cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נטשה ריצ'רדסון
נטשה ג'יין ריצ'רדסון (באנגלית: Natasha Jane Richardson; 11 במאי 1963 – 18 במרץ 2009) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון בריטית. ב-1998 זכתה בפרס טוני על השתתפותה במחזמר "קברט".
ראשית חייה
ריצ'רדסון נולדה ב-11 במאי 1963 בלונדון, אנגליה וגדלה שם. היא בת למשפחת רדגרייב, משפחה ענפה בעולם התיאטרון והקולנוע הבריטי: אמה היא השחקנית ונסה רדגרייב, אביה היה הבמאי והמפיק טוני ריצ'רדסון, סבה היה השחקן סר מייקל רדגרייב, סבתה הייתה השחקנית רייצ'ל קמפסון, אחותה היא השחקנית ג'ואלי ריצ'רדסון, היא אחיינית של השחקנים לין רדגרייב וקורין רדגרייב, ובת דודתה היא השחקנית ג'מה רדגרייב.
קריירה
בהיותה בת חמש, שיחקה בהופעת הבכורה שלה בקולנוע בתפקיד קטן בסרט "The Charge of the Light Brigade" שביים אביה.
תיאטרון
ריצ'רדסון החלה את קריירת המשחק שלה בתיאטרון האזורי של לידס. הופעתה הראשונה בתיאטרון הווסט אנד של לונדון הייתה בשנת 1985, במחזהו של אנטון צ'כוב "בת השחף". באותה שנה השתתפה גם בשני מחזות של ויליאם שייקספיר: "חלום ליל קיץ" ו"המלט". זמן קצר לאחר מכן כיכבה בהפקה הלונדונית של המחזמר "החברה הגבוהה" ("High Society"), שהתבסס על סרטו בעל אותו השם של קול פורטר. ב-1993 הופיעה לראשונה על בימות ברודוויי, במחזהו של יוג'ין או'ניל "אנה כריסטי". הופעתה במחזה זכתה לביקורות נלהבות וזיכתה אותה בפרס עולם התיאטרון, הניתן כהוקרה לשחקנים שעורכים הופעות בכורה בולטות על בימות ברודוויי. ב-1998 זכתה בפרס טוני לשחקנית הראשית הטובה ביותר במחזמר, עבור הופעתה בגרסת ברודוויי למחזמר "קברט", בבימויו של סם מנדס. שנה לאחר מכן חזרה להופיע בברודוויי, במחזה "קרוב יותר". ב-2005 הופיעה בפעם האחרונה בתיאטרון, בתפקיד בלאנש דובואה בגרסת ברודוויי למחזהו של טנסי ויליאמס "חשמלית ושמה תשוקה".
טלוויזיה
הופעת הבכורה הטלוויזיונית של ריצ'רדסון הייתה בשנת 1984, בתפקיד קטן במיני סדרה של רשת CBS "אליס איילנד". באותה שנה הופיעה לראשונה גם בטלוויזיה הבריטית, בפרק בסדרה של ה-BBC "אוקספורד בלוז". שנה לאחר מכן השתתפה בפרק בסדרה הבריטית "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס". ב-1987 השתתפה לצד ג'ודי דנץ' ומייקל גמבון בגרסה הטלוויזיונית של ה-BBC למחזהו של הנריק איבסן "רוחות". ב-1993 הופיעה שוב בגרסה טלוויזיונית של ה-BBC למחזה, הפעם לצדו של רוב לאו במחזהו של טנסי ויליאמס "פתאום, בקיץ האחרון". הופעתה הטלוויזיונית האחרונה הייתה בשנת 2007, בפיילוט לסדרה של רשת NBC "The Mastersons of Manhattan".
בשנת 2008 שיחקה בתפקיד מטרון בדרמת הנעורים "ילדת פרא" בכיכובה של אמה רוברטס.
חייה האישיים
אביה של ריצ'רדסון נפטר מאיידס בשנת 1991. בעקבות מותו החלה להיות מעורבת באופן פעיל במאבק נגד המחלה. היא סייעה לגייס מיליוני דולרים למען ארגון amfAR, קרן אמריקאית לחקר האיידס. בשנת 2000 קיבלה פרס מטעם הארגון על תרומתה, והחל מ-2006 כיהנה בחבר הנאמנים של הארגון.
בהיותה מעשנת רבת שנים, ריצ'רדסון הייתה ממובילי המאבק הציבורי נגד החוק האוסר על עישון במסעדות בניו יורק.
נישואיה הראשונים היו לרוברט פוקס, מפיק תיאטרון וסרטים בריטי. השניים נישאו ב-1990 והתגרשו ב-1992.
את בעלה השני, השחקן ליאם ניסן, הכירה ב-1993, כשכיכבו זה לצד זה על בימות ברודוויי במחזה "אנה כריסטי", בו היא גילמה זונה לשעבר והוא מלח שמתאהב בה. השניים נישאו ב-1994, ונולדו להם שני בנים השחקן מייקל ריצ'רדסון ודניאל ניסן.
מותה
ב-16 במרץ 2009 נפגעה קשה בראשה, במהלך שיעור סקי בקוויבק, קנדה, שם שהתה בחופשה עם ילדיה. היא אושפזה תחילה בבית חולים קטן סמוך למקום התאונה, ולאחר מספר שעות הועברה לבית חולים במונטריאול, שם אושפזה במצב קריטי. יום לאחר מכן הועברה לבית חולים בניו יורק, שם מתה ב-18 במרץ 2009. ניתוח לאחר המוות גילה שסיבת המוות היא פגיעת ראש. הלב, הכליות והכבד של ריצ'רדסון נתרמו לאחר מותה.
גלינה אורבנוביץ'
גלינה נפוליאונובנה חלה-אורבנוביץ' (ברוסית: Галина Наполеоновна Хелле-Урбанович; 5 בספטמבר 1917 - 8 במאי 2011) הייתה מתעמלת סובייטית-יהודייה. בשנות ה-40 נחשבה למתעמלת הטובה בעולם. אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) בתרגיל קבוצתי ו-7 פעמים אלופת ברית המועצות (1943–1948, 1950) בתחרות קרב-רב אישי.
ביוגרפיה
אורבנוביץ' נולדה וגדלה בבאקו, אזרבייג'ן, למשפחה ממוצא ליטאי-יהודי. בילדותה שיחקה כדורעף והחלה להתאמן בהתעמלות רק בשנת 1935 כשעברה עם משפחתה למוסקבה, כשהייתה בת 18.
אלופת ברית המועצות
אורבנוביץ' זכתה 7 פעמים באליפות ברית המועצות בתחרות קרב-רב אישי (1943–1948 ו-1950), 7 פעמים בתרגיל הטבעות, הטוב שלה (1939, 1944, 1946, 1948–1950 ו-1952), 5 פעמים בתרגיל על מקבילים מדורגים (1944, 1946 ו-1948–1950), 3 פעמים בתרגיל על סוס הסמוכות (1943–1945), פעמיים בתרגיל על קפיצות סוס (1943 ו-1948), פעמיים בתרגיל על קורה (1947 ו-1948), פעמיים בתרגיל קרקע (1946, 1952) ופעם אחת בתרגיל על המתח (1948). היא זכתה ב-19 מדליות כסף באליפות ברית המעצות כולל 3 בקרב-רב אישי (1949, 1951 ו-1953) ו-4 מדליות ארד כולל 3 בקרב-רב אישי (1939).
אלופה אולימפית
באולימפיאדת הלסינקי (1952) בגיל 34 (המתעמלת השנייה הכי מבוגרת במשחקים אולימפיים אלה) היא זכתה בשתי מדליות קבוצתיות, זהב וכסף. מדליית זהב, בתחרות הקבוצתית (527.030 נקודות) לפני הונגריה (520.960 נקודות) וצ'כוסלובקיה (503.32 נקודות). מדליית כסף בתרגיל הקבוצתי עם מכשירים (73.000 נקודות), אחרי שוודיה (74.200 נקודות) ולפני הונגריה (71.600 נקודות). היא סיימה במקום חמישי בתחרות קרב-רב אישי (75.64 נק'), במקום רביעי בתרגיל קרקע (18.99 נק'), במקום חמישי בקפיצות על סוס (19.10 נק'), במקום חמישי בקורה (18.93 נק') ובמקום 12 בתרגיל על מקבילים מדורגים (18.62 נק').
בשנת 1953 פרשה מספורט תחרותי והחלה לאמן התעמלות לתקופה קצרה. לאחר מכן עבדה כעובדת מעבדה במעבדה הרפואית עד לפרישתה בתחילת שנות ה-90.
תותי ניניו
תותי ניניו (נולדה בשם אסתר ניניו ב-30 באפריל 1994) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה באשדוד. מגיל צעיר החלה לשחק והצטרפה לבית הספר למשחק "יצירתי". בנעוריה למדה בתיכון המקיף ז' בעיר מגוריה ובהמשך למדה במגמת התיאטרון בבית הספר התיכון לאמנויות "תלמה ילין", שם למדה בין היתר עם ג'וי ריגר ואוריה חורש. במסגרת לימודיה היא שיחקה במחזות "הלוויה חורפית", מאת חנוך לוין, "נוף ילדות" מאת דניס פוטר ובמחזמר "שיקגו" בתפקיד "מאמא מורטון".
את שירותה בצה"ל עשתה בתיאטרון צה"ל.
בטלוויזיה
במהלך השנים שיחקה במספר סדרות טלוויזיה - בשנת 2007 שיחקה לראשונה בתפקיד אורח בסדרת הילדים של ערוץ לוגי "100 בתנ"ך". בשנת 2011 גילמה את דמותה של "תותי" בקומדיית המצבים המיועדת לבני נוער "אחרי הצלצול", ובאותה שנה גם שיחקה תפקיד אורח בסדרת הדרמה "2.3 בשבוע", ששודרה בערוץ 10.
בשנת 2013 שיחקה בעונה השלישית של סדרת הנעורים, "אליפים", שם שיחקה את נועם האליפית, בתפקיד שדרש ממנה לגלח את ראשה. באותה שנה שיחקה גם בתפקיד ראשי בסדרה של ערוץ 10 "שולחן לשישה", אותה כתבה גלילה רון־פדר-עמית, וכן שיחקה בסדרה מאת חיים בוזגלו "בית המשאלות", ששודרה בערוץ הראשון, שם שיחקה תפקיד משני בתפקיד צעירה חסרת בית.
בשנים 2014–2018 השתתפה בסדרת הנעורים "שכונה", פרי עטו של גיורא חמיצר, ובה שיחקה בתפקיד ראשי את דמותה של "רחלי בן-דוד". בעונתה השלישית של הסדרה, דמותה הפכה לדמות הבי-סקסואלית המוצהרת הראשונה בסדרות נוער.
משנת 2019 משחקת בסדרה "מעורבבים" את הדמות שלה רחלי בן דוד לצד שחקנים מסדרות שונות כגון "כפולה", "שכונה" (בה שיחקה ניניו), "נעלמים" ו"אילת".
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד משני (פרק אחד) בסדרה "טהרן", בתור שירה, ישראלית שיחד עם בן זוגה נוחתת בנחיתת אונס (מבוימת, למעשה) בטהרן.
הצגות ומופעים
במרץ 2015 הופיעה יחד עם חבריה לסדרה "שכונה" בסבב הופעות של "שכונה בהופעה", המבוסס על הסדרה.
בקיץ 2015 הייתה בסבב הופעות בארץ יחד עם ניר חלפון אשר משחק איתה בסדרה "שכונה".
מנובמבר 2015 עד ינואר 2016 לקחה חלק בהיי סקול פסטיגל בתפקיד תותי כחלק מהתלמידים השקופים בכיתת המדעים ט' 5 יחד עם אליאנה תדהר, דניאל מורשת, נווה צור ושחר חסון.
במרץ 2017 הופיעה במופע השני של "שכונה", לאחר הצלחתו של המופע הראשון.
באפריל 2018 השתתפה בהצגה "ביוש".
Aşka Kapandım
Aşka Kapandım (באנגלית: I'm Closed in Love) הוא המיני-אלבום השני של הזמרת-יוצרת הטורקייה, הדיסה. המיני-אלבום יצא לאור ב-19 בפברואר 2021, על יד חברת התקליטים פאסאג' מיוזיק. במיני-אלבום נכלל הלהיט "Küçük Bir Yol" שיצא לאור כבר בספטמבר 2020 והגיע למקום הרביעי בטורקיה טופ 40.
במיני-אלבום נכללו שני השירים החדשים "Olsun" ו-"Sen Hiç Yorulma".
רקע והפקה
המיני-אלבום הופק על ידי דברים קראוגלו שלקח חלק בהפקת "Küçük Bir Yol" שהופץ כסינגל הראשון מתוכו בספטמבר 2020. לאחר שסיימה להוציא סינגלים מתוך אלבומה Şampiyon, הוציאה הדיסה את הסינגל "Geliyorum Yanına" כסינגל שלא מתוך אלבום וכסינגל האחרון שלה לשנת 2019. האלבום נקרא לבסוף Aşka Kapandım.
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (1762–1770)
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (בגרמנית: Maria Theresia Elisabeth von Österreich; 20 במרץ 1762 - 23 בינואר 1770), הייתה בתו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ביוגרפיה
מריה תרזה נולדה בארמון שנברון, וינה ב-20 במרץ 1762, ליוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואיזבלה, נסיכת פארמה, בתם של פליפה, דוכס פארמה, ולואיז אליזבת, נסיכת צרפת. מריה תרזה הייתה נכדה של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה, קיסרית אוסטריה, ונינה של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פליפה החמישי, מלך ספרד ולואי החמישה עשר, מלך צרפת ובנוסף, בעת לידתה עוד היה סב-סבתה סטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין בחיים.
בשנת 1763 שוב נכנסה אמה להריון, אולם היא מתה ב-27 בנובמבר מאבעבועות שחורות שבוע לאחר שילדה את בתה מריה כריסטינה, אשר מתה כמה שעות לאחר הלידה. אביה יוזף הושפע קשות מפטירת אמה, ואף שהתחתן לאחר מכן עם מריה יוזפה, נסיכת בוואריה לא נולדו לו עוד ילדים. בשנת 1765 הוכתר אביה יוזף כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאחר פטירת אביו, ושלט יחד עם אמו מריה תרזה. זמן קצר לפני יום הולדתה השמיני חלתה מריה תרזה בדלקת ריאות, וב-23 בינואר 1770 היא מתה בארמון שנברון, מה ששבר את אביה לחלוטין.
פריץ היפלר
פריץ היפלר (בגרמנית: Fritz Hippler; 17 באוגוסט 1909 – 22 במאי 2002) היה במאי סרטים גרמני, אשר ניהל את מחלקת הקולנוע במשרד התעמולה של גרמניה הנאצית, תחת פיקודו של יוזף גבלס. הוא מוכר בזכות בימוי הסרט היהודי הנצחי.
ראשית חיים
היפלר נולד וגדל בברלין כבנו של עובד מדינה זוטר. אביו מת ב-1918 כשלחם במלחמת העולם הראשונה בצרפת. הוא התנגד בתוקף לחוזה ורסאי וההשלכות שבאו עמו, כגון הקמת המסדרון הפולני, סיפוח חבל הריין ופירוק גרמניה מנשקה. צעדים אלו נראו בעיניו משפילים ולא מוצדקים, והוא דחה את רעיון הדמוקרטיה של רפובליקת ויימאר.
היפלר היה תומך נלהב של זרם האקספרסיוניזם. כמנהיגה של ליגת הסטודנטים בברלין ארגן תערוכה באוניברסיטת הומבולדט עבור ציירים אקספרסיוניסטים, פעולה שבגינה ננזף בחריפות בידי האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג.
ב-1932 סולק היפלר מאוניברסיטת ברלין בגלל השתתפותו בכנסים פרו-נאצים אלימים. ב-19 באפריל 1933 ביטל שר החינוך של גרמניה הנאצית ברנהרד רוסט את כל הצעדים המשמעתיים שננקטו כנגד סטודנטים בשל אינטראקציות כלשהן עם ליגת הסטודנטים הנאצים, ובכך שב היפלר ללימודיו.
ב-22 במאי 1933 נאם היפלר בברלין וקרא לסטודנטים לפתוח בצעדה מרחוב אורניינבורגר לכיוון כיכר האופרה שם התקיימה באותה העת מדורה לשם שריפת ספרים. ביוני אותה שנה השתתף היפלר בכנס אלים סמוך למתחם הבורסה כנגד אלפרד הוגנברג, שר האוצר ויריבו של היטלר, מפציר בהיטלר להסיר אותו מתפקידו ומסמכותו.
היפלר היה מעורב במספר ויכוחים לגבי מדיניותה של גרמניה הנאצית בנוגע לאומנות. הוא היה שבע רצון מהעמדות האנטישמיות שהיו נהוגות באותה העת אשר הובילו לסילוקן של יצירות אומנות רבות הנוצרו בידי אמנים יהודים ממוזיאונים ומתערוכות. עם זאת בכנס של ליגת הסטודנטים שהתקיים ביולי 1933 בברלין הוא ביקר בחריפות את פעולותיהם של כמה מהמעגלים הנאצים הפנימיים יותר כנגד אמנים גרמנים מודרניים כגון אמיל נולדה, ארנסט ברלך וקבוצת האמנים "הגשר", שיצירותיהם הוגדרו בידי המשטר כאומנות מנוונת. אף על פי שגבלס העריץ את נולדה, הוויכוח הסתיים כאשר ידו של אלפרד רוזנברג בעליונה והמדיניות נותרה כפי שהיא.
ב-1934 קיבל דוקטורט לפילוסופיה מטעם אוניברסיטת היידלברג יחד עם ארנולד ברגסטרסר עבור עבודתם המשותפת, "המדינה והחברה תחת מחשבתם של ג'ון סטיוארט מיל, קרל מרקס ופאול דה לגארד. תרומה למחשבה הסוציולוגית של זמננו".
קריירה קולנועית
לאחר שקיבל את תואר הדוקטור שלו ב-1934 מונה היפלר למרצה באוניברסיטת המדיניות הגרמנית בברלין. ב-1936 החל לעבוד כעוזרו של האנס וויידמאן ועסק בעיקר בהפקת יומני קולנוע, אשר בוימו במשרדי הרייך לתעמולה ולהשכלת העם, שם למד על סרטים דוקומנטריים וכיצד להכינם. בינואר 1939 קודם למשרתו של וויידמן, ובאוגוסט אותה שנה מונה על ידי גבלס לראש המחלקה הקולנועית של משרד התעמולה, תפקיד שהפך אותו לאחד אנשי הציבור החשובים ביותר במשרד התעמולה הנאצי, שני רק לגבלס. באוקטובר 1942 הפך להיות בעל השליטה הראשי על מחלקת הקולנוע ואחראי על הפיקוח והבימוי של כל הסרטים הגרמנים אשר יצאו לאקרנים.
ב-1938 קודם היפלר לדרגת האופטשטורמפיהרר. לפי פייט הרלן, אהב מאוד ללבוש את מדיו.
במסגרת תפקידיו המדיניים המשיך היפלר להפיק סרטים. בשנים 1939–1940 היה אחראי להפקת הסרט "הקמפיין בפולין" אשר רץ תחת הכותרת "טבילת האש". ב-1940 היה אחראי לתכנונו ובנייתו של הסרט "היהודי הנצחי" אשר נחשב בידי רבים לסרט הרדיקלי והגזעני ביותר שהופץ אי פעם. מאמר שפורסם על ידי היפלר במגזין "הסרט" לגבי הפקת הסרט הגדיר יהודים כ"טפילים בקנה מידה של השחתה לאומית". הוא צילם את המקומות השונים בגטו ורשה כדי להציג את הרעב והחולי הגדולים ששררו בהם, תנאים שהבכירים הנאצים עודדו על מנת להגביר את שיעור התמותה. הסרט שימש כהכנה לאוכלוסייה הגרמנית עבור השואה הקרבה ושומש בעיקר עבור מטרות אימון למשטרה הנאצית ולחיילי האס-אס. באותה שנה קיבל היפלר מענק כספי מאדולף היטלר בסך שישים אלף רייכסמארקים כאות הכרה על תרומתו לגדולת הרייך.
בנוסף ליהודי הנצחי ביים היפלר ב-1940 גם את סרט הפרופגנדה הדוקומנטרי "הקמפיין הפולני" העוסק בפלישת הרייך השלישי לפולין וכיבושה ב-1939, ואת הסרט "החזית", סדרה של קטעים קצרים הנועדו לעורר רגשות פטריוטיות ואומץ בחיילים גרמנים אשר נשלחו לחזית המזרחית.
ב-1942 פרסם היפלר ספר על תאוריית הקולנוע בשם "מחשבות על יצירת סרטים" אשר כלל הקדמה בידי אמיל יאנינגס.
ב-1943 קודם לדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר.
מחלוקת עם גבלס
לאחר שחרורו הואשם היפלר ב"הכחשה שקרית של מוצא יהודי" ואיבד את דרגותיו כקצין. הוא נשלח לשמש כחייל פשוט בגדוד רגלים רזרבי לאחר שעבר טירונות קרבית של לחימה בהרים. לאחר מכן שוחרר משירות פעיל עד לשנת 1945 בה גויס שוב לשמש כצלם לצורך הפקת יומני קולנוע מהחזית. ב-3 במאי 1945 הוטס להמבורג כשבוי מלחמה של הבריטים.
לאחר המלחמה
היפלר מת ב-22 במאי 2002 בגיל 92. גולם על ידי השחקן קרי אלווס בסרט "התקוממות" מ-2001, ועל ידי ראלף באוור בסרט "היהודי זיס: סרט ללא מצפון" מ-2010.
החזית האדומה (גרמניה)
החזית האדומה (בגרמנית: Roter Frontkämpferbund, מילולית: איגוד לוחמי החזית האדומה, בקיצור: RFB) הייתה מיליציה של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר. באופן רשמי הייתה איגוד מפלגתי רשום. הקבוצות המקומיות הראשונות של ההחזית האדומה הוקמו ביולי 1924. במהלך הפגישה הארצית הראשונה בפברואר 1925 בברלין ארנסט תלמאן נבחר למנהיג הראשון של הוועדה הפדרלית.
הצדעת הארגון הייתה אגרוף קפוץ והקריאה: !Rot front ("חזית אדומה!"), קריאה שהפכה לשמו השגור של הארגון. בנוסף, החזיקה החזית האדומה עיתון שנקרא די רוט פרונט.
הארגון, שנוסד כארגון הגנה פרולטרי למעמד הפועלים, פעל במשך השנים במאבקי רחוב אלימים עם המשטרה, בשטורמאבטיילונג (SA) של המפלגה הנאצית, וכן יריבים פוליטיים אחרים. לאחר השתתפותם במחאות העקובות מדם בעקבות האיסור לחגוג את יום הפועלים הבינלאומי בברלין 1929, במהלכו נורו ונרצחו למעלה מ-30 בני אדם על ידי המשטרה, הארגון הוצא מחוץ לחוק ב-1929 וכל רכושו הוחרם על ידי הממשלה. בזמן האיסור היה לארגון כ-130,000 חברים, אשר חלק גדול מהם המשיך בפעילות באופן בלתי חוקי או בארגונים דומים, ואילו אחרים פרשו מהפעילות הפוליטית. למרות שבעבר הייתה סברה כי הייתה עריקה מהארגון אל ה-SA, בפועל עריקה מסוג זה הייתה נדירה.
היסטוריה
החזית הייתה איגוד-על של פלוגות פועלים מקומיות. הפלוגה הראשונה הוקמה ב-1924 על בסיס קבוצה של שומרים שתפקידם היה לאבטח את וועידות המפלגה הקומוניסטית והפגנותיה, בראשה עמד ארנסט תלמאן. ב-1925 נבחר תלמאן לראש הוועידה הפדרלית בכינוס הכלל-גרמני הראשון שנערך בברלין. הפלוגות שנועדו להגנה-עצמית של פועלים הפכו מעורבות יותר ויותר בתגרות רחוב אלימות מול מיליציות הימין, "קסדת הפלדה" והאס אה והמיליציה הדמוקרטית הממשלתית רייכסבאנר שחור-אדום-זהב.
לאחר תגרה גדולה באחד במאי 1929 בברלין, בה נורו 30 מחברי הארגון על ידי המשטרה, נאסרה פעילותה של החזית ונכסיה הוחרמו. למרות איסור הפעילות הרשמי המשיכו 130,000 חברי החזית (רק כ-30% מהם חברי המפלגה הקומוניסטית) בפעילות מחתרתית.
לחזית, כמו לכל המיליציות האחרות, הייתה תנועת נוער צבאית-למחצה בשם Roter Jungsturm ("נוער-סער אדום") או Rote Jungfront (חזית נוער אדומה). בערי הנמל נקראו פלוגות פועלי-הנמל והמלחים Rote Marine ("הצי האדום"). ב-1925 יסדה קלרה צטקין את חזית-הנשים ונערות (Roter Frauen und Mädchen Bund).
בתקופת גרמניה הנאצית נטל הארגון נטל בפעילות מחתרתית אנטי-נאצית. בהודעה לעיתונות שהוציא מפקד משטרת מינכן, היינריך הימלר ב-21 במרץ 1933 בנוגע לפתיחת מחנה הריכוז דכאו אמר שבמחנה ירוכזו "כל הקומוניסטים, אנשי הרייכסבאנר ומרקסיסטים המסכנים את ביטחון המדינה ירוכזו שם... אי אפשר לשחררם בשל מעורבותם הבלתי פוסקת להתסיס ולארגן מהומות כאשר הם אינם כלואים".
בית גולדשטיין
בית גולדשטיין המכונה גם בית מש"ק, ממוקם במרכז העיר תל אביב ברחוב פינסקר 10 פינת רחוב אידלסון 22.
הבית נבנה במקור עבור העסקן הציוני אלכסנדר גולדשטיין, במקום בו נפגשו תל אביב המרכזית ושכונת נחלת יצחק ההיסטורית. המבנה בן שלוש קומות, והוא גדול ממדים ביחס למבנים האחרים בסביבה.
המבנה
המבנה מורכב למעשה משני בניינים בעלי חדר מדרגות משותף. המבנה שבחזית רחוב פינסקר מעוצב בסגנון נאו-קלאסי, תוכנן בשנת 1925 על ידי האדריכל יוסף ברלין, לצורכי מגורים והבניה הושלמה בשנת 1926. המבנה מאופיין בקומת רוסטיקו מלאה כבסיס לשתי קומות נוספות בעלות קשתות בסגנון הרנסאנס.
הבניין שבחזית רחוב אידלסון תוכנן בשנת 1932 על ידי האדריכל שלמה גפשטיין כאגף מגורים חדש. המבנה הוא בעל חזית א-סימטרית וכולל הדגשות אופקיות באמצעות מרפסות אורכיות שקועות ברוח התנועה המודרנית.
היסטוריה
ביולי 1927 עברו להתגורר בבניין בשכירות דוד בן-גוריון ואשתו פולה. בדירה אחרת בבניין התגוררה הציירת ציונה תג'ר ובנה, אברהם כץ-עוז, לימים שר החקלאות. בדירה אחרת בבניין התגורר האדריכל בנימין צ'לנוב. גג המבנה שימש במשך שנים רבות כמקום מפגש לאגודת ציירי העיר תל אביב.
בשנים 2009–2014 התנהל במבנה שיפוץ ושימור בניהול האדריכלית ניצה סמוק, אשר כלל את שימור החזיתות, ציורי קיר בחדר המדרגות ובמרפסות הפתוחות.
אלבר למוריס
אלבר למוריס (בצרפתית: Albert Lamorisse; 13 בינואר 1922 – 2 ביוני 1970) היה יוצר קולנוע, מפיק סרטים וכותב סרטים קצרים עטורי פרסים שהחל ליצור בסוף שנות ה-40. הוא גם המציא את משחק הלוח האסטרטגי Risk ב-1957.
ביוגרפיה
אלבר למוריס נולד בפריז בשנת 1922.
בשנת 1950 ביים את הסרט "בים" (1950). עם זאת, פריצת הדרך שלו התרחשה לאחר בימוי והפקת הסרט White Mane ב-1953. זהו סרט קצר עטור פרסים שמספר על אגדה העוסקת בנער צעיר אשר מתיידד עם סוס פרא לבן שאינו ניתן לאילוף בביצות קאמארג. יצירתו הידועה ביותר של למוריס היא הסרט הקצר הבלון האדום משנת 1956, שזיכה אותו בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, ובפרס אוסקר על כתיבת התסריט המקורי הטוב ביותר ב-1956. למוריס גם כתב, ביים והפיק את הסרטים Stwaway in the Sky ו-Circus Angel מ-1960, כמו גם את הסרטים התיעודיים " ורסאי" ו"פריז ג'מאיס וו".
בנוסף לקריירה שלו כבמאי ומפיק סרטים, הוא המציא את משחק האסטרטגיה הפופולרי Risk בשנת 1957. באמצע שנות השישים צילם למוריס חלקים מ"הפרוספקט של איסלנד", סרט תיעודי על איסלנד שנוצר על ידי הנרי סנדוז והוזמן על ידי נאט"ו.
ללמוריס ולאשתו נולדו שלושה ילדים - בן בשם פסקל ושתי בנות שנקראו סבין ופאני. פסקל וסבין הופיעו כשחקנים בסרט "הבלון האדום".
למוריס נהרג בהתרסקות מסוק בעת צילומי הסרט התיעודי Le Vent des amoureux (רוח האוהבים), במהלך סיור של המסוק באיראן בשנת 1970. בנו ואלמנתו השלימו את הסרט, על סמך הערות ההפקה שלו, והציגו אותו שמונה שנים מאוחר יותר. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר, וזאת לאחר מותו של למוריס. הכותרת "רוח האוהבים" מתורגמת ל-Bad-e Saba בפרסית. רוח סאבה היא רוח עדינה הנושבת מצפון מזרח, המסמלת את לחישות האוהבים.
Received Pronunciation
Received Pronunciation (באנגלית: ההגייה המקובלת) הוא מבטא של השפה האנגלית המקובל בעיקר בבריטניה והנחשב שם למבטא היוקרתי ביותר, ובעיני רבים גם הנכון ביותר, להגיית השפה. למרות שלפי ההערכה רק כ-2% מכלל תושבי הממלכה המאוחדת מדברים אנגלית במבטא זה, הוא עדיין משמש כדרך ההגייה הסטנדרטית ברוב הספרות העוסקת בפונולוגיה של השפה האנגלית ובמילונים. בנוסף, זהו המבטא המונחל פעמים רבות ללומדי השפה האנגלית.
יש להדגיש כי ההגייה המקובלת אינה ניב (דיאלקט) בעל אוצר מילים ומאפיינים דקדוקיים משלו. אלו שזה מבטאם דוברים בדרך כלל "אנגלית תקנית" (Standard English), אם כי ההפך אינו מחויב המציאות. דוברי אנגלית תקנית רבים, בבריטניה ומחוצה לה, אינם הוגים כך.
הביטוי "ההגייה המקובלת" נטבע לראשונה על ידי הנרי וילד (Wyld) בשנת 1914, בספרו "תקציר תולדות השפה האנגלית"; משמעות המילה "Received" בהקשר זה היא "מקובל" או "מאושר".
ההגייה זכתה לכינויים שונים. המבטא כונה "האנגלית של המלך" או "האנגלית של המלכה" (Queen's English או King's English) מאחר שהיה או נתפש כמבטא בו דוברים המלך והאצולה. המלכה אליזבת השנייה אכן הייתה דוברת במבטא זה, בצורה שמרנית ומיושנת. עוד מכונה המבטא בכינוי "אנגלית של ה-BBC" (BBC English), מאחר שבעבר עשתה בו התחנה שימוש, למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה עת נעשה השימוש בניבים אזוריים כדי להבדיל את שידורי התחנה מהתעמולה הנאצית. כיום שוב אין קרייני התחנה מחויבים לעשות בו שימוש, אם כי חלקם מקפידים עליו או על מאפיינים מסוימים שלו. בנוסף כונה המבטא בשם "אנגלית של (אוניברסיטת) אוקספורד" (Oxford English) בה היה מקובל. האוניברסיטה זכתה ליוקרה בענייני לשון בעיקר בזכות מילוני אוקספורד שפרסמה, והגרסה המורחבת של מילון זה כוללת הנחיות הגייה בהגייה המקובלת עד היום. מסיבות אלה הפך המבטא ליוקרתי ביותר בבריטניה, והשימוש בו מעיד רבות על הרקע והייחוס החברתי של בעליו ו/או על השכלתו ו/או על יומרותיו החברתיות. באנגליה, המילה Posh, "מהודר", משמשת ככינוי סלנג למבטא זה - Posh Accent.
נהוג לחלק את המבטא לשלושה סטנדרטים משניים: "שמרני", המאפיין אוכלוסייה מבוגרת, "כללי", הנחשב לנייטרלי מבחינת גיל, משלח יד או רקע חברתי, ו"מתקדם", המאפיין אוכלוסייה צעירה.
למרות סברה מקובלת כי מוצאו של מבטא זה במבטאים הדרומיים באנגליה, למעשה הוא קרוב במיוחד למבטאים המדוברים בדרום-מזרח המידלנדס. הגירה מאזורים אלה ללונדון במאה ה-14 ובמאה ה-15 הביאה להתגבשותו בדרום המדינה, תוך שהוא משלב גם יסודות ממבטאים דרומיים. בתחילה נחשב למבטא מקובל בדרום המדינה אשר לא הסגיר את מוצאו של הדובר בו, ותו לאו. מאוחר יותר התבסס ההיגוי על זה שהיה מקובל בחצר המלכות, ואט אט החל לצבור יוקרה. רק בשלב מאוחר יחסית, בסוף המאה ה-19, הפך השימוש במבטא לסימן היכר מחייב למי שזכה להשכלה ולחינוך הטובים ביותר. החל בשנות ה-70 החל משתנה היחס כלפי השימוש בהגייה, ומספר הדוברים בה החל יורד.
הצב של אורן
הַצָּב שֶׁל אֹורֶן הוא ספר ילדים עברי שכתבה מירה מאיר ואיירה אורה איל, והופיע בהוצאת כתר בשנת 1977.
עלילה
אורן ביקש מאביו צב. אביו מסרב ואומר שאין לו צב. אורן ואביו יוצאים לחפש צב אך חוזרים ללא צב. הם חוזרים הביתה. למחרת אמא של אורן מצאה צב ולקחה אותו לגן של אורן. הילדים בגן מתרגשים ומנסים לבדר ולטפל בצב ולומדים להכירו. בסוף הסיפור כאשר הילדים בגן מתיישבים לאכול הצב בורח מהגן.
עיבודים
הספר עובד לגרסה דיגיטלית ולסרטון אנימציה.
אזור היין של בורגון
אזור היין של בורגון (בצרפתית: Vignoble de Bourgogne) הוא ביתם של כמה מהכרמים של ענבי יין המפורסמים ביותר בעולם, השוכנים בחבל בורגון במרכז-מזרח צרפת. מהענבים הגדלים בכרמים אלו מייצרים יינות אדומים מזני הענבים פינו נואר ו ויינות לבנים מזני הענבים שרדונה ו, וגם, אם כי בתדירות נמוכה יותר, יין מהזנים פינו גרי ו. הגורם החשוב ביותר בסיווג היינות, הוא מה שמכונה טרואר, מונח המתאר מכלול של תנאי סביבה לגידול חקלאי. מקור המונח הוא במילה "Terre" - "אדמה" בצרפתית - אך הוא כולל לא רק את אופי האדמה (הרכבה, קשיותה, כושר הספיגה שלה וכו') אלא גם את האקלים לפרטיו, שיפוע המדרונות, ובעלי חיים וצמחים במרחב הגידול. מכיוון שפינו נואר רגיש במיוחד להבדלים באדמה ובמיקרו אקלים, ניתן להבחין בהבדלים בין המקומות. בראש ההיררכיה נמצאים גראן קרו, אחר כך פרימייר קרו ולבסוף יינות הכפר. אלה כוללים את כינויי המקור המבוקרים האזוריים של בורגון (מפינו נואר או שרדונה), בורגון אליגוטה וקרמן דה בורגון. כרמים רבים מפוצלים לחלקות הקטנות ביותר. האיכות יכולה להשתנות במידה ניכרת במיקום אחד, כתלות ביינן.
הכרמים ואזורי גידול היין של בורגון נמצאים תחת הגנת אתר מורשת עולמית של אונסק"ו מאז שנת 2015.
גאוגרפיה
אזור בורגונדי משתרע מאוסר בצפון ועד למקון בדרום, או לליון אם אזור נכלל כחלק מבורגון. , יין לבן המיוצר מענבי שרדונה, מיוצר באזור סביב אוסר. כינויי מקור קטנים אחרים ליד שאבלה כוללות את המייצר יינות אדומים ו המייצר יינות לבנים מסוביניון בלאן.
בבורגון יש 100 כינויי מקור מבוקרים ואלה מסווגים לארבע קטגוריות של איכות. אלה הם יינות בורגון, יינות הכפר, פרימייר-קרו וגראן-קרו. כ-140 קילומטרים מדרום-מזרח לשאבלה נמצא, המקור ליינות המפורסמים והיקרים ביותר של בורגון, ושם נמצאים כל כרמי הגראן קרו של בורגון (למעט שאבלה גראן-קרו). קוט ד'אור עצמו מחולק לשני חלקים: שמתחיל דרומית לדיז'ון ומשתרע עד, כמה קילומטרים דרומית לעיירה , ו שמתחיל ב. ומסתיים בדזיז-לה-מארנז' (Dezize-les-Maranges). רוחבו של החלק של גידול היין באזור זה בלב בורגון הוא רק 40 קילומטרים, וברוב המקומות פחות מ-2 קילומטרים.
האזור מורכב מכפרים זעירים המוקפים בשילוב של כרמים המשתרעים במישור או על מדרונות הגבעות בצד המזרחי של אזור הררי, המספקים מעט גשם ומפלט ממזג אוויר מפני הרוחות המערביות השוררות. היינות הטובים ביותר באזור זה, מכרמים המוגדרים גראן קרו, גדלים בדרך כלל מהחלק האמצעי והגבוה יותר של המדרונות, שם הכרמים הם בעלי החשיפה הרבה ביותר לאור השמש והניקוז הטוב ביותר, ואילו הפרימייר קרו מגיע מהמדרונות החשופים פחות לשמש. יינות ה"כפר" הפשוטים יחסית מיוצרים מהשטח השטוח הקרוב יותר לכפרים. אזור קוט דה נואי מכיל 24 מתוך 25 כינוי המקור המבוקרים של יינות אדומים בסיווג גראן קרו בבורגון, בעוד שכל יינות הגראן קרו הלבנים של אזור זה נמצאים בקוט דה בון, למעט אחד מהם. עובדה זו מוסברת בנוכחות של קרקעות שונים, טובים לגידול ענבי פינו נואר ושרדונה, בהתאמה.
דרומה יותר נמצא אזור, שם מיוצרים תערובת של יינות אדומים ולבנים בעיקר, אם כי כינוי המקור המבוקרים שנמצאו כאן כמו מרקירי (Mercurey), רילי (Rully) וז'יברי (Givry) פחות מוכרים מהיינות של קוט ד'אור.
מתחת לקוט שאלונז נמצא אזור, הידוע בייצור כמויות גדולות של יין לבן לשתייה קלה במחירים נוחים. דרומה משם נמצא אזור בוז'ולה, המפורסם ביינות אדומים הפירותיים העשויים מענבי גאמיי.
אקלים
האקלים בבורגון הוא בעיקרו יבשתי. החורף קר במידה ניכרת, אך בעיקר יבש, והקיצים חמים. קרה מאוחרת מהווה איום מיוחד בשאבלה. גשמים עזים יורדים לעיתים קרובות בחודשים מאי, יוני ואוקטובר. בגלל המיקום הצפוני, הקיץ קצר יחסית. לכן, בורגון מתאימה רק לזני ענבים שמבשילים מוקדם.
גאולוגיה
הכרמים של בורגון ממוקמים בדרך כלל במדרונות הפונים דרומה-מזרחה בין 150 ל-400 מטרים מעל גובה פני הים. המסלע השולט הוא אבן גיר מתור היורה. יחד עם שכבת חוואר, זהו המבנה הבסיסי של קרקעות בורגון. כתוצאה מהסחיפה נוצרו הקרקעות המגוונות ביותר מהמרכיבים העיקריים. יחד עם רכיבי המדרון, כמו גם המיקום והמיקרו אקלים המשויך, נוצר פסיפס של מיקומי כרמים בעלי דירוג שונה.
בשל מיקומו הצפוני, הכיוון האופטימלי של הכרמים לחשיפה לאור השמש ממלא תפקיד חשוב. לכן, גידול גפנים איכותי התפתח רק במקום בו מתקיימת דרישה בסיסית זו. מנקודת מבט גאולוגית, מחולק אזור גידול היין לשני אזורי משנה גדולים:
מדע הקרקע והכרמים
סוגי הקרקע השונים שעלו מחקירת הגילאים הגאולוגיים השונים הם הבסיס למערכת הסיווג המורכבת מאוד. בבורגון הגפנים גדלות על אדמות גרניט ולווחה, על חוואר ואבן גיר, כמו גם על אדמות חצץ וחמרה מהשלישון ומהרביעון. גיוון זה בא לידי ביטוי ברעיון הטרואר. החלקות הבודדות, המכונות קלימאט בבורגון, נוצרו לכל המאוחר במאה ה-18 והן בגודל של כמה דונמים בלבד. הקלימאט מייצג יחידה טבעית המוגדרת על ידי אופיו של היין המיוצר ממנה.
מחקר שנערך על 59 פרופילים של קרקעות שונים בקוט דה נואי הראה כי ניתן להגדיר ולהבדיל את צביונו של כינוי המקור המבוקר בגידול גפנים בבורגון בצורה הטובה ביותר על ידי הפרמטרים של השיפוע, תכולת האבן, תכולת החימר ותכולת אבן הגיר. המקומות החשובים ביותר בבורגון הם על אדמת אבן גיר. בשאבלה, למשל, נחשפות הקרקעות של הקימרידגיאן. בקוט ד'אור, שולטות אדמות החוואר שנוצרו על ידי סחיפה על בסיס אבן גיר מהיורה.
מדרום יותר, אבן הגיר מפנה את מקומה לגרניט של אזור בוז'ולה. קרקעות החמרה אידיאליות להרחבת זן ענבי הגמאיי.
היסטוריה
לנזירים ולמנזרים של הכנסייה הקתולית הייתה השפעה חשובה על ההיסטוריה של היין של בורגון. התרומה הראשונה הידועה של כרם לכנסייה הייתה על ידי המלך גונתרם בשנת 587, אך השפעת הכנסייה נעשתה חשובה בעידן קרל הגדול. הבנדיקטינים הפכו, באמצעות מנזר קלוני שנוסד בשנת 910, לבעלים של הכרמים הגדולים בבורגון במאות השנים הבאות. מסדר נזירים נוסף בעל השפעה רבה היה מסדר הציסטרציאנים, שנוסד בשנת 1098 ונקרא על שם, המנזר הראשון שלהם, הממוקם בבורגון. הציסטרציאנים יצרו את הכרם הגדול ביותר של בורגון,, בשנת 1336. חשוב מכך, הציסטרציאנים, בעלי כרמים נרחבים ככל שהיו, היו הראשונים להבחין כי חלקות כרם שונות נתנו יינות שונים באופן עקבי. לכן הם הניחו את התשתית המוקדמת ביותר למתן שמות של קרו בורגון והבנה לחשיבות הטרואר באזור.
מכיוון שלבורגון אין גישה לים, מעט מאוד מהיין שלה נשלח מהאזור בתקופת ימי הביניים, אז היין הועבר בחביות, כלומר נתיבי מים היוו את האמצעי המעשי היחיד להובלה לטווח הרחוק. החלק היחיד של בורגון שממנו אפשר היה לשלוח יין לפריז בצורה מעשית היה האזור סביב אוסר באמצעות הנהר ה, יובל של הנהר סן. אזור זה כולל שאבלה, אך היו בו כרמים נרחבים הרבה יותר עד המאה ה-19. אלה היו היינות המכונים "ואן דה בורגון" (vin de Bourgogne) בטקסטים מוקדמים. היינות מקוט ד'אור נקראו אז "ואן דה בון" (vin de Beaune) יינות אלה התפרסמו לראשונה במאה ה-14, בתקופת גלות האפיפיורים בעיר אביניון, שאליה הגיעו באמצעות הנהרות סון ורון לאחר שהיין הובל תחילה ביבשה. בפזרנות האופיינית לחצר האפיפיור באותה תקופה, נחשב יין בון בדרך כלל כיין המשובח ביותר, וטוב מכל מה שהיה ברומא באותה תקופה.
מעמדם של יינות בורגון נמשך בחצר המלכים של בית ולואה, ששלטו על הדוכסים של בורגון בחלק גדול מהמאות ה-14 וה-15. האיסור שהטילו על ייבוא וייצוא של יינות שאינם מבורגון, ובכך לחסום למעשה את היינות העממיים של עמק הרון בפני שוקי צפון אירופה, העניק דחיפה ניכרת לתעשיית היין של בורגון. מתקופה זו קיימים התיעודים המהימנים הראשונים לזני ענבים בבורגון. פינו נואר הוזכר לראשונה בשנת 1370 בשם Noirien, אך משערים כי גידלו זן זה מוקדם יותר מכך, מאחר שאין זן ענבים אחר הקשור לבורגון מימי הביניים, משערים שהצליחו לייצר יינות אדומים באיכות המסוגלת להרשים את חצרו של האפיפיור. ב-6 באוגוסט 1395 פרסם פיליפ השני, דוכס בורגונדיה צו שעניינו שמירה על איכות יינות בורגון. הדוכס הכריז על "גמאיי השפל והבוגדני", שהיה ענב מניב יותר מפינו נואר במאה ה-14, כפי שהוא גם כיום, לא ראוי לצריכה אנושית ואסר על שימוש בדשן אורגני (זבל), אשר כנראה הגדיל התפוקה עוד יותר על חשבון האיכות. יינות בורגון לבנים איכותיים מתקופה זו יוצרו כנראה מ, שהיה ידוע כענב איכותי בצפון-מזרח צרפת בתקופה זו. פרומנטו הוא כנראה אותו זן כמו פינו גרי של ימינו. שרדונה היא תוספת מאוחרת הרבה יותר לכרמים של בורגון.
במאה ה-18 השתפרה בהדרגה איכות הדרכים בצרפת, מה שהקל על המסחר ביינות בורגון. בתי המסחר ליין הראשונים של האזור הוקמו בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-18. במאה ה-18, התחרו בורגון ושמפאן על שוק הרווחי של פריז, שאליו הגיעה השמפניה מוקדם יותר. שני האזורים חופפים הרבה בסגנונות היין בעידן ההוא, מכיוון ששמפאן הייתה אז בעיקר יצרנית יינות אדומים בהירים (רוזה) ולא יינות מבעבעים. עבודת מחקר מרכזית על יינות בורגון שנכתבה על ידי קלוד ארנו בשנת 1728 עוסקת ביינות האדומים המפורסמים של קוט דה נואי וביינות הוורודים אייל-דה-פרדרי (Œil-de-Perdrix) של הקומונה בבורגון, אך מזכירה רק בקצרה יינות לבנים.
לאחר שבורגון סופחה לממלכת צרפת, וכוח הכנסייה פחת, נמכרו כרמים רבים שהיו בידי הכנסייה לבורגנים מהמאה ה-17. לאחר המהפכה הצרפתית של 1789, פוצלו הכרמים שנותרו בחזקת הכנסייה ונמכרו מ-1791. חוקי הירושה הנפוליאוניים הביאו אז להמשך חלוקת האחזקות הכרמים היקרים ביותר, ולכן היו מגדלים שהחזיקו בבעלותם רק שורה או שתיים של גפנים. זה הוביל להופעתם של סוחרים המכונים בצרפתית "נגוסיאן" (négociants) המקבצים את תוצרתם של מגדלים רבים לייצור יין אחד. זה הביא גם לשפע של יקבים קטנים יותר ויותר שבבעלות משפחתית, המודגם על ידי עשרות היקבים המשפחתיים שאליהם צמודה חלקת כרם.
המודעות להבדלי האיכות והסגנון של יינות בורגון המיוצרים מכרמים שונים התחילה עוד בימי הביניים, כאשר קלימאט מסוים זכה לדירוג גבוה יותר מאחרים. מחבר מוקדם בהיבט זה של יינות בורגון היה דני מורלו (Denis Morelot) בספרו "הגפן והיין בקוט ד'אור" (La Vigne et le Vin en Côte d'Or) משנת 1831. בשנת 1855, באותה השנה בה הושק הסיווג הרשמי המפורסם של יין בורדו, פרסם ד"ר ז'יל לוואל (Jules Lavalle) ספר רב השפעה "ההיסטוריה והסטטיסטיקה של גפן היין המשובחת של קוט ד'אור" (Histoire et Statistics de la Vigne de Grands Vins de la Côte-d'Or), שכלל סיווג לא רשמי של כרמי בורגונדי לחמש מחלקות, ושהסתמך על ספרו של מורלו. בסדר יורד, חמש המחלקות של לאוול היו: "קו חיצוני" (hors ligne), "ראשית הבציר" (tête de cuvée), "בציר ראשון" (1ère cuvée), "בציר שני" (2me cuvée) ו"בציר שלישי" (3me cuvée). סיווגו של לאוול הפך רשמי בצורה שונה על ידי ועדת החקלאות של בון בשנת 1861, ואז הורכב משלוש מחלקות. מרבית כרמי ה"מחלקה הראשונה" של סיווג 1861 הפכו לגראן קרו של כינוי מקור מבוקר (Appellations d'Origine Contrôlée, בראשי תיבות AOC) כאשר החקיקה הלאומית של ה-AOC הוטמעה בשנת 1936.
יינות בורגון חוו שינויים רבים במהלך 75 השנים האחרונות. בעקבות השפל הכלכלי בשנות השלושים של המאה העשרים, ואחריו החורבן שגרמה מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה חזרו המגדלים לביתם לכרמים שלהם שהוזנחו. האדמות והגפנים סבלו ונזקקו מאוד לטיפוח. המגדלים החלו לדשן, והחזירו לכרמיהם את בריאותם. מי שיכול היה להרשות לעצמו הוסיף אשלגן, דשן מינרלי התורם לצמיחה נמרצת. באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 היו הקרקעות מאוזנות, התפוקות היו נמוכות למדי והכרמים ייצרו כמה מהיינות המדהימים ביותר במאה ה-20.
במשך 30 השנים הבאות פעלו המגדלים לפי עצותיהם של מומחים ידועים בתחום גידול ענבים ליין, אשר יעצו להם להמשיך לרסס את כרמיהם בדשנים כימיים, כולל אשלגן. אמנם כמות מסוימת של אשלגן טבעית בקרקע ומועילה לצמיחה בריאה, אך יותר מדי אשלגן מזיק מכיוון שהוא מוביל לרמות חומציות נמוכות, מה שמשפיע לרעה על איכות היין.
ככל שריכוז הכימיקלים באדמה גדל, כך גדלו התפוקות. ב-30 השנים האחרונות, עלו התפוקות בשני שלישים בכרמים של כינויי המקור המבוקרים של קוט ד'אור, מ-2,900 ליטרים להקטאר (hl / ha) (ממוצע שנתי בין 1951 ל-1960) לכמעט 4,800 ליטרים להקטאר (1982–91), כך עולה ממחקר שערך המכון הלאומי לכינויי מקור. עם תפוקות גבוהות יותר הגיעו יינות טעימים פחות ופחות מרוכזים. תוך 30 שנה, האדמות התדלדלו באופן משמעותי מחומרי המזון הטבעיים שלהם.
התקופה שבין 1985 ל-1995 הייתה נקודת מפנה בבורגון. במהלך תקופה זו, יקבים משפחתיים רבים בבורגון חידשו את המאמצים בכרמים והעמידו בהדרגה דרך חדשה בייצור יין, וייצרו יינות עמוקים ומורכבים יותר. כיום תעשיית היין בבורגון קוטפת את הפירות של מאמצים אלה.
בורגון סובלת מההתפתחויות הכלליות בשוקי היין מאז אמצע שנות התשעים: יין מאוסטרליה, ניו זילנד, ארגנטינה, צ'ילה וארצות הברית, המיוצר בטכניקות אגרו-תעשייתיות, חודר לכל השווקים. העבודה היקרה והעלויות הגבוהות של יין צרפתי ממדרגה ראשונה מוערכים פחות ופחות בשוק. זה יוצר לחץ על מחירים וכמויות שגם הכורמים בבורגון מרגישים. חובב יין בוודאי מעריך את המאפיינים המיוחדים של בורגון על מנת להסכים לרמת המחירים הגבוהה של בורגון ביחס ליינות באיכויות הגבוהות ביותר. לא מעט חובבי יין יאחסנו בסופו של דבר כמה בקבוקים של בורגון מעולה לאירועים מיוחדים, אך יכסו את הצורך הרגיל שלהם ביינות מאזורים אחרים.
זני הגפנים
מבחר זני הגפנים המותרים בבורגון מוגבל מאוד. הזנים האדומים החשובים ביותר הם פינו נואר וגמאיי. שרדונה ואליגוטה שולטים בין זני הגפנים הלבנים.
זני גפנים ליינות אדומים
פינו נואר הוא זן הענבים האדומים החשוב ביותר בבורגון. הוא שולט בזנים האדומים במחוז קוט-ד'אור שם מגדלים אותו על שטח כולל של 62,690 דונם, כ-95% משטח הכרמים במחוז, אך במחוזות יון (6,800 דונם, 85%) ובסון ולואר (3,131 דונם, 50%) הוא בעדיפות נמוכה יותר. בסך הכל מייצג הפינו נואר 36% משטח הכרמים של בורגון. עד אמצע המאה ה-20 הגיעו יינות הפינו נואר הפופולריים ביותר מכאן. הרומאים כנראה הביאו זן זה. בספר De re rustica (בלטינית: "על חקלאות") מתאר הסופר הרומי הקדום קולומלה זן ענבים שיכול להיות זהה לפינו נואר של ימינו. נראה כי מקורו של הפינו נואר מגיע ישירות מגפני בר.
היינות הטובים ביותר מיוצרים מגפנים הגדלים על מדרונות אבן גיר באקלים קריר. קרקעות חמרה חומציות מייצרות רק יינות באיכות צנועה. גידולו של הפינו נואר נחשב לקשה ברחבי העולם, והזן הוא כנראה תוצאה של התאמה של מאות שנים לתנאי בורגון. הפירות בעלי זג (קליפת העינב) דק במיוחד דורשים רגישות גדולה בתהליך עיבודם, מכיוון שנזק לזג משחרר את המיץ שלהם מוקדם מדי. הם גם רגישים מאוד לתנודות אקלימיות (חום / קור), ולפטריות קימחון ופטריות מהסוגים וריקבון אציל (Botrytis cinerea). בנוסף הם נוטים ל (או חוורת על פי האקדמיה) ולהידבקות בנגיפים.
בשל ההופעה המוקדמת של הנצרים, קצות הנצרים עלולים להיפגע מסכנת קרה מאוחרת. לכן, אין לשתול את פינו נואר באזורים המועדים לקרה מאוחרת במישור או בתחתית אזור המדרונות. זן הענבים מבשיל מוקדם מאוד ולכן יכול גם להיות בשל לחלוטין באזורי גידול צפוניים עם תקופת צמיחה מקוצרת. יינות פינו נואר הם קטיפתיים מכיוון שהם מכילים כמות קטנה של טאנין. תכולת האלכוהול הטבעית היא לעיתים קרובות 10 עד 12 אחוזים בנפח. היינות ממיקומים מובילים נהנים ממוניטין עולמי ובעלי פוטנציאל יישון ניכר בשל מבנה חומצי חזק.
ענבי הגמאיי מעניקים לבוז'ולה הפירותי את אופיו. הם אמנם לא ממלאים תפקיד במחוז קוט-ד'אור עם 2,900 דונם ובכך בקושי מהווים 4% מסך השטח הכרמים במחוז, אך הם ממלאים תפקיד חשוב יותר במחוז יון (730 דונם, 9%) ובמחוז סון ולואר (30,280 דונם, 48%). יש להם עמדה דומיננטית, לעומת זאת, במחוז רון, שם היו בשנת 2007 191,610 דונם של כרמי גמאיי. בניגוד לפינו נואר, הגמאיי גדל היטב בקרקעות חמרה חומציות. זן הענבים צומח לאט, אך הוא פרודוקטיבי מאוד. לכן יש להגביל את התפוקות על ידי גיזום גפנים מתאים. הגמאיי נובט מוקדם כמו הפינו נואר ולכן הוא גם בסיכון לקרה מאוחרת. צבע היינות האדומים הצעירים הוא אדום אודם בהיר עם השתקפויות סגולות ברורות. התססה עם פחמן דו-חמצני משמשת במיוחד לבוז'ולה נובו, אותו צורכים כשהוא צעיר. הבוז'ולה פירותי וקליל למדי ומכיל כמות קטנה של טאנין. אף שרוב יינות בורגון מיוצרים מזן ענבים אחד, כינוי המקור המבוקר הוא תערובת של מעט פינו נואר (כ-30%), ובעיקר גמאיי.
זני גפנים ליינות לבנים
ברחבי העולם יש כ-1,750 קילומטרים רבועים של כרמים נטועים עם שרדונה. מה שמציב אותו במקום השביעי בדירוג זני הענבים ליין הנפוצים ביותר (בהתבסס על סקרים בין השנים 2001–2007). הוא אינו רגיש לאקלים, וגידולו אינו תלוי בתנאים המתונים של מקורו בבורגון. עם זאת, הנביטה המוקדמת הופכת אותו לרגיש לקרה מאוחרת באביב. לעומת זאת, הוא גם בשל מוקדם בסתיו. ההצלחה של ענב זה מבוססת על העובדה שהוא מייצר איכויות בכמעט בכל סוג של אדמה. הגפנים ליינות שרדונה המפורסמים ביותר צומחים על אדמות הגיר של פּוּלִינִי-מוֹנְרַשֶה (Puligny-Montrachet), מרסו (Meursault), קוֹרְטוֹן-שרלמן (Corton-Charlemagne) (כולם מהגיל הגאולוגי של ה) ושאבלה (מה). לענבים ניחוחות אגוזים, וריח המזכיר במעט בנזין בהתבגרותם.
כמו שרדונה, מגיע זן היין הלבן מהצלבה טבעית בין פינו ל. יינות לבנים נוספים כוללים את ושיבוטים של הזן  המאושרים בצרפת לגידול עבור יינות איכותיים. מתוך 1,000 הדונם של כרמים נטועים, כ-670 דונם נמצאים במחוז יון ו-33 דונם במחוז אלייה. זן ענבים זה מאושר לשימוש בתערובות עם זנים אחרים ביינות האיכותיים "קרמן דה בורגון" (Crémant de Bourgogne) ו"בורגון גראן אורדינר" (Bourgogne Grand Ordinaire), כמו גם ביין "סן-פורסן" (VDQS Saint-Pourçain). הזן, המבשיל מוקדם למדי, מייצר יינות לבנים דלי חומצה עם אחוז אלכוהול נמוך וצבע בהיר. לא ניתן לאחסן את היינות.
המאפיינים והסיווגים של היינות
בורגון הוא, מבחינות מסוימות, האזור שבו נושא הטרואר מקבל את החשיבות הגדולה ביותר בצרפת; תשומת לב עצומה מוקדשת לאזור המוצא ובאילו מבין 400 סוגי האדמה באזור מגדלים ענבי יין. בניגוד לבורדו, שם הסיווגים מונחים על ידי היצרן ומוענקים לטירות מסוימות, הסיווגים של בורגון ממוקדים גאוגרפית. כרם או אזור ספציפי יישאו סיווג נתון, ללא קשר ליצרן היין. התמקדות זו באה לידי ביטוי בתוויות היין, שם הכינויים הם הבולטים ביותר ושמות היצרנים מופיעים לרוב בתחתית בטקסט קטן בהרבה.
הרמות העיקריות בסיווגי בורגון, בסדר איכותי יורד, הן: גראן קרו, פרמייר קרו, יינות הכפר ולבסוף יינות אזוריים:
יינות שאבלה מתויגים באמצעות היררכיה דומה של יינות גראן קרו, פרמייר קרו וכפר, בתוספת פטיט שאבלה (Petit Chablis) ברמה מתחת לשאבלה וילאז'. ביינות מבוז'ולה הסיווג שונה לגמרי.
באופן כללי, מותר ליצרנים תמיד לסווג את היין שלהם בשלבים לכינוי מקור מבוקר בדרגה נמוכה יותר אם הם רוצים לעשות זאת. לפיכך, יין מכרם גראן קרו עשוי להימכר כפרמייר קרו מהכרם של כפר זה, יין פרמייר קרו יכול להימכר כיין כפר וכו'. מנהג זו כמעט תמיד מביא לכך שהיין שדרגתו הונמכה יצטרך להימכר במחיר נמוך יותר, כך שנהוג לעשות זאת רק כאשר יש להשיג משהו בסך כל התהליך. מניע אחד יכול להיות לכלול רק גפנים בגיל מסוים ביין גראן קרו, לשפר את איכותו ולהעלות את יוקרתו ומחירו, ובמקרה זה היין המגיע מגפנים צעירות יותר יכול להימכר כפרמייר קרו במחיר נמוך יותר. בסך הכל, נוהג כזה עשוי לאפשר ליצרן לשמור על מחיר ממוצע גבוה יותר עבור היין הנמכר.
בסך הכל משתמשים בבורגונדי בסביבות 150 כינויי מקור מבוקרים נפרדים, כולל אלה של שאבלה ובוז'ולה. אף שהוא מספר מרשים הוא לא כולל כמה מאות כרמים (lieux-dits) ברמת הכפר ופרמייר קרו, שעשויים להיות מוצגים על התווית, מכיוון שברמות אלה, רק קבוצה אחת של כללי כינוי מקור זמינה לכל כפר. המספר הכולל של כינויי מקור מבוקרים המובחנים על פי הכרמים שעשויים להיות מוצגים עולה על 500. הטבלה הבאה היא סיכום קצר של תנאי המסגרת החשובים ביותר:
ייצור
בשנת 2003 כיסו הכרמים של בורגון (כולל שאבלה, אך לא כולל בוז'ולה) סך של 285,300 דונם. הכרמים בקוט ד'אור, כולל אוט קוט דה נואי ואוט קוט דה בון, משתרעים על 80,000 דונם, מתוכם הליבה של קוט דה נואי על 17,000 דונם וקוט דה בון על 36,000 דונם.
בשנת 2000 היו בבורגון בסך הכל 3,200 אחזות משפחתיות (domaines) של יין (לעומת 50 בתחילת המאה ה-19), מתוכם 520 במחוז יון, 1,100 בקוט-ד'אור ו-1,570 בסון ולואר. באופן כללי, המגדלים הקטנים מוכרים את היין שהם מייצרים ליצרנים גדולים יותר, סוחרים הנקראים נגוסיאן, הממזגים ומבקבקים את היין. כ-115 נגוסיאן המייצרים את רוב היין שולטים רק בכ-8% מהשטח. מגדלים בודדים מחזיקים בכ-67% מהשטח, אך מייצרים ומשווקים רק כ-25% מהיין. חלק מהיקבים הקטנים מייצרים 100–200 תיבות בשנה בלבד, בעוד שייצרנים רבים מייצרים אלפי תיבות בשנה.
ניתן לזהות יינות מתוצרת מגדלים / יצרנים על ידי המונחים Mis en bouteille au domaine, Mis au domaine או Mis en bouteille à la propriété (מבוקבק באחוזה של..). היצרן הגדול ביותר הוא בבון עם 350,000 תיבות בשנה. הנגוסיאן עשוי להשתמש במונח Mis en bouteille dans nos caves (בוקבקו במרתפינו), אך אינם זכאים להשתמש בייעוד הבקבוקים של המגדל / המפיק. רוב הנגוסיאן נוטים להשתמש במונח Mis en bouteille par ... (מבוקבק על ידי ...).
מוניטין והערכה
בבורגון נמצאים כמה מהיינות היקרים ביותר בעולם, כולל אלה של רומאנה קונטי, "דומן לרואה" (Domaine Leroy), "אנרי ז'איר" (Henri Jayer), "דומן לפלב" (Domaine Leflaive) ו"דומן ארמן רוסו" (Domaine Armand Rousseau).
האזור מפורסם ביינותיו מאות שנים רבות; בשנת 1522 כתב ארסמוס: "הו בורגון השמחה שכדאי לקרוא לה אם הגברים כיוון שהיא מספקת משדייה חלב טוב כל כך". שייקספיר מהדהד כינוי זה, שמתייחס בהמלך ליר ל"גפנים של צרפת וחלב של בורגון".
מבקרת היין הבריטית, ג'נסיס רובינסון, מדגישה: "המחיר הוא מדריך מאוד לא אמין" ו"למה שיין מוכר יש הרבה יותר קשר לפרסום מופרז ולהחלטות שיווקיות מאשר לאיכות הכלולה בבקבוק". בעוד שגראן קרו מחייב לעיתים קרובות מחירים גבוהים, ניתן למצוא יינות ברמת הכפר של היצרנים המובילים במחירים נמוכים יותר.
בשנת 2010 חווה אזור בורגון עלייה ניכרת בכיסוי האינטרנט בזכות מאמצים רשמיים כמו שידור מקוון של המכירה הפומבית המפורסמת של יין ב,וכן מאמציהם של חובבי יין עצמאיים, כמו האתר "Bourgogne Live". חלק מיינות בורגון מוערך יותר ויותר כיינות להשקעה.
חובבי יין בורגון מארגנים אירועים שחוגגים את מעלותיו מזה עשרות שנים. המפורסם שבהם הוא.
אתר המורשת העולמית: קלימאט וטרואר בבורגון
אתר המורשת העולמית "קלימאט וטרואר בבורגון" שהוכרז על ידי אונסק"ו ב-2015 כולל שני אזורים: סך כל השטח הכלול באתר המורשת עולמית הוא 132.19 קילומטרים רבועים ואזור החיץ משתרע על שטח של 500.11 קילומטרים רבועים.
כדורגל בגרמניה
כדורגל הוא ענף הספורט הפופולרי ביותר בגרמניה. התאחדות הכדורגל הגרמנית היא הגוף המנהל את הענף במדינה, ובשורותיה רשומים למעלה מ-6 מיליון שחקנים בלמעלה מ-26,000 מועדונים. הבונדסליגה היא הליגה העליונה במבנה ליגות הכדורגל בגרמניה, והמנצחת שלה מוכתרת כאלופת גרמניה בכדורגל. מתחתיה נמצאות מספר ליגות נוספות, כדוגמת הבונדסליגה השנייה. כמו כן, ישנם מספר גביעים לאומיים בגרמניה, המפורסם שבהם הוא הגביע הגרמני.
ברמה הבינלאומית, גרמניה היא אחת מהאומות המצליחות ביותר בעולם הכדורגל. נבחרת הגברים הלאומית של גרמניה זכתה ארבע פעמים בגביע העולם (ב-1954, 1974, 1990 ו-2014) ומחזיקה בשיא של שלוש זכיות באליפות אירופה (ב-1972, 1980 ו-1996). נבחרת הנשים של גרמניה זכתה פעמיים בגביע העולם לנשים (בשנים 2003 ו-2007), מה שהופך את גרמניה לאומה היחידה שזכתה בגביע העולם הן לגברים והן לנשים. גרמניה ארחה את מונדיאל 1974, יורו 1988 ומונדיאל 2006, ואת גביע העולם לנשים בשנת 2011.
טרם הקמת הבונדסליגה
מועדון הכדורגל הראשון בגרמניה הוא "דרזדן אינגליש", שהוקם בשנת 1874 על ידי אנגלים שחיו ועבדו בסביבות דרזדן. במשך עשרים השנים הבאות צמחה פופולריות הכדורגל במדינה, ומועדוני כדורגל הוקמו גם בברלין, המבורג וקארלסרוהה.
בינואר 1900, נציגים של 86 מועדוני כדורגל מגרמניה ומחוצה לה נפגשו במסעדת "Mariengarten" בלייפציג, והקימו את התאחדות הכדורגל הגרמנית (DFB). המפגש אורגן על ידי יושב ראש התאחדות הכדורגל של לייפציג. פרדיננד יופ, שייצג את מועדון הכדורגל של פראג, נבחר להיות הנשיא הראשון של התאחדות הכדורגל הגרמנית. כבר מספר שנים לפני כן הוקמו התאחדויות כדורגל שהיו אחראיות רק על אזורים מסוימים בגרמניה. אליפות הכדורגל הראשונה מעבר לרמה המקומית נערכה בשנת 1889 על ידי התאחדות מועדוני הכדורגל הדרום-גרמנים, שסופחה ל-DFB לאחר שזו הוקמה.
בשנת 1908 החלה נבחרת הכדורגל הלאומית של גרמניה לייצג את המדינה בתחרויות בינלאומיות. היא נוהלה ופוקחה על ידי התאחדות הכדורגל הגרמנית, שהייתה לגוף המפקח על כלל הכדורגל בגרמניה. ב-1934 היא השתתפה בפעם הראשונה בגביע העולם בכדורגל (ה"מונדיאל"), והגיעה בטורניר זה למקום השלישי, אך רק ב-1972 השתתפה לראשונה באליפות אירופה בכדורגל (ה"יורו"), בה זכתה. בשנת 1919 היו בגרמניה 15,000 שחקנים רשומים ובשנת 1932 כבר היו בגרמניה למעלה ממיליון שחקנים רשומים. נשיא התאחדות הכדורגל הגרמנית באותה עת, פליקס לינמאן, הציע להקים ליגה אחת לאומית ולא לשמור על החלוקה האזורית שהייתה נהוגה עד אז. הרעיון באותו זמן נדחה על הסף וקם לתחייה רק מספר שנים לאחר מכן, עם הקמת הבונדסליגה בשנת 1963.
קולות להקמת ליגה לאומית
בשנות ה-50 גבר הקריאות להקמת ליגה מקצועית לאומית בעיקר בגלל הקמת ליגות שכאלו במדינות אחרות באירופה ובכך ששחקנים גרמנים מהקבוצות החובבניות שהיו בגרמניה היו עוזבים את גרמניה לשחק בקבוצות הטובות באירופה. הקריאות גם קיבלו את תמיכתו של מאמן הנבחרת הלאומית שתמך ברעיון בטענה שהדבר יעזור לא רק לקבוצות הגרמניות אלא גם לנבחרת הלאומית. למרות זאת, נבחרת גרמניה הצליחה לנצח את נבחרת הונגריה בגמר מונדיאל 1954 והייתה הנבחרת הראשונה שכל שחקניה משחקים בקבוצות "חובבניות". בניצחון במונדיאל נקרא "הנס של ברן" ונחשב להישג גדול לכדורגל הגרמני. באותה עת חבל הסאאר היה מחוץ לתחום גרמניה והיה תחת שליטת צרפת עד שהועבר לידי גרמניה מאוחר יותר והייתה קיימת נבחרת סארלנד שהייתה הנבחרת הלאומית של החבל עד לאיחודו עם גרמניה. נהחבתר סאארלנד הייתה טובה יחסית ובשלב הבתים סיימה לפני נבחרת נורווגיה ואחרי נבחרת מערב גרמניה. באותו הזמן, במזרח גרמניה, הוקמה ליגת הכדורגל של מזרח גרמניה וכן התאחדות הכדורגל של מזרח גרמניה בשנת 1950.
מאז מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה, גרמניה חולקה לשלוש מדינות שונות. ה-DFB והנבחרת שלה התנהלו במדינה שנקראה גרמניה המערבית, בעוד שגרמניה המזרחית (שם נוהל הכדורגל על ידי התאחדות ה-GDR) ניהלה נבחרת כדורגל נפרדת בשנים 1952-1990. סארלנד ניהלה גם היא נבחרת נפרדת בשנים 1950-1956. פיתוח ענף הכדורגל בגרמניה המערבית היה גדול יותר מאשר בגרמניה המזרחית. עובדה זו התבטאה בזכייתה של נבחרת גרמניה המערבית במונדיאל 1974 אותו ארחה, לאחר שגברה במשחק הגמר על הולנד, ולמרות הפסד לנבחרתה של גרמניה המזרחית במהלך הסיבוב הראשון.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990, שנה בה זכתה גרמניה המערבית פעם נוספת בטורניר המונדיאל, התאחדו נבחרות גרמניה המערבית וגרמניה המזרחית בחזרה לנבחרת אחת - נבחרת גרמניה. הטורניר הראשון שבו השתתפה הנבחרת המאוחדת היה משחקי המוקדמות ליורו 1992, למרות ששתי הנבחרות הנפרדות הוגרלו לאותו בית במוקדמות, לפני שנעשה האיחוד.
ההצלחות הגדולות בתחילת שנות האלפיים היו השגת המקום השני במונדיאל 2002 שנערך בקוריאה הדרומית וביפן, והמקום השלישי במונדיאל 2006 שאותו ארחה גרמניה. גם נבחרת הנשים של גרמניה הגיעה להצלחות גדולות כאשר זכתה הן בגביע העולם לנשים 2003 שנערך בארצות הברית והן בגביע העולם לנשים 2007 שנערך בסין.
מבנה הליגות
תחרות הכדורגל החשובה ביותר בגרמניה היא הליגה העליונה במדינה, הבונדסליגה, שכוללת 18 קבוצות. קבוצת באיירן מינכן מחזיקה בשיא הזכיות באליפות הליגה עם 20 אליפויות, מאז הוקמה הליגה בשנת 1963. המבורג היא הקבוצה היחידה שהשתתפה בבונדסליגה בכל עונה מאז הקמתה עד לעונה שעברה (2017/2018) עת ירדה לראשונה בתולדות הבונדסליגה לליגת המשנה. הליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל הגרמני היא הבונדסליגה השנייה; שלוש הקבוצות התחתונות בבונדסליגה יורדות לליגת המשנה, ואילו שלוש הקבוצות העליונות בליגת המשנה עולות לבונדסליגה. בנוסף, פועלת "הליגה השלישית", שהחליפה בשנת 2008 את הליגות האזוריות בתור הדרגה השלישית בכדורגל הגרמני. הליגות האזוריות, שהן מקצועניות-למחצה, הן הדרגה הרביעית במבנה הליגות כיום.
הגביע הלאומי
הגביע הגרמני, שנקרא גם בשם "גביע ההתאחדות הגרמנית" (DFB-Pokal), הוא טורניר הכדורגל השני בחשיבותו בגרמניה אחרי הבונדסליגה, והוא מתקיים במהלך העונה במקביל לליגות. הגביע נערך מדי שנה מאז 1952.