cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רצח משפחת ווטס
היעלמות
שוטר הגיע לבית המשפחה בשעה 1:40 בצהריים וכריסטופר נתן לו אישור להיכנס לבית. בתוך הבית חיכה כלב המשפחה שהיה ללא פגע, אך לא היה זכר לשאנן ולבנות. חיפושים בבית חשפו את תיקה של שאנן, שהכיל את מפתחות הרכב שלה ואת התרופות של בנותיה. הטלפון הסלולרי שלה אותר לאחר מכן בין כריות הספה בסלון הבית. הרכב של שאנן, שבתוכו היו מושבי הבטיחות של הבנות היה בחניית הבית. טבעת הנישואין של שאנן נמצאה על שידה שצמודה למיטה בחדר השינה.
הבולשת האמריקאית (FBI) ומחלקת החקירות של קולורדו (CBI) הצטרפו לחקירה ביום למחרת. כריסטופר סיפר למשטרה שלא היה לו מושג לאן משפחתו נעלמה ושהפעם האחרונה שהוא ראה את שאנן הייתה בשעה 5:15 בבוקר שלפני, רגע לפני שיצא לעבודה. כריסטופר ניהל ראיונות טלוויזיוניים עם כתבים מהרשתות "KMGH-TV" ו-"KUSA-TV" שבדנוור מחוץ לביתו, בהם הוא מתחנן לשובן של אשתו ובנותיו. במהלך הראיון, יחידות כלבנים ביצעו חיפושים בבית המשפחה.
המעצר
כריסטופר נעצר ב-15 באוגוסט 2018. על פי צו המעצר וצילומים ממצלמת הביטחון בחדר החקירות, הוא נכשל בבדיקת פוליגרף והתוודה שרצח את שאנן. הוא ביקש לדבר עם אביו לפני שהתוודה. על פי צו המעצר, כריסטופר ניהל רומן עם אישה אחרת וביקש להתגרש משאנן. במהלך החקירה, הוא טען ששאנן עצמה חנקה את בנותיהם למוות בתגובה לבקשתו להתגרש והוא בתגובה חנק אותה תחת התקף זעם ושינע את הגופות למחסן השייך למקום עבודתו.
כריסטופר פוטר מחברת הבנייה ב-15 באוגוסט 2018 ביום מעצרו. הרשויות איתרו את גופותיהן של שאנן ושתי הבנות במחסן של חברת הבנייה יום למחרת. גופות הילדות נמצאו בתוך המחסן, בעוד גופתה של שאנן נמצאה קבורה בקבר מאולתר לא רחוק ממנו.
ב-21 באוגוסט, כריסטופר הואשם בשלושה סעיפים של רצח מדרגה ראשונה וסעיפים של רצח קטין חסר ישע מתחת לגיל 12, רצח של עובר ושלושה סעיפים של שיבוש ראיות והיפטרות מהגופות. הוא לא יכל להשתחרר בערבות ממעצרו. בשימוע נוסף לאחר מכן, נקבעה לו ערבות על סך 5 מיליון דולר, ועל כריסטופר היה להפקיד כ-15% מהסכום על מנת להשתחרר ממעצר.
בתקשורת, הרצח נחשב כרצח בתוך המשפחה (רצח שבו בן משפחה רוצח את קרוביו), על פי אתר החדשות ABC, רציחות מסוג זה מתרחשות בעיקר בסביבות חודש אוגוסט, לפני שהילדים חוזרים ללימודים וכך החקירה יכולה להתעכב. על פי הפרופיילרית קנדיס דה-לונג, מקרי רצח כמו רצח משפחת ווטס הם נדירים יחסית כיוון שהרוצח מתאבד לאחר שרצח את כל קרוביו, בעוד כריסטופר נשאר בחיים למרות שחשב על האפשרות בגלל רגשות האשם על מעשיו.
בראיון בתוכנית של ד"ר פיל, עורך דינו של כריסטופר סיפר שכריסטופר התוודה על הרציחות לאחר ויכוח בינו לבין שאנן על נושא הגירושים. במהלך הרצח, בלה נכנסה לחדר וכריסטופר אמר לה ששאנן חולה. הוא העמיס את גופתה של שאנון לרכב והסיע את שתי בנותיו (ללא מושבי הבטיחות שלהן) במושב האחורי של רכב החברה שלו. לאחר מכן הוא חנק את שתי הבנות למוות בעזרת שמיכה שמצא ברכב.
פסק דין
כריסטופר הודה באשמה ב-6 בנובמבר. בעקבות בקשת משפחתה של שאנן, על כריסטופר לא נגזר עונש מוות מכיוון שהם לא רצו שישפך דם נוסף. מערכת המשפט תמכה בהחלטת המשפחה וביטלה את עונש המוות תמורת עסקת טיעון לפיה כריסטופר הודה במעורבותו ברציחות. ב-19 בנובמבר, כריסטופר נשלח לחמישה מאסרי עולם - שלושה רצופים ושניים עוקבים ללא אפשרות לחנינה. גזר דינו כלל 48 שנים על רצח העובר בבטנה של שאנן ו-36 על שיבושי חקירה. הוא החל לרצות את עונשו מיד בתום המשפט.
ב-3 בדצמבר 2018 כריסטופר הועבר לכלא שממוקם מחוץ לקולורדו בעקבות "דאגות ביטחוניות". ב-5 בדצמבר, כריסטופר הועבר לכלא מאובטח שממוקם בוויסקונסין שם הוא ממשיך לרצות את מאסרו.
בתקשורת
באחד מפרקי התכנית "20/20" ששודרה ברשת ABC בדצמבר 2018, הוריה של שאנן התראיינו בפעם הראשונה מאז רצח ביתם. רשת הכבלים האמריקאית HLN שידרה תוכנית מיוחדת בשם "טבח משפחתי: כריס ווטס נחשף" שבה הוצגו תיעודים ממצלמות מניידת המשטרה וכן מחדר החקירות. רשת CBI הציגה ראיון מוקלט עם האישה איתה כריסטופר ניהל רומן ושמה הוא ניקול קסינג'ר, בו היא סיפרה על שינויים במצבי הרוח של כריסטופר בימים שקדמו לרצח.
בדצמבר 2018, בתוכנית של ד"ר פיל, המנחה ראיין ארבעה מומחי פשע: תובעת לשעבר ותחקירנית טלוויזיה בשם ננסי גרייס, פרופיילרית לשעבר בבולשת האמריקאית בשם קנדיס דה-לונג, יועץ משטרתי בשם סטיב קארדיאן ומומחית בשפת גוף בשם סוזן קונסטנטין. ארבעת המומחים ניתחו את מהלך חיו ופעולותיו של כריסטופר. בינואר 2019, התארח שכנו של כריסטופר, שעזר למשטרה בחיפושיהם אחר שאנן והבנות בתוכנית האירוח "The Dr. Oz Show".
ביוני 2021, בתוכנית "Inside Edition" התארח אדם שהתכתב (חבר לעט) עם כריסטופר ובמספר מכתבים כריסטופר סיפר שהוא תכנן לגרום לשאנן להפיל את העובר בעזרת משכבי כאבים מסוג אוקסיקודון שהוא נתן לה. כריסטופר חשב שיהיה לו יותר קל להתגרש משאנן ולחיות עם ניקול אם שאנן לא תהיה בהיריון. במכתבים נוספים, כריסטופר סיפר שהוא ניסה לחנוק למוות את בנותיו במיטותיהן, אך נכשל.
בתרבות הפופולרית
ב-7 בדצמבר 2019 רשת "Oxygen" הציגה סרט דוקומנטרי באורך שעה על המקרה כחלק מסדרת הטלוויזיה שלהם "וידויים של פושעים".
ב-26 בינואר 2020, רשת "Lifetime" הציגה סרט בשם "כריס ווטס: וידויו של רוצח" כחלק מסדרת סרטים העוסקת בפשעים שקרו במציאות. את דמותו של כריס גילם השחקן שון קלייר ואת דמותה של שאנן גילמה השחקנית אשלי וויליאמס. משפחתה של שאנן התנגדו ליצירת הסרט וטענו שהם לא היו מיודעים ליצירתו עד שהפקתו החלה. המשפחה טוענת שהיא לא מרוויחה כסף מהסרט ושהם פוחדים שבעקבותיו, מקרי הבריונות כנגדם ברשת רק יגדלו.
ב-30 בספטמבר 2020, רשת הזרמת המדיה "נטפליקס" הציגה סרט דוקומנטרי בשם "רצח אמריקאי: המשפחה מהבית הסמוך". הסרט מציג צילומים ביתיים, פוסטים מהרשתות החברתיות, מסרונים והקלטות מרשויות החוק.
עין חרוד איחוד
עֵין חֲרוֹד (אִחוּד) הוא קיבוץ באזור הצפון בעמק חרוד שבעמק יזרעאל השייך למועצה אזורית הגלבוע. הוא אחד משני קיבוצים שהתפלגו מקיבוץ עין חרוד.
היסטוריה
קיבוץ עין חרוד ההיסטורי הוקם בשנת 1921 והיה לקיבוץ הגדול הראשון בארץ ישראל. הוא הוקם ליד מעין חרוד ומכאן שמו. לאחר מכן עבר לגבעה סמוכה הנקראת "גבעת קומי". בשנת 1952 התפלג הקיבוץ על רקע אידאולוגי לשתי יחידות נפרדות שקיימו קיבוצים נפרדים באותו יישוב, האחת מזוהה עם מפ"ם והשנייה עם מפא"י. בהמשך הוחלט על הפרדה גמורה: האדמות והנכסים חולקו בצורה שווה בין שתי הקבוצות, ובשנת 1954 עברה הקבוצה המזוהה עם מפא"י מעט צפונה, ונפרדה משטחי המגורים של הקיבוץ ההיסטורי. קבוצה זו הקימה קיבוץ בשם עין חרוד איחוד, והקיבוץ ההיסטורי החל להיקרא מאז עין חרוד מאוחד. רוב מייסדי עין חרוד, תומכי מפא"י, עברו ל"איחוד". רוב הצעירים, תומכי מפ"ם, נשארו ב"מאוחד". עין חרוד איחוד נותר קיבוץ שיתופי עד היום (2023).
כלכלה
כלכלת הקיבוץ מתבססת על חקלאות ותעשייה. בחקלאות יש לקיבוץ גידולי שדה מטעים ופרדסים, רפת מהגדולות בישראל ודיר עם כבשים שמשווקות אף לירדן ומדגה. בתעשייה בבעלות הקיבוץ מפעל מתכת בשם פלבם לייצור מטבחים תעשייתיים מנירוסטה שיש ואגף שמייצר חלקים לחיל האוויר. מפעל נוסף הוא ריקור שמייצר מכשירי קירור למצלמות אינפרא אדומות.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1888
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1888 נערכו ב-6 בנובמבר 1888. במערכת הבחירות גרובר קליבלנד מניו יורק, הנשיא היוצא מטעם המפלגה הדמוקרטית, ניסה לזכות בתקופת כהונה שנייה מול המועמד הרפובליקני, בנג'מין הריסון, סנאטור לשעבר מאינדיאנה. הכלכלה שגשגה ולא היו מלחמות, אולם קליבלנד לא הצליח להיבחר מחדש, למרות שזכה למעט יותר קולות מהריסון.
דבורה גילולה
דבורה גילוּלָה (נולדה ב-9 במאי 1934) היא פרופסור אמריטה בחוג ללימודים קלאסיים ובחוג ללימודי תיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים, עורכת ומתרגמת מיוונית ומלטינית לעברית. תחומי מחקרה הם ספרות רומית ויוונית עתיקה ויצירתו של נתן אלתרמן.
עין חרוד איחוד
כלכלה
כמו בשאר הקיבוצים עוסקים חברים בעבודות חוץ.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1888
הריסון ניצח ברוב מדינות הצפון והמערב התיכון (למעט קונטיקט וניו ג'רזי), וגם הצליח לנצח במדינות המתנדנדות: ניו יורק (מדינת מגוריו של קליבלנד) ואינדיאנה (מדינת מגוריו) בהפרש זעום של כפחות מאחוז, והשיג את רוב האלקטורים. בניגוד לבחירות 1884, כוח המנגנון המפלגתי בניו יורק סיטי, הטמאני הול, עלה לקליבלנד בניצחון בניו יורק.
דבורה גילולה
ביוגרפיה
גילולה ערכה במשך שנים רבות כתבי עת לתיאטרון, בהם "במה" ו"במות ומסך", שגיליונו האחרון, מס' 11, תשע"ב, יצא לאור בפברואר 2014. גילולה היא מחוג חוקרי יצירתו של נתן אלתרמן והוציאה הוצאה כרונולוגית ומבוארת את "הטור השביעי". כרך 6 האחרון יצא לאור ב-2017.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1888
זאת הייתה מערכת הבחירות השלישית מבין חמש שבה הנשיא הנבחר לא קיבל את מרב הקולות. הפעם הראשונה הייתה ב-1824, כשג'ון קווינסי אדמס נבחר בידי בית הנבחרים, למרות שיריבו, אנדרו ג'קסון, זכה ברוב קולות הבוחרים וברוב האלקטורים. הפעם השנייה הייתה רק 12 שנים לפני בחירות 1888 ב-1876, והפעם הבאה תהיה 112 שנים לאחר מכן, בשנת 2000, כשאל גור, זכה ביותר קולות מג'ורג' ווקר בוש. הפעם האחרונה הייתה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 כאשר הילרי קלינטון זכתה ביותר קולות מדונלד טראמפ. הבחירות יוצאות דופן גם כיוון שרק שתי מדינות (ניו יורק ואינדיאנה) עברו בין המפלגות פעמיים רצופות. רק ב-2012 שתי מדינות (אינדיאנה וקרוליינה הצפונית) החליפו מפלגות בשתי מערכות בחירות רצופות.
עין חרוד איחוד
תרבות
הקיבוץ שותף בבעלות יחד עם עין חרוד מאוחד, במשכן לאמנות על שם חיים אתר ובית שטורמן.
חגים
בקיבוץ מקיימים חגים חילוניים וחקלאיים לצד חגים דתיים. בקיבוץ קיים בית כנסת המשרת גם את תושבי היישובים הסמוכים.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1888
מועמדים דמוקרטים
הוועידה הדמוקרטית הלאומית שהתרחשה בסנט לואיס ביוני 1888 הייתה מאוחדת. הנשיא היוצא קליבלנד נבחר להיות המועמד הנשיאותי פה אחד בלי סיבוב הצבעה. זאת הייתה הפעם הראשונה שנשיא דמוקרטי יוצא נבחר להיות מועמד פעם נוספת מאז מרטין ואן ביורן ב1840.
אחרי שקליבלנד נבחר מחדש, הדמוקרטים היו צריכים למצוא מחליף לתומאס הנדריקס. הנדריקס היה מועמד לא מוצלח לתפקיד סגן הנשיא ב-1876 לפני שזכה בתפקיד יחד עם קליבלנד ב-1884. הנדריקס שירת בתפקיד רק שמונה חודשים לפני שמת ב-25 בנובמבר 1885. הסנאטור לשעבר אלן ת'רמן מאוהיו נבחר להיות המועמד כשהוא גובר על אייזיק גריי. גריי הפסיד בהצבעה בגלל שהיה רפובליקני לשעבר.
המצע הדמוקרטי הגן על ממשל קליבלנד, תמך בהפחתת המכסים הכלליים ובהפיכת הטריטוריות במערב למדינות מן המניין.
מועמדים רפובליקניים
המועמדים המובילים היו הסנאטור לשעבר בנג'מין הריסון מאינדיאנה, הסנאטור ג'ון שרמן מאוהיו, ראסל אלג'ר, מושל מישיגן לשעבר, וולטר גרשם מאינדיאנה, מזכיר האוצר לשעבר, ויליאם אליסון מאיווה, וצ'אנסי דפיו, נשיא רכבת הניו יורק סנטרל.
הרפובליקנים בחרו בהריסון בגלל ניסיונו במלחמה, הפופולריות שלו בקרב יוצאי הצבא, יכולתו להביע את השקפת העולם הרפובליקנית ובגלל שהוא גר באינדיאנה. הרפובליקנים קיוו לזכות ב-15 האלקטורים של אינדיאנה שקליבלנד זכה בהם לפני ארבע שנים. לוי פ. מורטון, בנקאי מניו יורק, נבחר להיות המועמד לסגנות הנשיאות.
מפלגת האיסור
מפלגת האיסור התכנסה בפעם החמישית באינדיאנפוליס. 1,029 צירים מכל המדינות פרט לשלוש הגיעו.
מפלגת איגוד העובדים
הוועידה של מפלגת איגוד העובדים התכנסה בסינסינטי. המפלגה נוצרה ב-1887.
מפלגת העבודה המאוחדת כינסה ועידה משל עצמה באותו הזמן, אולם לא הצליחה לגרום לאיחוד בין שתי המפלגות.
המפלגה בחרה באליסון סטריטר, ובסמואל אוונס כסגנו. אוונס דחה את ההצעה, ובמקומו נבחר צ'ארלס קאנינגהאם.
מפלגת איגוד העובדים הצליחה להשיג כמעט 150,000 קולות אבל לא קיבלה תמיכה רחבה. לעומת זאת, היא זכתה בשתי מחוזות.
מפלגת העבודה המאוחדת
הוועידה של מפלגת העבודה המאוחדת התכנסה בסינסינטי, אוהיו. 90 צירים התכנסו. המפלגה התכנסה כדי לטפח את רעיון ה"מס היחיד" של הנרי ג'ורג'.
לאחר שלא הצליחו להתאחד עם מפלגת איגוד העובדים, המפלגה בחרה ברוברט קאודרי. ו.ה.ט ווייקפילד מקנזס נבחר להיות סגנו.
מפלגת השטרות
מפלגת השטרות הייתה בדעיכה במהלך ממשל קליבלנד, וזכתה רק במושב אחד בבית הנבחרים. בבחירות 1886, רק שישה מועמדים ניסו להיבחר. רק ג'יימס ווייבר הצליח לנצח. המפלגה נשארה פעילה במישיגן.
בתחילת 1888, לא היה ידוע אם המפלגה תנסה להתמודד שוב. הוועידה התכנסה ב-16 במאי, עם מעט צירים. ב-12 בספטמבר, הוועידה התכנסה בפעם השנייה, כשרק שבעה צירים הגיעו. לאחר הכישלון בבחירת מועמד, המפלגה הפסיקה להתקיים.
המפלגה האמריקנית
המפלגה האמריקנית כינסה את הוועידה הלאומית השלישית והאחרונה שלה בוושינגטון די.סי. המפלגה האנטי-מייסונית השתמשה בשמות רבים בצפון.
בוועידה היו 126 צירים, מתוכם 65 מניו יורק ו-15 בקליפורניה. הצירים התאחדו כדי לשלוט בוועידה וגרמו לצירים האחרים לעזוב. כשההצבעה החלה, נותרו רק 64 צירים.
הוועידה בחרה בג'יימס קרטיס כמועמד לנשיאות ובג'יימס גריר כסגנו. גריר סירב, ופיטר וויגינטון מקליפורניה החליף אותו.
מפלגת הזכויות השוות
הוועידה השנייה של מפלגת הזכויות השוות התכנסה בדס מוינס, איווה. בוועידה, נספרו קולות שהגיעו גם בדואר. 310 מתוך 350 צירים תמכו בבלווה לוקווד כמועמדת לנשיאות ובאלפרד לאב כסגנה, למרות שהוא הוחלף לאחר מכן בידי צ'ארלס וולד.
מפלגת הרפורמה התעשייתית
ועידת מפלגת הרפורמה התעשייתית התכנסה בוושינגטון די.סי, עם 49 צירים.
אלברט רדסטון נבחר להיות המועמד.
נושאים
קליבלנד התחיל את הבחירות בכך שהציע הורדה דרמטית של תעריפי המכס בנאומו השנתי לקונגרס ב-1887. קליבלנד אמר שמכסי המגן גבוהים מדי ושמיסוי לא נחוץ הוא לא חוקי. הרפובליקנים אמרו שמכסים גבוהים מגנים על התעשייה האמריקנית מפני תחרות זרה, ומבטיחים משכורות גבוהות, רווחים גבוהים וצמיחה גבוהה.
הוויכוח בין תומכי הפרוטקציוניזם לתומכי הסחר החופשי סביב גובה המכס היה ויכוח עתיק, עוד מאז חקיקת חוקי מכס ב-1816. בפועל, המכס לא השפיע על תעשיות, כיוון שארצות הברית הציעה מחירים נמוכים ברוב התעשיות (חוץ מתעשיית הצמר) והתעשיות האירופאיות הפחות יעילות לא יכלו לנצח אותה בתחומים אלו. אך למרות זאת המכס הניע את הקמפיין של שתי המפלגות.
חוץ מהוויכוח הכלכלי, בעיית מכסי המגן כללה גם ויכוח אתני. באותה תקופה, מדיניות הסחר החופשי נתמכה על ידי האימפריה הבריטית, ולכן לכל מועמד פוליטי שתמך בסחר החופשי הייתה סכנה שיתוייג כפרו-בריטי ולפיכך יאבד קולות מהקהילה האירית. קליבלנד ביטל את התיוג הזה על ידי יוזמת סכסוך עם קנדה הבריטית על שטחי דיג.
הריסון קיבל מימון מפעילי המפלגה וניהל מסע בחירות מאוד אנרגטי יחסית לאותו הזמן, ונאם נאומים ממרפסת ביתו באינדיאנפוליס שזכו לתשומת לב תקשורתית. קליבלנד, באופן מסורתי, סירב לערוך מסע בחירות ואסר על חברי הקבינט שלו לערוך מסע בחירות. לכן ת'רמן היה צריך לעשות את מסע הבחירות בעצמו.
שוחד בחירות
ויליאם דאדלי, עורך דין מאינדיאפוליס, החליט לתמוך במפלגה הרפובליקנית ולחשוף שערוריות במפלגה הדמוקרטית. ב-1888, הריסון מינה את דאדלי להיות הגזבר של הוועידה הרפובליקנית הלאומית. הקמפיין היה מתוח מאוד ובאינדיאנה היה שוויון בין שני המועמדים. דאדלי כתב מכתב שבו הוא הציע לשחד את הקולות הצפים באמצעות כסף. הדמוקרטים גילו את המכתב והפיצו אותו. בגלל המוניטין המפוקפק של דאדלי, מעט מאוד אנשים האמינו להכחשותיו. בסופו של דבר, לקולות המשוחדים באינדיאנה לא הייתה השפעה ממשית על הבחירות. הדמוקרטים הפיצו שמועה שהריסון מנסה לקנות את הבחירות, וכך התחילה תנועה לאומית למען מעבר להצבעה חשאית.
מכתב מורצ'יסון
רפובליקני מקליפורניה בשם ג'ורג' אוסגודבי כתב מכתב לשגריר הבריטי בארצות הברית, סר ליונל סאקסביל ווסט תחת השם הבדוי "צ'ארלס פ. מורצ'יסון". "מורצ'יסון" כתב שהוא בריטי לשעבר שהתגורר בקליפורניה ושאל את השגריר למי הוא אמור להצביע. סר ליונל כתב בחזרה ואמר בפתיחות שקליבלנד הוא המועמד המועדף מבחינת בריטניה.
הרפובליקנים פרסמו את המכתב הזה שבועיים לפני בחירות, והוא השפיע על האירים-אמריקניים כמו אמרת ה"רום, רומאיות ומרד" האנטי קתולית בבחירות הקודמות. קליבלנד אכן הפסיד בניו יורק וסאקסביל-ווסט התפטר מתפקידו כשגריר.
תוצאות
הבחירות התמקדו בניו יורק, ניו ג'רזי, קונטיקט ואינדיאנה. הריסון ניצח בניו יורק ובאינדיאנה וקליבלנד זכה בקונטיקט וניו ג'רזי.
הבחירות היו הפעם השלישית בהיסטוריה בהן המנצח קיבל פחות קולות ממי שהגיע למקום השני. קליבלנד השיג כ-90,000 קולות יותר מהריסון. הריסון זכה ב-233 אלקטורים לעומת 168, בעיקר הודות לניצחון שלו בהפרש של אחוז אחד במדינת מגוריו של קליבלנד, ניו יורק. אם קליבלנד היה זוכה בניו יורק, הוא היה מנצח בבחירות עם 204 אלקטורים לעומת 197. קליבלנד הוא האדם השלישי מבין חמישה שזכו ביותר קולות מיריביהם, אולם עדיין הפסידו (אנדרו ג'קסון, סמואל טילדן, אל גור והילרי קלינטון הם המועמדים הנוספים).
קליבלנד הרוויח 24 אלקטורים ממדינות שבהן ניצח בהפרש של פחות מאחוז (קונטיקט, וירג'יניה ומערב וירג'יניה). הריסון השיג 15 אלקטורים מאינדיאנה, שהייתה המדינה הצמודה ביותר מבחינתו. למרות ההפרשים הזעומים, רק שתי מדינות (ניו יורק ואינדיאנה) עברו צד.
כשפרנסס קליבלנד והנשיא היוצא עזבו את הבית הלבן, היא הבטיחה לעיתונאים שהם יחזרו בתוך ארבע שנים, הבטחה שקליבלנד קיים.
זארה טינדל
זארה אן אליזבת טינדל (באנגלית: Zara Anne Elizabeth Tindall; נולדה ב-15 במאי 1981) היא בתה השנייה של אן, הנסיכה המלכותית ומספר 21 בסדר הירושה לכתר הבריטי. זוכת מדליית כסף ברכיבה קבוצתית באולימפיאדת לונדון ואלופת העולם ברכיבה אישית (אאכן 2006).
ביוגרפיה
היא נכדתה של המלכה מצד אמה, אך אינה נושאת בתואר מלכותי – אמהּ ביקשה שלא יינתנו לילדיה תארים וחובות מלכותיים. בשנת 1992 התגרשו הוריה, ושניהם נישאו לאחר מכן לבני זוג אחרים. לטינדל שתי אחיות נוספות שנולדו לאביה מנשים שונות.
מגיל צעיר הצטיינה טינדל בספורט, במיוחד בהוקי, באתלטיקה וברכיבה על סוסים, ענף שבו ייצגה את אנגליה בתחרויות שונות. טינדל זכתה בתארים שונים באליפויות רכיבה שונות, ובשנת 2006 נבחרה על ידי ה-BBC כ"אישיות הספורטיבית של השנה". באליפות אירופה ב-2005 בבלנהיים זכתה במדליות זהב במקצה האישי ובתחרות הקבוצתית, ובאליפות העולם ב-2006 באאכן, גרמניה זכתה במדליית זהב אישית ובמדליית כסף קבוצתית. באליפות אירופה ב-2007 בפרטוני דל ויוורו, רומא, איטליה, זכתה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית. באולימפיאדת לונדון ב-2012 זכתה במדליית כסף בתחרות הרכיבה הקבוצתית.
טינדל למדה פיזיותרפיה באוניברסיטת אקסטר.
ביולי 2010 הושק קו בגדי ספורט בעיצובה, שנשאו את השם ZP176 – לפי מספרה של טינדל בעת ייצוג אנגליה בתחרות הראשונה שבה השתתפה.
בדצמבר 2010 הודיע ארמון בקינגהאם על אירוסיה של טינדל לבן זוגה, שחקן הרוגבי מייק טינדל. השניים נישאו ב-30 ביולי 2011 בסקוטלנד. ב-17 בינואר 2014 נולדה לשניים בת, מיה טינדל. ב-18 ביוני 2018 נולדה בתם השנייה לנה. ב-21 במרץ 2021 נולד בנם לוקאס פיליפ טינדל.
שמשון רובין
שמשון רובין (באנגלית: Simon Shimshon Rubin; נולד בשנת 1949) הוא פסיכולוג קליני פעיל ופרופסור אמריטוס בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה. הוא מנהל קליניקה פרטית ומטפל בעיקר במבוגרים. פרופ' רובין הוא היו"ר של התכנית התלת-שנתית "זרמים- לימודי פסיכותרפיה פסיכודינמית" המכשיר מטפלים מנוסים להכיר לעומק את הטיפול הנפשי. ב-2017, הצטרף לחוג לפסיכולוגיה ולחוג לתואר שני בפסיכולוגיה חינוכית ובפסיכולוגיה רפואית במכללת עמק יזרעאל. שמשון רובין הוא מדריך ומומחה לפסיכותרפיה ואבחון. פרופ' רובין מכהן כמייסד וראש המרכז/המעבדה הבינלאומי לחקר אובדן, שכול וחוסן נפשי באוניברסיטת חיפה. רובין הצטרף לסגל האקדמי באוניברסיטת חיפה בשנת 1980, וכיהן כפרופסור מן המניין עם קביעות מאז 2001 ועד פרישתו לגמלאות (אמריטוס).
ביוגרפיה
שמשון רובין נולד בשיקגו, בן לרב אברהם וחנה רובין, שהיגרו לארצות הברית אחרי מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה הרב רובין נלקח לרוסיה ואשתו הראשונה ושני ילדיו הקטנים נספו בשואה בשנת 1942. בארצות הברית הרב רובין היה רב של כמה קהילות בשיקגו, ונפטר באופן פתאומי בשנת 1955. לשמשון רובין יש אחות אחת. אמו נישאה מחדש בשנת 1962 לרב יהושע סטוטלנד, מחנך ואקטואר.
שמשון רובין קיבל חינוך דתי-לאומי, ולמד בבתי ספר יהודיים בשיקגו. היה פעיל בתנועת הצופים ואחר כך בבני עקיבא. סיים תיכון בשנת 1966. אחר כך, נסע ללמוד בישיבת כרם ביבנה בשנים 1966–1968. הוא למד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק וסיים תואר ראשון בפסיכולוגיה בשנת 1971. המשיך את לימודיו לתואר שני ושלישי בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת בוסטון. רובין סיים את מחקר הדוקטורט בשנת 1977, נושאו היה "שכול ופגיעות: מחקר על אימהות שאיבדו תינוקות למוות בעריסה (SIDS)."
רובין השלים התמחות כפסיכולוג קליני בתחנת טיפול בילד בניוטון מסצ'וסטס, בשנים 1973–1974. שימש כפסיכולוג זוטר ואחר כך בכיר ביחידה לאבחון וטיפול בילדים ונוער עם הפרעות בתקשורת והפרעות נפשיות, בבית החולים מייקל ריס בשיקגו, בין השנים 1974–1980. רובין קיבל רישיון לעסוק בפסיכולוגיה קלינית במדינת אילינוי בשנת 1977, ופתח פרקטיקה פרטית בנוסף לעבודה בבית החולים. מאז הוא עובד כמטפל, מדריך ויועץ עם ילדים, נוער, מבוגרים, משפחות וקבוצות. לפני עזיבתו את שיקגו, הוא התחיל ללמוד בחוג ללימודי פסיכואנליזה במכון הפסיכואנליטי האלטרנטיבי, בראשותו של פיטר ג'ובשיני. בישראל קיבל רובין רישיון כפסיכולוג קליני וכמדריך בפסיכותרפיה ובפסיכודיאגנוסטיקה בשנת 1981.
פרופ' רובין שימש כיו"ר המגמה לפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת חיפה. היה בעבר וחזר להיות היו"ר של בית הספר לפסיכותרפיה בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה. היה יו"ר ועדת האתיקה האוניברסיטאית והחוגית וטיפל בנושא של הערכת היבטים אתיים של מחקר בבני אדם. כיום הוא יו"ר הוועדה לבדיקת מחקרים בבני אדם בפקולטה למדעי החברה. רובין הוא חבר בארגון הבינלאומי International Work Group on Death, Dying and Bereavement, ואף שימש כחבר הנהלה בארגון בין השנים 2002–2008.
החל מ-1984, בנוסף לעבודתו באוניברסיטה, רובין קיבל את ניהול התחנה לטיפול בילד, בנוער ובמשפחה של משרד הבריאות. בשנת 1990 הוא פרש ממשרד הבריאות וחזר לאקדמיה במשרה מלאה ולפרקטיקה פרטית.
שמשון רובין נשוי לפרופ' (אמריטה) ליזה רובין, מומחית לרפואת ילדים ובריאות הציבור, שניהלה את המחלקה לאם ולילד במשרד הבריאות בירושלים בין השנים 2007 - 2019. פרופ' ליזה רובין ממשיכה ללמד בבית ספר לבריאות הציבור באוניברסיטת חיפה. לזוג ארבעה ילדים.
מחקריו בשכול
מחקריו ותחומי פעילותו של רובין חובקים שלושה תחומים עיקריים: 1. הכשרה ויישום של התערבות פסיכותרפויטית. 2. אובדן ושכול – השפעות על היחיד, המשפחה והחברה. 3. אתיקה מקצועית וביואתיקה.
שכול אצל אמהות שאיבדו תינוקות
באמצע שנות השבעים רובין יצר קשר עם יחידה במרכז רפואי לויולה בשיקגו, שהייתה מופקדת על יצירת קשר ומתן מידע למשפחות שאיבדו תינוקות כתוצאה ממוות בעריסה. היחידה הייתה בקשר הדוק עם ארגון ציבורי וולונטרי של הורים ובני משפחה ששמו לעצמם מטרה לתת מידע ומזור למשפחות, ולהביא להמשך מחקר כדי לגלות את הסיבות ולצמצם את אחוזי התמותה כתוצאה מהמחלה. רובין קיבל רשות לפנות למשפחות לצורך מחקר, וגיבש הצעה לדוקטורט עבור אוניברסיטת בוסטון אודות השפעות השכול. רובין שיער שיש השפעות מבניות לחוויות השכול, כך שמי שחווה שכול פתאומי לרוב יתפוס את העולם כמקום פחות בטוח. במסגרת עבודת הדוקטורט שלו הוא ערך את המחקר בשיקגו-רבתי, ובדק את ההשפעות ארוכות הטווח של אובדן על אימהות שאיבדו תינוקות.
המחקר כלל 45 אמהות: שליש שאבדו תינוקות כחצי שנה לפני המגע המחקרי, שליש שאיבדו תינוקות בממוצע 4.5 שנים מוקדם יותר, ושליש שלא איבדו ילדים כלל. בתחילת מחקרו הניח רובין מספר הנחות: א. שאובדן תינוק באופן פתאומי כתוצאה מסיבה רפואית שלא מוגדרת (מוות בעריסה) משפיעה על אימהות כל חייהן; ב. רוב האימהות שאיבדו תינוק לפני שנים יהיו דומות לאימהות שאף פעם לא איבדו ילד בתפקודן הכללי אך לא ברגישות שלהן לחשיפתן לסכנות החיים שהן מעבר לשליטתן; ג. שנשים שאיבדו תינוק לפני שנים לא יראו סימנים של אבל מופגן היות שיהיו אחרי "עיבוד האבל".
בסופו של דבר, התוצאות היו מורכבות יותר משההשערות הניחו. רובין מצא כי: א) אימהות שכולות ותיקות, שאיבדו תינוקות בממוצע 4.5 שנים לפני כן, היו דומות לאימהות שאף פעם לא איבדו ילד בתפישת העולם הכללית, אבל היו חרדות יותר בקשר למשפחה שלהן באופן ממוקד וספציפי; ב) אמהות שכולות ותיקות תיפקדו כקבוצת ביניים, עם מאפיינים של קבוצת האמהות הלא-שכולות מחד, ומאפיינים של האמהות השכולות הטריות מאידך; ו-ג) שהציפייה ל"סיום עיבוד האבל" אצל האמהות השכולות הוותיקות הייתה רחוקה כל-כך מהמציאות, עד כדי כך שהיה צורך לשנות פרדיגמה אודות "עיבוד אבל".
התוצאות הראו שתהליך התאבלות אינו מביא לסיום הקשר עם הנפטר, ושנושאי האשמה, הגעגועים והמחשבות על הילדים שמתו היו בולטים במיוחד. הממצא החשוב ביותר של מחקרו היה שהעיסוק של כל האימהות השכולות בזיכרונות אודות התינוק שלהן היה חזק מאוד, מרכזי בחייהן, ולא בהכרח מאפיין או מבשר של "אבל פתולוגי". ההתנהגות שלהן והחיבור המתמשך למחשבות ורגשות כלפי ילדיהן היה מנוגד לרוב ההנחות התאורטיות על אובדן ושכול באותן שנים.
לקראת סיום המחקר, שמשון רובין התבקש להיות יועץ חיצוני עבור הארגון של ההורים שאיבדו ילדים כתוצאה ממוות בעריסה, והתבקש להיות יועץ לצוות המקצועי ביחידה בבית החולים שהייתה במגע עם המשפחות שאיבדו ילדים מהמחלה. עם הזמן, מה שרובין למד מהמחקר הפך למודל הדו-מסלולי של אובדן ושכול, שמזוהה איתו עד היום.
במאמר הראשון שלו, שהתפרסם בשנת 1981 , ביצע רובין סקירה והעמקה של התוצאות מהמחקר והכניס אותם למודל תאורטי, שחידד את ההבדלים בין שני מרכיבים באובדן. המסלול הראשון, שמתמקד בתפקוד פיזיולוגי, סוציולוגי-בינאישי, ופסיכולוגי, מוכר ומובן. הכניסה לתהליך האבל מאופיינת בדרך כלל על ידי פגיעה בתפקוד, רגשות של דיכאון וחרדה, תחושות חוסר אונים, אשמה ועוד. לתהליך זה יש התחלה, אמצע וסיום שתואר רבות בספרות. אולם המסלול השני מסתובב ומתמקד במרכזיות של הנפטר והקשר אליו לאחר הפטירה, מפני שקשר זה ממשיך להתקיים, אף על פי שהוא חייב לעבור שינויים כתוצאה מהסתלקותו הפיזית של הנפטר. כאן, המחשבות והקשר הרגשי לאדם שנפטר מערבים רגשות, מחשבות וזיכרונות רבים שעוברים שינויים בעקבות המוות, אבל אינם חייבים להסתיים ואינם חייבים תמיד למצוא ביטוי בשיבושים או שיפורים במסלול הראשון. מאז ועד היום, רובין מציע שהדרך למדוד "סיום תקופת האבל" וניסיון להעריך השפעות האובדן בהווה, מחייבת התייחסות לשני המסלולים ולא לאחד או השני בלבד.
הנחתו הבסיסית של רובין מתייחסת וחולקת על המשגתו ומודל האבל שפיתח אבי הפסיכואנליזה, זיגמונד פרויד, במאמרו המפורסם מ-1917 "אבל ומלנכוליה". פרויד במאמרו איחד בין תהליך "ניתוק הקשר הליבידינלית מן הנפטר" לבין ביטוי של תהליך זה בתפקודו של השכול, והניח שסיום קשיי תפקוד מבשר על סיום הקשר לנפטר וסיום תהליך האבל. רובין הפריד בין שינויי תפקוד לבין מצב וטיב הקשר עם המחשבות והרגשות כלפי הנפטר. ההנחה של פרויד שהמטרה של תהליך האבל היא לאפשר ניתוק קשרי האהבה בין החי לבין המת, לא תאמה את המציאות, ומחקרו של רובין הראה שהקשר המתמשך לנפטר אינו זהה למאפייני האבל ומתקיים כמסלול נפרד מתפקודם של השכולים.
המאמר הציג מבחינה תאורטית וטיפולית את החשיבות של המשך הקשר לנפטר, כמרכיב חשוב באבל אדפטיבי (ביטוי של התמודדות חיובית ונורמטיבית לאחר אובדן לאורך זמן).
שכול של הורים לחללי מלחמה
לאחר מלחמת לבנון הראשונה, שמשון רובין התחיל בשנת 1986 לחקור הורים לחיילים שנפלו במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון. הוא השווה אבל של הורים ארבע שנים לאחר האובדן במלחמה, לאבל של הורים 14-13 שנים לאחר המלחמה. בשונה מהמחקר על אימהות צעירות בשיקגו שאיבדו תינוקות, ההורים בישראל שהשתתפו במחקר הראו פגיעה מתמשכת וכללית בתפקודם, וקשר אינטנסיבי ביותר לבנים שנפלו, עם הבדלים צנועים יחסית בין תפישת עולמם 4 ו-13 שנה לאחר המלחמות.
ממצא חשוב נוסף שמצא רובין, התייחס לשוני של ההורים מהמודל של אבל לפי ג'ון בולבי, שהניח שהתהליך מתחיל עם הלם, קהות חושים, ולאחר מכן עובר לשלב של חיפוש הנפטר, שמתחלף עם הזמן לשלב של התפרקות ודיכאון, לפני ארגון מחדש של חלק מהאישיות. במחקר אודות ההורים השכולים, הממצאים הראו שאצל כל ההורים השכולים היו הסימנים של הלם, חיפוש אחרי זיכרונות ודברים שמזכירים את הבן שנפל, חוסר ארגון ודיכאון. אולם, מה שהבחין בין הורים שאיבדו בנים לאחר 4 שנים מהאובדן, לעומת אלה שבניהם נפלו לפני 13 שנים, היה שוני במידת הפרספקטיבה אודות חייהם ואובדנם, שהתבטא במדדים של ארגון מחדש של תפישת עולמם, את מהות השכול, וחייהם לאחר אובדן. עם הזמן, ההורים השכולים כקבוצה לומדים לחיות בצורה יותר משלימה עם אובדנם ומצבם בחיים. המחקר קיבל מימון חלקי מאגף השיקום של משרד הביטחון. במחקר הדגישו ההורים את מצוקת האחים של הנופלים והם ראו את כאבם של האחים השכולים כנושא שדורש התייחסות והתערבות.
על בסיס מחקרים אלו ואחרים שלו ושל תלמידיו ושותפיו, בכתיבת מאמרים תאורטיים, קליניים ואמפיריים, המשיך רובין לחדד את המשמעות של שני המסלולים שהוא מתאר ואיך להשתמש בהם בעבודה מחקרית בהתערבות קלינית. מאז 1988, רובין משתף פעולה בחשיבה וכתיבה משותפת אודות סוגיות בשכול עם ד"ר רות מלקינסון, מרצה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב, ופרופ' אליעזר ויצטום, פרופ' לפסיכיאטריה בבית ספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון.
מחקרים נוספים
רובין ותלמידיו באוניברסיטת חיפה חקרו השפעות של אובדן ושכול בכמה וכמה תחומים. רובין ותלמידיו השוו, למשל, בין אובדן כתוצאה ממוות במלחמה, לבין מוות כתוצאה מתאונת דרכים.
בשנים האחרונות, ערך רובין השוואה בין אבל על חבר לבין אבל על בן-זוג נשוי. לשם כך פיתח שאלון של המודל הדו-מסלולי לשכול. השאלון כולל חמישה גורמים: 1. הקשר מעורבות (או אבל אקוטי) על הקשר עם הנפטר. 2. קשר חיובי וקרוב עם הנפטר. 3. קשר בעייתי וקונפליקטואלי עם הנפטר. שלושת הגורמים שצוינו עד כה שייכים למסלול השני, של קשר מתמשך עם הנפטר. 4. תפקוד בעקבות אובדן. 5. תפישת האובדן הטראומטי. שני גורמים אלו מבטאים את המסלול התפקודי בעקבות אובדן.
ריבלין
ריבלין הוא שם משפחה יהודי שפירושו צאצא של "רבקה". (בשם חיבה – ריבל'ה)
נחמה דואק
ביוגרפיה
דואק נולדה וגדלה בנתניה. אביה, נסים דואק, שעלה לארץ ישראל מחלב שבסוריה, בשנת 1929, נמנה עם מייסדי העיר וקיבל את תואר "יקיר העיר", בשנת 1989. אמה, שושנה (לבית כהן-ארזי), היא דור שביעי בארץ.
בטרם החלה לעבוד כעיתונאית עסקה בפיזיותרפיה, מקצוע שלמדה במסגרת העתודה האקדמית בבית הספר לפיזיותרפיה, שבמכון וינגייט. עם סיום לימודי העתודה, שובצה לשירות בצבא במקצוע שרכשה לעצמה, ובריאיון בשנת 2016, ציינה שהשיבוץ לתפקידה היה כה מיידי שאף לא עברה טירונות וכך, באופן חריג, מעולם לא אחזה בנשק. נוסף על לימודי הפיזיותרפיה, לדואק תואר ראשון בפילוסופיה ובהיסטוריה של ארץ ישראל מאוניברסיטת תל אביב, וכן תואר שני במדעי המדינה ותקשורת, גם הוא מאוניברסיטת תל אביב.
את הקריירה העיתונאית החלה דואק ב-1980 בעיתון "העיר", שם נמנתה עם צוות ההקמה. ב-1981 עברה ל"ידיעות אחרונות". היא שימשה תחילה ככתבת לענייני תל אביב, ולאחר מכן כתבת לענייני עבודה ותעשייה, כתבת כלכלית ראשית בירושלים, שם סיקרה את משרד האוצר ואת בנק ישראל, וכן כתבת ופרשנית פוליטית במשך 15 שנים. באוקטובר 2005 חדלה מלשמש ככתבת שטח והחלה לכתוב במוסף המדיני-פוליטי של העיתון, "המוסף לשבת". במהלך כל שנות עבודתה ב"ידיעות אחרונות" כתבה גם במוסף 7 ימים.
בנוסף לעבודתה ב"ידיעות אחרונות", דואק מגישה בערוץ הכנסת את תוכנית הטלוויזיה השבועית "חיידק פוליטי". בעבר הגישה תוכניות אקטואליה ברדיו ללא הפסקה. בנוסף, הגישה את תוכנית האקטואליה השבועית "המושכים בחוטים" ברדיו תל אביב, ובתחנת רדיו זאת, גם הגישה תוכנית כלכלית יומית במשך שנה.
דואק משמשת פאנליסטית קבועה בתוכנית "שיחת היום" ברשת מדיה. משנת 1999 היא מנחה את אירוע "שבתרבות" בתיאטרון חולון, שמתקיים מדי חודש, ומארח דמויות פוליטיות וציבוריות מובילות.
לאורך השנים, כיהנה דואק כדירקטורית במספר חברות, בהן "תשואה 10" שנכנסה להסדר נושים ופורקה, "אפסילון קופות גמל", "I.S.E ייעוץ והכוונה" (בשנים 2007-2002), "רום גבס חיפוי וקירוי", "אחוזות החוף" (מ-2015-2004) ו"א. דורי בניה" (מ-2015-2012). היא חברת מועצת הנאמנים של התיאטרון הקאמרי מדצמבר 2015. בשנת 2022 החלה לשמש כפובליציסטית במדור הדעות של עיתון "ישראל היום".
דואק הייתה בת-זוגו של אלוף במיל' יוסי בן-חנן. בתם המשותפת היא העיתונאית עמליה דואק.
מיקי דורסמן
מיקי דורסמן (נולד ב-29 בינואר 1965 בחולון) הוא מאמן כדורסל ואיש עסקים ישראלי.
ביוגרפיה
בילדותו למד בבית הספר היסודי על שם א.ד. גורדון בחולון ושיחק במחלקת הנוער של הפועל חולון. בצעירותו החל ללמוד מנהל עסקים, ותוך כדי לימודיו השתלב בכדורסל הישראלי. דורסמן נשא את אשת העסקים שרי אריסון בשנת 1988 ולשניים נולד בן אחד. בשנת 2002 הזוג התגרש.
מאמן כדורסל
מיקי דורסמן החל את קריירת האימון שלו בקבוצות מהליגות הנמוכות. לאחר שנים בודדות פרש מאימון פעיל, כדי להשקיע יותר בלימודיו. לאחר ארבע עשרה שנים (2002), הוא רכש את הפועל חולון תמורת מיליון שקלים. מאז הפך דורסמן את הקבוצה, שהייתה אז קבוצה שולית בליגה הלאומית, לאחת הקבוצות הבכירות בליגת העל. דורסמן אימן את הקבוצה החל משנת 2006, והספיק לזכות איתה פעמיים באליפות הליגה הלאומית. בפעם הראשונה, הקבוצה לא עלתה לליגת העל בשל בעיות תקציב, ובפעם השנייה עלתה הקבוצה לליגת העל, והפכה לאחת הקבוצות המובילות בישראל. ב-2008 זכה דורסמן עם הפועל חולון באליפות ראשונה בתולדות הקבוצה. חולון הדיחה את מכבי תל אביב מהתואר לאחר רצף של 14 אליפויות (מאז עשתה זאת הפועל גליל עליון בעונת 1992/93). דורסמן וקבוצתו ניצחו את תל אביב בניצחון דרמטי - 72:73.
ב-23 ביוני 2008 פרש מאימון הפועל חולון ומבעלות עליה לאחר שלא הצליח לגייס כספים למימון הקבוצה. בנוסף, מהלך איחוד הקבוצה עם מכבי ראשון לציון שניסה להוביל נכשל.
באמצע עונת 2008–2009 התמנה דורסמן למאמן מכבי ראשון לציון במקום זיו ארז שהתפטר, אך משחקים ספורים לאחר מכן התפטר גם הוא מאימון הקבוצה. בסוף שנת 2009 הסכים דורסמן, אחרי שכנוע מצד הנהלת הפועל חולון, לחזור ולאמן את הקבוצה.
איש עסקים
דורסמן מחזיק בבעלותו נדל"ן, בין השאר את מטה בנק אמריקאי ישראלי לשעבר בשדרות רוטשילד בתל אביב. בשנת 2000 רכש כ-11% ממניות חברת נייר חדרה ובינואר 2005 מכר אותם ברווח של 45 מיליון שקל.
מיקי דורסמן הפסיד ממון רב בשנת 2009 כשנפל קורבן לתרגיל עוקץ לאיש העסקים הבריטי ניק לוין.
בשנת 2016 הקים את חברת "מיט אין פלייס", הפועלות בתחום חללי העבודה ומשכירה חדרי ישיבות.
בשנת 2018 נמנה עם המשקיעים בחברת הביטוח החדשה ליברה.
מרדכי קרמניצר
מרדכי (מוטה) קרמניצר (נולד ב-16 בנובמבר 1948) הוא משפטן ישראלי, מומחה במשפט פלילי ובמשפט צבאי. פרופסור אמריטוס למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ולשעבר סגן נשיא לחקר הדמוקרטיה במכון הישראלי לדמוקרטיה, העומד בראש הפרויקטים 'עקרונות חוקתיים ויישומם', 'ביטחון לאומי ודמוקרטיה' ו'השחיתות השלטונית בישראל'.
ביוגרפיה
קרמניצר נולד להורים ניצולי השואה בגרמניה בשנת 1948 ועלה איתם ארצה כשהיה בן שנה. למד בבית הספר התיכון בליך ברמת גן והמשיך בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית. התמחה בלשכתו של שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון. שירת בפרקליטות הצבאית, היה פרקליט צבאי בחיל הים, והתקדם עד לתפקיד סגן התובע הצבאי הראשי ושופט צבאי. כשופט צבאי ישב פעמים רבות בהרכבים שדנו במקרים של גרימת מוות, בהם משפטו של אל"ם מוני חורב (שהיה מפקד בית הספר לקצינים של צה"ל) אשר הואשם בגרימת מותו ברשלנות של ינאי שושן. בשנת 1981 השלים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטה העברית בנושא "עיקרי מבנה וארגון של העבירות הספציפיות" בהנחייתו של פרופ' שניאור זלמן פלר.
בשנים 1980–1982 היה חבר בצוות שניסח את החלק הכללי של חוק העונשין, שנחקק מאוחר יותר כתיקון 39 לחוק. בשנים 1990–1993 היה דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית. בשנת 1994 עמד בראש ועדה של משרד המשטרה לטיפול בתופעת אלימות השוטרים. בשנת 1996 עמד בראש "ועדת קרמניצר" שדנה בהוראת אזרחות והמליצה לשנות את מבנה הלימודים ולהגביר את הלימוד של תוכני חינוך לדמוקרטיה ודו-קיום.
כיהן כיו"ר הנהלת האגודה לזכויות האזרח. נמנה עם אלו שיצאו נגד החנינה לאנשי השב"כ בפרשת קו 300 וחתם על המכתב שנשלח לראש הממשלה יצחק שמיר בתביעה לפטר את היועצים המשפטיים של השב"כ אשר נתנו יד לבידוי הראיות בפרשה. הוא התנגד לאיסור המפגשים עם אנשי אש"ף (שבוטל מאז) ולדו"ח ועדת לנדוי, לגירוש פעילי החמאס ללבנון בשנת 1992, ולמינויו של רוני בר-און לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה בשנת 1997. השתתף בארגון עצומה נגד סמכות ההקלה בעונש של מפקדים בצה"ל. בשנת 1996 זכה בתואר "אביר איכות השלטון" מטעם התנועה לאיכות השלטון. בשנת 1999 הדליק משואה ביום העצמאות בהר הרצל.
בשנת 2003 זכה בפרס צלטנר לחקר המשפט, המוענק מדי שנה על ידי תנועת רוטרי והפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב.
ביולי 2006 ביקש שר המשפטים חיים רמון למנות את קרמניצר לשופט בבית המשפט העליון אבל המינוי לא יצא לפועל בשל בקשתו של קרמניצר לא להציע את שמו ובגלל התנגדות השופט אהרן ברק.
בשנת 2008 עמד בראש הוועדה המסדרת של "התנועה החדשה" שחברה לריצה משותפת עם מרצ בבחירות לכנסת ה-18.
בשנת 2009 קיבל את אות המופת מתנועת אומ"ץ "על היותו דמות מופת במאבקו הרצוף לאורך השנים בשחיתות השלטונית ועל תרומתו המבורכת למען חופש העיתונות וחופש הביטוי הבאים לשמור ולפקח על טוהר המידות השלטוני ועל פעילותו במסגרת המכון הישראלי לדמוקרטיה".
בשנת 2010 פרש מתפקידי הוראה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית. מכהן כחבר המועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל וחבר הנהלה הציבורית של בצלם.
בשנת 2017 יצא לאור לכבודו ספר יובל, "ספר מרדכי (מוטה) קרמניצר", בעריכת אריאל בנדור, חאלד גנאים ואילן סבן.
קרמניצר מפרסם בעיתון "הארץ" מאמרי דעה ופרשנות בנושאים משפטיים. בשנת 2023 מתח ביקורת על ממשלת ישראל ה-37, ובפרט על תיקוני חקיקה שיזמה.
נשוי משנת 2006 לפרופ' רבקה פלדחי. אב לשני בנים מנישואיו הקודמים.
מחקרים וניירות עמדה
תרומתו של מרדכי קרמניצר למשפט הישראלי התבטאה בהרחבת הפרספקטיבה ההשוואתית, בעיקר בתחום של המשפט הפלילי והחוקתי, אבל גם בתחום של המשפט האזרחי. בנושאים שונים בתחומים אלה עסק קרמניצר במחקר השוואתי בין ההסדרים הקיימים בשיטת המשפט הישראלית להסדרים המקבילים בעולם המשפט האנגלו-אמריקאי (כמו המשפט המקובל (הבריטי), והמשפט האמריקאי) ולהסדרים הקיימים בעולם המשפט הגרמני, מתוך מגמה לבחון מה ניתן ללמוד מהמשפט הגרמני.
קרמניצר ערך סדרה של מחקרים שבהם נבחנו הגבלות שונות על חופש הביטוי בשיטת המשפט הישראלית, בין השאר בפרספקטיבה השוואתית. מסקנתו, ככלל, הייתה שיש הגבלת יתר לא מוצדקת על חופש הביטוי, והוא הציע הצעות שונות איך לתקן זאת בין על ידי ביטול הסדרים מסוימים ובין על ידי צמצום שלהם.
בספר זה, אותו כתב קרמניצר יחד עם פרופסור רות גביזון ופרופסור יואב דותן, מבקרת גביזון את המגמות האקטיביסטיות בפסיקת בית המשפט העליון בעשרים השנים האחרונות. קרמניצר בוחן את הביקורת שלה ומגיע למסקנה שמגמות אלה הן מגמות מוצדקות וחיוביות.
פרויקט מחקרי זה, שקרמניצר השתתף בו עם פרופסור ש"ז פלר, כלל הכנת הצעת חוק לחלק הכללי של חוק העונשין. כלומר החלק שמתווה את העקרונות הדוקטרינריים והמושגים הכלליים של החוק הפלילי. הצעת החוק הזאת הפכה לחוק, בשינויים מינוריים.
קרמניצר פרסם מאמר על דו"ח לנדאו. דו"ח לנדאו הוא דו"ח שבחן את שיטות החקירה של שירות הביטחון הכללי והתיר שימוש בכוח פיזי מתון במקרים מסוימים בחקירות של אנשים החשודים בפעילות טרור. במאמרו, קרמניצר ניתח את הדו"ח הזה וביקר את ההמלצה הזאת. בית המשפט העליון, בפסק דין בו קבע שאסור להשתמש בכוח פיזי בחקירות, הסתמך על המאמר הזה.
בספר זה, שכתב קרמניצר יחד עם ד"ר חאלד גנאים ובועז שנור, מובא ניתוח מפורט של הדין הישראלי בתחום לשון הרע, בין השאר בפרספקטיבה השוואתית. הספר מסתיים בהצעת חוק שאמורה להחליף את החוק הקיים.
במחקר שערך קרמניצר בנושא של פסילת רשימות לכנסת הגיע למסקנה שאין הצדקה במדינה דמוקרטית לשלול רשימה השוללת את קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית, אם התוכנית להגשים את השינוי הזה היא של דרכי שלום ושכנוע; זאת להבדיל מאמצעים אלימים.
בספר שכתב קרמניצר ביחד עם גנאים, הם מציעים, על סמך מחקר משווה, לבטל את פרק ההמרדה הקיים בחוק העונשין, שמבוסס על המשפט האנגלי הטרום-דמוקרטי ולהחליף אותו בפרק חדש. זאת לפי הצעה מפורטת שלהם, התואמת יותר, לשיטתם, משטר דמוקרטי במאה ה-21.
זהו ספר שכתב קרמניצר יחד עם דורון נבות, נאוה בן-אור, עמיר פוקס וגיא ורטהיים. קרמניצר מגיע בספר למסקנה שהעברה הקיימת היום בחוק העונשין הישראלי, של מרמה והפרת אמונים, אינה עומדת באמות המידה המינימליות של עקרון החוקיות. המסקנה בספר היא שהפרשנות שניתנה לעבירה על ידי בית המשפט העליון בפרשת שמעון שבס אינה פותרת את הבעיה באופן המניח את הדעת, ולכן אין מנוס מביטול האיסור הזה והחלפתו במספר איסורים המתייחסים להתנהגויות קונקרטיות המוגדרות בצורה ברורה יותר.
בנייר עמדה של קרמניצר וגנאים נושא הסתה להמרדה שבו מסקנתם הייתה שהמבחן המקובל בארצות הברית ביחס להסתה מאלימות ושלפיו ניתן לאסור ביטוי רק כאשר הוא יוצר סכנה מיידית לאלימות אינו מוצדק משום שהוא אינו מעניק הגנה מספקת מפני אלימות וכי יש מקום לאסור ביטויים מסוימים שעלולים להביא לאלימות גם אם האלימות אינה צפויה להתרחש מיידית.
קרמניצר בחן יחד עם גנאים את הנושא של האחריות הפלילית של תאגיד, ובמאמרים שהתפרסמו בעברית ובגרמנית הניחו תשתית רעיונית להצדקת הטלת אחריות פלילית על תאגיד.
ועדות ציבוריות שעמד בראשן או שהיה חבר בהן
קרמניצר עמד בראש ועדה ממלכתית בנושא של הטיפול הממלכתי באלימות שוטרים, אותה מינה משה שחל, השר לביטחון פנים דאז. המלצות הוועדה מדגישות את החשיבות של אמצעים חינוכיים, מנהליים ופיקודיים בהתמודדות עם התופעה של אלימות של שוטרים. המלצות הוועדה התקבלו.
קרמניצר עמד בראש ועדה ממלכתית בנושא של החינוך לאזרחות, אותה מינה אמנון רובינשטיין, שר החינוך דאז. הוועדה פרסמה דו"ח בשם "להיות אזרחים" וכוללת המלצות לשינוי כולל ביחס של מערכת החינוך לנושא של החינוך לאזרחות. הדו"ח אומץ, אבל רק חלק מההמלצות שלו יושמו עד היום.
קרמניצר עמד בראש ועדה ממלכתית לטיפול מערכתי בעברות של עובדי מדינה, שמונתה על ידי שרי המשפטים והאוצר דאז, דוד ליבאי ואברהם בייגה שוחט. המלצות הוועדה התקבלו, אולם הן יושמו רק באופן חלקי.
קרמניצר היה חבר הוועדה לבחינת מדיניות הענישה והטיפול בעבריינים בראשות השופטת בדימוס דליה דורנר.
קישורים חיצוניים
מאמרים מקוונים
רעש (להקה)
רעש היא להקת רוק ישראלית שפעלה בין השנים 1991 – 2000 והוציאה שלושה אלבומים. הלהקה נודעה בין היתר בהופעותיה הרועשות, בהתאם לשמה, בהימנעות מראיונות ומקידום מכירות ובהתנהגות "מוזרה" וילדותית כאשר עיתונאים בכל זאת ניסו לראיין אותה. הלהקה, בכוונה או לא, שמרה מרחק מהזרם המרכזי – גם כשהצליחה להחדיר לרדיו כמה להיטים, היא נהגה להתייחס לכך בביטול, המשיכה "לעשות את הדבר שלה" ולא ניסתה לשחזר את ההצלחה. למרות שקיבלה בעקביות ביקורות טובות, רעש מעולם לא זכתה להצלחה מסחרית גדולה ולבסוף התפרקה.
היסטוריה
הלהקה הוקמה על ידי אמיר קרטס (שירה, גיטרה, פסנתר, קלידים), רע מוכיח (גיטרה, קלידים, קולות), ג'וני שועלי (שירה, בס, גיטרה אקוסטית, קלידים), ועודד פרח (תופים, שירה). הלהקה קיבלה את שמה כשבארגון אחת ההופעות הראשונות שלה, כשנשאלו חברי הלהקה מה הם מנגנים הם ענו בפשטות – "רעש".
אלבומם הראשון "רעש רק רעש. ק." יצא ב־1994. את מרבית השירים באלבום כתב ושר קרטס, אך דווקא השירים של שועלי, שהיו רכים, ליריים וקליטים יותר – "חנן", "נוסע לבד" ובמיוחד "לעיתים", המוכר בפזמונו "מָה אַתְּ מְבִינָה?" – הם שהתפרסמו. השירים של קרטס, לעומתם, נשמעו מנותקים, דיכאוניים ורועשים יותר. אסף אמדורסקי התארח בשירה בשיר "חנן". הביקורות היללו את האלבום הזה והוא צוין כאחד האלבומים העבריים הטובים בסיכומי שנת תשנ"ה על ידי מוזיקאים רבים, בהם רמי פורטיס וענבל פרלמוטר. למרות ההצלחה האמנותית ולמרות ש"לעיתים" ו"נוסע לבד" זכו להשמעות רבות מאוד ברדיו במשך שנים ארוכות אחרי יציאתו, כאלבום "רעש רק רעש. ק." לא היה הצלחה מסחרית וזכה למכירות של אלפים בודדים.
ב־1995 כל חברי הלהקה, בצירוף חיים לרוז, אסף אמדורסקי, אורן לוטנברג ומוזיקאים אחרים, חברו להקלטת אלבום הסולו הראשון של ג'וני שועלי. האלבום זכה לביקורות משבחות. הוא אף הניב את הלהיט הגדול "עכשיו", אך בסופו של דבר מכר רק מעט יותר מאלבום הבכורה של "רעש". באותה שנה התארחו שועלי, פרח וקרטס בנגינה בכמה שירים באלבום הראשון של "צמד ביקיני" של חיים לרוז וקרני פוסטל.
ב־1996 יצא האלבום השני של רעש, "תמימות". את הגיטריסט רע מוכיח החליף ברוב השירים חיים לרוז ומוכיח ניגן רק בשיר אחד, שדווקא נקרא "חיים אמר". האלבום היה כמעט כולו יצירה של אמיר קרטס: ג'וני שועלי הסתפק בשירת קולות רקע ובכתיבת מילים לשיר "אל תוותרי", וקרטס שר וכתב את כל שאר השירים. האלבום התאפיין ברובו בצליל רוקיסטי רועש וחסר־פשרות ולא הצליח להניב להיטים. שוב, למרות הביקורות הטובות, האלבום היה אכזבה מסחרית. באותה שנה השתתפו שועלי וקרטס גם בהפקת אלבומה של יעל לוי "שוך הסערה".
רעש מיעטה להופיע מאז, אך חבריה השתתפו ביחד ולחוד בפרויקטים רבים – עודד פרח וחיים לרוז ניגנו באלבומו של ברי סחרוף "חם על הירח" וגם באלבומו "נגיעות", שבו השתתפו אף קרטס ושועלי בכתיבה והפקה של שני שירים. ב־1998 כל חברי רעש היו להקת הליווי של עדי רן באלבום הבכורה שלו, "האחרון שבעם". כאן הופיע לראשונה הכינוי "רעש מהדרין", מעין לייבל וכינוי לאולפן שבו עבדו.
בשנת 2000 יצא אלבומה השלישי של הלהקה, "אני זה לא אתה". באופן "רשמי", חברי הלהקה היו הפעם רק קרטס, שועלי ופרח, אך גם חיים לרוז ורע מוכיח ניגנו בחלק מהשירים. הצליל של האלבום היה שונה מאוד מהאלבומים הקודמים – היו בו הרבה פחות דיסטורשן, והרבה יותר קלידים ומקצבים אלקטרוניים. בנוסף, נראה כי שועלי וקרטס חילקו ביניהם באופן שוויוני את תפקידי הכתיבה והשירה. נראה שהכול פועל הפעם לטובת רעש – הלהקה נשמעה מגובשת מאי־פעם, הצליל היה קליל ונשא בחובו פוטנציאל להניב להיטים והביקורות שוב היללו. למרות זאת זכה האלבום לאדישות מצד תחנות הרדיו, מכירותיו נעצרו אחרי כמה אלפי עותקים והלהקה התפרקה.
בשנת 2001 ארבעת חברי ההרכב הראשון של רעש חברו לשם הופעה חגיגית לציון 13 שנה ("בר מצווה") לחברת התקליטים שלהם נענע דיסק. במעין מחווה לעצמם, הם ניגנו את שירי אלבום הבכורה בסדר הופעתם באלבום וגם הוסיפו שיר מוקדם שלא נכנס לשום אלבום, אך כאילו ניבא את סיפור הלהקה שמעולם לא התפשרה על עקרונותיה המוזיקליים בעבור הצלחה: "כֻּלָּם אוֹמְרִים לִי כָּל מִינֵי דְּבָרִים / אֲבָל אֲנִי לֹא שׁומֵעָ כְּלוּם / כִּי יֵשׁ לִי רַעַשׁ בְּתוֹךְ הָרֹאשׁ..."
חברי רעש המשיכו בפעילות מוזיקלית: שועלי וקרטס הוציאו אלבומי סולו וכל חברי הלהקה עסקו בהפקה מוזיקלית ובנגינה עם אמנים ישראליים שונים. בשנת 2018 נפטר קרטס ממחלת הסרטן.
בשנת 2019 יצא "בתוך הראש", אלבום כפול של הקלטות ישנות: "רעש 1" הקלטות מהופעה ב־1991, ו"רעש 5", הקלטות אולפן גנוזות מ־1995.
כנימות
כנימות (שם מדעי: Sternorrhyncha) היא תת-סדרה מסדרת הפשפשאים הכוללת מספר קבוצות שבעבר היו כלולות תחת תת-סדרת אחידי הכנף. בעולם ידועים מעל ל-13,200 מינים. בישראל נפוצים כ-400 מהם.
שמה הלטיני של הסדרה מרמז על מבנה החדק בחרקים אלו, אשר יוצא בצידו התחתון של החרק, בין הראש לחזה. בני תת-סדרה זו נפוצים בכל רחבי העולם וניזונים בדרך כלל מעלים בלבד. יש ביניהם מזיקים רבים לגידולים חקלאיים ולצמחי נוי. רבים מציגים תופעות מורפולוגיות מעניינות, כגון רביית בתולים, דו-צורתיות זוויגית ואף אאוסוציאליות.
ג'נגו פט
גַ'נגוֹ פט (באנגלית: Jango Fett; נולד בשנת BBY 66 ונפטר בשנת BBY 22) הוא דמות בדיונית המככבת בזיכיון "מלחמת הכוכבים". בסרטים גולם על ידי טמוארה מוריסון. למעשה, ג'נגו הופיע רק בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים, אבל הוזכר והוצג כהולוגרמה בסדרה מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים, והופיע גם במשחקי וידאו. ג'נגו פט הוא צייד ראשים ולוחם נודע, והוא המקור לצבא המשובטים של הרפובליקה הגלקטית, אם כי כל המשובטים מתוכנתים לציות מוחלט בניגוד ל"אביהם" העצמאי. הוא "אביו" של שיבוט בשם בובה פט, אשר עתיד להמשיך את דרכו של אביו כצייד ראשים.
הופעות בסרטים
בהופעתו הראשונה של ג'נגו פט, בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים, ג'נגו מתואר כצייד ראשים אכזר שהושכר על ידי דארת' טיראנוס להתנקש בחיי סנאטור פאדמה אמידאלה בתגובה לפעולותיה באירועי אימת הפנטום. פט מקבל לעבודה ציידת ראשים בשם זאם וויזל, אותה הוא שולח להתנקש בפאדמה. לאחר שני ניסיונות כושלים, ג'נגו נאלץ להרוג את וויזל בעזרת חץ רעל, כדי למנוע ממנה אפשרות לערוק לצד הג'דיי. עם זאת, אובי ואן קנובי מגלה כי החץ יוצר בקאמינו, וכשהוא נוסע לשם הוא מגלה כי בקאמינו פותח צבא משובטים שהוזמן לרפובליקה הגלקטית, שהתבנית הגנטית שלהם הגיעה מג'נגו. עימות מתפתח בין ג'נגו ואובי-ואן, שבסופו ג'נגו בורח לג'נוסיס בעקבות דארת' טיראנוס. שם, ג'נגו לוקח חלק בקרב על ג'נוסיס, ונהרג כשמייס וינדו עורף את ראשו לעיני בנו, בובה פט - שלעתיד יגדל להיות צייד הראשים הידוע לשמצה, תוך כדי שימוש בשריון הדומה לזה של אביו, אותו בובה צבע בצבעי אדום-ירוק.
סדרות אנימציה וטלוויזיה
בסדרת 2008 של הסדרה מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים, ג'נגו פט מוזכר מספר פעמים.
בפרק "מִגרש המנדלור", אובי-ואן מזכיר את המפגש שלו עם ג'נגו באוזני המאנדלור פריים אלמק, שמכחיש כל קשר של ג'נגו למנדלוריאנים. בפרק "צוערי המשובט", אמה סו מזכירה את מותו המצער של ג'נגו בפני שאק טי, ובפרק "חיילי ה-ARC" דמותו של ג'נגו מופיעה כהולוגרמה. בקשת סיפור בהיקף של שלושה פרקים, בובה פט מנסה לנקום במייס ווינדו על מות אביו.
משחקי וידאו
במשחק הווידאו Star Wars: Bounty Hunter, ג'נגו מופיע כדמות ראשית וניתנת למשחק. משחק זה מספר את סיפור מקורו של ג'נגו ומשימות שעבר, כשכל החוויות הן בעצם ניסוי שאורגן על ידי דארת' טיראנוס כדי למצוא מועמד לנותן התבנית הגנטית עבור צבא המשובטים. פט הופיע בעוד משחקי מלחמת הכוכבים, ואף במשחק Tony Hawk's Pro Skater 4, שאינו קשור למלחמת הכוכבים.
ג'ריקן
ג'ריקן (באנגלית: Jerrycan) הוא מכל מלבני קשיח, בעל ידית נשיאה ופייה דמוית משפך ובעלת כיסוי אטום, המיועד להובלת מים, דלק ונוזלים אחרים במשקל הניתן לנשיאה על ידי אדם אחד או שניים. ג'ריקנים עשויים ממתכת או מחומר פלסטי ונפחם נע בדרך כלל בין חמישה לעשרים ליטר.
הג'ריקן פותח ערב מלחמת העולם השנייה, ובמהלכה נעשה בו שימוש נרחב על ידי צבאות גרמניה ובעלות הברית. מאז ועד היום יש לו שימושים צבאיים נרחבים למעשה בכל צבא בעולם. יש לו גם שימושים אזרחיים, במיוחד במחנאות.
כבר מראשית השימוש בג'ריקן נהוג היה לסמן את תכולתו באותיות (מים, בנזין וכו'), בין השאר על מנת להימנע ממילוי מים בג'ריקן שהכיל לפני כן דלק, מחשש להרעלה. כיום מקובל בחלק ממדינות העולם להבדיל בין ג'ריקנים לסוגי נוזלים שונים על ידי ייצורם בצבעים שונים.
המצאת הג'ריקן
הג'ריקן הומצא בגרמניה בשלהי שנות השלושים. שמו הרשמי שם היה Wehrmachtskanister (בתרגום חופשי מגרמנית: "מכל לשימוש צבאי"). הג'ריקן הגרמני המקורי היה עשוי מתכת ובראשו הותקנו שלוש ידיות נשיאה אופקיות מקבילות. אלו איפשרו לשאת אותו בנוחות על ידי אדם אחד (בידית האמצעית) או שניים (בשתי הידיות החיצוניות). שקעים דמויי צורת האות X בשתי הדפנות הגדולות איפשרו לנפח המכל מידה של הרחבה.
שמו של הג'ריקן ניתן לו על ידי חיילים בריטים במהלך מלחמת העולם השנייה (Jerry – כינוי לחייל גרמני בפי החיילים הבריטים (על בסיס German) ; Can – פחית או מכל).
יתרונות הג'ריקן על פני המכלים האחרים בני זמנו היו רבים:
השימוש בג'ריקן בצבאות בעלות הברית
כבר ב-1939 הגיע ככל הנראה ג'ריקן גרמני לידי צבא ארצות הברית, אשר החליט שלא להעתיקו ולהעדיף על פניו מכל צבאי אחר שפותח שם באותה עת.
הבריטים, שהתוודעו לעיצובו של הג'ריקן הגרמני לראשונה במהלך קרבות עם הגרמנים בנורווגיה ב-1940 הבינו מיד את עדיפותו והחלו להשתמש בו. עד 1942 הם הסתמכו על ג'ריקנים גרמניים שנלקחו שלל. לאחר מכן החל ייצור בריטי המוני של הג'ריקן. 2 מיליון מכלים הגיעו לזירת צפון אפריקה בראשית 1943. בהמשך החלו גם האמריקנים ליצרו.
עיצוב הפייה הגרמני של הג'ריקן אומץ גם על ידי הבריטים. מכסה הפייה הגרמנית היה שטוח, נע על גבי ציר והודק למקומו באמצעות אביזר דמוי מנוף. ניתן היה לפותחו בקלות ללא צורך במכשירי עזר. העיצוב האמריקני החליף פיה זו במכסה עגול בעל ארבע "אזניים", שהיה מתברג לתוך הדופן העליונה של המכל. מכסה זה נפתח פחות בקלות והיה מועד לנזילות יותר מעיצוב הפייה המקורי.