cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מונוגרמה
מונוגרמות מלכותיות
אחת הדוגמאות הבולטות בעת המודרנית לשימוש במונוגרמה מלכותית היא המונוגרמה "H7" של הוקון השביעי, מלך נורווגיה אשר שימש סמל לאומי להתנגדותה של המחתרת הנורווגית לפלישה הנאצית לנורווגיה בתקופת מלחמת העולם השנייה. המחתרת עשתה שימוש רב במונוגרמה כדי לסמל סולידריות ונאמנות למלך בהתנגדותו לכיבוש. הנאצים הענישו את מי שנתפס בציור המונוגרמה בעונשי מאסר.
מונוגרמות אישיות
מונוגרמות אישיות הן לעיתים יצירות אומנות מורכבות שלהן שימוש בהרלדיקה, בנייר מכתבים, לסימון מזוודות, לסימון פריטי לבוש, כלי מיטה, ועוד. מונוגרמות אלה מורכבות בדרך כלל משתיים או שלוש אותיות משולבות.
עד תחילת המאה ה-20 נערות ונשים שהתארסו רקמו על כלי המיטה, המפות, המפיות, השמיכות מגבות המטבח ובגדיהן התחתונים, משלבת של שמן. המנהג הזה התחיל כי בדים היו יקרים ונחשבו כרכושה של האשה. על ידי סימונם היא יכלה לשמור אותם.
מונוגרמות אישיות מסורתיות של שתיים או שלוש אותיות משלבות את ראשי התיבות של שמו הפרטי ושם משפחתו של בעל המונוגרמה. בני זוג משתמשים לעיתים במונוגרמה משותפת המשלבת את ראשי תיבות שמותיהם הפרטיים, או מונגרמה המורכבת מראשי תיבות של שמותיהם הפרטיים ושם משפחתם המשותף.
מונוגרמה כלוגו
חברות מסחריות נוהגות לעיתים לאמץ מונוגרמה, המורכבת מראשי תיבות שמה של החברה, כלוגו של החברה. הדבר נהוג באופן מיוחד בין חברות אופנה וקוסמטיקה, כך למשל לוגו חברת לואי ויטון המורכב משילוב האותיות "L" ו"V", פנדי, וחברת הלנה רובינשטיין.
פורד אלייט
פורד אלייט (באנגלית: Ford Elite) היא מכונית סלון, בתצורת קופה, 2 דלתות, אשר יוצרה על ידי קונצרן הרכב פורד בארצות הברית בין השנים 1974–1976 (יועד לצפון אמריקה), ובמקסיקו בין השנים 1977–1978.
בשנת 1974 הדגם היה קרוי "Gran Torino Elite".
יוצרו 366,500 יחידות. בשנת 1974 יוצרו 96,604 יחידות. בשנת 1975 יוצרו 123,475 יחידות. בשנת 1976 יוצרו 146,475 יחידות.
פארק פרס
פארק פרס הוא פארק בשטח של 300 דונם בדרום-מזרחה של העיר חולון, הקרוי על שמו של שמעון פרס. הוא גובל בצידו המערבי בפארק המים "ימית 2000", מדרום בחולות חולון וממזרח באזור התעשייה של העיר. מצפון גובל הפארק בשכונת קריית שרת. במרכזו של הפארק שוכן מוזיאון הילדים חולון.
הפארק מחולק לשלושה חלקים מובחנים. החלק המערבי מתרכז סביב אגם מלאכותי מלבני מוארך באורך של 200 מטרים וברוחב 20 מטרים, שבצידו הצפוני מפל סלעים וסביבו מסעדות. באגם ניתן לשוט בסירות המוצעות להשכרה. מעל לאגם מתוח גשר להולכי רגל המוביל אל הכניסה למוזיאון הילדים. לצד האגם תיאטרון מדושא שיכול להכיל 7,000 צופים, ומעבר לו חורשת דקלים המיועדת לעריכת פיקניקים ובה פינות ישיבה. חלקו הצפוני של הפארק כולל חורשה רחבה שבה עצים שונים, שבילי הליכה, פינות ישיבה מוצלות ומתקני שעשועים נגישים לבעלי מוגבלויות. בחלק המזרחי של האתר, הסמוך למסוף האוטובוסים בקריית שרת, שוכן מתחם מתקני ספורט בשם "הספורטק" בשטח של 30 דונם, ובו מגרשי כדורגל, כדורסל, משטח החלקה על גלגיליות, שולחנות טניס שולחן ומתקני כושר. בשנת 2013 הוקם בחלק זה של הפארק מִתקן ההחלקה על הקרח Ice Peaks, שעד מהרה הפך למרכזי באזור. המתקן מארח את משחקי חטיבת המרכז של ליגת ההוקי קרח הישראלית, תחרויות החלקה אמנותית ופעילויות שונות לציבור.
ב-2015 נחנך בין מוזיאון הילדים לאגם מתחם פנאי ובילוי בשם "לה פארק", ובו בתי אוכל, חנויות ייעודיות ואולם פעילויות לילדים ולמבוגרים המשלב גם מסחר. בחודש מרץ אותה שנה נחנך בפארק גם היכל טוטו חולון, היכל הספורט של העיר.
מטילדה (סרט, 2017)
"מטילדה" (ברוסית: Матильда) הוא סרט רוסי שנוי במחלוקת בבימויו של אלכסיי אוצ'יטל, שהוקרן תחת אבטחה בסנקט פטרבורג, ב-20 בספטמבר 2017 ויצא גם לאקרנים ב-26 באוקטובר 2017. זהו סרט דרמה היסטורית המבוסס על מערכת היחסים הרומנטית שהתנהלה בין הבלרינה מטילדה קשינסקאיה ויורש העצר ניקולאי אלכסנדרוביץ', משנת 1890 ועד לטקס ההכתרה של ניקולאי לצאר ב-1896.
פארק פרס
מדרום לפארק נמצא מגדל המים של שכונת מולדת.
מטילדה (סרט, 2017)
הסרט זכה אומנם לתמיכתה של קרן הקולנוע הרוסי הממשלתית אך הפך לנושא לדיון ציבורי נרחב מאודוהוליד קריאות לאסור על הקרנת הסרט, כמו גם איומים והתקפות נגד מפיקי הסרט, זאת בשל הצגת עירום מלא בסרט והצגת הרומן האסור שניהל ניקולאי עם רקדנית הבלט. בסוף השבוע הראשון להקרנתו, הסרט הכניס 42 מיליון רובלים.
הסרט הופק גם כמיני-סדרה טלוויזיונית בת שני פרקים בפורמט צפייה 4K Ultra HD בשם "ההכתרה" ששודרה באוקטובר 2019.
עלילת הסרט
הסרט מגולל את סיפורה של מערכת היחסים הרומנטית בין היורש של הכתר הרוסי ניקולאי רומנוב ורקדנית התיאטרון הקיסרי מטילדה קשינסקאיה החל מרגע הפגישה בין הנסיך בן ה-22 והרקדנית בת ה-18 בשנת 1890 ועד לטקס הכתרתם של ניקולאי ואשתו אלכסנדרה פיודורובנה בשנת 1896.
הסיפור מוצג באופן כזה שנדמה כי ניקולאי מצוי במשולש אהבה ומנסה לתמרן בין אהבתו לרקדנית אל רעייתו אלכסנדרה, אשר מוצגת בפן שונה מכפי שהוצגה עד כה בקולנוע הרוסי; כאישה נקמנית שאף מסוגלת לרצוח בסכין את יריבתה במאבקן על לבו של יורש העצר.
טרום הפקה
ההכנות להפקת הסרט החלו כבר בשנת 2010. על התסריט עבדו מספר תסריטאים מארצות הברית ומצרפת לפני שנשכר אלכסנדר טרחוב לשכתב את התסריט שוב.
תקציב הסרט עומד על 25 מיליון דולר ומרביתו הוצא על עיצוב התלבושות והתפאורה וזכה לתמיכה פיננסית של משרד התרבות של רוסיה וקרן הקולנוע הרוסי.
ליהוק
לתפקיד הבלרינה הפולנייה מטילדה קשינסקאיה נשקלה תחילה השחקנית קירה נייטלי, אך הצילומים נדחו בחצי שנה ובזמן הזה השחקנית התעברה ולבסוף המפיקים נאלצו לתור אחר שחקנית אחרת ונבחנו מאות שחקניות לפני שהבמאי קיבל הצעה ממנהל פסטיבל הקולנוע של וורשה ללהק את מיכלינה אולשנסקאיה, בוגרת האקדמיה לתיאטרון בוורשה וזמן קצר לאחר מבחני הבד כבר לוהקה לתפקיד.
לתפקיד הנסיכה הגרמנייה אליס נסיכת הסן לוהקה שחקנית התיאטרון הגרמנייה לואיזה וולפרם. שותפה לתיאטרון לארס איידינגר לוהק לתפקיד ניקולאי השני, אף על פי שהתפקיד הובטח קודם לדנילה קוזלובסקי, שלוהק לבסוף לתפקיד הקצין וורונצוב שהיה מאוהב במטילדה.
צילומים
הצילומים החלו ביוני 2014.
הצילומים נערכו בארמון יקטרינה הגדול ובארמון אלכסנדר בצארסקויה סלו, ובארמונות נוספים כמו, ארמון יוסופוב, ארמון ילאגין ובתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג ובנוסף נבנתה תפאורה שלמה שדימתה את קתדרלת העלייה לשמים במוסקבה ואת קרונות הרכבת של משפחת הצאר.
לצורך הצילומים נתפרו 5,000 תלבושות שעבורם נדרשו 17 טון של בד.
פסקול
את המוזיקה והפסקול לסרט כתב המלחין האמריקאי מרקו בלטרמי בשיתוף פעולה עם התזמורת הסימפונית של תיאטרון מארינסקי בניצוחו של ואלרי גרגייב.
שיווק
הטריילר הראשון שוחרר ליוטיוב באפריל 2016 ותחילה תוכנן צאת הסרט ל-30 במרץ 2017 אך לבסוף נדחה ל-26 באוקטובר אותה שנה, בשל הימנעות מתחרות מול סרטים הוליוודים ולבקשת התביעה הכללית שקיבלה בקשות לבדוק את הסרט.
בפברואר 2017 הועלה הטריילר השני וביוני אותה שנה עלה הטריילר השלישי והאחרון של הסרט.
ב-10 באוגוסט 2017 משרד התרבות העניק רישיון הקרנה לסרט והוצמדה לו מגבלת גיל של 16+ והקרנת טרום הבכורה הראשונה נערכה בעיר ולדיווסטוק ב-11 בספטמבר 2017. הקרנת בכורה רשמית נערכה תחת אבטחה בסנקט פטרבורג ב-20 בספטמבר 2017 ולאחר מכן נערכה הקרנת בכורה מסחרית ב-25 באוקטובר 2017 בתיאטרון מארינסקי.
ביקורת
בשל עלילת הסרט המציגה משולש אהבים בין ניקולאי, רעייתו ורקדנית הבלט, הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית שהכריזה על אלכסנדרה פיודורובנה כקדושה ביקרה את מה שלטענתה מהווה חוסר אמינות ודיוק לאירועים ההיסטוריים כמו גם פגיעה בכבודה של אלכסנדרה ובעלה ניקולאי השני, לאחר שהם הוכרזו כקדושים בשנת 2000. גורמי ממשל שונים וגורמים לאומנים לרבות נטליה פוקלונסקאיה, שראו בסרט פגיעה בערכים השמרניים, ניסו למנוע את הקרנת הסרט, בין השאר מתוך טענה שהסרט מומן באופן לא חוקי וכי יוצריו מעורבים בשחיתות. בנוסף, כמה כמרים טענו שהיחסים בין ניקולאי לרקדנית הופסקו בשנת 1894 עם נישואיו לאלכסנדרה, דבר שלא מוצג בסרט. כך טען גם מנהל הלשכה של בית רומנוב אלכסנדר זקאטוב.
באוגוסט 2017 הסרט אומנם קיבל ממשרד התרבות של רוסיה רישיון להקרנה בבתי הקולנוע ברוסיה, אך ב-11 בספטמבר 2017 הייתה אמורה להיערך במוסקבה הקרנת טרום בכורה של הסרט וזו בוטלה ברגע האחרון, לבסוף הקרנת טרום הבכורה נערכה בולדיווסטוק.
המחלוקת סביב הסרט
לאחר שבאפריל 2016 הוצג הטריילר הראשון ובו סצנות ארוטיות בין הצאר לרקדנית הבלט, נציגי הארגון האורתודוקסי "צלב הצאר" הודיעו על היות הסרט אנטי-רוסי ואנטי-נוצרי ופנו למשרד התובע הכללי של הפדרציה הרוסית בדרישה לאסור על הקרנת הסרט והם אף קיבלו את תמיכתה של חברת הפרלמנט נטליה פוקלונסקאיה, הידועה באהדתה לניקולאי השני, לדבריה הסרט מכיל סצנות המעליבות ופוגעות בתחושות המאמינים הנוצרים והיא ניסתה להוביל איסור על הקרנת הסרט, בין השאר, בפנייה לבתי המשפט בסנקט פטרבורג. בנוסף ארגונים לאומניים שונים כדוגמת "ארבעים עורבים" ו"המדינה הנוצרית של רוס הקדושה" הפיצו איומים על חיי המפיקים ועל בעלי אולמות בתי הקולנוע שהתכוונו להקרין את הסרט. ארגונים אלה, שהוגדרו כקיצוניים גם על ידי הכנסייה הפרבוסלבית הרוסית עצמה, זכו לתשומת לב השלטונות, כאשר חברי הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ביקשו ממשטרת הפדרציה הרוסית ומשירות הביטחון הפדרלי של רוסיה לחקור ארגונים אלה.
נציגי וצאצאי בית רומנוב אומנם ביקרו את התוכן האפשרי של הסרט, אך הדגישו כי אין לאסור את הקרנת הסרט ולמנוע חירות תרבותית, חרף חוסר היצמדות לאירועים ההיסטוריים ולדבריהם ניקולאי היה בקשר עם הרקדנית עד 1894 ולאחר מכן כבר נישא לאליס ולכן לא בגד בה, כפי שנראה מהקדימון לסרט
בבוקר ה-4 בספטמבר 2017 רכב שטח התנגש במבנה בית הקולנוע "קוסמוס" שביקטרינבורג שבעקבותיו הובערה שרפה במקום ובמספר כלי תקשורת דווח שהשרפה הובערה כמחאה על הסרט. כתוצאה מההצתה הושחתה הכניסה הראשית והאולם נסגר לצורך שיפוצים.
ב-11 בספטמבר באותה שנה הוצתו כלי רכב במגרש החניה של משרדו של עורך הדין קונסטנטין דוברינין, המשמש כסנגורו של הבמאי אלכסיי אוצ'יטל, במקום השרפה נמצא פתק "על מטילדה לבעור". למחרת, ב-12 בספטמבר 2017 רשת בתי הקולנוע הגדולה ברוסיה "פורמולה קינו" ו"סינמה פארק" הכריזה כי לא תקרין את הסרט בשל חשש מפגיעה בצופים, זאת בשל אירוע ההצתה בבית הקולנוע קוסמוס ביקטרינבורג, ברם חודש לאחר מכן, ב-13 באוקטובר, "סינמה פארק" ו"פורמולה קינו" הסכימו להקרין את הסרט, לאחר שועדת החקירות של רוסיה ומשטרת רוסיה עצרו את ראשי ארגון המדינה הנוצרית.
תגובות השלטונות
דמיטרי פסקוב, דובר הקרמלין, הצהיר בפברואר 2017 כי נשיא רוסיה אינו נוטל חלק בדיון הציבורי על הסרט וכי לא ניתן לבקר סרט שטרם יצא לאקרנים והציע להמתין עד לאחר יציאתו של הסרט ורק לאחר מכן ניתן יהיה להביע דעה.
ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב יצא נגד המתקפות על הסרט בנאומו באפריל 2017 במהלך פורום תרבות והוסיף כי לעיתים מתקפה על מפיקי הסרט עלולה להביא לדעה שגויה על יוצרי הסרט, בעיקר אודות סרט שטרם זכה להקרנה ציבורית וכי יש להיות סבלניים יותר ביחס לסרט.
נשיא רוסיה עצמו ולדימיר פוטין אמר ביוני 2017 כי בעבר צולמו סרטים אחרים אודות בית רומנוב שכללו נושאים שנויים הרבה יותר במחלוקת, למשל יחסיהם עם רספוטין, הוא הוסיף כי הוא מכבד את הבמאי אלכסיי אוצ'יטל שיוצר דברים כישרוניים אך הוסיף כי אינו מתערב בענייניה של פוקלונסקאיה והיא רשאית להביע את דעתה בכפוף לחוק.
ברם, ברשויות המקומיות התייחסו לסרט באופן סובלני הרבה פחות, כך למשל, נשיא צ'צ'ניה רמזן קדירוב אסר על הקרנת הסרט בצ'צ'ניה. כך היה גם בדאגסטן. ברם, לאחר שהוענק לסרט רישיון הקרנה מטעם משרד התרבות הרוסי קדירוב הצהיר כי לא יאסור את הקרנת הסרט.
שר התרבות של רוסיה, הסופר ולדימיר מדינסקי הביע את מורת רוחו מהשערורייה שהתפתחה סביב הסרט וכי זהו בסך הכל סרט עלילתי רגיל וכל לחץ על בתי הקולנוע למנוע מלהקרין את הסרט הוא צנזורה ומעשה בלתי חוקי, הוא הוסיף כי הוא עצמו כבר צפה בסרט ואין שם תוכן המהווה פגיעה בזיכרון הצאר ניקולאי השני או פגיעה במונרכיה הרוסית. ב-23 באוקטובר 2017 משרד התובע הכללי הרוסי הגיב לטענותיה של פוקלונסקאיה בנוגע לסרט והשיב כי אין מקום לחקור את הסרט
ג'אנג'יאנג
גַ'אנְגְ'יָאנְג (בסינית: 湛江; בפין-יין: Zhànjiāng; מילולית "נהר תכלת") היא נציבות עירונית ועיר נמל במחוז גואנגדונג שבדרום הרפובליקה העממית של סין. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 6,981,236 תושבים, מתוכם 1,931,455 בשטח האורבני.
התקופה הצרפתית
בשנת 1898, בעקבות מאה שנות ההשפלה, סופחה ג'אנג'יאנג להודו-סין הצרפתית ונקראה "".
במלחמת העולם השנייה והכיבוש היפני
הצרפתים שלטו במובלעת הקטנה עד שנת 1943, כאשר היפנים כבשו את האזור במהלך מלחמת העולם השנייה. בסוף המלחמה הוחזר האזור לידי הצרפתים עד שנת 1946, כאשר הועברה רשמית לסין.
כיום
לאחר שהוחזרה לסין, הסינים שינו את שם העיר לג'אנג'יאנג משמה הקודם.
מאז הקמת הרפובליקה העממית, ג'אנג'יאנג התעשרה בכלכלתה בזכות הקמת תחנות רכבת רבות ומבנים אחרים.
גאוגרפיה
ג'אנג'יאנג משתרעת על פני 13,225 קמ"ר בקצה הדרום-מערבי של גואנגדונג וגובלת מצפון-מזרח בנציבות העירונית, מצפון-מערב במחוז האוטונומי גואנגשי ומשאר הכיוונים בים סין הדרומי, מרוחקת כ-362 ק"מ דרום-מערבית לבירת המחוז גואנגג'ואו ב, מול חופי האי האינאן.
חלוקה מנהלית
נציבות ג'אנג'יאנג מורכבת מ-4 מועצות, 2 נפות ו-3 נפות עירוניות.
נמל ג'אנג'יאנג
נמל ג'אנג'יאנג הוא אחד מן הנמלים הדרומיים ביותר בחופי סין היבשתית. הנמל נבנה בשנת 1956 והיה למעשה הנמל המודרני הראשון שתוכנן ופותח לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין. הוא אחד מן שמונת הנמלים הגדולים ביותר בסין.
ספורט
כדורגל הוא ענף הספורט הפופולרי ביותר בג'אנג'יאנג. בעיר יש את האצטדיון האולימפי הראשי של ג'אנג'יאנג, הכולל כ-40,000 מקומות ישיבה.
ערים תאומות
לג'אנג'יאנג יש 6 ערים תאומות:
בית אל-עזה
בית אל-עזה או בית אל-עזי עד 1948 הוא בית באר מנגד לסכנת אבו כביר ביפו. מ-1954 ועד 2007 היה משכנו של מועדון קליעה כביר לצד דרך בן-צבי בתל אביב-יפו.
היסטוריה
הבית נבנה במחצית הראשונה של המאה ה-19 בידי בני משפחת אל-עזה, שהגיעו מאזור הר חברון. המשפחה התגוררה ביפו, ובזכות קשריה עם הסולטאן עבדול חמיד השני, ניתנו לה אדמות רבות בארץ, בעיקר באזור לכיש. בעיר יפו החזיקה המשפחה בית אחד, וארבעה בתים נוספים הוקמו לצד הדרך ההיסטורית יפו-ירושלים - דרך בן-צבי של ימינו. הבתים היו מפוארים, ואחד מהם אף שימש את סגן הקונסול הצרפתי פיליברט ז'יל בסוף המאה ה-19 ואת סגנו של הרברט סמואל בתקופה מאוחרת יותר. בבית הסמוך למפגש הרחובות בן-צבי ותל גיבורים של ימינו, התגורר חליל אל-עזה, שהיה בעל קשרים ענפים גם עם היהודים, ובין באי ביתו היו גם אהרן שלוש וחיים ויצמן. חליל אל-עזה הלך לעולמו ב-1942, ובנו איסמעיל המשיך בדרכו. .
רבים מבני משפחת אל-עזה נאלצו לעזוב את ישראל במהלך מלחמת העצמאות, אך חלקם נשאר ביפו וביישוב אל-עזי, הסמוך לכפר מנחם. לאחר המלחמה הוחל על הבית חוק נכסי נפקדים, ואף שצה"ל תפס את הבית במהלך המלחמה ונשאר בו, הוא משלם למשפחה דמי שכירות.
ב-1954 הקים צה"ל בבית את מועדון קליעה כביר, שפעל במסגרת הגדנ"ע. בתוך המבנה היה מטווח לאקדחים, ובחצר מטווח לרובים. המועדון הכשיר אלפי קלעים, כמה מהם היו לבכירי הקלעים בישראל. בעקבות הצלחת המועדון, הקים הגדנ"ע מועדונים דומים ברחבי הארץ, במסגרת גדנ"ע קליעה. כיום ניתן לראות בקירות שונים בבית ובמיוחד בדלת הליוואן העתיקה את החורים שפערו הקליעים של החניכים הפחות מוצלחים. מפקד המתקן, דן דוד, התגורר עם משפחתו במבנה סמוך.
בשנת 2007 נסגר מועדון הקליעה משיקולים תקציביים. הבניין עמד בשממונו מספר שנים, המדינה סירבה למסור את הבית למשפחה, יזמה הליך איחוד וחלוקה מחדש ללא הסכמת המשפחה, ומכרה את הבית במיליוני שקלים. בד בבד, בשנים האחרונות פועלת בקומה התחתונה של המבנה, אשר שימשה במקור לאחסון ולאריזה, נגרייה. ב-2020 נפתח בקומה התחתונה מלון בוטיק, ובקומה העליונה מועברות סדנאות בישול.
המבנה
ככל בית באר, גם ראשיתו של בית אל-עזה זה בבאר, ממנו נשאבו מים באמצעות אנטיליה, והועברו לבריכת אגירה. לצדם הוקמו שני מבנים ששימשו כמחסנים, ומאוחר יותר חוברו באמצעות מבנה שלישי ששימש כאורווה. המבנים נבנו בפשטות יחסית, מאבני כורכר שכוסו בטיח, וקורו בקמרונות צולבים.
הקומה השנייה, שנוספה בשלב מאוחר יותר, שימשה למגורים, והייתה מפוארת יותר. היא נבנתה בסגנון האופייני לבתי ליוואן (חלל מרכזי המשמש לאירוח, שסביבו חדרי המגורים), וכללה גם אלמנט בהשראת הבנייה הטורקית: דִירֶכְּלִיכּ - שני עמודי שיש המופרדים ביניהם ובין הקירות באמצעות קשתות, ומחלקים את החלל לשלושה חלקים. הקומה השנייה קורתה בעץ, וכללה מרצפות מעוטרות. הליוואן מרוצף בחלקו במרצפות משושות ייחודיות אשר לא נמצאו בשום מקום אחר בארץ ישראל, וכנראה יובאו במיוחד מוונציה. מאוחר יותר נוספה לבית מרפסת, אך היא נסגרה והפכה למסדרון. מהחלל המרכזי, הליוואן, הוקמה גזוזטרה קטנה אשר פונה לדרך הראשית, אולם היא נסגרה לאחר כניסתו של צה"ל למבנה. שאר החדרים בקומה מפוארים פחות, אולם גם הם כללו רצפות וקירות מאוירים ותקרות עץ בעלות פיתוחים ועיטורים.
ג'ון פיצג'רלד קנדי
ג'ון פיצג'רלד "ג'ק" קנדי (באנגלית: John Fitzgerald "Jack" Kennedy; 29 במאי 1917 – 22 בנובמבר 1963), הידוע גם בראשי התיבות של שמו באנגלית JFK, היה נשיאה ה-35 של ארצות הברית, משנת 1961 ועד ההתנקשות בחייו ב-1963. קנדי היה הנשיא בשיאה של המלחמה הקרה, ורוב נשיאותו התמקדה בניהול היחסים עם ברית המועצות. הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית, ולפני כהונתו כנשיא ייצג את מדינת מסצ'וסטס בבית הנבחרים ובסנאט. קנדי הוא הקתולי הראשון שכיהן כנשיא ארצות הברית, הנשיא הנבחר הצעיר ביותר בתולדות ארצות הברית, הנשיא השני הצעיר ביותר (אחרי תאודור רוזוולט), והנשיא הראשון שנולד במאה ה-20.
קנדי נולד בברוקליין שבמסצ'וסטס, לג'וזף קנדי. הוא היה בן משפחת קנדי, ואחיהם המבוגר של הסנאטור רוברט קנדי, שכיהן בממשלו בתפקיד התובע הכללי, ושל הסנאטור טד קנדי. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב-1940, וכעבור שנה הצטרף למערך המילואים של הצי האמריקני. במהלך מלחמת העולם השנייה פיקד קנדי על כמה סירות טורפדו במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט ועוטר במדליה על פעולותיו. לאחר מכן, נבחר לייצג את מחוז הבחירה ה-11 מטעם מדינת מסצ'וסטס בבית הנבחרים, בין השנים 1947–1953. לאחר מכן נבחר לסנאט ושירת בו עד שנת 1960. באותה תקופה פרסם את הספר "דיוקנאות באומץ", שזכה בפרס פוליצר. באותה שנה ניצח בבחירות את סגן הנשיא והמועמד הרפובליקני לנשיאות, ריצ'רד ניקסון.
בעת כהונתו של קנדי כנשיא הייתה מתיחות גבוהה במלחמה הקרה. קנדי העלה את מספר היועצים הצבאיים שנשלחו לדרום וייטנאם ב-18%. באפריל 1961 אישר את הפלישה למפרץ החזירים, במהלכה ניסה ה-CIA להדיח את הממשלה הקובנית של פידל קסטרו. הוא התנגד לתוכניותיהם של ראשי המטה לבצע התקפות מבוימות על שטח אמריקני כדי להכשיר את דעת הקהל למלחמה מול קובה. באוקטובר 1962 גילו מטוסי ריגול אמריקניים שהסובייטיים הקימו בסיסי טילים בקובה, וכתוצאה נוצר משבר בין המעצמות שהביא את העולם אל סף מלחמה גרעינית. בנושאי פנים תמך קנדי בהקמת חיל השלום ותמך בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית. בנוסף פיקח על המרוץ לחלל – על ידי התחלת תוכנית אפולו. קנדי זכה לאורך השנים לפופולריות רבה, ונחשב בעיני רבים לאחד הנשיאים הגדולים בתולדות ארצות הברית. במהלך כהונתו זכה לשיעורי אהדה ממוצעים של 70% מהציבור, השיעור הגבוה ביותר.
קנדי נרצח במהלך כהונתו כשביקר בדאלאס שבטקסס ב-22 בנובמבר 1963, בעת שנסע במכונית פתוחה ברחובות העיר. לצידו ברכב היו רעייתו ג'קלין ומושל טקסס ג'ון קונלי. הרוצח, לי הארווי אוסוואלד, נעצר עוד באותו יום והואשם באותו לילה. ג'ק רובי ירה באוסוולד והרג אותו יומיים לאחר מכן, לפני שנערך לו משפט. ה-FBI וועדת וורן הגיעו למסקנה רשמית כי אוסוולד פעל לבדו. ועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות הסכימה עם המסקנה כי אוסוולד ירה בנשיא קנדי ורצח אותו, אולם הוסיפה כי קנדי נרצח קרוב לוודאי כתוצאה מקונספירציה. לינדון ג'ונסון ירש אותו כנשיא מיד לאחר הרצח.
ראשית חייו ולימודיו
ג'ון פיצג'רלד קנדי נולד ב-29 במאי 1917, בברוקליין שבמסצ'וסטס, בנם של איש העסקים ג'וזף קנדי והנדבנית רוז פיצג'רלד. אביו, דמות משפיעה ביותר בחייו, היה מיליונר, פוליטיקאי, דיפלומט ופעיל מרכזי במפלגה הדמוקרטית. סבו של אביו היה מהגר שהגיע מדרום-מזרח פרובינציית לנסטר שבאירלנד. ג'ון היה השני בילדי המשפחה, ובעודו ילד גדל בצילו של אחיו הבכור, ג'וזף, שבו תלה אביו את התקוות לעתידה הפוליטי של המשפחה, ואף למינוי לנשיאות בעתיד. פרט לג'וזף, היו לקנדי עוד שבעה אחים קטנים: רוזמרי, קטלין, יוניס, פטרישיה, רוברט, ג'יין וטד.
קנדי גר בברוקליין במשך עשר שנים ולאחר מכן למד בבתי ספר יוקרתיים. אביו ג'וזף נסע לנסיעות עסקיות לפרקי זמן ארוכים והתמקד בעיקר בוול סטריט ובהוליווד. בספטמבר 1927, עברה המשפחה אל ריברדייל שבניו יורק, וקנדי למד בבית ספר פרטי. כעבור שנתיים עברה המשפחה לפרוור. את הקיץ ותחילת הסתיו בילתה המשפחה בביתה במסצ'וסטס, ואת החגים בבית החורף שלהם בפלורידה. בספטמבר 1930 החל קנדי ללמוד בבתי ספר בקונטיקט, אולם בשל דלקת תוספתן שבה לקה נאלץ לעזוב את לימודיו.
בספטמבר 1931 נשלח קנדי לפנימייה היוקרתית "צ'וט" שבקונטיקט. אחיו ג'וזף כבר הצטיין שם. את השנתיים הראשונות שלו נאלץ קנדי לחוות בצלו של אחיו ופיצה על כך בהתנהגות מרדנית.
באותה תקופה החלו בעיות בריאותיות אצל קנדי, שהסתיימו באשפוזו בבית החולים ב-1934. ביוני 1934 עבר בית חולים והוכרע שסבל מזיהום. ביוני 1935 סיים את לימודיו.
לאחר הפסקת לימודיו בפרינסטון, המשיך קנדי ללמוד באוניברסיטת הרווארד. הסיבות לכך היו, לטענתו, להמשיך את מורשתו של אביו שגם הוא למד שם. ביולי 1937 נסע לצרפת. באותה תקופה מונה אביו לשגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת, וקנדי נסע לבקרו מספר פעמים. ביוני 1938 נסע עם אביו ועם ג'וזף כדי לעבוד בשגרירות האמריקנית בלונדון.
ב-1939 נסע לאירופה, אל ברית המועצות, הבלקן ואל המזרח התיכון כהכנה לתזה שלו. לאחר מכן נסע לצ'כוסלובקיה ולגרמניה לפני שחזר ללונדון ב-1 בספטמבר, יום הפלישה לפולין ופרוץ מלחמת העולם השנייה. כעבור יומיים נאמה המשפחה בבית הנבחרים הבריטי ותמכו בהכרזת המלחמה על גרמניה. בתקופה זו גילה עניין במדיניות החוץ, וביקר באיטליה שהייתה תחת שלטון מוסוליני, בגרמניה שהייתה תחת שלטון אדולף היטלר, ובמדינות אירופיות נוספות. כתוצאה מביקורים אלו ומהתעניינותו בענייני חוץ, כתב קנדי עבודת תזה שעסקה בניתוח המדיניות הבריטית בהסכם מינכן, וסיים עמה את התואר מוסמך ביחסים בינלאומיים בהצטיינות בשנת 1940. התזה פורסמה על ידי אביו כספר שנקרא "מדוע נרדמה אנגליה?", והיה לרב-מכר באותה תקופה. לדעתו של קנדי, כפי שמובעת בספרו, לא היו הסכם מינכן והמדיניות שהובילה אליו קשורים בפגמים באופיו של נוויל צ'מברלין או של ההנהגה הבריטית, אלא המשך ישיר לאופיו הבדלני רב השנים של העם הבריטי. בנוסף קרא לברית אנגלו-אמריקנית נגד הטוטליטריזם. קנדי החל לתמוך במעורבות האמריקנית במלחמה, זאת לעומת אביו הבדלן שפוטר מתפקידו כשגריר.
ב-1940 החל ללמוד מנהל עסקים. בתחילת 1941 סייע לאביו לכתוב את זיכרונותיו כשגריר, ולאחר מכן טייל בדרום אמריקה, בקולומביה, באקוודור ובפרו.
קנדי היה חניך בתנועת הצופים של ארצות הברית בגדוד 2 של ברונקסוויל, ניו-יורק. לאחר שחרורו המוקדם מן הצבא היה פעיל גם במועצת הצופים של בוסטון בין השנים 1946 עד 1955, בתור סגן יו"ר מחוזי, חבר של הוועד המנהל, סגן נשיא וחבר המועצה הלאומית של הבוי-סקאוטס של אמריקה, ובשנת 1961 זכה להיות נשיא הכבוד של ארגון הצופים הבנים של אמריקה.
שירותו הצבאי (1941–1945)
באביב 1941 ניסה קנדי לשרת כקצין בצבא, אך נדחה בשל בעיות בגבו. הוא חיזק את עצמו במהלך הקיץ, והתקבל לשירות בצי האמריקאי בספטמבר באותה שנה. ב-26 באוקטובר קודם לדרגת סגן משנה, ובהמשך שירת כקצין זוטר במערך המודיעין של הצי בוושינגטון.
בינואר 1942 הוצב קנדי במשרדי המודיעין הימי בקרוליינה הדרומית. לאחר מכן למד בבית הספר לקצינים בשיקגו עד 27 בספטמבר. לאחר מכן התנדב לשרת בספינות טורפדו. ב-10 באוקטובר קודם לדרגת לוטננט. בדצמבר 1942 השלים את לימודיו והופקד על ספינת טורפדו.
הוא פיקד לראשונה על ספינת אימונים PT-101 מ-7 בדצמבר 1942 עד 23 בפברואר 1943. לאחר מכן הוצב בפנמה, וממנה נשלח לחזית כקצין צי באוקיינוס השקט, בו פיקד על שתי סירות טורפדו.
PT-109 ו-PT-59
במרץ 1943 קיבל קנדי פיקוד על ספינת טורפדו שמספרה 109-PT. הוא שירת בדרגת סגן, ופיקד על צוות בן 12 אנשים. ב-2 באוגוסט 1943 נוגחה ספינת הטורפדו שלו על ידי משחתת היפנית "אמאגירי". כתוצאה מהניגוח התחולל פיצוץ בספינת הטורפדו, והיא עלתה באש וטבעה, ושניים מצוותה נהרגו. קנדי הוכיח קור רוח בכך שהשתהה בספינה הטובעת והספיק לשלוח ממנה מברק מוצפן קצר שאפשר לכוחות אמריקאים לאתר את הניצולים ולחלצם. קנדי נפצע בגבו (הפגוע ממילא), ולאחר שחייה ארוכה הצליח לאסוף את הניצולים לאי קטן וחסר מקורות המים, שנשלט בידי היפנים, ובין היתר גרר פצוע למרחק של 5 ק"מ. באחד הלילות כיוונו תצפיתנים אוסטרלים שצפו בקרב מאי סמוך, שני מקומיים בעלי סירות שאספו במבצע לילי את 11 הניצולים והשיטום לאי רנדובא שנשלט באותו זמן על ידי האמריקאים. בשל פעולות אלו קיבל קנדי את עיטור לב הארגמן ומדליית הצי וחיל הנחתים.
הפציעה שנפצע בפעולה זו החמירה את הפגיעה בגבו, והוא אף לקה במחלת מלריה.
ב-1 בספטמבר 1943, החל לפקד על PT-59, עוד סירת טורפדו שהפכה לספינת תותחים. באוקטובר קודם לדרגת סגן. ב-2 בנובמבר חילצה PT-59 שמונים ושבעה נחתים מאיים שכבשו היפנים. בעקבות הוראות הרופא, שוחרר שחרור מוקדם מטעמי בריאות בתחילת שנת 1944. במאי 2002 איתר צוות של המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק את ספינת הטורפדו הטבועה 109-PT בין איי שלמה. החל מינואר 1945 החל לטפל בגבו במעיינות החמים באריזונה.
קנדי היה בבית החולים בין מאי לדצמבר 1944. ב-12 באוגוסט 1944, בעודו משרת בצי, קיבל קנדי את הידיעה כי אחיו הבכור, ג'וזף, נהרג במבצע אפרודיטה בהתפוצצות מטוסו.
ב-1 במרץ 1945, פרש קנדי מהצי בגלל בעיות הבריאות שלו בדרגת סגן. לאחר מכן צחק כששאלו אותו כיצד הפך לגיבור מלחמה, וטען שפשוט חתכו את הסירה שלו לחצי.
שירות לאחר הצי
באפריל 1945, אביו של קנדי, שהיה חבר של ויליאם רנדולף הרסט, ארגן לבנו משרה ככתב מיוחד עבור עיתוניו של הרסט. המשרה אפשרה לקנדי לשמור על מעמד ציבורי. במאי 1945, כיסה את ועידת פוטסדאם.
קריירה בקונגרס
כיוון שאחיו הגדול ג'וזף יועד לפוליטיקה מטעם המשפחה, ואביו טיפח אותו לנשיאות, מותו ב-1944 שינה את המצב. אביו, ג'וזף קנדי האב, החליט עתה כי היורש הראוי והנשיא העתידי יהיה ג'ון, בנו השני.
בית הנבחרים של ארצות הברית (1947–1953)
בשנת 1946 החליט נציג מסצ'וסטס לבית הנבחרים של ארצות הברית, ג'יימס מ. קרלי, להתמודד על משרת ראש העיר של בוסטון. משפחת קנדי החליטה כי ג'ון הצעיר ימלא את מקומו בבית הנבחרים, ובאמצעות השפעתה הרבה במפלגה הדמוקרטית נבחר קנדי למתמודד מטעמה, כשהוא משיג 12% מהקולות מול עשרה מועמדים אחרים. היה זה הימור בטוח, שכן מסצ'וסטס הייתה מאז ומעולם מעוז של המפלגה הדמוקרטית, וכל מתמודד מטעמה זכה בבחירות באופן כמעט אוטומטי. קנדי נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בנובמבר 1946 מטעם המחוז ה-11 של מסצ'וסטס, עם 73% מהקולות, למרות הרוב הרפובליקני שהושג אז בבית הנבחרים, והוא בן 30 בלבד. יחד עם ריצ'רד ניקסון וג'וזף מקארתי, היה קנדי אחד מיוצאי מלחמת העולם השנייה שנבחרו לראשונה לקונגרס באותה השנה.
קנדי שירת בבית הנבחרים במשך שש שנים, והצטרף לוועדת כוח העבודה והחינוך ולוועדה לטיפול ביוצאי צבא. הייתה זו תקופת נשיאותו של הנשיא הארי טרומן. על הפרק עמדו נושאים כבדי משקל, כגון שיקומן של ארצות הברית ושל אירופה לאחר המלחמה, היחס למשטר הקומוניסטי בסין והמלחמה הקרה, שהחלה אז לתת את אותותיה. כחבר בית הנבחרים תמך קנדי בדרך כלל במדיניותו של טרומן בכל הנוגע למדיניות הפנים, והתנגד לחוק יחסי העבודה של 1947 שהגביל את כוחם של האיגודים המקצועיים. הוא תמך בדוקטרינת טרומן בשעתו אך השמיע מדי פעם ביקורת על דרכו של טרומן במדיניות החוץ. אף על פי שלא היה אנטי קומוניסט חריף כמקארתי, תמך קנדי בחוק האזרוח והלאומיות של 1952, שדרש רישום של הקומוניסטים, וביקר את אובדנה של סין.
הסנאט (1953–1960)
עוד בתחילת 1949 החל קנדי להתכונן לרוץ לתפקיד הסנאטור ב-1952, מול הנציג הרפובליקני הנרי קבוט לודג' הבן, שכיהן כבר שמונה עשרה שנים בסנאט והיה שגרירה הראשון של ארצות הברית לאו"ם. הייתה זו שנה לא טובה פוליטית למפלגה הדמוקרטית. באותה שנה נבחר הנשיא דווייט אייזנהאואר תוך סיום שליטה דמוקרטית בת 20 שנים בבית הלבן. ג'וזף קנדי מימן וניהל את מועמדותו של בנו, ואחיו הקטן רוברט קנדי הפך לחבר חשוב בצוות הבחירות. אף על פי שאייזנהאואר ניצח במסצ'וסטס בהפרש של 208,000 קולות, לאחר מרוץ צמוד ניצח קנדי את לודג' ברוב של 70,000 קולות. באותה השנה נישא לג'קלין בובייה.
כסנאטור מונה קנדי לוועדת העבודה והרווחה בסנאט וכן לוועדת יחסי החוץ. בדרך כלל ייצג נאמנה את בני מסצ'וסטס, והעביר חוקים שסייעו למדינה ובמיוחד לקהילת העסקים.
בתקופה זו סבל מאוד מהבעיות בגבו, עבר סדרת ניתוחים במשך שנתיים, והמעיט מאוד בהיקף פעילותו בסנאט. פעמים רבות היה על ערש דווי. בעודו מחלים מהניתוחים, כתב ספר על פעולות אמיצות של חברי הסנאט באמריקה, אשר הצביעו נגד דעת הרוב ונגד דעת בוחריהם בנושאים חשובים שעל הפרק. הספר, "דיוקנאות באומץ", היה לרב מכר, וזיכה את קנדי בפרס פוליצר ב-1957. (הספר יצא לאור בעברית בשם "אומץ ופוליטיקה", בהוצאת מסדה בשנת 1960). מאוחר יותר התברר כי קנדי לא כתב את הספר בפועל, וכתיבתו הייתה בעיקר מעשה ידיו של יועצו הקרוב וכותב הנאומים שלו, טד סורנסן. בשנת 2008 אומת הדבר בביוגרפיה של סורנסן.
בשנת 1956, בוועידה הדמוקרטית הלאומית, נאם את נאום הצגת המועמדות של המועמד הנשיאותי, עדלי סטיבנסון. לאחר שסטיבנסון אישר לוועידה לבחור בסגנו, הציג את מועמדותו לתפקיד המועמד הדמוקרטי לסגן נשיא ארצות הברית. הוא נכשל בכך והגיע למקום השני לאחר הסנאטור אסטס קאפובר מטנסי, אך קיבל את החשיפה הלאומית שבה חפץ, ולמעשה היה לדמות פוליטית מוכרת במישור הלאומי.
במהלך כהונתו בסנאט נאלץ להתייחס לחוק זכויות האזרח של הנשיא אייזנהאואר משנת 1957. קנדי נאלץ לתמוך בעמדת מפלגתו בנושא, ולפייס את הדמוקרטים הדרומיים שהתנגדו לחוק. עם זאת, תמך בסעיף בחוק שנועד להקנות לתובע הכללי סמכויות נרחבות, אולם מנהיג הרוב בסנאט לינדון ג'ונסון חסם את החוק. קנדי גם תמך בחוק שנועד לתקן את חבר המושבעים, אף על פי שתומכי החוק טענו שהסעיף יחליש אותו. חוק פשרה, בו תמך קנדי, עבר בספטמבר 1957.
בשנת 1958 נבחר שוב לסנאט ברוב מוחץ ובהפרש של 874,608 קולות. היה זה הרוב הגדול ביותר בפוליטיקה של מסצ'וסטס. באותה התקופה יצא סרט עליו כסנאטור. לקראת הבחירות לנשיאות בשנת 1960, הכריז על מועמדותו למשרת הנשיא.
אביו של קנדי תמך בסנאטור ג'וזף מקארתי, שהיה חבר של המשפחה. רוברט היה אחד מעוזריו הבכירים של מקארתי בוועדה, ומקארתי אף יצא עם פטרישיה קנדי. לעומת זאת, קנדי התנגד פומבית למדיניותו של חברו לסנאט, אך סירב להוקיעו.
הבחירות ב-1960
ב-2 בינואר 1960, הכריז קנדי על מועמדותו לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית. רבים פקפקו בניסיונו ובגילו, אולם הכריזמה והרהיטות שלו אפשרו לו להשיג תמיכה רחבה. המכשול הגדול ביותר למועמדותו הייתה דתו, כיוון שרבים התנגדו לנצרות הקתולית, אולם תמיכתו המובהקת בהפרדת הדת מהמדינה סייעה לו להימנע מהנושא. דתו גם סייעה לו להשיג תמיכה מצד קתוליים. קנדי נאלץ להתמודד עם כמה מועמדים במערכת הבחירות, כולל עדלי סטיבנסון, הסנאטור יוברט האמפרי ומנהיג הרוב בסנאט לינדון ג'ונסון. קנדי נסע ברחבי המדינה כדי להשיג תמיכה ממנהיגי המפלגה והבוחרים. מנהיגי המפלגה עדיין שלטו ברוב הצירים, אולם כמה מדינות גם ערכו בחירות מקדימות, וקנדי ניסה לנצח בכמה מהן כדי לחזק את סיכוייו. המבחן הראשון שלו היה ניצחון בבחירות בוויסקונסין, מה שחיסל את ניסיונו של האמפרי להיבחר. קנדי והאמפרי התמודדו גם בבחירות בווירג'יניה המערבית, בה לא הייתה אוכלוסייה קתולית גדולה בניגוד לוויסקונסין. קנדי ניצח בבחירות, והרשים רבים במפלגה, אולם עם תחילת הוועידה הלאומית עדיין לא היה ברור אם ייבחר.
אל מול קנדי הציבה המפלגה הרפובליקנית כמועמד לתפקיד הנשיא את סגן הנשיא המכהן ריצ'רד ניקסון. ניקסון נחשב ככוכב עולה בפוליטיקה האמריקאית, וכמומחה למדיניות חוץ. השניים היו בעלי רקורד פוליטי דומה. ניקסון אמנם, בניגוד לקנדי, לא בא ממשפחה עשירה ובעלת השפעה, אבל שניהם היו בני אותו דור, לחמו במלחמת העולם השנייה, והקריירה שלהם התקדמה על פסים דומים. ניתן היה לומר שבתקופת שירותם המשותף בבית הנבחרים, התפתחה אף ידידות ביניהם.
ניקסון היה חלוץ השימוש בטלוויזיה. כשהואשם בעבר בקבלת מתנות בצורה בלתי חוקית, נשא נאום טלוויזיוני נרגש, המכונה "נאום צ'קרס" בו טען כי המתנה היחידה שקיבל היה כלב קוקר ספניאל בשם צ'קרס, אך אינו מוכן לוותר עליו שכן בנותיו אוהבות אותו כל כך. נאום זה הציל את הקריירה שלו. ניקסון היה משוכנע כי ביכולתו לנצח את הבחירות בעזרת שימוש במדיה החדשה. בפועל עשה ניקסון שגיאות רבות – הוא הגיע לא מגולח לאולפן, וכשהוא סובל מכאבים בברכו. הוא סירב להתאפר, והחליפה שלבש לא תאמה את הרקע של האולפן, כך שבצילום השחור לבן של אותה תקופה נבלע ניקסון ברקע. קנדי, לעומתו, הגיע מוכן ונמרץ. הוא שידר רוח נעורים, היה לבוש היטב ומגולח. על אף בעיות חמורות בגבו, ששיתקו אותו לתקופות של חודשים, ועל אף שסבל ממחלה כרונית, נראה קנדי שזוף, צעיר וחסון, וניקסון נראה חולני, מרושל וחסר אנרגיה. התוצאה הייתה כי רובם של אלו שהאזינו לעימותים ברדיו סברו כי ניקסון ניצח, בעוד שרוב האמריקנים – שבעים מיליון – צפו בהם בטלוויזיה וסברו שקנדי ניצח בעימות.
קנדי צבר תאוצה לאחר העימות הראשון והוביל על ניקסון במקצת ברוב הסקרים. הבחירות עצמן, שהתקיימו ב-8 בנובמבר 1960, היו בין הצמודות בהיסטוריה של ארצות הברית. קנדי ניצח ברוב דחוק ביותר. לקנדי הצביעו 49.9% מן המצביעים – 34,227,096 בוחרים, ואילו ניקסון קיבל את קולותיהם של 49.6% מן המצביעים – 34,108,546 בוחרים. הוא זכה ל-303 אלקטורים לעומת 219 לניקסון (269 אלקטורים היו דרושים לניצחון). ארבעה עשר אלקטורים ממיסיסיפי ומאלבמה סירבו לתמוך בו כיוון שתמך בתנועה לזכויות האזרח, ותמכו במקום בסנאטור הארי פ. בירד מווירג'יניה, וכך גם אלקטור מאוקלהומה. לאחר הבחירות נשמעו טענות על זיוף תוצאות הבחירות בשיקגו שהבטיחו לקנדי את הניצחון במדינת אילינוי ואורגן לכאורה על ידי אביו רב ההשפעה, ואולם אלו לא התקבלו.
עם בחירתו לנשיאות היה קנדי, בן ה-43, לנשיא הצעיר ביותר שנבחר לנשיאות אי פעם (אמנם תאודור רוזוולט היה צעיר ממנו כשמונה לנשיא, אך הוא לא נבחר לתפקיד אלא מונה לאחר רציחתו של הנשיא ויליאם מקינלי). קנדי היה גם הקתולי הראשון שנבחר לנשיאות.
נשיאותו (1961–1963)
נשיאותו של קנדי החלה ב-20 בינואר 1961, עם השבעתו כנשיאה ה-35 של ארצות הברית, והסתיימה ב-22 בנובמבר 1963, כשנרצח, ונמשכה סך הכול 1,036 ימים. ירש אותו סגנו לינדון ג'ונסון. קנדי מילא תפקיד חשוב בהפיכת הפוליטיקה למודרנית והשתמש בטלוויזיה כדי לדבר עם הבוחרים באופן ישיר.
כהונתו של קנדי עמדה בצל המלחמה הקרה עם ברית המועצות ובעיקר עם קובה. ניסיון כושל באפריל 1961 להדיח את ממשלת פידל קסטרו הוביל למשבר ואת האנושות לסף מלחמה גרעינית.
סגנונו האישי של קנדי
ג'ון קנדי נכנס לתפקיד הנשיא לאחר תקופת הנשיאות הארוכה של הנשיא דווייט אייזנהאואר, שהיה אדם שמרן ואפור במידה רבה. קנדי הגיע לבית הלבן כשלצידו אשתו ג'קי, בת 31 בעת תחילת הכהונה, ושני ילדיהם הקטנים, קרוליין וג'ון ג'ון. מזה זמן רב לא הייתה בבית הלבן "גברת ראשונה" המטפלת בתינוק.
קנדי הביא לבית הלבן רוח נעורים. לראשונה כלל הבית הלבן פעוטון, בריכת שחייה, חדר משחקים ובית עץ על המדשאה. קנדי הקפיד להצטלם כשהוא משחק עם ילדיו. ג'קי, מצדה, החליטה להפוך את הבית הלבן למרכז תרבותי, שייצג את ההיסטוריה האמריקאית. היא אספה חפצי אמנות ורהיטים עתיקים, וביצעה בבית הלבן שיפוצים נרחבים.
הזוג שידר סוג של זוהר שהיה עד אז נחלתם של כוכבי קולנוע. הבית הלבן כונה "קמלוט" על שם טירתו האגדית של המלך ארתור. בין באי הבית הלבן היו משוררים, סופרים, מדענים, כוכבי קולנוע וספורטאים.
הייתה זו חזות נוצצת, אך מתחתיה היה זרם עכור של טרגדיות אישיות, ובראשן מות בנו התינוק של קנדי, פטריק קנדי, שנפטר מספר ימים לאחר לידתו, באוגוסט 1963. קנדי סבל במהלך כל התקופה מבעיות הבריאות שליוו אותו כל חייו, ובמיוחד מבעיות בגבו. דבר זה לא הפריע לו לנהל מספר רומנים מחוץ לנישואים שהוסתרו היטב מעיני הציבור. בין היתר, נראה כי היה לו רומן עם שחקנית הקולנוע מרילין מונרו, וזכורה במיוחד הופעתה הפומבית ביום הולדתו, בה שרה לו את השיר "יום הולדת שמח, אדוני הנשיא" בקול מלחשש ובנימה אינטימית.
קנדי עבד שעות רבות. הוא היה קורא שישה עיתונים עוד במהלך ארוחת הבוקר, קיים פגישות עם מדינאים ואישים אחרים במהלך היום, וקרא דו"חות מיועציו. ממשלו השתמש היטב במדיה, ובמיוחד בטלוויזיה. שידורים מהחדר הסגלגל ומסיבות עיתונאים מצולמות הפכו לדבר שבשגרה.
השבעתו
קנדי הושבע לנשיאות ב-20 בינואר 1961, באגף המזרחי של הקפיטול. נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, ארל וורן, השביע אותו.
את השקפת עולמו ייצג היטב בנאום קבלת הכהונה שלו ב-20 בינואר 1961 שבו אמר "אל תשאל מה מדינתך יכולה לעשות למענך, שאל מה אתה יכול לעשות למען מדינתך".קנדי דרש מאומות העולם להילחם במה שכינה "האויבים המשותפים של המין האנושי": עריצות, עוני, מחלות והמלחמה עצמה.
קבינט
בניגוד לאייזנהאואר, שינה קנדי את מבנה הבית הלבן במהירות. הוא העדיף מבנה מעגלי בו כל הדוברים נתנו בפניו דין וחשבון. הוא היה מוכן להחליט החלטות מהירות במצב הזה, שילב בין ותיקים לחדשים ולמד את התפקיד תוך כדי. אחיו, רוברט, שירת כתובע הכללי, ונחשב ל"עוזר הנשיא". היועץ לביטחון לאומי, מקג'ורג' באנדי, הפך לאחד מעוזריו הבולטים של קנדי בתחומי חוץ, בעוד טד סורנסן היה היועץ בנושאי פנים וכתב לקנדי נאומים רבים. סגן הנשיא לינדון ג'ונסון מודר במהלך כהונת קנדי.
מינויים לבית המשפט
קנדי מינה שני שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית:
בנוסף מינה קנדי עשרים ואחד שופטים לבית המשפט לערעורים ו-102 שופטים לבתי המשפט המחוזיים.
הסְפר החדש
קנדי קרא לתוכניות הפנים שלו "הסְפר החדש", והן כללו הצעות לביטוח רפואי לקשישים, השקעה ממשלתית בחינוך, והקמת מחלקה לשיכון ולפיתוח עירוני. קנדי גם קרא לקיצוצים במיסים לצורך התנעת הכלכלה. רוב תוכניותיו נחסמו בידי הקואליציה השמרנית של הרפובליקנים והדמוקרטים הדרומיים בשני הקונגרסים בכהונתו. בגלל ההתנגדות מצד הקונגרס, נאלץ קנדי להתמקד יותר בנושאים בינלאומיים מאשר בתוכניות הפנים השאפתניות שלו.
כלכלה
קנדי סיים תקופה של מדיניות פיסקלית מרסנת, והרחיב את המדיניות המוניטרית כדי להוריד את שיעורי הריבית כדי לעודד את צמיחת הכלכלה. הוא הגיש את התקציב הממשלתי הראשון שעבר את מאה מיליארד הדולרים, ב-1962, ותקציבו הראשון ב-1961 היה התקציב הגירעוני הראשון של המדינה שאינו בתקופת מלחמה ואינו בתקופת מיתון.
הכלכלה, שעברה שתי תקופות מיתון במשך שלוש שנים, והייתה במיתון כשקנדי נכנס לתפקידו, התאוששה מאוד במהלך כהונתו. למרות האינפלציה ושיעורי הריבית הנמוכים, התמ"ג צמח בשיעור ממוצע של 2.2% לשנה בתקופת אייזנהאואר (מעט מעל גידול האוכלוסין של אותה התקופה) ובשנתו האחרונה של אייזנהאואר ירד באחוז. הכלכלה שגשגה בתקופת קנדי. התמ"ג צמח בממוצע של 5.5% במהלך כהונתו, ואילו האינפלציה נותרה יציבה בסביבות אחוז אחד והאבטלה ירדה. שיעור התפוקה התעשייתית עלה ב-15% ושיעורי מכירת המכוניות עלו ב-40%. הצמיחה הזאת נמשכה עד ל-1969.
ב-1962, כשהכלכלה המשיכה לצמוח, החל קנדי לחשוש בנוגע לאינפלציה. הוא ביקש מתאגידים ואיגודים מקצועיים לעבוד ביחד כדי לשמור על מחירים נמוכים והצליח בתחילה. אחיו בובי טען שתעשיית הפלדה יצרה קרטל במחירים ופעולותיו נגד הקרטל מנעו עליית מחירים בתחום. עיתון הוול סטריט ג'ורנל טען שהממשל פעל באיומים ובצורה של מדינת משטרה. בעיתון הניו ריפבליק נטען שהממשל הפר את זכויות האזרח.
לעומת זאת, שיבח ההניו יורק טיימס את קנדי וטען שעליית המחירים בתעשיית הפלדה יכלה לפגוע ברווחה הכלכלית ולגרום לאינפלציה. למרות זאת, אגף התקציבים בממשל דיווח שהעלייה במחירים יכלה לסייע לתמ"ג ולעודף בתקציב. שוק המניות, שירד בהתמדה מאז היבחרו של קנדי, ירד ב-10% לאחר ההחלטה של הממשל לפעול נגד תעשיית הפלדה.
מיסוי
לכעסם של יועציו הכלכליים שרצו שיקטין מיסים, הסכים קנדי לתקציב מאוזן מעט לאחר כניסתו לתפקיד. הוא נאלץ להסכים לכך כדי להגדיל את מספר החברים בוועדת החקיקה של בית הנבחרים ולתת לדמוקרטים עוד השפעה בוועדה. לאחר הידרדרות כלכלית ב-1962, הציע קנדי הורדת מיסים כדי להתניע את הכלכלה.
בנאום מצב האומה ב-1963, הציע קנדי רפורמת מס משמעותית, והקטנת שיעורי מס ההכנסה משיעור של בין 20% ל-90% לשיעור בין 14% ל-65%. הוא הציע הקטנת מס חברות מ-52% ל-47%. קנדי הודיע ששיעור המס המרבי צריך להיות 70% ללא ביטול ניכויים מסוימים לעשירון העליון. באותה השנה, בנאום בפני המועדון הכלכלי של ניו יורק, טען שהאמת הפרדוקסלית היא ששיעורי המס גבוהים מדי וההכנסות נמוכות מדי, ושהדרך היחידה להעלות את ההכנסה בטווח הארוך היא הורדת מיסים מידית.
ב-26 בפברואר 1964, חודשיים לאחר מותו של קנדי, אישר הקונגרס חוק להורדת שיעור מס ההכנסה המרבי ליחידים ל-70%, ואת שיעור מס החברות המרבי ל-48%.
עונש מוות ממשלתי וצבאי
כנשיא, פיקח קנדי על ההוצאה להורג הממשלתית האחרונה לפני הקפאת עונש המוות ב-1972. הפושע נשפט למוות בבית משפט באיווה והוצא להורג ב-15 במרץ 1963. קנדי שינה עונש מוות שנפסק בידי בית דין צבאי למאסר עולם. ב-22 במרץ 1962, חתם קנדי על חוק שביטל את עונש המוות על רצח מדרגה ראשונה במחוז קולומביה, המקום היחיד שעוד אישר עונש מוות כזה. מאז 1957 לא בוצע עונש מוות במחוז קולומביה, והחוק בוטל לבסוף.
מעמד האישה
ב-14 בדצמבר 1961, חתם קנדי על צו נשיאותי שהקים ועדה למעמד האישה שתייעץ לו בנושא. הגברת הראשונה לשעבר אלינור רוזוולט עמדה בראש הוועדה עד למותה ב-1962. הדו"ח האחרון של הוועדה הוגש באוקטובר, 1963. הוא תיאר את האפליה המגדרית מבחינה חוקית ותרבותית והמליץ על כמה צעדים כדי לשנות את המצב. הקמת הוועדה הובילה את הקונגרס להגיש מספר חוקים בנושא מעמד האישה, ביניהם חוק תשלום שווה ב-1963, שהיה תיקון לחוק תקני העבודה ההוגנים שביטל את האפליה המגדרית בנושא שכר. קנדי חתם על החוק ב-10 ביוני 1963.
זכויות האזרח
המאבק לסיום ההפרדה הגזעית בחסות המדינה היה אחד מהנושאים הבולטים בשנות השישים. ההפרדה הגזעית בחוקי ג'ים קרואו הייתה מבוססת בדרום ארצות הברית. בית המשפט העליון של ארצות הברית פסק ב-1954, בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, שהפרדה גזעית בבתי ספר ציבוריים היא אינה חוקתית. בתי ספר רבים, בעיקר בדרום, סירבו לציית לפסיקה. בית המשפט אסר גם על הפרדה גזעית במקומות ציבוריים אחרים (אוטובוסים, מסעדות, בתי קולנוע, בתי משפט, שירותים וחופים) אולם האפליה נמשכה.
קנדי תמך בעירוב גזעי ובזכויות האזרח. במהלך מערכת הבחירות של 1960 טלפן אל קורטה סקוט קינג, אשתו של הכומר מרטין לותר קינג, שנכלא במהלך ניסיונו להביא לעירוב גזעי בחנות. רוברט קנדי התקשר למושל ג'ורג'יה והצליח להביא לשחרורו של קינג, דבר שסייע לקנדי להשיג תמיכה מצד האוכלוסייה השחורה. עם כניסתו לתפקיד ב-1961, דחה קנדי את חקיקת זכויות האזרח שהבטיח במהלך מערכת הבחירות, בהבנה שהדמוקרטים הדרומיים עוד שלטו בקונגרס. כל ניסיון להעביר חקיקה למען השחורים ב-1961 לא היה מצליח. בשנתו הראשונה בתפקיד מינה קנדי שחורים רבים לתפקידים, כולל את ת'ורגוד מרשל, עורך דין תומך בזכויות האזרח, לתפקיד שופט ממשלתי. מרשל מונה ב-1967 לבית המשפט העליון.
בנאום מצב האומה הראשון שלו בינואר 1961, טען קנדי שמניעת הזכויות מהשחורים על בסיס גזע פוגע במצפון הלאומי ובדמוקרטיה. עם זאת, האמין קנדי שהתנועה לזכויות האזרח תפגע בדרומיים הלבנים ותקשה עליו להעביר חקיקה נגד העוני וחוקים למען השחורים בקונגרס, ולכן התרחק ממנה.
קנדי התעסק בנושאים אחרים עם תחילת כהונתו, כמו המלחמה הקרה, מפרץ החזירים ודרום-מזרח אסיה. רוברט הקפיד למנוע מקנדי להתערב בנושא. התנועה לזכויות האזרח, שלחמה בדרום, לא ראתה את קנדי לחיוב בתקופה שבה מאבקים לעירוב גזעי בתחבורה ציבורים הובילו לאלימות לבנה ממוסדת. קנדי מינה מרשל להגנת תומכי העירוב הגזעי במקום להשתמש בצבא או בסוכני FBI. רוברט קנדי, בשם הנשיא, ביקש מהמוחים להשאיר את הנושא לבית המשפט. קנדי חשש ששליחת הצבא תוביל לזכרונות של תקופת השיקום ומלחמת האזרחים האמריקנית בקרב הלבנים השמרנים.
ב-6 במרץ 1961, חתם קנדי על צו נשיאותי שדרש מכל עסק שעבד עם הממשלה לשמור על תעסוקה שוויונית. קינג, מאוכזב מתמיכתו של קנדי בנושא, פרסם מסמך בו קרא לקנדי ללכת בעקבות אברהם לינקולן ולהשתמש בצו נשיאותי שיחסל את האפליה. קנדי סירב לכך.
בספטמבר 1962, נרשם אדם בשם ג'יימס מרדית' לאוניברסיטת מיסיסיפי אולם נמנע ממנו להיכנס. רוברט קנדי שלח ארבע מאות מרשלים, וקנדי שלח בחוסר רצון 3,000 חיילים כדי לעצור את האלימות. המהומות הובילו למותם של שניים, אולם מרדית' הצליח להגיע לשיעור הראשון שלו. קנדי התחרט על כך שלא שלח את החיילים מוקדם יותר והחל לפקפק באתוס הדרומי. הגורם הפעיל במהומות היה הקו קלוקס קלאן. ב-20 בנובמבר 1962, חתם קנדי על צו נשיאותי שאסר על אפליה גזעית בדיור ציבורי.
באביב 1963, לאחר העימותים בנושא זכויות האזרח, לחץ רוברט על קנדי לפעול בנושא החקיקתי. ב-11 ביוני 1963, התערב קנדי כשמושל אלבמה ג'ורג' וולאס מנע משני תלמידים שחורים להיכנס לאוניברסיטת אלבמה. וולאס הסכים לפנות את הדרך רק לאחר שהמשמר הלאומי של אלבמה נשלח בפקודת הנשיא עם סגן התובע הכללי. באותו הערב נאם קנדי בנושא זכויות האזרח בטלוויזיה וברדיו. הוא הביע את תמיכתו בנושאי זכויות האזרח, בגישה שווה לבתי ספר ציבוריים, שוויון בפני החוק והגנה על זכויות ההצבעה. בנאום אמר:
היום הסתיים במותו של מדגר אוורס, אחד ממנהיגי המאבק, על סף ביתו לאחר שנרצח. כפי שקנדי צפה, למחרת היום התברר לו שניסיונו להעביר חוק למלחמה בעוני נכשל בקונגרס בגלל התנגדות הדמוקרטים מהדרום.
מעל מאה אלף אזרחים, שחורים בעיקר, התאספו בוושינגטון לרגל המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות ב-28 באוגוסט 1963. קנדי התנגד למצעד מתוך חשש שיוביל להשפעה שלילית על ניסיון העברת חוק זכויות האזרח בקונגרס. החשש רק החמיר לפני הצעדה כשראש ה-FBI ג'ון אדגר הובר האשים את עוזריו הקרובים של מרטין לותר קינג בקומוניזם. הנשיא ורוברט קנדי נפגשו עם קינג ב-22 ביוני והזהירו אותו לנתק את הקשרים עם הקומוניסטים. קינג התעלם מכך ורוברט קנדי אישר ל-FBI לצותת לקינג ולמנהיגים אחרים של התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית, איגוד זכויות האזרח של קינג, באוקטובר 1963. קנדי אישר בכתב רק ציתות מוגבל לחודש ניסיון, אולם הובר הרחיב את ההסמכה כדי להגדיל את המעקב אחרי קינג. הציתות נמשך עד ליוני 1966 ונחשף ב-1968.
הסמכות לפעול בנוגע למצעד ב-28 באוגוסט ניתנה למחלקת המשפטים שהעבירה מאות אלפי דולרים לששת הספונסרים של המצעד, כולל התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית וה-NAACP. כדי להבטיח מחאה שקטה, ערכו המארגנים והנשיא נאומים מתסיסים ושיתפו פעולה באופן מלא עם המצעד. אלפי חיילים היו בכוננות. קנדי צפה בנאומו של קינג בטלוויזיה והתרשם. המצעד נחשב למחאה שקטה ואפקטיבית, ולא נערכו מעצרים במהלכו. אחריה הוזמנו המנהיגים אל הבית הלבן כדי להיפגש עם קנדי והצטלמו איתו. קנדי הרגיש שהמצעד עזר גם לו וחיזק את הסיכוי להעברת חוק זכויות האזרח.
למרות הצלחת המצעד, המאבק היה רחוק מלהיגמר. כעבור שלושה שבועות, התפוצצה פצצה ביום ראשון, 15 בספטמבר, בכנסייה הבפסטיסטית בבירמינגהם. בסופו של יום, נרצחו ארבע ילדות אפרו-אמריקאיות ועוד שניים נורו למוות. העלייה באלימות הובילה לשינוי קיצוני בחוק זכויות האזרח שסיכן את העברתו. קנדי הזועם קרא למנהיגי הקונגרס אל הבית הלבן וכעבור יום הצליח להשיג מספיק קולות לתמיכה בחוק המקורי כדי להוציא אותו מהוועדה.
לאחר מותו של קנדי המשיך במשימה יורשו, הנשיא לינדון ג'ונסון. חוק זכויות האזרח, שעבר ביולי 1964, אסר על אפליה בתשתיות הממשלתיות, בגישה לתעסוקה, בהשכלה ובפרויקטים פדרליים, וכן אסר הפרדה גזעית בבתי הספר ובמוסדות ציבוריים; כשהוא מוציא מחוץ לתוקפם את חוקי ג'ים קרואו אשר עקפו את התיקונים לחוקת ארצות הברית ובכך הכשירו כל מיני צורות של אפליה כלפי אזרחיה האפרו-אמריקאים של ארצות הברית, בכלל זה שלילת זכותם להצבעה בבחירות לבתי המחוקקים המקומיים והפדרליים, כמו גם לנשיאות. סמכויות האכיפה שניתנו לחוק היו חלשות מלכתחילה, אולם חוזקו ברבות השנים.
ביטול מס הגולגולת
מס הגולגולת היה אחד מכמה חוקים שהונהגו במדינות הדרום כדי למנוע מהשחורים להצביע, לפחות בלי להפר את התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, שמנע את שלילת זכות ההצבעה של אדם "בשל גזע, צבע או מצב קודם של עבדות" שכן כל אזרח נאלץ לשלם את מס הגולגולת והוא פגע גם בלבנים העניים. ב-1902, כל אחת-עשרה מדינות הקונפדרציה לשעבר הנהיגו מס גולגולת, והנהיגו אמצעים אחרים להקטנת מספר הבוחרים בהן, כמבחני קרוא וכתוב. מס הגולגולת ניצב לצד חוקים שנועדו להוכיח את אזרחות הסבא של מי שרצה לבחור, ואיומים באלימות הובילו לכך שהבחירות היחידות במדינות הללו היו בחירות מקדימות בתוך המפלגה הדמוקרטית, בהן רק לבנים בחרו את המתמודד שקרוב לוודאי היה מנצח בבחירות הכלליות. בארקנסו, למשל, המצביעים נאלצו לעבור "הערכה" והתעלמו משחורים. מעט מדינות ביטלו את החוקים בתחילת ואמצע המאה התשע-עשרה, אולם מס הגולגולת שרד את בית המשפט ב-1937 כשבית המשפט פסק פה-אחד שזכות ההצבעה ניתנת בידי המדינות שיכולות לקבוע את התנאים שלהן בכפוף לחוקה.
תיקון חוקתי שאסר על מס הגולגולת במערכות הבחירות עבר בשני בתי הקונגרס באוגוסט 1962 ונשלח למדינות לאשרור. הוא אושרר ב-23 בינואר 1964, והפך לתיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית.
יחסים עם האינדיאנים
בניית סכר הובילה להצפת 10,000 אייקרים אינדיאניים, ואילץ שש מאות אינדיאנים לעזוב את ביתם. קנדי התבקש בידי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות להתערב ולעצור את הסכר, אולם הוא סירב בדרישה לשליטה בשיטפונות. הוא הביע דאגה לאינדיאנים וביקש מסוכנויות ממשלתיות לסייע להם.
מדיניות החלל
תוכנית אפולו החלה בתחילת 1960, במהלך תקופתו של אייזנהאואר, כהמשך לתוכנית מרקורי, כדי לשגר תחנת חלל, לטוס מסביב לירח ולנחות עליו. בעוד שנאס"א הייתה זו שתכננה את אפולו, המימון לתוכנית לקה בחסר בגלל גישתו של אייזנהאואר לטיסת בני אדם לחלל. כסנאטור, התנגד קנדי לתוכנית ורצה לבטל אותה.
עם הרכבת הממשל, שמר קנדי על יועצו המדעי של אייזנהאואר, שהתנגד להטסת בני אדם לחלל ופרסם דו"ח נגד תוכנית מרקורי. שבעה עשר מועמדים לראשות נאס"א סירבו לקנדי לפני שג'יימס וב, יועצו התקציבי של הנשיא לשעבר הארי טרומן, הסכים להתמנות לתפקיד. וב הצליח להשיג תמיכה מהקונגרס, מהנשיא ומהעם. קנדי שכנע את הקונגרס לתקן את חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי כדי להעביר את האחריות לתפקיד לסגנו, גם כיוון שג'ונסון פעל בסנאט להקמת נאס"א וידע רבות על תוכנית החלל, וגם כדי להעסיק אותו כדי למנוע ממנו לפעול נגדו.
בנאום מצב האומה שלו בינואר 1961, הציע קנדי שיתוף פעולה בינלאומי בחלל. חרושצ'וב סירב, כיוון שהסובייטים לא רצו לחשוף את מצב הטילים שלהם. בתחילת כהונתו, ניסה קנדי למנוע שליחת בני אדם לחלל, אולם נאלץ לוותר על כך בגלל ג'ונסון, שתמך בתוכנית בסנאט. יועציו של קנדי טענו שטיסה לירח תהיה יקרה מדי, והוא שקל לבטל את תוכנית אפולו בגלל עלותה.
אולם המצב השתנה במהירות ב-12 באפריל 1961, כשהקוסמונאוט הסובייטי יורי גגארין הפך לאדם הראשון שטס לחלל, וחיזק את החשש האמריקני מפני נחיתות טכנולוגית מול ברית המועצות. קנדי היה נחוש שארצות הברית תוביל במהלך המרוץ לחלל, בגלל אסטרטגיה ויוקרה. ב-20 באפריל, במזכר לג'ונסון, ביקש ממנו לבחון את תוכנית החלל ותוכניות שיוכלו לאפשר לנאס"א להדביק את הפער. לאחר התייעצות עם ורנר פון בראון, הגיב ג'ונסון כעבור שבוע, וטען שלא מבוצעת השקעה מספקת בנושא. הוא טען שעוד יש אפשרות שארצות הברית תוכל להיות הראשונה להנחית אדם על הירח. יועציו של קנדי לחצו עליו לתמוך בנחיתה על הירח, וב-25 במאי, בהודעה מיוחדת לקונגרס, הציג הנשיא קנדי את תמיכתו בתוכנית אפולו במהלך נאום מיוחד בפני שני בתי הקונגרס:
לאחר שהקונגרס אישר את המימון, החל וב בארגון מחדש של נאס"א, העלה את כוח האדם שלה ובנה עוד מרכזים: מרכז השיגור עבור משגר לווייני ענק מצפון-מערב לנמל החלל קייפ קנוורל, ומרכז לטיסות חלל מאוישות על שטח שנתרם בידי אוניברסיטת רייס ביוסטון, טקסס. קנדי נאם בחניכת המרכז ב-12 בספטמבר 1962, וקידם את התוכנית:
ב-21 בנובמבר 1962, בפגישת קבינט עם וב ועוד אישים מנאס"א, הסביר קנדי שהנחיתה על הירח חשובה לתדמית הבינלאומית של המדינה, ושההוצאה מוצדקת. ג'ונסון הבטיח לו שתוכנית החלל תהיה גם בעלת משמעות צבאית כבירה. העלות נמדדה בכ-40 מיליארד דולרים.
בספטמבר 1963, בנאום בפני האו"ם, תמך קנדי בשיתוף פעולה סובייטי-אמריקני בחלל והמליץ על משלחת משותפת לירח. חרושצ'וב סירב שוב, והסובייטים לא עסקו בשליחת אדם אל הירח עד 1964. ב-20 ביולי 1969, כמעט שש שנים לאחר מותו של קנדי, נחתה אפולו 11 עם בני האדם הראשונים על הירח.