cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבחירות לכנסת השש עשרה
התפוררות ממשלת האחדות
מבצע חומת מגן ועוד יותר מבצע דרך נחושה, אשר סיימו את מדיניות האיפוק של ישראל, אמנם הצליחו להביא להורדה משמעותית של רמת הטרור, אולם הביאו להתפוררות של ממשלת האחדות שבמידה רבה ההצדקה לקיומה (לפחות רשמית) הייתה הטיפול במצב הביטחוני החמור. מצב המשק הידרדר משמעותית ואחרי מבצע חומת מגן, אף הוצגה ב-25 באפריל 2002 תוכנית חירום כלכלית שכונתה חומת מגן כלכלית.
הרגיעה היחסית בתחום הביטחוני הייתה בין הסיבות לכך ששרי ש"ס התנגדו לתוכנית החירום ואף הצביעו נגדה בכנסת. מצב זה הביא את ראש הממשלה שרון לפטר את שרי ש"ס ב-20 במאי. ש"ס חזרה אמנם לממשלה ב-3 ביוני, אך צעד זה היווה את תחילת הסוף של ממשלת האחדות. ב-28 ביולי פרשו דוד לוי וסיעתו גשר מהקואליציה עקב התנגדות לתקציב, צעד שאמנם לא היה משמעותי באותה עת אולם בהמשך הקשה על המשך קיומה של הממשלה.
פרישת העבודה בספטמבר, שנומקה על רקע המדיניות הכלכלית ותקציב המדינה ועל רקע אי-הנוחות הפנימית במפלגה מהמדיניות הביטחונית החדשה, הביאה את שרון לבצע סבב תיקים בממשלתו. בנימין נתניהו מונה לשר החוץ ב-1 בנובמבר ושאול מופז מונה לשר ביטחון למחרת (בצעד שעורר ביקורת רבה בשל העיתוי – 4 חודשים בלבד לאחר שחרורו מצה"ל). למרות רענון הממשלה, החליט שרון לנצל את שעת הכושר הפוליטית ולפזר את הכנסת.
חוק טל והשלכותיו
ב-23 ביולי 2002 אושר חוק טל בכנסת. חוק זה הוא השאריות של רפורמת טל שהתקבלה בממשלת ברק (ב-2 ביולי 2000), כניסיון פשרה מול התביעה להשוות את חובות האזרחים החרדים לחובות האזרחים החילונים במדינה. התהפוכות הקואליציוניות עיכבו את קבלתו בכנסת עד לתאריך זה, ואף בקווי היסוד של הממשלה החדשה לא נקבע דבר לגבי התמיכה בחוק.
קבלת החוק, שלמעשה הכשיר את אי גיוסם של החרדים לצה"ל (תוך מתן אפשרות לצאת ל"שנת הכרעה" שבה יוכלו לעבוד, ושאחריה יוכלו לבחור האם להתגייס לשירות צבאי או אזרחי, או לחזור לישיבה) גרמה להתחזקות משמעותית של השנאה כלפי החרדים. תנועת "התעוררות" שהובילה את המאבק נתמכה על ידי שינוי ומרצ. ההשפעה העיקרית של חוק טל על הבחירות הייתה כנראה התחזקות משמעותית של שינוי.
התוכנית המדינית של העבודה
לאחר בחירתו של מצנע לראשות מפלגת העבודה, קיבלה העבודה מצע בו הציעה יציאה חד צדדית מרצועת עזה ומחברון, פינוי התנחלויות ובנייתה של גדר ההפרדה. אף על פי שתוכנית זאת (למעט חברון) היא למעשה התוכנית שאותה מימשה ממשלת שרון שהוקמה לאחר הבחירות הרי בזמן הבחירות לא קנתה לה התוכנית תומכים רבים, והותקפה חזור והתקף על ידי מפלגות הימין בראשות שרון. עוד יותר מכך ספג ביקורת החלק במצע העבודה המדבר על "משטר מיוחד" ב"אגן הקדוש", קרי (לפי ועידת טאבה) חלוקה בפועל של הריבונות על העיר העתיקה ועל הר הבית בין ישראל והפלסטינים.
חקירות שרון
במהלך הקמפיין לבחירתו של שרון לראשות הליכוד בסוף 1999 אסף אריאל שרון תרומות בהיקף של 6 מיליון ש"ח בדרכים שהיו אסורות לפי חוק מימון המפלגות. דו"ח מבקר המדינה שפורסם בתחילת ספטמבר 2001 קבע כי תרומות אלו מהוות עבירה על החוק (לאחר שתלונות קודמות לגבי נתניהו הביאו לאזהרות ולגבי ברק אף לפתיחת חקירה כנגד העמותות שסייעו לבחירתו). כתוצאה מכך החזיר שרון לתורמים מיליון וחצי שקלים ב-4 באוקטובר, אולם נתקל בקשיים בגיוס יתרת הכסף. בנו, גלעד, הצליח להשיג הלוואה שבועית בריבית גבוהה יחסית מבנק לאומי ב-22 באוקטובר ולאחר מכן יצר קשר עם סיריל קרן, איש עסקים דרום אפריקאי שנתן לו הלוואה על יתרת הסכום ב-30 בנובמבר (אף על פי שהכסף הועבר בפועל רק ב-17 בינואר 2002). הכסף של סיריל קרן הועבר לבנק דיסקונט ב-30 באפריל 2002 והושב לו (ממקורות לא ברורים) ב-17 בדצמבר אותה שנה.
עובדות אלו, בצירוף חוסר הבהירות לגבי היקף עסקיו של סיריל קרן בישראל (שרון טען כי אין לו כאלו, אולם הצהרה נסתרה על ידי אחרים) היוו חומר נפץ פוליטי ונמצאו בתקופת מערכת הבחירות בהשלמות חקירה בפרקליטות המדינה. ב-6 בינואר 2003 נחשפה חקירת הפרשה (בדיעבד הסתבר שעו"ד ליאורה גלט-ברקוביץ', הפרקליטה הממונה על החקירה, הדליפה את הפרטים) בעיתון הארץ.
חשיפת הפרשה גרמה לסערה פוליטית גדולה ולקריאות להתפטרותו של שרון מצד אנשי האופוזיציה. גם העובדה כי חקירת ההדלפה שנוהלה על ידי אליקים רובינשטיין, היועץ המשפטי לממשלה דאז, כללה חקירה של העיתונאי ברוך קרא תרמה להגברת המהומה. מצד שני האשימו אנשי הליכוד כי ההדלפה הייתה מכוונת פוליטית ונועדה לפגוע בשרון, טענה שלאחר הבחירות התגלתה כנכונה (על פי הצהרת גלאט-ברקוביץ' עצמה), אף על פי שהנתונים עצמם היו נכונים.
ההתמודדות בליכוד
בליכוד, ההתמודדות העיקרית הייתה בין בנימין נתניהו לאריאל שרון (גם משה פייגלין התמודד), במהלך מערכת הבחירות הפנימיות נתניהו פנה לימין האידאולוגי ואף הצליח להעביר החלטה במרכז הליכוד ב-12 במאי 2002 שאוסרת על הקמת מדינה פלסטינית. לעומת זאת שרון פנה למרכז המפה הפוליטית והצהיר כי "תמורת שלום לדורות (ורק עבור שלום לדורות) אני מוכן לעשות גם ויתורים כואבים".
הפריימריז בליכוד נערכו ב-28 בנובמבר. באותו יום התרחשו שני פיגועי טרור כנגד ישראלים, האחד במומבסה, שבו נרצחו 3 ישראלים, והשני בסניף הליכוד בבית שאן, שם נרצחו 5 אזרחים. הפיגועים גרמו לשרון לחשוש מאחוזי הצבעה נמוכים, שלפי הפרשנות המקובלת היו אמורים לפגוע בסיכוייו להיבחר. הוא ערך לפיכך מסיבת עיתונאים, בה הוא קרא למצביעי הליכוד ללכת להצביע. מסיבת העיתונאים עוררה ביקורת רבה, בשל העובדה כי דן חלוץ, מפקד חיל האוויר דאז, עמד מאחורי שרון בזמן נאומו. חלוץ טען מאוחר יותר כי לא היה לו מושג כי מדובר במסיבת עיתונאים פוליטית. בסופו של יום, שרון ניצח את נתניהו בבחירות המקדימות ונבחר שנית ליו"ר המפלגה.
הבחירות במרכז הליכוד של המועמדים לכנסת נערכו ב-8 בדצמבר. לפי התקנון מ־1999, כל חבר במרכז היה מסמן 15 מועמדים ואחד ממחוזו והתוצאות היו לפי מספר קולות (המקום השני היה משוריין לבנימין נתניהו). הבחירות זכו לגל חריף של ביקורת תקשורתית והאשמות לגבי שחיתות. ההאשמות התמקדו עד מהרה בסגנית השר נעמי בלומנטל, שנחשדה כי אירחה חברי מרכז במלון שרתון סיטי טאואר ונחקרה במהלך חודש דצמבר. ב-1 בינואר 2003 פוטרה בלומנטל על ידי שרון בשל סירובה לענות לשאלות חוקרי המשטרה. בעקבות עתירות של חברי מרכז שטענו שההצבעות לשינוי התקנון, שהיו אמורות להתקיים בוועידה, לא התקיימו בעקבות פיזורה המהיר, הוחלט להצביע על השינוי (שלא התקבל) ולדחות את הבחירות לאחר הצהריים.
הביקורת הציבורית הביאה את שרון להקים ועדה פנימית בראשות מאיר שטרית, הוועדה הגישה את המלצותיה ב-5 בינואר והן כללו בעיקר את החזרת הפריימריז. ההמלצות אמנם התקבלו ב-3 באוגוסט (לאחר הבחירות) אך הן לא יושמו.
ההיערכות לבחירות
במערכת הבחירות הזאת, בניגוד לשלוש מערכות הבחירות שקדמו לה, נבחרה רק הכנסת, וזאת בעקבות חקיקתו של החדש ב-7 במרץ 2001 לאחר דיון סוער הן בכנסת והן יום קודם לכן בוועדת החוקה. החוק החדש היה דומה בעיקרו לחוק המקורי שהיה קיים לפני חוק הבחירה הישירה, אולם כלל מספר שינויים, אשר תפקידם היה מחד לחזק את הממשלה מול הכנסת ולהקשות על הפלתה, ומאידך לחזק את הפיקוח הפרלמנטרי של הכנסת על הממשלה.
מערכת הבחירות החלה רשמית ב-5 בנובמבר 2002, כאשר שרון פיזר את הכנסת, ואילו התאריך הסופי של הבחירות נקבע על ידי הכנסת ב-11 בנובמבר.
ככלל, מערכת הבחירות הייתה מנומנמת יחסית, בעיקר בשל התחושה הציבורית כי ניצחון הליכוד מובטח, תחושה שהייתה חזקה דיה ששינוי ביססה את תעמולת הבחירות שלה עליה. לפרקים אף נדמה היה כי נקודת העניין היחידה במערכת הבחירות היא ועדת הבחירות המרכזית והעומד בראשה, שופט בית המשפט העליון מישאל חשין, שהיו פעילים מאוד יחסית למערכות בחירות קודמות.
מערכת הבחירות התאפיינה בכך שגוש השמאל הציוני קיפל למעשה את דגל השלום והשקיע את מרבית המאמצים שלו בשכנוע המצביעים בכך שגדר ההפרדה והנסיגה מעזה ישפרו את מצבה של מדינת ישראל. תשדירי התעמולה של העבודה ניסו להציג את מצנע כאיש צבא לשעבר, בזמן שהליכוד ניסה בהצלחה לא מעטה להציגו כאיש שמאל קיצוני.
בליכוד נרשם פיצול בין שרון שעמד בראש הרשימה לבין שאר הרשימה. בעוד שרון דיבר על "ויתורים כואבים" ופנה למרכז, שאר הרשימה הורכבה ברובה המכריע מאנשי ימין מובהקים. שרון ניסה להקטין את הנטייה ימינה של הרשימה על ידי הצגתם של מועמדים מתונים יחסית כמו אהוד אולמרט (אשר קיבל רק את המקום ה-35 ברשימת מועמדי הליכוד) ודן מרידור (אשר לא התמודד בבחירות הפנימיות בליכוד ופרש מספר שנים קודם לכן למפלגת המרכז) בתור מי שיתמנו כשרים לאחר הבחירות. פיצול זה נבע מכך שבעוד שיו"ר המפלגה נבחר על ידי כלל חברי המפלגה, שאר הרשימה נבחרה על ידי חברי מרכז המפלגה, בו היה רוב לתומכים בעמדות ימניות יותר. בנוסף גויס גם ארתור פינקלשטיין לקמפיין שהציג את שרון בצורה דומה לקמפיין הקודם, עם כבשים וילדים.
מרצ, שנדחקה על ידי מפלגת העבודה לשוליים השמאליים בעקבות בחירת מצנע, השקיעה את מירב מאמציה במתקפה כנגד שינוי, שמצעה היה דומה מאוד בנושאים האחרים (ניקיון משחיתות, עוינות לחרדים ועוד). בנוסף ניסתה מרצ לצרף אליה כוחות נוספים ממחנה השמאל – רומן ברונפמן (שנבחר במקור מטעם "ישראל בעלייה") צורף לרשימה ב-24 בנובמבר, וכן צורפו יוסי ביילין ויעל דיין לרשימה ב-11 בנובמבר (רשמית למחרת היום) לאחר שלא נבחרו למקומות ריאליים במפלגת העבודה – וכיוון שהצטרפו לאחר מועד הפריימריז במרצ, לא זכו במקומות ריאליים גם ברשימתה. בנושא המדיני תקפה מרצ את מפלגת העבודה בשל ישיבתה בממשלת האחדות (סיסמת הבחירות שלה הייתה "מרצ – לא בעדר של שרון"). כמו כן הציגה מרצ את עצמה כמי שחוקקה את מספר החוקים החברתיים הרב ביותר (והסתבכה בכך במלחמת גרסאות עם המפד"ל).
בבחירות אלו שימשה ועדת הבחירות המרכזית בתפקיד מכריע. חלק מתפקיד זה נבע מכך שבפעם הראשונה ניתן היה לפסול מועמדים מסוימים (ולא רק רשימות שלמות). ועדת הבחירות וכן יו"ר הוועדה, השופט מישאל חשין, הכריעו במספר בקשות לפסילת מועמדים:
מופז והליכוד ערערו לבית המשפט העליון על החלטת הוועדה לפסול את מופז, ופייגלין עתר לבג"ץ נגד ההחלטה לפסול אותו. בנוסף הוגשו ערעורים נגד פסילת רשימת בל"ד והסירוב לפסול את מרזל, וכן התבקש בית המשפט העליון (על פי החוק) לאשר את הפסילות של טיבי ובשארה. כלומר, בית המשפט העליון התבקש להכריע בכל הפסילות. ב-9 בינואר אושרו פסילתם של מופז ושל פייגלין ואילו שאר הפסילות בוטלו. בנוסף, הוועדה דחתה ברוב גדול בקשות לפסילת חרות – התנועה הלאומית, חד"ש-תע"ל, הרשימה הערבית המאוחדת והעומד בראשה עבד אלמאלכ דהאמשה. לא הוגש ערעור על החלטות אלה.
ב-9 בינואר הגיעה התערבות חשין במערכת הבחירות לשיאה, כאשר בפעם הראשונה בתולדות המדינה הפסיק חשין שידור מסיבת עיתונאים של ראש הממשלה בנושא חשיפת החשדות הפליליים נגדו. מסיבת העיתונאים שודרה בשלושת הערוצים המרכזיים. חשין טען כי היא מהווה תעמולת בחירות, בשל העובדה ששרון תקף בה את מפלגת העבודה בצורה חריפה. (באופן אירוני, ההפסקה בוצעה בפועל דווקא לאחר שראש הממשלה סיים את תעמולת הבחירות והחל לדבר על חקירותיו, בה מסיבת העיתונאים הייתה אמורה לעסוק מלכתחילה). הפסקה זו הביאה להגשת בקשה של מפלגת העבודה לקזז את זמן מסיבת העיתונאים מזמן התעמולה של הליכוד (בקשה זו נדחתה), ולעומת זאת אנשי הליכוד התקיפו את חשין על כך שהעז "להשתיק" את ראש הממשלה (חשין דחה את הטענות).
כמו כן אסר חשין על פרסום תשדיר של חרות (השמעה של ההמנון הלאומי התקווה עם מילים אחרות בערבית, וכן דגל ישראל שהופך בהדרגה לדגל פלסטין; התשדיר זכה לתפוצה פופולרית באינטרנט בעקבות החלטה זו), וכן קבע שיש למחוק את ההופעות הקצרות של דגל פלסטין מתשדירים של רע"ם ובל"ד. נגד שתי ההחלטות הוגשו עתירות לבג"ץ, הראשונה נדחתה והשנייה התקבלה. ב-30 בדצמבר 2002 אסר על שידור תעמולה בערוץ 7 (שלכאורה שידר מחוץ לתחומי מדינת ישראל) וב-17 בינואר 2003 אסר על שידור תעמולה בשידורי הלוויין של ש"ס. ביום הבחירות אסר חשין על פרסום קריאות של מצנע ושרון לעידוד ההצבעה (בשל חשש לתעמולה) ודרש מהם להקליטן מראש (דבר שלא בוצע). לאחר הבחירות אף הציע לבטל את יום השבתון בבחירות ואת תשדירי התעמולה, שלטענתו היו חסרי ההשפעה.
במהלך מערכת הבחירות נקלעה ש"ס לבעיות רבות: הרב כדורי הסיר את תמיכתו בה ותמך במקום זאת ברשימת "אהבת ישראל" של נכדו (שהסתבכה בהפצת קמיעות, בדומה לש"ס במערכות הבחירות הקודמות); החלפתו של אריה דרעי באלי ישי בעקבות הרשעתו של דרעי וכניסתו לכלא, גרמה לירידה ברמת המוטיבציה של הפעילים וכן לאי אפשרות לנצל את מאסרו של דרעי; גם ביטול חוק הבחירה הישירה, שגרם למצביעים רבים שהצביעו בעבר לליכוד לשוב ולהצביע עבורו כדי להבטיח את ניצחונו, פגעה במפלגה.
מפלגת שינוי ביססה את תעמולת הבחירות שלה על הקמת "ממשלה חילונית" לאחר הבחירות. התעמולה התבססה על כך שלמעשה אין סיכוי כי העבודה תנצח ולכן החשיבות העיקרית היא אלו מפלגות יהיו השותפות בקואליציה. שינוי הציגה את עצמה כלשון מאזניים תחליפית לש"ס שתאפשר לשרון להקים ממשלת ליכוד-שינוי-עבודה כאשר שינוי משמשת הן כגורם אנטי חרדי והן כלשון מאזניים בנושא המדיני. בנושא הכלכלי הציגה שינוי את עצמה כמפלגת מעמד הביניים וטענה כי תייצג אותו בכנסת.
מפלגות הימין ישראל ביתנו, מולדת ותקומה התאחדו לרשימת האיחוד הלאומי, שהציגה את עצמה כמפלגת "הליכוד האמיתי" תוך טענה כי הליכוד ובמיוחד שרון פנו שמאלה. היה ניסיון לשלב באיחוד גם את המפד"ל, אך חברי המפד"ל התנגדו.
מאידך גיסא, כתוצאה מהחשש לאיבוד קולות לאיחוד הלאומי פנתה המפד"ל ימינה, תוך שהיא מבססת את הקמפיין שלה על דמותו של אפי איתם, תת-אלוף מעוטר שנולד כקיבוצניק וחזר בתשובה. בנוסף המפד"ל הדגישה את הישגיה בכנסת הקודמת: חקיקה חברתית ויהודית ענפה, ודחיפת הממשלה למבצע חומת מגן
מפלגת עם אחד הציגה את עצמה כמפלגת עובדים סוציאליסטית, תוך טענה כי שאר המפלגות הפכו כולן לקפיטליסטיות, תומכות בהפרטה ובפגיעה בזכויות העובדים. המפלגה הואשמה לאורך כל מערכת הבחירות בניצול המשאבים של ההסתדרות (שהיו"ר שלה, ח"כ עמיר פרץ, עמד בראש המפלגה) לטובתה.
ישראל בעלייה ניסתה לשווק את עצמה כמפלגה של כל העולים, תוך פניה לעולים גם מארגנטינה, צרפת ואף מארצות הברית וזאת בניגוד לבחירות הקודמות בה השתדלה לטשטש את זהותה כמפלגת עולים.
חד"ש, שעד לבחירות אלו הציגה את עצמה כמפלגה יהודית-ערבית בעיקרה, פנתה לעבר המגזר הערבי, מה שהתבטא בעיקר בכך שלראשונה לא צורף אף מועמד יהודי במקום ריאלי לרשימה (לאחר שתמר גוז'נסקי לא הצליחה לצבור מספיק קולות לצירופה בניגוד לחוקה ב-29 בנובמבר) ולאחר שתנועת תע"ל של אחמד טיבי הצטרפה לרשימה מאוחדת עם חד"ש ב-9 בדצמבר (דבר שהביא לדחיקת דב חנין, שהיה אמור להיות מחליפה של גוז'נסקי, למקום ספק-ריאלי). תנועת בל"ד, תקפה את אופייה היהודי של המדינה. מפלגת רע"ם התמודדה אף היא לאחר שניסיונות להביא להתמודדות של כל המפלגות הערביות כגוש אחד נכשלו.
כמו כן התמודדו, כמו בכל מערכת בחירות, מפלגות שלא עברו את אחוז החסימה, כמו "ישראל אחרת" (שטענה כי תנקה את המערכת משחיתות ותקים ממשלה ללא פוליטיקאים), עלה ירוק (שתמכה בלגליזציה של "סמים קלים" והותקפה על ידי שלמה אהרונישקי, מפכ"ל המשטרה דאז), זכויות הגבר (שטענה להשתלטות פמיניסטית על המדינה) ואף מפלגת המרכז (שהציגה את עצמה כמפלגה חברתית). גם צומת התמודדה בבחירות, תוך דגש על שילוב של דעות ימניות, אנטי חרדיות וניקיון משחיתות.
הסכמי עודפים
הסכמי העודפים על פי חוק בדר-עופר שנחתמו היו:
נתונים סטטיסטיים
הבחירות עצמן התאפיינו באחוזי הצבעה נמוכים, באדישות ובאופן חריג גם בניצול רב של יום השבתון לקניות.
לאחר הבחירות
מיד לאחר הבחירות הצטרפה מפלגת ישראל בעלייה לליכוד, וכתוצאה מכך גדל כוחה ל-40 מנדטים.
הגידול העצום בכוחה של שינוי השיג במידה רבה את מטרתו, כאשר הצליחה המפלגה לדחוק את ש"ס מהממשלה, אולם למרות זאת לא הוקמה ממשלה חילונית בשל ויכוח על הנסיגה מעזה. ב-3 בפברואר נערכה פגישה בין מצנע ושרון ובה הודיע שרון כי לדעתו נצרים חשובה אסטרטגית וכפר דרום הוא סמל להתיישבות היהודית ולכן איננו מוכן לדון בפינויים, והודעה זו הביאה את ועידת מפלגת העבודה לסרב לכניסה לממשלה ב-6 בפברואר. אי כניסתה של העבודה הביא להתקפות של שינוי על העבודה בשל החמצת ההזדמנות, תוך נסיגה מהאוליטמטום ששינוי לא תיכנס ללא העבודה. מצד שני הצליחה שינוי להביא לחתימה על הסכם בינה לבין המפד"ל שסוכם בו על דיונים משמעותיים בנושאי דת ומדינה, דיונים שהופסקו בשלביהם האחרונים בעקבות פרישת המפד"ל מהממשלה ב-2004.
הממשלה שהוקמה אחרי הבחירות כללה את הליכוד, שינוי, האיחוד הלאומי-ישראל ביתנו והמפד"ל.
במפלגת העבודה הואשם מצנע בתבוסה ולאחר מאבקים פנימיים בני חצי שנה נאלץ לפרוש מראשות המפלגה, תוך שהוא מביע תמיכה ביוזמת ז'נבה ונותר בקצה היוני של המפלגה. שמעון פרס התמנה במקומו כיו"ר זמני לשנה ומאז הוארכה תקופת כהונתו עד לפריימריז בנובמבר 2005. במרצ, התפטר יוסי שריד מראשות המפלגה, המפלגה פוזרה בהתאם להבטחתו לפני הבחירות ובמקומה הוקמה מפלגת יחד שיוסי ביילין נבחר לראשה.
שינויים פוליטיים נוספים בכנסת ה-16 היו התמזגותה של מפלגת "עם אחד", חוץ מח"כ דוד טל, עם מפלגת העבודה, פרישתו של ח"כ מיכאל נודלמן מהאיחוד הלאומי וההתפלגות-למעשה של סיעת הליכוד ל"שרוניסטים" ול"מורדים" שהביאה לבסוף להקמת קדימה.
מספר קסם (תכנות)
בתכנות מחשבים, מספר קסם (magic number) הוא בדרך כלל קבוע מספרי שרירותי או שרירותי לכאורה, כלומר שלא ניתן להבין מערכו באופן מיידי מהם משמעותו והשימוש שהתוכנה עושה בו.
קבוע חסר-שם
נוהג קלוקל של מתכנתים הוא לכתוב קוד מקור ולשלב בו ישירות קבועים מספריים ללא כל הסבר או פירוש. קטע הפסאודו קוד הבא מדגים את הליקוי שבמספרי קסם מהסוג הזה:
for i from 1 to 52 j := i + randomInt(53 - i) - 1 a.swapEntries(i, j)
למתכנת הקורא את הקוד לעיל לא קל להבין את תכליתו ואת משמעותו של המספר 52. הרבה יותר קל לבחון את הקוד בצורתו כדלהלן -
constant int deckOfCardsSize := 52 for i from 1 to deckOfCardsSize j := i + randomInt(deckOfCardsSize + 1 - i) - 1 a.swapEntries(i, j) ולהבין מיד שמדובר בפעולת ערבוב של חפיסת קלפי משחק, והמספר 52 מייצג את מספר הקלפים בחפיסה.
מעבר ליתרון שבקוד הקריא יותר, מאפשר השימוש בקבוע גם שינוי של הערך במקום אחד (אם בעתיד נרצה לערבב מספר שונה של קלפים) והימנעות מבאגים הנובעים משינוי הערך במקום אחד והשארת הערך הישן במקום אחר. כמו כן מאפשר הדבר גילוי קל יותר של שגיאות הקלדה, משום שהקלדה שגויה של שם המשתנה תגרום לשגיאת מהדר, בעוד שהקלדת מספר לא נכון תגרום להתנהגות לא צפויה בזמן ריצת התוכנית.
אל מול יתרונות אלה עומד החסרון שבשורות קוד ארוכות יותר (במיוחד כאשר מעורבים בחישוב מספר קבועים בעלי שמות ארוכים) ובקושי שבניפוי שגיאות, משום שאחדים מהמנפים אינם מציגים את ערכיהם של קבועים.
במספר מקרים יוצאים מן הכלל אין לגנות שימוש במספרים באופן ישיר בקוד. לדוגמה, אין כל צורך להחליף בקבוע את המספר 0 המאתחל מונה לולאה.
גם השימוש בקבוע בעל שם משמעותי אינו מושלם, משום שהמספר בסופו של דבר אינו טיפוס נתונים של ממש וניתן לעשות עליו פעולות שאינן הגיוניות. לכן עדיף להשתמש בטיפוס מיוחד הנקרא ספירה (enum, enumeration), המאפשר למתכנת למספר ערכים לוגיים שונים מבלי להפוך אותם בפועל למספרים לכל דבר. אמנם ברוב השפות (למעט JAVA) מוחלפים מאחורי הקלעים טיפוסים אלה במספר פשוט, אולם טעויות כגון חישוב אריתמטי והשוואה עם משתנה שהוא במהותו לוגי, נמנעות.
מזהה של קובץ או פרוטוקול תקשורת
סוג נפוץ אחר של מספרי קסם הם המזהים המופיעים בכותרת (header) של קבצים בינאריים ושל הודעות בפרוטוקולי תקשורת. מטרתם לאפשר לתוכנה הקוראת את הקובץ או את ההודעה לבדוק באופן מיידי, על ידי השוואה פשוטה, האם המידע הבינארי הוא מהסוג שהיא מצפה לו. תוכנות קוראות מורכבות יותר יכולות גם לקרוא את המזהה ולברור מבין תוכנות אחרות, את זו המיועדת לטפל בסוג המידע המתאים למספר הקסם שקראה.
דוגמה למספר קסם כזה הוא הקבוע 0xCAFEBABE (בבסיס הקסדצימלי) שמהווה את ארבעה הבתים הראשונים של כל קובץ מהודר בשפת תכנות JAVA. בבואו להריץ מחלקה נתונה, יכול ה-JVM לקרוא את ארבעת הבתים הראשונים ובמקרה שהם שונים ממספר הקסם, לדחות את המחלקה בהודעת שגיאה, מבלי לנסות לקרוא ממנה עוד. באופן דומה, כל הודעה בפרוטוקול התקשורת SMB, מתחילה בקבוע 0xff534d42, כאשר שלושת הבתים האחרונים הם ערכי האותיות SMB.
בעוד ששימוש כגון זה במספר קסם אינו רע כשלעצמו, עדיין ראוי שקוד המקור של התוכנה הקוראת את המידע הבינארי, כאשר היא משווה את מה שקראה עם מספר הקסם, תעשה זאת באמצעות קבוע בעל שם משמעותי ולא מספר סתום.
מספרי עזר לניפוי שגיאות
מספרי קסם המשמשים לניפוי שגיאות הם ערכים מיוחדים, הנכתבים לכתובות בזיכרון מחשב בעת הקצאת זיכרון דינמית או שחרורו. הרעיון מאחורי כתיבה זו, הוא לאפשר למתכנת להבחין מיד מתי התוכנה משתמשת בערכי "זבל", כלומר בערכים שלא אותחלו, על ידי כך שהוא רואה בזיכרון המחשב (באמצעות מנפה השגיאות או זריקת זיכרון (core dump)) שהיא טוענת ומשתמשת בערך שהוא מכיר כמספר קסם.
לדוגמה, פונקציית HeapAlloc של מיקרוסופט, כאשר היא מופעלת במצב ניפוי שגיאות, מקנה את הערך ה"קסום" 0xABABABAB לכל הבתים על הערימה שלא הוקצו, אך נמצאים בסמוך לשטחים מוקצים. באופן זה קל לגלות גלישת חוצץ אל בתים אלה.
בשימוש במספר קסם לצורך ניפוי שגיאות גלומה הנחה הסתברותית, שאותו מספר לא יוצב בדרך מקרה בזיכרון על ידי התוכנית כחלק מפועלה התקין. במקרה בלתי סביר זה ייתכן שמנפה השגיאות יודיע על באג שלא קיים באמת, או שיכשל בגילוי באג קיים.
וו-ווי
ווּ-וֵוי (בסינית: 無為; בפין-יין: wúwéi) הוא מושג הלקוח מהפילוסופיה הסינית. למושג תרגומים ופרושים שונים בתורות שונות, ולכן הגדרתו רחבה ולא חד משמעית, אך לרוב הוא מתורגם כ"פעולה ללא מאמץ" או "אי עשיה". המושג אינו מתייחס לחוסר פעולה מוחלט, אלא לפעולה המתבצעת באופן הרמוני, פנימית וחיצונית, כלומר פעולה שאינה דורשת הפעלת כוח (פיזי או נפשי). לרוב ביטוי זה מתייחס גם להפעלת כוח כלפי חוץ (הן בדמות של מאבק עם הטבע, מאבק מול אדם אחר או מאבק מול החברה) וגם למאבק פנימי, במובן התודעתי או הנפשי. מבצע הפעולה הנקרא גם הסוכן או השחקן.
ההיסטוריון הסיני פּוּ פּאנג הגדיר את הוו-ווי כמצב של הרמוניה פנימית, בה הפעולה זורמת באופן חופשי ומיידי מנטיית לב ספונטנית של המבצע, בלי צורך לטפח כוונה או להאבק מאבק פנימי, ובכל זאת תואמת באופן מושלם את התנאים ומחוללת את התוצאה הרצויה. הסינולוג ז'אן פרנסווה בּילטה תיאר מצב זה כ-"ידע מושלם של המצב הנתון, יעילות מושלמת ומימוש מושלם של כלכלת האנרגיה". הפילוסוף וחוקר הדת אלן ווטס ציין שמושג זה, כמו מושגים אחרים בפילוסופיה הסינית, לא ניתן לתרגום לשפות אחרות. התרגום המועדף עליו היה "אי-כפייה" או "non-forcing" באנגלית.
למושג מקום מרכזי בהגות הדאואיסטית, ואף מופיע בספר הדאו, אף כי מקורו בקונפוציאניזם, ושתי הפילוסופיות עסקו בישום שלו בחייו של הפרט, אך גם בישום שלו בתחום הממשל וההנהגה.
בקונפוציאניזם
הקונפוציאניזם מניח את קיומו של סדר טבעי או שמיימי שהאדם ישכיל לו יכוון את חיו לפיו, ולכן משמעות המושג בקונפוציאניזם היא פעולה בהרמוניה עם אותו סדר טבעי, בין אם מבחינה חקלאית, מעמדית או מגדרית. כאשר אדם מכיר את המקום והזמן לכל פעולה ומפנים את תפקידו ומעמדו והם הופכים לטבע שני עבורו הוא פועל בצורה ספונטנית המשרתת ומשקפת את הסדר הזה, ויוצרת את ההתנגדות המועטה ביותר. ההוגה מנציוס סיכם זאת כך:
קונפוציוס טען שעיקרון זה ישים ורלוונטי גם בתורת הממשל, ושאף ששליטים יכוונו את עמם באמצעות עשיה ללא מאמץ. התורה הקונפוציאנית שמה דגש על טקסיות, ולכן על השליט שרוצה לפעול בהרמוניה לעמוד בכללי הטקס הנדרשים לפי מעמדו ותפקידו. המנהיג היחיד שמימש את עיקרון זה לשיטתו היה הקיסר שון, וכך תיאר אותו קונפוציוס:
בדאואיזם
לעומת הקונפוציאניזם, הדאואיזם אינו מניח את קיומו של סדר טבעי, אלא מניח את קיומו של זרם שינוי אוניברסלי בלתי פוסק המכונה דאו. מכיוון שזרם זה אינו ניתן לפענוח או לחיזוי (ובמובנים מסוימים, גם לא נתן לתפיסה בהגיון אנושי), כדי לפעול בהרמוניה איתו נדרשת פעולה שאינה נאחזת בתוצאה מקוּוה או מתעקשת על נתיב פעולה מסוים, אלא נשענת על ספונטניות ופתוחה להשתנות. פרשנויות מחמירות של המושג טוענות גם שעל הפעולה להעשות ללא מאמץ קוגניטיבי כלל. כך המושג מסוכם בפרק ה-27 של הדאו דה ג'ינג:
משמעות זו כמעט הפוכה מזו הקונפוציאנית, וייצרה מתח לאורך ההיסטוריה הסינית בין התורות. הכתבים הדאואיסטים המוקדמים, בעיקר הג'ואנג דזה, ביקרו את הקונפוציאניזם על אמונתו השמרנית לשיטתם בסדר טבעי. תפיסה זו מזוהה על ידי רבים הן כמקור והן כדוגמה מוקדמת לפילוסופיה ולפוליטיקה אנרכיסטית.
לפי הדאואיזם, באמצעות תרגול מדיטטיבי כמו גם תרגול פיזי הכולל יציבה נכונה, נשימה נכונה ותנועה נכונה יכול האדם להגיע למצב בו הוא מסוגל לפעול ללא מאמץ או התנגדות פיזית וקוגניטיבית ולהתמסר לדאו. ככל הנראה מתרגולים מוקדמים אלו התפתח הצ'י קונג ואמנויות הלחימה הדאואיסטיות, ביניהם טאי ג'י צ'ואן ובה גואה ג'אנג.
קרטיס לה מיי
קרטיס אמרסון לה מיי (באנגלית: Curtis Emerson LeMay; 15 בנובמבר 1906 - 1 באוקטובר 1990) היה גנרל בחיל האוויר האמריקני ושותפו למירוץ לנשיאות של ג'ורג' וולאס במפלגה העצמאית האמריקאית ב-1968.
מיוחס לו מסע ההפצצות האסטרטגיות היעיל והשנוי במחלוקת, במערכה באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. בזמן המלחמה, כמפקד חיל האוויר ה-20, הוא נודע כמי שתכנן וביצע את מסע ההפצצות נגד ערי יפן, תוך הרג רב של אוכלוסייה אזרחית. לאחר המלחמה עמד בראש הרכבת האווירית למערב ברלין, וארגן מחדש את פיקוד האוויר האסטרטגי כדי להיות מוכן לקראת מלחמה גרעינית. כמו כן היה ראש מטה חיל האוויר של ארצות הברית.
ילדות והתבגרות
לה מיי נולד בקולומבוס, אוהיו, לאירווינג ולאריזונה קרפנטר, שהיו בני מעמד נמוך. המשפחה נעה ונדה ברחבי המדינה בניסיון להתפרנס, כשבסופו של דבר היא חזרה לקולומבוס. לה מיי למד בבתי ספר ציבוריים בקולומבוס, ולאחר מכן למד לתואר ראשון בהנדסה אזרחית באוניברסיטת המדינה של אוהיו, כשהוא מממן את שכר הלימוד על ידי עבודה. במשך לימודיו באוניברסיטה, הצטרף לה מיי לחברה הלאומית של רובאי פרשינג ולאחוות ההנדסה "תטא-טאו".
קריירה צבאית
באוקטובר 1929 הצטרף למערך המילואים של חיל האוויר, ובינואר 1930 הצטרף לשירות סדיר בחיל.
ביוני 1934 נישא להלן אי. מיטלנד, ולזוג נולדה בת.
הוא הוצב בהוואי. באוגוסט 1937, כנווט במפציץ הכבד B-17, איתר לה מיי את ספינת הקרב "יוטה" בתרגול מול חופי קליפורניה אף על פי שניתנו לו קואורדינטות שגויות מאנשי הצי. במאי 1938 ניווט להק של מטוסי B-17 למרחק של למעלה מ-980 קילומטרים (610 מיילים) באוקיינוס האטלנטי לצורך איתור האונייה האיטלקית "רקס" במהלך תרגיל, על מנת להמחיש את יכולתו של חיל האוויר האמריקני להגן על חופי המדינה.
לה מיי הנהיג בקרב פקודיו משטר אימונים קפדני, שכן האמין שהאימונים הם המפתח להצלת חיים. לה מיי נודע בכינוי החיבה "Old Iron Pants" שדבק בו לכל אורך הקריירה שלו.
מלחמת העולם השנייה
מלחמת העולם השנייה הביאה עימה קידום מהיר וגידול ניכר באחריותו של לה מיי. כשהחלה המלחמה היה לה מיי מייג'ור בחיל האוויר, ופיקד על קבוצת המפציצים ה-305. יחידתו הוצבה בבריטניה כחלק מחיל האוויר השמיני, שיועד מטעם חיל האוויר לאירופה. לה מיי היה פעיל בטיסות התקפה עד מאי 1943, ועזר גם לפתח את המבנה הטקטי ששימש להפצצות הכבדות. הוא הוביל את "כנף ההפצצה הרביעית" והיה גם מפקדה הראשון לאחר שאורגנה מחדש ל"דיוויזיה האווירית השלישית" בספטמבר 1943. לעיתים קרובות הפגין את אומץ לבו כאשר הוביל משימות מסוכנות, כולל הובלת החלק של רגנסבורג במשימת רגנסבורג-שוויינפורט, ב-17 באוגוסט 1943, משימה בה הוביל 146 מטוסים להפצצת העיר רגנסבורג בגרמניה.
באוגוסט 1944 הועבר לה מיי לפיקוד על זירת סין-הודו-בורמה והוביל את פיקודי המפציצים העשרים והעשרים ואחת בבורמה ובאוקיינוס השקט בהתאמה. לאחר מכן קיבל לה מיי את הפיקוד על כל ההפצצות האסטרטגיות על איי הבית היפניים, ופתח במערכת הפצצת טוקיו.
לה מיי הסיק שהטקטיקות שהיו בשימוש באירופה נגד חיל האוויר הגרמני לא התאימו נגד יפן. המפציצים שהגיעו מסין להפציץ ביפן הפילו פצצות ליד מטרותיהם רק 5% מהפעמים. אבדות מבצעיות של מטוסים וצוותים היו בלתי קבילות בגלל מערך ההגנה האווירי היפני שעבד ביום ובעיות מכניות ב-B-29.
המפציצים האמריקנים הראשונים הגיעו ב-10 במרץ לאחר שהוקדמו בידי מפציצים בריטיים. בתוך שעתיים-שלוש שעות הכוח העיקרי הפיל כ-1,665 טון פצצות תבערה, תוך הרג של 100,000 אזרחים והרס של 250,000 בתים, המהווים 41 קמ"ר מהשטח העירוני של טוקיו.
עיתון הניו יורק טיימס דיווח בזמנו כי "מייג'ור גנרל קרטיס א. לה מיי מפקד של מפציצי ה B-29 לכל אזור איי המריאנה הכריז כי אם המלחמה תקוצר ביום אחד, ההפצצה שירתה את מטרתה".
שבויי המלחמה שנותרו בחיים ביפן באותה עת לרוב הושמו תחת יותר לחץ ועינויים אחרי פשיטה אווירית, ידועים גם מקרים בהם פגעו פשיטות בבתי כלא תוך הריגה של שבויי המלחמה בשוגג.
לה מיי היה מודע למדי לדעת הקהל היפנית עליו. אמירה נודעת שלו אומרת כי אם ארצות הברית תפסיד, הוא לחלוטין ציפה להישפט בגין פשעי מלחמה. במיוחד לאור העובדה שאנשי הצוות האמריקנים במטוסים של הפשיטה של דוליטל הוצאו להורג. הוא נימק את ההפצצות ההרסניות בצורך לסיים את המלחמה מהר ככל האפשר על מנת לחסוך באובדן חיים נוסף.
הנשיאים רוזוולט וטרומן הצדיקו את ההפצצות בטענה שיש בכך כדי למנוע את מותם הצפוי של כמיליון חיילים אם הייתה מתבצעת פלישה קרקעית ליפן, ובעובדה שהיפנים ביזרו 90% מהייצור המלחמתי לסדנאות קטנות של קבלנים פרטיים באזורים אזרחיים, מה שהפך את תעשיית המלחמה היפנית לחסינה מפני הפצצות קונבנציונליות בחומר נפץ מרסק.
לאחר קמפיין הפצצת התבערה נאלצו האסטרטגים היפניים להקדיש משאבים רבים להעברת התעשייה הצבאית למערות באזורי הכפר ולבונקרים מבוצרים, מה שהפחית את כמות האמל"ח ברשות הצבא היפני. רוברט מקנמארה, קצין ששירת תחת לה מיי, שהיה אחראי על הערכת היעילות של מבצעי ההפצצה האמריקנים, לאחר מכן תחת ממשלי קנדי וג'ונסון הרבה להתעמת עם לה מיי.
לה מיי פיקח גם על מבצע "רעב", מבצע של מיקוש הנתיבים הימיים והנמלים היפנים על מנת למנוע דיג וחלוקת מזון סדירים. אף על פי שהממונים עליו לא היו תומכים של יעד ימי זה, לה מיי היה מחויב לו והקדיש לו את כל הכנף ה-313, כ-160 מטוסים. מבצע זה שבנוסף למצור הימי של צוללות איי הבית היפניים גרם לצמצום דרסטי ביכולת היפנית להוביל אספקה אל כוחותיה מעבר לים.
במלחמה הקרה
בשנים 1948–1957 פיקד על פיקוד האוויר האסטרטגי.
גויאבה
על אף שמקור הגויאבה במרכז אמריקה, עם הפצת הגויאבות ליתר חלקי העולם הפך הפרי נפוץ גם באזור הלבנט ובאזורים הטרופיים והסובטרופיים במזרח הרחוק. כך למשל, הפכה הגויאבה לפרי הלאומי של פקיסטן ומיץ הגויאבות המצרי הפך למשקה נפוץ מאוד בקרב מטיילים ונופשים בחופי סיני.
במקסיקו משמש הפרי להכנת שייקים ומשקאות בתוספת אלכוהול, וכן להכנת ממתקים. בברזיל נפוץ ביותר ה”גויאבדה”, קינוח העשוי מריבת גויאבה קרושה בתבנית החתוכה לקוביות. במזרח הרחוק מגישים את הפרי טרי עם מסלה, ובארצות הים התיכון יש העושים שימוש בגויאבה האדומה כתחליף לעגבנייה בימות החורף.
הגויאבה היא בעלת עלים נגדיים, אליפטיים ופשוטים, וגודלם נע בין 5 ל־15 ס"מ. פרחי הגויאבה הם לבנים ובעלי חמישה עלי כותרת.
פרי הגויאבה אכיל לאדם. צורתו כצורת אגס, ורוחבו בין 3 עד 12 ס"מ. לגויאבה קליפה עדינה, ריח עז, וצבעה נע בין ירוק, צהוב ואדום. פנים הגויאבה כתום בהיר או לבן בז', והוא מכיל זרעים קשיחים רבים. לפרי ערך תזונתי רב והוא עשיר במיוחד בוויטמינים ובברזל ובחלבון מן הצומח וצריכתו נחשבת לבריאה. הגויאבה עשירה בוויטמין A, וויטמין B וויטמין C.
גידול הגויאבה
צמחי הגויאבה רגישים לקור, ולכן לא ניתן לגדל אותם בכל אזור ואקלים. במספר אזורים טרופיים, ובהם הוואי, נפוץ הצמח עד כדי כך שהוא נחשב עשב שוטה. צמח הגויאבה הוא אחד מסוגי הפירות היחידים אשר יניבו פירות בגודל מלא אף אם יגודלו כשתילים בעציץ.
הגידול בארץ ישראל
הגויאבה הגיעה לארץ ישראל בראשית המאה העשרים, והתחבבה מאוד על חלק מהצרכנים, בעיקר הערבים, שהכירו את הפרי ממצרים. במשק היהודי ניטעה הגויאבה בכמויות קטנות, והפריצה של הענף באה לאחר מלחמת ששת הימים. עד אז הייתה הגויאבה בעיקר עץ נוי בחצרות וגינות פרטיות.
במהלך שנות ה-40 וה-50 פיתח האגרונום אפרים בן-דב (קושילביץ') זן גויאבות המותאם לתנאי האקלים הישראלים, וקרא לו זן בן-דב על שמו. היום נטועים בארץ כמה אלפי דונמים, רובם ככולם מהזן המקומי בן-דב, זן לבן וגדול. בירור הגויאבה אמנם נפסק, אך עדיין יש ביקוש לזנים חדשים וטובים, שאפשר שהם נמצאים כזריעים בחצרות. הפרי המצוי בשווקים הוא מהזן "בן-דב" בלבד.
שתלנים פרטיים ייבאו בשנים האחרונות זנים נוספים של גויאבה: תותית, ננסית, אדומה, ורודה וגויאבה חורפית. אך לא ניטעו מטעים מסחריים מזנים אלה. מגדלי הגויאבות נוהגים לגזום את העצים כל שנתיים גיזום חריף, על מנת לקבל פרי גדול אחיד ורב.
הבשלה
מרבית פירות הגויאבה מהזנים הנפוצים זני הגויאבה יבשילו בישראל בסתיו ובראשית החורף. הזן הבן-דב הנפוץ בארץ יופיע כשקליפתו ירוקה בהירה עד צהובה ואילו זנים נוספים יבשילו בקליפה אדומה או ורודה. מבחינת מיצוי הטעם מומלץ לחכות להבשלת הפרי על הענף בטרם קטיף, אך ניתן גם לקטוף גויאבות כאשר הן מגיעות לגודל המלא שלהן אך עוד לא רכות, וכך תהליך סיום ההבשלה של הפרי מתרחש לאחר הקטיף. להבשלה מהירה ניתן להכניס את הפרי לשקית נייר. הקליפה הדקה והתוכן הרך של הפרי הופכים את הגויאבה לרגישה למכות ולשריטות שהופכות לכתמים חומים. חיי המדף של פרי בשל הם כיומיים-שלושה בקירור ביתי.
שימוש
לעלי גויאבה שימוש רפואי כתרופה לשלשול, ואנשים מסוימים אף טוענים שיש ביכולתו לסייע בהתמודדות עם וירוסים וחיזוק כללי של המערכת החיסונית ואף בסיוע בהפחתת תסמיני מחלת הסוכרת.
בדרך כלל, נאכלות הגויאבות בשלמותן או מעורבבות במגוון קינוחים. באסיה נטבלות הגויאבות במלח ואבקת שזיפים, או משמשות בתה. גויאבות מבושלות משמשות גם בהכנת ריבות, מרמלדות, ממתקים ומיצים. כמזון, הגויאבות נחשבות בריאות מאוד. הגויאבה האדומה בריאה יותר, בשל האחוז הגבוה של הוויטמינים, הסיבים והערכים התזונתיים. לגויאבות תכונות בריאותיות נוספות: האדומות שביניהן לדוגמה, נחשבות יעילות במלחמה בסרטן.
גויאבות אדומות מחליפות במקרים רבים את העגבניות ברטבים המיועדים בעיקר לאנשים הרגישים לחומציות העגבניות.
שמה התאי של הגויאבה ("פאלונג" או "פאראנג") הוא הכינוי לזנים ממוצא אירופי בתאילנד.
I Know What You Did Last Summer
I Know What You Did Last Summer (בעברית: אני יודע מה עשית בקיץ האחרון) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הקנדי שון מנדס, ביחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית קמילה קביו. השיר יצא לאור ב-18 בנובמבר 2015, על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס, כסינגל מתוך האלבום, Handwritten.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-20 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי שון מנדס, קמילה קביו, עידו זמישלני, נואל זנקנלה וביל וית'רס והופק על ידי זמישלני וזנקנלה גם כן. שיתוף פעולה זה הוא הראשון של השניים, תוך שבשנת 2019, שיתפו פעולה בשנית בלהיט, "Señorita".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, הועלה לערוץ היוטיוב של שון מנדס ב-20 בנובמבר 2015, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את מנדס וקביו מתהלכים במקום רחוק מהציוויליזציה, כשערפל אופף אותם.
נכון לינואר 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-387 מיליון צפיות.
Wrath of the Norsemen
Wrath of the Norsemen (מאנגלית: זעמם של אנשי הצפון) הוא אלבום הופעה של להקת הדת' מטאל המלודי השוודית אמון אמארת'.
מבצעים
אמון אמארת'
יחסי בוסניה והרצגובינה–מלזיה
יחסי בוסניה והרצגובינה–מלזיה הם היחסים הדו-צדדיים בין בוסניה והרצגובינה לבין פדרציית מלזיה.
סקירה כללית
באוקטובר 1993, במהלך מלחמת בוסניה, ראש ממשלת מלזיה, מחתיר מוחמד, שלח קבוצה של חיילים מלזיים על מנת להשתתף בפעולות השלום של האו"ם עקב חשש להפרת זכויות האדם בבוסניה ובהרצגובינה. בנוסף, מוחמד קרא לארגון לשיתוף פעולה אסלאמי על מנת למצוא פתרון מתאים. לאחר הכרזת העצמאות של המדינה, שתי המדינות כוננו יחסים ומלזיה הכירה בבוסניה ובהרצגובניה כמדינה עצמאית.
יחסים כלכליים
בוסניה והרצגובינה ומלזיה מקיימות שיתוף פעולה מסחרי וכלכלי:
השושלת השאוונית
השושלת השאוונית היא שושלת קיסרים ושליטים אמהרים ששלטו בשאווה (1682–1889) ויותר מאוחר באימפריה האתיופית מ-1889–1974 שושלת זו היא צאצאית של השושלת הסולומונית ומהווה ענף נפרד המכונה "הענף הצעיר" בניגוד לשושלת הגונדרית המכונה "הענף הבוגר".
סקירה
מוצאה של השושלת הוא מהקיסר לבנה דנגל דרך בנו הנסיך יעקב אשר ברח לשאווה בזמן מלחמת אתיופיה-אדאל. נכדו של יעקב נאגסי קראסטוס הוא זה שייסד באופן רשמי את השושלת והכריז על עצמו כשליט שאווה ב-1682, בנו סבסטינוס ייצר תואר חדש שישמש את שליטי שאווה "מארידאזמץ'" יותר מאוחר נכדו סהלה סלאסי שינה את התואר ל"נגוס" (מלך) ולאחר מכן נכדו של זה, מנליק השני הוכתר לקיסר אתיופיה ב-1889 והשושלת מלכה לא רק על שאווה אלא על כל האימפריה האתיופית. אחריו אירע סכסוך עקוב מדם בעת שלטונו של ייאסו החמישי אשר היה הקיסר בפועל למרות שלא הומלך, ייאסו היה הקיסר האתיופי הראשון שהיה מוסלמי. ייאסו הודח ולאחריו הומלכה אישה ראשונה משושלת זו לקיסרית, זאודיתו. לאחר מות זאודיתו ירש אותה היילה סלאסי, סלאסי לא הצליח לשמור על השושלת בשלטון והודח במהפכה האתיופית ב-1974. למרות שהודחה השושלת המשיכה להתקיים בגולה והיורש העצר היה אספה וואסן אשר המליך את עצמו לקיסר בגולה ב-1989 ונפטר ב-1997 לאחריו בנו זרע סלאסי יירש אותו, זרע סלאסי כיום הוא יורש העצר והעומד בראש השושלת.
יצחק מאיר מורגנשטרן
הרב יצחק מאיר מורגנשטרן (כתיב יידי: מאָרגְנשְטֶערְן; נולד בחנוכה תשכ"ז) הוא מנהיג עדה ומקובל חסידי, רב בית המדרש תורת חכם בירושלים.
קורות חייו
נולד ליעקב מנחם וליוכבד-סימא מורגנשטרן, חסיד גור, בשכונת הנדון שבלונדון. כבר בילדותו נמשך אחרי פנימיות התורה. למד בישיבת לוצרן ובגייטסהד ובד בבד למד קבלה וחסידות. נישא לבתו של הרב יוסף לובינסקי מאנטוורפן (המכונה האדמו"ר מחנטשין) ולאחר נישואיו התגורר באנטוורפן ובירושלים. למד אצל הרב ניסן דוד קיוואק והיה קשור לרבי צבי הירש רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף-סיגט ולרבי יעקב לייזר האדמו"ר מפשעווארסק, וכמו כן עסק בתורת הקבלה אצל הרב יצחק כדורי, והרב דוד בצרי. הוא גם למד קבלה אצל הרב אליעזר צבי סאפרין מקאמארנא, כיום האדמו"ר מקאמארנא בית שמש.
בסביבות שנת תשנ"ה החל לערוך סעודה שלישית בבית המדרש סאטמאר בשכונת עזרת תורה, בהשתתפות חסידי ברסלב. בשנת תשנ"ז פתח כולל קטן בשכונת מקור ברוך, אשר כונה "אילימה". בשנת תשס"ב פתח בשכונת גבעת משה ברחוב אוהלי יוסף בית מדרש בשם "תורת חכם", על שם ספרו של רבי חיים די לה רוזה. בבית המדרש יש, כולל בוקר ללימודי הלכה וכולל צהריים ללימודי קבלה. עם השנים נבנתה סביבו מעין חצר חסידית. הוא מקבל קוויטלך ומכונה אדמו"ר, אולם מדגיש שהוא חסיד ברסלב. בין חסידיו מרדכי בן-דוד.
הרב מורגנשטרן משלב את תורת ברסלב עם קבלת האר"י וממשיכי דרכו. הוא מוסר מדי יום שיעורים בספר הזוהר, בספר ליקוטי מוהר"ן, בדף היומי ושיעור בקבלה. מלבד זאת הוא מוסר שיעורים נוספים בהלכה וחסידות. בסעודה שלישית הוא עורך טיש ובו אומר דברי תורה במשך כשעה ויותר, על פרשת השבוע ו ובסיומם מסביר על פי דבריו פירוש חדש בפיסקה "דעה חכמה לנפשך והיא כתר לראשך" (מתוך הפיוט דרור יקרא). דברי תורתו בסעודה שלישית מודפסים בחוברת שבועית בשם "דעה חכמה לנפשך". בליל שבת הוא אינו עורך טיש, אולם אומר דברי תורה בביתו לפני חסידיו במהלך הסעודה. דברים אלו, ודברי תורה נוספים שנאמרו במשך השבוע, מודפסים בחוברת "נשמתין חדתין", המופצת מדי שבוע דרך הדואר האלקטרוני ובאופן מצומצם גם בדפוס.
במשך שנים נהג לנסוע לראש השנה לאומן עם מאות חסידים מישראל, אנגליה וארצות הברית, שהצטרפו למניין שלו במקום. התפילות במניין זה נמשכו מהנץ החמה ועד לשקיעתה. תקיעת שופר אורכת כשעתיים, עקב כוונותיו של הרב מורגנשטרן על פי הקבלה. לקראת ראש השנה תשע"ג נסע הרב מורגנשטרן לאומן, אך עוד לפני החג החליט לשוב לישראל. הוא פרסם קונטרס שלפיו מי שמקושר לצדיק בארץ ישראל יכול להישאר בראש השנה בארץ וכן כתב לבני חבורתו מאמר בנושא בשם "והאמת והשלום אהבו". חלק מהתפילות בשנה זו נערכו בקבר דוד המלך, שבו הוא מגלה עניין בשנים האחרונות. עם זאת, בראש השנה תשע"ד היה שוב באומן. בשנים הבאות הוא נותר בירושלים. בחלקן נסע לאומן בערב ראש השנה וחזר לחג לארץ ישראל.
ספריו קיבלו הסכמות מהרב משה הלברשטאם, הרב יחיאל פישל אייזנבאך, הרב דב וייס ועוד.
בין תלמידיו נמנה יהונתן גארב, פרופסור לקבלה באוניברסיטה העברית.
בקבלה
הרב מורגנשטרן מבסס את שיטתו הקבלית על דרכו של הרב חיים די לה רוזה. שיטה זו מוציאה לעיתים דברים מפשוטם, ומשתמשת רבות בעקרון ה"ערכין", שלפיו ישנן כמה מערכות יחס לכל דבר. כך מתיישבות סתירות בין מקורות, שלפי השיטה עוסקים במערכות שונות. לאור זאת, אומר הרב מורגנשטרן שכל המחלוקות ביהדות אינן אלא לפי ההסתכלות החיצונית, ולא מצד הפנימיות. בתורתו הוא משלב בין היתר יסודות מתורות הרש"ש ותלמידיו, חב"ד, הרמח"ל, ברסלב, קאמארנא, זידיטשוב, רבי אהרן מסטרשלה, הגר"א ותלמידיו והרב אשלג. כך למשל, הוא טוען שאין מחלוקת בנושא הצמצום בין החסידות לבין הגר"א, ושניהם מסכימים לשיטת החסידות. באופן דומה, לדבריו, מתאימות תורת הנגלה וההלכה עם תורת הסוד. הרב מורגנשטרן נוהג לפרש טעמי מחלוקות בהלכה לאור שורשי נשמותיהם של בעלי הדעות.
הרב מורגנשטרן פיתח שיטות מדיטציה המבוססות על מקורות הקבלה, אלו סוכמו בעיקר בחלק "דרך הייחוד" שבקובץ ים החכמה.
לדעתו למרות המורכבות התאולוגית שבקבלה, היא חייבת להתאים לאמונה הפשוטה המורגלת בפי המון עם ישראל, אף על פי שיש מקובלים הסוברים אחרת. עם זאת, הוא סובר שהטועה בעניינים אלו אינו נחשב אפיקורוס.
הרב מורגנשטרן מתנגד לגישתם הביקורתית של יוסף אביב"י והרב יעקב משה הלל, הסוברים שיש חלקים בכתבי האר"י שהם מחידושי רבי חיים ויטאל עצמו ולא ממה שקיבל מרבו, וסובר שכל מה שנכתב בכתבי האר"י הוא ממנו אם לא נכתב בפירוש אחרת.
הוא מתבלט בין המקובלים ההולכים בדרכו של הרש"ש בכך שהוא מורה לכוון את כוונות התפלה גם בזמנים כמו ימי ספירת העומר והימים שבין ראש השנה לשמיני עצרת, בשונה ממנהג בית אל ורוב תלמידי הרש"ש, וזאת בהסתמכו על בעל ה"תורת חכם".
בהלכה
אף שאינו פוסק הלכה באופן פורמלי, ונוהג בדרך כלל להפנות את השואלים אותו לפוסקים מוכרים, הוא עוסק בבירורים הלכתיים, המתפרסמים בקובצי "ים החכמה" וב"נשמתין חדתין".
הוא נוהג להתפלל בשעות מאוחרות מאוד, ומסתמך על שיטות יחידאיות באשר לזמני היום כזמן תפלה, חצות היום, שקיעה וצאת הכוכבים, כשיטת מהרש"ל. בעניין בין השמשות הוא סובר כדעת רבינו תם ולדעתו כך הייתה גם דעת האר"י.
הרב מורגנשטרן כתב תשובה אודות חידוש מצוות התכלת, שבה הוא דוחה את מעמד התכלת הנפוצה, הנצבעת מארגמון קהה קוצים, בטענה שחילזון זה אינו מתאים לסימנים בחז"ל, ומעדיף את הינטינה שהציע הרב הרצוג. עם זאת, הוא נוהג ללבוש את התכלת הנפוצה מאחר שלא ניתן להשיג תכלת כשיטתו.
אוסר את שיטת "מוח אחד" (שיטה של קינסיולוגיה יישומית שבה שואלים שאלות ומקבלים תשובות דרך השרירים), ולדעתו היא בכלל איסור כישוף וקוסם. האדמו"ר מאמשינוב, שמתיר את השיטה, התבטא שמכל החולקים על שיטתו – מורגנשטרן היחיד שמראה את צד האיסור. הרב מורגנשטרן ניסה להשפיע על רבנים שיוציאו פסק אוסר בעניין זה.
רוי מילר ארננדס
רוי מילר ארננדס (בספרדית: Roy Miller Hernández; נולד ב-24 בנובמבר 1984), הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת דפורטיבו סאפריסה מליגת העל של קוסטה ריקה. לזכותו 58 הופעות במדי נבחרת קוסטה ריקה.
קריירה
רוי מילר החל לשחק בקרטחינס מליגת העל של קוסטה ריקה, ב-2005 עבר לקבוצת בודה/גלימט מליגת העל הנורווגית יחד עם רנדאל ברנס. הוא שיחק שלוש שנים בקבוצה ולאחריה עבר לרוזנבורג באמצע עונת הושאל לאורגריט ובתום העונה חתם בניו יורק רד בולס. בינואר 2016 עבר לדפורטיבו סאפריסה מקוסטה ריקה.
הוא זומן לראשונה לנבחרת קוסטה ריקה ב-2005. הוא שיחק עם הנבחרת בגביע הזהב 2007 ו-2013 וכן בקופה אמריקה 2011. הוא נמצא בסגל הנבחרת במונדיאל 2014.
סיטרואן
סיטרואן (Citroën) היא יצרנית מכוניות צרפתית שנוסדה בשנת 1919.
מייסד החברה אנדרה סיטרואן נולד בשנת 1878 למשפחה יהודית ממוצא הולנדי (פירוש השם סיטרואן הוא "לימון" בהולנדית וצרפתית). לאחר סיום לימודיו התגייס לצבא ולאחר שחרורו התקבל לעבודה במפעל המכוניות הכושל מורס, שם פגש את הנרי פורד, מייסד חברת פורד, שהגיע כדי לסייע ביעול תהליכי היצור במפעל.
השנים הראשונות
ב-1913 הקים סיטרואן מפעל ליצור גלגלי שיניים בפטנט ייחודי שאותו רכש - שילוב של שני גלגלי שיניים אלכסוניים זה לצד זה בכיוונים הפוכים, על מנת לבטל את העומס הצירי שנוצר בשל השימוש בגלגל שיניים אלכסוני. דוגמת שילוב זה הפכה לסימלה של חברת סיטרואן בשנת 1919.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה רכש אנדרה שטח אדמה בפרברי פריז, על רציף Quai de Javel. הוא הקים מפעל תחמושת שיצר פגזים בשיטות אמריקאיות, והגיע לתפוקה של 5,000 פגזים ליום.
דגם A של החברה הושק כבר בשנת 1919. דגם A היה כלי הרכב הראשון באירופה שיוצר בטכנולוגיה של פס יצור. הדגם היה אכן דומה לדגם T של פורד, ומחירו היה כחצי ממחיר הדגמים המתחרים. היו בו כל חידושי התקופה: אורות, מצת חשמלי וגלגל חלופי תלוי לצד הרכב. המנוע היה בעל ארבע בוכנות, המהירות המרבית הייתה 65 קמ"ש וצריכת דלק חסכונית של 15 קילומטר לליטר. יוצרה גם גרסת ספורט "טורפדו", וטנדר קל בעל יכולת נשיאה של 300 קילוגרם, שהיה מצופה עץ.
ב-1921 החל יצור ה-B2. הגלגל החלופי עבר לאחור, היו תריסי אוורור מנוע צדדיים, המהירות המרבית עלתה ל-70 קמ"ש, וכן יוצר דגם סגור. בגלל אמינותה ומהירותה של המכונית, היא הייתה חביבה על רופאים והיא קיבלה את הכינוי "מכונית הדוקטור". יוצרה גם גרסת ספורט B2 קאדי, בעלת בוכנות מסגסוגת קלה, מהירות 90 קמ"ש ומנוע 1.4 ליטר. זוהי מכונית הספורט הראשונה באירופה שיוצרה ביצור המוני.
שיטות מודרניות וראייה עסקית חדשנית
חברת סיטרואן הייתה כבר מתחילתה, וכזאת היא גם היום, חברה מובילת דרך וחדשנית. דגמיה הם בעלי עיצובים מיוחדים ולעיתים אוונגרדיים, וכוללים גם חידושים טכנולוגיים ייחודיים.
המכוניות נמכרו כבר מראשית קיומו של המפעל בהנחות ובאשראי של עד שנה וחצי. אנדרה סיטרואן הבין את חשיבותם של שיווק, פרסום ותדמית. בשנת 1922 חצו 5 מכוניות סיטרואן B2 את מדבר סהרה, ולאחר מכן נערכו עוד מספר מסעות כאלה, כמו "המסע השחור" שבמסגרתו חצו 8 מכוניות סיטרואן ו-16 נהגים וטכנאים את אפריקה, מצפון לדרום במשך שישה חודשים.
בשנות ה-30 נערך "המסע הצהוב", ובו נסעו 14 מכוניות ו-40 איש מביירות להימלאיה, דרך סין ומדבר גובי, מסע של 21,000 ק"מ. הצלחות אלו הביאו פרסום ומוניטין לחברת סיטרואן ולרכביה.
אנדרה סיטרואן דאג ששמה של סיטרואן יתנוסס בכל מקום אפשרי. הוא תרם 150,000 שלטי דרכים, שעל כולם התנוסס גם הלוגו של סיטרואן.
ב-1925 רכש סיטרואן את זכויות הפרסום על מגדל אייפל. 250,000 נורות יצרו את אותיות השם סיטרואן מלמעלה למטה, לאורכו של המגדל. צ'ארלס לינדברג סיפר שזהו ציון הדרך שראה בהגיעו ב-1927 בשעת לילה לפריז, לאחר שחצה את האוקיינוס. אנדרה סיטרואן מיהר להזמינו לטקס במפעלו, בהשתתפות 6,000 עובדי המפעל.
אחת מגרסאות הג'ינגל של סיטרואן בוצעה על ידי הזמרת האמריקאית הפופולרית ג'וזפין בייקר.
סיטרואן יצר דגמי צעצוע של מכוניותיו בגדלים שונים, וכן את ה"סיטרואנט", מכונית מונעת בדוושות, ולאחר מכן גם דגם חשמלי. בעיירות נופש ארגנה סיטרואן תחרויות לילדים בדגמים אלו.
דגמים חדשים, נפוצים ועממיים
ב-1922 הושק דגם CV5. האות C הוא האות הראשונה במילה סוס (cheval) בצרפתית. המכונית הייתה דו-מושבית ואחר כך תלת-מושבית. מנועה קטן ופשוט - 850 סמ"ק. 65 קמ"ש בלבד, וזולה ביותר. המכונית נמכרה היטב וזכתה לפופולריות בקרב נשים. מרבית המכוניות היו צהובות ועל כן זכתה המכונית לכינוי petit citron - "לימון קטן". אנדרה סיטרואן הכריז שייצר 100 מכוניות ליום, והתייחסו בספק לדבריו. אך בשנת 1924 הגיעה התפוקה ל-300 מכוניות ליום.
בשנת 1924 התחילה סיטרואן לעבוד בשיתוף פעולה עם המהנדס האמריקאי אדוארד גואן באד (Edward Gowan Budd). באד עסק בעיקר בתכנון קרונות רכבת עבור יצרנית הקרונות פולמן, אך פיתח במקביל טכנולוגיות מתכת ליצור מרכבי המכונית. בשנה זו יוצרה מכונית התצוגה All steel b-10 שכל המרכב שלה היה ממתכת. בשנה זו התחילה סיטרואן לייצר סדרתית את דגמי c-5 ו-c-4.
ב-1928 יוצרה מכונית סיטרואן הראשונה שכל המרכב שלה היה עשוי מתכת. זו הייתה גם המכונית הראשונה באירופה עם מרכב כזה.
ב-1930 יצרו גואן באד וחברת סיטרואן דגם תצוגה (קונספט) חדשני עם מרכב מתכת אחיד והנעה קדמית. היצרנים עדיין יצרו מרכבים שחלקם עץ וברזנט וההנעה במכוניותיהם הייתה מאחור. דגם זה היה האבטיפוס של מכונית onze l'eger'e ולאחריה מכונית Traction Avant, מהידועים והבולטים בדגמי סיטרואן שיוצרה החל מ-1934 ועד 1956. מתחריה של סיטרואן אימצו את מרכב המתכת ואף יצרו דגמים אווירודינמיים יותר ועד מהרה יצא לסיטרואן טראקסיון אוואנט שם של מכונית מיושנת ביחס למתחריה. התחרות הקשה אילצה את סיטרואן להוריד מחירים והיא נקלעה במהרה להפסדים גדולים, ועמדה על סף פשיטת רגל.
החברה לאחר מלחמת העולם השנייה
ראשי החברה סירבו לשתף פעולה עם הנאצים, ואף השמידו את כל אבות הטיפוס של הדגמים שלהם. ב-1943 נסגר המפעל לחלוטין, ושב לפעול רק לאחר המלחמה.
ב-1948 חזרו מהנדסי החברה ותכננו מחדש את דגם הדה-שבו, שהצטיינה במכירותיה במשך למעלה מארבעה עשורים. זמן ההמתנה למכונית הגיע עד שש שנים. המכונית זכתה להצלחה רבה אצל איכרי צרפת, ונאמר עליה שהיא "מיועדת לשני אנשים וערמת חציר". ה-2CV האחרונה יוצרה ב-1990, ובסך הכול יוצרו 5.1 מיליון יחידות ממנה, כולל דגם טנדר.
בתערוכת המכוניות בפריז הוצג בשנת 1955 המפורסם בדגמי סיטרואן. זו הייתה יצירתו השנויה במחלוקת והחדשנית של המהנדס אנדרה לה-פבר. הדגם נקרא DS15. המכונית זכתה לכינוי "האלילה" (Déesse) על שום כפל המשמעות שבהיגוי אותיות השם DS בצרפתית. כבר במהלך התערוכה הוזמנו 12,000 יחידות מהדגם החדש, מהם 750 יחידות ב-45 הדקות הראשונות לאחר ההשקה.
המכונית הייתה בעלת עיצוב ייחודי, מאובזרת בהגה כח, בלמי דיסק קדמיים, גיר חצי אוטומטי ומתלים הידרופניאומטיים, הפועלים על לחץ שמן, שבזכותם יצאו לסיטרואן מוניטין של מכונית נוחה לנסיעה ללא כל תחרות.
מתלים אלו במהדורות משופרות משמשים את מכוניות סיטרואן מאז ועד היום בדגמי C5 ,CX ,XM ,Xantia ואחרים. המתלים ב-DS היו נפרדים לכל אחד מארבעת הגלגלים, עם בוכנת שמן נפרדת. משאבה מרכזית ויסתה את כמות השמן והפעילה את הגה הכח החדשני, ההילוכים החצי אוטומטיים, והבלמים הייחודיים. לחץ השמן ווסת על ידי מערכת שסתומים מורכבת. ניתן היה לשלוט בגובה מרווח הגחון על ידי ידית שנמצאה לצד ידית ההילוכים. המכונית נסעה היטב גם בשטחים קשים, בוציים או משובשים, ויכולה הייתה לנסוע עם שלושה גלגלים בלבד. יכולת זו הצילה את חייו של הנשיא דה-גול ב-1962. מתנקש ירה בשני הגלגלים הימניים של רכב הנשיא, אך המכונית המשיכה לנסוע בקלות רבה והרחיקה את דה גול ממקום הסכנה.
ה-DS הייתה כה פורצת דרך בשכלוליה ובעיצובה, עד כי זכתה להיות מוצגת במוזיאון גוגנהיים כמופת לעיצוב מהמאה העשרים. ב-1965 יצא דגם משופר של ה"אלילה", DS21 עם מנוע בנפח 2.1 ליטר שהגיע למהירות 170 קמ"ש, ופנסים מתכווננים לפי כיוון הנסיעה. המכונית יוצרה ונמכרה בהצלחה רבה עד שנת 1974. בשנה זו נבחרה ל"מוצר המאה". בסיכום המילניום בשנת 2000 נבחרה ה"אלילה" במקום השלישי מבין מכוניות המאה ה-20. בסך הכול יוצרו 1.5 מיליון יחידות DS.
רכישת מזראטי
ב-1973 פרץ משבר הדלק שפגע קשות בסיטרואן. פיאט מכרה את חלקה, וגם סיטרואן נאלצה להיפרד ממזראטי. סך הכול יוצרו 13,000 מכוניות SM בתקופה זו.
התאחדות עם פיג'ו
בשנת 1974 התאחדה סיטרואן עם פיג'ו ונוצרה חברת PSA (פיג'ו סוסאיטה אנונים - פיג'ו בע"מ). בשנה זו גם הופסק יצור ה- DS, והושק דגם ה- CX המתקדם והמפואר שהיה שריד אחרון פרי פיתוח סיטרואן טרם ההשפעה של פיג'ו.
בשנת 1982 החלה סיטרואן לייצר את המכונית המשפחתית BX. המשפחתית החדשה נועדה להתחרות בחידושי הטכנולוגיה והעיצוב החדשני של רנו במחיר נוח. גם בישראל הגיעה ה- BX לראש טבלת המכירות בשנים 1986, 1987. בשנת 1993 היא ירדה סופית מפס היצור. סה"כ יוצרו כ- 2,500,000 יחידות.
במהלך שנות ה-80 הוצגה קשת הדגמים החדשה של סיטרואן. מכונית המיני AX אשר החליפה בשנת 1988 את ה-visa ניסתה לחקות את הצלחתה של הדה שבו האגדית במידת הצלחה פחותה. ה-ZX המשפחתית-קומפקטית הושקה ב-1991, וה-XM הושקה בשנת 1989 וזכתה בפי כתבי רכב לכינוי "מרבד קסמים".
בשנת 1993 הוצגה המשפחתית החדשה קסנטייה (בה זנחה סיטרואן את סימול הדגמים באותיות), אחריה הסופרמיני סקסו וב-1997 המשפחתית הקומפקטית קסארה.