cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רשות החברות הממשלתיות
רשות החברות הממשלתיות היא יחידה במשרד לשיתוף פעולה אזורי הפועלת כגוף רגולטורי מטעם מדינת ישראל, בחברות הממשלתיות. הרשות פועלת על פי חוק החברות הממשלתיות, תשל״ה–1975. בעבר היחידה הייתה במשרד האוצר.
הרשות, השוכנת בגן הטכנולוגי מלחה בירושלים, אחראית על פיקוח ובקרה על פעילותן של חברות ממשלתיות ופועלת כפונקציית הבעלות על חברות ממשלתיות מטעם מדינת ישראל. הרשות עוסקת בקידום תהליכי הפרטת חברות ממשלתיות, הקמת חברות והלאמת חברות.
נכון לשנת 2020 הרשות אמונה על 70 חברות, עסקיות ולא עסקיות. חברות ממשלתיות, חברות בנות ממשלתיות וחברות בשליטה מעורבת של הממשלה וגופים אחרים. בין החברות נכללות חברות גדולות כמו חברת החשמל, נמל אשדוד ונמל חיפה, התעשייה האווירית, מקורות ועוד.
היסטוריית רשות החברות הממשלתיות
בהמשך, על פי החלטת ממשלה בה' באייר תשי"ח קמה "לשכת חברות" במשרד האוצר שתפקידה היה לפקח על החברות הממשלתיות.
באותה עת חברות ממשלתיות הוגדרו ככאלו אם למדינה היו מניות בהן, לכן הדו"חות הראשוניים של הלשכה נתנו פרטים על השקעות הממשלה בחברות ולא על החברות הממשלתיות עצמן. חוסר הבהירות שנוצר בכל הנוגע לאחריות הממשלה על תפקוד אותן חברות גרם לכך שבשנותיה הראשונות של הלשכה נוצרו חיכוכים בתיחום הפעולות בינה לבין המשרדים הממונים על נושאים שקשורים לתפקוד החברות (לדוגמה, משרד האנרגיה מול חברת החשמל ומקורות, משרד הביטחון מול החברות הביטחוניות וכדומה) והתיאום ושיתוף הפעולה בין הרשות, אגפים אחרים במשרד האוצר והמשרדים הממונים.
הממשלה הטילה על הלשכה שורה ארוכה של תפקידים שגרמה למספר שרים להתלונן בטענה כי אלו סמכויות שאמורות להיות בהחזקתם. חוסר נוחות זה רק הגביר את חוסר התיאום בין פעולות הלשכה לבין פעולות משרדי הממשלה השונים, כולל משרד האוצר, ורק החל מאמצע שנות השישים נוצרה חלוקת אחריות מסוימת בין הלשכה לבין משרד הפיתוח ועיקר ניסיונות הפעולה של הלשכה היו בתיאום פעולות בין החברות הממשלתיות השונות.
בשנת 1971 הגדירה רשות החברות הממשלתיות, בחוזר שהוציאה לדירקטורים בחברות, את תפקידיה כדלהלן: "רשות החברות משמשת כיחידה מקצועית ליד הממשלה בכל הנוגע להקמת החברות הממשלתיות ולניהולן וכן לעסקות, הקשורות בזכויות הממשלה עליהן".
רשות החברות הממשלתיות במבנה ובתואר המוכרים כיום עוגנה בחוק החברות הממשלתיות שנכנס לתוקפו בסוף שנת 1975. החוק הסדיר לראשונה את המבנה ואת הפיקוח על חברות ואגודות עות'מאניות בבעלות המדינה והבדיל בין חברות ממשלתיות לבין חברות פרטיות ומעורבות, הגדיר קריטריונים לדירקטורים הממונים מטעם המדינה.
במשך מרבית שנותיה פעלה הרשות תחת משרד האוצר, אך בממשלת ישראל השלושים וחמש הפעלה הרשות תחת משרד הדיגיטל הלאומי עד החזרתה למשרד האוצר עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש. בממשלת ישראל השלושים ושבע הועברה הרשות למשרד לשיתוף פעולה אזורי. בשני משרדים אלה השר הממונה על הרשות הוא דודי אמסלם.
מבנה הרשות
בראש הרשות עומד מנהל רשות החברות הממשלתיות אשר אחת לשנה מגיש לשר האוצר דו"ח על כלל פעילות הרשות.
הנהלת הרשות ובכיריה כוללות את מנהלי יחידות הקו (מטה), יועץ משפטי, מנהל יחידת כספים ובקרה ומנהל יחידת שכר וכוח אדם. הרשות מונה כ-60 עובדים. העובדים מתחלקים בין ארבע יחידות קו האמונות על פעולות החברות הממשלתיות בתחומים שונים:
וארבע יחידות מטה שפועלות כשירותי מעטפת ליחידות הקו המקצועיות ולכלל החברות הממשלתיות שבאחריות הרשות:
תפקידי הרשות
החלטת הממשלה בשנת 1958, שעל פיה הוקמה לשכת החברות הממשלתיות הטילה על הלשכה תפקידים רבים שבהמשך נוסחו בסעיף 54 לחוק החברות הממשלתיות והם קובעים שתפקידי הרשות:
בכל פירוק או מיזוג של חברה ממשלתית הממשלה רשאית לעשות כן רק לאחר התייעצות עם רשות החברות הממשלתיות.
מינוי של רואה חשבון ויועץ משפטי לחברה ממשלתית מחייב את אישור הרשות.
תפקידיה העיקריים כיום של הרשות הם להוביל את הפיכת החברות הממשלתיות לרווחיות, יעילות ונקיות. נוסף על כך הרשות פועלת כדי לשפר את טיב השירות שמעניקות החברות הממשלתיות לצרכנים.
תפקיד נוסף של הרשות הוא מיקוד אחזקות המדינה בחברות הללו.
לאורך השנים, עלה תפקידה של הרשות והשתנה המיקוד שלה בהתאם למנהלי הרשות בין מיקוד בהפרטות ובניהול פורטפוליו החברות הממשלתיות, מיקוד כגוף רגולטורי ומיקוד בפיתוח העסקי ובייעול העסקי של החברות כפונקציית בעלות אקטיבית.
הדו"חות השנתיים
הרשות מחויבת להגיש אחת לשנה דו"ח בכל הנוגע לייצוג הולם של מגזרים שונים בקרב החברות הממשלתיות השונות לממשלה, לנציבות שוויון הזדמנויות בעבודה ולוועדת הקליטה וועדת החוקה, חוק ומשפט.
נוסף על דו"ח זה, מפרסמת הרשות בכל שנה שני דו"חות: דו"ח פעילות הרשות ודו"ח על החברות הממשלתיות עצמן:
בדו"ח השנתי על החברות הממשלתיות מרוכזים הפעילות הכלכלית השוטפת של החברות הממשלתיות לאותה שנה לרבות: הדוחות הכספיים של החברות, הפרטות, שינויים מבניים ומצבת זכויות המדינה בכל אותן חברות.
בדו"ח השנתי של פעילות הרשות מרוכזים כל הפרויקטים שביצעו כלל יחידות הרשות עצמה בשנה החולפת.
פעילות הרשות עם ה-OECD
הרשות משתפת פעולה עם ה-OECD באופן מתמשך ורציף.
עיקר שיתוף הפעולה מתבטא כיום בהעברות של מידע וידע שנצבר מהנסיון הרב של ה-OECD באופן דו כיווני.
יחזקאל עזרא רחמים
הרב יחזקאל עזרא בן רחמים (כונה גם היע"ר; 25 באפריל 1876, בגדאד – 3 בפברואר 1908, ירושלים) היה רב ומקובל בבגדאד ובסוף ימיו בירושלים. חיבר ספר הלכה בשם "עצי היער" וספר חידושים על הש"ס בשם "כנסת יחזקאל".
קורות חיים
נולד בבגדאד לאביו מולא רחמים, והיה אחיו הגדול של הראשון לציון הרב יצחק נסים. כפי שנכתב על ידי המו"לים של ספרו, עוד מצעירותו היה שקדן וחכם, ובגיל צעיר התכתב עם חכמי הדור בשו"תים וחידושי תורה. הרב חיים חזקיהו מדיני בספרו "שדי חמד" מכתיר את הרב יחזקאל עזרא, שהיה אז בן 15, בתארים נכבדים. גם הרב רחמים נסים יצחק פלאג'י, בספרו "יפה ללב", מכנה את הרב יחזקאל עזרא "ארי שבחבורה" ו"אספקלריה המאירה". בין הרבנים שהכירוהו והעריכוהו ניתן למנות גם את הרב יוסף חיים מבגדאד, הרב אברהם ביג'אג'ו, הרב בן ציון אברהם קואינקה והרב יוסף חיים זוננפלד.
עלייתו לארץ ישראל
בשנת 1904 עלה הרב יחזקאל עזרא לארץ ישראל יחד עם הרבנים יעקב חיים סופר וצדקה חוצין. עם בואם פקדו את המקומות הקדושים, והשתטחו על קברי צדיקים. הם בקרו אצל חכמי ארץ ישראל, ביניהם רבי חיים חזקיהו מדיני ורבי אליהו מני. את רשמיו מהפגישה עם רבי אליהו מני העלה על הכתב, ושלחם ל"בן איש חי" שבעצמו היה תלמידו של רבי אליהו מני. הרב יחזקאל עזרא השתקע בירושלים ולא יצא ממנה עד יום מותו, בה הקדיש את כל זמנו ללימוד עצמי ולימוד תלמידים, בין השאר בישיבת שושנים לדוד. הרב עזרא עטיה שהיה לאחר מכן ראש ישיבת פורת יוסף, היה תלמידו וראה בו את רבו המובהק. בירושלים שם דגש מיוחד על לימודי חכמת הקבלה אותם למד אצל רבו המקובל רבי חיים שאול הכהן דוויק.
אחריתו
הרב יחזקאל עזרא היה אדם חולני וסבל בחייו ייסורים. עוד בחיי הוריו, נפטר, והוא בן 32 בלבד. הוא נקבר בחלקת החסידים שבהר הזיתים, והוספד על ידי רבני ירושלים, בכללם הראשון לציון רבי אליהו משה פאניז'יל.
ספריו
חכם יחזקאל עזרא רחמים חיבר כמה וכמה חיבורים בכל מקצועות התורה, אך עיזבונו הספרותי לא נשמר כראוי, וחלק נכבד ממנו הלך לאיבוד עת שנפטר, ואישים שונים לקחו את חיבוריו מביתו. החומר שנשאר הודפס בעזרתם של אחיו הגאונים רבי אברהם חיים ורבי יצחק נסים, וכן רבי צדקה חוצין.
Phoenix (ערוץ טלוויזיה)
Phoenix הוא ערוץ טלוויזיה גרמני במימון ציבורי, המופעל על ידי ארגוני השידור הציבורי הגרמניים ARD ו-ZDF. הערוץ משדר סרטי תעודה, חדשות, תוכניות אולפן ומסקר אירועים מיוחדים. המשרד הראשי של הערוץ נמצא בעיר בון, בירת גרמניה המערבית לשעבר.
בינואר 2018 עמד נתח השוק של הערוץ על 1.1%.
היסטוריה
היוזמה ליצירת הערוץ הגיעה מ-ARD, אשר בשיתוף פעולה עם ה-ZDF ייצרה ערוץ טלוויזיה שכלל במקור דיונים פרלמנטריים אשר לצידם שודרו סרטי תעודה ותוכניות אירוח. מטה הערוץ היה במקור במשרדי ARD שבקלן, אשר עברו בשנת 2000 לאולפנים לשעבר של ZDF בבון.
בשנת 2007, עמד תקציב הערוץ על 35 מיליון אירו, שהגיעו מתשלום אגרת הטלוויזיה. בחודש אוגוסט 2006 הגיע הערוץ מבחינת נתח הקהל שלו, ל-1%. עם כמעט 4.5 מיליון צופים מדי יום, הערוץ התחרה בערוצי חדשות כמו n-tv ו-N24 מבחינת נתח הקהל. בשנת 2006 כולה עמד נתח הקהל של הערוץ על 0.6%, שעלה בשנת 2008 ל-0.9%.
החל מ-2007 משודר הערוץ בפורמט מסך רחב 16:9.
ז'לונה גורה (כדורסל)
ז'לונה גורה (פולנית: Zielona Góra) הוא מועדון כדורסל פולני מהעיר ז'לונה גורה שבמערב פולין. הקבוצה משחקת בליגת העל הפולנית, בליגת VTB ובליגת האלופות.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1946 בשם KS ז'לונה. בעשורים הראשונים לקיומו שינה המועדון פעמים רבות את שמו. בשנות ה-60 המוקדמות המועדון נקרא "לצ'יה" ושיחק בקביעות בליגה השלישית בפולין. בעונת 1966-67, המועדון עלה בפעם הראשונה לליגה השנייה. בשנת 1968 אימץ המועדון את השם "זסטל ז'לונה גורה". בעונת 1983-84, המועדון עלה בפעם הראשונה בתולדותיו לליגה הראשונה בפולין, הוא נשאר שם שנים רבות אך בשנת 2000 נאלץ לעזוב את הליגה עקב בעיות כלכליות.
בעונת 2009-2010 ז'לונה עלתה בחזרה לליגה הראשונה ובשנים שלאחר מכן זכה המועדון להצלחה. בעונת 2011-12, המועדון סיים במקום השלישי בליגה. בעונת 2012-13 זכה המועדון לראשונה באליפות פולין ובכך העפיל ליורוליג. בהמשך העשור, המועדון הספיק לזכות בשלוש אליפויות נוספות ובשני גביעים. כמו כן התחרה בהצלחה במפעלים האירופיים ובעונת 2015/16, המועדון הגיע לרבע גמר היורוקאפ.
Phoenix (ערוץ טלוויזיה)
תוכניות
תוכניות יומיות שונות משודרות ודנות באירועים עכשוויים ומופיעים בהן מומחים ופוליטיקאים. תוכנית אחרת שמשודרת היא "פגוש את העיתונות" אשר משודרת ביום ראשון בשעה 12:00 בצהריים, ועוסקים בה באירועים בינלאומיים.
הסדרות "ויכוחים היסטוריים" ו"אירועים היסטוריים" עם העיתונאי הלמוט אילרט בוחנות נושאים חשובים הקשורים להתפתחות הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
הערוץ דומה מבחינת תוכן לערוץ האמריקאי C-SPAN ולערוץ הבריטי BBC Parliament, העוסקים בענייני הממשלה והפוליטיקה הלאומית.
טורניר לינץ
ג'נראלי ליידיז לינץ הוא טורניר טניס מהקטגוריה הבינלאומית בסבב ה-WTA הנערך בעיר לינץ שבאוסטריה מאז שנת 1987. הטורניר משוחק באולמות על משטחים קשים.
בלופייס
ג'ונתן מיכאל פורטר (באנגלית: Johnathan Michael Porter; נולד ב-20 בינואר 1997), ידוע בשם הבמה בלופייס (Blueface), הוא ראפר, זמר ופזמונאי אמריקאי.
קריירה
פורטר החל את דרכו בשנת 2017 תחת השם Blueface Bleedem, תוך שהוציא שירים שונים באופן עצמאי לאתר SoundCloud.
ביוני 2018 הוציא את המיקסטייפ הראשון שלו, "Famous Cryp". המיקסטייפ כלל בתוכו את הלהיט "Thotiana", שזכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום הרביעי במצעד שירי ה-R&B/היפ הופ וזכה במעמד פלטינה מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. כמו כן, השיר זכה לרמיקס בהשתתפות הראפרים קארדי בי ו-YG.
ב-2020 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Find the Beat.
שחר ארגמן
שחר ארגמן הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף (נולד ב-3 במרץ 1958), פיקד על סיירת מטכ"ל ועל מערך המבצעים המיוחדים באגף המודיעין.
קורות חייו
שחר ארגמן נולד בקיבוץ יחיעם, התגייס לקורס טיס ממנו הודח בשלב ה"ראשוני" בשל נסיבות בריאותיות. ארגמן התנדב בעקבות אחיו הגדול אודי לסיירת מטכ"ל והחליט להישאר בה גם לאחר תום תקופת השעיה בת חצי שנה.
את טבילת האש הראשונה שלו עבר מיד עם סיום המסלול, באפריל 1980 הוא סופח לצוות מקביל לשלו שהוזעק לאירוע השתלטות המחבלים על בית הילדים במשגב עם. ארגמן היה מראשוני הפורצים פנימה, הוא שימש מספר שתיים למפקד הפלגה המבצעית, עמוס בן אברהם שנפצע במהלך ההסתערות.
לאחר קורס קצינים אותו סיים כמצטיין, חזר ליחידה כמפקד צוות. הוא נשלח ב-1982 לארצות הברית לעבור השתלמות של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, יחד עם בני גנץ, ושהה במדינה עם פרוץ מלחמת לבנון.
בסוף 1983 מונה למפקד הפלגה המבצעית של סיירת מטכ"ל, באפריל 1984 עמד בראש הכוח הפורץ לאוטובוס קו 300 שנחטף בידי מחבלים. מאוחר יותר העיד בפני ועדת זורע על כך ששבה בחיים שניים מהמחבלים. בדצמבר 1984 השתתף בפעולה מבצעית של היחידה בסוריה, בפעולה שהשתבשה נהרג הלוחם ברק שרעבי ונפצעו חיילים נוספים מהכוח בהם ארגמן, באורח קל . לפי מקור זה, שיתוף הפעולה בין עמר בר־לב בחפ"ק לבין שחר ארגמן בשטח היווה גורם קריטי בחילוץ הכוח מהמדינה העוינת: "ההכנות של שחר, גם בקנה המידה של היחידה, נחשבו למעל ומעבר. אף אחד לא האמין שניתן לעשות את הדברים הללו. הוא בא והציע, ועמר הופתע לראות שיש אופציה כזו. שחר עשה מה שהכין וזה היה בלתי רגיל, וגם היו אלתורים שהשלימו את זה".
בשנת 1994 בתקופת החפיפה עם מפקד הסיירת דורון אביטל, השתתף ארגמן במבצע עוקץ ארסי חטיפתו של מוסטפא דיראני מביתו בלבנון, לקראת סוף הפעולה נפצע בירכו מירי. באותה שנה קיבל את הפיקוד על סיירת מטכ"ל. תחת פיקודו נכשלה הסיירת בניסיון החילוץ של החייל נחשון וקסמן, בפעולה נהרג וקסמן וכן קצין היחידה ניר פורז ונפצעו מספר לוחמים בהם ארגמן עצמו, שנפגע מרסיסים בידו. בתפקידו הבא שירת במשך כשנתיים וחצי כמפקד חטיבה 55, חטיבת מילואים של הצנחנים, במקביל הדריך בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים ועמד בראש פרויקט טכנולוגי בתחום מערכות לחימה מתקדמות.
בשנת 2000 השתחרר משירות הקבע ועבד בחברת קומברס כמנהל פרויקטים. ארגמן חזר לשירות הצבאי בעקבות פנייתו של ראש אמ"ן אהרן זאבי-פרקש ומונה לפקד על היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין, שבאותה עת סבלה ממשבר. בהמשך פיקד על מערך המבצעים המיוחדים של אמ"ן. השתחרר בשנת 2010. והועלה לדרגת תת-אלוף. ארגמן שימש כראש אגף במטה הסייבר הלאומי.
חייו הפרטיים
ארגמן הוא בעל תואר בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ותואר במנהל עסקים. עוסק בריצות מרתון. בין היתר מסייע בריצה באופן קבוע לרץ שהתעוור ממחלה. ביוזמתה של רעייתו ענת, עוסקים בני הזוג בפעילות חברתית במסגרת "תוכנית גמל"א", מסגרת התנדבותית של חניכה וסיוע לבני נוער. במסגרת הפרויקט, בני הזוג חונכים באופן קבוע ילדים בני העדה האתיופית. היה פעיל במחאת "הדגלים השחורים" נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ליגת העל האירית בכדורגל
ליגת העל האירית (באירית: Sraith na hÉireann) היא ליגת הכדורגל הבכירה באירלנד.
הליגה האירית הבכירה כוללת בתוכה גם מועדון אחד מצפון אירלנד, דרי סיטי. הקבוצה הוצאה מליגת העל הצפון אירית בגלל סכנת בטיחות ואבטחת האזור בעונת 1972/73. בעונת 1985 הצטרפה דרי סיטי, באישור התאחדות הכדורגל של אירלנד ואופ"א, לליגת הכדורגל של הרפובליקה האירית. בעונת 1987 הועלתה הקבוצה לליגה הראשונה ומאז היא נשארה שם. אין כיום אף מועדון מהרפובליקה האירית המשחק בליגה הצפון אירית.
הקבוצות בליגה
להלן הקבוצות המתמודדות בליגת העל האירית בעונת 2022:
היסטוריה
הליגה האירית, שהוקמה בשנת 1922, כוללת בתוכה שמונה מועדונים ואלופת הליגה הראשונה היא סנט ג'יימס גייט. עם השנים גדלה הליגה עד כדי 22 מועדונים ולכן היא פוצלה בעונת 1985 לשתי ליגות נפרדות, עליונה ותחתונה, כאשר בליגה העליונה ישנן 12 קבוצות ובליגה השנייה ישנן 10 קבוצות. בתום כל עונה ישנה תחלופה בין הקבוצה הפחות טובה בליגה העליונה לקבוצה הטובה בליגה התחתונה. כמו כן, הקבוצה שסיימה אחרונה בליגה השנייה חייבת להגיש בקשה להישארות בליגה. בעונת 1964/1965 הוקמה לראשונה הליגה השנייה במערכת הליגות, שהזינה את ליגה A.
בשנות ה-60 ושנות ה-70 היה השיא של הכדורגל האירי. משחקים של קבוצות, בעיקר מדבלין זכו לשיא באי האירי של 40,000 צופים למשחק. בשנים האחרונות גדלה ההתעניינות באירלנד בפרמייר ליג וליגת העל הסקוטית ולכן מספר הצופים במשחק ירד לכדי כמה מאות בודדים.
באותו הזמן, קבוצות איריות החלו להראות הישגים לא מרשימים באירופה כאשר נוצחו על ידי יריבות ממדינות קטנות בעלות רמת כדורגל נמוכה כגון ליטא, מולדובה ואיסלנד.
אחרי עונת 1984/1985 בוצעה רפורמה כוללת בכדורגל האירי שכללה את הקמת "ליגת העל האירית" (ליגה שעד אז נקראה "ליגה A"), מתחתיה הוקמה ליגה שנקראת "הליגה הראשונה של אירלנד", ומאז היא ליגת המשנה.
בשנים האחרונות ישנה עלייה ברמת הכדורגל באירלנד ולראיה הישגי הקבוצות האיריות באירופה. בשנת 2004 שלבורן הגיעה לשלב ההעפלה השלישי של ליגת האלופות אחרי שעברה את קיי. אר. רייקיאוויק והיידוק ספליט ונעצרה רק על ידי דפורטיבו לה קורוניה הספרדית למרות שהצליחה להשיג תיקו ביתי באירלנד 0-0 לעיני 25,000 צופים. לאחר ההפסד הועברה הקבוצה לשלב הראשון של גביע אופ"א בו נפגשה עם ליל כאשר השיגה תיקו ביתי 2-2 אך במשחק החוץ, בצרפת הפסידה 2-0. קורק סיטי גם הגיעה לשלב הראשון של גביע אופ"א בעונת 2005/06, בו הפסידה את כרטיס הכניסה לשלב הבתים לסלאביה פראג הצ'כית.
עד לפני כמה שנים נערכה הליגה במתכונת שאר הליגות במערב אירופה - הליגה מתחילה בקיץ ומסתיימת באביב אך לפי המתכונת החדשה כיום, כפי שנהוגה בסקנדינביה, הליגה מתחילה באביב ומסתיימת בסתיו.
ב-19 ביולי 2006 פרשה מהליגה דבלין סיטי לאחר מספר בעיות עם הספונסר של הקבוצה ולכן הליגה סודרה מחדש ורקורד המשחקים של אותה העונה נגד קבוצה זו נוקה והחישוב שונה.
אן ריד
אן ריד, MBE (באנגלית: Anne Reid; נולדה ב-28 במאי 1935) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה שהייתה מועמדת לפרס באפט"א לקולנוע. היא מוכרת מתפקידיה כוואלרי ברלו באופרת הסבון "קורוניישן סטריט", ג'ין בסדרה הקומית "נשות המזנון" וכסיליה דוסון בסדרה "הטנגו האחרון בהליפקס".
ב-2010 ביום הולדתה של המלכה הוענק לריד תואר חברה במסדר האימפריה הבריטית (MBE).
ביוגרפיה
ריד נולדה בניוקאסל, בתם של קולין נורמן ריד (1896–1979) ואנני אלייזה ויטמן (1896–1980). היא גרה עם הוריה ושלושה אחים גדולים ברדקאר, ולמדה בבית הספר "ג'ון אמרסון באטי" ובבית הספר "וייט האוס". כשהייתה בת 11, אביה שהיה כתב של הדיילי טלגרף נשלח לעבודה בחו"ל, והיא נשלחה לפנימיה "פנרוס קולג'" בצפון ויילס. היא ביקרה את הוריה בתקופת החופשות מבית הספר כשהם היו בהודו, בטהראן ובביירות. כשסיימה את לימודיה נרשמה לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. אחרי כן הייתה מנהלת במה ועבדה בתיאטרון רפרטוארי.
טלוויזיה
תפקיד החשוב הראשון שריד שיחקה בטלוויזיה היה כוואלרי טאטלוק (מאוחר יותר בארלו) באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" הדמות שגילמה הייתה מאוד פופולרית ונישואיהם של ואלרי עם קן בארלו הייתה דוגמה מוקדמת ל- supercouple באופרות הסבון. ואלרי הייתה אם לתאומים סוזן ופיטר. בתחילה הצטרפה ריד לצוות השחקנים לתקופה של חודשיים החל מאוגוסט 1961, ועזבה את הסדרה באוקטובר. היא חזרה להשתתף בתוכנית ב-1 באוגוסט 1962 כדי להתחתן עם קן. בפרק החתונה צפו 15.8 מיליון צופים. ב-1965 כשנולדו התאומים של ואל וקן, ברשת הטלוויזיה "גרנדה" קיבלו מספר רב של מתנות ואיחולים המיועדים לבני הזוג.
ב-1968 גילמה ריד את אחד התפקידים הקשים בסדרה, כאשר ואל הוחזקה כבת ערובה אצל אנס. על אף שוואל לא נפגעה, צופים של הסדרה שלחו מכתבי שנאה לשחקן שגילם את האנס. בנובמבר 1970 הודיעה ריד שהיא עוזבת את "קורוניישן סטריט" כי היא בהריון. בריאיון לרדיו טיימס בשנת 2011 אמרה ריד שנמאס לה מהסדרה והיא רצתה לעשות דברים אחרים.
בשנות השמונים של המאה העשרים, אחרי הפסקה ממשחק כדי לגדל את בנה, חזרה ריד לקדם את הקריירה שלה בתיאטרון ובטלוויזיה. מ-1998 ועד 2000 שיחקה ריד בתפקיד ג'ין בסדרה הקומית של ה-BBC "נשות המזנון" מאת ויקטוריה ווד. תוכניות טלוויזיה נוספות בהן הופיעה היו "המופע של בני היל" (1957), " Hancock's Half Hour" (מ-1957), "הרפתקאותיו של רובין הוד" (1958), "בון" (1988), "חדר מיון" (1992) והסדרה "הטי ויינתרופ חוקרת" (1996). בסדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו" השתתפה ריד בפרק "The Curse of Fenric" ששודרה באוקטובר 1989.
ב-2003 הופיעה ריד בפרק "A Tale of Two Hamlets" בסדרת הטלוויזיה "רציחות במידסומר", והיה לה תפקיד ראשי בדרמה הקומית "The Booze Cruise". בשנים 2004 ועד 2006 שיחקה בסדרת הדרמה "Life Begins" של ITV לצדם של קרוליין קוונטין ופרנק פינלי. ב-2005 שיחקה בתפקיד משנה בסדרת הדרמה של ה-BBC "הצוואה" עיבוד לרומן "בית קדרות" מאת צ'ארלס דיקנס. ב-2006 הופיעה בתפקיד קטן במיני-סדרה "ג'יין אייר".
ב-31 במרץ 2007 שיחקה ריד בפעם השנייה בפרק בסדרה "דוקטור הו" הפעם בפרק "סמית' וג'ונס". בפרק זה היא מגלמת את פלורנס פינגן, חייזרית משנה צורה ומוצצת דם הידועה בשם "פלסמאוור", ומתגלה בדמות אנושית. באותה שנה השתתפה גם בעיבוד לרומן "The Bad Mother's Handbook" כשהיא מככבת לצדה של קתרין טייט.
בפברואר 2008 גילמה ריד את דמותה של ג'ואן, אמה חולת האלצהיימר של מוניקה גאלגר בסדרת הדרמה של ערוץ 4 "לגדול בלי בושה". באוקטובר 2008 גילמה את הדמות הראשית בסרט "In Love with Barbara", ביוגרפיה על חייה של הסופרת ברברה קרטלנד.
בשנת 2009 השתתפה ריד בפרק "Nemesis" בסדרה "מיס מארפל" על פי הספרים של אגאתה כריסטי. מ-2009 ועד 2010 כיכבה לצדה של מורין ליפמן בעיבוד של ITV3 לסדרת תסכיתי הרדיו "Ladies of Letters".
ב-2010 החלה לגלם את דמותה של הטבחית, גברת תאקרי, בגרסה המחודשת של ה-BBC לסדרה "על אדונים ומשרתים". עוד באותה שנה שיחקה בסדרה "חמישה ימים", בפרק בסדרה "תחבולות חדשות" ובפרק בסדרה "Moving On". ב-2011 שיחקה ריד בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה העל-טבעית "Marchlands" של רשת ITV. היא הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "דוק מרטין" ושיחקה בתפקיד משנה בסדרה "The Jury II".
ב-2012 כיכבה ריד בתפקיד סיליה, לצדו של דרק ג'קובי, שגילם את אלן, בסדרת הדרמה הקומית בת השישה פרקים "הטנגו האחרון בהליפקס". עונה שנייה של הסדרה שודרה ב-2013, והעונה השלישית החלה בדצמבר 2014. ריד הייתה מועמדת ב-2013 לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסדרה.
ב-2013 השתתפה ריד בעונה השנייה של הדרמה "נשות האסירים" של ה-BBC. עוד כיכבה יחד עם קתרין קלי בסרט "The Last Witch" של "Sky Living", וכמו כן הופיעה בפרק האחרון "Curtain" בסדרה "פוארו" על פי סיפורי המסתורין של אגאתה כריסטי.
ב-2014 הופיעה בתפקיד אורח בפרק "סרדינים", הפרק הפותח את האנתולוגיה של ה-BBC "בתוך מספר 9". היא גם כיכבה לצדם של לי אינגלבי וראלף ליטל בסדרת הדרמה "Our Zoo".
בספטמבר 2015 השתתפה ריד בתוכנית הטלוויזיה של ה-BBC העוסקת בגנאלוגיה.
קולנוע
ריד כיכבה לצדם של ונסה רדגרייב וטרנס סטמפ בסרט "השיר של מריון" שיצא לאקרנים בשנת 2013.
תיאטרון
בתיאטרון שיחקה ריד ב-2002 בהצגת הבכורה של "The York Realist" בתיאטרון רויאל קורט ואחר כך בווסט אנד.
ביוני 2007 גילמה את דמות אמו של ג'ק במחזמר "אל תוך היער" מאת סטיבן סונדהיים בבית האופרה המלכותית שבקובנט גרדן.
מינואר ועד מאי 2008 שיחקה בהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי של המחזה מאת לוסינדה קוקסון.
ממרץ ועד מאי 2009 הופיעה בתיאטרון דונמאר ורהאוס במחזה "Dimetos" מאת אתול פוגרד.
ריד הופיעה בתיאטרון אולד ויק שבלונדון מספטמבר ועד נובמבר 2012 בהפקה של "הדה גאבלר" מאת איבסן בכיכובה של שרידן סמית'.
ב-26 בינואר 2015 שיחקה ריד בתפקיד מאדאם ארמפלט בקונצרט מיוחד של המחזמר "מוזיקת לילה זעירה" בתיאטרון פאלאס, לציון 40 שנה מהצגת הבכורה בווסט אנד.
חיים אישיים
ריד הייתה נשואה למפיק הטלוויזיה פיטר אקרסלי מ-1971 ועד למותו בשנת 1981. לבני הזוג נולד בן אחד.
אנה דר-אבדיקיאן
אנה דר-אבדיקיאן  (בארמנית: Աննա Տեր-Ավետիքյան; ברוסית: Анна Тер Аветикян; 10 באוקטובר 1908 (על פי הלוח היוליאני) / 23 באוקטובר 1908 – 16 בינואר 2013) הייתה האישה-האדריכלית הארמנית הראשונה. היא עיצבה מבנים בולטים רבים ברחבי ארמניה, וזכתה במספר פרסים לאומיים ובינלאומיים עבור עבודתה.
תחילת דרכה
אנה טיגראנובה דר-אבדיקיאן נולדה ב-23 באוקטובר 1908 בירוואן, אשר באותה העת הייתה בירת אובלסט ארמניה של האימפריה הרוסית. כשארמניה סופחה לרוסיה מהאימפריה העות'מאנית, אבותיה זכו לתואר אצולה מטעם ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה עבור מתן סיוע ואספקה רפואית לחייליו של גנרל איוואן פסקביץ'. היא באה ממשפחה של אדריכלים ומפתחי ערים אשר נודעו בשל יצירת עבודות כגון מערכת מי השתייה הראשונה של ירוואן, בית החולים הראשון של העיר, וכן גם אתרים אחרים. אביה, טיגראן דר-אבדיקיאן ואחיו, ירוואנד, בנו את היכל התזמורת הפילהרמונית בירוואן, בניין מועצת העיר בכיכר שהומיאן, ואתרים ידועים אחרים.
מרחצאות הרקולאנה
מרחצאות הרקולאנה (ברומנית: Băile Herculane) היא עיר קטנה בחבל באנאט, בדרום מערב רומניה.
אנה דר-אבדיקיאן
תחילת דרכה
אחרי שסיימה את לימודי התיכון, בשנת 1924, דר-אבדיקיאן נרשמה ללימודי אדריכלות בבית הספר הטכני של אוניברסיטת ירוואן. ב-1926, בד בבד עם לימודיה, היא התחילה לעבוד בשביל ניקוגהאיוס בוניאטיאן (בארמנית: Նիկողայոս Բունիաթյան) ואלכסנדר טמניאן, האדריכלים הירוואנים הידועים, אשר היו אחראים על תוכנית האב של העיר ירוואן, וכן של מבנים ואתרים מרכזיים בעיר. היא למדה בבקרים, העבירה את שעות אחרת הצהריים בסדנתו של בוניאטיאן, ולאחר מכן המשיכה לעבוד עם טמניאן בערבים. דר-אבדיקיאן סיימה בשנת 1930 את התואר, וזמן קצר לאחר מכן, נישאה לעמיתה האדריכל קונסטנטין הובהאניסיאן.
מרחצאות הרקולאנה
היישוב מבוסס על מרחצאות המרפא המקומיים, ששמם נודע כבר בתקופת האימפריה הרומית. חיילים רומיים נהגו לרחוץ במקום כבר במאה השנייה. על פי האגדה, הרקולס, פטרון המעיינות החמים במיתולוגיה הרומית והיוונית עצר במקום כדי לנוח ועל שמו קרוי היישוב.
אנה דר-אבדיקיאן
קריירה
יחד עם בעלה, דר-אבדיקיאן עיצבה את תחנות הכבאים והמשטרה בירוואן, וכן את בית הקולנוע "סנסונצי טאביט", אשר נהרס מאוחר יותר. ב-1938, אחד העיצובים שלה זכו להכרה בתערוכה הבינלאומית בפריז, "נשים באמנות ובאמנות עממית", ובאותה שנה זכתה גם לתואר אדריכלית השנה של איגוד האדריכליות הרוסי (ברוסית: Лауреат Всесоюзных смотров творчества женщин-архитекторов). בין 1941 ו-1943, היא כיהנה כיושבת הראש של איגוד האדריכלים הארמני. העיצוב שלה לבית הקולנוענים זכה בפרס הראשון בשנת 1948 של מועצת כלל האדריכליות הסובייטיות. הבניין מכונה לעיתים קרובות "בניין פונצ'יקונוץ", כי הוא שיכן בזמנו את אחר מבתי הקפה הראשונים של ירוואן, בו הגישו פונצ'יקנוץ, סוג של מאפה. לאורך הקריירה שלה, דר-אבדיקיאן עיצבה בניינים משרדיים ובנייני מגורים, בתי ספר ובתי חולים, בין היתר. בין עיצוביה נכללים אולפני הסרטים "ארמנפילם" בפינה של שדרת לנין ורחוב קירוב בירוואן; בניין משרד המסחר; בניין הנ.ק.ו.ד. בפינת רחובות קירוב ואבוויאן, המכון ללימוד שפות אחריאן; בתי ספר בואראשאפאט, ונדזור, לנינקאן (גיומרי), סטפנבאן, וירוואן; בית חולים בנור באיאזט. העיצובים שלה היו ידועים עבור הקומפוזיציה הקלאסית והאלמנטים הדקורטיביים, בשילוב עם מאפיינים לאומניים ברורים של האדריכלות הארמנית. היא צברה מוניטין עבור עיצוב מבני פינה ובשל יכולתה ליצור עיצובים החיים בהרמוניה עם הסביבה הקיימת, תוך שימוש בארקדות קעורות שעומדות בניגוד עיצובי לקווים הישרים של הרחוב.
ב-1945 דר-אבדיקיאן זכתה להכרה מצד הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית, וב-1956, היא נבחרה כאדריכלית השנה של איגוד האדריכליות הסובייטי. ב-1968, דר-אבדיקיאן הפכה לאדריכלית אמריטוס, והיא יצאה לגמלאות בשנת 1972. לאחר שארמניה השיגה את עצמאותה מברית המועצות, דר-אבדיקיאן הוכרה על ידי הרפובליקה של ארמניה, והוענקה לה מדליית הזהב על שם אלכסנדר טמניאן בשנת 2002. ב-2008, הוענקה לה מדליית הזהב של ירוואן, מטעם העירייה, לכבוד יום הולדתה ה-100. היא הייתה נושא מאמר מרכזי במגזין "אדריכלות ובנייה" (ברוסית: Архитектура, строительство) ב-2012, שבו עבודתה הושוותה לזו של האדריכל הברזילאי הנודע אוסקר נימאייר.
מרחצאות הרקולאנה
נכון ל-2011 חיו במקום כחמשת אלפי תושבים, אלף פחות מהמפקד של 2002. במקום יש תחנת רכבת שמקשרת עם בוקרשט וטימישוארה.
אנה דר-אבדיקיאן
מותה
דר-אבדיקיאן נפטרה ב-16 בינואר 2013 בירוואן, ארמניה. היא הייתה בת 104.
לד זפלין
לד זפלין (באנגלית: Led Zeppelin) הייתה להקת הארד רוק בריטית, שמנעד יצירותיה נע בין הארד רוק, בלוז רוק, פולק רוק והבי מטאל. הלהקה הוקמה בשנת 1968 והתפרקה בשנת 1980. הלהקה הורכבה מהסולן רוברט פלאנט, הגיטריסט ג'ימי פייג', הבסיסט והקלידן ג'ון פול ג'ונס והמתופף ג'ון בונהם.
במרבית שנות פעילותה, היה פייג' אמון על הלחנת השירים בעוד פלאנט היה אחראי במרבית המקרים על כתיבת המילים. בשנותיה האחרונות, גברה השפעתו של ג'ונס על הליך היצירה, בדגש על שימוש בעיבודים הכוללים שימוש בקלידים ובשילובים של מוזיקה אקספרימנטלית.
לאורך 12 שנות פעילותה, בהן הוציאה שמונה אלבומי אולפן, זכתה הלהקה להצלחה מסחרית גדולה, כשמכרה למעלה מ-200 מיליון אלבומים, נתון אשר מיקם אותה במקום השלישי ברשימת האמנים המצליחים בהיסטוריה בארצות הברית. נחשבת ביחד עם בלאק סאבאת' ודיפ פרפל לאחת ממייסדות זרם ההבי מטאל.
בשנת 1969, הוציאה הלהקה את שני אלבומיה הראשונים - "Led Zeppelin ו-"Led Zeppelin II". כעבור שנה יצא אלבומה השלישי "Led zeppelin III".
בשנת 1971, הוציאה הלהקה את אלבום האולפן הרביעי שלה "Led Zeppelin" IV, שכלל בין היתר את השיר "Stairway To Heaven", שנחשב לאחד משירי הרוק המפורסמים בכל הזמנים.
לאחר כשנתיים הפסקה, יצא בשנת 1973 אלבומה החמישי של הלהקה "Houses of the Holy". בשנת 1975, הוציאה הלהקה את אלבומה השישי "Physical Graffiti". את אלבומיה האחרונים - "Presence" ו-"In Through the Out Door" הוציאה הלהקה בשנת 1976 ו-1979 בהתאמה.
בסוף שנות ה-70, החלה דעיכה בתפוקה המוזיקלית של הלהקה ובכמות הופעותיה, שהגיעה לשפל עם מותו של בונהם בשנת 1980 ופירוקה של הלהקה בהמשך אותה שנה.
בשנת 1995, נכנסה הלהקה ל"היכל התהילה של הרוקנרול".
הלהקה דורגה במקום ה-14 ברשימת "100 האמנים הגדולים בכל הזמנים״ של מגזין המוזיקה "רולינג סטון"'.
ציפורי החצר
בשנת 1965, הצטרף ג'ימי פייג' ללהקת היארדבירדס, כנגן בס במקומו של פול סמואל סמית'. בהמשך, הפך פייג' לגיטריסט השני של הלהקה, לצד ג'ף בק, שעזב את הלהקה שנה לאחר מכן על מנת לקדם את קריירת הסולו שלו. בעקבות עזיבתו של בק באוקטובר 1966, המעיטה הלהקה בהופעות ובהקלטת שירים חדשים.
במהלך אותה תקופה העלה פייג' רעיון שלא צלח בסופו של דבר להקמת סופר גרופ שתכלול בנוסף את בק, את חברי להקת המי - המתופף קית' מון ונגן הבס ג'ון אנטוויסל, ואת הסולנים סטיב מריוט' וסטיב וינווד.
ב-7 ביולי 1968, הופיעה הלהקה בפעם האחרונה, אך בשל התחייבויות קודמות היא נדרשה לקיים עוד מספר הופעות בסקנדינביה. המתופף ג'ים מקארתי והסולן קית' רלף, שעזבו את הלהקה, העניקו את זכויות השימוש בשם הלהקה לפייג' ולבסיסט כריס דר'ה, שהחלו בחיפוש אחר חברי להקה חדשים. פייג' פנה ראשית אל טרי ריד, על מנת שימלא את תפקיד הסולן, אך הוא דחה את ההצעה ובמקום זאת המליץ על זמר צעיר אחר בשם רוברט פלאנט. פלאנט, שלבסוף קיבל את ההצעה, המליץ על המתופף ג'ון בונהם, שאיתו ניגן יחד בעבר בלהקת ה-"Band Of Joy". לאחר שדר'ה נטש את ההרכב למען קריירה בצילום, נענה פייג' לבקשתו של נגן גיטרת הבאס ג'ון פול ג'ונס, עמו ניגן בעבר, להחליפו. בכך הושלם ההרכב החדש.
ב-19 באוגוסט 1968, ניגנו חברי הלהקה לראשונה באולפן חזרות בלונדון. השיר הראשון אותו בחרה הלהקה לנגן היה "Train Kept A-Rollin", שיר בלוז קצבי אותו הכיר פייג' בתקופתו בלהקת היארדבירדס, ואשר פתח את מרבית הופעותיה של הלהקה בשנותיה הראשונות.
כחודש לאחר מכן, החל סיבוב ההופעות של הלהקה בסקנדינביה, לו התחייבה עוד בטרם פירוקה של היארדבירדס. בטרם יצאה הלהקה לסיבוב ההופעות, השתתפו חברי הלהקה בהקלטת אלבומו של הזמר הבריטי פי ג'יי פרובי. הייתה זו הפעם הראשונה בה הופיעה הלהקה בהקלטת אלבום בסטודיו.
ב-7 בספטמבר 1968, קיימה הלהקה תחת הרכבה החדש את הופעתה הראשונה מול קהל, אשר נערכה בדנמרק. הלהקה השלימה את סבב ההופעות בסקנדינביה בשם הזמני "The New Yardbirds" (ציפורי החצר החדשות) ומיד בסיומו החליטה לשנות את שמה. בהמשך אותו חודש, החלה הלהקה לעבוד על אלבומה הראשון. לאחר סיום העבודה על האלבום, שערכה כתשעה ימים בלבד ומומן כולו מכיסו הפרטי של פייג', נאלצה הלהקה לשנות את שמה, לאחר שחבריה קיבלו הודעה על הפסקת פעילותה לצמיתות של ה-"Yardbirds", אשר כלל איסור שימוש בשם הלהקה בעתיד.
חוזה הקלטות ושם חדש
אחת מההשערות בנוגע למקור שמה של הלהקה היא הערה עוקצנית שהעלו חברי להקת המי ג'ון אנטוויסל וקית מון לפיה ההרכב מוזיקלי אותו רצו להקים פייג' וג'ף בק בתחילת הדרך, ייכשל כישלון חרוץ ("'Go down like a 'lead balloon"). בהצעת מנהל הלהקה פיטר גרנט, הוחלפה המילה Lead ב-Led, ואילו המילה Balloon (בלון) הוחלפה במילה Zeppelin (צפלין).
ב-4 באוקטובר 1968, יצאה הלהקה, עדיין תחת שמה הישן, לסיבוב הופעות ראשון באנגליה. הופעתה הראשונה של הלהקה תחת שמה החדש נערכה ב-25 באוקטובר 1968 בקמפוס אוניברסיטת סארי שבדרום מזרח המדינה.
בנובמבר 1968 חתם גרנט, על חוזה של 143,000 דולר עם חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס (כמיליון דולר, במונחים של היום). היה זה סכום שיא לחוזה הקלטות ראשון ללהקת רוק באותה תקופה. חברת אטלנטיק התמחתה בהחתמת מוזיקאים בסגנון הבלוז, ג'אז וגוספל, אך בשנות השישים המאוחרות החלה להתעניין בלהקות רוק בריטיות. החברה החליטה להמר על הלהקה, על אף שלא נפגשה עם חבריה טרם החתימה. חוזה ההקלטות העניק ללהקה חופש אומנותי רב וגמישות, בין היתר בהחלטה על מועדי הוצאת האלבומים ועיצובם, החלטה על הוצאת סינגלים, תאריכי סיבובי ההופעות וכו'.
ב-26 בדצמבר 1968 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ראשון לארצות הברית, שארך כחודשיים.
אלבום הבכורה (Led Zeppelin)
ב־12 בינואר 1969, במהלך סיבוב ההופעות בארצות הברית, יצא אלבומה הראשון של הלהקה "Led Zeppelin".
לאור העובדה כי הלהקה טרם חתמה על חוזה ההקלטות והייתה קצרה במזומנים, עלה הצורך לסיים את הקלטת האלבום במהירות יחסית. הלהקה, שביצעה את שירי האלבום מספר פעמים במהלך סיבוב ההופעות שערכה בסקנדינביה, הקליטה את האלבום במשך שלושים ושש שעות בלבד.
האלבום שילב אלמנטים של מוזיקת בלוז ("You Shook Me" ו"Can't Quit You Baby") והארד רוק ("Good Times Bad Times").
האלבום זכה להצלחה מסחרית והגיע למקום ה-10 במצעד האלבומים של מגזין המוזיקה "בילבורד". ב-31 במרץ 1970 יצא האלבום באנגליה. על עטיפת האלבום, שהפכה לאייקונית, הוצגה תמונה של התרסקות ספינת האוויר הינדנבורג.
על אף ההצלחה המסחרית, זכה האלבום לביקורות צוננות ממבקרי מוזיקה רבים. במהלך השנים עלה קרנו של האלבום, אשר נחשב לדעת מבקרים רבים כאחד מהאלבומים החשובים והמשפיעים בתולדות מוזיקת הרוק.
Led Zeppelin II
ההצלחה המסחרית של אלבום הבכורה, הובילה לעלייה בפופולריות של הלהקה, במיוחד בארצות הברית. הלהקה החלה לעבוד על אלבומה השני במהלך סיבוב ההופעות האמריקאי בינואר 1969. בשל הנסיעות התכופות בתקופה זו, הוקלטו כל אחד משירי האלבום בנפרד ובאולפנים שונים בארצות הברית ובאנגליה.
ב-22 באוקטובר 1969, הוציאה הלהקה את אלבומה השני "Led Zeppelin II". האלבום, שזכה אף הוא להצלחה מסחרית גדולה, נחשב לאחד מהחלוצים בתחום מוזיקת הרוק הכבד ובתור האלבום הראשון של ההבי מטאל.
Led Zeppelin III
לטובת הקלטת אלבומם השלישי, "Led Zeppelin III", נסעו חברי הלהקה לנופש בבית כפרי, מרוחק ומבודד בוויילס, שנקרא "Bron Yr Aur", שהונצח באחד משירי האלבום (אך אוית בטעות "Bron Y Aur Stomp" על העטיפה). תקופה זו הניבה אלבום אקוסטי ושקט יותר, שהושפע רבות ממוזיקה קלטית עממית וגילה פן אחר של הלהקה, לרבות בשירים "That's The Way" ו-"Tangerine". האלבום זכה לביקורות פושרות, כשרבים מהמבקרים הופתעו מנטישת הסגנון שאפיין את שני האלבומים הקודמים של הלהקה, לטובת מוזיקת הפולק והסגנון האקוסטי. במשך השנים, זכה האלבום לפופולריות מחודשות ולהצלחה מסחרית רבה.
על אף התפנית הסגנונית, נותר האלבום נאמן למקורות הבלוז, שבאו לידי ביטוי בשיר הבולט של האלבום, "Since I've Been Loving You". השיר הפותח את האלבום "Immigrant Song", הציג את יכולות הכתיבה של פלאנט, וכלל שימוש בדימויים אגדיים של ויקינגים ומיתולוגיה נורדית. את השיר הסוגר של האלבום, הקדיש ג'ימי פייג' לחברו מוזיקאי הפולק רוי הרפר, שאיתו יקליט אלבום משותף באמצע שנות השמונים.
האלבום הרביעי (Led Zeppelin IV)
האלבום הרביעי של הלהקה, שכונה "Led Zeppelin IV", יצא ב-8 בנובמבר 1971. האלבום, ששילב אלמנטים אקוסטיים עם מוזיקת הבי מטאל ובלוז, זכה להצלחה מסחרית גדולה ונמכר בכ-37 מיליון עותקים. רבים משירי האלבום הפכו ללהיטים, דוגמת: "Black Dog", "Going To California", "When The Levee Breaks", "Rock And Roll" ו-"Stairway to Heaven שנחשב לאחת מקלאסיקות הרוק הגדולות ביותר. עטיפת האלבום כללה ארבעה סמלים שמייצגים כל אחד מחברי הלהקה.
Houses of the Holy
ב-28 במרץ 1973, הוציאה הלהקה את האלבום "Houses of the Holy".
עטיפת האלבום יצרה סערה לאחר ששולבו בה תמונות של ילדים עירומים. במדינות מסוימות הודבקה על האלבום מדבקה עם שם האלבום במטרה להסתיר את ישבני הילדים.
האלבום הגיע לראש המצעדים תוך זמן קצר ומסע ההופעות לקידום האלבום בארצות הברית שבר שיאי קהל, כאשר הלהקה מילאה בהופעותיה היכלים ואצטדיונים שלמים. לאצטדיון טמפה שבפלורידה הגיעו מעל 56,000 מעריצים. שלוש ההופעות המלאות במדיסון סקוואר גארדן צולמו לסרט קולנוע שיצא באיחור של שלוש שנים, בשנת 1976, ושמו "The Song Remains The Same", כשמו של אחד משירי האלבום.
בשנת 1974, הקימה הלהקה את חברת התקליטים הפרטית שלהם "Swan Song Records", שנקראה על שם אחד מחמשת השירים שלד זפלין מעולם לא פרסמה. לוגו החברה התבסס על ציורו של ויליאם רימר משנת 1869 הנקרא "שקיעתו של היום" ואשר בו מוצגת דמותו של אפולו. בנוסף לייצוג לד זפלין, החתימה החברה אמנים נוספים דוגמתBad Company, Pretty Things, Maggie Bell, Detective, Dave Edmunds ועוד. החברה זכתה להצלחה רבה במהלך שנות פעילותה של לד זפלין, אך פורקה שלוש שנים לאחר התפרקות הלהקה.
Physical Graffiti
ב-24 בפברואר 1975, אלבומה הכפול הראשון של הלהקה, "Physical Graffiti". היה זה גם האלבום הראשון שיצא תחת הלייבל "Swan Song". האלבום כלל 15 שירים, מהם 8 הוקלטו בהידליי גראנג' במהלך 1974. שאר האלבום, כלל שירים שהוקלטו על ידי הלהקה אך לא הוכנסו לאלבומים הקודמים. בשל כך, האלבום היה מגוון מבחינת סגנונות מוזיקליים, החל מקטעים אקוסטיים דוגמת "Bron Yr Aur", שירי רוק כבד דוגמת "Sick Again", ועד השיר הארוך ביותר של הלהקה, בו נעשה שימוש בגיטרת סלייד, "In My Time Of Dying". שיר בולט נוסף באלבום, "Kashmir", מאופיין בנגיעות מוזיקליות מזרחיות-ערביות. את השיר כתב פלאנט בהשראת נופים שונים במרוקו.
האלבום זכה להצלחה אדירה, הן מסחרית והן ביקורתית, כאשר מגזין הרולינג סטון כתב שהתחרות היחידה שיש ללהקה על תואר "להקת הרוק הטובה ביותר" היא עם הרולינג סטונז והמי. זמן קצר לאחר יציאת האלבום הגיעו כל האלבומים הקודמים של הלהקה ל-200 המקומות הראשונים במצעדים, והלהקה יצאה לסיבוב הופעות בארצות הברית. גם בסיבוב הופעות זה מילאה הלהקה היכלים עד אפס מקום.
Presence
לאחר תום מסע ההופעות שלהם בהיכל ארל'ס קורט, לקחה הלהקה פסק זמן מהופעות. באוגוסט 1975, רוברט פלאנט ואשתו מורין היו מעורבים בתאונת דרכים קשה במהלך חופשה ברודוס שביוון. רוברט סבל מנקע בקרסול ומורין סבלה מפציעות חמורות ועירוי דם הציל את חייה. מאחר שנמנע מהם לצאת למסע הופעות, חזרה הלהקה לאולפני ההקלטות והחלו לעבוד על אלבומם השביעי, "Presence", במינכן שבגרמניה. האלבום שיצא במרץ 1976, הציג השינויים בכיוון המוזיקלי של הלהקה, שחזרה למקורות הבלוז שאפיינו אותה בתחילת דרכה. האלבום כולל כמה מהשירים ה"כבדים" ביותר של הלהקה, ביניהם "Achilles' Last Stand" ו-"Nobody's Fault But Mine".
על אף שהגיע למעמד של אלבום פלטינה, זכה האלבום לתגובות מעורבות בקרב המעריצים והמבקרים. נטען גם כי הקלטות האלבום החלו במקביל להתמכרותו של ג'ימי פייג' להרואין, דבר שפגע בהופעות של הלהקה בהמשך, טענה שפייג' הכחיש.
על אף הביקורות הקשות, טען פייג' שהאלבום הוא האהוב עליו מכל אלבומי הלהקה וכי "Achilles' Last Stand" הוא שירו האהוב עליו. פלאנט הצהיר אף הוא שהאלבום הוא בעל הסאונד הכי "זפליני" שיש מכל אלבומים הלהקה.
סרט ההופעה "The Song Remains The Same"
ב-22 באוקטובר 1976, הוציאה הלהקה את אלבום ההופעה "The Song Remains The Same". האלבום איגד שירים משלוש ההופעות שקיימה הלהקה ביולי 1973 במדיסון סקוור גרדן בניו יורק, במהלך מסע ההופעות לקידום האלבום "Houses of the Holy" האלבום יצא יומיים לאחר יציאת סרט שתיעד את ההופעות.
בשנת 1977, יצאה הלהקה למסע הופעות נוסף בארצות הברית. על אף שמסע ההופעות הניב רווחים רבים, צצו בעיות מחוץ להופעות. ב-3 ביוני, לאחר שהמופע באצטדיון טמפה נקטע עקב סופת ברקים, פרצו מהומות בקהל שהסתיימו במעצרים ופציעות רבות והמשטרה נאלצה להשתמש בגז מדמיע כדי להפריד בין המתפרעים. לאחר הופעה ב-23 ביוני בפסטיבל באוקלנד שבקליפורניה, ג'ון בונהם ומספר חברים בצוות של הלהקה (כולל פיטר גראנט, המנהל) נעצרו, לאחר שאחד האחראים לקידום הפסטיבל הוכה בצורה קשה. הסברה הייתה כי אותו אחראי סטר לבנו של גראנט שתלש שלט מדלת של חדר הלבשה, וכשהדבר הגיע לאוזניו של גראנט, הוא, בונהם ואחרים הגיעו עד קרונו של האחראי וחבטו בו ללא רחמים.
ההופעה ביום המחרת הייתה ההופעה האחרונה של לד זפלין בארצות הברית. מיד לאחר ההופעה הגיעה אל רוברט פלאנט הידיעה שבנו בן החמש, קאראק, נפטר מזיהום בבטן. מסע ההופעות הופסק לאלתר.
אלבום אחרון - "In Through the Out Door"
בעקבות מותו של בנו של פלאנט ושל חברם הטוב, מתופף להקת המי קית' מון ב-1978, וכן מותו באוגוסט 1977 של אלביס פרסלי, שבינו לבין חברי הלהקה נוצרו קשרי ידידות, מצב רוחם של חברי הלהקה היה ירוד והם נמנעו מלהופיע. במקום זאת חזרה הלהקה בדצמבר לאולפן ההקלטות, הפעם באולפני "פולאר" של להקת אבבא בסטוקהולם שבשוודיה. התוצאה הייתה האלבום "In Through the Out Door". האלבום הציג התעסקות רבה בהתנסויות מוזיקליות, כשמעל כולן בולטת עבודת הקלידים של ג'ון פול ג'ונס ובמיוחד הקטע באורך עשר הדקות "Carouselambra" והשיר "Fool In The Rain". האלבום הגיע לראש המצעדים בבריטניה ובארצות הברית והפך לאלבום הראשון של להקת רוק שזינק ישירות לראש מצעדי הבילבורד. הבלדה "All My Love" שכתב פלאנט, הוקדשה לבנו המנוח.
בשנת 1979 חזרה הלהקה להופיע ולאחר שתי הופעות ראשונות בקופנהגן הופיעה מול קהל עצום בפסטיבל נבוורת. רוברט פלאנט לא גילה התלהבות לחזור ולהופיע באותה תדירות כבעבר, ואף שקל לעזוב את הלהקה, אך שוכנע על ידי פיטר גראנט לחזור בו. מסע הופעות קצר בחודשים יוני ויולי 1980 התקיים באירופה, ללא האלתורים והביצועים הארוכים שאפיינו את ההופעות של הלהקה. הופעה אחת ב-27 ביוני בנירנברג שבגרמניה נקטעה בשיר השלישי, לאחר שבונהם התמוטט על הבמה והובהל לבית החולים. הלהקה סיימה את מסע ההופעות ב-7 ביולי בברלין. ההתלהבות של פלאנט שבה במהלך מסע ההופעות, והלהקה החלה לרקום תוכניות למסע הופעות אמריקני גדול במיוחד בסתיו וכן עלתה האפשרות לחזור אל אולפן ההקלטות לאחר מכן.
מותו של בונאהם
ב-24 בספטמבר 1980 נאסף ג'ון בונהם בידי עוזר הלהקה, רקס קינג, לחזרות באולפני בריי, לקראת מסע ההופעות בארצות הברית, הראשון שם מאז 1977. במהלך הנסיעה ביקש בונהם לעצור בצד לארוחת בוקר, שם לגם כמות רבה של וודקה (כ-16 כוסיות), עם נקניק חזיר. לאחר נגיסה אחת מהנקניק חזר לשתות, והמשיך כך עד שהגיע לאולפנים. לקראת הערב עייפו חברי הלהקה מהחזרות ופרשו אל בייתו של ג'ימי פייג' בווינדזור. לאחר חצות, נרדם בונהם. השמועות טוענות כי הוא שתה ארבעים כוסיות באותו לילה. למחרת בבוקר מצאו מנהל מסע ההופעות וג'ון פול ג'ונס את בונהם במיטתו ללא רוח חיים. הוא היה בן 32 במותו.
פירוק הלהקה
על אף שצצו שמועות בנוגע לאפשרות למחליף לבונהם, חברי הלהקה הנותרים פירקו את הלהקה לאחר מותו. ב-4 בדצמבר 1980 הוציאה הלהקה הודעה לתקשורת בה הודיעו כי לא יוכלו להמשיך להופיע ללא המתופף הבלתי ניתן להחלפה שלהם:
שנות השמונים וקריירות סולו
בשנת 1982 חברי הלהקה הנותרים הוציאו אלבום אולפן בשם "CODA", שכלל קטעים מהקלטות שונות במהלך הקריירה, שלא זכו להגיע לאלבומים.
איחוד ראשון במסגרת הלייב אייד
ב-13 ביולי 1985 ג'ימי פייג', רוברט פלאנט וג'ון פול ג'ונס התאחדו למופע הלייב אייד באצטדיון JFK בפילדלפיה, להופעה קצרה לצד המתופפים טוני תומפסון ופיל קולינס (שניגן בשני אלבומי הסולו הראשונים של פלאנט). ההופעה, שכללה שלושה שירים ("Whole Lotta Love", "'Rock And Roll" ו-"Stairway to Heaven"), נפגמה עקב איכויות קול גרועות בשידור, אי תיאום בתיפוף שבין תומפסון לקולינס, ביצועים ווקאליים ממוצעים ומטה מצד פלאנט ואי כוונון גיטרת הגיבסון של פייג'. ג'ונס היה היחיד שיצא מהאיחוד ללא קטילה של הביקורות. כשיצא המופע בפורמט DVD, חברי הלהקה החליטו פה אחד לא לאפשר להציג את הביצועים ממנו, בטענה שהם לא עמדו בסטנדרטים המתאימים להם. בשנת 1986 חברו פייג', פלאנט וג'ונס בבאת' שבדרום-מערב אנגליה, כדי להתארגן לחזרות לקראת הופעה עם תומפסון על התופים, אך התוכניות בוטלו לאחר שזה היה מעורב בתאונת דרכים.
איחוד שני
שנת 1988 הסתברה להיות רבת משמעות בשביל חברי הלהקה הנותרים, כששמועות טענו לאיחוד במסע הופעות. הופעתו של פייג' באלבום של פלאנט "Now and Zen", יצרה התלהבות רבה, כאשר ניגן בשירים "Heaven Knows" ו-"Tall Cool One" (האחרון מציג גם ריפי גיטרה של פייג' מההקלטות המקוריות של לד זפלין). מאוחר יותר, פלאנט שר בשיר "The Only One" באלבום של פייג' "Outrider" שיצא ביוני אותה שנה. בפעם הראשונה מאז מותו של בונהם, פלאנט החל לבצע שירים של לד זפלין כחלק ממסע ההופעות שלו. כשמסע ההופעות האירופאי של פלאנט הגיע ללונדון בהיכל המרסמית' ב-17 באפריל, הצטרף פייג' אל פלאנט לבמה למספר שירים. במסעי ההופעות הנפרדים של פייג' ופלאנט בארצות הברית מאוחר יותר באותה שנה, בוצעו מספר שירים של לד זפלין.
לד זפלין התאחדו בשנית במאי 1988, למופע יום ההולדת ה-40 של חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס עם בנו של בונהם, ג'ייסון בונהם, על התופים. בדומה להופעה בלייב אייד, ההופעה של חברי הלהקה הייתה מלאת פגמים, הפעם בגלל חסר בקלידים ובהופעה הכושלת של פייג' בשיר "Heartbreaker".
שנות התשעים
פייג' ופלאנט איחדו כוחות בשנת 1994 להופעת אנפלאגד של MTV שנקראה "Unledded" והובילה למסע הופעות עולמי עם תזמורת וכן אלבום הופעה שנקרא "No Quarter". נגן הבס היה צ'ארלי ג'ונס, שהיה חבר בלהקתו של פלאנט במשך מספר שנים (ונשוי לבתו). רבים ראו את הפעילות הפרטית בין פייג' לפלאנט כרמז למתיחות בין השניים לג'ון פול ג'ונס, כאשר זה התרגז על השניים שהופיעו בלעדיו. המתח התגבר כשפלאנט נשאל בראיון היכן היה ג'ונס, והוא ענה בבדיחות הדעת שהוא החנה את המכונית. מאוחר יותר ג'ונס הודה כי לא היה מרוצה מהעובדה שפייג' ופלאנט קראו לאלבום על שם שיר של לד זפלין שחלקו הרב כלל את עשייתו שלו. בריאיון עם מגזין "ספין", פייג' סילק את המראיין מהחדר בעקבות שאלה פשוטה בנוגע לג'ונס.
ב-12 בינואר 1995 התקבלה לד זפלין להיכל התהילה של הרוקנ'רול בארצות הברית. המתיחות בין השלושה הייתה גלויה לכל בטקס הקבלה, כאשר ג'ונס התבדח כשקיבל את הפרס באומרו "תודה לכם, חברי, על שסוף סוף זכרתם את מספר הטלפון שלי", וגרם למבוכה בקרב פייג' ופלאנט. השלושה חברו לחברי להקת אירוסמית', סטיבן טיילר וג'ו פרי בשירים "Bring It On Home",Long Distance", "Call Blues" ו-"Baby Please Don't Go" ואל ניל יאנג ב-"For What It's Worth"/"When the Levee Breaks".
ב-29 באוגוסט 1997 הוציאה חברת אטלנטיק רקורדס סינגל ערוך של "Whole Lotta Love" בארצות הברית, הסינגל היחידי של לד זפלין שיצא בתקליטור. שירים נוספים בו היו "Baby Come On Home" ו-"Travelling Riverside Blues". הלהקה מעולם לא הוציאה סינגל באנגליה.
ב-11 בנובמבר 1997 יצא האלבום "BBC Sessions", האלבום הראשון של הלהקה מזה 15 שנה, וכלל כמעט את כל ההקלטות של הלהקה לתחנה הבריטית. ב-1998 המשיכו פייג' ופלאנט את שיתוף הפעולה ביניהם באלבום "Clarksdale", האלבום הראשון שכלל חומרים חדשים מאז פירוק לד זפלין. מסע ההופעות הציג שירים של הלהקה לצד מספר שירים מהאלבום החדש.
בספטמבר 1999 הוציא ג'ונס את אלבום הסולו הראשון שלו, "Zooma", ושנתיים מאוחר יותר את האלבום השני "Thunderthief".
שנות האלפיים
שנת 2003 הראתה התעוררות בפופולריות של הלהקה, עם יציאת אלבום ההופעה המשולש "How the West Was Won", ומארז ה-DVD, בהם הוצגו חומרים מתקופת הזוהר של הלהקה. בסוף השנה המארז מכר מעל 520,000 עותקים. בתקופת חג המולד באותה שנה, השיר "Stairway to Heaven" נבחר לשיר הרוק הטוב ביותר בקרב מאזיני תחנת "Planet Rock", בסקר שפורסם באתר התחנה. שני שירים נוספים של הלהקה הגיעו לעשרת המקומות הראשונים ברשימה: "Whole Lotta Love" ו-"Rock and Roll".
ב-2005 קיבלה הלהקה פרס גראמי על מפעל חיים, דורגה במקום הראשון בסקר "מאה הלהקות הגדולות של הרוק הכבד" בערוץ Vh1, וקוראי המגזין "Guitar World" בחרו בסולו הגיטרה של "Stairway to Heaven" כסולו הטוב ביותר של הרוק בכל הזמנים. בסקר הגיטריסטים הגדולים ביותר של מגזין הרולינג סטון, ג'ימי פייג' נבחר למקום השלישי, וברשימת מאה המוזיקאים הגדולים ביותר של כל הזמנים הלהקה הגיעה למקום ה-14. בנובמבר 2005 הוכרז כי לד זפלין והמנצח הרוסי ואלרי גארדייב, זכו בפרס פולאר למוזיקה. מלך שוודיה הגיש את הפרס לפלאנט, פייג' וג'ונס, יחד עם בתו של ג'ון בונהם, בסטוקהולם במאי 2006.
על שער גיליון ינואר 2006 של מגזין "Guitar World" נקראה לד זפלין "הלהקה הגדולה ביותר בעולם". הלהקה, וג'ימי פייג' בפרט, הופיעו פעמים רבות בגיליון, בין אם במאמרים על הלהקה עצמה, על נושאים הקשורים בה או במאמרים בהם מוזיקאים אחרים התייחסו להשפעה רבת העוצמה שלה. באותה שנה, נבחר האלבום "Led Zeppelin IV" כאלבום הגיטרות מספר אחת בידי מצביעים בסקר בגיליון אוקטובר של המגזין, וכן הלהקה התקבלה להיכל התהילה של המוזיקה בבריטניה.
בתחילת דרכם חברי לד זפלין היו מאוד נוקשים בנוגע לשימוש בשירים שלהם, ולעיתים נדירות הרשו להשתמש בהם בסרטים או בפרסומות. מאוחר יותר איפשרו השמעת שירי הלהקה בסרטים שונים כמו רוק בבית הספר וכמעט מפורסמים (במאי הסרט, קמרון קרואו, היה הכתב הצמוד ללהקה מטעם מגזין הרולינג סטון במהלך הקריירה שלה). חברי הלהקה הנותרים עדיין מתנגדים לתת שימוש לא אמנותי לשיריהם ובהוצאת ה-DVD של הסרט "בית הספר לרוק" קטע מיוחד מראה את כוכב הסרט, ג'ק בלאק, מתחנן בפני חברי הלהקה שיתנו לו להשתמש בשיר "Immigrant Song" בסרט. בהסכמה חד פעמית, ולמען שימוש פרסומי, נתנה הלהקה רשות להשתמש בשירה "Rock and Roll" בטלוויזיה ובפרסומות רדיו. במשך זמן מה התנגדו חברי הלהקה לאפשר קנייה והאזנה לשיריהם דרך האינטרנט, אך בשנת 2007 החלו להתפשר בנוגע לכך ואיפשרו השמעת מספר שירים שלהם בפורמט זה.
איחוד שלישי ואחרון
ב-12 בספטמבר 2007, פרסמה הלהקה הודעה בנוגע למופע איחוד מתוכנן, לזכרו של אהמט ארטגון, מנהל חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס, אשר נפטר בשנת 2006. זמן קצר לאחר ההודעה, קרס אתר האינטרנט שבו התקיימה ההרשמה להגרלת הכרטיסים להופעה. הביקוש לכרטיסים היה רב (כ-20 מיליון גולשים ביקשו לרכוש כרטיס) וכרטיסים להופעה נמכרו באלפי דולרים, כשזוג הכרטיסים האחרון נמכר תמורת 170 אלף דולר במסגרת מכירה פומית שהכנסותיה נתרמו לצדקה.
ב-10 בדצמבר 2007, הופיעו שלושת חברי הלהקה הנותרים בלונדון, יחד עם בנו של ג'ון בונהם המנוח, ג'ייסון, כמחליפו על התופים. ההופעה, בה נכחו כ-20 אלף איש. ההופעה הוקלטה ויצאה במסגרת האלבום Celebration Day בנובמבר 2012.
מקורות השראה וטענות על העתקות
שירה של הלהקה, "The Lemon Song" התבסס על שירו של אמן הבלוז האולין וולף, "Killing Floor".
באוקטובר 2020, לאחר מסכת משפטית שנמשכה כ-6 שנים דחה בית המשפט העליון האמריקאי את הטענה כי מוזיקת הפתיחה של "Stairway to heaven" הועתקה משירה של להקת ספיריט, "Taurus". בית המשפט קבע כי לחן השיר הוא יצירה מקורית של לד זפלין.
תאוריית המשאב הקוגניטיבי
תיאורית המשאב הקוגניטיבי (באנגלית: Cognitive Resource Theory) היא תיאורית מנהיגות מתחום פסיכולוגיה תעשייתית וארגונית אשר פותחה על ידי פרד פידלר וג'ו גרסיה ב- 1987 כעיבוד מחודש של מודל התלות של פידלר. התאוריה מתמקדת בהשפעתם של האינטליגנציה והניסיון של המנהיג על תגובותיו/ה במצבי דחק. בלב התאוריה מצויה התפיסה שדחק הוא אויבו של ההיגיון והוא פוגע ביכולתו של המנהיג לחשוב בצורה לוגית ואנליטית. אולם, אינטליגנציה וניסיון של מנהיג יכולים למתן את השפעת הדחק על פעולותיו: האינטליגנציה היא גורם מרכזי במצבים של דחק מתון בעוד הניסיון משמעותי יותר במצבי דחק גבוה.