cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסי אליטוב
ביוגרפיה
בשנת תשנ"ד, 1994, נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית בניו יורק, באותה שנה נפטר הרבי מנחם מנדל שניאורסון, וסיקר את השנה הדרמטית עבור ביטאון החסידות "כפר חב"ד". לאחר מכן הצטרף לשבועון החרדי "משפחה". הוא ערך עם אליעזר שולמן את מוסף החדשות וכותב טור פוליטי. בינואר 2011 מונה לעורך העיתון.
בשנת 2000 נבחר למנהל תא כתבי הדתות, לצדם של העיתונאים ניצן חן ושלמה צזנה. באותה שנה נבחר לדירקטור במרכז הקונגרסים בנייני האומה ולדירקטור בחברה העירונית "הגיחון". בינואר 2007 נבחר לחבר מועצת הרשות השנייה. לקראת המכרז על תחנות הרדיו האזוריות עמד בראש ועדת הפיקוח על המכרזים לתחנות הרדיו האזוריות. כמו כן היה אחראי מטעם הרשות על חברת החדשות וחדשות 10. בינואר 2010 נבחר לכהונה שנייה במועצת הרשות השנייה - החבר היחיד במועצה היוצאת המכהן גם במועצה החדשה. ביוני 2010 מונה כיו"ר ועדת הרדיו של הרשות האחראית על אישור לוחות השידורים בתחנות האזוריות עד לסיום הקדנציה ביולי 2014. באותה תקופה נבחר כחבר נשיאות מועצת העיתונות וחבר במועצה הציבורית לשירות לאומי.
בין השנים 2005-2003 שימש כמגיש אורח בתוכנית "עניין אחר" ברשת ב' ובתוכנית האקטואליה "שבע וחצי" בערוץ הראשון. מעת לעת הוא מפרסם מאמרים על יחסי דת ומדינה באתר ynet ובאתר וואלה!. מתארח כפרשן בתוכניות טלוויזיה ורדיו שונות, בערוץ הכנסת, בערוץ 2 ובערוץ 10, בנושאים פוליטיים ודתיים. תחום התמחותו הוא ש"ס ויחסי דת ומדינה.
בשנת 1997 חיבר ביחד עם בנימין ליפקין את הספר "שלימות הארץ", על משנתו המדינית של הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד ופעילותו הענפה של איל ההון האוסטרלי יוסף גוטניק בשליחותו נגד החזרת שטחים.
בשנים 2014–2016 שידר תוכנית אקטואליה בתחנת הרדיו קול ברמה בשם "אליטוב בשישי". הגיש ברדיו קול חי תוכנית שבועית עם אריה ארליך בשם "חמישי בשניים". החל מפברואר 2018 מגיש עם אריה ארליך את התוכנית "אליטוב וארליך" המשודרת מדי יום חמישי בכאן ב'.
אליטוב מחזיק בנתח בעלות בשלוש חברות - אחלמה התחדשות עירונית, ספיר התחדשות עירונית ומתחם החרצית התחדשות עירונית - אשר בונות, במשותף, כ-3,000 יחידות דיור באשדוד.
נשוי לצרויה יפה גנץ ואב לשישה בנים ובת, מתגורר בביתר עילית.
לינגואה פרנקה (כתב עת)
לינגואה פרנקה (באנגלית: Lingua Franca) היה כתב עת בשפה האנגלית שעסק בחיים האינטלקטואליים באקדמיה. כתב העת הוקם ב-1990 על ידי ג'פרי קיטיי, עורך ופרופסור לספרות צרפתית באוניברסיטת ייל. בכתב העת פורסמו ידיעות חדשותיות על הנעשה באוניברסיטאות ומאמרי ביקורת על פרסומים מחקריים שונים. בנובמבר 2000, 10 שנים לאחר ייסוד כתב העת, כתב הוילג' ווייס ש"השפעתו של "לינגואה פרנקה" על תרבות כתבי העת של שנות ה-90 הייתה כה חזקה, עד שלעיתים קשה להיזכר כמה היה תופעה ייחודית באקדמיה בתחילתו".
בכתב העת התפרסמה לראשונה פרשת סוקל, ועורך לינגואה פרנקה פרסם מאוחר יותר ספר (The Sokal Hoax), ובו מאמרים נבחרים על הנושא.
כתב העת פסק מפעילות ב-2001 בעקבות ירידה ברווחים. בשנה שאחרי כן פרסם העורך אלכסנדר סטאר אסופה בשם Quick Studies: The Best of Lingua Franca.
פמיניזם אסלאמי
במדינות בעלות רוב מוסלמי, נשים כיהנו בתפקידים בכירים כגון: לאלה שבקט (Lala Shevket) מזכירת המדינה של אזרבייג'ן בין השנים 1993-1994; בנזיר בהוטו מפקיסטן, ממה מדיור בויה (Mame Madior Boye) ראש ממשלת סנגל בין השנים 2001-2002; טנסו צ'ילר מטורקיה; מגוואטי סוקרנופוטרי מאינדונזיה וראשי הממשלה הסינה ואזד וחאלדה זיה (Khaleda Zia) מבנגלדש.
פמיניזם באסלאם
הפמיניזם האיסלאמי הפך נפוץ מאז שנות ה-90 ולסימן למידה חדשה ואקטיביזם פמיניסטי של המותג הקשור לאסלאם. המונח "פמיניזם איסלאמי" זכה למטבע בשנות התשעים כתווית למותג מלגות פמיניסטיות ואקטיביזם הקשור לאסלאם ומוסלמים. מאז היו דיונים רבים ודיונים וספרות הולכת וגדלה על 'פמיניזם איסלאמי'. באופן בלתי נמנע, ישנם דיווחים שונים על אופי התופעה ועל מקורותיה והתפתחותה. הבעיות הן בסוגיה המפורשת של אופן הגדרת המונח והן במשמעויות הגלויות שרכש בשימוש. שניהם האסלאם והפמיניזם אלו מושגים שנויים במחלוקת שמשמעותם דברים שונים לעמים שונים ובהקשרים שונים. כל אחד מהם הוא נושא לשיחות מרובות ותפיסות נרחבות שניתן להתייחס אליהן ברמות שונות. המונח "פיניזם איסלמי" הגיע לשיאו בשני אירועים בשנת 2009, השקת מוסווה, תנועה עולמית לשוויון וצדק במוסלמי והופעתה של התנועה הירוקה באיראן.
מעמד האישה במרוקו
השינוי במעמד האישה המרוקאית נגרם במידה רבה בשל מדיניות מכוונת "מלמעלה", כלומר, מן הממסד הפוליטי־דתי, והוא מתחיל קודם כל בתחום החקיקה. למשל, כבר ב־2004, שנה לאחר פיגועי טרור רבי נפגעים בקזבלנקה, החליט המלך על שינוי חוק המעמד האישי (המכונה מוּדַוַנַה). במסגרת השינוי נקבע בפעם הראשונה ששני בני הזוג הם ראשי משפחה משותפים, כתוצאה מכך בוטלה התפיסה שהאישה תלויה אך ורק ברצון בעלה, בנוסף, הועלה גיל הנישואין המינימלי (מ־15 ל־18), הפוליגמיה הוגבלה, גם בנושא הגירושין לנשים ניתנו יותר זכויות כמו היכולת והזכות לשמור בחזקתן את ילדיהן לאחר הגירושין. ניתן לראות כי מגמת השינוי בתחום זה נמשכה מאז, חרף התנגדויות והסתייגויות, בעיקר מצדם של גורמים אסלאמיסטיים, ובהם מפלגת "הצדק והפיתוח" (PJD), מפלגת השלטון בשנים האחרונות.
מלך מרוקו אינו עומד לבדו מול התהליך, לצידו ניצבים ארגוני החברה האזרחית החזקים של מרוקו, וארגוני הנשים שהלכו והתעצמו בשנים האחרונות. הארגונים הללו שבראשם עומדות לרוב נשים חילוניות ומשכילות מהערים הגדולות שהחלו להתרבות בשנים האחרונות יותר ויותר. כל הפעולות שעושות הנשים תורמות לתהליך באופן ישיר. לדוגמה נשים אלו השתתפו בהפגנות האביב הערבי במרוקו ב־2011, שבעקבותיהן שונתה חוקת הממלכה ועוגן בה בפעם הראשונה עקרון השוויון בין גברים לנשים.
התקשורת האיסלמיסטית
התקשורת האיסלאמיסטית מתארת בכל מקום את הפמיניסטיות החילוניות כאויבות האיהות והמשפחה. מתארת את הפמיניסטיות החילוניות כנשים שמזלזלות בקונוטציות הקדושות הקשורות לבתולים במטרה להשיג חופש מיני. בנוסף, מדגישה כי הפמיניסטיות מנסות ליצור אנטגוניזם בין גברים ונשים ולא לשמור על השלום הקיים ביניהן. התקשורת מתארת את הפמיניסטיות החילוניות במונחים שליליים, העיתונות האיסלאמיסטית נותנת תמונה של נשים אסלאמיסטיות כקדושות, שבמאמציהן ללבוש מטפחות ראש באסלאם, מדוכאים על ידי המדינה החילונית.
מחקרים בנוגע לשיח פמיניסטי
שיח זה מייצג את קולות הנשים מהשוליים, קולות אלו בעצם אינם נראים ואינם נשמעים. מטרתו של שיח זה הוא לשפר את מעמדן של הנשים ובעצם להיאבק במעמדתן כקורבנות מוחלשים. הנשים הערביות והמוסלמים צריכות להתמודד עם דימוין בעייני העולם המערבי ובמקביל במאבקן הפנימי נגד דיכוין הפטריארכלי. כניסתן של נשים ערביות ומוסלמיות לשיח המחקרי מאפשרת שינוי בעל השפעה משמעותית במאבקים אלו. החוקרות הערביות אתגרו את המחקר והמהות הפמיניסטית האירופוצנטרית, והן הציעו תפיסות תאורטיות, מתודיות ואפיסטימלוגיות חלופיות לידע הקיים. מחקרים אלה אפשרו להן להגדיר את השיח על תרבותן שנעשו על ידי הבלטת התנאים הפוליטיים, הכלכליים, החברתיים והרב־גוניים בתוך קטגוריות הנשים הילידיות אשר טוענות כי גורמי הדיכוי השונים חוברים יחד להחלשת הנשים וזו בעצם הדעה הרווחת בקרבן בהקשר של מעמד, שייכות אתנית וגזע. טענתן היא כי דיכוי נשים מהעולם השלישי נקשר גם לדיכוי אימפריאלי ולא רק לדיכוי מגדרי ומעמדי.
היסטוריה
בתחילת יסוד האסלאם זכו הנשים לרפורמה בזכויותיהן בתחום הנישואין, הגירושין והירושה. בכך התקדמו הנשים כבר אז יותר מאשר בתרבויות רבות אחרות, כולל התרבות הנוצרית באירופה. על פי מילון אוקספורד של האסלאם תהליך השינוי שעבר מעמד האישה בחברות הערביות כלל איסור רצח תינוקות ממין נקבה והכרה בנשים כבנות אדם.
בשנת 1928 נזירה זיין א-דין סופרת לבנונית פרסמה מספר ספרים שנתקלו בהתנגדות עזה מצד הממסד.
בעידן המודרני נחשב קאסם אמין כאבי התנועה הפמיניסטית במצרים. הוא ביקר את מנהג ריבוי הנשים, את הרעלה ואת המנהג להפרדת עיסוקים מגדרית, וטען שמנהגים אלה סותרים את האסלאם.
בשנת 1956 נשים במצרים קיבלו זכות הצבעה, אך בניגוד לגברים רק אם הם יודעים לקרוא. דוריה שפיק הובילה מאבק לביטול אי-שוויון זה. אינג'י אפלטון פעלה לבחירת נציגת נשים לפרלמנט, אך היא הפסידה למועמד ממשלתי.
במאה ה-20 בלטה עאישה עבד אלרחמאן, גם היא ממצרים, ונוספה השפעה מצד הפמיניזם המערבי, כמו דרישות לזכות הצבעה לנשים לפרלמנט וזכויות אדם. בשנת 1940 זיינב אל-ע'זאלי הקימה ארגון פמיניסטי אסלאמי הראשון.
מאז שנות ה-70 בלטו סופרות מוסלמיות פמיניסטיות, שכתבו ספרים הדנים במערכת היחסים המגדרית בעולם המוסלמי. נשים אלו הושפעו מהתנועה הפמיניסטית המערבית שהדגישה את שחרור הנשים מהמבנה הפטריארכי. אחת הפמיניסטיות הראשונות הייתה נוואל א-סעדאווי, אשר ביקרה את היחס של החברה המוסלמית הערבית כלפי נשים וקראה לזכותן של נשים להציע פרשנויות פמיניסטיות לקוראן.
בשנות ה-90 החל זרם המכונה פמיניזם אסלאמי, אשר הונהג בידי נשים מוסלמיות משכילות. זרם זה הדגיש פסוקים בקוראן ואמירות התומכים בשוויון בין המינים. פמיניסטיות אלו אימצו פרדיגמות רפורמיסטיות אסלאמיות וניסו לאתר במסורת האסלאמית עובדות שמחזקות את מעמד הנשים המוסלמיות תוך תקיפת הפטריארכליות האסלאמית. ביניהן הייתה פאטמה אל מרניסי, אשר תמכה במתן זכויות לנשים ובשוויון בין המינים בהתבסס על הדוקטרינה האסלאמית. גם לילה אחמד, סופרת וחוקרת אסלאם מצרית-אמריקאית, טענה כי דיכוי האישה המוסלמית מתרחש בשל השקפות פטריארכליות בתרבות האיסלאמית ופרשנויות פטריארכליות של הקוראן, ולא בשל האסלאם עצמו.
בנימין אונגר
בנימין אוּנגַר (24 בספטמבר 1907 – 11 בספטמבר 1983) היה חזן ישראלי. יו"ר ארגון החזנים בישראל. החזן הראשי של בית הכנסת הגדול בתל אביב בשנות ה-40 וה-50.
קורות חיים
אונגר נולד ב-1907 בעיר יאסלו שבגליציה, אוסטריה (לימים בפולין), בנם של רייזל לבית פָאיֶיר (פוֹיֶר) ומשה אונגר (ממשפחת האדמו"ר מזבנה). קיבל חינוך תורני מסורתי בחדר ובישיבה בווינה ובטרנבה וחינוך מוזיקלי בחזנות בקונסרבטוריונים בווינה ומגדבורג.
בשנת 1933 נישא להניה הנדלר.
עסק בפעילות ציונית בגרמניה הנאצית, וב-1937–1938 ניהל משק הכשרה של עליית הנוער ליד ברלין. ב-1938 עלה לארץ ישראל.
הוא היה חזן בבתי כנסת גדולים בתל אביב ובתוכם בבית הכנסת הגדול.
הופיע ברדיו (בשידורי קול ישראל, קול ציון לגולה וגלי צה"ל), טלוויזיה ובתקליטים רבים. היה יושב ראש ארגון החזנים בישראל. בשנת 1983 הוענק לו התואר יקיר תל אביב.
נפטר ב-1983. היה אב לשתיים: מרים וורדה.
ארכיונו, הכולל עיבודים מוזיקליים, שמור בספרייה הלאומית.
בשנת 2007, במלאת מאה שנים להולדתו, הוסר הלוט מעל שלט הנצחה על ביתו בתל אביב בטקס בו השתתפו ראש העיר רון חולדאי וחזנים רבים.
בנימין אונגר היה אח בלשכת הכוכב מס' 13 של הבונים החופשיים בחסות הלשכה הגדולה למדינת ישראל.
ג'ורג' דרן
ג'ורג' הנרי דרן (באנגלית: George Henry Dern; 8 בספטמבר 1872 – 27 באוגוסט 1936) היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי. הוא מוכר בעיקר בשל היותו שותף להמצאת תהליך הפקת כסף וזהב ממרבצי עפרה הקרוי "תהליך הולט-דרן" ובשל כהונתו כמזכיר המלחמה של ארצות הברית משנת 1933 ועד למותו ב-1936. הוא גם כיהן כמושל יוטה השישי בין השנים 1925 – 1933. דרן היה פוליטיקאי פרוגרסיבי, שנאבק למען רפורמות במיסוי, חינוך ציבורי ורווחה חברתית. הוא נודע כנואם יוצא דופן, שידע לשבות את לב שומעיו ולשעשע אותם, ללא קשר לשיוכם הפוליטי.
מושל יוטה
כמושל התמקד דרן בשימוש במשאבים הטבעיים שבהם התברכה יוטה כדי לפתח את כלכלת המדינה והקדיש את עצמו לרפורמות בחינוך, ברווחה ובמיסוי, וכך המשיך לבסס את המוניטין שלו כפרוגרסיבי. על בסיס טענתו שמס רכוש כאמצעי ההכנסה היחידי של המדינה אינו הוגן, דאג דרן להנהגתו של מס הכנסה מדינתי ושל מס זיכיון חברות, על אף התנגדות קשה לכך. הוא גם הוביל את פתרון הבעיות הבין-מדינתיות שהיו קשורות לבנייתו של סכר הובר על נהר הקולורדו. דרן, שלמדינתו היה את החיסרון שהחלק של הקולורדו שעבר בשטחה היה מעל הסכר, הגן בתוקף על התאוריה, שלהוציא זכויות השיט, מימי הנהרות המערביים הם משאבים של המדינות ולא של הממשלה הפדרלית. מחלוקת זו הובילה אותו לעימות ישיר עם מזכיר המסחר של ארצות הברית הרברט הובר, שניסה לגשר על המחלוקת הזו בממשל הנשיא קלווין קולידג'.
מזכיר המלחמה
בתחילה רצה רוזוולט למנות את דרן לתפקיד מזכיר הפנים, אך בפגישה של השניים סוכם שדרן יקבל את תפקיד מזכיר המלחמה. אף על פי שלא היה לו שום רקע צבאי והוא היה ידוע בנטיותיו הפציפיסטיות, הוא זכה בתמיכת החוגים הצבאיים בזכות זה שהוא קידם תהליכי יעילות ומוכנות ודחף לקיומו של מבנה הצבא שיוכל להתרחב בקלות בעתות משבר. דרן יזם תוכנית חמש-שנתית להצטיידות הצבא במטוסים חדשים, הגדלת מספר הטנקים, רכישת רובים חצי-אוטומטים ותותחים מודרניים. הוא דחף להגדלת כוחו של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית וחקר האשמות על שדלנות במחלקת המלחמה, שכתוצאה מהן נשפטו והודחו שני קצינים בכירים. רפורמות אלו זיכו אותו בתמיכתם ובהערצתם של רוב חברי הסגל הפיקודי של הצבא.
במהלך כהונתו כמזכיר המלחמה פיקח דרן על ניהולו של חיל השימור האזרחי. מחלקת המלחמה בניהולו של דרן ציידה את הארגון הממשלתי הזה במזון, ביגוד, אמצעי תחבורה וסיוע רפואי שניתנו ל-300,000 מובטלים שהצטרפו לשורותיו לטובת עבודות שימור של הקרקעות הציבוריות של ארצות הברית. באותה תקופה החל חיל ההנדסה של הצבא בכמה מיזמי עבודות ציבוריות, כולל חפירת נהרות המיסיסיפי והמיזורי ובכרייתה של תעלת שיט בפלורידה. בגיבויו של מנהל העבודות הציבוריות השתתף חיל ההנדסה גם בבנייה של סכר בונוויל על נהר קולומביה ושל סכר פורט פק על נהר המיזורי והחל את בנייתו של סכר קוודי שהופסקה. דרן עבד בשיתוף פעולה הדוק על מיזמים כאלו עם ראש מטה הצבא דאגלס מקארתור. לעיתים נתגלעו מחלוקות בינו לבין הנשיא רוזוולט בנוגע לתוכניות לפיתוח משאבי מים, וב-1935 וב-1936 הוא התנגד לחקיקה להקמת מועצת משאבים לאומית קבועה, אף על פי שהיא זכתה לתמיכה חזקה של מנהל הניו דיל.
מורשתו
דרן היה חובב פעילויות ספורטיביות כמו דיג וטרקינג והוא זכור בשל העבודה הקשה שהשקיע בעבודתו כחבר הקבינט של הנשיא רוזוולט ובשל היותו נואם ששעשע את שומעיו. מעל לכל, דרן שימש כמזכיר המלחמה בתקופה שלא הייתה משמעותית במיוחד מבחינה צבאית. ארצות הברית הייתה אז בעיצומו של השפל הגדול ובשל כך היה עליה לאמץ גישה בדלנית בנוגע למדיניות החוץ שלה. לאחר שנים של תקציבים צבאיים מצומצמים ושל מדיניות חוץ בדלנית, הייתה משרת מזכיר המלחמה תפקיד חסר חשיבות יחסית בתקופתו של דרן. בעוד שהוא התחבב על שאר חברי הקבינט, הוא מעולם לא תרם רבות להגדרת מדיניות הממשל. זו הסיבה שתקופת כהונתו כמזכיר המלחמה זכתה לפחות תיעוד בהשוואה לאלו שכיהנו בתפקיד לפניו ואחריו בעתות מלחמה.
משפחתו
ב-7 ביוני 1899 הוא נשא לאישה בעיר פרימונט את שרלוט "לוטי" בראון ויחד הם הביאו לעולם שישה ילדים שהגיעו לבגרות ונישאו עד למותו ב-1936. לוטי דרן נפטרה ב-1952 בשיקגו ונקברה לצדו של בעלה בבית הקברות מאונט אוליב שבסולט לייק סיטי.
נכדו הוא השחקן ברוס דרן, אביה של השחקנית לורה דרן.
ספר החיות של אברדין
ספר החיות של אברדין (באנגלית: Aberdeen Bestiary) הוא ספר חיות שנכתב במאה ה-12. ספר זה תואר בשנת 1542 ברשימת המלאי של הספרייה המלכותית הישנה בארמון וסטמינסטר. בספר מתוארים סוגים שונים של חיות, ביניהם גם כמה חיות אגדיות, כגון עוף החול.
עמותת טבקה
טֶבֶּקָה - צדק ושוויון ליוצאי אתיופיה ("עשיית צדק" באמהרית) היא עמותה שהוקמה בשנת 2000 ופועלת לקידום יוצאי אתיופיה בישראל, ונאבקת בגילויי אפליה וגזענות כלפי בני העדה. פעילותה כוללת קידום נושאים ציבוריים ועקרוניים וכן הכוונה וייעוץ משפטי אישי.
אחד המאבקים המתוקשרים בהם נטלה חלק עמותת טבקה הוא המאבק בנושא שילוב ילדי עולי אתיופיה במערכת החינוך בעיר פתח תקווה. עתירה ראשונה בנושא הוגשה לבג"ץ בשנת 2005, אך נמחקה לאחר שהוסדר שילובם של כל הילדים. גם בשנים הבאות נוצרה בעיה דומה, שגם היא נפתרה בהתערבות משרד החינוך וכלי התקשורת לאחר מספר ימים. בג"ץ החליט לדון בעתירה ולפרסם החלטה עקרונית, על אף שהסוגיה לא עמדה עוד על הפרק מבחינה מעשית. הרכב השופטים בראשות אילה פרוקצ'יה ובהשתתפות חנן מלצר ואליקים רובינשטיין פרסם את החלטתו ב-31 באוגוסט 2010 וקבע כי מדובר באפליה פסולה והורה כי על כל מוסדות החינוך בעיר לקלוט תלמידים באופן יחסי לגודלם. בית המשפט אף התווה דרך בדבר האמצעים העומדים לרשות המדינה על מנת לאכוף זאת, החל משלילת תקציבים וכלה בשלילת רישיונותיהם של מוסדות סרבנים.
דומיניק ת'ורן
דומיניק ת'ורן (באנגלית: Dominique Thorne; נולדה ב-1998) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
ביוגרפיה
דומיניק ת'ורן נולדה בניו יורק לנריסה גאי ונווי גאי, מהגרים מטרינידד. יש לה שני אחים, קי-מני וקיילב.
ת'ורן למדה בבית הספר המקצועי לאמנויות הבמה במנהטן (PPAS) במגמת תיאטרון דרמטי. במהלך השנה האחרונה שלה בתיכון, היא זכתה בפרס האמנויות הצעירות בתיאטרון לשנת 2015 וכן במלומד הנשיאותי בארצות הברית באמנויות, המוענק מדי שנה על ידי הבית הלבן. לאחר פנייה למספר אוניברסיטאות הן לתוכניות אקדמיות והן לתוכניות אמנות, בחרה ת'ורן ללמוד באוניברסיטת קורנל. בשנה שלאחר מכן, היא קיבלה את התואר הראשון שלה במשאבי אנוש עם מקצוע משני בלימודי אי שוויון. החל משנת 2020, היא ומשפחתה גרים בדלאוור.
קריירה
בשנת 2018 עשתה ת'ורן את הופעת הבכורה שלה בסרט העלילתי בתור שליה האנט, אחותה הצעירה של הדמות הראשית פוני האנט, בסרט "סיפורו של רחוב ביל", שהתבסס על הרומן של ג'יימס בולדווין באותו השם. בשנת 2021 היא גילמה את ג'ודי הרמון, חברת הפנתרים השחורים, בסרט "יהודה איש קריות והמשיח השחור".
בשנת 2020, היא לוהקה לתפקיד גיבורת העל של מארוול קומיקס רירי ויליאמס בסדרת הטלוויזיה של היקום הקולנועי של מארוול בדיסני+ "איירון הארט". היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בתפקיד זה בסרט העלילתי משנת 2022 "הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח".
ספר חיות
ספר חיות או בסטיארי (באנגלית: Bestiary) הוא ז'אנר ספרותי מתקופת ימי הביניים המתאר בעלי חיים אמיתיים או מיתולוגיים, צמחים ואף סלעים. בדרך כלל לוו דברי ההסבר באיור ובאמרי מוסר הקשורים או משויכים לאותה חיה.
Private Eye
Private Eye הוא דו-שבועון בריטי סאטירי שעורך איאן היסלופ.
כתב העת, שיצא לאור לראשונה ב-1961, מתאפיין במתיחת ביקורת נוקבת על אישי ציבור שאינם מבצעים תפקידם כיאות או שנגועים בשחיתות. נגד המגזין עצמו הוטחה ביקורת והוא עורר זעם הן בשל סגנונו והן בשל נכונותו להדפיס השמצות וסיפורים שנויים במחלוקת. הדבר התבטא בתביעות דיבה שהוגשו נגדו. חלק מהבדיחות והאנקדוטות המופיעות בין דפיו נכנסו לתרבות הפופולרית.
במשך השנים ערך ה"Private Eye" תחקירים בולטים, בין השאר:
לילי פלמר
ביוגרפיה
היא נולדה בשם Lilli Marie Peiser בפוזנן שהייתה אז בקיסרות הגרמנית (כיום בפולין להורים יהודים. אביה אלפרד היה כירורג ואמה רוז הייתה שחקנית תיאטרון. בגיל ארבע היא עברה עם משפחתה לרובע שרלוטנבורג בברלין ושם למדה משחק. עם עליית הנאצים לשלטון הם עברו לפריז שם הופיע בקברטים עד שצייד כישרונות בריטי התרשם ממנה והיא עברה ללונדון והוחתה על חוזה עם חברת הסרטים Gaumont.
סרטה הראשון היה Crime Unlimited" (1935) ולאחריו הופיעה בעוד מספר סרטים בריטיים. בתקופה זו הכירה את בעלה הראשון, השחקן רקס הריסון. הם נישאו ב-1943 וב-1944 נולד בנם קארי הריסון.
ב-1945 הם עברו לארצות הברית והופיעו בברודוויי בהצגה המצליחה "פעמון, ספר ונר". היא הוחתמה בחברת האחים וורנר והופיעה בסרטים "Cloak and Dagger" לצידו של גרי קופר (1946) ו"Body and Soul" לצידו של ג'ון גארפילד.
ב-1952 הם הופיעו יחד בסרט "The Four Poster" עליו זכתה ב"בגיע וולפי" בפסטיבל הסרטים של ונציה.
ב-1961 שיחקה בקומדיה "התענוג בחברתו" לצידם של פרד אסטר ודבי ריינולדס, ב-1962 הופיעה בתפקיד ראשי בסרט "הבוגד שלא בגד" לצידו של ויליאם הולדן. ב-1963 הופיעה בסרט "נס הסוסים הלבנים" לצידו של רוברט טיילור. שני סרטים אלה מבוססים על מקרים אמיתיים במלחמת העולם השנייה.
ב-1954 חזרה לגרמניה והופיע שם בסרטים כמו "סיפורה של אנה אנדרסון" (1956).
בטלוויזיה הופיע בספינת האהבה וב-1986 הופיעה במיני סדרה פיוטר הגדול כאמו של פיטר. על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה.
ב-1957 היא הסכימה לבקשתו של רקס הריסון להתגרש ממנה כדי להתחתן ולהינשא לשחקנית החולה קיי קנדל. היא נישאה לשחקן קרלוס תומפסון. נישואים אלה נמשכו 29 שנים, עד למותה של פאלמר מסרטן בגיל 71. תומפסון התאבד זמן קצר לאחר מכן.
סייברנט
סייברנט הייתה תוכנית טלוויזיה בריטית ששודרה בין השנים 1995–2008 בתדירות שבועית. התוכנית סיקרה מגוון רחב של משחקי וידאו למגוון קונסולות משחקים תוך מתן ביקורות ועצות למשחקים.
דאגלס הופשטטר
קורות חיים
דאגלס הופשטטר נולד לננסי ולרוברט הופשטטר, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1961. מרבית שנות ילדותו ונעוריו עברו עליו בקליפורניה, ושנה אחת שהה בז'נבה, שם רכש שליטה בצרפתית והחל לגלות עניין בשפות.
ב-1967 החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת ברקלי, וכעבור שנה עבר ללמוד פיזיקה באוניברסיטת אורגון, שבה קיבל בשנת 1976 תואר דוקטור לפיזיקה. בשלב זה עבר לעסוק במדעי המחשב ובבינה מלאכותית באוניברסיטת אינדיאנה. באמצע שנות השמונים עבר לזמן מה למחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת מישיגן, ולאחר מכן חזר לאוניברסיטת אינדיאנה.
בשנת 1979 יצא לאור ספרו רב ההשפעה "גדל, אשר, באך", ובזכותו הוענק לו, שנה לאחר מכן, פרס פוליצר. הספר עוסק בבינה מלאכותית דרך סוגיות מתמטיות ופילוסופיות תוך שילוב עיונים בתחומי האמנות, הלוגיקה, המוזיקה ומדעי המחשב, ומנסה לקשור את המוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך בציורים של מאוריץ קורנליס אשר, וכן בהוכחה של משפט אי השלמות של הלוגיקן קורט גדל, אותה מביא הספר בגרסה לקהל הרחב.
עם צמצום פעילותו של מרטין גרדנר בכתיבת הטור שלו, Mathematical Games, בירחון סיינטיפיק אמריקן, החל הופשטטר לפרסם שם, בינואר 1981, טור בשם Metamagical Themas (אנגרמה של שם טורו של גארדנר). הטורים פורסמו במשך שנתיים וחצי, בשנה הראשונה לסירוגין עם טוריו של גארדנר, ואחר כך באופן בלעדי. אוסף של הטורים פורסם כספר הנושא אותו שם. הטורים עסקו במגוון רחב ביותר של תחומי עניין, ובהם מתמטיקה, מוזיקה, טיפוגרפיה והקובייה ההונגרית, תוך שהם גדושים ברעיונות מקוריים המרחיבים את הדעת.
מחוזות כווית
מחוזות כווית (בערבית: محافظات الكويت) הם המחוזות האדמיניסטרטיביים המרכיבים את כווית, אמירות מזרח תיכונית השוכנת לחופי המפרץ הפרסי. המדינה מחולקת לשישה מחוזות (muhafazah), אשר מחולקים לנפות משנה.
מצבה
מצבה היא לוח אבן, עץ או מתכת המשמש לשתי מטרות: לעיתים מוסיפים סימן או פסל למצבה, כדי להעיד על דתו של הנפטר: מגן דוד ליהודים, צלב ופסלי ישו לנוצרים, סהר למוסלמים, פסלי בודהה לבודהיסטים וכו'.
מצבות קבורה ביהדות
במקרא הופיעו המצבות במטרה לציין מקום קבורה כמו למשל, ציון מקום קבורתה של רחל בידי יעקב, או אבשלום שהקים לעצמו מצבה עוד בחייו. כמו כן, מצבות הוצבו לצורך חתימת הסכם בין שני צדדים. בספר בראשית מסופר על המצבה שהקים יעקב לציון ההסכם שערך עם לבן יהושע בן נון הציב שתים עשרה אבנים בגלגל. מצבה מופיעה במקרא כשם כללי לאתר פולחן.
במקורות ההלכה המצבה מכונה "נפש": ;.
ישנם מנהגים שונים המשתנים מעדה לעדה לגבי מועד קביעת המצבה, כאשר המנהג הנפוץ ביותר הוא לאחר שלושים יום ממועד הפטירה.
בבתי קברות יהודים באירופה נפוצות מצבות המונחות אנכית מעל הקבר, בעוד בארץ ישראל ובקהילות יהדות ארצות האסלאם נהוגה מצבה אופקית.
על המצבה נהוג לכתוב בחלקה העליון את המילים "פה נקבר" (פ"נ), או לפעמים "פה טמון" (פ"ט), ולאחריהן שמו של הנפטר ושמות הוריו (לעיתים, במיוחד במצבות על קברן של נשים מוזכר גם שם בן הזוג), תאריך הפטירה העברי ומספר מילים המתארות את הנפטר. בתחתית המצבה מופיעים לעיתים קרובות ראשי התיבות ת.נ.צ.ב.ה. (=תהא נשמתו/ה צרורה בצרור החיים), בעקבות דבריה של אביגיל לדוד.
נהוג לציין את קברותיהם של כהנים בסמל של צורת הידיים בעת שמברכים את ישראל, ואת קברותיהם של לויים בסמל של נטלה, בגלל זכותו של הלוי ליטול לידיים של הכהן לפני הברכה.
קריאת נוסח מצבת קבורה לפי הגמרא יכול לגרום לשכחה, לפי האריז"ל אין בעיה כשהכיתוב שוקע, בספר יוסף אומץ הביא שהמנהג להניח אבן על המצבה ובכך אין בעיה.
לאחר השואה נעשה רווח המנהג לחקוק על גבי מצבתו של נפטר יהודי שמות של קרובי משפחתו, קרבנות השואה, אשר מקום קבורתם לא נודע, על מנת שבכך תקום מצבה כלשהי להם.
בבתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל הונהג עיצוב אחיד למצבות - המצבה היא תבנית אבנים נמוכה הממולאת אדמה, כדי לאפשר שתילת צמחים בה (אם כי חלק ממשפחות הנופלים בוחרות לכסות אותה בלוח אבן). בראש המצבה מונחת אבן מצבה שבה חקוקים פרטיו של הנופל על פי מתווה אחיד.
מצבות קבורה בעולם
דוגמה לכך היא מצבות הסטצ'ק שבבוסניה-הרצגובינה, שהוכרו כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 2016, בזכות העדות הייחודית שהן מספקות לתמהיל התרבותי שהיה באזור זה בימי הביניים - בין סגנונות עיצוב מוסלמים, מסורות נוצריות ושילובם של סמלים מהמיתולוגיה הקדם-נוצרית של הקבוצות האתניות שחיו באזור. בדוגמה זו למדו החוקרים רבות על ההיסטוריה והמורשת של קבוצות אתניות אלו, בהתבסס על המצבות שבנו לאורך תקופה ארוכה.
בוסתן כיאט
היסטוריה
הבוסתן הוקם בשנת 1936 על ידי עזיז כיאט, בן משפחת כיאט, אחת מהמשפחות העשירות בחיפה, כבוסתן למטרות נופש משפחתי. הבוסתן, ששטחו כ-6.5 דונם, בנוי בהשראת אדריכלות הגנים הערבית-מוסלמית וכולל מפלי מים, מזרקות, בריכות ותעלות המקשרות בין חלקי הגן.
עם מותו של עזיז בשנת 1943, עבר הבוסתן לבעלות בתו לוסי, אשר נתנה אותו לשימוש אנשי הכנסייה הנוצרית. אחרי מותה ב-1972, נמכר הבוסתן לעיריית חיפה, והוא נכלל ברשימת האתרים לשימור בתחומי העיר חיפה. בשנת 1998 הוחלט בעירייה על שיפוצו, אולם החלטה זאת לא יצאה לפועל.
עם השנים הלך מצבו הפיזי של האתר והתדרדר. בשנת 2008 הוקמה בחיפה "הקואליציה למען בוסתן כיאט" במטרה לפעול לשימורו, שיקומו ותחזוקתו השוטפת של הבוסתן. בקואליציה חברים המועצה לשימור אתרים, שתיל, החברה להגנת הטבע, העמותה לקידמה חברתית-חיפה, מרכז המחקר למורשת הארכיטקטורה בישראל בטכניון, תושבי הסביבה, אדריכלים, היסטוריונים ואמנים. הקואלציה מארגנת ימי עבודה בוואדי על מנת לתחזק את הבוסתן. במסגרת ימי עבודה אלה, מנקים את השטח ומנסים לתחזק את המקום על מנת שישרוד. הקואליציה מארגנת מפגשים, הרצאות ואירועים למען קידום רעיון שיקומו של הבוסתן, בהשתתפות כריסטינה כיאט, בתו של סלים כיאט, נכדו של עזיז כיאט, תושבי חיפה.
אברהם בנמלך
אברהם מנחם בנמלך (כהן) (נולד ב-18 במרץ 1942 כ"ט באדר ה'תש"ב) הוא עיתונאי ואיש רדיו ישראלי. במשך שלושים ושבע שנה שימש ככתב ועורך בקול ישראל. זכה שלוש פעמים בפרס רשות השידור.
ביוגרפיה
בנמלך נולד בישראל בשם אברהם מנחם כהן למשפחה ירושלמית דתית ותיקה. בשנת 1965, בגיל 23, החל לכתוב בעיתון פנים אל פנים שיצא לאור על ידי האחים שמואל אבידור הכהן ופנחס פלאי. הוא כתב תחת שם העט "אברהם בן-מלך" ("מלך" הם ראשי התיבות של שמות הוריו: מרדכי ולאה כהן), ועם הזמן אימץ אותו לשמו הרשמי - "בנמלך". לאחר עבודתו ב"פנים אל פנים" עבד תקופה קצרה בעיתון "היום". בשנת 1971 התקבל לעבודה בקול ישראל, והשתלב במחלקה הדתית ברדיו. בואו הפיח רוח חיים במחלקה, שעד אז הייתה שמרנית מאוד. הוא הציב סטנדרטים עיתונאיים חדשים בעבודת המערכת. הוא לא הסתפק בסיקור מן האולפן של הנושאים הדתיים בישראל, כפי שהיה מקובל עד אז, אלא שילב תחקירים ועיתונאות שטח. בין היתר, פרסם סדרת תחקירים על נושאי הקבורה והכשרות בארץ. בתקופתו עברו תוכניות המחלקה מרשת א' לרשת ב', המרכזית יותר.
בשנת 1978 התאחדו מערכת ענייני היום (יומנים) ומחלקת החדשות של קול ישראל לחטיבה אחת, "חטיבת החדשות", ואל החטיבה נכנס גל חדש של כתבים צעירים, ובהם אברהם בנמלך (יחד עמו נכנסו שלום קיטל, רזי ברקאי, רוני דניאל, חיים זיסוביץ ואחרים). הוא התמנה לכתב לענייני הסוכנות היהודית, עלייה והתיישבות. כעבור זמן קצר החל לערוך יומני חדשות, תפקיד שהחזיק בו עשרים שנה. כמו כן היה עורך בטלוויזיה הישראלית.
בשנת 2003, לאחר שנים רבות של הפסקה, חודשה תוכנית הרדיו הוותיקה "מלווה מלכה" במוצאי שבת, בעריכתו ובהשתתפותו הפעילה של בנמלך ובהגשתו של איזי מן. התוכנית זוכה לפופולריות רבה, והיא צברה קהל מאזינים נאמן.
בנובמבר 2008, לאחר 37 שנים פרש מ"קול ישראל", ומתחילת 2009 הוא כותב בעיתון המבשר, תחת שם העט מנחם כהנא.
במאי 2013, הוציא לאור רומן ושמו "אללה אוהב אותי" (הוצאת כרמל) - סיפור מתח אודות סוכני אף.בי.איי, המוסד, מודיעין ומשמרות המהפכה של איראן ועדה קיצונית של חרדים אנטי ציוניים הרודפים אחרי עיתונאי ישראלי ובן לווייתו במסע חוצה יבשות ותקופות. באוגוסט 2018 פרסם בנמלך רומן נוסף בשם "אמא של ממזר" (הוצאת קורנס) רומן העוסק בטרגדיה של מעוכבות הגט והעגונות בישראל.
חיים אישיים
מתגורר בירושלים. בנו הוא עורך הדין אסף בנמלך, יושב ראש "נאמני תורה ועבודה". בן נוסף הוא ההיסטוריון מוטי בנמלך. כלתו היא ההיסטוריונית והסופרת ימימה חובב.
סדרות רדיו בעריכתו
בנמלך ערך סדרות רבות בנושאים שונים:
פורמולה 1 עונת 2023
עונת 2023 היא העונה ה-74 של אליפות הפורמולה 1. בעונה תוכננו להתקיים מספר שיא של 24 מרוצים. גרנד פרי סין נכלל בתוכנית המרוצים המקורית של העונה, אך בוטל בשל מגבלות הקורונה במדינה. גרנד פרי אמיליה-רומאניה בוטל בשל גשמים עזים שגרמו להצפות באזור.
לוח המרוצים
לוח המרוצים הראשוני לעונה פורסם ב-20 בספטמבר וכלל 24 מרוצים. מספר מרוצי הספרינט גדל משלושה מרוצים בעונות הקודמות לשישה מרוצים בעונה הנוכחית.
שיטת הניקוד
שיטת הניקוד זהה לשיטה שהונהגה בעונה הקודמת - במרוצי הספרינט יוענקו נקודות לשמונת הנהגים הראשונים ולא רק לשלושת הנהגים, כפי שהיה בעונת 2021.
פנתאון
פַּנתֵּאוֹן (ביוונית: Πάνθεο, כל האלים) הוא כלל האלים, או מקדש המתייחס לכלל האלוהויות, של אומה, דת או מיתולוגיה פוליתאיסטית. במשמעותו כמבנה, הפנתאון המפורסם בעולם הוא הפנתאון ברומא שנבנה בשנת 27 לפני הספירה והוקדש לשנים-עשר האלים האולימפיים.
במשמעות המודרנית, פנתאון הוא אוסף הדברים הראשונים במעלה מסוגם. לכן, כשדבר מה כה יוצא דופן בתחומו בפרספקטיבה היסטורית, אומרים כי הוא "נכנס לפנתאון".
משמעויות נוספות של המונח
לאורך השנים נוספו למילה "פנתאון" משמעויות שלא מעולם המיתולוגיה.
בפירושה הבסיסי, המילה "פנתאון" מתייחסת למצבה גדולה שמציינת את מקום קבורתם של גדולי האומה (המאוזוליאום). דוגמה מובהקת היא הפנתאון של פריז, שנבנה במקור ככנסייה, והוסב בהמשך לתפקידו החילוני – מקדש כבוד לצרפת הגדולה. פנתאון נוסף קיים בקראקס, בירת ונצואלה. כמו כן, לאחר מותו של יוסיף סטלין תוכנן להקים פנתאון במוסקבה ולקבור בו את לנין ואת חברי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, אולם התוכנית לא התממשה.
טלפרומפטר
טֶלֶפְּרוֹמְפְּטֶר (מַקְרֵאָה, מַקְרֵאַת עֵזֶר) הוא מכשיר להקרנת דפי טקסט על גבי מסך. המכשיר משמש בעיקר באולפנים ומאפשר לקריינים להקריא את הטקסט כשמבטם אל עבר המצלמה, במקום להשפיל מבט אל דפים הנמצאים על השולחן שלידם. את המַקראה הִמציאו ארווינג קאן ופרד ברטון בשנות ה-50 של המאה ה-20. כאשר הקריין נמצא רחוק מהמצלמה, מוקרן הטקסט על גבי מסך גדול המותקן מאחוריה.
המקראה הראשונה הייתה מכשיר מכני שהטקסט המוצג בו התקדם באמצעות עוזר שהאזין להתקדמות של הקריין ועקב אחר קצבו. בעשור הראשון של המאה ה-21 המקראה היא לרוב בדמות מכשיר דיגיטלי מבוסס מחשב המקדם את הטקסט בקצב קבוע ואף מאפשר לקריין שליטה על הקצב באמצעות ידית המוצבת סמוך אליו.
כיום משתמשים במקראות, בעיקר בטלוויזיה למשל בהגשת מהדורות חדשות ומבזקי חדשות, בתוכניות שונות ובקולנוע, אך גם פוליטיקאים ואנשי ציבור למדו את סגולותיהן. נשיא ארצות הברית ברק אובמה נהג לנצל זוג מקראות בנאומיו. מקראות אלה היו שקופות, וכך לא הסתירו את פניו מן הקהל.
בשנות החמישים של המאה ה-20 הקימו ארווינג קאן, הוברט שלאפלי ופרד ברטון את חברת TelePrompTer. ברטון היה שחקן שהגה את הרעיון של טלפרומפטר כאמצעי עזר להופעות טלוויזיה כאשר קריינים או שחקנים נדרשו לשנן חומר רב בזמן קצר. שלאפלי יצר את הטלפרומפטר הראשון ב-1950, שהיה מכשיר מכני פשוט שהופעל על ידי טכנאי שעמד קרוב למצלמה. התסריט להקראה נכתב על מגילת נייר שגולגלה בהתאם להתקדמות ההקראה, וניתן היה לשכור את המכונה ב-$30 לשעה. ב-1952 השתמש הנשיא האמריקני הרברט הובר בטלפרומפטר של שלאפלי במסגרת נאום שנשא בוועידה הרפובליקנית בשיקגו.
פול
פּוֹל (בעברית יומיומית ובערבית - פוּל; שם מדעי: Vicia faba) הוא צמח חד-שנתי חורפי, אשר נזרע בספטמבר ומניב באביב. מוצאו של הצמח ממרכז אסיה, מחבש ומארצות הים התיכון. זהו גידול תרבות עתיק בלבנט עוד מהתקופה הנאוליתית, לפני כ-10,000 שנה. הפול נזכר במקרא בין הירקות החשובים לאדם – למאכל ולמספוא. הערבים גידלו את הפול בקנה מידה רחב והשתמשו גם בגרגירים היבשים וגם בתרמילים ובגרגירים הירוקים. כיום נפוץ הצמח בעיקר באירופה ובארצות הים התיכון.
הפול הוא מאכל נפוץ, עשיר בחלבון ודל שומן. הוא נמכר טרי או בפחית שימורים, מוגש כתוספת סטנדרטית למנת חומוס, ובמצרים כיום הוא נחשב כמאכל הלאומי.
הפול בתנ"ך
הפול נזכר פעמיים במקרא לצד 'עדשים' ומרכיבי מזון בסיסיים אחרים ובניקוד שורוק מוזכר כשם של אחד ממלכי אשור, תגלת פלאסר השלישי. הזיהוי של ה'פול' הוא חד משמעי בכל התרגומים והפירושים. הפול נזכר רבות כגידול יסוד חשוב גם בספרות חז"ל ובימי הביניים.
חוסר באנזים g6pd
הפול עשיר אמנם בחלבונים ובעל ערך קלורי רב, אך הוא עלול לעורר אצל אנשים רבים, הלוקים בחוסר חלקי או מלא של האנזים G6PD, תגובות קשות של המוליזה - הרס מהיר של כדוריות הדם האדומות. תופעה תורשתית זו נפוצה בעיקר בקרב בני העדה העיראקית (95%) וילדים קטנים עד גיל 10.
יוסף זריצקי
יוֹסֵף זָרִיצְקִי (1 בספטמבר 1891, כ"ח באב תרנ"א, האימפריה הרוסית – 30 בנובמבר 1985, י"ז בכסלו תשמ"ו, תל אביב) היה מגדולי הציירים הישראליים, ממקדמי האמנות המודרנית בארץ ישראל בתקופת היישוב ולאחר הקמת המדינה. בשנת 1948 היה זריצקי בין מקימיה של קבוצת "אופקים חדשים", שביקשה לעודד את השפעת האמנות הבינלאומית על האמנות החזותית בישראל. ביצירותיו יצר סגנון ייחודי ישראלי של אמנות מופשטת, שאותה ביקש לקדם באמצעות הקבוצה. על יצירתו זכה בשנת 1959 בפרס ישראל לציור.
אוקראינה, 1891–1923
יוסף זָרִיצְקִי (Зарицкий) נולד בשנת 1891 בעיירה בּוֹרִיסְפּוֹל שבפלך פולטבה בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום מחוז קייב באוקראינה), למשפחה יהודית מסורתית מרובת ילדים. הוריו, גולדה ויוסף בן יעקב, עסקו בחקלאות וגילו נטייה לאומית-ציונית. ביטוי מרכזי לכך היה פתיחתם של שני חדרים בביתם ללימוד עברית וקריאה. בגיל 7 או 8 נשלח זריצקי אל מחוץ לבית לתקופה ארוכה (לא ידוע לאן).
בין השנים 1910–1914 למד אמנות באקדמיה לאמנות בעיר קייב. בין האמנים שהשפיעו על זריצקי היה הצייר הסימבוליסט הרוסי מיכאיל ורובל. בשנת 1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, גויס זריצקי לצבא הרוסי, ושירת בו עד שנת 1917. זריצקי סיפר בראיון כי הוא נשלח כקצין לחזית במלחמת העולם הראשונה, אולם בהגיעו לשם הוחזר בעקבות חתימת הסכם שלום זמני בין רוסיה לגרמניה. בשנת 1918 נישא לשרה (סוניה), בוגרת הפקולטה לרפואת שיניים בקייב ובתו של הרב ישראל דב זבין. בשנה שלאחר מכן נולדה בתם, אתיה.
בעקבות פוגרום בשנת 1919 ברחה המשפחה לעיירה קאלאראש שבבסרביה, כשהוא משאיר מאחוריו את כל יצירתו האמנותית עד אז. בקאלאראש שהה זריצקי בבית חותנו, שם יצר עבודות קטנות-ממדים בצבעי מים, שמהן שרדו רק חמש: שלושה פורטרטים של אשתו ושני ציורי נוף כפרי. העבודות הקטנות מצוירות בעזרת כתמים צבעוניים כהים, והן משקפות את השפעת המודרניזם הרוסי.
בציור "אשת האמן במבט לרחוב" (1920), לדוגמה, חילק זריצקי את התיאור לשניים: מישור אחורי, שבו מתוארת העיירה, ומישור קדמי, שבו ישובה הדמות. זווית התיאור של הדמות – מאחור – מדגישה חלוקה זו. על אף הפרדה זו, ביטל זריצקי את אשליית המרחב על ידי שימוש בחומריות ובצבעוניות זהה. גם בציורי הנוף מתקופה זו חילק זריצקי את הפורמט למעין פסיפס של משטחים קטנים, המטשטשים את אשליית הפרספקטיבה.
ירושלים, 1923–1929
בשנת 1923 עלה זריצקי בגפו לארץ ישראל והתיישב בירושלים. לאחר שנה הצטרפה אליו גם משפחתו. בעיר יצר זריצקי תיאורי נוף רבים בצבעי מים, תוך שימוש בצבעים בהירים. בהדרגה הפכה יצירתו האמנותית לחופשית יותר. בעבודותיו, כגון "ירושלים, שער החבשים" (1923), עדיין בולט הרצון לתיאור מדוקדק של הטבע, אולם בעבודותיו המאוחרות יותר בולטת הנטייה האקספרסיבית ביצירת הקומפוזיציה. לדוגמה, בציור "חיפה, הטכניון" (1924), או בעבודות הנושאות את השם "ירושלים, נחלת שבעה" משנת 1924, משתמש זריצקי בעצים כאמצעי אקספרסיבי לחלוקת הפורמט למשטחים. שימוש בקווים בנוף כאמצעי הבעה בולט בשנים אלו גם בציורי נוף של בתי ירושלים או צפת.
בשנת 1924 הציג זריצקי את תערוכת היחיד הראשונה שלו במועדון "מנורה" בירושלים. תערוכת יחיד נוספת הוצגה באותה שנה בטכניון בחיפה. הביקורות העיתונאיות הדגישו את הליריות שבעבודותיו, ואת העובדה כי "הצורות [בציור] הופכות לכתמי צבע אבסטרקטי כשהנושא הוא אלגוריה של צבע ואור ולא של סיפור עלילה". זריצקי והפסל אברהם מלינקוב היו מיוזמי התערוכה הראשונה מבין תערוכות אמני ארץ ישראל במגדל דוד. החל משנת 1927 גם כיהן כיו"ר אגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל. בתקופה זו שינה את שם משפחתו ל"זהרי" לתקופה קצרה. הוא הציג תחת שם זה בתערוכת האגודה שהתקיימה בשנת 1928.
בשנת 1927 עזב זריצקי את משפחתו ונסע לביקור בן כמה חודשים בפריז. שם נחשף לאמנות המודרניסטית המערבית שפרחה בפריז של ראשית המאה ה-20. לימים ציין זריצקי את התרשמותו מהמוצגים במוזיאון גימה לאמנות אסיאתית.
תל אביב, 1929–1948
בשנת 1929 עבר זריצקי להתגורר בתל אביב, והמשיך לצייר את סדרת ציורי הנוף שהחל בירושלים. תיאורי הנוף והדיוקנאות שיצר בשנים אלו מעידים על ניסיון לגיבוש שפה אמנותית הולמת לתיאור.
באותה שנה השתתף זריצקי בתערוכה של קבוצת "אגד", שהתקיימה בדירה ברחוב אלנבי בתל אביב, ובה הציגו אמנים כגון ציונה תג'ר, אריה לובין, פנחס ליטבינובסקי ואחרים. עבודות הקבוצה משנים אלו משקפות את השפעת הציור הפוסט-אימפרסיוניסטי הצרפתי המאוחר (בעיקר בנוסח של "אסכולת פריז"), שהיה פופולרי בקרב הציירים הארצישראלים. ביצירותיו של זריצקי התבטא הדבר בנטייה ליצירה של משטחי צבע נרחבים, ולציור במשיכות מכחול חופשיות. ב"דיוקן אשת האמן", ציור שמן משנת 1929, השתמש זריצקי בדימוי של זר פרחים הניצב לפני הדמות. משיכות המכחול האקספרסיביות מטשטשות את ההבדל שבין המישור הקדמי לרקע הציור.
תשעת הפרקים של אמנות המתמטיקה
תשעת הפרקים של אמנות המתמטיקה (סינית מסורתית: 九章算術, סינית מפושטת: 九章算术, פין-יין: Jiǔzhāng Suànshù, תעתיק עברי: גְ'יו גָא'נְג סוָּאן שוּ) הוא ספר מתמטיקה סיני שחובר בידי מספר דורות של מלומדים החל מהמאה ה-2 לפנה"ס ועד למאה ה-1 לספירה. הגישה המתמטית המגולמת ב"תשעת הפרקים של אמנות המתמטיקה" (להלן: "תשעת הפרקים") היא מציאת השיטות הכלליות ביותר לפתרון בעיות מעשיות. זוהי הגישה הסינית העתיקה האופיינית שהתרכזה במתמטיקה תכליתית, בניגוד לגישה המתמטית היוונית של אותה התקופה - זאת של יוון ההלניסטית - שהתמקדה בעיקר בהסקת משפטים מקבוצה נתונה של אקסיומות.
יוסף זריצקי
תל אביב, 1929–1948
תערוכתו ב"בית הנכות בצלאל", בשנת 1930, מיקמה אותו בתודעה הציבורית כאמן מודרניסט. מספר מבקרים כתבו כי התערוכה משקפת את הפנייה של זריצקי אל האמנות האירופית. אורי צבי גרינברג אמר לאחר ביקור בתערוכה כי יצירתו של זריצקי מעמידה סוג שונה של ציור, שאיננו מהווה "ליטראליות אילוסטרציה אמנותית לסוג'ט [=נושא] ספרותי" של דימוי ארץ-ישראלי אקזוטי, "[ה]סוחב ערבים מן השוק ואת חמורו באזניו אל הבד". את האווירה בתערוכה תיאר גרינברג כ"דממת צבעים" ו"עצורת נשימה". "אפילו ה'וילון האדום'", כותב גרינברג, "המזכיר בציוריותו האבסטרקטית את קנדינסקי, אפילו האדום הזה עצור ודינו כאודם זה שלאחר שקיעה חרפית".
בין השנים 1932–1933 פתח זריצקי "סטודיה" לציור ששכן במרתף הבית שבו התגורר, ברחוב מאפו מס' 18. בין באי הסטודיו היו ציירים כגון יחיאל קריזה, אריה ארוך ואחרים. עם זאת הסטודיו לא האריך ימים וזריצקי עתיד היה להתפרנס בעיקר מנכסי נדל"ן שבבעלותו.
תשעת הפרקים של אמנות המתמטיקה
ראשי הפרקים בספר מתחילים, בדרך-כלל, עם הצהרה של בעיה, ממשיכים עם פתרון לבעיה ומסתיימים עם ניתוח התהליך שהוביל לפתרון זה.
יוסף זריצקי
תל אביב, 1929–1948
נושא המופיע בעבודותיו בשנים אלו הוא מוטיב של פרחים, כגון בסדרת אקוורלים הנושאת את השם "פרחים על אדן החלון", שנוצרו בתל אביב בין השנים 1937–1944, ובעבודות שנוצרו בעת ביקוריו של זריצקי ב"בית דניאל" שבזכרון יעקב, החל משנת 1939 ובמשך שנות הארבעים. בעוד שבעבודות המוקדמות של הסדרה משמשים הפרחים כאלמנט הממקד את ההתבוננות במציאות, הרי שבעבודות מאוחרות יותר הופכים הפרחים לאמצעי צורני להבעת רגש.
תשעת הפרקים של אמנות המתמטיקה
היסטוריה
הכותרת המלאה הנוכחית של הספר מופיעה על שני לוחות ארד המתוארכים לשנת 179 לספירה, אך ישנן השערות שהספר הופיע אף בתקופה מוקדמת יותר בשם אחר.
יוסף זריצקי
תל אביב, 1929–1948
ב-1935 עבר זריצקי אל בית חדש שבנה בקרן הדרומית-מזרחית של הרחובות בן יהודה ומאפו. בסדרת העבודות הגדולה שיצר בשנות השלושים והארבעים, המציגה את מראות העיר מגג ביתו, הפנה זריצקי את מבטו ממראה החוף, שהעסיק אמנים בני דורו, כגון נחום גוטמן, ראובן רובין ואחרים, אל מראות העיר המודרנית החדשה הפרושה ממזרח ומצפון לו. בעבודות המוקדמות חילק זריצקי את המראה למישורים היוצרים תחושה של מרחב. בחלק מציורי הסדרה אף מופיעה דמותו של צייר העובד על תיאור הנוף. בעבודות המאוחרות משמש ציורו של הצייר כאמצעי לטשטוש ושבירת המישורים. טשטוש זה מאפשר מיזוג של הנוף עם הייצוג שבציור. יונה פישר טען כי בציורי הגגות של זריצקי יש ניסיון לשילוב ולהאחדה בין הבהיר לכהה בנוף. גם מרדכי עומר תיאר את השימוש באור בציוריו של זריצקי וטען כי בעבודות אלו האור אינו נתפש כבעיה טונאלית. למעשה, טען עומר, זריצקי השאיר את האובייקטים בציור כחסרי ניואנסים.
בשנת 1941 הוצגה תערוכת יחיד בבניין "הבימה" לכבוד יום הולדתו ה-50. בשנת 1942 זכה זריצקי ב"פרס דיזנגוף" לציור.
תשעת הפרקים של אמנות המתמטיקה
היסטוריה
כיום, רוב החוקרים סבורים שהמתמטיקה הסינית והמתמטיקה העתיקה של אגן הים התיכון התפתחו באופן עצמאי, פחות או יותר, עד לתקופה בה "תשעת הפרקים" לבש את צורתו הסופית. לכן יש אך מעט ערך היסטורי בהשערות על איזו מן התרבויות הייתה "יותר מתקדמת" בתקופת זמן כלשהי. אף-על-פי-כן, ניתן להעיר שהשיטה המתוארת בפרק 7 של הספר לא התגלתה באירופה עד למאה ה-13, והשיטה המתוארת בפרק 8 לא נמצאה לפני המאה ה-16. כמו כן, בין הכתבים ניתן למצוא הוכחה מתמטית למשפט פיתגורס. ישנם גם עניינים מתמטיים של המתמטיקה המערבית הקדומה שלא נמצאו בסין העתיקה. ההשפעה של "תשעת הפרקים" סייעה רבות להתפתחותה של המתמטיקה העתיקה באזורי קוריאה ויפן. השפעתו של הספר על החשיבה המתמטית בסין ארכה זמן-רב, עד לתקופתה של שושלת צ'ינג.
יוסף זריצקי
הקמת "אופקים חדשים"
המניע הישיר להקמה של קבוצה אלטרנטיבית לאגודה הכללית נולד בשנת 1948, עם ההזמנה להציג תערוכה של אמנים ישראלים במסגרת הביתן האיטלקי בביאנלה של ונציה. זריצקי, שכיהן כיו"ר האגודה באותה עת, החליט ליצור, על דעת עצמו, את רשימת האמנים המשתתפים; זאת, בשל חששו מפני בחירתם של אמנים בינוניים על ידי הכלל. הדבר עורר שערורייה באספה הכללית של האגודה, שהתקיימה בביתו של חיים גליקסברג. במהלך האספה הוחלט על הרחקתו של זריצקי מן האגודה. בתגובה להאשמות הודיעו כמה אמנים, בהם משה קסטל, יחזקאל שטרייכמן ויוחנן סימון, על פרישה מיידית מן האגודה והזמינו את זריצקי להקים אגודה עצמאית.
סביב הגרעין הראשוני התקבצה קבוצה של 15 אמנים, שהחרימה את התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל ונועדה לחנוך את בית האמנים החדש בתל אביב. ב-2 ביולי 1948 פרסמו הפורשים גילוי דעת בעיתון "הארץ" שבו טענו כי האגודה חייבת להבליט את הישגי הציור העברי, ולא לשקוע בבינוניות. ב-9 בנובמבר 1948 הציגה הקבוצה החדשה במוזיאון תל אביב תערוכה בת 18 חברים, בשם "אופקים חדשים". בעוד יצירתם של אמנים כגון סימון, קסטל או מרסל ינקו עסקו בסימבוליקה ציונית או יהודית, זריצקי בחר להציג בתערוכה ציור מופשט של טבע דומם בהשראתו של הצייר הקוביסטי ז'ורז' בראק.
תשעת הפרקים של אמנות המתמטיקה
היסטוריה
בשנת 263, המתמטיקאי הסיני בן המאה ה-3 לִיאוּ הוּאַי כתב פרשנות מפורטת מאוד על הספר. הוא ניתח את התהליכים המתוארים ב"תשעת הפרקים" צעד אחר צעד, בצורה המכוונת לתת לקורא ביטחון מלא באמינותן - אם-כי, הוא לא הוכיח את אמיתותן של השיטות במובן האוקלידי הקלאסי. לפרשנות של לִיאוּ יש עניין מתמטי רב בפני-עצמה. לִיאוּ גם מזכיר את המתמטיקאים שקדמו לו, ז'אנג קאנג (נולד בין 165 לפנה"ס ל-142 לפנה"ס) וגֶנְג שאוּ-צ'אנג (נולד בין 75 לפנה"ס ל-49 לפנה"ס) (ראו גם הספירה הארמילרית), כאלו שסידרו את הפרקים של הספר בסדר הופעתם הנוכחי, וככותבי פרשנויות מוקדמות; אך רשימות מתקופת שושלת הָאן לא מזכירות שמות של מחברי פרשנויות כלשהם, וכאלה אינם מוזכרים עד למאה ה-3.
יוסף זריצקי
הקמת "אופקים חדשים"
בקטלוג התערוכה הדגיש זריצקי את התפקיד של האמנות בבניית האומה הצעירה במונחים מודרניסטיים: "אנו דורשים אמנות שתהא דבוקה בעם [...] ומוכנים להסביר לקהל את דרכיה וצורותיה של האמנות החדשה כדי להחדיר בו ערכי אמת אלה, למען יוכל לעכלם ויצעד קדימה יחד עמנו. כך נוכל לפתח אמנות אמת במדינתנו הצעירה". יצירות התערוכה אמנם לא הציגו אחידות אסתטית או סגנון ציור משותף, אולם התערוכה נתפשה כרצון לשינוי טבעה של האמנות המקומית ומשכה קהל של אלפים שבאו לחזות באמנות המודרניסטית וה"סנסציונית".
תשעת הפרקים של אמנות המתמטיקה
היסטוריה
"תשעת הפרקים" נכתב בעילום שם ומקורותיו של הספר אינם ברורים. עד לשנים האחרונות לא היו כל ראיות מוצקות בדבר כתב מתמטי שקדם לו, אך פני-הדברים השתנו. ה"סוּאַן שוּ שוּה" (סינית מסורתית: 算數書), או "כתבים על התחשבנות", הוא חיבור מתמטי עתיק בן 7,000 תווים לערך, שנכתב על 190 רצועות במבוק. "כתבים על התחשבנות" התגלה לצד כתבים נוספים ב-1983 כשארכאולוגים פתחו קבר בזַ'אנְגגִ'יאָשַאן שבמחוז חוביי. מעדויות כתובות ידוע שקבר זה נסגר בשנת 186 לפנה"ס, בתחילת שושלת הָאן המערבית. ניתן בבירור לראות מספר דברים מקבילים בין שני הכתבים, אם כי יחסו של הספר ל"תשעת הפרקים" עדיין נדון על ידי חוקרים. לעומת זאת, ה"סואן שו שוה" הוא הרבה פחות עקבי מ"תשעת הפרקים", ונראה כי הוא מורכב מכמה חיבורים עצמאיים קצרים שנלקחו ממספר מקורות וצורפו יחדיו.
יוסף זריצקי
הקמת "אופקים חדשים"
מיד עם הקמתה נתפשה "אופקים חדשים" כקבוצה בעלת שאיפת כוח ממסדית. דוגמה לכך ניתן למצוא בתגובות לתערוכה הכללית של אגודת הציירים והפסלים שנערכה בנובמבר 1952, לכבוד 20 שנה לייסוד מוזיאון תל אביב, שטענו כי הקבוצה "כבשה" את האולם הראשי.
מהטבע אל ההפשטה
בשנת 1956 החליטו ינקו, סימון ואהרון כהנא על פרישה מ"אופקים חדשים". במכתב ששלחו אל האגודה האשימו השלושה את הנהגתה בחוסר דמוקרטיה בניהול האגודה ובקידום אינטרסיים עצמיים. לצד אלה, השלושה לא היו יכולים להשלים גם עם רוח ההפשטה שהנהיג זריצקי בקרב הקבוצה. עדות ללחץ הקבוצתי ניתן למצוא בדבריו של סטימצקי על האופן שבו עבר לציור מופשט: "אם תשאלו אותי למה אני מצייר כעת אבסטרקט, אינני יודע, חוץ מזה שאברהם נתון אמר לי שאם לא אהיה אבסטרקטי, לא אוכל להשתתף בתערוכה. נבהלתי וציירתי אבסטרקט".
תשעת הפרקים של אמנות המתמטיקה
פרקי הספר
תוכנם של תשעת הפרקים הוא כדלהלן:
יוסף זריצקי
מהטבע אל ההפשטה
בסוף שנות הארבעים ניסח זריצקי את סגנון הציור המודרני שלו במונחים המזכירים את תפיסתו של וסילי קנדינסקי. על הציור להתמקד בצבע, בקו ובאופי הציורי. "לא אבסטרקציה של עצמים, אלא אימפרסיה מוזיקלית, פיוטית, אימפרסיה חופשית מכבלי הריאליזמוס, אבל כפותה לאופי העצמים". נוסף על כך זוהתה הקבוצה שהונהגה על ידי זריצקי, כבעלת שאיפה לאוניברסליות, המנותקת מן המציאות הישראלית.
בשנת 1949 הוצגה תערוכת יחיד של זריצקי בבית הנכות בצלאל.
תשעת הפרקים של אמנות המתמטיקה
תרגומים
כמו כן, בשנת 2004 יצא לאור תרגום לצרפתית המכיל גם נספחים מפורטים שנכתבו בידי חוקרים רבים, מהדורה מדעית של הטקסט הסיני והפרשנות של ליאו הואי. Chemla, Karine, and Shuchun Guo. 2004. Les neuf chapitres: le classique mathématique de la Chine ancienne et ses commentaires. Paris: Dunod.‎.
יוסף זריצקי
מהטבע אל ההפשטה
בין השנים 1949–1951 שימש זריצקי כמורה לאמנות בסמינרים שאורגנו על ידי הקיבוץ הארצי בקיבוץ יחיעם ונען. המפגש של זריצקי עם הנוף הפתוח של יחיעם ועם אידיאל הקיבוץ הצעיר יצרו סדרה של רישומי אקוורל שבהם מתואר המפגש עם הטבע כמערכת צורנית שבה נמצא הטבע ב"מצב ביניים – כשחלקו כבר עובד ונכבש בעוד שחלקו האחר נותר עדיין בראשיתי". זריצקי עיבד את הרישומים גם לציורי שמן, שהגדול שבהם הוא הציור "יחיעם (הווי בקיבוץ)" (1951). הציור משקף את המהלך של זריצקי אל עבר הפשטה גוברת בנוסח הציור ה"מופשט לירי". סדרת יחיעם זכתה להצלחה בקרב מבקרי האמנות הישראלית. בשנת 1992 כתב מאיר אגסי כי "זריצקי ביחיעם, ברישום יבש, במתווה עדין, החל לפרק ולהרכיב מחדש מקנות של תהליכי חקירה קודמים – יסודות הנוף והטבע, האור המשקל – לצרכיו, תוך מיזוג סימנים היוצרים בכוליותם נוף-ציור."
בנובמבר 1951 נערכה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו של זריצקי, לכבוד יום הולדתו השישים. בתערוכה הוצג קו ההפשטה שפיתח זריצקי, ואשר זכה לביקורות חיוביות רבות. בשנת 1953 הוצגה התערוכה גם בבית הנכות בצלאל בירושלים. גילה בלס טענה במחקרה על אודות קבוצת אופקים חדשים כי המפגש עם יצירתו של זריצקי בשנים אלו, בנוסף לאישיותו הדומיננטית, היווה לגבי חלק גדול מציירי הקבוצה כוח מדרבן לעבר ההפשטה.
באביב 1954 ביקר בישראל וילם סנדברג (Willem Sandberg), מנהל מוזיאון סטדלייק באמסטרדם. במסגרת הביקור רואה סנדברג עבודות של זריצקי בבית של אספן האמנות אברהם רבני, מאספניו הראשונים של זריצקי. בעקבות המפגש עם העבודות ועם זריצקי עצמו רכש סנדברג עבור אוסף המוזיאון שבעה ציורי אקוורל וציור שמן גדול שנושאו פרחים. אירוע זה אישש את דימויו של זריצקי כבכיר האמנים המודרניים בישראל. בקיץ של אותה שנה יצא זריצקי לאירופה, ושהה שם לסירוגין כשנתיים. לאחר יציאתו פורסמה ב"ידיעות אחרונות" כתבה שכותרתה "הציירים המיותמים...".
בין המקומות שבהן ישב זריצקי ניתן למנות בעיקר את פריז, שם התרשם זריצקי מפריחת הציור, שאותו כינה דו-ממדי, לעומת ציור אשלייתי-פיגורטיבי. בשנת 1955 שהה תקופה באמסטרדם, שם הוצגה תערוכת יחיד מעבודותיו במוזיאון סטדלייק, שבה הוצגו גם עבודות שיצר בפריז. ב-1956 מוצגת תערוכה נוספת של זריצקי בארמון האמנויות היפות בבריסל (Palais des beaux-arts de Bruxelles).
"עוצמה"
בפברואר 1957 החליטה ממשלת ישראל על קיומו של מפגן לאומי גדול לציון עשר שנים להקמת מדינת ישראל. במסגרת ההכנות ל"תערוכת העשור", שנפתחה ב-5 ביוני 1958 בשטח "בנייני האומה" בירושלים, הוזמנו כמה יצירות אמנות מונומנטליות מחברי "אופקים חדשים". הייתה זו אחת הפעמים הראשונות שעבודותיהם המופשטות של חברי הקבוצה הוצגו בפני הציבור בחלל שאיננו מוזֵיאלי. בין העבודות בלטו פסל ברזל גדול של יחיאל שמי, "פסל העשור" של יצחק דנציגר, ציור קיר של יעקב וכסלר ועוד. יצירה בולטת נוספת הייתה ציורו של זריצקי "עוצמה", שהוזמן על ידי אברהם יסקי, מעצב מדור "הישגי הכלכלה". ציור שמן זה התבסס על מוטיבים רבים העוברים כחוט השני לאורך ציוריו מאז תקופת "יחיעם".
ערב פתיחת התערוכה ערך דוד בן-גוריון סיור, שבו סקר את הביתנים והמוצגים בתערוכה ובהם גם ציורו של זריצקי. בעקבות הערתו של בן-גוריון – על פי אחת הגרסאות: "נו, האמנות המודרנית, אפשר עם אמנות מודרנית ואפשר בלי" – הועבר הציור ממקומו המרכזי באגף הכלכלה אל חלק אחר בתערוכה. בעקבות החלטה זו קמו תגובות מחאה מצד חלק מן העיתונאים מבקרי התערוכה ובחלקים מהציבור בכלל כנגד ההתערבות השלטונית באמנות. הייתה זו אחת השערוריות הקשות שפקדו את היחסים שבין האמן לבין הממסד בתולדות האמנות הפלסטית בישראל. יונה פישר כתב ב"למרחב" כי "העלבון שנגרם לצייר הוותיק זריצקי מדגים כיצד מבינים אצלנו את המילה 'תרבות'", אך ציין גם כי ייתכן שהבחירה בצייר מופשט כמו זריצקי עבור מפגן המוני זה הייתה טעות. לאחר סגירת התערוכה, בעקבות העלבון, השמיד זריצקי את היצירה.
עבודה מונומנטלית נוספת, משותפת לזריצקי וליצחק דנציגר, הוזמנה על ידי האדריכל זאב רכטר עבור חזית הבניין. השניים תכננו תבליט פיברגלס ארוך ובו מוטיבים גאומטריים הלקוחים אף הם מ"יחיעם". לבסוף עבודה זו לא בוצעה, ובמקום שיועד לה בחזית הבניין נקבע פס בטון ארוך.
שנים מאוחרות
ב-2 בינואר 1968 היה זריצקי הראשון שזכה ב"פרס סנדברג", הניתן על ידי מוזיאון ישראל מכספי תרומה של נדבן אמריקאי. בין חברי ועדת הפרס היו סנדברג ויונה פישר. פרס זה הוענק לו על "ציור", יצירה גדולת ממדים משנת 1964, שצוירה לפי אחד מעבודותיו של הצייר יאן ורמיר. בראיונות רבים שהעניק לרגל קבלת הפרס הדגיש זריצקי את תפיסת העולם שלו ביחס לעצמאותו של מעשה הציור. "אסור למסתכל לראות יותר ממה שיש בתמונה", הסביר זריצקי. "אסור לו לפתח דמיון בקשר למה שהוא רואה. זה מה שהוא רואה זה מה שיש. תמונה זה לא חלום".
בין השנים 1968–1970 יצר זריצקי דיוקן פיגורטיבי של אספנית האמנות אילה זקס אברמוב. עבור ציור לא שגרתי זה הוא יצר כמה סקיצות וציורי הכנה על בד. הדיוקן השלם, המאופיין בגווני ירוק, מציג את זקס אברמוב בפינת הבד, כשידיה על ברכיה. בעוד ידיה עוברות הפשטה, הרי שפניה של הדמות שומרים על מאפיינים רֵאליסטים ברורים. חלק גדול מן הקומפוזיציה תופס וילון ההופך לצורה דומיננטית בחלל.
הטונאליות המאפיינת ציור זה משותפת גם לציורים רבים אחרים שנוצרו בין השנים 1964–1974. בסדרות כגון "נגיעות בירוק", ציורים "על פי חלונות תל אביב" או סדרת "כתם אדום" בולט הריחוק הגובר מתיאור הטבע לטובת דיון מופשט בקומפוזיציה ובמבנה הציור.
החל מראשית שנות השבעים נהג זריצקי להשתקע בכל קיץ בסטודיו שקיבל בקיבוץ צובה. בצובה נהג ליצור אקוורלים ובהם הפשטה של הנוף, תוך התבוננות ישירה מן הטבע. בקיץ 1983 יצר זריצקי שורה של עבודות בתוך הסטודיו, כשהוא חוזר אל מוטיב החלון, שבו עשה שימוש בעבר. בנוסף, במהלך שנות השמונים יצר זריצקי שורה של ציורים, חלקם בגדלים מונומנטליים, הבנויים על פי יצירותיהם של אמנים כגויה, פיקאסו, שאגאל ואחרים.