cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברוניסלבה ואירינה זינטל יקירה
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
"ב''אותה תקופה פנינו לברוניסלבה זינטל ובתה אירנה אשר גרו בפרברי העיר ועליהם ידענו שהן מסתירות במשך עשרה חודשים 6 יהודים אחרים. הן הבינו את הסכנה ומיד הסכימו להכניס אותנו בלילה לדירתן. שם מצאנו את ד"ר קייטלמן ואשתו, את משפחת שרגא (הזוג ובת) ואת ד"ר טורבצ'קו. הבית שכן בין בתי אוכלוסייה פולנית. תחת רצפת אבנים היה מרתף נמוך בו יכולנו לשכב. הכניסה למרתף נמצאה תחת ארון המטבח והרצפה הייתה ניתנת להזזה. בינתיים הביאה ברוניסלבה זינטל, פעמיים בשבוע סלים מלאים עבור שישה אנשים ובהם תפוחי אדמה, לחם וירקות. היה צריך להביא את האוכל מהעיר, מרחק 3 ק"מ וזה היה בשביל ברוניסלבה זינטל מאמץ לא קטן. היא הייתה כבר אישה מבוגרת. היא לא דרשה כל תשלום בשביל האוכל. רק הודות ללב הטוב של משפחת סרויוונס ברוניסלבה זינטל ובתה אנו חיים היום. אנו מדגישים את האומץ שלהם, שהיה יוצא מן הכלל וחוסר אינטרסנטיות בפעולתם. אנו רואים בהם אנשים גדולים, ראויים להוקרה של החברה''."
בנוסף העיד ד"ר לויט שהסתתר בביתן של ברוניסלה ואירינה כי הבת אירנה זינטל, הייתה הרוח החיה מאחורי מרבית הטיפול בהם ואף הסכימה לתת את תעודת הזהות שלה לאשתו.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נישאה אירנה לרופא יהודי (לא מאלה שהסתירה) ד"ר אליהו יקירה, ובשנת 1949 עלתה עם בעלה ואמה ברוניסלבה לישראל והם התגוררו בחיפה. ברוניסלבה נפטרה ב-1973 ואירנה נפטרה ב-24 ביוני 1990.
הכרה והנצחה
בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה בשכונת רמת אלון בחיפה נקבעה אבן המנציחה את מעשיהן של ברוניסלבה ואירנה בזמן השואה. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורן של ברוניסלבה ואירינה ואותרו קבריהן. ברוניסלבה נקברה בבית הקברות הלטיני בחיפה. אירינה נקברה בבית קברות שדה יהושע בחיפה.
פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Пётр Николаевич Романов; 10 בינואר 1864 - 17 בינואר 1931), היה בנו של הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' האב וסבו של ניקולאי רומנוביץ' רומנוב, הטוען לראשות שושלת המלוכה של בית רומנוב ולכתר הצאר הרוסי.
ביוגרפיה
בצעירותו החל פיוטר בשירות צבאי, אולם בשל מחלת שחפת שחלה בה נאלץ להתגורר בחו"ל תקופה ממושכת. בהמשך חזר פיוטר לשרת בצבא האימפריה הרוסית, ואף היה מפקד כוחות ההנדסה. ב-26 ביולי 1889 התחתן פיוטר עם מיליצה, נסיכת מונטנגרו, בתם של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ומילנה ווקוטיץ', ממנה נולדו לו 4 ילדים. בשנת 1907 התחתן אחיו ניקולאי עם אחות אשתו אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו, ושני הזוגות ביחד היו בעלי השפעה חברתית רבה בחצר הקיסרית הרוסית, ואף היו מידידיו של רספוטין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת פיוטר במטה אחיו ניקולאי ניקולאייביץ' הבן בחזית המזרחית, ולאחר מכן שירת עמו בקווקז. לאחר המהפכה הרוסית נעצר פיוטר על ידי הבולשביקים והושם במעצר ליד סבסטופול. במרץ 1918 רוסיה חתמה על הסכם הפסקת נשק עם גרמניה והכוחות הגרמניים שחררו את חברי משפחת המלוכה.
באפריל 1919 עזב פיוטר את חצי האי קרים יחד עם הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה ובני משפחה אחרים, על גבי הסיירת הבריטית מרלברו. פיוטר ואחיו ניקולאי התגוררו ביחד בדרום איטליה, ולאחר מכן בצרפת, וב-17 בינואר 1931 מת פיוטר באחוזת המשפחה באנטיב.
משפחתו
ב-26 ביולי 1889 התחתן פיוטר עם מיליצה, נסיכת מונטנגרו, בתם של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ומילנה ווקוטיץ', ממנה נולדו לו 4 ילדים:
קרינולינה
קרינולינה היא חצאית תפוחה אשר החל מ-1850 לערך הפכה לחצאית תחתית פופולרית באירופה. על מנת ליצור את מבנה החצאית התחתית הקשיח נעשה שימוש בבד קשה או בשלד עשוי פלדה.
מקור השם
מקור שמה של השמלה בשם הבד הקשיח. שמו של הבד מבוסס על המילה הלטינית crinis שמשמעה "שיער" והמילה lin שמשמעה פשתן. ישנה פרשנות לפיה מקור השם במילה הצרפתית: crin שמשמעה שיער סוס ו-lin שפירושו בד לינן. השתמשו בשם לשמלת תחתית, דהיינו שמלה מתחת לשמלה החיצונית שמוחזקת בברזל.
היסטוריה
חצאיות רחבות היו פופולריות בספרד החל מהמאה ה-15. הן הפכו לפופולריות ונלבשו על ידי נשות האצולה והחברה הגבוהה.
חצאיות אלו הוכנסו לאנגליה על ידי קתרין מארגון כשנישאה לארתור הנסיך מוולש.
בעקבות המהפיכה הצרפתית ירדה השמלה המנופחת מגדולתה, ורק בשנות ה-50 של המאה ה-19 שבו נשות האצולה והחברה הגבוהה ללבוש חצאיות מנופחות כאשר הראשונות בסגנון זה היו מבד קשיח. בהמשך עם גדילת היקף השמלות וגודלן לא יכל הבד הקשיח לשאת את משקלן ונדרש שלד מתכת על מנת לשמור על צורתה של השמלה. שלדים אלה היו בתחילת הדרך עשויים חישוק עץ או עצמות לוויתן גמישות. חצאית החישוק הראשונה נרשמה כפטנט בארצות הברית בשנת 1846. בשנת 1858 נרשם פטנט על שמלה ששלדה היה עשוי רשת של קפיצים וחישוקים. שלד הפלדה הראשון הומצא עם ידי ו.ס. תומסון ונרשם כפטנט בשנת 1858; תומסון רשם פטנט גם בצרפת ובבריטניה.
תפוצת העיתונים והמגזינים ומדורי האופנה הביאו לכך שקרינולינות הפכו פופולריות לא רק בקרב החברה הגדולה, אלא גם בקרב מעמדות הביניים, ובעקבות ייצור תעשייתי, גם בקרב מעמדות נמוכים.
אלפרד הופי
אלפרד הופי (אנגלית:Alfred Hoffy: 1796 –1872) היה ליטוגרף אמריקאי ומאייר בוטני אמריקאי באמצע המאה ה-19 שייסד את כתב העת האמריקאי הראשון המוקדש אך ורק לגידול פירות.
קרינולינה
היסטוריה
גודלן של הקרינוליות הגיע לשיאו בשנות ה-60 של המאה ה-19, וצורתן התפתחה בשנים שלאחר מכן כאשר במקום חישוק עגול נוצרה שמלת הקרינולט לה חלק מנופח רק בחלקה האחורי של השמלה.
כיום קרינולינות נלבשות לעיתים נדירות ביותר, לפעמים כחלק משמלת כלה.
אלפרד הופי
ביוגרפיה
אלפרד הופי נולד בלונדון, אנגליה, בשנת 1796. בצעירותו הצטרף לצבא הבריטי ועלה לדרגת רב-סרן. הוא לחם בקרב ווטרלו, במהלכו שירת כעוזר לדוכס מוולינגטון, ולאחר מכן פיקד על הגדוד שלו.
קרינולינה
ביקורות
שמלת הקרינולינה ספגה ביקורת כבר בשנות ה-50 של המאה ה-19. הקושי ללבוש את השמלה והקושי להתנייד עימה (לעבור מבעד לדלתות או להיכנס ולצאת מכירכרות) והקושי לשבת עימה היוו מקור לביקורת ולעג. הפוריטנים באנגליה מתחו ביקורת על השמלה הכולאת את האישה מחד, והבלתי צנועה מאידך (כאשר האישה ישבה או נפלה השמלה המנופחת הראתה את תחתוניותיה).
אלפרד הופי
ביוגרפיה
בשנת 1830 עזב הופי את הצבא והיגר לארצות הברית, לעיר ניו יורק, שם נכנס לעסקים עם הליטוגרף הבריטי ג.ט. בואן.
קרינולינה
ביקורות
נאמר על המלכה ויקטוריה שהיא תיעבה קרינולינות.
אלפרד הופי
ביוגרפיה
בסביבות 1838, בואן והופי העבירו את עסקי הליטוגרפיה שלהם לפילדלפיה, שם יצר הופי איורים ליטוגרפיים עבור העיתון המקומי, "צפון אמריקה". נושאיו נעו בין אירועי חדשות - כמו הגעתו של סרקופג מצרי לפילדלפיה, השריפה הגדולה של ניו יורק, ועד דיוקנאות מצוירים של אנשים מפורסמים. הוא גם ייצר הרבה מהלוחות עבור כתב העת U.S. Military Magazine שפורסם על ידי דובל והאדי בין 1839 ל-1842.נ הוא הפיק לוחות ליטוגרפיים רבים של צ'יפים אינדיאנים, המבוססים בעיקר על ציורים של צ'ארלס בירד קינג, להיסטוריה של שבטי האינדיאנים של צפון אמריקה של תומאס מקני וג'יימס הול (1837–1842).
בפילדלפיה, הופי התחתן עם אמה ג'יין פטרסון. נולדו להם שש בנות ושני בנים.
הופי התעניין מאוד בייצור פירות באמריקה, ובתחילת שנות הארבעים של המאה ה-19 הוא הקים כתב עת על פירות אמריקאיים. הוא הציג אותם בלוחות צבעוניים שהוא התכוון שיהיו באיכות של אלה שנמצאים בכתבי עת באירופה. כתב העת שלו זכה לשבחים בעיתונות המקומית והארצית על התועלת שלו ובעיקר על האיורים והחריטות הצבעוניות של פירות.[2] למרות השבחים, הופי פרסם רק חמישה גיליונות במשך שנתיים (1841–1843) לפני שסיים את הפקתו, מכיוון שהוא היה יקר מדי והוא לא יכול לכסות את עלויותיו באמצעות מינויים. Hoffy's Orchardist's Companion היה כתב העת האמריקאי הראשון שהוקדש אך ורק לגידול פירות.
בעקבות זאת, החל הופי לעבוד עם ויליאם ד. ברינקלה, רופא וחובב פירות, על סדרת פרסומים חדשה על פירות צפון אמריקאיים, שפורסמה תחת הכותרת הכללית פומולוג צפון אמריקה. כרכים בודדים נערכו על ידי ברינקלה (שהיה במשך שנים רבות סגן הנשיא של אגודת הגננות של פילדלפיה). כל אחד מהם תוכנן להכיל 36 עמודי מידע על סוגי פירות שונים, המצוירים ב-10 לוחות צבע. האיורים הופקו כליטוגרפיות אבן שצוירו על ידי הופי ונצבעו בהנחייתו. הפרי מוצג בדרך כלל במבט צד בצבע מלא, לעיתים מלווה בקו מתאר שחור פשוט של פרופיל הפרי.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 העביר הופי את משפחתו לברוקלין, ניו יורק.
הכנסייה הכחולה
כנסיית סנט אליזבת (בסלובקית: Kostol svätej Alžbety) הידועה בכינויה הכנסייה הכחולה (Modrý kostolík) היא כנסייה קתולית בסגנון אר-נובו הממוקמת במזרח העיר העתיקה של ברטיסלבה, סלובקיה. הכנסייה, שנבנתה בין השנים 1908–1913, מקודשת לאליזבת מהונגריה, בתו של אנדרו השני, אשר גדלה בטירת פרסבורג (לימים: טירת ברטיסלאבה).
אלפרד הופי
ביוגרפיה
הוא נפטר שם ב-10 במרץ 1872. הוא קבור בבית העלמין גרין-ווד.
הכנסייה הכחולה
היא מכונה "הכנסייה הכחולה הקטנה" בגלל צבע החזית שלה, הפסיפסים, המיוליקות והגג שלה, המזוגג בצבע כחול. במקור הייתה חלק מהגימנסיה השכנה ושימשה כקפלת בית הספר.
ארכיטקטורה
ארבע שנים לאחר התוכניות של אדן לכנר לבנות כנסייה בסגנון אר נובו הונגרי, נבתה הכנסייה הכחולה, בין השנים 1908–1913. אבן היסוד לבניית הכנסייה החדשה הונחה ב-23 באוגוסט 1909 על ידי ד"ר שמעון ואלו, נציגו של הארכיבישוף של אסטרגום, קלאודיו פרנטישק ואזארי.
בכנסייה בולט סגנון "הסציון ההונגרי". לכנר גם סרטט את תוכניות הגימנזיום (בית הספר התיכון) השכן ושל בית הכומר, גם הוא בסגנון אר נובו הונגרי.
קומת הקרקע של הכנסייה היא אליפסה ובתוכה רק מעבר אחד. בחזית יש מגדל גלילי בגובה 36.8 מטר. בתחילה תוכננה כיפה, אך היא מעולם לא נבנתה; במקום זאת, נבנה קמרון חבית, שבראשו גג משולש. הגג מחופה בלבנים מזוגגות עם ומעוטרות.
הכניסות הראשיות והצדדיות סגורות בעמודים רומנסקיים כפולים, עם מוטיבים מזרח-אירופאיים. ליד החלונות ממוקמים עמודים נוספים.
החזית נצבעה תחילה בצבעי פסטל בהירים. בשלב מאוחר יותר קיבלה הכנסייה את גווניה הכחולים המאפיינים אותה. קו של אריחים כחולים ורצועת גלים מקיף את הכנסייה.
הכנסייה הכחולה מהווה מוקד משיכה לתיירים ולמקומיים. עם זאת, הוא אינה משמשת רק כמבנה נוי, ועדיין משמשת כבית תפילה פעיל ועשרות מאמינים מבקרים בה בקביעות.
עיצוב פנים
בפנים, הכנסייה מעוטרת במגוון יצירות מזבח. על המזבח יש איור של אליזבת הקדושה, המתוארת כמחלקת נדבות לעניים.
דגם של הכנסייה נמצא ב"מיני אירופה" אשר בבריסל, והיא מייצגת את סלובקיה.
רובר 200 קופה
רובר 200 קופה (באנגלית: Rover 200 Coupé) היא מכונית קופה, 2 דלתות מתוצרת יצרנית הרכב רובר אשר יוצרה בין השנים 1992–1998.
דגם ה"רובר 200 קופה" הוצג לראשונה ב-6 באוקטובר 1992 בתערוכת הרכב של פריז, והתבסס על דגם "רובר 200 סדרה 2".
מלאכת טוחן
מְלֶאכֶת הַטּוֹחֵן היא אחת מל"ט המלאכות האסורות על פי ההלכה בשבת. המלמדת על איסור הפרדה וחלוקה של חומר גלם אחיד לחלקים קטנים, בין היתר האיסור כולל טחינת תבואה ושחיקת תבלינים בעלי ומכתש, חיתוך עצים או ירקות ויצירת נסורת מעץ וברזל.
מלאכה זו היא גם המקור לגזירת חז"ל בכל הנוגע לרפואה בשבת.
מקור הדין
ככל ל"ט מלאכות שבת, גם מלאכה זו כלולה בציווי המקראי שבעשרת הדיברות שלא לעשות מלאכה בשבת, שלפי חז"ל 'מלאכה' מוגדרת אחת מהפעולות ששימשו למעשה בהכנת המשכן, בו נזקקו לפעולת טחינה או שחיקה כדי להפיק מסממנים (תבלינים) צבע ליריעות המשכן, כפי שהיה נהוג בעת העתיקה. מלאכה זו מובאת במשנה ובתלמוד במסכת שבת.
פרטי המלאכה
בתלמוד ובפוסקים נאמר כי הטוחן או השוחק כמות נפח בגודל גרוגרת (כ-18 גרם) מתחייב מן התורה באיסור טוחן, אולם בכל הנוגע לייצור נסורת, השיעור הוא שיעור מינימלי (כל שהוא) כדי להתחייב באיסור תורה. לגבי החותך עצים השיעור הוא כמות חלוקה של כמות עצים כדי לבשל כגרוגרת מביצה (שני שלישים בערך).
בהגדרת המלאכה נכתבו דעות שונות בראשונים
איסור טוחן קיים גם בטחינת וחיתוך דק פירות וירקות, אולם לדעת הרמב"ם מדובר דווקא בפירות וירקות שאינם ראויים לאכילה ללא בישול, אך רבים סבורים שיש איסור טוחן בכל הפירות והירקות, לכך אסור לעשות בשבת סלט פירות או ירקות באופן שקוצץ את החלקים לחלקים קטנים דבר הדומה לטחינה (וראה להלן היתרו של הרשב"א כאשר חותך לצורך אכילה מידית), חיתוך פירות וירקות לחתיכות גדולות מותר.
לדעת ההחזון איש גם מעיכה נחשבת כ'טוחן' ואין צורך דווקא חלוקה לחלקים קטנים, לדבריו יש איסור טוחן במעיכת בננה לצורך תינוק (זולת על ידי שינוי וראה להלן). מנגד הרב משה פיינשטיין סבור כי אין במעיכת בננה איסור טוחן.
א. טחינה בשינוי
בתלמוד מובא דעת האמורא רבא המתיר לטחון תבלינים בשבת בשינוי, כשהוא משתמש בקת הסכין ולא ב'עלי' המיועד לכך. כמו כן מובא בתוספתא היתר זהה, בנוסף לכך שאין להשתמש גם ב'מכתש' המיועד לטחינה. הדעה הרווחת היא שהיתר זה נאמר בשבת ולא רק ביום טוב, וכך פסקו כל הפוסקים, שמותר בשבת לשחוק תבלין, מלח, או כל מאכל הצריך ריסוק על ידי כלים שאינם מיועדים לכך.
ישנה מחלוקת בין הפוסקים אם היתר זה מצריך דווקא שני שינויים כפי שמשתמע מדברי הרמב"ם כך ההלכה לדעת אחרונים רבים. או שמספיק רק שינוי אחד, כך לפי הרב אברהם אבלי הלוי גומבינר ועוד.
ב. לאלתר -לצורך אכילה מידית
הרשב"א התיר חיתוך ירקות בשבת כאשר מדובר בצורך אכילה מידית. היתר זה נלקח ממלאכת בורר שם נאמר ההיתר של בורר ב"דרך אכילה", שאינו נחשב למלאכה האסורה. הרב יהושע בועז בספרו שלטי הגיבורים חולק עליו דימוי זה, ולדבריו אין היתר חיתוך לאלתר. בספר הפסיקה שולחן ערוך לא הביא את היתרו של הרשב"א, על אף שהוזכר בספרו בית יוסף, מה שהביא את הפוסקים האחרונים לוויכוח בנוגע לעמדתו של הרב יוסף קארו,
מנגד הרמ"א קיבל את היתרו של הרשב"א וכתב "וכל זה לא מירי אלא בחותך ומניח (להרבה זמן), אבל אם לאוכלו מיד הכל שרי (מותר), מידי דהווי אבורר לאכול מיד דשרי (=שמותר)".
ג. דברים שאינם גידולי קרקע
לדעת רבי ישראל איסרלן אין איסור טוחן נאמר בבשר ביצה וגבינה דברים שעל פי ההלכה נחשבים כאינם "גידולי קרקע" היתר זה נפסק להלכה, אלא אם כן מדובר שטוחן בכלי המיוחד לכך (למשל בפומפיה) שאז נאסר מצד דמיון ל"עובדין דחול".
ד. טוחן אחר טוחן
לדעת הסמ"ג מותר לטחון או לפורר בשבת חומר גלם שנטחן בעבר על ידי אדם, אולם גוש בוץ או גוש מלח על אף שעבר תהליך טחינה יש בו שוב משום טוחן. כדבריו נפסק ברמ"א, מנגד ישנם ראשונים שחולקים על היתר זה
ג'וש או'קונור
ג'וש או'קונור (באנגלית: Josh O'Connor; נולד ב-20 במאי 1990) הוא שחקן אנגלי. הוא מוכר מהופעתו בתפקיד ג'וני סקסבי בסרט "ארץ אלוהים" משנת 2017, עליו זכה בפרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקן הטוב ביותר, ובשל תפקידו כנסיך צ'ארלס בסדרה "הכתר", תפקידו אשר זכה עליו בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ביוגרפיה
או'קונור נולד בצ'לטנהאם שממלכה המאוחדת. הוא נכדו של הפסל הבריטי, וצאצא לשושלת Bunting Tea. הוא למד בבית הספר למשחק של תיאטרון בריסטול אולד ויק וסיים את לימודיו ב-2011.
קריירה
ב-2012 הופיע או'קונור בפרק בסדרה המשטרתית "לואיס". ב-2015 גילם את ריץ' בסרט הביוגרפי "The Program" בבימויו של סטיבן פרירס. בשנה שלאחר מכן שיחק בתפקיד דונהי בסרט "פלורנס פוסטר ג'נקינס" בכיכובם של מריל סטריפ ויו גרנט.
ב-2016 החל או'קונור להופיע בתפקיד לורנס "לארי" דארל בסדרת הדרמה קומית של ITV "משפחת דארל".
ב-2017 כיכב בתפקיד ג'וני סקסבי בסרט הדרמה הבריטי "ארץ אלוהים" שביים פרנסיס לי. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-23 בינואר 2017. על הופעתו בסרט זכה או'קונור בפרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקן הטוב ביותר.
ביולי 2018 לוהק או'קונור לעונה השלישית של סדרת הדרמה "הכתר" של נטפליקס לתפקיד הנסיך צ'ארלס. על משחקו בסדרה זכה או'קונור בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה, בטקס שהתקיים ב-28 בפברואר 2021.
חיים אישיים
או'קונר נמצא כיום בזוגיות עם מרגו האוור-קינג, מנהלת חשבונות במקצועה ובתו של המסעדן הנודע ג'רמי קינג ואחותו של השחקן ג'ונה האוור-קינג.
הוא גם תומך במפלגת הלייבור ומתאר עצמו כ"שמאל ליברלי" ו"רפובליקני".
גאורג סאוטר
גאורג סאוטר (בגרמנית: Georg Sauter; 20 באפריל 1866 – 20 בדצמבר 1937) היה צייר, ליטוגרף ושרטט גרמני-אנגלי.
ביוגרפיה
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה סאוטר, אף שהיה נשוי לאנגליה, נכלא כאויב בשנת 1916 בארמון אלכסנדרה וגורש מאוחר יותר. [5] תחילה נסע לינה בגרמניה. כאן קיבל תמיכה ממשפחותיהם של תעשיין הזכוכית אוטו שוט וחתנו היינריך גרלנד, עורך דין ופרופסור באוניברסיטת ינה. הידידות עם גרלנד נוצרה בשנת 1906, כאשר גרלנד, מלווה באשתו אווה, ערך מסע לימוד לאנגליה ופגש שם את האמן. סאוטר הפיק סדרת פורטרטים עבור משפחת שוט. בהמלצת גרלנד, יצר סאוטר סדרה של 30 פורטרטים של פרופסורים באוניברסיטת ינה בין השנים 1922 ל־1923, אותם ביצע כציורי פחם. על עבודתו מונה גאורג סאוטר לאזרח הכבוד של אוניברסיטת ינה בשנת 1936.
מקום מגוריו של סאוטר ברומא היה בתחילת שנות השלושים. במהלך שהותו בקלן בשנת 1930/31 תיאר סאוטר את ראש עיריית קלן קונרד אדנאואר ואת רעייתו השנייה. אדנאואר המליץ עליו אז למכרים אחרים, כולל התעשיין קרל דויסברג. הוא חזר לגרמניה והתיישב בשנת 1933 במושבת האמנים ברננבורג.
בשנת 1898 סאוטר היה אחד המייסדים וחבר המועצה של האגודה הבינלאומית לפסלים וציירים. הוא היה גם חבר מקביל לזצסיון הווינאי וב- Société Royale des Beaux Arts בבריסל וחבר באגודת האמנים הגרמנים.
גאורג סאוטר נישא בשנית ב-1926 לוואלדה ברוד (נפטרה בדצמבר 1937). בנו רודולף סאוטר (1895–1971) היה גם צייר פורטרטים, שרטט ואמן גרפי. בין היתר הוא אייר את עבודותיו של דודו ג'ון גלסוורתי.
קורבניות
קוֹרְבָּנִיות (באנגלית: Victim Mentality) היא תכונת אישיות נרכשת שבה אדם רואה את עצמו כקורבן למעשים שליליים של אחרים וגם מציג כך את עצמו בעיני הסביבה, ומתנהג כאילו הוא קרבן גם מול ראיות מנוגדות לכך. במובן הכולל של המילה, קורבן הוא כל מי שחווה פציעה, אובדן או חוסר מזל כתוצאה מאירוע כל שהוא או מסדרת אירועים. עם זאת, חוויה שלילית זו בלבד בדרך כלל אינה מספיקה להופעתה של עמדה זאת, שבה אדם תופס את עצמו לעיתים קרובות או כל הזמן כקורבן.
העמדה מאופיינת בפסימיות, רומינציה, רחמים עצמיים וכעס מודחק. אנשים עם עמדת הקורבן עשויים לפתח הסברים משכנעים ומתוחכמים התומכים ברעיונותיהם, שבהם הם משתמשים כדי להסביר לעצמם ולאחרים את מצבם. לעיתים קרובות, בקורבניות קיימת מוטיבציה של אדם לגרום לזולת להיחשב לתוקפן ולמרושע. הקורבניות מלווה בפיתוח תחושת אליטיזם מוסרי, לרבות ביטויי התנשאות על הסביבה.
אנשים עם עמדת הקורבן עשויים להיות מכונסים בתוך עצמם, לייחס כוונות זדון למצבים חברתיים נייטרליים, לקטלג אנשים ל"טובים" ו"רעים", לחוות פגיעה באמפתיה, להפגין תחושת זכאות ואנוכיות, להפגין הכשלה עצמית לנסות להשיג הקלה מתחושת רחמים עצמיים על ידי קבלת אהדה מאחרים, להפגין היפר-דריכות (hyper-vigilance), ואף להתבטא ברצון לנקמה.
קורבניות תחרותית
קורבניות תחרותית הוא מושג המתאר את מאמצי הקבוצות המעורבות בקונפליקטים אלימים להתחרות על היותן קורבנות מול הקבוצה האחרת ולהגדיל את מידת הרצון לפיוס על ידי הדגשת הסבל הנגרם לקבוצה הנגדית. המושג הוגדר לראשונה במאמרם של נור ועמיתיו (2012) מתאר מצב בו חברים בקבוצה שמעורבת בעימותים אלימים מול קבוצה אחרת רוצים לבסס את התפיסה שלהם בעיני עצמם ובעיני אחרים בתור אלו שהנזקים והסבל שנגרמו להם מהעימותים, גדולים וקשים יותר מהנזקים והסבל של הקבוצה השנייה.
בפוליטיקה
לפי נשיא, בר-טל ודיאמונד, קורבניות קולקטיבית יכולה להתפתח בעקבות אימוץ אמונות חברתיות, נרטיבים קולקטיביים, ואידאולוגיות שונות המעצימות את הסכסוך, בדה-לגיטימציה של היריב, בהאדרת קבוצת הפנים ובתפיסה עצמית קולקטיבית, כי הקבוצה היא קורבן של סכסוך פוליטי או מדיני.
במערכות יחסים
אנשים שנפלו קורבן להתעללות, אלימות במשפחה, או מניפולציה עשויים להיות לכודים בדימוי עצמי של קורבניות. הפרופיל הפסיכולוגי של קורבנות כולל מגוון תחושות ורגשות, כגון תחושת חוסר אונים, פסיביות, אובדן שליטה, דפוסי חשיבה שליליים, רגשות עזים של אשמה, בושה, האשמה עצמית ודיכאון. דפוסי החשיבה הללו יכולים להוביל לחוסר תקווה וייאוש. עמדת הקורבן מקבלת חיזוק על ידי האמונה של האדם כי בזמן שהוא נפל קורבן, הייתה לו אותה תחושת סוכנות כמו בהווה. מחקרים רבים מדגישים את הצורך העז של קורבנות בקבלת תוקף, הכרה ואמפתיה לסבל שעברו, גם מהתוקפן וגם מאחרים בסביבתם.
מדידה
גבאי ואח' יצרו סולם מדידה וערכו סדרה של מחקרים אמפיריים כדי לאפיין אנשים שקיבלו ציונים גבוהים בסולם הבודק "נטייה לקורבניות בין אישית" (TIV – Tendency toward Interpersonal Victimhood), שהם מזהים כתכונה אישיותית יציבה לאורך זמן.
המחקר מגדיר את הנטייה כבנויה סביב ארבעה מרכיבים ראשיים: צורך בהכרה הן על ידי העבריין והן על ידי החברה, "אליטיזם מוסרי", חוסר אמפתיה, ורומינציה.
הסולם כולל 22 פריטים שהנבדקים מתבקשים לדרג על מדד של 7 נקודות. החוקרים מצאו כי רוב האנשים שחווים TIV, מופיעים בטוח הביניים (התפלגות נורמלית). עוד נמצא קשר בין הנטייה לסגנון היקשרות חרדתי.
התקרבנות של קבוצות ימין רדיקלי ותומכי תאוריות קונספרציה
בעוד יהודים מהווים מטרה נפוץ מצד קבוצות שנאה, כאויב שיש להלחם ולשנוא אותו, הפחד והשנאה יכולים להיות מופנים כלפי קבוצות מיעוט רבות נוספות. לדוגמה הקו קלוקס קלאן האשים בבעיות חברתיות שונות (כמו פשיעה, אבטלה וכו') לא רק יהודים אלה גם שחורים, מהגרים היספנים, יפנים, סינים, איטלקים או ממזרח אירופה. שעירים לעזאזל נוספים של קבוצות ימין כוללים נשים פמיניסטיות, להט"ב, ארגוני זכויות האדם, מדענים ואקדמיה, עיתונאים, ו- אינטלקטואלים.
טענות דומות קיימות כיום בקרב ארגוני ימין קיצוני בארצות הברית -בתאוריות קונספירציה שונות - בין אם זה האשמות מול הבונים החופשיים, חוצנים, אמונה בתאוריות קונספרציה מול ה-CIA, אנשי לטאה, אילומינטי, דיפ סטייט, פיצה גייט, או QAnon. בכל התאוריות האלה קיים גורם מרושע שזומם להשתלט על העולם או הוא כבר השתלט על רוב ההנהגה הפוליטית, הכלכלית, התרבותית והתקשורתית. ויש ללחום בו על ידי חשיפה שלו. בדרך כלל יש אמונות סותרות ביחס לגורם זה - לדגומה האילומינטי כביכול מנסים להשתלט על העולם על ידי מזימות סודיות ומצד שני הם כביכול מפרסמים את כוחם ואת השפעתם על ידי ציוד פרמידה על שטרות דולר.
דרך פעולה נפוצה היא קטיף דובדבנים - כל ידיעה שמועה או נתון שיכולים לאושש את תאוריית הקונספריציה או הדעה הגזענית מקבלים הבלטה ואילו ידיעות, נתונים או מחקרים שמראים דברים שיכולים לסתור את התאוריה - נדחים או מודחקים בטענה שהם מקודמים על ידי גורמים אינטרסנטים.
התקרבנות אצל שליטים דיקטטורים
גורמי ימין קיצוניים לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה. אדולף היטלר יזם את מלחמת העולם השנייה במטרה להשיג שליטה עולמית. אך הוא טען כי המלחמה היא תוצאה של מזימה יהודית וכי הוא רק מתגונן נגדה. היטלר והנאצים השתמשו בנרטיב זה גם כדי להצדיק את השואה. מאמצי ההשמדה של היהודים ושל היהדות נמשכו גם כאשר גרמניה היתה בתהליך התגוננות ונסגיה מכוחות הצבא האדום. השמדת יהודים קיבלה קדימות גם כאשר היא פגעה במאמץ המלחמתי. טרם התאבדותו כתב היטלר את צוואתו, בה טען כי המלחמה "ניזומה באופן בלעדי על ידי אותם מדינאים בינלאומיים ממוצא יהודי או העמלים למען האינטרסים היהודיים." לטענתו, הוא עצמו עשה כל מאמץ למנוע את המלחמה, אך כוחה של היהדות הבינלאומית גבר. אבל, מוסיף היטלר, "לא הותרתי ספק שלא ארשה שמיליוני ילדים אירופאים ממוצא ארי ימותו מרעב... בלי שהאשמים האמיתיים יכפרו על אשמתם, אף כי תוך שימוש באמצעים הומניים יותר". לסיכום הוא קרא ל"הנהגת האומה ולממשיכה להקפיד על חוקי הגזע ועל התנגדות ללא רחם למרעילים העולמיים של כל האומות, היהדות הבינלאומית".
השנאה ליהודים היא גורם מרכזי לדוגמה בקרב התנועה הנאציונל-סוציאליסטית בארצות הברית. היהודים נתפסים כאיום על טוהר הגזע הלבן והנוצרי בין היתר בגלל פחד עצום מנישואים בין-גזעיים. ג'ף סקופ הנהיג את התנועה הנאצית בארה"ב במשך 21 שנה, אך פרש ממנה והפך למבקר שלה ושל הימין הקיצוני בארה"ב. הוא מתאר כיצד חברי התנועה מאשימים בכל דבר את היהודים. וכיצד שנאה זו מספקת אויב משותף שאפשר לשנוא ולהתאחד מולו. סקוף מעיד על תחושה מתמדת של התקרבנות, שנחוצה לשם הצדקה עצמית, לתדלוק תחושות של פחד שנאה והצדקת יחס אגרסיבי ואלימות.
שחפית עבת-מקור
שַׁחֲפִית עֲבַת מַקּוֹר(שם מדעי: Gelochelidon nilotica) היא עוף ים קטן ממשפחת השחפיתיים, המהווה מין יחיד בסוג, אם כי חלק מהחוקרים הפרידו את המין Gelochelidon macrotarsa שנחשב לתת-מין בעבר.
בישראל היא חולפת מצויה למדי אולם במספרים לא גדולים, בעיקר בחוף הים התיכון ובמפרץ אילת, גם בנדידת הסתיו וגם באביב.
מאפיינים
אורך השחפית 33–42 ס"מ, מוטת הכנפיים 76–91 ס"מ ומשקלה 150–292 גרם. היא בעלת גוף לבן וראש ומקור גדולים ושחורים. הכנפיים רחבות ואפורות והרגליים ארוכות ובעלות קרום שחייה. היא מזכירה מעט שחפית סנדוויץ', אך בעלת מקור כבד ושחור. בחורף ישנם כתמים שחורים מסביב לעיניהם.
שחפיות אלו חיות בכל הימים בעולם, אך הפרטים הצפוניים נודדים דרומה בחורפים. אלה מאירופה עפות לאפריקה ואלה בסיביר ומזרח אירופה עפות לעבר דרום-מזרח אסיה ואוסטרליה וניו זילנד. הפרטים מצפון אמריקה עפים עד אמריקה הדרומית. עם זאת חלק מהשחפיות נשארות במקום גם בעתות קור.
רוב השחפיות מקננות בחבורות גדולות בחופי ים, ביצות ואגמים. הפרטים הצפון אמריקאים מקננים יותר לאורך החוף אך האירואסייתים מעדיפים אזורי ביצות וברכות מים מתוקים.
בשל מקורה הרחב שחפית זו יכולה לא רק לצלול ולדוג דגים אלא גם לתפוס חרקים מעופפים ואף לתפוס זוחלים ויונקים קטנים או עופות צעירים. לעיתים הם גם אוכלות מהכבישים פרטי מזון כמו חרקים מתים.
השחפית נפוצה מאוד ואיננה בסכנה ממשית.
תוספת למנה
תוספת למנה או מנת צד היא פריט מזון, המלווה את המנה הראשונה או את המנה העיקרית בארוחה.
תוספות נפוצות
תוספות כמו סלט, תפוחי אדמה ולחם נפוצות עבור מנות עיקריות במדינות רבות בעולם המערבי. אורז וקוסקוס צברו פופולריות כתוספות ברחבי אירופה, במיוחד באירועים רשמיים (כאשר קוסקוס מופיע יותר לצד מנות מזרח תיכוניות בארוחות ערב).
תוספת משמשת כשם תואר המתווסף לעיתים לשם המנה, המונח 'תוספת' מתייחס בדרך כלל למנה קטנה יותר המוגשת כמנת צד, ולא המנה העיקרית הגדולה יותר. לדוגמה, "תוספת סלט" תוגש בדרך כלל בקערה קטנה או בצלחת סלט, בניגוד למנת סלט שתוגש בצלחת הגשה גדולה יותר.
ארוחה אמריקאית טיפוסית עם מנה עיקרית מבוססת בשר עשויה לכלול תוספת ירקות אחת, לפעמים כסלט, ותוספת אחת של עמילן, כגון לחם, תפוחי אדמה, אורז, פסטה וצ'יפס.
תוספות נפוצות תוספות נפוצות כוללות:
טוגנים הם תוספת נפוצה ומוגשים במסעדות מזון מהיר ובמסעדות מטבח אמריקאי אחרות. בתגובה לביקורת על תכולת השומן והקלוריות הגבוהות בטוגנים, חלק מרשתות המזון המהיר מציעות תוספות נוספות, כמו סלטים, כתחליפים לטוגנים הסטנדרטים בארוחות עסקיות.
"בצד"
המילה בצד עשויה להיות מילה נרדפת ל-"מנת צד", למשל "צ'יפס בצד" או עשויה להתייחס לרוטב או קונדימנט אותו הסועד מבקש להפריד מהמנה. למשל, סועד יכול לבקש שיוגש סלט עם הרוטב שלו "בצד".
הנס דרנשוואם
האנס דרנשוואם (בגרמנית: Hans Dernschwam; 1568–1494) היה סוחר גרמני. דרנשוואם היה פעיל בעיקר בהונגריה ובסלובקיה. בשנים 1553–1555 השתתף דרנשוואם במשלחת המלך פרדיננד הראשון לסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון שישב בקונסטנטינופול, ולאחר מכן המשיך לאמאסיה. דרנשוואם כתב יומן נרחב על מסעו.
גביע דייוויס 1906
אתגר הטניס הבינלאומי 1906 (באנגלית: 1906 International Lawn Tennis Challenge) הייתה התחרות השישית במניין של מה שנודע היום כ"גביע דייוויס".
מחזיקי הגביע היו הבריטים והם אירחו את התחרות. לתחרות נרשמו ארצות הברית, צרפת, אוסטריה וקבוצה משותפת של אוסטרליה-ניו זילנד (אוסטרלאסיה). מעשית הגיעו רק נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית ואוסטרלאסיה. המשחק בין הקבוצות נערך בניופורט, ויילס ב-7-9 ביוני. האמריקאים ניצחו עם התוצאה 2:3.
משחק על התואר נערך ב-15-18 ביוני בווימבלדון. הבריטים ניצחו עם תוצאה 5:0 וזכו בגביע בפעם הרביעית ברציפות.
אתי קארי
אתי קארי (נולדה ב-9 בינואר 1971 בשם אסתר יחזקאל) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה
קארי הייתה חברה בלהקת צעירי תל אביב, בסוף שנות ה-80 וראשית שנות ה-90 החליפה את שלומית אהרון בלהקת "הכל עובר חביבי".
היא התמודדה בקדם אירוויזיון 1993 עם השיר "ישר לתוך עיניי" והגיעה למקום התשיעי. לאחר מכן ייצגה את ישראל בפסטיבל זמר בבולגריה.
היא דיבבה את הפיה בסרט "גן עדן לכלבים", את גלינדה המכשפה הטובה בסרט "בחזרה לארץ עוץ". בסרט "הרקולס" דיבבה ושרה את אחת מהמוזות. בסרט "החרב הקסומה - המסע לקמלוט, ביצעה את קטעי השירה של ג'וליאנה, אמה של הגיבורה קיילי. בנוסף, דיבבה דמויות בסדרה "כוח כריש" ששודרה בערוץ הילדים ובסדרה "אגדות קסומות" בה שימשה תקופה גם כבמאית הדיבוב.
ב-1997 הוציאה את ספר השירים "הרומן שלי עם האהבה".
היא הופיעה במספר מחזות בתיאטרון וביניהם "כריתת ראש" של חנוך לוין ו"קול נדרי", וגם העלתה מופע בבית ליסין.
רנדי סאבאג'
רנדי פופו (באנגלית: Randy Poffo; 15 בנובמבר 1952 – 20 במאי 2011), הידוע יותר בשם הבמה שלו רנדי סאבאג' (באנגלית: Randy Savage) היה מתאבק יהודי אמריקאי, שהופיע בארגוני ה-WWE וה-WCW. הוא ידוע כאחד המתאבקים הבולטים בענף בשנות ה-80 וה-90, כשזכה בשני תוארי אליפות העולם במשקל כבד של ה-WWF וארבעה תוארי אליפות של ה-WCW. בשנת 2015 נבחר סאבאג' להיכל התהילה של ה-WWE.
בית הממשלה (מרילנד)
בית הממשלה, המוכר גם בשם "אחוזת המושל", הוא מעונו הרשמי של מושל מדינת מרילנד שבארצות הברית. הבית ממוקם במרכזה של העיר אנאפוליס, בירת מרילנד, בסמוך למתחם בית המדינה של מרילנד. הוא משמש כמעונו של המושל מאז שנת 1870. לפני כן, מ-1777 עד 1870, התגוררו מושלי המדינה בבית ג'נינגס באנאפוליס.
מתכנן בית הממשלה היה האדריכל ר. סנודן אנדרוז מבולטימור. הבניין תוכנן במקור בסגנון התקופה, עם גג בעל גג שיפוע כפול וחלונות מקושתים בסגנון איטלקי. הבית הוגדל בשנים 1935–1936 והוסב למראהו הנוכחי, בסגנון האדריכלות הג'ורג'יאנית, לפי תכנונו של קלייד נ. פריץ (Clyde N. Friz).
רנדי סאבאג'
ביוגרפיה
נולד בשם רנדל מריו פופו בקולומבוס, אוהיו. אביו הוא המתאבק אנג'לו פופו ממוצא איטלקי-אמריקאי ואמו היא יהודיה. פופו החל את דרכו הספורטיבית כשחקן בייסבול בתיכון בו למד. בסיום התיכון שיחק בייסבול בליגות נמוכות.
כשמלאו לו 21 שנים, החל פופו לעסוק בהיאבקות מקצועית בארגון ההיאבקות של אביו - ICW. בימיו הראשונים הוא התאבק תחת שם הבמה "העכביש". בהמשך, שונה שם דמותו ל"מאצ'ו מן" רנדי סאבאג', דמות שהמשיכה איתו לאורך כל הקריירה. סאבאג' התאבק בארגון של אביו במשך 12 שנים, עד שבשנת 1985, עבר ל-WWF.
בית הממשלה (מרילנד)
בשנת 1994 נחנכה בגן הבית מזרקת נוי בסגנון ויקטוריאני. היא הוקמה ביוזמת המושל ויליאם דונלד שייפר.
רנדי סאבאג'
WWF
חודשים ספורים אחרי המעבר, החל סאבאג' ביריבות עם טיטו סנטנה - על האליפות הבין יבשתית. בפברואר 1986, שמונה חודשים אחרי המעבר, זכה סאבאג' בתואר הראשון שלו ב-WWF כשהוא מביס את סנטנה עבור האליפות הבין יבשתית. ברסלמניה 3 הפסיד סאבאג' את התואר לריקי סטימבוט לאחר 14 חודשים. מאוחר יותר, אותו קרב הוגדר כאמור בתור הקרב הטוב ביותר של השנה במגזין ה-Wrestling Observer.
בית הממשלה (מרילנד)
בין המבקרים הרשמיים בבית עם השנים נמנו אליזבת, המלכה האם מבריטניה והסופר מרק טוויין.
רנדי סאבאג'
WWF
ברסלמניה 4 הקרב המרכזי של האירוע היה על אליפות העולם במשקל כבד של ה-WWF בין סאבאג' לטד דיביאסי. בסיום הקרב, הכה האלק הוגאן עם כיסא בגבו של דיביאסי בלי שהשופט ראה. סאבאג' ביצע את מהלך הסיום שלו, האלבו דרופ וזכה לראשונה בתואר האליפות המרכזי.
כשנה לאחר מכן, ברסלמניה 5 שוב השתתף סאבאג' בקרב המרכזי של האירוע כאלוף ה-WWF, מול שותפו לשעבר האלק הוגאן, כשהאחרון ניצח וזכה בתואר בפעם השנייה בקריירה שלו.
WCW
בסוף אוקטובר 1994, עבר סאבאג' לארגון המתחרה, ה-WCW. לאחר מספר חודשים זכה סאבאג' בבאטל רויאל שכלל 60 מתאבקים, 3 זירות, והפך לאלוף ה-WCW בפעם הראשונה בקריירה שלו. לאחר חודש, הוא הפסיד את התואר לריק פלייר באירוע "סטארקייד: גביע העולם של ההאבקות". חודש לאחר מכן, שוב נפגשו השניים וסאבאג' הצליח לגבור על פלייר, מה שהפך אותו לאלוף עולם בפעם השנייה. בפעם הבאה שהשניים נפגשו היה חודש לאחר מכן בקרב כלוב במסגרת האירוע SuperBrawl VI, שם סאבאג' הפסיד את התואר בשנית. ההזדמנות האחרונה של סאבאג' להתחרות על התואר הייתה בינואר 1996, אז הביא סאבאג' הביא את גרושתו-מיס אליזבת-בתור מלווה שלו, אך היא "בגדה" בו וגרמה לו להפסיד בקרב.
באותו הזמן קמה ב-WCW התארגנות של מתאבקים בשם ה-nWo בתום מספר חודשים של עימות עם סאבאג', הוא הצטרף אליהם. לאחר מכן, סאבאג' ביחד עם אליזבת החלו בעימות נגד דיאמונד דאלאס פייג' ואשתו, קימברלי. העימות בין הזוגות נמשך במשך שמונה חודשים והוביל למספר קרבות בין סאבאג' לפייג'.
אחרי כמה חודשים של פציעה, חזר סאבאג' לזירה, ולאחר מכן התחבר עם מאדוסה ומיס מאדנס וביחד נקראו בשם Team Madness. באירוע "המסיבה האמריקאית הגדולה", סיד חזר לארגון ועזר לסאבאג' לתקוף את קווין נאש. זה הוביל לקרב זוגות שבו התמודדו סאבאג' וסיד נגד סטינג ונאש על התואר, כאשר מי שהשיג את ההצמדה הראשונה – הפך לאלוף הארגון. סאבאג' ניצח בקרב וזכה באליפות, אך למחרת הפסיד את התואר להאלק הוגאן. לאחר מכן, העימות המרכזי של סאבאג' היה נגד דניס רודמן. בשנת 2000 ערך סאבאג' את הופעתו האחרונה ב-WCW. לאחר מכן, הופיע מעת לעת במספר ארגוני היאבקות קטנים עד שבשנת 2005 פרש מהיאבקות מקצועית.
לאחר פרישתו ומותו
לאחר פרישתו הופיע במספר סדרות טלוויזיה, כמו גם בסרט ספיידרמן בשנת 2002. שנה לאחר מכן אף הוציא אלבום היפ-הופ שנכשל במכירות.
בינואר 2015, נבחר סאבאג' להיכל התהילה של ה-WWE. אחיו לני ייצג אותו בטקס.
כסית האבוב
כַּסְיָת האַבּוּב (שם מדעי: Cassia fistula) הוא עץ טרופי ממשפחת הקטניות (שעבר הקסאלפיניים) שמוצאו מהודו ועד מיאנמר וגדל בעיקר באזורים הטרופיים עם יובש עונתי. והתפשט לאפריקה, אמריקה הדרומית ואוסטרליה. בישראל מין זה גדל כעץ נוי. מלבלב בחודש יוני לאחר הפריחה. בישראל מין זה נשיר מותנה, כלומר הוא משיר את עליו בחורף קר בחודשים ינואר ופברואר ובחורף מתון, העלים נושרים רק בחודש מאי, סמוך לפריחה שנמשכת מיוני עד אוגוסט.
מאפיינים
העץ מגיע בגובהו כדי 10 מ' ועלהו עד 30 ס"מ ויותר.
העלה ארוך כדי 30 ס"מ ויותר ומנוצה ל-4 עד 8 זוגות עלעלים דמויי ביצה, שאורכם 7.5 עד 20 ס"מ, מחודדים פחות או יותר אך קהים בראשם וצבעם ירוק בהיר.
התפרחות אשכולות גדולים ודלילים, משולשים, אורכם 30 ס"מ או יותר, עוקציהם באורך 5 ס"מ.
האשכולות חיקיים ומשתלשלים כלפי מטה. הפריחה מתחילה מעוקץ האשכול, וממשיכה לכיוון קצה האשכול.
הפרחים צהובים, קוטרם 5 ס"מ, בעלי ריח נעים. החפים חסרים.
אבקנים פוריים 10.
הפרי הוא תרמיל גלילי, אורכו לפחות 30 עד 60 ס"מ, צבעו שחור, מחלוק לחדרים חד-זרעיים.
שימושי הצמח ברפואה
בספרות ימי הביניים מופיעים שימושים רבים בכסיית האבוב בהם נפיחויות בגוף, פצעים פנימיים בגרון, דלקת פרקים וכחומר משלשל.
גידול כסיית האבוב בארץ ישראל
הרדב"ז (מאה ה-16) מתאר מציאות בה כסיית האבוב לא גדלה בארץ ישראל. אך, יש מקורות קדומים אליו, אם כי לא מדויקים, המתארים אפשרות בה הוא כן היה גידול המצוי בה.
כסיית האבוב הוא עץ אור מלא, רגיש לקרה ושרב, עמיד בגיר ובמליחות. גדל היטב בקרקעות קלות בשפלה ובבקעה. הריבוי באמצעות זרעים בסתיו או באביב.
קינות לתשעה באב
קינות לתשעה באב הן קינות הנאמרות בליל תשעה באב ובבוקרו. תוכנן הוא תיאור צרות רבות שהתרחשו במהלך הדורות לעם היהודי, החל מחורבן בית המקדש הראשון, חורבן בית שני, ואירועים היסטוריים נוספים. הקינות נאמרות בהמשך לקריאת מגילת איכה, המתארת את חורבן בית המקדש הראשון.
סדר הקינות תלוי במנהגים שונים. במשך הדורות הוסיפו עדות וקהילות שונות קינות על אירועים היסטוריים מאוחרים כמו מסעות הצלב, שרפת התלמוד וגזרות קנ"א, ובחלק מהקהילות אף נאמרות קינות על אירועים שאירעו ב, כמו השואה.
גיבוש מנהג אמירת הקינות
אמירת קינות בתשעה באב אינה נזכרת בספרות חז"ל. במסכת סופרים נאמר לראשונה שיש לקרוא בתשעה באב את מגילת איכה (המכונה "ספר קינות"), אך עדיין לא נזכרת אמירת פיוטי קינה בפני עצמם. ככל הנראה, נוצרו הקינות לתשעה באב בארץ ישראל כחלק מהתפתחות הפיוט בכלל והקרובות בפרט. הקרובות שנכתבו בארץ ישראל הקיפו את כל ברכות העמידה, אך בתשעה באב (ואולי גם בשאר התעניות) הן הורחבו בברכת בונה ירושלים בפיוטים רבים נוספים. פיוטי הרחבה אלה הם הקינות לתשעה באב. הקינה הקדומה ביותר המצויה בידינו היא אז בחטאינו חרב מקדש, שנכתבה כנראה בתקופה הקדם-קלאסית של הפיוט (המאה החמישית בקירוב), ולאחריה מצויות קינות מהתקופה הקלאסית, כגון הקינה "הילילו הה", המיוחסת ליניי. עשרות רבות של קינות חיבר רבי אלעזר בירבי קליר, פייטן שחי בארץ ישראל באמצע התקופה הקלאסית (בראשית המאה השביעית) וחיבר פיוטים רבים למועדים שונים.
תוכן הקינות וסגנונן
קינותיו של רבי אלעזר בירבי קליר מתאפיינות בקשר הדוק לצורה ולתוכן של מגילת איכה:
פיוטיו של הקליר נחשבים לבעלי ערך מיוחד והיו רבים שהקפידו במיוחד לומר את קינותיו, דוגמת האר"י.
בימי הביניים, לצד קינות על החורבן שנכתבו כבעבר, נכתבו גם קינות על אירועים שאירעו בתקופות מאוחרות יותר, ובפרט סביב החורבן הקשה שנגרם לקהילות יהודיות במסעי הצלב. בקינות אלה הנושא איננו החורבן שהיה בעבר, אלא הצרות הבאות עליהם בגלות כעת. את המקום של בית המקדש בקינות החורבן, תופסת התורה ולומדיה, ובקינות רבות אובדן תלמידי חכמים ותורתם הופך למרכזי. קינות רבות נכתבו על אירועים ספציפיים שאירעו בקהילות, וחלקן נכנס לסדר הקינות.
בימי הביניים בספרד, נתחברו קינות רבות בעקבות גירוש ספרד והאינקוויזיציה, ואף בעקבות פרעות מוקדמות יותר שסבלו היהודים בשנת ה'קנ"א (גזירות קנ"א). אחת הקינות המפורסמות שחוברו בתקופה זו היא הקינה "יהודה וישראל דעו מר לי מאוד" שבנוסחה המקורי המחבר מקונן על אבדנן של קהילות מפוארות.
הקינות מסודרות בנוסחי הקינות על פי סדר היסטורי כללי, כך שהקורא עובר חוויה המתפתחת מהרגשת צער עמוק עד כדי ייאוש, לגעגועים ותקווה לבניין מחודש בסופו של דבר, בדומה למגילת איכה המאריכה בסיפור הצרות והחורבנות, אך מסיימת באמירה "השיבנו ה' אליך ונשובה, חדש ימינו כקדם".
סדר הקינות כמנהגי האשכנזים
כמו ברוב מנהגי אשכנז הקשורים בפיוט, מנהג אשכנז מתחלק לשני ענפי משנה, וישנו סדר קינות נפרד למנהג אשכנז המזרחי וסדר קינות נפרד למנהג אשכנז המערבי.
ההבדל בין שני המנהגים מתבטא לא רק בסדר הקינות, אלא גם באופן אמירתן: בקהילות הנוהגות כמנהג המזרחי אומרים הקינות ביחד ובלחש, חוץ מהאחרונה 'אלי ציון' שמנגנים או אומרים לסירוגין קהל וחזן. אבל בקהילות הנוהגות כמנהג המערבי (ובקצת קהילות שהושפעו מהן) נהוג שהחזן אומר הקינות הראשונות, ואז היחידים מחלקים השאר ביניהם, והכל בקול רם ובניגון.
בופוטאצוואנה
בופטאצוונה (באנגלית ובאפריקאנס: Bophuthatswana) או בשמה הרשמי רפבוליקת בופטאצוונה (בשפת הצוואנה: Repaboleki ya Bophuthatswana) הייתה בנטוסטן בצפונה של דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד. ממשל עצמי נוסד בבופטאצוונה בשנת 1972, ובשנת 1977 העניקה לה דרום אפריקה עצמאות. היא השתרעה באזורי הגבול עם בוטסואנה, על שטחיהן של הפרובינציות כף התקווה הטובה, טרנסוואל ומדינת אורנג' החופשית. בופטאצוונה היוותה 8 אזורים עיקריים ללא רצף טריטוריאלי, המופרדים האחד מהשני לעיתים בעשרות רבות של קילומטרים. בופטאצוונה גבלה מצפון עם מדינת בוטסואנה וממזרח בבנטוסטן קוואנדבלה. האוכלוסייה השלטת בבופטאצוונה היו בני הצוואנה. עיר הבירה הייתה ממהאבתו. בופטאצוונה הגיעה לקיצה בשנת 1994, אז עם נפילת האפרטהייד היא אוחדה מחדש עם דרום אפריקה. כיום שטחה מהווה חלק מפרובינציות הכף הצפוני, הצפון-מערבית, המדינה החופשית וחאוטנג.
קינות לתשעה באב
קינות ליל תשעה באב
לפי המנהג המזרחי:
בופוטאצוואנה
היסטוריה
ב-1971 הוענק לבופוטאצוואנה שלטון עצמי, וב-5 בדצמבר 1977 נהפכה בופטצוואנה למדינה עצמאית ותושביה איבדו את אזרחותם הדרום אפריקאית. כראש המדינה נתמנה לוקאס מנגופ שהיה שליט אוטוקראטי. בופוטאצוואנה הייתה הבנטוסטן היחיד שנשא את עצמו כלכלית, וככזו שימשה חלון ראווה לתוכנית הבנטוסטנים של הממשל הדרום אפריקאי. רמת החיים של תושביה הייתה גבוהה משל יתר הבנטוסטנים ומשל מרבית מדינות אפריקה השחורה. בשטח בופוטאצוואנה הקימו אנשי עסקים יהודים דרום-אפריקאים בסיוע ישראלי את עיר ההימורים והשעשועים סאן סיטי, שהייתה אטרקציה תיירותית אשר גילגלה ממון רב, העניקה תעסוקה לילידים, והביאה רווחים אדירים ליזמים ולשליטי המדינה.
קינות לתשעה באב
קינות ליל תשעה באב
לפי המנהג המערבי: אומרים קדושה דסידרא של בית האבל ואחריה 'קדיש תתקבל בלא תתקבל'.
קינות ליום תשעה באב
בשני המנהגים מתחילים אחר החזרת הספר תורה ובלי קדיש, בקינות הקליר, והרבה מהן מקושרות אחת לחברתה באופן טבעי או שיש קטע המקשר ביניהן שאף הוא יוחס לקליר. אחר כך אומרים מרבית קינות ממחברים שונים ועל אירועים טרגיים שונים, ובסוף אומרים הציונים, וקצת נחמות.
בופוטאצוואנה
היסטוריה
בשנות ה-80 של המאה ה-20, החלו לפעול אנשי עסקים וחברות מישראל במדינה. בין השאר מוטי זיסר, הקבלן הירושלמי מתי ליפשיץ, האדריכלים אריה שרון וישראל גודוביץ.
קינות לתשעה באב
קינות ליום תשעה באב
לפי המנהג המזרחי:
בופוטאצוואנה
היסטוריה
ב-1988 ניסו אנשי כוחות השמירה של בופוטאצוואנה לבצע הפיכה, אך זו דוכאה כעבור זמן קצר יחסית בידי צבא דרום אפריקה וגורמי פנים בופוטאצוואנים.
קינות לתשעה באב
קינות ליום תשעה באב
במקומות רבים נאמר בבוקר תשעה באב סדר מקוצר הכולל רק את המרכזיות שבין הקינות, כדוגמת ארבע הקינות הראשונות, 'לך ה' הצדקה', 'אם תאכלנה', 'ארזי הלבנון', 'ואת נוי', 'אש תוקד בקרבי', 'ציון הלא תשאלי לשלום אסיריך', 'שאלי שרופה באש' ו'אלי ציון'.
בופוטאצוואנה
היסטוריה
לאחר סיום האפרטהייד, כשנערכו בדרום אפריקה בחירות דמוקרטיות ב-1994, סירב מנגופ להתאחד חזרה עם דרום אפריקה הדמוקרטית, והוא הודח בהפיכה. לזמן מה השתלטה על בופטצוואנה חזית ההתנגדות האפריקאנרית (AWB) - קבוצה לאומנית קיצונית של לבנים אפריקאנרים ששמה לה למטרה להמשיך ולקיים את מדיניות האפרטהייד. לבסוף, לאחר הפיכה נוספת, מונתה ממשלת מעבר וב-27 באפריל אוחדה בופטצוואנה מחדש עם דרום אפריקה, יחד עם שאר הבנטוסטנים.
קינות לתשעה באב
קינות ליום תשעה באב
לפי המנהג המערבי:
בחלק מהמחזורים של מנהג אשכנז המערבי ממאה ה-16, כגון מחזור מעגלי צדק דפוס סביוניטה, וכן מחזור סלוניקי, מבחר הקינות שונה מדפוסים המאוחרים, כולל דפוסי רעדלהיים. ברשימה כאן, הקינות הכלולות רק בדפוסים של המאה ה-16 רשומים באותיות מוטות, והקינות שלא מופיעות בחלק מדפוסים אלה מסומנים ככך בהערה. במנהג אשכנז העתיק היו שנהגו לומר בסוף הקינות את פיוט הנחמה 'תריק חנית ורומח' מרבי אלעזר הקליר, אלא שבגיבוש המנהגים השונים הושמטה, אולי בשל היותה כולה נחמות.
אחרי הקינות ממשיכים 'אשרי' וקדושה דסידרא של בית האבל ו'קדיש תתקבל בלא תתקבל'. אחר התפילה נוהגים בכמה מקומות לקרוא איכה או איוב או קטעים מירמיהו.
קינות ליל תשעה באב
יש קהילות בצפון אפריקה אשר מקוננים את הקינות האלו לפני תפילת ערבית (בירושלים ובעוד מקומות לא אומרים קינות אלו, ואומרים את שירת האזינו במקומן). קינות אלו בתחילה נתחברו כדי להשתלב בתפילות של שלוש שבתות תלת דפורענותא, אך בשל התנגדות רבה מגדולי הרבנים בוטל מנהג זה אחר גירוש ספרד. ברוב הקהילות אומרים קינה זו לפני מזמור קל"ז:
לכל המנהגים מקוננים את מזמור על נהרות בבל (תהילים קל"ז), ומתפללים ערבית.
מכבין כל הנרות חוץ מנר אחד, ומונין שנות החורבן. וממשיכים "ואתה קדוש", קדושה דסידרא של בית האבל, ואחר כך קדיש מיוחד 'דהוא עתיד' לבניין בית המקדש השלישי (יש שמונין אחרי הקדיש).
קינות ליום תשעה באב
קיימים שני מנהגים ביחס ליתר הקינות המובאות לקמן (שני מנהגים אלו מחולקים גם בהרבה פרטים בנוסח התפילה ביום זה). למנהג ספרד המקורי אומרים אותן מיד לאחר חזרת הש"ץ ולאחריהן אומרים את הקינות הקשורות לפתיחת ההיכל וקוראים את קריאת התורה וההפטרה ושאר התפילה ובסיומה קוראים מגילת איכה. לפי מנהג אחר, הקיים בעיקר בארץ ישראל (מנהג בית-אל), מיד לאחר חזרת הש"ץ מוציאים ספר תורה ואומרים את הקינות של פתיחת ההיכל. יתר הקינות נאמרות רק בסוף התפילה ולפניהן מקדימים את קריאת שירת האזינו ומגילת איכה, ויש הנוהגים להקדים לפניה גם את הקינה "למי אבכה" הנאמרת בתפילת ערבית. המנהג בתקופות קדומות היה לומר את הקינות דלקמן כחלק מחזרת הש"ץ אך בשל חשש להפסק שונה מיקומן לאחד משני המקומות בהם הן נאמרות כיום. לפי כל המנהגים הקדיש המיוחד הוא בסוף הקינות.
גוש הקינות
הקינות הראשונות הן שריד למנהג העתיק בספרד לומר קרובה וסליחות בתשעה באב. יש המדלגים על חלק מהקינות.
בקהילות יוצאי מרוקו נהוג להוסיף כאן עוד כמה מתוך ה'קינות קטנות', הנקראות כך על שם שמודפסות באותיות קטנות. ואלו הן:
יום קינה היום (אברהם); אחזיק נא לי (עזום); ארים על שפיים (יצחק); אל ים גלותנו (יעקב), יה שור אם נטושה (יעקב אבן צור); על הר המוריה (סעדיה); שתה ימי גלותי (ישראל); מתי נשמה דלה (ישראל); אפתח בחידה (יהודה); אבל יחיד אעשה (ר' משה בן יהודה אנהורי); ברוב יגוני ארים (ר' ברוך בר' משה טולידאנו); לשאת על ירושלים מספד (יצחק); נחר בקראי גרוני (אברהם); אביר ישראל (חיים); למה לנצח תאבד תקותי (יצחק); יונה הומיה (ישראל בן משה נג'ארה?); ציון הלא תשאלי לשלום אסיריך, בלי תקוה; ציון הלא תשאלי לשלום אסיריך (ר' יהודה הלוי); אחות רעיה הגלי (שלום בן צור); יום מאורי חשך (שמעיה קסון?); חלפו ימי (יצחק); גולת ספרד (אברהם); יום הגליתי (ר' יהודה הלוי); עד מתי הצור (ר' משה אנהורי); קל מרירא מחצפא (שלום); על שבר בת עמי; הילילי בבכיה (ברוך); שור ה' וראה (שלמה הלוי); ימי חלדי והבלי (שלמה); זרים צרים (ר' משה אדהן); מר לי כי חזות קשה (שמעיה); הן מאד מר לי (שמואל); שכינתא קדישתא (יעקב); כנישתך במרירו בכיא (אברהם בן שלמה בן מוסה); אסדר נהי וקינה (אברהם); אללי לי ואויה לי (ר' אברהם אנקווה); אצרח במר נפשי (משה); שומרון כלביא צעקתה (שם טוב); בבי מלא יגון (יעקב אבן צור); מי זה במר יפצה פיהו (יעקב בן צור); אל יום זה יאות קינה (שלום בן צור); מרפא אל ציר נאמן (מנדיל אבן אבי-זמרה); ראש מרומים (יעקב הלוי); היום אשכח נגינתי; אזור שק אחגרה (יצחק); יום עמי הגלה (משלם); רוחי נדהמה הומה עגומה נקטטה (יעקב); רוחי נדהמה איך ציון תהיה שמה (שלום בן צור); היך שפירתא בכולא; עת נפתחו (יצחק עוזיאל); אוי לי כי שקי המר לי; אהה אזעק (שלום בן צור). פנה בעוד יום (משה); הודי נהפך (ר' משה זכות); ארים בקול בכיה (ר' משה זכות); גוזל נגזל (ר' משה זכות); מנודדיך מזעיר בניך (ר' משה זכות); מהלל שם הקל (ר' משה זכות); אננו ספדו (שאול); אבינו, הגמול הזה; על שוד היכלנו. ואומרים קדיש 'דהוא עתיד'.
בפתיחת ההיכל ובהוצאת הספר
אחרי התפילה קוראים איכה, ויש שגם קוראים איוב.
למנחה של תשעה באב
בקהילות יוצאי מרוקו נהוג להוסיף לפני התפילה פזמונים מתוך ה'קינות הקטנות': ארץ הקדושה (ר' אברהם סלאמה); ארץ חפץ (ר' יצחק בר ששת); אמרה לך עיר הצדק (ר' אברהם אנקווה).
ותיכף אחר חזרת התפילה אומרים נחמות:
סדר הקינות כמנהג התימנים
רוב הקינות שבתכלאל 'עץ חיים' המשמש כבסיס לנוסח ומנהגי ה'בלדי' בדורות האחרונים, לקוחות מסדר הספרדים המובא למעלה. רק אלו שאינן בכלל זה מופיעות כאן באותיות בולטות. בכמה קהילות נהגו לומר רק מעט קינות, ואלו מופיעות כאן באותיות מוטות.
קינות ליל תשעה באב
לפני תפילת ערבית מתחיל הש"ץ לקונן מעומד: ומתפללים ערבית, ואחר כל התפילה יושב הש"ץ על הקרקע ומתחיל לקונן: הש"ץ עומד ואומר קדיש מיוחד 'דעתיד לחדתא', 'יתכלי מננא'. אחר כך יש שמכבין כל הנרות חוץ מנר אחד, ואומרים עוד קינה זו:
קינות ליום תשעה באב
אחרי תחנון וקדיש, מתיישבים כל הקהל על הארץ ומקונן הש"ץ קינות אלו::
הש"ץ עומד ואומר קדיש מיוחד 'דעתיד לחדתא', 'יתכלי מננא', ואחר כך נגש להוצאת ספר תורה ומקונן:
אחר כל התפילה יושבים על הקרקע והש"ץ מקונן:
למנחה של תשעה באב
אחרי התחנון ולפני הקדיש מוסיף הש"ץ פיוטים אלו:
אחרי קדיש תתקבל אומרים מזמור קכ"ו.
סדר הקינות כמנהג האיטלקים
היום, אף אחת מקהילות איטליה אינה אומרת את כל הקינות הקיימות בנוסח איטליה. הרב הרטום מפרט במחזור שלו אילו קינות אומרים באילו קהילות. במנהג האיטלקי הישן, אמרו את כל הקינות בתוך חזרת הש"ץ, כמו שהוא מופיע במחזורים העתיקים. במחזור שד"ל כבר מצוין שיש קהילות שאומרות את הקינות לאחר חזרת הש"ץ, וכך נוהגים היום בכולן. ישנה תופעה ייחודית בנוסח איטליה (כמו גם בנוסח רומניא) לומר כמה פיוטי נחמה בסוף הקינות.
קינות ליל תשעה באב
במחזורים הישנים לא רשומות קינות לליל תשעה באב, מלבד מגילת איכה ושני המזמורים קל"ז וע"ט.
סדר הקינות במנהגים אחרים
שני סדרים נוספים של קינות נדפסו והגיעו לידינו:
קינות לזכר חללי השואה
צום תשעה באב נוסד כאבל על חורבן בית המקדש, עם השנים הוסיפו לו את האבל על כל צרות הגלות, וכך חיברו במשך כל השנים קינות. עם זאת, במאות השנים האחרונות חוברו מעט קינות ומה שחובר לא נכנס לסדר הקינות המקובל.
לאחר השואה, הרגישו רבים שאי אפשר להתאבל בתשעה באב על חורבנן של ערים בימי הביניים ולא על החורבן הגדול של השואה. משום כך הציעו רבים לחבר ולומר קינות חדשות על השואה. המציעים ובהם גם רבנים חשובים טענו שבכל הדורות חיברו קינות חדשות על האסונות שבימיהם, ואף אנו צריכים לנהוג כמוהם. יתר על כן, חלקם סברו שחובתנו לתקן קינות שכאלו, מחשש שהשואה תישכח בעתיד.
כנגדם טענו רבנים רבים שאיננו יכולים לתקן קינות חדשות משום שיש קדושה בהן, והן נתחברו על ידי גדולי הדורות, וכיום אין מי שיכול לכתוב בדומה להם. כך סברו גם רבנים ניצולי שואה (ראו שו"ת דברי יציב לאדמו"ר מקלוזנבורג, ליקוטים והשמטות סי' מח). אחרים סברו שאמנם יחיד או קהילה מסוימת יכולים לומר אילו קינות שרוצים, אך תקנה כללית שתחייב את כל העם, דבר זה יכולים לעשות רק גדולי הדור או אפילו רק הגדולים שבדורות קודמים. (ראו שו"ת אגרות משה לרבי משה פיינשטיין, ח"ד סוף סי' נז).
הרב יעקב אריאל מציין שסדר הקינות, בניגוד לסידור התפילה וספרים אחרים, לא נעשה לפי דעת רבנים אלא לפי התקבלותן בקהילות והחלטת המדפיסים, כך קינות יכולות להיכנס בתהליך איטי אל סדר הקינות המקובל. אמנם, כיום נאמרות קינות על השואה בבתי כנסת רבים, ולדעתו ייתכן שעם הזמן הן ייחשבו כחלק אינטגרלי מן הקינות בלא שיוחלט על כך.
קינות בנושאים נוספים
מלבד הקינות שכבר הוזכרו קיימות קינות רבות שנכתבו בנושאים שונים ומגוונים שרובן לא נכנס לסדר הקינות המצוי בעדות השונות. כך קיימות קינות לתשעה באב על פרעות רינדפלייש, גזירות ק"ט, גירוש ספרד ועוד. גם בדורות האחרונים המשיכו יחידים לכתוב קינות לתשעה באב על מאורעות שונים, בהן קינות של יהודי תימן על החילון שחל בקהילה לאחר העלייה לישראל, קינות על הנסיגה מגוש קטיף, על רצח הרב אלעזר אבוחצירא, לזכר אנשים רבי מעלה שנפטרו, וכדומה. קינות אלה לא התקבלו לסדר קינות של נוסח מסוים, ולרוב נאמרות רק במקצת מן הקהילות.
גלריית קורקורן לאמנות
גלריית קורקורן לאמנות (אנגלית: Corcoran Gallery of Art) הייתה המוזיאון הפרטי הגדול ביותר לאמנות בוושינגטון, ארצות הברית.
היסטוריה
מוזיאון קורקורן היה המוזיאון הוותיק ביותר לאמנות בוושינגטון. הוא נוסד בשנת 1869 על ידי ויליאם וילסון קורקורן, ממייסדי בנק ריגס. המוזיאון היה גלריית האמנות הראשונה בארצות הברית.
בניין המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל ארנסט פלאג.
ב-2014, לאחר עשורים של בעיות כלכליות, בחרו נאמניו של המוזיאון לסיים את פעילותו. המכללה, הבניין וההון הנותר ניתנו לאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. אוסף 17,000 יצירות אמנות בשווי 2 מיליארד דולר נתרם לגלריה הלאומית לאמנות.
מוצגים
המוצגים הקבועים של המוזיאון כללו עבודות של אז'ן דלקרואה, אדגר דגה, קלוד מונה, רמברנדט, פבלו פיקאסו, פייר-אוגוסט רנואר, אנדי וורהול ואחרים.
המנצחים (סרט)
המנצחים (באנגלית: Victory) הוא סרט דרמה מוזיקלי ישראלי שייצא לאקרנים בנובמבר 2023. את הסרט ביים אלירן פלד, ומככבים בו דניאל ליטמן, עמית פרקש, יעל שטולמן, ידין גלמן, יואב רוטמן, דור הררי ואחרים.
עלילה
הסרט מציג את מדינת ישראל בשנת 1967, כשהיא שרויה באופוריה שלאחר הניצחון במלחמת ששת הימים. הוא מביא את סיפורם של שני זוגות חברים מקיבוץ נצר סירני שהמלחמה והניצחון בה תשנה את חייהם ללא היכר. ובמרכז סיפורה נטע אגמון, שחקנית שעולה לתהילה בימי חגיגות הניצחון, אשר מקבלת מן המלחמה בעל אחר מזה ששלחה אליה. בימים בהם איש לא יודע מה מלחמה יכולה לעשות לנפשו של אדם, נלחמת נטע באויב בלתי נראה המשנה את התנהגותו וזהותו של בעלה. נטע מיטלטלת בין הקריירה הנוסקת שלה לבין בעלה הדועך ומדינה שבחסות האופוריה הופכת למיוזיקל.
רקע
הסרט נכתב על ידי אלירן פלד ויונתן בלומנפלד. המוזיקה נכתבה על ידי רן שם טוב בחלקה, ובחלקה על ידי הצמד בן זיידמן ודניאל מרקוביץ. במהלך הסרט משולבים כ-14 שירים מקוריים שנכתבו עבור הסרט, המבוצעים על ידי כוכבי הסרט וקורוס. הפסקול של הסרט הוקלט עם תזמורת בווינה, לצד תוספת של עשרות נגנים בישראל. הכיראוגרף של הסרט הוא אביחי חכם.