cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עונת 2018/2019 בליגה הלאומית בכדורסל
רבע הגמר
8 הקבוצות שהעפילו משלב העונה הסדירה מתמודדות בסדרות לפי דירוגן בסיום העונה הסדירה (מקום ראשון נגד מקום שמיני, מקום שני נגד מקום שביעי, מקום שלישי נגד מקום שישי ומקום רביעי נגד מקום חמישי). בסדרת הטוב משלוש שהקבוצה המדורגת גבוה יותר תארח את המשחק הראשון והשלישי (במידת הצורך) המדורגת נמוך יותר תארח את המשחק השני.
חצי גמר
ארבע המעפילות משלב רבע הגמר יתמודדו בסדרת הטוב מחמישה כשהקבוצה המדורגת גבוה יותר תארח את המשחק הראשון, השלישי והחמישי (במידת הצורך) המדורגת נמוך יותר תארח את המשחק השני והרביעי (במידת הצורך). המנצחת בסדרה הראשונה (מקום ראשון-מקום שמיני) תתמודד נגד המנצחת בסדרה הרביעית (מקום רביעי-מקום חמישי) ואילו המנצחת בסדרה השנייה (מקום שני-מקום שביעי) תתמודד נגד המנצחת בסדרה השלישית (מקום שלישי-מקום שישי)
הבית תחתון
שש הקבוצת שסיימו את הליגה במקומות 14-9 יתמודדו בסיבוב פנימי אחד בשיטת ליגה הכולל חמישה משחקים לכל קבוצה, כאשר הניקוד נמשך מהליגה הסדירה, הקבוצות שסיימו במקומות 11-9 זוכות לארח שלושה משחקי בית. בסיום הסבב הקבוצות שסיימו במקומות ה-5 וה-6 בבית התחתון יורדות לליגה הארצית.
קרב אל-קאדסיה
קרב אל-קאדסיה (ערבית: معركة القادسية, תרגום מדויק: מערכת אלקאדסיה) הוא קרב שהתרחש בין ה-16 ל-19 בנובמבר 636 (חודש שעבאן בשנת 14 להג'רה) בין המוסלמים, בפיקודו של סעד בן אבי ווקאס, לפרסים, בפיקודו של רסתם פרגז באל-קאדסיה, והסתיימה בניצחון המוסלמים ומותו של רסתם.
זה היה קרב מכריע בו הכו המוסלמים את הפרסים של האימפריה הסאסאנית ובכך פתחו את הפתח לכיבוש עיראק ואיראן בידי הלוחמים הערבים המוסלמים.
פרטים רבים לגבי הקרב אינם ידועים, כמו סדרי הגודל של הכוחות הלוחמים והמיקומים של אירועים שונים במהלך הקרב. ההערכות לגבי הצבא הפרסי נעות בין 30,000 ל-210,000 וההערכות לגבי הצבא הערבי נעות בין 6,000 ל-12,000 במקורות מוקדמים ו-38,000 או 88,000 במקורות מאוחרים יותר.
קרב אל-קאדסייה מוזכר בידי המוסלמים-הערבים-הסונים כקרב גבורה שלהם. סדאם חוסיין, למשל, הזכיר אותו במלחמת איראן–עיראק, על מנת לעורר את רגשות העם העיראקי. מאידך, בעיני הפרסים (גם לאחר התאסלמותם) הוא נחרט בזיכרון כהשפלה לאומית עליה יש לנקום.
Be Alright (שיר של אריאנה גרנדה)
Be Alright (בעברית: תהיה בסדר) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית אריאנה גרנדה. השיר יצא לאור ב-18 במרץ 2016, כסינגל השיווקי הראשון מתוך אלבומה השלישי, Dangerous Woman.
השיר הגיע למקום ה-43 במצעד הבילבורד הוט 100, וה-65 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אריאנה גרנדה, טומי בראון, ויקטוריה מונה, ח'אלד רוחאים, ניקולס אודינו, לואיס יוז, וילי טאפה, מורה מאסה ונאו. השיר הוא שיר בסגנון הדיפ האוס. עם השיר הופיעה גרנדה בתוכנית הטלוויזיה "סאטרדיי נייט לייב".
בבריטניה זכה השיר למעמד כסף על סך מכירות של 200,000 עותקים.
לילה לבן (תל אביב)
לילה לבן הוא פסטיבל שנחגג ברחבי תל אביב, המתקיים החל משנת 2003 ביום חמישי האחרון של חודש יוני משעות אחר הצהרים ועד לבוקר יום שישי. האירוע, ביוזמת עיריית תל אביב, נוצר בעקבות הכרזת העיר הלבנה של תל אביב כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
בנוסף בלילה לבן פתוחים חינם או בהוזלה משמעותית מאות מועדונים, חנויות ומוסדות תרבות ואמנות בעיר כדוגמת מוזיאון תל אביב, מוזיאון ארץ ישראל, ספריית בית אריאלה ואחרים. בעקבותיו אף נחקק חוק עזר עירוני בעניין המתיר לפתוח עסקים באותו לילה.
בפסטיבל הלילה הלבן משתתפות עשרות מסעדות המציעות תפריטים מיוחדים לפסטיבל, ופתוחות עד הבוקר, כולל הגשת ארוחת בוקר למי שבילה כל הלילה.
בהתחלה, אירועי לילה לבן היו ייחודיים לתושבי תל אביב בלבד. החל מהעשור השני של המאה ה-21, אירועי לילה לבן החלו לזכות לעניין ציבורי, ומבקרים מכל רחבי ישראל החלו להגיע לפסטיבל גם כן, ובעקבות כך החלו רשויות נוספות כמו ירושלים לקיים אירועים לאורך הלילה בתחומן.
היסטוריה
בעקבות הכרזת העיר הלבנה של תל אביב כאתר מורשת עולמית בשנת 2003. ביקש ראש עיריית תל אביב-יפו רון חולדאי מדובר העירייה הלל פרטוק לערוך אירוע שבו ההכרזה תוצג רשמית. פרטוק החליט לערוך שבוע של אירועים במתחם העיר הלבנה תחת הכותרת ״התל אביבים מסתובבים עם הראש למעלה״ שכללה משמעות כפולה של גאווה על המורשת העירונית והפנית המבט למעלה, לאוצר הארכיטקטוני של העיר.
האירועים כללו תערוכה במוזיאון תל אביב שנאצרה על ידי האדריכלית ניצה סמוק, ישיבת מועצה חגיגית, אירוע מרכזי בהיכל התרבות בהשתתפות נשיא המדינה ושרת החינוך והתרבות, משט לבן ואירועים נוספים. בהשראת הלילה הלבן הפריזאי, התלבטו בעירייה כיצד להמשיך את מורשת העיר הלבנה וכך נולד הלילה הלבן התל אביבי - אירוע אמנות לילי המשלב בין העיר הלבנה לעיר ללא הפסקה.
ורוניקה פורומבקו
ורוניקה פורומבקו (רומנית: Veronica Porumbacu; 24 באוקטובר 1921 - 4 במרץ 1977) הייתה סופרת, משוררת ומתרגמת יהודיה רומניה.
לילה לבן (תל אביב)
היסטוריה
ב-2006 נוסף מרוץ הלילה של נייקי לאירועי לילה לבן, שכונה אז "המרוץ הלבן", אולם לאחר שהתברר הקושי לשלב את מרוץ הלילה ואירועי לילה לבן באותו מועד, הוחלט לפצל בין האירועים.
ורוניקה פורומבקו
חייה
פורומבקו נולדה למשפחת יהודים בשם שוופלברג (Schwefelberg). אחותה הייתה הציירת מריה קונסטנטין ובעלה המבקר הספרותי היה מיכאיל פטרובאנו (Mihail Petroveanu).
לילה לבן (תל אביב)
אירועים בולטים
במסגרת אירועי "לילה לבן" בשנים 2005–2008 התקיים פסטיבל למוזיקה מודרנית ובו התארחו עשרות אמנים והרכבי מוזיקה שונים מכל רחבי העולם המבצעים סדרת קונצרטים של יצירות ישנות וחדשות. לקראת סוף הפסטיבל הועברה על ידי אמן ידוע כיתת אמן.
ורוניקה פורומבקו
חייה
כתיבתה של פורומבקו תאמה את הכללים שקבעה המפלגה הקומוניסטית לאומנות הכתיבה באותה תקופה. היא קיבלה את פרס המדינה לשירה ביום בו עצרו את אביה הזקן, עורך דין ארנולד שוופלברג, במסגרת משפטי הציונים ברומניה.
לילה לבן (תל אביב)
אירועים בולטים
בין אירועי המוזיקה של "לילה לבן" 2008 ניתן היה למצוא את דויד ברוזה בחוף הצוק, הג'ירפות, אפרת גוש ודניאל סלומון בחוף הבננה ביץ' ורבים אחרים. מסעדות מפורסמות הגישו ארוחות עסקיות במחיר של 70 ש"ח ואירועי מחול התקיימו בחוף גורדון ובפארק הירקון. התערוכות עסקו, בין היתר, בגרפיטי ובאדריכלות. סרטים וסרטי נישה הוקרנו בסינמטק תל אביב ובבית התפוצות, ובאוניברסיטת תל אביב הוקרנו סרטי סטודנטים מהאוניברסיטה.
בשנת 2009 נערכו אירועי "לילה לבן" בסימן חגיגות המאה לתל אביב.
בשנת 2012, הוחרמו אירועי הלילה הלבן על ידי אמנים ועסקים רבים, במחאה על האלימות בה נקטו פקחי העירייה ושוטרי משטרת ישראל שבוע קודם לכן, במסגרת הפגנות המחאה החברתית. במקביל נוסדו אירועי לילה שחור, אירוע אלטרנטיבי בטענה כי מתקיימת חלוקה של העיר ל"עיר לבנה" בצפון ו"עיר שחורה" בדרום על בסיס קיפוח תקציבי.
בשנת 2015 POP UP PARK למרגלות התחנה המרכזית החדשה של תל אביב ברחוב השלכת התקיים אירוע אמנות ואקטיביזם עירוני שחיבר אזור נטוש לשכונת שפירא ולנווה שאנן (תל אביב).
בשנת 2017 חיברו אירועי לילה לבן בין מרכז תל אביב לדרומה על ידי מסלול חווייתי של אמנות שקישר את שדרות רוטשילד, עם דרום העיר והתחנה המרכזית הישנה, דרך מתחם חברת החשמל ההיסטורי ותחנת הכוח הראשונה של תל אביב שנפתח לראשונה לציבור הרחב.
בשנת 2019 הוקדמו אירועי ה"לילה לבן" ל-16 במאי על מנת לחברם עם אירועי "שבוע האירוויזיון" אותו ארחה תל אביב, כשגם התכנים בחלק מהמופעים קושרו למדינות המתארחות באירוויזיון 2019 ולתיירים שבאו לצפות ולעודד בתחרות.
ב-2020 ו-2021 לא התקיימו אירועי ה"לילה לבן" בעקבות מגפת הקורונה. אירועי הלילה הלבן חזרו בשנת 2022 לאחר הפסקה של שנתיים.
המרוץ הלבן
בשנים 2006–2007 התקיים בתל אביב, במסגרת אירועי "לילה לבן", "המרוץ הלבן" שמתקיים גם בערים כמו סן פרנסיסקו, לוס אנג'לס, מדריד, שאנגחאי ולונדון בחסות חברת נייקי. בתל אביב השתתפו במרוץ כ-6000 רצים ואורכו היה חמישה או עשרה ק"מ לפי בחירה. המסלול מתחיל בכיכר רבין ומסתיים בפארק גני יהושע. החל משנת 2008 הופרד המרוץ הלילי מאירועי לילה לבן והוא מתקיים במועד נפרד ונקרא "מרוץ הלילה של תל אביב".
דיה גדולת-מקור
דיה גדולת-מקור (שם מדעי: Chondrohierax), היא סוג של עופות ממשפחת הנציים החיים באמריקה הטרופית. בסוג שני מינים, אך כמה מהחוקרים משייכים אותם למין אחד בלבד.
מאפיינים
שני המינים דומים מאוד ואורכם 40–50 ס"מ בממוצע. נוצותיהם אפורות והם בעלי מקור מגודל המזכיר מקור תוכי וצבעו צהוב. המקור משמש אותם לפיצוח קונכיות של חלזונות עצים, המזון החביב עליהם, אם כי הם ניזונים גם מיונקים קטנים, זוחלים, דו-חיים וחרקים.
פרננדו קנוף
פרננדו קנוף (בספרדית: Fernando Knopf; נולד ב-1977) הוא מוזיקאי, בסיסט, זמר, מלחין, מפיק ומעבד מוזיקלי ישראלי. מנהל המגמה למוזיקה לטינית בבית הספר למוזיקה "רימון" ברמת השרון.
ביוגרפיה
קנוף, יליד בואנוס איירס שבארגנטינה, החל את דרכו בגיל 14 בסצנת המוזיקה הלטינית, ג'אז ומוזיקה קלאסית. למד והתחנך אצל מוזיקאים בדרום אמריקה, ספרד וישראל. עלה לישראל ב-1996. הוא בוגר בית הספר למוזיקה "רימון" ובעל תואר ראשון מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. בנוסף לעיסוקו כמוזיקאי פעיל, קנוף מכהן כיום כמנהל מגמת המוזיקה הלטינית וג'אז לטיני ב"רימון". מנהל מספר תזמורות סלסה ואנסמבלים שונים. הפיק ושימש כמנהל אמנותי של ה-Jam Sessions בפסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת.
בין השנים 2012 - 2014 מעלה פרננדו קנוף, מופע מחווה מיוחד עם הרכב ה- Latin Power שלו, ל- Buena Vista Social Club. יחד עם הזמר הלטיני (צ'ילה), איטלו גונזלס, יצא במופע המשלב את הלהיטים הגדולים מקובה של "הבואנה ויסטה סושל קלאב", בעיבודים מקורים וחדשים לשירים הידועים.
ב- 2014 מוציא קנוף את אלבומו השלישי בשם - "La Musica es Sentimientos" – "מוזיקה היא רגשות", החושף את הצבעוניות המוזיקלית, הכישרון הרב ושילוב הסגנונות היוצא דופן הגלום בפרננדו קנוף. קנוף, עבד על האלבום כשמונה שנים, ויצר פיוז'ן של לטין ג'אז, מוזיקת עולם, מקצבים קובניים, טנגו פיוז'ן, פולקלור ארגנטינאי, בוסה נובה, סלסה ועוד. באלבום יצירות אינסטרומנטליות ושירים בעברית, ספרדית ופורטוגזית, שירים מקוריים שכתב קנוף לצד עיבודים מיוחדים לשירים מוכרים כמו: Aguas de Marzo, Gracias a la Vida, Obsesion, Libertango, Escualo. המוזיקליות העשירה באלבום מורגשת בשילוב כלי הקשה ייחודיים מרחבי העולם, כלי נשיפה אותנטיים, חלילים אתניים, גיטרות בס, פסנתר כנף, בנדונאון ארגנטינאי, אקורדיון, זמרים אורחים, מקהלה ועוד. קנוף עצמו מנגן באלבום בגיטרות בס 5 מיתרים, פרטלס (Fretless), קלידים, פסנתר, שירה וקולות. באלבום משתתפים אמנים רבים, סולנים ונגנים ישראלים מהמובילים בתחום ואורחים מיוחדים מניו יורק, ארגנטינה וצ'ילה: הזמר איטלו גונזלס, הזמרת יהודית גולדפרב, וירטואוז נגן כלי הקשה גלעד דוברצקי ונגני כלי הקשה אמיר פינטו, רפי מסיקה ודותן סגל, נגן בנדונאון אדוארדו אברמסון, הפסנתרנים גיל זוהר ואיתי אברמוביץ, החלילן מרסלו זובר, חלילנית וסקסופוניסטית סלעית להב, הסקסופוניסט גל דהן, הטרומבוניסטים עודד מאיר וירון אוזנה, המתופף יוגב שטרית, החצוצרן מרק בריל ועוד.
בארי קופר (מוזיקולוג)
בארי קופר (באנגלית: Barry Cooper; נולד ב-1949) הוא מוזיקולוג, מלחין, נגן עוגב וסופר אנגלי; המתמחה במיוחד בבטהובן וקורותיו, והוא העורך של "רשימות בטהובן" (Beethoven Compendium).
חייו
קופר נולד בווסטקליף-און-סי (Westcliff-on-Sea), פרבר של סאות'אנד-און-סי שבאסקס ולמד נגינה על פסנתר והלחנה בנעוריו. הוא קיבל מלגה לבית הספר גורדונסטון ומאוחר יותר ליוניברסיטי קולג', אוקספורד. בשנת 1973 הוא סיים ללמוד לתואר MA וכבר בשנת 1974 קיבל תואר דוקטור. בין יצירותיו המוזיקליות ניתן למנות את האורטוריה "ההתעלות" (The Ascension).
בין השנים 1974–1990 קופר לימד באברדין וכיום הוא מלמד באוניברסיטת מנצ'סטר.
אליפות צרפת הפתוחה 2012
הפרסים
משתתפי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים (באירו):
סך הפרסים היה 18,718 אלף אירו.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו. להלן ה-16 הראשונים של הדירוג:
מנצח תחרות 2011 רפאל נדאל נפגש במשחק הגמר עם נובאק ג'וקוביץ'  וניצח ב-4 מערכות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 2011 לי נה הודחה בסיבוב הרביעי. מריה שרפובה נפגשה במשחק הגמר עם שרה אראני  שהייתה מדורגת במקום 21 וניצחה אותה בשתי מערכות. בעקבות ניצחון זה מריה שרפובה השלימה גראנד סלאם בתחרויות הנשים.
תחרות זוגות גברים
מנצחי תחרות 2011 דניאל נסטור ומקס מירני  נפגשו במשחק הגמר עם בוב בריאן ומייק בריאן  וניצחו בשתי מערכות. לשניהם זה הייתה הזכייה הרביעית בתחרות זוגות גברים ברולאן גארוס ושנייה כזוג.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות החזקות שזכו בדירוג:
מנצחות תחרות 2011 אנדראה חלבצ'קובה ולוציה הרדצקה הודחו בחצי הגמר. שרה אראני ורוברטה וינצ'י נפגשו במשחק הגמר עם מריה קירילנקו ונדיה פטרובה  וניצחו ב-3 מערכות. באותה שנה הן ניצחו גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן הזוגות שזכו בדירוג:
ישראל ברולאן גארוס
דודי סלע השתתף בתחרות הגברים והודח בסיבוב הראשון על ידי תומאש ברדיך מצ'כיה לאחר הפסד ב-3 מערכות.
שחר פאר השתתפה בתחרות הנשים. בסיבוב הראשון היא ניצחה בשתי מערכות. בסיבוב השני היא נפגשה עם אנה איבנוביץ' מסרביה שהייתה מדוגרת מס' 13 והפסידה בשתי מערכות.
אנדי רם ויוני ארליך השתתפו בתחרות זוגות גברים ודורגו במקום ה-13. הם ניצחו בסיבוב הראשון בשתי מערכות. בסיבוב השני הם הפסידו בשתי מערכות והודחו מהתחרות.
שחר פאר השתתפה בתחרות זוגות נשים לצד אירינה-קמילה בגו מרומניה. הזוג הודח בסיבוב הראשון לאחר הפסד בשתי מערכות.
רינה וייס
רינה וייס-יעקבזון (נולדה בשנת 1937) היא דוגמנית עבר ישראלית.
ביוגרפיה
רינה וייס, ניצולת השואה, עלתה לישראל בגיל שתים עשרה. היא גדלה בקיבוץ כחלק מחברת נוער, היא החלה לעבוד כדוגמנית. בשנת 1956 השתתפה בתחרות מלכת היופי של ישראל, שם נבחרה למקום השני. לאחר הזכייה הייתה אורחת כבוד בתצוגת אופנה שנערכה בקפה רוול שברחוב דיזנגוף.
היא יצגה את ישראל בתחרות מיס עולם לשנת 1956 בלונדון. במסגרת התחרות ביקרה עם המתמודדות הנוספות בבית עיריית לונדון, העיתונאים בממלכה המאוחדת שסיקרו את התחרות, התעניינו בה רבות עקב סיפור חייה. אחד מכתבי דיילי מירור ארגן פגישה בינה לבין אחד ממשחררי מחנה הריכוז ברגן-בלזן, בו הייתה בילדותה ביחד עם אמה, לבסוף בגמר התחרות הוכתרה כסגנית שנייה, ובכך הייתה לישראלית הראשונה שזכתה בתואר עולמי.
לאחר מכן סיפרה בראיון, שהוצע לה להתנשק עם פטרה שירמן, הזוכה במיס עולם הגרמנייה, אך לאור האסוציאציה השלילית אודות גרמניה וילדותה בשואה, סירבה להצעה זו.
יוסף אסכנדרני
רבי יוסף בן אברהם אסכנדרני (או סכנדרני) המוכר בכינוי ר"י אסכנדרני, היה פוסק הלכה וראש ישיבה בעיר צפת בסוף המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16. נודע בעיקר בפירושו לטור ופסקיו שהובאו בבית יוסף.
ביוגרפיה
מעט ידוע על קורות חייו של רבי יוסף. ידוע שהיה חברו של רבי עובדיה מברטנורא, והיה מפלפל עמו בהלכה. נראה שרבי יוסף נולד במצרים לאביו רבי אברהם למשפחת אסכנדרני. משפחת אסכנדרני הייתה משפחה חשובה ומיוחסת של חכמים וסופרים, שמוצאה בספרד.
בשלב מסוים עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר צפת, שם מוצאים אותו בזמן גירוש ספרד כאשר מקצת הגולים הגיעו לארץ. הרדב"ז בתשובותיו מעיד כי בהיותו נער בן 13 הכיר את ר"י אסכנדרני בצפת, והיה ידוע כחסיד גדול ובקי בתלמוד ובמדרשים.
חיבר פירוש לספר ארבעה טורים של רבי יעקב בן אשר, אך נראה שפירוש זה הקיף רק את הטור הראשון הנקרא אורח חיים. חיבור זה לא נדפס מעולם, אך נראה שהיה מפורסם בין הפוסקים בדור שאחריו שהביאו ממנו בספריהם. כמו כן הבית יוסף מביא מדבריו מספר פעמים, ובעיקר בהלכות תפילין.
פסקיו
נודע בפסקו שפסל צורת אות כ"ף פשוטה (סופית) שעשאה מרובעת כדרך הסופרים הספרדים באותה תקופה. והחזיקו בדבריו גדולי הפוסקים שבאו אחריו.
פיליפ מלנכתון
פיליפ מלנכתון (בגרמנית: Philipp Melanchthon נולד Philipp Schwartzerdt) (16 בפברואר 1497 ברטאן - 19 באפריל 1560 ויטנברג) היה רפורמטור גרמני, איש חינוך, מנהיג רוחני והתאולוג השיטתי הראשון של הרפורמציה הלותרנית, שפעל עם מרטין לותר בייסוד הלותרניזם. שניהם מתחו ביקורת נוקבת על מנגנוני הכנסייה הקתולית המנופחים, וגינו את טקסי מחילת העוונות הנוקשים שלוו במכירת שטרי מחילה (אינדולגנציות), אשר התנהלו בתיווכם של הכמרים. הם האמינו, כי זוהי מניפולציה הנכפיית על המאמינים ועל מצפונם וכי אין במעשים אלה כדי להביא לגאולה. מלנכתון הבחין בין דרישותיו של האל כפי שהן מופיעות בברית הישנה והחדשה לבין התובנה הלותרנית האוונגליסטית המתייחסת לבשורה כאל מתנת חינם המתקבלת בחסד דרך האמונה.
במשך 40 שנה התווה שיטות חדשניות במערכות החינוך בבתי ספר רבים ובמיסוד הרפורמות שהתחוללו בהם, ובשל כך כונה "המורה של גרמניה". ארסמוס מרוטרדם כתב בשנת 1516 דברי שבח והלל אודות מלנכתון: "אילו תקוות מצופות מהאיש הזה, או נכון יותר לומר, מהילד הזה, כה חריף שכל ובעל מעוף, בעל שפה צחה וטהורה, למדן ומשכיל".
הרקע לתקופה שבה פעל
לצמיחת הרפורמציה באירופה במאה ה-16 היה קשר ישיר לשינויים הכלכליים, הפוליטיים והרעיוניים שהתרחשו באותה עת. הגידול המהיר באוכלוסיית אירופה, גרם להתייקרות המוצרים הבסיסיים, לאבטלה ולהגירה המונית אל מרכזי הערים. כתוצאה מכך נוצר פער עמוק בין מעמד האצולה ובעלי האדמות, לבין העניים שנוצלו ככוח עבודה זול בידי הפטרונים. תהליכים אלה השתקפו גם במבנה הכנסייה הקתולית, שעליו ערערו התנועות שהובילו את הרפורמות. הן תרמו את חלקם לחוסר שביעות הרצון הגובר מהכוח הרב והממון שהצטבר בידי אליטת הכמורה, ועוררו את תשומת הלב של האוכלוסייה לשחיתות המוסרית והכלכלית של הכנסייה הקתולית. הן עוררו דיון ציבורי לגבי הצורך ברפורמות דתיות, ובתפיסה מחודשת של הערכים היסודיים בנצרות. הם מתחו ביקורת נוקבת על מנגנוני הכנסייה המנופחים, על מסורת הפולחן הנוקשה והתנגדו לטקסי מחילת העוונות שהתנהלו בתיווכם של הכמרים ולמכירת שטרי הכפרות. הם ראו בכך הונאה, בשל תפיסת עולמם, שגרסה כי על האדם לפנות במישרין לאל בבקשת מחילה.
באוניברסיטאות הגרמניות עלתה קרנה של "הדרך המודרנית", שביטאה את הצורך להתייחס אל האל כאל ישות אבסולוטית ומופשטת שלא ניתן להבינה. אף שהיו קריאות לרפורמציה דתית, דוקטרינלית ומוסרית, בתוך ומחוץ לכנסייה הממוסדת זה מאות בשנים, כמו אלה של ג'ון ויקליף ויאן הוס, הייתה זו המצאתה של מכונת הדפוס שאיפשרה להפיץ את רעיונות הרפורמציה ברבים ולזכות בתמיכה שלא הייתה אפשרית קודם לכן.
ראשית חייו
אביו של פיליפ מלנכתון, גאורג פיליפ שווארצארדט (Schwartzerdt; 1459-1508) נולד בהיידלברג והיה ראש הנשקייה המלכותית. אמו, ברברה רויטר (1476/1477-1529) הייתה בתו של יוהאן הנס רויטר ( 1508), שופט שלום וראש עיריית ברטן (Bretten), ושל אליזבת רויכלין († 1518), אחותו של ההומניסט יוהנס רויכלין. מלנכתון נולד כבן הבכור לאחיו ולאחיותיו: אנה, גאורג, מרגרטה וברברה, וגדל בברטהיים (Brettheim) שנקראה אז ברטן.
סבו של פיליפ מלנכתון שדגל בלימוד השפה הלטינית בגיל צעיר, שכר עבור נכדיו מורה פרטי לשפה הלטינית, כדי שילמדו את רזי השפה. כאשר היה בגיל 11, תם פרק ילדותו של מלנכתון, עם מותם של אביו וסבו בחודש אוקטובר 1508.
לימודים והוראה
סימלר הציג בפני מלנכתון שלמד את השפה היוונית, את כתביהם של המשוררים היוונים והלטיניים וכתביו הפילוסופיים של אריסטו. ידיעותיו בלטינית וחריפות שכלו סייעו לו להשתלב בקלות עם הדרישות הגבוהות שהיו מקובלות במקום. באותה עת הושפע מאוד מהשקפותיו ההומניסטיות של יוהנס רויכלין אחיה של סבתו וב-5 במרץ 1509 נענה להצעתו של רויכלין להחליף את שמו (Schwartzerdt) שמשמעותו המילולית היא אדמה שחורה, לשם היווני, "(כיוון שאתה יווני)" Μελάγχθων - מלנכתון, הזהה במשמעותו לשמו הקודם.
הוראת השפה היוונית לא הייתה נפוצה באותה עת, לפיכך הספרות בנושא הייתה דלה מאוד ורק תלמידים מוכשרים במיוחד נהנו מהזכות ללמוד שפה זו. עם התקדמותו של מלנכתון בשליטתו בדקדוק היווני, נתן לו רויכלין עותק של ספר דקדוק יווני וכך כתב בהקדשה: " "ספר דקדוק יווני זה הוא מתנה מיוהנס רויכלין, דוקטור למשפטים מפְּפוֹרְצְהַיְים, המוקדש בהוקרה לפיליפ מלנכתון מברטן בשנת 1509, באידו של מארס".
אוניברסיטת היידלברג
בטרם היותו בן 13, החל מלנכתון ללמוד פילוסופיה, רטוריקה, אסטרונומיה ואסטרולוגיה באוניברסיטת היידלברג ושמו הלך לפניו כמלומד יווני. הוא התגורר בביתו של פלאס ספנגל (Pallas Spangel), פרופסור לתאולוגיה שנשא לפרקים את משרת הרקטור של אוניברסיטת היידלברג. בביתו פגש לעיתים את יעקב וימפלינג (Jacob Wimpheling), שהציג בפניו את חיבוריו על הרפורמות בשיטות חינוך והוראה ואת חיבוריו של ארסמוס. במקביל ללימודיו באוניברסיטה, שקד גם על לימודיו הפרטיים. הוא העמיק בלימוד הדקדוק, הדיאלקטיקה, השפה הלטינית של תקופתו והתמיד בקריאת כתביהם של משוררים והיסטוריונים מהעת העתיקה. ב-10 ביוני 1511 קיבל תואר ראשון באמנויות ובשנת 1512 נדחתה בקשתו לאשר לו את הבחינות לקבלת התואר השני מפאת גילו הצעיר, לפיכך, החליט להמשיך את לימודיו באוניברסיטת טיבינגן שהייתה ידועה בשל הרוח המדעית ששררה בין כותליה.
אוניברסיטת טיבינגן
באוניברסיטת טיבינגן למד לטינית אצל היינריך בבל (Heinrich Bebel), שהיה מורה מוערך בתחום ולמד שוב לימודים הומניסטיים אצל מורו הקודם גאורג סימלר שעבר לטיבינגן והתמנה במהלך הזמן לפרופסור למשפטים. כמו כן למד אסטרונומיה ואסטרולוגיה תחת הנחייתו של יוהנס שטפלר והחל גם ללמוד עברית בכוחות עצמו מספר הדקדוק העברי הראשון שהופיע בגרמניה, אותו כתב רויכלין. צמאונו לידע גרם לו ללמוד גם משפטים, מתמטיקה ורפואה. כמו כן חקר את חיבוריו של רודולף אגריקולה (Rudolf Agricola) מהם שאב ידע בלוגיקה שהוביל אותו לגיבוש רעיונות חדשים בתחום הדיאלקטיקה.
לאחר שקיבל את התואר השני בשנת 1516, הגיע להכרה בהשפעת רויכלין וארסמוס, כי האמת הנוצרית שונה בתכלית מהאופן בו נלמדה במסגרת הלימודים התאולוגיים באוניברסיטה. כבר בשנת 1514 כתב הקדמה לחיבורו של רויכלין - Epistolae clarorum virorum (מכתבים מאנשים חסרי חשיבות), שהיה למעשה אוסף מדומה של מכתבים שנכתבו לכאורה על ידי תאולוגים נוצרים קיצוניים, בו דנו האם יש צורך לשרוף את הספרים היהודיים בשל היותם ספרות אנטי נוצרית. חיבור זה נכתב באופן מלגלג ושימש את רויכלין ועמיתיו ההומניסטיים ככלי ניגוח כלפי הדוקטרינות והמודלים שאפיינו את לימודי התאולוגיה.
הרקע לכתיבת החיבור התבסס על המחלוקת, לה היה עד מלנכתון שנים קודם לכן. בשנת 1509 עמדה במוקד הדיון הציבורי, דרישתם של היהודי המומר יוהנס פפרקורן והאינקויזיטור הדומיניקני יעקב פון הוכשטרטן, לבדוק את תוכנם של ספרי הרבנים היהודים ולשרפם אם ימצא בהם רע. הקיסר מקסימיליאן הראשון ביקש מהאלקטור של מיינץ לפנות לרויכלין לקבלת חוות דעתו בנושא. כהבראיסט, הגן רויכלין על חשיבותה של הספרות היהודית ובשל כך גונה ואף הובא למשפט בפני הבישוף של שפייר, בו באה לידי ביטוי המחלוקת בין השקפותיהם הקיצוניות של המנזרים לבין השקפותיהם ההומניסטיות של ההבראיסטים. רויכלין זכה בסופו של דבר במשפט והתובעים נאלצו לשלם את הוצאותיו.
השתתפותו של מלנכתון בכתיבת החיבור, יצרה אי נחת באוניברסיטת טיבינגן וההערכה לה זכה בראשית לימודיו שם, החלה אט אט להתחלף בחשדנות ובעוינות. מלנכתון החל להבין כי הלך הרוח באוניברסיטה עדיין שייך לתקופה הישנה והביטוי לכך השתקף גם בהוראת הפילוסופיה שהייתה לדעתו ספקולטיבית וריקנית ובהוראת הספרות אותה כינה "ספרות מנומסת". זו הייתה תחילתה של נקודת מפנה שהסתיימה עם עזיבתו את המקום בשנת 1518 והצטרפותו לאוניברסיטת ויטנברג.
בשנת 1516 הוציא לאור מהדורה של המחזות שנכתבו בלטינית על ידי המחזאי פובליוס טרנטיוס אפר, הידוע בשם טרנס (159 לספירה - 195/185 לספירה) הכוללת הקדמה אודות ההיסטוריה של הקומדיות העתיקות. שנתיים מאוחר יותר, הוציא לאור ספר דקדוק יווני שזכה להתפרסם עד שנת 1544 ב-19 מהדורות. באותה עת הורה דקדוק יווני ונתן הרצאות על תורת הנאום (אורטוריה), על ורגיליוס שהיה מגדולי המשוררים הרומאים ועל Titus Livius Patavinus המוכר בשמו Livy, (17 לפנה"ס - 59 לספירה), היסטוריון שכתב על ההיסטוריה של רומי ועל קיקרו.
אוניברסיטת ויטנברג
אוניברסיטת ויטנברג נוסדה בשנת 1502 והפכה במהלך העשורים הבאים לאחת מהמרכזים התאולוגיים החשובים ביותר באירופה. בשנת 1518, נפתחה קתדרה ללימוד השפה היוונית ומשרת יושב ראש הקתדרה הוצעה בתחילה לרויכלין, אך מפאת גילו המבוגר הוחלט בהמלצתו להציע את המשרה לפיליפ מלנכתון, שנודע זה מכבר בזכות המוניטין שרכש באוניברסיטת טיבינגן. ב-25 באוגוסט 1518, החל מלנכתון לאייש את משרתו החדשה באוניברסיטת ויטנברג. מראהו הצנום, חזותו הילדותית וקטנות קומתו לא הותירו רושם רב על מקבלי פניו, אך עם שמיעת נאומו הרהוט והמושכל שנשא עם השבעתו לתפקיד בטירת הכנסייה של ויטנברג, שכותרתו הייתה "רפורמה בהדרכת הצעירים", הרושם הראשוני שהותיר נמחה לחלוטין. בנאומו יצא קצפו של מלנכתון כלפי "האנשים החשוכים", שאינם מבינים את הדרך החדשה וכלפי הגרמנים המעדיפים מלחמות על פניה של ספרות טובה. הוא טען כי אוניברסיטת ויטנברג וכל אוניברסיטה המכבדת את עצמה ראוי כי תתבסס בשיטת ההוראה על שלושה יסודות: לוגיקה, פיזיקה ואורטוריה וכי חייבים ללמד את התאולוגיה בסיוע של השפה העברית והיוונית ולהחזירה למקומה הטבעי, דהיינו, כתבי הקודש.
במקביל לעיסוקו בהוראה, חקר מלנכתון את הדוקטרינה האוונגליסטית ואת כתבי הקודש, והקדיש תשומת לב רבה לכתביו של פאולוס. בהרצאותיו, צייר באור עגום את הרפורמות שנעשו באוניברסיטאות במאות שחלפו וציין באוזני מאזיניו כי בלימודים ההומניסטיים יש חשיבות רבה בקריאתם של טקסטים עתיקים בשפת המקור, ככלי מנחה לחיים חדשים ולמחשבה חדשה. תפיסות אלה תאמו את הלך הרוח באוניברסיטת ויטנברג ומצאו אוזן קשבת אצל מרטין לותר, שהוקסם מ"היווני" קטן הקומה. "אני מודה לפיליפ הטוב שלי על שהוא מלמד אותנו יוונית. אני מבוגר ממנו, אך אין זה מונע ממני ללמוד ממנו. אני אומר בכנות כי הוא מבין טוב יותר ממני ואין אני מתבייש להודות בכך. לכן אני חושב רבות אודותיו ולא אשמע ולו מילה רעה אחת המופניית כנגדו".
ההערכה שרכשו זה לזה, הובילה בהמשך לאחד משיתופי הפעולה המשמעותיים של הרפורמציה, שהסתיימה רק עם מותו של לותר. בשנת 1519, נכח כצופה בפולמוס התאולוגי (disputation of Leipzig) שהתקיים בלייפציג בין אוניברסיטת ויטנברג, שנציגיו היו מרטין לותר ואנדראס פון קרלשטט לבין אוניברסיטת אינגולשטאדט, שנציגה היה התאולוג הקתולי יוהאן אֶק (Johannes Eck). בין הנושאים שדנו בהם היו המחלוקות בדבר מכירת שטרי הכפרות כאמצעי למחילה, אודות הרצון החופשי והלגיטימיות של מעמד האפיפיור. במהלך הוויכוח, שיגר מלנכתון ללותר הערות כתובות שהסתמכו על עקרונותיו המובנים כפי שבאו לידי ביטוי בספר שכתב, הסמכות של כתבי הקודש ופרשנותם (1519), שעמדו בסתירה מוחלטת לדברי אֶק. כאשר נושא עליונות האפיפיור עלה על הפרק, השמיע לותר מספר השגות לוגיות בנושא זה: מאוחר יותר התייחס לותר לאירוע בלייפציג ואמר כי "במקצוע ההוראה שלי, איני מכבד דבר יותר מאשר את עצותיו של פיליפ מלנכתון. השיפוט של האיש הזה והסמכות שלו, הם בעלי ערך רב יותר מכל האקים (Ecks) המזוהמים".
לאחר שהעביר הרצאות על הגוספל של מתיו ועל "האיגרת אל הרומאים", לצד חקירותיו את הדוקטרינות של פאולוס, קיבל מלנכתון את התואר הראשון בתאולוגיה והחל להרצות גם בפקולטה לתאולוגיה. הן הסטודנטים והן המורים, זיהו במהרה את הכישרונות בהם ניחן. שפתו הרהוטה והמדויקת, המבנה של טיעוניו, הדוגמאות שהתבסס עליהן ויכולתו להקנות ידע רחב בתחומי חינוך שונים, הפכו אותו במהרה לאחד המורים הפופולריים ביותר ולהרצאותיו נהרו אלפי סטודנטים מכל רחבי גרמניה ואירופה.
מלנכתון ביסס מאוחר יותר את רעיונותיה של תנועת הרפורמציה בזיקה למחשבות המובילות של כתבי פאולוס כמפתח להבנה נכונה של כתבי הקודש. גם מרטין לותר ציין בהקדמה שכתב לאיגרת, כי היא החשובה בספרי הברית החדשה והטהורה שבהם. היא היוותה גם את הבסיס לפרסום 95 התזות שכתב ולביקורת שהטיח כלפי הכנסייה הקתולית.
בחודש פברואר 1521, פרסם מלנכתון את חיבורו הידוע ביותר Loci communes rerum theologicarum seu hypotyposes theologicae - היסודות המשותפים של הדוקטרינות התאולוגיות, בו הוצגו באופן שיטתי הדוקטרינות החדשות של הנצרות במתכונת של דיון על "המחשבות המובילות" שהובעו באיגרת לרומאים. חיבור זה הפך תוך זמן קצר לספר הלימוד התאולוגי העיקרי של תנועת הרפורמציה ושימש ככלי עבודה בידי הרפורמטורים המובילים, ביניהם ז'אן קלווין. הוא יצא לאור במהלך השנים ב-18 מהדורות לטיניות ואף תורגם לגרמנית ולאנגלית. חיבור זה שהורחב מאוחר יותר על ידי מלנכתון, הפך לספר לימוד חובה באוניברסיטת קיימברידג' וחשיבותו הרבה גרמה למלכה אליזבת הראשונה שמיסדה את הדת הפרוטסטנטית באנגליה, לציין כי אף היא משננת אותו. מרטין לותר אמר לפני מותו, כי ספר זה הוא הספר החשוב ביותר שנכתב אחרי כתבי הקודש.
חיי משפחה
עם הגיעו לוויטנברג שכר מלנכתון דירה והתגורר בה עם עוזרו. מפאת דלותה של הדירה, היא כונתה בפי רבים ה"תא". לותר שדאג לבריאותו של מלנכתון בגלל מראהו השברירי וחשש שמא יעזוב את ויטנברג, החליט כי הגיע הזמן למקומה של אשה ולתנאי מגורים משופרים בחייו של מלנכתון והחל לתור אחר אשה מתאימה עבורו. מלנכתון שהקדיש את רוב זמנו לעבודתו, חשש שמא התקדמותה תיפגע מההשלכות של מהלך מסוג זה. "התבקשתי לשאת אשה כמחשבה לשיפור מצבי. אם הייתי יודע כי חיי הנישואין לא יפגעו בעבודתי ובכתיבתי, הייתי נענה בחיוב וללא היסוס על הצעה זו, אך מכל מקום, זה לא יקרה". ב-27 באוקטובר 1520, השפעתו של לותר נשאה פרי. בתאריך זה נשא לאשה את קתרינה קראפ (Katharina Krapp; אוקטובר 1497 – 11 אוקטובר 1557). היא הייתה בתו של הנס קראפ, סוחר עשיר וראש עיריית ויטנברג. לזוג נולדו 4 ילדים: אנה (24 באוגוסט 1522, 27 בפברואר 1547 ), פיליפינס (21 בפברואר 1525 – 3 באוקטובר 1605), גאורג (25 בנובמבר 1527 – 1529) בן שנתיים בלבד במותו ומגדלנה (19 ביולי 1531 – 12 בספטמבר 1576). אף על פי שאשתו הגיעה מבית אמיד ומלנכתון היה פרופסור מוערך, הם לא נהנו משגשוג כלכלי. הוצאות המחיה של המשפחה המורחבת היו רבות והסטודנטים הרבים שפקדו את ביתו לצורך קבלת הדרכה, גרעו אף הם מתקציב משק הבית, בשל הוצאות האירוח.
שמו של מלנכתון הלך לפניו באוניברסיטאות רבות בכל רחבי אירופה והוא קיבל מהן הצעות עבודה מפתות. החשש, שמא יתפתה מלנכתון לאחת מההצעות הללו, גרמה ליוהאן פרידריך מסקסוניה - הנסיך הבוחר של סקסוניה, חסיד מושבע של לותר וראש הקונפדרציה הפרוטסטנטית של האימפריה הרומית הקדושה, לבנות עבור הזוג בית הולם שישאירם בוויטנברג. הבית נבנה בשטח הבית בו התגוררו והוא ידוע היום בשמו "בית מלנכתון בוויטנברג". המשפחה עברה להתגורר בביתם החדש בשנת 1537. מלנכתון התמסר למשפחתו והרעיף אהבה לילדיו. לאחר שילדו גאורג הלך לעולמו בגיל שנתיים, החל לסבול מנדודי שינה, שהחמירו עם השנים בשל הדאגה לילדיו. עם מותה של אשתו בחודש אוקטובר 1557, אותה למד להוקיר ולאהוב עם השנים, חש כי חרב עליו עולמו והביע את רצונו ללכת בעקבותיה.
בריאותו וסיום חייו
מלנכתון, היה צנום ולא ניחן בחוסן גופני, ובשל קולו הרך חש לעיתים חוסר ביטחון, שעמד בניגוד גמור ליכולתו לנהל משא ומתן בקשיחות ולהופיע באופן רהוט בפני קהל. המתח שליווה את הניגודים הללו השפיע על בריאותו ובמשך כל חייו נאלץ לנהל דיאטה מאוזנת. בתחילת קיץ 1540, הוזמן להשתתף בכנס שערך הקיסר קרל החמישי לקתולים ולפרוטנסטנטים ב Hagenau, למטרת איחוד ושלום בין הצדדים. עם הגיעו לכנס חש חולשה ואיבד את הכרתו. לאחר החלמתו, המשיך לעבוד באינטנסיביות ושנה לאחר מכן, ערך מסע לרגנסבורג Regensburg לכנס נוסף שעסק בניסיונות לשקם את האחדות הדתית באימפריה הרומית הקדושה, באמצעות פולמוס שנסוב בעיקר על הספר שכתב Apology of the Augsburg Confession, שהתפרסם לראשונה בחודש יוני 1530. בעת הנסיעה נפל לתוך הכירכרה בה נסע וניזוק מחבלות בכל חלקי גופו. כתוצאה מכך, השתתפותו בפולמוס לא הייתה במיטבה. בשנת 1560 ערך את מסעו האחרון. הוא נסע ללייפציג ועם חזרתו ב-4 באפריל נפל למשכב כתוצאה מהצטננות. במהלך הלילה, בין ה-7 וה- 8 באפריל, החל לסבול מחום גבוה. למרות טיפולם המסור של בתו מגדלנה ובנה דוקטור Caspar Peucer, כוחותיו אזלו. למרות מצבו הקשה, ניסה 4 ימים מאוחר יותר לשאת הרצאה באוניברסיטה, אך כוחו לא עמד בכך. מספר ימים לפני מותו, כתב בין השאר "לכו אל האור, ראו את אלוהים, ראו את בנו, למדו את המסתוריות של החיים, אם כי לעולם לא תוכלו להבין זאת כל עוד הנכם חיים". ב-19 באפריל, תקוותו להצטרף לאשתו המנוחה התגשמה. הוא מצא את מקום מנוחתו האחרון בכנסיית הטירה בויטנברג, לצדו של מרטין לותר, מורו וחברו לדרך.
על מצבתו נחקקו בלטינית המילים הבאות: כאן נח על משכבו גופו של האיש הראוי לשבח - פיליפ מלנכתון, אשר נפטר ב-19 באפריל 1560 בעיר זו, לאחר שחי 63 שנים, 2 חודשים ו - 2 ימים".
מחלוקות תאולוגיות
לותר ומלנכתון ביססו את הזרם הפרוטסטנטי על שלושה עקרונות יסוד: שלושת העקרונות הללו עמדו במשך כל חייהם במוקד המחלוקות שהתגלעו בין הממסד הקתולי לבין התנועה הפרוטסטנטית והן באו לידי ביטוי באסיפות הרייכסטאג של האימפריה הרומית הקדושה (ביניהן הדיאט של אוגסבורג, הדיאט של נירנברג, הדיאט של רגנסבורג והדיאט של ורמיזא). בחודש פברואר 1521, פרסם מלנכתון את חיבורו Didymi Faventini versus Thomam Placentinum pro M. Luthero oratio, תחת שם העט Didymi Faventini. בחיבור זה המכיל 71 עמודים הגן מלנכתון על רעיונותיו של לותר שהופצו ברבים והיוו איום על יסודותיה של האמונה הקתולית ומעמדה של הכנסייה הקתולית והעומד בראשה. הוא כתב כי כל מטרתו של לותר, היא למנוע מהכנסייה לנצל את המון העם, כי לותר אינו עוין את הפילוסופיה, אלא רק את זו שאינה מבינה את הדברים לעומקם ופוגעת במצפונם של בני האדם, וכי לותר מרומם את הבשורה מעל לסמכותו של האפיפיור ונציגיו. "לותר מונע מרוח האדם. הוא משלים באמצעות התפילה, הרבה יותר מאשר אנו משיגים בהשמעת דעותינו. אין דבר רע יותר אשר עלול להתרחש בגורלנו מאשר הוקעתו של מרטין לותר".
החיבור נכתב בעת שלותר הסתתר בטירת וארטבורג מחשש לשלום חייו. לאחר ששרף את הבולה האפיפיורית בפומבי ונודה על ידי האפיפיור לאו העשירי, זומן להופיע בפני הקיסר קרל החמישי בדיאט של וורמס בתקווה "להחזירו למוטב". תקווה זו נכזבה לאחר שלותר אמר "כאן אני עומד איני יכול אחרת" וכן "כל חוקי האפיפיורים וכל תקנות אספות הקונצילים כאין וכאפס נחשבו בעיני, ורק אם תשיבוני מדבר ה' בספריו שנאמרו ברוח הקודש אודה על שגגתי". בעקבות דבריו, פרסם קרל החמישי צו קיסרי האדיקט של וורמס, בו גינה את רעיונותיו של לותר תוך הטלת חרם שהתיר את דמו.
באותה עת ששהה בוורמס, שלח לותר מכתב למלנכתון בו התבקש להמשיך את משימתם המשותפת, אם חלילה אויביו ירצחו אותו בוורמס. "אל תירא להתייצב לצד האמת. המשך בינתיים לבצע את עבודתי, כיוון שאיני יכול להיות כאן. אתה מסוגל לבצע זאת טוב ממני, לכן לא תהייה זו אבדה גדולה, כל עוד אתה נשאר".
יחסו ליהודים ולשפה העברית
יחסו של מלנכתון ליהודים, היה מעט שונה מיחסו של לותר, שבתחילה דן אותם לרחמים בשל התלאות שסבלו ובערוב ימיו גינה אותם ואף כתב כתבי פלסתר נגדם. תלמידי לותר נטו לקבל את גישתו כלפי היהודים, אך יחסם כלפיהם לא היה קיצוני כמו זה של לותר ונושא זה לא תפס מקום מרכזי בפעילותם.
כהומניסט, הכיר מלנכתון בחשיבות לימוד השפה העברית ככלי הכרחי להבנת כתבי הקודש, אך דחה מכל וכל את פרשנותם של הרבנים. לאחר שלותר פרסם את כתבי השטנה כלפי היהודים, נשא דרשה בשנת 1549, בה טען כי "ידיעת העברית היא חיונית כדי להתמודד עם פרשנותם של היהודים שאינם זונחים את חלומותיהם לשלוט בעולם" ותיאר אותה "כתוצר אשליותיהם והזיותיהם של רבנים". על כתב הפולמוס דבריו האחרונים של דוד שכתב לותר, המליץ כחוברת מהנה לקריאה, אך על כתב השטנה הנוסף שכתב לותר על היהודים ושקריהם, העדיף לא להתייחס. יוסף לואנץ – (רבי יוסף בן גרשון איש רוסהיים), סיפר כי בשנת 1539 העיד מלנכתון בפני אספה של נסיכים שהתכנסה בפרנקפורט, כי 38 יהודים הועלו על המוקד בעוון עלילת לחם הקודש על לא עוול בכפם בשנת 1510. כתמיכה לדבריו סיפר כי האיש שבעטיו ארעה הטרגדיה, התוודה טרם מותו בפני הכומר שלו, כי הייתה זו עלילה אותה בדה מלבו. הבישוף מברלין שנחשף לסיפור האמיתי באמצעות הכומר, ציווה עליו לנצור את הדברים בליבו, אך שנים לאחר מכן, בעקבות המרתו לאמונה הפרוטסטנטית, חשף את הסוד שהציק לו במשך שנים. עדות זו של מלנכתון, לא נבעה מרצונו לסייע ליהודים, אלא מתוך כוונה לחשוף את אכזריותה של הכנסייה הקתולית בשל שיקולים פוליטיים. עם זאת, עדות זו גרמה לנסיך יואכים השני מברנדנבורג, לבטל את צו הגירוש שהוטל על היהודים באותה עת ולקדם מדיניות ליברלית יחסית כלפיהם, למרות מתנגדיו. למרות שיקוליו הפרגמטיים של מלנכתון, עדותו משקפת במידת מה את נטיותיו ההומניסטיות שעמדו לעיתים בסתירה למחויבותו ללותר ולרפורמציה.
חיות רעות
חיות רעות (באנגלית: Tiger King: Murder, Mayhem and Madness) היא סדרה דוקומנטרית אמריקאית של נטפליקס שעלתה לשירות ההזרמה של החברה ב-20 במרץ 2020.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר פארק החיות האקזוטי של ווינווד רבתי שבעיר ווינווד שבאוקלהומה המנוהל על ידי ג'וזף שרייבווגל, הידוע גם בשם ג'וזף מלדונאדו-פסג' ובכינוי "ג'ו אקזוטיק".
מלדונאדו-פסג' רכש חוות סוסים בגודל 16 אקר והפך אותה לגן חיות עבור חתוליים גדולים. בגן החיות היו כ-50 מינים וכ-200 חתולים גדולים.
בפברואר 2016 הוא ניסה למצוא רוצח שכיר כדי לחסל את קרול בסקין, המנכ"לית של עמותת "Big Cat Rescue", שניצחה בתביעה גדולה נגדו בשנת 2013. בספטמבר 2018 הוגש נגדו כתב אישום, וב-2 באפריל 2019 הוא הורשע בשתי עבירות ניסיון רצח, שמונה הפרות של חוק לייסי  ו-9 הפרות של חוק המינים בסכנת הכחדה.
ב-23 בינואר 2020, ג'וזף מלדונאדו-פסג' נידון ל-22 שנות מאסר. הוא הורשע בניסיון להרוג את קרול בסקין בפלורידה, ובהריגת חמישה נמרים. בשנת 2021 נערך משפט חוזר בו הוחלט שהעונש על עבירת ניסיון הרצח היה חמור מדי ובשל כך בשנת 2022 הוקל עונשו בשנה ונקבע על 21 שנים.
ביקורת
חלק מהמשתתפים בסדרה, קרול בסקין ודוק אנטל, הודיעו כי הם מאוכזבים מהצורה בה דמויותיהם הוצגו.
על פי מדד נילסן, בסדרה צפו למעלה מ-34 מיליון אנשים בעשרת הימים הראשונים לאחר שחרורה.
ב-12 באפריל 2020 יצא פרק ספיישל נוסף על שבעת פרקי הסדרה, ובו מראיין ג'ואל מקהייל חלק מכוכבי הסדרה.
האינווליד
ארמון האינווליד (בצרפתית: Hôtel des Invalides; "אוֹטֶל דֶז אֶנְוָולִיד") הוא מכלול של בנייני מגורים, מוזיאונים וכנסייה ברובע השביעי שבגדה השמאלית של נהר הסן בפריז. המקום הוא מאתריה החשובים של העיר ונמצאים בו קבריהם של נפוליאון בונפרטה וגיבורי מלחמה צרפתים נוספים.
היסטוריה
לואי ה-14 יזם את בניית מתחם זה על ידי צו שמתוארך ל-24 בנובמבר 1670, כבית מחסה והבראה לחיילים שנפצעו בזמן שירותם הצבאי ולחיילים נכים (בצרפתית: Invalide). ליברל בראיינט נבחר תחילה לשמש כאדריכל של האינווליד, האתר שנבחר ממוקם במישור הפרברי של גרנלה (Plaine de Grenelle). עד לסיום הפרויקט המורחב ב-1676, אורך החזית שפונה אל הסן היה 196 מטר, ולמתחם היו 15 חצרות שהגדולה מביניהם הייתה חצר הכבוד (Cour d'Honneur) שיועדה לשמש מצעדים צבאיים. יוצאי הצבא נזקקו גם למקום פולחן. לשם כך ז'ול הרדוין-מנסארט סייע לבראיינט הזקן, והקפלה נבנתה לפי עיצובו של בראיינט לאחר מותו בשנת 1697. קפלה זו מוכרת בשם כנסיית סן לואי-דה-אינווליד (Saint-Louis-des-Invalides). נוכחות יומית חובה של יוצאי הצבא בשירותי הכנסייה הונהגה באינווליד. זמן קצר לאחר שהחלו התפילת של יוצאי הצבא, לואי הארבעה עשר הזמין את מנסארט לבנות קפלה מלכותית פרטית נפרדת, המכונה כיום כנסיית הכיפה על שם המאפיין הבולט ביותר שלה. בניית הקפלה הכיפתית הסתיימה בשנת 1706.
בשל מיקומו ומשמעותו, האינווליד שימש כמקום התרחשותם של כמה אירועים מרכזיים בהיסטוריה הצרפתית. ב-14 ביולי 1789 הסתערו פורעים פריזאים על האינווליד ותפסו את התותחים והמושקאות המאוחסנים במרתפיו, והשתמשו בהם להריסת הבסטיליה מאוחר יותר באותו יום. נפוליאון נקבר מתחת לכיפת האינוולידים בטקס מפואר בשנת 1840. בדצמבר 1894 נערך אירוע הורדת הדרגות וההשפלה של סרן אלפרד דרייפוס לפני הבניין הראשי, ואילו טקס החזרת הדרגות שלו התקיים בחצר המתחם בשנת 1906.
הבניין שמר על תפקידו העיקרי שהיה בית אבות ובית חולים ליוצאי צבא עד תחילת המאה העשרים. בשנת 1872 הוקם המוזיאון הארטילרי בתוך הבניין, אליו הצטרף המוזיאון ההיסטורי של הארמיות בשנת 1896. שני המוסדות אוחדו ויצרו את המוזיאון הצבא הנוכחי ב-1905. באותה תקופה יוצאי הצבא שחיו בבית המגורים התפזרו למרכזים קטנים יותר מחוץ לפריז. הסיבה הייתה כי אימוץ מצד צרפת של מודל צבא העם לאחר 1872, פירושו היה צמצום משמעותי במספר יוצאי הצבא שהיו להם עשרים שנות שירות צבאי או יותר שהיו תנאי סף לשיכון בבית האינוולידים. בהתאם, הבניין הפך גדול מדי לייעודו המקורי. אולם המתחם המודרני עדיין כולל את המתקנים המפורטים להלן עבור כמאה חיילים לשעבר קשישים או חסרי יכולת.
ארכיטקטורה
בחזית הצפונית של האינווליד, כיפת הקפלה של הרדואן-מנסארט השולטת על החזית הארוכה, אך עם זאת מאזנת עם דלתו של ברייאנט בצורה נאה. מצפון מורחבת חצר הכבוד (Cour d'Honneur) על ידי טיילת ציבורית רחבה (Esplanade des Invalides) בה ממוקמות שגרירויות אוסטריה ופינלנד, הן שכנות של משרד החוץ הצרפתי, וכול הקמפוס הזה מהווה את אחד השטחים הפתוחים הגדולים בלב פריז. בקצהו הרחוק של האינווליד, גשר אלכסנדר השלישי שמקשר את הציר האורבניסטי הגדול הזה עם המוזיאון די פטי פלה ומוזיאון הגרנד פלה, גשר האינווליד נמצא בהמשך במורד הנהר הסן.
בקעת תמנע
בקעת תִּמְנָע היא בקעה בשוליים המערביים של הערבה הדרומית, כ-25 קילומטר מצפון לאילת. הבקעה, שלהּ צורת פרסה, משתרעת על שטח של כ-60 קילומטר רבוע, ותחומה במצוקים תלולים בשלושה מצדדיה. היא מנוקזת על ידי נחל תמנע בצפון ונחל נחושתן בדרום, הזורמים לערבה שממזרח לה. במרכזהּ מתרומם הר תמנע לגובה של 453 מטרים. באזור שורר אקלים מדברי קיצוני.
גאולוגיה
בקעת תמנע היא חלון גאולוגי שבו נחשפים סלעים מגוונים המכילים מינרלים דוגמת נחושת, ברזל, מנגן ועוד. בבקעה סלעים מגמתיים, סלעי משקע יבשתיים וימיים ומשקעי סחף.
היסטוריה גאולוגית
בקעת תמנע נמצאת בקצהו הצפוני של השילד הערבו-נובי שנוצר בסוף עידן הפרקמבריון. תהליכי התגבשות המאגמה בתמנע יצרו סלעים פלוטוניים גסי גביש כמו גרניט, סיאניט וגברו. התרוממות האזור לפני כ-550 מיליון שנה לוּותה בסחיפה אינטנסיבית, שבעקבותיה נחשפו חלק מסלעי היסוד המגמתיים הקדומים. על גבי הסלעים שנחשפו הורבדה שכבה עבה של אבני חול על ידי נחלים שזרמו ממזרח למערב. אבני החול הללו הושקעו החל מתור הקמבריום. מעל אבני החול נחשפו דולומיט חולי ופצלים, המצויים גם על פסגת הר תמנע ובמחשופים שלאורך נחל תמנע. סלעים אלו הקרויים "תצורת תמנע", הורבדו במהלך הצפה ימית שהגיע עד אזור אילת בקמבריום התחתון. יחד עם תצורת תמנע הושקעו גם מינרלים של נחושת. לאחר מכן החלה תקופה ארוכה של פעילות בליה וסחיפה. לפני כ-320 מיליון שנה (קרבון תיכון) החלה הרבדה מחודשת של אבני חול לבנות וצבעוניות, הקרויות תצורות אמיר, עברונה וסמר. מגוון הצבעים נובע מחדירת תמיסות עשירות בברזל ונחושת אל תוך אבני החול.
שכבות סלעי משקע ימיים בעובי כולל של כ-800 מטרים, המכילות מאובנים רבים, מעידות על הצפת האזור על ידי ים תטיס. הים, אשר התקדם מאזור צפון מערב, הגיע לאזור תמנע לפני כ-100 מיליון שנה (קנומן). הצפה זו נמשכה עד לפני כ-40 מיליון שנה (אאוקן) ובמהלכן הורבדו בעיקר סלעי גיר, דולומיט, חוואר, חרסית, קירטון, פוספוריט וצור. תהליך ההתרוממות של האזור בסוף תקופת האאוקן הביא לנסיגתו של ים תטיס. סלעי המשקע הימיים נחשפו והחלה תקופה ארוכה של בליה יבשתית שבמהלכה נסחפו מרבית הסלעים שהיו בחלקו העליון של החתך הימי. מרבית ההעתקים המצויים בבקעת תמנע הם מבני שוליים הקשורים לתהליכי השבירה של השבר הסורי-אפריקאי, שהחלו לפני פחות מ-20 מיליון שנה ונמשכים עד היום. ההתרוממות והביקוע יצרו בסיסי סחיפה נמוכים סמוך לתמנע ממזרחה. שקיעת מרכז בקע הערבה, שגרמה לירידה הדרגתית של בסיסי הסחיפה של נחל תמנע ונחל נחושתן, יצרה מפלסי סחיפה והשקעה של קונגלומרטים.
היווצרות הנחושת בבקעת תמנע
מחשופי נחושת נמצאים בתמנע בשלוש שכבות: בסלעים מגמתיים בדייקים, בסלעי הדולומיט בהם שכבות או עורקים של נחושת עם מנגן, ובאבן החול הלבנה שם הנחושת נמצאת ספוגה בסלע או בתרכיזים המגיעים ל-40% נחושת. הנחושת בסלעים המגמתיים בהר תמנע, נוצרה בפעילות הידרותרמית, שהתרחשה לקראת סיום הפעילות המגמתית. תמיסות עשירות במינרלים התקררו והביאו להצטברות נחושת ומנגן בסלעים פורפיריים וולקניים שנוצרו באותה תקופה. בין הסלעים המגמתיים שבמרכז הר תמנע מצויים עורקים בצבע ירקרק העשירים בנחושת ובמנגן שהצטברו בפעילות משנית מאוחרת.
הנחושת מצויה גם באבן החול הלבנה המהווה את גג תצורת אמיר ובסיס תצורת עברונה בתרכיזים, בעדשות ובחומר המלכד את הסלע. אבני החול שבהן מצויה הנחושת הורבדו במערכת נחלים רחבה שכיסתה את הנגב הדרומי בקרטיקון התחתון. במהלך הזרימה הורבדו יחד עם החול שרידי צמחים. בתקופה מאוחרת יותר, במהלך פעילות וולקנית שהתרחשה בקרטיקון התחתון או בעת יצירת בקע הערבה, נדדו לשכבה זו מי תהום חמים ועשירים בנחושת וברזל. אבן החול ספגה תחמוצות נחושת וברזל בגוון ירקרק. מקור הנחושת במי תהום החמים היה, כנראה, בהמסה חלקית של נחושת בתצורת תמנע.
פעילות אנושית בבקעת תמנע
האדם נמשך לבקעת תמנע החל מהתקופה הנאוליתית, בערך 12,000 שנה לפני זמננו, בשל עפרות הנחושת המצויות בה. בתמנע נתגלו שרידים ועדויות להתפתחות כריית והפקת הנחושת לכל שלביהן.
התקופה הנאוליתית
בבקעת תמנע נמצאו כלי צור במקומות חניה מהתקופה הנאוליתית הקדם-קרמית ב'. אין להניח כי בתקופה הנאוליתית הקדם-קראמית כבר היה מצוי הידע הנחוץ להפקת נחושת מתכתית מעפרות. משום כך עסקו כנראה בתמנע בתקופה זו בליקוט "אבנים יפות" לייצור קישוטים.
סוף התקופה הנאוליתית והתקופה הכלקוליתית
ראשית הכרייה והמטלורגיה בתמנע השאירה מעט עקבות. בהתחלה כנראה רק ליקטו את תרכיזי העפרות מפני השטח וערכו חפירות שטוחות, בצורת בורות, באזורים שנראו בהם תרכיזי עפרות כבדים תקועים בסחף. שטחים נרחבים באזור המכרות שלרגלי מצוקי תמנע מכוסים בצפיפות ב"צלחות", פירים שנחפרו זה ליד זה דרך שכבת הסחף בחיפוש אחרי עפרות נחושת, ולאחר סיום הכרייה נסתמו. כמו כן נמצאו סימני כרייה שטוחים ועגולים, אופייניים לפטישי אבן, על פני פיסת הסלע הלבנבן נושא עפרות נחושת, שיש לשייכם כנראה לתקופה קדומה זו. פירי החפירה מתקופה זו רחבים מכיוון שפטישי האבן הצריכו תנועה רחבה. בכל אזורי הכרייה הקדומים נמצאו כלי צור ומעט חרסים שניתן לשייכם לסוף התקופה הנאוליתית ולראשית התקופה הכלקוליתית, היינו לאלף השישי או החמישי לפנה"ס.
צמוד לאחד השטחים של "כרייה בבורות" נתגלה אתר התכה מיוחד במינו, שכפי הנראה שייך לתקופת תחילת המטלורגיה באזור. אתר זה הוא אתר ההתכה היחיד שנמצא ממש באזור המכרות של בקעת תמנע והוא למעשה אתר ההתכה הקדם-היסטורי היחיד שנמצא בתוך הבקעה. הסיגים שנמצאו באתר זה, שבהם נראו גושי עפרות לא מותכות או מותכות למחצה ופירורי אבן-חול לבנה, לא הגיעו בשעת ההתכה לדרגת חום גבוהה מספיק כדי לעבור למצב צבירה נוזלי. משום כך נשארו טיפות הנחושת, שהתהוו מן העפרות כבר בטמפרטורה נמוכה יחסית, כשהן תקועות בתוך הסיגים הצמיגיים, והיה צורך לשחררן באופן מכני באמצעות שבירה וכתישה. אתר זה מוכיח כי המטלורגיה באזור התחילה לא בתקופה הכלקוליתית, כפי שהיה מקובל לחשוב, אלא עוד בתקופה הנאוליתית, באלף השישי לפנה"ס. תקופת הבראשית של הפקת הנחושת מעפרות באזור (תקופת הנחושת סיני-ערבה שלב קדום), נמשכה על יותר מאלפיים שנה, מהאלף השישי עד האלף הרביעי לפנה"ס.
בתוך טווח זמן זה התפתחה המטלורגיה, מהתחלות פרימיטיביות ביותר עד לרמה מפותחת בהרבה, עם ידע וניסיון רב גם בבחירת סוגי העפרות והתכתן למטען-התכה מאוזן היטב, ואף בפיתוח מתקן התכה, מבור באדמה ומפוח, לתנור התכה בנוי, עם מערכת אוורור יעילה. עם זאת, עדיין נשארו מפעלי ההתכה של תקופת הנחושת סיני-ערבה, שלב קדום ברמה של "תעשיית בית" ובהיקף של ייצור בקילוגרמים. את המים והעצים הרבים הדרושים לתהליך ההתכה הביאו כנראה מעין ר'דיאן (עין יטבתה).
סוף האלף השני לפני הספירה
נלסון גליק, שהיה הארכאולוג הראשון שקיים חפירות מסודרות ושיטתיות בתמנע בשנות השלושים של המאה ה-20, ייחס את המכרות בתמנע, בשלבם המפותח ביותר, למאה העשירית לפני הספירה, עקב חרסים שנמצאו. הוא קשר את האתר עם שלמה המלך וממלכתו, בגלל התאריך המתאים, ומכאן גם הכינוי שהשתרש למקום – "מכרות המלך שלמה". כשלושים שנה אחריו, בחפירות שהחלו ב-1959 מצא בנו רותנברג במקום, מקדש מצרי ושרידים נוספים מתקופת הברונזה המאוחרת ולכן ייחס את שיא הכרייה לימי הפרעונים הרעמססיים של השושלות 19–20 של הממלכה החדשה של מצרים.
החל משנת 2009 נערכות באתר חפירות נוספות בראשות ארז בן יוסף מאוניברסיטת תל אביב. בן יוסף תיארך מחדש בעזרת כלי חרס ותיארוך פחמן-14 את מחנה ההתכה העיקרי למאה העשירית לפני הספירה, כלומר, תקופתו של המלך שלמה (כפי שהוצע על ידי נלסון גליק בתחילת המחקר באתר). בן יוסף מעריך, כי המכרות הופעלו על ידי חברה מקומית, כאשר על פי הדמיון לאתר כריה בוואדי פינאן שבירדן הוא סבור שהיה זה גרעין קדום של הממלכה האדומית.
הכניסה למכרות הייתה דרך פירים אנכיים בקוטר של כ-80 ס"מ עם גומחות בדפנות ששמשו מעין מדרגות. כלי הכרייה היו אזמל ופטיש. בתחתית פיר הכרייה האנכי נחצבה מנהרה אופקית ראשית וממנה התפצלו מנהרות כרייה בהתאם לפיצול עורקי המינרליזציה. בחלק מהמערכות נתגלו מפלסים אחדים, זה מעל זה, ופיר פנימי המחבר ביניהם. מפעם לפעם חצבו פירי אוורור ופירים להעלאת העפרות אל פני הקרקע.
התכת הנחושת מן העפרות התבצעה באחד-עשר מחנות, שחלקם שימשו גם למגורי הפועלים ולאחסון.
בתקופה זו השתכללו תנורי ההפקה: התנורים נבנו כגומה חפורה בקרקע, רובם מדופנים באבנים ובחומר. קוטרם ועומקם כ-45 ס"מ, ושניים או שלושה זוגות מפוחים עשויים צינורות של עור בעלי חיים וחרס הוחדרו לתוך התנור בנטייה כלפי מטה ולצד הפנימי חוברו מגני מפוח. גוף המפוח היה עשוי מקערת אבן גדולה, שהייתה מכוסה ביריעות עור ובה פתח עם שסתום. כל פועל הפעיל ברגליו זוג מפוחים. תהליך ההתכה כלל: תחילה הבעירו בתנור במשך שעתיים פחמי עץ, תוך הפעלת המפוחים. כאשר הושגה הטמפרטורה הדרושה, כ-1,200 מעלות צלזיוס, הוכנסו לתנור בהדרגה עפרת נחושת כתושה, תחמוצת ברזל ופחמים. תפקידה של תחמוצת הברזל היה לשמש כתלחים – להנמיך את טמפרטורת ההתכה ולהפחית את צמיגות הסיגים. כעבור חמש שעות נוספות של הפעלת התנור והמפוחים הצטברה הנחושת המותכת הכבדה יותר בתחתית התנור, ומעליה הסיגים המותכים. בשלב זה פתחו בחזית התנור פתח, שדרכו זרמו החוצה מרבית הסיגים. כיכר הנחושת הוצאה כנראה בעזרת מוט עם קצה מתכת. פעולה אחת של תנור דרשה כ-50 ק"ג עפרת נחושת, 100 ק"ג תחמוצת ברזל ו-150 ק"ג פחמי עץ. התוצאה הייתה 1.5 ק"ג נחושת נקייה וכ-25 ק"ג סיגים.
באחד מהמכרות המתוארכים לתקופה זו נמצאו 2 כרתושים ובהם כתובת פרוטו סינאית ובה כתוב "עז רומם".
תעשיית הנחושת בתקופת המקרא
המבקר בעשור השני של המאה ה-21 בבקעת תמנע נחשף לנוכחות רבה של מצרים העתיקה, מלכיה ואליה, כמי שמקדמים את שיווק הפארק למבקרים. פיתוח הפארק ברוח זו היה תוצאה של גילוי מקדש הכורים ליד עמודי שלמה, על ידי פרופסור בנו רותנברג, בשנת 1969.
במקדש התגלה שפע של ממצאים, מצריים ומקומיים, ובעקבות הגילוי שויכו מכרות הנחושת ומחנות ההתכה למלכי מצרים המאות ה-13 וה-12 לפנה"ס, למומחים המצריים ולכושר הארגון שלהם. כיום, לאחר הצטברות מידע רב ממחקרים ארכאולוגיים ומטלורגיים בתמנע ובנחל עמרם ובאזור פונון (צפון מזרח הערבה, ירדן), יש צורך בתיקונים משמעותיים בתמונה ההיסטורית והטכנולוגית שהתקבלה ממחקרים קודמים.
דיון מפורט בשרידי מקדש הכורים, על ידי ד"ר עוזי אבנר (מרכז מדע ים המלח והערבה) הראה כי המקדש אינו מצרי אלא אתר פולחן של שבטי המדבר, שהתקיים לפני בואם של המצרים (בימי רעמסס השני, סביב 1280 לפנה"ס), המשיך לשמש בתקופת נוכחותם בתמנע (עד 1150 לפנה"ס), ולאחר הסתלקותם. המצרים הצטרפו לפינת הפולחן המקומית, הקימו לצידה תא פולחני שהוקדש לאלה חתחור, ופסלה הוצב בתא זה לצד האלים המקומיים שאותם ייצגו מצבות אבן.
בעקבות הבנה חדשה זו נבדק מחדש חלקם של המצרים בכריית הנחושת, בתהליך התכתה ובאיגון העבודה. התברר כי פירי הכרייה המשוכללים, שיוחסו למצרים אינם מצריים כלל, ובמצרים עצמה לא התגלה אף פיר כרייה דומה. לעומת זאת, ישנן ראיות ברורות להתפתחותם המקומית של פירים אלה, בערבה. תנורים משוכללים להתכת נחושת, שיוחסו למצרים, תוארכו כולם בשיטות רדיומטריות לתקופה האסלאמית הקדומה (המאות ה-7–11 לספירה), ואילו במצרים הקדומה לא התגלה כל תנור דומה. התברר גם שארגון העבודה, על כל שלביה ומרכיביה, היה בידיהם של שבטי המדבר.
באתר נמצאו שרידים רבים של בד עבה בצבעים אדום וצהוב ואלפי חרוזים, ומכך הסיקו חלק מהחוקרים כי המקדש הבנוי שנמצא באתר הוחלף ככל הנראה במאה ה-13 באוהל פולחן. כמו כן נמצא באתר נחש נחושת שראשו מצופה זהב. ממצאים אלו עוררו דיון לגבי הדמיון והשוני לפולחן העברי המתואר במקרא באוהל מועד ולנחש הנחושת שיצר משה.
מחקר מחודש בבקעת תמנע מוביל מאז 2009 ד"ר ארז בן יוסף (מאוניברסיטת תל אביב). מחפירותיו במספר אתרים בבקעה התקבלו תאריכים רדיומטריים רבים, ומהם עולה כי התקופה העיקרית של הפעילות הייתה המאה ה-10 לפנה"ס, כ-150 שנה לאחר הסתלקותם של המצרים. זוהי אומנם תקופתם של המלכים דוד ושלמה, אולם בכל הערבה לא התגלה עד כה ממצא כלשהו המעיד על מעורבותם של מלכי יהודה בתעשייה. נוסף לכך, תאריכים רדיומטריים רבים שהצטברו במהלך העשורים האחרונים מלמדים כי תעשיית הנחושת בבקעה התקיימה בתמנע מאז האלף ה-5 לפנה"ס, ובהקשר ישיר לתקופה הנדונה כאן – מאז המאה ה-17 לפנה"ס.