cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יורם שדה
דעות פוליטיות
יורם שדה התעניין בסכסוך הישראלי-ערבי ומדי פעם הביע את דעתו בפומבי בנושא זה, בעיקר דרך כתיבה. עמדותיו היו ברוח השמאל הציוני בנוסח מפ"ם ומר"צ. עמדות אלו זכו לידי ביטוי גם בעבודת התזה שלו על "ברית שלום".
בצעירותו, כתב מאמר בעיתון "הארץ" בזכות תוכנית השלום של נחום גולדמן, נשיא הקונגרס היהודי העולמי, ובהמשך התפלמס עם משה סנה, מעל דפי העיתון, על התכנית ועל תוכני מאמרו. נושא אחר שעליו כתב בשנת 1972 היה פרשת עקורי איקרית ובירעם. בשנת 1997, סיים שדה לנסח מתווה מפורט להסדר שלום בין ישראל לפלסטינים, ששיקף את מחשבותיו על הנושא במשך שנים, ואף השקיע הון עצמי רב בהוצאה לאור של התכנית כמוסף מיוחד, שצורף לעיתון "הארץ".
מאבקים משפטיים
יורם שדה, המשיך להתגורר ביפו בבית הוריו - בית יצחק שדה - כל חייו, ובגלל מיקומו של הבית, גילה עניין גם בשמירת נופה של יפו. שדה ואשתו פעלו במסגרת עמותת יפו יפת ימים על מנת למנוע בנייה מאסיבית לחופה של יפו. כחלק מן המאבק, סייע לבמאי פרדי גרובר בהכנת הסרט על "מדרון הזבל" ביפו. בהמשך, הוקם פארק המדרון על "הר הזבל" שעל החוף. במקביל למגוריו בבית, הזמין שדה יחידים וקבוצות לסייר סיורים לימודיים במקום, כדי להעביר את מורשת המקום: דמותו של יצחק שדה, ייסוד הפלמ"ח, והקמת המדינה.
הספר "התחתונים"
על רקע המאבקים המשפטיים בהם היה מעורב כתב שדה את הספר "התחתונים", שמסכם חמישה מאבקים משפטיים נבדלים שהוא ניהל לאורך תקופה של יותר מעשרים שנה. בספרו מנסה שדה, דרך המקרה הפרטי שלו, להגיע לביקורת כללית על דרך תפקודן של רשויות המשפט בערכאות התחתונות. שדה בוחן בספרו את המשפטים שבהם היה מעורב, בעזרת שלושה קריטריונים: אמת, חוק וצדק. הוא טוען כי בדרך כלל השופטים לא התמצאו בתיקים שניהלו, לא קראו את התיקים, ושפסקי הדין היו תערובת של מקריות ורשלנות. המקרה הבוטה ביותר, מנקודת ראותו של שדה, הוצג בפרק האחרון של הספר, שבו גולל את תביעת הדיבה שהגיש כנגד מי שטענו שגן יצחק שדה הצמוד לביתו לא היה קיים בימי אביו, וייחוסו ליצחק שדה הוא תולדה של רצונו של יורם שדה לספח את החלקה לביתו. לטענת השופטת, אלה שהפיצו דיבה זו זכאים להגנה של "אמת בפרסום". כך ביטלה השופטת בקביעתה את עובדת קיומו של הגן בעבר, אף על פי שהוא תועד בספרות ובשירה (אצל אלתרמן, למשל), בעיתונות ובתמונות, וחקוק בזיכרונם של אנשים רבים שעדיין חיו בזמן המשפט.
חיים אישיים
שדה ציין באוטוביוגרפיה שלו כי הוותיק בידידיו הוא ד"ר אפרים סנה (פרומ'ה), בנו של ד"ר משה סנה. אפרים סנה, מכהן כיום כיו"ר עמותת פרס יצחק שדה לספרות צבאית והוא גם היה זה שהספיד את יורם שדה, לאחר מותו.
שדה נישא לעיתונאית זיוה יריב (לבית הורוביץ) בשנת 1973, ונולדו להם שני ילדים.
שדה נפטר בגיל 76 ממחלה. נקבר בבית העלמין האלטרנטיבי בגבעת ברנר, בסמוך לבית הקברות של הקיבוץ בו נקברו הוריו.
פיליפ ק. דיק
פיליפ קינדרד דיק (באנגלית: Philip Kindred Dick, ידוע גם בתור בראשי התיבות PKD, או בשם העט שלו ריצ'רד פיליפס (באנגלית: Richard Phillips); 16 בדצמבר 1928 - 2 במרץ 1982) היה סופר מדע בדיוני אמריקאי בעל השפעה עמוקה על הסוגה בכלל ועל "הגל החדש" בפרט. הרבה לדון בספריו בשאלות של מציאות והיעדרה, במצבי תודעה ותפיסה חריגים, באשליות ומציאויות חלופיות, וכן בהשפעתם של סמים שונים, אמיתיים או דמיוניים. אף על פי שעמיתיו גמרו עליו את ההלל עוד בחייו, לדוגמה סטניסלב לם, דיק זכה להכרה ציבורית מועטה עד למותו. לאחר מותו נוצרו מספר סרטים פופולריים שהתבססו על ספריו, מה שהביא קהל רחב יותר לספריו. כיום, יצירתו היא מהמוכרות ביותר בסוגת המדע הבדיוני, והיא זוכה להצלחה מסחרית כמו גם לביקורות חיוביות.
כשהוא דוחה את השקפת העולם האופטימיסטית והפשוטה של תור הזהב של המדע הבדיוני, דיק חקר בעקביות נושאים כגון טבען של המציאות ושל האנושיות בספריו, שאוכלסו על ידי אנשים עובדים פשוטים ולא על ידי "גיבורים גלקטיים". הוא הקדים את תת-הסוגה של הסייברפאנק בהתעסקותו בעולם חסר-החוק של צפון קליפורניה ברבות מיצירותיו. ספרו המפורסם "האיש במצודה הרמה" (1963, זוכה פרס הוגו), הוא יצירה חלוצית המשלבת בין סוגות ההיסטוריה החלופית והמדע הבדיוני. כמו כן, הוא פרסם מספר רב של סיפורים קצרים ויצירות משניות שפורסמו במגזיני-מדע בדיוני זול (Pulp Magazines).
חייו
פיליפ ק. דיק נולד בשיקגו שבאילינוי, לדורותי קינדרד דיק. אביו, אדגר דיק, היה חוקר הונאות עבור משרד החקלאות האמריקני. הייתה לו אחות תאומה, ג'יין. שניהם נולדו שישה שבועות בטרם עת, וג'יין נפטרה ב־26 בינואר 1929 (בגיל חמישה שבועות בלבד). זמן קצר לאחר מכן, המשפחה עברה לקליפורניה.
הוריו של דיק התגרשו בצעירותו, והוא חי עם אמו. הוא סיים בית ספר תיכון בברקלי ולזמן קצר למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם למד גרמנית כקורס ראשי. הוא מכר תקליטים ועבד כדי. ג'יי. בטרם מכר את סיפורו הראשון ב־1952. הוא עבד כסופר למחייתו, פחות או יותר, מאותו זמן והלאה. הוא מכר את הרומן הראשון שלו ב־1955. שנות ה-50 המאוחרות היו זמן קשה עבור דיק, עד כדי כך שהוא "לא יכול היה לשלם אפילו עבור קנסות-איחורים לספרייה", כהודאתו. הוא ראה עצמו חלק מהאנטי חברה של קליפורניה של שנות ה-60, והזדהה עם משוררי דור הביט ועם המפלגה הקומוניסטית. העובדה האחרונה נתונה במחלוקת, ודיק עצמו הודה שהושלך, פשוטו כמשמעו, לפחות מאחת מהפגנותיה של המפלגה. ב־1963 זכה בפרס הוגו היוקרתי עבור ספרו "האיש במצודה הרמה". דיק התנגד למלחמת וייטנאם ובשל כך היה לו תיק ב־FBI.
אף־על־פי שדיק הולל כגאון בעולם המדע הבדיוני של זמנו, העולם הספרותי בכללותו לא היה כה מסביר פנים כלפיו, והוא יכול היה למכור ספרים רק למו"לים של מדע בדיוני שלא שילמו היטב. בשל כך, אף על פי שפרסם מספר גדול של רומנים בשנים הבאות, הוא המשיך להאבק פיננסית ופסיכולוגית. אפילו בשנותיו המאוחרות הוא סבל מבעיות כספיות. בהקדמה לאוסף הסיפורים הקצרים משנת 1980, "האיש המוזהב", דיק כתב:
הקטע דלהלן מראה לא רק שלדיק היו בעיות כספיות באופן תדיר, אלא גם את ההערכה לה זכה מסופרי מדע בדיוני אחרים. אף על פי שרוברט היינליין היה היפוכו של דיק כמעט מכל בחינה - בעיקר בתחומי הפוליטיקה וסגנון החיים והכתיבה - הם העריצו זה את יצירתו של זה. דיק כתב על היינליין באותה הקדמה: "אני מחשיב את היינליין לאבי הרוחני, למרות שהאידאולוגיות הפוליטיות שלנו שונות תכלית השינוי אחת מן השנייה".
יצירת המופת הקולנועית "בלייד ראנר", בבימויו של רידלי סקוט, המבוססת על סיפורו של דיק - "על מה חולמות כבשים אלקטרוניות", הפכה את שמו של דיק למוכר יותר, אך הוא לא ממש זכה ליהנות מתהילתו המאוחרת.
מוטיבים ומאפיינים
בתחילת דרכו כתב דיק בעיקר סיפורים קצרים, רבים מהם בהשפעת המלחמה הקרה והחרדה מהשמדה המונית. בחלוף הזמן התעצב סגנונו הייחודי והתמקד בנושאים של אמיתי מול זיוף או חיקוי, טבעי מול מלאכותי, ומציאות מול בדייה או הדמיה. ברבים מספריו הגבולות בין התחומים מטושטשים, ולעיתים אינם מובחנים כלל. דיק עצמו סיכם את נושאי יצירתו כעוסקים בשאלות "מה היא המציאות" ו"מה מגדיר בן-אנוש אותנטי".
רבים מספריו של דיק אינם מתרכזים בדמות מפתח עיקרית על פני ציר עלילה אחד, אלא מתארים מספר דמויות על פני כמה קווי עלילה המשיקים זה לזה. בחלק מספריו מופיעות דמויות נאציות או פשיסטיות. לעיתים מופיעות בספרים כאלה גם דמויות יהודיות, כגון ראש ממשלת ישראל אמיל שטארק כדמות משנית בספר "הצלם" וכן פרנק פרינק, מהדמויות המרכזיות ב"איש במצודה הרמה".
חזיונותיו ומותו
בנעוריו, בערך בגיל שלוש-עשרה, חלם דיק חלום שחזר ונשנה. הוא חלם כי הוא בחנות ספרים וכי הוא מנסה למצוא גיליון של מגזין המדע הבדיוני Astounding Magazine. גיליון זה, לכשימצא אותו, יכיל סיפור הנקרא "האימפריה מעולם לא תמה" ("The Empire Never Ended"), שיגלה לו את סוד היקום. בכל חזרה של החלום, ערימת המגזינים בה חיפש קטנה וקטנה, אך הוא מעולם לא הגיע לקרקעיתה. לבסוף החל דיק לחשוש כי גילוי המגזין יביא עמו אי שפיות. זמן קצר לאחר מכן פסקו החלומות. הם מעולם לא חזרו, אך המשפט "האימפריה מעולם לא תמה" יופיע ביצירותיו המאוחרות יותר.
ב־20 בפברואר 1974 הוא התאושש מהשפעת סודיום תיופנטל, (סם מרדים) שניתן לו לאחר הוצאת שן בינה פגומה. כשפתח את דלת דירתו על מנת לקבל משלוח חדש של משככי כאבים, הוא שם לב כי האשה שמסרה לו את החבילה ענדה תליון ועליו מה שדיק כינה "vesicle pisces" (הוא התכוון ככל הנראה לקשתות המצטלבות של סמל הדג הקדום של הנוצרים, ה־Vesica piscis, הידוע גם בתור Ichthys). לאחר עזיבתה, החל דיק לחוות חזיונות. אמנם ניתן לייחס זאת לפעולתם של משככי הכאבים, אך לאחר שבועות של חזיונות כאלו, הסבר כזה פחות מתקבל על הדעת. לאורך פברואר ומרץ 1974 הוא חווה סדרה של חזיונות אותם כינה באופן קולקטיבי "2-3-74", קיצור של "פברואר/מרץ 1974". הוא תיאר את חזיונותיו המוקדמים כקרני לייזר ותבניות גאומטריות, ולעיתים תמונות חטופות של ישו ורומא העתיקה. כשהתמונות גדלו באורכן ובתדירותן, דיק טען כי הוא החל לחיות חיים כפולים, פעם בתור עצמו ופעם בתור תומאס, נוצרי שנרדף בידי הרומאים במאה הראשונה לספירה. על אף שימושו המתמשך בסמים, דיק קיבל את החזיונות הללו כמציאות, והאמין כי הוא בא במגע עם ישות אלוהית כלשהי, אליה הוא התייחס כ"זברה", אלוהים, ובאופן התדיר ביותר, "ואליס" (VALIS).
ואליס
ואליס (VALIS) - ראשי תיבות באנגלית של "מערכת אינטליגנציה נרחבת חיה ואקטיבית" (Vast Active Living Intelligence System); דיק השתמש במונח זה ככותרת לספרו (והמשיך את התמה בשלושה ספרים נוספים לפחות); מאוחר יותר הוא העלה השערה כי ואליס היא גם "גנרטור של מציאות" וגם אמצעי לתקשורת חוץ-ארצית. הוא תיאר את ואליס כצומת אחת של רשת לוויינים מלאכותיים שמקורם בכוכב פומלהוט שבקבוצת הכוכבים דג דרומי. על פי דיק, הלוויין המקיף את הארץ השתמש ב"קרני לייזר ורודות" על מנת להעביר מידע ולהקרין הולוגרמות על הארץ ועל מנת לבסס תקשורת בין מין חוץ-ארצי לבין האנושות. דיק טען כי ואליס עשתה שימוש ב"תמריצים משלחי־רסן" ("disinhibiting stimuli") על מנת להכין את הנשואים לתקשורת; באחד מהמקרים, נעשה שימוש בסמל ה־vesicle pisces שתואר לעיל. הוא כתב בפירוט על החוויה הזו ועל אמונתו כי האימפריה הרומית מעולם לא תמה במאמרו "כיצד לבנות יקום שלא יתפרק אחרי יומיים".
בשלב מסוים, במהלך מפגש עם ואליס, נודע לדיק כי לבנו הפעוט נשקפת סכנת מוות ממחלה לא ידועה. בדיקות שגרתיות לא הראו כל סימן למחלה כלשהי אצל הילד; אף־על־פי־כן, דיק התעקש כי ייערכו בדיקות יסודיות על מנת להבטיח את בריאות בנו. הרופא הסכים לבסוף, למרות היעדר תסמינים ברורים. במהלך הבדיקה הרופאים גילו שבר מפשעתי שהיה הורג את הפעוט לולא נערך ניתוח בהקדם. חייו של הילד ניצלו הודות לניתוח, ודיק ייחס זאת להתערבותה של ואליס.
אירוע נוסף הוא מקרה בו דיק דיבר בלשונות לא מוכרות לו (גלוסולליה). אשתו של דיק רשמה פונטית את הקולות אותם הפיק, וגילתה כי הוא דובר יוונית קוינה, סוג של יוונית עתיקה אותו לא למד מעולם. דיק גילה מאוחר יותר כי הברית החדשה ותרגום השבעים נכתבו במקור ביוונית קוינה. עם זאת, לא הייתה זו הפעם הראשונה בה חווה דיק דיבור בלשונות זרות לו. עשור לפני כן, דיק טען כי הוא מסוגל לחשוב, לקרוא ולדבר לטינית שוטפת תחת השפעת LSD.
במאמרו "האם תשוכלל אי פעם הפצצה האטומית, ואם וכן, מה יהא על רוברט היינליין?" (Will the Atomic Bomb Ever be Perfected, And if so, What becomes of Robert Heinlein?) מזכיר דיק כי הוא החל לראות אור ורוד במהלך חוויית LSD שמונה שנים לפני שכתב וייחס את "קרני הלייזר הורודות" לוואליס.
Exegesis
על אף ההרגשה כי הוא חווה, בצורה כלשהי, תקשורת אלוהית, דיק לא יכול היה לתרץ באופן מלא את האירועים. עד סוף ימיו הוא נאבק על מנת להבין באופן מלא את המתרחש, בהטילו ספק בשפיותו ובתפיסת המציאות שלו. הוא הצליח לרשום חלק ממחשבותיו ביומן בן 8,000 עמודים ומיליון מילים שנקרא "הפרשנות" (Exegesis). הוא בילה לילות ללא שינה בכתיבה מאומצת ביומנו, פעמים רבות תחת השפעת אמפטמינים, מה שתרם ללא ספק לנימה האקלקטית של הכתוב. נושא חוזר ב"פרשנות" הוא ההשערה של דיק שההיסטוריה נעצרה במאה הראשונה לספירה, וש"האימפריה מעולם לא תמה". הוא ראה ברומא את פסגת החומרנות, שלאחר שהדיחה את הגנוסטיקנים למחתרת לפני 1900 שנה, החזיקה את האנושות במצב של עבדות לרכוש חומרי. דיק האמין כי ואליס יצרה קשר עמו ועם עוד מספר אלמונים על מנת לגרום להדחתו של ריצ'רד ניקסון, בו ראה דיק את התגלמותו של הקיסר.
ככל שעבר הזמן, הפך דיק פאראנויד יותר ויותר, דמיין שנקשרו נגדו עלילות בידי הק.ג.ב. וה־FBI, והאמין כי טומנים לו מלכודות ללא מנוחה. במקרה אחד הוא האמין כי אנשי ה-FBI היו אחראים לפריצה לביתו בה נגנבו מסמכים שונים וכספתו נפרצה בעזרת חומר נפץ; מאוחר יותר טען דיק כי ככל הנראה הוא ביצע את הפריצה בעצמו ושכח מכך.
יצירתו המאוחרת יותר, בעיקר טרילוגיית ואליס, הייתה אוטוביוגרפית במידה רבה, עם השפעות ואזכורים רבים של "2-3-74". כמו כן, דיק קרא בשקיקה יצירות על דת, פילוסופיה, מטאפיזיקה וגנוסיס, ורעיונות אלה מצאו את דרכם לרבים מסיפוריו. הרומן האחרון פרי עטו שפורסם בימי חייו היה The Transmigration of Timothy Archer, אך רבים נוספים פורסמו לאחר מותו (הראוי ביותר לציון שבהם הוא Lies, Inc.).
מותו והסבר אפשרי לחזיונותיו
כשתאומתו ג'יין נפטרה בינקותה, גולפה מצבה עם שמות שני התאומים ועליה הושאר מקום ריק לתאריך הפטירה של פיליפ. לאחר מותו (הוא נותק ממכונת ההחיאה ב־2 במרץ, אך רישום ה־EEG כבר היה איזואלקטרי חמישה ימים קודם לכן), הביא אביו, אדגר, את גופת בנו לפורט מורגן, קולורדו. לאחר חמישים-ושלוש שנים, התאריך השני נחצב גם הוא, ופיליפ ק. דיק נקבר לצד אחותו.
נישואים וצאצאים
דיק נישא חמש פעמים: ארבעה נישואים הסתיימו בגירושין ולאשתו החמישית נותר נשוי עד למותו. נולדו לו שתי בנות ובן.
מורשת
ספריו של דיק מוסיפים להתפרסם ולהיות נקראים. בשנים האחרונות הוצאו מחדש אחדים מהם במסגרת הסדרה "יצירות מופת של המדע הבדיוני" (Science Fiction Masterworks). גם השפעתו על הז'אנר ממשיכה. מכלול יצירתו השריש כמה מונחים אופייניים של המדע הבדיוני (כגון Terra ו-Terran לתיאור כדור הארץ או בן-אנוש, וכן Conapt לתיאור דירה בסביבה עירונית). הספר "פיליפ ק' דיק מת, כמה נורא" של מייקל בישופ, אשר תורגם גם לעברית, מהווה מחווה ליצירתו של דיק מבחינת התוכן ומבחינת שילוב דמותו כסופר במציאות בעולם דמיוני. מספר ספרים ביוגרפיים התפרסמו אודותיו.
פרס ספרותי חשוב של המדע הבדיוני נקרא על שמו, ומוענק כל שנה ליצירה הטובה ביותר שפורסמה לראשונה בכריכה רכה, פורמט הנחשב זול בניגוד לפרסום בכריכה קשה הנחשב יוקרתי יותר. בחירה זו מייצגת את קשייו הכלכליים של דיק במהלך חייו.
עוצמה סטטיסטית
עוצמה סטטיסטית היא ההסתברות לדחיית השערת האפס (H_0) במחקר על בסיס נתוני המדגם וקביעה כי יש קשר בין המשתנים באוכלוסייה, כאשר הקשר/הבדל אכן קיים במציאות.
למעשה עוצמה סטטיסטית היא 1-P כאשר P מייצג את הסיכוי לטעות מסוג שני (\beta). כאשר הסיכוי לטעות מסוג שני (\beta) נמוך וקרוב ל-0, העוצמה הסטטיסטית גדולה, וכאשר הסיכוי לטעות מסוג שני (\beta) גבוה וקרוב ל-1, העוצמה הסטטיסטית קטנה. ככל שהמחקר שנערך רגיש יותר, העוצמה הסטטיסטית גבוהה יותר והסיכוי לטעות מסוג \beta קטן יותר. יש שמסמנים את הערך של העוצמה הסטטיסטית באמצעות האות \pi.
דרכים להגדלת העוצמה הסטטיסטית
בבדיקת השערות עומדת לבחינה השערה, הנקראת 'השערת האפס'. לצורך החלטה מבצעים ניסוי, ומשלבים את התוצאות במבחן סטטיסטי שנבחר מראש. תוצאת המבחן היא אחת משתי מסקנות אפשריות: לדחות את ההשערה, או שלא לדחות אותה. אי-דחיית השערה לפיה אין הבדל בין שתי אוכלוסיות, על אף שקיים הבדל כזה במציאות, נקראת שגיאה מסוג II. עוצמה סטטיסטית היא מידת הביטחון שלא הייתה שגיאה מסוג זה. זאת להבדיל ממובהקות סטטיסטית שהיא מידת הביטחון שלא נעשתה שגיאה מסוג I.
עוצמתו של מבחן סטטיסטי תלויה בגורמים התלויים בהליך המבחן עצמו (מבחן T דו-זנבי דורש יותר פרטים מאשר חד-זנבי), בגודל המדגם הסטטיסטי, בגודל האוכלוסייה הנחקרת (כל זמן שכלל האוכלוסייה קטנה יחסית), בהבדל הממוצע בפרמטר הנחקר של האוכלוסייה (הבדלים גדולים בין שתי תת-אוכלוסיות מאפשרים לקחת מדגם קטן יותר), בהתפלגות של פרמטר זה ובמידת הדיוק שבמדידות.
ניתוח עוצמה סטטיסטית במחקר- ניתוח מקדים מול ניתוח רטרוספקטיבי
ניתוח עוצמה סטטיסטית יכול להיעשות לפני (ניתוח מקדים – a priori\ prospective) או אחרי (ניתוח רטרוספקטיבי – post hoc\ retrospectivi) ניתוח הנתונים. ניתוח מקדים נערך לפני ניתוח הנתונים של המחקר, ובדרך כלל משיג עוצמה סטטיסטית מספיקה. ניתוח רטרוספקטיבי נערך אחרי שהמחקר נערך והתקבלו התוצאות, והוא עושה שימוש בגודל האפקט וגודל המדגם כדי לקבוע את העוצמה של המחקר, על בסיס ההנחה כי גודל האפקט במדגם שווה לזה שבאוכלוסייה. התועלת בניתוח מקדים לעוצמה סטטיסטית במערך מחקר ניסויי הוא מקובל בעולם; לעומת זאת ניתוח רטרוספקטיבי שנוי במחלוקת בקרב החוקרים.
פרשנות
לא קיים סטנדרט פורמלי לעוצמה סטטיסטית, אולם, רוב החוקרים משתמשים בערך \pi = 80\% כערך מקובל. מוסכמה זו נסמכת על 4 ל-1 שקלול תמורות בין הסיכוי ל-\beta (ההסתברות לשגיאה מסוג II) ו-\alpha (ההסתברות ל-שגיאה מסוג I). אולם "כלל אצבע" זה לא מתאים לכלל הדיסציפלינות. לדוגמה, מבחנים הבודקים האם מטופל הבא לרופא סובל ממחלה מסוכנת כלשהי, לעיתים נבנים כך שלא תיתכן טעות שלילית (שגיאה מסוג II) או שסיכוייה יהיו קלושים, על מנת שלא יקרה מצב בו לא נאבחן מחלה מסוכנת כשהיא למעשה קיימת, אולם זה מעלה את הסיכוי ל-שגיאה מסוג I. עוצמה סטטיסטית מתאימה כאשר העניין של החוקר הוא האם לדחות או לא לדחות את השערת האפס. במקרים רבים העניין הוא פחות בקביעה האם יש או אין הבדל, אלא במטרה לקבל אומדן מדויק יותר של גודל האפקט באוכלוסייה. לדוגמה: אם אנו מצפים לקשר של 0.50 בין אינטליגנציה להצלחה בעבודה באוכלוסייה, במדגם של 20 אנשים נקבל עוצמה משוערת של 80% (, דו-צדדי), לדחיית השערת האפס של קורלציה אפס. אולם, במחקר שכזה אנו מעוניינים יותר לדעת האם הקורלציה היא 0.30 או 0.60 או 0.50. בהקשר זה, אנו נצטרך מדגם גדול יותר כדי להקטין את הרווח בר-סמך של האומדן שלנו, לטווח שהוא מקובל עבור המטרה שלנו.
תוכנות לניתוח עוצמה סטטיסטית
קיימות תוכנות אחדות לניתוח של עוצמה סטטיסטית. חלקן הן תוכנות מסחריות: וישנן תוכנות ללא תשלום:
יעקב ברמן (קצין משטרה)
יעקב ברמן (נולד ב-1974) הוא קצין במשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב המכהן כמפקד מג"ב ירושלים. ברמן עוטר בעיטור העוז של צה"ל ובעיטור האומץ של משטרת ישראל על פועלו ביחידת המסתערבים של משמר הגבול.
חייו
ברמן נולד בברית המועצות, גדל ולמד במוסקבה. עלה עם משפחתו בגיל 16, ב-1991 לישראל. התגייס בשנת 1993 לצה"ל, עבר טירונות כלל צה"לית משולבת עם אולפן עברית בכרמיאל.
גויס למשמר הגבול, עבר טירונות נוספת ולאחר מכן צלח גיבוש ליחידת המסתערבים של משמר הגבול (ימ"ס איו"ש). סיים קורס לוחמים ושירת כלוחם ביחידה. במהלך שירות הקבע יצא לקורס מ"כים ובהמשך לקורס קצינים אותו סיים ב-1998.
שירת בתפקידי פיקוד ביחידות מיוחדות בהם מפקד פלגה בימ"ס איו"ש. במהלך שירותו השתתף בפעולות רבות לסיכול טרור, בהן חיסולו של מחבל הג'יהאד האיסלאמי, מאזן בדוי סלאמה, חיסולו של זיאד דעאס, מחבל מהזרוע הצבאית של הפת"ח ומהדי טמבוז, מפקד התנזים של טולכרם יחד עם 4 מחבלים נוספים. ב-2004 פיקד על כוח לוחמים מימ"ס איו"ש שיצא ללכוד במרכז ג'נין את כמאל עבדאללה טובסי, מגייס המחבלת המתאבדת מהפיגוע בקניון בעפולה בו נרצחו שלושה ישראלים. במהלך הפעולה טובסי נהרג וברמן נפצע בחילופי הירי שהתנהלו בטווח קרוב. על פועלו במבצעים הרבים עוטר בעיטור האומץ של משטרת ישראל וב-2005 עוטר בעיטור העוז של צה"ל והיה בכך לראשון המעוטרים בעיטור זה מאז מלחמת לבנון הראשונה.
בהמשך שירותו מונה למפקד ימ"ס ירושלים, ולמפקד ימ"ס איו"ש.
ב-2013 עבר למשטרה הכחולה ומונה לסגן מפקד תחנת רחובות. בנובמבר אותה שנה מונה למפקד התחנה. ב-2017 מונה לסגן מפקד מרחב שפלה. ב-2020 מונה למפקד יחידת אתג"ר. הוא הודח מתפקידו זה לאחר שמונה חודשים בטענה שאינו מתאים לאקלים הארגוני של היחידה ובשל יחסו לפקודיו, אך בהחלטת המפכ"ל קובי שבתאי קודם לתפקיד של מפקד מרחב חוף במשמר הגבול.
בספטמבר 2022 מונה למפקד מג"ב ירושלים והועלה לדרגת תת-ניצב.
ברמן נשוי ואב לחמישה.
מגדבורג
מגדבורג (בגרמנית:, בסקסונית תחתית: [Meideborg [ˈmaˑɪdebɔɐx) היא עיר עצמאית והבירה של מדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה, אשר נמצאת על נהר האלבה. מגדבורג הייתה אחת מהערים החשובות באירופה בימי הביניים.
היסטוריה
מגדבורג הייתה עיר גרמנית שהיוותה במשך דורות מרכז מסחר עם הסלאבים.
אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, העניק את העיר כנדוניה לאשתו ובשנת 936 ייסד במקום מנזר אותו הקדיש ללגיון התבני. בכל מהלך כהונתו, נהג אוטו לבקר בעיר לעיתים קרובות, מתוקף היותה עמדה קדמית נוחה למסעות מלחמה באזורים הסלאביים מעבר לנהר האלבה. נוכחותו של הקיסר בעיר הביאה לשגשוג של המקום. במהלך כהונתו, ביקש אוטו לקדם את העיר למעמד של מושב בישוף, והחל בבניית כנסייה גדולה במקום, אך רק בשנת 968 הוא הצליח לגבור על התנגדות אנשי הכמורה והעיר הייתה למושב של בישוף. בשנת 965 הוענקו לעיר זכויות של הטבעת מטבעות, קיום שוק וגביית מכסים. לאחר מותו נקבר אוטו בכנסייה הראשית בעיר.
יורשיו של אוטו הראשון המשיכו לראות בעיר מקום חשוב ונהגו לקיים בו חגיגות נוצריות. אולם השושלת הסאליאנית שבאה בעקבותיהם זנחה את המקום והבישוף קיבל את השליטה בעיר והקים את משכנו על הריסות ארמון הקיסר. במחצית השנייה של המאה ה-12 הקים הארכיבישוף וויכמן חומה מסביב לעיר והגדיר מחדש את הדרכים הציבוריות בעיר.
בשנת 1188 העניק הארכיבישוף וויכמן זכויות מסוימות לתושבי העיר.
בתחילת מלחמת שלושים השנים הייתה מגדבורג בצד הפרוטסטנטי. אולם בשנת 1631 נכבשה על ידי הכוחות הקתוליים, ששרפו את העיר והרגו את רוב תושביה, ("טבח מגדבורג").
ב-1656 ערך אוטו פון גריקה בעיר הדגמה חוזרת של ניסוי חצאי הכדור של מגדבורג, בהדגמה הזו  16 סוסים, 8 מכל צד, לא הצליחו להפריד בין שני חצאי כדור שהיה ביניהם ואקום. הניסוי קרוי על שם העיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו מפעלי הדלק במגדבורג מטרה להפצצות בעלות הברית. ההפצצות הביאו גם להרס הרחוב הראשי של העיר והשכונות הצפוניות שלה. ב-12 באפריל 1945 הגיעה הדיוויזיה השנייה של האמריקאים לעיר. אולם למגינת לבם של תושבי העיר, נסוגו הכוחות האמריקאיים מהעיר והעבירו אותה לשליטת הסובייטים והיא נכללה במזרח גרמניה.
יהודים
תיעוד מסוף המאה ה-10 (960-970), מציין הגנה מלכותית על היהודים במגדבורג, דבר המעיד שיהודים חיו בה.
בסביבות 1472 גורשו יהודי העיר בידי הארכיבישוף אדולף השני מנסאו.
מרבני העיר הבולטים בסוף המאה ה-19: לודוויג פיליפסון, מוריץ גידמן ומוריץ רהמר.
עונת 1962/1963 בליגת העל ההולנדית
עונת 1962/1963 הייתה העונה השביעית של ליגת העל ההולנדית, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. בסיום עונה זאת זכתה פ.ס.וו. איינדהובן באליפות הליגה. וולוויקרס ווילם II ירדו לליגת המשנה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה צומצמה בעונה זו וכללה 16 קבוצות, (15 ששיחקו בעונה שעברה, אליהן הצטרפה הראקלס אלמלו שעלתה מליגת המשנה) ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 15 משחקים כל אחד - 30 מחזורים בסה"כ. בסיומם הראשונה זכתה באליפות והקבוצות במקומות 15 ו-16 נשרו לליגת המשנה ההולנדית.
המשפחה הקדושה
150px|שמאל|ממוזער|250px|[[הבריחה למצרים מעשה ידי אלברכט דירר.]] 250px|שמאל|ממוזער|המשפחה הקדושה המשפחה הקדושה הוא הכינוי בנצרות למשפחתו הקרובה של ישו - מרים אימו, ויוסף, אביו המאמץ.
חג המשפחה הקדושה
חג המשפחה הקדושה הוא חג דתי נוצרי הנחוג על ידי נוצרים קתולים לכבוד שלושת בני המשפחה הקדושה.
החג נקבע על ידי האפיפיור ליאו ה-13 בשנת 1893. עד שנת 1969 נחוג החוג ביום ראשון בשבוע שחל באוקטבה (שמונת הימים) שלפני חג ההתגלות (היינו יום ראשון בשבוע שבין ה-7 בינואר ל-13 בינואר כולל שני ימים אלה).
החג עצמו אינו חג חובה בקרב הקתולים, אולם חובה להשתתף במיסה מיוחד הנערכת ביום זה בכנסייה.
שימושים תרבותיים
קתולים אדוקים נוהגים לרשום בראשי מכתביהם את האותיות "J.M.J" - ראשי תיבות שמות בני המשפחה הקדושה (בדומה לנוהג לכתוב "בס"ד" בקרב יהודים מסורתיים ודתיים).
צ'רקסק
צֳ'רקֳסּק (ברוסית: Черкесск) היא עיר ברוסיה בהרי קווקז ובירת רפובליקת קאראצ'אי-צ'רקסיה. העיר שוכנת על גדתו הימנית של הנהר קובן.
אוכלוסיית העיר מונה כ-129,069 תושבים (2010). כלכלת העיר מבוססת על תעשייה כימית, ייצור מקררים, מוצרי גומי, מוצרי חשמל, צמנט. בעיר נמצאים שני מכונים גבוהים, תיאטרון, מוזיאון לתרבות המקומית.
היסטוריה
נוסדה על ידי הקוזקים של קובן בשנת 1804 כההיאחזות צבאית לאחר הניצחון על טורקיה בשנת 1790 ומפקדם בטל-פשה, שעמד בראש צבא של 40,000 חייל. לאחר שנוסדה ההיאחזות נקראה על שם המפקד הטורקי, למרות שהיה הצד המפסיד בטלפשינסקיה (בנקבה ברוסית, שם שמתאים לכפר). ב-1825 לאזור עברו משפחות של קוזקים, והגדילו את מספר תושבי ההיאחזות. ב-1880 המקום נהיה מרכז אזורי בתוך חבל קובן. ב-1922 מרכז החבל האוטונומי קרצ'אי-צ'רקסיה, ב-1928 מרכז האזור הצ'רקסי האוטומי. ב-1931 שם העיר שונה לבטלפשינסק (בזכר ברוסית, שם שמתאים לעיר). ב-1934 השם שוב שונה לסולימוב על שם דניאיל סולימוב, יושב ראש המשרד לענייני לאומים. ב-1937 סולימוב הואשם בבגידה והוצא להורג ושם העיר שונה ליז'ובו צ'רקסק על שם ראש הנ.ק.ו.ד. ניקולאי יז'וב. כשיז'וב נעצר והואשם בבגידה שמו הורד משם העיר, ונשאר צ'רקסק בלבד. ב-1943 העיר משמשת כבירת החבל הצ'רקסי האוטונומי, מ-1957 כבירת החבל הקרצ'אי-צ'רקסי האוטונומי ומ-1991 כבירת רפובליקת קאראצ'אי-צ'רקסיה.
Tor
המערכת מתבססת על תוכנה שרצה בשני שלבים: השלב הראשון הוא השלב בו משתמש הקצה שולח חבילת נתונים דרך תוכנה הפועלת על Tor; בשלב השני המערכת מצפינה את חבילת המידע מספר פעמים (כמו שכבות בצל) ומנתבת אותה דרך שרשרת של צמתים ברשת Tor. לכל צומת מפתח עבור שכבה אחת של הצפנה. חבילות המידע מועברות בין המחשבים בתוך רשת Tor. ההצפנה מונעת זיהוי של מקור המידע או יעדו - אלה חשופים רק בנקודת הכניסה לרשת (אצל משתמש הקצה) ובצומת היציאה ממנה.
מכיוון שהמחשבים שמעבירים את המידע לא יודעים דבר על מקור המידע, יעדו או תוכנו, קשה להתחקות באמצעים טכנולוגיים אחר שולח המידע. תכונה זו מקנה אנונימיות לגלישה דרך הרשת, שכן אין שום דרך לזהות את הגולשים לפי כתובת ה-IP שלהם - זו מוסתרת במהלך ההעברה ברשת, והמחשבים ברשת אינם שומרים יומנים של המידע המועבר.
היסטוריה
בשנת 2006 הקימו דינגלדין ומת'יוסון את פרויקט Tor במסצ'וסטס כמוסד חינוכי ללא כוונת רווח שאחראי על תחזוקת הרשת ופיתוחה. מספר אפליקציות עושות שימוש ברשת Tor, חלקן פותחו על ידי פרויקט Tor בע"מ וחלקן על ידי יזמים אחרים.
תוכנות הפועלות על רשת Tor
ישנן מספר תוכנות שבאמצעותן ניתן לגשת לרשת Tor:
השירותים הנסתרים
Tor מסוגלת לספק אנונימיות גם לאתרים ולשרתים. שרתים המותאמים לקבל תקשורת רק דרך רשת Tor נקראים "השירותים הנסתרים של Tor". רשת זו של שרתים מהווה את הרשת האפלה הגדולה והמוכרת ביותר. מכיוון שרשת Tor פועלת כך שצומת היציאה מפענח את המידע ואז שולח אותו בצורה לא מוצפנת על גבי הרשת השקופה (כינוי בקרב משתמשי Tor ורשתות אפלות אחרות לרשת האינטרנט הלא-מוצפנת) לנמען המידע, הסכנה הגדולה ביותר היא שצומת היציאה נמצא בשליטת יריב. כדי לענות על נקודת תורפה זו פיתחו מפתחי Tor את השירותים הנסתרים. השירותים הנסתרים הם מחשבים שפועלים כצמתים ברשת Tor, אך הם עצמם נמעני המידע ולכן אין צורך לשלוח מידע מפוענח ב-Clearnet. סוג זה של הצפנה נקרא "הצפנה מקצה-לקצה". לשירות נסתר ברשת Tor ניתן לגשת רק באמצעות כתובת ה-Onion שלו, כתובת שרשת Tor מסוגלת להבין ולנתב מידע אליה וממנה על מנת להסתיר את כתובת ה-IP של השרת. רשת Tor היא רשת שעוצבה להיות מבוזרת, ולכן אין רשימה מסודרת של כל כתובות ה-Onion, אם כי ישנם אתרים האוספים כתובות של שירותים מוכרים ופומביים.
סכנות
רשת Tor בטוחה רק כל עוד המחשבים במסלול המשמש להתקשרות מקיימים את הפרוטוקול כנדרש. למעשה, מספיק משתתף אחד במסלול אשר מקיים את תפקידו כרצוי, על מנת לשמור על פרטיות ההתקשרות. לכן, יריב בעל אמצעים, אשר מסוגל להכניס מספר גבוה של מחשבים משתפי פעולה לרשת, יוכל לנטר חלק מתעבורת הרשת.
כמו כן, יריב בעל מידע מקדים, אשר מעוניין לאמת התקשרות בין שני גורמים ידועים מראש, יכול לנטר את נקודת הכניסה לאחד, והיציאה מהשני בלבד, לזהות קורלציה בין זמני ההתקשרויות בשתי הנקודות, ולהסיק בהסתברות גבוהה ששני הגורמים מקיימים ביניהם התקשרות, אך לא יוכל לפענח את התוכן שהועבר. שיטת חקירה זו נקראת מתקפת קורלציה.
באוגוסט 2013 פורסם שה-FBI הצליח להחדיר מחשבים בשליטתו לרשת Tor ולבצע איכון של משתמשים אשר נכנסו לאתרי דיוג מיוחדים שהקים.
גשרים
בשל צנזורה שמדינות מסוימות מטילות על רשת Tor, קיימות ברשת תחנות כניסה, הנקראות "גשרים". אין רשימה של כל הגשרים ברשת, כך שגם אם ספקי אינטרנט מסוימים מנסים לחסום את כל תחנות הכניסה המוכרות לרשת Tor, ככל הנראה הם לא יצליחו לחסום את כל הגשרים הקיימים. במהלך השנים האחרונות מצנזרים מצאו דרך לחסום את רשת Tor אפילו כשנעשה שימוש בגשרים. בדרך כלל הדבר נעשה על ידי קופסאות מיוחדות המותקנות אצל ספק שירותי האינטרנט ומשמשות לניטור התעבורה וכך לזיהוי Tor, וכאשר Tor מזוהה, הם חוסמים את זרימת התעבורה.
כדי לעקוף חסימה מתוחכמת מסוג זה, Tor כולל Pluggable Transports או Obfuscated Bridges (בתרגום חופשי: "גשרים מואפלים"). גשרים אלו מעבירים את כל תעבורת רשת Tor באופן שלא היה ניתן לזהות את התעבורה ככזו שמגיעה מרשת Tor, ולכן קטנים הסיכויים שהצנזור יחליט לחסום אותה. אומנם למעשה גשרים מואפלים אינם חסינים לחלוטין מפני ניסיונות זיהוי: אם המצנזר ישקיע די זמן, ככל הנראה יהיה ניתן לזהות חיבור לרשת Tor למרות הפעולות שננקטו על מנת להסוות את החיבור. בעבר, סוגי הפרוטוקולים המערפלים שנחשבו לבטוחים היו: obfs ו- obfs2, אך כיום פרוטוקולים אלו אינם נחשבים בטוחים עוד והוחלפו ב- obfs4, שנחשב לבטוח יחד עם סוגי פרוטוקולים נוספים.
ניתן להשתמש בגשרים ברשת Tor בקלות, והדבר אינו מצריך ידע טכני. דפדפן Tor כולל כמה גשרים מוגדרים מראש, ואם גשרים אלו חסומים, אפשר לקבל עוד מ-BridgeDB.
מכיוון שכל כתובות הגשרים הציבוריים ברשת Tor חשופים באינטרנט, יריב יכול לזהות מספר גדול של גשרים ברשת Tor. פתרון אפשרי הוא להשתמש בגשר מואפל ופרטי. גשר פרטי הוא גשר שנבדל משאר הגשרים בכך שהוא מוגדר כפרטי על ידי רשת Tor (באמצעות שימוש באופציה PublishServerDescriptor 0) ולכן רשת Tor אינה שומרת ומפרסמת את כתובתו. Tor מפרסמת את כתובתו של כל גשר שאינו מוגדר כך כדי שאחרים יוכלו להשתמש בו גם כן. פתרון זה מקשה על השגת כתובות הגשרים גם על יריב וגם על משתמשי הרשת.
עם הספר
עם הספר הוא כינוי לעם ישראל, עמו של ספר הספרים, הוא התנ"ך.
מקור הכינוי בקוראן, שם מצוין אהל אל-כִּתאב أهل الكتاب (בתרגום מילולי: אנשי הספר) ככינוי ליהודים, לנוצרים ולסביאים. על-פי הקוראן, היהדות והנצרות מבוססות על ספרים שכללו דברי אלוהים חיים, אך היהודים והנוצרים שיבשו את המסר האלוהי בספרים האלה. מדברי הקוראן האלה נגזר היחס ליהודים ולנוצרים באסלאם - מחד גיסא אין מצווה לאסלם אותם, אולם מאידך, אסור ללכת בדרכיהם. ל"אנשי הספר" יש זכות לשבת בקרב המוסלמים כל עוד הם מקבלים על עצמם את השלטון המוסלמי. בתקופות מסוימות בהיסטוריה המוסלמית נחשבו גם הזורואסטרים חלק מ"אנשי הספר", כל זאת בניגוד לעובדי שאר הדתות, המוגדרים כעובדי עבודה זרה.
על הזיקה העזה שבין הספר לעם הספר כתב גרשם שלום:
הביטוי "עם הספר" זוכה לשימוש נרחב בקרב דוברי עברית, ולעיתים מצביע על ציפיות לאוריינות מעם זה. כך, למשל, דבריו של שר החינוך, זלמן ארן:
יש המשתמשים בביטוי זה לא במשמעותו המקורית, המתייחסת אל ספר הספרים, אלא במשמעות של אהבת ספרים (ואהבת הדעת הנובעת ממנה) בכלל.
מפעלים אחדים בחרו את הביטוי "עם הספר" כשמם, ובהם:
מיוזה
מיוזה (Meiosis; בעברית: חלוקת הפחתה) היא תהליך של חלוקת גרעין התא המתרחש בעיקר בתהליך ההבשלה של תאי רבייה. טרם התהליך מוכפל פעם אחת החומר התורשתי ובזמן התהליך התא מתחלק פעמיים, ולכן תוצאת המיוזה היא ארבעה תאים הפלואידיים – תאים שתכולת החומר התורשתי בכל אחד מהם היא מחצית מכמות החומר בתא סומטי רגיל.
המיוזה מתרחשת בתאים אואוציטים ותאים ספרמטוציטים, ההופכים עם הבשלתם לגמטות; מכאן ניתן לומר כי המיוזה מתרחשת רק באורגניזמים המקיימים רבייה זוויגית (מינית).
אצל נשים המיוזה מתרחשת בחלקה במהלך ההפריה – האואוציט נעצר בפרופאזה 1, בזמן העובּרוּת. האואוציט מתחיל את מיוזה 2 בזמן המחזור החודשי, אחת לחודש, אך נעצר במטפזה 2. מיוזת האואוציט השניוני מסתיימת אך ורק לאחר ההפריה.
אצל זכרים המיוזה מתרחשת בעת ייצור תאי הזרע, כלומר לפני ההפריה. ספרמטוציט שניוני מסיים את תהליך המיוזה באשך.
במיוזה מופחת מספר הכרומוזומים (תחילה הוא מוכפל אך לאחר מכן מופחת פעמיים, בשתי חלוקות עוקבות), ובנוסף, הכרומוזומים עוברים שחלוף. זאת בניגוד למיטוזה, שמשמרת את החומר התורשתי כפי שהוא – במיטוזה החומר התורשתי מוכפל ולאחר מכן מתרחשת חלוקת תא יחידה, והתוצאה היא שני תאים בעלי תכולת חומר תורשתי זהה לתא המקורי.
שלבי המיוזה
לפני תחילת המיוזה (ראו מחזור התא להרחבה), החומר התורשתי עובר מיטוזה.
המיוזה שונה בין שני המינים בתזמון החלוקה המיוטית השנייה. המיוזה הזכרית השנייה מתרחשת במהלך יצירת תאי זרע באשך, בעוד שבנשים התהליך מתרחש במהלך ההפריה.
שני שלבים עיקריים:
האואוציט הראשוני מתחיל בחלוקת המיוזה כבר בשלב העוברות (בכל שחלה של תינוקת יש מאות אלפי זקיקים) אך נעצר בשלב הפרופזה 1. זאת אומרת, התא מתחיל את תהליך ההפחתה אך לא מסיים אותו. תהליך מיוזה ראשוני ממשיך בסמוך לתהליך הביוץ. בתהליך נוצר אואוציט שניוני וגם גוף פולארי ראשון. הם נבדלים זה מזה בכמות הציטופלסמה, כאשר לראשון יש יותר. אואוציט שניוני עובר ביוץ, נכנס למיוזה שנייה במהלך הביוץ החודשי, אך לא מסיים את התהליך. תהליך המיוזה השני נעצר במטפאזה 2, ויסתיים רק במהלך (לאחר) הפריה עם תא זרע. המיוזה הנקבית מסתיימת בתא חיוני אחד בניגוד למיוזה הזכרית שמסתיימת בארבעה תאים חיוניים.
פרופאזה I (שלב 1)
בפרופאזה מתפרק הציטוסקלטון (שלד התא) ליחידות המבנה שלו ומסתדר מחדש במבנה הכישור אשר תפקידו להניע את הכרומוזומים במהלך התהליך. סיבי הכישור מסתדרים מתוך שני קטבים הנמצאים בשני צידיו המנוגדים של התא. הכרומוזומים ההומולוגיים מסתדרים זה לצד זה במבנה צמוד ומעובה, הנקרא טטראדה. מבנה זה נועד לשם תהליך השחלוף, זהו תהליך בו מתחלפים קטעי כרומוזומים באקראי בין הכרומוזומים ההומולוגיים, התהליך מתבצע במצב תקין אך ורק בין שתי כרומטידות הנמצאות בכרומוזומים שונים ולא בין הכרומטידות האחיות. השחלוף מגביר את השונות של הצאצאים אשר מניבות המיוזה וההפריה. לאחר השחלוף נפרדים זה מזה הכרומוזומים ההומולוגיים. לקראת סוף הפרופאזה ממברנת הגרעין מתחילה להתפרק לבועיות קטנות.
שלב הפרופאזה במיוזה הראשונה נחלק לחמישה תתי שלבים:
אנפאזה I (שלב 4)
בשלב זה הכישור מניע את הכרומוזומים אל עבר הקטבים. כל כרומוזום נע לקוטב אליו פנה קודם לכן. יש לשים לב לכך שהכרומוזומים עדיין נמצאים במצב המוכפל שלהם.
טלופאזה I (שלב 5)
בשלב הטלופאזה הכרומוזומים מגיעים לקוטְבי הכישור. הכישור מתפרק חזרה ליחידות המבנה שלו. התא כולו מתחלק לשני תאים הפלואידיים, כשבכל תא נותר רק כרומוזום אחד מכל זוג הומולוגי, אך כרומוזום זה מצוי במצבו המוכפל – לכל כרומוזום שתי כרומטידות אחיות.
מיוזה II
לפני המיוזה השנייה לא מוכפלים הכרומוזומים. למרות זאת מוכפל מרכז הקוטב שאליו הגיעו הכרומוזומים לשני קטבים, כשאחד מהם מתחיל לנוע לעבר צידו השני של התא.
מטפאזה II (שלב 6)
במטפאזה מוצבים הכרומוזומים בין קוטְבי הכישור כך שכל כרומטידה פונה לעבר אחד משני הקטבים.
אנפאזה II (שלב 7)
באנפאזה תנועות הכישור מנתקות את הקשר שבין שתי הכרומטידות האחיות. כעת כל כרומטידה נחשבת כרומוזום בפני עצמו. הכישור מניע את הכרומוזומים לעבר הקוטב אליו פנו במטפאזה.
טלופאזה II (שלב 8)
בטלופאזה מגיעים לבסוף הכרומוזומים לקטבים. הכישור מתפרק ומרכיב מחדש את שלד התאים. הבועיות שאליהן התפרקה ממברנת הגרעין שבות לעטוף את הכרומוזומים. כעת ישנם ארבעה תאים הפלואידיים – בכל אחד מהם מחצית מכמות המידע התורשתי אשר היה בתא הנבט הראשון. לאחר הטלופאזה מתחלקות על פי רוב גם ציטופלסמות התאים והתאים עוברים תהליך נוסף המביא ליצירת גמטות בשלות – תאי המין.
מיוזה ומגוון
תהליך המיוזה הוא אחד התהליכים המרכזיים להגברת השונות בין יצורים המתרבים ברבייה זוויגית.
שחלוף
האירוע הראשון מתרחש בפרופאזה I והוא השחלוף. בתהליך זה מוחלפים בין כרומוזומים הומולוגיים קטעי DNA. בכל כרומוזום הומולוגי ייתכנו גרסאות שונות לאותו גן הנקראות אללים. כאשר מתרחש השחלוף נוצרים צירופי אללים שונים מבתא ההורה. כך הצאצא הנוצר בתהליך ההפריה, המקבל כרומוזום הומולוגי אחד מהאב וכרומוזום הומולוגי שני מהאם, יהיה בעל צירופי גנים שונים מאשר אצל הוריו. ראו גם: תאחיזה.
היערכות הכרומוזומים
האירוע השני מתרחש במטפאזה I. בעת המטפאזה, הכרומוזומים ההומולוגיים מסתדרים במישור המשווה, אך הם לא עושים זאת תחת מבנה קבוע. זאת אומרת שכרומוזומים הומולוגיים יכולים להסתדר כך שכל הכרומוזומים מהאב ינועו לגמטה אחת וכל הכרומוזומים מהאם ינועו לאחרת, אך הדבר לא סביר כלל. למעשה, אם נחשב כמה צירופי כרומוזומים ייתכנו באדם נקבל 8,388,608 צירופי כרומוזומים שונים. אם כך הצאצא שיתקבל בהפריה לאו דווקא יקבל צירוף כרומוזומים מסוים, מה שבהחלט יגביר את השונות בין צאצאים, גם כשהם אחים.
שיבוש במיוזה
ביצוע לא תקין של חלוקת ההפחתה מתקשר לבעיות כרומוזומליות שונות, כגון עודף וחסר בכרומוזומים אצל הצאצא. הדבר קורה למשל כאשר אחד מסיבי הכישור לא נקשר לכרומוזום נכון או לא נקשר בכלל, וגורם בכך משיכה של כרומוזום לקוטב לא נכון ובכך לתא לא נכון. כך קורה שבגמטה אחת (או יותר) ישנם כרומוזומים עודפים, ובאחר – חסרים. הדבר מתבטא במספר תסמונות: תסמונת קליינפלטר, תסמונת טרנר, תסמונת דאון ועוד.
Blackstar
אודות האלבום
האלבום, שיצא ביום הולדתו ה-69 של בואי, ב-8 בינואר 2016, כולל שבעה שירים בלבד. שיר הנושא של האלבום נמשך במקור לאורך כ-11 דקות, אך לאחר שבואי למד שאייטונס מקדמת רק שירים באורך עד 10 דקות, החליט לקצר אותו בדקה אחת. השיר יצא כסינגל ב-20 בנובמבר 2015 ושימש כפתיח לסדרת הטלוויזיה The Last Panthers. במאי הסדרה הוא שגם ביים את סרטון הווידאו שליווה את השיר. באלבום מופיע גם השיר (Sue (Or in a Season of Crime שהופיע ב-2015 במקביל ליציאת האוסף שהוציא בואי באותה שנה, אלא שהגרסה המופיעה באלבום שונה משמעותית מהגרסה המוקדמת.
הפקת האלבום
בדומה לאלבומו הקודם שיצא במפתיע לאחר עשר שנות שתיקה, לוותה הפקת האלבום החדש בסודיות. לצד בואי הפיק את האלבום טוני ויסקונטי שעבד עם בואי החל מסוף שנות השישים וכן על אלבום הקאמבק הקודם שלו. העבודה על האלבום נערכה במקביל להשתתפותו של בואי ביצירת המחזמר "Lazarus" המורכב משיריו ובו מככבים השחקנים מייקל סי הול וכריסטין מיליאוטי. בין שירי האלבום בולטת נוכחותו של שיר הנושא של המחזמר.
מותו של דייוויד בואי
בואי הקליט את האלבום במהלך מאבק במחלת סרטן הכבד. הוא נפטר מהמחלה בגיל 69, יומיים לאחר יציאת האלבום. לאחר מותו של דייוויד בואי הסביר המפיק טוני ויסקונטי בהספד שלו לבואי: "הוא יצר את 'Blackstar' עבורנו, כמתנת פרידה. ידעתי במשך שנה שזה הולך להיות כך. למרות זאת, לא הייתי מוכן... מותו לא היה שונה מחייו - עבודת אמנות". ויסקונטי סיפר שעם זאת, בואי קיווה להפיק אלבום נוסף והקליט חמש סקיצות חדשות, אך לא הספיק להשלים את העבודה.
שירי גדני
שירי גדני (נולדה ב-20 באוקטובר 1978 בנתניה) היא שחקנית, מדבבת וקומיקאית ישראלית.
ביוגרפיה
שירי גדני נולדה בנתניה, שם גדלה עד גיל 15, אז עברה עם משפחתה לראשון לציון. אמה, לילי, היא מורה לפסנתר ולה אח שקטן ממנה בעשר שנים. למדה במגמת תיאטרון בתיכון עירוני א' בתל אביב. ב-1994 כשהייתה בת 16, אביה נפטר משבץ מוחי.
סבה וסבתה מצד אביה עלו לישראל כמעפילים. הבריטים תפסו אותם ולקחו אותם לקפריסין, שם נולד אביה. סבה, ד"ר דוד גדני, היה רופא שיניים במקצועו, יקיר העיר נתניה וזוכה מגן שר הרווחה לשירותים החברתיים; היה ממייסדי העמותה למען הקשיש.
קריירה
זמן קצר אחרי שסיימה תיכון, שיחקה גדני בהצגה "העלבת קהל", שזכתה בפרס הבימוי במסגרת הצגות החממה בפסטיבל עכו 1996 והמשיכה ורצה בתיאטרון הבימה. אחר-כך שיחקה בהצגה "מקלות בגלגלים", שזכתה בפרס הבימוי בפסטיבל עכו 1997.
הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנים 1998–1999, היא גילמה את דמותה של סיגל, פמיניסטית לוחמנית וחברתו של גל (ליאון רוזנברג), בסדרת הטלוויזיה "זבנג!", המבוססת על ספרי הקומיקס בשם זה של אורי פינק. אחר-כך שיחקה בתפקיד אורח ב"משפחת עזאני" וכמנחה ב"סטגדם", קטעי קישור בין תוכניות הילדים בשבת בבוקר, ביחד עם יעל פוליאקוב, ישי קרני וישי גולן.
היא בוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב מחזור ל"ז 2002.
מיד בתום לימודיה שיחקה בהצגת הפרינג' "שובן של הגרביים הרצחניות", בה גילמה את דמותה של אישה שמתה במהלך פיגוע באוטובוס.
אחר-כך נכנסה לתיאטרון גשר, בו שיחקה במשך חמש שנים. ההצגה הראשונה הייתה "שאריות של אהבה". הבמאי עידו מוסרי והשחקנים היו בני כיתתה של גדני והקימו את צעירי גשר. זוהי הצגה שעסקה באנשים בשנות השלושים לחייהם, שכל אחד מהם מחפש אהבה בדרכו שלו. בהצגה שיחקו אלון פרידמן, עידו מוסרי, מתי אטלס, מיקי לאון, מיכל לוי ועדי שליטא. גדני שיחקה בתפקיד הנשי הראשי של קנדי.
ההצגה השנייה בה שיחקה בגשר הייתה "שושה", מאת בשביס זינגר, בה שיחקה בתפקיד הראשי של שושה. בהצגה "כולם רוצים להוליווד" גילמה את דמותה של הלן, התפקיד הנשי הראשי. בהצגה "גן הדובדבנים" מאת צ'כוב שיחקה את אניה. גדני שיחקה בהצגה "עיר – סיפורי אודסה", עיבוד לסיפורי איסאק באבל. היא גילמה את דמותה של באסקה, בחורה אוקראינית פשוטה והחליפה בתפקיד את יבגניה דודינה. התפקיד היה בשפה הרוסית. עם גשר טסה להופיע בחו"ל: עם "שושה" לניו יורק ולוורשה, עם "עיר" לקנדה, עם "העבד" לריגה וטאלין ועם "כפר" פעמיים למוסקבה.
גדני שיחקה בתיאטרון הקאמרי, במסגרתו זכתה במלגה ע"ש אלי ליאון. ההצגה הראשונה שלה בקאמרי הייתה קומדיית הדלתות "בואינג בואינג", בבימויו של לסלי לוטון. ההצגה סיפרה על שלוש דיילות, גדני שיחקה את הדיילת האמריקאית. שיחקו בה גם תיקי דיין, מיכה סלקטר, תמר קינן ושירי נדב.
היא שיחקה בהצגה "היה או לא היה". היא גילמה את דמותה של עדה, עיתונאית צעירה שמתאהבת נואשות באלכסנדר פן; פן זורק אותה והיא מתדרדרת לאלכוהול. בהצגה "משרתם של שני אדונים" מאת קרלו גולדוני, שיחקה את סמרלדינה, משרתת תמימה ומתוקה, שמתאהבת במשרת אחר (דרור קרן).
שיחקה בהצגה "אורזי המזוודות" פרי עטו של חנוך לוין. היא מגלמת זונה שכונתית, אשר עוזבת בעקבות הצלחתה (היא אומרת לאנשי המקום: "אצלכם זיונים אצלי תכנונים") ונוסעת לשווייץ.
ב-2012 הופיעה עם ההצגה "אשכבה", פרי עטו של חנוך לוין בסין, בתפקיד אישה בשחור.
ב-2008 שיחקה בסרטו של משה מזרחי "סוף שבוע בגליל", שמבוסס על המחזה "הדוד וניה" של צ'כוב. בסרט שיחקו גם עודד תאומי ומרינה שויף.
ב-2010 שיחקה בסרטו של שלום הגר "תכריכים". היא גילמה את דמותה של יונה, אישה חרדית המצויה בהריון. בעבר הייתה לה ולבן-זוגה נחום (קייס נאשף) ילדה שמתה בזמן שהוא שמר עליה, מה שגורם לריחוק ביניהם. מאז הוא רדוף רגשות אשמה ועובד בחברה קדישא בשטיפת גופות. הסרט זכה בפרס סרט הביכורים הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בהמבורג.
ב-2017, היא שחקנית תיאטרון באר שבע בהצגה "אבודים ביונקרס" (בלה). שיחקה בהצגות "הצעה מגונה" ו"פרק ב'".
בטלוויזיה גדני משחקת בעיקר בקומדיות. היא שיחקה ב"פולישוק" בתפקיד תקומה שהרבני, יועצת התקשורת של השר פולישוק ובסדרת הילדים "תיק יהלום" בתפקיד ראשי של עובדת בכלביה. מלבד זה, נטלה חלק גם בקומדיית המצבים "כאן גרים בכיף", בתפקיד שלי, אחותה הרווקה של ענת שלו (נתי קלוגר) וכן ב"ארץ נהדרת", "הישראלים", "כל שבת שנייה" ו"אין להם מושג".
גדני דיבבה ומדבבת בסדרות רבות, בהן בסדרות הטלוויזיה "ארתור" (בה החליפה את דבי בסרגליק בתפקיד ארתור, לאחר מותה), "טוטלי ספייס", "מיקמק" (ובסרט המסע לכוכב המינימיקים),"וואן פיס", "שיזאו" ובסרטים "חיים בזרם", "רנגו" ו"פיטר ראביט". שרה את שיר הפתיחה של התוכנית המצוירת "אטום-צוות אלפא על גלגלים", ביחד עם אלון ליטבק ויורם יוספסברג.
עברה סדנה בשיטת צ'בק למשחק.
פריץ זאוקל
ביוגרפיה
זאוקל נולד בעיירה האספוּרט (Haßfurt) על נהר המיין, בן יחיד לפקיד דואר ולתופרת. הוא התחנך בבתי ספר מקומיים, אך נאלץ להפסיק את לימודיו בגיל 15 כאשר אמו נפלה למשכב. זאוקל הצטרף לצי הסוחר, ושירת בו מספר שנים. הוא הפליג לאוסטרליה כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה. ספינתו נתפסה על ידי בעלות הברית, והוא בילה את השנים 1914 עד נובמבר 1919 במחנה שבויים בצרפת.
לאחר מכן שב לגרמניה ועבד כפועל בעיר שוויינפורט. הוא למד הנדסה, והצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1923 (מספר חבר 1395). באותה השנה נישא, ומנישואים אלו באו לעולם עשרה ילדים. בשנת 1925 מונה לגאולייטר (מפקד מחוז) של המפלגה בתורינגיה, והפך לחבר בממשלה המקומית בשנת 1929. בעקבות עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, מונה למושל תורינגיה, ולחבר ברייכסטאג. ב-1934 קיבל דרגות כבוד באס אס ובאס אה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה הממונה על ההגנה במחוז קאסל, וב-21 במרץ 1942 מונה ל"ממונה בעל הסמכויות הבלתי מוגבלות על כוח העבודה", בהמלצתו של שר החימוש אלברט שפר. הוא היה כפוף ישירות לאדולף היטלר, ודיווח גם למשרד תוכנית ארבע השנים בראשות הרמן גרינג. הוא היה האחראי לכוח העבודה בגרמניה. בשלב זה זעקו מפעלי החימוש בגרמניה לידיים עובדות, וזאוקל היה האיש שיכול לספק אותן.
זאוקל עמד בלחץ מכל הכיוונים – מחד הגיעו דרישותיהם של אלברט שפר והרמן גרינג (ראש תוכנית ארבע השנים) לעוד כוח עבודה, ומאידך, טענות האס-אס כי העברת עובדי הכפייה מפריעה להם במלאכת השמדת היהודים, וטענות הצבא כי מדיניות ציד האדם שהונהגה על ידי זאוקל גורמת לאוכלוסייה להצטרף אל הפרטיזנים.
זאוקל הועמד לדין כפושע מלחמה במשפטי נירנברג. הוא הואשם בקשר לביצוע פשעים נגד השלום, בתכנון וביצוע מלחמה תוקפנית, בפשעי מלחמה, ובפשעים נגד האנושות. עורך דינו במשפט היה רוברט סרווציוס, לימים עורך הדין של אדולף אייכמן במשפטו בירושלים. זאוקל הגן על "חזית העבודה" בטענה כי לא היה מדובר בניצול אלא בתהליך כלכלי של אספקת עבודה. הוא הכחיש כי היה אחראי לעבודת כפייה, או כי היה מקובל להעביד אנשים עד מותם, או להתייחס אליהם כעבדים.
הוא נמצא אשם בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות, ונתלה בנירנברג ב-16 באוקטובר 1946. מילותיו האחרונות היו.
אומת נאוואחו
אומת נאוואחו (נאוואחו: Naabeehó Bináhásdzo, אנגלית: Navajo Nation) היא טריטוריה חצי-אוטונומית המנוהלת בידי אינדיאנים ושטחה הוא 71,000 ק"מ רבוע (27,425 מייל רבוע), שטח זה מכסה חלקים שונים של אריזונה, יוטה וניו מקסיקו. שטח זה הוא השטח הגדול ביותר המוקדש לשמורת אינדיאנים בתוך ארצות הברית.
לאומה יש את אחת הממשלות הכי מפותחות מבין השבטים בצפון אמריקה, שכוללת בתי משפט, כוחות משטרה גדולים ושירותים ציבוריים נרחבים. בנוסף לכך, אומת נאוואחו היא שטח אדמה ציבורי גדול בדרום-מערב ארצות הברית, ובתוכה יש אזורים טבעיים רבים, כגון קניון אנטילופ.
שם
באנגלית, השם ההתחלתי לאזור היה "שמורת האינדיאנים נאווחאו", שהונהגה החל משנת 1923 בידי "המועצה השבטית של נאווחאו". ב-15 באפריל 1969 השם הרשמי על החותם של אומת נאוואחו שונה לאומת נאווחאו, והודיעו כי מיום זה ואילך "כל התכתבות, ומכתבים ... של שבט נאווחאו ישתמשו בשם "אומת נאווחאו" בשביל לדבר על השבט". בשנת 1994, הצעה לשנות את השם מ"נאווחאו" ל"דינא" ("Diné") סורבה בידי מועצת נאוואחו. המועצה אמרה כי השם דינא מזכיר את הזמנים מלאי הסבל של הצעידה הארוכה, ושהשם נאוואחו הוא השם המתאים לעתיד.
היסטוריה
לאחר אירוע הצעדה הארוכה של הנאוואחו וכליאתם בשמורת בוסקה רדונדו בסמוך לפורט סמנר בניו מקסיקו, הוקמה שמורת האינדיאנים של שבט נאוואחו בהתאם לחוזה משנת 1868. הגבולות הוגדרו כקו רוחב 37 בצפון, בדרום הקו שעובר במבצר דפיאנס, במזרח קו שעובר במבצר ליאון ובמערב כקו רוחב 109°30′. אף על פי שהחוזה העניק שטח של מעל ל-100 מיילים רבועים בשטח ניו מקסיקו, השטח האמיתי שניתן היה רק קצת יותר מחצי מהשטח שהובטח. שטח התחלתי זה מיוצג בדגל נאוואחו בידי מלבן חום כהה.
למרות זאת, מאחר שלא הונח גבול ממשי או ציוני דרך בגבולות נאוואחו, רבים משבט נאוואחו חזרו למקום מגוריהם המקורי ללא קשר לגבולות האומה. חלק משמעותי משבט נאוואחו כיום גר בצמוד לקולורדו הקטן ונהרות אחרים בקולורדו וגם בסמוך להר נאווחו.
ההרחבה הראשונה בשטחה של אומת נאוואחו התרחשה ב-28 באוקטובר 1878, כאשר רתרפורד הייז שחתם על דחיפה של הגבול המזרחי 20 מיילים (32 קילומטרים) מזרחה. הוספות נוספות של שטח לאומת נאוואחו קרו במאה ה-19 ובמאה ה-20 (ראו מפה). רוב ההוספות של השטח היו בהוראות של נשיא ארצות הברית, וחלקן אושרו לאחר מכן גם על ידי הקונגרס.
הגבול המזרחי עוצב בעיקר בעקבות צו של ארצות הברית בשנת 1887. בעקבות ניסיון "לתרבת" את האינדיאנים, ממשלת ארצות הברית חלקה אדמות לאינדיאנים שהיו מוכנים לעבדו בה בחקלאות בהתאם לסטנדרטים החקלאיים של אותו זמן, ונתנה אזרחות לאלו שעשו זאת. אדמה שלא בוצעה בה אדמה חקלאית או שהתוצרת החקלאית שלה לא הייתה מוצלחת הועמדה למכירה למתיישבים אנגלו סקסונים; תוכנית זאת הומשכה עד ל-1934.
פאבל צ'כוב
פאבל צ'כוב (אנגלית: Pavel Andreievich Chekov; רוסית: Павел Андреевич Чехов) הוא קצין צי הכוכבים ממוצא רוסי ביקום הבדיוני של "מסע בין כוכבים". וולטר קניג מגלם את דמותו של צ'כוב ב"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" וכן בשבעת סרטי הקולנוע הראשונים המבוססים על הסדרה; אנטון ילצ'ין גילם את הדמות בטרילוגיה המחודשת בשנים 2009–2016.
מקור
ג'ין רודנברי, יוצר "מסע בין כוכבים", רצה לכלול צוות שחקנים צעיר, כדי לפנות לקהל בגיל העשרה. בטרם החלה הפקת העונה השנייה של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", רודנברי ראיין את קניג, בהמלצת הבמאי יוסף פייבני. לאחר ליהוקו של קניג, רודנברי כתב מכתב למיכאיל זימיאמין, עורך פראבדה, והודיע לו על הופעת הבכורה של הדמות הרוסית; רשת NBC פרסמה הודעה לעיתונות המאשרת את הידיעה שפורסמה בפראבדה. קניג תמיד הכחיש את סיפור "המוצא הרוסי" ואמר שהדמות נוספה בתגובה לפופולריות של דייווי ג'ונס מהמאנקיז, והתסרוקת והמראה של הדמות הן התייחסות ישירה לכך. רודנברי ציין בעבר, בתזכיר שהעביר למנהל הליהוק שלו, את הרצון שיש לו לכלול בתוכנית מישהו שמזכיר את אחד מחברי הביטלס או המאנקיז.
צ'כוב הופיע לראשונה בטלוויזיה בפרק "Amok Time", שהיה הפרק הראשון ששודר מהעונה השנייה. הפרק "Catspaw", שהיה הפרק הראשון שצולם בהשתתפות דמותו של צ'כוב, שודר רק כעבור כחודש, על מנת שיעלה בקנה אחד עם ליל כל הקדושים. בשל אילוצים תקציביים, הדמות לא הופיעה ב"מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה".
תיאור הדמות
פאבל צ'כוב הוא צעיר ונאיבי, סג"ם שהופיע לראשונה על המסך בעונה השנייה של הסדרה המקורית כנווט האנטרפרייז. עם זאת, על פי סרט הקולנוע "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן" נקבע כי הוא הוצב לשרת על האנטרפרייז מתישהו לפני התרחשות עלילת הפרק "Space Seed" מהעונה הראשונה, שכן חאן זוכר אותו בסרט. קניג התבדח שחאן זוכר את צ'כוב מהפרק מאחר שהוא שהה זמן רב מדי בשירותים, בהם חאן רצה להשתמש. בספר Adaptations: From Text to Screen, Screen to Text מאת דבורה קארטמל, אימלדה וויילהן מכנה את זיהויו של צ'כוב על ידי חאן, על אף שצ'כוב טרם הופיע כאשר צוות האנטרפרייז פגש בחאן לראשונה, כ"פליטת הפה הידועה לשמצה ביותר ברחבי מסע בין כוכבים". כמו כן, ידוע כי צ'כוב הצטרף אל האנטרפרייז לאחר הפרק "Mudd's Women", שכן הוא איננו מכיר את מאד בפרק "I, Mudd".
צ'כוב משמש כממלא מקומו של ספוק כקצין המדע על גשר הפיקוד, בעת הצורך. הקידום שלו לדרגת לוטננט בסרט "מסע בין כוכבים: הסרט" מביא איתו גם את העברתו מתפקידיו כקצין הטקטי וקצין הביטחון של הספינה. עד לתחילת האירועים המתרחשים במהלך הסרט "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן", צ'כוב כבר מקודם לדרגת קומנדר ומשמש כקצין מבצעים על סיפון ספינת החלל רילאיינט (Reliant). בסרט, חאן נוניאן סינג משתמש ביצור אשר עוטף את קליפת המוח של צ'כוב, על מנת לשלוט בו ובקפטן שלו. צ'כוב מתגבר על השליטה המוחית של היצור, וחוזר לשמש כקצין הטקטי של האנטרפרייז למשך רגע השיא של הסרט - הקרב נגד חאן.
צ'כוב הוא שותפו של קפטן קירק בשימוש האסור בספינת החלל אנטרפרייז לצורך הצלתו של ספוק ("מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק"), אבל הוא מזוכה לבסוף ממעשיו ("מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה"). הוא משמש כנווט וקצין שני על סיפון האנטרפרייז במהלך האירועים המתרחשים במהלך הסרטים "מסע בין כוכבים 5: הגבול האחרון" ו-"מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת". הופעתו הקולנועית האחרונה היא כאורח על סיפון האנטרפרייז-B בהפלגת הבכורה שלה ("מסע בין כוכבים: דורות").
הקריירה של צ'כוב נמשכת בסדרת ספרי "מסע בין כוכבים", אולם אלו אינן נחשבות לקאנון ביקום של "מסע בין כוכבים". בספרים שנכתבו על ידי ויליאם שאטנר צ'כוב מתקדם עד לדרגת אדמירל, ואף משרת מספר שנים כמפקד העליון של צי הכוכבים.
יקום המראה
ביקום המראה המתואר בפרק "Mirror, Mirror", צ'כוב זומם תחבולות ערמומיות המגייסות מספר אנשי צוות שיעזרו לו לרצוח את קירק ולהשתלט על האנטרפרייז. עם זאת, הוא בתורו נבגד על ידי אחד מאנשיו שלו, ונידון לעינויים ב-"תא הייסורים".
הפקות מעריצים
12 שנים לאחר "מסע בין כוכבים: דורות", וולטר קניג שב לגלם את דמותו של פאבל צ'כוב בסדרה "New Voyages", בהפקת מעריצים, בפרק "To Serve All My Days", בו אנדי בריי מגלם את צ'כוב הצעיר. קניג שב וגילם את צ'כוב, פעם אחת ואחרונה, במיני סדרה "Star Trek: Of Gods and Men", אשר עלתה לאוויר לראשונה ב-22 בדצמבר 2007.
בסרטי האתחול
בסרט הקולנוע ה-11 של מסע בין כוכבים מגלם את דמותו של פאבל צ'כוב אנטון ילצ'ין כילד פלא בן 17, המוכיח יכולות מתמטיות גבוהות, אשר מסייעות בכמה אירועים בתוך הסרט, וכן כבעל מבטא רוסי כבד, המספק אתנחתא קומית לסרט. באחת הסצנות, המחשב מתקשה להבין את צ'כוב, אשר מבטא את האות "V" כאות "W". אולם ניתן לראות זאת גם כהתייחסות ישירה לדמות, שנתקלה באותן הבעיות גם בסדרה המקורית, כמו גם בסרטים (הבולט שבהם - חיפושיו של צ'כוב אחר nuclear wessels, במקום nuclear vessels, בסרט "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה"). ילצ'ין היה יליד רוסיה בעצמו, אך גדל בארצות הברית ולא היה לו מבטא רוסי.
הדמות הופיעה לאחר מכן גם בשני המשכי הסרט סטארטרק: אל תוך החשיכה משנת 2013 וסטארטרק: אל האינסוף.
בסרט ההמשך סטארטרק: אל תוך החשיכה צ'כוב מוצא עצמו מקודם לתפקיד מהנדס ראשי לאחר שסקוטי עוזב. כשקפטן קירק מורה לו לעטות את החולצה האדומה צ'כוב מגלה עצבנות קלה בשל האחריות וההלם מקידומו המהיר.