cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמש (סדרת טלוויזיה)
פרקי סיום הסדרה
בשני פרקי הסיום שבים כל השחקנים אשר השתתפו בסדרה מהעונה הראשונה ועד לשישית. בפרק הרביעי לפני סיום העונה השישית, טנצר מתאהב בצילה, פקחית בעיריית תל אביב ומתחתן איתה באימפריה, בצוותא עם בר המצווה של בר שגם מתקיימת באותו מקום (למעשה, עלילת פרקי הסיום החלה כבר בפרק "עצה וקריצה לעבודה", בו נחשפו נסיונותיהם הקשים של אתי ושמש להיכנס להיריון, וההתאהבות הראשונה של טנצר שערה הפרידה ממנה התאהב בצילה). חמי ששב לשני הפרקים האחרונים הפיל בטעות עציץ על שמש וגרם לפטירתו, ונשמתו נשלחת למשפט בגן עדן שם מיצו עמו את הדין כיוון שחטא בעבירות "קמצנות", אך ברגע האחרון מגיע בנו של שמש מהעתיד ומציל אותו כשהוא מראה לאלוהים השופט (עוגן) ששמש אמור לבוא למשפט רק בשנות השישים של המאה ה-21, כלומר לפחות 60 שנה אחרי זה, ולקראת סיום שמש מגלה שאתי קראה לבנו יוגב, ומתמלא בכעס, כיוון שקיווה לשם בסגנון של כדורגלן. שמש מבטיח לנסות להיות פחות "קמצן" ומבטיח לממן את החתונה של טנצר וצילה. אתי מקבלת טלפון מהמכון הרפואי שבה עשתה את בדיקת ההריון שלה ומגלה שהיא בהריון משמש. הסדרה מסתיימת עם שיר הנושא של הסדרה בביצוע להקת טיפקס - "איזה עולם", עם הצגת כל הצוות שהכין את הסדרה. לאחר מכן מוצג מקבץ פספוסים מכל עונות הסדרה ולסיום קליפ "אם יש לך שמש" בביצוע שחקני הסדרה.
צילומי הסדרה
על אף הצגת מיקום ה"אימפריה" ביהודה הלוי 93, בפועל ה"אימפריה" עצמה הוקמה באולפן שהוקם במיוחד לצילומי הסדרה במרתף הסינרמה בשכונת יד אליהו בתל אביב. בהתאם לכך רוב צילומי החוץ המציגים את האזור מסביב לאימפריה, צולמו בשכונת יד אליהו, ולא ברחוב יהודה הלוי. בנוסף, גבעת קוזלובסקי בגבעתיים הייתה לאורך כל העונות מיקום פופולרי לצילומי חוץ.
שידורי הסדרה
שידור הבכורה של הסדרה היה בדצמבר 1997 בערוץ 2, במסגרת "שידורי קשת". החל מהעונה הרביעית, שידור הבכורה של הפרקים היה בערוץ +yes למנויי הלוויין ורק לאחר מכן, שודרו הפרקים בערוץ 2.
אחוזי הצפייה ותאריכי השידור שבטבלה להלן מתייחסים לשידור הפרקים בערוץ 2:
* הממוצע מתייחס רק לפרקים ששודרו החל מאמצע פברואר 1998, אז החלו למדוד את הרייטינג באופן אלקטרוני. הפרקים ששודרו לפני המדידה החדשה (8 פרקים) השיגו 24.5% על פי סקרי הצפייה שהיו נהוגים באותה התקופה.
נתוני הרייטינג באדיבותה של "הוועדה הישראלית למדרוג" ובהפקתה של חברת הרייטינג הישראלית "TNS טלגאל". תאריכי שידור העונות ומספרי הפרקים מבוססים על רישומיה של "הרשות השנייה" כפי שהם מובאים באתרה.
אדריכלות אנגלו-סקסונית
אדריכלות אנגלו-סקסונית היא סגנון באדריכלות אשר היה נהוג באנגליה ובחלקים של ויילס תחת שליטת האנגלו-סקסונים, בין אמצע המאה ה-5 ועד לכיבוש הנורמני בשנת 1066. האדריכלות באותן השנים באה לידי ביטוי בעיקר במבני דת כגון קתדרלות, כנסיות ומנזרים.
עקב כך שרוב המבנים האנגלו-סקסוניים שהשתמרו שופצו והורחבו לאורך השנים, קושי רב עומד בפני החוקרים בעת רצונם לעמוד על המייחד את האדריכלות אנגלו-סקסונית. בנוסף, לאורך השנים, עקב המלחמות השונות ובמיוחד כתוצאה מהפלישות הוויקינגיות במאות ה-9 וה-10, הרס רב הביא להיעלמותם של מבנים אנגלו-סקסוניים רבים. אך ככל הנראה יותר מכל, השימוש של האנגלו-סקסונים בעץ כאמצעי בנייה עיקרי, הגביל עוד יותר את כמותם ואופיים של המבנים ששרדו. למרות כל זאת, כיום באנגליה ישנם שרידים לא מעטים של אדריכלות אנגלו-סקסונית, לרבות למעלה מחמישים כנסיות אשר הוקמו בה בימי הביניים המוקדמים ואפשר להבחין בהן במאפיינים שהחוקרים מזהים כאנגלו-סקסוניים. למעט כנסיית עץ אחת, כל הכנסיות ששרדו מבוססות על בנייה בלבנים, ובכנסיות רבות מאלו אפשר להבחין בפרקטיקות אדריכליות ייחודיות לתקופה. בין הסגנונות להם הייתה השפעה על האדריכלות האנגלו-סקסונית אפשר למנות את השפעה נזירית קלטית בראשית התקופה, עבור במבני הבזיליקה של הנצרות המוקדמת, ולבסוף האדריכלות הרומנסקית המוקדמת אשר יובאה מהיבשת הסמוכה.
מבני דת וציבור
עם נפילת האימפריה הרומית במהלך המאה ה-5, פלשו לאנגליה שורה של עמים מדנמרק וצפון גרמניה של ימינו, לרבות האנגלו-סקסונים אשר כבשו את רובה של הארץ במהלך מאתיים השנים הבאות. באנגליה הם הקימו שורה של ממלכות ריבוניות, ואף שבתחילה הם היו פגאנים עד לסוף המאה ה-7 הם המירו את דתם לנצרות, אשר הפכה עד מהרה לדת השלטת.
מעבר האוכלוסייה באנגליה לנצרות, הביא במהלך המאות ה-6 וה-7 לקדמת הבמה את אדריכלות הכנסיות, על רקע הקמתם של כנסיות ומנזרים רבים לכל רוחב הארץ. לצד נזירים מאירופה שמדרום ומאירלנד השכנה ממערב אשר הקימו מבנים נוצריים שונים, בהמשך הדברים מלאכת הבנייה הובלה כבר על ידי האוכלוסייה המקומית, בהובלת מלכים אשר שמו להם למטרה להפיץ בארצם את הדת החדשה. ככל שחלפו השנים התגברה המגמה אשר ראתה בכנסייה ראויה לשמה מבנה מונומנטלי ומרשים המתנשא היטב מעל שאר המבנים הסמוכים לו. על הכנסייה היה להיות יוצאת דופן, יפה ואטרקטיבית, על מנת להאדיר את הנצרות בפני המקומיים.
אלקווין, המלומד הנוצרי בן המאה ה-8, תיאר באופן זה כנסייה שהקים ביורק:
הפלישות הוויקינגיות לאנגליה במהלך המאות ה-9 וה-10 הביאו עימן הרס רב של מבנים בולטים באנגליה, אך עם זאת הפלישות תרמו השפעה של סגנונות אדריכליים מסקנדינביה. במקביל, באופן שהגיע לשיאו עם עלייתה של ממלכת וסקס בראשות אלפרד הגדול, חלקים ניכרים מן הארץ ידעו פיתוח אדריכלי רב, אשר כלל בין השאר בנייה של קתדרלות, ביצורים רבים ותעלות ניקוז. ביצוריו של אלפרד הגדול, אשר כללו שימוש גם בחומות ומגדלים, היוו שיפור נרחב בהשוואה לביצורים המוקדמים יותר של האנגלו-סקסונים, כדוגמת סוללת אופה של אופה האדיר מלך ממלכת מרסיה. כל אותה התקופה עמדה בסימן השפעת הרנסאנס הקרולינגי באירופה הפרנקית. שם נערכו ניסיונות שונים לייצר תחייה רומית באדריכלות, אשר כללה את ניצני האדריכלות הרומנסקית אשר באנגליה באה לשיאה באנגליה במהלך המאה ה-11.
כמאפיינים נפוצים של אדריכלות הכנסיות האנגלו-סקסונית, אפשר למנות את היות הכנסייה מבנה מלבני לרוב ללא חלקים מעוגלים רבים, קירות הכוללים מעט חלונות צרים, לעיתים בלי צורה משולשת, נרתקס הבנוי כמרפסת ואפסיס קדמי. עם זאת, בלטו יותר מכל פרקטיקות רווחות הקשורות בצריח הכנסייה, אשר האנגלו-סקסונים היו חלוצים בפיתוחו. במקור הוקמו המגדלים למטרות הגנה. היות שהכנסייה הייתה לרוב מבנה האבן היחיד בכל הכפר, נעשו בו גם שימושים צבאיים, כאשר המגדל משמש בעיקר לשם הרתעה וכן לתצפית אל מול אויב מתקרב. סגנון ייחודי אחד הוא "כנסיית צריח ספינה" (tower-nave church). בכנסיות מעין אלו, אשר שכיחות למדי בקרב כנסיות מהתקופה האנגלו-סקסונית, צריח הכנסייה אינו עומד בחזית הכניסה שלה אלא מהוו המשך של האולם המרכזי בה, של הספינה. רוחבו של הצריח יהיה כרוחב אולם הכנסייה כולו, וקירותיו החיצוניים של האולם יהיו גם קירות הקומה התחתונה של הצריח, אשר יעמוד בדרך כלל בחזית האחורית של הכנסייה. מלבד זאת, פרקטיקה אדריכלית בולטת אחרת בקרב הכנסיות האנגלו-סקסוניות היא "כנסיית צריח מעוגל" (Round-tower church) – כנסייה אשר בשוליה צריח עגול. חלוץ בניית כנסיות הצריח המעוגל היה המלך אתלסטאן, מלך וסקס במהלך ראשית המאה ה-10.
בתי מגורים
את בתיהם הפרטיים, אשר לרוב היו מלבניים, חד-קומתיים וכללו לא יותר מחדר אחד, בנו האנגלו-סקסונים באופן בלעדי כמעט מעץ, אשר כלל לעיתים גם ריצפת אבן וחיפוי בטיח. על מנת לבסס את הקירות הן לרוב נבנו כשהן שקועות בקרקע, וחלקו התחתון של הבית כולו היה למעשה מתחת לפני האדמה, ככל הנראה כדי לתרום לבידוד הבית מהקור שבחוץ. מלבד צורת הבנייה של הבית, סייע לשמירה על מידת חום נאותה בחורף ובלילות גם תנור חימר להסקה אשר עמד במרכז החדר. הגג (שלעיתים רבות כלל חור במרכזו לצורך הוצאת העשן מהתנור) בדרך כלל הורכב מסכך של צמחייה יבשה דחוסה, והוא הסתמך על קורות עץ ובין ארבעה לשישה עמודי תמך שעמדו במרכז הבית. חלונות היו נדירים יחסית, ולצורך תאורה הסתמכו יושבי הבית על שימוש באש ובפתיחת הדלת בשעות היום.
כאמור, בעיקור של דבר, רק מבני דת הוקמו מאבן. עם זאת, ואף על פי שלא נמצאו שרידים ממשיים לכך, אנו כן מוצאים מקורות שונים המצביעים כי בתקופות מאוחרות נעשה שימוש באבן גם לבניית ארמונות מלוכה ומבני שלטון. כך למשל כותב אסאר, הבישוף של סולסברי בחיבורו "חיי המלך אלפרד" (Life of King Alfred) על אלפרד הגדול:
קימוליכתיס
קימוליכתיס (שם מדעי: Cimolichthys; מילולית: "דג קירטון") הוא סוג נכחד של דג גרם מקרין סנפיר, שחי במהלך סוף הקרטיקון לפני 83.5–70.6 מיליון שנה מזמננו.
מאפיינים
דג זה הוגדר לראשונה בשנת 1857 בידי החוקר ג'וזף ליידי והוא משויך כיום לסדרה דגי-לטאים. המאובנים שלו התגלו באמריקה הצפונית (בארצות הברית וקנדה) ובאירופה, באנגליה והולנד. התגלו מינים רבים של הדג, חלקם נקראו בידי ליידי וחלקם בידי אדוארד דרינקר קופ.
דג זה הגיע לאורך 1.5–2 מטרים בממוצע והוא נחשב לקרובם של הלטנוניים המודרניים, אם כי במבנה גופו דמה יותר לזאב נהרות מודרני או לברקודה. הוא היה מצופה בקשקשים עבים דמויי לוחיות, בעיקר סביב צידי הגוף והבטן. הסנפירים של הדג היו קצרים, עם סנפיר גבי נמוך בקרבת הזנב, והזנב היה ארוך ושרירי.
דג זה היה מותאם למארב לטרף בצמחייה. הלסתות היו ארוכות ומחודדות ובלסת התחתונה היו שורות צפופות של שיניים חדות. המבנה עזר לדג זה להאיץ ולהרוג טרף מיד. בדיקה של תכולת הקיבה העלתה שאריות של דגים ודיונונים שלא עוכלו. ממצא אחד כלל פרט שבבטנו פרט תוסוטאותיס (או אנצ'וטאותיס), אשר ייתכן שגרם למותו של הדג מחנק.
רכס דאגלס (אנטארקטיקה)
רכס דאגלס (באנגלית: Douglas Range) הוא רכס הרים צוקי, בצידו המזרחי של האי אלכסנדר, בטריטוריה האנטארקטית הבריטית, שבאנטארקטיקה.
גאוגרפיה
אורכו של הרכס 120 קילומטרים בכיוון צפון-מערב - דרום-מזרח, בין הר ניקולאס להר אדרד.
הרכס צופה על חלקו הצפוני של מפרץ ג'ורג' השישי.
גילוי הרכס
הר ניקולאס נצפה ממרחק לראשונה בשנת 1909, על ידי המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
מלוא הרכס נצפה לראשונה על ידי לינקולן אלזוורת' במהלך טיסתו הטרנס-אנטארקטית ב-23 בנובמבר 1935.
חלקו המזרחי התלול של הרכס מופה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו בטיסה זו על ידי ו. ל. ג'י. ג'וארג (W.L.G. Joerg). חלק זה של הרכס נסקר על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בשנת 1936, ונסקר בשנית על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1948–1950.
הרכס מופה כולה בהתבסס על תצלומי האוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, בין השנים 1947–1948, ועל ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1960.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו על ידי אנשי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
הרכס נקרא על שמו של תת - אדמירל סר פרסי דאגלס (Percy Douglas), שהיה יושב ראש הוועדה המייעצת של המשלחת הבריטית, והידרוגרף של הצי המלכותי.
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60.̊, P 206
• William Robertson Latady, REPORT ON THE AERIAL PHOTOGRAPHY OF THE RONNE ANTARCTIC RESEARCH EXPEDITION, P 216
• V. Noel, M. Pitts, Gravity wave events from mesoscale simulations, compared to polar stratospheric clouds observed from spaceborne lidar over the Antarctic Peninsula, Journal of Geophysical Research: Atmospheres, American Geophysical Union, 2012, 117 (D11), pp.20. ff10.1029/2011JD017318ff. ffhal01083648f
• S. R. A. KELLY, P. A. DOUBLEDAY, C. H. C. BRUNTON, J. M. DICKINS, G. D. SEVASTOPULO & P. D. TAYLOR, First Carboniferous and ?Permian marine macrofaunas from Antarctica and their tectonic implications, Journal of the Geological Society, London, Vol. 158, 2001, pp. 219–232.
באר (אוקראינה)
באר (באוקראינית וברוסית: Бар) היא עיר באוקראינה במחוז ויניצה. מרכז נפת באר. העיר נמצאת על גדות הנהר רוב, יובלו של הבוג הדרומי. אוכלוסיית העיר מונה כ-16,500 איש.
היסטוריה
האזור בו שוכנת העיר הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1401, אז התקיימה מצודה ליטאית בשם "רוב" בגדה הימנית של הנהר רוב. המצודה נבנתה בהוראותו של הדוכס הגדול אלגירדאס. בשנת 1431 עברה המצודה לשליטה פולנית. בשנת 1452 בפשיטת צבאו של חאנות קרים על האזור נכבשה המצודה על ידו ונהרסה כמעט לחלוטין. המצודה נבנתה מחדש על ידי הפולנים כעבור כחמישים שנה. בשנת 1533 הגיעה לאזורה המלכה הפולנית בונה ספורצה, אשר רכשה את המצודה מהמושל המקומי. בהוראתה נבנה מבצר חדש במקום המצודה הקטנה. עם השלמת בניית המבצר בשנת 1537 שונה שם המבצר מ"רוב" ל"באר", על שם העיר האיטלקית בארי, מקום הולדתה של המלכה בונה ספורצה. העיר שהוקמה מסביב למבצר קיבלה מהמלכה את זכויות מגדבורג בשנת 1540.
לאחר איחוד לובלין בשנת 1569 והכללת פודוליה במדינת פולין-ליטא המאוחדת הפכה באר למקום מושבו של הטמאן של פולין.
בשנת 1648, במהלך מרד חמלניצקי נכבשה באר על ידי הקוזקים של מקסים קריבונוס. במהלך הכיבוש נרצחו מרבית יהודי העיר על ידי הקוזקים. חמלניצקי, שהגע לעיר לאחר הכיבוש קבע בה את מקום מושבו. בשנת 1667, בעקבות הסכם אנדרוסובו חזרה באר לשליטת האיחוד הפולני-ליטאי.
בשנת 1672 נכבשה באר על ידי צבא האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמה פולנית-טורקית. הטורקים החזיקו בה עד לשנת 1699, אז נאלצו להחזיר אותה לפולין בהתאם להסכם קרלוביץ.
בשנת 1793, בעקבות החלוקה השנייה של פולין, עברה באר לשליטת האימפריה הרוסית.
יהודים
משפחות יהודיות ראשונות התיישבו בעיר בשנת 1542. בשנת 1648, עם כיבוש העיר על ידי הקוזקים של בוגדן חמלניצקי, נרצחו כל תושבי העיר היהודים שלא הצליחו להימלט (כ-2000 איש). לאחר תום המרד של חמלניצקי שבו היהודים להתיישב בה. הקהילה היהודית בעיר גדלה בצורה מתמדת: בשנת 1847 חיו בעיר כ-4,500 יהודים, ובשנת 1897 - כ-5,800 יהודים. בשנת 1910 התגוררו בבאר 10,450 יהודים (כ-46% מאוכלוסיית העיר). באותה תקופה היו היהודים הקבוצה הדתית הגדולה ביותר בעיר (הנוצרים האורתודוקסים היוו 40% מהאוכלוסייה, והשאר - נוצרים קתולים). גל הפרעות ביהודים ששטף את אוקראינה ב-1905 לא פסח על יהודי העיר. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה סבלו יהודי העיר מרדיפות, מעשי שוד, ביזה ופוגרומים.
לפי מרשם האוכלוסין שנערך בשנת 1926 התגוררו בבאר כ-5,800 יהודים. הירידה במספר היהודים בעיר (לעומת שנת 1910) נבעה בעיקר ביטול תחום המושב בשנת 1917 ולאו דווקא מפרעות מלחמת האזרחים. יהודים צעירים רבים עזבו את באר לטובת לימודים או עבודה בערים הגדולות של ברית המועצות.
עם פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות נכבשה העיר על ידי הכוחות הגרמנים והרומנים ביולי 1941. באר נכללה בשטח הכיבוש הרומני - טרנסניסטריה. בעיר הוקמו שלושה גטאות, בהם נכלאו כל יהודי העיר. בנוסף להם הובאו אל הגטאות האלו גם יהודים מרומניה. מרבית מתושבי הגטאות נרצחו על ידי הגרמנים, הרומנים ומשתפי פעולה אוקראינים באוגוסט 1942. היהודים המעטים שהושארו בחיים הועברו לגטו יקושנצי, שם הם הועסקו בעבודות כפייה. לאחר תום המלחמה חזרו היהודים, שהצליחו להימלט מידי הנאצים, לעיר וחיי הקהילה חודשו. במהלך השנים 1945 - 1947 פעל בית כנסת אחד בעיר, אך הוא נסגר על ידי השלטונות.
לפי מרשם האוכלוסין האחרון שנערך בברית המועצות בשנת 1989 התגוררו בעיר באר 357 יהודים בלבד. לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 עזבו מרבית היהודים את באר ועלו לישראל או היגרו לארצות הברית, קנדה או גרמניה. לפי מרשם האוכלוסין היחיד שנערך באוקראינה בשנת 2001 התגוררו בבאר כמה עשרות יהודים.
יהושע מאיר רייכמן
יהושע מאיר רייכמן (כ"ט בכסלו ה'תרכ"ב, 2 בדצמבר 1861 - ח' בניסן ה'תש"ב, 23 במרץ 1942) היה עסקן ציבור ושד"ר, מראשי העדה האשכנזית בירושלים. שימש כמנהל משרד תלמוד תורה עץ חיים ובית חולים ביקור חולים, חבר הוועד הכללי כנסת ישראל, ועד העיר ליהודי ירושלים הראשון, אספת הנבחרים הראשונה, ומוסדות נוספים. ממייסדי הרבנות הראשית וגופים נוספים.
ביוגרפיה
בגיל 19 התחתן עם הדסה פייגא מרים הריסון, ובהשפעת אחיה הפך למנקר, ובמקביל לימד ילדי עשירים. הוא קבע את ביתו בשכונת בית ישראל שהחלה אז להיבנות, והיה גבאי, חזן ומגיד שיעור בבית הכנסת בשכונה. היה חבר ועד השכונה ובמשך כמה שנים גם יו"ר הוועד.
בשנת 1912 נפצע בראשו בעת שניסה להגן על יהודי שהותקף על ידי שודדים ערבים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ניצל את נתינותו האמריקנית וסייע ליהודי העיר. לאחר המלחמה נבחר כחבר בוועד העיר ליהודי ירושלים וכציר באספת הנבחרים הראשונה.
היה היוזם להבאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק לכהן כרב בירושלים, ולאחר פטירת הרב קוק היה חבר ב"ועד הארבעה עשר" שבחר ברב צבי פסח פרנק ליורשו ברבנות ירושלים. היה ממקימי הרבנות הראשית, המועצה הדתית בירושלים, שבה גם היה חבר, וחברה קדישא האחידה "קהילת ירושלים".
נפטר בירושלים ב-26 במרץ 1942 (ח' בניסן ה'תש"ב) ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. על שמו נקרא רחוב בירושלים בשכונת בית ישראל.
נכדו הוא הפרופסור לפילוסופיה יוסף אגסי.
סביבון סוב סוב סוב
סְבִיבוֹן – סוֹב סוֹב סוֹב הוא שיר לכבוד חג החנוכה מאת לוין קיפניס המותאם לחן עממי, ואשר עוסק במנהג המשחק בסביבון. השיר פורסם בשנת 1923 בספרו "מחרוזת" (הוצאת אמנות, פרנקפורט).
הלחן
את המנגינה קיבל קיפניס מהמוזיקולוג ואספן המוזיקה העממית היהודית אברהם צבי אידלסון. תחילה הוא השתמש בה לשיר "מפאת ירדן מהר גלעד". כאשר חיבר קיפניס את "סביבון סוב סוב סוב", ביקש מנחום נרדי שיכתוב בשבילו מנגינה לשיר. לאחר שהמנגינה שהציע זה לא מצאה חן בעיניו, הוא השתמש באותה מנגינה שקיבל מאידלסון.
קנצלר גרמניה
ראש הממשלה בגרמניה נקרא באופן מסורתי קַנְצְלֶר. בין השנים 1871 ל-1945 המשרה נקראה רייכסקנצלר (בגרמנית: Reichskanzler; משמע: קנצלר של הרייך), אך אחרי מלחמת העולם השנייה גרמניה הפכה לרפובליקה פדרלית, ועל כן שונה שם המשרה, ומאז ועד היום שמה הוא בונדסקנצלר (בגרמנית: Bundeskanzler; משמע: קנצלר פדרלי). הקאנצלר הוא המנהל והמוביל של הקבינט של גרמניה.
מקורו של המונח, המתועד לראשונה בימי הביניים, הוא במילה הלטינית cancellarius.
קנצלר גרמניה הנוכחי הוא אולף שולץ, והוא מכהן בתפקיד החל מ-8 בדצמבר 2021.
רייכסקנצלר
לפני מלחמת העולם הראשונה נקראה משרת ראש ממשלת גרמניה בשם "רייכסקנצלר", שמשמעותו היא "קנצלר קיסרי" או "קנצלר של הרייך". באימפריה הגרמנית של 1871, הרייכסקנצלר לא נבחר על ידי הפרלמנט (הרייכסטאג), ולא נשא באחריות כלפיו. במקום זאת, הוא מונה על ידי הקיסר. בשל כך לא ניתן לקרוא לאימפריה הגרמנית דמוקרטיה, גם אם הרייכסטאג היה פרלמנט נבחר.
על פי החוקה החדשה של רפובליקת ויימאר ב-1919, הרייכסקנצלר אמור להיבחר על ידי הנשיא, אך לפרלמנט הזכות לפטר את הקנצלר, או את כל אחד מן השרים שלו. למעשה, רוב הממשלות של רפובליקת ויימאר נשענו בצורה חזקה על שיתוף פעולה עם הנשיא, בשל חוסר היציבות שבפרלמנט. הרייכסקנצלר האחרון בסדרת הקנצלרים של רפובליקת ויימאר היה אדולף היטלר, שמונה ב-30 בינואר 1933.
בונדסקנצלר
סמכות הקנצלר נובעת מהחוקה ומהמעמד שלו כמנהיג המפלגה או קואליציית המפלגות שמחזיקה ברוב הכיסאות בבונדסטאג (בגרמנית: Bundestag). בעבר, עם הלמוט קוהל ולאחר מכן גרהרד שרדר, אנגלה מרקל וגם כיום עם אולף שולץ, שימש ומשמש הקנצלר גם כמנהיג מפלגתו שלו. הדבר לא היה נכון באשר להלמוט שמידט.
בכל ארבע שנים, לאחר בחירות ארציות ותחילת כהונתם של חברי הבונדסטאג החדשים, נבחר הקנצלר בעזרת רוב קולות חברי הבונדסטאג, לאחר שהוצע כקנצלר על ידי נשיא גרמניה (בגרמנית: Bundespräsident). הצבעה זו היא אחד המקרים היחידים שבו יש להשיג רוב קולות מתוך כל חברי הבונדסטאג, בניגוד לרוב יחסי של המצביעים. הצבעה זו נקראת "קנצלרמרהייט" (בגרמנית: Kanzlermehrheit), ובשלה אף אולצו להגיע לפרלמנט בעבר חברי פרלמנט חולים (או בהיריון) כאשר הרוב המפלגתי היה קטן מדי.
אם מועמד הנשיא לא נבחר, יכול הבונדסטאג לבחור מועמד משלו תוך 14 יום. אם איש לא נבחר במהלך תקופה זו, הבונדסטאג יכול להכריז על בחירות חדשות למשרת הקנצלר. אם לאדם שקיבל את מספר הקולות הרב ביותר יש רוב, הנשיא מחויב למנותו. אם לאדם שקיבל את המספר הרב ביותר של הקולות אין רוב בבונדסטאג, יכול הנשיא למנות אותו או לקרוא לבחירות חדשות.
הקנצלר הוא החבר היחיד בממשלה שממונה על ידי הבונדסטאג. השרים נבחרים על ידי הקנצלר בעצמו (וממונים רשמית על ידי הנשיא).
שלא כמו בפרלמנטים אחרים, הבונדסטאג לא יכול להפיל את הקנצלר בהצבעת אי אמון פשוטה, מאחר שברפובליקת ויימאר נוצלה אפשרות זו לרעה על ידי שני הקצוות הפוליטיים, במטרה לחתור תחת הקנצלר ותחת ההליך הדמוקרטי. במקום זאת, החלפתו המוקדמת של הקנצלר יכולה להעשות רק אם מוסכם על יורש. כדי לצבור תמיכה מהבונדסטאג, יכול הקנצלר לקרוא להצבעת אמון, שניתן לשלבה בהצעת חוק כלשהי. אם הוא לא מצליח להגיע לרוב בהצבעה מסוג זה, יכול הנשיא לפזר את הבונדסטאג.
הקנצלר קובע את הרכב הקבינט. הנשיא ממנה ומפטר באופן רשמי את שרי הקבינט, בהמלצתו של הקנצלר; אין צורך בהסכמת הבונדסטאג. על פי החוקה, הקנצלר יכול לקבוע את מספר שרי הקבינט, ולהגדיר את תפקידיהם. הקנצלר לודוויג ארהארד החזיק בקבינט הגדול ביותר, עם 22 שרים, באמצע שנות השישים. הלמוט קוהל הנהיג מעל ל-17 שרים בתחילת כהונתו הרביעית ב-1994; הקבינט השני של גרהרד שרדר החזיק ב-13 שרים ב-2002.
דניס גולדברג
דניס גולדברג (באנגלית: Denis Goldberg; 11 באפריל 1933 – 29 באפריל 2020) היה פעיל זכויות אדם דרום אפריקאי יהודי, שהיה מעורב במאבק נגד האפרטהייד ונכלא במשך 22 שנים, יחד עם אנשי מפתח נוספים בתנועה נגד האפרטהייד בדרום אפריקה. לאחר שחרורו בשנת 1985 הוא המשיך במאבק נגד האפרטהייד מבסיסו בלונדון עם משפחתו, עד לביטול משטר האפרטהייד הבחירות הדמוקרטיות הרב-גזעיות הראשונות בדרום אפריקה ב-1994. הוא חזר לדרום אפריקה בשנת 2002.
ביוגרפיה
גולדברג נולד בקייפטאון בדרום אפריקה וגדל במשפחה, שבניגוד לרוב המשפחות הלבנות באותה תקופה, קיבלה בברכה אנשים מכל הגזעים לביתם. הוריו, אנני וסם גולדברג, נולדו שניהם בלונדון, ילדיהם של יהודים ליטאים שהיגרו לאנגליה במחצית השנייה של המאה ה-19. שני ההורים היו קומוניסטים פעילים פוליטית בזמן שחיו בלונדון, ואחרי שעברו לקייפטאון מילאו תפקיד פעיל בסניף וודסטוק המקומי של המפלגה הקומוניסטית בדרום אפריקה, בעוד סם ניהל סדרה של עסקים קטנים.
במרץ 1950, כשהיה בן 16, החל גולדברג את לימודיו בהנדסה אזרחית באוניברסיטת קייפטאון. בשנתו האחרונה פגש את אסמי (Esmé) בודנשטיין, שהגיעה גם ממשפחה פעילה במפלגה הקומוניסטית, והם התחתנו בינואר 1954. בתם הילרי נולדה בשנת 1955 ובנם דייוויד בשנת 1957.
אסמי הייתה חברה בוועד של "אגודת הנוער המודרנית הלא-גזעית", שבאמצעותה התיידד דניס עם אנדימבה טויבו יה טויבו, שלימים הקים את SWAPO (ארגון העם הדרום-מערב אפריקני) והפך לאחד המנהיגים הראשונים של נמיביה העצמאית. "אגודת הנוער המודרנית הלא-גזעית" ביקשה להעלות את המודעות והסולידריות באמצעים שונים, כולל מכירת העיתון "העידן החדש" וקיים שיעורי לילה לחינוך של אנשים עובדים. גולדברג היה גם פעיל בתנועת "קונגרס הדמוקרטים". אף על פי שפעילות זו לא הייתה בלתי חוקית, הזוג והפעילים האחרים הוטרדו ללא הרף על ידי משטרת הביטחון, שאספה חומרי חקירה על המעורבים.
בשנת 1957 הצטרף גולדברג למפלגה הקומוניסטית (שפעילותה נאסרה בדרום אפריקה ב-1950). הוא נעצר ב-30 במרץ 1960 בגין תמיכה בשובתים בעיירות השחורים (Townships) בעקבות הטבח בשארפוויל ב-21 במרץ 1960, בו כוחות המשטרה פתחו באש לעבר מפגינים נגד האפליה הגזעית ומשטר האפרטהייד. כתוצאה מהירי נהרגו 69 מפגינים ו-180 נפצעו. גולדברג, יחד עם אמו, ישב ארבעה חודשים בכלא ללא משפט ובעקבות זאת איבד את עבודתו בפרויקט לבניית תחנת כוח.
ב-26 ביוני 1962, ביוהנסבורג, סייע גולדברג בשידור הרדיו של נאום יום החופש של וולטר סיסולו, ממנהיגי הקונגרס הלאומי האפריקני. ליונל גיי, מרצה לפיזיקה מאוניברסיטת וייטווטרסנד, בנה את משדר הרדיו.
המעצר
ב-11 ביולי 1963 פשטה משטרת הביטחון של דרום אפריקה על בית החווה "ליליסלאף" בשכונת ריבוניה, בפרברים הצפוניים של יוהנסבורג, בפגישה שתוכננה להיות האחרונה שהתקיימה במקום, לאחר שהבית שימש כמקום מפגש סודי במשך כמעט שנתיים. גולדברג נעצר בחווה יחד עם כמה פעילים אחרים, ביניהם וולטר סיסולו, ארטור גולדרייך, גובן מבקי, ריימונד מחלאבה ורוסטי ברנשטיין. ב-3 בספטמבר 1963 ברח גולדברג יחד עם ארטור גולדרייך ואנשים אחרים מהכלא. הוא נפצע במהלך הבריחה ונתפס כעבור שבוע, ואילו גולדרייך, שהיה אף הוא ממוצא יהודי, הצליח להימלט מהמדינה ולעלות לישראל.
גולדברג היה נתון לשורה של חקירות תוקפניות לעיתים קרובות, הוא אוים בתליה ובמועדים אחרים הציעו לו תמריצים להפוך לעד מדינה. נאמר לו על מות חברו, לוקמרט נגודל, בכלא. אסמי נעצרה גם היא והוחזקה תחת חוק המעצר למשך 38 יום, במהלכו טופלו בחומרה והייתה נתונים לאיומים על סילוק ילדיה ממנה. ב-8 באוקטובר 1963, לאחר תום תקופת המעצר, גולדברג והאחרים הואשמו בעבירות על פי חוק החבלה (נלסון מנדלה ישב בכלא בזמן הפשיטה, אך מסמכים שנמצאו בליליסלאף אפשרו למדינה להוסיף אותו כנאשם משותף). המשפט שלאחר מכן נודע בשם "משפט ריבוניה".
משפט ריבוניה
יום לאחר שהואשם, גולדברג וחבריו נפגשו עם עורכי דינם שאמרו להם כי מצבם היה קשה ועונש מוות בתליה הוא התוצאה הסבירה. גולדברג, במאמץ להגן על מנדלה ועל המנהיגים האחרים, הציע לקחת אחריות באומרו שהוא חרג מהוראותיו ביחס לייצור נשק, וטען כי הראיות נגדו היו הקשות ביותר להפריך בהינתן שהתוכניות היו בבירור נכתב על ידו. ההצעה הזו נדחתה על ידי האחרים. נדונה תוכנית בריחה, וגולדברג התעקש כי אסמי והילדים יעזבו את דרום אפריקה, מחשש להשלכות אם הוא יצליח. אסמי והילדים יצאו לבריטניה בדצמבר 1963, אך גולדברג לא הצליח להימלט.
לאחר ששניים מהנאשמים ברחו, ניתן פסק הדין ב-12 ביוני 1964, השופט סירב להטיל את עונש המוות; במקום זאת, שמונה מהמורשעים נידונו לארבעה מאסרי מאסר עולם כל אחד. בגיל 31 היה גולדברג הצעיר מבין הנידונים והאדם הלבן היחיד. אמו, שהייתה בבית המשפט בגזר דין, לא שמעה את השופט וצעקה "דניס, מה זה? מה השופט אמר?", עליו הגיב גולדברג:"החיים והחיים נפלאים".
המאסר
הותר לו לכתב רק מכתב אחד בן 500 מילים כל חצי שנה, אך אפילו אלה צונזרו ונחתכו באופן שרירותי. עם שחרורו ניתנה לגולדברג חבילת מכתבים ששלחה אסמי שהוחזקה על ידי שלטונות הכלא. באותה עת נאמר לו שמעולם לא הגיעו. בזמן שהיה בכלא ובהמשך, ביתו של אסמי במזרח פינצ'לי בצפון לונדון סיפק מקלט לפליטים פוליטיים דרום אפריקאים ומטיילים שונים אחרים.
שני הוריו של גולדברג נפטרו בזמן שהיה בכלא. הוריו נפרדו ואמו אנני הלכה להתגורר עם אסמי והילדים בבריטניה. יום לפני שהשתחרר הורשה גולדברג תחת שמירה לבקר בקבר אביו.
השחרור מהכלא
בתו של גולדברג הילרי התגוררה בקיבוץ מעיין ברוך בישראל, שבין מקימיו היו מכרים של דניס מדרום אפריקה כגון הפסל דוד פיין והאדריכל ארטור גולדרייך (שנאסר עם גולדברג ב-1963 אך הצליח להימלט חזרה לישראל), שם עבדה כגננת ורכזת מתנדבים. הילרי הקימה ועד פעולה שינסה להשיג את שחרור אביה מהכלא. חרות לפיד מקיבוץ אילת השחר, שפעל למען שחרור אסירים יהודים ברחבי העולם, החל לפעול למען שחרורו. זו הייתה תקופה קשה עבור גולדברג מכיוון שהוא לא ידע את עמדתו של ה הקונגרס הלאומי האפריקני ועמדת חבריו הכלואים באי רובבן לגבי שחרורו האפשרי. כשהוא מבודד הייתה לו הזדמנות מועטה להתייעצות; עם זאת, הועבר לו מסר כי ההקונגרס הלאומי האפריקני, כולל אלה באי רובן, אישרו את היוזמות של בתו וחרות לפיד.
בשנת 1985, תחת לחץ של ארצות הברית, ממשלת האפרטהייד של דרום אפריקה הציעה לשחרר אסירים פוליטיים אם יגנו ויתחיבו לא לפעול באלימות. גולדברג ביקש לפגוש את מנדלה ואת חבריו האחרים בקייפטאון, אך סורב. התנאי העיקרי שהוצב בפני גולדברג היה שהוא לא ישתתף באלימות למטרות פוליטיות. גולדברג הסכים, אך הוא לא דחה את מעורבותו הקודמת או את הצורך במאבק מזוין. במכתב לנשיא פ 'וו. בוטה הוא פירט את עמדתו והסכים ל"התחייבות להשתתף בפוליטיקה רגילה שלווה, שניתן לנהוג בחופשיות ובמשמעותיות ".כמו כן הוסכם שיעלה לישראל לאחר שחרורו. ראש דסק דרום אפריקה במשרד החוץ, אלון ליאל, ניהל את המגעים עם המשטר הדרום אפריקאי. ב-28 בפברואר 1985, לאחר 22 שנות מאסר, גולדברג שוחרר.
גולדברג למד בכלא לתארים במינהל ציבורי, היסטוריה וגאוגרפיה דרך אוניברסיטת דרום אפריקה ולקח חלק בתואר במשפטים.
בלונדון 1985 – 2002
גולדברג נלקח היישר מהכלא לשדה התעופה כדי לטוס לישראל, שם אוחד עם אשתו וילדיו. בישראל שהה מספר ימים בקיבוץ מעין ברוך ונתן מספר ראיונות לתקשורת הישראלית. גולדברג היה תקיף בביקורתו על היחס של ישראל לפלסטינים ועל יחסי ישראל עם שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה.
גולדברג עבר ללונדון עם משפחתו וחידש את עבודתו בקונגרס הלאומי האפריקני במשרדו בלונדון. ב-26 ביוני 1985, במלאת 30 שנה לקונגרס העם (המכונה גם יום החופש), כדובר הקונגרס הלאומי האפריקני, נשא נאום בכיכר טרפלגר בעצרת נגד אפרטהייד, בה השתתף גם מנהיג מפלגת הלייבור הבריטית, ניל קינוק, ובדצמבר יצא לסיור הרצאות בן שישה שבועות בסקנדינביה. הוא ייצג את התנועה בוועדה נגד האפרטהייד של האו"ם והיה מעורב גם בוודקראפט פולק, תנועה אזרחית בריטית לצעירים בה הייתה משפחתו פעילה שנים רבות. תפקידו העיקרי לאורך השנים עד 1994 היה לבנות תמיכה בתנועה נגד האפרטהייד, ולשם כך הוא טייל ברחבי אירופה וצפון אמריקה, הוא גם יצר קשרים חזקים עם איגודים מקצועיים ויחסים ארוכי שנים עם אנשים שהמשיכו לתמוך בדרום אפריקה לאחר שהוקמה הדמוקרטיה שם.
לאחר פירוק משטר ההפרדה הגזעית בדרום אפריקה ועריכתן של בחירות דמוקרטיות אמיתיות ראשונות ב־1994, שבהן הותר לראשונה לאזרחים שחורים וצבעוניים (בני תערובת) להצביע, החליט גולדברג שלא לחזור לדרום אפריקה, בעיקר כדי שיוכל להישאר עם אסמי, ילדיו ונכדיו, שרצו להישאר בבריטניה.
הוא היה מעורב בהקמת ארגון שנוסד בשנת 1996, והפך לפטרון הכבוד שלהו. הוא הקים את ארגון הפיתוח Community HEART בלונדון בשנת 1995, כדי לשפר את רמת החיים של דרום אפריקאים שחורים. הארגון גייס כספים לארגונים כמו Rape Crisis Cape Town וכן ליוזמות לספק ספרים ומחשבים לבתי ספר. בתמיכת חברים גרמנים הקים את Community HEART eV באסן בגרמניה בשנת 1996, שם פגש את אדלגרד נקובי. לאחר מכן ביקר בגרמניה פעמים רבות, למד לדבר גרמנית וייצר קשרים נרחבים במדינה.
בשנת 2000 מתה אסמי לאחר ניתוח חירום. בשנת 2002 דניס ואדלגרד התחתנו בלונדון; ימים ספורים לאחר מכן נפטרה פתאום בתו הילרי, כאשר גולדברג ואדלגרד התכוננו לחזור לדרום אפריקה.
חזרה לדרום אפריקה
גולדברג שב לדרום אפריקה בשנת 2002 ומונה ליועץ המיוחד של חבר הפרלמנט של רוני קסריל, שר לענייני מים ויערות עד 2004.
אדלגרד ודניס התגוררו בתחילה בפרטוריה ואז בקייפטאון. אדלגרד נפטרה בשנת 2006 מסרטן.
גולדברג המשיך לנסוע לגרמניה ולמדינות אחרות כדי לדבר על דרום אפריקה ועל העבודות הדרושות להפיכתה; ביוני 2009 הציג מאמר "דרום אפריקה, המעבר לדמוקרטיה ואיסור עינויים" בסמינר באוניברסיטת דיסלדורף.
בשנת 2010 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "המשימה: חיים לחופש בדרום אפריקה" (מהדורה חדשה שפורסמה בשנת 2016).
הוא השתלב בפרויקט ללימוד תלמידי בתי הספר התיכוניים על ההיסטוריה של מאבק השחרור והעניק תמיכה למספר פרויקטים בהוט ביי, בפרבר קייפטאון בו התגורר. בין השאר, תמיכה באקדמיה למוזיקה קרוננדל (שנוסדה בשנת 2007) שמטרתה להפגיש בין צעירים מקהילות שונות באמצעות נגינה של מוזיקה. הוא השתמש בקשריו הגרמניים כדי לעזור לארגן להקת ג'אז שהורכבה מתלמידי קרוננדל לסיבוב הופעות בגרמניה בשנת 2012.
נפטר בקייפטאון ב-29 באפריל 2020.
פרודינוצרס
פרודינוצרס (שם מדעי: Prodinoceras; מילולית: "לפני קרניים נוראיות") הוא סוג של יונק נכחד בן סדרת הדינוצרטים דמויי-הקרנפים שחיו במהלך הפלאוגן. סוג זה היה הקדום מכל בני קבוצתו והוא התקיים בסוף הפלאוקן במונגוליה. הוא הוגדר ב-1929, אך הוא קיבל שמות נרדפים רבים.
כמו מינים רבים מהפלאוקן הוא נכחד עם תחילת האאוקן היבשה יותר.
פרקופסיים
פרקופסיים (שם מדעי: Percopsiformes) הם סדרת דגים ממחלקת מקריני סנפיר. בסדרה 10 מינים בתוך 3 משפחות ו-7 סוגים, רובם מונוטיפיים.
דגים אלה חיים במערות והם כמעט עיוורים ואיבדו את צבעם כמעט לגמרי, אם כי מספר מינים נראים אחרת, דומים יותר לדגי סלמון. הם חיים בנהרות בצפון אמריקה ליד מערות, חלקם בעומק המערות.
אורכם הממוצע של דגים אלה הוא 5-20 ס"מ.
הדיוויזיה ה-32 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-32 (הסקסונית ה-3) (בגרמנית: '''32. Division (3. Königlich Sächsische)''') הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1887, וחייליה גויסו מממלכת סקסוניה, ובפרט מאזור באוצן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-12 (הסקסוני ה-1) בפיקוד קרל לודוויג ד'אלזה, אשר היה חלק מהארמייה השלישית בפיקוד מקס פון האוזן. הדיוויזיה נטלה חלק במערכה על הגבולות, לרבות קרב שרלרואה, וכן השתתפה בקרב על המארן. בשנת 1916 היא לחמה בקרב ורדן ובהקרב על הסום, ובשנת 1917 היא לחמה ב וקרב פשנדל. בשנת 1918 השתתפה הדיוויזיה במתקפת האביב, ולאחר מכן לחמה הדיוויזיה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-10 בספטמבר 1919 פורקה הדיוויזיה.
לאס קטשופ
לאס קטשופ (בספרדית: Las Ketchup) היא להקת בנות ספרדית. ארבע חברות ההרכב הן האחיות לוסיה, לולה, פילאר ורוסיו מוניוס. הלהקה הוקמה על ידי המפיק מנואל "קקו" רויס. ההרכב ידוע בלהיטו היחיד "The Ketchup Song (Aserejé)" שמכר מעל לשבעה מיליון עותקים ברחבי העולם. מאלבום הבכורה של ההרכב נמכרו למעלה משני מיליון עותקים. משנת 2006 לא הוציא ההרכב סינגלים חדשים, אך הוא פעיל בהופעות בספרד ומחוצה לה.
ההרכב ייצג את ספרד באירוויזיון 2006 שנערך באתונה בירת יוון.
מדינת ישראל בהלכה
לקראת הקמת מדינת ישראל ולאחריה, התעורר דיון הלכתי בשאלת מעמדה ההלכתי של מדינת ישראל ומוסדותיה. זאת לאור העובדה שהמדינה הייתה דמוקרטית וחילונית, בשונה מהמדינה הראויה המתוארת בהלכה.
הרשות המבצעת
הראי"ה קוק כתב (עוד לפני הקמת המדינה) שבהיעדר מלך, סמכויותיו על פי ההלכה חוזרות אל העם, שרשאי למנות מנהיג שיחזיק בסמכויות מלך ישראל:
עמדה זו התקבלה על ידי רבים מפוסקי ההלכה לאחר הקמת המדינה ובהם: הריא"ה הרצוג, הרב שלמה גורן , הרב עובדיה יוסף , הרב שאול ישראלי , הרב אליעזר וולדינברג .על פיה הם קבעו שיש למדינת ישראל את הסמכויות של מלך ישראל, ובפרט את הסמכות לפקד על הצבא.
הרשות המחוקקת - הכנסת
עם קום מדינת ישראל, החל גם הפולמוס בנוגע למעמדם ההלכתי של חוקי המדינה. אחת המחלוקת הייתה בשאלה האם ניתן להכריע להלכה כדברי הרמב"ם ורוב הראשונים, הסוברים שעל מלך ישראל חל הכלל דינא דמלכותא דינא (מכיוון שכל הציבור הסכים לשלטון ולכן מחויב לשמוע לו), או כדברי ראשונים אחרים הסוברים שבארץ ישראל לא ניתן למלך כוח זה (מכיוון שכוח המלך נובע מבעלותו על הארץ, ובא"י כל ישראל שותפים בה), וכן ישנם ראשונים הסוברים שבמלך ישראל לא נאמר דין זה משום שהוא צריך לדון על פי משפט התורה, מלבד במקרים חריגים.
בנוסף יש הסבורים שגם הרמב"ם והשו"ע שפסקו במלך ישראל דין זה, לא דברו בשלטון שאינו נוהג על פי חוקי התורה:
זאת מאחר שדעת הרמב"ם שמקור התוקף של דינא דמלכותא הוא בפרשת המלך בתורה ובנביא, ולא מכח הסכמת העם, והרמב"ם במספר מקומות מדגיש שהתורה דברה רק במלך ישראל המנהיג העם על פי התורה. בניגוד לכך הרב עובדיה יוסף כתב שגם על משטר של רשעים חל הכלל דינא דמלכותא:
יש המסתמכים על דברי החתם סופר שלעניין חוקים שהם לתועלת העם ולרצונו, כל הראשונים מודים ששייך בהם דינא דמלכותא מכח הסכמת העם, וכשיטת הרשב"ם.
להלכה חלוקים פוסקי זמננו בשאלה זו. רוב רבני הציונות הדתית, סבורים שהכלל דינא דמלכותא דינא חל בנוגע לחוקי מדינת ישראל, ולכן יש תוקף לחוקים שנדרשים לצורך השלמת חוקי התורה כך נפסק ברשת ארץ חמדה גזית
דעת הרב עובדיה יוסף שיש תחומים עליהם חל הכלל דינא דמלכותא דינא, כגון תשלום מיסים, כיוון שיש בהם תועלת לממשלה ולקיום המדינה וכן בחוקים שנדרשים כתקנה כגון זכויות יוצרים. אך מנגד הוא כתב, שבדברים שסותרים את חוקי התורה לא חל הכלל דינא דמלכותא דינא.
דעת הרב יוסף שלום אלישיב לנהוג בזה כספק הלכתי, ולעניין חוקים שבהם הציבור מעוניין וחפץ, דעתו נוטה שיש בהם דינא דמלכותא.
דעת החזון איש שהכלל דינא דמלכותא אינו תקף במדינת ישראל מהטעמים דלעיל, וכן דעת הרב ניסים קרליץ ובית דינו.
הרשות השופטת
במסגרת הדיון בשאלת מעמדה ההלכתי של מדינת ישראל נדונה גם שאלת מעמדם של בתי המשפט של מדינת ישראל. בתי המשפט במדינת ישראל, אינם דנים על פי חוקי התורה ומכהנים בהם שופטים שאינם תלמידי חכמים. מצד שני רוב רובם של השופטים הם יהודים והאחריות השיפוטית אינה של גויים, כך שעמדה בפני הפוסקים השאלה, האם ניתן להישפט במערכת המשפט במדינת ישראל או שמא חל כאן איסור ערכאות של גויים.
לדעת רוב רובם של פוסקי ההלכה בלא הבדלי מגזר או זרם הדבר אסור. לעומת זאת, החוקר מנחם אלון טען שאין איסור להתדיין בפניהם, כיוון שמעמדם כשל "ערכאות שבסוריא".
על פי דעת החזון איש הדבר אסור כיוון שבתי המשפט דנים על פי חוקי הכנסת ולא על פי שיקול דעתם. לדעתו זו של החזון האיש שותפים, לעיתים מטעמים אחרים. כך למשל אסר הרב יעקב אריאל לפנות לבתי המשפט מפני שאפשר לפנות לבתי הדין הרבניים: אולם, לדעת רוב הפוסקים הציוניים איסור זה לא חל על התחום הפלילי, כפי שכתב הרב דוב ליאור:
WDSSPR
WDSSPR הוא ראשי תיבות באנגלית של Walt Disney Studios Sony Pictures Releasing, שמשמעותה חברת הפצת אולפני סוני וחברת וולט דיסני (ברוסית: Компания «Уолт Дисней Студиос Сони Пикчерс Релизинг»). זוהי חברה רוסית להפקה ולהפצת סרטי קולנוע, שנוסדה בשנת 2007. מהווה לחברת בת של חברת וולט דיסני - חבר המדינות, שנחשבת לחברת בת של חברת וולט דיסני הפועלת במזרח אירופה. החברה אומנם מפיצה ומשווקת סרטים בהפקת דיסני אך גם מפיצה ומשווקת סרטים רוסיים מקומיים ולפחות חמישה סרטים שהפיצה הפכו לשוברי קופות גדולים ברוסיה (סטלינגרד, ויי, הבוגאטיר האחרון, על הקרח, משיכה).
החברה הוקמה על ידי Buena Vista International, Inc. (BVI) בשיתוף פעולה עם Sony Pictures Releasing International לצורך הפצת סרטי סוני בשטחי ברית המועצות לשעבר. חברת Walt Disney Studios Motion Pictures International נחשבת לחברת הפצת סרטים שאחראית לשיווק והפצת סרטים שהפיקה אולפני וולט דיסני, פיקסאר וחברת סרטי טאצ'סטון. מאז 2011 Walt Disney Studios Motion Pictures International מפיצה סרטים של דרימוורקס ושל חברת Reliance BIG Entertainment. החל משנת 2012 החברה גם מפיצה את כל הסרטים שהפיקו אולפני מארוול.
הקיץ גווע
הקיץ גווע הוא שיר מאת חיים נחמן ביאליק שנכתב בשנת ה'תרס"ה (1905-1904), ומספר על נקודת המעבר בין תום הקיץ לתחילת הסתיו. השיר מציג שתי עמדות כלפי העולם: הראשונה היא עמדה רגשית-רומנטית המתפעלת מיופי העולם, ולעומתה הגישה המעשית המתמקדת במטלות היום יום.
השיר נמצא בתוכנית הלימודים בישראל לבחינת הבגרות בספרות. בשנת 2023 יצא השיר כסינגל בהפקתו וביצועו של מיקי גבריאלוב.
השיר
ביאליק מספר על הצבעים בסתיו המזרח-אירופי, ובתיאורו הוא מתאר את תום הקיץ כתקופה מרהיבה אך מורבידית. לאחר מכן, ביאליק מתמקד בפרדס המתרוקן, כשרק אנשים מעטים מטיילים בו, ומביטים אל החסידות הנודדות לאקלים חמים יותר. אנשים מעטים בלבד יוצאים לטייל עתה כדי להביט ביופיו של ההווה. האחרים כנראה כבר טרודים בהכנות ליום המחר.
הבית האחרון נצבע כבר בצבעים אפרוריים, כאשר הסגרירות שבחוץ פורצת אל תוך הבית. האנשים הפשוטים לא יכולים להרשות לעצמם לראות את היופי שבסתיו, והם צריכים לבדוק אם נעליהם טובות להליכה בשלג, לתפור טלאים על בגדיהם ולהכין מזון לחורף, במקרה זה תפוחי אדמה, משום שהיו מזון יסוד במזרח אירופה.
זינוק (אלבום)
זינוק הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת הישראלית אילנה אביטל. את האלבום הוציאה בשנת 1981 לאור חברת התקליטים Rec-O-Hit. בין השירים שנכללו בו ניתן למנות את "פגישה ראשונה" ואת "שובי לים", שדורגו במקום ה-19 וה-17 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' לשנים 1979 ו-1980 בהתאמה.
הקיץ גווע
פירוש השיר
בתי השיר מציגים תהליכי מעבר: התחלפות העונות - הקיץ גווע, הסתיו נוכח והחורף מתקרב; התקרבות מהכללי אל הפרטי - מהטבע, לפרדס ולבסוף לבית, כמטפורה לעצבות שמתגברת.
אליפות ישראל באתלטיקה 2016
אליפות ישראל באתלטיקה ה-80 נערכה בין התאריכים 22 - 23 ביוני 2016 באצטדיון הדר יוסף.
טושה זיידל
ביוגרפיה
נולד באודסה בשנת 1899 למשפחה יהודית. מגיל 7 למד נגינה על כינור. בהמשך נסע ללמוד נגינה בקונסרבטוריון שטרן בברלין, אצל אדולף ברודסקי (תלמידו של יוזף יואכים) ובקונסרבטוריון של סנקט פטרסבורג אצל הכנר ההונגרי לאופולד אאואר ואצל נתן מילשטיין שם סיים את לימודיו בשנת 1912. את הקונצרט הראשון שלו ערך באוסלו בשנת 1915.
הוא ביקר בארצות הברית בשנת 1918, שם ערך את הופעת הבכורה שלו באולם הקונצרטים קרנגי הול. ובשנת 1920 היגר לארצות הברית. הייתה לו תוכנית שבועית ברדיו של CBS בשם The Toscha Seidel Program; במקביל, שימש גם כמנהל המוזיקלי של רשת הרדיו של CBS.
לאחר מלחמת העולם השנייה התמנה למורה למוזיקה בקונסרבטוריון למוזיקה בלוס אנג'לס.
לימד את אלברט איינשטיין לנגן בכינור, ובתמורה נתן לו איינשטיין סקיצה של תורת היחסות שלו.
בשנת 1922 כתב ג'ורג' גרשווין שיר עליו ועל חבריו הכנרים הווירטואוזים הרוסים-יהודים בשם "מישה, יאשה, טושה, סשה".
נגינתו
זיידל נודע בטון שופע ורומנטי והוא ניגן על כינור הסטרדיבריוס של אנטוניו סטרדיווארי, שנקרא "דה וינצ'י" 1714 (וידוע כיום כאקס-זיידל), שאותו רכש בשנת 1924 תמורת 25,000 דולר. זיידל אמר שלא יחליף את הכינור גם תמורת מיליון דולר. בשנת 2022 הוצע הסטרדיבריוס של זיידל בניו יורק ב–20 מיליון דולר ונמכר ב–15 מיליון דולר.
ורוניקה כהן
ורוניקה כהן היא פרופסור אמריטה במחלקה להוראת מוזיקה באקדמיה למוזיקה בירושלים. במשך השנים כיהנה באקדמיה כדיקנית הפקולטה לתיאוריה של המוזיקה, הלחנה, ניצוח וחינוך מוזיקלי, וכן יו"ר המחלקה להוראת מוזיקה, דיקנית סטודנטים ויועצת לשוויון מגדרי לנשיא האקדמיה. היא יועצת הנשיא ומנהלת פדגוגית ומוזיקלית של מיזם הכנה להאזנה לקונצרטים בבתי ספר, באמצעות הנחיית מורים בסדנאות. פרופ' כהן עומדת בראש מיזם זה ב-22 השנים האחרונות.
ורוניקה כהן הייתה שותפה לייסוד המחלקה למוזיקה ערבית באקדמיה, המתמקדת בהוראת מוזיקה ערבית קלאסית.
לימודים
ורוניקה כהן נולדה בארצות הברית. היא למדה לתואר ראשון בבית ספר "פיבודי" למוזיקה (1966) ולתואר שני בהלחנה באוניברסיטת ייל (1969). את התואר השלישי קיבלה מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (1980).
מראות מוזיקליות
מראה מוזיקלית היא הקרנה למרחב, ביטוי חזותי ממשי באמצעות תנועות - בעיקר של הידיים - המגלמות קוגניציה, הפעילות הקוגניטיבית/רגשית שעל ידה התודעה מסדרת מערך צלילים נתון למוזיקה.
תוכנית לימודים על בסיס קוגניטיבי
כהן פיתחה תוכנית לימודים המתמקדת בתהליך הקוגניטיבי-רגשי, שעל ידו התודעה האנושית מארגנת צלילים למחוות מוזיקליות, שהיא מרכיב חשוב של תוכנית הלימודים הלאומית בישראל. בניגוד לתוכניות לימודים אחרות, המתמקדות ביסודות מוזיקליים תבוניים (מלודיה, הרמוניה, מקצב, גובה צליל, מרקם), כאן המוקד הוא על הפעילות הקוגניטיבית/רגשית של התודעה, כשהיא מעבדת את התופעות האקוסטיות השונות והופכת צלילים למוזיקה.
היסטוריה צבאית של תאילנד
ההיסטוריה הצבאית של תאילנד מקיפה כ-800 שנה של מאבק החל ממלחמות לשחרור מעולה של האימפריה הקמרית, המשך במאבקים מול השכנות בורמה ווייטנאם ועד לתקופות המתיחות והעימותים עם האימפריות הקולוניאליות של בריטניה וצרפת. להיסטוריה הצבאית של תאילנד, שהמאפיינים הבולטים שבה הם מרכזיותה באזור דרום מזרח אסיה, המרחב העוין לעיתים שבה היא שוכנת והשינויים בטכנולוגיות הצבאיות, הייתה השפעה מכריעה הן על התפתחותה של תאילנד כאומה מודרנית והן על התפתחותן של שכנותיה. בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה, השותפות של תאילנד עם ארצות הברית הייתה מרכיב חשוב בהוויה הביטחונית שלה, הן בתקופת המלחמה הקרה והן במלחמה העולמית בטרור, בעוד שמעורבות ההנהגה הצבאית שלה בחיים הציבוריים של תאילנד גרמה לתשומת לב עולמית.
עלייתן של הממלכות הסיאמיות
עם שקיעתה של האימפריה הקמרית, מרידות ברחבי שטחה באזורים של וייטנאם ותאילנד של היום והתקפות חיצוניות מצדה של ממלכת צ'אמפה (דרום ומרכז וייטנאם), דלדלו את כוחה. לאחר בזיזתה של בירת האימפריה הקמרית, אנגקור ואט על ידי ממלכת צ'אמפה ב-1178-1179, יכולתה של האימפריה לשלוט על שטחים נרחבים ירדה פלאים. הממלכה הסיאמית הראשונה שהשיגה עצמאות, ממלכת סוקוטהאי (Sukhothai), הצטרפה במהרה לממלכת איוטהאיה שהוקמה בשנת 1350. לאחר 1352 איוטהאיה הפכה להיות היריבה הרצינית ביותר של האימפריה הקמרית, מה שהוביל לכיבושה של זו האחרונה בכ-1431.
בשנים הבאות התנהלה לחימה בה ניסו כמה מדינות לנצל את קריסתה של ההגמוניה הקמרית. מאחר שברשות אף אחד מהצדדים לא היה יתרון טכנולוגי, ההכרעה בקרבות הושגה בדרך כלל על פי גודלם של הצבאות. השימוש בפילי מלחמה נמשך, כשבחלק מהקרבות התנהלה לחימה פנים אל פנים בין הלוחמים לבין הפילים. ב-1592 ננדה באיין, מלכה של שושלת טונגו (Toungoo) ,שמלכה בבורמה ושלטה על אזור תאילנד ולאוס של היום, ציווה על בנו לתקוף את מלך איוטהאיה, נארסואן, שכוחותיו חנו ביודהאהטהי (Yuddhahatthi) והביס את כוחותיו של הנסיך הבורמזי ב-18 בינואר 1593 שכיום מצוין בתאילנד כיום הכוחות המזוינים. ב-1599 נארסואן גם כבש את העיר פגו (Pegu) אך בהיכנסו אליה מצא עיר חרבה. בממלכת איוטהאיה היה נהוג להגלות לתוך שטחה אוכלוסיות מהעמים הכבושים לאחר כל ניצחון, שהוטמעו באוכלוסיית הממלכה ושימשו ככוח עבודה. מדרום הצליחה ממלכת איוטהאיה להשיג בקלות שליטה על המדינות המלאיות. בצפון היוותה ממלכת בורמה איום צבאי לממלכה הסיאמית. למרות פילוגים שאירעו לעיתים בממלכת בורמה, בעיקר במאה ה-16, היא הצליחה להביס את ממלכת איוטהאיה בקרבות, כמו בקרבות שהתנהלו בשנים 1564 ו-1569. לאחר מכן הגיעה תקופה ממושכת של פיצול ממלכת בורמה. בתקופת שלטונו של נאראי (Narai), מלך איוטהאיה, התרחשו עימותים עם חברת הודו המזרחית הבריטית, שהובילו לפרוץ מלחמת סיאם-אנגליה בשנת 1687. כתוצאה מהמלחמה גורשו האנגלים מסיאם עד אשר הביסו את בורמה במלחמה האנגלו-בורמזית הראשונה שהתרחשה בשנים 1824-1826.
המלחמות עם ממלכת בורמה
מאה שנים לאחר שהממלכה הסיאמית הניסה את חברת הודו המזרחית, התאחדה בורמה ופלשה שוב לאיוטהאיה ב-1767 והפעם העלתה באש את עיר הבירה ובאופן זמני גרמה לפיצול הממלכה. בהמשך השנה הביס הגנרל, שבהמשך הוכתר כמלך טקסין "הגדול" (Taksin) את הבורמזים. עם תמיכה פוליטית של סין, ניהל טקסין כמה מערכות כנגד וייטנאם ומיגר את שלטונה בקמבודיה ב-1779. בצפון שיחררו כוחותיו של טקסין את ממלכת לאנה (Lanna) משליטת הבורמזים, בכך יצרו אזור חיץ חשוב וכבשו את הממלכות של לאוס ב-1778. בסופו של דבר, חילוקי דעות פוליטיים, שבחלקם נבעו מהדאגה מההשפעה הסינית, הובילו להדחתו של טקסין והמלכתו של הגנרל צאקרי (Chakri) כראמה הראשון, מלך סיאם ב-1782 וליסודה של ממלכת ראטאנקוסין ((Rattanakosin שבירתה החדשה הייתה בנגקוק.
התחרות הצבאית על ההגמוניה האזורית המשיכה, עם מבצעים צבאיים סיאמים מתמשכים שמטרתם לשמור על שליטתם על ממלכת קמבודיה ועם התמיכה של סיאם בהדחתה של שושלת טאי סון (Tây Sơn) העוינת בווייטנאם. בשנים הבאות, קיסר וייטנאם שיתף פעולה עם סיאם בצורה פחותה, תמך במרד קמבודי כנגד השלטון הסיאמי והציב חיל מצב וייטנאמי בפנום פן, בירת קמבודיה, למשך כמה שנים. העימות עם בורמה חודש בשתי המערכות של מלחמת בורמה-סיאם שהתרחשה בשנים 1785-1786, שבראשיתה נחלה בורמה ניצחונות אך הסתיימה בניצחון הסיאמים. עלייתו לשלטון של ראמה השני, מלך סיאם ב-1809 עמדה בסימן הפלישה האחרונה של הבורמזים, שניסו לנצל את חילופי השלטון. למרות חורבנה של תהאלנג (פוקט של היום), הניצחון הסיאמי במלחמה אישר את העליונות הצבאית הסיאמית על בורמה ומהווה את סיומן של מסכת הפלישות הבורמזיות לסיאם לאורך כל השנים.
ראשית ההשפעה הקולוניאלית
ניצחונה של בריטניה במלחמה האנגלו-בורמזית הראשונה ב-1826 היווה את תחילתה של תקופה בת כמאה שנים בה ההיסטוריה הצבאית של תאילנד עמדה בסימן איום קולוניאלי אירופאי. יחד עם זאת, בראשיתה של תקופה זו הייתה דאגתם העיקרית של הסיאמים עדיין מצדם של יריבותיה המסורתיות, בורמה ווייטנאם. סיאם תמכה במלחמתה של בריטניה כנגד בורמה, אך המהלך הכושל שלה במסגרת מלחמה זו, נתן השראה לאנאובונג (Anouvong) מלך ויינטיאן (לאוס של היום) לתקוף את העיר קורט (Korat). במערכה זו התבלטו שתי דמויות שנחקקו עד היום בזיכרון הקולקטיבי התאילנדי, ליידי מו (Lady Mo), אשת המושל, שהצליחה להנהיג מרד של נשים ולסכל את פלישתו של אנאובונג והגנרל בודינדצ'ה (Bodindecha), שניצח את הבורמזים שנתיים מאוחר יותר. מסע המלחמה המוצלח שלו במסגרת מלחמת סיאם-וייטנאם בשנים 1841-1845 ייצב סופית את עליונותה של סיאם על קמבודיה. ב-1849, ממלכת בורמה החלשה סבלה ממרידות בקרב העמים שהיו תחת שליטתה, המדינות השאניות (Shan states) של קנגטונג (Kengtung) וצ'יאנג הונג (Chiang Hung). זו האחרונה ביקשה כמה פעמים את עזרתה של סיאם ששיגרה חיל משלוח ב-1852. שני הצבאות התקשו להתנהל בשטח ההררי בצפון והמלחמה נמשכה עד 1855 כאשר הצליחו לבסוף הכוחות הסיאמים להגיע לקנטונג, אם כי הקשיים הרבים והיותם של הכוחות הסיאמים מותשים, גרמו לנסיגתם. המלחמות הללו המשיכו להתנהל בדרכים המסורתיות עם פילים שהמשיכו להיות מופעלים בשדה המערכה בנשיאת תחמושת קלה לתותחים, מה שלעיתים הכריע את הקרבות. בינתיים, עלייתה של סין ככוח צבאי במלחמת האופיום הראשונה ובמלחמת האופיום השנייה, כנגד בריטניה ובהמשך נגד צרפת, בין שנות השלושים ושנות השישים של המאה ה-19, עודדו את סיאם לדחות את הסוזרניות הסינית בשנות החמישים. יחד עם זאת, סיאם הייתה תחת לחץ צבאי וכלכלי מצדם של המעצמות האירופאיות וראמה השלישי, מלך סיאם חזר שוב ושוב על ערש הדווי שלו ב-1851: "אנו כבר לא נילחם יותר כנגד בורמה ווייטנאם, אנו נלחם כנגד המערב".
המאבק עם הצרפתים
תחת שלטונו של נפוליאון השלישי, הגבירה צרפת את הלחץ הצבאי על סיאם ממזרח. מעורבותה הימית של צרפת בווייטנאם בשנות הארבעים של המאה ה-19 סללה את הדרך למסע קולוניאלי מסיבי. סייגון נפלה בפניהם ב-1859 והשליטה הסופית של צרפת בווייטנאם הושגה ב-1874. ב-1863 כבשה צרפת את קמבודיה ויחד עם וייטנאם ייסדה את המושבה הודו-סין הצרפתית בשנת 1887. מדרום, מעורבותה של בריטניה במלחמות מקומיות בחצי האי המלאי בשנות השבעים הגדיל את אחיזתה במדינות המלאיות. מצפון, ניצחונה של בריטניה במלחמה האנגלו-בורמזית השנייה בשנת 1852, ובמלחמה האנגלו-בורמזית השלישית ב-1885, הביאו לידי גמר את כיבוש בורמה על ידי הבריטים והיא סופחה לראג' הבריטי ב-1886. העליונות הצבאית של המעצמות האירופאיות נשענה בעיקר על כוחותיהם של חילות הים שלהם. ציי הנהרות של מדינות דרום מזרח אסיה לא יכלו לעמוד בפני הספינות העשויות מתכת והמונעות בפחם של הציים האירופאים. אף על פי כן, מסעות הכיבוש האירופאים נותרו מוגבלים עקב העלויות והקשיים הלוגיסטיים וכן עקב האקלים הקשה והמלריה.
הרפורמות של המלך מונגקוט
תגובתה של סיאם למצב עניינים חדש זה בהנהגתו של המלך מונגקוט (Mongkut) (ראמה הרביעי, מלך סיאם), הייתה הנהגת תוכנית רפורמה יסודית על פי הדגם המערבי אשר כללה את שינויים נרחבים בכוחות הצבאיים של הממלכה. שורשיו של הצבא המלכותי של תאילנד הם בצבא שהקים המלך מונגקוט בשנת 1852. בשנת 1887 כבר היה קיים פיקוד צבאי עליון בנוסח אירופאי ועד לסוף המאה היה לסיאם כבר צי שתהליך הקמתו החל בשנת 1875 בהנהגתו של קצין צי דני בשם אנדראס דו פלסיס דה רישליה (Andreas du Plessis de Richelieu) שזכה בתואר אצולה סיאמי ועזב את סיאם ב-1902 עקב מחלת המלריה ואחריו פיקד על הצי הנסיך האדמירל אבהקארה קיאטיונגסה (Abhakara Kiartivongse) שנחשב ל"אבי הצי המלכותי התאילנדי". ההתמקדות של סיאם ביצירת כוח צבאי תחת פיקוד מרכזי, כדי לקדם פלישה אירופאית, באה על חשבון המסורת הפוליטית והצבאית של הממלכה ובהדרגה העבירה את כובד המשקל של הצבא ככוח שולט במדינה, תהליך שנמשך לתוך המאה העשרים. למרות הגידול בכוח הצבאי הסיאמי, עצמאותה של הממלכה עמדה בשנים האחרונות של המאה ה-19 בצל היריבות הקולוניאלית בין בריטניה לצרפת, בעיקר על רקע חיפוש נתיבי הסחר לעורף החקלאי של סין. באמצעות פיתוחו של כוח צבאי מתוחכם ועמידה כנגד המעצמות הקולוניאליות, הצליחו מלכי סיאם לשמור על שקט מתוח עד לשנות התשעים של המאה ה-19.
מלחמת העולם הראשונה
ב-1904 הניחו צרפת ובריטניה בצד את חילוקי הדעות ביניהם כאשר חתמו על ההסכמה הלבבית, ששמה קץ למאבקים בניהן על השליטה בדרום-מזרח אסיה והורידה מעל הפרק את האופציה הסיאמית שלפיה תתמוך מעצמה אחת בסיאם כנגד התוקפנות של השנייה. במקביל, ההסכם האנגלו-סיאמי משנת 1909 יצר פשרה, שבעיקר הייתה לטובת בריטניה, בין שתי הממלכות בנוגע לאזורים שבמחלוקת בצפון מלאיה. המלחמה הבאה שבה הייתה סיאם מעורבת הייתה מלחמת העולם הראשונה. התוצאה של השתתפותה של סיאם במלחמה הייתה שינוי או ביטול מוחלט של ההסכמים הבלתי הוגנים שהיא חתמה עם בריטניה, צרפת וארצות הברית ושהעניקו זכויות יתר לנתינים של המעצמות בשטחי סיאם. יחד עם זאת שינוי זה לא הוביל להשבתם של השטחים שסיאם נאלצה להעביר למעצמות האירופאיות כמה שנים קודם לכן.