cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חברת הפיתוח של קליפורניה
היווצרות ימת סלטון
המים שזרמו בתעלה הכילו כמויות גדולות של סחף ששקע בתעלה ואיים לסתום אותה. ב-1904, בניסיון לפתור את הבעיה הורה צ'ארלס רוקווד לפתוח פרצה בגדה של הנהר קולורדו בערך שישה קילומטרים דרומית לשערי הכניסה המקוריים של תעלת אלאמו. החלטה זו הובילה לאסון. בתחילת 1905 הרסו שיטפונות עזים את הסוללות שהגנו על תחילת התעלה, והמים החלו לזרום בלא שליטה במורד התעלה כלפי שקע סלטון. ב-9 באוגוסט כל הזרם של הקולורדו סטה לתוך התעלה והחל להציף את קרקעית עמק אימפריאל. תוך נטילת הימור נואש לסגור את הפרצה ניסו צוותים של חברת הרכבות סאותרן פסיפיק, שמסילת הברזל שלהם עברה בעמק, לסכור את הקולורדו מעל לתעלה, רק על מנת לראות כיצד שיטפונות בזק הורסים את המבנה שבנו. נדרשו שנתיים, שבעה ניסיונות ויותר מ-3 מיליון דולרים עד שחברת הרכבות, חברת הפיתוח של קליפורניה והממשלה הפדרלית הצליחו לחסום סופית את הפרצה ולשלח את נהר הקולורדו בחזרה לערוצו הטבעי בדרכו אל המפרץ, אבל לא לפני שחלק מעמק אימפריאל הוצף ונוצרה ימה באורך 72 קילומטרים, ימת סלטון של ימינו.
פשיטת רגל
עוד בתחילת האירוע הייתה החברה לפיתוח קליפורניה במצב כספי קשה ולכן הסתמכה על סיוע כספי ועזרה מסאותרן פסיפיק לתקן את התעלה. בסופו של דבר תבעה חברת סאותרן פסיפיק את חברת הפיתוח של קליפורניה בבית המשפט העליון של קליפורניה וב-30 בדצמבר הורה בית המשפט לפצות אותה בסכום של 1,279,865.77 דולרים (שווה ערך ל-33 מיליון דולרים של ימינו). קודם לכן תבעה חברת המלח ניו ליברפול (New Liverpool Salt Company), שמתקניה נהרסו בשיטפון, את חברת הפיתוח של קליפורניה ובית המשפט הורה לפצות אותה בסכום של 458,246.23 (שווה ערך ל-12 מיליון דולרים של ימינו), בתוספת ריבית שהצטברה מתאריך השיטפון.
עלויות תיקון הנזקים ודמי הפיצויים שנדרשה לשלם הפכו את חברת הפיתוח של קליפורניה לחדלת פרעון והיא פשטה רגל, וכל נכסיה עברו לחברת סאותרן פסיפיק. ב-1911 הקימו החקלאים של עמק אימפריאל חברת השקיה משותפת שנשאה את השם "נפת ההשקיה אימפריאל" (Imperial Irrigation District). עד 1916 רכשה חברת ההשקיה את כל הנכסים לשעבר של החברה לפיתוח קליפורניה מסאותרן פסיפיק וקיבלה על עצמה לתפעל את התעלה.
תיאור נרחב של עלייתה ונפילתה של החברה לפיתוח קליפורניה מופיע בפסק דין ארוך של בית המשפט העליון של קליפורניה מ-9 באוקטובר 1915 שדן בתביעת חברת ביטוח כנגד חברת הפיתוח של קליפורניה, חברת סאותרן פסיפיק וחברת המלח ניו ליברפול. בין 1911 ל-1919 עסק בית המשפט העליון של קליפורניה בלא פחות משמונה תביעות בתיק זה.
האי בן נחשון
רב האי בן נחשון היה גאון בישיבת סורא בשנים 886–896 (ד'תרמ"ו-ד'תרנ"ו).
קורות חייו
רב האי נולד בעיר סורא שבבבל במחצית הראשונה של המאה התשיעית. הוא השתייך למשפחת חכמים מיוחסת שנשאה תפקידים בכירים בהנהגת ישיבת סורא שהייתה אחת משתי הישיבות המרכזיות ביותר בבל ובעולם היהודי כולו. סבו רב צדוק בן אשי כיהן כגאון בשנים 810–812, אביו רב נחשון בן צדוק שימש כגאון בשנים 872–879, ודודו רב צמח בן חיים שימש כגאון בשנים 879–886.
למד אצל חכמי ישיבת סורא וביניהם אביו ודודו. בשנת 886 נפטר דודו רב צמח בן חיים וחכמי הישיבה מינו את רב מלכא לשמש כגאון, אך רב מלכא לא האריך ימים בכהונתו ונפטר עוד באותה שנה. רב האי נבחר למלא את מקומו, והחל לכהן כגאון סורא. במקביל אליו כיהנו רב צמח בן פלטוי ורב האי בן דוד כגאונים בישיבת פומבדיתא.
בשנת 896 (ד'תרנ"ו) נפטר רב האי לאחר עשר שנות כהונה. מחליפו במשרת הגאונות היה רב הילאי בן נטרונאי.
כתביו
כמו שאר הגאונים גם רב האי עסק בכתיבת תשובות לשואלים. רבות מתשובותיו אבדו, אך כמה בודדות מהם שרדו בגניזה הקהירית.
בנוסף לתשובותיו כתב רב האי חיבור נגד הקראים שמוזכר בכתבי הקראים בדורו ובדורות הסמוכים אליו, החיבור לא שרד בשלמותו אך קטעים ממנו שרדו בגניזה. הד נוסף למלחמתו בקראים אפשר לראות בעדות של יעקב הקרקסאני (חכם קראי בן המאה העשירית) שרב האי תרגם יחד עם אביו רב נחשון את ספר המצוות של ענן. ככל הנראה, מטרת התרגום הייתה להקל על הרבניים בניהול ויכוחיהם עם הקראים.
ג'קי קרוז
ג'קי קרוז (באנגלית: Jackie Cruz; נולדה ב-8 באוגוסט 1986) היא שחקנית, זמרת ודוגמנית עבר אמריקאית-דומיניקנית. ידועה בתפקידה כ"מריסול "פלקה" גונזלס" בסדרה כתום זה השחור החדש, ובתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "ילדות טובות" של רשת NBC.
ביוגרפיה
קרוז נולדה בשם ג'קלין צ'אבס בקווינס, ניו יורק, וגדלה בין לוס אנג'לס, קליפורניה וסנטיאגו דה לוס קביירוס, ברפובליקה הדומיניקנית. היא גודלה עם אם חד הורית, והיא דוברת אנגלית וספרדית שוטפת. קרוז קיבלה את ההשראה והרצון לשיר ולשחק לאחר שצפתה בויטני יוסטון בסרט "שומר הראש". היא למדה בבית הספר התיכון "אלכסנדר המילטון" בלוס אנג'לס, שם הייתה חברה באקדמיה למוזיקה בבית הספר.
בגיל 16 קרוז עזבה את דירת אמה והפכה לחסרת בית. כשהייתה בת 17 היא הייתה מעורבת בתאונת דרכים. כתוצאה מכך קרוז סבלה מחזה אוויר, שקעה בתרדמת ונדרשה לעשות ניתוח מוח. השיר שלה "Sweet Sixteen" מבוסס על האירוע.
קריירה
בשנת 2009, קרוז הופיעה בסדרת הריאליטי "קורטני וקלואי עושות את מיאמי". היא וקורטני קרדשיאן התיידדו לאחר שנפגשו בשיעור אמנות, מה שהוביל להופעתה בסדרה. באחד הפרקים צולמו קרוז וקרדשיאן מתנשקות, תקרית שקרדשיאן הצהירה מאוחר יותר שהיא "כל כך נבוכה" ממנה. למרות שקרוז הצהירה בתחילה שהיא וקרדשיאן נותרו חברות בעקבות האירוע קרדשיאן הצהירה מאוחר יותר כי היא "לעולם לא תוכל לדבר עם [קרוז] יותר". קרוז השתתפה בכמה סדרות טלוויזיה בתפקיד אורח. בין היתר השתתפה בסדרה "המגן", "שוטרים בדם" ו"בלתי נשכח".
כתום זה השחור החדש
קרוז עבדה כדוגמנית וכמלצרית במסעדה בניו יורק לפני שהיא לוהקה בשנת 2013 לתפקיד מריסול "פלקה" גונזלס בסדרת הטלוויזיה "כתום זה השחור החדש" מבית היוצר של חברת נטפליקס.. במקור בתפקיד חוזר בשלוש העונות הראשונות, אך באפריל 2015 פורסם שהיא תהייה חלק מהצוות הקבוע של הסדרה החל מהעונה הרביעית.
בפברואר 2020 הוכרז כי קרוז, אנה-סופיה רוב, ג'ון מגארו, דייוויד ג'יימס אליוט, אלון אבוטבול ומינקה קלי הצטרפו לצוות השחקנים של הסרט "לנסקי", הסרט הוא ביוגרפיה אודות המאפיונר היהודי-אמריקאי מאיר לנסקי, שיצא לאקרנים ב-25 ביוני 2021. באותה השנה שיחקה בסרט האימה "פחד עד מוות 7", השביעי בסדרת סרטי פחד עד מוות, והצטרפה לקאסט השחקנים של העונה השלישית בסדרת הטלוויזיה "ילדות טובות" של רשת NBC, בתור דמותה של ריאה, אם בנו של ריו.
בשנת 2021 שיחקה בסרט "Midnight in the Switchgrass" לצד ברוס ויליס.
קריירת מוזיקה
עוד בזמן לימודיה בתיכון, היא עבדה עם המפיקים של ויל.איי.אם בלהקת בנות בשם "קראש ולווט", אם כי הלהקה מעולם לא חתמה בחברת תקליטים.
מיני אלבום הבכורה שלה, "Hollywood Gypsy", שוחרר בשנת 2010.
קרוז היא חלק מלהקה בשם "הדיוקן המשפחתי" (The Family Portrait).
בספטמבר 2018 שחררה את הסינגל הראשון שלה "La Hora Loca" ובחודש נובמבר של אותה שנה שחררה את הסינגל "Don't Waste My Time". באוגוסט 2019 יצא הסינגל שלה "Melly 16"
חיים אישיים
ב-2016 אמרה קרוז לאפטר-אלן: "אני אוהבת אדם בין אם זו אישה או בין אם זה גבר - אנחנו לא אוהבים שמתייגים אותנו. כרגע אני בקשר עם גבר, אבל אהבתי נשים בעבר. אז אני מניחה שאנחנו לא רוצים שיתייגו אותנו. אנחנו לא ממש מדברים על זה, אבל הפעולות מדברות בקול רם יותר ממילים, נכון? אז אתה רואה את זה. אתה חי את זה".
באוגוסט 2020, נישאה קרוז לאמן פרננדו גרסיה. בדצמבר 2021, פרסמה קרוז כי היא בהריון והזוג מצפה לתאומים.
צ'יצ'ה (משקה)
צ'יצ'ה (בספרדית: Chicha) היא בירה שמקורה בכל אזור האנדים של אמריקה הדרומית שבני האינקה נהגו לשתות והיא מיוצרת בדרך כלל על ידי תסיסה של צמחים שונים עם רוק (העמילאז ברוק מפרק עמילן תירס לסוכר), ומכאן הכינוי "בירת יריקה".
מקור המילה לא לגמרי ברור. על פי האקדמיה המלכותית לשפה הספרדית ומחברים אחרים, מקורה של המילה צ'יצ'ה מהמילה צ'יצ'אב (chichab), בשפת בני הקבוצה האתנית של ה (מאזור פנמה וקולומביה) שמשמעותה "תירס". לפי מקורות אחרים, צ'יצ'ה מגיעה מהמילה בנאוואטל צ'יצ'יאטל (chichiatl), שפירושה "מים מותססים". המונח צ'יצ'ה שימש את הספרדים עבור כל משקה מותסס שפגשו באמריקה, אף על פי שכל אזור השתמש במרכיבים שונים הזמינים במקום להכנתו.
באימפריית האינקה הכינו את הצ'יצ'ה מתירס, בעיקר מתירס מונבט (חורה (jora) או ויניאפו (wiñapu)), אך היא יוצרה גם, בין היתר, מקינואה, ירבוז,, , (צַ'נְיָאר) ופלפלון בכות (מולה). בקצ'ואה, המשקה נקרא אקהה (aqha). הנשים לעסו את העוגות שנאפו מקמח תירס, כלומר השרו אותן בהרבה רוק. העמילן הופך במהירות לסוכר על ידי אנזימים הנמצאים ברוק, שתמיסתו עוברת בקלות תסיסה. תכולת האלכוהול של צ'יצ'ה נעה בין 1% ל-6% תלוי אם המשקה מיועד לצריכה יומית במהלך העבודה או לחגיגות כמו האינטי ריימי. הסופר ממוצא אינקה-ספרדי אינקה גרסילאסו דה לה וגה הסביר ששתייה מופרזת הייתה אחד החטאים העיקריים של האנשים. טקסטים רבים אחרים בני זמנו מעידים על השימוש בצ'יצ'ה כמשקה יומיומי וחגיגי. תפקיד מיוחד בהכנת הצ'יצ'ה היה לקבוצה נבחרת של נשות האינקה המכונות בקצ'ואה אקיה (aclla), הידועות גם בשם "נשים נבחרות" (או גם "בתולות השמש"). נשים אלו נלקחו בגיל צעיר מבתי משפחתן ונלקחו לאקיאוואסי (acllahuasi) או "בית הנשים הנבחרות". הן הוקדשו לדת האינקה, אריגה, בישול והכנת צ'יצ'ה. רוב הצ'יצ'ה שהכינו הם היו משמש בטקסים. הם התחילו את תהליך הכנת הצ'יצ'ה על ידי לעיסת תירס כדי ליצור מרקם עיסה שיתסוס. התוצרת האקיה נחשב לקדושה בגלל הנשים שייצרו אותו. זו הייתה זכות מיוחדת שלא זכו לנשים רבות מלבד "הנשים הכי מושכות".
בני הקבוצה האתנית של ה ועמים ילידים אחרים בשפלת האמזונאס מייצרים באופן מסורתי צורה של צ'יצ'ה מיוקה (קאסווה) או מפרי דקל האפרסק (צ'ונטה (chonta)). שני חומרי הגלם מבושלים עד שהם רכים ואז מועכים אותם לפני שחלקים מהמסה נלעסים (בדרך כלל על ידי נשים) ומחזירים לסיר. לאחר מכן מוסיפים מים תוך כדי סחיטה של מסת הפירות בידיים ומסננים. לבסוף, המשקה נשאר לתסוס לפחות יום. באופן מסורתי, הצ'יצ'ה נשמרת בתוך דלעת חלולה.
גרסה לא אלכוהולית היא צ'יצ'ה מוראדה (chicha morada). לשם כך, תירס סגול מבושל ושותים קר, מזוקק עם סוכר ומיץ ליים, כמו לימונדה.
בוונצואלה נפוצה במיוחד צ'יצ'ה מאורז. גרסה זו מוכנה על ידי בישול אורז עם קליפת אננס מותססת מעט ו"פאפלון" (papelón סוכר קנה שהתגבש לדפים) יחד עד שהוא לא יכול לספוג יותר מים. את הנוזל הנותר מרסקים עם האורז ליצירת משקה סמיך. לאחר מכן משאירים את זה לתסוס עוד כמה ימים, תלוי בטעם.
בצ'ילה, במיוחד במרכז צ'ילה, מכינים את הצ'יצ'ה מתפוחים מותססים. המשקה דומה לסיידר. נוהגים לשתות אותו בסתיו ובחגים לאומיים והוא פופולרי מאוד. באזור שבמרכז צ'ילה מכינים את הצ'יצ'ה מענבים. לכן אין לסווג את שני המשקאות הללו כבירות אלא כיין או משקאות דמויי יין.
הצורה הפרואנית של קומביה קרויה על שם המשקה.
ג'ו לאפצ'יק
ג'וזף בוהומיל "ג'ו" לאפצ'יק (באנגלית: Joseph Bohomiel "Joe" Lapchick; 12 באפריל 1900 – 10 באוגוסט 1970) היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי. נודע כאחד הסנטרים הדומיננטיים ביותר בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, כאשר שיחק בליגת ה-ABL. בשנת 1966 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל, כשחקן.
לאחר קריירת המשחק אימן את קבוצת אוניברסיטת סנט ג'ון בליגת המכללות האמריקאית (1936–1947, 1956–1965) ואת ניו יורק ניקס מליגת ה-NBA (1947–1956).
קריירת משחק
לאפצ'יק נולד בעיר יונקרס שבמדינת ניו יורק, לזוג מהגרים צ'כים. בגיל 14 עזב את בית ספרו, על מנת לעזור למשפחתו דלת האמצעים, ובגיל 15 החל לשחק בקבוצות כדורסל מקומיות עבור כ-5 עד 10 דולר למשחק. בגיל 19 הצטרף לקבוצות ראווה כגון "הוליוק רדס", "ברוקלין ויזיטיישנס" ו"טרוי טרויאנס", עבור כ-75 דולר למשחק. גובהו יוצא הדופן באותה תקופה – 1.96 מטרים – העניק לו יתרון משמעותי על פני יריביו, אותו ניצל בין היתר בתפיסת "כדור הפתיחה" (Jump ball) אשר התבצע לאחר כל קליעת סל.
בשנת 1923 החל לשחק בקבוצת הסלטיקס המקוריים, אשר הייתה אז קבוצת ראווה שערכה סיבובי הופעות בצפון-מזרח ארצות הברית. בשנת 1926 הצטרפו הסלטיקס לליגת ה-ABL (American Basketball League), שהייתה באותה העת ליגת הכדורסל המקצועית הגדולה ביותר בארצות הברית (ובעולם). בהובלתם של לאפצ'יק, נאט הולמן ודאץ' דנהרט, זכו הסלטיקס בשתי אליפויות רצופות בשנים 1927 ו-1928. בשל הדומיננטיות של הקבוצה, אילצה אותה הנהלת הליגה להתפרק, ולאפצ'יק עבר לשחק בקבוצת "קליבלנד רוזנבלומס". כשחקן קליבלנד זכה בשתי אליפויות ABL נוספות, בשנים 1929 ו-1930. בשנת 1931 התפרקה הליגה, בגין משבר "השפל הגדול", ולאפצ'יק פרש ממשחק.
קריירת אימון
בשנת 1936 מונה לאפצ'יק למאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סנט ג'ון בניו יורק. ב-11 עונותיו בתפקיד רשמה הקבוצה מאזן כולל של 180 ניצחונות ו-55 הפסדים (76.6%), וזכתה פעמיים (1943 ו-1944) באליפות "טורניר ההזמנה הלאומי" (NIT), אשר נחשב באותה תקופה לטורניר כדורסל המכללות היוקרתי ביותר.
כחודש לאחר עזיבתו את הניקס חזר לאמן את קבוצת אוניברסיטת סנט ג'ון. ב-9 העונות הבאות הדריך אותה לשתי זכיות נוספות בטורניר ה-NIT (1959 ו-1965), ולמאזן כולל של 154 ניצחונות ו-75 הפסדים (67.2%). לאורך התקופה בלטו בקבוצה השחקנים קווין לוגרי ולירוי אליס. בסיום עונת 1964/1965 נאלץ לפרוש לגמלאות, על פי חוקי האוניברסיטה, ובכך למעשה פרש מאימון.
בשנת 1966 הונצח לאפצ'יק בהיכל התהילה של הכדורסל, כהוקרה על תרומתו כשחקן.
ב-10 באוגוסט 1970 נפטר כתוצאה מהתקף לב, בגיל 70.
ספר הפלאה
ספר הפלאה הוא הספר השישי בסדרת ספריו ההלכתיים של הרמב"ם. הרמב"ם עוסק בספר זה בהלכות שבועות, הלכות נדרים, הלכות נזירות ועוד.
שם הספר "הפלאה" נקבע על פי לשון התורה בעניין הנדרים : "איש כי יפליא נדר".
הפסוק הפותח את הספר
כדרכו בספרי משנה תורה פותח הרמב"ם גם את ספר הפלאה בפסוק. הפסוק איתו בוחר הרמב"ם לפתוח את הספר הוא פסוק מספר תהילים : "נדבות פי רצה נא ה', ומשפטיך למדני".
סדר הנושאים בספר
הרמב"ם מסדר את סדר ההלכות בספרו לפי סדר שכיחות הדברים, קודם כל הרמב"ם כותב את הלכות השבועות שכוללות דינים רבים יותר ומצויים יותר, אחריהם באים הלכות נדרים שנחלקים בכללות לשני חלקים, לאחר מכן את הלכות נזירות שהוא חלק מהלכות הנדרים ורק לבסוף מונה הרמב"ם את הלכות ערכין וחרמין, כיוון שהם פחות שכיחים ומצויים.
המצוות המבוארות בספר
חלוקת המצוות לפי סדר ההלכות:
פרשני הספר
נושאי כליו של הרמב"ם:
אחרונים:
מהדורות מבוארות:
2023 ברוסיה
2023 ברוסיה היא השנה בה הפדרציה הרוסית תציין 33 שנים להקמתה.
פרנסואז מולי
פרנסואז מולי (בצרפתית: Françoise Mouly; נולדה ב-24 באוקטובר 1955) היא אמנית, קומיקסאית, עורכת ומוציאה לאור יהודיה (גיורת) צרפתית-אמריקאית, מייסדת מגזין הקומיקס הנחשב RAW והמנהלת האמנותית של מגזין התרבות האמריקאי הניו יורקר מאז 1993. נשואה לקומיקסאי ארט ספיגלמן, ואמה של הסופרת נדיה ספיגלמן. ממשלת צרפת עיטרה את מולי כאבירת מסדר האמנויות והספרות בשנת 2001, וכאבירת לגיון הכבוד בשנת 2011.
קורות חיים
מולי למדה אדריכלות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז, אך בעקבות גירושי הוריה הפסיקה את לימודיה ועברה לארצות הברית בספטמבר 1974 לשנת שבתון. לאחר תקופת שהות בימק"א ובצבא הישע היא עברה לדירת לופט בסוהו (בו היא מתגוררת עד היום) והיא התפרנסה מעבודות שונות ומשונות: מוכרת סיגריות בקיוסק, מנהלת דגמים אדריכליים בסוכנות יפנית, שחקנית לא מקצועית בהצגה של ריצ'רד פורמן ("Pandering to the Masses") וכציירת בתים. באמצעות מגוון עבודות אלה, הפכה מולי לחלק מקהילה קטנה של אמנים מקומיים, בעיקר יוצרי קולנוע. היא נתקלה לראשונה בארט ספיגלמן באמצעות קריאת מגזין הקומיקס Arcade שהיה שותף לפרסומו. קולנוען האוונט-גארד קן ג׳ייקובס הכיר ביניהם כשספיגלמן ביקר בעיר בהזדמנות. בשנת 1976 נאלצה לחזור לפריז, שכן לא הייתה לא ויזת הגירה, בעיה שנפתרה בזכות נישואיה.
בשנת 1977, עבדה כצבעית (Colorist) עצמאית במארוול קומיקס; היא התאמנה כמדפיסה בקורס להכשרה מקצועית.
היא נשואה מאז 1977 לארט ספיגלמן, קומיקסאי אמריקאי ויוצרו של מאוס. הזוג נישא בעיריית ניו יורק, ולאחר מכן שוב בנישואים דתיים. היא התגיירה על מנת לספק את אביו של ספיגלמן, ולדק..
מבקר הקומיקס וההיסטוריון ג'יט הר פרסם ביוגרפיה של מולי בשנת 2013 בשם "In Love with Art: Françoise Mouly's Adventures in Comics with Art Spiegelman".
היא מתגוררת בניו יורק עם ספיגלמן ושני ילדיהם, נדיה (נולדה ב-1987) ודשיאל (נולדה ב-1991).
קריירה
בין 1977 ל-1991, פרסמה וערכה מולי את המדריכים "רחובות סוהו" ו"מדריכת טריבקה", מדריכים שמומנו על ידי מודעות. היא הקימה את הוצאת הספרים "Raw Books & Graphics" בשנת 1978 והחלה לפרסם אוגדנים גרפיים שונים בסוף אותה שנה.
כדי להרחיב ולהעמיק את הפעילות הגרפית הזו, היא הקימה יחד עם ארט ספיגלמן את כתב העת RAW, אותו הם ניהולו והוציאו לאור משנת 1980 עד 1991. פרנסואז מולי הופיעה בשנת 1988, בסרט התיעודי "Comic Book Confidential".
טינה בראון נעשתה העורכת של הניו יורקר ב-1992, ושכרה את מולי כמנהלת האמנותית של המגזין בשנת 1993. מוקפת בקומיקסאים ואמנים צעירים כמו קרטר גודריץ', אביגיל גריי סוורץ ובארי בליט, מולי מחדשת את שער העיתון המפורסם בהומור ובפנטזיה.
בשנת 2000 היא הקימה את מחלקת "Raw Junior", שפרסמה את Little Lit, אוספי הקומיקס לילדים, ובאפריל 2008 את Toon Books, קומיקס בכריכה קשה לילדים (הראשון היה "Benny and Penny" מאת ג'פרי הייז).
בשנת 2000 היא ערכה ספר שאסף את עטיפות הניו יורקר, לרגל 75 שנה למגזין; בשנת 2005 היא אצרה תערוכה בנושא זה במוזיאון נורמן רוקוול בסטוקברידג', מסצ'וסטס. בשנת 2007 היא אצרה יחד עם דודי קזנג'יאן תערוכה של ציורים ואיורים בנושא הנזל וגרטל בגלריה מט בלינקולן סנטר שבניו יורק.
לאחר היבחרו של דונלד טראמפ לנשיאות, פרנסואז מולי ובתה נדיה פרסמו את כתב העת "Resist!" במחאה.
עדנה מיי אוליבר
עדנה מיי אוליבר (באנגלית: Edna May Oliver; 9 בנובמבר 1883 – 9 בנובמבר 1942) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע אמריקאית. במהלך שנות השלושים של המאה העשרים הייתה שחקנית אופי ידועה, ששיחקה לעיתים קרובות בדמות אשה רווקה חדת לשון.
ביוגרפיה
נולדה בשם עדנה מיי נוטר (Edna May Nutter) במלדן שבמסצ'וסטס, בתם של איידה מיי וצ'ארלס אדוארד נוטר. אוליבר היא צאצאית של ג'ון קווינסי אדמס ושל ג'ון אדמס שהיו נשיאים של ארצות הברית. היא עזבה את הלימודים בגיל 14 כדי לפתוח בקריירה בתיאטרון ולראשונה זכתה להצלחה בשנת 1917 במחזמר מאת ג'רום קרן שהועלה בברודוויי, בו גילמה את דודה פנלופה, הדודה של הגיבור.
ב-1925 שיחקה אוליבר בברודוויי במחזה "The Cradle Snatchers" לצדם של מרי בולנד, ג'ין ריימונד והמפרי בוגרט. תפקידה הבולט ביותר על הבמה היה בהפקה המקורית של המחזמר "ספינת השעשועים" ב-1927 בתפקיד פרת'י אשתו של קפ'ן אנדי הוקס. ב-1932 חזרה והופיעה באותו תפקיד בהפקה מחודשת של המחזמר בברודוויי, אבל סרבה לגלם את הדמות בגרסה הקולנועית של המחזמר, כדי להשתתף בסרט "רומיאו ויוליה" מאותה שנה בתפקיד האומנת.
ב-1923 הופיעה אוליבר לראשונה בקולנוע בסרט "Wife in Name Only". היא המשיכה לשחק בקולנוע עד 1941 בסרט "לידיה". היא זכתה להכרה על הופעותיה במספר סרטי קומדיה בכיכובו של הצמד "וילר ווולסי", בהם "Half Shot at Sunrise". זה היה הסרט הראשון שלה בהפקת חברת RKO Radio Pictures שאתם חתמה חוזה ב-1930. לרוב שיחקה בתפקיד משנה, אבל היא כיכבה בעשרה סרטים בהם "Fanny Foley Herself" ו"גבירותיי המושבעות".
התפקיד הפופולרי ביותר של אוליבר היה בדמות הבלשית הרווקה הילדגרד וית'רס בסדרת סרטים של תעלומות קומיות על פי ספריו של סטיוארט פלמר. הסדרה הסתיימה בטרם עת ב-1935 כשאוליבר עזבה את RKO וחתמה על חוזה בחברת מטרו גולדווין מאייר. האולפן ניסה להמשיך את הסדרה עם השחקנית הלן ברודריק ואחר כך עם זייסו פיטס בתפקיד וית'רס, אבל סרטים אלה לא זכו להצלחה.
ב-MGM, דייוויד או. סלזניק ליהק את אוליבר בשני עיבודים שעשה לרומנים של צ'ארלס דיקנס, האחד "בין שתי ערים" בתפקיד מיס פרוס, והשני "דייוויד קופרפילד" בתפקיד הדודה התמהונית בטסי טרוטווד. היא הייתה מועמדת לשחק בתפקיד גלינדה בסרט "הקוסם מארץ עוץ" אך לבסוף לוהקה לתפקיד בילי בורק.
ב-1939 השתתפה אוליבר במחזות זמר קולנועיים, היא רקדה ופילרטטה עם טיירון פאואר בסרט "כינור שני" בכיכובה של סוניה הני, ושיחקה בתפקיד משנה בדמות הסוכנת של הדמות הראשית בסרט "הסיפור על ורנון ואיירין קאסל" בכיכובם של פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס. עוד באותה שנה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט "תופי מוהוק" על מתיישבים אמריקאיים המתמודדים מול פשיטות על האינדיאנים על החוות שלהם. הופעותיה האחרונות בקולנוע היו בסרט "גאווה ודעה קדומה" בו גילמה את דודתו השתלטנית של מר דרסי (לורנס אוליבייה), ובסרט "לידיה" בתפקיד דודתה של מרל אוברון.
כשנשאלה מדוע היא משחקת בעיקר בתפקידים קומיים ענתה "עם פני סוס כאלה, מה עוד יכולתי לשחק?". עם זאת גילמה תפקידים שאינם קומיים בסרטים כמו "Cimarron" (מ-1931), "אן ויקרס" (1933), "בין שתי ערים" (1935), "דייוויד קופרפילד" (1935) ו"רומיאו ויוליה" (1936).
חיים אישיים
מ-1928 עד 1931 הייתה אוליבר נשואה לדייוויד ולפורד פראט, ממנו התגרשה.
אוליבר נפטרה ביום הולדתה ה-59 בשנת 1942 בעקבות מחלת מעיים קצרה. היא נקברה בבית הקברות "Forest Lawn Memorial Park" בגלנדייל שבקליפורניה.
פרסים
ב-1939 הייתה אוליבר מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט "תופי מוהוק".
דוב הקרחון
דוב הקרחון (שם מדעי: Ursus americanus emmonsii), המכונה לפעמים גם הדוב הכחול, הוא תת-מין של הדוב השחור האמריקני עם צבע פרווה כחול-כסף או אפור. הדוב אנדמי אל דרום-מזרח אלסקה. הידע המדעי שקיים על דובים אלה הוא קטן ועדיין לא יודעים את הסיבה לצבע הייחודי של פרוותם. רוב הדובים השחורים האחרים בדרום מזרח אלסקה נמצאים תחת תת-מינים של הדוב השחור של אלסקה (Ursus americanus pugnax). מחלקת החקלאות של ארצות הברית מתארת את הדוב כאחד מכמה תת-מינים של הדוב השחור האמריקני, אם כי אין ראיות התומכות בזה פרט לצבעי הפרווה.
תכונות ייחודיות
התכונה העיקרית שמבדילה את דוב הקרחון משאר הדובים השחורים אחרים היא גוון הפרווה שלו, הנע בין כחול-כסף לאפור. תת-המין דווח על ידי דאל בשנת 1895. ניתן לראות הבדל צבעים בדובים בודדים, כאשר הגב והכתפיים שלהם בהירים, אך רגליהם והבטן שלהם יכולים להיות הרבה יותר כהים או אפילו שחורים.
תפוצה ובתי גידול
התפוצה של דובי הקרחון הם באזורי החוף של אלסקה בין קרוס סאונד וקייפ סנט אליאס לנסיך וויליאם סאונד ומפרץ הקרחון בדרום מזרח אלסקה, עם מספר תצפיות ממזרח לג'ונו, לאלסקה ולנהר הטאקו. אזור זה כולל את הפארק הלאומי של מפרץ הקרחון וחלקים של יער טונגאס הלאומי (יער גשם טרופי). אך ישנם מחקרים מעטים אשר מתעדים את תפוצת דוב הקרחון ביחד עם דובים שחורים אחרים.
דוב הקרחון נושא את רוב המאפיינים של דובים שחורים אמריקנים כגון העדפות בית הגידול משלהם, מקורות מזון, גודל, תקופות הרבייה, והם מעדיפים יער עם נופים עבים ונופים עם הרבה צמחייה, אבל ניתן למצוא אותם גם באזורים מאוכלסים עירוניים. בית הגידול של דוב הקרחון תלוי בזמינות של מקור מזון, והם נעים בין יערות, אחואים, נחלים והרים בחיפוש אחר מזון ומקלט. בנוסף דובים אלה הם באופן כללי מטפסים המסוגלים להשתמש בעצים כמקום של הגנה מקלט. דוב הקרחון עובר למאורות שיכולות להיות עץ שהתהפך, סלע או מערה בתחילת החורף.
תזונה
דובי הקרחון, כמו כל שאר הדובים השחורים האמריקנים האחרים הם אוכלי כל, כאשר התזונה שלהם משתנה בהתאם למקור המזון הזמין במהלך העונה והמיקום. התזונה שלהם כוללת זרדים ושורשים בתחילת האביב. במהלך הקיץ באלסקה, אלתית אדומה מרכיבה רכיב בתזונה חשוב מאוד והדוב תופס אותם בנחלים. באזורים מסוימים, הדובים אוכלים גם אייל קורא וצבאיים, ובמהלך הסתיו, הם אוכלים את שורשים בעלי עמילן ומגוון של גרגירים שנמצאים באלסקה כמו אוכמניות, פטל אדום, פטל וחמוציות.
רבייה
הרגלי הרבייה הם כמו של כל דוב שחור אמריקני אחר; נקבת הדוב ממליטה בפעם הראשונה בגיל 3–5 שנים. תקופת הרבייה מתרחשת מיוני עד יולי. ההריון נמשך 235 ימים והגורים נולדים בינואר עד תחילת פברואר. בשל המגוון הגדול של תת-המינים של הדוב השחור האמריקני, ניתן לראות בטבע הכלאות בין תת-מינים. לכן, אפשר לראות דוב בצבע שחור מוליד דוב קרחון או להפך.
מחקר
מעט מאוד ידוע על סיבות גיוון הצבעים בפרוות דוב הקרחון, והדבר טומן בחובו איומים פוטנציאליים על עתידו הגנטי של דוב הקרחון. יש השערות שדוב הקרחון התפתח מהכלאה בין דובים שחורים לדובי גריזלי.
דרך שופט בירושלים
דרך שופט בירושלים הוא ספר אוטוביוגרפי של השופט גד פרומקין. ראה אור בהוצאת דביר בתל אביב בשנת תשט"ו 1954.
פרק ראשון: „מתהלך בחוצות ירושלים אגב הסתכלות בארחות חיים, באישים ובדמויות”
בפרק הראשון של ספרו עורך פרומקין סיור מפורט ברחובות ובסמטאות העיר העתיקה בירושלים, כפי שהיו בילדותו. הסיור הראשון הוא מסלול ההליכה אל ה"חדר" האשכנזי שלמד בו, אשר נמצא בסמיכות ל"תלמוד תורה וישיבת חיי-עולם", ובקרבתם בניין הסראייה של הממשל העות'מאני ו"בית היתומים דיסקין". משם ממשיך פרומקין אל בית הדפוס של אביו ישראל דב פרומקין, שבו נדפס עיתון "החבצלת" ודברי דפוס נוספים; הכנת הגליונות המודפסים כללה עבודת סדרות של האותיות, השריית הנייר במים ולאחר כך הטבעת הצבע בעזרת מכבשים - מכונות הדפוס באותם ימים. המלאכה נעשתה על ידי פועלים אחדים. העיתון היה נשלח למינויים בארצות רחוקות, וגד, בנו של העורך מתאר את עבודתו ישוב "ליד שולחן הכתיבה הגדול, המלא וגדוש מכתבים שבאו אף הם מחלקי תבל שונים". בסמוך לבניין הדפוס נמצאו "שוק הבשמים" משוקי העיר העתיקה, שער השלשלת ורחוב היהודים, בשטחו של הרובע היהודי, רחוב חב"ד ו"בתי מחסה", שעל פניהם עבר הילד והנער פרומקין לעיתים מוזמנות. שיטת הלימוד בחדר ותנאי המחיה בו לא התאימו לגד, ואביו שכר לו מורים פרטיים.
פרק שני: „בית-אב בירושלים, בחול, בשבת ובמועדי השנה”
בפרק זה, מספר פרומקין על אורח החיים ביישוב היהודי בירושלים שבין החומות, בשלהי המאה ה-19. רוב הציבור ניהל את חייו במידה רבה סביב שבתות וימים טובים. ההכנות לשבת החלו ביום חמישי כאשר הוכן בצק חלות השבת ונשלח למאפייה. בשחרית שישי השכימו אל חנות הדגים של ברזאני "המשותפת לו ולשותפו הערבי ברחוב הבטרק, לקנות דגים לכבוד שבת", אשר הובאו מדייגי יפו, ואל הקצב. לתפריט סעודת שבת הוכנסו גם ירקות שהביאו הפלאחיות מכפר סילואן ומקולוניה (שליד מוצא). הרחצה הייתה בבית המרחץ הטורקי "חמאם אל עיין" (ערבית: מרחץ המעיין) או חמאם אל שפא (ערבית: מרחץ הבריאות). לכבוד שבת החליף אביו ישראל דוב פרומקין, את הלבוש האירופאי בלבוש מקומי: "בקפטן פסים ממשי דמשקאי, ועליו מעיל, ספק קצר ספק ארוך, גזור ותפור יפה", ולראשו תרבוש כל ימות השבוע וגם בשבת. בתקופת "הימים הנוראים" נהגו לנסוע אל "קברי צדיקים" ובכלל זה אל מערת המכפלה בחברון. ואילו, בסוכות ובשמחת תורה הייתה תנועת מבקרים ואורחים יהודית גדולה ברחבי העיר, מן השכונות הוותיקות אל החדשות וההפך.
פרק שלישי: „ירושלים בשמחות וביגונות”
הפרק מתאר את המנהגים והטקסים בקהילות היהודיות בירושלים, במחזור החיים ומחזור השנה. מנהגי מחזור החיים כללו: טקסים לידה; מנהגים בעת אירוסין וחתונה; חיפוש נעדרים וטיפול במתים. חלק מהמנהגים נסבו על אודות שמירה ממזיקים רוחניים: שדים ורוחות או עין הרע של בני אדם; כדי להתגונן מהם נקטו בפעולות מגוונות, כגון קריאת פרקי תהילים, אמירת נוסחים שיסודם בתורת הנסתר, וכתיבת קמעות. לשם הרחקת מזיקים מתינוקות ממין זכר, נהגו להתקהל, לומר דברי תורה ולהתכבד במזונות קלים; כך למשל נהגו נערים וילדים לבוא עם מלמדיהם לחדר היולדת, לקריאת שמע משותפת בשעת מנחה, שלאחריה התכבדו בסוכריות וגרעינים, כגון חמניות, ובליל שבת לאחר לידה, נהגו לקיים "שלום זכר".
פרק רביעי: „דרכי השלטון ומוסדותיו”
השלטון בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית התנהל בידי מושלים ממונים של המרכז השלטוני באיסטנבול. ארץ ישראל התחלקה למחוזות ולנפות. "מחוז ירושלים, קודס-אל-שריף בערבית, ובטורקית - קודס או קודס-שריף, העצמאי, חולק לחמש נפות: יפו, חברון (חליל), עזה, באר-שבע וחפיר. מושב שלטון המחוז היה בסראיה שבעיר העתיקה". המנהל השלטוני בסראיה אורגן במחלקות אחדות; בהן של המזכיר הראשי - "מודיר תחריראת", החשב הכללי - "מואסבג'י", מנהל רישום האוכלוסייה ותעודות מסע - "מודיר אל-נפוס", ומפקד המשטרה. בראשן של רוב המחלקות עמדו טורקים, ובראש מחלקת ההשכלה בדרך כלל ערבי. בעיר התנהל בית משפט אזרחי אחד - "בדאיה" (דרגה ראשונה). ערעורים על פסקיו היו נשלחים לבית המשפט בביירות. לצדו תפס בית הדין הדתי השרעי מקום נכבד בחיי האוכלוסייה המוסלמית ברובה. ובמקביל, התנהלו בירושלים בתי דין קונסולריים שעסקו בעיקר במצב האישי של נתיניהם.
פרק חמישי: „דואר ותחבורה, בתי דפוס, עיתונות וצנזורה”
הסכמי הגומלין של המעצמות האירופאיות - מ"הקפיטולציות" - עם האימפריה העות'מאנית הגבילו למעשה את שלטונה וכוחה הכלכלי בשטחי ריבונותה, ובכלל זאת בארץ ישראל. המעצמות החזיקו בתי דואר משלהן, שפעלו לצדו של בית הדואר האימפריאלי, כגון בית הדואר האוסטרי בירושלים, בסמוך לשער יפו בין החומות. בית הדואר העות'מאני מוקם ב"קומה העליונה בבניין גדול וחדש של הכנסייה היוונית", מחוץ לשער יפו, בסמוך חומה. באמצעות הדואר, הגיעו החדשות על הנעשה ברחבי תבל אל היישוב בארץ ישראל, כפי שנסקרו בעיתונות הבינלאומית הגרמנית, הרוסית, הצרפתית והאנגלית. עורכי העיתונות היהודית ביישוב, כגון "החבצלת", שאבו מידע מהעיתונות הכללית מהעיתונים הלועזיים הנחשבים, שעליהם היו מנויים בדואר; הם בררו ותרגמו את הידיעות שבהם, ופרסמו אותם בעיתוניהם, בהתאמה לצרכים ולמגבלות התרבותיות של קהל קוראיהם. בתי הדפוס הגדולים בבעלות יהודית בירושלים שימשו כמרכזים להפצת ידע; נדפסו בהם ספרים, עלונים וגיליונות עיתונים; ובהם בתי הדפוס: דפוס לעווי של ר' יצחק נחום לוי; דפוס פרומקין, של הרי"ד פרומקין; ודפוס צוקרמן של ר' שמואל צוקרמן בעיר העתיקה; דפוס סלומון של ר' יואל משה סלומון, ודפוס לונץ של ר' אברהם משה לונץ ושל "הצבי" שבעליו נתחלפו לעיתים קרובות. מספר פועלי הדפוס היהודים בירושלים בראשית המאה ה-20 היה כמאה נפש. פרומקין הנער הכיר והתנסה מרצון הן בעבודה כפועל בבית הדפוס של אביו, והן כפקיד בבית הדואר היהודי שבעיר העתיקה.
פרק ששי: „אל מחוץ לחומה”
בראשית המאה ה-20, הייתה היציאה היהודית מבין חומות העיר העתיקה אל השכונות החדשות שנבנו במערב העיר, בעיצומה. משפחת פרומקין יצאה מביתה שבעיר העתיקה בשנת 1905, אל בית "במורד רחוב החבשים ... עומד בתוך כרם-גן". פרומקין מספר על התאקלמות המשפחה בסביבה החדשה, שנמצאה בתנופת התפתחות, והתמלאה בתושבים יהודים צעירים. שכן, בקרבת הבית נמצאו בתי הספר של "חברת עזרה של יהודי גרמניה", בית הספר "למל" והסמינר למורים, ובית הספר "בצלאל", ותלמידיהם השתכנו או שכרו דירות בסביבתם. בין משפחת פרומקיו, משפחת ילין שעברה להתגורר בסמוך, ומשפחת פינס שהתגוררה בנחלת שבעה נרקמו יחסי שכנות לבביים. בגיל הנעורים, היה גד פרומקין פעיל בהקמת תנועת נוער ירושלמית, בשם: "בני יהודה". בשנת תרס"ח 1908 התארס עם בחירת לבו ותכנן הקמת משפחה. הוא השתלב בעבודת עיתון "החבצלת". אולם הכנסות העיתון לא הספיקו לכלכלת המשפחה המורחבת. והוא החל לתת את דעתו על פרנסה ראויה.
„בסימן הפיכת הטורקים הצעירים”
מהפכת "הטורקים הצעירים" ב-1908, נתנה תוקף לחוקת המדינה העות'מאנית, ובכלל זאת שוויון זכויות לכלל נתיני האימפריה. גד פרומקין החליט להרשם ללימודי משפטים בבירת האימפריה. הוא סבר שכך ירכוש מקצוע מכניס, ואולי גם יבחר להיות "בא כוחו של היישוב העברי בבית הנבחרים העות'מאני", על פי כללי החקיקה החדשה.
פרק שמיני: „בבירת הקיסרות העות'מאנית”
פרק תשיעי: „מלחמת עולם”
חלק שני: „שלושים שנה עם הבריטים דור המעבר”
פרק ראשון: „שלטון הולך ובא”
פרק שני: „בראשית ממשלת המנדט הבריטי”
פרק שלישי: „ותשקוט הארץ”
פרק רביעי: „סביב מאורעות תרפ"ט (1929)”
פרק חמישי: „תסיסה וצמיחה”
פרק שישי: „בנבכי הבעיה הערבית”
פרק שביעי: „שופטים”
פרק שמיני: „משפטים”
פרק תשיעי: „מעין הקדמה - דרכי בעסקנות ציבורית”
פרק עשירי: „למען האוניברסיטה העברית בירושלים”
פרק אחד עשר: „בני ברית”
מיכאל חנני
מיכאל זאב (מיכה) חנני (נולד ב-18 באוגוסט 1940) הוא פרופסור במרכז האקדמי פרס ומומחה למערכות מידע. כיהן כפרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמוסדות נוספים, וכראש אגף מערכות מידע ומחשוב בחברת תרכובות ברום, מתאם המחשוב בחברות כימיקלים לישראל וכראש אגף מערכות מידע ברשות הנמלים.
ביוגרפיה
מיכאל זאב חנני נולד בירושלים לאסתר וחיים חנני. למד לתואר ראשון במתמטיקה בטכניון בחיפה במסגרת העתודה האקדמית. את שירותו בצה"ל עשה כקצין בממר"ם והיה שותף להקמתן של מערכות מידע גדולות בתחילת ימי המחשוב בצה"ל. קיבל תואר שלישי במתמטיקה שימושית מאוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנת 1969.
במשך השנים נשא כמה תפקידים ניהוליים: ראש אגף מערכות מידע ומחשוב בחברת תרכובות ברום, מתאם המחשוב בחברות כימיקלים לישראל, ראש אגף מערכות מידע ברשות הנמלים.
נמנה עם סגל המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הקים את מסלול הלימודים במערכות מידע ב. בהמשך השתתף בהקמת מרכז אקדמי דן, המרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה והמרכז האקדמי פרס.
כיהן כיו"ר הנהלת איל"א, כמזכיר הוועדה למערכות מידע של הפדרציה הבינלאומית לעיבוד מידע (IFIP) כחבר הנשיאות של הלשכה לטכנולוגיות המידע בישראל.
סידור בית אהרן וישראל
סידור בית אהרן וישראל הוא סידור תפילה בנוסח ספרד שהוציאה לאור חסידות קרלין סטולין. הוא סידור ייחודי לחסידות קרלין, ומכיל את מנהגי החסידות. בסוף הסידור הודפסו הוראות אדמו"רי החסידות למנהגי התפילה, כשההוראות משולבות גם בתוך הסידור עצמו.
הוצאה לאור
סידור בית אהרן יצא לאור בפיוטרקוב ה'תרפ"ד.
עופר ירמינובסקי
עופר ירמינובסקי (נולד ב-26 ביולי 1973) הוא סופר ומשורר ישראלי, בן טיפוחה של המשוררת, הסופרת והעורכת, ציפי שחרור, אשר ערכה את כל ספריו.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב לאלן וליוסף וגדל ברמת גן. הוא התחנך תחילה בבית הספר אחווה ומשם עבר לבית הספר הלל והמשיך והתחנך במוסדות החינוך הממלכתי בעירו.
אל הכתיבה ואל כישרונו התוודע בגיל 12 עת נהג להגות סיפורים בראשו ואחר כך להעלותם על הכתב. בשנת 2010 נחשף לסדנת הכתיבה היוצרת של ציפי שחרור בבית דורון ברמת גן ובמקביל לסדנה זו, הוסיף ולמד בסדנאות נוספות: בבית הספר מנשר - סדנת כתיבה יוצרת בהנחיית הגר ינאי וקורס יסודות השירה בהנחיית ענת זכריה ובבית הספר רימון, בתוכנית עמיתים - קורס כתיבת טקסטים למוזיקה בהנחיית ארי גורלי.
עופר ניגש לתחרויות סיפורים קצרים של הוצאת כתב והסיפורים הראשונים פרי עטו שפורסמו, יצאו לאור בשלוש אנתולוגיות סיפורת של הוצאה זו, בשנים 2012, 2015 ו-2016, כמפורט בהמשך הערך.
סיפורו של השיר 'מספר 3698540'
ברשת הפייסבוק פורסם פוסט שכותרתו 'מספר 3698540' המספר על ניצול שואה המגיע לחרפת רעב שקצבתו דלה בעוד ראש הממשלה אינו מתערב לעזרתו ולעזרת הקשישים בכללם וניצולי שואה בפרט. רחמיהם של הגולשים נגעו לתוכן השיר, אף לא אחד העמיק ושאל מי בעצם כתב את השיר הנהדר והחריף הזה. השיר אגב, ממשיך לעלות בחיפוש ברשת הפייסבוק, ועדיין ללא שמו של המשורר.
שירו של עופר ירמנובסקי שפורסם בספר השירה הראשון שלו "אושר חמקמק מדי" (הוצאת גוונים, 2016) שותף עשרות אלפי פעמים ברשת החברתית פייסבוק, החל מפברואר 2018. השיר שב וחוזר ומופיע בתודעת הגולשים, כשהטיפול בניצולי השואה חוזר ועולה לכותרות.
עונת 1961 בגביע ליברטדורס
עונת 1961 בגביע ליברטדורס הייתה העונה השנייה של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-2 באפריל 1961 והעונה הסתיימה ב-11 ביוני 1961. בתחרות השתתפו 9 קבוצות (התווספו נציגי פרו ואקוודור).
התחרות הסתיימה בניצחון של פניארול, אלופת אורוגוואי בפעם השנייה ברציפות.
מתכונת התחרות
לתחרות הוזמנו 10 קבוצות אך רק 9 השתתפו בתחרות. לאור כך נערך משחק מוקדם לקביעת 8 קבוצות שימשיכו בתחרות. כתוצאה מכך, ברצלונה ספורטינג קלוב מאקוודור הודחה.
עירא רביב
עירא רביב (נולד ב-1 בינואר 1991) הוא מוזיקאי ישראלי, המתופף של הלהקות מונטי פיורי ושבתאי, מאור כהן, המסך הלבן ועוד.
ביוגרפיה
רביב נולד וגדל בתל אביב, החל לנגן תופים בגיל 10. למד בבית הספר לטבע, סביבה וחברה ולאחר מכן בתיכון עירוני א'. אחיו הבכור הוא המוזיקאי אסא רביב ואחיו הצעיר הוא המוזיקאי עילי רביב (צוקוש).
במהלך לימודיו במגמת הג'אז בתיכון הצטרף ל-Cheap Karaoke Club, להקת רוק-אקספרמינטלי שפעלה בעיקר בתל אביב שהונהגה על ידי המוזיקאי איתמר פינצי. הלהקה הקליטה אלבום אחד והתפרקה לאחר שנים אחדות. במקביל, רביב נקרא להקלטת אלבום הבכורה של הזמר-יוצר אורי מרק, שהופק על ידי אורי בראונר כנרות. הקלטות אלו היוו את כניסתו של רביב לתעשייה והאלבום קיבל ביקורות משבחות וייצר מספר סינגלים מצליחים, כגון "לא לדבר על מין" ו"החטא".
באמצע 2009, הקים יחד עם אחיו הבכור ופינצי, את מונטי פיורי, הרכב ייחודי שכתב וביצע שירים באיטלקית. הלהקה הוציאה לאור אלבום אחד, "Allegro", שכלל שיתופי פעולה עם הזמרות אפרת גוש וריף כהן. בסוף שנת 2014 הוציאה הלהקה סינגל בעברית, "כלום לא נגמר", שהיה לשיר השני הכי מושמע בגלגלצ לשנת 2015.
במהלך 2010, החל לקחת שיעורי תופים אצל דורון גיאת, שעזר לרביב להשיג את שאיפותיו המקצועיות על הכלי. רביב החל ללמד בבית הספר של גיאת ועבד שם למשך שנתיים. במהלך שירותו הצבאי, נכנס רביב לאולפן כדי להקליט מספר שירים לאלבום הבכורה של הזמרת רננה נאמן. האלבום, "שנסון לציון", אשר הופק על ידי המוזיקאי בן הנדלר, כלל טקסטים מורכבים בעלי אמירה פוליטית וקיבל ביקורות טובות.
עם שחרורו מהצבא בסוף שנת 2012, הצטרף רביב לפרויקט החדש של כנרות - אוזו בזוקה. הפרויקט כלל את אדם שפלן על הבס ודני עבר-הדני על הקלידים, ושילב רוק פסיכדלי עם השפעות ים-תיכוניות. הופעת הבכורה של הלהקה התקיימה בפסטיבל אינדינגב בנובמבר 2013. על הלהקה נכתב כי "הסאונד של ההרכב מגובש היטב והקסם הרב שלהם כנראה נובע מהתנודות המאוד טבעיות ועשויות נכונה בין סגנונות שונים והשפעות מגוונות" וגם כי "מדובר באחת מלהקות ההופעה הכי טובות בארץ".
רביב ניגן באלבומה השני של הלהקה, "Simoom", שיצא בשנת 2016 בישראל וגרמניה וקיבל ביקורות נלהבות. על נגינתו באלבום נכתב כי "רביב מביא לרוחב האלבום מעברי־ביטלס מתקופת ריבולבר/סרג'נט פפר כאילו אין מחר לעולם לא יודע". בעקבותיו יצאה הלהקה לסיבובי הופעות מקיפים ברחבי אירופה והודו, שכללו הופעות בפסטיבלים כגון The Great Escape באנגליה ו-Sziget בהונגריה.
אלבומה המלא השלישי של הלהקה, "Transporter" יצא בשנת 2019 בשיתוף חברות התקליטים Stolen Body Records האנגלית ו-Tantana Records הטורקית. האלבום הושק בסיבובי הופעות באירופה, ישראל וטורקיה. ההופעה האחרונה של רביב עם הלהקה התקיימה ב-30 ביוני 2019, בפסטיבל New Israeli Sound במוסקבה.
במקביל לחברותו באוזו בזוקה, רביב גם נגן עם בום פם, להקת הבלקן-סרף רוק הוותיקה בהנהגת כנרות. בין השנים 2014–2019 הקליט עם הלהקה את הסינגלים "יאללה בום" עם מאור כהן, "תמיד לבד" עם נטלי פרץ ו"אל תיקח ללב" עם נצ'י נצ'. רביב לקח חלק בשיתוף הפעולה יוצא הדופן של הלהקה עם זמרת המחאה הטורקית Selda Bağcan, איתה הופיעו בפסטיבלים שונים כגון Primavera, Bad Bonn Kilbi, WOMAD, הפסטיבל היהודי בקראקוב ועוד. בתחילת 2019 הקליט יחד עם הלהקה ועם מאור כהן וקרולינה, את אלבום שירי הילדים "כוכב הילדים", אשר הושק באמצע 2021 יחד עם ספר שירים מצויר.
בין השנים 2015–2021 ניגן עם הזמר והגיטריסט ניר שלמה, איתו הקליט את אלבומו השני, "האמת היא שריר", שיצא בנובמבר 2017 ותואר כ"אלבום רוק מושלם". רביב גם הקליט את התופים לרוב אלבומו השלישי, "לוליין", עליו נכתב כי הוא "ממכר".
בספטמבר 2016 קיבל רביב חסות מחברת המצילות הטורקית Bosphorus Cymbals.
בקיץ 2019 הופיע עם אחיו הצעיר במופע ההשקה לאלבומו "בראש שלי".
במהלך 2020 הקים יחד עם איתמר פינצי, עוזי פיינרמן ושי לנדא את הסופרגרופ שבתאי.
באביב 2021 החל לנגן עם המסך הלבן בהרכבם המחודש, וגם עם מאור כהן כחלק מסיבוב הופעות ה"סטנד-רוק" שלו.
איי אאגארד
גילוי האיים
האיים התגלו בינואר 1930 על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה (BANZARE) בפיקודו של סר דאגלס מוסון.
מקור השם
מוסון נתן לארכיפלג את שמו.
מוסון קרא לאיים על שמו של ביארן אגארד (Bjarne Aagaard), היסטוריון נורווגי שעסק בחקר ההיסטוריה של אנטארקטיקה.
מרקורי ציקלון ספוילר 2
בנוסף, דגמי "מרקורי ציקלון ספוילר 2" השתתפו בתחרויות מרוצי מכוניות.
רינה טננבאום
רינה טננבאום (נולדה ב-13 בדצמבר 1953, באנגלית: Rina Tannenbaum) היא פרופסור מן המניין להנדסה כימית וחוקרת במרכז לחקר הסרטן באוניברסיטת סטוני ברוק, ניו יורק, ארצות הברית.
ביוגרפיה
רינה טננבאום נולדה בשם אירינה אנגלוביץ בבוקרשט, רומניה. אביה, לואיס, יליד רומניה, היה ניצול שואה, רופא מנתח בעיסוקו, ומהמייסדים-מחדש של המפלגה הקומוניסטית הרומנית לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. אמה, מרסלה, גם היא ילידת רומניה, עברה את מלחמת העולם השנייה בבוקרשט, והייתה ביוכימאית בהשכלתה. טננבאום הייתה בת יחידה. בשנת 1961 עלתה לישראל כילדה עם משפחתה, ושמה עוברת על ידי פקידי הקליטה לרינה. המשפחה התגוררה בבניין המודרניסטי מרכז אמיר, בצומת הרחובות אגרון והמלך ג'ורג' בירושלים. החל מכיתה ג', למדה בבית הספר היסודי ע"ש הנרייטה סאלד (שהיה קרוי בתחילת שנות ה-60 "בית ספר דרום"), ובתיכון למדה בגימנסיה העברית רחביה (סיימה ב-1971).
בשנים 1971–1974 הצטרפה למסלול העתודה האקדמית של צה"ל, למדה כימיה ופיזיקה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית, וסיימה את לימודיה בהצטיינות. היא סיימה גם קורס קצינים ושירתה במשרדי קצין העיר ירושלים. בשנים 1976–1978 למדה לתואר שני כימיה פיזיקלית של פולימרים במכון ויצמן למדע ברחובות. את התיזה כתבה בהדרכת פרופ' אלכסנדר זילברברג. בשנת 1982 סיימה תואר שלישי בהנדסה כימית במכון הטכנולוגי של ציריך. את עבודת הדוקטור כתבה בהדרכת הפרופסורים ולואיג'י ונאנצי (Luigi Venanzi).
לאחר סיום הדוקטורט שהתה בכמה מוסדות אקדמיים במעמד של פוסט-דוקטורנטית: בשנים 1981–1982 חזרה לישראל למכון ויצמן, בשנים 1982–1985 בארצות הברית, באוניברסיטת פלורידה, ובשנים 1985–1986 בקנדה, באוניברסיטת מקגיל.
בהמשך עבדה כחוקרת במספר מוסדות אקדמיים, כשהיא שוהה לסירוגין בישראל ובארצות הברית:
ב-1986–1989, ושוב ב-1992–1999 הייתה חברת סגל באוניברסיטת מינסוטה.
ב-1989–1992 התמנתה כמרצה בכירה בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, במחלקה לכימיה, וחזרה לטכניון בשנים 2005–2010 כפרופסור במחלקה להנדסה כימית.
ב-1999–2011 הייתה חברת סגל במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה.
ב-2011–2012 הייתה חברת סגל באוניברסיטת בוסטון.
ב-2012–2013 הייתה חברת סגל באוניברסיטת אלבמה.
מאז 2013 היא מכהנת כפרופסור במחלקה לחומרים והנדסה כימית במרכז לחקר הסרטן ובמכון לגז באוניברסיטת סטוני ברוק, בניו יורק.
במהלך השנים הדריכה טננבאום 14 סטודנטים לתואר שני, 42 סטודנטים לתואר שלישי, ו-8 עמיתי פוסט-דוקטורט.
משפחתה
נשואה לפרופ', יליד ניו יורק (ששמו המקורי הוא אברהם-לייב טננבאום, ושמשפחתו הייתה אחת המשפחות הוותיקות בצפת), פרופ' למדעי המחשב, מתמטיקה שימושית וסטטיסטיקה באוניברסיטת סטוני ברוק. אם לבת ובן.
מתגוררת בקווינס, ניו יורק.
מבחר מפרסומיה
טננבאום פרסמה יותר מ-130 מאמרים מדעיים, ועוד כ-60 פרקים בספרים ופרסומים אחרים. להלן מבחר מהם:
הורסט נימאק
הורסט נימאק (בגרמנית: Horst Niemack; 10 במרץ 1909 – 7 באפריל 1992) היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה וקיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
קריירה מוקדמת
נימאק נולד ב-10 במרץ 1909 בהנובר, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית, לאיש עסקים. הוא למד בבתי ספר תיכון בהנובר ובהילדסהיים וסיים את בית הספר התיכון. נימאק הצטרף לרייכסווהר ב-7 ביוני 1927, והצטרף לרגימנט הפרשים ה-18 בשטוטגרט – באד קנשטאט, שם שהה עד סוף ספטמבר 1933. לאחר מכן למד נימאק בבית הספר לפרשים בהנובר עד 30 בספטמבר 1936. במהלך תקופה זו פעל גם כחבר בנבחרת טורניר סוסים מקומית וזכה במספר רב של ניצחונות בטורנירי סוסים שונים. ב-1 באוקטובר 1936 הוצב נימאק ללמד בבית הספר לרכיבה ולנהיגה של הצבא בהנובר, שם הדריך עד לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה עד סוף ספטמבר 1939.
מלחמת העולם השנייה
ב-1 באוקטובר 1939 מונה נימאק למפקד הפלוגה ה-3 של גדוד הסיור של הדיוויזיה ה-5, וב-1 באפריל 1940 מונה למפקד גדוד הסיור, עליו פיקד במערכה המערבית. על פעולותיו במערכה קיבל נימאק את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-13 ביולי 1940. לאחר מכן השתתף במערכה המזרחית עם גדודו, במהלכה התקדם נימאק על פני הניימן לאורלה באזור קבוצת ארמיות צפון. שם הצליח גדודו לעכב את היחידות הרוסיות לחמישה ימים ובכך למנוע פריצת דרך של האויב. במהלך פעולות הלחימה הללו נפצע נימאק קשה, וב-10 באוגוסט 1941 הוא קיבל את תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באוקטובר 1941, הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד קבוצת ההוראה ב-Panzertruppenschule II בפוטסדאם – קרמפניץ. הוא החזיק בתפקיד זה עד סוף ינואר 1943. ב-1 במרץ 1943 הועלה נימאק לדרגת אוברסט-לויטננט, ומונה למפקד רגימנט הפאנצרגרנדירים ה-26 החדש שהוקם בצרפת, אשר הושמד בעבר בקרב סטלינגרד. ב-1 באוקטובר 1943, נימאק מונה למפקד רגימנט הפאנצרפוזילירים גרוסדויטשלנד, איתו שירת בחזית המזרחית, וב-1 בינואר 1944 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
הרגימנט לחם באזור קבוצת ארמיות דרום, שם קיבל נימאק את תוספת החרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-4 ביוני 1944. ב-24 באוגוסט 1944 נפצע שוב נימאק קשה מירי טנק או תותח נ"ט במשוריין שלו. ב-15 בינואר 1945, מונה נימאק למפקד דיוויזיית הפאנצר להר, איתה השתתף במתקפת הכושלת לשחרור כיס הרוהר. נימאק נפצע שוב קשה במרץ 1945, וב-1 באפריל 1945 הועלה לדרגת גנרל-מיור. הוא חווה את סוף המלחמה בבית חולים צבאי ביוטין ונלקח בשבי מלחמה על ידי הבריטים, ממנו שוחרר ב-24 ביוני 1947.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה חזר לתשוקתו, לסוסים, ומשנת 1952 היה יושב ראש הוועד האולימפי הגרמני לרכיבה על סוסים. בשנת 1953 הוא קיבל את הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות הצבאי הספרדי מגנרליסימו פרנקו על שירותיו לידידות הרכיבה הגרמנית-ספרדית. משנת 1954 היה נשיא מסדר מקבלי צלב האבירים. במהלך חימושה מחדש של הרפובליקה הפדרלית, נימאק הצטרף לבונדסוור כבריגדה-גנרל בכוחות השריון. ב-12 ביוני 1969 קיבל נימאק את צלב ההצטיינות הגדול של עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית מהנשיא הפדרלי היינריך ליבקה. הוא מת בצלה ב-7 באפריל 1992.
באירקטאר TB 2
באירקטאר TB 2 הוא כלי טיס בלתי מאויש ארוך-טווח המסוגל לבצע פעולות טיסה בשליטה מרחוק או אוטונומית. הוא מיוצר על ידי החברה הטורקית בייקר, בעיקר עבור חיל האוויר הטורקי. המל"ט נשלט על ידי צוות בתחנת בקרה קרקעית. בעוד הכוחות המזוינים הטורקיים מתארים את באירקטאר TB 2 כ"מל"ט טקטי" כדי למנוע ממנו להיות מתחרה למל"ט באירקטאר אקינסי, תקנים בינלאומיים יסווגו אותו כמל"ט MALE.
פיתוח
פיתוחו של ה-TB 2 קיבל רוח גבית עקב האיסור האמריקאי על ייצוא של כלי טיס בלתי מאוישים חמושים לטורקיה, בשל החשש שהם ישמשו נגד קבוצות PKK בתוך טורקיה ומחוצה לה.
בייקר החלה לפתח מערכת כלי טיס טקטי קרבי חדש לבקשת נשיאות התעשיות הביטחוניות, לאחר הניסיון של המל"ט הטקטי הראשון שלה, באירקטאר TB 1, שנמסר לצבא הטורקי בשנת 2011. באירקטאר TB 2 ביצע את טיסת הבכורה שלו באוגוסט 2014. ב-18 בדצמבר 2015 פורסם סרטון של ירי טיל ניסוי מהבאירקטאר, תוצאה של שיתוף פעולה עם רוקסטן. הפצצות מונחות הלייזר של רוקסטן נבדקו לראשונה.
בינואר 2019 חתמה בייקר על הסכם עם הכוחות המזוינים האוקראיניים על רכישת 12 יחידות TB 2 ו-3 תחנות בקרה קרקעיות בשווי 69 מיליון דולר עבור הצבא האוקראיני. אוקראינה קיבלה את המל"טים הראשונים במרץ 2019, בעלות של מיליון עד שני מיליון דולר. מאז, בעקבות הפלישה הרוסית, הזמינה אוקראינה עוד 48 מל"טים, מה שהביא לפתיחת מפעל לייצור ותחזוקה של מל"טי באירקטאר על אדמת אוקראינה.TB-2.
באוקטובר 2020 נחשף השימוש במערכת האלקטרואופטית של ווסקאם MX-15D הקנדית במל"ט לאחר שגורמים ארמניים טענו ששרידי מערכת MX-15D שוחזרו ממל"ט TB 2 שהופל במהלך הסכסוך עם אזרבייג'ן. הדבר גרר את הפסקת הייצוא של MX-15D לטורקיה, בעוד חקירה של מחלקת הייצוא הביטחוני הקנדית מעריכה את השימוש בטכנולוגיה קנדית בסכסוך נגורנו-קרבאך.
עד שנת 2021 השלים ה-TB 2 כ-400,000 שעות טיסה מבצעיות.
מלחמת נגורנו קרבאך 2
ביוני 2020 אזרבייג'ן החליטה לרכוש מל"טים מטורקיה. במהלך מלחמת גורנו-קרבאך 2020, נעשה שימוש רב במל"טי באירקטאר TB 2 נגד הכוחות של ארמניה. אזרבייג'ן השתמשה במל"טים ביניהם בהארופ וב-TB 2 כדי להשמיד תותחים ארמניים, עמדות חי"ר, כלי רכב צבאיים ומערכות הגנה אוויריות הושמדו על ידי אזרבייג'נים. ב-19 באוקטובר 2020 הופל באירקטאר TB 2 על ידי הגנות אוויריות של הצבא הארמני מעל נגורנו קרבאך. ב-8 בנובמבר 2020 הופל ביירקטאר TB 2 אזרביג'אני נוסף על ידי ההגנה האווירית, בדרום מזרח נגורנו קרבאך.
הפלישה הרוסית לאוקראינה
הניסיון הראשוני של רוסיה לכבוש את קייב וערים אחרות בצפון אוקראינה קרס בסוף מרץ, בין היתר משום שיחידות קטנות וגמישות של אוקראינה תקפו טורי טנקים ונגמ"שים רוסיים בטקטיקות של גרילה, ופגעו בקווי האספקה הארוכים של רוסיה שנמשכים עמוק אל יערות וכפרים שתושביהם העבירו מודיעין לכוחות אוקראינה.
מומחים רבים העריכו שמעט המל"טים שישנם בצבא האוקראיני יופלו על ידי צבאו של פוטין בתוך שעות ספורות. למרבה ההפתעה, עד כה במהלך המלחמה, הכטב"מים האוקראיניים (בייראקטאר TB 2) לא רק שעדיין טסים, אלא גם מיירטים טילים מונחים רוסיים, טנקים ורכבות ציוד, לפי בכירים בפנטגון. המל"טים האלו הפכו לקורות התמך של מכרה המלחמה, וכן לסמלה של הטקטיקה של הצבא האוקראיני.
איזידור ברנה
איזידור בַּרְנָה (במקור עד 1887 דוד הירש בראון, בהונגרית: Barna Izidor; 26 בנובמבר 1860, אַבָּה – 31 באוקטובר 1911, בודפשט) היה עיתונאי ומשורר יהודי-הונגרי, חלוץ העיתונות הצהובה בהונגריה.
אוראלאן אליסטה
אוראלאן אליסטה (ברוסית: Футбольный клуб «Уралан» Элиста) הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר אליסטה, בירת קלמיקיה. הוקם ב-1958 לראשונה בשם "אוראלאן" אם כי פורק מספר פעמים מאז. בגלגולו האחרון הוקם בשנת 2021. המועדון זכה באליפות ליגת המשנה הרוסית בכדורגל בעונת 1997 והתמודד בליגת העל הרוסית בכדורגל במשך מספר עונות. בעונת 1999/2000 הקבוצה העפילה עד לשלב חצי גמר הגביע הרוסי בכדורגל.
אטימולוגיה
לקבוצה הוענק השם אוראלאן שמשמעותו בקלמיקית "קדימה".
היסטוריה
המועדון הוקם לראשונה ב-1958 על ידי פועלי מפעל הרכבים מספר 9 של חברת "קלמסטרוי" בעיר אליסטה. הקבוצה השתתפה באליפויות הרפובליקה בקלמיקיה וזכתה בגביעי קלמיקיה עד 1966. ב-1967 התמודד המועדון בליגה ב', הליגה הסובייטית השנייה. בעונת 1991 סיימה הקבוצה במקום השני בליגה ועונה לאחר מכן הייתה ממייסדות ליגת המשנה הרוסית.
ב-1997 הייתה לאלופת ליגת המשנה והעפילה לראשונה לליגת העל הרוסית. הישג השיא של הקבוצה היה מקום 8 בליגה הבכירה. הקבוצה התמודדה בליגה הבכירה במשך 3 עונות ובעונת 2000 בליגת העל הרוסית סיימה במקום האחרון ונשרה לליגת המשנה. בסוף העונה סיימה כסגנית אלופת ליגת המשנה וחזרה לליגה הבכירה אך לא החזיקה מעבר לשתי עונות ובעונת 2003 בליגת העל הרוסית נשרה שוב. בעונת 2004 נקלעה הקבוצה לקשיים פיננסיים ופורקה.
בשנת 2005 הוקמה מחדש בשם מועדון הכדורגל אליסטה. הקבוצה החלה להתמודד בליגה החובבנית וסיימה במקום השני באזור שלה בעונת הבכורה שלה והעפילה לליגה הרוסית השנייה, אך שוב נתקלה בקשיים פיננסיים ובסוף 2006 פורקה שוב. הקבוצה הוקמה מחדש ב-18 במאי 2014 בחסות ממשלת קלמיקיה והחלה להתמודד באזור צפון הקווקז-דרום רוסיה של הליגה הרוסית השלישית. ברם, ב-2015 הקבוצה פורקה שוב.
אצטדיון הקבוצה
הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון העירוני "אוראלאן" שעד שנת 1998 נקרא בשם אצטדיון ספרטק. תכולתו מגיעה ל-10,300 מושבים והוא ממוקם ברחוב לנין 218 בעיר אליסטה.
ויגו, רוזן רוזנבורג
הנסיך ויגו, רוזן רוזנבורג (בדנית: Prins Viggo, Greve af Rosenborg; 25 בדצמבר 1893 – 4 בינואר 1970) היה נסיך דני. בנם הצעיר של ולדמר, נסיך דנמרק ומארי, נסיכת אורליאן (1865–1909). הוא היה גם נכדו הצעיר ביותר של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
ביוגרפיה
הנסיך ויגו נולד ב-25 בדצמבר 1893 בארמון הצהוב, בית עירוני מהמאה ה-18, סמוך למתחם ארמון אמליינבורג בקופנהגן. הוא היה בנם הרביעי של ולדמר, נסיך דנמרק ואשתו מארי, נסיכת אורליאן (1865–1909). אביו היה בנם הצעיר של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל, ואמו הייתה בתם הבכורה של הנסיך רובר, דוכס שארטר ופרנסואז, נסיכת אורליאן. נישואי הוריו היו אמורים להיות שידוך פוליטי.
בעת נישואיהם סיכמו שני הוריו שבניהם יגודלו כלותרנים, ואילו בנותיהם כקתוליות, ואכן ארבעת בניהם חונכו כלותרנים, ואילו בתם מרגרט, נסיכת דנמרק הייתה הנסיכה הדנית הראשונה מתקופת הרפורמציה שהייתה קתולית.