בתי מחוקקים של המדינות, ותפקידים נוספים במדינות, טריטוריות וערים, לפי הצורך. בשנה שבה יש בחירות לנשיאות, מתמודדים במקביל זוגות של מתמודדים, האחד למשרת הנשיא והשני למשרה של סגנו. המצביעים בוחרים בזוג מתמודדים, שניהם מאותה המפלגה. אף על פי שבארצות הברית רשומות עשרות מפלגות (בבחירות לנשיאות של 2012 התמודדו מועמדים מעשרים מפלגות שונות ועוד עשרות עצמאיים) – החל משנת 1853, כיהנו רק נשיאים שהשתייכו לאחת משתי המפלגות הראשיות: המפלגה הרפובליקנית (18 נשיאים מאז 1853), והמפלגה הדמוקרטית (15 נשיאים).
למעשה המצביעים אינם בוחרים את הנשיא ואת סגנו באופן ישיר, אלא בוחרים בנציגים הנקראים "אלקטורים", אשר מתכנסים בחודש דצמבר כדי לבחור את הנשיא ואת סגנו. בגלל שיטת הבחירות המיוחדת לארצות הברית, שתפורט להלן, בבחירות של 2012, לדוגמה, היו רק לשישה זוגות מועמדים אפשרות תאורטית לנצח. השיטה גם מאפשרת תוצאה, הנחשבת בעיני רבים לבלתי-הוגנת, שבה נבחרים באופן חוקי נשיא וסגן-נשיא שקיבלו פחות קולות של מצביעים בספירה כלל-לאומית (שידועה כ-Popular Vote), מאשר קיבלו יריביהם. תוצאה זו אינה רק תאורטית, והיא קרתה חמש פעמים בהיסטוריה, ולאחרונה בשנת 2016; בכל חמשת המקרים, המועמד או המועמדת שהפסידו בבחירות, למרות שזכו ביותר קולות בספירה הכללית (לעיתים בהפרש של מיליונים אחדים) - השתייכו למפלגה הדמוקרטית.
היסטוריה
בעת ייסוד ארצות הברית, רוב אזרחיה היו חקלאים בלתי משכילים, שלא הכירו את הליכי הבחירה והשלטון. על כן היו בין מנסחי החוקה של ארצות הברית שדרשו, שאת הנשיא יבחר הקונגרס, ואילו אחרים התעקשו על בחירה בידי האזרחים. הפשרה שהושגה ונוסחה בפרק השני לחוקה היא שהאזרחים יבחרו באלקטורים (בוחרים), שיתכנסו במדינות השונות ויבחרו את הנשיא ואת סגנו. מאז ועד היום, חבר האלקטורים (Electoral College) מתכנס בכל מדינה ובוחר את הנשיא ואת סגנו. הדרישה שבחירת האלקטורים תיערך באותו היום במדינות השונות, ולא במקום מרכזי, נועדה למנוע לחץ, הסתודדות, ומשא ומתן שישפיע על שיקול הדעת של האלקטורים.
בשנת 1792 קיבל הקונגרס חוק, הקובע שהבחירות לנשיאות תיערכנה בכל מדינה ביום שתבחר, אך לפחות 34 יום לפני מועד כינוס חבר האלקטורים בדצמבר, כדי שההודעה על תוצאות הבחירות לנשיאות תגיע בזמן לפני הכינוס. המדינות החליטו בדרך כלל על יום בתחילת נובמבר, מספיק זמן אחרי הקציר כדי לאפשר לחקלאים לאסוף את התבואה, אך גם מספיק זמן לפני בוא סערות החורף. בכינוס האלקטורים נבחרו גם בעלי תפקידים למשרות של מושלים, ראשי מחוזות ועוד. עם השתכללות אמצעי התקשורת, הרכבת והטלגרף, הגיעה ההודעה תוך מספר שעות, ולעיתים השפיעה על הבחירה של בעלי התפקידים האחרים. על כן בשנת 1845 נקבע, שהבחירות לכל בעלי התפקידים תיערכנה באותו היום, הוא מועד הבחירות לנשיאות. היום בשבוע נקבע ליום שלישי, כדי להבטיח שאיש לא ייאלץ לנסוע לקלפיות ביום ראשון, הוא יום התפילה בכנסיות, אם לא ירצה בכך. ההגדרה "ביום שלישי שאחרי יום שני הראשון של חודש נובמבר", שתוצאתה היא יום שלישי שבין ה-2 ל-8 בנובמבר, נועדה להבטיח שיום הבחירות לא יחול באחד בנובמבר, תאריך שבנסיבות מסוימות היה מגדיל את הפער בין יום הבחירות (יום שלישי הראשון של נובמבר) לבין יום כינוס האלקטורים ליותר מ-34 יום.
במערכות הבחירות הראשונות שאחרי קבלת החוקה, המועמדים לנשיא ולסגנו לא חברו יחד לפני הבחירות. במקום זאת, נקבע שהנשיא יהיה המועמד שקיבל את מרב קולות האלקטורים, ולפחות את מחציתם; כסגנו יכהן המועמד שהגיע במקום השני. ייתכן שהכוונה שעמדה מאחורי השיטה, הייתה שבמקרים רבים לא יצליחו האלקטורים לבחור נשיא וסגן נשיא בהתאם לכללים, וכך ייקרא הקונגרס להכריע. בהתאם לפרשנות זאת, התכוונו מנסחי החוקה שהאלקטורים בסך הכל יסננו מספר קטן של מועמדים, שמהם יבחר הקונגרס את הנשיא ואת סגנו. אולם במקביל להופעת המפלגות הפוליטיות הראשונות, החלו להיווצר במערכות הבחירות הבאות מצבים שנחשבו בלתי רצויים. במערכת הבחירות של 1796 נבחרו נשיא וסגן נשיא משתי מפלגות שונות. בבחירות הבאות ב-1800 מינתה המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית של אותו זמן שני מועמדים לתפקיד נשיא וסגנו: את תומאס ג'פרסון ואת ארון בר; למרבה המבוכה, בהצבעת האלקטורים נוצר שוויון בין השניים, ובהתאם לחוקה, נדרש בית הנבחרים להכריע. כאן ציפתה למועמדים הפתעה, כאשר המועמד השלישי, מטעם המפלגה הפדרליסטית, תמך במועמד השני, בר. הבית קיים 35 סיבובי הצבעה ללא הכרעה, עד שבסיבוב ה-36 התערב מנהיג המפלגה הפדרליסטית, אלכסנדר המילטון, לטובת ג'פרסון והכריע את ההתמודדות. אנקדוטה היסטורית היא, שסופו של המילטון היה מוות מידיו של בר בדו-קרב שהוסכם ביניהם, כתוצאה מסכסוך ארוך ביניהם.
הצבעת נשים
נשים קיבלו את הזכות להצביע בבחירות כלשהן לראשונה בשנת 1869, בוויומינג, אז טריטוריה ולא חברה באיחוד. כאשר התקבלה וויומינג כמדינה, בשנת 1890, זכות הבחירה לנשים היה תנאי שלה להצטרפות. בשנת 1893, מדינת קולורדו הייתה המדינה הראשונה באיחוד שהעניקה לנשים זכות בחירה. הבחירות של 1920 היו הראשונות בהיסטוריה של ארצות הברית, בהן ניתנה זכות הבחירה לנשים בכל המדינות, אז 48 במספר.
למרות הזמן שחלף מאז, מעולם לא נבחרה אישה למשרת נשיאה בארצות הברית, אם כי בשנת 2016 התמודדה הילרי קלינטון. בשנת 2020 נבחרה קמלה האריס לאישה הראשונה בתפקיד סגנית נשיא ארצות הברית.
פרטי שיטת הבחירות
הבחירות לנשיאות מתקיימות במסגרת חמישים המדינות ומחוז קולומביה, וחלק מפרטי הנוהל משתנים ממדינה למדינה. על כן התהליך כולו מורכב למדי. תושבי הטריטוריות האמריקאיות, כמו: פוארטו ריקו, גואם, איי הבתולה של ארצות הברית, אינם רשאים להצביע בבחירות.
כל מדינה בוחרת אלקטורים, שיצביעו בשם האזרחים בעת כינוס חבר האלקטורים. כל מדינה רשאית לבחור את השיטה שבה ייבחרו האלקטורים. רשמית, לא קיים חוק פדרלי שמחייב אלקטור לבחור במועמד מסוים, אולם בכמחצית מהמדינות יש חוקים המחייבים זאת; וגם במדינות שבהן אין חיוב כזה, כל אלקטור בוחר רק את המועמדים שלשמם הוא נבחר. יוצאי הדופן לכלל הזה הם נדירים, ומעולם לא גרמו לשינוי תוצאה של בחירות לנשיאות.
מספר האלקטורים נבחר בקפידה, כדי לשרת מספר מטרות. הכלל הנוהג היום, והקיים מאז 1972, קובע שמספר האלקטורים של כל מדינה שווה למספר נציגיה בקונגרס. כלומר: שני אלקטורים כנגד שני הסנטורים שיש לכל מדינה; ועוד אלקטורים כמספר נציגיה בבית הנבחרים, שפרופורציוני לגודל האוכלוסייה בכל מדינה. למחוז קולומביה אין נציגים בסנאט, אך יש לה מספר אלקטורים כמו למדינה באותו הגודל – 3 אלקטורים. על פי כלל זה, מספר האלקטורים כיום (2020) הוא 538. הכלל הזה מבטיח מספר אלקטורים שהוא בערך מתכונתי לגודל האוכלוסייה, ובכך עונה על הדרישה לייצוג יחסי של האזרחים; אולם הוא גם מעניק משקל יתר למדינות הקטנות ביחס לגדולות באוכלוסייתן, בכוונה, כדי שכוחן לא יאבד באופן מעשי אל מול המדינות הגדולות.
ברוב הגדול של המדינות (48 מתוך 50), זוג המועמדים שזכה ברוב יחסי של קולות האזרחים זוכה בכל האלקטורים המוקצים לאותה מדינה, שיטה המכונה "טופס כללי" (General Ticket), או בעגה "המנצח גורף את כל הקופה" (Winner Takes it All). רק במדינות נברסקה ומיין שני אלקטורים ניתנים למנצח, והשאר (כמחצית מהאלקטורים במדינות אלה) מתחלקים באופן יחסי. השיטה הזאת נועדה להקטין את הסיכוי של תוצאה צמודה או אפילו תיקו בין שני זוגות מועמדים, ובכך למנוע את המצב הבלתי רצוי כיום, שהקונגרס נדרש להכריע (בימיה הראשונים של ארצות הברית, בחירה על ידי הקונגרס הייתה אפילו רצויה בעיני חלק מהמייסדים). אולם חסרונה של השיטה הוא, שייתכן מצב שבו מנצח זוג מועמדים שקיבל פחות קולות בספירה הכללית (ה-Popular Vote) מהזוג המפסיד. המצב הנדיר הזה אכן התרחש רק חמש פעמים, בבחירות של 1824, 1876, 1888, 2000 ו-2016.
בעקבות הקושי לבחור נשיא, התקבל התיקון ה-12 לחוקה, שקובע כי האלקטורים יצביעו בנפרד לנשיא ולסגן הנשיא, כך שיהיה ברור מראש מי מהמועמדים מיועד לכל משרה.
שיטות ההצבעה בבחירות
לצד הליך הצבעה סטנדרטי (ידוע גם כהליך הצבעה מסורתי), כלומר הצבעה ביום הבחירות בקלפי שהאזרח רשום אליה, יש בארצות הברית מגוון הליכי הצבעה לא סטנדרטיים. את הליכי ההצבעה הלא סטנדרטיים נהוג לחלק לשלושה סוגים עיקריים – הצבעה מוקדמת, הצבעת נפקדים והצבעה בדואר.
בשונה מרוב הדמוקרטיות בעולם, בארצות הברית אין מנגנון בחירות מרכזי אחד. הואיל ומדובר בפדרציה יש לכל מדינה עצמאות רבה בקביעת כללי ההצבעה בבחירות בתחומה. לכן, יש הבדלים ניכרים בהליכי ההצבעה הלא סטנדרטיים בין מדינה למדינה ולעיתים גם בתוך אזורים שונים במדינה עצמה וההיסטוריה של התפתחות הליכי ההצבעה הלא סטנדרטיים שונה ממדינה למדינה.
הצבעה בקלפי
במשך שבעת העשורים הראשונים לקיומה של ארצות הברית, הבחירות נמשכו מספר ימים וזאת כדי לאפשר לאזרחים מהאזור הכפרי להגיע לערים ולבתי המשפט המחוזיים שם היה נהוג להצביע. בשנת 1845 הממשל הפדרלי קבע יום בחירות אחד אחיד בכל מדינות ארצות הברית. יום הבחירות נקבע למועד קבוע – יום השלישי שבא אחרי יום השני הראשון בנובמבר. הממשל הפדרלי קבע רק יום אחד לבחירות כדי למנוע מאזרחים לעבור בין מדינה למדינה וכך להצביע יותר מפעם אחת.
במדינות רבות, ובהן ניו יורק, ניו ג'רזי, הוואי, קנטקי ואוהיו, נחשב יום הבחירות כיום שבתון. במדינות אחרות, אך לא בכולן, ניתנת לעובדים הזכות לצאת על חשבון זמן העבודה ולהצביע. ציר בית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית, ג'ון קונירס, הציע להפוך את יום הבחירות לחג לאומי, בשם יום הדמוקרטיה. על פי ההצעה, בכל יום בחירות פדרלי יהנו העובדים מפגרה, כדי לאפשר להם להצביע, לאייש נקודות קלפי, ולהגביר את המודעות לדמוקרטיה.
הצבעה מרחוק
הצבעה מרחוק הונהגה בארצות הברית לראשונה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. אדווין סטנטון, מזכיר המלחמה בממשלו של אברהם לינקולן, הגה את הרעיון ליצור מנגנון הצבעה מרחוק לבחירות לנשיאות של 1864, כדי לאפשר לחיילים הנמצאים רחוק מביתם להצביע בבחירות. חידוש זה השתלם ללינקולן הרפובליקני, שהצליח בעזרת קולות החיילים להביס את יריבו הדמוקרטי, ג'ורג' מקללן.
ב-1896 הייתה ורמונט המדינה הראשונה שאפשרה הצבעה מרחוק גם לאזרחים. עד אמצע המאה ה-20, רוב מדינות ארצות הברית אימצו סוג כלשהו של הצבעה מרחוק – לאנשי צבא ולאזרחים.
הצבעה מרחוק בארצות הברית נחלקת לשני תתי סוגים: הצבעה מרחוק "מגבילה" ,והצבעה מרחוק "ליברלית".בשיטה המגבילה חייב המצביע להצהיר מראש על אחת ממספר סיבות מוגדרות כדי להיות זכאי להצביע בשיטה זו. בשיטה הליברלית, הידועה יותר כ-No Excuse או כ-No Fault, המצביע אינו חייב לנמק את רצונו להצביעה בשיטה זו. קליפורניה הייתה המדינה הראשונה שאפשרה הצבעה מרחוק ליברלית, בבחירות האמצע של 1978.
בשנת 1986 עבר חוק פדרלי להסדרת הצבעה מרחוק – The Uniformed and Overseas Citizens Absentee Voting Act (UOCAVA). החוק הסדיר הצבעה של כוחות הצבא, הימאים בצי הסוחר, עובדים בממשל הפדרלי המוצבים מחוץ לארצות הברית, ואזרחים אמריקאים החיים מחוץ לארצות הברית.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 החלו מדינות ארצות הברית להתנסות בסוגים נוספים של הליכי הצבעה לא סטנדרטיים, בנוסף להצבעה מרחוק. כך למשל, מספר מדינות הוסיפו הליך הצבעה מרחוק, בה ויתרו על דרישת המגורים ודרישה לציין סיבה מוגדרת.
הגדלת הנגישות של ההצבעה מרחוק, נתפסת בעיני רבים כדרך מהותית לשיפור כמות המצביעים במערכות בחירות.
הצבעה מוקדמת
הצבעה מוקדמת היא הליך נוחות בו אנשים שלא יכולים להצביע ביום הבחירות המיועד או שלא נוח להם להצביע ביום זה, מצביעים במהלך תקופה מוגדרת מראש לפני הבחירות.
במשך שבעת העשורים הראשונים לקיומה של ארצות הברית, הבחירות נמשכו מספר ימים וזאת כדי לאפשר לאזרחים מהאזור הכפרי להגיע לערים ולבתי המשפט המחוזיים שם היה נהוג להצביע. בשנת 1845 הממשל הפדרלי קבע יום בחירות אחד אחיד בכל מדינות ארצות הברית. יום הבחירות נקבע למועד קבוע – יום השלישי שבא אחרי יום השני הראשון בנובמבר. הממשל הפדרלי קבע רק יום אחד לבחירות כדי למנוע מאזרחים לעבור בין מדינה למדינה וכך להצביע יותר מפעם אחת.
פירוק מקורות הצמיחה
פירוק מקורות הצמיחה הוא מכשיר לניתוח כלכלי המשמש כדי למדוד את תרומתם של גורמים שונים לצמיחה כלכלית ולחשב בעקיפין את קצב ההתקדמות הטכנולוגית. מטרתו היא להראות את תרומתו של כל מקור לצמיחה שהתרחשה במשק מסוים במהלך תקופה מסוימת. פירוק מקורות הצמיחה משפיע על קצב הצמיחה של תפוקת המשק, וזאת בשל העלייה בשיעור הגידול בכמות ההון והעבודה. הטכניקה יושמה על כל הכלכלה בעולם והממצאים הנפוצים שלה הם כי רמות נצפות של צמיחה כלכלית לא ניתן להסביר על ידי שינויים במלאי ההון במשק או בשיעורי הצמיחה בכוח העבודה. לפיכך, ההתקדמות הטכנולוגית ממלאת תפקיד מפתח בצמיחתן הכלכלית של המדינות.
היסטוריה
ניתוח סטטיסטי זה נוצר על ידי רוברט סולו, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1987, והוצג על ידו לראשונה בשנת 1957. הרקע למחקר של סולו היה המאבק שהתנהל בין ארצות הברית לברית המועצות החל מסוף מלחמת העולם השנייה ועד התפרקות ברית המועצות ב-1991. חלק מהמאבק התנהל גם בזירה הכלכלית והתחושה בקרב הממשלות הייתה שהצלחה כלכלית תסייע להן להעביר עוד מדינות לצידן. בברית המועצות התנהלה הכלכלה תחת שליטה כמעט מוחלטת של הממשלה וזו הכתיבה מדיניות של השקעות ענק בהון ושל תיעוש מואץ. שיעורי הצמיחה של ברית המועצות באותן שנים היו מרשימים ובארצות הברית תהו חלק מהכלכלנים ומקובעי המדיניות אם לא כדאי גם לארצות הברית לאמץ אסטרטגיה דומה. סוגיות מרכזיות אלה העלו את השאלות הנוגעות בחידת הצמיחה: מהם הגורמים המשפיעים על צמיחה כלכלית? ומהי המדיניות הציבורית הדרושה כדי לקדם צמיחה כלכלית? ארצות הברית ומדינות המערב תהו כיצד הן יוכלו להמשיך לצמוח וגם לקדם את צמיחת מדינות העולם השלישי. במערב, שלטה אז התפיסה הכלכלית שגרסה כי התנאי האחד והיחיד לצמיחה כלכלית הוא תיעוש מואץ, המבוסס על צבירת מלאי גדל של נכסי הון. מכך גם נבעה המסקנה ששיעור חיסכון גבוה הוא המפתח לצמיחה כלכלית. את היעדר ההתפתחות במדינות העניות שבעולם השלישי הסבירו אז בעיקר בקיומו של 'מעגל קסמים אכזרי' (circle vicious) בשל העוני השורר בהן, הן אינן מסוגלות לחסוך, ובשל העדר חיסכון הן אינן יכולות לצמוח ואינן נחלצות מהעוני. המדינות המפותחות במערב הסיקו מכך כי דרושות תוכניות סיוע בינלאומיות (בדומה ל'תוכנית מרשל') שיאפשרו למדינות עניות להשקיע – בעיקר בתשתיות. ואילו מדינות הגוש הקומוניסטי הסיקו מכך שלא ניתן לסמוך על כוחות השוק שיביאו לשיעורי חיסכון גבוהים, ועל כן יש צורך בחיסכון כפוי מטעם השלטון ('הידוק החגורה') – בדרך של הלאמת חלק גדול מן ההכנסה הלאומית וניתובו באמצעות הממשלה לתוכניות השקעה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית
הצבעה מוקדמת
בארבעת העשורים האחרונים התווספו הליכי הצבעה לא סטנדרטיים שונים ומגוונים להצבעת הנפקדים הקלאסית הקיימת מאז מלחמת האזרחים, ביניהם הצבעה מוקדמת.
הצבעה מוקדמת בארצות הברית יכולה להתבצע דרך הדואר, או באתרי הצבעה ייעודיים. בחלק מהמדינות נהוג למקם אתרי הצבעה ייעודיים להצבעה מוקדמת בסופרמרקטים ובמרכזי קניות, כדי להקל עוד יותר על המצביעים.
פירוק מקורות הצמיחה
היסטוריה
דעתו של סולו הייתה הפוכה. מחקריו נועדו להראות שצבירת הון היא מקור מוגבל לצמיחה בגלל התפוקה השולית הפוחתת של ההון. עוד רצה סולו להראות כי המנוע הראשי לצמיחה הוא שיפורים טכנולוגיים מתמשכים.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית
הצבעה מוקדמת
מספר המצביעים בהליכי הצבעה לא סטנדרטיים גדל בהתמדה. כך, למשל, רק אחוז חד ספרתי מכלל המצביעים הצביע בהצבעה מוקדמת במהלך המאה ה-20 אך בשנת 2000 זינק שיעור המצביעים בהצבעה מוקדמת ל-16% מכלל המצביעים.
פירוק מקורות הצמיחה
היסטוריה
דוגמה ספציפית: כדי להראות את הטענה של סולו מתוך הנתונים, פיתח סולו את הניתוח הסטטיסטי הבא: לצורך הניתוח נסמן ב-N את גודל האוכלוסייה, L- כוח העבודה וב-m את שיעור ההשתתפות בכוח העבודה בקרב האוכלוסייה. כלומר- אם, למשל, m=0.6 אז 60% מהאוכלוסייה משתתפים בכוח העבודה. מהגדרתו של m נובע 0\le m\le 1 ונובע גם L= m\cdot N.
ההנחה הראשונה שמניח סולו על מנת לפשט את הניתוח היא ששיעור ההשתתפות בכוח העבודה (m) הוא גודל קבוע. מהנחה זו נובע:. את התוצר הראלי במשק נסמן ב-Y ואת התוצר הראלי לנפש נסמן ב-y ונגדיר אותו כך:. את מלאי ההון במשק נסמן ב-K ואת ההון לעובד ב-k. נגדיר את ההון לעובד כך:. מהגדרות והנחות אלה נובע: וגם. ההנחה הבאה שמניח סולו היא שהייצור במשק מתנהל על פי פונקציית הייצור הבאה: Y= G(T,K,L) T הוא משתנה המבטא את הרמה הטכנולוגית במשק. עלייה בערכו מבטאת שיפור טכנולוגי וירידה בערכו מבטאת נסיגה טכנולוגית. זוהי הנחה מרחיקה לכת הממקדת את השינוי בטכנולוגיה בשינוי בערכו של משתנה יחיד ובכך סוללת את הדרך לאמידת מידת השיפור הטכנולוגי. גם ההנחה מרחיקת הלכת הבאה נועדה לקרב את הניתוח להשגת מטרה זו. המשוואה הבאה מציגה הנחה נוספת זו שעל פיה המשתנה T מופיע בפונקציית הייצור כגורם המכפיל פונקציה כלשהי של K ו-L בלבד. כלומר:. על הפונקציה F(K,L) מניח סולו שהיא מקיימת תק"ל (תשואה קבועה לגודל).
הבחירות לנשיאות ארצות הברית
הצבעה מוקדמת
בבחירות 2004 ניצלו 22% מהמצביעים את זכותם להצבעה מוקדמת.
בבחירות של 2012 כ-46 מיליון בוחרים – שליש מכלל הבוחרים – הצביעו בהליכי הצבעה לא סטנדרטיים. מחצית ממספר זה הצביעו בהצבעת נפקדים, כ-17 מיליון מצביעים הצביעו בהצבעה מוקדמת ויותר משישה מיליון מצביעים הצביעו דרך הדואר.
הצבעה בדואר
הצבעה בדואר היא הליך בו ההצבעה או לפחות חלק ממנה מתבצע באמצעות הדואר. פתקי ההצבעה והמעטפות מחולקים לאזרחים דרך הדואר, והם מחזירים את המעטפה דרך הדואר, דרך מרכזים ייעודיים, או דרך תיבת איסוף ייעודית.
הצבעה בדואר היא כל הליך הצבעה בו רשות הדואר של ארצות הברית ממלאת תפקיד בפרוצדורה של ההצבעה. כאמור, בהצבעת נפקדים ובהצבעה מוקדמת ניתן להצביע דרך הדואר, אך אפשר להצביע בהליכים אלו גם בדרכים אחרות. על כל פנים, כל מדינות ארצות הברית מתירות להצביע הצבעת נפקדים דרך הדואר. בהליך הצבעה כללי בדואר מקבלים כל המצביעים הרשומים במדינה את פתקי ההצבעה ואת מעטפות ההצבעה בדואר בשבועות לפני הבחירות. המצביעים יכולים לשלוח חזרה את המעטפות עם הצבעתם בדואר, או להפקיד אותן בתיבות איסוף ייעודיות (Drop Box) או להביא אותם לאתרים איסוף ייעודיים.
בבחירות של 2012 כ-46 מיליון בוחרים – שליש מכלל הבוחרים – הצביעו בהליכי הצבעה לא סטנדרטיים. מחצית ממספר זה הצביעו בהצבעת נפקדים, כ-17 מיליון מצביעים הצביעו בהצבעה מוקדמת ויותר משישה מיליון מצביעים הצביעו דרך הדואר.
בארצות הברית הבוחרים רשאים להצביע מוקדם יותר או להצביע בדואר. ברוב האזורים בארצות הברית המצביעים אינם נדרשים לספק סיבה מיוחדת שתאפשר להם לעשות זאת.
האפשרות להצביע בדואר קיימת כיום הן במדינות עם רוב רפובליקני והן במדינות עם רוב דמוקרטי ,
אף על פי כן, הנושא הפך שנוי במחלוקת במהלך מערכת הבחירות לנשיאות של שנת 2020. הזמינות של האפשרות להצביע בדואר הוכחה כדרך להגדלת אחוזי ההצבעה בקרב הציבור האמריקני.
מספר האמריקנים שהצביעו מוקדם יותר ובדואר הגיע לשיא ב-2020 בשל מגפת הקורונה.
אחרי הבחירות
ביום שני שבין ה-13 ל-19 בחודש דצמבר מתכנס חבר האלקטורים, כל קבוצה במדינתה, כדי לבחור את הנשיא ואת סגנו. פתקי ההצבעה נשלחים במעטפות חתומות אל הקונגרס שבוושינגטון הבירה. בכינוס מיוחד ומשותף של שני הבתים, בית הנבחרים והסנאט, שנערך ב-6 בינואר, נפתחות המעטפות במעמד נשיא הסנאט, הוא סגן נשיא ארצות הברית המכהן, ויושב ראש בית הנבחרים. אם מועמד זוכה ברוב מוחלט של האלקטורים (כלומר לפחות מחצית האלקטורים ועוד אחד, מספר שעומד כיום על 270), הוא מוכרז כמנצח. במקרה שאין מועמד שקיבל את מספר האלקטורים המינימלי, אם מפני שיש יותר משני מועמדים לתפקיד, ואם בגלל שוויון בין שני מועמדים, ההכרעה עוברת לקונגרס. בית הנבחרים בוחר את הנשיא מבין שלושת המועמדים המובילים, ואילו הסנאט בוחר את סגן הנשיא מבין שני המועמדים המובילים. בבחירת הנשיא בידי בית הנבחרים, המשקל המוענק לכל מדינה הוא קול אחד בלבד, ואילו בבחירת סגן הנשיא מצביעים כל הסנאטורים, בהם יש שני נציגים לכל מדינה. בכל ההיסטוריה של ארצות הברית, נדרש בית הנבחרים לבחור נשיא רק פעמיים, והסנאט נדרש לבחור את הסגן רק פעם אחת; כל המקרים קרו במאה ה-19.
השינוי במועד כניסת הנשיא לתפקידו
כשכונן הליך הבחירות, בסוף המאה ה-18, נקבע שהנשיא ייכנס לתפקידו בחודש מרץ של השנה שלאחר שנת הבחירות. לכך היו מספר סיבות: לאור התפתחות אמצעי התקשורת, שאפשרו סיכום תוצאות הבחירות במהירות והעברת ההודעה עליהן במהירות, ולאור השיפור בדרכי התחבורה - בעיקר הרכבת אך גם המטוס - התקבל בשנת 1933 התיקון ה-20 לחוקת ארצות הברית, שקיצר תקופה זו שבין הבחירות לבין השבעת הנשיא הנבחר, מארבעה חודשים לחודשיים, וקבע את מועד השבעת הנשיא הנבחר ל-20 בינואר של השנה שלאחר הבחירות.
כיום ניתן לדעת בוודאות את תוצאות הבחירות כבר מספר ימים אחרי יום הבחירות, מבלי לחכות לספירה הרשמית של קולות האלקטורים. זאת מכיוון שהצבעתו של אלקטור למועמד אחר מזה שלשמו הוא נבחר היא נדירה מאוד, ונושאת סנקציות בכמחצית ממדינות האיחוד. על כן, מוכרזים המנצחים באופן לא רשמי באמצעי התקשורת כבר סמוך ליום ההצבעה. מאותו יום ועד יום ההשבעה, מכונה המועמד לנשיאות שניצח "הנשיא הנבחר," (President Elect), למעט במקרים שהמנצח הוא הנשיא המכהן, שנבחר לכהונה שנייה. על פי חוקת ארצות הברית, נשיא יכול להיבחר לשתי כהונות בלבד.
פרנקלין דלאנו רוזוולט היה היחיד מכל נשיאי ארצות הברית שנבחר למשרה הרמה ארבע פעמים ברציפות, דבר שהביא לתיקון ה-22 לחוקה; תיקון זה מגביל את כהונתו של אדם כנשיא ארצות הברית לשתי קדנציות, אלא אם השלים קודם לכן תקופת כהונה של נשיא שנפטר או התפטר, במשך פחות משנתיים.
גנדהארה
גנדהארה ( (סנסקריט: गन्धार, פשטו: ګندارا, אורדו: گندھارا) ) הייתה ממלכה קדומה שהשתרעה בעמקי הנהרות סוואט וקאבול ובמישור פוטהאר, בשטח שהיום נמצא בצפון פקיסטן ובצפון-מזרח אפגניסטן, הערים המרכזיות בממלכה היו פורושפורה (פשאוור המודרנית) והעיר טקששילה (טקסילה המודרנית).
השם גנדהארה מופיע לראשונה בשירה ההודית האפית ובטקסטים ריגוודה ואטהרוודה הם מוזכרים כשבט. הצורה הפרסית של השם, Gandara, מוזכרת על ידי הרודוטוס בהקשר הסיפור של סקילקס איש קריאנדה, מגלה ארצות יווני, אשר התחיל את הפלגתו בנהר האינדוס בעיר בגנהארה. השם Gandhara כנראה נובע מהמילה הסנסקריטית gandha, שפירושה "בושם".
הממלכה התקיימה בשנים 500-1500 לפני הספירה כמרכז תרבות בודהיסטי, העיר ידועה כמקום לידתו של פדמאסמבהאבה מייסד הבודהיזם הטיבטי, העיר ידועה בסגנון האמנות המיוחד לה, Gandhara style, אשר הוא זרם באמנות הבודהיסטית שהתפתח והושפע על ידי מיזוג בין אמנות יוונית פרסית סורית והודית, זרם זה באמנות הגיע לשיאו בתקופת שלטונה של אימפריית קושאן.
הממלכה הפסיקה להתקיים כיישות עצמאית בשנת 520 לפני הספירה, כאשר היא נכבשה על ידי האימפריה הפרסית, אך תרבותה הגיעה לשיא בתקופת אימפריית קושאן, בשנים 75-230.
בסביבות שנת 450 שטחי הממלכה נכבשו על ידי ההונים הלבנים, אשר דגלו בהינדואיזם, ותושבי האזור המירו את דתם בהדרגתיות להינדואיזם. בשנים 400, 520 ו-644 האזור תועד על ידי עולי רגל ונזירים סינים (Fa-Xian, Song-Yun, Xuan-Zan) בהתאמה. בשנת 400 נאמר שהבודהיזם שגשג בו, בשנת 520 מתואר הרס שבוצע על ידי ההונים, ובשנת 644 מתואר שהבודהיזם היה בדעיכה, וההינדואיזם היה בעליה, כמו כן תואר שהמקדשים הבודהיסטים היו נטושים.
לריסה (ירח)
לריסה, הידוע גם כ-נפטון VII, הוא הירח החמישי הקרוב ביותר לנפטון, כוכב הלכת השמיני במערכת השמש. לריסה התגלה בשנת 1981, ונקרא על שמה של הנימפה לריסה במיתולוגיה היוונית, שאהבה את אל הים פוסידון אהבה ללא גבולות.
גילוי
לריסה התגלה ב-24 במאי 1981 על ידי הרולד ריטסמה, ויליאם הוברט, לארי לבובסקי ודוד טולן, בזמן שביצעו תצפיות טלסקופיות. ההכרזה הרשמית (IAUC 3608) בדבר גילוי הירח החדש הגיעה ב-29 במאי 1981.
אישור הגילוי בוצע על ידי גשושית המחקר וויאג'ר 2, בשעה שזו ביצעה מעוף באזור של נפטון בשנת 1989. הצהרתו של סטפאן סינוט התייחסה ל"עשרה פריימים אשר צולמו במהלך חמישה ימים", כך שהאישור הסופי לתגלית בוצע מעט לפני ה-28 ביולי 1989.
מקור השם
עם גילויו קיבל הירח את שמו הזמני S/1981 N 1 על ידי הרולד ריטסמה. ב-2 באוגוסט 1989, כאשר פורסמו הצילומים של וויאג'ר 2, הוא קיבל (IAUC 4824) שם זמני נוסף S/1989 N 2.
שמו הרשמי לריסה ניתן לירח רק ב-16 בספטמבר 1991, על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAUC 5347), הסמכות העליונה בקביעת שמות לגופי שמים.
מאפיינים פיזיים
מעט מאוד ידוע אודות הירח. התמונות של וויאג'ר 2 מלמדות כי צורתו אינה כדורית, וכי פני שטחו מכילים מכתשים רבים. הירח אינו מכיל אטמוספירה, והוא אינו מראה שום עדות לפעילות גאולוגית.
לריסה בעל קוטר ממוצע של 195 ק"מ, והוא נמצא במרחק של 73,548 ק"מ מנפטון. מסלולו קרב יותר ויותר לנפטון, כך שבעתיד ייתכן ויתנגש באטמוספירה של נפטון או יתפרק לטבעות פלנטריות, זאת כאשר יחצה את גבול רוש עקב השפעת כוחות גאות.
ולדיסלב ליסטייב
ולדיסלב (ולאד) ניקולאייביץ' ליסטייב (ברוסית: Владисла́в Никола́евич Ли́стьев; 10 במאי 1956 – 1 במרץ 1995) היה עיתונאי רוסי פופולרי ומנכ"ל ערוץ הטלוויזיה ORT (כיום ערוץ 1 שבבעלות הממשלה הרוסית).
קריירה
ליסטייב היה ללא ספק עיתונאי ומנחה הטלוויזיה הפופולרי ביותר ברוסיה (הוא נשאר זכור היטב שנים לאחר מותו) והיה כוח מרכזי בהבאת קול הדמוקרטיה לטלוויזיה הרוסית והיה סמל לחופש הביטוי ברוסיה של שנות התשעים. ליסטייב הופיע לראשונה בטלוויזיה כאחד ממנחי התוכנית המתקדמת והמצליחה ביותר Vzglyad (מבט) בסוף שנות השמונים, תוכנית סאטירית שנצפתה מדי שבוע על ידי כמאה מיליון איש. המנחים האחרים היו אלכסנדר ליובימוב, אלכסנדר פוליטקובסקי, דמיטרי זכרוב, ארטיום בורוביק ויבגני דודולב.
הוא גם היה המנחה הראשון של הגרסה הרוסית לתוכנית "Wheel of Fortunei" (גלגל המזל) שהפכה לפופולרית מאוד. בעקבות ההצלחה של Vzglyad, ליסטייב ועמיתיו הקימו את חברת הטלוויזיה VID (Vzglyad i Drugiye - המבט ואחרים) שתפיק תוכניות עבור הערוץ הראשון של הטלוויזיה המרכזית, ערוץ הטלוויזיה הראשי בברית המועצות (לימים נקרא בשם תחנת "Ostankino" ו"הטלוויזיה הרוסית הציבורית", ORT). עם VID, ליסטייב הקים מספר פרויקטים חדשים בטלוויזיה - Pole Chudes ("שדה הפלאים", הגרסה הרוסית של Wheel of Fortune), נחשו את המלודיה (הגרסה הרוסית של Name That Tune), Tema ("הנושא") וצ'ס פיק ("שעת השיא").
בשנת 1995 עזב ליסטייב את VID והתקבל לעבוד ברשת ORT, בה מונה למנכ"ל הערוץ. אחד המהלכים הראשונים של ליסטייב היה להורות על עצירה זמנית של כל הפרסום, למעשה לא לכלול את המתווכים הבלתי מורשים מעסקי הפרסום הרווחיים, ולגבש מכירות עתידיות ומכירת דקות שידור לפרסום תחת הערוץ ובהנחיית הערוץ, ללא מתווכים משוק הפרסום.
רציחתו
זמן קצר לאחר מינויו, בערב 1 במרץ 1995, כשחזר מהשידור החי של תוכנית הערב שלו צ'ס פיק, נורה ליסטיב למוות במדרגות בבניין הדירות שלו. חפצי ערך וסכום גדול במזומן שהיה בידי ליסטייב הושארו ללא מגע, מה שהוביל את החוקרים למסקנה כי הרצח היה רצח פוליטי או עסקי. עם זאת, למרות טענות רבות שהועלו על ידי החוקרים כי המקרה קרוב לפתרון, לא נמצאו הרוצחים ולא מי שהורה על הרצח.
ההרג עורר עניין ציבורי עצום וחסר תקדים בהיקפו, ORT וכמה ערוצי טלוויזיה רוסים אחרים החשיכו את השידורים ב-2 במרץ, כשהם מציגים רק את תמונתו של ליסטייב והמילים ברוסית ' ולדיסלב ליסטייב נרצח ' (ВЛАДИСЛАВ ЛИСТЬЕВ УБИТ). מספר ימים לאחר מכן, הערוץ חזר לשדר מחדש ואחרי מספר גלגולים שונים, חזר לשליטת הממשלה תחת השם הערוץ הראשון שהצופים הרוסיים כיום מכירים. אלפי אנשים ביקרו במשרדי הערוץ בעקבות רצח ליסטייב והנשיא בוריס ילצין פנה לאולפני ערוץ הראשון כדי להעביר הספד רגשני ביותר ושיבח את ליסטייב והביע כי מותו היה אובדן גדול לרוסיה.
היו ספקולציות רבות לגבי הסיבות שמאחורי רצח ליסטייב, ושתי סיבות אפשריות בודדו כסבירות ביותר: כלכלי ופוליטי. כאשר ליסטייב הוציא את עסקי סוכנויות הפרסום מהמתווכים, הוא שלל מאנשי עסקים מושחתים רבים מקור לרווחים עצומים. מבחינה פוליטית נהנה ליסטייב מפופולריות עצומה בקרב אזרחי רוסיה ויכול היה להשפיע על מצב הרוח הפוליטי של המדינה כולה. מאמרו של פול קלבניקוב "סנדק הקרמלין?" בפורבס האשים את בוריס ברזובסקי כמי שהורה על הרצח. ברזובסקי תבע את המגזין בגין לשון הרע בבית משפט בריטי. קלבניקוב הרחיב את ההאשמות בספרו סנדק הקרמלין: בוריס ברזובסקי וביזת רוסיה. פורבס הצהיר בבית המשפט כי לא היו בה עדויות למעורבותו של ברזובסקי ברצח ולאד ליסטייב או ברצח אחר.
לדברי ולדימיר פריבילובסקי ויורי פלשטינסקי, ייתכן שקציני הקג"ב אלכסנדר קורז'אקוב ואלכסנדר קומלקוב זממו את רצח ליסטייב על ידי ארגון הפשע אחוות סולנצבו. הכותבים רמזו כי המניע היה לגנוב את הכנסות פרסומות הטלוויזיה ולממן את קמפיין הבחירות של אולג סוסקובץ לנשיאות רוסיה. המחברים האמינו שקורז'אקוב השתמש ברצח גם כדי להאשים את ברזובסקי ולהכין את מעצר האוליגרך.
ישראל פולק
ישראל פולק (1910 – 1993) היה תעשיין איש עסקים ישראלי, מייסד "פולגת", חתן פרס ישראל.
חייו
פולק נולד ב-1910 בעיירה בורשה שבמרמורש (טרנסילבניה) למשפחה שהיו בה אחד עשר ילדים. כשהיה בן 15 עברה משפחתו לגורה הומורולוי שבבוקובינה מסיבות כלכליות. לאחר מכן פולק למד בבית הספר לטקסטיל שבצ'רנוביץ ועבד לפרנסתו במפעל סריגה. בשנת 1935 הקים בצ'רנוביץ מפעל לטקסטיל וב-1937 נשא לאישה את אדית צורף בת גורה הומורה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היגר לצ'ילה והצטרף לאחיו, מרכוס, שהיגר לשם לפני המלחמה. יחד עם הגיס הקימו שם מפעל טקסטיל גדול. היה פעיל בקהילה היהודית בצ'ילה, במיוחד בתחום החינוך (הקים בי"ס יהודי) ואף שימש כנשיא הפדרציה הציונית בצ'ילה. אחיו, מנחם פולק, עלה לישראל, ממניעים ציוניים והתיישב עם משפחתו בחיפה.
לאחר עלייתו לישראל היה פעיל בתחומים רבים והיה ממייסדי חברת "כלל תעשיות". בשנת 1970 הקים את חברת "בגיר" לייצור בגדי גברים. בסוף שנות השמונים החליט ישראל פולק למכור את פולגת לחברת כלל תעשיות.
בשנת 1977 זכה פולק בפרס התעשייה בקטגוריית הטקסטיל. בשנת 1979 הוענק לו פרס הרצל מטעם עיריית הרצליה, על תרומתו הבולטת בתחום הציונות. בשנת 1990 קיבל את פרס ישראל על תרומתו לחברה ולמדינה. זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב (1983), מאוניברסיטת בר-אילן (1988) ומן האוניברסיטה העברית (1992).
ישראל פולק נפטר בשנת 1993 והותיר אחריו את רעייתו, רחל, לה נישא בשנת 1980, לאחר שאשתו אדית נפטרה בשנת 1975.
המכללה לאמנות בשכונת כרם ישראל בתל אביב נפתחה ב-1997 ונקראה על שמו. על שמו נקראה שדרה בעיר קריית גת. קרן על שמו מחלקת מלגות לדוקטורנטים מן הפריפריה באוניברסיטת בר-אילן.
רונן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קוראת' הרודף
קוראת' הרודף (באנגלית: Korath the Pursuer) הוא דמות בדיונית של נבל-על שהופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Quasar #32 ממרץ 1992, והיא נוצרה בידי הכותב מארק גרונוולד והמאייר גרג קאפולו.
קוראת' הרודף הוא האלטר אגו של קוראת'-ת'אק, חבר בגזע הקרי בעל תוספים קיברנטיים אשר היה מעורב במלחמת קרי-שי'אר. אחרי מלחמת קרי-שי'אר, קוראת' התיידד עם אולטימוס, שאטראקס וסופרמור, ונשלח על ידי סופרמור לתקוף את קפטן אמריקה וקבוצת האוונג'רס. קוראת' היה עד להתנקשות בחייהם של אל-דן ודר-בן על ידי דת'בירד, כמו גם לחזרתו של האינטלקט העילאי. לצד כוח הכוכב (Starforce) של הקרי, קוראת' הוחזק בהקפאה קריוגנית על ידי הש'יאר, וכששוחרר, נאבק עם כוח הכוכב בקבוצת האוונג'רס והובס על ידי מכשפת השני ואסטרה. קוראת' נחל תבוסה כשניסה להתנקש בחייה של לילאנדרה נרמאני, ובעקבות כך חזר לאימפריית הקרי, הנשלטת על ידי הש'יאר. לצד כוח הכוכב ודת'בירד, קוראת' נאבק בקוואזר ובמקארי על הפרת המרחב האווירי של הש'יאר.
לאחר מכן, אדמירל גאלן-קור והכוחות הפליליים שלו התעמתו עם קוראת' ודת'בירד, ומאוחר יותר חיל הכוכב הביס את לורד טנטלוס לצד לגיון התחתית. קוראת' התיישב בכדור הארץ, שם התאחד עם רונאן ועזר לו לחפש אחר טנא-נייל. קוראת' נעשה לאחד מנבחרי הפלנקס, ונשלח ללכוד את אדם וורלוק. לאחר קרב עם וורלוק, קוואזר ומונדרגון, קוראת' נהרג על ידי אולטרון בזעם על כך שנכשל במשימתו.
דג'ימון הונסו גילם את דמותו של קוראת' הרודף בסרטי הלייב אקשן "שומרי הגלקסיה" ו"קפטן מארוול".
הספר הירוק
הספר הירוק (בערבית: الكتاب الأخضر, בתעתיק: אלכתאב אלאח'צ'ר) הוא ספר שפרסם שליט לוב, מועמר קדאפי ב-1975, ובו פרש את משנתו הפוליטית. שמו ניתן לו על שום כריכתו הירוקה, בדומה לספר האדום של מאו. הירוק היה צבע דגלה של לוב החל מ-1977 בזמן שלטונו של קדאפי ועד לנפילת משטרו ב-2011. הצבע הירוק מזוהה עם האסלאם.
הספר מחולק לשלושה חלקים. החלק הראשון עוסק ב"פתרון בעיית הדמוקרטיה". קדאפי מביע גישה לפיה הדמוקרטיה הייצוגית לא מאפשרת את ביטוי רצונו של העם, ומעדיף דמוקרטיה ישירה, אותה יש לבסס באמצעות ועדות עממיות. החלק השני עניינו "פתרון בעיית הכלכלה", ובו מאמץ קדאפי את הסוציאליזם. בחלק השלישי מניח קדאפי את היסודות לתאוריה הבינלאומית השלישית, הדוחה הן את הקומוניזם והן את הקפיטליזם, ומהווה שילוב בין סוציאליזם מוסלמי לבין לאומיות ערבית. החלק התאורטי שלה מבוסס גם על רעיונות המובעים בקוראן.
הספר התפרסם תחילה בשפה הערבית, ובהמשך תורגם גם לשפות אחרות.
פליטת פרוטון
פליטת פרוטון, שידועה גם בשם רדיואקטיביות של פרוטון, היא סוג של תהליך רדיואקטיבי שבו פרוטון נפלט מאטום. פליטת פרוטון יכולה להתרחש כאשר גרעין האטום נמצא ברמה מעוררת גבוהה, לאחר קרינת בטא. במקרה זה, נקרא התהליך 'פליטת פוטון לאחר קרינת בטא'. כמו כן, התהליך יכול לקרות במצב מעורר רגיל, שבו האטום עשיר מאוד בפרוטונים. בכל מקרה, התהליך דומה מאוד לפליטת אלפא. כאשר פרוטון נפרד מנוקלאון, האנרגיה של פליטת הפרוטון חייבת להיות שלילית- ולכן הפרוטון לא יציב. פליטת פרוטון לא מתרחשת לעיתים קרובות באיזוטופים. קרינת פרוטונים יכולה להיווצר דרך תגובות נוקלאריות, בדרך כלל על ידי מאיץ חלקיקים.
ב-2002, פליטת שני פרוטונים בו זמנית התרחשה בברזל-45 בניסוי בGSI ו GANIL. ב-2005, הוכח באופן מוחלט (באותם המקומות) שאבץ-54 יכול גם לפלוט שני פרוטונים בו זמנית.
שלמה נאמן
שלמה נאמן (10 בנובמבר 1912 - 23 במרץ 1993) היה היסטוריון ישראלי.
ברגהוף
ברגהוף (מגרמנית: Berghof) היה הכינוי לביתו הפרטי של היטלר במתחם הנופש, האירוח והשליטה הנאצי באוברזלצברג שבקרבת העיירה ברכטסגאדן שבבוואריה.
שלמה נאמן
ביוגרפיה
שלמה נאמן נולד בשם האנס סלומון גולדרייך בעיר אסן שבמערב גרמניה. אמו, אלזה טְרוֹי (Else Treu), הייתה בת למשפחה שחייתה דורות רבים בגרמניה, ואביו, שמואל גולדרייך, היה יליד ז'שוב שבמערב גליציה, שהיגר בנעוריו לגרמניה כדי למצוא פרנסה. המשפחה הייתה ציונית ובעלת נטייה סוציאליסטית, ומורשת זו עברה אליו.
ברגהוף
היסטוריה
הבית הוקם על בסיסה של בקתת הרים בסגנון אלפיני שנבנתה בשנת 1916 כבית נופש עבור איש עסקים מצפון גרמניה, וכונתה "בית וכנפלד". בשנת 1928 הושכר הבית להיטלר ולאחותו-למחצה, אנגלה, אשר שימשה בו כסוכנת הבית. אנגלה עזבה את הבית בשנת 1931 לאחר מות בתה גלי ראובל בדירתו של היטלר במינכן. בשנת 1933 רכש היטלר את "בית וכנפלד" מכספים שקיבל ממכירת ספרו "מיין קאמפף". בין השנים 1935–1936 בוצעו שיפוצים מאסיביים והרחבה משמעותית של בקתת ההרים המקורית. השינויים נעשו בתכנונם של האדריכל אלואיס דגאנו והיטלר עצמו, והמבנה המחודש קיבל את השם ברגהוף. למבנה נוספו מרפסת שמש גדולה, חדרי אירוח ועבודה, אולם קולנוע ומרתף. העיצוב הפנימי התאפיין בצבעוניות וקישוטיות מופרזת ובריהוט כבד, ובאופן כללי בראוותנות חסרת טעם. בקיר המרכזי של חדר האירוח הותקן חלון גדול אשר השקיף לכיוון אוסטריה, מולדתו של היטלר. תחזוקת הבית הייתה נתונה בידי צוות גדול של עובדים, גננים וטבחים.
שלמה נאמן
ביוגרפיה
נאמן סיים בית ספר עממי ולאחר מכן תשע שנות לימוד בגימנסיה ריאלית (שטיפחה גם את הלימודים ההומניסטיים ולכן נקראה 'גימנסיה רפורמית'), ובמקביל היה פעיל בתנועת הנוער היהודי 'קדימה'.
ברגהוף
הסביבה
לאחר הקמת הברגהוף "נרכשו" שטחים נוספים בסביבה על ידי מקורביו של היטלר מידי התושבים המקומיים, אשר בעצם אולצו לוותר על נחלות שבהן החזיקו במשך דורות, וכל אחד מהם הקים לעצמו בית נופש ראוותני משלו. כך נבנו באזור אוברזלצברג שבקרבת הברגהוף מספר נוסף של מבני אירוח ונופש בבעלות הצמרת הנאצית. נוסף להם הוקמו מבני שירות לצוותי התחזוקה והשומרים, ומחסנים.
המפורסם שבמבנים אלה היה "בית התה" – היה בית תה במבנה מעוגל שנבנה במעבה החורש הטבעי במרחק של כקילומטר מהברגהוף. בשביל המוליך שביניהם נהג היטלר לטייל מדי יום כאשר שהה במקום, ובדרך כלל בחברת אחד מאורחיו, תוך כדי דיונים פוליטיים ופילוסופים.
שלמה נאמן
ביוגרפיה
למד בסמינר בית הכרם (1932-1934) ולאחר מכן החל ללמד בכפר ויתקין, שם הכיר את מי שתהיה אשתו, לאה קופרניק, שעלתה עם הוריה ממסצ'יבוב בפולין (היום בלארוס) ועבדה כגננת במקום. שם המשפחה - נאמן - הוא תרגום משם משפחת אמו Treu.
ברגהוף
הסביבה
כתוצאה מתהליך זה הפך האזור כולו בשנות ה-30 לאתר תיירות עממי, אשר חייב הגבלות תנועה וגישה אליו.
שלמה נאמן
ביוגרפיה
בשנת 1937 עבר ללמד בקריית ענבים, ובשנת ת"ש עבר לקבוצת כנרת, שם לימד בכתות הגבוהות, תחילה בבית החינוך המשותף בדגניה א' ולאחר מכן בבית-ירח, שנוסד אז כבית ספר תיכון משותף לילדי עמק הירדן.
ברגהוף
אחרית דבר
ב-14 ביולי 1944 עזב היטלר את הברגהוף בפעם האחרונה, ועבר להתגורר באופן קבוע במפקדת החזית של מזרח פרוסיה – "מאורת הזאב".
שלמה נאמן
ביוגרפיה
במלחמת העצמאות נלחם שלמה נאמן בצמח ועל הדגניות (דגניה א' ודגניה ב') ואחר כך היה סרן תרבות במשך מספר חודשים בגולני.
במשך שנים רבות היה במעמד של מורה שכיר בכנרת, ורק בשנת 1956, כשבנו הבכור התקרב לגיל 18 ועמד להיות חבר בקיבוץ, החליט (יחד עם לאה אשתו) להיות חבר בקיבוץ.
ברגהוף
אחרית דבר
אזור אוברזלצברג הופצץ קשות מן האוויר בתקופת המלחמה, וחלק מן ההפצצות גרמו נזקים קשים גם לברגהוף. ב-4 במאי 1945, לאחר התאבדותו של היטלר, הציתו חיילי האס אס הנסוגים את הריסות המבנה, וחיילי בעלות הברית שכבשו את המתחם בזזו את שנותר ממנו. בית התה המעוגל לא נפגע, אך נהרס בשנת 1951 בידי ממשלת בוואריה, על מנת למנוע ממנו מלהפוך למקום כינוס ועלייה לרגל לניאו נאצים. הריסות המבנים נותרו פזורים באזור עד שנת 2006, אז פונו ההריסות והשטח נוקה משרידי המבנים.
שלמה נאמן
ביוגרפיה
בשנת 1953, כשהוא בן 42, החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. לתואר ראשון למד היסטוריה כללית וגאוגרפיה, ובלימודי תואר שני התמקד בהיסטוריה ואת עבודת הגמר כתב (בהדרכת פרופסור יהושע פראוור) בתקופת ימי הביניים.
ברגהוף
אחרית דבר
ממשלת בוואריה, אשר חששה מהפיכת המקום לאתר תיירות, נטעה עצים בשיפולי הגבעה על מנת לטשטש את המיקום המדויק, ולא סימנה אותו עד לשנת 2008, אז נקבע באתר שלט ציון. כיום (2009) ניתן להבחין באתר הברגהוף בשרידי החומות ובסיסי הבטון של המבנה, אשר כוסו בצמחייה ובעצים.
שלמה נאמן
ביוגרפיה
משנת 1963 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב, מונה לדרגת פרופסור מן המניין ב-1973 ויצא לגמלאות (בשנת 1979). תחילה לימד במקביל באוניברסיטה ובבית ירח, ובשנת 1965 עזב את הקיבוץ והשתכן בלוד, ומקץ כעשר שנים עבר לרמת אביב. לימד גם את תקופת ימי הביניים וגם את תקופת העת החדשה, הוא המורה הראשון והאחרון בחוג להיסטוריה כללית שבאוניברסיטת תל אביב שלימד בו זמנית שני תחומים אלה.
נוסף להוראה בארץ לימד גם באוניברסיטאות בהנובר ובמינסטר, וכן הרבה לשהות במכוני מחקר באמסטרדם ובטריאר לשם איסוף חומר על מחקריו בהיסטוריה החברתית של אירופה, וראש לכל גרמניה, במאה התשע עשרה.
הוא אביו של ההיסטוריון והארכאולוג נדב נאמן ושל האמנית מיכל נאמן.
רשימת מאמריו מופיעה בספר היובל שהוכן לכבודו.
אודות מחקרו
מחקרו של שלמה נאמן היה על תנועת הפועלים הגרמנית במאה התשע עשרה. במסגרת זאת הוא כתב מונוגרפיה רחבת יריעה על פרדיננד לסל בלשון הגרמנית בשבע מאות עמודים שזכתה לגרסה מקוצרת בעברית. עסק בתולדות תנועת הפועלים הגרמנית במסגרת התפתחות הסוציאל-דמוקרטיה בגרמניה ועסק בזיקה בין הבורגנות לתנועת הפועלים - היסטוריה החברתית.
כתב על משה הס, רוזה לוקסמבורג ואישים מרכזיים נוספים בתנועת הפועלים הגרמנית שרובם היו יהודים וחלקם לא התעניינו ביהדות, אלא פנו לסוציאליזם הגרמני והייתה להם השפעה על ההיסטוריה הגרמנית. הספר האחרון שכתב עסק במגע שבין המרקסיזם לציונות.
ברל'ה קרומבי
שלום (ברל'ה) קרומבי (נולד ב-25 ביולי 1986) הוא יועץ אסטרטגי, איש תקשורת, ופעיל ימין ישראלי.
ביוגרפיה
קרומבי נולד בחיפה למשפחה חב"דית. אביו, הרב זאב קרומבי עוסק בטיפול, ומנהל מוסדות של כולל חב"ד, ואימו נורית היא מנהלת מעונות יום ומדריכה פדגוגית.
שירת בצה"ל כמחלץ בפיקוד העורף, והוא משרת במילואים כקצין הסברה אזרחי.
פעילות ציבורית
בשנת 2005, במהלך תוכנית ההתנתקות, פעל ביישובי גוש קטיף, כדי לתת תמיכה למפונים. בסיום שנות הישיבה הקטנה נסע לארצות הברית, ולאחר כשנה עבר להודו וייסד בית חב"ד בדרום הודו.
בשנים אלו החל את דרכו העיתונאית בפרסום מאמרים וכתבות בשבועון בית משיח.
בגיל 22 הקים את ארגון "שמיא", בית חב"ד אלטרנטיבי לרווקי הציונות הדתית שפעל בשכונת נחלאות בירושלים עד לתקופת המגפת הקורונה.
במקביל, החל לכתוב מאמרי דעה בעיתון "מעריב" בנושאי אקטואליה ופוליטיקה.
ניהול קמפיינים
בשנת 2018 ניהל את קמפיין הבחירות של מפלגת הבית היהודי בירושלים בבחירות למועצת העיר, ובבחירות לכנסת העשרים ושלוש ניהל את הקמפיין של מפלגת עוצמה יהודית.
ניהל מעל 150 קמפיינים לגיוס המונים, בהם קמפיין של קהילות בני עקיבא, מכון מאיר, ישיבת חומש ועוד. ב-2022 ניהל בשיתוף עם ינון מגל את קמפיין מימון ההמונים לתמיכה כספית בבנימין נתניהו.
התמיכה ברפורמה המשפטית
בינואר 2023, בעקבות המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע, קרומבי גייס 60 אלף ש"ח לצורך קניית שלט מול מגדלי עזריאלי בתל אביב. מספר ימים לאחר מכן הוא פתח קבוצה ב-PayBox לצורך מימון הקמפיין לתמיכה ברפורמה, וגייס עשרות אלפי שקלים בתוך מספר ימים.
מספר שבועות לאחר מכן הקים את ארגון "תקומה 2023", ופתח קמפיין לחיזוק המאבק לתמיכה ברפורמה המשפטית, בו גייס למעלה ממיליון וחצי ש"ח. עם הכסף שנתרם, קרומבי פרסם מודעות תמיכה ברפורמה ברחבי הארץ, וכן בעיתונים "ידיעות אחרונות", "הארץ", "בשבע" ועוד.
ב-27 במרץ 2023, לקראת הודעת ראש הממשלה בנימין נתניהו על דחיית חקיקת הרפורמה המשפטית, ארגן קרומבי עם אביחי בוארון הפגנה של תומכי הרפורמה המשפטית בירושלים, בהשתתפותם של יותר ממאה אלף מפגינים.
באותו שבוע קרומבי התחיל לארגן את "הפגנת המיליון", שהתקיימה יום לאחר יום העצמאות בירושלים מול הכנסת בהשתתפות כ-200 אלף אנשים, ואף פתח בקמפיין מימון המונים נוסף לקראת ההפגנה.
חיים אישיים
בגיל 22 נישא לליבא שיימוס, מנהלת בית ספר חב"ד בתל ציון ומאמנת אישית. לזוג שבעה ילדים.
משפט אימרמן
משפט אימרמן (Immerman–Szelepcsényi) הוא תוצאה בתורת הסיבוכיות (ענף במדעי המחשב) המראה כי מחלקות סיבוכיות מקום אי דטרמיניסטיות סגורות לפעולת המשלים (בעוד אותה שאלה עבור סיבוכיות זמן עודנה פתוחה וככל הנראה התשובה לה שלילית). המשפט הוכח בשנת 1987 באופן בלתי תלוי בידי ניל אימרמן ו-Róbert Szelepcsényi, אשר זכו ב-1995 בפרס גדל על תוצאה זו.
באופן פורמלי, תוצאת המשפט היא כי לכל פונקציה מתקיים.
מבוא
בעיות רבות בהן עוסקת תורת הסיבוכיות ניתנות לניסוח כשאלות כן/לא (למשל, האם מספר הוא ראשוני או לא, האם תוכנית מחשב נתקעת או לא, האם גרף מכיל מעגל המילטוני או לא וכדומה). לכל בעיה ניתן לדבר על הבעיה המשלימה לה - בעיה ששאלותיה הן זהות אך התשובה להן הפוכה. כך למשל הבעיה המשלימה לבעיה "האם מספר הוא ראשוני" היא הבעיה "האם מספר אינו ראשוני", כלומר האם הוא פריק.
תכונה זו אינה נשמרת כאשר עוסקים במודל הרעיוני של אלגוריתם לא דטרמיניסטי. במודל זה, האלגוריתם מסוגל לבצע בחירות בין אפשרויות פעולה רבות, להבדיל מאלגוריתם דטרמיניסטי שתמיד יש לו דרך פעולה אחת ויחידה על קלט מסוים. על כן, לאלגוריתם אי דטרמיניסטי יש חישובים שונים רבים אפשריים על אותו הקלט. כל שנדרש מהאלגוריתם האי דטרמיניסטי הוא לענות "כן" באחד מהחישובים הללו עבור קלט שהתשובה הנכונה עליו היא "כן", ועבור קלטים שהתשובה הנכונה עליהם היא "לא" על האלגוריתם לענות "לא" עבור כל החישובים השונים שלו. חוסר סימטריה זה (חישוב יחיד שבו יש לענות "כן" לעומת הצורך לענות "לא" בכל החישובים) הוא שמונע בניית אלגוריתם אי דטרמיניסטי עבור הבעיה המשלימה באופן דומה לזה שתואר לעיל.
ניתן לקחת כדוגמה לכך את האלגוריתם האי דטרמיניסטי הבודק האם מספר הוא פריק. אלגוריתם אי דטרמיניסטי לבעיה זו פועל כך על קלט \ n; הוא בוחר מספר \ 2\le a< n באופן אי דטרמיניסטי (דהיינו כל חישוב מתאפיין ב-\ a אחר השייך לתחום) ובודק האם \ a מחלק את \ n פשוט על ידי חלוקה. אם \ a חילק את \ n, האלגוריתם עונה "כן", ואחרת הוא עונה "לא". אם \ n פריק הרי שקיים \ 2\le a<n שמחלק אותו ולכן קיים חישוב שבו האלגוריתם האי דטרמיניסטי יגיד "כן", ואילו אם \ n אינו פריק לא קיים \ a שכזה ולכן לכל חישוב האלגוריתם יגיד "לא", כנדרש.
נביט על האלגוריתם ה"הפוך" לבעיה זו: האלגוריתם מבצע בדיקה זהה - בוחר \ a ובודק האם \ n מתחלק בו, ועונה "לא" אם כך הדבר ואחרת עונה "כן". אלא שאלגוריתם זה בבירור אינו אלגוריתם עבור בעיית הראשוניות; אמנם, אם \ n ראשוני אז לכל \ a שיבחר האלגוריתם יענה "כן", אך אם \ n אינו ראשוני עדיין ייתכן שיהיו חישובים שבהם האלגוריתם עונה "כן", אם בחר \ a שאינו מחלק את \ n. למשל, אם נבחר \ n=4 שאינו ראשוני, והאלגוריתם בחר \ a=3 הוא יענה "כן", אף שהיה עליו לענות "לא".
מכיוון שבהינתן אלגוריתם אי דטרמיניסטי ניתן להמיר אותו תמיד באלגוריתם דטרמיניסטי ולהפך, מובטח כי לכל בעיה הניתנת לפתרון, ואפילו יהא זה פתרון אי דטרמיניסטי, ניתן לפתור גם את הבעיה ההפוכה באופן אי דטרמיניסטי. עם זאת, באופן כללי המרת אלגוריתם אי דטרמיניסטי בדטרמיניסטי מגדילה את כמות משאבי החישוב הנדרשים לפתרון הבעיה. מכאן עולה השאלה האם בהינתן בעיה שקיים לה פתרון אי דטרמיניסטי המשתמש בכמות מסוימת של משאבים קיים פתרון אי דטרמיניסטי לבעיה המשלימה שצורך את אותה כמות משאבים (או לפחות את אותו סדר גודל של כמות משאבים). כאשר שאלה זו מנוסחת עבור המשאב של זמן חישוב יעיל (פולינומי), מתקבלת למעשה השאלה האם המחלקה NP שווה למחלקה co-NP, שהיא שאלה פתוחה חשובה במדעי המחשב. משפט אימרמן עונה על השאלה עבור משאב הזיכרון - הוא מראה כי לכל פונקציה \ s(n) "סבירה", אם בעיה ניתנת לפתרון אי דטרמיניסטי בסיבוכיות זיכרון של \ O(s(n)) אז גם הבעיה המשלימה ניתנת לפתרון אי דטרמיניסטי בסיבוכיות זיכרון זו. בניסוח פורמלי, .
תוצאת המשפט (והוכחתו) מזכירים את משפט סביץ' הפשוט יותר, המראה שכל בעיה הניתנת לפתרון באופן אי דטרמיניסטי בסיבוכיות זיכרון המיוצגת על ידי פונקציה "סבירה" \ s(n), ניתן לפתור את הבעיה באופן דטרמיניסטי תוך שימוש בכמות זיכרון של לכל היותר \ s^2(n), ובפרט שאם בעיה ניתנת לפתרון אי דטרמיניסטי תוך שימוש בכמות "יעילה" של זיכרון, היא ניתנת גם לפתרון דטרמיניסטי תוך שימוש בכמות יעילה שכזו של זיכרון. עם זאת, משפט אימרמן אינו תוצאה מיידית של משפט סביץ' שכן הוא "בזבזני" פחות - הוא אינו דורש הגדלה אסימפטוטית כלל של סיבוכיות הזיכרון על מנת לפתור את הבעיה המשלימה.
הוכחה
בדומה למשפט סביץ', הוכחת המשפט הכללי מסתמכת על פתרון בעיה ספציפית - בעיית הישִיגוּת בגרפים. בהינתן גרף מכוון \ G בעל \ n צמתים ושני צמתים \ s,t, בעיית הישיגות היא השאלה האם קיים מסלול מ-\ s אל \ t בגרף. מכיוון שניתן לייצג חישוב כלשהו של אלגוריתם אי דטרמיניסטי בתור מסלול בגרף אשר מייצג את הקונפיגורציות האפשריות השונות בחישוב, ניתן לצמצם את השאלה האם האלגוריתם עונה "כן" על קלט מסוים לשאלה אם קיים בגרף הקונפיגורציות שמתאר את ריצתו על קלט זה מסלול מהקונפיגורציה ההתחלתית לקונפיגורציה שבה האלגוריתם עונה "כן" (ניתן להניח ללא הגבלת הכלליות כי קיימת רק אחת כזו).
בעיית הישיגות בגרף ניתנות לפתרון אי דטרמיניסטי בזיכרון :
ההוכחה למשפט אימרמן מבוססת על כך שגם הבעיה המשלימה - הבדיקה האם בגרף לא קיים מסלול מ-\ s אל \ t - ניתנת לביצוע באופן אי דטרמיניסטי בזיכרון. כלומר, קיימת מכונת טיורינג לא-דטרמיניסטית שמקבלת כקלט את צומת המקור \ s וצומת היעד \ t ועונה "כן" אם \ t אינו יָשִׁיג מ-\ s (לפחות עבור בחירה אי-דטרמיניסטית יחידה שמבצע האלגוריתם). לעומת זאת אם קיים מסלול \ s אל \ t, האלגוריתם יענה "לא" בכל אחד מהחישובים שהוא מבצע בהתאם לבחירות האי-דטרמיניסטיות.
אימרמן הראה כי אם האלגוריתם יודע מראש מהו מספר הצמתים הישיגים מ-\ s לכל היותר ב-\ i צעדים (נסמן מספר זה ב\ N_i), אז האלגוריתם יכול פשוט "לנחש" את אותם צמתים ישיגים (ניחוש של \ N_i צמתים שונים, למשל על ידי מעבר סדרתי על כל הצמתים ובחירה אי דטרמיניסטית אם רוצים לבחור אותו או לא), ופשוט לבדוק האם הם ישיגים מ\ s (באופן אי-דטרמיניסטי, בזיכרון, כפי שתואר מעלה). אם אכן האלגוריתם בחר את \ N_i הצמתים ה"נכונים" (אלו שבאמת ישיגים מ-\ s), הוא בודק האם הצומת \ t הוא אחד מהם. אם \ t אחד מהצמתים הישיגים, האלגוריתם עונה "לא", ואחרת עונה "כן". אם אחת הבדיקות במהלך הדרך נכשלה האלגוריתם מחזיר תשובה "לא" כברירת מחדל (למשל, היה והוגרל צומת "לא נכון" עבור הקבוצה של \ N_i הצמתים הישיגים).
ראשית, ברור כי \ N_0=1 - על ידי מסלול מאורך 0 אפשר להגיע מ-\ s רק אל \ s עצמו. החישוב האינדוקטיבי (מ-\ N_{i} ל-\ N_{i+1}) מתנהל באופן הבא: האלגוריתם עובר סדרתית על כל צומתי הגרף. לכל צומת \ v הוא מחפש צומת \ u כך שיש קשת מ-\ u אל \ v ובנוסף לכך קיים מסלול באורך \ i לכל היותר מ-\ s אל \ u. חיפוש שכזה מתבצע באופן דומה למתואר לעיל - האלגוריתם בוחר באופן אי דטרמיניסטי את כל הצמתים שמרחקם מ-\ s הוא לכל היותר \ i, בודק שאכן נבחרו הצמתים הנכונים, ואז בודק אם ניתן להגיע מהם אל \ v. כמקודם, דרישות הסיבוכיות של שלב זה הן. לבסוף, האלגוריתם מחזיק מונה הסופר את מספרם של הצמתים \ v שקיימו את התנאי; לאחר שהאלגוריתם מסיים לעבור על כל צומתי הגרף, מספר זה הוא בדיוק \ N_{i+1}. מכאן שניתן לחשב את \ N_n באופן אינדוקטיבי.
פרשת וגנר (ספר)
פרשת וגנר (מגרמנית: Der Fall Wagner) הוא ספר פילוסופיה גרמני מאת פרידריך ניטשה, אשר פורסם לראשונה בשנת 1888. בספר ביקר ניטשה את המוזיקאי ריכרד וגנר והסביר כי בשל התקרבותו של ואגנר לפולקיזם ולאנטישמיות, הוא מכריז גט כריתות על המלחין (שנפטר כמה שנים קודם לכן). לדבריו של ניטשה, המוזיקה של וגנר הפסיקה להיות בעלת "השפעה פילוסופית", ובאופן אירוני מושווה לזו של ז'ורז' ביזה (שנחשבת לגרועה בעיני רבים) אמנם, ניטשה מתייחס לפרשת וגנר רק כתסמין של "מחלה כללית" הפושה לדבריו ברחבי אירופה, הלא היא מחלת הניהיליזם.
הדעה המוצגת בספר מנוגדת בתכלית להערצה הראשונית של ניטשה אל וגנר. בחלקו השני של הולדת הטרגדיה, הוא משבח את וגנר כמי שהצליח לייצר מוזיקה הפורצת את גבולות ההבנה האנליטית חסרת הרגש למוזיקה. התרחקותו של ניטשה מוגנר באה לידי ביטוי עוד לפני פרסום פרשת וגנר ובאחת היצירות האחרונות בחייו, "ניטשה נגד וגנר", הוא חוזר לעסוק בפרשה ומנסה להוכיח מתוך כתביו, כי עמדתו העקרונית לגבי מוזיקה נשארה עקבית ורק היחס הראשוני לוגנר היה מוטעה.