cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
374
אירועים
ללא תאריך מדויק:
נפטרו
ללא תאריך מדויק:
זינה הנסיכה הלוחמת
זינה הנסיכה הלוחמת (באנגלית: Xena: Warrior Princess) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מז'אנר הפעולה-על-טבעי-פנטזיה, אשר שודרה במשך שש עונות בין 4 בספטמבר 1995 ל-18 ביוני 2001. המפיקים בפועל של הסדרה הם סם ריימי, רוברט טאפרט ור. ג'יי סטוארט, והיא צולמה בניו זילנד. הסדרה נוצרה כסדרת בת של הרקולס: המסעות המופלאים. הסדרה שודרה בישראל בערוץ הראשון ואחר־כך גם בערוצי הכבלים השונים.
עלילת הסדרה
במרכז עלילת הסדרה סיפורה של הלוחמת עתירת המעללים זינה, כשלצידה ידידתה גבּריאל, הנאבקות ביריבים בשר ודם, באלים וביצורים מיתולוגיים, לרוב בהשראת המיתולוגיה היוונית. דמותה של הגיבורה הוצגה תחילה בסדרה "הרקולס: המסעות המופלאים" כלוחמת בעלת עבר מוכתם, המנסה לכפר על חטאיה, ונושא זה שב ועולה בפרקי הסדרה.
עלילת הסדרה מתרחשת, לכאורה, ביוון העתיקה, אך לבושן של הדמויות, התפאורות ואף הסיפור נודדים באופן חופשי בין תקופות, ממלחמת טרויה (שם פוגשות זינה וגבריאל בהומרוס), עבור בשלהי המאה הראשונה לפני ספירת הנוצרים (אז פוגשות הגיבורות ביוליוס קיסר וכלה בימי הביניים (כפי שניתן להקיש מציוד הלחימה והלבוש של רבים מהגיבורים).
במסגרת העלילתית והטמפורנית הרופפת הזו נתנו כותבי הסדרה דרור לדמיונם והציגו בפרקיה השונים ערבוביה של נושאים, כשאפילו נימת הסדרה משתנה באופן תכוף מפרק לפרק. כך, לדוגמה, הוצגו אירועים והרפתקאות בפרק אחד מנקודת מבט דרמטית, ובפרק שלאחריו באופן מבודח, סאטירי או אפילו פארודי. באופן דומה, כמה מהגיבורים הוצגו כלא־יוצלחים בפרקים מסוימים, ואילו באחרים הופיעו כגיבורים ללא חת, המביסים בעצמם צבאות שלמים. לפרקים, חרגו כותבי הסדרה מגבולות הז'אנר באופן מוחלט, כמו בפרק שהיה בפועל מחזמר. במסגרת חופשית זו הצליחו הכותבים לגעת, גם אם בנימה פשטנית וקלילה, בנושאים ובמסרים שונים, דוגמת אחריות האדם למעשיו, חירות האדם, משמעותה של ידידות, נאמנות וכיוצא בזה.
נחיתת חירום של מטוס אירופלוט בנהר נייבה
ב-21 באוגוסט 1963 ביצע מטוס טופולב Tu-124 של חברת התעופה הסובייטית אירופלוט נחיתת התרסקות בנהר נייבה ליד לנינגרד.
המטוס המריא השעה 08:55 משדה התעופה בטאלין (באסטונית: Lennart Meri Tallinna lennujaa) (TLL) ועליו 45 נוסעים ו-7 אנשי צוות.
זינה הנסיכה הלוחמת
דמויות ושחקנים
לצד זינה (בגילומה של לוסי לולס) וגבּריאל (בגילומה של רנה אוקונור), הופיעו בפרקי הסדרה כמה שחקנים ניו־זילנדים ואוסטרלים בתפקיד דמויות חוזרות. בין השאר נאבקה זינה שוב ושוב באל המלחמה היווני ארס (בגילומו של קווין סמית'), כשהיא נעזרת על ידי הלוחם הכושל ג'וקסר (בגילומו של טד ריימי) ומלך הגנבים אוטוליקס (בגילומו של ברוס קמפבל). עוד הופיעו לפרקים בסדרה קווין סורבו בתפקיד הרקולס מסדרת האב, קארל אורבן בתפקיד קופידון/יוליוס קיסר והדסון ליק בתפקיד אויבתה המושבעת של זינה, קליסטו.
נחיתת חירום של מטוס אירופלוט בנהר נייבה
בשעה 10:00 המטוס החל לחוג סביב לנינגראד בגובה 1650 רגל, במטרה לבזבז דלק, על מנת להפחית את משקל המטוס ולהנמיך את הסיכוי לפריצת שרפה במקרה של נחיתת חירום. צוותי הקרקע בשדה התעופה פולקובו הכינו מסלול עפר לצורך נחיתת חירום. כל סבב של המטוס סביב שדה התעופה ארך כ-15 דקות. בזמן זה, צוות המטוס ניסה לקבע את כן הנסע במצב נעול, על ידי דחיפתו בעזרת מקל שנלקח מארון המעילים.
הסיבוב השמיני והאחרון סביב שדה התעופה החל בשעה 12:10, ואז, 13 מייל משדה התעופה, מנוע מספר 1 כבה עקב מחסור בדלק. המנוע השני כבה זמן קצר לאחר מכן, כאשר המטוס מעל העיר, נע מזרחה מעל קתדרלת איסק הקדוש ובניין האדמירליות. כאשר כבו שני המנועים, צוות המטוס הבין שהדרך היחידה לשרוד תהיה להנחית את המטוס על פני הנהר נייבה, נהר שרוחבו 300 מטר.
עדי ראייה ראו את המטוס מנמיך במעלה הזרם. המטוס דאה כ-30 מטר מעל מבנה הפלדה הגבוה של גשר בולשאוחטינסקי (רוסית: Большеохтинский мост), ואז עבר ממש מעל גשר אלכסנדר נייבסקי (ברוסית: Мост Алекса́ндра Не́вского), שהיה אז בבנייה, מחמיץ אותו במעט. הטייס הצליח להנחית את המטוס על פני הנהר, קרוב לגוררת מונעת בקיטור, אשר נבנתה בשנת 1898.
המטוס החל להתמלא במים. רב החובל של הגוררת שבר את השמשה הקדמית של המטוס, קשר כבל להגה של תא הטייס, והחל לגרור את המטוס לשפת הנהר. בזמן הגרירה, כל הנוסעים נשארו בתא הנוסעים. הנוסעים וצוות הטיסה התפנו מאוחר יותר דרך צוהר גישה בגג המטוס.
יורם זרביב
יורם זרביב (נולד ב-1 בינואר 1965) הוא גיטריסט ומורה לגיטרה קלאסית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
זרביב מרצה בכיר וראש חוג כלי מיתר באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
חייו
זרביב יליד העיר אשדוד, החל את לימודי הגיטרה בקונסרבטוריון העירוני עם הגיטריסט/מלחין ומעבד שלום אוחיון ובהמשך עם הפסנתרנית/גיטריסטית וורה איגל, בגיל 15 התקבל לכיתתו של פרופ' יוסי ירושלמי עמו למד במשך שש שנים. לאחר שירותו הצבאי המשיך לפריז שם למד עם המאסטרו הספרדי אלברטו פונסה Alberto Ponce. בשנת 1991 סיים את לימודיו בתחום הביצוע Diplome supérieur d'exécution במוסד הגבוה למוזיקה ע"ש אלפרד קורטו שבפריז (École normale de musique de Paris - Alfred Cortot), בשנת 1992 היה פיינליסט בתחרות אלסנדריה שבאיטליה, פרס שני בתחרות ע"ש רונה ברטולי שבצרפת ופרס ראשון בתחרות הפסטיבל הבינלאומי לגיטרה שנערכה בתל אביב.
יורם זרביב הוזמן לנגן רסיטלים ולהעביר כיתות אמן בפסטיבלי מוזיקה רבים בארץ ומחוצה לה - צרפת, גרמניה, אנגליה, איטליה, בולגריה, הונגריה (האקדמיה ע"ש ליסט בבודפשט), רוסיה (האקדמיה ע"ש גנסין במוסקבה), גאורגיה, אוקראינה, דרום אמריקה, זמביה, בוצואנה, מוזמביק, גואטמלה, מקסיקו וסין.
הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, תזמורת האופרה הקאמרית ומחוץ לישראל עם התזמורת הפילהרמונית של ניז'ני נובגורוד-גורקי ברוסיה, הפילהרמונית של אודסה באוקראינה, הסימפונית של טביליסי בגאורגיה, הסימפונית של מקסיקו סיטי והפילהרמונית של לאון במקסיקו.
מלחינים רבים הקדישו לו את יצירותיהם, בהם המלחין הצרפתי רולנד דיאנס שהקדיש לו יצירה בשם "Terre Promise" (הארץ המובטחת), גיטריסט הג'אז ליאור יקותיאל שהקדיש לו קובץ בן ארבעה קטעים שנקרא "Moods" (מצבי רוח), המלחין בוריס פיגובט שהקדיש לו יצירה שנקראת "ירושלים", המלחין אברהם כפלי הקדיש לו יצירה המבוססת על המנגינה של "צור משלו" ו"בגטל", המלחינה דלית רייך הקדישה לו יצירה שנקראת Luces Del Mar (אורות על הים).
משנת 2002 מלמד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ("רובין") ומשנת 2018 מנהל את מחלקת המיתרים (קשת ופריטה).
יורם זרביב מקדיש זמן רב לעידוד נגני הגיטרה הצעירים בישראל - מארגן מדי שנה סדנת גיטרה בחופשת הקיץ (בנורדיה) ונוטל חלק פעיל בארגון תחרויות וכיתות אמן ברחבי הארץ.
הגרלת הגרין קארד
הגרלת הגרין קארד (The Diversity Immigrant Visa Program) היא הגרלה של 50,000 ויזות (גרין קארד) אותה עורכת ממשלת ארצות הברית בכל שנה באמצעות הגרלה ממוחשבת הנערכת על פי חוק של הקונגרס.
מקבלי הוויזה מקבלים מעמד של תושב קבע (Permanent Resident) ורשאים להגר עם בני משפחתם לארצות הברית לאחר שהשלימו תהליך קונסולארי אותו עובר כל מגיש בקשת לאשרת שהייה. תושבות הקבע מקנה זכויות רבות כולל האפשרות להגיש בקשה לאזרחות אך שונה מאזרחות בכמה זכויות חוקתיות.
החוק
במסגרת ה- Immigration Act of 1990 שהוא חוק הגירה רחב שעבר בקונגרס האמריקאי בסוף שנות השמונים הקצה הממשל 55,000 ויזות שיוגרלו למשתתפים מכל העולם. במסגרת חוק שחוקק בקונגרס בנובמבר 1997 צומצמה כמות הויזות האפקטיבית של ההגרלה ב-5,000 והיא עומדת מאז על 50,000. החוק, Nicaraguan Adjustment and Central American Relief Act (NACARA), מייעד את הכמות שצומצמה לטובת אזרחי ניקרגואה ללא הגרלה.
המניע לחוק
מערכת ההגירה האמריקאית עברה תהפוכות משמעותיות בשנות קיומה, החל מהגירה חופשית שהיוותה את הבסיס להקמתן של המדינות ואיחודן לאחר מכן, ועד למדיניות קשוחה בהרבה הקיימת היום ואשר הושפעה רבות מהדמוגרפיה המשתנה, מהכלכלה האמריקאית ומאיומי הטרור הגלובליים.
לצד הקשחת המדיניות עם השנים זיהו האמריקאים בסוף שנות השמונים של המאה הקודמת עיוות דמוגרפי הנובע משיטת ההקצאות הכללית הקובעת מספר מרבי של ויזות שיוקצו למהגרים על פי קטגוריות שונות: משפחה, עבודה, לימודים וכדומה. שיטה זו מקבעת את מדינות ההגירה הגדולות (מדינות בעלות מספר אזרחים גדול ומספר תושבים ואזרחים אמריקאים שמוצאם באותה מדינה) כצרכני ההקצאות ולא מאפשרת למדינות הגירה קטנות ליהנות ממדיניות ההגירה הליבראלית של ארצות הברית.
כדי להתגבר על העיוות ולתת הזדמנות שווה לתושבי כל העולם החליטו האמריקאים להנהיג את הגרלת הגרין קארד שבסיסה הוא השתתפות למדינות הגירה קטנות בלבד. מתוך כך נולד הכלל שעוגן בחוק הגורס שמדינות מהן הגיעו לארצות הברית למעלה מ-50,000 מהגרים בחמש שנים שקדמו לשנת ההגרלה לא יוכלו להשתתף בהגרלה.
שם ושנה
שם התוכנית השנתית של הגרלת הגרין קארד נגזר מהשנה בה יוקצו בפועל הוויזות לזוכים. מכיוון שיש פער זמן משמעותי בין תקופת פרסום התוכנית ותקופת ההגשה לבין מועד קבלת הויזות (הזמן מיועד לתהליך הקונסולארי אותו חייבים לעבור הזוכים) נוצר לעיתים בלבול.
המעבר לאינטרנט
תוכנית DV2004 שנערכה בשנת 2002 הייתה האחרונה בה בוצעה הגשת נתוני המשתתפים באמצעות הדואר על גבי נייר. ההגשה בוצעה בהתאם להנחיות הכתובות מבלי שהיה טופס מסוים בו היה המשתתף אמור למלא את פרטיו. כתוצאה מכך, נגרם בלבול רב בקרב המעוניינים להשתתף בהגרלה, ונפסלו מיליוני טפסים בכל שנה.
החל מתוכנית DV2005 שנערכה בשנת 2003 עבר הממשל להשתמש באתר אינטרנט לצורך הגשת האפליקציות. האתר נפתח לתקופה של חודשיים בשנה בהתאם למועדים המתפרסמים מספר חודשים לפני כן.
מדינות משתתפות
בכל שנה מתפרסם עדכון לרשימת המדינות המשתתפות בהגרלה של אותה שנה. בדרך כלל הרשימה מתעדכנת בהוספה של מדינה או יותר לרשימת המדינות האסורות להשתתף וזאת על פי הכלל שנקבע בחוק הקובע שלא ישתתפו בהגרלה מדינות שתושביהן קיבלו יותר מ-50,000 ויזות גרין קארד בחמש שנים שקדמו להגרלה.
באופן מסורתי לא משתתפות בהגרלה מדינות גדולות כגון סין, הודו, מקסיקו, קנדה ואנגליה וכן מדינות קטנות יותר מהן יש הגירה רבה לארצות הברית כגון הפיליפינים. בשנים האחרונות התווספו מדינות מהן גדלה ההגירה החוקית לארצות הברית מעבר לסף שנקבע כגון פולין, רוסיה וברזיל.
מצב חוקתי
נכון לעכשיו אין בתוכניות הממשל האמריקני לערוך שינויים חוקתיים הנוגעים להגרלת הגרין קארד ואין הצעות חוק הקוראות לכך. הרוב הדמוקראטי בסנאט ובבית הנבחרים דוגל במדיניות הגירה ליבראלית והזדמנות שווה לכל אדם להגשים את החלום האמריקני.
במשך השנים היו ניסיונות של גורמים בבית הנבחרים ובסנאט לבטל את ההגרלה או לערוך בה שינויים. ניסיונות אלה לא צלחו ואין כיום כל פעילות חקיקה הקוראת לבטל או לבצע שינוי בהגרלה.
ניסיונות הביטול נבעו מרצונם של נבחרי ציבור לצמצם את ההגירה החוקית והבלתי חוקית לארצות הברית, כאשר טיעוני הביטול התבססו על פרצות שהיו בעבר כשהגשת האפליקציות נעשתה באופן ידני. כמו כן טענו חברי קונגרס ואחרים שההגרלה מאפשרת לטרוריסטים לחדור לארצות הברית. טענה זו חוזקה כשמחבל ממוצא מצרי שנכנס לארצות הברית תוך זכייה בהגרלה ביצע את הפיגוע בנמל התעופה של לוס אנג'לס. הטענות נשמעו היטב לאחר פיגועי 11 בספטמבר וקיבלו גושפנקא במסדרונות בית הנבחרים והסנאט שנשלטו על ידי הרוב הרפובליקני.
ניסיונות הביטול ככל שהיו נשארו במסגרת בית הנבחרים בהצעות חוק שהתגלגלו משנה לשנה מבלי שהן מובאות להצבעה ולתהליך מקביל בסנאט (כל הצעת חוק בקונגרס צריכה לעבור מסלול מקביל בבית הנבחרים ובסנאט ורק לאחר שאושרה בשניהם היא תעבור לוועדה משותפת לשני הבתים ואם עברה את הוועדה לאישור הנשיא).
אזהרות הממשל
גורמי ממשל אמריקאים פרסמו אזהרות הנוגעות לאתרים המתחזים לאתרי הממשל ומציעים השתתפות בהגרלה תמורת תשלום. בעבר הוגשה תביעה נגד מפעילי אתר קיקיוני שעסק ברישום להגרלת הגרין קארד, התחזה לאתר של הממשל וגבה כספים מלקוחות ממדינות שממילא לא יכלו להשתתף בהגרלה. האתר נסגר ומפעיליו נעצרו.
המצור על הסלע הסוגדיאני
המצור על הסלע הסוגדיאני היה מצור שהטיל אלכסנדר הגדול על סלע מבוצר שבו התבצרו מורדים סוגדיאנים בפיקודו של אוקסיארטס. המצור הסתיים בניצחון אלכסנדר.
רקע
לאחר שהושלם כיבוש האימפריה הפרסית בידי אלכסנדר הגדול, השבטים הסוגדיאנים, הבאקטרים, והסקיתים ששכנו בגבול המזרחי של הממלכה האחמנית, פרקו מעליהם כל עול. אלכסנדר הגדול ששאף להמשיך את מסעו עד קצה העולם, פלש גם למחוזות אלה. המערכה בסוגדיאניה התבררה כקשה במיוחד, שכן המקומיים פתחו במרד גדול שהתפתח ללוחמת גרילה שבה הם הצטיינו במיוחד. אלכסנדר, הצליח לכבוש את העיר קירופוליס, והחל לנוע צפונה לאורך נהר אוקסוס (אמו דריה) לעבר מרקנדה שהותקפה בידי אחד ממנהיגי המורדים ספיטמנס. לא ברור באיזו שנה החל אלכסנדר לנוע צפונה, על פי אריאנוס, מדובר בשנת 327 לפנה"ס, אולם חוקרים מודרניים סבורים שהמצור התרחש עוד לפני כן ב-328 לפנה"ס.
השמועה על כך שאלכסנדר מתקרב, אילצה את שניים ממנהיגי המורדים אריאמזס ואוקסיארטס, לסגת עם חייליהם למקום מבוצר. "הסלע הסוגדיאני" או פשוט "הסלע", היה סלע עצום ממדים שעליו בנו הסוגדיאנים מבצר ובו בחרו להתבצר. קורטיוס טוען שהסלע היה בגובה של 5,500 מטרים. אין ספק שמדובר בהגזמה, אולם ככל הנראה זה הגובה שנראה למסתכלים מלמטה. חלק מהחוקרים כיום סוברים שהסלע נמצא מצפון מערב לעיר נואטאקה. על אף שאלכסנדר כבר הוכיח לא אחת את כישרונו בהטלת מצור, הרי שהצבא המוקדוני שהיה מבוסס בעיקר על פרשים ופלנקס, יתקשה להתמודד עם אתגר כזה. המקום היה נראה כה בטוח, עד שאוקסיארטס אף הביא אליו את בני משפחתו, ביניהם בתו רוקסנה, לימים אשת אלכסנדר.
אלכסנדר שיגר שליח אל הסוגדיאנים, ודרש מהם להיכנע. על פי המקורות תגובתם הייתה כזו: "הם פרצו בצחוק, ובלשונם הברברית הציעו לאלכסנדר לחפש חיילים מכונפים ללכוד בשבילו את ההר, משום שהם אינם חוששים מאנשים אחרים."
המצור
אלכסנדר הורה לקציני מטהו להביא אליו את מטפסי ההרים הטובים והמנוסים ביותר שלהם. משהללו, 300 במספר, הגיעו לפניו, נאם בפניהם אלכסנדר נאום עידוד, כשהוא מזכיר להם מצורים קודמים שעברו ביחד, ולאחר מכן הורה להם על נקודה אסטרטגית בראש ההר שהסוגדיאנים הזניחו אותה משום שלא האמינו שאלכסנדר יצליח להגיע לגובה כזה. אלכסנדר הבטיח פרס כספי גדול למי שיגיע ראשון אל ראש ההר, ושלח אותם למשימה. הללו, השתמשו ביתדות מברזל, שאליהן קשרו את עצמם בחבלים עשויים פשתן. הם טיפסו במשך זמן רב, על פי המקורות 30 מהם נפלו אל מותם, אולם כל השאר הצליחו להגיע בשלום אל הצוקים המשקיפים על המצודה. לאחר שהגיעו, הם נחו במשך הלילה, ועם שחר סימנו לאלכסנדר שהם שם, ותפסו עמדות שמהן ניתן להמטיר חיצים על האנשים שלמטה.
אלכסנדר מיהר, ושלח את אותו שליח אל הסוגדיאנים. השליח הודיע שאלכסנדר מצא את הלוחמים המכונפים שהוא זקוק להם, והם כבר עומדים ומוכנים להמטיר חיצים על המצודה. הסוגדיאנים הבחינו אז במוקדונים העומדים מעליהם, ובשל הצורה שבה הללו נפרסו, נראה היה כאילו הם רבים יותר ממה שהיו במציאות. הסוגדיאנים הנדהמים נכנעו מיד.
תוצאות
על פי קורטיוס, אלכסנדר נהג באכזריות כלפי הנכנעים. אם כי מקורות אחרים מתארים התנהגות רחומה יותר. אלכסנדר הפקיד את הסלע בידיו של פרסי הנאמן לו ארטבזוס שמו.
לקרב היו גם השלכות על אלכסנדר אישית, אוקסיארטס נכנע, והפך לבן ברית של אלכסנדר. על פי קורטיוס: "אוקסיארטס ארגן משתה אופייני לברברים בפזרנותו ואירח את המלך, במהלך החגיגה שהתנהלה באווירה ידידותית הורה אוקסיארטס להכניס 30 נשים אצילות ובהן בתו רוקסנה, אשה בלתי רגילה ביופייה הפיזי בעלת מראה מכובד נדיר בקרב הברברים. אף על פי שהייתה רק אחת מהנשים שנבחרו בשל יופיין, היא משכה את תשומת לבם של כל הנוכחים, ובייחוד את תשומת לבו של המלך." אלכסנדר, נישא לרוקסנה, והיא ילדה לו את בנו היחיד אלכסנדר הרביעי. קיימת מחלוקת בקרב החוקרים האם אלכסנדר נישא לרוקסנה מאהבה, או שמא היו אלו נישואים פוליטיים שנועדו לחזק את בריתו עם אוקסיארטס ולהותיר רושם טוב על ראשי השבטים האחרים.
נוף העיר דלפט
נוף העיר דלפט (הולנדית: Gezicht op Delft) הוא ציור מעשה ידי הצייר ההולנדי יאן ורמיר, אשר הושלם בשנת 1660 או 1661. הציור מוצג כיום בגלריה המלכותית מאוריצהאוס בעיר האג שבהולנד.
הנוהג לצייר נוף עירוני על דקויותיו כבר השתרש בזמן שוורמיר עמל על ציורו המפורסם. הנדריק ורום כבר השלים שני ציורים כאלו המתארים את דלפט, אבל סגנונם ארכאי יותר: הם מיישמים את הגישה הפנורמית המסורתית, כפי שזו מיוצגת בשני ציורי הנוף העירוני של הרקולס סֵיחרס התלויים בגמלדגלרי בברלין. סיחרס היה בין הראשונים שהשתמש בטלסקופ של גלילאו על מנת להעביר את רישומי הטיוטה והפרופורציות שלהם (גובהם היה יותר מפי שניים מרוחבם) לפורמט המקובל בציוריו.
ורמיר צייר את נוף העיר דלפט במקום, אבל המכשיר האופטי שכיוון לעבר העיר, ואשר בו השתמש על מנת להעביר את המראֶה אל הקנבס (מראה בעל מודעות וסטרוקטורה ראויים להתפעלות) לא היה הקמרה אובסקורה, אלא הטלסקופ ההפוך. רק מכשיר זה מסוגל לצמצם את הנוף הפנורמי של מקטע מסוים, להעביר את הדמויות בקדמת הבד לקנה מידה קטן מהרגיל, להדגיש את החלק הקדמי של הציור, ובה בעת לגרום ליתר הקומפוזיציה להתמזג אל המרחב. התמונה הנוצרת באופן זה כוללת אפקטים אופטיים אשר - אף על פי שאינם ייחודיים לה בשיטת הציור ההולנדית של המאה ה-17 כפי שנטען לעיתים - משרטטים נוף עירוני בעל קומפוזיציה אחידה ואווירה העטופה באור בוהק.
הציור של העיר אינו צדודית עירונית רגילה, אלא ייצוג אידיאלי של דלפט: תוויה העיקריים מופשטים, והם ניבטים אלינו מתוך המערכת הכפולה שיוצרת השתקפותם במי הנמל, בעוד חשרת העבים רבת ההוד, הכבדה והמלאה, מרחפת מעליהם.
נוף העיר דלפט הוא הציור האחרון של ורמיר שבו נעשה שימוש בצבעוניות עשירה ומלאה, וגווני צבע שהועברו אל הבד באמצעות משיכות מכחול עזות. האמן התעלה על עצמו באופן שבו שיקף את עיר הולדתו, שיקוף אשר נחשב על ידי מבקרים כפרשנות נעלה של הטבע.
שיבס ריגל
שיבאס ריגל (Chivas Regal) הוא מותג ויסקי סקוטי מסוג בלנדד המורכב מערבוב של מספר סוגי ויסקי.
היסטוריה
המותג שיבס יוצר לראשונה בשנת 1801 בסקוטלנד. ראשיתו במזקקת משקאות אשר נוסדה על ידי האחים ג'יימס וג'ון שיבס; מקור שמם במילה הגאלית סקוטית seamhas, שמשמעותה "בר מזל" או - "בורך במזל טוב". ב-1843 נבחרה המזקקה לספק ויסקי לבית המלוכה הבריטי, והדבר העלה את חינו בעיני צרכנים ברחבי אנגליה. בשנת 1909 החלו בשיווק המשקה בארצות הברית.
בשנת 2001 נרכשה המזקקה על ידי תאגיד המשקאות הצרפתי פרנו ריקאר (Pernod Ricard). החל משנת 2010 מופץ ומשווק בישראל על ידי חברת טמפו משקאות.
מותגים בתפוצה רחבה
אחוז האלכוהול במותגים שמוכרת החברה הוא 40%, ומלבד שמם המסחרי הם מכונים במספר, המציין כמה שנים מיושנים מרכיבי הויסקי בחביות אלון.
הגט מקליווא
פרשת הגט מקלֵיוֶוא הייתה מחלוקת הלכתית בדבר כשרותו של גט, שהסעירה את העולם הרבני באירופה בשנים 1766–1767. המחלוקת עסקה במקרה שבו חתן, ששפיות דעתו הייתה מוטלת בספק, ברח מייד לאחר החתונה בנמקו שהוא חש את עצמו בסכנה גדולה, ולשם כך גירש את אשתו. עלה חשש שבעת הגירושין הוא היה במצב נפשי בעייתי, שבעטיו הוא מוגדר כשוטה שגירושיו אינם תקפים. המחלוקת ההלכתית נבעה משאלת הגדרתו של החתן כשפוי, שכן אדם שאינו שפוי אינו יכול לגרש, אולם היא חרגה מגדר הדיון ההלכתי המצומצם, הציתה סכסוך נרחב בין רבנים ובין קהילות שונות, וחשובי רבני הדור התערבו בה. כתבים שנכתבו בעת הפרשה נחשבים מקור חשוב לעיסוק בסוגיות שוטה ובהגדרתו בכלל, גם מעבר לדיון המקומי בפרשה.
סיפור המעשה
בשנת 1766 (ה'תקכ"ו) השתדך בחור בשם יצחק (איציק) בן אליעזר נייבורג ממנהיים עם נערה בשם לאה בת יעקב גונצהויזן מבון (שתי הערים בגרמניה של ימינו). תאריך החתונה נקבע ליום ח' באלול באותה שנה. לקראת החתונה באו הכלה ומשפחתה למנהיים ונפגשו עם החתן. בבוקר שלאחר המפגש, אמו של החתן, שהוטרדה ממצב רוחו, שאלה אותו האם הוא מצא בה פגם כלשהו, אך הוא השיב לה שהוא מודאג בשל עניינים כספיים הקשורים לחתונה. בימים שלפני החתונה ובחתונה עצמה התרשמו הנוכחים ממצב רוחו הקודר של החתן, אך עם זאת, הוא התנהג באורח שקול ונראה מיושב בדעתו. החתונה נערכה ביום רביעי, כמתוכנן, והחתן נשא דברים ואף אכל לשובע בסעודת ליל שבת, בניגוד להוראת רופאו שלא להרבות באכילה. למחרת בבוקר, בשבת, לקח החתן את כסף הנדוניה והסתלק מהעיר בלי לומר דבר לאיש. ביום ראשון, לאחר חיפושים, נמצא החתן בעיירה סמוכה. את הכסף שמר בידיו ורק שילם על האירוח לבעל הבית שבו שהה. לאחר שהושב לביתו התעלף, וכשהתאושש ונחקר לפשר מעשיו, סירב לנמק את בריחתו. הוא רק הסביר כי נפל עליו פחד מוות במנהיים ולכן ברח. החתן נרגע לכמה ימים, אך בין המחותנים התפתח סכסוך כספי, ולאחר שיושב הסכסוך בידי רבי שמעון קופנהגן (רב מקהילתה של הכלה וקרוב משפחה שלה), החליטו כל הצדדים שהזוג הצעיר ייסע עם משפחת הכלה לבון, וקיוו כי שינוי המקום ייטיב גם את מצב רוחו של החתן, שהיה חשש כי לקה בטירוף.
שבעת ימי המשתה הסתיימו, ועד השבת הבאה הגיעו האנשים לבון. במוצאי שבת פנה החתן לרבי שמעון קופנהגן והודיע לו כי הוא מוטרד מיחסה של אשתו אליו, וכן שהוא נמצא בסכנה גדולה בבון והוא חייב לעזוב מיד את המדינה ולעבור לאנגליה. בשל כך ביקש לגרש את אשתו כדי שלא להשאירה עגונה. בהתייעצות עם הוריה הסכימה הכלה לגירושין, כדי שלא תישאר עגונה. מכיוון שבבון לא היה בית דין המוכר על ידי השלטון, ובדיסלדורף הסמוכה לא הסכים החתן להתגרש משום שרבים ממכריו היו מצויים בה, הוחלט שהגירושין יתקיימו בעיירה קליווא שבדרך להולנד, שבה התכוון החתן לעבור בדרכו לאנגליה. רבה של קליווא באותו זמן היה הרב ישראל ליפשיץ (בנו של ר' אליעזר אב"ד דאפטא, מחבר הספר "דמשק אליעזר" על מסכת חולין, וסבו של הרב ישראל ליפשיץ, מחבר הפירוש "תפארת ישראל"). הרב שוחח עם כל הצדדים ובאותו יום סידר את הגט. לפי טענת הרב ליפשיץ, החתן דיבר ביישוב הדעת ובהיגיון, ולא נראה כלל כמי שלקה בנפשו. לאחר שסודרו גם העניינים הכספיים והחתן הסכים להחזיר את כל כספי הנדוניה, שבו הכלה ומשפחתה לביתם, והחתן נסע לאנגליה והחל לעסוק במסחר.
הפולמוס בין הרבנים
כשנודע לאבי החתן סיפור הגירושין כעס מאוד על הגט ועל הכסף שנלקח מבנו. הוא פנה לרבה של קהילת מנהיים, הרב טעבלי העס (קרי: טֶבּלֶה הֶס), והלה הכריז כי הגט פסול מכיוון שהחתן היה "שוטה ומשוגע" בזמן מתן הגט. לדבריו, מיד כשהגיעה הכלה למקום מגורי החתן ניכרו בו סימני שיגעון שהתגברו בשבת שלאחר החתונה, שבה קם החתן לפנות בוקר, ובמהלכה ברח למקום הפקר מחוץ לעיר כחסר בית – תוך חילול שבת, מאחר שעבר על איסור תחומין ואף טלטל חפץ ברשות הרבים – שם אסף אותו גוי לביתו לאחר ששכנע אותו שיעביר אותו לאנגליה. לטענת הרב העס, יצחק היה ידוע ומוחזק כשוטה בתקופה זו, וגירש את אשתו בנימוק שהוא נאלץ לברוח למדינה אחרת ולהשאיר את אשתו עגונה. לדעת הרב העס נימוק זה לא היה משכנע, ומכיוון שכך פסק שהגט אינו תקף.
הרב העס שלח מכתב בעניין לרבני קהילת פרנקפורט, שעמם נמנה רבי אברהם אַבִּיש מליסא, מחבר "ברכת אברהם", וביקש מהם להכריז בפומבי בשעת היריד שייערך בפרנקפורט כי האישה היא עדיין אשת איש. רבני פרנקפורט הסכימו עם טענתו של הרב העס, ושלחו מכתב לרב ליפשיץ בקליווא ובו קבעו כי לדעתם האישה היא אשת איש וכי לדעתם עליו להכריז בפומבי על ביטול הגט. עם זאת, רבני פרנקפורט נמנעו מלהכריז בשעת היריד על ביטול הגירושין. הרב ליפשיץ השיב לרבני פרנקפורט כי לדעתו הגט כשר והאישה מותרת להינשא לכל אדם.
בעקבות זאת התפתחה מחלוקת רחבה, שבה לקחו חלק רבנים רבים מקהילות רבות. הרב מקליווא גבה עדות מאנשי קהילתו שהיו נוכחים בשעת סידור הגט, והם העידו כי החתן היה שפוי בדעתו. לעומתו, רבני פרנקפורט גבו עדות מאנשי בון ומהרב קופנהגן, וקבעו בעקבות גביית העדות שהחתן לא היה שפוי. הם הוציאו כרוזים שבהם קבעו כי האישה היא בגדר ספק אשת איש, ולאחר מכן כרוזים נוספים שבהם קבעו שהיא אשת איש גמורה.
כשפנו אליהם רבני קהילות נוספים שהצטרפו לדיון וביקשו מרבני פרנקפורט לפרט את השיקולים ההלכתיים שהביאו אותם לפסול את הגט, סירבו רבני פרנקפורט לכך וקבעו כי סמכותם כבית דין מספיקה: "ואין אנו צריכים להגיד טעם הדברים אשר עלו בהסכמתנו לשום אחד מחכמי הדור". הם הסבירו כי קיימת תקנה מגדולי רבני ורמייזא ופרנקפורט שקבעה שאין רשות לרב או לבתי דין להתערב בפסק של בית דין אחר, ואם יעשה כך בניגוד לתקנה יהיו דבריו בטלים. סדרת תקנות אלו תוקנו בשנת ש"ב, ובשנים שמ"ג ותמ"ח חזרו החכמים וחיזקו תקנות אלו, ואף הוסיפו ופירשו שאין לשום רב רשות להתערב בנעשה בעיר שבה יש בית דין או רב אחר, בכל קהילות אשכנז. רבני פרנקפורט ביקרו את הרבנים שהתערבו בנושא בלא ששמעו כראוי את טענות שני הצדדים. עם זאת, במכתבי פרוטוקול לא-רשמיים של בית הדין הם חזרו ונימקו את פסק דינם. הרב ליפשיץ סיפר שוב במכתב מפורט על כל הסיפור, ועמד על דעתו שהחתן היה בדעתו הצלולה בשעת נתינת הגט – הוא הסביר כי קיימת סיבה נסתרת שבשלה הוא אולץ לברוח מהעיר וממילא לגרש את אשתו כדי לא להשאירה עגונה, ואנשים אחרים אימתו את דבריו.
במחלוקת עסקו חשובי רבני הדור (למעט הגאון מווילנה), ובהם שאול מאמסטרדם, יעקב עמדן, אריה ליב גינצבורג (מחבר "שאגת אריה"), יחזקאל לנדא (מחבר שו"ת "נודע ביהודה"), דוד טבל מליסא, דוד פרנקל (מחבר "קרבן העדה") שלמה מחלם (מחבר "מרכבת המשנה"), ואלחנן אשכנזי (מחבר "סדרי טהרה"), שהיו כולם בעד הכשרת הגט. המחלוקת הסתעפה גם לטיעונים שאינם ממין העניין, ובכרוזים שהופצו תלו בעלי הדברים האשמות חריפות וכינויי גנאי זה בזה. הדברים הגיעו עד כדי שריפת מכתבים וחיבורים שנכתבו מצד אחד של המחלוקת בידי המחזיקים בצד השני.
כשבעה חודשים לאחר מתן הגט, באדר ב' תקל"ז, שב החתן לביתו. לפי גרסה אחת, חלה תפנית מפתיעה במהלך האירועים כאשר החתן ביקש להינשא מחדש לאשתו־גרושתו. הדבר ניתן לו, אולם במהלך טקס החופה השני לא הושמעו הברכות – שהרי לדעת רבני פרנקפורט היו החתן והכלה נשואים משכבר – ונוסח הקידושין שאמר החתן היה "הרי את עוד מקודשת לי". על עדות זו קמו מפקפקים רבים, התמהים על כך שבספרים אודות הפולמוס שיצאו לאור לאחר חזרתו-לכאורה של החתן אין זכר לעניין זה, שכלולות בו גם שאלות הלכתיות מורכבות כגון ספק ברכות להקל מצד אחד והאיסור ההלכתי לחתן לבוא על אשתו לפני ברכות אירוסין ונישואין מצד שני. כך או כך, הוויכוח בין הרבנים המשיך להתנהל במישור התאורטי, ודעך רק כאשר נפטר הרב אברהם אביש מפרקנפורט לאחר כשנתיים.
כשירות נפשית לצורך מתן גט
השאלה ההלכתית שעמדה במוקד הדיונים הייתה שאלת מעמדו הנפשי של החתן. מי שמוגדר מבחינה הלכתית כשוטה, כלומר אדם הלוקה בנפשו, איננו יכול לתת גט לאשתו, משום שפעולת הגירושין דורשת גמירות דעת מוחלטת מצידו. השאלה הייתה באיזו מידה הלם מצבו של הבעל את ההגדרה ההלכתית של השוטה.
הרב ליפשיץ, מסדר הגט ומכשירו, טען כי אמנם בשעת סידור הגט לא ידע על מעשה הבריחה של החתן במנהיים, אך ידיעה זו לא הייתה מעלה או מורידה מבחינתו, שכן שאלת כשרותו של הגט נבחנת לאור מצב הבעל בשעת מתן הגט בלבד. הוא עצמו שוחח עם הבעל מספר שעות ביום נתינת הגט, והתרשם כי היה מיושב בדעתו לחלוטין: לעומתו טענו רבני פרנקפורט, שפסלו את הגט, כי התנהגותו של החתן בימים שקדמו למתן הגט מוכיחה בעליל שהיה שוטה, ולכן גירושיו אינם גירושין. לטענתם, לא ייתכן כי שב לשפיותו בזמן הקצר שבין פרשת מנהיים לבין זמן סידור הגט בקליווא. את הבדיקה שנעשתה על ידי בית הדין, והמוכיחה לכאורה את שפיותו של החתן, הם פסלו בטענה כי ייתכן שמדובר ב"שוטה לדבר אחד" שהשיגעון שלו אינו ניכר כל הזמן. את דעתם גיבו בתשובה שכתב מהר"י וייל, ובה קבע כי ייתכן שאין אפשרות לבחון את שפיותו של שוטה בכך שהוא עונה לעניין ומדבר בחכמה, שהרי חז"ל נתנו שלושה סימנים לשוטה; ומכאן שגם אם השוטה מדבר כאדם רגיל – אם קיימים הסימנים המעידים שהוא שוטה (למשל – מאבד מה שנותנים לו) הוא נחשב לשוטה. לסיעתו של הרב ליפשיץ הצטרפו רבי אליעזר קצנלבויגן והיעב"ץ, שסברו שיש להניח שבית הדין בדק אותו בצורה המוציאה מידי ספק את האפשרות שהוא "שוטה לדבר אחד". באופן עקרוני הסכימה סיעת המכשירים שייתכן ששוטה יתנהג ביישוב הדעת, אלא שרבי שאול אמסטרדם (מכת המכשירים) קבע כי החתן לא הוחזק כשוטה באופן קבוע ולכן די בראיות כל שהן כדי להוציאו מחזקתו זו.
נקודות נוספות שהועלו: האם העובדה שהחתן שמר היטב על הכסף שלקח בידו בשעת בריחתו ממנהיים מוכיחה שהיה שפוי בדעתו בעת הבריחה? האם בקשתו לתת גט לאשתו כדי שלא תישאר עגונה מעידה על שפיותו? האם העובדה שסירב לגלות לאיש, כולל לאביו ולרב מקליווא, מאיזו סיבה הוא מבקש לנסוע לאנגליה או העובדה שויתר על מרבית הממון למשפחת הכלה, ואף נתן לה כתובתה. בעוד שמצד הדין לא היה צריך להעשות כן הן ראיות דווקא על טירוף?
בדיון ההלכתי שהתפתח נדונו סוגיות שונות בדבר ההגדרה ההלכתית של שוטה, ורבות מן הנקודות שעלו משמשות עד היום במערכת השיקולים ההלכתית בענייני כשירות נפשית ובענייני גירושין.
בנוסף עלו בדיון שאלות הלכתיות בדיני ספקות. המתירים טענו שמכיוון שהתעוררו ספקות אודות שפיותו של המגרש וכעת הוא שפוי, יש להכריע על פי חזקה דהשתא שגם בשעת הגירושין הוא היה שפוי. מצד שני אין להכריע את הספק על פי חזקה דמעיקרא של האישה, הייתה אסורה לפני שהתעוררו הספקות ההלכתיים, ולאסור אותה גם עתה מספק, מכיוון שבמקרה של תרי ותרי, שבו ישנם עדים כשרים הטוענים כי חל שינוי מהמצב הראשוני של החזקה, החזקה דמעיקרא מתבטלת ושוב החזקה היחידה שנותרה היא החזקה דהשתא הקובעת שהאיש שפוי. כן נטען לעצם הספק אם נשתטה כלל בשלב כלשהו, שבהיות ונולד כאדם שפוי, ישנה חזקה דמעיקרא שגם בשעת הגירושין הוא היה שפוי.
סמכות בית הדין
עניין שלכאורה לא היה בעל משקל מרכזי בדיון, אך עלה רבות במהלך הדיונים, היה בשאלת סמכותם הפרוצדורלית של הרבנים השונים. מרגע שהצטרפו רבני פרנקפורט לדיון, שמלכתחילה לא היה להם כל קשר אליו, הם הכריזו כי כל הדיון המשפטי בנושא הגט הוא בסמכותם הבלעדית וכי פסק דינם הוא סופי ומוחלט ואין כל אפשרות לערער עליו. יתר על כן, הם סירבו לפרסם את השיקולים שהובילו אותם להחלטתם:
טענה זו גררה תשובות חריפות מרבנים רבים. המתנגדים ציינו שמעולם לא הייתה דרכו של המשא-ומתן ההלכתי להתנהל ללא טיעונים וטיעונים שכנגד; אפילו בית הדין הגדול שבירושלים, שרבני פרנקפורט השוו עצמם למעמדו, היה מבהיר את שיקוליו ההלכתיים ומעמיד אותם לביקורת. רבי יחזקאל לנדא כתב בעניין זה בשו"ת שלו:
המערערים על דברי רבני פרנקפורט ציינו גם שגביית העדות שלהם נעשתה שלא כהלכה משום שלא נעשתה בפני בעלי הדין. מה גם, שהם לא הסכימו לפרסם את תוכן העדויות והפרוטוקולים של הדיונים שערכו.
טענה נוספת שעלתה על ידי המתירים היא שאין שום תוקף לפסק בית הדין של האוסרים מאחר שאסור לבית הדין לקבל עדות שלא בנוכחות בעלי הדין, ולפי דעתם אין תוקף לפסק משפטי שניתן בהתבסס על עדויות כאלו.
היחס לעגונה
לפי פסקם של חכמי פרנקפורט, בהנחה שהבעל היה נשאר באנגליה, האישה הייתה נשארת עד סוף ימיה עגונה, ואילו לפי הרב מקליווא שערך את הגט - הרי שנתאפשר לה להינשא לאדם אחר ולהקים משפחה. בין הפוסקים המתירים היו שציינו במפורש את גורלה הקשה של האישה כשיקול העומד ברקע הדיון ההלכתי, כמקובל בשאלות ממין זה.
בהקשר זה של עיגון האישה הוזכר בדיון ההלכתי גם חרם שהכריז רבנו תם על כל מי שיערער על תקפותו של גט לאחר שניתן. הרב יחזקאל לנדא הכריז כי יערוך בעצמו את טקס הקידושין למי שיבקש לשאת את האישה, ואף נשבע ברבים כי האישה מותרת להינשא ואסור להוציא לעז על הגט.
השלכות
בעקבות המחלוקת קבעה קהילת פרנקפורט בתקנותיה, כי כל מי שתמך בהכשרת הגט לא ישמש בה כרב. לגבי הרב יחזקאל לנדא – שעמד בראש המחנה המכשיר, ודעתו הכריעה את הדיון – קבעה הקהילה כי גם צאצאיו אחריו לא ישמשו בה כרבנים. ואכן, כשנפטר רב הקהילה אברהם אביש והקהילה חיפשה מועמדים להחליפו, נמצאו רק שלושה רבנים שהתאימו לתפקיד ולא השתתפו בפולמוס, ובסופו של דבר נבחר לתפקיד הרב פנחס הורוויץ (מחבר "ספר הפלאה"). היו שאמרו שאף דעת ההפלאה הייתה לצד המתירים, אלא שלא פרסם את דעתו.
שני ספרים הסוקרים את הדיון ואת המכתבים שנשלחו בעניינו חוברו על ידי הרבנים מן המחנה המכשיר את הגט. הרב אהרון שמעון מקופנהגן כתב את אור הישר (אמסטרדם, תקכ"ט), והרב ישראל ליפשיץ כתב את אור ישראל (קליווא, תק"ל). דברי הרב אריה לייב גינצבורג (מחבר שו"ת "שאגת אריה") בפרשת הגט מקליווא מצוטטים בקונטרס מיוחד בסוף ספרו, וכך גם בחלק מהמהדורות של שו"ת "נודע ביהודה".
סלאבים
סלאבים הם עמים וקבוצות אתניות שדוברים ניבים של שפות סלאביות. בעת המודרנית מחולקים העמים הסלביים למספר קבוצות, סלאבים מזרחיים הדוברים שפות סלאביות מזרחיות, סלאבים מערביים הדוברים שפות סלאביות מערביות והסלאבים הדרומיים הדוברים שפות סלאביות דרומיות.
הסלאבים נדדו מאזור נהר הדנייפר ( מערב אוקראינה של היום) במסגרת נדידת העמים בין המאה הרביעית לבין המאה התשיעית לערך מרכז אירופה אל מזרח אירופה ואל דרומה. בתקופה זו מופיעה המילה "סלאבים" כתיאור לקבוצות נוודים אלו. בתהליך זה נוצרו והתבססו המדינות הסלאביות שהתגבשו בשיא ימי הביניים, במשך מאתיים שנה השבטים הסלאביים השתלטו על שטחים נרחבים באזור הבלקן ולאורך גדות נהר הוולגה, עמים אחרים שישבו על שטחים אלו ובהם קבוצות נוודים שונות התערו בתוך החברה הסלאבית.
החל מהמאה התשיעית לספירה עברו השבטים הסלאביים, שבמקורם היו פגאנים, תהליך של התנצרות חלקם לנצרות יוונית-אורתודוקסית תחת השפעת האימפריה הביזנטית וחלקם לנצרות קתולית, החל מהמאה ה-12 השתלבו הסלאבים במדינות נוצריות: הסלאבים המזרחיים ייסדו את רוס של קייב, המדינה הסלאבית הראשונה. הסלאבים הדרומיים חברו לבולגרים ליצירת האימפריה הבולגרית הראשונה, הבולגרים המערביים יישבו את ממלכת פולין. במהלך ההיסטוריה, ותחת הכיבוש הטורקי של הבלקן נוצרו קהילות סלאביות מוסלמיות שהתרכזו באזור שהיה ידוע במאה העשרים בשם יוגוסלביה.
אזכורים היסטוריים
האזכור הראשון של הסלאבים בשם זה, מופיע בכתבים של ההיסטוריון הביזנטי פרוקופיוס, בן המאה השישית. הוא מתאר שני שבטים נוודים המדברים את אותה שפה, אחד השבטים הוא הסקלבני והשבט השני הוא מזהה בשם אנטס. יורדנס, היסטוריון רומי, שחי במאה השישית לספירה מתאר אף הוא את הסקלבני. בספרו הוא מתאר כי "אומה" אחת ששמה היה "ונטי" (Veneti) התפצלה ל 3 שבטים ובהם שבט ה"סקלבני"
אטימולוגיה
על פי הדעה הרווחת בקרב בלשנים המילה "סלאבים" נגזרת מהמילה "סלובו" (slovo) שפירושה "מילה" בשפות הסלביות ובמקור משמעות השם היה "עמים המדברים שפה משותפת". השערות אחרות מצביעות על האפשרות שמשמעותה המקורית של המילה היא "אדם מאמין" בהקשר של "מאמין בדת הסלאבית המשותפת" או שהמילה היא נגזרת משם של מקום, אולי נהר או מקום יישוב.
המילה האנגלית לעבד (Slave) מקורה מהמילה סלאבי Slav, והתפתחה מהמילה sclavus בלטינית וולגרית. ההשערה היא שבמהלך המלחמות של הצבא הרומי ובמהלך מלחמות צבא האימפריה הביזנטית נאספו מספר רב של שבויים סלאבים שנמכרו לעבדות עד שהשם "סלאבי" הפך לנרדף לעבד.
היסטוריה של הסלאבים
מקורות המידע העיקריים על ההיסטוריה של השבטים הסלאביים הקדומים מתבססים על כתבים של היסטוריונים רומאיים וביזנטים ועל ממצאי חפירות ארכאולוגיות שחשפו שרידים ליישובים ותרבויות סלאביות בעיקר במרכז ומזרח אירופה.
מקור השבטים הסלאבים
המקורות ההיסטוריים הלטיניים מתייחסים החל מהמאה הראשונה לסלאבים הקדומים בשם ונאטי ומתארים אותם כשבטים נוודים של מרכז אירופה החיים בסמיכות לשבטים גרמאניים ולשבטים ממוצא אסיאתי-איראני כמו הסרמטים והאלאנים
היסטוריונים ביזנטיים מתייחסים ביתר פירוט, בכתביהם לסלאבים החל מהמאה ה-6 תחת השמות "סקלבאני" ו"אנטס". הם מתוארים כנוודים שמקורם מאזור הרי הקרפטים, הים השחור ואגן נהר הדנובה שעורכים פשיטות שוד על הפרובינציות הרומאיות.
יורדנס כתב בספרו גטיקה על הונאטי ותיאר אותם כעם גדול ששולט על שטחים נרחבים באזור נהר הויסלה. הוא מציין כי מהונאטי התפלגו השבטים סלאבים אחרים שהופיעו על גבולות האימפריה הביזנטית החל מהמאה השישית. פרוקופיוס מציין כי השבטים הסלאבים נקראו בעבר "ספורי" (Sporoi) שם שנגזר מהמילה היוונית שפירושה: "לזרוע דגן" ומתאר את ההתיישבות הפזורה של בתי האב הנוודים על פני שטח נרחב אורח החיים של הסלאבים מתואר כאורח חיים קשה. הוא ממשיך ומתאר חברה המאוחדת על ידי דת מונותאיסטית, המוקדשת לפולחנו של האל פֶּרוּן "יוצר הברק" ובעלת מערכת קבלת החלטות הדומה למערכת דמוקרטית. הלוחמים הסלאבים נלחמו בעיקר כחיל רגלים קל, ללא שריון וחמושים בכידון ומגן קטן ולעיתים נלחמו הסלאבים כשהם עם אזור חלציים בלבד. הוא מתאר את הסלאבים כאנשים גבוהים ומוצקים בעלי שיער ועור כהה.
מחקרים רבים נכתבו על מקור השבטים הסלאבים. ההנחה הרווחת היא ששבטים אלה החלו להתגבש בשטחי ההתיישבות הנרחבים של מרכז ומזרח אסיה. הבלשן ההולנדי פרדריק קורטלנד כותב כי המגוון הרחב של מקומות שהועלו כמקור אפשרי לשבטים הסלאביים נובע גם מהנטייה של היסטוריונים לייחס ללשונות ולתרבות הסלאבית עבר קדום יותר מהעולה ממצאים ארכאולוגיים או לשוניים ומעלה השערה כי החיפוש אחר מולדת סלאבית מביא לתוצאות שרירותיות כתוצאה מהעובדה שהמקורות והראיות הקדומות תמיד מתארות מקורות קדומים והתחלות קדומות מעורפלות. מחקרים ארכאולוגיים מצביעים על מכלול תרבויות ששרידיהן מיוחסים לשבטים הסלאביים הקדומים ונמצאו בבלרוס, בה נחשפו שרידי תרבות קולצין, אוקראינה, בה נחשפו שרידי תרבות פנקובה ופולין בה נחשפו שרידי תרבות פראג.
שרידים ארכאולוגיים המיוחסים לתרבויות הסלאביות הקדומות נמצאו לאורך הנהרות העיקריים של אוקראינה, אבל גם ברומניה, שם מעורבים עם שרידים רומאיים וחוקרים רומניים נתנו לתרבות מעורבת זאת את השם תרבות איפוטסטי-קנדסטי. כלי חרס שאופייניים לתרבויות סלאביות קדומות נמצאו גם בחפירות של מבצרים ביזנטיים בצפון הבלקן כלי חרס דומים נמצאו גם בחפירות בבולגריה, באתרים שמיוחסים לתרבות סלטובו-מאיאקי הקרובה לכוזרים, אלאנים וסלאביים. מחקר וניתוח מדוקדק של הממצאים הקרמיים שמתוארכים למאה השישית מעלה תמונה מורכבת, פרגמנטציה של תרבויות רבות באזור המחולק לטריטוריות קטנות או אתרים מפוזרים המאופיינים על ידי ממצאים בעלי קווי דמיון בולטים, המעידים על מידה של קשר רופף המאפיין את ההתיישבות הסלאבית הקדומה באירופה.
חפירות ארכאולוגיות חשפו יישובים סלאבים קדומים על טרסות שנבנו בסמוך לגדות נהר בקווים ישרים. בתים נבנו בדרך כלל כריבועים או עיגולים וייתכן שתוכננו על בסיס מבנים ששימשו את הנוודים בין הסלאבים הקדומים. יישובים ננטשו לאחר תקופה מסוימת ולעיתים יושבו מחדש לאחר שנים, ככל הנראה על פי התנאים שהכתיבו את אורח החיים החקלאי בעיקרו של האוכלוסייה. מספר מועט של יישובים, ככל הנראה מקום מושב של שליטים בעלי כוח צבאי והשפעה טריטוריאלית, היו מבוצרים ובחפירות נמצאו שרידים לפעילות תעשייתית. בחפירות נחשפו שתי צורות קבורה אופייניות לשבטים הסלאבים: שיטה אחת כללה שריפת גופות שלאחר מכן הונחו בבורות רדודים או כלים, בעיקר ביערות, שיטה שנייה היא קבורה בקברים, בעיקר בשטחים פתוחים, בדרך האופיינית לקברים של שבטים נוודים. אך כלים שנקברו עם הגופות דומים מאוד בשני סוגי הקבורות.
ימי הביניים
בשלהי המאה החמישית לספירה, עם התמוטטות האימפריה הרומית ועליית אימפריית ההונים, החלה גם הגירת הסלאבים מערבה. עד המאה השישית לספירת הנוצרים התפשטו הסלאבים בהתיישבותם עד לנהר הוולגה במזרח, שם נפגשו בכוזרים ובבולגארים, עד לנהר האלבה במערב ועד חצי האי הבלקני בדרום, שם נכנסו אל תוך תחומי האימפריה הביזנטית המתכווצת. ההתפשטות על פני שטחים כה נרחבים היוותה זרז לפילוג הסלאבים ללאומים שונים.
על פי מקורות שונים, ביניהם גם סקנדינביים. במאה ה-9 שבט רוס, שהגיע מאזור שבו נמצאת צפון שוודיה, פלש או הוזמן לשלוט על הנסיכויות הסלאביות. הוויקינגים הקימו את נסיכות קייב-רוס ושמו בכך את הבסיס לאימפריה הרוסית בהמשך. הוורנגים היו לוחמים, סוחרים, יורדי ים מנוסים ושודדי ים שהיוו איום משמעותי. בעת חדירת הוורנגים דרומה באמצעות נהרות מזרח אירופה הגדולים בתקווה לפתח את הסחר עם אסיה, שכרו כפרים סלאבים את שירותיהם של הוורנגים. במהרה התחילו הוורנגים להתמזג עם הסלאבים, עד שבסוף המאה ה-14 ניב נורדי עתיק בו דיברו הוורנגים, באזורים שונים במזרח אירופה, התפוגג ונשכח.
במאה השמינית לספירה שיעבד "קארל הגדול", מלך הפרנקים את רוב הסלאבים שישבו ממזרח לנהר האלבה ועם התרחבות גרמנית נוספת מזרחה במאה ה-12 לספירה נדחקו הסלאבים אל מעבר לנהר האודר.
תהליך התנצרות הסלאבים היה איטי ביחס לעמים אחרים באירופה. תחת הנהגת הוורנגים, ולדימיר הגדול מהשושלת הרוריקית, חדרה הנצרות הביזנטית, אשר מאוחר יותר זוהתה כנצרות המזרחית האורתודוקסית, לחברת הסלאבים המזרחיים. באותה עת פעלו מיסיונרים צרפתים ואירים להכנסת השבטים הסלאבים תחת כנפי הנצרות אצל הסלאבים המערביים. בסופו של דבר נוצר הפילוג בין הסלאבים האורתודוקסים לסלאבים הקתולים. השושלת הרוריקית (ורנגים) הסתיימה עם מותו של פיודור הראשון בשנת 1598 כאשר אחריה נוסדה שושלת רומנוב בשנת 1613, עם המלכתו של מיכאיל הראשון.
העת החדשה
הסלאבים הדרומיים (חוץ מהסלובנים והקרואטים) שנכבשו על ידי הטורקים היו בעלי זיקה מועטה למערב אירופה. חלק מהסלאבים הדרומיים שנכבשו על ידי הטורקים התאסלמו כתוצאה מכך, בעיקר הבוסנים, מה שהוסיף לפילוג הדתי בקרב הסלאבים.
מתוך מאבקים בלתי פוסקים של לאומים סלאביים שונים לעצמאות מגרמניה, הונגריה וטורקיה, החלו במהלך המאה ה-19 לבצבץ סממני אחדות סלאבית החל כאשר התעוררו תנועות פאן-סלאביות, באופן חלקי אולי כתגובה להתעוררות תנועות פאן-גרמניות. כחלק מאותה שאיפה מדינות רבות נטו לשנות את הדגל הלאומי של עמם על מנת שיהיה דמיון ויזואלי לדגל האימפריה הרוסית (פסי הכחול אדום-לבן, שלא תמיד מגיעים בסדר זה) - מטרתו של דמיון זה היה בניסיון להראות מרות רוסית על המדינה ולהבהיל אימפריות אחרות (אוסטריה, טורקיה וגרמניה) ממחשבה על ניסיונות של כיבוש. עד היום חלק מדגלי המדינות הסלאביות הם בצבעים האלו (סלובקיה, צ'כיה, סרביה, קרואטיה, סלובניה). בעבר למדינות בולגריה, פולין ובוסניה היו דגלים עם מאפיינים סלאביים.
תנועות אלו היו תחילה נחלתם של האינטלקטואלים בלבד והיה להם יישום ממשי בפוליטיקה האירופאית, אבל בסופו של דבר האינטרסים הפוליטיים של הקבוצות האתניות בנפרד גברו על הנטייה לאחדות סלאבית. כך איחודים פוליטיים במאה ה-20 כמו יוגוסלביה וצ'כוסלובקיה הסתיימו בהפרדות, ובמקרה של יוגוסלביה לווה הדבר במראות כמותן לא ראתה אירופה מאז מלחמת העולם השנייה.
במדינות רומניה והונגריה המפרידות בין הסלאבים הצפוניים והדרומיים ישנה השפעה חזקה מאוד של תרבות סלאבית ואף היסטוריה סלאבית בשטחי המדינות. הדבר מתבטא בעיקר בשמות האזורים, למשל בהונגריה ישנו אגם גדול בשם באלאטון, שבשפה סלאבית ניתן לפרש אותו כ"ביצה" (balota).
התרבות הסלאבית
חולצה רוסית היא לבוש אופייני, חולצה לבנה עם פס צבעוני (בדרך כלל אדום או כחול) במרכזה (יורד מאזור הצוואר).
שפה
השפות הסלביות הן שפות הודו-אירופיות שהתפתחו משפה סלבית קדומה המכונה פרוטו סלבית.במחקר הלשוני, נהוג לחלק את הסלאבים למספר קבוצות על בסיס מאפיינים לשוניים מבדלים: "סלאבים מזרחיים", "סלאבים מערביים" ו"סלאבים דרומיים".
הסלאבים המזרחיים, שהם קבוצת הסלאבים הגדולה ביותר, חיים במדינות רוסיה, אוקראינה ובלארוס, מיעוטים גדולים חיים גם בכל מדינות ברית המועצות לשעבר.
הסלאבים המערביים הם הסלאבים החיים במדינות פולין, צ'כיה, סלובקיה וקבוצות סלאביות קטנות דוגמת הסורבים החיים במזרח גרמניה.
הסלאבים הדרומיים הם הסלאביים החיים במדינות סרביה, קרואטיה, סלובניה, מקדוניה הצפונית, מונטנגרו, בוסניה ובולגריה.
במקרים של מגע בין שפות שונות קיימות תופעות של השפעה לשונית ושאילות בין-לשוניות. לדוגמה באוצר המילים הפולני יש מילים רבות השאולות מגרמנית, ובשפה הסלובנית ישנן מילים איטלקיות וגרמניות רבות. שנים רבות של כיבוש פולני של אוקראינה השאיר חותם עמוק באוצר המילים האוקראיני, למרות השתייכותה של האוקראינית לענף שונה של השפות הסלאביות.
דת
רוב הסלאבים הם נוצרים מזרחים אורתודוקסים או נוצרים קתולים. יוצאים מן הכלל הם הבוסניאקים, פומאקים והגוראנים שהתאסלמו תחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
עם הסלאבים המזרחיים אורתודוקסים נמנים הרוסים, רוב האוקראינים, חלק מהבלארוסים, הבולגרים, הסרבים והמקדונים. על הסלאבים הרומאים-קתולים נמנים הפולנים, הצ'כים, הסלובקים, הוונדים, הסלובנים והקרואטים, חלק מהאוקראינים ורוב הבלארוסים. בדרך כלל השתייכות תרבותית לקבוצה הראשונה מאופיינת באימוץ האלפבית הקירילי וההשתייכות התרבותית לקבוצה השנייה מאופיינת באימוץ האלפבית הלטיני.
חג ההשתנות נפוץ בקרב סלאבים באופן מסורתי ונחגג בשיאי הקיץ של אוגוסט.החג "מאסליניצה" שנחגג קרוב לסיום השנה האזרחית והוא נפוץ יותר בסלאבים המזרחיים. נהוג לקשט ביצים לכבוד חג הפסחא.
המטבח הסלאבי
מאכלים נפוצים בקרב הסלאבים הם: קומפוט, בורשט (חמיצה), ופילמני (וארניקי באוקראינית וקרפלך ביידיש).
מנהג נפוץ הוא לקבל אורחים בלחם מקומי ומלח. האורחים טובלים את פרוסת הלחם במלח וטועמים.
דגל ת'אנדר ביי
לדגל יחס האורך/גובה של 1:2, ובו נראית שמש העולה מאחורי הסליפינג ג'יאנט על רקע שמים זהובים. הצבע הכחול מסמל את ימת סופיריור. עלה המייפל, סמל קנדה, משמש בדגל כשמש זורחת. נעשה שימוש בצבעים זהב וירוק מאחר שהם צבעי העיר של מפרץ ת'אנדר.
אהרן אהרנסון
אהרן אהרנסון (בלועזית: Aaron Aaronsohn, 21 במאי 1876 – 15 במאי 1919) היה בוטנאי, אגרונום וגאולוג, ראשון לאנשי המדע היהודים בארץ ישראל וראש מחתרת הריגול ניל"י. אהרון הוא אחיהם של שרה אהרנסון ושל אלכסנדר אהרנסון שהיו אף הם חברים במחתרת ניל"י.
קורות חיים
נולד בבקאו שברומניה, בנם הבכור של אפרים-פישל ומלכה אהרנסון, אביו נולד בעיירה מנוביץ' ליד פולטיציני שברומניה ועסק בסחר בתבואה. אימו הייתה בתו של הרב שמואל גלאצאנו, ראש הקהילה בבקאו. לאחר נישואיהם עבר הזוג הצעיר לעיר זו ושם נולד אהרן.
בשנת 1882 עלה יחד עם הוריו, שהיו ממייסדי זכרון יעקב ומראשוני העלייה הראשונה, התחנך בבית הספר בזכרון יעקב, בהמשך נשלח ללימודי אגרונומיה בבית הספר הגבוה לחקלאות בגריניון שבצרפת. עם סיום לימודיו בשנת 1896, שימש כמדריך החקלאי הראשון של המושבה מטולה שזה-עתה נוסדה, אולם בשל סכסוך מקצועי בינו לבין פקידי הברון וחלק מהאיכרים, עזב את המקום, ונסע לטורקיה. שם ניהל חווה חקלאית גדולה, ממנה חזר ב-1900 לארץ ישראל.
מאחר שלמרות השתדלויות לא הצליח לקבל עבודה אצל הברון, בחברת יק"א או במסגרת אחרת ההולמת את השכלתו וכישוריו, החליט לפנות לעסקים פרטיים. בין השאר, הקים עם דוד חיים סוכנות לייבוא כלי עבודה חקלאיים מתקדמים (כגון משאבות וקומביינים) ועם עמיתיו ד"ר זליג סוסקין ויוסף טריידל את 'המשרד האגרו-טכני'.
בעת מלחמת העולם הראשונה, הקים ועמד בראש מחתרת ניל"י, שפעלה לסיום השלטון הטורקי-עות'מאני בארץ-ישראל ולכיבושה בידי הבריטים, על-מנת לקדם את הקמת בית יהודי לאומי בארץ ישראל. מחתרת ניל"י תרמה לכיבוש הארץ על ידי הבריטים, זאת באמצעות השפע הרב של המידע שהעבירו אנשי הארגון מתוך הארץ, ובזכות הידע העצום של אהרן יחד עם אישיותו המיוחדת, שבשהותו במצרים, הפך לאחד מן היועצים הדומיננטיים לגופי המודיעין הבריטי. במושבה הצבאית הבריטית שבמצרים נפוצה האמרה ש"אהרנסון מנהל את המטכ"ל".
אחרי המלחמה, נכנס לפוליטיקה: תחילה צורף ל'ועד הצירים' שניהל את ענייני היישוב היהודי בארץ ישראל בתחילת הכיבוש הבריטי, ואחר כך פעל לצד חיים ויצמן במשלחת הציונית לוועידת השלום בפריז (1919), שם הועיל רבות בזכות קשריו עם אישים רמי דרג מכל רחבי העולם. בזכות מומחיותו, כתב אהרנסון בין השאר את תזכיר הגבולות העתידיים של ארץ ישראל, אותן דרשה המשלחת הציונית בהדיינות על חלוקת הממלכה העות'מאנית המובסת, ויצירת המפה הפוליטית החדשה של המזרח התיכון.
ב-15 במאי 1919 תוך כדי הדיונים של ועידת פריז, באחת מטיסותיו בין לונדון לפריז, נעלם המטוס הצבאי הקטן בו טס מעל תעלת למאנש, והוא בן 43.
התזכיר "פרו ארמניה"
על פי יומנו, נתבקש אהרנסון לכתוב דוח למשרד המלחמה הבריטי "על מעשי האכזריות בארמנים". ב-16 בנובמבר 1916 הגיש למשרד המלחמה תזכיר באנגלית, שכותרתו "פרו ארמניה", בו כתב: אהרנסון מדגיש בתזכיר, כי  והמידע שהשיג  הוא מספר כי ביקר בעצמו בכמה מחנות של ארמנים, ביניהם בחורן, מחוז עג'לון ודרום-מזרח ים המלח. הוא מתאר סחר בבני אדם ב"שוק עבדים" ומציין שנכח בעצמו במכירות של נערות ארמניות בדמשק. לאחר מכן הוא מתאר כיצד מתנהל האיסוף והגירוש מקונסטנטינופול של הארמנים שאינם ילידי העיר. הוא מעיד כי ראה בעצמו, ב"צפייה לילית משך שבועות", עשרות קבוצות של 8–12 ארמנים המובלות למטה המשטרה ולאחר מכן "נעלמות בלא להותיר שריד". אהרנסון עושה השוואה עם חורבן בית שני:.
עבודתו המקצועית והמחקרית
כבר בילדותו התעניין בחקלאות, ובשנת 1891, כשהיה כבן 15 בלבד, התמנה לעוזר-מתמחה בצוות המדריכים החקלאים של פקידות הברון רוטשילד בזכרון יעקב. בזכות כישרונו, נשלח על ידי הברון רוטשילד ובמימונו ללימודי אגרונומיה בבית הספר הגבוה לחקלאות בגריניון שבצרפת. עם סיום לימודיו בשנת 1896, שימש כמדריך החקלאי הראשון של המושבה מטולה בהמשך, ניהל בטורקיה חווה חקלאית גדולה, ממנה חזר ב-1900 לארץ ישראל.
הקים עם דוד חיים סוכנות לייבוא כלי עבודה חקלאיים מתקדמים (כגון משאבות וקומביינים) ועם עמיתיו ד"ר זליג סוסקין ויוסף טריידל את 'המשרד האגרו-טכני'; עסק ייחודי זה התמחה במתן שירותים מקצועיים (כמו סקרי היתכנות חקלאית והערכות הידרולוגיות, מדידה ומיפוי), בעיקר לטובת הפעילות היישובית של שלוחות ההסתדרות הציונית בארץ ישראל. במהלך השנים הבאות המשיך ועסק בתחומים רבים הקשורים לחקלאות ולפיתוח אגרו-טכני בארץ ישראל, פרסם מאמרים מקצועיים על במות מדעיות אירופיות, והיה לאישיות ידועה.
גילוי אם החיטה
בעזרת הקשרים שיצר בארצות הברית עם פעילים ואילי-הון יהודים, הקים אהרנסון בשנת 1910 חוות ניסיונות חקלאית בעתלית, הראשונה מסוגה במזרח התיכון. במסגרת מחקריו המגוונים בחווה ניסה, בין השאר, להשביח ולזווג בין חיטה תרבותית לאם החיטה. מצד אחד גילה צמחים ארצישראלים מקומיים אחדים שלא היו ידועים קודם למדע, ומצד שני הביא לראשונה מחו"ל צמחים אחרים (כגון דקל הוושינגטוניה) שהתאקלמו בארץ ישראל. באותה תקופה הביא לארץ ישראל מכונית, שהייתה המכונית הפרטית הראשונה בבעלות תושב הארץ.
לאחר מותו והנצחתו
לאחר מותו היה צורך לטפל באוסף הצמחים הגדול שהשאיר ולהמשיך להגדיר את הצמחים שבאוסף, ולסדרו. פרופסור הלל אופנהיימר נענה לבקשתה של משפחת אהרנסון למנותו למטפל באוסף הצמחים, הוא פרסם את רשימת צמחיית עבר הירדן שאסף אהרן אהרנסון בספר "צמח עבר הירדן" שיצא לאור בז'נבה, בשנת 1930, ותורגם אחר כך לעברית.
על שמו של אהרנסון נקראה המושבה כפר אהרון (אחר כך מושב, כיום שכונה של נס ציונה), שהוקמה בידי בני בנימין בשנת 1929. כן נקראו על שמו בניינה הראשון של הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות (הקיים עד היום ליד כניסה הראשית לקמפוס) ורחובות בערים שונות ברחבי ישראל.
בשנת 1927 קרא הבוטנאי אלכסנדר איג את הצמח אהרונסונית פקטורובסקי, הגדל ליד ים המלח, על שמם של אהרנסון ושל עמיתו אליעזר פקטורובסקי.
אהרן אהרנסון לא התחתן ולא היו לו צאצאים. אולם צאצאיהם של שניים מאחיו, צבי ושמואל (סם) אהרנסון, חיים ופועלים בארץ.
לקריאה נוספת
מקורות ספרות יפה
אלי להב
ביוגרפיה
נולד בבאר שבע.
להב יזם את הקמת מרכז הקניות "חוצות להב" הנמצא מדרום מזרח לבאר שבע. הוא יזם את הקמת הקניון "גרנד קניון" במערב באר שבע, יחד עם קבוצת בריטיש ישראל, שבהמשך עברה לשליטת מליסרון ואת הקמת רשת המרכולים מחסני להב. בשנת 2016 מכר את חלקו ב"גרנד קניון" ברווח של כ-150 מיליון ש"ח.
בשנות ה-90 היה מעורב בניהול קבוצת הכדורגל הפועל באר שבע והיה הבעלים של הקבוצה עד עונת 1996/1997 בה גם זכתה הקבוצה בגביע המדינה. בתום אותה עונה מכר את רוב כוכביה לקבוצות אחרות ומכר את הקבוצה לאיש העסקים הבאר שבעי, אלי ז'ינו. התדרדרותה של הקבוצה בשנה העוקבת הביאה למתיחת ביקורת קשה על להב על ידי אוהדי הקבוצה.
ביולי 2017 קנה את אולמות הדר סיטי טאוור ברמת גן ב-39 מיליון ש״ח.
בשנת 2018 הקים את רשת "בום".
מתגורר בהרצליה פיתוח, נשוי לחגית ואב לחמישה.
סרגיי פוגודין
סרגיי אנטוליוביץ' פוגודין (באוקראינית: Сергій Анатолійович Погодін; נולד ב-29 באפריל 1968 בעיר רובז'נויה שבמחוז וורושילובגרד) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדות הקשר בקבוצות שונות בליגת העל האוקראינית ובליגה הישראלית. לאחר פרישה ממשחק פעיל פנה לקריירת אימון.
ביוגרפיה
פוגודין גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל זוריה לוהנסק. בשנת 1985, בהיותו בן 17, עלה להרכב הקבוע של הקבוצה הבוגרת של המועדון (ששיחקה אז בליגת המשנה הסובייטית). לאחר שתי עונות בזוריה עבר פוגודין לקבוצת הפאר דינמו קייב מהליגה הסובייטית הבכירה. במשך שתי עונות שותף רק בשלושה משחקי ליגה, אך בשנת 1989 זומן לסגל הנבחרת הצעירה של ברית המועצות, עמה השתתף באליפות אירופה לנבחרות צעירות בשנת 1990, בה זכתה ברית המועצות במקום הראשון. באותה שנה שב לתקופה קצרה לזוריה לוהנסק ולאחר מכן עבר לקבוצת צמרת אחרת - שחטאר דונצק. עם כינון אוקראינה העצמאית זומן פוגודין לסגל נבחרת אוקראינה, במדיה רשם הופעה אחת במשחק ידידות מול.
בשנת 1993 עזב פוגודין את אוקראינה, שיחק ברודה ההולנדית ובספרטק מוסקבה הרוסית, אך בשתי הקבוצות הללו לא מצא את מקומו בהרכב ובסופו של דבר חזר לשחטאר. לאחר תקופה קצרה במרידה הספרדית, הגיע בינואר 1996 לישראל וחתם בקבוצת הפועל תל אביב, במדיה שיחק שנה וחצי וכבש חמישה שערים בליגה הבכירה בישראל. בשנת 1998, לאחר סיום החוזה, עזב את ישראל וחזר לאוקראינה. את הקריירה המקצוענית שלו סיים פוגודין בקבוצת נעוריו זוריה לוהנסק בשנת 2002.
פרשת רארון
פרשת רארון (בגרמנית: Raronhandel) הייתה התמרדות של תושבי ואלה, קנטון בדרום שווייץ, כנגד כוחו של הדוכס מרארון ותומכיו מאותה משפחה, שהתרחש במהלך תחילת המאה ה-15 בין השנים 1413–1420. המרד כמעט וגרר את הקונפדרציה למלחמת אזרחים שאיימה לפרק את האיחוד כיוון שההתקוממות גררה אחריה מעורבות של קנטונים בקונפדרציה השווייצרית הישנה כאשר לוצרן, אורי ואונטרוולדן תמכו במורדים ואילו ברן בדוכס. אך לבסוף הגיעו הקנטונים הניצים להסדר ושלטון דוכסות רארון הגיע לקיצו.