cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התנועה לתרבות חדשה
הערכות ושינוי צפיות
שו ג'ילין, אינטלקטואל משאנגחאי המשקף קולות ליברליים, הסכים למעשה עם ההשקפה האורתודוקסית שתנועת התרבות החדשה היא שורש המהפכה הסינית, אך העריך את התוצאה בצורה אחרת. אנשי תרבות חדשים, אמר שו, ראו סכסוך בין לאומיות לקוסמופוליטיות במאבקם למצוא "פטריוטיזם רציונלי", אך התנועה הקוסמופוליטית של שנות העשרים הוחלפה ב"עידן חדש של לאומיות ". בכך הניח את היסודות לתוצאות הסופיות של ההיסטוריה של סין במחצית הראשונה של המאה העשרים".
לני סטרן
לני סטרן (נולדה ב -28 באפריל 1952) היא גיטריסטית וזמרת גרמניה-אמריקאית. נודעה גם כנגנית על "נגוני" חשמלי (ngoni - כלי פריטה שמוצאו ממאלי).
ביוגרפיה
סטרן נולדה כמגדלנה ת'ורה, במינכן, גרמניה ב-28 באפריל 1952. החלה ללמוד לנגן על פסנתר בגיל שש. כעבור כמה שנים עברה ללימודי הגיטרה.
היא הייתה שחקנית בגרמניה, והופיעה בטלוויזיה, ולאחר מכן, בשנת 1977, נרשמה למכללת ברקלי למוזיקה. התגוררה בבוסטון עד שנת 1980, ואז עברה לניו יורק.
בשנת 1983 הקימה להקה משלה עם פול מושן בתופים וביל פריזל בגיטרה.
הייתה נשואה לגיטריסט מייק סטרן.
בשנת 2017 נבחרה לני סטרן לאחת מ-"50 הגיטריסטים הסנסציוניים ביותר בכל הזמנים בגיליון 50 שנה של "Guitar Player magazine".
בשנת 2018 השתתפה בנגינה באלבום "All Over the Place", אותו פרסם בעלה מייק סטרן, ובו ניגנה יחד עם החצוצרן רנדי ברקר, הסקסופוניסטים קני גארט, כריס פוטר, בוב פרנצ'יני ובוב מלאך ואחרים.
המוזיקה של לני עברה שינוי בעשור וחצי האחרונים, כשהיא איחדה את סאונד הג'אז העכשווי שלה בשילוב עמוק עם סגנונות מערב אפריקה. היא נסעה ולמדה בהרחבה במאלי ובסנגל, והופיעה יחד עם הזמר והיוצר סאליף קייטה ונגנים אפריקאים נוספים.
צופיה (מוסד חינוכי)
צופיה הוא מעון נעול לנערות בסיכון בישראל שהוקם ב-1956 ונמצא ביבנה. המעון שייך לחסות הנוער של משרד הרווחה ומופעל על ידי זכיין, עמותת ענב. למעון מגיעות גם נערות צעירות, בגילאי 11–12. טווח הגילאים הוא עד גיל 18.
הנערות נשלחות למקום על פי צו בית משפט, או על ידי הפניה ממוסדות טיפוליים אחרים בקהילה, חובה אישור של שופט.
פעילות
משך השהות הרשמי בצופיה הוא שלושה חודשים. השהות בצופיה נועדה להתערבות ראשונית במצבי סיכון ומצוקה קיצוניים, אך גם כמוסד אבחוני-ממיין לנערות בעלות התנהגות שמוגדרת כבעייתית: לאחר השהות הקצרה של הנערה במקום, הצוות מפנה אותה להמשך טיפול במוסד שלפי אבחנתו מתאים לה. צופיה נחשב ל"תחנה האחרונה" בדרך למסילה, שנחשב למעון בעל התנהלות נוקשה יותר.
המעון מכיל עד 60 נערות, המתחלקות למרחבים מופרדים במתחם: שלושה מרחבי "מגן", שהוא מרחב סגור בעל כללים נוקשים; ושני מרחבי "קידום", שמהווה מקום פתוח יותר, בעל מערכת כללים פחות נוקשה וזכויות רבות יותר לנערות. כ־200 נערות שוהות במקום מדי שנה.
היסטוריה
בשנת 2003 נשמעו טענות קשות נגד התנהלות המוסד, שכללו טענות על ענישה על כל סטייה מהכללים, כליאת הנערות לימים ארוכים בחדרן, כליאה לשעות ממושכות בחדר קטן שנראה כצינוק, העסקה תמידית בניקיון וקרצוף של המוסד ומניעת זכויות בסיסיות כשיחות טלפון וביקורי משפחה. בעקבות פניית האגודה לזכויות האזרח בישראל הקים שר הרווחה זבולון אורלב ועדת בדיקה שבחנה את המצב במוסד והגישה ב-2004 את המלצותיה.
ב-2008 הוצגה בדו"ח רשמי של מבקר המדינה בעיית מחסור חמור בכוח אדם במקום, שפגע באיכות הטיפול בנערות; בנוסף, דווח כי חלק מהנערות אף לא נפגשו עם עובדת סוציאלית במשך כל שהותן במקום.
מגדל המים (מגדל העמק)
מגדל המים במגדל העמק הוא מגדל מים שהוקם במגדל העמק בשנים 1985-1982 לצורך אספקת מים. המגדל הפך ברבות השנים לאחד מסמליה של העיר מגדל העמק ואף נכלל בסמל עיריית מגדל העמק.
הרקע להקמתו
בשנת 1979 חברת מצפה העמק בע"מ התחילו בהקמת מיזם תיירותי בשם 'מלון מצפה בעמק' שיכלול הקמת מלון בן 60 חדרים ומגדל בו ישולבו מסעדה מסתובבת, תצפית ובריכה.
באוקטובר 1980 חתמו חברת מצפה העמק והמועצה המקומית מגדל העמק על הסכם כי החברה תכלול במסגרת הקמת הפרויקט בניית בריכה לצורך אספקת מים לשכונת נוף העמק, שבנייתה החלה בשנת 1982.
הקמת המגדל
בשנת 1981 רכש הקיבוץ הארצי בשותפות עם מי שהחזיק במניות מצפה העמק בע"מ רפי עדן, 25% ממניות חברת מצפה העמק.
התקלות באפשרות להשלמת הבנייה בזמן שנקבע ובמקורות המימון, התגלו לקיבוץ הארצי בשנת 1982. בעיות התגלו גם בהסדרת בעלות על הקרקע. בגין אי הסדרים בעלות חברת מצפה העמק בע"מ הועברה לקיבוץ הארצי.
הפסקת הבנייה
בניית שלד המגדל הושלמה בשנת 1985 על ידי הקיבוץ הארצי, על מנת לאפשר את הפעלת מגדל המים. המסעדה והתצפית עוד לא נבנו ובנייתן חייבה השקעה של עוד 750,000$. בקיבוץ הארצי הוחלט להפסיק בפיתוח הפרויקט; מיקום המסעדה המסתובבת לא הושלם וכל חלקו העליון של המגדל נשאר פרוץ ולא נסגר על פי התכנון.
לאחר מכן
בשנת 1987 חתמו הקיבוץ הארצי על הסכם להפעלת המלון עם חברת ניהול. המגדל יצא בשלב זה משטח התפעול של המלון והתבצעו מהלכים להוצאתו בפועל מהמיזם, והסדרת כניסה לתפעול מגדל המים על ידי הרשות המקומית משער חיצוני. המועצה המקומית מגדל העמק חכרה את שטח המגדל בחכירת משנה.
המלון נמכר על ידי החברה הכלכלית של הקיבוץ הארצי לחברת רותם בשנת 1989 ונסגר בשנת 1992. בשנת 2014 עברה ישיבת נחלת ישראל ממשכנה בכפר חסידים למקום שבו היה המלון.
בשנת 2019 התקיים טקס הנחת הפינה ל"מוזיאון המייסדים" שעל פי התוכנית יקום במגדל. בטקס השתתפו רב העיר הרב יצחק דוד גרוסמן, ראש העיר אלי ברדה, שרת התרבות והספורט מירי רגב וחברי מועצת מגדל העמק. בשנת 2022 החלו עבודות בנייה בשטח המגדל, שבו מתוכנן כאמור להיות מוזיאון המייסדים.
בגרפיקה השימושית וכסמל למגדל העמק
מגדל המים הפך עם השנים לסמל המזוהה עם מגדל העמק ואף מופיע בסמל העירייה.
אלכסנדרו מצל
קריירת מועדונים
מצל החל את הקריירה המקצוענית בשנת 2005, בקבוצת פארול קונסטנצה. ב-2007, הושאל לתקופה של שנתיים לקבוצת דלתא טולצ'ה מהליגה השלישית ברומניה, בה צבר דקות משחק רבות לאחר ששיחק 52 משחקים. ב-2010, עבר לשורות אסטרה ג'יורג'יו, עימה זכה בתארים ראשונים בקריירה, ואף הופיע במדיה בליגה האירופית. לאחר חמש שנים, עזב לראשונה בקריירה את רומניה, שעה שחתם בינואר 2015, בקבוצת דינמו זאגרב הקרואטית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקרואטיה, ב-7 בפברואר 2015, במשחק ליגת העל הקרואטית מול לוקומוטיבה זאגרב, אותה ניצחה קבוצתו בתוצאה 2-1. בסיום עונתו הראשונה בזאגרב, שיחק 13 משחקי ליגה וזכה עם דינמו בדאבל המקומי.
קריירה בינלאומית
ב-2 בספטמבר 2011, ערך מצל את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת רומניה, כאשר שיחק את מלוא 90 הדקות במשחק במסגרת מוקדמות יורו 2012 מול לוקסמבורג.
מעשה מסכת חגיגה
מעשה מסכת חגיגה הוא מעשה המספר על אדם שלמד כל ימיו מסכת חגיגה ולאחר פטירתו נגלתה המסכת בדמות אשה וספדה לו.
המעשה
בספר מנורת המאור שחיבר רבי ישראל אנקווה מובא "מעשה בתלמיד אחד שהיה מתייחד במקום אחד, והיה למד בו מסכת חגיגה, והיה מהדר ומהפך בה כמה פעמים עד שלמד אותה היטב והייתה שגורה בפיו, ולא היה יודע מסכתא אחרת מן התלמוד זולתה, והיה שונה בה כל ימיו. כיון שנפטר מן העולם הזה, היה לבדו באותו בית שהיה לומד בו מסכת חגיגה, ולא היה שום אדם יודע פטירתו. מיד באה אשה אחת, ועמדה עליו, והרימה קולה בבכי ובמספד, ותרבה אנחתה וצעקתה, כאשה שהיא סופדת על בעלה, עד אשר נקבצו ההמון, ואמרה להם: 'ספדו לחסיד זה, וקברוהו בכבוד גדול, וכבדו את ארונו, ותזכו לחיי העולם הבא, שזה כבדני כל ימיו ולא הייתי עזובה ולא שכוחה בימיו'. מיד נתקבצו כל הנשים וישבו עמה סביב למיטתו ועשו עליו מספד גדול, והאנשים נתעסקו בתכריכו ובכל צורכי קבורתו, וקברו אותו בכבוד גדול. ואותה אשה בוכה במר נפש וצועקת, אמרו לה: 'מה שמך'? אמרה להם: 'חגיגה שמי'. וכיון שנקבר אותו חסיד נעלמה מן העין אותה אשה. מיד ידעו שמסכת חגיגה הייתה, שנראית להם בצורת אשה, ובאה בשעת פטירתו לספוד לו ולבכותו ולקוברו בכבוד, מפני שהיה שונה בה תמיד ושוקד עליה ללמוד אותה."
בנוסח כמעט זהה מובא המעשה גם בספרו של רבי יצחק אבוהב, שנקרא גם הוא מנורת המאור בשם מדרש תנחומא.
המקור הידוע הקדום ביותר למעשה זה הוא בדרשות מהר"ח אור זרוע שדורש את הפסוק "בשכבך תשמור עליך" וכותב "בשכבך תשמור עליך, בקבר, כמעשה בתלמיד אחד, שלמד כל ימיו מסכת חגיגה, כשסיים אותה חזר, וכשמת בדרך, נעשית המסכתא כמו בתולה אחת וקיננה עליו 'זה היה אבי', עד שהביאוהו לקבורה, והרגישו שהייתה המסכתא."
יעקב ישראל סטל מביא כמקור אפשרי למעשה זה מקור קדום אף יותר הנמצא בפירוש רבינו אפרים בן רבינו שמשון, מחסידי אשכנז, הדורש את פסוקיה הראשונים של פרשת כי תצא וכותב "וראית בשביה אשת יפת תואר, זו התורה... כשנפטר תלמיד חכם חוגרת עליו שק ובוכה ומתאבלת עליו". על אף שבמקור זה חסר עניין הלימוד התמידי במסכת מסוימת, מובע בו הרעיון שהתורה משולה לאשה המתאבלת על מות לומדה. סטל משער שגרעינו של מעשה מסכת חגיגה מבוסס על דברים אלו, ומוסיף שייתכן שמהר"ח אור זרוע הכיר את המעשה מכתביהם של חסידי אשכנז, שאביו, רבי יצחק אור זרוע, נמנה עם תלמידיהם.
גרסאות נוספות
לַמעשה גרסאות רבות, בחלק מהן האשה מבשרת לקהל על מותו של הלומד, באחרות היא מקוננת וסופדת לו, בחלק היא לובשת בגדי אלמנות, ובחלק מעוטפת בבגדים לבנים, במספר גרסאות המסכת מתגלית ללומד עצמו, ובגרסה אחת המעשה מסופר בכלל על מסכת עוקצין.
בין המקורות השונים המביאים את המעשה ישנם גם גרסאות שונות מה למד אותו אדם, בחלק מהמקורות כתוב שלמד תלמוד מסכת חגיגה, בעוד במקורות אחרים נראה שלמד משניות מסכת חגיגה.
מקורות המעשה
מחברים רבים הביאו מקור למעשה מספרות חז"ל, רבי משה אלשיך כותב "המצוה עצמה נעשית הווית קדושה עד העשות מלאך,  דגמרא על ההוא במסכת חגיגה", האלשיך לא מציין באיזו מסכת בגמרא מובאת ה'עובדא', אולם, רבי אלעזר אזכרי בפירושו לירושלמי כותב "אמך. היינו תורה, כמו במסכת חגיגה שהספידה לאותו תלמיד בדמות אמו במסכת חגיגה".
בספר יד אליהו העיר על דברי רבי אלעזר אזכרי, שהמעשה לא נמצא במסכת חגיגה, לא בבבלי ולא בירושלמי, רק היא אגדה בספר 'קב הישר', על דברים אלו כתב רבי ישכר תמר "ונדמה כי המילים 'כדאיתא במסכת חגיגה' הוסיף סופר בור, והחרדים שאב אגדה זו מספר אגדה". גם שמואל אשכנזי תמה על דברי רבי אלעזר אזכרי וכותב שמעשה זה לא נמצא בספרות חז"ל שבידינו. סטל משער שבפירושו של רבי אלעזר אזכרי נשמטו מספר מילים, ובמקור נכתב "כדאיתא בספר. . . במסכת חגיגה", ובמקום שלוש הנקודות היה כתוב שמו של הספר, שככל הנראה נסדר על פי סדר המסכתות בתלמוד ובחלק על מסכת חגיגה הביא את המעשה, סטל מוסיף שאם השערתו נכונה, ניתן להצביע על הספר 'כונת האגדות' כשם הספר החסר, ספר זה נדפס לראשונה בזמנו של רבי אלעזר אזכרי וייתכן שרבי אלעזר אזכרי ראהו, ובאמת, סטל מביא הוכחה להשערתו מגרסת כתב יד אוקספורד שם כתוב "אמך. היינו תורה, כמו מסכת חגיגה שהספידה לאותו תלמיד בדמות אמו כדאיתא בסו"ס חגיגה", פענוח ראשי התיבות בסו"ס הוא 'בסוף סימני' וסטל כותב שהכוונה לספר כפתור ופרח, בו מובא המעשה בתחילת סימן נט, הסימן האחרון במסכת חגיגה.
בספר מנורת המאור (אבוהב), במעבר יבק, בברכת שמואל ובגיא חזיון, הביאו את המעשה בשם מדרש תנחומא.
באגרת שנתשמרה בידינו מרבי יצחק לינטיראנו הממוענת לרבי מרדכי דאטו כותב רבי יצחק שלא מצא את המעשה בתנחומא, גם רבי שמואל אשכנזי כותב "מעשה זה לא מצאנוהו בשתי התנחומות", אולם הוא מוסיף "ברם נאמן עלינו ר' יצחק אבוהב המעיד שבתנחומא שלפניו נמצאה הוספה זו", כדעתו סבר כנראה גם יעקב נחום אפשטיין שמונה את קטע המעשה הזה בין קטעי תנחומא שהיו בידינו ואבדו. לעומת זאת, גינצבורג וסטל משערים שהמעשה מעולם לא הובא בתנחומא וכנראה הוא הוספה חדשה או 'גיליון' שעמד לפני רבי יצחק אבוהב.
בעקבות המעשה
במהלך הדורות נפוצו מספר אגדות המבוססות על מעשה מסכת חגיגה, בשנת תש"פ התפרסם סיפור על הרב אברהם משה קלר שלמד כל ימיו בספר קיצור שולחן ערוך ובהלוויתו הופיע יהודי לא מוכר שהזדהה בשם 'גנצפריד', כשמו של מחבר הספר 'קיצור שולחן ערוך', רבי שלמה גאנצפריד, אולם הסיפור הופרך.
בתרבות
אהרן רזאל הלחין את המעשה בשירו 'חגיגה'.
יחסי הרשות הפלסטינית–מצרים
יחסי הרשות הפלסטינית-מצרים הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין הרשות הפלסטינית המוכרת בחלקה לבין רפובליקת מצרים הערבית, הכוללים שני השטחים רצועת עזה והגדה המערבית (יהודה ושומרון). אורך הגבול המדיני בין מצרים לרצועת עזה הוא 13 ק"מ.
היסטוריה
בשנות ה-70 מתח מנהיג אש"ף, יאסר ערפאת ביקורת גלויה על נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר על עמדתו הרכה לכאורה כלפי ישראל, שהובילה לסגירת תחנת הרדיו "קול פלסטין" בקהיר ולסיום מרבית הסיוע החומרי של מצרים לאש"ף. בנוסף, רבים מאנשי אש"ף גורשו ממצרים. בספטמבר 1970 פרץ בירדן סכסוך מזוין פנימי בין קבוצות טרור פלסטיניות לצבא ירדן. גמאל עבד אל נאצר הגיב לסכסוך זה באותו אופן כמו לעימות בין הפלסטינים ללבנונים שנה קודם לכן, וביקש לחסל כל סוג של עימות בעולם הערבי. עבד אל נאצר הגיב בצורה שלילית ביותר להחלטתו של מנהיג סוריה חאפז אל-אסד לשלוח כוחות סורים לירדן כדי לעזור לפלסטינים.
בספטמבר 1970 התקיימה פסגה בקהיר ביוזמתו של גמאל עבד אל נאצר במטרה לסיים את העימות בירדן. ב-26 בספטמבר 1970 דנו הצדדים באפשרות לפתור את המשבר, אולם באותה תקופה ירדן, לאחר סדרת קרבות עקובים מדם, הצליחה להשתלט על כוחות הפלסטינים והסורים, אך כוחות אש"ף המשיכו להיות פעילים במדינה זו עד יולי 1971. ב-27 בספטמבר 1970 החליטו חוסיין בן טלאל ויאסר ערפאת לחתום על הפסקת אש בתיווך עבד אל נאצר. גמאל עבד אל נאצר השקיע זמן ומאמץ רב להשגת הפוגה זו, שהפכה לאחד הגורמים להתקף לב ולמוות פתאומי ב-28 בספטמבר 1970.
בשנת 1983 נשיא אש"ף, יאסר ערפאת, נקלע לסכסוך עם סוריה, מה שאפשר למצרים לכונן מחדש קשרים חזקים עם המנהיגים הפלסטינים. נשיא מצרים, חוסני מובארכ, ניסה לפעול כמתווך בסכסוך הישראלי-ערבי, להסרת המתח ביחסים בין ישראל לפלסטינים. עד 1990 מאמצים אלה לא הצליחו לפתור את המשבר ולשפר את היחסים בין ישראל לפלסטינים, אך החזירו את הקשרים בין מצרים לסוריה. ב-17 בנובמבר 1988 הכירה מצרים בעצמאותה של הרשות הפלסטינית מישראל.
ב-19 ביוני 2008 נכנסה לתוקף הפסקת אש בין ישראל לחמאס שהתאפשרה בתיווך מצרי. בהסכם נקבע כי חמאס מחויבת לעצור את התקפות הרקטות על שטח ישראל ולאכוף את הפסקת האש ברצועת עזה. בתמורה הבטיחה ישראל להסיר את הסגר על רצועת עזה, שאמורה להחזיר את הפעילות המסחרית בשטח זה ולהחזיר את היקף תעבורת המטען לרמה של שנת 2005, שנע בין 500 ל-600 משאיות ביום. ישראל החלישה את החסימה בגלל צמצום תקיפות הרקטות על שטחה, במקום 70 משאיות עם סחורות, 90 החלו להגיע לרצועת עזה. חמאס מתחה ביקורת על ישראל על החסימה המתמשכת שלה, ואילו ישראל האשימה את חמאס בהברחת נשק ממנהרות מצרים והצביעה על מתקפות רקטות מתמשכות.
במהלך מבצע עופרת יצוקה גינתה מצרים את פעולותיה של ישראל, אך שר החוץ המצרי אחמד אבו אל-רייט הבהיר כי מצרים מזהירה זה מכבר את חמאס מפני התגובה הישראלית במקרה של המשך מתקפות טילים משטחם. כתוצאה מכך פתחה מצרים את מעבר רפיח בגבול עם רצועת עזה, מה שאפשר למסור פצועים פלסטינים לבתי חולים במצרים. משרד הבריאות המצרי העביר 30 אמבולנסים לחצי האי סיני עבור פצועים פלסטינים. כמו כן, שר החוץ המצרי הצהיר כי חמאס אינו מאפשר לתושבים פצועים בגזרת הגז לחצות את הגבול עם מצרים. מצרים שלחה כ-500 שוטרים לגבול עם רצועת עזה כדי להבטיח חוק וסדר באזור גבול זה. בישיבת מועצת הביטחון של האו"ם אמר נציג מצרים כי החסימה על רצועת עזה שהטילה ישראל מהווה הפרה גסה של החוק הבינלאומי וכינה את ישראל מדינה כובשת.
בעקבות המשט לעזה בשנת 2010, גינה נשיא חוסני מובארכ את השימוש של ישראל בכוח מופרז ובלתי מוצדק, ואילו משרד החוץ המצרי זימן את שגריר ישראל על מנת להביע את גינויו למעשי המדינה. נשיא מצרים הורה גם לפתוח את הגבול המצרי ברצועת עזה כדי לספק סיוע הומניטרי ורפואי לפלסטינים. ב-13 בפברואר 2011, מנהיג האופוזיציה המצרית, איימן נור, אמר כי תם עידן הסכם השלום בין ישראל ומצרים, והוסיף כי לא יעמוד בו אם ייבחר לנשיאות.
ביולי 2012 התירה מצרים לפלסטינים לבקר בחופשיות בשטחם ללא אשרות. בנובמבר 2012 ביצעה ישראל את מבצע עמוד ענן ברצועת עזה, ומצרים מתחה ביקורת חריפה על פעולות אלה. שגריר מצרים הוחזר מישראל לקהיר, ושגריר ישראל הועבר למחאה רשמית. נשיא מצרים מוחמד מורסי אמר כי על הישראלים להבין כי התוקפנות שלהם אינה מקובלת ורק תוביל לחוסר יציבות באזור. מוחמד מורסי דרש לכנס את ישיבת הליגה הערבית כדי לדון ב"תוקפנות הפלילית הישראלית" ברצועת עזה, וכן לקיים מיד ישיבת מועצת הביטחון של האו"ם.  משרד החוץ המצרי קרא לישראל להפסיק את פעולתה הצבאית ברצועת עזה. על פי עיתון הגרדיאן, יו"ר מפלגת החופש והצדק, סעד אל קטטני, אמר כי האוכלוסייה המצרית מרדה נגד עוול ולא תקבל מתקפה ישראלית על רצועת עזה, והוסיפה כי ישראל אינה מודעת לשינויים אלה במדיניות מצרים. הדיפלומט המצרי אמר כי בתי החולים מוכנים לקבל פלסטינים פצועים וכי מעבר רפיח יישאר פתוח בפניהם. ב-15 בנובמבר 2012 ביקר ראש ממשלת מצרים הישאם קנדיל ברצועת עזה.
ב-17 בנובמבר 2012, האיחוד הרפואי הערבי שלח משלחת של רופאים מצרים עם תרופות מעבר לגבול רפיח לרצועת עזה. ב-19 בנובמבר 2012 נסעה קבוצת מצרים לרצועת עזה כדי לסייע לשכניהם הפלסטינים להתאושש בעקבות הלחימה. ב-29 בנובמבר 2012, המשיכה מצרים לבקר את ישראל, וכן הצביעה בעד לאימוץ החלטת 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם (המעניקה לרשות הפלסטינית מעמד של מדינה משקיפה באו"ם).
בשנת 2014, במהלך מבצע צוק איתן פרסם משרד החוץ המצרי בעמודו בפייסבוק הצהרה בה הביע את דאגתו העמוקה מהמתרחש ברצועת עזה, וקרא לצדדים לגלות איפוק הדדי. דובר חמאס אמר כי מצרים מנסה לפעול כמתווכת להשגת שלום בין הצדדים הלוחמים. שר החוץ המצרי סאמח שוכרי נשא נאום לאחר שנפגש עם מקבילו הירדני, וקבע כי חשוב לראות את פתרון המשבר באופן המגן על הפלסטינים ועל האינטרסים שלהם.
ב-11 ביולי 2014, שב משרד החוץ המצרי על ביקורת על הפעולה הישראלית ברצועת עזה. מצרים סבורה שישראל מנהלת קמפיינים צבאיים אלימים מדי נגד אוכלוסיית השטח הזה, כמו גם העובדה שישראל אינה ממלאה את חובתה להגן על האוכלוסייה האזרחית ברצועת עזה. ממשלת מצרים קראה למעצמות העולם להתערב ולעצור את המשבר לאחר שמאמציה להשגת הפסקת אש נכשלו. באותו יום הודיעה מצרים לשלטונות ברצועת עזה כי סגרה את מעבר הגבול ליד רפיח לאחר שנפתחה יום קודם לכן כדי לאפשר מסירת פלסטינים פצועים לבתי חולים מצריים. זה קרה לאחר שכוחות מצרים תפסו 20 טילים שהוברחו מרצועת עזה לחצי האי סיני מידי חמושים. עם זאת, זמן קצר לאחר הסגירה הורה נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי לצבא המצרי להעביר 500 טון סיוע הומניטרי לרצועת עזה, הכוללת מזון ותרופות. הצבא הודיע גם כי מצרים עושה מאמצים לעצור את המערכה הצבאית הישראלית ברצועת עזה.
בחברה להגנת הטבע
בחברה להגנת הטבע הוא פזמון שנכתב והולחן על ידי שמוליק צ'יזיק. השיר התפרסם בביצועו של הזמר אריאל זילבר בשנת 1983.
רקע
השיר נכתב על ידי שמוליק צ'יזיק בשנת 1980. הוא הוקלט תחילה על ידי עופר אקרלינג ולהקתו "ליפסטיק" אך לא פורסם. אריאל זילבר הקליט את השיר, ועיבד אותו עם איתן גדרון. השיר נכלל באלבומו השלישי "אריאל זילבר". לדברי אריאל זילבר השיר הוצע תחילה לדויד ברוזה, דני סנדרסון ואריק איינשטיין, אך כולם סירבו להקליטו.
השיר כולל חלקים שונים, אשר לכאורה אין קשר בין כל אחד מהם.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת התשמ"ג (1983) של רשת ג' ושל גלי צה"ל הגיע השיר למקום השני.
מאז שזילבר חזר בתשובה, בהופעותיו הוא מבצע את השיר כשאת השורה "משיכה מינית", הוא מחליף ב"משיכה פנימית". כך שהביטוי "משיכה פנימית" מושר פעמיים ברצף.
פוליגמיה בקרב הבדואים בישראל
תופעת הפוליגמיה בקרב הבדואים בישראל היא עבירה פלילית של ריבוי נשים הנפוצה בכחמישית ועד למעלה משליש מכלל המשפחות הבדואיות בישראל. הסדר הפוליגמי בקרב הבדואים הוא קשר נישואין של גבר אחד עם כמה נשים, הנקרא גם "פוליגיניה". בקרב האוכלוסייה הבדואית הפוליגמיה הייתה ועודנה מוסד חברתי מרכזי, אשר מתקשר במידה רבה למבנה החברתי הפטריארכלי ולחשיבות הקבוצה והשבט וזוכה לברכתם של כהני דת המקיימים טקסי נישואין גם לגברים נשואים, אם כי נישואים אלו אינם נרשמים במרשם האוכלוסין.
היקף התופעה
על-פי הערכות שיעור הנשים הבדואיות החיות בנישואים פוליגמיים מגיע לכ-30%. לפי נתונים משנת 2009, כ-38% מהילדים הבדואים חיים במשפחות פוליגמיות.
בעבר, רק גברים בדואים בודדים נישאו ליותר מאישה אחת, לרוב הייתה נפוצה התופעה בעיקר בקרב שייחים ובעלי ממון. כיום התופעה קיימת במשפחות רבות מאוד, ומבחינה זו החברה הבדואית עוברת רגרסיה ומקצינה את הדפוסים הפטריארכליים הנוהגים בה. שיעור הפוליגמיה בחברה הבדואית אינו יורד למרות תהליכי המודרניזציה המתרחשים בה, ובראשם המעבר מחיי נוודות למגורים בעיירות קבע; יתר על כן, שיעור הפוליגמיה אף עלה בשנים האחרונות. תופעת הפוליגמיה קיימת באוכלוסייה הבדואית הן בנגב והן בצפון, אולם היא נפוצה הרבה יותר בקרב הבדואים בנגב. התופעה נפוצה אף יותר בקרב משכילים וצעירים (גברים בראשית שנות ה-30 לחייהם). על פי ד"ר מג'יד אלעטאונה, חוקר העדה הבדואית ומנהל המחלקה לשירותים חברתיים במועצה אזורית נווה מדבר, רוב הגברים הבדואים שואפים להינשא למספר נשים, אך היעדר היצע הנשים הוא אשר מגביל אותם.
שיעור ניכר מהנישואין הפוליגמיים הם לנשים מהרשות הפלסטינית או מירדן. נישואין כאלה יוצרים מצב של מעין סחר בנשים למטרות נישואין. מרבית הנשים הנישאות בדרך זו לגברים בדואים משוללות כל מעמד חוקי בישראל, והן למעשה תלויות לחלוטין בבעליהן.
סמל סטטוס
לנשיאת אישה יש עלות כלכלית, בפרט עלות המוהר המשולם תמורתה, וריבוי נשים משמש עדות לכוחו ולעושרו של הגבר. מאחר שהחברה הבדואית פטריארכלית מאוד, והחברה היא בעלת דפוסי השתכנות פַּטְרִילוקליים (המשפחה גרה אצל אבי החתן), הרי שהחברה חותרת לריכוזיות ולשליטה ברכוש על ידי קיום משפחות מורחבות עם ילודה רבה וריבוי נשים, ובפרט נשים מתוך המשפחה המורחבת.
מסורת פטריארכלית
הסיבה העיקרית לפוליגמיה בקרב החברה הבדואית היא אורח החיים הפטריארכלי והמסורתי שלה. במשך שנות קיומה של המדינה השתלבו הבדואים בחיים הכלכליים והאזרחיים בארץ, מבלי לאבד את זהותם, דבר שהביא עמו מפגש עם מציאות וערכים שונים. הגבר הבדואי הוא זה שנפגש עם מציאות זו ונחשף אליה ומשמש בעצם כסוכן שינוי בחברה. האישה הבדואית, לעומת זאת, קשורה למרחב הביתי וליחידה המשפחתית, היא אינה נחשפת בעצמה לחברה המודרנית-ליברלית, אלא רק דרך חשיפתו של בעלה, וכיוצא מכך השינויים בחייה תלויים באביה או בעלה.
מעמד נמוך בקרב נשות הבדואים
רוב הנשים הבדואיות רואות את הפוליגמיה באור שלילי, אך למרות זאת, בגלל מעמדן הנמוך בחברה אין להן השפעה מעשית נגד התופעה. על פי עורכת הדין רַ֫אוִיַה אבו רביעה, מאותן נשים מצפים לקבל את הפוליגמיה כאילו הייתה חלק אינטגרלי מחייהן ותובעים מהן לשתף פעולה עם מנגנוני הדיכוי וההדרה. התופעה נעטפת באינטרפרטציה דתית מכיוונים שונים, אשר מקשה על ניהול דיון רציונלי ומושכל בתופעה. כך מוענק הכשר לתופעה הרסנית, המכרסמת באבני היסוד של הנורמטיביות החברתית, בשם "היתר דתי" כביכול. המציאות החברתית שבתוכה חיות הנשים הערביות הבדואיות בנגב מקשה עליהן לפעול למיגור התופעה; יותר מ-90% מהנשים הערביות הן מחוסרות תעסוקה ויותר מ-60% מהנערות הערביות הבדואיות המתגוררות בכפרים הבלתי מוכרים נושרות מבתי הספר. יתרה מכך, התופעה אינה מאפיינת סקטור מסוים בתוך האוכלוסייה הערבית הבדואית. כל רובדי החברה וכל חלקיה נגועים בפוליגמיה ופרמטרים כמו רמת ההשכלה והמצב הסוציו-אקונומי אינם משפיעים על שכיחותה.
כוח שבטי
מספר נשים גדול יותר במשפחה משמעו על-פי רוב גם מספר ילדים גדול יותר לגבר, בדגש על בנים זכרים. כל משפחה מורחבת (חמולה) מעוניינת לגדול כדי להתעצם ולהכין את עצמה למאבקי כוח עתידיים מול גורמים חיצוניים.
בעבר פירוש הגדלת מספר הילדים היה הגדלת מספר הידיים העובדות במשפחה, אולם עם המעבר ליישובי קבע נחלש פירוש זה. כיום לריבוי ילדים יש משמעות פוליטית, שכן ההצבעה בבחירות ברשויות המקומיות במגזר הבדואי (ובמידה רבה במגזר הערבי בכלל) נוטה להיות חמולתית, כלומר, הצבעה על-פי קשר משפחתי. על פי חוקר הבדואים ד"ר יוסף בן-דוד, הסדר השבטי שהיה לפני עשרות שנים בנגב לא נשמר. הסדר כיום הוא טריטוריאלי, והמאמצים להחיות את הסדר הישן מתקיימים רק עד לרמה החמולתית. זאת כי כל החמולה שיושבת בתוך יישוב שהקימה עבורה המדינה, נלחמת על הזכות לראשות המועצה המקומית. המלחמה מתחילה עם סימוני הקו הכחול של תוכנית המתאר היישובית, כשהשבטים בונים באופן לא חוקי באזורים מרכזיים, בתי ספר, מרפאות, ומבנים נוספים במטרה לקבוע את ה"טריטוריה" של האזור המרכזי, ואת סידורי החיים כגון: מי ישמור במקום, ומי יפתח עסק. ניתן לראות זאת בבירור בא-סייד, אום בטין, ועוד יישובי המועצה האזורית לשעבר אבו בסמה.
כך, ככל שהמשפחה או השבט גדולים יותר, עולים סיכוייהם להציב אנשים מקרבם בעמדות כוח ברשות המקומית. בניגוד למקומות אחרים בעולם שבהם העיור הוריד את הילודה – אצל הבדואים הוא דווקא העלה אותה בגלל מלחמה על הגמוניה. מי שמנצח הוא מי שיש לו "עזווה" – "כוח גברי" בלשון הבדואים. בעבר (עד שנות ה-40 ובעיקר במאה ה-19), העזווה הייתה שייכת ללוחמים וכובשי ואדיות ובארות, והיום היא בידי כובשי אזורים עירוניים וקלפיות מוניציפליות.
נישואין ראשונים בגיל צעיר
בחברה הבדואית רווח הנוהג המסורתי שגבר ואישה מחותנים בגיל צעיר, על פי בחירת הוריהם. על פי רוב הנישואין נערכים בין קרובי משפחה. הנישואין השניים לעומת זאת נעשים בדרך כלל כאשר הגבר מבוגר יותר ומבחירתו החופשית. כך, במשפחות הפוליגמיות במגזר הבדואי מעמדה של האישה הראשונה (הבכירה) בדרך כלל נמוך ממעמדה של האישה השנייה, שבה בחר הבעל מרצונו.
לחץ על מבוגרות להינשא בכל מחיר
על הנשים הבדואיות מופעל לחץ להתחתן בגיל צעיר. אלו המגיעות לגיל 25 ועד 30 ועדיין לא התחתנו, נחשבות "מבוגרות". לנשים אלו בחברה הבדואיות קשה למצוא בעל רווק, בייחוד מאחר שלא נהוג להתחתן עם אדם מחוץ לשבט. על כן החברה מפעילה לחץ על ה"מבוגרות" להינשא כנשים שניות לגבר נשוי, מכיוון שלהישאר רווקה נחשב כדבר איום בחברה הבדואית. הלחץ בחברה ואיתו תופעות החיתון המאוחר "בכל מחיר" גובר מאוד בשנים האחרונות, עם התחזקות "התנועה האסלאמית בישראל" בקרב הבדואים.
נישואי חליפין (נישואי "בדל")
בחברה המוסלמית רווח המנהג של נישואי "בַּ֫דַל": נישואי חליפין שבהם אח ואחות ממשפחה אחת מתחתנים עם אח ואחות ממשפחה אחרת. כאשר אחד הגברים שהתחתנו כך לוקח לו אישה שנייה, הגבר השני חש צורך לשאת גם הוא אישה שנייה כדי לשמור על מאזן הכוח והכבוד.
האסלאם מאשר את ריבוי נשים
על-פי האסלאם גבר יכול להיות נשוי לארבע נשים בו-בזמן, אם לטעמו האישה או הנשים הקיימות אינן מספקות את צרכיו. גם רצון הגבר להגדיל את מספר ילדיו היא סיבה מספיקה לריבוי נשים מבחינת האסלאם. עובדה המשמשת להצדקת הפוליגמיה מצד בדואים ואסלאמיסטים היא העובדה שמוחמד בעצמו היה נשוי לארבע נשים.
מחלוקת בדבר השפעת מדיניות התשלומים מהמוסד לביטוח לאומי
עד תחילת שנות התשעים, קצבאות הילדים הגדולות שניתנו עודדו אצל הבדואים ריבוי ילודה ופוליגמיה, וישנה טענה כי עד היום לריבוי ילדים יש משמעות כלכלית עבור ההורים בשל קצבאות הילדים שהמדינה משלמת בעבורם. עם זאת, מאז שנות התשעים הופחתו בהדרגה קצבאות הילדים וכדי לכלכל את עצמן המשפחות נשענות יותר על גמלת הבטחת הכנסה המתקבלת מן המוסד לביטוח לאומי ופחות על קצבאות הילדים.
יש הגורסים כי עדיין יש במדיניות הקצבאות הנוכחית כדי לתמרץ פוליגמיה, למשל במקרה שגבר מעוניין להתגרש פורמלית מאשתו הראשונה על מנת לשאת אישה נוספת הוא פונה לבית הדין השרעי ואף מסכים לשלם דמי מזונות כהוכחה לגירושין, שופטי בית הדין השרעי פוסקים דמי מזונות בסך 50–100 שקלים לחודש על כל ילד, מחיר נמוך בכוונה תחילה שהוסכם מראש בין המתגרשים (לשם השוואה, סכום המינימום לתשלומי מזונות בבתי משפט למשפחה ובבתי דין רבניים עומד על 1,200 שקלים לילד, וזאת ללא תלות ביכולת השתכרותו הריאלית של הבעל). לאחר מכן האישה נחשבת כגרושה וכנפרדת מבעלה ויכולה לדרוש תשלומי הבטחת הכנסה מהמוסד לביטוח לאומי. בנוסף לכך תקבל האישה גם קצבאות ילדים ובמקרים מסוימים אף תיהנה מזכויות המגיעות לה בגין מעמדה כאם חד-הורית.
מנגד יש הטוענים כי אין הטבה כלכלית לבוחרים בנישואים פוליגמיים וכי אין במדיניות הביטוח הלאומי כדי לעודד ריבוי נשים. יותר מכך, נטען כי גבר הלוקח לו אישה שנייה נוטש, הלכה למעשה, את אשתו הראשונה, ומשאיר את העול הכלכלי הכרוך בפרנסת ילדיהם, עליה בלבד. כלומר, מצבה הכלכלי של משפחה פוליגמית נפגע לפי טענה זו ובעיקר נפגעות מכך נשים הנשואות בנישואין שכאלו, לעיתים קרובות נשים אלו וילדיהן מוגדרים "משפחה מורחבת" על פי נוהלי הביטוח הלאומי, ומתקיימים מקצבה של כ-600 ש"ח בחודש בלבד, כל זאת כאשר בפועל הן מתפקדות כמשפחה חד-הורית.
האיסור בחוק
הפוליגמיה היא עבירה פלילית בחוק הישראלי:. חוק העונשין גם קובע כי אין להתיר את קשר הנישואין על כורחה של האישה ללא היתר של בית-המשפט או בית-הדין המוסמך.
ריבוי נישואין של לא-יהודים בישראל מותר על-פי החוק בשני מקרים בלבד:
אין נתונים סטטיסטיים על חומרת הענישה בפועל בגין עבירה זו, אולם מהנהלת בתי-המשפט נמסר שגזר-הדין נע בין כמה חודשי עבודות שירות ל-18 חודשי מאסר (מתוך עונש מרבי של חמש שנים).
חוסר אכיפה
איסור הפוליגמיה כמעט אינו נאכף בישראל בקרב האוכלוסייה הבדואית. מאז שנת 2004 נפתחו במשטרת ישראל רק ארבעה תיקי חקירה נגד בדואים בגין עבירה זו. הסיבה העיקרית להיעדר האכיפה היא שרוב הנישואין הפוליגמיים נערכים באופן לא רשמי ואינם מתועדים ברשויות, ועל כן יש קושי להוכיח שנעברה עבירה. נוסף על כך, לפי תפיסתם של חלק מגורמי האכיפה, מדובר בתופעה מקובלת במגזר הבדואי ואין מקום להתערב בה.
על פי עורכת הדין ראויה אבו רביעה, "יש אפילו לגיטימציה של מוסדות המדינה. אם תעשה סקר ותבדוק כמה מנהלי בתי ספר ברהט וכמה מפקחים שמועסקים במשרד החינוך חיים בפוליגמיה, תגלה ממצאים חמורים. היום יש אפילו חבר הכנסת (טלב אבו עראר) שחי עם כמה נשים".
עקיפת האיסור הקיים
הקושי העיקרי באכיפת החוק הוא מגבלות האיסור החוקי הקיים: הוא חל רק על נישואין רשמיים מול המדינה, ובכך פותח פתח לעוקפו בדרכים שונות. הבדואים מעוניינים להינשא כדין על פי ההלכה המוסלמית, אך לא כדין מבחינת המדינה. ישנן שתי דרכים עיקריות שבהן הבדואים עוקפים את האיסור החוקי:
הצורך החוקי להוכיח נישואין
הקושי הנוסף באכיפת החוק נגד פוליגמיה הוא ההנחיות החדשות של פרקליטות המדינה משנת 2002. לפי ההנחיות הקודמות, על מנת להגיש כתב אישום נגד פוליגמיסט היה מספיק בהבאת הוכחה של הכרה באבהות מצד נאשם בדואי לילד שנולד מהאישה השנייה כדי להוכיח את נישואיו השניים. ואילו ההנחיות החדשות, מחייבות מציאת ראיות לעריכת טקס נישואין. אבל מאחר שרבים מהגברים הבדואים נושאים את הנשים הנוספות בירדן או ברשות הפלסטינית, הפרקליטות מתקשה לעמוד בהנחיות החדשות ולהוכיח נישואין אלו.
ידועים בציבור
על פי פרקליטת מחוז דרום יסכה ליבוביץ, "ברוח התקופה", בשנים האחרונות בית הדין השרעי בישראל מאשר פוליגמיה אצל הבדואים בנגב ביתר קלות, מאחר שכיום הבדואים משתמשים בסטטוס של ידועה בציבור כטענה רשמית. הטענה לסטטוס של "ידועה בציבור" בקרב הבדואים, על פי הפרקליטה, מהווה קושי בהוכחת הפוליגמיה הנדרשת לצורך מתן כתב אישום.
על פי פרופסור ארנון סופר וגיל שלו מהמכללה לביטחון לאומי, "כתוצאה מכך, 16,000 נשים ערביות, הרשומות בתעודות הזהות כרווקות, חיות כנשים נשואות לכל דבר, מתעברות, יולדות, אך נהנות ממעמד של 'אימהות חד-הוריות', על הזכויות הגלומות בכך (ביטוח לאומי, ביטוח בריאות, ואפילו זכויות למשכנתא בתנאים של זוגות צעירים)".
קשיים אלו מצטרפים לקשיים אחרים בהוכחת הפוליגמיה עבור רשויות החוק, כגון חוסר מעמדן החוקי של הנשים השניות של הבדואים (רבות מהן מסתננות באופן לא חוקי וחסרות אזרחות), וכן חוסר שיתוף הפעולה של האוכלוסייה עם רשויות החוק.
אחריות בתי הדין השרעיים
בתגובה להעלאת הסוגיה, מהנהלת בתי הדין השרעיים (העורכים את הנישואין של המוסלמים בישראל) נמסר כי לפי החוק, בתי-הדין השרעיים אינם עורכים נישואין פוליגמיים. עם זאת, הם כן מאשרים בדיעבד נישואי זוגות שנערכו שלא בפניו (נישואי "קַ֫סַלַה"). לטענת בתי דין אלו, פעמים רבות בני הזוג באים לאשר את הנישואין לאחר שנים אחדות של חיים משותפים ולאחר שנולדו להם ילדים משותפים. במקרים כאלה בית-הדין השרעי אינו בודק את הרקע הקודם של הזוג, ואישור הנישואין נעשה על סמך הצהרתם.
על פי סופר ושלו, "אקט הנישואין מטופל "מחתרתית" על ידי בתי המשפט השרעיים ונתפס כלגיטימי בכפר, אף על פי שכלל אינו מדווח למשרד הפנים. אחת הטענות שהועלו נגד בתי הדין השרעיים היא שהם נותנים פסקי הדין ללא דיון במקרה, ללא נוכחות של הבעל והאישה, וכן בצורה סיטונית, ולראיה, פסקי הדין אף חוזרים על עצמם בין תיק לתיק ללא כל שינוי בנוסח אלא בהעתקת הטקסט מתיק לתיק.
ריבוי טבעי גבוה
הפוליגמיה אצל הבדואים בנגב היא בין הסיבות לגידול הטבעי שלהם שהוא הגבוה ביותר בעולם ועומד על 5.5% בשנה, שמשמעו הכפלת האוכלוסייה כל 12–15 שנה. כך ב-1951 מנו 12,000, ב-1970 מנו כ-25,000, ב-1990 כ-87,000 נפש, וב-2008 מנו כ-180,000. ב-2020 הם צפויים להגיע ל-400,000. שיעור הפריון במגזר הבדואי מוגבר בשל הפוליגמיה וכן ההסתננות הבלתי חוקית המוערכת בכ-16,000 נשים שהסתננו לצורכי פוליגמיה (עד לשנת 2004) ואליהן הצטרפו גם בני משפחותיהן.
על פי פרופסור סופר, "גם ב-2009, כשליש מן הגברים הבדואים בדרום נשאו יותר משתי נשים, וחלקם לא הסתפקו בפחות מארבע, והם מביאים לעולם כדי 10–20–40–100 ילדים, ויש מקרים ספורים גם של משפחות שבהן לגבר אחד כ-150 ילדים".
מצב כלכלי קשה
המצב הכלכלי של משפחות פוליגמיות קשה הרבה יותר משל משפחות מונוגמיות. מכיוון שנשים בדואיות ככלל הן עקרות בית ואינן יוצאות לעבוד, ריבוי הנפשות במשפחה של נשים וילדים מגביר את ההוצאות בבית התלויות במשכורתו של אב המשפחה וכן תשלומי הבטחת ההכנסה וקצבאות הילדים שהמשפחה מקבלת מהביטוח הלאומי.
אלימות כלפי נשים
אחד הגורמים העיקריים לאלימות נגד נשים בדואיות בנגב היא הפוליגמיה. על פי עמותת מַעַכִּי תופעת הפוליגמיה היא בין הסיבות הגורמות לאלימות כלפי נשים במגזר הבדואי. לפי נתוני מחקר שנערך במהלך שנתיים, 90% מהנשים הנשאלות דיווחו כי האלימות נגדן הופעלה בפרהסיה. 67% דיווחו כי נמנעו מלערב גורמים חיצוניים בשל החשש כי בכך יאבדו את תמיכת משפחתן או את ילדיהן. 85% מנשות המגזר הבדואי סובלות מאלימות פיזית או נפשית. התעללות רבת שנים, ושכמעט כולן אינן מרוצות מתוצאות צעדן הנועז או הנואש. אין מי שישמע את תלונתן בשפתן במשטרת העיירות. לעיתים קרובות הנשים עצמן אינן מודעות לכך שננקטת נגדן אלימות, והן מתייחסות אליה כאל עניין טבעי וכחלק בלתי נמנע מגורלן. יתרה מכך, הגבר האלים נתפש לא פעם כמי שניחן בתכונות גבריות נחשקות.
על פי יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת לשעבר ציפי חוטובלי, כשלמעלה מ-70% מהנשים הבדואיות נישאות בכפייה ונתונות תחת איום מתמיד של פוליגמיה, זוהי קרקע פורייה לאחוזים המזעזעים של אלימות המופנה כנגדן.
מאבקים בתוך המשפחה הפוליגמית
בין הנשים במשפחות הפוליגמיות יש לרוב יחסים קשים של קנאה ושנאה. נשים אלו ואף ילדיהן נמצאים למעשה בתחרות תמידית על המשאבים החומריים והרגשיים של הבעל. וכך נוצר מאבק בין משפחות המשנה בתוך המשפחה הפוליגמית.
הנישואין הנוספים נעשים בדרך כלל ללא הסכמת הנשים הבכירות ונגד רצונן. הנשים במשפחות הפוליגמיות, בעיקר הנשים הבכירות, סובלות יותר מנשים במשפחות מונוגמיות מבעיות נפשיות, ובהן דיכאון, חרדה ועוינות. כמו כן, הדימוי העצמי של הנשים הבכירות ומעמדן בחברה נפגע מכך שהבעל בחר לשאת אישה נוספת.
על פי בקי כהן מעמותת אית"ך "המקרה הנפוץ שאנחנו מכירים זה שגבר נישא לאישה לאחת וכשהוא נישא לאישה שנייה הוא בעצם נוטש את האישה הראשונה ואת הילדים מהאישה הראשונה שהם נשארים מאוד עניים וזנוחים ונטושים." האישה הראשונה נדחקת ונאלצת לפנות את החדר שלה בבית, עם ילדיה ולעבור לחדר אחר, או מורחקת אל צריף בחצר ביחד עם ילדיה.
יצירת מעין סחר בנשים פלסטיניות
ריבוי הנישואין בקרב הבדואים יצר מעין סחר בנשים פלסטיניות למטרות נישואין. גברים בדואים רבים חיים במסגרת פוליגמית עם נשים ערביות (בעיקר פלסטיניות מיש"ע וירדן, אך גם ממדינות ערביות אחרות). הגברים הבדואים מעדיפים נישואין עם נשים זרות משתי סיבות: ראשית, תשלום המוהר עבור נשים זרות נמוך יותר (נכון לשנת 2010, מחירה של אישה צעירה משטחי הרשות הפלסטינית נע סביב 2,000 דינר לעומת אישה בדואית שמחירה נע סביב 5,000 דינר). שנית, האישה הזרה מנותקת ממגוריה הטבעיים ומנותקת ממשפחתה, וכך היא נמצאת בתלות מוחלטת בבעלה והשליטה בה קלה ביותר.
מאז 2003 שולל חוק האזרחות והכניסה לישראל מתן אזרחות ישראלית או תושבות בישראל, לפלסטינים תושבי יהודה והשומרון או רצועת עזה שהם בני זוג של אזרחים ישראלים. כפועל יוצא נוצרה תופעה של הברחת נשים ערביות לישראל ומהיותן מסתננות הן משוללות זכויות בביטוח הלאומי. דרך נוספת לעקיפת החוק היא רישום הילדים על שם האב בלבד והוא זה שמקבל בעבורם את קצבת הילדים.
בעיות תכנוניות
על פי ארנון סופר ותנועת רגבים, שיעור הריבוי הגבוה הנגרם בין היתר בגלל הפוליגמיה, מציב בפני רשויות התכנון בעיה חמורה ביותר, ואין מדינה בעולם היכולה להתמודד מבחינה תכנונית עם אחוז ילודה של 5.5% (הכפלת האוכלוסייה כל 13 שנים). עניין הבעיה התכנונית בגלל שיעור ריבוי גבוה הועלתה על ידי ארנון סופר בהקשר לסוגיית הכפרים הלא-חוקיים בנגב. טענתו היא שלא רק שלא ניתן כלכלית למתוח קווי תשתית נרחבת בפזורה האדירה, הכוללת למעלה מ-64,000 בתים בכ-30–50 כפרים לא חוקיים, אלא שנוסף על כך, גם אילו יימצאו תקציבים למתן תשתיות הבדואים, בזמן בניית התשתית שתארך לפחות כ-10–15 שנים, תוכפל אוכלוסיית הבדואים ויהיו למעלה מ-100,000 בתים לא חוקיים להכשיר, והמדינה תיאלץ להכיר בעוד 60–100 יישובים חדשים. לטענתו אף מדינה לא יכולה לקדם אוכלוסייה שכזאת בתנאים כאלו אל המאה ה-21.
ניסיונות חקיקה למניעת הפוליגמיה הבדואית בישראל
בשני העשורים האחרונים הועלו שתי הצעות חוק בניסיון למנוע את התחזקות תופעת הפוליגמיה הבדואית בישראל, אך שתיהן לא הגיעו לכלל חקיקה. הראשונה הייתה הצעת החוק "מניעת ריבוי נישואין" (2004), אשר נועדה לסגור את הפרצה בחוק הנוגעת למגורים משותפים ללא נישואין רשמיים. בגלל שגירושין למראית עין בלבד מהאישה הראשונה (כשבפועל היא נשארת לגור בבית הבעל) היא הדרך לעקוף את האיסור על פוליגמיה, הוצע "לקבוע כי לעניין פוליגמיה בלבד, מי שהתגרשו פורמלית אך ממשיכים לחיות כבעל ואשה דה-פקטו, ייחשבו נשואים". ההצעה השנייה הייתה הצעת החוק "איסור ריבוי ידועים בציבור" (2010) של ציפי חוטובלי, שבאה לפתור את המצב שבו נוסח החוק הנוכחי אינו אוסר ריבוי נישואין, אך לעומת זאת לא מתייחס לריבוי ידועים בציבור. על כן, הוצע לאסור גם ריבוי ידועים בציבור ולקבוע מאסר לתקופה של 5 שנים כפי שנקבע בחוק העונשין בהתייחסו לריבוי נישואין.
הביטוח הלאומי ניסה לייצר תמריץ שלילי לנישואי הפוליגמיה דרך יצירת קריטריון חדש, ששמו "משפחה מורחבת". הרעיון היה להתייחס למכלול המבנים – ובהם בתים, צריפים ואוהלים סמוכים – כאל קורת גג אחת, ובכך לא להכיר בגירושים הפיקטיביים כגירושים. הניסיון הזה נכשל.
המלצות שנתנו סופר ושלו כללו:
מיס תבל 1978
מיס תבל 1978 היא תחרות מיס תבל ה-27, שנערכה באקפולקו שבמקסיקו.
ספיידרמן: הגובלין הירוק נולד מחדש
תקציר עלילה
פיטר פארקר חוזר הביתה מאנגליה ובשל מחסור בכסף מוכר לעורך ג'ו "רובי" רוברטסון את התמונות שצילם של ספיידרמן. הוא גם עובר לגור יחד עם הארי אוסבורן ומקבל ממנו הצעה להצטרף עמו למחזה של מרי ג'יין ווטסון באוף-ברודוויי. למרות התנגדות בתחילה, פארקר מסכים לעבוד עבור אביו של הארי, נורמן אוסבורן. הוא יודע שנורמן הוא אויבו המושבע של ספיידרמן, הגובלין הירוק. אולם, באותה עת נורמן סובל מאמנזיה והוא אינו זוכר את זהותו הכפולה של פארקר. הוא גם מציין בפניו שגם הוא יצטרף איתם לראות את המחזה של מרי ג'יין. מעט לאחר מכן, ספיידרמן נתקל באדם הרוקד על גג בניין וטוען שהוא יכול לעוף. כשהוא נופל, ספיידרמן מציל אותו. הוא מבין שאותו אדם מסומם ואומר שיעדיף להתמודד מול מאה אויבים מאשר להשליך את חייו לטובת סמים, שכן זהו קרב שאי אפשר לנצח בו.
בהמשך, זיכרונו של נורמן אוסבורן חוזר אליו והוא הופך שוב לגובלין הירוק. הוא תוקף את ספיידרמן ונעלם באופן מסתורי. בחזרה בביתו, פארקר נדהם לגלות את הארי לוקח כדורי מרץ שכן אהובתו מרי ג'יין ווטסון מראה סימני חיבה לפארקר. מאוחר יותר, כשספיידרמן רודף אחרי הגובלין הירוק, הארי קונה סמים נוספים וסובל ממנת יתר. פארקר מוצא אותו ולוקח אותו לבית החולים. כספיידרמן, הוא מפתה את הגובלין הירוק לחדר בית החולים בו שוכן הארי. ברואו את בנו החולה, נורמן אוסבורן מתעלף ואישיותו של הגובלין הירוק נעלמת.
בסוף הסיפור, פארקר מחדש את מערכת היחסים שלו עם חברתו הקודמת גוון סטייסי.
חשיבות היסטורית
קשת סיפור זו הייתה הראשונה בתולדות הקומיקס המודרני שתיאר וגינה את השימוש בסמים. הדבר הוביל לשיכתוב קוד האתיקה של הקומיקס. קודם לכן, קוד האתיקה אסר בתכלית האיסור את השימוש בסמים, ללא קשר לתוכן הסיפור. אולם, בשנת 1970 מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית תחת ממשלתו של ריצ'רד ניקסון ביקשה מיוצר הקומיקס סטן לי לפרסם מסר נגד סמים באחד מהכותרים המצליחים של מארוול קומיקס. לי בחר את סדרת החוברות של "ספיידרמן המדהים" כדי לתאר את ההשפעות המזיקות שבשימוש בסמים. ביודעו שקהל היעד הצעיר של הקוראים לא אוהב לקבל הרצאות והטפות מוסר, לי כתב את הסיפור שיתרכז בצד הבידורי, והמסר נגד סמים הוכנס בצורה עדינה.
אמנם הסיפור כלל מסר ברור נגד השימוש בסמים, אך רשות האתיקה של הקומיקס סירבה לספק לו אישור פרסום. בניגוד לכך, חברת מארוול פרסמה את שלוש החוברות ללא הסכמה. היקף המכירות של החוברות הניב הצלחה עד כדי כך שהצנזורה על קוד האתיקה הוסרה והוא שוכתב. מספר שבועות לאחר מכן, חברת DC קומיקס פרסמה סיפור בן שני חלקים בחוברות גרין לנטרן, "ציפורי שלג לא עפות", בהם שותפו הצעיר של החץ הירוק, ספידי, מתחיל להשתמש בהרואין בזמן שהמורה הרוחני שלו עוזב לטובת הרפתקאותיו ברחבי העולם עם האל ג'ורדן.
בראיון עם סטן לי בשנת 1998, הוא מציין:
העורך הראשי ג'ו קסאדה קרא לסיפור הזה של ספיידרמן הסיבה העיקרית שהפכה אותו למעריץ אדוק, ושאביו עודד אותו לקרוא את החוברות הללו ועזר לו להתחיל התמכרות חדשה לגמרי (לחוברות קומיקס).
אנתוני אוג'ה
אנתוני אוג'ה (באנגלית: Anthony Ujah; נולד ב-14 באוקטובר 1990) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בקבוצת איינטרכט בראונשווייג בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
אנתוני אוג'ה נולד באוגבוקולו, ניגריה, ושיחק במועדון הספורט של הבירה אבוג'ה, ולאחר מכן במועדון וארי וולבס. בשנת 2010 חתם בלילסטרום מליגת העל הנורווגית, שם שיחק עונה וחצי. הופעתו הידועה ביותר בלילסטרום נערכה במרץ 2011, אז הבקיע רביעייה בניצחון 0–7 על סטאבק, ובסך הכל הבקיע עבור לילסטרום 27 שערי ליגה ב-36 הופעות. הצלחתו של אוג'ה בלילסטרום גררה התעניינות מליגות בכירות יותר, ובפגרת החורף של עונת 2011/12 חתם אוג'ה במיינץ 05. אוג'ה שיחק חצי עונה במיינץ, והבקיע שני שערים ב-12 הופעות. בתחילת עונת 2012/13 הושאל אוג'ה לפ.צ. קלן ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה במטרה לסייע למועדון לשוב אל הבונדסליגה. אוג'ה הבקיע 13 שערים בעונת ההשאלה לקלן, אך לא הצליח להעפיל עם המועדון לבונדסליגה. בתום עונה זו חתם בקלן על חוזה קבוע, ובעונתו השנייה במועדון הבקיע 11 שערים וסייע לקלן להעפיל לבונדסליגה מהמקום הראשון. בעונת 2014/15 אוג'ה הבקיע עשרה שערים עבור קלן וסיים עם הקבוצה במקום ה-12 בבונדסליגה.
בקיץ 2015 חתם אוג'ה בורדר ברמן על חוזה לארבע שנים. אוג'ה רשם עונה מוצלחת מבחינה אישית בורדר ברמן, בה הבקיע 11 שערי ליגה ב-30 הופעות. עם זאת, הקבוצה שיחקה בתחתית הטבלה לאורך כל העונה, וניצלה מירידה רק במחזור הסיום. ב-5 ביולי 2016, לאחר עונה אחת בלבד בורדר ברמן, חתם אוג'ה בליאונינג ווהווין הסינית תמורת דמי העברה של 13 מיליון אירו. אוג'ה ערך 39 הופעות במועדון זה והבקיע עשרה שערים.
בפגרת החורף של עונת 2017/18 חזר אוג'ה לבונדסליגה כאשר חתם במיינץ 05, בה שיחק בעבר, על חוזה לשלוש שנים וחצי. אוג'ה שיחק במיינץ עונה וחצי, כאשר במחצית השנייה של עונת 2017/18 לא הבקיע כלל, ובעונת 2018/19 הבקיע ארבעה שערים.
בקיץ 2019 נמכר אוג'ה לאוניון ברלין, העולה החדשה לבונדסליגה, וחתם בשורותיה על חוזה לשלוש עונות.
ב-2 באוגוסט 2022 חתם באיינטרכט בראונשווייג מהבונדסליגה השנייה.
רנה מבורבון
רנה מבורבון, דוכסית לורן (בצרפתית: Renée de Bourbon-Montpensier; 1494 – 26 במאי 1539), הייתה אחותו של שארל דה בורבון, דוכס בורבון ואשתו של אנטואן, דוכס לורן.
ביוגרפיה
רנה נולדה ב-1494 לז'ילבר, רוזן מונפנסייה וקיארה גונזאגה, בתם של פדריקו הראשון גונזאגה, מרקיז מנטובה ומרגרטה מבוואריה, מרקיזת מנטובה, וגדלה עם בנות דודיה, נסיכות צרפת. ב-26 ביוני 1515 התחתנה עם אנטואן באמבואה. הנישואין נערכו על ידי פרנסואה הראשון, מלך צרפת. פרנסואה הבטיח את אנטואן עבור המלכה האלמנה, מרי טיודור האנגלית, אך כאשר מרי בחרה בן זוג אחר, החליף אותה פרנסואה ברנה.
כניסתה לננסי תוארה בכרוניקה. היא הגיעה לננסי מבר-לה-דוק בתחילת מאי 1516. תחילה עצרה במרחק קצר מהעיר בכפר בשם Laixou. לאחר שש שעות נהנתה מפיקניק מפואר, הגיעה לשערי ננסי שם פגשה אותה מקהלה ששרה לכבודה, מלווה בירי תותח מהחומות.
לפי הדיווחים, לדוכסית רנה לא היה כוח אופי להפעיל השפעה פוליטית כלשהי בלורן. עם זאת, היא התפרסמה בטעמה האיטלקי המשובח, ונאמר כי הביאה את "חסדי ועידון בית המלוכה המנטואני" ללורן. פריחת האמנות שהתרחשה בננסי מימי שלטונו של אנטואן יוחסה לה.
באוגוסט 1538 הצטוותה רנה להגיע לחצר המלוכה בקומפיין לפגוש את מריה מאוסטריה, מלכת הונגריה. במרץ 1539 היא נסעה לנויפשאטו לפגוש את אנטואן שסבל מכאבי בטן והם חזרו לננסי. רנה נפטרה בננסי מדיזנטריה ב-26 במאי 1539.
משפחתה
ב-26 ביוני 1515 התחתנה רנה עם אנטואן, דוכס לורן, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
תומאס, רוזן פלנדריה
תומאס, רוזן סבויה (באיטלקית: Tommaso II di Savoia; 1199 – 7 בפברואר 1258), היה רוזן פלנדריה בין השנים 1237–1244.
ביוגרפיה
טומאסו נולד בשנת 1199 במונמליאן, לטומאסו הראשון, רוזן סבויה ולמרגריט מז'נבה, בתם של גיום הראשון, רוזן ז'נבה ובאטריצ'ה דה פאוצ'יני. בצעירותו החל טומאסו בקריירה כנסייתית, אולם בשנת 1235 עזב אותה.
בשנת 1233 מת אביו טומאסו הראשון, רוזן סבויה, ואחיו אמדאו הרביעי, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו. אולם טומאסו ואחיו דרשו גם הם חלק בנחלות, ובשל כך נערך כנס משפחתי על ידי אחיו גוליילמו מסבויה ביולי 1234 בטירת שיון, ובו הוחלט שאמדאו יהיה שליט כל בנחלות, אולם טומאסו ואחיו קיבלו שליטה מסוימת בחלק מהנחלות, וטומאסו קיבל את נסיכות פיימונטה.
באותה שנה ליווה טומאסו יחד עם אחיו גוליילמו מסבויה את אחייניתם מרגריט מפרובאנס לחתונתה עם לואי התשיעי, מלך צרפת, אולם נאלצו על ידי אמו של לואי - בלנקה, נסיכת קסטיליה, עוד קודם החתונה לעזוב את צרפת.
בשנת 1237 התחתן טומאסו עם ז'אן, רוזנת פלנדריה, בתם של בולדווין הראשון, הקיסר הלטיני ומארי משמפאן, ומונה לשליט יחד עמה ברוזנות פלנדריה. נאמנותו של תומאס התחלקה בין צרפת לאנגליה, והוא קיבל בתמורה מענקים כספיים מהנרי השלישי, מלך אנגליה, וכן קיבל את חלק מאדמותיו של סימון החמישי דה מונפור. תומאס ואשתו היו נדיבים מאוד כלפי הכנסיות, ואף עשו רבות על מנת להקל על חיי הסוחרים.
ביולי 1243 סייעו אמדאו ואחיו לאנצו מסרדיניה במצור על ורצ'לי, ובתגובה הוחרמו על ידי האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, עד לאחר שביקשו את מחילתו. בשנת 1244 מתה אשתו ז'אן, רוזנת פלנדריה, וטומאסו חזר לאיטליה. בשנת 1248 התחתן טומאסו עם באטריצ'ה פיאסקי, בתם של תאודורו השלישי פיאסקי, רוזן לבאניה וסימונה דלה ווטה, ואחייניתו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, ואף קיבל אישור לכך מהאפיפיור.
בשנת 1255 טומאסו ניסה להגן על השטחים שלו באזור פיימונטה נגד העיר אסטי, ובקרב במונקאליירי הוא נלקח בשבי והוחזק בטורינו. שתי הערים ביקשו לאלץ את טומאסו להכיר בעצמאותן משליטת בית סבויה, אולם, האפיפיור אלכסנדר הרביעי פסק נגד טורינו ואסטי, והנרי השלישי, מלך אנגליה כלא את כל הלומברדים בממלכתו. בנוסף, לואי התשיעי, מלך צרפת עצר 150 סוחרים מאסטי על פי בקשת אשתו מרגריט מפרובאנס, שהייתה אחייניתו של טומאסו. האחים של טומאסו, פייטרו ופיליפו הובילו צבא מסבויה בשנת 1256, והצליחו לכפות הסדר מוסכם על הערים עד סוף השנה. על פי ההסכם, הערים הוכרו עצמאיות, אם כי הם לא השיגו את היתרונות הטריטוריאליים או הכלכליים שהם חיפשו.
בשנת 1253 מת אחיו אמדאו הרביעי, רוזן סבויה, וטומאסו מונה כעוצר לבנו - בוניפאצ'ו, רוזן סבויה, וב-7 בפברואר 1259 מת טומאסו בשיאמברי. לאחר מותו של בוניפאצ'ו לא ירשו בניו של טומאסו את הרוזנות, כי אם אחיו, ורק לאחר מותו של פיליפו הראשון, רוזן סבויה בשנת 1285 עלה בנו אמדאו החמישי, רוזן סבויה לשלטון.
משפחתו
בשנת 1237 התחתן טומאסו עם ז'אן, רוזנת פלנדריה, בתם של בולדווין הראשון, הקיסר הלטיני ומארי משמפאן, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1248 התחתן טומאסו עם באטריצ'ה פיאסקי, בתם של תאודורו השלישי פיאסקי, רוזן לבאניה וסימונה דלה ווטה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
עונת 2023/2024 בליגת העל בכדורסל
עונת 2023/2024 בליגת העל בכדורסל צפויה להיות העונה ה-70 של התחרות הארצית הבכירה לכדורסל בישראל וה-24 של ליגת העל. מספר הקבוצות הוא 13. הליגה תחל ב7 באוקטובר 2023. על ניצחון במשחק מוענקות שתי נקודות ונקודה בודדת מוענקת על הפסד.
רבע הגמר
6 קבוצות בבית העליון ו-2 הראשונות בבית התחתון יתמודדו בסדרות לפי דירוגן בסיום העונה (מקום ראשון נגד מקום שמיני, מקום שני נגד מקום שביעי, מקום שלישי נגד מקום שישי ומקום רביעי נגד מקום חמישי). בסדרת הטוב מחמישה משחקים. המדורגת גבוה יותר תארח את המשחק הראשון, השלישי והחמישי (במידת הצורך). המדורגת נמוך יותר תארח את המשחק השני והרביעי (במידת הצורך).
חצי הגמר
4 הקבוצות המנצחות בשלב רבע הגמר יתמודדו בסדרות בשיטת הטוב משלושה משחקים. המדורגת גבוה יותר תארח את המשחק הראשון והשלישי (במידת הצורך). המדורגת נמוך יותר תארח את המשחק השני.
גארי קול
גארי מייקל קול (באנגלית: Gary Michael Cole; נולד ב-20 בספטמבר 1956) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ומדבב אמריקאי, על תפקידו כקנט דיווידסון בסדרה "ויפ" היה מועמד לפרס אמי לשחקן אורח בסדרה קומית לשנת 2014.
ביוגרפיה
נולד בפארק רידג' הסמוכה לשיקגו, אילינוי. למד תיאטרון באוניברסיטת המדינה אילינוי.
ב-1992 נישא לשחקנית טדי סידול, וב-1993 נולדה בתם היחידה. סידול נפטרה ב-2018.
קריירה
ב-1985 החל לשחק בהצגות במסגרת "Steppenwolf Theatre Company". בטלוויזיה כיכב בסדרות "שיחות חצות" (1988-1991), "אמריקן גותיק" (1995) ו-"Crusade" (1999); בנוסף הופיע בתפקידי משנה בעשרות סדרות נוספות. כן עסק בדיבוב בסדרה "קים פוסיבול" (2002), ודיבב את דמותו של הארווי בידרמן בסדרה המצוירת "הארווי בירדמן, עורך דין" (2001).
בקולנוע הופיע במגוון סרטים, בהם "בקו האש" (1993), "I'll Be Home for Christmas" (1998), "המקום העולה" (2001), "אני מרגל" (2002), "קרימינולוגיה 101" (2003, סרט טלוויזיה), "דודג'בול" (2004),"הצלצול 2" (2005), "פיינאפל אקספרס" (2008), "המתיחה" (2009). כן דיבב בסרט האנימציה "הופ ארנב" (2011).
בשנת 2014 שיחק בסרט הקומי "תמי" בכיכובה של מליסה מקארתי, ובסרט "פגישה והחלפה". בשנת 2015 השתתף בסרט הדרמה "Divine Access" לצד בילי ברק, ובסרט "מדליית ארד". בשנה זו החל לדבב בסדרת האנימציה "משפחת מרפי" עד לשנת 2017.
בשנת 2016 כיכב בתפקיד ראשי בסדרה "רחוב מרסי" של רשת PBS, בתפקיד דמותו של ג'יימס גרין. ב-2017 שב לשחק בעונתה השנייה.
בשנת 2017 שיחק בסרט "פשעים קטנים", והחל לדבב בסדרת האנימציה של נטפליקס "סטרץ' ארמסטרונג ולוחמי הפלקס" ובנוסף, שיחק למספר פרקים בסדרה "הטובות לקרב", דרמת משפטים אשר מהווה ספין אוף ל-"האישה הטובה". בשנת 2019 שיחק בסרט "אמנות המירוץ בגשם", בסדרת הטלוויזיה "אחותי בהפרעה" ב-CBS בכיכובה של נינה דוברב. שיחק גם בסדרה "מעורבת-כזה", הספין אוף השני של הסדרה "שחור-כזה", ברשת ABC.
בשנת 2021 החל לדבב בסדרת ההנפשה למבוגרים "כוח Q: גאוות יחידה" בשירות נטפליקס. בשנת 2022 דיבב בסרט "ביוויס ובאטהד עושים את היקום".
דרגון בול סופר: ברולי
דרגון בול סופר: ברולי (באנגלית: Dragon Ball Super: Broly, ביפנית: ドラゴンボール超スーパー ブロリ) הוא סרט קולנוע יפני מסוגת האנימה. הסרט הופק על ידי טואי אנימציה. את הסרט ביים טציויה נגמינה. היה זה הפרסום הקולנועי הראשון המבוסס על הסדרה "דרגון בול סופר".
הסרט יצא לאקרנים ביפן ב-14 בדצמבר 2018, וב-16 באפריל 2019 החלה הקרנתה של גרסה אנגלית של הסרט בבתי הקולנוע בצפון אמריקה.