cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הודו-סין הצרפתית
מלחמת העולם השנייה
ב-9 במרץ 1945, עם שחרור צרפת, וכיבוש שטחים ברחבי האוקיינוס השקט על ידי ארצות הברית, החליטה יפן להשתלט באופן מלא על הודו-סין ולחסל את הממשל הקולוניאלי הצרפתי. וייטנאם, קמבודיה ולאוס הוכרזו כמדינות עצמאיות, חברות במרחב המזרחי של יפן. היפנים שמרו על כוחם בהודו-סין עד שהגיעה הידיעה על כניעת ממשלתם באוגוסט. ההתפרקות הכללית של הודו-סין הצרפתית, יחד עם כמה אסונות טבע, גרמה לרעב כבד בצפון ובמרכז וייטנאם. כמה מאות אלפי בני אדם - וככל הנראה יותר ממיליון - מתו ברעב בשנים 45–1944.
מלחמת הודו-סין הראשונה
לאחר מלחמת העולם, עתרה צרפת לביטול האמנה הצרפתית-סיאמית של 1938 והשתלטה מחדש על האזור, אך התנגשה עם וייט מין - קואליציה של לאומנים קומוניסטים וייטנאמים בהנהגתו של הו צ'י מין, מייסד המפלגה הקומוניסטית. במהלך מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית תמכה בויאט מין בהתנגדות ליפנים. המחתרת שלטה על האזורים הכפריים מאז שהצרפתים פינו את מקומם במרץ 1945. נשיא ארצות הברית רוזוולט וגנרל סטילוול התנגדו לכך שהצרפתים ישתלטו מחדש על הודו-סין הצרפתית לאחר תום המלחמה. הוא אמר למזכיר המדינה קורדל הול שמצבם של תושבי הודו-סין היה גרוע יותר תחת השלטון הצרפתי של קרוב ל-100 שנים מכפי שהיה בתחילת הדרך. רוזוולט שאל את צ'יאנג קאי-שק אם הוא רוצה את הודו-סין, שהשיב "בשום פנים ואופן!"
לאחר המלחמה פלשו 200,000 חיילים סינים בפיקודו של צ'יאנג קאי-שק לצפון הודו-סין מצפון לקו הרוחב ה-16 כדי לקבל את הכניעה של הכוחות הכובשים היפנים, ונשאר שם עד 1946. הסינים השתמשו בסניף הווייטנאמי של הקוומינטנג הסיני, כדי להגביר את השפעתם ולהפעיל לחץ על מתנגדיהם.
צ'יאנג קאי-שק איים על הצרפתים במלחמה והכריח אותם להגיע להסכם שלום, ובפברואר 1946 הוא גם אילץ אותם למסור את כל השטחים שלהם בסין, ולוותר על זכויות היתר החוץ-טריטוריאליות שלהם בתמורה לנסיגה מצפון הודו-סין, מה שאפשר לצרפתים לכבוש מחדש את האזור החל במרץ 1946. ב-2 בספטמבר 1945, ביום שבו התקיים טקס כניעת האימפריה היפנית והוכרז באופן רשמי על סיומה של מלחמת העולם השנייה, הכריז הו צ'י מין עצמאות לרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם לאחר ששכנע את הקיסר הווייטנאמי לוותר לטובתו. אבל לפני סוף ספטמבר, כוח של חיילים בריטים וחיילים צרפתים, יחד עם חיילים יפנים שנתפסו, החזיר את השליטה הצרפתית. הו צ'י מין הסכים לנהל משא-ומתן עם הצרפתים כדי להשיג אוטונומיה, אך הסכמי פונטנבלו מ-1946 לא הצליחו ליצור פתרון מניח את הדעת. קרבות קשים פרצו במלחמת הודו-סין הראשונה, כאשר הו וממשלתו תפסו את הגבעות. ב-1949, על מנת לספק חלופה פוליטית להו צ'י מין, הצרפתים העדיפו את הקמתה של מדינת וייטנאם המאוחדת, והקיסר לשעבר הוחזר לשלטון. וייטנאם, לאוס וקמבודיה הפכו למדינות קשורות באיחוד הצרפתי וקיבלו יותר אוטונומיה.
עם זאת, 1950 הייתה נקודת המפנה של המלחמה. ממשלתו של הו הוכרה על ידי הממשלות הקומוניסטיות של סין וברית המועצות, וממשלת מאו סייעה לאחר מכן לכוחותיו של הו בתקיפות וכן באספקה נרחבת של כלי נשק. באוקטובר 1950, הצבא הצרפתי ספג את התבוסה הגדולה הראשונה שלו בקרב של כביש קולוניאלי 4 (אנ'). מאוחר יותר מאמצים של הצבא הצרפתי הצליחו לשפר את מצבם רק בטווח הקצר. מדינת וייטנאם הוכיחה שיש בה ממשלה חלשה ולא יציבה. נורודום סיהאנוק, מלך קמבודיה, הכריז על עצמאותה בנובמבר 1953. הלחימה שנמשכה עד לחודש מאי 1954, כאשר וייט מין זכה בניצחון המוחץ נגד הכוחות הצרפתים בקרב דיין ביין פו.
הסכמי ז'נבה
ב־20 ביולי 1954, הוכנו הסכמי ז'נבה בין צפון וייטנאם לצרפת. ההנחיות כללו תמיכה בשלמותה הטריטוריאלית ובריבונותה של הודו-סין, המעניקות לה עצמאות מצרפת, הכרזה על הפסקת הלחימה ומעורבות זרה בעניינים הפנימיים של האזור. תיחום אזורי הצפון והדרום שאליהם ייסוגו הכוחות המתנגדים. בהסכמים התחייבו על איחוד האזורים על בסיס בחירות חופשיות בפיקוח בינלאומי, שיתקיימו ביולי 1956.
בוועידה זו ויתרה צרפת על כל תביעה לטריטוריה בחצי האי הודו-סין. ארצות הברית ודרום וייטנאם דחו את הסכמי ז'נבה ולא חתמו. מנהיג דרום וייטנאם דחה את הרעיון של בחירות ארציות כפי שהוצע בהסכם, ואמר כי בחירות חופשיות בלתי אפשריות בצפון הקומוניסטי וכי ממשלתו אינה מחויבת להסכם ז'נבה, והמשטר בדרום וייטנאם זכה בתמיכה אמריקנית מלאה.
אירועי 1954 היו תחילתה של מעורבות רצינית של ארצות הברית בווייטנאם ומלחמת וייטנאם. לאוס וקמבודיה קיבלו עצמאות ב-1954, אך שתיהן נמשכו למלחמת וייטנאם.
אוכלוסייה
וייטנאמים, לאויים וקמריים היו הקבוצות האתניות שהיוו את רוב האוכלוסייה של הודו-סין הצרפתית. קבוצות מיעוטים קטנות נוספות התגוררו בעיקר באזורים ההרריים של הודו-סין. סינים אתניים התרכזו בעיקר בערים הגדולות, בעיקר בדרום וייטנאם וקמבודיה, שם הם היו מעורבים במסחר. כ -95% מאוכלוסיית הודו-סין הצרפתית היו כפריים באומדן משנת 1913, אם כי העיור הלך וגדל לאט במהלך השלטון הצרפתי.
הדת העיקרית בהודו-סין הצרפתית הייתה הבודהיזם, כאשר הבודהיזם מהאיאנה הושפע מקונפוציאניזם דומיננטי יותר בווייטנאם, ואילו זרם הטהרוואדה היה נפוץ יותר בלאוס ובקמבודיה. בנוסף, מיסיונרים קתולים היו פעילים ברחבי הודו-סין וכ -10% מאוכלוסיית טונקין הייתה קתולית עד סוף השלטון הצרפתי.
בתקופת השלטון הקולוניאלי הצרפתי, השפה הצרפתית הייתה השפה העיקרית של החינוך, הממשלה, המסחר והתקשורת. הצרפתית נפוצה בקרב אוכלוסיות עירוניות וחצי-עירוניות והפכו לשפה העיקרית של האליטה המשכילה. הדבר היה בולט ביותר במושבות טונקין וקוצ'ינצ'ינה (צפון ודרום וייטנאם בהתאמה), שבהן ההשפעה הצרפתית הייתה כבדה ביותר, ואילו אנאם, לאוס וקמבודיה הושפעו פחות מהחינוך הצרפתי.
למרות הדומיננטיות של הצרפתים במסגרות רשמיות וחינוכיות, האוכלוסיות המקומיות דיברו בעיקר את שפתן. לאחר סיום השלטון הצרפתי, השפה הצרפתית עדיין הייתה בשימוש נרחב בקרב הממשלות החדשות (למעט צפון וייטנאם). הצרפתית ממשיכה להיות השפה שנייה במושבות לשעבר ומשמשת בעניינים מנהליים.
כלכלה
הודו-סין הצרפתית נקבעה על ידי ממשלת צרפת כמושבה של ניצול כלכלי. המימון לממשלה הקולוניאלית בא באמצעות מיסים על המקומיים והממשלה הצרפתית הקימה מונופולים על הסחר באופיום, מלח ואורז. הממשל הצרפתי קבע מכסות לצריכה של כל כפר וייטנאמי, ובכך נאלצו כפריים לרכוש ולצרוך כמויות קבועות של סחורות מונופול. הסחר של שלושת המוצרים היווה כ -44% מתקציב הממשלה הקולוניאלית ב-1920, אך ירד ל-20% ב-1930, כאשר המושבה החלה לגוון את יכולותיה הכלכליות.
הבנק הראשי של המושבה היה בנק דה לה אינדוצ'ין, שהוקם ב־1875 והיה אחראי להטבעת המטבע של המושבה, הפיאסטרה האינדוצ'ינית. הודו-סין הייתה המושבה השנייה מבחינת ההשקעות הצרפתיות ב-1940 אחרי אלג'יריה, בהשקעות של עד 6.7 מיליון פרנק.
משנות השלושים החלה צרפת לנצל את האזור על משאביו הטבעיים ולגוון כלכלית את המושבה. מושבותיה בהודו-סין הפכו למקור תה, אורז, קפה, פלפל, פחם, אבץ, בעוד קמבודיה הפכה למרכז אורז וגידולי פלפל. רק לאוס נתפסה בתחילה כמושבה שאינה ניתנת לפיתוח מבחינה כלכלית, אם כי עצים יוצאו בקנה מידה קטן משם.
תשתית
כאשר הודו-סין הצרפתית נחשבה כמושבה כלכלית חשובה לצרפת, ממשלת צרפת שמה לה למטרה לשפר את רשתות התחבורה והתקשורת במושבה. סייגון הפכה לנמל העיקרי בדרום מזרח אסיה והתחרה בנמל סינגפור הבריטי כמרכז המסחרי העמוס ביותר באזור. ב־1937 הייתה סייגון הנמל העמוס השישי בכל האימפריה הצרפתית.
בשנת 1936 נפתחה הרכבת הטרנס-הודו-סין המקשרת בין האנוי לסייגון. שיפורים נוספים בתשתיות התחבורה של המושבה הובילו לנסיעה קלה יותר בין צרפת למושבה. ב־1939 לא היה צורך יותר מחודש באונייה כדי לנסוע ממרסיי לסייגון וכחמישה ימים במטוס מפריז לסייגון. כבלי טלגרף תת-מימי הותקנו ב-1921.
ריצ'רד קרוסמן
ריצ'רד קרוסמן (באנגלית: Richard Crossman; 15 בדצמבר 1907 – 5 באפריל 1974) היה מדינאי בריטי, איש מפלגת הלייבור, שהיה בשנות השישים מנהיג הלייבור בפרלמנט. קרוסמן היה אחד מנציגי בריטניה בוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל. כמו כן, קרוסמן כתב מספר ספרים בנושאים פוליטיים והיה ידיד הציונות ומדינת ישראל.
ביוגרפיה
ריצ'רד הווארד סטפורד קרוסמן נולד באנגליה בשנת 1907, כבנו של שופט. הוא למד באוניברסיטת אוקספורד והוסמך בשנת 1931. הוא היה חבר מועצת העיר אוקספורד. בימי מלחמת העולם השנייה שירת כאזרח במנהלת המבצעים המיוחדים, כמומחה לתעמולה ושידר שידורי תעמולה ברדיו לאירופה. לקראת תום המלחמה בשנת 1945 הגיע לדרגת עוזר לראש המחלקה לתעמולה פסיכולוגית. על שירותו הוענק לו אות ה"קצין במסדר האימפריה הבריטית" (Officer the Order of the British Empire – OBE), העיטור הבריטי הגבוה ביותר הניתן על שירות אזרחי.
קרוסמן, שהיה איש האגף השמאלי של מפלגת הלייבור, נבחר לפרלמנט הבריטי כאיש הלייבור מטעם המחוז קובנטרי מזרח בשנת 1945 ושב ונבחר לו מאז בכל מערכת בחירות ושירת בו 29 שנים עד לפברואר 1974. קרוסמן היה חבר הנהלת הלייבור בין השנים 1952 ל-1967 ובשנים 1960 ו-1961 שימש כיושב ראש סיעת הלייבור.
כתוצאה מהשקפתו הפוליטית השמאלית לא זכה קרוסמן לתפקיד שר בממשלתו של קלמנט אטלי, שעמד בראש ממשלת בריטניה לאחר זכיית הלייבור בבחירות בתום המלחמה.
לפני הבחירות הכלליות בשנת 1964, שימש קרוסמן כדוברה העיקרי של מפלגת הלייבור בנושא החינוך, אך עם הקמת הממשלה מינה אותו הרולד וילסון לשר השיכון והממשל המקומי. ב-1966 מונה ללורד נשיא המועצה ול"מנהיג בית הנבחרים", הוא השר הממונה על הקשר בין הקבינט ובין בית הנבחרים. בשנים 1968 עד 1970 שימש קרוסמן כשר הבריאות והביטוח הסוציאלי. במהומה הפוליטית של ימיה האחרונים של ממשלת וילסון, בשנת 1970 נחשב קרוסמן כאחד המועמדים לרשת אותו כראש הממשלה.
קרוסמן היה עורך ביטאון השמאל "ניו סטיטסמן" (New Statsman) בשנים 1970 עד 1972 וכתב מספר ספרים בנושאים פוליטיים.
"האל שהכזיב"
ריצ'רד קרוסמן ערך את הספר "האל שהכזיב" וכתב לו הקדמה. הספר, שהופיע בשנת 1950, היה אנתולוגיה של סיפוריהם האישיים של שישה סופרים מן המערב שנסחפו בשנות השלושים אל הקומוניזם ולתמיכה בברית המועצות ובסטלין והתפכחו מאמונתם זאת. הספר נחשב לאחת מיצירות הקלאסיקה הפוליטית של המאה העשרים. הספר הופיע בתרגום עברי בישראל בשנת 1953 וזכה להד רב.
יחסו לעם היהודי ולמדינת ישראל
ריצ'רד קרוסמן היה אוהד הציונות ולימים אוהד מדינת ישראל. הייתה לו הערכה לכישוריו האינטלקטואליים של העם היהודי. מצוטטת מפיו האמרה: "יהודי הוא מי שקורא ספר עם עיפרון בידו, כי הוא יודע שהוא יכול לכתוב ספר טוב יותר".
לשר החוץ הבריטי, ארנסט בוין, האנטי-ציוני נכונה אכזבה מרה מהשתתפותו של קרוסמן בוועדה. חברי הוועדה הבריטים הצטרפו אל האמריקאים ועשו יד אחת נגד מדיניותו של בוין. הרוח החיה מאחורי התפתחות זאת היה דווקא ריצ'רד קרוסמן, שנחשב כ-"איש של בוין בוועדה". הוועדה החליטה להמליץ על ביטול הספר הלבן, ועל התרת עלייתם של מאה אלף עקורים יהודים לארץ ישראל. בוין קצף על חברי הוועדה הבריטים ובמיוחד על מה שראה כבגידה מצדו של קרוסמן. על רשמיו מעבודת הוועדה ומביקורה בארץ ישראל כתב את ספרו "שליחות ארצישראלית". לאחר הקמת מדינת ישראל היה קרוסמן אחד מידידיה בפרלמנט הבריטי ובממשל הבריטי.
כהוקרה על תרומתו ופועלו למען מדינת ישראל כיבדה הפדרציה הציונית אנגלית את זכרו בחלקת יער בן 13,000 עצים שניטע סמוך למושב ישעי. לימים, חלק מפארק בריטניה.
יומני קרוסמן
לאחר פטירתו פורסמו בין השנים 1975–1977 שלושה כרכים של יומניו שנכתבו בעת ששימש כשר בקבינט הבריטי. ממשלת בריטניה ניסתה למנוע את הוצאת הכרך הראשון במאבק משפטי מר אך הפסידה. בין היתר חושפים היומנים את המאבקים הפנימיים בתוך ממשלת בריטניה לפני מלחמת ששת הימים.
פינק פלויד (אסטרואיד)
פינק פלויד (שם מלא: 19367 פינק פלויד; באנגלית: 19367 Pink Floyd) הוא אסטרואיד שנקרא על שם להקת הרוק המתקדם פינק פלויד. האסטרואיד התגלה ב-3 בדצמבר 1997.
ישנו מידע מועט בלבד בנוגע למידותיו הפיזיות של האסטרואיד. קוטרו בלתי ידוע, ומוערך בכ-3 עד 6 ק"מ.
הבהירות המקסימלית של האסטרואיד מוערכת בכ-1/14958 מהבהירות הקלושה ביותר שבה ניתן לראות אובייקטים בעין האדם.
שם האסטרואיד הוא חריג, מאחר שהוא מורכב משתי מילים ("Pink Floyd" במקום "pinkfloyd", כיאה לאסטרואידים), למרות שגם האסטרואיד הקרוי על שם הרולינג סטונס מורכב משתי מילים.
הוגו שטיינהאוס
ולדיסלב הוגו דיוניזי שטיינהאוס (בפולנית: Władysław Hugo Dionizy Steinhaus; 14 בינואר 1887 - 25 בפברואר 1972) היה מתמטיקאי ומחנך יהודי-פולני.
קורות חיים
הוגו שטיינהאוס נולד ביאסלו, שבגליציה בחצי הדרך בין לבוב לקרקוב. הוא למד באוניברסיטת לבוב, מינכן ואוניברסיטת גטינגן. הוא עשה את עבודת הדוקטורט בהדרכת דויד הילברט בשנת 1911.
הוא חיבר עבודות רבות (מעל 170) בתחומי האנליזה המתמטית ובתורת ההסתברות. יחד עם סטפן בנך הוכיח את משפט בנך-שטיינהאוס.
בנוסף לפרסומים מתמטיים הוגו שטיינהאוס היה ידוע כמחבר פתגמים, שרובם פורסמו אחרי מותו. בשנת 1995 בוורוצלב נערכה תחרות בינלאומית ביצירת פתגמים בה ניצח אנדז'יי מייבסקי.
פראיניה
פראיניה (בפורטוגזית: Prainha) היא מועצה אזורית במדינת פארה שבברזיל. בשנת 2004 האוכלוסייה במקום מנתה 30,060 נפש, הצפיפות היא 2.15 נפש לקילומטר רבוע, וגודל השטח הוא 13,895.79 קמ"ר. גובה הרמה הוא 70 מטרים. המחוז עצמו ממוקם ביער האמזונאס.
אושר שקלים
ביוגרפיה
הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה, מדע המדינה וסוציולוגיה ובוגר תואר שני בתקשורת פוליטית, שניהם מאוניברסיטת בר-אילן. בשנים 2014–2023 ניהל את מרכז המבקרים של איגודן – איגוד ערים דן לתשתיות איכות הסביבה.
פעילות פוליטית
בשנים 2005–2002 שימש כיו"ר צעירי הליכוד בסניף חולון, ואף מונה לסגן יו"ר צעירי הליכוד הארצי. בשנת 2012 נבחר לחברות במרכז הליכוד ולחברות במועצת הסניף בחולון.
בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש התמודד למחוז תל אביב ברשימת הליכוד. שקלים גבר בפער של כ-250 קולות על דור חרלפ, יועצו לשעבר של יואב קיש ושובץ במקום ה-38 ברשימה. ב-15 בפברואר 2023 הפך לחבר הכנסת, במסגרת החוק הנורווגי.
ח"כ שקלים הוא חבר בוועדת הבריאות, ועדת ביקורת המדינה, הוועדה לזכויות הילד, הוועדה לפיקוח על הקרן לאזרחי ישראל וממלא מקום בוועדת הכספים.
כמו כן, הוא יו"ר השדולה לקידום עסקים קטנים ובינוניים ויו"ר השדולה להגנת הצרכן.
2001 במוזיקה
בערך זה מצוינים אירועים שהתרחשו במהלך שנת 2001 ונוגעים לעולם המוזיקה.
פרסים מוזיקליים
האירוויזיון ה-46
טקס פרסי ה-MTV (אירופה)
המצעד הבינלאומי השנתי של גלגלצ
המצעד העברי השנתי של רשת ג'
פרסי אקו"ם
אופרה
פרמיירות מרכזיות:
ג'אז
אלבומים מרכזיים שיצאו:
מוזיקה קלאסית
יצירות \ אלבומים שיצאו:
ועדת המים
ועדת המים (ובשמה הנוסף סניף הימים של תנועת העבודה המאוחדת) הייתה גוף שפעל ביישוב בראשית ימי המנדט הבריטי למטרת "חידוש הימאות העברית", מתוך החזון להכשרת ימאים עבריים עד לקצונה והקמת צי סוחר ומגן עברי בארץ ישראל. הוועדה נוסדה בשנת 1918 והתקיימה עד שנת 1930, עת מיזג אותה מייסדה והעומד בראשה, ד"ר מאיר גורביץ, עם האגודה הימית שקיבלה על עצמה את מטרותיה ונקראה מאז אגודת יורדי ים זבולון ארץ ישראל. בשנות פעילותה עסקה הוועדה בחינוך הימי, בתעבורה, בסחר, בדיג ובפיתוח מוצרים מהימים. כמו כן, עסקה במחקר ופיתוח הכלכלה והתעשייה הקשורים במים ובים (נהר, נחל ובריכות מים) וסייעה ליוזמות פרטיות בתחומי עיסוקה.
התארגנות
הוועדה נוצרה ביוזמתו הפרטית של מאיר גורביץ שאליו הצטרפו ברוך קטינקא ושמואל סלושץ. גורביץ שימש יושב ראש הוועדה במהלך שנות פעילותה. בישיבות ועדת המים התארחו בדרך כלל פעילים ציוניים ואנשי הגדודים העבריים, בהם דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי, רחל ינאית ולענייני משימה ייחודיים, אישים כיוסף טרומפלדור ואחרים. פעיל בוועדה מטעם הקפא"י היה דוד בלוך-בלומנפלד, ובשם ועד הצירים ולימין ועדת המים עמד תמיד איש הקק"ל מנחם אוסישקין.
הוועדה תיפקדה כגוף עצמאי, תחת פיקוח הקפא"י ובשיתוף 'ועד הצירים', בתאום עם 'תנועת העבודה המאוגדת' (מאוחדת, אחדות העבודה). ועדת המים יצרה קשרים ושיתפה פעולה עם אישי אקדמיה וממשל מתחום הימאות והמחקר הימי, פיתוח החקלאות והדיג בארצות הברית, בנוסף לקשריה עם המוסדות המנדטוריים ובעלי התפקידים בתחומים האלה ואישי היישוב.
פיתוח הדיג העברי
הוועדה עמדה בקשר עם קבוצות דייגים יהודים ממזרח אירופה והקווקז, ופעלה להביאם לארץ וליישבם בנקודות מתאימות לאורך החוף. היא סייעה לקהילות שבהן היו יורדי ים, כמו אנשי ארגון החלוץ בקווקז, או דייגים סובוטניקים וגרים מאסטרחן. ועדת המים קיבלה מג'יימס דה רוטשילד זיכיון על 200 דונם כולל מבנים (מבנה המזגגה בנחשולים), הקימה 'כפר דייגים' ראשון בחוף טנטורה, וייסדה במקום את 'קבוצת הדיג הראשונה' מבין הסובוטניקים, הגרים שעלו מאסטרחן שבחוף הים הכספי ברוסיה. הנדבן יצחק גולדברג תרם סכום גדול של 20 לא"י להקמת הכפר. נערכו גם מספר ניסיונות ליישב כפרי דיג בעתלית (1919) על ידי יוצאי הגדודים העבריים שהצליחו בדיג אך חלו במלריה שגרמה למותם, ובקיסריה (1920) עם ספינות דיג, אך ללא הצלחה ביישום - בעיקר עקב בעיות תקציב.
פיתוח הספנות העברית
מטרתה הראשונה במעלה של הוועדה הייתה הקמת צי עברי למען לא יהיה היישוב תלוי בשירותי ספנות זרה. תחשיבי הוועדה הראו ששימוש בספנות זרה כרוך בהפסד הכנסה ליישוב בסכום שנתי של 4 מיליון לא"י. צי עברי יאפשר להשיט במהירות תוצרת חקלאית טריה ליעדיה (כהדרים), כאשר הכנסה מפעילות זו תתרום לבניית כלכלת היישוב. הוועדה עודדה מעבר משימוש בספינות מפרש שרווחו אז, לספינות מונעות במנוע קיטור או מנוע דיזל ומצאה, שחרף הצורך בשימוש בדלק ובהוספת עלויות הכרוכה בבעלי מקצוע כמכונאים ובהתארגנות לאספקת דלקים בחופים, יש כדאיות במעבר כזה בשל מהירות השיט ויעילותו.
היות שספינות המנוע ברובן היו בעלות שוקע עמוק הגדול מזה של סירות המפרש הערביות (שוקע רדוד) והגביל את יכולת הגעתן אל החוף, חייב המעבר שימוש בנמלים מסודרים, והאפשרות הנוחה יותר הייתה לתכנן שיקום נמלים עתיקים לאורך חופי ארץ ישראל. הוועדה יצרה תוכניות לשיקום ופיתוח נמלי חוף סמוך לאלה ששמשו בתקופות הקדומות ולידם תכננה הקמת כפרי דיג.
בקיץ שנת 1920, בעקבות הגעתו מרוסיה של קצין ים, יהודי ראשון ביישוב בשם קפיטן ז' פרנקפורטר, החלה הוועדה לחפש דרך ליצור צי עברי. בהוראת הקפא"י, הגישה הוועדה בקשה לרישום 'החברה לאסדות וספנות חופית' ואמנם התקבל רישיון שנמסר לידי ד"ר גורביץ אישית מידיו של הגנרל לואי ג'ין בולס. הודפסו מניות לחברה. גורביץ ביקש וקיבל את אישורו של הקולונל אליעזר מרגולין לנאום בפני אנשי הגדודים העבריים במחנם בסרפנד (צריפין), ואלה קנו מיד מחצית המניות, 2000 מניות במזומן והכסף הועבר לקפא"י. התוכנית לא הושלמה עקב אי הסכמות בין "אחדות העבודה" ל-"הפועל הצעיר". התמורה ממכירת המניות בסניף הפועל הצעיר בניו יורק לא הגיעה וחברת הספנות נאלצה להיפרד מאוניית "החלוץ" ולהחזירה לבעליה, לליפשיץ. אך המגמה המשיכה וקבוצות דיג מהגולה נענו לקריאת ועדת המים והחלו מגיעות לנסות מזלן בחופי ארץ ישראל. הן נתקלו בקשיים רבים, בעיקר עקב התנגדות דייגי יפו הערביים. נמל יפו היה אז היחיד בארץ ובו "שוק דגים" מרכזי. למרות הקשיים, עד אמצע שנות השלושים התפתח ענף דיג בארץ ישראל והוקמה התיישבות מבוססת דיג לאורך חוף הים התיכון, אל חופי הכנרת ואגם החולה.
אוסף איכטיולוגי ראשון
בשנת 1919 ביצע גורביץ חקר איכטיולוגי והצליח להקים אוסף ראשון של דגי חופי הארץ, שהוצג לראווה במשרד ועדת המים בתל אביב הקטנה.
חקר הים, דגה ומזונה הטבעי
באותה עת התנהל קשר אקדמי בין יו"ר ועדת המים גורביץ, לבין הקולונל סויאר מ'מחלקת החקלאות של צבא המנדט' שעבר לעבוד באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, וסויאר קישר את גורביץ עם ד"ר ולטר שטייניץ, זואולוג, הידרולוג ורופא יהודי-גרמני שעבד לצידו במחקר באוניברסיטה. גורביץ ושטייניץ עמדו בקשר לגבי "מחקר ימי בחופי ארץ ישראל", ובשנת 1921 נסע גורביץ לארצות הברית ללמוד באקדמיה הימית, הכיר מקרוב את שטייניץ ואת חקר הים והדיג. לאחר שלוש שנים שבהן למד את תחום הימים, ב-1924 שב גורביץ לארץ ושטייניץ נלווה אליו כעולה.
גורביץ ושטייניץ יצרו קשר עם מרכז התחנות ההידרולוגיות סביב אגן הים התיכון שבמונקו, לקראת הקמת תחנה בארץ ישראל. בעזרת נחום סוקולוב ייבאה הוועדה שתי סירות מחקר מהמרכז במונקו.
בשנת 1927 פורסם בעולם האקדמי המחקר הארץ ישראלי הראשון של ד"ר שטייניץ על ה-פאונה הימית.
חקר אצות וגידולן לפיתוח תרופות ומזון
בשנת 1925 החוקרת העבריה דינה שיינקין חזרה לארץ ישראל מהתמחות ארוכה במחקר ופיתוח תרופות ועם בעלה הד"ר כרמין הקימה מפעל בשם "המעבדות הבלתי תלויות". השניים הצליחו לחדש בתחומם כשהעבירו להגדרה באנגליה 31 אצות וצמחי ים לא ידועים עד אז שהתפרסמה בעולם האקדמי.
העתקת מטרות ועדת המים אל אגודת זבולון
בשנת 1928 יצא שוב גורביץ לארצות הברית, בשליחות 'תנועת העבודה המאוגדת' בסיוע הקפא"י. מטרתו הייתה ליצור שיתוף פעולה עם ממשלת ארצות הברית ולהביא ידע לארץ ישראל. בשנת 1930, עם שובו של גורביץ משליחותו, יצר ארגון מחדש והעביר את מטרות ועדת המים לאגודה הימית זבולון, והסב את שמה ל'אגודת יורדי ים זבולון א"י'.
הוא גייס נוער ומורים לבית הספר הימי זבולון, הראשון מסוגו בארץ ישראל. בית הספר הכשיר ימאים שהפכו קציני ים בכל המקצועות, והתגייסו לעזרה בהעפלה מחד, ולצי הבריטי מאידך, במקביל להקמת צי סוחר וצי דיג עברי. לימים פיתחה זבולון מועדון שיט עממי ומועדון ספורט תחרותי. בית הספר הימי שימש את בית"ר, מכבי, ההגנה והאצ"ל בלימודי הים, והכשיר אנשים שהיו לפעילי ההעפלה, לוחמי הפלי"ם ומפקדי חיל הים הישראלי.
מיכאל מילברגר
מיכאל (מישל) מילבֶּרגר (בצרפתית: Michel Milberger; בפולנית: Michał Milberger; ברוסית: Михаил Мильбергер; 31 בדצמבר 1922, ורשה, פולין – 18 בדצמבר 1997, איברי-סיר-סן, צרפת) היה פסל יהודי פולני-סובייטי-צרפתי שהתמחה בפיסול ריאליסטי של דמויות אנושיות, ובעיקר דיוקנאות ופרוטומות.
קורות חיים
מיכאל בן יוסף מילברגר נולד בסוף שנת 1922 בוורשה בירת פולין במשפחה יהודית מתבוללת. קיבל חינוך פולני. ב-1939 סיים את לימודיו בתיכון בעירו, ולמד ציור שמן ואקוורל בבית הספר לאמנויות היפות בוורשה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לביאליסטוק ומשם למוהילב; משפחתו כולה הושמדה בשואה. ב-1940 נסע לסמינר לאמנים צעירים של רוסיה הלבנה במינסק, ומשהצטיין בלימודיו, נשלח ללמוד באקדמיה לאמנויות היפות במוסקבה אצל ולדימיר פבורסקי. משנת 1948, אז זכה בפרס האקדמיה של מוסקבה, עבד כפסל בברית המועצות עד 1961. פיסל אנדרטאות ופסלים רבים שהוצבו ברחבי המדינה, בהם פסלו של אלכסנדר הֶרצֶן בחזית מכון גורקי לספרות בשדרות טבֶרסקוי 25 במוסקבה (1959) ותבליט המנציח את מפגשם של המשוררים אלכסנדר פושקין ואדם מיצקביץ' במוסקבה ב-1827 (1955). משנת 1955 כיהן כפרופסור לפיסול באקדמיה לאמנויות היפות במוסקבה. ב-1961 שב לוורשה, וב-1963 נטש את הגוש המזרחי ועבר לפריז, שם חי עד מותו. פיסל דיוקנאות של סופרים, אמנים, אנשי תרבות, מדענים ומדינאים
מילברגר נפטר בסוף שנת 1997, בגיל 75. נקבר בבית הקברות באנייה (Bagneux) בפריז.
הילה אלפרט
הילה אלפרט (נולדה ב-24 בפברואר 1965) היא עיתונאית, שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
קורות חייה
אלפרט נולדה במעלה החמישה, החלה את דרכה בשנות ה-90 של המאה ה-20, בלימודי אפקטים מיוחדים בקולנוע ברומא, איטליה, ובשנת 1993 השתלבה בעולם העיתונות, כשהחלה לכתוב בעיתון "חדשות". לאורך השנים כתבה אלפרט, אשר התמקדה בתחום האוכל, המסעדנות והבישול, ב"עולם הספורט" (אותו גם ערכה תקופה), "שף", "עיתון תל אביב", "Time Out תל אביב" ו"ישראל היום", בו כתבה עד השנה טור בנושא אוכל.
לאורך השנים השתלבה אלפרט בעולם הטלוויזיה. אלפרט הגישה פינת אוכל ב"יומן תרבות" בערוץ הראשון, ערכה והגישה ב"סטייל" בערוץ 2, הגישה את "טעמים" בטלוויזיה החינוכית, הגישה פינת אוכל ב"קפה טלעד" של זכיינית הערוץ השני "טלעד", יצרה והגישה את "נשים קטנות", יחד עם אלימור זילברמן, בערוץ השני, ושימשה חברה בפאנלים של תוכניותיהם של מרב מיכאלי ורפי רשף. בשנת 2007 הייתה אלפרט כתבת החוץ של "שום פלפל ושמן זית" בערוץ הראשון, וב"קשת" של הערוץ השני הגישה את "צו בישול", "זמן איכות", ולצד גיל חובב את "מצעד האוכל הישראלי".
אלפרט הופיעה כשחקנית בשנת 2002 בסרט הטלוויזיה "אבא שחור לבן" לצד דן תורן, בשנת 2005 בסדרת הטלוויזיה "חדר מלחמה", שיצר יאיר לפיד, ל"רשת" של הערוץ השני, לצד ליאור אשכנזי ואיילת זורר, ובשנת 2007 בתפקיד אורח בסדרה "להוציא את הכלב" ב"הוט 3".
בנוסף לכתיבה ולהגשה בנושאי אוכל ומסעדנות, אלפרט מייעצת לחברות מזון בנושא פיתוח וניתוח מגמות, מנחה פסטיבלי אוכל ומרצה בנושא.
בשנת 2009 השתתפה אלפרט בתוכנית הטלוויזיה "אחד נגד מאה" והגיעה לשלב המתקדם ביותר שמתמודד הגיע אליו בתוכנית עד אז כאשר נשארה להתמודד מול אדם אחד בלבד, בשלב זה החליטה אלפרט לקחת את כ-130 אלף השקלים שצברה ולא להמשיך להתמודד על מיליון השקלים.
בשנת 2009 הצטרפה אלפרט לעונה השלישית של הסדרה "האלופה" שעלתה בספטמבר.
בנובמבר 2010 הצטרפה אלפרט לתוכנית הריקודים רוקדים עם כוכבים כמתמודדת, ובן זוגה לתחרות היה הרקדן חיים פרשטיין.
חיים אישיים
אלפרט הייתה נשואה לאיש העסקים יעקב ליפשין (בעלה לשעבר של טליה שפירא), ולה שני ילדים. קודם לכן נישאה לשחקן צעיר והייתה במשך כמה שנים בת זוגו של המסעדן שאול אברון.
ג'יין אייר (סרט, 2011)
ג'יין אייר (באנגלית: Jane Eyre) הוא סרט דרמה רומנטית בריטית משנת 2011 שביים קארי פוקונאגה בכיכובם של מיה וסיקובסקה ומיכאל פסבנדר. התסריט שכתבה מוירה בופיני מבוסס על הרומן באותו שם מאת שרלוט ברונטה שיצא לאור ב-1847. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-11 במרץ 2011, בבריטניה ובאירלנד ב-9 בספטמבר אותה שנה.
תקציר עלילה
בפתיחת הסרט רואים את ג'יין אייר בורחת באמצע הלילה מתורנפילד הול, והיא נמצאת לבד באזור הביצות בגשם שוטף. היא מצליחה להגיע לפתח "בית מור" ביתם של הכומר סט. ג'ון ריברס ושל אחיותיו. הם מכניסים את ג'יין לביתם ומצילים את חייה.
בפלאשבק רואים את ג'יין בת העשר חיה בבית דודה, אח של אמה, בית משפחת ריד בגייטסהד הול. דודתה של ג'יין, שרה ריד, אינה מחבבת אותה ומתאכזרת אליה. גם ילדי משפחת ריד פוגעניים כלפיה. יום אחד נועלים את ג'יין בחדר האדום, בו מת הדוד שלה, והיא מאמינה שהחדר רדוף רוחות. לפתע יוצא עשן רב מהארובה לתוך החדר, והיא מרוב פחד חובטת את ראשה בדלת ומתעלפת.
גברת ריד שולחת את ג'יין לפנימיה לבנות בשם לווד, המנוהלת על ידי מר ברוקלהרסט, כומר רע לב. גברת ריד מספרת לו שג'יין ערמומית ואין לבטוח בה. ג'ין אומרת לדודתה שהיא שונאת אותה ושהיא אישה קשת לב. בלווד, בזמן שמענישים ילדה אחרת, את הלן ברנס, ג'יין מפילה את לוח הכתיבה שלה ומושכת את תשומת לבו של מר ברוקלהרסט. הוא מכנה את ג'יין שקרנית והיא נאלצת לעמוד כל היום על כיסא, ועל שאר הבנות אסרו לדבר איתה. הלן וג'יין מתיידדות, אבל זמן קצר אחר כך הלן מתה משחפת.
אחרי שמונה שנים ג'יין עוזבת את לווד ומקבלת משרה בתורנפילד הול אצל אליס פיירפקס, כאומנת לאדל וארנס, ילדה צרפתייה יתומה. כשהיא מגיעה לתורנפילד, שנראה בית אחוזה מבודד וקודר, היא טועה בחושבה שגברת פיירפקס היא מעבידתה. מתברר לה שגברת פיירפקס היא סוכנת הבית ושבעל האחוזה נעדר מהמקום. ערב אחד כשג'יין הולכת לשלוח מכתב היא נתקלת בגבר רוכב על סוס, הסוס מעיף את האיש מעל גבו, וג'יין ניגשת לעזור לו. כשהיא חוזרת הביתה היא מגלה שהג'נטלמן שעזרה לו הוא אדוארד רוצ'סטר בעל האחוזה והמעסיק שלה. הוא מעיר בצחוק שהיא בוודאי כישפה את הסוס כדי להפיל אותו. עם הזמן הם מתאהבים אלו באלו.
לילה אחד ג'יין שומעת רעש מוזר בדלת חדרה, היא יוצאת ורואה שחדרו של מר רוצ'סטר עולה בלהבות. שניהם יחד מצליחים לכבות את האש. הוא מודה לה על שהצילה את חייו ואוחז בידה בחיבה. למחרת רוצ'סטר עוזב את תורנפילד ונוסע לבקר אצל ליידי בלאנש אינגרם, המיועדת להיות אשתו. אחרי שבועות אחדים הוא חוזר לתורנפילד יחד עם בלאנש ואורחים נוספים. כאשר ריצ'רד מייסון מג'מייקה בא לפגוש את רוצ'סטר, ג'יין משגיחה שהוא נראה מוטרד. באותו לילה נשמעת ברחבי הבית צעקה שמעירה את כולם. רוצ'סטר מרגיע את אורחיו ואומר שאחד המשרתים סובל מסיוטים. אחרי שהם חוזרים לחדריהם, קורא רוצ'סטר לג'יין ומבקש ממנה לטפל בפצעיו של מייסון בזמן שהוא מביא את רופא. לדרישתו של רוצ'סטר הרופא לוקח איתו את מייסון.
ג'יין מקבלת מכתב מהאומנת שלה, בסי, ונודע לה שבן דודה, ג'ון ריד, התאבד. הידיעה על מותו זעזעה את אמו, שרה ריד, והיא לקתה בשבץ. עוד נכתב במכתב של בסי לג'יין שגברת ריד מבקשת לראות אותה. ג'יין חוזרת לגייטסהד, ודודתה על ערש דווי מראה לה מכתב שכתב ג'ון אייר, דוד של ג'יין מצד אביה. הוא רוצה שג'יין תבוא לגור איתו במדיירה, כשבכוונתו לאמץ אותה ועם מותו להוריש לה את כל כספו. ג'יין שמה לב שהמכתב נכתב לפני שלוש שנים, וגברת ריד מודה שהיא ענתה לדוד, ואמרה לו שג'יין מתה בלווד מטיפוס. עוד אומרת גברת ריד לג'יין שהיא קוללה על ידה. ג'יין סולחת לדודתה ואחרי מותה היא חוזרת לתורנפילד. ג'יין שולחת מכתב לג'ון אייר.
ג'יין מודיעה לרוצ'סטר על כוונתה לעזוב את תורנפילד בגלל נישואיו הקרבים לבלאנש אינגרם. אבל, לפתע מצהיר רוצ'סטר על אהבתו לג'יין עצמה, ומציע להם נישואים. הם מתנשקים בלהט. במהלך טקס הנישואים מופיע עורך דין, ולצידו מר מייסון, והם טוענים שרוצ'סטר אינו יכול להתחתן עם ג'יין כי הוא נשוי לברטה, אחותו של מייסון, שעדיין חיה ומתגוררת בתורנפילד הול. רוצ'סטר מודה שהדבר נכון, ולוקח את ג'יין לראות את אשתו, כשהוא מכנה אותה השד הפרטי שלו. הם מוצאים את ברטה כלואה באחד החדרים בתורנפילד. רוצ'סטר מספר לג'יין שאביו רצה שהוא ישא לאישה את ברטה בגלל כספה. אחרי שהתחתנו הוא גילה שמצבה מתדרדר במהירות והיא שוקעת בשיגעון. הוא נאלץ לכלוא אותה בתורנפילד, ומתברר לג'יין שהיא הייתה האחראית למקרים המוזרים שקרו בבית. למרות אהבתה לרוצ'סטר ג'יין עוזבת את תורנפילד באמצע הלילה.
אחרי שג'יין מחלימה, סט. ג'ון מוצא עבורה משרת הוראה בבית ספר בקרבת מקום. לילה אחד היא שומעת מישהו מתדפק על דלתה, והיא מדמיינת שזה רוצ'סטר, אך מתברר לה שזה סט. ג'ון. הוא מודיע לה שג'ון אייר, הדוד שלה, נפטר והוריש לה את כל רכושו. היא ירשה סכום של 20,000 פאונד, ועכשיו היא אישה עשירה מאוד. ג'יין מציעה לחלק את כספה עם סט. ג'ון ואחיותיו, ושהם יחיו יחד בבית מור. הם מקבלים את הצעתה. סט. ג'ון מציע לג'יין נישואים ומבקש ממנה להתלוות אליו ולחיות איתו בהודו. ג'יין מסכימה לנסוע איתו, אבל מסרבת להצעת הנישואים. לפתע היא שומעת את קולו של רוצ'סטר קורא בשמה.
ג'יין חוזרת לתורנפילד ומגלה שהבית הרוס. היא פוגשת את גברת פיירפקס שמספרת לה שאשתו של רוצ'סטר העלתה את הבית באש, ומצאה את מותה כשקפצה מהגג. ג'יין מוצאת את רוצ'סטר שאיבד את מאור עיניו בשריפה. ג'יין ורוצ'סטר מתאחדים ומתחבקים.
הפקה
הסרט הופק על יחד חברת "רובי פילמס" של אליסון אוון בתמיכת BBC Films, Focus Features ו-Lipsynch Productions. התסריט של מוירה בופיני הופיע ב-2008 ברשימה בריטית של תסריטים שעדיין לא הופקו מהם סרטים (Brit List). סיפור העלילה מוצג בעיקר על ידי פלאשבקים. באוקטובר 2009 הוכרז שהבמאי קארי פוקונאגה יביים את הסרט. פוקונאגה היה באנגליה לקידום סרט אחר שלו והוא פגש את אנשי ה-BBC ונודע לו על תוכניתם ליצור עיבוד חדש לרומן. יוצרי הסרט החליטו להדגיש את האלמנטים הגותיים שמצויים ברומן.
מיה וסיקובסקה נבחרה לגלם את התפקיד הראשי ומיכאל פסבנדר נבחר לתפקיד אדוארד רוצ'סטר. פוקונאגה והמפיקים רצו שחקנית שתהיה קרובה בגילה לזה של ג'יין אייר, בניגוד לרבים מהעיבודים הקודמים של הרומן. פוקונאגה אהב את "תחושת ההתבוננות שבעיניה של וסיקובסקה" ושהיא מסוגלת לבטא את הסערה הפנימית של ג'יין. לתפקיד רוצ'סטר אמר הבמאי שהיו שחקנים מתאימים יותר במראה שלהם, אבל הוא חש שפסבינדר מעביר היטב את רוח הדמות. עוד הצטרפו לצוות השחקנים ג'יימי בל, ג'ודי דנץ', סאלי הוקינס, סיימון מקבורני, אימוג'ן פוטס, הולידיי גריינג'ר וטמזין מרצ'נט.
צילומי הסרט החלו ב-22 במרץ 2010 והסתיימו באמצע מאי. אתרי הצילום היו בלונדון ובאתרים שונים בדרבישייר ובדרבישייר דיילס, בהם צ'טסוורת' האוס, הדון הול, הכפר פרוגט, הפאב "פוקס האוס" בשפילד וכן ברוטון קאסל באוקספורדשייר.
לבחירת מקום הצילומים של תורנפילד הול נבדקו כ-60 אתרים ולבסוף נבחר "הדון הול". האתר שימש כאתר צילומים גם במיני סדרה "ג'יין אייר" הגרסה של ה-BBC משנת 2006.
אנג'ליקה באלאבנוב
אנג'ליקה באלאבנוב (ברוסית: Анжелика Балабанова ידועה גם כבאלאבנובה, או באלאבנוף) (1878 – 25 בנובמבר 1965) הייתה מהפכנית קומוניסטית יהודייה-אוקראינית איטלקית, הידועה אף בשל השפעתה על בניטו מוסוליני בתחילת דרכו, בטרם אימץ את הפאשיזם.
ביוגרפיה
באלאבנוב נולדה בעיר צ'רניגוב באוקראינה, ונחשפה לפעילות מהפכנית וקומוניסטית בעת שהייתה תלמידה באוניברסיטה החופשית של בריסל. היא התיישבה ברומא והחלה לארגן פועלים במפעלי הטקסטיל. בשנת 1900 הצטרפה למפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, והייתה מקורבת למנהיגיה כאנטוניו לבריולה ג'אסינטו מנוטי סראטי, פיליפו טוראטי ואף בניטו מוסוליני אותו הדריכה בתורת המרקסיזם. בניגוד למיתוס הרווח, מעולם לא הייתה מאהבתו של מוסוליני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הקצינו דעותיה לשמאל, והיא הפכה לפעילה ב"תנועת צימרוולד", אינטרנציונל קומוניסטי שהתכנס בשווייץ, והביע התנגדות למלחמה. זמן רב בילתה בשווייץ הנייטרלית, והפכה לפעילה בתנועות השמאל שם.
ב-1917 הצטרפה למפלגה הבולשביסטית ברוסיה והפכה למזכירת הקומינטרן בין השנים 1919 ל-1920. היא עבדה לצידם של לנין, ליאון טרוצקי וגריגורי זינובייב, כמו גם לצד אמה גולדמן ורבים אחרים. ב-1922 עזבה את רוסיה עקב חילוקי דעות עם הנהגת המפלגה. היא שבה לאיטליה והצטרפה לסראטי בסירובו לציית להוראות הקומינטרן.
באיטליה הנהיגה את "התנועה המקסימליסטית" (מקסימליזם הוא כלל הדרישות שאם תושגנה ניתן יהיה לומר שהושג הסוציאליזם בניגוד ל"דרישות המינימום" שהועלו על ידי ה-SPD למשל, בגרמניה, המהוות אך שלב ביניים ונועדו לפתור מצוקות מיידיות). היא המשיכה להנהיג את התנועה גם לאחר עזיבתו של סראטי, ששב לשורות הקומוניסטים. עם עליית הפאשיזם נאלצה להימלט, בתחילה לשווייץ, ולאחר מכן לפריז ומשם לניו יורק. לאחר מלחמת העולם השנייה שבה לאיטליה.
אחרי 1947 תמכה בג'וזפה סרגאט לאחר שסירב לקבל את בריתה של המפלגה הסוציאליסטית עם הקומוניסטים, והצטרפה אליו להקמת "מפלגת העובדים הסוציאליסטית", שלאחר גלגולים ושינויים היא כיום "המפלגה הסוציאליסטית הדמוקרטית האיטלקית", מפלגת שמאל קטנה, המיוצגת בפרלמנט.
ב-1965 מתה ברומא ונקברה בבית הקברות הפרוטסטנטי של רומא.
קארל גוסטף אמיל מנרהיים
הברון קארל גוסטף אמיל מנרהיים (בשוודית: Carl Gustaf Emil Mannerheim; 4 ביוני 1867 - 27 בינואר 1951) היה איש צבא ומדינאי פיני, פיני-שוודי במוצאו, ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא פינלנד ומאוחר יותר נשיא פינלנד (1944–1946), וממקימי פינלנד העצמאית.
נעוריו ותחילת דרכו
מנרהיים נולד בטירת לוהיסארי שבאסקיינן למשפחת אצולה פינו-שוודית ממוצא הולנדי. הוא היה הילד הצעיר במשפחה וככזה זכה לתואר ברון. הגם ששפת האם שלו הייתה שוודית, מנרהיים דיבר גם פינית, רוסית, צרפתית, גרמנית ואנגלית. את השפה הפינית רכש בילדותו המוקדמת, אולם השנים הרבות שבילה מחוץ לפינלנד, במיוחד שלושים שנות שירותו הצבאי בצבא הרוסי, השכיחו את השפה שלמד בילדותו והשפיעו על המבטא שלו.
סב-סבו של מנרהיים, הרוזן קרל אריק מנרהיים, החזיק במספר משרות בשירות האזרחי בפינלנד, אז עוד תחת חסות רוסית, ובהן חברות בסנאט הפיני. אביו של מנרהיים, הרוזן קרל רוברט, היה משורר, סופר ואיש עסקים. האב לא נחל הצלחה גדולה, ולאחר שפשט את הרגל היגר לפריז וחי בה כאמן.
כפרש פיני בצבא הצאר
לנוכח מצבה הכלכלי הקשה של משפחתו, מנרהיים נשלח למכללה הצבאית בעיר המינה בשנת 1882, והוא בן 15 שנים. בעיות משמעת הביאו להשעייתו מן המכללה ארבע שנים אחר כך. מאוחר יותר נרשם לבית ספר פרטי בהלסינקי ועבר את בחינות הכניסה לאוניברסיטה בשנת 1887. זמן קצר אחר כך הגיע לסנקט פטרבורג, והתקבל כצוער למכללת חיל הפרשים של הצאר ניקולאי. בתקופה זו הייתה פינלנד דוכסות אוטונומית למחצה תחת חסותה של רוסיה הצארית. ב-1889 סיים את לימודיו וסופח לחיל הפרשים הרוסי. בהמשך התקבל למשמר העלית של חיל הפרשים ושימש כשומר ראשם של בני משפחת הצאר. בינתיים נישא, ביוזמת משפחתו, לאנסטסיה ארפובה, בתו של גנרל רוסי ידוע. נישואיו אלה הסתיימו למעשה ב-1902 ולהלכה ב-1919.
מנרהיים לא התקבל לאקדמיה לקציני מטה, בעיקר משום שלא שלט היטב בשפה הרוסית. במקום זה, רכש מיומנות בטיפול בסוסים. בשנת 1903 סופח לצוות קצינים האחראי על אימוני גדודי הפרשים בצבא הצאר.
מנרהיים התנדב ולחם במלחמת רוסיה–יפן בשנת 1904 והוצב ברגימנט ה-52 במנצ'וריה. אומץ הלב שהפגין בקרב מוקדן העניק לו את דרגת הקולונל.
עם סיום המלחמה חזר לפינלנד ושהה תקופת מה בשוודיה. הוא נטל חלק פעיל בדיוני ועדות האצילים. הוא אף הנהיג משלחת לסין באוקטובר 1906 יחד עם המדען הצרפתי פול פליו (Pelliot). אחר כך הוביל משלחת נפרדת לסין אשר פעלה בה עד סתיו 1908. מטרותיה של המשלחת היו אסטרטגיות בעיקרן, ולא רק אנתרופולוגיות, שכן אזורי צפון סין עלולים היו להוות פוטנציאל למשבר בין רוסיה, סין ובריטניה. בתום הסיור מונה למפקד הרגימנט בנובומינסק, פולין. ב-1911 הועלה לדרגה המקבילה לאלוף וב-1912 היה לחבר בצמרת הפיקוד של הצבא הרוסי הקיסרי.
במלחמת העולם הראשונה שירת מנרהיים כמפקד חיל הפרשים בחזיתות האוסטרו-הונגרית והרומנית. בראשית המלחמה באוגוסט 1914 פיקד על חטיבת משמר הפרשים בגזרת ורשה. לאחר שהוכיח עצמו בקרב מול הכוחות האוסטרו-הונגרים בדצמבר, זכה לאחד מהרמים שבעיטורי רוסיה הצארית, צלב ג'ורג' הקדוש. בשנת 1915 מונה מנרהיים לפקד על דיוויזיית הפרשים ה-12, ולאחר מהפכת פברואר ב-1917 הועבר לפקד על הקורפוס השישי של חיל הפרשים. מנרהיים לא זכה לאמונה של הממשלה הרוסית החדשה ושוחרר מתפקידו בספטמבר 1917, לאחר שנפל מסוסו. הוא החל לתכנן את פרישתו לקראת מעבר לחיים האזרחיים בפינלנד.
מניצחון במלחמת האזרחים להנהגת המדינה
עם הדחת הצאר על ידי הבולשביקים, הכריזה פינלנד על עצמאותה. בינואר 1918 מונה מנרהיים לשמש כראש המטה הכללי של צבא פינלנד על ידי הסנאט של המדינה החדשה, בראשותו של פר אבינד סווינופוד. הצבא הפיני בתקופה זו לא היה יותר ממיליציות מקומיות, או המשמר הלבן של פינלנד, גוף שנועד להגן על הממשלה במהלך מלחמת האזרחים בפינלנד. מנרהיים קיבל את המינוי והקים את מטה הצבא בעיירה סנאיוקי. משם ניהל את פעולות המשמר הלבן במהלך חודש מרץ 1918.
מנרהיים סלד מהשפעתה של גרמניה על הממשלה הפינית, וביוני 1918 עזב את פינלנד לזמן מה: כך היה הרמטכ"ל הפיני מחוץ למדינה בשלב האחרון והגורלי של מלחמת האזרחים, בו המונים מחיילי האויב ה"אדום" מתו כתוצאה מרעב וממחלות במחנות השבי.
בסתיו 1918 שב מנרהיים לפינלנד. בדיונים שניהל עם בריטניה ועם ארצות הברית זכה מנרהיים להכרתן של שתי המעצמות במדינתו העצמאית. הוא אף ארגן סיוע חיצוני בדמות אספקת מזון לפינלנד, על מנת למנוע רעב במדינה שליקקה עתה את פצעי המלחמה. למרות שהתנגד בתוקף לבולשביזם, סירב לכרות ברית עם קצינים רוסים "לבנים", תומכי הצאר, משום שאלה לא היו נכונים להכיר בעצמאותה של פינלנד. בשנת 1919 הפסיד מנרהיים בבחירות לנשיאות ופרש מהחיים הציבוריים.
בין המלחמות
בשנים שבין המלחמות היה עיקר פועלו של מנרהיים הומניטרי באופיו. הוא תמך בצלב האדום הפיני וייסד את קרן "ילדי מנרהיים". ב-1929 סירב לקחת חלק ביוזמתם של אנשי ימין רדיקליים בפינלנד, לפיה יהפוך לדיקטטור צבאי. אף על פי כן, הביע תמיכה מסוימת בתנועה הפאשיסטית למחצה, לפואה (Lapua). ב-1931 שב מנרהיים לחיים הפוליטיים לאחר שהסכים להתמנות לראש מועצת ההגנה של פינלנד. בו בזמן הובטח לו כי במקרה שתפרוץ מלחמה, יתמנה לרמטכ"ל הצבא. הבטחה זו תחודש שוב בשנת 1937. בשנת 1933 זכה בדרגת הכבוד פילדמרשל -- האדם היחיד בתולדותיה של פינלנד העצמאית שזכה בדרגה צבאית זו, שהיא הגבוהה ביותר. מנרהיים תמך בתעשייה הצבאית הפינית וביקש, ללא הצלחה, לכונן ברית הגנה משותפת יחד עם שוודיה. עם זאת, חימושו של הצבא הפיני ארך זמן רב יותר מכפי שהניח מנרהיים, והוא ידע כי צבאו אינו מוכן למלחמה. לכל אורך תקופה זו הרבה מנרהיים להסתכסך עם שרי הממשלה ואיים להתפטר מספר פעמים.
רמטכ"ל בתקופת מלחמת העולם השנייה
משנכשל המשא ומתן עם ברית המועצות ב-1939, משך מנרהיים את מכתב ההתפטרות שהגיש לנשיא, ואישר את מינויו לרמטכ"ל הצבא הפיני במקרה של מלחמה. הוא ארגן את מטהו בעיר מיקלי. על מינויו הרשמי לרמטכ"ל פינלנד הוכרז לאחר ההתקפה הסובייטית ב-30 בנובמבר 1939.
מנרהיים הרבה להישאר במטהו לאורך המלחמה עם רוסיה שפרצה בעקבות זאת, על שתי מערכותיה: מלחמת החורף ומלחמת ההמשך. למרות זאת, הוא ביקר לא פעם בחזית. הוא המשיך להחזיק בתפקיד הרמטכ"ל גם בתקופה הקצרה שבין המלחמות הללו. במלחמת ההמשך מנרהיים שמר על יחסים פורמליים בלבד עם גרמניה הנאצית, והתנגד להצעתה לכריתת ברית משותפת. בנוסף, מנרהיים התנגד לשליחת כוחות פיניים לסייע לגרמנים במצור על לנינגרד.
ב-4 ביוני 1942, חגג מנרהיים את יום הולדתו ה-75. במעמד זה הוענק לו התואר "המרשל של פינלנד". ביקור פתע של אדולף היטלר גרם למבוכה ברחבי המדינה.
קיים קושי בהערכת תפקודו של מנרהיים כרמטכ"ל פינלנד. יוקרתו האדירה של האיש הערימה קשיים על כל הניסיונות להעמיד לביקורת את אופן ניהולו את המלחמה בסובייטים. ביקורת על מנרהיים שקולה הייתה לבגידה, מה עוד שמרבית הביקורת שהוטחה בו באה ממקורות סובייטים וקומוניסטיים. אפשר לחלק את פועלו של מנרהיים לשניים: כברון-מלחמה וכפוליטיקאי.
כברון מלחמה, נחל מנרהיים הצלחה מעורבת. תחת הנהגתו לחם הצבא הפיני במלחמה מוצלחת יחסית, שבסופה ניצלה פינלנד מכיבוש סובייטי. מנרהיים נזהר שלא לסכן לשווא את חיי חייליו, ונמנע מליטול סיכונים מיותרים. דומה כי החיסרון הגדול ביותר שלו התבטא בחוסר נכונותו להאציל סמכויות. פקודיו - קציני המטה הפיני, ובראש ובראשונה עוזרו אקסל אירו - היו איכותיים ביותר, אולם אף על פי כן תבע מנרהיים כי כל ראשי המחלקות במטה הכללי של צבא פינלנד ידווחו אליו בלבד, ובכך למעשה רוקן מתוכן את תפקידו של ראש זרוע היבשה, אריק היינריכס. ואמנם, מנרהיים עצמו הודה כי לא רצה להיות 'שבוי בידי איש.' הוא העמיס על עצמו עבודה רבה מדי, וכתוצאה מכך התיאום בין המחלקות השונות במטה הכללי לקה בחסר. יש הטוענים כי אחת הסיבות שבגינה הופתעו הכוחות הפינים נוכח ההתקפה הסובייטית בקרליה ביוני 1944, הייתה כישלונו של מנרהיים לראות את התמונה הכוללת מבעד לפרטים הקטנים. בידי מנרהיים הייתה הסמכות העליונה, והבלעדית, לאיסוף המודיעין ולהפיכתו להנחיות מבצעיות.
מאידך, ניתן לטעון כי מנרהיים הצטיין כפוליטיקאי. על אף שהיה חייל, וככזה לא היה אמור ליטול חלק בפוליטיקה, מנרהיים הוכיח עצמו כפוליטיקאי לכל דבר ועניין. מרגע שהבין, סמוך לשנת 1942, כי ייתכן שגרמניה לא תצליח להכריע את ברית המועצות במערכה הצבאית, הביע נכונות לנצל את ההזדמנות, ליטול את המנהיגות ולהוביל את פינלנד לשלום. היה לו חזון ברור באשר לדרך שבה פינלנד צריכה לנהל את המלחמה במצב שבו סופה המוחלט אינו ידוע. הוא ידע כיצד לנהוג בגרמנים על מנת להבטיח תמיכה צבאית מרבית מבלי לערב את פינלנד בחוזים מחייבים. מדיניות זו הגיעה לידי מימוש כאשר התמנה מנרהיים לנשיא פינלנד באוגוסט 1944.
סוף המלחמה ותקופת הנשיאות
ברגע שגרמניה נראתה חלשה דיה, ראו מנהיגיה של פינלנד הזדמנות לשלום עם ברית המועצות. הנשיא ריסטו ריוטי התפטר מתפקידו, ומנרהיים החליפו כנשיא פינלנד ב-4 באוגוסט 1944, בעיקר משום שהיה האדם היחיד בפינלנד שנהנה מלגיטימציה מספקת, הן פנימית והן בינלאומית. כחודש לאחר מכן הסתיימה מלחמת ההמשך בתנאים קשים, אך בסופו של דבר היו אלה תנאים חמורים פחות מאלה שנכפו על מדינות אחרות בתחום ההשפעה הסובייטי. פינלנד שמרה על ריבונותה; אובדן השטחים היה מוגבל, אולם פיצויי המלחמה היו כבדים. פינלנד נאלצה עוד להילחם את מלחמת לפלנד כנגד הכוחות הגרמנים הנסוגים בצפון, ובה בעת היה עליה לשנע את כל צבאה.
במרץ 1946 התפטר מנרהיים מתפקידו בעקבות בריאותו הלקויה. אפילו הקומוניסטים הפינים, אויביו ב-1918, העריכוהו בשל מאמצי השלום שעשה. מנרהיים הוחלף על ידי ראש ממשלתו השמרן אם כי רוסופיל, יוהו פאסיקיווי (Paasikivi).
שמו של מנרהיים נחרת בזיכרון ההיסטורי של אזרחי פינלנד כאחד מגדולי המדינאים הפינים. על שמו קרויה השדרה הראשית בהלסינקי, ובדצמבר 2004 בחרו בו צופי הטלוויזיה הפינית כאישיות הפינית הגדולה ביותר בתולדותיה של אומה זו.
נילס פוליט
נילס פוליט (בגרמנית: Nils Politt; נולד ב-4 במרץ 1994) הוא רוכב אופני כביש גרמני בקבוצת בורה–הנסגרוהה.
ביוגרפיה
פוליט נולד ב-4 במרץ 1994 בקלן. הוא התחיל לרכוב בקבוצת שטולטינג החובבנית ב-2013, באותה שנה סיים במקום השני באליפות גרמניה בנגד השעון עד גיל 23 וב-2014 סיים ראשון באותה התחרות, ב-2015 הגן בהצלחה על התואר.
קטושה (2016–2019)
פוליט החל לרכוב בקטושה בשנת 2016, אף על פי שחתם שם כבר ב-2015. הוא סיים במקום התשיעי במרוץ שלושת הימים של דה פאנה-קוקסייד.
ב-2017 סיים במקום השישי במרוץ אטואל דה בסז' בצרפת. הוא סיים במקום השלישי באליפות גרמניה בנגד השעון, 1:17 דקות אחרי טוני מרטין המנצח, ובמקום הרביעי במרוץ הכביש. פוליט ערך את הופעת הבכורה שלו בטור דה פראנס ובגרנד טור בכללי, הוא שימש בעיקר כפועל של חברי קבוצתו וסיים במקום ה-95 הכללי.
ב-2018 פוליט סיים שביעי בפריז - רובה, 2:31 דקות אחרי פטר סאגאן המנצח, כשהוא הראשון מתוך דבוקה של שבעה רוכבים. הוא סיים חמישי באליפות גרמניה בנגד השעון ונבחר שוב לטור דה פראנס, גם הפעם שימש רק כפועל וסיים במקום ה-87 הכללי. פוליט רשם את הניצחון המקצועני הראשון שלו בטור של גרמניה, כשהוא מנצח את הקטע הרביעי וגם מסיים במקום השני הכללי. במרוץ האחרון שלו בעונה, ספארקסן מונסטרלנד ג'ירו, סיים במקום השלישי.
ב-2019 פוליט רשם התקדמות גדולה, והראה יכולת גבוהה מאוד בקלאסיקות האביב. זה התחיל עם מקום שישי ב-E3 בינקבנק קלאסיק ולאחר מכן מקום חמישי ברונדה ון פלנדרן, אך רגע השיא שלו בעונה הגיע כשסיים שני בפריז - רובה, שנחשב למרוץ החד יומי הנחשב ביותר בענף, כשהוא מפסיד לפיליפ ז'ילבר בספרינט סיום. פוליט סיים רביעי במרוץ הרונד אום קלן ובאליפות גרמניה באופני כביש, ושני בנגד השעון. הוא השתתף בפעם השלישית ברצף בטור דה פראנס, התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום שמיני בקטע החמישי. הוא סיים במקום החמישי בטור בריטניה וזכה במדליית כסף יחד עם נבחרתו, גרמניה, במקצה המעורב באליפות העולם בנגד השעון.
Israel Start-Up Nation (2020)
לאחר מיזוגה של קבוצת קטושה עם קבוצת Israel Cycling Academy (בהמשך שמה שונה), שבפועל גרם לכך שאקדמי תהיה בעלת השליטה, הצטרפו מספר רוכבים מקטושה לקבוצה, ביניהם פוליט.
בורה–הנסגרוהה (2021–)
ב-3 באוגוסט 2020 הודיעה קבוצת בורה–הנסגרוהה הגרמנית שתצרף את פוליט לשורותיה החל משנת 2021 לאחר שחתם על חוזה לשלוש שנים.
סיביר נובוסיבירסק
סיביר נובוסיבירסק (ברוסית: Сибирь Новосибирск) הייתה קבוצת כדורגל מקצוענית מהעיר נובוסיבירסק שברוסיה שהתמודדה בליגת העל הרוסית, ליגת הכדורגל הלאומית ובליגת הכדורגל המקצוענית.
הישגי השיא שלה הן העפלה לגמר הגביע הרוסי בכדורגל בעונת 2010.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה ב-1936 ולא הגיעה להישגים משמעותיים בתקופת ברית המועצות. ב-1987 אף נשרה לליגה החובבנית. המפנה החל לאחר התפרקות ברית המועצות.
ב-1992 העפילה הקבוצה לראשונה לליגה הרוסית הראשונה, אזור מזרח. ב-1996 נשרה הקבוצה לליגה השנייה, בה התמודדה עד לשנת 2004, אז סיימה ראשונה והעפילה חזרה לליגה הרוסית הראשונה. ב-2006 סיימה הקבוצה במקום השמיני בליגת המשנה והגיעה עד לשלב שמינית גמר גביע רוסיה.
ב-2007 סיימה הקבוצה במקום השלישי, אך במשחקי פלייאוף ההעפלה כשלה בניסיונה להעפיל לליגת העל הרוסית. את עונת 2008 סיימה הקבוצה במקום ה-14. בעונת 2009 העפילה הקבוצה לרבע גמר הגביע הרוסי וסיימה כסגנית אלופת הליגה הראשונה, מה שהעניק לה את הזכות להעפיל לליגה הבכירה. את עונתה הראשונה בליגה הבכירה סיימה הקבוצה במקום ה-16 והאחרון ונשרה בחזרה לליגת המשנה. באותה עונה הפסידה הקבוצה בגמר הגביע הרוסי לזניט סנקט פטרבורג, אך בעקבות הישג זה זכתה הקבוצה בכרטיס למוקדמות הליגה האירופית, והוגרלה בשלב המוקדמות השלישי של עונת 2011 מול אפולון לימסול הקפריסאית. במשחק הראשון אשר נערך בנובוסיבירסק ניצחה הקבוצה 1:0, ובמשחק הגומלין בקפריסין הפסידה 2:1, אך העפילה לשלב הבא עקב שער החוץ שכבשה. בשלב הבא הוגרלה סיביר מול פ.ס.וו. איינדהובן ההולנדית; במשחק הראשון ניצחה סיביר בתוצאה 1:0, אך במשחק הגומלין הפסידה 1:5 והודחה מהמפעל.
בעונת 2018/2019 זכתה לתמיכה פיננסית מבנק אוטקריטיה ובנק Sibmost, ברם הציגה מאזן עגום של 17 הפסדים וירדה לליגה השנייה, אחרי 8 עונות בליגה הלאומית ופורקה בתום העונה. את מקומה בליגה המקצוענית נטלה קבוצה חדשה בשם "נובוסיבירסק".
אצטדיון הקבוצה
הקבוצה אירחה את משחקיה באצטדיון ספרטק בן 12,500 המושבים.
פרזאורולופוס
פרזאורולופוס (שם מדעי: Parasaurolophus; משמעות שמו: "סמוך לזאורולופוס") הוא סוג דינוזאור אשר חי בתקופת הקרטיקון, ממשפחת בעלי מקור הברווז (הדרוזאוריים).
תת-מינים
ידועים שלושה מינים של פרזאורלופוסים:
מאפיינים
הפרזאורולופוסים היו דינוזאורים גדולים בעלי אגן דמוי עוף (אורניתיסקיה). הם היו אוכלי צמחים יעילים, מצוידים בשיניים מיוחדות לטחינת מזונם ולחיים שריריות מאוד. הם חיו בעדרים והיו בעלי מערכת חברתית מפותחת. אורכו היה כ- ומשקלו כ-3.2 טונות.
גלגלות של פרזאורולופוס מעידות שהנזר דמוי הכרבולת על ראשו של הזכר היה ארוך מזה של הנקבה. ייתכן שכרבולות וקרניים שימשו את הזכרים בדינוזאורים כדי למצוא חן בעיני הנקבות.
כמו רוב ההדרוזאוריים, הם יכלו ללכת על שתי רגליהם האחוריות אך לרוב הלכו על כל ארבע גפיהם.
מאובניו של דינוזאור זה התגלו באמריקה הצפונית (קנדה וארצות הברית) ותוארו ב-1922.
הפילהרמונית של וינה
הפילהרמונית של וינה (בגרמנית: Wiener Philharmoniker) היא התזמורת הנודעת ביותר באוסטריה וכאחד ההרכבים הנחשבים ביותר בעולם. משכנה הקבוע הוא ה"מוזיקפריין" המפורסם. נגני התזמורת נבחרים מתוך תזמורת האופרה של וינה.
כמו כן, ידועה הפילהרמונית בשל קונצרט השנה החדשה שלה.
היסטוריה
תולדות התזמורת ראשיתן בשנת 1842, כשאוטו ניקולאי יצר מה שכינה "אקדמיה פילהרמונית"; הייתה זו תזמורת עצמאית לחלוטין, שקיבלה את כל החלטותיה בהצבעה דמוקרטית של כל חבריה. עקרונות אלה ממשיכים לשרת את התזמורת עד היום.
כשניקולאי עזב את וינה בשנת 1847, הייתה התזמורת קרובה להתפרקות, ופעילותה לא הייתה רבה ביותר עד 1860, כשקרל אקרט הצטרף כמנצח. הוא נתן סדרה של ארבעה קונצרטים למנויים, ומאז נמשך רצף הקונצרטים של התזמורת ללא הפסקה.
התזמורת משכה אליה כמה מנצחים מפורסמים וידועי שם במיוחד.
מאז 1933 אין לתזמורת מנצח ראשי אחד, אלא מספר מנצחים אורחים. בין אלה מספר ניכר מן המנצחים הנודעים ביותר בעולם, כולל ריכרד שטראוס, קרל בהם, הרברט פון קאראיין, גאורג שולטי, אריך קלייבר, קרלוס קלייבר, ליאונרד ברנשטיין וקלאודיו אבאדו.
מאז השנה האזרחית החדשה של 1941, התזמורת נותנת קונצרט המוקדש בקביעות למוזיקה של משפחת שטראוס, בעיקר יוהאן שטראוס הבן. זהו קונצרט השנה החדשה המפורסם של וינה.
חילוקי דעות בנושאי אפליה מינית וגזעית
אף כי קיימת הסכמה כללית באשר להיות התזמורת בין הטובות בעולם, לא פסחה עליה ביקורת מסוימת, משום שעד שנת 1997 לא איפשרה לנשים להתקבל לתזמורת כחברות קבועות (נשים ניגנו אמנם בשורותיה, אך לא כחברות לכל דבר). בשנת 1997 התקבלה האישה הראשונה, הנבלאית אנה ללקס, כחברה אחרי שניגנה עם התזמורת כ"לא-חברה" במשך יותר מעשרים שנה; אחרי שללקס פרשה לגמלאות, נבלנית אחרת בשם שרלוט בלצרייט תפסה את מקומה כחברה הנשית היחידה בתזמורת. זאת ועוד, שום אישה לא ניצחה על התזמורת עד שנת 2005, אז המנצחת האוסטרלית סימון יאנג הייתה הראשונה לעשות זאת.
נוסף לכך, היסטורית, התזמורת לא קיבלה חברים, שניכרת בהם השתייכות למיעוטים אתניים. בשנת 2001 התקבל כנר אסייתי-למחצה כחבר.
בראיון רדיו, ששודר ב-1996 אמר החלילן הראשון בפילהרמונית של וינה:
בשנת 2003 אמר חבר תזמורת בריאיון לכתב עת:
התזמורת סירבה לקיים מבחני קבלה עיוורים לחלוטין, שבהם הנבחנים מנגנים מאחורי פרגוד, כך שאיכותם עומדת לשיפוט אובייקטיבי, חופשי מדעות קדומות הנוגעות למין או לגזע. רוב התזמורות החשובות נוקטות בשיטה זו של מבחני קבלה עיוורים. מאז שלהי שנות ה-90' של המאה העשרים נשמעות מחאות בעלות תוקף נגד המנטליות המפלה של התזמורת, הן מצד יחידים והן מכיוון הברית הבינלאומית של נשים במוזיקה.
תעשה לי ילד (סדרת טלוויזיה)
תעשה לי ילד היא סדרת דרמה ישראלית, אשר שודרה בערוץ הוט 3 של חברת הטלוויזיה בכבלים HOT בשנת 2008.
את הסדרה כתבה שירלי מושיוף וביים יובל שפרמן. את דמויות להקת "ההסתדרות", שעומדת במרכז הסדרה, מגלמים חברי להקת "מרסדס בנד", בראשם גל תורן, סולן הלהקה, לצד אורי גת המתופף וגיא שמי הגיטריסט בתפקידים משניים. אל הלהקה הוצמד ספי אפרתי, נגן הבס של להקות "בלאקפילד" ומוניקה סקס. שירי הלהקה הם גם פסקול הסדרה.