cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וו יי
תולדות חייה
וו יי, המכונה בעיתונות העולם "גברת הברזל של סין", מצטיירת כאישה תקיפה וישירה. מאז שהתמנתה לתפקיד סגנית ראש הממשלה נטלה חלק פעיל במשא ומתן ובחתימת הסכמים בינלאומיים עם שכנותיה של סין. וו יי אף יוצאת לביקורים רבים במחוזות דרום סין. בסוף שנת 2007 הכריזה וו יי כי תפרוש מתפקידה בחודש מרץ 2008. אף לאחר פרישתה היא ממשיכה לכהן כחברה בוועד המרכזי ה-16 של המפלגה הקומוניסטית בסין.
וו יי היא רווקה.
מחנה המעבר מריינפלדה
מחנה המעבר מריינפלדה (בגרמנית: Notaufnahmelager Marienfelde) במערב ברלין היה אחד משלושה מחנות שהופעלו על ידי גרמניה המערבית בתקופת גל ההגירה הגדול מגרמניה המזרחית, בעיקר בין השנים 1950 ל-1961, כדי לקלוט קליטה ראשונית את המהגרים למערב.
מאז 1949, לאחר הקמתן של שתי הגרמניות, נהרו תושבי גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית ובפרט למערב ברלין כדי להתאזרח שם. ב-1949 כולה היגרו כ-129,000 איש, והמספר הלך ועלה משנה לשנה.
ב-1950, לאחר אישור חוק החירום הפדרלי, הוקם בברלין מוקד ארעי לקליטתם בשרלוטנבורג, אך עם הגידול במספר המהגרים - כ-200,000 ב-1950, כ-165,000 ב-1951 וכ-182,000 ב-1952, התעורר הצורך במחנה מעבר מסודר. לאחר סגירת הגבול בין שתי הגרמניות, במאי 1952, עוד החמירה הבעיה, ורבבות פליטים הגיעו למערב ברלין, אל המחנה היחיד שנשאר לקלטם. ביולי אותה שנה הונחה אבן הפינה למחנה חדש, מריינפלדה, ברובע שנברג שבאזור הכיבוש האמריקאי. השיקולים שהנחו את מחלקת מחנות החירום הפדרלית (Notaufnahmelagers des Bundes), האחראית ליישום החוק לגבי מיקום המחנה היה קרבתו לשדה התעופה טמפלהוף והקרבה לקווי הרכבת של ה-S-Bahn. המחנה החל לפעול באוגוסט 1953, עם יכולת קליטה לכ-2000 איש, והתמלא במהירות לאור גלי ההגירה הגדולים לאחר התקוממות פועלי הבניין במזרח גרמניה ב-17 ביוני. המחנה הורחב עוד ועוד, אך תמיד היה מאוכלס בצפיפות.
בבואם למחנה היו המהגרים מתושאלים על ידי חוקרי מודיעין לנסיבות עזיבתם כדי לבדוק אם אין הם מרגלים סמויים. אם נמצא שהיו נרדפים פוליטית בארצם, או שנשקפה להם סכנת חיים, היו מקבלים סיוע נוסף מהרשויות, ואם לאו, הותר להם להישאר אך ללא סיוע. לאחר מכן נשארו המהגרים ללון במחנה עד שהוטסו למערב גרמניה, שם נקלטו בעבודה במדינה המתפתחת במהירות, שבה היה ביקוש גדול לכוח אדם מקצועי. מיעוטם של המהגרים בחרו להישאר במערב ברלין, שם יכלו להתגורר ולעבוד, ואף לחזור (עד 1961) למזרח העיר לצורך קניות במחירי מציאה.
אדנומיוזיס
אדנומיוזיס (באנגלית: Adenomyosis) הוא מצב רפואי בו בדומה לאנדומטריוזיס, רירית הרחם גדלה מחוץ לרחם, במקרה זה בתוך שריר הרחם. הרירית הנמצאת שלא במקומה נוטה לדמם בזמן הווסת כשאר הרירית, אולם הדם אינו יוצא לגמרי בזמן הווסת ויוצר כיסי דם המתבטאים ברחם מוגדל.
מחנה המעבר מריינפלדה
לאחר בניית חומת ברלין
ב-1989, לאחר נפילת החומה, שב המחנה והתמלא, ואף עלה הצורך בשכירת דירות נוספות לשיכון הפליטים. זרם הפליטים שכך ביוני 1990, וב-1993 עזב המהגר האחרון ממזרח גרמניה את שערי המחנה. מאוחר יותר קלט המחנה גרמנים-אתניים (Aussiedler) שהגיעו ממדינות חבר העמים (ברית המועצות לשעבר), אך גם זרם זה שכך, ובסוף 2008 נסגר המחנה סופית.
ב-2010 נפתח המחנה מחדש כמרכז למבקשי מקלט ולפליטים.
אדנומיוזיס
אדנומיוזיס יכול להתקיים ללא סימפטומים כלל, אך ברוב המקרים הוא מלווה בסימפטומים הדומים לאלו של אנדומטריוזיס: כאבים קשים במהלך הווסת ו/או הביוץ, כאבי אגן קשים לאורך כל המחזור החודשי, כאבים ביחסי מין, בעיות עיכול וכדומה. לעיתים קרובות גורם האדנומיוזיס גם לדימום ווסתי מוגבר עם קרישי דם, שהוא סימפטום הנפוץ יותר לאדנומיוזיס מאשר לאנדומטריוזיס.
אבחון של אדנומיוזיס, כמו אבחון של אנדומטריוזיס, מבוסס על שיחה עם המטופלת, בדיקה גופנית ובדיקות הדמיה נלוות. בדיקות ההדמיה החשובות ביותר במקרה זה הן אולטראסאונד אגני ו/או בדיקת MRI של האגן. בדומה לאנדומטריוזיס, לא תמיד קל לזהות באולטרסאונד אדנומיוזיס, ובדיקת MRI מאפשרת זיהוי טוב יותר.
הגורמים למצב אינם ידועים, בדומה לגורמים לאנדומטריוזיס, ונכון להיום אין לו תרופה יעילה.
עצם הדמעות
עצם הדמעות או העצם הלקרימלית (באנגלית: lacrimal bone, "לקרימלית" בלטינית: דמעה) היא העצם הקטנה והשברירית ביותר בגולגולת. היא ממוקמת בחלק הקדמי של הקיר המדיאלי, בתוך ארובת העין. לעצם זו 2 שטחי פנים, והיא גובלת ב־3 עצמות שונות.
תפקיד
יחד עם העצם המקסילרית, יוצרת עצם הדמעות סוג של שקע, בו ממוקם שק הדמעות. נוסף על כך היא מספקת חריץ בו נמצאות צינוריות הדמעות, המהוות חלק חשוב ממערכת הדמעות - הן המקשרות בין שק הדמעות ובין חלל האף. המבנה המעוגל והחלק של העצם עוזר לתפקוד הטוב שלה, כך יש מקום מובנה ועם התנאים המתאימים ל"אחסון" שק הדמעות ומערכת הדמעות בכלל. נוסף על אלו, העצם מפרידה בין מערכת הדמעות לרקמה שנמצאת בתוך חלל האף, מה שמקנה לה תפקיד חשוב נוסף.
שבר
בעת חבלה עלולה עצם הדמעות להישבר. על מנת לטפל במצב, לרוב, רופאים יבחרו באחת משתי דרכי טיפול נפוצות- הראשונה היא: ייצוב העצם במקום בעזרת ניתוח, השנייה היא: לחכות לעצם שתתאחה מעצמה.
זיהום (בהשפעת זיהום בעין)
מכיוון שעצם זו שברירית, והיות והיא ממוקמת ממש על הגבול בין ארובת העין לחלל האף, היא עתידה להיות מושפעת מזיהומים שקורים באזורים הללו. במקרה של זיהום, אנשים נוטים להתלונן על: כאב באזור ארובת העין, אודם בעין, ראייה כפולה, התנפחות באזור ואפילו (במקרים קיצוניים) נזק לראייה. רופאים לרוב יבחרו לטפל בזיהום מסוג זה בטיפול תרופתי.
זיהום (בהשפעת זיהום במבנה העין כולו)
זיהום חמור מסוג זה משפיע גם על עצם הדמעות. לרוב, זיהום מסוג זה מופיע אצל ילדים, אך גם מבוגרים עשויים לחוות אותו. בזיהום זה ישנו נזק רב לכל מבנה העין (ארובת העין, העין עצמה, וסביבתה), ולכן ברוב המקרים הוא דורש אף פינוי לבית חולים לטיפול בו.
סרטן
סרטן העצמות עשוי להתפתח גם בעצם זו, אך זה נחשב לדבר נדיר במיוחד. במקרה וזה כן קורה, אנשים החולים במחלה זו עשויים לחוות דברים כגון: כאב, רגישות מסביב לעין, נפיחות וחולשה בעצם. מקרה כזה של סרטן כנראה יטופל כמו כל מקרה של סרטן אחר- עם כימותרפיה, הקרנות, וכן ניתוח.
הורסט רוזנטל
הורסט רוזנטל (1915–1942) היה יוצר קומיקס יהודי מגרמניה, שיצר בתקופת השואה שלושה ספרונים המתעדים באופן הומוריסטי את קורותיו ואת שראו עיניו. רוזנטל נרצח באושוויץ בגיל 27.
ביוגרפיה
לא ידוע דבר על חייו הפרטיים של הורסט רוזנטל קודם המלחמה, או על מצבו המשפחתי. במהלך מלחמת העולם השנייה, ככל הנראה בשנת 1942, הוא נאסר במחנה גירס בצרפת. משערים שזאת מכיוון שבזמן הכיבוש שהה בצרפת. לא ידוע עוד על קורותיו בזמן המלחמה, מלבד זאת שב-15 בספטמבר 1942 גורש לאושוויץ ונרצח שם.
יצירתו
בזמן שהותו במחנה הריכוז הצרפתי גירס, יצר רוזנטל שלושה ספרוני קומיקס המתארים באופן הומוריסטי את קורותיו ואת שראו עיניו במחנה זה. ביצירות מועברת ביקורת סמויה (אך גלויה למדי לעיני הקורא) על אופן התנהלותו של המחנה וכן על ממשלת צרפת.
היצירה המוכרת ביותר היא "מיקי (מאוס) במחנה גירס". בספרון זה, שרוזנטל מציין במפורש על כריכתו ש"יצא לאור ללא אישורו של וולט דיסני", מתוארים קורותיו של מיקי מאוס במחנה הריכוז: הפתעתו למראה ההתנהלות הלא-הגיונית שבמחנה, תגובתו כאשר מבקשים ממנו "ניירות" ("אני בין-לאומי!" ותגובת הפקיד: "אם כן, הרי אתה קומוניסט!"), ניסיונו לאתר את הלחם שחולק לו במחנה באמצעות זכוכית מגדלת, ועוד.
בסיומו של הקומיקס מיקי מאוס מחליט שתנאי המחנה כבר אינם מוצאים חן בעיניו, ומכיוון שאיננו אלא דמות אנימציונית הוא מחליט למחוק את עצמו מן הציור ובכך להימלט מגורלו. בסיום זה טמונה משאלת לב של היוצר להימלטות מגורלו, ואולי אף למוות הגואל מן הייסורים.
הוראס ג'נקינס
הוראס ג'נקינס (אנגלית: Horace Jenkins; נולד ב-14 באוקטובר 1974 בניו ג'רזי) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדת הרכז.
קריירה
ג'נקינס נולד וגדל בניו ג'רזי והחל את הקריירה בשנת 1986 כששיחק במדיה של יוניון קאונטי בליגת המכללות השלישית, לאחר שביסס את עצמו כשחקן קבוע נאלץ לעזוב את המכללה ולפרנס את משפחתו מכיוון שחברתו נכנסה להריון ובשנת 1994 פרש מכדורסל.
בשנת 1998, חזר לספסל הלימודים, שיחק במדיה של מכללת ויליאם פטרסון, הוביל אותה לגמר הפיינל פור של ליגת המכללות השלישית וסיים עם ממוצעים של 23.9 נקודות, 6.3 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק.
עם סיום לימודיו בשנת 2001, נרשם לדראפט ה-NBA‏, אך לא נבחר.
קבוצות מליגות המשנה מארצות הברית התעניינו בשירותיו והוא נבחר כבחירה ה-16 של קבוצת פלורידה סי דראגונס מליגת ה-USBL בדראפט של ליגה זו.
בעונת 2002/2003, חתם בקבוצת וירטוס רומה ושיחק לצד אנתוני פארקר, ששיחק מאוחר יותר במכבי תל אביב.
בתחילת עונת 2003/2004, חזר לארצות הברית, התאמן עם דטרויט פיסטונס וסיים עם ממוצעים טובים במשחקי טרום העונה, אך לא זכה למקום בסגל לעונה הסדירה.
לאחר שלא זכה במקום בסגל דטרויט פיסטונס, עזב את ארצות הברית וחתם בקבוצת א.א.ק אתונה מליגת העל היוונית במדיה הרשים וסיים עם ממוצעים של 20 נקודות, 1.8 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק.
בעונת 2004/2005, חזר לארצות הברית וחתם בקבוצת דטרויט פיסטונס מליגת ה-NBA, היה ל"רוקי" המבוגר ביותר בליגה, שיחק כ-15 משחקים וסיים עם ממוצע של 2.8 נקודות למשחק.
בעונת 2005/2006, חתם בקבוצת הפועל ירושלים איתה הגיע לגמר גביע המדינה, לגמר ליגת העל ולחצי גמר גביע יול"ב.
בעונת 2006/2007, חתם בקבוצת אפס פילזן מליגת העל הטורקית אך שוחרר לאחר כחצי שנה בעקבות סכסוך עם הצוות המקצועי, חזר לישראל וחתם בקבוצת הפועל ירושלים.
בעונת 2007/2008, חזר לקדנציה שלישית באיטליה וחתם בקבוצת פורטיטודו בולוניה.
בעונת 2008/2009, חתם בקבוצת יובקזרטה באסקט ובסיום העונה פרש ממשחק פעיל.
פרשות ציבוריות
בשנת 2007, נקשר שמו של השחקן ושל חבריו מרכוס האטן, רוג'ר מייסון ג'וניור ושחקן הפועל ירושלים דאז מריו אוסטין בפרשת התעללות מינית בנערה בת 19 עם צרכים מיוחדים, אך המשטרה והפרקליטות סגרו את תיק החקירה מחוסר אשמה.
אנדרטת הג'יפ ברמת הגולן
אנדרטת הג'יפ ברמת הגולן נמצאת כ-300 מטר ממערב לצומת המפלים, מצפון לכביש 87 ברמת הגולן. האנדרטה היא לזכר שני חיילי גדוד התותחנים 405 ("נמר") שנפלו במקום זה ב-7 באוקטובר 1973 (י"א בתשרי תשל"ד).
גדוד 405 הוזעק לגזרה לאחר ראש השנה. שתי סוללות נפרשו ממערב לתל ג'וחדר וסוללה אחת באזור הר חרמונית. ב-6 באוקטובר 1973, זמן קצר לפני פתיחת האש במלחמת יום הכיפורים בקשו שהיה שליש הגדוד ו שהיה רס"ר הגדוד מהסמג"ד אורי מנוס להשתתף במאמץ המלחמה העומדת לפרוץ. הוא השאיל להם את הג'יפ שלו והורה להם להגיע למחנה צנובר וללוות משם שיירת תחמושת לסוללות הגדוד. הם יצאו לאחר חצות ממחנה צנובר ליד צומת בית המכס העליון, בשיירה של חמש משאיות תחמושת כשהג'יפ של יואל ואבי בראש. בתחילה נסעו באורות מלאים אך כיבו אותם כשהתקרבו לצומת המפלים (צומת קצביה). סמוך לצומת הבחין יואל בטנקים ושיער שהם טנקים ישראלים. הוא התקרב אליהם עם הג'יפ אך מייד זיהה שאלה טנקים סורים. הסורים פתחו באש מקלעים מהם נהרג אבי דיטשי. יואל פורת הספיק להודיע בקשר לנהגי המשאיות לקפוץ ולמצוא מחסה ובכך הציל את חייהם אבל נהרג מיד לאחר מכן על ידי פגז מטנק סורי שכוון ישירות לג'יפ.
אורי מנוס זיהה את הג'יפ שלו רק ב-8 באוקטובר 1973. הוא הניח על הג'יפ ארגז תחמושת עליו נכתבו שמות הנופלים וגדוד 405. בזכות זאת לא נגרר הג'יפ מהמקום. ב-8 באוקטובר 1998 נחנכה האנדרטה הקבועה בתכנונה של לביאה מנוס. למקום הובאה אבן ממחנה צנובר עליה הונח סלע מתל מוטילה שעליו חקוקים שמות הנופלים. על האנדרטה מסוכך עץ פלפלון דמוי אלה.
השניים מונצחים גם באנדרטת גדוד 405. מחנה הקבע של הגדוד נקרא על שמם "מחנה יואב" (יואל, אבי) ובו אנדרטה לחללי הגדוד בכל מערכות ישראל.
שחרור מצה"ל
תהליך השחרור מצה"ל מסיים את השירות בצה"ל ומתקיים באופן הבא:
שלב נוסף של שחרור מצה"ל הוא הפרישה ממערך המילואים.
שחרור משירות חובה
מרבית החיילים משתחררים מצה"ל בתום שירות החובה שלהם. למתגייסים עד 30 ביוני 2015 תקופת השירות הייתה 24 חודשים לנשים ו-36 חודשים לגברים (שמורכבים מ-30 חודשי חובה על פי החוק ועוד 6 חודשים חובה על פי תקנות חירום). בעקבות אישור המלצות ועדת שקד, למתגייסים החל מ-1 ביולי 2015 משך השירות לגברים קוצר בארבעה חודשים ועומד על 32 חודשים. על פי המתווה הרב-שנתי לתקציב הביטחון, למתגייסים החל משנת 2020, יקוצר השירות בחודשיים נוספים ויעמוד על 30 חודשים. למי שנקרא לשירות חובה כשגילו מעל 27 שנים, תקופת השירות קצרה יותר. לכל חייל מוזן במערכת של חיל השלישות תאריך תום שירות - תת"ש. ישנם גורמים שונים המביאים לדחיית מועד השחרור או הקדמתו.
גורמים להארכת משך שירות חובה: התנדבות לשירות קבע, התנדבות לשירות ארוך שאינו בתנאי קבע וימי תב"ן - תקופה בלתי נמנית.
תהליך השחרור
הצבא מכיר בצורך של החיילים להתכונן לקראת השחרור. לשם כך הוגדרו ימי עיון וקורסים המיועדים לחיילים לקראת שחרור. כמו כן הוגדרה חופשת שחרור (חפש"ש) בסמוך למועד השחרור.
אורך חופשת השחרור תלוי ברמת הפעילות בה שרת החייל - ברמה א פלוס זכאים לארבעה עשר ימים, ברמה א זכאים לשבוע וברמות פעילות נמוכות אין זכאות לחופשה מוגדרת.
הימים הללו הם ימי חופשה מטכ"ליים ורק קצין בדרגת אלוף-משנה יכול לבטלם. בנוסף לימים המטכ"ליים ניתן לצרף ימי חופשה שנתיים לחופשת השחרור (ימי החופשה שנשארו בפועל וימי מפקד).
בעבר על המשתחררים היה להתייצב במדור שחרורים ביחידת מיטב (בקו"ם) שבתל השומר. החל מספטמבר 2017 כלל החיילים, למעט מספר מצומצם מאוד של חריגים, משתחררים ביחידות בהן שירתו.
השחרור מורכב בעיקרו מהשלבים הבאים:
לאחר תום שירות חובה או קבע, משובצים החיילים אל כוחות המילואים לשם תגבור הצבא הסדיר. עוד קודם השחרור נקבע לחייל שיבוץ המילואים, לאחר השחרור נקלט החייל רישומית ליחידת המילואים.
שחרור משירות מילואים
באופן כללי כל חייל המסיים שירות סדיר נכנס למערך המילואים עד לקבלת פטור. חיילות פטורות משירות מילואים אלא אם כן חתמו בהתנדבות, בדרך כלל לשם קבלה לתפקיד מסוים, או אם תפקידן בשירות החובה נחוץ גם לצורך שירות מילואים (לדוג' תפקיד טכני). מתנדבי חו"ל וחיילים המשתחררים עקב קבלת פטור משירות פטורים משירות מילואים, ומקבלים תעודת פטור ממילואים בעת שחרורם משרות סדיר.
ישנם גורמים שונים בגינם נפטר אדם משירות המילואים: גיל, מספר ילדים, מצב רפואי ונפשי ועוד.
בעבר עמד גיל הפטור ממילואים לפי חוק שירות ביטחון על 54 לגבר ו-38 לאשה, ואולם לא ניתן היה לזמן חייל מילואים מעל גיל 41 שעדיין משרת ביחידה קרבית לפחות עשר שנים, וחייל מילואים מעל גיל 48 שבעבר שירת ביחידה קרבית לפחות עשרים שנה, אלא אם נתן הסכמתו לכך. לאורך השנים הקדים צה"ל מיוזמתו את הגיל המרבי שבו נקראים גברים חיילי מילואים לשירות, כך שגיל הפטוֹר (המוקדם) לגברים הועמד על 40 לחיילים, 42 לקצינים קרביים, 45 לקצינים עורפיים, 48 למשרתים במערכי הגמ"ר (הגנה מרחבית) וביחידות מחוץ לצבא, ו-51 לרופאים. בחוק שירות המילואים, שנכנס לתוקף ב-1 באוגוסט 2008, הופחת גיל הפטוֹר החוקי לגברים משירות מילואים, והוא עומד מאז על 40 לחיילים, 45 לקצינים, ו-49 לתפקידים מסוימים שקבע שר הביטחון באישור ועדת החוץ והביטחון (בעיקר תפקידים במערך הרפואה, נהגי כלי רכב כבדים, מכונאים וטכנאים).
עד לאמצע שנות התשעים שירות נשים במילואים היה נדיר. עם פתיחת מקצועות צבאיים רבים בפני נשים, נדרשו חיילות רבות להסכים לשירות מילואים לאחר שחרורן כתנאי לקבלת תפקידים מסוימים. נשים משרתות במילואים עד לגיל 38 או עד הריון ראשון, הקודם מביניהם. אם כי יש יחידות המשחררות את הנשים ממילואים מוקדם יותר, על פי מכסת התקנים הנדרשת ביחידה. בניגוד לשירות חובה, נישואי האישה אינם מקנים לה פטור משירות מילואים.
שחרור משירות המילואים נעשה בהודעה של יחידת המילואים לחייל המילואים, ללא צורך בפעילות כלשהי של חייל המילואים. לעיתים מלווה השחרור בטקס ביחידת המילואים.
יחסי אלג'יריה–דנמרק
יחסי אלג'יריה–דנמרק הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין ממלכת דנמרק. לאלג'יריה שגרירות בקופנהגן ואילו לדנמרק שגרירות באלג'יר.
מלחמת אלג'יריה–דנמרק
באמצע המאה ה-18 הלך וגדל היקף הסחר הדני-נורווגי בים התיכון. במטרה לאפשר מעבר תקין של הסחורות שלו, חתם איחוד דנמרק-נורווגיה על הסכם שלום עם אלג'יריה העות'מאנית שכלל תשלום מס לשליטים המקומיים. ב-1766 עלה לשלטון באלג'יריה בבא מוחמד אבן-עוסמאן שדרש להגדיל את התשלום לממלכה שלו, וזכה לסירוב מצד האיחוד. זמן קצר לאחר מכן נחטפו שלוש ספינות סוחר דניות-נורווגיות וצוותיהן נמכרו לעבדות.
בתגובה לכך, נשלח מדנמרק-נורווגיה צי שכלל ארבע אניות קו, שתי פריגטות, ושתי גאליוט בפיקודו של פרדריק כריסטיאן קאס, שאיים להפציץ את עיר הבירה אם האלג'יראים לא יסכימו לחתום על הסכם חדש שהוכתב על ידי הדנים. באלג'יריה סירבו, וההפצצה נכשלה מאחר שחלק גדול מהצוות חלה בטיפוס. הספינות גם לא עמדו באש המרגמות האלג'ראיות, ולאחר 75 פצצות ששוגרו, ההפצצה ננטשה, ואחר עברו הדנים והטילו מצור על העיר.
בשנת 1772 נשלחה משלחת לעיר ונחתם הסכם שלום בו אלג'יריה קיבלה תשלום נכבד. כמו כן, על דנמרק-נורווגיה היה לשלם על החזרתו של כל עבד שנפל בשבי בזמן המלחמה. עבדים דנים ונורווגים נאלצו לנהל משא ומתן עצמאי על שחרורם.
כיום
בעידן המודרני, אלג'יריה ודנמרק כוננו את היחסים הדיפלומטיים ביניהן ב-1963 לאחר שאלג'יריה קיבלה עצמאות מצרפת.
ב-2018 דנמרק פתחה מחדש את השגרירות שלה באלג'יר לאחר שמונה שנים בהן הייתה סגורה. במעמד טקס הפתיחה אמר שר החוץ האלג'יראי עבד אל-קאדר מאסל כי "פתיחתה מחדש של השגרירות משקפת את האינטרס של דנמרק בקשרים ההיסטוריים בין המדינות ומשקפת גם את רצוננו לחזק ולהרחיב את היחסים הפוליטיים והכלכליים".
פרויקט Y
פרויקט Y היא תוכנית המציאות הראשונה בישראל, אשר הופקה על ידי yes. התוכנית עקבה אחר 15 צעירים וצעירות. היא התבססה על הפורמט של התוכנית "האח הגדול", ששודרה לראשונה בטלוויזיה ההולנדית בשנת 1999 ומאז משודרת בקרוב ל-70 מדינות בעולם.
יחסי אלג'יריה–דנמרק
כיום
במהלך ביקורו באלג'יריה ב-2016 אמר שר החוץ הדני כריסטיאן יאנסן כי היחסים "חזקים", והדגיש כי ביקורו באלג'יריה נועד "לחזק אותם אף יותר".
פרויקט Y
המשתתפים נכנסו לווילה גדולה למשך שלושה חודשים ללא יכולת לצאת ממנה או לתקשר עם העולם החיצון. במהלך התקופה עברו שיעורים וסדנאות הכשרה כדי להפוך למנחי טלוויזיה. הפרס לזוכה היה הנחיית תוכנית בערוץ YTV.
יחסי אלג'יריה–דנמרק
סחר
בשנת 2016 הסתכם היקף הסחר בין המדינות בכ-80 מיליון דולר, כשעיקר הייצוא מאלג'יריה לדנמרק כלל מוצרי רפואה, ואילו הייצוא מדנמרק לאלג'יריה כלל מכונות ומכשירים אופטיים ורפואיים.
פרויקט Y
כללי פרוייקט Y
הווילה מאובזרת בכ-50 מצלמות, חלקן גלויות וחלקן מוסתרות. כל "דייר" מצויד במיקרופון אישי, אותו עליו לשאת עמו בכל שעות היום.
נמנע כל קשר של המשתתפים עם העולם החיצון, ובמקרי חירום רפואיים רופא מטפל במשתתפים בתוך הווילה, ובמקרים חריגים בבית חולים. המשתתפים אינם מחזיקים בטלפון מכל סוג, אין להם גישה לאינטרנט והם אינם צופים בטלוויזיה. אסור למתמודדים לדבר בלי המיקרופון האישי שלהם, כמו כן אסור למתמודדים לעשן בתוך הבית, אלא במקומות המיועדים לכך.
בכל שבוע המתמודדים מקבלים כמות של מזון, שתייה וסיגריות אשר ההפקה דואגת להכניס לווילה בזמן שהות המתמודדים בסדנאות.
הצופים בבית מתבקשים לשלוח מסרון למועמדים שהם רוצים שיישארו, והמועמד שמקבל את מספר המסרונים הנמוך ביותר מודח. הפקת התוכנית יכולה להכריז על כל הדיירים כמועמדים להדחה, והיא אכן עשתה זאת. בנוסף באפשרותה להודיע על שני מועמדים שיודחו.
דיירי הווילה
המתמודדים שנבחרו לשהות בווילה, כמקובל בפורמט האח הגדול, הם אנשים בעלי רקע ותכונות שונים זה מזה במידה רבה. שונות הדיירים מתבטאת בלאום, זיקה לדת, מוצא עדתי, מעמד חברתי, אזור מגורים, גיל, נטייה מינית ועוד. שונות זו מפיקה מעין מיקרו-קוסמוס לא מייצג של החברה הישראלית, וחלק מהמתחים המאפיינים אותה משתקפים גם בתוכנית. במהלך היום ניתן למתמודדים לספר מול המצלמה את מה שקורה בווילה ולהביע רגשותיהם בדומה לחדר הווידויים באח הגדול. בנוסף לרשות המתמודדים עומד פסיכולוג בכל זמן שהותם בווילה מחוץ לגבולות השידור.
העונה הראשונה
לאחר מבחני מיון שנערכו ביוני 2003 החלה העונה הראשונה החלה עם 15 מתמודדים. לאחר כחודש לאחר השהייה בווילה, החלו בהדחות. זוכה העונה הראשונה הוא פיראס חורי.
מתמודדי העונה הראשונה
להלן רשימת המתמודדים לפי סדר, מהראשון שהודח למנצח:
לאחר הפרויקט
מתמודדים ספורים מהעונה הראשונה הצליחו למנף את הפרסום מהתוכנית להצלחה ממשית.
העונה השנייה
לאחר מבחני מיון שנערכו במאי 2004 החלה העונה השנייה היו 16 מתמודדי. כבר בשבוע הראשון הודחו שניים: אימאן אל-אעבר הודחה לאחר שדיירי הווילה הצביעו נגדה, ופול דרי הודח בעקבות בעיות חוקיות (עבר פלילי אשר לא אִפשר את השתתפותו בתוכנית). מישל אשר הודחה על ידי ההפקה בעקבות מספר גורמים הוחזרה לאחר שלושה ימים, מה שהעלה חשד אצל המתמודדים כי היא שתולת ההפקה. מנצחת העונה היא הילה טוביאן.
מתמודדי העונה השנייה
להלן רשימת המתמודדים לפי סדר, מהראשון שהודח למנצח:
תביעת זכויות יוצרים
פרוייקט Y, היא תוכנית בעלת פורמט דומה לתוכנית הריאלטי המצליחה בעולם האח הגדול, אשר הזיכיון לה בבעלות קבוצת אנדמול ההולנדית. סינרגיה, חברת ההפקות המפיקה את פרוייקט Y, לא רכשה זיכיון על התוכנית ועל כן אנדמול הגישה תביעה בגין הפרת זכויות הקניין והיוצרים כנגד סינרגיה ו-yes.
אסון סן חואן איקסוואטפק
אסון סן חואן איקסואטפק התרחש בצפון מטרופולין מקסיקו סיטי, בירת מקסיקו, ב-19 בנובמבר 1984. דליפת גז בחוות מכלים של גז פחמימני מעובה הביאה לסדרה של התפוצצויות ושרפות, אשר השמידו את החווה והחריבו את העיר סן חואן איקסוואטפק (San Juan Ixhuatepec) שלידה. באסון נספו 500 עד 600 בני אדם ואלפים נפצעו. היה זה אחד האסונות התעשייתיים החמורים ביותר שהתרחשו בעולם.
האסון
האסון התרחש במתקן אחסון וחלוקה של גז פחמימני מעובה של חברת הדלק פמקס (PEMEX), שהכיל 54 מכלים של גז, מהם שישה מכלים כדוריים גדולים והיתר מכלים גליליים בגדלים שונים. בסך הכל הכיל המתקן בעת האסון 11,000 מטרים מעוקבים של גפ"מ. המתקן היה מוקף בבתי העיר סן חואן איקסוואטפק, שבה חיו 40,000 תושבים. 60,000 איש נוספים חיו בגבעות הסמוכות לעיר.
ההתפוצצויות והשרפות גרמו למותם של 500 עד 600 איש, שאת רובם לא ניתן היה לזהות. עוד 5,000 עד 7,000 איש נפצעו פצעים קשים, רבים מהם מכוויות.
לאחר התאונה נמצא שבמתקן לא הייתה כלל מערכת לאיתור דליפות גז ושמערכת כיבוי האש במים שבו לא הייתה מספקת ונוטרלה על ידי הפיצוץ הראשון שהתרחש.
קרל לואגר
קרל לוּאֶגֶר (בגרמנית: Karl Lueger; 24 באוקטובר 1844 – 10 במרץ 1910) היה פוליטיקאי אוסטרי אנטישמי, ראש העיר של וינה בשלהי תקופת קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית פרנץ יוזף, משנת 1897 עד שנת 1910.
קרל לואגר נולד בווינה, למד משפטים באוניברסיטת וינה וקיבל דוקטורט בשנת 1870.
היה ממייסדי המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית. צידד באידאולוגיה גרמנית-לאומנית ויצא נגד בני הלאומים האחרים בקיסרות. הוביל קו אנטישמי, והאשים, בין היתר, את היהודים בהידרדרותה הכלכלית של וינה. כמו כן ביטא עמדות אנטי-סלאביות. בתעמולתו פנה בעיקר לבני המעמדות הנמוכים בווינה, וניסה להסיתם נגד היהודים בעיר, שרובם היו שייכים למעמד הבינוני המשכיל. לואגר קרא: "היהודים הללו, הם שודדים מאתנו את כל הקדוש לנו! מולדת! לאומיות! ולבסוף גם את רכושנו!". בשל שיעורם הגבוה של היהודים באוכלוסיית בודפשט, כינה אותה לואגר בכינוי הגנאי "יודאפשט" (Judapest), ששיקף את עוינותו הן ליהודים והן להונגרים, בהיותם "שני היסודות הפגומים בקיסרות" (ההבסבורגית).
הקיסר פרנץ יוזף, בעל דעות ליברליות והומניסטיות, תיעב את לואגר, ודחה שלוש פעמים את אישור מינויו לראשות העיר וינה, ורק בשנת 1897 אישר את המינוי. לאחר היבחרו לתפקיד מיתן לואגר את הרטוריקה הלאומנית והאנטישמית שלו, ועסק בעיקר בבינויה של העיר. ללואגר היו מספר ידידים יהודים, וכשנשאל, כיצד מתיישבים הדברים עם עמדותיו ענה: "אני מחליט מיהו יהודי!" (!Wer ein Jude ist, bestimme ich).
יש הרואים בלואגר את מבשר הנאציזם. בעזרת הכריזמה שלו וכישרונו הדמגוגי השפיע לואגר על אישים רבים, ובהם אדולף היטלר, אשר התגורר בווינה בשלהי תקופת כהונתו של לואגר, ובספרו "מיין קאמפף" כתב היטלר כי לואגר היווה מודל לתוכניתו האנטי-יהודית (הן באידאולוגיה שלו והן בכישרון התעמולה שלו).
התעמולה האנטישמית של לואגר ובחירתו לתפקיד, על אף התנגדות המימסד והקיסר, הייתה בין הגורמים שהביאו את תיאודור הרצל למסקנה כי היציבות של האימפריה האוסטרו-הונגרית אינה מובטחת וכי אבד הכלח על הניסיונות לבסס את האמנציפציה ליהודים, ויש לשאוף לפתרון לאומי אלטרנטיבי.
רמת יותם
רמת יותם היא רמה קטנה בגובה של בין כ־200 לכ־300 מטרים מעל פני הים בהרי אילת, בדרום הנגב.
הרמה ממוקמת כשני קילומטרים מערבית לאילת וכ־3.5 קילומטרים מגבול ישראל–מצרים. כביש 12 חולף דרך הרמה. בתחומי הרמה ממוקמים בסיס צבאי, מנחת מסוקים ו"אתר רמת יותם" של קצא"א.
סוזן קולידג'
סוזן קולידג' (באנגלית: Susan Coolidge; 29 בינואר 1835 – 9 באפריל 1905) הוא שם העט של סופרת הילדים האמריקאית שרה צ'ונסי וולסי (Sarah Chauncey Woolsey)
ביוגרפיה
וולסי נולדה בקליבלנד שבאוהיו למשפחה עשירה ובעלת השפעה, משפחת דווייט מניו אינגלנד. אביה היה ג'ון ממפורד וולסי ואמה ג'יין אנדרוז. ב-1852 עברה עם משפחתה להתגורר בניו הייבן שבקונטיקט. היא הייתה אחייניתו של המשורר והסופר גאמל וולסי. היא לא התחתנה וחיה עד מותה בבית המשפחה בניופורט, רוד איילנד.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865) עבדה וולסי כאחות, ואחר כך החלה לעסוק בכתיבה. ערכה את "האוטוביוגרפיה ומכתביה של גברת דילייני" (The Autobiography and Correspondence of Mrs. Delaney) (1887) ואת "יומנה ומכתביה של פרנסס ברני" (The Diary and Letters of Frances Burney) (1880).
היא ידועה בעיקר בזכות ספר הילדים הקלאסי שכתבה "מה עשתה קייטי" (1872). משפחתה של וולסי עצמה שימשה כמודל למשפחת קאר הבדיונית שבספר, כאשר סוזן (שרה) עצמה היוותה השראה לקייטי, וארבעת אחיה ואחיותיה שימשו כמודל לילדים הקטנים במשפחת קאר. היא כתבה מספר ספרי המשך בסדרה בהם "מה עשתה קייטי בבית הספר" ו"כך אירע לקלובר".
בנוסף לסדרת ספרי קייטי כתבה ופרסמה ספרי ילדים נוספים, סיפורים קצרים ושירים.
ספריה שתורגמו לעברית
כל הספרים תורגמו בידי אברהם בירמן ויצאו לאור בהוצאת י' צ'צ'יק
חוקי הגזע באיטליה
ההצהרה אודות הגזע (באיטלקית: Dichiarazione sulla razza) הגדירה את כוונות המפלגה הפשיסטית הלאומית של איטליה ביחסה ליהודים. ב-15 ביולי 1938 פרסמו עיתוני איטליה בכותרות הראשיות על החלטת המפלגה הפשיסטית לנקוט בצעדים לשמירת טוהר הגזע האיטלקי.
ב-26 באוקטובר 1938 פורסם "דף הנחיות" של המפלגה הפשיסטית בנושא הגזע. הוראות אלה היו בסיס לחקיקה מלכותית מ-17 בנובמבר 1938. עם פרסום החוקים בא לקיצו שיתוף הפעולה מלא התקווה בין יהדות איטליה לעם האיטלקי שהחל בשנת 1870 עם הקמת ממלכת איטליה על ידי התנועה לאיחוד איטליה, ה"ריסורגימנטו" (Risorgimento), שבו השתתפה יהדות איטליה באופן פעיל.
טרם חוקי הגזע
במלחמת העולם הראשונה השתתפו יהודים בלחימה: שמם נכלל ברשימת המפקדים ביבשה ובים ולוחות זיכרון לנופלים מוצבים ברוב בתי הכנסת באיטליה.
בימי הרפובליקה האיטלקית ובימי איטליה הפשיסטית היהודים השתתפו במערכות הממלכתיות, הרבה מעבר למשקלם הזעום באוכלוסייה.
כיבושיה של איטליה בלוב החל משנת 1911 הביאו להגירת כ-150,000 איטלקים לערים השוכנות לחוף הים: טריפולי וקירנאיקה. החל משנת 1914 היה השלטון בלוב בידי האיטלקים ולאחר סיפוחה של לוב נראה החלום על ייסוד אימפריה אפריקאית ים תיכונית בהישג יד.
עם עלייתו לשלטון של המשטר הפשיסטי, היו בין היהודים שהביעו חששות מפני השלטון החדש. גישתו של שליט איטליה בניטו מוסוליני התאפיינה במשפט "בעיית היהודים אינה קיימת באיטליה" - דבריו בשנת 1932.
כיבוש סומליה, אריתריאה ואתיופיה החלו לעורר נטיות להבחנה בין "הגזע האיטלקי" ה"עליון", הנבנה החדש, לבין ה"גזע האפריקאי" ה"נחות" ובהמשך לגבי "הגזע היהודי".
בשנת 1936 חתמה איטליה על ברית עם גרמניה, שכונתה ציר רומא-ברלין. בועידת מינכן השתתף מוסוליני לצדם של היטלר, צ'מברלין ודאלאדיה, כ"מתווך", מנהיג ותיק ורב השפעה. כך, בשנת 1937 היו כבר סימנים שעומד לחול שינוי במצבם של היהודים.
ההצהרה אודות הגזע
"ההצהרה אודות הגזע" של המפלגה הפשיסטית ב-15 ביולי 1938 היוותה את תחילתו של תהליך. מוסוליני היה במרום יוקרתו: הוא חידש את השליטה האיטלקית ב"ים שלנו", החל לבנות אימפריה והסתופף בין מנהיגי העולם. מיניסטריון ממשלתי (Ministero della Cultura Popolare) פיקח באופן הדוק על אמצעי התקשורת, אשר בטאו את דעת המדינה.
תרומה נכבדה לתודעה הציבורית תרם ביטאון בשם "ההגנה על הגזע" (La difesa della razza) שיצא לאור מ-5 באוגוסט 1938 עד 20 ביוני 1943 - מועד נפילת השלטון הפשיסטי. בגיליונו הראשון פורסם "המניפסט של הגזע" עליו היו חתומים עשרה מדענים. המסמך המקורי ועליו החתימות טרם נמצא עד היום.
הביטאון נשא אופי מדעי כפי שנראה מעורכיו: גוידו לנדרה (Guido Landra) עורך "המניפסט של הגזע", לידיו קפריאני (Lidio Cipriani) שהיה פרופ' לאנתרופולוגיה באוניברסיטת פירנצה, ליאונה פרנצי (Leone Franzì) מבית הספר לרפואה באוניברסיטת מילאנו, מרצ'לו ריקי (Marcello Ricci) שהיה זואולוג מרומא, ולינו בוסיקו (Lino Businco), פתולוג מאוניברסיטת רומא.
דף ההנחיות
פרק מיוחד ב"דף הנחיות" דן ביהודים. נאסרה כניסה של יהודים ממדינות חוץ. יוצאים מהכלל היו בני 65 ומעלה ויהודים שנישאו לאיטלקים עד 1 באוקטובר 1916.
ליהדות איטליה ניתנו הוראות בפרק נפרד. תחילה הוגדר מיהו יהודי, לאחר מכן נקבעו קבוצות היהודים שהם "יוצאים מהכלל ביהדות איטליה" (היו אלה שתרמו להקמה ולביסוס השלטון החדש באיטליה) ולבסוף הוגדרה המטרה: על היהודים הוטלו סייגים בפעילות האישית, הכלכלית והחברתית.
אלו הוגדרו כיהודים:
"יוצאים מהכלל" יהיו בני המשפחות של אלה אשר השתתפו באחד האירועים הבאים: התייצבו לשירות הצבא, השתתפו במלחמות, התנדבו למלחמה, נפצעו, חלו או היו לנכים וכן אם היו שותפים לפעילות המפלגה הפשיסטית. המלחמות הרלוונטיות היו רק אלה של המאה ה-20: כיבוש לוב, מלחמת העולם הראשונה, כיבוש אתיופיה והשתתפות במלחמת האזרחים בספרד.
מפקד יהודי איטליה
באוגוסט 1938 נערך מפקד בקרב יהודי איטליה על מנת לקבוע על מי יחולו חוקי הגזע. במפקד נכללו אנשים שלפחות אחד ההורים שלהם היה יהודי או יהודי לשעבר. מספר הנפקדים היה : 58,412. הריכוזים הגדולים היו:
מתוכם הצהירו כי הם יהודים 46,656 מהם 37,241 איטלקים. היו ביניהם 9,415 תושבי חוץ.
מעמדם של היהודים לשעבר, למעלה מעשרת אלפים, עורר דאגה בקרב הכנסייה הקתולית. נמצאו התכתבויות המעידות על כך כי הייתה התרעמות על כך שסירבו לחתן יהודי מומר עם איטלקי. היות שרישום הכנסייה עבר דרך משרדי השלטון, היה הכרחי לקבל את אישור המינסטריון המיוחד לגזע.
היו גם מקרים שבני הזוג גילו כי בעצם הם צאצאים ליהודים. הבעיות האלה נפתרו בדרך כלל במישור המקומי ובאופן גמיש למדי.
השפעת חוקי הגזע
חוקי הגזע נחקקו ב-17 בנובמבר 1938.
חוקי הגזע התבססו על ההנחה כי על "הגזע האיטלקי החדש" להיבדל מהגזע היהודי. היהודים של המאה ה-20 אינם יותר הצאצאים הישירים של העם ממנו בא הנוצרי הראשון. היו התבוללויות רבות והעם היהודי של היום אינו קשור גזעית לעם שהיה בעבר.
"מבני שם אשר הגיעו במרוצת ההיסטוריה לחופי מולדתנו הקדושה, לא נותר כמעט זכר. כיבוש סיציליה בידי הערבים גרם לכך שתהליך התבוללותם היה מהיר. רק קומץ מהם, היהודים, מייצגים את אוכלוסייה שלא התבוללה באיטלקים. מקורם בגזעים לא אירופים ולכן הם שונים לגמרי מאיתנו"
מלבד העובדה שהיהודים נאלצו להיפרד ממקומות עבודתם ומרכושם, אם היה מסדר גודל מסוים, רושם חזק הותירו חוקי הגזע על הילדים, הנוער והצעירים. בבת אחת, "הדור הצעיר" נדרש לצאת ממוסדות הלימוד, לא להיכנס לספריות ציבוריות ולנתק מגע עם החברים שאיתם הוא גדל - וכל זה ללא מורת רוח מצד חבריהם הלא-יהודים והציבור האיטלקי. הדעה הייתה שאם המדינה החליטה כך והשליט תומך בצעדים, הרי יש הצדקה לכך. היו בודדים בלבד שהביעו מורת רוח מחוקי הגזע.
החוק חייב לספק חינוך עממי. לכן, הילדים היהודים הורשו ללמוד בכיתות מיוחדות בבתי הספר הממלכתיים, לאחר שעות הלימוד. ברוב קהילות איטליה הוקמו מוסדות חינוך יהודיים עבור הנערים מעל לגיל בית הספר העממי. הם קלטו גם את המורים שפוטרו ממוסדות החינוך הממלכתיים. בתי ספר אלה פעלו ברומא במבנה בית הכנסת ברחוב בלבו, בפירנצה בבית הרב, ובמילאנו בשתי וילות פרטיות. גם בערים אחרות אורגנו בתי ספר על טהרת התלמידים היהודים.
בבתי הספר האלה, רבים מהתלמידים למדו לראשונה מקצועות יהודיים, בעיקר מורשת יהודית ותולדות עם ישראל. הייתה הקפדה שהלימוד לא ייחשב כמטיף לחזרה ליהדות.
בערים, עם הקהילות הגדולות יחסית, הוקמו בתי ספר על יסודיים. אבל בעשרות הקהילות הקטנות המשפחות נאלצו לעזוב את מקומות היישוב שלהם ולעבור לערים הגדולות או להשאיר את ילדיהם בבית ללא בית ספר.
בכנס שנערך בשנת 2008 ביד ושם, במלאת 70 שנה לחוקי הגזע, הודגש כי ההפליה החינוכית כלפי הנוער נחשבה לאחת הגזרות שהשפעתן הורגשה היטב בציבור היהודי.
ביטול החוקים
הצווים הראשונים לביטול החוקים הוצאו על ידי ממשלת איטליה בסוף 1944, לאחר כיבוש דרום איטליה על ידי בעלות הברית. היה צורך ב-80 צווים שונים, שנתנו בשנים הראשונות לאחר המלחמה. קשה היה במיוחד היישום של החזרת היהודים לתפקידיהם במוסדות להשכלה גבוהה. עם זאת נותרו נכון ל-2008 השפעות אחדות של החקיקה:
יצחק צוקרמן
יִצְחָק צוּקֶרְמן ("אַנְטֶק") (בפולנית: "Icchak Cukierman "Antek; ח' בטבת תרע"ו, 13 בדצמבר 1915, וילנה – ט"ו בסיוון תשמ"א, 17 ביוני 1981, לוחמי הגטאות) היה ממייסדי הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בימי מרד גטו ורשה וממנהיגיו.
קורות חייו
נולד בווילנה בשנת 1915 למשפחה שומרת מסורת, בן לרבקה-גיטל לבית פרק (Perk) ולשמעון. לאחר שסיים גימנסיה עברית הצטרף לחלוץ ולתנועת הנוער הציונית 'החלוץ הצעיר'. בשנת 1936 נקרא לוורשה כחבר מרכז החלוץ, ובשנת 1938, עם ייסוד תנועת הנוער המאוחדת 'דרור החלוץ', מונה לאחד משני המזכירים הכללים שלה. צוקרמן התעניין בספרות יידיש ועברית ובחינוך נוער ברוח ציונית חלוצית וסוציאליסטית.
בוגר מחזור 1933 של גימנסיה תרבות בווילנה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פעל צוקרמן בלבוב בירתה של אוקראינה המערבית, שם עסק בארגון מסגרת תנועתית במחתרת. באפריל 1940 שב על פי בקשתו לוורשה, הבריח גבולות תחת סיכונים, והפעיל את מרכז החלוץ בוורשה ברחוב דזיעלנא 34, מרכז זה היווה נקודת-מוקד ליהדות פולין לפני הקמת הגטו ולאחריו. כמו כן עסק בשיקום התנועה במחתרת, והפך לאחד המנהיגים הבולטים של המחתרת בוורשה ובפולין כולה. ארגן סמינרים וכנסים חשאיים וכך ארגן את הגימנסיה דרור - החלוץ. בין השאר אף ערך במשותף עם אליהו גוטקובסקי את האנתולוגיה "פיין און גבורה" שהודפסה במחתרת בגטו ורשה והופצה בין הגטאות השונים ושימשה צעירים רבים כהכשרה רעיונית לקראת המרד. ביקר באורח לא חוקי בגטאות בשטח הכיבוש הגרמני, היה פעיל בהתארגנות ובהכוונה של הסניפים והתאים של תנועתו בערי השדה ובארגון והכשרות בתנאי המחתרת. הוא היה קשר עם נציגי ארמייה קריובה באמצעות אירנה אדמוביץ'. כשהחלו להגיע ידיעות מווילנא על רצח המוני של יהודים החליט צוקרמן (בניגוד לדעתם של רבים שסירבו להאמין) שחייבים להקים ארגון שילחם בגרמנים. וביום השני לשילוח הגדול מגטו ורשה, 23 ביולי 1942, יזם צוקרמן כינוס של נציגי הכוחות הציבוריים המאורגנים במחתרת ותבע מהם לקרוא לציבור ולגלות התנגדות פעילה לשילוח מהגטו. ב-28 ביולי 1942 השתתף בישיבה מצומצמת של ראשי תנועות חלוציות, ובה הוחלט על הקמת הארגון היהודי הלוחם (אי"ל), וצוקרמן נבחר לחבר המפקדה של הארגון. בסוף חודש אוקטובר 1942 הוקם הארגון היהודי הלוחם שאיגד בתוכו את מרבית הכוחות הפועלים בגטו. צוקרמן מונה לסגנו של המפקד מרדכי אנילביץ', והיה אחראי לחימוש, חבר הנשיאות של הוועד היהודי הלאומי ומזכיר וועדת התיאום.
בדצמבר 1942 השתתף צוקרמן בהתקפה על בית הקפה "ציגנריה" בקרקוב, שם ישבו כדרך קבע קצינים גרמנים ונפצע ברגלו, אך הצליח לחזור לגטו ורשה.
לאחר נפילת מרדכי אנילביץ' בחודש מאי 1943, מונה צוקרמן למפקד אי"ל, עמד בראש כל הארגונים היהודיים הלוחמים בערי פולין ופיקד על יחידת לוחמים יהודית בימי המרד הפולני של שנת 1944.
במהלך המרד שהה מחוץ לגטו על מנת לספק נשק ללוחמים. הוא ארגן את חילוץ שרידי הלוחמים בגטו, ביניהם מי שתהיה אשתו, צִבְיָה לוּבֶּטְקִין, שאף היא הייתה ממנהיגות אי"ל. גם לאחר דיכוי המרד המשיך צוקרמן בלחימה, ואף עמד בראש אנשיו בפלוגה שלחמה לצד הארמייה לודובה במהלך מרד ורשה, באוגוסט 1944.
בינואר 1945 שוחררו צוקרמן ואשתו בידי הצבא הסובייטי והתרכזו בטיפול ב"שארית הפליטה" של יהדות פולין וביציאתם מפולין במסגרת ארגון "הבריחה". יצחק צוקרמן עלה לארץ ב-29 באפריל 1947 באוניית הנוסעים קורינתיה. משעלה לארץ היה פעיל בהנצחת פעולות הארגון היהודי הלוחם, ובשימור מורשת הגבורה של הפועלים במסגרתו.
היה ממקימי קיבוץ לוחמי הגטאות והקים בו את מוזיאון בית לוחמי הגטאות להנצחת השואה, הגבורה והמרד. צוקרמן העיד במשפט אייכמן והקריא בו את המכתב האחרון שקיבל ממרדכי אנילביץ' מיום 23 באפריל 1943, בזמן הקרבות בגטו. כתביו על נושא הלחימה היהודית בגטאות יצאו בספרים לאחר מותו. המרכז הלימודי בבית לוחמי הגטאות הוקדש לזכר הזוג צביה ויצחק צוקרמן ונושא את שמם. גם רחוב "צביה ויצחק" בחיפה ובבאר שבע ובשכונת גילה בירושלים, נקרא על שמם.
ב-1967 השתתפו הוא ואשתו צביה לובטקין בהקמת התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
ב-1968 סיפר צוקרמן על הרהורים שעלו בלבו לגבי השפעת מצבו האישי כבחור צעיר ללא ילדים משלו, על בחירתו בהתנגדות מזוינת:
בשנת 1981 הלך צוקרמן לעולמו בגיל 66, ונקבר בקיבוצו לוחמי הגטאות. בבית לוחמי הגטאות בקיבוצו קרוי על שמו "המרכז הלימודי ע"ש צביה ויצחק צוקרמן", המקיים סדנאות לימודיות.
משפחתו
אחותו שרה (סוניה) פרידלנד, ילידת 1914, עלתה ארצה טרם מלחמת העולם השנייה.
אחיו הבכור, אברהם צוקרמן, יליד 1907, עבר להתגורר בברית המועצות טרם מלחמת העולם השנייה ולאחר המלחמה לא נוצר ביניהם קשר שוב. ייתכן שאברהם נרצח בידי הסובייטים.
היה נשוי לצביה לובטקין, לשניים היו שני ילדים שמעון (1947) ויעל (1949).
נכדתו, רוני צוקרמן, היא האישה הראשונה אשר סיימה את קורס הטיס של חיל האוויר הישראלי במגמת קרב, בשנת 2001.
ספריו
ערך אנציקלופדי:
בעריכתו:
אני וטלי בארץ הלמה
אני וטלי בארץ הלמה הוא ספר שירים שכתב אברהם שלונסקי ויצא בהוצאת ספרית פועלים ב-1957. בספר שולבו איוריו של יחזקאל קמחי.
הספר נכלל ברשימת הספרים שמומלצים על ידי משרד החינוך ומיועדים לילדים בגילאי 7–9.
ב-2003 הוציאה הוצאת ספרית פועלים הקיבוץ המאוחד מהדורה מחודשת ומקוצרת של הספר, שכלל איורים צבעוניים של דני קרמן. בהוצאה החליטו לשנות את שם הספר - במקום "אני וטלי, או ספר מארץ-הלמה" נקרא הספר המחודש "אני וטלי בארץ הלמה".
הספר הוא דו-שיח בין הסב - אברם לבין נכדתו טלי. דמותה של טלי מבוססת על חמוטל (טלי), שסבתה (אמה של אמה) הייתה נשואה לשלונסקי. שלונסקי ראה בטלי נכדה לכל דבר. בהקדשה שכתב לה הנציח שלונסקי את הקשר בינה לבין גיבורת הספר: "לטלי, שהייתה (ותהיה לי תמיד) הנכדה האהובה, 'המוזה' של ספר שירים שלם".
הספר נכתב כשהוריה של טלי נסעו מחוץ לישראל והשאירו אותה בבית סביה אברהם ומירה שלונסקי. באחד הראיונות אמר שלונסקי: "'אני וטלי בארץ הלמה' זאת הילדות של טלי נכדתי. כאן על המרפסת הזאת התנהלו מרבית השיחות".
הספר כולל דיאלוג בין שאלותיה של טלי הקטנה למשורר אברהם שלונסקי, המשיב לה בלשון מתחכמת ויצירתית. השיח בין השניים כולל פלפולי לשון שמתחילים ב"למה", ומנסים להתחקות אחר הקשר בין מילים למשמעותן. הספר מלא הומור ותחכום לשוני, חידושי לשון והתייחסות לערכים אוניברסליים בגישתו הלשונית המודרניסטית והמחדשת של שלונסקי.
בתכול השמיים
את השיר "בתכול השמיים" הלחינה נעמי שמר וביצעה צילה דגן.
מצודת סן חואן
מצודת סן חואן או הפורטלסה (בספרדית: La Fortaleza, "המצודה") היא מצודה בעיר סן חואן המשמשת כמעונו הרשמי של מושל פוארטו ריקו. המצודה הוקמה בפינה הדרום-מערבית של העיר העתיקה בין השנים 1530 ל-1540 במטרה להגן על נמל העיר, והיא ידועה גם כ"פלאסיו דה סנטה קטלינה" (Palacio de Santa Catalina - "ארמון קטלינה הקדושה") לאחר שקפלה בשם זה ששכנה בסמוך לה נהרסה בשנות הארבעים של המאה ה-17 והוקמה מחדש במתחם המצודה. מאז שנת 1960 מוכרזת המצודה כאתר היסטורי לאומי וב-1983 היא הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
המצודה הייתה המבנה המבוצר הראשון שהוקם בסן חואן בהוראתו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, במטרה להגן על נמל העיר מפני מעצמות אירופיות אחרות ומפני האינדיאנים המקומיים.
בתחילה כלל המבנה חצר פנימית מוקפת חומות ובה מגדל עגול שנודע כ"טורה דה מנדו" (Torre de Mando). מאוחר יותר הוקם מגדל נוסף שנודע כ"טורה אוסטראל" (Torre Austral - "המגדל הדרומי"). מצודת סן חואן הותקפה ונכבשה פעמיים. בפעם הראשונה כבש אותה ג'ורג' קליפורד האנגלי ב-15 ביוני 1598 והחזיק בה עד חודש נובמבר של אותה שנה, אך נאלץ לעזוב את האי בשל מרי אזרחי. בפעם השנייה נכבשה המצודה על ידי ההולנדים ב-1625, ובעת שאלה נסוגו מהאי, העלו אותה באש.
המצודה שימשה לאורך תולדותיה גם כמחסן נשק וכבית סוהר. היא הורחבה במספר הזדמנויות וב-1846 נערכו בה שינויים מרחיקי לכת, אשר נועדו להקנות לה מראה של משכן רשמי ולא של מצודה צבאית. כיום שוכנים במתחם מספר מבנים שכוללים את מעון המושל הרשמי בקומה השנייה ואת אזור המגורים בקומה השלישית. בחלקו הצפוני של המתחם משתרעים גנים ובריכת שחייה.
חליפת מכנסיים
חליפת מכנסיים היא חליפה לנשים הכוללת מכנסיים וז'קט תואם.
היסטוריה
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נשים החלו ללבוש מכנסיים וז'קט. בבריטניה החלו נשים ללבוש חליפות מכנסיים בעת מלחמת העולם הראשונה.
בשנות השישים הפכה חליפת מכנסיים לנשים רווחת, והפכה ללבוש העסקי המקובל לנשים.
ב-1964 עיצב מעצב האופנה הבריטי אוסי קלארק חליפת מכנסיים לנשים.
ב-1966 עיצב איב סן-לורן חליפות מכנסיים לנשים להן קרא לה סמוקינג (Le Smoking) בסגנון הטוקסידו הגברי.
בארצות הברית
עד 1993 נאסר על נשים ללבוש חליפות מכנסיים ב. ב-1993 הסנטוריות ברברה מיקולסקי וקרול מוזלי בראון לבשו מכנסיים בעת הופעתן בסנאט, ומאז הותר לנשים ללבוש חליפות מכנסיים בסנאט.
טינמו פטגוניה
טינמו פטגוניה (שם מדעי: Tinamotis) הוא סוג של עופות קרקע ממשפחת הטינמיים החיים בדרומה של אמריקה הדרומית בחבל פטגוניה שבארגנטינה, בוליביה וצ'ילה. בסוג זה יש רק 2 מינים.
מינים אלה מותאמים לאקלים ההררי של מורדות האנדים. הם בעלי רגליים ארוכות העוזרות להם לרוץ והם חיים על הקרקע. הם יכולים לעוף אך בצורה חלשה מאוד.
האתר ההיסטורי הלאומי בסן חואן
האתר ההיסטורי הלאומי בסן חואן (אנגלית San Juan National Historic Site) שבפוארטו ריקו הוקם ב-1949 והוכרז כאתר היסטורי לאומי ב-1966. הוא כולל את המרכז ההיסטורי של העיר, מצודות ומגדלי שמירה וחלק מחומת העיר העתיקה. מאז שנת 1983 מוכרז המקום כאתר מורשת עולמית, והוא כולל ארבעה חלקים:
מצודת סן פליפה דל מורו
מצודת סן פליפה דל מורו (Fuerte San Felipe del Morro; Fort San Felipe del Morro) שוכנת בקצה הצפון-מערבי של חצי האי עליו ממוקמת העיר העתיקה של סן חואן. המצודה שהוקמה החל ב-1539, נקראה על שמו של פליפה השני, מלך ספרד, והיא נבנתה במטרה להגן על הכניסה לנמל הטבעי של העיר. בשנת 1589 החלה הרחבתה של מצודה שהשתרעה על שטח של כעשירית משטח המתחם הקיים כיום. מאז, ובמשך 400 שנים, התרחבה המצודה באופן מתמיד, וכיום והיא משתרעת על-פני שישה מפלסים המגיעים מגובה פני הים ועד לגובה של 44 מטר. שטחו הכולל של האתר הוא כ-2.8 הקטאר, אם כי המצודה עצמה תופסת רק את קצהו של חצי האי. עובי חומות המצודה מגיע ל-6 מטר ולאורכן קבועות עמדות שמירה בולטות ועטורות כיפות המכונות "גריטאס" (Garitas). יותר משני מיליון מבקרים פוקדים את המצודה מדי שנה.
המצודה הופצצה מן הים על ידי פרנסיס דרייק ב-1595, וב-1598 נכבשה מכיוון היבשה על ידי האנגלים שהחזיקו בה זמן קצר. בשנת 1625 פלשו ההולנדים אל סן חואן ובזזו אותה, אך המצודה לא נכבשה. היא הופצצה ב-12 במאי 1898 במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד, וכשפוארטו ריקו עברה לשליטת ארצות הברית עם תום המלחמה, היה המקום למחנה צבאי אמריקאי. בשנת 1908 הקימו האמריקאים את המגדלור הנוכחי במצודה, ובמהלך מלחמת העולם השנייה בנו בה בונקר. הצבא עזב את המצודה בשנת 1961 והיא עברה לרשותו של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
מצודת סן קריסטובאל
מצודת סן קריסטובאל (Fuerte San Cristóbal; Fort San Cristóbal) שוכנת על מצר היבשה שממזרח לעיר העתיקה של סן חואן. לאחר כיבוש העיר בידי ההולנדים ב-1625 הוקמו במקום ביצורים ראשוניים בשנת 1634, והמצודה הנוכחית הוקמה בין השנים 1765-1783. בשנת 1855 התמרדו חיילי סוללת הארטילריה במצודה למשך 24 שעות והפנו את תותחיה לעבר העיר. ב-1897 נהרס כשליש מהמצודה באופן יזום כדי לאפשר את התפשטות העיר מזרחה, ותותחיה נטלו חלק בקרב שנערך ב-12 במאי 1898 בין הספרדים לאמריקאים. כמו מצודת סן פליפה דל מורו, גם מצודת סן קריסטובאל בוצרה במלחמת העולם השנייה.
אל קניואלו
מצודת סן חואן דה לה קרוס (Fortín San Juan de la Cruz) הידועה בכינוי "אל קניואלו" (El Cañuelo), ממוקמת על האי "איסלה דה קאברס" (Isla de Cabras - "אי העיזים"), בצידה המערבי של הכניסה לנמל סן חואן, מול מצודת סן פליפה דל מורו. המצודה הקטנה נבנתה בשנת 1610 מעץ, ובמקום נשמרה שרשרת ענקית שנועדה לחסום את הכניסה לנמל בעת הצורך. המצודה חולשת גם על הכניסה לנהר ביאמון (Bayamón) שממערב לה. במהלך הפלישה ההולנדית לסן חואן ב-1625 נשרף המבנה עד היסוד, ומצודת האבן הנוכחית הוקמה על ידי הספרדים בשנות השבעים של המאה ה-17. המצודה רבועה ואורך כל אחת מצלעותיה הוא 24 מטר. מגדל שמירה בודד ניצב בצידה המזרחי ומשקיף אל הכניסה לנמל.
חומות העיר העתיקה
בין השנים 1634-1638 הוקמו חומות שגוננו על חופה הדרומי של סן חואן הפונה אל הנמל, בעוד שצידה הצפוני של העיר בוצר רק באמצע המאה ה-18. חמישה שערים נקבעו בחומות העיר:
מגפת הדבר באמאוס
מגפת הדבר באמאוס הייתה מגפת דבר בקנה מידה רחב שפרצה בשנת 639 לספירה בעיר אמאוס ניקופוליס ליד לטרון, פרק זמן קצר לאחר כיבושה מידי האימפריה הביזנטית, על ידי האימפריה המוסלמית בהנהגת שושלת הראשידון. המגפה, שהובילה למספר רב של נספים בקרב הצבא האסלאמי והתושבים המקומיים, האטה את התפשטותה של ח'ליפות ראשידון וגרמה לחורבן ונטישת המקום. מגפה זאת היא אחת מבין סדרה של התפרצויות דבר שהתרחשו בין המאה השישית למאה השמינית לספירה באזור אפריקה, אסיה וארצות אגן הים התיכון שראשיתן במגפה היוסטיניאנית (מגפת הדבר הראשונה).
מחלת הדבר
דבר היא מחלה זואונוטית חריפה ומדבקת של מכרסמים ובני אדם, שנגרמת על ידי חיידקים גראם-שליליים מהמין Yersinia pestis. החיידקים מועברים למכרסמים על ידי פרעושים, ואילו בני האדם נחשפים אליהם על ידי אינטראקציה עם מכרסמים שנושאים את אותם הפרעושים בפרוותם. מחלת הדבר יכולה להתבטא בשלוש צורות: מחלה לימפתית עם הופעת נגעים אופייניים (Bubonic plague), אלח דם (Septicemic plague) ודלקת ריאות (Pneumonic plague), כשהאחרונה מועברת ישירות מאדם לאדם באוויר באמצעות תרסיס ואינה מצריכה וקטור זואונוטי. ללא טיפול אנטיביוטי הולם 75% מהחולים באלח דם ו-90% מהחולים בדבר ריאתי ימותו.
פרוץ המגפה
המגפה פרצה בשנת 639, כשנה לאחר כיבוש אמאוס ניקופוליס מהביזנטים בידי הצבא האסלאמי בהנהגת ח'ליפות ראשידון. מאמאוס התפשטה המגפה ברחבי הלבנט והגיעה לסוריה ולעיראק, שם תועדו קורבנות רבים בערים חומס, דמשק ובצרה, ואף למצרים. המגפה גרמה לאבדות כבדות בקרב הצבא האסלאמי (25,000 קורבנות) והובילה להאטה משמעותית בהתפשטות ח'ליפות ראשידון.
על פי המסורת המוסלמית, פרצה המגפה באמאוס כתוצאה משתיית מי באר מזוהמים, דבר שעלול לרמוז כי מקור המגפה לא היה בחיידקי Yersinia pestis, אלא, למשל, בחיידקי Vibrio cholerae, מחוללי מחלת הכולרה. אולם חוקרים מעריכים כי הגורם למגפה הם בכל זאת חיידקי Yersinia pestis, מחוללי מחלת הדבר, שאינם מועברים באמצעות שתיית מים מזוהמים. החוקרים מבססים את קביעתם על שלושה אירועים:
נספים מפורסמים בקרב ח'ליפות ראשידון
רבים מבין בני לווייתו של מוחמד (צחאבה) נפלו קורבן למגפה. הנודע מכולם הוא אבו עוביידה בן אל-ג'ראח, מפקד הצבא האסלאמי. מוטרד מחומרת המגפה הורה הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב לאבו עוביידה לחזור מיד לאל-מדינה על מנת להינצל מהדבר. אולם זה האחרון סירב וביקש להישאר עם חייליו. לבקשת הח'ליף הסכים אבו עוביידה להתרחק מהאזור הכפרי הנגוע בדבר ולנוע, יחד עם צבאו, לכיוון חורן. אולם בסמוך ליישוב ג'ביה (כ-5 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר הסורית נווה), לא הרחק מזירת ניצחונו הגדול בקרב ירמוך, נדבק אבו עוביידה בשנת 639 ונפטר מן המגפה שהספיקה כבר להתפשט צפונה לסוריה. בשנת 640 נספה יזיד אבו סופיאן, מפקד האגף השמאלי של הצבא האסלאמי בקרב ירמוך, בעת ששימש כמושל מחוז סוריה בח'ליפות.
רבוקסטין
רבוקסטין (באנגלית: Reboxetine; שם מסחרי: אדרונקס) הנה תרופה נוגדת דיכאון ממשפחת ה-NRI, שפועלת לחסימת הנשא נוראדרנלין טרנספורטר ועל ידי כך מעכבת ספיגה חוזרת של נוראפינפרין (נוראדרנלין), ומגבירה את ריכוז הנוראפינפרין. התרופה מאושרת לשימוש במדינות רבות ברחבי העולם, אף על פי שיעילותה כתרופה נוגדת דיכאון הוטלה בספק במספר מחקרים.
שימושים רפואיים
התרופה נפוצה לשימוש בטיפול של דיכאון, אם כי היא משמשת גם בהפרעות חרדה, הפרעת פאניקה והפרעת קשב והיפראקטיביות.
תופעות לוואי
תופעות הלוואי מופיעות לרוב סמוך להתחלת השימוש בתרופה ונוטות לחלוף עם הזמן, תופעות הלוואי השכיחות הן: יובש בפה, עצירות, כאב ראש, הפרעות שינה, הזעה מוגברת, עליה בקצב הלב, עליית לחץ דם, סחרחורת, הפרעות במתן שתן בעיקר בגברים, דפיקות לב (פעמת) והפרעה בזקפה; תופעות לוואי נדירות יותר שדווחו הן ירידת לחץ דם בזמן שינוי תנוחה, פרכוסים, ומעבר למאניה בעיקר במטופלים בעלי הפרעה אפקטיבית דו־קוטבית (בדומה לתרופות נוגדות דיכאון אחרות).
מטא-אנליזה מ-2011 הראתה כי הסבילות לרבוקסטין נמוכה משמעותית מ-11 תרופות נוגדות דיכאון מהדור השני שנכללו בהשוואה.
היסטוריה ויעילות
התרופה פותחה על ידי חברת התרופות האיטלקית פארמיטליה ופורסמה לראשונה ב-1984; החברה ערכה את המחקרים הקליניים הראשונים. פארמיטליה נרכשה על ידי חברת התרופות השבדית פארמסיה ב-1993,שבתורה נרכשה על ידי פייזר ב-2003.
רבוקסטין אושר לראשונה לשימוש באירופה ב-1997, ואושר באופן זמני על ידי ה-FDA ב-1999, אך בשנת 2001 האישור הזמני בוטל לאחר שיעילות התרופה לא היתה מובהקת במחקרים נוספים.
בשנת 2010, המכון הגרמני לאיכות ויעילות בטיפולי בריאות (IQEHC) פרסם תוצאות של מטה-אנליזה של נתוני ניסויים קליניים של טיפול ברבוקסטין לדיכאון אקוטי, שכללה נתונים על כ-3,000 נבדקים שפייזר ציינה אך מעולם לא פרסמה; המכון בדק את הפרסומים של פייזר ואישורי הרבוקסיטן של החברה וקבע שהנתונים האלה חסרים ברשימת הפרסום. הניתוח של מערך הנתונים המלא הראה שרבוקסטין לא היה יעיל יותר מפלסבו, אך היו לו יותר תופעות לוואי מאשר פלסבו ויותר מפלואוקסטין; המאמר הוביל לביקורת רחבה וחריפה על פייזר, ודרישה לפרסום כל נתוני הניסויים הקליניים.
ואדים ליידרמן
ואדים ליידרמן (נולד ב-15 באוגוסט 1962) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה במילואים, אשר שימש כנספח צה"ל ברוסיה עד מאי 2011.
ביוגרפיה
ד"ר ואדים ליידרמן נולד בברית המועצות ועלה לישראל עם משפחתו. סיים תיכון בכפר נוער הדסים ב-1977. ב-1985 התגייס לצה"ל במסגרת עתודה אקדמאית לאחר שסיים תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה בטכניון. שובץ בחיל האוויר ועבר קורס קצינים. שימש במגוון תפקידים במערך הטכני של חיל האוויר. ב-1998 סיים תואר שלישי באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2009 מונה לנספח צה"ל ברוסיה. במאי 2011 עוכב לחקירה על ידי שירות הביטחון הרוסי וגורש מרוסיה באשמת ריגול. בישראל עבר בדיקת פוליגרף מוצלחת ותשאול על ידי הממונה על הביטחון במערכת הביטחון (מלמ"ב) ושב"כ, שמצאו כי אין יסוד לטענות רוסיות ופרסמו שאל"ם ליידרמן לא היה מעורב בריגול. מי שהחליף אותו בתפקיד הנספח היה ד"ר קובי חביב. בין השנים 2012 – 2014 כיהן כנשיא ומנכ"ל חברת ריט טכנולוגיות. בין השנים 2015 – 2019 מילא תפקידים בכירים בחברת אל על.
משפחה
ואדים ליידרמן נשוי לאמליה ליידרמן ולהם שני ילדים: בן טל ובת עדן. מתגורר במודיעין.
ממלכת ירושלים
ממלכת ירושלים הייתה מדינה צלבנית שהוקמה בתחומי ארץ ישראל בשנת 1099 לאחר כיבוש ירושלים מידי הפטימים במסע הצלב הראשון. הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות אירופה המערבית בימי הביניים בה הוקמה ישות מדינית גדולה מחוץ ליבשת אירופה. במקרה ראשון זה הצליחו האירופאים, שכונו באופן כולל "פרנקים", להקים לא רק התיישבות אלא מדינה שלמה, וזאת בלב אזור מוסלמי עוין.
המאבק בין המוסלמים לצלבנים על השליטה בארץ הקודש נמשך לאורך כל תקופת השלטון הצלבני בארץ, וממלכת הצלבנים התכווצה והתרחבה לסירוגין בזירה בלתי פוסקת של קרבות בין העולם הנוצרי לאיסלאמי. ממלכת ירושלים הגיעה לקיצה עם כיבושה בידי צלאח א-דין באוקטובר 1187. ב-1192 הוקמה במסגרת הסכם עם המוסלמים ממלכת צלבנים שנייה שבירתה עכו. היא חוסלה בסופו של דבר ב-1260 על ידי הממלוכים, אם כי המעוז האחרון, עכו, נכבש רק ב-1291 ומלך ירושלים גלה לקפריסין.