cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נתן אקסלרוד
קורות חיים
בשנת 1935 יסד אקסלרוד חברה בשם "סרטי כרמל" שהפיקה את יומן כרמל, שהיה יומן חדשות שבועי אילם. בשנת 1936 הפך היומן למדבר. היומן תיעד את כל המתרחש ביישוב וצילומיו מהווים מקור רב ערך לתולדות היישוב. בשנת 1936 הפיק וצילם את הסרט "מעל החורבות".
אקסלרוד היה היחיד שצילם במצלמת קולנוע את טקס הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ביום 14 במאי 1948.
בתקופה שלאחר קום המדינה המשיך אקסלרוד בהפקת היומן וכן הפיק סרטי קולנוע שלא זכו להצלחה גדולה, כדוגמת הסרט "דן וסעדיה". כן הפיק את הסרט "הבו בנות לאילת" (1964). הפקת יומן כרמל נפסקה שנים אחדות לאחר קום המדינה, לאחר שלא יכול היה לעמוד בתחרות עם יומני גבע שנוסדו באותה עת.
נתן אקסלרוד נפטר בשנת 1987.
על שמו רחוב בעיר תל אביב.
צנתור
צנתור הוא ניתוח זעיר פולשני שבמהלכו מוחדר צנתר - צינור דק וארוך לתוך כלי הדם במטרה לשמור על יציבות דפנותיו או לחלופין לפתוח את זרימת הדם בכלי הדם. בנוסף הצנתור יכול לשמש לאבחון למידת הסתימה של כלי הדם. הניתוח מבוצע בהרדמה ותחת שיקוף.
ג'יימס הנרי ברסטד
ג'יימס הנרי ברסטד, (באנגלית: James Henry Breasted; 27 באוגוסט 1865 – 2 בדצמבר 1935) היה ארכאולוג, אגיפטולוג והיסטוריון אמריקני שעשה לעצמו שם כחשוב שבחוקרי ההיסטוריה של מצרים ודתה ועשה רבות לפופולריזציה של האגיפטולוגיה.
תולדות חייו
בשנת 1894 היה ברסטד האמריקני הראשון שקיבל תואר דוקטור (PhD) באגיפטולוגיה, אותו רכש באוניברסיטת ברלין, היה מתלמידיו של אדולף ארמן. באותה שנה - 1894 הוא התחתן עם בחירת ליבו פרנסיס הארט (Frances Hart) והזוג יצא לירח דבש במצרים. החופשה הפכה למסע עבודה כשברסטד - מוקסם מעתיקות מצרים העתיקה - החל לבנות אוסף של עתיקות עבור אוניברסיטת שיקגו. אחת הרכישות המפורסמות ביותר שלו הייתה המומיה של מרסאמון, כוהנת-זמרת במקדש עבור אמון בכרנך. הוא יסד את המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו והיה מנהלו הראשון.
פעילות מדעית
פרסומים אלו והפרסום שבא עימם הציבו את ברסטד במקום של בכורה בקרב עמיתיו הארכאולוגים - היסטוריונים ועזרו להרחיב את היריעה של תפיסת התרבות האנושית וביססה את מעמד התרבויות של המזרח הקרוב כאחד מהשורשים התרבותיים של המורשת העולמית.
ברסטד טבע מספר מונחים הנחשבים לבסיסיים בהבנת ההיסטוריה של המזרח כגון הסהר הפורה - שהוא אזור במזרח התיכון המצוי בשטחי מצרים, ישראל, לבנון, מערבה של ממלכת ירדן, סוריה, עיראק ודרום מזרח טורקיה וקבע שאזור זה הוא "ערש התרבות האנושית".
בשנת 1901 מונה ברסטד לעמוד בראש "מוזיאון האסקל לתרבות המזרח" (Haskell Oriental Museum) שבאוניברסיטת שיקגו. אף על פי שהמוזיאון הכיל מוצגים וניהל מחקרים מהמזרח הקרוב והמזרח הרחוק מוקד העניין של ברסטד היה ונשאר מצרים. הוא החל בעבודה מונומנטלית שתכלול את כל כתובות ההירוגליפים המצריות שלבסוף פורסמה בשנת 1906 בחמישה כרכים בשם "הכתובות העתיקות של מצרים" ("Ancient Records of Egypt"). שעד היום מהווה אוסף בעל חשיבות של כתובות מצריות מתורגמות. האגיפטולוג בן זמננו פיטר פיצ'יונה (Peter A. Piccione) כתב בהקדמה למהדורת 2001 של הספר: "[הספר] מכיל טקסטים וכתובות מסוימים שעדיין לא תורגמו שוב מאז".
בשנת 1928 כיהן ברסטד כנשיא האגודה ההיסטורית האמריקאית.
בשנת 1935, שנה לאחר פטירת אשתו, בעת שחזר לביתו ממסע מחקר נוסף במצרים, נפטר ברסטד ממחלת דלקת ריאות ונקבר בבית העלמין "גרינווד" שבעיר הולדתו. על קברו הוצב אובליסק - מתנת ממשלת מצרים. מקום מגוריו בקמפוס אוניברסיטת שיקגו עומד עד היום ומשמש כבית לאחוות הסטודנטים "פאי - גאמה- דלתה".
הקשר עם רוקפלר
הנדבן ג'ון ד. רוקפלר היה המייסד של האוניברסיטה של שיקגו והקשר בינו לבין ברסטד היה פורה עבור המחקר המדעי והתבסס על יחסי הערכה הדדים. המפעל הראשון החל בשנת 1903 משהלה תרם סכום כסף של חמישים אלף דולר לייסוד "הקרן למחקר של המזרח" (Oriental Exploration Fund) ובשנת 1919 הוא השיג מימון נוסף מרוקפלר עבור "המכון למזרח" שהיה מכון מחקר במסגרת האוניברסיטה ובמסגרת מוסדות אלו יזם ברסטד מסע של סקר ומחקר מקיפים של מצרים העתיקה. סקר זה שנעשה בחברת צלם הקיפו תיעוד מקיף של הקברים והמקדשים לאורך גדות הנילוס. עבודה זו מוכרת עד היום כבעלת חשיבות גדולה להבנת ההיסטוריה והתרבות המצרית.
בשנת 1923 נבחר ברסטד כחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ובשנת 1927 היה מעורב - שוב במעורבות של רוקפלר כתורם בהקמת מוזיאון רוקפלר בירושלים. ברסטד ביקר במוזיאון באוקטובר 1935 זמן קצר לפני שנפטר.
עמדותיו
ברסטד היה ביקורתי כלפי עמיתיו אותם הגדיר כ"תאולוגים שמרניים" שטענו כי הישגי המין האנושי היו תוצר של התערבות אלוהית. ממצאיו שהיו פורצי דרך ועבודתו החלוצית נחשבו בשל כך כמעוררי מחלוקת. במשפט המפורסם הידוע בשם משפט הקופים שנתפס כמתקפה של הממסד הדתי כנגד התאוריה של האבולוציה ציטט הפרקליט האמריקני המפורסם קלרנס דרו - הסניגור במשפט את דברי הנרי ברסטד בספרו "העת העתיקה" במטרה להוכיח את תקפות תיאורית האבולוציה על ידי הסתמכות על ממצאים מדעיים מוכחים. מאידך גיסא, התובע במשפט ויליאם ג'נינגס ברייאן תקף ישירות את ברסטד והביא את המדען ועבודתו כדוגמה למתקפה השקרית על האמונה הנוצרית.
הערכה
בערך הנושא את שמו - ג'יימס הנרי ברסטד ב"לקסיקון של ביוגרפיות ספרותיות" כתב ויליאם מורנן - מדען עמית ואגיפטולוג בעל שם בזכות עצמו:
בשנת 1985 קבעה ה"אגודה האמריקנית להיסטוריה" פרס על שמו של ג'יימס ברסטד שיינתן לספר באנגלית העוסק במחקר היסטורי העוסק בתקופת הזמן הקודמת לאלף הראשון לפני הספירה.
מחלף אדומים
מחלף אדומים הוא מחלף מסוג מחלף חצוצרה, המחבר את כביש 1 וכביש 417, ונמצא מערבית למעלה אדומים. מן המחלף יוצאת דרך גישה אל תחנת המשטרה מחוז ש"י.
בתחילה היה במקום צומת, אך עם הגידול במספר תושבי מעלה אדומים והעומס הרב שנוצר בנסיעה אל ומירושלים, הוקם במקום מחלף, שנפתח לתנועה ב-1995.
בפגישה בין ראש העיר, בני כשריאל, עם שרת התחבורה, מירי רגב, באוגוסט 2020 כשריאל העלה נושאים רבים לקידום העיר ובנוסף את הצורך לשכלל את מחלף אדומים, את רמפת היציאה לירושלים תוך חסימת הגישה מכיוון כביש 417, את הצורך בהקמת גשר ומחלף המאפשרים יציאה לירושלים במחלף אדומים בדרך קצרה יותר ויעילה יותר ובמיקום פחות מאוים מבחינת סמיכות לאוכלוסייה הפלשתינאית, ואת הצורך בתשתית לרכבת קלה עתידית.
בוב פאקווד
ויליאם רוברט פאקווד (באנגלית: Robert William Packwood; נולד ב-11 בספטמבר 1932) הוא פוליטיקאי אמריקאי לשעבר אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אורגון. ב-1995 התפטר מהסנאט בעקבות כוונות לפתוח נגדו בהליך סילוק מהקונגרס של ארצות הברית בשל האשמות בדבר הטרדה מינית, התעללות מינית ותקיפת אישה.
תחילת דרכו
פאקווד נולד בפורטלנד שבאורגון. ב-1950 סיים ללמוד בתיכון גרנט וב-1954 סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת וילאמט השוכנת בסאלם. הוא נינו של ויליאם ה. פאקווד, החבר הצעיר ביותר בוועידת החוקה של אורגון אשר התכנסה ב-1857. הזרעים לקריירה הפוליטית של פאקווד נזרעו עוד בצעירותו. במהלך שנות לימודיו לתואר ראשון, הוא השתתף בפעילות של הארגן "הרפובליקנים הצעירים" ועבד בקמפיינים פוליטיים, שבינם נמנה מסע הבחירות הראשון לבית הנבחרים של אורגון של מי שלימים יהיה מושל אורגון וסנאטור מטעמה, מארק האטפילד. משזכה במלגה היוקרתית "רוט-טילדן" נתאפשר לו ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק, שם זכה בפרסים לאומיים בדיוני דמה בבית המשפט, ונבחר לנשיא מועצת הסטודנטים. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק ב-1957, הוא התקבל לבר משפטים והתמחה בעריכת דין בפורטלנד.
ממשפטן לפוליטיקאי
ב-1960 נבחר פאקווד ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית של מחוז מולטנומה (Multnomah), ובכך נהפך ליו"ר המפלגה הצעיר ביותר באזור מטרופולין מרכזי במדינה כלשהי בארצות הברית. ב-1962 היה לחבר הצעיר ביותר בבית המחוקקים באורגון כאשר נבחר לבית הנבחרים אחרי מסע בחירות שכונה "אחד מארגוני העובדים האפקטיביים ביותר בבחירות באורגון" בידי העיתון "האורגוניאן". מאות מתנדבים נדדו מדלת לדלת והפיצו כרזות בכל רחבי המחוז, והציבו שלטי דשא שהפכו ל"מאפיין גאוגרפי" של המחוז.
בגלל האפקטיביות של מסעות הבחירות שלו, נבחר פאקווד לארגן ועדת פעולה פוליטית שגייסה מועמדים רפובליקנים אטרקטיביים לבית הנבחרים של אורגון, ולהכשירם בניהול "מסע בחירות בסגנון פאקווד". הצלחת המועמדים הובילה את המפלגה הרפובליקנית להוות את הרוב בבית הנבחרים, מה שהפך את אורגון למדינה היחידה בארצות הברית שבה יכלו הרפובליקנים לנצח ניצחון משמעותי ב-1964. הוא היה חבר בית הנבחרים של אורגון מ-1963 ועד 1968. ב-1965 ייסד את ועידת דורצ'סטר, כנס פוליטי שנתי בחוף אורגון, ש"התעלם במפורש מההנהגה הארצית של המפלגה הרפובליקנית: במטרה להוביל נבחרים רפובליקנים ואזרחים לדון בסוגיות הנוכחיות המעסיקות את המדינה ולקבל החלטות הנוגעות לסוגיות אלה.
בסנאט של ארצות הברית
ב-1968 זכה פאקווד במועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית מטעם אורגון, ובבחירות הכלליות גבר על הסנאטור הדמוקרטי המכהן ויין מורס. מורס נבחר לסנאט כרפובליקני ב-1944 וב-1950 ומאוחר יותר החליף מפלגות בשל השקפותיו הליברליות, ונבחר מחדש כדמוקרטי ב-1956 וב-1962. לפאקווד, שהיה עלום-שם ביחס למורס ניתנו סיכויים קלושים לנצח בבחירות. עם זאת, אחרי עימות בחירות בן 11 שעות מול מורס במועדון העירוני של פורטלנד שאחריו קבעו פרשנים כי פאקווד ניצח ואחרי ספירה חוזרת של 100,000 פתקי הצבעה, גבר פאקווד על מורס בבחירות ונבחר לסנאט. עם בחירתו נטל את תואר "הסנאטור הצעיר ביותר" מטד קנדי. פאקווד נבחר מחדש ב-1974, ב-1980, ב-1986 וב-1992. דפוס הצבעותיו היה מתון. הוא תמך בהגבלות על בעלי נשק והצביע בעד חקיקה ליברלית בתחום זכויות האזרח.
לפאקווד היו חילוקי דעות עם נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון במספר נושאים משמעותיים. הוא הצביע נגד אשרור מינוי מועמדיו של ניקסון לבית המשפט העליון, קלמנט היינסוורת וג'ורג' הרולד קארסוול, וכן נגד הצעותיו של ניקסון להכניס לשימוש את מפציצי B-1 לנסר ואת הצוללות המסוגלות לשאת את טילי הטריידנט. נוסף על כך, הוא היה לסאנטור הרפובליקני הראשון שתמך בפתיחת הליך החדה נגד ניקסון בעקבות פרשת ווטרגייט. בפגישה שנערכה בבית הלבן ב-15 בנובמבר 1973, אמר פאקווד לנשיא ניקסון שהציבור כבר לא מאמין בנשיא ולא בטוח עוד בהגינות הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
האשמות בדבר התנהגות בלתי הולמת
הקריירה הפוליטית של פאקווד החלה להגיע לסופה בנובמבר 1992, כאשר כתבה ב"וושינגטון פוסט" שטחה טענות מפורטות בדבר התעללות מינית ותקיפה של עשר נשים, בעיקר של חברות סגל לשעבר ושדלניות. פרסום הסיפור התעכב עד לאחר הבחירות לסנאט של ארצות הברית באורגן 1992, כיוון שפאקווד הכחיש את הטענות והוושינגטון פוסט נמנע מלפרסם את הסיפור עד לאחר הבחירות. בבחירות גבר פאקווד על יריבו הדמוקרטי לס אאוקוין (Les AuCoin) נ עם 52% מקולות הבוחרים. בסופו של דבר 19 נשים העידו כי הותקפו בצורה כזו אחרת בידי פאקווד.
ככל שהפרשה תפחה, היומן של פאקווד נהפך לבעיה. היה עיסוק בשאלה האם ניתן לדרוש תא היומן לבית המשפט והאם הוא מוגן מכוח התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית. פאקווד הגיש מסמך בן 5,000 עמודים לוועדת האתיקה של הסנאט, אך מיאן להגיש לוועדה כ-3,200 עמודים נוספים מהיומן שנדרשו על ידי הוועדה. התברר כי דפי היומן נערכו, וההתייחסויות למפגשים מיניים לכאורה הוסרו כמו גם ההאשמות נגדו בדבר התעללות מינית. היומן פירט לכאורה חלק מהתנהגותו המתעללת כלפי נשים, ובהתאם להצהרה לעיתונות של ריצ'רד בריאן, ששימש באותה תקופה כסנאטור מטעם מדינת נבדה, "העלה שאלות בנושא הפרות אפשריות של חוק אחד או יותר, כולל חוקים פליליים".
ההמלצה לסילוקו מהקונגרס
חרף הלחץ לעריכת שימועים בדלתיים פתוחות שהגיע הן מהציבור והן מסנאטוריות שונות, בייחוד ברברה בוקסר מקליפורניה, הוחלט נגד שימועים בדלתיים פתוחות. על פי "הניו יורק טיימס", כתב האישום של ועדת האתיקה, שנפרס על פני 10,145 עמודים בעשרה כרכים אשר חלק ניכר ממנו הורכב מכתביו של פאקווד עצמו, פירט את ההתנהגות המינית, את שיבוש הליכי המשפט ואת ההאשמות המוסריות נגדו.
בעקבות הלחץ הרב שהתמודד עמו, הודיע ​​פאקווד על התפטרותו מהסנאט ב-7 בספטמבר 1995, ועמה הכריז "אני מודע לחוסר הכבוד שפקד אותי בשלוש השנים האחרונות" ועל חובתו להתפטר בעקבות מסקנות ועדת האתיקה של הסנאט, שהמליצה פה אחד על סילוקו המידי מהקונגרס. חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של אורגון, רון ויידן הדמוקרטי, זכה במושבו של פאקווד בבחירות מיוחדות. לאחר שהטרדותיו המיניות יצאו לאור הציבורי, הצטרף פאקווד למרפאת קרן הייזלדן לטיפול באלכוהוליזם שבמינסוטה ותלה את האלכוהוליזם כמקור להטרדותיו.
מפלגת הנשים הלאומית (ארצות הברית)
מפלגת הנשים הלאומית (באנגלית: The National Woman's Party ובקיצור, ה-NWP) הייתה מפלגת נשים, שנוסדה בשנת 1916 ופעלה למען תיקון חוקת ארצות הברית להכרה בזכויות נשים ובעיקר בזכות בחירה לנשים. מפלגת הנשים הלאומית התפצלה מהקונגרס האמריקאי למען זכות ההצבעה לנשים (Congressional Union for Woman Suffrage) עקב חילוקי דעות בנושא דרכי הפעולה ואזורי הפעולה (מקומי מול ארצי). המפלגה פעלה, בראש ובראשונה, לתיקון חוקת ארצות הברית ובחרה בדרכי פעילות שנחשבו רדיקליות, בעוד שהקונגרס האמריקאי בחר בשתדלנות בכל מדינה ממדינות ארצות הברית. מפלגת הנשים הלאומית הוקמה על ידי אליס פול ולוסי ברנס ונקרא בתחילה בשם "הקונגרס המאוחד לזכות בחירה לנשים", ובשנת 1917 שונה שמו למפלגת הנשים הלאומית.
בהתכנסות הראשונה של המפלגה הבהירה פול שהמפלגה לא תהיה מפלגה מן המניין ולא תעמיד מטעמה מועמדת לנשיאות ארצות הברית. המפלגה בחרה שלא להזדהות פוליטית עם מפלגות קיימות אחרות, אך ביקורת רבה הושמעה מטעמה כלפי התנהלות הנשיא וודרו וילסון בתחום החברתי. המפלגה התנגדה גם להשתתפות ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
ב-3 במרץ 1913, יום טרם השבעתו של וילסון לתפקיד נשיא ארצות הברית, נערך המצעד למען זכות הבחירה לנשים שדרש זכות בחירה לנשים. אליס פול יזמה את המצעד ובראשו צעדה העורכת הדין אינז מילולהנד (Inez Milholland). במצעד שתתפו יותר מחמשת אלפים משתתפות ומשתפים.
המפלגה המשיכה לפעול כארגון במשך עשורים ספורים והייתה שותפה לניסוח כ-600 הצעות חוק ותיקוני חקיקה להטבה עבור נשים, מהם כ-300 אושרו. כמו כן פעל הארגון כגוף שתדלנות למען פרק זכויות האדם כתיקון לחוקת ארצות הברית. משנת 1997 פועל הארגון בעיקר כגוף חינוכי להנחלת מורשת המפלגה בשנותיה הראשונות.
בורסקאות
התהליך התעשייתי
הבורסקאים מעבדים עור של חיה כך שלא ירקב, בדרך כלל תוך שימוש בטאנין, תרכובת חומצתית אשר מונעת הירקבות העור (ואף מעניקה צבע לעור). מקור השם "טאנין" הוא משם הפעולה בלטינית של ימי הביניים ובצרפתית עתיקה, שבעצמו נגזר מהמילה "tannum" שמשמעותה בלטינית קליפת עץ האלון (שבו יש טאנין). מקור המילה בעברית הוא מארמית; והצמח אוג הבורסקאים (המכיל טאנין) מעיד כי גם בעברית קיים הקשר בין המקצוע והחומרים בהם נעשה שימוש. בעת העתיקה אוג הבורסקאים היה ענף חקלאי בפני עצמו.
תהליך הבורסקאות משנה את מבנה החלבון של העור, כך שהוא לעולם לא ישוב להיות עור גולמי (שהוא בהיר יותר). במקרה של עיבוד עור לעור-גולמי אין צורך בטאנין (אלא רק בהסרת הבשר והשיער; וייבושו). תוך כדי הסרת השיער מנוקה גם סיבית העור ובכך ניתן בקלות רבה יותר להחדיר טאנין. הבורסקאות מונעת גם התנפחות בשל חשיפה למים ומגדילה את יכולת העור לשרוד חשיפה לחום או רטיבות.
עיבוד צמחי (Vegetable tanning) הוא שיטת העיבוד הקדומה ביותר לעור. העור מעובד בתערובת קומפוסט על בסיס צמחי (מכילה בעיקר טאנין), למשך 6 חודשים. העור הצמחי הוא היקר ביותר והפחות נפוץ מכולם. העיבוד הצמחי משמר את תכונותיו ה"נושמות" של העור גם לאחר העיבוד. בזכות זה ניתן לעצבו על ידי ריכוכו בתמהיל דבק על בסיס מים, שתפקידו לייצב את העור ולמנוע את ריכוכו אם יירטב לאחר מכן. טכניקה זו משמשת לייצור מסיכות ונציאניות מסורתיות. העור המעובד באופן צמחי גם סופג שומן, ומסוגל "להשתזף" כאשר אינו מוגן מפני אור.
כשאינו משומן, העור המעובד באופן צמחי הוא בעל מרקם קשה יחסית ולא גמיש ואין מרבים להשתמש בו עבור גפת הנעל. לעומת זאת, עבור סוליות הוא אידיאלי בשל היכולת שלו לשנות את צורתו לפי כף הרגל. כמו כן הוא נפוץ בשימוש להכנת נעליים אורתופדיות בהתאמה אישית. כמו כן, עור המעובד באופן צמחי משמש למוצרים אתניים מסורתיים, למוצרים בעבודת יד ולמוצרים הדורשים חוזק של החומר מפני שחיקה.
סיכוני בריאות
התהליך התעשייתי המודרני לעיבוד עורות עושה שימוש נרחב בכימיקלים מסוכנים באופן ישיר, ועקיף על ידי זיהום מקורות מים משפכי המפעלים. רוב תפוקת תעשיית הבורסקאות היא בהודו וסין.בשנת 2012 דירג הארגון הסביבתי השווייצרי "הצלב הירוק" את הבורסקאות בין חמש התעשיות המסוכנות בעולם. מדינת ישראל אוסרת בחוקיה העסקת ילדים ובני נוער בענף הבורסקאות, בשל החשיפה לחומרים מסוכנים.
תעשיית הבורסקאות בישראל
בתקופת המנדט הבריטי התפתחה תעשיית עיבוד עורות ענפה, מפעלים רבים הוקמו על ידי תעשיינים שביקשו לספק חומרי גלם, בעיקר לייצור נעלים, מעילי עור ואביזרי אופנה (דוגמת חגורות וארנקים). בשנת 1940 הוקם אחד מבתי החרושת הגדולים בישראל לעיבוד עורות, מפעל "עליון" בנתניה על יד האחים סרוודיו, סוחרי עור שהגיעו לארץ ישראל מפירנצה שבאיטליה. עובד בן עמי, ראש העיר ואיתמר בן-אב"י, שדיבר איטלקית שיכנע אותם להקים מפעל בנתניה. המפעל הוקם על שטח של שישה דונם על גבעה בפינה סמוך לכפר הערבי אום ח'אלד (היום רח' היהלום פינת רזיאל). המפעל העסיק כמאה פועלים ואחד האחים, אלי סרווידיו, קבע את מגוריו בנתניה. בעת מלחמת העולם השנייה, הבריטים הזמינו ממנו פרוות כבשים לצורך תפירת מעילים לחיילי הצבא האדום. בית חרושת "עליון" עבד במלוא הקצב כדי לספק את הביקוש הרב של הפרוות. העיר התרחבה לאזור המפעל והוא היה למטרד ריחות רציני. לאחר דיונים רבים ומתן פיצויים חוסל המפעל בתחילת שנות ה-60. בשנת 1942, ראש עיריית פתח-תקווה, יוסף ספיר, הזמין את הבורסקאים שפעלו תל אביב להעתיק את מפעליהם לאזור התעשייה סגולה שפיתח בעיר, לאחר שהבטיח קרקע במחירים זולים. במקום הוקמו מספר מפעלים ביניהם מפעל "ישראעור" שהוקם בשנת 1920 בתל אביב ועבר לסגולה ב-1942, ומפעל "פאנקו" שהוקם בשנת 1950.
בשנות ה-90 הצטמצמה התעשייה במהירות, עקב פתיחת השוק ליבוא, קשיים בגיוס עובדים ועליות גבוהות עקב הצורך בעמידה בתקני איכות סביבה מודרניים. התעשייה התבססה בעיקר על עובדים מהשטחים, אך לאחר האינתיפאדה השנייה, היה קושי בגיוס עובדים ורוב המפעלים נסגרו. ב-2005 נותרו רק כ-4 מפעלים קטנים בפתח-תקווה. מפעל "פליציה" בקריית-מלאכי, שעיבד עורות לנעליים הצבאיות של צה"ל, נסגר לאחר שמשרד הביטחון הודיע למפעל כי לא יוסיף לרכוש ממנו עורות, אלא ירכוש נעלים מוכנות בחו"ל. יתר החברות שנותרו בענף הם סוחרי עורות, שבחלקם היו בעבר בעלים של מפעלים לעיבוד עורות.
בורסקאות בתורה שבעל פה
בשל ריח הצחנה הנורא הכרוך בעבודת הבורסקאות הורחקו בתי הבורסקאות מן היישוב, כמתואר למשל במשנה: (מסכת בבא בתרא פרק ב, משנה ט). הריח הנורא של מלאכת הבורסקאות היה דבק בבגדים ובגוף, עד כי נשות בורסקאים הורשו לתבוע גט מבעליהן אם לא יכלו לשאת עוד את הריח: (מסכת כתובות פרק ז, משנה י). אזכור נוסף לריח הנורא של הבורסקאות שדבק בכל, אפשר למצוא במשל חז"ל: (מסכתות קטנות, מסכת אבות דרבי נתן, נוסחא ב פרק יא). מקצוע הבורסקאות נחשב אפוא לבזוי וקשה, והיה נחלתם של העניים והדחויים. דעת חז"ל על מקצוע הבורסקאות המפוקפק מובאת כסיכום במילים:  (בבלי בבא בתרא, דף טז עמוד ב).
מעמד הבורסקאים
עבודת הבורסקאות הייתה קשה ומפרכת וריחות הצחנה שהיו כרוכים בה הותירו אותה בדרך כלל בידי בני המעמד הנמוך. ד"ר אליהו אשתור, במאמרו "דמות היהודים בעיני המוסלמים בימי הביניים", מציין כי בשל מעמדם הנחות של היהודים בימי הביניים הם נדחקו לעבודות בזויות, עד כי הבורסקאות נחשבה למקצוע "יהודי" טיפוסי. במאמר מצטט אשתור את הסופר הערבי המפורסם אל-ג'אחז (בבל, המאה ה-9) המתאר את המעמד החברתי השפל של היהודים ומספר כי הם עוסקים במלאכות בזויות כמו צבעות, סנדלרות ובורסקאות.
הר לוקהארט (אנטארקטיקה)
הר לוקהארט (באנגלית: Mount Lockhart) הוא הר בהרי פוסדיק ברכסי פורד בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 7 קילומטרים צפונית מזרחית להר אוורס.
גובהו של ההר 952 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-4,228 בגובהו באנטארקטיקה.
גילוי ההר
ההר התגלה בטיסה של משלחת המחקר של ריצ'רד בירד ב-5 בדצמבר 1929.
מקור השם
ההר נקרא על שמו של ארנסט ארל לוקהארט (Ernest Earl Lockhart), שהיה פיזיולוג בבסיס המערבי של השירות האנטארקטי של ארצות הברית, וחבר משלחת החקר הביולוגית אשר חקרה את אזור הר לוקהארט בשנת 1940.
לקריאה נוספת
• Antarctic Journal of the United States, Volumes 25-26, PP 4, 5
אנה מרכוס
אנה אנדרש מרכוס (בגרמנית: Anna Andersch-Marcus; 19 במאי 1914 קיל, גרמניה – 11 באפריל 2005) הייתה ציירת וגרפיקאית יהודייה-גרמנייה - ישראלית.
תחילת דרכה
נולדה בד' בסיוון תרע"ד בשם אנה נאגל למשפחה של אומנים ויוצרים בעיר קיל. אביה היה יהודי ממשפחת כהנים ממוצא ספרדי, ואמה נוצרייה. אביה היה ימאי בעיסוקו ובמלחמת העולם הראשונה הצטרף כקצין לצי הגרמני. לאחר המלחמה היה האב מובטל ואנה נשלחה לגור עם סבה וסבתה, הורי אמה. היא למדה מלאכת מחשבת בבית הספר לאמנות (Kunstschule Kiel), וגרפיקה שימושית בסמינר למורים (Graphische Fachschule) בקיל. עם עליית הנאצים לשלטון נסגרה האוניברסיטה בקיל, מפני שרבים מן המרצים נחשבו לסוציאליסטים. עקב כך, עברה אנה לאקדמיה לאמנויות בברלין (Akademie der freien Künste Berlin). בין השאר למדה תולדות האמנות אצל ו' פסרגה (W. Passarge). לאחר שני סמסטרים הופסקו לימודיה על רקע מוצאה והיא נאלצה לעבוד בהכנת שרטוטי מבנים וכבישים. במקביל הצטרפה לפעילות מחתרתית של סטודנטים ומרצים, שסייעו להגירת יהודים אל מחוץ לגרמניה. חברי המחתרת מילטו יהודים על גבי ספינות שהפליגו לקנדה וניסו לפעול ולהשפיע על פקידים בשירות המדינה לטובת היהודים. למרות שהוכרזה כ"אמנית בולשביסטית" ונאסרה עליה כל פעילות אמנותית, היא הפיקה איורים ופרסומות עבור לקוחות ששמעו על יכולותיה. לאחר מכן עבדה כמאמנת אריות ים בקרקס עד שנת 1938. באותה שנה הגיע אליה מברק מן השגרירות השווייצרית, שהודיע לה על תפיסת התא המחתרתי עליו נמנתה וחיסולו. המברק דחק בה לעזוב את ברלין באופן מיידי.
אנה ברחה להמבורג, נישאה ולזוג נולדו שני ילדים. הבעל עזב את הבית תוך זמן קצר. בינואר 1941 גילו השלטונות את זהותה האמיתית והיא הועברה עם ילדיה לפרוור פינקנוורדר (Pinkenwerder) ובהמשך בהמבורג. היא ציירה בהזדמנויות שונות כדי לכלכל את ילדיה הקטנים וכן סייעה בזכות כישרונה ליהודים לזייף מסמכים. במהלך המלחמה נאלצה לעיתים להשתמש בציוריה כחומרי הסקה.
פעלה בגרמניה
לאחר המלחמה החלה ללמד באקדמיה לאמנות בהמבורג בעקבות מרצה שלה לשעבר מברלין שפגשה והעיד על כך שסיימה את לימודיה בברלין לפני המלחמה. בשנת 1950 נישאה בשנית למרטין אנדרש (לימים פרופסור בתחום הגרפיקה והקליגרפיה) ולשניים נולד בן. הזוג נפרד תוך זמן קצר ואנה גידלה את בנה לבדה. היא עבדה כמאיירת עבור כמה הוצאות ספרים וכן ביצעה, לצד הציור והגרפיקה, יותר מעשרים יצירות ארכיטקטוניות, וציורי קיר נודעים בבתי ספר, כנסיות, מבנים ציבוריים ופרטיים, בטכניקות ובחומרים רבים (ויטראז'ים, שטיחי קיר וכו'). מרכוס עסקה גם בהוראה וחינוך לאמנות, ציורי גוף, עיצוב וסגנון ויטראז'ים, תולדות האמנות ותולדות המזרח הקדום במוסדות אקדמיים שונים. באמצע שנות ה-50 החלה לעבוד במחלקת יחסי הציבור של חברת הנפט "סטנדרד אויל". ב-1965 הגיעה לראשונה לביקור קצר בישראל. בשנת 1968 הציגה תערוכות ראשונות בישראל: ב"מוזיאון וילפריד" בקיבוץ הזורע, בגלריה "נורה" בירושלים ובגלריה טרקלין בחיפה. בעת ביקורה בארץ הכירה את בעלה לעתיד, שלמה מרכוס.
מעבר לישראל
בשנת 1969 התגיירה, עזבה את עבודתה ועלתה לארץ עם בנה בן ה-18. בנה התגייס לצה"ל והשתתף במלחמת יום הכיפורים. היא התגוררה במשך כ-20 שנה עם בן זוגה, שלמה מרכוס, במרומי הר הזיתים, בלב שכונה ערבית בירושלים. בין עבודות הוויטראז' הרבות שיצרה בישראל נמנות חלונות ב"בית אריאל" בירושלים, המתארים את ששת ימי הבריאה, 27 חלונות ויטראז' בכנסייה הלותרנית בעיר העתיקה בירושלים וקירות זכוכית באולם הכניסה למרכז הקליטה בלוד ובכפר סבא. כמו כן לימדה בסמינר הקיבוצים.
אחרית ימיה
נופי המדבר נתנו לאנה השראה ובשנותיה האחרונות היא הרבתה לצייר את הנופים המיוחדים – טבעיים ומעשי אדם – המצויים בקרבת ירוחם, בין המכתש הגדול לאגם ירוחם וכן ברחבי הנגב. אנה תרמה לירוחם בדרכים שונות: ציורי קיר שלה מעטרים מוסדות ציבור בעיירה, ביניהם בית הכנסת "אפיקים בנגב", שם הייתה אחראית על עיצוב וציור החלונות הצבעוניים והפרוכות המיוחדות. תערוכה של יצירותיה "מנופי הנגב" מוצגת בספריה העירונית. ובסמינר הקיבוצים.
במהלך פעילותה הציגה את ציוריה בלמעלה מעשרים תערוכות יחיד בערים שונות בגרמניה ובישראל, וכן השתתפה בכ-20 תערוכות קבוצתיות שונות בגרמניה, שווייץ וישראל. הבמאית נעמה מרקוביץ’ הפיקה בשנת 2001 את הסרט התיעודי "לכתך אחרי במדבר" העוסק בבני הזוג מרכוס ופועלם בירוחם.
אנה נפטרה ביום שני, ב' בניסן תשס"ה, בירוחם, כחודשיים לפני יום הולדתה ה-91. היא נקברה בבית הקברות בהר הזיתים, לא רחוק מהמקום בו התגוררה בעבר. היא הותירה אחריה את בעלה ושלושה ילדים. בנה, דירק אנדרש, יליד שנת 1950, גם הוא צייר.
מרכוס עצמה תיעדה את יצירותיה במהלך חייה החל משנת 1932 (כשהייתה בת 18) – רישום של כל יצירה שלה, באיזו טכניקה נוצרה ובאיזו שנה. בהמשך היא אף תיעדה היכן נמצאת כל יצירה – כלומר למי נמכרה. יצירותיה מהתקופה הנאצית לא נרשמו כלל כיוון שהייתה מצויה בסכנת רדיפה.
עבודותיה של אנה פזורות במוסדות ציבור ובתי תפילה ברחבי אירופה וישראל. מדובר בכ-20 חלונות צבעוניים בחו"ל וכ-7 בישראל. תערוכות מיצירותיה מוצגות מדי שנה במרכז במידב"ר (בית מדרש יוצר בירוחם) שבפעילותו לקחו בני הזוג מרכוס חלק פעיל.
גארסיה פימיינטה
פרנססק צ'אבייר גארסיה פימיינטה (בקטלאנית: Francesc Xavier Garcia Pimienta, נודע גם בשם הספרדי פרנסיסקו חאבייר, נולד ב-5 באוגוסט 1974 בברצלונה שבספרד) הוא מאמן קבוצת הכדורגל לאס פאלמאס, וכדורגלן עבר ששיחק בעמדת הקיצוני. הוא גדל במחלקת הנוער של ברצלונה, אך את רוב הקריירה הקצרה שלו כשחקן בילה בליגה השלישית בספרד. בהמשך הפך למאמן, ובמשך כל הקריירה שלו עבד במועדון של ברצלונה.
כשחקן
גארסיה פימיינטה נולד וגדל עיר ברצלונה, ובצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של המועדון הבכיר בעיר, ברצלונה. בעונת 1993/1994 זכה עם קבוצת הנוער בדאבל ראשון בהיסטוריה שלה, זכייה באליפות ובגביע לנוער באותה עונה. במקביל, החל לשחק בקבוצת המילואים השנייה של המועדון, ברצלונה ג', שהייתה אז בליגה הרביעית בספרד, והוא עזר לה לעלות לליגה השלישית.
שנה לאחר מכן החל לשחק בקבוצת המילואים הראשונה של המועדון, ברצלונה אתלטיק, שהייתה אז בליגה השנייה. הוא התקדם בהדרגה בקבוצה, שאומנה על ידי קיקה קוסטס, ובעונת 1995/1996 הפך לאחד משחקניה הבכירים, הופיע במהלך העונה ב-35 משחקים בליגה השנייה בהם כבש 8 שערים. בסוף העונה, ב-26 במאי 1996, עם קרלס רשאק כמאמן הזמני של הקבוצה הבוגרת כמחליפו של יוהאן קרויף שסיים את תפקידו מוקדם יותר, ערך גארסיה פימיינטה את הופעתו היחידה במדי ברצלונה, כשפתח בהרכב במשחק הליגה נגד דפורטיבו לה קורוניה שהסתיים בתיקו 2-2.
בעונת 1996/1997, על מנת שיצבור ניסיון, הושאל גארסיה פימיינטה לאקסטרמדורה, שעלתה לראשונה בתולדותיה לליגה הראשונה, והוא פתח בהרכבה במשחק הראשון שערכה אי פעם במסגרת זו. אולם, בסוף נובמבר סדק את השוקה, פציעה שהשביתה אותו עד סוף העונה. בסוף העונה שב לברצלונה ב', שירדה לליגה השלישית, והוא סייע לה לעלות בחזרה לליגה השנייה כאלופת הליגה. באוגוסט 1998 הושאל ל-4 חודשים לפיגרס שמהליגה השלישית.
ב-1999 עזב סופית את ברצלונה וחתם בשורות ל'הוספיטלט, קבוצה מפרוורי העיר ברצלונה ששיחקה בליגה השלישית. במועדון שיחק במשך 4 עונות. בעונת 2001/2002 הגיע עם הקבוצה לפלייאוף ההעפלה לליגה השנייה, אך הקבוצה לא הצליחה במשימתה. בעונה הבאה ירדה לליגה הרביעית. ב-2003 הצטרף גארסיה פימיינטה לסנט אנדראו, קבוצה מהעיר ברצלונה שגם היא הייתה בליגה הרביעית, וכעבור עונה תלה את הנעליים, בגיל 29.
כמאמן
בקיץ 2015 מונה לתפקיד עוזרו של ג'רארד לופס כמאמן ברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה, ששיחקה אז בליגה השלישית. בעונת 2016/2017 העפילה הקבוצה לליגה השנייה. בעונת 2017/2018 מונה שוב למאמן קבוצת הנוער של המועדון, עמה זכה הן באליפות הליגה והן בליגת האלופות לנוער, הזכייה השנייה בתולדות קבוצת הנוער בתואר. ב-25 באפריל 2018 פוטר ג'רארד לופס מאימון ברצלונה ב' לאחר שהקבוצה כשלה בליגה השנייה, וגארסיה פימיינטה מונה כמחליפו. אולם, הוא לא הצליח למנוע את ירידת הקבוצה לליגה השלישית. בעונת 2018/2019 המשיך בתפקיד כשהקבוצה בליגה השלישית. בעונה שלאחר מכן פימי הצליח להגיע לגמר פלייאוף העלייה לליגה השנייה, אך חניכיו הפסידו לסבדאל 2-1 לאחר שהובילו 1-0 משער של מונצ׳ו. ב - 11.6.21 פוטר מתפקידו כמאמן ברצלונה ב׳.
גוראגאצ'ה ז'וגדרדמיידין
גוראגאצ'ה ז'וגדרדמיידין (במונגולית: Жүгдэрдэмидийн Гүррагчаа; ) הוא קוסמונאוט מונגולי, שטס לחלל במשימה במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס.
ביוגרפיה
גוראגאצ'ה ז'וגדרדמיידין נולד ראשנט, מונגוליה. לאחר סיום בית הספר הוא למד חקלאות. בשנת 1968 הוא התגייס לצבא ובשנת 1971 נשלח לברית המועצות ללימודי תעופה. בשנת 1977 הוא קיבל השכלה גבוהה וחזר למונגוליה בה המשיך לשרת בתפקיד טכני בחיל האוויר.
בשנת 1978 נכלל גוראגאצ'ה ז'וגדרדמיידין ביחידת הקוסמונאוטים. בשנת 1981 הוא ביצע טיסה בחללית סויוז 39 לצד ולדימיר דז'ניבקוב. במהלך טיסה זו הוא ביצע מספר מחקרים.
לאחר סיום הטיסה, גוראגאצ'ה ז'וגדרדמיידין חזר למונגוליה והתחיל עבודה במנגנון המפלגה הקומוניסטית של מונגוליה. בשנת 1984 הוא קודם לדרגת גנרל מיור. הוא המשיך להתקדם במערכת הצבאית ובשנים 2000–2004 כיהן כשר ההגנה.
בשנים 2005–2008 גוראגאצ'ה ז'וגדרדמיידין היה חבר פרלמנט. בשנים האחרונות הוא מכהן בתפקיד ניהולי במערכת האקדמיה למדעים של מונגוליה.
יחסי אינדונזיה–מקדוניה הצפונית
יחסי אינדונזיה–מקדוניה הצפונית הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אינדונזיה לבין רפובליקת מקדוניה הצפונית.
סקירה כללית
אינדונזיה כוננה יחסים עם מקדוניה ב-25 במאי 1993, והייתה המדינה ה-8 בעולם שכוננה יחסים עם מקדוניה לאחר קבלת העצמאות מיוגוסלביה. אינדונזיה היא אחת מהמדינות המכירות במקדוניה תחת שמה.
בשנת 2005, השליחה המיוחדת של הנשיא האינדונזי למקדוניה, השגרירה ננה סוטרסנה ביקרה ביקור רשמי בסקופיה. במרץ 2007, השגריר האינדונזי במקדוניה, מנגסי סיחומבינג, הציג את כתב ההאמנה שלו לנשיא מקדוניה, דבר שהצריך ביקור רשמי והכנות מצד המקדונים. בחודש יוני 2007 ביקר מזכיר המדינה המקדוני איגור אילייבסקי בג'קרטה לפגישת התייעצות דו-צדדית.
כלכלת אינדונזיה
הכלכלה האינדונזית היא הכלכלה הגדולה בדרום-מזרח אסיה. היא מאופיינת ככלכלת משק, שבה לממשלה בעלות על חברות מרכזיות רבות, וכן סמכות לפיקוח על מחירים של מוצרים רבים.
אינדונזיה היא מפיקת נפט מרכזית במזרח אסיה, ובנוסף עשירים האיים במרבצים של גז טבעי, בדיל, נחושת וזהב. החקלאות מהווה פעילות כלכלית עיקרית כאשר האורז הוא החשוב שבגידולים. גידולים נוספים הם תה, קפה, תבלינים וגומי. תעשיית התיירות מתפתחת רבות בשנים האחרונות, ובשל מיקומה הגאוגרפי אינדונזיה מהווה תחנה חשובה בנתיבי הסחר הימי העולמיים. השותפים העסקיים העיקריים הם: יפן, ארצות הברית, הרפובליקה העממית של סין, סינגפור, מלזיה ואוסטרליה.
כלכלת מקדוניה הצפונית
השטח המיוער תופס יותר משליש משטח המדינה, כרבע משטח המדינה משמש למרעה וכ-16% ממנו מעובד. הגידולים העיקריים הם חיטה, תירס, כותנה וטבק. במדינה עדר של כ-300,000 ראשי בקר ו-2.2 מיליון כבשים (1992). התעשייה קטנה, אבל קיימת כרייה של מחצבים, בעיקר פחם חום, עופרת, ברזל, נחושת וגופרית.
הרפובליקה של מקדוניה הצפונית נחשבת למדינה עם תעשייה מפותחת למחצה, בעלת צמיחה מתמשכת בייצור התעשייתי. תהליך השינוי בכלכלה החל ב-1995 כאשר הממשלה חתמה על הסדרים עם קרן המטבע הבינלאומית ועם הבנק העולמי. כלכלת המדינה פתוחה ומשתלבת בתוך המסחר הבינלאומי, עם יחס מסחר-תוצר מקומי גולמי כולל של 79.5%. המגזרים החשובים ביותר הם חקלאות ותעשייה. מגזר השירותים גדל גם כן במהלך השנים האחרונות. לכוח העבודה יש חינוך תחרותי וכישורים, אולם חסרות לו עבודות מתאימות, מה שגורם לבריחת מוחות. המדיניות הכלכלית של המדינה היא למשוך משקיעים זרים ולהגדיל את אחוז התעסוקה. אחד המאפיינים הבולטים של כלכלת המדינה הוא המדיניות הפיסקלית ששמרה על יציבות הדינר המקדוני למשך תקופה ארוכה. המדינה עושה מאמצים לפתח מגזר יזמות בגודל בינוני.
במבט לאחור, מקדוניה הצפונית, ביחד עם מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה וקוסובו, השתייכה לאזורים הפחות מפותחים ביוגוסלביה לשעבר. היא סבלה מקשיים כלכליים חמורים לאחר שקיבלה את עצמאותה, כאשר השוק היוגוסלבי הפנימי התמוטט והסובסידיות מבלגרד הפסיקו. בנוסף, היא עמדה בפני אותן בעיות שעמדו בפני מדינות מזרח אירופיות סוציאליסטיות לשעבר במהלך המעבר לכלכלת שוק. נתיב מסילת הרכבת העיקרי שלה, דרך סרביה, נשאר בלתי אמין ועלויות המעבר דרכו הן גבוהות, ולפיכך משפיע על היצוא הרווחי לשעבר של שוק הירקות שלה אל גרמניה.
מיטיולן (כדורגל)
מועדון כדורגל מיטיולן (בדנית: Football Club Midtjylland), הידוע בטעות כמיידטלנד, הוא מועדון כדורגל דני מהעיר הרנינג, אשר משחק בליגת העל הדנית.
ארץ אנדרבי
ארץ אנדרבי או אדמת אנדרבי (באנגלית: Enderby Land) היא אזור חוף באנטארקטיקה.
ארץ אנדרבי היא האזור שבין קרחון שינאן (-67.91667°N, 44.63333°W) לבין מפרץ ויליאם סקורסבי (-67.4°N, 59.56667°W).
מיטיולן (כדורגל)
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת על ידי חובבי הכדורגל ג'וני רונה - במקצועו נגר, ובעלים של חברה לאספקת חומרי עץ, ו-סטין הסל - במקצועו סוחר מכוניות. הם רצו לאחד את איקסאט - מועדון שהוקם ב-1935 והיה לו הצלחה יחסית בשנות ה-70 וה-80 כאשר הגיע לשלושה גמרי גביע דני, אך לא הופיע מעולם בליגה הבכירה, ופרמאד הרנינג - מועדון קטן שהוקם ב-1918 - מועדונים בעל יריבות ארוכת שנים. הרעיון לאיחוד עלה עוד בשנת 1989 אך בגלל היריבות החזקה בין שני קהלי המועדונים, ואי הסכמות לגבי תנאי האיחוד המהלך יצא לפועל רק כ-10 שנים לאחר מכן, ב-6 באפריל 1999.
ארץ אנדרבי
באזור מצויים מפרץ אמונדסן, מפרץ קייסי, כף מונקוב, וכן רכסי ההרים: סקוט, טולה ונייפייר, ונונאטאקי צ'רץ'.
הפסגה הגבוהה בארץ אנדרבי היא הר אלקינס, שגובהו 2,300 מטרים מעל פני הים.
מיטיולן (כדורגל)
היסטוריה
בעונת המועדון התחיל את דרכו בליגה השנייה בדנמרק, ובסיום העונה עלה המועדון לליגת העל הדנית מהמקום הראשון בליגת המשנה.
ארץ אנדרבי
גילוי האזור
אזור זה תועד לראשונה על ידי ג'ון ביסקו בפברואר 1831 ביומן הספינה של ספינת הבריג טולה (Tula) - ספינת ציד לווייתנים.
אוסטרליה טוענת לריבונות בארץ אנדרבי, כחלק מהטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית; ריבונות זו אינה מוכרת בשל אמנת אנטארקטיקה.
באזור זה לראשונה התגלה סלע אנדרביט.
מיטיולן (כדורגל)
היסטוריה
ליד המועדון פעולת אקדמיה שנחשבת ליוקרתית לכדרוגל לנוער, כאשר בין יוצאי אקדמיה זו ניתן למנות את יונאס לוסל וסימון קר.
ארץ אנדרבי
מקור השם
האזור נקרא על שם חברת האחים אנדרבי מלונדון, שהיו בעלי הספינה טולה, ועודדו את מיפוי האזור לצורכי גילויים וכן לצורכי ציד כלבי ים.
גם הר ג'ורג' שבהרי סקוט נקרא על שם אחד מהאחים אנדרבי.
מיטיולן (כדורגל)
היסטוריה
ב-9 באוגוסט 2001 שיחק המועדון את משחקו הראשון במסגרת אירופית, בתיקו 1–1 נגד גלנטורן הצפון אירית.
ב-2014, מת'יו בנהאם (בעלי מועדון הכדורגל האנגלי ברנטפורד), הפך לבעל השליטה ומחזיק הרוב במניות חברת האחזקות "FCM Holding" המחזיקה במועדון מיטיולן.
בעונת 2014/2015 זכתה הקבוצה באליפות הליגה לראשונה בתולדותיה, כשעשתה זאת שוב בעונת 2017/2018. ב-2018/2019 זכתה הקבוצה בגביע הראשון.
ב-2019/2020 זכה המועדון בפעם השלישית באליפות הליגה הדנית, ובעונת 2020/2021, העפילה לראשונה בתולדותיה לשלב הבתים של ליגת האלופות אחרי שגברה בסיבובי המוקדמות על לודוגורץ ראזגרד ויאנג בויז ברן ובשלב הפלייאוף על סלביה פראג.
אוהדים
ארגון ה-"Black Wolves" הוא מועדון המעריצים הרשמי של המועדון מיטיולן (זהו גם כינוי המועדון הרשמי - "הזאבים השחורים"). הוא נוסד בתחילת אוגוסט 1999, כאשר מועדון המעריצים הרשמי של איקסאט - "Yellow Flames" שינה את שמו באספה כללית. ארגון האוהדים "Ultra Boys Midtjylland" הוא ארגון האולטראס הרשמי הראשון של מיטיולן, שהוקם בשנת 2007 ולאחר מכן שינה את שמו ל- Ultras Midtjylland. ב-2014 נוסד ארגון האולטראס השני של מיטיולן, ארגון ייעודי למחלקת הנוער בשם "Midtjylland Ungdom".
היריבה העיקרית של המועדון היא קבוצת הכדורגל ויבורג, והמשחקים ביניהם הוא הדרבי השני בחשיבותו בכדורגל הדני, והוא שני רק לדרבי של קופנהגן (היריבות בין פ.צ. קופנהגן לברונדבי).
סאלח-חסן ח'ניפס
סאלח-חסן ח'ניפס (בערבית: صالح حسن خنيفس; 1 במרץ 1913 - 16 במרץ 2002) היה חבר כנסת דרוזי בכנסת השנייה והשלישית.
קורות חיים
בנו, פרג' חניפס, מכהן כסגן ראש עיריית שפרעם.
אסקיאל לאבסי
אסקיאל איבן לאבסי (בספרדית: Ezequiel Iván Lavezzi, נהגה באיטלקית: לאבצי; נולד ב-3 במאי 1985 בוויז'ה גוברנדור גאלבס שבפרובינציית סנטה פה בארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת החלוץ והקיצוני.
קריירה
בנעוריו היה לאבסי אוהד מושבע של קבוצת רוסאריו סנטרל ולסימן עשה לאבסי קעקוע עם הסמל הקבוצה בגבו. לאחר שנותיו בקבוצת הנוער של רוסאריו ניסה לאבסי להתקבל לקבוצת פסקארה האיטלקית אך בעיות דרכון אילצו אותו לוותר ולחזור לארצו שם הוא נדחה על ידי בוקה ג'וניורס ולבסוף חתם בקבוצת אסטודיאנטס בואנוס איירס, ששיחקה בפרימרה B מטרופוליטנה (הליגה השלישית בארגנטינה). לאחר שנה אחת בה כבש 17 שערים ב-39 משחקים שבה נחשב לאחד השחקנים הצעירים המוכשרים בארגנטינה, נמכר לאבסי בשנת 2004 לקבוצת גנואה האיטלקית שרק עלתה אז לליגה הראשונה באיטליה תמורת מ' אירו, אך בלי ששיחק משחק אחד במדי גנואה הושאל לאבסי לקבוצת סן לורנסו. בסוף אותה עונה הורדה גנואה לליגה השלישית בשל קניית משחק העלייה ולכן מכרה את לאבסי לסן לורנסו תמורת 1.2 מיליון אירו. עם חזרתו לארגנטינה המשיך לאבסי להיות אחד השחקנים הטובים בליגה המקומית, אחד מהרגעים הזכורים של לאבסי היה במשחק החוץ נגד ריבר פלייט, בו הבקיע בדקה ה-69 גול ובכך פגע במאמציה של ריבר לזכות בתואר. בשנתו האחרונה בארגנטינה עזר לקבוצתו לזכות באליפות ארגנטינה, לראשונה לאחר 6 שנים.
בקיץ 2007 החתימה אותו קבוצת נאפולי תמורת סכום הקרוב ל-7 מיליון אירו. לאבסי הפך במהרה לחביב האוהדים והיה אחד השחקנים המצטיינים של הקבוצה. הוא כבש 8 שערים ב-35 משחקיו. יכולתו ומוצאו הארגנטינאי הביאו רבים לכנותו "מראדונה הבא", רמז לימים בהם שיחק מראדונה בנאפולי. בעונתו הראשונה הפך לאבסי לאחד השחקנים האהובים על הקהל הנאפוליטני. יכולתו הגבוהה הביאה גם קבוצות צמרת להתעניין בשירותיו. ההערצה אליו אף הביאה להכנתה של פיצה שנקראת על שמו.
בקיץ 2012, עם תחילת הפגרה, חתם לאבסי לארבע עונות בפריז סן-ז'רמן תמורת 30 מיליון אירו. ב-17 בפברואר 2016 חתם בחביי צ'יינה פורצ'ן הסינית עבור 4 מיליון אירו. ב-27 בנובמבר 2019 לאחר משחק סיום העונה בליגה הסינית, לאבצי הודיע כי הוא פורש ממשחק פעיל.
קריירת נבחרות
לאבסי היה בסגל נבחרות ארגנטינה הצעירות אך לא זומן לסגל הנבחרות הצעירות למונדיאל הנוער. הוא ערך את הופעת הבכורה במדי הנבחרת הבוגרת רק באפריל 2007 במשחק הידידות מול צ'ילה עם סגל שהורכב משחקני הליגה המקומית.
הוא כבש את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת במשחק ההכנה של הנבחרת האולימפית מול גוואטמלה ב-6 בפברואר 2008. לאבסי גם כבש את שער הניצחון של הנבחרת האולימפית במשחקה מול נבחרת קטלוניה.
שם נרדף (טקסונומיה)
שם נרדף (או סינוֹנים; באנגלית: synonym) הוא מונח בטקסונומיה ביולוגית שמשמעותו שם מדעי של טקסון אשר ידוע בשם מדעי אחר. בניגוד לשימוש המקובל בשם נרדף בהקשרים אחרים, בנומנקלטורה של מיון עולם הטבע שם נרדף אינו שווה במעמדו לשם המדעי העדכני ואינו ניתן להחלפה כפי שנהוג במילים נרדפות.
בטקסונומיה, לכל טקסון קיים אך ורק שם מדעי אחד בר-תוקף הנחשב כשם החוקי. כך, לדוגמה, ב-1758 קארולוס ליניאוס קבע לאריה את השם המדעי Felis leo, ובצורת כתיבתו המלאה. ב-1816 קבע לורנץ אוקן כי האריה הוא מין השייך לסוג Panthera, ולכן השם המקורי של ליניאוס הפך לשם נרדף והשם התקין הוא מעתה  (לפי הנומנקלטורה הזואולוגית, הסוגריים סביב השם של לינאוס מרמזות שאין זה השם המקורי שניתן לטקסון עם תיאורו במאמר של לינאוס מ-1758).
שמות נרדפים עשויים להיווצר בכל פעם שאותו טקסון מוגדר ביותר משם מדעי אחד, למשל כאשר חוקר לא הכיר את עבודתו של חוקר אחר או כאשר הוא חולק עליו ולדעתו מדובר בשני מינים שונים שמאוחר יותר מאוחדים תחת אותו השם. שמות נרדפים עשויים להיווצר גם כאשר טקסון משנה את שמו, טקסונים מאוחדים או מפוצלים או עוברים להימצא תחת טקסון אחר, למשל כאשר מין מועבר לסוג אחר. שם נרדף יכול להיווצר גם כאשר הקוד הנומנקלטורי משתנה כך שהשם הישן אינו קביל יותר; למשל, השם נדחה ובמקומו התקבל השם.
זואולוגיה
בנומנקלטורה זואולוגית, הנקבעת על ידי ה-International Code of Zoological Nomenclature, שם נרדף הוא שם מדעי שונה השייך לאותו טקסון באותה הרמה הטקסונומית. השם התקין נקרא לפי הקוד הזואולוגי valid name.
כאשר קיימים כמה שמות נרדפים לאותו הטקסון, השם הראשון מכונה senior synonym (שם נרדף ראשי) ואילו שמות נרדפים מאוחרים יותר נקראים junior synonym (שם נרדף זוטר).
בוטניקה
בנומנקלטורה הביולוגית, קיים רק שם תקין אחד, הנקרא correct name, וכל השאר הם שמות נרדפים.
אורסאווס
אורסאווס המכונה לעיתים דוב השחר (שם מדעי: Ursavus) הוא סוג נכחד של דוב קדום, שחי במהלך המיוקן של אמריקה הצפונית ואירואסיה לפני 23 עד 5.3 מיליון שנה. הוא הוגדר בשנת 1887 וכלל מינים רבים. דוב זה היה הפרימיטיבי והקדום מכל הדובים שאינם נתונים במחלוקת, והיה בעל זנב והוא השתייך לתת-משפחה אורסוויים, לצידו של הבאלוסיה.
שם נרדף (טקסונומיה)
השוואה בין זואולוגיה לבוטניקה
למרות שהעקרונות הבסיסים זהים, שמות נרדפים בנומנקלטורה בוטנית נבדלים מהנומנקלטורה הזואולוגית בטרמינולוגיה ובכמה פרטים:
אורסאווס
מאפיינים
דוב זה היה קטן בהרבה מרוב הדובים והשתנה מגודל של חתול עד לגודל של זאב. המינים הגדולים הגיעו לאורך 1.3 מטר ולמשקל של 60 קילוגרם. הלסתות שלו דמו במראם ללסתות של ראקון או של פנדה אדומה ובעליהם היה אוכל-כול או היפוקרניבור. מבנה הכפות בעלות הטפרים הגדולים והזנב העבה אולי התאימו לטיפוס על עצים.
דוב זה התקיים בתחילת דרכו באסיה, ואולי גם במזרח אירופה, כשממצאים רבים יותר הגיעו במזרח אירופה יותר ממערב אירופה, כך שהוא נדד מזרחה עד לברינגיה ומשם עבר לאמריקה הצפונית לפני 20 מיליון שנה. דב זה לצד קרובו לתת-משפחה היה כנראה אביהם של דובים מפותחים ממנו כמו האגריותריום ובני תת-משפחת הטרמרקטיים, אך גם הדובים האמיתיים.
תחותמס הראשון
תחותמס הראשון (באנגלית: Thutmose I; יש הוגים את שמו גם: ת'וּתּ-מֹש, כלומר תות-משה) היה הפרעה השלישי בשושלת ה-18 של מצרים העתיקה. תקופת שלטונו מתוארכת לשנים 1512-1525 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה. תחותמס עלה לשלטון לאחר מותו של אמנחותפ הראשון. בתקופות שלטונו ניהל מסעות מלחמה לאזור כנען וסוריה ממזרח ולנוביה בדרום והרחיב את אזורי השליטה של מצרים לאזורים שאף פעם לא היו בשליטתה.
מקס פפר
גנרל מקס פפר (בגרמנית: Max Pfeffer; 12 ביוני 1883 – 31 בדצמבר 1955) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על דיוויזיה ועל קורפוס במלחמת העולם השנייה.
תחותמס הראשון
תחותמס היה בנו של אמנחותפ הראשון ושל פילגש בשם "סנסנב". כדי לרכוש לו זכויות לכס המלכות נשא לאישה את עאחמס, בתו החוקית של אביו אמנחותפ והיא הייתה אשתו הראשית. ישנם חוקרים הטוענים שהיא הייתה אחותו של אמנחותפ הראשון ולא ביתו. בנו הבכור של תחותמס הראשון מאשתו עאחמס היה אמנמס. הוא נולד עוד לפני שתחותמס הומלך למלך. אמנמס מופיע על גבי אסטלה יחד עם אביו משנת שלטונו הרביעית בסצנת ציד בממפיס. אמנמס הפך להיות מפקד הצבא הגדול של אביו זמן לא רב לפני מותו שהתרחש סמוך למותו של אביו. לתחותמס נולדו ילדים נוספים מאשתו הראשית בן שמת לפני מות אביו ושתי בנות אחת מהן הייתה חתשפסות. לתחותמס היה בן נוסף מאשה אחרת אשר הפך ליורשו והפך למלך תחותמס השני ונשא את אחותו חתשפסות לאישה.
מקס פפר
קריירה מוקדמת
פפר נולד ב-12 ביוני 1883 בגלדרן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1902 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-22 (ווסטפאליה ה-2), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, וב-24 בדצמבר 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פפר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1927 הועלה פפר לדרגת מיור, ומונה לקצין מטה בגדוד ה-2 של רגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי). ב-1 באוקטובר 1928 הועבר לאחר מכן למשרד המלחמה, וב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 בספטמבר 1931 מונה למפקד הגדוד ה-2 של רגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי), וב-1 באוקטובר 1933 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-16, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-26, וב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-20. ב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד פיקוד הארטילריה ה-5, ב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-26 באוגוסט 1939 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-44.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה פפר מפקד אגד הארטילריה ה-44, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהדיוויזיה ה-44 במסגרת הקורפוס ה-17. בתחילת 1940 הועבר פפר לעתודת המילואים, וב-5 באפריל 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-297. במהלך מבצע ברברוסה לחם פפר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-44 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה ומהארמייה ה-17, ולחם עימה בקרב אומן ובכיתור הגדול בקייב. באוקטובר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-55 שהיה חלק מהארמייה ה-17, ובנובמבר הועברה הדיוויזיה לארמייה השישית, כחלק מהקורפוס ה-11, ה-55, וה-51 לסירוגין. על פעולותיו בקרבות קיבל פפר ב-4 בדצמבר 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
תחותמס הראשון
בשנת מלכותו השנייה יצא תחותמס למסע מלחמה כנגד מיתני והגיע עד נהר הפרת. הוא היה השליט המצרי הראשון שהגיע לאזור כה צפוני. על פי כתובת שנשארה מתקופתו, תחותמס הציב ליד כרכמיש בסמוך לנהר הפרת אסטלת גבול כדי לחגוג את ניצחונו על המדינות מעבר לנהר הפרת. נהר הפרת היה הנהר הגדול הראשון שהמצרים פגשו מחוץ לארצם. הפרת זורם דרומה בעוד שהנילוס זורם צפונה. בעקבות כך כונה נהר הפרת על ידי המצרים "מים הפוכים".
בשנת מלכותו השלישית הוא יצא למלחמה נוספת כנגד נוביה. במהלך מסע זה הורה תחותמס להעמיק את התעלה שנבנתה במאה ה-19 לפנה"ס על ידי פרעה סנוסרת השלישי מהשושלת ה-12. מטרת החפירה היה להקל את המסע במעלה זרם הנילוס ממצרים לנוביה ובכך להקל על שילוב נוביה באימפריה המצרית. בשנת מלכותו הרביעית יצא למסע נוסף כנגד נוביה. במסע זה הגיע עד לאשדות הרביעים של הנילוס.
תחותמס הראשון בנה מקדשים רבים במצרים, הפרויקט הגדול ביותר שלו היה המקדש בכרנך. כן בנה לעצמו קבר בעמק המלכים, הוא היה כנראה המלך הראשון שבנה לעצמו קבר בעמק זה.
מקס פפר
מלחמת העולם השנייה
ב-17 בינואר 1943 מונה פפר למפקד הקורפוס ה-4, במקום ארווין ינקה שנפצע בקרבות, וב-31 בינואר נכנע פפר יחד עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הדרומי בסטלינגרד ונלקח לשבי.
לאחר המלחמה
פפר מת ב-31 בדצמבר 1955 במהלך שהותו בשבי במחנה וואיקובו, והוא בן 72 שנים.
רג'יה סבהה
רג'יה סבהה (בהינדי: राज्य सभा, מועצת המדינות) הוא הבית העליון של הפרלמנט ההודי. על פי חוקת הודו, ברג'יה סבהה יהיו לא יותר מ-250 חברים, כיום יש ברג'יה סבהה 245 חברים. חברי הרג'יה סבהה נבחרים על ידי בתי המחוקקים של המדינות והטריטוריות של הודו, בעוד שנשיא הודו יכול למנות 12 חברים בזכות תרומתם לאמנות, לספרות, למדע ולשירותים החברתיים. חברי הרג'יה סבהה מכהנים 6 שנים, כאשר בכל שנתיים מתחלף שליש מהבית.
בניגוד ללוק סבהה, הרג'יה סבהה אינו ניתן לפיזור. הרג'יה סבהה נוטל חלק שווה בהליך החקיקה, למעט בחקיקה תקציבית, בה ללוק סבהה יש סמכויות מכריעות. במקרה של מחלוקת בין שני הבתים, יכולה להתכנס ישיבה משותפת, אירוע נדיר שאירע שלוש פעמים בלבד במהלך ההיסטוריה ההודית. מכיוון שבלוק סבהה יש מספר חברים כפול מזה שברג'יה סבהה, תהיה ללוק סבהה השפעה גדולה יותר בישיבה משותפת. הפעם האחרונה בה התכנסה ישיבה משותפת של הפרלמנט ההודי הייתה בשנת 2002, לחקיקת החוק למניעת טרור.
סגן נשיא הודו הוא נשיא הרג'יה סבהה, אך כמו בסנאט של ארצות הברית, לרג'יה סבהה יש סגן נשיא, הממלא בפועל את תפקיד יושב ראש הישיבה. הרג'יה סבהה התכנס לראשונה ב-13 במאי 1952. משכורתם של חברי הרג'יה סבהה שווה למשכורתם של חברי הלוק סבהה.
התנאים לחברות ברג'יה סבהה
סעיף 84 בחוקת הודו קובע את הכשירויות לחברות בפרלמנט. חבר ברג'יה סבהה חייב:
הגבלות
חוקת הודו מגבילה חלק מסמכויותיו של הרג'יה סבהה, מה שהופך את הלוק סבהה לחזק יותר בנושאים מסוימים.
חקיקה בעניינים כספיים
לפי החוק ההודי, רק הלוק סבהה יכול להתחיל חקיקה בעניינים כספיים. לאחר שהלוק סבהה מעביר חוק כספי, ומעביר אותו לרג'יה סבהה, לרג'יה סבהה יש 14 ימים בלבד להחזיר אותו (מתוקן או לא) ללוק סבהה, אם לא עשה כן, החוק נחשב כאילו עבר בשני הבתים. כמו כן, אם הלוק סבהה דוחה את התיקונים שהציע הרג'יה סבהה, החוק נחשב כאילו עבר בשני הבתים, בצורה בה העביר אותו הלוק סבהה. הרג'יה סבהה אינו יכול לתקן חקיקה כספית בלי שהלוק סבהה יעביר את אותו התיקון.
ישיבה משותפת
סעיף 108 לחוקה קובע את התנאים לקיום ישיבה משותפת. כאשר בית אחד דוחה הצעת חוק שעבר בבית השני, ובמשך שישה חודשים לא ננקטת אף פעולה ליישוב העניין, או אם לא הושגה הסכמה בין הבתים לגבי תיקונים בחוק; אזי יכנס הנשיא, בעצת הממשלה, ישיבה משותפת של הפרלמנט. יושב ראש הישיבה הוא יושב ראש הלוק סבהה. במשך כל קיומה של הרפובליקה ההודית התקיימו שלוש ישיבות כאלו:
אי אמון
שלא כמו הלוק סבהה, הרג'יה סבהה לא יכול להפיל את ממשלת הודו בהצעת אי אמון.
סמכויות
הרג'יה סבהה בא לייצג את המדינות והטריטוריות של הודו, ולכן מוענקת לו הסמכות להגן על האיחוד ההודי.
יחסים בין מדינות
החוקה מקנה לפרלמנט את הסמכות לחוקק חוקים הנוגעים בענייני הפנימיים של המדינות, אך בתנאי שהרג'יה סבהה יאשר ברוב של שני שלישים החלטה המאפשרת זאת. הממשלה לא יכולה להתקין תקנות הנוגעות לעניינים הפנימיים של המדינות מבלי אישור הרג'יה סבהה.
יצירת שירותים כלל ארציים
הרג'יה סבהה יכול ברוב של שני שלישים לאשר החלטה המעניקה לממשלה סמכות להתקין שירותים כלל ארציים, דוגמת בתי משפט.
חברות והרכב
לכל מדינה ייצוג יחסי לפי גודל אוכלוסייתה, להלן ההרכב הנוכחי של הרג'יה סבהה.
פרידריכשטראסה
פרידריכשטראסה (מגרמנית: Friedrichstraße, "רחוב פרידריך") הוא אחד ממרכזי התרבות והקניות של ברלין והרחוב המרכזי של רובע פרידריך (Friedrichstadt). הרחוב נקרא על שמו של הנסיך הבוחר פרידריך השלישי, שליט ברנדנבורג, ששלט בין השנים 1688–1713 ובשנת 1701 הוכתר גם כמלך בפרוסיה.
מיקום
הרחוב נמשך מחלקו הצפוני של רובע מיטה (שמצפון לו נקרא הרחוב שוסה-שטראסה), ועד לשער הָאלֶה (האלשס טור – Hallesches Tor; מיקום אחד משעריה של חומת ברלין העתיקה, שאינה עוד) ברובע קרויצברג. בשל היותו ציר צפון-דרום יוצר הרחוב צמתים חשובים עם צירי מזרח-מערב בעיר, ובייחוד עם רחוב לייפציג (Leipziger Straße) ואונטר דן לינדן. קו U6 של הרכבת התחתית של ברלין עובר מתחת לרחוב. במהלך המלחמה הקרה חצתה חומת ברלין את הרחוב לשניים בנקודה שנודעה בשם "צ'ק פוינט צ'ארלי". פרידריכשטראסה נמצא שלושה רחובות ממזרח לרחוב וילהלמשטראסה, במקביל ללב ההיסטורי שבו שכנו עד 1945 בנייני הממשל.
היסטוריה
ממוזער|שמאל|220px|[[תחנת הרכבת פרידריכשטראסה בתחילת המאה ה-20]] עד לסוף המאה ה-17, השתרעו השדות וכרי הדשא שעל גדות הנהר שפרה עד לרחוב של ימינו. פרידריך השלישי, נסיך ברנדנבורג היה זה שהתחיל לחלק אדמות וזכויות על הקרקעות באזור, במטרה לבנות רובע חדש בברלין שיהיה מותאם לתקופתו, בדגש על רחובות בתבנית שתי וערב. לרובע החדש הוא קרא דורותיאנשטאט (מילולית: רובע דורותיאה) על שמה של סופיה דורותיאה, אשתו השנייה של פרידריך וילהלם. פרידריכשטראסה היה הרחוב השני בחשיבותו ברובע החדש, אחרי אונטר דן לינדן. נבנו בו בתים בני שתיים ושלוש קומות, לצד חוות שהמשיכו לגדל חזירים ופרות. מכיוון שבברלין עדיין לא הייתה מערכת ביוב, פסולת מגוונת זרמה לאורך הרחוב. מינה פרידריך ועדה לפיתוח רובע חדש באזור, והורה לקרוא לרחוב ב"שם ראוי" - שמו שלו.
במהלך המאה ה-19 הפך פרידריכשטראסה לאזור יוקרתי ונבנו בו מלונות ומסעדות. בניית תחנת הרכבת פרידריכשטראסה ב-1882 הפכה את הרחוב לאחד העמוסים בעיר. בתחילת המאה ה-20 הפך האזור למרכז למסחר בזהב ובאבנים טובות בשעות היום, ולאזור זנות בשעות הלילה, ובצומת של הרחוב עם אונטר דן לינדן הוצב שוטר התנועה הראשון, שניסה לכוון בשריקות ובתנועות יד את תנועתם של חשמליות, מוניות, רכבים ממונעים, אוטובוסים, רוכבי אופניים והולכי רגל. ב-1927 נפתחה מסעדת "פרנציסקנס" בחלקו הצפוני של הרחוב, שיכלה להכיל עד 2,500 סועדים. המסעדה נפגעה מפצצה במהלך מלחמת העולם השנייה, ורק ב-2008 נמכר השטח מחדש לפיתוח במטרה לבנות בו מתחם מלונות ומשרדים.
בתקופת המלחמה הקרה
הרחוב ניזוק קשות במהלך מלחמת העולם השנייה, ונבנה מחדש רק בחלקו לאחר חלוקת העיר. האזור שנותר במערב ברלין שוקם חלקית כרחוב מגורים; בסוף שנות ה-60 נהרסו השרידים האחרונים של כיכר בל-אליאנס (Belle-Alliance-Platz), בקצה הרחוב, שמה של הכיכר שונה לכיכר מהרינג (Mehringplatz) ונבנו בה משרדים ושיכונים מבטון. למרות מיקומו המרכזי, האזור נותר עני יחסית.