cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהודה מוזס
ידיעות אחרונות
מוזס ראה בשחזור הצלחת העיתון את משימתו החשובה ביותר, אך כאשר הלך לעולמו, ב-14 באוקטובר 1956, עדיין פיגר "ידיעות אחרונות" מאחורי "מעריב". מספר שנים לאחר מותו חזר "ידיעות אחרונות" והפך לעיתון היומי הנפוץ ביותר בישראל. החברה שהוציאה את העיתון לאור שגשגה ואף פרסמה את השבועון "לאשה", החזיקה בהוצאת ספרים גדולה, ובחלק מחברת טלוויזיה ועוד.
פסק דין זלמן נגד סימונס-האריס
פסק דין זלמן נגד סימונס-האריס (באנגלית: Zelman v. Simmons-Harris) היה פסק דין אמריקאי אשר קבע כי מדיניות שוברים למימון חינוך לילדים לפי בחירת ההורים היא חוקתית, גם כאשר ההורים משתמשים בשוברים למימון לימודים בבתי ספר דתיים.
רקע
על פי תיאור המצב המופיע בפסק הדין, המצב של מערכת החינוך בקליבלנד אוהיו היה במשך שנות דור קטסטרופלי. רובם של 75,000 הילדים באזור קליבלנד היו ממשפחות מעוטות יכולת אשר לא יכלו להרשות לעצמם לשלם שכר לימוד בבית ספר פרטי וכך נאלצו להשתמש בבתי הספר הציבוריים בלבד. אולם המצב החינוכי במערכת הציבורית היה ירוד ביותר. רק אחד מכל עשרה תלמידים בכיתה ט' היה יכול לעבור מבחן בקריאה בסיסית. יותר משני שלישים מהתלמידים נשרו לפני תום לימודיהם ורבע מהנשארים לא הצליחו לעבור מבחני גמר. גם אלו שעברו מבחני גמר היו במצב ירוד לעומת ערים אחרות בארצות הברית. בשנת 1995 העביר בית משפט פדרלי את מערכת החינוך בקליבלנד לאחריות ישירה של מדינת אוהיו.
מדינת אוהיו הפעילה מספר צעדים שכוונו להעלות את רמת החינוך בקליבלנד. בין השאר, נקבעו תוכניות של:
שתי התוכניות האחרונות נקבעו בחוק של האספה הכללית של אוהיו.
82% מבתי הספר שהשתתפו בתוכנית השוברים היו בתי ספר דתיים. בשנת הלימודים 1999–2000 כ-96% מהתלמידים שהשתמשו בשוברים לרישום לבתי ספר פרטיים ניצלו אותם ללימודים בבתי ספר דתיים.
קבוצה של משלמי מיסים באוהיו פנו לבתי משפט של מדינת אוהיו כנגד התוכנית. לאחר מיצוי ההליכים המדינתיים, פנתה הקבוצה לבית משפט פדרלי כנגד התוכנית, בטענה שהיא נוגדת את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית הקובע שהמדינה לא תתמוך בדת כלשהי. באוגוסט 1999 הוציא בית משפט אזורי פדרלי צו האוסר את המשך יישום התוכנית, צו אשר הוקפא על ידי בית המשפט העליון עד למיצוי הליכי הערעור. בדצמבר 1999 פסק בית המשפט הפדרלי האזורי שהתוכנית אינה חוקתית ובדצמבר 2000 פסק הדין אושר על ידי בית המשפט השישי לערעורים של ארצות הברית. סוזן זלמן, המפקחת על חינוך ציבורי באוהיו, הגישה ערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
פסק הדין
ברוב של חמישה שופטים כנגד ארבעה נקבע שתוכנית השוברים חוקתית. נשיא בית המשפט העליון, ויליאם רנקוויסט, כתב את דעת הרוב והשופטים אוקונר ותומאס כתבו כל אחד דעה תומכת. שופטי הרוב כוללים את רנקוויסט, סקאליאה ותומאס הנחשבים שמרנים ואת אוקונר וקנדי הנחשבים מתונים.
השופט ג'ון פול סטיבנס כתב דעת מיעוט קצרה המתנגדת לכל מימון ציבורי לבית ספר דתי על רקע התנגדות לדת. השופט סוטר, אליו הצטרפו סטיבנס, גינסבורג וברייר, התנגד לפסיקה גם על עצם העברת כספים לבתי ספר דתיים אך טען בנוסף שהרוב טועה אפילו לשיטתו המקילה והיה עליו לדחות את העתירה גם על פי שיטתו. השופט ברייר כתב דעת מיעוט נוספת שבאה להדגיש את הסכנות, לשיטתו שבמימון בתי ספר דתיים.
שופטי הרוב
נשיא בית המשפט העליון, ויליאם רנקוויסט, קבע שמדובר במקרה פשוט אשר אינו דורש עיון מיוחד. רנקוויסט הבדיל בין מקרים בהם ניתן סיוע ישיר לבתי ספר למקרים בהם ניתן סיוע להורים לבחור כראות עיניהם בחירה אמיתית, גם אם דתית. בעוד שבסיוע לבתי ספר היו שינויים בפסיקה לכיוון הקלה בעזרה לבתי ספר פרטיים גם אם הם דתיים, במקרים של אפשור בחירה אמיתית של הורים, טען ריקוויסט, הפסיקה נשארה קבועה. בהסתמך על פסיקות קודמות בפסק דין מולר נגד אלן, פסק דין וויטרס נגד מחלקת הסיוע לעוור של וושינגטון ופסק דין זוברסט נגד מועצת החינוך של קטלינה ובחינת העובדות, קבעו שופטי הרוב שהתוכנית מעניקה להורים בחירה אמיתית ואינה מעודדת אותם לבחור באופציה דתית ועל כן היא חוקתית. נשיא בית המשפט כתב: "הקידום המקרי של מסר דתי או מה שנתפס כקבלת מסר דתי, ניתן בסבירות ליחס למקבלי הסיוע היחידים ולא למדינה אשר תפקידו מסתיים בהעברת הטבות". בפסק הדין צוטט קביעה קודמת שלא סביר לקבוע חוקתיות של תוכנית על סמך סטטיסטיקות שנתיות של ניצול ההטבות על ידי הנהנים מהם.
השופטת אוקונר בדעה תומכת ציינה שהפסיקה אינה סוטה ממבחן למון שנקבע בפסק דין למון נגד קורצמן וקובע שבחירה אמיתית לא דתית ניתנת כאשר מתמלאות שלוש הדרישות:
שימוש במבחן למון, לדבריה, מראה שהתוכנית עומדת במבחן. אוקונר הוסיפה שתוכניות פדרליות רבות מאפשרות העברת סכומי כסף רבים מאוד בצורה של ניכויי מס לעמותות דתיות ושההעברות במסגרת התוכנית בקליבלנד הן מזעריות לעומת סכומים אלו.
השופט תומאס הוסיף שתוכניות השוברים דוגמת זאת של אוהיו הן הכרח כדי לאפשר למשפחות מעוטות יכולות את האפשרות להעניק לילדיהם חינוך בבית ספר פרטי. זאת בגלל כישלון בתי הספר העירוניים הציבוריים אשר פוגע בעיקר בילדי מיעוטים הזקוקים ביותר לסיכוי בחינוך. ללא שוברים אלו, המטרות הבסיסיות של התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית היו מתפספסות.
שופטי המיעוט
השופט סטיבנס טען בדעת המיעוט ש"האופי הוולונטרי של הבחירה האישית להעדיף חינוך דתי על פני חינוך בבתי ספר ציבוריים נראה לי בלתי רלוונטית לשאלה האם בחירתה של הממשלה לממן אינדוקטרינציה דתית היא חוקתית." לטענתו, עצם מתן כסף לבתי ספר המבצעים אינדוקטרינציה דתית אינה חוקתית.
השופט סטיבנס מודה שהגיע למסקנה זאת על סמך ההשפעה, לטענתו, של מלחמות דת על האמריקאים הראשונים להגר לאמריקה ועל החלטתם של שכנים בבלקן, בצפון אירלנד ובמזרח התיכון שלא לסמוך זה על זה. לטענתו, כל הקלה בחומת ההפרדה בין דת מדינה מגבירה את הסכנה שבמלחמות דת ומערערת את הדמוקרטיה.
השופט סוטר טען שההחלטה ב"זלמן נגד סימונס-האריס" עומדת בסתירה לפסק דין אוורסון נגד מועצת החינוך. לטענתו, פסק דין הרוב סוטה משמעותית מהפסיקות הקודמות של בית המשפט בכך שהוא מעניק מימון כמעט מלא לבתי ספר דתיים. לטענתו, גם על פי מבחן למון היה על הרוב לדחות את התוכנית של אוהיו כבלתי חוקתית.
ניו יורק פוסט
ניו יורק פוסט (באנגלית: New York Post) הוא העיתון ה-13 שפורסם בארצות הברית והראשון שפורסם באופן קבוע כעיתון יומי. מאז 1976, העיתון נמצא בבעלות חברת ניוז קורפ שבשליטתו של איל התקשורת האוסטרלי רופרט מרדוק, ונכון לתחילת 2021 תפוצתו היא 149,614 עותקים ליום, במקום השישי מבין העיתונים היומיים בארצות הברית.
במאה ה-19
וויליאם קאלן בראיינט הוא העורך המפורסם ביותר של העיתון ב, שהיה גם משורר ידוע. העיתון תחת עריכתו של בראיינט נחשב למכובד ורציני, והוא זכה לשבחים מהפילוסוף האנגלי ג'ון סטיוארט מיל, ב-1864.
בעלים משותף נוסף של העיתון היה ג'ון ביגלו, שנולד במלדן-און-הדסון, ניו יורק. מ-1849 עד 1861, הוא היה אחד מהעורכים והבעלים המשותפים של ה"איבנינג פוסט".
ב-1881 השתלט הנרי וילארד על ה"איבנינג פוסט", כמו גם על עיתון "The Nation", שהפכה למהדורת סוף השבוע של ה"איבנינג פוסט". עם רכישה זו, העיתון נוהל על ידי הטריומווירט של קרל שורץ, הוראס ווייט ואדווין ל. גודקין. כששורץ עזב את העיתון ב-1883, גודקין הפך לעורך הראשי. ווייט הפך לעורך הראשי ב-1899, ונשאר בתפקיד זה עד פרישתו ב-1903.
במאה ה-20
וילארד מכר את העיתון ב-1918, לאחר שהאשמות נרחבות על אהדה פרו-גרמנית של העיתון, במהלך מלחמת העולם הראשונה, פגעו בתפוצתו. הבעלים החדש היה תומאס למונט, שותף בכיר בבנק ג'יי.פי מורגן ושות'.אך הוא לא הצליח לעצור את ההפסדים הכספיים של העיתון, ומכר אותו לקונסורציום של 34 אנשי פיננסיים ורפורמים פוליטיים, ובראשם אדווין פרנסיס גיי, דיקן מבית הספר לעסקים באוניברסיטת הרווארד. סיירוס ה.ק. קרטיס רכשה את העיתון ב-1924 והפכה אותו לזמן קצר לצהובון לא סנסציוני.
ב-1934, ג'יי דייוויד סטרן רכש את העיתון, שינה את שמו ל"ניו יורק פוסט", וחזר לפורמט הברודשיט ולנקודת המבט הליברלית שלו.
ב-1939 רכשה דורותי שיף את העיתון. בעלה ג'ורג' בקר מונה לעורך ומוציא לאור. העורך השני ובעלה השלישי טד ת'אקרי הפכו למוציא לאור ועורך משותף עם שיף ב-1942. יחד, הם עיצוב מחדש את העיתון לפורמט הצהובון המודרני שלו. בשנת 1949, ג'יימס וכסלר הפך לעורך העיתון, וניהל הן את החדשות והן את עמודי המערכת. ב-1961, הוא העביר את מדור החדשות לפול סאן ונשאר כעורך עמוד המערכת עד 1980.
תחת כהונתו של שיף הפוסט הוקדש לליברליזם, תמיכה באיגודים מקצועיים וברווחה חברתית, והעסיק כמה מכותבי הטורים הפופולריים ביותר באותה תקופה, כמו ג'וזף קוקמן, דרו פירסון, אלינור רוזוולט, מקס לרנר, מורי קמפטון, פיט המיל ואריק סוואריד, בנוסף למבקר התיאטרון ריצ'רד ווטס ג'וניור ולבעל טור הרכילות ארל ווילסון. בתקופתו של שיף הגיעה העיתון לשיא התפוצה שלו עם מכירות של מעל ל-700,000 עותקים יומיים.
בבעלות מרדוק
ב-1976 תאגיד "ניוז קורפ", שבשליטת המיליארדר רופרט מרדוק רכש את העיתון בכ-30 מיליון דולר.
בגלל התקנות הפדרליות המגבילות בעלות צולבת בכלי תקשורת, לאחר שמרדוק רכש את ערוץ WNEW-TV וארבע תחנות אחרות מחברת "מטרומדיה" כדי להשיק את רשת טלוויזיה "פוקס", מרדוק נאלץ למכור את העיתון תמורת 37.6 מיליון דולר ב-1988, לפיטר. ס' קאליקוב, אייל נדל"ן ללא ניסיון חדשותי. הוא שכר את ג'יין אמסטרדם, העורכת המייסדת של המגזין "Manhattan, inc", כאישה העורכת הראשונה שלו, ותוך שישה חודשים העיתון הפחית את הכותרות הסנסציוניות. בתוך שנה, אמסטרדם פוטרה על ידי קאליקוב, שלפי הדיווחים אמר לה: "אמין לא מוכר... הסקופים הגדולים שלך נהדרים, אבל הם לא מוכרים יותר עיתונים".
מרדוק שינה את קו המערכת מליברלי לשמרני, בדומה לתחנת החדשות Fox News השייכת גם לו. וסגנון העיתון הפך לצהובון, בסגנון עיתון "הסאן" הבריטי שגם בבעלות מרדוק. בתחילת שנות ה-2000 מינה מרדוק את בנו לאכלן מרדוק כמו"ל, עד שהוחלף ב-2005 בידי פול קרלוצ'י. בספטמבר 2000, הוריד מרדוק את מחיר גיליון יום חול ל-25 סנט מ-50 סנט, במטרה להגדיל את התפוצה על חשבון הצהובון המתחרה "ניו יורק דיילי ניוז". בעקבות שינוי המחיר תפוצת "הניו יורק פוסט" זינקה ב-45% ל-620,000 עותקים יומיים ב-2003, עם זאת באותה עת "ניו יורק דיילי ניוז" עדיין הוביל עם 737,000 עותקים. ה"דיילי ניוז" הוביל גם בצורה משמעותית בימי ראשון, עם מכירות של 811,000 עותקים לעומת 420,000 של ה"ניו יורק פוסט".
תחת בעלותו של מרדוק העיתון מעולם לא היה רווחי וסובסד על ידי העסקים האחרים שלו. בספטמבר 2007, השיק העיתון, בניסיון למשוך מפרסמים בעלות גבוהה יותר, מגזין סוף שבוע יוקרתי בשם "פייג' 6" (עמוד 6), על שם עמוד הרכילויות של העיתון. בשנת 2009 חתם העיתון על הסכם עם העיתון "ג'רוזלם פוסט", להפקת מוסף שבועי שמתמקד בעיקר בישראל, עם כתבות על פוליטיקה, בריאות, מדע ואמנות. בעקבות המעבר לקריאת חדשות באינטרנט, סבל העיתון מירידה חדה בתפוצתו מ-כ-500,000 עותקים ב-2009, לכ-150,000 עותקים יומיים ב-2021.
ביקורות, חשיפות ושערוריות
הפוסט ספג ביקורת מאז תחילת הבעלות של מרדוק בשל סנסציוניות, קידום אג'נדות פוליטיות של מקורביו, והטיה שמרנית. ב-1980, ה-Columbia Journalism Review קבע כי "ניו יורק פוסט היא כבר לא רק בעיה עיתונאית. זו בעיה חברתית - כוח של רוע".
הפוסט הואשם בעיוות הסיקור החדשותי שלו כדי להתאים לצרכיו העסקיים של מרדוק, במיוחד הימנעות נושאים שעלולים להיות לא מחמיאים לממשלת הרפובליקה העממית של סין, שם מרדוק השקיע רבות בשירותי טלוויזיה בלוויין. במאמר ב-2019 ב"ניו יורקר", קן אולטה כתב כי מרדוק "לא מהסס להשתמש בפוסט כדי לזלזל ביריביו העסקיים", והמשיך ואמר כי תמיכתו של מרדוק באד קוץ', בזמן שהתמודד על ראשות עיריית ניו יורק "זלגה לדפי החדשות של הפוסט, כשהעיתון מפרסם באופן קבוע סיפורים זוהרים על קוץ, ולפעמים דיווחים פראיים על ארבעת מיריביו העיקריים". לפי ה"ניו יורק טיימס", צוות הקמפיין של רונלד רייגן יחס למרדוק והפוסט את ניצחונו בניו יורק, בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1980. מאוחר יותר רייגן "ויתר על איסור להחזיק תחנת טלוויזיה ועיתון באותו שוק", ואיפשר למרדוק להמשיך לשלוט ב"ניו יורק פוסט" וב"בוסטון הראלד" תוך התרחבות לשוק הטלוויזיה במקביל.
במאי 2008, חשף העיתון את זהותו של איש עסקים אמריקאי, שהיה מעורב בפרשת השחיתות של אהוד אולמרט, למרות צו איסור הפרסום בישראל בנוגע לחקירה. המידע היה זמין אחר כך מיד, בתרגום לעברית, ברשת האינטרנט.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020 תמך העיתון בדונלד טראמפ. באוקטובר 2020 פרסם העיתון על מציאת אימיילים שלכאורה מאשרים שהמועמד לנשיאות, ג'ו ביידן, סייע לבנו האנטר לגרוף מיליוני דולרים בעסקים באוקראינה. הידיעה נחשפה תוך זמן קצר כחסרת בסיס. כמה שעות לאחר מכן, פייסבוק וטוויטר הודיעו כי מאחר שאין ראיות של ממש מאחורי הסיפור, הן ימנעו את הפצתו. טוויטר מנעה מהמשתמשים שלה לתת לינקים לסיפור, ופייסבוק הודיעה שהסיפור צריך לעבור בדיקה של בודקי העובדות שלה. לאחר זכייתו של ג׳ו ביידן בבחירות, הפסיק העיתון את תמיכתו בטראמפ. ב-27 בדצמבר 2020, פרסם מאמר מערכת בו האשים את טראמפ כי ניסיונותיו לבטל את תוצאות הבחירות שבהן הפסיד, הן בבחינת "עידוד הפיכה בלתי דמוקרטית".
24 במאי
24 במאי הוא היום ה-144 בשנה (145 בשנה מעוברת), בשבוע ה-21 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 221 ימים.
Something Better
Something Better (בעברית: משהו טוב יותר) הוא שיר של להקת הרוק הפינית Softengine. השיר יצא לאור ב-21 במרץ 2014, ונבחר לייצג את פינלנד באירוויזיון 2014 בדנמרק.
בתחרות האירוויזיון השיר סיים בחצי הגמר במקום השלישי והעפיל לגמר. בגמר, השיר סיים במקום ה-11 מתוך 26 כשלזכותו 72 נקודות.
הצהרת לוסקה
הצהרת לוסקה של חבר העמים הבריטי על גזענות ואפליה גזעית היא הצהרה של ראשי מדינות חבר העמים הבריטי בענייני גזענות ושוויון שהוסכמה על ידי המדינות החברות בחבר העמים הבריטי והוצהרה ב-7 באוגוסט 1979 בלוסקה שבזמביה בתום הפגישה החמישית של ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי.
בהצהרה מוקדשות שלוש פסקאות לנושא השוויון ובייחוד לנושא הגזענות. הצהרה זו ניתנה בעקבות הכרזת העצמאות של זימבבווה רודזיה אשר דרשה התייחסות והתאמת עקרונות חבר העמים.
הסעיף הראשון של ההצהרה כולל דרישה לשוויון בפני החוק, בלי אפליה על בסיס גזע, מגדר, מוצא, זהות לאומית או אתנית. ההצהרה מציינת כי כיבוד ההבדלים בין תרבויות אינו יכול להצדיק אפליה על בסיס תרבותי. בכך מציינת ההצהרה כי מדיניות האפרטהייד של דרום אפריקה היא בושה לאנושות, וחובה על חבר העמים הבריטי להביא לסיומה המוחלט של מדיניות אפליה זו.
בנוסף לדרישה לשוויון ולכבוד לעמים ולגזעים שונים, דורשת ההצהרה מתן כבוד וזכויות שוות לקהילות של מהגרים.
בוב קאסטן
רוברט וולטר קאסטן הבן (באנגלית: .Robert Walter Kasten Jr; נולד ב-19 ביוני 1942) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת ויסקונסין, ראשית בבית הנבחרים (1979–1975) ולאחר מכן בסנאט (1993–1981).
ביוגרפיה
קאסטן נולד במילווקי שבוויסקונסין. הוא למד בבית הספר "מילווקי קאנטרי דיי" בטרם סיים את לימודיו ב-1960 בבית הספר רוזמרי הול (Choate Rosemary Hall) אשר בוולינגפורד שבקונטיקט. ב-1964 היה לבוגר אוניברסיטת אריזונה השוכנת בטוסון, ושנתיים אחר כך ב-1966 קיבל תואר שני במנהל עסקים מבית הספר לעסקים של אוניברסיטת קולומביה שבמנהטן, ניו יורק. בין השנים 1966–1972 שירת קאסטן במשמר הלאומי של מדינת ויסקונסין.
ב-1972 נבחר קאסטן לסנאט של מדינת ויסקונסין. בבחירות אמצע הכהונה שנערכו ב-1974 נבחר אל בית הנבחרים של ארצות הברית אחרי שגבר בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית על חבר בית הנבחרים המכהן גלן ר. דייוויס. הוא נבחר מחדש ב-1976. שנתיים אחר כך התמודד לתפקיד מושל ויסקונסין ב-1978, אך איבד את המועמדות הרפובליקנית ללי דרייפוס.
קאסטן התמודד לסנאט של ארצות הברית בשנת 1980 ובקושי רב ניצח את הסנאטור הדמוקרטי המכהן גיילורד נלסון. אל ניצחונו של קאסטן תרמה הפופולריות של מושל קליפורניה רונלד רייגן, שבאותה השנה היה המועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית ונבחר לבית הלבן. במהלך כהונתו בסנאט הפגין קאסטן עמדות שמרניות בולטות. הוא היה הרפובליקני הראשון שייצג את ויסקונסין בסנאט האמריקני מאז עזב אלכסנדר וילי את תפקידו ב-1963 לאחר שהובס אשתקד בידי גיילורד נלסון.
ב-1985 נעצר קאסטן והואשם בנהיגה בשכרות לאחר שקצין משטרת מחוז קולומביה הבחין בו חוצה רמזור אדום ונוסע בנתיב הנגדי של הכביש. מאוחר יותר התיק נגדו נסגר. בשנה העוקבת קאסטן גבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית אד גארווי בבחירות חוזרות לתקופת כהונה שנייה בת שש שנים אחרי מסע בחירות מר ביותר, כזה שהתאפיין בהתקפות אישיות ונזכר כאחד ממערכות הבחירות הנאלחות ביותר ביותר בתולדות ויסקונסין. בבחירות 1992 הובס קאסטן בידי חבר הסנאט של ויסקונסין ראס פיינגולד.
מאז 1993 הוא משמש כנשיא חברת "Kasten & Company", המספקת שירותי ייעוץ אסטרטגי. ביולי 2007 הצטרף קאסטן למסע הבחירות הנשיאותי של רודי ג'וליאני, אז ראש עיריית ניו יורק, כיועץ לענייני מדיניות חוץ. הוא עמד בראש מטה הבחירות של ג'וליאני בוויסקונסין, יחד עם חבר בית הנבחרים לשעבר סקוט קלוג וחברת הסנאט של ויסקונסין לשעבר קאת'י סטפ. לאחר שג'וליאני פרש מהמירוץ הנשיאותי, הביע קאסטן את תמיכתו בסנאטור ג'ון מקיין מאריזונה.
באפריל 2016, קאסטן תמך בדונלד טראמפ, אז המתמודד המוביל בבחירות המקדימות הרפובליקניות למועמדות המפלגה לנשיאות לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, והפך לחלק מהצוות המייעץ של טראמפ בענייני מדיניות חוץ.
הדד האדומי
הֲדַד הָאֲדֹמִי (נקרא גם "אֲדַד") היה איש ממשפחת המלוכה האדומית בתקופת מלכות דוד ושלמה, שנודע על פי המקרא כאחד המורדים החיצוניים בשלמה.
על פי המתואר במקרא (בספר מלכים א' פרק י"א), ממלכת אדום נכבשה על ידי דוד, שציווה אז להרוג את כל הזכרים אשר באדום. הריגת הזכרים באדום הופקדה בידי יואב בן צרויה שר הצבא של דוד ונמשכה שישה חודשים, שבמהלכם הצליח הדד לברוח עם פמלייתו למצרים לאחר שעברו בארץ מדיין ובמדבר פארן.
פרעה מלך מצרים נתן להדד מקלט לגור בו. הדד שמצא חן בעיני הפרעה חותן על ידו עם גיסתו ( - תחפניס הוא שמה של אשת הפרעה הנ"ל) של פרעה, ממנה נולד לו בן שגדל ביחד עם בני הפרעה כאחד מבני האצולה לבנו קראו גנובת.
כאשר שמע הדד שדוד ויואב מתו, ביקש את רשות הפרעה לחזור לאדום, הפרעה מתרצה ושולח אותו לדרכו. הדד חוזר לארצו כמלך וניסה להתנקם בשלמה ונקרא. המקרא לא מספר על תוצאות המרידה שהנהיג הדד בישראל אך מהמשתמע בהמשך הפרק מסתבר שהצליח הדד להדוף את שלטון ישראל מעל ממלכתו ואף להרע לשלמה.
קיים דמיון רב בין הדד האדומי למשה: שניהם ניצלו בנערותם מחיסול שיטתי של זכרי עמם בידי שליט זר. שניהם נמלטים ממולדתם, ונקלטים אצל מיטיב - פרעה/יתרו, הדואג למחייתם וגם מחתנם עם בת משפחתו. שניהם גדלים בבית פרעה ונחשבים כמשפחת המלוכה, אך לבסוף מבקשים לשוב אל עמם. שניהם שבים למולדתם לאחר ששמעו כי מת השליט שדיכא את עמם - דוד/פרעה. המקרא אף מציין שבדרכו למצרים עבר הדד בארץ מדיין, לשם ברח משה.
פרשנים מודרניים ראו בדמיון זה ביקורת מקראית מרומזת על דוד ושלמה המשעבדים באכזריות את העמים סביבם בדומה לפרעה ששעבד את ישראל. ביקורת כזו עשויה להתחזק לאור קשרים נוספים בין שלמה ופרעה: שלמה משעבד את ישראל בעבודת פרך (הוא מטיל "מס", "רודה" בעם, ובונה "ערי מסכנות"), מתחתן עם בת פרעה, ומשמש כמתווך בינלאומי בהפצת סוסים מצרים, בעוד התורה אסרה זאת מחשש לשיבתו של העם למצרים.
מאיר פרץ
מאיר פרץ (נולד ב-18 בנובמבר 1983) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה
פרץ התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מ.ס. אשדוד. בעונת 2003/2004 הושאל להפועל רמת השרון מהליגה הארצית. פרץ, היה שותף לעלייה של המועדון לליגה הלאומית בסיום העונה.
ב-2 באוקטובר 2004, פרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במ.ס. אשדוד, בניצחון 0-4 נגד בני יהודה. ב-11 באוגוסט 2005, פרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בתיקו 2-2 נגד דומז'אלה במסגרת מוקדמות גביע אופ"א.
בקיץ, פרץ חתם בהפועל תל אביב. ב-28 באוגוסט 2006, פרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד בני יהודה. ב-7 באוקטובר 2007, פרץ הושאל לעירוני קריית שמונה. בקריית שמונה, פרץ רשם רק שותף רק במשחק אחד בתיקו 2-2 נגד מכבי תל אביב. בסיום העונה, פרץ חזר להפועל.
בינואר, פרץ חזר למ.ס. אשדוד.
ב-19 בנובמבר 2010, פרץ חתם בהפועל כפר סבא מהליגה הלאומית.
ב-21 בספטמבר 2011, פרץ חתם במכבי יבנה מליגה א' דרום, עמה היה שותף לעלייה לליגה הלאומית.
בנובמבר, פרץ חתם בבית"ר יבנה עד לסיום העונה. בסיום העונה פרש מכדורגל.
שוחטודה
שוחטודה הוא אלבום אולפן של מפיק ההיפ הופ הישראלי אורי שוחט. האלבום יצא לאור ב-26 באפריל 2022 על ידי חברת התקליטים שיגולה רקורדס. באלבום הופעות אורח של נורוז, הילאי, לוקץ', וייב איש, טדי נגוסה, רביד פלוטניק, טונה, זיו שחר, רועי כפרי, פלד, סימה נון, בוי אצ'י, מיכאל סוויסה, כהן, הפנר, מיכאל מושונוב, דור3, שרק וצוקוש, טהר שפי ועדן דרסו.
רקע והכרזה
שוחט הכריז על האלבום לראשונה בעמוד האינסטגרם שלו ב-5 במרץ 2022, יחד עם תמונה המהווה פרודיה לעטיפתו של אלבומו של דרייק, Certified Lover Boy ושם האלבום, המבוסס על תג המפיק של שוחט שבוצע על ידי הראפר פלד ומופיע במרבית השירים שהפיק.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "יפן" בהשתתפות פלד וסימה נון, יצא לאור ב-7 באפריל 2022, לצד וידאו קליפ נלווה בו הופעת אורח של מיכאל סוויסה, שגם משתתף באלבום. שבוע לאחר מכן, הכריז שוחט על תאריך צאת האלבום, יחד עם הזמנה מוקדמת של האלבום באפל מיוזיק. נוסף לכך, פרסם מספר ימים לפני צאת האלבום את רשימת הרצועות שלו, שכללה את השיר "להיעלם" בהשתתפות יסמין מועלם, שלבסוף לא נכלל באלבום עצמו.
בהפקת האלבום נעזר שוחט בזיו שחר, רועי כפרי, בוי אצ'י, צוקוש וטהר שפי, שמופיעים גם באלבום עצמו, וכן במפיקים איתמר גוב ארי וישי סוויסה. שוחט קיים הופעת השקה לאלבום בפסטיבל ה"שיגולה בלוק פארטי" של שיגולה רקורדס בהאנגר 11, בו היווה המופע המרכזי.
הצלחה מסחרית
עשרה שירים מתוך האלבום נכנסו למצעד היומי של ספוטיפיי בישראל ביום הראשון לצאתו, כשבראשם השיר "עין גדי" עם וייב איש, טדי נגוסה ורביד פלוטניק במקום ה-45, שהיה לכניסה הגבוהה ביותר במצעד ליום זה וצבר כ-8 אלף השמעות. במצעד האלבומים השבועי של ספוטיפיי, הגיע האלבום למקום השמיני בשבוע הראשון לצאתו. שבוע לאחר מכן, הגיע האלבום לשיאו במקום השביעי.
ג'בל חלאל
ג'בל חלאל (מכונה לעיתים גם הלאל או הילאל, בערבית: جبل الحلال) הוא הר בצפון סיני הנמצא כ-30 קילומטרים מערבית לקוסיימה. כמו הרי הנגב המרכזי והרי צפון סיני, ההר הוא תוצאה של מערכת קימוט שכיוונה הכללי הוא: דרום מערב – צפון מזרח. בדומה לרכסי מרכז הנגב, בנוי ההר מסלעי גיר ואבן חול. בהר מצוי מכתש הדומה במבנהו למכתשי הנגב. שיאו של ההר מתנשא לגובה 892 מטר. מפנהו הצפוני של ההר מתנקז לוואדי אל-עריש למעבר הנקרא מעבר הדייקה (א-דייג'ה בערבית פירושו מיצר). הבדווים באזור הם ממטות השבטים תראבין ותיאהא.
באזור ההר נמצאים מספר עצי ערער אדום שגילם נאמד ב-865 שנה והצמח אזובית סיני שהוא אנדמי לאזור ההר וטווח התפוצה שלו הוא 25 קילומטרים רבועים בלבד.
מספר חוקרים הציעו לזהות את ג'בל חלאל כהר סיני המקראי. מיקום ההר מתאים לדעתם לתאוריות של "המסלול הצפוני" של יציאת מצרים. בחירתו נבעה מסמיכותו היחסית לעין קודיראת ולעין קדיס שחלק מהחוקרים זיהו עם קדש ברנע המקראית. מושל סיני הבריטי בשנות ה-30 של המאה ה-20, מייג'ור קלוד ג'רוויס התבסס גם על שם ההר שפירושו בערבית: "מותר" ובהקשר של הקרבת קורבנות "קדוש וחוקי". גם יוחנן אהרוני הציע לזהות את הר סיני בג'בל חלאל. הביקורת על זיהויו כהר סיני טוענת כי הממצאים הארכאולוגיים שנתגלו באזור ההר הם מתקופת האבן ומהתקופה הרומית-ביזנטית ושתי תקופות אלו אינן תואמות את התיארוך המקובל ליציאת מצרים.
ב-25 בנובמבר 1975 התרסק על ההר מטוס חיל האוויר הישראלי מסוג C-130 הרקולס שהשתייך לטייסת 131 וכל 20 החיילים ואנשי הצוות שהיו עליו נספו.
ב-2005 התפרסמו ידיעות כי אזור ההר היה מקום מסתור לאנשי ארגונים הקשורים לאל-קאעידה שביצעו פיגועי טרור בטאבה ובראס א-שטן באוקטובר 2004 ופיגועים בשארם א-שייח' ב-2005.
הקלר וקוך G36
ה-G36 הוא רובה סער שתוכנן בשנות ה-90 המוקדמות ומיוצר בגרמניה על ידי חברת הקלר וקוך. הוא הרובה הסטנדרטי של הצבא הגרמני והצבא הספרדי. לרובה גרסאות רבות המשמשות לאכיפת חוק ולשימושים צבאיים אחרים.
היסטוריה
בשביל פיתוח הרובה החברה שאלה את התכונות מרובים ישנים יותר והוסיפה תכונות חדשות. מערכת הירי דומה ל-M16, ומשתמשת בגז ובבריח מסתובב.
ה-G36 שימש בסיס לרובה ה-XM8 שפותח לתוכנית הנשק האישי בצבא ארצות הברית. הרובה לבסוף בוטל בשנת 2005.
עירוב
עירוב הוא הכינוי המקובל בהלכה להיקף מחיצות סביב שטח מיושב, הנעשה במטרה להתיר בתוכו פעולות האסורות בשבת בשל מלאכת הוצאה מרשות לרשות (כגון: טלטול חפצים בין רשות היחיד ורשות הרבים והולכת חפצים למרחק ארבע אמות [כשני מטרים] ברשות הרבים).
העירוב הופך את כל שטח היישוב לרשות היחיד אחת, ובכך מתיר להוציא חפצים מן הבתים אל הרחובות בהיות כולם 'רשות היחיד' אחת מכוחו של העירוב.
השם 'עירוב' במקורו ניתן בשל תפקידו של העירוב לאחד ולערב את הרשויות ולהופכם לרשות אחת. מקור השם מוזכר בגמרא (עירובין מט.) גם בהקשר של 'עירוב חצרות', שם ניתן דגש הלכתי על כך שתהיה השותפות בעירוב נוחה וערבה ומסוכמת על הכול.
סביב בניית העירוב התעוררו פולמוסים ומחלוקות רבות במקומות שונים. בישראל ישנה מחלקה במשרד לשירותי דת האמונה על הקמת עירובים ביישובים השונים בישראל ועל תחזוקתם, בשיתוף הרבנויות המקומיות והמועצות הדתיות השונות, וכמעט אין מקומות יישוב גדולים שאין בהם עירוב. אולם בחוץ לארץ ישנם מקומות שבהם אין עירוב, אם מסיבות טכניות ואם מסיבות הלכתיות.
הצורך בעירוב
ביום השבת קיים איסור להוציא חפצים מרשות היחיד (כגון בית מגורים) אל רשות הרבים ולהפך. איסור זה הוא אחד מל"ט אבות מלאכה האסורים בשבת מן התורה, ונקרא בקיצור הוצאה מרשות לרשות.
לעירוב חשיבות מעשית רבה, כיוון שעל פי ההלכה היהודית אין להוציא ("לטלטל") חפצים מן הבית לרשות הרבים ביום השבת ללא תיקון עירוב, וכן אסור להוליך חפצים בתוך רשות הרבים למרחק של יותר מארבע אמות. התקנת העירוב בשטח מיושב מאפשרת התנהלות סדירה בשבת בכל הנוגע להוצאת חפצים מן הבית כמו סידור תפילה או עגלת ילדים, לדוגמה.
עירוב מורכב ממחיצה של גדר או חומה המקיפה את הרחובות והשווקים שבהם חפֵצים לטלטל. אופן נוסף ליצירת העירוב הוא 'צורת הפתח', מה שמתבצע כיום לרוב על ידי התקנת עמודים ייעודיים שעליהם עובר חוט דק מתוח. אופן זה של צורת הפתח נחשב מבחינה הלכתית למחיצה כשרה שבאמצעותה נהפך השטח המוקף לרשות היחיד. עירוב יכול להתבסס גם על גדרות או מחיצות קיימות אחרות, או על מדרונות תלולים ('תל המתלקט'). במקומות רבים מתבסס העירוב על קווי חשמל או טלפון. במקרים כאלו יש צורך שהחוט יעבור בדיוק מעל העמוד, היות שזהו אחד מהתנאים הנדרשים כדי ליצור מחיצה של צורת הפתח. אפשרות נוספת ליצירת העירוב בשיטה של צורת הפתח היא העמדתם של חבית או קרש חזק שגובהם לפחות י' טפחים (כ-80 ס"מ) מתחת לקו החשמל, ומן הבחינה ההלכתית רואים אותם כאילו הם עולים עד לחוטים התלויים למעלה, מדין 'גוד אסיק מחיצתא', ויוצרים על ידי כך את צורת הפתח.
רבים מן הפוסקים נוקטים להלכה שאין כמעט מקום שנחשב לרשות הרבים מהתורה, ולפיכך רובם ככולם של המקומות הציבוריים נחשבים לרשות הכרמלית. להבחנה זו ישנה חשיבות הלכתית, מאחר שאת רשות הכרמלית אפשר להקיף בצורת הפתח, שהיא עירוב פשוט, ואין צורך להקיפה בחומה גמורה ובה שערים הראויים להינעל בלילה. זאת – להבדיל מרשות הרבים, שאותה יש צורך להקיף בחומה ובשערים הראויים להינעל בלילה דווקא.
לאחר בניית העירוב יש צורך בתיקון נוסף, הנקרא עירוב חצרות, כדי להתיר את הטלטול בין רשויות היחיד נפרדות, כגון מבית לבית אחר, דבר שאסור מדרבנן ללא תיקון של עירוב החצרות. אבל ישנם מקומות שבהם אין צורך בעירוב החצרות, כגון בסיס צבאי או קיבוץ, שבו אוכלים כולם בחדר אוכל משותף. במקרה שבמקום היישוב גרים גויים, יש לשכור את רשותם כדי שעירוב החצרות יוכל לחול.
פרצות בעירוב
כיוון שעירוב נחשב למחיצה, הוא נפסל אם נפרץ בו פתח רחב מי' אמות (כ-5 מ'), שיעור הפרצה הפוסל מחיצה. בשל מבנה העירוב הנפוץ כיום, כל אימת שהחוט העובר בין עמודי העירוב, שנחשב לחלק העליון של צורת הפתח, נקרע – העירוב נפסל, משום ששוב אין היישוב מוקף כהלכה במחיצות, ואינו נחשב רשות היחיד. בשל בעיה זו, נערכים במקומות רבים סיורים לבדיקת שלמותו של העירוב קודם לשבת, בשביל לתקנו במידת הצורך. אם העירוב נקרע באמצע השבת הוא נפסל, ואין אומרים בו את הכלל 'שבת הואיל והותרה – הותרה'.
בגלל החשש מפרצות בעירוב, או נפילת העירוב בימי סערה, קיימים מקומות שבהם ישנו גיבוי לעירוב בדמות קו עירוב נוסף, המיועד להתיר טלטול חופשי גם אם ייפסל קו העירוב העיקרי. יצוין כדוגמה שבסערת השלג העזה בירושלים בשנת תשע"ד (12 בדצמבר 2013) נפל העירוב בעיר, ותושבי ירושלים לא יכלו לטלטל בשבת. לאחר כשבוע, כשוך הסערה, תוקן העירוב.
עירוב שכונתי
יש מקומות שבהם סמוך לעירוב הכללי, שבאחריות גופים ממוסדים, נבנה עירוב נוסף בידי גורמים פרטיים או מקומיים. לרוב העירובים הפרטיים בנויים באופן שיהיו כשרים גם לפי שיטות הלכתיות נוספות, שהעירוב העיקרי הממוסד אינו כשר לפיהן.
שיטות הלכתיות שעליהן העירוב מתבסס
קיימות שיטות הלכתיות שונות שלפיהן לא ניתן כיום לערב מקומות רבים באמצעות העירוב המקובל הנעשה בצורת הפתח. ואומנם המתירים מתבססים על השיטות החולקות עליהם ומתירות לערב בצורה המקובלת בימינו.
עם זאת ישנם הנמנעים לטלטל חפצים בשבת גם במקום שבו יש עירוב, בשל הדעות החלוקות בנושא, בעיקר מן הטעמים האלה:
ישנה דעה שרשותו של נוכרי ומחלל שבת פוסלות את העירוב מכיוון שאין הם שותפים בעירוב. בעבר פתרו את הבעיה על ידי עריכת העירוב בשיתוף עם שר העיר שיש לו סמכות להפקיע את רשותם או להיכנס על דעת עצמו לרשותם במידת הצורך. הבעיה התעוררה מחדש בעידן המודרני במדינות דמוקרטיות, ובכללן מדינת ישראל, שכן כעת לראשי הרשויות אין כלל סמכות להוציא תושבים מנכסיהם או להיכנס אליהם ללא צו בית משפט. בעיה זו נפתרה על ידי ביצוע העירוב בשיתוף משרד הביטחון, שעל פי חוקי החירום של המדינה יש לו סמכות להוציא אזרחים מביתם או להיכנס לרשותם במקרי חירום.
שיור בעירוב
שטח השיור יכול להיות מינימלי, אפילו בית אחד וחצר אחת. ישנה מחלוקת אם השיור צריך להיות דווקא מבתי ישראל או שאפשר לשייר גם בתי גויים. ואולם בפועל נהוג כיום לערב את כל העיר ללא שיור בתים מחוץ לעירוב. הנימוק לכך הוא שסומכים על השיטה שמאפשרת לסמוך על השיור בבתי גויים, או שכיוון שכל העירוב בימינו מבוסס על חוט שעובר כצורת הפתח (ולא על דבר קשיח כמו חומה), וכאשר החוט נקרע והעירוב נפסל מודיעים בכל העיר שאסור לטלטל חפצים, אין עוד צורך בהיכר של השיור למטרת היכר זה.
העירוב בישראל ובעולם
בישראל קיים עירוב כמעט בכל הערים, על סמך השיטה ההלכתית שלפיה כשאין שישים ריבוא במקום אחד ממש, המקום אינו נחשב לרשות הרבים. מכיוון שכך גם בירושלים, שבה יש למעלה מ-600 אלף תושבים, נוהג רובו המוחלט של הציבור הדתי והחרדי להסתמך על העירוב. עם זאת ישנם הנוהגים להחמיר ולא לטלטל חפצים למרות העירוב, ולחלופין להקים עירוב שכונתי – המקיף מקום שבו אין שישים ריבוא איש.
בארצות הברית חלוקות הדעות בעניין העירוב. הרבנים הליטאים אוסרים לטלטל, על פי פסקיהם של גדולי הפוסקים בניו יורק, בהם הרב משה פיינשטיין, שאסר לטלטל מכיוון שסבר שיש להחשיב את כל המתגוררים בעיר במניין השישים ריבוא, ומכיוון שבניו יורק מתגוררים מיליוני אנשים אין כל היתר לטלטל בעיר. רבי אהרן קוטלר אסר את העירוב מסיבה אחרת; הוא פסק כדעתם של רוב הראשונים, הסוברים שמקום הרחב שש עשרה אמה, נחשב לרשות הרבים גם אם אין בו שישים ריבוא הולכים.
בשנת תש"ס (2000) הוקם בשכונת בורו פארק שבניו יורק עירוב בהכשר של הרב חיים יהודה כ"ץ. הציבור החסידי, בעיקר חצרות בעלז וצאנז קלויזנבורג בעיר, סומך על רבניו המתירים לטלטל, ואילו רבני חצרות סאטמר ובאבוב אוסרים לטלטל.
בוויליאמסבורג, שכונה בניו יורק שרוב תושביה היהודים משתייכים לחסידות סאטמר, נוהגים התושבים המשתייכים לחצר זו לא לטלטל בשבת, מכיוון שלטענתם (המוכחשת על ידי רבנים אחרים) רבי יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר, סבר שאין להקים עירוב בעיר שאין בה רב רשמי שסמכותו נתונה על כל בני העיר. לכן, אף על פי שבשכונה קריית יואל בעיירה מונרו שבמדינת ניו יורק בני החסידות מטלטלים, בוויליאמסבורג הם מקפידים שלא לטלטל. רבנים רבים פוסקים כי מכיוון שרוב בני העיר אינם מסכימים לעירוב, לא ניתן לבצע את העירוב בעל כורחם, שכן אף שניתן לזכות לאדם ללא ידיעתו – ולכן ניתן לזכות את פת העירוב לאדם שאינו יודע מכך – ליהודים שאינם מסכימים לעירוב מסיבות שונות לא ניתן. כך פסק גם הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז קלויזנבורג. לעומת זאת חסידויות פאפא, בעלז, צאנז ושאר החסידויות בעיר נוהגים לטלטל על סמך פסקו של הרב שלום קרויז, גאב"ד אדווארי, והרב אפרים פישל הרשקוביץ.
קישורים חיצוניים
שו"ת יביע אומר חלק ט אורח חיים סימן לג
של"ח
של"ח (ראשי תיבות: שדה, לאום, חברה; השם המלא: של"ח וידיעת הארץ) הוא שמו של אגף במינהל חברה ונוער במשרד החינוך, המפעיל במחוזות המשרד ובאמצעות כ-1020 מורים תוכנית לימודים חינוכית ערכית, הנלמדת בחלק מחטיבות הביניים ובתיכונים. כמו כן, אחראי האגף על תחום הטיולים במשרד החינוך, על חידון התנ"ך ועוד.
של"ח מופעל בחטיבות הביניים ובתיכונים. קהל היעד העיקרי הוא תלמידי כיתות ח'-ט', אך בבתי ספר רבים נלמד המקצוע גם בכיתות ז' ובתיכונים אחדים גם בכיתות י'-י"א.
נכון לשנת הלימודים תשע"ט, מפקח השל"ח הארצי הוא אלי שיש. שיש משמש בתפקידו מאז שנת 1995, והחל את דרכו כמורה לשל"ח.
תוכנית הלימודים
תוכנית הלימודים של של"ח מתפרסמת בחוברת "דרך ארץ בדרכי הארץ" בהוצאת משרד החינוך משנת 2006, אותה כתב ד"ר טימי בן-יוסף, שהיה ראש גף תכנים בשל"ח ומייסד שיטת מכלול נופאדם. התוכנית במלואה נמצאת באתר מנהל חברה ונוער תחת הכותר של"ח וידיעת הארץ.
תוכנית הלימודים משלבת לימודים בכיתה עם סיורים בשטח, ומבוססת על חזון האגף. חזון זה כולל את היסודות הבאים: הצבת ההתנסות החווייתית במוקד התהליך, המתרחש במוסד החינוכי, בכיתה ובשדה; טיפוח האחריות האזרחית, המוסרית והדמוקרטית; מימוש עצמי; מעורבות חברתית ומחויבות לארץ ולמדינה.
בשנת הלימודים הראשונה סוקרת התכנית את חבלי ארץ ישראל ועוסקת בהיבט הערכי של כל חבל ארץ: בסדנת המהפך הציוני במישור החוף הדגש הוא על המהפך ההתיישבותי; בסדנת ההר כערש האומה מודגשת התגבשות התרבות היהודית עם היאחזותם של בני ישראל בהר והמעבר מנוודות לחקלאות; בסדנת הבקע כגבול שלום, מודגש ההיבט של השלום עם ממלכת ירדן. בשנת הלימודים השנייה התכנית עוסקת בארץ ישראל כיחידה כוללת, המזמנת מפגש תרבויות ומפגש טבע ייחודי. פרק מיוחד מוקדש לירושלים ופרק נוסף עוסק באחריות שיש לכל אזרח כלפי הארץ, החברה והמדינה.
תחומי אחריות נוספים של תחום של"ח
במסגרת המקצוע בבית הספר, מוכשרים תלמידים להיות מש"צים - מדריכי של"ח צעירים. המש"צים משתתפים בפעילות שבועית המודרכת על ידי מש"צים בוגרים (משב"ים) ויוצאים לפעילויות בחופשים חנוכה, פסח וחופשת הקיץ העוסקות במיומויות הדרכה, שטח ומחנאות.
בנוסף לתוכנית דרך ארץ בדרכי הארץ, מופקד תחום של"ח במשרד החינוך גם על מינהלת הטיולים ועל הפעלת תוכנית הליבה להסדרת הטיולים במוסדות החינוך בכל שכבות הגיל, מגן ועד י"ב. כמו כן, תחום של"ח אחראי גם על מסעות הנוער לפולין וכן על מסע ישראלי.
הפעילות של השל"ח בבית הספר
מקצוע השל"ח כולל שיעור שבועי בכיתה וכן יציאה לפעילויות בשטח במהלך השנה:
ימי שדה משימתיים (יש"מ)
יום שדה משימתי - יום סיור אותו מובילים המש"צים ומורה השל"ח. כל כיתה יוצאת ליום שדה אחת לכמה שבועות. מטרת הסיור היא למידה אחרת של החומר, דרך מפגש בשטח עם הנושאים שנלמדו בכיתה.
מסע של"ח (מסע משמעותי)
המסע השנתי אליו יוצאים תלמידי במבנה שכבתי. על פי דרישות אגף של"ח- מסע של"ח נמשך לפחות 3 ימים. הלינה במסעות היא בתנאי שטח- מתחמים מגודרים ומוסדרים בהם מקימים אוהלים, מאהלים מסודרים משותפים ולעיתים לינה באכסניות נוער או בתי ספר שדה.
אזור הטיול ומסלולי ההליכה נקבעים על ידי מורי השל"ח, רכזי השכבות והנהלת בית הספר בהתאם לתוכנית הליבה להכרת הארץ. חלק מבתי הספר יוצאים למסע "נודד" בו ימי ההליכה מסתיימים ומתחילים בחניוני לילה בהם מוקמים האוהלים, ללא הסעות לתחילתו ומסופו של מסלול ההליכה.
חלק מבתי הספר יוצאים למסעות בשיתוף עם גופים חינוכיים נוספים:
מפעלי של"ח במהלך השנה
ימי שיא ייחודיים המשלבים בין הכרת אזורים בארץ ותכנים ערכיים, כמו יום של"ח בשביל ישראל ויום "בעקבות לוחמים"
הגיחה המחנאית
יציאה בת יומיים לאתר מחנאות בו כל כיתה מתכננת את הפעילות, האוכל ובניית המחנה שלה. את הגיחה מנחים ומובילים המש"צים בליווי צוות השל"ח, והיא כוללת בניית מחנה המורכב מאוהלי שדה ותקנים משותפים הבנויים מסנאדות וכפיתות חבלים. חלק מאתרי המחנאות צמודים לאתרי הנצחה כמו אנדרטת הנח"ל בפרדס חנה, יד לשריון בלטרון ומצודת יואב, אתרי קק"ל כמו יער ציפורי ויער לביא, או גנים לאומיים כמו גן לאומי מקורות הירקון, חוות משמר הכרמל, ממשית פארק תמנע ופארק אשכול. הגיחה מתקיימת בדרך כלל בשכבות ח או ט.
מורי השל"ח
מורי המקצוע נדרשים לתואר ראשון בתחום קרוב למקצוע כמו: לימודי ארץ ישראל או גאוגרפיה וכן תעודת הוראה. בנוסף, על המורה החדש לעבור הכשרה מיוחדת בת מספר שבועות בשנת תתשפ״ב 2021-2021 ההכשרה נמשכה כחודש וחצי. צוות השל"ח כולל בדרך כלל 2 מורים בבית ספר ויש מקרים בהם מורה אחד, אך בחלק מבתי הספר הגדולים, יש צוותים בני 5 מורים ואף יותר.
מש"צים
מש"צים הם ראשי תיבות של מדריך של"ח צעיר. זוהי אחת ממסגרות מנהיגות נוער שמפעיל משרד החינוך באמצעות תחום של"ח וידיעת הארץ במינהל חברה ונוער, והיא למעשה אחת מתנועות הנוער הגדולות בארץ. בני נוער בתפקיד זה לוקחים חלק בפעילות השל"ח בבית הספר ובמסגרת הבלתי-פורמלית במחוז, עוברים קורס הכשרה שבסיומו, מתפקדים התלמידים בבית ספרם כמדריכי של"ח צעירים. במסגרת לימודי השל"ח בבית הספר, מצטרף המש"צ לכיתות משכבות נמוכות יותר בימי שדה (יש"מ), במסעות ובגיחה. חלק מהמש"צים משתתפים בתהליך הכשרת הפש"צים (פרחי מש"צים- תלמידים בהכשרה להיות מש"צים) ובהדרכה בקורסי ההכשרה השונים.
נאדיה (ספר)
נאדיה הוא ספרה של גלילה רון פדר עמית שיצא לאור בשנת 1985 בהוצאת מילוא.
הספר מספר בשפה פשוטה ועממית את קורותיה של נאדיה, תלמידה ערבייה בת 14 מכפר ערבי-ישראלי שעוזבת את הכפר בפעם הראשונה כדי ללמוד בבית ספר יהודי עם פנימייה ומשובצת בחדר עם שתי נערות יהודיות. בספר יש דיאלוגים רבים בין בני נוער וכן מחשבות וחששות של נאדיה איך תתקבל בפנימייה שכל תלמידיה יהודים.
לסופרת, שנולדה בחיפה, יש רגישות והבנה מרובה לנושא הדו-קיום בין ערבים ליהודים. הספר "נאדיה" נכתב לבני הנוער ומעורר מחשבות על חיי יהודים-ערבים בארץ, הסופרת מספרת שהרעיון לכתיבת הספר בא בעקבות מפגשיה הרבים עם בני נוער ערביים הלומדים בבתי ספר יהודיים.
ב-1986 הופק סרט הקולנוע "נאדיה", המבוסס על הספר אך עם שינויים מהספר, בבימויו של אמנון רובינשטיין, על פי תסריט של גלילה רון פדר עמית ופרופ' איתן גרין בו חנה אזולאי-הספרי שיחקה בתפקיד הראשי ומוסקו אלקלעי גילם את המורה לאנגלית של נאדיה. בתפקידים הראשיים של הנערים היהודים שיחקו מאיר ויובל בנאי.
אילנה צור
אילנה צור (2 באפריל 1924 - 11 בפברואר 2019) הייתה סופרת, מרצה, מחנכת, הוגת דעות ומפתחת שיטת הוראה הוליסטית ללימוד האדם. חיברה שבעה ספרים בנושאי בריאות, חינוך לבריאות וגוף האדם.
ביוגרפיה
צור נולדה כמגדה שרה שפירא ב-2 באפריל 1924 בכפר סטרסקה (Strajske) בסלובקיה, כבת בכורה להוריה אטל ויצחק שפירא. בילדותה עברה עם הוריה לעיר פרשוב (Prešov), שם נולדו אחיה אוטו (לימים עו"ד גיורא עמיר) ופאבל (לימים היזם פול עמיר).
עלתה לארץ ישראל באפריל 1940 במסגרת עליית הנוער עם תנועת השומר הצעיר. בישראל התחנכה בחוות הלימוד תלפיות, ירושלים, בהנהלתה של רחל ינאית בן-צבי. עם סיום לימודיה בחוות הלימוד עברה להכשרה בקיבוצים עין החורש וגן שמואל. מטעם ההכשרה נשלחה צור להדריך בתנועת השומר הצעיר בקן רמתיים ובקן חיפה.
בשנת 1959, על רקע רצונה ללמוד, סיימה צור את חברותה בקיבוץ שובל אך הוסיפה להתגורר בו כאשת חבר וכאם לילדיה בקיבוץ.
השכלה ועבודה
צור הייתה בוגרת סמינר ערב למורי חקלאות וטבע ע"ש שיין בפתח תקווה, בוגרת ומוסמכת הפקולטה לחקלאות ברחובות, בוגרת מכון אדלר בייעוץ חינוכי ודוקטורט להוראת מדעים של האוניברסיטה העברית בירושלים (1980). את תאריה האקדמיים עשתה צור במקביל לעבודתה. בין השנים 1960–1962, במקביל ללימודיה בסמינר שיין עבדה צור כמורה לחקלאות בבתי הספר "ניצנים" ברמת גן ו"הגליל" בשכונת התקווה. לאחר מכן חזרה צור לנגב ולימדה חקלאות בחווה לחינוך חקלאי בבאר שבע ובמרכזייה הפדגוגית ב"בית יציב". בהמשך שימשה צור כיועצת חינוכית בבית הספר "בארי" ולימדה במכינה לסמינר למורים בבאר שבע. בהמשך לימדה צור במדרשה למורים וגננות ובמדרשה לחינוך גופני בבאר שבע (לימים מכללת קיי). במהלך שנות לימודיה בסמינרים פיתחה צור את גישתה ושיטתה החינוכית, ששימשה בסיס לעבודת הדוקטורט שלה.
למדה נטורופתיה כתלמידה אקסטרנית, נבחנה בקולג' אנגלו-אמריקאי לנטורופתיה בלונדון וזכתה שם לתואר דוקטור בנטורופתיה.
הגישה והשיטה ההוליסטית (הגישה - הפילוסופיה, המהות; השיטה - הטכניקה)
עם השנים, פיתחה צור שיטה ייחודית להוראת גוף האדם והבנתו בגישה הוליסטית. השיטה והגישה שמאחוריה השפיעו על השקפת עולמה והושפעו ממנה, הן בנושאי בריאות והן בנושאים מדיניים-אקטואליים. לנושאים אלו נתנה צור ביטוי בהרצאותיה בפני קהל, בשידוריה ברדיו ובבלוגים שלה באינטרנט.
גישתה הדידקטית של צור התמקדה בתופעות מחיי היום-יום הרלוונטיות לתלמידים, כציר שסביבו נסוב הלימוד וממנו נבנה הרקע המדעי. לצורך כך פותחו 12 כלי החשיבה המרכיבים את השיטה ההוליסטית. שיטה זאת באה ליצור עניין ורלוונטיות בחומר הנלמד. זאת כנגד השיטות המקובלות, הליניאריות, שבהן עוברים בצורה מסודרת מתא לרקמה לאיבר, ומערכת אחרי מערכת.
תפיסת העולם ההוליסטית של צור הדגישה 4 פנים לשלמות המשתקפים בכל תופעה אנושית: שלמות גוף-נפש-רוח, שלמות של שילוב כל המערכות בגופנו בכל תופעה מתופעות החיים, שלמות הפרט, התנהגותו ותגובותיו עם סביבתו המשמעותית (עדה, עם, משפחה, שכבת גיל, מגדר), ושלמות של ניסיון העבר עם ההווה ועם ציפיותינו מעצמנו בעתיד.
השקפתה בנושאי בריאות
צור גרסה שהאדם הוא האחראי האולטימטיבי לבריאותו. כדי להבטיח ולשפר את בריאותו על כל אדם להכיר וללמוד את עצמו ואת 4 הפנים לשלמותו, ולאמץ כללי התנהגות פשוטים יומיומיים הקשורים בהרגלים ב-5 תחומים: הרגלי אכילה ושתייה, הרגלי נשימה, הרגלי שמירה על טמפרטורת גוף, הרגלי יציבה ותנועה.
צור נפטרה בפברואר 2019. הותירה אחריה שלושה בנים ונכדים.
אנטונין בראון
אנטונין בראון (בצ'כית: Antonín Braun; 1709, אוסטריה – 1742, פראג ) היה פסל צ'כי ממוצא טירולי של תקופת הבארוק. בן אחיו של מתיאס בראון אשר ירש והמשיך את בית המלאכה שהקים דודו.
כשמתיאס דודו חלה הוא העביר את בית המלאכה וכל העבודות בשלבי הכנה האצורות בו לאנטונין דבר המקשה את ההבחנה ביניהם.
פסלו מלאגרוס ואטאלנטה מזכיר את עבודתו של ואצלב ניז'ינסקי אחר הצהריים של פאון שחוברה כעבור למעלה ממאה שנים, ייתכן שמקורות ההשראה שלהם היו זהים.
צ'ארלס ג'וזף בונפרט
צ'ארלס ג'וזף בונפרט (באנגלית: Charles Joseph Bonaparte; 9 ביוני 1851 – 28 ביוני 1921) היה עורך דין ופעיל פוליטי צרפתי-אמריקאי. היה חבר הקבינט של נשיא ארצות הברית ה-26, תאודור רוזוולט.
בונפרט היה מזכיר הצי של ארצות הברית, ומאוחר יותר התובע הכללי של ארצות הברית. במהלך כהונתו בתור התובע הכללי, הוא יצר את "לשכת החקירות", אשר מאוחר יותר גדלה והתרחבה במהלך שנות ה-20 תחת ג'ון אדגר הובר (1895-1972), לכדי "לשכת החקירות הפדרלית", המוכרת בשם FBI. בונפרט היה בן-אחיינו של הקיסר הצרפתי נפוליאון הראשון.
בונפרט היה אחד המייסדים, ולזמן מה אף הנשיא, של הליגה הלאומית המוניציפלית (National Municipal League). הוא היה גם פעיל למען זכויות שחורים בעיר מגוריו.
ראשית חייו וחינוכו
בונפרט נולד בבולטימור שבמרילנד ב-9 ביוני 1851, בנם של ז'רום נפוליאון ("בו") בונפרטה (1805–1870) ושל סוזן ויליאמס (1812–1881), מהענף האמריקאי של בית בונפרטה. הוא נכדו של ז'רום בונפרטה, אחיו הצעיר של הקיסר נפוליאון בונפרטה ומלך וסטפליה בשנים 1807–1813. עם זאת, אנשי הענף האמריקאי של בית בונפרטה לא נחשבו לחלק מהשושלת ולא נשאו כל תארים.
הוא סיים את לימודיו במכללת הרווארד ובית הספר הרווארד למשפטים בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, שם הוא שירת בתור משגיח אוניברסיטאי (Harvard Board of Overseers). הוא עבד כעורך דין בבולטימור והפך לבולט בתנועות רפורמה מקומיות ולאומיות.
קריירה פוליטית
בונפרט ייסד את ליגת הרפורמה של בולטימור בשנת 1885. הליגה הובילה בסופו של דבר ליעילות מסוימת של הממשל המקומי עם ניצחון סוחף בבחירות 1895, שבו מיעוט של רפובליקנים פרוגרסיביים וליברליים הדיחו את הפוליטיקאים הדמוקרטים ששלטו זמן רב. הוא היה חבר מועצת הנציבים האינדאניים (Board of Indian Commissioners) מ-1902 עד 1904, יושב ראש הליגה הלאומית לרפורמה בשירות האזרחי (National Civil Service Reform League) בשנת 1904 ונאמן האוניברסיטה הקתולית של אמריקה בצפון-מזרח העיר וושינגטון. מצביעי מרילנד בחרו בו להיות אחד האלקטורים שלהם ב-1904.
ב-1905 מינה הנשיא תאודור רוזוולט את בונפרט למזכיר הצי של ארצות הברית. ב-1906 עבר בונפרטה ללשכת התובע הכללי של ארצות הברית, משרה שאותה החזיק עד תום כהונתו של רוזוולט. הוא היה פעיל בתיקים שהוגשו נגד הנאמנויות והיה אחראי במידה רבה לפירוק מונופול הטבק. הוא נודע בשם "צ'רלי, רודף הנוכלים" (Charlie, the Crook Chaser). ב-1908 הקים בונאפרט את לשכת החקירות (BOI) בתוך מחלקת המשפטים של ארצות הברית, שהוקמה קודם לכן בשנת 1870 בהנהלת התובע הכללי עצמו. בשנות העשרים של המאה העשרים, תחת מנהלה לאורך שנים, ג'ון אדגר הובר, נערך סדר בארגון הלשכה וב-1935 שונה שמה ל"לשכת החקירות הפדרלית" (FBI).
מותו
בונאפרט מת בביתו, "בלה ויסטה", ממחול ויטוס הקדוש, ונקבר בבית העלמין לאודון פארק שבדרום-מערב בלטימור. רחוב בקרבת ביתו במחוז בולטימור נקרא "שדרת בונפרט" (Bonaparte Avenue).
חייו האישיים
ב-1 בספטמבר 1875 נישא בונאפרט לאלן צ'אנינג דיי (1852–1924). לא היו להם ילדים.
בונפרט התגורר בבית מגורים בצפון בולטימור, והייתה לו אחוזה כפרית במחוז בולטימור. ביתו, "בלה ויסטה", תוכנן על ידי האדריכלים ג'יימס בוסלי נואל ויאט (1847-1926) וויליאם ג' נולטינג (1866-1940) בשנת 1896. היא שוכנת ממזרח לדרך הרפורד (כיום כביש 147 של מדינת מרילנד) באזור שנקרא גלן ארם (Glen Arm). הבית לא חובר לזרם החשמל משום שבונפרט סירב להתקין חשמל או קווי טלגרף מתוך סלידה לטכנולוגיה. מסיבה דומה עשה שימוש בכרכרה רכובה בסוסים עד מותו בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. לאחר מותו של בונפרט, היה הבית שבו התגורר בבעלותם של מבריחי האלכוהול פיטר ומייקל קלי. אחרי שהם עזבו, הוא נהרס באש שנבעה מחיווט פגום ב-20 בינואר 1933. האתר הוחלף באחוזה מבטון, אבל בית קרונות גדול, משנת 1896, נמצא עדיין בשטח האחוזה.
קרחון סיקורסקי (ארץ גרהאם)
קרחון סיקורסקי (באנגלית: Sikorsky Glacier) הוא קרחון בחוף המערבי של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון-מערב ונשפך אל מפרץ יוז, צפונית לנקודת צ'ארלס.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בהתבסס על תצלומים אלה.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון נקרא על שמו של מתכנן כלי הטיס האמריקאי (ממוצא רוסי) איגור סיקורסקי, חלוץ תעופה אשר תכנן מסוקים מאז 1909; וזאת בדומה לאתרים אחרים בסביבה הנקראים על שמות חלוצי תעופה.
מיכאילובקה
מיכאילובקה (באוקראינית: Михайлівка) היא עיירה השוכנת במחוז זפוריז'יה בדרום מזרח אוקראינה שהייתה כפר הולדתו של שאול טשרניחובסקי.
היסטוריה
האזור שבו שוכן הכפר היה מיושב בתקופות קדומות. עדות לכך הן תלוליות עפר שנחפרו ונמצאו בהם ארונות קבורה מתקופת הברונזה המאוחרת (סוף האלף השני לפנה"ס ומתקופת הסקיתים (המאה ה-8 לפנה"ס).
בשנת 1807 הוקם במקום כפר על ידי קבוצה של עשר משפחות אריסים שברחו ממקומות שונים באוקראינה. הקבוצה הקימה בתי עץ ליד האגם שבמקום והתפרנסה מחקלאות ומדיג.
בשנת 1810 הוקמה בכפר כנסייה מעץ וב-30 במאי של אותה שנה נערכה החנוכה החגיגית שלה ולכפר ניתן השם מיכאילובקה. נהוג לראות מועד זה כראשיתו של הכפר וב-30 במאי 1910 נערכו חגיגות לציון מאה שנים לייסודו של הכפר.
במרוצת השנים, עם התרחבות הקהילה הצטרפו לכפר איכרים מפולטבה ומקורסק שבסיביר. לאחר מכן הגיעו לכפר משפחות של טטרים, צוענים, יוונים ויהודים.
בשנת 1875 נולד בכפר שאול טשרניחובסקי. הוא חי בכפר את 15 שנותיו הראשונות עד שבשנת 1890 יצא ללימודים לעיר אודסה. את ילדותו בכפר תיאר באוטוביוגרפיה קצרה שפרסם בשנת 1918 בכתב העת "השילוח", ובהרחבה בחיבורו "מעין אבטוביוגרפיה" שכתב בשנותיו האחרונות. שירתו, על אהבת הטבע שבה, הושפעה רבות מחוויות ילדותו בכפר.
בשנת 1886 התגוררו בכפר 9,160 תושבים והיו בו 1,415 משקי בית, שלושה בתי ספר, סניף דואר, 18 חנויות, שלושה פונדקים, בית מרזח ותחנת רכבת. בשנת 1888 נפתח בכפר בית חולים קטן.
בשנת 1915 שימש כבר הכפר כמרכז קניות גדול והייתה בו תעשייה זעירה שכללה מפעלים ליצור סבון וממתקים ושלוש טחנות קמח. בכפר התנהל סחר של בשר בהיקף נרחב. באותה עת התגוררו בכפר 26,657 תושבים והיו בו שלוש כנסיות, בית כנסת ושישה בתי ספר יסודיים.
לאחר המהפכה הרוסית הפך הכפר בשנת 1923 למרכז המחוז המנהלי (ראיון) של כפרי הסביבה.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 עברו על הכפר תלאות ואסונות; הרעב הגדול - ההולודומור, והכיבוש הנאצי בימי מלחמת העולם השנייה שבמהלכו הושמדו תושביו היהודים של הכפר ונרצחו רבים מתושביו האוקראינים.
ארכיון ראש פינה
ארכיון ראש פינה הוא ארכיון היסטורי וחינוכי המנוהל על ידי העמותה לשימור ושחזור מורשת הראשונים בראש פינה.
היסטוריה
ארכיון ספרייה ע"ש אברהם בלום בראש פינה נוסד בשנת 1987 ביוזמה ובסיוע משפחת בלום ומועצה מקומית ראש פינה. הארכיון שוכן במבנה היסטורי בית פיק"א, במתחם בתי פקידות של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד אשר ברחוב העליון במושבת הראשונים.
הוגי רעיון הקמת ארכיון במושבה היו מנחם בן אריה שבעזרת יהודה עצבו יצר לראשונה כרטסת תיקי רשומות,  ונחמה בלום (לבית הראל), אשת אברהם בלום, הרוח החיה בהקמה.
אוספי הארכיון
הארכיון מכיל אוספים אישיים, זכרונות, יומנים, תמונות, תיעוד וסיקור מבנים ואתרים היסטוריים, קלטות של שירי ראשונים, אוסף קטעי עיתונים וספרי זכרונות, עבודות מחקר, מוצגים, פרוטוקולים, פנקסים ורשומות, מתולדות ראש פינה. מסמכים רבים נשרפו בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית. בארכיון מתקיימת פעילות מחקרית וחינוכית, מוצגות תערוכות מתחלפות, מתקיימים כנסים, ימי עיון וסדנאות. את הארכיון מנהלת מאז תחילת שנות ה-80 חנה שופן.
אוסגיליאת
אוֹסְגִילִיאַת היא עיר בדויה בארץ התיכונה בלגנדריום של ג'ון רונלד רעואל טולקין. העיר היוותה בירתה הראשונה של גונדור. שם העיר גזור משפת הסינדארין - בה משמעותו "כיפת הכוכבים" או "מעוז הכוכבים", על שם המבנה החשוב בעיר אשר אכלס את הפלנטיר (אבן־רואי) של אוסגיליאת.
העיר הוקמה על ידי אלנדיל ובניו לקראת תום העידן השני על גדות נהר אנדואין. היא ישבה בין מינאס טירית למינאס איתיל. בין הגדות חיבר גשר אבן גדול, ומספר גשרים פחותים. לאורך מפגש הנהר עם העיר שכנו מתקני עגינה עבור ספינות - מעין נמל.
בעוד שאלנדיל משל בממלכת ארנור, איסילדור ואנאריון משלו יחד בגונדור, עם אוסגיליאת כבירתם. סאורון שנחשב למת עקב שקיעת נומנור (אליה נלקח כשבוי של המלך אר-פאראזון), שב לארץ התיכונה, ובשנת 3429 פלש לגונדור. התקפתו נבלמה באוסגיליאת על ידי אנאריון, אולם מינאס איתיל נפלה לידי הנאזגול. סוף התוקפנות ממורדור בעת ההיא באה לאחר תבוסת סאורון לברית האחרונה, ומינאס איתיל חזרה לידי גונדור.
פלישת האורקים של שנת 2475 לעיר נהדפה על ידי בורומיר הראשון, אולם העיר נתרוקנה סופית מיושביה והפכה לעיי חורבות. כעבור חמש־מאות ועשר שנים בהן החליפה העיר ידיים, הוצב בה חיל־מצב מטעם הסוכן דנתור השני. סאורון תקף את העיר, אך הוא נטש את ההתקפה שהייתה הסחה לטובת יציאתם של הנאזגול למרדף אחרי פרודו באגינס. התקפה מאוחרת יותר של סאורון בקרב שדות הפלנור הצליחה לשבור את חיל־המצב בראשות פאראמיר, בן דנתור.
בסרטו של פיטר ג'קסון, "שר הטבעות: שני הצריחים", פאראמיר לוקח את פרודו באגינס, סאם גמג'י וגולום לאוסגיליאת, שם הם צופים בקרב. סצנה זו נכתבה במיוחד בשביל הסרט ואינה מופיעה בספר המקורי.
הערות שוליים
Minor places in Middle-earth Regionen und Orte in Tolkiens Welt Geographia Legendarii Tolkien Middle-earth locations
גבעת הרדאר
גבעת הרדאר (בערבית: ג'בל א-ראדאר جبل الرادار או ג'בל בטן א-סידה جبل بطن السيدة) היא גבעה בהרי ירושלים, שעל מרגלותיה בנוי היישוב הר אדר המשמר את שמה. גובהה כ-880 מטרים מעל פני הים, והיא מצויה במיקום שממנו ניתן לצפות על ירושלים, יהודה, השפלה וכביש ירושלים תל אביב. הגבעה נודעה בעיקר בשל הקרבות הקשים שהתנהלו בה במלחמת העצמאות ובמלחמת ששת הימים.
היסטוריה
בעבר היה מקובל לומר שהשימוש הצבאי בגבעת הרדאר החל במלחמת העולם השנייה, כאשר שלטונות המנדט הבריטי הקימו על הגבעה מכ"ם (רדאר) במטרה לאתר חדירות של מטוסים גרמנים או איטלקים. אולם, מתוך מחקרים חדשים מסתבר שהמתקן שהוקם על הגבעה היה תחנת ממסר רדיו-טלפון. בגלל צורת המתקן שהיה דומה לצלחת מכ"ם הוא כונה בטעות "הרדאר".
הבריטים פירקו את המתקן ונטשו את הגבעה ב־11 במאי 1948, סמוך לסיום המנדט. אחרי שהבריטים פינו את הגבעה, הגבעה נתפסה על ידי כוחות הפלמ"ח אך הירדנים השתלטו עליה. ניסיונות הפלמ"ח וצה"ל לכבוש אותה מידיהם לא צלחו עד למלחמת ששת הימים.