cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מילון היופי
מבנה התוכנית
בתוכנית מילון היופי מתארחים מומחים מעולמות שונים להעשרת הצופים ולחשיפה לחידושים בתחום. מדי שבוע עולות בתוכנית סוגיות רלוונטיות ואקטואליות מעולם האופנה והיופי ומוצגים טרנדים ומגמות בישראל ומחוצה לה.
בכל תוכנית מתארחים אנשים מהתחומים בהם עוסקת התוכנית ועונים על שאלון אישי קבוע.
גביע הייזמן
שיטת הבחירה
הבחירה בזוכה גביע ההייזמן מתבצעת על ידי הצבעות של אנשי תקשורת ברחבי ארצות הברית, המדינה מחולקת ל-6 אזורים גאוגרפיים, בכל אחד מהם 145 בוחרים מהמדיה, סך הכל 870 קולות. בנוסף זכאים גם זוכי הפרס בעבר להצביע, ומשנת 1999 נוסף גם קול אחד משקלול בחירת הציבור הרחב.
מילון היופי
מבנה התוכנית
התוכנית משודרת מידי שבת בערוץ 13 בשעה 10:00 בבוקר, ובשידור חוזר בימי חמישי בשעה 14:00.
ביקורת
ישנה ביקורת על כך שהתוכנית עוסקת בנושאים שטחיים.
גביע הייזמן
שיטת הבחירה
כל אחד מהמצביעים מדרג את שלושת השחקנים המובילים לפי סדר, הבחירה הראשונה מקבלת 3 נקודות, השנייה שתיים והשלישית נקודה בודדת, התוצאות משוקללות ובעל הניקוד הרב ביותר מוכרז כזוכה בפרס.
הצלצול
הצלצול (באנגלית: The Ring) הוא סרט אימה-מסתורין, אמריקאי, שיצא בשנת 2002 ומהווה רימייק לסרט האימה רינגו היפני שיצא בשנת 1998. שתי גרסאות הסרט (המקור היפני והרימייק האמריקאי) מבוססות על הרומן Ringu מאת הסופר היפני קוג'י סוזוקי.
הסרט בוים על ידי גור ורבינסקי, ונכתב על ידי ארן קרוגר. השחקנים הראשיים בסרט הם נעמי ווטס ומרטין הנדרסון. שמו של הסרט באנגלית - The Ring - הוא רב משמעי, ומתייחס הן לצלצול הטלפון המבשר את מות הקורבנות, הן לטבעת האור המופיעה בקלטת ובכרזת הסרט והן למעגל ההולך ומתרחב של אנשים שמושפעים מקלטת הווידאו סביבה בנויה העלילה.
הסרט נחל הצלחה מפתיעה ביחס לסרטי אימה, והכניס למפיקיו 129 מיליון דולר בקופות הכרטיסים בארצות הברית ו-249 מיליון בכל רחבי העולם. בעקבות הצלחתו החל גל של הפקה-מחדש של סרטי אימה יפניים, ביניהם גם הטינה. בשנת 2005 יצא לאקרנים סרט ההמשך, הצלצול 2, שבויים על ידי הידאו נקטה, שביים את הסרט היפני המקורי. לפני צאתו יצא הסרט המקורי במהדורה מחודשת בדי וי די, אליה צורף סרט קצר בן 17 דקות שגישר על פערי העלילה בין שני הסרטים.
עלילה
בסיאטל, שתי נערות בשם קייטי ובקה מדברות על קלטת וידאו מקוללת שכל מי שצופה בה, מת שבוע לאחר מכן. קייטי טוענת שהיא צפתה בקלטת עם חברים בשבוע שעבר ולאחר מכן נהרגת על ידי כוח בלתי נראה ובקה מתאשפזת בבית חולים פסיכיאטרי לאחר שהייתה עדה לכך.
בלוויה של קייטי, אמה מאיצה באחותה, עיתונאית בשם רייצ'ל לחקור את המוות של בתה. רייצ'ל חיה עם בנה איידן, שבעצמו רגיש לעל טבעי. רייצ'ל מגלה שקייטי וכל חבריה מתו כולם באותו הלילה ושפניהם עוותו עם מותם. רייצ'ל נוסעת לאתר הנופש "הרי שאלטר", היכן שקייטי וחבריה נפשו ומוצאת שם את הקלטת. היא שוכרת את אותה הבקתה שקייטי וחבריה נפשו בה וצופה בקלטת, שמכילה תמונות מזעזעות למראה. כשהקלטת מסתיימת, רייצ'ל מקבלת שיחת טלפון שבה ילדה לוחשת לה "שבעה ימים" ומנתקת.
רייצ'ל נעזרת בנוח קליי, בן הזוג שלה לשעבר ואביו של איידן כדי ללמוד עוד על הקלטת. היא מראה את הקלטת לנוח ואז יוצרת ממנה עותק. במהלך השבוע שעובר, רייצ'ל מתחילה לסבול מתופעות על טבעיות ונרדפת על ידי ילדה רטובה בעלת שיער ארוך. החקירה אודות הקלטת מובילה את רייצ'ל אל אנה מורגן, מרביעת סוסים מהאי מוסקו שהתאבדה לאחר שהסוסים שלה הטביעו את עצמם למוות. רייצ'ל מגלה שאיידן צפה בקלטת ושנוח סובל מתופעות על טבעיות דומות לשלה.
רייצ'ל משאירה את איידן אצל אחותה ועולה על מעבורת לאי מוסקו כדי לתשאל את בעלה המנוח של אנה, ריצ'רד. במהלך השיט לאי, סוס שנמצא על המעבורת נבהל מרייצ'ל וקופץ למוות מהמעבורת. נוח הולך לבית החולים הפסיכיאטרי שבו אנה מורגן התאשפזה במטרה לקרוא את התיק הרפואי שלה. שניהם במקביל מגלים שלאנה הייתה בת מאומצת בשם סמארה שניחנה ביכולת להעתיק תמונות מראשה אל ראשים של אנשים אחרים ובכך גרמה להוריה המאמצים לאבד את שפיותם בהדרגה. רייצ'ל מנסה לתשאל את ריצ'רד בנוגע לסמארה, אך האחרון מכחיש שהוא ואנה אי פעם אימצו ילדה.
רייצ'ל מדברת עם דוקטור גרסניק, הרופאה באי שמספרת שסמארה אומצה כי אנה הייתה עקרה ולאחר מכן הם הופנו לבית חולים פסיכיאטרי, מניחה שסמארה עדיין שם. רייצ'ל מתגנבת לבית של הזוג מורגן ומוצאת קלטת שמציגה את אחד הטיפולים הפסיכיאטריים של סמארה, בו סמארה טוענת שאין לה שליטה על כוחותיה. רייצ'ל מתעמתת עם ריצ'רד והאחרון מתאבד באמבטיה לאחר שהבין שכוחותיה של סמארה עדיין קיימים. נוח מגיע והשניים הולכים לאסם של הזוג מורגן, היכן שריצ'רד בנה חדר שינה מאולתר עבור סמארה. הם מוצאים תמונה של עץ הצרובה על קירות האסם ורייצ'ל מזהה את אותו העץ מאתר הנופש "הרי שאלטר".
רייצ'ל ונוח חוזרים לבקתת הנופש ומגלים באר מוחבאת מתחת לרצפת הבקתה. רייצ'ל נופלת לבאר וחווה חיזיון שבו היא רואה את אנה משליכה את סמארה לבאר, לוכדת אותה בפנים. סמארה טובעת למוות שבוע לאחר מכן. גופתה של סמארה צפה במים ונוח מספר לרייצ'ל שעברו שבעה ימים מאז הצפייה שלה בקלטת. השניים קוראים לרשויות ושולחים את גופתה של סמארה לקבורה הולמת, בכך הם מאמינים שהם שמו סוף לקללה.
יום לאחר מכן, רייצ'ל מבטיחה לאיידן שהקללה נגמרה לאחר שסמארה שוחררה מהבאר. איידן מתחיל לדמם מאפו ומסביר לרייצ'ל שזאת הייתה טעות לעזור לסמארה ושהוא עדיין מקולל. בביתו של נוח, רוחה של סמארה, הנראית כגופה מרקיבה יוצאת ממסך הטלוויזיה והורגת את נוח. רייצ'ל מגיעה לשם ומגלה את גופתו המעוותת של נוח, חוזרת לביתה והורסת את הקלטת בהתקף זעם לאחר שלא הבינה למה נוח נהרג והיא לא. היא מבינה שהיא נשארה בחיים כיוון שהכינה עותק מהקלטת ואיידן צפה בו, כך הקללה ריחפה מעליה. רייצ'ל מבינה שכך סמארה בעצם ממשיכה את מעגל ההרג שלה באמצעות צפייה בווידאו והפצתו הלאה כדי להינצל ממוות.
רייצ'ל עוזרת לאיידן להכין עותק מהקלטת ולאחר מכן איידן שואל אותה מה יקרה לאדם הבא שהם יראו לו את הסרט. בתגובה, רייצ'ל שותקת.
שחקנים
נעמי ווטס - רייצ'ל.
מרטין הנדרסון - נוח.
דייוויד דורפמן - איידן.
אמבר טמבלין - קייטי.
רייצ'ל בלה - בקה.
הפקה
הסרט החל את הפקתו לפני שהתסריט הושלם. הכותב ארן קרוגר כתב שלוש סקיצות של התסריט לפני שסקוט פרנק הצטרף להפקה והשלים את התסריט, אך לא קיבל על כך הוקרה. הבמאי גור ורבינסקי רצה ליצור גרסה אמריקאית לסרט "רינגו" לאחר שוולטר פארקס שלח לו קלטת וידאו עם הסרט "רינגו", אותו ורבינסקי תיאר כמסקרן.
המפיק ניל אדלשטיין הציע את מלאכת הבימוי לדייוויד לינץ', אבל האחרון סירב. כתוביות הסיום המקוריות מציגות את הירושי טאקאשי (הכותב של "רינגו"), אולם שמו הוסר בגרסה הסופית.
היוצרים שאפו לשמר את המינימליזם שאפיין את "רינגו" ומיקמו את העלילה בעיר סיאטל שבארצות הברית בעקבות "האווירה הרטובה והמבודדת שבה". ורבינסקי גם הודה שהוא לא רצה ללהק כוכבים מוכרים במטרה לגרום לסרט לקבל חשיפה לבד גם ללא "שמות גדולים" ברשימת השחקנים ותיאר את הביקורות הקוטלות שקיבל ממעריצי הסרט המקורי. למרות זאת הוא ציפה שמעריצי אימה וותיקים יתחברו לסרט וישוו אותו בחיבה למקור.
סרטי המשך
סרט המשך, "הצלצול 2" יצא לאקרנים ב-2005. סרט קצר בשם "הצלצול" יצא ב-2005 ועלילתו מגשרת בין הסרט הראשון לשני.
בשנת 2017 יצא סרט ההמשך "הצלצול 3".
מוחמד החמישי מקלנטן
הסולטן מוחמד החמישי (במלאית: Sultan Muhammad V, בג'אווי: سلطان محمد ۏ; נולד ב-6 באוקטובר 1969) הוא סולטאן קלנטן שכיהן כיאנג די-פרטואן אגונג ה-15 (ראש המדינה) של מלזיה מדצמבר 2016 ועד ינואר 2019. הוא הוכרז לסולטן של קלנטן ב-13 בספטמבר 2010, כשהוא יורש את אביו, הסולטאן אסמאעיל פטרה, שלא היה כשיר לכהן עקב מחלה. הוא הוכרז למלך מלזיה ב-13 בדצמבר 2016. ברם, בצעד חסר תקדים, מוחמד החמישי היה למלך המלזי הראשון שוויתר על כס המלוכה, ב-6 בינואר 2019.
ביוגרפיה
הוא נולד כטנגקו מוחמד פאריס פטרה איבני טנגקו אסמאעיל פטרה באיסטנה באטו, <font color="#004000">קוטה בהרו, קלנטן והפך ליורש העצר של קלנטן ב-30 במרץ 1979, אך רשמית הפך ליורש עצר ב-6 באוקטובר 1985.
את ראשית חינוכו קיבל בבית סולטן איסמעיל ולאחר מכן בבית הספר אליס סמית שבקואלה לומפור. הוא עזב לבריטניה ללמוד בבית הספר אוקהם, ברוטלנד, אנגליה. לאחר מכן הוא למד בסנט קרוס קולג', שבאוקספורד וברכז אוקספורד למחקרים אסלאמים בתחום הדיפלומטי וסיים לימודיו בשנת 1991. הוא גם למד ביורון יוניברסיטי קולג', בלונדון, אונטריו, קנדה; בבית הספר הגרמני ליחסים בינלאומיים שבברלין, גרמניה; וכן בבית הספר האירופאי לעסקים, בלונדון, שבממלכה המאוחדת.
יורש העצר
במאי 2009, אביו, הסולטאן אסמאעיל פטרה, סבל משבץ חמור. הסולטן אסמאעיל פטרה אושפז בבית החולים מאונט אליזבת בסינגפור ומוחמד מונה לעוצרת ב-25 במאי בשל היעדרות ונבצרות השליט. ב-30 בספטמבר 2009, הוא שחרר את אחיו הצעיר ממועצת הירושה, הגוף שביכולתו לקבוע את סדר ירושת כס המלכות.
האח הצעיר, טנגקו פחרי הגיש קובלנה בבית המשפט העליון תוך שהוא מסרב להכיר בפיטוריו בחודש דצמבר 2009. בינואר 2010, בית המשפט העליון דחה את טענותיו של פחרי.
ההכתרה
ב-13 בספטמבר 2010, טנגקו מוחמד פארס פטרה הוכרז לסולטן ה-29 של קלנטן, בהתאם לסעיף 29A של חוקת המדינה הקובע כי במקרה שהסולטן כבר לא יכול להיות מלך ממונה לו ממלא מקום לתקופה. הוא אימץ לעצמו השם מוחמד החמישי. עם זאת, אביו, הסולטאן אסמאעיל פטרה, עתר לבית המשפט הפדרלי על מנת להכריז על מינויו כאקט לא חוקתי, כאשר הסולטן אסמאעיל פטרה עדיין מתאושש מהשבץ שספג ב-2009.
מוחמד החמישי נכח בפסגה ה-222 כנס השליטים בפעם הראשונה כחבר מלא באוקטובר 2010. השתתפותו סימנה את ההכרה במינויו כסולטן על ידי שליטים אחרים.
יאנג די-פרטואן אגונג
הסולטן מוחמד החמישי נבחר בכנס השליטים ב-14 באוקטובר 2016 להפוך יאנג די-פרטואן אגונג הבא, ראש המדינה של מלזיה. שלטונו החל ב-13 בדצמבר 2016, כשהוא נוטל את השלטון מידי עבדול חלים, הסולטן של קדה. הסולטן מוחמד החמישי הפך ליאנג די-פרטואן אגונג ה-15 במספר ב-24 באפריל 2017 בטקס שנערך באיסטנה נגארה, ילאן דוטה, שבקואלה לומפור. בגיל 47, הסולטן מוחמד החמישי הפך למנהיג הרביעי בצעירותו בתולדות מלזיה, לאחר סעיד פוטרה, מיזאן זאינאל אבידין ועבדול חלים.
כיאנג די-פרטואן אגונג, הוא החזיק אחריות מלאה בתור המפקד העליון של הכוחות המזוינים של מלזיה. החזיק גם באחריות מלאה, כמו קולונל ראשי של הגדוד הארטילרי המלכותי בצבא המלזי ולכן היה נוכח בכל פעילות הגדוד וטקסיו.
מוחמד החמישי היה גם דיקן אוניברסיטת מארה לטכנולוגיה (UiTM) ובאוניברסיטת ההגנה הלאומית של מלזיה (UPNM) מאז שנת 2017. הוא היה עמית כבוד בסנט קרוס קולג', אוקספורד ב-28 בפברואר 2018.
חייו האישיים
מוחמד החמישי היה נשוי לטנגקו זובאידה בינתי טנגקו נורודין מ-15 בנובמבר 2004. הם התגרשו ב 2008.
עם גירושיו, הוא היה ליאנג די-פרטואן אגונג הראשון בהיסטוריה של מלזיה לכהן ללא מלכה לצדו.
ב-22 בנובמבר 2018 בעודו עוזב את הארץ, דווח שמוחמד החמישי נישא לאוקסנה וייוודינה מהעיירה בארוויחה שברוסיה. וייוודינה היא זוכת תחרות היופי מיס מוסקבה ב-2015. אף שדבר החתונה כביכול פורסם בהרחבה במדיה חברתית, נכון לינואר 2019 לא יצאה כל הצהרה רשמית שאישרה או הכחישה את העניין.
ויאתיו כל לעבדך
ויאתיו כל לעבדך הוא פיוט אנונימי הנאמר, לפי נוסח אשכנז המזרחי, בחזרת הש"ץ של תפילת מוסף של ראש השנה ויום הכיפורים, לפני הקטע 'ותמלוך אתה ה' לבדך' החותם את ברכת קדושת השם. הפיוט מרחיב את תוכנו של הקטע שלפניו הוא משובץ, ומתאר את קבלת מלכות ה' בידי כל יושבי תבל לעתיד לבוא. לפי חלק מהמנהגים, הפיוט מושר גם בהקפות בשמחת תורה.
ככל הנראה, הפיוט נתחבר בתקופה הקדם-קלאסית בתולדות הפיוט (המאות ה-4 וה-5).
מבנה
הפיוט בנוי לפי אקרוסטיכון אלפביתי, כאשר כל שורה פותחת בפועל עם תחילית "וי..." ולאחריו האות המתאימה ("ויאתיו... ויברכו... ויגידו...).
תוכן
הפיוט עוסק בהמלכת ה' על ידי כל העולם בעתיד לבוא, כאשר כל עמי תבל יזנחו את אמונותיהם ויקבלו את מלכות האל, בהתאם לתוכנם של הקטעים הנוספים לברכת קדושת השם בראש השנה וביום הכיפורים ("ובכן תן פחדך" וכו'), שביניהם הוא משובץ.
הרעיון שכל האנושות תכיר במלכות ה' מבוסס על נבואות רבות. רעיון זה מופיע הרבה בתפילות ראש השנה, ובא לידי ביטוי בברכת מלכויות בתפילת מוסף.
לחנים
לשיר כמה לחנים מוכרים, בהם של חסידות ויז'ניץ, של רבי שלמה קרליבך, חסידות ברסלב, הרב יהודה לייב הלוי אשלג, ישיבת חברון, ישיבת עתניאל, ישיבת הר עציון, ישיבת ירושלים לצעירים, יוני גנוט, ניצן חן, אהרלה סמט בלחן של הלל פלאי באלבום אהר'לע, מרדכי בן דוד בלחן של אלי קליין באלבומו צעקה ועוד.
יונת ואלכסנדר סנד
יונת סֶנֶד (11 באוגוסט 1926 – 7 בדצמבר 2014) ואלכסנדר סֶנֶד (23 ביולי 1921 – 8 בספטמבר 2004) היו זוג סופרים ומתרגמים ישראלים. הם כתבו את כל ספריהם במשותף עד פטירתו של אלכסנדר.
אלכסנדר סנד
מאז עלייתו היה נער עובד ופעיל בהסתדרות הנוער העובד. בשנת 1938 יצא עם חבורת נערים לעזרת קבוצת גינוסר שעלתה על הקרקע על שפת הכנרת. בשנים 1939–1940 ריכז את סניף הנוער העובד בירושלים, וב-1942 את הסניף בתל אביב.
עם תום מלחמת העולם השנייה יצא באורח בלתי-לגאלי לאירופה כאחד השליחים שנקראו להוליך את פליטי השואה בדרכי הבריחה וההעפלה אל נמלי הים התיכון והים השחור – ושב ארצה, כשאיתו בת-זוגו יונת (ינקה), מניצולי גטו ורשה. עם בואם ארצה, בראשית קיץ 1948, יצאו השניים ברגל, עם שיירות הלוחמים, לכיוון רביבים הנתונה במצור.
רביבים איבדה במלחמת העצמאות אחד-עשר מחבריה. על-פי בקשת הקבוצה ניגש אלכסנדר, בעזרת בת-זוגו, לכתוב חוברת זיכרון לאחד עשר הנופלים, שנתגלגלה לספר עלילתי המספר את קורותיהם של הנאבקים על יישוב הנגב: "אדמה ללא צל".
מאז כתבו השניים את ספריהם ביחד.
אלכסנדר סנד נמנה במשך כל שנות חייו עם החברים המרכזיים של קיבוץ רביבים, כסופר, כעובד, כמשתתף פעיל בחייו הרבגוניים של קיבוצו (מזכיר, מנהל בית-ספר, מרכז ועדות שונות).
בתחילת שנות החמישים היה בין מובילי המאבק הנחוש על הבאת מים לרביבים, תחת הסיסמה: "לא הצינור יביא את האדם לנגב, האדם הוא שיביא את הצינור".
במשך כעשרים שנה עמד אלכסנדר סנד בראש הוצאת הספרים של הקיבוץ המאוחד.
בנם בכורם,, מלוחמי סיירת צנחנים, נספה בכנרת מיד לאחר מבצע אביב נעורים ב-1973; בנם השני, איתי סנד, הוא פרופסור למדע המדינה ודיקן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב; ובנם השלישי, דניאל, הוא משורר שהוציא שלושה ספרים וחבר קיבוץ רביבים. נכדם הוא הפסנתרן יואב סנד.
אלכסנדר סנד נפטר ב-8 בספטמבר 2004.
יונת סנד
יונת סנד נולדה בשם ינינה (יאנקה) יעל זק ב-11 באוגוסט 1926 בעיר צ'נסטוחובה שבפולין, בתו היחידה של יוסף זק, ששימש בעיר מורה לשפות קלאסיות וספרות פולנית בבית ספר תיכון שנמנה עם רשת הגימנסיות היהודיות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 נמצא אביה בוורשה, והאם והבת הצטרפו אליו בנובמבר 1940, ערב סגירת הגטו.
ינקה נמנתה עם תלמידי גימנסיית המחתרת 'דרור', שאביה – מאוחר יותר חבר הארגון היהודי הלוחם – נמנה עם מייסדיה ומוריה. המורה לתנ"ך היה יצחק קצנלסון.
אחרי המלחמה שהתה יונת תקופת-מה בלודז', וערכה את ביטאון התנועה החלוצית דרור. לאחר מכן למדה ספרות צרפתית ופילוסופיה באוניברסיטת ז'נבה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הפסיקה את לימודיה כדי להצטרף אל אלכסנדר סנד – שהיה בשליחות באירופה כאחד ממארגני 'הבריחה' והעלייה הבלתי-לגאלית, והחליט לשוב מיד לארץ – והגיעה יחד איתו, בדרכים בלתי לגאליות, לארץ ולקיבוצו רביבים.
זכתה פעמיים בפרס היצירה לסופרים ומשוררים שנוסד על ידי ראש הממשלה לוי אשכול.
סנד תרגמה מצרפתית מיצירותיהם של פייר שודרלו דה לאקלו, פייר קורניי, ז'אן-פול סארטר, נטלי סארוט ואונורה דה בלזק.
כן פרסמה מספר מאמרים ורשימות על דמויות ונושאים בספרות.
בנוסף, הייתה מורה בתיכון ומרצה בחוג לספרות של אוניברסיטת בן-גוריון.
נפטרה ב-7 בדצמבר 2014. יונת ואלכסנדר קבורים בבית העלמין בקיבוץ רביבים, לימינה ולשמאלה של מצבתו הצבאית של בנם יואב.
כתיבה משותפת
ספריהם שנכתבו ביחד: שני האחרונים נכללו מאוחר יותר בקובץ:
בחורף 1969–1970 ייצגו את ישראל בתוכנית הכתיבה הבינלאומית של אוניברסיטת איווה בארצות הברית. בשנים 1985–1992 שהו פעמים אחדות כסופרים-אורחים ב- Oxford Centre for Postgraduate Hebrew Studies.
אוגוסט וייסמן
אוגוסט פרידריך ליאופולד וייסמן (בגרמנית: August Friedrich Leopold Weismann; 17 בינואר 1834 – 5 בנובמבר 1914) היה ביולוג גרמני, חוקר אבולוציה. ארנסט מאייר טען שווייסמן הוא הביולוג האבולוציוני השני הכי חשוב במאה ה-19, מייד לאחר דרווין. וייסמן היה מנהל המכון הזואולוגי והפרופסור הראשון לזואולוגיה בפרייבורג.
ביוגרפיה
וייסמן נולד ב-1834 בעיר פרנקפורט לקונרד ואליס וייסמן. למד רפואה בגטינגן וסיים את לימודיו בשנת 1854. וייסמן ניסח את Germ plasm theory, תאוריה הגורסת שכל אורגניזם בנוי מתאי גזע, אשר מעבירים מידע תורשתי (תאי מין) ומתאים סומטיים, אשר מבצעים את שאר פעולות הגוף. היחס, כך טען וייסמן, הוא חד-כיווני, תאי המין יוצרים את התאים הסומטיים, אך אינם מושפעים מדבר הנלמד על ידי הגוף או מיכולות שהוא רוכש, ולכן אינם יכולים להעביר מידע זה אל הדור הבא, עיקרון שידוע גם כמחסום וייסמן. עיקרון זה שולל מן היסוד את רעיון הבריאה העצמונית, שהציע ז'אן-בטיסט דה לאמארק.
מחסום וייסמן עומד בבסיסה של הסינתזה האבולוציונית המודרנית. לדעתו של וייסמן, המקור היחיד למוטציות, שמובילות לברירה טבעית הוא בתאי הרבייה או בתאים שיוצרים אותם. פרסום עיקרון זה הוביל לפרסום מחודש של עבודותיו של גרגור מנדל, על אף שווייסמן היה זהיר לגבי קבלת תורתו של מנדל; מדענים צעירים יותר עשו את הקישור בין העבודות.
Santa Cruz Operation
Santa Cruz Operation, או בקיצור SCO היא חברת תוכנה אמריקאית. החברה נקראת על שם העיר סנטה קרוז שבה היא נוסדה ופעלה. החל מתחילת שנות ה־90 היה SCO גם השם של המוצר העיקרי של החברה.
החברה המקורית הוקמה בשנת 1978 ומכרה גרסה של UNIX למעבדי 8086 של אינטל ובהמשך לשאר מעבדי x86. בשנת 2000 מכרה החברה את עסקי היוניקס שלה למפיצת לינוקס בשם קלדרה, ושינתה את שמה ל־Tarantella. בשנת 2002 החליטה קלדרה לשנות את שמה ל־SCO Group. שנה לאחר מכן היא החלה לאיים בתביעות (מופרכות בדיעבד) על משתמשי לינוקס, בפרשה שנודעה "משפט SCO".
החברה המקורית
חברת Santa Cruz Operations הייתה החברה המסחרית הראשונה שסיפקה שרותי תוכנה למערכות יוניקס. בשנת 1980 שכרה חברת מיקרוסופט את שרותיהם כדי להסב את גרסה 7 של UNIX למעבדי 8086. ההיסב נקרא XENIX. החברה המשיכה למכור את המוצר ולפתח אותו. בשנת 1987 איבדה מיקרוסופט עניין ב־XENIX ומכרה את הזכויות לו ל־SCO, תמורת בעלות חלקית על החברה.
בשנת 1989 כתבה החברה גרסה חדשה של יוניקס בשם SCO UNIX (יותר מאוחר: SCO Open Server) אשר התבסס על גרסה מאוחרת יותר של יוניקס (System V, גרסה 3.2).
באמצע שנות התשעים קנתה החברה את מוצרי היוניקס מחברת נובל (חברה).
החברה קנתה לעצמה שם כמי שמספקת מערכות יוניקס (ולכן אמינות) אך גם זולות יחסית מכיוון שהן רצו על חומרת x86 רגילה.
בשנת 1998 החלה החברה, בשיתוף עם IBM, בפרויקט להסבת מערכת ההפעלה לארכיטקטורת איטניום שנראתה מבטיחה אז. הפרויקט בוטל על ידי IBM.
חברת Tarantella
טרנטלה (ע"ש ריקוד הטרנטלה) היה שם קוד פנימי לסביבת גישה מרוחקת שפיתחה חברת SCO. בשנת 2001 מכרה החברה את מוצרי היוניקס שלה לקלדרה ושינתה את שמה ל"Tarantella Inc." על מנת להתמקד במוצר זה.
קלדרה
קלדרה קנתה מנובל את DR-DOS בשנת 1996, ותבעה את מיקרוסופט על תחרות בלתי־הוגנת. התביעה הסתיימה בפשרה בשנת 2000 בסכום שלימים התברר כ־280 מיליון דולר.
בשנת 2000 הונפקה החברה בנאסד"ק. בכסף שהתקבל מההנפקה היא השתמשה, בין השאר, כדי לקנות שנה לאחר מכן את כל עסקי היוניקס של חברת SCO. בעקבות כך, עיקר ההכנסות של החברה כעת הגיעו ממכירות SCO (לרוב: מחוזי תחזוקה קיימים). החברה השתדלה להעביר לקוחות קיימים ללינוקס, מכיוון שהפוטנציאל של שוק הלינוקס נראה מבטיח יותר.
בשנת 2002 התחלפה הנהלת החברה. המנכ"ל החדש, דארל מקברייד, החליט להתמקד בעסקי היוניקס, ובפרט לנסות להעלות את ההכנסות על ידי גביה קפדנית יותר של רישיונות. שמה של החברה שונה ל־SCO Group.
משפט SCO
חברת SCO העלתה טענה שיש לה זכויות שונות בלינוקס ולכן צריכים לשלם לה רישיון שימוש. בפועל הועלו תביעות רק לגבי זכויות יוצרים, כלומר טענה שקוד של יוניקס מצא את דרכו ללינוקס. בהמשך היא העלתה גם את הטענה ש־IBM גרמה בזדון להורדת ערכם של מוצרי היוניקס של SCO (slander of title).
הטענות לגבי מעבר קוד התגלו בדיעבד כחסרות בסיס. אנשי SCO טענו שיש להם מקרים רבים, אולם כאשר הם הדגימו כמה מהם לעיתונאים, התברר עד מהרה שאין להם בסיס: מדובר היה על הצהרה זהה על ממשקים סטנדרטיים, קוד שהגיע מ־BSD, או דברים דומים. בדיעבד התברר שגם שאר הדוגמאות היו חסרות בסיס באותה מידה.
אולם הטענות על זכויות יוצרים לא הספיקו לעמוד מעולם במבחן בית משפט, מכיוון שהתברר של־SCO אין בעצם זכויות יוצרים מלאות לקוד של יוניקס אלא רק רישיון להשתמש בו. זכויות היוצרים נשארו של נובל ולא הועברו בעת מכירת UnixWARE. העובדה המפתיעה הזו התבררה רק במאי 2003. בהמשך אותה שנה רכשה נובל את חברות הלינוקס Ximian ו־סוזה לינוקס והפכה לבעלת עניין כלכלי בתביעה. נובל ו־SCO נשארו חלוקות על הפירוש המדויק של הסכם המכירה, והנושא הוכרע רק בבית משפט בשנת 2007.
ההליכים המשפטיים המשיכו להסתבך. בתגובה להודעתה של SCO על שלילת רישיונה של IBM למערכת AIX שלה ותביעת ענק בסכום מיליארד, ואחר כך שלושה מיליארד דולרים, תבעה IBM תביעת נגד. IBM העלתה טענות שונות, ובהן גם הפרת שימוש בפטנטים. גם חברת רד האט תבעה את SCO בטענה כי הצהרות השווא של SCO פוגעות בה. במרץ 2004 SCO המשיכה ותבעה שניים מלקוחותיה לשעבר, Autozone ודיימלר-קרייזלר בטענות להפרת זכויות יוצרים.
אחת התוצאות הייתה זינוק במחיר מניות החברה מתוך תקווה שהיא תנצח במשפט. מנהלים שונים בחברה ניצלו את המחיר הגבוה על מנת לממש רווחים, והועלו טענות שהם יודעים שהמשפט חסר סיכוי. בפועל החברה הצליחה לקבל סכומים של כמה עשרות מיליוני דולרים מרישיונות (רובם מ־סאן מיקרוסיסטמס ומיקרוסופט) אולם לא הצליחה למכור כמעט לאף אחד "רישיונות לשימוש בלינוקס". ההליכים המשפטיים הרבים של החברה גרמו להוצאות רבות, ובסופו של דבר, לאחר כישלון ההליכים המשפטיים, החברה הכריזה על פשיטת רגל ונכנסה להליך כינוס נכסים.
בשנת 2011 הודיעה חברת UnXis על רכישת עסקי היוניקס של SCO.
באוגוסט 2012 הגישה החברה בקשה לפשיטת רגל ופירוק.
איתן גדרון
איתן גדרון (נולד ב-26 בדצמבר 1952) הוא מפיק מוזיקלי, בסיסט, מלחין ויזם ישראלי. גדרון הפיק וכתב עשרות אלבומים ושירים ישראליים.
ביוגרפיה
גדרון שירת בלהקת הנח"ל. חבריו לתזמורת היו יהודה עדר (שלימים גם הפך לבעלה של מיקי קם), אריק רודיך, רון פיש ושגיא קרפ, ואילו הסולנים אותם ליווה היו אסתר אלעד, מיכל (מיקי) קם, איציק גייר וגורי סגל. עם סיום תקופת השירות הצטרף ב-1971 לשלישיית מישה סגל. בהרכב היו חברים מישה סגל (סולן), דוד שנן (תופים), יוסי מנחם (יחד עם גדרון על הבס), סוזן דבור ופרן אבני (סולניות משנה). יחד הוציאו שני שירים שזכו להצלחה במצעד הפזמונים של רשת ג', "שיר החרדל" ו"האנשים אשר אהבתי". בשנת 1972 התפרק ההרכב.
ב-1974 הקים יחד עם שלום חנוך, אריאל זילבר, מאיר ישראל ויהודה עדר את להקת תמוז. אלבומה הראשון והיחיד, "סוף עונת התפוזים", יצא לאור ב-23 בפברואר 1976 וכלל כמה להיטים: "ככה את רצית אותי" ו"סוף עונת התפוזים", שדורגו במקומות ה-17 והשביעי בהתאמה במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'. בדומה לשלישיית מישה סגל גם ההרכב הזה התפרק לאחר שנתיים של פעילות.
באוגוסט 1981 יצא השיר "במקום הכי נמוך בתל אביב" לאור, בביצועה של אסתר שמיר ובהפקתו של גדרון. זה רשם את חזרתו לתחום המוזיקה של חמש שנות הפסקה. גדרון המשיך לעבוד עם חברי להקת תמוז לשעבר והפיק את "הנה אנו המיואשים" ו"בחברה להגנת הטבע" של זילבר. בשנת 1985 הפיק יחד עם אלון אולארצ'יק את שיריו "גלים גלים", "או שאתה שר או שלוקחים אותך מפה" (בהשתתפות טנגו), "היא הולכת בדרכים" ו"בא לשכונה בחור חדש".
לאחר קריירת המוזיקה שלו הקים יחד עם ניר לויתן את חברת "גדרון לויתן - ציוד אודיו מקצועי" העוסקת ביבוא ומכירה של ציוד אודיו. גדרון מתגורר בתל אביב ונשוי לשחקנית עירית גדרון.
יוהאן מקובסקי
קורות חייו
מקובסקי כתב את עבודת הדוקטורט שלו בלוגיקה מתמטית בציריך ב-1974. הוא שימש במשרות זמניות במרכז בנך בוורשה, באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית, באוניברסיטת סימון פרייז'ר בקנדה, באוניברסיטת פירנצה באיטליה, במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס MIT בארצות הברית, ובאוניברסיטת לוזאן ובמכון הטכנולוגי של ציריך בשווייץ, והיה חבר סגל מן המניין באוניברסיטה החופשית בברלין. מקובסקי הוא ממייסדי האגודה האירופית ללוגיקה של מדעי המחשב ושימש כסגן נשיא, נשיא וחבר במועצת המנהלים של האגודה.
התמחותו של מקובסקי היא בלוגיקה מתמטית ושימושיה במדעי המחשב. בתורת המודלים, מקובסקי פתר שתי בעיות פתוחות בתחום שנקרא categoricity theory ועסק בחקר תכונות אינטרפולציה וקומפקטיות של לוגיקות. בתורת מסדי הנתונים, מאמרו של מקובסקי, ביחד עם צ'נדרה ולואיס, הציג את הוכחת אי-הכריעות הראשונה לבעיית התלויות המושרות. כמו כן עסק מקובסקי בקשר בין מודלי ישויות קשרים לסכימות של מבני נתונים. בתכנות לוגי חקר מקובסקי נוסחאות בעלות צורה מיוחדת הנקראות נוסחאות הורן ואת הסיבוכיות שלהן. באלגוריתמים בתורת הגרפים, הוא ושותפיו למחקר פיתחו גישה לוגית מאוחדת לאלגוריתמים על גרפים בעלי רוחב עץ (tree-width) ורוחב קליקה (clique-width) חסום, ובהמשך לכך גישה לוגית לגדירות של פולינומי גרפים.
אמרי פרסיאדו
ביוגרפיה
פרסיאדו נולד וגדל בתל אביב, לאייל שעוסק בייבוא, ולשולי שעוסקת בנדל"ן. הוא אח בכור לרון ולדניאל. הוא למד בבית הספר אליאנס שבעיר הולדתו, והחל להתאמן בגיל 18 בקבוצת מכבי תל אביב בהדרכתו של איגור בלון.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2013 סיים פרסיאדו בריצת 200 מטר במקום שביעי בתוצאה של 22.59 שניות. נוסף לכך, הוא קבע בריצת 100 מטר בשלב המוקדמות תוצאה של 11.01 שניות ולא עלה לשלב הגמר.
2014
בתחרות שנערכה בטביליסי גאורגיה ביוני 2014 זכה פרסיאדו במדליית כסף בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.33 שניות. חודש לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 10.50 שניות, לפני האלוף היוצא אסף מלכה מאס. רמת השרון (10.68 שניות) ועמרי הרוש מעמותת הצבי (10.71 שניות) ומדליית כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.36 שניות, אחרי דונלד סנפורד חברו לאגודה (21.30 שניות) ולפני עמרי הרוש (21.74 שניות).
2015
במשחקים האירופיים (2015) שנערכו בבאקו אזרבייג'ן ביוני 2015 סיים פרסיאדו במקום שלישי בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.30 שניות ובמקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.78 שניות. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי הוא זכה בשתי מדליות זהב. הוא הגן על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 10.47 שניות, לפני אמיר חמידולין ממכבי חיפה כרמל שקבע שיא אישי חדש של 10.64 שניות וחברו לאגודה עמרי הרוש שקבע אף הוא שיא אישי חדש של 10.67 שניות ובריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.25 שניות, לפני מאור סגד מאתלטי כיוונים באר שבע (21.52 שניות) ועמרי הרוש (21.78 שניות).
2016
באליפות הבלקן סיים פרסיאדו במקום שביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.73 שניות. באליפות ישראל הוא הגן על תוארו בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.66 שניות.
2017
ב-8 באפריל פרסיאדו התחרה בריצת 200 מטר במיאמי, ארצות הברית וקבע תוצאה של 21.15 שניות, שיפור של 10 מאיות לשיאו. באליפות אירופה לאומות, שהתקיימה באצטדיון הדר יוסף, הוא זכה במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.09 שניות וסיים במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.51 שניות, למרות מעידה בזינוק.
במכביה ה-20 הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.39 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 10.38 שניות, שיפור של 13 מאיות לשיאו, ומקום חמישי בכל הזמנים בישראל.
באליפות הבלקן הוא זכה במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה 21.01 שניות. באוניברסיאדה שהתקיימה בטאיפיי שבטאיוואן, הוא סיים במקום 16 בריצת 100 מטר לאחר שלא התחרה בשלב חצי הגמר. בסיבוב הראשון הוא קבע תוצאה של 10.44 שניות, ועלה לשלב רבע הגמר מהמקום ה-11 ובשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה של 10.52 שניות וסיים במקום 14.
2018
בתחילת שנת 2018 החל פרסיאדו ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת ממפיס. באליפות ישראל שנערכה באותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה 21.27 שניות, לפני דונלד סנפורד חברו לאגודה (21.32 שניות) ומדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.57 שניות, מאית שנייה אחרי חברו לאגודה גל ארד (10.56 שניות) ולפני אביב דיין מהפועל חולון (10.77 שניות).
בתחרות שנערכה בטורקיה הוא סיים במקום שלישי בריצת שליחים 4X100 מטר, ביחד עם אביב דיין, אסף מלכה וגל ארד בתוצאה של 39.71 שניות, התוצאה הטובה ביותר של נבחרת ישראל בריצת שליחים מזה כ-14 שנים.
2019
בתחרות שנערכה באלבמה באולם בפברואר 2019 זכה פרסיאדו בשתי מדליות כסף, בריצת 60 מטר ובריצת 200 מטר. בריצת 60 מטר קבע שיא אישי חדש של 6.77 שניות, תוצאה שהיוותה קריטריון לאליפות אירופה באולם בה החליט שלא לקחת חלק משיקולים מקצועיים. כבר בשלב המוקדמות הוא שיפר את שיאו והעמידו על 6.83 שניות, שיפור של 2 מאיות השנייה לשיאו הקודם משנת 2015. בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.38 שניות, מאית השנייה איטי מהשיא הישראלי הוותיק בן ה-21 שנים של טומי כפרי.
בתחרות שנערכה באלבמה בחודש אפריל סיים פרסיאדו במקום השמיני בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.99 שניות, השווה לשיאו האישי.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה פרסיאדו בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.52 שניות, לפני דור קולביץ (10.73 שניות) ועומרי סדן (10.76 שניות), שניהם ממכבי תל אביב ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.11 שניות. לפני בלסינג אפריפה ממכבי תל אביב (21.67 שניות) ודור קולביץ (21.68 שניות).
2020
באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי זכה פרסיאדו במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.61 שניות, אחרי בלסינג אפריפה (10.49 שניות) ולפני עומרי סדן (10.76 שניות).
בסוף מרץ 2021 הודיע על פרישה מאתלטיקה.
Threshold
"Threshold" (בתרגום חופשי לעברית: "סף") הוא הפרק ה-31 בסדרת המדע הבדיוני האמריקאית "מסע בין כוכבים: וויאג'ר". זהו הפרק ה-15 בעונתה השנייה של הסדרה. הוא שודר לראשונה ברשת UPN ב-29 בינואר 1996.
הפרק זכה בפרס אמי על הישג יוצא דופן באיפור בסדרת טלוויזיה.
הפרק נחשב בעיני רבים, לרבות כותבו, לאחד הגרועים בהיסטוריה של הזיכיון.
רקע
הסדרה עוקבת אחר קורותיו של צוות ספינת החלל וויאג'ר, במהלך מסעו אל כדור הארץ, לאחר שנקלעו לרביע דלתא המרוחק מכדור הארץ 70 אלף שנות אור.
בפרק זה הופך לוטננט טום פאריס לאדם הראשון שמצליח לשבור את מחסום מהירות העיוות 10, הנחשבת למהירות מושלמת שבה האובייקט נמצא למעשה בכל נקודה במרחב בה בעת.
עלילה
צוות ה"וויאג'ר" מגלה סוג חדש ונדיר של דיליתיום, שיכול כנראה לסייע להביא את מנועי העיוות אל מהירות עיוות 10, מה שיוכל לסייע ל"וויאג'ר" להגיע לרביע אלפא כהרף עין. הניסיונות הראשונים מתבצעים בהולודק ומסתיימים כולם באסון מדומה, אך לאחר שיחת אגב עם ניליקס, מעלה טום פאריס רעיון. הסימולציה הבאה מסתיימת בהצלחה, ומעבורת חדשה ששמה "קוקרן" (על שם זפרם קוקרן, ממציא מנוע העיוות בכדור הארץ) מוסבת לטובת טיסת ניסוי אמיתית. הדוקטור בודק את פאריס ומגלה שהוא סובל ממצב רפואי נדיר שקיים סיכוי של 2% שיגרום לפאריס לתופעת לוואי קטלנית במהלך טיסת המבחן. הוא ממליץ למנות לתפקיד טייס הניסוי את הארי קים, אך פאריס משכנע את קפטן ג'יינוויי לאפשר לו להיות טייס הניסוי, למרות הסיכון המינורי.
פאריס מטיס את ה"קוקרן" ומצליח להביא אותה למהירות עיוות 10. הוא נעלם במהרה מטווח החיישנים של ה"וויאג'ר". הצוות מנסה לאתרו, אך לאחר דקות ספורות ה"קוקרן" מופיעה לצד ה"וויאג'ר", ועליה פאריס מחוסר הכרה. כשהוא מתעורר, הוא מדווח שראה הכל, בכל נקודה בחלל. מחשב המעבורת מכיל גם הוא מידע רב על רביע דלתא, מה שמאשר שסיפורו של פאריס נכון. במהרה מתחיל פאריס לפתח אלרגיות ומובהל למרפאה. הדוקטור מגלה שפאריס אלרגי למים. גופו של פאריס ממשיך להשתנות ועד מהרה הוא אינו מסוגל לעבד חמצן. הדוקטור יוצר סביבה מלאכותית מיוחדת עבורו, על מנת שימשיך לחיות.
השינויים המוזרים בגופו של פאריס ממשיכים, והדוקטור מסיק שהוא עובר טרנספורמציה לצורת חיים חדשה. הדוקטור מתכוון לנסות על פאריס טיפול "אנטי-פרוטון" כדי להחזירו לצורתו האנושית, אך פאריס נמלט, מחבל במערכות הפנימיות של ה"וויאג'ר", וחוטף את ג'יינוויי ל"קוקרן". אחרי התיקונים, הצוות מגלה ש"קוקרן" נמלטה מהמקום במהירות עיוות 10, ומתחקה אחרי מיקומה הנוכחי. הם מגיעים לכוכב לכת מכוסה ביצות. הדוקטור מעדכן שגילה שהשינויים בגופו של פאריס מתאימים לתהליך אבולוציוני, אך כזה שמתרחש במהירות אדירה. סמוך למעבורת מגלה הצוות שני יצורים דו-חיים דמויי סלמנדרה, ומגלים שיש להם עקבות של ה-DNA של פאריס וג'יינוויי. היוצרים הזדווגו ונולדו להם שלושה צאצאים. הצוות לוקח את פאריס וג'יינוויי חזרה אל החללית, הדוקטור משיב אותם לצורתם האנושית, ושלושת הצאצאים נשארים מאחור, על כוכב הלכת הביצתי.
ניתוח מדעי
זיכיון "מסע בין כוכבים" זכה לניתוחים מדעיים שבוצעו על ידי מומחים מהעולם האמיתי. בספר "הפיזיקה של מסע בין כוכבים" מאת לורנס מ' קראוס, שכולל הקדמה שכתב סטיבן הוקינג, נדונה בין השאר מערכת ההנעה במהירויות גבוהות ממהירות האור, מנוע העיוות, והאפשרות להגיע למהירות עיוות 10. מהירות עיוות 10 מוגדרת בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא" כמהירות אין-סופית.
למרות זאת, בספר צוין כי במקרים אחרים טסו חלליות במהירויות שהוצגו כגבוהות ממהירות עיוות 10, וכותבי הספר המליצו. לגבי מנוע העיוות בכלל, ציינו כותבי הספר כי ייתכן שהדבר אינו אפשרי, וכינו זאת "לא לגמרי בלתי אפשרי", אך ציינו שישנן לטכנולוגיה כזו השלכות כשמתייחסים למשוואות של תורת היחסות הכללית, שמרמזת שמי שיטוסו במהירויות כאלה יהיו בעלי "אנרגיה שלילית".
באופן דומה, הספר "חייה ארוכות ושגשג: מה יכול מסע בין כוכבים ללמד אותנו על גנטיקה, אבולוציה והחיים של כוכבים אחרים" מאת מוחמד א' פ' נור דן בשאלה כיצד מוטציות מהירות כל כך ישפיעו על האדם, ומציין שסביר יותר שהאדם ימות מגידולים סרטניים, או מהשלכות המוטציה עצמה. השינויים הגנטיים בפרק היו דומים מדי, ומהירות השינוי הייתה מהירה באופן מיוחד. הספר מציין שניתן היה לפתור חלק מהבעיה אם השינויים היו אפיגנטיים ולא גנטיים, אך האופן שבו הוצגו השינויים בפרק הוא מוגזם בכל מצב.
בראיון לעיתונאית בקה קאדי, שפרסמה את הטור "המדע של מסע בין כוכבים", מסר ד"ר צ'ארלס פוסטר, עמית מחקר בתחום הביואינפורמטיקה באוניברסיטת ניו סאות' ויילס ובבית החולים הנסיך מוויילס ש"אם מופעלת על, או נחווית על ידי, אוכלוסייה מסוימת מערכת של לחצים חיצוניים חזקים, ניתן לצפות לאבולוציה מהירה". קאדי סיכמה "מי אמר שטריטוני חלל אינם בעלי מודעות נשגבת ומתקדמת, מעבר לכל חלומותינו הפרועים ביותר? ומי יודע איך היינו מתפתחים אם היינו נמצאים ברגע אחד בכל נקודה ונקודה בחלל-אם כבר מדברים על לחץ חיצוני."
מאמר מדעי
ב-2018 כתב ביולוג מעריץ "מסע בין כוכבים" תחת שם העט "לואיס צימרמן" (כשמה של דמות המדען שהמציא את הולוגרמת הדוקטור בסדרה) מאמר מדעי מפוברק ובו הציג לכאורה ניסוי בו נבחנה השפעתה של מהירות מקסימלית על מנגנונים ביולוגיים בבעלי חוליות בדגש על שינויים גנטיים ומוטציות שהיא גורמת. מטרת המחקר הייתה לכאורה לבחון אפשרות להשתמש בשיטה זו על מנת לסייע לקורבנות כווייה ופציעות דומות בחידוש רקמות פגועות כמו עור. הניסוי "הוכתר בהצלחה" ופתח כביכול פתח למחקר נוסף בנושא. מלבד השם בו השתמש, פיזר החוקר במאמר מספר רמזים להיותו מצוץ מן האצבע, ואף רמזים הנוגעים להיותו שאוב מהיקום הבדיוני של "מסע בין כוכבים", בין השאר בתודה ל-UFP על הסיוע במימון המחקר, ולב' בראגה (בראנון בראגה, התסריטאי) על התובנות המסייעות. ה"מאמר" הוגש לעשרה כתבי עת בהם חשד הכותב שאינם מבצעים ביקורת עמיתים. ארבעה מכתבי העת קיבלו את המאמר ואחד מהם פרסם אותו.
ביקורות
באתר "Nerdist" נכתב עליו שהוא מתחיל כפרק שלא עוקב אחר הקאנון של מסע בין כוכבים, והופך לפרק גרוטסקי ומגוחך שמנסה להיות פרק מדע בדיוני קשה, אך לא מצליח באף אחת מנקודות החוזקה של הז'אנר, ושהאירועים הקיצוניים והמשמעותיים שמתרחשים בפרק, לרבות יצירת מין ביולוגי חדש ונטישתו על כוכב לכת זר, לא מוזכרים עוד בהמשך הסדרה. באתר Gizmodo נכתב שהוא מציג את התהליך שעוברים ג'יינוויי ופאריס כאבולוציה העתידית של המין האנושי, אך התוצר הוא זוג יצורים אמפיביים פרימיטיביים שחיים בביצה. אתר נוסף כתב שהוא "טעות שצולמה", ושראוי לבקר את הפרק רק כדי לקרוע אותו לגזרים, שהוא אסון מצולם שיגרום לכל מי שצופה בו כהתנסות ראשונה בזיכיון להימנע לנצח מצפייה ב"מסע בין כוכבים" ושהוא הופך מ"לא סביר", ל"דורש מאמץ", ל"משעמם וחזרתי", ואז רגע לפני שהוא הופך ל"צפוי מראש" הוא הופך לבלתי צפוי ומביא עמו את הסיום הכי אבסורדי, לא אמין, מטופש וחסר עוקץ שהיה בזיכיון, וחבל שנוסף לכל אלו הוא גם סיום גרוע.
ב-2008 נכנס הפרק לרשימת הפרקים שהם "כל כך גרועים שחייבים לראות אותם" באתר "Den of Geeks". ב-2012 הוא צוין כפרק הגרוע ביותר ב"מסע בין כוכבים": וויאג'ר", ב-2017 על ידי "Screen Rant" כפרק החמישי הגרוע ביותר בתולדות הזיכיון ולאחר מכן, ב-2019, האתר דירג אותו פעם נוספת כאחד מחמשת הפרקים הגרועים ביותר בזיכיון, וב-2020 כשני הכי גרוע בסדרה, תוך ציון ש"הוא בקושי ממריא לפני שהוא מתרסק ונשרף לסוג של חלום בהקיץ של אדם שיכור". ב-2018 דורג על ידי רשת פוקס כפרק הרביעי הגרוע ביותר בתולדות הזיכיון בכלל.
למרות הביקורות השליליות, האתר "Den of Geek" המליץ לצפות בפרק במסגרת רשימה לצפיית בינג' של פרקי הסדרה שאף על פי שלא זכו לרייטינג גבוה, עדיין היו מבדרים.
האתר Geek.com כלל את הרגע שבו פאריס מגיע למהירות עיוות 10 במקום ה-30 ברשימת הרגעים הגדולים ביותר בזיכיון.
ז'אן-מארי גוסטב לה קלזיו
זַ'אן-מַארִי גוּסְטַב לֶה קְלֶזִיוֹ (בצרפתית: Jean-Marie Gustave Le Clézio; נולד ב-13 באפריל 1940) הוא סופר צרפתי, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 2008.
ביוגרפיה
לה קלזיו נולד ב-1940 בניס בצרפת, אך להוריו היה קשר חזק עם המושבה הצרפתית לשעבר מאוריציוס, לשם היגרה משפחתו עוד במאה ה-18. המושבה נכבשה בידי הבריטים ב-1810, אך המתיישבים שמרו על זהותם הצרפתית. אמו של לה קלזיו הייתה חרשת אילמת ואביו היה רופא. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת אביו של לה קלזיו כרופא צבאי בצבא הבריטי, בעוד שלה קלזיו ומשפחתו שהו בניס.
בגיל שמונה יצאו לה קלזיו ומשפחתו לטיול בן חודש בניגריה, שם הוצב אביו כרופא במלחמת העולם השנייה. במהלך המסע הוא כתב שני ספרים – המסע הארוך ו-Oradi noir, שהכילו רשימה של ספרי המשך צפויים.
לאחר סיום בית הספר התיכון בניס הוא למד אנגלית באוניברסיטת בריסטול בין 1958 ל-1959, והשלים את התואר באוניברסיטת ניס ב-1963. הוא המשיך לתואר שני באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס ב-1964 וכתב דוקטורט על ההיסטוריה המוקדמת של מקסיקו באוניברסיטת פריפניאן ב-1983. הוא לימד באוניברסיטאות בנגקוק, אמקסיקו סיטי, בוסטון, אוסטין ואלבוקרקי ורבות אחרות.
לה קלזיו זכה לתשומת לב ברומן הראשון שכתב כבוגר Le procès-verbal משנת 1963. הספר היה מועמד לפרס גונקור, וזכה ב"פרס רנודו".
את כתיבתו של לה קלזיו ניתן לחלק לשתי תקופות. בין 1963 ל-1975 בה כתב כתיבה המוגדרת כ"נסיונית", וכתב על נושאים כאי שפיות, שפה, כתיבה, וזאת תוך ניסויים צורניים ברוחם של בני זמנו כז'ורז' פרק או מישל בוטור. בתקופה זו שמר על תדמית כחדשן ומורד, וזכה לשבחיהם של מישל פוקו וז'יל דלז.
מסוף שנות ה-70, עבר שינוי סגנוני חריף. הוא נטש את הנסיינות וכתב כתיבה מעונה פחות, על נושאים כילדות, התבגרות ומסעות, תוך שהוא פונה לקהל קוראים רחב יותר. בשנת 1980 היה הראשון לזכות בפרס פול מוראן, המוענק על ידי האקדמיה הצרפתית. סקר שנערך על ידי המגזין הספרותי הצרפתי "Lire" בשנת 1994 הראה כי לה קלזיו נחשב על ידי 13% מהקוראים לסופר הצרפתי הדגול ביותר החי בעת עריכת הסקר.
לה קלזיו פרסם כשלושים ספרים, לרבות סיפורים קצרים, נובלות, מסות, שני תרגומים מהמיתולוגיה האינדיאנית, וכן רשימות ומאמרי ביקורת רבים.
בשנת 2008 זכה בפרס נובל לספרות. בנימוקי ועדת הפרס נכתב על לה קלזיו "סופר העזיבות, ההרפתקאות הפואטיות והאקסטזה החושנית, חוקר האנושות מעבר ומתחת לציוויליזיציה השלטת".
תימא
{{פירושונים|
ראו גם
}}
תקוות גדולות (סרט, 1934)
תקוות גדולות (באנגלית: Great Expectations) הוא סרט קולנוע משנת 1934, עיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס. רוב השחקנים בסרט הם אמריקאים, וזו הגרסה הקולית הראשונה של הרומן. הסרט הופק בהוליווד על ידי אולפני יוניברסל בבימויו של סטיוארט ווקר. בסרט מככבים פיליפס הולמס בתפקיד פיפ, ג'יין וייאט בתפקיד אסטלה, ופלורנס ריד בדמות מיס האווישם.
מבקרים מחשיבים את הסרט הזה לנחות מהגרסה הקלאסית מ-1946 בבימויו של דייוויד לין. בשני הסרטים גילם פרנסיס ל. סאליבן את הדמות של עורך הדין ג'אגרס.
הסרט שונה מהמקור הספרותי בכך שמיס האווישם היא יותר תמהונית מאשר מטורפת. שלא כמו ברומן היא אינה עוטה על עצמה את ההינומה מיום כלולותיה, והיא אינה האחראית לצרות שקורות לפיפ עם אסטלה. כמו כן היא מתה מסיבות טבעיות ולא בשריפה, מותה גם לא מוצג על המסך.
משה מן
משה מן (13 באפריל 1907 - 17 באוקטובר 2004) היה מפקדה הראשון של חטיבת גולני וחבר קיבוץ השומר הצעיר מרחביה בעמק יזרעאל.
פעילותו בהגנה
משה מן נולד בשם משה מונטג בעיירה טורקה (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום באוקראינה), עלה לארץ ישראל ב-1926. מן גויס להגנה בזמן שהותו במחנה הקיבוצים ליד חיפה לשם הגיע עם גרעין השומר הצעיר לאחר עלייתו ארצה. אחרי שהצטרף לחברי מרחביה נעשה איש הביטחון של הקיבוץ. הוא השתתף בקורס הנשק הראשון של ההגנה. מאוחר יותר כמדריך בקורס, חנך את יגאל אלון.
ב-1929 (מאורעות תרפ"ט) השתתף בהגנת הגליל העליון המזרחי. ב-1933 סיים את הקורס הראשון למפקדים בהגנה והתמנה למפקד גוש עפולה. בזמן מאורעות תרצ"ו נפגש לראשונה עם אורד וינגייט, שהאיץ בו לנקוט גישה התקפית בלחימה בערבים. ב-1936 הוביל את הקמת הסליק במרחביה. ב-1939 התמנה למפקד נפת יזרעאל, וב-1942, תחת הכינוי המחתרתי "סעדיה", הטיל עליו דוד בן-גוריון ללחום ב"פורשים" (האצ"ל והלח"י). מן היה אחראי להגנת היישובים בעמק יזרעאל, מעורב בייסוד חיל הנוטרים והמשמרות הנעים בעמק, בגיבוש חיל השדה (החי"ש) ובייסוד הפלמ"ח.
ב-1946 קיבל את הפיקוד על הגליל העליון המזרחי, הגליל התחתון והעמקים וזכה לכינוי "לבנוני". בי"א באדר תש"ו פיקד על מבצע ה"גידם" – העלייה לביריה בה עלו אלפים אל היישוב ביריה במחאה על ניסיון הבריטים להוריד את ההתיישבות היהודית במקום.
מלחמת העצמאות והקמת גולני
ב-22 בפברואר 1948, עם חלוקתה של חטיבת לבנוני התמנה משה מן למפקדה הראשון של חטיבת גולני. מן היה מפקד החטיבה במשך מאה ימי הלחימה הראשונים.
באפריל השתתפה החטיבה בהדיפת כוחות קאוקג'י ממשמר העמק ומלאה חלק מרכזי בשחרור טבריה. לוחמי גדוד ברק של החטיבה נשאו בנטל שחרורה של העיר ופתיחת ציר תנועה חופשי מהעמקים לגליל. בין ה-15 באפריל ועד 15 במאי פעלה החטיבה במסגרת תוכנית ד' ובלחימה אינטנסיבית השתלטה על נקודות אסטרטגיות ושטחים חיוניים במרחב החטיבה.
לאחר הכרזת העצמאות עברה פעילות החטיבה לעמק הירדן לבלימת הכוחות הפולשים מצבאות סוריה ועיראק. ב-13 במאי 1948 פרסם מן את "פקודת יום מס' 1":
לוחמי החטיבה השתתפו בסדרת קרבות עקובים מדם. באזור גשר מול הפלישה העיראקית ובגזרת צמח-דגניה מול צבא סוריה. הקרבות התפרסו עד עין גב בצפון. ב-20 במאי ניצחו לוחמי גולני יחד עם תושבי עמק הירדן בקרב על הדגניות. בצהרי אותו יום לאחר שנבלמו התקפות השריון הסורי (כולל "הטנק של דגניה", שהפך מאוחר יותר לאנדרטת גבורה), הצטרפו שני תותחי נפוליונצ'יק לקרב. אחה"צ הסתיים הקרב בתבוסת השריון הסורי שנסוג לבסיסו.
ב-30 במאי 1948 נהרגה צילקה, אשתו של משה מן, בהפצצה עיראקית על קיבוץ מרחביה והוא חזר לביתו לשלושת ילדיו. אחותו היא חנה חושי, אשתו של ראש עיריית חיפה לשעבר, אבא חושי.
סטולניק
סטולניק (Stolnic) היה תוארו של אחד מסוגי הדרגטור בחצר שליט נסיכות מולדובה או ולאכיה. הסטולניק הוא בויאר שתפקידו לדאוג להגשת ארוחות השליט. הסטולניק גם טועם את המאכלים, כדי לוודא שאינם מורעלים.
במהלך הזמן המילה סטולניק קיבלה משמעויות נוספות, גם הטבח הראשי של הבויאר נקרא סטולניק ואף מגיש המאכלים במסיבת חתונה.
לקריאה נוספת
* Constantin C. Giurescu, Istoria Românilor, volumul III
המוזיאון הפתוח לצילום
המוזיאון הפתוח לצילום תל חי היה מוזיאון לצילום הממוקם בגן התעשייה בתל חי. המוזיאון היה חלק מקבוצה של ה"מוזיאונים הפתוחים" הממוקמים בגני התעשייה שהקים סטף ורטהיימר בתל חי, במגדל תפן ובערד. מוזיאון זה היה המוזיאון היחיד בישראל המוקדש כולו לאמנות הצילום.
בשנת 2018 נסגר המוזיאון ואוחד עם המוזיאון הפתוח תפן.
פרוטוצרטיים
הפרוטוצרטיים היו מעלי גירה מוקדמים אשר התפתחו ככל הנראה מהאיילוניים הקטנים וחיו ביערות ובערבות העשב של אמריקה. הפרוטוצרטיים הגיעו לגודל של 1–2 מטר, בין אייל הכרמל לאייל אציל. מערכת העיכול הכילה שלוש קיבות, בדומה לגמלים, ובעזרתן עיכלו הפרוטוצרטיים צמחייה כגון עשב וצמחים דומים. ככל הנראה חיו הפרוטוצרטיים בעדרים בדומה לצבאים המודרניים. הם היו גם בעלי קרן מעל אפם, בנוסף על הקרניים שמעל ראשיהם אשר היו לשני הזוויגים ובניגוד לאיילים לא נשרו. הקרניים דמו בצורתן לקרניה הרכות של הג'ירפה, ונועדו, ככל הנראה, למלחמות בין הזכרים וכן לצורכי ראווה.
פלהיב
פלהיב (או פלה"ב) - הלחם של פלמ"ח והיב - הייתה יחידת הבדואים של הפלמ"ח במלחמת העצמאות והיוותה את הגרעין ליחידת המיעוטים של צה"ל.
רוב החיילים היו בני השבטים ערב-אל-היב וערב-אל-זנגרייה מהכפר טובא-זנגרייה.
היוזמה המשותפת, שהולידה את הפלה"ב, נבעה מהקשר המיוחד בין תושבי הכפר ובין היישוב היהודי בגליל. מנהיג הכפר, השיח' אבו יוסוף חוסיין מוחמד, היה מסוכסך עם נציגות הוועד הערבי העליון בצפת, לכן פנה, במהלך מבצע יפתח, אל יגאל אלון וביקש לצרף את כוחותיו לכוח היהודי.
האגם המוזהב
האגם המוזהב (באנגלית: On Golden Pond) הוא סרט קולנוע אמריקאי עטור פרסים משנת 1981 בכיכובם של הנרי פונדה, קתרין הפבורן וג'יין פונדה ובבימויו של מרק ריידל. משחקו של פונדה בסרט זה, שעליו הוענקו לו פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר, היה תפקידו הקולנועי האחרון. הסרט ויוצריו זכו בשני פרסי אוסקר נוספים ובשני פרסי גלובוס הזהב נוספים.
עלילה
זוג מזדקן, אתל ונורמן ת'אייר (הפבורן ופונדה), שוהה בכל קיץ בביתו על שפת אגם הנקרא האגם המוזהב. שם מבקרת אותם בתם צ'לסי (ג'יין פונדה), החשה ניכור כלפי אביה. היא מציגה בפניהם את ארוסה הטרי, ביל (דבני קולמן), ומבקשת את הוריה לארח את בנו הצעיר, בילי (דאג מק'קיאון), כדי שהיא וארוסה יוכלו לבלות זמן מה לבדם.
הנער כועס על כך שהושאר לבלות ללא חברים ועיסוקים ועם זוג זרים מבוגרים. הוא מסתייג בתחילה מהתנהגותו המחוספסת של נורמן, אבל לומד בהדרגה ליהנות מהרפתקאות הדיג שלהם באגם. בשובה, צ'לסי חשה נרגזת ומקנאת מעט למראה הקרבה שיצר אביה עם נער זר, קרבה שלא נוצרה בינו לבינה.
פרטי הפקה
המחזאי ארנסט תומפסון כתב בשנת 1978 את המחזה האגם המוזהב, שזכה להצלחה בימתית גדולה. ג'יין פונדה רכשה את הזכויות להפיק סרט על פי עלילת המחזה במיוחד עבור אביה הנרי פונדה, על מנת שיגלם את דמותו של נורמן ת'אייר. יש טענה כי מערכת היחסים בין דמותו של ת'אייר לדמותה של בתו צ'לסי דמתה למערכת היחסים שהתקיימה בין האב והבת למשפחת פונדה.
הסרט צולם באגם סקואם שבהולדרנס  במדינת ניו המפשייר, כ-150 קילומטרים מצפון לבוסטון. הצילומים נערכו בבית שנשכר מרופא ניו-יורקי והוכנסו בו שינויים רבים (הבעלים בחר לשמר את השינויים שנעשו).
הפבורן בחרה לשחק בכל הקטעים שהשתתפותה, ובכללם שחייה באגם, ללא סיוע של כפילים. הסצנה בה מתנגשת סירתם של נורמן והנער בילי בסלעים צולמה שוב ושוב כיוון שהסירה סירבה להתפרק כמבוקש. למרות שהשניים צולמו כשהם כביכול בסכנת טביעה, הגיע עומק המים באגם באותו זמן עד גובה הברכיים בלבד.
תגובות ופרסים
רבים ממבקרי הקולנוע, אך לא כולם, שיבחו את הסרט ואת משחקם של השחקנים ובפרט את משחקו של הנרי פונדה, שהופעתו נחשבה לאחד מתפקידיו הקולנועיים הטובים ביותר.
הסרט, יוצריו ומשתתפיו היו מועמדים ל-13 פרסי אוסקר, ומהם זכו בשלושה – פרס השחקן הטוב ופרס השחקנית הטובה, לפונדה ולהפבורן, וכן הפרס לתסריט המעובד. ג'יין פונדה הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה הטובה, ריידל היה מועמד לפרס הבמאי הטוב, והסרט עצמו היה מועמד לפרס הסרט הטוב.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי גלובוס הזהב, ומהם זכה בשלושה – פרס סרט הדרמה הטוב, פרס התסריט - לתומפסון ופרס השחקן הטוב בסרט דרמה - לפונדה. ריידל היה מועמד לפרס הבמאי ואילו הפבורן וג'יין פונדה היו מועמדות גם הן לפרס על משחקן.
בנוסף זכתה הפבורן בפרס באפט"א על משחקה, והסרט היה מועמד לחמישה פרסי באפט"א נוספים – בקטגוריית הסרט הטוב, הבמאי, השחקן ושחקנית המשנה (לפונדה ובתו) וכן בקטגוריית התסריט. תסריט הסרט זכה גם בפרס גילדת הכותבים של אמריקה בקטגוריית התסריט המעובד. לבסוף, ריידל היה מועמד לפרס הבימוי מטעם גילדת הבמאים של אמריקה ופסקול הסרט היה מועמד לזכייה בפרס גראמי.
ההצלחה המסחרית של הסרט הייתה גדולה ושנייה באותה שנה רק להצלחת הסרט שודדי התיבה האבודה (הראשון הכניס 119.2 מיליון דולר והשני - 209.5 מיליון).
מדי משטרת ישראל
מדי משטרת ישראל הם המדים הנהוגים במשטרת ישראל ובמשמר הגבול שהוא זרוע מבצעית של המשטרה.
מערכות המדים במשטרת ישראל
במשטרת ישראל נעשה שימוש במספר מערכות מדים למטרות שונות:
בעבר היה נהוג במשטרת ישראל ובצה"ל שימוש חובה במדי חורף. מפאת החורף הקצר בארץ הוחלט לבטל את השימוש במדים אלה ולשוטרים סופקו מעילי משטרה במקום.
בשנת 2005 פורסם בעיתונות כי ישנה תוכנית לצייד את השוטרים הבאים במגע עם האזרח (בעיקר אלו העובדים בחדרי הגשת תלונות) בעניבה על מנת לשפר את תדמית המשטרה. בשנת 2007 הוצגו לראשונה מדים חדשים המיועדים לשוטרי משטרת הגבולות בנתב"ג ובמעברים הקרקעיים. המדים החדשים כוללים עניבה, מקטורן ווסט, במטרה לשפר את ייצוגיות השוטרים המוצבים "בשערי המדינה".
החל משנת 2007 מופעלת תוכנית במשטרה להוסיף דגמי מדים נוספים בהרכבי בד שונים, בין היתר מדים בצבע כחול כהה (מכנסיים וחולצה) לשוטרי הסיור, ומדים בגווני המדים הקיימים בצירוף עניבה לשוטרים נותני שירות בתחנות המשטרה.
מדי שרד של קצינים בכירים
בדומה לצה"ל נהוגים במשטרה ובמג"ב מדים טקסיים - מדי שרד. מדים אלה נלבשים אך ורק על ידי קצינים בכירים (מתת ניצב ומעלה) אשר שוהים מחוץ לישראל (נספחי משטרה וקצינים בשליחות דיפלומטית) וגם באירועי יום השואה, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ואירועי יום העצמאות הממלכתיים הנערכים בישראל ובטקסים הממלכתיים נוספים. מדי שרד כוללים מקטורן ועניבה.
היסטוריה
שמאל|ממוזער|150px|קצין משטרה בכיר ועוזרו במדי חורף ומעיל, 1953 בתחילה היו מדי המשטרה וסימני הדרגות ירושה של מדי משטרת המנדט הבריטי. עם הזמן חלו בהם שינויים, לרוב בדומה למדי צה"ל.
רק לאחר העשור הראשון של מדינת ישראל נוצרה אחידות במדי המשטרה: בדומה לצה"ל של אותה תקופה הייתה חלוקה למדי חורף, מדי זית מבד ומעיל חאקי, ומדי קיץ, בצבע חאקי בהיר. לכובע המשטרה נוסף במהלך עשור זה פס כסף, דק לזוטרים ורחב לקצינים, שבוטל עד סוף העשור השני של מדינת ישראל. בשנות ה-60 שונה צבע המדים מחאקי לבז', ושמות הדרגות הוחלפו לשמות עבריים.
במהלך שנות ה-90 שונו המדים לחולצה בצבע תכלת ומכנסיים בצבע כחול כהה.
אביבה אורי
אביבה אוּרי (12 במרץ 1922 – 1 בספטמבר 1989) הייתה ציירת ורשמת ישראלית. יצירותיה וסגנון הרישום החופשי והאקספרסיבי שלה השפיעו על שורה של אמנים ישראלים כגון רפי לביא ומשה גרשוני.
ילדות ונעורים
אביבה אורי נולדה בצפת בשנת 1922 לבני זוג ציונים יוצאי האימפריה הרוסית, שעלו לארץ ישראל בשנת 1921. אמה, רחל ברונפנשום מליאר (1922-1889), הייתה בת למשפחה חסידית מסוקולוב, שלמדה רפואת שיניים והייתה פעילה בחוגים הציוניים בעיר. בפעילות זו הכירה את עזריאל מליאר (1978-1882), שהיה פועל יליד זוויהל. לאחר נישואיהם עברו בני הזוג להתגורר בקייב, ומשם עלו לארץ ישראל. לאחר עלייתם עברת מליאר את שמו ל"אורי".
בני הזוג התיישבו בראש פינה, שם עבדה רחל כרופאת שיניים. בי"ז בניסן ה'תרפ"ב נפטרה רחל לאחר שחלתה בקדחת בזמן לידת ביתה אביבה, כנראה מאלח דם ("קדחת הלידה"). לאחר מות אמה, הועברה אורי להתגורר עם דודתה (אחות אביה), בלומה דרינגר, בתל אביב.