cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלכות ליל הסדר
חולה וזקן בשיעור כזית - שיעור כזית בדיעבד
מי שקשה לו ללעוס את המצה, כגון שנשרו שיניו, יכול לפורר את המצה ולאוכלה פירורים. ואם גם באופן זה לא יוכל לאכול, אפשר להשרותה במים ולאוכלה. אבל אם בישלו את המצה, או ששרו אותה זמן רב עד שנימוחה, כיוון שנתבטל ממנה טעם המצה – אין יוצאים בה ידי מצווה.
איזה חולה פטור מאכילת מצה ומרור
לפי זה, רוב חולי צליאק חייבים לאכול כזית מצה בליל הסדר, מפני שאכילת כזית מצה לא תגרום להם לחלות, ואף אם יגרם להם עקב כך סבל מסוים, אין זה נחשב כמחלה. אבל חולי צליאק קשים, היודעים שאכילת המצה עלולה לגרום להם לתגובות קשות – פטורים ממצוות אכילת מצה. כיום יש מצות משיבולת שועל, שטובות יותר לחולי צליאק.
מרור
אחר אכילת המצה נוטלים כזית מרור וטובלים בחרוסת, מברכים ואוכלים את המרור ללא הסבה.
מצוות אכילת מרור
יש לאכול מן המרור שיעור נפח כזית. יש שנוהגים למדוד שיעור כזית במשקל, ובחסה אין כל כך פער בין משקלה לנפחה.
הירקות שניתן לקיים את המצווה באכילתם
במשנה מנויים חמישה מיני מרור שניתן לצאת בהם ידי חובה: חזרת, עולשין, תמכא, חרחבינא, ומרור. כיום זוהו רק שניים ממינים אלו: ה'חזרת' היא החסה, וה'תמכא' נקראת כיום חריין או חזרת. בתלמוד על המשנה הנ"ל נאמר שהמין המהודר ביותר למרור הוא החסה, ואף שמו רומז לכך שה' חס עלינו. עוד אמרו, ששעבוד מצרים נמשל למרור, שתכונתו היא שבתחילה קלח החסה רך ובסוף נעשה קשה, וכך השעבוד התחיל בְרַכּוּת, ולאט לאט הפך לקשה ומר יותר.
יש שפקפקו על כשרות החסה המצויה למרור משום שאין בטעמה מרירות. ויש אומרים שאפשר לצאת בחסה רק לאחר שנעשתה מרה במקצת. אמנם דעת רוב הפוסקים שיוצאים בחסה גם כשאין בה מרירות, שכך היה השעבוד, בתחילה שיעבדו בשפה רכה ושילמו שכר על העבודה, ובהדרגה החמירו את השעבוד עד שהיה מר. יש מערבים עם החסה מעט חריין כדי להרגיש מעט מרירות באכילתו.
כורך
אחר אכילת המרור, כורכים כזית מרור בתוך כזית מצה לאחר טבילתו בחרוסת. יש המנערים אף ב'כורך' (כמו ב'מרור') את כל החרוסת מהמרור, ויש שאינם מנערים. אומרים: "זכר למקדש כהלל. כן עשה הלל בזמן שבית המקדש היה קיים, היה כורך פסח, מצה ומרור ואוכלן ביחד. לקיים מה שנאמר: " ואוכלים אותם בהסבה.
מחלוקת הלל וחכמים
כריכת קרבן הפסח עם המצה והמרור יחד היא דעתו של הלל הזקן שלמד כן מהפסוק: עַל מַצּוֹת וּמְרֹרִים יֹאכְלֻהוּ. אמנם חכמים סוברים שיש לאכול את המצות לחוד ואת המרור לחוד. וכיוון שלא הוכרעה הלכה בזה, נוהגים כחכמים וכהלל. לכן תחילה אוכלים אותם לחוד, ולאחר מכן יחד.
לאור האמור, נהוג שלא להפסיק בדיבור בין ברכת המצה והמרור עד לסיום אכילת ה'כורך', ורק בדברים הקשורים לקיום המצווה אפשר לדבר, ויש המקפידים משום כך אפילו לדחות את אמירת זכר למקדש כהלל לאחר הכורך, על מנת שלא להפסיק.
שולחן עורך
כמו בכל חג, עורכים לליל הסדר סעודה מכובדת. מותר לשתות בסעודה יין, ואין זה נחשב כמי כ'מוסיף על הכוסות'. בסעודה זו משתדלים שלא לאכול ולשתות יותר מדי, כדי שניתן יהיה לאכול בסוף הסעודה את האפיקומן 'על השובע' (לקמן), וכדי שניתן יהיה להמשיך באמירת ההלל והפיוטים ולהוסיף לספר ביציאת מצרים מבלי שהאכילה תכביד ותעייף.
מנהג ההימנעות מאכילת צלי
לאחר חורבן בית המקדש, היו מקומות שנהגו שלא לאכול בליל הסדר בשר צלוי, שהאוכלו נראה כמקריב קרבן פסח מחוץ לבית המקדש. והיו מקומות שלא חששו לכך. ואמרו חכמים שיש תוקף למנהג המקומות, ובמקום שנהגו שלא לאכול צלי – לא יאכלו, ובמקום שנהגו לאכול – יאכלו. למעשה, עולי תימן נוהגים לאכול צלי בליל פסח, אבל כל עולי אשכנז ורוב עולי ספרד נהגו שלא לאכול צלי בליל פסח.
פרטי המנהג
איסור צלי חל על כל סוגי בשר הבהמה והעוף, על אף שקרבן פסח ניתן להקריב רק מכבשים ועיזים. אמנם דגים צלויים וביצים צלויות, שאינם טעונים שחיטה, מותר לצלות. גם צלייה בסיר ('צלי קדר') אסורה אף על פי שאין צולים כך את הפסח, כי התוצר דומה בצורתו לצלי אש. וכן צלייה לאחר בישול אסורה, מאותו הטעם. אמנם בישול אחר צלייה מותר.
מנהג אכילת ביצה בסעודה
יש נוהגים לאכול בסעודה זו ביצים, שהן סימן אבלות להזכיר את החורבן, ועוד, שבכל שנה חל היום הראשון של פסח באותו היום שבו חל תשעה באב. ויש אומרים שהביצים הן זכר לקרבן חגיגה, שהיו אוכלים בליל הסדר לפני אכילת הפסח. למנהג זה, נוהגים לאכול בסעודה את הביצה שבקערה שהונחה שם כזכר לקרבן חגיגה. ויש שנמנעו מלאכול את הביצה שבקערה כדי לשמור על שלימות הקערה, ורק למחרת ביום אוכלים אותה. בפועל, רבים נהגו לאכול בסעודת ליל הסדר את הביצה שבקערה.
אפיקומן
בסיום הסעודה ('שולחך עורך') אוכלים כזית מן המצה החצויה שנשמרה מתחילת הסדר. מצה זו כוּנתה עם השנים בשם 'אפיקומן'.
כאשר אין במצה החצויה ששמרו ל'אפיקומן' שיעור כזית לכל אחד מהמסובים, עורך הסדר נותן לכל אחד מהמסובים מעט מהמצה ששמר ל'אפיקומן' ומשלים להם לשיעור כזית מצה שמורה אחרת. כשהאפיקומן אבד, אפשר לקחת מצה שמורה אחרת לשם אפיקומן.
בדומה לקרבן הפסח, את מצת האפיקומן שלרוב הראשונים נתקנה כזכר לקרבן זה, צריך לאכול 'על השובע', כלומר כשכבר האדם שבע אך עדיין מעוניין לאכול עוד. אבל אם שבע עד שאין לו רצון לאכול עוד, אינו מקיים את המצווה מן המובחר, הואיל ומצד עצמו היה מעדיף שלא לאכול יותר. וכאשר שבע כל כך עד שנפשו קצה באכילה עד שנאלץ להכריח את עצמו לאוכלו, הרי זו אכילה גסה שאינה נחשבת אכילה, ואינו מקיים באכילה זו את המצווה.
צריך לאכול את האפיקומן במקום אחד, כדוגמת קרבן הפסח שהיה נאכל במקום אחד, שנאמר:.
טעם אכילתו
בטעם אכילתו נחלקו: לדעת רוב הראשונים, אכילת מצת האפיקומן נתקנה זכר לקרבן הפסח אותו אכלו בסוף סעודת ליל הסדר. אולם לדעת כמה ראשונים באכילת האפיקומן מקיימים את עיקר מצוות אכילת מצה, שבעבר הייתה נאכלת יחד עם קרבן הפסח אשר נאכל על השובע בסוף הסעודה. ולשיטתם, אף שמברכים על המצה בתחילת הסעודה, עיקר הכוונה לצאת ידי מצוות מצה צריך להיות בסיום הסעודה בעת אכילת האפיקומן.
לשני הטעמים יש לאכול את האפיקומן בהסבה, אמנם אם שכח להסב, לשיטת רוב הראשונים שהוא זכר לקרבן פסח אין צורך לחזור ולאוכלו בהסבה, ולדעה שאוכלים את האפיקומן לשם מצת מצווה, צריך לחזור ולאכול בהסבה. כדי לצאת ידי חובת כל הדעות נפסק שיש לחזור ולאכול את האפיקומן בהסבה. אבל מי שכבר שבע וקשה לו לאכול עוד כזית מצה, אינו צריך לחזור ולאכול את ה'אפיקומן' בהסבה, כדעת רוב הראשונים.
שיעור אכילת האפיקומן
יש נוהגים לאכול שני שיעורי כזית מהאפיקומן, יש מטעימים זאת מפני שרוצים לבטא בזה את החביבות של המצה, ויש מנמקים מפני שרוצים לרמז בזה כנגד שני הטעמים שהובאו בראשונים: כזית אחד זכר לקרבן פסח, וכזית אחד לשם אכילת מצה. אמנם מנהג זה אינו מנהג מחייב, ומעיקר הדין החובה היא לאכול כזית אחד בלבד. יש אומרים שמכיוון שאכילת האפיקומן היא מצווה מדברי חכמים, ואכילת שני הזיתים שנויה במחלוקת, אפשר בשעת הצורך לקיים את מצוות האפיקומן באכילת שליש מצה או אפילו חמישית מצה.
ברך
לאחר סיום אכילת האפיקומן מברכים ברכת המזון על סעודת הלחם (המצה). בברכה זו מוסיפים יעלה ויבוא כבכל סעודת יום טוב, וכשליל הסדר חל בשבת מוסיפים גם רצה. ברכת המזון חותמת את האכילה של לילה זה, ולאחריה אין אוכלים דבר עד הבוקר. לגבי שתייה הדין מורכב יותר, כבסמוך.
אחרי ברכת המזון, מברכים בורא פרי הגפן, ושותים כוס שלישי.
הלל
לאחר ברכת המזון שותים את כוס היין השלישית מארבע הכוסות, ולאחר מכן מוזגים את הכוס הרביעית כדי לומר עליה את חציו השני של ההלל (שהותחל בעת אמירת ההגדה) ו'הלל הגדול'.
שפוך חמתך
לפני אמירת ההלל אומרים:
רבים נוהגים לפתוח את הדלת בעת אמירת פסוקים אלו, להראות שלילה זה משומר מן המזיקים, ואיננו מפחדים משונאינו, ובזכות אמונה זו יבוא המשיח וישפוך חמתו על הרשעים שונאי ישראל. יש נוהגים לעמוד בעת אמירת 'שפוך חמתך'.
לאחר מכן ממשיכים לומר את חציו השני של ההלל שהותחל בעת אמירת ההגדה. בחלק זה ישנם פסוקים שמצווה לומר כדוגמת הזימון, שגדול הבית אומר את הפסוק תחילה ושאר המסובים חוזרים אחריו.
אלו הפסוקים:. מצווה לכתחילה ששלושה מבוגרים יאמרו כך את הפסוקים הללו, שכך לשון הפסוקים הללו, שאחד פונה אל השניים להלל את ה'. אמנם גם יחיד שאומר את ההלל לבדו מקיים את המצווה. ואם יש שם שניים, יאמרו ביחד את הפסוקים.
ברוב הקהילות שותים כוס רביעי מיד לאחר ברכה זו, אבל בקצת קהילות אשכנז, נוהגים כמנהג המהר"ם מרוטנברג לשתות כוס רביעי אחרי פיוט "כי לא נאה כי לא יאה". האשכנזים, התימנים והאיטלקים מברכים עוד הפעם "בורא פרי הגפן", ואילו הספרדים סומכים על הברכה שברכו על כוס שלישי.
נרצה
המנהג הרווח הוא שזמן שתיית הכוס הרביעית מיד לאחר ברכת השיר, שהיא החותמת את סדר ההגדה שתיקנו חז"ל בימי המשנה, ואילו הפיוטים שאומרים לאחר מכן אינם אלא מנהג. אמנם יש נוהגים לשתות את הכוס הרביעית אחר כמה פיוטים נוספים, כדי שאף הם יאמרו על הכוס, ואף הם יכללו בסדר ההגדה.
מנהג רוב ספרד שאין מברכים הגפן לפני הכוס הרביעית, ומנהג אשכנז שמברכים. לאחר השתייה מברכים ברכה אחרונה על הגפן.
תקנת ארבע כוסות
בשונה משאר ימים טובים בהם ישנה מצווה כללית לשמוח בשתיית יין, בפסח הוסיפו חכמים ותקנו לשתות ארבע כוסות יין במהלך ליל הסדר, כדי לבטא את שמחת החירות, וכנגד ארבע לשונות הגאולה שנאמרו למשה על ידי ה' לקראת עשר המכות:
יש אומרים שהן כנגד ארבע המלכויות ששעבדו את עם ישראל אחר היותו לעם: בבל, פרס, יון ורומא, וה' הושיענו מידן. או כנגד ארבע כוסות של פורענות שעתיד הקב"ה להשקות את רשעי אומות העולם, או כנגד ארבע כוסות של נחמה שעתיד הקב"ה להשקות את ישראל.
סדר שתיית ארבע הכוסות
את הקידוש אומרים על הכוס הראשונה מארבע הכוסות. את סיפור יציאת מצרים והמחצית הראשונה של ההלל אומרים על הכוס השנייה, ולכן מוזגים אותה לפני שמתחילים לומר את ההגדה, כדי שכל ההגדה תאמר על כוס יין. את ברכת המזון אומרים על הכוס השלישית שמוזגים לפני אמירת ברכת המזון. את מחציתו השנייה של ההלל ואת ההלל הגדול אומרים על הכוס הרביעית, שנמזגת לאחר ברכת המזון. כך שכל מהלך הסדר נאמר על כוס יין המלווה אותו.
הלכות שתיית ארבע הכוסות
השותה את ארבע הכוסות ברציפות, נחשב כאילו שתה כוס אחת בלבד. אם שהה בין שתיית כוס אחת לחברתה, לדעת כמה פוסקים, כל זמן שלא אמר ביניהן דברים מההגדה - לא יצא ידי חובה. אך יש אומרים שבכל מקרה אם שהה בין הכוסות יצא ידי חובה בדיעבד.
יש מבארים שמספר ארבע רומז להופעה של רעיון שלם בכל העולם, שכל דבר בעולם יש לו ארבעה צדדים כנגד ארבע רוחות העולם: מערב ומזרח, צפון ודרום. וכיוון שיציאת מצרים חוללה מהפכה מוחלטת בעולם, היא מופיעה בארבע לשונות של גאולה. שנאמר:.
הפסק בשתיית הכוס
צריך לשתות את רוב הכוס בשתייה אחת, אבל השותה בתחילה חצי מהשיעור, ואחרי זמן רב עוד חצי, אין שתייתו נחשבת לשתייה אחת, ונחשב שלא שתה את שיעור היין הנצרך כדי לקיים שתיית כוס אחת מארבע כוסות. אלא שנחלקו הראשונים והאחרונים בשאלה מהו שיעור הזמן בו נחשבת השתייה לשתייה אחת. לדעת הרמב"ם, כיוון שרגילים לשתות ברציפות, (תוך הפסקות קלות לנשימה או גמיעה) רק אם שתה את היין ברציפות כפי שרגילים בדרך כלל לשתות 'רביעית' יין – נחשבת שתייתו לאחת. לעומת זאת דעת הראב"ד, שכל זמן שהספיק לשתות את שיעור היין שהוא חייב בו בזמן של שיעור 'אכילת פרס' (כ-6–7 דקות), עדיין שתייתו מצטרפת לשתייה אחת.
ופסקו האחרונים שלכתחילה יש להחמיר כדעת הרמב"ם ולשתות את שיעור היין שיוצאים בו ידי חובה ברציפות, תוך הפסקות קלות לנשימה וגמיעה. ובדיעבד אם שתה אותו בזמן של שיעור 'אכילת פרס', יצא ידי חובה, שהואיל ודין ארבע כוסות מדברי חכמים הלכה כדברי המיקל. ויש נוהגים להחמיר.
שיעור היין והכוס
כדי לקיים את מצוות ארבע כוסות (כבכל מצווה הטעונה כוס של ברכה), צריך שכמות היין שבכוס תהיה בעלת חשיבות. לפיכך קבעו חכמים שצריך למלא בכוס לכל הפחות 'רביעית הלוג', ובפחות משיעור זה אין יוצאים ידי חובה. ישנן דעות שונות כמה הוא שיעור הרביעית. שתי השיטות הנפוצות הן 86 סמ"ק ו-150 סמ"ק, אך יש המציעים שיעור קטן יותר, 75 סמ"ק.
שיעור השתייה
לכתחילה מהדרים לשתות את כל היין שבכוס, גם כאשר הכוס גדולה ומכילה הרבה יותר מ'רביעית'. ומי אינו רוצה בכך או שהדבר קשה לו, ישתדל לשתות את רוב היין שבכוס. ולכל הפחות צריך לשתות רוב 'רביעית', ושיהיה גם 'כמלא לוגמיו', כלומר כשיעור יין הממלא את חלל פיו של השותה כשהוא מנפח לחי אחת, שבשיעור זה מתיישבת דעתו של השותה.
נשים בארבע כוסות
גם נשים מצֻווֹת בשתיית ארבע כוסות, כמו בכל מצוות ליל הסדר. והמצווה לשתות יין משמח.
קטנים בארבע כוסות
קטנים שהגיעו לחינוך – נותנים להם ארבע כוסות. גיל חינוך למצווה זו הוא, כשאפשר לחנכם להבין את הדברים שנאמרים על הכוס – הקידוש, ההגדה, ברכת המזון, ההלל וההודאה. בדרך כלל בסביבות גיל חמש עד שש הקטנים מגיעים לגיל חינוך. אין צורך לתת לקטנים לשתות רוב 'רביעית' אלא די שישתו כ'מלא לוגמיהם'.
כוס חמישית - כוסו של אליהו
ספק גדול התעורר לגבי הכוס החמישית. יש אומרים שמצווה מן המובחר לשתות כוס חמישית (או חובה), וישתה את הכוס הרביעית בסיום ההלל, ואת הכוס החמישית בסיום הלל הגדול והברכה שאחריו. ויש אומרים שרק הרוצה לשתות עוד יין מצאו לו חכמים עצה היאך ישתה עוד כוס. ויש אומרים שאסור לשתות כוס חמישית.
מזיגת היין
אמרו חכמים שכדי לקיים את המצווה בשלמות, יש למזוג (למהול) את היין של ארבע הכוסות במים, מכיוון שללא מזיגה היין היה מרוכז וקשה לשתייה. כיום היינות שלנו פחות חזקים ואין חובה למוזגם, ומי שמזיגת היין משביחה עבורו את טעמו או השפעתו, מצווה שימזוג אותו.
דרך שתיית היין
מי ששתיית כוס יין מלאה כבדה עליו, או שעלולה להפריע לו לקיים את מצוות הסדר כראוי, יערב ביין מיץ ענבים או מים או שניהם יחד, ובלבד שהמים לא יהיו הרוב. וכן יוכל להשתמש ביין עם אחוז אלכוהול מופחת.
יש מעלה ביין אדום, אך יין לבן משובח עדיף על יין אדום פחות משובח. ובדיעבד יוצאים בכל סוג של יין ואפילו הוא לבן ואינו משובח.
מיץ ענבים
בכל כוס של ברכה ניתן לצאת ידי חובה גם במיץ ענבים. אמנם יש אומרים שכוונת חכמים בתקנת ארבע כוסות הייתה שתיאמר ההגדה מתוך שתייה של יין משמח, והשותה מיץ ענבים אינו מקיים את המצווה כפי שתקנוה חכמים ולכן רק בדיעבד יוצאים ידי חובה במיץ ענבים, אך מי שסובל משתיית יין רשאי לכתחילה לצאת ידי חובתו במיץ ענבים.
ההסבה
חז"ל תקנו להסב בליל הסדר בעת אכילת המצה ושתיית היין, שאמרו חכמים:, שנאמר: . וכדי שהרגשת החירות תהיה ניכרת גם בהתנהגות האדם, תיקנו חכמים להסב. שכן מי שאין עליו עול שעבוד, יכול להישען אחורה ולהסב על צידו במנוחה ורגיעה, וכך אוכלים בליל הסדר דרך חירות.
מחלוקת הראשונים אם חובה להסב כיום
בתקופת המשנה והתלמוד היו רגילים לשבת על גבי כרים וכסתות, ובצורה זו הישיבה הזקופה דרשה מאמץ ניכר, ואילו ההסבה הייתה בתנוחה שבין ישיבה לשכיבה, כאשר כל הגוף נשען על מיטה או על כרים וכסתות, והסבה זו הייתה נוחה מאוד וממחישה את תחושת החירות.
באלף השנים האחרונות החלו בני האדם לשבת על כיסאות ליד שולחן, ולכן למעשה אין רגילים כלל להסב על מיטות ולאכול בחצי שכיבה. ובהסבה מעין זו לא תהיה תוספת נוחות אלא הכבדה. בעקבות זאת, לדעת ראב"ן וראבי"ה אין כיום מצווה להסב. אולם דעת רוב הראשונים, שהואיל ותקנו חכמים לאכול בליל הסדר בהסבה, גם כיום מצווה לאכול את המצה ולשתות את ארבע הכוסות בהסבה. וכן נפסק למעשה בשולחן ערוך.
צורת ההסבה
יש אומרים שכיום שאין רגילים להסב על מיטות כבעבר, ההסבה מתבצעת על ידי השענות על גב הכיסא תוך הטיה לשמאל, ויש אומרים שההסבה היא הישענות המרפק על השולחן בעת האכילה. ההסבה היא דווקא בהטיה לשמאל, מפני שכך נוח יותר לאכול, שהיד השמאלית והגב שעונים על הכיסא, והיד הימנית פנויה לנטילת המאכל או המשקה. טעם נוסף שהוזכר בחלק מהפוסקים, שאם יטה על צד ימינו ישנו חשש שמא יקדים קנה לוושט, ויחנק. ומתוך חשש הסכנה נפסק שאף איטר יסב לצד שמאל וישתמש בליל הסדר ביד ימין. אמנם נפסק להלכה שבדיעבד ימני שטעה והסב על צד ימין לא יצא ידי הסבה, אך אם הוא שמאלי והסב על צד ימין יצא.
היושב בליל הסדר לפני רבו (המובהק) או אחד מגדולי הדור, לא יסב בלא שיבקש ממנו רשות, שבהסבה יש ביטוי של חוסר כבוד ויראה כלפי הרב, אבל אחר שקיבל רשות מרבו רשאי להסב, שאין כאן פגיעה.
מתי מסיבים
חובת ההסבה היא בעת אכילת כזית מצה, כזית של כורך, כזית אפיקומן ושתיית ארבע כוסות. בשאר הסעודה המסב הרי זה משובח, ומי שלא נוח לו להסב בשאר הסעודה אינו צריך. בעת אכילת המרור אין צריכים להסב, משום שהוא מבטא את המרירות שהייתה בעבדות, ואין זה מסימני בני החורין, שבעקבותיהם מסיבים. בעת אמירת ברכת המזון אין מסיבים, שמצווה לאומרה באימה וביראה. וכן בשעת אמירת ההגדה נוהגים שלא להסב, כדי לאומרה במלא הריכוז וכובד הראש.
מצה ו'כורך' ללא הסבה
האוכל את המצה בלא הסבה לא יצא ידי חובה ועליו לחזור ולאכול כזית מצה בהסבה. וגם אם כבר ברך ברכת המזון, יטול ידיו שנית ויאכל כזית מצה, אך לא יברך שוב 'על אכילת מצה', מפני שלדעת ראבי"ה וראב"ן הנזכרים כבר יצא ידי חובתו באכילת המצה הראשונה ללא הסבה.
השוכח לאכול את ה'כורך' בהסבה אינו צריך לחזור לאכלו בהסבה. שיש אומרים שאין צריך לאכול אותו בהסבה מפני שיש בו מרור.
אפיקומן ללא הסבה
השוכח לאכול את האפיקומן בהסבה, יש אומרים שאם יכול לשוב ולאכול כזית מצה נוסף לשם אפיקומן בהסבה – יחזור לאוכלו, ואם קשה לו אינו צריך, כי מצוות אכילת אפיקומן מדברי חכמים, ויכול לסמוך על ראבי"ה וראב"ן שלשיטתם אין צריך להסב בזמן הזה ועוד יכול לסמוך על דעת רוב הראשונים שטעם אכילתו היא זכר לקרבן פסח, ולכן בדיעבד לשיטתם אין צריך לחזור לאכול בהסבה.
ארבע כוסות ללא הסבה
השותה אחת מארבע כוסות בלא הסבה, נחלקו הפוסקים בדינו. לדעת השולחן ערוך, לכתחילה יחזור לשתות את הכוס בהסבה. ואילו לדעת הרמ"א, הואיל ובשתיית כוס נוספת בהסבה מתעוררת בעיה, שאם יחזור וישתה כוס נוספת ייראה כ'מוסיף על הכוסות', לפיכך לשיטתו יש לחלק בין הכוסות:
אם שתה את הכוס השנייה (שהיא לפני הסעודה) בלא הסבה, יחזור וישתה אותה בהסבה, שאין הוא נראה כמוסיף על הכוסות, שהרי אפשר לשתות בסעודה עוד כוסות יין.
אך אם טעה ושתה בלא הסבה את אחת הכוסות האחרות, לא יחזור וישתה כוס נוספת, שלא ייראה כמוסיף על הכוסות. אלא יסמוך על הסוברים שכיום אין צריך להסב בליל הסדר. אמנם מי שקשה לו לחזור ולשתות כוס יין נוספת בהסבה, לשתי הדעות ובכל הכוסות יכול לסמוך על מה ששתה בלא הסבה.
בפועל, הספרדים נוהגים כדעת השולחן ערוך, והאשכנזים כדעת הרמ"א.
נשים בהסבה
נפסק בשולחן ערוך שנשים אינן צריכות להסב מלבד 'אישה חשובה'. וכתב על כך הרמ"א שבימיו כבר כל הנשים נחשבות חשובות, אך הן לא נהגו להסב כי סומכות על הסוברים שכיום אין דין הסבה. ויש אומרים שכיום ראוי לכל הנשים להסב לכתחילה.
מחלוקת התנאים
נחלקו התנאים עד מתי מותר היה לאכול מקרבן הפסח, לדעת רבי אלעזר בן עזריה זמן אכילת הפסח הוא עד חצות הלילה בלבד, שאז הוכו בכורי המצרים והמצרים נחפזו לשלוח את ישראל ממצרים. ולדעת רבי עקיבא, זמן אכילת הפסח כל הלילה עד עלות השחר, שאז נחפזו ישראל לצאת ממצרים.
אכילת המצה והמרור הוא עד חצות הלילה. ואף את ה'אפיקומן' צריך לכתחילה לאכול לפני חצות הלילה. מי שלא הספיק לאכול את המצה והמרור לפני חצות, יאכלם לאחר חצות בלא ברכה.
מחלוקת הראשונים והשלכותיה
נחלקו הראשונים כמי ההלכה: לדעת הרמב"ם ובעל העיטור, הלכה כרבי עקיבא. ולדעת רבנו חננאל והרא"ש, הלכה כרבי אלעזר בן עזריה.
מחלוקת זה משליכה גם על אכילת המצה והמרור, שבזמן הבית נאכלו יחד עם קרבן הפסח, וגם כיום תקנו לאוכלם באותה שעה.
מחמת מחלוקת הראשונים כמי ההלכה, נפסק באחרונים שלכתחילה יש לאכול את המצה, המרור והאפיקומן עד חצות הלילה. ומי שלא התאפשר לו זאת, יאכלם לאחר חצות כדי לקיים את המצווה לפי דעת הרמב"ם והעיטור, אך מאחר שיש אומרים שכבר הפסיד את המצווה, לא יברך על אכילתם "על אכילת מצה" ו"על אכילת מרור".
גם לגבי האפיקומן שנתקן כזכר לקרבן הפסח, יש לאוכלו לכתחילה עד זמן אכילת קרבן פסח. אך מי שלא הספיק לאוכלו לפני חצות - יאכלנו לאחר חצות כדי לקיים המצווה לפי דעת הפוסקים כרבי עקיבא. וכן הדין ביחס להלל, שהוא שייך להגדה שצריכה להיאמר בשעה הכשרה לאכילת מצה.
איסור אכילה ושתייה לאחר האפיקומן
מכיוון שלדעת רוב הפוסקים תקנו חכמים לאחר חורבן בית המקדש לאכול בסיום הסעודה את מצת האפיקומן כזכר לקרבן הפסח, תקנו שכשם שאסור היה לאכול אחר בשר הפסח דבר אחר, כדי שיישאר טעמו בפה, כן אסור לאכול אחר האפיקומן.
גם יין אסרו לשתות אז, מחשש שמא ישתכר מהיין ולא יוכל לסיים את אמירת ההלל כראוי. או שבשתיית כוס נוספת יֵרָאה כ'מוסיף על הכוסות' יותר ממה שתקנו חכמים.
גם לאחר סיום הסדר אסרו חכמים לשתות יין, שמצווה לעסוק בהלכות הפסח וביציאת מצרים עד ש'תחטפנו שינה', ושתיית משקה משכר נוסף עלולה להפריע בכך. ויש אומרים, שהטעם לכך הוא שנראה כמי שמוסיף על הכוסות או כמי שמתחיל סדר שתייה חדש.
המחלוקת בדבר שתיית משקאות שונים
יש אומרים שגם שתיית קפה או מיץ אסורה לאחר אכילת האפיקומן, מפני שהם מפיגים את טעם המצה, וגם שתייה בעלת טעם אסורה מלבד שתי כוסות היין ששותים אחר ברכת המזון, שהן חלק מהסדר. אך שתיית מים מותרת. ויש אומרים שרק שתיית משקה משכר אסורה. ויש אומרים שלאחר סיום הסדר מותר לשתות אף משקה משכר.
יש אומרים שגם לדעת המחמירים, הרוצה לשתות קפה כדי שיוכל לעסוק בערנות בסיפור יציאת מצרים לאחר הסדר - רשאי לכתחילה לשתותו.
מצוות סיפור יציאת מצרים כל הלילה
מצווה להרבות בכל ליל ט"ו בניסן בסיפור יציאת מצרים עד ש'תחטפנו שינה'. ובכלל זאת לימוד הלכות פסח. אך עיסוק בפלפולים אינו בכלל המצווה.
יש אומרים שהחושש שאם יישאר ער עד מאוחר בלילה לא יוכל אחר כך להתפלל כראוי תפילת שחרית, ישתדל לפחות להאריך בסיפור יציאת מצרים עד לאחר חצות הלילה.
יש נוהגים לקרוא אחר ההגדה את מגילת שיר השירים, הרומזת לאהבה שבין ה' וישראל, שהתגלתה ביציאת מצרים.
ישראל פז
ישראל פז (גולדשמיד) (1926 – 1 במרץ 2002) היה מבכירי כתבי הספורט בישראל, מקום המדינה ובמשך כחמישים שנה.
קורות חייו
פז נולד בליטא, ועלה לארץ ישראל עם ואחיו אליהו פז משפחתו בגיל 10. מגיל 13 שיחק בקבוצת הפועל תל אביב בכדורסל, כדורעף וכדורגל. בהמשך שימש כשופט כדורסל עד שנת 1962. בשנים 1968-1973 כיהן כסגן יו"ר איגוד הכדורסל בישראל. מ-1976 היה חבר בוועד האולימפי בישראל.
פז הוא ממייסדי תא עיתונאי הספורט בארץ, ותקופה מסוימת שימש גם כיושב ראש התא. שימש ככתב הספורט הראשי של העיתון "על המשמר" משנת 1946 עד 1992. היה ממייסדי העיתון "חדשות הספורט", וערך את העיתונים "קול הספורט" ו"ספורט לעם". בלט בסיקור העקבי של מרוץ הקפת התבור המסורתי, מרוץ אשר אורגן על ידי מרכז הפועל לזכרו של האלוף יצחק שדה. כמו כן, עסק בסיקור תחום הכדורסל ברשות השידור. נודע בכך שערך תיעוד קפדני וסטטיסטי של משחקי כדורסל בישראל.
פז חיבר מספר ספרים על תולדות הספורט והכדורסל בישראל, בהם "מי ומי בספורט", "אלפים ואלופים", "הכדורסל בישראל 1948-1968", "אלבום ה-50 של ההתאחדות לכדורגל" ו"כדורסל 1982" (יחד עם שמואל יעקבסון).
נפטר ב-1 במרץ 2002. לאחר מותו עבר אוסף הסטטיסטיקה שאסף לאורך השנים לארכיון מנהלת ליגת העל.
הכותל הקטן
הכותל הקטן הוא קטע קטן מקיר התמך המערבי של הר הבית מתקופת בית שני, שגלוי ואינו מכוסה במבנים. הוא מצוי 175 מטרים צפונית לרחבת הכותל המערבי, ובצמוד לשער הברזל. הכותל הקטן נמצא קרוב לאמצע הכותל המערבי, והוא המקום השני מחוץ להר הבית עצמו מבחינת קרבתו לקודש הקודשים, בו יכולים יהודים להתפלל (במנהרות הכותל נמצא המקום הקרוב ביותר, מול מקומו המשוער של קודש הקודשים).
הכותל הקטן וסביבתו
הכותל הקטן נמוך במידה ניכרת מהכותל המערבי, מאחר שמרבית גובהו מכוסה בעפר. רק שתי שורות מגובהו החשוף הן מבנייה הרודיאנית, בהשוואה ל-12 שורות שקיימות בכותל המערבי.
בנוסף לחשיבות הכותל הקטן בשל קרבתו למקום המקדש, הוא סמוך לשער הברזל שדרכו מתאפשרת למתפללים הצצה אל תוך הר הבית. רחבת הכותל הקטן היא סמטה צרה ברוחב של כ-4 מטרים הפונה צפונה מרחוב שער הברזל ומובילה לבתי מגורים פרטיים, ובעבר שימשה כמעבר לרחוב שער המשגיח. תנועת האנשים העוברת בה דלילה ופחותה בהרבה מאשר הייתה בכותל המערבי לפני קום מדינת ישראל, שהיה מעבר ראשי לעבר שער האשפות.
רחבת הכותל הקטן מורכבת משתי חצרות קטנות, שביניהן בנוי מבנה קטן וסתום הצמוד לכותל עצמו ושימש בעבר כשירותים לתושבי החצר המוסלמים. המסורת מספרת כי במקומו של המבנה התגלה אליהו הנביא לאחד מרבני ירושלים לפני מספר דורות (ועל פי גרסה אחרת במקום זה התגלתה השכינה לרבי אברהם הלוי ברוכים, תלמידו של האר"י), ויהודי ירושלים נהגו להתפלל במקום זה. בין הרבנים המפורסמים שהתפללו בכותל הקטן ידועים הרדב"ז, רבי שמואל סלנט ומהרי"ל דיסקין. תושבי החצר הערביים שהתנגדו לכך בנו במקום מבנה שירותים במטרה למנוע מיהודים מלהתפלל במקום.
דעה אחרת כתב חוקר ירושלים אהרן ביר והיא שחוקרי הארץ בדורות שקדמו לדורנו לא הכירו כלל את הכותל הקטן, ואף טענו שאין עוד קטע חשוף מלבד רחבת התפילה הגדולה.
חברי ארגון ברית החשמונאים קיימו את טקס ההשבעה שלהם בכותל הקטן.
בדומה לכותל "הגדול", מתפללים רבים נוהגים להטמין פתקים עם בקשות בין אבני הכותל הקטן.
מנהג נפוץ לערוך במקום טקס ברית מילה, זאת עקב הגבלת עריכת ברית מילה ברחבת הכותל המערבי.
בריבונות ישראל
בשנת 1972, כשחפירות מנהרות הכותל הגיעו אל מתחת לרחבה הקטנה של הכותל הקטן, התעורר חשש ליציבות הבתים הסמוכים לכותל הקטן. קבלנים מטעם מדינת ישראל התבקשו להציב תומכות לבתים, ובמהלך העבודות, ב-11 בפברואר, ניקבו הפועלים באבני הכותל הקטן ארבעה חורים בני 25X35 ס"מ כל אחד. בציבור היהודי התחולל רעש גדול בעקבות חילול אבני הכותל המקודשות, ושברי האבנים נאספו במיוחד בידי רב הכותל, הרב מאיר יהודה גץ למשמרת. גם אנשי הווקף המוסלמי מחו על חילול המקום, והקבלן נאלץ לבנות תומכות שלא יישענו על גבי הכותל עצמו.
במהלך השנים היו חיכוכים רבים בין מתפללים בכותל הקטן לבין תושבי החצר המוסלמים. בשנות ה-80 הפקיעה מדינת ישראל דירה בחצר שהייתה שייכת למשפחת שיהאבי, ובה התגורר בן המשפחה שהיה חבר ארגון טרור. בשנת 1988 ניסו אנשי עמותת עטרת כהנים לאכלס את הדירה, אך הם פונו בידי המשטרה. בטקס שהתקיים במקום בשנת 1999 בהשתתפות אישי ציבור רבים הצהיר השר לביטחון פנים אביגדור קהלני כי במקום תפתח תחנת משטרה, אך הדבר לא בוצע, ובשנת 2006 הורה שר הביטחון עמיר פרץ להשיב את הדירה למשפחת שיהאבי.
בשנת 1986 העמיד משרד הדתות לרשות עטרת כהנים מחסן סמוך לכותל הקטן, שם נשמרו ספסלים וכיסאות למתפללים, אך בעקבות עימות שפרץ במקום בין המתפללים ואנשי הוואקף הפקיעה המשטרה את המפתח והמקום נותר נטוש ונעול.
בסוף שנות ה-90 ובראשית המאה ה-21 התרחשו עימותים רבים בין מתפללים יהודים ותושבי החצר על רקע השלכת פסולת בחצר ופינויה, וכתוצאה נחסם המעבר הצר לתנועה בשעת תנועת מתפללים ערה, ועל רקע סדרי התפילה במקום. בשנים האחרונות נשמר הסדר במקום ומתפללים יהודים פוקדים את הכותל הקטן לאורך כל השנה, ובעיקר בשבתות ובמועדי ישראל. במקום מתקיימות תפילות וכן ביקורים מסודרים בידי ארגונים שונים, בהם ארגון משמר המקדש. תלמידי ישיבת עטרת כהנים מתפללים בכל שבת תפילת מנחה במקום. כמו כן תלמידי ישיבת הכותל מתפללים במקום תפילת מנחה בשאר ימות השבוע וכמו כן מתקיימת כל יום שישי תפילת שחרית עם הנץ החמה על ידי קהילת אדרת אליהו (בקיץ ובחורף בימים לא גשומים).
בשל רגישותו הרבה של המקום והמתח הרב השורר בו בין המבקרים היהודים והשכנים המוסלמים, לא מאפשרת משטרת ישראל כל שינוי של הסטטוס-קוו במקום. ציוד כגון ארון קודש, סידורים, עמוד לחזן וכו', מוכנס לשם רק בעת התפילות מחשש שיחולל אם יישאר שם בלי שמירה.
סיף (קומיקס)
סיף (באנגלית: Sif) היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס תור ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Journey into Mystery #102 ממרץ 1964, פרי עטו של הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
סיף היא לוחמת אסגרדית ואחותו של היימדל, שומר גשר ביפרוסט. בצעירותה, היה לסיף שיער זהוב ארוך. היא שיחקה לעיתים קרובות עם תור - בנו של אודין - ועם לוקי, אחיו המאומץ של תור. סיף ותור התאהבו כאשר היו צעירים. יום אחד, סיף נחטפה על ידי ענקי הסופה, ונעשתה אסירה של הלה. תור הגיע למקום והציע את חייו תמורת אלו של סיף; כשהתרשמה מאצילותו, הלה הניחה לשניים ללכת. מאוחר יותר, לוקי גזם את שיערה הזהוב של סיף. בניחוש כי לוקי אחראי לכך, תור דרש בכעס שלוקי ינסה לשחזר את שיערה. הוא פנה לשני הגמדים-האמנים ברוק ואיטרי, אשר בעתיד ייצרו את המיולניר של תור, וביקש מהם ליצור שיער חדש עבור סיף. כאשר לא הצליחו, לוקי הציע לשלם להם מספיק זהב כדי ליצור שיער זהוב. הגמדים החליטו כי "במחיר כלום", הם יצרו "שיער תוהו". הגמדים יצרו שיער שחור מחשכת הלילה עצמה, שכאשר הונח על ראשה של סיף, החל להיות שערה החדש ולא סוג של פאה. תור אף נמשך לסיף יותר, מה שסיכל את תוכניותיו של לוקי.
במשך הזמן, סיף ותור הסתכסכו. שנים לאחר מכן, תור החל את דרכו כגיבור-על בכדור הארץ, והיה במערכת יחסים עם ג'יין פוסטר. היא גילתה עניין רומנטי באלו אשר נבחרו ראויים לשאת את מיולניר, מקבתו של תור, כדוגמת בטא ריי ביל ות'נדרסטרייק. מגיל צעיר היא הוכיחה את עצמה כלוחמת ראויה, שנייה רק לברונהילדה. דמותה של סיף מבוססת על האלה סיף מהמיתולוגיה הנורדית, שבניגוד לדמותה הבדיונית היא אשתו של האל תור, ואינה אחותו של היימדל (אחיהם החורג של תור ובלדר).
את דמותה של סיף בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "תור" ו"תור: העולם האפל" מגלמת השחקנית ג'יימי אלכסנדר, ששבה לגלם את הדמות בהופעת קמע בסדרת הטלוויזיה "סוכני S.H.I.E.L.D., בסדרת הטלוויזיה לוקי ובסרט "תור: אהבה ורעם".
חמוס השלגים
חמוס השלגים או חמוס גמדי (שם מדעי: Mustela nivalis) הוא המין הקטן ביותר מבין כל החברים בסדרת הטורפים.
תפוצה
חמוס השלגים נפוץ באזורים האקולוגיים הפלארקטי והנארקטי שבחצי הכדור הצפוני ובכללם אלסקה, קנדה, צפון ארצות הברית, בריטניה הגדולה, אירופה הקונטיננטלית, צפון אסיה, צפון אפריקה והארכיפלג היפני. בנוסף, חמוס השלגים הובא לאיים האזוריים, סאו טומה וניו זילנד על ידי האדם.
בישראל
ייתכן ומין זה קיים באזור החרמון, שכן ידוע על קיומו בלבנון, ונמצאו מאובנים של מין זה בארץ ישראל באזורים שונים. כמו כן, הזואולוג הנרי בייקר טריסטראם, טען שהחמוס מצוי בישראל. למרות זאת, מלבד דיווח זה ומאובנים, אין אף ראיות לכך שחמוס השלגים מצוי בישראל כיום. אם אכן קיים בארץ, בניגוד לחמוס השלגים שבאזורים הצפוניים יותר של העולם, חמוס השלגים הישראלי וודאי לרוב נותר עם פרווה חומה בעונת החורף שלא מתחלפת לצבע לבן, כמו החמוסים בלבנון ובטורקיה.
תיאור
גופו של חמוס השלגים ארוך ורזה מכוסה בפרווה תחתונה קצרה ושערות מגן ארוכות יותר. בקיץ צבע פרוותו בחלקיו העליונים חום עשיר, וחלקיו התחתונים לבנים. בחורף באזורים הצפוניים המושלגים לעיתים קרובות הפרווה לבנה לחלוטין, בעוד שבאזורים דרומיים הפרווה נותרת חומה. ראשו של חמוס השלגים צר ולו עיניים שחורות ואוזניים עגולות. יש לו רגליים קצרות ובכפות רגליו חמש אצבעות עם טופרים חדים. הזכרים גדולים מהנקבות: האורך הכולל של זכרים: 18–25 ס"מ; נקבות: 16.5–18 ס"מ. אורך הזנב של זכרים: 25–40 מ"מ; נקבות: 22–30 מ"מ. משקל זכרים: 40–55 גרם; נקבות: 30–50 גרם.
ניתן להבדיל בין חמוס השלגים להרמין על פי גודל גופו הקטן של החמוס וזנבו הקצר שחסר צבע שחור בקצהו.
דיני תאגידים
דיני תאגידים הם חלק מן המשפט האזרחי, העוסקים במעמדם המשפטי של תאגידים לסוגיהם; ובכלל זה זכויותיהם וחובותיהם של התאגיד, המתאגדים, ושל נושאי המשרה בתאגידים.
מהו תאגיד
התאגיד הוא גוף מאוגד בעל ישות משפטית עצמאית ונפרדת מבעליה, מפעליה, או חבריה. מדובר בגוף משפטי הכשר לפעולות, חיובים וזכויות, והוא יכול לכלול אדם אחד או יותר.
בישראל, התאגיד הנפוץ ביותר הוא החברה, המוכרת כאישיות משפטית מכוח סעיף 4 לחוק החברות, אך קיימות גם ישויות משפטיות נוספות, לדוגמה, אגודה שיתופית, עמותות, ועד בית, חברה לתועלת הציבור, ועוד.
מטרות דיני התאגידים
בעידן המודרני מנוע צמיחה משמעותי לחברה ולכלכלה הוא יזמות עסקית, והכלכלה המודרנית רוצה לעודד יזמות. דיני התאגידים מעודדים יזמות על ידי יצירת הסדרים לפיהם היזם (בעל מניות) פועל באמצעות אישיות משפטית מלאכותית (תאגיד). בדרך זו היזם לא חייב כסף באופן אישי, מבחינה משפטית התאגיד הוא בעל החוב לנושים כמו עובדים, ספקים, בנקים וכדומה. השחרור התפיסתי הזה מעודד יזמים להקים פרויקטים כלכליים גדולים, תוך צמצום הסיכון לכיסם האישי, ובכך מעודד יזמות וצמיחה בכלכלה.
פעילות זו בתאגידים יוצרת באופן אינהרנטי ניגודי אינטרסים וקונפליקטים, במיוחד בין בעלי המניות לנושים, בין בעלי המניות למנהלים וכן בין בעלי המניות לבין עצמם. התפיסה של דיני התאגידים היא שהדרך היחידה לפתור את ניגודי האינטרסים הללו היא באמצעות מערכת של כללים, המתערבים בעיקרון חופש החוזים. כללים אלו חלים באמצעות דינים דיספוזיטיביים (ניתנים להתניה), הכוללים הסדרים לחברות ולפרטים כדי להוזיל עלויות. מטרת ההוראות היא לקדם את התכלית החברתית של קידום ויציבות שוק ההון בכללותו.
דרך אקטיבית יותר להסדיר את היחסים היא באמצעות כללים קוגנטיים (שאינם ניתנים להתניה). מטרתם היא לחלץ את הצדדים מבעיות מבניות שנובעות מניגודי האינטרסים הבסיסיים בחברה, כמו מצבים של "כשל שוק", ניגודי אינטרסים ובעיות נציג. כללים אלו מפשרים בין האינטרסים וכופים מערכת כללים המקדמת את התכלית החברתית של קידום שוק ההון.
ביקורת על נחיצותם של דיני התאגידים
בדיני החברות עוסקים בשאלה מהי חברה, כאשר בבסיס הגישה החוזית עומדת תאוריית הפְּקַעָת החוזית (the Nexus of Contracts) לפיה התאגיד הוא פיקציה משפטית מאחר שתפקידו הוא לרכז מערכות יחסים חוזיים עם גורמים שונים. לכן יש שיסברו כי דיני החוזים מספיקים על מנת לבנות את מערכת היחסים התאגידית ולהסדיר את פעילותם של תאגידים והאורגנים המרכיבים אותם.
בבסיס הגישה ההפוכה עומדת הגישה הריאליסטית, לפיה התאגיד הוא לא יצור מלאכותי אלא ממשי כמו בני אדם. זאת מאחר שעולם המשפט הוא עולם של עקרונות וערכים ולא רק של עצמים מוחשיים. בעולם הפיזי המונח המשפטי של "אדם" הוא פיקציה בדיוק כמו שהמונח המשפטי של "תאגיד" הוא פיקציה, ולכן לעניין עולם המשפט הן תאגיד והן בן אדם הם זהים בחובותיהם והן בזכויותיהם המשפטיות.
כמו כן, יש הטוענים כי דיני התאגידים הם מערכת כללים שאמורה להשתלב עם יתר ענפי המשפט כמערכת קוהרנטית אחת, בעוד שבמציאות דיני התאגידים מכילים הסדרים ייחודיים של נורמות חוזיות, נזיקיות ועונשיות. עם זאת, הניסיון וההיסטוריה הראו כי דיני החוזים אינם מצליחים להסדיר את כל השאלות המתעוררות בפעילותם של תאגידים, לרבות בעיות מבניות וניגודי עניינים.
בעיות נציג
בעיות נציג (כגון בעיית המנהל-סוכן) הן בעיות מרכזיות שדיני התאגידים מנסים לפתור באמצעות רגולציה. דיני התאגידים מבקשים להתמודד עם שלושה סוגים של קונפליקטים פנימיים: קונפליקט של בעלי מניות מול מנהלים, קונפליקט של בעלי מניות מול עצמם וקונפליקט של בעלי מניות מול נושים.
קונפליקט של בעלי מניות מול מנהלים
אספקט אחד הוא ניגוד עניינים בין בעלי המניות לבין ההנהלה. אחד המאפיינים של תאגיד מודרני הוא שיש הפרדה בין הבעלות לבין השליטה בפועל במישור היום יומי. בעלי המניות הם בעלי העסק (אם העסק מפורק מה שבקופה הולך לבעלי המניות). בעלי המניות אינם מעורבים בניהול ובמדיניות החברה. יש יתרונות להפרדה – זה מאפשר ניהול מקצועי לחברה. אבל יש חיסרון מרכזי – "בעיית הנציג": ייתכן שמנהל החברה יכוון את החברה כך שתפעל לטובתו, ולא לטובת בעלי המניות (בכל מקום שבו אחד מטפל ברכוש של אחר יכולה להופיע "בעיית הנציג", משום שייתכן שהנציג יתנהל על פי האינטרסים שלו).
ההנהלה מנהלת את הנכסים שלא שייכים לה, והיא יכולה להפעיל כוחות כלכליים שיפגעו בבעלי המניות באופן המוביל לניגודי עניינים. לדוגמה, אם מצטבר בחברה רווח, בעלי המניות ירצו דיבידנדים, אך ההנהלה יכולה להשקיע בהעלאת שכר או טובות הנאה אחרות.
קונפליקט של בעלי מניות מול עצמם
בעיית נציג אחרת היא בין בעלי מניות הרוב, ובעלי מניות המיעוט. בעלי מניות הרוב הם בעלי השליטה בחברה, והם יכולים למנות את עצמם לבעלי תפקידים בהנהלה וכך להבטיח לעצמם משכורת גבוהה וטובות הנאה במקום לחלק דיבידנדים באופן שוויוני. במצב זה לבעלי השליטה יכולת להפנות משאבים של התאגיד לטובתם האישית או בהתאם לאינטרסים אישיים שלהם, על חשבון אינטרסים של בעלי מניות המיעוט.
בעלי מניות המיעוט חסרי גישה למקורות הכספיים הללו, והם תלויים בדיבידנדים בלבד. בנוסף קיימת התאוריה של תופעת ה"אדישות הרציונלית", לפיה בעלי מניות מיעוט הנכנסים כמשקיעים בתאגיד לא מעוניינים להשקיע זמן ומשאבים רבים מכיסם לצורך מעורבות ופיקוח על פעילות החברה.
קונפליקט של בעלי מניות מול נושים
בעיית נציג שלישית היא בין בעלי המניות לבין הנושים. בעלי המניות בדרך כלל ירצו שהתאגיד יתנהל תוך לקיחת סיכון כלכלי כלשהו. זה משום שבעל המניה השקיע בתאגיד כסף, והוא מצפה שהתאגיד יתעשר וערך המניה שלו יגדל בהתאם. כאשר אדם משקיע כסף בחברה הוא עושה סוג של הימור. בעל מניה בדרך כלל ירצה שהחברה תעשה סוג של הימור. מנגד, הנושה בדרך כלל ירצה שהחברה תתנהל באופן לא סיכוני. הרווח של הנושה הוא ריבית (להלוואה שהוא נתן לתאגיד – איגרת חוב). התביעה של הנושה היא קבועה, הוא רק רוצה את הריבית שהוסכם שהוא יקבל. הנושה לא רוצה שהחברה תיקח סיכונים.
בעלי מניות הם השולטים בחברה, יש להם כוח בהליך קבלת ההחלטות, בעוד שזכויות הנושים נקבעות בחוזה בלבד. במצב זה, בעלי מניות יכולים לנצל את חוסר כוחם לצורך הגדלת הסיכונים הכלכליים שהחברה נוטלת לצורך הגדלת הרווחיות. הנושים ינסו לבקש ערבונות כמו נכסים בעלות החברה, או לקבוע מראש בחוזה שברגע שהחברה מפסיקה להיות חברה סולידית אז ההלוואה עומדת לפירעון מיידי. אך קיים חשש מתמיד של הנושים כי בעלי המניות ימצאו פרצות וינסו להעלות את הסיכון כמה שיותר, לדוגמה באמצעות מינוף פאסיבי או השקעות כספים או משאבים בפרויקטים בעלי רמת סיכון גבוהה.
מדרשת ראשית ירושלים
ראשית ירושלים הוא מרכז סיור ולימוד הממוקם בירושלים ומשמש כבית ספר שדה העוסק בהדרכת סיורים לימודיים בירושלים וסביבותיה. המרכז נוסד בשנת 1992 ונלמדים בו ארכאולוגיה, היסטוריה, תנ"ך ונושאים נוספים הקשורים לידיעת הארץ. מטרת המרכז היא חינוך לערכי ירושלים וחיבור בין הציבוריות הישראלית לירושלים.
המרכז פועל בפיקוח האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך ומשתייך לפורום אשכולות - פורום מרכזי תודעה וזהות ישראלית.
פעילות המרכז
המרכז מפעיל הדרכות באזורים: ירושלים, הרי יהודה, שפלת יהודה, במת בנימין, גוש עציון ומדבר יהודה. במרכז פועלות בנות שרות לאומי ומדריכים אשר עברו הכשרה והתמחות בהדרכה ובהכרת ירושלים. בין הפעילויות:
מרכז מבקרים
מרכז המבקרים של ראשית ירושלים שוכן בנבי סמואל בסמוך לגן לאומי נבי סמואל. במרכז ניתנים שירותי הדרכה ומוקרן בו סרט אודות חייו של שמואל הנביא. המרכז משמש גם כאולם שמחות עבור מבקרים בגן הלאומי ובעיקר לחגיגות חלאק'ה.
הוצאת ספרים
ראשית ירושלים פועלת יחד עם הוצאת 'שערים לחקר ירושלים' לחקר פינות עלומות ונסתרות בעברה היהודי של ירושלים.
הספרים שיצאו לאור מבית היוצר של המרכז:
ויאצ'סלב קרבאייב
ויאצ'סלב סרגייביץ' קרבייב (ברוסית: Вячеслав Сергеевич Караваев; נולד ב-20 במאי 1995) הוא כדורגלן רוסי, שמשחק כבלם במועדון זניט סנקט פטרבורג ובנבחרת רוסיה.
קריירת מועדונים
קרבייב הוא בוגר בית הספר לכדורגל של צסק"א מוסקבה וערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג הרוסי במדי צסק"א ב־2 בדצמבר 2013 במשחק נגד רוסטוב.
קרבייב הצטרף לדוקלה פראג מהליגה הראשונה בצ'כיה בהשאלה לעונה אחת במהלך קיץ 2014. ב־16 באוגוסט 2016 הוא חזר לצ'כיה וחתם בספרטה פראג.
ב-31 בינואר 2018, הוא חתם על חוזה ל-3.5 שנים בויטסה ההולנדית ששילמה עבורו 2.5 מיליון אירו.
בספטמבר 2019 חתם ל-4 שנים בזניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית בכדורגל. את הופעת הבכורה שלו במדי זניט ערך במשחק המחזור התשיעי נגד ארסנל טולה כשנכנס כמחליף בדקה ה-90 במקום יורי ז'ירקוב, במשחק שבו קבוצתו גברה בניצחון 1–3. את שער הבכורה הבקיע בניצחון קבוצתו על רוסטוב במשחק המחזור ה-13 ב-19 באוקטובר 2019 שהסתיים בתוצאה 6:1.
קריירה בנבחרת
ב-11 במרץ 2019, הוא נקרא לנבחרת הלאומית למשחקי מוקדמות יורו 2020 נגד בלגיה ב-21 במרץ 2019 וקזחסטן ב-24 במרץ 2019. אך ערך את הופעת הבכורה במדי הנבחרת רק ב-13 באוקטובר 2019 במשחק נגד.
יוהאן יואכים וינקלמן
יוהאן יואכים וינקלמן (גרמנית: Johann Joachim Winckelmann; 9 בדצמבר 1717 - 8 ביוני 1768) היה היסטוריון גרמני בתחום תולדות האמנות. הוא נחשב לחוקר תולדות האמנות המודרני הראשון. השגו הגדול היה בביסוס גישה שיטתית לתולדות האמנות. בעבודתו, אשר התרכזה בתרבות הקלאסית, הבחין וינקלמן בין האמנות של יוון העתיקה, אמנות יוונית-רומית ואמנות האימפריה הרומית. עבודתו הייתה בעלת השפעה מכרעת על התפתחות האמנות הניאו קלאסית באירופה. חידוש חשוב של וינקלמן היה השימוש בקטגוריות של סגנון לצורך מיון והגדרה של ממצאים ארכאולוגיים, ובכך היה ממניחי היסודות למדע הארכאולוגיה.
קורות חייו
בין השנים 1743–1748 וינקלמן שימש כמורה פרטי לשפות בעיר מגדבורג וכן הועסק כעוזר הרקטור בגימנסיה של זיהאוסן (Seehausen). על חוויה זו כתב מאוחר יותר כי בבוקר היה "מלמד ילדים אטומי-מוח את האלף-בית" ואילו בלילות היה שקוע "בתפילות שנערכו בביטויים השאולים מתוך הומרוס".
ב-1748 קיבל משרת ספרן בביתו של ההיסטוריון הגרמני הרוזן היינריך פון בינאו (Heinrich von Bünau). תפקיד זה אפשר לוינקלמן גישה חופשית לספרות היסטורית על אודות האימפריה הרומית, תחום המחקר של הרוזן, והתקופה הקלאסית בכללה. בתקופה זו ערך ביקורים באוספי העתיקות בדרזדן שהציתו אצלו עניין רב באמנות העתיקה והביאו אותו להחלטה לעבור לרומא.
בשנת 1754 המיר וינקלמן את דתו מפרוטסטנית לקאתולית. רוב החוקרים ראו באקט זה ניסיון לקידום מקצועי בחיקה של רומא האפיפיורית יותר מאשר אקט של אמונה. גתה תיאר את וינקלמאן כ"פאגאני", אולם המרת דתו אכן איפשרה לוינקלמן גישה אל ספריית האפיפיור. בזכות בקיאותו בשפה היוונית מונה כספרן באוסף כתבי היד של הקרדינל דומניקו פאסיונֵי. אוגוסט השלישי, מלך פולין העניק לו קצבה בגובה 200 תאלרים כדי להמשיך את מחקריו ברומא. כוונתו של וינקלמן הייתה לשהות באיטליה כשנתיים, אבל מלחמת שבע השנים שינתה את תוכניותיו. בהמשך הועסק כספרן בביתו של הקרדינל אלסנדרו אלבני שיצר באותה תקופה את אוסף העתיקות שלו. בשנים אלה ביקר בחפירות פומפיי והרקולנאום. וינקלמן נתפס יותר ויותר לחקר האמנות הרומית והגיע להכרה שיצירות רבות אינן אלא חיקוי של יצירות יווניות, הכרה שהפתיעה את בני דורו. יצירת המופת שלו Geschichte der Kunst des Alterthums (תולדות האמנות של ימי קדם) ראתה אור ב-1764, ובה העמיד תיאור כרונולוגי יסודי של כל אמנות עתיקה, כולל זו של המצרים ושל האטרוסקים ותיאר אותה כמונעת מכוח גורמים תרבותיים, פוליטיים וחברתיים. ב-1756 פרסם וינקלמן את חיבורו הנודע "הגיונות על החיקוי של יצירות אמנות יווניות ורומיות" (Gedanken über die Nachahmung der griechischen Werke in der Malerei und Bildhauerkunst). החיבור זכה לתפוצה נרחבת ונודעה לו השפעה רבה בתרבות של המאה ה-18 באירופה בכך שהעמיד את אמנות יוון ורומא כמופת לגדוּלה. ב-1763, בהשתדלות פטרונו אלבני, נתמנה וינקלמן למפקח על העתיקות מטעם האפיפיור קלמנס השלושה עשר.
חשיבותו של וינקלמן כהיסטוריון
בכתיבתו הדגיש וינקלמן כי כתיבת ההיסטוריה של האמנות צריכה להתמקד במשמעות בעיני הצופה ולא המשמעות בעיני האמן. בכך ביקר את התיאור הביוגרפי שהיה העיקר בעבודתו של ג'ורג'ו ואזארי. וינקלמן תפס את האמנות הקלאסית כיחידה שלמה והרמטית שאינה ניתנת לחלוקה או לערעור. כתיבתו ב"תולדות האמנות" שילבה על כן גם כתיבה אסתטית, בתארו את האמנות היוונית כאידיאל היופי. בכתיבתו ההיסטורית, תיאר וינקלמן את המרחק מן האידיאל של האמנות הנעלה.
בחיבורים כדוגמת חיבור אודות הפסל "גו בלוודרה" והפסל "אפולו בלוודרה" (1759), "האיגרת אל הרוזן מבריל על התגליות בהרקולאניום" (1762), אשר דן בממצאים הארכאולוגיים שנחשפו בפומפיי ובהרקולנאום בתקופה זו ובעיקר בספריו "יצירות אמנות עתיקות שלא נתפרסמו" (1766) וכן ספרו המרכזי "תולדות האמנות של העת העתיקה" (Geschichte der Kunst des Alterthums) אשר פורסם בשנת 1764, חיבור בו הופיע לראשונה המונח "תולדות האמנות", התמקד וינקלמן לא רק בתיאור האמנות העתיקה, אלה בניסיון לפירוש הרמנויטי שלה. במסגרת זו הקדיש דיון מרכזי למשמעות הדימויים (איקונוגרפיה) בתוך המסגרת ההיסטורית של התרבות הקלאסית. התמקדות במשמעותה ובמקומה של האלגוריה במסגרת פרשנות האמנות הציג וינקלמן בחיבור "ניסיון של אלגוריה, במיוחד בשביל האמנויות" (Versuch einer Allegorie), אשר פורסם בשנת 1766.
אנה וידוביץ'
אנה וידוביץ' (בקרואטית: Ana Vidović; נולדה ב-8 בנובמבר 1980) היא גיטריסטית קרואטית הנחשבת לאחת הווירטואוזיות הצעירות בעולם המנגנות על גיטרה קלאסית.
ביוגרפיה
וידוביץ' נולדה בקרלובץ, עיר ליד זאגרב בקרואטיה. היא התחילה לנגן בגיל 5 וכשהייתה בת 7 ניגנה לראשונה בהופעה. כשהייתה בת 11 היא התחילה להופיע ברחבי העולם ובגיל 13 הפכה לתלמידה הצעירה ביותר באקדמיה הלאומית למוזיקה בזאגרב, שם למדה מאיסטבן רומר.
בעקבות פרסומה הגובר באירופה היא קיבלה הצעה ללמוד בבית הספר למוזיקה פיבודי בבולטימור, ארצות הברית. אותו סיימה ב-2001.
הופעות ופרסים
וידוביץ' הופיעה מעל אלף פעמים ברחבי העולם. בין היתר בלונדון, פריז, וינה, רומא, סן פרנסיסקו ואף בישראל. פעם אחת כשהייתה בת 12 במסגרת קשרי החוץ-תרבות עם קרואטיה ולשתי הופעות האחת בתל אביב והשנייה בסכנין ב-2009.
וידוביץ' זכתה בפרסים רבים במהלך הקריירה שלה, ביניהם פרס אלברט אוגוסטין האנגלי, פרס פרנסיסקו טארגה הספרדי, פרס האירוויזיון לאמנים צעירים ועוד רבים.
גיטרה
הגיטרה של וידוביץ' היא גיטרה קלאסית עם תמיכה (bracing) בסגנון ה"רשת" שנבנתה על ידי ג'ים רדגייט האוסטרלי, ואורך המיתר שלה הוא 640 מ"מ (מעט קצר מהרגיל).
אליקו
ביוגרפיה
אלי כהן (אליקו) נולד וגדל בבת ים, בבית מסורתי, לרפי ולמרים חיה. למד בתיכון "אורט הבונים" בבת ים.
מהיותו בגיל 6 עד היותו נער כבן 16 שיחק אליקו טניס, ובעקבות פטירת אביו ממחלה קשה באותה שנה, שינה אז את תחביבו לטובת תחום ה-D.J, ובמקביל החל לשדר בתחנת הרדיו הפיראטית "גלי הים התיכון", של יהודה קיסר במקביל ללימודים בתיכון. לאחר שירותו בצה"ל, החל לעבוד בתחנת "רדיו לב המדינה", תחילה כמפיק ותחקירן, ולאחר מכן, בגיל 22, החל להגיש תוכנית אישית.
כיום הוא מגיש ברדיו לב המדינה את התוכנית "ערב ים תיכוני", המשודרת בימים ראשון עד חמישי, מהשעה 16:00 כשעתיים, המלווה בחשיפת זמרים בתחילת דרכם כולל משה פרץ, דודו אהרון ואחרים. תוכניתו משודרת ב"אווירת סלון" בה אוכלים במהלך האירוח בתוכנית ובה הוא מדבר ונוהג בחופשיות עם אומנים ומאזינים עולים. במסגרת התוכנית מתקיימים אירועי זמר, ערבי שירה, סופי שבוע בבתי מלון ובהפלגות, אשר מונחים על ידו.
בשנת 2011 השתתף במספר פרקים, בסדרה "חי ב-LA LA לנד".
בשנת 2015 זכתה תוכניתו ב"פרס תוכנית המוזיקה הטובה ביותר בישראל" מטעם אגודת העיתונאים בתל אביב. הוא נחשב לבעל השפעה רבה במוזיקה המזרחית בישראל.
אליקו הוציא מספר דיסקים של אוספי להיטים. דמותו זכתה לחיקוי בתוכנית "ארץ נהדרת" בדמות מומי, שגולמה על ידי אלי פיניש.
מתגורר בראשון לציון, גרוש ואב לשלושה ילדים.
פרת' וקינרוס
מחוז פרת' וקינרוס (באנגלית: Perth and Kinross; בסקוטית: Pairth an Kinross; ובגאלית סקוטית: Peairt agus Ceann Rois) הוא מחוז ממחוזות סקוטלנד, הממלכה המאוחדת. המחוז נוצר בשנת 1996 בעיקר על בסיס שני המחוזות ההיסטוריים פרת'שייר וקינרוסשייר. עיר הבירה והמרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז היא פרת'.
גאוגרפיה
מחוז פרת' וקינרוס שוכן במרכז סקולנד על קו התפר שבין הרמה והשפלה הסקוטית. המחוז גובל עם מחוז היילנד בצפון, אברדינשייר מצפון-מזרח, אנגוס ודנדי ממזרח, פייף וקלקמננשייר מדרום, מחוז סטירלינג מדרום-מערב ומחוז ארגייל וביוט ממערב.
אוכלוסיית המחוז כולה מונה 151,290, כאשר פרת' היא העיר המרכזית והגדולה במחוז עם 46,960 תושבים. מלבד העיר פרת', במחוז נמצאות מספר עיירות קטנות בהם בליירגורי ורטרי (Blairgowrie and Rattray) עם 9,060 תושבים, קריף (Crieff) עם 7,368 תושבים, קינרוס (Kinross) עם 5,120 תושבים, סקון (Scone) עם 4,430 תושבים ואלית' (Alyth) עם 3,193 תושבים.
אתרים ומוקדים חשובים במחוז כוללים את מנזר סקון וארמון סקון שליד מקומה ההיסטורי של אבן ההכתרה הסקוטית אבן סקון. בנוסף ניתן למנות את טירת בלייר ולוך אירן.
נירית
נִירִית הוא יישוב קהילתי באזור השרון, ליד היישוב מתן ויער חורשים. נקרא על שם הצמח נירית הקמה הגדל בסביבה. היישוב ממוקם בצמוד לקו הירוק.
היסטוריה
היישוב, השייך למועצה אזורית דרום השרון, נוסד בשנת 1981, והתרחב פעמיים, ב-1986 וב-2000. עד לשנת 1986 הייתה נירית מאוכלסת ב-15 משפחות שהתגוררו במבנים זמניים. היום היישוב מונה כ-300 משפחות.
בשנת 2005 הוקמה בסמוך ליישוב שכונה נוספת בשם "נוף השרון", לאחר שבג"ץ דחה את עתירת היישוב נגד הקמתה. השכונה, הכוללת 51 משפחות, יושבת מחוץ לקו הירוק, ועל כן משתייכת מוניציפלית לאלפי מנשה, אך למעשה התמזגה עם היישוב נירית וקיבלה שירותים מוניציפליים ממועצה אזורית דרום השרון.
היישוב מנוהל על ידי ועד מקומי נבחר וועדות נוספות, שחבריהן פועלים בהתנדבות.
בצמוד לנירית נמצא יער חורשים.
חינוך, תרבות ופנאי ביישוב
ביישוב פועלת ברכת שחייה קהילתית, בית תרבות ובית כנסת. בני הנוער ביישוב - מכיתות ג'-יב', פעילים בתנועת הנוער "התנועה החדשה", ותלמידי התיכון לומדים בבית חינוך ירקון (הממוקם ליד נווה ירק). מסוף אוקטובר 2017 פועל ביישוב מועדון תרבות לגילאי 55 ומעלה.
תחבורה
חברת מטרופולין מפעילה קווים לתחנת הרכבת ראש העין צפון ולכפר סבא. חברת אפיקים מפעילה קו לפתח תקווה. ביישוב שתי תחנות אוטובוס: אחת במרכז היישוב ואחת בכניסה אליו.
שכונת נוף השרון
נוף השרון היא שכונה צמודה לנירית המשתייכת לאלפי מנשה ובנויה מעבר לקו הירוק. השכונה שהוקמה ב-2005, משתרעת על 37 דונם וכוללת 51 משפחות. על אף שהשכונה משתייכת מוניציפלית לאלפי מנשה, היא למעשה התמזגה עם היישוב נירית, והיא מקבלת שירותים מוניציפליים ממועצה אזורית דרום השרון. השכונה ממוקמת כשלושה ק״מ אוויריים מאלפי מנשה ואין גישה ישירה בין השכונה ליישוב.
ההיסטוריה של השכונה
בפברואר 2005 דחה בג"ץ את עתירת תושבי נירית נגד הקמת השכונה.
באוקטובר 2013 עתרו תושבי נוף השרון לבית המשפט בבקשה להצביע בבחירות המקומיות של המועצה אזורית דרום השרון, בטענה כי קיימת זיקה בינם לבין המועצה המספקת להם שירותים מוניציפליים, בית המשפט קיבל את בקשתם.
ויין בות'
ויין קלייסון בות'  (באנגלית: Wayne C. Booth; 22 בפברואר 1921 - 10 באוקטובר 2005) היה חוקר ספרות ונרטולוג אמריקני, המשתייך לאסכולת שיקגו בחקר הספרות. בות' ידוע בעיקר בשל ספרו רב ההשפעה The Rhetoric of Fiction משנת 1961, שבו המציא את מושג המחבר המובלע, והציע גישה חדשה להתבונן במושג מספר בספרות.
בות' נולד בפורק שביוטה להורים מורמונים. הוא למד באוניברסיטת ברמינגהם יאנג ובאוניברסיטת שיקגו, שם גם קיבל תואר דוקטור, ב-1950. לימד במכללת הרווארד ובמכללת ארלהאם לפני שחזר לאוניברסיטת שיקגו ב. ב-1962 הוא נעשה פרופסור לאנגלית, וב-1982 כיהן כנשיא אגודת השפה המודרנית. בשנת 1988 הוציא את The Company We Keep.
פסטיבל הזמר והפזמון 1969
התחרות התקיימה במוצאי יום העצמאות בבנייני האומה בירושלים בהנחיית יצחק שמעוני. המנצח על התזמורת לסלו רוט והמפיקים הם חנוך חסון וגיל אלדמע.
זה היה פסטיבל הזמר והפזמון הראשון ששודר בשידור חי בטלוויזיה בישראל. בין השירים שנשלחו לתחרות לא נמצאו שירים הולמים, ולכן כל שנים עשר השירים הוזמנו אצל מחברים מקצועיים.
לראשונה נערכה ההצבעה גם בארבע נקודות הצבעה ברחבי הארץ, בנוסף להצבעות הנוכחים באולם: כפר מסריק, שדה משה, נתניה וכפר הנוער בן שמן.
יהורם גאון, שזכה בשני המקומות הראשונים, אמור היה גם לשיר את השיר "בדרך חזרה", שזכה במקום השלישי, אך ויתר עליו. בעקבות נושאו של השיר "בלדה לחובש", שזכה במקום הראשון, הושמעו טענות לגבי הכללתו בפסטיבל, שנערך בימי מלחמת ההתשה. בשנים לאחר מכן נמנעו תחנות הרדיו מהשמעת השיר.
השיר "על כפיו יביא" בביצוע של רבקה זהר שזכה במקום הרביעי, הפך ללהיט, וזכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל ושל גלי צה"ל.
שירים נוספים שזכו להצלחה לאחר הפסטיבל היו, "שיר בארבעה בתים" בביצוע אילנית, והשיר "פראג" של אריק איינשטיין, שזו הייתה הופעתו האחרונה במסגרת פסטיבל הזמר.
בית אורי צבי
בית אוּרי צְבִי (או: בית אצ"ג, בית מורשת אורי צבי גרינברג) הוא מרכז ירושלמי לתרבות ושירה ולקידום יוצרים ויצירה בישראל. קרוי על שם המשורר אורי צבי גרינברג. הוקם ביוזמתה של גאולה כהן כמוסד המוקדש להנצחתו של אצ"ג, וכן לחינוך, הגות ויצירה ברוח מורשתו.
בפעילויותיו מבקש בית אורי צבי להחיות את רוחו האקספרסיוניסטית והאקטיביסטית של אצ"ג, ולפעול על פי הערכים שהנחו את דרכו האישית, הציבורית והפואטית. הפעילויות נערכות בבית אורי צבי שבמרכז העיר ירושלים ובמקומות נוספים בעיר וברחבי הארץ.