cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב אלייה
התאוששות והרפורמה הרומית
היסטוריונים רבים משערים שהרומאים למדו רבות מהטכנולוגיה והנשק של הגאלים. אמנם הסנונים היו רק שבט אחד, אך הם היו חלק מתרבות שלמה שהייתה שונה מהותית מהתרבות הרומית והשתמשה בשיטות מתקדמות של עיבוד ברזל ולחימה בטווח קרוב.
תבוסת הרומאים לגאלים הייתה הפעם האחרונה בה נבזזה העיר רומא עצמה על ידי כח זר כמעט עד חלוף ימי האימפריה. רומא לא נבזזה שוב במשך כ-800 שנה, עד שהחלשותה של האימפריה הרומית ודעיכתה הביאו לביזתה פעם נוספת בשנת 410 לספירה על ידי הויזיגותים, שבעקבותיה חדלה רומא העתיקה באופן סופי מלהוות כוח צבאי משמעותי.
ערב שירי לוחמים
ערב שירי לוחמים הוא אירוע תרבות שהפך למסורת ביישובים רבים בישראל החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. ערב שירי לוחמים מבוסס על שירה בציבור של שירי לוחמים וסיפורי לוחמים.
רפרטואר השירים בערב כולל שירי זיכרון ועצב (כמו "דודו", "הרעות", "באב אל וואד", "לו יהי", "החיטה צומחת שוב" ו"אחי הצעיר יהודה") משולבים עם שירי נוסטלגיה כמו שירי הפלמ"ח, שירי הלהקות הצבאיות ושירי תקווה ושלום.
במהלך השנים התפתחו שתי אסכולות בארגון ערב שירי לוחמים: על פי אסכולה אחת, שהיא הנפוצה יותר, המוטו בערב כזה הוא לתת כבוד לנופלים בשיר, כשהוא כולל בעיקר שירי שכול וזיכרון לנופלים, וסיפורים על שכול וגעגוע לנופלים. אווירת הערב היא עצובה, ומעוררת זכרונות נוגים. בגישה זו ערב שירי הלוחמים מתקיים בעיקר בערב יום הזיכרון לחללי צה"ל, לאחר סיום הטקסים הרשמיים ביישובים השונים. האסכולה השנייה גורסת, שהמוטו של אירוע כזה הוא ליצור "חוויה מרגשת" (נתן יונתן הגדיר זאת כ"התרוממות רוח") והאווירה בו מאוזנת ומגוונת יותר מבחינת השירים והסיפורים, כאשר השירים וסיפורי השכול מגוונים בשירים וסיפורי גבורה ואופטימיות; דבר המשרה אווירה אחרת. בגישה זו ערב שירי הלוחמים לרוב לא מתקיים ביום הזיכרון עצמו, אלא בסמוך לו.
את ערב שירי לוחמים מלווים לעיתים תזמורת ואומנים וכן ציוד אורקולי ומולטימדיה כשקופיות, מצגת או שירונים (להקרנת מילות השירים ותמונות רקע).
ערב שירי לוחמים במתכונתו הנוכחית התחיל בסוף שנות השבעים בטכניון בחיפה, בחסות ועד הסטודנטים (בראשותו של שלמה נחמה לימים יו"ר בנק הפועלים) וביוזמה וליווי של צמד הנוקדים (יהודה צירקל ואיתי תדמור). בתחילת שנות השמונים ערבי שירי לוחמים פרצו לתודעת הציבור, כשביישוב נוה מונוסון החלה מסורת רבת שנים של ערבים כאלה, שהלכו והתפשטו ליישובים רבים בסביבה ולאחר מכן בכל הארץ.
כיום מתקיימים ערבי שירי לוחמים ביישובים רבים בארץ, בעיקר ביום הזיכרון. בכיכר רבין בתל אביב נערך מדי שנה בערב יום הזיכרון אירוע גדול משתתפים לזכר הנופלים, שנקרא "שירים בכיכר", המשתייך לאסכולה הראשונה, המשרה אווירה עצובה; לעומתו בירושלים מתקיים האירוע מרכזי בבנייני האומה "זוכרים שרים ומספרים", אירוע המתקיים ביום הזיכרון אך משתייך לאסכולה השנייה, כשהוא מגוון בנימה אופטימית.
מגלמפריס
המאובנים של דג גדול זה התגלו באוטגו, דרום האי הדרומי, כשהם נחפרו בידי צוותו של הפלאונטולוג איאן פורדיך (Ewan Fordyce) מטעם אוניברסיטת אוטגו ואלה נמצאים כיום שמורים במוזיאון אוטגו שבעיר דנידין. הסוג תואר ב-2006 בידי פורדיך ואנשיו והוא נחשב לקרוב לירחוניים ואחד מהגדולים שבבני קבוצתו.
קרחון גאבארה
קרחון גאבארה (באנגלית: Gabare Glacier; בבולגרית: ледник Габаре) הוא קרחון ברמת פטוואר, בצידו הדרום מזרחי של רכס סנטינל, בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 9.3 קילומטרים, ורוחבו 2.6 קילומטרים.
גילוי הקרחון
הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1988.
מקור השם
הקרחון נקרא על שם הכפר גאבארה (Габаре) שבצפון מערב בולגריה.
אוניברסיטת מישיגן
אוניברסיטת מישיגן (באנגלית: University of Michigan, Ann Arbor; מכונה בקיצור U of M, UM, U-M או פשוט Michigan) (להבדיל מאוניברסיטת המדינה של מישיגן) היא אוניברסיטה ציבורית השוכנת בעיר אן ארבור שבמדינת מישיגן בארצות הברית.
היסטוריה
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1817 בדטרויט בטריטוריית מישיגן, כעשרים שנה לפני הצטרפותה של הטריטוריה למדינות ארצות הברית. האוניברסיטה העתיקה את מקומה לאן ארבור בשנת 1837, והתפרסה על שטח של כ-160 דונם, עליו נמצא כיום הקמפוס המרכזי. האוניברסיטה משמשת כקמפוס הדגל של מערכת אוניברסיטאות מישיגן, ויש לה שתי שלוחות - בפלינט ובדירבורן. האוניברסיטה מדורגת כאחת מ-5 מאוניברסיטאות המחקר הטובות בארצות הברית, וב-2020 דורגה במקום ה-26 בעולם בדירוג שנגחאי.
האוניברסיטה הפכה למרכז חשוב במאבקים ליברליים ידועים ובעיקרם ההתנגדות למלחמת וייטנאם ואקטיביזם במסגרת התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית. המפגשים החשובים הראשונים של ארגון הסטודנטים הסוציאליסטי-רדיקלי "סטודנטים למען חברה דמוקרטית" נערכו באוניברסיטה ומשם צמחה תנועת השמאל החדש.
בשנת 1946 באוניברסיטה הוקם מרכז לחקר החברה שהתפתח למרכז מוביל בקנה מידה עולמי למחקרים בתחום החברה. עובדי המרכז לרבות איירין הס ואלינור זינגר תרמו רבות לפיתוח מתודולוגיה של סקרי דגימה.
אוניברסיטת מישיגן מעצבת במידה רבה את כלכלת העיר אן ארבור ומעסיקה למעלה מ-30,000 איש במגוון תחומים ויחידות. גם מעסיקים גדולים אחרים בעיר קשורים לאוניברסיטה והיא מהווה להם מוקד משיכה: היי-טק, ביו טכנולוגיה, מכוני מחקר, שירותי בריאות ואחרים.
האוניברסיטה חברה באיגוד האוניברסיטאות האמריקניות וחברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר.
בתי ספר ומחלקות
באוניברסיטה מספר בתי ספר וקולג'ים, ביניהם:
ספורט
לאוניברסיטת מישיגן קבוצות ספורט מצליחות בליגות המכללות במגוון ענפים, והן מכונות ה"וולברינס". אצטדיון מישיגן, הנמצא בתחומי הקמפוס ומהווה בית לקבוצת הפוטבול של האוניברסיטה, הוא בין האצטדיונים הגדולים בעולם והגדול ביותר בארצות הברית: נכון ל-2010 הוא מכיל קרוב ל-110,000 מושבים.
ראובן שפע
ראובן שפע (שנפר) (נולד ב-29 במאי 1937) הוא שחיין, שחקן כדורמים ושחקן כדורסל בעבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה בשנות ה-50 אלוף ושיאן המכביה החמישית (1957) בשחייה. הוא שיחק בנבחרת ישראל בכדורמים ובנבחרת ישראל בכדורסל.
ביוגרפיה
ראובן שפע נולד וגדל בקיבוץ גבעת חיים (לאחר הפילוג בגבעת חיים איחוד). כשהיה בן 4 נפרדו הוריו. אמו חווה, נישאה לפינדה פישר, שהיה שחיין מצטיין בתקופת המנדט הבריטי. הוא החל לשחות בגיל 5 ובגיל 9 החל להתאמן בשחייה תחרותית בהדרכתו של פינדה. אביו, יוסף שנפר נהרג בתאונת דרכים בשנת 1955. בתחילת שנות ה-50 הביא פינדה את צבי כתבי לאמן את נבחרת השחייה. אחיו הצעיר, גרשון, היה אלוף ישראל ושיאן ישראל במשחי החזה בשנות ה-60 שייצג את ישראל ב-3 אולימפיאדות והשניים הפכו ליריבים ספורטיביים.
בתחרויות השחייה של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכה שפע במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר
באליפות "הפועל" שנערכה בחדרה בספטמבר 1954, זכה שפע ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:14.6 דקות, שיפור לשיא של גבריאל נסט ממכבי ברית מכבים עתיד (1:15.6 דקות), במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:53.2 דקות, שיפור לשיא בן 18 השנים של אלנבוגן ממכבי חיפה (2:53.8 דקות) ובמשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:21.0 דקות. שבועיים לאחר מכן, באליפות בתי הספר התיכוניים שנערכה בבריכת השחייה בבת גלים בחיפה הוא זכה בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:20.5 דקות ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:15.1 דקות.
בפסטיבל הבינלאומי של ספורט הפועלים שנערך בדורטרכט שבהולנד במאי 1955 זכה שפע במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:50.7 דקות. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריסל שבבלגיה הוא זכה שוב במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:14.0 דקות. בתחרות שנערכה בכפר המכבי בנובמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:12.7 דקות.
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל השישי שנערכו במאי 1956 קבע שפע במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:49.7 דקות. בתחרות שנערכה בספטמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:47.8 דקות.
בתחרות שנערכה בחיפה ביולי 1957 קבע שפע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:11.7 דקות. בתחרויות השחייה של המכביה החמישית שנערכו בספטמבר אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 2:51.6 דקות ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:50.9 דקות.
בתחרות שנערכה בבריכת גבעת חיים באוגוסט 1959, קבע שפע במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:45.3 דקות, שיפור לשיא הישראלי של אחיו גרשון שפע (2:46.2 דקות). בתחרות אזורית שנערכה באוגוסט 1959, הוא קבע במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:11.6 דקות.
משפחה
לשפע נולדו שלושה בנים ובת, דורון, הוא כדורסלן עבר ששיחק בנבחרת ישראל בכדורסל, דליה, מורה לשחיה ועוסקת בחינוך, יריב וסהר, הם יזמים, מייסדי רשת ארומה אספרסו בר.
יהודה ברגינסקי
יהודה ברגינסקי (17 בנובמבר 1897 - נובמבר 1979), היה פעיל במוסד לעלייה ב' וראש מחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית בשנות העלייה ההמונית, בשנים שלאחר הקמת מדינת ישראל, מ-1948 ועד 1961.
נולד בקונוטופ שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). קיבל חינוך תיכוני ולמד מספר שנים לימודי רפואה באוניברסיטה בקייב. היה מראשוני תנועת הנוער "דרור" שקמה בסוף מלחמת העולם הראשונה, והתנגדה להלך הרוח של הנהגת העם היהודי סביב הצהרת בלפור, מתוך אמונה כי העצמאות הלאומית היהודית לא תושג על ידי מתן הכשר מצד אומות העולם - אלא על ידי פעולה אקטיבית יהודית-ציונית של עלייה. בעקבות רדיפות של המשטר הסובייטי היגרה מנהיגות "דרור", כולל ברגינסקי, לפולין, שם הצטרף לתנועת "החלוץ" והיה חבר מרכז התנועה בפולין. עלה לארץ ישראל ב-1929 והצטרף לקיבוץ יגור. עבד בייבוש ביצות, במחצבות, בהובלת זיפזיף בגמלים ועוד. שימש גם כמזכיר הקיבוץ.
ההעפלה
ב-1934 רכשו ביוון תנועות "החלוץ" והקיבוץ המאוחד את האוניה ולוס וארגנו אותה להעלאת מעפילים באופן בלתי ליגאלי לארץ ישראל. ברגינסקי נמנה עם ארבעת שליחי התנועה שארגנו את ההפלגה, הנחשבת כמבצע ההעפלה הראשון. ברגינסקי סייע גם בארגון הפלגתה השנייה של ה"וולוס" ב-1934. האונייה נתפסה על ידי הבריטים והוחזרה ליוון, ובסופו של דבר, הוחזרו מעפיליה לפולין. כישלון זה שיתק למעשה במשך שלוש שנים את המשך מאמצי ההעפלה של תנועת "החלוץ".
באוקטובר 1937 קיימו ראשי תנועת הקיבוץ המאוחד דיון במצב תנועת "החלוץ" באירופה ובאלפי אנשיה המחכים לעלייה באירופה נוכח סכנת המלחמה המתקרבת והוחלט לחדש את העלייה הבלתי ליגאלית ולהטיל על יהודה ברגינסקי לצאת לאירופה ולהיות אחראי על משימה זו. לאחר שקיבל את ברכת ברל כצנלסון לחידוש ההעפלה, פנה ברגינסקי למשה שרת שהביע התנגדות נחרצת לפעילות זו מחשש לעימות עם הבריטים. למרות זאת, הפליג ברגינסקי לאירופה וארגן יחד עם זאב שינד את ההכנות להפלגת האוניה "פוסידון". שינד, שחזר לארץ ישראל, ביקש מישראל גלילי להתלוות אליו לפגישה עם ראש הסוכנות היהודית, דוד בן-גוריון והאחרון הביע גם הוא התנגדות נחרצת למבצע ואיים בסילוקם מההסתדרות. "פוסידון הצליחה להגיע בינואר 1938 ולפרוק את 65 מעפיליה, התנגדות הסוכנות היהודית להעפלה פגעה בהתארגנות באירופה,, למרות זאת הצליחו ברגינסקי וחבריו להוציא אוניות נוספות (ארטימיסיה, אטרטו וקולרדו) עוד ב-1938 ובתחילת 1939. רק ביולי 1939 הוקם על ידי המוסדות המוסד לעלייה ב' שארגן את העלייה הבלתי ליגאלית.
המוסד לעלייה ב', שהמשיך את דרכה של תנועת "החלוץ" בארגון העלייה, פעל בדרך ריכוזית. בראשו עמד איש הההגנה שאול מאירוב. פעילי "החלוץ" המרכזיים, יהודה ברגינסקי, זאב שינד ופעילים נוספים, שניסיונם היה רב משל מאירוב בפעילות זו, עבדו יחד עמו במרכז שהתארגן במלון מטרופול בפריז, כשמאירוב נמצא בלונדון לצורך טיפול רפואי. ברגינסקי וחבריו עסקו ברכישת האוניות ובארגון המעפילים בעוד שמאירוב עסק בצדדים המדיניים ובגיוס המימון. מראשית 1939 ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939 הצליח המוסד לעלייה להוציא 11 ספינות מעפילים. עם פרוץ המלחמה השתנה המצב, הוטלו הגבלות חמורות על הפעילות באירופה והמחיר שדרשו בעלי האוניות הרקיע שחקים. מרכז המוסד לעלייה ב' עבר לז'נבה שבשווייץ הנייטרלית. מחצית השנייה של 1940 החליטו ראשי ההגנה והמוסד למכור את אוניית המעפילים שנרכשה, דריאן 2 לבריטים כדי שתסייע במאמץ המלחמתי נגד מדינות הציר וזאת בשל החשש לשלומה לאחר הצטרפות איטליה למלחמה. ברגינסקי, שנסע למטרה זו ליוגוסלביה, סירב לבצע פעולה זו ודרש לשמור את הספינה למטרתה המקורית. בסופו של דבר, הספינה לא התאימה לצורכי הבריטים וחזרה לאנשי "המוסד לעלייה". בהמשך המלחמה, בתקופה בה התמעטה באופן ניכר פעולת העלייה הבלתי ליגאלית, היה ברגינסקי חבר ועדת חוץ לארץ של הקיבוץ המאוחד ועסק גם בגיוס והכנת צנחני היישוב, שנשלחו אל שרידי קהילות מרכז אירופה. ברגינסקי היה פעיל גם בתנועת הבריחה בשנים 1948-1944.
העלייה ההמונית
לאחר הקמת מדינת ישראל, במקביל לכהונת הממשלה הזמנית (בה לא היה שר שהיה ממונה על נושא העלייה), נבחרה בספטמבר 1948 הנהלת הסוכנות היהודית החדשה (הוגדרה רשמית כהנהלה הציונית), חלוקת התיקים הושפעה ממאבקים מפלגתיים ושיקולים קואליציוניים. כראש מחלקת העלייה נבחר יצחק רפאל וכסגנו מונה ברגינסקי. שמונה גם כראש מחלקת הקליטה, תפקיד בו כיהן עד ינואר 1961.
ויליאם ספרן
ויליאם ספרן (באנגלית: William Safran; נולד ב-1930) הוא פרופסור אמריטוס למדע המדינה באוניברסיטת קולורדו בבולדר. החוקרת מישל ויליאמס תיארה את ספרן כמי ש"תרם באופן משמעותי לידע בנושאי פוליטיקה אתנית ואתניות פוליטית, לאומיות, ובנושאים קשורים, כגון פלורליזם תרבותי ומוסדי, אזרחות, הגירה, דיאספורה, זהות לאומית, והפוליטיקה של שפה ודת". הוא עוסק בעיקר בצרפת, וחלקים נרחבים של המחקר שלו עוסקים בפוליטיקה האתנית הצרפתית.
ביוגרפיה
ספרן נולד בדרזדן שבגרמניה להורים שהיגרו מרומניה ומפולין. בצעירותו, תחת המשטר הנאצי בגרמניה, הוא העביר יותר משלוש שנים בגטו, מחנות עבודה-בכפייה ובמחנות ריכוז. לאחר שחרורו, הוא בילה ארבעה חודשים במחנה עקורים של האו"ם. הוא היגר לארצות הברית ב-1946 עם בני משפחתו שנותרו בחיים. לאחר מכן עשה תואר ראשון בהיסטוריה, תואר שני ביחסים בינלאומיים בסיטי קולג' של ניו יורק, שירת שנתיים בצבאה של ארצות הברית, וכתב דוקטורט במשפט ציבורי ובממשל מאוניברסיטת קולומביה, תחת אוטו קירכהיימר, ב-1964. הוא מונה לתפקיד "פרופסור משנה" (Assistant Professor, מקביל לדרגת מרצה בכיר בישראל) באוניברסיטת קולורדו בבולדר בשנת 1965. הוא פרש ממשרת פרופסורה מלאה באותו מוסד בשנת 2003.
ספרן היה העורך הראשי של כתב העת Nationalism and Ethnic Politics מאז היווסדו בשנת 1995 עד 2010. הוא שימש גם עורך הסדרה של הוצאת ראוטלדג' (Routledge) על לאומיות ואתניות, והיה יושב הראש של ועדת המחקר לפוליטיקה של אגודת מדע המדינה הבינלאומית, ויושב ראש שותף של ועדת המחר בנושאי שפה ופוליטיקה של האגודה. הוא החזיק בתואר פרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת ניס, גרנובל, בורדו וסנטיאגו דה קומפוסטלה.
מכתביו
בין הספרים שחיבר: ספרן היה גם עורכם של מספר ספרים, בהם:
חיל
{{פירושונים|* חיל – מסגרת ארגונית בצבא של יחידות בעלות ציוד דומה ודרך לחימה דומה, למשל, חיל תותחנים
אישים:
ראו גם
}}
שלום, חבר
שָׁלוֹם, חָבֵר הוא צמד המילים העבריות שאיתן נפרד נשיא ארצות הברית ביל קלינטון מיצחק רבין ב-4 בנובמבר 1995, לאחר שנודע שנרצח.
היסטוריה
בהודעה קצרה שמסר מחצר הבית הלבן הביע קלינטון את צערו:
את המילים "שלום, חבר" ביטא קלינטון בעברית. הוא חזר עליהן גם בלווייתו של רבין, כעבור יומיים.
באומרו מילים אלה טבע קלינטון את צמד המילים הללו כביטוי המסמל את הרצח ואת זכרו. מילות הפרֵדה מיצו את תחושת האבל של רבים בישראל ובעולם, ובחירתו של קלינטון לומר אותן בעברית נתנה להן מעמד מיוחד. תפקידה הכפול של המילה "שלום" בעברית, הן במובן של אי-מלחמה והן במשמעות של מילת פרֵדה סופית (בשונה מ"להתראות", המרמזת על המשכיות), העצימו את כוחו של הביטוי ואת מעמדו הסמלי. המילה "חבר", המעידה על קרבה ואהבה הדדית העניקה לביטוי נופך סנטימנטלי. עד להקמת מרכז יצחק רבין לחקר ישראל, הארגון העיקרי שעסק בהנצחת רבין היה העמותה "שלום, חבר".
את הודעת קלינטון כתב אנתוני בלינקן, כותב הנאומים בממשלו ולימים מזכיר המדינה של ארצות הברית.
סטיקרים
הביטוי "שלום, חבר" הפך למעין אמרת כנף ששימשה בהקשר של זכר הרצח. ימים אחדים לאחר הרצח הופצו והופקו 750,000 סטיקרים ועליהם הביטוי "שלום, חבר". הסטיקרים צורפו לעיתון "ידיעות אחרונות". במלאת שנה לרצח הודפסו סטיקרים חדשים, ועליהם המילים "חבר, אני זוכר". לאחר שנה הופק סטיקר שלישי, ועליו המילים "חבר, אתה חסר".
בקרב מתנגדי רבין נפוצו סטיקרים ובהם פרפרזות על הביטוי: "הכול בגללך, חבר", "זה לא שלום, חבר" וכן "חבר, אתה אשם".
שירים בהשראת הביטוי
הביטוי "שלום, חבר" היה למקור השראה לאמנים ומשוררים אחדים. הם השתמשו בו בשירים שכתבו בעקבות הרצח:
בית האופרה הח'דיוי
בית האופרה נבנה בהוראת הח'דיו איסמעיל פאשה לכבוד פתיחת תעלת סואץ. את המבנה, שהיה בנוי ברובו מעץ, תכננו פייטרו אבוסקני מליוורנו ורוסי. באולם היו כ-850 מקומות ישיבה. המבנה היה ממוקם בין המחוזות אזבאקיה ואיסמעיליה בקהיר.
לפני חנוכת בית האופרה פנה איסמעיל פאשה למלחין האהוב עליו, ג'וזפה ורדי, בבקשה כי ילחין אודה לכבוד חנוכת המקום. ורדי סירב, בטענה כי אינו מלחין מוזיקה לאירועים מסוימים. בסופו של דבר, בית האופרה נחנך בהצגת האופרה ריגולטו מאת ורדי. הח'דיו לא ויתר, ולאחר שכנועים, וכמובן גם כסף רב - 150,000 פרנקים צרפתיים - הסכום הגבוה ביותר ששולם עד אז בעבור אופרה, הצליח לשכנע את ורדי לכתוב אופרה שתוצג בבכורה עולמית בבית האופרה. ורדי הלחין את "אאידה", אופרה שעלילתה מתרחשת במצרים העתיקה, ואף שילב במקומות מסוימים באופרה מוזיקה בעלת אוריינטציה מצרית. לאחר עיכוב של כמה חודשים בעקבות מלחמת צרפת–פרוסיה הוצגה אאידה בבכורה עולמית בבית האופרה הח'דיוי ב-24 בדצמבר 1871.
בשנת 1951 על במת האופרה לראשונה הועלתה הצגה שנכתבה על ידי מחזאית מצרית - סופי עבדאללה.
בשעות הבוקר המוקדמות של 28 באוקטובר 1971 נשרף מבנה בית האופרה עד היסוד. המבנה עשוי העץ נאכל לגמרי, ורק שני פסלים מעשה ידי הפסל מוחמד חסן שרדו.
לאחר שריפת בית האופרה נותרה קהיר ללא בית אופרה במשך כמעט שני עשורים, עד לפתיחת בית האופרה החדש של קהיר בשנת 1988.
במקום בו עמד המבנה המקורי קיים מבנה בטון המשמש כחניון. הכיכר עליה השקיף בית האופרה נקראת "כיכר האופרה".
פרשת חשבון הדולרים
פרשת חשבון הדולרים היא פרשה שבמסגרתה נחשפה עבירה על הוראות הפיקוח על מטבע בידי ראש הממשלה יצחק רבין ואשתו, לאה רבין, שהובילה לפרישתו של רבין מהמועמדות לראשות הממשלה מטעם המערך השני בשנת 1977.
רקע
בשנים 1968–1973 כיהן יצחק רבין כשגריר ישראל בארצות הברית, ובמסגרת זו בני הזוג רבין החזיקו כדין חשבון בנק בארצות הברית. בנוסף לשכרו כשגריר, ששולם בדולרים, נתן רבין הרצאות בתשלום. עם חזרתם לישראל היה על בני הזוג רבין לקבל אישור להחזקת החשבון או לסגור את חשבון הבנק בארצות הברית, אך הם לא עשו זאת. ביוני 1974 מונה יצחק רבין לראש ממשלת ישראל.
הפרשה
הפרשה החלה כאשר פרסם העיתונאי דן מרגלית בעיתון "הארץ", ב-15 במרץ 1977, שלאה רבין, רעייתו של ראש הממשלה יצחק רבין, מחזיקה חשבון דולרים בבנק "National Bank" שבארצות הברית, בניגוד להוראות הפיקוח על מטבע זר. קיומו של החשבון הודלף על ידי יורם סתר, קצין הביטחון של שגרירות ישראל בוושינגטון, לאחר שבביקור בבנק סיפרה אחת הפקידות שהיא זכתה לביקור של לאה רבין, אשת ראש הממשלה. למעשה היו שני חשבונות שנפתחו כחוק בעת שיצחק רבין כיהן כשגריר ישראל בארצות הברית ונשאו את שם שני בני הזוג. הממונה ("סרוגייט" בלשון הבנק) עליו היה פרופ' דוד נחמנסון, דודה של לאה שהתגורר בניו יורק, שאף נהג להשמיד את מסמכי החשבון שנשלחו אליו מהבנק.
בתחילה, בהתאם להצהרה של לאה רבין שבחשבון היו רק כ-2,000 דולר, הוחלט שלא להעביר את הפרשה להליכים משפטיים אלא למפקח על מטבע חוץ. ועדת הכופר החליטה על הטלת קנס מנהלי, גם לאחר שנודע שמן החשבון נמשכו בשלוש השנים שקדמו לפרסום, כאשר נחשף, כעשרים אלף דולר. ועדת הכופר הביאה תקדימים שבהם הוטל כופר גם במקרים שבהם דובר על סכום גבוה משמעותית מ-5,000 דולר, כאשר בעלי החשבון היו חולים במחלה קשה וכדומה. היועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק, סבר שאין במקרה של רבין דמיון למקרים האמורים ושלכן הטלת כופר במקרה זה תפגע בשוויון מפני החוק. לימים אמר ברק שבתגובה להצעת שר האוצר, יהושע רבינוביץ, להטיל כופר כדי למנוע את העמדתו של יצחק רבין לדין, אמר ברק שהוא עצמו יעתור לבג"ץ נגד מהלך כזה. ברק החליט להעמיד לדין את לאה רבין בלבד, ולפטור את חלקו של יצחק בכופר. לימים נימק ברק את החלטתו: "יצאתי מתוך הנחה שרבין נענש עונש כבד על כך שנאלץ לפרוש מתפקידו. לא היה מקום להענישו פעם נוספת." בתקשורת נטען שברק העמיד את ההתפטרות כדרישה לאי העמדה לדין של יצחק רבין, אולם ברק הכחיש זאת.
היו שביקרו את החלטתו של ברק ואמרו שהיה עליו לקחת בחשבון את הפגיעה הציבורית ברבין, ושהקנס שהוסכם עליו היה גבוה מהקנס הצפוי בבית המשפט. ארווין שמרון אמר שברק טעה בכך שהתייחס למקרה כאל מקרה רגיל, ולא התחשב בהשפלה שעברו יצחק ולאה רבין. מאידך, היו שראו בהחלטה צעד בלתי נמנע בגלל האווירה הציבורית, וכמהלך שיאפשר לרבין לשוב בעתיד לקדמת הזירה הפוליטית.
רבין הדגיש לאורך הפרשה כי הוא שותף מלא בחשבון, ובעקבות החלטת היועץ המשפטי לממשלה, הודיע על פרישה ממועמדות לראשות הממשלה. הביוגרף של רבין, יוסי גולדשטיין, כתב שככל הנראה ההחלטה נבעה גם משיקולים פוליטיים. פרשיות השחיתות שנקשרו במערך פגעו פגיעה ניכרת ביוקרתו ורבין העריך שקולות רבים יעברו ממפלגתו לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש). מגמה זו התבטאה בסקרים שהתפרסמו בכלי התקשורת. "לא היה סיכוי שהמערך יקבל ביום הבחירות די קולות להקמת קואליציה נוחה, ולעומת זאת היה סיכוי סביר מאוד שלליכוד יהיה קל יותר לאחר הבחירות להרכיב את הממשלה". במובן זה, כותב גולדשטיין, עזרה הפרשה לרבין לגרום לכך שהכישלון בבחירות יירשם על שם יריבו פרס ולא על שמו, ולדעתו רבין התכוון לכך.
השפעה פוליטית
באותה עת עמד רבין בראש ממשלת מעבר, לאחר שהתפטר בדצמבר 1976 עקב משבר קואליציוני. בעקבות ההתפטרות הוקדמו הבחירות לכנסת התשיעית ל-17 במאי 1977. בהתמודדות הפנימית במרכז מפלגת העבודה שהתקיימה בפברואר ניצח רבין את שר הביטחון שמעון פרס ברוב קטן, ונבחר למועמד המערך לראשות הממשלה. רבין חשד כי שמעון פרס הוא זה שהביא לפרסום, בשל היריבות ביניהם.
בעקבות הפרשה הודיע רבין בשידור טלוויזיה ב־7 באפריל 1977, כי הוא יתפטר מראשות הממשלה ברגע שיאפשר לו זאת החוק, ויפרוש מהנהגת המערך. מאחר שכראש ממשלת מעבר לא היה יכול רבין להתפטר, הוא יצא לחופשה מתפקידו כראש הממשלה ואת התפקיד מילא בפועל פרס.
בבחירות הפנה הציבור עורף למערך, והעניק את הניצחון לליכוד בראשות מנחם בגין.
הפרסום בל'אקספרס
בנובמבר 1980 פרסם השבועון הצרפתי ל'אקספרס שרבין קיבל את הכספים לתשלום החוב מידי הקבלן בצלאל מזרחי. העיתון המשיך וציין שידיעה על כך הגיעה למחנה של שמעון פרס ומהווה עבורו נשק סודי בהתמודדות על ראשות מפלגת העבודה. מזרחי ורבין הכחישו את הידיעה. רבין הגיש תביעת דיבה נגד ל'אקספרס על הפרסום. הצדדים הגיעו לפשרה: רבין הסיר את התביעה, ל'אקספרס הודה כי הפרסום היה שקרי ושילם את הוצאות המשפט. את הכסף שקיבל מהעיתון תרם רבין לארגון נכי צה"ל.
דיאמנט (משגר)
דיאמנט היה משגר לוויינים וחלליות רב־שלבי בעל שלושה שלבים, אשר שימש את צרפת לשיגור חלליות. הוא היה המשגר הראשון שפותח מחוץ לברית המועצות או ארצות הברית.
הטכנולוגיה הייתה מבוססת על טילים צרפתים. המשגר כלל שלושה שלבים. השיגור הראשון בוצע בשנת 1965 כאשר שוגרה חללית ראשונה מתוצרת צרפת. השיגורים הראשונים בוצעו מנמל חלל בשטח אלג'יריה. בהתאם להסכם צרפת התחייבה לפנות את האתר. בשנת 1970 החלו שיגורים ממרכז החלל הגיאני.
במהלך השנים פותחו מספר דגמים: A, B, BP4. בדגם B הוכנסו שיפורים בשלב השני של המשגר ובדגם BP4 שופר השלב השלישי.
בסך הכול בוצעו 12 שיגורים מהם 2 נכשלו. למרות ההצלחה של הפיתוח, צרפת החליטה לסגור את הפרויקט לטובת פיתוח משגר חדש בשיתוף פעולה עם מדינות אחרות של האיחוד האירופי במסגרת סוכנות החלל האירופית שהסתיים בפיתוח משגר אריאן 1.
מתיה פרטי
מתיה פרטי (24 בפברואר 1613 – 3 בינואר 1699) היה צייר איטלקי, שחי באיטליה ובמלטה, וייתכן שגם בספרד ובפלנדריה, ויצר בסגנון הבארוק. הוא נודע בכינוי "האביר הקלברי" (Il Cavaliere Calabrese).
ביוגרפיה
פרטי נולד בקלבריה שבדרום איטליה, ולפני 1630 הצטרף לאחיו גרגוריו, גם הוא צייר, ברומא. הוא השתלם בסגנונם של מספר ציירים ידועים, אך הושפע בעיקר מקאראווג'ו. פרטי זכה עד מהרה להצלחה רבה ונחשב לצייר בר-סמכא במחצית השנייה של המאה ה-17. בתחילה צייר נושאים חילוניים, כמו מוזיקאים ושחקני קלפים, אך לאחר מכן התמחה בציור פרסקאות בנושאי דת. בין השנים 1644–1646 עסק בעיטור שתי כנסיות ברומא, ולאחר מכן עבד בכנסיות ובארמונות שונים ברחבי איטליה, בעיקר בנאפולי, בה שהה בין השנים 1656–1660. על יצירותיו החשובות בנאפולי נמנו ציורים על שבעה משערי העיר, שתארו את הבתולה וקדושים נוצרים כשהם מחלצים את ההמונים ממגפת הדבר, שפקדה את העיר ב-1656. הציורים עצמם אבדו, אך שניים מהתרשימים שרשם בעת לימוד הנושא השתמרו.
הרמן צונדק
הרמן צונדק (Hermann Zondek ;1887–1979) היה רופא, פנימאי ואנדוקרינולוג יהודי-גרמני וישראלי. מנהל בית חולים בברלין ולאחר מכן ביישוב ובישראל.
קורות חיים
צונדק נולד בעיירה קטנה באזור פוזן שבגרמניה (כיום במערב פולין) לאברהם ולשרה. אחיו היו הפרופסורים גאורג צונדק וברנרד צונדק. דודו היה הפרופסור לרפואה מקס צונדק. כולם רופאים מפורסמים, בתחומים רפואיים שונים.
קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1912 באוניברסיטת ברלין. שירת כרופא צבאי במלחמת העולם הראשונה. משנת 1918 מרצה באוניברסיטה. בשנת 1921 קיבל פרופסורה. בשנת 1926 התמנה למנהל בית החולים העירוני "Am Urban" שבברלין.
ערך מחקרים במחלות חילוף החומרים (אנדוקרינולוגיה), בלוטות הפרשה פנמיות הלב והכליות. סיפרו "מחלת הבלוטות האנדוקריניים" תורגם לכמה לשונות. כמו כן, הוציא מספר ספרי רפואה בגרמנית.
בשנת 1934 עלו האחים צונדק, הוריהם, אשתו, בנו בנימין ובתו, בריגיטה, לארץ ישראל. צונדק מונה למנהל בית החולים ביקור חולים בירושלים. כן ניהל במוסד זה מחלקה פנימית. הוא התחבב מאוד על השכבות החלשות וטיפל בהם ללא תמורה. עמד בראש המאבק במחלת שחפת. הוצע לו לנהל את בית  החולים היהודי בקהיר, אך הוא סירב ונשאר בירושלים.
צונדק היה נשיא האקדמיה למדעים ב-ירושלים וכיהן כיושב ראש המועצה המדיצינית של ההסתדרות הרפואית בישראל..
בין מטופליו: הרב קוק, ודוד בן-גוריון.
צונדק חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1957.
כעשור לאחר שהתאלמן מעלי אסתר, אשתו הראשונה, התחתן בשנת 1949 עם האנדוקרינולוגית ד"ר גרדה צונדק-וולפסון, שהייתה אסיסטנטית שלו.
נפטר בשנת 1979.
ארכיון על שמו ומשפחתו שמור בספרייה הלאומית.
הנצחה
על שמו של צונדק הוקמה בשנת 1982 עמותת מכון הרמן צונדק בירושלים, שמטרתה המוצהרת: "הקמת ספרייה רפואית ומעבדת מחקר קליני בתחום האנדוקרינולוגיה".
התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן
הרברט בלומסטדט היה מנהל מוזיקלי של הסטאסטקאפלה משנת 1975 עד 1985. הוא הקליט איתם את כל תשע הסימפוניות של בטהובן.
ג'וזפה סינופולי היה מנצחה הראשי עד מותו בשנת 2001. באוגוסט 2002 קיבל עליו ברנרד הייטינק משרה זו. משנת 2007 ועד 2010 היה פאביו לואיזי המנהל המוזיקלי של התזמורת ואחריו שימש כריסטיאן תילמן בתפקיד זה. החל משנת 2024 המנהל המוזיקלי יהיה דניאלה גאטי.
קווין מרפי
קווין מילס מרפי (באנגלית: Kevin Miles Murphy; נולד ב-1958) הוא כלכלן אמריקאי, פרופסור בכיר במחלקה לכלכלה ובבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת שיקגו, מופקד הקתדרה על שם ג'ורג' שטיגלר.
ביוגרפיה
מרפי נולד באינגלווד שבמחוז לוס אנג'לס, אחד משלושה ילדים לאב חשמלאי. ב-1981 סיים את התואר הראשון בכלכלה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, המשיך ללימודי דוקטורט באוניברסיטת שיקגו, אותם סיים ב-1986, נושא התזה שלו היה "מומחיות והון אנושי", בה בדק את כוחות השוק הגורמים לבחירת מקצוע והתמחות.
ב-1997 זכה במדליית ג'ון בייטס קלארק, המוענקת לכלכלן מתחת לגיל 40 שתרם את התרומה המשמעותית ביותר בתחום. ב-1998 נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1988 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת שיקגו וב-1989 לפרופסור מן המניין. ב-2005 זכה במענק עמיתי מקארתור וכן במעמד פרופסור בכיר (Distinguished professor) במחלקה לכלכלה ובבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת שיקגו. הוא מכהן כעמית בכיר במכון הובר, מכון מחקר ליברטני באוניברסיטת סטנפורד.
מלבד עבודתו באקדמיה, משמש מרפי כמנהל בחברת הייעוץ שיקגו פרטרנס, המתמחה ביישומים כלכלים לתחום המשפט וההגבלים העסקיים. הוא שימש יועץ כלכלי בכיר לתאגידים וארגונים שונים, בהם ארגון שחקני ה-NBA, ומיקרוסופט. הוא שותף בקרן הגידור "אקסיום", עבורה מפתח מודלים פיננסים לחיזוי שערי מטבעות.
מחקריו
במחקר נוסף בדק את התפתחות כניסת נשים לשוק העבודה ושכר העבודה לגברים, מרפי הראה כי אין לייחס את הירידה בשכר אצל גברים בעשורים האחרונים לגידול בשיעור הנשים העובדות, הראה כי עיקר הגידול בהשתתפות נשים בשוק העבודה היה דווקא אצל נשים הנשואות לגברים בעלי הכנסות בינוניות-גבוהות ששכרם אף עלה בתקופה הנסקרת.
במאמר שפרסם עם גארי בקר ב-1988 הציגו השניים תאוריה אותה כינו "התמכרות רציונלית" (Rational Addiction) בה ניתחו את התנהגות המכורים והראו שניתן לייחס להם התנהגות רציונלית במובן של מיקסום תועלתם על פני זמן. המחקר מסביר גם מדוע גמילה חדה ומוחלטת היא היעילה ביותר במקרים של התמכרות חזקה, ומנתח את השפעת מחירי המוצרים הממכרים על שיעור צריכתם.
בסדרת עבודות שעשה עם עמיתו מאוניברסיטת שיקגו, רוברט טופל, הראו השניים כיצד השקעה במחקר רפואי (כמוצר ציבורי) מביאה לתוצאות חיוביות מאוד הן מבחינה חברתית והן מבחינה כלכלית.
במחקר שעשה יחד עם עמיתיו טופל וסטיבן דייוויס, עבור הלשכה הלאומית למחקר כלכלי (NBER), בדקו השלושה את עלות המלחמה בעיראק לעומת עלות המשך מדיניות ההכלה. העלות נבדקה בגישת אקס-אנטה, מנקודת מבטם של מקבלי ההחלטות ב-2003. נבחנה עלות הלחימה עצמה וכן עלות פיצוי משפחות ההרוגים ושיקום הפצועים, לעומת היוון עלות המשך הסנקציות על עיראק והשלכותיה. כמו כן נבחנה העלות עבור העם העיראקי, הן מבחינה כלכלית והן מבחינת שיעור האבדות, כשהם חוזים במחקרם את ההפסד הכלכלי והאבדות הצפויות תחת המשך משטרו הרודני של סאדאם חוסיין. מסקנותיהם היו שהעלויות הכלכליות לארצות הברית לא היו צפויות להיות נמוכות בהרבה במצב של הימנעות ממלחמה, ושהעלויות לעיראק היו צפויות להיות גבוהות יותר הן בצד הכלכלי והן בחיי אדם.
מסולימולוס
מסולימולוס (שם מדעי: Mesolimulus) הוא סוג של פרוק-רגליים נכחד שחי בסוף היורה לפני 150.8-145.5 מיליון שנה.
מאפיינים
מאובני היצור נמצאו בבוואריה שבגרמניה בצורה מושלמת והם דמו לאלה של סרטני הפרסה המודרניים. מאובנים נוספים נמצאו בספרד, סיביר ולבנון אך לא ברור מאלה סוגים היו. טביעות של חלק מיצורים אלה זוהו כטביעות של עופות או פטרוזאורים מאותה תקופה.
סוג נכחד זה דמה במראהו לזה של Limulus והיה עגלגל מעט עם זנב ארוך וגוף שהגיע לאורך 12 ס"מ והיה בעל עיניים קטנות, חלל שריון גדול באזור החזה ושורות רגליים קטנות מצידי הגוף. הוא שוטט במימי היורה על קרקעית הים ושם צד יצורים קטנים יותר. למרות שהיה יצור ימי הוא היה עולה להטיל ביצים על החופים, אולי בלילה.
בתרבות
יצור זה הופיע במשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
בית הסוהר לוול
בית הסוהר לוול (באנגלית: Lowell Correctional Institution; מילולית: המוסד התיקוני לוול) הוא מוסד כליאה לנשים, השוכן במחוז מריון שבפלורידה. כחלק משירות בתי הסוהר בפלורידה, בית הסוהר משמש כמקום הכליאה המרכזי במדינה עבור נשים. נכון ל-2021 כלואות בו כ-3,000 אסירות, דבר ההופך אותו לכלא הנשים הגדול ביותר בארצות הברית.
בית הכלא הוקם באפריל 1965 תחת השם "בית הסוהר פלורידה", והיה הכלא הראשון בפלורידה ששיכן נשים. הוא מאכלס אסירות הכלואות תחת רמת ביטחון נמוכה, בינונית וגבוהה, וכן אסירות הדורשות משמורת צמודה. בראשיתו היה לוול הכלא היחיד במדינה ששיכן רק אסירות בין כותליו.
ב-1999 קיבל הכלא את השם "בית הסוהר לוול - אגף הנשים", ובשנת 2000 הוא קיבל את שמו הנוכחי "בית הסוהר לוול". לבית הסוהר ישנה קיבולת מקסימלית של 1,456 אסירות, החל מגילאי נוער (14–18) ועד גילאי בגרות (18+). למכלול בית הכלא מצורף אגף נוסף המסוגל להכיל עוד כ-1,500 אסירות, יחד עם 150 מקומות מיוחדים עבור אסירות הנמצאות בתקופת אבחנה ותצפית, בידוד עונשי, בידוד רפואי, וכאלו הממתינות לעונש מוות. בית הכלא ספג ביקורת רבה לאחר שקושר להתעללות באסירים, לתנאים לא אנושיים, ולמעט מאוד התערבות מצד מדינת פלורידה בכל הנוגע לתנאיו הקשים.
מתקנים
בבית הסוהר לוול כלואות אסירות תחת כל רמות הביטחון (נמוכה, בינונית ומרבית) וכן אסירות בגילאי הנוער. בין האגפים הנוספים הנמצאים תחת פיקוחו הישיר של בית הכלא, ישנו מרכז לקבלת אסירות ואבחנתן. כמו כן כלואות בו אסירות אשר נידונו למוות. סדנאות העבודה של בית הכלא מאפשרות לאסירות שדרגת הביטחון שלהן מאפשרת זאת לעבוד מחוץ לכותלי בית הכלא, ואף בקרב הקהילה.
במוסד קיימת מעין פנימייה צבאית הנקראת "המוסד לתיקון לוול על שם ג'ונס", או "התוכנית האלטרנטיבית הצבאית לתיקון ושיקום עבור עברייניות צעירות". מוסד זה הוקם בשנת 2011 יחד עם עוד מספר מוסדות ברחבי מדינת פלורידה. התוכנית הועברה לבית הסוהר לוול כדי להמשיך להציע את סדנאות השיקום שלה עבור אסירות שעומדות בתנאים המתאימים, וכיום מציעה פתרונות של תיקון וחזרה לחברה עבור אסירות בגילאים 14 עד 21.
"מחנה היערנות לוי", מחנה עבודה לאסירות הממוקם בברונסון, במרחק של כ-48 קילומטרים מלוול, היה כפוף לבית הסוהר לוול עד לסגירתו ב-2012 משיקולים תקציביים. המחנה סיפק כוח עבודה עבור מחלקת היערנות של פלורידה בשנות פעולתו.
היסטוריה
לפני פתיחתו של בית הכלא לנשים, אסירות בפלורידה היו נשלחות ל"בית הכלא של פלורידה" ברייפורד, ביחידות סגורות הנפרדות מהאסירים הגברים. המגורים היו צפופים, מלאים עד אפס מקום, ולעיתים קרובות היה צורך להשתמש במיטות כפולות. האסירות עבדו במתחמים נפרדים של בית הכלא בעת היציאה לסדנאות העבודה ולחוות. מתקנים עבור הפרדה בין אסירות לבנות לשחורות נבנו גם הם. אסירות שחורות שוכנו ברייפורד, בעוד שאסירות לבנות שוכנו בבית הספר התעשייתי עבור נשים באוסקלה, שם נבנה לימים בית הסוהר לוול. בית הספר התעשייתי פיקח, בממוצע, על כבין 80 ל-100 נערות עברייניות.
באפריל 1956 נפתח בלוול הכלא הראשון שיועד כולו לנשים, בשם "המוסד לתיקון ושיקום של פלורידה"; כל הנשים ב"בית הכלא של פלורידה" שברייפורד הועברו לשם באופן מיידי. באותה עת אכלס הכלא גם את כל הנשים אשר נידונו למוות במדינת פלורידה.
בשלב מסוים החל בית הסוהר ברווארד לקבל אסירות אשר נידונו למוות. עם צירוף האגפים הנספחים ללוול ב-2002, הועברו אליו כל האסירות בתהליך שהסתיים בפברואר 2003.
ב-2009 החלה תוכנית שיפוצים נרחבת ברחבי בית הכלא. עם השלמת השלב הראשון במהלך הקיץ הוקמו שני אגפי מגורים המכילים כל אחד כ-180 תאים. עם פתיחת שני אגפים אלו, נסגרו מספר מתחמי מגורים ישנים. בתקופת הסתיו החל השלב השני של התוכנית, ואסירות מבוגרות הועברו למגורים בעלי מיזוג אוויר, וכמו כן נסגרו המגורים העיקריים עבור אסירות נכות או כאלו המרותקות לכיסא גלגלים, ובמקומם נבנה מתקן עבור המערכת הקולינארית של בית הכלא. דבר נוסף ששונה באותה שנה הוא מקום השיכון של אסירות הרות, אשר הועברו לשיכון ארוך טווח במגורים בעלי מיזוג אוויר ותנאים רפואיים מתאימים.
ב-2010 צורף לבית הכלא אגף מגורים נוסף המכיל כ-240 תאים מאובטחים. מגורים אלו נועדו לשכן אסירות אשר הוגדרו כסיכון על ידי שירות בתי הסוהר ועליהן לישון בתאים מסורגים ולא במגורים המשותפים.
ב-2012, המרכז לקבלת ואבחנת אסירות תוכנן להיפתח. מתקן "עצמאי" זה לקח את אחריות הקבלה וההתאקלמות של האסירות מהאגפים השונים של הכלא. כמו כן נפתח מרכז חירום עבור אסירות הזקוקות לעזרה נפשית מיידית.
התפרצות שחפת
ביולי 2005, 3,100 אסירות ו-800 אנשי צוות נבדקו במתחם בית הכלא עבור מחלת השחפת. בכירים בהנהלת בית הכלא אישרו כי אותרו שבעה מקרים חיוביים אך שלא היו מקרי מוות. עדיין לא ידוע כיצד החלה ההתפשטות.
קניין כסף
קניין כסף הוא קניין בסיסי במשפט העברי המתבצע באמצעות תשלום כסף או חפץ בעל ערך. ערכו של הכסף או החפץ צריך להיות לפחות כשוויה של פרוטה, אך אינו חייב להוות את מלוא ערכו של החפץ הנקנה. באמצעות כסף ניתן לקנות כל דבר שאינו מיטלטלין, כולל בני אדם.
שאנדור ראדו (גאוגרף)
שַאנְדוֹר רַאדוֹ (בהונגרית: Radó Sándor; אויפשט, 5 בנובמבר 1899 – בודפשט, 20 באוגוסט 1981) היה גאוגרף וקרטוגרף יהודי-הונגרי, קומוניסט, פרופסור באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וחבר קבוע באקדמיה ההונגרית למדעים. משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד סוף מלחמת העולם השנייה היה תחילה סוכן סובייטי ובהמשך קצין מודיעין מקצועי בכיר של המודיעין הצבאי הסובייטי ה-או.ג.פ.או. ושל ה-נ.ק.ו.ד. מחליפו.
קניין כסף
כסף במטלטלין
לפי שיטת רבי יוחנן שנפסקה להלכה, מדאורייתא מטלטלין נקנין בכסף. הראשונים נחלקו מה המקור לקניין כסף במטלטלין לפי רבי יוחנן: לדעת רש"י הוא נלמד בקל וחומר מדין פדיון הקדש בכסף, שנאמר בו:, ולדעת הרי"ף נלמד דין זה בקל וחומר מקניין כסף בעבד עברי, משום ש"אם גופו קונה, ממונו לא כל שכן?". הנימוקי יוסף דוחה את דברי שניהם, וטוען שקניין מעות נלמד מסברא, משום שרוב הקניינים נעשים בכסף. בדומה לכך כתבו התוספות, שסתם קניין במקרא הוא קניין כסף.
אמנם, מחמת החשש שמא החפץ הנקנה יישאר ביד המוכר לאחר ביצוע הקניין, והמוכר לא יטרח להצילו אם ישרף, ביטלו חכמים את כוחו של קניין כסף, ותיקנו שמטלטלין נקנים בקניין משיכה.
שאנדור ראדו (גאוגרף)
ביוגרפיה
שאנדור ראדו נולד ב־5 בנובמבר 1899 בשם שאנדור קלמן רייך באויפשט (היום פרבר צפוני של בודפשט), במשפחה יהודית זעיר-בורגנית. אביו גאבור, שהתעשר בשגשוג הכלכלי של ראשית המאה שינה את שמו לראדו בשנת 1908. מאוחר יותר הוא הפך לאחד הסוחרים הגדולים בהונגריה בענפי העץ והפחם, וכוויריליסט (בעל רכוש שהוא משלם מיסים משמעותי ועל כן בעל זכויות יתר) היה חבר במועצת העיר אויפשט.
בסיום מבחני הבגרות ראדו התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי וכחייל נשלח לבית הספר לתותחנים. במקביל נרשם לפקולטה למשפטים באוניברסיטת בודפשט, שם למד משפטים. אחרי מהפכת החרציות בהונגריה, בדצמבר 1918 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של הונגריה (MKP). בשנת 1919, במהלך הרפובליקה הסובייטית בהונגריה, שימש כקומיסר (מפקח פוליטי) של אחת מחטיבות התותחנים של הצבא האדום ההונגרי. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית היגר לווינה, שם המשיך את לימודים בתחום הגאוגרפיה. בשנת 1920 התמנה למנהל סניף סוכנות הטלגרף הסובייטית-רוסית (ROSTA) בווינה. בשנת 1922 נסע לגרמניה. בין 1922 ל־1924 המשיך בלימודיו הגאוגרפיים בינה. בשנת 1923, הוא הצטרף בלייפציג לארגון המזוין והבלתי חוקי של התנועה הקומוניסטית הגרמנית, שם נטל את ההובלה והפך למפקד פלוגות ההגנה העצמית הפרולטרית הסקסונית. בשנת 1924, לאחר נפילת מרידת המבורג הכושלת נמלט למוסקבה עם כמה מחבריו.
קניין כסף
כסף במטלטלין
ואף על פי כן, במקרים מסוימים שהם "מילתא דלא שכיחא" (דבר לא שכיח), לא ביטלו חכמים את קניין כסף. למשל, מי שמכר לחבירו שור ונתחייב לו כסף, יכול לקנות ממנו פרה באמצעות מחילת הכסף שחייב לו.
שאנדור ראדו (גאוגרף)
בשירות מוסקבה
בין השנים 1924 - 1926 התגורר שאנדור ראדו בברית המועצות, שם המשיך בעבודתו המקצועית ואת עבודתו הארגונית בתנועה הקומוניסטית. בתקופה זו הפך במוסקבה לעורך במכון ליחסי תרבות, למזכיר ועמית מחקר בכיר במכון לענייני כלכלה ופוליטיקה עולמית ולאחר מכן עמית בכיר באקדמיה הקומוניסטית. על סמך המפות האיכותיות שלו על רפובליקות ברית המועצות ראדו התקבל על ידי הגאוגרפים כמומחה סובייטי. בהמשך נסע שוב לגרמניה והשתתף בעריכת ה- Meyers Lexikon. אז הוא נפגש לראשונה עם המודיעין הסובייטי וככל הנראה גויס באותה תקופה כסוכן (באמצעות קצין המודיעין סמיון אוריצקי) ובהמשך נשלח שוב לגרמניה בהוראה ספציפית. הידע המקצועי שלו בגאוגרפיה וקרטוגרפיה סיפק בסיס נהדר לעבודת המודיעין שלו וגם סיפק לו עסק כיסוי מצוין. על פי הביוגרפיה הרשמית שלו, ראדו עבד בין השנים 1933-1927 כמנהל משרד המידע הגאוגרפי הסובייטי-רוסי בברלין. בשנת 1926 הוא הקים את המשרד של סוכנות החדשות הסובייטית בברלין, הקים את סוכנות העיתונות הראשונה למיפוי הגאוגרפי בעולם שפעלה בשם "פרסייגרוגרפיה" בברלין, לימים כאינפרס בפריז, וגיאופרס בז'נבה במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאציזם לשלטון בגרמניה, התיישב בצרפת. בשנים 1933–1936 עבד בפריז תחת מטריית לשכת העיתונאות האנטי-פשיסטית. בשנת 1936 עבר לשווייץ. כמעט עד תום מלחמת העולם השנייה התגורר בז'נבה (1945), שם ניהל רשת ריגול סובייטית שפעלה כחוק תחת סוכנות הגיאופרס.
קניין כסף
מקור קניין כסף בשאר דברים
קניין כסף במקרקעין נלמד מן הפסוק, וממילא ניתן לקנות על ידו גם עבד כנעני, שהוקש לקרקע.
בעבד עברי נלמד קניין זה מהפסוק, ובאמה עבריה נלמד מכך שהיא נפדית על ידי "גרעון כסף", ואם אינה נקנית על ידי כסף, אין לה ממה לגרע.
שאנדור ראדו (גאוגרף)
מרגל סובייטי במלחמת העולם השנייה
בשנים 1936–1944 היה ראדו ממנהיגי ארגון הביון המערבי-אירופי של ברית המועצות. רשת המודיעין הוקמה בסוף שנות העשרים על ידי קודמתו בתפקיד, קצינת מודיעין סובייטית עלומה, והתבססה על מהגרים קומוניסטים גרמנים, רוסים ופולנים שחיו בשווייץ בסוף שנות העשרים. שמה של אישה זו כלל לא מוזכר בביוגרפיה של ראדו. רשת הריגול הסובייטית נמסרה לפיקודו המלא של ראדו בשנת 1941, היא הורחבה על ידו עוד יותר לארגון יעיל. המידע הגיע מכעשרים מדינות, בעיקר מגרמניה ומאיטליה, באמצעות רשת נרחבת של חיילים וסוכנים אזרחיים שהיו מוכנים לשתף פעולה עם המעצמות שלחמו בגרמניה הנאצית. מחקרים זיהו לפחות 60 חברים בשמם בארגון של ראדו. היו לו כמה סוכנים בפיקוד הצבאי הגרמני, במרכזי המודיעין הצבאיים, במשרד הביטחון הגרמני, כולל ארנסט למר, מזכירו שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ, שהפך לפוליטיקאי של המפלגה הנוצרית דמוקרטית שלאחר המלחמה.
קניין כסף
מקור קניין כסף בשאר דברים
דין קידושי אשה בכסף, נלמד מגזירה שווה של קיחה קיחה מהפסוק והפסוק, ומן הפסוק שנאמר באמה עבריה,  - המילים "אין כסף" מיותרות, ובאות ללמד ש"אין כסף לאדון זה אבל יש כסף לאדון אחר". התלמוד הבבלי במסכת קידושין מבצע צריכותא ומסביר מדוע שני פסוקים אלו נצרכים על מנת ללמד שאישה נקנית בכסף.
שאנדור ראדו (גאוגרף)
מרגל סובייטי במלחמת העולם השנייה
הניצחונות הגרמניים הראשונים והצלחתם במלחמה השפיעו בהכרח על המנהיגים הפוליטיים בשווייץ. הם החליטו לשים הכול על הקלף הגרמני. שווייץ נהנתה מיחסים מסחריים וכלכליים משגשגים עם גרמניה הנאצית כמעט בכל מהלך מלחמת העולם השנייה. יחידים וחברות גרמנים הבריחו את רכושם לשווייץ, הן החוקי והן את מה ששדדו ברחבי אירופה. הכישלון המודיעיני האנטי גרמני לא התרחש בשווייץ עד שנת 1943 (ככל הנראה בגלל המדיניות הזהירה ומעלימת העין של הרשויות השווייצריות). בשל מצב זה, ניתן היה לשלוח את מרבית המידע הרגיש לשווייץ בדואר רגיל. לשלטונות הנאצים הייתה שליטה מועטה על תנועת הדואר לשווייץ עד שנת 1943. בשל הישגיו הועלה ראדו לדרגת קולונל בצבא האדום וקיבל את אות מסדר לנין. מאמצי ההתנגדות הגרמנית לחסל את הקבוצה הניבו את התוצאות הראשונות בראשית 1943. אחדים מספרי ההצפנה של הקבוצה נפלו לידיים גרמניות בקיץ 1943 ולאחר ניצחון הצבא האדום בקורסק, חוסלה כל קבוצת המודיעין הסובייטית בשווייץ, על ידי היחידה למניעת ריגול של הנאצים. בפעולה נהרגו ונעצרו רוב חברי הקבוצה ורק שאנדור ראדו נותר חופשי.
מיטנוואלד
מיטנוואלד (בגרמנית: Mittenwald) היא עיירה בת כ-7,000 תושבים, הממוקמת למרגלות הרי האלפים בחלקו העליון של עמק נהר האיזר, במחוז גארמיש פרטנקירשן שבמדינת בוואריה, גרמניה.
היסטוריה
בתקופה הרומית עברה באזור "הדרך הרטית" (Via Raetia) בכיוון מעבר ברנר. במהלך המאה השנייה בתקופת שלטון הקיסר ספטימוס סוורוס התחברה גם באמצעות "דרך קלאודיה אוגוסטה" (Via Claudia Augusta) אל הערים הגדולות אאוגסבורג ובולצנו של ימינו.
האזכור הראשון לקיומו של יישוב במקום הוא משנת 1096, ובשנת 1305 הוכרה כעיר שוק. ההתפתחות הראשונית של מיטנוואלד (בתרגום חופשי-"לב היער") התבססה על היערות הסובבים את העיר אשר נכרתו והושטו על דוברות במורד הנהר. העיר הפכה לנקודת מעבר חשובה בדרך המסחר בין טירול ובוואריה.
בשנת 1294 נרכש שטחה של מיטנוואלד על ידי הנסיך-בישוף של פרייזינג אשר החזיק בו עד "החילון" של שנת 1802 שבו סופחה לבעלות ממלכת בוואריה. עד היום מופיע סמל הבישופות (המלך השחור) כחלק מסמל העיר.
בימי הביניים עברה במיטנוואלד דרך מסחר חשובה במיוחד אשר קישרה בין המרכזים המסחריים הגדולים של ונציה, נירנברג ואוגוסבורג משני עברי האלפים. חשיבותה התחזקה עוד יותר כתוצאה ממצב המלחמה מול ממלכת ונציה מסוף המאה ה-15. מיקומה על "הדרך האימפריאלית" (Via Imperii) אפשרה את התרחבות הסחר עם עיר השוק הגדולה בבולצאנו כתחליף. בסוף המאה ה-17 הפכה מיטנוואלד למוקד חשוב של סחר במשי ותעשיית כלי נגינה ובעיקר כינורות וכלי קשת אחרים.
בתחילת המאה העשרים עם סלילת קו הרכבת בין אינסברוק וגרמיש-פרטנקירכן החלה התפתחות של העיר גם בתחום התיירות.
משנות ה-30 ועד היום משמשת העיר כמרכז אימונים לחיילי היחידות האלפיניות (גבירגסייגר) של הצבא הגרמני. לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמו בה מחנות למגורי פליטים יהודים ואוקראינים.
גאוגרפיה
מיטנוואלד ממוקמת בגובה 920 מטרים מעל פני הים באזור אוברלנד. בקרבת העיר שני אגמים הרריים: לאוטרזה (Lautersee) ופרכנזה (Ferchensee) ורכס הרי וטרשטיין. במזרחה זורם נהר האיזר. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 1,437 מ"מ, בין הגבוהות בגרמניה. החודש הגשום ביותר הוא יולי והיבש ביותר הוא פברואר.
כלכלה
הענף החשוב ביותר מבחינה כלכלית בעיר הוא התיירות. בעיר כ-600 בתי הארחה ובהם כ-5,400 מיטות. התשתית העירונית מפותחת מאד.
קשת דרווין
קשת דרווין הייתה קשת סלע טבעית מפורסמת, ששכנה דרומית-מזרחית ל שבארכיפלג איי גלאפגוס ב, עד לקריסת חלקה העליון כתוצאה משחיקה טבעית ב-17 במאי 2021, קריסה שהותירה שני עמודים עצמאיים.
מקור השם
הקשת נקראה על שמו של חוקר הטבע המפורסם צ'ארלס דרווין, שפיתח את תורת האבולוציה שלו, בעזרת חקר הצמחייה ובעלי החיים הנדירים שבאיים.
האתר
הקשת ניצבה בקצה הצפוני ביותר של איי גלאפגוס, הנמצא 965 ק"מ מערבית לאקוודור. אלה איי סלע וולקני, המזדקרים מתוך הים באמצע האוקיינוס. באזור קשת דרווין וסביבה ישנו עושר של להקות ענק של דגים, מאות פטישנים, חבורות של עטלפי ים ומחבטנים וגם מספר גבוה של כרישי לווייתן, המבקרים באיים אלו. ספינות השיט הרגילות לא מגיעות לאיים, אלא רק ספינות צוללים כחלק מספארי צלילה במקום.
זכויות להט"ב בקניה
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בקניה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. פעילות הומוסקסואלית המתוארת כ-"מעשה סדום" מוגדרת כפלילית לפי סעיף 162 של חוק העונשין, שדינה 14 שנות מאסר, בעוד כל מגע מיני בין גברים המכונה "מעשה מגונה גס" הוא עבירה פלילית לפי סעיף 165 לאותו חוק, שדינו 5 שנות מאסר. בעוד שפעילות הומוסקסואלית נשית אינה אסורה במפורש בחוק, נשים לסביות, ביסקסואליות וטרנסג'נדריות מופלות לרעה בקרב האוכלוסייה וכן עוברות שיטות של הפרקטיקה הפושעת של "אונס מתקן" על ידי גברים הטרוסקסואלים על מנת "לשנות את נטייתן ההומוסקסואלית להטרוסקסואלית". ב-24 במאי 2019, בית המשפט העליון של קניה דחה תיק שקרא להכריז על הסעיפים 162 ו-165 כבלתי חוקתיים ולהסיר אותם מחוק העונשין. מערכות יחסים חד-מיניות אינן מוכרות כלל הן על ידי הכרה מוגבלת של איחוד אזרחי או נישואים חד-מיניים, בעוד חוקת קניה מכירה בנישואים הטרוסקסואלים בלבד מאז 2010 ובכך, אוסרת דה יורה על הכרה בנישואים חד-מיניים. לא קיימת שום הגנה בסעיפי חוקים נגד אפליה לעילות נטייה מינית או זהות מגדרית עבור אזרחי להט"ב בעוד זוגות חד-מיניים לא רשאים לאמץ ילדים (באופן חורג או משותף).
אף על פי שטרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית סבלו מאפליה היסטורית בקניה, לאורך השנים הייתה שורה של פסיקות בתי משפט לטובת זכויות טרנסג'נדריות, כמו הזכות לשנות את השמות שלהם במסמכים זהות רשמיים. עם זאת, לא ידועים נתונים אם פסקי הדין הובילו להכרה בגישה לשינוי מגדר בקרב אזרחים טרנסג'נדרים. החברה הקנייתית מוגדרת כדתית מאוד, בעוד רוב גדול בקרב האוכלוסייה מחזיקים בדעות שליליות כלפי להט"ב והומוסקסואליות נחשבת במידה רבה כ-"טאבו מעורר דחייה לערכים והמוסר של קניה". עם זאת, לאחר תחילת המאה ה-21, נראתה תנועה מסוימת למען זכויות להט"ב בקניה שכללה את הקמתו של הארגון קואליציית ההומואים והלסביות של קניה בשנת 2006, ששמו שונה ל-"Galck" בהמשך.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה מוגדרת כפלילית על פי חוקי קניה ונושאת עונש של 14 שנות מאסר עד 21 שנות מאסר בנסיבות מחמירות מסוימות. פעילות הומוסקסואלית בין נשים אינה אסורה במפורש, אם כי המונח הנייטרלי מבחינה מגדרית "אדם" בסעיף 162 לחוק העונשין משמש גם נגד נשים לסביות. ב-28 בנובמבר 2010 קרא ראש ממשלת קניה ראילה אודינגה "לעצור נשים לסביות יחד עם גברים הומוסקסואלים".
חוק העונשין של קניה משנת 1930, כפי שתוקן ב-2006, קובע כדלקמן, סעיף 162. עבירות לא טבעיות.
כל אדם ש-
(א) יש לו ידיעה גשמית על כל אדם בניגוד לסדר הטבע; אוֹ
(ג) מתיר לאדם להכיר בו ידיעה גשמית בניגוד לסדר הטבע, אשם בעבירה פלילית ודינו - מאסר ארבע עשרה שנים:
ובלבד שבעבירה לפי פסקה (א), דינו של העבריין מאסר עשרים ואחת שנים אם –
(ט) העבירה נעשתה ללא הסכמת מי שהיה ידוע גשמית; אוֹ
(2) העבירה בוצעה בהסכמתו של אותו אדם אך ההסכמה הושגה בכוח או באמצעות איומים או הפחדה כלשהי, או מחשש לפגיעה בגוף, או באמצעות מצגי שווא באשר למהות המעשה.
סעיף 163. ניסיון לבצע עבירות לא טבעיות.
מי שמנסה לבצע את אחת מהעבירות המפורטות בסעיף 162, אשם בעבירה פלילית ודינו - מאסר שבע שנים.
סעיף 165. מנהגים מגונים בין זכרים.
כל אדם זכר אשר, בין אם בפומבי ובין אם בפרטיות, עושה כל מעשה מגונה באדם זכר אחר, או רוכש אדם אחר לבצע בו כל מעשה מגונה גס, או מנסה להשיג ביצוע של כל מעשה כזה על ידי זכר כלשהו, עם עצמו או עם גבר אחר, בין בציבור ובין אם בפרטיות, אשם בעבירה פלילית ודינו - מאסר חמש שנים. ועדת זכויות האדם של קניה, ארגון לא ממשלתי שהוקם בשנת 1992, דיווח בשנת 2011 על האופן שבו לסעיפים ישנן "השפעות ישירות או עקיפות שליליות מאוד על אזרחי להט"ב קנייתים" באומרו, "'פעילות הומוסקסואליות נותרה פלילית... למרות שיש מעט הרשעות המבוססות על סעיפים 162 עד 165 לחוק העונשין, אזרחי להט'ב מוטרדים באופן שגרתי על ידי המשטרה, מוחזקים בבתי מעצר מעבר לתקופה המותרת חוקתית ללא כתבי אישום שמוגשים נגדם, שמוצגים בבתי משפט בהאשמות מופרכות. קשר הדוק לכך, הוא קרטל של פקידי משטרה מושחתים אשר סוחטים באופן שגרתי אזרחי להט'ב תוך איום במעצר ובמאסר אם לא יקבלו שוחד בתמורה לשחרורם. עובדי מין להט'ב, בעיקר גברים שמקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) מתבקשים לעיתים קרובות להענקת שוחד וטובות הנאה מיניות עבור שוטרים בתמורה לחירותם ולביטחונם. מי שנכשל במתן שוחד או טובות הנאה מיניות מואשם בהאשמות מופרכות ולעיתים נאנס על ידי קציני ביטחון המדינה'." בית המשפט העליון של קניה דן בתיק ב-22 וב-23 בפברואר 2018 שהוגש על ידי הוועדה הלאומית לזכויות הומואים ולסביות (NGLHRC), ארגון זכויות להט"ב שבסיסו בניירובי, בטענה כי הסעיפים בחוק העונשין "מפרים את חוקת המדינה ושוללים זכויות אזרחיות בסיסיות מאזרחי קניה". התיק, "אריק גיטרי נגד היועץ המשפטי לממשלה ואחרים (עתירה מס' 150 משנת 2016)" שהוגש עוד בשנת 2016, קרא למחוק את הסעיפים 162 (א) ו-(ג) וסעיף 165 לחוק העונשין שמפלילים את קיומה של פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה. אריק גיטרי, מנכ"ל "NGLHRC" והעותר הראשי, הצהיר כי הסעיפים משמשים עבור "הצדקת אלימות נגד להט"ב". החטיבה החוקתית של בית המשפט העליון בקניה דנה בעתירות של שני הצדדים ב-25 באוקטובר על הרלוונטיות של החלטת בית המשפט העליון של הודו להכשיר פעילות הומוסקסואלית בשנת 2018 על ידי ביטול סעיף 377 בקניה, בהתחשב בעובדה ששתי המדינות חלקו את אותו סעיף לחוק העונשין מאז ימי שלטון האימפריה הבריטית בשטחן, שהפליל "קיום מעשים מיניים בניגוד לסדר הטבע" שכוון נגד פעילות הומוסקסואלית לאורך השנים.   בג"ץ היה צפוי להכריז על פסיקתו בתיק ב-22 בפברואר 2019. עם זאת, במועד שנקבע, הוכרז כי מתן פסק הדין יעוכב עד ל-24 במאי 2019. ב-24 במאי 2019, בית המשפט העליון של קניה דחה את טענת התביעה להכריז על הסעיפים 162 ו-165 לחוק העונשין כבלתי חוקתיים ובעקבות כך להביא לביטולם בחוק. פעילי זכויות אדם הצהירו לאחר מכן שיגישו ערעור לבית המשפט לערעורים של קניה.
עם זאת, במקרה נפרד ב-22 במרץ 2018, בית משפט לערעורים במומבסה קבע כי עריכת בדיקות אנאליות כפויות לחשודים שהואשמו בקיום פעילות הומוסקסואלית עבור הוכחת נטייתם המינית אינה חוקתית. פסק הדין הפך את החלטת בג"ץ משנת 2016 שאישרה את השימוש של הרשויות לביצוע בדיקות אנאליות כפויות נגד חשודים עבור מציאת ראיות להיותם הומוסקסואלים. הוועדה הלאומית לזכויות הומואים ולסביות (NGLHRC) הגישה את התביעה לאחר שהמשטרה המקומית עצרה שני גברים במחוז קוואל בפברואר 2015 באשמת הומוסקסואליות, והכריחה אותם לעבור בדיקות אנאליות כפויות, בדיקות HIV, ובדיקות הפטיטיס B בבית החולים "Madaraka" במומבסה עבור הוכחת היותם הומוסקסואלים. בעקבות החלטה זו, העצמת קהילות שוליים (EMAC), ארגון לא ממשלתי שבסיסו במחוז מצ'אקוס, הגיש תביעה גם כן להעמדה לדין של האחראים במקרה בו היו מעורבים שני הומוסקסואלים שנתפסו לכאורה מקיימים יחסי מין באזור קאקויוני וכתוצאה מכך, נלקחו לבדיקה אנאלית בבית החולים "Kangundo Level 4" על ידי הרשויות. על המעשה הוגש ערעור בבית המשפט השלום בקנגונדו ובכך, הופסק הליך הבדיקה הכפוי של הזוג.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
קניה אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).