cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טרומן קפוטה
תולדות חייו
קפוטה היה חבר מילדות ולכל אורך חייו של הסופרת נל הרפר לי, שהייתה שכנתו במונרוויל. יש האומרים שהוא היה הדגם על פיו בנתה את הדמות של "דיל" בספרה רב-המכר "אל תיגע בזמיר". לי סייעה רבות לקפוטה בתחקיר שלו לצורך כתיבת "בדם קר". את ההשראה לספר קיבל מידיעה בעיתון, שתיארה מקרה רצח לא מוסבר של משפחה בת ארבע נפשות בקנזס הכפרית. הספר היה לרב-מכר בינלאומי והוא, לצד הנובלה "ארוחת בוקר בטיפאני", בין יצירותיו הידועות ביותר. שני הספרים האלה עובדו גם לסרטי קולנוע מצליחים.
קפוטה חיבר מספר תסריטים לקולנוע (הנודע שבהם לסרטו של ג'ון יוסטון "הכה בשטן", 1954) וכמה מחזות (בין היתר, המחזמר "בית הפרחים"). הוא אף שיחק בשלושה סרטי קולנוע (באחד מהם דיבב דמות מצוירת) ובשתי סדרות. בתחילת שנות ה-70 התארח מספר פעמים בתוכניתו של ג'וני קרסון, מעשה שלא היה מקובל על סופרים באותה תקופה.
חומט ענק
חֹמֶט עֲנָק (שם מדעי: Corucia zebrata) הוא מין של לטאה ממשפחת החומטיים המצוי רק באיי דרום אוקיאניה והוא מין החומט הגדול בעולם, כשאורכו המקסימלי מגיע ל-81 ס"מ, כשהזכרים גדולים מעט מהנקבות. מין זה יחידי בסוגו.
טרומן קפוטה
תולדות חייו
קפוטה, הומוסקסואל גלוי, נודע בקולו הגבוה, השרקני, בלבושו השערורייתי ובמעשיות שנהג לבדות על מכרים ואירועים, לא פחות מאשר בתפוקתו הספרותית. חלק מאישיותו הציבורית הושתת על יריבות ממושכת עם הסופר גור וידאל. מערכת היחסים המשמעותית הראשונה של קפוטה הייתה עם מבקר הספרות ניוטון ארווין, אותו פגש במושבת האמנים יאדו בקיץ 1946. קפוטה אף הקדיש לארווין את "קולות אחרים, חדרים אחרים", הרומן הראשון שפרסם. בשנת 1948 פגש את מי שיהיה שותפו לחיים עד מותו, הסופר ג'ק דאנפי.
מאוחר יותר בחייו שינה קפוטה את אורחותיו, והסתגר מפני הבריות. במקרים בהם נראה בציבור, המשיך להפגין התנהגות אקסצנטרית ופרועה, שנבעה גם מהיותו אלכוהוליסט ושטוף בסמים שונים. התמכרותו לסמים גרמה לו להזיות בשנותיו האחרונות והביאה לאשפוזו. "בדם קר" היה יצירתו הספרותית האחרונה שראתה אור, למעט "מוזיקה לזיקיות", 1980, אסופה של סיפורים קצרים ורשימות. קפוטה לקה ב"חסם-סופרים" ארוך וממושך לאחר פרסום "בדם קר". לאורך שנים טען בעקשות כי הוא עובד על יצירתו הגדולה - "וידויים אמיתיים" (ממנו נתפרסם פרק אחד בלבד) - אבל כתב-יד זה לא נתגלה מעולם. הוא מת ממנת יתר של גלולות בגיל 59, ב-25 באוגוסט 1984. דאנפי נפטר בשנת 1992 ושנתיים לאחר מכן פוזר אפרו יחד עם אפרו של קפוטה בלונג איילנד.
קפוטה זכה פעמיים בפרס הסיפור הקצר על שם או. הנרי, ובשנת 1964 נבחר לעמית באקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות.
חומט ענק
החומט חי בטבע בארכיפלג איי שלמה, באיים: מאליאטה, איי נגלה, גוודלקנל, איזבל, ניו ג'ורג'יה, צ'ויסול, האי אוגי, מאריקה, סנטה אנה, האי בוקה ובוגנוויל שבמערב פפואה ניו גיני.
טרומן קפוטה
קישורים חיצוניים
על כתביו:
חומט ענק
תיאור
חומט זה הוא בעל מבנה כבד עם זנב ארוך, ראש רחב בעל עיניים קטנות וגפיים רחבות וקצרות אך מותאמות לטיפוס על עצים וזנב ארוך המהווה מחצית מאורך החומט. צבעו ירוק כהה עם כתמים חומים כהים או שחורים ולעיתים הצבע ירוק בהיר יותר. בדומה לנחשים הוא בעל איבר יעקובסון המשמש להרחה באמצעות לשונו. חומט זה צמחוני לחלוטין וניזון בעיקר מפירות, פרחים ועלים שונים, לרבות של הצמח הרעיל פוטוס זהוב.
טרומן קפוטה
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
חומט ענק
תיאור
חומט זה חי בחבורות קטנות מקובצות באותו אזור, הכולל צמרות של יערות לחים, מעליהם הם ניזונים. הם יורדים לעיתים רחוקות גם לקרקע.
בשונה ממרבית הזוחלים החומט בעל מבנה חברתי מורכב, בו פרטים שאינם קרובים גנטית מגוננים על צעירי קבוצתם ומגרשים פרטים אחרים מהקבוצה. הנקבות יולדות צאצא בודד הנמצא באיבר דמוי רחם כשאורך ההריון 6 עד 8 חודשים.
שימור
החומט מצוי כיום בסיכון בטבע עקב כריתת יערות בהם הוא חי, עקב ציד וסחר לחיות מחמד. כיום החומט מוגבל באמנת וושינגטון ואסור לצוד אותו.
דאהלם
דאהלם (Dahlem) הוא יישוב במחוז לינבורג שבמדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה. היישוב ממוקם בקצהו המערבי של שמורת הטבע אלבונן-ונדלנד.
ביישוב הוקם בשנת 1923 על ידי מקס בונדי בית ספר יהודי-חקלאי, שבין בוגריו היה שלמה דיק.
אן סוויני
אן מארי סוויני (באנגלית: Anne Marie Sweeney; נולדה ב-4 בנובמבר 1957) היא אשת עסקים אמריקאית. היא מכהנת כיום בדירקטוריון של נטפליקס וקבוצת לגו, וכן בחבר הנאמנים של Mayo Clinic ו-J.P. Getty Trust. היא כיהנה בעברה כיושבת ראש משותפת של דיסני וכנשיאת קבוצת הטלוויזיה דיסני–ABC, וכן כנשיאת ערוץ דיסני בין 1994 ל-2014. כמו כן, היא שימשה בעבר כמצביעה באיגוד השופטים בפרס פיבודי.
ילדותה
אן סוויני נולדה בעיירה הדסון שבניו יורק ב-4 בנובמבר 1957. היא קיבלה תואר ראשון מקולג' ניו רושל ותואר שני .Ed.M מאוניברסיטת הרווארד.
ניקולודיאון ופוקס
סוויני עבדה במשך 12 שנים בניקולודיאון/Nick at Nite במספר תפקידי הנהלה, ובתפקידה האחרון כסגנית הנשיא הבכירה בחטיבת התוכניות. במהלך הקריירה שלה בניקולודיאון, היא הייתה שותפה לצמיחה הבינלאומית של המותג, לרבות ההשקה שלו בבריטניה וביצירת השותפות עם חברת השידור סקיי.
Growing Up (Sloane's Song)
Growing Up (Sloane's Song) (בעברית: לגדול (השיר של סלואן)) הוא שיר של צמד ההיפ-הופ האמריקאי מאקלמור וראיין לואיס, בהשתתפות הזמר-יוצר האנגלי אד שירן. השיר יצא כסינגל שיווקי מתוך האלבום השני של הצמד, This Unruly Mess I've Made.
אן סוויני
ניקולודיאון ופוקס
בין 1993–1996 סוויני הייתה המנכ"לית ויושבת הראש של FX Networks. במהלך ההתמחות שלה, היא הייתה אחראית על ההשקה של שני ערוצי כבלים חדשים, בשם FX ו-FXM, שהיה הראשון שהיה מבוסס סרטים שצולמו באולפן הוליוודי.
חברת וולט דיסני
סוויני עברה לדיסני בפברואר 1996 לתפקיד נשיאת ערוץ דיסני וסגנית נשיא ברשתות דיסני/ABC. בין אוקטובר 2000 לאפריל 2004 סוויני שימשה כנשיאת ABC בכבלים וערוץ דיסני הבינלאומי. היא המשיכה את המדיניות של קודמה בהפצת תכנים, ובתקופתה ערוץ דיסני הכפיל פי חמישה את כמות המנויים שלו, בנוסף ליצירת תוכן משולב המורכב מסדרות מקוריות ומרכש.
Growing Up (Sloane's Song)
מילות השיר עוסק בבתו של מאקלמור, סלואן אווה סימון האגרטי, שנולדה ב-29 במאי 2015. בעטיפת הסינגל נראות אצבעותיו של מבוגר כאשר הן עוטפות את פרק ידו של תינוק.
רקע ופרסום
השיר נכתב על ידי מאקלמור וראיין לואיס, יחד עם אד שירן, ג'ושוע קארפ, אוור ארונגה וג'וש ראולינגס. לפני הפרסום על השיר, הודיע אד שירן כי עשה "שיתוף פעולה מעניין" וכי השיר יהיה ניתן להורדה בחינם.
אן סוויני
חברת וולט דיסני
באפריל 2004 סוויני מונתה ליושבת ראש משותפת של Disney Media Networks, ונשיאת קבוצת דיסני/ABC. בתפקידה זה, היא הייתה אחראית על מאפייני החדשות והבידור ברחבי העולם. בזמן עבודתה בדיסני, באפריל 1998, אן סוויני פיקחה על ההשקה של ערוץ האנימציה שמשדר 24 שעות ביממה, Toon Disney. שנתיים אחר כך, היא הובילה את ההקמה של SOAPnet, ערוץ אופרות סבון שמשדר 24 שעות ביממה וכן את ערוץ דיסני ג'וניור המיועד לילדי הגנים.
Growing Up (Sloane's Song)
רקע ופרסום
מאקלמור כתב את השיר לבתו, סלואן, ואמר על כך: "אין דבר יותר יפה מהאושר שאתה מרגיש כשיש לך תינוק. היא גורמת לי אושר ממה שאי פעם חשבתי שיהיה לי. היא אהבת חיי. השיר הזה מיועד לה".
בריאיון לניו יורק טיימס, חשף מאקלמור כי במקור הוצע לזמרת הבריטית אדל להשתתף בשיר, במקומו של שירן, אם כי היא סירבה להצעה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-80 מיליון השמעות.
אן סוויני
חיים אישיים
אן סוויני נשואה לפיליפ מילר ויש להם שני ילדים, רוזמרי וכריסטופר, שממוקם על הספקטרום האוטיסטי. היא קתולית.
פריבור (קנטון)
פריבור או פרייבורג (צרפתית: Fribourg, גרמנית: Freiburg, ) הוא קנטון של שווייץ הממוקם במערב שווייץ. עיר הבירה, שמה כשם הקנטון, פריבור.
היסטוריה
ישנן עדויות לפיהן לחופי אגם נשאטל ואגם מוראט התיישבו בני אדם בתקופה הפרהיסטורית.
קנטון פריבורג הצטרף לאיחוד השווייצרי ב-1481. את רוב השטח כבשה עיר הבירה פריבור. הגודל הנוכחי הושג ב-1803 לאחר כיבוש מורטן. הקנטון הצטרף לסודרבונד, ליגת הקנטונים הקתולים ב-1846. שנה לאחר מכן, כוחות הקנטון נכנעו לצבא שווייץ.
מ-1798 עד 1803 היה פריבור אחד הקנטונים ברפובליקה ההלווטית.
גאוגרפיה
הקנטון ממוקם במערב שווייץ. בצפון מערבו גובל באגם נשאטל. ממערב ומדרום לקנטון נמצא קנטון וו. מספר מובלעות בתוך קנטון וו שייכות לשטח השיפוט של פריבור. שטח קנטון פריבור הוא 1,699 קמ"ר, כולל המובלעות.
הקנטון נמצא על רמה. במערב השטחים הם מישוריים, אך לכיוון דרום-מזרח הקנטון, מתחיל השטח להיות הררי. האזור נקרא לעיתים קרובות "פרה-אלפים". הנקודה הגבוהה ביותר בקנטון מגיעה ל-2,389 מטר.
נהר הסאנה זורם מדרום לצפון הקנטון. יחד עם שלוחותיו הוא חוצה את רוב חלקי הקנטון, ולבסוף מצטרף לנהר הארה. נהר הברויה חוצה את מערב הקנטון ונשפך לאגם מוראט. בדרום-מערב הקנטון זורם נהר הוֵוֵז (Veveyse) שנשפך לאגם ז'נבה.
כלכלה
לחקלאות משקל רב בכלכלת פריבורג, בעיקר גידול בקר לבשר ובקר לחלב. תוצרים אחרים של חקלאות המקום הם גבינה, טבק, פירות ודגנים. החקלאות דומיננטית בעיקר בצפון הקנטון שם רוב האדמה פורייה.
קיימת תעשייה קלה מסביב לבירה פריבור. בנוסף ישנן עוד חמש ערים ברחבי הקנטון בהן מרוכזת תעשייה. בחמשת המרכזים הללו יש גם הרבה עסקים קטנים ובינוניים, רובם בתחום השירותים.
תחבורה
קנטון פריבור מחובר לקנטונים האחרים בשווייץ דרך הכבישים המהירים A1 ו-A12 ומסילות רכבת מהירה. קווי הרכבת הראשיים בין ז'נבה ולוזאן בדרום-מערב המדינה לברן וציריך עוברים דרך פריבור.
איאן קוק
איאן אנדרו קוק (באנגלית: Iain Andrew Cook; נולד ב-2 בנובמבר 1974) הוא מוזיקאי, מלחין ומפיק מוזיקלי סקוטי הידוע בעיקר כחבר בשלישייה מגלאזגו,  Chvrches. בעבר ניגן בגיטרה, עבור להקת הפוסט-רוק הסקוטית Aereogramme עד התפרקותה ב-2007. קוק גם מלחין מוזיקה לקולנוע וטלוויזיה וחבר בלהקת הרוק The Unwinding Hours.
ביוגרפיה
לפני הקמתה של Aereogramme, קוק, שהשתמש בכינוי ג'וני דיימס, היה חבר בלהקה Les Tinglies. ב-1998, היה שותף להקמת Aereogramme. הלהקה הוציאה לאור את אלבום הבכורה שלהם A Story in White ב-2001. אלבומה השני של הלהקה, Sleep and Release שוחרר ב-2003 ובעקבותיו שוחרר ב-2004 האלבום Seclusion. הלהקה שחררה את אלבומה האחרון, My Heart Has a Wish That You Would Not Go ב-2007 והתפרקה באותה שנה.
חייו האישיים
קוק מתגורר בברוקלין, ניו יורק.
אז'ן אטז'ה
אז'ן אטז'ה (בצרפתית: Eugène Atget; 12 בפברואר 1857 – 4 באוגוסט 1927) היה צלם צרפתי שתיעד במצלמתו את האדריכלות והרחובות של פריז הישנה וסביבתה. תצלומיו, שנעשו במסגרת מסחרית במקורם, ולא ברור אם ייחס להם כל חשיבות אמנותית, זכו לאחר מותו להערכה אמנותית ראשונה במעלה, והשפיעו על דורות של צלמים במאה ה-20.
ביוגרפיה
אז'ן אטז'ה נולד ב-12 בפברואר 1856 למשפחת בעלי מלאכה בליבורן, עיירה קטנה ליד בורדו. מעט ידוע על חייו, ורוב המידע עליו נאסף לאחר מותו, במקביל להכרה לה זכה בדיעבד כאמן צילום ממדרגה ראשונה.
בגיל חמש נפטרו הוריו, והוא גדל אצל דודו. בצעירותו למד לימודים קלאסיים, בהם הצטיין, אך מסיבה לא ידועה החליט להפסיק את לימודיו ולהתגייס לצבא בתור מלח בחיל הים. ב-1878 הגיע אטז'ה לפריז, שם גילה עניין בתיאטרון, והחל ללמוד משחק ב בעת שעוד שירת בצבא. באחת ההצגות בהן השתתף, פגש את בת זוגו ולנטין קומפניו (Valentin Compagnon), שחקנית גם היא. הם חיו יחד 40 שנה, אך לא נישאו מעולם. אטז'ה לא הצליח לקבל תפקידים ראשיים בתיאטרון, ולאחר כמה מסעות הופעות הסיק שלא יוכל לקיים קריירה מצליחה כשחקן. הוא נטש את הבמה, והחליט לנסות לפתח קריירה בתור צייר, ניסיון שכשל גם הוא, משום שככל הנראה אטז'ה לא מצא סיפוק בציורים שצייר.
קריירת הצילום של אטז'ה
בסביבות 1888 החליט אטז'ה להפוך לצלם, מקצוע שבו התמיד ולו הקדיש את רוב זמנו. הוא רכש מצלמה רגילה, בעלת נגטיבים מזכוכית בגודל 18x24 ס"מ בטכניקת לוח יבש, ורכש הכשרה בסיסית בהפעלתה. הוא לא החליף ציוד זה כל חייו, והשתמש בעדשה בה ניתן להוסיף אלמנטים כדי לשנות את זווית הראייה שלה. את תשליליו הדפיס בהדפס מגע על ניירות. בנוסף לעיסוקו בצילום, המשיך להתעניין בספרות, בדרמה ובתיאטרון, ובזמנו הפנוי היה קורא טקסטים בנושאים אלו.
אטז'ה לא קרא לעצמו "אמן", והתייחס לתצלומיו כאל "מסמכים לאמנים". בשנת 1892 מכר לציירים אקדמיים מתווים מצולמים. שוק זה התרחב מאוד בשנות השמונים של המאה ה-19 ושירת אספנים של תצלומים על פי נושא – מפרחים ועצים, דרך עיצובי פנים, ועד לחזיתות אדריכליות – אותם רכשו מו"לים, מאיירי טקסטים, היסטוריונים שהתעניינו בתיעודה של העיר פריז ואמני אוונגרד. אטז'ה המשיך לעסוק בשוק זה כל ימיו כצלם, וכך, על אף שלא הצליח להפוך בעצמו לצייר, נותר במלייה הבוהמייני של העיר.
משנת 1897 החל אטז'ה להתרכז בתצלומי שרידים ארכיטקטוניים ומראות ציוריים (פיטורסקים) של רחובותיה ההיסטוריים של פריז הישנה. לאחר תקופת הקיסרות השנייה, בה נהרסו חלקים גדולים מפריז העתיקה במסגרת תוכנית אוסמן להתחדשות פריז, החל גל של נוסטלגיה, והתעוררה תחושת דחיפות בשימור מה שנותר מהעיר. ב-1898 הוקמה "הוועדה העירונית לפריז העתיקה", שהייתה אחראית לשימור ולתיעוד מסורת העיר, נוסדו אגודות שימור והמוזיאון העירוני (מוזיאון קרנוולה) והספרייה העירונית של פריז החלו לחקור ולשמר את ההיסטוריה של העיר. אלו היוו את הליבה המוסדית של לקוחותיו של אטז'ה, ודרכם התקיימה רשת רחבה יותר של אספנים פרטיים. אטז'ה לא עבד מעולם בצורה ישירה עבור ועדות אלו, אך השיג מהן אישורים מיוחדים לעבודה באזורים סגורים בעיר.
בין 1898 ל-1914 מכר כ-15,000 תצלומים למוסדות שונים. ב-1898 ערך מכירה גדולה של תצלומים למוזיאון הפיסול ולמוזיאון קרנוולה. ב-1900 מכר לספריית האיגוד המרכזי של האמנויות הדקורטיביות שתי סדרות, האחת של "פריז הישנה" והשנייה של תצלומי פרחים וצמחים. הספרייה הלאומית של צרפת רכשה מספר כרכים מלאים מיוחדים בין 1911 ל-1915. הוא מכר גם מאות תצלומים לאנשים פרטיים. בזמן מלחמת העולם הראשונה חלה ירידה חדה במכירותיו, ולאחר המלחמה, מחשש לאובדן ערך הנגטיבים שלו, ארגן אטז'ה מכירה גדולה של 2,621 נגטיבים לממשלת צרפת (דרך הוועדה למונומנטים היסטוריים). ב-1924 ניסה, ללא הצלחה, למכור ל 2,150 נגטיבים נוספים.
למרות הטווח הרחב של עבודתו, הן מבחינת הנושאים והן במשך הזמן שלה, ישנם נושאים מסוימים שאטז'ה לא צילם: במשך 30 שנה הוא לא צילם את מגדל אייפל, את שער הניצחון, את הגראן-פלה והפטי-פלה, את גשר אלכסנדר השלישי, או את האופרה גרנייה. כמו כן, מלבד אזורי שוליים, הוא לא צילם את השדרות הרחבות שהקים הברון אוסמן באמצע המאה ה-19. אטז'ה נטה להתרחק ממסורת המאה ה-19 אל עבר מרוחק יותר, או אל שינויים בני זמנו בעיר.
אופן עבודתו של אטז'ה
כשהחליט לצאת לצלם מקום מסוים, נהג אטז'ה קודם ללמוד את הטופוגרפיה וההיסטוריה של האזור מספרי הדרכה. למעט בשנים הראשונות, אטז'ה לא הסתפק בצילום תמונה אחת בלבד של אתר, אלא הפיק סדרות ואשכולות של דימויים טופוגרפיים הקשורים זה לזה, שייצרו פורטרט מצטבר של האתר, ושמאוחר יותר ניתן היה למכור אותם כפרטים או בקבוצה. אטז'ה התעניין בתיאורי המקום המצולם כפי שהוא נראה ונחווה על ידי הולך הרגל, בגובה הרחוב. גישה זו אפיינה את כל תצלומי פריז שצילם.
קטלוג התצלומים
במאי 1898 פיצל אטז'ה את תצלומי העיר הישנים שצילם לשתי סדרות עיקריות, כל אחת בעלת שיטת מספור נגטיבים שונה. הראשונה נקראה L’Art dans le vieux Paris - סדרה שהוקדשה בעיקרה למונומנטים מפורסמים ולרחובות ציוריים, אך החל מ-1900 הוא התרכז יותר בארכיטקטורת מבני מגורים, בכנסיות ובמבני מוסדות ברבעים הראשון עד השביעי של העיר. תצלומיו מתארים את המבנים בפירוט רב למדי, אך לרוב תוך בידודם מסביבתם האורבנית. הוא התרכז בתיעוד בתי המידות בהיבטים הארכיטקטוניים וההיסטוריים (החזית, הכניסה, החצר, המדרגות וחדרי האירוח), לשם יצירת תיעוד קוהרנטי ורציף.
ב-1906 נוספה הסדרה "טופוגרפיה של פריז העתיקה", שראשיתה בהזמנה של "הספרייה ההיסטורית של העיר פריז" (Bibliothèque historique de la Ville de Paris), שביקשה ליצור סקירה טופוגרפית מפורטת של המרכז ההיסטורי של העיר, במטרה לעדכן את התיעוד המצולם הישן שעשה שארל מארוויל בין 1865 ל-1868, עם השלמות עד 1877. הוא נהג לצלם בין חודשי מרץ לאוקטובר, ועבד לרוב על מספר סדרות בו-זמנית.
אטז'ה הכין 13 סדרות מרכזיות ו-8 משניות. הוא חזר לצלם את אותם מקומות שצילם קודם לכן, מאותה נקודת מבט אך בשיפור הדיוק מבחינת חיתוך, מרכוז וארגון הפריים. הוא חיפש כל העת דרכים שנונות לערוך את הצילום. בתצלומיו ישנו עיסוק באור, בצל ובקומפוזיציה, בדרך שונה מהדרך בה התייחסו להיבטים אלה בתקופתו.
הנגטיבים שצילם באתר נתון מוספרו לאו דווקא לפי סדר צילומם, או לפי שם האתר, אלא לפי הסדרה אליה הם השתייכו. כך, למשל, ניתן למצוא סדרת תמונות מפסאז' מסוים, שהנגטיבים בה נחלקם בין הסדרות "טופוגרפיה של פריז הישנה", "אמנות בפריז הישנה" ו"פריז הציורית".
המפגש עם מאן ריי וברניס אבוט
בחורף 1926-1927 קבוצה של אמריקאים צעירים באו לבקר בפריז את הצלם הצרפתי בן השבעים. הקבוצה כללה אמנים ומשוררים שבאו לעיר לחפש השראה אמנותית ואינטלקטואלית. הם התרכזו בסטודיו של הצלם, הקולנוען והצייר האמריקאי, מאן ריי, ובבתי הקפה הסמוכים ברובע מונפרנס. הסטודיו של מאן ריי, שהיה אז אחת הדמויות המרכזיות בכינון תנועות הדאדא והסוריאליזם, היה סמוך לזה של אטז'ה, ברחוב קָמְפּנְיֵיה פְּרֶמְייר. שני הצלמים נפגשו כבר ב-1925, ומאן ריי רכש מאטז'ה כמה עשרות תצלומים ופרסם כמה מהם בעיתון האוונגרד La Révolution Surréaliste (גיליון יוני-דצמבר 1926). אטז'ה הקשיש ביקש שלא ירשמו את שמו ליד התצלומים, אולי משום שלא ראה עצמו שייך לקבוצת אמני אוונגרד צעירים ורעשנים כחברי תנועת הסוריאליזם, ואולי משום שלא ראה עצמו כחלק מקבוצת אמנים שעוסקת בנושאים חברתיים ופילוסופיים.
בין אלו שבאו לביקור היו גם ברניס אבוט וג'וליאן לוי. אבוט הגיעה לפריז כדי ללמוד פיסול אך הפכה לצלמת, ועבדה כאסיסטנטית של מאן ריי ב-1925. היא התרשמה מאוד מתצלומיו של אטז'ה וחזרה מספר פעמים להביט באוסף. ג'וליאן לוי היה קולנוען בוגר הארוורד שהתלווה בפריז למרסל דושאן. לאחר שראה את תמונותיו של אטז'ה במגזין הסוריאליסטי הגיע לבקרו בתיווכו של מאן ריי. הוא רכש ממנו תמונות לגלריה שהתעתד לפתוח בניו יורק.
פרסום עבודותיו
היסטוריונים מעריכים שאטז'ה צילם כ-10,000 תצלומים. לאחר מותו הפקיד את עבודותיו בידי חברו אנדרה קאלמט (Andre Calmettes), שמסר 2,000 נגטיבים מעזבונו לוועדת המונומנטים ההיסטוריים של צרפת. ברניס אבוט רכשה את שאר תכולת הסטודיו, כ-8,000 הדפסים ו-400 לוחות הזכוכית. ב-1928 שלחה אבוט את האוסף שרכשה לניו יורק. ייתכן שאטז'ה היה נותר אנונימי יחסית ללא ההתערבות של אבוט, שחשבה שעבודתו חסרת תקדים וחשובה. במשך ארבעים השנים הבאות שימרה את האוסף, השקיעה מאמץ רב בקידום הערכת עבודתו, וניסתה לפרסם את עבודותיו במגזינים ותערוכות.
ב-1928 מאן ריי או ברניס אבוט (לא ידוע בבירור מי משניהם) הציג/ה עבודות של אטז'ה ב-First Independent Salon of Photography. בתערוכה זו עבודותיו הוצגו לצד עבודות של נדאר, אנדרה קרטש (Andre Kertesz), ג'רמין קרול (Germaine Krull), פול אוטרבריג' (Paul Outerbridge) וכישרונות צעירים נוספים. דווקא אטז'ה, המבוגר מבין האמנים המשתתפים, נבחר בידי הביקורת בשיקגו טריביון לחלוץ.
ב-1968 מכרה ברניס אבוט את האוסף שלה למוזיאון לאמנות מודרנית ובכך הבטיחה את המשך תהילתו של אטז'ה.
קבלתו לעולם האמנות
ב-1968 נפתחה במוזיאון לאומנות מודרנית תערוכה אותה אצר ג'ון זרקובסקי (John szarkowski). התערוכה נפתחה תחת הכותרת "אטז'ה ואמנות הצילום", ובכך הוכרז אטז'ה רשמית כאמן. לפי רוזלינד קראוס ההכרה באטז'ה כאמן העלתה לאוצרים שאלות לגבי ההיגיון המקשר בין תצלומיו.
היסטוריונים חוקרי תולדות הצילום ניסו להבין שיטת מספור תצלומיו של אטז'ה. מתחת לכל תצלום אטז'ה כתב מספר, והחוקרים ניסו לייחס למספרים תוכן מהותי המראה על כוונת האמן ועל ההיגיון ברצף היצירה. רצף זה התגלה כקשה לפענוח מסיבות רבות. המספור לא הראה על רצף כרונולוגי מובהק; במקרים רבים מספרים נמוכים מייצגים תאריכים מאוחרים ולהפך; בנוסף אטז'ה נהג לשנות את רצף הצילומים מסיבות לא ברורות הניתנות רק להשערה.
ברברה מייקלס, במאמרה "הקדמה לשיטות התיארוך והארגון בתצלומיו של אטז'ה", מצאה היגיון רציף המתקיים לאורך שנים בארבע סדרות שונות: רק מבט כללי על המספרים של הסדרות יכול להעלות שאלות לגבי חזרתיות של תמונות מסוימות בכמה סדרות שונות, למרות שישנו איזה שהוא היגיון כללי המנחה כל סידרה ההצעה עדיין אינה חד משמעית ומספקת.
היא מעלה השערה ששטת הקטלוג שבחר אטז'ה נגזרת מתיקי הכרטיסיות והאוספים הטופוגרפיים שעבורם עבד. נושאיו, לטענתה, הם סטנדרטיים, מוכתבים על ידי קטגוריות ממוסדות של תיעוד וסיקור היסטורי, לכן בעלות והמצאה אינם רלוונטיים לגביו.
היא מציעה לבדוק את שיטת המספור של אטז'ה לא מבחינת הצלחה או כישלון אסתטי לאורך זמן, אלא בדרישות הקטלוג ומרחביו הקטגוריאליים.
אטז'ה מעולם לא עשה "אמנות לשם אמנות". עמנואל סוגס כתב עליו, "אטז'ה מעולם לא הבין שהוא אטז'ה", הוא מעולם לא ראה את עצמו כאמן.
למרות ההשערות האקדמיות לגבי שיוכו של אטז'ה לעולם האמנות, תצלומיו אכן השפיעו ומשפיעים רבות על אמנים וזרמי אמנות שונים עד היום.
סוריאליסטים
הסוריאליסטים זיהו בחלק מתצלומיו של אטז'ה את חוסר ההכרה של המוכר, מסתוריות הנוכחת ברגיל.
ברניס אבוט לעומתם, ראתה דווקא בפן הריאליסטי של עבודותיו את הייחוד: "הפעם הראשונה שראיתי תצלומים של אטז'ה הייתה ב-1925, בסטודיו של מאן ריי בפריז. השפעתם הייתה מיידית ועצומה. היה הבזק פתאומי של זיהוי - ההלם של ריאליזם לא מקושט. הנושאים אינם מסעירים, אבל בכל זאת מפתיעים בעצם המוכרות. העולם האמיתי, הנראה במופלאות והפתעה, משתקף מכל הדפס. כל אמצעי בו אטז'ה השתמש כדי להקרין את הדימוי לא מפריע בין הנושא והמתבונן."
בשנות ה-30 אבוט חזרה לניו יורק וצילמה את העיר. ניתן לראות בצורה מובהקת את השפעותיו של אטז'ה על עבודתה.
צלמים גרמנים
כמו ברניס אבוט גם הגרמנים הושפעו מהיכולת של אטז'ה לדבר על אובייקטיביות וריאליזם דרך צילום. וולטר בנימין כתב עליו שהוא מוחק את האווירה "מנקה", "שוטף" אותה מהצילום. צלמים גרמנים מאלברט רנג'ר פאטץ (Albert Renger Patzsch) ועד ברנד והילה בכר (Hilla and Bernd Becher) מושפעים ממנו. הבכרים העריכו את היכולת שלו להתמקד באובייקט - לייצג - לא פחות ולא יותר. בנוסף הדרך בה אטז'ה התייחס וארגן סדרות השפיעה רבות על אמנים גרמנים.
צלמים אמריקאים
ווקר אוונס ראה את תצלומיו של אטז'ה לראשונה ב-1929 ואמר עליו "לאטז'ה יש יכולת לירית להבנת הרחוב". מהבחינה הזאת הוא זיהה בדיוק את ההפך ממה שהגרמנים זיהו בעבודותיו.
אנסל אדמס כתב עליו, ולי פרידלנדר (Lee Friedlander) למד מאטז'ה ומהדרך בה הוא מצלם מקום.
רודני ברוקס
רודני אלן ברוקס (באנגלית: Rodney Allen Brooks; נולד ב-30 בדצמבר 1954) הוא פרופסור אמריטוס לרובוטיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT). החל משנת 1986 כתב סדרת ספרים ומאמרים בעלי חשיבות בשינוי התפישה הקלאסית בתחום הבינה המלאכותית.
קריירה
ברוקס, יליד אדלייד, אוסטרליה, קיבל בשנת 1975 תואר ראשון וב-1978 סיים תואר שני במתמטיקה מטעם אוניברסיטת פלינדרס בדרום אוסטרליה. בשנת 1981 קיבל דוקטורט למדעי המחשב מטעם אוניברסיטת סטנפורד, שם היה חבר סגל עד לשנת 1984. לאחר מכן הצטרף לסגל ההוראה של MIT. עסק במחקר באוניברסיטת סטנפורד, קרנגי-מלון ו-MIT. בשנת 1991 נמנה עם חבר המייסדים של חברת iRobot המתמחה בייצור רובוטים למשקי בית, תעשייה ושימושים צבאיים. שם כיהן עד לשנת 2008 כמנהל טכנולוגי (CTO). במקביל כיהן בין השנים 1997-2007 כמנהל המעבדה לבינה מלאכותית ב MIT. מכהן כיום כיושב-ראש ומנהל טכנולוגי בחברת Heartland Robotics וכפרופסור אמריטוס ב MIT. כמו כן חבר במספר חוגים מדעיים: AAAI, AAAS, NAE ובעבר ב Association for Computing Machinery ו Australian Academy of Science.
חדשנות בתפישתו
ב-1990 פרסם ברוקס מאמר בשם "פילים לא משחקים שחמט" (Elephants Don't Play Chess) שבו טען כי הבינה המלאכותית הסימבולית, זו אשר לומדת לתכנן פעולות באמצעות ייצוג המידע על העולם בעזרת סמלים והיחסים ביניהם, אמנם מסוגלת ללמוד אסטרטגיות התנהגות במשחקים אנליטיים כדוגמת שח-מט אך אינה מצליחה להסביר התנהגויות של בעלי חיים פשוטים ומורכבים כאחד, ומכאן גם שמו של המאמר. ברוקס מציג במאמר זה את "הנחת הרקע הפיזי" (physical grounding hypothesis), שלפיה בינה נובעת מצירוף של חלקים שכל אחד מהם מקושר היטב לעולם הפיזי ופועל בתוכו. גישה זו מציעה לראות כל מערכת אינטליגנטית כבנויה מחלקים שכל אחד מהם מכיל בתוכו התנהגות, כלומר שכל אחד מחלקיה מקבל מידע כלשהו מהעולם המקיף אותו ומגיב על מידע זה בצורה המשפיעה על העולם. התנהגויות מורכבות ומעניינות יותר מושגות מתוך אינטראקציה בין חלקים אלו. כביטוי של רעיון זה, פרופ' ברוקס התווה את התפישה בעיצוב מערכות רובוטיות תבוניות הקרויה Subsumption Architecture (בתרגום חופשי: "ארכיטקטורה מוכללת") שבה המערכת מורכבת ממספר שכבות כך שכל שכבה אחראית על ביצוע משימה מסוימת ומושפעת מקלט חושי הרלוונטי לאותה שכבה ומן הפלט המתקבל מהשכבות שמעליה. בניגוד לתפיסה הקלאסית, אין רכיב מרכזי למערכת האחראי לתכנון הפעולות, אלא הן מתקבלות באמצעות סדרת אינטראקציות בין השכבות.
פרסים ותוארי כבוד
זכה בשנת 1991 בפרס Computers and Thought Award מטעם International Joint Conference on Artificial Intelligence. כמו כן מחזיק בתפקידי מרצה של כבוד באוניברסיטאות סטנפורד, מינסוטה ודארתמות'.
לאה פלדבלום
לאה פלדבלום (Laja (Léa) Feldblum; 1 ביולי 1918 בוורשה, פולין - 1989 בתל אביב) הייתה ניצולת השואה היחידה מהמעון שבו עבדה, ובו היו ילדי איזיו, לאחר שבחרה להתלוות לילדים בדרכם למחנה השמדה.
ביוגרפיה
לאה פלדבלום נולדה בוורשה למשפחה יהודית בה היו לה עוד אח ואחות. בשנת 1929 עברה המשפחה לאנטוורפן שבבלגיה, שם הייתה פלדבלום חברה בתנועת השומר הצעיר. לאחר שגרמניה הנאצית כבשה את בלגיה, נמלטה המשפחה לצרפת והתגוררה ב-Le Bousquet-d'Orb שבקרבת מונפלייה בדרום צרפת. הוריה נפטרו בנפרד כשמונה חודשים לאחר מכן. אחיה ואחותה גורשו לאושוויץ ב-12 בספטמבר 1942.
ילדי איזיו
בשנת 1944 עבדה פלדבלום במעון לילדים יהודים באיזיו שבמחוז איין, 70 ק"מ מזרחית לליון, למרגלות הדרומיים של הרי היורה. היא עבדה שם תחת השם Marie-Louise Decoste. דיירי המעון היו בני 5 עד 17, כולם יהודים שרוב הוריהם גורשו, ועברו לטיפול הארגון היהודי OSE. על מנת להסתיר אותם מסר אותם OSE למעון. פלדבלום נקשרה לחניכים שהיו בטיפולה. היא גורשה מתחנת בוביני למחנה הריכוז דראנסי ומשם לאושוויץ בשיירה מספר 71 מיום 13 באפריל 1944 (אותה השיירה שבה גורשה סימון וייל) יחד עם 44 ילדים ושישה מטפלים נוספים מאותו המעון, ובכלל זה המנהל מירון זלטין. ברשותה של פלדבלום היו מסמכים מזויפים שאיפשרו לה להינצל מהגירוש לאושוויץ. לאחר שפעמיים סירבה לנצל הזדמנויות לעבור לשווייץ, היא העדיפה לחשוף בתחנת המעבר בדראנסי את זהותה האמיתית, כדי להישאר עם חניכי המעון. ב-15 באפריל 1944 הם הגיעו לאושוויץ. היא הובילה את טור הילדים לנקודת הסלקציה, אך כשהודיעה לאנשי ה-SS שאלה ילדי מעון, היא הופרדה מהם. הילדים נשלחו להשמדה, והיא נשלחה למחנה האסירים. היא נבחרה לעבור ניסויים רפואיים, שגרמו לה נזקים רבים. הפרידה הפתאומית מהילדים, המחשבות על גורלם האכזר, וחייה הקשים במחנה הותירו את רישומם הקשה עליה עד סוף ימיה.
לאחר השואה
פלדבלום הייתה היחידה מבין הילדים והמטפלים במעון הילדים באיזיו שניצלה. בינואר 1945 היא שוחררה וחזרה לצרפת דרך אודסה. ב-1946 היא עלתה לארץ ישראל, ובאותה שנה התחתנה. שנתיים לאחר מכן התאלמנה, כשבעלה נהרג במלחמת העצמאות.
הנצחה
סיפורה מופיע בסרט הטלוויזיה הצרפתי "La Dame d'Izieu". הסרט ״סבתא לילי״, בבימויו של זיו רובינשטיין, מספר את סיפורה של פלדבלום.
גן קנרוקואן
גן קנרוקואן (ביפנית: 兼六園) הוא נקודת תיירות מפורסמת בעיר קנאזווה שביפן. הגן נחשב לאחד משלושת הגנים היפים ביותר ביפן, כשהאחרים הם קיירקואן וקורקאקואן. הגן מהווה אטרקציה פופולרית גם עבור המקומיים שרואים בעיצובו קלאסיקה מסורתית המתאימה לשורשיהם.
הרקע להקמת הגן ופירוש שמו
הגן נבנה בהוראת משפחת מאדה (Maeda) שהייתה משפחת סמוראים ששלטה באזור קנאזווה בתקופת אדו (1603–1868). המשפחה, שהייתה יצרנית גדולה של אורז, השתלטה על שטחים נרחבים של קנאזווה והפכה לשבט פיאודלי חזק מאוד.
פירוש השם קנרוקואן הוא "ששת האלמנטים", זאת מפני שהגן כולל את ששת המאפיינים שלפי המסורת הסינית חייב גן מושלם לכלול, והם מרחב, נוף, פרטיות, מלאכותיות, עתיקות ומים בשפע.
מראה הגן
בהתאם לששת האלמנטים הגן מכיל בתי תה, עצים ופרחים, נקודות תצפית על הנוף היפה וגשרים מעל לנהרות ואגמים. המים אינם נביעה טבעית או הצטברות של מי גשמים, והם מובלים לגן באופן מלאכותי דרך מערכת הובלת מים עתיקה.
ממשלת פורטוגל
ממשלת פורטוגל היא הרשות המבצעת של הרפובליקה הפורטוגזית. הרשות מהווה אחת מרשויות השלטון ביחד עם נשיא הרפובליקה, אספת הרפובליקה ובתי המשפט. הממשלה היא זו שמנהלת את המערכת הפוליטית במדינה, וכן הגוף העליון של הממשל הציבורי הפורטוגלי.
ממשלת פורטוגל מכונה גם ממשלת הרפובליקה הפורטוגזית או הממשלה החוקתית. הממשלה כוללת את ראש הממשלה, שרים ומזכירי מדינה (שרים זוטרים). ממשלות עשויות לכלול גם סגן ראש ממשלה אחד או יותר וסגני מזכירי המדינה. בדרך כלל כל שר עומד בראש משרד וממנה לו מזכיר מדינה אחד או יותר, בעוד שממשלות מסוימות עשויות גם למנות סגן שר אחד או יותר.
בדומה למצב בישראל, לאחר הבחירות לאספת הרפובליקה או התפטרות הממשלה הקודמת, הנשיא מתייעץ עם המפלגות שנבחרו ובוחר מישהו להקים ממשלה. ראש הממשלה בוחר את השרים כראות עיניו ובסופו של דבר הממשלה מושבעת על ידי הנשיא.
לממשלה תפקידים פוליטיים, חקיקתיים ומנהליים. אלה כוללים, בין היתר, את הכוח לנהל משא ומתן עם מדינות אחרות וארגונים בינלאומיים, להגיש הצעות חוק לאספת הרפובליקה, לתקן תקנות ולמנות פקידים במגזר הציבורי. מאחת מפעולותיה המרכזיות של הממשלה היא הכנת התקציב המוגש לאספת הרפובליקה מדי שנה. הממשלה מפוקחת ומבוקרת על ידי שלושת ארגוני הריבונות האחרים: נשיא הרפובליקה, אספת הרפובליקה ובתי המשפט. הנשיא רשאי להטיל וטו על הנחיות ממשלתיות והצעת חוק ממשלתית עשויה שלא להתקבל באספת הרפובליקה, שם ניתן להצביע על הצעת אי-אמון.
הממשלה הנוכחית היא הממשלה ה-22 מאז 1976, והיא מונהגת על ידי ראש הממשלה אנטוניו קושטה. בממשלה זו חברים כ-19 שרים, והמטה המרכזי ממוקם בדרום הבירה ליסבון.
בנסטר טרלטון
סר בנסטר טרלטון, הברונט הראשון (באנגלית: Banastre Tarleton, 1st Baronet; 21 באוגוסט 1754 – 15 בינואר 1833) היה מצביא ופוליטיקאי בריטי. טרלטון היה גנרל בריטי רב חשיבות על החזית הדרומית במלחמת העצמאות של ארצות הברית, איפה ששירת בשנות העשרים לחייו. טרלטון פיקד על כוחות בריטיים במספר קרבות מרכזיים ובהם קרב קמדן, קרב קאופנס והמצור על יורקטאון שהיה הקרב הגדול האחרון במלחמה.
ביוגרפיה
טרלטון לחם תחת פיקודו של צ'ארלס קורנווליס במהלך המערכה הדרומית במושבות קרוליינה. הוא מילא תפקיד פעיל בקרבות פינת מונק, צ'ארלסטון, ווקסהאו, קמדן, פיש קריק ובלאקסטוק. בקרב הוואקסאו ב-29 במאי 1780, האשימו חיילי הצבא הקונטיננטלי את החיילים ההוסרים בפיקודו של טרלטון על שהתעלמו מכהנפת הדגל הלבן ותקפו את החיילים האמריקאים לאחר שהניחו את נשקם. לאחר מכן, אמריקאים ייחסו את הכינוי "הקצב" לטרלטון ואת הכינוי "טבח הוואקסס" בהקשר לקרב הוואקס, וצעקו את האחרון כזעקה להעלאת המורל בקרב קאופנס מאוחר יותר.
ב-17 בינואר 1781, בקרב קאופנס, דניאל מורגן ניצל את האסטרטגיה האגרסיביות של טרלטון. מורגן הפעיל טקטיקות שהוליכו שולל את טרלטון שהאמין שהאמריקאים נמצאים בנסיגה מלאה. ברגע שטרלטון החל להניע את כל כוחו, אנשי מורגן הסתובבו לקראת מתקפת נגד והבריטים נדחקו לנסיגה מהשדה. ההפסד הכבד עלה בכוח צבאו של טרלטון - 100 הרוגים, 229 פצועים, 600 נפלו בשבי - והקרב סימן את תחילת סופה של המערכה הבריטית לספח מחדש את דרום שלוש עשרה המושבות.
התנהגותו הפזורה של טרלטון בקרב הקשתה על יחסיו עם הממונים עליו שהאמינו שהוא פזיז מדי וחסר "בגרות צבאית". לאחר כניעתו של קורנווליס לאחר המצור על יורקטאון, כאשר מנהיגים אמריקאים הזמינו את המצביאים הבריטים לסעוד עמם כשבויים, טרלטון לא נכלל בין המוזמנים. האמריקנים הבהירו כי המחדל היה שיעור שכוון ליחס האכזרי שלו כלפי חיילי הצבא הקונטיננטלי.
ונצואלה במשחקים הפאראלימפיים
ונצואלה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות, מלבד אולימפיאדת הנכים סיאול (1988) ממנה נעדרה. במשחקי החורף לא נטלה ונצואלה חלק מעולם.
לאורך השנים זכו ספורטאיה של ונצואלה ב-17 מדליות פאראלימפיות (אחת מזהב, חמש מדליות כסף ו-11 ארד). במדליה הפאראלימפית הראשונה זכתה ונצואלה במשחקי אולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992) כשהאתלט יולמר אורדנטה זכה במדליית הארד בזריקת דיסקוס, ובמדליית הזהב היחידה זכתה הג'ודוקא כבדת הראייה נעמי סואזו באולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008).
בטונג מדברי
בטונג מדברי (שם מדעי: Bettongia anhydra), הוא מין כיסאי קטן בסוג בטונג שהיה אנדמי למרכז יבשת אוסטרליה ונכחד מן העולם במהלך המאה ה-20. מאחר שלא נצפה מעולם פרט חי ממין זה על ידי זואולוגיים מערבים, אין כל מידע אודות הביולוגיה ומראהו החיצוני.
מידע כללי
המין התגלה בשנת 1933 על ידי הגאולוג מייקל טרי בגבעות מקווין מזרחית לאגם מאקאי, הנמצאות בתחומי מדבר טאנאמי בשטח הטריטוריה הצפונית. הלה מצא פגר טרי של היונק ושלח את הגולגולת שלו למוזיאון. מאחר שטרי לא ציין את צבעו של הפגר, אין מידע על מראהו החיצוני. בטונג זה תואר מדעית לראשונה בשנת 1957 על ידי הדלי הרברט פינליסון בתור תת-מין של בטונג זנב-מברשת, אם כי הוא ציין שסביר להניח שיוכר בעתיד כמין נפרד על בסיס המורפולוגיה הייחודית שלו; פינליסון קרא לו על שם האזור היבש שבו נמצא. ב-1967, הוא סווג כתת-מין של בטונג מתחפר על בסיס קווי דמיון מסוימים בגולגולת. בשנת 2015, שודרג מעמדו לרמה של מין נפרד בעקבות מחקר מורפולוגי מקיף וניתוח גנטי.
הבטונג המדברי היה קטן אמנם מארבעת מיני הבטונג הקיימים כיום, אך גדול במעט מבטונג נולרבור המסתורי שנכחד בנסיבות לא ברורות. הגולגולת שלו הייתה צרה וקצרה. הניבים והשיניים הטוחנות שלו היו גדולות במיוחד, ושרירי הלעיסה שלו היו חזקים; בשל כך, משערים שהוא היה בעל עוצמת נשיכה חזקה יותר משאר המינים בסוגו. יכולת זו נוצלה על ידו ללעיסת מזון קשה יותר כמו שורשים וזרעים גדולים, והדבר היווה התאמה מיוחדת לחיים בסביבה המדברית שבה המזון הצמחי דליל. הבטונג המדברי היה פעיל ככל הנראה בשעות הלילה. מעבר לכך, אין מידע נוסף אודות אורח חייו, וסביר להניח שהוא חלק קווי דמיון רבים עם המינים האחרים בסוגו.
המין היה נפוץ במרכז היבשת, אולם ממצאים תת-מאובנים עשויים להצביע על טווח היסטורי נרחב שהשתרע עד למישור נולרבור בדרום היבשת. בית הגידול שלו הורכב מדיונות ומישורים צחיחים המנוקדים בשיחים ועשב יבש. הפגר שנמצא על ידי מייקל טרי היה ההוכחה היחידה לקיומו של המין. סקרים נרחבים שנעשו במדבריות מרכז-אוסטרליה לא הצליחו לתעד את המין אפילו פעם אחת.
הכחדה
תאריך ההכחדה של הבטונג המדברי אינו ידוע, אך ייתכן שזה היה בשנות ה-50 או ה-60 של המאה ה-20, בהתחשב בכך שבטונג מתחפר ובטונג זנב-מברשת נעלמו מהמדבריות המרכז-אוסטרלים עד 1960. בראיונות עם אבוריג'ינים במדבריות אוסטרליה, חוקרי הטבע לא שמעו מפיהם על מין שלישי של בטונג. ייתכן שהסיבה לכך נובעת מכך שהילידים בעצמם לא הבדילו בין הבטונג המדברי לבין שני מינים האחרים. מכיוון שחלפו למעלה מ-50 שנה ללא צפייה בפרט החי, הרשימה האדומה של IUCN מסווגת את הבטונג המדברי כמין נכחד (EX).
הגורמים העיקריים להכחדתו הם ככל הנראה השועלים האדומים וחתולי הבית שהובאו על ידי האדם ליבשת אוסטרליה וגרמו לירידה דרסטית במיקרופאונה המדברית, ואולי גם בשל הפסקת השריפות המבוקרות של הילידים האבוריג'ינים על ידי הממשל הקולוניאליסטי, שמנע את חידוש הצמחייה. הבטונג המתחפר ובטונג זנב-מברשת למשל, כמעט נכחדו אף הם באותו זמן חרף התפוצה הרחבה שלהם. יונקים מדבריים אחרים שנכחדו באותה תקופה מסיבות דומות הם קנגורו חולדתי מדברי, קולווארי, בנדיקוט מדברי, בנדיקוט רגלי-חזיר, וולבי זנב-מסמר סהרוני, ועוד.
יוהאן אליכמן
יוהאן אליכמן (בגרמנית: Johann Elichman; 1600 – 1639) היה מדען ומזרחן גרמני.
ביוגרפיה
במסגרת עבודתו כמזרחן, יצר אליכמן רשימה בת 2,000 מילים דומות בפרסית ובגרמנית. רשימה זו הייתה הבסיס להצעתו של מרקוס ואן בוקסהורן מ-1647, שלפיה הגרמנית, הפרסית ושפות אחרות מגיעות ממוצא משותף, שכונה בדיעבד בשם פרוטו-הודו-אירופית.
JPL Cyclecar
JPL Cyclecar היא מכונית קטנה ופתוחה בסגנון "Cyclecar", אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב האמריקאית J.P.L. Cyclecar Company  אשר יוצרה בין השנים 1913–1914.
ג'ף וילבוש
ג'ף וילבוש (בגרמנית: Jeff Wilbusch; נולד ב-14 בנובמבר 1987) הוא שחקן ישראלי-גרמני.
ביוגרפיה
נולד כיפתח וילבושביץ בחיפה להורים חוזרים בתשובה שלאחר מכן עברו לשכונת מאה שערים בירושלים. הוא נינו של משה וילבושביץ - ממציא ויזם ציוני סוציאליסט. הוא אח בכור ל-14 אחים. בגיל 7 שונה שמו ל"ישראל" מאחר שהשם "יפתח" נתפס כשם חילוני מדי. בגיל 13 ברח מהבית בגלל הקושי להשתלב בחברה החרדית הקיצונית בה חיה משפחתו, ולאחר תקופה של חיים ברחוב עבר לגור אצל קרובי משפחה חילונים. כעבור שנתיים עזבה משפחתו את הארץ למנצ'סטר והקשר עימם נותק.
בגיל 18.5 עבר להולנד והחל בלימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת אמסטרדם. לאחר סיום התואר, באוגוסט 2009, חזר לישראל והתגייס לצה"ל לשירות חובה, הוכר כחייל בודד והחל לשרת בהנדסה קרבית. לאחר מספר חודשים כחייל קרבי הוחלט להעביר אותו לקריה, ולבסוף השתחרר אחרי ארבעה חודשי שירות בלבד בגלל הקשיים שחווה בחזרתו לישראל.
אחרי שחרורו מצה"ל חזר וילבוש להולנד כדי לעשות תואר שני בכלכלה.
בשנת 2010, עם סיום הקורסים, חזר שוב לישראל, התגורר בשכונת התקווה והחל להתעניין במשחק. הוא למד שנה אחת בבית הספר למשחק יורם לוינשטיין, אך לאחר מכן עזב שוב את הארץ., בפעם עבר להתגורר במינכן, גרמניה. בשנת 2011 החל ללמוד משחק באקדמיית פאלקנברג שולה במינכן. בשנה השלישית ללימודיו הפך לשחקן באנסמבל תיאטרון מינכן והחליט לעזוב את האקדמיה.
קריירה
במשך מספר שנים הופיע בתיאטרון וגילם תפקידים קטנים גם בטלוויזיה. פריצתו הגדולה הגיעה ב-2018 עם ליהוקו לסדרה "Bad Banks", מותחן פשע גרמני שהיה מועמד לפרס אמי ונמכר להולו ולנטפליקס. באותה שנה גם גילם טרוריסט גרמני בסדרה "המתופפת הקטנה", לצידם של כוכבים הוליוודים כמו פלורנס פיו ואלכסנדר סקארסגארד וכן שחקנים ישראליים כמו מיכאל מושונוב ודניאל ליטמן.
בסוף שנת 2018 לוהק לסדרת הטלוויזיה האמריקאית "המורדת" בנטפליקס (2020). הסדרה בכיכובה של שירה האס עוסקת בצעירה חרדית מויליאמסבורג שבורחת לברלין עקב השידוך שבחרו לה דודתה וסבתה. וילבוש מגלם שם את דמותו של מוישה לבקוביץ', בן דודו של ינקי בעלה של אסתי הנוסע בעקבותיה לברלין כדי להחזירה.
בסוף שנת 2021 לוהק לאחד הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "תיק נעדר" בשירות הסטרימינג של Peacock; הגרסה האמריקאית לדרמת הפשע הישראלית "תיק נעדר" המבוססת על הספר באותו שם מאת דרור משעני.
בשנת 2022 שיחק במיני-סדרה של נטפליקס "נשימה עמוקה" אודות שורדת יחידה של מטוס שמתרסק בלב הטבע הפראי של קנדה שנאלצת להילחם לבדה באיתני הטבע.
רונן שובל
רונן שובל (נולד ב-20 באוגוסט 1980, ח' באלול ה'תש"מ) הוא דוקטור לפילוסופיה פוליטית, פובליציסט, פעיל פוליטי, אחד משני מייסדי תנועת "אם תרצו" (יחד עם ארז תדמור), דקאן קרן תקווה וראש מכון ארגמן ללימודים שמרניים, חבר הוועד המנהל והמועצה הציבורית של ארגון "בידינו – למען הר הבית". בשנת הלימודים 2022–2023 שימש עמית מחקר אורח ומרצה לפוליטיקה באוניברסיטת פרינסטון.
קורות חיים
רונן שובל נולד ב-1980 ברמת השרון. אביו, אדוארדו שובל, הוא יזם היי-טק יליד ארגנטינה. למד בבית הספר הפתוח-דמוקרטי ביפו, ובתיכון רוטברג ברמת השרון. שירת בצה"ל, תחילה בחיל השריון, ובהמשך כסמל מבצעים בקריה.
למד יחסים בין-לאומיים ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. שובל הוא בעל תואר ראשון ותואר שני במחשבת ישראל מהאוניברסיטה העברית בירושלים. סיים דוקטורט בהצטיינות בתחום הפילוסופיה הפוליטית באוניברסיטת פריז X: נאנטר, עם עבודה שכותרתה "La sainteté collective dans la politique biblique : aux sources de la théologie politique" ("קדושה קולקטיבית בפוליטיקה המקראית: ממקורות התאולוגיה הפוליטית"), שנעשתה בהנחייתו של פרופ' שמואל טריגנו.
כיהן כמנכ"ל חברת הסטרט-אפ "Blink" . בשנת 2019 מונה לדקאן קרן תקווה.
פעילות ציבורית
השתתף ב"תוכנית למנהיגות צעירה" של המכון לאסטרטגיה ציונית. כשהיה סטודנט בתקופת תוכנית ההתנתקות ייסד עם עוד שני סטודנטים את "תא כתום" – קבוצה של אלפי סטודנטים מכל רחבי הארץ שהביעה מחאה נגד ביצוע התוכנית. שיא המאבק היה שביתת רעב של 12 יום מול בית המשפט העליון של עשרות סטודנטים.
בשנת 2014 מונה שובל לשמש כיו"ר עמית בית אורי צבי גרינברג בירושלים.
שובל שואף לשינוי הססטוס קוו בהר הבית והקמת בית המקדש ומוביל עליות להר. בשנת 2022 התמנה לוועד המנהל של ארגון "בידינו – למען הר הבית" והוא מכהן גם כחבר המועצה הציבורית של הארגון.
פעילות פוליטית
בתחילת 2014 מונה שובל ליו"ר "ביתנו עולמי" – התנועה העולמית של מפלגת ישראל ביתנו, ופרש מתפקיד זה בנובמבר 2014. כיו"ר "ביתנו עולמי" הוא שימש חודשים ספורים כחבר הנהלת ההסתדרות הציונית העולמית וחבר חבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
בחודש ינואר 2015 התמודד בבחירות הפנימיות למפלגת הבית היהודי על מקום ברשימתה בבחירות לכנסת העשרים. הוא נבחר למקום ה-16 ברשימת המפלגה ולא נכנס לכנסת.
ב-3 ביולי 2015 נבחר שובל ליו"ר חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי, והחליף בתפקיד את פרופ' אריה אלדד. במסגרת מיתוג מחדש הוביל לשינוי שם הארגון לשם "המועצה האקדמית למדיניות לאומית".
בפברואר 2019 היה מועמד לראשות מפלגת הבית היהודי, אך לבסוף בחרה המועצה הציבורית ברב רפי פרץ.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
תל אל-עג'ול
תל אל-עג'ול נמצא במרחק של 6 ק"מ מדרום מערב לעזה. התל נמצא על הגדה הצפונית של נחל הבשור, במוצא הנחל לים התיכון. שטחו של התל 112 -132 דונם.
LXDE
LXDE הוא מיזם פיתוח סביבת שולחן עבודה חופשית למערכות הפעלה מבוססות יוניקס, וכן לכאלו מותאמות POSIX, כלינוקס ו-BSD. מטרת המיזם היא לספק שולחן עבודה מהיר ויעיל.
תל אל-עג'ול
זיהוי התל
הזיהוי של התל שנוי במחלוקת. הארכאולוג הבריטי פלינדרס פיטרי זיהה את המקום עם העיר עזה מתקופת הברונזה התיכונה והברונזה המאוחרת. אבל חפירות שנערכו בשטחה של עזה של היום העלו שרידים של עיר מתקופת הברונזה המאוחרת ותקופת הברזל. זיהויים נוספים אפשריים שהוצעו: בית עֶגְלַיִם המתוארת באונומסטיקון של אוסביוס ככפר היושב על החוף 14 ק"מ מעזה. הארכאולוג אהרון קמפינסקי הציע לזהות באתר את שֶרוּחַן  המופיע בספר יהושע, יט, ו – וּבֵית לְבָאוֹת, וְשָׁרוּחֶן:  עָרִים שְׁלֹשׁ-עֶשְׂרֵה, וְחַצְרֵיהֶן בפרק המספר על נחלת שבט שמעון. ויקטור גרן הציע לזהות את התל עם אנתדון.
הממצאים באתר
הממצאים באתר כוללים שני בתי קברות גדולים מתקופת הברונזה התיכונה I. רוב הקברים היו של קבורת יחיד מכווצת. בתוך הקברים נמצאו קנקנים, קערות שטוחות וספלים עמוקים. בחלק מהקברים היו פירים וחדרים מעוגלים. בחלקם נמצאו פגיונות.
LXDE
ה-LXDE מתאימה במיוחד למחשבים בעלי יכולת נמוכה כגון מחשבים ישנים ונטבוקים. הסיבה לדבר היא בשל תצרוכת זיכרון ה-RAM הנמוכה אותה המערכת דורשת. במבדק שנערך על יעילות שולחנות עבודה במערכת ההפעלה אובונטו עלה, כי LXDE 0.5 היה בעל תצרוכת הזיכרון והאנרגיה הנמוכים ביותר, שולחנות עבודה נוספים שהשתתפו במבדק הם 4.4 GNOME 2.29 ,KDE ו-4.6 Xfce.
תל אל-עג'ול
הממצאים באתר
על התל נמצאה סוללה, ארמון גדול, רחובות ובנייני מגורים. באתר נמצאו כרטושים הנושאים את שמה של המלכה המצרית חתשפסות ושל המלך תחותמס השלישי. ממצאים אלה מעידים על נוכחות מצרית באתר בתקופת שלטונם המשותף במצרים.
LXDE
LXDE מתאים לרוב הפצות הלינוקס כ-Arch Linux, דביאן, ואובונטו, ואף מגיע כברירת מחדל בקנופיקס (החל מגרסה 6), ו-U-lite. לאובונטו יש גרסה בשם "לובונטו" שמשתמשת ב־LXDE כשולחן העבודה.
תל אל-עג'ול
הממצאים באתר
באתר נמצאה כמות גדולה ביותר של תכשיטי זהב וכסף. התכשיטים כללו: תליונים, עגילים וצמידים שיוצרו בטכניקות מתוחכמות. סיכות רכיסה מעוטרות. באתר נמצאו גם חותמות טביעה וחותמות גליל דמויי חרפושית.
LXDE
יישומים בסיסיים
להלן כמה מהתוכנות הבסיסיות בסביבת שולחן עבודה זו:
תל אל-עג'ול
הממצאים באתר
באתר התגלו משפחת כלים קרמיים בעלת עיטור ייחודי בשם "שוקולד על לבן", שם זה ניתן להם על ידי פיטרי לאחר חפירותיו באתר.
החפירות באתר
תל אל-עג'ול היה האתר השלישי לאחר תל גמה ותל אל-פארעה (דרום) שנחפר על ידי פיטרי. החפירות נערכו בשנים 1930–1934 במסגרת בית הספר הבריטי לארכאולוגיה במצרים. בשנת 1938 התקיימה עונת חפירות נוספת שמנהליה היו מקיי, ומרגרט א' מריי. דוחות החפירות התפרסמו בחמישה כרכים תחת הכותרת "עזה הקדומה".
פארק המעיינות
פארק המעיינות הוא אזור של שמורות טבע ואתרי תיירות בעמק בית שאן, למרגלות הגלבוע.
בקעת בין שאן היא אחד מהאזורים העשירים במעיינות בארץ. המעיינות והשמורה נמצאים בשטחים החקלאיים של הקיבוצים ניר דוד, מסילות ורשפים. רבים מהמעיינות נשאבים לצורך השקיה חקלאית ובריכות דגים, אך כמה מהמעיינות ממשיכים לזרום על פני השטח (בפרט המעיינות המליחים יותר). פארק המעיינות משלב כמה ממעיינות בקעת בית שאן - עין מגדל, עין שוקק ועין מודע. בפארק סלולות דרכים באורך כולל של 15 קילומטרים שמובילות למעיינות. כמו כן יש בפארק מסלול המתאים להולכי רגל ולרוכבי אופניים, ובנוסף גידולים חקלאיים מגוונים, בריכות דגים ומעיינות המזינים בריכות גדולות, המאפשרות שחייה.
קרן קיימת לישראל ועוד רשויות ומועצות אזוריות, חברו יחדיו ליצירת הפארק לפיתוח המתחשב בערכי הטבע והנוף ליצירת פארק ייחודי.
היסטוריית המקום והקמתו
לפני הכרזת הפארק והקמתו, המרחב שהיה בין המעיינות היה שטח הפקר בין רשויות מקומיות שונות. בימי הקיץ נדחסו אלפי מבקרים ליד המעיינות. צפיפות, רעש ואבק של כלי רכב, לכלוך ואשפה רבה פגעו בטבע, ובמעיינות ופגמו קשות בהנאת המבקרים. כתוצאה מכך, נוצר שיתוף פעולה בין קרן קיימת לישראל, רשות ניקוז ונחלים ירדן דרומי, המועצה האזורית עמק המעיינות, רשות הטבע והגנים, החברה הממשלתית לתיירות ומשרד החקלאות, לשם הקמת הפארק ופיתוחו באופן שיתחשב בערכי הטבע והנוף. בפארק הוסדר מסלול המתאים להולכי רגל ולרוכבי אופניים ולכן הוא נסגר לתנועת כלי רכב מנועיים.
גאוגרפיה
פארק המעיינות משתרע במערבו של עמק בית שאן למרגלות הגלבוע. העמק כולל שדות של גידולי שדה כגון חמניות, גזר, עגבניות ובריכות דגים. מקור מי המעיינות הוא ברובו מי גשמים היורדים על הרי השומרון. המבנה הגאולוגי של הגלבוע המתנשא מעל העמק - שהוא שלוחה צפונית של הרי השומרון - הוא המאפשר את שפע המעיינות על אף האקלים החם ומיעוט המשקעים (כ-300 מ"מ בשנה בלבד) באזור המעיינות עצמו. שכבות הסלע בשומרון בנויות כך שמי הגשמים הרבים המחלחלים בצפון השומרון, מאזור שכם ועד הגלבוע, זורמים בשכבות תת-קרקעיות לעבר עמק בית שאן. השבר הגאולוגי בחלקו הצפוני של הגלבוע, מביא לפריצת המים במעיינות. השבר הגאולוגי מעניק להר הגלבוע מראה מרשים במיוחד לצופה מעמק המעיינות, כיוון שהוא יוצר קיר זקוף המתנשא כ-500 מטרים מעל העמק.
חי וצומח
המים בפארק המעיינות מצטיינים בצלילותם הרבה. האור חודר אליהם בקלות ומאפשר את קיומם של צמחי מים טבולים כמו קרנן טבוע, צמח שכל גופו טובל במים. צמחיית מים וצמחיית גדות עשירה במיוחד נמצאת בנחל קיבוצים שהוכרז כשמורת טבע. בגדות צומחים בעיקר קנה מצוי, אשל הירדן, סוף מצוי, קנה סוכר גבוה, פטל קדוש, וטיון בשרני. במקומות הלחים שמחוץ לגדות צומחים גם סמר ימי וצמחים נדירים כמו אגמון החוף וערידת הביצות. בפארק המעיינות שרדו גם צמחיים שעומדים בפני סכנת הכחדה כגון מכבד הביצות, קוצן מכונף, לוטוס צר עלים וכריך שעיר. שטח הפנים הגדול של המעיינות מאפשר ערבול אוויר ולכן גם אספקה טובה של חמצן במים. תנאים אלו מעניקים קיום לאוכלוסייה גדולה של חסרי חוליות – סרטנים ירודים, חרקים ורכיכות. יצורים אלו והאצות שבמים הם הבסיס לקיומה של אוכלוסיית דגים עשירה. במי פארק המעיינות מתקיימים יותר מ-10 מיני דגים. המעיינות מרווים את צמאונם של בעלי-חיים כגון חזירי בר, תנים, שועלים מצויים, חתולי ביצות ודורבנים המנצלים את סבך הצמחייה למחסה. המעיינות ובעיקר בריכות הדגים שבתחום הפארק מושכים אליהם מינים רבים של עופות חורף ועופות יציביים כגון קורמורן גמדי, אנפת לילה, לבנית קטנה, שלדג לבן-חזה, אנפה ארגמנית, דיה שחורה, עיט צפרדעים, חסידה שחורה וחסידה לבנה, שלדג גמדי ועוד.
ישראל נמצאת במרכז מסלול הנדידה של הציפורים הנודדות בחורף מאסיה ואירופה הקרות לאפריקה החמה. בשל הטמפרטורות הנוחות ושפע מקווי המים, פארק המעיינות הוא מתחם עצירת ביניים אידיאלי לציפורים. בעונת הנדידה אפשר לראות מגוון של מיני ציפורים נודדות שעוצרות למנוחה..
דאהלם (ברלין)
דאהלם (גרמנית: Berlin-Dahlem) היא שכונה בברלין ברובע שטגליץ-צלנדורף שבדרום-מערב העיר. השכונה מפורסמת, בין השאר, בזכות האוניברסיטה החופשית של ברלין והגן הבוטני של ברלין השוכנים בה.
פארק המעיינות
השביל הרטוב בנחל שוקק
"השביל הרטוב" הוא שביל להליכה רגלית בתוך מים רדודים, מוקף בצמחייה וקנים ומוצל המחבר בין עין שוקק לבריכת הטחנה בתוואי נחל שוקק. אורכו כ־300 מטרים ועומק המים בו כ־30 ס"מ. השביל הוקם על ידי "כוח צביקה" לזכרו של סרן מקיבוץ מירב שנפל בצוק איתן. אנשי "כוח צביקה" ממשיכים לפתח לטפל באתר השביל באופן קבוע. בני משפחתו של צביקה קפלן, חיילי גדס"ר גולני ומתנדבים נוספים, פרצו וסידרו את השביל הרטוב לשימוש והנאת כלל ציבור המטיילים בפארק, כמקום להנצחתו. צוות פארק המעיינות תרם לפריצת השביל.
דאהלם (ברלין)
גאוגרפיה
בשכונה מתגוררים (נכון ליוני 2016) 16.678 תושבים ושטחהּ מקיף 8.39 קמ"ר.
בתקופת גרמניה הנאצית עברו כמה וכמה מאנשי צמרת השלטון להתגורר בחווילות של תושביה העקורים. באותה תקופה פעלו בשכונה הלמוט ואנמרי זל.
לאחר מלחמת העולם השנייה נכללה דאהלם בשטח הכיבוש האמריקני, ומפקדת הכוחות האמריקנים מוקמה בה (הבניין משמש כיום את השגרירות האמריקנית). ב-1998 הוקם בשכונה מוזיאון בעלות הברית.
פארק המעיינות
תל שוכה
מדרום לנחל קיבוצים מתנשאת גבעה רמה, תל שוכה ובראשה מגדל בטון בן שלוש קומות שממנו יש תצפית על האזור. המגדל נבנה בשנת 1939 כעמדת הגנה על קיבוץ ניר דוד, לאחר ששלושה חברים מהקיבוץ נקלעו בקרבתו למארב ונרצחו.
בסביבות תל שוכה התגלו עדויות מהעבר הפרהיסטורי של המקום בדמותם של כלי צור, מתקנים חצובים בסלע, כלי אבן, זכוכית וולקנית שמקורה באסיה הקטנה ועדויות למסחר בחומר יקר המעיד על חשיבותו של המקום. ממצאים אלה ואחרים מוצגים במוזיאון לארכאולוגיה אזורית וים-תיכונית שבגן לאומי גן השלושה.
עין מודע
עין מודע הוא מעיין גדול בצל חורשת אקליפטוס, שמימיו נקווים לבריכה רחבה. עומק המים בבריכה מגיע לחצי מטר ואורכה כארבעים מטרים. בחודשי החורף פוקדים את בריכת עין מודע עופות מים רבים ומגוונים.
בעבר כאשר האזור היה פרוץ פקדו את המעיינות מטיילים רבים שגרמו לנזקים כבדים לטבע ולשדות. כיום הכניסה למקום מבוקרת.
עין מגדל, עין חומה ונחל הקיבוצים
עין חומה ועין מגדל הם מהמעיינות הגדולים בפארק המעיינות ומקורותיו של נחל קיבוצים. שמות המעיינות מנציחים את ניר דוד (תל עמל), ראשון ליישובי חומה ומגדל. עין מגדל, ועין חומה ממזרח, מקיימים פלג מים הזורם באורך קילומטר וחצי – נחל קיבוצים. מימיו של עין חומה נשאבים כמעט עד תום ואילו כמחצית מהמים של עין מגדל זורמים בנחל הקיבוצים.
הרחצה בחלקו העליון של הנחל אסורה כדי לשמור על חלק מערוץ הנחל ללא השפעת מטיילים.
הנחל זורם בתחום הפארק כמעט 1.55 ק"מ ואחר כך מימיו מוזרמים לשדות העמק. המים בנחל עשויים להגיע לעומק 1.5 מטרים והוא מקיים עולם חי וצומח עשיר. טמפרטורת המים קבועה ועומדת על 24 מעלות כל השנה. החלק העילי של הנחל הוא שמורת טבע מוכרזת ובחלקו האחרון של הנחל קיימת בריכה משולשת ולצידה חורשת אקליפטוס. באזור הנחל ישנם עופות וצמחיים מגוונים.
עין שוקק
מעיין שוקק מתחיל את דרכו באמת מים הידועה בשם "מינוס 100" משום שהיא מתחילה את דרכה בגובה 100 מטרים מתחת לפני הים.
מעיין עין שוקק יוצר בריכה פסטורלית וגדולה בעלת מים צלולים ומסביבה מגוון עצים נותני צל. קיר האבן הבנוי ששרד עד היום  בצד המעיין הוא חלק מבריכה שאגרה את מי המעיין והזרימה אותם לשתי טחנות קמח. הטחנה העליונה (טחונת אל-ג'וסק) הייתה צמודה לסכר, אך לא נותר ממנה שריד. התחנה התחתונה (טחונת אל-אשרף), שחלקים ניכרים ממנה שרדו, בנויה כ-350 מטרים במורד הפלג של עין שוקק.
כמות המים הרבה במעיין נוצלה להפעלת שלושה זוגות ריחיים ונראה כי בעין שוקק הייתה בריכה כבר בתקופה הרומית. לאחרונה עברה הבריכה שיקום וסודרו אבני השפה.
בהמשך לבריכה, מי המעיין זורמים אל נחל שוקק (במסלול השביל הרטוב) ונשפכים בסופו אל בריכת הטחנה. מי המעיין צלולים ובעלי גוון מרשים ויפיפה. טמפרטורת המים קבועה כל השנה והיא 25 מעלות, מה שמספק עבור המבקרים מקור התרעננות בימי הקיץ ואף מוקד רחצה בימי השמש החורפית.
בריכת הטחנה
מימיו של נחל שוקק, בסופו של השביל הרטוב, נשפכים אל בריכה המוקפת חורשת אקליפטוס רחבה. מי הבריכה נמוכים ומאפשרים שכשוך בימי הקיץ. בצל חורשת האקליפטוס פזורים שולחנות קק"ל נוחים לפיקניק.
Esa Hembra es Mala
השיר נכלל באלבום האולפן השמיני של טרווי, Gloria ובפסקול אופרת הסבון, Teresa.
בשנת 2020, צורף לפסקול La Casa de las Flores, עבור הסדרה של נטפליקס, "בית הפרחים".
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי גלוריה טרווי, מרסלה דה לה גרזה ובלטזר הינוג'וסה והופק על ידי סבסטיאן ג'יי ורייטו. בהתחלה, כתבה טרווי את השיר יחד עם הפזמונאים שצוינו, עבור זמר ממין זכר, אך לבסוף, הוחלט כי טרווי תקליט את השיר בעצמה והוא יהפוך לשיר הנושא של אופרת הסבון "טרזה", שם הושמע בכל תחילת פרק.
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-14 מיליון השמעות.