cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מישל בריאל
הקריירה האקדמית והמחקרית
עם שובו לצרפת השיג משרה במחלקה לכתבי יד מזרחיים בספרייה הקיסרית של צרפת (Bibliothèque Impériale). ב-1863 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא המיתולוגיה ההשוואתית. בשנת 1864 התמנה לפרופסור לדקדוק השוואתי בקולז' דה פראנס. משנת 1875 היה חבר במכון של צרפת, באקדמיה לכתובות ולספרות.. בשנת 1879 מונה למפקח כללי על ההשכלה הגבוהה עד לביטול התפקיד בשנת 1888. בשנת 1890 הוענק לו מפקד באות לגיון הכבוד של צרפת, בדרגת מפקד. הוא פרש מתפקידיו בשנת 1905, ומת בפריז.
ריצת המרתון
ניתן לזקוף לזכותו של מישל בריאל גם את הנהגת ריצת המרתון. הוא הציע לחברו פייר דה קוברטן להוסיף את המירוץ לאולימפיאדה המודרנית הראשונה באתונה בשנת 1896. המירוץ נועד להנציח את החייל היווני פידיפידס, שעל פי האגדה העממית, רץ מהעיר מרתון לאתונה, כדי לבשר על הניצחון היווני.
פרס נשיא המדינה לספרות
פרס נשיא המדינה לספרות הוא פרס ישראלי המוענק על ידי נשיא מדינת ישראל בטקס המתקיים מדי שנה בבית הנשיא בירושלים.
הפרס מוענק לסופרים שונים על תרומתם להעשרת התרבות הישראלית וערכי הרוח בה לדורות הבאים.
הפרסים מוענקים בקטגוריות: מפעל חיים, יצירת פרוזה בעברית, יצירת שירה בעברית, יצירה בערבית, יצירת ביכורים בעברית. בעבר הוענק גם פרס למחזאות שאותו קיבל לראשונה נסים אלוני בשנת 1971, וחנוך לוין ב-1972.
הדרבי של המזרח הרחוק הרוסי
הדרבי של המזרח הרחוק הרוסי (ברוסית: Дальневосточное дерби) הוא כינוי ליריבות ספורטיבית רבת שנים בין הערים ולדיווסטוק וחברובסק.
בכדורגל
בענף הכדורגל הייתה יריבות מרה בין קבוצות הכדורגל לוץ' ולדיווסטוק וסק"א חברובסק, יריבות אשר מכונה בשם "הדרבי של המזרח הרחוק" (Дальневосточное дерби), אף שזהו לא משחק דרבי במשמעות המילולית של יריבות בין מועדוני כדורגל של אותה עיר, זוהי יריבות אזורית שהייתה לאחת היריבויות המתוחות ביותר בכדורגל ברוסיה.
הקבוצות נפגשו ביניהן לראשונה ב-24 ביוני 1958 במשחק שהסתיים בניצחון סק"א בתוצאה 2:1. המשחק האחרון ביניהן נערך ב-15 באוקטובר 2016 והסתיים בניצחונה של לוצ'-אנרגיה בתוצאה 1:0. התוצאה הגדולה ביותר נרשמה במשחק, שנערך ב-6 בספטמבר 2011 כשלוצ'-אנרגיה גברה על סק"א בתוצאה 5:0.
הן נפגשו גם במסגרת שלב 32 האחרונות של הגביע הרוסי, ב-22 באוגוסט 2018, שבו חברובסק גברה על ולדיווסטוק בתוצאה 0–2. ברם במשחק שבוע לאחר מכן במסגרת ליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה, הן נפרדו בשוויון מאופס.
לאחר פירוקה של לוץ', ב־2021, הוקמה קבוצת דינמו, אך זו טרם התמודדה מול סק"א.
בהוקי קרח
היריבות המתוחה בין העיר חברובסק לולדיווסטוק קיימת גם בענף ההוקי קרח, שם נפגשות קבוצות ההוקי אדמירל ולדיווסטוק ואמור חברובסק במסגרת ליגת ההוקי הקונטיננטלית. מאז 2013 הן נפגשו 27 פעמים.
חצי האי ג'ונס (אנטארקטיקה)
חצי האי ג'ונס (באנגלית: Jones Peninsula) הוא חצי אי מכוסה קרח בצפון מערב האי ת'רסטון שבאנטארקטיקה.
חצי האי ממוקם 8 קילומטרים מחצי האי יוז.
מקור השם
שמו של חצי האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
האי נקרא על שמו של סגן משנה רוברט ה. ג'ונס (Robert H. Jones) שהיה נווט וטייס המשנה של מטוס PBM מארינר אשר שימש את צי ארצות הברית במסגרת מבצע מבצע קפיצה לגובה לצלם תצלומי אוויר של האי ת'רסטון לצורך מיפוי האזור בין השנים 1946–1947.
קרב ויינה דגה
קרב ויינה דגה היה קרב שהתרחש ב-21 בפברואר 1543 מזרחית לאגם טאנה שבמחוז אמהרה דהיום, בין כוח אתיופי-פורטוגלי (הכוח הנוצרי) משולב, בפיקודו של קיסר אתיופיה גלאוודיוס, לבין סולטנות אדאל עם תיגבורת העות'מאנית (הכוח המוסלמי) תחת פיקודו של האימאם אחמד אבן איברהים אל-גאזי (הנקרא גם: אחמד גראן). הקרב הסתיים בניצחון הכוח הנוצרי, והיה הקרב האחרון במלחמת אתיופיה-אדאל. במהלך הקרב נהרג אחמד גראן מירי של רובאי פורטוגלי.
רקע
בקרב וופלה, שהתרחש ב-28 באוגוסט 1542, האימאם אחמד גראן מחץ את חיל המשלוח הפורטוגלי, והצליח להרוג כמעט את כולו, כולל מנהיג הכוח הפורטוגלי, כריסטובאו דה גאמה. גראן חשב שכעת אתיופיה בידו ולכן שילח את רוב (פרט ל-200) שכירי החרב שנשלחו מהאימפריה העות'מאנית והוליך את כוחותיו אל עבר אגם טאנה בלב האימפריה האתיופית.
הכוח הנוצרי ששרד את קרב וופלה, כ-50 חיילים יחד עם הקיסרית סבלה וואנגאל נמלטו ל-"הרי היהודים" (המזוהים כיום עם אמבסל). ההיסטוריון הפורטוגלי מיגל דה קסטניוזו מוסיף שהקיסר גלאוודיוס הצטרף יותר מאוחר ללוחמים אלו בחג המולד והם "התחננו לפרסטר שיעזור להם לנקום את מות כריסטובאו" הקיסר גלאוודיוס הסכים לנקום בגראן תוך שימוש בכלי נשק פורטוגליים שאוחסנו בעיר דברה דמו לסיוע חירום. הכוח הנוצרי החל לצעוד למחנו של גראן, מזרחית מאגם טאנה. ב-13 בפברואר 1543 הם הביסו בווגארה כוח מוסלמי בפיקוד סגן האימאם סאייד מחמד, שנהרג במהלך הקרב. הנוצרים המשיכו אל עבר המחנה המוסלמי שבו שכן גראן.
הקרב
כאשר הכוח האתיופי-פורטוגלי מצא את מחנהו של אחמד גראן, הם הקימו מחנה בסמוך על מנת שכ-50 מהלוחמים הפורטוגלים שהשמידו את צבאו של סאייד מחמד יצטרפו אליהם מכיוון שעל פי גלאוודיוס:
בימים שלאחר מכן חילות הפרשים של אתיופיה ואדאל פשטו זה על זה עד אשר המוסלמים הרגו מספר חיילי תובלה אתיופים שבראשם היה אזמץ' קאפלו. לקיסר גלאוודיוס נמאס מהמצב המתוח והוא החל בתנועה במטרה ליזום קרב פנים אל פנים. שני הכוחות החלו את הקרב ביום למחרת כאשר הכוח המוסלמי מחולק לשני ראשים. בתחילה המוסלמים הצליחו לדחוק לאחור את הכוח הנוצרי אך נעצרו על ידי הפרשים האתיופים. בתקיפה זו נהרג גראן נהרג מירי רובאי פורטוגלי. על פי כסטנהוסו, גראן זוהה על ידי הרובאים והם כיוונו את רוביהם אליו. כסטנהוסו הדגיש את ההתלכדות של הפורטוגלים לאחר מות כריסטובאו:
על פי ג'ון בארמודאז מי שהרג את האימאם גראן היה ג'ון מכסטילו. ג'ון נכנס לתוך הכוח המוסלמי על מנת שיוכל לירות בגראן מטווח קרוב. לאחר שירה בגראן, הרגו המוסלמים את ג'ון. שני ההיסטוריונים, כסטנהוסו ולובו, מסכימים שלפני מותו של אחמד גראן הציע הקיסר גלאוודיוס את אחותו לאישה למי שיהרוג את גראן. אחד החיילים האתיופים הציג את ראשו של גראן כהוכחה אך לאחר מכן התברר שהרובאי הפורטוגלי פצע קשות את גראן לפני שהחייל האתיופי כרת את ראשו.
מותו של גראן הכה בהלם את המוסלמים והם החלו לברוח משדה הקרב מכיוון שהיו נאמנים למנהיג ולא למטרה. החריג היה המפקד של הרובאים העות'מאניים:
לאחריו
לאחר הקרב אשת גראן בטי דאל וומברה הצליחה להימלט מהכוח הנוצרי יחד עם החיילים העות'מאנים לעיר הרר אך בנה נלכד ויותר מאוחר שוחרר תמורת אחיו של הקיסר מינאס.
ברונתותריומים
ברונתותריומים (שם מדעי: Brontotheriidae) היא משפחה נכחדת מסדרת מפריטי הפרסה, שהתקיימה בתקופת האאוקן, בין 53.4 ל-33.9 מיליון שנה לפני זמננו באזור צפון אמריקה ואירואסיה. על אף הדמיון החיצוני הם אינם שייכים למשפחת הקרנפיים, אך קרובי משפחתם וכן גם של הסוסיים והטפיריים - כולם שייכים לאותה סדרה.
מאפיינים
לברונתותריומים היו ארבע אצבעות ברגליים הקדמיות ושלוש ברגליים האחוריות, וניזונו מעשבים.
המינים הראשונים במשפחה, כמו האאוטיטאנופס היו קטנים יחסית, לא יותר ממטר גובהם, וללא קרניים. אולם מינים מאוחרים יותר, פיתחו גוף בעל ממדים גדולים יותר (עד 2.5 מטרים) וגולגולת בעלת צורה דמוית קרן. לדוגמה, המגצרופס הצפון אמריקני, פיתח דו-צורתיות זוויגית שלזכר קרניים גדולות מעל אפו. הדבר מרמז כי החיה חיה בקבוצה, כשהזכרים מתמודדים (בדומה להתנהגות חיות אחרות כיום) על מקומם בקבוצה.
בשונה מקרנפים, ה"קרן" עשויה מעצם המצח ולא גדלה על גבי העור, כמו כן הקרניים גדלו זו לצד זו ולא אחת לפני השנייה כמו אצל הקרנפים.
יצחק שמשון שילה
ביוגרפיה
שילה נולד ב-י"ח באב תרע"ג לחיה אסתר וישראל שימל, בעיירה גליניאני שבגליציה המזרחית (כיום אוקראינה. בשנת 1918 עברה המשפחה לווינה כפליטי מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1926 עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה בירושלים. למד אצל הרב אליעזר מאיר ליפשיץ בסמינר המזרחי בבית הכרם (כיום מכללת ליפשיץ).
בשנת 1933 נסע ללונדון ולמד משפטים בבית הספר לכלכלה של לונדון והתקבל להתמחות במידל טמפל בעיר. בשנת 1937 חזר לארץ והתמחה אצל ד"ר משה זמורה (לימים נשיא בית המשפט העליון). בשנת 1942 התגייס לחיל האוויר המלכותי ושירת כחייל מודיעין בקהיר, מדבר לוב, ובאיטליה. במהלך שירותו הצבאי נישא לרחל שור ששירתה כקצינה בחיל העזר לנשים בקהיר.
בשנת 1945 שב לארץ והחל לכן כשופט בבית המשפט השלום בתל אביב. בשנת 1952 קודם לבית המשפט המחוזי וב-1978 מונה לסגן הנשיא. בשנת 1981 כיהן כשנה במינוי בפועל בבית המשפט העליון, אך לא קיבל תקן קבע.
לאחר פרישתו החל להרצות בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. שילה עסק רבות בתחום הגישור והבוררות, הן בהיבט המחקרי והן בהיבט הציבורי. בנוסף שילה תרגם שירים מעברית לגרמנית וההפך. בשנת השמונים לחייו ראה אור הספר "מנחה ליצחק" ובו מאמרים משפטיים שנכתבו לכבודו. שילה נפטר ב-כ"ח בתמוז תשס"ג ונטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
מפסיקותיו
ב-31 בדצמבר 1981 ניתן פס"ד בפרשת ברששת נ' האשאש, על ידי השופטים משה לנדוי, אהרן ברק ושילה. העתירה עסקה באישה שנפצעה בתאונת דרכים ודרשה פיצוי על אובדן כושר השתכרות, אף על פי שלא עבדה כלל לפני התאונה וחיה על תמיכות ממשרד הסעד. שילה חידש בפסק הדין כי כושר ההשתכרות של האדם הוא דבר מופשט ולא תלוי ברמת היישום שלו בפועל. על כן, אדם שהזיק לרעהו חייב לפצותו על אובדן כושר התשכרות גם אם לא מימש אותה בפועל קודם הנזק.
באותו היום ניתן פס"ד נוסף על ידי השופטים שילה, ברק ודב לוין, בפרשת שללם נ' משרד הפנים. פנחס שללם עתר נגד שלילת רישיון הנשק שלו שנגרם עקב גילוי עברות קדומות על ידי הרשות הממונה על מתן רישיונות הנשק. שילה, בדעת מיעוט, סבר כי בנושא העוסק ברישיון לאמצעי העלול לעלות בחיי אדם, יש לתת לרשות הממונה מקום להפעיל את שיקול דעתה בנוגע לשלילת רישיונות, גם אם הדבר אינו נראה לבית המשפט.
ליאונה לואיס
ליאונה לואיס (באנגלית: Leona Lewis; נולדה ב-3 באפריל 1985) היא זמרת, פזמונאית ושחקנית בריטית, זוכת העונה השלישית של תחרות הכישרונות הבריטית "The X Factor".
ילדות ונעורים
לואיס נולדה בלונדון, לאב ממוצא אפרו-קריביאני ולאם אנגליה. בהיותה בת חמש, הוריה שלחו אותה לבית ספר לאומנויות הבמה, אף על פי שמצבם הכלכלי היה בינוני. בהמשך למדה באקדמיה למוזיקה במקום מגוריה. לאורך ילדותה השתתפה בתחרויות שירה וכישרונות וזכתה בהן. באחת התחרויות זכתה עם שיר של הזמרת האהובה עליה, מריה קארי. לואיס היא צמחונית מאז גיל 12.
לאחר שסיימה את לימודיה, לואיס עבדה במספר עבודות מזדמנות כדי לממן את הקלטות שיריה. בהמשך הקליטה אלבום דמו בשם "Twilight", אך הוא מעולם לא יצא לאור. לאחר שכשלה עם ניסיונות נוספים להצליח בענף המוזיקלי, החליטה בעצת בן זוגה להירשם לתוכנית "The X Factor", תחרות שירה בריטית לכישרונות חדשים במטרה לבחור זוכה שיהיה הכוכב החדש בתחום השירה בבריטניה.
2006–2007: The X Factor
ב-2006 לואיס התקבלה לרשימת המתמודדים בעונה השלישית של התחרות. ב-16 בדצמבר אותה שנה, הגיעה לגמר וזכתה במקום הראשון ובחוזה הקלטות על סך מיליון אירו. לואיס הייתה האישה הראשונה לזכות בתחרות.
בתוכנית הגמר, ביצעה את השיר "A Million Love Songs" יחד עם להקת טייק ד'את, ובתור שיר אישי בחרה לשיר את "All by Myself" של אריק כרמן. שיר נוסף שאותו ביצעה היה "A Moment like This". השיר, שהוא גרסת כיסוי לשירה של קלי קלארקסון, יצא לאחר התחרות כ-סינגל, ושבר את שיא ההורדות הדיגיטליות.
בגמר ניצחה ליאונה במקום הראשון, וזכתה להחתמה בחברת הקלטות.
2007–2008: Spirit
בחודש פברואר 2007, לואיס חתמה על חוזה הקלטות, בחברת איילנד רקורדס.
ב-17 בדצמבר 2007 יצא לאור הסינגל הראשון של ליאונה; "A Moment like This". בנוסף שיר זה זכה בפרס של "הסינגל הבריטי הכי נמכר". ב-15 במרץ, הופיעה באירוע ההנצחה לנסיכה דיאנה. ב-3 בנובמבר 2008 לואיס הופיעה יחד עם סלין דיון וג'ניפר לופז וזמרות ידועות נוספות במופע הנקרא "Saturday Night Divas", בעקבות אותה הופעה, חוזקו התגובות מצד הקהל אשר טענו כי היא "מריה קארי הבאה".
ב-9 בנובמבר, יצא אלבום הבכורה שלה; Spirit, האלבום זכה להצלחה מידית.
הסינגל "Bleeding Love" זכה לקראת סוף 2007 בתארים רבים, ביניהם שיר השנה בבריטניה, והקלטת השנה בטקס פרסי "וירג'ין". כמו כן התמקם במקום הראשון במצעדים רבים ברחבי אירופה וגם בתחנת הרדיו גלגלצ בארץ. נוסף על כך, האלבום עצמו נבחר לאלבום השנה בבריטניה, בטקס פרסי "BRIT Awards", באותו הטקס, "Bleeding Love" זכה בקטגוריית הסיגנל הבריטי ולואיס עצמה בתואר זמרת השנה.
בחודש פברואר צילמה לואיס גרסת קליפ נוספת לשיר "Bleeding Love", עבור הפצתו ושידורו בארצות הברית. באותו החודש יצאו שני סינגלים נוספים מהאלבום במקביל - "Better in Time"ו- "Footprints in the Sand". האלבום נכנס אל המקום הראשון במצעד המכירות בארצות הברית ומכר יותר מ-200,000 עותקים בשבוע הראשון. נוסף על כך, במהלך שהותה של לואיס בארצות הברית, היא התארחה בתוכנית רבות כמו תוכנית האירוח של טיירה בנקס, אופרה וינפרי, תחרות הכישרונות אמריקן איידול ועוד. במקביל "Bleeding Love" הגיע למעמד של מקום ראשון במצעד הבילבורד האמריקאי במשך מספר שבועות, ובכך הפכה לואיס לאומנית הבריטית שהצליחה להגיע לשיא זה בעשור האחרון. באותה תקופה, לואיס פצחה בסיבוב הופעות בינלאומי בארצות שונות ברחבי העולם, על מנת לקדם את האלבום ואת הסינגלים. היא הופיעה בתוכניות אירוח, אירועי שירה ובפסטיבלים שונים. אחד האירועים הבולטים בו נטלה חלק היה טקס סגירת אירועי אולימפיאדת בייג'ינג ובו שרה בליווי של גיטרטיסט להקת לד זפלין ג'ימי פייג'.
בעקבות הצלחתה בארצות הברית, לואיס הוזמנה בחודש אוגוסט להשתתף בשיר "" שהוקדש למלחמה בסרטן ובו לקחו חלק זמרות אמריקאיות מצליחות נוספות כמו ביונסה, מריה קארי, ריהאנה ואחרות. השיר הגיע למקום ה-11 במצעד האמריקאי. לקראת סוף 2008 לואיס השיקה את אלבום הבכורה שלה במהדורה חדשה, המכונה The Delux Edition. לאלבום צורפו שירים נוספים שהקליטה, אשר יצאו גם כסינגלים. הסינגל הרביעי מאותה מהדורה, "Forgive Me" יצא בתחילת חודש ספטמבר והגיע למקום ה-5 במצעד הבריטי ולמקום ה-12 במצעד "200 השירים האירופאים" של הבילבורד האמריקאי. בעקבות כמות פניות עצומה לתחנת השידור של רדיו BBC, לואיס שהופיעה עם השיר "Run" של להקת סנואו פטרול, הקליטה אותו בגרסת אולפן כחלק מהרצועות החדשות למהדורת האלבום והוציאה את השיר כסינגל. ביום שבו השיר יצא לאור, הוא זכה להצלחה עצומה בבריטניה, והורד בכמות שיא אי פעם במכירות הדיגיטליות. למעשה, לואיס שברה את שיאי המכירות של עצמה, כש-"Run" עבר את "A Moment like This". בעקבות המכירות הרבות, השיר נכנס הישר למקום ה-1 במצעד הבריטי.
בסוף השנה לואיס זכתה בפרסים רבים (בעיקר בקטגוריות - זמרת הפופ של השנה, זמרת ה-R&B של השנה, האמן החדש הטוב ביותר, קליפ השנה, אלבום השנה, פריצת השנה ועוד) בטקסי הפרסים של הבילבורד, ה"באמבי" הגרמני, פרסי MTV אירופה, VH1 ובנוסף, לואיס הוכרזה כמועמדמת לשלושה פרסי גראמי בקטגוריות: שיר השנה על "Bleeding Love", זמרת הפופ של השנה ואלבום השנה. בטקס ה-EMA שנערך בנובמבר 2008 הגיעה למקום השני עם אלבומה וגם בתור הזמרת הטובה לשנת 2008.
2009–Echo :2010
בתחילת שנת 2009 התחילה ליאונה להקליט את אלבומה השני; Echo. האלבום יצא לאור ב-16 בנובמבר 2009.
ב-15 בספטמבר 2009 יצא לאור הסינגל הראשון; "Happy". הסינגל נכנס היישר למקום הראשון במצעד הבריטי ומשם למקום ה-32 במצעד הבילבורד.
ב-21 בפברואר 2010 יצא לאור הסינגל השני; "I Got U". הסינגל נכנס הישר למקום ה-14 במצעד הבריטי.
ב-28 במאי יצאה ליאונה לסיבוב הופעות בפעם הראשונה.
ב-29 בנובמבר יצא לאור אלבום ה-DVD הראשון של ליאונה ששמו; "The Labyrinth Tour Live from The O2" וזה להצלחה גבוה.
2011–הווה: Glassheart
בשנת 2010 הודיעה ליאונה שהחלה לעבוד על אלבומה השלישי שיכיל סגנונות של מוזיקת דאנס. ב-2 בספטמבר 2011 יצא לאור הסינגל הראשון, "Collide", שדורג במקום ה-4 במצעד הבריטי, וב-5 באוקטובר 2012 יצא לאור סינגל שני, בשם "Trouble". ב-15 באוקטובר 2012 יצא לאור האלבום, אלבומה השלישי במספר של לואיס, Glassheart.
ב-29 בנובמבר 2013 יצא לאור האלבום הרביעי של לואיס, Christmas, with Love.
בשנת 2019 החלה לשחק בדמותה של אמבר האל בעונה השנייה של סדרת הפשע "The Oath" בכיכובו של ראיין קוואנטן.
קריירה קולנועית
בשנת 2014, לואיס ערכה את הופעת הבכורה הקולנועית שלה בתפקיד אלנה במחזמר הקומדיה הרומנטי, "הליכה על אור השמש" המבוסס על להיטים משנות ה-80 של המאה ה-20.
טבעונות ופעילות למען בעלי חיים
לואיס היא צמחונית מטעמי מצפון מגיל 12. בשנת 2012 אף עברה לטבעונות. היא פעילה לזכויות בעלי חיים ושיתפה פעולה עם מספר ארגונים להגנת בעלי חיים במסגרת פעילויות לקידום תזונה מהצומח, נגד תעשיית הפרוות ותעשיית העור, ולתמיכה בשמורות להגנה על בעלי חיים שהוצלו מתעשיות מהמזון מהחי. ב-2008 דחתה הצעה לחוזה לשיתוף פעולה עם רשת חנויות הכלבו הרודס, בגלל התנגדותה לתמיכת הרשת בתעשיית הפרוות.
ב-2016 הוציאה במשותף עם דיאן וורן את השיר "", שמטרתו לעורר מודעות ולעזור לכלבים הנפגעים במסגרת פסטיבל אכילת הכלבים של יולין.
בלפסט סלטיק
מועדון הכדורגל בלפסט סלטיק (באנגלית: Belfast Celtic F.C) היה מועדון כדורגל מצפון אירלנד מהעיר בלפסט. המועדון הוקם ב-1891 והיה לאחד המועדונים הטובים והמעוטרים באירלנד באותה עת אך בשנת 1949, לאחר עונה שבה סבלו שחקני והאוהדי הקבוצה מפגיעות רבות, הקבוצה פרשה מהליגה של צפון אירלנד והקבוצה התפרקה.
היסטוריה
המועדון הוקם על שמו של המועדון גלאזגו סלטיק מסקוטלנד והוקם על אותו העיקרון בדיוק - גיוס כספים לצדקה לעניים קתולים. מגרשה הביתי של הקבוצה היה בסלטיק פארק שבמערב בלפסט, אצטדיון שזכה לכינוי "גן העדן". הקבוצה זכתה באליפותה הראשונה באירלנד בשנת 1900 כאשר עברה את יריבתה המושבעת לינפילד בהפרש של שער אחד. היריבות בין השתיים זהה ליריבות בסקוטלנד בין ריינג'רס לסלטיק, כאשר לינפילד היא קבוצתם של הפרוטסטנטים ואילו בלפסט סלטיק היא קבוצתם של הקתולים.
בשל האלימות הקשה בין הקהלים של סלטיק ולינפילד על רקע דתי, הקבוצה אולצה לפרוש מהליגה בשנת 1920 והורשתה לחזור רק בשנת 1924. מבין השתיים, סלטיק זכתה לאהדה רבה יותר בעם בשל היותה לאומית-אירית והרי שרוב תושבי המדינה באותה עת, לפני הפילוג של אירלנד, היו קתולים.
למרות הקושי לפעול בשל השנאה הקשה של הפרוטסטנטים, הקבוצה המשיכה להתחזק, דבר שניכר בעיקר בשנות ה-30 ו-שנות ה-40, כולל במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר באחת התקופות, היו בסגל נבחרת צפון אירלנד בכדורגל חמישה שוערים, כולם מסלטיק בלפסט. בין השוערים הגדולים שיצאו מהקבוצה, ניתן למנות את צ'ארלי טולי שעבר מאוחר יותר לקבוצת גלאזגו סלטיק.
קיצה של הקבוצה הגיעה בשנת 1948 כאשר במהלך משחק ליגה בין סלטיק ללינפילד כאשר לאורך רוב המשחק הובילה סלטיק עד שלקראת סיום המשחק השוותה לינפילד. כתוצאה מכך, עשרות אוהדי לינפילד פרצו למגרש והחלו להכות את שחקניה של סלטיק. בשל העובדה שראשי הקבוצה החליטו כי המשטרה איננה יכולה יותר להבטיח את שלומם של שחקני ואוהדיה פרשה הקבוצה מהליגה של צפון אירלנד במהלך עונת 1947/48. בעונת שלאחר מכן, כבר לא שיחקה הקבוצה משחקים רשמיים אך שיחקה מספר משחקי ידידות כשהחשוב שבהם הוא בניצחון ההיסטוריה על נבחרת סקוטלנד בארצות הברית בשנת 1953.
אצטדיונה של הקבוצה נותר על כנו עד לשנות ה-80, אז האצטדיון נהרס ובמקומו נבנה מרכז קניות כאשר במקום ישנה אנדרטה על קיומו של האצטדיון במיקומו הישן.
מאז פירוקה של הקבוצה, לא הייתה אף קבוצה ממערב בלפסט עד הקמת דניגול סלטיק, קבוצה נוספת שמייצגת את החלק הקתולי בבלפסט ונחשבת לממשיכת דרכה של בלפסט סלטיק.
מויאל
מויאל (לעיתים אמויאל) הוא שם משפחה יהודי-ספרדי שמקורו בעיר מויה שבספרד. יש שלוש ערים בשם זה ברחבי ספרד: בקטלוניה, בגליסיה ובאיים הקנריים. בספר שפרסמה ב-1927 החברה הצרפתית לחקר הקולוניות על שמות המשפחה של יהודי צפון אפריקה הוצע כי השמות הנ"ל הם עיוות של השם העברי "עמיאל".
אופיר סופר
אופיר סופר (נולד ב-2 באוגוסט 1974, ט"ו באב ה'תשל"ד) הוא שר העלייה והקליטה וחבר הכנסת מטעם הציונות הדתית. בעבר היה מזכיר מפלגת האיחוד הלאומי–תקומה.
ראשית חייו
סופר נולד במושב עלמה, לרחל ולבן־ציון סופר. אמו הייתה מורה, ואביו שעלה לישראל מלוב היה מנהל בית ספר וראש מועצה אזורית מרום הגליל. אביו נהרג בתאונת דרכים כאשר היה אופיר בחטיבת הביניים.
הוא למד בבית הספר האזורי לבני המושבים 'בניהו' בכרם בן זמרה. בחטיבת הביניים למד במכינה בכפר סבא, ממנה המשיך למדרשית נעם ולישיבת שבי חברון.
קריירה צבאית
עם גיוסו לצה"ל החל סופר קורס טיס, אך נשר ממנו והתנדב לחטיבת הצנחנים. בהמשך השלים קורס קציני חי"ר.
בשנת 1996, כאשר היה קצין בגדוד חרוב, חילץ פצועים מקבר יוסף במהלך מהומות מנהרת הכותל. במהלך הלחימה נפצע קשה, ובעקבותיה הוא סובל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית ונחשב נכה צה"ל. על פועלו ואומץ הלב שהפגין באירוע זכה בצל"ש אלוף.
מספר חודשים לאחר האירוע בקבר יוסף חזר לשירות כקצין הדרכה בגדוד חרוב, ובהמשך היה מפקד פלוגה וסגן מפקד גדוד 202. בשנת 2003 כיהן בתפקיד סגן מפקד גדוד חרוב ונלחם בזמן אירועי האינתיפאדה השנייה בגזרת שומרון.
בשנת 2007 פרש משירות קבע בדרגת רב־סרן.
פעילות פוליטית
עם שחרורו מצה"ל בשנת 2007 מונה למנהל פרויקטים במשרד הנגב והגליל.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע שוריין סופר בידי ראש הממשלה בנימין נתניהו במקום ה-28 ברשימת הליכוד, כשהוא רץ באופן פורמלי במפלגת המדף "עתיד אחד – עתיד טוב לישראל". שריון זה בוצע בעקבות סיכום של נתניהו עם בצלאל סמוטריץ' שקבע כי בתמורה לריצת מפלגת עוצמה יהודית של איתמר בן גביר ברשימת הציונות הדתית הליכוד ישריין נציג של האיחוד הלאומי. ביוני 2021 חזר רשמית לסיעת "הציונות הדתית".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, התמודד בבחירות המקדימות במפלגת הציונות הדתית, והגיע למקום הראשון בין המתמודדים לרשימה. הוא הוצב במקום השלישי ברשימה משותפת עם מפלגת עוצמה יהודית, ונבחר לכנסת פעם נוספת.
בדצמבר 2022 מונה לשר העלייה והקליטה בממשלת נתניהו השישית.
משפחתו וחייו האישיים
סופר נשוי לעדינה, מנהלת מחוז הצפון ברשות השירות הלאומי-אזרחי. הוא אב לשבעה ילדים ומתגורר במושב טפחות שבגליל.
אחיו עמית סופר, מכהן אף הוא, כמו אביהם, בראשות המועצה האזורית מרום הגליל. בן דודו הוא איש התקשורת אלירז שדה.
אופליה שטראל
אופליה שטראל (7 בספטמבר 1940 – 4 באפריל 2022) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית. זוכת פרס כינור דוד. ידועה בעיקר בשל השתתפותה בסרט "אסקימו לימון" בתפקיד "סטלה המגמרת".
ביוגרפיה
שטראל נולדה בעיירה קטונה במערב מולדובה. בגיל 15 החלה להופיע בתיאטרון היהודי בבוקרשט והשתתפה גם בסרטים. לאחר שעשתה שורה ארוכה של תפקידים עלתה לישראל בשנת 1964.
קריירה מקצועית בישראל
בשנת 1965 השתתפה לראשונה בהצגה "בלוז למיסטר צ'ארלי" בתיאטרון הבימה, ואחרי כן שיחקה בהצגות, "נשפי פרץ", "אנה פרנק", "גע בי בגעגועים", "השקיעה", "קארין", "מלאך השלג", "חברות", "הקוסם מלובלין", ועוד.
בשנת 1971 כיכבה בסרט האימה הישראלי הראשון, "המלאך היה שטן", בבימויו של משה גז, שיצא לאקרנים בשנת 1976. בשנת 1978 השתתפה בסרט "אסקימו לימון" בתפקיד "סטלה המגמרת", תפקיד עליו קיבלה את פרס כינור דוד לשנת 1979. להערכתה, תפקידה כ"סטלה המגמרת" פגע קשות בקריירת המשחק שלה. למרות זאת, היא לא מתחרטת על משחקה בסרט זה: "למה שאתחרט? 'אסקימו לימון' זה סרט שאנשים אהבו. הוא מכר שלושה מיליון כרטיס, וזה כשהיו כאן ארבעה מיליון אנשים. אהבו אותו ואהבו גם את הדמות שלי, הקהל מת על סטלה המגמרת. עד היום אני יכולה לקבל הנחות אם רק אבוא לחנויות ואגיד שאני סטלה המגמרת, אבל אני אשה תרבותית מכדי לעשות דבר כזה".
בשנים שאחרי כן השתתפה בסרטים "רובה חוליות", "סוף שבוע מטורף", "הקוסם מלובלין", "טעות במספר" לצידם של זאב רווח ושייקה אופיר, "לא לעלות יותר" לצד זאב רווח, "האינסטלטור" לצד טוביה צפיר, ובסרט המתיחות הראשון בישראל "ישראלים מצחיקים".
בשנים 1983–1990 שיחקה בהצגות יחיד "נשים וזמנים קשים", "גן עדן" ו"הפילגש" וכן השתתפה בהצגות "בדלתיים סגורות", "כלאדם" (1984), "נשים בתיאטרון" (1986), "קין הענק" ועוד.
בשנת 1997 שיחקה בסדרה "שמש" בתור אמו של נחום שמש.
בשנת 2006 הופיעה בהצגת יחיד בשם "סיפורי אופליה", שבה תיארה את ילדותה והתפקידים השונים שגילמה בתיאטרון ובקולנוע.
בשנת 2011 השתתפה בסרט התיעודי "לאן נעלם משה גז" בבימויו של אבידע ליבני. במהלך הסרט, המתעד את חיפושו של ליבני אחרי במאי "המלאך היה שטן" חושפת שטראל את התחושות שליוו אותה במהלך צילומי הסרט, ולאורך השנים שחלפו מאז.
שטראל ניהלה את להקת "תיאטרון שוליים".
חיים אישיים
שטראל לא נישאה מעולם. משנת 1964 ועד מותה התגוררה ברמת אביב. נפטרה ב-4 באפריל 2022, בגיל 81, ממחלת הסרטן.
חיים זאב הירשברג
חיים זאב הירשברג (י"א בתשרי תרס"ד, 2 באוקטובר 1903, טרנופול, גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – ט' בשבט תשל"ו, 11 בינואר 1976) היה רב, היסטוריון ומזרחן, גדול חוקריה של יהדות צפון אפריקה בדור הראשון שלאחר קום המדינה. נולד בגליציה ועלה לארץ ישראל במהלך מלחמת העולם השנייה. נמנה עם המחנה הדתי לאומי, והיה ממקימיה של אוניברסיטת בר-אילן. היה עורך המדור של תולדות היהודים בארצות האסלאם באנציקלופדיה יודאיקה האנגלית.
ילדות, לימודים וחיים בגולה
חיים זאב (יואכים וילהלם) הירשברג נולד בעיר טרנופול בגליציה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית. מגיל חמש עד עשר למד בבית ספר פולני ממשלתי, ורכש לימודי יהדות אצל מורה פרטי. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה ברח עם משפחתו לווינה בירת האימפריה, שם למד בגימנסיה ממשלתית והצטרף ל"שומר הצעיר".
אחרי המלחמה שבה המשפחה לגליציה. הירשברג רצה לעלות לארץ ישראל, אך אביו שכנעו ללמוד באוניברסיטה ולהכשיר את עצמו לרבנות. בשנת תרפ"א החל ללמוד באוניברסיטה של וינה שפות שמיות ולימודי אסלאם, ובשנת 1925 הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה. במקביל ללימודיו האקדמיים למד בבית המדרש לרבנים שם, ובשנת 1927 הוסמך לרבנות.
לאחר תום לימודיו התקבל כרב בעיר צ'נסטוחובה שבפולין. הוא נשא לאישה את מלכה לבית מוהל, ובשנת 1928 נולד בנם היחיד אליהו. לצד משרתו ברבנות לימד בבית הספר התיכון העברי בעיר, ופרסם ספרים ומאמרים. בשנת 1930 התקבל כחבר האקדמיה הלאומית הפולנית למדעים.
בשנת 1939, לאחר שפלשו הסובייטים לפולין, נעצר והוגלה עם אשתו ובנו לסיביר, שם חיה המשפחה בתנאים קשים.
שנותיו הראשונות בארץ
בשנת 1943 עלה הירשברג לארץ ישראל מאיראן, עם ילדי טהראן. במשך שנה נהנה מהקצבה חודשית מממשלת פולין הגולה בלונדון, וכתב את ספרו הראשון שפורסם בארץ. זמן מה עבד בתרגום מאנגלית לעברית. אחר כך התקבל כעמית מחקר במכון בן צבי.
פעילותו במשרד הדתות
את עיקר מאמציו הקדיש ליצירת מערכת יחסים מעשית ומשפטית תקינה בין המדינה ובין המוסלמים. הוא שיקם את מוסדות הדת של המוסלמים ודאג לחקיקה שתסדיר את מעמד הקאדים והמקומות הקדושים.
הירשברג טיפל בהקמת בתי דין לעדה הדרוזית, והשיג לה מעמד עצמאי בענייני נישואין. בזכות מומחיותו באמונה הדרוזית ובתולדות העדה הוזמן לכתוב מאמר עליהם בקובץ על הדתות במזרח התיכון, ואף כתב את הערך "דרוזים" באנציקלופדיה בריטניקה מהדורה 15.
מאז כניסתו למשרד הדתות החל לעסוק גם בעריכה, ועסק בכך עד סוף ימיו. בין השנים תש"ח–תש"י ערך שמונה חוברות בסדרה של "ספריית השבת" שהוציאה המועצה למען השבת שליד משרד הדתות.
פעילותו באוניברסיטת בר-אילן
בשנת 1959 החל הירשברג ללמד במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן, תחילה במשרה חלקית, אחרי שנתיים כפרופסור חבר במשרה מלאה, ושנה לאחר מכן כפרופסור מן המניין. הוא לימד במחלקה את קורות היהודים בארצות האסלאם ותרבותם. כחוקר וכמורה הצליח לסחוף בהתלהבותו תלמידים רבים לתחום המזרחנות. היה ראש המחלקה עד שנת 1965, ובשנת 1969 נתמנה לראש הקתדרה לתולדות ישראל על שם הרב שוסטר. היה חבר בוועדות ובמוסדות שונים של האוניברסיטה.
בשנת 1968 יסד את המכון לחקר היהדות במזרח באוניברסיטת בר-אילן, וכיהן כראש המכון עד פטירתו. מכון זה שם לו למטרה לעודד ולהדריך חוקרים צעירים שיעסקו בתולדות היהודים במזרח. היה עורך של כתב העת "ממזרח וממערב", שיצא במסגרת פרסומי המכון ומופיע עד היום. לאחר פטירתו התמנה לראש המכון תלמידו וממשיך דרכו אליעזר בשן, שפרסם מחקרים רבים על יהדות המגרב.
סוף ימיו
בתאריך ו' בשבט תשל"ו זכה הירשברג בפרס בן-צבי על מפעל חייו, ואת הרצאתו בטקס הקדיש לנושא: אהבת ציון וירושלים בקרב יהדות המגרב. במוצאי שבת, ט' בשבט תשל"ו, נפטר, והוא בן 72.
פעילותו המדעית
לאחר שסיים את לימודי הרבנות החל הירשברג לפרסם מחקרים בנושאי יהדות. בשנת 1929 פרסם את ספרו הראשון יחס האגדה להלכה, בשיתוף עם בנימין מורמלשטיין. בשנת 1931 פרסם מהדורה גרמנית מבוארת ומתורגמת של דיוואן שירי שמואל בן עדיה. ועוד פרסם מאמרים אחדים בכתב העת הפולני למדעי המזרח.
לאחר שעלה לארץ התרכז בחקר קורות היהודים ותרבותם בחצי האי ערב. ספרו הראשון שכתב בארץ ישראל היה: ישראל בערב: קורות היהודים בחמיר וחג'אז מחורבן בית שני ועד מסעי הצלב (1946).
לאחר הקמת המדינה פנה לנושאים חדשים: הערבים בארץ ישראל והיישוב היהודי בארץ. הוא חקר תופעות משותפות למסורת היהודית והאסלאמית בארץ, כגון: "מקומה של ירושלים בעולם המוסלמי". במסגרת עבודתו במכון בן צבי עסק בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית.
היה פעיל בחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ופרסם מאמרים רבים בכתבי העת שלה: 'ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה' ו'ארץ ישראל'. ערך את הקבצים ארץ כנרות (1951) וכל ארץ נפתלי (1968).
בשנות החמישים החל הירשברג לעסוק בחקר תולדות היהודים בארצות המגרב. בארץ ישראל לא היו מקורות ערביים מהמגרב, ואף לא ספרות מקצועית כללית, והירשברג נאלץ לנוד על פני ספריות בארצות אפריקה ואירופה ולהכין מהם סיכומים ומיקרופילמים. בסבלנות ובמסירות נבר באוספי תעודות בארכיונים של מדינות באירופה כדי למצוא את הפרטים הנחוצים למחקרו.
בשנת 1954 פרסם מהדורה מדעית של "חיבור יפה מהישועה" לרבנו נסים בן יעקב מקירואן, והקדים לה מבוא על המחבר ועל תקופתו. במהדורה זו שילב את מומחיותו בתולדות היהודים בצפון אפריקה ובערבית עם בקיאותו בספרות חז"ל, שאפשרה לו לזהות את מקורותיהם היהודיים של סיפורים רבים בחיבור.
בשנת 1955 מיהר הירשברג לארצות המגרב, בטרם יינעלו השערים בפני ישראלים. הוא ביקר בתוניסיה, באלג'יריה ובמרוקו, וכתב את רשמיו בספרו מארץ מבוא השמש (1957). הירשברג קיווה למצוא שם גניזות, כתבי יד ודפוסים ישנים, שיפיצו אור על ההיסטוריה היהודית באזור זה; חומר כזה לא נמצא, אך מטרתה המשנית של הנסיעה הושגה: לראות את עם הארץ, יהודים ולא יהודים, וללמוד מן ההווה על העבר.
עיקר מחקריו בשנות החמישים והשישים עסקו בימי הביניים. אחד ממאמריו החשובים הוא "מקומה של אפריקה הצפונית בימי הגאונים", שהתפרסם בשני המשכים בכתב העת 'חורב', 1959, 1960. סיכום של מחקריו על יהודי המגרב וסקירה היסטורית רחבה על קורות יהדות זו כינס בספרו המונומנטלי תולדות היהודים באפריקה הצפונית (1965), שהופיע בשני כרכים. גם לאחר פרסום הספר הוסיף לחפש מקורות נוספים שישמשו את המהדורה האנגלית, בעיקר בנוגע לזמן החדש. הוא תכנן לעבד מחדש את הפרקים על יהודי המגרב במאות ה-19 וה-20, אך לא זכה לכך.
ספר לזכרו
בר-אילן: ספר השנה של אוניברסיטת בר-אילן יד-טו (תשל"ז) הוקדש לזכרו של חיים זאב הירשברג. בפתח הכרך מאמרו של אליעזר בשן: "פרופסור חיים זאב הירשברג ז"ל: תולדות חיים ומעשים" (עמ' ט-יד). על אישיותו כתב בשן: "כבוד הבריות היה כלל גדול בעיניו, ותמיד לחם את מלחמתם של החלשים והמקופחים" (עמ' יד). אחריו רשימת פרסומיו של הירשברג (ערוכה בידי אליעזר בשן ואברהם הטל). הרשימה כוללת מאמרים וספרים (185 במספר), ערכים באנציקלופדיות, וספרים שערך (עמ' טו-לג). משה בר כתב על "תרומתו של פרופסור חיים זאב הירשברג ז"ל ללימודי תולדות עמנו באוניברסיטת בר-אילן" (עמ' לד-לז). בר הדגיש במאמרו את מסירותו יוצאת הדופן של הירשברג לעבודתו, לתלמידיו ולסגל ההוראה הצעיר: "'שעות קבלה' לא ידע. לעולם היה ביתו פתוח לרווחה לכל שואל ודורש. ואת מבקריו-תלמידיו היה מקבל בסבר פנים יפות, ובלב נדיב העניק להם עצה והדרכה מאוצר ידיעותיו המקיפות" (עמ' לה).
אלינור זינגר
אלינור זינגר (Eleanor Singer 1930-2017) הייתה סטטיסטיקאית יהודיה אמריקאית ילידת אוסטריה, שהתמחתה במתודולוגיה של סקרי דגימה.
קורות חיים
זינגר נולדה בווינה למשפחה יהודית, ועם סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית נמלטה משפחתה לארצות הברית. זינגר בת ה-8 לימדה את עצמה אנגלית על ידי האזנה לרדיו וקריאת עיתונים.
ב-1951 סיימה את לימודיה בספרות אנגלית במכללת קווינס, בהצטיינות יתרה. לאחר סיום הלימודים עבדה כעורכת במספר הוצאות ספרים, ותוך כדי כך התוודעה לתחום של מדעי החברה. ההתעניינות במדעי החברה הובילה אותה לאוניברסיטת קולומביה שם למדה פסיכולוגיה חברתית, וקיבלה תואר דוקטור ב-1966.
המחקר המדעי שלה התמקד בתיקוף מדידות. היא חקרה כיצד נושאים כגון שמירה על פרטיות או סודיות, הסכמה מדעת, ותמריצים כלכליים משפיעים על שיעורי ההשתתפות בסקרים, האם הם יוצרים הטיות, ועד כמה התשובות מדויקות לאור כל הנושאים האלה. המחקר שלה גם בדק כיצד ההתקדמות הטכנולוגית השפיעה על תקפות של סקרים: החל מסקרים בראיונות אישיים או סקרים שנערכו באמצעות הדואר, ומשם עברה לסקרים טלפוניים וסקרים אינטרנטיים. לעבודתה יש עד היום תפקיד חשוב בחקר המתודולוגיה של סקרים. כן חקרה את האופן בו מדווחים אמצעי התקשורת על מחקרים במדעי החברה.
את רוב עבודתה, במשך כ-30 שנה, ביצעה כחוקרת באוניברסיטת קולומביה. ב-1994 עברה למרכז לחקר מתודולוגיה של סקרים באוניברסיטת מישיגן, שם עבדה עד פרישתה ב-2006. למרות זאת, המשיכה לעסוק במחקר כמעט עד מותה ב-2017.
זינגר הייתה שותפה לכתיבה של ספר לימוד על המתודולוגיה של סקרי דגימה. ב-2011 תרמה כ-60,000 דולר מהתמלוגים שקיבלה עבור הספר לקרן מלגות לתלמידי מחקר בתחום המתודולוגיה של סקרים. היא נבחרה כעמיתת האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה בשנת 2008.
טפניאקי
טפניאקי (ביפנית: 鉄板焼き), נקרא בשוגג לעיתים קרובות היבאצ'י (ביפנית: 火鉢, "קערת אש"), הוא סגנון מטבח יפני שהתפתח לאחר מלחמת העולם השנייה, המשתמש במשטח גריל לבישול המזון. המילה טפניאקי נגזרת מהמילה היפנית טפן (鉄板), שהוא גריל המתכת שעליו נצלה האוכל, ויאקי (焼き), שפירושה צלוי או מטוגן במחבת. ביפן, טפניאקי מתייחס למנות המבושלות באמצעות טפן, ביניהן: סטייק, שרימפס, אוקונומיאקי, יאקיסובה ומונג'יאקי.
גרילי הטפניאקי נקראים טפן והם בדרך כלל מחוממים באמצעות גז פרופאן, בעלי משטח ברזלי שטוח, עליהם צולה השף את המזון אל מול הסועדים. בדרך כלל מבלבלים את הטפן עם גריל הברביקיו השולחני היבאצ'י, הנקרא ביפנית שיצ'ירין, הפועל על פחם או גז ומעוצב בצורת רשת פתוחה. הטפן מסוגל לבשל מרכיבים קטנים או מוצקים למחצה כגון אורז, ביצה, חתיכות בשר דקות וירקות חתוכים דק.
מקור
המקור של מסעדת סטייקים בסגנון טפניאקי הוא ככל הנראה השף שיגג'י פוג'יוקה, מרשת המסעדות היפנית מיסונו. המסעדה טוענת שהיא הראשונה שהציגה את הרעיון של בישול אוכל בהשפעה מערבית על משטח טפן ביפן, בשנת 1945. עד מהרה הם גילו שהמטבח פחות פופולרי בקרב היפנים מאשר בקרב זרים, שנהנו לצפות בתמרונים המיומנים של השפים המכינים את האוכל והן במטבח עצמו, המוכר להם מעט יותר ממנות יפניות מסורתיות. ככל שהמסעדות הפכו פופולריות יותר בקרב תיירים, רשת המסעדות שיפרה והוסיפה להיבט הביצועי של השף, כמו ייצור הר געש על מערימת בצלים בוערים.
ציוד נוסף באותה משפחה הוא גריל שטוח, המורכב מחתיכת פלדה שטוחה על מבערים עגולים ובדרך כלל קטן ועגול יותר, המזכיר ברביקיו מונגולי.
רכיבים
מרכיבים אופייניים המשמשים לטפניאקי בסגנון מערבי הם בשר בקר, שרימפס, צדפות, לובסטר, עוף ומגוון ירקות. שמן סויה משמש בדרך כלל לבישול המרכיבים.
בארצות הברית
בארצות הברית, "טפניאקי" (המוכר יותר בשם "היבאצ'י") התפרסם על ידי רשת המסעדות בניהאנה, שפתחה את המסעדה הראשונה שלה בניו יורק ב-1964. אף על פי שבניהאנה מבשלת אוכל בסגנון "טפניאקי", היא מגישים גם מנות כמו סטייק היבאצ'י ועוף. בניהאנה ורשתות נוספות של מסעדות "טפניאקי" ממשיכות לשים דגש על כך שהשף יבצע מופע לסועדים וימשיך להציג טריקים וסגנונות בישול חדשים. השף עשוי ללהטט עם כלים, להעיף זנב של שרימפס לכיס החולצה שלו, לתפוס ביצה בכובע שלו, לזרוק ביצה באוויר ולפצל אותה בעזרת מרית, להעיף חתיכות שרימפס פחוסות לפיות הסועדים, או לסדר טבעות בצל לתוך הרי געש היורים אש.
סמולנסק
סְמוֹלֶנְסְק (ברוסית: Смоленск) היא עיר ברוסיה, בירת מחוז סמולנסק.
סמולנסק נמצאת בזרם העליון של הנהר דנייפר. אוכלוסיית העיר מונה 330,961 בני אדם (נכון לשנת 2014). העיר ידועה מהמאה ה-9. היא בעלת תואר עיר גיבורה של ברית המועצות הודות להתנגדות תושבי העיר לחיילים הגרמנים במלחמת העולם השנייה.
מיקום גאוגרפי
העיר נמצאת דרומית מערבית למוסקבה במרחק 419 ק"מ. דרכה עוברות הדרכים ממוסקבה למינסק ומהמדינות הבלטיות לדרום רוסיה. אורכה ממזרח למערב 25 ק"מ, ורוחבה מהצפון לדרום 15 ק"מ.
היסטוריה
העיר מוזכרת לראשונה ב-863. מ-880 היא חלק מרוס של קייב. לאחר היחלשותה של מדינה זו הייתה סמולנסק לבירתה של נסיכות עצמאית החל מ-1010. במאה ה-14 הייתה במרכז המאבק בין נסיכות מוסקבה לדוכסות הגדולה של ליטא, והאחרונה סיפחה אותה סופית ב-1404 - בתקופת שלטונו של הדוכס ויטאוטס. ב-1514 הוחזרה העיר לרוסיה על ידי וסילי ה-3. העיר נכבשה על ידי האיחוד הפולני-ליטאי ב-1611 לאחר 20 חודשי מצור, אך בעקבות מרד הקוזקים והסכם אנדרוסובו ב-1667 חזרה סמולנסק לרוסיה.
ליד העיר נערך באוגוסט 1812 קרב סמולנסק, אחד מהקרבות המרכזיים במלחמות הנפוליוניות. הצרפתים איבדו בקרב כ-30,000 איש.
באוגוסט 1941 ניסה הצבא האדום להדוף את הגרמנים שהתקדמו לעבר מוסקבה בקרב סמולנסק. שני הצדדים ספגו אבדות כבדות, אך לבסוף נפלה העיר ב-10 בספטמבר 1941.
ב-1985 ניתן לעיר התואר עיר גיבורה, בזכות התנגדותה לגרמנים ב-1941.
יהודי סמולנסק
יהודים סחרו בעץ, פשתן ודגנים, ועסקו בפעילות כלכלית. בתחילת המאה ה-20 בסמולנסק נבנו שני בתי כנסת וחמישה חדרים ובית ספר תיכון יהודי על בסיס התלמוד. חברת העזרה ליהודים העניים נוסדה בעיר בשנת 1898.
ב-1910 היו יהודי סמולנסק קורבנות לפוגרום.
תחת השלטון הסובייטי (החל מנובמבר 1917), החל פירוק הדרגתי של המפעלים היהודיים. ב-1922 הוחרם על ידי השלטונות הסובייטים בית הכנסת הכוראלי.
האוכלוסייה היהודית בעיר המשיכה לגדול וב-1926 היא הגיעה ל-12,887 איש (16,2% מכלל האוכלוסייה).
בשנת 1929 בסמולנסק פעל בית הספר הפדגוגי היהודי. בשנת 1941 היו בסמולנסק 13,000 יהודים - 8% מכלל האוכלוסייה.
טרם כיבוש העיר בידי הגרמנים בשנת 1941 הספיקו רוב יהודיה להימלט ממנה מזרחה. בתחילת תקופת הכיבוש הגרמני, רצחו אלו כמה עשרות יהודים משכילים בעיר, ובהמשך, הטילו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וסרט זרוע וחובת תשלום סכומי כופר. בד בבד, רוכזו היהודים שנותרו בעיר ובסביבתה בגטו קטן מוקף גדר תיל שהוקם בה. יהודי הגטו גויסו לעבודות כפייה, ומי שנמצאו לא כשירים לעבודה הוצאו להורג. בחורף 1941–1942 מתו כ-200 מיהודי הגטו ממגיפות. מעת לעת פשטו על הגטו שבעיר שוטרים גרמנים ורוסים, וביצעו מעשי התעללות, שוד ואונס ביושביו.
בלילה שבין ה-14 ל-15 ביולי 1942 רצחו שוטרים רוסים וגרמנים את כ-2,000 יהודי גטו סמולנסק הנותרים בחורשה ליד הכפר מגלנשצ'ינה - בחלקם ירו, ואת חלקם הכניסו למשאיות גז.
לפי מפקדי האוכלוסין, ב־1959 חיו בעיר סמולנסק 3929 יהודים, ב־1970 - 3662, ב־1979 - 3223, ובשנת 1989 - 2645. בתי הכנסת בעיר לא היו קיימים בתקופה שלאחר המלחמה.
אחר נפילת מסך הברזל הגיע לעיר הרב לוי מונדשיין (בנו של החוקר הרב יהושע מונדשיין) ומונה לרב העיר. קהילתו מונה כמה אלפי יהודים. הוקם בית חב"ד בעיר בסמוך לחומת הקרמלין באישור מיוחד של השלטונות.
אנשים מפורסמים שקשורים לעיר
אישים הקשורים לסמולנסק שנכתב עליהם ערך בוויקיפדיה
ביאלה (איטליה)
ביאלה (באיטלקית: Biella, או Bièla בפימונטזית), היא עיר במחוז פיימונטה בצפון-מערב איטליה, 55 ק"מ מזרחית מהעיר טורינו במישור נהר צֵ'רְבוֹ (Cervo). היא בירת חבל הארץ ביאלה.
העיר ביאלה מחולקת לשני חלקים: שני חלקי העיר מחוברים על ידי רכבת כבלים. בסביבת העיר יש שמורות טבע: נופי גבעות "ול צַרְבוֹ" (Val Cervo) בדרך לעיר "טריוורו" (Trivero), דרך הנוף "זג'נה" (Panoramica Zegna), מרכז ספורט לסקי ופארקים טבעיים נוספים.
במורדות הרי האלפים קיים אתר דתי לעלייה לרגל "Santuario di Oropa". מאמינים כי הוא הוקם בשנת 369 על ידי אוזביוס, לידו קיים גן בוטני.
העיר היא מרכז חשוב לייצור וטוויה של מוצרי טקסטיל וצמר, המבוסס על "דרך הצמר" הקדומה של העיר. קיים בעיר מפעל לייצור בירה, מבשלת הבירה "מנבראה" (Menabrea).
משנת 1245 עסקו תושבי האזור במלאכות התפירה והאריגה של בדים. בביאלה הוקם מרכז הדרכה לעובדי מלאכת ותעשיית הטקסטיל. בשנת 1835 נרכשו על ידי "מאסימו סלה" מבנים לתעשיית הטקסטיל והצמר לאורך גדת נהר "צרבו", אשר נבנו כבר בשנת 1695.
תולדות העיר
בהתבסס על ממצאים פרהיסטוריים שנמצאו בעיר אפשר להניח בוודאות כי התושבים הראשונים של המקום היו קלטים-ליגורים. הם חיפשו קרבה ליובלי מים מתוקים אשר איפשרו להם דיג, ציד ובהמשך מרעה לצאן.
אוכלוסייה ממוצא ליגורי ה"ויטומילי" (Vittimuli) או "ויקטומילי" התפשטה למרחבי אזור ה"בססה" (Bessa) השטח המיוער לרגלי הרי האלפים ובין השאר חיפשו באזור מחצבים עם תכולה של זהב. הם לא הגיעו לתחומי הקרחונים המצויים ליד יובל הנחלים "אלבו" Elvo)). באזור הפארקים נמצאו בשנות ה-60 של המאה ה-20 אתרים רבים מתקופת הברונזה. בעידן הרומאי נקרא המקום "בוגלה ציויטס" (Bugella Civitas).משנת 826 קיים מסמך בו מוזכרת העיר, אשר ניתנה לנסיך "בוסונה דה לודויגו אל פיו" (Conte Busone da Ludovico) על ידי האימפריה הרומית הקדושה.
במאה ה-10 הגיעו לעיר תושבים ממוצא: גרמני, לומברדי וצרפתי. אלו הקימו את החומה הראשונה להגנת העיר. מאותה תקופה נותרו בעיר בית הטבילה וכנסיית "סאן סטפנו". במאה ה-12 העניק הבישוף של ורצ'ילי זכויות לבאים להתגורר בעיר ולסחור בה ונתן מחסה לאנשים שברחו מאזורים קרובים. אז הוקמה המצודה הקיימת היום ב"ככר קיסטרנה" (Piazza Cisterna, Palazzo Cisterna), שניתן להבחין עוד בתבליטי הסמלים על המבנים. בקרבת מקום מצויים גם תאי הכליאה של בית הסוהר מאותם הימים. בשנת 1377 עברה העיר לשליטת בית סבויה.
במאה ה-15 והמאה ה-16 עברה השליטה על העיר פעמים אחדות בין משפחת "ויסקונטי" ( Visconti) ממילאנו לבין חסות בית סבויה. בשנת 1704 נלחמו על העיר צרפתים וספרדים. בשנת 1706 העיר הדפה התקפה צרפתית. לאחר קונגרס וינה העיר עברה לשליטת בית סבויה.
בשנת 1859 שוחררה ביאלה מעול האוסטרים על יד צבא בראשות ג'וזפה גריבלדי. היא הייתה חלק מפרובינציית נוברה, עברה לפרובינציית ורצ'לי, ומאז 1992 היא נפה עצמאית.
במלחמת העולם השנייה העניק לה מיקומה הגאוגרפי יתרון בהשתתפות בתנועת ההתנגדות נגד הכובש הגרמני. על כך זכתה בעיטור הגבורה.
יהדות ביאלה
במאה ה-18 לא עלה גודלה של הקהילה על מספר משפחות בודדות. המשפחות שגרו בעיר היו: Jona, Olivetti, Vitale. היהודים היו שותפים לפעילות הציבורית בעיר ולהקמת מפעלי תעשייה. בסוף המאה ה-19 הגיע מספר התושבים ל-100. מתחילת המאה ה-20 ירד מספר היהודים ל-60. בכיבוש הגרמני לא הוגלו יהודים מהעיר אבל היה יהודי אחד קרבן לשואה.
יהודי העיר, הבודדים שנותרו, משתייכים ארגונית לקהילה היהודית בורצ'לי. בית הכנסת הוא בטיפול הקהילה היהודית בטורינו.
בית כנסת שוקם ונחנך בינואר 2009. "מוקד - פורטל יהדות איטליה" מבשר זאת ומוסר פרטים עדכניים על בית הכנסת. אולם בית הכנסת עשוי בצורת מלבנית וממוקם בקומה עליונה של ארמון בכיכר, באזור שהיה בזמנו ברובע היהודי. בית הכנסת נוסד במאה ה-17, באזור שנבנה עוד במאה ה-14, בגבעה רחוקה מהעיר. באותו אזור לא נותרו בתים רבים מאותה תקופה. רק המבנה שבו בית הכנסת נשאר לעדות לקיומה של קהילה יהודית בעיר. הכניסה לבית הכנסת הייתה דרך חצר הארמון ולא נראית כלפי העוברים ושבים.
שיקום בית הכנסת עלה 350,000 אירו, סכום ששימש ברובו לשיקום המבנה ורק בחלקו לחידוש ריהוט העץ של בית הכנסת. הכסף ניתרם על ידי בנק וחברה מסחרית מטורינו.
קהילת ביאלה נודעת בשל ספר התורה שלה: על-פי בדיקת פחמן-14 של גוילי הספר, הספר תוארך לסביבות שנת 1250. בכך נקבע שזהו ספר התורה העתיק ביותר, שנמצא עדיין בשימוש בבית כנסת.
ספורט
בענף הכדורסל, מייצגת את העיר קבוצת פלקנסטרו ביאלה שהשתתפה בעבר שנים רבות בסרייה A וכיום בליגה השנייה.
ונדל קרטר
ונדל קרטר (באנגלית: Wendell Carter; נולד ב-16 באפריל 1999) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת אורלנדו מג'יק מליגת ה-NBA. גובהו 2.06 מטרים והוא משחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
נעורים וקריירת מכללות
קרטר נולד וגדל באטלנטה שבג'ורג'יה. בגיל 16 עבר ללמוד ב'אקדמיה פייס' שבג'ורג'יה, ובשנתו האחרונה בתיכון נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן המציג את שחקני התיכונים המצטיינים בארצות הברית.
שיקגו בולס
בדראפט ה-NBA 2018 נבחר קרטר על ידי שיקגו בולס בבחירה השביעית. בשתי עונותיו הראשונות בשיקגו שותף ב-87 משחקים בסך הכול (מתוך 147 של הקבוצה), בשל פציעות באגודל ובקרסול.
אורלנדו מג'יק
במרץ 2021 הועבר יחד עם אוטו פורטר בטרייד לאורלנדו מג'יק, תמורת ניקולה ווצ'ביץ' ואל-פארוק אמינו.
רכס רובי (רכסי סיפטון)
רכס רובי (באנגלית: Ruby Range) הוא רכס הרים המהווה תת-רכס של רכסי סיפטון בצפון פרובינציית  קולומביה הבריטית שבקנדה.
שטחו של הרכס 216 קמ"ר, שיא גובהו 1,945 מטרים מעל פני הים, והוא ממוקם מערבית לנחל ספינל, ומזרחית לנהר אובו.
יחסי גרמניה–לאוס
יחסי גרמניה–לאוס הם היחסים הדו-צדדיים בין גרמניה ללאוס.
סקירה כללית
גרמניה המערבית כוננה יחסים דיפלומטיים עם לאוס ב-31 בינואר 1958, בעוד שגרמניה המזרחית עשתה זאת ב-27 במאי 1974.
הקנצלרית אנגלה מרקל נפגשה בפסגת ASEM באולן בטור ב-14 ביולי 2016 עם ראש ממשלת לאוס תונגלון סיסולית. ישיבה נוספת של שני ראשי הממשל התקיימה ב-13 במרץ 2019 בברלין. סגן ראש ממשלת לאוס, סיפנדון, ביקר בגרמניה במרץ 2018 לציון 60 שנה ליחסי גרמניה-לאוס ופתח את הלילה הלאוטי בבורסת התיירות הבינלאומית בברלין.
יחסים כלכליים
הסכם הגנה וקידום מה-9 באוגוסט 1996 נכנס לתוקף ב-24 במרץ 1999.
חברות גרמניות או גרמניות-לאוטיות פועלות בלאוס בתחום האנרגיה המתחדשת, תחום השירותים, ייצור הטקסטיל ותחום הכרייה. מרצדס בנץ ו-BMW מיוצגים על ידי סוחרים מקומיים. גידול תיירות חשוב כמקור החליפין השני בגודלו (כ-35,000 תיירים גרמנים בשנת 2017).
לאוס מקבלת סיוע בפיתוח גרמני, ומאז תחילת שיתוף הפעולה הדו-צדדי ב-1964, שירותי שיתוף הפעולה הגרמניים ללאוס הסתכמו בכ-485 מיליון אירו.
נעמי אקי
נעמי אקי (באנגלית: Naomi Ackie; נולדה ב-22 באוגוסט 1991) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון בריטית כלת פרס באפט"א.
רקע
אקי התפרסמה לראשונה בזכות הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה בתור "ג'ן" בפרק שנקרא "Face the Raven" בסדרת הטלוויזיה דוקטור הו בשנת 2015. בשנת 2020 זכתה בפרס האקדמיה הבריטית לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה כ"בוני" בסדרת הטלוויזיה הבריטית סוף הפאקינג עולם. אקי התפרסמה גם בזכות תפקיד אותו גילמה בשנת 2019 (ג'אנה) בסרט מלחמת הכוכבים-פרק 9: עלייתו של סקייווקר. בשנת 2021, שיחקה בתפקיד ראשי בעונה השלישית של הדרמה-קומדיה האמריקאית Master of None. בשנת 2022, היא זכתה לשבחי המבקרים על תפקיד ראשי בסרט הביוגרפי-מוזיקלי ויטני - I Wanna Dance with Somebody שם גילמה את הזמרת האמריקאית ויטני יוסטון.
ביוגרפיה
נעמי אקי נולדה וגדלה בוולטאמסטאו שבמזרח לונדון להורים שהם דור שני למהגרים מגרנדה באמריקה הצפונית. אביה היה עובד חברת התחבורה הציבורית של לונדון ואימה עבדה בשירות הבריאות הלאומי. נעמי היא הבת הצעירה במשפחה של שלושה ילדים, ויש לה אח ואחות גדולים. למדה בבית ספר ולטהמסטאו לבנות.
תפקידה הראשון בתחום אמנויות הבמה היה בגיל 11, כשגילמה את דמותו של המלאך גבריאל במחזה לכבוד חג המולד בבית הספר. היא למדה בבית הספר המלכותי המרכזי לאמנויות הדיבור והדרמה וסיימה את לימודיה בשנת 2014.
קריירה
הפריצה הקולנועית של אקי הייתה בעקבות תפקיד שגילמה בשנת 2016 בעיבוד הקולנועי Lady Macbeth עליו זכתה בפרס השחקנית הצעירה המבטיחה ביותר במסגרת פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי. לאחר מכן היא הופיעה בסרט הבכורה של אידריס אלבה כבמאי, בסרט יארדי (2018) ובסרט: מלחמת הכוכבים-פרק 9: עלייתו של סקייווקר (2019). היא שיחקה בתפקיד אורח בעונה השנייה של סדרת הקומדיה השחורה של נטפליקס סוף הפאקינג עולם ובנוסף גילמה מפקחת בית ספר בסרט "חינוך", מסדרת סרטי האנתולוגיה של הבמאי סטיב מקווין.
אקי גילמה את הזמרת האמריקאית ויטני יוסטון בסרט הביוגרפי על חייה של יוסטון. למרות שהביקורות על הסרט עצמו היו מעורבות, המשחק של אקי זכה לשבחים רבים מהמבקרים.
פרויקטים קרובים
אקי הודיעה שתשחק בתפקיד ראשי בסרט הבכורה של השחקנית זואי קרביץ בבימוי Pussy Island, לצידו של השחקן צ'אנינג טייטום וכן בסרט מיקי 17 של הבמאי והתסריטאי הקוריאני בונג ג'ון-הו. הסרט מבוסס על רומן המדע הבדיוני מאת אדוארד אשטון. היא תשחק בסרט ביחד עם השחקנים רוברט פטינסון, טוני קולט ומארק רופאלו.
דניאל שמשוני
דניאל שמשוני (ספטמבר 1919 – 15 במרץ 2009) היה אלוף-משנה בצה"ל, ממייסדי חיל האוויר הישראלי, מנהל המועצה למחקר ופיתוח, פרופסור באוניברסיטת תל אביב, יו"ר חברת טכם-טכנולוגיה מתקדמת בע"מ ומנהל פרויקט שיקום שכונות.
קורות חיים
שמשוני (במקור לוין) בנם של שרה (ססידי) ויצחק (אייק) לוין, נולד בארצות הברית בפיטסבורג שבפנסילבניה, אביו היה תעשיין בתחום מפעלי חמצן. בספטמבר עד דצמבר 1932 למד מספר חודשים בבית הספר הריאלי, מוסד שלדבריו השפיע מאוד על חייו, אחר כך התגורר בירושלים ובלונדון בה למד בבית הספר לבנים Dulwich College. סיים תואר ראשון בהנדסת מכונות באוניברסיטת פרינסטון ב-1941 ותואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה. בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר האמריקאי, השתתף בפיתוח המפציץ B-32 ובפיתוח המפציץ האסטרטגי B-36, בפורט וורת', היה אחראי על ניסויי מנהרת הרוח. הוא לא הסתפק בתכנון במשרד, אלא השתתף בפיתוח גם כטייס ניסוי.
באוגוסט 1948 הגיע לישראל עם מתנדבי מח"ל והתמנה כיועץ למפקד חיל האוויר אהרן רמז. ב-27 באפריל 1949 מונה על ידי רמז לעמוד בראש ועדה לתכנון וארגון החיל ובניית תוכנית אב לחמש השנים הבאות. המלצותיה, שעיקרן ארגון מחדש של מטה החיל ותפקידו, ארגון הבסיסים ויחידות החיל וההכשרות השונות, הוגשו במספר דו"חות, אומצו והיוו את הבסיס להוראת הארגון של החיל.
בדצמבר 1948 מונה לראש אגף הנדסה, סייע בארגון והקמת המערך הטכני ובית הספר הטכני של חיל האוויר (בראשו עמד יהודה השמשוני) והביא אליו מדריכים ואנשי מקצוע מארצות הברית ואנגליה. באוקטובר 1949 מונה לראש להק ההדרכה בחיל ושלח קבוצות מכונאים להשתלמות באמריקה. מינה את סגל בית הספר לטיסה ופתח את קורס הטיס מס' 1 בסירקין. חיבר ב-1952 דו"ח שעל פיו נקבעה שיטת בחירת רכש מטוסי הסילון לחיל.
ב-1953 עבר קורס פיקוד ומטה באנגליה. באותה שנה מונה לראש מחלקת אוויר, שהיה גם סגן מפקד החיל. הרמטכ"ל משה דיין החליט להעביר את שמשוני למטה הכללי ולמנותו לסגן ראש אגף האפסנאות, החלטה זו הביאה לקרע בין דיין למפקד חיל האוויר דן טולקובסקי שאף הגיש לדיין מכתב התפטרות. לבסוף מונה שמשוני לתפקיד ביולי 1954 תוך הבטחה שבעתיד לא ימונו קצינים נוספים מהחיל ללא הסכמת מפקדו.
לאחר שחרורו ב-1956 יצא ללימודי כלכלה ומינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד. בארצות הברית עבד בייעוץ וניהל עבור הממשל האמריקאי פרויקט בחינת כדאיות השקעות בתעופה האזרחית. בינואר 1959 שב לישראל. הוא מונה על ידי משרד ראש הממשלה לבחון את נושא המחקר ופיתוח ולגבש המלצות מדיניות בעניין. בעקבות המלצותיו החליטה הממשלה בנובמבר 1959 על הקמת המועצה למחקר ופיתוח ושמשוני הועמד בראשה עד שנת 1964. המועצה בניהולו התוותה את מדיניות המו"פ הישראלית לשנים רבות. כמו כן מונה לחבר המועצה הציבורית לייעוץ לממשלת ישראל בתחום התעופה האזרחית, וייעץ לחברת ישראטום בנושא שימוש באנרגיה גרעינית לצרכים אזרחיים. ב-1971 עמד בראש ועדת חקירה שבדקה את נסיבות התרסקותו של מטוס ערבה מתוצרת התעשייה האווירית לישראל. מסקנות הוועדה היו שההתרסקות בה נהרגו שלושה אנשי צוות, הייתה תוצאה של כשל טכני והמליצה על שינויים במבנה המטוס.
סיים דוקטורט במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד והצטרף לאוניברסיטת תל אביב ב-1966 בה מונה לפרופסור בחוג למדעי המדינה וכיהן כחבר הסגל האקדמי עד 1974. הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לתכנון מערכת הלימודים בפקולטה למדעי החברה והיה עמית במרכז ללימודים מתקדמים במדעי ההתנהגות שבאוניברסיטת סטנפורד. ב-1969 היה ממייסדי חברת טכם-טכנולוגיה מתקדמת בע"מ, והיו"ר שלה. החברה פעלה בתחום של ייעוץ ארגוני, ניתוח מערכות מידע ופיתוח מערכות מחשבים ותוכנה לשוק האזרחי והצבאי והיא הייתה מהחברות שהיוו את הבסיס לתעשיית ההיי-טק בישראל. שמשוני שימש יו"ר החברה עד 1973. ב-1976 מכר יחד עם שאר מייסדי החברה את מניותיה לחברת תדיראן.
בתחום הפוליטי הצטרף שמשוני למפלגת רפ"י. ב-1969 נבחר לחבר מועצת העיר הרצליה מטעם סיעת המערך.