cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב אוסטרליץ
קרב אוֹסְטֶרְלִיץ, הידוע גם כ"קרב שלושת הקיסרים", נערך ב-2 בדצמבר 1805 בין הגרנד ארמה הצרפתי שמנה כ-73,000 חיילים בפיקודו של נפוליאון לבין כוחות הברית הרוסית-אוסטרית שמנו כ-85,000 חיילים. קרב זה היה המכריע במלחמה השלישית (מתוך שבע) במלחמות הנפוליאוניות, המכונה מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית.
בקרב שנערך על אדמת האימפריה האוסטרית, הושמד מרבית הצבא האוסטרי שניצב כנגד נפוליאון בקרב אולם, ואילו החלק הגדול השני נתקע במערכה משנית באיטליה בעקבות מסע הטעיה מוצלח של הפיקוד הצרפתי. לכן, עיקר כוחות בעלות הברית הורכבו מחיילים רוסיים.
חרף זאת, המפקד הרוסי, מיכאיל קוטוזוב הודח מפיקודו על הצבא המאוחד כמה ימים לפני הקרב על ידי הקיסר אלכסנדר בגלל התנגדותו למועד הקרב ולתוכניתו. הוא עדיין שמר על הפיקוד הטקטי בקרב, אך את תוכנית הקרב עבור הקואליציה הגה הגנרל האוסטרי וייראדהר.
הקרב הסתיים בניצחון צרפתי מכריע, ששמט את הקרקע מתחת לרגלי הקואליציה. זו התפרקה יומיים לאחר הקרב, עת חתמו האוסטרים באופן חד צדדי על הפסקת אש ושלושה שבועות לאחר מכן על הסכם שלום. בהסכם זה, הידוע בשם חוזה פרסבורג, הסכימו האוסטרים לשלם פיצויים בסך של כ-40 מיליון פרנק לצרפתים, והסכימו להקמת הקונפדרציה של הריין, ישות מדינית רופפת של מדינות גרמניה קטנות שקודם לכן סרו למרות אוסטרית. בנוסף לכך, פורקה הקיסרות הרומית הקדושה ופרנץ השני ויתר על תואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונותר עם התואר קיסר אוסטריה בלבד.
הרקע המיידי לקרב
הרקע המיידי לפרוץ מעשי האיבה נעוץ בחתימה על הסכם הגנה בין האימפריה הבריטית לאימפריה הרוסית ב-11 באפריל של אותה שנה. ב-16 ביולי הצטרפה גם אוסטריה להסכם. המעצמות חשו שהן התאוששו מספיק מהתבוסות שנחלו כמה שנים קודם לכן מידיה של צרפת במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה ושאפו להחזיר לעצמן את מה שאיבדו במלחמות קודמות עם צרפת.
בעת ההיא צרפת הייתה כבר במצב מלחמה עם בריטניה מזה שנתיים ולכן, בעת הכרזת המלחמה מצדן של אוסטריה ורוסיה, שהה הצבא הצרפתי במחנות ליד עיר הנמל בולון שלחוף תעלת למאנש והתכונן לפלישה לבריטניה הגדולה.
כוחות החלוץ הרוסיים שהספיקו להגיע לאזור עד קרב אולם היו מעטים מדי. לפיכך פתחו הרוסים בנסיגה מאורגנת מזרחה תוך כדי קרבות מאסף כבדים שנוהלו בכישרון רב על ידי הגנרל הרוסי פיוטר בגרטיון, שהצליח להטעות את ז'ואקים מירא, מפקד חיל הפרשים הצרפתי, על ידי חתימה על הסכם להפסקת אש ב-15 בנובמבר. נפוליאון רתח מזעם על כך שהרוסים מצליחים לחמוק ממנו. מירא תקף את בגרטיון רק כדי לגלות שהוא שוב חומק ממנו וכעבור כמה ימים מצטרף לצבא הרוסי העיקרי בפיקודו של קוטוזוב. כעת ניצבו מול נפוליאון כ-85,000 חיילים רוסיים ואוסטריים.
למזלם של הצרפתים, מרגליו של נפוליאון הצליחו לתפוס שליח אוסטרי שהעביר מסרים סודיים מהארכידוכס קרל לפיקוד העליון, ונפוליאון גילה שהצבא האוסטרי באיטליה לא יספיק להגיע לאזור בזמן הקרוב. עם זאת, הצבא הצרפתי היה מותש מהקרבות האחרונים ומהצעדה המזורזת והיה זקוק למנוחה וחידוש האספקה. מול צבא שמנה כ-85,000 רוסים ואוסטרים יכול היה נפוליאון להציב רק כ-50,000 חיילים. בנוסף לכך, היה חשש שהפרוסים יצטרפו למלחמה לצדם של בעלות הברית, מה שהיה תורם עוד כ-200,000 חיילים רעננים לצבאות בעלות הברית.
בהתחשב בנסיבות הללו הורה נפוליאון על עצירה ומנוחה ב-23 בנובמבר באזור ברין, (ברנו של היום), אם כי היה ברור לו שאין לו זמן רב למנוחה – בהינתן פרק זמן מספיק, יצליחו הכוחות האוסטריים באיטליה לחבור אל הכוח המרכזי שניצב מולו, והיתרון המספרי של בעלות הברית יהיה מכריע. המטרה של נפוליאון הייתה לכפות על בעלות הברית קרב הכרעה מהיר, לפני שהתגבורות יספיקו להגיע ולפני שהפרוסים יחליטו להצטרף למלחמה. על מנת לעשות זאת, הוא היה חייב לגרות אותם לתקוף אותו ולשכנעם שצבאו חלש בהרבה משלהם. על מנת לגרותם הוא הורה למרשלים מירא, לאן וסולט להתקדם לכיוון וישלאו ואולמיץ על מנת לתת לאויב להבחין בהם ולאחר מכן לכבוש את העיירה אוסטרליץ ולהתבצר ברמת פראצן – שטח גבוה ששולט על האזור. הוא היה בטוח שברגע שבעלות הברית יבחינו בצבאו הקטן, ירצו לתקוף אותו. בו בזמן, שלח נפוליאון שדר דחוף לקורפוס הראשון של ברנדוט ולקורפוס השלישי של דאבו לנוע במהירות לכיוונו וכך להגדיל את כוחו לכדי 70,000-75,000 איש.
בעלות הברית היססו לתקוף, ובמקום זאת שלחו משלחת על מנת לברר את כוונותיו של נפוליאון ולרגל אחרי המצב של צבאו. נפוליאון קיבל את המשלחת בסבר פנים יפות, אך סירב לדבר אִתה ושלח אותה לדון על תנאי המשא ומתן עם שר החוץ שלו טליראן בווינה. בו בזמן, שלח נפוליאון את ראש המודיעין שלו, גנרל סאוורי, עם משימה דומה למחנה בעלות הברית. נפוליאון קיבל תשובה יהירה, אך הוא רצה להציג את עצמו כחלש ולכן שלח את סאוורי בפעם שנייה אל בעלות הברית, תוך כדי שהוא מבקש פגישה אישית עם הצאר. אלכסנדר סירב, ושלח במקום את שלישו, הרוזן דולגורוקי, אחד האצילים הבכירים במחנה הרוסי. נפוליאון יצא מגדרו על מנת להנעים את זמנו של הרוזן והצליח להשרות בו את ההרגשה שהצבא הצרפתי במצב נחות.
לאחר שהרוזן הרוסי עזב, הורה נפוליאון לסולט לסגת מאוסטרליץ ולעזוב את רמת פראצן. בעלות הברית הופתעו מאוד ממהלך זה, שכן בכך ויתר נפוליאון ללא קרב על עמדה עדיפה. דבר זה שכנע אותם באופן סופי שהוא מבקש להימנע מעימות והם החליטו לתקוף.
הצבא הצרפתי
הצבא הצרפתי היה הראשון מבין הצבאות האירופאים שחולק ליחידות משנה עצמאיות, בעלות יכולת תמרון ולחימה מבצעיים ועצמאיים. יחידות אלה נקראו בצבא הצרפתי בשם "קורפוסים". קורפוס הורכב ממספר דיוויזיות וגודלו נע בין 5,000 ל-40,000 חיילים. גודל הקורפוס נקבע על פי ההערכה שרחש נפוליאון למפקדו, תפקידיו במסע המלחמה וכיוצא באלה. קורפוסים היו למעשה צבאות בזעיר אנפין. כל קורפוס כלל יחידות פרשים, חיל רגלים, תותחנים, מהנדסים ועוד. בעת מסע, אמור היה כל קורפוס להיות במרחק של יום צעדה מקורפוס אחר (כ-30 קילומטר).
לצד הקורפוסים כלל הצבא הצרפתי את יחידות המשמר הצרפתי, שבעת קרב אוסטרליץ מנו יחד כ-7,000 חיילים. בנוסף לכך הרכיב נפוליאון עתודת פרשים גדולה תחת פיקודו של מירא. חיילים רגליים חומשו ברובה מוסקט מדגם שרוויל משנת 1777 בקוטר של כמעט 18 מ"מ. לצד הרובה, קיבל כל חייל חרב קצרה וכידון. הפרשים חומשו במגוון חרבות, אקדחים וקרבינים. טווח הירי המקסימלי של רובה המוסקט היה כ-250 מטר, אם כי הטווח האפקטיבי היה כ-100 מטר בלבד. הארטילריה כללה כלים שירו קליעים במשקל של 4, 8 ו-12 ליבראות.
בנוסף לגייסות צרפתיים, כלל הצבא הצרפתי גם מספר גייסות מבעלות בריתה מרחבי גרמניה, אם כי מספרן היה קטן.
הצבא הרוסי
הצבא הרוסי התבסס בעיקר על דפוסי פעולה פרוסיים, מימיו של פרידריך הגדול מהדור הקודם. אלכסנדר הראשון ניסה להעביר כמה רפורמות, אך נבלם על ידי הגנרלים הקשישים. הרוסים יכלו לגייס את צבאם ממאגר אוכלוסייה שעמד על כ-50 מיליון בני אדם. באופן כללי, כל גבר רוסי היה חייב בשירות צבאי, אם כי גיוס חובה לא היה נהוג. בשנת 1805 מנה הצבא הרוסי כ-300,000 חיילים סדירים ועוד כ-200,000 חיילי מילואים, מחציתם קוזאקים בלתי סדירים ומחציתם מגויסים חדשים, אם כי חלק ניכר מהצבא העצום הזה הוצב לאורך גבולותיה הארוכים נגד איומי השכנים. בדומה לצרפתים, גם לרוסים היו יחידות משמר שכללו חיל רגלים, חי"ר ופרשים.
החייל הרגלי הרוסי הממוצע נודע בעיקשותו הרבה וביכולת עמידתו נוכח פני האויב, אך עם זאת נטה לעיתים לצאת משליטה. פרשיהם היו מאיכות טובה ולא נפלו מהפרשים הצרפתים והאוסטרים. הארטילריה הרוסית הייתה רבה ואיכותית, אך כשלי הפיקוד, אימון לקוי והעדר קצינים משכילים מנעו את ניצול מלוא כוחה. עם זאת, מספרה העדיף כיפר על כך בצורה טובה. החלק החלש ביותר בצבא הרוסי היה הקצונה. גנרלים בודדים היו בעלי כושר שיפוט נאה ורמתם לא נפלה מיריביהם, אולם הרוב המכריע קנה את דרגתו בכסף (מנהג שהיה מקובל בזמנו) או קיבלה בשל מוצא אריסטוקרטי, ורמת ביצועיהם הייתה נמוכה.
הצבא האוסטרי
בימיה של מריה תרזה, בעת הצבאות המקצועיים, הצבא היה אחד הטובים ביבשת והצליח למנוע מפרידריך השני מלך פרוסיה את מימוש שאיפותיו להגמוניה במלחמת שבע השנים. לאחר הניצחון העבירו האוסטרים מספר רפורמות הרסניות בחיל התותחנים האוסטרי, שגרמו למספר הפסדים צורבים במלחמה עם האימפריה העות'מאנית. אמנם, נעשו גם רפורמות שהצליחו לשפר מעט את איכות הצבא האוסטרי, אך ככלל הוא היה נחות יחסית לצרפתי.
הצבא האוסטרי שניצב מול נפוליאון נשא על גופו את הצלקות של ההפסדים הכואבים בשתי המלחמות הקדומות נגד צרפת. הצבא האוסטרי היה מסורבל, ראשיו היו לרוב גנרלים זקנים שקיבלו את התפקיד בגלל ייחוסם האריסטוקרטי ולא בגלל כישרונם. הבעיה הגדולה ביותר של האוסטרים הייתה חוסר האחידות. מדינתם הורכבה מבני לאומים שונים, שהיו נתונים בדרך כלל לחסדיהם של הפקידים האוסטרים. חלק ניכר מהעמים האלה לא ראו עין בעין את השאיפות של החצר בווינה.
המעבר הזה מהצבא המקצועי של המאה ה-18 לצבאות המוניים של המאה ה-19 היה בעוכרי הצבא האוסטרי. המגויסים החדשים שבאו משלל אזורים באימפריה רחבת הידיים לא התאמצו לזכות בניצחון, ומורל הגייסות היה נמוך יחסית ליריביהם הצרפתים. המורל הנחות, יחד עם פיקוד לקוי וארגון מסורבל היו הסיבות העיקריות לתבוסה האוסטרית בקרב אוסטרליץ. כאמור, הרפורמות שהחלו עם התבוסה האוסטרית אחרי המלחמה הקודמת לא הספיקו לתקן את כל הפגמים, והיוזם העיקרי, הארכידוכס קארל, חש שהמלחמה התחילה מוקדם מדי.
הפיקוד
הצבא הצרפתי היה נתון לפיקודו הישיר והמלא של נפוליאון. לצדו פעלו קצינים בכירים בדרגת מרשל שפיקדו על קורפוסים. כיוון שהקורפוסים היו מעין צבאות עצמאיים, הרי שכל קורפוס יכול היה לבצע משימות עצמאיות במהלך הקרב, אפילו במנותק מהצבא העיקרי. בנוסף למפקדי הקורפוסים, הסתמך נפוליאון על ז'ואקים מירא – מפקד הפרשים ועל לואי-אלכסנדר ברטייה – ראש המטה שלו. הפיקוד הצרפתי היה ריכוזי מאוד, ולמרות החופש היחסי שממנו נהנו מפקדי הקורפוסים ומירא, הצבא הצרפתי פעל כגוף אחד למען מטרה משותפת.
לעומת הצרפתים, צבא בעלות הברית היה נתון לבעיות פיקוד קשות. הקרב התקיים על אדמה אוסטרית ורוסים רבים, ביניהם מפקד הצבא הרוסי, קוטוזוב, לא ראו סיבה מיוחדת להשתתפותם במלחמה. בנוסף לכך, חלק ניכר מן הצבא האוסטרי (כ-50,000 איש) ספג תבוסה קשה בקרב אולם ואבד. חלק אחר נמצא הרחק באיטליה. כתוצאה מכך, רוב הכוחות שהשתתפו בקרב היו מורכבים מחיילים רוסיים.
הפיקוד שסבל מפיצול, לא הצליח להמציא תוכנית טובה להתמודדות עם נפוליאון. בנוסף, היה לפיקוד העליון של בעלות הברית רק מודיעין חלקי. כתוצאה מכך, חשבו בעלות הברית שניצבים מולם רק 50,000 חיילים, לעומת כ-70,000 שהיו שם בפועל. בנוסף לכך, פיקוד זה לא עשה מאומה במשך ימים ארוכים, ואפשר לנפוליאון לרכז את כוחותיו.
בקרב עצמו, כשלה הקצונה הבכירה של בעלות הברית בהבנת תוכנית הקרב הצרפתית, ולמעשה שיחקה לידיו של נפוליאון. אחת הסיבות לכך היא הפיצול המובנה בפיקוד העליון. בעלות הברית פעלו על פי תוכניתו של הגנרל האוסטרי וייראדהר שלא הייתה מקובלת על קוטוזוב, שפיקד על הצבא בפועל.
בעיה אחרת, שהייתה חמורה לא פחות, הייתה הימצאותם של הקיסר האוסטרי והקיסר הרוסי בשדה הקרב. מתוקף מעמדם כראשי מדינות, הם עקפו לעיתים קרובות את הדרג המקצועי ולכן, חלק מההחלטות שהתקבלו היו הרסניות. ליקויים אלה בפיקוד העליון של בעלות הברית היו בין הסיבות העיקריות לתבוסתם בקרב.
שדה הקרב
הקרב נערך במישור השוכן לא רחוק מהעיר ברנו (שנקראה אז בשמה הגרמני, ברין). בזמן הקרב הייתה זו עיר לא גדולה במיוחד ובה כ-50,000 תושבים. שדה הקרב עצמו מחולק לשני חלקים עיקריים על ידי שני נחלים הנשפכים לדנובה: נחל גולדבך (בצ'כית Zlatém potoku - הנחל הזהוב) ונחל בוסניץ, שהוא המשכו הצפוני של נחל גולדבך. בצד המזרחי (הצד שבו ניצבו בעלות הברית) התנשאה רמת פראצן (בצ'כית Žuráň ז'וראן) – רמה גדולה בגובה ממוצע של כ-200 מטר. היא שלטה על מרכזו של שדה הקרב. המשכה הצפון-מערבי של הרמה נקרא "גבעת סנטון" (santon – דרוויש בצרפתית – השם שנתנו החיילים צרפתים לגבעה על שום צורתה המוזרה שהייתה דומה בעיניהם לדרוויש) וגובהה הממוצע הוא כ-250 מטר. בתחילת הקרב הייתה גבעת סנטון בשליטה צרפתית. הרמה והגבעה שלטו לא רק על שדה הקרב, אלא גם על ציר תנועה חשוב שעבר בין אולמוץ לברין. (דרך שעברה ממזרח למערב).
בנוסף לרמה ולגבעה, עמדו בשדה הקרב מספר כפרים שבוצרו על ידי הצרפתים ושימשו עוגן לעמדותיהם. ביצור מבנים אזרחיים היה מקובל מאוד בתקופה ההיא. בית אזרחי מבוצר היה עשוי לעמוד שעות אחדות, גם בהתקפה עזה.
הטמפרטורה הממוצעת באזור זה היא סביב האפס מעלות בחודש דצמבר. לכן, הנחלים היו קפואים ולא היוו מכשול לחי"ר ולפרשים, אם כי תותחים נזהרו שלא לעלות עליהם מחשש לשבירת הקרח. רוחבו של שדה הקרב היה בערך 11 ק"מ ואורכו כ-12 ק"מ, מתוכם רמת פראצן יחד עם גבעת סנטון יצרה סהר שקרניו פונות מערבה. עומקו כ-5 ק"מ ואורכו כ-8 ק"מ.
תוכניות הקרב
בעלות הברית ביקשו לנצל את יתרונן המספרי (הם סברו שלנפוליאון כ-50,000 חיילים בלבד), ולצורך העניין הן אספו כוחות גדולים מאוד (כ-50,000 חיילים) באגפם הדרומי, תחת פיקודו של פרידריך בוקסוודן. האגף הזה היה אמור לפרוץ את האגף הצרפתי שניצב מולו, לקפל אותו ולהגיע לעורפו של הצבא הצרפתי. האגף השמאלי הורכב מכ-20,000 חיילים ותפקידו היה הגנתי בעיקרו. עתודה כללית של כ-10,000 נשארה בסביבת רמת פראצן.
התוכנית הצרפתית ניצלה את הביטחון העצמי העודף של האוסטרים והרוסים. נפוליאון היה בטוח שרמת פראצן תיפול לידי חייליו ללא בעיות, כי הכוחות שהיו בה תקפו את אגפו הימני. לכן, מיקם במרכז המערך שלו את הקורפוס הגדול של סולט ואילו האגף הימני הוחזק בכוחות דלילים יחסית. האגף הצפוני נהנה מיתרון מספרי קל על הכוחות הקואליציוניים ותפקידו היה התקפי בעיקרו.
על פי התוכנית, האגף הדרומי היה אמור להחזיק מעמד עד אשר רמת פראצן תיפול בידיים צרפתיות, והצבא המאוחד יפוצל לשניים. לאחר מכן התכוון נפוליאון לכתר את אחד האגפים או את שניהם. ההחלטה הסופית הייתה אמורה להתקבל על פי התוצאות בשטח.
התוכנית הרוסית-אוסטרית הייתה נוקשה מאוד ולא אפשרה חופש פעולה למפקדים בשטח. כתוצאה מכך, ברגע ששובשה, לא הייתה בידי הפיקוד העליון תשובה הולמת להתקפה הצרפתית.
בעלות הברית
בשעות הבוקר של ה-2 בדצמבר החלו הצבאות להתארגן בעמדותיהם. נחל גולדבך הפריד בין הנצים. הצרפתים הקימו מערך הגנתי חזק באגפם הימני, זה שהיה אמור למשוך את בעלות הברית פנימה לתוך המלכודת. בעלות הברית לא אכזבו, ושלחו כמעט 50,000 חיילים להתקפה על האגף הימני של הצרפתים. בנוסף לכך, יצא טור חזק לתקוף את האגף השמאלי של המערך הצרפתי, אם כי תפקידיו היו מוגבלים יותר. על פי התוכנית של הגנרל האוסטרי, בעלות הברית היו אמורים לפרוץ את האגף הימני של הצבא הצרפתי ולכתר אותו.
ההתקפה על האגף הימני של הצרפתים הייתה מורכבת מהכוחות הבאים:
התוכנית הייתה טובה על הנייר, אך לא התחשבה במספר גורמים בעלי משמעות מכרעת בשדה הקרב:
הצרפתים
הפריסה הצרפתית הייתה שונה בתכלית: את עיקר הכוח, כ-65,000 חיילים, מיקם נפוליאון מאחורי גבעת סנטון, במקום שבו נחל גולדבך פגש את נחל בוסניץ.
כל המערך הצרפתי רושת בעמדות תצפית ודיווח עם סוסים רעננים וכוחות איתות שהיו אמורים להיכנס לפעולה בעת שהערפל יתפזר.
התקפת בעלות הברית בדרום
ב-6 בבוקר החל הצבא המאוחד את התקפתו באגף שמאל (הימין של נפוליאון). דאבו טרם הספיק להגיע לאזור והחזית הוחזקה על ידי הדיוויזיה של לגראן על 6,000 חייליה. המשמר הקדמי של קנמייר הסתער על הצרפתים המבוצרים בכרמים ובתי הכפר טלניץ. מורל הכוח התוקף היה גבוה ביותר; המשמר הקדמי הורכב מחיילים אוסטרים שרצו לנקום בצרפתים על ההפסד הצורב בקרב אולם.
כמה מטחים עשו שמות באוסטרים המסתערים, וחמשת הגדודים האוסטרים של שטוטרהיים נבלמו. הלחימה נמשכה בערך שעה עד שכוחותיו של דוחטורוב הצטרפו לאוסטרים. המפקד הצרפתי הוציא מהכוח אל הפועל את ההוראות שקיבל מבעוד מועד ונסוג מהכפר המבוצר עם 1,500 חיילים שסבלו מנחיתות מספרית גדולה לעומת האוסטרים והרוסים. מיד עם הסתלקות הצרפתים, שעטו 14 אסקדרונים של פרשים אוסטרים קדימה דרך הכפר, תוך כדי ניסיון לאגף את הצרפתים מדרום, אך נבלמו על ידי פרשים צרפתים בפיקוד מרגרון. גם מרגרון נסוג לאחור בהתאם לפקודות שקיבל, אך הקו הצרפתי לא נשבר, ונסוג תוך כדי שמירה על הסדר.
העיכוב העניק זמן לתגבורות צרפתיות מהדיוויזיה של פריאן לתגבר את הכוחות הצרפתים שניצבו מול הרוסים. פריאן פקד על חטיבתו של הודל לתקוף את האוסטרים, ותוך פרק זמן קצר הסתערו אלפי צרפתים עם כידונים שלופים על האוסטרים המופתעים בטלניץ. האוסטרים נסוגו מהכפר ועצרו רק בגדה הנגדית של הנחל. באנדרלמוסיה שנוצרה, פתחו צרפתים בטעות באש על אחד מכוחותיהם, אך המצב תוקן תוך פרק זמן קצר.
ההגנה העיקשת של 10,000 צרפתים הצליחה לבלום את התקפתם של כ-50,000 רוסים ואוסטרים ונתנה לנפוליאון את הזמן היקר שהוא היה זקוק לו על מנת לכבוש את רמת פראצן. בנוסף לכך, כוחות בעלות הברית שקעו בלחימה עיקשת על נקודות מבוצרות בעלות חשיבות פחותת ערך שלא תרמה להן דבר, למעט אבדות.
הקרב באגף זה נמשך באכזריות רבה, ושני הצדדים הפעילו יותר ויותר יחידות. כשהמצב נראה כבר כמעט אבוד, תגבר הרגימנט הצרפתי ה-26 של רגלים קלים את השורות המדוללות של הצרפתים בסוקולניץ, שעמדו בפני התקפה חזקה, בכוח חטיבתי מהשדרה של לנז'רון. הכוחות הגדולים שהיו לבעלות הברית באותו מקום לא הצליחו למצות את מלוא הפוטנציאל, בגלל השטח המשובש – כרמים רבים, חוות וכפרים שלמים הקשו על התמרון של הכוח הענק שמנה כמה עשרות אלפי חיילים. החיילים הצרפתים המאומנים היטב הצליחו להסב להם אבדות כבדות, ועל אף היתרון המספרי של חמישה לאחד, לא הצליח הצבא המאוחד למוטט את האגף במשך הבוקר. בסופו של דבר הצליחו לכבוש את סוקולניץ וטלניץ, אך הצרפתים התגוננו בחירוף נפש והצבא המאוחד לא הצליח לפרוץ את האגף.
האירועים בצפון שדה הקרב
הכוחות בחלק הצפוני של שדה הקרב היו שקולים למדי, עם יתרון מספרי קל לצרפתים. בצפון עמד הקורפוס של לאן יחד עם עתודת הפרשים של מירא. הקורפוס של ברנדוט היה במרחק מה ממנו, אך בעת הצורך יכול היה לתגבר אותו. הצרפתים החזיקו בעמדה חזקה שהתבססה על גבעת סנטון, שהיוותה את המפתח למערך כולו בחלק זה של שדה הקרב. מולם ניצבה שדרת בעלות הברית בפיקודו של בגרטיון. השדרה כללה כוחות חי"ר ופרשים רבים, ורובם ככולם היו ממוצא רוסי. בנוסף אליהם, כעבור זמן מה הצטרפה אליה באגף זה שדרתו של הנסיך ליכטנשטיין עם כוח פרשים אוסטרי גדול שעבר ממיקומו הקודם באגף הדרומי.
הלחימה באגף זה החלה בהרעשה ארטילרית הדדית, ואחריה באה הסתערות של יותר מ-4,000 פרשים אוסטרים בפיקודו של ליכטנשטיין. ההתקפה התנפצה על כידוני הצרפתים, שהסתייעו בארטילריה רבה. בנוסף לכך, רגימנט פרשים אחד, האולנים, שהיו חלק מהעתודה הכללית בפיקודו של הנסיך הגדול קונסטנטין, לא נסוג בזמן וחוסל כמעט לחלוטין על 400 פרשיו. קלרמן הצרפתי ניסה לנצל את ההצלחה, אך פרשיו הקלים לא הצליחו למוטט את הפרשים הכבדים שהיו לאוסטרים, וקלרמן נאלץ לסגת להגנת ריבועי החי"ר. האוסטרים ניסו לדלוק אחריו, אך מטחי רובים מטווח קצר בלמו את התקדמותם גם הפעם.
פרשיו של קלרמן התארגנו מחדש וניסו לתקוף את הרוסים, אך המספרים העודפים של האחרונים הדפו שוב את ההתקפות הצרפתיות. הרוסים המשיכו במרדף והגיעו עד מירא ואנשי מטהו. מירא נאלץ להזעיק תגבורת מעתודתו ורגימנט צרפתי של פרשים כבדים הצליח לייצב את המצב. עד מהרה הצטרפו אליהם שני רגימנטים צרפתים נוספים של פרשים כבדים והתפתח קרב פרשים גדול שבו היו מעורבים רוב הפרשים של בעלות הברית בזירה זו וחלק ניכר מפרשיו של מירא וקלרמן.
התגוששות הפרשים נמשכה עם התקפות חוזרות ונשנות על ריבועי החי"ר הצרפתי שלא השיגו דבר, ועם התקפות נגד של פרשים צרפתיים עד השעה 10 וחצי בבוקר. בשלב זה, לאן החליט לנצל את עייפותם של הפרשים הרוסים והאוסטרים ופקד על הרגימנט ה-13 של רגלים קלים יחד עם שני גדודים מהרגימנט ה-51 של רגלים סדירים לתקוף את כפר בלסוויץ. הכפר הותקף כבר מוקדם יותר על ידי יחידות מהקורפוס של ברנדוט, אך הן נהדפו. הפעם, הצליחו הצרפתים לכבוש את הכפר. ההתקפה הייתה מוצלחת, בין היתר בגלל כיבוש רמת פראצן על ידי הקורפוס של סולט. הרוסים חששו מאיגוף ועל כן לא הגנו על הכפר כיאות.
לאן, מעודד מההצלחה, הורה לשתי הדיוויזיות שלו להתקדם, אך נתקל באש תותחים עזה שהפילה קורבנות רבים בשורותיו. למרות האש העזה, הצרפתים המשיכו להתקדם. הרוסים ערכו התקפת נגד והגיעו עד בלסוויץ שאיבדו זמן קצר קודם לכן, אך תגבורת צרפתית רעננה ייצבה את המצב והרוסים נהדפו.
מעט אחרי השעה שתים עשרה הייתה שדרתו של בגרטיון בנסיגה לכל אורך החזית. פרשיו של מירא הצליחו למוטט את פרשי בעלות הברית וחשפו את האגף הימני של הכוחות הרוסיים. הרוסים התארגנו בריבועים, אך כוחות חי"ר צרפתיים מהדיוויזיה של סישה הגיעו על מנת לתמוך בהסתערות הפרשים. ההתקפה המשולבת הצליחה מעבר למשוער והרוסים ספגו כ-2,000 אבדות ו-16 תותחים רוסים נהרסו.
באחת בצהרים ניסה בגרטיון לייצב חזית חדשה, בהישענותו על פונדק דרכים. בשלב זה הוא קיבל תגבורת משמעותית בדמותו של סרן אוסטרי שהביא עמו תריסר תותחים. התותחים האוסטרים הצליחו לבלום את ההתקפה הצרפתית והחזית באגף זה התייצבה. המצב בחזית נטה לטובת הצרפתים שספגו כ-2,000 אבדות לעומת 6,500 אבדות של בעלות הברית, שני שלישים מהם שבויים. בנוסף לכך, נאלץ בגרטיון לוותר על התקפה על גבעת סנטון ואף נסוג קילומטרים אחדים לאחור. עם זאת, המצב היה רחוק מהכרעה ולרוסים עדיין היו כוחות משמעותיים באזור. עמדתו הייתה חזקה מספיק על מנת להניע את נפוליאון לכתר את האגף הדרומי ולא את אגפו שלו. החיילים שהיו איתו הצליחו להינצל מכיתור ונסוגו לאחר הקרב בצורה מסודרת לעמדות חדשות.
ההתקפה הצרפתית
הכוחות הצרפתים הרעננים, שמנו שתי דיוויזיות מלאות (כ-17,000 חיילים), יצאו לכבוש את רמת פראצן. העלייה לרמה התבצעה ללא ירייה אחת. למשמע הידיעה הקשה, ניסה קוטוזוב לתגבר את מרכז המערך. הוא שלח רץ בהול לקולוורט ומילרדוביץ', לתגבור של 25 גדודים של חי"ר רוסי ופרשים רבים, אך היה זה מאוחר מדי. כשהגדודים הרוסיים המותשים מצעדות הלוך ושוב ופקקי התנועה של הבוקר ניסו לטפס בחזרה לרמה, הם ספגו אבדות כבדות ממטחי רובים של החי"ר הצרפתי שירה עליהם מלמעלה. הארטילריה הצרפתית של הקורפוס המשיכה את מלאכת החי"ר וזרעה מוות בקנה מידה עצום בשורות הרוסים. התקפת הנגד נכשלה.
כוחות רוסיים מעטים שהצליחו לבסוף לעלות לרמה, נפוצו לכל עבר על ידי התקפת נגד צרפתית. סולט פקד על סן-הילר לפרוס סוללה בת 12 תותחים טעונים בפגזי רסס בחיבור של הדיוויזיה שלו לדיוויזיה של ואנדאם. המטחים ניפצו את השורות הרוסיות שעמדו מולן. ואנדאם ניצל את הפרצה והתכונן להסתער לעבר היריב. לאחר מספר מטחים, יצאו הצרפתים להתקפת כידונים. הרוסים, שהמוראל אצלם התערער בשל הרעשת התותחים ומטחי הרובים, נסו על נפשם, ונסיגתם המבוהלת שיבשה את שורות החי"ר האוסטרי שעמד מאחוריהם. האוסטרים התחילו לנוס גם הם בעקבות הרוסים, תוך כדי הפקרת תותחיהם. התותחים לא נשארו מיותמים זמן רב, ונכבשו על ידי הרגימנט ה-24 של רגלים קלים.
בשעה 11 בצהרים הייתה כבר רמת פראצן בידיים צרפתיות. היחידות המעטות ששמרו עליה נסו בבהלה, וגם היחידות שניסו לתגברן הובסו. המצב של הצבא המאוחד היה בכי רע. למרות זאת, הניצחון עדיין לא היה בידיים צרפתיות, שכן יחידות רבות היו באגף הדרומי וקוטוזוב קיווה להשתמש בהם לכיבוש הרמה ולפרוץ את האגף הצרפתי. בנוסף לכך, נותרה לקוטוזוב העתודה הכללית של הצבא המאוחד: משמר הצאר, שמנה יחידות עלית רבות.
פיקוד בעלות הברית ניסה לכבוש בחזרה את רמת פראצן, כל עוד היא מוחזקת על ידי שתי דיוויזיות צרפתיות בלבד. חלקים מהשדרה השנייה של לנז'רון תקפו את הרגימנט הצרפתי ה-10 של רגלים קלים מהדיוויזיה של סן-הילר וכמעט הצליחו למוטט אותו, אך הוא ניצל על ידי תגבורת שהוחשה למקום על ידי מפקד הדיוויזיה.
כוחות רוסים נוספים הגיעו לזירה, אך גם טילבו קיבל תגבורת גדולה. הכוחות הרוסים נפוצו לכל עבר תוך כדי ספיגת אבדות חמורות מאוד – אחד הרגימנטים הרוסים נמחק לחלוטין מהמצבה, על 1,500 חייליו.
ואנדאם, שניצב צפונית לסן-הילר, פרס את שלוש החטיבות שלו לקווים והמשיך בהתקדמות. כוחותיו תקפו את השדרה הרביעית שהייתה מסופחת לקיסר אלכסנדר וקיסר פרנץ. הכדורים החלו להתעופף ליד המפקדה המלכותית, וקוטוזוב אפילו נפצע קל בראשו. הקיסרים החליטו שלא לסכן את עצמם ונסוגו לאחור.
בשלב זה החליט נפוליאון להעביר את מפקדתו קרוב יותר לזירת האירועים, ולהזיז את עתודותיו שכללו את המשמר הקיסרי ואת הגרנדירים של אודינו לרמה. גם הקורפוס של ברנדוט קיבל הוראה להתקדם. נפוליאון עדיין לא החליט אם לכתר את האגף הימני או השמאלי של בעלות הברית. נפוליאון הגיע בזמן שבו בעלות הברית הפעילו את עתודתן האחרונה: משמר הצאר וכמה יחידות עלית אוסטריות. המשמר הרוסי ניסה לכבוש את כפר בלסוויץ מוקדם יותר בבוקר, אך נהדף. למרות הפעילות הזו, היו רוב כוחותיו עדיין רעננים ולא ספגו אבדות. לאחר איבוד הרמה, התארגן המשמר מחדש מאחורי אחד היובלים, על מנת לתמוך בשדרה הרביעית החבוטה שנסוגה באותו כיוון.
נפוליאון הורה לוואנדאם לנצל את ההזדמנות ולצאת להתקפת נגד על המשמר, שניסה להתארגן להתקפה חדשה. ואנדאם ציית, אך תוך כדי התנועה חשף את אגפו השמאלי. קונסטנטין ביקש לנצל את ההזדמנות ושלח את פרשי המשמר להתקפה. עד מהרה גם המשמר הרגלי הצטרף להתקפה. גדודיו של הרגימנט הצרפתי ה-4 הסתדרו בריבוע וואנדאם החיש לאזור את הרגימנט ה-24, אך התגבורת אחרה את המועד – הקירסירים הרוסים טבחו בכ-200 צרפתים, ואפילו הצליחו לכבוש את הנשר של הרגימנט. היה זה הנשר היחיד שהצרפתים איבדו בקרב זה. הקירסירים של משמר הצאר לא עצרו את התקפתם והתנפלו בשצף קצף על הרגימנט ה-24, שהחל לנוס על נפשו יחד עם הרגימנט הרביעי.
הפער בחזית הדיוויזיה של ואנדאם נסתם על ידי התערבות המשמר הצרפתי – 3 אסקדרונים של גרנדירים רכובים ושני אסקדרונים של קלעים רכובים (Chasseurs à Cheval) התנגשו בפרשים הרוסים. הקרב היה שקול, עד אשר שלח הנסיך קונסטנטין את הקאבלרגארדים (חלקים מהמשמר שגויסו רק מקרב משפחות האצולה הבכירות) ואת משמר הקוזאקים.
מצב הפרשים הצרפתים היה בכי רע, אך ברגע זה הגיעו לאזור יחידות מהחטיבה של דרו ד'רלון מהקורפוס הראשון שהוסטה מנתיבה המקורי לכיוון סן-הילר על מנת לתגברו. התגבורת נתנה מרווח נשימה לפרשים הצרפתים וזמן להביא עתודות - 250 ממלוכים (למרות השם והמדים המזרחיים, רוב החיילים ביחידה היו צרפתים) ועוד שני אסקרדונים של קלעים רכובים מהמשמר הצטרפו לקרב. התגבורת לא הצליחה להתגבר על המשמר הרוסי המעולה והיה צורך להביא אסקדרון נוסף של גנרדירים רכובים לעזרתם. בסופו של דבר, נאלץ המשמר הרוסי, שהיה בנחיתות מספרית ניכרת, לסגת.
התמוטטות צבא בעלות הברית
מעט אחרי השעה שתיים בצהרים, נפוץ מרכז המערך של בעלות הברית לכל עבר, ורמת פראצן הייתה בשליטה מלאה של הצרפתים. כעת היה נפוליאון צריך להחליט אם לכתר את האגף הצפוני או הדרומי של בעלות הברית. אמנם האגף הצפוני של הרוסים ספג אבדות כבדות, אך בגרטיון הצליח לייצבו ולהקים עמדות הגנה טובות. בנוסף לכך, בגרטיון נסוג כברת דרך ארוכה והיה קושי לוגיסטי לכתר אותו. האגף הדרומי, לעומת זאת, היה נתון בלחימה עזה וכבר היה מכותר חלקית מלפניו על ידי כוחותיו של דאבו. בנוסף לכך, נתיבי המילוט של החיילים שהוצבו כאן היו משובשים יותר. השיקולים הללו הכריעו, ונפוליאון החליט לכתר את האגף הדרומי.
הצרפתים, שעמדו החל משעות הבוקר מול הרוסים והאוסטרים באגף, יצאו להתקפה כוללת. פריאן שלח את הרגימנט ה-23 ביחד עם מה שנותר מהרגימנט ה-48 וכוחות נוספים ששרדו את ההתקפה של בעלות הברית. הצרפתים הצליחו לכבוש בחזרה את סוקולניץ ואת הטירה הסמוכה לכפר. ההתקפה החדשה תפסה את בעלות הברית לא מוכנות, אף כי כבר ידעו על הצרפתים המאיימים על אגפם. הפיקוד העליון באגף איבד מזמן את הקשר עם כוחותיו, ושאיפתם היחידה של המפקדים בשטח הייתה נסיגה. הם ניסו לסגת בכיוונים שונים. קבוצה אחת בפיקודו של לנז'רון שכללה את הרגימנט ה-8 של הייגרים ורגימנט רגלים סדירים של הרוסים הצליחה לסגת דרומה. קבוצה שנייה שכללה רגימנט חי"ר וחלקים גדולים מרגימנט חי"ר קל נאלצה לסגת בכיוון צפון מערב, ממש לעבר הנקודה שלכיוונה ירדו הכוחות הצרפתים מרמת פראצן; רוב הקבוצה הזו לא שרדה. קבוצה גדולה אחרת שכללה שלושה רגימנטי חי"ר תחת פיקודו של פשיבישבסקי ניסתה לנוס צפונה לכיוון משוער של השדרה הרביעית, אך נתקלו בכוחות צרפתים גדולים ונאלצו לסוב מזרחה לכיוון סוקולניץ ובסופו של דבר נכנעה לצרפתים.
האגף של בעלות הברית התפרק לחלוטין. לחימה ספורדית נמשכה פה ושם, אך לא היה כל תיאום בין הכוחות השונים, ורובם ככולם ניסו לנוס על נפשם. נפוליאון, שרצה להביא כליה על הצבא המאוחד, פקד לסגור את נתיב הבריחה העיקרי שנותר לבעלות הברית שעבר דרך כפר אוז'סט מרקט בחלקו הדרום-מזרחי של שדה הקרב. בינתיים, הצליחו בעלות הברית לייצב קו הגנה רעוע באזור הכפר, והקימו סוללה חזקה שכללה כמה עשרות תותחים. התותחים הפריעו לצרפתים לפתח את המרדף ונתנו מעט זמן לכוחות הנסוגים. בסופו של דבר הצליחו הצרפתים להגיע לכפר. התותחנים התנגדו עד הרגע האחרון, אך ללא תמיכת חי"ר הוכרעו בקלות על ידי הצרפתים.
כך נסגר נתיב הבריחה הטוב ביותר, ובעלות הברית ניסו לנוס דרומה לעבר עיקול נחל גולדבך הקפוא. נפוליאון הורה לדיוויזיית הדרגונים השלישית של גנרל בויה לחסל את מה שנותר מהאגף האוסטרו-רוסי, אך האחרון היסס והחמיץ את ההזדמנות להסתערות. נפוליאון רתח מזעם, ושלח במקום הגנרל את מושל פריס בראש חטיבת פרשים אחרת. ההתקפה לא עלתה יפה בגלל כמה תותחים רוסים שהצליחו להסתתר בקיפולי הקרקע. למרות הכישלון, המצב של האגף הזה היה בכי רע.
אחרי נפילת אוז'סט מרקט, החליט בוקסוודן, מפקד האגף של בעלות הברית, לסגת לכיוון הגשר האחרון שנותר באזור מעל נחל ליטווה. הגשר עמד על תלו והגנרל וקציני מטהו הצליחו לעבור, אך התותח שחצה אחריהם היה כבד מדי לגשר העץ. הגשר נשבר והתותח צלל למטה. איבוד הגשר הקשה מאוד על צוותי התותחים שנאלצו כעת לסמוך על הקרח שכיסה את הנחל שיחזיק את משקל תותחיהם. הם ניסו לחצות את הנחל בנקודה שבו הוא היה צר ולשון אדמה ארוכה יצרה מעין גשר יבשתי, אך פגיעה מוצלחת של פגז צרפתי בקרון עמוס פגזים הציתה שרפה רבתי והנתיב נחסם. בלית ברירה, נאלצו התותחנים של בעלות הברית לרדת לקרח. נפוליאון, שלא רצה לתת להם לסגת, הורה לתותחניו לירות על הקרח במטרה לשבור אותו. פגזי הברזל הכבדים פערו חורי ענק בקרח, שלא היה עבה בלאו הכי, ורוב התותחנים, על תותחיהם, אבדו בקרקעית הנחל הקפוא. גם הרגלים שניסו לחצות את הנחל על גבי הקרח הופגזו קשות, וגם הם ספגו אבדות רבות בניסיונם לברוח דרך הנחל הקפוא.
לאחר הניצחון, נטה נפוליאון להתרברב על מאורע זה, וטען שלא פחות מ-20,000 רוסים ואוסטרים נספו בנקודה זו. אמנם, נראה כי מספר זה מוגזם, וככל הנראה האבדות, אף שהיו כבדות, לא עלו על 2,000 הרוגים וכ-40 תותחים. היריות האחרונות הסתיימו בערך ב-4 וחצי בצהרים. הקרב נמשך כ-10 שעות וחצי, מהרגע שבו החלו כוחות בעלות הברית את תנועתם לכיוון כפר טלניץ בשעה 6 בבוקר, ועד תבוסתם המוחלטת. החשיכה שירדה מוקדם בעונה זו של השנה חסכה מבעלות הברית המותשות את המרדף של הפרשים הצרפתים.
תוצאות הקרב
הצרפתים ספגו כ-9,000 נפגעים וצבא בעלות הברית ספג כ-27,000 אבדות. הרוסים נסוגו מאוסטריה, והאוסטרים חתמו על חוזה פרסבורג (26 בדצמבר 1805) שבו ויתרו על שטחים ניכרים לטובת צרפת ושבעקבותיו בוטלה האימפריה הרומית הקדושה.
קרב אוסטרליץ נקרא גם "קרב שלושת הקיסרים" משום שהשתתפו בו נפוליאון קיסר צרפת, אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה, ופרנץ הראשון קיסר אוסטריה.
תפקודן של בעלות הברית
בעלות הברית עשו כמה שגיאות טקטיות חמורות בתוכניתן. הטעות העיקרית הייתה בקנה מידה אסטרטגי: במקום להקשיב לעצתו של קוטוזוב ולהמתין לתגבורות שהיו אמורות להגיע תוך פרק זמן קצר והיו עוזרות להביס את נפוליאון, החליטו בעלות הברית לתקוף אותו מיד. אחד הגורמים להחלטה הלא-נבונה היה מודיעין לקוי: בעלות הברית חשבו שלנפוליאון רק 50,000 חיילים לעומת 85,000 שהיו להם. לאמתו של דבר, לנפוליאון היו כ-73,000 חיילים בקרב זה, והיתרון המספרי של בעלות הברית לא היה מכריע.
טעויות טקטיות רבות העיבו על התמרונים של בעלות הברית. הטעות העיקרית הייתה הירידה מרמת פראצן מבלי להשאיר בה כוחות כלשהם. טעות אחרת הייתה בהתקפה באגף הדרומי. בעלות הברית רצו לקפל את האגף הזה של נפוליאון, אך השתמשו בכוחות גדולים מדי. 50,000 חיילים התקשו לתמרן בשטח הצר והנתיבים המצטלבים של השדרות השונות שיבשו מאוד את תנועתן. כתוצאה מכך, הן תקפו בכוחות מעטים מדי נקודות מבוצרות ובמקום להסתער עם כל הכוחות שעמדו לרשותן, תקפו בכל פעם רק עם חלק קטן מהכוח.
בנוסף לכך, התיאום בין השדרות התוקפות היה לקוי. טכנולוגיית האיתות בעת ההיא הייתה לקויה ביותר ולרוב הסתמכו על רצים רכובים שיעבירו את הפקודות מהפיקוד העליון לכוחות. בגלל המרחק הרב שבין המפקדה לחזית, היה עיכוב ניכר בין הרגע שבו ניתנה הפקודה ועד הרגע שבו הכוחות החלו את תנועתם. כתוצאה מתדריך לקוי, הכוחות לא היו בנויים לשינויים בתוכנית המקורית וקרסו ברגע שהיא השתבשה.
האגף הצפוני של בעלות הברית הצליח לשמור על מבנהו, למרות הניצחון הצרפתי בזירה זו. בגרטיון הצליח לסגת תוך כדי שמירה על הסדר ומרבית חייליו שרדו את הקרב. הסיבה לכך היא עצמאותו של המפקד בזירה, שלא היה כבול בפקודות שהיו בלתי ניתנות לביצוע ולא חשש ליזום מהלכים משלו כשראה שהמצב בכי רע.
המשמר של הצאר הרוסי תִפקד בצורה נפלאה, וכמעט שהצליח לכבוש את רמת פראצן בחזרה, אך נהדף על ידי כוחות צרפתים עודפים מהקורפוס הרביעי והעתודה הכללית (סך הכול כ-30,000 צרפתים לעומת כ-8,000 עד 10,000 רוסים). למרות הכישלון, הצליח המשמר להרוויח זמן יקר, והציל לפחות חלק מהכוחות של בעלות הברית מכליה מוחלטת.
תפקודם של הצרפתים
הצרפתים, לעומת בעלות הברית, הפגינו כושר הסתגלות גבוה לשינויים בתוכנית. נפוליאון לא כבל את ידיו בתוכנית נוקשה, ושינה אותה כמה פעמים תוך כדי הקרב. השינוי הראשון היה תגבור האגף הדרומי. השינוי העיקרי בא ברגע שבו הצרפתים השתלטו על רמת פראצן, הואיל ונפוליאון היה צריך להחליט איזה אגף לכתר.
החיילים הצרפתים היו טובים יותר מאשר יריביהם האוסטרים והרוסים (למעט המשמר של הצאר). עדיפות זו הושגה בחודשים ארוכים של אימונים במחנות. גם התיאום בין הכוחות היה טוב בהרבה. לפני הקרב הורה נפוליאון להקים עמדות תצפית ואיתות שקיצרו באופן משמעותי את הזמן שלקח לשדריו להגיע לכוחות בשטח. בנוסף לכך, ואולי חשוב מכול, מפקדי הקורפוסים הצרפתים היו עדיפים לאין שיעור על יריביהם האוסטרים והרוסים. השימוש הנבון בכוחות הדלים בחזית הדרומית, אִפשר לדאבו להחזיק את האגף עם כוח קטן פי חמישה מהכוחות שניצבו מולו. גם בצפון, הצליח לאן, שלא נהנה מיתרון מספרי, להכות את בגרטיון שוק על ירך והסיג אותו לאחור. סולט הצטיין בתזמון ההתקפה שלו על רמת פראצן, ומפקדי הדיוויזיות שלו הצליחו להדוף את התקפות הנגד של בעלות הברית ולרדת לאחר מכן דרומה ולכתר את האגף הימני של בעלות הברית.
הקרב בראי ההיסטוריה
קרב אוסטרליץ נחשב לאחד מקרבות המופת של העת החדשה. מונים אותו יחד עם קרב קאנאי, קרב גאוגמלה וקרבות בולטים אחרים, לציון מחשבה טקטית מזהירה והשמדה מוחלטת של צבא היריב. בקרב התבטאו שיא יכולתו של נפוליאון כמצביא וכישורי צבאו, ובזכותו נכנס נפוליאון לדפי ההיסטוריה כאחד מגדולי המצביאים.
הקרב היה נקודת מפנה בתולדות אירופה, וכתוצאה מכך – בתולדות העולם. הוא הביא לחתימת חוזה פרסבורג שבמסגרתו פורקה האימפריה הרומית הקדושה, שהייתה קיימת כ-1,000 שנה מאז כוננה על ידי קרל הגדול בראשית ימי הביניים. בנוסף לכך הקטינה התבוסה האוסטרית המוחצת את השפעת האימפריה על מדינות גרמניה הקטנות. תבוסה זו, שממנה התקשו האוסטרים להתאושש, הייתה אחת הסיבות לאיחוד גרמניה, שישים וחמש שנה לאחר הקרב.
במלחמה נוספת, ב-1809, ניסתה האימפריה האוסטרית להחזיר את השטחים שאבדו לה, אך המכה שספגה בקרב אוסטרליץ ערערה את יסודות האימפריה, ולמרות הגיוס הנרחב לא עמד לאוסטרים כוחם משכבר הימים והם נאלצו לחתום על הסכם מביש נוסף. בסופו של דבר הובס נפוליאון בקרב ווטרלו ב-1815, ובקונגרס וינה קיבלה אוסטריה בחזרה חלק מנחלותיה, אך מעולם לא חזרה לעמדת הבכורה שהייתה לה לפני תבוסה זו.
הניצחון הצרפתי המוחץ הפיח רוח חדשה בשינויים שחלו בחברה האירופאית עם המהפכה הצרפתית. בעוד שלפני 1805 ניסו הצרפתים להגן על מדינתם מהפלישות הזרות (למעט המסע של נפוליאון בארץ ישראל ובמצרים), הרי שאחרי הקרב הפכו הצרפתים לאדוני אירופה. אמנם המונרכיות הישנות לא מיהרו להיכנע, ומיד עם סיום מלחמה זו נלחם נפוליאון שוב ברוסים (שכרתו ברית עם הפרוסים), אך כוחה של פרוסיה נותץ בקרב ינה ובאאורשטדט.
מדי כמה שנים משוחזר הקרב על ידי חובבי היסטוריה צבאית שעורכים קרב דמה במישורי אוסטרליץ. בשנת 2005 נחגגו 200 שנה לניצחון, והמארגנים יזמו פרויקט גדול שבמסגרתו התאספו חובבי ההיסטוריה הצבאית בשדה הקרב, לבושים במדים הישנים, והציגו לראווה את התמרונים של הקרב.
כיכר אזאדי
כיכר אזאדי (לשעבר: מגדל שהיאד; בפרסית: میدان آزادی) היא כיכר עירונית הנמצאת בכניסה לבירת איראן, טהראן. במרכז הכיכר נמצא מגדל אזאדי, שהוקם ב-1971 לכבוד חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית על ידי השאה האחרון של איראן, מוחמד רזא שאה פהלווי.
הכיכר הייתה קרויה עד המהפכה האיראנית ב-1979 "כיכר שהיאד" וזאת לכבוד מלכי פרס ולציון הישגיה של שושלת פהלווי. הכיכר הייתה מקום בו נערכו הפגנות רבות במהלך המהפכה ועד היום, איראנים רבים חוגגים את יום השנה למהפכה האיראנית, ה-12 בדצמבר בחגיגות שנערכות בכיכר. אחד מאולמות הקונצרטים המפורסמים בטהראן נמצא בכיכר.
בצמוד לכיכר קיימת תחנה של הרכבת התחתית של טהראן.
עיצוב ואדריכלות
שטחה של הכיכר הוא כ-50,000 מ"ר וזוהי הכיכר הגדולה ביותר בטהראן והשנייה בגודלה באיראן כולה.
במרכז הכיכר, שוכן מגדל אזאדי, שגובהו כ-46 מטרים. המזרקה ששוכנת בכיכר מעוצבת בהשראת גנים איראניים עתיקים והשיפוע של הכיכר תוכנן בקפידה, כדי לסייע להשקיה יעילה יעילה של הצמחייה באזור. לדבריו של אדריכל מגדל אזאדי, חוסיין אמאנאת "העיצובים בכיכר אשר יוצרים את הגנים והערוגות נוצרו בהשראת עיצוב הפנים של מסגד שייח' לוטפאללה".
רולינג סטון טופ 100
רולינג סטון טופ 100 (באנגלית: Rolling Stone Top 100) היה מצעד שירים אמריקאי, שהתפרסם מדי שבוע על ידי מגזין הרולינג סטון. מצעד השירים הסתמך על מכירות שירים דיגיטליות, תוך הסתמכות על הזרמות מדיה מרשתות סטרימינג שונות. בנוסף לכך, המצעד לא הסתמך על נתוני רדיו, בשונה ממצעד הבילבורד הוט 100.
השיר הראשון שהגיע למקום הראשון ברולינג סטון טופ 100 היה "Old Town Road" של הראפר האמריקאי ליל נאז X.
המצעד, כמו גם שאר המצעדים שהופעלו על ידי רולינג סטון, הופסקו להתפרסם ב-28 באוקטובר 2021.
בית הספר לטוב ולרע
הרומן פורסם לראשונה בארצות הברית ב-14 במאי 2013, בהוצאת "HarperCollins", ובהמשך זכה לחמישה רומני המשך ועובד לסרט בהפקת "נטפליקס" בשם "בית הספר לטוב ולרע". הרומן זכה לביקורות חיוביות, ששיבחו את שנינותו וייחודיותו.
עלילה
סופי ואגתה הן חברות טובות הגרות בכפר גבלדון. הן שונות זו מזו לחלוטין: סופי היא נערה יפהפייה הנרתמת לביצוע מעשים טובים וחולמת להיות נסיכה מהאגדות. לעומתה, אגתה היא נערה קודרת שגרה בבית קברות ומגדלת חתול רצחני.
כל ארבע שנים נחטפים שני ילדים מן הכפר לבית הספר לטוב ולרע – אחד הילדים נחטף לבית הספר לטוב והשני לבית הספר לרע. בבתי הספר, הילדים מוכשרים להישרדות באגדות, שנכתבות על ידי העט המספר. סופי ואגתה נחטפות שתיהן לבתי הספר, אך בעת החטיפה מתרחשת טעות נוראית: סופי מוצאת את עצמה בבית הספר לרע, ואילו אגתה מוצאת את עצמה בבית הספר לטוב.
אגתה מבינה שכדי לחזור לביתה, סופי מוכרחה להשיג נשיקת אמת מהנסיך שלה, טדרוס. טדרוס הוא הבן של המלך ארתור המפורסם והשליט העתידי של ממלכת קמלוט. בינתיים סופי מתאהבת בו. אגתה דוחקת בסופי לנשק את טדרוס במהירות האפשרית, אך סופי מסרבת מכיוון שמאמינה שמקומה הוא בבית הספר לטוב, ולא בגבלדון.
אל מבחן היער המכושף נשלחים תלמידים מצטיינים כל שנה, ולרוב אף אחד לא שורד עד סיומו. לפעמים רק תלמיד אחד, אבל זה כמעט ולא קורה. סופי וטדרוס מתאהבים ומחליטים לצלוח את המבחן ביחד. אך בשעת אמת, אגתה מתגנבת למבחן, שומרת על סופי ועם זאת מצילה את טדרוס דקות ספורות לפני סיום המבחן, במקום סופי.
באותם רגעים, טדרוס מבין שסופי אינה נסיכתו ומתחיל להתאהב באגתה. סופי חולמת בלילות על האויב המושבע שלה ומשוכנעת שזהו טדרוס. לכן, היא משחיתה את בית הספר לטוב ומחבלת בפעילותו. בו בזמן, אגתה וטדרוס מתקרבים ומתאהבים.
מועד קרקס הכישרונות קרב, ובו כל שנה מציגים התלמידים את כישרונותיהם עד שנבחר התלמיד בעל הכישרון המרשים ביותר. כאשר סופי עולה להציג את כישרונה, טדרוס מזמין את אגתה לנשף וכך עושים גם כל שאר הבנים מבית הספר לטוב. סופי מתרגזת ומשסה בכל הנוכחים את כישרונה – זימון חיות פראיות על ידי שירה מצמררת. בשל כך, סופי מוכתרת לתלמידה בעלת הכישרון המוצלח ביותר וכל התלמידים בורחים מהאולם.
אגתה בורחת מהמגדל, מגלה את הנשף שערכו תלמידי בית הספר לרע, ומצטרפת אליהם. טדרוס סבור כי אגתה בגדה בו ובבית ספרו ומאיים להרוג אותה. סופי מצילה את אגתה, ומלחמה פורצת בין בתי הספר.
יוסף חנני
יוסף חנני (8 בדצמבר 1908 - 18 באפריל 1988) היה סופר ומחנך.
בית הספר לטוב ולרע
ביקורות
הספר זכה לביקורות חיוביות רבות, בשל המתח והחידתיות שמאפיינים אותו ובעיקר בשל יכולתו להחיות את סיפורי האגדות הישנים והמוכרים. בנוסף, הספר זכה לאהדת הקוראים עקב צורת כתיבתו הייחודית והאינטליגנטית, שמשלבת אגדות קלאסיות עם עלילת פנטזיה יוצאת מן הכלל ושפה אנרגטית.
יוסף חנני
ביוגרפיה
חנני נולד בווילנה למנחם ורבקה, אח למשורר גרשון חנוביץ' ולסופר הילדים ישראל חנני, ולמד בגימנסיה תרבות בעיר. במלחמת העולם הראשונה נדד עם משפחתו לחרקוב ולסיביר. לאחר מכן חזר לווילנה להמשך לימודיו. בשנת 1925 עלה עם בני משפחתו לארץ ישראל והחל לעבוד בפרדסי פתח-תקוה. במקביל, למד חנני בבית המדרש העברי למורים בירושלים. לאחר סיום לימודיו עבד כמורה בחדרה, בהולנד כשליח החלוץ, ובפתח תקווה. הוא ייסד את בית הספר של מפעל החשמל בנהריים. בהמשך הוא ניהל בתי ספר, שימש מפקח על בתי הספר בתל אביב, הרצה למחנכים במקצוע ספרות עברית וכללית.
לאורך השנים כתב חנני עשרות ספרים, ייסד וערך במשך שנים רבות את הקובץ הספרותי "קטיף", הרצה על ספרות ברחבי הארץ והיה חבר ועד אגודת הסופרים העברים ומועצת הסופרים. היסוד הדומיננטי ביצירתו הוא המאבק בסבל. האדם, בכל חולשתו, נכשל ונענש. הרקע לסיפוריו הם חיי היישוב בארץ משנות השלושים ואילך. המקומות שבהם מתרחשים הסיפורים הם ירושלים, פתח-תקוה ויישובים אחרים. ביצירות השונות משתקף המאבק בין האידיאלים לעולם המעשה, ובין חיי אושר והתרוממות רוח לבין יאוש ובדידות.
בית הספר לטוב ולרע
עיבוד קולנועי
זמן קצר לאחר יציאתו לאור, רכשה סרטי יוניברסל את זכויות העיבוד הקולנועי. בשנת 2020 הודיעה נטפליקס שתוציא עיבוד קולנועי לרומן, בבימויו של פול פייג. סופיה אן קרסו וסופיה ווילי לוהקו לתפקידים הראשיים בדצמבר 2020. בנוסף, שרליז ת'רון, קרי וושינגטון, לורנס פישבורן ומישל יאו, לוהקו לתפקידים משניים בסרט. ב-19 במרץ 2021 הוכרז שג'יימי פלטרס יגלם את טדרוס וקיט יאנג יגלם את רפאל. ב-24 במרץ 2021 נחשף כי ארל קייב יגלם את הורט. הצילומים מתקיימים באולפני בלפסט הארבור בצפון אירלנד. העיבוד מתוכנן לצאת להפצה במהלך שנת 2022.
יוסף חנני
ביוגרפיה
כך למשל נתן גליק, גיבור הרומן "המחלל ממאה שערים", נושא שאת מזמורי תהילים ומתעמק בגמרא. לצורך פרנסה הוא כורך ספרי קודש. לאחר שקיבל מעט כסף, החלה החומריות להשתלט עליו וחייו מידרדרים. הוא מסכים לנישואי בתו להרפתקן פיננסי אך החתן זונח את משפחתו. הוא מאבד את מאור עיניו כתוצאה מתאונה ומקבל את גזר הדין כעונש על שרדף אחר חיי הזוהר. אותו קסם של חיים חומריים ונוצצים מכשיל את בלהה, גיבורת הרומן "בעול הכיבוש". מזל, גיבורת הרומן "מזל", רואה את חלום חייה בחברה האשכנזית, השונה ממוצאה הספרדי וסובלת גם היא בשל היגררותה אחר החומריות.
חנני נישא לחסיה, מורה ירושלמית, ולשניים נולדו שני בנים: הפרופסור לפיזיולוגיה מנחם חנני, וד"ר אורי חנני.
יוסף חנני נפטר ב-18 באפריל 1988. על שמו נקראים רחובות בפתח תקווה ובכפר סבא.
משרד ההגנה (סלובניה)
משרד ההגנה של רפובליקת סלובניה (בסלובנית: Ministrstvo za Obrambo או בראשי תיבות MORS) הוא משרד בממשלה הסלובנית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של סלובניה. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים של סלובניה, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לראש הממשלה. ראש המטה הכללי מדווח ישירות לשר.
מרג'ן סרץ' מתנועת החירות מכהן כשר ההגנה מאז 1 ביוני 2022.
20 (אלבום של TLC)
20 הוא אלבום הלהיטים השלישי של להקת הבנות האמריקאית TLC. אלבום הלהיטים יצא לאור ב-15 באוקטובר 2003, על ידי חברות התקליטים אפיק רקורדס ולה-פייס רקורדס. אלבום הלהיטים הזה יצא לרגל ציון של יותר מ-20 שנות פעילות ללהקה וגם לרגל יציאת הסרט הדוקומנטרי שלהן "CrazySexyCool: The TLC Story", בערוץ VH1 אשר הושפע משירי האלבום.
אלבום הלהיטים הגיע למקום ה-12 במצעד הבילבורד 200.
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-12 במצעד הבילבורד 200 ונשאר במצעד במשך שישה שבועות מה שהפך אותו לאלבום הלהיטים של הלהקה שהגיע הכי גבוה במצעד. במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ האלבום הגיע בשיאו למקום הרביעי.
סולימני
סולימני, סלימאני או סולימאני הוא שם משפחה פרסי המבוסס על שמו של המלך שלמה.
עקיצה ב-60 שניות
עקיצה ב-60 שניות (אנגלית: Gone in 60 Seconds) הוא סרט פעולה אמריקאי בכיכובם של ניקולס קייג', ג'ובני ריביסי ואנג'לינה ג'ולי אשר מבוסס על להיט קולנועי משנות השבעים. הסרט החדש בבימויו של דומיניק סנה, יצא לאקרנים בשנת 2000.
עלילה
ריינס ממהר לגבש צוות משותפיו לשעבר לפשיעה, אליהם הוא מצרף את צוותו הבלתי מנוסה. כדי להימנע מכישלון בידי המשטרה מחליטים אנשי הצוות לגנוב את כל המכוניות בלילה אחד, כדי להקשות על המשטרה להגיב בזמן. בלשי המשטרה מסתמכים על מידע מודיעיני לפיו ריינס מתכנן לגנוב מכוניות מרצדס לצורך ה"ג'וב", לאחר שגילו כי השיג מפתחות מיוחדים המאפשרים את פתיחתן. ריינס מזהה את המעקב ובמקום זאת גונב את המכוניות ממגרש העיקול של המשטרה - אותן מכוניות אשר נגנבו על ידי קיפ וצוותו והוחרמו על ידי המשטרה.
הבלשים המתוסכלים פושטים על זירות בהן שהה הצוות ומוצאים לבסוף את רשימת המכוניות שעליהם לגנוב. הם מתרכזים במכוניות הנדירות ביותר ולבסוף מתמקדים בפורד מוסטנג שלבי GT-500, אשר לפי רשומות המשטרה ישנו דגם אחד בלבד באזור השוד. המשטרה מאתרת את מכונית המוסטנג כאשר ריינס מנסה לפרוץ אליה. בין ריינס למשטרה מתפתח מרדף מכוניות מהיר עד אשר ריינס מצליח לחמוק מהם, אך במחיר איחור של 12 דקות לזמן שהקציב קליטרי, ובנזק למוסטנג.
קליטרי מורה להרוג את ריינס כעונש על האיחור והנזק שספגה המוסטנג, אך הוא ניצל בזכות קיפ ואנשי הצוות שהרכיב. ריינס רודף אחרי קליטרי ולבסוף מפילו מגובה רב למותו. בלשי המשטרה מחליטים להניח לריינס לאחר זה הציל אחד הבלשים מקליטרי. הסרט מסתיים בחגיגת הצוות על עמידתם במשימה וקיפ מעניק לריינס את מכונית המוסטנג כמתנה.
מכוניות
אלמנט מרכזי בסרט הוא, באופן מובן, המכוניות השונות. בין המכוניות שגיבורי הצוות גונבים מספר רב של מכוניות יוקרה וספורט, חלקן נדירות.
Begin Again
Begin Again (בעברית: לְהַתְחִיל מֵחָדָשׁ) הוא שיר שנכתב והוקלט על ידי הזמרת האמריקאית טיילור סוויפט לאלבום האולפן הרביעי שלה, Red. סוויפט הפיקה את השיר יחד עם ניית'ן צ'פמן ודן האף. בתחילה פורסם השיר כסינגל שיווקי ב-25 בספטמבר 2012 על ידי ביג משין רקורדס, השיר שימש כסינגל השני מהאלבום ב-1 באוקטובר 2012. "Begin Again" הוא שיר בסגנון קאנטרי, כאשר התוכן המילולי עוסק בלהתאהב בשנית לאחר מערכת יחסים כושלת.
השיר זכה לשבחים רבים על ידי מבקרי המוזיקה, כאשר רבים מהם החמיאו על כתיבתה ושיבחו על חזרתה לסגנון הקאנטרי עבור סגירת האלבום. השיר מלווה בקליפ שבוים על ידי פיליפ אנדלמן, אשר גם ביים את הקליפ "Safe & Sound" של סוויפט. "Begin Again" היה להצלחה מסחרית, וזה הפך אותו לשיר השני של סוויפט מתוך אותו אלבום שהגיע לעשירייה הפותחת במצעדים של קנדה וארצות הברית, כאשר לפניו ממוקם "We Are Never Ever Getting Back Together", שדורג במקום השביעי והרביעי בהתאמה. השיר זכה בתואר פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA). השיר אף מועמד לפרס גראמי לשיר הקאנטרי הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-56.
תקציר
הסרטון מתחיל עם סוויפט עומדת על גשר תוך התבוננות מהורהרת על פני המים, במחשבות על אהבתה האבודה. לאחר מכן היא מטיילת לאורך האיל דה לה סיטה בפריז, כאשר היא לבושה בשמלה אדומה עם פרח לבן ויושבת ליד נהר הסיין (seine). הקליפ עורר בעיני רבים צורך להשוות אותו לשיר "Someone like You" של הזמרת אדל וכן לשיר אחר של סוויפט "Back to December". לאחר מכן היא רוכבת על אופניים במורד רחוב מרוצף, כאשר היא מרכיבה משקפי שמש. היא הולכת לעשות קניות, ומודדת בגדים חדשים, שמשולבים עם סצנות של סוויפט כאשר היא שרה לאדם העומד מולה. בבית קפה תוך כדי לגימת המשקה שלה, את תשומת הלב שלה ניצבת לאדם הצרפתי שאליו היא דיברה קודם. הוא מחל לצלם אותה עם מצלמת ה-Leica M שלו. לאחר מכן הם מנהלים שיחה, צוחקים ומצחקקים זה על זה. בהמשך מוצגים קטעים בהם נראית סוויפט יושב בפארק וטועמת מאפה. מוצגת גם סצנת הליכה מהירה על יד הסיין. הקליפ מסתיים כאשר השניים הולכים זה לצד זה, כך שסוויפט מאפשרת לעצמה "להתחיל שוב".
ביקורות
במגזין אנטרטיינמנט ויקלי כינו את הסרטון "עוד קלאסיקה מתוקה של סוויפט" וכתבו: "אף על פי שהחבר שלה לא צוחק מהבדיחות שלה ומשעמם אותה עם סיפורים על משפחתו בחג המולד כאשר צופה בסרטים מסורתיים, היא מוצאת את הפתרון האולטימטיבי: לשוטט ברחובות פריז, ולצחוק עם בחורים נאים בבית קפה. זה יופי של קליפ, אבל קצת מנומנם. כמו כן, יש משהו בטענה שהוא מזכיר את 'Back To December' — ייתכן שאלו הצבעים, או האווירה המדוכדכת?".
רודולף סוידרסקי
קריירה
סוידרסקי סיים במקום שישי בתחרות אייזך 1896, מקום שני באנברג 1897, מקום 7-8 בברלין ומקום 3–6 באמסטרדם. התבלט בשנת 1900 כאשר זכה בתחרות מינכן. לאחר מכן שיחק במספר תחרויות חזקות.
בשנת 1902 חלק מקום 7–8 בתחרות הנובר, אותה ניצח דוד ינובסקי, ב-1903 היה במקום השמיני בתחרות וינה בה ניצח מיכאל צ'יגורין, ב-1904 מקום שישי בתחרות מונטה קרלו שבה ניצח גזה מארוצי. ב-1904 חלק מקום ראשון-שני עם פרנק מרשל בתחרות נוספת במונטה קרלו ומקום 1–3 משותף עם קורט פון ברדלבן וקרל שלכטר בתחרות קובורג.
בשנת 1905 חלק מקום רביעי-חמישי בתחרות שוינגן בה ניצח מרשל, ומקום שני בתחרות ברמן בה ניצח לאו פליישמן. בשנת 1906 מקום 13 בנירנברג בה ניצח מרשל וחלק מקום 12–13 בתחרות אוסטנד שם ניצח שלכטר. ב-1907 מקום 17 בתחרות אוסטנד בה ניצחו במשותף עקיבא רובינשטיין ואוסיפ ברנשטיין. ב-1908 מקום 12 בווינה בה ניצחו אולדריך דוראס, מארוצי ושלכטר, הגיע למקום ה-14 בתחרות דיסלדורף בה ניצח מרשל ובמפתיע ניצח בתחרות לייפציג בשנת 1909.
התאבד זמן קצר לפני יום הולדתו ה-31 משום שלכאורה לא היה מסוגל להתמודד עם ניתוח אותו היה צריך לעבור.
גרשון אבנר
גרשון אבנר (5 בנובמבר 1919 – 22 בינואר 1991) היה דיפלומט ישראלי ומזכיר הממשלה.
ביוגרפיה
גרשון אבנר נולד בי"ב בחשוון התר"פ בשם גונטר הירש לארתור הירש ולאלזה (עליזה) לבית דויטש בברלין שבגרמניה. אביו היה הבעלים של מפעל מצליח לייצור עניבות, אולם שילוב של גילויי אנטישמיות וציונות הביאו אותו לסגור את המפעל ולעלות עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1933.
אבנר התקבל לכתה הרביעית בבית הספר הריאלי העברי בחיפה. הוא הדריך בשבט הצופים "משוטטי בכרמל", היה ספורטאי מצטיין ושיחק כשוער בנבחרת בית הספר. עם חבריו לספסל הלימודים נמנו חיים לסקוב, לימים הרמטכ"ל החמישי של צה"ל, ומאיר בר-רב-האי לימים עו"ד מפורסם בחיפה. בשנת 1935 הצטרף ל"הגנה" והשתתף כנוטר בשמירה על יישובים יהודיים באזור חיפה והקריות. בבית הוריו שבהדר הכרמל הוסתרו כלי נשק של ההגנה ב"סליק" שנבנה במיוחד למטרה זו.
בסיום לימודיו בבית הספר הריאלי, כבוגר מחזור י"ט תרצ"ח 1937/38, נשלח על ידי אביו ללימודים באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה, למרות בקשתם של אורד וינגייט ויעקב דורי שיישאר בארץ ישראל ויצטרף לפלוגות הלילה בפיקודו של וינגייט.
מזריטש
מֶז'יריטש (ביידיש: מעזשיריטש; באוקראינית: Великі Межирічі, וליקי מז'יריצ'י; בפולנית: Międzyrzecz korecki, מיינדזיז'ץ' קורצקי) היא עיירה באוקראינה, כ-19 ק"מ ממערב לקורץ וכ-40 ק"מ ממזרח לרובנו. בפי היהודים נהגה שמה בנוסף גם כ"מזריטש" ולכן כונתה גם בשם "מזריטש גדול" להבדילה מן העיירה הפולנית מיינדזיז'ץ פודלסקי, שגם שמה בפי היהודים היה מזריטש.
גרשון אבנר
ביוגרפיה
בשנת 1938 נסע לשנת מכינה, שלאחריה התקבל לאוניברסיטת אוקספורד. בנוסף ללימודי פוליטיקה, פילוסופיה וכלכלה (תואר ראשון ושני), החל אבנר לעסוק בהסברה ועשיית נפשות למפעל הציוני. בשנת 1942 נבחר לנשיא ה"אוקספורד יוניון", מועדון הדיונים (דיבייט) המפורסם והיוקרתי בעולם, הקיים באוניברסיטת אוקספורד למעלה ממאתיים שנה ובין בוגריו רבים מראשי הממשלה וחברי הפרלמנט הבריטים. העיתונות בישראל בישרה על הבחירה: "יהודי מארץ ישראל נשיא הסטודנטים באוקספורד". במסגרת המועדון פיתח את יכולות הנאום ותרבות השיג ושיח.
בסוכנות ובמשרד החוץ
הלימודים באוקספורד התנהלו בצל מאורעות מלחמת העולם השנייה, ובתום הלימודים לא יכול היה אבנר לשוב לארץ ישראל. הוא גויס למחלקה המדינית של הסוכנות היהודית במשרדה בלונדון, שם עבד כשלוש שנים, ובין היתר טיפל בעליית ניצולי השואה לארץ ישראל.
מזריטש
הקהילה היהודית
יהודים החלו להתגורר במז'יריטש במאה ה-14.
גרשון אבנר
בסוכנות ובמשרד החוץ
באוגוסט 1946 חזר לארץ ישראל והתמנה כדובר המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. בתפקידו זה עסק בין היתר בתדרוך עיתונאים אודות מהלכי מלחמת העצמאות. בפיצוץ של מכונית תופת בבית המוסדות הלאומיים ב-11 במרץ 1948, נפצע קשה בעיניו והיה מאושפז מספר חודשים. הוא שב לתת תדרוכים עיתונאיים בירושלים בחודש יוני 1948, אך לקראת סוף החודש הוחלף ועבר לעבוד במשרד החוץ כמנהל בפועל של המחלקה למערב אירופה. ביוני-יולי 1949 היה חבר ודובר משלחת ישראל בועידת לוזאן.