cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאון מ'בה
מאסרים והגליה
הוגלה בשנת 1932 למושבה אובאנגי שארי, כעת אפריקה המרכזית, שבה ריצה קודם את עונש המאסר. אחרי ששוחרר מהכלא, בגלל קשרי ההתכתבות האינטנסיביים עם בני פאנג במולדת, החל משנת 1935 מ'בה הושם בפיקוח מיוחד בהוראת המושל של אובנגי שארי, הגנרל אנטונטי. בגלות פרסם מספר ספרים מוערכים על המנהגים והדין המסורתי של השבט פאנג. ב-11 במרץ 1931 לאון מ'בה נבחר כחבר בחברת האפריקניסטים (חוקרי אפריקה) בצרפת.
פרויקט חבקוק
פרויקט חבקוק (באנגלית: Project Habakkuk) היה מיזם בריטי במלחמת העולם השנייה, שמטרתו הייתה הקמתה של נושאת מטוסים שלא ניתן להטביעה.
לאון מ'בה
מאסרים והגליה
כמו כן הועסק בתפקידים פקידותיים על ידי המינהל הצרפתי המקומי.
פרויקט חבקוק
ביוני 1942 העלה ג'פרי פייק (Geoffrey Pike), ממציא יהודי אקסצנטרי, הצעה לפתרון הבעיה. פייק, אז יועץ מדעי במטה מבצעים משולבים - יחידה צבאית בריטית שתפקידה העיקרי היה לארגן פעולות קומנדו באירופה הכבושה ולתכנן נחיתות אמפיביות, הציע להכין משטח נחיתה גדול מקרח באמצע הדרך, שעליו יוכלו המטוסים לנחות, לתדלק ולהמריא שוב. למשטח קרח היה היתרון שלא ניתן להטביעו בהיותו קל מהמים, אבל הבעיה הייתה שקרח הוא חומר שברירי והוא מתנפץ לרסיסים כשהוא נפגע בהפצצה. על מנת ליישם את הרעיון היה צריך למצוא דרך לחזק את הקרח. את הפתרון לבעיה זו סיפק הרמן מארק, כימאי וקריסטלוגרף אוסטרי ממוצא יהודי שלימד באוניברסיטת וינה ונמלט לקנדה כשהנאצים סיפחו את אוסטריה, ולאחר שנתיים עבר לארצות הברית על מנת ללמד במכון הפוליטכני של ברוקלין. על פי בקשתו של ג'ון דזמונד ברנל, היועץ המדעי הראשי של "מבצעים משולבים" שהכיר את מארק לפני המלחמה, נפגש מארק עם פייק, ששהה אז בארצות הברית. פייק סיפר לו על הרעיון ועל הבעיה, ומארק הציע להוסיף נסורת בכמות קטנה (כארבעה אחוז מהתערובת) לקרח. בעת ששהה בקנדה עבד מארק במשך שנתיים בתעשיית העץ, ועל פי ניסיונו תערובת הקרח והנסורת הייתה חזקה בהרבה מקרח נקי, והיא גם נמסה לאט יותר.
לאון מ'בה
חזרתו למולדת וכניסתו לפוליטיקה
רק בשנת 1946 הרשו השלטונות הצרפתיים שיחזור לגבון. קיבל משרה בכירה בחברה מסחרית בריטית בשם ג'ון הולט ונכנס לפוליטיקה. באותה שנה ייסד את הוועד המעורב הגבונזי (Comité mixte gabonais) (CMG), כמעין סניף גבוני של "ההתכנסות הדמוקרטית האפריקאית" (Rassemblement démocratique africain) (RDA), מפלגה בין-אפריקאית שבהנהגתו של פליקס הופואה-בואני.
פרויקט חבקוק
שם הפרויקט - "חבקוק", על שם הנביא חבקוק, הוצע על ידי פייק בהשראת הפסוק:
לאון מ'בה
חזרתו למולדת וכניסתו לפוליטיקה
הצליח ללכד סביבו את בני הפאנג וחלק מבני המיאנה (Myènè). מעמדו האיתן בבירה, ליברוויל נמצא מחוזק על ידי כינוס ביישוב מיציק של נכבדי העם פאנג ושבו רובם דרשו את מינויו לראש כל בני הפאנג. אולם השלטון לא אהב את קשריו עם RDA, שבאותה עת, בזירה הפרלמנטרית, הייתה בת ברית של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית. החשדות ניזונו גם מהשתתפותו של מ'בה במפגשים של קבוצת העיון הקומוניסטית במושבה ובביקורו ב-1949 באביג'אן לרגל הקונגרס של RDA.
פרויקט חבקוק
ב-28 בפברואר 1943 הגיע ברנל לניו יורק, שם נפגש עם פייק והשניים המריאו לקנדה על מנת לחזות בניסיונות השונים שעשו הקנדים בבניית מודלים מפייקריט ובבדיקת עמידותם לירי. דגם ניסיוני של הספינה, שגודלו 18 על 9 מטרים, נוסה באגם לואיז ובאגם פטרישה באלברטה, קנדה.
לאון מ'בה
חזרתו למולדת וכניסתו לפוליטיקה
ב-1951, בד בבד עם התנתקות ה RDA מהקומוניסטים, מ'בה עשה צעדי התקרבות אל המינהל הצרפתי, בלי לנטוש את תדמיתו של "מרדן". אבל השלטונות המשיכו לתמוך ביריבו, חבר הפרלמנט ז'אן אילר אובאם (Jean-Hilaire Aubame) שהיה בנו המאומץ של אחיו החורג ובן חסותו לשעבר. בבחירות לפרלמנט ב-17 ביוני 1951 אובאם נבחר מחדש, בעוד מ'בה זכה ב 11% בלבד מהקולות. בבחירות הארציות במרץ 1952 המפלגה של אובאם, האיחוד הדמוקרטי והחברתי הגבוני כבש 14 מתוך 24 המושבים, בעוד CMG השיג רק שניים. אמנם בליברוויל CMG זכה ב-57% מהקולות.
פרויקט חבקוק
בהדרגה התברר כי חיסרון רציני מאוד בתוכנית הוא נטייתו של הקרח (גם כשהוא מעורב בנסורת) לזרום באיטיות תחת לחץ כפי שקורה בקרחונים. היה צריך להגדיל מאוד את החיזוקים במוטות פלדה ולהוסיף שכבת בידוד על מנת למנוע מהקרח להתחמם. המחיר של נושאת המטוסים מפייקריט החל לטפס הרבה מעבר להערכה הראשונית. אף על פי שברנל ופייק ניסו להפעיל לחץ על הקנדים לזרז את הקמת המודל הראשוני, על מנת לקבל החלטה סופית לגבי ישימות הפרויקט עבדו הקנדים בצורה זהירה ואיטית. במאי 1943 כבר היה חם מדי לבניית דגם ראשוני מקרח ולא היה טעם בהמשך הניסויים. במצב עניינים זה הגיעו ברנל ופייק למסקנה שספינת חבקוק מבצעית ראשונה לא תהיה מוכנה ב-1944.
בתחילת קיץ 1943 המשיכו מהנדסים וארכיטקטים ימיים לעבוד על הפרויקט עם ברנל ופרוץ. הדרישות מכלי השיט הפכו יותר ויותר תובעניות. לספינה הייתה אמורה להיות יכולת שיט למרחק של 11,000 קילומטרים בין תדלוק לתדלוק, והיא הייתה אמורה לעמוד בפני הגלים הגדולים ביותר שנמדדו אי פעם. האדמירליות דרשה שהספינה תהיה חסינה בפני טורפדו מה שחייב שעובי הדופן יהיה לפחות 12 מטרים. גם לחיל האוויר המלכותי היו דרישות משלו. חיל האוויר דרש שגם המפציצים הכבדים ביותר יוכלו להמריא מהספינה מה שחייב שאורך הספינה יהיה לפחות 600 מטרים. גם נושא היגוי הספינה יצר בעיות. בתחילה תוכנן שהיגוי הספינה יבוצע על ידי שליטה על מהירות המנועים שמשני צדי הספינה, אבל חיל הים המלכותי החליט שהגה כיוון הוא הכרחי. עם זאת, הבעיה של הרכבה ושליטה על הגה כיוון שגובהו 30 מטרים לא נפתרה מעולם.
לאון מ'בה
העלייה לשלטון
בהיותו בודד באספה הארצית (הטריטוריאלית) מ'בה מצא בני ברית חדשים במתנחלים הצרפתיים המיוצגים בבית. באוגוסט 1953 מפלגתו התמזגה עם המפלגה הדמוקרטית הגבונית של פול גונג'ו ויצרה את הגוש הדמוקרטי הגבוני (Bloc démocratique gabonais) (BDG) בראשותו של גונ'ו, כשמ'בה הסגן שלו. אחוז הקולות בעד מפלגה זו הגיע ל-36% לעומת 47% בעד אובאם.
פרויקט חבקוק
אורך נושאת המטוסים המתוכננת היה 600 מטרים, ומשקלה היה אמור להיות 2,000,000 טון. נושאת המטוסים הייתה אמורה להיבנות מ-280,000 לבני קרח. מתקן קירור בלב הספינה היה אמור למנוע ממנה להימס בשמש. הפרויקט תוכנן לעלות 70 מיליון דולר, ולהשלמתו נדרשה עבודתם של 8,000 עובדים במשך כ-8 חודשים.
לאון מ'בה
העלייה לשלטון
למרות שלא נבחר לפרלמנט, מ'בה הפך למנהיג בעל יוקרה וכמה אישים מהמפלגה היריבה UDSG עברו למחנהו. בבחירות המוניציפליות מ 1956 שבהם משקלם של המתנחלים הלבנים היה גדול יותר, השיג את תמיכתם הכספית (במיוחד של רולאן ברו, (Roland Bru), בעל אינטרסים בתעשיית העצים) ונבחר לראשות העיר ליברוויל. ב-23 בנובמבר 1956 הצביעו בעדו 65.5% מהבוחרים. בבחירות הטריטוריאליות במרץ 1957 ה-BDG הגיע למקום השני עם 16 מושבים לעומת 18 של UDSG, מתוך 40. אחרי מהלכים מפוקפקים מפלגתו של מ'בה השיגה 21 מושבים לעומת 19 של אובאם, אבל בהיעדר רוב מוחלט, שתי הסיעות נאלצו להציג רשימה משותפת לבחירות לממשלה. אובאם נבחר לראש מועצת הממשל שנוסדה באותה שנה (1956), ולאון מ'בה לסגנו.
עימותים בתוך ההנהגה החדשה גרמו להתפטרות אובאם ותומכיו מהממשלה ולהגשה על ידיהם של הצעת אי אמון בממשלה. זאת נדחתה על ידי 21 קולות מול 19. הרבה מנבחרי UDSG עברו למחנה של מ'בה והבטיחו לו רוב של 29 מתוך 40 נבחרים. מאפריל 1957 מ'בה כיהן בפועל כראש מועצת הממשל.
פרויקט חבקוק
בשל השוקע (עומקה של הספינה מפני הים ועד לתחתיתה של הספינה) של נושאת המטוסים היא לא הייתה אמורה להיות מסוגלת להיכנס למרבית הנמלים. המהירות הצפויה של הספינה הייתה אמורה להיות 10 קשרים (18 קמ"ש), והיא הייתה אמורה להיות מונעת על ידי 26 מנועים חשמליים. החימוש המתוכנן של הספינה היה אמור להיות 40 תותחים דו-קניים, והיה אמור להיות עליה מקום ל-150 מטוסי הפצצה.
לאון מ'בה
העלייה לשלטון
עקב משאל העם מ-28 בספטמבר 1958 בנוגע לחוקת הקהילה הצרפתית-אפריקאית, גבון השיג את האוטונומיה והפכה לרפובלירקה האוטונומית של גבון כשלאון מ'בה ראש ממשלתה. בדצמבר 1959 האספה הטריטוריאלית הפכה לאספה מחוקקת והצביעה ב-19 בפברואר 1959 בעד הקמת הרפובליקה של גבון. לאון מ'בה התמנה לראש הממשלה של גבון. עדיין שיחק עם המחשבה להפוך את גבון למחוז (דפרטמנט) מעבר לים של צרפת, וביקש מלואי סאנמרקו, המושל לשעבר, לפנות בנושא זה לצרפתים. אבל הממשל דה גול שלל רעיון זה מכל וכל. עדיין בפברואר 1960 הציע מ'בה שגבון תאמץ דגל טירקולורי זהה בצבעיו לזה של צרפת, בתוספת צלמית העץ הלאומי "אוּקוּמֶה". אבל גם רעיון זה נדחה על ידי הצרפתים.
פרויקט חבקוק
באוגוסט 1943 הצטרף ברנל, כחלק מהצוות של מאונטבאטן, למשלחת לוועידת קוויבק. המשלחת שכללה את וינסטון צ'רצ'יל, חלק מהממשלה הבריטית ואנשי צבא רבים, כולל ראשי המטות, נסעה בספינה קווין מרי מבריטניה לקנדה. במהלך השיט הציג ברנל בפני ראשי הצבא את הרעיונות בדבר פרויקט חבקוק והם החליטו להמשיך את הפרויקט ואף לתת לו עדיפות גבוהה. ביום האחרון של הפגישה הזמין צ'רצ'יל את ברנל להציג בפני נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, את התכונות המיוחדות של הפייקריט.
סאמולי ארו
סאמולי ארו (פינית: Samuli Aro; נולד ב-11 באפריל 1975 בג'ארבנפה שבדרום פינלנד) הוא רוכב מרוצי אופנועי אנדורו פיני שזכה חמש פעמים בתואר אלוף עולם באנדורו וחמש פעמים ניצח, כשהוא רוכב במסגרת נבחרת פינלנד, את מרוץ אנדורו ששת הימים הבינלאומי (ISDE).
פרויקט חבקוק
למרות ההתלהבות הראשונית שהפגינו ראשי המטות מהתכונות הפיזיות של הפייקריט, כפי שהוצגו להם על ידי ברנל, הלכה והתגברה התנגדות בין אנשי הצבא (בייחוד האמריקנים) לפרויקט חבקוק. בדצמבר 1943 הוחלט לסגור את הפרויקט בנימוק של עלות גבוהה וקשיים הנדסיים.
סאמולי ארו
קריירה
ארו החל להתחרות בשנת 1989 בתחום המוטוקרוס המקצועי והתחרה בתחום זה בלבד במשך 9 שנים. ב-1998 החל להתחרות גם באליפות העולם באנדורו (World Enduro Championship). הוא זכה בתואר הראשון שלו בשנת 2002 כשהוא רוכב בחסות קבוצת הוסקוורנה. בשנת 2003 עבר לרכב עבור KTM וסיים במקום השני אחרי סטפן מרימן, רוכב קבוצת הונדה. שנה לאחר מכן ב-2004, זכה בתואר אלוף העולם בקטגוריית E3. ב-2005 ו-2006 גרף ארו גם את אליפות קטגוריית ה-E2. ב-2007 סיים במקום השני אחרי מיקה אהולה, וב-2008 זכה שוב בתואר האליפות ב-E3. בכך הפך ארו לאחד מהרוכבים היחידים שמחזיקים בחמישה גביעי אליפות עולם באנדורו.
לאון מ'בה
העלייה לשלטון
מצד שני מ'בה נרתע מהתוכניות הפדרליסטיות של ברתלמי בוגנדה המרכז-אפריקאי לכיוון שמירת איחוד עם שאר המרכיבים העניים יותר של אפריקה המשוונית הצרפתית – אובנגי-שארי, "קונגו האמצעית" וצ'אד.
בראש ממשלה של מדינה אוטונומית
החל מיולי 1958 בזירה הפוליטית הופיע כוח פוליטי נוסף – מפלגת האחדות הלאומית הגבונית le Parti de l’Unité nationale gabonaise PUNGA בראשותם של רנה סוזאט וז'אן-ז'אק בוקאוול. מפלגה זו קראה להצביע "לא" במשאל העם מ-1958. לאחר מכן ארגנה הפגנות, בתמיכת UDSG, למען העצמאות וקיום בחירות פרלמנטריות חדשות. בידיעה שצרפת תעניק ממילא עצמאות לגבון, במרץ 1960 מ'בה הוציא מחוץ לחוק את מפלגת ה-PUNGA ופתח במסע רדיפה נגד מנהיגיה שכלל מעצרים וחיפושים בבתים. באווירה שנוצרה שלשה מנבחרי UDSG חזרו לתמוך בממשלה שנהנתה כעת ברוב של 32 מתוך 40 חברי פרלמנט. ב-27–28 במאי הפרלמנט הצביע בעד אמצעים להגבלת חירויות בפרט במיוחד מגבלות בזכות להתכנסות. המשטר התחזק ואימץ בהדרגה סממנים של פולחן אישיותו של מ'בה, בעוד הבחירות הביאו מדי פעם לניצחון מפלגתו BDG, כולל בבחירות במחוזות ב-19 ביוני 1960.
סאמולי ארו
כיום
לאחר שהתחרה במהלך עונת 2009, בשורות קבוצת המרוצים הרשמית של KTM בקטגוריית ה-E3 של אליפות העולם באנדורו על גבי אופנוע שתי פעימות בנפח 300 סמ"ק, פרש ארו ממרוצים. ב-2010 חתמה עמו KTM הסכם להמשך ייצוג היצרנית באירועים שונים ברחבי העולם למטרות קידום מכירות ויחסי ציבור. באוקטובר 2010 הגיע סאמולי ארו לישראל, בהזמנתה של היבואנית המקומית, להשתתפות בהפנינג KTM שנערך במשך 3 ימים ברחבי הארץ. במסגרת האירועים, השתתף ארו עם רוכבי השטח המקומיים בקורס רכיבת מרוצים וכן ברכיבה משותפת עימם במסלולי השטח שבצפון ובדרום הארץ.
לאון מ'בה
אחרי הכרזת העצמאות. שלטון ריכוזי
ב-17 באוגוסט 1960 גבון, בראשותו של לאון מ'בה, הכריזה על העצמאות. המדינה נקראה מכאן הלאה הרפובליקה של גבון ובספטמבר 1960 התקבלה לאו"ם. החוקה ה"נשיאותית" שהציע מ'בה לא הצליחה להשיג את הרוב הדרוש לאישור בפרלמנט, עקב התנגדות עיקשת של האופוזיציה ושל חוגים במפלגתו של מ'בה עצמו, בראשות יושב ראש האספה, פול גונג'ו. בסופו של דבר ב-4 בנובמבר 1960 אושרה חוקה שהתאימה להקמת משטר פרלמנטרי. על מנת לכבוש את דעת הקהל מ'בה נקט בצעד לכאורה אנטיקולוניאלי והחליט לפטר מהממשלה את השרים הלבנים: שר פנים, אדואר דיאו Duhaut, שר תעשיית העצים פייר מריאני ושר הבריאות, מוריס ז'ורדאן. עם זאת השפעת המתיישבים הצרפתיים במדינה נשארה עדיין חזקה באמצעות שיטות מושחתות יעילות ונפוצות מיסודו של רולאן ברו. פיטורי השרים האירופיים נעשתה בניגוד לחוקה, ללא דיון בפרלמנט. על כן יושב ראש האספה, פול גונג'ו, בן בריתו משכבר הימים של ראש ממשלה, הגיש הצעת חוסר אמון נגדו. מ'בה, רגיש לאיום על שלטונו, הגיב בצורה קשה ביותר: טען לקיום קשר נגדו ובתירוץ זה הכריז על מצב חירום וב-16 בנובמבר 1960 הורה באופן בלתי חוקי על מעצרו של גונג'ו ושל עוד שבעה יריבים מתוך מפלגתו BDG, בלי להתחשב בחסינותם הפרלמנטרית. למחרת פיזר את הפרלמנט והודיע על בחירות כלליות ב-12 בפברואר 1961.
ב-4 בדצמבר 1961 נבחר ללמזכיר כללי של BDG במקום גונג'ו העצור ופנה עם קריאה לאופוזיציה מתוך רצון לחזק את מעמדו. יחד עם אובאם הרכיב רשימה של איחוד לאומי, שתיראה מאוזנת ומספיק מושכת לבוחרים. המועמדים לבחירות החדשות הצטוו להפקיד 100,000 פרנקים, מה שהיקשה על מועמדים מחוץ לאיחוד הלאומי. כמו כן מ'בה הכריז על חובת ההצבעה. בנסיבות אלה הרשימה של האיחוד הלאומי השיגה 99.75% מהקולות. לאון מ'בה כמועמד יחיד נבחר לנשיאות הרפובליקה. ז'אן אילר אובאם התמנה לשר במקום אנדרה גוסטב אנגילה. ב-21 בפברואר 1961 מ'בה הצליח להעביר בפרלמנט החדש חוקה חדשה שהעניקה לנשיא סמכויות נרחבות – "היפר-נשיאותיות". בהתאם לחוקה נשיא הרפובליקה מילא מעכשיו גם את תפקיד ראש הממשלה ומינה שרים שהיו אחראים רק בפניו. המשטר הפך לשלטון אישי של הנשיא. עובדה זו עוררה באופן בלתי נמנע למתחים. כמה סטודנטים שמחו נעצרו. בפברואר 1960 שוב נעצרו כ-20 אישים. הנשיא עצמו נהג לעיתים להעניש בעזרת מכות השוט המסורתי "שיקוט" (chicotte) אזרחים סוררים ש"שכחו" לברך אותו לשלום.
מדיניות החוץ
מדיניותה של גבון תחת שלטונו של מ'בה התבססה על קשר הדוק עם המעצמה הקולוניאלית לשעבר, צרפת. יש שראו בזאת דוגמה קלאסית של נאוקולוניאליזם. כחודש לפני הכרזת העצמאות, ב-15 ביולי 1960 גבון חתמה על 15 הסכמי שיתוף פעולה עם צרפת שהיו חיוניים בהבטחת המשך מינהל תקין וניהול הכלכלה. החל מתחילת שנות ה-1960 גבון הפכה למייבאת חשובה של אורניום ומנגאן ובהמשך כצוין לעיל מייבאת של נפט. ארצות הברית, צרפת, ומדינות אירופיות נוספות השקיעו רבות בפיתוח הפקת חומרי גלם אלה. גבון נחשבה כחלק מהמחנה השמרני יותר מבין המדינות האפריקאיות שהשתחררו מעול הקונוליאליזם הצרפתי, יחד עם שאר 11 המדינות שייסדו בשנת 1960 את "קבוצת ברזוויל", הידוע רשמית כ"איחוד האפרו-מלגשי" שזכה בברכת צרפת: קונגו תחת הנהגתו של פולבר יולו, אפריקה המרכזית בהנהגתו של דויד דאקו, צ'אד שבהנהגתו של פרנסואה טומבלבאי וכו', לעומת המשטרים שהתקרבו לברית המועצות ולסין העממית, כדוגמת גינאה ומאלי. בהמשך קבוצת ברזוויל התחברה במאי 1961 למדינות דוברות אנגלית "שמרניות" כגון ניגריה, סיירה לאון וליבריה, לאתיופיה, טוגו, תוניסיה וסומליה כדי ליצור את קבוצת מונרוביה. למרות שהתנגד לאיחוד פדרטיבי עם החברות האחרות ב"אפריקה המשוונית הצרפתית" לשעבר, מ'בה היה שותף בהקמת כמה ארגונים אזוריים כמו "קרן החינוך הגבוה של אפריקה המרכזית" FESAC (שנוסד ב-12 בדצמבר 1961, איגוד המכס והכלכלה של אפריקה המרכזית (UDEAC) שכלל גם את קמרון והתארגן ב-8 בדצמבר 1964. במאי 1962 לאון מ'בה ערך ביקור ממלכתי בישראל וב-9 במאי נכח במצעד של יום העצמאות של מדינה זו, לצידו של הנשיא יצחק בן-צבי וראש הממשלה דוד בן-גוריון.
ניסיון ההפיכה ב-18 בפברואר 1964
בלילה שבין 17-18 בפברואר 1964 בשעה חמש בבוקר, 150 אנשי צבא בפיקודם של הלטננטים ז'אק מומבו וואלר אֶסון עצרו את הנשיא מ'בה, את יושב ראש האספה הלאומית לואי ביגמן וחלק מהשרים בממשלה. ברדיו הקושרים הודיעו לעם שהתחוללה הפיכה צבאית וביקשו ממשלחת הסיוע הצרפתית לא להתערב. לאון מ'בה הוכרח לנאום לאומה ברדיו ולהודות בתבוסתו. האירועים התרחשו מבלי שנורה כדור אחד. לא היו תגובות ברחובות. הקושרים הרכיבו ממשלה חדשה על טהרת האזרחים, חברים בשתי המפלגות הגדולות UDSG ו-BDG, כולל פול גונג'ו. את ראשות הממשלה העניקו ליריבו של מ'בה, ז'אן-אילר אובאם. הצבא הגבוני הקטן, שאומן על ידי קצינים צרפתיים נשאר בקסרקטינים. לא נראה שאנשי הצבא הקושרים לקחו את השלטון לעצמם. לאון מ'בה הועבר לנז'ולה, אזור שתושביו תמכו באובאם. אחר כך, בגלל מזג אוויר סוער הועבר ללמאברן, 250 ק"מ מהבירה. ראש הממשלה החדש, אובאם, פנה לשגריר צרפת, פול קוסראן, על מנת להרגיעו כי ביטחון האזרחים הזרים ושל רכושם יובטח.
אולם בפריז נשיא צרפת, דה גול ויועצו בענייני אפריקה, ז'אק פרוקאר, לא היו שבעי רצון מהתפתחות העניינים בגבון. הרי לאון מ'בה נחשב אחד מהנאמנים שבבעלי הברית של צרפת ביבשת השחורה. הם לא שכחו את הצהרתו בביקורו בצרפת בשנת 1961: "לכל גבוני יש שתי מולדות: צרפת וגבון". בנוסף, למרות סילוק השרים הצרפתים מהממשלה הגבונית, כפי שצוין לעיל, המשטר המשיך לנהוג בידידות כלפי המתיישבים הלבנים. בהתאם להסכמים החותמים בין שתי הארצות, צרפת החליטה להחזיר לשלטון את הממשלה החוקית. נדרשה לכך פנייה מראשי המדינה. מפני שמ'בה היה עצור, הצרפתים כתבו פניה שנחתמה בדיעבד על ידי סגן הנשיא פול מארי ימביט, שהיה חופשי. בליל 18–19 בפברואר כוחות צרפתיים שהובאו מסנגל וקונגו (ברזאוויל) נחתו בליברוויל והחזירו את לאון מ'בה לשלטון. בקרבות שהתנהלו נהרג חייל צרפתי ובין 15 ל-25 גבונזים. זאת הייתה ההתערבות הצבאית הצרפתית הראשונה במדינה אפריקאית, אחרי השגת העצמאות.
שנותיו האחרונות
בחזרתו בראש המדינה, מ'בה הביא בפני משפט את המעורבים בהפיכה, כולל אובאם, למרות שהלה לא היה בסודות הקשר. אובאם נידון ל-10 שנות עבודות פרך ול-10 שנות גלות. היו כמה הפגנות נגד מ'בה תחת ססמאות כמו "מב'ה, נשיא של הצרפתים", "נגד הדיקטטורה" והסולידריות עם אובאם, אהל הבחירות הכלליות התקיימו ב-12 באפריל 1964 כפי שתוכנן לפני ההפיכה. מפלגת UDSG, בהיעדר מנהיגיה, שהוצאו מחוץ לחיים הפוליטיים עקב מעורבותם באירועי ניסיון ההפיכה, נמחקה מהמפה. האופוזיציה יוצגה בעיקר על ידי מפלגות סקטוריאליות אזוריות, והצליחה לזכות ב-46% מהקולות וב-16 מתוך 47 מושבי הפרלמנט. היו סימנים רבים לסילופי תוצאות של הבחירות.
כלקח מניסיון ההפיכה, הנשיא החריף עוד יותר את ריכוזיות ההנהגה ואת אמצעי הדיכוי. לצורך הרתעה אסירים פוליטיים זכו ביחס אלים ומשפיל בפומבי: למשל קבוצת אסירים כאלה הובלה בעירום ברחובות העיר כשהוכתה במקלות גולף ובקתות של רובים. המשמר הנשיאותי הועמד תחת פיקודו של בוב מלובייה, מוותיקי שרותי המודיעין הצרפתי, במימון קבוצות הנפט הצרפתיות. פייר גיומא, יושב ראש אחת מהן, "יוניון ז'נראל דה פטרול" (משנת 1967 קרויה "אלף אקיטן") היה מעורב בהחלטות בנוגע להתערבות הצבאית הצרפתית לטובת מ'בה. נציג אחר של תעשיית הנפט הצרפתית, גי פונסאייה, התמנה ליועץ פוליטי של הנשיא. פונסאייה ניסה לשכנע את מ'בה לרכך את מדיניות הדיכוי, להתגבר על פחדיו ולצאת לביקורים במחוזות השונים של המדינה על מנת לשפר את תדמיתו.
החל משנת 1965 שגריר צרפת בגבון היה מוריס דלונה שלעצותיו היה משקל מיוחד באוזני הנשיא. מב'ה חלה באותה תקופה בסרטן והתחיל להכין לעצמו יורש. היה מדובר באלברט-ברנאר בונגו, מנהל הלשכתו הצעיר. ב-24 בספטמבר 1965 בונגו התמנה לשר ליד הנשיאות והתחיל בהדרגה לקחת בידיו את רסני השלטון. מ'בה עצמו אושפז באוגוסט 1966 בבית החולים "קלוד ברנאר" בפריז ולא חזר שוב לארצו. למרות זאת, לא רצה להתפטר. אחרי שכנועים מצד ז'אק פרוקאר, המזכיר הכללי של ה"אליזה" בעיניני אפריקה, הסכים ב-14 בנובמבר 1966 למנות את בונגו לסגן ראש הממשלה במקומו של ימביט. את החלטה זו הביא לידיעת העם בנאום ששודר בטלוויזיה מחדרו בבית חולים בפריז. ב-16 בפברואר 1967 רפורמה חוקתית חדשה הקימה את משרת סגן נשיא הרפובליקה הכינה את המגרש להעברת סמכויות הנשיא ליורשו, בונגו. בבחירות לנשיאות ולפרלמנט ב-19 במרץ 1967 האופוזיציה לא העזה להשתתף. מ'בה נבחר שנית כנשיא ובונגו כסגן נשיא, עם 99.90% מהקולות ומפלגתם BDG כבשה את כל מושבי הפרלמנט. אחרי שהתאמץ תוך קשיים להגיע להישבע על החוקה בשגרירות גבון בפריז, לאון מ'בה נפטר ב-27 בנובמבר 1967 בבית החולים בבירת צרפת. בהתאם לחוקה, מקומו כנשיא עבר לידי אלברט-ברנאר בונגו, אז בן 32, לימים חאג' עומאר בונגו אונדימבה. זמן קצר אחרי כך, בדצמבר 1967, בונגו ביטל את תפקיד סגן הנשיא שהפך למיותר.
השאיר אישה, פולין מ'בה, ואחד-עשר ילדים.
אלפרד ואלנסי
ד"ר אלפרד ואלנסי (25 בינואר 1878 – יולי 1944) היה משפטן, עיתונאי ואיש ציבור יהודי-תוניסאי, ממייסדי "אגודת ציון", האגודה הציונית הראשונה בתוניסיה ונשיאה הראשון של ההסתדרות הציונית בתוניסיה בשנים 1920–1925. היה אחד הגורמים המרכזיים לפופולריות שהציונות זכתה לה בקהילה היהודית בתוניסיה מתחילת המאה ה-20.
במהלך השואה שהה בפריז, נתפס על ידי משטר וישי ונרצח במחנה ההשמדה סוביבור.
קורות חיים
אלפרד ואלנסי נולד בתוניס בשנת 1878 כבן למשפחה אמידה. בנעוריו למד בגימנסיה צרפתית בתוניס, ולאחר מכן נסע ללימודים בצרפת ולמד משפטים באוניברסיטת מונפלייה. בעודו סטודנט הושפע מאוד מיהושע בוכמיל וביחד איתו היה פעיל בחוגים הציוניים שהנהיג מקס נורדאו, וכן היה למזכיר אגודת הסטודנטים הציונים במונפלייה. בשנת 1905 השלים תואר ד"ר למשפטים ופרסם כספר את הדיסרטציה שלו, שעסקה בדיני הגירושים האזרחיים של צרפת והשלכותיהם החברתיות. באותה שנה חזר לתוניס והיה ממקימי "אגודת ציון", הנחשבת לאגודה הציונית הראשונה בתוניסיה, והיה מעורב בהקמת מספר מועדונים ציוניים-עבריים בתוניס.
ואלנסי היה פעלתן בעבודתו למען הציונות ופרסם בתוניסיה שורה ארוכה של חוברות, פמפלטים ומאמרים בצרפתית ובערבית יהודית למען הרעיון הלאומי היהודי. בין היתר, פרסם מאמר בשנת 1911 בכתב העת הפריזאי "La Societe Nouvelle", שנתן מענה לביקורת של הפוליטיקאי הצרפתי אלפרד נקה (Alfred Naquet) על הציונות. בשנת 1912 ייסד ביחד עם רבי יוסף בראמי את כתב העת "קול ציון" בערבית יהודית, שהיה מכתבי העת הציונים הראשונים והחשובים בצפון אפריקה. בשנת 1919 פרסם ספר בשם "ציון וחירות" (Sion et liberté) המתאר את צמיחת הציונות ורעיונותיה. מאמרים רבים פרסם בעיתונות היהודית בתוניסיה, כגון העיתון אל-צבאח, ובעיתונות התוניסאית הצרפתית הכללית.
בשנת 1920 היה מהמייסדים של ההסתדרות הציונית בתוניסיה, ארגון-גג עבור כל האגודות הציוניות שפעלו בתוניסיה עד אותה עת, ונבחר כנשיאה. ביחד עם רבי יוסף בראמי, הוא ייצג את יהודי תוניסיה בוועידה הציונית בלונדון באותה שנה, הוועידה הציונית הראשונה לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה. בוועידה זו הוחלט על הקמת קרן היסוד, וד"ר ואלנסי מונה לכהן כראש השלוחה של הקרן בתוניסיה. על פי פרופ' מיכאל אביטבול, ההכשר שקיבלה הפעילות הציונית מהשלטונות הצרפתיים ומנהיגותו האישית של ואלנסי היו שניים מהגורמים הראשיים להצלחת הרעיון הציוני לזכות באהדה בקרב כל שכבות הקהילה היהודית בתוניסיה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
בשנת 1926 העביר את מרכז חייו לפריז. שם היה מקורב לזאב ז'בוטינסקי ופעיל בברית הציונים הרוויזיוניסטים, ולימים מונה לחבר בוועד המנהל שלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ואלנסי נעצר בפריז וכמו יהודים אחרים נשלח תחילה למחנה הריכוז דראנסי. משם נשלח ברכבות למחנה ההשמדה סוביבור שבפולין, שם הוא נרצח ביולי 1944.
נבחרת אל סלוודור בכדורגל
נבחרת אל סלוודור בכדורגל, הידועה בכינוייה "לה סלקטה" (הנבחרת), היא נבחרת הכדורגל הלאומית של אל סלוודור. הנבחרת היא בעלת שני תארים חשובים במרכז אמריקה שכן היא המדינה הראשונה במרכז אמריקה ששלחה נבחרת לגביע העולם בכדורגל במונדיאל 1970, וכן הנבחרת הראשונה שעשתה זו בפעם השנייה, במונדיאל 1982.
הנבחרת העפילה פעמיים לגביע העולם בכדורגל במונדיאל 1970 בו הפסידה לנבחרת בלגיה בתוצאה 3-0, לנבחרת מקסיקו בתוצאה 4-0 ולנבחרת ברית המועצות בתוצאה 2-0. בפעם השנייה בה העפילה הנבחרת לגביע העולם בכדורגל, במונדיאל 1982 שלחה הנבחרת 20 שחקנים (2 פחות מהמותר שהוא 22 מסיבה שאינה ידועה עד היום) עם המאמן מארויסיו "פיפו" רודריגז לספרד שם במשחק הראשון נוצחה הנבחרת על ידי נבחרת הונגריה בתוצאה 10-1 שזו תוצאת ההפסד הגדולה ביותר בתולדות המונדיאל. במשחק הבא כבר שיחקה הנבחרת יותר טוב והפסידה רק 1-0 לנבחרת בלגיה. במשחק השלישי הפסידה לאלופת המונדיאל היוצאת, נבחרת ארגנטינה בתוצאה 2-0.
נבחרת הכדורגל של אל סלוודור ידועה בחלקה במלחמת הכדורגל שהתחילה לאחר משחק מוקדמות למונדיאל 1970 נגד נבחרת הונדורס. לאחר המשחק פלשו כוחות צבא מאל סלוודור להונדורס ב-14 ביולי 1969. הסיבה למלחמה אינה נטועה בתוצאת המשחק, שבסופו של דבר לאחר כל משחקי הגומלין ניצחה אל סלוודור, אלא בבעיית הגבול בין המדינות שהייתה בעיה קשה שחיכתה לפתרון.
שיאי שחקנים
נכון ל-28 במרץ 2023
{| class="wikitable sortable" style="text-align:center;"
מלכי השערים
!width=35|דירוג !width=150|שחקן !width=50|שערים !width=50|הופעות !width=50| !width=100|שנים
ליאופולד שפר
גוטלוב ליאופולד עמנואל שפר (בגרמנית: Gottlob Leopold Immanuel Schefer; 30 ביולי 1784 – 13 בפברואר 1862) היה משורר, סופר ומלחין גרמני.
ביוגרפיה
שפר נולד בעיר באד מוסקאו שבגרמניה. הוא היה בן יחיד להוריו. אביו היה רופא. שפר אהב את אמו אהבה עזה, ואף כתב בנובלה Der Sklavenhändler (סוחר העבדים) כי "רק דבר אחד על פני הארץ הוא יפה וטוב יותר מאשה - זו האם".
בתקופת התיכון למד בעיר באוצן, ואז גם החל לכתוב יומנים, שירים ויצירות מוזיקה, בעידוד מורו יוהאן סמואל פטרי, שהיה מלחין, מנצח וסופר.
לאחר סיום לימודיו, שב למוסקאו, לסייע לאמו שהתאלמנה.
האציל הרמן פון פיקלר-מוסקאו, שהעריך את יצירתו של שפר, סייע לו ללמוד באנגליה. שפר המשיך ללמוד גם בווינה, עם המלחין אנטוניו סליירי, וכן באיטליה, יוון, מצרים וטורקיה.
יצירותיו
שפר כתב מספר רב של רומנים, נובלות וסיפורים.
בין יצירותיו:
אבטומוביליסט יקטרינבורג
אַבְטוֹמוֹבִּילִיסְט יֵקָטֵרִינְבּוּרְג (מרוסית: Автомобилист Екатеринбург) היא קבוצת הוקי קרח מהעיר יקטרינבורג שבמחוז סברדלובסק שברוסיה, אשר נוסדה בשנת 2006 והחלה לשחק ב-KHL בשנת 2009 בבית חרלמוב שבחטיבה המזרחית.
הליגה הבכירה
אבטומוביליסט יקטרינבורג הוקמה בשנת 2006. הקבוצה נקראת על שם קבוצת דינמו אנרגיה יקטרינבורג, שהוקמה בשנת 1950 בשם "ספרטק סברדלובסק". במשך השנים שונה שמה של "ספרטק סברדלובסק" ל"אבטומוביליסט" בשנת 1967 וחזר להיות "ספרטק יקטרינבורג" בשנת 1997. הקבוצה לבסוף התפרקה בשנת 2007.
האבטומוביליסט החלו את דרכם ב-VHL, וכבר בעונתם הראשונה סיימו את העונה במקום השני והעפילו לפלייאוף, אך לא הצליחו לעבור את השלב הראשון.
עונת 2007/08 הייתה מוצלחת עוד יותר. האבטומוביליסט סיימו במקום הראשון בחטיבת המזרח והגיעו לגמר הפלייאוף, שם הפסידו לקבוצת חימיק וסקרסנסק. הקבוצה נבחרה להשתתף בליגת ה-KHL שהוקמה בשנת 2008, אך בשל בעיות כלכליות שהובילו לפשיטת רגל, תפסה את מקומה קבוצת חימיק וסקרסנסק.
בעונת 2008/09 שוב סיימה הקבוצה במקום הראשון, אך הפסידה ברבע הגמר לקבוצת קריליה סובייטוב מוסקבה
KHL
בשנת 2009 שוב הודיעו כי האבטומוביליסט יצטרפו ל-KHL. בהמשך השנה התברר כי הקבוצה תתפוס את מקומה של חימיק שנקלעה בעצמה לבעיות כלכליות.
בעונתה הראשונה בליגה אימן את הקבוצה המאמן הצ'כי מארק סיקורה, ולמרות פתיחה חלשה של העונה, בזכות ניצחון נגד סק"א פטרבורג הצליחה הקבוצה להעפיל לפלייאוף מהמקום השמיני. עם זאת, היא לא הצליחה לעבור את השלב הראשון כשהפסידה ברבע גמר החטיבה המזרחית לסלבאט יולאייב אופה.
את עונת 2018/2019 הקבוצה פתחה עם רצף של 18 ניצחונות והתמקמה בראשות הבית שלה, אך לא הצליחה לשבור את השיא של סק"א סנקט פטרבורג, שפתחה עונה קודם עם רצף של 20 ניצחונות. עם זאת, היא הייתה הקבוצה הראשונה להעפיל לפלייאוף ה-KHL, כבר בינואר 2019 ובפעם הראשונה בתולדותיה בליגת KHL העפילה לחצי גמר המזרח בגביע גגארין, לאחר שגברה ברבע גמר על האלופה המכהנת, אק בארס קאזאן.
מתחם אוראלץ
מתחם אוראלץ הוא מתחם תרבות ובידור בעיר יקטרינבורג, הידוע גם בשם היכל ספורט הקרח; בעבר נקרא היכל הספורט של האיגוד המקצועי והוא נבנה בשנת 1972. שופץ בשנת 2006 ובעל תכולה של 5,570 צופים. משמש כמגרש הבית של אבטומוביליסט ומועדון ההוקי לנשים ספרטק-מרקורי.
UGMK ארנה
בשנת 2019 החלה בניית UGMK ארנה, כמגרש הבית החדש וצפוי להיפתח בשנת 2023 לקראת אוניברסיאדת הקיץ באותה שנה ולהכיל 15,000 מושבים.
סטטיסטיקה
מקרא: מש' = משחקים, נצ' = ניצחונות, נצה' = ניצחונות בהארכה, הפ' = הפסדים, הפה' = הפסדים בהארכה, נק' = נקודות, שעז' = שערי זכות, שעח' = שערי חובה.
וינשטוק
וינשטוק או ויינשטוק (בגרמנית: Weinstock) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו כנת גפן.
פילהלניזם
פילהלניזם ("אהבת יוון", הלחם בסיסים של המילים היווניות φίλος ("פילוס" - חבר, אהוב) ו-ἑλληνισμός ("הלניסוס" - יווני) או פילהלניות (אהבת כל מה שהוא יווני) הייתה תנועה אינטלקטואלית, תרבותית ואמנותית אשר שגשגה במערב אירופה במחצית השנייה של המאה ה-18 והמחצית הראשונה של המאה ה-19. התנועה ראתה ביוון הקלאסית את מקור כל הנעלה והטוב, הן בעיצוב האמנותי והאדריכלי (במסגרת תנועת הנאו-קלאסיציזם), הן בשיטת הממשל הדמוקרטית והן בשירה ובפרוזה ובעם היווני את הטוב שבעמים המדוכאים על ידי העריצות. רבים מהאישים המזוהים עמה כגון פושקין, ויקטור הוגו, פרסי ביש שלי ובפרט הלורד ביירון הטיפו לעצמאות מדינית ליוון והשתחררותה מעול האימפריה העות'מאנית ורתמו משאבים לסיוע ממשי במלחמת העצמאות היוונית. אף כי מקור השאיפה היה רומנטי ותפיסתה אידיאליסטית ומדומיינת במידה רבה, היא הובילה גם ללימוד רציני של השפה, קריאה במקורות ראשוניים וחקר הארכאולוגיה ובכך העלה תרומה למחקר מדעי מבוסס של יוון הקדומה.
פילהלניזם בעת העתיקה
ביוון העתיקה שימש המושג לתיאור אישים לא-יוונים שהעריצו את התרבות היוונים והיו ידידים לעם היווני. כך, למשל מכנה איסוקרטס את פיליפוס השני, מלך מוקדון. מיתרידטס הראשון, מלך פרתיה כינה כך את עצמו, בטביעה על מטבעותיו, כחלק מניסונו לשייך את עצמו ליוון. ניתן לתאר גם את תנועת ההתייוונות בתקופת הבית השני כפילהלניזם של העת העתיקה.
המצביא הרומי טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס שחרר את היוונים משלטון מוקדון והביע תוך כדי כך הוקרה לתרבות ולעבר היווני, כערש התרבות בעת פתיחת המשחקים האיסתמיים. עם זאת, בתקופה הרפובליקה הרומית התבססה טינה והפניית-גב לתרבות היוונית וליוונים כעם. מאוחר יותר, יצירותיו של המשורר הרומי הורטיוס הביעו שוב זיקה והערצה לתרבות היוונית. קיסרים מאוחרים יותר כנירון, הדריאנוס, מרקוס אורליוס ויוליאנוס הכופר הביעו זיקה לתרבות היוונית, שהובעה גם בהופעה חיצונית, בידע של השפה והיצירות היווניות ובעיסוק בפילוסופיה.
בעת המודרנית
במחצית המאה ה-18, ערב המהפכה הצרפתית, ראתה תנועת הנאורות (כמו הרנסאנס, אליו השוותה את עצמה) את התרבות המערבית (כולל רומא) כמבוססת על התרבות היוונית. התנועה העלתה על נס את הרציונליזם והחירות, שזוהו עם העבר הטהור של יוון לפני ש"קולקל". באמנות צמחה באותה תקופה תנועת הנאו-קלאסיציזם כתגובת נגד "טהורה" ונקיית קווים לבארוק המקושט והעשיר, שיוחס לבתי המלוכה של המונרכיה האבסולוטית. הרעיון הדמוקרטי, שתואר עד אז כהרה אסון, הפך לאידיאל שלטוני, למשל בספרו של תומאס פיין, "שכל ישר" (1776), שהשפיע על החוקה האמריקאית.
בגרמניה חיבר גוטהולד אפרים לסינג את "לאוקון" (1766) שניתח את הטרגדיה היוונית והשווה אותה לאמנות הפיסול הקלאסי. רעיונותיו זכו לתפוצה באמצעות כרכי עבודתו של אוגוסט וילהלם פון שלגל, Vorlesungen über dramatische Kunst und Literatur ("כתבים על אמנות דרמטית וספרות"; 1809–1811). בשנת 1762 פורסם ספרם של ניקולס רווט וג'יימס סטיוארט  על הארכיטקטורה של יוון העתיקה. הספר, שזכה לפופולריות, פתח בפני המערב צוהר לאדריכלות היוונית הקלאסית. המשורר הגרמני פרידריך הלדרלין תיאר בשיריו את יוון כדגם אידיאלי לגרמניה העתידית והאדריכל קארל פרידריך שינקל ביטא גישה זו בכך שעיצב את אדריכלות המבנים הרשמיים כמבנים יווניים, דבר שהיה רב-השפעה על האדריכלות בכל אירופה.
ב-1822 הצהיר פרסי ביש שלי בהקדמה למחזה "Hellas" – "כולנו יוונים!". בסוף 1823 הצטרף הלורד ביירון באופן פעיל למאבק היוונים במלחמת העצמאות היוונית. כעבור כ-4 חודשים, ב־19 באפריל 1824 מת במיסולונגי שביוון ממחלת המלריה בה לקה כאשר השתתף במלחמת העצמאות של יוון. בכך הפך לסמל התנועה וסמל של הקרבה עצמית לטובת הרעיון הפילהלני.
Timeless
Timeless (בעברית: עַל-זְמַנִּי) הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. האלבום יצא לאור ב-2 ביוני 1997, על ידי חברת התקליטים איסט וסט רקורדס. מתוך האלבום יצאו הסינגלים; "Time to Say Goodbye", "Just Show Me How to Love You", "Tú Quieres Volver", "There for Me" ו-"Who Wants to Live Forever".
האלבום זכה להצלחה חסרת תקדים כאשר קיבל 21 תוארי פלטינה וזהב במדינות רבות. בארצות הברית, זכה Timeless להצלחה רבה גם כן, כאשר הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הקלאסיים למשך 35 שבועות לא רצופים. בין היתר, הפך לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בארצות הברית בשנות ה-90 של המאה ה-20.
Timeless הגיע למקום השני במצעד האלבומים הבריטי, והשני במצעד האלבומים השווייצרי.
רקע והוצאה
Timeless בדומה לשאר אלבומיה של ברייטמן, הופק על ידי פרנק פיטרסון. את האלבום החלה ברייטמן להקליט עם התזמורת הסימפונית של לונדון בנובמבר 1996. במרץ 1997, נודע כי הקלטותיו הסתיימו, והוא יצא כמה שבועות לאחר מכן. במקומות שונים בעולם הופץ בשם Time to Say Goodbye, על שם אחד מהשירים שנכללו בו.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) העניק ל-Timeless את תואר הפלטינה, על מכירות של למעלה מ-1,400,000 עותקים במדינה.
בית גויטיין
בית גויטיין הוא מבנה בשכונת רחביה שבירושלים בפינת הרחובות אוסישקין ואברבנאל, ברחוב אוסישקין 10.
המבנה נבנה בין השנים 1930–1931 עבור בני הזוג דוד ואורה גוייטין. את המבנה תכנן האדריכל ריכרד קאופמן בסגנון הבינלאומי. למבנה מרפסת פינתית בעלת קירוי בטון, האופיינית לסגנון הבינלאומי, וכן גרם מדרגות חיצוני - שאינו אופייני לסגנון זה.
המבנה דומה לבית השמשוני הנמצא בסמוך, שתוכנן אף הוא בידי קאופמן.
בביתם אירחו בני הזוג גויטיין את סולתה ושמנה של ירושלים המנדטורית. בשנות ה-90 נוספו למבנה שתי קומות.
תולעים טפיליות
תולעים טפיליות או הלמינת'ס (באנגלית: Helminths) היא קבוצה לא-טקסונומית של יצורים איקריוטיים טפילים שבניגוד לטפילים חיצוניים כמו כינים או פרעושים חיים בתוך גופו של המארח שלהם. אלו יצורים דמויי תולעת שחיים וניזונים בתוך יצורים חיים אחרים, ולוקחים מהם מזון והגנה בעודם מפריעים למערכות הגוף של המארח ויוצרים חולשה ומחלות. אלו החיים בתוך מערכת העיכול של המארח נקראים טפילי מעיים (intestinal parasites). הם יכולים לחיות בתוך בעלי חיים שונים, כולל באדם.
ענף המחקר החוקר את מחלקת התולעים הטפיליות נקרא הלמינתולוגיה.
אוניברסיטת שיקגו
אוניברסיטת שיקגו (באנגלית: University of Chicago) היא אוניברסיטה פרטית בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית. היא נוסדה בשנת 1890 על ידי איל הנפט ג'ון ד. רוקפלר, ומדורגת כאחת האוניברסיטאות היוקרתיות והטובות בעולם בעשירייה הראשונה. בין בוגרי וחוקרי האוניברסיטה נמנים 97 זוכי פרסי נובל.
מדריך הסגנון של שיקגו
מדריך הסגנון של ההוצאה לאור של אוניברסיטת שיקגו (The Chicago Manual of Style; מכונה בקיצור Chicago או בראשי תיבות CMS) הוא מדריך כתיבה המספק כללי כתיבה וציטוט לכותבים באנגלית אמריקנית. ה-CMS פורסם לראשונה בשנת 1906, עד 1969, הפך ה-CMS למדריך המוביל.
בילי קנינגהם
ויליאם ג'ון "בילי" קנינגהם (באנגלית: William John "Billy" Cunningham; נולד ב-3 ביוני 1943 בברוקלין, ניו יורק) הנודע כ"קנגורו קיד", הוא כדורסלן ומאמן עבר אמריקאי אשר נחשב לאחד מטובי הסמול פורוורדים בתולדות ה-NBA.
ביוגרפיה
על המגרש נודע כמתחרה עז בעל מזג סוער ומשחק התקפי במיוחד, התאפיין בקליעת ניתור נמרצת וקליטת כדורים חוזרים רבים. לכינוי "קנגורו קיד" זכה עוד בנעוריו בברוקלין, כמחווה ליכולת הניתור שלו.
ככדורסלן מקצועני העביר את מרבית עונותיו בפילדלפיה 76' מליגת ה-NBA, להוציא שנתיים בהן בילה בקרוליינה קוגרס מה-ABA. קנינגהם כיכב כשחקן שישי בסיקרס של וילט צ'מברלין והאל גריר, אלופת ה-NBA של 1967, קבוצה אשר נבחרה בחגיגות ה-35 שנה ל-NBA (1980) לקבוצה הטובה ביותר בתולדות הליגה. ב-11 עונותיו כמקצוען קלע בממוצע 21.2 נקודות ואסף 10.4 כדורים חוזרים למשחק.
קריירת המשחק של קנינגהם נקטעה במהלך עונת בעקבות פציעה חמורה בברך, וכבר שנה לאחר מכן פתח בקריירת אימון בליגת ה-NBA. כמאמן, הוביל בעונת את קבוצת הסיקסרס בכיכובם של ג'וליוס אירווינג ומוזס מלון לאליפות ה-NBA. ב-1985, לאחר 8 עונות בפילדלפיה, פרש מאימון והפך לפרשן כדורסל.
קנינגהם היה ממייסדי מועדון מיאמי היט, וב-1994 מכר את חלקו בקבוצה.
בשנת 1986 התקבל להיכל התהילה של הכדורסל, בשנת 1996 נבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA ובשנת 1997 נבחר לקבוצת כל הזמנים של ה-ABA, הכוללת את 30 השחקנים הגדולים בתולדותיה.
לאחר פרישתו נתלתה גופיית המשחק של קנינגהם, עם המספר 32, על תקרת אולמה של פילדלפיה 76' כהוקרה על תרומתו למועדון.
אלן ווקר
אלן אולב ווקר (באנגלית: Alan Olav Walker; נולד ב-24 באוגוסט 1997) שנודע בעבר בכינוי "DJ Walkzz", הוא מפיק מוזיקלי ו-DJ נורווגי.
ביוגרפיה
ווקר הוא בן לאם נורווגית ולאב אנגלי. הוא אינו בעל רקע מוזיקלי, אך לימד את עצמו דרך צפייה בהדרכות ביוטיוב.
את תחילת הקריירה שלו עשה ווקר במחשבו האישי ובאינטרנט באמצעות "יוטיוב" ו"SoundCloud". לפני פריצת דרכו, בשנים 2014 ו-2015 הוציא שלושה שירים דרך ערוץ היוטיוב "NoCopyrightSounds" שבמסגרתו יוצאים קטעי מוזיקה אלקטרונית של אומנים בעיקר בתחילת דרכם ללא זכויות יוצרים. שניים משירים אלו עברו מאוחר יותר עיבוד מחדש בהמשך הקריירה והוצאו כסינגלים.
פריצת הדרך של ווקר הייתה עם צאת הסינגל "Faded", בשיתוף עם איסלין סולהיים, בשנת 2015, כאשר הוא עיבד-מחדש את השיר "Fade". הסינגל הגיע לאלבום פלטינה ביותר מ-10 מדינות ודורג במקום ה-55 מתוך 100 הראשונים במצעד ה-"DJ Mag" לשנת 2016.
ב-2 ביוני 2016 הוציא את השיר "Sing me to sleep", גם כן בשיתוף עם איסלין סולהיים. ב-1 בדצמבר 2016 הוציא את השיר "Alone" בביצועה של נוני באו, ב-15 בספטמבר 2017, הוציא את הסינגל "The Spectre", אשר הוא עיבוד מחדש לשיר "Spectre".
ב-27 ביולי 2018 את "Darkside". בהמשך הוציא ביחד עם סופיה סומג'ו את הסינגל "Diamond Heart".
ב-21 במרץ 2019 שיתף אלן פעולה עם סברינה קרפנטר ופארוקו והוציא את השיר "on my way".
ב-17 בדצמבר 2019 הוציא את השיר "Alone. pt2" בביצוע אווה מקס.
ב-6 במרץ 2020 הוציא את השיר End Of Time עם k391.
ב-1 באפריל 2020 הוציא את השיר "Heading Home" עם הזמר רובן.
ב-4 במאי 2023 הוציא את השיר "Hero" עם הזמרת סשה אלכס סלואן. ב-13 ביולי הוציא את הסינגל "Endless Summer" יחד עם זאק אייבל.
יורם מרציאנו
יורם מרציאנו (נולד ברמלה ב-31 באוקטובר 1964) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה, והיה חבר מועצת העיר לוד. כיום הוא מכהן כיושב ראש קבוצת הכדורגל מ.ס אשדוד.
ביוגרפיה
מרציאנו נולד למשפחה דתית. אביו דוד שימש כחבר מועצת העיר לוד, מזכיר מועצת הפועלים, יקיר ההסתדרות ואף זכה באות יקיר העיר לוד. שימש כעוזרו של שמעון פרס במשך שנים במשרד האוצר, במשרד החוץ ובמשרד ראש הממשלה. היה יועצה של דליה איציק בזמן שהייתה שרת התעשייה והמסחר ומנהל משרד ראש הממשלה בקריית הממשלה ברמלה.
בשנים 2002–2006 כיהן כחבר מועצת עיריית לוד, ושימש גם כסגן ראש העיר במשך תקופה מסוימת.
מרציאנו התפטר מחברותו במועצת עיריית לוד לאחר שנבחר להיות מועמד מפלגת העבודה מטעם השכונות לכנסת השבע עשרה.
במרץ 2007 התעמת עם מאבטחים בתום בילוי בפאב בהרצליה. באופן חריג, התלונן מרציאנו על עצמו בעניין תקרית זו בוועדת האתיקה של הכנסת וזו הרשיעה אותו בהתנהגות שאינה הולמת. ביולי 2007, בעקבות תקרית עם שוטרי תנועה, פורסם כי מרציאנו צבר 70 הרשעות בעבירות תנועה.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-17 ברשימת העבודה לכנסת, אך לא נבחר. בדצמבר 2012, כחודש וחצי לפני הבחירות לכנסת התשע עשרה, התפטר עמיר פרץ מהכנסת ומרציאנו נתמנה לחבר הכנסת תחתיו. בנאום ההשבעה שלו לכנסת ה-18 הודיע כי הוא עוזב את מפלגת העבודה, ותומך בבנימין נתניהו לראשות הממשלה.
באוקטובר 2013 התמודד מרציאנו לראשות עיריית לוד מטעם רשימת "לוד אחת" אך הפסיד ליאיר רביבו, במהלך מערכת הבחירות הבטיח למנות סגן ראש עיר ערבי, דבר שעורר סערה בקרב המגזר היהודי בלוד. רשימתו זכתה במנדט אחד והוא נבחר בשנית למועצת העיר. ב-4 במרץ 2014 הודיע מרציאנו במהלך ישיבת המועצה על כוונתו להתפטר ממועצת העיר, אך בפועל המשיך לכהן והיה חבר באופוזיציה העירונית.
מרציאנו הוא קרוב משפחה של סעדיה מרציאנו שהיה מראשי הפנתרים השחורים וחבר בכנסת התשיעית. ב-2014 התחתן מרציאנו עם אריאלה מלכה.
ב-9 בספטמבר 2015 מונה מרציאנו ליו"ר קבוצת הכדורגל מועדון ספורט אשדוד.
ב-2016 הצטרף לפאנל הפטריוטים בימי חמישי, המוגש מדי יום בערוץ 20.
בתחילת 2023, לקראת הבחירות המקומיות הודיע על חזרתו לפוליטיקה המקומית ועל התמודדות לראשות העיר.
חוקים שיזם והתקבלו
כן היה בין יוזמי החוק לביטול איחוד הרשויות של שגור.
מקום המפגש אינו ניתן לשינוי
מקום המפגש אינו ניתן לשינוי (ברוסית: Место встречи изменить нельзя) היא מיני-סדרה של הטלוויזיה הסובייטית שהוקרנה בטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות בסוף שנת 1979. מייד עם הקרנתה הראשונה הסדרה זכתה בפופולריות רבה והיא מוקרנת בערוצים שונים ברוסיה עד היום. למרות הפופולריות הרבה, הסדרה לא זכתה בשום פרס. רק בשנת 1987, כבר לאחר מותו של ולדימיר ויסוצקי הוענק לו פרס ברית המועצות על השתתפותו בסרט.
הסדרה צולמה על פי רומן של אחים ויינר שיצאה לאור בשנת 1975. גם התסריט לסדרה נכתב על ידם. הצילומים החלו בשנת 1978 באולפנים באודסה וחלקית נמשכו במוסקבה כולל ב. במקור צולמו שבעה פרקים אך במהלך העריכה הם צומצמו לחמישה בלבד. בתפקידי משנה במיני-סדרה השתתפו יבגני יבסטיגנייב, סרגיי יורסקי, ארמן ג'יגרחניאן, זינובי גרדט. הפרק הראשון הוקרן ב-11 בנובמבר 1979, ב"יום המיליציה הסובייטית".
בשנת 2000 יצאה לאור גרסת הסדרה על תקליטור. בשנת 1999, לציון עשרים שנים מההקרנה הראשונה צולם סרט תיעודי על הסדרה.
תיאור הסדרה
העלילה מתרחשת במוסקבה זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. למדור הפלילי של משטרת מוסקבה הגיע קצין מודיעין צבאי לשעבר מפקח ולדימיר שרפוב (ולדימיר קונקין) והוא הוצב לעבוד ביחד עם חוקר בעל ניסיון רב ראש מפלג ללוחמה בפשיעה וכנופיות פקד גלב ז'יגלוב (ולדימיר ויסוצקי). ביומו הראשון של השרות, אחד השוטרים הוותיקים נרצח במהלך פעילות מבצעית. ז'גלוב ושרפוב ממשיכים בחקירה ומגלים את הקשר בין הרצח לבין כנופיית "החתול השחור" שנוהגת להשאיר ציור של חתול שחור במקומות בו הם ביצעו שוד.
החקירה נמשכת ולקראת סיומה הוחלט להחדיר את שרפוב לכנופיה תוך העברת מסר מחבר הכנופיה שנעצר. להפתעתו מתברר לו שאחד מחברי הכנופיה הוא חייל שלו מתקופת המלחמה. חייל זה עזר לשכנע את ראש הכנופיה ששרפוב הוא איש בעל ניסיון פלילי רב ואכן יכול לעזור לשחרר את חבר הכנופיה מהמעצר.
הסימפוניה התשיעית של בטהובן
הסימפוניה התשיעית ברה מינור אופוס 125 היא הסימפוניה האחרונה הגמורה שכתב המלחין הגרמני לודוויג ואן בטהובן. הסימפוניה, שמלאכת כתיבתה הושלמה בשנת 1824, היא אחת היצירות הנודעות ביותר ברפרטואר המוזיקה המערבית, הן כמסמלת והן כמבשרת את התקופה הרומנטית, ונמנית עם יצירות המופת של בטהובן.
הסימפוניה התשיעית מכונה "הכוראלית" משום שבפרק הרביעי, האחרון שלה כלל בטהובן קטעי שירה לארבעה סולנים, ומקהלה. המילים של הקטע הווקאלי היו מילות האודה לשמחה של פרידריך שילר, שנכתבו בשנת 1785, עם תוספות קטנות שהכניס בטהובן לטקסט המקורי. הייתה זו הפעם הראשונה, שמלחין גדול הציב את קול האדם באותה רמה עם כלי התזמורת בסימפוניה ויצר בכך יצירה רחבת יריעה ומפוארת, שנתנה את הטון לסימפוניה הרומנטית. ב־2016, על פי משאל שערך BBC Music Magazine בקרב 151 מנצחים, דורגה הסימפוניה במקום השני ברשימת עשר הסימפוניות הגדולות בכל הזמנים.
כתב היד של הסימפוניה שמור בספריית המדינה בברלין.
חיבור הסימפוניה
הסימפוניה הוזמנה מבטהובן על ידי החברה הפילהרמונית המלכותית של לונדון בשנת 1817 ועבודת ההלחנה החלה כשנה מאוחר יותר, ב-1818. את הסימפוניה השמינית השלים כ-10 שנים קודם לכן וככל הנראה החל בכתיבת הסימפוניה התשיעית עוד זמן רב קודם. ידוע כי בטהובן רצה להלחין את האודה לשמחה ועשה זאת כבר בשנת 1793, אך המוזיקה הזו אבדה. את נושא הסקרצו אפשר לאתר בפוגה שנכתבה ב-1815. המבוא לחלק הווקאלי של הסימפוניה גרם לבטהובן קשיים רבים. הייתה זו הפעם הראשונה שהוא - או כל מלחין גדול אחר - עשה שימוש ברכיב ווקאלי בסימפוניה. ידידו של בטהובן, אנטון שינדלר, אמר אחר כך: "כשהחל לעבוד על הפרק הרביעי, התחולל מאבק שלא היה כמותו. המטרה הייתה למצוא דרך נכונה להצגת האודה של פרידריך שילר. יום אחד נכנס (בטהובן) לחדר וצעק,,מצאתי. הרגע מצאתי את זה' והראה לי פנקס רשימות ובו המילים "הבה נשיר את האודה של שילר בן האלמוות'". פתיחה זו לא נכנסה, בסופו של דבר, ליצירה ובטהובן הקדיש זמן רב לשכתוב הפרק עד שהגיע לצורתו המוכרת כיום."
המוטיב לאודה לשמחה מופיע באופן ברור ב"מיזרקורדיה" של מוצרט, מס' 222 ברשימת קכל, שחובר במינכן בשנת 1775 וייתכן שבטהובן לקח אותו משם.
ביצוע הבכורה
בטהובן היה להוט להשמיע את הסימפוניה שלו בברלין בהקדם האפשרי אחרי שסיים אותה. הוא סבר, שטעם הקהל בווינה נוטה למלחינים איטלקים כמו רוסיני. ידידיו ופטרוניו, ששמעו את הדבר, דחקו בו להביא את הסימפוניה התשיעית לביצוע בכורה בווינה.
הסימפוניה בוצעה לראשונה ב-7 במאי 1824 בתיאטר אם קרנטנרטור (כיום מלון זאכר) בווינה, יחד עם הפתיחה "חנוכת הבית" ושלושת הפרקים הראשונים של המיסה סולמניס. הייתה זו הופעתו הראשונה של המלחין על בימה מזה שתים-עשרה שנים; האולם היה מלא עד אפס מקום. את תפקידי הסופרן והאלט ביצעו שתי זמרות צעירות מפורסמות: הנרייטה זונטג וקרולינה אונגר.
המנצח בבכורה היה מיכאל אולף, ובטהובן ישב לידו. פעם, צפה אולף בחזרה הגנרלית של האופרה של בטהובן פידליו. החזרה נגמרה באסון, בשל חירשותו של בטהובן. הוא לא היה מסוגל לשמור על אחדות התזמורת, והנגנים הלכו לאיבוד כל הזמן. לכן, הנחה הפעם אולף את הנגנים להתעלם מבטהובן, שבעת מופע הבכורה של הסימפוניה התשיעית, היה חירש לחלוטין. בתחילת כל פרק, נתן בטהובן קצב, והפך את הדפים בפרטיטורה שלו.
המפורסמת שבין האנקדוטות על מופע הבכורה של הסימפוניה התשיעית גורסת כי בעת שהקהל מחא כפיים, בסוף הסימפוניה, לא שמע בטהובן את המחיאות, ולכן נאלצה לסובב את פניו אל הקהל הסולנית קרולינה אונגר. עוד מסופר כי היושבים בקהל הרימו כובעים וזרקו מטפחות, וכך הסבו את תשומת לבו של המלחין החירש לנעשה באולם.
חלקי היצירה
הסימפוניה מחולקת לארבעה פרקים:
1 Allegro ma non troppo
פרק זה כתוב בצורת סונאטה, ומבוסס על מוטיב של קווינטות וקוורטות "ריקות" בירידה, המופיע לראשונה מעל טרמולו מהיר בכלי המיתר. הסימפוניה נפתחת בפיאניסימו, שמתגבר והולך עד לקטע פורטיסימו רועם שמשתתפת בו כל התזמורת. הקטע הפותח כל כך שקט ומקוטע, עד שנאמר עליו לא אחת שהוא מזכיר יותר את התזמורת המכוונת את כליה ולא פתיחה של סימפוניה. הנושא השני רגוע ושלֵו יותר, ומבוסס על מוטיב במשקל דקטיל, המופיע לראשונה בכלי הנשיפה בסולם פה מז'ור. הרפריזה מסתיימת שוב בטונים סוערים, בסולם סי במול מז'ור. הקודה כוללת קטע סוער במיוחד, שגם הוא מתחיל בפיאניסימו ומסתיים ב"שאגה" של התזמורת כולה, ומבוססת על מוטיב אוסטינטו כרומטי.
2 Molto Vivace
פרק הסקרצו, גם הוא ברה מינור, נפתח באופן דרמטי בשתי קריאות קצרות בכלי הקשת, במקצב מנוקד, ואחריהן אותו המוטיב בטימפני ושוב בתזמורת כולה באוניסון. הפרק עצמו נפתח בתנועה מתמדת של רבעים, וגם הוא מתאפיין בפתיחה מהוסה וחיקויית, ובקרשנדו גדול. צורתו של פרק הסקרצו גם היא צורת סונאטה (ולא צורה דו-חלקית רגילה, כמקובל). בחלק הפיתוח מורה בטהובן למנצח לעבור לנצח A tre Battute, כלומר ביחידות של שלוש תיבות במקום שתיים. בחלק זה יש גם לטימפני תפקיד דרמטי ואקספרסיבי. שלא כמקובל, הטריו ברה מז'ור כתוב בארבעה רבעים ולא בשלושה, והוא מבוסס על מוטיב יחיד בעל אופי "פסטורלי", הנרמז מן השימוש הרחב בקרנות יער ובנקודות עוגב, שני סַמָּנים מובהקים של כתיבה פסטורלית. לאחר הטריו חוזר הסקרצו הראשון כמעט ללא שינוי, והקודה הקצרה מאזכרת לרגע את הטריו, לפני שהיא מסתיימת באוניסונו גדול ובמינור.
ג'ים ברואר
ג'יימס טרנר "ג'ים" ברואר (באנגלית: James Turner "Jim" Brewer; נולד ב-3 בדצמבר 1951) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1973–1985. בעונת זכה באליפות ליגת ה-NBA כשחקן לוס אנג'לס לייקרס, ובעונת  זכה בגביע אירופה לאלופות כשחקן פלקנסטרו קאנטו. ממוצעיו הכוללים לאורך תשע עונותיו ב-NBA הם 5.8 נקודות, 6.3 ריבאונדים ו-1.5 אסיסטים למשחק.
דודו של כדורסלן העבר והמאמן דוק ריברס.
קריירת תיכונים ומכללות
ברואר נולד בעיר מייווד שבאילינוי, ולמד בתיכון "Proviso East" המקומי. בשנתו האחרונה בתיכון, 1969, הוביל את קבוצת הכדורסל של התיכון לזכייה באליפות התיכונים של אילינוי.
בין השנים 1969–1973 למד באוניברסיטת מינסוטה, ובשלוש עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה רשם ממוצעים של 13.5 נקודות ו-12.1 ריבאונדים למשחק. בעונת 1971/1972 הוביל את הקבוצה להעפלתה הראשונה אי פעם לטורניר אליפות המכללות, ובסיום עונת 1972/1973 נבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות (Second-team All-American).
נבחרת ארצות הברית
בקיץ 1972 השתתף בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת מינכן, כשחקן נבחרת ארצות הברית. לאחר שניצחה בכל שמונת משחקיה הראשונים בפער ממוצע של 33 נקודות, הפסידה ארצות הברית במשחק הגמר מול נבחרת ברית המועצות בתוצאה 50–51; הייתה זו הפעם הראשונה בה האמריקאים לא זוכים במדליית הזהב מאז נוספו טורנירי הכדורסל למשחקים האולימפיים באולימפיאדת ברלין (1936). לאורך הטורניר קלע ברואר 7.6 נקודות והוריד 7.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
הסימפוניה התשיעית של בטהובן
4 Presto-Allegro assai ("האודה לשמחה" – בגרמנית: "Ode an die Freude")
גם הפרק הרביעי הוא מעין פרק וריאציות ענקי, אבל מלבד הווריאציות הוא כולל גם הקדמה ארוכה, קטעי ביניים וקודה מורחבת, כך שקשה מאוד להתייחס אליו כאל פרק וריאציות מסורתי. ישנן דרכים שונות לפרש את המבנה הכללי שלו; צ'ארלס רוזן, למשל, ראה בו "סימפוניה בתוך סימפוניה", כלומר ארבעה פרקים קצרים המנוגנים ללא הפסקה. הפרק נפתח במעבר סוער ודיסוננטי, הנקטע בבת אחת, ואז מתחיל רצ'יטטיב כלי, שמבצעים הצ'לי והקונטרבסים, ונועד לחקות שירה חופשית, ללא מקצב ברור. הרצ'יטטיב נקטע מדי פעם בציטוטים, או "זכרונות", משלושת הפרקים הקודמים - תחילה מן הראשון, אחרי כן מן השני ולבסוף מן השלישי. אבל בטהובן דוחה מעליו את שלושת הנושאים הללו, ומתחיל נושא חדש - המנגינה המפורסמת של האודה לשמחה. כמו רוב הנושאים בסימפוניה כולה, היא נפתחת בקול חרישי - כלי הבאס לבדם, ללא ליווי. זוהי תחילתו של קטע פוגאטו, כאשר קול אחר קול נוסף למרקם הקונטרפונקטי עד לפורטה גדול שמבצעת כלל התזמורת. ביצוע חגיגי ואופטימי זה גם הוא נקטע בבת אחת וחוזר למוטיב הסוער והדיסוננטי מתחילת הפרק. אלא שבמקום הרצ'יטטיב הכלי, מופיע רצ'יטטיב אנושי - כניסתו של זמר הבאס. את טקסט הרצ'יטטיב הוסיף בטהובן עצמו, והוא אינו משל שילר: "הו, חברים, לא צלילים אלו [כלומר צלילים דיסוננטיים וסוערים] - אלא הבה ניתן קולנו בצלילים נעימים יותר, ומלאי שמחה". ולאחר שתי קריאות Freude! הנענות מן הגברים במקהלה, הוא שר את הבית הראשון של האודה, ונענה על ידי המקהלה כולה באוניסון. זוהי למעשה תחילתו של קטע הווריאציות הראשון: שני הבתים הבאים הם שתי וריאציות "קלאסיות" על הנושא ששר זמר הבאס. גם חלק זה נקטע בפתאומיות, ואחריו מתחיל קטע חדש - אריה לטנור סולו בסי במול מז'ור, שהיא וריאציה נוספת על הנושא. בולט בה השימוש בקונטרבסון, תוף באס, משולש ומצילתיים, כלים המזוהים עם מוזיקה צבאית, ובמיוחד עם חיקויים למוזיקת היניצ'רים הטורקיים, שהיו פופולריים במוזיקה קלאסית וינאית. הרמיזות הצבאיות מתייחסות מן הסתם למילות האריה, המזכירות גיבור שפניו אל הניצחון. מן האריה הזאת עובר בטהובן היישר אל פוגאטו גדול ומורכב, אשר שיאו - לאחר מעבר שקט ומתוח בכלי הנשיפה - בביצוע גדול ומסכם של נושא האודה - מעין וריאציה רביעית.
לאחר קיטוע ומעבר פתאומי נוסף, נפתח קטע חדש, איטי וחגיגי יותר, בשלושה חצאים, על הטקסט "התלכדו, רבבות בני חלד". המוטיב כאן הוא היפוך של הצלילים הפותחים את הנושא המרכזי, והוא שולט בפרק מכאן ועד סופו. הבית מושר בצורה דו-חלקית, כאשר בכל פעם שרים את הנושא רק הבאסים, ולאחר מכן המקהלה כולה. בסוף הבית כתב בטהובן עוד פוגת ענק, הפעם פוגה כפולה אקסטטית על שני הנושאים העיקריים של הפרק - נושא הפתיחה של האודה לשמחה, "את, שמחה" והנושא המהופך "התלכדו, רבבות". את הראשון משני אלה מכפילים כלי הקשת בסלסולים וירטואוזיים בטריולות. לאחר מעבר שקט יותר ומתוח, מגיעה הקודה המהירה, שמשלבת בין שני הנושאים ומסיימת את הפרק כולו במצב-רוח מרומם ואופטימי.
הרכב
הסימפוניה כתובה לתזמורת הכוללת:
ג'ים ברואר
באיטליה
בשנת 1982 עבר לשחק בקבוצת פלקנסטרו קאנטו האיטלקית. בעונת סייע לקבוצה לזכות בגביע אירופה לאלופות, כאשר קלע 14 נקודות במשחק הגמר מול אולימפיה מילאנו, עליה גברה קאנטו בתוצאה 69–68. בסיום עונת עזב ברואר את קאנטו ופרש ממשחק, בגיל 33.
הסימפוניה התשיעית של בטהובן
הרכב
כלי נשיפה מעץ: פיקולו (לפרק הרביעי בלבד), 2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרינטים, 2 בסונים, קונטרה-בסון (לפרק הרביעי בלבד).