cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ידותון הלוי החבר
רבי ידותון הלוי החבר (בערבית אבו אלחסן בן אבו סהל) היה פייטן, משורר ופוסק שפעל בעיר פוסטאט שבמצרים בראשית המאה ה-13.
היה שליח הציבור והחזן של הקהילה הארץ-ישראלית (כניסת א-שאמיין) ששכנה בבית הכנסת בן עזרא בפוסטאט (כיום בקהיר), ושימש כחבר מטעם הישיבה הארץ ישראלית. הוביל את המאבק לשימורו של המנהג הארץ-ישראלי בבית הכנסת, אל מול התנגדות רבי אברהם בן הרמב"ם ורבי יוסף ראש הסדר. ערך שני סידורים המשמשים מקור עיקרי למנהגי התפילה הארץ-ישראליים.
המאבק על מנהגי ארץ ישראל
רבי ידותון שימש כחזן בבית הכנסת 'בן עזרא' בקהיר, שמכונה בתעודות הגניזה 'כניסת אלשמיין' ו'בית הכנסת הירושלמי'. בזמנו כבר היו חלק ממנהגי בית הכנסת מושפעים מההלכה הבבלית, אך עדיין נשתמרו מנהגים ארץ ישראליים רבים, במיוחד בתפילות השבת והחגים. המנהגים הייחודיים של בית הכנסת התבטאו באמירת פיוטים בתפילה, בקריאת התורה על פי החלוקה התלת שנתית, ובאמירת תפילת השיר ועשרת הדברות בתחילת תפילת השחרית.
כמה מפוסקי ההלכה במצרים התנגדו למנהגים הארץ ישראליים, ורבי ידותון היה ממובילי המאבק לשמירת מנהגים אלו. בגניזה שרדו כמה מסמכים בכתיבת ידו הנוגעים לפולמוס זה.
רבי ידותון הפנה שאלה לרבי אברהם בן הרמב"ם, ששימש כנגיד יהודי מצרים בנוגע לאמירת המערביות שהייתה נהוגה בבית הכנסת הירושלמי. להשערתו של מרדכי עקיבא פרידמן, רבי ידותון כתב שאלה זו בשנות נגידותו הראשונות של רבי אברהם ושהיא נכתבה מתוך ציפייה לשכנעו בצדקת מנהגיהם של בני ארץ ישראל. תשובתו של רבי אברהם לא שרדה, אך פרידמן משער שרבי ידותון לא הצליח לשכנע את רבי אברהם שכן בשנים הבאות עמד רבי אברהם בראש המתנגדים למנהגי ארץ ישראל.
בחודש אדר ד'תתקע"א (1211) חתמו מתפללי בית הכנסת הירושלמי על אמנה שבה הם מצהירים על נאמנות למנהגיהם הקדומים. האמנה נמצאה כתובה בכתב ידו של רבי ידותון וככל הנראה הוא מנסח האמנה. באמנה מפורטים מנהגיו של בית הכנסת ונטען בה שמטרת הקמתו של בית הכנסת הייתה לצורך קיום מנהגי ארץ ישראל ולא ייתכן לשנות את המנהגים. בנוסף, מובאת באמנה רשימה של חכמי מצרים הקדומים שלא מחו במנהגי בית הכנסת. הבולטים מבין החכמים הנזכרים ברשימה, הם רב סעדיה גאון, רבי מבורך הנגיד, רב מצליח גאון, רבי שמואל בן חנניה הנגיד והרמב"ם.
המתנגדים למנהגי ארץ ישראל ניסו לשכנע את רבי ידותון לקבל את מנהגי בבל, ומשלא הסכים החליטו לפעול למינויו של חזן אחר. בחודש ניסן באותה שנה נשאל רב יוסף ראש הסדר על תקפותם ההלכתית של מנהגי בית הכנסת הירושלמי והאם חזן המתעקש לקיים מנהגים אלו יכול לשמש בתפקידו. בתשובתו, שלל רבי יוסף את תוקפם ההלכתי של מנהגי ארץ ישראל ופסק שאין להשאיר בתפקידו חזן שמתעקש לדבוק במנהגים אלו.
בעקבות תשובה זו והתעקשותו של רבי ידותון מונה חזן אחר שהיה מוכן לקבל על עצמו את מנהגי בבל. גם לאחר שמונה חזן נוסף, חלק מבני הקהילה שדבקו במנהגיהם לא הכירו במינוי זה, ונוצר מצב של שני חזנים באותו בית כנסת. רבי ידותון פנה לכמה חכמים נוספים שהתירו לו להמשיך כחזן ולקיים את מנהגי ארץ ישראל. במהלך המאבק נאלץ רבי ידותון לפנות גם לשלטונות המוסלמים ולחכמי הדת המוסלמים כדי שיגנו על מנהגי ארץ ישראל.
בסופו של דבר, רבי ידותון לא הצליח במאבקו ובית הכנסת בן עזרא עבר לנהוג כמנהג בבל. רבי אברהם בן הרמב"ם העיד.
גם לאחר שבית הכנסת קיבל את מנהגי בבל המשיך רבי ידותון לשאת בתואר 'חזן כניסת אל שאמיין' לצד החזן החדש שנהג כמנהג בבל, אך ככל הנראה משכורתו לא שולמה לו כבעבר והוא נאלץ להתקיים על קצבה קטנה יותר שניתנה לו מאת תומכיו בבית הכנסת, אך משכורת זו לא הספיקה לצרכיו ובגניזה שרד מכתב משנת 1219 שבו הוא מבקש נדבות מאחד מעשירי הקהילה כדי להתקיים.
פיוטים
מתוקף תפקידו כחזן בית הכנסת הירושלמי, היה מוטל על רבי ידותון לבחור יצירות פיוטיות לעטר בהם את התפילות.
בזמנו כבר היה בבית הכנסת ספר בשם 'דיוואן אל-מעמדות' שבו היו קרובות למעמדי התפילה השונים במהלך השנה והחזן היה יכול לבחור רק באיזה מהיצירות שנכללו בספר זה לעשות שימוש בשנה זו. לעומת זאת, בסוגי היוצר והמעריב, היה לחזנים חופש בחירה רב יותר והם יכלו לבחור האם לקחת פיוט של פייטן קדום או לכתוב פיוט חדש משל עצמם. לטענת אליצור, זה ההסבר לכך שרבי ידותון לא כתב קרובות.
ככל הנראה, לא כל פיוטיו של רבי ידותון שרדו. הפיוטים ששרדו הם בעיקר אלה שרבי ידותון כלל באחד מהמחזורים שערך.
מיצירתו של רבי ידותון בתחום היוצר, שרד רק גוף יוצר המיועד לשבת שבה מגיע אבל לבית הכנסת. פיוט זה הוא קצר יחסית, וכולל רק גוש אחד של בתים, ולאחריו פזמון קצר, הקף זה של גוף היוצר, אינו נפוץ במיוחד אך כן קיים לעיתים בתקופה המזרחית המאוחרת שרבי ידותון הוא מאחרוני האחרונים שבפייטניה.
הקהילה הארץ ישראלית בפוספאט נהגה לעטר את תפילות ערבית בפיוטי מעריב רבים, ואמירת פיוטים אלו נתפסה בעיני רבי ידותון ומתנגדיו כאחד מסמלי המנהג הארץ ישראלי. גם רבי ידותון עצמו השקיע בכתיבת פיוטים מסוג זה, ובגניזה שרדו בשלמותם שני פיוטי מעריב שכתב רבי ידותון, אחד לפורים ואחד לשבת וכן פיוט זולת מתוך מערכת פיוטי המעריב לשבת נחמו.
ביוצר והמערביות של רבי ידותון, הוא הולך רק לפי כללי הפייטנות המזרחית ולא ניכרת בהם כלל השפעה ספרדית.
בנוסף, עסק רבי ידותון גם בכתיבת סוגי פיוטים שחודשו בידי פייטני ספרד, ומפיוטיו שרדו רשות לנשמת שמיועדת לשבת חנוכה ורשות לברכו שמיועדת לשבת שבה האבל מגיע לבית הכנסת. בפיוטיו אלה הוא משתמש בחלק משיטות השירה הספרדיות, אך נשאר נאמן למסורת הפייטנות המזרחית בכך שגם בפיוטים אלה הוא נמנע משימוש במשקל.
שירים
בנוסף לפיוטים שנכתבו לצורך שימוש בבית הכנסת, כתב רבי ידותון שירים לכבוד מאורעות משפחתיים שאירעו לנכבדי הקהילה.
שרדו שבעה שירים שכתב רבי ידותון לצורך סעודת ברית מילה. חלקם מיועדים לבריתות מסוג מסוים כגון ברית שחלה בשבת, או ברית של כהן. ברוב השירים מזכיר רבי ידותון את אבי הבן כ'פלוני', כדי לאפשר שימוש חוזר בשיר בבריתות נוספות. ככל הנראה, שניים מהשירים נכתבו לכבודו של דיין בשם ר' מנחם שנולדו תאומים בן ובת. באחד השירים הזכיר רבי ידותון את שמו של האב במפורש (ולא בכינוי 'פלוני') ואף חרז במילה זו. השיר נחתם במשפט הקדשה. בכמה משירי ברית המילה שכתב ניכרת בקיאותו בהלכות מילה, ובאחד מהשירים ישנם כמה הרמזים להלכות מילה שבספר משנה תורה לרמב"ם.
בנוסף לסדרת שירי ברית המילה שלו, כתב רבי ידותון גם שירי חתונה, ובגניזה שרדו שני שירי חתונה פרי עטו. אחד מהשירים שרד בשני נוסחים שונים בכתב ידו של רבי ידותון שככל הנראה עיבד מחדש את שירו לצורך חתונה אחרת.
תבניות שירי הברית והחתונה של רבי ידותון, הם על פי תבניות השירה הספרדית, חוץ מהעובדה שרבי ידותון כמעט ולא השתמש במשקלים ספרדיים (חוץ מאחד משיריו שבו עשה שימוש חלקי במשקל).
קינות
כחלק מתפקידו כחזן, נדרש רבי ידותון לחבר שירי הספד לצורך הלוויותיהם של בני הקהילה ושל מנהיגי הדור. בגניזה שרד מסמך ובו מורה רבי אברהם הנגיד לתת לרבי ידותון שכר על שיר הספד שחיבר והקריא בהלוויה של אחד מבני הקהילה.
רבי ידותון כתב גם קינות בעת פטירתם של קרובי משפחתו. בגניזה התגלו קינות שכתב על אביו רבי לוי ועל אחיו רבי משה.
סידוריו
בגניזה התגלו שני סידורים מפוארים בהעתקתו ועריכתו של רבי ידותון שמכונים במחקר 'סדר פוסטאט א' ו'סדר פוסטאט ב'. בסידורים אלה מעתיק רבי ידותון פיוטים ותפילות כמנהג הירושלמים בפוסטאט ומצרף פסקי הלכות והוראות לחזן. ההלכות והוראות כתובים בערבית-יהודית והם נוסחו בידי רבי ידותון שמתגלה כאן גם כפוסק הלכה בנוסף להיותו משורר וסופר.
סידורים אלה משמשים מקור עיקרי לידיעות על מנהגי בית הכנסת הירושלמי בפוסטאט בתקופה האחרונה לקיומו של המנהג הארץ ישראלי, ועל רבים ממנהגי ארץ ישראל בכלל. עזרא פליישר הדפיס קטעים רבים מסידורים אלה ודן במנהגים ארץ ישראלים ייחודיים העולים מהם, על אף שאז הוא עדיין לא זיהה את רבי ידותון כמחברם של סידורים אלה, מה שהוכח מאוחר יותר בעקבות השוואה בין כתב ידו של רבי ידותון באוטוגרף של אחד מפיוטיו לבין הכתב של הסידורים.
על אף היותו גדול הלוחמים לשימור מנהגי ארץ ישראל, פסיקותיו מושפעות מאוד מהתלמוד הבבלי ומחכמי בבל, ולעיתים הוא מנסה לפשר בין המנהג הארץ ישראלי הקדום לבין פסיקותיהם של חכמי בבל. דוגמה לפשרה בין המנהג הארץ ישראלי לבין ההלכה הבבלית ניתן לראות בכך שבמחזוריו מביא רבי ידותון שבעתות גם לתפילות ערבית כמו מנהג ארץ ישראל הקדום, אך מכיוון שעל פי ההלכה הבבלית אין חזרת הש"ץ בתפילת ערבית ויש חשש לברכה לבטלה הוא מעתיק את השבעתות בלי שם ומלכות. בחיבור המכונה 'סדר פוסטאט א' יש יותר מנהגים ארץ ישראלים מאשר בחיבורו המאוחר יותר של רבי ידותון 'סדר פוסטאט ב'.
בנוסף לסידורים שבעריכתו, העתיק רבי ידותון קונטרסי פיוטים לשבתות שכללו את מערכות יוצרותיו של רבי שמואל בן הושענא. הוא נהג להעתיק קונטרסים נפרדים לכל פרשה. בראש כל קונטרס צירף שער מיוחד שבו ציין את שם הפרשה, את שמו של המחבר רבי שמואל בן הושענא ואת שם המעתיק. לרוב הקונטרסים הוא צרף בנוסף ליוצרותיו של רבי שמואל גם פיוטי מערביות שבני הקהילה הארץ ישראלית בקהיר נהגו לומר בפרשה זו. החוקרים יוסף יהלום ונאויה קצמוטה משערים שהעתקת הקונטרסים נעשתה כחלק ממאבקו לשימור מנהגי התפילה הארץ ישראליים בבית הכנסת בן עזרא בקהיר. במלאכה זו עסק גם אחיו רבי משה בן לוי הלוי, שהעתיק קונטרסים בתבנית זו לחלק מהפרשיות, וככל הנראה הם חילקו ביניהם את העבודה.
משפחתו
רבי משה, אחיו הגדול של רבי ידותון, שימש כדיין וחזן בעיר קליוב. כמו אחיו גם הוא היה משורר ובגניזה שרדה מקאמה אוטוביוגרפית פרי עטו, שכתובה על פי כללי המשקל והשירה הספרדיים.
לא ידועים פרטים על בני משפחה נוספים של רבי ידותון.
מני סלמה
מנחם סלמה המוכר כמני סלמה (נולד ב-1948) הוא צייר, פסל ומעצב.
ביוגרפיה
סלמה נולד בירושלים בשנת 1948. למד בשנים 1965-1968 בבצלאל במחלקה לקדרות.
סלמה יוצר בדרך כלל על מצעים נטושים כגון מדפים, דלתות מטבח, לוחות עץ ומתכת וכריכות ספרים ישנים שהתבלו.
משה קרון, אוצר תערוכתו של סלמה בבית האמנים בירושלים ב-2008, כתב: "מני סלמה הוא צייר ישראלי - נוף ההוויה המקומית, שבריריות הקיום ופחד המוות מוצאים את מקומם בסמלים ובתכנים המופיעים ונמוגים ביצירותיו. סלמה רשם משובח ואנין, הוא בעל כישרון נדיר להרים את העיפרון, ולהניח לציור לצבור את עוצמתו. אמירתו שירית מזוככת וחסכנית. הרישום במידה הקטנה היא בחירה באינטימיות - יש בה הזמנה לצופה להתקרב אל הרקמות העדינות והכואבות של חיינו."
מנזר דיר אנטוניוס
מנזר דיר אנטוניוס (בקופטית: אָנְבָּה אָנְטוּניוּס) הוא מנזר ברובע הנוצרי השייך לעדה הקופטית, סמוך לתחנה התשיעית בדרך הייסורים. המנזר, הבנוי על גג כנסיית הקבר, סמוך למתחם דיר אל סולטאן, מנציח את שמו של אנטוניוס הקדוש, הראשון מהקופטים שיצא להתבודד כנזיר במדבר. במתחם הקופטי חיים כ-20 נזירים שמוצאם במצרים. ראשית המנזר במבנים שהיו קשורים לקפלת הלנה שבכנסיית הקבר, והוא נזכר בכתבי עולי רגל. המנזר שוקם ב-1875 בסיוע קופטים אמידים ממצרים, על-מנת להכשיר בו מגורי נזירים ואכסניית צליינים. ב-1912 הפך המקום רשמית למושב הארכיבישוף הקופטי של ירושלים ולמרכז הפטריארכיה הקופטית של העיר.
במתחם שלוש כנסיות: כנסיית הלנה, מעליה כנסיית סנט אנטוניוס ומעליה כנסיית הבתולה. בקומה הרביעית נמצאים מגורי הארכיבישוף הקופטי של ירושלים וטרקלין לקבלת אורחים.
כנסיית סנט הלנה
בכנסייה אולם מאורך מעוטר באיקוניות בהן ג'ורג' הקדוש ו"הבשורה". מתחתיה שוכן "בור הלנה" (או בריכת הלנה) - מאגר מים גדול אליו מובילות 51 מדרגות. הכנסייה שוקמה בשנות ה-80 של המאה ה-20. טקסים מתקיימים במקום מדי יום ה'.
כנסיית סנט אנטוניוס
כנסייה זו היא הכנסייה המרכזית של המתחם וצמודה לכנסיית הקבר מצפון. הכנסייה הוקמה ב-1903 והוקדשה לבזילאוס, הפטריארך הקופטי הראשון של ירושלים, שהתמנה לתפקידו ב-1266. בשנת 1960 עברה הכנסייה שיפוץ נרחב. זוהי אחת הכנסיות הקופטיות הבודדות שפתחן פונה מזרחה. שוכנת ליד תיכון טרה סנטה.
כנסיית הבתולה
הכנסייה היא חדר במתחם בו אירע אירוע מוזר וניסי בו התגלתה מרים לסטודנטים בשנת 1954. יעקובוס, הארכיבישוף של ירושלים, הקדיש את החדר לכנסייה. במקום פרסקאות מודרניים ואיקוניות של מרים. כיוון שמרים התגלתה ביום שני בבוקר, נערך טקס במקום בכל יום שני בבוקר.
המינרטים בהר הבית
ארבעה מינרטים נמצאים ברחבת הר הבית (בערבית: "חראם א-שריף"). הם בנויים על החומה המקיפה אותו, שלושה בחלקו המערבי ואחד בחלקו הצפוני.
מסגד אל-אקצא שונה באופיו ממרבית המסגדים בכך שאין בו מינרט, וכמו כן חסרים בו מספר מאפיינים אחרים הצמודים בדרך כלל למסגד כגון חצר עמודים ומדרסות, מתקנים ומוסדות מנהליים. הסיבה לכך היא שאלו מצויים ברחבת הר הבית, הנחשבת כולה למסגד במסורת המוסלמית.
המינרטים נועדו לקרוא למאמינים לתפילה, ומשום כך הם ממוקמים בכיוון הפונה לעיר ירושלים, באופן שקריאת המואזין תישמע בכל מקום בצורה הטובה ביותר. מסיבה זו נבנו שלושה מינרטים בחומה המערבית, הפונה לעיר, בעוד שבחומה הדרומית והמזרחית, הפונות לשדה בור, אין אף מינרט. המינרטים בנויים לגובה רב ומתאפיינים בצורה מרשימה ורבת עוצמה, הן מסיבות דתיות והן מסיבות תכליתיות, כדי שייראו ויישמעו היטב, שכן הר הבית נמצא במקום נמוך יחסית. כיום הקריאה לתפילה נעשית באמצעים אלקטרוניים, וניתן לראות את הרמקולים הגדולים בחלק העליון של כל מינרט.
מינרט אל-פח'ריה
מינרט אל-פח'ריה, הסמוך לשער המוגרבים, נבנה בשנת 1278, כחצי שנה לאחר שהממלוכים כבשו את ירושלים והביסו את הצלבנים. זהו אחד משמונה מינרטים גדולים בירושלים שנבנו או שופצו על ידי הממלוכים. הוא נבנה בנקודת המפגש של הכותל הדרומי והכותל המערבי, מעל מסגד פח'ריה ("מסגד הנשים"), בהוראת הסולטאן הממלוכי ונקרא על שמו של פח'ר א-דין אל-חלילי, אביו של שריף אל-דין עבדול רחמן, שפיקח על בניית המינרט. פח'ר א-דין אל-חלילי היה שופט מוסלמי נודע במאה ה-13. המינרט המקורי נהרס, אך הוא נבנה מחדש בשנת 1920, בראשית השלטון המנדטורי הבריטי. בשנת 1924 שיפץ הווקף את הקומה העליונה ואת יציע המואזין.
תיארוך המינרטים בירושלים נעשה על פי הסגנון והצורה. מינרטים מתקופת השושלת הממלוכית הם בדרך כלל בעלי צורה מרובעת, וממוקמים סמוך לחומה המקיפה את הר הבית. מינרט אל-פח'ריה נבנה בסגנון סורי מסורתי, עם בסיס ריבועי ופיר המחולק לשלוש קומות ביניים ומעליהן מרפסת המואזין, מעוטרת בשתי שורות של עיטורי מוקרנס. מעל למרפסת כיפת אבן דמוית בצל ומעליה סהר מוסלמי. הכיפה צופתה בלוחות עופרת לאחר שהמינרט נפגע ברעידת אדמה שהייתה בירושלים בשנת 1834.
מינרט בני ע'ואנימה
מינרט בני ע'ואנימה ניצב בפינה הצפון-מערבית של ההר. בסיסו חצוב בסלע והוא חלק ממסגד ע'ואנימה (בני שייח' ע'אנם אבן עלי), שהוקם בשנים 1297–1298. חלקו העליון של המינרט וגג יציע המואזין שוקמו ב-1924. המינרט והמסגד נבנו מספוליה צלבנית על מנת לחגוג את הניצחון על הצלבנים. הוא בסגנון סורי-ריבועי טיפוסי, עם מרפסת ועיטורי מוקרנס.
על פי כתבים היסטוריים, שער בני עו'אנימה ומינרט בני עו'אנימה נבנו על ידי עבד אל-מלכ. המינרט שופץ כמה פעמים, בין השאר על ידי קלאוון. מינרט ריבועי זה נחשב למעוטר ביותר מבין המינרטים שסביב מסגד אל-אקצא. הוא הגבוה ביותר מבין הארבעה – גובהו 38.5 מטר, כבניין בן 6 קומות, ובו גרם מדרגות בן 120 מדרגות. הוא עשוי כולו אבן, פרט לחופת עץ מעל מרפסת המואזין. חלקו העליון מתומן, ובו עמודי שיש רבים. בגלל מבנהו האיתן, מינרט בני עו'אנימה כמעט ולא נפגע ברעידות האדמה שפקדו את ירושלים. עיטורי אבן ומוקרנס מחלקים את המינרט למספר מפלסים. שני המפלסים התחתונים רחבים יותר ומהווים את בסיס המבנה, ומעליהם ארבעה מפלסים גליליים וכיפה. גרם המדרגות מתחיל בצד החיצוני של המפלסים הנמוכים, ואז הופך למבנה ספירלי פנימי המגיע למרפסת המואזין.
על פי החברה האקדמית הפלסטינית לחקר עניינים בינלאומיים, יסודות המינרט נזקקו לשיפוץ בשנת 2001 לאחר שהם ניזוקו במהלך חפירות מנהרות הכותל.
מינרט שער השלשלת
מינרט שער השלשלת (באב א-סלסלה) נבנה בשנת 1329 בקטע המערבי של החומה סביב רחבת הר הבית, כחלק ממכלול אל-מדרסה א-תנכזיה ("המחכמה"). המינרט, בסגנון סורי-ריבועי, נבנה בהוראת תנכיז, אמיר סוריה הממלוכי. ייתכן שהוא נבנה במקומו של מינרט קדום יותר, מתקופת בית אומיה. המינרט ניזוק בראשית התקופה העות'מאנית בארץ ישראל ושוקם בסגנון טורקי אופייני עם כיפה חרוטית. כיפה זו נחרבה ברעידת אדמה בשנת 1894 ובמקומה הותקנה כיפה חצי-עגולה. המינרט שופץ שוב על ידי מנהלת הווקף לאחר שניזוק ברעידת אדמה שהייתה בירושלים בשנת 1922. הכיפה חוזקה וצופתה בלוחות עופרת בשנים 1923–1924.
מינרט זה חשוב מאוד לתפילה המוסלמית בירושלים. מאז המאה ה-16 נהוגה בעיר מסורת לפיה המואזין הטוב ביותר קורא את האד'אן ממינרט שער השלשלת, חמש פעמים ביום, ושאר המואזינים במסגדים ברחבי ירושלים קוראים בעקבותיו.
מינרט שער השלשלת גובל בכניסה הראשית לרחבת הר הבית, והגישה אליו היא דרך מדרסת אשרפיה. משטרת ישראל אוסרת כניסת מוסלמים למינרט זה מטעמי ביטחון, שכן הוא משקיף אל עבר הכותל המערבי.
מינרט אל-אסבט
מינרט אל-אסבט ("מינרט שער השבטים") הוא הגבוה מבין המינרטים בהר הבית. הוא נבנה בשנת 1367 על ידי האמיר סיף א-דין קטלובע'אה ומורכב מבסיס מלבני שנבנה על ידי הממלוכים, בתקופת שלטונו של, ומעליו מגדל אבן גלילי דקיק וגבוה שנבנה ב-1924, בתקופה העות׳מאנית. על פי כתבים היסטוריים, המינרט הממלוכי היה ריבועי. על פי התיאור של ההיסטוריון מוג'יר א-דין הוא "המינרט היפה ביותר במתחם הר הבית". בשנת 1599 הוא נחרב והעות'מאנים בנו במקומו מינרט בצורת גליל, שגם הוא נחרב. המינרט כיום הוא בן חמש קומות ובו מדרגות לולייניות המובילות למרפסת המואזין, בראש המינרט. מרפסת המואזין מוקפת חלונות מקושתים ומעליה כיפה בצלית. הכיפה שוחזרה על ידי מנהלת הווקף לאחר שניזוקה ברעידת אדמה בשנת 1927. המינרט נזקק לשיפוץ נוסף בשנת 1967 לאחר שניזוק במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
המינרט מכונה גם "שבטי ישראל" (אל-אסבאט) על שם שער השבטים הסמוך אליו. על פי אחת הסברות, שם זה הוענק לו כי המוסלמים האמינו שהיהודים יצאו משער זה בתום התפילה בבית המקדש. לפי סברה אחרת, הצריח והשער נקראים כך על שם בריכת ישראל הסמוכה.
הצעה למינרט חמישי
בחלק המזרחי של רחבת מסגד אל-אקצא אין אף מינרט. בשנת 2006 הודיע עבדאללה השני, מלך ירדן, על כוונתו להקים מינרט חמישי בסמוך למסגד מרוואן, צמוד לכותל המזרחי, שישקיף על הר הזיתים. על פי התוכנית, מינרט זה היה צפוי להיות המבנה הגבוה ביותר בעיר העתיקה של ירושלים. ירדן ביקשה בשנת 2018 אישור לבנות את המינרט החמישי.
שליט אסטרולוגי
באסטרולוגיה ישנה אסוציאציה בין גרמי השמיים של מערכת השמש לבין המזלות, על בסיס ההקשר של כל גרם לרעיון של מזל מסוים. אותו גרם נקרא השליט של המזל הנתון, בו הוא נחשב במיקומו החזק ביותר. גרם נחשב ל"מואצל" כשהוא ממוקם במזל עליו הוא שולט. זהו החזק ביותר מבין חמש האצילויות המהותיות באסטרולוגיה.
על אף שרוב האסטרולוגים משתמשים בשליטים המובאים כאן, אסטרולוגים קלאסיים אינם משתמשים בכוכבים החיצוניים של מערכת השמש, היות שאלו הוספו ללקסיקון האסטרולוגי רק בזמנים המודרניים. במקום זאת, הם עושים שימוש בשליטים הקדומים של האסטרולוגיה המסורתית. בנוסף, ישנם רבים המשתמשים בשליט המסורתי כשליט משני.
רות באום
רות באום (בפולנית: Ruth Baum; 26 בדצמבר 1922 – 22 בפברואר 2022) הייתה סופרת ועיתונאית יהודיה שפרסמה וכתבה ביידיש ובפולנית.
ביוגרפיה
נולדה בוורשה, פולין למשפחת בקר, ב-26 בדצמבר 1922.
בשנת 1937, החלה לפרסם בעיתון "מָאלִי פְּשֶגְלוֹנְד" (Mały Przegląd - "סקירה קטנה") מוסף לילדים ולנוער שייסד יאנוש קורצ'אק. במהלך מלחמת העולם השנייה היא ברחה לברית המועצות יחד עם משפחתו של אחיה הבכור. במהלך המלחמה הופרדה ממשפחתה ועבדה גם במכרות וגם כמתוגרמנית במחנה שבויים גרמניים ליד אורסק. כמו כן שם התחילה לפרסם את סיפוריה, שתורגמו לרוסית, על חוויותיה בבית הספר.
עם סיום המלחמה חזרה לפולין והתגוררה בוורוצלב, שם למדה ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת ורוצלב. כמו כן עבדה במדור הספרותי של רשות השידור ופרסמה בשבועון היידי פאלקסשטימע.
באום הרגישה חוסר נוחות כיהודיה לאחר המלחמה בפולין, ומצד שני היו לה רגשות מעורבים לעלות לישראל. למרות זאת עלתה לישראל ב-1957 וניסתה להשתלב. היה לה קשה לכתוב וליצור בעברית והיא המשיכה לכתוב וליצור בפולנית. באום כתבה בשבועון הישראלי בפולנית "נוביני קורייר" (Nowiny Kurier) במשך שנים. כמו כן פרסמה סיפורים בכתב העת "קונטורי" שיצא לאור בפולנית בארץ. פרסמה ארבעה ספרים בשפה הפולנית וסיפורים שלה גם הופיעו בעיתונות העברית. הייתה חברת האיגוד הסופרים הפולנים בישראל.
ספריה של באום נמצאים גם במכון הפולני בישראל, בספריית יד ושם ובמוזיאון ליהדות פולין בוורשה.
נפטרה בחיפה ב-22 בפברואר 2022. איור של מכונת כתיבה משולב על מצבתה כדי להדגיש את ההמצאה שהכי השפיעה על חייה לדעתה.
ספרים שכתבה
חלק מהסיפורים פורסמו גם באנתולוגיה על ספרות יהודית פולנית - Por­traits in Lit­er­a­ture: The Jews of Poland, An Anthology
סיימון פוספורד
סַייְמוֹן (גֵ'ייְמְס) פּוֹסְפוֹרְד (באנגלית: Simon Posford; נולד ב-28 באוקטובר 1971), ידוע בשם הבמה Hallucinogen (הַלּוּסִינוֹגֵ'ן) או שפונגל הוא מוזיקאי ומפיק בריטי המתמחה במוזיקה אלקטרונית פסיכדלית המקיפה ז'אנרים רבים כמו טראנס פסיכדלי, צ'יל אאוט, אמביינט, רוק אלקטרוני ועוד. הוא מייסדיו ובעליו של הלייבל Twisted Records.
בתחילת שנות התשעים החל סיימון לעסוק במוזיקה אלקטרונית ועד היום היה שותף בעשרות הרכבים, שיתופי פעולה ופרויקטים עם אמני מוזיקה אלקטרונית שונים, הבולטים שבהם :
קריירה מוזיקלית
באוקטובר 1995 הוציא פוספורד (תחת השם Hallucinogen) את אלבום האולפן הראשון שלו, "Twisted", בלייבל Dragonfly Records האלבום זכה להצלחה גדולה ונחשב לאחד מהאלבומים הגדולים בז׳אנר הטראנס הפסיכדלי.
בהמשכה של שנה זו השתתף באלבום הבכורה של ההרכב The Infinty Project - פוספורד היה שותף בשש רצועות וטביעת ידו ניכרת היטב באלבום. בתקופה זו נרקמה לה החברות עם ראג׳ה ראם, מייסד ההרכב. חברות זו תוביל בהמשך לייסודו של ההרכב שפונגל.
כעבור שנתיים, בשנת 1997, הוציא סיימון את "The Lone Deranger" שגם הוא זכה להצלחה. אלבום זה הוא למעשה אלבום האולפן האחרון של פוספורד תחת השם Hallucinogen עד היום.
באוקטובר 1998 יצא אלבום הבכורה של שפונגל, ״Are You Shpongled" שהצליח מאוד כשעד 2020 הם הוציאו 6 אלבומי אולפן ושני אלבומי רמיקסים. הם הופיעו במדינות רבות עם מופע חי הכולל נגנים, רקדניות ואמנות ויזואלית.בספטמבר 2018 הודיע הצמד כי ייערוך שתי הופעות לייב אחרונות. הן נערכו באמפי ׳רד רוק׳ בקולרדו בחודש מאי 2019.
עוד ב-1998 - יציאת האלבום Celtic Cross של פוספורד ו-Youth.
בשנת 2002 יצא האלבום "Hallucinogen in Dub" עם גרסאות רמיקסים לקטעים של פוספורד, שהופקו על ידי OTT.
בין השנים 2003 ל-2011 הוציא עם Younger Brother שלושה אלבומי אולפן.
בקיץ 2020, הוציא פוספורד את: ״Flux & Contemplation - Portrait of an Artist in Isolation״ - אלבום שהוקלט ברובו כהקלטה חיה באולפנו בתחילת תקופת הקורונה ונע בין אמביינט לדאון-טמפו.
בסוף 2020 יצא לאוויר העולם ההרכב "The Noodniks" שכולל את ראג׳ה ראם,פוספורד ואומן צעיר בשם "Cosmic Trigger". הם הוציאו מיני-אלבום עם שני קטעים.
מרקם
מרקם, או טקסטורה, הוא מכלול המאפיינים הקשורים לתחושות העולות במישוש או בראייה מפני השטח של אובייקט, וכן לתחושות הנובעות מהאופן בו חלקיקי החומר ערוכים זה לצד זה. לרוב, נובע המרקם מצורות זעירות וצפופות המסודרות על פני השטח וניתן לגעת בהן, או לראות אותן ואת הצללים שנוצרים מצורות אלו. החוויה שיוצר המרקם היא שילוב של חוש הראייה וחוש המישוש, וכן הזיכרונות האישיים שהחוויה מכילה, גם בהתבוננות במרקם, מתוך מישוש החומר בעבר. למעשה, לכל אובייקט או חומר יש מרקם משלו בין אם הוא טבעי או מלאכותי. מרקמו של חומר מלאכותי, המעובד ביד אדם, תלוי באופן עיבודו, כמו למשל בכלים שסייעו לתהליך העיבוד, וכן במטרה לשמה הוא מעובד. כך למרקם תפקיד חשוב בתפקיד שהאובייקט ממלא.
לעיתים מתייחסים במושג מרקם גם לפני שטח דו־ממדיים הצבועים בתבניות חזרתיות. מרקמים דו־ממדיים נקראים מרקמים מדומים והם מחקים מרקמים תלת־ממדיים טבעיים ויוצרים אשליה של מרקם, כמו למשל פורמייקה המחקה מרקם של עץ. מרקם זה כמו מרקמים אחרים יתואר לרוב במאפיינים הנוגעים לחוש המישוש, כמו רך, עדין וחלק לעומת קשה, גס ומחוספס. חוש המישוש אינו פועל במרקמים דו־ממדיים, אלא חוש הראייה, והזיכרון האישי העולה בנו מחוויות קודמות.
השימוש במושג מרקם יכול להיות מושאל לתחומים אחרים, תוך שינוי מהותי בהגדרת החלקיקים של האובייקט היוצרים את מרקמו. למשל, בתיאור המרקם העירוני אין מדובר בצורות זעירות, אלא במבנים, כבישים ושטחים פתוחים, וכן במאפיינים שאינם מוחשיים. בנוסף לחוש הראייה והזיכרונות האישיים המופעלים בתפיסת המרקם העירוני, מופעלת גם תחושת החלל המושפעת מהממדים השונים של העיר וממאפיינים נוספים. בתיאור המרקם במוזיקה אין מדובר בחלקיקים מוחשיים כלל, אלא בצלילים מופשטים המרכיבים את המוזיקה.
המרקם בטבע
בעלי החיים והצמחים בטבע סגלו לעצמם מרקמים שונים להם תפקידים מגוונים. עורו של הפיל משמש אותו לצורכי הגנה, כמו גם הקליפה העבה של הפומלית. פרוות בעלי החיים המכילה בתוכה אוויר יוצרות בידוד ומגנות מהקור. מרקם העור של זוחלים שונים יוצר הסוואה, גם באמצעות הצבע וגם באמצעות תחושת המגע שהם משדרים שלעיתים מדמה אותם לאבנים או עלים. צבעוניות כנף הפרפר נוצרת באמצעות מבנה מיוחד של קשקשים בגדלים שונים, סידור מיוחד של הקשקשים מאפשר את חדירת קרני האור בין הקשקשים. המרקם למעשה בולע חלק מקרני האור ולכן יוצר אשליה של צבעוניות המושכת את העין ומיועדת לשם הסוואה, אזהרה או משיכת בן זוג. מרקם פרסות הסוס מייצר חיכוך רב עם האדמה ומגן על הסוס מפני שחיקתם.
מרקם של קרקע
בגאולוגיה מתייחסים למרקם במאפיין של האבן המתייחס לגודל החלקיקים, צורתם, אופן סידורם, התבנית הנוצרת מהם, הן בקנה מידה מקרוסקופי והן בקנה מידה נראה לעין.
המרקם באמנות
המרקם משמש את המעצב או האמן על מנת להעביר תחושות או רעיונות. באופן זה ניתן להתייחס למרקם העבודות של הצייר וינסנט ואן גוך ככלי ביטוי, בנוסף לתכנים, לצבעים ולצורות באמצעותו ביטא את סערות הנפש.
המרקם באמנות חזותית
בציור, כשמתייחסים למרקם, הכוונה היא לתחושה שנוצרת על בד הציור. המרקם ישתנה בהתאם לסוג הצבע, לכלים בהם הניחו את הצבע, לאופן הנחת הצבע ולחומרים נוספים שהונחו על הבד, ובהתאם יהווה מרכיב משמעותי בסגנון האישי של האמן. הגירוי של שני החושים, הראייה והמישוש מעצים את החוויה האמנותית.
טכניקות אומנותיות מסוימות יוצרות מרקם חלק או כמעט חלק לחלוטין. למשל, בטכניקת הטמפרה, הידועה עוד מהעת העתיקה, הניחו שכבות דקות מאוד של צבע בשל זמן הייבוש המהיר של הצבע העשוי מחלמון ביצה. עם ייבושן, מקבל הציור מרקם שטוח ואחיד. מרקם דומה מתקבל גם משימוש בצבעי מים, כיוון שהצבע נספג בדף הציור. לעומת זאת, שימוש בצבעי שמן, יוצר מרקם גס בו ניתן להבחין בין משיחת מכחול אחת לשנייה. עם זאת, המרקם של צבעי השמן תלוי גם במידת דילול הצבע ובאופן הנחתו. טכניקה כמו הקולאז' יכולה ליצור מרקמים גסים מאוד וכן מרקמים חלקים מאוד בהתאם לאופן יצירתם. האמן משתמש בפיסות עיתון, נייר או אריג לכדי יצירת תמונה דו-ממדית. לעיתים חומרים אלו הם בעלי מרקם משלהם, ולעיתים אופן קריעתם, גזירתם והדבקתם יוצר את מאפייני המרקם. התבליט הוא טכניקה המשתמשת במרקם החומר ככלי עיקרי שהיא נעשית על ידי גריעת החומר ושינוי פני השטח שלו. טכניקות נוספות שיוצרות מרקמים מובחנים הם: הטבעות, מריחות, הדבקות, יציקות, חריטות ועוד.
לעיתים, מרקם הציור מושפע מהמצע עליו צויר. הדבר בולט במיוחד בטכניקות ציור שיוצרות מרקם חלק, על גבי משטחים מחוספסים. ציור בצבעי מים, או הדפס על גבי קנווס מעניק לציור את מרקם הקנווס העשוי מיריעת בד ארוגה בשתי-וערב, ולכן מרקמו לרוב מחוספס.
מרקם הציור נוצר גם בעקבות כלי הציור. חלק מכלי הציור יוצרים מרקמים ייחודיים להם באופן שניתן להבחין באמצעות המרקם אם הציור צויר על ידי מכחול, מרית ציירים, או השפרצת הצבע. לעומת זאת טכניקה כמו איירבראש, בה תרסיס הצבע מפיק שכבה דקיקה של חומר יוצרת מרקם חלק מאוד.
סוגי מרקמים באמנות:
המרקם בעיצוב
בעיצוב, ובייחוד בעיצוב המוצר, באדריכלות, בעיצוב פנים ובעיצוב אופנה, יש למרקם תפקידים שימושיים והוא נועד כדי ליצור בגד נעים יותר למגע, סוליה היוצרת חיכוך גבוה יותר עם המדרכה, או מרקמים אחרים הנותנים למוצר הגנה, מאפשרים לו להחליק, מונעים ממנו להחליק ועוד.
בתחום העיצוב משמש המרקם בתפקידים מגוונים:
מרקם במוזיקה
מרקם במוזיקה, הוא האיכות הכוללת של הצליל ביצירה ולרוב מצביע על מספר הקולות במוזיקה והיחסים ביניהם. המרקם של היצירה יכול להיות מתואר במושגים חזותיים או מתחום המישוש כמו עבה, מואר, קשה או חלק. המרקם של היצירה מושפע ממספר הקולות ביצירה ברגע נתון ואיכותם, וכן ההרמוניה הנוצרת, המקצב והמפעם.
מזונות
ניתן לאפיין מזונות באמצעות המרקם שאנו חשים בפינו בעת אכילתם. המרקם של המזונות הוא תוצר יחסי גומלין פיזיים וכימיים של הלשון, השיניים והחך עם האוכל. למרקם תפקיד באופן הערכתנו את המזון, איכותו וטעמו. לדוגמה, מרקמו של היין הוא אחד המאפיינים המסייעים ליינן לקבוע את איכותו.
המרקם של האוכל תלוי במספר מאפיינים:
מרקם עירוני
המרקם העירוני (Urban fabric) מתאר את אופי הבינוי והתכנון העירוני ברקמה עירונית בתוך השלד העירוני. מרקם עירוני הוא למעשה כלל המאפיינים של סביבה בעלת מבנים ואזורים ציבוריים בעלי מכנה משותף. תכונות המרקם ישתנו בהתאם לגובה המבנים, היחס בין השטח הבנוי והשטח הפתוח, הציבורי והפרטי, צפיפות האוכלוסייה, הגיל הממוצע, ומאפיינים פיזיים וסוציו-אקונומיים נוספים.
בית החולים האנגלי ביפו
בית החולים האנגלי המוכר גם כ"הבית הסקוטי" נוסד בשנת 1882 על ידי ביאטריס מנגאן. המבנה ממוקם ברחוב יפת 52 ביפו.
היסטוריה
מנגאן אשר נולדה באירלנד כביתו של כומר הגיעה ליפו בשנת 1877 בשליחות מיסיונרית. בתחילת דרכה עסקה בהדרכת תפירה וריקמה בבית הספר טביתא, ובלימוד קרוא וכתוב לנשות יפו. בעקבות הבצורת והמגפות שפקדו את יפו בשנת 1878, החלה לעסוק גם בסיוע רפואי לתושבי העיר וסביבתה. היא עזרה לרופא הראשון שהועסק בבית החולים, ד"ר קייסר גוראייב, שהגיע מהקולג' האמריקאי בביירות, השתלמה כאחות והייתה אחראית על המרפאה.
בניית בית החולים החלה בשנת 1882 על ידי "החברה הנוצרית המיסיונרית" (C.M.S), ובתחילת דרכו כלל 18 מיטות אשר חלק מהן שימשו גם לאשפוז תשושי נפש. בבית החולים הועסקו רופאים ממדינות שונות ומסיונריות שהגיעו מאנגליה. עובדי בית החולים התגוררו במבנה ששכן ממול לבית החולים, בצידו המזרחי של רחוב יפת, ביחד עם עובדי בית הספר טביתא ואשר בו פעל גם בית ספר פרוטסטנטי לבנים. ביאטריס מנגאן נפטרה ב-1885 ונקברה בבית הקברות הפרוטסטנטי ביפו. לאחר מותה עבר ניהול בית החולים לידי קונסטנטין ניוטון, ובית החולים החל לקלוט חולים מכל רחבי הארץ. מתכונת הטיפול בבית החולים כללה השמעת דרשות דתיות לפני תחילת הטיפול והחולים נאלצו להמתין זמן רב לתורם.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה השתלט הצבא הטורקי על המבנה ולאחריה הוא שב ושימש כבית חולים. בית החולים פעל ברציפות עד לפרוץ מלחמת העצמאות. לאחר הקמת המדינה ובתחילת שנות החמישים, שימש מבנה בית החולים כבית ספר עברי לבנות. בשנות השישים החל לשמש כבית מלון שהופעל על ידי שוכרים סקוטים ובעקבותיהם קיבל את הכינוי המוכר כיום. בית המלון שעוצב בסגנון עתיק ומהודר, נחשב ליוקרתי וזכה להצלחה בקרב העיתונאים הזרים וגם אורחים מקומיים. במשך השנים נפתחה במקום מסעדה הודית ומועדון לילה מפואר. בשנות התשעים נרכש מבנה המלון על ידי יהודי צרפתי שפתח בתהליך שימור קפדני של המבנה ועיטוריו אשר נהרסו במהלך השנים. תהליך השיפוץ והשימור הדייקני נמשך כשלוש שנים. בשנים האחרונות הוא משמש כמתחם סגור לאירועים מיוחדים ופרטיים.
בתחילת שנת 2023 החלה חברת YBOX המחזיקה במתחם, בביצוע תהליך שימור מחמיר של ששת המבנים במתחם, אשר לאחר השלמתו יהפוך להוסטל של רשת סלינה ובו חדרי אירוח מסוגים שונים וכן שני מבנים למגורים אשר יבנו במתחם ובהם 14 יחידות דיור.
המבנה
המבנה והחצר מוקפים בחומת כורכר גבוהה המסתירה את רובו מן הרחוב. בחצר גדלים עצים עתיקים אשר ביניהם זן של תפוזים שהיה נפוץ בארץ, וממנו פותחו בשיטת ההרכבה זני התפוזים המוכרים של ימינו. בחצר חפורה באר מים אשר שימשה לאיסוף של מי הגשמים לצורכי בית החולים.
המבנה בן שתי קומות. בקומה הראשונה קיים אולם המרוצף בדוגמת לוח שחמט. בקומה השנייה של המבנה שכנו חדרי החולים בעלי חלונות גדולים במיוחד, שמהם ניתן היה לצאת למרפסת עץ מקורה המקיפה את כל המבנה. חלונות המבנה קמורים וניתנים לסגירה באמצעות תריסי עץ. בנוסף לכך משובצים בהם חלונות עגולים בדומה לאלה המקובלים בספינות. המבנה מרוצף ריצוף צבעוני. דלתות הפנים עשויות עץ ומגולפות בצורות שונות ובין הקומות מוביל גרם מדרגות מעוצב הכולל גופי תאורה.
גבעת הגולגולתא
מקור השם
ככל הנראה ניתן השם למקום בגלל שצורתו הזכירה גולגולת, והדבר אף הלם את האתר בו התקיימו הוצאות להורג, בין היתר, בדרך של צליבה. עם זאת קיימות גרסאות נוספות למקור השם גולגולתא:
למרות שבשנת 333 הוגדרה גולגולתא כגבעה ותו לא ובמאה ה-6 אף הואדר שמה להר, הרי שעל-פי הברית החדשה היא מתוארת כלא יותר מ"מקום".
בעת כתיבת תרגום המלך ג'יימס, תורגם השם גולגולתא בבשורה על-פי לוקאס למילה האנגלית "קאלוורי" (Calvary), אשר מקורה במילה הלטינית "קאלווריאה" (Calvariae), והמופיעה בוולגטה בהקשר זה. שימושים חוזרים ונשנים בשם "קאלוורי" ביחס לגולגולתא נובעים מהחלטה תרגומית יחידה זו.
זיהוי האתר
זיהוי המיקום המסורתי של גולגולתא מיוחס לפי המסורת להלנה הקדושה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס, בעת ביקורה בארץ ישראל בשנת 325. הלנה זיהתה באתר את קברו של ישו וטענה שגילתה לידו את הצלב האמיתי עליו נצלב.
על פי המחקר הארכאולוגי, שכנה באזור בו עומדת כנסיית הקבר כיום מחצבה, שפעלה ככל הנראה עד לתקופת הבית השני. שרידי המחצבה הנמצאים צפונית-מזרחית לכנסייה נגישים כיום מתוכה. במקום נמצאו קברים המתוארכים למאה ה-1 לפנה"ס ולמאה ה-1, דבר שמתיישב עם תיאורי הברית החדשה בדבר קבורתו של ישו סמוך למקום הצליבה. בשנים 41–43, עם בנייתה של "החומה השלישית", הוכנס השטח אל תוך גבולותיה של העיר, אך לא נבנה במשך כמעט מאה שנה. לפי אוסביוס מקיסריה, הקהילה הנוצרית בירושלים נהגה לקיים פולחן דתי באתר עד שנת 66 לספירה. כחלק מבנייתה המחודשת של העיר איליה קפיטולינה על ידי אדריאנוס במהלך תחילת המאה ה-2, הוקם בשטח זה הפורום העירוני, בו נבנה מקדש לאלה אפרודיטי בסביבות שנת 135. ייתכן שבחירת האתר נבעה מכך שבמקום זה נפגשו צירי הקארדו והדקומנוס - (כיום הויה דולורוזה); לפי טענה אחרת, אדריאנוס ביקש לנכס את המקום לדת הרומית מידי הנוצרים, אשר המשיכו לקיים שם פולחן.
בכל אופן, לפי עדויות נוספות שנשמעו שלושים שנה לאחר הקמת המקדש על ידי אדריאנוס - היינו במחצית השנייה של המאה ה-2, עדיין היו נוצרים שקישרו בין המקום לבין אתר הצליבה. הבישוף מליטון מסרדיס ציין בסוף המאה ה-2 כי האתר נמצא "באמצעו של הרחוב, בטבורה של העיר", תיאור המתאים למצב בשטח באותה עת.
לאחר ביקורה של הלנה באתר, ולפי הצעתו של קואנון (Coüasnon), פורק מבנה הבזיליקה של העיר שעמד בפורום, ונבנה תחתיה מחדש כבזיליקה של הכנסייה - ה"מרטיריון" - בסמוך לסלע הצליבה ולמבנה הקבר. למרות שאין הוכחות לטענה זו, היא התקבלה כסבירה על ידי חוקרים שונים. לא סביר שבחירת האתר הייתה מקרית, שכן תנאי הקרקע והצורך להרוס מבנים קיימים הפכו את הבנייה ליקרה ומורכבת, כל זאת כשמעט דרומה משם השתרע שטח רחב, מתאים בהרבה.
דברי אוסביוס מתיישבים עם העובדה שהאתר אכן שימש כאזור קבורה, אך ברי שבעדותו לא נשמעה ראיה לכך שהיה זה "הצלוב" שאכן נקבר באותו קבר.
ב-333 "הנוסע מבורדו" תיאר ביומנו את תוצאות הבנייה:
בכך נתקבע המקום כאתר צליבתו וקבורתו של ישו, וכדברי הארכאולוג דן בהט:
גולגולתא כיום
סלע הגולגולתא עליו נצלב ישו מוקף כיום במבנה משוכלל בן שתי קומות. "מזבח הצליבה" מציין את המקום שבו הועמד עמוד צליבתו של ישו והוא נחשב לתחנה ה-12 שבוויה דולורוזה. המזבח עשוי כשולחן שיש, ומתחתיו דסקית כסף שבמרכזה מגרעת המסמלת את "המקום המדויק" שבו עמד הצלב עליו נצלב ישו. בכל אחד מצדדיו של המזבח קבוע לוח שיש שחור המצביע על מיקום הצלבים של שני השודדים שנצלבו עם ישו.
במהלך תיקונים ברצפת האתר, שבוצעו בשנת 1986 על ידי ההיסטוריון ג'ורג' לאוואס והאדריכל תיאו מיטרופולוס, נמצא בסלע חריץ עגול בהיקף 11.5 סנטימטרים. למרות שלא הצליח לתארך את גילו של החריץ, לאוואס שיער כי החריץ יכול היה להיות מקום הצליבה והסביר כי חריץ כזה יכול להחזיק גזע בגובה 2.5 מטרים.
הסלע נצפה דרך חלון זכוכית קטן, ולפי המסורת הנוצרית זהו השריד הגלוי האחרון של גולגולתא. אורכו של הסלע הוא שבעה מטרים, רוחבו שלושה מטרים וגובהו 4.8 מטרים. במהלך העבודות התגלה עוד כי סדק עובר לאורכו של הסלע עד לקפלת אדם שמתחת לו; הדבר עולה בקנה אחד עם המסופר בברית החדשה כי רעידת אדמה שהתרחשה עם מותו של ישו ביקעה את הסלע, אך הערכת הארכאולוגים היא שהסדק בסלע הוא מקורי.
בעקבות החפירות בסוף המאה ה-20, נעשו מספר ניסיונות לשחזר את פרופיל פני הסלע כבימיו של קונסטנטינוס, בקירוב. עם זאת, כיוון שגובה הקרקע בתקופה הרומית היה נמוך באותו מקום בכמטר וחצי ממה שהוא כיום, וכיוון שבמקום כבר היה בנוי המקדש האדריאני, סביר להניח כי מרבית החזית הסלעית שמסביב הוסרה עוד לפני תקופת קונסטנטינוס. לא ברור מדוע אדריאנוס לא הורה על הסרת הסלע לגמרי, אך וירג'יליו קורבו שיער, בדומה להירונימוס, כי הסלע שימש להצבת פסל, ייתכן - פסלה של אפרודיטה עצמה. חלק מהארכאולוגים משערים כי לפני בניית המקדש שימש הסלע כבסיס לאנדרטה.
מיקומים אלטרנטיביים
אוסביוס מקיסריה ציין שגולגולתא צוינה בתקופתו (המאה ה-4) כמצויה מצפון להר ציון. למרות שהגבעה אשר נקראת כיום הר ציון אכן שוכנת דרומית לאתר המסורתי של גולגולתא, שם זה ניתן לה רק בימי הביניים, בעוד השם הר ציון התייחס לפני כן להר הבית עצמו.
אסון השייטת
"אסון השייטת" הוא הכינוי הנפוץ לקרב שהתחולל בלבנון בלילה שבין 4 ל־5 בספטמבר 1997 (ג' באלול ה'תשנ"ז), במסגרת מבצע "שירת הצפצפה" של שייטת 13 של חיל הים הישראלי. בקרב נהרגו 11 מלוחמי השייטת ועוד אדם מכוח החילוץ, נפצעו ארבעה, ונותרה בשטח גופתו של לוחם מהשייטת. זהו האירוע הקשה ביותר בתולדות השייטת.
תיאור המקרה
בתחילה תוכננו שני מבצעים במקביל: סיירת גולני קיבלה יעד בכפר אל-כפור ושייטת 13 בכפר אנצר. התכנון הראשון היה להנחית את הכוחות באותו הלילה, אך בהמשך הוחלט לבצע שני מבצעים נפרדים במועדים שונים מחשש לבעיית שני כוחות לא אורגניים באותו אזור. הפשיטה של סיירת גולני, מבצע טרף קל, הושלמה בהצלחה. הפשיטה של השייטת התבצעה חודש בדיוק לאחר מכן. בלילה שבין 4 ל־5 בספטמבר 1997 יצא כוח שמנה 16 לוחמים: 4 פושטים, 4 לוחמי טרור ו-8 משיטי סירות, בפיקודו של סגן-אלוף למבצע פשיטה חשאי בלבנון. משימתו הייתה להניח מארב של מטענים נגד בכיר בארגון אמל בסמוך לעיירת החוף אנצרייה (33.413°N, 35.279°W).
הכוח הושט בסטי"ל, לאחר מכן התקדם בסירות גומי למרחק של 800–1,000 מטר מהחוף, ולאחר שחייה הגיע לחוף בין צור לצידון (לקראת השעה 21:00), כשלפניו תנועה רגלית של כ-3 ק"מ וחצי. במהלך התנועה נפגע הכוח ממספר מטעני צד. פיצוץ המטען התרחש מייד לאחר שהכוח הקדמי, שמנה 5 לוחמים בהובלת סרן רוני פולט, חצה צומת דרכים בין שני שטחי פרדס, במקום שכונה ברשת הקשר הישראלית מפגש ציר "דרך הערבה" ו"צומת אלנבי". הפיצוץ גרם לנתק בין הכוח הקדמי לכוח העיקרי – 11 הלוחמים שנותרו מאחור. לדברי הלוחמים ששרדו, מייד לאחר שהופעל המטען החלו יריות לעבר הכוח הקדמי וקריאות בערבית – עדות שחיזקה את הטענה שמדובר היה במארב מתוכנן. הלוחמים השיבו אש תוך שימוש באמצעים לראיית לילה. במהלך הקרב התפוצץ גם מטען שנשא הכוח האחורי.
11 לוחמים נהרגו, בהם מפקד הכוח סא"ל קורקין. ארבעה נפצעו, בהם אחד מהכוח האחורי והנותרים – מהכוח הקדמי. הקשר, סער ישראלי, יחד עם שלומי ספורטה ואלי אספנדי שכבו בנקודה אחת והשיבו ירי. סער, שהיה קשר הכוח, העביר דיווח בקשר על אודות מיקום הכוח ומצב הלוחמים, והזעיק את כוח החילוץ. במהלך ההמתנה לחילוץ צפה שלומי ספורטה, שהיה הנווט של הכוח, באמצעות הציוד התרמי לכיוון הפרדס וראה את אחד ממניחי המטענים נסוג. הרמטכ"ל, אמנון ליפקין-שחק, עודכן והגיע למוצב הפיקוד העליון בקריה, ומשם ניהל את אופן החילוץ. בין היתר העמיד הרמטכ"ל בכוננות כוח תגבורת מיחידת אגוז.
כוח החילוץ הראשון, שמנה 12 לוחמים בפיקודו של סגן בועז, נחת במקום בשעה 00:30 והחל בפינוי ההרוגים והפצועים. במהלך הפינוי חלף רכב בסמוך לכוח ולאחר קרב יריות נגדו, נהרג הרופא שנלווה לכוח, סרן ד"ר.
למרות לחץ מצד הדרג הפיקודי הבכיר של חיל האוויר הישראלי בקריה לסיים את האירוע בהקדם, המשיך כוח החילוץ בחיפושים.
הירי מכיוון הכפרים התגבר, ולאחר שפצצת מרגמה נחתה מטרים ספורים ממסוק החילוץ, נדרש המסוק להמריא בטרם אותרו שני לוחמים. בשעה שמסוק החילוץ טס לעבר בית חולים נהריה לטיפול בפצועים, כוח החילוץ יחד עם פולט נותרו בשטח בהחלטת מפקד כוח החילוץ, על מנת לאתר את הלוחמים הנעדרים. במהלך החיפוש הצליחו לאתר ולחלץ את גופתו של. לפנות בוקר הורה הרמטכ"ל ליפקין-שחק לכוח החילוץ להתפנות מהשטח, ובסביבות השעה 04:30 נחת מסוק ופינה את הלוחמים. גופתו של אחד ההרוגים, רב-סמל, נותרה בשטח, והוחזרה לישראל ביוני 1998 יחד עם חלקי גופות של חיילים נוספים שנהרגו בפעולה. עסקת החזרת חלקי גופתו של איתמר איליה התאפשרה לאחר מבצע נוף פראי, בו הרגו לוחמי יחידת אגוז בקרב את האדי נסראללה, בנו של מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה. גופתו, יחד עם גופותיהם של לוחמי חזבאללה אחרים, הוחזרה ללבנון בתמורה לחלקי גופתו של לוחם שייטת 13 איתמר איליה.
בעקבות האסון
בעקבות כישלון המבצע הוקמו שתי ועדות חקירה שקבעו שהמארב היה מתוכנן מראש. בראשן עמדו תת-אלוף (מיל') גדי זהר, תת-אלוף (מיל') גיורא זורע, שניסו להסביר מה גרם לפיצוץ – מארב של כוח עוין או תאונה, ובהנחה שהיה מדובר בכוח עוין, האם וכיצד הושג המודיעין על הפעולה. במסקנות הוועדה נקבע, לפי כמות הפיצוצים וממצאים על סמך הֶרְכֵּב המטענים שהתפוצצו, כי באירוע הייתה מעורבות של מטען זר; המטענים שנשא הכוח היו תקניים, ולא הכילו רכיבים דומים לאלה אשר גרמו לרוב המכריע של הפציעות אצל לוחמי הכוח; ישנה "סבירות בלתי מבוטלת" כי האירוע במהותו היה פעילות מבצעית יזומה מבעוד מועד של חזבאללה, ולא מארב אקראי שהתמקם בשטח, וזאת על רקע חשש של ארגוני המחבלים מפני פעילות צהל"ית צפויה על-פי ניתוח של הערכת מצב. הוועדה הוקמה בשביל להשלים את עבודתה של ועדת אופיר בתחומי המודיעין והחבלה. במסקנות הוועדה נאמר כי אם השידורים הגלויים של גיחות המזל"ט נקלטו, אפילו בחלקם, על ידי החזבאללה, היה בכך כדי לחשוף באופן מובהק את מתווה הפעולה של השייטת.
הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק לא קיבל את מסקנות ועדת זהר, וכך נותר דו"ח ועדת אופיר – הקובע שמדובר היה במארב אקראי – כמסקנה הרשמית שאין עליה עוררין. ועדת חקירה של צה"ל, בראשות אלוף גבי אופיר, הסיקה שהכוח נתקל במארב אקראי, שהיה חלק מרשת של מארבים שהונחו באזורים שונים בלבנון. תת-אלוף משה תמיר, מפקד יחידת אגוז באותה עת, תיאר בספרו את התחושות הקשות שחווה בעקבות אסון השייטת וגרס כי האסון התרחש בשל מידע מוקדם על הפעולה המתוכננת שהגיע לחזבאללה, אשר ביצע מארב מתוכנן ללוחמי השייטת.
ב-31 באוגוסט 2007 נטען בתחקיר "מעריב" כי מזל"ט צה"לי ששידר לישראל במשך יותר משבועיים לפני הפעולה תמונות מהשטח בערוץ לא מוצפן הוא שגרם לחשיפת המבצע המתוכנן. באוגוסט 2010 טען חסן נסראללה כי ארגונו אכן קלט את שידורי המזל"ט והציב מספר מארבים ששהו בשטח מספר שבועות, עד שהגיע כוח השייטת ועלה על אחד המארבים. בתחילה הכחיש דובר צה"ל טענה זו, אך לאחר שהתברר שהתצלומים שהציג נסראללה מקוריים, וכי ישנה סבירות גבוהה שהיה זה מארב מתוכנן, שינה צה"ל את עמדתו, ומפקד חיל הים, אלי מרום, הודיע על כך למשפחות השכולות.
עורך הדין של המשפחות ציין כי ארבע ועדות חקירה חקרו את התקרית, וכל אחת מהן הגיעה למסקנות שונות. ממסקנות הוועדות לא ברור אם התקרית הייתה תאונה או מלכודת מתוכננת, ולא ברור אם חזבאללה קיבל מידע מוקדם על הפעולה. דני יתום גינה את האופן שבו טופלו האירועים, ואמר: "עד היום לא נערכה חקירה ראויה, מה שמסביר מדוע כל ועדה הגיעה למסקנות שונות."
אירוע זה, כמו גם אסון המסוקים שאירע בפברואר אותה השנה, היה אחד האירועים שהגבירו את הלחץ הציבורי לצאת מרצועת הביטחון שבדרום לבנון. לחץ זה הוביל לפינוי כוחות צה"ל מרצועת הביטחון בחודש מאי 2000.
משה רודובסקי, אביו של חלל השייטת גל רודובסקי, עתר לבג"ץ בדרישה להקים ועדת חקירה ממלכתית לחקירת אסון השייטת, אך עתירתו נדחתה.
ב-14 באפריל 2013 הוצג בערוץ 10 סרטון שבו נראים חיילי השייטת רגע לפני היציאה למבצע האחרון.
בשנת 2022 יצא הסרט "דפיקה בדלת", אותו יצרו אוהד מילשטיין ואיה איליה, אחותו של רב-סמל איתמר איליה, שנהרג באסון. הסרט מספר על ההתמודדות של משפחתו של איתמר איליה אחרי נפילתו, לצד סיפורם של "המודיעים" - הקצינים המודיעים למשפחות השכולות על מות יקירהם, ולצד סיפורן של קצינות הנפגעים המלוות את המשפחות.
הנצחה
לזכר הנופלים הוקמה אנדרטה בחוף שבי ציון. האנדרטה בנויה מ-12 טבלאות של סלע כורכר קשה שהובאו ממלטה. הטבלאות נשענות זו על זו ונוטות צפונה לעבר לבנון, לשם יצאו הלוחמים. במקום נמצא גם סלע ועליו לוח ברונזה עליו מוטבעים שמות הנופלים.
אנדרטה נוספת הוקמה לזכרו של סמ"ר גל רודובסקי בהרצליה על ידי הפסל יוסי בראל, ביוזמת חבריו לתיכון. האנדרטה ממוקמת מול בית הספר העממי ויצמן שבו למד גל.
אנדרטה נוספת הוקמה בטיילת שבחוף הים של ראשון לציון, ביוזמתו של תושב העיר נחשון טבי, שבנו רז טבי נמנה עם חללי האסון. האנדרטה בנויה מתריסר עמודי פלדה עומדים עם שמות הנופלים היוצרים את הסמל מגן דוד. בנוסף לאנדרטה שונה שם הטיילת מ"טיילת ראשון לציון" ל"טיילת שייטת 13".
חברו לשייטת של הלוחם, שנמנה עם חללי האסון – איש העסקים אריה שוורץ, הנציח את זכרו בהקמת שלושה בתי כנסת באוקראינה – בערים קייב, אודסה ואוז'גורוד. כמו כן, בגוש קטיף, שבו התגורר הילברג, הונהג "מרוץ לפיד" לזכרו.
משפחות החללים תרמו ספר תורה להנצחתם לבית הכנסת בכפר הנופש של האגודה למען החייל בגבעת אולגה.
הזמר והמלחין ידן כהן הלחין והקליט שיר לזכר חברו של אחיו, הלוחם, שנפל באסון. מילותיו של השיר הן מספר ישעיהו.
לזכרו של רס"ל איתמר איליה הוקם מצפור בגבעת גורני אשר צופה אל נחל צאלים במדבר יהודה.
לזכרו של מפקד הכוח, יוסי קורקין, מוקדשת שבת להנצחתו בפנימיית מבואות ים, שביישוב שהתגורר בו, מכמורת. במסגרת השבת מתבצע משט לזכרו.
משנת 1998 מתקיימת אחת לשנה, תחרות שחייה על שם סמ"ר גל רודובסקי, בבריכת פארק המים ברעות, בהשתתפות אגודות השחייה המובילות בישראל. מילדותו ועד גיוסו לצה"ל היה גל שחיין מצטיין בקבוצות בני הרצליה וקרית אונו ותחרות זו מנציחה את דרכו כפי שאמר – "לא פורש".
לזכרו של רז טבי הוקם מצפה הצופה לים התיכון ביישוב חריש, עיר מגוריהם של הוריו, בספטמבר 2019.
לזכרו של הוקם "גן צבי גרוסמן" בשכונת מגוריו, תל חיים בתל אביב, ובו אנדרטה לזכרו. כמו כן מתקיים בחנוכה מדי שנה בבית הספר אורט סינגאלובסקי בו למד גרוסמן מרוץ לפיד על שמו בהשתתפות לוחמי השייטת ותלמידים משכבה י"ב.
סילביה פלאת'
סילביה פלאת' (באנגלית: Sylvia Plath; 27 באוקטובר 1932 – 11 בפברואר 1963) הייתה משוררת וסופרת אמריקאית.
ביוגרפיה
פלאת' נולדה בבוסטון בשנת 1932 לאוטו אמיל פלאת' (1885–1940), פרופסור לביולוגיה יליד גרמניה, ולאורליה שובר פלאת (1906–1991), מורה ומרצה שהייתה בת למשפחת מהגרים מאוסטריה. לסילביה היה אח צעיר בשם וורן (יליד 1935).
כבר בגיל 8, זמן קצר לאחר מותו בטרם עת של אביה מסיבוך של מחלת הסוכרת, כתבה את שירה הראשון, שהתפרסם במוסף הילדים של העיתון בוסטון הרלד. היא המשיכה לפרסם שירים בעיתונים ובכתבי-עת בשנים הבאות. לאחר ביקור בקבר אביה, כתבה את אחד משיריה המפורסמים ביותר, "אלקטרה בשביל האזליאות".
פלאת' סבלה מדיכאון קליני במרבית חייה. היא ניסתה לשים קץ לחייה מספר פעמים, שהראשונה שבהן כשהייתה בת 20, ובעקבות אחד הניסיונות התאשפזה בבית חולים פסיכיאטרי, ואף טופלה מספר פעמים בנזעי חשמל.
ב-1950 החלה ללמוד בסמית' קולג', שם ערכה את עיתון בית הספר וזכתה בפרס מיוחד מטעם כתב העת "מדמווזל", שכלל ביקור בן חודש בניו יורק. הביקור בניו יורק שימש בסיס לספרה המפורסם "פעמון הזכוכית". היא סיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1955, לאחר שהגישה תזה שחקרה את דמות הכפיל ברומנים של הסופר הרוסי פיודור דוסטויבסקי. לאחר מכן קיבלה מלגה מלאה מתוכנית פולברייט ללימודים בקולג' נונהאם, אחד משני הקולג'ים לנשים בלבד באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה.
ב-1956 נישאה פלאת' למשורר טד יוז, עמו ניהלה זוגיות סוערת, יצרית, דרמטית וכואבת. הזוג נסע לארצות הברית ב-1957, שם לימדה פלאת' בסמית' קולג' והשתתפה בסדנאות כתיבה, בהן התאמנה על כתיבה וידויית ואישית. הזוג חזר לאנגליה בשנת 1959. שנה לאחר מכן נולדה בתם פרידה, יוצרת ואמנית, וב-1962 נולד בנם ניקולאס (שהתאבד בשנת 2009). פלאת' סבלה ממצבי רוח הפכפכים שהקשו על חייהם המשותפים. בשנת 1961 פגש יוז את אסיה גוטמן, והשניים ניהלו רומן סוער. פלאת' עזבה את יוז ועברה עם ילדיה ללונדון.
בחודשים הבאים אחז בפלאת' פרץ יצירתי, והיא כתבה עשרות משיריה המוכרים, כולל את ספר השירים "אריאל", ובו השירים המפורסמים "צבעונים", "ליידי לזרוס" ו"אבא". בחורף 1962–1963, שאופיין בקור קיצוני, תקף את פלאת' התקף דיכאון נוסף. היא ניסתה להתאבד מספר פעמים, ובסופו של דבר התאבדה ב-11 בפברואר 1963 מהרעלת פחמן חד-חמצני באמצעות הפעלת תנור בישול.
לאחר מותה
מכריה של פלאת' האשימו את יוז בכך שיחסיה עימו גרמו לפלאת' להתאבד, והסירו מספר פעמים את השם "יוז" מהמצבה שלה. ב-2017 פורסמו מכתבים של פלאת' שנכתבו לפני מותה, בהם כתבה כי יוז נהג להכות אותה ורצה במותה.
טד יוז השמיד קטעים מסוימים מהיומנים של סילביה וכתבי יד נוספים שלה בטענה ש"לא רצה שילדיו יקראו בו אי פעם", וספג ביקורת חריפה על כך. חלקים רבים מכתבי היד שלה נשארו ברשות משפחת יוז, ואלה לא תמיד שיתפו פעולה עם חלק מהכותבים הרבים שהיו מעוניינים לכתוב את תולדות חייה. למשפחת טד יוז הייתה גרסה משלה על טיב יחסיו עם סילביה פלאת'. הביוגרפית ז'אנט מלקולם הקדישה ספר שלם לתופעת מלחמת הביוגרפיות והאינטרסים סביב חייה ומותה של פלאת'.
רק מקצת מיצירתה של פלאת' ראה אור בחייה. עיקר שירתה פורסם על ידי טד יוז לאחר מותה. בשנת 1982 הייתה המשוררת הראשונה שזכתה בפרס פוליצר לאחר מותה, על כתיבתה ב-The Collected Poems.
בשנת 2003 יצא לאקרנים סרט עלילתי בשם "סילביה" בכיכובה של השחקנית גווינת' פאלטרו, המציג את חייה ויחסיה עם יוז. בשנת 2014 העלתה השחקנית מעין וינשטוק את הצגת היחיד "שמיים עמוקים", המספרת את סיפור חייה של פלאת'.
בינואר 2019 פורסמה נובלה של פלאת' בת 48 עמודים שהתגלתה לא מכבר, בשם "מרי והממלכה התשיעית".
פרנקנטל
פרנקנטהל (בגרמנית: Frankenthal) היא עיר עצמאית (Kreisfreie Städte, עיר שאינה כפופה למחוז) במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה.
היסטוריה
במחצית השנייה של המאה ה-16, התיישבו במקום הולנדים שנרדפו בשל אמונתם הדתית. הם היו חרוצים ומוכשרים והביאו איתם שגשוג כלכלי לעיר. חלקם היו אורגי שטיחים, תכשיטנים ואומנים שהקימו את בית הספר לציור של פרנקנטהל (Frankenthaler Malerschule) שזכה לתהילה. ב-1577 קיבל היישוב מעמד של עיירה שהוענק לו על ידי רוזן פלטין, יוהאן קזימיר (Johann Casimir).
ב-1600 הפכה פרנקנטהל למבצר. ב-1621 הוטל עליה מצור על ידי הספרדים במלחמת שלושים השנים ובאותה תקופה היא הייתה תחת כיבוש רצוף של שני הצדדים הלוחמים. התעשייה והמסחר נהרסו והעיר לא נבנתה מחדש עד ל-1682.
ב-1689 נשרפה פרנקנטהל עד היסוד על ידי כוחות צרפתים במלחמת תשע השנים. העיר לא התאוששה לחלוטין מאסון זה במשך יותר מחמישים שנה.
יחד עם זאת, ב-1750 תחת שלטונו של הנסיך הבוחר של בוואריה, קארל תאודור (Karl Theodor), הפכה פרנקנטהל להיות מרכז תעשייתי. כמה בתי חרושת נפתחו בעיר, והם נשארו פעילים עד' לשנת 1800.
ב-1797 הייתה פרנקנטהל תחת שלטון צרפתי במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית. העיר הועברה לשלטונה של בוואריה ב-1816. תחילתו של העידן התעשייתי של העיר הוא ב-1859.
בית הכנסת של העיר, שנבנה בשנת 1884, נשרף בליל הבדולח בשנת 1938. ב-1943, במהלך ההפצצות האוויריות, מרכז העיר נחרב כמעט לחלוטין. ב-1945, לקראת סיומה של מלחמת העולם השנייה, היו מפעלי התעשייה של העיר הרוסים לחלוטין. העיר נכבשה על ידי האמריקנים ובהמשך על ידי הצרפתים.
ב-1946 הייתה פרנקנטהל לחלק מהמדינה הפדרלית של ריינלנד-פפאלץ. כיום פועלים בעיר שוב כמה מפעלי תעשייה בינוניים.
אמנות אדמה
"אמנות אדמה" (באנגלית: Land art) היא צורת אמנות פיסולית אשר התפתחה בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20. באמנות זו נעשה שימוש בחומרים טבעיים, כדוגמת אדמה, סלעים, עצים (הן כחומר גלם והן כצמח), לצד חומרים מלאכותיים, לשם יצירת סביבה פיסולית.
"אמנות האדמה", בשונה מפסל רגיל וממיצב, מתקיימת בתוך מרחב פתוח, שלרוב איננו מרחב עירוני. בשל החומרים שמהן עשויות עבודות האדמה, קיומן של רבות מהן הוא ארעי, ולכן משמש מדיום הצילום כאמצעי לתיעוד ולהצגה של עבודות רבות.