cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכאל פסלוס
ביוגרפיה
בספרו, "כרונוגרפיה" מדגיש פסלוס כיצד העלייה בדרגות האצולה מקבילה למעשה להתקרבות שלו לקיסר. כלומר, הכוח האולטימטיבי הוא גישה חופשית לקיסר. הוא מתאר כיצד דלתו של קונסטנטינוס התשיעי תמיד הייתה פתוחה בפניו ושהקיסר היה משתף אותו בכול. איסאאקיוס הראשון התייעץ עם פסלוס כיצד לשלוט ושיתף אותו בתוכניותיו. קונסטנטינוס העשירי אמר בפניו שהוא אוהב אותו יותר מכל אדם אחר. כיום חוקרים טוענים שייתכן שלפסלוס לא היו קשרים קרובים עם הקיסרים בין קונסטנטינוס התשיעי ועד מינויו למשא ומתן ב-1057. בנוסף, היו קיסרים שפסלוס היה קרוב אליהם בצורה ברורה כמו קונסטנטינוס העשירי ואחיו יוחנן, אך מערכת היחסים התקררה עם הזמן. בימיו של רומנוס הרביעי נדחק פסלוס לשולי החצר עד לשלטונו של מיכאל השביעי, שהחזיר את פסלוס למרכזה, אם כי לא בטוח שאכן היה ביכולתו של פסלוס להשפיע השלטון בשלב זה. הפער בין כתביו לבין המציאות אינה מפתיעה. פסלוס מתאר את עצמו רבות בכתביו, את סיפור חייו, מחשבותיו, רגשותיו ומעלותיו, ויוצר לעצמו בתוכם דיוקן עצמי. מפני שעיקר המידע על פסלוס ניתן לנו על ידי פסלוס עצמו, ובכתביו מנסה פסלוס לפאר את עצמו, אנו מקבלים תמונה לא מהימנה של דמותו.
ויליאם סטרטון
ויליאם גרנט סטרטון (באנגלית: William Grant Stratton; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-32 בשנים 1953–1961.
ראשית חייו
ויליאם סטרטון נולד בעיירה אינגלסייד שבמחוז לייק, אילינוי, כבנם של ויליאם ג'וזף סטרטון, פוליטיקאי גם הוא שכיהן לימים כמזכיר המדינה של אילינוי, ושל זולה ואן וורמר סטרטון.
סטרטון התחנך בבתי הספר הציבורים במחוז לייק, וב-1934 סיים לימודים לתואר במדע המדינה באוניברסיטת אריזונה.
קריירה פוליטית
ב-1940 נבחר סטרטון לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית. בגיל 26, הוא היה צעיר חברי הקונגרס ה-77. לאחר תום תקופת כהונתו בת השנתיים בבית הנבחרים, הוא נבחר כגזבר של אילינוי. ב-1944 הוא התנדב לשירות בצי ארצות הברית, ושירת במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. הוא הגיע לדרגת לוטננט והשתחרר מהשירות ב-1946.
בשובו לחיים האזרחיים, נבחר סטרטון שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית. בעת כהונתו זו הוא היה חבר בוועדת הבנקאות והמטבע, בוועדת בקרת השיטפונות, בוועדת השירות הציבורי, ובוועדה לענייני מחוז קולומביה.
ב-1950 נבחר סטרטון כגזבר של אילינוי בפעם השנייה. בתקופת כהונתו בתפקיד הוא הפחית באופן משמעותי את עלויות הפעלת משרדו.
בשנים 1952, 1956 ,1960 ו-1976 היה סטרטון נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית.
מושל אילינוי
ב-1952 נבחר סטרטון כמועמד הרפובליקנים לתפקיד מושל אילינוי, ובבחירות הכלליות ניצח את סגן המושל המכהן, הדמוקרט שרווד דיקסון. בעת שנבחר, היה סטרטון בן 38, המושל הצעיר ביותר אז בכל מדינות ארצות הברית, והצעיר ביותר מבין מושלי אילינוי לאחר 70 שנה. ב-1956 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה. ב-1960 הוא התמודד, באופן חסר תקדים, לתקופת כהונה שלישית רצופה, אך הובס על ידי הדמוקרט אוטו קרנר.
במהלך תקופת כהונתו של סטרטון כמושל, בוצעה רפורמה במערכת בתי החולים של המדינה, הונפקו איגרות חוב למימון מערכת הכבישים המהירים של המדינה, נבחרה האישה הראשונה בקבינט המדינתי, ואושרה הנהגת מס קנייה חדש ששימש למיזמים בבתי הספר. סטרטון ראה בסלילת 320 הק"מ הראשונים של מערכת כבישי האגרה של אילינויי כאחד מההישגים הגדולים ביותר שלו.
סטרטון היה חבר בוועדה המנהלת של ועידת המושלים, וב-1955 הוא דאג לכינוסה באילינוי של הפגישה השנתית של המושלים בפעם הראשונה. ב-1957 הוא היה יושב ראש ועידת המושלים, וב-1958 שימש כנשיא מועצת המושלים. ב-1959 הוא היה חבר בקבוצה של מושלים שביקרו בברית המועצות. במסגרת פעילותו באגודת המושלים הלאומית הוא תרם מאוד לתוכניות בתחום סלילת הכבישים, הבטיחות בדרכים, ומערכת היחסים בין המדינות לממשל הפדרלי. ב-1958, מינה אותו הנשיא דווייט אייזנהאואר כחבר בוועדה לרגל יובל ה-150 להולדתו של אברהם לינקולן.
לאחר כהונתו כמושל
ב-1965 זוכה סטרטון מהאשמות בהשתמטות ממס. ב-1968 ניסה סטרטון ללא הצלחה להתמודד על מועמדות הרפובליקנים לכהונה נוספות כמושל, והובס על ידי ריצ'רד אוגילבי לאחר שסיים שלישי במרוץ וזכה בכשבעה אחוזים בלבד מהקולות בבחירות המקדימות.
חיים אישיים
ב-1934 נשא סטרטון לאישה את מריון הוק. לשניים נולדו שתי בנות. נישואיהם של סטרטון ורעייתו עברו ברובם כשהם חיים בנפרד, בעיקר בשל סדר היום הפוליטי הקדחתני שלו, ומריון לא הייתה שבעת רצון מהנישואים. היא גם תיעבה את העולם הפוליטי ולא הייתה מרוצה ממשכורתו הנמוכה יחסית של בעלה. אף על פי שסטרטון לא היה מעוניין בגירושים, מריון עמדה על כך שהנישואים יסתיימו. ב-1949 הם התגרשו על רקע של הזנחה. אף על פי שלמריון הוענקה המשמורת על בנותיהן, הן חיו בעיקר עם אביהן עד 1952.
ב-1950 נישא סטרטון בשנית לשירלי ברקינרידג', ונולדה להם בת אחת. נישואיו השניים היו מאושרים יותר, ושירלי הייתה פעילה במסעות הבחירות של בעלה. השניים נותרו נשואים עד למותו של סטרטון.
סטרטון היה פעיל באגודות אזרחיות שונות ובארגוני וותיקי המלחמה. בין השאר הוא היה חבר בבונים החופשיים, בליונס ובארגונים רבים נוספים. כוותיק מלחמה, הוא היה חבר בלגיון האמריקאי. הוא היה חבר הכנסייה המתודיסטית.
מותו והנצחתו
ויליאם סטרטון נפטר בשיקגו ב-2 במרץ 2001, בגיל 87. הוא נטמן בבית הקברות רוזהיל שבעיר.
על שמו של סטרטון קרוי הסכר ומאגר המים שעל נהר פוקס, ליד העיר מק'הנרי שבאילינוי. כמו כן קרוי על שמו הפארק המדינתי על שם ויליאם ג. סטרטון שעל גדת נהר אילינוי, ליד העיר מוריס. בנייתו של בניין ויליאם ג. סטרטון, שבמכלול הקפיטול המדינתי של אילינוי, הושלמה בעת תקופת כהונתו הראשונה של סטרטון כמושל, והוא מקום משכנם של משרדים של מחוקקים מדינתיים רבים ושל סוכנויות אחרות של המדינה. באוניברסיטת דרום אילינוי באדוארדסוויל קרויה על שמו של סטרטון חצר.
חיים זנאתי
חיים זנאתי (נולד ב-11 באוגוסט 1967) הוא שחקן, קומיקאי ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה
זנאתי גדל והתחנך באשדוד. למד בישיבת נווה הרצוג. בצה"ל שירת בגולני. לאחר הצבא עבד בצוות בידור באילת, לצד נתי רביץ ואקי אבני. בצעירותו השתתף כחלק מצוות קומי, לצד ירון לוי סבג בתוכנית הרדיו הפופולרית של דידי הררי "דידי לוקאלי".
קריירה בתיאטרון
ב-1998 הופיע לצד ירון לוי סבג במופע הבידור "להישאר בחיים". ב-1999 שיחק במחזמר "בילבי" שכתבה סמדר שיר וביים עופר שפריר. ב-2001 וב-2002 שיחק במחזמר "עמי ותמי" מאת מיכל קליין שביים עופר שפריר. ב-2001 גילם את ארלקינו בהצגה "אדונן של שתי משרתות" מאת אפרים סידון שביים חנוך רוזן בתיאטרון באר שבע. ב-2005 חזר לשחק במחזמר "בילבי" שכתבה סמדר שיר וביים עופר שפריר. ב-2006 שיחק בהצגה "גבירותיי ורבותיי ידיים למעלה" שכתב וביים ליאור כלפון בתיאטרון צוותא. ב-2007 שיחק בהצגה "מֶרֵתי" ("אשתי" במרוקאית) שכתבו ג'קי קבלו ואריק משעלי שגם ביים. ב-2008 שיחק במופע "Glow" שיצר כתב וביים ליאור כלפון. ב-2010 ביים את המחזמר "המכבים" שכתבה נוגה אלגום. ב-2011 שיחק בהצגה "עוד חבר כזה ואבדנו" - גרסה ישראלית למחזה מאת ריי קוני שעיבד וביים זאב רווח. ב-2011 החל להופיע במופע "שבחי ירושלים" של התזמורת האנדלוסית הישראלית. ב-2012 השתתף בהצגה הקומית "ככה זה לא תשובה" אותה כתב איז'ו ליבוביץ' וביימו ליבוביץ' וגולן אזולאי. ההצגה מספרת על בני זוג הנמצאים במשבר נישואין עקב חזרתו בתשובה של הבעל. ב-2013 גילם את הרב יוסף שמש במחזמר חגיגה בסנוקר שעיבד וביים אורי פסטר. ב-2015 שיחק בהצגה "גלות" שכתב וביים רני בלייר בתיאטרון הנגב. שיחק בהצגה "דרושה עוזרת" עם ציפי שביט.
בתיאטרון אורנה פורת: גילם את השריף ג׳ון בהצגה ״רובין הוד" בבימוי צביה הוברמן. השתתף בהצגה "מולאן" בבימוי צביה הוברמן בתפקיד המספר. וכן בהצגה "מורה לחיים" בבימוי צביה הוברמן בתפקידים המפקח צבי, הרב, והעבריין ויקטור. על משחקו ב״מורה לחיים״ זכה בפרס הבמה לילדים ונוער לשנת 2020.
קריירה בטלוויזיה ובקולנוע
באותה שנה שיחק בתפקיד אורח בעונה 1 של הסדרה       "שנות ה-80" בתפקיד ארמון טוויטו אחיה של רשל, שהתחפש לבחור עשיר ממונטריאול, אך למעשה הוא עובד ניקיון פשוט בסופרמרקט.
בשנת 2018 שיחק בתפקיד אורח בעונה 1 של הסדרה      "קופה ראשית" בתפקיד יעקב כרמונה בא להחליף את שירה כמנהל הסופר. חבר של כוכבה מהצבא פוטר בעקבות כוכבה שהפיצה עליו שמועות.
בשנת 2019 השתתף בסדרה "התחנה", בסדרה "צומת מילר "בתפקיד אבי כח, בסדרה "רמזור" בתפקיד שלומי ראש עיריית שלומי, ובסרט "ישמח חתני" בתפקיד רחמים שביים אריאל בנבג'י. בשנת 2021 השתתף בסדרה "מותק בול באמצע".
בשנת 2022 -2020 השתתף בסדרה ״ג׳ודה״ ששודרה בהוט, בבימוי מני יעיש, בתפקיד איש הזאב הזקן. בנוסף השתתף בסדרה המצליחה מנאייכ.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "ישמח חתני" והשתתף בסרט "שמלת השבת של חנה'לה",
הופיע גם בפרסומות שונות להוט, סלקום, דקסמול קולד, רכבת ישראל, המכרז הכפול ומקדונלד'ס.
בשנת 2022 השתתף בסדרה שנות ה-90 בתפקיד הרב טפירו רב העיר של טירת כרמל. (תפקיד זה שונה מזה שהשתתף בו בסדרה שנות ה-80).
קריירת דיבוב
דיבב את המלך ג'וליאן ב"מדגסקר", ובסרט ההמשך "מדגסקר 2" ב-2010 דיבב את גובר בסרט "הדרקון הראשון שלי" ב-2014 חזר לדבב את גובר בסרט "הדרקון הראשון שלי 2" ב-2011 דיבב את נוח בסרט "תזיזו ת'רגליים 2", ובשנת 2012 הוא דיבב שוב את המלך ג'וליאן בסרט "מדגסקר 3: מקרקסים את אירופה", ובספין אוף "הפינגווינים ממדגסקר". בשנת 2017 דיבב את הדמות הראשית בסרט "בייבי בוס".
חיים אישיים
ב-2009 נישא לרוני חן, גרושתו של דודו טופז שחזרה בתשובה, והוא אב לשתי בנות. מתגורר בתל אביב.
נוד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מיקשה דומונקוש
מיקשה דומונקוש (במקור פליישמן, בהונגרית: Domonkos Miksa; ואגווצ'ה, 28 במרץ 1890 – בודפשט, 25 בפברואר 1954) היה מהנדס מכונות הונגרי-יהודי, קצין צבא, אחד ממנהיגי גטו בודפשט במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
אביו, דוד משה פליישמן, היה סוחר, שם אמו הי ה רוזליה קוליש. דומונקוש למד בבית ספר דתי יהודי, ולאחר מכן בחטיבת ביניים אזרחית רגילה. לאחר מכן, בחטיבה העליונה, שם הפך לסטודנט באקדמיה למסחר, ואחריו שהה שנתיים במכללה טכנית בגרמניה, שם קיבל את תואר המהנדס. מכיוון שדיבר היטב גם גרמנית, חברת קטרפילר חתמה איתו הסכם להשקת הטרקטור האמריקאי בעל שרשראות הפלדה (שהיה חידוש עצום אז) במרכז אירופה. בשנת 1911 התנדב לשירות צבאי של שנה (בדרגה מיוחדת שסימונה היה בדרך כלל סרט צבעוני ברוחב של 1 סנטימטר תפור על שרוול ז'קט החייל, שרק הזכאים לכך לבשו אותו והסימון הבטיח קידום מהיר כנגד). בשל כישוריו כמהנדס הוצב ביחידה ממונעת ה- Kraftfahrttruppe ועד מהרה הפך למפקד שלה. משנת 1912 חזר לעבוד אצל חברת קטרפילר. הוא גויס שוב לצבא לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ועל אף שהצטרף רק כנגד הוא הועלה במהירות לדרגת סגן. הוא נפצע מספר פעמים וזכה באותות הצטיינות רבים על גבורתו. הוא התחתן ב־16 בפברואר 1918, עם גבריאלה רוז'ה, בתם היפהפייה ובת ה-18 בלבד של מרטון רוז'ה ובורבאלה קראוס. שני בנים נולדו להם. הבכור פטר בשנת 1919, בשנת 1921 אישטוואן ולאחר מכן בתם אנה. הנישואים התפרקו די מהר לאחר מכן. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא קיבל הכרה ואותות הצטיינות ממשרד ההגנה ההונגרי בשל תפקידיו במלחמה. דומונקוש התחתן בפעם השנייה בשנת 1925 עם שטפאניה סבו, שהייתה אלמנה ונשואה קודם במשפחת הרצל. במהלך שנות השלושים, כעובד של חברת קטרפילר, הוא קיים באופן קבוע תצוגות של כלי העבודה של החברה. במשך הזמן נקרא מספר פעמים לאימונים במילואים ובשנת 1935 הועלה לדרגת סרן. הוא עמד בראש המחלקה הטכנית של המועצה היהודית (Judenrat) בשנת 1944, ובזכות אותות ההצטיינות והכבוד שקיבל הוענקה לו חסינות (מרדיפות בשל היותו יהודי) על ידי עוצר הונגריה האדמירל מיקלוש הורטי. לאחר הפוטש של פרנץ סלשי מנהיג מפלגת צלב החץ הפשיסטית שהדיח את הורטי באוקטובר 1944 דומונקוש הפך לאחד ממנהיגי הגטו הגדול בבודפשט והגן על יהודי הגטו בהקרבה עצמית. הוא התמנה למזכ"ל הקהילה היהודית בפשט (חלקו המזרחי של בודפשט) בשנת 1945, מתפקיד זה פרש לגמלאות בשנת 1950. ב־7 באפריל 1953 נעצר על ידי הרשות להגנת המדינה (המשטרה החשאית ההונגרית שכינויה הנפוץ היה "הרשות להגנת המדינה" (בהונגרית: Államvédelmi Hatóság או בקיצור ÁVO או ÁVH) ועונה על ידה באכזריות. הוא הואשם אפילו ברצח ראול וולנברג יחד עם לאיוש שטקלר ולאסלו בנדק (הרופא הראשי של בבית החולים ברחוב סבולצ'י). הוא הואשם גם בתמיכה בציונות. עם מותו של סטלין לא הצליחו להביאו למשפט ראווה. לאחר תשעה חודשי עינויים ב־13 בנובמבר שקל 45 קילו כששוחרר ממרתפי ה- ÁVO ואושפז בבית חולים. העינויים הגופניים הרסו את בריאותו וזמן מה לאחר שחרורו מבית החולים הוא נפטר.
דיר אל-עדס
רקע היסטורי
על-פי אמונה נוצרית, במקום עליו עומדת היום כנסיית דיר אל עדס עמד, בעת צליבת ישו, ביתו של הורדוס אנטיפס, בנו של המלך היהודי הורדוס (הגדול).
על-פי הברית החדשה, היה יוחנן המטביל אחד מהמטיפים שיצאו כנגד אנטיפס. על פי יוסף בן מתתיהו, חשש אנטיפס מהשפעתו של יוחנן על העם, ולכן אסר את יוחנן וכלא אותו במכוור, ולאחר מכן הוציא אותו להורג. אירוע זה הציב את אנטיפס מול תלמידו של יוחנן המטביל - ישו. מאחר שאנטיפס ראה בישו יריב פוליטי ומסית, הוא פעל להרוג את ישו שהוזהר על ידי קבוצה של פרושים על המזימה וברח לירושלים, לא לפני שהוא הוקיע את אנטיפס כ"שועל".
מושל יהודה פונטיוס פילאטוס, שלח את ישו לאחר מעצרו להישפט לפני אנטיפס ששהה באותו זמן בביתו בירושלים, אנטיפס החליט לשלחו בחזרה להישפט על ידי הנציב.
בימי ממלכת ירושלים, לאחר כיבוש העיר, זוהה מקום ביתו של הורדוס אנטיפס בסמוך לויה דולורוזה – מקור הזיהוי איננו ידוע אך במקום הוקם מנזר קטן שלאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין נודע בשם דיר אל עדס (בעברית: מנזר העדשים).
קישור המבנה הצלבני להורדוס אנטיפס הוא שנתן לשער הפרחים את שמו השני: שער הורדוס.
סנט ניקודמוס
על פי הבשורה על-פי יוחנן, הבשורה הרביעית בקנון של הברית החדשה, ניקודמוס (המזוהה על ידי הנוצרים כנקדימון בן גוריון) היה חבר בסנהדרין פגש בישו והתרשם מדבריו. לאחר הצליבה חבר ניקודמוס ליוסף הרמתי וקבר את ישו. דמות עץ של ישו, שעל פי האמונה גולף על ידי ניקודמוס, הובא אל לוקה (עיר) בשנת 782.
מעשי פילאטוס
בספר מימי הביניים – "מעשי פילאטוס" מתוארים פרטים רבים שאינם מוזכרים בברית החדשה. בין פרטים אלה מופיע תיאור של המפגש בין יוסף לפילטוס בבואו לבקש את גופת ישו, וכן מסופר על הקבר שבנה יוסף לעצמו (נודע לאחר מכן ככנסיית הקבר).
כנסיית ניקודמוס הקדוש
שמה הערבי של הכנסייה, דיר אל עדס - כנסיית העדשים נובע ככל הנראה מתיאור הדיאטה, הרכב המזון הפשוט של הנזירים. קטניות בכלל ועדשים בפרט נחשבו למאכל של פשוטי העם. עד למאה ה-7 הייתה הכנסייה חלק ממנזר של כנסייה סורית מונופיזיטית, ענף קטן של נצרות אוריינטלית שהוכרזו כעוסקות במינות, בספרו העוסק בכנסיות אוריינטליות מציין האב חנא קילדני כי במהלך המאה ה-17 איבדו כנסיות קטנות השייכות לזרם המונופיזיטיזם את חזקותיהן בכנסיות שונות בעיר. ומוסיף ומציין את דיר אל עדס כאחד המוסדות שעברו לחזקת הכנסייה היוונית אורתודוקסית.
הכנסייה שוכנת בין בתי מגורים של הרובע המוסלמי בקצה סמטה צרה ומתעקלת הנמתחת מרחוב שער הפרחים בסמוך לתחילת הויה דולורוזה ומנזר האחיות ציון (העיר העתיקה).
הכנסייה איננה פעילה בדרך כלל ורק לעיתים רחוקות נערכות בה תפילות. המבנה הוא בעל קומה אחת ובה חדר אחד שגודלו כ-8 על 6 מטר. החדר עצמו סימטרי ומחולק ל 3, חלל מרכזי ובו אפסיס הפונה לכוון מזרח ומעליו כיפה הממוקמת במרכז המבנה. מעל הכיפה מוצב צלב מתכת שחור של הפטריארכיה היוונית אורתודוקסית. משני צדדיו של החלל המרכזי נמצאים חללים קטנים יותר שצורתם מלבנית ובקירותיהם קרועים חלונות שצורתם קונית צידם הרחב פונה לתוך המבנה. חלון אחד פונה לצפון ושני לדרום.
אקס היסטוריק
אקס היסטוריק (בצרפתית: L’axe historique - "הציר ההיסטורי") או הציר ההיסטורי הוא ציר של מונומנטים, מבנים ודרכים שנמשכים ממרכז פריז, בירת צרפת, לכיוון מערב. הנתיב קרוי גם "Voie Triomphale" (דרך הניצחון), וגם "voie royale" (הדרך המלכותית). האקס היסטוריק יוצר מראה פרספקטיבי ישר שנקודת המוצא הגאוגרפית וההיסטורית שלו היא בפביליון המרכזי של ארמון טווילרי, שנשרף בזמן הקומונה הפריזאית. כיום נקודת המוצא של הציר היא פסל הפרש של לואי הארבעה עשר שבכיכר נפוליון שבלובר. הציר מתחיל ברובע הראשון ומסתיים ברובע השמיני של העיר.
היסטוריה
בניית האקס היסטוריק החלה עם סלילת שדרות שאנז אליזה במאה ה-17, שתוכננה על ידי מעצב הגנים של לואי הארבעה עשר, אנדרה לה-נוטרה (André Le Nôtre) על פי גישה דומה לתכנון גנים צרפתיים שתכנן כגון אלו שבארמון ורסאי. לה-נוטרה האריך לכיוון מערב את הציר המרכזי של הפביליון בארמון טווילרי (שנהרס ואינו קיים כיום), ושל השביל המרכזי בגני הטווילרי. ובסופם הקים גשר עץ שחצה את נהר הסן. הגשר נהרס בתקופתו של לואי השישה עשר כתוצאה מתאונה, והוחלף בגשר אבן, גשר דה ניי (pont de Neuilly). ואולם, רק במאה ה-20 קיבל הציר את צורתו המוכרת כיום.
בזמן הקיסרות הראשונה, קיבלה השדרה את שם גן העדן המיתולוגי, שדות אליסיום (שאנז אליזה), וארמונות ובתי מידות החלו לאכלס אותה. נפוליון בונפרטה הכתיר את השדרה בשער הניצחון, ומאוחר יותר הציב את האובליסק בכיכר הקונקורד וכן את שתי המזרקות שסביבה. בעת השיפוצים הגדולים של פריז החליפו הבתים שנבנו בסגנון אוסמן את בתי המידות בשדרה, מותגים לעתיד כגרלאן קבעו בה את מקום מושבם, ונפתחו בה מסעדות יוקרה ותיאטראות.
המשכן של שדרות שאנז אליזה מצידו השני של שער-הניצחון הוא שדרות דה לה גראנד-ארמה (avenue de la Grande-Armée), אחת מתריסר השדרות שמקיפות את כיכר שארל דה גול.
במאה ה-20, נבנה בשער מאיו (Porte Maillot) ארמון הקונגרס (Palais des Congrès), שמעליו נישא מגדל "מלון קונקורד-לפייט". שמה של כיכר האטואל שונה על שמו של שארל דה גול, וקבר החייל האלמוני נקבע תחת שער-הניצחון.
מצידו השני של גשר ניי תוכנן מחדש אזור אדמת הבור של לה דפאנס, בשנות החמישים, ונבנה כרובע עסקים, על מגדלי העסקים הגבוהים והמודרניים שבו, והציר הוארך שוב לכיוון מערב. כדי להדגיש את הפרספקטיבה שיוצר האקס היסטוריק, יזם בשנות השמונים נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן, את הקמת מגדל העסקים "גרנד ארש" (קרוי גם arche de la Défense), שהיה מעין גרסה מודרנית של שער הניצחון. שער לה דפנס נבנה בתכנונו של האדריכל הדני, יוהאן אוטו וון ספרקלסן (Johann Otto von Spreckelsen), כמונומנט לאנושות ולרעיונות הומניסטיים, ולא כזכר לניצחונות צבאיים. המבנה נחנך בשנת 1990.
מפאלדה, נסיכת סבויה
הנסיכה מפאלדה מסבויה (2 בנובמבר 1902 - 27 באוגוסט 1944) הייתה נסיכה איטלקית, אחותו של מלך איטליה האחרון אומברטו השני.
ביוגרפיה
מפאלדה נולדה ב-2 בנובמבר 1902 ברומא, לויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ואלנה, נסיכת מונטנגרו. בשנת 1925 היא נישאה לנסיך פיליפ, רוזן הסן, שהיה אחיינו של קיסר גרמניה האחרון - וילהלם השני, ונינה של מלכת בריטניה ויקטוריה. לזוג נולדו 4 ילדים. הנסיך פיליפ היה חבר נאמן במפלגה הנאצית בגרמניה ואחיו היה חבר ההנהגה הבכירה של המפלגה. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, ובמיוחד לאחר שמשטר זה כרת ברית לשיתוף פעולה עם איטליה הפשיסטית בראשות בניטו מוסוליני, המחשבה הייתה שבני הזוג יוכלו לתרום רבות לחיזוק ברית זו. מחשבה זו לא יצאה אל הפועל עקב הסתייגותה של הנסיכה מפאלדה מהמשטר הנאצי, למורת רוחו של בעלה. במהלך מלחמת העולם השנייה ראה קנצלר גרמניה אדולף היטלר בנסיכה מפאלדה כמי שפועלת במתכוון נגד האינטרסים של גרמניה באיטליה, וכינה אותה "הנסיכה הנתעבת ביותר בבית המלוכה האיטלקי".
בספטמבר 1943 נסעה הנסיכה מפאלדה לבולגריה כדי להשתתף בהלווית גיסה המלך בוריס השלישי. בהיותה שם נודע לה כי איטליה נכנעה לכוחות בעלות הברית והמשטר הפשיסטי נפל, וכי בעלה הושם במעצר בית בבוואריה וכי ילדיה נמצאים בחסות הוותיקן ברומא. בטענות שווא הובלה מפאלדה לשגרירות הגרמנית בסופיה, שם היא נעצרה על ידי הגסטאפו והובלה לברלין. הגרמנים ביקשו באמצעות מעצר זה לגרום למלך איטליה ויטוריו אמנואלה לא לשתף פעולה עם כוחות בנות הברית נגד גרמניה הנאצית. לאחר חקירות ועינויים בברלין נשלחה מפאלדה למחנה הריכוז בוכנוואלד.
ב-25 באוגוסט הפציצו כוחות בנות הברית את המחנה. מפאלדה נפצעה קשה בהפצצות ונכוותה בחלקים רבים בגופה. לאחר יומיים היא מתה מחוסר טיפול רפואי הולם. לחברותיה האיטלקיות במחנה, להם היא סייעה רבות בתנאים המחפירים ששררו שם, היא אמרה בשעת מותה "אני מבקשת שתזכרו אותי לא כנסיכה איטלקייה, אלא כאחותכם האיטלקייה". למשפחתה של מפאלדה נודע על מותה במחנה הריכוז רק לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. בסיום המלחמה הובאה מפאלדה לקבורה באחוזת משפחתה בהסן.
לאחר מותה
למרות הדחת משפחת המלוכה האיטלקית מהשלטון לאחר מלחמת העולם השנייה זוכה הנסיכה מפאלדה באיטליה לכבוד עקב התנהגותה האמיצה והסיוע שהיא נתנה לאחיה האיטלקיים במחנה הריכוז בוכנוולד.
ממשלת איטליה החליטה בשנת 1997 להנפיק בול מיוחד לזכרה של הנסיכה מפאלדה. בשנת 2002 הפיקה הטלוויזיה הממלכתית באיטליה סרט אודות חייה. כמו כן נחנך פסל לזכרה ברומא.
משפחתה
בשנת 1925 התחתנה מפאלדה עם פיליפ, רוזן הסן, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
טוני ריצ'רדסון
ססיל אנטוניו "טוני" ריצ'רדסון (באנגלית: Cecil Antonio "Tony" Richardson; 5 ביוני 1928 – 14 בנובמבר 1991) היה במאי תיאטרון וקולנוע ומפיק בריטי. זכה בפרס האוסקר על הבימוי של הסרט "טום ג'ונס". היה נשוי לשחקנית ונסה רדגרייב ואביהן של השחקניות נטשה וג'ואלי ריצ'רדסון. ב-1991 נפטר מאיידס בגיל 63.
ביוגרפיה
ריצ'רדסון נולד בעיר שיפלי שביורקשייר בנם של אלזי אוונס וקלרנס אלברט ריצ'רדסון. הוא למד ב"אשוויל קולג'" בעיר הרוגייט וב"וודהם קולג'" שבאוניברסיטת אוקספורד. באופן חסר תקדים נבחר לנשיא אגודת הדרמה של אוניברסיטת אוקספורד (Oxford University Dramatic Society) וגם של מועדון התיאטרון הניסויי (Experimental Theatre Club). כמו כן היה מבקר התיאטרון של מגזין האוניברסיטה.
קריירה
עבודת הבימוי הראשונה שלו הייתה ב-1955 כשביים לטלוויזיה את המחזה "The Apollo of Bellac" מאת המחזאי הצרפתי ז'אן ז'ירודו, עם דנהולם אליוט ונטשה פרי בתפקידים הראשיים. באותו זמן החל להיות פעיל בתנועת "Free Cinema" וביים את הסרט הדוקומנטרי "Momma Don't Allow".
בהיותו חלק מהגל החדש הבריטי הקים יחד עם חבריו ג'ורג' גטשס (Goetschius) וג'ורג' דיוויין את להקת התיאטרון "English Stage Company". הוא ביים את המחזה "הבט אחורה בזעם" של ג'ון אוסבורן בתיאטרון רויאל קורט, ובמקביל מחזה שייקספירי בסטרטפורד-אפון-אייבון. ב-1957 ביים את המחזה הבא של אוסבורן "הבדרן" עם לורנס אוליבייה בתפקיד הראשי כארצ'י רייס, שוב בתיאטרון הרויאל קורט.
ב-1959 ייסד יחד עם ג'ון אוסבורן והמפיק הארי זלצמן את חברת הסרטים "Woodfall Film Productions". סרט הבכורה שהופק בחברה היה הגרסה הקולנועית ל"הבט אחורה בזעם", הסרט העלילתי הראשון שביים ריצ'רדסון. לאחר זאת הפיק ב-1960 את הסרט מוצאי שבת ובוקר יום א' עם אלברט פיני בתפקיד הראשי.
ב-1964 זכה ריצ'רדסון בשני פרסי אוסקר על הסרט טום ג'ונס, פרס הסרט הטוב ביותר ופרס הבמאי הטוב ביותר. בעקבות הזכייה החל לעבוד עם שחקנים ידועי שם כגון ג'ון גילגוד, רוד סטייגר ורוברט מורס ששיחקו בסרטו הבא "אמריקה לאן". הסרט צולם באולפנים בהוליווד. בביוגרפיה שלו הודה ריצ'רדסון שלא היה שותף להערצה הכללית להסקל וקסלר שהיה הצלם והמפיק של "אמריקה לאן".
בין השחקנים שכיכבו בסרטיו היו ז'אן מורו, אורסון ולס, טרוור הווארד, דייוויד המינגס, ניקול ויליאמסון, מריאן פייתפול, ריצ'רד ברטון, אנתוני הופקינס, מיק ג'אגר, קתרין הפבורן, פול סקופילד וג'ודי דנץ'. בין המוזיקאים שאיתם עבד היו אנטואן דוהמל, ג'ון אדיסון ושל סילברסטיין. הוא עבד עם התסריטאים ז'אן ז'נה, כריסטופר אישרווד, מרגריט דיראס, אדוארד בונד ואדוארד אלבי. דרכיהם של ריצ'רדסון ואוסבורן נפרדו ב-1968 עם צילומי הסרט "הסתערות חיל הפרשים". אוסבורן לא רצה לעבור את התהליך המייגע של שכתוב התסריט. לריצ'רדסון הייתה גרסה אחרת לאירועים, בביוגרפיה שלו כתב שאוסבורן כעס על כך שתפקיד קטן בסרט שהיה אמור לשחק ניתן ללורנס הארווי. נקמתו של אוסבורן הייתה ביצירת דמות בשם ריצ'רדסון במחזה "מלון באמסטרדם", דמות של אדם שתלטן ושחצן שכולם שונאים.
מבחינה סגנונית יצירתו של ריצ'רדסון הייתה מגוונת מאוד. הסרט "מדמואזל" צולם בצרפת הכפרית בסגנון הסרט האפל. הסרט "הסתערות חיל הפרשים" היה בסגנון אפי בחלקו וחלקו באנימציה. את סגנון הסרט "נד קלי" אפשר לכנות מערבון-אוסטרלי. הסרטים "צחוק באפלה" ו"איזון עדין" היו בסגנון דרמה-פסיכולוגית, וב"ג'וזף אנדרוז" הוא חזר לסגנון שהשתמש בו ב"טום ג'ונס".
ב-1974 נסע ללוס אנג'לס לעבוד עם סם שפרד על תסריט, והשתקע שם. מאוחר יותר באותה שנה החל לעבוד על הסרט "מהגוני" בכיכובה של דיאנה רוס, אך ברי גורדי שעמד בראש חברת מוטאון פיטר אותו זמן קצר לאחר תחילת ההפקה, וביים את הסרט בעצמו.
ריצ'רדסון הספיק ליצור עוד ארבעה סרטים לפני מותו. האחרון שבהם "שמים כחולים" יצא אחרי מותו, השחקנית ג'סיקה לאנג זכתה בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט.
חיים אישיים
ריצ'רדסון היה נשוי לשחקנית ונסה רדגרייב משנת 1962 ועד לגירושיהם ב-1967. לזוג היו שתי בנות השחקניות נטשה ריצ'רדסון וג'ואלי ריצ'רדסון. הוא עזב את רדגרייב עבור השחקנית הצרפתייה ז'אן מורו אבל השניים לא נישאו. ב-1972 היה לו רומן עם גריזלדה גרימונד, בתה של הפוליטיקאית ג'ו גרימונד. בינואר 1973 נולדה בתם קתרין גרימונד.
ריצ'רדסון היה ביסקסואל אך הודה בכך בפומבי רק אחרי שחלה באיידס. הוא נפטר מסיבוכים של מחלת האיידס ב-1991.
ברשד
ברשד (באוקראינית: Бершадь; בפולנית: Berszad) היא עיר קטנה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יהודי ברשד
בראשית המאה ה-20 חיו בברשד כ-7,000 יהודים, רוב תושביה. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה נערך בעיר פוגרום, בו נרצחו כ-150 יהודים. בתקופה הסובייטית פעלה בעיר מועצה יהודית, והתקיים בה בית ספר יידי. בשנות השלושים נסגרו רוב בתי הכנסת בעיר, ומספר התושבים היהודים בה הצטמצם לכדי כ-4,300 איש.
ב-29 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים והרומנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי, חובת מסירת דברי ערך וחובת ביצוע עבודות כפייה.
עם סיפוח העיר לטרנסניסטריה הרומנית בספטמבר 1941, הוקם בה גטו, אשר יציאת היהודים ממנו נאסרה. לגטו זה העבירו הרומנים כ-20,000 יהודים שגורשו מבוקובינה, מבסרביה ומאודסה, והוא הפך לגטו הגדול ביותר בטרנסניסטריה. בגטו שררו תנאי מחיה קשים ביותר, בעיקר בחורף, ומתוך כ-25,000 יושביו, נותרו בו עד אוגוסט 1942 כ-10,000 יהודים בלבד. בתקופה זו פעלה בגטו מחתרת קטנה, אשר קיימה קשרים עם יחידות פרטיזנים בסביבת העיר. אחדים מחבריה נתפסו מאוחר יותר, והוצאו להורג.
באביב 1943 הוקם סניף של הגסטפו בעיר, ו-1,203 מיהודי הגטו שולחו לעבודות כפייה במיקולייב, בהן מעטים שרדו. ב-2 פברואר 1944 הוצאו להורג 148 מיהודי העיר, לאחר שהתקבל מידע כי הם או בני משפחותיהם קשורים ליחידות פרטיזנים. 80 יהודים נוספים מהגטו הוצאו להורג כעבור מספר ימים. לפני שחרור העיר בידי הצבא האדום רצחו הרומנים בה עוד כמה עשרות יהודים.
בין יהודי העיר מפורסם רבי רפאל מברשד, תלמידו של רבי פנחס מקוריץ.
תחבושת אלסטית
תחבושת אלסטית היא תחבושת גמישה שנועדה ליצירת לחץ מקומי. תחבושות אלסטיות משמשות בדרך כלל לשליטה בנפיחות במפרקים ואיברים פגועים. בעזרת תחבושת אלסטית אפשר לספק מעט תמיכה למפרק פגוע.
עקב רגישות אלרגיות ללטקס בקרב המשתמשים, התחבושת האלסטית המקורית שונתה. בעוד שחלק מהתחבושות האלסטיות מיוצרות עם לטקס, רוב התחבושות אשר נטוו ללא לטקס, מסוגלות לספק לחץ הולם ללא שימוש בגומי. התחבושות האלסטיות המודרניות מורכבות מכותנה, מפוליאסטר ומחוטים גמישים נטולי לטקס. על ידי שילוב של מרכיבים אלו בצורה מגוונת בתחבושת, יצרניות מסוגלות לספק רמות שונות של לחץ. לרוב, מסופקים עם התחבושות האלסטיות קליפסים (תופסנים) מאלומיניום שתפקידם לקבע את התחבושת לאחר שזו הונחה במקומה מסביב למקום הפציעה.
חוק העבד הנמלט 1850
חוק העבד הנמלט 1850 (באנגלית: Fugitive Slave Act of 1850) היה חוק שנחקק על ידי הקונגרס של ארצות הברית ב-18 בספטמבר 1850 כחלק מפשרת 1850 בין מדינות הדרום, שבהן החזיקו בעבדים, לבין מדינות הצפון, שבהן זכו האפריקאים אמריקאים לחופש. היה זה אחד מן החוקים אשר עוררו מחלוקת במידה רבה ביותר, מתוך פשרת 1850. החוק עורר חרדות במדינות הצפון מפני קונספירציה של בעלי העבדים. החוק קבע כי כל העבדים שנמלטו מאדוניהם יושבו לחזקתם. אנשי התנועה לביטול העבדות כינו את החוק "חוק כלבי הדם" על שם כלבי הדם בהם עשו שימוש במצוד אחר עבדים נמלטים.
רקע
בשנות ה-40 של המאה ה-19 נמלטו מדי שנה מאות עבדים מאדוניהם בדרום לעבר מדינות הצפון ובכך הביאו לערעור היציבות של מוסד העבדות במדינות הדרום שלהן גבול עם מדינות שבהן אין עבדות.
חוק העבד הנמלט 1793 היה חוק פדרלי שנכתב מתוך כוונה לקבוע מנגנונים משפטיים ליישום סעיף 4 לפרק השני של חוקת ארצות הברית, אשר קבע את החובה להשיב עבדים נמלטים. מטרת החוק הייתה לאלץ את רשויות המדינות בהן בוטלה העבדות להשיב עבדים לאדוניהם.
חלק ממדינות הצפון חוקקו "חוקי חירות אישית" המחייבים משפט מושבעים בטרם יוחזר אדם המואשם בהיותו עבד נמלט למדינות הדרום. זאת כדי למנוע חשש שתושבים אפריקאים אמריקאים יחטפו לעבדות. במדינות אחרות נאסר על שימוש בבתי המעצר המקומיים כדי לסייע לאנשי ממשל במעצר ובהשבה של נמלטים. במקרים מסוימים חברי מושבעים סירבו להרשיע בני אדם שהועמדו למשפט בהתאם לחוק הפדרלי משנת 1793. יותר מכך, תושבים מקומיים באזורים מסוימים נלחמו באופן פעיל בניסיונות לתפוס נמלטים ולהשיבם לדרום. בכל מקום שלא היה קשור לעבדות השמיעו קולם אנשי התנועה לביטול העבדות.
בית המשפט העליון של מיזורי קבע באופן שגרתי כי הסעת עבדים מרצון לשטחי מדינות שביטלו את העבדות, מתוך כוונה לשכנם שם באופן זמני או קבוע, הפך אנשים אלה לחופשיים באופן אוטומטי. החוק משנת 1793 התמודד רק עם תופעת העבדים שנמלטו למדינות חופשית ללא הסכמת אדוניהם. בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע בפרשת פריג נגד פנסילבניה (1842) כי מדינות לא מחויבות להציע עזרה במצוד או בלכידה של עבדים, ובכך גרם לערעור ניכר במעמדו של החוק משנת 1793.
החוק
כדי לחזק את הוראות החוק משנת 1793, חוק העבד הנמלט 1850 קבע כי כל מרשל של ארצות הברית או איש ממשל אחר אשר אינו עוצר מי שמואשם בהיותו עבד נמלט יהיה חייב בקנס של 1,000 דולר. מעת שנחקק הוטלה חובה על אנשי משטרה בכל מקום לעצור כל אדם שנחשד בהיותו עבד נמלט, וזאת על בסיס הודעה בשבועה של בעל עבדים. החשוד לא היה יכול לדרוש לעמוד למשפט בפני חבר מושבעים, או להעיד מטעם עצמו. בנוסף, כל אדם שסייע לעבד נמלט בכך שנתן לו מזון או מקלט דינו היה מאסר חצי שנה וקנס של 1,000 דולר. אנשי חוק שעצרו עבד נמלט היו זכאים לבונוס בשכרם או לקידום במקום עבודתם. כיוון שהחשודים בהיותם עבדים נמלטים לא זכו עוד למשפט, הדבר הוביל לתפיסת אפריקאים אמריקאים חופשיים רבים שהובלו לעבדות ללא זכות להגן על עצמם כנגד ההאשמות שהוטחו בהם.
ביטול החוק הלכה למעשה
בחודש נובמבר 1850 אישר בית המחוקקים של ורמונט חוק הביאס קורפוס, המטיל חובה על הרשות השופטת ועל רשויות אכיפת החוק לסייע לעבדים נמלטים שנתפסו. החוק המקומי בוורמונט הפך למעשה את החוק הפדרלי לחוק שלא ניתן לאוכפו במדינה וגרם לסערת מחלוקת בארצות הברית כולה, כיוון שהיה זה מקרה שבו מדינה חברה באיחוד מדינות ארצות הברית מבטלת למעשה חוק פדרלי שתוקפו בכל המדינות. אחד הדוברים הבולטים בתנועה לביטול העבדות, ג'ון גרינליף ויטיאר, קרא לחוקים דומים במדינות אחרות והגביר עוד יותר את הסערה במדינות הדרום. מושל מדינת וירג'יניה, ג'ון ב. פלויד, הזהיר כי חקיקה מבטלת דוגמת ורמונט עלולה לדחוף את מדינות הדרום לפרישה מן האיחוד, בעוד הנשיא מילרד פילמור איים כי יפעיל את הצבא כדי לאכוף את חוק העבד הנמלט במדינת ורמונט. איומים אלה לא התממשו.
ביטול חוק העבד הנמלט אד הוק אירע כאשר חברי מושבעים זיכו אנשים שהובאו בפניהם בחשד להפרת החוק. מזכיר המדינה דניאל ובסטר היה מן התומכים הבולטים בחוק העבד הנמלט. הוא רצה בהרשעות פומביות ובולטות של מי שהפרו את החוק. זיכויים על ידי חברי מושבעים מוטטו את שאיפותיו לנשיאות ארצות הברית ופגעו במאמציו ברגע האחרון להביא לפשרה בין מדינות הדרום לצפון. ובסטר עמד בראש התביעה כאשר נאשמים עמדו לדין באשמת הצלת אדם בשם שדרך מינקינס בשנת 1851 מאנשי חוק בבוסטון אשר התכוונו להשיבו לבעליו. חבר המושבעים זיכה את כל הנאשמים. ניסיונותיו של ובסטר לאכוף חוק דחוי בעיני הציבור בצפון כשלו ומפלגתו העדיפה להציב מועמד אחר על פניו לנשיאות.
השפעת החוק
חוק העבד הנמלט 1850, הציב בעיה בפני תושבים מתנגדי עבדות במדינות הצפון, כיוון שהטיל עליהם ועל מוסדותיהם אחריות אישית לאכיפת חוקי העבדות. כל מי שפעל לביטול העבדות התמודד עם ברירה מיידית בין הפרת חוק שבעיניהם היה לא צודק, לבין התנהגות הנוגדת את מצפונם ואמונותיהם.
חוק העבד הנמלט הביא לתגובה מתריסה מצד פעילי התנועה לביטול העבדות. אב כנסייה מתודיסטית בעיר סירקיוז במדינת ניו יורק, הכומר לותר לי, כתב בשנת 1855:
הדברים לא היו רחוקים מן המציאות. שנים ספורות לפני שהתפרסמו, בשנת 1851, במקרה הידוע בשם "הצלת ג'רי" (Jerry Rescue), פעילי התנועה לביטול העבדות שחררו בכוח עבד נמלט שעמד להישלח בחזרה לאדוניו בדרום והבריחו אותו בהצלחה אל מעבר לגבול קנדה.
מתנגדים אחרים לחוק, כמו המנהיגה האמריקאית אפריקאית הארייט טאבמן התייחסו לחוק כאל מכשול אחד נוסף בדרך להשגת מטרתם. התגובה הברורה ביותר הייתה הפיכתה של קנדה ליעד המועדף על עבדים נמלטים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית הגנרל בנג'מין באטלר הצדיק את סרובו להשיב עבדים נמלטים למדינות הדרום בהתאם לחוק, בכך שמאחר ומדינות האיחוד ומדינות הקונפדרציה נמצאות במצב מלחמה, ניתן להחרים את העבדים הנמלטים ולשחררם, כאילו היו שלל מלחמה. אף מדינות הדרום טענו כי חוק העבד הנמלט תקף אך ורק במדינות הצפון, ומעת שפרשו מן האיחוד אין לחוק עוד תוקף במדינות הדרום.
החלטה 1934 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 1934, שהתקבלה פה אחד ב-30 ביוני 2010, לאחר ששקלה דו"ח של המזכ"ל באן קי-מון בנוגע לכוח המשקיפים בהתנתקות של האו"ם (האונדו"ף), האריכה המועצה את המנדט שלה בשישה חודשים נוספים עד 31 בדצמבר 2010.
קלואיד
קלואיד היא תופעה של הצטלקות יתר, הנובעת מיצירה עודפת של רקמת חיבור (חלבון קולגן), ומנגנון לא תקין של ריפוי פצעים, הצטלקות לא תקינה של העור לאחר חתך או פציעה. ישנן שיטות שונות לטיפול, ביניהן טיפול בהקפאה בחנקן נוזלי. התופעה נפוצה במיוחד אצל כהי עור ויכולה להופיע ברמות חומרה שונות.
החלטה 1934 של מועצת הביטחון של האו"ם
האונדו"ף הוקם בשנת 1974 בהחלטה 350 כדי לפקח על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה לאחר מלחמת יום הכיפורים.
אזיליה בנקס
אזיליה אמנדה בנקס (באנגלית: Azealia Amanda Banks; נולדה ב-31 במאי 1991) היא ראפרית, זמרת, פזמונאית ושחקנית אמריקאית. כבר בגיל צעיר התעניינה בנקס במוזיקה ובתיאטרון ולמדה בתיכון לה גוארדיה לאמנויות הבמה. בשנת 2008 אימצה בנקס את השם "$Miss Bank", החלה לפרסם שירים שלה דרך הרשת החברתית מייספייס ולאחר מכן, בגיל 17, הוחתמה בנקס בחברת התקליטים "XL Recordings". מאוחר יותר הוחתמה בנקס בחברות התקליטים אינטרסקופ ופולידור.
החלטה 1934 של מועצת הביטחון של האו"ם
מועצת הביטחון קראה ליישם את החלטה 338 (1973) שדרשה לקיים משא ומתן בין הצדדים להסדר שלום של המצב במזרח התיכון. היא בירכה על המאמצים של האונדו"ף ליישם את מדיניות אפס הסובלנות של המזכ"ל בנושא ניצול והתעללות מינית.
אזיליה בנקס
הסינגל הראשון של בנקס "212", בהשתתפות לייזי ג'יי, יצא לאור בשנת 2011 כחלק מהמיני-אלבום הראשון של בנקס, 1991.
החלטה 1934 של מועצת הביטחון של האו"ם
לבסוף, המזכיר הכללי התבקש לדווח לפני תום המנדט של האונדו"ף על צעדים ליישום החלטה 338 והתפתחויות במצב.
אזיליה בנקס
קריירה
בגיל עשר החלה בנקס להופיע במחזות זמר באוף ברודוויי ולמדה בתיכון "לה גוארדיה לאומניות הבמה" שבמנהטן. בגיל 16 נשלחה בנקס לאודישנים ל-TBS, ניקלודיאון וחוק וסדר, אך לא התקבלה. בנקודה זו החליטה בנקס לזנוח את קריירת המשחק, ובעקבות זאת החלה לכתוב שירי ראפ ו-R&B כפורקן יצירתי. במקום לסיים את לימודיה בתיכון התמקדה בנקס בחלומה להיות זמרת. ב-9 בנובמבר 2008, בשם "$Miss Bank", פרסמה בנקס באינטרנט את השיר הראשון שהקליטה, "Gimme a Chance". באותה השנה הוחתמה בנקס בחברת התקליטים אקס-אל רקורדינגס, אך עזבה אותה לאחר מכן.
2011–2012: 1991 ו-Fantasea
בעקבות עזיבתה את חברת התקליטים XL Recordings, זנחה בנקס את השם "$Miss Bank" והחלה להשתמש בשמה, אזיליה בנקס, כשם הבמה שלה. באותה תקופה עברה בנקס למונטריאול, שם העלתה גרסאות דמו של שיריה, ביניהם השיר "L8R" וקאבר לשיר "Slow Hands" של אינטרפול. לאחר שפג תוקפה של הוויזה הקנדית שלה, חזרה בנקס לניו יורק, שם התפרנסה ממכירת מחזיקי מפתחות במועדון ג'אז במנהטן ומריקוד במועדון חשפנות בקווינס. בנקס תיארה את התקופה הזו בחייה ואמרה כי "בתקופה הזאת הייתי ממש מדוכאת, לא היה לי מנהל, לא היה לי בן זוג, לא היו לי חברים ולא היה לי כסף. עבדתי במועדון חשפנות וניסיתי לא לומר את המילים הלא נכונות ולהיגרר לריב עם הבנות".
החלטה 1934 של מועצת הביטחון של האו"ם
בזמן קבלת החלטה 1934,עמד בראשות האונדו"ף הגנרל הפיליפיני נטליו אקרמה השלישי.
אזיליה בנקס
2011–2012: 1991 ו-Fantasea
בספטמבר 2011 פרסמה בנקס הורדה חינמית לשיר "212", שיצא לאור כסינגל הראשון שלה מהמיני-אלבום הראשון שלה "1991". הסינגל זכה להצלחה במצעדי סינגלים של מדינות אירופה, ביניהן בריטניה, שם הגיע למקום ה-12. פחות משנה לאחר מכן, ב-28 במאי 2012, יצא לאור המיני-אלבום "1991", שהגיע למעמד פלטינה באוסטרליה, ובנוסף באותו החודש הודיעה בנקס על כוונתה להוציא מיקסטייפ בשם "Fantasea". המיקסטייפ פורסם בעמוד הטוויטר של בנקס ב-11 ביולי באותה השנה.
2013–2016: Broke with Expensive Taste
בשנת 2012 הודיעה בנקס כי אלבום האולפן הראשון שלה יקרא "Broke with Expensive Taste" וציינה כי צפויים להכלל בו שיתופי פעולה עם טוקו יאסאדה, תיאופילוס לונדון, קווין חוסיין ואריאל פינק. לפי בנקס, הסינגל הראשון מהאלבום היה אמור להיות השיר "Miss Amor", אך לבסוף, בינואר 2013, הוחלט להוציא את השיר "Yung Rapunxel" במקומו, שיצא לאור במרץ באותה השנה דרך SoundCloud.
במאי 2013 הודיעה בנקס כי השיר "ATM Jam" בהשתתפות פארל ויליאמס צפוי לצאת לאור כסינגל השני מהאלבום. השיר יצא לאור כחודש לאחר מכן, אך לאחר הוצאתו הודיעה בנקס כי השיר לא יופיע באלבומה. באוגוסט 2013 הודיעה בנקס כי היא מתכננת להוציא מיקסטייפ נוסף שיהווה המשך למיקסטייפ הקודם שלה "Fantasea", שיקרא "Fantasea II: The Second Wave". בפברואר 2014 הודיעה בנקס כי אלבומה צפוי לצאת לאור במהלך הקיץ של אותה השנה.
הסינגל השני מאלבומה, "Heavy Metal and Reflective", יצא לאור ב-28 ביולי 2014 דרך חברת התקליטים של בנקס, Azealia Banks Records. הקליפ לשיר, שפורסם בערוץ היוטיוב של בנקס ב-5 באוגוסט, מציג באופן סמלי את שחרורה של בנקס מחברת התקליטים בה הייתה חתומה עד הוצאת השיר, אינטרסקופ רקורדס. כחודש לאחר מכן, ב-23 בספטמבר, יצא לאור הסינגל השלישי מהאלבום, "Chasing Time".
אלבום הבכורה של בנקס יצא לאור ב-6 בנובמבר 2014 לחנות האייטונס ללא הודעה מוקדמת. בריאיון למגזין NME הודיעה בנקס כי היא כעת סיימה חצי מהעבודה על אלבומה הבא, "Business & Pleasure", וכי הוא צפוי לצאת לאור בשנת 2016.
בפברואר 2015 הצטלמה בנקס בעירום למגזין "פלייבוי". ב-26 במאי פורסם באתר מגזין המוזיקה בילבורד כי בנקס צפויה להופיע בסרט הדרמה המוזיקלית "Coco" של הראפר ריזה.
באוגוסט 2015 הודיעה בנקס בחשבון הטוויטר שלה על כוונתה להוציא מיקסטייפ בספטמבר באותה השנה, ומאוחר יותר, במרץ 2016, להוציא את אלבום ההמשך למיקסטייפ הראשון שלה "Fantasea".
בפברואר 2016 הוציאה בנקס את הסינגל "The Big Big Beat" מהמיקסטייפ השני שלה, Slay-Z, שיצא לאור ב-24 במרץ 2016. המיקסטייפ פורסם תחילה להורדה בחינם, וביולי 2017 יצא מחדש דרך חנות האייטונס ושירותי הסטרימינג תחת חברת התקליטים העצמאית של בנקס, Chaos & Glory. בגרסה המחודשת כלל המיקסטייפ את רצועת הבונוס "Crown". השיר הופק על ידי המפיק הקנדי לוניס, שעבד עם בנקס גם במיקסטייפ הקודם שלה, Fantasea.
2017–הווה: CheapyXO ופרויקטים עתידיים
בתחילת שנת 2017 השיקה בנקס חנות מקוונת בשם CheapyXO הכוללת מרצ'נדייז ומוצרי טיפוח מקוריים.
בשנת 2017 שיחקה בתפקיד ראשי של קוקו בסרט המוזיקלי "אהבה בלי חרוזים", לצד קומון, ובבימויו של הראפר ריזה.
ב-31 בינואר 2018 הודיעה בנקס כי חתמה על חוזה על סך מיליון דולר עם חברת התקליטים אנטרטיינמנט ואן. בהמשך השנה הוציאה בנקס מספר סינגלים נוספים, הראשון מביניהם הוא השיר Movin' On Up, שאותו ביצעה בנקס בסרט "Love Beats Rhymes". השיר יצא לאור כסינגל עצמאי ב-9 במרץ 2018. ב-6 באפריל 2018 הוציאה בנקס את השיר "Anna Wintour", שנועד להיות הסינגל הראשון מאלבומה הבא.
ב-7 במאי 2018 הגיעה בנקס לישראל, והופיעה במועדון הבארבי שבתל אביב. לאחר הופעתה פרסמה בנקס שחוותה מספר מקרי גזענות במהלך שהותה בישראל, וכתוצאה מכך היא אינה מתכננת לחזור להופיע שנית.
ב-6 ביולי 2018 פרסמה בנקס סינגל נוסף, "Treasure Island".
ב-20 בדצמבר 2018 יצא לאור המיני-אלבום השני של בנקס, Icy Colors Change. אלבום זה הוא פרויקט חג מולד עליו עבדה בנקס משנת 2017, בה פרסמה את השיר Icy Colors Change. שבוע לפני הוצאתו, פרסמה בנקס גרסת כיסוי לשיר What Are You Doing New Year's Eve?, שהיוותה סינגל שיווקי לקידום האלבום.
בשנת 2019, לאחר שעזבה את חברת התקליטים אנטרטיינמנט ואן, הודיעה בנקס בחודש מאי כי היא עובדת על פרויקט חדש בשם "Yung Rapunxel: Pt. II". הפרויקט פורסם ב-11 בספטמבר באותה השנה דרך ערוץ הסאונדקלאוד של בנקס, כרצועה באורך של כחצי שעה המורכבת ממספר שירים מחוברים. מאוחר יותר באותה השנה הסירה בנקס את הרצועה מהערוץ.
ב-16 בדצמבר 2019 פרסמה בנקס את השירים "Count Contessa" ו-"Pyrex Princess" בשירותי הסטרימינג. השיר "Pyrex Princess" פורסם קודם לכן ב-22 באוגוסט 2018, אך הוסר בהמשך, והשיר "Count Contessa" פורסם לראשונה בשנת 2013 דרך ערוץ הסאונדקלאוד של בנקס כחלק מאלבומה העתידי "Fantasea II: The Second Wave", ואף פורסם קליפ לשיר בשנת 2015.
בשנת 2020 השיקה בנקס את הפודקאסט שלה, "Cheapy's Two Cents", דרך אתר החנות CheapyXO, ופרסמה במהלך הרבעון הראשון של השנה מספר סינגלים דרך שירותי הסטרימינג. הסינגל הראשון היה גרסת הכיסוי של בנקס לשיר "Slow Hands" של אינטרפול, אותה פרסמה בנקס בשנת 2010 באופן עצמאי. אחריו פרסמה את השירים "Salchichón" ו-"1-800-Nu-Checks", שהופקו על ידי Onyx. ב-9 ביוני באותה השנה פרסמה בנקס את השיר "Black Madonna", בו משתתף לקס לוגר, כסינגל הראשון מאלבומה Business & Pleasure.
מחלוקות
בינואר 2013 הסתכסכה בנקס עם הבלוגר פרז הילטון בטוויטר. תחילה היה הוויכוח בין בנקס ובין הראפרית אנג'ל הייז, אך הילטון תמך בהייז וכינה את בנקס "כלבה בעלת עור פחם", ובתגובה כינתה בנקס את הילטון "הומו מתוסבך". הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה טענה נגד אמירותיה של בנקס כי "ללא קשר לכוונותיה, מה שחשוב הוא המשמעות שניתנת למילה על ידי מי ששומע אותה והנזק שהדבר גורם". בנקס הגיבה על ההערה בהשוואה לשימוש במילה "כושי" בתרבות ההיפ הופ ואמרה "למה דברים כמו רציחות, מין ואלימות וכדומה מקבלים, וכשאני מכנה הומו לבן 'הומו' הרגשות שלו חשובים יותר".
חודש לאחר מכן בנקס לקחה חלק בוויכוח נוסף כאשר פרסמה רמיקס לשיר "Harlem Shake" של המפיק באואר בהשתתפותה, אותו ביקש באואר למחוק. לאחר מכן העלתה בנקס מחדש את הרמיקס, יחד עם מיילים מבאואר המראים כי הוא אהב את הגרסה בה משתתפת בנקס, אך ביקש ממנה למחוק אותה כי רצה שהראפר ג'וסי ג'יי ישתתף בשיר במקומה. לאחר הוויכוח פרסמה בנקס בטוויטר הודעה המיועדת לבאואר, בה כתבה "אתה יכול לטבוע בהומוסקסואליות". בתגובה לכך ציין ארגון הלהט"ב כי בפעם האחרונה שהשתמשה בנקס בביטויים מהסוג הזה המכירות של אלבומה עלו ב-18 אחוזים. ב-8 ביוני 2014 התנצלה בנקס על אמירותיה.
בשנת 2016 יצאה בנקס בהתכתבויות זועמות ובביטויים הומופוביים וגזעניים נגד הזמר הבריטי זאין מאליק, על עימות שהחל בטוויטר ובנוסף על דמיון במוצגים החזותיים בקליפ "LIKE I WOULD" של מאליק לקליפ של בנקס לשיר "Chasing Time".
בפברואר 2021, בנקס הואשמה בכך שהעירה הערות טרנספוביות לאחר שהודיעה על אירוסיה לריידר ריפס. היא טענה שמאחר שהתארסה לאדם יהודי היא הפכה אוטומטית ליהודייה, ולאחר שאנשים ענו לה על כך, וכתבו שאירוסיה לא הפכו אותה ליהודייה, היא השוותה את אירוסיה לאנשים טרנסג'נדרים, ואמרה שאם מישהו יכול לעבור ניתוח להתאמה מגדרית ולהזדהות כאישה, אז היא יכולה לקרוא לעצמה "יהודייה" אחרי שהתארסה ליהודי. היא גם כתבה שכל הנשים הטרנסיות היו "בחורים הומואים חתיכים עם המון איפור וניתוחים פלסטיים".
חמישיית הג'קסונים
חמישיית הג'קסונים (באנגלית: The Jackson 5) הייתה להקת פופ-ריתם אנד בלוז-דיסקו מצליחה, שכל חבריה היו בניהם של ג'וזף וקתרין ג'קסון. סולן הלהקה היה מייקל ג'קסון, שיצא בזכותה לקריירת סולו מצליחה אף יותר.
רקע
משפחת ג'קסון הייתה משפחה ממעמד הפועלים, מהעיר גארי שבאינדיאנה, ארצות הברית, בת תשעה ילדים (מלבד חברי הלהקה היה עוד אח, רנדי, ועוד שלוש אחיות: רבי, לה טויה וג'נט). האם, קתרין, השתייכה לעדי יהוה, וגידלה את ילדיה על פי אמונתה. האב, ג'ו, עבד כפועל בבית חרושת לפלדה, והופיע לעיתים עם להקת הרית'ם אנד בלוז "The Falcons", יחד עם אחיו לות'ר. הוא גידל את ילדיו באופן קשוח ושתלטני כך שהמוזיקה הייתה המפלט של הילדים מצרות היומיום. שלושת בניו הבוגרים, ג'קי, טיטו וג'רמיין נהגו לשאול את הגיטרה של אביהם, ללא הסכמתו. ג'ו, גילה זאת לבסוף לאחר שטיטו קרע את אחד המיתרים. למרות כעסו הרב והעונש שהטיל על טיטו, הוא הבחין כי לבניו יש כישרון מוזיקלי, וניתן להשתמש בכך כדי לזכות בעושר ובתהילה.
תחילת הדרך
בשנת 1962 החלו ג'קי, טיטו וג'רמיין להופיע באזור העיר גארי בהרכב הנקרא "The Jackson Brothers". בהרכב השתתפו גם שכניהם של משפחת ג'קסון: מילפורד הייט, כמתופף, וריינוד ג'ונס על הקלידים. בתחילה שימש ג'ו כמנהל הלהקה במשרה חלקית, אולם בהמשך התפטר מעבודתו והתמסר לחלוטין ללהקה. ג'רמיין היה הזמר הראשי ונגן הבס ואילו טיטו תיפקד כגיטריסט.
ב-1963 הצטרפו ללהקה שני האחים הקטנים, מרלון ומייקל, לאחר שכבר אז הפגינו יכולות שירה וריקוד. מייקל החליף את ג'רמיין כזמר הראשי של הלהקה באמצע שנת 1967. שירלי קארטמן, מורה למוזיקה בחטיבת הביניים בה למד טיטו, הבחינה בפוטנציאל המוזיקלי של הלהקה, ושימשה להם כמנטור. באותה תקופה אימצו חברי הלהקה את השם "The Jackson Five" כשם להקתם. בהמשך הופיעו באופן אינטנסיבי באינדיאנה, ולאחר שזכו בתחרות כישרונות צעירים חשובה ב-1966 (בה ביצעו גרסת כיסוי ללהיט של הטמפטיישנס, "My Girl") החלו לקיים הופעות באופן מקצועי בשיקגו, אילינוי ומזרח ארצות הברית. חלק גדול מהופעותיהם היו במועדונים של קהילת האפרו-אמריקאים.
שפחה
שפחה היא צורת הנקבה של עבד. לרוב השפחות הועסקו במשק הבית וכפילגשים.
חמישיית הג'קסונים
תחילת הדרך
קארטמן הצליחה להשיג ללהקה חוזה הקלטות בחברת התקליטים המקומית "Steeltown" והלהקה החלה לעבוד על אלבום הבכורה. הסינגל הראשון שהוציאה נקרא "Let Me Carry Your Schoolbooks" שהפך ללהיט מקומי. שנה אחר כך הוציאו את הסינגל "We Don't Have to Be Over 21) To Fall in Love)". לחמישיית הג'קסונים היו מספר מעריצים בתחילת הדרך, ביניהם צמד זמרי הרית'ם אנד בלוז Sam & Dave, אשר עזרו ללהקה להבטיח מקום בתחרות חובבים ידועה בתיאטרון אפולו שבהארלם, ניו יורק. הלהקה זכתה בתחרות זו ב-13 באוגוסט 1967, דבר שדרבן את חברת התקליטים "מוטאון" להחתים אותה על חוזה הקלטות. ההחתמה נערכה בנובמבר 1968, לאחר שנשיא החברה, ברי גורדי, התמהמה באשר להעסקתם, בשל היותם קטינים. בעקבות ההחתמה, עברה החמישייה, יחד עם אביהם, להתגורר בקליפורניה. באוגוסט 1969 עשו את הופעת הבכורה הטלוויזיונית שלהם, בטקס מלכת היופי האפרו-אמריקנית של ארצות הברית, שהתקיים במדיסון סקוור גארדן, ניו יורק. בטקס זה ביצעו את הלהיט של אייזלי בראדרז, "It's Your Thing".
שפחה
עבדות
בדרך כלל העבד יכול לקבל את מזונו וצרכיו האחרים מידי אדונו, ועליו לבצע כל עבודה שתידרש ממנו. פירותיה של עבודה זו יהיו לאדון. זאת בניגוד לעובד השכיר, הנהנה ממשכורת ואיננו תלוי באופן בלעדי במעסיקו לסיפוק מחייתו, מה גם שהשכיר עושה זאת מרצון בעוד שהעבדות נכפית. העבד שונה מהצמית הפיאודלי. שעבוד הצמית לאדונו מתבטא בתשלום מס, והוא אחראי לאספקת צרכיו. לעבד, לעומת זאת, אין בעלות על גופו ועל תוצרי מלאכתו, ואף את צורכי הקיום המינימליים שלו אין הוא משיג בעבודתו, אלא כלחם חסד מבעליו.
חמישיית הג'קסונים
השפעה
המוזיקה של חמישיית הג'קסונים הושפעה מרבים מהשמות הגדולים של שנות השישים כמו להקות הפאנק המשפחתיות "Sly & the Family Stone" ו"אייזלי בראדרז", חלוץ הסול מרווין גיי, להקת הדו-וופ, "The Teenagers", וזמרי הסול: וילסון פיקט, ג'קי וילסון, סטיבי וונדר, ז'ו טקס וג'יימס בראון.
שפחה
עבדות
סעיף ד' של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם אוסר על קיום עבדות, שעבוד בני אדם, וסחר בעבדים. העבדות הוצאה מחוץ לחוק בכל מדינות העולם, אך בפועל מתקיימות גם כיום צורות של עבדות, שקורבנותיהן הן בעיקר ילדים ונשים, בכמה ממדינות העולם השלישי. העבדים בהיסטוריה היו לעיתים קרובות ממוצא גזעי, אתני או דתי השונה מזה של משעבדיהם. תקופת עבדותם החלה בחטיפה או בנפילה בשבי במלחמה. סיבות לעבדותם של אנשים לבני עמם היו בדרך כלל הרשעה בפשע או חוסר יכולת לפרוע חוב. לעיתים נאסף תינוק נטוש לבית משפחה שגידלה אותו כעבד. ילדיהם של עבדים נעשו לרוב לעבדים בעצמם.
חמישיית הג'קסונים
הפריצה
אלבום הבכורה של חמישיית הג'קסונים נקרא "Diana Ross Presents The Jackson 5" והופץ בארצות הברית ב-18 בדצמבר 1969. בתוך חודשים ספורים הפכה חמישיית הג'קסונים להצלחה מסחרית גדולה. הסינגל היחיד ששוחרר מתוכו, "I Want You Back" (כשהבי-סייד שלו היה גרסת כיסוי לשירם של המירקלס, "Who's Lovin' You"), הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי ולמקום השני בבריטניה. האלבום, אשר מכר ארבעה מיליון עותקים בארצות הברית, כלל מספר גרסאות כיסוי של אמנים מוכרים כסטיבי וונדר, הטמפטיישנס ו"Sly & the Family Stone".
שפחה
עבדות
על פי ארגון העבודה העולמי, גם היום נמצאים מעל 40 מיליוני בני אדם במצב של עבדות מודרנית. רוב עצום מנפגעי העבדות המודרנית (70%) הן נשים
חמישיית הג'קסונים
הפריצה
האלבום השני של הלהקה, ABC, יצא לחנויות במאי 1970, ומתוכו שוחררו הסינגלים "ABC" ו-"The Love You Save". אלבומה השלישי, Third Album, יצא בספטמבר 1970, ומתוכו שוחרר הסינגלים "I'll Be There" ו-"Mama's Pearl". שלושת הסינגלים "ABC" ו-"The Love You Save" ו-"I'll Be There" הגיעו למקום הראשון במצעד בילבורד האמריקאי ו-"Mama's Pearl" הגיע למקום השני. בספטמבר 1970, חודש לאחר יציאת האלבום Third Album, הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי, Jackson 5 Christmas Album.
שפחה
בתורה ובהלכה
מושג העבדות קיים בתורה ובהלכה היהודית. בתורה המושג שפחה ניתן לנשים ששירתו את בעלת הבית כגון הגר השפחה של שרה, זלפה השפחה של לאה ובלהה השפחה של רחל. בכל אחד מדוגמאות אלו האדונית נתנה את שפחתה לבעלה כדי שתשמש כפילגש ותלד לו ילדים.
חמישיית הג'קסונים
הפריצה
מאז הוצאת אלבומה הראשון החלה בארצות הברית הג'קסון-מאניה: חמישיית הג'קסונים הפכה להרכב המרכזי של "מוטאון", על חשבון הסופרימס, כש"מוטאון" משווקת את המותג חמישיית הג'קסונים על מוצריו הנלווים. בנוסף, נוצרה סדרת אנימציה שבועית בשם "The Jackson 5ive", אשר עקבה אחר הקריירה של הלהקה. הסדרה שודרה במשך שתי עונות (בשנים 1971–1973).
שפחה
בתורה ובהלכה
שפחה כנענית מאורסת קרויה "שפחה חרופה", ויש מחלוקת האם מדובר בשפחה ודאית או במי שהיא בת חורין למחצה.
חמישיית הג'קסונים
הפריצה
למרות שמועות על עזיבתם של ג'קי, ג'רמיין ומייקל את חמישיית הג'קסונים, השלושה פיתחו את קריירות הסולו שלהם במקביל לפעילות הלהקה, כך שזו המשיכה לפעול.
ביוני 1972, התחתן טיטו, עם די-די, חברתו מהתיכון. בדצמבר 1973, התחתן ג'רמיין עם הייזל, בתו של נשיא "מוטאון", ברי גורדי, לאחר רומן מתוקשר וחרף התנגדות אביו.
המעבר ל"CBS Records"
בין השנים 1972–1975, איבדה הלהקה מהפופולריות שלה ולא הצליחה לשחזר את הצלחתה בראשית שנות השבעים, אף על פי ההצלחה היחסית במכירות ובמצעדי המוזיקה. להיטם הגדול באותה תקופה היה "Dancing Machine", אשר הגיע למקום השני במצעד הבילבורד האמריקאי. בהמשך העשור הפכו חברי הלהקה לבולטים שבאמני הדיסקו של שנות השבעים.
ב-1975 החליט ג'ו להחתים את להקתו בחברת התקליטים "CBS Records", אשר איפשרה קבלת תמלוגים בסך 20% מכל מכירת תקליט לחברי הלהקה, זאת בהשוואה ל-2.8% בחברת "מוטאון". בנוסף, חברת "CBS Records" הסכימה לתת ללהקה חופש אמנותי מוחלט המתבטא בכתיבה והפקת השירים באופן עצמאי, ללא סיוע של מפיקים חיצוניים. כתגובה לכך, החליטה חברת "מוטאון" לתבוע את הלהקה בשל הפרת חוזה, אולם בסופו של דבר ויתרה. עם זאת, כפתה "מוטאון" על הלהקה לשנות את שמה, לאחר ש-"The Jackson 5" הפך לאחד מסימניה הבולטים של "מוטאון". אי לכך, הלהקה שינתה את שמה ל-"The Jacksons". מנגד, החליט ג'רמיין להישאר ב"מוטאון", כדי לפתח את קריירת הסולו בה החל שלוש שנים קודם לכן. רנדי בן ה-14, בן הזקונים של משפחת ג'קסון, החליף את ג'רמיין בלהקה, בהמשך להיותו חבר בלתי רשמי בה עוד משנת 1972.
בשנים 1976–1977, תחת "CBS Records", הוציאה הלהקה שני סינגלים אשר הפכו לשניים מלהיטיה המצליחים: "Enjoy Yourself" (מקום שישי בארצות הברית) ו"Show You the Way to Go" (מקום ראשון בבריטניה).