cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מהפכת המידע במגזר הציבורי
גורמים עיקריים
התקדמות טכנולוגית – התקדמות מהירה בתחום ה-ICT, כגון:
התקדמות תחום הICT סיפקה לממשלות כלים רבי עוצמה לייעל את פעילותן ולספק שירותים ממוקדי אזרח. ממשלות מקומיות משתמשות ב-ICT כדי להציג מידע ולספק שירותים מסוימים, אך מעטים מאוד השתמשו בהם לקידום השתתפות ושיתוף פעולה גדולים יותר. אתרי רשויות מקומיות יכולים וצריכים לשלב יותר מנגנוני אינטראקציה, השתתפות ושיתוף פעולה. הם עשויים להיות במרכז של רשתות שיתוף מידע ציבוריות. עם זאת, המציאות שונה מאוד, ואתרי השלטון המקומי ממשיכים להוות בעיקר מקורות מידע. טכנולוגיות שונות מלפני שני עשורים, ופורטל אינטרנט יכולים להוות מרכיב מרכזי ברשת שיתוף מידע ציבורי, היכול להיות הבסיס הטכני למודל חדש של ממשל אלקטרוני מקומי. לאתרי אינטרנט ממשלתיים פוטנציאל להפוך למרכיבים מרכזיים של רשתות שיתוף מידע ציבוריות, הכוללות פוטנציאל שחקנים ממשלתיים ולא ממשלתיים המתקשרים, משתתפים, משתפים פעולה ומשתפים מידע.
הדרישה ליעילות ואפקטיביות:
בסך הכל, הדרישה ליעילות ואפקטיביות היוותה כוח מניע מאחורי מהפכת המידע במגזר הציבורי. השימוש בטכנולוגיה אפשר לארגונים להפחית עלויות, לשפר את אספקת השירות, להגביר את השקיפות והאחריות, ולהישאר תחרותיים בסביבה המשתנה במהירות. הטכנולוגיה אפשרה שיתוף פעולה רב יותר בין מחלקות ורמות ממשל שונות, והובילה לשירותים ציבוריים יעילים ומתואמים יותר. המורכבות וההיקף ההולכים וגדלים של המינהל הציבורי, יחד עם הציפיות העולות של האזרחים, אילצו ממשלות לאמץ טכנולוגיות דיגיטליות כדי לשפר את היעילות, להפחית עלויות ולספק שירותים בזמן. לממשל אלקטרוני השפעה על מתן שירותים, היענות דמוקרטית ועמדות הציבור. בעוד שלממשל אלקטרוני יש פוטנציאל להגביר את ההיענות הדמוקרטית ולהגביר את האמונות באפקטיביות הממשלה, ובעוד שההיבטים האינטראקטיביים של הממשל האלקטרוני זכו לשבחים כדרך לשפר את מתן השירות וההיענות לאזרחים, המציאות בשטח היא שממשל מסוג זה עדיין לא מימש את מלוא הפוטנציאל הכרוך בו.
שקיפות ואחריות: טכנולוגיות מידע ותקשורת אפשרו שקיפות ואחריות רבה יותר במגזר הציבורי על ידי מתן דיגיטציה ושיתוף של נתונים ממשלתיים, קידום יוזמות ממשלתיות פתוחות וטיפוח הביקורת הציבורית.
בסך הכל, שקיפות ואחריות היו המניעים העיקריים של מהפכת המידע במגזר הציבורי. השימוש בטכנולוגיה אפשר לארגונים לספק גישה רבה יותר למידע, להגיב לבקשות אזרחים בצורה יעילה יותר, לתקשר עם אזרחים באמצעות מדיה חברתית ולמדוד את ביצועיהם בצורה יעילה יותר, אלו הובילו לאמון רב יותר בממשלה ולשיפור מתן השירות.
עם זאת, קיימים אתגרים בהפיכת בנתונים בממשלתיים ל"מתאימים לשימוש" על ידי הציבור, כמו גם בערך החברתי והכלכלי הפוטנציאלי של גישה ציבורית למידע ממשלתי. ההנחיה הפתוחה של ממשל אובמה מחייבת סוכנויות ממשלתיות פדרליות לפרסם מערכי נתונים אלקטרוניים ב-Data.gov וליצור תוכניות ממשל פתוחות ספציפיות לסוכנות. בנוסף, Recovery.gov – עוקב אחר הוצאות הקשורות לחוק ההשקעות מחדש וההחלמה האמריקאית, יוזמות אלו מטרתן לעודד עסקים, ארגונים אזרחיים ויחידים להשתמש במידע ממשלתי למטרותיהם. אך הצלחתן של אסטרטגיות אלו תלויה בגישה נוחה למשאבי מידע ציבוריים, המוגדרים כנתונים, תוכן מידע, מערכות ושירותי מידע הנובעים מהניהול היומיומי של תוכניות ממשלתיות. הצלחתן של יוזמות אלו תלויה במדיניות, מנגנוני ממשל, פרוטוקולי ניהול נתונים, תקני נתונים וטכנולוגיה, ומגוון מיומנויות ויכולות הן בתוך הממשלה והן מחוצה לה. המלצות מעשיות כוללות יצירת מנגנוני משוב פורמליים, פיתוח מיומנויות טכניות ותקשורתיות, ביצוע ניתוח בעלי עניין וביצוע מחקרי הערכה כדי לזהות סוגים שונים של ערך עבור קהילות שונות.
מעורבות אזרחים:
טכנולוגיות המידע העצימו את האזרחים להשתתף בתהליכי קבלת החלטות, להביע את דעתם ולתקשר עם גופים ממשלתיים באמצעות פלטפורמות מקוונות, ובכך לקדם ממשל דמוקרטי וגיבוש מדיניות כוללנית. שימוש באתרים ממשלתיים קשור באופן חיובי לשביעות רצון הממשל האלקטרוני ולשביעות רצון האתר, וששביעות הרצון מהממשל האלקטרוני קשור באופן חיובי לאמון בממשלה.
התפתחות המגזר הציבורי
מהפכת המידע שינתה את המגזר הציבורי בשנים האחרונות, והובילה לשינויים משמעותיים באופן שבו ממשלות פועלות ומספקות שירותים לאזרחים. במבט לעתיד, יש ציפיות גבוהות להמשך התקדמות וחדשנות במגזר הציבורי, כמו גם השלכות אפשריות שיש לקחת בחשבון. אחת הציפיות המרכזיות לעתיד היא שממשלות ימשיכו להשקיע בבינה מלאכותית ולמידת מכונה כדי להפוך משימות שגרתיות לאוטומטיות ולשפר את תהליכי קבלת ההחלטות. ציפייה נוספת לעתיד היא השימוש המוגבר בטכנולוגיית הבלוקצ'יין במגזר הציבורי. לבלוקצ'יין יש פוטנציאל לשפר את השקיפות והאחריות על ידי הפעלת עסקאות מאובטחות ומוגנת מפני פגיעה. זה יכול להיות שימושי במיוחד בתחומים כמו הצבעה למשל, שבהם יש צורך באבטחה ושקיפות רבה יותר.
עם זאת, יש גם השלכות אפשריות של מהפכת המידע שיש לקחת בחשבון. אחד החששות העיקריים הוא הפוטנציאל לפרצות נתונים והתקפות סייבר, שעלולות לפגוע במידע רגיש ולערער את אמון הציבור בממשלה. ממשלות יצטרכו להשקיע באמצעי אבטחת סייבר חזקים כדי להגן מפני איומים אלו. תוצאה נוספת של מהפכת המידע היא הפוטנציאל לעקירת תפקידים כתוצאה מאוטומציה. אמנם אוטומציה יכולה להוביל ליעילות רבה יותר ולחסכון בעלויות, אך היא עלולה גם להוביל לאובדן מקומות עבודה במגזרים מסוימים. ממשלות יצטרכו לשקול מדיניות ותוכניות לתמיכה בעובדים שעלולים להיות מושפעים משינויים אלה. לכן, ממשלות חייבות להיות פרואקטיביות בהתמודדות עם אתגרים אלו כדי להבטיח שהיתרונות של מהפכת המידע יתממשו תוך מזעור ההשפעות השליליות.
מיטלטלין
מיטלטלין הוא כל רכוש פרטי מוחשי שהוא נייד, זאת בניגוד למקרקעין (קרקע וכל המחובר אליה) שהם נכסים לא ניידים (נכסי דלא ניידי- נדל"ן). מיטלטלין הם אותם עצמים שאינם נמכרים יחד עם מכירת קרקע, כך למשל, עדר הרועה על חלקת קרקע לא ימכר בעת מכירת החלקה, זאת בניגוד לעצים הנטועים בה והבתים הבנויים עליה. מכאן גם מקורו של המונח הנפוץ במשפט המקובל למיטלטלין: "שאטלס" (chattels) מצרפתית עתיקה "ראש בקר" (chatel).
מיטלטלין כולל מגוון גדול של סוגי רכוש מוחשי שהוא נייד, כך למשל, ריהוט, ביגוד, תכשיטים, חפצי אמנות, כתבי יד, וכל תכולה של בית. חלק מסוגי המיטלטלין מחייבים רישום זכויות לצורך הוכחת בעלות ולצורך מכירה, כך למשל כלי רכב וכלי ירייה. עם זאת, רוב סוגי המיטלטלין אינם מחייבים רישום בעלות וקיימת הנחה (הניתנת לסתירה) כי כל המיטלטלין שמחזיק אדם הוא בבעלותו.
הערות שוליים
動産
הכפר של סנטה קלאוס
לפי המסורת, מקום מגוריו של סנטה קלאוס והסדנא שלו הם באזור הקוטב הצפוני. ערים שונות במדינות השוכנות בסמוך לקוטב ניסו לאורך השנים למתג עצמן כערים שבהן מתגורר סנטה קלאוס, כדי למשוך תיירים. עם ערים אלה נמנות נורת' פול שבאלסקה (שפירוש שמה הוא "הקוטב הצפוני"), אומאנאק שבגרינלנד, דרובאק שבנורווגיה, מורה שבשוודיה, וקורווטונטורי ורובניימי שבפינלנד. פרנסיה של האחרונה, השוכנת בסמוך לחוג הארקטי, השכילו להקים אתר תיירותי המוקדש לסנטה קלאוס.
האתר כולל את "לשכתו של סנטה קלאוס", בה ניתן לפגוש באדם המחופש בדמותו, סניף דואר שדברי הדואר הנשלחים ממנו נחתמים בחותמת מיוחדת, חנויות מזכרות, וכן אטרקציות תיירותיות כמזחלות כלבים, מזחלות איילים (התייחסות למזחלת האיילים של סנטה) ואופנועי שלג.
דפנה אילת
דפנה אילת (19 ביוני 1938 – 4 בנובמבר 2002) הייתה מלחינה, פזמונאית, משוררת, שחקנית ומתרגמת ישראלית. כתבה למבצעים רבים ובהם חוה אלברשטיין, שאיתה עבדה במשך שנים רבות.
ביוגרפיה
אילת נולדה בתל אביב לשחקנית שושנה דוידון לבית וייס, ילידת גרודק יגילונסקי וליעקב דוידון, יליד בוברויסק מחזאי, סאטיריקן ובעל בתי הקולנוע התל אביביים גן רינה ובית העם. היא למדה בבית הספר למשחק בית צבי והלחנה אצל פאול בן-חיים.
אילת כתבה שירים רבים בין השאר עבור שלישיית גשר הירקון ואריק איינשטיין. שיתוף הפעולה שלה עם איינשטיין הוביל לאלבום הסולו הראשון שלו, אריק איינשטיין שר בשבילך, שיצא ב-1966. לאלבום זה כתבה אילת אחד עשר שירים והלחינה שישה.
בין פזמוניה המוכרים: "אל תבכי ילדה", "הגשם מתופף" (שניהם מאלבום הבכורה של איינשטיין), "הדרך לאי שם", "הכל בגלל האהבה", "בגלל הלילה" (מילים: תרצה אתר), "סולווג", "שיר עולה", "בת עשרים ושש" ו"בלדה לבת הטוחן". הלחינה את "משירי ארץ אהבתי" של לאה גולדברג. אילת העניקה משיריה לאלבום הבכורה של שלמה ארצי ולמבצעים נוספים שהבולטת שבהן היא חוה אלברשטיין, איתה עבדה במשך שנים רבות. כמו כן, הלחינה מוזיקה לתוכניות טלוויזיה, בהם קלאסיקות ישראליות כמו "רגע עם דודלי", "פרפר נחמד" ו"פלאי קלעים".
כמו כן, שיחקה בסרטים ומחזות שהידוע בהם הוא סרטו של אורי זוהר "חור בלבנה".
בחודש יולי 1998 התארחה בפרק של "פרפר נחמד" יחד עם שירה ווס.
בשנת 2002 חלתה בסרטן הלבלב. היא פנתה בתלונה למשרד הבריאות על התנהלותה של מערכת השר"פ בבית החולים איכילוב בתל אביב, ובעקבות זאת פתח משרד הבריאות בבדיקה ובסיומה פרסם את מסקנתו לפיה השר"פ בבית חולים איכילוב הפך למנגנון לא חוקי להקדמה ולקיצור תורים לבדיקות ולטיפולים.
אילת נפטרה ממחלתה ב-4 בנובמבר 2002. הייתה נשואה למשה בן-שושן ואם לשלוש בנות.
בית פיינברג
בית פיינברג הוא מבנה היסטורי בחדרה, אשר הוקם בשלבים החל בשנת 1895 או 1896 בידי ישראל (לוליק) פיינברג, והיה אחד המבנים הראשונים ביישוב. כיום שוכן הבית ברחוב ז'בוטינסקי 34 בעיר ומשמש כמוזיאון ומרכז תרבות.
היסטוריה
גרעין המבנה נבנה מאבני כורכר, ובשל הקושי בהשגת היתרי בנייה מהשלטונות העות'מאנים בארץ שימש תחילה כרפת או כאורווה. ב-1898 עברה משפחת פיינברג מיפו לחדרה והתגוררה בבית, אך שבה עד מהרה ליפו, לאחר שכל בני המשפחה חלו בקדחת. בניית הבית וקנית האדמות החקלאיות מומנו ברובם על ידי דב (בוריס) פינברג, אחיו של ישראל, אשר המשיך לחיות ברוסיה בחלק מהזמן עבד שם והשקיע כספים רבים בבנית הבית ובקנית אדמות חדרה. רק בשנת 1906 או לאחריה, החלה בניית אגפיו האחרים של המבנה, שהוקמו סביב חצר פנימית בצורת האות ח'. בצלע המערבית של המבנה נבנו ארבעה חדרים וחדר אוכל שפנה אל החצר הפנימית. באגף הצפוני היו שתי קומות, ובין היתר הותקן בו בית שימוש, דבר יוצא דופן לתקופה. באגף הדרומי נבנו חדרי השירות: מטבח, אמבטיה ומגורי העוזרת. בחצר הפנימית טיפחה אם המשפחה פניה פיינברג, גן ורדים ואירוסים, וכאשר הברון אדמונד רוטשילד ביקר בבית בשנת 1914, העניקה לו זר ופקעות אירוסים. מתחת למבנה נחפר מרתף גדול שתקרתו מקומרת, ובעת גירוש תושבי דרום הארץ בידי הטורקים התגוררו בבית קרובים ומכרים של המשפחה, והמרתף שימש להטמנת חפצי ערך. בני משפחת פיינברג היו ידועים כאניני טעם, דבר שבא לידי ביטוי בריהוט ובכלי הבית, ובציורי קיר בסגנון אר דקו ואר נובו. במאורעות תרפ"א שהתרחשו ב-6 במאי 1921, הותקפה חדרה בידי פורעים ערבים מטולכרם. בתיה הדרומיים של המושבה נעזבו ו-14 מהם, ובהם בית פיינברג, נבזזו והועלו באש. פניה פיינברג לא חזרה מאז לגור בבית, והוא היה נטוש ומוזנח במשך עשרות שנים. הבית תואר רבות בספר אות מאבשלום.
כיום
המבנה שופץ על ידי עיריית חדרה, משפחת פיינברג, המועצה לשימור אתרי מורשת, קרן קיימת לישראל ומוזיאון החאן בחדרה, והושב למצבו בתחילת המאה ה-20. בין היתר שוחזרו גם ציורי הקיר. בשנת 2008 נפתח במקום מרכז תרבות ומוזיאון המציג את תולדות משפחת פיינברג, תוך שימת דגש על אבשלום פיינברג. בחדר האוכל מוצג סרט תיעודי המתאר את שיפוץ הבית ושימורו, ובחצר הפנימית פועל בית קפה. בחצר גדל חוטר מדקל אבשלום שהיה במקום נפילתו ליד רפיח. המקום מופעל על ידי 'נחלים החברה לפיתוח תיירות חדרה'
העורק המלווה של עצב השת
הָעוֹרֵק הַמְּלַוֶּה שֶׁל עֲצַב הַשֵּׁת (TA: arteria comitans nervi ischiadici) הוא עורק בירך היוצא מעורק העכוז התחתון ומספק דם לעצב השת. זהו עורק ארוך ודק המסתעף מעורק העכוז התחתון ומלווה את עצב השת למרחק קצר, אז הוא חודר לתוכו וממשיך בו לעבר חלקה התחתון של הירך.
פדמלון טסמני
פדמלון טסמני (שם מדעי: Thylogale billardierii; מוכר גם כפדמלון אדום-בטן) הוא מין של כיסאי קטן דמוי ארנב בסוג פדמלון, המצוי בעיקר באי טסמניה ובמספר איים במצר בס. בעבר היה מצוי גם בחלק הדרומי של יבשת אוסטרליה, אך נעלם משם כתוצאה מהכנסת השועל האדום על ידי המתיישבים האירופאים. הפדמלון הטסמני תואר מדעית בשנת 1822 על ידי הזואולוג הצרפתי.
אנטומיה ומראה
הפדמלון הטסמני הוא כיסאי גוצי עם גוף קומפקטי ושפוף המאפשר לו לתמרן במהירות בתוך צמחייה צפופה. ראשו הגדול רחב ועגלגל, עם חרטום קצר ומוגבה, אף גדול, ועיניים בינוניות אשר שקועות מעט בפנים צמודות יחסית זו לזו. האוזניים גדולות ועגולות, והזנב העבה והחרוטי קצר ועבה יחסית בדומה לשאר המינים בסוג. הגפיים הקדמיות של הפדמלון קצרות במיוחד עם כפיים קטנות, ולעומתם הגפיים האחוריות גדולות, רחבות וחזקות, עם קרסוליים ואצבעות מוארכים. הזכרים גדולים משמעותית מהנקבות ולהם חזה וזרועות שריריים, והדו-צורתיות הזוויגית באה לידי ביטוי בעיקר במסת הגוף: משקלו של הזכר 7–12 קילוגרם, לעומת הנקבה שמשקלה אינו עולה על 4 קילוגרם. האורך הכולל של גוף הזכר (מהחוטם עד לקצה הזנב) נע בין מטר ל-1.20 ס"מ ואילו הנקבה קצרה יותר.
הפרווה של הפדמלון הטסמני קצרה וצפופה עם מרקם רך וצמרירי. צבע הפרווה הכללי הוא חום-אפרורי, חום-זית או כסוף באזור הגב, הירכיים, הצלעות והצוואר, בעוד שהצד התחתון הכולל את הבטן, הגרון, החזה והמפשעה בצבע צהבהב-קרמי, כתמתם או אדמדם חיוור. הפרווה בחלק העליון מורכבת משילוב של שערות חומות, אפורות, לבנות, צהובות ושחורות, כך שהמראה שלה עשוי להשתנות מפרט לפרט בהתאם להרכב השיער. בנוסף, יש נטייה להתכהות באזור הכתפיים והשכמות, ולעיתים יש פס שחרחר עמום לאורך הגב. הצד העליון של כפות הידיים והרגליים כהה בדרך כלל, והצד התחתון צהוב.
הראש זהה בצבעו לשאר הגוף, להוציא את המצח ובסיס האוזניים אשר כהים יותר, והלחיים והסנטר הצהובים; על המצח יש לעיתים גם פס שחור עבה. שיער הפנים של הפדמלון דליל יחסית סביב העיניים, וגורם ליצירת טבעות אפרפרות חיוורות או ורודות. האוזניים אפרוריות בצידן החיצוני, וצהובות או ורודות בצידן הפנימי. הזנב עשוי להיות צהוב או אפור כולו.
תפוצה וסביבת מחיה
הפדמלון הטסמני מצוי בעיקר באי טסמניה, ובאיים הגדולים של מצר בס: אי המלך, האי פלינדרס והאי כף בארן. בעבר, היה נפוץ גם בחופים הדרומיים של יבשת אוסטרליה בתחומי ויקטוריה ואוסטרליה הדרומית, אולם נכחד מהיבשת לחלוטין בראשית המאה ה-20 כתוצאה מהכנסת השועל האדום. יונקים נוספים שנכחדו מהאזור באותה תקופה בנסיבות דומות הם וולבי גריי ווולבי ארנבי מזרחי, אך בניגוד לפדמלון שחי גם בטסמניה ובכך ניצל מכליה מוחלטת, השניים חיו אך ורק באזור זה ולכן נכחדו מן העולם.
בית הגידול של הפדמלון הטסמני מורכב מכיסי סבך צפוף בתוך יערות גשם ממוזגים בגבהים של עד 1,400 מטר מעל פני הים, בבתה, ובשטחי מרעה המנוקדים בשיחים צפופים. הוא נמצא גם בכיסי סבך לאורך ערוצי נחלים ובתוך חורשי אקליפטוס. אף שהפדמלון יוצא בתדירות גבוהה לרעות בשטחים פתוחים, הוא משתדל לא להתרחק יתר על המידה מהיער או מכיסי הסבך, על מנת שיוכל להימלט לתוכם בעת הצורך. הפדמלון הטסמני סובלני יחסית להפרעה אנושית ולשינויים סביבתיים המתרחשים בבית גידולו.
אקולוגיה
הפדמלון הטסמני הוא יונק פעיל לילה, ואת שעות היום מבלה במנוחה באזור מוגן בסבך הצפוף. הפדמלון מתעורר בשעות הערב ומתחיל לנוע לעבר שטחי המרעה (לעיתים עד 2 קילומטרים), ושם רועה במשך כל הלילה; עם הזריחה, הוא מתחיל לנוע חזרה לעבר מקום המנוחה שלו. גם במהלך השהייה בשטחי המרעה הפתוחים, הפדמלון מקפיד לא להתרחק מהיער או מהסבך יתר על המידה. לעיתים רחוקות, הוא עשוי להיראות בשטחי המרעה גם במהלך היום חרף הסיכון הרב מפני טורפים בשטח הפתוח. דפוס התנועה של הפדמלון ממקום המנוחה לאזור הרעייה קבוע, ועם הזמן נוצרים שבילים קטנים בתוך הצמחייה הסבוכה המשמשים אותו. הפדמלון הוא כיסאי סוליטרי החי מרבית הזמן בגפו; אף על פי כן, בשטחי המרעה מתקבצים תדיר עד כ-10 פדמלונים לרעייה משותפת, אולם הם מתפזרים מיד למקומם עם הזריחה או במקרה של סכנה.
הפדמלון הטסמני הוא יונק צמחוני הניזון בעיקר מעשבים ירוקים קצרים ומעשבי תיבול, ומדי פעם מגוון את תזונתו בפרחים, צוף או בעלים של ענפי עצים נמוכים. הטורפים הטבעיים של הפדמלון הטסמני כוללים את השד הטסמני, נמיית כיס נמרית, עיט מחודד-זנב, ובעבר גם את הזאב הטסמני אשר נכחד מן העולם. הילידים האבוריג'ינים ובהמשך גם המתיישבים האירופאים, צדו את הפדמלון עבור פרוותו הרכה ובשרו הטעים. למרות זאת, הפדמלון נותר נפוץ בשפע בטסמניה, עד כדי כך שבאזורים מסוימים הוא מזיק ליבולים וניצוד במספרים מבוקרים בעידוד רשויות השימור הטסמניות.
הפדמלון הטסמני הוא יונק פוליגמי, ומתרבה בכל השנה ללא עונת רבייה מוגדרת; למרות זאת, כ-70% מההמלטות מתרחשות בסוף הסתיו. ההיריון קצר במיוחד בדומה ליונקי כיס אחרים ואינו עולה על 30 יום. הנקבה ממליטה גור אחד הזוחל לעבר הכיס ונצמד לאחת מארבע הפטמות שבתוכו. הנקבה יכולה להקפיא לאחר הרבייה את התפתחות העובר בתהליך שנקרא דיאפאוזה, אשר מתרחש בעיקר כאשר יש לה כבר גור אחד בכיס והיא אינה מסוגלת לטפל בשניים בו זמנית בשל הוצאת אנרגיה רבה על יצור חלב. לאחר שהגור יעזוב את הכיס, העובר יחזור להתפתח וייוולד כ-27 יום לאחר מכן.
גור הפדמלון שוהה בכיס במשך כ-6 חודשים, ולאחר מכן עוזב אותו; הוא נגמל בגיל שבעה או שמונה חודשים ונותר לצידה של האם עד גיל שנה כאשר בינתיים נולד גור נוסף. הזכרים והנקבות מגיעים לבגרות בגיל 15 חודשים. תוחלת החיים של הפדמלון הטסמני 5–6 שנים בטבע, ועד כ-8 וחצי שנים בשבי.
מצב שימור
הפדמלון הטסמני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, הסתגלתנות שלו לשינויים בבתי הגידול, והתרחשותו באזורים מוגנים. מגמת האוכלוסייה נחשבת ליציבה, ואין כרגע איומים משמעותיים על המין. יתרה מזאת, באזורים מסוימים בטסמניה הוא נפוץ בשפע עד כדי כך שנחשב למזיק וניצוד במספרים מבוקרים בעידוד רשויות השימור כדי למנוע התפוצצות אוכלוסין.
איום בהתהוות הוא הכנסת שועלים אדומים לתוך טסמניה; בהתחשב בכך שהשועלים מחקו לחלוטין את אוכלוסיית הפדמלון הטסמני בדרום היבשת, המצב עשוי להיות זהה בטסמניה אם לא תהיה שליטה על התרבות השועלים.
אמילקר קברל
אמילקר לופז דה קוסטה קברל (בפורטוגזית: Amílcar Lopes da Costa Cabral; 12 בספטמבר 1924 - 20 בינואר 1973) היה לוחם חירות לעצמאות כף ורדה וגינאה ביסאו, משורר, מהנדס חקלאי, אידאולוג מהפכני ודיפלומט. אחד ממנהיגי הדה-קולוניזציה של אפריקה.
תולדות חייו
נולד בבאפאטה שבמרכז גינאה ביסאו, לאם מכף ורדה ואב מגינאה ביסאו, שהיה גם אביו של לואיס קברל (נשיאה הראשון של גינאה ביסאו). הוא התחנך בכף ורדה ולאחר סיום חוק לימודיו למד הנדסה חקלאית בליסבון. עוד בהיותו סטודנט הקים ארגון סטודנטים למאבק המדינות האפריקאיות לעצמאות מן השלטון הפורטוגלי הקולוניאליסטי. לאחר ששב לארצו, היה ב-1956 בין מייסדי "המפלגה האפריקאית לעצמאות גיאנה וכף ורדה" (Partido Africano para a Independência da Guiné e Cabo Verde - PAIGC) וראש התנועה. אחיו-למחצה, לואיס היה אחד מסגניו. באותה שנה סייע גם להקמת התנועה העממית לשחרור אנגולה, מתוך תפיסת עולם פאן אפריקאית.
ב-1972 החל קברל לגבש טיוטה לחוקת המדינה העתידית ומוסדותיה. בינואר 1973 יצא קברל לקונאקרי, בירת גינאה על מנת להפגש עם אחמד סקו טורה. בעת ששהה בקונאקרי נרצח על ידי סיעת מורדים בתוך PAIGC שהתנגדו למנהיגותו. סקו טורה קיבל את ראשי המורדים בארמונו, אך להפתעתם, הורה על מאסרם. מותו גרם למעשה לפיצול בתנועה המאוחדת לשחרור קאבו ורדה וגינאה ביסאו. את מקומו בראשות התנועה תפס ארישטידש פריירה (Aristides Pereira), לימים נשיאה הראשון של כף ורדה. אחיו-למחצה, לואיס קברל, מונה לראש התנועה בגינאה ביסאו.
מורשתו
קברל הוספד על ידי מנהיגי העולם, בעיקר ממדינות הגוש המזרחי והמדינות הבלתי-מזדהות. פידל קסטרו השווה אותו לצ'ה גווארה, בשל השפעתו שחרגה מתחומיה הצרים של מדינתו והקרינה את המהפכנות והמלחמה לחירות לארצות השכנות.
נמל התעופה הבינלאומי המרכזי של כף ורדה, נמל התעופה אמילקר קברל (Amílcar Cabral International Airport) נקרא על שמו וכן האוניברסיטה הפרטית בביסאו (Universidade Amílcar Cabral).
טורניר הכדורגל של מדינות מערב אפריקה, גביע אמילקר קברל (Copa Amilcar Cabral), קרוי על שמו.
פאודורה, נסיכת ליינינגן
פאודורה, נסיכת ליינינגן (בגרמנית: Prinzessin Feodora zu Leiningen; 7 בדצמבר 1807 - 23 בספטמבר 1872), הייתה אשתו של ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, אחותה למחצה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, וסבתה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
ביוגרפיה
פאודורה נולדה ב-7 בדצמבר 1807 באמורבאך, לאמיך קרל, נסיך ליינינגן ולויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, בתם של פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד ואוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף.
בשנת 1814 מת אביה אמיך קרל, נסיך ליינינגן, ובשנת 1818 התחתנה אמה עם הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרת'רן, בנו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. שנה לאחר מכן עברו בני המשפחה לבריטניה, שם נולדה אחותה ויקטוריה. פאודורה הייתה בקשר טוב עם אחותה ויקטוריה, אולם לא אהבה את המגורים בארמון קנזינגטון.
ב-18 בפברואר 1828 התחתנה פאודורה עם ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, ולאחר החתונה חזרה פאודורה עם בעלה לגרמניה. בני הזוג התגוררו בטירת המשפחה בלנגנבורג, ונולדו להם 6 ילדים. פאודורה ביקרה כמה פעמים בבריטניה אצל אחותה, ובכל פעם קיבלה קיצבה של 300 פאונד.
ב-10 בפברואר 1872 מתה בתה פאודורה, דוכסית סקסוניה-מיינינגן משנית, וב-10 בספטמבר אותה שנה מתה פאודורה בבאדן-באדן.
משפחתה
ב-18 בפברואר 1828 התחתנה פאודורה עם ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
דור ה-Z
דור ה-Z (באנגלית: Generation Z) הוא הדור שאחרי דור ה-Y. אף שאין הסכמה מלאה לגבי שנת ההתחלה והסיום של הדור, לרוב הכוונה לאלו שנולדו מסוף שנות התשעים (לרוב מ-1997 עד 2002) ועד אמצע העשור השני של המאה ה-21. ההיסטוריון והדמוגרף ניל הואי (Neil Howe), ממחברי הספר "דורות", ממקם את הדור בין 2005 ל-2025.
בני דור ה-Z הם בדרך כלל ילדיהם של בני דור ה-X. בקרב הוריהם אפשר למצוא גם את הצעירים מבני דור הבייבי בום והמבוגרים מבני דור ה-Y. סביהם הטיפוסיים של בני דור ה-Z הם בני דור הבייבי בום. שמות אחרים לדור בשימוש מצומצם הם "זומרים" (zoomers), "דור ה-M'", וכן iGeneration.
בני הדור נולדו כשהסמארטפונים והחיבור התמידי לאינטרנט מהווים חלק מרכזי מחייהם ומהתבגרותם ואף חלק מזהותם העצמית. יש המכנים אותם בשל כך "דור המסכים" או "דור הפלזמה". כתוצאה מכך, מאפיין שיתוף המידע ההמוני ברשתות החברתיות נעשה מרכזי בחייהם.
למרות שמקובל לאפיין את דור ה-Z כבעל תכונות ייחודיות, אין תמיכה מדעית משמעותית לכך שלדורות שונים ישנם מאפיינים ייחודיים.
מאפיינים כלליים
הדור מאופיין כגלובלי, ויזואלי וטכנולוגי – בני הדור הזה לומדים יותר על ידי התבוננות ופרקטיקה חווייתית יותר מקודמיהם. בנוסף, הם נוטים להסתמך על מנועי חיפוש יותר מאשר על ספרי לימוד או מחקרים.
שלא כמו רוב בני דור ה-Y, אשר נולדו בשנות ה-80 וה-90, בני דור ה-Z נולדו לאחר עידן המלחמה הקרה ונפילת ברית המועצות, ורובם נולדו אחרי אסון התאומים שיצר, לצד גל פיגועי הטרור בשנות ה-2000 במערב, תחושה של איום קיומי גובר ותפיסת העולם "כלא בטוח". 74% אמרו שהם מודאגים מטרור. עם זאת, בני דור ה-Z הם בעלי מודעות גלובלית גדולה יותר ומעריכים את האחריות שלהם. כמו כן הם מגלים סובלנות רבה יותר כלפי אחרים.
בני דור ה-Z צפויים להיות הדור המגוון ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, עם קצב גידול מהיר של משפחות מעורבות וקבלת הומואים, לסביות וטרנסג'נדרים לחברה כפי שלא היה בעבר. בני הדור לחוצים מהממסד ורואים בו מקור לחרדה. רק 6% בוטחים בתאגידים גדולים שיעשו את הדבר הנכון, בניגוד ל-60% מהמבוגרים. המגמה ממשיכה בהתייחסותם לממסד הפוליטי-ממשלתי - 10% בלבד אמרו שהם בוטחים בממשלה שתעשה את הדבר הנכון.
בני הדור מתעניינים יותר מקודמיהם בנושאים חברתיים, סביבתיים, גלובליים ויצירת עולם טוב יותר. הם נתפסים כבודדים יותר ונואשים לקשר וירטואלי או פיזי, וזאת למרות (או אולי בגלל) הזמן הרב שהם מבלים מול מסכים. כשהם נשאלים אילו פעילויות הם הכי אוהבים, בני נוער מציינים דווקא פעילות פיזית שנעשית במשותף, כמו הופעות, טיולים או בילוי בפארק שעשועים.
טכנולוגיה
זהו דור דיגיטלי שלא חווה את החיים לפני עידן האינטרנט, והדור הראשון שבו הטכנולוגיה נגישה בגיל צעיר כל כך. עם ההתקדמות הטכנולוגית ומולטימדיה, בני דור ה-Z התרגלו להתקשר אחד עם השני ולתקשר עם העולם המחובר בכל עת.
הדור מתאפיין כרואה את המציאות מבעד משקפי מסך קטן (נייד) ומשתמש בהרבה אפליקציות בו-זמנית. דור ה-Z מחובר לרשת כדרך חיים, ונמצא פעיל באופן מקוון כמעט כל שעות הערות, מתמודד עם תקשורת בפלטפורמה פתוחה ושיתוף מידע. שיתוף מידע ואינטראקציה שמבוססת על מתן וקבלת פידבק מיידי (לייקים) מאפשרים תהליך למידה מואץ, רכישת ידע וצבירת ניסיון וכל זה בחינם.
הם משחקים משחק מחשב, צופים בטלוויזיה, משוחחים ברשתות החברתיות ועושים שיעורי בית במקביל. דור המתקשר עם הטכנולוגיה ויכול להסתגל במהירות לנוף המדיה המשתנה.
בעוד שילדים רבים באינטרנט וברשתות החברתיות נהנים מתחושה של שייכות וקהילתיות, שימוש יתר, עד כדי התמכרות, כמו גם שימוש לא בטוח ברשתות אלו עלול להשפיע לרעה על הבריאות הנפשית של המשתמש. הספרות המחקרית בנושא מתריעה בפני מגפה של 'התמכרות לרשתות חברתיות ולסמארטפון' שמזכירה התמכרות לחומרים כגון סמים או אלכוהול. מחקרים אחרים מדגישים את ההשלכות השליליות של השימוש בסמארטפון ובתקשורת מקוונת על היכולות הקוגניטיביות של המשתמש. זאת מלבד החשש מכך שילדי דור ה-Z שמבלים זמן רב במרחב המקוון חשופים לפורנוגרפיה ולבריונות רשת (למשל: הטרדות מיניות, ביוש, חרמות). דו"ח המדיה השנתי על הרגלי השימוש של בני נוער בסמארטפונים ואינטרנט מצביע על כך שכ־70% מבני הנוער נפגעו ברשת יותר מפעם אחת. במקרים קיצוניים, הבריונות דחפה נערים צעירים לקצה והובילה אותם להתאבדות. המקרה הידוע ביותר של התאבדות בעקבות בריונות רשת בישראל הוא של דודאל מזרחי ששם קץ לחייו בעקבות מעשי בריונות בעולם האמיתי ובמרחב המקוון. האתגר המרכזי המסתמן במרחב המקוון הוא שלילדים יש פחות אסטרטגיות התמודדות עם הפגיעה בהשוואה לפגיעה במרחב הפיזי.
עם זאת, ההשפעות השליליות של הטכנולוגיה על ילדי דור ה-Z שנויות במחלוקת וישנם חוקרים רבים שאינם מקבלים את הטענה שעצם השימוש ברשתות חברתיות גורם להתפתחות של הפרעות נפשיות כמו חרדה או דיכאון. בנוסף לכך, הרשתות החברתיות משמשות גם את ילדי דור ה-Z כפלטפורמות נוחות לשיתוף רגשי. במחקרים שנערכו בקרב ילדי דור ה-Z נמצא כי המצוקה הדומיננטית בפוסטים שלהם ברשתות החברתיות קשורה לדיכאון ושהיא מנבאת בצורה משמעותית את קיומה של הפרעת הדיכאון ב'עולם האמיתי', במרחב הפיזי. אף שתחום מחקר זה נחשב עדיין כתחום צעיר, יש בפופולריות העצומה של אתרי הרשתות החברתיות משום הזדמנות חסרת תקדים לזיהוי מצוקה של מתבגרים בסיכון. לצד המאמצים לאיתור מוקדם של מצוקה, מתפתח תחום נוסף של תמיכה רגשית בילדי דור ה-Z באמצעות תקשורת מבוססת אינטרנט. יתרונות הייעוץ המקוון כוללים את הנגישות הרבה שהוא מאפשר לצד תחושת נינוחות של המטופל ובשנים האחרונות, המחקר בתחום הייעוץ המקוון התרחב גם לשדה הרשתות החברתיות. במהלך מבצע צוק איתן, בקיץ 2014, נמצא שלמעלה ממחצית מבני הנוער בדרום הארץ (שהיו חשופים למצבי דחק) תקשרו עם מוריהם באמצעות פייסבוק וקבוצות וואטסאפ כאשר עיקר התקשורת ביניהם אופיין בתמיכה רגשית של המורים כלפי התלמידים. לא זו בלבד אלא שהתלמידים בירכו על תקשורת זו וראו בה התערבות מועילה ומרגיעה בזמנים קשים של מלחמה. ייתכן כי עצם קיומו של הקשר המקוון והמתמשך עם המורים שלהם תרם להגברת תחושת החוסן שלהם בזמן מלחמה.
ילדי הדור חשופים למבול של מידע, והם הדור הבא בכל מה שקשור ללמידה ולטכנולוגיה. למעשה, יש המאמינים שזה גם "דור הממציאים" הראשון (Generation Maker) שכן בזכות המדפסות בתלת-מימד, וההתקדמות האדירה וחסרת-התקדים בתחום הרפואה, המִחשוּב והטכנולוגיה, הם יהיו חשופים לתהליכים חדשים לגמרי בתחום היצירה וההשכלה.
עבודה
בארצות הברית הדור גדל בצל המשבר הכלכלי העולמי ולאור זה שראו את ההורים ואנשים סביבם מאבדים מקום עבודה, הקריירה מאוד חשובה להם. הקשיים הכספיים בבתיהם של רבים, עשוי להוביל אותם להיות מודעים מאוד לחשיבות של כסף, ולכן החיסכון עשוי להיות בעל חשיבות עליונה.
בישראל הדור שנחשף למחאה החברתית שפרצה ב-2011, מביעים רצון להישאר במקום עבודה ולהתקדם בדרג הניהולי במקביל לפי מחקר שפורסם ב-CNNMoney יותר ממחצית מבני דור ה-Z מעוניינים להקים עסק משלהם.
דור ה-Z שמתחיל להיכנס לשוק העבודה שואף למציאת עבודה משמעותית, שניתן יהיה להזדהות עם הערכים שלה, עם תשוקה לעזור לאחרים.
בניגוד לבני דור ה-Y שמאופיינים בהחלפת מקום עבודה מדי שנתיים, התפתחות מקצועית-אישית, לצד שכר נדיב, ישאירו את בני הדור במקום העבודה. זה דור של יצרנים, יוצרים וממציאים. הם שואפים להשאיר את טביעת האצבע שלהם על מוצרים, שירותים ומדיה ולהפוך לחלק מתהליך העיצוב והייצור.
מופיד מרעי
מופיד מרעי (נולד ב-15 במאי 1959) הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי, וחבר כנסת לשעבר מטעם סיעת כחול לבן בכנסת העשרים וארבע. בנוסף, הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה שכיהן כמפקד גדוד חרב, מפקד חטיבת החרמון, כמפקד חטיבת עודד ולאחר שירותו הצבאי היה ראש המועצה המקומית חורפיש.
קורות חיים
מרעי נולד וגדל בחורפיש, בנם של זרפאת ומחמוד. אחיו הגדול הוא אלוף-משנה נביה מרעי שנהרג ב-1996 בעת ששירת כסגן מפקד אוגדת עזה.
התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל והיה בכך לדרוזי הראשון שהחל את שירותו הצבאי במסלול זה. שירת כקצין בסיירת שקד, עבר לחטיבת הנח"ל ושירת כמפקד פלוגה וסגן מפקד גדוד 932. בהמשך שירת כקצין אג"ם בעוצבת חירם והיה חניך במכללה הבין זרועית לפיקוד ולמטה. לאחר מכן מילא תפקידים בפיקוד המרכז, בהם סגן מפקד חטיבת עציון וקצין אג"ם של אוגדת אזור יהודה ושומרון. לאחר לימודי תואר ראשון שימש ראש ענף חי"ר במרכז הלאומי לאימוני יבשה, ובשנים 1996 עד 1998 פיקד על גדוד חרב. כאלוף-משנה פיקד על חטיבת החרמון ועל חטיבת עודד. כמו כן שירת כראש צוות כשירות וכוננות מבצעית ביחידת מבקר מערכת הביטחון. בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ותואר שני בביטחון לאומי ומדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
פעילות פוליטית
לאחר שחרורו מצה"ל נבחר לחבר במועצה המקומית חורפיש וב-2016 נבחר לראש המועצה. שנה לאחר מכן נבחר ליו"ר ראשי הרשויות הדרוזיות והצ'רקסיות בישראל.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הצטרף מרעי למפלגת כחול לבן, הוצב במקום התשיעי ברשימתה ונכנס לכנסת לאחר הקמת הממשלה בעקבות פרישתו של השר חילי טרופר במסגרת החוק הנורווגי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצב במקום ה-19 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם חוסן לישראל. המפלגה קיבלה 12 מנדטים ולכן לא נכנס לכנסת.
באפריל 2023 מונה ליו"ר מכללת תל חי הנדסאים בגליל העליון.
Twenty Eight
Twenty Eight הוא סינגל של הזמר הקנדי דה ויקנד. השיר הוקלט באולפני Site Sound ומוקסס באולפני ליברטי בטורונטו. המפיקים דוק מקיני ואילנג'לו השתתפו בכתיבת השיר וניגנו בכל הכלים בשיר. השיר הוא אחד משלוש רצועות הבונוס שנכללו בסוף שלושת הדיסקים באלבום האוסף של דה ויקנד משנת 2012, Trilogy. השיר יצא לאור כסינגל השני מתוך האלבום ב-13 בנובמבר 2012 כסינגל דיגיטלי על ידי חברות התקליטים XO וריפבליק רקורדס.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של "Twenty Eight" הוקרן בבכורה ב-13 בפברואר 2013 בערוץ ה-Vevo של דה ויקנד ביוטיוב. הקליפ בוים על ידי הצלם והבמאי נאביל אלדרקין. מאז צאתו, הווידאו קליפ זכה ללמעלה מ-10 מיליון צפיות.
אויגן גרסטנמייר
אויגן קרל אלברכט גרסטנמייר (בגרמנית: Eugen Karl Albrecht Gerstenmaier; 25 באוגוסט 1906 - 13 במרץ 1986) היה כומר ותאולוג אוונגלי גרמני, שהיה מעורב בהתנגדות למשטרו של היטלר ובקשר העשרים ביולי לרציחתו. לאחר הקמת גרמניה המערבית היה גרסטנמייר מראשי המפלגה הנוצרית דמוקרטית. בין 1954 ל-1969 שימש גרסטנמייר כנשיא הבונדסטג. במהלך כהונתו היה גרסטנמייר מראשי התומכים בפיוס בין גרמניה ובין מדינת ישראל. גרסטנמייר נחשב לידיד של מדינת ישראל, וקידם במהלך כהונתו את היחסים בין הארצות.
חייו עד לאחר מלחמת העולם השנייה
בשנת 1934 התנגש לראשונה עם המשטר הנאצי כאשר נעצר לתקופה קצרה בשל היותו חבר ב"כנסייה המתוודה", כנסייה אוונגלית עצמאית שנחשבה למסוכנת בעיני המשטר. ב-1935 היה לעוזרו של תיאודור הקל, מראשי הכנסייה, וסייע לו ביצירת קשרי חוץ. בשנת 1936 השלים את תואר הדוקטור בתאולוגיה.
בשנת 1942 הצטרף לקבוצת המתנגדים לנאצים שנקראה "חוג קרייזאו", בהשפעת ידידים שפעלו בקבוצה זו פטר יורק פון וארטנבורג, אדם פון טרוט צו זולץ והנס ברנד פון האפטן. קבוצה זו הייתה מורכבת מאנשי האליטה האינטלקטואלית של גרמניה, בני מעמד האצולה, כמרים ודיפלומטים, שדנו בדרכים להחליף את המשטר הנאצי במשטר טוב יותר. הקבוצה קיימה מגעים עם אנשי הוורמאכט שעסקו בתכנון מפורט של רציחתו של היטלר. גרסטנמייר השתלב בקבוצה זו היטב, בשל דעותיו השמרניות. כן קיים קשרים עם קרל פרידריך גרדלר אותו ייעדו הקושרים לעמוד בראש המשטר הגרמני החדש, לכשיקום.
ב-20 ביולי 1944 התנקש הקולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג בחייו של היטלר, באירוע הידוע כקשר ה-20 ביולי. גרסטנמייר שהה במרכז הקשר, בניין בנדר בלוק בברלין ותמך בקושרים. לאחר הקשר נעצר, עונה על ידי הגסטפו ונדון, בינואר 1945 על ידי השופט רולנד פרייזלר, מ"בית הדין העממי" ששפט את המעורבים בקשר, לשבע שנות מאסר עם עבודת פרך. באפריל 1945 שוחרר מכלאו על ידי צבא ארצות הברית. לאחר שיחרורו היה פעיל בעבודות הסעד והצדקה של כנסייתו, ובמיוחד בסיוע לאלמנות קורבנות הרדיפות הנאציות, ואנשי קשר העשרים ביולי שהוצאו להורג.
בבונדסטג
בין 1949 ל-1969 היה גרסטנמייר חבר הבונדסטג מטעם המפלגה הנוצרית דמוקרטית. בתחילת דרכו היה פעיל בוועדת החוץ של הבונדסטג.
בשנת 1954 מת באופן פתאומי יושב ראש הבונדסטג, הרמן אהלר, וגרסטנמייר נבחר למלא את מקומו. ב-16 בנובמבר 1954 החל למלא את תפקידו.
במסגרת פעילותו זו היה גרסטנמייר בעל תפקיד במשא ומתן שהוביל ליצירת הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל. גרסטנמייר נחשב לידיד ישראל, ובשנת 1965 היה שותף לדחיית הלחץ של מדינות ערב להפחית את הסיוע הגרמני לישראל, לאחר שמדינות אלו איימו כי יכירו במזרח גרמניה.
גרסטנמייר היה שמרן בדעותיו, והשתייך לפלג במפלגתו שנמנע מלתמוך בקנצלר קונראד אדנאואר במדיניותו הנוטה כלפי מדינות המערב, בשל החשש כי הדבר ימנע בעתיד את איחודה של גרמניה, מטרה שגרסטנמייר ראה כראשונה במעלה. גם בנוגע למדיניות החברתית היה גרסטנמייר שייך לאופוזיציה הפנימית במפלגתו של אדנאואר, ותמך במדיניותו השמרנית יותר של לודוויג ארהארד שהעלה טיעונים נוצריים ופרוטסטנטים כנגד "מדינת הרווחה הטוטאלית. בשנת 1959 ניסה להביא לבחירתו של ארהארד כנשיא, אך הלה סירב לכך. בין 1956 ל-1966 היה גרסטנמייר היושב ראש הפדרלי של מפלגתו.
גרסטנמייר היה בין היוזמים של הקמת הבניין בן 29 הקומות בבון ששימש את הבונדסטג עד שעבר לברלין לאחר איחוד גרמניה. הבניין מכונה "לאנגר אויגן" (אויגן הארוך), על שם גרסטנמייר, אך רבים מחשיבים אותו לבניין המכוער ביותר בבון. מאז יוני 2006 משמש הבניין את ארגון האומות המאוחדות.
לאחר פרישתו היה גרסטנמייר פעיל בארגון החברים לשעבר בבונדסטג ובפרלמנט האירופי. הוא מת בבון בשנת 1986.
כל יום מחדש (סדרה)
כל יום מחדש (באנגלית: One Day at a Time) היא קומדיית מצבים אמריקאית, המבוססת על סדרה בעלת אותו שם ששודרה בשנות השבעים. הסדרה נוצרה על ידי גלוריה קלדרון ומייק רויס.
רקע
הסדרה מסקרת משפחה קובנית-אמריקאית המתגוררת בשכונת אקו פארק בלוס אנג'לס, ומתמקדת באם חד הורית יוצאת צבא ארצות הברית המתמודדת עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית, ילדיה ואמה הקובנית. הדמיון מחדש של קומדיית המצבים המקורית של רשת CBS מתמודדת עם נושאים כמו מחלות נפש, הגירה, סקסיזם, הומופוביה, זהות מגדרית וגזענות כלפי לאטינים החיים בארצות הברית.
ביקורות ופרסים
עם צאתה לאור זכתה התוכנית לשבחים מצד המבקרים, כאשר המבקרים והעיתונאים שיבחו את הכתיבה ואת הופעותיהם של מצא'דו ומורנו. הסדרה הוצגה כאחד מתוכניות הטלוויזיה הטובות ביותר לשנת 2017, כאשר מבקרים רבים דירגו אותו כאחת מעשר התוכניות המובילות של השנה. הסדרה זכתה במספר פרסים ומועמדויות, כולל ארבע מועמדויות לפרס אמי לבידור בפריים טיים לסדרה קומית וזכתה בשניים בשנת 2019 ו-2020. בטקס פרסי קרן אימגן 2017. הסדרה זכתה בתוכנית הטלוויזיה הפריים טיים - הטובה ביותר - קומדיה, השחקנית הטובה ביותר - טלוויזיה (מצ'אדו), שחקנית המשנה הטובה ביותר - טלוויזיה (גומז) והשחקן הצעיר הטוב ביותר - טלוויזיה (רואיז). מורנו הייתה מועמדת לפרס הטלוויזיה לבחירת המבקרים לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית. הסדרה הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס המדיה של GLAAD לסדרה קומית מצטיינת.
אורדן תעשיות
אורדן תעשיות מתכת ויציקות פלדה בע"מ היא חברה ישראלית העוסקת בייצור יציקות פלדה וברזל לשוק האזרחי והצבאי. בעבר הייתה חלק מתשלובת חברות בתעשיית המתכת, שהחזיקה בכעשרה מפעלים ברחבי ישראל, והייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב. "אורדן" הייתה במשך שנים רבות קבלן מרכזי בייצור טנק המרכבה.
השנים הראשונות
היוזמה להקמת המפעל החלה בשנת 1949 על ידי קבוצה של משקיעים בריטיים, במטרה להקים מפעל למוצרים מיצקת חשילה (תהליך של טיפול בחום, המשמש להגברת הקשיחות של סגסוגות על בסיס ברזל), בתחילה בעיקר צינורות. בקיץ 1950 הצטרפו להשקעה במפעל קבוצה של סוחרי מתכת, שביקשו להחליף יבוא בייצור מקומי. המפעל החל לפעול בקיץ 1951 באזור התעשייה נתניה, בשם "אורדן מפעלי מתכת בע"מ". במפעל עבדו כ-150 פועלים והוא היה המעסיק הפרטי הגדול ביותר בנתניה. זמן קצר לאחר הקמתו רכשה "החברה הישראלית המרכזית למסחר ולהשקעות" את המפעל. בשנת 1959 הורחב כושר הייצור במפעל, ושוב ב-1963, והוא הפך לאחד ממפעלי המתכת הגדולים בישראל.
בשנת 1967 החליטה החברה להיכנס לתחום של ייצור פלדה עבור כלים משוריינים, הקימה מיזם משותף עם משקיעים מארצות הברית, בשם "החברה המשותפת ליציקות פלדה". בשנת 1972 נבחרה החברה לפתח ולספק את השריון של טנק המרכבה. באותה שנה רכש קונצרן "כלל" את "החברה הישראלית המרכזית למסחר ולהשקעות", כולל את הבעלות על "אורדן".
גידול והתרחבות
בתחילת שנת 1977 החליט קונצרן "כלל" לאחד את כל מפעלי המתכת שבבעלותו לתשלובת אחת, המנוהלת באופן מרכזי, חברת האם של התשלובת הייתה "החברה המשותפת ליציקות פלדה", ששמה שונה ל"אורדן תעשיות בע"מ". במסגרת איחוד הפעילות עברו מפעל "קופפר" בראשון לציון, לייצור צינורות וחלקי חילוף לרכב ומפעל "אוטוקרס" לייצור כלי רכב בטירת כרמל (שנמכר לקונצן "כלל" בשנת 1971 ופעל בשם "תעשיות רום כרמל") לפעול תחת קבוצת "אורדן תעשיות". באפריל 1977 חנכה החברה שני מפעלי מתכת באזור התעשייה מחניים, אחד היה בית יציקה לברזל והשני מפעל לגילוון ועיבוד שבבי, במסגרת תוכנית ממשלתית לעידוד התעשייה בפריפריה.
בסוף 1978 ביצע החברה הנפקה ראשונה לציבור של מניות והחלה להיסחר בבורסת תל אביב. באותה עת העסיקה הקבוצה כ-1,200 עובדים, ומחזור המכירות השנתי היה כ-400 מיליון ל"י.
ב-1979 רכשה את חברת "מפעלי תעשייה חקלאיים", שהייתה ממוקמת במפרץ חיפה, ועסקה בייצור מוצרי מתכת לשוק החקלאי והצבאי.
בשנות ה-80 הרחיבה החברה את פעילותה מחוץ לישראל לאירופה וארצות הברית, כולל רכישת מפעלים בארצות הברית. וזכתה במספר מכרזים של צבא ארצות הברית. החברה גם המשיכה לרכוש מפעלים בישראל, בהם את מפעל "בית יציקה וולקן" במפרץ חיפה, מידי חברת כור תעשיות. בשנת 1985 העסיקה הקבוצה כ-1,750 עובדים, אך נקלע למספר שנים של הפסדים כספיים, שהביאו ליישום תוכנית הבראה שכלל פיטורי עובדים וסגירת מפעלים. עד שנת 1990 ירד מספר העובדים בקבוצה לכ-750. בשנות ה-90 המשיכה החברה להיות קבלן מרכזי בייצור טנק המרכבה.
כחברת החזקות
בשנת 1995 רכשה חברת ההשקעות "דוברת, שרם ושות'", שבבעלות אנשי העסקים אהרן דוברת ויצחק שרם את החברה, ובאמצעותה רכשו בשנת 1996 את השליטה בחברת ההשקעות של בנק הפועלים ("פועלים השקעות"), ושבהמשך שונה שמה ל"פולאר השקעות". "פועלים השקעות" עצמה הייתה בעלת מניות בשורה של חברות. כך הפכה "אורדן תעשיות" להיות לחלק ממבנה של פירמידת שליטה שכלל מספר חברות ציבוריות.
באותן השנים סבלה הפעילות המסורתית של אורדן ממשבר, עקב התחרות הגוברת מול ייבוא זול. רוב מפעלי החברה נמכרו או נסגרו, כולל המפעל ההיסטורי של "בתי יציקה וולקן" במפרץ חיפה שנסגר בתחילת 2007. הפעילות הביטחונית לייצור פלדה עבור כלים משוריינים, גם סבלה מירידה בהזמנות, בתחילת שנות ה-2000 אף נשקלה האפשרות להפסיק את המשך ייצור טנק המרכבה. עם זאת זכתה החברה למספר הזמנות ממשרד הביטחון, כולל עבור פרויקט "טנק הסברה" הטורקי.
בשנת 2005 מכרה "אורדן" את שטח המפעל שלה לחברת "דורסל" (חברת בת של סינאל מלל פייוויי) תמורת 13 מיליון דולר וחכרה אותו מחדש ממנה. בנובמבר 2018, מכרה דורסל את מתחם אורדן בנתניה תמורת כ-134 מיליון שקל, לאחר שרכשה אותו במקור תמורת 54 מיליון שקל ב-2005.
בבעלות קרן פימי
בדצמבר 2007 רכשה קרן ההשקעות הפרטית "קרן פימי" 50% מ"אינרום תעשיות" מ"אורדן תעשיות" (שמשה שונה ל"גרינסטון תעשיות"). ושנה אחר כך רכשה את מלוא הבעלות.
המפעל ההיסטורי של אורדן ממשיך לפעול בנתניה בשם "אורדן תעשיות מתכת ויציקות פלדה בע"מ". בשנת 2016 זכה המפעל בחוזה לייצור של חלפים, מערכות ורכיבים המשמשים להרכבת ה"נמ"ר" (נגמ"ש מרכבה), ולהמשך הייצור של טנקי מרכבה "סימן 4".
בשנת 2019 הודיע קרן פימי כי מפעל "אורלייט" מנס ציונה, שגם בבעלותה, יעבור לפעול במתחם "אורדן" בנתניה, אך התוכנית בוטלה עקב התנגדות עיריית נתניה להגדלת הפעילות התעשייתית המזהמת במקום.
ברטו
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מילים אחרונות
מילים אחרונות הן האמירות האחרונות של אדם לפני מותו. לעיתים "מילים אחרונות" עשויות לכלול גם התבטאויות לא סופיות בימים האחרונים או השעות שלפני מותו.
לפעמים מתועדות מילים אחרונות של אנשים, אך הן לא מתועדות תמיד בצורה מדויקת. במילים הללו נעשה לעיתים קרובות שימוש כמקור היסטורי וספרותי. עם זאת, לדברי קארל גוטקה, המילים האחרונות כפי שנרשמו במסמכים ציבוריים הן לעיתים קרובות השתקפות של היחס החברתי למוות באותה תקופה, ולא דיווחים על עובדות היסטוריות ממשיות. מילים אחרונות שפורסמו עשויות גם לשקף רק את מה שמקורביו או תומכיו של האדם הגוסס רצו שיפורסם כבקשתו הסופית.
המילים האחרונות בפועל של אנשים גוססים הן בדרך כלל פחות גרנדיוזיות מאלה המיוחסות לדמויות היסטוריות, וגם מתפרסמות לעיתים רחוקות. אנשים בשלב האחרון של מוות ממחלה סובלים לעיתים קרובות מדליריום, ירידה בחדות הנפש, או יכולת לדבר ברור, או שילוב כלשהו של השלושה. לפי הפסיכיאטר הניו זילנדי סנדי מקלאוד, אנשים בשלבים האחרונים של מחלה ממארת אינם נשארים בדרך כלל צלולים נפשית. ולחלק מהאנשים אין מילים אחרונות בכלל סמוך למותם, משותקים בגלל שיטיון או סיבות אחרות. לפי מורין קילי, "אנשים ילחשו, ולחישותיהם יהיו מילים קצרות ויחידות - זו סך האנרגיה שנותרה להם להגות, ולא תו יותר."
תנ"ך פרארה
תנ"ך פרארה היא מהדורה התנ"ך שהודפסה בפרארה בשנת 1553 בלאדינו.
המהדורה הוכנה על-ידי יום-טוב בן לוי אטיאס, בן למשפחת אנוסים מפורטוגל שחזרה ליהדות. את התרגום ללאדינו ביצע יצחק אברהם בן סלומון.
שני טפסים של מהדורת תנ"ך פרארה הוקדשו לאישים, האחת ל, דוכס פרארה, והשנייה לפילנתרופית הידועה דונה גרציה נשיא, שמימנה את ההוצאה. טופס זה נתרם בשנת 1958 לספרייה החופשית בפילדלפיה.
המהדורה הודפסה בשפת הלאדינו לפי כללי התחביר העברי, באותיות לטיניות.
תנ"ך פרארה היה בסיס לתרגומים נוספים בשפת הלאדינו של מהדורות שתורגמו והודפסו במקומות שונים באיטליה, אמסטרדם והאימפריה העות'מאנית.
הדיוויזיה ה-217 (ורמאכט)
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה בתחילה ב-17 באוגוסט 1939 כחלק מגל הגיוס השלישי, כדיוויזיית אימונים במחוז הצבאי הראשון (פרוסיה המזרחית) באלנשטיין. הדיוויזיה שודרגה לדיוויזיה מלאה ביום ההתגייסות הגרמנית, ב-26 באוגוסט 1939. בתחילה היא כללה את הרגימנטים 311, 346 ו-389, וכן רגימנט הארטילריה 217.
בתחילת הפלישה לפולין שהחלה ב-1 בספטמבר 1939, הדיוויזיה ה-217 הייתה בעתודת הארמייה השלישית בפיקודו של גאורג פון קיכלר תחת קבוצת ארמיות צפון בפיקודו של פדור פון בוק. הדיוויזיה לא לחמה בקרבות כבדים במערכה בפולין. לאחר סיום המערכה הועברה הדיוויזיה לקורפוס ה-35 בגבול עם החלק של פולין הכבוש בידי ברית המועצות
במהלך המערכה על צרפת 1940, הדיוויזיה הייתה חלק מעתודת ה-OKH, אך שוב לא ראתה פעולה משמעותית. ביוני 1940 הועברה הדיוויזיה לקורפוס ה-1 תחת הארמייה הרביעית. ביולי הועברה הדיוויזיה לקורפוס ה-26 תחת הארמייה ה-18, שם היא נשארה עד אפריל 1941. לאחר שהות קצרה בקורפוס ה-2 במאי 1941, היא הועברה לקורפוס ה-26, שם נשארה עד תחילת אוגוסט.
הדיוויזיה הועברה מזרחה לבסיסה במזרח פרוסיה ביולי 1940. לאחר מכן, היא השתתפה בפלישה הגרמנית לברית המועצות במסגרת הקורפוס ה-26 תחת קבוצת ארמיות צפון. היא הייתה מעורבת בעיקר בתפקידי הגנה על החוף הבלטי. באותה תקופה, היא לחמה תחת הארמייה ה-18, לפעמים תחת הקורפוס ה-26 או תחת הקורפוס ה-42. בהמשך, היא השתתפה במצור על ראש הגשר אורניאנבאום של הצבא האדום מאוקטובר 1941 עד אפריל 1942. לאחר מכן היא הצטרפה למצור על לנינגרד במאי 1942 ונלחמה שם עד פברואר 1943. ממרץ 1943 ואילך החזיקה הדיוויזיה את הקו ליד וולכוב עד יולי 1943. בסתיו 1943 ספגה הדיוויזיה אבדות קשות באזור קייב.
בשל האבדות הקשות שונתה הדיוויזיה לקבוצת החטיבה ה-217 של גזרת הקורפוס ב-2 בנובמבר 1943. קבוצת הדיוויזיה הושמדה בברודי ביולי 1944 במהלך מבצע לבוב-סנדומייז'.
לוז (חברה)
לוז אינטרנשיונל בע"מ (LUZ International Ltd) הייתה חברה ישראלית שעסקה בפיתוח, ייצור והקמה של תחנות כוח בטכנולוגיה תרמו-סולארית. החברה הייתה רשומה בקליפורניה, אך כל פעילות ההנדסה, התכנון והייצור התנהלו בחברת הבת לוז תעשיות ישראל בע"מ ששכנה בהר חוצבים בירושלים.
היסטוריה
חברת לוז הוקמה ב-1979 על ידי ארנולד גולדמן, יזם ואיש עסקים יליד ארצות הברית. גולדמן היה אחד ממייסדיה של חברת Lexitron בשנת 1969, שפיתחה את מעבד התמלילים הראשון בעולם ונרכשה על ידי חברת ריית'און ב-1977. לאחר מכירת החברה עלה לישראל ועל בסיס עבודת תזה שכתב, על ניצול קרני השמש לשם הפקת אנרגיה, הקים את חברת לוז. לחברה הצטרף פטריק פרנסואה כמשקיע ומנהל הכספים, וישראל קרויזר, מהנדס בהכשרתו שמונה למנכ"ל החברה. המוצר הראשון של החברה ייצר קיטור מאנרגיית השמש, ונמכר למפעל תפוד בשער הנגב. בהמשך פותחה הטכנולוגיה כך שהקיטור ישמש לייצור חשמל.
הטכנולוגיה של חברת לוז הייתה מבוססת על מערכת מראות בצורת פרבולה. המראות מתכווננות לשמש, קולטות את קרניה ומחזירות אותן לצינור נירוסטה שמלא בשמן תרמי, וטובל במיכל מים. מנקודה זו ואילך תהליך ייצור החשמל דומה לזה שמתבצע בתחנת כוח פחמית או בתחנת כוח שפועלת על גז. החום האדיר משמש ליצירת קיטור, המניע טורבינה שיוצרת את האנרגיה החשמלית.
לוז תכננה, פיתחה, בנתה, מימנה ותפעלה מתחם של 9 יחידות ייצור חשמל סולאריות במדבר מוהאבי בקליפורניה בהספק של 350 מגה-ואט, המייצרות חשמל לאזור דרום קליפורניה. המתחם היה תחנת הכוח הסולארית הגדולה בעולם והחל לפעול בשנת 1984. בשנת 1985, יזמה החברה תוכנית להקמת תחנת כוח תרמו-סולארית בנגב ובשנת 1988, אושר תקציב להקמת התחנה ליד אילת אך הפרויקט לא יצא לפועל.
הבחירות לנשיאות ישראל (1973)
הבחירות השמיניות לנשיאות ישראל נערכו בכנסת ב-10 באפריל 1973.
לוז (חברה)
היסטוריה
בשנת 1991, עם ירידת מחירי הנפט וביטול הטבות מס על ידי הממשל הרפובליקאי של הנשיא בוש, פשטה "לוז" את הרגל.
הבחירות לנשיאות ישראל (1973)
הנשיא הנבחר היה מיועד להחליף את הנשיא המכהן זלמן שזר, אשר לא יכול היה להתמודד לכהונה שלישית ברציפות, בשל הסייג לכך בחוק יסוד: נשיא המדינה, אשר נחקק בכנסת בתקופת כהונתו כנשיא המדינה (ב-15 ביוני 1964).
סקירה כללית
בתחילת 1973 דווח דן פתיר על השמות שנשקלו במפלגת העבודה למועמדות להחליף את זלמן שזר במאי 1973 בתפקיד נשיא המדינה. אלו כללו את יו"ר הקרן הקיימת יעקב צור, השופט אליהו מני ואת יושב ראש הכנסת ישראל ישעיהו. בתחילת פברואר 1973 הציגו יוצאי רפ"י במפלגה את שמו של יצחק נבון. בתחילת פברואר 1973 עלה גם שמו של אפרים קציר.
לוז (חברה)
אלקטריק פיול
חברת אלקטריק פיול קמה מתוך אחת החטיבות של חברת לוז, שבדקה מספר טכנולוגיות לאגירת חשמל. במטרה לנצל את שעות הלילה, שבהן העומס על רשת החשמל פוחת. באותן שעות ניתן לייצר חשמל, לאגור אותו במצברי ענק ולפרוק אותו אל הרשת העמוסה במשך שעות היום. באופן זה ניתן יהיה לאגור ולהשתמש ביותר חשמל, ולחסוך את הצורך בהרחבה יקרה של התשתיות לייצורו. לאחר סגירת חברת לוז הטכנולוגיה שפותחה יושמה לבסוף במצבר לרכב החשמלי שפיתחה וייצרה חברת אלקטריק פיול שהוקמה בשנת 1991.
הבחירות לנשיאות ישראל (1973)
סקירה כללית
זאב שרף, אז שר השיכון, פגש את סגן יו"ר הכנסת יצחק נבון (אותו הכיר אישית מימיו במחיצתם של בן-גוריון ושרת) ודרבן אותו להתמודד על נשיאות המדינה. בדומה לפעולותיו כשהתמודד למועמד המערך לראשות הכנסת, בירר נבון בצמרת המפלגה האם יקבל תמיכה מספקת די לבחירתו. תחילה התייצב אצל שר התעשייה והמסחר, פנחס ספיר, שהבטיח לו שלא יתערב בבחירות. לאחר מכן פנה אל שמחה דיניץ, מזכירה של ראש הממשלה דאז גולדה מאיר, וביקש ממנו לברר עמה אם היא לא תתנגד למועמדותו לנשיאות. כעבור זמן מה שב דיניץ לנבון וסיפר לו כי גולדה אמרה לו שהיא לא תתערב.
משהבין נבון כי בכירי המפלגה לא יתערבו או יסכלו את מועמדותו, הסכים נבון להצעתו של שרף ונכנס באורח רשמי למירוץ לנשיאות. יממה לאחר הגיעה לביתו משלחת מטעם מזכירות המפלגה שבירושלים למען הפגנת תמיכה במועמדותו. בשעה שהמשלחת ומצדדים אחרים של נבון הגיעו לחגוג את הכרזת מועמדותו, הגיע לבית אהרן ידלין, מזכיר המפלגה. פניו היו חמורות סבר, וזה אמר לו במבוכה: "גולדה מציעה... שלא תתמודד". נבון ההמום שאל מדוע זאת, הרי היא הבטיחה שלא להתערב בבחירות, והלה השיב לו כי הפרופסור אפרים קציר מועמד מטעם המפלגה לנשיאות. בדיעבד נתברר לנבון כי שרי אחדות העבודה - פועלי ציון, יגאל אלון וישראל גלילי, הכשילו את המינוי ושכנעו את גולדה לא להותיר לנבון להתמודד על הנשיאות, בטענה שאם הוא - איש רפ"י - יבחר ויהיה לנשיא, יטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על משה דיין איש רפ"י. יום לאחר מכן, ב-23 במרץ, התכנס מרכז המפלגה על מנת לבחור בין נבון לקציר. בתום הכינוס נבחר קציר, וגם בתום מערכת הבחירות עצמה נבחר לנשיאות המדינה. ב-26 במרץ שלח ראש הממשלה לשעבר בן-גוריון מכתב מיוחד לנבון, ובו ניחם אותו על אי-בחירתו.
תוצאות הבחירות
הבחירות הוכרעו בסיבוב הראשון, בעקבות זכייתו של קציר ברוב מוחלט מבין חברי הכנסת, והוא הושבע לתפקיד ב-24 במאי באותה השנה.
לוז (חברה)
חברת סולל
בשנת 1992, רכש איש העסקים הבלגי לואי בגו, את הטכנולוגיה והפטנטים של לוז ב-2 מיליון דולר מכונס הנכסים של החברה, והשקיעה סכום של 40 מיליון דולר בהקמת חברת סולל (Solel Solar Systems). אבי ברנמילר, מהנדס שעבד בחברת לוז גויס לחברה החדשה ושימש כמנכ"ל החל מ-1996. בשנים הראשונות עסקה החברה במכירת חלקי חילוף לשדות הסולריים שהקימה לוז בקליפורניה ובהוזלת עלות ייצור החשמל בהם. ובמקביל המשיכה בפיתוח הטכנולוגיה התרמו-סולארית במערכת הדומה מאוד לזו שפיתחה לוז, בתוספת שיפורים העושים שימוש נרחב במערכות מיחשוב, שהתקדמו בכמה דורות מאז קרסה לוז. אלומת הקרינה ממוקדת בעזרת המראות של חברת סולל בצינור, שבו זורם הנוזל המוליך את החום לטורבינה. אחד היתרונות של הטכנולוגיה היא העובדה שהטורבינה של סולל זהה לטורבינה שמניעה תחנה פחמית סטנדרטית, והופכת אותה לתחנת כוח שניתנת להנעה הן בדלק קונוונציונלי והן באנרגיה סולרית.
בשנת 2006, זכתה סולל לראשונה בחוזה להספקת טכנולוגיה סולארית למיזם אנרגיה בספרד ובמשך זכתה בחוזים נוספים להקמת 10 תחנות כוח תרמו-סולארית ספרד.
בשנת 2008, השקיעה קרן אקופין (Ecofin) הבריטית מיליון דולר בחברה ובשנת 2009, נמכרה החברה לחברת ציוד האנרגיה הגרמנית סימנס תמורת 418 מיליון דולר. אך שלוש שנים מאוחר יותר סגרה סימנס את מפעלה של סולל בבית שמש, מחקה את השקעתה בחברה, ופיטרה 350 מ–400 עובדיו. זאת עקב המשבר הכלכלי העולמי שגרם לביטול תוכניות רבות להקמת שדות תרמו-סולאריים. בעיקר בספרד, שהייתה שוק היצוא העיקרי של סולל.
ריוגלס סולאר סיסטמס
לאחר סגירת חברת סולל נחתם הסכם למכירת נכסי המפעל לקבוצת 'Rioglass‘ הספרדית (חברת בת של תאגיד האנרגיה הספרדי אבנגואה -Abengoa), שהחליטה להפעיל את המפעל מחדש בשם "ריוגלס סולאר סיסטמס". בשנת 2015, זכתה חברת ריוגלס בחוזה להספקת הרכיבים העיקריים של תחנת הכוח הסולארית "נגב אנרגיה" באשלים.
ברייטסורס אנרג'י
בשנת 2004, הוקמה חברת "לוז 2", שבשנת 2008 שינתה את שמה ל"ברייטסורס אנרג'י" (BrightSource Energy). לוז 2 הוקמה בהר חוצבים בירושלים, לא הרחק ממשרדי לוז המקורית, על ידי היזם של לוז המקורית ארנולד גולדמן וקבוצת מנהלים שעבדו בלוז. ברייטסורס אנרג'י מפתחת תחנות כוח באמצעות ריכוז קרינת השמש, באמצעות אלפי הליוסטטים, אל מגדל שמש שבו מחממים מים לטמפרטורה של כ-550 מעלות צלזיוס. הקיטור שנוצר מוזרם לטורבינה ומכאן ואילך תהליך ייצור החשמל הוא ככל תחנת כוח רגילה. הטמפרטורה הגבוהה של הקיטור מאפשרת להגיע לעלות חשמל נמוכה. לאחר המעבר בטורבינה מקורר הקיטור ומוחזר למגדל כמים לשימוש חוזר; הקירור נעשה באמצעים יבשים (כלומר ללא שימוש במים) ומאפשר חיסכון במים, משאב יקר במדבר בו מוקמות התחנות.
ברנמילר אנרג'י
בשנת 2012, הקים אבי ברנמילר, לשעבר מנכ"ל סולל, את חברת "ברנמילר אנרג'י" שמפתחת מערכת לאגירת אנרגיית חום. מערכת זו מסייעת ליצרניות של אנרגיה מתחדשת לייצב את אספקת החשמל, להבטיח זמינות במשך כל שעות היממה, ולהקטין את הצורך בהקמת תחנות כוח הפועלות על משאבי דלק מאובנים, כגון מזוט, סולר וגז, ובכך מגבות את אספקת החשמל התנודתית מתחנות כוח של אנרגיה מתחדשת. בשנת 2017, הונפקו מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
לואיסה זני
לואיסה זני (באיטלקית: Luisa Zeni; 1896 – 1940) הייתה סוכנת חשאית במלחמת העולם הראשונה וסופרת איטלקית.