cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המלט (סרט, 1996)
יציאה לאקרנים
הקרנת הבכורה של הסרט "המלט" היה בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 1997. בחלק מהשווקים יצאה גרסה מקוצרת של סרטו של בראנה באורך שעתיים וחצי לערך.
שיראז (זן ענבים)
שיראז או סירה הוא זן ענבים המשמש להפקת יין.
מקור הזן בהכלאה בין שני זנים צרפתיים: דורזה ומונדוז בלנש. יין השיראז הוא בעל גוף מלא, ומוגש בטמפרטורה גבוהה של כ-18 מעלות צלזיוס.
יש הנוטים לבלבל זן זה עם זן פטיט סירה, שהוא הכלאה בין זני הסירה והפלורסין.
מקור השם
במרבית המדינות בעולם המערבי נקרא הזן בשם "סירה", אך במקומות כמו אוסטרליה, קנדה ודרום אפריקה הוא קרוי "שיראז". על פי האגדה, שלא נמצא לה ביסוס היסטורי, הזן נקרא על שם העיר שיראז באיראן, הסמוכה למקורות ייצור היין במדינה זו, והוא נטבע לפני כ-7000 שנים. לפי אחת הגרסאות של האגדה, הובא הזן משיראז לדרום צרפת על ידי פיניקים (צידונים) שהגיעו למרסיי בערך בשנת 600 לפני הספירה. על פי גרסה אחרת, הוא הובא על ידי אביר ששב ממסעות הצלב, בשם גספר דה סטרימבר (Gaspard de Stérimberg), שהפך לנזיר וגידל את כרמו על גבעה תלולה במקום מגוריו, בעמק נהר הרון; משם שמו הנוסף של הזן: הרמיטאג' (Hermitage, Hermit), שמשמעו נזיר.
היסטוריה
במחקר שנערך באוניברסיטת קליפורניה ב-1998, נתגלה כי גפן השיראז המודרנית תורבתה באזור נהר הרון מהכלאה של זני הדורזה והמונדוז בלאנש. בשנת 2001 איששה בדיקת סמני DNA מחקר זה.
שיראז משמש עד היום כזן העיקרי לייצור יין בצפון הרון. שמו נקשר ביינות קלאסיים כגון הרמיטאג', קורנאס וקוט רוטי. בדרום הרון משמש זן זה להפקת יין בעירוב זנים. שיראז נחשב לזן המתאים לעירוב יין (בְּלֵנְדּ) ברחבי העולם, בשל בשרנות הענב והחך הדומיננטי שלו, המשלים בטעמו זנים אחרים בעלי טעם פחות דומיננטי.
קייט וייטהיל
קייט וייטהיל (נולדה כקטרין אן רודיק ב-10 בפברואר 1982) היא כדורגלנית אמריקאית המשחקת בקבוצת ניו ג'רזי ויילדקטס מהדבליו-ליג.
קריירה
רודיק נולדה בריצ'מונד, וירג'יניה, אבל גדלה בבירמינגהאם, אלבמה. היא התחילה לשחק כדורגל בגיל צעיר וכבר אז גרפה הרבה תהילה. היא למדה באוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפ היל, אוניברסיטה שגידלה כדורגלנים גדולים, כמו מיה האם ואדי פופ.
הופעת הבכורה שלה בנבחרת ארצות הברית הייתה ב-6 ביולי 2000 נגד נבחרת איטליה, ומאז היא בהרכב של הנבחרת. בשנת 2003, היא זכתה בפרס הרמן.
בסוף שנת 2005, רודיק התחתנה ושם משפחתה השתנה לוייטהיל. את משחק הבכורה שלה עם השם החדש היא עשתה במאי 2006 נגד יפן.
בג"ץ קעדאן
בג"ץ קעדאן הוא פסק דין של בג"ץ שקבע כי מדיניות החכרה של קרקעות ליהודים בלבד מהווה אפליה אסורה הפוגעת בעקרון השוויון.
רקע
עאדל ואימאן קעדאן היו תושבי באקה אל-גרבייה שחפצו להצטרף לאגודה השיתופית קציר, הסמוכה למקום מגוריהם, שיכלה להציע להם איכות חיים גבוהה שאינה זמינה ביישובם. לאחר שנדחתה בקשתם להתקבל ליישוב בשל היותם ערבים, פנו בני הזוג לאגודה לזכויות האזרח, ובאמצעות עורכי הדין נטע זיו ודן יקיר מהאגודה פנו לבית המשפט הגבוה לצדק בשנת 1995, שהחליט לדון בנושא בהרכב מורחב של חמישה שופטים. עוזי פוגלמן ייצג את המדינה, ואמנון גולדנברג את הסוכנות היהודית. בעתירה התקיימו שלושה דיונים בין השנים 1996 ל-1998.
הדיון נסב על חוקיות החכרת הקרקעות מצד מינהל מקרקעי ישראל, שהוא גוף ממשלתי, לסוכנות היהודית, שכארגון יהודי לאומי, דואגת לאינטרסים של היהודים בלבד. הסוגיה שעמדה על הפרק היא האם למדינת ישראל, כמדינה יהודית ודמוקרטית, מותר להקצות קרקע ציבורית העומדת לרשותה ליהודים בלבד. המנהל הצהיר על נכונות להקצות קרקע גם להקמת יישוב קהילתי לערבים בלבד, אולם לא היו פניות כאלו, ובהתאם לתוצאה פסק בג"ץ מדובר באפליה.
הפרשה עוררה דיון ציבורי נוקב. המוסדות הציוניים – הסוכנות היהודית, ההסתדרות הציונית והקרן הקיימת לישראל – ניסו לסכל את קבלתה של המשפחה ליישוב. גם בקרב הציבור הערבי לא הייתה התלהבות רבה מהמאבק של משפחה ערבית להשתלב ביישוב יהודי, מתוך גישה שזו אינה הדרך לפתרון מצוקת הקרקעות של ערביי ישראל.
פסיקת בג"ץ, ותוצאותיה לעותרים
בפסק-הדין שניתן במרץ 2000, התקבלה העתירה ונקבע כי דווקא מפני שמדינת ישראל היא יהודית, עליה לקדש את ערך השוויון ומכאן שהתרת התיישבות ליהודים בלבד היא בגדר הפרה של החוק. מתוך פסק דינו של הנשיא אהרן ברק:
שמונה חודשים לאחר מתן פסק הדין פנה קעדאן לבג"ץ בדרישה שפסק הדין יבוצע. בג"ץ הפנה את משפחת קעדאן לוועדת הקבלה של היישוב עם הוראה שעובדת היותם ערבים לא תשמש קריטריון ישיר או עקיף לסירוב. ועדת הקבלה של היישוב קציר סירבה לקבלם, בנימוק של חוסר התאמה. האגודה לזכויות האזרח פנתה שוב לבג"ץ ובשנת 2004 הודיע המינהל שבעקבות גידול היישוב קציר כבר לא מופעלת בו ועדת קבלה ועל כן יוקצה למשפחת קעדאן מגרש. באוגוסט 2007, למעלה מעשר שנים לאחר שהחלו במאבקם, קיבלו בני הזוג קעדאן את האישור לבנות את ביתם ביישוב קציר.
ביקורת
פרופ' אליאב שוחטמן חלק על פסק דין זה, ובין נימוקיו כתב:
יוזמות לשינוי החקיקה בעקבות הפסיקה
לאחר שניתן פסק-הדין, הוגשה הצעת חוק של חבר הכנסת הרב חיים דרוקמן שנועדה לעגן מנגנון חוקי להקצאת קרקעות להתיישבות המדגיש את הערכיות בהתיישבות יהודית. הממשלה החליטה לתמוך בהצעה, והדבר עורר סערה. השר לשעבר בני בגין יצא, לאחר שלוש שנים שלא התבטא בפומבי, בגינוי חריף ואמר כי צר לו שהגענו "למצב שבו צריך לומר את המובן מאליו, שערבי, לא רק גופו אלא גם כבודו אינם הפקר. וערבים כקיבוץ, לא רק גופם אלא גם כבודם אינם הפקר". הליכי החקיקה לא הושלמו.
המדינה החופשית שאומבורג-ליפה
המדינה החופשית שאומבורג-ליפה (בגרמנית: Freistaat Schaumburg-Lippe) הייתה מדינה היסטורית ברפובליקת ויימאר באזור סקסוניה התחתונה של היום, והתקיימה בין השנים 1918–1946.
היסטוריה
ב-12 בנובמבר 1918 התפטר אדולף השני, נסיך שאומבורג-ליפה מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הנסיכות, הפכה המדינה למדינה חופשית. שאומבורג-ליפה נשארה מדינה חופשית במהלך רפובליקת ויימאר (1918-1933), גרמניה הנאצית (1933-1945), ועוד כשנה לאחר תבוסת גרמניה הנאצית, כאשר הייתה שאומבורג-ליפה באזור הכיבוש הבריטי. בשנת 1946, איבדה ליפה את עצמאותה ואוחדה לתוך מדינת סקסוניה התחתונה.
החל ב-1933 שלטה המפלגה הנאצית במדינה, נציג המפלגה היה אלפרד מייר שנשא בתואר "ראש השרים".
גומיה (צבא צרפת)
גומיה (בצרפתית: Goumier) היה כינוי לחייל מוסלמי מקומי, ששירת ביחידות עזר (שנקראו "גום" (goum)) במסגרת הצבא הצרפתי במרוקו בין השנים 1908–1956, בימי השליטה הצרפתית במדינה. לעיתים נעשה שימוש במונח גם לתיאור החיילים המקומיים ששירתו בצבא הצרפתי בסודאן הצרפתית ובוולטה עילית בתקופת השלטון הצרפתי.
תיאורם
מוצא המילה (قم) הוא בשפה המאגרב ערבית. qum פירושו "עמוד דום" (stand up). בהמשך נקבע כי יחידה של 200 חיילים ממוצא מקומי תקרא goum. שלושה או ארבעה "גואום" היו "תבור (מרוקאי)". ההקבצה הgroupe תכלול שלושה תבורים.
כל תבור היה מורכב מבני שבטים שונים. בין השאר מה Chaouia שבאזורים הבאים: Sidi Boubaker, Ouled Said, Settat, Kasbeth Ben Ahmed, Dar Bouazza, Sidi Slimane
בראשית המאה ה-20 הצרפתים ביקשו להיעזר בחיילים מוסלמים מקומיים, תחת פיקוד לא-צרפתי למטרות שיטור. החיילים זכו בתשלום כספי ותנאים נוספים אשר עודדו את הצטרפותם. בהמשך הוחלט על צירופם לצבא הצרפתי ביחידות מיוחדות תחת פיקוד צרפתי.
המערכות שבהם שירתו ה"גומיה"
חילות העזר שירתו במערכות הבאות:
בשנת 1956 הצטרפו לצבא העצמאי של מרוקו.
המערכה באיטליה 1945-1943
נטען כי הם השתתפו במעשי האונס בלאציו (1944). עוד נטען כי בהמשך המלחמה, נעשו מעשי אונס נוספים על ידי כוחות אלו בעיר הגרמנית פרוידנשטאט (Freudenstadt) ובשטוטגרט. מפקדי בעלות הברית נקטו אמצעי משמעת חמורים נגד היחידה, כולל הוצאה להורג. ברם, הפעולות הברוטליות נגד האוכלוסייה האזרחית באו לקצן רק עם תום המלחמה והחזרת חיל המשלוח המרוקאי לבסיסיו.
קונאו
קוּנֵאוֹ  (באיטלקית: Cuneo - "יתד", בפיימונטזית ובצרפתית: Coni) היא בירת נפת קונאו שבמחוז פיימונטה, בצפון-מערב איטליה, לרגלי האלפים הימיים. אוכלוסייתה מנתה ב-2008 55,061 נפש. העיר, שבקרבתה שדה תעופה, משמשת בסיס ליציאה לפעילות חורף וספורט, כמקובל באזורים המצויים ליד הרי האלפים.
קונאו נוסדה בשנת 1198 במישור בין נהר סטורה והיובל "גאסו" (Gesso). העיר הוקמה בין אפיקי מים ומכאן שמה. הגרעין העתיק נראה בחלק העליון של העיר ומאופיין ברחוב רומא, הרחוב הראשי מימי הביניים שהיה עורק החיים של העיר. בשני הרחובות הראשיים של העיר, רחוב רומא ורחוב ניצה, קיימים מעברים מקורים באורך של שמונה ק"מ. לאורך הרחובות חזיתות של מבנים בסגנון ימי הביניים ובסגנון נאו-קלאסי. המעברים המקורים, בגובה ורוחב משתנים מספקים הגנה מאור השמש בקיץ, ובחורף - מגשם ומשלג, ונותנים לעיר אופי מיוחד לה.
בנייני הממשל בעיר, בכיכר גלימברטי (Galimberti), בנויים אף הם בסגנון נאו-קלאסי. אזור נוסף בעל אפיון מיוחד הוא ה"קוטרדה מאנדובי" (Contrada Mondovì). ברחוב זה נמצא גם בית הכנסת של העיר.
תולדות העיר
העיר התפתחה הודות לקרבתה לדרכים שהובילו לצרפת ובזכות היותה מרכז שיווק למוצרים חקלאיים ומוצרים מן החי. הגבלות ביטחוניות הביאו להסתגרותה מאחורי חומות. רק לאחר הכיבוש הצרפתי הוסרו החומות והעיר החלה להתפתח דרומה. אז גם נבנתה כיכר גלימברטי, הכיכר המרכזית של העיר. העיר המשיכה להתפתח בכיוון רחוב ניצה.
יהדות קונאו
בשנת 1406 הורשו יהודים מפרובאנס שבצרפת לגור בעיר. בסוף המאה ה-16 הגיעו לעיר יהודים מאביניון, צאצאי היהודים שהובאו על ידי האפיפיור מרומא למדינתו באביניון, כדי שיהיו בנקאי העיר. ליהודים היה מעמד חשוב בעיר, שאף גרם להקדמת יום השוק משבת ליום חמישי. בין הרחובות "מנדובי" ו"קיוזה" (Chiusa) היה הגטו היהודי, שבו נשמרו עד היום בתים, מרפסות אופייניות וחצרות. בשנת 1724 גרו בעיר 29 משפחות יהודים (134 איש). לאחר שנים נמנו בעיר 500 יהודים.
בית הכנסת הנוכחי חודש במאה ה-19. ארון הקודש בו הוא דוגמה מפוארת לסגנון הבארוק בנוסח ונציאני. במרכז ארון הקודש תבליט מנורת שבעת הקנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה באזור פעלה קבוצת פרטיזנים של אנצו קאווליון שהצילה יהודים רבים תוך עזרה להערתבם מצרפת לאיטליה.
ב-2008 נותרו בעיר רק יהודים בודדים בעיר, שאת צורכי הדת שלהם מספקת קהילת טורינו.
פרץ הירשביין
פרץ הירשביין (7 בנובמבר 1880 – 16 באוגוסט 1948) היה משורר מחזאי וסופר יידיש, מן היוצרים הידועים ביידיש, ומן הפוריים שביניהם.
תולדות חייו ויצירתו
הירשביין נולד בהורדנה שבפולין שתחת שליטת האימפריה הרוסית (בשטחי בלארוס המודרנית) בשנת 1880. הוא למד בחינוך הדתי המסורתי, אך בגיל הנעורים עבר לחינוך דתי מתקדם ופתוח. הוא הגיע לוילנה בגיל 18, ושם הצטרף לחוגי המחתרת נגד השלטון הרוסי מצד אחד, ולחוגים לומדי העברית וההשכלה המודרנית מצד שני. בשנת 1904 הגיע לוורשה הבירה, והחל בכתיבתו הספרותית. בתחילת דרכו כתב עברית, כמה ממחזותיו הראשונים נכתבו עברית, אבל לימים נטש את העברית והתמסר לכתיבה ביידיש בלבד.
בשנת 1908 הגיע פרץ הירשביין לאודסה, הצטרף למרכז הספרותי העברי בהנהגתו של ביאליק, ובסיועו של ביאליק הקים להקה דרמטית. על במת הלהקה העלה מחזות יידיש שלו ושל אחרים והתפרסם מאוד בעולם היהודי, באירופה ובאמריקה. כעשרים שנה, עד שנת 1930 נדד פרץ הירשביין בעולם. הוא ביקר בין השאר בארצות אירופה השונות, בארץ ישראל, בדרום אסיה, בסין בהודו וביפן. סוף מסעותיו היה בארגנטינה ואחר כך בארצות הברית. בשנת 1930 השתקע בניו יורק ופעל בה עשר שנים. את שמונה שנותיו האחרונות עשה בלוס אנג'לס, שם נפטר ושם נקבר ב-1948.
כאמור, יצירותיו הראשונות נכתבו עברית, שירים וסיפורים שנדפסו בבמות שונות. אך, את עיקר פרסומו ותהילתו בעולם היהודי רכש כמחזאי. מחזותיו שנכתבו במקורם ביידיש תורגמו ללשונות רבות. שניים ממחזותיו, "ילדי השדה" ו"בנות הנפח", הוצגו בעברית בתיאטרון "הבימה". כיוצרי יידיש אחרים הירשביין לא נאחז בארץ ישראל, והיה מוכר בקהילות יהודיות ברחבי העולם.
פרץ הירשביין כתב למעלה משמונים כרכי סיפורים שירים ומחזות. וכן ספרי מסעות ממסעותיו הרבים בעולם. לעברית תורגמו מעט מאוד מיצירותיו. לבד מהמחזות שהוצגו בתיאטרון, תורגמו גם מעט משיריו.
דימרקפרול
דימרקפרול, הנקראת גם British anti-Lewisite (BAL), היא תרופה המשמשת לטיפול בהרעלה חריפה על ידי ארסן, כספית, זהב ועופרת. התרופה יכולה לשמש גם עבור הרעלה של אנטימון, תליום או ביסמוט, אם כי העדויות לשימושים אלו אינן חזקות במיוחד. בגוף נוצרת כתרכובת מעגלית יציבה ולא רעילה המופרשת במרה ובשתן.
תופעות הלוואי השכיחות כוללות לחץ דם גבוה, כאבים במקום ההזרקה, הקאות וחום. ישנה קונטרה-אינדיקציה לאנשים עם אי ספיקת כבד (למעט צהבת פוסט-ארסנית) ולאנשים עם אלרגיה לבוטנים מכיוון שהיא מכילה שמן בוטנים. אין להשתמש בברזל, קדמיום או סלניום עקב היווצרות קומפלקסים רעילים. התרופה מוגדרת כתרופה טרטוגנית, שעלולה לגרום לנזק לעובר, ונמצאת בקטגוריה C בקטגוריית סיכון בהריון. בנוגע להנקה, לא ידוע האם היא מופרשת בחלב ולכן יש לנהוג בזהירות. דימרקפרול הוא כלאטור ופועל על ידי יצירת קשר הפיך עם מתכות כבדות. בעל ריח חריף מאוד. דימרקפרול נמצא ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
היסטוריה
השם המקורי של דימרקפרול משקף את מקורותיו כתרכובת שפותחה בסתר על ידי ביוכימאים בריטיים באוניברסיטת אוקספורד במהלך מלחמת העולם השנייה כנוגד של Lewisite, נשק כימי המבוסס על ארסן. מכיוון שיכולות להיות לה השפעות שליליות חמורות, חוקרים ניסו גם לפתח אנלוגים פחות רעילים כגון succimer.
מנגנון פעולה
ארסן וכמה מתכות כבדות אחרות מעכבות אנזימים מטבוליים על ידי קישור לשייר תיול. דימרקפרול מתחרה עם יון המתכת על קישור לקבוצת התיול ומונע את קישורו. זוהי תרופה עם טווח טיפולי צר ולכן יכולה להיות רעילה ובעלת נטייה לרכז ארסן באיברים מסוימים. היות שהוא ניתן בהזרקה לשריר, ההזרקה עצמה עלולה להיות כואבת. נפרוטוקסיות ויתר לחץ דם הן תופעות לוואי חמורות שיכולות להופיע בשימוש בתרופה. יש להימנע משימוש בדימרקפרול בעת הרעלה מקדמיום, משום שהוא מעלה את ריכוז הקדמיום בכליות.
טלסקופ החלל WISE
WISE (ראשי תיבות באנגלית: Wide-Field Infrared Survey Explorer – סורק שדה רחב בתת-אדום) הוא טלסקופ חלל בקוטר 40 ס"מ בתחום התת-אדום. הלוויין, שבנייתו מומנה על ידי נאס"א, שוגר ב-14 בדצמבר 2009.
תוכנית הפרויקט היא סריקת כל השמיים במשך 6 חודשים וביצוע צילומים בתחום אורכי גל של 3–25 מיקרון, על מנת לייצר תמונות של 99% מכלל השמים, עם לפחות 8 צילומים של כל אזור, במטרה להגדיל את דיוק התצפיות. גלאי הטלסקופ תוכננו כך שתוצאות הסקר יהיו ברגישות גבוהה לפחות פי 1,000 מצילומים של טלסקופים קודמים ששימשו לסקרי שמים רחבים בתחום זה של הספקטרום האלקטרומגנטי, כגון IRAS, טלסקופ החלל אקארי ו-COBE.
הלוויין מוקם במסלול לווייני נמוך (בגובה של 525 ק"מ) מסונכרן לשמש, בו שהה במשך 10 חודשים. במהלך תקופה זו הוא ביצע 1.5 מיליון צילומים – כלומר צילום מדי 11 שניות, כאשר כל צילום מכסה שדה ראייה של 47 דקות קשת. ספריית הצילומים מכילה מידע על מערכת השמש, גלקסיית שביל החלב והיקום הרחוק יותר. בין העצמים שעזר הלוויין לחקור הםאסטרואידים, כוכבים קרים וחיוורים כגון ננסים חומים וגלקסיות תת-אדומות בהירות.
התוכנית מנוהלת על ידי המעבדה להנעה סילונית (JPL), כאשר בניית הלוויין עצמו התחלקה בין מספר חברות מסחריות שונות, לפי המרכיבים השונים. כאחת ממטרות הפרויקט, הטלסקופ שימש כמחליף למשימת WIRE, אשר כשלה מספר שעות לאחר הצבתה במסלול במרץ 1999.
המשימה המדעית
משך המשימה העיקרית היה 10 חודשים: החודש הראשון שימש לבדיקות של הלוויין והטלסקופ, שישה חודשים הוקדשו לסקר שמים מלא ושלושת החודשים הנותרים, עד שחומר הקירור הקריוגני יאזל, אפשרו צילומים נוספים. תקופה זו שימשה לחקר שינויים בעצמים שצולמו בסקר הראשון, בעיקר אלה הנובעים מתנועה מסלולית.
ב-8 בנובמבר 2007, תת-הוועדה לחלל ואווירונאוטיקה של ועדת המדע והטכנולוגיה בבית הנבחרים האמריקאי ערכה ישיבה במטרה לבחון את סטטוס התוכנית של נאס"א לגילוי גופים קרובי ארץ (NEOs). האפשרות להשתמש ב-WISE למטרה זו הועלתה על ידי בכירי נאס"א, שדיווחו לצוות הוועדה כי הסוכנות מתכננת להשתמש בטלסקופ החלל כדי לגלות NEOs בנוסף לביצוע המטרות המדעיות העיקריות שלו. מעריכים כי במהלך משימתו, WISE יוכל לגלות 400 גופים קרובי ארץ, מספר המהווה כ-2% מהאוכלוסייה המשוערת הכוללת של העצמים מסוג זה.
WISE לא גילה עצמים בחגורת קוויפר, מכיוון שהטמפרטורה שלהם נמוכה מדי. הוא כן גילה עצמים עם מקור חום פנימי: גוף בגודל נפטון יהיה בר גילוי עד למרחק של 700 יחידות אסטרונומיות, וגוף בעל מסה דומה לזו של צדק - עד למרחק של שנת אור אחת (כ-63,241 י"א), מרחק בו הוא עדיין יהיה בטווח השליטה הכבידתית של השמש. ננס חום, בעל מסה של 2-3 מסות צדק, יהיה ניתן לגילוי עד למרחק של 2-3 פארסק.
ב-2011 סרק WISE את עננת אורט כדי למצוא אישוש תצפיתי לקיומו של כוכב הלכת המשוער טיכה. תוצאות תצפיות אלה היו אמורות להתפרסם במרץ 2012, אך פורסמו לבסוף בשנת 2014 ופסלו כל אפשרות לקיומו של טיכה.
שסתום בטיחות
שסתום בטיחות הוא שסתום המשחרר באופן אוטומטי את התווך הזורם במערכת (גזים, אדים, נוזלים) אם הלחץ עולה על ערך שניקבע מראש כמסכן את המערכת. מוצא שסתום הבטיחות יכול להיות לאוויר או שפיכה חופשית או למערכת משנית המיועדת לטפל בחומר ששוחרר. שסתומי בטיחות משמשים בתעשייה, אך גם בבית. לסיר לחץ למשל יש שסתום בטיחות.
ברנאר אמסלם
ברנאר אמסלם (שם מלא בצרפתית: Bernard Amsalem; נולד ב-18 בנובמבר 1951) הוא איש ציבור ומנהל ספורט יהודי צרפתי. מכהן כיום כנשיא הפדרציה הצרפתית לאתלטיקה. בעבר כיהן כסגן נשיא הפדרציה הצרפתית לאתלטיקה בשנים 2001-1997, כסגן נשיא הוועד האולימפי הצרפתי בשנים 2001–2009 והיה גם ראש המשלחת הצרפתית לאולימפיאדת 2012.
אמסלם נולד וגדל בסעידה שבאלג'יריה. בגיל 15 היגר עם משפחתו לצרפת.
הוא המייסד ונשיא הפדרציה הצרפתית לאתלטיקה. היה חבר במועצת המנהלים של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית מאז 2011. הוא שימש גם כנשיא ישיבות Areva בסן דני, צרפת בשנת 2008.
חבר במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, בין היתר כיהן גם כראש קומונה ואל-דה-רויל בשנים 2001 - 1981.
הוא הועלה לדרגת קצין של לגיון הכבוד הצרפתי ביום ה-31 בדצמבר 2012.
פארק ולנטיינז
פארק ואלנטיינז (באנגלית: Valentines Park) הוא הגדול בשטחים הירוקים המצויים ברובע רדברידג' של העיר לונדון באנגליה. הפארק נמצא בין השכונות אילפורד וגאנטס היל.
הקמת הפארק
הפארק הוקם בשטחי אחוזת ולנטיינז שהייתה קיימת במקום החל משנות ה-90 של המאה ה-17. בסוף המאה ה-17 נבנה במקום בית האחוזה.
השטחים הפרטיים נתרמו לרובע בשנת 1898 ושטחים נוספים נרכשו עד שנות ה-20 של המאה ה-20, העיקריים שבהם - שטחי אחוזת קרנברוק (Cranbrook Estate) המצוייה מערבית לאחוזת ולנטיינז, אשר בשנת 1899 הוצעה למכירה במטרה שיבנו עליה שכונות מגורים, ועיריית אילפורד רכשה את השטח במטרה להפוך אותו לפארק ציבורי לאוכלוסיית הרובע.
דני שטג
דניאל (דני) שְטֶג (נולד ב-12 בנובמבר 1966) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה
שטג נולד וגדל בחיפה. בתיכון למד בבתי הספר תיכון חוגים ומישלב בעיר. החל לשחק בתיאטרון נוער כבר בגיל 16.
בין השנים 1985–1988 שירת בצה"ל, תחילה בגולני ולאחר מכן בלהקת פיקוד צפון.
תיאטרון
בתיאטרון חיפה: ב-1983 שיחק בהצגה "הניצול" מאת סוזן נאנוס (ע"פ הספר "אוד מוצל מאש - סיפור אישי מגטו ורשה" של ג'ק אייזנר) בבימויו של רוברט אלן אקרמן. ב-2001 שיחק בהצגה "כובע מלא גשם" מאת מייקל גאוצ'ו שביים שמוליק לוי, ובמחזמר "אירמה לה דוס" מאת אלכסנדר בּרֶפוֹר שביים רוני ניניו.
ב-1987 השתתף במחזמר "פצצת טום" שכתב ועיבד קובי לוריא ע"פ שירי טום לרר. ב-1989 שיחק במחזמר "קזבלן" שכתב יגאל מוסינזון וביים אורי פסטר.
בתיאטרון הבימה: ב-1989 שיחק בהצגה "עלי כינור" שכתבה עדה בן נחום ועיבד וביים חנן שניר. ב-1997 שיחק בהצגה "על החיים ועל המוות" שכתב וביים אלדד זיו. ב-1999 שיחק בהצגה "תל אביב הקטנה" שכתבו דן בן אמוץ וחיים חפר וביים אלדד זיו. ב-2001 גילם את יואבי בהצגה "גן ריקי" מאת דויד גרוסמן שביים איציק ויינגרטן. הצגה זו הייתה קופרודוקציה של תיאטרון הבימה ותיאטרון חיפה.
ב-1996 שיחק בהצגה "ראש משוגע" מאת פאול פורטנר שביים דן רונן.
בתיאטרון החאן: ב-1995 שיחק בהצגה "מיס ישראל" מאת אפרים סידון ודן רונן שגם ביים.
בתיאטרון באר שבע: ב-2004 שיחק בהצגה "ילד משלי" שכתבה וביימה חגית רכבי ניקוליבסקי. ב-2005 גילם את בעל בית הקפה בהצגה "בית הקפה" מאת קרלו גולדוני שביים מיטקו בוזקוב.
בתיאטרון צוותא: ב-2006 השתתף במופע מיוחד בשם "כשתגדלי תביני" ובו שירים ילדים בעיבודים חדשים למבוגרים, שערכה וביימה מיכל רובין. ב-2010 גילם את לוגסי בהצגה "לשחרר את הבננה" שכתב אהוד עזריאל מאיר וביימה שרית הררי.
בתיאטרון הקאמרי: ב-2007 גילם את בוקי בהצגה "הכתובה" מאת אפרים קישון שביים משה נאור.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער: ב-2010 שיחק בהצגה "לשמור על הכדור" מאת אביב לוז שביים מאור זגורי.
בתיאטרון הזירה הבין-תחומית: ב-2012 שיחק בהצגה "אנוע כשיכור" שכתב וביים גיא בירן.
בתיאטרון יידישפיל: ב-2013 שיחק בהצגה "שירת חב"ד" שכתבו אבי קורן וקובי אריאלי וביים יצחק שאולי.
בתיאטרון הנפש: ב-2013 החל לגלם את מנחם בגין בהצגת היחיד "מר בגין" מאת גבריאל עמנואל שתרגם וביים צחי בן דוד.
ב-2014 שיחק במחזמר "חבסה" מאת חנן גולדבלט שביים אלון אופיר בחג המחזמר בבת ים.
ב-2015 שיחק בהצגה "בולדוזר" שכתבו מוריה חסין וחגי לובר שגם ביים בתיאטרון אספקלריא.
טלוויזיה
ב-1991 השתתף בסדרת הטלוויזיה "שבט כהן" שכתבו טומי ויאיר לפיד ושודרה בערוץ הראשון. ב-1993 גילם את גיא, אח של אלון (אורי גוטליב) בסדרת הטלוויזיה "עניין של זמן". ב-1995 שיחק בסרט "רדו לי מהווריד" שביים יוסי רבך - סרט זה היה סרט גמר ב"קמרה אובסקורה" וזכה בפרס התסריט ופרס לשחקן הראשי - דני שטג. ב-1997 גילם את עזרא, התפקיד הראשי בסרט "הבחור של שולי" של דורון צברי ששודר במסגרת "סיפורים קצרים על אהבה" בערוץ 2; והשתתף בסדרת הטלוויזיה "כחול עמוק" - המקבילה העברית של "משמר המפרץ" שלא זכתה להצלחה. ב-1998 שיחק בסדרה "לוויתן בחוף שרתון" שביים משה צימרמן. באותה שנה גילם את אלי ארגוב בסדרה "הפוך", שיצר שמואל חיימוביץ', ותפקיד זה הפך אותו למוכר בקהל הרחב בישראל. ב-1999 השתתף בדרמת הטלוויזיה "כאילו כלום לא קרה". ב-2000 גילם את דודה של נימי בסדרה "סיפורים לנימי", אשר שודרה בערוץ הופ!.
ב-2003 גילם את ד"ר איציק גולדמן בסדרת הטלוויזיה שיצר גל פרידמן "אהבה מעבר לפינה". ב-2004 דיבב את שלומי חנוכה בסדרת האנימציה מ.ק. 22. ב-2007 גילם את יוחאי גור בסדרת הטלוויזיה "אולי הפעם". ב-2008 גילם את אבנר בסדרת הטלוויזיה שיצר צפריר קוחנובסקי "זה לא עסק" המספרת על בעל מכולת כושל המעסיק כשותף עולה חדש. ב-2009 גילם את אריה בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה לילדים "קופיקו", וגילם את אריאל, סמנכ"ל קשרי הלקוחות בסדרת הטלוויזיה "שירות חדרים" שיצר ערן ריקליס וביים איתן ענר. ב-2010 גילם את הרצל בסדרת הטלוויזיה "טקסי דרייבר" ששודרה ב-yes stars Drama HD. במאי 2012 השתתף כשופט להערכת משחק של המשתתפות (במחזה רומיאו ויוליה מאת שקספיר) בפרק החמישי בעונה השלישית של הסדרה היפה והחנון של ערוץ 10. ב-2013 החל לשחק בסדרה "סיפורי אי שם" שכתבה וביימה תיקי וידס בערוץ "הידברות". ב-2014 השתתף בסדרה "חוזרים קדימה" שביים דן בן חקון.
שטג השתתף גם במסעות פרסום: ב-2000 שיחק בקמפיין עבור "פיצה האט". ב-1997 הופיע בקמפיין למעדן "עדי" של "תנובה". ב-2006 הופיע בפרסומת לזוגלובק שביים דרור שאול., ב-2008 שיחק בסרט "פרשת רות לצדה של לוסי דובינצ'יק. ב-2009 שיחק בקמפיין לויזה כאל, בו גילם דמויות שונות (אל"ם, "הצרפתי", הסבא, "הסיני" ו"הרוחני") לצד שי אביבי. שימש כקריין בפרסומות של שמן זית "זיתא", "פיאט", ונטוויז'ן. ב-2011 ו-2013 שיחק בפרסומות לסופר פארם.
מאוקטובר 2017 משחק בסדרה "כיפת ברזל" בתור רב היחידה החרדית, אליהו גרנות; והחל מדצמבר 2017 משחק בסדרה "שבאבניקים" בתור אביו של מאיר סבג (ישראל אטיאס)..באותה שנה השתתף גם בסדרה כבודו.
ב-2021 שיחק את ראובן, אחד השוטרים הנוקמים, בסדרה "השוטרים" שמשודרת בקשת 12.
ב-2022 השתתף בעונה ה-4 של הסדרה ״פאודה״ שמשודרת בyes.
בשנת 2022 החל לשחק בסדרת הנוער "המתחם ה-25" את דמותו של יעקב, שומר גן החיות.
קולנוע
ב-1993 גילם קצין מעצר בסרט "זהר" שביים ערן ריקליס, המספר על עלייתו ונפילתו של הזמר זוהר ארגוב. ב-1994 גילם את מסיקה בסרט "האח של דריקס" של אורי ענבר ודורון צברי, ועל משחקו בסרט זה זכה בפרס מטעם המכון הישראלי לקולנוע. ב-1996 השתתף בסרט "אושר ללא גבול" שביים יגאל בורשטיין המגולל את סיפורו של ברוך שפינוזה החי בחולון של ימינו; והשתתף בסרט "סוף המשחק" של יוני דרמון המספר על ארבעה מתבגרים דימונאים הנוסעים לבלות במועדון תל אביבי ומסתבכים כאשר אחד מהם דוקר למוות צעיר מקומי. ב-1999 גילם את יגאל ידגר בסרט "צומת וולקן" של ערן ריקליס; וגילם את שאול בסרט "צור הדסים" של גדעון קולירין, באותה שנה שיחק בסרט "כאילו כלום לא קרה" לצד אסי דיין וסיון שביט. בשנת 2003 שיחק בסרט "הבן שלי" לצד ריקי בליך ומנשה נוי.ב-2004 גילם את שמוליק שמי בסרט "אבנים" של רפאל נג'ארי ושיחק בסרט "סיפור קיץ". ב-2006 גילם את קרנף בסרט "מישהו לרוץ איתו" שביים עודד דוידוף. ב-2008 גילם את עמירם בסרט "הכל מתחיל בים" של איתן גרין. ב-2011 השתתף בסרט שערך מנהל הפרישה מצה"ל כשגילם גמלאי צה"ל שמתמודד עם המעבר מהחיים בצבא לחיים באזרחות ובסרט "מבול. ב-2012 גילם את מירון בסרט "העולם מצחיק" שכתב וביים שמי זרחין. ב-2016 שיחק בסרט הקולנוע של הבמאי איתן גרין "חדרי הבית". בשנת 2016 במסגרת פסטיבל סרטים קצרים זכה הסרט "פנסיה" בפרס ראשון, בו שיחק תפקיד ראשי. ב-2019 שיחק בסרט "מבצע שלאגר".
מוזיקה
ב-1996 הוציא אלבום שנשא את שמו ובו בלט השיר "יין אדום". האלבום נמכר ב-2,000 עותקים.
באותה שנה השתתף באלבום הילדים "הדרקון הלא נכון" המבוסס על שירי יהונתן גפן.
הגיש תוכנית מוזיקה אישית ברדיו 88FM, והגיש תוכנית אישית ב"רדיו מהות החיים".
חיים אישיים
החל משנת 2006 שטג שומר על מסורת וקרבה חזקה לדת היהודית, למד בישיבת נתיבות עולם ואינו מופיע בשבת. בראיונות שונים סיפר שטג שהתחיל לעבור את תהליך ההתקרבות לדת עוד בתקופה ששיחק בסדרה 'הפוך' ונאלץ להסתיר זאת מעמיתיו לעבודה בתיאטרון.
נשוי לענת אדרת, צאצאית של האדר"ת, ואב לשלושה.
יון ג. דוקה
יון גֶאורְגֶה דוקה (ברומנית: Ion Gheorghe Duca; 20 בדצמבר 1879 - 29 בדצמבר 1933) היה פוליטיקאי רומני, ממנהיגי המפלגה הלאומית-ליברלית ומקרוביו של יון.י.ק. ברטיאנו, כיהן כשר הדתות, שר החינוך, שר החוץ ושר הפנים והיה ראש ממשלת רומניה מ־14 בנובמבר 1933 ועד 29 בדצמבר 1933. היה משפטן בהכשרתו. בשנת 1930 היה יושב ראש המפלגה הלאומית-ליברלית. נרצח ב-29 בדצמבר 1933 בעת כהונתו כראש ממשלה, בשל נסיונותיו לדכא את פעילות התנועה הלגיונרית.
ביוגרפיה
יון גאורגה דוקה נולד כבן למשפחה אריסטוקרטית רומנית. היה בנם של המהנדס גאורגה דוקה ושל אשתו, לוצ'יה לבית גיקה. למד משפטים בפריז. ב-1922 מונה דוקה לתפקיד שר החוץ של רומניה והיה מן התומכים בהסכמה הקטנה, ברית בין רומניה, יוגוסלביה וצ'כוסלובקיה, שנוצרה, בין השאר, על מנת להדוף את שאיפותיה הטריטוריאליות של הונגריה של הורטי.
דוקה התנגד לחזרתו לרומניה והכתרתו של קרול השני, מלך רומניה ולאחר הכתרתו נשבע לחתוך את זרועו ולא לשתף פעולה איתו. הוא היה מבקר חריף של המלך ושל הממשלות, שפעלו תחתיו, אך לאחר משבר ממשלתי והתפטרות הממשלה הוזמן על ידי המלך, בנובמבר 1933, להרכיב ממשלה זמנית, שתכהן עד הבחירות בחודש דצמבר. דוקה פעל בתקופה זו למניעת השתתפות התנועה הלגיונרית בבחירות ודאג לפרסם את האיסור ביום האחרון לפני סגירת ההרשמה לבחירות, כדי למנוע מהלגיונרים הצטרפות לרשימות אחרות או הקמת רשימה חדשה. כעבור זמן קצר נרצח על רציף תחנת הרכבת בסינאיה על ידי הניקדורים, שלושה מחברי התנועה הלגיונרית. ידיעות על תכנון הרצח הגיעו לידי המלך לפני הרצח, אך זה הורה למשטרה לא לעשות דבר, כדי למנוע את הרצח ולאחר הרצח סירב לפגוש את משפחת הנרצח.
הנצחה
למשך זמן קצר נקראה העיירה קריסטורו סקוייסק שבמחוז הארגיטה על שמו.
טורי ספלינג
ויקטוריה דייבי "טורי" ספלינג (באנגלית: Victoria Davey "Tori" Spelling; נולדה ב-16 במאי 1973) היא שחקנית יהודיה-אמריקאית. ספלינג ידועה בעיקר מתפקידה כדונה מרטין בסדרת הנעורים בוורלי הילס 90210, אותה הפיק אביה אהרון ספלינג.
ביוגרפיה
ספלינג נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, לקנדי ואהרון ספלינג, שניהם יהודים. אחיה רנדי ספלינג גם כן שחקן, ואף שיחק בבוורלי הילס 90210 למספר פרקים.
קריירת משחק
לאחר השתתפות בתפקידים טלוויזיוניים קטנים, פריצתה של ספלינג כשחקנית הייתה בשנת 1990, בתפקיד דונה מרטין בסדרת הנעורים "בוורלי הילס 90210", בהפקתו של אביה. תפקיד זה הפך אותה לידוענית. בשנים 2008–2009 חזרה ספלינג לתפקיד דונה מרטין בשני פרקים בסדרת הטלוויזיה 90210, המבוססת על הסדרה "בוורלי הילס 90210". בשנת 2019 השתתפה בסדרה בוורלי הילס 90210.
ב-2009 פרסמה ספלינג ספר אוטוביוגרפי. שמו, "sTORI Telling", הוא משחק מילים על שמה. הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
רבקה מרים
רבקה מרים (נולדה ב-10 בפברואר 1952) היא משוררת, סופרת וציירת ישראלית.
ביוגרפיה
רבקה מרים נולדה ב-1952 בירושלים, בת לסופר ניצול השואה לייב רוכמן. שמותיה הפרטיים, רבקה מרים, שלימים הפכו לשמה הספרותי, הם על שם אמו של אביה, רבקה, ואחותו הצעירה, מרים, שנספו יחד בטרבלינקה.
למדה בבית הספר התיכון "מעלה" בירושלים וסיימה את שירותה בצה"ל כקצינה. למדה במסגרות שונות, בהן מכון שלום הרטמן. נמנית עם ראשוני בית מדרש אלול, ועמדה בראש בית המדרש בירושלים בין השנים 2000–2007. שם גם הקימה ואצרה את גלריית 'החדר הקטן', בה הציגו אמנים מגוונים. במקביל היא מנחה סדנאות לכתיבה יוצרת ושירה במוסדות שונים.
פועלת לעיתים קרובות תוך שיתוף פעולה עם יוצרים מתחומי אמנויות אחרים, כמו מוזיקה ותיאטרון. בין היתר יזמה את הקמת קבוצת 'כנה', קבוצת לימוד וכתיבה שפעלה במסגרת 'מרכז שטיינזלץ', בה נטלו חלק אמנים, אנשי רוח ורבנים, ובשיתוף עם האמן ברוך ברנר הקימה והנחתה את קבוצת 'אותיות פורחות', המיועדת ליוצאי העולם החרדי.
ספר שיריה הראשון, "כותונתי הצהובה", התפרסם בהיותה בת ארבע עשרה. עד היום ראו אור למעלה מעשרים ספרים מפרי עטה, ובהם כמה קובצי סיפורת וחמישה ספרי ילדים. זכתה בפרסים ישראליים שונים לשירה, ובהם פעמיים בפרס ראש הממשלה ליצירה, פרס עיריית חולון ע"ש קוגל ופרס יצחק לייב גולדברג. הייתה ידידה קרובה של המשוררת זלדה.
שירים רבים מפרי עטה משולבים בתוכנית הלימודים של משרד החינוך לחטיבה העליונה.
בשנת 2009 הופיע בהוצאת טובי מבחר משיריה (שתורגמו לאנגלית בידי המשוררת לינדה זיסקויט), תחת הכותרת "These Mountains".
ציור
רבקה מרים עוסקת גם בציור. קיימה כמה תערוכות יחיד, ביניהן גם תערוכת יחיד במשכן לאמנות בעין חרוד. והשתתפה בתערוכות קבוצתיות שונות. כבר בגיל 17 הציגה תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות, בית דיזנגוף, בשנת 1969.
חיים אישיים
לרבקה מרים שתי בנות ובן, בתה יערה ענבר היא סופרת וחוקרת מחשבת ישראל. אחיה הוא הכנר יהושע רוכמן. מתגוררת בשכונת המושבה הגרמנית בירושלים.
טורקאנה (שבט)
שבט הטורקאנה (Turkana) הוא שבט נוודים רועי בקר וצאן, החי באזורים צחיחים וצחיחים-למחצה במחוז טורקאנה שנמצא בצפון-מערב קניה. השבט מתקיים מרעיית בקר וצאן, חקלאות ודייג.
השבט חי באזור מבודד, וכתוצאה מכך הוא הצליח לשמור על אורח חייו המסורתי, ללא השפעות מן העולם המערבי. השבט נודד בהתאם לצרכיו, בחיפושיו אחר שטחי מרעה ומים עבורם ועבור בעלי החיים שלהם.
משמעות שם השבט "טורקאנה" היא "אנשי המערות". מאמינים כי השם הגיע כיוון שאבותיהם חיו במערות מורואנאיס כשהם התיישבו באזור לראשונה. הם מאמינים באל "אקוג'" (Akuj), שלא ידוע עליו הרבה מלבד שהוא יצר את העולם. לרוב מתפללים אליו בזמני משבר או אסונות טבע.
היסטוריה
הטורקאנים התגבשו כקבוצה אתנית במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-19. הם היו חלק מהקבוצה גדולה שנודעו גם בשם קבוצת האטקרים (Ateker group).
עד המאה ה-16, אבותיהם של האטקרים חיו דרומית לסודאן וחיו כציידים-לקטים. אחרי שהחלו בהגירה דרומה, שילבו באורח חייהם עיסוקים חקלאיים וכפריים. התקופה מאז ועד המאה ה-19, התאפיינה בעיקר בפיצולים ובמיזוגים עם קבוצות אתניות שונות, ובחילופי בריתות מרובים בין קבוצות אלו. לבסוף, התפצלה קבוצה אחת והתיישבה באזור הסמוך לתחילת נהר טארח (Tarach River), הקרוי כיום מחוז טורקאנה.
הקולוניאליזם הבריטי הגיע למחוז טורקאנה במאה ה-19 במסגרת חיפושיהם אחר שנהב. באותו זמן, מצפון, קבוצות ציידי שנהב אתיופים הגיעו למחוז, ותוך כמה שנים נוצר קונפליקט בין הבריטים לאתיופים על השליטה בקולוניה הטורקאנית. מפני שאזור זה היה מאוד נפיץ, הם שלטו בו מתוך אוגנדה. האתיופים ביקרו באופן תדיר בטורקאנה, והחשיבו את השטח לחלק מן האימפריה האתיופית, תחת המלך מנליק. הם חימשו ברובים את הטורקאנים, ובאמצעותם הם נלחמו בבריטים ובשבטים סמוכים אליהם.
קונפליקט זה נמשך שנים רבות, עד לרגיעה מסוימת שהתרחשה בקירוב בין השנים 1910–1918, בהן התקיים במקום ממשל אזרחי. בשנת 1918 כוח בריטי נרחב, שהורכב גם מכוחות סודנים, פתח במלחמה. הטורקאנים ברחו צפונה, איבדו מאות אלפי חיות משק, ומאות עד אלפים של אנשים נהרגו, או מתו מרעב ומחלות. הכוחות האתיופיים האחרונים נוצחו גם הם, מה שסימל את סופה של המעורבות האתיופית באזור טורקאנה. בעשור העוקב, הטורקאנים הפכו לקורבנות של שבטים סמוכים שפשטו עליהם ובזזו אותם.
בעקבות התנגדותם של הטורקאנים לממשל הקולוניאלי, המחוז הוכרז כמחוז סגור, והוא נשאר מנותק משאר החברה בקניה.
גאוגרפיה ואקלים
מחוז טורקאנה מכסה כ-63,000 מ"ר מאדמת קניה, והוא מתבסס בשבר גרגורי, שנמצא בתוך השבר הסורי-אפריקאי. המחוז גובל מצפון מזרח עם אתיופיה, מצפון עם סודאן, ממזרח עם אגם טורקאנה, ממערב עם אוגנדה ומדרום עם מחוז פוקוט. רוב האדמה שלהם היא מישורית ונעה בגבהים שבין 300–800 מטר. האקלים צחיח ויבש, כאשר ישנו ממוצע גשמים של 180 מ"מ בשנה. התקופות הגשומות בדרך כלל מתחילות בסוף מרץ ועשויות להימשך עד יוני, כשהשיא הוא באפריל ומאי.
מקורות מים
אף על פי שהמחוז הא חם ויבש, ניתן למצוא מים במעיינות ובארות ברחבי המחוז. אולם, בשנים האחרונות אזור המחיה שלהם סובל מבצורת קשה שמחייבת אותם להילחם בשבטים אחרים כדי לזכות במקורות מים ומזון.
מסחר
המשק הביתי של הטורקאנים מסתמך בעיקר על עדרי צאן ובקר שמגדלת כל משפחה, אך חיות לא משמשות רק כמפיקות מזון, אלא גם כסוג של מטבע המשמש לסחר חליפין. הטורקאנה סוחרים לעיתים קרובות עם שבט פוקוט עבור תירס וקטניות. בנוסף, הם קונים תה מהעיירות הסמוכות ומכינים ממנו משקה המכיל תה וחלב.
ניתן להבחין בגנבות רבות של בקר בין השבטים המקומיים, כך שפעמים רבות ניתן לראות את התושבים, ביניהם בני שבט הטורקאנה, מחזיקים בנשק חם בזמן רעיית עדריהם.
לבוש
הגברים לובשים שמיכת צמר בצבעים עזים, הנכרכת סביב הכתף או המותן. על שערם הם שמים בוץ, צובעים ומקשטים אותו בנוצות. בנוסף, הגברים מקשטים את גופם במקלות עץ ובסכין פלדה אותה הם מצמידים לפרק כף היד. הנשים לובשות שתי חתיכות בד, כאשר האחת נכרכת סביב המותניים ואילו השנייה מכסה את פלג הגוף העליון. בנוסף, ראשן מגולח לחלוטין והן מעוטרות בתכשיטים מסורתיים, כאשר הדבר הבולט ביותר הוא שרשראות חרוזים גדולות ומרשימות. מצבה החברתי של האישה קובע את כמות וסגנות התכשיטים שהיא עונדת. הטורקאנים מקעקעים על גופם ציורים עם משמעות - חלקם מסמלים הרג של אויבים וחלקם שייכים לטיפולים של רופאי אלילים וכוהני דת.
מזון
הטורקאנים מסתמכים על בעלי החיים שלהם לצורך חלב ובשר. בנוסף, בני השבט שותים את דם החיות כיוון שמאמינים כי זה מועיל לבריאותם. בנוסף, הנשים אוספות פירות בר מהשיחים ומבושלים במשך 12 שעות. בבוקר הם נוהגים לאכול דייסת תירס עם חלב, ואילו בארוחת הצהריים והערב הם אוכלים דייסת תירס רגילה עם תבשיל.
זבו נאכלים רק במהלך פסטיבלים, בעוד עזים נצרכות בתדירות גבוהה יותר. הדבר המתוק היחיד שיש באפשרותם להשיג הוא דבש.
הטורקאנים הם יחסית בריאים, למרות צריכת קלוריות נמוכה ואחוז שומן מאוד נמוך בגוף. אלו יכולים להוביל למחלות שונות כמו מלריה או מחלות נשימתיות, ועלולים לגרום לפגיעה משמעותית והרסנית בעיקר בקרב ילדים. יתר על כן, הטורקאנים מתפתחים לאט יותר מאשר אנשי העולם המערבי, והם נמצאים מתחת לגובה ולמשקל הרצויים שנקבעו על ידי ארגון הבריאות העולמי.
קישורים חיצוניים
שבטי קניה - פגוש את טורקאנה
גליסנדו
גליסנדו (מאיטלקית Glissando, ברבים: גליסנדי, בעבר גם גליש), במוזיקה, הוא גלישה מהירה בין רצף של גובהי צלילים עוקבים, למעלה או למטה. ניתן לדמות מעבר זה כמגלשה חלקה, בניגוד להשמעת הצלילים אחד אחרי השני כמין מדרגות או שלבים בסולם.
הגליס נתפס כאלמנט עממי במוזיקה, וככזה הוא מרבה להופיע במוזיקה עממית, בג'אז מוזיקת כלייזמרים, ועוד.
כלי הנגינה מתחלקים לכלים בהם ניתן להשמיע צלילים בגבהים מסוימים שכוונו מראש כמו פסנתר או חליל, ולכלי נגינה בהם הנגן קובע את הגובה המדויק בעת הנגינה כמו כלי קשת או טרומבון. בנוסף, בכלים רבים שהצלילים בהם מוגדרים, ניתן לשחק מעט עם הגובה לכאן או לכאן (לדוגמה, בחליל - בעזרת השפתיים או האוויר).
כלים בעלי צלילים מוגדרים מראש
בכלים אלו, לא שומעים את כל הגבהים שבין התו ההתחלתי והסופי, אלא רק את גובהי התווים שקיימים בכלי ולכן הגליס שמתקבל  אינו רציף. בכלי מקלדת משיגים את אפקט הגלישה על ידי החלקת האצבעות על הקלידים. בדרך כלל נוהגים להחליק את האגודל או את האצבעות רק על הקלידים הלבנים. שיטה נוספת לגליסנדו בכלי מקלדת היא על ידי החלקת פרק כף-היד, אך זו נפוצה בעיקר באורגנים חשמליים, כמו אורגן האמונד.
כלים בהם גובה הצליל מוגדר תוך כדי נגינה
בכל כלי הקשת, הנגן קובע בעזרת מיקום אצבעות שמאל את גובה הצליל. בעזרת הזזת האצבע לאורך מיתר תוך כדי הפקת צליל, ניתן לקבל גליסנדו רציף. כמו כן בטרומבון ניתן להחליק את הסלייד תוך כדי נשיפה רציפה וכך להפיק גליסנדים רציפים. כלים נוספים בהם ניתן לבצע גליסנדו הם הקול האנושי, שריקה, כלים בהם נעשה שימוש בקשת חשמלית, משרוקיות סלייד, חצוצרה, טרמין, כלים חשמליים בהם יש גלגלת או ידית שינוי גובה (pitch bend), סוגים מסוימים של תופים וכלי הקשה וכן סינתיסייזרים.
כלים בעלי גובה צליל מוגדר כמעט
כלים כמו חליל, חצוצרה וגיטרה בהם גובה הצליל מוגדר אך הנגן, בעזרת מניפולציות עם השפתיים, עוצמת האוויר או אצבעות שמאל בגיטרה, יכול לשלוט מעט לכאן או לכאן בגובה הצליל. בכלים אלו ניתן ליצור גליסנדו רציף של מרווח קטן, אך ניתן ליצור גליסנדו מסולם תווים במהירות גבוהה מה שנותן אפקט גליס אך הוא לא רציף בדומה לשאר הכלים שבהם גובהי הצלילים מוגדרים מראש.
כלי נשיפה מעץ בעלי חורים חלולים
כלים אלה יוצאים מן הכלל היות שלמרות שצליליהם מוגדרים מראש, ניתן לפתוח את הנקבים בגלישה איטית הצידה ובעזרת טכניקת נשיפה מיוחדת ליצור גליס רציף ארוך. הדוגמה המובהקת היא הפתיחה ליצירה רפסודיה בכחול לקלרינט מאת גרשווין.
גליסנדו הרמוני
כמשתמע משמו, זהו גליסנדו שמבוצע באופן הרמוני, כלומר שניים או יותר גליסנדי המבוצעים במקביל, בגובה שונה (לכל אורך הגליסנדו או בחלק ממנו). ניתן לעשות זאת בכמה כלים או קולות הנשמעים במקביל, או בכלים המאפשרים זאת (בעיקר כלים הרמוניים. המרווח (מוזיקה) בין הגליסנדי נשמר לרוב קבוע לאורך הגלישה, אך לעיתים הוא משתנה, לעיתים גליסנדו אחד או יותר עוצרים או הופכים כיוון בעוד אחר/ים ממשיך/ים. בכלי מקלדת ניתן לעשות גליסנדו הרמוני ביד אחת, עם שתי (או יותר) אצבעות. דוגמה לכך היא גליסנדו כפול של אוקטבה, שיכול להתבצע על ידי שמירת מרווח קבוע של אוקטבה בין האגודל והזרת בזמן הגלישה. שמירת המרחק המדויק דורשת מאמץ די רב, והתאמנות יתר ללא תשומת לב יכולה להוביל לפציעות שטחיות, חבורות, ואף לקרע בשרירים. לכן גליסנדי כאלה נדירים ביותר, והכללתם בנגינה נעשית בעיקר כדי להקשות על ביצוע היצירה.
המילה גליסנדו משמשת כהוראת נגינה בדפי תווים, ולרוב מקוצרת כך: Gliss. מקור המילה, כמו רוב הנחיות הביצוע במוזיקה, הוא מאיטלקית, במקרה זה מהמילה "Glissare", שמשמעותה להחליק או לגלוש, והיא שאולה מן המילה הצרפתית "Glisser", בעלת אותה המשמעות.
אסון הזיקוקין די-נור באנסחדה
אסון הזיקוקין די-נור באנסחדה (בהולנדית: Vuurwerkramp) התרחש ב-13 במאי 2000. שתי התפוצצויות במחסן של זיקוקין די-נור בעיר אנסחדה שבמזרח הולנד ושרפה שפרצה בעקבותיהן גרמו למותם של 23 אנשים, לפציעתם של 947, ולנזק כבד לרכוש.
ההתפוצצויות אירעו במחסן של חברת SE Fireworks, יבואנית גדולה של זיקוקין די-נור מסין, ששכן בלב שכונת המגורים רומבייק (Roombeek). ההתפוצצות הראשונה הייתה שקולה בעוצמתה להתפוצצות 800 טון של TNT, והשנייה – שנשמעה עד למרחק של 60 קילומטרים סביב – הייתה שקולה להתפוצצות 4,000 עד 5,000 טון TNT.
שטח של 400 דונם סביב מוקד הפיצוצים נחרב. 400 בניינים נהרסו ו-1,500 ניזוקו. 1,250 אנשים נותרו חסרי בית. עשרת אלפים איש פונו מבתיהם במהלך פעולות ההצלה. עלות הנזקים עקב האסון עלתה על 450 מיליון אירו.
האסון נחקר, אך הסיבה להתרחשותו נותרה בלתי ברורה. ככל הנראה פרצה אש בבניין המרכזי של מחסן החברה והתפשטה משם אל שתי מכולות מלאות בזיקוקין די-נור שהוחזקו בתנאים שהפרו את תקנות הבטיחות לחומרי נפץ. לפני האסון היה לחברה עבר בטיחותי תקין.
תושב אנסחדה הורשע בשנת 2002 בהצתת אש שהביאה להתפוצצויות ונידון ל-15 שנות מאסר, אך בית משפט לערעורים ביטל את הרשעתו ב-2003.
סוסה מייריג
סוסה מייריג (בארמנית: Սոսէ Մայրիկ; 1865 – 1952), נולדה סוסה ורדניאן, (Սոսե Վարդանյան) הייתה פדאית (לוחמת גרילה) ארמנית, אשר נלחמה למען עצמאותה של ארמניה המערבית משלטון האימפריה העות'מאנית. היא הייתה אשתו של סרוב אגהפור, מנהיג ההיידוק המפורסם. השם "מייריג" - אשר פירושו "אמא" - ניתן לה על ידי לוחמי ההיידוק על האומץ שלה והדאגה האימהית שהפגינה כלפי הנוער הארמני.
הפסל "אמא ארמניה" אשר משקיף על העיר ירוואן, נחשב לסמל - בנוסף לדמותה האנושית של ארמניה עצמה - לדמותן של הנשים אשר לחמו עבור ארמניה, דוגמה סוסה מייריג.
רקע
השנים שהובילו לרצח העם הארמני היו שנים של מאבק למען רפורמה באימפריה העות'מאנית, לצד האלימות של מאבקי שחרור והאלימות של השלטון בדיכויים, פעמים רבות באמצעות טבחים באזרחים. הפוגרומים נגד האוכלוסייה הארמנית בשנים 1894 - 1896 - המוכרים בתור הטבחים החמידיים, על שם סולטן עבדול חמיד השני - הכשירו את הקרקע להתארגנות הפדאי - לוחמי גרילה ארמנים שנלחמו בהרי אנטוליה, בחלק המרכזי והמזרחי של טורקיה, במה שהיה נקרא אז גם ארמניה המערבית.
המילה "פדאי" מקורה בערבית, מהמילה "פדאיון", שפירושה היא "המקריבים עצמם", או "מרטירים". זהו שם בשימוש כללי ללוחמי חירות במזרח התיכון, ואשר אומץ גם בארמניה. מספר לוחמי פדאי זכו לתהילה בשנות ה-1890 ותחילת שנות ה-1900, עד התרחשות רצח העם, כסמלים להתנגדות האמיצה ולכבוד של העם. הם נחגגים עד היום, בעיקר בשירים.
פדאית
סוסה מייריג, "אמא סוסה", הייתה אחת הדמויות הבולטות של התקופה. היא הייתה אשתו של סרוב אגהפור, שהיה מנהיג קבוצת פדאי שנקראו "היידוק", או שודדים בפי מבקריהם. היא נולדה בשנת 1868 במחוס ססון, ובחרה להינשא לסרוב, על אף שמשפחתה בחרה עבורה חתן אחר. היא הייתה אז בת 13. אחד מחוקי הפדאי היה שהגברים שהצטרפו היו צריכים להיות רווקים, או לחלופין, לעזוב את משפחותיהם. אך במקרה זה, החליטה סוסה להצטרף אל בעלה. השניים נלחמו יחדיו, וגם בניהם הצטרפו למאבק.
ב-1899, לאחר כשלוש שנים של לחימה בטורקים, סרוב, אחיו, וכן בנם יקוב נהרגו בקרב.
סוסה נפצעה באותו הקרב, ואז נלקחה בשבי ונכלאה על ידי הטורקים. בנה הצעיר סמסון נלקח ממנה, ומאוחר יותר, נהרג בטבח בארזורום, עיר באנטוליה, אשר הייתה מוקד לקרבות קשים בין הטורקים לארמנים.
לאחר שהשתחררה מן השבי, מצאה דרכה לירוואן, עם הקמת הרפובליקה הארמנית ב-1918. הסובייטציה של ארמניה כעבור כשנתיים הבריחה אותה שוב. היא עברה לקונסטנטינופול, ואחר כך התיישבה באלכסנדריה, שבמצרים.
היא נפטרה בשנת 1953.
מורשתה
הפדאי לא הצליחו במטרתם להשיג עצמאות עבור ארמניה, אך המאבק שלהם הפך להשראה מתמשכת עבור העם הארמני. סיפורה של "אמא סוסה" הוא מן המוכרים, ויש המייחסים לה, בין יתר המשמעויות, את סמליות הדמות של "אמא ארמניה", הפסל הגבוה המשקיף על בירת ארמניה, ירוואן, בדמותה של אישה המחזיקה חרב להגנת עמה.
בירוואן היום יש בית קברות המוקדש ללוחמי הפדאי, בית העלמין ירבור. שרידיה של סוסה הובאו ממצרים ונטמנו שם ב-1998.
ימין ושמאל בכלי שיט
בכלי שיט, נהוג לכנות את הצדדים ימין ושמאל באופן יחסי לכיוון החרטום. כשאדם עומד על סיפון אונייה ומביט לכיוון החרטום, מצדו הימני ה-starboard של האונייה (ולא right side) ומצדו השמאלי port side (ולא left side).
הפירוש המילולי של המונח האנגלי starboard הוא "צד משוט ההגה" או "צד ההגה". מקור המונח באנגלית עתיקה: stérbord (צירוף של stéor, משוט הגה, ו-bord, צד). עד אמצע המאה ה-13, אז נכנס לשימוש לוח ההגה התלוי המוכר לנו כיום, נוהגו כלי השיט באמצעות משוט הגה מן החלק האחורי של הספינה. על פי רוב נמצא משוט זה בצד ימין של כלי השיט, ולכן הקשירה לרציף נעשתה בדופן שמאל, כדי לאפשר היגוי ועל מנת להגן על משוט ההגה מפני פגיעה. צד שמאל נקרא לפנים larboard, שפירושו המילולי "צד ההטענה" (מאנגלית עתיקה ladebord); מקור המונח, ככל הנראה, מפתח הטענת המטען (loading or lading port), שהיה ברוב אוניות הסוחר בדופן שמאל. מאחר שצלילי הפקודות להגאי "סטארבורד" ו-"לארבורד" דומים, הוא עלול היה להתבלבל; ואמנם, בתחילת המאה ה-19 הוחלף השם מ-larboard ל-port, והוא נקבע רשמית כצד שמאל של האונייה ב-1844.
צד ימין באונייה היה שמור לתאו של רב-החובל או הקברניט, כדי שיימצא קרוב להגאי האוחז במשוט ההגה. מסורת זו המשיכה להתקיים גם כשפסק השימוש באמצעי היגוי זה. זו הסיבה ההיסטורית, מדוע בכלי שיט מלחמתיים מניפים את נס הקצין הבכיר בצד ימין של התורן.
סימון
התקנות הבינלאומיות למניעת התנגשויות בים קובעות כי כלי שיט הנמצאים בדרך בין שקיעת השמש וזריחתה יציגו, בנוסף לאורות אחרים, גם אורות צד: אור ירוק בצד ימין ואור אדום בצד שמאל. לכן נהוג לעיתים לכנות את צדדי כלי השיט בשמות הצבעים האלה - ירוק לצד ימין ואדום לצד שמאל.
מערב חיפה
מערב חיפה הוא רובע אדמיניסטרטיבי וגאוגרפי המשתרע לאורך חופה המערבי של חיפה מכף הכרמל בצפון ועד לגבול שטח השיפוט העירוני בדרום, וכולל את השכונות היושבות במישור לרגלי הר הכרמל לחוף הים התיכון. במערב חיפה מתגוררים כ-40,000 תושבים (נכון ל-2006) ושטחו 9.76 קמ"ר. ברובע מתקיימת זהות בין אחוז האוכלוסייה לבין אחוז השטח מכלל שטח חיפה, שניהם כ-15%. גבולות הרובע הם חוף הים במערב ובצפון, המושבה הגרמנית והעיר התחתית בצפון-מזרח, מדרונות הכרמל ושכונותיו במזרח וטירת כרמל מדרום. הרובע נחשב כאזור סוציואקונומי בינוני עד נמוך. בתחומו נכסי טבע ובהם ראש הכרמל – המקום שבו נפגש ההר עם הים, כף הכרמל, וחופי הים; ואתרים היסטוריים וארכאולוגיים חשובים ובראשם תל שקמונה וחיפה אל עתיקה.
אזורי הרובע מקובצים מינהלית בשלושה תת-רבעים, והם:
תחבורה
עורקי התחבורה שחוצים את מערב חיפה הם מהחשובים במטרופולין. לאורכו של הרובע עוברות שדרות ההגנה (כביש 4), הכביש הרחב בעיר ואחד הארוכים בה; המקשרות בין מרכז העיר בצפון והפרוורים וכביש החוף (כביש 2) בדרום. הכבישים 4 ו-2 מתמזגים בכניסה הדרום-מערבית לחיפה במחלף חיפה דרום. מחלף נוסף מחבר בין שדרות ההגנה ודרך אלנבי בצפון, בראש הכרמל. כבישים חשובים נוספים, שיוצאים מכביש 4, הם רחוב פלימן - שממשיך לאחוזה כדרך פרויד, רחוב אצ"ל - קצהו של כביש 672 - דרך הים, שמוביל למרכז הכרמל, ודרך צרפת, שעולה לכרמל הצרפתי.
מסילת החוף הונחה בין תוואי כביש 4 לשפת הים, ולאורכה עוברות כל הרכבות בין חיפה ומרכז הארץ. בתחומי מערב חיפה שתי תחנות: תחנת הרכבת בת גלים ותחנת הרכבת חוף הכרמל.
שכונות
שכונות מערב חיפה, מצפון לדרום:
בת גלים
שכונת בת גלים הוקמה בשנות ה-20 - היא יושבת על חוף הים התיכון ומונה כ-5,000 תושבים. בשכונה נמצאים המרכז הרפואי רמב"ם, מבתי החולים החשובים בצפון; הפקולטה לרפואה של הטכניון, תחנת רכבת, טיילת לאורך החוף, בניין הקזינו ההיסטורי ותחנת רכבל חיפה התיירותי המגיע לסטלה מאריס. לא פחות משלושה בסיסים של חיל הים נמצאים בשכונה.
תחנת הכרמל שבמזרח בת גלים כוללת את חיפה אל עתיקה, את קטעו המערבי של רחוב יפו ואת מתחם בתי הקברות של חללי האימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה.
בת גלים היא האתר שנבחר בידי עיריית חיפה להקמת "המרינה".
קריית אליעזר
קריית אליעזר נוסדה בשנת 1951 בידי עולים מיוון ורומניה שעבדו בנמל. בשנות האלפיים, היא מהמרכזיות שבשכונות העיר. נקראת על שמו של שר האוצר הראשון של ישראל, אליעזר קפלן.
את השכונה חוצות שדרות רוטשילד, שלצידן כיכר מאירהוף, טיילת ירוקה ובעבר היה בשכונה אצטדיון קריית אליעזר ששירת את שני מועדוני הכדורגל הגדולים של העיר, מכבי והפועל, האצטדיון נהרס ובמקומו נבנו בנייני מגורים רבי קומות. בקצה המערבי של השכונה נמצאת מערת אליהו, המשמשת אתר צליינות ליהדות, הנצרות והאסלאם, ולצידה מוזיאון ההעפלה וחיל הים ובית הקברות הבהאי. עוד בקריית אליעזר בית הספר לאמנויות "רעות", ובית מיח"א - ארגון המטפל בילדים עם לקות שמיעה, ומבנה מעונות סטודנטים של הטכניון. בשכונה חיים עולים רבים מחבר המדינות.
חלקה המזרחי של השכונה, שבין שדרות רוטשילד ורחוב יצחק שדה, נקרא "קריית אליהו", והוא שכונה מעורבת. קריית אליהו הוקמה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 עבור אוכלוסייה דתית על שטח חקלאי של המושבה הטמפלרית, ובשטח שבו נבנתה היו מספר מבני אבן חד-קומתיים שהשתייכו לפני כן לערבים שנמלטו מחיפה במלחמת העצמאות.
בקריית אליעזר ובבת גלים פועלת קבוצה משותפת להתחדשות עירונית.
בשכונה קיים מרכז מסחרי גדול "מאירהוף" וכן הסניף הראשון של רשת מקס סטוק.
באוקטובר 1969 התרחש פיגוע בשכונה בו פוצצו מטעני חבלה מהם נרצחו שני יהודים.
עין הים
עין הים היא שכונה ותיקה קטנה בין קריית שפרינצק וקריית אליעזר, שרוב בתיה מופרדים מהים על ידי מסילת הרכבת ממערב. השכונה הוקמה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי משפחות ערביות ולפנים נקראה גם "ואדי ג'מאל". בשנות קליטת העלייה ההמונית נבנו בה שיכוני רכבת ובסוף המאה ה-20 נבנו מבנים של 4–5 קומות. כיום חיים בשכונה יהודים וערבים. על שפת ימה של השכונה נמצא המכון הלאומי לאוקיינוגרפיה, של המכון לחקר ימים ואגמים. זהו המקום המשוער שבו התקיימה בימי קדם העיירה שקמונה. במהלך חפירות במקום נמצא מבנה המתוארך לתקופות הביזנטית והאסלאמית הקדומה המכונה "ח'ירבת תנאני". נחשפו בו שיירי חלזונות ששימשו להפקת צבע הארגמן.
קריית שפרינצק ושער-העלייה
קריית שפרינצק ושער-העלייה הן שכונות וותיקות צמודות, הבנויות במורדות המערביים של הכרמל, כשבינן לבין הים מפרידים כביש 4 ומסילת הרכבת. שכונת שער העלייה התחילה כמעברת עולים, והתפתחה בשנות ה-60 לקריה ירוקה שנקראה על שם יושב ראש הכנסת הראשון, יוסף שפרינצק. במקום נמצא מרכז התרבות "בית פאני קפלן", וכן בסיס צבא מרפא צפון 8281 של צה"ל (הידוע בכינויו "בית חולים 10"). דרך השכונה עובר בדרכו אל הים נחל לוטם (חלק זה של הערוץ יבש) וסביב אתר השפך הוקם פארק הכט, כשבין יתר התוכניות נמנית החייאת הנחל.
ב-4 באוקטובר 2003 בוצע סמוך לשכונה פיגוע התאבדות במסעדת מקסים שלחוף הים, ונרצחו בו 21 אנשים.
נווה דוד
נווה דוד התפתחה מתוך מעברת שער העלייה סמוך למחנה צבאי מתקופת המנדט הבריטי, ונקראה בעבר "מחנה דוד" על-שם סרן, שנפל בקרב על חיפה. השכונה יושבת לרגלי הכרמל, סמוך לחוף הים דרומית לקריית שפרינצק ובקרבת בית העלמין הגדול של חיפה, ובה נמצאים משרדי משרד הביטחון. רחובה המרכזי הוא רחוב המלך דוד. בתחום החינוך רוב ילדי המקום לומדים בבית הספר היסודי "נירים" ובתיכון הם עוברים לאחד מבתי הספר בעיר. ב-2008 סוכם עקרונית על העברתו לשכונה של "בית הספר הפתוח בארי" מנווה שאנן. נחל עמיק, שנשפך לנחל לוטם, מפריד בין השכונה הוותיקה לבין "רמת חביב" שממזרח (היא רמת הנשיא), פרויקט מגדלי-מגורים שנבנה החל במפנה המאה ה-21. ליד השכונה ממוקם אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי בשם נווה דוד ובו מתקיים מחקר על התרבות הכבארית הגאומטרית.
רמת הנשיא
רמת הנשיא היא שכונה חדשה בחיפה, הנבנית במערב העיר. השכונה ממוקמת במורדות המערביים של רכס הכרמל, על רמה המשקיפה לים, על מבואות נחל עמיק, למורדות רחוב דרך הים המחבר בין הכניסה לחיפה לבין מרכז הכרמל. בעבר נקרא אזור זה רמת חביב, על שמו של חביב כיאט. השכונה משתרעת על פני שטח של כ-200 דונם, שמתוכו כ-60 דונם מיועדים להקמת כ-18 מגדלי מגורים. בשכונה יוקמו למעלה מ-1,000 יחידות דיור, כמו גם פארק מרכזי, מרכז מסחרי, בית ספר יסודי וגני ילדים. מדרום לשכונה, נבנה במקביל אצטדיון סמי עופר, הממוקם במבואות הדרומיים של הכרמל. שניהם מצויים בקרבת מתחם תעשיות ההיי-טק פארק מתם. סיום בניית האצטדיון, כמו גם שכונת רמת הנשיא, עשויים לשנות את המבנה הטופוגרפי של המבואה הדרומית לעיר חיפה. ביוני 2013 החל אכלוס הבניין הראשון בשכונה.