cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ציון קינן
ביוגרפיה
כשנה וחצי לאחר מינויו נפתחה נגדו חקירה בחשד לביצוע עבירות של קבלת דבר במרמה והפרת אמונים בתאגיד, בפרשה שעסקה באשראי שקיבל מהבנק דני דנקנר, יו"ר הבנק לשעבר, ובטיפולו של קינן בבקשת האשראי. על פי הנטען, בהיותו מנהל החטיבה העסקית בבנק, היה מעורב באישור הלוואה לדנקנר שלא על פי נוהלי העבודה המקובלים. במהלך החקירה נגד דנקנר התברר כי הוא מסר לקינן הצהרה כוזבת בדבר מטרת האשראי המבוקש ופירוט של נכסיו האישיים. זו הוצגה על ידי קינן בוועדת ההלוואות לעסקות בעלי עניין ללא בדיקה של נכונות המידע ובכך סייע לאישורה. נושא תפקודו של קינן שולב כהליך בדיקה שהתנהל בפרקליטות כחלק מן ההליך המשפטי שנוהל באותה עת נגד דנקנר. בסיום הליך הבדיקה הודיעה הפרקליטות כי אין בידה ראיות מספיקות להוכיח כי קינן שיקר לחברי ועדת האשראי או כי המידע שהביא בפניהם היה הגורם העיקרי באישור ההלואה לדנקנר, ולכן המליצו על סגירת התיק נגדו עקב חוסר ראיות מספיקות לאור הודעת הפרקליטות לא התנגד המפקח על הבנקים להמשך כהונתו של קינן כמנכ"ל הבנק אך החליט להמשיך בבדיקת האירוע בהיבט המנהלי והרגולטורי.
בפרשה אחרת, בה נחשד בעבירות מין באחת הכפופות לו בעת היותו מנהל חטיבה החליט פרקליט המדינה שי ניצן לסיים את הליך הבדיקה ולא לפתוח בחקירה פלילית זאת לאחר שבבדיקה נאספו חומרים ומסמכים מהבנק, וכן נגבו עדויות מגורמים מעורבים, אך אותה עובדת סירבה לשתף פעולה או להתלונן.
בחודש אוגוסט 2012 הוארכה כהונתו של קינן כמנכ"ל בנק הפועלים עד שנת 2017.
לאחר שקינן ומשפחתו סבלו מהטרדה מאיימת מצד עו"ד ברק כהן וקבוצת באים לבנקאים שמחו על פעילותו כמנכ"ל הבנק, הוציא בית המשפט, ביוני 2015, צו הרחקה נגד ברק כהן.
ב-1 באוגוסט 2016 פרש מבנק הפועלים והוחלף על ידי אריק פינטו.
קינן הוא בעל תואר ראשון במדעי החברה מהאוניברסיטה הפתוחה ובעל תואר שני בלימודי עבודה מאוניברסיטת תל אביב. נשוי ואב לשלושה ילדים.
תריסוניים
תריסוניים (שם מדעי: Scutelleridae) היא משפחה מסדרת פשפשאים, שמונה כ-450 מינים בעולם. בישראל מצויים כ-22 מינים מהמשפחה. המשפחה מאופניית במגנית גדולה במיוחד המכסה את כל הגב ומסתירה את הכנפיים לגמרי, מאפיין זה מזכיר קמעה את כנפי החפיה של חיפושיות כשהם סגורות ומונחות על הגב ולכן לעיתים מזוהות בטעות כחיפושיות אך על המגנית הרחבה אין תפר אמצעי כפי שנמצא בין כנפי החפיה של חיפושיות. לרבים מהמינים הטרופיים צבעים מטאלים עזים הגורמים להם להראות כמו תכשיט ולכן מכונים גם "חרקי תכשיט". המינים במשפחה ניזונים ממגוון רב של צמחים כמו גם גידולי שדה ולכן מינים אחדים מוגדרים כמזיקים חקלאיים. בעבר סווגו תחת התריסיתיים ולכן בעברית המינים עדיין מכונים בטעות "תריסית".
אטימולוגיה
מקור שם המשפחה Scutelleridae מסוג הטייפ Scutellera [מיוונית (מגן קטן) Scutellum] על שום המגנית המוגדלת שעל גבם. לא קיים שם עברי רשמי למשפחה אך התרגום המילולי של השם הלטיני הוא מגנית (שכבר נמצאת בשימוש) או תריסון לפי בודנהיימר.
ריימונד מודי
'''ריימונד א. מודי, ג'וניור (באנגלית: Raymond A. Moody, Jr.', נולד ב-30 ביוני 1944) הוא פילוסוף, פסיכולוג, רופא ומחבר, ידוע בעיקר בעקבות ספריו אודות חיים לאחר המוות וחוויות סף מוות (NDE), מונח שהוא טבע והתקבל בקהילייה המדעית והן כמושג פופולרי, בשנת 1975 ברב-המכר שלו "חיים אחרי החיים"''. מחקרו של ריימונד מודי שואף לשפוך אור אודות מה שקורה לאדם כאשר הוא מת. יש לו דעות מפורסמות על מה שהוא מכנה פסיכולוגיה של חוויית סף-מוות.
חינוך ותחילת הקריירה
מודי קיבל תואר ראשון (1966), מוסמך אוניברסיטה (1967) ודוקטורט (1969) לפילוסופיה מאוניברסיטת של וירג'יניה. הוא גם בעל דוקטורט בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה של מערב ג'ורג'יה, שבו לימים הפך להיות פרופסור בתחום. ב-1976, הוענק לו תואר M.D.
לאחר קבלת M. D., מודי עבד בתור פסיכיאטר זיהוי פלילי בבית-חולים עם אבטחה מוגברת (maximum-security). בשנת 1998, מודי קיבל מושב בתחום לימודי ההכרה באוניברסיטת נבדה, לאס וגאס.
109–100 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 109 – 100 לפנה"ס
ריימונד מודי
כמעט-מוות מחקר
בעדו סטודנט לתואר ראשון באוניברסיטת וירג'יניה ב-1965, מודי פגש בפסיכיאטר, ד"ר ג'ורג' ריצ'י, שסיפר למודי על חוויית סף-מוות שבה נסע אל העולם הבא בזמן שהיה מת פיזית כבר במשך כתשע דקות בגיל 20 (ריצ'י תיאר זאת מאוחר יותר בספרו, לחזור ממחר, שפורסם ב-1978). מודי התחיל לתעד מקרים דומים של אנשים אחרים שחוו מוות קליני וגילה כי חוויותיהם של רבים מהם בעלות תכונות משותפות, כגון את התחושה של להיות מחוץ לגוף, את התחושה של נסיעה דרך מנהרה, מפגש עם קרובי משפחה שנפטרו זה מכבר, המפגש עם האור הבוהק ואהבה אינסופית. בשנת 1975, מודי פורסם תיאורים של חוויות רבות מאלו בספרו, חיים לאחר החיים, שבו הוא טבע את המונח הידוע NDE (ראשי תיבות של Near Death Experience) - "חוויית סף-מוות."
מחקר מאוחר יותר
בהשראת שיטה היוונית העתיקה פסיכומַנְטֶאוּם (ביוונית psychomanteum) אשר בעזרתה היו מדברים עם רוחות של מתים, ואשר בה נתקל בלימודיו בהיותו סטודנט באוניברסיטת וירג'יניה, מודי בנה פסיכומנטאום באלבמה, אותו כינה "תיאטרון הנפש ד"ר ג'ון די". מודי טוען לאור מחקרו כי אנשים מסוגלים לזמן חזיונות רוחניים והתגלויות על ידי שימוש בפסיכומנטאום.
מודי גם חקר שחזורי גלגולים והיה סבור כי באופן אישי היו בעברו 9 גלגולים קודמים.
חיים אישיים
מודי טען שעבר בעצמו חוויית NDE ב-1991, במהלך ניסיון התאבדות (אשר עליה סיפר בספר פארה-נורמלי) אשר טענתו הייתה תוצאה של פעילות לא תקינה של בלוטת התריס שלא זוהתה, ואשר השפיעה על המצב הנפשי שלו. בראיון ב-1993, מודי הצהיר שהוא הושם בבית חולים לחולי נפש על ידי בני משפחתו על עבודתו על קטופטרומנסיה (מעין כישוף בעזרת בהייה במראה, כונה ברומא העתיקה specularii).נכון ל-2004 מודי גר באלבמה עם אשתו שריל, בנם המאומץ, קרטר, ובתם המאומצת, קרול-אן.
מחלף מבוא איילון
מחלף מבוא איילון הוא מחלף המקשר בין כביש 20 (נתיבי איילון) וכביש 431. הוא המחלף המערבי ביותר בכביש 431 וממערב לו הופך תוואי הכביש לדרך מקומית. המחלף נפתח לתנועה ב-11 בנובמבר 2008, ביחד עם חלקו המערבי של כביש 431 שנפתח בפברואר 2009 לתנועה לכל אורכו.
מבנה המחלף
המחלף מורכב משני טיפוסי מחלפים המאפשרים גישה מכל כיוון לכל כיוון. האחד במבנה של מחלף T חלקי והשני במבנה של מחלף יהלום חלקי בעל רמפה סיבובית. המחלף מאפשר נסיעה רציפה באיילון ופניות רציפות ללא צמתים מאיילון בכיוון דרום לכביש 431 בכיוון מזרח ומ־431 בכיוון מערב לאיילון בכיוון צפון. כמו כן, מתאפשרת פניית פרסה מנתיבי איילון דרומה לצפונה. שאר הפניות מתאפשרות באמצעות מערכת מעגלי תנועה המשולבים במחלף היהלום ובמעגלי תנועה נוספים במחלף קריית ראשון הממוקם ממזרח. עקב הקרבה היחסית בין שני מחלפים אלו, לא כל רמפות הכניסה והיציאה מחוברות ישירות לכביש 431, אלא חלקן מובילות לכבישי שירות המקבילים לכביש הראשי. כבישי השירות מתחברים למחלף הסמוך ומשם מתאפשר החיבור לכביש הראשי.
ג'יי דילה
ג'יימס דוויט יאנסי (באנגלית: James Dewitt Yancey; 7 בפברואר 1974 – 10 בפברואר 2006), הידוע גם תחת שמות הבמה: ג'יי דילה (J Dilla) וג'יי די (Jay Dee), היה ראפר ומפיק מוזיקלי אמריקאי. על פי ההספד שנכתב לו באתר NPR.org, הוא "היה אחד מאומני ההיפ הופ שהשפיעו הכי הרבה על תעשיית המוזיקה, שעבד עם אומנים ידועים, כמו: א טרייב קולד קווסט, דה לה סול, באסטה ריימס, אריקה באדו, אם אף דום, דה פארסייד וקומון". ג'יימס נפטר ב-2006 ממחלת הזאבת.
תחילת חייו
ג'יימס יאנסי היה האח הבכור בין ארבעה אחים. אחיו הקטן, ג'ון, גם עסק במוזיקה וכונה תחת שם הבמה אילה ג'יי. ג'יימס פיתח ידע מוזיקלי רחב מההורים שלו (אמו הייתה זמרת אופרה ואביו היה בסיסט ג'אז). לצד מגוון רחב של ז'אנרים מוזיקליים, ג'יימס פיתח תשוקה למוזיקת ההיפ הופ. לאחר שעבר מהתיכון הטכני לחלל ולתעופה דייוויס לתיכון פרשינג שבדטרויט, הוא פגש את חבריו לכיתה, T3 ו-Baatin, הוא נהיה חבר שלהם בעקבות האהבה המשותפת לבאטל ראפ. השלושה הקימו מאוחר יותר את הרכב הראפ סלאם וילג'.
1992 – 1997: תחילת הקריירה
ב-1992 ג'יימס פגש את אמפ פידלר, שהתרשם ממה שג'יימס יכול לעשות עם כלים מאוד מצומצמים. אמפ פידלר נתן לג'יימס להשתמש במכשיר ה-MPC (כלי נגינה אלקטרוני) שלו, שבו הוא למד להשתמש במהירות. ב-1995 ג'יימס והראפר פאט קט הקימו את ההרכב 1st Down, ההרכב חתם בחברת התקליטים פיידיי רקורדס; אך לאחר שהוציאו שיר אחד, בשם "A Day Wit' The Homies", חברת התקליטים חזרה בה מהחוזה שחתמו. באותה השנה ג'יימס הפיק גם את רוב השירים מהאלבום "Labcabincalifornia" של דה פארסייד.
ב-1996 ג'יימס הפיק את המיני אלבום "Yester Years" של ההרכב 5 אלמנץ (שכולל את הראפרים: פרוף, Thyme ו-Mudd). באותה השנה הוא הקים יחד עם T3 ו-Baatin את ההרכב סלאם וילג' והם הקליטו יחד את אלבום הבכורה שלהם, שנקרא "Fan-Tas-Tic (Vol. 1)", באולפן הביתי של ג'יימס. האלבום יצא לאור ב-1997 ובמהרה הפך להיות פופולרי בקרב מעריצי היפ הופ מדטרויט, כמו כן האלבום תפס את תשומת הלב של המפיק והראפר קיו-טיפ, שהכתיר את ההרכב כיורשים של א טרייב קולד קווסט. אולם בראיונות שנערכו עם ג'יימס, הוא ציין שהוא לא חש בנוח עם ההשוואה בין שני ההרכבים.
1998 – 2006
בסוף שנות ה-90 ג'יימס ייסד יחד עם קווסטלאב, דיאנג'לו, ג'יימס פוייסר ואומנים נוספים את קולקטיב ההיפ הופ האלטרנטיבי\ניאו סול Soulquarians. באותה תקופה הוא עבד עם אומנים מובילים, כמו: קומון, גורו, דה רוטס, באסטה ריימס ועוד. ב-2000 יאנסי הוציא יחד עם סלאם וילג' את אלבומם השני, "Fantastic, Vol. 2", האלבום זכה לביקורות טובות מצד המבקרים ומצד קהל המעריצים.
ב-27 בדצמבר 2001 ג'יימס הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו, שנקרא "Welcome 2 Detroit", תחת חברת התקליטים הבריטית בי.בי.אי רקורדס. באותה השנה ג'יימס שינה את שם הבמה שלו מ"ג'יי די" ל"ג'יי דילה", כדי לבדל את עצמו מג'רמיין דופרי שמכונה גם כ"ג'יי.די.". כמו כן, הוא עזב גם את סלאם וילג' כדי להתמקד בקריירת הסולו שלו.
ב-2002 ג'יימס הפיק את האלבום של פרנק-אן-דאנק, כמו כן הוא עבד על אלבום סולו שלו, אך ההקלטות לא יצאו לאור בהפצה רשמית, אלא ראו אור יום כבוטלג. כשג'יימס סיים לעבוד על האלבום אם.סי. איי רקורדס ביקשו מג'יימס להקליט חומרים חדשים שיהיו מיועדים לנתח שוק גדול יותר. ג'יימס הקליט מחדש את רוב שירי האלבום, אך גם גרסה זאת לא יצאה לאור. ג'יימס הביעה את התאכזבותו מכך שהמוזיקה שהקליט לא יצאה לאור למעריצים.
ב-2002 ג'יימס חתם על חוזה סולו עם אם.סי. איי רקורדס. למרות שג'יימס היה ידוע יותר כמפיק מוזיקלי מאשר כאם סי, הוא בחר לא להפיק את האלבום הבא שלו, אלא הוא הביא מספר מפיקים שאהב, כמו: מאדליב, פיט רוק, קניה וסט, Hi-Tek ועוד. האלבום נגנז בשל שינויים פנימיים שהתרחשו בחברת התקליטים.
בזמן שההקלטות עם אם.סי. איי נדחו, ג'יימס הקליט את האלבום "Ruff Draft" בחברת התקליטים Mummy Records. למרות שהאלבום לא זכה להצלחה גדולה, הוא סימל את השינוי המוזיקלי של ג'יימס.
ב-2002 ג'יימס הקים יחד עם הראפר והמפיק מאדליב את ההרכב ג'ייליב (Jaylib), ב-2003 הם הוציאו לאור יחד את האלבום "Champion Sound". ב-2004 ג'יימס עבר מדטרויט ללוס אנג'לס והחל מסע הופעות עם ג'ייליב בקיץ 2004.
מותו
ב-2003 ג'יימס איבד ממשקלו כתוצאה מהמחלות שבהם לקה ומהתרופות שלקח. בנובמבר 2005, כג'יימס היה במסע ההופעות שלו באירופה, נודע לציבור על חומרת מצבו הבריאותי. יותר מאוחר נודע שהוא סבל ממחלת דם נדירה, שנקראת ארגמנת של קרישה וחוסר טסיות (Thrombotic Thrombocytopenic Purpura), ומזאבת. ב-20 בפברואר 2006 (שלושה ימים לאחר יום הולדתו ה-32 ולאחר שהוציא לאור את האלבום "Donuts") ג'יימס נפטר בביתו שנמצא בלוס אנג'לס, קליפורניה.
לאחר מותו
לפני מותו ג'יימס עבד על מספר פרויקטים שתכנן להשלימם ולהוציא אותם לאור בעתיד. האלבום "The Shining" של ג'יימס היה 75% מוכן כשהוא נפטר, ב-8 באוגוסט 2006 האלבום יצא לאור בבי.בי.אי רקורדס, לאחר שהוא הושלם על ידי קריים ריגינס. במרץ 2007 האלבום "Ruff Draft" יצא לאור מחדש, עם חומרים שלא יצאו בהוצאה הראשונה של האלבום ועם קטעי כלי.
ב-2005 הוכרז שג'יימס הולך להוציא את המיני אלבום "Jay Love Japan", אך נכון להיום לא יצאה גרסה רשמית של האלבום. אפשר למצוא גרסאות לגיטימיות ולא לגיטימיות של האלבום באינטרנט ובחנויות.
ביוני 2007 האלבום "Champion Sound" של ג'יימס ומאדליב יצא לאור מחדש על ידי סטונס ת'רואו רקורדס כגרסת דלוקס שכוללת שני דיסקים עם קטעי כלי ובי-סייד. ב-2008 יצא לאור האלבום "Yancey Boys" של אילה ג'יי (אחיו הקטן של ג'יימס), שהופק במלואו על ידי ג'יימס. ב-2009 יצא לאור גרסה עם קטעי הכלי של האלבום. באותה השנה יצא לאור האלבום "Jay Stay Paid" על ידי נייצ'ר סאונדס שכלל בתוכו 28 קטעי כלי שלא יצאו לאור. למספר קטן מהשירים נוספו גם קטעי קול של ראפרים שהיו מקורבים לג'יימס. הפרויקט מוקסס ואורגן על ידי פיט רוק.
ב-2010 קטעי קול והפקות של ג'יימס שלא יצאו קודם לכן שולבו באלבום "Villa Manifesto" של סלאם וילג', לראשונה כל חמשת חברי ההרכב הופיעו באלבום. ב-25 במאי 2012 יצא מהדורה מוגבלת של המיני אלבום "Dillatroit/Rebirth Promo EP" כתקליט ויניל 12 אינץ'. ב-12 ביוני 2012 יצא לאור הגרסה הרשמית של האלבום "Rebirth of Detroit".
טורצ'לו
טורצ'לו (באיטלקית: Torcello) הוא אי בצפונה של לגונת ונציה שבאיטליה.
כיום האי כמעט ואינו מיושב, אולם בעבר היה אחד האיים הצפופים ביותר במרכזה של הרפובליקה של ונציה.
היסטוריה
לאחר נפילתה של האימפריה הרומית, בעקבות הפשיטות הרבות של שבטים גרמניים על צפונה של איטליה, ובעיקר לאחר פשיטת אטילה ההוני והרס העיר אלטינום בשנת 452, נימלטו רבים מתושבי קו החוף לאי טורצ'לו והתיישבו בו.
אף שאזור ונטו היה חלק מהאימפריה הביזנטית, המשיכו פשיטות על האזור, ופליטים רבים, בהם הבישוף של אלטינו עברו לאיי לגונת ונציה. הבישוף הביא אל האי את שרידי הליודורוס הקדוש, שהפך לקדוש המגן של האי.
האי טורצ'ילו שמר על קשרי מסחר עם קונסטנטינופול והפך למעשה למוצב של האימפריה הביזנטית (על אף קרבתו היחסית לרומא).
במהלך השנים גדל היקף המסחר של האי, ובמאה ה-10 התגוררו באי כ-10,000 תושבים, שהתפרנסו בעיקר ממסחר.
התייבשות הלאגונה סביב האי והפיכתה לביצה הביאו לעזיבת האי. התגברות המלריה וסתימת התעלות מנעו מספינות הסוחר מלהגיע לאי, והאוכלוסייה עזבה אותו ועברה לאיי מוראנו ובוראנו ולעיר ונציה.
בשנת 1948 התגורר באי הסופר ארנסט המינגוויי ובעת שהותו באי כתב חלק מ"מעבר לנהר ואל תוך היער".
בראשית המאה ה-21 התגוררו באי כ-20 תושבים בלבד.
אתרים עיקריים
במהלך שנות ירידת קרנו של האי, נהרסו הארמונות הרבים והמנזרים הרבים שהיו בו (בשיאו היו באי 12 מחוזות כנסייתיים ו-16 מנזרים). המבנים פורקו ונעשה בחומריהם שימוש על מנת לבנות מבנים בעיר ונציה.
בתוך שני ארמונות ששרדו מהמאה ה-14 (הפאלצו דל'ארקיבו והפאלאצו דל קונסיליו) ממוקם המוזיאון של האי.
פירי
חוסה מרטינס סאנצ'ס (בספרדית: José Martínez Sánchez; נולד ב-11 במרץ 1945), הידוע בכינויו פירי (בספרדית: Pirri), הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדות הקשר והבלם.
פירי שיחק בריאל מדריד לאורך 16 עונות רצופות, מתוכן שימש כקפטן הקבוצה בארבע האחרונות. הוא נחשב לאחד מגדולי הקשרים הספרדים בכל הזמנים, וזכה עם ריאל בעשר אליפויות ספרד, ופעם אחת בגביע אירופה לאלופות. לפירי 41 הופעות במדי נבחרת ספרד, אותה ייצג בשני טורנירי מונדיאל, ובמדיה כבש 16 שערים.
קריירת משחק
פירי, יליד העיר סאוטה, החל את דרכו בקבוצת הנוער של המועדון המקומי אתלטיקו סאוטה, במדיו שיחק עד לגיל 18. לקראת עונת הצטרף פירי לקבוצת גרנדה מליגת המשנה, לאחר שהחל בלימודי רפואה באותה העיר. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה בוגרת, היה פירי למלך שערי הליגה של הקבוצה עם 12 שערים, וזאת למרות ששיחק 21 משחקי ליגה בלבד באותה העונה, הראשון שבהם רק במחזור השמיני.
יכולתו הגבוהה של פירי במדי גרנדה הובילה להתעניינות רבה בקשר מצד קבוצות מהליגה הבכירה. לקראת עונת, לאחר עונה אחת במדי גרנדה, עבר פירי לריאל מדריד של המאמן מיגל מוניוס. פירי השתלב היטב בהרכב הקבוצה, וכבר בעונת הבכורה שלו כבש תשעה שערי ליגה בדרך לזכייה באליפות ספרד. עונה אחר כך זכו פירי וקבוצתו בגביע אירופה לאלופות. ריאל ניצחה במשחק הגמר בהרכב כל-ספרדי את פרטיזן בלגרד בתוצאה 2-1. פירי פתח בהרכב קבוצתו לגמר, ובמהלך הטורניר היה שותף פעיל בהעפלת הקבוצה למעמד הגמר. הוא כבש שלושה שערים במסגרת האירופית באותה עונה, בהם השער היחיד במשחק הראשון של חצי הגמר מול אינטר מילאנו.
בתקופתו של מוניוס כמאמן, תופקד פירי כקשר במרכז השדה. אף על פי כן, תרומתו של פירי להתקפה הייתה משמעותית מאוד. בתקופה זו, על אף שלא הגיע מעמדה קדמית, היה פירי למלך שערי הליגה של קבוצתו בשלוש עונות שונות. בנוסף לתרומה ההתקפית, היה פירי ידוע כשחקן קשוח ונאמן לקבוצה, שעלה לשחק לא פעם בתנאים פיזיים קשים. בין הדוגמאות הבולטות, נמצא הפסדה של ריאל בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע בעונת, בו עלה פירי לשחק עם יד שבורה המקובעת לגופו.
עם סיום דרכו של מוניוס כמאמן והגעתו של המאמן לואיס מולוני, הוסט פירי לעיתים קרובות מעמדת הקשר לעמדת הבלם. למרות זאת, הוא הוסיף להיות פורה בחלק הקדמי, ואף סיים כמלך שערי הליגה של קבוצתו בעונת. החל מעונת, עם פרישתו של אמנסיו אמארו, היה פירי לקפטן הקבוצה, תפקיד בו החזיק במשך ארבע עונות. בסיום עונת, בגיל 35 ולאחר 16 עונות בקבוצה, עבר פירי לפואבלה המקסיקנית. בסך הכול רשם פירי 559 הופעות בכל המסגרות במדי ריאל מדריד, בהן כבש 173 שערים. הוא נחשב לאחד מגדולי שחקני המועדון בכל הזמנים.
ב-12 באוגוסט 1982, לאחר שתי עונות במדי פואבלה במהלכן אף השלים את לימודי הרפואה שלו, פרש פירי ממשחק פעיל בגיל 37.
נבחרת ספרד
הטורניר המשמעותי השני של פירי בקריירה הבינלאומית היה מונדיאל 1978. הוא זומן לסגל של המאמן לאסלו קובאלה כקפטן הנבחרת לקראת הטורניר, ופתח כקפטן בהפסד 2-1 ל עם פתיחת שלב הבתים. לאחר ההפסד איבד פירי את מקומו בהרכב. הוא לא שותף במשחק מול (0-0), ועלה כמחליף במחצית המשחק בו ניצחה ספרד 1-0 את. ספרד סיימה את דרכה בטורניר בסיום שלב הבתים. בסיום המונדיאל, פרש פירי ממשחק בינלאומי.
ב-12 שנות קריירה בינלאומית, ערך פירי בסך הכול 41 הופעות במדי נבחרת ספרד, בהן כבש 16 שערים.
לאחר הפרישה
לאחר שפרש ממשחק, חזר פירי לריאל מדריד והצטרף לצוות הרפואי במועדון. בשנת 2000 התמנה לתפקיד המנהל המקצועי של הקבוצה, ובמסגרת תפקידו הכין את הקבוצה לקראת עונת. אמנם, בחירתו של פלורנטינו פרס לנשיא המועדון הביאה להחלפתו של פירי בחורחה ולדאנו בחודש ספטמבר של אותה השנה.
לאחר החלפתו, נחשף בעיתון הספרדי "אס" דו"ח שחיבר פירי, שעוסק בשחקני הסגל הבכיר של הקבוצה והתאמתם למועדון. בדו"ח נחשפה ביקורת כלפי שחקנים כמו גוטי, פרננדו מוריינטס, מיצ'ל סלגאדו וסמואל אטו, ושבחים שניתנו בין היתר לראול גונזלס, שהוגדר כ"חובה למועדון", ולרוברטו קרלוס, שהוגדר כ"בלתי ניתן להחלפה".
ב-25 בפברואר 2009 החל לעבוד כפרשן ספורט בשידורי הרדיו הציבורי בספרד.
פרנק לנגלה
'''פרנק א. לנגלה ג'וניור (באנגלית: Frank A. Langella Jr'''; נולד ב-1 בינואר 1938) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי, זוכה ארבעה פרסי טוני, מועמד פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 2008 על תפקידו כריצ'רד ניקסון בסרט "פרוסט/ניקסון".
ביוגרפיה
לנגלה נולד בבאיוון, ניו ג'רזי. לנגלה למד ב"תיכון באיוון", לאחר שסיים את לימודיו בהצלחה ב"תיכון קולומביה" התקבל ל"אוניברסיטת סירקיוז" שם סיים את לימודיו עם תואר בתחום הדרמה.
לנגלה נישא בשנת 1966 לרות' וול, אולם הזוג התגרש בשנת 1977, לזוג שני ילדים. בשנת 1996 פגש לנגלה את השחקנית זוכת פרס האוסקר וופי גולדברג על סט הסרט "אדי", הם חיו ביחד עד שנפרדו בשנת 2001.
קריירת משחק
את קריירת התיאטרון שלו החל לנגלה ב-1968 על בימות ניו יורק במחזה על פי סיפורו של ויליאם גיבסון "בכי של שחקנים". בשנת 1970 הופיע בתפקיד ראשי בדרמה הקומית "יומנה של עקרת בית עצבנית", על תפקיד הבכורה שלו בסרט היה לנגלה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
לנגלה קיבל הכרה על עבודתו בתחום התיאטרון בשנת 1975 כשקיבל את פרס טוני על תפקידו במחזה של אדוארד אלבי "בריחת הים". בשנת 1979 גילם לנגלה את דמותו הרוזן דרקולה בסרטו של לורנס אוליבייה "דרקולה".
בשנת 1992 הופיע לנגלה בדרמה הביוגרפית של רידלי סקוט "1492: מעבר לאופק", שנה לאחר מכן שיחק בתפקיד ראשי בקומדיה הפוליטית "דייב". ב-1994 שיחק לנגלה בקומדיה הבדיונית "ג'וניור". ב-1995 שיחק לנגלה בסרט "אי הפיראטים". בסוף שנות ה-90 השתתף לנגלה בדרמת המסתורין של רומן פולנסקי "השער התשיעי", דיבב בסרט האנימציה "חיילים קטנים" ושיחק בדרמה הרומנטית "לוליטה".
בשנת 2002 זכה לנגלה בפרס טוני שני על תפקידו במחזה "מזל הטיפשים" שגם זיכה אותו בתואר "שולחן הזהב היוקרתי".
ב-2005 השתתף בדרמה ההיסטורית של ג'ורג' קלוני "לילה טוב ובהצלחה" שם גילם את ויליאם ס. פאלי, מנהל אחת מחברות רשתות טלוויזיה בארצות הברית "CBS". ב-2006 שיחק לנגלה בסרטו של בריאן סינגר "סופרמן חוזר", החמישי מסדרת הסרטים המבוססת על הקומיקס הנושא אותו השם. בסרט גילם לנגלה את דמותו של עורך "עיתון מטרופוליס" פרי וייט.
בשנת 2007 השתתף למגלה במחזה הפוליטי "פרוסט / ניקסון" בו גילם את נשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון, תפקידו זיכה אותו בפרס טוני שלישי, גרסת הסרט יצאה שנה לאחר מכן בכיכובו של לנגלה.
בשנת 2008 כיכב בדרמה הפוליטית ההיסטורית של רון הווארד "פרוסט / ניקסון" וגילם את דמותו של נשיאה ה־37 של ארצות הברית והיחיד עד כה שהתפטר עד כה מהתפקיד בשל סדרת שערוריות, ריצ'רד ניקסון. בסרט נאבק ניקסון מילולית עם העיתונאי והקומיקאי האנגלי דייוויד פרוסט באחת מהעימותים המסוקרים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. על משחקו בסרט היה לנגלה מועמד לפרס גלובוס הזהב ומועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 2015 הצטרף לעונה השלישית של סדרת הדרמה "האמריקאים" ברשת FX, בדמותו של גבריאל, מאמן הק.ג.ב. הראשון של הזוג ג'נינגס.
בשנת 2016 שיחק בדרמה הקומית "קפטן פנטסטיק" שהוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן.
יחסי גרמניה–תוניסיה
יחסי גרמניה–תוניסיה הם יחסי החוץ בין גרמניה לתוניסיה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1956, אז קיבלה תוניסיה את עצמאותה.
היחסים בין שתי המדינות
עד לאירועי האביב הערבי התקיים שיתוף פעולה רופף בין המדינות. היה שיתוף פעולה סלקטיבי בתחומי התיירות והתעשייה הקלה. לחברות גרמניות הייתה חשיבות מועטה לתוניסיה, שאין לה חומרי גלם ושוק קטן וכוח קנייה נמוך. בנוסף לתוניסיה היה גם ברית עם צרפת, כך שליחסי גרמניה-תוניסיה לא היו חשיבות מיוחדת עבור גרמניה או תוניסיה.
עם זאת, אירועי האביב הערבי הראו לממשלת גרמניה כי צפון אפריקה היא בעלת חשיבות רבה לגרמניה, לא מעט בשל הגירה מהאזור למרכז אירופה, וכי מדיניות האיחוד האירופי כלפי מדינות צפון אפריקה הייתה לקויה בחלקה. מכיוון שצרפת איבדה את אמינותה בתוניסיה באמצעות תמיכתה בדיקטטור זין אל-עאבדין בן עלי, גרמניה הציעה עזרה לממשלת תוניסיה להתמודד עם המעבר. שר החוץ הגרמני גידו וסטרוולה היה אחד הפוליטיקאים המערביים הראשונים שביקרו בתוניסיה לאחר האביב הערבי, והציע לממשלת תוניסיה שיתוף פעולה במגוון תחומים.
בשלוש השנים הראשונות שלאחר המהפכה היקף הסיוע הגרמני לתוניסיה היה בסביבות 250 מיליון אירו, מתוכם 60 מיליון אירו נועדו להסדר חוב. גורמים אחדים, שירות חילופי אקדמי גרמני ומכון גתה פתחו תוכניות משלהם עבור תוניסיה. גרמניה גם הציעה לממשלת תוניסיה הכרה ולגיטימציה על הבמה הבינלאומית, במיוחד לאחר שתנועת האננהדה הדתית השמרנית ניצחה בבחירות, בעוד שצרפת, הזהירה מפניהם.
במהלך ההפגנות בשנת 2013 שר החוץ גידו ווסטרוולה והשגריר ינס פלטנר תיווכו באופן מקומי, ובעקבות כך הוקמה ממשלה חדשה.
נציגויות דיפלומטיות
גרמניה מחזיקה בתוניסיה שגרירות בתוניס וקונסוליה כללית בג'רבה. מאידך, תוניסיה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-3 קונסוליות בבון, המבורג ומינכן.
מנזר סנט אטיין
מנזר סנט אטיין הוא שמו של מתחם נוצרי-קתולי סמוך לשער שכם בירושלים, המנציח את זכרו של המרטיר הראשון סטפנוס הקדוש ("סנט אטיין", בצרפתית: Saint Étienne).
התקופה הביזנטית
מנזר סנט אטיין נבנה בתקופה הביזנטית על ידי יובנליס, הבישוף של ירושלים, במימונה של הקיסרית הביזנטית אאודוקיה. המקום נקרא על שם סטפנוס, המרטיר הראשון בנצרות, שעל פי המסורת הנוצרית נסקל ונהרג על ידי יהודים במקום זה, סמוך לשער שכם עקב ויכוח שפרץ בינו לבין יהודים שטענו כי במילותיו ביזה את בית המקדש ואת תורת ישראל (מעשי השליחים פרק ו', הברית החדשה). למרבית האירוניה, יש הטוענים שזהו אחד מהאתרים, בין אתרים אחרים, שייתכן שאליו הועברו כלי קודש שהיו במקדש, ואשר התגלגלו לפני כן מרומא לקרתגו - ולאחר מכן לקונסטנטינופול, בירת הקיסרות. העברת שרידים קדושים אלה, מתקשרת אולי לנסיעתה של אאודוקיה לירושלים, בין השנים 438–439.
הכנסייה הגדולה נחנכה בשנת 439 בנוכחותו של קיריליוס, הפטריארך של אלכסנדריה. במהלך הטקס העביר קריליוס לכנסייה באופן רשמי את שרידי עצמותיו של סטפנוס, שנשמרו מאז גילוין ב-415 בכנסיית ציון על הר ציון.
כעשרים שנה מאוחר יותר החליטה הקיסרית אאודוקיה להגדיל את הכנסייה, ולבנות בה מנזר המורכב ממספר בניינים. העבודה נמשכה לאורך שנים, ואאודוקיה, שחששה שלא תאריך ימים עד גמר המלאכה, ערכה טקס הקדשה רשמי ב-15 ביוני 460, בטרם הסתיימה המלאכה. היא מינתה את האח גבריאל, נזיר מלומד ששלט ביוונית, בלטינית ובארמית-סורית, לעמוד בראש המנזר. לאחר מותה של אאודוקיה באוקטובר אותה שנה, היא נקברה בקריפטה של הכנסייה.
בתקופה הפרסית והצלבנית
בשנת 614 כבשו הפרסים את ירושלים והרסו את המקום. לאחר גירוש הפרסים בידי הביזנטים הקימו הנוצרים במתחם ההרוס קפלת תפילה קטנה, סמוך לאטריום (החצר הקדמית) המקורי, ששימשה מצורעים מקומיים.
מיד לאחר כיבוש ירושלים בידי הצלבנים בשנת 1099 שופצה הכנסייה מן היסוד, אולם במהלך כיבוש ירושלים ב-1187 על ידי צלאח א-דין, נהרסה הכנסייה שוב בידי צבאו, שביקש להשתמש בשטח הקרוב כל כך לשער שכם למטרת כיבוש העיר.
במאה ה-19
המנזר נבנה מחדש בשלהי המאה ה-19 ביוזמה משותפת של האב אלפונס רטיסבון והרוזן דה פיילא עבור המסדר הדומיניקני. המקום נחנך ב-15 במאי 1900, במטרה לשמש גם את בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה (École Biblique et Archéologique Française), שהוקם על ידי הדומיניקנים ב-1890.
לבזיליקת סנט אטיין בנויה שלוש אפסידות קדמיות, בדומה לכנסייה רומנסקית קלאסית. עם זאת, שולבו בה מוטיבים אדריכליים מתקופות אחרות, מה שהופך אותה לאקלקטית בסגנונה: בגובה קירות אולם התווך קבועים חלונות עגולים הסוגרים על רוזטות ויטראז' בסגנון גותי; העמודים המפרידים בין אולם התווך והסטראות עשויים שיש אדום, ותומכים בקשתות המורכבות מתשליבי אבן אדומה ולבנה בסגנון אבלק מזרחי; הכותרות בראש העמודים הן בסגנון "העלים הנופלים" האופייני לאדריכלות הצלבנית; אלמנט צלבני נוסף הוא "קשתות החצי" בגובה אולם התווך, בו הקשת אינה מגיעה עד הרצפה, וכן "הקשתות הדואות" התומכות את המבנה מבחוץ, ואופייניות לקתדרלות צלבניות גותיות.
מול האפסיס המרכזי ישנה במה מוגבהת, תחתיה קבור האב מארי-ז'וזף לגראנז' (Marie-Joseph Lagrange), מייסד בית הספר הצרפתי למקרא וארכאולוגיה, שעבד במתחם במשך שנים רבות. בחזית האפסיס המרכזי מופיע טריפטיכון שנעשה בשנת 1997 ובו במרכז דמותו של ישו, משמאל - יוחנן המטביל ומימין - סטפנוס הקדוש. בראש האפסיס הימני ניצב פסל של המדונה והילד, ובראש האפסיס השמאלי ניצב פסלו של אב הבזיליקה הירונימוס.
בחזית הבזיליקה מבחוץ ישנו אטריום - חצר קדמית, המשמשת את הקהל בהיכנסו ובצאתו מן הבזיליקה. במרכז האטריום ניצב על עמוד גבוה פסלו של סטפנוס הכורע על ברכיו בעת סקילתו, כמתואר בברית החדשה בספר מעשי השליחים פרק ז':
ממצאים ארכאולוגיים
המתחם החדש מן המאה ה-19 משלב בתוכו כמה פריטים ארכאולוגיים, בעיקר מן המאה ה-5, שנמצאו באתרם: האטריום החדש מכסה על בור מים ענק, שהשתמר כמעט במלואו, כולל הקשתות התומכות. בור זה, שחלק מריצופו המקורי מן התקופה הביזנטית עוד קיים, מתמלא עדיין במים, דבר המוכיח כי מערכת הניקוז שלו לא נפגעה, אף על פי שחלפו כ-1,500 שנה מאז נבנתה.
בתוך הבזיליקה, ברצפת האכסדרה הימנית (הדרומית) השתמר קטע פסיפס ביזנטי, המציג דגמים גאומטריים. קטע פסיפס זה מכוסה בשטיחים, אותם ניתן להרים כדי לראות את הפסיפס.
בחלק הצפוני של הבזיליקה השתמרה מצבת אבן הנושאת את הכיתוב היווני: "זהו קברו הפרטי של הדיאקון נונוס אונסימוס (Nonnus Onesimus), של כנסיית עליית אדוננו ושל מנזר זה."
מערות הקבורה
בשנת 1885, במהלך הכשרת השטח לבנייתו המחודשת של המתחם, נחשפה במקום מערכת קבורה קדומה, המיוחסת לתקופת הברזל II על פי סגנון הקבורה. מדובר במערכת חללים רבועים תת-קרקעיים, שנחצבו כולם בסלע האם. סגנון החציבה המוקפד, תוך יצירת חדרים מסודרים וכוכי קבורה מפוארים, מעיד על עושרם הרב של הנקברים, אולם לא נתגלו כל כתובות המעידות על זהותם. המאפיינים האדריכליים של חדרי הקבורה כוללים אלמנטים שיובאו לארץ ישראל מאשור, דבר המסייע לתארך את מערכת הקבורה לסוף המאה ה-8 לפנה"ס. מערות הקבורה אלו הן מהגדולות ביותר הידועות לנו מתקופת הברזל II (תקופת המלוכה בארץ ישראל). שטחה של מערה מס' 1 הוא כ 78 מ"ר, וניתן היה לקבור בה 23 נפטרים בעת ובעונה אחת ואילו שטחה של מערה מס' 2 הוא כ-94 מ"ר, ובה מקום ל-28 נפטרים. מערות אלה כה מפוארות, עד כי חוקרים אחדים חשבו אותן למערות הקברים של מלכי יהודה המאוחרים.
עם גילוייה של מערכת הקבורה, היא הפכה לחלק בלתי נפרד ממתחם סנט אטיין. חללים חדשים נחצבו לצדה, ובתוכם נקברו רבים מחבריו של המסדר הדומיניקני.
אבנים גדולות מן השמים
אבנים גדולות מן השמים הוא ספרם של הארכאולוג פרופסור רוני רייך, דובי טל ומוני הרמתי, טייסים לשעבר של חיל האוויר הישראלי המתמחים בצילום אווירי. הספר יצא בהוצאת רשות העתיקות ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994, בפורמט אלבומי, בסדרת קו האופק. אורך הספר 239 עמודים. הספר כולל מידע על האתרים הארכאולוגיים החשובים בארץ ישראל, הסבר קצר ותמונות של האתרים ממעוף המסוק.
מקור שם הספר
הביטוי "אבנים גדולות מן השמים" מופיע בספר יהושע בסיפור מלחמתו של יהושע בן נון בחמשת מלכי האמורי (פרק י, ה) "מֶלֶךְ יְרוּשָׁלִַם מֶלֶךְ חֶבְרוֹן מֶלֶךְ יַרְמוּת מֶלֶךְ לָכִישׁ מֶלֶךְ עֶגְלוֹן". ה' מרגיע את יהושע ואומר לו שיסייע לו במלחמתו, ובעת מנוסת האמורים השליך עליהם אבנים גדולות מן השמים, (פרק י, ח-יא) "ח וַיֹּאמֶר ה' אֶל יְהוֹשֻׁעַ אַל תִּירָא מֵהֶם כִּי בְיָדְךָ נְתַתִּים: לֹא יַעֲמֹד אִישׁ מֵהֶם בְּפָנֶיךָ. ט וַיָּבֹא אֲלֵיהֶם יְהוֹשֻׁעַ פִּתְאֹם: כָּל-הַלַּיְלָה עָלָה מִן הַגִּלְגָּל. י וַיְהֻמֵּם ה' לִפְנֵי יִשְׂרָאֵל, וַיַּכֵּם מַכָּה גְדוֹלָה בְּגִבְעוֹן; וַיִּרְדְּפֵם דֶּרֶךְ מַעֲלֵה בֵית-חוֹרֹן וַיַּכֵּם עַד-עֲזֵקָה וְעַד-מַקֵּדָה. יא וַיְהִי בְּנֻסָם מִפְּנֵי יִשְׂרָאֵל, הֵם בְּמוֹרַד בֵּית-חוֹרֹן וַה' הִשְׁלִיךְ עֲלֵיהֶם אֲבָנִים גְּדֹלוֹת מִן הַשָּׁמַיִם עַד עֲזֵקָה וַיָּמֻתוּ, רַבִּים אֲשֶׁר מֵתוּ בְּאַבְנֵי הַבָּרָד מֵאֲשֶׁר הָרְגוּ בְּנֵי יִשְׂרָאֵל בֶּחָרֶב."
שימוש בצילום אווירי בארכאולוגיה
הצילום האווירי הוא כלי עבודה שימושי מאוד בארכאולוגיה. לעיתים קרובות ניתן לראות בצילום אווירי פרטים שלא ניתן להבחין בהם מהקרקע. מהצילום האווירי ניתן להבחין בתבנית, כאשר מהקרקע רואים רק אבנים או סלעים מבלי להבחין בצורת המבנה הכולל. דוגמה טובה לכך היא צילום נמל קיסריה: במבט מהאוויר מתגלה בבירור מבנה הנמל, השקוע במים בגלל עליית מפלס המים מאז שהנמל נבנה. יתרונו של הספר הוא צילום כל האתרים במבט אווירי, המאפשר הבנה יותר טובה של האתרים.
פרקי הספר
כל פרק כולל הסבר על התקופה הארכאולוגית, ולאחריו על גבי עמוד אחד או שניים, הסבר על האתר שנכתב על יד רוני רייך, וצילומים ממעוף הציפור הכוללים תצלום גדול ומספר תצלומים קטנים.
בנוסף, מספק הספר לוח תקופות בארץ ישראל מהתקופה הפלאוליתית התחתונה ועד סוף התקופה העות'מאנית בארץ ישראל.
הסימפוניה השישית של בטהובן
הסימפוניה השישית של בטהובן בפה מז'ור (אופוס 68) של לודוויג ואן בטהובן, המוכרת בתור הסימפוניה הפסטורלית, היא סימפוניה שהושלמה בשנת 1808. זוהי אחת מהיצירות הידועות ביותר של המלחין.
רקע
בטהובן היה חובב טבע ובילה את מיטב זמנו בשיטוט במקומות בהם לא נגעה עוד יד אדם. לעיתים קרובות הוא עזב את וינה, בה התגורר, כדי לעבוד במקומות כפריים יותר. בטהובן אינו הראשון שתיאר את הטבע באמצעות מוזיקה; לדוגמה, האורטוריה של יוזף היידן "העונות", אשר בוצעה לראשונה בשנת 1802, תיארה גם היא את יופיו של הטבע, ריקודי האיכרים, סופות הרעמים, זמר הציפורים וכן הלאה. אך בטהובן לא הלחין אורטוריה נוספת, אלא סימפוניה, ובכך שחרר את המוזיקה מכבלי המהלך והמשמעות של מילות הלברית, ואפשר לעצמו חופש גדול יותר בעיצוב היצירה. כפי שאמר המלחין בעצמו על הסימפוניה: "זה עניין של לדמיין יותר מאשר לשמוע."
המתווים הראשונים של הסימפוניה נכתבו בשנת 1802. לסימפוניה היו עלילה, תוכן וכותרות תוכניתיות; בטהובן העיר: "לא קשה למאזין לתאר לעצמו את המצבים המתוארים… כל מי שדמיין אי פעם את חיי הכפר לא צריך כותרות כדי להבין את כוונותיו של המלחין."
הסימפוניה הפסטורלית הולחנה בה-בעת עם סיום כתיבת הסימפוניה המפורסמת והרוגזת יותר של בטהובן – הסימפוניה החמישית. בטהובן היה אז בשנות השלושים לחייו, וכבר סבל מחירשות חלקית.
תזמור
הסימפוניה כתובה לתזמורת הכוללת:
מהלך הסימפוניה
1. "Erwachen heiterer Empfindungen bei der Ankunft auf dem Lande" – (התעוררותן של רגשות עליזים בעת ההגעה אל הכפר): אלגרו מא נון טרופו. 2. "Szene am Bach" – (תמונה בפלג הנחל): אנדנטה מולטו מוסו. 3. "Lustiges Zusammensein der Landleute" – (התאספות עליזה של בני הכפר): אלגרו. 4. "Gewitter- Sturm" – (סופת רעמים): אלגרו. 5. "Hirtengesang; Frohe und dankbare Gefühle nach dem Sturm" – (שיר הרועים; שמחה והודיה לאחר הסערה): אלגרטו.
משך היצירה הוא בערך 40 דקות. שלושת הפרקים האחרונים מנוגנים בזה אחר זה ללא הפסקה.
פרק ראשון
אלגרו מא נון טרופו
הסימפוניה פותחת במספר נושאים מוזיקליים שלווים ועליזים המתארים את הרגשתו של המלחין בעת הגעתו לאזורים הכפריים הרגועים. הפרק הראשון הולחן בצורת סונאטה המשתמשת בשבעה מוטיבים עיקריים, אשר מתפתחים במהלך הפרק בהרחבה.
מנקודת מבט אחרת ניתן להסיק כי נעשה שימוש במבנים זעירים, החוזרים בזה אחר זה כדי להפיק מוטיבים קטנים.
פרק שני
אנדנטה מולטו מוסו
הפרק השני, אשר נקרא על ידי בטהובן בשם "פלג הנחל" הוא ככל הנראה אחד הלחנים המוערכים והרגועים ביותר של בטהובן. משקל הפרק הוא משקל של 12 שמיניות (12/8), הסולם הוא סי במול מז'ור- הסובדומיננטה של הסולם המקורי של היצירה, והפרק הולחן בצורת סונאטה.
בתחילת הפרק כלי הקשת מנגנים מוטיב המחקה בבהירות את קולם של מים זורמים. הצ'לים מתחלקים לשתי קבוצות- קבוצה הכוללת שני נגנים בלבד הממשיכה לנגן את מוטיב המים הזורמים, ושאר הצ'לים המנגנים בעיקר פיציקאטו ביחד עם הקונטרבסים.
לקראת סוף הפרק ישנה קדנצה לשלושה כלי נשיפה מעץ המחקה את קריאות הציפורים. בטהובן אף חילק לכל אחד משלושת הכלים מין של ציפור אותו התבקש "לחקות": זמיר לחליל צד, שליו לאבוב, וקוקית לקלרינט.
פרק שלישי
אלגרו
זהו פרק הסקרצו של הסימפוניה, אשר מתאר את האיכרים רוקדים ומתהוללים. הסולם בפרק הזה הוא פה מז'ור- חזרה לסולם המקורי.
צורת הפרק השלישי שונה מהצורה המקובלת בשימוש בסקרצו:
סקרצו | טריו | חלק במשקל של 2 רבעים (2/4) | סקרצו | טריו | חלק במשקל של 2 רבעים (2/4) | סקרצו (מקוצר)
במילים אחרות, הטריו מופיע פעמיים, ובכל פעם הוא נקטע על ידי חלק במשקל של 2 רבעים (התפרצויות של קטעי 2/4 מעין אלו מצויים גם בסונאטה ה-29 לפסנתר של בטהובן). כנראה בגלל הצורה רחבת הידיים של קטע זה, בטהובן השמיט את החזרות האופייניות שלו וכמו כן החסיר את רב חלקי הסקרצו והטריו.
הסקרצו האחרון, בסופו של הפרק, יוצר אווירה פרועה עם טמפו מהיר יותר. הפרק נגמר בפתאומיות כאשר האיכרים מבחינים שגשם מתחיל לרדת.
המוזיקולוג תאודור אדורנו זיהה את הסקרצו הספציפי הזה בתור הבסיס העיקרי לנושאי הסקרצו של המלחין אנטון ברוקנר.
פרק רביעי
אלגרו
הפרק הרביעי, בסולם פה מינור, מתאר סופת רעמים אדירה- המוזיקה מדמה גשם דל ולאט לאט בונה את השיא. במהלך הסופה המוזיקה ממחישה רעמים, ברקים, רוחות עזות וגשם שוטף. בגלל קביעתו של בטהובן כי "זה עניין יותר של לדמיין מאשר של לשמוע", ייתכן כי המוזיקה מתארת לא רק את הסערה עצמה, אלא גם את ביעותו ופחדו של המתבונן.
לבסוף, הסערה שוככת, ומרחוק ניתן לשמוע את שאונו של הרעם הנמוג לאיטו. ישנו חיבור כמעט בלתי מורגש לפרק הבא, הכולל מוטיב המפורש בדרך כלל בתור תיאורו של בטהובן לקשת.
מאחר שהפרק הרביעי לא "נפתר" בקדנצה הסופית, ומאחר שעל פי התבנית הסימפונית הקלאסית הפרק יחשב בתור פרק "נוסף" מתוך החמישה, מבקרי מוזיקה רבים פירשו את הפרק בתור הקדמה ארוכה לפרק הסופי ולא פרק בפני עצמו. דוגמה מוקדמת יותר להליך בו השתמש בטהובן ניתן למצוא בקווינטט כלי הקשת בסול מינור (K. 516) של מוצרט, אשר גם בה אפשר לאתר פרק סופי רגוע עם הקדמה ארוכה ורועשת.
פרק חמישי
אלגרטו
הפרק החמישי והאחרון הוא בסולם פה מז'ור והמשקל הוא 6 שמיניות (6/8). שמונה התיבות הראשונות כוללות נעימת המשך לפרק הקודם אשר בו כיהנה הסערה בתור המוטיב הראשי; הפרק עצמו מתחיל מהתיבה התשיעית והלאה. הפרק נכתב בצורת הרונדו, כלומר שהמוטיב המרכזי שמופיע בתחילת הקטע, יופיע שוב מספר פעמים באמצע, ובסוף. בסוף הפרק ישנה קודה ארוכה.
כמו סיומי יצירות רבים מהתקופה הקלאסית, הפרק מדגיש במיוחד את המוטיבים הסימטריים של שמונה תיבות; במקרה הזה, חזרה על שירת ההודיה של הרועה. ניתן להניח בבירור כי האווירה שמחה בשנית.
הקודה, אשר כונתה על ידי אנטוני הופקינס "הקטע המוצלח ביותר בסימפוניה, באופן שניתן להתווכח עליו" מתחילה בשקט ולאט לאט בונה את הסיום הנלהב בה מנגנת כל התזמורת (למעט פיקולו וטימפני), עם הכינורות הראשונים המנגנים טריולות מהירות בקצה הגבוה של מנעדם. המעבר הנסער שבא בסופו המרמז על סוג של תפילה, נכתב על ידי בטהובן בתור pianissimo, sotto voce (שקט מאוד, תת-קול); מרבית המנצחים מאטים את הטמפו במעבר זה. לאחר מוטיב קצרצר המתאר את שקיעת השמש, הסימפוניה מסתיימת עם שני אקורדים מודגשים.
אווריסט לוי פרובנסל
אווריסט לוי פרובנסל (בצרפתית: Evariste Lévi-Provençal; ) היה פרופסור יהודי אלג'ראי למזרחנות, מדעי האסלאם והיסטוריה של חצי האי האיברי. נחשב לאחד המזרחנים הבולטים בצרפת של זמנו.
קורות חיים
אווריסט לוי פרובנסל נולד בקונסטנטין, אלג'יריה הצרפתית למשפחה יהודית. שמו המקורי היה מכלוף אווריסט לוי, בעוד אווריסט לוי פרובנסל הוא שמו הצרפתי. בנעוריו התחנך בגימנסיה צרפתית (Lycée) בקונסטנטין. כמו אחרים מיהודי אלג'יריה, גויס לצבא הצרפתי בזמן מלחמת העולם הראשונה ואף נפצע בקרב בדרדנלים בשנת 1917. לאחר המלחמה חי ולימד במרוקו והצטרף למוסד המרוקאי למחקרים מתקדמים (Institut des Hautes Etudes Marocaines) שברבאט. משנת 1926 החזיק במשרת פרופסור באוניברסיטת אלג'יר. בתקופת מלחמת העולם השנייה פוטר ממשרתו בעקבות חוקי הגזע של משטר וישי ונסע בעקבות זאת לקהיר, אך עם תום המלחמה החל ללמד באוניברסיטת הסורבון בפריז, משרה בה החזיק עד פטירתו בשנת 1956.
במהלך הקריירה האקדמית שלו פרובנסל היה שותף בהקמתם או עריכתם של מספר כתבי עת אקדמאים, שימש כעורך של המהדורה השנייה של האנציקלופדיה של האסלאם, הפרסום החשוב ביותר בתחומו, והיה שותף בהקמת מספר מכוני מחקר לחקר מזרחנות בצרפת ואלג'יר.
מחקריו
לאורך חייו פרסם פרובנסל למעלה מ-20 ספרים ומאות פרסומים אחרים על האסלאם, ספרד המוסלמית, צפון אפריקה, בלשנות ערבית ועוד. עבודתו המונומנטלית היא המחקר בן שלושה הכרכים "היסטוריה של ספרד המוסלמית" (Histoire de l’Espagne Musulmane, 1944-1953). באופן מקורי הספר היה אמור להיות בן שישה כרכים, אך פרובנסל נפטר לפני שהספיק לכתוב את השלושה הנותרים ולכן סדרת הספרים מסתיימת בתקופה של נפילת אמירות קורדובה בשנת 1031. לימים עבודה גדולה זאת תורגמה לספרדית ופורסמה כחלק מ"היסטוריה של ספרד" (Historia de España) של ההיסטוריון הספרדי החשוב מנדז פידל, והפכה לעבודה הסטנדרטית בתחום. פרובנסל נחשב לאחד ממייסדי תחום לימודי איבריה המוסלמית בצרפת.
מלבד כתביו חשיבות רבה הייתה לעבודתו בקטלוג, ההדרה ופרסום של כתבי יד ערביים שהשתמרו מספרד ומרוקו בימי הביניים ובעיקר כרוניקות.
ג'ון פרושיאנטה
ג'ון אנת'וני פרושיאנטה (באנגלית: John Anthony Frusciante; נולד ב-5 במרץ 1970) הוא גיטריסט, מוזיקאי, מלחין, מעבד, מפיק מוזיקלי, זמר וכותב שירים אמריקאי. נודע בעיקר כחבר בלהקת הרוק רד הוט צ'ילי פפרז והגיטריסט הראשי שלה. נוסף על כך, לפרושיאנטה ישנה קריירת סולו אשר הוציא בה אלבומים רבים, ובה הוא עובר בין סגנונות כגון רוק ניסיוני, אמביינט, גל חדש, מוזיקה אלקטרונית ועוד. פרושיאנטה זכה להערכה על נגינת הגיטרה שלו. הוא נכלל במקום 72 ברשימת 100 הגיטריסטים הטובים ביותר של ה"רולינג סטון" ונבחר כגיטריסט הטוב ביותר של 30 השנים האחרונות בסקר של ה-BBC.
1988-1992: תקופת הרד הוט צ'ילי פפרז
שנה קודם לכן, בגיל 15, פרושיאנטה ראה את הפפרז לראשונה בהופעה ומאז הפך למעריץ מושבע. הוא העריץ את גיטריסט הלהקה הישראלי, הילל סלובק. נעשתה ביניהם היכרות והשניים התחברו. בנוסף, פרושיאנטה חבר למתופף להקת הדד קנדיז איתו היה מנגן. המתופף הזמין את הבסיסט של הפפרז, פלי, לנגן איתם. פרושיאנטה ופלי אט-אט גילו שהם משדרים על אותו התדר. זמן קצר לאחר מותו של הילל סלובק ממנת יתר של הרואין, עזב המתופף של הפפרז את ההרכב, בטענה שהם אשמים במותו של הילל, שאותו הכיר עוד בתיכון. מאחר שקידיס ופלי היו צריכים למצוא מתופף וגיטריסט, הם מינו את המתופף של הדד קנדיז ואת דווין מקנייט, גיטריסט לשעבר באותה התקופה בלהקה P-Funk. למרות הכל, מקנייט לא הצליח להתחבר לסגנונה של הלהקה וחיפשו לו תחליף. פלי הציע להזמין את פרושיאנטה לאודישן, כי אותו הכיר וידע שהוא מנגן ברמה מתאימה. פרושיאנטה הוזמן לאודישן שאותו עבר בהצלחה והוא קיבל שיחת טלפון המבשרת שהוא התקבל להיות גיטריסט הלהקה. לאחר כמה שבועות עם ההרכב החדש, מתופף הלהקה פוטר בגלל הידרדרות בשימושו בסמים. צ'אד סמית מונה למתופף הלהקה זמן קצר לאחר מכן. ההרכב החדש נכנס לאחר זמן קצר לסטודיו ומקליט את האלבום Mother's Milk. פרושיאנטה רצה לנגן כמה שיותר כמו סלובק ולא רצה לתת מסגנונו האישי. מפיק האלבום התעקש שינגן עם סאונד כבד אף על פי שפרושיאנטה ניסה להימנע מזה, אך בסופו של דבר נאלץ להתאים את עצמו לניסיונו הרב של המפיק בהקלטות סטודיו.
בשנת 1991, חברי הלהקה הכירו את המפיק ריק רובין לאחר שהוחתמו באולפני האחים וורנר. רובין האמין שיש חשיבות גדולה לכך שלאלבום יהיה סאונד לא שגרתי, ומשום כך הוא הציע להם להקליט באחוזה ישנה בגבעות הוליווד. בכל זמן ההקלטה, הסתגרו חברי הלהקה מלבד סמית' (אשר פחד לישון באחוזה ונסע חזרה כל ערב הביתה על האופנוע שלו) באחוזה, וברוב הזמן פרושיאנטה ופלי לא יצאו מהאחוזה ועישנו מריחואנה. Blood Sugar Sex Magik יצא ב-24 בספטמבר 1991 והפך במהרה לאלבום מצליח מסחרית אשר נמכר עד כ-13 מיליון עותקים ברחבי העולם. ברגע הזה, חברי הלהקה הפכו לכוכבי רוק אך פרושיאנטה לא ידע כיצד להתמודד עם זה. הוא הצליח להבין את הערך הירוד של הבחורות והסמים, בשונה מגישתו בנושא כאשר התקבל ללהקה, והבין שהוא רוצה להתעמק בכיוון היצירתי של המוזיקה. מפעם לפעם פרושיאנטה היה רב עם אנתוני קידיס לאחר הופעות בנוגע לפרסום ולתהילה שהגיעו לטענתו מהר מדי, הוא ניסה לשכנע את חברי הלהקה שהם חווים את התהילה בצורה מוגזמת. הלהקה החלה סיבוב הופעות בעולם ופרושיאנטה הבין שהוא לא רוצה לקחת חלק בזה, והרגיש שהוא נדחק החוצה מן הלהקה. ב-7 במאי 1992, עזב פרושיאנטה את הלהקה לאחר שסירב להופיע במועדון בטוקיו. הוא טס לקליפורניה ביום למחרת.
1992-1997: התמכרות לסמים וקריירת סולו
פרושיאנטה פיתח התמכרות קשה לסמים בארבע השנים בהן היה בסיבובי הופעות עם הלהקה. הוא סיפר ש"כאשר גיליתי שפלי היה מחוק בכל הופעה, זה השפיע עליי להפוך ל'חשישניק'." לאחר תקופה שבה פרושיאנטה עישן כמות גדולה של מריחואנה, הוא גם החל לצרוך הרואין והיה על גבול התמכרות קשה לסמים. כאשר הוא חזר לקליפורניה בקיץ שנת 1992, הוא נכנס לדיכאון עמוק, לתחושה שחייו נגמרו ושלא יוכל יותר לכתוב מוזיקה או לנגן. במשך זמן ארוך, הוא התרכז בציור, הפקת הקלטות של ארבעה קטעים אותם עשה בזמן ההקלטות לאלבום Blood Sugar Sex Magik, וכתיבת סיפורים ותסריטים קצרים אשר עסקו במוטיבים רבים ושונים. כדי להתמודד עם הדיכאון המחמיר שלו, פרושיאנטה הגביר את צריכת ההרואין שלו. השימוש שלו בהרואין כדי לטפל בדיכאון שלו, היה החלטה ברורה: "הייתי מאוד עצוב והייתי מאוד שמח כשהייתי על סמים; לכן, אני צריך להיות על סמים כל הזמן. מעולם לא הרגשתי אשם - תמיד הייתי גאה להיות מכור. " למרות שהוא הודה בפתיחות על היותו "ג'אנקי", יסוד צורת חשיבתו התעוות משימוש מאסיבי בסמים והאמין שסמים היו "הדרך היחידה לוודא שאתה נשאר בקשר עם יופי במקום לתת לכיעור של העולם להשתלט על הנשמה שלך."
פרושיאנטה הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו הנקרא Niandra Lades and Usually Just a T-Shirt ב-8 במרץ 1994. אף על פי שהדעה הרווחת היא שרוב הקטעים באלבום הוקלטו בזמן שהוא היה על הרואין בביתו בלוס אנג'לס, פרושיאנטה מספר כי "האלבום לא הוקלט כשהייתי מכור להרואין. הוא יצא כשהייתי מכור להרואין."
החצי הראשון של האלבום הוקלט זמן קצר לאחר סיומי ההקלטות לאלבום Blood Sugar Sex Magik; החצי השני הוקלט בין סוף שנת 1991 ותחילת שנת 1992, בזמן סיבוב ההופעות של האלבום של להקתו. "Running Away Into You" הוא השיר היחיד שהוא הקליט לאחר שעזב את הרד הוט צ'ילי פפרז. האלבום הוא יצירה אוונגרדית-אקספרימנטלית כבדה, אשר הכוונה הראשונית שלו הייתה התבטאות רוחנית ורגשית: "כתבתי (את האלבום) משום שהייתי במקום מאוד גדול בראש שלי - הוא היה מקום ענק ורוחני, אשר אמר לי מה לעשות. כל עוד אני מציית לכוחות הללו, זה היה הולך להיות בעל משמעות. יכולתי לנגן בגיטרה ויכולתי להגיד 'תנגן משהו שנשמע רע', אבל אם אני במקום הזה, זה הולך להיות נהדר. וזה לא קשור אליי, מלבד בדרכים שאינן יכולות להיות מובנות." פרושיאנטה מאוחר יותר הכריז שהאלבום היה אמור להתנסות כיחידה אחת מגובשת מאשר ישויות או שירים מופרדים. האלבום יצא בחסות חברת התקליטים של ריק רובין. האחים וורנר, חברת התקליטים של הפפרז, החזיקה בזכויות האלבום בגלל סעיף "האמן העוזב" בחוזו של פרושיאנטה בלהקה. בכל זאת, מפני שהוא היה מתבודד, חברת התקליטים העבירה את הזכויות לרובין, אשר הוציא את האלבום תחת הפצרות חבריו של פרושיאנטה.
מאמר בNew Times LA, תיאר את פרושיאנטה כ"שלד המכוסה בעור" אשר בשפל מדרגת ההתמכרות שלו, כמעט מת מזיהום דם. ידיו נהיו מצולקות מאוד עקב הזרקה לא הולמת של הרואין וקוקאין, תוך השארת סימנים תמידיים. הוא העביר את שלוש השנים הבאות תקוע בתוך ביתו, אשר קירותיו ניזוקו ומכוסים בגראפיטי. בזמן זה, חבריו- ג'וני דפ וגיבי היינס, הגיעו לביתו וצילמו סרט דוקומנטרי קצר בשם Stuff, המתאר את הזוהמה בה הוא היה חי. הבית בסופו של דבר נהרס על ידי שרפה אשר גבתה את אוסף הגיטרות שלו ומספר קלטות של הקלטות והשאירה אותו עם צלקות חמורות אחר שבקושי ברח.
פרושיאנטה הוציא את אלבום הסולו השני שלו, Smile from the Streets You Hold, בשנת 1997. הקטע הראשון של האלבום, "Enter a Uh", מאופיין רבות במילים עם משמעות נסתרת וחריקות היסטריות. פרושיאנטה גם משתעל במשך הקטע, דבר המציג את בריאותו המדרדרת. האלבום יצא, על פי הודאתו, כדי להרוויח כסף לסמים. הוא הוציא את האלבום מהשוק בשנת 1999. אף על פי כן, פרושיאנטה הצהיר שהוא מאמין שהחומרים באלבום הם באיכות גבוהה והוא מקווה להוציאם שוב, ביום מן הימים.
1997-2002: גמילה וחזרה לרד הוט צ'ילי פפרז
בשנת 1997, לאחר יותר מ-5 שנים של התמכרות להרואין, פרושיאנטה נגמל מההרואין באחת, אך הצליח להתמודד עם ההתמכרויות שלו לקראק ולאלכוהול בחודשים שבאו לאחר מכן. בינואר 1998, בעקבות הפצרותיו של חברו הוותיק בוב פורסט, פרושיאנטה נכנס למכון גמילה בפסדנה. עם הגעתו, הוא אובחן עם פוטנציאל לזיהום פה קטלני, אשר הדרך היחידה להקל עליו הייתה לעקור את כל שיניו ולהחליפן בשיניים תותבות. בנוסף הושתלו לו פיסות עור על ידיו המצולקות. לאחר כחודש, יצא פרושיאנטה ממכון הגמילה וחזר לחברה.
מששוקם והבריא, החל פרושיאנטה לחיות בצורה יותר רוחנית ואסתטית. הוא שינה את הדיאטה שלו ונהיה מודע יותר לבריאותו ואכל בעיקר אוכל לא מעובד. במהלך סדנאות ויפאסנה ויוגה, הוא גילה את האפקט שיש למשמעת עצמית על הגוף. כדי להגביר את המודעות הרוחנית שלו ולהפחית את הסחות הדעת מהמוזיקה שלו, פרושיאנטה החליט להתנזר מפעילות מינית, באומרו: "טוב לי גם בלי זה." כל השינויים האלה בחייו הביאו לשינוי מוחלט בגישה שלו כלפי סמים:
למרות ניסיונו כמכור לסמים, פרושיאנטה לא רואה את התמכרותו כ"תקופה שחורה" בחייו. הוא רואה אותה כתקופה של תחיה, שבמשכה הוא מצא את עצמו וניקה את הראש שלו. פרושיאנטה הפסיק לעסוק ביוגה, בגלל ההשפעות שיש לה על הגב שלו, אבל הוא עדיין עושה מדיטציות יומ-יומיות.
בתחילת שנת 1998, הפפרז פיטרו את הגיטריסט דייב נבארו והיו על סף התפרקות. פלי אמר לקידיס, "הדרך היחידה שאני יכול לדמיין שבה נוכל להמשיך בתור להקה היא אם היינו לוקחים את ג'ון בחזרה ללהקה." מאחר שפרושיאנטה היה חופשי מהתמכרויותיו, קידיס ופלי חשבו שזה יהיה הזמן הנכון להציע לו לחזור ללהקה. כשפלי ביקר את פרושיאנטה בביתו וביקש ממנו לחזור ללהקה, פרושיאנטה החל לגמגם ואמר ש"שום דבר בעולם לא יעשה אותי יותר מאושר." עם פרושיאנטה בחזרה על הגיטרה, הפפרז החלו להקליט את אלבומם הבא, Californication, אשר יצא ב-1999. חזרתו של פרושיאנטה שיחזרה מרכיב מפתח בסאונד של הפפרז, וכמו כן את המורל. פרושיאנטה הביא איתו ללהקה את המסירות העמוקה שלו למוזיקה, אשר השפיעה על סגנון ההקלטה במשך הקלטת האלבום. פרושיאנטה הצהיר שהקלטת האלבום Californication הייתה האהובה עליו.
במשך סיבוב ההופעות של Californication, פרושיאנטה המשיך לכתוב שירים אישיים, אשר רבים מהם הופיעו באלבום הסולו שהוא הוציא בשנת 2001, To Record Only Water for Ten Days. האלבום היה שונה בסגנונו מאלבומיו הקודמים. כתיבתו והפקתו של אלבום זה היו יותר יעילים וישיר מאשר באלבומים הקודמים. מלבד הקלטת גיטרה, פרושיאנטה התנסה במגוון סינתיסייזרים, חלק נרחב באלבום.
בשנת 2001, פרושיאנטה החל להקליט עם הפפרז את אלבומם הרביעי ביחד, By the Way; הוא מחשיב את התקופה הזאת לאחת מן התקופות השמחות ביותר בחייו. הוא התענג על הסיכוי שהאלבום נתן לו "להמשיך לכתוב שירים טובים יותר." בזמן עבודתו על By the Way, הוא כתב את רוב מה שבעתיד הפך לאלבום "Shadows Collide with People". המטרה שלו לשפר את נגינתו באלבום הונעה בעיקר מהחשק לחקות גיטריסטים כמו אנדי פרטרידג', ג'וני מאר וג'ון מקגוצ'; או כמו שהוא תיאר את זה, "אנשים שמשתמשים באקורדים טובים". האלבום סימן את מעברו של פרושיאנטה לסוג של "מנטליות קבוצתית", ברואו את הלהקה בתור חלק אחיד מאשר 4 חלקים נפרדים. האלבום By the Way יצא בארצות הברית ב-9 ביולי 2002.
2002-2007: הקלטות 2004 וStadium Arcadium
פרושיאנטה כתב והקליט שפע של שירים לאחר סיבוב ההופעות של BY THE WAY. בחודש פברואר 2004 הוא התחיל פרויקט צדדי עם ג'ו לאלי מלהקת Fugazi וג'וש קלינגהופר, שנקרא Ataxia .הלהקה הייתה יחד במשך כשבועיים, במהלכם הוקלט כתשעים דקות של חומר. לאחר יומיים באולפן ההקלטות, הם ניגנו שני מופעים במפעל סריגה בהוליווד, ובילו עוד ימים באולפן לפני פירוק. מאוחר יותר באותה שנה, חמישה שירים של פרושיאנטה הופיעו בפסקול הסרט Brown Boney.
2007-2011: עזיבת הרד הוט צ'ילי פפרז, The Empyrean ושיתופי פעולה נוספים
ג'ון עזב את הלהקה והסביר זאת באתרו במכתב למעריציו בכך שהרגיש שכאומן הכיוון המוזיקלי שלו שונה מזה בו הולכת הלהקה וכי הוא חייב ללכת בדרכו שלו. החליף אותו חברו הגיטריסט ג'וש קלינגהופר, אשר שיתף עמו פעולה במספר אלבומים.
אלבום הסולו העשירי של פרושיאנטה, The Empyrean, יצא ב-20 בינואר 2009 על ידי Record Collection Music. האלבום היה בייצור בין דצמבר 2006 ומרץ 2008. The Empyrean כולל בתוכו מערך של נגנים, כגון פלי, חברו ללהקה לשעבר, חברו ג'וש קלינגהופר והגיטריסט לשעבר של הסמית'ס ג'וני מאר, כמו גם מוזיקאים אורחים אחרים. פרושיאנטה הצהיר: "אני מאוד מאושר מאיך שהאלבום יצא ואני הקשבתי לו הרבה מתוך אהבה לפסיכדליה הבולטת באלבום ולחוויה שהוא מספק" והסביר שהאלבום "צריך להיות מושמע בווליום חזק ככל האפשר ומתאים לשמיעה בעיקר בלילה".