cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פוזיטיביזם משפטי
התנגשות בין המשפט הפוזיטיביסטי ובין משפט הטבע בפסיקה בישראל
כאן מאמץ השופט זוסמן את גישת "המשפט הטבעי" באופן מפורש, תוך שהוא יוצא באופן חזיתי נגד גישתו הפוזיטיביסטית של חברו, השופט כהן, תוך שימוש בלקחי השואה, המהווה כיום אחד הבסיסים האידאולוגיים המוצקים למצדדי המשפט הטבעי.
השופט אגרנט, שדעתו הייתה המכרעת, קבע כי היות שהשאלה היא שאלה בעלת משמעות חוקתית, הרי שיש לקחת בחשבון נתוני יסוד, ובראשם את היותה של מדינת ישראל מדינה יהודית, ולאור זאת לפרש את החוקים באופן שלא יכולה להיות פעולה הסותרת נתון בסיסי זה, ובכללה פעולת ועדת הבחירות המרכזית, שאינה יכולה לאפשר לכנסת להעלות על סדר יומה את השאלה אם יש לעשות לשם חיסול מדינת ישראל שהרי "עצם הצגת השאלה נוגדת את רצון העם השוכן בציון, את חזונו ואת האני מאמין שלו". גישה זו היא גישה מעט מרוככת מגישתו של השופט זוסמן.
פסק דין ירדור מהווה אחת הדוגמאות הטובות להתנגשות בין "הפוזיטיביסטים" ובין "אנשי המשפט הטבעי", וזאת בדור שחווה את השואה, שבה נעשו מעשים נוראים המנוגדים למוסר האנושי הבסיסי ביותר במסגרת מערכת משפטית שלמה ובעלת היגיון פנימי. על אף שבערעור הנ"ל אומצה על ידי בית המשפט העליון ברוב דעות תפיסת "המשפט הטבעי", ישנן דוגמאות רבות לפסיקה "פוזיטיביסטית" ועל כן לא ניתן לומר באופן נחרץ וברור כי אחת השיטות היא השיטה הדומיננטית במשפט הישראלי.
מכבי עירוני נתיבות
מכבי עירוני נתיבות היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר נתיבות, המשחקת בליגה ב' דרום ב'. הקבוצה מארחת באצטדיון נתיבות המכיל 3,250 מקומות ישיבה.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 2002. לאחר שקבוצת הפועל נתיבות (ששיחקה בליגה א' בשנות ה-50) התפרקה סופית בשנת 2001. בסיום עונת העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה ב'. בתום עונת העפילה הקבוצה לראשונה לליגה א'.
בעונת (בהדרכת המאמן אהוד כחילה) הייתה הקבוצה על סף העפלה לליגה הלאומית, אך בעקבות הפסד למכבי באר שבע סיימה במקום השני. באותה עונה הגיעה הקבוצה עד סיבוב ט' של גביע המדינה, בו הוגרלה נגד הפועל עכו מליגה הלאומית. המשחק נערך בנתיבות לעיני 5000 אוהדים והסתיים בתוצאה 0-3 להפועל עכו.
בעונת הגיעה הקבוצה עד סיבוב ח' של גביע המדינה, בו הפסידה 0–1 להפועל באר שבע משער של מאור מליקסון לקראת סיום המשחק. בעונת הקבוצה הגיעה בפעם השנייה ברציפות לסיבוב ח' והפסידה 0–1 לסקציה נס ציונה מהליגה הלאומית.
בסיום עונת 2011/12 סיימה הקבוצה במקום ה-14 שאילץ אותה להתמודד במשחק מבחן מול הפועל אזור מליגה ב' כדי להישאר בליגה א'. אזור ניצחה את נתיבות 0–1, הורידה אותה לליגה ב' ועלתה במקומה לליגה א'. בכך נפרדה מכבי עירוני נתיבות מליגה א' וירדה חזרה לליגה ב' לאחר 5 שנים.
לאחר מספר ניסיונות לעלות בחזרה לליגה א', הגיעה הקבוצה בתום עונת 2016/2017 למשחקי המבחן להישארות בליגה ב' ונחלצה בזכות ניצחון מול בית"ר יבנה.
בעונת 2021/2022 הגיעה הקבוצה לפלייאוף ממנו מגיעים לליגה א׳ אך הודחה בגמר המחוזות בבעיטות הכרעה לקבוצה מכבי עמישב פתח תקווה
לקראת עונת 2022/2023 מונה אוהד יוסף למאמן הקבוצה, אולם כחודש לאחר המינוי התפטר יוסף מתפקידו. במקומו מונה סתיו אלימלך, אשר פוטר בהמשך עקב חוסר שביעות רצונה של ההנהלה מתוצאות הקבוצה, על אף מיקומה אשר דאז אשר הוביל לפלייאוף העלייה. במקומו של אלימלך כמאמן הקבוצה מונה מוטי עטר.
הילדה החולה
"הילדה החולה" (בנורווגית: Det Syke Barn) היא סדרה בת שישה ציורים וכמה הדפסים מאת הצייר הנורווגי אדוורד מונק, שנוצרו בין השנים 1885–1926. עבודות אלו מתארות ילדה חולה היושבת במיטתה.
היסטוריה
במרכז סדרת הציורים "הילדה החולה" מופיע ייצוג של יוהנה סופי, אחותו של הצייר, שנפטרה ממחלת השחפת בשנת 1877, בהיותה בת 15. יוהנה מתוארת כשהיא יושבת במיטתה, נשענת על כר גדול ולצדה אשה בעלת שער כהה המרכינה את ראשה. ייתכן כי אשה זו היא קארן ביולסטאד (Karen Bjolstad), דודתה של יוהנה, שטיפלה בה לאחר מות האם.
למרות אופיו האוטוביוגרפי של הציור, הרי תיאורים של ילדים חולי שחפת היוו נושא מקובל באמנות האירופית באותה עת. במכתב משנת 1930 למנהל הגלריה הלאומית באוסלו כתב מונק כי "בהקשר ל'הילדה החולה', אני סבור שהיה זה 'עידן הכריות'. ציירים רבים יצרו ציורים של ילדים חולים שעונים על כריות."
מונק יצר שש גרסאות שמן לציור זה, כשהראשונה הושלמה בין השנים 1885–1886 ונחשבה כציור הכנה (Study). שלושה מציורים אלו נמצאים כיום באוסלו (1885-6; 1925; 1927), אחד בעיר גוטנברג שבשוודיה (1896), אחד בסטוקהולם (1907) ואחד בלונדון (1907). בנוסף, יצר מספר גרסאות בליתוגרפיה, תצריב ובמחט יבשה (drypoints). הראשונה מביניהן נוצרה בשנת 1892.
תיאור
הציור "הילדה החולה" מציג את הילדה שעונה על כר גדול, פניה בפרופיל והיא פונה אל עבר אשה המרכינה ראשה. סדרת הציורים מתאפיינת בגוונים ירקרקים של בגדי הדמויות ושל השמיכה שעל המיטה, המעניקים את הגוון השולט לציורים. ראשה של הילדה מודגש על ידי הכר הלבן, המבודד את ראשה משאר הפורמט.
על אף בשולי הפורמט מופיעים חלקים של רהיטים, כגון פינת שולחן ועליה כוס, הרי מונק יצר קומפוזיציה המדגישה את הסטטיות של הדמויות.
סגנון הציור הוא אקספרסיבי בבחירת הגוונים, המעניקים לציור גוון דרמטי, ובמשיכות המכחול ההולכות והופכות חופשיות יותר במהלך השנים.
בלנדד ויסקי
בלנדד ויסקי (באנגלית: Blended whiskey) הוא ויסקי שמכיל כמה תזקיקים שונים של ויסקי סינגל מאלט וויסקי סינגל גריין (בדרך כלל כמות גדולה של גריין וכמות קטנה של מאלט). וזאת להבדיל מהבלנדד מאלט המכיל תערובת של כמה סוגי ויסקי סינגל מאלט בלבד. המשקה משמש ברוב סוגי הקוקטיילים בגלל עלותו הנמוכה לעומת סוגי ויסקי אחרים.
על פי רוב לא מצוין גילו של הבלנדד ויסקי, אם גיל כזה מצוין, אז כל אחד מהתזקיקים השונים בתערובת, מאלט או גריין, חייב להיות בגיל המינימלי המצוין על הבקבוק.
התקן הסקוטי
על פי התקן הסקוטי, ויסקי מסוג זה צריך לעמוד בדרישות הבאות:
פאול גולדמן
פאול גולדמן (Goldman Pál Paul) (1900–1986) היה צלם עיתונות ישראלי אשר צילם עבור סוכנויות עיתונים בינלאומיים, והנציח באמצעות ארבעים אלף תשלילים את שנות המנדט הבריטי האחרונות, את הקמת המדינה, ושנותיה הראשונות, תמונות שהיו לאבני דרך בחברה הישראלית.
אליעזר בן נתן
רבי אליעזר בן נתן (נקרא גם רבי אליעזר הזקן או רבי אליעזר ממיינץ) (ד'תת"נ, 1090, לערך - ד'תתק"ל, 1170), היה מרבני תקופת הראשונים, ומבעלי התוספות הראשונים במגנצה (מיינץ) שבגרמניה.
פאול גולדמן
צילומו הידוע ביותר הוא :"דוד בן-גוריון עומד על הראש". (ספטמבר, 1957),
ביוגרפיה
גולדמן נולד בבודפשט, הונגריה, סיים בית ספר תיכון, למד שם צילום ועבד משנות ה-20 כצלם עצמאי.
אליעזר בן נתן
קורות חייו
על קורות חייו של רבי אליעזר בן נתן ידוע לנו רק מעט, מתוך הנאמר בחיבוריו ובחיבורי תלמידיו. מהתאריכים המצוינים בחיבורו "אבן העזר" אנו למדים כי הוא פעל במחצית הראשונה של המאה ה-12 לספירה. תאריך לידתו משוער בקירוב לשנת ד'תת"נ (1090), ככל הנראה במיינץ שבגרמניה, היכן ששהה ופעל בבגרותו.
פאול גולדמן
ביוגרפיה
בסוף 1939, בעקבות אזהרת חבריו מפני פלישה אפשרית של הנאצים להונגריה יצא עם אשתו לעתיד, דינה (ילידת 1909, צ'כיה), אותה הכיר ב-1936, בספינה רודניצ'אר מבודפשט מזרחה לארץ ישראל. הם עברו דרך הים השחור, סוריה ולבנון והגיעו לחיפה. עם בואם לארץ נכלאו בני הזוג גולדמן במחנה המעצר בעתלית. עם שחרורו, לאחר כחודשיים, התגייס גולדמן לצבא הבריטי, נפצע בקרבות המצור על טוברוק, נגד כוחותיו של ארווין רומל. עקב פציעתו שוחרר מן השירות ב-1943. הוריו ובני משפחה אחרים נרצחו בשואה.
אליעזר בן נתן
קורות חייו
כיהן כראש ישיבה באשכנז (גרמניה), ועמד בקשרי מכתבים עם רבי מאיר בן שמואל, עם רבנו תם ועם הרשב"ם, ואף חתם עמהם על תקנות. תקופת מה מחייו אף שהה בבוהמיה.
פאול גולדמן
ביוגרפיה
לאחר שיחרורו מהצבא, החל להתפרנס מצילום עיתונות עבור סוכנויות עיתונים בינלאומיים. בהמשך עבד כצלם עבור קרן קיימת לישראל, קרן היסוד, ומשנות החמישים כפרילנסר עבור העולם הזה.
אליעזר בן נתן
קורות חייו
בילדותו התרחש מסע הצלב הראשון. בעקבותיו הוא חיבר קינות על גזירות תתנ"ו, יוצרות, סליחה ופיוטים. הוא גם כתב ספר על ההיסטוריה של הרדיפות נגד היהודים בעת מסע הצלב. הסופר מביע שנאה רבה לנוצרים שביצעו את הטבח והוא מנסה להתמודד עם השאלה הפילוסופית כיצד התאפשר על ידי האל טבח כה גדול ביהודים. הספר פורסם במאה ה-19 על ידי אהרן ילינק ואחר כך תורגם לגרמנית על ידי אדולף נויבאואר.
פאול גולדמן
ביוגרפיה
גולדמן שלט באנגלית, גרמנית, הונגרית וכמעט לא דיבר בעברית. בשנת 1947 גילם גולדמן תפקיד משני של עולה חדש בסרט בית אבי (1947), של הבמאי הרברט קליין.
אליעזר בן נתן
אזכורים וידיעות אודותיו
בעיר וירצבורג בשעת הריסת בניין נתגלו יותר מ-1,500 מצבות יהודיות, וביניהן שתיים ובהם נזכר הראב"ן: מצבה של נכדתו ובו כתוב שם בתו מומונא, ובנוסף נמצא שבר מצבה של אשה הקשורה בראב"ן, שבו רשום רבנו יו...
בתשובת מהר"ם מופיעה חתימתו עם רבני "אלמניא" כלומר גרמניה, ולפיה לא היה בצרפת מעולם. עם זאת התכתב עם ר' מאיר אביו של הרשב"ם ושל רבנו תם. כמו כן יש התכתבות שבו רבנו תם העונה במקום אביו כאשר רבי מאיר היה באבל על מות אחיהם יצחק, וכן תשובת רשב"ם (בשם העט רבנו שמואל הרמתי - מהעיר רמרו) לראב"ן.
פאול גולדמן
ביוגרפיה
בכ"ט בנובמבר 1947 נולדה בתו היחידה בבית החולים הדסה (תל אביב). דוד בן-גוריון הציע לקרוא לתינוקת "מדינה". גולדמן התגורר ברח' חובבי ציון 5 בתל אביב, בהמשך עברו בני הזוג גולדמן לבית נחמיה ולכפר סבא לדירת שיכון. במהלך מלחמת העצמאות הגיע לישראל הצלם היהודי-הונגרי רוברט קאפה. השניים נפגשו ונותרו חברים מאז.
אליעזר בן נתן
משפחתו
חותנו היה רבי אליקים בן יוסף ממגנצא (מיינץ), תלמיד חבר של רש"י. בין חתניו ניתן למצוא את רבי שמואל בן נטרונאי (הרשב"ט), ורבי יואל הלוי מבונא (אביו של הראבי"ה). ובין קרוביו את ר' שמריה בר' מרדכי, שהיה תלמידו של ר' יצחק בר' אשר הלוי. נכדו הוא הראבי"ה שהיה גם תלמידו.
רבי אשר בן יחיאל (הרא"ש) מייחס את עצמו בחיבורו כצאצא של רבי אלעזר בן נתן, (נכדו או נינו של רבי אליעזר בן נתן, דרך בן בתו). אולם אפטוביצר טוען שקטע זה מועתק מראבי"ה.
פאול גולדמן
ביוגרפיה
בשנת 1949 יצא גולדמן לעדן לצלם את מבצע העלאת יהודי תימן. ב-1954 היה גולדמן הצלם הראשון שהגיע לאוטובוס הפגוע במעלה עקרבים, מה שנודע בשם טבח מעלה עקרבים.
גולדמן השתתף בתחרויות קליעה למטרה.
אליעזר בן נתן
חיבוריו
חיבורו הגדול הוא "אבן העזר", הקרוי גם "צפנת פענח" (קיצורו של החיבור קרוי "אבן הראשה"). החיבור הודפס לראשונה מכתב יד לאחר 500 שנה, בשנת ה'ש"ע (1610) בפראג. מהדורות נוספות הודפסו לאחר מכן בירושלים (תרע"ה 1915) ובשימלוי שבטרנסילבניה (תרפ"ו 1926) בתוספת הערות והגהות של ראב"ד שימלוי, הרב שלמה זלמן אהרנרייך.
פאול גולדמן
ביוגרפיה
גולדמן נפטר בשנת 1986 משטף דם במוח ונטמן בבית העלמין הישן בכפר סבא. הותיר אחריו את רעייתו, בתו ונכדים.
פסלו של דוד בן-גוריון עומד על הראש מוצב על חוף ימה של תל אביב בין חוף בוגרשוב לחוף פרישמן למרגלות גן לונדון בהשראת הצילום של גולדמן.
אוסף הנגטיבים של גולדמן
את אוסף הנגטיבים רכש בשנת 2001 איש העסקים האמריקאי ספנסר פרטריץ אשר יזם ומימן את התערוכה "פאול גולדמן, צלם עיתונות 1943-1961" במוזיאון ארץ ישראל.
אוצר התערוכה היה הצלם שלמה ערד,,
תאודור ואגנר
תאודור ואגנר (בגרמנית: Theodor Wagner; 6 באוגוסט 1927 – 21 בינואר 2020) היה כדורגלן אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
ואגנר נולד בווינה שבאוסטריה בשנת 1927, וערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה נגד שווייץ במשחק ידידות בנובמבר 1946. הוא היה חלק מהנבחרת שהגיע למקום השלישי במונדיאל 1954 שנערך בשווייץ, תוך כדי שהוא כובש שלושער ברבע גמר נגד מארחת הטורניר שווייץ, במשחק שזכור למשחק בו נכבשו כמות השערים הרבה ביותר בהיסטוריית המונדיאל. את הופעתו האחרונה ערך נגד גרמניה המערבית במשחק ידידות במרץ 1957. בסך ערך 46 הופעות וכבש 22 שערים עבור הנבחרת.
במהלך רוב הקריירה שלו שיחק ואגנר בקבוצה ואקר ויין בה ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 1946, ושנה אחר כך זכה עימה בדאבל מקומי. הוא גם הגיע עימה עד לגמר גביע זנטרופה של 1951, בו הפסידו לראפיד ויין. בסך ערך במדיה 292 הופעות ליגה, בהן כבש 175 שערים. בשנת 1958 עבר ואגנר ללינץ, שמשם עבר לואקר אינסברוק בה הוא סיים את הקריירה שלו.
קריירת האימון של ואגנר שנמשכה למשך עונה אחת בלבד לא הייתה מוצלחת, כאשר אימן את ואקר ויין וירד איתה לליגה השנייה. הוא גם היה גם למוכר נעליים, ועבד בעבודה זו עד 1998. ואגנר נפטר ב-21 בינואר 2020, בגיל 92.
אליעזר בן נתן
חיבוריו
חיבורים נוספים שחיבר הם: "סדור עם פירוש הראב"ן", "קובץ מנהגים", ופירוש למדרש ההלכה "ספרי".
פרופ' אברהם גרוסמן טוען כי החיבור "סידור רבינו שלמה" המיוחס לרבנו שלמה ב"ר שמשון מגרמייזא - חברם של רבותיו של רש"י - חובר אף הוא על ידי רבי אליעזר בן נתן.
ידיעות אודותיו
בספר ראב"ן הוא מספר שבדק התאיידות של יין בכלי, לאחר שהתיר יין, וחלם חלום ממנו הבין שעליו לאסור. בעקבות הבדיקה הבין שטעה ופסל את היין, והוא ומקבלי ההיתר התענו במשך יומיים.
בעקבות הכתוב בדפוס של ספר ההלכות "המרדכי" סברו שהוא היה מכותבי תוספות, אך מעיונים בכתב היד ברור שזו טעות, ומדובר בתשובה שהועתקה מספרו של הראבי"ה.
פירוש "סידור רבנו שלמה" שהודפס בכותרת זו, זוהה כסידור הראב"ן בידי אברהם גרוסמן בספרו חכמי אשכנז הראשונים (ומאז הודפס בכמה מהדורות תחת כותרת נכונה).
פיוטים
מבין הפיוטים שחבר:
שרה סטיוארט (שחקנית)
שרה סטיוארט (באנגלית: Sara Stewart; נולדה ב-28 ביוני 1966) היא שחקנית סקוטית. תפקידה הידוע ביותר הוא בדמות סטלה בסדרת הטלוויזיה "שוגר אהובתי".
ביוגרפיה
סטיוארט נולדה בשם שרה סקוט גריפית' באדינבורו שבסקוטלנד להורים אמריקאים. היא חייתה תקופה מסוימת בארצות הברית, ואחר כך למדה משחק ב-"Central School of Speech and Drama" וגרה בלונדון.
ברוך דרור
ברוך דרור (נולד ב-2 בנובמבר 1964; טקסס, ארצות הברית) הוא שחקן, סופר ומוזיקאי.
שרה סטיוארט (שחקנית)
תיאטרון
בתיאטרון שיחקה סטיוארט במחזה "Present Laughter" מאת נואל קאוורד בשנים 2007 ו-2008, ובמחזה "The Hour We Knew Nothing of Each Other" בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון. היא גילמה את נטליה פטרובנה במחזה "חודש בכפר" מאת איוון טורגנייב עבור הלהקה השייקספירית המלכותית. ב-2007 הופיעה במחזה "The Pain and the Itch " בתיאטרון רויאל קורט, וב-2002 שיחקה במחזה "הוכחה" בתיאטרון דונמאר ורהאוס.
ברוך דרור
ביוגרפיה
ברוך גדל והתחנך בבת-ים. בנעוריו שיחק כדורגל בקבוצת הפועל תל אביב והיה אלוף ג'ודו. שירת בחטיבת גולני והשתתף במלחמת לבנון הראשונה כלוחם ואחר כך כמפקד כיתה. לאחר מכן עבר ליחידת מסתערבים שפעלה במרחב צידון וסיים את שירותו כסמל מחלקה של נוער במצוקה בחוות השומר.
ב-1982 השתתף בתחרות כישרונות ארצית וקיבל מלגה ללימודי מוזיקה. למד משחק בבית צבי. במסגרת הלימודים נסע ב-1989 עם משלחת שחקנים למוסקבה שם זכה יחד עם משתתפי ההצגה "אקווס" בפרס הראשון בפסטיבל הבינלאומי להצגות סטודנטים "פודיום". הוא סיים את לימודיו ב-1989 ומאז משחק בעיקר בתיאטרון.
ב-1993 כתב, הלחין וביצע את המנון יחידת הימ"מ. ב-1999 הלחין את פסקול הסרט ״זכר ונקבה ברא אותם״. ב-2020 יצא לאור רומן הביכורים שלו, "הלילה בגרנדה", המתאר את חוויותיו מהמלחמה והשבר שבא בעקבותיה, הכולל מצב נפשי ואשפוז, לאחר שלקה במאניה דפרסיה. דרור הוא אתאיסט. מתגורר בתל אביב ואב לבת ובן.
שרה סטיוארט (שחקנית)
קולנוע
סטיוארט שיחקה בסרטי הקולנוע "The Road to Guantánamo" [הדרך לגואנטנמו], "טריסטרם שנדי", "באטמן מתחיל" (בדמות מרתה ויין), "London Voodoo", "הכבוד של וינסלו" ו"הוד מלכותה גברת בראון".
ברוך דרור
טלוויזיה
השתתף בסדרות "הביל"ויים", "Signal C.Q", "צוללים קדימה", "אריק הראשון", "רמת אביב גימל", "אסתי המכוערת", "פרשת השבוע", "טיפול נמרץ", "זכר ונקבה ברא אותם" (אותו גם כתב והלחין את הפסקול) ו"מנאייכ".
שרה סטיוארט (שחקנית)
חיים אישיים
לסטיוארט יש אזרחות כפולה, בריטית ואמריקאית. היא חיה בטוויקנהאם. היא הייתה נשואה לשחקן איידן גילט. לבני הזוג יש שני ילדים, סם ואינדיה. בשנת 2011 עברה ניתוח סרטן השד.
ברוך דרור
קולנוע
השתתף בסרטים "לבנים", "פיתוי" על פי ספרו של רם אורן, "מחץ הדלתא 3", "שעתנו היפה ביותר".
דאגלס C-47 דקוטה
דאגלס C-47 דקוטה (אנגלית: Douglas C-47 Skytrain) הוא מטוס תובלה דו מנועי מתוצרת ארצות הברית.
תיאור כללי
הדקוטה סימן כמה מאבני הדרך החשובות בתולדות התעופה. בשנות ה-30 הוא הציע רמת נוחות גבוהה כמטוס נוסעים ושירת במספר חברות תעופה. כמטוס צבאי, הדקוטה היה בין הכלים שהכריעו את ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
במלחמת העצמאות
בפברואר 1948 נשלח בוריס סניור לדרום אפריקה כדי למצוא מטוסים לרכישה עבור חיל האוויר, והוא זה שהמליץ על מטוסי הדקוטה. חיל האוויר קיבל את המלצתו, והמטוסים הראשונים הגיעו לארץ ב-1948. בתקופת מלחמת העצמאות חיל האוויר הפעיל מטוסי דקוטה למשימות תובלה והפצצה. לצורך שימוש בדקוטה למשימת הפצצה היו מפרקים את דלתות המטוס לפני המראתו, ואיש צוות היה זורק את הפצצות ידנית דרך פתחי המטוס הפתוחים. בזמן מלחמת העצמאות השתתף הדקוטה בתקיפות בכל החזיתות, כולל דמשק, קוניטרה, עזה, באר שבע ואל-פאלוג'ה. הדקוטה השתתף גם במבצע אבק לאספקה לנגב, ובמבצע עובדה לכיבוש אילת - יחד עם המטוסים הקומנדו והסקיימסטר.
במלחמת סיני
בתחילת שנות ה-50 מספר מטוסים שימשו לטיסות מחוץ לישראל ולאימונים של הצנחנים. לקראת מבצע קדש טייסת הדקוטה תוגברה במטוסים נוספים שהושאלו מחיל האוויר הצרפתי. ב-29 באוקטובר 1956 מטוסי הדקוטה המריאו מבסיס עקרון, ועל כל מטוס היו 25 צנחנים. המטוסים טסו מהר מאוד ונמוך עד תחילת ההצנחה, ואז עלו המטוסים לגובה 450 מטר. במבצע קדש מטוסי הדקוטה ביצעו גיחות אספקת ציוד, פינוי פצועים, וטיסות סיור. בנוסף השתתפו בפעילויות לוחמה פסיכולוגית כאשר טסו בגובה נמוך מעל אבו עגילה והפעילו רמקולים רבי עוצמה שקראו למצרים להיכנע.
שנות ה-70
בשנות ה-70 מטוסי הדקוטה שימשו את טייסת 122 למשימות תובלה, סיור, ומשימות מיוחדות. במלחמת יום הכיפורים בוצע שימוש במטוסים למשימות תובלת כוח אדם וציוד, פינוי נפגעים ולוחמה אלקטרונית. מטוסי הדקוטה שימשו את טייסת 122 עד לאוגוסט 2000 ולאחר מכן הוצאו משימוש, במקומם החלו להשתמש בשנת 2002 במטוסי הנחשון מסוג גאלפסטרים 5.
על משקוף אחד המטוסים היה תלוי שלט מתכת שעליו נחרט: התחליף היחיד למטוס דקוטה אחד, הוא מטוס דקוטה אחר.
תנחום אבגר
תנחום אבגר (23 ביוני 1946 – 26 בספטמבר 2015) היה משורר, עורך, מגיה ונקדן ישראלי.
ויקיפדיה הערבית
ויקיפדיה הערבית (בערבית: ويكيبيديا العربية) היא הגרסה בשפה הערבית של אנציקלופדיית האינטרנט החופשית ויקיפדיה, המנוהלת ומתופעלת בידי קרן ויקימדיה. גרסה זו של ויקיפדיה החלה לפעול ביולי 2003.
תנחום אבגר
ביוגרפיה ויצירה
אבגר נולד בקרלובי וארי שבצ'כוסלובקיה, עלה לישראל בגיל שלוש וגדל ברמת גן.
ויקיפדיה הערבית
היא הויקיפדיה השבע-עשרה בגודלה, עם ערכים ו- משתמשים פעילים.
תנחום אבגר
ביוגרפיה ויצירה
ספרו הראשון, "ירוק מעצלותי" ראה אור בשנת 1979. יצירתו שזורה הומור דק ומודעותו הלשונית מפותחת, מפתיעה ופרובוקטיבית. מאחורי סתמיותו המדומה של הביטוי מסתתרת מעין תוקפנות. שיריו בנויים על תחכום, ולא מסתמכים רק על הבעה רגשית.
ויקיפדיה הערבית
היסטוריה
עם הקמת מיזם ויקיפדיה ב-2001, נשמעו קריאות להקמת מיזם ויקיפדיה בערבית, והוקם דומיין בשם ar.wikipedia.org, אך לא נעשתה עבודה רצינית לכתיבת הוויקיפדיה. ביולי 2003 הוקם האתר מחדש, אך התפתחותו הייתה איטית ובפברואר 2004 הוא נחשב לוויקיפדיה הגרועה ביותר במיזם.
ב-2007 עצרה משטרה חשאית את מנהל המערכת של ויקיפדיה הערבית ותבעה כי ייתן להם את כתובת IP של משתמש מסויים. בעקבות האירוע שונו הנהלים בוויקימדיה ונקבע כי לא תהיה למשתמש יחיד גישה לכלל הנתונים של משתמש יחיד.
תנחום אבגר
ביוגרפיה ויצירה
אבגר נפטר בכפר סבא בספטמבר 2015 לאחר מאבק במחלה קשה, בגיל 69. הותיר אחריו אישה, בת מנישואים קודמים, ושלושה נכדים. לבקשתו נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
במאי 2022 נערך ערב שירה לכבודו של אבגר ונדונה בו שירתו. מבקרים ואוהבי שירתו התכנסו בערב זה, וביניהם המשוררים מרדכי גלדמן, ישראל בר כוכב, אלי הירש ודוד (ניאו) בוחבוט, שהעלו דברים לזכרו ודנו בפשטות המתוחכמת והמעודנת של שירתו ובדיוק בלשון וברגש. זוהי שירה שכתובה במעין טון דיבורי, אך הדיבור הוא בעצם סוג של שירה צרופה. מנחם בן כתב על אבגר, שהוא "משורר מבריק, בעל הומור נדיר ועברית יפהפייה ונדירה".
ויקיפדיה הערבית
היסטוריה
ב-2013 החל לגדול קצב הצמיחה של הכתיבה בוויקיפדיה זו, ובשבוע שבין 15 בדצמבר 2013 וה-21 בדצמבר 2013 חגגה הוויקיפדיה את הגעתה ל-250,000 ערכים.
צנזורה
אתר ויקיפדיה הערבית היה חסום לגישה בסוריה מאז אפריל 2008 ועד פברואר 2009 כחלק ממדיניות הצנזורה של הממשלה הסורית. לא ניתן שום נימוק רשמי לחסימה ולהסרתה על ידי ממשלת סוריה (ויקיפדיות בשפות אחרות לא נחסמו).
ביקורת
ויקיפדיה הערבית נמדדת כבעלת עומק (שיטה להארכת טיבה של ויקיפדיה המבוססת על מספר עריכות לערך) של 249, הממקם אותה כאחת הויקיפדיות הגבוהות במדידה (קודמות לה ויקיפדיה האנגלית, ויקיפדיה הבנגלית, ויקיפדיה הצרפתית, ויקיפדיה הסרבו-קרואטית, ויקיפדיה התאית, ויקיפדיה העברית, ויקיפדיה בוולאפיק וויקיפדיה הווייטנאמית).
ב-2020 נמתחה ביקורת על ויקיפדיה הערבית מצד הקהילה הגאה לאחר מחיקת ערך על סארה חגאזי, פעילה לסבית מצרית.
שוטה הג'אז
שוטה הג'אז (באנגלית: The Jazz Fool) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1929. הסרט ה-12 בסדרת סרטי מיקי מאוס והתשיעי באותה שנה.
כותרת הסרט משלבת את שמותיהם של שני סרטי אל ג'ולסון: זמר הג'אז (1927) והשוטה המזמר (1928). גרסה מוקדמת של דמותו של הוראס הורסקולר מופיעה, אך היא עדיין לא הדמות המואנשת שהוא מאוחר יותר מתפתח להיות.
הדיאלוג היחיד בסרט הוא של מיקי, אשר שר במנגינה באמצעות ההברות "דו".
עלילה
מיקי מגיע לעיירה רכוב בעגלה רתומה לסוס שנושאת את הכותרת "מופע הדרכים הגדול של מיקי", בעודו מנגן על העוגב. סוסו של מיקי רוקד לצלילי המנגינה, וכך גם חיות משק שונות שהולכות בעקבות העגלה. שתי פרות (ששתיהן נראות כמו קלרבל הפרה) רוקדות בחצר האסם, בנוסף גם הבגדים התלויים על חבל כביסה.
כשהגיעו ליריד, הסוס מנגן בכלי הקשה בעוד מיקי מנגן על העוגב שלו. כשהשיר מסתיים, מיקי עולה לבמה ומנגן בפסנתר באגרסיביות, ובסופו של דבר מנהל קרב אגרופים עם הכלי. בסוף הקונצרט הפסנתר נוקם בו על ידי נשיכת החלק האחורי של מיקי.
הפקה
זהו הסרט השני של מיקי מאוס הכולל קונצרט פסנתר, לאחר הסרט "בית האופרי" שיצא שבעה חודשים קודם לכן במרץ 1929. בנוסף שוטה הג'אז כולל כמה בדיחות ממוחזרות מהסרט הזה.
ביקורת
בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס", הייס גרוב מציין, "שוטה הג'אז הוא אחד מהסרטים הקצרים המוקדמים של מיקי מאוס עם הרבה ביצועים מוזיקליים, אבל ללא עלילה. עם זאת, יש הרבה אקשן, וביצועי הפסנתר של מיקי עדיין משעשעים גם היום".
ראיין קילפטריק מאתר הפודקאסט "The Disney Film Project" כתב: "[החלק] הטוב ביותר הוא ההנפשה האישיותית של מיקי, המראה את הכעס, התסכול או האושר שלו ממה שהוא מנגן על הפסנתר. זה עשוי היטב, עם תנועות פשוטות של הגבה והעיניים, עיקומי הפה שלו, או כיוון האף או הכתפיים שלו המבטאים את כל הרגש. זה מיקי הבעתי מאוד, חלק מההתפתחות של דמותו במהלך הסרטים הקצרים האחרונים".
כתב העת "Motion Picture News" ב-9 בנובמבר 1929 החמיא לסרט שהוא קומי ומצחיק ובמיוחד על קטע הנגינה על הפסנתר.
מארק האריס
תומאס מארק האריס (באנגלית: Thomas Mark Harris; נולד ב-29 בדצמבר 1998 בסוונסי שבוויילס) הוא כדורגלן ולשי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אוקספורד יונייטד ובנבחרת ויילס.
קריירת מועדונים
האריס גדל במחלקת הנוער של קארדיף סיטי. בשנת 2017 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של קארדיף סיטי במסגרת הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. במהלך תקופתו במועדון הושאל לניופורט קאונטי ולפורט וייל מהפוטבול ליג השנייה ולרקסהאם מהנשיונל ליג.
קריירה בינלאומית
ב-5 בספטמבר 2021 ערך האריס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ויילס, בניצחון 3-2 על נבחרת בלארוס במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת ויילס לטורניר מונדיאל 2022.
1939 בקולנוע
שנת 1939 בקולנוע כללה אירועים משמעותיים רבים.
אירועים
היסטוריונים וחובבי סרטים רבים חוזרים ל-1939 ומכתירים אותה כ"שנה הטובה בהיסטורית הקולנוע". הוליווד הייתה בשיא תור הזהב שלה, וסרטים יוצאי דופן רבים מאוד יצאו לאור, חלקם נמנים בין הקלאסיקות של כל הזמנים.
גלריית דגלי אפריקה
רשימה זו כוללת את הדגלים שבהם נעשה שימוש באפריקה לפי קטגוריות ולפי סדר הא'-ב':
פטריק הארלי
פטריק ג'יי הארלי (באנגלית: Patrick Jay Hurley; 8 בינואר 1883 – 30 ביולי 1963) היה איש צבא אמריקאי בדרגת מייג'ור גנרל, שזכה לעיטורים רבים, מדינאי ודיפלומט. בין השנים 1929 – 1933 הוא כיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית. בשנות מלחמת העולם השנייה הוא מילא מספר שליחויות דיפלומטיות בברית המועצות, באיראן, בארץ ישראל, בניו זילנד ובסין, שם הוא היה מעורב במאבקים בין הלאומנים לקומוניסטים במלחמת האזרחים הסינית.
ראשית חייו
פטריק ג'יי הארלי נולד בבקתת עץ בשטחי שבט הצ'וקטאו שבתחום הטריטוריה האינדיאנית (כיום ליד העיירה ליהיי שבאוקלהומה). הוא עבד בכריית פחם וכבוקר ובשנות נערותו הוא עסק לעיתים תכופות בציד עם אינדיאנים משבט הצ'וקטאו, לפני שחסך כסף ללימודי בקולג'. ב-1905 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה האינדיאנית (כיום ביקון קולג') וב-1908 הוא קיבל תואר במשפטים באוניברסיטה הלאומית למשפטים בוושינגטון די. סי..
ראשית הקריירה
ב-1908 סיים הארלי את התמחותו במשפטים בטלסה, אוקלהומה. ב-1912 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בבית המשפט העליון של ארצות הברית ושימש כיועץ המשפטי הלאומי של אומת הצ'וקטאו בין השנים 1912 – 1917.
ב-1913 הוא קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. במקביל להצלחתו בעריכת דין היה הארלי לפעיל בפוליטיקה של אוקלהומה כחבר המפלגה הרפובליקנית.
שירות צבאי
בין השנים 1902 – 1907 שירת הארלי במיליציית המתנדבים של הטריטוריה האינדיאנית ובין השנים 1914 – 1917 הוא שירת במשמר הלאומי של אוקלהומה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת הארלי בגיס השישי של הצבא במסגרת חיל המשלוח של ארצות הברית בצרפת. בעת שירותו הוא עוטר במדליית השירות המצוין.
בנובמבר 1918 סופח הארלי לרגימנט ארטילריית השדה ה-76 והשתתף בקרבות ליד לופי-לה-שאטו שבצרפת. הוא התנדב להוביל כוח סיור על אף אש אויב כבדה ובזכות פעולה זו הוא עוטר בכוכב הכסף על מעשה גבורה בקרב.
לאחר המלחמה הוא למד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, שם הוא היה חבר באחוות סיגמה-כי.
מזכיר המלחמה
הארלי היה לפעיל במפלגה הרפובליקנית וב-1929 הוא מונה כעוזר מזכיר המלחמה על ידי הנשיא הרברט הובר. בעקבות מותו של מזכיר המלחמה ג'יימס גוד בנובמבר אותה שנה, הוא מונה להחליפו וכיהן בתפקיד זה עד 1933.
מלחמת העולם השנייה
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-1941 קודם הארלי לדרגת בריגדיר גנרל (לאחר שהיה קולונל בצבא המילואים) ונשלח על ידי הגנרל ג'ורג' מרשל כנציגו האישי אל המזרח הרחוק כדי לבחון את הסבירות של שחרור הכוחות שהיו במצור בחצי האי בטאן. דווייט אייזנהאואר, שהיה אז קצין מטה בוושינגטון, שיגר את הארלי לאוסטרליה עם 10 מיליון דולר במזומן, כדי לארגן אספקה לפיליפינים. על פי ההיסטוריון ג'ין אדוארד סמית', אייזנהאואר שירת תחת הארלי בשלוש שנותיו האחרונות במחלקת המלחמה והוא "נזקק למישהו שיארגן אנשים שיבריחו את הדרוש לדאגלס מקארתור, והארלי, שועל פוליטי וותיק, עם אנרגיות ונחישות, היה האיש המתאים למשימה". הוא נחל הצלחה בהעברת אספקת מזון ותחמושת לחיילים בשלוש הזדמנויות שונות, אך לא עלה בידו לפנות אותם משם.
עם תום משימתו הוא יצא לסדרה של משימות כנציגו האישי של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט. ב-1942 הוא שימש כשגריר ארצות הברית בניו זילנד למשך כמה חודשים ולאחר מכן טס לברית המועצות והיה הזר הראשון שקיבל אישור לבקר בחזית המזרחית. בשנתיים הבאות הוא ביקר במזרח התיכון, בסין, באיראן ובאפגניסטן כשליחו של הנשיא רוזוולט.
ברית המועצות
בנובמבר 1942 מינה הנשיא רוזוולט את הארלי כנציגו האישי ליוסיף סטלין. במסגרת שליחותו זו הוא היה עד למתקפת הנגד של המרשל גאורגי ז'וקוב ב-19 בנובמבר, מבצע אורנוס, כנגד צבאות מדינות הציר בקרב סטלינגרד. הארלי סייר בשדות הקרב סביב לעיר במהלך הלחימה, לעיתים ראה את שאריות הכוחות הרומנים לאחר שהושמדו על ידי הכוחות הסובייטים המתקדמים, שלצורכי תעמולה דיווחו הרוסים שהם היו כוחות גרמנים. הוא נשאר באזור סטלינגרד עשרה ימים לפני ששב למוסקבה.
כקצין הבכיר האמריקאי הראשון, וככל הנראה היחידי, שניתנה לו האפשרות לצפות במהלכי הקרב הסובייטים בחזית המזרחית, דיווח הארלי על יחסים ידידותיים עם קציני הצבא האדום. הוא העניק לידידיו הסובייטים כינויים של צ'יפים אינדיאנים, כמו "גשם בפנים" או פר רובץ. הוא גם דיווח שהגנרלים הסובייטים "התעניינו בגודל האספקה, בעיקר מטוסים, טנקים ומשאיות, שארצות הברית [תוכל] לציד בהם את רוסיה" ושהם עמדו על כך שיש לפתוח בחזית שנייה מוקדם ככל האפשר.
איראן
כאשר הגיע הארלי לטהראן הוא עשה רושם רב בכך שנהג לחבוש כובעי בוקרים ודחה את כל כללי הטקס המקובלים, ורבים באליטה האיראנית שנצמדו לכללי הטקס הדיפלומטיים אמרו שהם מעולם לא פגשו דיפלומט כמו הארלי. ההיסטוריון האיראני-אמריקאי, עבאס מילאני, תיאר את הארלי כ"טיפוס מוזר ותמהוני" שהיה "מזועזע" מה"עוני העלוב בקרב העם ומהיחס המזלזל היהיר כלפי האוכלוסייה מצד השגרירים הבריטים והסובייטים". הארלי, שתיעב את הבריטים, חש שהאימפריה הבריטית הייתה כוח מרושע ביחסים הבינלאומיים והאמין שהנחשלות והעוני באיראן נגרמו מכך שהמדינה הייתה בתחום ההשפעה הבריטי. הוא נפגש לעיתים קרובות עם פקידי ממשל איראנים, במיוחד עם השאה הצעיר, מוחמד רזא שאה פהלווי, שעלה לכס המלכות שנתיים בלבד קודם לכן. הארלי קיבל את האחריות לארגון ההכנות מצד האמריקאים לועידת טהראן בנובמבר 1943. הוא קיבל את טענת הסובייטים שהתנהלה מזימה גרמנית לרצוח את הנשיא רוזוולט, חשש שהצריך את שהייתם של רוזוולט ושל אנשי המשלחת האמריקאית בשגרירות הסובייטית, מה שאפשר לסובייטים, ששתלו מכשירי האזנה בחדרים של האמריקאים, להאזין לדיוניהם.
לאחר ועידת טהראן קיים רוזוולט שיחה ממושכת עם הארלי בנוגע לעתידה של איראן ובקש את דיווחו. בדוח שלו טען הארלי שאיראן הייתה "ארץ עשירה במשאבים טבעיים", עם סיכויים מצוינים להפוך לאומה עם ממשלה "מבוססת על הסכמת הנשלטים". הארלי טען ששתי הבעיות המרכזיות של איראן היו האנאלפביתיות של רוב תושביה והמעמד הקולוניאלי למחצה שלה תחת ברית המועצות ובריטניה. הוא טען שאל לה לארצות הברית לבזבז כל כך הרבה דם וכספים כדי לשמור על האימפריה הבריטית המתפוררת. הוא סיכם את הדוח שלו באומרו שהמדיניות האמריקאית באיראן צריכה להוביל לשימת קץ להשפעות הסובייטית והבריטית על המדינה, לקידום האוריינות ולתמיכה בפיתוח הכלכלי. רוזוולט העביר את הדוח של הארלי לראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, עם הערה, "לעיניך בלבד, חביבה עלי בהחלט הגישה שלו".
מילאני טוען שרוזוולט העביר את הדוח כדי לבצע "תעלול", שכן הוא היה חייב לדעת שצ'רצ'יל לא יראה בעין יפה את הערותיו של הארלי בנוגע לתפקידה של האימפריה הבריטית באיראן. צ'רצ'יל, כצפוי, לא אהב את הגישה האנטי-בריטית שהובעה בדוח. בתשובתו לרוזוולט הוא כתב: "עלי להדגיש, בכל אופן, שהאימפריאליזם הבריטי הפיץ והוא ממשיך להפיץ את הדמוקרטיה בצורה רחבה יותר בהשוואה לכל שיטת ממשל משחר האנושות".
ארץ ישראל
ב-31 במרץ 1943 יצא הארלי בטיסה מקהיר לתל אביב וב-2 באפריל הגיע לירושלים, שם הוא קיים פגישה עם דוד בן-גוריון, יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית. בפגישה זו שטח בן-גוריון את דרישת הסוכנות להעלאתם של מיליון וחצי יהודים, רובם ממרכז אירופה, לארץ ישראל, לשחרור הארץ מעול השלטון הבריטי ולהקמתה של מדינה יהודית עצמאית. בן-גוריון ביסס את הדרישות הללו על ההבטחה התנ"כית לארץ ישראל, על היותה של הארץ בשלטון יהודי בתקופה הרומית, על הצהרת בלפור ועל העובדה שיהודים ברחבי העולם השקיעו כספים בארץ. בדיווח שלו לנשיא רוזוולט ציין הארלי שאת הטיעון האחרון הדגיש בן-גוריון כסיבה מדוע על ארצות הברית לתמוך בדרישת התנועה הציונית.
בתשובה לטיעונים ההיסטוריים שבן-גוריון הביע כזכות העם היהודי על ארץ ישראל, השיב לו הארלי: "אם יש לכבד את טענות היהודים על בסיס רקע היסטורי, אזי יש להשיב את כל שטחה של האימפריה הרומית לאיטליה הפשיסטית". בנוגע לטיעון של הצהרת בלפור, דיווח הארלי לנשיא רוזוולט: "אמרתי למר בן-גוריון בפשטות שאמריקה לא תוכל לכבול את עצמה למדיניות חוץ על סמך הפירוש היהודי לפסוקי הברית הישנה".
בדברו על הצהרת בלפור, אמר בן-גוריון שגם ארצות הברית תמכה במתן מולדת לעם היהודי. "הזכרתי לו", דיווח הארלי, "שההחלטה המשותפת, שאליה הציונים התייחסו בביטחון כזה, העדיפה את הקמתו של בית לאומי ליהודים רק אם צעד זה לא יפגע בזכויותיהם של עדות לא יהודיות בארץ. אמרתי שתוכניותיהם של הציונים, אם הן תנחלנה הצלחה ביישוב הארץ בשני מיליון יהודים, יגרמו לכך שלפחות מיליון ערבים יועברו מעבר לגבולות הארץ כדי להתחיל את חייהם מחדש ואין אני יכול לקחת בחשבון שממשלת ארצות הברית יכולה להיות מחויבת לצעד שכזה".
את הדוח שהעביר הארלי לנשיא רוזוולט הוא סיכם: "מבלי לנסות לקחת אחריות על הבעיה היהודית-ערבית גם תוך כדי הכרה בכך שהמזרח התיכון היה והוא עדיין אזור השפעה בריטית, אני מאמין שאין יותר ביכולתה של בריטניה ליישב את הסכסוך הזה ודומים לו במזרח התיכון. במיוחד זוהי דעתי שהבריטים והאמריקאים חייבים להיות שותפים בהחלטה הסופית כנגד הקמתה של מדינה יהודית ועליהם לחלוק גם את האחריות על ההשלכות של החלטה שכזו".
סין
על אף היותו חבר המפלגה הרפובליקנית, תמך הארלי לעיתים קרובות בממשל רוזוולט. לנשיא רוזוולט היה חוב פוליטי להארלי והוא מינה אותו לנציג מיוחד בסין. באביב 1944 פתחו היפנים במבצע איצ'י-גוֹ, המתקפה היפנית הגדולה ביותר בכל המלחמה, שכן טוקיו קיבלה החלטה "לחסל את העניין הסיני" באמצעות הוצאתה של סין מהמלחמה אחת ולתמיד. בהכנסתם למערכה של חצי מיליון חיילים, 800 טנקים, 70,000 עד 100,000 סוסים שגררו עגלות ו-12,000 עד 15,000 כלי רכב, שטפו היפנים שטחים נרחבים בסין. מאז 1938 נכנסו היפנים למבוי סתום בסין בשל מחסור בתשתית לוגיסטית, אך לאחר שש שנים של סלילת כבישים ומסילות ברזל, הייתה כעת ליפנים היכולת להכות עמוק לתוך שטחה של סין. במבצע איצ'י-גו כבשו היפנים את רוב שטחן של חנאן וחונאן ובסופו של דבר כבשו את העיר צ'אנגשה, משימה שהם כשלו בה בשלושה ניסיונות קודמים החל מ-1938. העיר הפכה לסמל של ההתנגדות הסינית ונפילתה הייתה למכה קשה למוראל הסיני. הצלחת מבצע איצ'י-גו העלתה אל פני השטח את העימות שתסס עד אז בין הגנרל הקשוח והשחצן ג'וזף סטילוול לבין הגנרליסימו העיקש באותה מידה והגאה צ'יאנג קאי שק. משבר זה הוביל את הנשיא רוזוולט לשלוח את הארלי לסין.
נציגו האישי של רוזוולט בסין
הפעולות הצבאיות בסין נגד היפנים הופרעו באופן משמעותי בשל חוסר בשיתוף פעולה, שגבל באיבה אישית, בין סטילוול לבין צ'יאנג. סטילוול דיווח שצ'יאנג לא הקצה את כוחותיו הטובים ביותר לסייע לאמריקאים להילחם ביפנים, ותחת זאת הוא שמר לעצמו כוחות ואספקה לטובת העימות המכריע נגד הקומוניסטים. בדרכו לצ'ונגצ'ינג, בירתה של הרפובליקה הסינית באותה עת, עבר הארלי במוסקבה לפגישה עם סטלין ועם ויאצ'סלב מולוטוב, שבאופן כוזב טענו לפניו שמאו דזה-דונג ושאר הקומוניסטים הסינים לא היו באמת קומוניסטים ושלקרמלין אין שום קשרים איתם. טענות אלו התקבלו על ידי הארלי כפשוטן. בנוסף ללחץ על צ'יאנג להעביר עוד סמכויות פיקוד לסטילוול, היה על הארלי גם להבטיח שהקומוניסטים הסינים יקבלו את סטילוול כמפקדם ולבדוק אם זה אפשרי להעביר סיוע במסגרת חוק השאל-החכר לינאן. בסופו של דבר, השקפתו של סטילוול בנוגע לחוסר כישרונו ולשחיתותו של צ'יאנג הגיעה לממדים כאלו שבאוקטובר 1944 שאף סטילוול לנתק את האספקה לסין.
הארלי טען ששיחותיו עם שר החוץ הסיני, ט.וו. סונג התנהלו היטב ושהאולטימטום של סטילוול הרס הכל. בפגישה עם סטילוול בשגרירות ארצות הברית בצ'ונגצ'ינג הוא הזהיר אותו שהלשון המחמירה של האולטימטום יועדה לפגוע בצ'יאנג שנטה לזעום בקלות ושאל לו לסטילוול ליישמו. על אף הפצרותיו של הארלי, עמד סטילוול על כך שהפגישה תתקיים. הארלי ניסה לרכך את המכה כשביקש בפגישה בין סטילוול וצ'יאנג שסטילוול יגיש לצ'יאנג טקסט בסינית, אך הוא סירב. סטילוול שלט במנדרינית והוא הגיש לצ'יאנג את האולטימטום. האולטימטום גרם למשבר רבתי ביחסי סין-ארצות הברית, אך האמריקאים לא היו מוכנים להשתלט על סין או לעצור את האספקה, האולטימטום היה איום סרק וצ'יאנג דחה אותו. הוא אמר להארלי שהעם הסיני "מאס בעלבונות שסטילוול מטיח בו". בנאום לפני הוועד המנהל המרכזי של הקוומינטנג שדלף לעיתונות הסינית, גינה צ'יאנג את סטילוול ואמר שקבלת האולטימטום האמריקאי תהיה למעשה קבלת אימפריאליזם חדש שיהפוך אותו ללא שונה ממשתף הפעולה עם היפנים וואנג ג'ינגווי בנאנג'ינג. את ליל ה-12 באוקטובר 1944 בילה הארלי בחוסר שינה ובהתחבטות קשה. לבסוף, בשעה 2 בלילה הוא שיגר דיווח לוושינגטון שסטילוול היה "איש מצוין, אך חסר יכולת להבין את צ'יאנג קאי שק או לשתף עמו פעולה". הוא המשיך ואמר שאם סטילוול יישאר בפיקוד, עלולה כל סין ליפול לידי היפנים. לפני ששיגר את המברק, הוא הראה אותו לסטילוול, שהאשים אותו שהוא "חותך את הגרון שלי בסכין דו-להבי". הארלי צידד בסופו של דבר בצ'יאנג ותמך בהחלפתו של סטילוול בגנרל אלברט וודרמאייר. במשך כל זמן שהותו בסין, חש הארלי שמאמציו סוכלו על ידי פקידי מחלקת המדינה, במיוחד ג'ון סטיוארט סרוויס וג'ון פאטון דייוויס בסין וג'ון קרטר וינסנט בוושינגטון. הוא טען שהם חשו סימפתיה בלתי מוצדקת כלפי הכוחות הקומוניסטים בהנהגת מאו.
ב-7 בנובמבר ערך הארלי ביקור בינאן כדי לפגוש את מאו במטרה ליצור "חזית מאוחדת" של הקומוניסטים והקוומינטנג שתילחם ביפנים, והוא ראה בכך הזדמנות לתהילה אישית עבור עצמו. צ'יאנג היה מעוניין בפגישה של הארלי עם מאו, בין השאר כדי לרצות את הנשיא רוזוולט ובין השאר כי הוא ציפה שהארלי יתכתש עם הקומוניסטים. כאשר נחת הארלי בטיסה לינאן, הוא התקבל על ידי ג'ואו אנלאי ועל ידי קולונל דייוויד בארט מקבוצת המשקיפים האמריקאית, כוח דיקסי. כאשר מאו הגיע עם גנרל ז'ו דה באמבולנס שברולט, בירך אותו הארלי בקריאת המלחמה בשפת הצ'וקטאו, "יאהו!". במהלך נסיעתם באמבולנס בחזרה לינאן, עשה הארלי שימוש בבארט, ששלט במנדרינית, כמתרגם לחילופי סיפורים בינו לבין מאו אודות ילדותם בכפר. בהמשך נזכר בארט שמלאכת תרגום דבריו של הארלי הייתה קשה "בשל ההערות המחוספסות של הגנרל והשפה הבלתי שגרתית בה הוא הביע את עצמו. בנוסף, אופן שיחתו לא היה בשום אופן קשור לדפוס מחשבה ניכר היטב". מאוחר יותר באותו לילה ערכה ההנהגה הקומוניסטית נשף לכבוד המהפכה הרוסית של 1917 שבמהלכו קרא הארלי השתוי שוב ושוב את הקריאה "יאהו!".
בשיחותיו עם מאו אמר הארלי שכל בעיותיה של סין הן באשמת הקוומינטנג. מאו קרא להקמת ממשלה קואליציונית, להקמת מועצה צבאית משותפת שמספר הגנרלים החברים בה יחולק שווה בשווה בין הקומוניסטים והקוומינטנג, למתן סיוע צבאי אמריקאי לצבא האדום הסיני ושחרור כל האסירים הפוליטיים, שהבולט מתוכם היה ג'אנג סואה-ליאנג, "המרשל הצעיר", לשעבר המצביא של מנצ'וריה שחטף את צ'יאנג ב-1936 במהלך תקרית שיאן. הארלי יידע את מאו שהוא מקבל את דרישותיו ובמהלך היום השלישי לשיחות הוא הוסיף דרישות לדמוקרטיה ולחירות לטיוטת ההצהרה שנכתבה על ידי הקומוניסטים. קולונל בארט נזכר בהמשך: "באופן מסורתי לא מפגינים הסינים את רגשותיהם באמצעות הבעות פנים, אך היה ברור שבאופן כללי הם היו שבעי רצון". מאו והארלי חתמו על ההצהרה והארלי כתב בגאווה ליד שמו, "הנציג האישי של נשיא ארצות הברית".
בשובו של הארלי לצ'ונגצ'ינג הוא מצא את צ'יאנג זועם על כך שההצהרה נחתמה מבלי ליידע אותו. סונג אמר להארלי שהוא "מכר אותם לקומוניסטים" ושצ'יאנג מעולם לא ייתן את הסכמתו להצהרה. לאחר מכן הסכים צ'יאנג לקבל את ההצהרה בתנאי שתינתן לו סמכות הפיקוד הבלעדית על הצבא האדום, תנאי שמאו דחה מכל וכל. כאשר ניסה הארלי לשכנע את מאו במכתב לקבל את ההצהרה עם התנאים של צ'יאנג, בטיעון שהקומוניסטים יקבלו "רגל בדלת" השיב לו מאו במכתב, "אין משמעות לרגל בדלת אם הידיים קשורות מאחורי הגב". מאו כינה את צ'יאנג "ביצת צב" (ביטוי שנחשב לעלבון קשה בסין) ואיים לפרסם את ההצהרה החתומה. פרסום כזה היה עלול להוות מבוכה להארלי, שחתם על ההצהרה תוך מתן התחייבויות בשמו של צ'יאנג מבלי להודיע לו על כך כלל וכך היו מועלות שאלות בעיתונות בנוגע לכשירותו הבסיסית כדיפלומט. כאשר תרגם בארט את האיום של מאו, הארלי הביט בו במבוכה ובהלם ואז צרח ממעמקי גרונו שוב ובוש, "הבן זונה, הוא רימה אותי!". לכשנירגע, הוא חזר על אמרה ישנה מאוקלהומה: "מדוע העלים מאדימים בסתיו? מפני שהם היו כה ירוקים באביב".
כאשר כתב הארלי למאו מכתב בו הוא הפציר בו לא לפרסם את ההצהרה, הוא היסס לרגע. הארלי האשים את סונג בכישלון שליחותו וטען שהוא הסית נגדו את צ'יאנג.
שגריר בסין
דיפלומט אמריקאי, גרהאם פק, כתב, "מראה פניו הנשרי דימה לו חזות של רומאי ענוב בעניבת פרפר, על עיניו משקפי צבט, ושפמו ותסרוקתו הלבנים מתולתלים". הארלי אהב שיפנו אליו בכינוי "גנרל". באירועים ציבוריים הוא תמיד ענד את כל המדליות שלו ועשה שימוש בכינוי הגוף "אנחנו" במקום "אני" כשפנה לאנשים, הרגל שהטריד רבים. צעדיו הראשונים שלו כשגריר היו לרכוש מכונית קאדילק חדשה ולעצב מחדש את השגרירות בסגנון מפואר שאותו הוא ראה מתאים לשגרירות ארצות הברית. הארלי לא דיבר מנדרינית, לא ידע דבר על סין, כשהוא דיבר על מאו הוא שיבש את שמו, והיה לו הרגל לפנות לצ'יאנג בשם "מר שק" (בסינית, שם המשפחה בא לפני השם הפרטי). אחד הדיפלומטים האמריקאים, ארתור יאנג, כינה את הארלי "זקן סנילי שלא היה מסוגל לעסוק בשום נושא". גרהאם פק, עיתונאי אמריקאי שנפגש עם הארלי לארוחת צהרים, נזכר שהם בילו שלוש שעות בשתיית משקאות חריפים לפני שהחלו לסעוד ובהזדמנות אחרת, כאשר פק הוזמן לארוחת ערב עם הארלי הוא שכח את שמו ושאל אותו מיהו מספר פעמים. בארוחת ערב עם דיפלומטים בכירים ועם פוליטיקאים סינים, הארלי הרים כוסית לכבודה של העיתונאית אנלי ג'ייקובי, שנכחה באירוע וכינה אותה "האדם החשוב ביותר בעולם, האלה הגבוהה הבלונדינית שתהיה כלתי". הוא המשיך ודיבר באופן בלתי מסודר עם רמיזות מיניות על ילדיהם, על כל האושר שהיא העניקה לו ועל התענוג שבקיום יחסי מין אתה. כל הנוכחים דממו מתוך הלם, שכן ג'ייקובי הייתה אישה נמוכת קומה וחומת שיער, לא הייתה נשואה להארלי, לא היו להם ילדים משותפים והיא טענה בלהט שהיא מעולם לא הייתה המאהבת של השגריר. הארלי, שהיה רברבן, יהיר, שחצן ובור בכל הקשור לסין ויציבותו המנטלית הייתה נתונה בספק, היה מושא למניפולציות שהפעילו עליו הן צ'יאנג והן מאו במהלך פגישותיהם. בשל העובדה שהארלי נפגש פעמים תכופות יותר עם צ'יאנג בהשוואה למאו, היה זה צ'יאנג שהשפיע עליו הרבה יותר. ב-2 בדצמבר 1944, טען הארלי במברק ששיגר לוושינגטון, שהבעיות שחוותה סין לאחרונה נבעו ממעשיהם של הבריטים שהיו "המכשול הגדול ביותר לאחדותה של סין".
בינואר 1945 נפגש הארלי עם האדמירל מילטון מיילס ועם מפקד המשטרה החשאית הסינית, דאי לי, שהודיעו לו לראשונה על ביקור חשאי בינאן של קולונל ויליאם בירד מהמשרד לשירותים אסטרטגיים (ה-OSS) שעליו הארלי לא ידע. בירד ובארט הציעו ש-5,000 צנחנים אמריקאים יצנחו באזור שבשליטה הקומוניסטית ושדיוויזיה אמריקאית אחת תונחת במחוז שאנדונג כדי לחבור עם הצבא האדום הסיני. הקצינים האמריקאים סיפרו לט.וו. סונג ולשר המלחמה הסיני, הגנרל צ'ן צ'נג, על תוכניותיהם ובתמימות ביקשו מהם לא לספר על כך לצ'יאנג. צ'ן וסונג הודיע על כך מיד לצ'יאנג, שבתגובה העביר את הידיעה להארלי, שהיה סבור שאל ל-OSS לנקוט בפעולה שכזאת מבלי ליידע אותו. במברק ששיגר לוושינגטון הוא האשים את בירד ואת בארט על שהציעו הכרה למאו ובהמשך האשים את ודרמאייר על כך שרקם מזימה נגדו. הן מאו והן ג'ואו אנלאי העדיפו לשאת ולתת עם ודרמאייר, מה שגרם בהמשך למתחים בינו לבין הארלי. בשל העובדה שוודרמאייר התגורר בשגרירות בה התגורר גם הארלי, נוצרו שם תנאי מחיה בלתי נעימים. לימים סיפרה ג'ייקובי שהשניים ניהלו "מריבות רעשניות" שנמשכו לתוך הלילה ושוודרמאייר שיגר כמה מברקים לוושינגטון בהם הוא הטיל ספק בכישוריו המנטליים של הארלי לשמש כשגריר. לבסוף, במשך כמה ימים סירב הארלי לדבר עם וודרמאייר עד אשר הוא נכנס לחדרו. ודרמאייר נזכר: "הוא ישב על שולי מיטתי, אחז בידי הימנית בשתי ידיו ואמר שהוא מצטער על התנהגותו כלפי".
יתר על כן, ועידת יאלטה שהתקיימה בפברואר 1945 בהשתתפותם של רוזוולט, צ'רצ'יל וסטלין, הובילה להסכם סודי על פיו הוענקו לברית המועצות זיכיונות בסין שהאימפריה הרוסית איבדה במלחמת רוסיה–יפן בראשית המאה ה-20. מבחינתו של הארלי היה זה תחילת הקץ של סין הלא-קומוניסטית. הארלי, שסלד מהבריטים, ביקש לחסל את השפעתם בסין. ב-1945 הוא הציע שוב ושוב שארצות הברית תאיים בהפסקת הסכמי השאל-החכר עם בריטניה עד אשר זו תתחייב לא לכבוש מחדש את הונג קונג, שלאמונתו האנטי-אימפריאליסטית של הארלי הייתה שייכת לסין. כאשר הנספח הצבאי האמריקאי רמז במברק ממרץ 1945 שהסינים עשויים לבקש את העברתה של הונג קונג לידיהם כאשר זו תשוחרר מידי היפנים על ידי הבריטים, כתב הארלי לוושינגטון ש"זו הייתה תעמולה בריטית אימפריאליסטית, ובעוד שתומכי תעמולה כזאת עשויים להביע את דעותיהם בהבטחות שהם נותנים, לא ידועה לי שום סיבה מדוע קצינים אמריקאים המשרתים בסין צריכים לתמוך בתעמולה כזאת או להפיץ אותה בחוגי הממשל האמריקאי". יחסיו של הארלי עם הגנרל סר אדריאן קרטון דה ויארט, שהיה שליחו המיוחד של צ'רצ'יל לסין, היו גרועים, שכן הארלי ראה בדה ויארט כדמות מרושעת שתומך בקיומה של האימפריה הבריטית, שהארלי רצה לראות בחיסולה. הנשיא רוזוולט שלח את הארלי לסין כדי "לפקוח עין על האימפריאליזם האירופאי", הנחיה שהארלי לקח על עצמו לקיימה ברצינות רבה, בהאמינו שלאמריקה תפקיד מיוחד לשים קץ להשפעתן של כל המעצמות האירופאיות באסיה.
הארלי קיווה שלאחר מותו של רוזוולט, יכיר הנשיא הארי טרומן במה שהוא ראה כטעויות של ועידת יאלטה ויתקן את המצב, אך מאמציו בכיוון זה היו לשווא. לאחר כניעת האימפריה היפנית ב-2 בספטמבר 1945, הציע צ'יאנג לקיים פגישה עם מאו בצ'ונגצ'ינג. מלחמת האזרחים הסינית הייתה צפויה להתחדש וצ'יאנג רצה להתקבל על ידי העם הסיני כמי שעשה הכלל להימנע מחידושה. מאו אמר שהוא לא יטוס לצ'ונגצ'ינג אלא אם כן יתלווה אליו הארלי לטיסה, שכן הוא האמין שללא הארלי על המטוס, ציאנג יפיל אותו. ביומנו כתב צ'יאנג: "איזה מצב קומי! מעולם לא דמיינתי שהקומוניסטים יכולים להיות כה פחדנים וחסרי בושה. רק לפני שלושה ימים העיתונים הקומוניסטים ותחנות הרדיו שלהם גינו את הארלי כאימפריאליסט ריאקציונרי. אותו אימפריאליסט הפך לערב לביטחונו של מאו". בספטמבר 1945 נחת מטוס בצ'ונגצ'ינג והראשון שיצא ממנו היה הארלי שלדברי העיתונאי הבריטי ג'ונתן פנבי "עטה חיוך רחב על פניו כאשר הוא נופף בכובע הפדורה שלו לאות ניצחון", ובעקבותיו יצא מאו.
הפסגה בצ'ונגצ'ינג לא הייתה מוצלחת, שכן מאו וצ'יאנג רצו שניהם לקבל את הסמכות הבלעדית לעצמם, ועד מהרה התחדשה מלחמת האזרחים. בנובמבר ביקר הארלי בוושינגטון כדי להתלונן בפני הנשיא טרומן שיותר מדי "ידיים סיניות" במחלקת המדינה רחשו אהדה כלפי הקומוניזם הסיני או האימפריאליזם האירופאי באסיה.
התפטרותו
ב-26 בנובמבר 1945, שעתיים לאחר פגישתו עם טרומן, הגיש הארלי מכתב התפטרות נוקב. במכתב כתב הארלי: "ביקשתי להחליף את אלו שהתנגדו למדיניות האמריקאית בזירה הסינית במלחמה. דיפלומטים מקצועיים אלו שבו לוושינגטון ומונו לתפקידים בחטיבות המזרח הרחוק וסין במחלקת המדינה כמפקחים עלי. חלק מאותם אנשים שאותם החלפתי מונו כממונים על המפקד העליון באסיה. בתפקידים אלו רובם המשיכו לצדד בקומוניסטים ובחלק מהזמן צידדו בגוש האימפריאליסטי בניגוד למדיניות האמריקאית". בנוסף לדבריו נגד דיפלומטים אלו, השתלח הארלי במעצמות "האימפראיליסטיות" של צרפת, בריטניה והולנד, שאותן הוא האשים בשמירה על שלמות האימפריות שלהן על חשבון האינטרסים האמריקאים.
שנותיו האחרונות
אף על פי שהארלי ניסה ב-1944 ליצור "חזית מאוחדת" בסין ובזמנים מסוימים חש אהדה כלפי מאו עצמו, כל זאת נשכח כאשר הוכר הארלי מחדש כחבר האגף הימני של המפלגה הרפובליקנית שמיד הפך מבחינתם של השמרנים באמריקה ל"קדוש מעונה", דיפלומט הגון ששותפיו לשליחותו חתרו תחתיו ביחד עם הסוכנים הסובייטים שהסתננו למחלקת המדינה ושלטו במדיניות האמריקאית בסין. השמרנים האמריקאים קיבלו לחיקם את הארלי, שכן הוא הציג את עצמו כדיפלומט רפובליקני מהימין הקיצוני שנאבק כנגד אותם גורמים במחלקת המדינה והיה להם נוח לשכוח את מאמציו להתיידד עם מאו, שכן הארלי הפך מבחינתם למכשיר בידיו של הממשל הדמוקרטי של טרומן.
תבוסת הלאומנים מידי הקומוניסטים במלחמת האזרחים ב-1949, תפסה את ארצות הברית בהפתעה וכך הפכה שאלת "אובדן סין" לסוגיה שגורה בהאשמות כנגד פקידי מחלקת המדינה שהיו אמונים על הקשרים עם סין. ב-1950, כאשר האשים הסנאטור ג'וזף מקארתי את מחלקת המדינה על היותה שורצת מרגלים סובייטים שהיו כולם "קומוניסטים והומואים" ושהיו אלו האחראים על כך שארצות הברית "איבדה" את סין, שיבח הארלי את מקארתי בנאום שנשא באותה שנה. הוא ציין שמאמציו לסייע לצ'יאנג קאי שק חובלו על ידי רוזוולט שאותו תיאר הארלי כבובה של המרגל הסובייטי אלג'ר היס. הארלי אמר שבפגישתו האחרונה עם רוזוולט במרץ 1945 הוא היה "קצת יותר משק עצמות" שלא גילה עניין בטענתו שמחלקת המדינה העבירה מידע ל"כוחות הקומוניסטים הסינים". הארלי סיים את נאומו בטענה שסטלין לא הפר שום הסכמים "מפני שבפחדנותנו נתנו לו כל מה שהוא רצה ועשינו זאת בסודי סודות... יאלטה הייתה התוכנית של מחלקת המדינה לכיבוש הקומוניסטי של סין!".
בשנים 1946, 1952 ו-1958 היה הארלי מועמד המפלגה הרפובליקנית לסנאט ארצות הברית מטעם ניו מקסיקו, אך בכל שלוש מערכות הבחירות הללו הוא הפסיד מול המועמד הדמוקרטי דניס צ'אווס. הוא ייסד את "חברת המינרלים המערבית המאוחדת" בסנטה פה. חבר זו הייתה מעורבת במאמצים לכריית האורניום באזור אגם אמברוזיה בניו מקסיקו בשנות ה-50.
פטריק הארלי נפטר בגיל 80 ב-30 ביולי 1963 בסנטה פה ונטמן בבית הקברות הלאומי שם.
מורשתו
הן בני זמנו והן היסטוריונים מודרניים לא מציירים את דמותו של הארלי בחיוב. ההיסטוריון מייקל ברלי כתב,
להוציא את הרברט הובר עצמו, היה הארלי אחרון חברי הקבינט שלו שנותרו בחיים.
אין מעבירין על המצוות
מקור
במקרא נכתב: ונכתב על כך בפירוש רש"י בשם המכילתא: . מקור נוסף לדין זה, לדעת חלק מהפרשנים, הוא הפסוק שמצטט התלמוד: ; המילה "תפלס" משמשת כביטוי להפעלת שיקול דעת, והכתוב מזהיר כי יש להניח את שיקול הדעת במהלך קיום המצוות, ולקיים את הראשונה המזדמנת ללא כל שהות. עם זאת, לדעת הרדב"ז כלל זה תקף מדרבנן בלבד, והפסוקים המצוטטים מהווים אסמכתא בלבד.
מאפיינים
תוספות מציינים כי הכלל נכון לגבי מצב בו שתי המצוות מתקיימות, וכל השאלה היא סדר קיומן, אך כאשר קיים ספק לגבי עצם קיומה של אחת המצוות - כאשר מצווה אחת באה על חשבון אחרת - כלל זה אינו משמש להעדפת אחת מהן. וכך גם פסק הרב אברהם דנציג בספרו חיי אדם. לעומתם סבורים ראשונים אחרים, רש"י, הר"ן, והרדב"ז, כי הכלל תקף גם כאשר המצווה הנקרית ראשונה תדחה קיום מצווה אחרת, ואפילו אם המצווה האחרת חמורה יותר - בכל זאת יש לקיים את הראשונה. וכן פסקו הרדב"ז והחכם צבי.
כלל זה מתקיים בצורה קלאסית כאשר מדובר בשתי מצוות שונות. אך גם כאשר מדובר בקיום אותה מצווה בשתי הזדמנויות שונות, יש להעדיף את ההזדמנות הראשונה, וגם כאשר את אותה המצווה ניתן לקיים בשני זמנים שונים, יש להעדיף את הראשון.
דין מפורסם הנובע מכלל זה, המדגים מצב קלאסי בו מתקיימת העדפה של מצווה אחת על פני אחרת, הוא החובה לשמור את תפילין של יד, במקום נגיש יותר מתפילין של ראש. בתפילין קובעת ההלכה כי יש להניח קודם את אלה של היד, ולאחר מכן את של הראש, ואם ידו של האדם תוציא את תפילין של ראש לראשונה, הוא ייאלץ לעבור על איסור 'אין מעבירין על המצוות' כדי להניח תפילין של יד קודם, לכך יש לסדר את התפילין בצורה כזו שהתפילין של יד יהיו זמינים לפני התפילין של ראש. אולם בדיעבד יש לו להניח תחילה תפילין של יד. לעומת זאת אף שלכתחילה יש להתעטף בציצית קודם שמניח תפילין כאשר הוציא את התפילין תחילה יש לו להניח את התפילין תחילה כיוון שמה שיש להתעטף בציצית תחילה אין זה אלא לכתחילה.
סבויה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חטנגה
חטנגה (ברוסית: Хатанга) הוא כפר בסובייקט הפדרלי קרסנויארסק ברוסיה, ואחד מהיישובים הצפוניים בה.
הכפר ממוקם על גדות הנהר חטנגה בחצי האי טיימיר, בגובה של 30 מטר מעל פני הים.
משמעת שם חטנגה היא "נהר גדול" באבנקית. ההתיישבות בחטנגה החלה במאה ה-17.
הכפר משמש כיעד תיירותי לתיירים מערביים המעוניינים לטייל בשממה הטבעית של סיביר. בחטנגה ישנו שדה תעופה, מלון, מוזיאון לתולדות הטבע ותחנת דיווח על מזג האוויר.
הכפר ממוקם קרוב למכתש הפגיעה פופיגאי - מכתש בצפון סיביר שנוצר כתוצאה מפגיעת אסטרואיד.
יוהאן ארסמוס קינדרמן
ביוגרפיה
קינדרמן נולד בנירנברג ולמד מוזיקה מגיל צעיר; כבר בגיל 15 השתתף כנגן וזמר מקצועי בקונצרטים של ימי א' אחר הצהריים בפראואנקירכה (Frauenkirche) (הוא שר בקול בס וניגן בכינור). מורו הראשי היה יוהאן שטאדן. בשנים 1634-35 התירו שלטונות העיר לקינדרמן לנסוע לאיטליה לצורך לימודי מוזיקה חדשה ואף מימנו את הוצאותיו. אין כל ידיעות על תקופת שהותו באיטליה; ייתכן שביקר בוונציה כמו כמה ממלחיני נירנברג האחרים (הנס ליאו האסלר, יוהאן פיליפ קריגר). בינואר 1636 הורתה מועצת העיר לקינדרמן לחזור ולקבל עליו את משרת המשנה לנגן העוגב בכנסייה. בשנת 1640 כיהן כנגן עוגב בשוואביש-האל, אבל התפטר באותה שנה כדי להיות לנגן עוגב בכנסייה אחרת, Egidienkirche, העמדה המוזיקלית השלישית בחשיבותה בנירנברג, אחרי כנסיות סנט זיבאלד וסנט לורנץ.
קינדרמן נשאר בנירנברג לשארית חייו, היה לאחד המוזיקאים המפורסמים ביותר בעיר ולמורה הראשון במעלה שלה. בין תלמידיו נמנו יוהאן אגריקולה, אוגוסטין פפלגר וכן היינריך שוומר וגיאורג קספאר וקר, שניהם חונכיו של הדור האחרון באסכולת נירנברג. בין תלמידיהם היו האחים קריגר ויוהאן פכלבל. ידו של קינדרמן הייתה גם בהפצת מוזיקה חדשה בנירנברג ובדרום גרמניה - הוא הוציא לאור לא רק קבצים אחדים של יצירותיו הוא, אלא גם יצירות משל ג'אקומו קריסימי, ג'ירולאמו פרסקובלדי וטארקוויניו מרולה.