cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ותן טל ומטר
דיני הטועה
מתפלל ששכח לשאול גשמים (לומר "ותן טל ומטר...") בחורף:
אותיות של טל ומטר
המילים "ותן טל ומטר" הנוספות לתפילה רק בחלק מחודשי השנה, מודפסות בדרך כלל בסידור באותיות קטנות מהרגיל, לכך נהוג לעיתים לכנות אותיות בכתב קטן במיוחד, בשם 'אותיות של טל ומטר', זאת בניגוד ל'אותיות קידוש לבנה' המציינות אותיות גדולות במיוחד, מאחר שבהרבה בתי כנסת נהוג לרשום את סדר "קידוש לבנה" על שלט התלוי מחוץ לבית הכנסת באותיות גדולות.
תיירי וינרון
תיירי וינרון (בצרפתית: Thierry Vigneron; 9 במרץ 1960) הוא אתלט עבר צרפתי, זוכה מדליית ארד אולימפית (לוס אנג'לס 1984), סגן אלוף העולם (רומא 1987), 3 פעמים אלוף אירופה באולם (1981, 1984 ו-1987) ושיאן עולם (קבע 5 פעמים שיא עולם: 1980-פעמיים, 1981, 1983 ו-1984) בקפיצה במוט.
ביוגרפיה
תיירי וינרון נולד וגדל בעיירה ז'נווילייה במחוז או-דה-סן שבצרפת.
1979
באליפות אירופה באתלטיקה באולם, שנערכה בווינה, אוסטריה בפברואר 1979 סיים לא תוצאה בכך שלא עבר את הגובה ההתחלתי.
באליפות אירופה לנוער שנערכה באוגוסט בבידגושץ' שבפולין, זכה וינרון במדליית ארד בתוצאה של 5.40 מטר אחרי ולדימיר פוליאקוב  (5.40 מטר) ואלכסנדר קרופסקי  (5.40 מטר), שניהם מברית המועצות.
1980
באליפות אירופה באולם, שנערכה בזינדלפינגן שבמערב גרמניה במרץ 1980 סיים במקום תשיעי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.40 מטר.
שיאן עולם
באולימפיאדת מוסקבה סיים במקום שביעי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.45 מטר.
שיאן אירופה באולם
באליפות אירופה באולם שנערכה בגרנובל, צרפת במרץ 1981, זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.70 מטר לפני אלכסנדר קרופסקי (5.65 מטר) וז'אן-מישל בלו מצרפת (גם הוא 5.65 מטר).
שיאן עולם
בתחרות שנערכה ביוני, במקון, צרפת, קבע בקפיצה במוט שיא עולם חדש של 5.80 מטר, שיפור של 2 ס"מ לשיא בן השנה של ולדיסלב קוזקייביץ'. שיא זה נשבר 6 ימים לאחר מכן על ידי ולדימיר פוליאקוב (5.81 מטר).
באוניברסיאדה, שנערכה ביולי בבוקרשט, רומניה, סיים במקום רביעי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.60 מטר.
1982
באליפות אירופה, שנערכה בספטמבר באתונה, יוון סיים במקום חמישי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.50 מטר.
1983
באליפות אירופה באולם, שנערכה בבודפשט שבהונגריה במרץ 1983 סיים לא תוצאה בכך שלא עבר את הגובה ההתחלתי.
באוניברסיאדה, שנערכה ביולי באדמונטון, קנדה, זכה במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 5.60 מטר, אחרי קונסטנטין וולקוב מברית המועצות (5.65 מטר) ולפני ג'ף וורד מארצות הברית (5.50 מטר)
באליפות העולם, שנערכה באוגוסט בהלסינקי, פינלנד, סיים במקום שמיני בקפיצה במוט בתוצאה של 5.40 מטר.
שיאן עולם
בתחרות שנערכה ברומא שבאיטליה בספטמבר קבע וינרון שיא עולמי בתוצאה של 5.83 מטר בקפיצה במוט והיא מהווה שיפור של ס"מ לשיא הקודם שקבע פייר קינו מצרפת בתחרות שנערכה בקלן שבגרמניה באוגוסט אותה השנה. שיא זה נשבר במאי 1984 על ידי סרגיי בובקה מברית המועצות (5.85 מטר) בתחרות שנערכה בברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה.
שיאן אירופה באולם
באליפות אירופה באולם שנערכה בגטבורג, שוודיה, זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 5.85 מטר, לפני חברו לנבחרת פייר קינו (5.75 מטר) ואלכסנדר קרופסקי (5.60 מטר).
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת לוס אנג'לס זכה ביחד עם ארל בל מארצות הברית, במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 5.60 מטר אחרי פייר קינו (5.75 מטר) ומייק טאלי  מארצות הברית (5.65 מטר).
1985
במשחקים העולמיים באולם, שנערכו באוגוסט בפריז, זכה במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 5.70 מטר, אחרי סרגיי בובקה (5.75 מטר) ולפני וסילי בובקה מברית המועצות (5.60 מטר).
1986
באליפות אריופה, שנערכה באוגוסט בשטוטגרט, מערב-גרמניה הוא לא הצליח לעבור את הגובה ההתחלתי.
שיאן אירופה באולם
באליפות אירופה באולם שנערכה בלייווה, צרפת בפברואר 1987 זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא תחרות חדש של 5.85 מטר, לפני פרנץ סלברט מצרפת (5.85 מטר) ומריאן קולסה  מפולין (5.80 מטר).
סגן אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה ברומא באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 5.80 מטר אחרי סרגיי בובקה (5.85 מטר) ולפני רודיון גטאולין מברית המועצות (5.80 מטר).
1988
באולימפיאדת סיאול סיים במקום חמישי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.70 מטר.
1990
באליפות אירופה באולם שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד במרץ 1990 זכה במדליית ארד בקפיצה במוט ביחד עם הרמן פרינגר מאוסטריה, בתוצאה 5.70 מטר, אחרי רודיון גטאולין] (5.80 מטר) וגריגורי יגורוב  מברית המועצות (5.75 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בספליט, יוגוסלביה בסוף אוגוסט אותה שנה הוא לא הצליח לעבור את הגובה ההתחלתי.
1991
באליפות העולם, שנערכה בטוקיו, יפן, סיים במקום שישי בקפיצה במוט בתוצאה של 5.60 מטר.
1993
באליפות העולם באולם שנערכה בטורונטו, קנדה במרץ 1993 הוא לא הצליח לעבור את הגובה ההתחלתי.
במשחקי הים התיכון, שנערכו בלנגדוק-רוסיון, צרפת ביוני אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 5.50 מטר, אחרי סטאוורוס טסיטוראס מיוון (5.55 מטר) ולפני ז'אן גלפיון מצרפת (5.35 מטר).
ולדימיר שקולניק
ולדימיר שְקוֹלניק (נולד ב-1947) הוא מלחין, מוזיקולוג, פסנתרן ומורה למוזיקה ישראלי.
ביוגרפיה
ולדימיר שקולניק נולד בשנת 1947 באוקראינה הסובייטית. הוא השלים לימודי קומפוזיציה באוניברסיטת בוקרשט שברומניה ב-1972. בשנת 1977 עלה לישראל. בשנת 1994 קיבל תואר דוקטור בציון מעולה (Summa Cum Laude) מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הדיסרטציה שהגיש הייתה בנושא "ארגון גובה הצליל בקונטרפונקט אליאטורי במוזיקה של לוטוסלבסקי משנות השישים".
שקולניק משמש כדקאן הפקולטה לקומפוזיציה, ניצוח וחינוך מוזיקלי של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. בשנת 2002 זכה בפרס מאוניברסיטת ניו יורק. בשנת 2004 זכה בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים. המוזיקה של שקולניק כוללת יצירות לתזמורת סימפונית, תזמורת קאמרית, תזמורת מיתרים, יצירות לסולן ולתזמורת ועוד. יצירותיו מבוצעות תדיר במדינות רבות בעולם.
ביצירותיו פיתח שיטות הלחנה המבוססות על שילוב מרכיבים לא סימטריים בתהליכים פלינדרומיים. כמוזיקולוג, בנה שיטת ניתוח מקורית למוזיקה בת זמננו. כמורה, פיתח שיטה לפיתוח שמיעה.
ויקטוריה מונה
ויקטוריה מונה מק'נטס (באנגלית: Victoria Monét McCants; נולדה ב-1 במאי 1993) היא זמרת ופזמונאית אמריקאית. היא התחילה לעסוק באמנויות הבמה בגיל צעיר, שרה במקהלת הנוער בכנסייה שלה והופיעה בקבוצת ריקודים עירונית. עד מהרה החלה לכתוב שירים לאומנים והחלה לעבוד עם המפיק רודני ג'רקינס. בעבר נחתמה בחברת ההקלטות אטלנטיק רקורדס, מונה הוציאה את המיני-אלבום הבכורה שלה "Nightmares & Lullabies: Act 1", בשנת 2014 ואת המיני-אלבום השני שלה "Nightmares & Lullabies: Act 2", בשנת 2015. אלבום הבכורה שלה, Jaguar, יצא ב-7 באוגוסט 2020.
מונה מוכרת גם בזכות כתיבת שירים למספר אמנים ביניהם כמו: נאז, אריאנה גרנדה, T.I., פיפת' הרמוני, GOOD Music, כריס בראון, לופה פיאסקו, כריסת מישלה, קוקו ג׳ונס, Dirty Money. בשנת 2019, מונה קיבלה שתי מועמדויות לפרס גראמי לאלבום השנה על עבודתה על האלבום Thank U, Next וגם עבור הקלטת השנה "".
1993–2010: ראשית חייה
מונה נולדה בג'ורג'יה לאם אפרו-אמריקאית ואב צרפתי, ועברו להתגורר בסקרמנטו בקליפורניה בילדותה. היא הייתה מרותקת לאמנויות הבמה והתעניינה בשירה וריקודים. החוויה הראשונה שלה על הבמה הגיעה כששרה במחזות בית הספר הקתולי שלה. היא גם שרה במקהלת הנוער בכנסייה המקומית שלה אבל זה היה הריקוד שהעניק לה תחילה את עצמה כפרפורמר. כשהפכה לסטודנטית בתיכון המקומי לאמנויות הבמה, פיתחה מונה לוח זמנים לחזרות מפרך. היא לימדה בשני אולפני ריקוד שונים וחזרה עם להקת ריקודים מקומית, בוגי מונסטארס, באולפני המחול של סטפ-א' בסקרמנטו בזמן שעבדה בבנק מקומי.
2010–2015: כתיבת שירים ו-Nightmares & Lullabies
מנכ"ל חברת ההקלטות אטלנטיק רקורדס, קרייג קלמן, שמע את אחת ההדגמות שלה בפגישה ובאותו היום הוצעה לה הצעה לחתום בחברת התקליטים. אף על פי שהייתה חתומה, מונה הכירה בכך שכתיבת השירים שלה "המריאה" לפני המוזיקה שלה, בזמן שהיא עבדה על שניהם. כתיבת השירים שלה הייתה ההכנסה העיקרית שלה בתחילת הקריירה שלה למוזיקה. ב-30 באוקטובר 2014, הוציאה מונה את המיני-אלבום הבכורה שלה "Nightmares & Lullabies: Act 1", לאחר מכן יצא המיני-האלבום השני שלה "Nightmares & Lullabies: Act 2", ב-17 ביוני 2015.
2016–2018: Life After Love
בשנת 2016, בעקבות פיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו, ומותה של הזמרת כריסטינה גרימי, הירי של אלטון סטרלינג ופילנדו קסטיליה והירי במשטרת דאלאס, הוציאה מונה את הסינגל "Better Days", יחד עם אריאנה גרנדה ב-10 ביולי 2016. לאחר מכן הצטרפה מונה כמופע חימום בסבב ההופעות "", של ההרכב הבנות פיפת' הרמוני. גרנדה עצמה הצטרפה למונה באחד ממועדי הסיור לביצוע הסינגל "Better Days". ב-22 בספטמבר, הודיעה גרנדה בחשבון טוויטר שלה כי מונה תופיע כמופע חימום בסבב ההופעות שלה "Dangerous Woman Tour".
במהלך שנת 2016, הוציאה מונה את הסינגל השיווקי "Do You Like It". באפריל 2017, יצא הסינגל "Ready", במהלך סיבוב הופעות של גרנדה. שני הסינגלים שיצאו נכללו לבסוף במיני-האלבום שלה "Life After Love, Pt. 2".
ב-23 בפברואר 2018, הוציאה מונה את המיני-האלבום "Life After Love, Pt. 1". האלבום עצמו מכיל את הסינגל "Freak", שיצא ב-9 בפברואר. ב-19 ביולי, יצא גרסת הרמיקס לשיר יצאה יחד עם הראפרית ביאה, המכילה וידאו קליפ לשיר. ב-28 בספטמבר, הוציאה את המיני-אלבום "Life After Love, Pt. 2", אשר מהווה המשך לאלבום-המיני הקודם שלה.
2019–הווה: מיני-אלבום Jaguar
ב-1 באפריל 2019, הוציאו מונה ואריאנה גרנדה יחד את הסינגל "Monopoly", לאחר פרק זמן ביצעו יחד את הסינגל בסיבוב הופעות של גרנדה Sweetener World Tour. ב-22 באוקטובר, הוציאה מונה את הסינגל הראשון, "Ass Like That". השיר עצמו שימש כסינגל המוביל לאלבום הבכורה שלה באולפן הבכורה. השיר התייחס לאהבה עצמית ולהגשמת המטרות האישיות שלה.
ב-6 בפברואר 2020, מונט הוציאה את הסינגל השני, "Moment". מונה ביצעה לראשונה את הסינגל, "Moment" בהופעת בכורה בתוכנית הטלוויזיה של ג'ימי קימל לייב במרץ 2020. באותו חודש הוכרזה מונה כאמנית תוכנית החודשית של אפל מיוזיק: הבא. ב-21 באפריל, הוציאה מונה את הסינגל השיווקי הראשון שלה "Dive", מתוך אלבום הבכורה.
חיים אישיים
מונה יציאה מהארון כביסקסואלית בנובמבר 2018 דרך חשבון הטוויטר שלה, והתייחסה לשיר "Chanel", של פרנק אושן העוסק במיניותו של אושן עצמו.
טיסה 964 של אירופלוט
טיסה 964 של אירופלוט הייתה טיסה מנמל התעופה קופיטנארי בגאורגיה לנמל התעופה דומודדובו ברוסיה אשר התרסקה ב-13 באוקטובר 1973. המטוס מדגם טופולב Tu-104 שהופעל על ידי אירופלוט התרסק לקראת הנחיתה במוסקבה, 122 הנוסעים ואנשי הצוות שהיו על המטוס נהרגו. זוהי התאונה הקטלנית ביותר בה היה מעורב מטוס טופולב Tu-104.
התאונה
לקראת הנחיתה בשעת לילה ועם ראות לקויה, אספקת החשמל למד האופק המלאכותי והמצפן הופסקה, ולא הוצגו נתונים. הטייסים חוו ורטיגו והמטוס התרסק 16 ק"מ מנמל התעופה דומודדובו. כל הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
לתאונה זו קדמה שבועיים לפני תאונה דומה של טיסה 3932 של אירופלוט.
Where Angels Fall
Where Angels Fall (בעברית: "היכן שמלאכים נופלים") היא להקת מטאל גותי מנורווגיה.
הלהקה הוקמה ב-2003 באוסלו על ידי אנדרה ואולה בנדיטסן, שרצו לנגן מוזיקה אפלה אך מלודית. ב-2004 הצטרפה איירין ללהקה כסולנית ומספר נגנים נוספים, וביחד הוציאו את המיני אלבום (EP) הגותי-סימפוני Dies Irae באותה שנה.
בשנותיה הראשונות ניגנה הלהקה מטאל גותי סימפוני שהתבסס על שירתה של הזמרת איירין בנדיגטסן, ושילב קלידים (כולל קלידים המדמים עוגב) ושירת מקהלה. בשנותיה האחרונות משלבת הלהקה גם רוק גותי ומוזיקה אלקטרונית בשיריה.
איי. אף. קיי. מרייהאמן
'''איי. אף. קיי. מרייהאמן (בפינית: IFK Mariehamn''') הוא מועדון כדורגל פיני מהעיר מרייהאמן, בירת איי אולנד שבפינלנד.
היסטוריה
בעונת 2004 העפילה לליגה השנייה בחישובתה והחל משנת 2005 היא משחקת בליגת העל הפינית.
בעונת 2016 זכתה לראשונה באליפות פינלנד.
יקותיאל אבוחצירא
רבי יקותיאל אבוחצירא (נולד בשנת ה'תש"ך, 1960) הוא אדמו"ר באשדוד, בן למשפחת אבוחצירא.
תולדות חייו
נולד במרוקו, לשמחה ולרב מאיר אבוחצירא בנו של הבבא סאלי. בשנת ה'תשכ"ו (1966) עלה עם משפחתו לישראל. למד בישיבת הנגב. נשוי למזל לבית סודרי, נכדת הרב יצחק אבוחצירא והרב יעקב סודרי. בשנות התשעים הקים חצר באשדוד בראשותו ומוסדות חינוך הנקראים "חזון מאיר ובית ישראל".
בשנת 2012 העריך העיתון פורבס את שווי חצרו בכ-25 מיליון ש"ח.
נוהג לערוך נסיעות לקברי צדיקים.
משפחתו
בנו מאיר נשוי לבת דודתו לבית איטח. חתניו, הרב שמואל שמעון טולדנו, בן אחותו מרגלית טולדנו, והרב ישראל אבוחצירא, בן רבי יחיאל אבוחצירא, מנהיגים שניהם קהילות באשדוד.
לנין מורנו
לנין בולטייר מורנו גרסס (בספרדית: Lenín Boltaire Moreno Garcés; נולד ב-19 במרץ 1953) הוא פוליטיקאי אקוודורי, אשר כיהן כנשיא אקוודור בשנים 2017–2021. מורנו היה סגן הנשיא בשנים 2007–2013, תחת הנשיא רפאל קוראה.
ב-2019 נערכו הפגנות נרחבות נגד מדיניותו הכלכלית בהן נהרגו מספר מפגינים ובהמשך התמודד עם מגפת הקורונה שהכתה באקוודור בצורה משמעותית. אחוז התמיכה הציבורי במורנו בסקרים הידרדר בהדרגה עד לשפל של פחות מ-10% בחודשים האחרונים לכהונתו, והוא לא ניסה להתמודד לכהונה שנייה ב-2021. הוא סולק ממפלגתו לאחר שהיא איבדה באותן בחירות את כל מושביה בפרלמנט.
מורנו נורה בשנת 1998 בניסיון שוד ומאז משתמש בכיסא גלגלים. כאשר נכנס לתפקידו ב-24 במאי 2017, מורנו הפך לראש המדינה היחיד המכהן שמשתמש בכיסא גלגלים.
ווט F4U קורסייר
ווט F4U קורסייר (באנגלית: Vought F4U corsair) היה מטוס קרב חד-מנועי מתוצרת חברת ווט האמריקאית מימי מלחמת העולם השנייה, שיועד לפעול על נושאת מטוסים. המטוס התבסס על מנוע בוכנה רדיאלי עוצמתי ובאותה עת נחשב בעיני היפנים כמטוס הקרב המסוכן בזירות הקרב.
המטוס שירת גם במלחמת קוריאה, ועד ליציאתו הסופית מפעילות מבצעית בשנות ה־60 והיה למטוס הקרב המונע במנוע הבוכנה בעל השירות הממושך ביותר.
פיתוח
בפברואר 1938 פרסם הצי האמריקני מכרז לפיתוח מטוס קרב חד־מנועי ומטוס קרב דו־מנועי. חלק מדרישות הצי למטוס היו יכולת נשיאת ארבעה תותחים (או שלושה, עם אפשרות לנשיאת תחמושת רבה יותר) וטווח של מינימלי של 1,000 מיל (1600 ק"מ). ביוני נחתם חוזה לייצור האבטיפוס XF4U-1, שעיצב רקס ביזל, המתכנן הראשי, וצוות הפיתוח של חברת ווט האמריקנית. לאחר בחינת הדגם הראשוני פיתוח האבטיפוס המשיך במהירות. האבטיפוס הונע באמצעות מנוע XR-2800-4, שהפיק 1,805 כוחות־סוס, ולו הוצמד מדחף גדול וכנף גדולה יחסית למטוסי קרב בני זמנו. טיסת הבכורה של ה־XF4U-1 נערכה ב־29 במאי 1940, אך הופסקה כאשר לשוניות הקיזוז שלו החלו לפרפר.
באוקטובר אותה שנה, טס ה־XF4U-1 מסטראפורד להארטפורד במהירות ממוצעת של 652 קמ"ש, ושבר את שיא מהירות הטיסה למטוסי הקרב האמריקאיים החד־מנועיים של אותה תקופה, שעמד על 640 קמ"ש. טיסות הניסוי הדגימו את יתרונותיו של הקורסייר בנתוני מהירות וטיפוס מעולים, אך גם העלו כמה קשיים שבגללם היה צריך לשכתב את דרישות הביצועים של המטוס. לדוגמה, דרישת הצי למטוס שיצא מסחרור בשני סיבובים הייתה צריכה להתמתן שכן הקורסייר לא יכול היה לעשות זאת בלי עזרת מצנחים מיוחדים.
ב־2 באפריל 1941 חתם הצי על חוזה לקניית 584 מטוסי F4U-1, הישג גדול לווט שהצליח לעמוד בקריטריונים למטוסים המיועדים לפעילות על נושאת מטוסים.
מנוע ומדחפים
הקורסייר נבנה סביב מנוע רדיאלי גדול בעל 18 צילינדרים שייצר 2,000 כוחות־סוס (1,500 קילו־ואט) Pratt & Whitney R-2800. כדי לעזור למטוס לנצל את כוח המנוע שולב מדחף תלת-להבי עם מהירות קבועה הגדול בזמנו למטוסי קרב (קוטר המדחף היה 4.08 מטר).
כנפיים וכני נסע
כנפיים
כדי לאפשר קיפול כנף היה צריך לשלב כני נסע המתקפלים אחורה אל תוך הכנף, אך בשל המיתר שנבחר לכנף היה בלתי אפשרי לייצר כני נסע שהיו גבוהים דיים להפרדת המדחף מהקרקע. בשל כך נבנו הכנפיים בהטייה מטה לקראת כני הנסע, ובהטייה מעלה אחריהם בדומה מאוד למטוסי השטוקה הגרמנים – מה שכונה כנף שחפית הפוכה. בשל כך הייתה הכנף כבדה ומסובכת להרכבה, אבל היא הורכבה בזווית אנהדרלית מושלמת לצמצום הגרר.
מבנה הכנפיים יצר בעיות נוספות. במהירויות נמוכות כנף שמאל הייתה יכולה להזדקר בלי סימנים מקדימים. אם היו מעלים מצערת לפתע (לאחר ביטול נחיתה למשל), הכנף הייתה מזדקרת וצונחת, והמומנט הסיבובי שהמנוע היה יוצר היה מוסיף לגלגול, והמטוס היה עלול להתהפך על גבו. הבעיה נפתרה על ידי הוספת פס הזדקרות מיוחד בקצה כנף שמאל. כונסי האוויר לרדיאטור ולמגדש מוקמו בכנף בין הגוף לכני נסע (בניגוד לרוב המטוסים שבהם הם מוקמו מחוץ לכנפיים).
כני נסע
כני הנסע נתמכו בכנפיים ונסגרו לתוכן תוך קיפול אחורה. בעת פתיחה ננעלו כני הנסע בעזרת תומכה אשר הגבירה את השרידות בנחיתות על גבי נושאות מטוסים. לקורסייר הייתה נטייה לדלג בעת נגיעה ראשונית בנחיתה, וכדי למנוע זאת הותקן שסתום זליגה שאפשר ללחץ ההידראולי שתמך בכני נסע לצאת בהדרגה ולשכך את המכה.
גוף המטוס
מבחינת מבנה אווירודינמיקה וחומרים הקורסייר היה בקדמת הטכנולוגיה של זמנו, אבל במבנה שלו שולבו גם חומרים בסיסיים. לדוגמה, משטחי ההיגוי וקצות הכנפיים כוסו בבדים (הקורסייר היה המטוס האחרון שנבנה כך), ומשטחי ההיגוי עצמם נבנו מעץ. חלקי הגוף החיצוניים הגדולים בגוף המטוס יוצרו מאלומיניום, ואלו שלא יועדו לפתיחה רותכו בשיטת ריתוך חדשנית (ריתוך נקודתי), שחסכה בברגים ואומים.
ששת המקלעים הותקנו בתוך הכנפיים, ולכן המקום היחיד שבו אפשר היה להכניס תאי דלק היה קדמת תא הטייס. בשל זאת הוזז תא הטייס 0.8 מטר לאחור והגוף הוארך מעט. תא הטייס צויד ב־65 ק"ג של לוחות שריון, ומאחורי משענת הראש של הטייס הותקנה זכוכית חסינת ירי בעובי 38 מילימטר כדי להגדיל את הראות האחורית באמצעות "פנלים שקופים" מאחורי תא הטייס.
חימוש
המטוס צויד בשישה מקלעי M2 בראונינג בקוטר 12.7 מילימטר, שלושה בכל כנף. המקלעים החיצוניים חומשו ב־375 קליעים ושאר המקלעים ב־400. בהגדרות הצי ניתן דגש על נשיאת חימוש, והקורסייר הותאם לשאת חימוש רב, החל מפצצות במשקלים שונים, וכלה ברקטות כבדות בקוטר 12.5 סנטימטר.
מלחמת העולם השנייה
הקורסייר בדגמיו הראשונים לא התאים לפעולה מנושאת מטוסים. אף על פי שב־1942 הטייסת הראשונה השלימה מבחני הסמכה על נושאת מטוסים, הטייסות לא נפרסו על ספינות הצי. רוב המטוסים הועברו לכוחות הנחתים, שלא השתמשו לרוב בנושאות מטוסים. אלה בירכו על בואו של מטוס שהיה בבירור עדיף על הזירו היפני ששלט עד אז בכל זירת האוקיינוס השקט. מפברואר 1943 טייסות הקורסיירים נפרסו בגוודלקנל ולבסוף גם בשאר איי שלמה. למרות ההתחלה המבישה במה שנקרא מאוחר יותר "טבח יום האהבה" (כאשר קורסיירים נקראו לסייע למטוסי P-40 שליוו מטוסי B-24 ליברייטור שעמדו להפציץ שדות תעופה בקאהילי. בקרב שהתחולל אבדו שני B-24, שני P-40 ושני קורסיירים שהתנגשו במהלך הקרב) למדו הטייסים לנצל את תכונותיו החזקות של ה־F4U כנגד מטוסי הזירו והחלו לשלוט בשמי האוקיינוס השקט.
טייסות הצי המצוידות בקורסיירים לא נפרסו על נושאות מטוסים בשל בעיית ה"הקפיצות" על נושאות המטוסים ובשל בעיית שדה ראייה בנחיתות עליהן. הבריטים הסמיכו את טייסות הקורסיירים על נושאות המטוסים שלהם הרבה לפני האמריקאים. הם פתרו את בעיית שדה הראייה בנחיתה – הקורסייר פנה תוך כדי גישה לנחיתה, וההתיישרות עצמה באה שניות לפני הנגיעה בסיפון. בנחיתה כזאת לא ראה הטייס את סיפון נושאת המטוסים, אלא בשניות האחרונות לנחיתה. בעת הנחיתה נעשה שימוש בכיוון מיוחד שעזר לטייס להעריך את שיעור ההנמכה והפנייה הדרושים כדי להתיישר בצורה מיטבית.
למרות כל זאת בפשיטות על רבאול מטוסי טייסת VF-17 נחתו, חומשו ותודלקו על נושאות המטוסים USS Essex ו־USS Bunker Hill. אך ראשוני הטייסות הוסמכו לשירות בספינות הצי רק באפריל 1944.
נתוני סטטיסטיקה שפורסמו לאחר המלחמה מלמדים שבצי ובחיל הנחתים טסו הקורסיירים ל־64,051 גיחות, ורק 15% מהן היו מנושאות מטוסים. טייסי F4U רשמו 2,140 הפלות ו־189 אבדות (יחס של 11:1). בתפקיד תקיפה הקורסיירים הטילו 15,621 טונות של חימוש (70% מכלל החימוש שהוטל על ידי מטוסי קרב במלחמה).
בתחילת המלחמה הצי הבריטי השתמש במטוסים כדוגמת הבלאקבורן סקואה (Blackburn Skua). ההשערה הייתה שמטוסים הפועלים מנושאות מטוסים לא יצטרכו להתמודד כנגד איומים חזקים יותר ממטוסים אמפיביים. לאחר זמן מה שונתה הגישה והצי רכש גרסאות מיוחדות של ההוריקן והספיטפייר (שנקרא סיפייר). למרות זאת הטווח המוגבל לא אפשר למצות את הפוטנציאל שלהם בעודם מוצבים על גבי נושאות מטוסים, ולכן רכש הצי הבריטי מטוסים אמריקאיים, וביניהם גם הקורסייר.
הבריטים עשו מספר התאמות למטוס כגון קיצור הכנפיים ב־200 מילימטר כדי להתאים לנושאות המטוסים הבריטיות הקטנות ובנוסף, הורם הכיסא ב־180 מילימטר והחופה הוגדלה בהתאם כדי לשפר את הראות מתא הטייס. סך הכל קיבלו הבריטים 2,012 מטוסים ממגוון הדגמים, והם פעלו גם באירופה וגם באוקיינוס השקט.
הטייסים הניו־זילדיים קיבלו את הקורסיירים שלהם בשלהי 1944 אך בשל חוסר במטוסי אויב בקרבת ניו זילנד, שימשו המטוסים בעיקר כמטוסי תקיפה, והם סייעו לכוחות אמריקאיים, ניו זילנדיים ואוסטרליים.
מלחמת קוריאה
במלחמת קוריאה הקורסייר בגרסתו החדשה AU-1 הותאם במיוחד כמטוס תקיפה, אך לסיכול ההתקפות הליליות של הפוליקרפוב Po-2 שבשל מהירותו האיטית היה מטרה בעייתית למטוסי הסילון, שימשו הקורסיירים גם כמיירטים ליליים. עם הופעת המיג־15 עלה שיעור האבדות של AU-1, אך יעילותו כמטוס תקיפה פיצתה על המחיר באבדות.
מדינות אחרות
צרפת רכשה 93 קורסיירים לשירות הצי שלה ב־1952, וב־1953 רכשה כ־25 מטוסים נוספים, יוצאי מלחמת קוריאה, מהצי האמריקאי. הקורסיירים שירתו במלחמת אלג'יריה, במלחמת הודו-סין הראשונה ובמבצע מוסקטר.
ארנב אנגורה
ארנב אנגורה (באנגלית: Angora rabbit) הוא זן של ארנב מבוית שמקורו בטורקיה. במשקל 2–5.5 ק"ג, ארנב אנגורה הוא אחד מגזעי הארנב שבויתו ראשונים. ארנב אנגורה הורבע בעיקר בשביל הצמר שלו שנקרא צמר אנגורה. צמר זה נאסף על ידי גילוח, הברשה, או מריטה. מפני שארנבים בדרך כלל לא גורמים לאלרגיות אצל אנשים, צמר זה נפוץ יחסית.
לארנב האנגורה יש 12 תתי זן, כשארבעה מהם מוכרים על ידי איגוד מגדלי הארנבים האמריקאי.
ארנב האנגורה הורבע לראשונה באנקרה (הידועה היסטורית בשם אנגורה), בטורקיה של ימינו, וידוע שהובא לצרפת בשנת 1723. ארנב אנגורה הפך לחיית מחמד פופולרית של המלוכה הצרפתית באמצע המאה ה-18, וארנבי האנגורה התפשטו לחלקים אחרים באירופה עד סוף המאה.
בארצות הברית בגדים עשויים צמר ארנבות אנגורה היו פופולריים מאז שהגיעו לראשונה בתחילת המאה ה-20. אך רק במהלך מלחמת העולם השנייה התרחב הייצור המקומי כדי לענות על הביקוש ליותר מ-60,000 ק"ג בשנה. סיב משי רך זה עורר עניין רב, ומהר מאוד אנשים התאהבו בצמר אנגורה.
ארנבי אנגורה מגודלים בעיקר בזכות צמרן, שהוא משיי ורך. בקוטר של 14–16 מיקרון בלבד, צמר זה דומה לקשמיר בעדינות וברכות למגע. צמר ארנב אנגורה מבוגר בריא יגדל כשלושה סנטימטרים לחודש. טיפוח קבוע הכרחי כדי למנוע מהסיבים להשתלב וליצור קשרים על הארנב, מה שגורם לאי נוחות ועלול לגרום לכאב ואף לזיהום. צמר האנגורה נבצר (נקטף או נגזז) כל שלושה עד ארבעה חודשים לאורך השנה.
האנגורה מתחלקים לארבעה זנים המוכרים על ידי איגוד מגדלי הארנבים האמריקאים: אנגורה ענקית, סאטן אנגורה, אנגורה צרפתית ואנגורה אנגלית, ושמונה גזעים שבפיתוח או כבר מוכרים במדינות אחרות: אנגורה גרמנית, אנגורה סינית, אנגורה פינית, אנגורה יפנית, אנגורה רוסית, סנט לוסיאן אנגורה, אנגורה שווייצרית, אנגורה הולנדית.
ארנב אנגורה אוכל בעיקר חציר לארנבים, בדרך כלל חציר שיבולת שועל, או חציר הרים. חציר מהווה מעל 85% מתזונת הארנב כששאר המרכיבים הם כופתיות, ירקות ומעט פירות.
לנארד פרימן
לנארד פרימן (באנגלית: Lennard Freeman; נולד ב-10 בדצמבר 1995) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בוונג'ו מליגת העל הדרום קוראנית.
קריירה
פרימן למד בתיכון תיאודור רוזוולט שבוושינגטון די. סי., עיר מגוריו. לאחר מכן שיחק שתי עונות בבית הספר התיכון סנט ג'ון קולג' שבמרילנד, וסיים בהצטיינות בשנת 2012. לאחר מכן, בשנת 2012 עד 2013, שיחק באקדמיה אואק היל שבוירג'יניה, כשהוא מעמיד ממוצעים של 8.6 נקודות ו-9.8 ריבאונדים.
פרימן שיחק באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, למשך ארבע עונות. הוא החמיץ את עונת 2016/2017 בעקבות פציעה ברגל ימין.
בשנת 2018, חתם פרימן בפיינל ספור מליגת העל הטורקית. הוא שיחק שם 28 משחקים ורשם ממוצעים של 16.1 נקודות, 10.7 ריבאונדים (שלישי בליגה), 1.1 אסיסטים, ו-1.3 חטיפות למשחק.
ב-11 ביוני 2020, חתם פרימן בהפועל חיפה מליגת העל הישראלית. בעונה זו העמיד ממוצאים של 10.1 נק', 8 ריב', 1.1 אס' ו0.9 חט' למשחק בעונה הסדירה והעפיל עם הקבוצה לשלב הפלייאוף העליון בו קלע בשני משחקים כ-33 נק' וקטף 28 ריב'.
בעונת 2021/2022 חתם בוונג'ו מליגת העל הדרום קוראנית
גלרט (כלב מיתולוגי)
גלרט (בוולשית: Gelert) הוא כלב מיתולוגי וגיבור סיפור עם וולשי. הוא המזוהה עם העיירה בד'גלרט ("קברו של גלרט") שבצפון ויילס הקרויה על פי המסורת על שמו.
על פי אגדת העם, גלרט היה כלבו הנאמן של ל'ואלין הגדול נסיך ממלכת גוויניד'. גלרט נותר בבית הנסיך ושמר על בנו התינוק, כאשר חזר ל'ואלין ממסע ציד הוא מצא את חדר בנו הפוך ומבולגן, העריסה הפוכה, כתמי דם על פניו של כלבו והתינוק נעלם. ל'ואלין מאמין כי הכלב הרג את בנו ובהתקף זעם שולף את חרבו והורג את גלרט. לאחר שגלרט נהרג שומע ל'ואלין את בנו בוכה ומוצא אותו שוכב מתחת להריסה ובפינת החדר את גופתו של זאב שגלרט הרג, בכך למעשה היה זה גלרט שהציל את בנו מפני הזאב ול'ואלין בהתקף זעם הרג את כלבו הנאמן.
משהבין את טעותו, הצטער ל'ואלין וערך טקס קבורה מלכותי לכלבו הנאמן גלרט. לפי האגדה ל'ואלין מעולם לא חייך אחרי אותו אירוע.
האגדה של גלרט היא וריאציה של אגדת העם במוטיב "הכלב הנאמן" - סיווג ארנה-תומפסון 178A.
קברו של גלרט
בסמוך לעיירה בד'גלרט המזוהה עם סיפורו המיתולוגי של ל'ואלין וגלרט מצוי קבר אבן שהפך במשך השנים למוקד תיירות מוכר בצפון ויילס, על הקבר מסופרת אגדת העם של גלרט. כיום מוסכם על ידי רוב ההיסטוריונים כי המקום מכונה "קברו של גלרט" על שם הקדוש קילרט שחי במאה ה-7 וסיפורו של הכלב גלרט נקשר לאזור מאוחר יותר. היה זה בעל מלון מקומי בשם דייוויד פריצ'רד שקשר את אגדת גלרט למקום וחקק את סיפורו על הקבר בסוף מאה ה-18 במטרה להגדיל את התיירות באזור.
כך מתואר סיפורו של גלרט על אבן הקבר:
הדיוויזיה ה-225 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-225 (בגרמנית: 225. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-26 באוגוסט 1939 כחלק מגל הגיוס השלישי באזור המבורג של המחוז הצבאי X. היא כללה בתחילה את רגימנט הארטילריה ה-225 ואת רגימנטים הרגלים 333 (המבורג), 376 (ליבק) ו-377 (ברמן). הדיוויזיה הוקמה מאנשי לנדווהר משטחי הרגימנטים. המפקד הראשון של הדיוויזיה היה ארנסט שאומבורג.
דיוויזיית הרגלים ה-225 נשלחה לאאכן ושימשה לתפקידי משמר הגבול בעוד עיקר הכוחות הגרמניים התמקדו בפלישה לפולין. הגדוד ה-2 של רגימנט הרגלים 377 ניתן לדיוויזיית הרגלים ה-555 ב-29 בינואר 1940. לאחר הניצחון הגרמני בפולין, דיוויזיית הרגלים ה-225 השתתפה במערכה המערבית, במיוחד בפלישה להולנד. הדיוויזיה השתתפה בקרב על אמסטרדם. לאחר הניצחון הגרמני במערב, דיוויזיית הרגלים ה-225 נותרה בתפקיד חיל כיבוש עד סוף 1941. רגימנט הארטילריה 225 צורף לדיוויזיית הרגלים ה-215 ב-16 בנובמבר 1941.
בינואר 1942, היא הפכה לאחת מהדיוויזיה שנפרסו מחדש במהירות בחזית המזרחית בתגובה לניצחון הסובייטי בקרב על מוסקבה. הדיוויזיה הפכה לחלק מקבוצת ארמיות צפון ונשארה תחת קבוצת ארמיות זו למשך שארית המלחמה, למעט חריגה קצרה ביולי 1944, כאשר הדיוויזיה צורפה לקבוצת ארמיות מרכז לפני שהועברה חזרה לקבוצת ארמיות צפון. דיוויזיית הרגלים ה-225 השתתפה במתקפות החורף הסובייטיות של 1941/42 ו-1942/43, השתתפה במצור על לנינגרד, בקרב דמיאנסק מנובמבר 1942 עד פברואר 1943, ונלחמה באגם אילמן בין מרץ למאי 1942. באותו זמן, רגימנט הגרנדירים ה-333 (לשעבר רגימנט הרגלים 333 (המבורג)) לחם בראש הגשר אורנינבאום, שם ספג אבדות רבות (448 הרוגים, 1050 פצועים, 89 נעדרים) בין 1 במאי ל-15 ביוני 1942. כתוצאה מהאבדות הכבדות, פורק הרגימנט ה-333 בינואר 1943. ב-20 בפברואר 1944, דיוויזיית הרגלים ה-225 קלטה את רוב השרידים של דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-9. במהלך שנת 1944, דיוויזיית הרגלים ה-225 הייתה חלק מהנסיגה הגרמנית דרך הים הבלטי. הדיוויזיה נלכדה בכיס קורלנד באוקטובר 1944 ובסופו של דבר נכנעה לכוחות הסובייטיים באפריל 1945.
ברנרדינו אמיקו
קורות חייו
ברנרדינו אמיקו, על פי כינויו, היה יליד גליפולי בחבל פוליה שבדרום איטליה. המידע על אודותיו מצוי רק במה שכתב הוא עצמו בספרו. אמיקו התקדש לנזוּרה במסדר הפרנסציקנים והוסמך לכמורה. ב-1593 הגיע לארץ ישראל ומילא תפקידים שונים במשמורת ארץ הקודש. כשישה חודשים שימש כמפקח על כנסיית המולד בבית לחם וב-1596 מונה על ניהול חלקם של הקתולים בכנסיית הקבר בירושלים. ב-1597 נשלח למצרים למשך כשנה לשמש ככומר של קהילת הסוחרים האירופים בקהיר. אמיקו חזר לאיטליה ב-1598. בתקופת שהותו באזור עסק במדידות ובאיורים של מבנים מקודשים לנוצרים. אין יודעים מה היו מעשיו אחרי שובו, מלבד הפקת שתי המהדורות של ספרו, "חיבור על תוכניות ותמונות של הבניינים המקודשים בארץ הקודש" (Trattato delle Piante & Imagini de i sacri edificii di Terra Santa).
מדידות, תרשימים ואיורים
פרקי הספר (מהדורת 1620) ערוכים בהתאם למסכת חייו של ישו. שנים-עשר הפרקים הראשונים (כרבע מכלל פרקי הספר) מוקדשים למתחמי כנסיית המולד בבית לחם. בהמשך מוצגים אתרים בדרכו האחרונה של ישו עד כנסיית הקבר, שלחלקיה מוקצים פרקים רבים. בפרקים האחרונים מובאים תיאורי אתרים נוספים, בהם כנסיית העלייה בהר הזיתים, כיפת הסלע בהר הבית (מקומו כביכול של מקדש שלמה), כנסיית סנטה אנה וקבר מרים. בסוף הספר מובאות מפות ירושלים ואחריהן פרק על קברי המלכים. לתיעוד המבנים ההיסטוריים בידי אמיקו נודע ערך גם במחקר המודרני השיטתי, משום שהיו בהם כאלה שעברו שינויים במרוצת הדורות והיו שנהרסו. טובלר כתב ב-1867 על חיבורו של אמיקו: "רוב תוכניות הקרקע הן בעלות ערך רב ובמובנים מסוימים עדיין ללא מתחרים: אוצר בלום לבוזזים". ואכן, האיורים בספריו של אמיקו חזרו והועתקו לא מעט בספרי אחרים בדורות הבאים.
קריאה למסע צלב
המהדורה הראשונה של ספרו נשאה הקדשה לפליפה השלישי, מלך ספרד, שהחזיק בין היתר גם בתואר "מלך ירושלים". ההקדשה הועתקה גם למהדורה השנייה. מלך זה, שסייע בכספו למסדר הפרנציסקני, היה חדור להט צלבני כמיטב מסורת הרקונקיסטה, והוא שגירש בשנים 1609–1613 את המומרים המוסלמים בהמוניהם מספרד. בדברי ההקדשה מציין אמיקו ש"הוד מלכותו הקתולי – – – מגלם את האדיקות ואת הלהט הקדוש של הלוחמים הגדולים למען האמונה – גוטפריד מבויון והמלכים הראשונים של הנוצרים בירושלים". באותה נשימה מזכיר אמיקו לשבחו של המלך את גירוש המוסלמים מספרד. לקבריהם של מנהיגי מסע הצלב הראשון, גוטפריד מבויון ואחיו בלדווין, שהיה מלכהּ הראשון של ממלכת ירושלים, ייחד אמיקו שלושה פרקים בספרו.
המהדורה השנייה נשאה הקדשה לקוזימו השני, שבה הדגיש אמיקו את סבלות הפרנציסקנים והצליינים הנוצרים מידי הכופרים, ופירט את המקומות שמהם נדחקו: אתרי הר ציון, ובהם חדר הסעודה האחרונה וקבר דוד, וכן הר הזיתים שהגישה אליו נחסמה בפניהם. בית מדיצ'י ראה עצמו כחלוץ במאבק במוסלמים. ב-1561 יסד את מסדר אבירי סטפנוס הקדוש (Cavalieri di Santo Stefano), שייעודו היה לחימה בעות'מאנים ובפירטים בים התיכון. המסדר השתתף בהגנת מלטה במצור 1565 וכחלק מרכזי בכוח ששיגרה דוכסות טוסקנה לעזרת "הליגה הקדושה" בקרב לפאנטו (1571). בתחילת המאה ה-17 כבר ניכרו ניצני שקיעתה של דוכסות טוסקנה. קוזימו השני אמנם העניק מקלט בפירנצה לפח'ר א-דין השני ב-1613–1618, אבל מאבק חזיתי בעותמאנים לא היה יעד מציאותי. את ספרו חתם אמיקו בפנייה לצליינים הנוצרים שממנה נעדרת הנימה הלוחמנית וכולה עידוד לעלייה לרגל למקומות הקדושים בארץ ישראל.
בסיפורת
ברנרדינו אמיקו הוא אחד משלוש הדמויות שעליהן נסב ספרו של משה לוין, דמי מלחמה בשלום (הוצאת "מערכת", קיבוץ דליה, 2007). הסיפורים, שהרקע להם הוא כנסיית המולד בבית לחם, הם דמיוניים, אך מבוססים על דמויות אמיתיות.
לקריאה נוספת
תרגום חיבורו מ-1620 של ברנרדינו אמיקו מאיטלקית לאנגלית ראה אור בירושלים ב-1953. העריכה, ההקדמה המלומדת וההערות נעשו בידי האב בלרמינו בגאטי בהוצאת בית הספר הפרנציסקני למקרא בירושלים.
זכויות להט"ב בליטא
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בליטא מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. אף על פי שפעילות הומוסקסואלית של גברים ונשית היא חוקית בליטא, זוגות חד מיניים ומשקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן ההכרות המשפטיות הזמינות לבני זוג הטרוסקסואלים. עם זאת, ישנה הגנה מוחלטת מפני אפליה על רקע נטייה מינית בתעסוקה, מתן סחורות ושירותים, פשעי שנאה ודברי שטנה. בשנת 2010 התקיים מצעד הגאווה הראשון בבירה וילנה הידוע כמצעד הגאווה הבלטית. ישנן קהילות הומוסקסואליות הידועות בפעילותן בווילנה, קובנה וקלייפדה אם כי אינן נראות לרוב בערים קטנות יותר.
עמדות שליליות נגד להט"ב נותרו מושרשות ברחבי ליטא לרוב בקרב האוכלוסייה המבוגרת מאז התפרקות ברית המועצות. קמפיין תקשורתי נגד חברי הקהילה הליטאית הושק על ידי הצהובון הלאומני Respublika בשנת 2004, ונמשך עד 2006 אשר במהלכו, כשני שלישים מחברי הפרלמנט הצהירו על עוינותם ללהט"ב.
מעמד בחוק
במסגרת ברית המועצות, הקוד הפלילי אסר על פעילות הומוסקסואלית עם עונש מאסר של כ-5 שנים. מילים כמו הומוסקסואליות או גיי לא היו נוכחות בשום קוד סובייטי ומערכת המשפט הסובייטית השתמשה במונח "סדום" בעת העמדות לדין בנושא.
בארגון הביון והמשטרה החשאית של ברית המועצות (ק.ג.ב.) הוקמה מחלקה מיוחדת למאבק בהומוסקסואליות. השירותים החשאיים השתמשו בסחיטה כדי לגייס סוכנים מקהילת הלהט"ב. קיומה מנעה את האפשרות של הופעת ארגון להט"ב כלשהו, או מדיה מודפסת שתוכננה במיוחד עבור חבריה.
לאחר התפרקות ברית המועצות וקבלת עצמאותה של ליטא בשנת 1990, הועברה הומוסקסואליות אי-הפללה ב-1993.
גיל ההסכמה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים הושווה בשנת 2004 לגיל 14 שנים על מנת לעמוד בדרישות האיחוד האירופי נגד אפליה עבור הצטרפותה של ליטא. ב-2 ביולי 2010 הועלה גיל ההסכמה ל-16 שנים ללא הבדל נטייה מינית או מגדר.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
קיימות מספר הוראות המגבילות רישום של איגודים בין זוגות חד מיניים בליטא. סעיף 38 של החוקה הליטאית קובע כי "נישואים ייכרתו בהסכמה הדדית חופשית של גבר ואישה" בעוד נישואים חד-מיניים אסורים במפורש גם בסעיף 3.12 לחוק האזרחי של המדינה הקובע כי "נישואים ייכרתו עם אדם מהמין השני בלבד". הקוד האזרחי במדינה מאפשר את אישור מוסד השותפויות על ידי הרשויות המחוקקות, אם כי סעיף 3.229 לקוד מגביל אותן עבור הטרוסקסואלים בלבד.
במהלך המפקד של שנת 2011, הוכרזו כ-24 משקי בית חד מיניים גלויים.
החל משנת 2019, הצעת חוק להכרה עבור זוגות חד מיניים לקבלת מספר זכויות שותפות תלויה ועומדת בפרלמנט אשר עברה מראש ברוב של 46 מול 17 מתנגדים במאי 2017. בינואר אותה שנה קבע בית המשפט לחוקה כי יש להעניק לבני זוג זרים חד מיניים היתרי שהייה. פסק הדין בא בעקבות קביעת בית הדין האירופי לצדק ביוני 2018 כי מדינות החברות באיחוד האירופי (בהן ליטא) חייבות להעניק זכויות תשבות מלאות והכרה בחופש התנועה של זוגות חד-מיניים נשואים, כאשר לפחות אחד מבני הזוג הוא אזרח האיחוד האירופי.
הורות ואימוץ
ככלל, זוגות חייבים להיות נשואים כדי לאמץ בליטא, אשר כתוצאה מכך, זוגות חד מיניים אינם מורשים לאמץ בעקבות אי הכרת המדינה בנישואים חד-מיניים. סעיף 3.210 לחוק האזרחי קובע, עם זאת, כי במקרים חריגים ניתן לקבל אנשים בודדים עבור אימוץ. במקרה כזה, ההחלטה עוברת לעובדים הסוציאליים. עם זאת, הוועדה לענייני משפחה וילד של הפרלמנט הליטאי "הביעה דאגה אם יהיו מספיק חסמים משפטיים כדי למנוע מאנשים בעלי נטייה לא מסורתית לאמץ". מומחים אישרו כי קיימים מחסומים, אם כי ניתן לעקוף אותם. כתוצאה מכך, אימוץ על ידי הומוסקסואלים בודדים בפועל אינו אפשרי מבחינה חוקית.
בספטמבר 2021, נשיא ליטא גיטנאס נאוסדה הצהיר כי הוא מתננגד לדרישות שהועלו בעת ציון מצעד הגאווה בקובנה באותה שנה עבור התרה לזוגות חד-מיניים לאמץ ילדים באומרו, "אני נגד הדרישות האלה ואני חושב שהן לא ייענו בליטא. כנשיא, אעשה כמיטב יכולתי כדי שלא ניתן יהיה לעמוד בדרישות אלה בשלב זה" אמר לכתבים ב-2 בספטמבר.
הגנה מפני אפליה
על פי חוק שוויון יחס משנת 2003 אשר נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2005, קובע איסור על אפליה על רקע נטייה מינית בתחומי תעסוקה, חינוך וגישה לסחורות ושירותים. סעיף 2(2): "הפרה של יחס שווה פירושה אפליה ישירה או עקיפה על רקע גיל, נטייה מינית, מוגבלות, מוצא גזעי או אתני, דת או אמונות". תיקונים לחוק המבטלים את ההגנה על רקע נטייה מינית היו בבחינה של הסיימאס ביוני 2008 אם כי נדחו מאוחר יותר.
הסתה פומבית לאלימות נגד להט"ב ומיעוטים אחרים אסורה במפורש בסעיף 170 (3) לחוק העונשין. חקירה ראשונית של רשויות ליטא משנת 2010 גילתה כי 160 מתוך כ-180 מקרים של דברי שטנה (רובם באינטרנט) נגעו לחברי קהילת הלהט"ב. העבריינים נקנסים בדרך כלל, ומדי פעם מחשביהם מוחרמים.
זהות מגדרית
סעיף 2.27 לחוק האזרחי מאפשר לכל אדם שאינו נשוי לשנות את מגדרו המשפטי אם הדבר אפשרי מבחינה רפואית. עם זאת, הפסקה השנייה קובעת כי יש להוביל את הליכי שינוי המגדר על פי חוק נפרד. הפרלמנט וממשלת ליטא מסרבים לנקוט פעולות כלשהן על אימוץ חוק כזה לאחר שהפסידה המדינה בתיק ל.ו. נגד ליטא בבית הדין האירופי לזכויות אדם בשנת 2007. מאז, שינוי מגדר התאפשר רק עם החלטת בית משפט והעברת ניתוח להתאמה מגדרית.
בשנים 2009 ו-2013 הוצע ביטול עבור הכרה זו על ידי מחוקקים שמרנים אם כי הצעותיהן נדחו.
באפריל 2017 פסק בית הדין האירופי לזכויות אדם בתיק נגד צרפת, כי חיוב טרנסג'נדרים לעבור ניתוח להתאמה מגדרית לצורך שינוי מגדרם החוקי במסמכים רשמיים מהווה הפרת זכויות אדם ואפליה. לאחר מכן, שני גברים טרנסג'נדרים ליטאים הורשו על ידי בתי המשפט במדינה לשנות את מגדרם במסמכים רשמיים מבלי שיעברו ניתוח לפני כן.
החל מ-2 בפברואר 2022, טרנסג'נדרים ליטאים המעוניינים לשנות את שמם או מינם החוקיים יכולים לעשות זאת באופן חוקי ללא חיוב העברת ניתוח להתאמה מגדרית לפי תקנות חדשות. עם זאת, טרנסג'נדרים המעוניינים לשנות את שמם במסמכים רשמיים עודנם מחויבים לקבל אישור ממוסד רפואי ליטאי או איחוד אירופאי על "טרנסג'נדריזם מאובחן".
שירות צבאי
לסביות, הומואים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בכוחות המזוינים של ליטא.
תרומת דם
מאז 1 במאי 2022, הוסרו כלל ההגבלות על תרומות דם מאת גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים ברחבי ליטא.
חוק "הגנת קטינים"
תיקונים ל-"חוק ההגנה על קטינים" מפני "השפעות מזיקות של מידע ציבורי", שהיו אוסרים למעשה על "קידום יחסים הומוסקסואלים" ומגבילים חופש הביטוי עבור חברי קהילת הלהט"ב הליטאית, הוצעו ב-2006, 2007 ו-2008. הפרלמנט הליטאי אישר גרסה של החוק, שהיה אמור להיכנס לתוקף ב-1 במרץ 2010, אף על פי שהוטל עליו וטו על ידי הנשיא תוך ציטוט של "חוסר הגדרות", הוטו בוטל על ידי הפרלמנט.
ב-17 בספטמבר 2009, הפרלמנט האירופי העביר החלטה המגנה את החוק וביקשה מהסוכנות לזכויות היסוד של האיחוד האירופי להוציא עליו חוות דעת משפטית. ב-10 בנובמבר 2009 השיב הפרלמנט הליטאי באימוץ ההחלטה שביקשה מהממשלה לפסול את חקיקת הפרלמנט, אותה גינה כמעשה בלתי חוקי. הסוכנות לזכויות היסוד של האיחוד האירופי כתבה לפרלמנט האירופי כי היא לא מתכוונת להגיש את חוות הדעת המשפטית המבוקשת, בהתחשב בכך כי אין לה מנדט להעריך את החקיקה של המדינות החברות.
בשנת 2014, בהתבסס על נימוקים דומים, אותו מוסד המליץ להגביל את הפצת ספר הילדים, "Gintarinė širdis" ("לב ענבר") בהוצאת האוניברסיטה הליטאית למדעי החינוך, מכיוון ששני סיפורים בו היו קשורים לאותו נושא - מערכות יחסים הומוסקסואליות. המועצה הורתה לתייג את הספר כ-"לא מתאים לילדים מתחת לגיל 14". בהתייחס להמלצה זו, משרד התרבות אסר את הפצת הספר לחלוטין.
בשנת 2014, סרטון של ארגון זכויות להט"ב המקדם סובלנות כלפי חברי הקילה סורב לשידור על ידי כל תחנות הטלוויזיה הליטאיות הגדולות אף על פי שאין לו תוכן גלוי הקשור למיניות, מחשש להפרה אפשרית של חוק הגנת הקטינים. מאוחר יותר אושר הסירוב על ידי מועצת המומחים של שירות המפקח על האתיקה של עיתונות.
חוק המידע הציבורי
סעיף 39.1 לחוק המידע לציבור, שתוקן ב-30 בספטמבר 2010 ונכנס לתוקף ב-18 באוקטובר 2010, קובע כי "כל פרסומת או מסר אור-קולי מסחרי אסור להכריז על מידע המשפיל של אדם, המפלה. על רקע גזע, מין או מוצא אתני, אזרחות, דת או אמונה, מוגבלות או גיל בעוד אין להודעות אלו לתאר או לקדם נטייה מינית, לפגוע ברגשות דתיים או באמונות פוליטיות, לקדם התנהגות מסוכנת לבריאות, לבטיחות או להתנהגות, המזיקה במיוחד לסביבה". מאוחר יותר הוסבר כי אירעה "שגיאת תרגום" בתוכן החוק, בעוד ב-16 ביוני 2011 התקבל תיקון חדש המסיר את הביטוי הנ"ל אשר הוסיף נטייה מינית לעילות האפליה האסורה בחוק המידע הציבורי.
תיקון בחוק העבירות המנהליות
בשנת 2011 הוצע לתקן את חוק העבירות המנהליות כך שיכלול את ההוראה "הפצה פומבית של יחסים הומוסקסואלים דינה בקנס בין 2000 ל-10000 ליטאס". בתחילה איפשר הפרלמנט לקיים דיון בהצעה, אם כי מאוחר יותר דחה את ההצעה פה אחד. בשנת 2013 הוצע תיקון דומה.
תנאי מחיה
בשנת 2007 סירבה מועצת העיר וילנה להעניק אישור להפגנות פומביות של פעילי זכויות להט"ב בחודשים מאי ואוקטובר בנימוק של "סיבות ביטחוניות".
מצעד הגאווה הבלטית התקיים לראשונה בליטא בבירה וילנה ב-2010 בעודו היה למצעד הגאווה הציבורי הראשון שאורגן במדינה. מועצת העיר אפשרה למצעד להתקיים ב-8 במאי 2010 אם כי בית משפט עצר את המשך המצעד זמן קצר לפני שהיה אמור להתקיים לאחר פעולת התובע הכללי. היועץ המשפטי לממשלה, ריימונדס פטרוסקאס, ציין נושאי ביטחון כסיבה למעורבותו. הנשיאה גריבאוסקייטה הביעה את התנגדותה לפסיקת בית המשפט באמצעות דוברתה, תוך כדי שהיא ציינה את הזכות החוקתית לאספה שלווה. החלטה זו בוטלה על ידי בית משפט בדרג הגבוה יותר יום בלבד לפני ציון המצעד. עם נוכחות משטרתית כבדה, קיום המצעד הראשון התרחש לצד אלימות רבה מצד מפגינים הומופובים בעוד 12 מתוכם נעצרו.
כ-500 איש השתתפו במהלך ציון הגאווה הבלטית לשנת 2013. עקב כוחות משטרה כבדים, לא התרחשו הפרות סדר גדולות, וכ-28 מפגינים הומופובים נעצרו בגין גרימת אי סדר ציבורי, בהם חבר הפרלמנט הליטאי, פטרס גרז'וליס. ציון מצעד 2013 כלל מספר משתתפים בולטים, בהן השרה השוודית לענייני האיחוד האירופי, בירגיטה אוהלסון ופעיל זכויות הלהט"ב האמריקאי סטיוארט מילק.
יורשו של זווקאס, רמייג'וס שימאציוס, מהתנועה הליברלית הצהיר כי "אין לו התנגדות" לכך שהעיר תארח את המצעד בשנת 2016. ב-18 ביוני 2016, קהל של 3,000 איש השתתפו במצעד הגאווה הבלטית בשדרה המרכזית במרכז וילנה. הצעדה התקיימה ללא תקריות חמורות. במהלכה המשתתפים צעדו מכיכר "Lukiškių" לגן ברנרדין, במשך 2.3 ק"מ. לאחר הצעדה, התכנסו המשתתפים במפעל האומנות לופטאס למופע מוזיקלי. המצעד שימש עידוד דיון ציבורי על הכרה באיגודים חד-מיניים בליטא.
במאי 2017, לכבוד ציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה, הואר בית העירייה של וילנה בצבעי דגל הגאווה. האירוע התקבל בברכה על ידי ראש עיריית העיר, שגריר ארצות הברית ופוליטיקאים נוספים. באותו יום ערך הפרלמנט תערוכת אמנות עבור זכויות להט"ב.
מהדורת המצעד לשנת 2019 התקיימה בין 4 ל-9 ביוני בווילנה. במהלכה, צעדו מספר שיא של משתתפים מאז היווסדותו עם מעל ל-10,000 איש ב-8 ביוני. בשנת 2020 התקיים מצעד הגאווה הרשמי הראשון של וילנה שלא כחלק מקיומי מצעד הגאווה הבלטית.
פוליטיקה
מפלגת החירות תומכת בלגליזציה של נישואים חד מיניים בליטא, לצד פוליטיקאים ממפלגות פוליטיות אחרות, בהן נציגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והתנועה הליברלית של רפובליקת ליטא אשר הביעו את תמיכתם בזכויות להט"ב ויזמו לאורך השנים חוקים והחלטות תומכות בנושא. הארגונים העיקריים המגינים על זכויות הלהט"ב בליטא הם אגודת הנוער הסובלני וליגת הלהט"ב הליטאית. חבר הפרלמנט המנוח, רוקאס ז'ילינסקאס היה לחבר הפרלמנט הליטאי הראשון אשר הוגדר כהומוסקסואל גלוי.
במרץ 2016, ציור קיר ברחוב וילנה המתאר את נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין מתנשקים הפך לוויראלי ברחבי ליטא.
בנק פויכטוונגר
בנק פוֹיכְטְוַונגֶר (Feuchtwanger) היה בנק מסחרי ישראלי שנוסד בשנת 1936 על ידי משפחת בנקאים מעולי גרמניה, ופעל עד שנת 1968, אז השתלט בנק ישראל על עסקיו כשהיה בהליך פירוק.
היסטוריה
בנק פויכטוונגר נוסד בארץ ישראל המנדטורית על ידי האחים ליאו פויכטוונגר ותיאודור פויכטוונגר, שסבם יעקב-לייב פויכטוונגר הקים בשנת 1857 במינכן את בנק י"ל פויכטוונגר, שהתמחה במניות ובאיגרות-חוב בינלאומיות, ועסק גם בפיתוח קרקעות. בין לקוחותיו הידועים של הבנק בשנות העשרים של המאה היו הפילוסוף מרטין בובר והעסקן הציוני נחום גולדמן, והסופר תומאס מן הפקיד בבנק את כספי פרס נובל שזכה בהם.
בשנת 1938, התמזג בנק פויכטוונגר עם "בנק המסחרי הכללי" מירושלים שייסד יצחק פוירינג זמן קצר אחר כך רכש בנק פויכטוונגר בנק נוסף בירושלים - "בנק ירושלים בע"מ" מיידי עסקני היישוב החרדי הישן, ביניהם משה פרוש, בנק זה נקנה תחילה על ידי הד"ר פרנץ וינקלר, וינקלר היה אף הוא יליד מינכן, עירם של הפוייכטוונגרים. וינקלר היה לשותף בבנק פויכטוונגר, וניהל את הסניף בירושלים שנקנה ממנו-עצמו. מאוחר יותר ניהל חברה פיננסית שייסדו בני פויכטוונגר בניו-יורק.
בשנת 1957 נפטר תיאודור פויכטוונגר ובשנת 1959 נפטר ליאו פויכטוונגר. במרץ 1958 הוסכם על מיזוג עם בנק אגוד לישראל, אולם המשא ומתן על פרטי המיזוג נכשל והוא לא יצא אל הפועל.
בתחילת שנת 1964 בני משפחת פויכטוונגר מכרו את חלקם בבנק למשקיעים חדשים, עורכי-הדין אדוארד קוסוי וארנולד אפלבאום. שאר מניות הבנק הוחזקו בידי יקותיאל פדרמן (שברשותו היו כמחצית ממניות הבנק) ואהרון סחרוב, מנכ"ל חברת הביטוח סהר.
בשנת 1966 היו לבנק 10 סניפים. יוסף אפשטיין, בנקאי יליד דרום אפריקה, רכש את מניות השליטה בבנק פויכטוונגר. מטרתו של אפשטיין הייתה למצוא מימון זול וזמין לעסקי הנדל"ן שלו, שנקלעו באותה שנה לצרות בשל המיתון הכבד ששרר בארץ. אפשטיין משך מהבנק כ-17 מיליון דולר.
ביוני 1966 רכש בנק פויכטוונגר את בנק אלרן. המטרה המוצהרת הייתה למזג את הבנקים ולהיות לבנק הרביעי בגודלו בישראל, אולם באותה תקופה היה בנק פויכטוונגר על סף הליך פירוק והמטרה הייתה, על פי ההערכות, לנסות לייצב את הבנק בעזרת מימון מבנק אלרן. ביצוע העסקה נתקל בקשיים על רקע חילוקי דעות לגבי תהליך העברת הבעלות, ולאחר מספר חודשים ודיונים בבית המשפט הושגו הסכמות סופיות על ההעברה. לאחר מספר חודשים, בינואר 1967, כאשר התבררו ממדי החובות של בנק פויכטוונגר ובנק ישראל לקח על עצמו את ניהול הבנק, הוזהר הציבור גם לגבי היציבות של בנק אלרן, אף שהבנק היה יציב והבעלים משכו ממנו רק מיליון לירות. הפרסום הביא לבריחה של לקוחות ופגיעה קשה בבנק.
לאחר שבנק ישראל השתלט על בנק פויכטוונגר, נמכרו רוב הסניפים לבנק אגודת ישראל שנפתח באותה עת. בנק אלרן שהיתה חברת בת של פויכטוונגר הוצעה למכירה במכרז. תחילה היה נראה ששני המועמדים העיקריים לרכישת בנק אלרן הם בנק התעשייה ובנק הפועלים, לאחר מכן עלה שמו של בן דונקלמן כמי שעומד לרכוש את הבנק, אך לבסוף רוב סניפי הבנק נמכרו לבנק לאומי, שלושה סניפים נרכשו בידי הבנק לחרושת ולמסחר וסניף אחד או יותר נמכרו לבנק ברקליס. ובנק אלרן עצמו הועבר לפירוק שנמשך עד תחילת שנות ה-80.
בהליך המשפטי האזרחי שהגיע לדיון עד בית המשפט העליון, החיל השופט אהרן ברק בפסק הדין חובת אמון על בעל שליטה בחברה, בקובעו כי "בעל מניות שליטה, המבקש למכור את מניותיו, חב חובת אמון לחברה באשר למכירה זו, ועליו לפעול כלפיה בתום-לב ובהגינות, והוא מפר את חובתו, אם הוא מוכר מניותיו לקונה, אשר למיטב ידיעתו ירוקן את החברה מנכסיה ויביא אותה למצב של אי-סולוונטיות."
רבי אבין
רבי אבין הוא אמורא ארץ-ישראלי, בדור השלישי, מגדולי תלמידיו של רבי יוחנן. לפי מחקרו של הרב אהרון הימן, מדובר באמורא המפורסם רבין.
ייתכן כי בצעירותו עוד הספיק ללמוד אצל רבי יהודה הנשיא, והוא מסר הלכות בשמו. אך את עיקר תורתו קנה מפי רבו המובהק רבי יוחנן. אמרותיו של רבי אבין מוזכרות פעמים רבות בתלמוד הבבלי, לרוב כ"בעי" (חקירה הלכתית), וכאמורא ארץ ישראלי הוא מוזכר גם פעמים תכופות בתלמוד הירושלמי. לדעת אהרן היימאן בנו הוא האמורא יוסי בר אבין.
רבי אבין הוא היחיד מבין האמוראים שנקראו "אבין" שנקרא כך לא שם ליווי או כינוי, בשונה מהאמוראים האחרים שחיו בבבל, "רבי אבין נגרא" אביו של רב חייא ורב אידי, ומרבין ששמו האמיתי היה "רבי אבין", כמוזכר בתלמוד הירושלמי.
חבירו היה רבי ירמיה הראשון (שניהם היו מזקני תלמידיו של רבי יוחנן), שאמר לרבי אבהו שמסיבה זו יש להעדיף את שיקול דעתו שלו עצמו – רבי ירמיה, ושל רבי אבין ורבי מיישא, על פני דעתם של רבי אבהו, רבי יצחק נפחא ורבי חנינא בר פפי.
אלכסיי פוטילוב
אלכסיי איוואנוביץ' פוטילוב (ברוסית: Алексей Иванович Путилов; 1866 – 1940) היה פקיד ממשלת רוסיה, בנקאי ותעשיין נודע.
חייו המוקדמים ושירות ממשלתי
פוטילוב נולד ב-24 ביוני בנפת נובגורוד, בנו של חבר המועצה איוואן פאבלוביץ' פוטילוב (1839–1916) ונינו של היזם ניקולאי איוואנוביץ' פוטילוב (1820–1880). הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת סנקט פטרבורג בשנת 1889, וסירב להצעת הכשרה להתמנות לפרופסור באוניברסיטה, הוא נכנס למשרד האוצר בשנת 1890 כעוזר ליועץ המשפטי של המשרד. בשנת 1896 הוא התקבל כבונה חופשי.
הוא מונה לפקיד במשרד האוצר של רוסיה בשנת 1898. פוטילוב התמנה כממלא מקום מנהל המשרד בשנת 1900 ומנהל בפועל בשנת 1902 (בתפקיד כמעין מנכ"ל המשרד). ב־28 באוקטובר (9 בנובמבר) 1905 מונה לסגן שר האוצר ובתפקידו עמד בראש בנק אדמת האצולה ובנק אדמות המדינה.
בשנת 1905 פוטילוב הכין תוכנית להרחבת החזקותיהם של האיכרים, שתחתם ימכרו בעלי האדמות חלק מאחוזותיהם. כשהצאר ניקולאי השני דחה את התוכנית הזו, פוטילוב התפטר מהשירות הממשלתי ב-24 באפריל (7 במאי) 1906.
קריירת בנקאות
במגזר הפרטי, פוטילוב הפך לחבר מועצת המנהלים של הבנק הסיני -רוסי בשנת 1906 ומנכ"ל בשנת 1908. בנק זה היה בעל המניות הגדול ביותר של הרכבת המזרחית הסינית. עם המיזוג בשנת 1910 של הבנק עם הבנק הצפוני להקמת הבנק האסייתי-רוסי, הוא נבחר ליו"ר המוסד החדש, שהפך עד מהרה לבנק הפרטי הגדול ביותר ברוסיה.
במהלך השנים 1910–1914 ארגן פוטילוב את המונופולים הגדולים ברוסיה, כולל במגזר התעשייתי הצבאי ("החברה הרוסית לייצור פגזים ואספקה צבאית"), חברת הטבק הרוסית וחברת הנפט הכללית הרוסית (Русская генеральная нефтяная корпорация), שאורגנה בשנת 1912 כדי לשלוט בכל ייצור הנפט הרוסי.
פוטילוב היה חבר במועצת התעשייה והמסחר, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה היה חבר בישיבת האספקה המיוחדת של משרד המלחמה.
הנהלות
פוטילוב היה יו"ר או חבר דירקטוריון של החברות הבאות בשנים 1910–1917:
המהפכה וגלות
בעקבות רצח ניקולאי השני בשנת 1917, ארגנו פוטילוב ו-וישנגראדסקי את החברה לתחייה כלכלית של רוסיה. פוטילוב תמך באופן פעיל בגנרל קורנילוב, שניסיון ההפיכה שלו בספטמבר 1917 היה כישלון.
פוטילוב היה חבר במועצה הזמנית של הרפובליקה הרוסית שהתכנסה בפטרוגראד ב־7 (20) באוקטובר 1917. בעקבות ההפיכה הבולשביקית ב-25 באוקטובר (7 בנובמבר) 1917, פורקה המועצה הזמנית, כל נכסי הבנק הרוסי-אסיאתי ברוסיה הולאמו על ידי הממשלה הבולשביקית. "פוטילוב" עזב לחרבין, שבמנצ'וריה, אשר בה היה מרכז הבסיס הכלכלי של הבנק. בנו הבכור סרגיי עזב בעבר לפריז, בעוד שארית המשפחה נותרה בביתם בפטרוגראד בגדות מיטנינסקאיה 11.
בהיעדרו, כל נכסיו של פוטילוב, מטלטלין ונדל"ן, הוחרמו באמצעות צו של מועצת המפקדים העממיים ב-30 בדצמבר 1917 (12 בינואר 1918). באביב 1918 אשתו של פוטילוב ורה, הבת יקטרינה, נכדתו, והבן הצעיר איוואן הצליחו לברוח לפינלנד ומשם לפריז. בינתיים, בחרבין פוטילוב שיתף פעולה עם סגן-אלוף דמיטרי חורבאת, ראש הרכבת המזרחית הסינית, בשמירה על השליטה הרוסית "הלבנה" על המסילה ומתן סיוע כספי לצבא האנטי-בולשביקי בדרום רוסיה, בראשות הגנרל וראנגל.
או-אז הצטרף פוטילוב למשפחתו בפריז, שם החזיר את פעילות הבנק האסייתי-רוסי על בסיס סניפיו הזרים, עם המשרד הראשי בפריס. בשנת 1921 ניהל משא ומתן עם לאוניד קראסין על האפשרות ליצור בנק סובייטי-צרפתי שיעזור לממשלת ברית המועצות לבצע רפורמות כספיות. שום דבר לא עלה מהדיונים הללו, אך כאשר פורסמו והוצגו באופן שגוי על ידי העיתונות בשנת 1926, נאלץ פוטילוב להתפטר מתפקידו כיו"ר הבנק האסייתי-רוסי. אחריו הוחלף כיהן הנסיך סרגיי קודאשב. הבנק פשט רגל ב-26 בספטמבר 1926 לאחר שאיבד כ-5 מיליון ליש"ט בשוק הפיננסי בפריז ופורק לבסוף בשנת 1928.
פוטילוב מת בפריז ב-2 ביוני 1940.
משפחתו
פוטילוב התחתן עם ורה אלכסנדרובנה זייפרט (גרמנית: ורה סייפרט), בתו של סגן אלוף אלכסנדר זייפרט (1835–1918). הם היו הורים לארבעה ילדים: