cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פינוקי
היסטוריה
עם הזמן תורגם הספר ליותר משישים שפות. בגרסאות האפריקניות של הספר פינוקי מתורגם ל"אוטו", שמקובל לחשוב שהוא שם המשפחה של חבר דרום אפריקאי של היל. שם זה יוחס לפינוקי מכיוון שרבים מהספרים היו מאמינים שהם בהשראת חייו של החבר הנ"ל, ג'יי אוטו. בהולנד, פינוקי ידוע בשם דריבל.
דמויות
פינוקי: גיבור הסדרה. גור צהוב עם כתם חום בכל צד של גופו וקצה חום על זנבו, פינוקי נראה כזן מעורב; שכן אמו היא ביגל, פוינטר, דלמטי או סנט ברנרד ואביו הוא לברדור או גולדן רטריבר. פינוקי מלא בסקרנות, מועילות ורצון עצום ללמוד.
סאלי: אמא של פינוקי. היא גם צהובה ויש לה כתם חום על הגב שמסתובב בחלק האחורי של גופה, וכן שני כתמים חומים בכל צד של גופה וקצה חום על זנבה. לתיאור זה, נראה שסאלי היא ביגל, פוינטר, דלמטי או סנט ברנרד. חלק גדול מהסיפור הראשון, איפה פינוקי?, כולל אותה מסתובבת בבית ומחפשת את פינוקי.
סוזי: אחותו הקטנה של פינוקי, היא צהובה אבל יש לה כתם חום על הגב. כמו אחיה הגדול פינוקי, גם סוזי נראית כמעורבת; שכן אמה היא ביגל, פוינטר, דלמטית או סנט ברנרד ואביה הוא לברדור או גולדן רטריבר.
הלן: היפופוטמית כחולה שהיוא החברה הכי טוב של פינוקי. הצבע שלה כחול כהה. החל מפרקים מאוחרים יותר בסדרה הראשונה, היא מעוצבת מחדש עם הופעה צעירה יותר ופחות מאיימת, הופכת לתכלת. החל מהסדרה השנייה, היא הופכת לגוון בהיר יותר של כחול.
מדיות נוספות
רשת BBC יצרה סדרת אנימציה על בסיס הספרים. בגרסה העברית של הסדרה שימש יובל זמיר כמספר.
הסדרה בגרסה העברית יצאה על גבי קלטות וידאו ו-DVD מבית "קלסיקלטת", ושודרה בטלוויזיה בערוצים הטלוויזיה החינוכית הישראלית, ערוץ הילדים, ערוץ הופ! וערוץ לולי.
לסדרה יצא בארץ ב-1992 חטיף בוטנים תוצרת "עלית", שנקרא על שם הסדרה.
בלגיה באירוויזיון 1961
בלגיה באירוויזיון 1961 השתתפה עם השיר "September, gouden roos", שבוצע על ידי בוב בני. האירוויזיון של אותה שנה התקיים ב-18 במרץ 1961, בקאן, צרפת. השיר נבחר בתחרות הארצית ב-29 בינואר של אותה שנה. בני ייצג בעבר את בלגיה באירוויזיון 1959. המשתתף הבלגי העתידי ז'אק ריימונד (1963 ו-1971) סיים את התחרות הארצית במקום שני.
תחרות ארצית
התחרות הלאומית נערכה ב-29 בינואר 1961 בתיאטרון אמריקנס בבריסל והנחתה איימה דה סמט. שישה שירים השתתפו, והמנצח נבחר על ידי צוות שופטים "מומחה". לא ידוע באיזו מערכת ניתן ניקוד לשירים.
באירוויזיון
בליל הגמר, בוב בני שובץ אחד-עשר בסדר ההופעות, אחרי שווייץ ולפני נורווגיה.
בסיום ההצבעה, "September, Gouden Roos" קיבל נקודה אחת בלבד (מלוקסמבורג), וכך בלגיה הוצבה במקום האחרון (עם אוסטריה) מבין 16 הרשומות המתחרות. חבר המושבעים הבלגי חילק את 10 הנקודות שלו בין נורווגיה (5), איטליה (4) ובריטניה (1).
הצבעה
בכל מדינה היו חבר מושבעים המונה עשרה אנשים. כל חבר מביניהם יכול היה לתת נקודה אחת לשיר האהוב עליו.
חטיבה 600
חטיבה 600 (חטיבה 177, חטיבה 519), המכונה גם "עוצבת נתיבי האש", הייתה חטיבת שריון בצה"ל. החטיבה פורקה ב-22 באפריל 2014.
החטיבה הורכבה משלושה גדודים - 407, 409 ו-410. במלחמת יום כיפור, גדוד 407 הועבר תחת פיקוד חטיבה 14 ערב מבצע אבירי לב. שני הגדודים האחרים ביצעו הטעיה בזמן צליחת תעלת סואץ ובהמשך השתתפו בגרירת גשר הגלילים. בהמשך לאחר הצליחה, ביצעה החטיבה את הרחבת מסדרון הצליחה באזור "החווה הסינית", במהלך שכלל קרבות קשים מול הצבא המצרי. שרידי גדוד 407 צלחו את התעלה ולחמו במסגרת חטיבה 14 עד הפסקת האש.
מלחמת יום הכיפורים
במלחמת יום הכיפורים לחמה בחזית הדרום בפיקודו של המח"ט טוביה רביב, במסגרת אוגדה 143 בפיקודו של אריק שרון. החטיבה צוידה בטנקי M60A1 פטון ("מגח"), שהיוו באותה עת כוח השריון המתקדם ביותר בצה"ל. החטיבה הורכבה מגדוד 407 בפיקודו של עובד מעוז, גדוד 409 בפיקודו של עוזי בן יצחק, גדוד 410 בפיקודו של אמנון מרטון (ובהמשך בפיקודו של יהודה גלר), פלס"ר ופלוגת חרמ"ש. בין הקרבות העיקריים של החטיבה ניתן למנות את הקרבות במרחב רכס "חמדיה", "מכשיר" ו"טלוויזיה", הקרב על הרחבת מסדרון הצליחה והורדת גשר הגלילים, והקרב לכיבוש חלקו הדרומי של מתחם "מיסורי" בקרב החווה הסינית. ב-22 באוקטובר נהרגו שבעה חיילים מפגיעת טיל סקאד מצרי באזור בו נערכה פלוגת המפקדה של גדוד 410. החטיבה ספגה 119 הרוגים במהלך קרבות מלחמת יום הכיפורים.
שיקום החטיבה לאחר מלחמת יום הכיפורים
בסוף חודש מרץ 1974 חזרה החטיבה לארץ והגדודים, שנערכו בסביבת צאלים, ביצעו אימון וטיפלו בטנקים לקראת החזרתם לימ"ח. חיילי המילואים, שהשתחררו אחרי תקופות של 150 עד 180 ימי שירות מילואים, חזרו לביתם ובהמשך נקראו לתעסוקות מבצעיות ולאימונים בתדירות גבוהה מאוד. החטיבה עברה תהליך שיקום מזורז. הטנקים שנפגעו הוחלפו ואנשי צוות חדשים תפסו את מקומם של הנופלים ושל הפצועים שלא חזרו לשירות. פצועים שהחלימו, ואף מקצת השבויים, חזרו לשרת בחטיבה. ההתארגנות המחודשת והחזרה לכשירות נמשכה גם בשנה שלאחר המלחמה. החטיבה, שמספרה הוחלף ל-177, קלטה טנקים, אמצעים ולוחמים וחזרה לסדר כוחות מלא.
ב-2011 זכתה החטיבה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
סגירת החטיבה
ב-22 באפריל 2014, בטקס שנערך בלטרון, פורקה החטיבה באופן רשמי
בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות
בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים בעלי מוגבלויות הוא ארגון שהוקם בשנת 1992 על ידי האגודה לזכויות האזרח בישראל, במטרה ליצור מסגרת עצמאית שתפעל על מנת לשפר את זכויותיהם ואיכות חייהם של 600,000 אנשים עם מוגבלויות פיזיות ונפשיות.
פעילויות הארגון
הארגון פועל במספר מישורים:
מנכ"לית בזכות מאז מרץ 2019 היא עו"ד נטע דגן לשעבר ראש הוועדה המיעצת לנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות במשרד המשפטים.
הישגים בינלאומיים (או"ם)
'בזכות' נטלה חלק פעיל בקידום הניסוח והחתימה של מדינת ישראל על אמנת האו"ם לזכויות של אנשים עם מוגבלות, אשר אושרה בעצרת האו"ם בדצמבר 2006. מדינת ישראל הצטרפה לאמנה במרץ 2007, ואשררה אותה בספטמבר 2012 (http://www.justice.gov.il/mojheb/NetzivutNew/). ארגון בזכות, שהיה שותף להליכי המשא-ומתן, השפיע השפעה מכרעת על עיגונה באמנה של הזכות של כל אדם לגור בקהילה ושל הזכות לנגישות למערכת המשפט, הכוללת התאמות להליך המשפטי, לרבות בהליכי חקירה והעדה. מדינת ישראל מובילה בנושא זה ברמה הבינלאומית הודות לניסיון רב שנים בפרויקט 'ההליך ההוגן’ שיזם "בזכות" ולחקיקה פנימית מתקדמת ופורצת דרך.
אמנטל
אמנטל (גרמנית: Emmentaler) היא גבינה קשה שמקורה בשווייץ. בצפון אמריקה, באוסטרליה ובניו זילנד מכונה גבינה זו גבינה שווייצרית, על אף שקיימים סוגים רבים של גבינות שווייצריות שונות.
אמנטל במקור הגיעה מעמק אמה המצוי בקנטון ברן שבשווייץ. הגבינה מיוצרת גם במדינות נוספות אולם רק גבינות שיוצרו בקנטון ברן וכן ה- Allgäuer Emmentaler המיוצרת בגרמניה, בעלות סטטוס ה AOC. גבינות מצרפת, הולנד ומגרמניה נפוצות במיוחד. אפילו פינלנד היא יצואנית של גבינת אמנטל. בישראל מיוצרות גבינות דומות המשווקות תחת משפחת נעם של טרה, כגבינה חצי קשה. ובשם המסחרי "טל העמק" של תנובה כגבינה קשה. שם זה שומר על הדמיון לצליל השם המקורי ועל מותג "עמק".
אמנטל היא גבינה צהובה, קשה באופן בינוני, המאופיינת בחורים גדולים. לגבינה טעם פיקנטי, אך לא באופן מאוד בולט. שלושה סוגי בקטריות משמשים לייצור הגבינה: Streptococcus, Lactobacillus וכן Propionibacter shermani. בשלב המאוחר של ייצור הגבינה צורכת הבקטריה Propionibacter shermani את החומצה הלקטית המופרשת על ידי בקטריות אחרות ומשחררת פחמן דו-חמצני, אשר יוצר באיטיות את הבועות מהן ייווצרו החורים.
הגבינה שכיחה במאכלים בארצות הברית ובאירופה, שם היא משמשת בכריכים. בעת בישול, שמים את הגבינה על גבי גרטנים ומכניסים לתנור על מנת להמיס את הגבינה וכך להזהיב את המנה ולהפכה לפריכה. הגבינה גם משמשת לפונדו.
אכרנר
א‏ֲכְרנר (Achernar) הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים ארידנוס והוא גם הכוכב העשירי בבהירותו בכלל כיפת השמים. הכוכב נמצא בקצה הדרומי ביותר של קבוצת הכוכבים, המיוצגת כנהר ומכאן שואב שמו בערבית - "אחיר אנ-נהר" (آخر النهر) "קצה הנהר". עקב מיקומו הקיצוני בדרומה של כיפת השמיים, לא ניתן לראותו מאירופה וכן מרוב שטחו של המזרח התיכון ועל כן לא חוברו בעניינו אגדות ומיתוסים. לפני גילויו של הכוכב על ידי האסטרונומים האירופאים במאה ה-16, קבוצת הכוכבים ארידנוס הסתיימה בכוכב אקמר.
מאפיינים
אכרנר הוא כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי B3 V, צבעו כחול ועוצמת ההארה שלו היא פי 1,070 משל השמש בתחום הנראה, אך חלק ניכר מהקרינה הנפלטת ממנו היא בתחום העל סגול כך שעוצמת ההארה הכוללת שלו היא לפחות פי 3,000 משל השמש. זהו כוכב צעיר למדי וגילו מוערך במספר מיליוני שנים בלבד, כך שלמרות עוצמת ההארה הגבוהה שלו, הוא נמצא עדיין בשלב התכת המימן שבליבתו להליום. מסתו גדולה פי 6-8 משל השמש וכשיכלה המימן בליבתו הוא צפוי להפוך לענק אדום ולאחר מכן לננס לבן מהסוג של סיריוס B.
דרום אוקראינה
האזור שמוגדר כיום כ"דרום אוקראינה" משתרע פחות או יותר, על פני האזור בו נמצא בעבר המחוז הדרומי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. כלכלת האזור מסתמכת כיום בעיקר על התעשייה הימית ובמיוחד תחום בניית הספינות.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, הפך האזור לזירת לחימה במהלך המתקפה בדרום אוקראינה.
מחוזות
מחוז קירובוהראד הממוקם בקרבת אזור דרום אוקראינה נחשב לעיתים רבות יותר כמשתייך לאזור מרכז אוקראינה. גם אזור קרים (כולל העיר סבסטופול) נחשבת לעיתים רבות יותר כאזור נפרד. לפי האנציקלופדיה האוקראינית, אזור דרום אוקראינה כולל את המחוזות חרסון, טאבריה ויקטרינוסלב.
דמוגרפיה
על פי סקר שנערך על ידי מרכז רזומקוב בשנת 2016 ובדק את תחום הדת באוקראינה, עלה כי בסביבות 65.7% מאוכלוסיית דרום אוקראינה הצהירו שהם מאמינים בדתות שונות, 7.4% הצהירו שהם אינם דתיים, ו-3.2% הצהירו שהם אתאיסטים ואגנוסטיקנים. המחקר גם מצא כי 77.6% מכלל אוכלוסיית דרום אוקראינה הצהירו כי הם נוצרים (71% משתייכים לכנסייה האורתודוקסית המזרחית, 5.1% רק הצהירו שהם "נוצרים", 0.5% הצהירו שהם קתולים, 0.53% הצהירו שהם חברים בכנסיות פרוטסטנטיות שונות, 0.5% הצהירו שהם חברים בכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית), ו-0.5% הצהירו שהם יהודים. האוכלוסייה הלא-דתית וכמו גם אנשים שמאמינים בדתות אחרות שהינם נכללים בקרב המוסדות הדתיים הגדולים ברשימה היוו כ-24.7% מכלל אוכלוסיית אוקראינה.
ישיבת בית יוסף (בני ברק)
ישיבת בית יוסף – נובהרדוק בבני ברק הייתה הישיבה גדולה הראשונה בבני ברק ומהישיבות הוותיקות ביישוב החדש במאה ה-20. הישיבה הוקמה על ידי הרב מתתיהו שצ'יגל בשנת תרצ"א (1931), ונסגרה בשנות החמישים של המאה ה-20.
היסטוריה
ה"סבא" מנובהרדוק ותלמידיו פעלו להפצת שיטת נובהרדוק והקימו רשת של ישיבות ברחבי פולין ורוסיה. לאחר פטירתו של ה"סבא" מנובהרדוק נקראה רשת הישיבות על שמו – "בית יוסף".
בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 הגיעו לארץ ישראל קבוצות מתלמידי ה"סבא" מנובהרדוק לארץ ישראל. בשנת תרפ"ט (1928) הקים הרב הלל ויטקינד סניף של ישיבת "בית יוסף" בתל אביב, חלוצת ישיבות נובהרדוק בארץ ישראל.
הישיבה בבני ברק הוקמה בידי הרב מתתיהו שצ'יגל, בסיוע הרב דוד בליאכר, שעמד בראשות ישיבת "בית יוסף" במזריטש. בשנת תרצ"א (1931) הגיעו השניים לבני ברק, אז מושבה צעירה בת פחות מעשור, וסמוך לבואם הקימו את הישיבה. הרב בליאכר חזר כעבור זמן קצר לפולין. קבוצה של תלמידי נובהרדוק שעלתה באותה שנה לארץ ישראל היוותה הגרעין המייסד של הישיבה. בין התלמידים הראשונים: הרב יעקב שניידמן, לימים מייסד ישיבת תפארת ציון, הרב שרגא פייבל שטיינברג, לימים ראש ישיבת תפארת ציון, הרב שמעון יוז'וק, לימים דיין בפתח תקווה ואב"ד בנתניה, הרב אריה פומרנצ'יק, מחבר הספר "עמק ברכה", ושמואל בן ארצי. בתקופה הראשונה שכנה הישיבה בבית הכנסת הגדול שבמרכז המושבה.
בשנת תרצ"ד (1934) הונחה אבן הפינה לישיבה בגבעת רוקח. בטקס השתתפו גדולי הרבנים בארץ ישראל, ובראשם החזון איש, שעלה ארצה כחצי שנה קודם לכן והשתכן בסמוך למבנה החדש של הישיבה בגבעת רוקח. כמו כן השתתפו בטקס הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב ראובן כץ והרב יעקב משה חרל"פ. לאחר הטקס ביקר הרב קוק את החזון איש בביתו.
באותה תקופה עלה לארץ ישראל גיסו של ה"חזון איש", הרב יעקב ישראל קניבסקי, חניך ישיבת "בית יוסף"-נובהרדוק בביאליסטוק ור"מ בישיבת "בית יוסף"-נובהרדוק בפינסק. הוא התיישב בגבעת רוקח, וכעבור זמן קצר מונה לעמוד בראש הישיבה. מייסד הישיבה הרב שצ'יגל שימש כמנהל הרוחני ומסר שיחות מוסר לתלמידים. מדי פעם היה ה"חזון איש" מוסר שיעורים לתלמידי הישיבה.
הישיבה השפיעה על צביונה הרוחני והתורני של המושבה בני ברק. שתי ועדות מתושבי המושבה הוקמו למען הישיבה, האחת התגייסה למציאת מימון לאחזקת הישיבה והשנייה הייתה ועדת נשים שתפקידה היה לדאוג להקמת המטבח ואספקת מזון לתלמידים. בין תלמידי הישיבה נמנו תלמידי ישיבות נובהרדוק בחו"ל שעלו לארץ ישראל במהלך שנות ה-30 וה-40, ובהם הרב אברהם צוקרמן, וכן בחורים ארץ-ישראלים ממשפחות דתיות וחרדיות.
בשנות ה-40, לאחר הקמת הישיבות החדשות בבני ברק, ישיבת פוניבז' וישיבת סלבודקה (שהוקמה סמוך מאוד לישיבת "בית יוסף" במרכז גבעת רוקח), הועם זוהרה של הישיבה הוותיקה. בסוף שנות ה-50 נסגרה הישיבה. בשנת תשמ"א (1981) הוקמה במבניה ישיבת בית מתתיהו, הקרויה על שם מייסד הישיבה הרב מתתיהו שצ'יגל.
ליכטנשטיין
נסיכות ליכטנשטיין (בגרמנית: Fürstentum Liechtenstein) היא מדינה זעירה במרכז אירופה, הגובלת בשווייץ במערב ובאוסטריה במזרח. המדינה חברה באו"ם משנת 1990.
היסטוריה
נסיכות ליכטנשטיין נקראת על שם שושלת ליכטנשטיין, במקור בעלי טירת ליכטנשטיין שבאוסטריה תחתית, מאז המאה ה-12. משפחת ליכטנשטיין רכשה במשך השנים אדמות רבות, בעיקר בשטחי המדינות אוסטריה וצ'כיה של היום.
בתחילת המאה ה-18 רכשה את שטחי מחוזות שלנברג וואדוץ שבעמק הריין, אשר הוכרו על ידי הקיסר קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כ"נסיכות" במסגרת האימפריה הרומית הקדושה, שנקראה על שם בעליה. הרכישה בוצעה כדי לבסס מעמד פוליטי, אך בפועל כף רגלם של נסיכי בית ליכטנשטיין לא דרכה בנסיכותם במשך דורות, והם המשיכו להתגורר בווינה.
ב-1806, בעקבות התפוררות האימפריה הרומית הקדושה, הוכרה נסיכות ליכטנשטיין כמדינה ריבונית. במשך שנים מספר הייתה כבושה תחת צרפת של נפוליאון, ואחר כך הייתה חלק מהקונפדרציה הגרמנית. עם התפרקות הקונפדרציה הכריזה ליכטנשטיין על נייטרליות, וזו נשמרה במשך שתי מלחמות העולם. עד מלחמת העולם הראשונה הייתה בעלת קשרים כלכליים חזקים ביותר לאוסטריה, אך מצבה הכלכלי הקשה של אוסטריה בעקבות המלחמה הביא את ליכטנשטיין להיקשר כלכלית לשווייץ השכנה.
עד האנשלוס ב-1938 ישב שליט הנסיכות הנסיך פרנץ הראשון בווינה. אשתו אליזבת פון גוטמן הייתה ממוצא יהודי. לאחר השתלטות הנאצים הוא ויתר על כס הנסיכות והוחלף על ידי בן דודו הנסיך פרנץ יוזף השני. הנייטרליות והקשר עם שווייץ אפשרו לנסיכות לעבור בשקט יחסי את שנות מלחמת העולם השנייה, ולאחריהן זכתה לפריחה כלכלית.
פוליטיקה
ליכטנשטיין היא מונרכיה חוקתית שבראשה עומד נסיך (בגרמנית: Fürst). הפרלמנט מונה 25 נציגים הנבחרים מדי 4 שנים בבחירות אזוריות, כאשר אחוז החסימה עומד על 8%. לנסיך יש סמכויות ביצועיות, מעל ומעבר למקובל במונרכיות חוקתיות אירופיות, כולל הסמכות לפזר את הממשלה (המונה ראש ממשלה ו-4 שרים). כמו כן יש לו הסמכות לאשר מינויים משפטיים ולהטיל וטו על חקיקה.
למרות החריגה מעקרון דמוקרטיה פרלמנטרית, אישרו תושבי הנסיכות ברוב מוחץ העברת סמכויות נרחבות מראש הממשלה (באותה תקופה, אוטמר הסלר) אל הנסיך, במשאל עם שנערך במרץ 2003, לאחר שהנסיך הנס אדם השני התריע שאי-אישורן יגרום לפרישתו והפיכת הנסיכות לרפובליקה. עובדה זו הופכת את ליכטנשטיין לאחת המונרכיות החוקתיות היחידות בהן מונהג משטר נשיאותי: סמכויותיו של הנסיך נגזרות מהחוקה גם לאחר משאל העם, בניגוד למצב החוקי השורר במונרכיה אבסולוטית.
ליכטנשטיין היא המדינה האחרונה באירופה שהעניקה זכות בחירה לנשים, לאחר משאל עם (שרק גברים הורשו להשתתף בו) ביולי 1984.
ביטחון
ליכטנשטיין מחזיקה משטרה המונה כ-125 עובדים (המצוידים בנשק קל בלבד), האחראית על הסדר הציבורי. בליכטנשטיין ישנם שיעורי פשיעה וכליאה נמוכים במיוחד, וישנו שיתוף פעולה נרחב עם אוסטריה ועם שווייץ בנושאי ביטחון הפנים.
כלכלה
אף על פי ששטחה מצומצם ואוצרות הטבע שבה דלים יחסית, כלכלת ליכטנשטיין פורחת ותושביה נהנים מרמת חיים מהגבוהות בעולם. שיעור האבטלה בה הוא הנמוך ביותר מבין הכלכלות האירופיות, ועמד בסוף 2004 על כ-2.2%. נסיך ליכטנשטיין נחשב אחד מראשי המדינה העשירים בעולם, והונו האישי נאמד בכ-3.5 מיליארד דולר.
ליכטנשטיין אינה חברה באיחוד האירופי אלא באיגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA), מסגרת מקבילה לאיחוד שהוקמה בשנת 1960. רוב מדינות האיגוד, וליכטנשטיין בהן, מסדירות את קשרי הסחר שלהן עם האיחוד האירופי במסגרת הקרויה "האזור הכלכלי האירופי" (EEA), המבטיחה למדינות החברות בה חופש של תנועה לאנשים, סחורות, שירותים והון, אך אינה מטילה על מדינות שאינן חברות באיחוד האירופי את החובות המוטלות על חברות האיחוד.
מאז 1923 ליכטנשטיין קשורה בברית מכס עם שווייץ, והמטבע המשמש בה הוא הפרנק השווייצרי.
מגזר השירותים הפיננסיים הוא הדומיננטי ביותר בכלכלתה. חוקים גמישים לרישום חברות ומס חברות מהנמוכים בעולם הפכו את ליכטנשטיין במשך שנים רבות למקלט מס מועדף, עם למעלה מ-70,000 חברות זרות (יותר מכפליים מאוכלוסיית המדינה) שנרשמו בה נומינלית כמטה פעולתן, והן אחראיות לכ-30% מהכנסות המדינה. בתחילת 2008 החלה חקירה של מספר מדינות בהם, גרמניה, צרפת, הממלכה המאוחדת וארצות הברית לבדיקה אם אזרחיהן התחמקו מתשלום מיסים באמצעות חשבונות בנק חשאיים בליכטנשטיין. בהמשך גם ישראל הצטרפה לבדיקה. בקיץ 2008 החלה גרמניה במסע לחצים על ליכטנשטיין להגדיל במהירות את השקיפות של המערכת הפיננסית שלה, על רקע חקירה רחבת היקף של העלמות מס של אנשי עסקים ופוליטיקאים במדינה. משרד האוצר הגרמני חשף כי גרמנים עשירים הסתירו כ-6 מיליארד דולר דרך קרנות בליכטנשטיין, ומנעו מגרמניה הכנסות ממסים בהיקף של מאות מיליוני יורו. בעקבות לחצים מצד ארצות הברית והאיחוד האירופי ביטלה ליכטנשטיין ב-2009 את חוקי הסודיות הבנקאית. אחר כך, תוך 4 שנים, היקף ההון בבנקים שלה צנח ב-30%.
לאחר מלחמת העולם השנייה פיתחה ליכטנשטיין גם את מגזר התעשייה. תעשיות הפועלות במדינה כוללות אלקטרוניקה, טקסטיל, מכשירים מדויקים, ייצור מתכת, כלי עבודה חשמליים, תרופות ומוצרי מזון. כמחצית מהעובדים בתעשייה אינם תושבי המדינה ומגיעים מאוסטריה מדי יום. החברה הבינלאומית המוכרת ביותר והמעסיקה הגדולה ביותר במדינה היא Hilti, יצרנית של כלי עבודה, מערכות וכלים חשמליים מתקדמים אחרים. מגזר החקלאות במדינה כולל שדות מעובדים רבים וחוות קטנות הן באזור אוברלנד והן באונטרלנד. ליכטנשטיין מייצרת חיטה, שעורה, תירס, תפוחי אדמה, מוצרי חלב, בעלי חיים ויין.
תחבורה
ישנם כ-250 ק"מ של כביש סלול בתוך ליכטנשטיין, עם 90 ק"מ של שבילי אופניים מסומנים. רכבת של 9.5 ק"מ (5.9 מייל) מחברת בין אוסטריה ושווייץ דרך ליכטנשטיין. הרכבות של המדינה מנוהלות על ידי הרכבת הפדרלית האוסטרית כחלק מהמסלול בין פלדקירך, אוסטריה ובוכס, שווייץ. ליכטנשטיין נמצאת באופן נומינלי בתוך אזור התעריף האוסטרי Verkehrsverbund Vorarlberg.
חברת האוטובוסים של ליכטנשטיין מתחברת לרשת האוטובוסים השווייצרית בערים בוכס וסרגנס. אוטובוסים נוסעים גם לעיירה האוסטרית פלדקירך.
לליכטנשטיין אין נמל תעופה. שדה התעופה הגדול הקרוב ביותר הוא נמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן, שווייץ (130 ק"מ). שדה התעופה הקטן הקרוב ביותר הוא נמל התעופה סנט גאלן (50 ק"מ). נמל התעופה פרידריכסהאפן (Friedrichshafen Airport) מספק גם הוא גישה לליכטנשטיין, הנמצאת במרחק 85 ק"מ משם. בעיירה בלצרס יש מנחת מסוקים קטן הזמין לטיסות שכר.
גאוגרפיה
הנסיכות ממוקמת בעמק הריין שבהרי האלפים, על הגדה המזרחית של נהר הריין, המהווה את גבולה המערבי (עם שווייץ). ממזרח היא גובלת באוסטריה. פני השטח הרריים, בפרט בחלק המזרחי, והפסגה הגבוהה ביותר היא בגובה 2,600 מטר.
ליכטנשטיין היא המדינה היחידה בעולם שגם לה וגם למדינות הגובלות בה אין מוצא לים.
דמוגרפיה
ליכטנשטיין היא המדינה הרביעית הקטנה ביותר באירופה, לאחר קריית הוותיקן, מונקו וסן מרינו. שליש מאוכלוסייתה המקומית מורכבת מזרים, בעיקר גרמנים, אוסטרים ושווייצרים.
השפה הרשמית במדינה היא גרמנית, אם כי רבים מדברים אלמאנית (ניב של גרמנית).
מבחינה דתית כ-76% מהאוכלוסייה הם קתולים, 8.5% הם פרוטסטנטים, 1.4% הם נוצרים מסוגים אחרים (אורתודוקסים וכו') ו-4% הם מוסלמים. 5.4% הגדירו עצמם כחסרי דת.
בליכטנשטיין חיים כמה עשרות יהודים בלבד, המהווים 0.1% מן האוכלוסייה. מספרם הולך ופוחת. במדינה אין בתי-ספר יהודיים. תפילות וטקסים דתיים נערכים בבתים פרטיים.
ב-27 בנובמבר 2005 הצביעו תושבי המדינה נגד היוזמה למניעת הפלות. היוזמה הוצעה על ידי הארכיבישוף הקתולי-רומי וולפגנג האס ונתמכה בתחילה על ידי הנסיך הנס אדם השני, שלאור ההתנגדות ליוזמה החליט להיות נייטרלי.
ספורט
הספורט הלאומי של ליכטנשטיין הוא סקי אלפיני, הכדורגל הוא הענף הפופולרי ביותר. קבוצות הכדורגל של ליכטנשטיין משחקות בליגות הכדורגל של שווייץ, הקבוצה הבכירה ביותר היא ואדוץ המשחקת בליגה השווייצרית הראשונה. נבחרת ליכטנשטיין בכדורגל נחשבת לאחת החלשות באופ"א ומעולם לא העפילה לטורניר משמעותי.
במשחקים האולימפיים משתתפת המדינה מאז 1936, למרות מספר התושבים הקטן היא הגיעה להישגים משמעותיים באולימפיאדות החורף כשזכתה ב-10 מדליות, כולן בתחרויות הסקי האלפיני. ביחס למספר אזרחיה היא המדינה בעלת מספר המדליות הגבוה ביותר.
מלבד הנסיך, האישיות המפורסמת ביותר במדינה היא הני ונצל, ספורטאית ממוצא גרמני, אשר זכתה ב-4 מדליות באולימפיאדות ו-5 באליפויות עולם בסקי אלפיני.
מודל עוגת הצימוקים
מודל עוגת הצימוקים (נקרא גם "מודל פודינג השזיפים", "מודל מרק האפונים", "מודל החצץ בתבן" או "מודל תומסון") הוא מודל לתיאור האטום, אשר הוצע על ידי הפיזיקאי הבריטי ג'יי ג'יי תומסון, מגלה האלקטרון.
לפני גילוי האלקטרון לא היה טעם בהצגת מודל לאטום, שהרי האטום היה נחשב לעצם בלתי פריק שלא מכיל חלקים אחרים. אך עם גילוי האלקטרון בשנת 1897 הסתבר שהאטום הוא ישות מורכבת, ותומסון, מגלה האלקטרון, הציע מודל למבנה האטום לפי התוצאות שנצפו.
המודל מדמה את האטום לעוגת צימוקים - מטען חשמלי חיובי מרוח בצורה הומוגנית על פני עיקר האטום, שהוא כדור צפיד (כמו במודל של ג'ון דלטון), ועל פני כדור חיובי זה מפוזרים האלקטרונים, שהם חלקיקי מטען שלילי נקודתיים - כמו צימוקים בעוגה.
המודל נקרא על שם פודינג השזיפים, משום שתומסון דימה את פיזור האלקטרונים באטום לפיזור הצימוקים בפודינג שזיפים. פודינג השזיפים הוא מאפה יבש הדומה יותר לעוגה, וזה מקור הבלבול בשם המודל.
אדם שוב
אדם שוּב (נולד ב-23 במרץ 1976) הוא איש עסקים ישראלי בתחום האינטרנט והנדל"ן, ובעבר עיתונאי ואיש רדיו וטלוויזיה.
ביוגרפיה
שוב נולד בקריית מטרסדורף בירושלים כנחום שוב, בן למשפחה חרדית של 9 בנים ובנות.
סבו מצד אמו הרב שמעון מנחם ברגמן היה סגן ראש עיריית ירושלים (טדי קולק) מטעם אגודת ישראל. סבו מצד אביו היה מנהל מוסדות ״עץ חיים״ בירושלים. למד בישיבת אור ישראל בפתח תקווה וקול תורה בירושלים.
בגיל 15 עבר תהליך יציאה בשאלה, שבמהלכו שינה את שמו לאדם שוב, עזב את משפחתו ונקלט בביתו של ארנן יקותיאלי בעת שכיהן כסגן ראש עיריית ירושלים. שוב שמר על קשר חשאי עם יקותיאלי בזמן שלמד בישיבות חרדיות, ובסופו של דבר הפך לבן בית אצלו.
הוריו של שוב עתרו לבית המשפט לנוער בתביעה להוציאו מביתו של יקותיאלי. בשלב הראשון התביעה צלחה ושוב, שהיה קטין, הועבר על ידי עובדים סוציאליים למשפחות אומנות שמהן נמלט. לאחר שהתגורר כמה ימים ברחובות ובגנים ציבוריים החליט בית המשפט להחזירו לביתו של יקותיאלי, ושוב החל את לימודיו בבית הספר החילוני "גבעת גונן - ברוח ערכי תנועת העבודה" בשכונת קטמון. בהמשך התגורר כילד חוץ בקיבוץ רמת רחל הסמוך לירושלים עד סמוך לגיוסו לשירות צבאי ככתב בגלי צה"ל.
במהלך לימודיו בתיכון נרקמו קשרים בין שוב לבין העיתונאי ישראל סגל, שהיה באותה עת עורך ומגיש של מהדורת "יומן" בערוץ הראשון ואף הוא יוצא בשאלה. לימים כינה שוב את סגל: "אבי ומורי". משפחתו של סגל הפכה למעין משפחה אומנת שנייה של שוב. מאוחר יותר עבדו השניים יחד בחדשות ערוץ 2.
את הקריירה העיתונאית החל בשירותו הצבאי, ככתב גלי צה"ל, שם שימש כתב לענייני בריאות ופלילים, כתב בכנסת ועורך ומגיש של יומני אקטואליה. המשיך להיות כתב בגלי צה"ל גם לאחר סיום שירות החובה. בהמשך עבד שוב ככתב בחדשות ערוץ 2 והגיש את התוכנית התיעודית "חוזר ושב" שעסקה באחורי הקלעים של הקהילה החרדית ושודרה אצל זכיינית ערוץ 2 "טלעד". בסוף שנת 2001 ותחילת 2002 הגיש בערוץ 8 את הסדרה "פרות קדושות" שעסקה בשחיטת הפרות הקדושות בחברה הישראלית (אותה ערך מיקי רוזנטל), וב-2003 בערוץ 2 את סדרת התוכניות "פרשיות השבוע".
בסוף 2002, מונה לעורך מהדורת גוש דן של "חדשות היום" בכבלים, ועורך ראשי של "חברת החדשות האזוריות". חברה שהוקמה לצורך הפקת חדשות אזוריות במשותף לכל אזורי הזיכיון של חברות הכבלים בישראל, והייתה בבעלות חברת אולפני הבירה ירושלים ושדרו בערוץ 3. אחר כך שימש עורך משנה בחדשות 10.
בקיץ 2006 מונה כעורך ומנהל הרשת החברתית המקוונת TheMarker Café, שהוקמה באותה עת על ידי העיתון הכלכלי TheMarker, אך עזב לאחר כשנה ופנה לעסקים פרטיים.
ב-2007 הקים את חברת Refresh המתמחה בשירותי אינטרנט. החברה הקימה מערכות בלוגים ומיזמי תוכן ואינטרנט עבור ארגונים וחברות במשק הישראלי, ובהם בנק לאומי, השב"כ, רכבת ישראל, זירות התרבות והחינוך של מפעל הפיס במדיה החברתית והבלוג של בית ההשקעות מגדל שוקי הון. החברה הובילה קמפיינים גם עבור אישים פוליטיים ובהם ראש עיריית תל אביב-יפו, רון חולדאי. ב-2016 מכר שוב את "ריפרש" לחברת גרייט דיגיטל תמורת סכום של כעשרה מיליון ש"ח.
שוב פרש מעיסוקו הקבוע בעיתונות אך המשיך לכתוב בטור קבוע ב"גלובס", וכן כותב מעת לעת בנושאי שיווק דיגיטלי בעיתון "כלכליסט" ומגיש פינות על פרסום ושיווק באינטרנט במסגרת התוכנית "הקמפיין" בערוץ 2 ו"צינור לילה" בערוץ 10.
שימש כמרצה בבית הספר לתקשורת של המרכז הבינתחומי הרצליה בו לימד סטודנטים לתואר ראשון כתיבה ועריכה עיתונאית ובמכללה האקדמית נתניה בה לימד בבית הספר לתקשורת קורס שיווק ברשתות חברתיות.
בשנים האחרונות עוסק ביזמות ובניהול נדל״ן. במסגרת פעילות זו הקים בנייני מגורים במרכז ובצפון תל אביב. במקביל משמש שוב בעלים של חברה המנהלת ומשכירה נכסי יוקרה לטווחים קצרים בעיקר לתיירים ולעובדי הייטק.
ברידג'ט פונדה
ברידג'ט ג'ין פונדה (באנגלית: Bridget Jane Fonda; נולדה ב-27 בינואר 1964) היא שחקנית אמריקאית.
שנותיה הראשונות
פונדה נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה למשפחת שחקנים בכללם סבה הנרי פונדה, אביה פיטר פונדה ודודתה ג'ין פונדה. אמה, סוזן ג'ין ברואר (Susan Jane Brewer), היא אמנית. היא קרויה על שם בתה של השחקנית מרגרט סליבאן, ברידג'ט היווארד, ששלחה יד בנפשה כשהייתה בת 21. סליבאן הייתה אשתו הראשונה של סבה. הוריה התגרשו ופיטר נישא לפורשיה רבקה קרוקט (אשתו לשעבר של הסופר תומאס מקגוון). פיטר ופורשיה גידלו את ברידג'ט, אחיה ג'סטין, אחיהם החורג והמבוגר יותר תומאס מקגוון הבן. פונדה למדה בבית הספר לבנות ווסטלייק בלוס אנג'לס.
קריירה
פונדה התחילה לשחק בתיאטרון בהפקת בית הספר של הארווי. היא לא נעתרה להצעות משחק בעצת קרוביה המפורסמים והלכה ללמוד את שיטת המשחק בבית הספר טיש לאמנויות של אוניברסיטת ניו יורק ובמכון לי סטרסברג לתיאטרון וקולנוע.
הופעת הבכורה שלה בסרט הייתה בהיות בת חמש בסרט "אדם בעקבות גורלו" משנת 1969, בו שיחקה ילדה בקומונה של ילדי הפרחים, בה פיטר פונדה ודניס הופר מבקרים בעת מסעם לאורך ארצות הברית. תפקידה הקטן השני (שגם בו לא דיברה) היה בקומדיה משנת 1982 "Partners". ב-1989 היא קיבלה את תפקידה המשמעותי הראשון, כשכיכבה בסרט "סקנדל", המבוסס על פרשת פרופיומו. באותה שנה היא גם שיחקה בסרטים "סטרפלס" "מת להתאהב" ו-"Shag".
תפקידה פורץ הדרך היה כשגילמה עיתונאית בסרט "הסנדק 3". אחרי שהשיגה ניסיון נוסף בעבודה במספר הפקות תיאטרון היא לוהקה לתפקיד הראשי בסרט "דרושה שותפה רווקה" של ברבט שרודר, ולאחריו הגיע תפקיד בקומדיה "סינגלס" של קמרון קרואו, שניהם ב-1992. הניו יורקר בסקירה כינה אותה: "תקיפה ופרובוקטיבית" והמגזין רולינג סטון כתב שפונדה היא "תענוג קומי". ב-1997 טסה פונדה באותה טיסה בה טס קוונטין טרנטינו והוא הציע לה תפקיד כנערת חוף בסרטו ג'קי בראון. לפונדה גם הוצע התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "אלי מקביל" (מאוחר יותר קיבלה אותו קליסטה פלוקהארט), אולם דחתה אותו בשל רצונה להתמקד בקריירה הקולנועית שלה.
בשנת 2001 שיחקה לצידו של ג'ט לי בסרט הפעולה נשיקת הדרקון. ב-2002 גילמה את אלת הכפור בסרט "מלכת השלג", ומאז לא הופיעה פונדה בסרטים.
ב-29 בנובמבר 2004 היא נישאה לדני אלפמן, מלחין הסרטים והסולן לשעבר של להקת Oingo Boingo.
באמצע ינואר 2005 נולד להם בן.
סוף הדרך (תוכנית טלוויזיה)
סוף הדרך היא תוכנית מציאות ישראלית ששודרה בערוץ 2 על ידי הזכיינית רשת בשנים 2004–2005.
התוכנית מבוססת על הסדרה המירוץ למיליון. בתוכנית, מצוותים 24 אנשים שלא מכירים זה את זה ל-12 זוגות. הזוגות מתחרים במשימות, כאשר בכל פעם הזוג שמגיע אחרון מודח מהתוכנית. הזוג שנשאר בסוף זוכה בפרס של חצי מיליון שקלים.
התוכנית הופקה במימון הארגון צו פיוס, השואף לחבר בין חלקי החברה השונים, בעלות של חצי מיליון דולר. בשל כך הורכבו הזוגות משני בני זוג שאחד דתי והשני חילוני.
בעונה הראשונה של התוכנית ניצח הצמד אריאל פרקש (רופא דתי) וחצב מן (חילוני הומוסקסואל גלוי ואיש השנה של המגזין "הזמן הוורוד"). בעונה השנייה ניצח הצמד עובד בן חורין (תושב נוב, בנו של מיכאל בן חורין, "נשיא מדינת יהודה") וג'ניה וסרמן (חילונית, עולה מחבר המדינות, במאית ושחקנית טלוויזיה).
חברת ישראכרט שילמה כ-90 אלף שקל עבור 35 שניות פרסומת בתוכנית הגמר של העונה השנייה, בזמן "ברייק הזהב" (הפסקת הפרסומות מייד לפני הכרזת הזוכה). תוכנית הגמר זכתה לרייטינג של 29.6%.
קישורים חיצוניים
ביקורות
טים אמריקה: משטרת העולם
טים אמריקה: משטרת העולם (באנגלית: Team America: World Police) הוא סרט קולנוע של יוצרי סאות' פארק טריי פארקר ומאט סטון משנת 2004. יחד עם פאם בריידי, יצרו השניים סרט סאטירי, שייחודו טמון בכך שאת כל התפקידים ממלאות מריונטות במקום שחקנים חיים. הסרט מלווה את מעלליהם של קבוצת "צוות אמריקה" הנלחמת נגד טרור ובעד החופש. הסרט הוא אמנם אנטי-מלחמתי ומתנגד למדיניותו של הנשיא האמריקאי ג'ורג' ווקר בוש, אך הוא גם מבקר את המבקרים העיקריים של מדיניות זו (Pussies, כפי שהם מכונים בסרט), בעיקר מייקל מור ושחקני קולנוע שוחרי-שלום למיניהם. הסרט משתמש בשפה גסה, סצנות פורנוגרפיות ואלימות קיצונית, כשהעובדה שמדובר בבובות יוצרת אפקט ניכור.
עלילת הסרט
הסרט מתחיל בסיכול ממוקד הרסני במיוחד המתרחש בפריז, שבמהלכו נהרג אחד מחברי "צוות אמריקה" - יחידת עילית אמריקאית שמטרתה למגר את תופעת הטרור העולמית - בדיוק כשהוא מציע לליסה, אהובתו הבלונדינית והמצודדת, נישואין. האדם שנבחר להחליפו הוא שחקן ברודוויי קל-דעת בשם גארי ג'ונסטון. לאחר לבטים מחליט גארי להצטרף ליחידה המיוחדת, כשתפקידו לכבוש את מקומו בקרב קבוצת טרור הנושאת עימה נשק להשמדה המונית בעזרת כישורי המשחק שלו, ולסכל את תוכניותיהם. הוא עובר ניתוח פלסטי המקנה לפניו חזות ערבית ויוצא למשימה יחד עם שאר חברי היחידה. במהלך המשימה נחשף משולש רומנטי - שרה (הטלפתית של הקבוצה) רוצה את גארי, בעוד ג'ו רוצה את שרה. לאחר השתלשלות עניינים תמוהה במהלכה נחטף גארי על ידי קבוצת הטרוריסטים הערבית עקב עודף יכולת משחק, מחוסל תא הטרור. במהלך חגיגות המסיבה חושף גארי את סודו המצמרר - הריגתו של אחיו הגדול על ידי גורילות בגלל כישורי המשחק שלו - חושפת ליסה כי היא נמשכת אל גארי. לאחר שגארי נשבע לחיי נצח, השניים מקיימים יחסי מין סוערים ולא בטוחים. אך גם אידיליה זו עתידה להתנפץ - מתברר כי המתכנן האמיתי של הפיגוע המסוכל הוא לא אחר מקים ג'ונג-איל, נשיא קוריאה הצפונית. מכאן והלאה מסתעפת ומסתבכת העלילה, כשבסופה גארי מוכיח את נאמנותו למדינה ולחופש, כשהוא מפגין יכולות המשחק שמתעלות אפילו על אלו של אלק בולדווין.
ריתוק (שחמט)
בשחמט, ריתוק היא טקטיקה שבה כלי מאיים על כלי, כך שאם הכלי המאוים יזוז, הוא יחשוף את הכלי שמאחוריו להכאה, ומאחר שהכלי שמאחוריו חשוב יותר, הוא לרוב יעדיף לא לזוז. במקרה שהכלי שמאחוריו הוא מלך, הכלי איננו יכול לזוז כלל, או שהוא יכול לזוז רק לאורך ציר ההתקפה של הכלי המרתק אותו.
רק הכלים "ארוכי הטווח": מלכה, רץ וצריח מסוגלים לבצע ריתוק.
ג'ובאני בוטזיני
ג'ובאני בוטזיני (באיטלקית: Giovanni Bottesini; 22 בדצמבר 1822 - 7 ביולי 1889), מלחין איטלקי, מנצח ונגן וירטואוז בקונטרבס.
חייו
בוטזיני נולד בעיר קרמה במחוז לומברדיה. הוא החל ללמוד כינור בגיל צעיר והיה לבטח ממשיך בקריירה ככנר אלא שנסיבות הגורל שינו זאת. הוא רצה להמשיך בלימודיו בקונסרבטוריון אך כיוון שמשפחתו הייתה ענייה היה זקוק למלגה. בקונסרבטוריון של מילאנו היו רק שתי מלגות פנויות - ללימוד בסון ולימוד קונטרבס. תוך זמן קצר הכין עצמו לנגינה בקונטרבס והתקבל ללימודים. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות וזכה בפרס של 300 פרנקים, דבר שאיפשר לו לקנות קונטרבס מבית היוצרים של קרלו ג'וזפה טסטורה, בונה כלי קשת מפורסם ממילאנו, מן המאה ה-17-18. היה זה כלי בעל שלושה מיתרים, בניגוד לקונטרבסים הרגילים של ארבעה מיתרים.
עם הכלי הזה יצא בוטזיני למסע קונצרטים עולמי. הוא חיבר יצירות רבות לקונטרבס בהרכבים שונים: יצירות סולו לקונטרבס, קונצ'רטי לקונטרבס ותזמורת, דואו לשני קונטרבסים ועוד. יצירות אלה קשות לביצוע מבחינה טכנית ולכן אינן מבוצעות לעיתים תכופות.
בשנת 1846 ביחד עם לואיג'י ארדיטי הוא עבר להאוונה, העלה שם את אופרה הראשונה שלו ובהמשך היה מנהל בית האופרה מקומי.
תעלומה במכולה הירוקה
תעלומה במכולה הירוקה הוא סרט דוקו-בלשי של הבמאי טל חיים יופה שבו הבמאי עוקב אחרי תולדות משפחה, שלא הכיר קודם, בעקבות מציאה מקרית של תמונות ומסמכים משפחתיים במכולת אשפה ירוקה. במהלך הסרט מתגלה לנו משפחה, משפחת וולקוביץ, שסיפורה הוא למעשה סיפורה של המדינה: ההורים הם זוג ניצולי שואה שהגיעו לארץ לאחר המלחמה, בנם יליד הארץ, בחור יפה תואר, נהרג במלחמת יום הכיפורים ובתם, ממייסדי שלום עכשיו, נפטרה עקב רשלנות רפואית בניסיונה להיכנס להריון. בסרט נשמע רק קולו של הבמאי, גם כשהוא משוחח עם בני המשפחה נשמע ברקע קולו שלו שמתאר את תוכן השיחה.
זהו סרטו השני של טל יופה. גם סרטו הבא, "קלמנטינה" עוסק בחקירת תולדות משפחה - הפעם משפחתו שלו.
עלילה
יום אחד באפריל בשנת 2007 ברוכבו על האופנוע ברחובות פלורנטין שם לב טל יופה לערימת מסמכים ותמונות ישנות המבצבצת מתוך פח אשפה. טל מסתקרן ומחליט לקחת את המסמכים אליו הביתה שם הוא פורס אותם על השטיח ומנסה לגלות מידע על האנשים מאחורי התמונות. על אחורי אחת התמונות כתוב "הלה רוזן שנת 1940", טל מסיק שזו תמונה מהמלחמה והוא מחפש את השם במאגר השמות באתר יד ושם. בהמשך הוא עוד יחזור לאתר הזה. בנוסף הוא מוצא בין המסמכים מכתב ממדינת ישראל להורים שכולים המבשר להם על נטיעת עץ ביער קק"ל לזכר בנם שנפל שוע וולקוביץ. בעקבות המכתב מחפש טל באתר ההנצחה לחיילי צה"ל מידע על שוע. הוא מוצא את מקום קבורתו ומגיע לשם ביום הזיכרון לחללי צה"ל כדי לנסות ולפגוש את בני משפחתו של שוע. בבית העלמין הוא פוגש את הגרוש של ריבי וולקוביץ, אחותו של שוע, שממשיך לפקוד את קברו של שוע גם 34 שנה לאחר המלחמה וכן חברים מהפנימייה בה למד שוע. תחילה מתייחסים אליו בחשדנות, לא מבינים למה בחור שלא שייך למשפחה שואל אותם כל כך הרבה שאלות. עם הזמן הם נפתחים אליו, ומספרים לו את סיפוריהם. לכאורה הסרט היה יכול להסתיים כאן אבל אז טל מבין שבני המשפחה לא מכירה ענפים רבים מהמשפחה שהושמדו בשואה. למשל, על קברה של האם, פולה וולקוביץ, רשום שם אביה בלבד ללא שם אמה שנספתה בשואה - כלומר אפילו בעלה לא ידע את שמה של אמה. טל לא מוותר והוא פונה למדור לחיפוש קרובים ברדיו, במטרה לגלות מידע על ההורים פולה ויעקב וולקוביץ', מהתקופה בה גרו בפולין או ברוסיה. בעקבות הפנייה אכן פונים אליו אנשים שהכירו את ההורים.
במהלך המסע טל משתמש באמצעים נגישים לכל אחד ובזכות הנחישות שלו מצליח לגלות מידע רב. האמצעים הם: אינטרנט (אתר יד ושם, אתר ההנצחה לחללי צה"ל, גוגל לחיפוש מידע על מחנות בשואה), המדור לחיפוש קרובים ברדיו, מעבר על כל עיתוני מעריב בבית אריאלה משנתיים מסוימות כדי למצוא כתבה על המשפחה ולבסוף נסיעה לחו"ל לאזור הקווקז כדי למצוא את הקבר של בת המשפחה שמתה זמן קצר לאחר השואה.
הסרט למעשה מתאר את המסע שעושה הבמאי ביחד עם הצופים, כאשר לאט לאט מתגלים לנו עוד ועוד פרטים. שיא הסרט הוא בגילוי שמה של הבת שרה שנפטרה בגיל שנה בקווקז והשלמת העץ המשפחתי של משפחת וולקוביץ.
בסופו של עריכת הסרט מסר טל את כל החומרים שאסף לסיון בן ארי ביתם של ריבי וולקוביץ ומתי בן ארי שהיא השריד האחרון למשפחה.
נשים נגד אלימות
פעילות
העמותה הייתה הראשונה שפתחה מקלטים ומוקד סיוע טלפוני לנפגעות תקיפה מינית ערביות. במהלך השנים הרחיבה העמותה את פעילותה גם לקידום זכויות נשים בציבור ובמוקדי כוח פוליטי, לקידום תעסוקה לאקדמאיות ערביות ולהעלאת מודעות לזכותן של נשים לתעסוקה. העמותה נחשבת עד עצם היום הזה, למעלה מ-15 שנים לאחר הקמתה, לגוף הפמיניסטי המרכזי במגזר הערבי בישראל, ובין היתר היא יוזמת ומפרסמת מחקרים בתחומי פעילותה.
מייסדת העמותה והמנכ"לית שלה למן הקמתה היא עאידה תומא-סולימאן.
בשנת 1995 זכתה העמותה באות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג, המוענק מדי שנה על ידי האגודה לזכויות האזרח לאדם או לגוף על תרומה מיוחדת לקידום זכויות האדם בישראל.
בעבר נוהלה העמותה על ידי ח"כ עאידה תומא סלימאן. כיום מנהלת את העמותה נאילה עואד ראשד.
This Is Acting
This Is Acting (בעברית: זה משחק) הוא אלבום האולפן השביעי של הזמרת האוסטרלית סיה שיצא ב-29 בינואר 2016. הסינגל הראשון מתוך האלבום "Alive", יצא לאור ב-24 בספטמבר 2015, ונכנס עם יציאתו אל המקום ה-56 במצעד הבילבורד הוט 100.
בספטמבר 2017, הפך האלבום לאחד מהאלבום המושמעים ביותר בכל הזמנים בספוטיפיי, כאשר מונה השמיעות שלו עולה על למעלה מ-2 מיליארד השמעות.
רקע ופיתוח
This Is Acting הוא האלבום השביעי אחרי אלבום האולפן השישי שלה,. בדצמבר 2014, אמרה סיה למגזין ספין: "יש לי עוד 2 הקלטות לסיום". היא חשפה פרטים ראשוניים על האלבום בריאיון בפברואר 2015. בנושא, היא אישרה שוב שהיא סיימה לעבוד על האלבום ושבתוכן שלו יהיה יותר פופ מהאלבום הקודם. היא אמרה ש-"שם האלבום הוא 'זהו משחק' משום שישנם שירים שכתבתי לאמנים אחרים לכן לא רציתי שמישהו יחשוב שזה משהו שאני אומרת ומתכוונת אליו, זה יותר כמו משחק, זה כיף".
יציאה וקידום
במהלך שיחת צ'אט ברשת עם מעריציה סיה חשפה שהאלבום ייצא "כנראה" בתחילת 2016, אך יכול להיות גם בסוף 2015. בספטמבר 2015 יצא הסינגל הראשון מהאלבום, "Alive". השיר במקור נכתב לזמרת הבריטית אדל בשיתוף פעולה איתה, אך היא ויתרה עליו ולא הכניסה אותו בסוף לאלבומה.
Nostalgic for the Present Tour
"Nostalgic for the Present Tour" הוא סבב הופעות של הזמרת סיה, הנשען על האלבום, This Is Acting. בהופעה מופיעה סיה בצד ועל במתה מופיעים רקדנים והרקדנית הראשית שלה מאדי זיגלר. סבב ההופעות החל ב-29 בספטמבר 2016 והסתיים ב-6 בנובמבר 2016.
סיה מבצעת במופע שירים מתוך האלבום: ו-This Is Acting. בסך הכול, שישה עשר שירים, ביניהם הסינגל החדש שמקדם את מהדורת הדלוקס של האלבום הנוכחי: "The Greatest".
מהדורה מחודשת
מהדורת הדלוקס של האלבום יצא לאור ב-21 באוקטובר 2016, המהדורה כוללת שבעה שירים חדשים, כולל שלושה שירים שלעולם לא הושמעו: "Confetti", "Midnight Decisions" ו- "Jesus Wept", בנוסף רמיקס של אלן ווקר לשיר: "Move Your Body", ורמיקס לשיר: "Cheap Thrills", בשיתוף שון פול.
בנוסף לכך, המהדורה המחודשת כוללת את הסינגל שמקדם את האלבום: "The Greatest", בשיתוף: קנדריק לאמאר, ובמהדורה הזאת האלבום כולל את השיר המקורי בלי שיתוף הפעולה של קנדריק לאמאר לשיר: "The Greatest".
סטפן אדברג
סטפן אדברג (שוודית: Stefan Edberg; נולד ב-19 בינואר 1966) הוא טניסאי שוודי שדורג במקום הראשון בעולם ביחידים ובזוגות. אדברג, שזכה בשישה תוארי גרנד סלאם ליחידים ושלושה לזוגות, נודע בחבטות היעף המצוינות שלו, באמצעותן הפך לאחד מהטניסאים הטובים ביותר אי פעם בסגנון "הגש ורוץ לרשת" (serve and volley). כמו כן נודע בנועם הליכותיו וכשגריר של הספורט הלבן.
קריירה
סטפן אדברג עלה על במת הטניס העולמי בגיל 17, כאשר הצליח לזכות בכל ארבעת טורנירי הגרנד סלאם לנוער של שנת 1983. אדברג הוא השחקן היחיד בהיסטוריה שהשיג זאת. באחד ממשחקיו באליפות ארצות הברית הפתוחה לנוער של אותה שנה פגע כדור שהגיש אדברג במפשעתו של שופט הקו ריצ'רד ורטהיים וגרם למותו, לאחר שזה התמוטט מעצמת המכה וראשו נחבט בכיסאו תוך כדי הנפילה לאחור.
שנת 1983 הייתה גם השנה בו הצטרף אדברג לסבב המקצועני וזכה בטורניר המקצועני הראשון שלו לזוגות בבזל. שנה לאחר מכן במילאנו זכה לראשונה בתואר מקצועני ליחידים.
ב-1988 הגיע אדברג לראשון מבין שלושה משחקי גמר רצופים נגד יריבו הגדול בוריס בקר באליפות וימבלדון. אדברג ניצח בראשון ובשלישי מביניהם, כשבאמצע גבר עליו בקר בשלוש מערכות ב-1989. הגמר של 1990 הוכרע במערכה חמישית ונחשב לטוב מבין משחקיהם.
כחודש לאחר הזכייה בווימבלדון 1990 הביאה זכייה נוספת, בטורניר סינסינטי בארצות הברית את אדברג למקום הראשון בעולם ליחידים. הוא שמר על מקומו בצמרת ביתרת השנה כמו גם בשבועות רבים ב-1991 ו-1992. בשתי השנים הללו זכה ברציפות באליפות הפתוחה של ארצות הברית, לאחר שניצח במשחקי הגמר העוקבים את ג'ים קורייר ופיט סמפראס האמריקאים.
מסכת זכיותיו בטורנירי גרנד סלאם הסתיימה ב-1996, עת זכה יחד עם פטר קורדה באליפות אוסטרליה הפתוחה לזוגות. בדומה לסמפראס אחריו, לא הצליח אדברג לזכות באליפות צרפת הפתוחה הנערכת על מגרשי חימר, שלא היטיבו עם משחקו. עם זאת היה אדברג קרוב לזכייה בצרפת ב-1989, כאשר הפסיד בגמר בחמש מערכות למייקל צ'אנג בן ה-17. בסוף 1996 הודיע על פרישתו מהסבב המקצועני.
במהלך הקריירה המקצוענית שלו, שנמשכה כשלוש עשרה שנים, זכה אדברג ב-42 תארים ליחידים ו-18 תארים לזוגות. 54 ההופעות הרצופות שערך בטורנירי גרנד סלאם מהוות שיא עולמי. במשך 72 שבועות עמד בראש הדירוג העולמי ליחידים. סך הפרסים שזכה בהם בסבב עמד על למעלה מ-20 מיליון דולר.
חמש פעמים העניק לו ה-ATP את פרס הספורטיביות של הסבב (1988-1990, 1992 ו-1995) ועם פרישתו שונה שמו של הפרס עצמו לפרס סטפן אדברג. ב-2004 נכנס להיכל התהילה הבינלאומי של הטניס.
גביע דייוויס
אדברג היה שותף לשבע הופעות של נבחרת שוודיה החזקה בגמר גביע דייוויס. ארבע פעמים, ב-1984, 1985, 1987 ו- 1994 אף זכה עם נבחרתו בתואר. בסך הכול שיחק 70 משחקים במסגרת זו וניצח 47 (67%).
המשחקים האולימפיים
אדברג השתתף לראשונה במשחקים האולימפיים ב-אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ואף סיים במקום הראשון. אולם הופעה זו לא זיכתה אותו במדליית זהב אולימפית משום שטניס היה אז ספורט ראווה בלבד במשחקים. ארבע שנים לאחר מכן, באולימפיאדת סיאול (1988) כבר היה טניס ספורט אולימפי לכל דבר ואדברג הוסיף לארון הגביעים שלו שתי מדליות ארד אולימפיות, בזוגות וביחידים. באולימפיאדת ברצלונה (1992) כשל בסיבוב הראשון בשתי התחרויות גם יחד.
יונדאי i40
יונדאי i40 (באנגלית: Hyundai i40) היא מכונית משפחתית במרכב סדאן וסטיישן, שיוצרה על ידי יונדאי מוטור בין השנים 2019-2011. היא הוצגה בפברואר 2011 בגרסת הסטיישן ובתערוכת הרכב של ברצלונה במאי 2011 הציגה את גרסת הסדאן.
ה-i40 היא מחליפת היונדאי סונטה לשוק האירופי עד לשנת 2019.
במבחן הבטיחות קיבלה ה-i40 חמישה כוכבי בטיחות מתוך חמישה.
מפרט טכני
ה-i40 כללה ארבעה מנועים, שני מנועי בנזין בנפחי 1.6 ו-2.0 ליטרים המספקים בין 133 ל-176 כוחות סוס ושני מנועי דיזל בנפחי 1.7 ליטרים המספקים בין 113 ל-139 כוחות סוס. לארבעת המנועים תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שישה הילוכים או תיבת הילוכים ידנית בעלת שישה הילוכים.
מתיחת פנים שנת 2015
בדצמבר 2014 הציגה יונדאי מתיחת פנים ל-i40. מתיחת הפנים כללה עיצוב חדש ותיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים שהחליפה את התיבה האוטומטית והידנית בעלות שישה הילוכים.
מתיחת פנים שנת 2018
באוקטובר 2018 הציגה יונדאי את מתיחת הפנים השנייה ל-i40. מתיחת הפנים כללה עיצוב מעודכן ומנוע דיזל חדש בנפח 1.6 ליטרים המספק כ-115 כוחות סוס.
גביע הפדרציה 1980
גביע הפדרציה 1980 הייתה התחרות ה-18 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
התחרות נערכה במגרשי מועדון טניס בברלין המערבית. התחרות נערכה בחסות של קולגייט.
התחרות החלה ב-18 במאי בהשתתפות 32 נבחרות והסתיימה ב-25 במאי 1980.
המנצחת של התחרות הייתה ארצות הברית שניצחה במשחק הגמר את נבחרת אוסטרליה וזכתה בגביע בפעם התשיעית והחמישית ברציפות.
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו פאולינה פלד, אורלי ביאלוסטוצקי וחגית צוברי. בסיבוב הראשון הן נפגשו עם והפסידו 0:3.
בסבב תנחומים ישראל הפסידה ל 0:3.
גדלה
גֶדֶלֶה (בהונגרית: Gödöllő) היא עיר במחוז פשט שבהונגריה. בעיר חיה קהילה יהודית עד לרצח רוב יהודיה בשואת יהודי הונגריה.
תולדות העיר
תיעוד מתחילת המאה ה-14 מעיד על קיומן של זכויות רכוש בגדלה. באותה תקופה הופרדה גדלה מהיישוב הסמוך, הגדול יותר, בשנייה (Besnyő), והייתה בבעלות משפחות שהיו במעמד אצולה נמוך יותר מאשר בבשניו. באמצע המאה ה-15 הייתה גדלה במעמד של כפר.
לאחר קרב מוהאץ' ב-1526 כבשו הכוחות העות'מאניים את בודה ואת גדלה. כתוצאה מכך הצטמקה אוכלוסיית היישוב לכדי משפחות בודדות. הטורקים שלטו ביישוב במשך 160 שנה. באמצע המאה ה-17 חזרה גדלה והפכה לכפר ובו בתים בודדים וכנסייה. בעליו של הכפר היה פרנץ האמוואי (Ferenc Hamvay) וביתו היה במרכז הכפר.
במאה ה-18 פעל ביישוב האציל ועורך הדין אנטל גרשלקוביץ (Antal Grassalkovich). הוא נולד למשפחת אצולה זוטרה והחל לפעול כעורך דין בשנת 1715. לאחר שנה החל לעבוד עבור בית המלוכה וב-1727 מונה לנשיאות הוועדה ל"רכישות חדשות" (Neoaquistica Commissio), גוף של המנהל האדמיניסטרטיבי ההבסבורגי שנועד לטפל בנושאי זכויות רכוש שצצו עקב סיום השלטון העות'מאני באזור.
גרשלקוביץ הגדיל את השפעתו הפוליטית ועושרו. הוא היה בקשרי שירותים ועסקים עם קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועם מריה תרזה. על שירותיו להם קיבל את התארים ברון ורוזן. הוא פיתח את האזור שבמרכזו גדלה. את מעונו בגדלה החל לבנות ב-1741, בסגנון הבארוק. בית זה הוא מוקד עניין מרכזי בעיירה גם היום. בתקופתו גדלה האוכלוסייה הקלוויניסטית והקתולית בעיירה. בזכות פעילויות התכנון והבניה של גרשלקוביץ קיבלה העיירה מעמד של עיר בשנת 1763 והורשתה לקיים שוק. צאצאיו של גרשלקוביץ הזניחו את הרכוש המשפחתי באזור ועברו לווינה.
בתקופת מהפכות "אביב העמים" הקימו לאיוש קושוט ומפקדיו מטה בביתו של גרשלקוביץ בגדלה ושם תכננו את הפלת בית הבסבורג ואת המאבק הכושל לעצמאות הונגריה. במאה ה-19 נמכרה העיירה למספר משקיעים, מהונגריה ומחוצה לה. ב-1867 קנתה ממשלת הונגריה את הכפר ונתנה אותו לפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ולאליזבת, נסיכת בוואריה, כמתנת הכתרה. מאותה עת ואילך הייתה משפחת המלוכה נוהגת לפקוד את גדלה באביב ובסתיו, וכך הואצה התפתחותה של העיירה.
עקב אקלימה הנוח של העיירה ונוכחותם של בני משפחת המלוכה, הפכה העיירה ליעד תיירות פופולרי, בעיקר בקרב מאות משפחתו מפשט. בסוף המאה ה-19 הונחה ליד העיירה מסילת רכבת והוקמה תעשיית גז. מספר האומנים ובעלי העסקים הקטנים בעיירה עלה. בעיירה הוקמו בנק, מסעדות, מועדונים שהציגו מופעי תיאטרון, קזינו, מרחצאות ובתי הארחה. מעון האמוואי הפך למלון. בתחילת המאה ה-20 פעלה בגדלה מושבת אמנים מזרם שפרש (Sezession) מהמודרניזם. ב-1924 החל לפעול בעיירה בית ספר של המסדר הקתולי הפרמונטרי (Order of Canons Regular of Prémontré).
בתקופת הקומוניזם הפך מעון האמוואי למשכנם של כוחות צבא סובייטיים ולמשרדיהם של שירותי רווחה. רבים מבתי העיר בני הקומה האחת נהרסו ובמקומם נבנו בתי שיכונים ששולטים עד היום על מרכז העיר. היערות המלכותיים בעיר ובסביבותיה וכן הפארק על שם אליזבת נכרתו לשימושים תעשייתיים. אופייה של העיירה הוסב, מעיירת נופש לעיירת מפעלים ותעשייה. בית הספר של המסדר הקתולי הפרמונטרי הפך לאוניברסיטה חקלאית. מספר מבנים ללימוד חקלאות נבנו באוניברסיטה, בתחומי העיר.
ב-1966 קיבלה גדלה מעמד של עיר. בשנת 1981 נחנך בעיר מרכז תרבותי על שם שנדור פטפי. בנייתו של אולם העירייה הנוכחי הושלמה ב-1986. בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 נסגרו מספר מפעלי תעשייה שפעלו בעיר משנות ה-50 ואחרים הופרטו. הפרטת התעשיות והשירותים שינתה את פני העיר. מוסדות חינוך של כנסיות חידשו את פעילותם, בהם בית הספר של המסדר הקפוצ'יני ובית הספר של המסדר הקתולי הפרמונטרי. שיקומו של מעון גרשלקוביץ החל עוד לפני תום השלטון הקומוניסטי, ב-1985, אך עם התמוטטות השלטון הקומוניסטי ועזיבת כוחות הצבא האדום, הואץ השיקום.
בתקופת נשיאותה של הונגריה באיחוד האירופי ב-2011 נערכו במעון גרשלקוביץ ("ארמון גדלה") ישיבות לא רשמיות בדרג של שרים. העיר אירחה גם את פגישות אסיה-אירופה.
חברת הכימיקלים "בורשודכם" ייסדה ב-2008 מרכז לתמיכה טכנית ומרכז למחקר ופיתוח בגדלה. חברת גלקסו סמית' קליין מחזיקה מפעל חיסונים בגדלה. חברות תעשייה נוספות, הונגריות ובינלאומיות, מחזיקות אף הן מפעלים בעיר.
יהודי גדלה
בזמן הקרע ביהדות הונגריה בקונגרס יהודי הונגריה של שנת 1868, בו נתגלעו חילוקי דעות בין חרדים ומשכילים, הצטרפה הקהילה לזרם הניאולוגי.
בתקופת הטרור הלבן שימשה גדלה כאחד ממעוזי כנופיית הטרור של פרונאי.
בשנת 1937 הופקע תוקף הדרכונים שבידי היהודים, הוטלו מיסים מיוחדים והופקעו רישיונות של בעלי מלאכה יהודים. בשנת 1942 הוקם בגדלה מרכז לגיוס יהודים לעבודות כפייה. הם נשלחו לעזרת המאמץ המלחמתי ההונגרי-גרמני בחזית אוקראינה, שם נספו.
באפריל 1944, הוקם בעיר גטו זמני. כעבור תקופה קצרה, הועברו יושביו לגיטו הטוון, ומשם נשלחו לאושוויץ. משפחות אחדות הרעילו עצמן בתוך הקרונות החסומים.
אחרי המלחמה לא חזרו יהודים לגדלה, ובשנת 1947 בוטלה רשמית הקהילה היהודית.
שעון מטוטלת (קבוצת כוכבים)
שעון מטוּטלת (בלטינית: Horologium) היא קבוצת כוכבים קטנה וקשה למציאה בשמי הדרום, דרומית מזרחית לקבוצת ארידנוס. הקבוצה מורכבת מכוכבים עמומים במיוחד. שם הקבוצה ניתן לה על ידי האסטרונום הצרפתי ניקולא לואי דה לאקאי כמחווה לכריסטיאן הויגנס ממציא שעון המטוטלת.
מכיוון שהקבוצה הוגדרה רק במאה ה-18 אין סיפורים מיתולוגיים הקשורים אליה.
כוכבי הקבוצה
α בשעון מטוטלת הוא ענק כתום במרחק של כ-115 שנות אור ועם בהירות נראית מדרגה 3.85. זהו הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה והיחיד עם בהירות מדרגה מתחת ל-5, כלומר כל שאר כוכבי הקבוצה ניתנים לראיה רק בתנאי צפייה מיטביים.
R בשעון מטוטלת הוא ענק אדום משתנה מאותו סוג כמו הכוכב מירה בלווייתן. בהירות הכוכב משתנה במחזוריות של כ-408 ימים בין דרגה 4.7, אז ניתן לראותו בעין, (בתנאי צפייה מיטביים) ובין דרגה 14, אז ניתן לראותו רק באמצעות טלסקופ בינוני.
יועץ ממלכתי (ספר)
אקונין תכנן שכל ספר בסדרה יהווה מחווה לז'אנר הספרות הבלשית, כך שכל רומן הוא ז'אנר חדש. סיפור זה מהווה ספרות בלשית פוליטית, שבו הדמות הראשית מתמודדת עם קשירת קשר בעל אופי פוליטי שעלול להשפיע על המדינה כולה. השנה היא 1891. הגנרל חראפּוֹב, המושל הטרי של סיביר ושר הפנים המיועד, נרצח בדרכו למוסקבה. הרוצח נעץ בליבו פגיון הנושא את ראשי־התיבות של "הארגון הלוחם" המהפכני, ארגון אשר שׂם לו למטרה להפיל את הקיסר. כעת, גורלו של הגנרל־המושל המוסקבאי הנסיך דוֹלְגוֹרוּקוֹי וגורלה של הקיסרות הרוסית כולה, תלויים על בלימה – האם אֶראסְט פֶּטְרוֹביץ´ פַנְדוֹרין, הפקיד למשימות מיוחדות, יצליח לפצח את המקרה, לנקות את שמו המוכתם ולהושיע את כבודו של פטרונו?
עלילה
הארגון הלוחם (ברוסית Боевая Группа) של המפלגה הסוציאליסטית, מבצע "עונש" והורג את הגנרל חראפוב בדרכו ברכבת מהעיר קלין למוסקבה, זאת באשמת התאבדותה של האסירה הפוליטית פולינה איוואנצובה. אראסט פנדורין, האחראי על ביטחונו של חראפוב במוסקבה (אף שחראפוב כמובן לא הספיק להגיע אליה), מתחיל לחקור את נסיבות הרצח, בתקווה לעלות על עקבות הארגון הלוחם. הדרך היחידה שהוא יכול להציל את פטרונו (המושל הכללי המוסקבאי הנסיך דולגורוקי) מפיטורין מחפירים. החקירה מסתבכת עם הגעתו של "הכוכב העולה" של הבילוש הפטרבורגי" — הנסיך פוז'ארסקי. על היועץ הממלכתי פנדורין מוטלת המשימה למצוא את הרוצח לפני שפוז'ארסקי יעשה זאת. אראסט פנדורין צולל לתוך חיי החקירה שחושפים את יסודות המהפכה הפוליטית הקרבה: גיבורים, אוהדים, מרגלים, מסיתים, בוגדים ומהפכנים שיעשו הכל כדי להרוס את הקיסרות הרוסית ולהקים עליה את רוסיה המהפכנית, כל זאת על רקע הרומן שפנדורין מנהל עם בתו היהודייה של בנקאי אסתר ליטבינובה, מה שרק מחריף את ספקותיו שלו.
במהלך החקירה פנדורין מזהה קשרים בין הנסיך פוז'ארסקי ולארגון הלוחם, שבעצמו אינו מודע לכך, שהם משחרים לידיו. פנדורין מבין שפוז'ארסקי רקח את הקנוניה והרצח על מנת להיות זה שימצא את האשמים ובכך יביא להתמוטטות התנועה המהפכנית ולהעלאה בשכר ובדרגה. אלא שפנדורין מבין שאינו יכול לפרסם את העובדה הזאת, מסיבות פוליטיות ובשל השפעתו הרבה של פוז'ארסקי. פנדורין יוצא לעימות מול הארגון הלוחם אך מתקשה לעצור אותם, מאחר שהם עוסקים בייצור חומרי נפץ (ג'ליגנייט) וכל ניצוץ מאקדח יכול לגרום לפיצוץ שיסכן גם אותו. כאשר פוז'ארסקי יוצא אף הוא על מנת לעצור את חברי הארגון, פנדורין לא מזהיר אותו מפני המארב הממשמש ובא ופוז'ארסקי נהרג. לאחר החקירה, כשהוא מאוכזב מהשירות הציבורי, פנדורין פורש מהמשטרה.