cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ילקוט מעם לועז
מהדורות הספר
עקב הפופולריות העצומה לה זכה הספר בקרב דוברי שפת הלאדינו, הוא נדפס במהדורות רבות. כ-50 שנה עברו מתחילת הדפסת המהדורה הראשונה של ספר בראשית בשנת 1730 ועד לסיום הדפסת ספר דברים בשנת 1777. הספר מעם לועז על ספר בראשית נדפס לראשונה בקושטאנדינה (איסטנבול) בשנת ה'ת"צ (1730), ולאחר מכן עוד כתשע פעמים. המהדורה האחרונה של הספר על החומש (בראשית בלבד) נדפסה בסלוניקי בשנת ה'תרנ"ז (1897).
מלבד איסטנבול, מהדורות שלמות של הספר על התורה נדפסו בליוורנו (1822–1823) ובאיזמיר (1864–1868). מלבד זאת נדפסו חלקים מהספר בקושטא בסלוניקי ובירושלים. מהדורת אזמיר תרכ"ד – קיבלה את הסכמתו של רב העיר – ר' חיים פלאג'י.
חלקים נוספים על שאר ספרי הנ"ך נכתבו על ידי חכמים שונים:
תרגומי הספר
התרגום הראשון של חלקים מספר בראשית ושמות נעשה לשפה הערבית יהודית, בשם "פתשגן הכתב". הוא נדפס באלג'יר בין השנים ה'תרמ"ו לה'תרנ"ד. וחזר ונדפס בג'רבה בשנת ה'תרצ"ט.
לעברית תורגם הספר במלואו על ידי הרב שמואל קרויזר וכונה "ילקוט מעם לועז" ונדפס לראשונה בירושלים החל משנת ה'תשכ"ז. הרב קרויזר כתב גם את המשך סדרת הספרים על רוב חלקי הנ"ך, ובסך הכל מפעלו הגדול מסתכם ב-32 כרכים.
לאנגלית תורגם הספר (בעיקר על ידי הרב אריה קפלן) לסדרה של 20 כרכים בשם Torah Anthology.
בית מלון סבוי פלאזה
בית מלון סבוי פלאזה (באנגלית: Savoy-Plaza Hotel) היה גורד שחקים ששכן בשדרה החמישית 767 במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין התנשא לגובה של 128.02 מטרים והיה בעל 33 קומות. הוא תוכנן על ידי משרד האדריכלים McKim, Mead & White ונחשב לבית מלון אייקוני בעיר. הוא נבנה בין השנים 1927–1930 וכלל 1,000 חדרי אירוח.
בית המלון נהרס בשנת 1964 לטובת הקמת בניין ג'נרל מוטורס.
היסטוריה
הארי בלק, הבעלים של מלון פלאזה באותה תקופה, רכש את המלון הסמוך (שנבנה בשנת 1890) והחליט להרסו. במקומו נבנה בית המלון סבוי פלאזה, שתוכנן על ידי משרד האדריכלים McKim, Mead & White ונפתח לציבור בשנת 1930. בהמשך נמכר לרשת המלונות הילטון ולבסוף נהרס בשנת 1964 לטובת הקמת בניין ג'נרל מוטורס.
בית הבובות של המלכה מרי
בבית הבובות נבנו רהיטים ומוצרים שהיו נפוצים אז (כולם לפי יחס של 12 ל-1). הרהיטים והמכשירים נבנו על ידי החברות שייצרו את אותם מכשירים או על ידי מומחים. כל המכשירים פעילים. כך למשל, כל מנורות בית הבובות וכל מכשירי החשמל שבו (שואבי אבק, תנורים, מקלט רדיו) פועלים, בנוסף לכך המים זורמים בצינורות הזעירים.
בבית הבובות מצויות מהדורות מיוחדות של ספרים זעירים, כגון כתביו של רודיארד קיפלינג. שבהם מלוא הטקסט המקורי. מספר סופרים, ובהם ארתור קונאן דויל וסומרסט מוהם, נתבקשו, ואף כתבו, סיפורים במיוחד בעבור ספריית בית הבובות.
אנדריי קירילנקו (כדורסלן)
אנדריי גנאדביץ' קירילנקו (ברוסית: Андрей Геннадьевич Кириленко; נולד ב-18 בפברואר 1981 באיז'בסק) הוא כדורסלן עבר רוסי, ששיחק בעמדת הסמול פורוורד, ומאז ספטמבר 2015 מכהן כנשיא איגוד הכדורסל הרוסי.
קריירה באירופה
קירילנקו החל לשחק כדורסל במועדון המקומי, ספרטק סנקט פטרבורג. בינואר 1997 שותף קירילנקו במשחק הקבוצה הבוגרת של המועדון מול ספרטק מוסקבה, ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שמשתתף במסגרת ליגת העל הרוסית. לאחר שתי עונות בהן שיחק בספרטק סנקט פטרבורג, עבר קירילנקו לצסק"א מוסקבה בשנת 1998. בעונתו הראשונה בצסק"א,, סייע לקבוצתו לזכות באליפות הליגה הרוסית. כמו כן, הוא נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של הליגה הרוסית.
בפברואר 2001, במהלך עונתו השלישית בצסק"א מוסקבה, השיג קירילנקו מספרים של 13 נקודות, 11 ריבאונדים ו-10 חטיפות במשחק במסגרת היורוליג מול ריטאס וילנה, ובכך הפך לשחקן השני בלבד בתולדות היורוליג שמשיג טריפל דאבל. הוא הציג יכולות מגוונות גם במסגרת אליפות אירופה באותה שנה, וזכה להצלחה עם נבחרת רוסיה.
קריירה ב-NBA
קירילנקו החליט לעבור לליגת ה-NBA ולהצטרף ליוטה ג'אז, הקבוצה שבחרה אותו בדראפט, בעונת. בעונתו הראשונה בליגה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה. מאז הוא ביסס את מעמדו כאחד מטובי השחקנים הצעירים ב-NBA, וכאחד מטובי שחקני ההגנה המשחקים בקבוצות שאינן מחזקות הליגה. הוא המשיך את יכולתו הטובה גם בעונה הבאה,, שבה שיפר את כמות דקות המשחק שלו ואת ממוצעיו הסטטיסטיים. יכולתו הביאה לבחירתו לשחקן מחליף במשחק האולסטאר של ה-NBA בשנת 2004. מאז הצטרפותו לליגת ה-NBA, משחק קירילנקו בקביעות עבור נבחרת רוסיה בקיץ שבין העונות.
קירילנקו הפך לשחקן המוביל של יוטה ג'אז בעונת, לאחר שג'ון סטוקטון פרש ממשחק וקארל מלון עזב את יוטה לטובת לוס אנג'לס לייקרס. הוא פתח בחמישיית הקבוצה ב-78 מתוך 82 המשחקים של יוטה, והוביל אותה למאזן של 42 ניצחונות ו-40 הפסדים בעונה הסדירה. יוטה הפסידה את העלייה למשחקי הפלייאוף לדנוור נאגטס, בשל הפרש של משחק בודד. הוא סיים במקום החמישי בבחירת שחקן ההגנה של העונה ובמקום הרביעי בבחירת השחקן המשתפר של העונה, ונבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה. כמו כן, הוא דורג שלישי בדירוג החסימות ורביעי בדירוג החטיפות, ובכך היה לשחקן השני בלבד שממוקם בין חמשת הראשונים בשתי הקטגוריות, אחרי דייוויד רובינסון שעשה זאת ב-1992.
באמצע עונת, במשחק נגד וושינגטון ויזארדס, סבל קירילנקו מפציעה קשה מתמשכת בשורש כף היד, והוא הושבת ממשחק עד לסוף אותה עונה. על אף ששיחק רק ב-41 מ-82 המשחקים של יוטה ג'אז בעקבות פציעתו, הוא צבר כמות חסימות שהספיקה לו למקום הראשון בדירוג החסימות של הליגה בממוצע למשחק, ובנוסף זכה בפעם השנייה בקריירה שלו בבחירה לחמישיית ההגנה השנייה של העונה.
בעונת המשיך קירילנקו להיות בין חוסמי הזריקות ושחקני ההגנה בכלל הטובים ב-NBA. הוא השיג כמות שיא בקריירה של 10 חסימות במשחק נגד אינדיאנה פייסרס באותה עונה וסיים במקום הראשון בליגה מבחינת מספר החסימות הכולל (220 חסימות) ובמקום השני מבחינת מספר חסימות בממוצע למשחק עם 3.2 בממוצע, כשהוא שני רק למוביל מרקוס קמבי שסיים עם 3.3 בממוצע. לראשונה בקריירה שלו, הוא נבחר לחמישיית ההגנה הראשונה של העונה. יכולתו ההגנתית של קירילנקו סייעה לקבוצתו פעמים רבות לנצח משחקים, כשהוא מנע סלים שהיו יכולים להביא להפסד הקבוצה. במהלך העונה הוסט קירילנקו על ידי המאמן ג'רי סלואן לעמדת הקלע, אך הוחזר מאוחר יותר לעמדתו הטבעית כסמול פורוורד.
עונת הייתה טובה פחות עבור קירילנקו. על אף ששיחק ב-70 משחקים ולא החמיץ זמן משחק רב, הוא הציג בעונה הסדירה ממוצעים נמוכים בנקודות, בריבאונדים ובאחוזי הקליעות מ ביחס לאלה שהציג בעונות הקודמות. ירידה זו יוחסה בעיקר ליכולתם ההתקפית של קרלוס בוזר, דרן ויליאמס ומהמט אוקור, שמנעה מקירילנקו להיות השחקן המוביל של יוטה. קירילנקו השתפר במידת מה במשחקי הפלייאוף והשיג את שיאי הקריירה שלו בפלייאוף בריבאונדים ובאסיסטים, והיה שותף להצלחתה של יוטה שהעפילה במפתיע עד לגמר המערב. הוא הגיע לשיאו באליפות אירופה באותה שנה, כשהוביל את נבחרת רוסיה לזכייה באליפות. הוא זכה בתואר שחקן השנה של פיב"א אירופה בשנה זו.
בקיץ 2007 נפוצו שמועות על מעבר אפשרי של קירילנקו ב לקבוצה אחרת ושמועות על אירועי מחלוקת שונים, אך קירילנקו נשאר ביוטה והשתפר מאוד בעונת. הוא עבד בפגרה שלפני תחילת העונה באופן אישי עם הקלע של יוטה לשעבר, ג'ף הורנסק, ושיפר את אחוזי הקליעות שלו מהשדה. הוא השתפר במיוחד בתחום הקליעות מטווח שלוש הנקודות, כשהתקדם מ-21% לשיא קריירה של 38%. הוא השיג בעונה הסדרה ממוצעים סטטיסטיים משופרים גם בנקודות, בריבאונדים, באסיסטים, בחטיפות ובחסימות שהיו טובים יותר בממוצעיו בעונה הסדירה הקודמת. הוא המשיך לשמור על יכולת טובה גם בעונת ואף השיג בפלייאוף של אותה עונה ממוצע שיא בקריירה של 2.2 חטיפות, מה שלא מנע את הדחתה של קבוצתו כבר בסיבוב הראשון.
שלהי הקריירה
בעקבות השביתה ב-NBA, באוקטובר 2011 חזר לקבוצת צסק"א מוסקבה וחתם על חוזה לשלוש שנים, אולם כעבור עונה אחת בלבד שב קירילנקו ל-NBA כשחתם לשנתיים במינסוטה טימברוולבס.
בקיץ חתם קירילנקו בברוקלין נטס לשנתיים. במהלך עונת עבר בטרייד לפילדלפיה 76', אך שוחרר עקב בעיות אישיות ולא שיחק כלל עבור קבוצה זו.
לאחר שחרורו מפילדלפיה 76' עבר לצסק"א מוסקבה ושם שיחק עד סוף עונת 2015, ובסופה פרש ממשחק פעיל. ב-25 באוגוסט 2015 מונה לנשיא התאחדות הכדורסל הרוסית.
נבחרת לאומית
בצעירותו שיחק קירילנקו במדי נבחרות הכדורסל הצעירות השונות של רוסיה, וזכה בתוארי ה-MVP באליפות אירופה עד גיל 18 ב-1997 ובאליפות העולם עד גיל 19 ב-1999. קירילנקו שיחק לראשונה עבור הנבחרת הבוגרת של רוסיה בטורניר בינלאומי בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת סידני 2000, בגיל 19 בלבד. הוא העפיל עם נבחרתו עד לרבע גמר הטורניר שם היא הפסידה לארצות הברית, וסיים עמה במקום השמיני באולימפיאדה.
כתוצאה מההישג באליפות אירופה, העפיל קירילנקו עם נבחרת רוסיה לאליפות העולם בשנת 2002. באליפות זו, שהייתה אליפות העולם היחידה שלו, קלע קירילנקו 15 נקודות בממוצע למשחק, והעפיל עם נבחרתו לסיבוב השני של הטורניר, שם היא סיימה במקום הלפני-אחרון בבית 6 והודחה. הוא סיים עמה במקום העשירי באליפות מתוך 16 נבחרות שהשתתפו. בשנים הבאות הוא השתתף עם נבחרת רוסיה באליפויות אירופה של 2003 ושל 2005, שבהן הצליח מבחינה אישית כשסיים במקומות השני והשלישי בהתאמה בדירוג הקולעים, אך לא הגיע להישגים משמעותיים מבחינה קבוצתית.
באליפות אירופה בשנת 2007 הוביל קירילנקו את נבחרת רוסיה לזכייה מפתיעה באליפות, ואף זכה בתואר ה-MVP של הטורניר ונבחר לחמישיית המצטיינים של הטורניר. במשחק הגמר של הטורניר מול נבחרת ספרד שהסתיים בניצחון דרמטי לרוסיה, הוביל קירילנקו את נבחרתו עם 17 נקודות. הוא סיים במקום החמישי בדירוג הנקודות עם 18 למשחק, במקום השלישי בדירוג הריבאונדים עם 8.6 למשחק, ובמקום הראשון בדירוג החטיפות עם 2.2 למשחק. בעיקר הודות להצטיינותו באליפות אירופה, הוא זכה בתואר שחקן השנה של פיב"א אירופה בשנת 2007.
בעקבות הזכייה באליפות אירופה, העפיל קירילנקו עם נבחרתו לאולימפיאדת בייג'ינג 2008, ואף נשא את דגל המשלחת הרוסית בטקס הפתיחה של האולימפיאדה. בטורניר האולימפי השני שלו לא הצליח קירילנקו לשחזר את יכולתו מאליפות אירופה, והודח עם נבחרתו כבר בסיבוב הראשון וסיים עמה במקום התשיעי בטורניר.
באליפות אירופה בכדורסל 2011 קירילנקו העפיל עם נבחרת רוסיה לחצי גמר גביע אירופה וסיים עמה במקום השלישי והביא את הנבחרת לזכייה במדליית ארד ולמקום שלישי באליפות אירופה. באולימפיאדת לונדון 2012 זכה עם הנבחרת הרוסית במדליית ארד.
סטטיסטיקות קריירה
נכון ל-16 במאי 2014
הרישיון לשימוש חופשי במסמכים של גנו
GNU FDL הוא מקרה פרטי של copyleft.
בשנות ה-2000 נודע הרישיון בשל השימוש בו על ידי קרן ויקימדיה ברוב מיזמיה (ובכללם ויקיפדיה); כל תרומה לוויקיפדיה (מלבד חלק מהתמונות) שוחררה תחת רישיון זה עד ליום 15 ביוני 2009. החל מיום זה חלק מהתרומות זמינות תחת רישיון GFDL ואילו הרוב מפורסם תחת רישיון של Creative Commons.
ב-2018 הוחלט שהחל מ-14 באוקטובר אותה שנה, לא ניתן יהיה להעלות למיזם "ויקישיתוף" קבצים המוגדרים כבעלי רישיון זה בלבד (ניתן יהיה להעלות קבצים ברישיון GFDL בתנאי שלצידו יוצג רישיון נוסף הקביל במיזם). זאת למעט טקסטים, סמלילים וצילומי מסך, שמקורם בתוכנות ברישיון GFDL.
STS-118
STS-118, היא משימה לתחנת החלל הבינלאומית על ידי מעבורת החלל אנדוור. המשימה שוגרה ב-8 באוגוסט 2007 בשעה 18:36 לפי שעון מזרח צפון אמריקה מכן השיגור 39A במרכז החלל קנדי, פלורידה, ונחתה באותו המקום ב-21 באוגוסט, בשעה 12:33 לפי שעון מזרח צפון אמריקה, למרות פער שהתגלה בשני אריחי הגנת חום בתחתית המעבורת.
הייתה זו המשימה הראשונה של אנדוור מאז STS-113, בנובמבר 2002, הטיסה המוצלחת האחרונה לפני אסון הקולומביה במשימת STS-107.
במשימה זו המריאה ברברה מורגן, כחלק מפרויקט "מורה בחלל". משימה זו היא הראשונה בה יש אסטרונאוט מורה מאז STS-51-L, שהתפוצצה 73 שניות לאחר שיגורה. מורגן כבר התאמנה למשימה הזו ביחד עם כריסטה מקאוליף שנספתה באסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
ב-27 ביולי 2007 התגלתה חבלה במחשב נייד שנועד לפקח על מד הלחץ בקורה החדשה. מסתבר שאחד מעובדי קבלן משנה של נאס"א גזר כבלים בתוך המחשב ובתוך מחשב גיבוי שהיה עשוי להישלח לתחנת החלל במקרה של תקלות במחשב הראשון.
מטען ייעודי
משימת STS-118 הביאה והרכיבה את החלק S5 truss בצידה הימני של תחנת החלל הבינלאומית ובנוסף לכך את "רציף אחסון חיצוני" (External Stowage Platform-3) וגירוסקופ הבקרה (Control Moment Gyroscope). המשימה הביאה גם יחידה לוגיסטית המכונה "Spacehab".
תיאור המשימה
במקור, תוכננה המשימה למעבורת החלל קולומביה, אך אחרי האסון הוחלט שמעבורת החלל אנדוור תבצע את המשימה. מטרת המשימה הייתה להביא אל תחנת החלל הבינלאומית את קורה S5, שתתחבר בקצה הימני של הקורה הראשית של התחנה.
הכנות למשימה
ב-2 ביולי 2007, הובאה המעבורת מ-Orbiter Processing Facility לאנגר שבה חוברה למכל הדלק ושני הטילים.
מעבורת החלל אנדוור, נגללה מהאנגר שבה חוברה אל מכל הדלק ושני הטילים אל כן השיגור 39A ב-10 ביולי 2007. תחילת התזוזה של המעבורת על-גבי רכב הגלילה הייתה ב-20:10 (על פי שעון מזרח ארצות הברית) והסתיימה לאחר 7 שעות, ב-3:02 בלילה ב-11 ביולי, במהירות של כ-1 קילומטרים בשעה.
ב-19 ביולי השלים הצוות את מבחן הספירה לאחור הסופי וסקירת מוכנות הטיסה. לאחר מבחנים אלו ניתן אור ירוק להמשך ההכנות לטיסה על ידי מנהלי נאס"א. הספירה לאחור החלה ביום שבת ה-4 באוגוסט ב-21:00 (לפי שעון מזרח ארצות הברית). המעבורת שוגרה ב-8 באוגוסט בשעה 18:36 שעון החוף המזרחי של ארצות הברית.
המשימה
ב-10 באוגוסט הגיעה המעבורת לתחנת החלל ובצילום שגרתי של מגן החום התגלה שקע בעומק של מספר סנטימטרים, במגן החום של המעבורת, שחשף קטע קטן ממסגרת האלומיניום של החללית. בהליכת החלל הראשונה צילמו האסטרונאוטים את השקע מקרוב בציוד משוכלל, לרבות מצלמה תלת־ממדית. במשך כשבוע נותחו הממצאים ולבסוף החליטו בנאס"א לאפשר למעבורת לחזור לכדור הארץ ללא תיקון כלשהו של מגן החום. בהליכת החלל השלישית, ב-15 באוגוסט, החליטו אנשי מרכז הבקרה בנאס"א להקדים את שובם של האסטרונאוטים לתחנת החלל עקב נזק לשכבה החיצונית של אחת הכפפות שחבש האסטרונאוט ריק מאסטרצ'ינו. אף כי לא היה מדובר באיום על בטיחותו של מאסטרצ'ינו, הוחלט על שובו כאמצעי זהירות. הולך החלל השני, קלייטון אנדרסון נשאר שעה אחרי מאסטרצ'ינו וביצע את הפעולות שתוכננו לביצוע על ידו בלבד ללא סיוע עמיתו.
ב-21 באוגוסט בשעה 19:32 נחתה המעבורת בשלום בפלורידה, יום לפני המועד המתוכנן, בשל החשש מסגירת מרכז הבקרה ביוסטון במקרה שהוריקן דין יתקרב לחופי טקסס.
מעצב
מעצב הוא אדם העוסק בעיצוב, משמע בתכנון של מוצר או מערכות באופן שיענו על קריטריונים רבים, כגון מראה חזותי אטרקטיבי יותר, נוחות רבה, מחיר סביר או מאפיינים אחרים. על פי רוב, החפץ המעוצב, בניגוד ליצירת אמנות, צריך לענות על צרכיו של לקוח מסוים, או קבוצה של לקוחות. המעצב משתמש בכלים הקרובים לתחומי ההנדסה והאמנות, אך אין הכרח להיותו אמן או מהנדס לשם פעולת העיצוב.
המעצב נדרש להיות ניחן ביצירתיות, בכישרון ובמיומנות מיוחדת נרכשת - על פי רוב היא נרכשת במוסדות להשכלה גבוהה.
עבודת המעצב משלבת בין העברת מסרים בדומה לאמנות (מסרים פסיכולוגיים, חברתיים, אסתטיים וכו'), לבין שימוש באמצעים הנדסיים וידע טכני. המעצב נדרש ליצור את אמנותו במגבלות שלא קיימות לאמן שאינו מעצב. לדוגמה, מעצב פנים או אדריכל נדרשים מעצבים את החלל שסביבנו באופן שיעביר תחושה מסוימת לאדם השוהה בו (תחושת כבוד ויראה במבנה המאדיר אל או ממסד או תחושת נינוחות ורוגע בבית מגורים) תוך מגבלות כוחות הטבע, כוחות השוק והטכנולוגיה; המעצב התעשייתי נדרש ליצור מוצר שיענה לצרכים הטכניים ומגבלות התקציב אך יהיה נוח למשתמש ויקרין תדמית המתאימה לשוק שלו.
תהליך עבודת המעצב כוללת מחקר ראשוני המתייחס ללקוח, לשוק ולסביבה, לאחריו העלאת חלופות ובדיקת יישומן. עם זאת, תהליך זה אינו ליניארי ומעצבים שונים עובדים בדרכים שונות.
דוגמאות
דוגמאות של סוגים שונים של מעצבים כוללים :
אדריכל (כגון מעצב פנים), מעצב אופנה, מעצב במה, מעצב גרפי, מעצב תעשייתי, מעצב אתרי אינטרנט
כתובת מצובה
כתובת מצובה או כתובת מעצוב היא כתובת פיניקית שנמצאה במצובה, ומתייחסת לבניית סטיו מקודש בשנת 221 לפנה"ס.
על־סמך ההתייחסות למקדש בכתובת, מקורה המשוער הוא מהעיר חמון, כ־6 ק"מ צפונה. בקטלוג כתובות אום אל־עמד (היא חמון העתיקה) של דאננד ודורו, מספרה הוא iv.
הכתובת
הכתובת ידועה כ־KAI 19. תוכנה הוא:
נחום סלושץ פירש את הכתובת כ.
תלמי הנזכר בכתובת הוא תלמי השלישי, בנם של תלמי השני (פתלמיס בכתובת) וארסינואי הראשונה (ארסנאס בכתובת), שתוארו "Εὐεργέτης" (המיטיב) תורגם לפיניקית כ"פעל נעם" (פועל נועם, עושה טוב). גם התואר "האלים האחים" (אלן א[ח]ים בכתובת) היא על־פי התואר היווני θεὥν ὰδελφῶν. שנת 26 למלכות תלמי השלישי, היא 221 לפנה"ס, תואמת את שנת 53 למניין המשטר החדש שיוסד בצור ב־274/275 לפנה"ס.
בית יציב
בית יציב (על שם יצחק יציב) הוא מרכז קהילתי בבאר שבע, השוכן בקמפוס גוסטב לוואן, יחד עם פארק קרסו למדע. בית יציב הוקם בשנת 1953 כאכסניית נוער לצד מרכז לימודי, וכיום מתנהל כקמפוס חינוכי הנותן גם שירותי אירוח. המבנה נמצא בבעלות קרן רש"י ועיריית באר שבע. המוסד כולל בית הארחה, כיתות לימוד וחדרי ישיבות. במרכז מתקיימים ימי עיון וכנסים ויש בו סידורי הסעדה ולינה למשתתפים.
בית יציב שואף לשרת את האוכלוסייה בארץ במיקוד בדרום ובצפון תוך שהוא מהווה גורם מוביל ומרכזי בבנייה והפעלת תוכניות חינוכיות בתחום המדע והטכנולוגיה ונשען על יכולותיו האנושיים והפיזיים.
במקום מתקיימים לימודים מטעם האוניברסיטה הפתוחה, השתלמויות מקצועיות של עובדי הוראה, וכן חוגים בנושאים שונים לילדים ולנוער.
היסטוריה
בשנת 1921 היה במקום מחנה אוהלים של חלוצים יהודים. היה זה בתום מלחמת העולם הראשונה בימים של חוסר עבודה. ועד הצירים של ההסתדרות הציונית, בא כוחו של היישוב היהודי בארץ ישראל, זכה במכרז לבניית בתי הקברות הצבאיים בארץ. מטעמו, זכו שלוש קבוצות של חלוצים בעבודת הבנייה של בית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבע. בית הקברות הוא מבין הגדולים מסוגו ונקברו בו 1,250 חללים (רק עשירית נפלו בעיר, השאר ברחבי הנגב). עבודת הבנייה של החלוצים זכתה לאישור רשמי של ממשלת המנדט:" העבודה בוצעה בידכם בדרך משביע רצון. העבודה בכללותה טובה". עבודת החלוצים הייתה הישג לעבודה העברית.
בשלהי 1953 הוקם בית יציב, בין היוזמים של הקמתו היו אברהם הרצפלד וגרשון אוסטרובסקי שניהל אותו מיום הקמתו במשך עשרות שנים.
המרכז הארצי להשתלמויות עובדי הוראה במקצועות היהדות, הרוח והחברה
בשנת 1994 בעקבות דו"ח שנהר ודו"ח קרמניצר הוחלט במשרד החינוך להקים שני מרכזים ארציים להשתלמויות מורים. האחד בשלומי לנושאי מדע וטכנולוגיה, והשני בבית יציב בבאר שבע, תוך ניצול התשתית הקיימת, לנושאי יהדות, אזרחות וחברה.
בית יציב מהווה מאז מרכז להשתלמויות בתנאי פנימייה לציבור מורים המונה כ-120,000 נפש.
מרכז האסטרונומיה של בית יציב
בשנת 2007 החל לפעול במקום מרכז אסטרונומיה שפעילותו מקיפה כיום למעלה מ-10,000 תלמידים בנגב ותחומי הידע התרחבו לנושאים נוספים מלבד האסטרונומיה. בין הפעילויות הבולטות שמתקיימות במרכז:
על גג המבנה הראשי של בית יציב ממוקם טלסקופ רובוטי מדגם LX-200 בקוטר 8" ומספר טלסקופים ניידים לתצפיות שמש ותצפיות אסטרונומיות.
התוכנית למנהיגות מדעית
בשנת 2008 החלה לפעול התוכנית למנהיגות מדעית במסגרתה תלמידי חטיבות ביניים ותיכון בנגב לומדים ומלמדים בכיתות הנמוכות בבתי ספר (כל משתתף מתחייב להתנדב לכ 100 שעות שנתיות).
התוכנית למנהיגות מדעית היא תוכנית חינוכית הפועלת בשיתוף עם משרד החינוך בחסות קרן רש"י ומרכז בית יציב בבאר שבע, התוכנית צמחה מתוכנית 'מדערום' והמשלבת לימוד מדעי במקביל לעידוד מנהיגות חברתית ויצירת בסיס איתן להכנסתם של בני נוער רבים ללימודי מדעי הפיזיקה ואסטרונומיה. במסגרת התוכנית קיים צוות היגוי הכולל נציגי משרד החינוך, מפקחת על המדעים, מפקחת מינהל חברה ונוער, סטודנטים מקרן קציר ועוד שותפים.
בית יציב מפעיל גם את מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה, ותוכניות נוספות לילדי גן טרום חובה וגן חובה, בי"ס יסודי, חטיבת ביניים וחטיבה עליונה. צוות ההדרכה במקום מגוון ובין השאר כולל בוגרים, סטודנטים וסגל הוראה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ומוסדות אחרים, מלגאים במסגרת תוכנית עתידים ומלגת קרן קציר.
אירוח
בבית יציב קיימים 112 חדרים: 76 חדרים רגילים, ועוד 36 חדרים משופרים. חדרי ההארחה מיועדים בראש ובראשונה לאורחי הפעילות החינוכית במתחם.
פארק קרסו למדע
בקצהו המזרחי של בית יציב נמצא פארק מדע חווייתי שיהווה מודל לקידום ופיתוח ההוראה המדעית והטכנולוגית בנגב. הפארק ממוקם במבנה עות'מאני ששימש את בית הספר לילדי השייחים באזור. הפארק החל לפעול בשנת 2013 וכולל תערוכות קבועות ומתחלפות, כיתות לימוד ומעבדות ב-13 אולמות וגן מדעי. התערוכות הקבועות בפארק מותאמות לתוכנית הלימודים של בית הספר היסודי וחטיבות הביניים. נושאי התערוכות הקבועות מגוון וביניהן תערוכות אנרגיה גרעינית, ביולוגיה מולקולרית ועוד.
OLED
OLED (באנגלית: ראשי תיבות של Organic Light-Emitting Diode) היא דיודה פולטת אור המבוססת על חומר אורגני.
OLED (Organic LED) בנוי מחומר אורגני הפולט אור כאשר עובר דרכו זרם חשמלי. החומר מודפס בתהליך מיוחד על שכבה דקה של חומר פולימרי. השימוש העיקרי ב-OLED הוא לבניית צגים דקים. בניגוד לצגי LCD, אין צורך בתאורה אחורית ולכן צריכת החשמל נמוכה יותר. לצגים המבוססים על טכנולוגיה זו פוטנציאל להיות דקים יותר מאשר צגי LCD או פלזמה.
כדי לייצר צג OLED, מדפיסים שתי שכבות דקיקות של חומרים אורגניים פולימריים מוליכי חשמל בין שני לוחות מוליכים דקים (אנודה וקתודה). האנודה עשויה לרוב תחמוצת אינדיום ובדיל שקופה. כאשר מופעל מתח נמוך יוצרת הקתודה (המורכבת מחומרים כגון אלומיניום) זרם העובר דרך שכבת הפולימר לאנודה ומביא לפליטת אור.
על אף שטכנולוגיית ה-OLED מאפשרת לייצר צגים שקופים, דקים, גמישים וחסכוניים, שהם בהירים וברורים מאוד, החיסרון העיקרי שלה היא העמידות הנמוכה יחסית לאורך זמן של החומרים האורגניים לעומת צגי LCD.
צגים בטכנולוגיית OLED נמצאים בשימוש בטלפונים חכמים ונגני מוזיקה. באוקטובר 2007 הציגה לראשונה סוני, חלוצת ה-OLED, מסכי טלוויזיה המבוססים על OLED, בתערוכת האלקטרוניקה Ceatec ביפן. יחס הניגודיות בצגים החדשים הוא אחד למיליון. עם זאת, תוחלת חיי הצג אינה מרשימה (כ-30,000 שעות, לעומת 60,000 - 100,000 שעות במסכי הפלזמה וה-LCD). עם זאת, טושיבה ופנסוניק הצהירו כי הצליחו יחדיו להכפיל את אורך החיים של מסכי OLED ל-60,000 שעות, על ידי שימוש בחומר מתכתי חדש המעביר את האור באופן יעיל יותר. הדגם המסחרי הראשון היה צג של 11 אינץ' בעובי של שלושה מ"מ בלבד. למרות המחיר שהיה יקר יחסית (1,750 דולרים ביפן), נמכרו בתוך יום אחד 1200 המכשירים הראשונים שהוצאו לשוק בנובמבר 2007.
פרשת ילדי תימן
פרשת ילדי תימן היא פרשת היעלמותם של פעוטות בני עולים חדשים, כשני שלישים מהם מיהדות תימן, בין השנים 1948–1954. ברוב המקרים הילדים אושפזו במחנות עולים או בבתי חולים, להוריהם נאמר כי הם נפטרו ונקברו, אולם רבים מן ההורים ואחרים מפקפקים בכך וטוענים כי הילדים נלקחו מהם, ביוזמה מקומית או באופן ממוסד. עם זאת, לא התגלה אף מקרה שבו מי מהילדים המדוברים נלקח לאימוץ ללא ידיעת הוריו, או ללא שנעשו מאמצים ניכרים למצוא את הוריו. כמה רופאים ואחיות העלו חשדות שהילדים נלקחו ללא רשות.
חלק גדול מהילדים נעלמו על רקע עליית עולי תימן שהתרחשה במחצית 1949. ישראל, שנוסדה שנה קודם לכן, קלטה אז עשרות אלפי עולים מתימן באופן חפוז ומאולתר, בשל תנאי המחיה הקשים במחנות המעבר בתימן. אחוז גבוה מבין הילדים והתינוקות שהגיעו היו במצב בריאותי גרוע וחלקם סבל מתת-תזונה. בישראל התקיימו תנאים קשים, של צנע ומחסור בתשתיות רפואיות ולוגיסטיות. אלה, יחד עם קשיי שפה וזיהוי, הביאו לכך שלעיתים נותק קשר בין ילדים ואף מבוגרים לבין משפחתם, בזמן שאושפזו בבתי חולים. העדר חקיקה ראויה, נורמות מעקב אדמיניסטרטיבי, קשיי שפה ויחס מתנשא של חלק מצוותי הרפואה, הובילו במקרים רבים, לקבורה ללא ידיעת ההורים. נוספו על כך בעיות של עומס ואי סדרים ברישום הרפואי וברישומי הקבורה.
נסיבות הפרשה הצטרפו לתחושה קשה ששררה בקרב העולים, שעל רקע פרשות קודמות כפרשת מקוב ותימני כנרת, יחס הממסד למועמדי העלייה במחנה חאשד בעדן והחינוך האחיד במעברות שהוליד כפייה אנטי-דתית לא הייתה משוללת יסוד, בנוגע ליחס מפלה על בסיס עדתי, וגזעני מצד הממסד והחברה. צווים להתייצבות בלשכת הגיוס, שנשלחו לבתי ההורים כעבור 16–17 שנים, כאשר הגיעו הילדים לכאורה לגיל 18, העלו שוב את העניין לסדר היום הציבורי והוצגו כהוכחה כי הילדים עודם בחיים. בעקבות הלחץ הציבורי החליטה ממשלת ישראל ב-1967, על הקמת ועדת חקירה פרלמנטרית, ועדת בהלול-מינקובסקי. לאחר ביקורות קשות על תפקוד ועדה זו, הוקמה בשנות ה-80 ועדת שלגי, שגם היא ספגה ביקורת ציבורית קשה. ב-1995 הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בראשות יהודה כהן, שבהמשך הוחלף בידי יעקב קדמי. הוועדה פרסמה את מסקנותיה ב-2001. כל הוועדות קבעו, כי רובם המכריע של הילדים אכן נפטרו. נגד הוועדות נטען שהן אימצו בקלות רבה מדי מסמכים ועדויות על פטירת הילדים.
342 תלונות על ילדים שנעלמו הוצגו בוועדת בהלול-מינקובסקי. ועדת שלגי דנה ב-505 מקרי היעלמות ( 301 תלונות נוספו ל-342 התלונות שהונחו בפני ועדת החקירה הראשונה) ובפני ועדת קדמי, הוצגו כ-800 מקרי היעלמות (כ-450 תלונות נוספו ל-505 התלונות שהונחו בפני ועדת החקירה השנייה). לפי ועדת קדמי, כשני שלישים מהתלונות התייחסו לילדים ממוצא תימני, רובם של שליש הילדים הנותר בתלונות היו יהודים שעלו ממדינות במזרח התיכון, וכ-30 ילדים היו ממוצא אירופאי או אמריקאי. בשנים מאוחרות יותר התגלו מקרים נוספים של ילדים ממוצא אשכנזי.
בפברואר 2021 החליטה ממשלת ישראל להביע צער על האירועים ולהקצות פיצויים בסך של 150–200 אלף ש"ח למשפחות של 1,050 הילדים שוועדות החקירה קבעו כי נסיבות פטירתם לא נמסרו למשפחות בזמן אמת או שמקום קבורתם לא אותר.
ראשית הפרשה: עולי תימן בעלייה ההמונית
העלייה ההמונית בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל הקיפה מאות אלפי יהודים מרחבי העולם, שהגיעו בפרק זמן קצר יחסית. מדינת ישראל הייתה עדיין בחיתוליה, בשלהי מלחמת העצמאות ובעיצומה של תקופת הצנע, ולא הייתה בארץ תשתית מוכנה לקליטת מספר כה גדול של עולים. היה מחסור חמור במקומות מגורים ובשירותי בריאות. רוב העולים נשלחו לגור במעברות ובמגורים זמניים אחרים, במרכזי קליטה וביישובים רחוקים.
מצוקה במחנות המעבר ומצבם הבריאותי של העולים
במסגרת העלייה ההמונית עלו כ-50,000 יהודים מתימן במבצע "על כנפי נשרים", שהגיע לשיאו בחודשי יוני-ספטמבר 1949. בשלבים מוקדמים של המבצע היו ניסיונות להאט את קצב העלייה בגלל מצבם הבריאותי הגרוע של העולים וחשש מפני קשיים בקליטתם בישראל הענייה, אולם שינויים פוליטיים בתימן והתקבצות הפליטים אילצו את הממשלה ואת הג'וינט לארגן מבצע הצלה ועליה בהול. כבר בשלב הראשון של המבצע שהחל בדצמבר 1948 הגיעו ממחנה חאשד לישראל בין 700 ל-950 יתומים, מהורה אחד או משניהם.
מחנה המעבר "חאשד" הוקם בתימן בחופזה ונועד להכיל עד 1,000 איש, אולם בחודש ספטמבר 1949 היו בו מעל 13,000 פליטים. על הטיפול הרפואי הופקד רופא אחד בלבד שהסתייע בשתי אחיות. המצב במחנה היה קשה והתמותה בקרב העולים התשושים הייתה גבוהה. אחת האחיות העידה: "באו כל כך הרבה חולים שהקרקע כולה הייתה מכוסה בגופותיהם. היה עליך להלך ביניהם בזהירות רבה, ובחשכה, למרות הזהירות שבה הייתי הולכת ביניהם, כשאני מאירה את דרכי במנורת הגז, הייתי דורכת על הגופות." תושבי המחנות סבלו ממחסור במזון, במים זורמים ותרופות, וכן מתנאי סניטציה קשים. המחנות עמדו בפני קריסה והוחלט להעלות את העולים לארץ ישראל מהר ככל שניתן.
קשה במיוחד היה מצבם הבריאותי של תינוקות, ילדים וזקנים. לפי ד"ר שטרנברג רבים מהילדים נראו כשלדים ומשקלם של ילדים בני שנה היה 4–5 ק"ג, "עור ועצמות ופני זקנים". בן-גוריון כתב ביומנו בעניין ""ילדים מתים כזבובים... עלינו להציל אותם. אמנם גם פה התמותה רבה, אבל פה יש טיפול יותר יעיל ויותר נאמן". לפי ד"ר דב לויטן, 40% מהילדים בני השנה שעלו מתימן לישראל נפטרו, משום שבתימן לא הכירו את הרפואה המודרנית, וכן בשל תנאי המחיה הקשים של העולים - מסע העלייה המפרך, התנאים הקשים במחנות המעבר והתנאים במחנות בישראל בתקופת המחסור ששררה אז. לכך יש לצרף את היחס המתנשא של צוותי הרפואה שקלטו אותם, שראו אותם כפרימיטיביים. "מחד, ניסו לטפל בילדים ולרפא אותם. מאידך, כשהילד מת לא הודיעו להורים שלו. הם לא נכחו בקבורה ולא ניסחו תעודות פטירה".
חלק מהילדים הגיעו לבית החולים דג'אני ביפו ישירות משדה התעופה בלוד. הם היו במצב קשה של תת-תזונה ותחלואה, וללא רישומים. רבים מהם מתו ונקברו בחלקה של ילדי תימן בבית העלמין בחולון.
קליטת העולים במחנות בישראל
רובם הגדול של עולי תימן שמרו על אורח חיים דתי. לאחר שהגיעו לישראל הם שוכנו בשלושה מחנות מרכזיים, ששימשו קודם לכן מחנות של הצבא הבריטי- ראש העין, בית ליד (פרדסיה), ועין שמר. חלק מן העולים שהה זמן קצר במחנה המעבר בעתלית. אורח החיים במחנות העולים היה דומה לזה של חיילים במחנה צבאי. בד בבד עם הקמת המחנות, גויס והוכשר צוות מנהלי שיטפל באלפי העולים. מחנות אלה נסגרו לאחר כשנה וחצי, בשלהי שנת 1950, ושוכניהם הועברו למעברות, שבהן חיו ההורים והילדים יחד. דבר זה השפיע על דפוסי היעלמות של תינוקות שהיו שונים מעט בתקופת המחנות ובתקופת המעברות. עולים שוכנו גם במחנות העולים שער העלייה (בחיפה) ובבאר יעקב.
לטענת יצחק מעוז, מנהל מחנה ראש העין מאז היווסדו, עומס העבודה והבלבול במחנות היה קשה ביותר. בכל לילה הגיעו כ-700–800 עולים והעובדים במחנה עבדו כ-20 שעות ביממה בניסיון לקלוט אותם באמצעים דלים. בעיה מיוחדת הייתה רישום שמות תושבי המחנה. לרוב העולים היו שמות דומים, כך שצירוף של שני שמות בלבד כמו "זכריה אברהם" לא היה מספיק, והיה צורך להשתמש בשם שלישי. לדבריו, כל תינוק שהובא למחנה הוכנס קודם כל לבית התינוקות, שם נרשם בשם שנמסר למטפלת על ידי הורי התינוק ומדבקה עם שמו הוצמדה לידו הימנית. הרופא במקום החליט אם תינוק חולה צריך להישלח לבית החולים.
היעלמות ילדים שנשלחו לבתי תינוקות ולבתי חולים
מתוך 745 מקרי העלמות שהובאו בפני וועדת החקירה הממלכתית, צוין מקום היעלמות לגבי 735 תינוקות. לפי עדות המשפחות כ-200 תינוקות נעלמו מבתי תינוקות שפעלו במחנות העולים, ומרבית התינוקות האחרים נעלמו מבתי החולים בתקופת המחנות והמעברות. מתוך התינוקות שנעלמו בבתי חולים כ-220 נעלמו בתקופת המחנות, וכ-240 בתקופת המעברות. במקום אחר מחלקת הוועדה 745 מקרי היעלמות עם מספרים מעט שונים:
גורם נוסף שגרם לבלבול היה אחיות חדשות שרק החלו לעבוד בישראל וחלקן לא ידעו לקרוא עברית. לפי יצחק מעוז, ייתכן שילד מסוים נפטר ובמקומו קיבלו הוריו ילד תימני אחר. ילדים רבים נכנסו לבית החולים כשהם רזים מאוד, ולאחר תקופת אשפוז השתנו פניהם והורים התקשו לזהות אותם. הורים חיפשו את הילדים בין בתי החולים ובחלק מהמקרים הילדים נמצאו.
המסתורין שאפף את ההיעלמות הוביל לטענה קשה יותר, שלפיהן ילדים רבים שנרשמו כנפטרים למעשה נחטפו ונמסרו לאימוץ. הפרשה שבה והסעירה את מדינת ישראל מעת לעת והוקמו שלוש ועדות רשמיות לחקירתה. הוועדות דנו במאות רבות של מקרים, חלקם חופפים או קשורים זה לזה, וקבעו כי רובם המכריע של הילדים אכן נפטרו אך ללא הסבר ברור להשתלשלות האירועים עד מותם. בחלק מהמקרים לא הצליחו הוועדות לקבוע מה עלה בגורל הילדים. הסערה הציבורית התעצמה בפרשת הרב עוזי משולם.
הטענות העיקריות
עדויותיהם של אחדים מאנשי הממסד באותן שנים עולות בקנה אחד עם עדויות משפחות העולים בדבר הדפוס החוזר - הורים המגיעים לבקר את ילדיהם (חלקם לא היו חולים אלא בריאים), ונאמר להם כי הילדים נפטרו ונקברו, ללא הסבר למות הילד או היעלמותו.
הורי הילדים שנעלמו באופן מסתורי וללא כל קצה של חוט לידיעה מה עלה בגורלם, הגישו תלונות שברובן היו מאפיינים משותפים:
בשנת 1985, העיד בוועדת הפנים של הכנסת אביגדור פאר, שהיה בתקופת ההיעלמות סגן מנהל המחלקה לטיפול בעולה, ותפקידו היה לנהל את רישומי הילדים במחנות:
אחיות ופקידות סעד העידו בוועדת החקירה הממלכתית שהן העבירו ילדים בריאים באמבולנסים מבתי הילדים שבמחנות העולים לבתי החולים. אחות שעבדה במחנה העולים "עין שמר" העידה שהיא עצמה לקחה בזה חלק, ושמעולם לא החזירה ילדים מבתי החולים למחנה. חלק מהאחיות קשרו את היעלמות הילדים עם ביקורם של אנשים מחו"ל במחנות. בעדות לגבי בית ילדים בעין שמר נאמר:
גם נהגי אמבולנסים העידו שלקחו ילדים בריאים ממחנות העולים לבתי החולים ולא החזירו אותם, ועשו זאת בעיקר בלילה.
בוועדת החקירה הממלכתית העידה חנה גיבורי, פקידת סעד ראשית בשנים 1948–1954, וממונה על אימוץ ילדים במחוז הצפון:. בוועדת החקירה הממלכתית נשמעו גם עדויות של נשים מאמצות. מציאות זו של אימוצים באופן בלתי חוקי הייתה ידועה באותה תקופה גם לשופט בית המשפט העליון שניאור זלמן חשין, שכתב:. בספר "בהיקלט עם" כתב ד"ר אברהם שטרנברג, שהיה אחראי על השירות הרפואי לעולה, כי לא היה מנוס מלהעביר "עשרות ומאות" מילדי עולי תימן מבתי החולים לבתי התינוקות של ויצו בירושלים, בתל אביב ובצפת. קיימות עדויות נוספות של רופאים המעידים כי נשלחו ילדי עולים לויצו לצורך אימוץ. אהובה גולדפרב, המפקחת הארצית על השירותים הסוציאליים של הסוכנות היהודית, העידה בוועדת החקירה הממלכתית על הצורה השיטתית שבה הילדים נשלחו לאימוץ, ועל כך ש"לא אלפים נעלמו, אבל על מאות לא אתווכח".
התייחסויות ראשונות לפרשה
כבר בשנת 1949 היה הדרג הבכיר בממשלה מודע לפרשה. בשנת 1950 שלח ארגון "התאחדות התימנים" מכתבים בנושא אל שר המשטרה בכור-שלום שטרית. במכתב, שנשלח ב-8 במאי 1950, נאמר:
ד"ר ליכטיג כתב לבתי החולים הממשלתיים ב-21 באפריל 1950:
מסמכים מאותה שנה מעידים ששר המשטרה ושר הבריאות היו מודעים לבעיה אך הסתירו מידע רב. סיווגם של רבים ממסמכים אלה היה "סודי" או "סודי ביותר".
בינואר 1950 נעלם תינוק בן 7 חודשים, משה בן סלים, שהוריו שהו במחנה העולים בבית-ליד. במרץ 1950 החלה חקירת משטרה על היעלמות זו, שכללה תשאול במחנות העולים ובבית החולים בחודשים מרץ ואפריל של אותה שנה. מסקנת המשטרה הייתה שהתינוק הבריא לאחר שאושפז. הוא נשלח בטעות למחנה עין שמר ושם נעלם עקב אי-סדרים ברישום החולים במחלקות הרפואה במחנות אלו. בספטמבר 1950 תיאר בקצרה העיתון 'דבר' את היעלמו. הכתב מציין כי "אין זה מקרה ראשון שהילדים אשר נשלחו מהמחנה לבתי חולים נעלמו בדרכם חזרה". אחד ממכתבי התגובות תהה "הרי התינוק איננו חבילת חפצים הנעלמת בנמל! ... מי אחראי לשערורייה זו שילדים נשלחים אפילו לא כצרור דואר רשום?".
במרץ 1950 דווח בעיתון "דבר" על אישה ובנה התינוק, מעולי תימן, שבעלה ואביו מחפש אותם. בדיווח נאמר כי ידוע על מקרים דומים נוספים. ועדת החקירה הממלכתית העלתה כי האם ובנה נפטרו זמן קצר לאחר עלייתם.
הדיון הראשון במליאת הכנסת בפרשה זו התקיים ב-20 בנובמבר 1950, במסגרת דיון על המצב במעברות. בדיון דיבר ח"כ מאיר וילנר ממק"י על השתיקה סביב הפרשה ואמר כי "כל חבר כנסת בלתי משוחד יודע שהמצב הוא בכי רע".
למרות זאת, תינוקות וילדים המשיכו להיעלם. לפי ועדת קדמי בשנים 54–1951 נעלמו כ-260 תינוקות ברחבי הארץ.
ועדות בדיקה ופעילות ציבורית
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, שבה והייתה פרשת ילדי תימן נושא לדיון ציבורי אחת לכמה שנים. שלוש ועדות הוקמו לחקירת הנושא וכן פעלו עמותות וחוקרים לשפוך אור על הפרשה.
חקירה של הוועד הציבורי למען ילדי תימן
בשנת 1966, לאחר שמשפחות ילדים נעדרים קיבלו צווי גיוס עבורם, החלה לפעול קבוצה בשם הוועד הציבורי למען ילדי תימן או "ועדה ציבורית לגילוי ילדי תימן הנעדרים". השתתפו בה פסיכולוגים, רבנים וראשי רשויות. חברי הקבוצה ערכו בתל אביב מפגש התרמה וגייסו את החוקר עמי חובב. חובב, בן למשפחה מיהדות תימן שהיה קצין מודיעין בדק כ-200 מקרים. חקירתו ארכה כ-5 חודשים ובמהלכה הגיע למסקנה כי הילדים נפטרו וכי אין קשר בין היעלמות הילדים לממסד. לדבריו הוא הגיש את הממצאים לטוב צדוק, ראש הוועד הציבורי למען ילדי תימן, וזה סמך ידיו על הממצאים.
ועדת בהלול-מינקובסקי
ב-3 בינואר 1967 הוקמה על ידי שרי המשפטים והמשטרה, ועדת בהלול-מינקובסקי. בראש הוועדה עמדו יוסף בהלול, פרקליט מחוז חיפה והצפון, ורב־פקד ראובן מינקובסקי מהמטה הארצי של המשטרה. תפקיד הוועדה היה לברר את הטענות בדבר היעלמם של תינוקות ממחנות העולים בשנים 1949–1951 וגורלם.
לדברי העיתונאי עמוס כרמלי בטרם עבודת הוועדה הוערך כי קיימים בין עשרה למאה נעדרים. בכתב המינוי הודגש כי על חברי ועדת החקירה לעמוד בקשר עם נציגי הוועדה הציבורית (ראו להלן). שניים מבין חברי הוועדה הציבורית, יועצה המשפטי ה. קהן והחוקר עמי חובב הצטרפו לוועדה כנציגים. לרשותה הוועדה 4 חוקרים קבועים, ולאחר שהתברר כי החקירה ומסתעפת הצטרפו אליה חוקרי משטרה נוספים.
הוועדה לקחה מסמכים מארכיבים של הסוכנות היהודית, משרד הסעד, משרד הבריאות, בתי־חולים ועוד. היא פנתה לציבור באמצעות העיתונות והרדיו למסור לה ידיעות הנוגעות להעלמות הילדים. אנשיה חיפשו חומרים ומסמכים גם בשישה מחנות עולים שבהם גרו עולי תימן. הוועדה ראיינה עשרות מנהלים ועובדים וגבתה עדות מ-399 הורים מתלוננים ולכל תלונה נפתח תיק. לטענת כרמלי הקושי העיקרי של הוועדה היה 17 השנים שחלפו מאז התרחשות האירועים. מרבית המוסדות שבהם שהו העולים התחסלו וחלק מהארכיונים הושמדו או נמצאו חסרים עקב העברתם למקומות אחרים. בין היתר הגיעה הוועדה, אל י. אריכא, יהודי דתי יוצא תימן שהיה אחד האחראים על מחנה העולים בעין שמר. הוא סיפר לוועדה על תחלואה קשה במחנה שכתוצאה ממנה נפטרו רבים מהילדים. היות שלא היה מנגנון קבורה במחנה הוא ארגן חברה קדישא פרטית. הוא קיבל חלקת אדמה וקבר בה נפטרים. הוא רשם את הקבורה בפנקס שנשמר בבית.
באוגוסט 1968 פרסמה הוועדה את מסקנותיה בדו"ח של 196 עמודים שהוגש לכנסת. הוועדה בדקה 342 מקרי היעלמות שהגיעו לידיה. לגבי 316 מהנעלמים נקבע כי נפטרו. לגבי ארבעה ילדים נקבע כי אומצו, ו-22 ילדים הוגדרו כנעדרים. הוועדה המליצה על עריכת חקירה בחו"ל, כדי לבדוק את האפשרות שחלק מהילדים נמסרו לאזרחים זרים. היא עצמה חקרה מקרים בישראל בלבד.
ועדת הבירור לא התפתחה לכדי ועדת חקירה, כפי שקיוו אנשי הוועדה הציבורית. עם זאת, לאחר פרסום מסקנותיה של ועדת בהלול-מינקובסקי סמכה הוועדה הציבורית של יוצאי תימן את ידיה על תוצאות הבדיקה הממשלתית.
דו"ח עמותת "ועדה הציבורית לגילוי ילדי תימן הנעדרים"
ב-1986 פרסמה הוועדה ציבורית לגילוי ילדי תימן הנעדרים דו"ח משלה שקרא להקמת וועדת חקירה ממלכתית. הדו"ח הסתמך בין היתר על מחקרו של דב לויטן מאוניברסיטת בר-אילן, שהעלה טענות על ליקויים בפעולת ועדת בהלול-מינקובסקי. לויטן טען כי שיקול פוליטי מנע הקמת ועדת חקירה ממלכתית. הוועדה לא חקרה את כל התלונות שהוגשו וייתכן שמספר הילדים שנעלמו היה גדול מ-342. עוד אמר כי הוועדה הסבירה שליקויים מנהליים מנעו מסירת מידע מוסמך להורים והזמנה לטקס הקבורה, אבל הסבר כזה אינו מתקבל על הדעת היות שמדובר במאות מקרים. כמו כן לא בוצע אימות של אמינות תעודות פטירה על ידי פתיחה מדגמית של קברים.
בפברואר 1986 קראה ועדת הפנים של הכנסת להקים ועדת חקירה ממלכתית. בעקבות תוכנית טלוויזיה ב"מבט שני", שהוקדשה לילדי תימן, הבטיח ראש הממשלה, שמעון פרס, כי תוקם ועדת חקירה בעניין. ב-3 במרץ 1986 מינה פרס ועדה של פקידי ממשלה כדי שתהווה "צוות מדריך לוועדה הציבורית לגילוי ילדי תימן". לטענת הממשלה "הוועדה הציבורית לגילוי ילדי תימן" סירבה לשתף פעולה עם הוועדה הממשלתית. חברת הכנסת מרים גלזר-תעסה מהליכוד דרשה בשנת 1987 הקמת ועדת חקירה ממלכתית.
ועדת שלגי
בעקבות העניין הציבורי שעוררו המסקנות, הקימה הממשלה בראשות יצחק שמיר ב-1988 ועדת בירור על פי חוק ועדות חקירה. בראשות ועדה זו, ועדת שלגי, עמד שופט - ד"ר משה שלגי. לוועדה לא הייתה סמכות לברר תלונות על כוונות זדון או לחקור את ההתנהגות של גורמים שונים שטיפלו בנושא בהם גורמי הממסד. את העבודה ליוו דב לויטן ו"הוועדה הציבורית לגילוי ילדי תימן הנעדרים".
ועדת שלגי פרסמה את תוצאותיה בסוף שנת 1994. מתוך 204 הודעות שנחקרו על ידי ועדת בהלול-מינקובסקי, נתגלו 34 מקרים שבהם התגלו טעויות בממצאי הוועדה. מתוך 301 הודעות חדשות - ב-14 מקרים נעלמו הנעדרים בעיר עדן בתימן, ולגבי 3 מהם התגלה מידע על פטירתם שם. מתוך שאר 287 ההודעות, ב-222 מקרים הגיעה הוועדה למסקנה שהילדים נפטרו. ל-171 ילדים נמצא תיעוד על הבאתם לקבורה, וביחס ל-51 אחרים לא נמצא תיעוד דומה. לא נמצאו ממצאים כלשהם באשר לגורל 65 מהנעדרים. הוועדה גם בדקה 10,000 תיקי אימוץ בשנים 49–1960, אך לא התגלה בהם מידע חדש. הוועדה נמנעה מפתיחת קברים - בגלל מורכבות הנושא ובגלל חוות דעת מהמכון לרפואה משפטית כי לאחר עשורים רבים לא ניתן לזהות את הטמון בקבר.
יגאל יוסף, אחד החברים בוועדה וראש עיריית ראש העין לשעבר, סירב לחתום על מסקנות הוועדה. בראיון משנת 2016 טען כי "זו הייתה ועדת מריחה, קומבינה, להשתיק את הפרשה, להתעלם. ככה משכו אותנו במשך כל השנים". עוד אמר:
פרשת עוזי משולם
עוזי משולם היה רב ממוצא תימני שהתגורר ביהוד. בסוף שנות ה-70 החל לעסוק בפרשת היעלמות ילדי תימן. משולם הוביל קו חריף שטען כי אלפי התינוקות שנחשבו למתים נחטפו ונמכרו לארצות הברית לצורך ניסויים בנוסח ד"ר מנגלה. לאורך שנים פעל עם חסידיו כדי להציף את נושא היעלמותם של ילדי "תימן, מזרח ובלקן": הוא אסף עדויות, ארגן כנסים וחילק עלונים.
בפסח 1994 החלה "פרשת חסידי עוזי משולם", ב-22 במרץ התפתח ויכוח קולני בין משולם לנהג מערבל סמוך לביתו ביהוד. הנהג הזמין משטרה, משולם הזעיק כמה מחסידיו ואלו חסמו את הרחוב. למחרת ניסו כוחות משטרה לפתוח את הרחוב חסידיו ביצרו את ביתו בשקי חול ואבנים, תוך שהם מתחמשים בנשק, בתביעה להקים ועדת חקירה ממלכתית. כוחות רבים של משטרה, צלפים ויס"מ כיתרו את הבית במשך 52 יום. ב-10 במאי בשעה 03:00 לפנות בוקר, יצא משולם מביתו לצורך פגישה עם מפכ"ל המשטרה, אסף חפץ. באותה עת פרצו שוטרים אל הבית ו-11 חסידים נעצרו. במהלך ההתבצרות ירו המתבצרים על מסוק משטרתי ולעבר כוחות המשטרה. שלמה אסולין, מחסידיו של משולם, חייל בשירות סדיר שערק מיחידתו, נהרג מירי השוטרים שהשיבו אש לעבר המתבצרים. חסידי משולם הורשעו בקשירת קשר לביצוע פשע, ניסיון לחבלה בכוונה מחמירה ועוד ונידונו לתקופות מאסר של בין 15 חודשים לחמש שנים. משולם עצמו הורשע במתן הוראה לזרוק בקבוקי תבערה על כוחות המשטרה ובשיבוש הליכי משפט. הוא נידון למאסר של 8 שנים אך זוכה בערעור מאחת העבירות ועונשו הופחת לשש שנים וחצי. בעקבות האירועים הוקמה בינואר 1995 ועדת חקירה ממלכתית.
ועדת קדמי - ועדת החקירה הממלכתית
בינואר 1995, חודש אחד בלבד לאחר פרסום מסקנות ועדת שלגי, ובעקבות סערה ציבורית שעוררה התבצרותם של הרב עוזי משולם וחסידיו, הוקמה ועדת חקירה ממלכתית ביוזמת שר המשפטים דוד ליבאי. בראש הוועדה עמד שופט בית המשפט העליון יהודה כהן, והיו חברים בה גם אלוף (מיל') דוד מימון והשופטת דליה קובל. השופט כהן פרש מהוועדה בפברואר 1999 ובמקומו מונה שופט בית המשפט העליון יעקב קדמי. הוועדה עסקה לא רק בילדים מתימן, אלא גם בילדים ממדינות אחרות, בפרט ארצות ערב וצפון אפריקה.
הוועדה בדקה במשך כ-7 שנים למעלה מ-850 עדויות, 27 מהן נותרו חסויות. היא פרסמה דו"ח ביניים באוגוסט 1997.
מסקנות הוועדה פורסמו ב-2001, בדו"ח בן 1,828 עמודים שהתחלק לדו"ח ראשי בן 322 עמודים, ועוד שני כרכים של דו"חות אישיים למשפחות. לגבי 733 נעדרים קבעה הוועדה כי הילדים נפטרו, עקב מציאת ראיות מהימנות בדבר מותם. לגבי 56 תינוקות כתבה הוועדה כי היא לא מצאה קצה חוט לגביהם וגורלם "עלום". היא העלתה אפשרות שתינוקות אלה נמסרו לאימוץ על ידי עובדות סוציאליות. הוועדה מתחה ביקורת על מחדלי הסוכנות היהודית במניעת חרושת השמועות על חטיפות ילדים, וקבעה כי הסוכנות יכלה למנוע זאת באמצעות פעולה יזומה. על תוכן הפרוטוקולים הוטל חיסיון בהוראת ממשלה עד שנת 2071.
מסירה מזדמנת לאימוץ ואחריות הממסד
בעוד הוועדה שוללת מכל וכל חטיפה ממסדית, היא אינה שוללת "מסירה מזדמנת לאימוץ" של 56 ילדים - במקרים שבהם נותק הקשר עם תינוקות שהוחזקו בבתי תינוקות, וכנראה גם במקרה של ילדים שאושפזו והחלימו ומשפחותיהן לא נמצאו. ייתכן שבעקבות כך הם נמסרו לתהליך אימוץ באמצעות העובדת הסוציאלית כתינוקות "נטושים". המסירה לא נרשמה באופן מסודר ולא דווחה לגורם מרכזי כלשהו.
מסירה מזדמנת זו מתיישבת לדברי הוועדה עם עדויות ששמעה מפי מטפלות בדבר ביקורים של משפחות דוברות שפות זרות בבתי התינוקות, התבטאויות של מטפלות בדבר אפשרות של נטילת תינוק לאימוץ מבית תינוקות לעצמן או לאחרים, דבריהם של נהגי אמבולנסים שהחזירו לבתי החולים ולבתי התינוקות תינוקות מאושפזים שהבריאו אבל בני משפחותיהם לא אותרו, דבריהן של עובדות סוציאליות שניסו למצוא סידור לתינוקות שהחלימו ומשפחותיהן לא אותרו, וכן עם נסיבות אימוצן של שלוש בנות המתוארות בדו"ח הוועדה.
הוועדה מתארת מצב שבו הן בתי התינוקות והן בתי החולים הטילו את האחריות לשמירת הקשר עם הילדים על ההורים, כאשר בפועל שמירה על קשר זה הייתה קשה מאוד למשפחות בשל מצבן, חוסר ידיעת השפה ועוד. כאשר הקשר ניתק - כמעט שלא נעשו מאמצים לאתר את ההורים לשם הודעה על פטירה וקבורה או לשם החזרת הילד. הוועדה אינה מפרשת את אי הדיווח למשפחה כרצון לחטוף את הילדים אלא כתולדה של "אזלת יד" מצד גופי הממסד, שבאה לידי ביטוי בשני אופנים: באי-קביעת נוהלי דיווח ומעקב מחייבים בין בתי התינוקות התינוקות שאושפזו לבין המשפחות, ובאי הקמת מוסד מרכזי למעקב אחר גורלם של תינוקות שהוצאו ממסגרת משפחותיהם ולאיתור משפחות שהקשר שלהם לתינוקם ניתק.
ביקורת על הוועדה
לטענת פרופ' בועז סנג'רו, "עבודת הוועדה לקתה בליקוי היסודי ביותר שוועדת חקירה עלולה ללקות בו - העדר אפיסטמולוגיה של חשד" - הוועדה לא פעלה מתוך נקודת הנחה שיש חשד לחטיפה, והתייחסה בסלחנות קיצונית למחדלים שבוצעו "מתחת לאפה" בשנות פעילותה. דוגמה בולטת היא שהוועדה לא מצאה לנכון לחקור את השמדתם, בסמוך לזמן פעילות הוועדה, של שני ארכיונים חשובים הנוגעים לפרשה, והסתפקה בהסבר כי הארכיונים הושמדו בטעות.
עיתונאים, חוקרים ופעילים ביקרו את הוועדות הציבוריות על כך שנתנו אמון ברישומים של בתי החולים ושל חברה קדישא כראיה לכך שהילדים מתו ונקברו, גם במקרים של סתירה בין רישומים וגם כאשר הרישומים סתרו עדויות של הורי הילדים בפרטים כמו מין הילד.
ממצאי הבדיקה המדגמית בבית העלמין "סגולה"
ועדת בהלול-מינקובסקי וועדת שלגי הגיעו למסקנה כי בבית העלמין סגולה ובבית העלמין בשער מנשה קיימים קברים של ילדים תימנים. עורך הדין רמי צוברי שימש בשנות ה-90 יועץ משפטי בוועדה ציבורית התנדבותית שהוקמה על ידי משפחות הנעדרים. צוברי הוביל מהלך משפטי לפתיחה מדגמית של קברים, בניסיון לבדוק את אמינות רישומי הקבורה של חברה קדישא. הוא פנה לוועדת החקירה הממלכתית ולשר הבריאות אפרים סנה, שדחו את בקשתו. בעקבות זאת פנה צוברי לבג"ץ וב-1996 אישר שר הבריאות צחי הנגבי לפתוח עשרה קברים בבית העלמין סגולה.
לפי דו"ח ועדת החקירה הממלכתית נאמר שחפירת הקברים נעשתה בשלב ראשון ללא מומחים מן המכון הפתולוגי, ובהם נמצאו שרידי גופות בשלושה קברים בלבד. לאחר מכן הורו מומחי המכון הפתולוגי להרחיב את החפירה לצדי הקברים, כדי לבדוק את האפשרות ששרידי עצמות נסחפו הצידה, וכן לסנן את העפר במסננת המיועדת לכך, וזאת משום שעצמות תינוקות מתפוררות במשך השנים. הממצאים נשלחו לבדיקות DNA באנגליה. הבדיקות העלו שבכל אחד מהקברים נמצאה גופה אחת, שגילה המוערך התאים לגיל הילד ששמו על המצבה. רק באחד הקברים נמצאו שרידים שניתן להפיק מהם DNA לצורך הבדיקה, ובמקרה זה התאימו הממצאים לאלה של משפחת התינוק שלפי הרישום נקבר במקום. מאידך, בשנת 2016 אמר צוברי שבעשרת הקברים נמצאו 22 ילדים, ולטענתו הדבר מצביע על כך שרישומי חברה קדישא אינם אמינים.
מאבק ציבורי במאה ה-21
בשנת 2002 ניסו מספר חברי כנסת (צבי הנדל מ"האיחוד הלאומי", אליעזר זנדברג מ"שינוי" ואריה גמליאל מש"ס) לקדם הצעת חוק בעניין הקמת מאגר דנ"א שיסייע בזיהוי המשפחות הביולוגיות של ילדים שיש חשד שהועברו לאימוץ באופן לא חוקי. הממשלה בראשות אריאל שרון התנגדה ליוזמה זו. שר המשפטים מאיר שטרית טען שהקמת המאגר וחיפוש הקשרים המשפחתיים עלולים להוביל למצבים שבהם לפתע אב יגלה שמי שחשב שהוא בנו הוא למעשה פרי יחסי מין של האם עם גבר אחר. מארי-קלייר קינג, פרופסורית לגנטיקה מאוניברסיטת וושינגטון בסיאטל המתמחה באיתור ילדים חטופים באמצעות בדיקות דנ"א, אומרת שאפשר להימנע ממצבים מביכים אלה. לדוגמה אפשר לבצע את הבדיקה ב"דנ"א מיטוכונדרי" - דנ"א העובר רק מהאם לכל צאצאיה, וכך הבדיקה כלל לא תהיה תלויה בקשר המשפחתי שבין אב המשפחה והילד הנעדר.
מספר עמותות ופעילים פועלים בנושא במאה ה-21: "ארגון ילדי תימן בישראל", שקמה בשנת 1995, עמותת "עמר"ם" ופורום "אחים וקיימים". העמותות פועלות כדי לתעד את סיפורי המשפחות שילדיהן אבדו, וכן פועלות באפיק משפטי וציבורי כדי לאלץ את המדינה לחשוף לציבור את כל החומרים שבידה. הן דורשות גם הקמת מאגר DNA, הכרזה רשמית בדבר הרקע הגזעני של הפרשה והכנסת הנושא לתוכניות הלימוד בבתי הספר התיכוניים.
באמצע 2016 עלה עניין ילדי תימן לדיון בוועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת בשיתוף פעולה עם חברת My Heritage הוקם מאגר גנטי של משפחות ומאומצים.
השר צחי הנגבי, שמונה בשנת 2016 על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לבדוק את נושא הסרת החיסיון מהפרוטוקולים והמסמכים החסויים בפרשה, אמר זמן קצר לאחר תחילת הבדיקה, כי מאות ילדים נגזלו במזיד. בנובמבר 2016 החליטה הממשלה לקבל את המלצת הנגבי ולהתיר את פרסומם של חומרי ועדת כהן-קדמי, שהיו אמורים להיות חסויים עד שנת 2070. נקבע שכל החומר יפורסם באתר האינטרנט של ארכיון המדינה, למעט פרטים העשויים להביא לזיהוי המאומצים, המאמצים וההורים הביולוגיים, מידע רפואי, מידע בענייני רווחה, מידע שאין בו עניין ציבורי הנוגע לפרשה, או שהפגיעה בפרטיות שבפרסומו עולה על העניין הציבורי שבפרסום ומידע אשר גילויו עלול לפגוע בביטחון המדינה. לגבי נעדרים שהוועדה הגדירה כ"עלומים" - יפורסם המידע המצוי בתיקם כולל מידע רפואי ומידע על רווחה, אלא אם המשפחה סירבה לפרסמו. בעקבות זאת הושק ב-28 בדצמבר אתר אינטרנט ייעודי שהוקם על ידי ארכיון המדינה, ובו נחשפו הפרוטוקולים של ועדות החקירה, אלפי תיקים ומסמכים.
בכנסת הוקמה שדולה למען חקר האמת בפרשה, בראשות ח"כ נורית קורן. בראשית 2017 החליטה מליאת הכנסת על הקמת "הוועדה המיוחדת לפרשת היעלמותם של ילדי תימן, המזרח והבלקן", גם היא בראשות חברת הכנסת קורן. הוועדה עוסקת בין השאר בשמיעת עדויות לגבי הפרשה, ובהכנת חוק פתיחת קבר של קטין יוצא תימן, המזרח או הבלקן לשם זיהוי ועריכת בדיקה גנטית לקשר משפחה (הוראת שעה), התשע"ח-2018, שאושר בפברואר 2018. ביוני 2020 פורסם כי הוגשו 17 בקשות לפתיחת קברים בהתאם לחוק זה, וביחס לכמעט כולן התקבלה החלטה בדלתיים סגורות.
ביוני 2017 ארגנה עמותת עמר"ם בירושלים הפגנה, בדרישה להכיר בהיעלמות הילדים ולטהר את שמו של הרב עוזי משולם. בהפגנה השתתפו כמה אלפים, בהם בני משפחה וחברי כנסת מימין ומשמאל.
קבוצה של 27 קרובי משפחה של 11 מילדי תימן שנלקחו על ידי נציגי הרשויות מידי הוריהם בתקופת עלייתם ארצה וקליטתם בה, בין השנים 1948–1954, ולא ידוע מה עלה בגורלם, הגישה בנובמבר 2018 תביעה נגד מדינת ישראל והסוכנות היהודית, לפיצויים בסכום של כ-2,500,000 ש"ח, בגין הנזק הנפשי שנגרם. הקבוצה הגישה את תביעתה במשותף, בהתאם לתקנה 21 לתקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד-1984. המדינה והסוכנות התנגדו לתביעה משותפת זו, וטענו שיש לתבוע בגין כל ילד בנפרד. בית המשפט העליון קיבל את עמדת הקבוצה, והורה לדון בתביעה המשותפת.
בספטמבר 2022 הצליחו לראשונה להפיק DNA מאחד הקברים שנפתחו, קברו של יוסף מלמד. משפחתו חשדה שילדם נחטף ושבמקום נקבר ילד אחר, אך תוצאות הבדיקה היו חד משמעיות והורו על התאמה גנטית למשפחתו של הנפטר.
תאוריות על גורל הילדים ואחריות הממסד
היו שהעלו טענות כי מדובר בחטיפות ילדים מאורגנות ובמסירתם להורים מאמצים בארץ וחו"ל, תמורת תשלום או במטרה שיגדלו בסביבה חילונית (רוב המשפחות שילדיהן נעלמו היו משפחות שקיימו אורח חיים דתי ואנשים מסורתיים). לטענתם, האמת כוסתה בעזרת הנפקת תעודות פטירה פיקטיביות לילדים הנעלמים ובאמצעות הצגת קברי הילדים, כאשר בפועל המשפחה אינה יודעת כי הקבר מדומה וכי אין גופה הקבורה תחתיו.
לא נמצא ביסוס עובדתי לחטיפה שיטתית ומאורגנת בחסות הממסד, ונמצאו רק מקרים בודדים שהוכח בהם כי הילדים נמסרו לאימוץ. רובם של השותפים לתהליך קליטת העולים דחו את ההאשמות וראו בהן טענות קונספירציה. הקולטים טענו שמדובר ביחס כפוי טובה על עבודתם המסורה בתנאים קשים למען העולים.
לעומתו כתב פרופ' רפאל פלק: