cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אות זורו (סרט, 1940)
תקציר העלילה
דון דייגו וגה (טיירון פאואר) הוא אציל ספרדי מקליפורניה שסיים בהצטיינות בית ספר צבאי במדריד ונקרא על ידי אביו לחזור בהקדם לקליפורניה.
כשהוא מגיע ללוס אנג'לס מסתבר לו שאביו דון אלחנדרו וגה (מונטגיו לאב) שהיה מושל האזור, הודח על ידי לואיס קווינטרו (ג'וזף ברומברג) שהשליט משטר טרור על האיכרים. כשהוא נוסע בכרכרה לבית המושל הרכב לא עונה לו כי כרתו את לשונו לאחר שדבר נגד המושל.
הוא נפגש עם המושל ועוזרו קפיטן אסטבן פסקואלו (בזיל רת'בון) וכן עם אשתו של המושל אינז (ג'ייל סונדרגרד) ועם אחייניתו הצעירה, לוליטה (לינדה דרנל).
דייגו מחליט לפעול לבד - את כל המודעות על המיסים הוא מחליף במודעות נגד המשטר חתומות בשם "זורו". הוא מסתובב בכל האזור רכוב על סוס, פניו מכוסות ובידו חרב אתה הוא חורט את הסימן שלו - Z. הוא מצליח לחדור לבית המושל ומצליח להפחיד אותו ומייעץ לו לוותר על משרתו ולחזור לספרד. הוא מגיע למקום בו גובים מס מהאיכרים המסכנים חוטף את הכסף ומעביר אותו לכומר.
זורו הוא כעת אימת המשטר והפרס ללכידתו מגיע ל-20,000 פזו. דייגו עוגב על אינס ומשכנע אותה כי כדאי לה לעזוב עם בעלה לספרד והוא יגיע לשם וינהל איתה יחסים.
לואיס קווינטרו מחליט להשיא את לוליטה לדייגו הוריו של דייגו מסכימים והזוג נפגש ושניהם רוקדים ואז היא מזהה אותו כ"זורו".
"זורו" חודר שוב לבית המושל ומזהיר אותו. למקום נכנס קפטן אסטבן. מתחולל דו-קרב בניהם ו"זורו" הורג את אסטבן. זהותו נחשפת והוא מושם במעצר בדרך להוצאתו להורג.
דייגו מצליח לברוח ולהכניס את המוני האנשים לבית המושל שנאלץ להודיע על התפטרותו והעברת השלטון לאביו של דייגו. כולם מריעים ודייגו ולוליטה מתחבקים.
כריסטופר גריי
כריסטופר סטיוארט גריי (24 באפריל 1950 – 10 במרץ 2017) היה עיתונאי והיסטוריון אדריכלות אמריקאי, שנודע בטור השבועי שלו "נופי רחוב" ב"ניו יורק טיימס", על ההיסטוריה של האדריכלות בעיר ניו יורק, מקרקעין והשבחות ציבוריות.
קריירה
גריי כתב את הטור "נופי רחוב" מ-1986 עד דצמבר 2014. עבודתו מתמקדת באדריכלות, בהיסטוריה ובמדיניות השימור של העיר ניו יורק.
הוא גם כתב רבות על אדריכלות עבור כתבי העת Avenue ו-House & Garden, והיה המייסד של ה-Office for Metropolitan History, ארגון המספק מחקר על ההיסטוריה של מבנים בניו יורק. הוא כתב טור, "כל המקומות הטובים ביותר", מ-1982 עד 1985 ברחובות אמריקאים עבור House & Garden.
קורה קלייוון
קוֹרֵה קלייוון (בנורווגית: Kåre Kleivan; 13 ביוני 1917 – 10 בפברואר 1998) היה עיתונאי וחסיד אומות העולם נורווגי.
קלייוון נולד בטרומסה, והחל את הקריירה העיתונאית שלו בעיתון "נורדליס" בשנת 1937. במהלך הכיבוש הגרמני בנורווגיה למד משפטים באוניברסיטת אוסלו וכתב לעיתונות בלתי חוקית, לפני שנמלט לשוודיה הנייטרלית, שם עבד בלגיון הנורווגי בסטוקהולם.
הוא ליווה את המשפחה היהודית סמית' מצפון נורווגיה לפינלנד, הרחק מהכוחות הגרמניים, בשנת 1940. על כך הוענק לו תואר חסיד אומות העולם בשנת 2006.
הוא עבד בסוכנות איי-פי בין השנים 1945 – 1948, ואז בעיתון "Verdens Gang". משנת 1970 – 1984 הוא היה עורך משנה ומנהל המחלקה הפוליטית בעיתון. הוא היה יושב ראש האיגוד המקומי של העיר "אוסלו ג'ורנליסטקלוב" בין השנים 1972–1975 והיה חבר מועצה לאומי באיגוד העיתונאים הנורווגי בין השנים 1962–1968. הוא היה חבר בליגת הנוער ובמפלגת העבודה הנורווגית, וכן היה חבר בוועדת התמיכה הנורווגית לספרד ויו"ר אגודת ידידי נורווגיה – ישראל.
הוא התיישב בקולבוטן, היה נשוי לאישה דנית ונולדו להם שלושה ילדים. הוא נפטר בפברואר 1998.
אנדרטת גדוד 54
אנדרטת גדוד 54 ניצבת בצפון הנגב ומנציחה את קרבות גדוד 54 במלחמת העצמאות ואת חלליו.
רקע
גדוד 54 הוקם בתל אביב לאחר פרוץ מלחמת העצמאות במסגרת חטיבת גבעתי. הוא היה למעשה ממשיכו של גדוד א' של חיל השדה בתל אביב, שהוקם ב-1946. בתחילה פעל הגדוד בהגנת תל אביב והדרך לירושלים, לרבות במבצעי נחשון והראל. באפריל 1948 ירד הגדוד לחזית הדרום והשתתף בבלימת התקדמות הצבא המצרי שם. במהלך קרבות עשרת הימים כבש מספר כפרים ומשלטים. עד לתום ההפוגה השנייה השתתף הגדוד בהחזקת קו החזית בדרום. במהלך מבצע יואב באוקטובר 1948 נטל הגדוד חלק בכיבוש משלטי חוליקאת ופריצת המצור על הנגב, ובמקביל פעל באזור עמק האלה. לאחר שהשתתף במצור על כיס פלוג'ה עבר הגדוד בדצמבר 1948 לגזרת השרון ומאוחר יותר השתתף בהגנת קו החזית בפרוזדור ירושלים. מפקד הגדוד במהלך מרבית המלחמה היה צבי צור.
במהלך המלחמה נפלו 126 מחיילי הגדוד.
האנדרטה
על גבי פאותיו הצדדיות של הבסיס מופיעים שמות חללי הגדוד. על גבי פאתו האחורית נרשמו פעולות הגדוד מעת פרוץ מלחמת העצמאות ועד לסוף שנת 1949.
בפינת הרחבה ניצבים תרני דגלים וכן לאש זיכרון. בשנת 2008 הוצבו בפתח השביל המוביל אל האנדרטה שלטים בעברית ובאנגלית אודות הגדוד וקרבות חוליקאת.
האנדרטה הוקמה בשנת 1951 ביוזמת ותיקי הגדוד ובני משפחות הנופלים אולם חלו עיכובים בסיום הבניה וטקס הסרת הלוט מעל האנדרטה התקיים רק ב 26 בנובמבר 1952. האנדרטה הייתה האנדרטה הראשונה בישראל שהנציחה נופלי גדוד ספציפי. היא עוצבה על ידי האדריכל גוסטב מאירשטיין האדריכל הראשי של חברת סולל בונה.
האנדרטה שופצה במסגרת האירועים לקראת יום העצמאות הששים למדינת ישראל.
כחצי קילומטר מדרום לאנדרטה ניצבת אנדרטת גדוד 52.
פיתון עצים ירוק
פיתון עצים ירוק (שם מדעי: Morelia viridis) הוא מין של נחש עצים ממשפחת הפיתוניים החי באינדונזיה, גינאה החדשה והקצה הצפוני של מדינת קווינסלנד באוסטרליה.
נחש זה ירוק כמעט לגמרי בצבעו למעט כתמים לבנים לאורך הגב, הבולטים בעיקר אצל צעירים, והלסתות שלו לבנות. חוטמו מוארך והעיניים בעלות קרום שקוף וכתום. לנחשים אלה ישנן גומות החשות בחום גוף של חיות אחרות, מה שמכוון אותם לטרפם גם בחשיכה מוחלטת. הם פחות ארוכים משאר מיני הסוג ואורכם 150–180 ס"מ בממוצע.
נחשים אלה נכרכים על ענפי העצים ביער ואורבים לטרף לא זהיר אותו הם יחטפו מהענפים הסמוכים ואף מהאוויר. לעיתים נחש זה נצפה גם על קרקע היער. הטרף העיקרי שלו כולל חיות בעלות דם חם כמו עופות, יונקים קטנים שונים וגם זוחלים קטנים.
פיתון עצים ירוק מזכיר את הנחש ממין רב חנק איזמרגדי (Corallus caninus) מאמריקה הדרומית שכמותו חי על העצים וצבעו ירוק, אך שניהם שייכים למשפחות נפרדות: הראשון לפיתוניים והאחרון לחנקיים.
נחשים אלה משמשים גם כחיית מחמד מוצלחת ופופולרית שאינה מצריכה גידול מיוחד, ואינם נחשבים מסוכנים לאדם.
I Bet You Think About Me
I Bet You Think About Me (בעברית: אֲנִי מִתְעָרֶבֶת [אִיתְךָ] שֶׁאַתָּה חוֹשֵׁב עָלַי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, בהשתתפות הזמר האמריקאי כריס סטייפלטון. השיר נכתב על ידי סוויפט עם לורי מק'קנה והיא הפיקה אותו עם ארון דסנר. "I Bet You Think About Me" מאופיין בקאנטרי פופ ופולק-פופ. יש בו צלילים של מפוחית, עם מילים שעוסקות בלגלוג אודות בן זוגה לשעבר של סוויפט ועל אורח החיים שלו.
השיר נשלח לרדיו קאנטרי האמריקאי ב-15 בנובמבר 2021, על ידי חברות התקליטים ריפבליק רקורדס ו-MCA נאשוויל, כסינגל המוביל מאלבום ההוצאה החוזרת השני של סוויפט,  (2021). וידאו קליפ נלווה לשיר שודר בבכורה עולמית ביוטיוב באותו היום בשעה 10:00; הוא הוסרט על ידי סוויפט והשחקנית האמריקאית בלייק לייבלי.
רקע וכתיבה
הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט הוציאה את אלבום האולפן הרביעי שלה, Red, ב-22 באוקטובר 2012, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס. הוא מאופיין בקאנטרי ופופ וכולל סוגות מוזיקליות נוספות, מה שעורר ויכוח תקשורתי על מעמדה של סוויפט כאמנית קאנטרי. האלבום זכה להצלחה בינלאומית, ודורג במקום ה-99 בגרסה של רולינג סטון לשנת 2020 של רשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים". עד יוני 2021, הוא נמכר ביותר משבעה מיליון עותקים בארצות הברית.
סוויפט חתמה על חוזה הקלטות עם ריפבליק רקורדס לאחר שהחוזה שלה עם ביג משין פג ב-2018; החוזה שלה עם החברה העניק לה זכויות על הקלטות המאסטרס של המוזיקה שלה. בשנת 2019, ביג משין, כמו גם הקלטות המאסטרס של ששת אלבומי האולפן הראשונים של סוויפט, נרכשו על ידי איש העסקים סקוטר בראון. סוויפט החלה להקליט מחדש את ששת אלבומי האולפן הראשונים שלה בנובמבר 2020, כאמצעי לקבלת בעלות על הקלטות המאסטרס שלה. האלבום הראשון שהוקלט מחדש, , שהוא הקלטה חוזרת של אלבומה של סוויפט מ-2008, Fearless, יצא לאור ב-9 באפריל 2021. היא הוציאה את אלבום ההוצאה החוזרת השני שלה, , שהוא הקלטה חוזרת של האלבום מ-2012, Red, ב-12 בנובמבר 2021. בנוסף לרצועות האלבום המקוריות,  כולל תשע רצועות "מתוך הכספת" ("from the Vault"), שלא פורסמו בעבר – כולל "I Bet You Think About Me" – שסוויפט כתבה עם לורי מק'קנה, אך מעולם לא כללה אותו ב-Red.
בזמן שהייתה בהופעה בפוקסבורו, מסצ'וסטס, בסיבוב ההופעות "Speak Now World Tour", כתבה סוויפט את "I Bet You Think About Me" בביתה של לורי מק'קנה ביוני 2011. סוויפט הצהירה, "רצינו שהשיר הזה יהיה כמו קומדיה, לשון הרע, מצחיק, לא אכפת לנו מה מישהו חושב עליך; זה סוג של שיר פרידה", והסבירה שהיא ומק'קנה רצו לכתוב שיר שתייה.
הרכב
"I Bet You Think About Me" משלב קאנטרי פופ ואופייני לדיסקוגרפיה של סוויפט בתחילת שנות ה-2010. ב-Taste of Country תיארו אותו כשיר פולק-פופ. הוא מאופיין בצלילי מפוחית, עם מילים שעוסקות בלגלוג אודות בן זוגה לשעבר ועל אורח החיים שלו. כריס סטייפלטון מבצע שירת רקע ב-"I Bet You Think About Me". כמו כן, סוויפט מגדירה את עצמה כילדה "שגדלה בחווה", בעוד שהיא טוענת שבן זוגה לשעבר "גדל בקהילה מגודרת בכפית כסף".
ביקורת
כריס וילמן מוראייטי העניק ל-"I Bet You Think About Me" דירוג של חמישה כוכבים מתוך חמישה בסך הכול. אף על פי שווילמן ראה בהשתתפותו של סטייפלטון קצרה מדי, הוא שיבח את הרצועה על הפקת הקאנטרי שלה וציין שהיא דומה למוזיקה שהוציאה סוויפט באותה העת ש-Red יצא. בנוסף לכך, טען ש"הכתיבה של סוויפט חדה וניתן לראות זאת במילים של השיר". ג'סיקה ניקולסון מבילבורד החמיאה ל"קולו המזוהה והבלוזי" של סטייפלטון, שיחד עם הביצוע של סוויפט הביאו שיר "מעוצב היטב".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של "I Bet You Think About Me" הוקרן בבכורה עולמית בשידור חי בפלטפורמת שיתוף הווידאו יוטיוב, ב-15 בנובמבר 2021. סוויפט והשחקנית האמריקאית בלייק לייבלי כתבו את התסריט שלו, כשהאחרונה מביניהן ביימה אותו; דבר שהופך אותו לקליפ הראשון שהיא מביימת בעצמה. בפחות מחמש דקות, צבר הקליפ למעלה מחצי מיליון צפיות.
החברה העליזים
החברה העליזים (ברוסית: Весёлые ребята) הוא סרט קולנוע בבימויו של גריגורי אלכסנדרוב משנת 1934. הוא היה הראשון בסדרה של קומדיות מוזיקליות של הבמאי בשיתוף פעולה עם איסאק דונייבסקי. בשנת 1934 הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים בוונציה וזכה לשבחים. הסרט נחשב לקלסיקה של הקולנוע הסובייטי ורוסי.
עלילת הסרט
הסרט מתאר הרפתקאות של רועה צאן ומוזיקאי בשם קוסטיה פוטכין. בתחילת הסרט הוא מכיר זמרת מתלמדת שחושבת שהוא מנצח איטלקי. היא מזמינה אותו לנשף שנערך בביתה המפואר אך הוא נאלץ להביא לאזור המסיבה את כל החיות שלו. במהלך המסיבה הוא פוגש את אניוטה - עוזרת בית שהיא גם זמרת מוכשרת והם מתאהבים. החיות פורצות לבית ובסופו של דבר היא מגלה שקוסטיה אינו המנצח האיטלקי. בהמשך להקה ג'אז בניצוחו מופיעה במוסקבה ביחד עם אניוטה והם זוכים להצלחה רבה. במסגרת ההכנות לתחרות הלהקה מנגנת בלוויה ברחובות מוסקבה.
תסריטאי הסרט נעצרו במהלך הטיהורים הגדולים ושמותיהם לא הוזכרו בכתוביות הסרט עד לתחילת שנות ה-60.
בשנת 1978 גריגורי אלכסנדרוב החליט על הכנת גרסה חדשה של הסרט ושחקנים חדשים שרו את שירי הסרט מחדש. בסוף שנות ה-60 בלחץ הציבור הגרסה הוצאה משימוש.
בשנת 1978 גריגורי אלכסנדרוב שוב הוציא גרסה חדשה עם תיקונים נוספים בפסקול. זו הייתה הגרסה שהוקרנה עד לשנת 2010.
בשנת 2010 בערוץ הראשון של הטלוויזיה הרוסית הוקרנה גרסה צבעונית של הסרט שהתבססה על הגרסה המקורית של שנת 1934. במרץ 2010 הופק DVD צבעוני ושחור לבן של הסרט המשוחזר בהתאם לגרסה המקורית של שנת 1934.
השיר הידוע ביותר של הסרט "הלב" ("רינה" בגרסה עברית) נכתב עבור לאוניד אוטיוסוב עוד לפני הסרט ושולב בו.
בשנת 1991 צולם סרט באורך מלא המתאר צילומי הסרט המקורי. הסרט צולם באתרי הצילום המקוריים והנופים היו בסיס להכנת הגרסה הצבעונית של הסרט המקורי בשנת 2010.
שנת חמשת הקיסרים
שנת חמשת הקיסרים הוא כינוי לשנת 193 לספירה, בה היו חמישה טוענים לתואר הקיסר הרומי: פרטינקס, קלודיוס אלבינוס, פסקניוס ניגר , דידיוס יוליאנוס וספטימיוס סוורוס. בשלושה מתוכם הכיר הסנאט הרומי כקיסרי האימפריה הרומית: פרטינקס, דידיוס יוליאנוס, וספטימיוס סוורוס.
בשנה זו, החלה מלחמת אזרחים באימפריה הרומית. היא נסתיימה בניצחונו של סוורוס בשנת 197. הוא הקים את השושלת הסוורית.
מקומודוס לפרטינקס
פרטינקס עלה לשלטון לאחר התנקשות בקיסר קומודוס.
זהות האדם שתכנן את הרצח של קומודוס נחשבת נושא שנוי במחלוקת. מקורות מסוימים מתארים את פרטינקס בתור המוח של ההתנקשות מכיוון שהוא הוכתר כקיסר ברגע שקומודוס נהרג. עם זאת, נראה שההאשמות נגד פרטינקס הגיעו מאויביו, במאמץ לפגוע במוניטין שלו. זאת כאשר נראה שהמאשימים הללו לא ידעו מי תכנן את ההתנקשות. על פי קסיוס דיו והרודיאנוס לפרטינקס לא הייתה כל זיקה למעשה הרצח.
פרטינקס השיג את עוצמתו הפוליטית בכך שהתקדם במעלה הדרגות הצבאיות. הוא היה פרוקונסול של הפרובינקיה אפריקה, מה שהפך אותו לראשון מבין כמה קיסרים שהחלו את הקריירה הפוליטית שלהם באפריקה. מאחר שרוב האצילים נרצחו בטבח שיזם קומודוס בשנת 192, פרטינקס היה אחד הפקידים הבכירים הבודדים שנותרו להיות הקיסר החדש. בעת ההתנקשות בקומודוס, הוא היה לפרייפקטוס העירוני ("ראש העיר") של רומא.
מיד לאחר הירצחו של קומודוס, הגיעו אקלקטוס (משרתו של קומודוס) ואיימיליוס לייטוס (מפקד המשמר הפרטוריאני), מראשי הקושרים נגד קומודוס, אל פרטינקס והציעו לו את השלטון. בתחילה סירב פרטינקס כיוון שסבר שמדובר במזימה מצד קומודוס לבחון את נאמנותו, אולם לאחר שהשתכנע שקומודוס אכן מת, הסכים לקבל את התפקיד.
חיילי המשמר הפרטוריאני קיבלו אותו כיורשו של קומודוס לאחר שלייטוס הבטיח להם סכום כסף גדול. הסנאט הכתיר את פרטינקס והעתיר על פרטינקס כיבודים, שאת חלקם, כגון תואר אוגוסטה לאשתו ותואר קיסר לבנו, סירב לקבל.
מפרטינקס ליוליאנוס
פרטינקס התמודד עם קשיים עקב מצבה הכלכלי המתפורר של האימפריה וההאשמות כי היה שותף להתנקשות בקומודוס. עקב בזבזנותו של קומודוס, התרוקן אוצר האימפריה. המצב היה חמור כל כך שפרטינקס נאלץ למכור חפצי מותרות מהארמון, עבדים ופילגשים של קומודוס, אולם גם כך הצליח לשלם לחיילי המשמר הפראטוריאני רק חצי מסכום המענק שהבטיח להם. ב-28 במרץ 193 פרצה קבוצת חיילים ממורמרת אל ארמונו של פרטינקס ורצחה אותו.
חברה נשלטת זרה
חברה נשלטת זרה (באנגלית: Controlled Foreign Corporation) היא שיטת מיסוי הנוגעת לחברה תושבת חוץ העונה לתנאים נוספים. הוראות החוק הנוגעות לחברות מסוג זה נועדו להפחית את כדאיות הסטת הכנסות מחוץ למדינה על מנת להפחית או להימנע מתשלום מס בגינן.
שנת חמשת הקיסרים
מפרטינקס ליוליאנוס
לאחר רצח פרטינקס ערך המשמר הפרטוריאני מכירה פומבית לתפקיד הקיסר. דידיוס יוליאנוס, הפרוקונסול של אפריקה, זכה במכירה הפומבית, כשהוא ניצח את טיטוס פלביוס קלאודיוס סולפיסיאנוס (חותנו של פרטינקס, ו"ראש העיר" החדש של העיר רומא). סולפיסיאנוס הציע 20,000 מטבעות ססטרטיוס לכל חייל כדי לקנות את נאמנותו (פי שמונה משכורתו השנתית אותו סכום שהציע מרקוס אורליוס בשנת 161). עם זאת, דידיוס יוליאנוס הציע להם 25,000 מטבעות והוכרז כקיסר על ידי הסנאט ב-28 במרץ.
חברה נשלטת זרה
המדינות בהן קיימת חקיקה בנושא חברה נשלטת זרה כוללות בין היתר את ארצות הברית, גרמניה, יפן, אוסטרליה, שוודיה וישראל. קיימת שונות בין חוקי המדינות בנושא חברה נשלטת זרה.
שנת חמשת הקיסרים
מפרטינקס ליוליאנוס
עד מהרה אישר הסנאט גם את מינויו של דידיוס יוליאנוס. הוא העניק לאשתו ולבתו את התואר אוגוסטה. מכיוון שהוא קנה את מעמדו במקום לרכוש אותו באמצעות ירושה או כיבוש, הוא היה קיסר לא פופולרי.
מיוליאנוס לסוורוס
לאחר הכתרת דידיוס יוליאנוס, מרדו שלושה מפקדים: פסקניוס ניגר בפרובינקיה סוריה, ספטימיוס סוורוס בפאנוניה וקלודיוס אלבינוס בבריטניה. הם סירבו לקבל את סמכותו של יוליאנוס כקיסר ובמקום זאת הכריזו על עצמם כקיסרים. יוליאנוס הכריז על סוורוס כאויב ציבור מכיוון שהיה הקרוב מבין השלושה לרומא, מה שהפך אותו לאויב המסוכן ביותר.
חברה נשלטת זרה
בישראל
פקודת מס הכנסה בסעיף 75ב מגדירה חברה נשלטת זרה כישות העונה על התנאים הבאים במצטבר:
שנת חמשת הקיסרים
מיוליאנוס לסוורוס
שליחים ששלח סוורוס מפאנוניה הציעו לאלבינוס את התואר קיסר והוא התרצה. לאחר מכן, פנה סוורוס להתמודד עם יוליאנוס וצעד עם צבאותיו לרומא. האמתלה שסיפק לחייליו הייתה נקמת דמו של פרטינקס.
חברה נשלטת זרה
בישראל
לאחר שנקבע בהתאם לתנאים שמדובר בחברה נשלטת זרה, מחויב כל תושב ישראל המוגדר לצורך הסעיף כבעל שליטה במס על חלקו היחסי ברווחיה של החברה הנובעים מהכנסה פסיבית. החריג לכך הוא רווח הנובע מדיבידנד שהתקבל מחבר בני אדם תושב חוץ, שמקורו בהכנסה שמוסתה על ידי מדינה זרה בשיעור גבוה מ-15%. שיעור המס החל על בעל השליטה הוא שיעור המס החל על הכנסה שמקורה בדיבידנד.
שנת חמשת הקיסרים
מיוליאנוס לסוורוס
בדרך לרומא לא נתקלו כוחותיו בהתנגדות משום שתומכיו של יוליאנוס נטשו אותו זה אחר זה. הסנאט העביר הצעה שהכריזה על סוורוס כקיסר, העניק כבוד אלוהי לפרטינקס וגזר את דינו של יוליאנוס למוות. דידיוס יוליאנוס הורה על הוצאה להורג של לייטוס והקושרים נגד קומודוס, בחשד שהם יתמכו בסוורוס. ב-2 ביוני, עוד לפני שהגיע לרומא, נטשו חיילי המשמר הפרטוריאני את קיסרם והרגוהו. יוליאנוס נהרג בארמון על ידי חייל, לאחר 66 ימי שלטון בלבד. כל שנותר לסוורוס היה להיכנס לבירה ולזכות בה ללא קרב.
חברה נשלטת זרה
בישראל
הסעיף כולל מספר הוראות שנועדו למנוע מצב של כפל מס.
שנת חמשת הקיסרים
סוורוס וניגר
ספטימיוס סוורוס השתלט על רומא אך בשלב זה לא על האימפריה כולה. פסקניוס ניגר שהוכרז אף הוא כקיסר לאחר מותו של פרטינקס, ביסס את מעמדו בחלקה המזרחי של האימפריה ועסק בהכנת צבאו לקראת הקרב מול סוורוס.
המלחמה נמשכה כשנה כאשר כוחותיו העדיפים של סוורוס, שהצליח למנוע חזית נוספת במערב מול אלבינוס, דחקו את הצבא הנאמן לניגר מזרחה. ניגר עצמו נהרג ליד אנטיוכיה ב-194, אולם העיר ביזנטיון החזיקה מעמד עוד שנה תמימה לאחר מכן וסרבה להיכנע לסוורוס אף על פי שכל שאר ערי מזרח האימפריה סרו למרותו. סוורוס אפילו הורה לשלוח לעיר את ראשו הכרות של פסקניוס ניגר אך ללא הועיל. לבסוף נכבשה העיר ונענשה על מרדנותה בהריסת חומותיה.
סוורוס ואלבינוס
קלודיוס אלבינוס, אשר נשא בתואר קיסר ונמנע מלקרוא תיגר על סוורוס בפומבי, היה מטרתו הבאה של סוורוס. משהובסו יריביו במזרח, יכול היה למנות את בנו קרקלה לתואר קיסר, לדחוק הצידה את אלבינוס ולהכריז עליו כאויב הציבור. ניסיונו להתנקש באלבינוס כשל. אלבינוס מצידו גייס את כוחותיו ופלש לגאליה, ככל הנראה לאחר פרובוקציות של סוורוס כנגד כוחותיו. המלחמה נמשכה עד שנת 197 ונסתיימה בניצחונו של סוורוס בקרב ליד ליון, קרב אשר נטה בתחילה לטובתו של אלבינוס דווקא ועלה לסוורוס בחיילים רבים, אך הסתיים בהתאבדותו של אלבינוס המובס. הקרב בליון היה הראשון בו נטל ספטימיוס חלק בעצמו.
פים פם פה - בארמון הקסמים
תקציר העלילה
סופי הנסיכה, יוגב הנסיך ושושה המכשפופה מטיילים בין שירי האגדות ולומדים מהי חברות אמיתית.
מרטן סולבג
מרטן לורן פיקנדה (בצרפתית: Martin Laurent Picandet; נולד ב-22 בספטמבר 1976), מוכר בשם הבמה "מרטן סולבג" (Martin Solveig), הוא DJ צרפתי ומפיק מוזיקלי בסגנונות אלקטרו-האוס ופרוגרסיב האוס.
ביוגרפיה
בגיל 18 הפך לסולבג לתקליטן מן המניין כשהחל לעבוד במועדונים מפורסמים בפריז כגון L'Enfer ,Le Queen ו-Les Bains Douches.
בשנת 2011 נכלל סולבג ברשימת המפיקים לאלבומה של הזמרת מדונה, MDNA.
ב-2009 דורג סולבג במקום ה-47 ברשימת 100 ה-DJ הטובים בעולם של המגזין הבריטי "DJ Mag", ב-2010 ירד למקום ה-55, ב-2011 עלה במיקומו ברשימה ודורג במקום ה-29, וב-2012 ירד במיקומו שוב ודורג במקום ה-48. באוקטובר 2013 סולבג ירד במיקומו ברשימה למקום ה-77.
ב-16 ביוני 2017 הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם אלמה, את הסינגל "All Stars".
מאנס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בנג'מין אבוט דיקסון
בנג'מין אבוט דיקסון (באנגלית: Benjamin Abbott Dickson; 18 בדצמבר 1897 - 14 בפברואר 1976) היה קולונל בצבא ארצות הברית, אשר שימש כקצין מודיעין במהלך מלחמת העולם השנייה. התפרסם בעיקר כמי שחזה את מתקפת הפתע הגרמנית שהחלה את הקרב על הבליטה.
ביוגרפיה
דיקסון נולד בספרינגפילד, מסצ'וסטס לטרייסי קמפבל דיקסון ואיזבלה קנדריק דיקסון (לבית אבוט) ב-18 בדצמבר 1897. אביו, טרייסי, היה בריגדיר בצבא ארצות הברית. לדיקסון היה אח גדול אחד, טרייסי קמפבל דיקסון ג'וניור, שהיה גם הוא קצין בצבא ארצות הברית. בנג'מין דיקסון המשיך את המסורת המשפחתית, וב-1916 החל ללמוד באקדמיה הצבאית וסט פוינט. בתקופה זו, זכה דיקסון לכינוי "הנזיר" שדבק בו עד סוף הקריירה הצבאית שלו.
ב-1918 הוא סיים את לימודיו והוצב בגבול מקסיקו. לאחר מכן נשלח לרוסיה כדי לסייע לחלץ חיילים צ'כים שנותרו בארץ לאחר סיום מלחמת האזרחים הרוסית. לאחר שובו מרוסיה, החל ללמוד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס והשלים תואר בהנדסת מכונות. באוקטובר 1940 הוא חזר לשירות פעיל, ועם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, הוא מונה לקצין המודיעין הראשי של הגנרל עומר בראדלי. הוא נלווה אל בראדלי במהלך המערכה בתוניסיה, ועד מהרה נודע כאיש מודיעין יעיל ויסודי. באחת הפעמים הוא נפצע כאשר יצא בעצמו לאסוף מידע בחזית. כמו כן, הוא היה אחד הקצינים האמריקניים הבודדים שהייתה להם גישה לשידורי אולטרה בבלצ'לי פארק. מנגד, הוא נודע גם כרואה שחורות וזהיר יתר על המידה.
באוגוסט 1944 הועבר בראדלי לפקד על קבוצת הארמיות ה-12, ודיקסון הועבר לשרת את קורטני הודג'ס שמונה כמחליפו בתפקיד הארמייה הראשונה. תחת פיקודו של הודג'ס, הוא השתתף בקרבות בחזית המערבית. בדצמבר 1944, האמינו מרבית הגנרלים של בעלות הברית שהצבא הגרמני הובס הלכה למעשה, וכניעתה של גרמניה היא עניין של זמן ותו לא. דיקסון, יחד עם עמיתו הבריטי קנת סטרונג, האמינו שלצבא הגרמני נותרו עתודות גדולות, והם ינצלו אותם בקרוב לצורך מתקפת נגד גדולה במערב. ב-10 בדצמבר הגיש דיקסון את דו"ח "אומדן מודיעין G-2 מס' 37" אשר בו הזהיר מפני המתקפה הקרבה. הדו"ח זכה להתעלמות. ב-14 בדצמבר הגיש דיקסון דו"ח נוסף אשר בו חזר והזהיר מפני המתקפה הקרבה, ואף הצביע על מיקומה - יער הארדנים. לאחר מכן, יצא לחופשה בפריז כדי לחגוג את יום הולדתו. יומיים לפני כן, ב-16 בדצמבר פתחו הגרמנים במתקפה שהפכה לקרב על הבליטה. כשנודע לדיקסון על כך, הוא עזב את פריז ומיהר חזרה לחזית.
דיקסון המשיך לשרת בחזית המערבית עד סיום המלחמה. הוא עזב את הצבא ב-19 בנובמבר 1945. לאחר פרישתו, הוא התגורר בביתו שבדבון, פנסילבניה, עד מותו ב-14 בפברואר 1976.
בסרט "יום לפני הכניעה", דיקסון מכונה דניאל קיילי, והוא מגולם בידי הנרי פונדה.
Ur So Gay
Ur So Gay (בעברית: אתה כל כך הומו) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית קייטי פרי, מתוך המיני-אלבום הראשון, Ur So Gay. השיר יצא לאור ב-20 בנובמבר 2007, על ידי חברת התקליטים קפיטול רקורדס, כסינגל השיווקי הראשון מתוך המיני-אלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס המסחריים של בילבורד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי קייטי פרי וגרג וולס והופק על ידי וולס גם כן. השיר הוא שיר בסגנון הפופ. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הזהב, על סך מכירות של חצי מיליון עותקים בארצות הברית.
כמו כן, נכלל השיר גם באלבומה השני של פרי, One of the Boys.
פיתון השטיחים
פיתון השטיחים (שם מדעי: Morelia spilota) הוא מין של נחש גדול ממשפחת הפיתוניים החי באוסטרליה, גינאה החדשה ובכמה איים באינדונזיה.
מאפיינים
פיתון השטיחים מגיע לאורך של 2–4 מטרים ולמשקל של 15 קילוגרם, והוא בעל צבעים משתנים מזית ואפור עד לזהוב או לצבע שמנת. הרצועות חומות או על רקע אפור. כמו לקרוביו למשפחה גם לנחש זה חיישנים ליד פיו, החשים בחום גופם של היצורים סביבו, דבר המאפשר לו לכוון לטרפו.
הם חיים באזורים טרופיים, בעיקר יערות ומגיעים גם לאזורים עירוניים, והם פעילים בשעות הערב ומטפסים על העצים כדי לחפש את טרפם הכולל יונקים קטנים, עטלפים, עופות ולטאות החיות על עצים, וכבר היו שמועות שהפיתון הזה טרף כלבים קטנים.
תת-מינים
לנחש זה 7 תת-מינים:
טופס אישור אכלוס
טופס אישור אכלוס או בשמו העממי טופס 4, הוא טופס המהווה רשמית אישור אכלוס למבנה במדינת ישראל. הוא תנאי קדם לשימוש במבנה, ולאספקת חשמל, מים וטלפון. כדי לקבל טופס 4 יש להוכיח כי לא נשקפת סכנה למשתמשים הצפויים במבנה ושניתן להשתמש בו למטרה המוצהרת שלשמה נבנה.
בפועל טופס האכלוס הרשמי הוא "תעודת גמר לבניין", מכונה גם טופס 5, אך נפוץ למעשה שטופס 5 הוא "חותמת גומי" לאחר קבלת טופס 4.
נכון ל-2021, בוטלו טופס 4 וטופס 5, וכיום יש רק "תעודת גמר".
קבלת טופס 4
עליו להוכיח כי אין ליקויים מסוכנים למשתמשים במבנה או בסביבתו וכי התשתיות הרלוונטיות הותקנו כדין, כולל מרחבים מוגנים.
בנוסף, יש להמציא אישור רשות הכבאות על בטיחות אש הולמת במבנה כנדרש בחוק.
קבלת טופס 4 קובעת את תאריך סיום הבנייה באופן רשמי.
ורתר
ורתר (בצרפתית ובגרמנית: Werther) היא אחת האופרות בארבע המערכות של ז'יל מאסנה. הלברית שלה נכתבה על ידי אדואר בלאו, פול מיליא וז'ורז' הרטמן על פי הרומן של יוהאן וולפגנג פון גתה בשם ייסורי ורתר הצעיר. הבכורה של האופרה התקיימה ב-16 בפברואר 1892 בהופאופר בווינה (כיום האופרה של וינה) בנוסף למנון, זו אחת האופרות המושמעות בתדירות הגבוהה ביותר של מאסנה.
מערכה ראשונה
ילדיו של הקצין מתרגלים שירי חג המולד עם אביהם ממש באמצע הקיץ. שמידט ויוהאן מגיעים וקוראים לקצין לשתית יין בערב. ורתר הבודד והחולמני מזמין לנשף את שרלוט שמטפלת באחיה מאז שאמה מתה. שרלוט מפקידה את הילדים בידי אחותה, סופי. בינתיים, מגיע אלברט, ארוסה של שרלוט. ורתר אוהב את שרלוט, והוא מתוודה על כך לפניה. על אף שהיא אוהבת אותו, נאלצת לסרב לו כי הבטיחה לאמה הגוססת שתהיה רעיתו של אלברט.
מערכה שנייה
כמה חודשים לאחר מכן, אלברט ושרלוט נשואים באושר. ורתר העצוב מחכה להם מול הכנסייה לאחר המיסה של יום ראשון בבוקר. אלברט מבקש את הבנתו ומחילתו של ורתר על כך שקשר את גורלו בשרלוט. הוא לא יכול היה לנהוג אחרת. סופי מזמינה את המשורר העצוב למסיבה, שם היא פוגשת שוב את שרלוט, לה מגלה שוב את אהבתו אליה. שרלוט שולחת את ורתר לרחוק עד חג המולד, כדי ששניהם יוכלו לחשוב מחדש בשלווה על מצבם. כשאלברט רואה את המשורר בורח, הוא מבין שהצעיר עדיין אוהב מאוד את רעייתו.
מערכה שלישית
אחר הצהריים של חג המולד. שרלוט קוראת את מכתביו של ורתר ומצפה בדאגה לפגוש את הצעיר. כשהצעיר מגיע, הם מתחילים לדבר על העבר, מה שמסעיר את רגשות שניהם. ורתר שוב מצהיר על אהבתו אליה, אך היא לעומת זאת מוצפת בתחושת מחויבות ורוצה להיפרד מוורתר אחת ולתמיד. אלברט מגיע הביתה ומבחין במצב הנפשי הסוער של אשתו ומנחש את האמת. כאשר ורתר מבקש ממנו אקדח על ידי שליח בטענה שהוא יוצא למסע ארוך יותר, אלברט ממלא את הבקשה בדם קר, אך שרלוט מתייסרת בתחושה רעה.
מערכה רביעית
שרלוט רצה לביתו של ורתר, מתפרצת פנימה, מבחינה בדם על הרצפה ואז בפצוע הקשה השוכב על המיטה. היא רוצה לבקש עזרה, אבל ורתר מבקש ממנה לבלות איתו את הרגעים האחרונים של חייו. שרלוט מתאהבת ומנשקת את ורתר, שמת בזרועותיה כשהילדים מתחילים לשיר את שירי חג המולד שלמדו בקיץ.
פיתון ברדלי
רוב הנחשים בטבע מגיעים לאורך 2 מ' אך בשבי הופיעו גם נחשים באורך 3 מ'. הצבע העיקרי הוא חום אדמדם עם רצועות צהובות בהירות.
לודוויג סימון
לודוויג סימון (בגרמנית: Ludwig Simon, נולד ב-22 בדצמבר 1996, או לפי רוב המקורות ב-1997 ) הוא שחקן גרמני.
ביוגרפיה
לודוויג סימון הוא בנם של השחקנים מריה סימון ודוויד סטריסוב.
קריירה
בילדותו הופיע בתפקידים קטנים. תפקידו הראשון היה בסדרת הטלוויזיה הגרמנית Flemming (שידור ראשון: אוגוסט 2011).
הוא למד מאמו מריה סימון, שמגלמת את תפקיד המפקחת הראשית אולגה לנסקי בסדרת המשטרה "Polizeiruf 110", ששחקנים צעירים רבים ילוהקו לפרק חדש בסדרה. הוא נבחן באודישן ולאחר מכן לוהק לפרק ששודר בדצמבר 2014. הוא גילם את התלמיד טוביאס לובקול, תלמיד כיתה י' שתכנן פיגוע באמצעות מטען צינור בחדר המורים.
בשנת 2017, הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "Tatort: Söhne und Väter" .בסדרה הוא משחק לצד אביו הביולוגי דוויד סטריסוב. הוא מגלם את בנו של המפקח הראשי וחוקר המשטרה ג'נס סטלברינק, שחי עם אמו בים הבלטי.
באותה שנה הוא שיחק בתפקיד ראשי בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה Die Eifelpraxis". הוא גילם את פליקס לייטנר בן ה-17, הסובל ממחלה ונאלץ ללמוד שהאיש שחשב שהוא אביו אינו אביו הביולוגי.
בסדרת הטלוויזיה "Spreewaldkrimi" בהפקת ערוץ ZDF הוא גילם את טורסטן קרוגר הצעיר בפרק "Spiel mit dem Tod", ששודר לראשונה באמצע פברואר 2017. באותה שנה הוא שיחק בתפקידי אורח בכמה סדרות בהן Betys Diagnose, Der Kriminalist.
במאי 2017, הוא שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "Last Spur Berlin". בשנת 2018 הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "Der Zürich-Krimi". הוא גילם את העבריין טים ריטר, החשוד ברצח.
בשנת 2018 הוא שיחק בקומדיית הנעורים "Meine devilishly good friend", שהוקרנה לראשונה בבתי הקולנוע הגרמניים ביוני 2018.
בסדרת הטלוויזיה "Wir Liebe das Leben" בבימויה של שרי הורמן, שהוקרנה לראשונה בערוץ ZDF באפריל 2018, שיחק סימון את אחד מתלמידי חטיבת הביניים לצד גוסטב שמידט, מוחמד עיסא, מלינה פביאן ולרי סטול. בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "Charité" משנת 2019, גילם סימון את החייל הצעיר לוהמן, החשוד בגרימת פצע ירי בעצמו ונידון למוות במשפט בגין פגיעה במאמץ המלחמתי. בסדרת הטלוויזיה "שלגיה ושבעת הגמדים" הוא גילם את הנסיך.
בשנת 2018 הוא גילם את לני בן ה-17 בסרט הטלוויזיה "Alles Isy", נער שמפעיל לחץ על חבריו ג'ונאס ומרטין לאנוס.
ב-2019 הוא גילם את הדמות הראשית טריסטן בסדרת המקור השנויה במחלוקת של נטפליקס אנחנו הנחשול.
בשנת 2021 הוא שיחק בסרט מינכן, על סף מלחמה בהפקת נטפליקס.
חיים אישיים
סיימון מנגן בפסנתר, תופים וגיטרה. הוא גר בברלין.
יחסי יפן–מלטה
יחסי יפן–מלטה (ביפנית: 日マルタ関係, במלטזית: Relazzjonijiet Ġappun–Malta, באנגלית: Japan–Malta relations) הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן לבין רפובליקת מלטה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1965. יפן אינה מיוצגת במלטה בדרג השגרירות. יפן מיוצגת במלטה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בולטה, בירת המדינה. יפן האמינה את שגרירותה שברומא, בירת איטליה הסמוכה, על מלטה. מלטה אינה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות. מלטה מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת יפן.
היסטוריה
בשלהי מלחמת העולם הראשונה, יפן שלחה ארבע עשרה משחתות יפניות מהצי הקיסרי היפני למלטה, במטרה להפוך את האי המלטזי לנמל היחידי של יפן באירופה. ב-11 ביוני 1917 המשחתת סאקאקי, שהייתה אחת מהמשחתות שנשלחו למלטה, טורפדה על ידי הצוללת האוסטרית U-27, וכתוצאה מכך, 68 אנשי הצוות שהיו במשחתת סאקאקי נהרגו. הם נקברו בבית הקברות הימי קלרקה במלטה.
ב-21 בספטמבר 1964, מלטה זכתה לעצמאות מבריטניה. בשנת 1965, כשנה אחרי הפיכתה של מלטה למדינה עצמאית, יצרה יפן יחסים דיפלומטיים רשמיים עם מלטה.
ב-7 בינואר 1989 הקיסר ה-124 של יפן, הירוהיטו, נפטר. ב-24 בפברואר 1989 הוטסה משלחת ממלטה על מנת להשתתף בטקס ההלוויה של הקיסר שנערך בארמון הקיסרי של טוקיו. המשלחת המלטזית מנתה את שר החוץ ומזכירו של מלטה, ושגריר מלטה בקנברה, בירת אוסטרליה.
ב-27 במאי 2017, בירך ראש ממשלת מלטה, ג'וזף מוסקט את ראש ממשלת יפן, שינזו אבה על הגעתו לולטה, בירת מלטה.
קישורים חיצוניים
משרד החוץ של יפן משרד החוץ של מלטה
ג'ושגון דינייב
ג'ושגון דינייב (באזרית: Coşqun Diniyev; נולד ב-13 בספטמבר 1995 בבאקו שבאזרבייג'ן) הוא כדורגלן אזרי, המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת זירה מליגת העל האזרית ובנבחרת אזרבייג'ן.
קריירת מועדונים
דינייב החל את הקריירה המקצועית שלו באינטר באקו מליגת העל האזרית. ב-18 בנובמבר 2012 ערך דינייב את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-88 בניצחון 0–2 על טוראן טובוז במסגרת המחזור ה-13 בליגה. הוא ערך שתי הופעות בלבד בעונת. בעונת ערך דינייב שבע הופעות ליגה נוספות. בעונת הפך דינייב לשחקן הרכב קבוע במועדון, וערך 26 הופעות ליגה. ב-12 בספטמבר 2014 הבקיע דינייב את שער הבכורה שלו במועדון, שער בניצחון 1–3 על אראס נחצ'יבאן במסגרת המחזור החמישי בליגה. הוא הוסיף שער ליגה גם במחזור הבא, וסיים את העונה עם שני שערי ליגה.
לקראת עונת עבר דינייב לקרבאך, גם היא מליגת העל האזרית. ב-15 ביולי 2015 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-74 בתיקו 0-0 נגד רודאר פלייבליה במסגרת סיבוב המוקדמות השני של ליגת האלופות. ב-10 באוגוסט ערך דינייב את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, כששיחק 90 דקות בתיקו 2-2 נגד גבאלה במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-20 בספטמבר הבקיע דינייב את שער הבכורה שלו במועדון, שער בפנדל בדקה ה-38 בניצחון 2–3 על קפאז, אותה מאמן אביו שאהין דינייב, במסגרת המחזור החמישי בליגה. ב-1 באוקטובר ערך דינייב את הופעת הבכורה שלו במפעל אירופי, כשנכנס כמחליף בדקה ה-68 בניצחון 0–1 על אנדרלכט במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית. בסך הכל ערך דינייב 32 הופעות ליגה בעונת, בה זכתה קרבאג באליפות אזרבייג'ן. ב-25 במאי 2016 נכנס דינייב כמחליף בדקה ה-77 בניצחון 0–1 על נפטצ'י באקו בגמר הגביע האזרי.
קריירה בינלאומית
ב-7 ביוני 2015 ערך דינייב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אזרבייג'ן, כשנכנס כמחליף לקראת המחצית השנייה בהפסד 1–4 לנבחרת סרביה במשחק ידידות.
חיים אישיים
אביו של דינייב הוא כדורגלן העבר שאהין דינייב. אחיו הגדול של ג'ושגון, כרים, גם הוא כדורגלן.
ויליאם ספירס ברוס
ויליאם ספירס ברוס (באנגלית: William Speirs Bruce; 1 באוגוסט 1867 - 28 באוקטובר 1921) היה חוקר טבע, מדען קטבים ואוקיינוגרף סקוטי, שארגן ועמד בראש המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה (1904-1902) אל איי אורקני הדרומיים וים ודל. בין שאר הישגיה, הקימה המשלחת את התחנה המטאורולוגית הראשונה הקבועה באנטארקטיקה. בהמשך ייסד ברוס את המעבדה האוקיינוגרפית הסקוטית באדינבורו, אבל תוכניותיו לחציית יבשת אנטארקטיקה דרך הקוטב הדרומי נזנחו בגלל מחסור בתמיכה ציבורית וכספית.
בין השנים 1907 ל-1920 יצא ברוס למספר רב של מסעות אל מחוזות ארקטיים, הן למטרות מחקר מדעי והן למטרות מסחר. את כישלונו להוציא עוד משלחות מחקר חשובות לאחר המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה מייחסים על פי רוב להיעדר כישורים ביחסי ציבור, אויבים בעלי-עוצמה ולאומיותו הסקוטית הנלהבת. בריאותו הלכה והתרופפה לקראת 1919 והוא אושפז פעמים אחדות בבתי חולים לפני מותו בשנת 1921, שאחריו נשכח כליל. בשנים האחרונות, לאחר יובל המאה למשלחת הסקוטית, נעשים מאמצים להעניק הכרה משמעותית יותר לתפקידו בתולדות חקר הקטבים המדעי.
בית ולימודים
ויליאם ספירס ברוס נולד בלונדון, בן לרופא סקוטי ולאם ממוצא ולשי. שנות ילדותו עברו על ברוס בבית המשפחה בלונדון, בהולנד פארק, בהדרכת סבו, הכומר ויליאם ברוס, שהרבה לקחתו אל גני קנסינגטון הסמוכים, ומדי פעם אל המוזיאון להיסטוריה של הטבע (לונדון).
אדינבורו
בקיץ 1887 נסע ברוס צפונה לאדינבורו לכמה קורסי חופשה במדעי הטבע. הקורסים בני ששת השבועות, בתחנה הימית הסקוטית בגרנטון, אדינבורו על שפך נהר הפורת', שנוסדה זמן לא רב קודם, התנהלו בהדרכת פטריק גדס וג'ון ארתור תומסון, וכללו פרקים בבוטניקה ובזואולוגיה. חוויית הלימודים בגרנטון והקשר עם כמה מן האנשים הבכירים בתחום מדעי הטבע בזמן ההוא, שכנעו את ברוס להישאר בסקוטלנד. הוא ויתר על מקומו באוניברסיטה בלונדון ונרשם תחת זאת לבית הספר לרפואה באוניברסיטת אדינבורו, כדי שיוכל להתמיד בקשר עם מורים כמו גדס ותומסון. הלימודים באדינבורו גם איפשרו לו לעבוד בזמנו הפנוי במעבדות של אדינבורו, שם נבדקו ומוינו ממצאים ממשלחת צ'לנג'ר. במעבדות עבד עם האוקיינוגרף ד"ר ג'ון מאריי ועוזרו, ג'ון יאנג בוכאנן, ורכש הבנה מעמיקה יותר בהבנת האוקיינוגרפיה וניסיון שאין ערוך לחשיבותו בעקרונות המחקר המדעי.
משלחת דנדי לציד לווייתנים
משלחת דנדי לציד לווייתנים, 1893-1892, הייתה ניסיון לחקור את האפשרויות המסחריות לציד לווייתן אובאלנה במימי אנטארקטיקה באמצעות מיקום מוצא הלווייתנים באזור. גם תצפיות מדעיות ומחקר אוקיינוגרפי נועדו להתקיים בארבע הספינות לציד לווייתנים: "באלנה", "אקטיב", "דיאנה" ו"כוכב הקוטב". ברוס הגיע למשלחת בהמלצת יו רוברט מיל, מכר מגרנטון, שעבד עכשיו כספרן החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון. אף שהמשלחת הייתה עתידה לקטוע את לימודי הרפואה שלו, נענה ברוס ללא היסוס; עם ויליאם גורדון ברן מרדוך כעוזר, קיבל עליו את התפקיד ב"באלנה" בפיקודו של רב החובל אלכסנדר פיירוות'ר. ארבע הספינות הפליגו מדנדי ב-6 בספטמבר 1892.
המשלחת הקצרה יחסית - ברוס חזר לסקוטלנד במאי 1893 - נכשלה במטרתה העיקרית, וסיפקה הזדמנויות מוגבלות לעבודה מדעית. שום לווייתני אובאלנה לא נמצאו, וכדי לצמצם את הפסדי המשלחת, ניתנה הוראה לטבח המוני בכלבי-ים, להשגת עורות, שמן ושומן. ברוס סלד מן ההרג, מה גם שציפו ממנו להשתתף במעשה. התפוקה המדעית שהושגה במסע הייתה, כדברי ברוס, "תצוגה עלובה". במכתב אל החברה הגאוגרפית המלכותית כתב: "התנהגותו הכללית של האדון (קפטיין פיירוות'ר) הייתה רחוקה מלהתאים לעבודה מדעית". הגישה למפות נשללה מברוס, כך שנבצר ממנו לקבוע מיקום מדויק לתופעות. הוא נדרש לעבוד "בסירות" כשהיה אמור לבצע תצפיות מטאורולוגיות ואחרות, ושום מתקנים מתאימים לא הוקצו לשימושו להכנת הדגימות, שרבות מהן אבדו עקב טיפול רשלני של הצוות. על אף כל זאת, מכתבו לחברה הגאוגרפית מסתיים במילים אלה: "עלי להודות לחברה על הסיוע שהגישה לי במה שהיה, על אף כל המכשלות, ניסיון מאלף ומהנה." במכתב נוסף למיל התווה את שאיפותיו להפליג שוב דרומה, והוסיף: "הטעם שידעתי עורר את רעבוני".
תוך חודשים הגיש הצעות למשלחת מדעית לג'ורג'יה הדרומית, אבל החברה הגאוגרפית המלכותית לא גילתה נכונות לתמוך בתוכניותיו. בראשית 1896 שקל שיתוף פעולה עם הנורווגים הנריק בול וקאשטן בורשקרווינק בניסיון להגיע אל הקוטב הדרומי המגנטי. גם תוכנית זו לא יצאה לפועל.
משלחת ג'קסון-הרמסוורת'
מספטמבר 1895 עד יוני 1896 עבד ברוס בתחנה המטאורולגית שבפסגכת בן נוויס, שם רכש עוד ניסיון בהליכים מדעיים ובמכשור מטאורולוגי. ביוני 1896, גם הפעם בהמלצת מיל, עזב את משרתו כדי להצטרף למשלחת ג'קסון-הרמסוורת', שהייתה אז בשנתה השלישית באזור הארקטי, בארץ פרנץ יוזף. המשלחת הזאת, בהנהגת פרדריק ג'ורג' ג'קסון ובמימון איל העיתונות אלפרד הרמסוורת', הפליגה מלונדון בשנת 1894. היא עסקה בסקר מפורט של ארכיפלג פרנץ יוזף, שהתגלה, אף כי לא מופה כראוי, במהלך משלחת אוסטרית 20 שנה קודם לכן. משלחתו של ג'קסון קבעה את בסיסה בכף פלורה שעל האי נורת'ברוק, האי הדרומי ביותר בארכיפלג. האספקה הגיעה אליה בביקורים סדירים של ספינת המשלחת "וינדוורד", שבה הפליג ברוס מלונדון ב-9 ביוני 1896.
"וינדוורד" הגיעה לכף פלורה ב-25 ביולי, ושם מצא ברוס, שלקבוצה ממשלחתו של ג'קסון הצטרפו פריטיוף ננסן וחברו היאלמר יוהנסן. שני הנורווגים חיו על הקרח במשך יותר משנה מאז עזבו את ספינתם, פראם לשם צעידה מהירה אל הקוטב הצפוני, ורק מקרה ממוזל היה זה שהביא אותם אל הנקודה המיושבת היחידה בלב אלפי קילומטרים מרובעים של מים ארקטיים. ברוס מזכיר את פגישתו עם ננסן במכתב אל מיל והיכרותו עם הנורווגי הדגול תהיה למקור עתידי של שפע עצות ועידוד.
במהלך השנה שעשה בכף פלורה אסף ברוס כ-700 דגימות זואולוגיות במקרים רבים בתנאים בלתי נוחים עד מאוד. כדברי ג'קסון: "אין זו עבודה נעימה לחטט במים קרים כקרח, כשהטרמומטר עומד על כמה מעלות מתחת לאפס, או לדשדש בקיץ מילין רבים בשלג, דייסת שלג נמסה ובוץ, בחיפוש אחר יצורים חיים, כפי שידוע לי כי מר ברוס עשה לעיתים קרובות." ג'קסון קרא לכף שבקצה הצפוני של האי נורת'ברוק, ב-80° '55 צפון, על שם ברוס. ג'קסון לא היה מרוצה כל כך מגישתו הרכושנית של ברוס כלפי הדגימות שאסף בעצמו, שאותן סירב למסור למשמרת למוזיאון הבריטי יחד עם שאר ממצאי המשלחת. "הנטייה הזאת לשחצנות מדעית", והעדר טקט במגעיו הבין-אישיים, היו איתותים מוקדמים לפגמי אופי, שיעמדו לו לרועץ בהמשך חייו.
מסעות ארקטיים
"בלנקתרה" הפליגה לשפיצברגן, אבל הקרח חסם את דרכה והיא חזרה לטרומסה. כאן פגשה את ספינת המחקר "הנסיכה אליסה", שנבנתה בתכנון מיוחד בהזמנת אלבר השני, נסיך מונקו, אוקיינוגראף מוביל בתחומו. ברוס שש ושמח כשהנסיך הזמין אותו להצטרף ל"נסיכה אליס" בסקר ההידרוגרפי שלו סביב שפיצברגן. הספינה הפליגה צפונה לאורך החוף המערבי של האי הראשי בקבוצת שפיצברגן, וביקרה באדוונטפיורדן ובזמרנבורג בצפון. בשלבים המאוחרים של המסע מונה ברוס לאחראי על התצפיות המדעיות של השיט.
בקיץ הבא הוזמן ברוס להצטרף לנסיך אלברט לעוד שיוט אוקיינוגרפי לשפיצברגן. בראודפיורדן, בקו רוחב 80° צפון, העפיל ברוס אל הפסגה הגבוהה ביותר באזור, שהנסיך נתן לה את השם "בן נוויס", לכבודו. כש"הנסיכה אליס" עלתה על שרטון על סלע שקוע ונראה היה שנתקעה שם, הורה הנסיך אלברט לברוס להיכון למחנה חורף, מחשש שלא תהיה אפשרות למלט את הספינה מן השרטון. למרבה המזל, השתחררה הספינה ויכלה לחזור לטרומסה לתיקונים.
נישואים וחיי משפחה
בשנת 1907 השתקע הזוג ברוס בבית באדינבורו. לביתם קראו בשם "אנטארקטיקה". בנם, איליום אלאסטר, נולד באפריל 1902 ושבע שנים אחר כך נולדה בתם, שילה מקנזי. במהלך שנים אלה ייסד ברוס את מועדון הסקי הסקוטי והיה לנשיאו הראשון. כמו כן היה שותף לייסוד גן החיות של אדינבורו.
הבחירה של ברוס בחיים של חוקר ארצות, מקורות ההכנסה הלא-יציבים שלו והיעדרויותיו התכופות למשכי זמן ארוכים, היו אחראים למתחים קשים בחיי הנישואים, ובני הזוג נפרדו בסביבות 1916. עם זאת, הם המשיכו לחיות באותו בית עד מותו של ברוס. איליום היה לקצין בצי הסוחר, ועם הזמן היה לרב חובל של ספינת מחקר, שנשאה במקרה את השם "סקוטיה".
מחלוקת עם מרקהם
ב-15 במרץ 1899 כתב ברוס אל סר קלמנטס מרקהם, נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, להציע את עצמו לסגל המדעי של המשלחת הלאומית לאנטארקטיקה, שהייתה אז בשלבי התכנון הראשונים. תשובתו של מרקהם הייתה אישור קבלה בלתי מתחייב בן שורה אחת, שלאחריו לא שמע ברוס דבר למשך שנה. אז נאמר לו, בעקיפין, לפנות לקבלת משרה של עוזר מדעי. ב-21 במרץ 1900 הזכיר ברוס למרקהם את פנייתו שנה קודם לכן, והמשיך וכתב, "יש לי מקום לקוות, שאוכל לגייס מימון מספיק שבאמצעותו אוכל להוציא ספינה בריטית שנייה". בעקבות מכתב זה פנה שוב כמה ימים אחר כך ודיווח, כי המימון לספינה שנייה מובטח עכשיו, תזכורת ראשונה מפורשת ל"משלחת סקוטית". מידע זה הבהיל את מרקהם, שענה בכעס: "פעולה כזאת תפגע ביותר במשלחת [...] אין כל צורך בספינה שנייה; [...] אינני יודע מה הסיבה להתחיל ביריבות זדונית זאת". ברוס ענה מיד, הכחיש יריבות וטען: "אם ידידי מוכנים לתת לי כסף להגשמת תוכניותי, אינני רואה מדוע עלי להימנע מלקבל אותו [...] יש כמה הטוענים, שספינה שנייה רצויה ביותר". מרקהם, שהתשובה לא הניחה את דעתו, ענה לו: "הואיל ואני עושה כמיטב יכולתי להביא למינויך (למשלחת הלאומית לאנטארקטיקה), הייתה לי זכות לחשוב, שלא תנקוט בצעד כזה [...] לפחות לא בלי להיוועץ בי". הוא המשיך: "אתה מוכן להטיל מום במשלחת הלאומית [...] כדי לקדם תוכנית משלך".
ברוס ענה בתשובה רשמית, ואמר כי המימון שגייס בסקוטלנד לא היה ניתן לו לשום מיזם אחר. לא הייתה עוד תכתובת נוספת בין השניים, מעבר למסר פייסני קצר ממרקהם, בפברואר 1901, שבו נאמר "אני יכול לראות עכשיו את הדברים מנקודת ראותך, ואני מאחל לך הצלחה" - גישה שלא עלתה בקנה אחד, לכאורה, עם יחסו של מרקהם כלפי המשלחת הסקוטית לאחר זמן.
מסע ה"סקוטיה"
בנובמבר 1903 הפליגה "סקוטיה" אל בואנוס איירס לצורך תיקונים וחידוש האספקה. כששהה בארגנטינה, ניהל ברוס משא ומתן להשגת הסכם עם הממשלה, לפיו ייעשה "בית אומונד" לתחנה קבועה לחיזוי אוויר, בפיקוח ארנטינאי. האתר, ששמו שונה לבסיס אורקדס, פועל מאז בקביעות ומספק את התחזית המטאורולוגית הארוכה ביותר בהיסטוריה של אנטארקטיקה. בינואר 1904 חזרה "סקוטיה" דרומה, לחקור את ים ודל. ב-6 במרץ נצפתה יבשה חדשה, חלק מן הגבול המזרחי של הים; ברוס כינה אותו ארץ קואטס, על שם התומכים העיקריים במשלחת. ב-14 במרץ, ב-74°, '01 דרום, כשהייתה בסכנת כליאה בקרח, פנתה "סקוטיה" צפונה. המסע הארוך חזרה לסקוטלנד, דרך קייפ טאון, הושלם ב-21 ביולי 1904.
המשלחת הזאת צברה אוסף גדול של דגימות מן החי, יבשתי וימי, ומן הצומח, וביצעה תצפיות הידרוגרפיות, מגנטיות ומטאורולוגיות מקיפות. מאה שנה לאחר מכן הוכרה עבודת המשלחת כזו "שהניחה את היסוד למחקרים מודרניים של שינויי אקלים" ושעבודתה הנסיונית גילתה את חשיבותו המכרעת של חלק זה של כדור הארץ לאקלים העולמי. לדברי האוקיינוגרף טוני רייס, השלימה משלחת זו תוכנית מקיפה יותר מכל משלחת אנטארקטית אחרת בתקופתה. בזמנו, מכל מקום, קבלת הפנים שציפתה לה בבריטניה לא עוררה הדים רבים; אף כי עבודתו של ברוס זכתה לשבחים רבים בחלקים מן הקהילה המדעית, היה עליו להיאבק לגיוס כספים לפרסום תוצאות מחקריו המדעיים, והוא האשים את מרקהם בחסרון ההכרה הלאומית.
מעבדה סקוטית לאוקיינוגרפיה
אוסף הדגימות של ברוס, תוצאה של למעלה מעשור של מסעות ארקטיים ואנטארקטיים, היה זקוק למשכן קבע. ברוס עצמו היה זקוק לבסיס שבו יוכל להכין לפרסום את הדוח"ות המפורטים של מסע ה"סקוטיה". הוא מצא מקום ברחוב ניקולסון, אדינבורו, שם ייסד מעבדה ומוזיאון, שאותם כינה המעבדה הסקוטית לאוקיינוגרפיה, בשאיפה להביאם במשך הזמן למעמד של מכון סקוטי לאומי לאוקיינוגרפיה. המוסד נחנך באופן רשמי על ידי הנסיך אלברט ממונקו בשנת 1906.
ברוס ייחס חשיבות עליונה למחקר אוקיינוגרפי, כפי שאפשר להיווכח בדבריו הבאים:
ויליאם ספירס ברוס
בבניין זה אחסן ברוב את הציוד המטאורולוגי והאוקיינוגרפי שלו, לקראת משלחות עתידיות. שם גם נפגש עם חוקרים-עמיתים, בהם ננסן, שקלטון ואמונדסן. משימתו העיקרית הייתה, מכל מקום, לנהל מאחורי הקלעים את הדוחו"ת המדעים של המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה. דוחו"ת אלה התפרסמו, במחיר ניכר ולאחר עיכובים רבים, בין 1907 ל-1920, פרט לכרך אחד - יומנו של ברוס עצמו - שלא יצא לאור עד 1992, כשהתגלה מחדש. ברוס ניהל תכתובת רחבת-היקף עם מומחים, בהם ג'וזף דלטון הוקר, שיצא לאנטארקטיקה עם ג'יימס קלארק רוס בשנים 1843-1839, ושלו הקדיש ברוס את ספרו הקצר "חקר הקטבים".
בשנת 1914 החלו דיונים לקראת מציאת בתי קבע, הן לאוסף של ברוס והן, לאחר מותו אותה שנה של האוקיינוגרף סר ג'ון מאריי, לדגימות ולספרייה של משלחת צ'לנג'ר. ברוס הציע הקמת מרכז חדש כיד זיכרון למאריי. ההצעה התקבלה פה אחד, אבל פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע את הגשמת התוכנית, שלא עלתה שוב. המעבדה האוקיינוגרפית הסקוטית המשיכה להתקיים עד 1919, אז נאלץ ברוס, שבריאותו התערערה, לסגור אותה. את תוכנה חילק בין המוזיאון הלאומי של סקוטלנד, החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד, ואוניברסיטת אדינבורו.
עוד תוכניות אנטארקטיות
ב-17 במרץ 1910 הציג ברוס לחברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד הצעות למשלחת סקוטית חדשה לאנטארקטיקה. תוכניתו כללה קבוצה שתישאר לחרוף בארץ קואטס או סמוך אליה, כשהספינה תמשיך בדרכה עם קבוצה אחרת אל ים רוס, בצדה השני של היבשת. במהלך העונה השנייה תחצה קבוצת ארץ קואטס את היבשת ברגל, דרך הקוטב הדרומי, ואילו קבוצת ים רוס תמשיך דרומה, לפגוש את אנשי הקבוצה הראשונה ולסייע להם בדרכם חזרה. כמו כן תבצע המשלחת עבודה מדעית, אוקיינוגרפית ואחרת. ברוס העריך, שהעלות הכוללת תהיה בסביבות 50,000 ליש"ט (לפי שער המטבע לאותה שנה).
החברה הגאוגרפית הסקוטית תמכה בתוכניות אלה, וכך גם החברה המלכותית של אדינבורו, אוניברסיטת אדינבורו ועוד ארגונים סקוטיים. ואולם, העיתוי היה גרוע; החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון הייתה עסוקה מעל לראש במשלחת טרה נובה של קפטן סקוט ולא גילתה עניין בתוכניות של ברוס. שום נותן-חסות פרטי עשיר לא הציע את תמיכתו, ופניות חוזרות ונשנות אל הממשלה לתמיכה כספית העלו חרס. ברוס חשד, שגם הפעם, כבעבר, היה זה מרקהם, עדיין רב-השפעה על אף שנותיו המתקדמות, שחתר תחת מאמציו. לאחר שהשלים לבסוף עם העובדה, שהיוזמה שלו אינה עתידה לצאת לפועל, העניק ברוחב לב תמיכה וייעוץ לארנסט שקלטון, שהודיע ב-1913 על תוכניותיו, הדומות לאלה של ברוס, למשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית. לא זו בלבד, ששלקטון קיבל 10,000 מן הממשלה, אלא שהוא אף גייס סכומים נכבדים ממקורות פרטיים, כולל 24,000 ליש"ט מן התעשיין הסקוטי ג'יימס קי קיירד מדאנדי. שקלטון גמל לקיירד על תרומתו הנדיבה בקריאת סירת ההצלה הגדולה בין השלוש, שהיו על ספינת המשלחת אנדיורנס על שמו. בסירה זו הפליגו שקלטון וחמישה מחברי המשלחת מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית כדי להזעיק עזרה.
המשלחת של שקלטון הייתה הרפתקה רבתי, אך נכשלה כישלון חרוץ במטרתה העיקרית - לחצות את יבשת אנטארקטיקה מקצה אל קצה. ועדת הסיוע של שקלטון לא התייעצה עם ברוס כשהיה הכרח לחלץ את המשלחת ב-1916. "אני משער שאותי," כתב, "כמי שיושב צפונית לטוויד, הם חושבים למת".
סינדיקט שפיצברגן הסקוטי
בביקוריו בשפיצברגן עם הנסיך אלברט בשנים 1898 ו-1899, איתר ברוס נוכחות פחם, גבס ואולי גם נפט במקום. בעונות הקיץ של 1906 ו-1907 ליוה שוב את הנסיך לארכיפלג, במטרה עיקרית למדוד ולמפות את אי צוק הנסיך צ'ארלס, אי שבו לא ביקרו במסעות הקודמים. כאן מצא ברוס עוד מרבצי פחם, וכן סימני ברזל. על יסוד ממצאים אלה, הקים ברוס ב-1909 חברה לחיפושי מחצבים, "סינדיקט שפיצברגן הסקוטי". כמו כן אסף ברוס על האי דגימות צמחים, סלעים וציפורים.
בזמן ההוא, נחשבה שפיצברגן על פי החוק הבינלאומי לטרה נוליוס - שטח שאיננו שייך לאיש והחלת ריבונות עליו להשגת זכויות כרייה והוצאה כרוכה רק ברישום תביעה. הסינדיקט שלח ברוס רשם תביעת חזקה על צוק הנסיך צ'ארלס ועל איי בארנטסויה ואדגייה, בין שאר אזורים. סכום של 4,000 ליש"ט (מתוך סכום יעד של 6,000 ליש"ט) נאסף כדמי מנוי למימון עלויות משלחת לחיפוש מחצבים בקיץ 1909, באונייה חכורה עם צוות מדעי מלא. התוצאות, מכל מקום, היו "מאכזבות" והמסע כילה כמעט את כל משאבי הסינדיקט.
ברוס ביקר עוד פעמיים בשפיצברגן, ב-1912 וב-1914, אבל פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע התפתחויות מיידיות. עם זאת, בראשית 1919 הוחלף הסינדיקט הקודם בחברה גדולה יותר במימון משופר. ברוס תלה עכשיו את עיקר תקוותיו בגילוי נפט, אבל משלחות מדעיות ב-1919 ו-1920 לא הצליחו לספק ראיות לקיומו שם, אף כי מרבצי פחם ועפרת ברזל בכמויות ניכרות התגלו עכשיו. לאחר זאת היה ברוס חולה מכדי להמשיך במעורבותו. החברה החדשה בזבזה את רוב הונה על גיחות החיפושים הללו, ואם כי המשיכה להתקיים, בבעלויות שונות, עד 1952, אין כל תיעוד לכרייה רווחית. נכסיה והחזקותיה נרכשו לבסוף על ידי תאגיד מתחרה.
המדליה שלא הוענקה
במרוצת חייו קיבל ברוס פרסים רבים: מדליית הזהב של החברה המלכותית הגאוגרפית של סקוטלנד בשנת 1904; מדליית הפטרון של החברה הגאוגרפית המלכותית בשנת 1910; פרס ומדליית ניל של החברה המלכותית של אדינבורו בשנת 1913, ומדליית ליווינגסטון של החברה הגאוגרפית האמריקאית בשנת 1920. כמו כן קיבל תואר דוקטור למשפטים לשם כבוד מאוניברסיטת אברדין. לעומת זאת, נשלל ממנו הכבוד של מדליית הקוטב, שאותה מעניק המלך בהמלצת החברה הגאוגרפית המלכותית. אף כי המדליה ניתנה לחברי כל משלחת אנטארקטית שיצאה מטעם בריטניה או חבר העמים הבריטי בראשית המאה ה-20, המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה הייתה היוצאת מן הכלל; חבריה לא קיבלו את המדליה.
ברוס ומקורביו האשימו את מרקהם בהתעלמות זו. העניין עלה לדיון, פעם אחר פעם, עם כל מי שנחשב לבעל השפעה. רוברט רודמוס-בראון, רושם קורותיו של מסע ה"סקוטיה" ובהמשך הביוגרף הראשון של ברוס, כתב במכתב משנת 1913 אל נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד, כי ההזנחה הזאת היא "עלבון לסקוטלנד ולפועלם של הסקוטים". ברוס כתב במרץ 1915 לנשיא החברה המלכותית של אדינבורו, שאישר בתשובתו, כי "למרקהם יש לא מעט לתת עליו את הדין". אחרי מות מרקהם ב-19016, שלח ברוס מכתב ארוך אל חבר הפרלמנט שלו, צ'ארלס פרייס, ובו פירט את זדון הלב של מרקהם כלפיו וכלפי המשלחת הסקוטית, וסיים בקריאה מעומק הלב, בשמו ובשם חבריו: "רוברטסון נוטה למות ללא הסרט הלבן, המגיע לו בדין! הקצין הראשון מת! המכונאי הראשי מת! כולם אנשים טובים וראויים לא פחות מכל מי ששירת אי פעם באיזו שהיא משלחת לקוטב, ואף על פי כן, הם לא קיבלו את הסרט הלבן." שום פעולה לא ננקטה בעקבות הקריאה הזו, הנוגעת ללב.
שום אות הוקרה לא ניתן קרוב למאה שנים לאחר מכן, כשהעניין הועלה בפרלמנט הסקוטי. ב-4 בנובמבר 2002 העביר חבר הפרלמנט הסקוטי מייקל ראסל הצעה לוועדה בנוגע ליובל המאה למשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה, שאותה סיכם: "מן הראוי שהוועדה המייעצת למדליית הקוטב תמליץ על הענקה לאחר המוות של מדליית הקוטב לד"ר ויליאם ספירס ברוס, כהכרה במעמדו כאחת מדמויות המפתח בחקר הקטבים המדעי בראשית המאה ה-20".
שנים אחרונות
לאחר ראשית המלחמה בשנת 1914, היו עסקי החיפוש והכרייה של ברוס בהשעיה. הוא הציע את שירותיו לאדמירליות, אבל לא קיבל את המינוי. בשנת 1915 קיבל משרת מנהל בחברה לציד לווייתנים, שבסיסה באיי סיישל, וישב שם ארבעה חודשים, אבל המיזם נכשל. עם שובו לבריטניה הצליח סוף סוף לקבל משרה זוטרה באדמירליות.