cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלהה מנהיים
מרכזיות העבודה
בעקבות התעניינותה המתמשכת בזיקת האדם לעבודה ניסחה מנהיים את המושג של מרכזיות תפקיד העבודה – כלומר המידה שבה העבודה היא מרכזית בתודעת האדם בהשוואה לתפקידים אחרים, ועל כך כתבה רבות. מנהיים התייחסה למרכזיות העבודה כמושג מפתח בהבנת זיקת עובדים לחיי העבודה. במחקריה בתחום זה היא בדקה את הגורמים למרכזיות גבוהה, כגון: אפיוני התפקיד, הטכנולוגיה, שביעות רצון, הרקע הדמוגרפי, וערכים. מחקרים אלה הם תרומתה העיקרית לפסיכולוגיה החברתית של עובדים.
בהמשך בחנה מנהיים עמדות של עובדים ביחס לפרישה, ואת הקשר בין רצון לעזיבת העבודה לבין גיל, רמה מקצועית, וכן מגדר.
מאמרים אחרים דנו בערכים בעבודה, כלומר מה אנשים מחשיבים בעבודתם. בנושא זה התמקדה בהעברה בין-דורית של ערכים, דהיינו בקשר שבין ערכי ההורים לערכי ילדיהם. במחקרים אלה נמצא כי יש הבדל ברמת ערכי העבודה של ילדים לבין אלה של הוריהם, אך סדר רמת הערכים השונים דומה בין הדורות. נמצא קשר בין ערכי עבודה מסוימים של האב לבין אלו של ילדיו בהשפעת שביעות רצון האב מעבודתו.
בנושא זה ביצעה עם אברהם סלע מחקר על ערכי עבודה המשתקפים בתורה שבעל פה, ובו נעשה סיווג של אמרות חז"ל בהתאם לערכים המובעים בהן, ונמצא כי אתיקה בעבודה היא הערך הבולט בתורה שבעל פה.
נשים בעבודה
בחלק גדול מעבודותיה התייחסה מנהיים לעמדות של נשים לעבודתן ולהתמודדותן עם המתח הנוצר בין העבודה לבין מחויבותיהן המשפחתיות. היא חקרה את כניסתן של נשים למקצועות שנחשבו לגבריים במובהק, כגון כירורגיה.
מבנים ארגוניים ושקיעה ארגונית
הנושא של סוגי מבנים ארגוניים, אפיוניהם ותפוקותיהם העסיק את מנהיים מתחילת פעילותה המחקרית. היא בחנה נושאים אלו מנקודת הראות של תאוריית הבירוקרטיה של מקס ובר ותורת המערכות. ביחד עם תלמידה יצחק סמואל פיתחה גישה רב-ממדית למבנים ארגוניים ולאחר מכן היא בחנה גישה זו, יחד עם נתן מושקוביץ, במחקר על בנקים, ועם רחל ישראלי במחקר על מוסד להשכלה גבוהה. במחקר זה הן התייחסו גם לתאוריית המערכת ובחנו תפוקות ארגוניות.
בהמשך להתעניינותה בארגונים כמערכות חברתיות הקדישה מנהיים, ביחד עם תלמידותיה ד"ר זהבה רוזנבלט מאוניברסיטת חיפה וד"ר הילה חופי, מחקרים לנושא של דעיכה ארגונית, ובמיוחד לנושא של קיצוצים במשאבי האנוש, קבלת החלטות ניהוליות בנדון, ותגובות עובדים לדרגותיהם לתהליך קשה זה.
דוד פיינגולד
ביוגרפיה
במהלך לימודיו באוניברסיטה העברית, עבד לצד שלמה הסטרין ותלמידו גד אביגד, יחד עמם זכה בשנת 1957 בפרס ישראל למדעים מדויקים עבור מחקר בסינתזה אנזימטית של חומרים אנלוגיים לסוכרוז. בתום לימודי הדוקטורט, שב לארצות הברית ושימש עוזר מחקר באוניברסיטת קליפורניה (1956–1960).
פיינגולד שירת בצי ארצות הברית והוצב בסין למשך תשעה חודשים. כמדען עבד במהלך השנים גם בשווייץ ובברזיל. בשנת 1966–1993 שימש כפרופסור למיקרוביולוגיה וכחבר סגל בית הספר לרפואה של אוניברסיטת פיטסבורג.
פיינגולד היה נשוי ואב לשלושה.
נפטר ב-26 בספטמבר 2019.
אוליבר! (סרט)
אוליבר! הוא דרמה מוזיקלית בריטית משנת 1968 בבימויו של קרול ריד, המבוססת על מחזמר באותו השם משנת 1960 מאת ליונל בארט. התסריט לסרט נכתב על ידי ורנון האריס.
הן הסרט והן המחזמר מבוססים על "אוליבר טוויסט" - רומן מאת צ'ארלס דיקנס משנת 1838. הסרט כולל מספר שירים, בהם "Food, Glorious Food", "Consider Yourself", "As Long as He Needs Me", "You've Got to Pick a Pocket or Two" ו-"?Where Is Love".
הסרט צולם באולפני Shepperton Studios שבסארי, אנגליה, הופק על ידי Romulus Films והופץ על ידי סרטי קולומביה.
בטקס פרסי האוסקר ה-41 שהתקיים ב-14 באפריל 1969 הסרט קיבל 10 מועמדויות, מתוכן זכה ב-6 פרסים, בהם פרס הסרט הטוב ביותר ופרס הבמאי הטוב ביותר, שהוענק לקרול ריד. בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-26 שהתקיים ב-24 בפברואר 1969 זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי, והשחקן רון מודי זכה בפרס השחקן הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
עלילה
בבית יתומים שבבדפורדשייר, אנגליה, מוגשת ליתומים היחפים מנת הדייסה היומית שלהם, בעוד הם חולמים לאכול ארוחות שחיתות, כאדוניהם העשירים (Food, Glorious Food). בלחץ חבריו, אוליבר טוויסט (מארק לסטר) נאלץ לגשת אל מנהלי בית היתומים, מר באמבל (הארי סקומבה) וגב' באמבל (פגי מאונט), ולבקש תוספת לדייסה. השניים מזדעזעים, מתלבטים מה לעשות עם הילד (Oliver), ומחליטים למכור אותו (Boy for Sale). אוליבר נמכר לקברן מר סאוורברי (ליאונרד רוזיטר), אך עד מהרה אוליבר מסתכסך עם גב' סאוורברי (הילדה בייקר) ועם נואה קלייפול (קנת' קרנהאם), השוליה של מר סאוורברי, שמחזיר אותו לרשותו של מר באמבל, שנועל אותו במרתף בתור עונש. לאחר שננעל לבדו במרתף חשוך (?Where is Love), אוליבר בורח דרך החלון ועושה את דרכו ללונדון.
זמן קצר לאחר הגעתו ללונדון, אוליבר מתיידד עם כייס צעיר בשם ג'ק דוקינס, המכונה בקיצור דודג'ר (ג'ק ויילד). דודג'ר לוקח את אוליבר תחת חסותו (Consider Yourself), ומוביל אותו לביתו - מקום מסתור עבור חבורת כייסים צעירים המנוהלים על ידי פייגין (רון מודי), שמנצל את תמימותו של אוליבר, בכך שהוא מעמיד פנים שהכייסות איננה אלא משחק (Pick a Pocket or Two). לאחר שכל הילדים הולכים לישון, פייגין מתגנב מהמקום, ויוצא לפאב המקומי לפגוש את העבריין המסוכן ביל סייקס (אוליבר ריד) וחברתו ננסי (שאני וואליס). בעוד פייגין וסייקס זוממים מזימות, ננסי, יחד עם חברתה בט (שילה וייט), חולמת על החיים שהיא הייתה רוצה שיהיו לה עם ביל (It's a Fine Life). בהמשך הלילה פייגין חוזר לביתו עם שלל, ובעודו הוא מחביא אותו במקום מסתור, אוליבר מתעורר משנתו ומגלה את סודו. בתחילה פייגין זועם שסודו נחשף, אך הוא מרגיע את אוליבר, שחוזר לישון.
אוליבר מעביר מספר ימים במעונו המפואר של מר בראונלו העשיר (?Who Will Buy), בעוד סייקס ממשיך לעקוב אחריו, מחשש שיסגיר אותם לרשויות החוק. הוא מבקש מננסי שתפתה אותו לחזור אליהם, אך לאחר שהיא מסרבת הוא מכה אותה, והיא מסכימה, בחוסר רצון, בשל אהבתה הבלתי מתפשרת לביל, על אף התנהגותו (As Long As He Needs Me). למחרת, בראונלו שולח את אוליבר לשליחות מטעמו, אולם ננסי וסייקס חוטפים אותו, ומשיבים אותו לבית המסתור של פייגין. סייקס מאיים על פייגין, שחושש יותר ויותר מטבעו האלים של סייקס, ואף שוקל לפרוש מחיי הפשע (Reviewing the Situation), אבל מבין שיתקשה לשנות את אורחות חייו.
מר באמבל מגיע לביתו של מר בראונלו, ומציג בפניו תליון שהיה שייך לאמו של אוליבר, בטרם מתה בבית המחסה, מיד לאחר הלידה. בראונלו מזהה את התליון שהיה שייך לאחייניתו, שברחה מהבית לאחר שנכנסה להיריון לא רצוי. בינתיים, סייקס לוקח איתו את אוליבר על מנת לפרוץ לבית, דרך חלון קטן שרק אוליבר יכול להיכנס דרכו. אוליבר מעיר בטעות את דיירי הבית, ושני הפורצים בורחים מהמקום. ננסי, החוששת לחייו של אוליבר, נפגשת עם מר בראונלו, ומסכמת איתו כי תחזיר לו את אוליבר באותו הלילה, בשעת חצות, על גשר לונדון.
סייקס ואוליבר מגיעים אל הפאב, ופוגשים שם את ננסי, שמתחילה לשיר, על מנת להסיח את דעתו של סייקס (Oom-Pah-Pah), בעוד היא מבריחה החוצה את אוליבר. סייקס רודף אחריה ומצליח לתפוס את אוליבר. ננסי מנסה להגן עליו, אך סייקס מכה אותה, עד שהיא מתה. סייקס בורח מהמקום, לוקח איתו את אוליבר, ומגיע לבית המסתור של פייגין ודורש ממנו כסף. אל המקום מגיע המון רב של אנשים, שרדפו אחר סייקס, שמנסה לברוח מהמקום עם אוליבר כבן-ערובה, אך סייקס נורה למוות על ידי שוטר. פייגין מנסה גם הוא לברוח מהמקום, יחד עם הכסף והשלל הרב שלו, אך כל רכושו היקר נשמט מידיו ושוקע בבוץ. פייגין שוקל לרגע לחזור לדרך הישר, אבל מיד מחליט להתחיל הכל מחדש, ביחד עם דודג'ר ((reprise) Reviewing the Situation). אוליבר שב לביתו של מר בראונלו, הפעם - לתמיד.
שחקנים ודמויות
ובהשתתפות רוברט ברטלט, גרהם באטרוז, ג'פרי צ'נדלר, קירק קלאגסטון, דמפסי קוק, כריסטופר דאף, נייג'ל גרייס, רוני ג'ונסון, נייג'ל קינגסלי, רוברט לנגלי, בריאן ויד, פיטר נעילה, קלייב מוס, איאן רמזי, פיטר רן, בילי סמית, קים סמית', פרדי סטיד, ריימונד וורד וג'ון ווטרס כילדיו של פייגין.
ליהוק
בסרט נעשה שימוש בעיקר בשחקנים צעירים ולא מוכרים, דוגמת מארק לסטר (אוליבר), שאני וואליס (ננסי) וג'ק ויילד (דודג'ר); יחד עם זאת, משתתף בסרט בהופעת קמאו יו גריפית', שחקן זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט "בן חור", בתפקיד השופט. הארי סקומבה, שגילם את דמותו של מר באמבל, היה שחקן ידוע בבריטניה, אך לא בארצות הברית, ואילו אוליבר ריד, שגילם את דמותו של ביל סייקס, היה רק בראשית דרכו המקצועית. רון מודי, שגם הוא היה ידוע בבריטניה בלבד, אך לא בארצות הברית, שב לגלם את דמותו של פייגין, אותה ביצע בעבר על במות תיאטרון לונדון, וזאת לאחר שפיטר סלרס, דיק ואן דייק ופיטר או'טול דחו את התפקיד, כך על פי דיווחים.
כמו כן, אליזבת טיילור דחתה את התפקיד של ננסי. ג'ולי אנדרוז נשקלה גם כן לתפקיד זה. הבמאי קרול ריד שקל ללהק לתפקיד את הזמרת הוולשית שירלי באסי, אבל הבחירה שלו נפסלה על ידי מנהלי האולפן ההוליוודי, שחשו כי הציבור האמריקאי עדיין לא היה מוכן לננסי שחורה. השחקן קלאסי ג'וזף או'קונור, שהיה לא ידוע בארצות הברית, לוהק לתפקיד מר בראונלו.
המוות השחור
"המוות השחור" או המגפה השחורה הייתה מגפה שהכתה באסיה, בצפון אפריקה ובאירופה בכמה גלים במשך כארבע שנים (1347–1351) וקטלה, לפי הערכות שונות, בין 75 ל-200 מיליון בני אדם באירופה ובאסיה. האומדנים נעים בין רבע ל-60% מאוכלוסיית אירופה, וכ-35 מיליון בני אדם בסין לבדה. התפרצויות של המחלה, בהיקף קטן יותר, המשיכו להכות במקומות שונים באירופה עד המאה ה-17.
אוליבר! (סרט)
כתיבת התסריט
התסריט עובד הן על פי הרומן של דיקנס והן על פי המחזמר של ליונל בארט. התסריט נכתב על ידי ורנון האריס, ואת הסרט ביים סר קרול ריד, שהוא דודו של אוליבר ריד. במספר שירים אשר הופיעו בהפקה הבימתית של המחזמר לא נעשה שימוש בסרט, למרות שחלק מהם, בגרסה אינסטרומנטלית בלבד, משולבים במהלך הסרט. לדוגמה, המוזיקה של שירו של ביל סייקס "My Name" נשמעת ברקע, כאשר הדמות מופיעה לראשונה על המסך, ולאחר מכן נשמעת שוב, מספר פעמים, בכל פעם שהוא עומד לבצע מעשה נפשע.
המוות השחור
מקובל לזהות את המגפה כדבר ורבים מתייחסים לזיהוי זה כוודאי ומחליפים בין השמות, אך חוקרים מסוימים סבורים שלא מדובר בדבר אלא בנגיף הגורם למחלת האבעבועות השחורות, או לקדחת נגיפית, שיכולה להיגרם משלל נגיפים, בהם גם אבולה ומרבורג. במחקר שחזור הגנום של החיידק Yersinia pestis, הנמצא בשיניהם ובעצמותיהם של מתים שמתו במגפה השחורה ונקברו בקבר אחים באנגליה, נמצא כי הוא זהה ב-99% לחיידק הגורם לדבר הפעיל בימינו, אך עדיין אין ודאות לגבי סיבת היותו של החיידק כה קטלני.
אוליבר! (סרט)
מוזיקה
אחד משירי המחזמר, המבוצע על ידי מר במאבל והאלמנה קורני, שני תפקידים גדולים יותר במחזמר מאשר בסרט, הושמט מהסרט, כמו גם כמעט כל החזרות על שירים (reprises) הקיימות במחזמר, כך שלמחצית השנייה של הסרט ניתן טון רציני וקודר יותר, לעומת הפקת המקור הבימתית, למעט השיר האופטימי "?Who Will Buy" והשיר הקומי "(reprise) Reviewing the Situation".
המוות השחור
המושג ה"מוות השחור", "שחור" במשמעות "נורא", מופיע לראשונה בכרוניקות דניות ושוודיות במאה ה-16 ומשם התפשט אט אט לשאר שפות אירופה. יש המייחסים את הכינוי "המוות השחור" לכתמים השחורים שהופיעו על עורם ולעיגולים שחורים מתחת לעיניים של האנשים שלקו במחלה.
אוליבר! (סרט)
מוזיקה
בסרט, השירים "Food, Glorious Food" ו-"Consider Yourself" מבוצעים על ידי מקהלת ילדים לונדונית, בניצוחו של סר ג'ורג' ת'אלבן-בול.
המוות השחור
אפידמיולוגיה
המגפה החלה ככל הנראה במרכז אסיה, בערבות מונגוליה. משם התפשטה המגפה דרומה לסין, ומערבה דרך אגם איסיק קול ואורדת הזהב למזרח התיכון ולהודו. נראה כי מקור הגעתה של המגפה לאירופה היה בחצי האי קרים. לפי הידוע, צר באותה עת הצבא המונגולי של ג'אניבג על העיר קאפה (כעת נקראת פאודוסיה) שהייתה אז בשליטת בני ג'נובה בחצי האי קרים, וחלק מחייליו חלו בדבר. המונגולים השליכו את גוויות מתיהם אל תוך העיר הנצורה במאמץ להכניעה, אחד המקרים המוקדמים בהם עשה צבא כלשהו שימוש בנשק ביולוגי. המצור לא צלח אך אוניות שיצאו מקאפה הפיצו את הדבר בכל נמל איתו סחרה ג'נובה בכל אגן הים התיכון. על פי סברה אחרת חולדות שהגיעו עם החיילים המונגוליים הן אלו שהעבירו את המחלה.
אוליבר! (סרט)
שונות
הפתיחה של הרומן של דיקנס, שבה אוליבר נולד בבית מחסה לעניים, לא צולמה, למרות שישנן ראיות לכך שכן הייתה כוונה לצלם סיקוונס זה. צילומי סטילס של הסצנה קיימים בספר הילדים "אוליבר!", שפורסם בשנת 1968.
המוות השחור
רפואה
בימי הביניים רוב הידע הרפואי היה תאורטי. לימודי הרפואה באוניברסיטאות כמעט ולא כללו לימוד מעשי. רוב האוכלוסייה האמינה שמחלות ומגפות הן עונש מהאל על חטאיהם. קומץ אנשים מלומדים, שהכירו את הרפואה היוונית הקלאסית, קישרו בין המוות השחור למיאזמה.
התפשטות המוות השחור סימנה את כישלון רפואת בת הזמן, דבר שהוביל לחיפוש אחר נתיבי מידע חדשים. גי דה שוליאק, נמנה בין המלומדים הראשונים שיצרו הבחנה בין רפואה קלינית לאסטרולוגיה ומיסטיקה. חיבורו החשוב ביותר "כירורגיקה מאגנה" נחשב לסמכות עליונה במשך שלוש מאות השנים הבאות. ג'נטילה דה-פוליני, רופא איטלקי בן המאה ה-14, בדומה לשוליאק ניסה להפריד בין תיאורית המיאזמה לרפואה קלינית. במכתבו לגילדת הרופאים של גינואה ציין כי: "נראה בעליל שסיבתו של המוות הנורא...הוא ריקבון רעיל באזור הלב והריאות; הנשימה היוצאת מהם מסוכנת לנמצאים ולמתגוררים בקרבת מקום...אין לצרף את החולה אל חולים אחרים, כדי שלא יבואו הרקובים בבריאים".
לאורך השנים נעשו מחקרים רבים על מנת להבין את הסיבות והגורמים למגפה. על אף הדמיון הרב שנמצא בחיידק Yersinia pestis, קיימות תאוריות שונות בנוגע למוות השחור ועדיין שורר ויכוח בין היסטוריונים ואפידמיולוגים.
אוליבר! (סרט)
שונות
באותו ספר, ננסי, לאחר שהוכתה נמרצות על ידי ביל סייקס, משתנקת ומספיקה לומר את מילותיה האחרונות למר בראונלו, אבל אין שום ראיה כי קטע זה צולם, כך שייתכן ונוסף רק עבור ספר זה, על מנת להעצים את הדרמטיות של מותה של ננסי. עם זאת, כאשר בראונלו רץ במורד המדרגות של גשר לונדון לננסי, היא בבירור עדיין בחיים - רגליה נראות כנעות. הסרט, במקום להמשיך עם הסצנה, חותך משם לסצנה אחרת, המראה את סייקס מנסה להרוג את הכלב שלו, מחשש שהכלב יוביל את המשטרה אליו, וכאשר הסרט חוזר שוב לבראונלו, ננסי כבר מתה.
ביקורות
הסרט הכניס 10,500,000 $ בצפון אמריקה (בקופות הכרטיסים ובהשכרה בארצות הברית ובקנדה) וכן 77,402,877 $ ברחבי העולם, ובכך הפך להיות סרט הקולנוע השביעי הרווחי ביותר בשנת 1968.
הסרט זכה לשבחים חיוביים מאוד, הן מצד המבקרים והן מצד הקהל. פאולין קייל, בסקירתה בעיתון "הניו יורקר", הכתירה את הסרט כאחת מהדוגמאות הבודדות של סרט מוזיקלי שהוא עיבוד קולנועי העולה על המחזמר הבימתי המקורי. "הקטעים המוזיקליים בסרט נובעים מתוך הסיפור עם חן שכמעט שלא נראה כדוגמתו מאז מחזות הזמר של רנה קלייר".
רוג'ר איברט מהשיקגו סאן-טיימס זיכה הסרט בארבעה כוכבים מתוך ארבעה, והיה נלהב מאוד כלפי הסרט, וכתב איברט הביע הערכה רבה לעבודתו של קרול ריד עם הילדים בסרט:  הוא הצהיר כי הפצת הסרט המקורית היוותה בעיה קלה עבור ילדים, שאינם רגילים לצפייה בסרטים ארוכים כל כך, עם זאת הוא אהב את העיצוב האמנותי, העיבוד המוזיקלי, הליהוק והמשחק, במיוחד של רון מודי וג'ק ויילד. איברט הגיע למסקנה כי מאוחר יותר הוא דירג את הסרט בתור הסרט השביעי הטוב ביותר של שנת 1968, אחרי "הקרב על אלג'יר", "אודיסיאה בחלל", "המפיקים" ועוד.
משחקו של אוליבר ריד הוגדר על ידי דאג ווקר כאחד מאחד עשר התפקידים המפחידים ביותר והוא דורג במקום ה-11.
המוות השחור
התמודדות עם המגפה
באוקטובר 1348 ביקש פיליפ השישי מן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת פריז להגיש לו דין וחשבון על המגפה הנוראה. הרופאים קבעו כי הגורם למגפה הוא ההתחברות המשולשת של שבתאי, צדק ומאדים במעלה ה-40 של מזל דלי שהתחוללה לטענתם ב-20 במרץ 1345.
את הטיפול מתארת ההיסטוריונית ברברה טוכמן בספרה "ראי רחוק": "בנוסף למפות הכוכבים, המזלות והתרופות שלא היו שונות במידה רבה משיקויי המכשפות, ייחסו הרופאים חשיבות רבה לנוהגי תזונה, לבריאות הגוף ולמצב הנפש. מגוון התרופות שהציעו הרופאים במאה ה-14 היה רחב: החל מעצות מבוססות על מחקר אמפירי, וכלה במעשי קסמים וכישוף, בלא הבחנה מרובה בין אלו לאלו. בצד האסטרולוגיה שלטה ברפואה, להלכה ולמעשה, תורת המזגים, שבה יוחסו כל טיפוסי המזג האנושי לאחת מארבע ליחות (מרות) הגוף. השינויים במערך גרמי השמיים שכל אחד מהם מופקד על חלק מוגדר בגוף, יחד עם ליחות הגוף, קובעים את מידת חום הגוף, לחותו והיחס בין היסוד הגברי ליסוד הנשי של כל אדם." היו גם הסברים שבוססו על הברית החדשה, על רעידות אדמה, על אוויר מעופש, על קרפדות רעילות ועוד כהנה וכהנה.
אנשים מחוץ לממסד הרפואי הבינו שהמחלה מידבקת. האפיפיור קלמנס השישי אסר על עריכת צעדות כפרה מתוך חשש שאנשים ידבקו. אנשים נמלטו מהערים ומהכפרים מחשש להדבקות ואף יצאו הוראות תברואה מצד הרשויות המקומיות - שריפת בגדים, איסור לעבור מעיר לעיר, ועוד הוראות כדי לצמצם את התפשטות המגפה.
הקרנטינה
כדי לנסות למנוע את המגפה הורו לכל כלי שיט לעגון מחוץ לנמל במשך 40 ימים (תקופת הדגירה של המחלה). לאחר 40 ימים ללא מקרי מוות או מחלה הניף כלי השיט דגל צהוב שמשמעו "אני בריא". רופא היה עולה לכלי השיט ורואה שאין חולים עליו והיה מאשר לכלי השיט לעגון. כדי להגביר את יעילות הבידוד דרשו מכל כלי שיט עוגן להציג תעודת בריאות המאשרת כי בנמל האחרון לא הייתה התפרצות של המגפה. המילה קרנטינה (Quarantine) להסגר באה מאיטלקית - "Quaranta giorni" שפירושם "ארבעים יום". הדגל הצהוב ותעודת הבריאות נשארו שרידים עד היום (על אף שאין צורך בבידוד), ואת התעודה שולחים בקשר רדיו עוד לפני העגינה.
התמודדות הכנסייה עם המגפה
אוכלוסיית מערב אירופה פעלה בדרכים שונות על מנת להתמודד עם המגפה. יחד עם האמונה כי המגפה היא עונש מהאל על חטאי האדם והאנושות, היו מעטים שטענו כי המגפה בישרה על תחילת אחרית הימים, אך הכנסייה לא האמינה בכך, שכן לא התקיימו מרכיבים שונים שלפי ספרי הקודש יבשרו על אחרית הימים, כמו שלטון האנטיכריסט. תגובה אחת כזו, הייתה של נזיר פרנציסקני צרפתי, john of rupescissa, וביצירתו משנת 1349- Liber Secretorum Eventuum. ג'ון, עוד לפני פרוץ המגפה השחורה, האמין כי האנטיכריסט ינצח וישלוט במהלך 3 וחצי שנים, שיתרחשו לפני שנת 1370. ג'ון האמין כי יהיו סימנים הדרגתיים שיעידו על קרבת שלטונו, שתחילתם רעב ומגפה, ובהמשך רעידות אדמה ואסונות נוספים. ג'ון האמין כי בשנת 1370 ישו ינצח את האנטיכריסט, תחל תקופה של כ-1000 שנים קדושות ושלמות עלי אדמות, ולאחר מכן תגיע אחרית הימים. כתוצאה מפרוץ המגפה השחורה, ועקב הידבקותו במחלה, ג'ון החל להאמין כי האל העניש את האנושות בדרכים שונות שיקלו על הניצחון הקרב של האנטיכריסט, אך הבנה נכונה של העתיד תסייע למאמינים. כתביו של ג'ון הופצו במהירות ברחבי מערב אירופה, קיימים עותקים ספורים בלטינית ובקטלונית. ג'ון נעצר ונכלא עקב התקפותיו על הפרנציסקנים ועל התקפותיו כלפי הכנסייה וההיררכיה הכנסייתית.
הדרכים הרוחניות העיקריות בהן בחרו הכנסייה הקתולית והמאמינים להתמודד עם המגפה היו תפילות ונדרים. הקדושה העיקרית אליה פנו המאמינים בתקווה לסיוע, הייתה מרים הבתולה, אמו של ישו. המאמינים קיוו כי מרים תוכל לפנות אל בנה ולבקש רחמים עבור הסובלים מהמגפה. מרים נודעה כמגינה על מאמינים, והוצגה ביצירות רבות כמגינה על מאמינים מתחת לגלימתה. קדושים נוספים אליהם בחרו המאמינים להתפלל היו רוכוס הקדוש, וסבסטיאן הקדוש. רוכוס הקדוש (מאות 13–14) נחשב לקדוש המגפה כיוון שהאמינו כי הצליח לרפא רבים ממגפה ברומא לאחר שבירך אותם עם הצלב הקדוש. רוכוס הקדוש הקדיש את חייו לטיפול בחולים, נדבק בעצמו במגפה באיטליה והחלים. סבסטיאן הקדוש (מאה 3 לספירה) הפך לקדוש על ידי כך שנרפא מפצעי חיצים שנורו עליו, והפך לסמל לגאולה ממחלות. החצים נתפסו כחיצים ממקורות שמימיים, אשר מייצגים את המגפה ואת המוות, והוא נחשב לקדוש המתאים להגנה מפני אותם "חיצים אלוהיים". במקביל למרים הבתולה, רוכוס הקדוש וסבסטיאן הקדוש, היו קדושים נוספים אשר האמינו כי ביכולתם לרפא את המגפה, וזרמים שונים האמינו כי עליהם להתפלל לקדושים שונים על מנת לרפא את היבשת מהמגפה.
הכנסייה הנוצרית התמודדה עם קשיים רבים במהלך המגפה, כמו שאר האוכלוסייה. כמרים רבים בחרו להישאר עם קהילותיהם, אך במקביל- רבים בחרו לברוח. הבישוף של באת' ויילס כתב בינואר 1349: הבישוף הביע את הדאגה שנפוצה בקרב בכירי הכנסייה, כי החולים במגפה לא יוכלו לקיים את אחד הסקרמנטים הקדושים ביותר לנצרות- הווידוי. הבישוף המקומי אישר לחולים להתוודות אחד לשני בהיעדר כומר, ואף אישר להתוודות במקרי חירום לנשים, אך הכנסייה לא הפיצה או אישרה בגלוי כי נשים יכולות לבצע את הסקרמנטים.
בכרוניקה, אשר נכתבה בין השנים 1348–1358 ניתן ללמוד יותר על פעולות הכנסייה הנוצרית במערב אירופה במהלך המגפה השחורה. ז'אן דה ונט (Jean de Venette) היה ראש המנזר הכרמליטי בפריז בשנת 1339, ובשנת 1342 מונה להיות האחראי על מחוז צרפת מטעם המסדר הכרמליטי. בכרוניקות שכתב, תיאר את התפתחות המגפה, כמויות הנספים, המהירות בה נספו החולים ואת העובדה כי היו יותר מדי מתים, ולא ניתן היה לקבור את כולם. ז'אן דחה טענות שונות לפרוץ המגפה, וטען כי הסיבה היחידה לפרוץ המגפה היא רצון האל, הרוע באוויר ובאדמה ומעשי שחיתות של האדם. ז'אן תיאר כיצד כל אדם זכה לפני המוות להתוודות על חטאיו, וכי האפיפיור קלמנס מחה על חטאיהם של הגוססים מהמגפה בערים רבות. לטענתו, כך המתים יכלו למות "more willingly", שכן האל מחל להם על חטאיהם. ז'אן ציין כי אנשים רבים תרמו את רכושם לכנסייה ולמסדרים נזיריים, גם עקב התמיכה הכנסייתית שזכו לה וגם עקב העובדה שלמרביתם לא נותרו יורשים או קרובי משפחה עקב המגפה.
הרכוש והכסף אותם ירשה הכנסייה במהלך המגפה היו רבים. הסנאט בעיר אוגסבורג בגרמניה החליט על חלוקה מסוימת ליורשים החוקיים של הרכוש שנתרם לכנסייה, על מנת להתמודד עם הכמויות של הירושות. בעיר שטרסבורג נתרם רכוש כה רב שהכנסייה הרסה ובנתה שתי כנסיות חדשות. בעיירה לובק (Lübeck) בגרמניה האוכלוסייה תרמה רכוש רב למנזרים ולכנסיות, והנזירים סגרו את שעריהם על מנת להפסיק אותם, כיוון שהאמינו כי הרכוש מביא עמו את המוות. בתגובה, ומתוך הייאוש הרב בו שקעו, האוכלוסייה המקומית זרקה את הכסף והרכוש אל תוך שטחי המנזרים והכנסיות מעל לחומותיהן.
אוכלוסייה
אוכלוסיית אירופה הצטמצמה בשנות המגפה בצורה דרמטית. הפגיעה הייתה קשה בכל מערכי החברה: השלטון, המסחר והחקלאות. המחסור החריף בעובדים הביא לנסיגה בכל ענפי המשק, שעה שהעובדים הנותרים, גם חסרי המיומנות, דרשו שכר גבוה מבעבר. ברחבי היבשת נוצרו חוקים שהגבילו את שכר העבודה לרמה שלפני 1348, ונקבעו תקנות שנלחמו ברשלנות על ידי הטלת אחריות מקצועית על העובדים. כאשר התמותה ההמונית והמהירה מנעה עריכת טקסי אשכבה כמקובל, נאלצה הכנסייה להתיר שמיעת הווידוי האחרון גם על ידי מי שאינו איש הכנסייה, ובשעת הדחק גם על ידי אשה.
בטווח הארוך אפשר צמצום האוכלוסייה הקצאה של משאבים לצרכים פחות חיוניים מבעבר. מחירי החיטה, למשל, זינקו פי שניים ב-1349, וגם מחירי השעורה ותוצרי המשק (בשר וגבינות) עלו. מנטייה זו של כפות המאזניים הכלכליות נהנו בעיקר האיכרים, שרמת החיים שלהם עלתה. בעשורים הבאים החלה האוכלוסייה לגדול, תוך עלייה רצופה ברמת החיים הממוצעת. המגפה קירבה את קץ המשטר הפאודלי, והביאה לסדר החברתי והמבנה התרבותי של תקופת הרנסאנס שהתקיימה כ-130 שנה לאחר מכן.
דת
טרם התפרצות המגפה שלטה הכנסייה הנוצרית במרבית היבטי החיים של מאמיניה, והייתה נוכחת הן בחייהם הרוחניים של המאמינים והן בחיי היום יום. בשל הנרטיב התאולוגי אשר ראה באל את המקור לכל התופעות הטבעיות נהוג היה לחשוב על התפרצותה של המגפה כהתערבות אלוהית. על כן, נהוג היה לחשוב כי מקור המגפה הוא תוצאה ישירה לחטאיהם של המאמינים, ולסטייתם מדרך הישר. בתקופה בה גבתה המגפה מספר קורבנות כה גבוה תפס סקרמנט הווידוי מקום חשוב בתפיסה הדתית. החיים שלאחר המוות נשפטו בחומרה יתרה מן החיים הגשמיים, היה זה קריטי לבצע את הסקרמנט על מנת לזכות בגאולה. במהלכה של המגפה ולאחר סיומה ניתן להבחין בתמורות שחלו בממסד הכנסייה, כמו גם בתמורות שחלו ברמת הקהילה והפרט.
מוסדות הכנסייה
השפעות המגפה על מוסדות הכנסייה הנוצרית היו נרחבות בשל היקף פעילותם, הן ברמת הממסד והן ברמת הקהילה. הכנסייה הנוצרית הממוסדת החלה לאבד מכוחה כשני עשורים לפני התפרצותה של המגפה, בזמנו של האפיפיור בוניפציוס השמיני (1294-1303), בעת שמוסד האפיפיורות הפך חילוני יותר והיה עסוק במאבקי כוח ויוקרה. בשנת 1309, מוסד האפיפיורות העביר את מקום מושבו מרומא לאביניון, שהייתה תחת שליטתם של מלכי סיציליה. דעיכתו של מוסד האפיפיורות סיפק אתגרים רוחניים וחינוכיים רבים למוסדות הכנסייה.
ניתן לתלות את כישלונה של הכנסייה בהתנהלותה במהלך התפרצויות המגפה, עת שחיפשו מאמינים רבים נחמה ותמיכה. מלבד באזורים מסוימים בצפון איטליה, פיקחה הכנסייה על לימודיהם והסמכתם של רופאים, אשר סיפקו עזרה רפואית שהתבררה כחסרת תועלת לחולים במגפה. במקרים הבודדים אשר בהם הוכחה עזרה זו כיעילה לקחה הכנסייה קרדיט על הצלחת הטיפול, דבר אשר הוביל לאכזבה ונטירת טינה כנגד הכנסייה במקרים בהם הטיפול אשר הוצע היה חסר תועלת. כישלונה הרוחני של הכנסייה טמון היה בחוסר הנחמה הרוחנית אשר נמנעה מן המאמינים בשל בריחתם של כמרים רבים מן הכנסיות והשארת המאמינים ללא מענה רוחני. ביורק ובלינקולן אשר באנגליה ברחו כעשרים אחוז מן הכמרים, תופעה אשר חזרה על עצמה בקהילות רבות אשר נותרו ללא מענה רוחני.
במהלכה של המגפה מצאו את מותם מספר רב של כמרים, נזירים ועובדי דת. הצמצום במספרם של אנשי הדת הותיר מוסדות כנסייתיים רבים ברחבי אירופה ללא כוח אדם מתאים. אחוזי התמותה השפיעו באופן דרסטי על תפקודם של המוסדות הכנסייתיים אשר לא היו יכולים לספק מענה לחולים ולמבקשי העזרה אשר צבאו על דלתותיהם. במקרים מסוימים גבתה המגפה את חייהם של מרבית מאוכלוסיית מנזר או כנסייה מסוימים, אשר נאלצו להתמודד עם קצב תמותה מהיר וחוסר יכולת פיננסית ורוחנית להמשיך ולקיים פעילות סדירה. מוסדות הכנסייה התנהלו באופן היררכי, ולכן עם מותם של כמרים העבירו הבישופים כמרים מקהילות קטנות יותר אל קהילות גדולות יותר ומקהילות עניות יותר אל קהילות עשירות יותר. בשל הדרישה לכמרים ואובדנם של מספר כה רב של כמרים למגפה גייסה הכנסייה כמרים חדשים, אשר הכשרתם זורזה, ואשר התקבלו על פי דרישות סף נמוכות במיוחד. בשל המחסור החמור בכמרים החלה מגמה של איחוד כנסיות אשר נקלעו לקשיים כלכליים ולמצוקת כוח האדם. תהליך זה התבצע ביתר שאת ברחבי אנגליה, שם אוחדו סמכויותיהן של כנסיות אשר נפגעו מתוצאותיה ההרסניות של המגפה. תהליך זה התבצע על ידי צווים אשר נופקו על ידי הבישופים האזוריים.
מבחינה כלכלית התקשו מוסדות כנסייתיים רבים להתמודד עם תוצאות המגפה, ומצאו עצמם עם הכנסות מועטות, אשר הלכו והתמעטו עם התקדמותה של המגפה ועם אחוזי התמותה הגבוהים. על כן, במקרים מסוימים מקורות ההכנסה הבלעדיים של מוסדות כנסייתיים היו תרומות. בשל כך, ניתן להבחין כי בשנות ה-50 של המאה ה-14 אחוזי הצדקה היו גבוהים הרבה יותר בקרב תושבי אנגליה ואיטליה. בשנים הללו בחרו אנשים רבים להקדיש חלק מן הכסף בצוואתם כתרומה למוסדות כנסייתיים ובתי חולים. תרומה זו נחשבה בעיני רבים כמעשה טוב, ומסייעת בקבלת הגאולה שלאחר המוות.
הרפורמציה
אי הסדרים במוסדות הכנסייה בתקופת המגפה, ובייחוד מעבר מושב האפיפיורות לאביניון ושליטתם של המלכים הצרפתיים יצרו אי נחת וביקורת כנגד המוסדות הכנסייתיים, אשר מצאו עצמם עסוקים במאבקי כוח ויוקרה. על מנת להשיב את הלגיטימיות שאבדה למוסד האפיפיורות ביקש האפיפיור גרגוריוס האחד עשר להשיב את כס האפיפיורות לרומא, אך נפטר זמן קצר לאחר מעבר זה. מועצת הקרדינלים בחרה את האפיפיור אורבנוס השישי, אך מיד לאחר מכן משכה את החלטתה ומינתה אפיפיור צרפתי במקומו. שערורייה זו גרמה לפילוג הכנסייה הנוצרית. פילוג הכנסייה התרחש בתקופה בה הייתה צריכה הכנסייה לספק יציבות למאמיניה בתקופה שלאחר המגפה, אך הייתה שקועה בבעיותיה ולא הצליחה לספק מענה ראוי למאמינים. חוסר תפקודם של המוסדות הכנסייתיים הוביל את המאמינים לחיפוש אחר חלופות אחרות. כישלונם של המוסדות הכנסייתיים לספק מענה ראוי למאמינים, וחוסר האמון אשר הוטח בכנסייה, הוביל את המאמינים להטיל ספק בנרטיבים אשר הנחילה להם הכנסייה, אשר נדמה היה כי נטשה את מאמיניה לטובת עניינים פוליטיים. ספקות אלו הניחו הלכה למעשה את היסודות לרפורמציה הפרוטסטנטית, אשר החלה עם תליית 95 התזות על ידי מרטין לותר ב-31 באוקטובר 1517.
קדושים
השימוש בקדושים כמתווכים בין האל לבין המאמינים נעשה נפוץ יותר בזמן התפרצות מגפת המוות השחור ולאחר סיומה. נהוג היה לחשוב כי הקדוש יכול לשמש כמתווך בין האדם לבין האל, דבר אשר יגביר את סיכויי התפילה של אותו אדם להתקבל ולהישמע על ידי האל. הקדושים נבחרו לפי צורכיהם הרוחניים והגשמיים של המאמינים, ועל כן, בתקופת המגפה הפכו קדושים מסוימים מזוהים עם המגפה, או ככאלה אשר יש בכוחם לרפא את החולים במגפה.
מגפת המוות השחור הביאה לעלייתם של שני קדושים אשר היו מזוהים עם המגפה, ונהוג היה להאמין בכוחות ההגנה והריפוי שברשותם. הראשון מביניהם היה רוכוס הקדוש, אשר נכתב עליו שבעת מסעותיו בצפון איטליה ריפא חולים אשר לקו בדבר על ידי מגע ידיו בלבד. בעיר פיאצ'נצה גילה כי נדבק בדבר בעצמו, אך נרפא באורח פלא לאחר שכלב ליקק את שלפוחיותיו. רוכוס הקדוש נחשב לקדוש הפטרון של הדבר ושל הכולרה. מעמד זה התקבע במיוחד לאחר ועידת קונסטנץ הורו בכירי הכנסייה להתפלל אל הקדוש על מנת לסייע בסיום המגפה אשר התפרצה בקונסטנץ. לאחר מותו נבנתה כנסייה בוונציה ונקראה על שמו. בכנסייה שמורות מרבית הרליקיות של הקדוש.
נשים
באופן מסורתי הועסקו נשים בכנסיות ומנזרים ככוח עזר, ושימשו בעיקר ככובסות ומנקות. עם פרוץ המגפה והחללים הרבים שהותירה אחריה, סבלו מוסדות דת מתמותה נרחבת של כמרים, נזירים ואחים חילוניים. בעת התפרצות המגפה עודדו בכירי הכנסייה את הנשים להשתתף בתהלוכות דתיות של תשובה, מסות ותפילות שמטרתן להסיט ולסיים את התפרצות המגפה. על מנת להתמודד עם אובדן הכמרים, ובשל הצורך בביצוע סקרמנט הווידוי שלפי המוות, התיר הבישוף של ויילס ובאת' בשנת 1349, בצעד חסר תקדים את ביצוע הווידוי בפניהן של נשים, וזאת בתנאי שלא נמצא אדם אחר מתאים לתפקיד.
תנועת המצליפים
תנועת המצליפים (הפלגלנטים) הייתה תנועת כפירה אשר הופיעה לראשונה בשנת 1260 באירופה, ואשר התחזקה מאוד בתקופת ההתפרצות הגדולה של המגפה בשנת 1347. תנועה זו נחשבה לקבוצה הדתית הקיצונית ביותר אשר התפתחה בעקבות המגפה. חברי התנועה האמינו כי על ידי הצלפה עצמית יש ביכולתם לגרום לתיקון חטאי העולם כולו. חברי התנועה נהגו לבצע את פולחנם בתהלוכות המוניות אשר עברו בערים רבות ברחבי אירופה. חברי התנועה נהגו לבצע את טקס ההצלפה העצמית כאשר המשתתפים עירומים בפלג גופם העליון ומסכה מכסה את פניהם. בעזרת שוט העשוי מעור נהגו להצליף בעצמם עד שדם ניגר מפצעיהם. כך, האמינו חברי התנועה, דימו פצעיהם את פצעי הסטיגמטה של ישו. בתקופת התפרצותה החמורה ביותר של המגפה גדל מאוד מספרם של חברי תנועת המלקים, אשר האמינו שעל ידי הצלפה עצמית יש ביכולתם לתקן את חטאי המאמינים, אשר גרמו למגפה, ועל ידי כך לסייע בסיום המגפה. תנועה זו נחשבה בעיני בכירי הכנסייה כתנועת כפירה ועל כן זכו ליחס קשה מן הכנסייה, אשר האמינה שבמעשיהם מסכנים המלקים את אבני היסוד עליהם בנויה הכנסייה. האפיפיור אינוקנטיוס השלישי יצא כנגד התנועה וטען כי הם אינם יכולים לבצע את פולחנם הדתי ולהטיף לביצוע הפולחן משום שלא נשלחו לעשות זאת על ידי האל. אם אכן נשלחו חברי התנועה על ידי האל עליהם להוכיח זאת על ידי חזיונות או ניסים, טען האפיפיור. חברי התנועה התעלמו מהביקורת אשר הופנתה כלפיהם על ידי הכנסייה, אך זכו ליחס מדיר מהציבור הרחב אשר סלד מנוכחותם. בחלוף השנים, ועם סיומה של המגפה נעלמה התנועה.
אנטישמיות בימי המוות השחור
המגפה הביאה להגברת שנאת היהודים: במהלך השנים 1347–1348 נפוצה שמועה שיהודים מרעילים את בארות המים והם הגורמים לפרוץ מגפת הדבר, במטרה להשמיד את העולם הנוצרי. בתגובה לכך פרסם האפיפיור קלמנס השישי שתי בולות, האחת ב-6 ביולי 1348 בשם הלטיני sicut judeis, והשנייה ב-26 בספטמבר באותה שנה בשם Quamvis Perfidiam, המגינות על היהודים מההאשמות, ושמי שטופל אותם על היהודים הוא "מוּנַע על ידי השקרן, השטן" . אולם הבולות לא הועילו במיוחד, וההסתה גרמה למהומות ופרעות ביהודים. עיקר הרדיפות היו בצרפת, שווייץ וגרמניה. בין הערים שבהן התחוללו פרעות בקהילות היהודיות היו: טולון, ז'ירונה, שלון, שטרסבורג, בזל, פריז, רואן, רומא, אאוגסבורג, וירצבורג, פרייבורג, מיינץ, פרנקפורט וקלן. תוצאת הרדיפות והגירושים הייתה שבסוף המאה ה-14 מערב אירופה התרוקנה מיהודיה (למעט ספרד ופורטוגל), ורובם הגרו למזרח אירופה ובעיקר לפולין.
באמנות
האווירה הפסימית והדיכאונית ששררה באותה תקופה באה לידי ביטוי במוטיב אמנותי שנקרא "ריקוד המוות", בו מתוארים אנשים מתים כשלצידם שלדים מרקדים, תוך האנשה של המוות.
בספרות
הסופר האיטלקי בן התקופה ג'ובאני בוקאצ'ו מתאר בספרו "דקאמרון" את מגפת המוות השחור: "וירבו המוני הגופות אשר בכל יום ויום וכמעט בכל שעה ושעה הובאו ערמות ערמות אל כל כנסייה וכנסייה, ואזל מקום לקבורה...". הספר עוסק בעשרה חברים שבעת מגפת הדבר בפירנצה, התכנסו למשך עשרה ימים בווילה בקרבת פייזולה, ליד פירנצה, בניסיון לשכוח מעט את פגעי המגפה.
יצירות אחדות עוסקות במוות השחור, ובהן:
בקולנוע
"החותם השביעי", סרטו של הבמאי אינגמר ברגמן, מציג את המגפה ואת ההרס והחורבן שנגרם ממנה.
אוהד קדוסי
אוהד קדוסי (נולד ב-24 בספטמבר 1985) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
בצעירותו שיחק קדוסי במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה. בעונת 2004/2005 שיחק מספר משחקים בקבוצה הבוגרת בליגת העל, ובעונת 2005/2006 הושאל למכבי הרצליה ששיחקה אז בליגה הלאומית. בעונה שלאחר מכן הושאל לבני סכנין מהליגה הלאומית, במדיה הבקיע 22 שערים, היה מלך השערים של הליגה הלאומית והוביל את הקבוצה לרבע גמר גביע המדינה, לאחר שבסיבוב ט' כבש צמד בניצחון 1–2 על מכבי נתניה בהארכה, ובשמינית הגמר כבש שער בניצחון 1–2 על מכבי תל אביב בהארכה. בעונת 2007/2008 חזר לשחק במכבי פתח תקווה, וכבש במדיה חמישה שערי ליגה.
בעונת 2008/2009 חתם אוהד קדוסי בהפועל באר שבע מהליגה הלאומית לחמש שנים. קדוסי כבש 18 שערי ליגה בהפועל באר שבע בעונה זו וסיים עם תואר מלך השערים של הליגה הלאומית. בעונה שלאחר מכן כבש במדי הקבוצה חמישה שערים בליגת העל.
ב-23 ביוני 2013 חתם קדוסי על חוזה לשנתיים בקבוצת לוזאן מליגת העל השווייצרית, תמורת 130 אלף אירו לעונה. ב-18 באוגוסט 2013 כבש את שעריו הראשונים בשווייץ, עם רביעייה בניצחון 7–0 על קורנול מהליגה השלישית במסגרת הגביע השווייצרי.
לאחר חצי עונה בשווייץ חזר קדוסי לישראל, וב-16 בינואר 2014 חתם לשנתיים וחצי בקבוצת בני יהודה תל אביב. קדוסי כבש שישה שערים עד תום העונה, אך לא הצליח לסייע לקבוצה להינצל מירידה לליגה הלאומית. בעונה שלאחר מכן כבש שישה שערים במדי הקבוצה בליגה הלאומית, והעפיל עמה בחזרה לליגת העל. בעונת 2015/2016 כבש שער אחד ב-12 הופעות בליגת העל.
ב-3 ביולי 2016 חתם בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית, ובמדיה כבש 12 שערים ב-29 הופעות בעונת 2016/2017.
ב-22 ביוני 2017 חתם בהפועל חדרה, העולה החדשה לליגה הלאומית. בעונת 2017/2018 שימש קדוסי בעיקר כמחליף, כבש ארבעה שערים ב-29 הופעות, ובסופה עלה עם הקבוצה לליגת העל.
ב-5 באוגוסט 2018 חתם בהפועל באקה אל-גרבייה מליגה א'. הוא כבש במהלך העונה 27 שערים, בישל 12 נוספים, סיים את העונה כמלך שערי ליגה א' צפון וכמעט עלה עם קבוצתו לליגה הלאומית.
ב-26 ביוני 2019 חתם קדוסי בהפועל כפר שלם מליגה א'.
ב-20 ביוני 2020 חתם קדוסי בהפועל אדומים אשדוד מליגה א', עמה העפיל לליגה הלאומית. ב-14 בנובמבר 2021 זכה בתביעה שהגיש כנגד הקבוצה, בשל אי תשלום משכורת ומענקים.
ב-1 ביוני 2022 שב להפועל כפר שלם, כשחתם לעונה אחת במדי הקבוצה. ב-11 במאי 2022, לאחר סיום משחק המבחן על העלייה לליגה הלאומית מול הפועל ראשון לציון שהסתיים בהפסד 1–3, הודיע על פרישה מכדורגל.
ב־26 ביולי 2022 חתם קדוסי בקבוצת הוותיקים של מכבי אבשלום פתח תקווה.
ב-26 במאי 2023 מונה למאמן קבוצת הנערים של הפועל תל אביב.
חיים אישיים
קדוסי הוא בעל תואר ראשון מהקריה האקדמית אונו.
ציטוקינזה
חלוקת פלזמת התא מותנעת לאחר שהסתיים שכפול החומר התורשתי והעברת עותקיו לשני קצוות מנוגדים של התא, במסגרת תהליך הפליגה בתאים פרוקריוטיים, או המיטוזה בתאים איקריוטיים סומטיים. כעת יש לחצוץ בין שני חלקי תא האם כדי ליצור שני תאי בת. ההפרדה מושגת על ידי כניסה פנימה של קרום התא בקו המשווה של התא וחצייה של הציטופלזמה לשניים, אם התא מוקף בדופן יש לחצוץ גם אותה.
חלוקת קרום התא
בתחילת שלב הטלופאזה מתחילה להיווצר באזור קו המשווה של התא טבעת של סיבים חלבוניים הקרויים מיקרופילמנטים, המשמשים חלק משלד התא. הידרוליזה של סיבי החלבון גורמת לטבעת לקטון ולמשוך איתה את קרום התא. בזמן תהליך זה מתפרקים סיבי המיקרוטובולים העוברים לאורך התא, שסייעו קודם לכן בתנועת החומר הגנטי, ומתארגנים מחדש בשני חלקי התא. בסופו של התהליך נסגר קרום התא בין שני תאי הבת. לאחר ההפרדה יתחיל כל תא בת לגדול, לצבור ציטופלסמה ולבנות אברונים נוספים (בתא איקריוטי) ויתחיל מחזור תא חדש.
בתאי בעלי חיים, תהליך הציטוקינזיס מתבצע על ידי סיבים מקרוניים העשויים אקטין ומיוזין (חלבונים המעורבים בכיווץ השריר ובצורות נוספות של תנועה תאית), סיבים אלו יוצרים טבעות הממוקמות סביב קו האמצע של התא, טבעות אלו צמודות אל ממברנת התא. במהלך תהליך הציטוקינזיס טבעות הסיבים מתכווצות, ומושכות פנימה את קו האמצע של התא (בדומה למשיכת חוט לשם סגירת שקית). כיווץ הטבעות יוצר את "חריץ התלמה". ככל שטבעות הסיבים הולכות ומתכווצות, חריץ התלמה מעמיק, עד שתא האם נצבט כולו ומתחלק, ובכך נוצרים שני תאי בת עצמאיים וזהים לחלוטין.
חלוקת הדופן
דופן התא קשיח יותר מקרום התא ואינו ניתן לכיפוף כמו בתאים חסרי דופן. לכן, בתאים בעלי דופן, במקביל לשלב הטלופאזה מתבצעת חלוקת התא על ידי בנייה של דופן תא בקו המשווה שלו. התהליך מתרחש על ידי התאגדות של סיבים במרכז התא עד ליצירת דופן והפרדה של התא. בדומה לתא חסר דופן, גם תא איקריוטי בעל דופן נדרש להשלים את האברונים והציטופלזמה החסרים לו.
את משימת חלוקת ממברנת התא של הצמחים בקו האמצע לא מבצעים סיבים מיקרוניים, אלא אברוני הגולג'י (אשר הם תאי בת). אברוני הגולג'י יוצרים שלפוחיות המלאות בפחמימות, פחמימות אלו מסתדרות לאורך קו האמצע של תא האם. שלפוחיות אלו מתמזגות זו בזו, ובכך יוצרות את מבנה לוחיות התא, אשר יוצר ממברנת תא חדשה ורציפה לשני תאי הבת. פחמימות השלחופיות יוצרות את שכבת האמצע של דופן התא החדשה בין שתי ממברנות הפלזמה. לאחר מכן, כל אחד מתאי הבת מפריש תאית בתחומי ממברנת התא החדשה (אשר ממוקמת לאורך קו האמצע של תא האם), וזאת כדי ליצור ולעבות את דופן התא העיקרית. כמו כן, במטרה לעבות את הדופן המרכזית, צמחים רבים מפרישים בהמשך מולקולות תאית נוספות (סוג מסוים של חד סוכר), מאחורי הדופן העיקרית.
ציטוקינזה באמנות
בשנת 2019 הציג אמן הנייר רוגן בראון (Rogan Brown) את יצירתו Cytokinesis Variations כל מחצית שלו בגודל 47 אינץ, גזור ביד ובלייזר.
רוטב
רוטב הוא תרחיף נוזלי בדרגות סמיכות שונות המשמש לשיפור הטעם של מאכלים במהלך הכנתם או בעת הגשתם. לרוב רטבים אינם נאכלים בפני עצמם, והם מוגשים כתוספת למאכל. רטבים קיימים בכל סוגי המטבחים השונים ברחבי העולם.
רטבים במטבח הצרפתי
בתחילת המאה ה־19, השף מארי-אנטואן קארם יצר רשימה מפורטת של רטבים, רבים מהם היו מתכונים מקוריים. לא ידוע לכמה מהרטבים אחראי קארם, אבל מספרם מוערך במאות. רובם הופיעו בספרו של קארם, ״אומנות המטבח הצרפתי במאה ה־19״ (בצרפתית: ״L'art de la cuisine française au XIXe siècle״). קארם החשיב את הרטבים אספניול, ולוטה, אלמאנד ובשאמל לארבעת ה"רטבים גדולים" כך שאפשר להרכיב מהם הרבה "רטבים קטנים".
בתחילת המאה ה־20 השף אוגוסט אסקופייה שינה את רשימת הרטבים הבסיסיים של קארם. בספרו Le Guide Culinaire הוא הוריד את רוטב אלמאנד מכיוון שהחשיב אותו כגרסה של הרוטב ולוטה, והוסיף מיונז ורוטב עגבניות. בספר A Guide to Modern Cookery, התרגום המקוצר למדריך של אסקופייה, מיונז הוחלף בהולנדייז, מה שיצר את רשימת חמשת רטבי אם בה משתמשים כיום:
רוטב שנגזר מאחד מרטבי האם על ידי הוספת מרכיבים נוספים נקרא רוטב בת או רוטב משני. רוב הרטבים הנפוצים במטבחים הקלאסיים הם רטבי בת. לדוגמה, בשאמל יכול להפוך לרוטב מורניי על ידי הוספת גבינה מגוררת ורוטב אספניול לרוטב בורדלז ע״י הוספת יין אדום מצומצם, בצלצלים ומח עצמות.
שימושי רטבים
רטבים משמשים בכל סוגי המטבחים, הן לתיבול מנות עיקריות, הן לתיבול תוספות והן לתיבול קינוחים.
רטבים יכולים להיות מתוקים, חמוצים, חריפים או מלוחים ולהיות מוגשים הן חמים והן קרים.
רטבים שונים
רטבים לבנים:
רטבים על בסיס חמאה:
רטבים חומים :
רטבים לסלט:
רטבים לפסטה:
רטבים מתוקים:
רטבים במטבח האמריקאי:
רטבים במטבח הסיני:
רטבים במטבח היפני:
רטבים מדרום מזרח אסיה:
פסול חיתון
פסול חיתון הוא יהודי אשר מנוע מלהינשא על פי ההלכה היהודית עם יהודים כשרים, למשל בגלל היותו ממזר. ישנם המשתמשים בהגדרה רחבה יותר, על פיה כל זוג אשר אינו יכול להינשא זה לזה על פי ההלכה היהודית נחשב "פסול חיתון".
במדינת ישראל
בכל הנוגע לנישואים בין יהודים חלים במדינת ישראל דיני ההלכה, ולכן פסולי חיתון אינם יכולים להינשא בישראל. למימוש הגבלה זו מנהלת הרבנות הראשית את "רשימת פסולי החיתון". ברשימת פסולי החיתון כלולים גם אנשים ספציפיים האסורים להינשא זה לזה בגלל קשרים שניהלו בזמן שהאישה הייתה נשואה. בעקבות מחלוקות בנושא הגיור, יש גם רשימות של אנשים הרשומים במרשם האוכלוסין כיהודים, אך גיורם אינו מקובל על קבוצה של רבני ערים האחראים על רישום נישואים, בגלל שהליך הגיור נעשה שלא בהדרכת הממונים ובדרך כלל נמצאו פגמים בהליך הגיור שנעשה להם.
למרות שפסולי חיתון אינם יכולים להינשא בישראל, בעקבות בג"ץ פונק שלזינגר אם נישאו בנישואים אזרחיים בחו"ל הם יכולים להירשם כנשואים גם בישראל.
סיני דויטש
קורות חיים
סיני דויטש נולד בגרמניה ב־21 בנובמבר 1946. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בישיבה התיכונית "מרום ציון" בירושלים. למד בישיבות "כרם ביבנה" ו"מיר", והוסמך לרבנות בגיל 18. שירת בצבא בנח"ל וסיים את המילואים בדרגת סרן. הוא בעל תואר ראשון במשפטים בהצטיינות באוניברסיטה העברית, תואר שני במשפטים בהצטיינות יתרה באוניברסיטת תל אביב, ותואר מוסמך ודוקטור במשפטים באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית. נושא עבודת הדוקטורט היה "The Doctrine of Unconscionalility" בהנחיית Professor Beverley Pooley, בין בודקי עבודת הדוקטורט היה ,Professor Lee C. Bollinger כיום נשיא אוניברסיטת קולומביה בארצות הברית. התחיל בעבודתו האקדמית כאסיסטנט בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1970 עם יסודה, מיד לאחר סיום תואר LL.B. מאז מתרכז בפעילות אקדמית ובניהול אקדמי זה 30 שנים. מתגורר בגבעת שמואל, נשוי לד"ר יוכבד דויטש ואב לשלושה ילדים ועשרה נכדים.
באקדמיה
פרופסור דויטש קיבל דרגת פרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1986, ונתמנה לדיקן הפקולטה למשפטים באותה שנה. בשנת 1995 ייסד את המכללה האקדמית נתניה ביחד עם שני פרופסורים למתמטיקה, ומכהן מאז כמשנה לנשיא וכדיקן בית הספר למשפטים. בשנת 2002 אושר מינויו לדרגת פרופסור מן המניין על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
מחקריו
מחקריו של פרופ' סיני דויטש עוסקים במגוון של תחומים שבראשם הגנת הצרכן, דיני חוזים, דיני מסחר ומכר, דיני תובענות ייצוגיות ודיני המשפט העברי.
הגנת הצרכן
בעשרות מחקריו ובספריו פיתח דויטש את נושא הגנת הצרכן בישראל ותרם רבות לפיתוח תחום זה ברחבי העולם. גישתו מעוגנת בהשקפה שיש זכויות יסוד לצרכנים, זכויות אלו ניתנות להגדרה כזכויות חוקתיות. לאור התפתחות הלכות אלו יש מקום לראות בדיני הגנת הצרכן דיסציפלינה משפטית עצמאית ולא רק ענף של דיני החוזים ודיני הנזיקין. הבנת הרעיונות וההצדקות שמאחורי הגנת הצרכן הביאו למעבר מהגנה מפני הטעיות וניצול הצרכן לקביעת סטנדרטים לסחר הוגן. הצעותיו, לפיהן מקום לפרשנות שונה של חוזים צרכניים לעומת חוזים עסקיים, קיבלו תמיכה של פרופ' אהרן ברק מי שהיה נשיא בית המשפט העליון בישראל. עמדותיו בנושאי הגנת הצרכן צוטטו במאות פסקי דין ואושרו במקרים שונים בפסיקת בית המשפט העליון מאמריו וספריו מאוזכרים בספרות המשפטית.
משפט עברי
מחקריו של סיני דויטש במשפט העברי מציגים גישה ייחודית שניתן לכנותה כמשפט עברי פוזיטיבי, דהיינו חקר המשפט העברי כבסיס לפרשנות המשפט הישראלי. גישתו זו אומצה במספר מקרים בפסיקת בית המשפט העליון, והציגה אלטרנטיבה לפרשנות המקובלת בפסיקה הישראלית שהתעלמה, בדרך כלל, מהמשפט העברי. לשם קידום השימוש במשפט העברי בבתי המשפט, הוא הקים עוד בשנת 1978 את פרויקט שמ"ע (שירות משפט עברי) שסיפק יותר מ-1000 חוות דעת לעורכי דין, למשפטנים ולשופטים בתחום המשפט העברי בנוגע לשאלות מעשיות שתעוררו בבתי המשפט. בשנת 2005 הוא יסד את מרכז ישמ"ע (יישומי משפט עברי) במכללה האקדמית נתניה הנותן באופן שוטף מקורות מהמשפט העברי לשופטי מדינת ישראל. הוא הרצה בפורומים רבים על המשפט העברי הן בישראל והן במדינות שונות. הוא בדק את השימוש במשפט העברי באופן כמותי בפסיקת בתי המשפט. בכל אלו הציג את הגישה לפיה גם משפטן במשפט הכללי יכול לתרום תרומה לקידום המשפט העברי.
תובענות ייצוגיות
תחום מחקר נוסף לו הוקדש מאמץ בשנות ה-2000 היה תחום התובענות הייצוגיות הצרכניות. בכתיבה ביקורתית בספריו ובמאמריו, הציע פרופ' דויטש תיקונים רבים למצב שהיה קיים בתחילת המאה ה-21. מחקריו אלו, שראו אור במאמרים בישראל ומחוצה לה, השפיעו השפעה של ממש על חקיקת חוק תובענות ייצוגיות, תשס"ו-2006. עם זאת, נותרה מחלוקת בינו לבין דעת הרוב של בית המשפט העליון בנוגע לדרישה להוכחת הסתמכות בתובענות ייצוגיות.
חנמאל המצרי
חנמאל המצרי היה כהן גדול בתקופת בית שני הנזכר במשנה כמי שעשה פרה אדומה. על פי רוב דעות החוקרים, חנמאל המצרי הוא חננאל הבבלי המופיע בכתבי יוסף בן מתתיהו.
במשנה
חנמאל המצרי נזכר במשנה פעם אחת, ברשימת הכהנים הגדולים ששרפו פרה אדומה:.
יקותיאל יהודה גרינוולד טען שיש לתארך את חנמאל המצרי על פי סדר הכהנים במשנה אחרי אליהועיני בן הקוף. אם מזהים את אליהועיני בן הקוף עם אליהועיני בן קנתירא שמונה על פי יוסף בן מתתיהו בסוף ימי אגריפס הראשון, כלומר בשנת 44 לספירה, אזי חנמאל המצרי צריך להיות מאוחר יותר. אולם היו שזיהו את אליהועיני עם תקופות מוקדמות יותר, בימי אלכסנדר ינאי או אחריו. כמו כן, היו שטענו שהמשנה לא בהכרח מסודרת לפי הסדר. כנגד הטענה שחנמאל המצרי היה אחרי זמן אגריפס הראשון נטען שאין הגיון לעשות שלוש פרות אדומות בתקופה כה קצרה.
חננאל הבבלי בכתבי יוסף בן מתתיהו
בקרב החוקרים מקובל לזהות את חנמאל המצרי עם "חננאל הבבלי", הנזכר בחיבורו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים", כמי שמונה על ידי המלך הורדוס לכהן גדול במקום מתתיהו אנטיגונוס השני החשמונאי. יוסף מספר שהורדוס נזהר "מלמנות איש מן הנכבדים לכוהן גדול", ולכן בחר את חננאל, יהודי התפוצות, "כוהן מן הפחותים". אולם יוסף מספר דברים סותרים על מעמדה החברתי של משפחתו של חננאל, שכן בעוד שבאזכור הראשון נאמר שייחוסו היה נחות, בהמשך יוסף מביא מסורת כי חננאל היה צאצא למשפחת כהנים גדולים בימי בית המקדש הראשון. יש מפקפקים במסורת זו, המייחסת אותו למשפחת כהנים גדולים, אולם לדעת אברהם שליט ייתכן שמשפחתו של חננאל הייתה בכל זאת בעלת ייחוס עתיק, ומציג השערה אפשרית שהוא התייחס על חנמאל בן שלום דודו של ירמיהו, שמכר לנביא את שדהו בענתות, שהייתה עיר כהנים והוא עצמו היה כהן, וייתכן אם כך, שהוגלה לבבל אחרי כיבוש ירושלים, או שירד למצרים יחד עם יוחנן בן קרח, והדבר מסביר את המסורת הכפולה על מוצאו של הכהן הגדול בתקופת הורדוס.
את הסתירה בין הכינוי "הבבלי" אצל יוסף בן מתתיהו ל"המצרי" במשנה, מיישבים יצחק אייזיק הלוי ופרופ' יוסף קלוזנר בכך שחנמאל היה ממשפחה בבלית שגרה במצרים. הרב יצחק אייזיק הלוי מעלה את הסברה שחנמאל המצרי סייע להורדוס בעת שהיה זקוק לכסף כדי לקבל מינוי ברומא. בכך הוא מסביר מצד אחד את העובדה שהורדוס שנזקק לכסף ולא קבלו ממלך הערביים השיג את הכסף הנדרש לו לאחר הגיעו לאלכסנדריה ומצד שני את אהבתו לחננאל הבבלי ומחויבותו אליו למנותו לכהן גדול.
לפי חישובו של אברהם שליט, מינויו של חננאל לכהן גדול חל לפני חודש אוקטובר או בתחילתו, בשנת 37 לפנה"ס. לפי יוסף בן מתתיהו, חננאל הבבלי הודח ממשרתו לזמן קצר על ידי הורדוס, בלחץ אשתו מרים החשמונאית, וחמותו אלכסנדרה אשר לא ראו בעין יפה את הדחת השושלת החשמונאית מהכהונה הגדולה, ואריסטובולוס השלישי מונה לתפקיד. לפי חישובו של שליט, החלטה זו של הורדוס חלה בסוף שנת 37 לפנה"ס או בתחילת שנת 36 לפנה"ס. יוסף בן מתתיהו כותב שנטילת מישרת הכבוד של הכהן הגדול מאדם שקיבל אותה, התרחשה רק פעמיים קודם לכן, כאשר אנטיוכוס הרביעי נטל אותה מיאסון, וכאשר אריסטובולוס השני נטל אותה מאחיו הורקנוס השני. לאחר שאריסטובולוס השלישי נרצח על ידי אנשי הורדוס, השיב הורדוס את חננאל למשרת הכהונה הגדולה.
זחלן טרנספורטר
זחלני טרנספוטר (באנגלית: Crawler-transporter) הם זוג כלי רכב בעלי מזקו"ם, המשמשים להובלת חלליות מההאנגרים של נאס"א לרציף השיגור. הם נבנו במקור כדי לשנע את משגרי סטורן IB וסטורן v של משימות אפולו, סקיילאב ואפולו סויוז, ובין השנים 1981 ל-2011 שימשו לשינוע מעבורות חלל. זחלני הטרנספורטר מוגדרים ככלי הרכב בעלי הנעה עצמית השניים בגודלם בעולם ועלות בניית כל אחד מהם הגיעה ל-14 מיליון דולר.
מידות
זחלני טרנספורטר הם כלי הרכב הממונעים העצמיים השניים בגודלם בעולם (אחרי הבאגר 288). אורכו של זחלן הוא 40 מטר, רוחבו כ-35 מטר וגובהו 6–8 מטר. הוא שוקל כ-2,721 טון ויכול לשאת עד כ-9,000 טון, ומהירותו המרבית של הזחלן הוא כ-4 קמ"ש.
מבנה פיזי
הזחלנים בנויים מפלטה ששטחה 729 מטרים רבועים (27 על 27), שמונחת על 8 זחלים. כל זחל בנוי מ-57 "נעליים" (חוליות). כל נעל היא באורך 2.3 מטר וברוחב של כ-45 ס"מ. כל נעל שוקלת כ-953 קילו. הזחלנים מונעים בכוח גנרטורים של 4,000 קילוואט שנוצרים על ידי שני מנועי דיזל של 2,750 כוח סוס. עוד 2 גנרטורים של 750 קילוואט משמשים לתאורה, אוורור והיגוי. הזחלנים שורפים 568 ליטר דלק לכל קילומטר והנהיגה בהם מתבצעת מ2 עמדות, כל אחת בפינה אחרת של הפלטה.
היסטוריה
הזחלנים המקוריים נבנו בשנות ה-60 על ידי חברת "Marion Power Shovel" בעלות של 28 מיליון דולר. הזחלן נוסה לראשונה ב-1967 ומאז עשו הזחלנים יותר מ-5,500 קילומטר באותם 6 וחצי הקילומטרים שבין ההאנגר לרציף השיגור. הזחלנים (שכונו מאז הנס ופרנץ) יכלו לשאת משקל עד 6,000 טון ושודרגו במהלך 2003–2014 כדי לשאת משקל של 9,000 טון, לנסוע במהירות גדולה יותר ולשפר את יכולת ההחזקה. עד כה הזחלנים נשאו את כל 9 החלליות של סטורן IB, למעלה מ10 חלליות של סטורן V וכמעט את כל משימות אפולו. לאחר חידושם נשאו הזחלנים כמה ממעבורות החלל. כיום הם נושאים את החלליות מההאנגר של נאס"א במרכז החלל קנדי אל עמדת השיגור A 39. ואחד הזחלנים שודרג לשאת חלליות המופעלות מסחרית.
סטנלי קאבל
סטנלי לואי קאבל (1 בספטמבר 1926 – 19 ביוני 2018) היה פילוסוף, תאורטיקן קולנוע ומוזיקאי יהודי-אמריקאי, ושימש פרופסור אמריטוס באוניברסיטת הרווארד. תחומי העניין העיקריים שלו היו אסתטיקה, אתיקה, פילוסופיה של הלשון ופילוסופיה של הקולנוע. כפרשן, הוא התמחה בפילוסופיות של ויטגנשטיין, אוסטין, אמרסון, תורו, והיידגר.
ביוגרפיה
קאבל נולד למשפחה יהודית באטלנטה, ג'ורג'יה. אמו שהייתה פסנתרנית מקומית ידועה, לימדה אותו לנגן בפסנתר מגיל צעיר. בזמן השפל הגדול, קאבל והוריו נדודו מדירה לדירה, ועברו מאטלנטה לסקרמנטו, קליפורניה. בנעוריו, קאבל ניגן בסקסופון אלט והיה הנגן המוביל הצעיר ביותר בלהקת ג'אז שחורה מקומית בסקרמנטו. בבגרותו התקבל לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי והתמקד במוזיקה. שם, יחד עם חברו בוב תומפסון, עמו נשאר בקשרי ידידות לאורך כל חייו. קאוול למד, בין השאר, עם רוג'ר סשנס מילטון בביט, וארנסט בלוך. לאחר שהשלים את לימודיו בברקלי ב-1948 הוא נשר מתוכנית הקומפוזיציה של ג'וליארד לאחר שלטענו חש חוסר אותנטיות בתור מוזיקאי. ועבר להתמקד בפילוסופיה.
קאבל למד לתואר שני בפילוסופיה בUCLA, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת הרווארד. כסטודנט הושפע רבות מהפילוסופיה של השפה של ג'ון אוסטין. בשנת 1954 הוענקה לו מלגה באגודת העמיתים בהרווארד. בשנת 1956, לפני שסיים את הדוקטורט, כבר התמנה למרצה לפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1957 נולדה בתו רייצ'ל לי קאבל, מאשתו, מרסיה קאוול, ממנה התגרש ב-1961. בשנים 1962–1963 קאבל היה עמית במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת פרינסטון, ניו ג'רזי, שם התיידד עם הפילוסוף הבריטי ברנרד ויליאמס. בשנת 1963 חזר למחלקה לפילוסופיה של הרווארד, שם הפך לפרופסור בקתדרה על שם וולטר מ. קאבוט ל"אסתטיקה ולתיאוריה הכללית של הערך".
בשנת 1964 היה פעיל במה שלימים כונה "פרויקט הקיץ של מסיסיפי" שנועד להעלות את אחוז ההצבעה בקרב הקהילה האפרו-אמריקאית. בשנת 1967 נישא לאשתו השנייה, קתלין (כהן) קאבל. בשנת 1969 במהלך הפגנות הסטודנטים, קאבל סייע, יחד עם עמיתו, הפילוסוף הפוליטי המשפיע ג'ון רולס, לקבוצת סטודנטים אפרו-אמריקאים לנסח טיוטה למצע עבור הקמת המחלקה ללימודים אפריקאים ואפרו-אמריקאים באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1976, נולד בנו הראשון, בנג'מין. בשנת 1979 סייע להקים את ארכיון הקולנוע של הארוורד יחד עם הבמאי הדוקומנטרי רוברט ה. גרדנר. בשנת 1984 נולד בנו השני דייוויד. בשנת 1992 זכה להימנות עם עמיתי מקארתור. בין השנים 1996–1997 שימש כנשיא APA, האגודה האמריקאית לפילוסופיה. קאבל נשאר בהארווד עד 1997. אז החל ללמד באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת שיקגו. בשנת 1997 כמו כן, לימד באוניברסיטת אמסטרדם בקתדרה על שם שפינוזה.
קאבל נפטר ב-19 ביוני 2018, בגיל 91 בבוסטון, מסצ'וסט, מאי-ספיקת לב.
פילוסופיה
אף על פי שקיבל את הכשרתו האקדמית במסגרת המסורת של הפילוסופיה האנליטית האנגלו-אמריקאית, קאבל הושפע גם רבות מהפילוסופיה הקונטיננטלית. קאבל כתב רבות אודות הוגים משתי המסורות, ובעיקר על לודוויג ויטגנשטיין, ג'ון אוסטין ומרטין היידגר, כמו גם על הטרנסצנדנטליסטים האמריקאים הנרי דייוויד תורו וראלף ולדו אמרסון. מחקריו הפילוסופים היו אינטרטקסטואלים וכללו התייחסות לתאוריה קולנועית ולתורת הספרות, כאשר עבודתו משלבת גם אלמנטים אוטוביוגרפיים הנוגעים לאופן שבו מחשבותיו אודות ויחד עם ההוגים אותם הוא סוקר השפיעו על השקפותיו האישיות בתחומי האמנות ומדעי הרוח, ולא נותרו בגדר מחקר פילוסופי טכני גרידא.