cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דיזלגייט
היסטוריה
בספטמבר 2015 התגלה שקבוצת פולקסווגן הפעילה תוכנה שנועדה לעבור את מבחני פליטת המזהמים האמריקאים בכ-500,000 מכוניות בעלות מנוע דיזל במותגי פולקסווגן ואאודי בין השנים 2009 ו-2015. התוכנה, אשר להודאת החברה נמצאת בשימוש ב-11 מיליון מכוניות ברחבי העולם, זיהתה שהמכוניות תחת בדיקות זיהום והפעילה מנגנוני מניעת זיהום הכבויים בשגרה. כתוצאה מכך, דגמי מכוניות עברו את מבחני הזיהום האמריקאים על אף שגרמו בפועל לזיהום תחמוצות חנקן (NOx) הגבוה פי 35 מהמותר בחוק. הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית (EPA) שלחה לקבוצת פולקסווגן התראה לפיה תוכנה זו פועלת כ-"Defeat device", לפי הגדרתו ב-Clean Air Act האמריקאי, האסור בשימוש. החברה התנצלה על השימוש בתוכנה וצפויה לעמוד בפני הליכים משפטיים, חקירות נוספות מצד הרגולטורים, ולתביעות ייצוגיות מצד לקוחותיה במספר מדינות
הגוף העצמאי המועצה הבינלאומית לאוויר נקי (ICCT) הזמינה ב-2014 בדיקה של 15 סוגי כלי רכב. בין החוקרים הייתה קבוצה בת 5 מדענים מאוניברסיטת מערב וירג'יניה אשר זיהתה רמת פליטות גבוהה במהלך מבחני נהיגה מעשיים בשלושה כלי רכב מבוססי מנוע דיזל ה-ICCT הזמינה מידע משני מקורות נוספים. המועצה מסרה את תוצאות מחקריהם ל-EPA ולמועצת המשאבים האוויריים של קליפורניה, אשר מצאה את התוכנה האמורה.
התגליות העלו חשד לזיהום ביצרני רכב נוספים, וזמן קצר לאחר מכן התברר כי גם כלי רכב של חברת BMW אינם עומדים בדרישות הזיהום.
ב-28 בספטמבר 2015 הודיעה אאודי כי 2.1 מיליון מכוניות דיזל מתוצרתה הושפעו מהמערכת.
עם המשך החקירה הודתה פולקסווגן כי זיוף נתוני זיהום האוויר לא הוגבל למכוניות דיזל, וכלל גם כ-800,000 מכוניות בנזין וגז מתוצרתה. כמו כן התברר כי נתוני זיהום האוויר החריגים כללו גם פליטת גזי חממה כגון פחמן דו-חמצני, נוסף ל-NoXים שהתגלו במקור.
רקע
בשנת 2009 החלה פולקסווגן בהסבה של מערכות הזרקת הדלק במכוניות הנוסעים בעלות מנועי הדיזל מתוצרתה מטכנולוגיית TDI (Turbocharged direct injection) לטכנולוגיית הזרקת דלק במסילה משותפת. מערכת הזרקה זו אפשרה אספקת דלק יעילה יותר, הן בשל השימוש בבקרה אלקטרונית מדויקת יותר על תהליך הזרקת הדלק, והן בשל העלאת לחץ ההזרקה המאפשרים תאורטית פיזור יעיל יותר של הדלק באוויר ושיפור היחס בין כמות האוויר לכמות הדלק במנוע, ולכן גם לצמצום הזיהום הנפלט מהמנוע.
עם הוספת מסנן חלקיקים לצמצום פליטת הפיח, ובחלק מהדגמים ממיר קטליטי סלקטיבי (מערכת הזרקת אוראה), טענה פולקסווגן לעמידת מנועיה בתקני פליטות המזהמים האמריקאיים, תוך שמירה על ביצועי הרכב.
רמות הזיהום הנמוכות זיכו את רכבי פולקסווגן בסובסידיות ליצרני מכוניות נקיות, והטבות מס בארצות הברית.
תקני הפליטה
מכוניות פולקסווגן ואאודי אשר זוהו כמפירות את תקני הזיהום עמדו בתקן US EPA Tier 2 / Bin 5 לפליטות מזהמים, ובתקן LEV-II ULEV של מדינת קליפורניה. שני התקנים דורשים שפליטות תחמוצות החנקן לא יעלו על 0.043 גרם לק"מ בסוף חיי הרכב. (בין 190 ל-240 אלף ק"מ, כתלות בסוג הרכב ובתקן הרלוונטי)
תקן אמריקאי זה הוא מהמחמירים בעולם. להשוואה, התקן האירופאי המקביל, הנושא בשם Euro 5 (לדגמי 2010–2014) ו-Euro 6 (לדגמי 2015) מגבילים את פליטות תחמוצות החנקן ל-0.18 גרם לק"מ ו-0.08 גרם לק"מ בהתאמה.
קריאה לתיקון של 480,000 רכבים בארצות הברית
ב-18 בספטמבר 2015, מסרו הסוכנות להגנת הסביבה האמריקאית וה-CARB הודעה לקבוצת פולקסווגן הקובעת כי כ-480,000 מכוניות מתוצרת פולקסווגן ואאודי הכוללים מנועי דיזל בנפח 2 ליטרים ונמכרי בארצות הברית בין השנים 2009 ו-2015 כללו "defeat device" לפי הגדרתו בתקנות זיהום האוויר.
ה-EPA נקטה כנגד פולקסוואגן בפעולה המכונה Notice of Violation, פעולת אכיפה אזרחית של סוכנויות הממשל האמריקאיות. פעולת אכיפה זו אינה דורשת פנייה לערכאה שיפוטית, ומבוצעת לצד פניית מחלקת המשפטים לערכאות שיפוטיות, אזרחיות ופליליות כאחד, בשם ה-EPA.
ההבדל בין שני סוגי הפעולות הוא כי באכיפה שיפוטית, האשמה לא נקבעת עד להשלמת ההליכים המשפטיים הנדרשים, בעוד שבאכיפה אזרחית קביעת האשמה בסמכותה הבלעדית של ה-EPA, ומביאה לסנקציות מצד ה-EPA, או להסכם עם מפר התקנות לטיפול בנזק שנגרם על ידו. במקרה האמור, דרשה ה-EPA מקבוצת פולקסווגן להזמין לתיקון את 480 אלף הרכבים הנגועים.
ההתראה שנמסרה לקבוצת פולקסווגן קבעה הפרה של מספר חוקים אמריקאיים, בהם 42 U.S.C § 7401-7671, 42 U.S.C. § 7522(a)(3)(B), וסעיף 203(a)(1) לחוק האוויר הנקי. הוראת ה-EPA להזמנת הרכבים לתיקון ניתנת לאכיפה ללא פנייה לערכאות שיפוטיות חיצוניות ל-EPA. נוסף על ההתראה, חקירת מחלקת המשפטים של ארצות הברית מתנהלת ויכולה להביא להגשת תביעות אזרחיות ופליליות כנגד החברה.
<!--
הודאת פולקסווגן
לטענת סוכנות השמירה על הסביבה האמריקאית, התעקשה פולקסוואגן למשך שנה עד לפרוץ המשבר שאי ההתאמות שנמצאו בבדיקות היו תקלות טכניות בלבד.
פולקסווגן הודתה לבסוף בעיוות תוצאות בדיקות זיהום האוויר רק לאחר שהועמדו בפני הוכחות לקיומו של Defeat device. רשת Reuters תיארה את תגובת הקבוצה בוועידה ב-3 בספטמבר 2015 כהודאה באשמה, במהלך שיחת ועידה בין בכירי פולקסוואגן הגרמנים ונציגי ה-EPA ומדינת קליפורניה, בה נידונו עדויות כתובות לאופן בו עקפה התוכנה במערכות פולקסווגן את בדיקות הזיהום.
Reuters reported that what the news agency described as a "formal acknowledgement of the deception" was made by Volkswagen executives in Germany and the United States to EPA and California officials during a September 3 conference call, during which Volkswagen executives discussed written materials provided to the participants demonstrating how Volkswagen's diesel engine software circumvented U.S. emissions tests.
Volkswagen's CEO Martin Winterkorn was contrite, saying "I personally am deeply sorry that we have broken the trust of our customers and the public." Winterkorn was in charge at Volkswagen from the start of 2008 to September 2015. He attributed the admitted wrongdoing to "the terrible mistakes of a few people". Winterkorn initially resisted calls to step down from his leadership role at VW, and then resigned as CEO on September 23, 2015.
Volkswagen Group of America CEO Michael Horn was more direct, admitting "We've totally screwed up." Horn added, "Our company was dishonest with the EPA, and the California Air Resources Board and with all of you."
Volkswagen announced that 11 million cars were involved in the falsified emission reports, and that over seven billion dollars would be earmarked to deal with the costs of rectifying the deceptive software at the heart of the fraudulent pollution statements. -->
השלכות חוקיות ופיננסיות
קרוב ל-482 אלף רכבי דיזל מתוצרת פולקסווגן נמכרו בארצות הברית מאז שנת 2009 ומפיצים מזהמים "הקשורים למגוון בעיות בריאות, בהן אסתמה, בעיות נשימתיות נוספות ומוות בטרם עת" הדגמים המזהמים כוללים את הפולקסווגן ג'טה, חיפושית, גולף, פסאט ואת Audi A3.
פעולות פרטיות
נכון ל-23 בספטמבר 2015, לפחות 25 תביעות ייצוגיות הוגשו בארצות הברית ובקנדה בשם בעלי מכוניות פולקסווגן ואאודי, באשמת הונאה והפרת חוזה, בציון הירידה בערך המכוניות שיתוקנו על מנת לעמוד בדרישות הזיהום בשל ירידת יעילות וכוח מנועי הדיזל לאחר התקנת מערכות אלה.
בישראל הוגשה תובענה ייצוגית על סך 450 מיליון שקלים כנגד פולקסווגן והיבואן שלה בישראל, בה ביקש התובע לפצות את הרוכשים על הירידה בערך הרכב במידה והרכבים לא ייפסלו משימוש בישראל, ובמלוא מחיר המחירון של הרכב במידה ויוחלט כי רכבים אלה יורדו מהכביש. בתגובה הודיעה צ'מפיון מוטורס, יבואנית פולקסוואגן בישראל, על הפסקת שיווקם של הדגמים הרלוונטיים בישראל. בהמשך הוגשו תובענות ייצוגיות נוספות נגד צ'מפיון מוטורס ונגד היצרן, ו-3 תובענות שאוחדו יידונו בבית המשפט המחוזי תל אביב.
השפעה על מכירות
מעל לרבע ממכירות קבוצת פולקסווגן בארצות הברית הן של מכוניות בעלות הנעת דיזל. התאגיד בחר אסטרטגיית קידום מכוניות מבוססות מנועי דיזל נקיים על פני מכוניות חשמליות ומכוניות היברידיות.
כלי הרכב שהושפעו על ידי הקריאות לתיקון בארצות הברית כללו את הדגמים:
הקבוצה הצהירה כי המערכת פעילה ב-11 מיליון כלי רכב אשר נמכרו ברחבי העולם, נוסף על 480,000 כלי רכב 2.0L TDI שנמכרו בארצות הברית. נוסף על כך, נפגעו על ידי המערכת גם כלי רכב שנמכרו במדינות אחרות בעלי מנוע ה-EA189 של החברה. התוכנה השפיעה גם על ביצועיהם של מנועי ארבעה הצילינדרים ה-EA188 וה-EA288.
ערך מניית הקבוצה
ב-21 בספטמבר 2015, יום המסחר הראשון לאחר פרסום הודעת ה-EPA, ירדו מחירי קבוצת פולקסווגן ב-20% בבורסה לניירות ערך בפרנקפורט. ביום המחרת ירדה המניה 22% נוספים, והביאה את המניה לירידה כוללת של 35%. ב-23 ירדה המניה 10.5% נוספים, מתחת למחיר ה-100 יורו ליחידה, והגיעה לשפל של 4 שנים.
מחירי מניות יצרני כלי רכב גרמניים אחרים הושפעו גם הם, קבוצת BMW ירדה ב-4.9%, ותאגיד דיימלר AG (הכולל את מרצדס, מיצובישי ומותגים נוספים) ב-5.8%. נפילות BMW העמיקו עוד לאחר שהתגלו הפרות לכאורה גם ברכבי הקבוצה בבדיקות נוספות שביצעה המועצה הבינלאומית לאוויר נקי.
ספורט מוטורי
קבוצת המרוצים של פולקסווגן זכתה באליפות הרביעית ברציפות באליפות העולם בראלי. למרות הזכייה הודיעה הקבוצה, כי בשל המשבר שנוצר בעקבות הפרשה, היא פורשת מהמשך התחרויות ולא תשוב להתחרות בעונה הבאה. במקביל, הודיעה גם קבוצת אאודי על פרישה מאליפות העולם במרוצי סיבולת.
קבלת שבת
קבלת שבת היא קבוצת מזמורי תהילים ופיוט הנאמרים בבית הכנסת בזמן המעבר בין ערב שבת לליל שבת, בין תפילת מנחה של חול לתפילת ערבית של שבת, ומציינת את תחילתה של השבת.
בהשראת הטקס הדתי התפתחו גם טקסים ואירועים שונים בשם זהה עם מאפיינים מסורתיים או חילוניים על ידי קבוצות יהודיות שונות, בערב שבת ובליל השבת (לדוגמה, טקס קבלת שבת בקיבוצים).
מקור המנהג
יסוד מנהג זה נמצא בתלמוד הבבלי, במסכת שבת, שם נאמר: "רבי חנינא מיעטף וקאי אפניא דמעלי שבתא (התעטף ועמד בכניסת השבת), אמר: "בואו ונצא לקראת שבת המלכה [גרסה אחרת: שבת המלך]. רבי ינאי לביש מאניה מעלי שבת (לבש בגדיו בכניסת השבת) ואמר: "בואי כלה בואי כלה"".
אמירת המזמורים צ"ב וצ"ג בתהילים ('מזמור שיר ליום השבת' ו'ה' מלך') הם שריד לטקס "מזמורי החג והשבת", מנהג ארץ ישראלי קדום שמופיע בקטעי גניזה רבים. מנהג זה השתמר בעיקר בקהילות המזרח, שהתפללו בנוסח ארם צובא ובנוסחים נוספים. אמירת פרק "במה מדליקין" גם הוא מנהג קדום, והיה נהוג כבר בתקופת הגאונים (במחצית הראשונה של ימי הביניים).
מקור הנוסח הנוהג כיום במקובלי צפת במאה ה־16. מקורות מסורתיים מיחסים את יצירת המנהג לאר"י ולרמ"ק. נטען כי האר"י אמר את מזמור כ"ט, "לכה דודי" ומזמורים צ"ב-צ"ג, ושהרמ"ק הוסיף לכך את חמשת המזמורים הנוספים. למעשה, שניהם ככל הנראה אמרו בקבלת שבת את מזמור כ"ט ("הבו לה'") וצ"ב-צ"ג בלבד.
האר"י ותלמידיו כן קיימו טקס מיוחד. סמוך לזמן כניסת (בדומה לנאמר בגמרא), ולצאת, לבושים בבגדים לבנים, אל השדה הסמוך לעיר (הידוע בכתבי האר"י כ"חקל תפוחין קדישין") כדי לקבל את פני השבת.
המנהג התקבל בתפוצות ישראל, אף שהיו קהילות שהסתייגו מהטקס החדשני ומיסודותיו הקבליים. עדות להסתייגות מהכנסת הטקס לנוסח התפילה המקובל אצל יהודי אשכנז ניתן למצוא בהיתר למנות לקבלת שבת חזן שלא הגיע לגיל מצוות, וכן מיקום החזן של קבלת שבת בבימה במרכז בית הכנסת, ולא במקומו הרגיל של החזן, כבעיקר התפילה. (לפי דעה אחרת זהו זכר למנהגם של מקובלי צפת, שהיו יוצאים לשדה ומקבלים את השבת בגופם ממש).
תוכן קבלת שבת
עיקר קבלת שבת הוא אמירת שבעה מזמורי תהילים המכוונים כנגד שבעת ימי השבוע, כאשר קודם לפרק צ"ב ('מזמור שיר ליום השבת') שרים את הפיוט 'לכה דודי'.
התוכן העיקרי של הפרקים הוא תיאור מלכותו של אלוהים על העולם וכל ברואיו, והם כוללים ביטויים רבים של שמחה, שבח והלל. תוכנו של הפיוט 'לכה דודי' הוא השבת, חורבן ירושלים והציפייה לבנייתה ולגאולה.
סדר הפרקים הוא: בסיום קבלת שבת נאמר קדיש יתום.
בסידור היעב"ץ וכן בספר אוצר דינים ומנהגים ועוד מיחסים את המנהג של אמירת ששת מזמורי הגאולה לר' משה קורדובירו גיסו של רבו ר' שלמה אלקבץ מחבר לכה דודי, אשר הנהיג כך בין מקובלי צפת במאה הט"ז ופשט מנהגם בארץ ישראל, בהמשך המנהג הלך והתפשט ברוב תפוצות ישראל במהלך המאות הבאות. אמנם יש המפקפקים בזהות מחבר המנהג
הפרסום הראשון בדפוס של סדר אמירת המזמורים בקבלת שבת הַחל במזמור צ"ה, נעשה בספר 'סדר היום' שהוציא ר' משה בן מכיר מעין זיתון שליד צפת, והוא נדפס בחיי המחבר בונציאה בשנת שנ"ט (1599).
בחלק מן הקהילות הספרדיות (כגון הספרדים הירושלמים) וכן בנוסח איטליה פותחים את 'קבלת שבת' באמירת מזמור כ"ט בלבד ("הָבוּ לַה' בְּנֵי אֵלִים..."), וזאת כמנהג שנהגו האר"י וגוריו בצפת. בקהילת פרנקפורט דמיין, לא נתקבל מנהג קבלת שבת בבית כנסת המרכזי עד תקופת הרב שמשון רפאל הירש, ובוורמייזא לא נתקבל כל עוד שהייתה שם קהילה.
טעם המנהג
בספר ערוך השולחן מבאר: שאלו הזמירות הם על לעתיד לבא, שאז יאמר אחד לחבירו "לכו נרננה לה'", היות ששבת הוא מעין עולם הבא, לכן ראוי לומר מזמורים אלו בכניסת השבת.
הרב עמדין כותב בסידורו לפי שהשישה מזמורים אלו מיוסדים על שישה ימי החול. טעם אחר נאמר על ידי ר' שלמה צבי שיק בסדורו, ששת מזמורים אלו הם כנגד השש תקיעות שנהגו בזמן המשנה והתלמוד לעורר את העם לקראת שבת.
הרב אלחנן סמט מציע כוון נוסף: חז"ל תיקנו אמירת 'הלל שבכל יום' – ששת מזמורי התהילה החותמים את ספר תהילים, והם פסוקי דזמרא (קמ"ה–ק"נ). עוד תיקנו הלל לימים טובים ולחנוכה – הם ששת מזמורי התהילה המכונים 'הלל המצרי' (קי"ג–קי"ח). גם שבת ראויה לאמירת פרקי הלל המיוחדים לה, והנה נמצאת בספר תהילים חטיבה נוספת של שישה פרקי הלל (שהיא אחידה מבחינות אחדות עוד יותר משתי קבוצות פרקי ההלל האחרות). אותן אמצו מקובלי צפת לכבוד השבת.
מזמור לתודה
בקהילות הספרדים שאימצו את המנהג הזה, נוהגים לומר את כל ששת המזמורים צ"ה–ק', כולל 'מזמור לתודה'. ובראש כל מזמור מבין השישה נאמר שהוא כנגד יום חול אחד מימות השבוע. מזמור לתודה הוא כנגד היום השישי, ואילו מזמור כ"ט "הָבוּ לַה' בְּנֵי אֵלִים" הוא כנגד יום השבת. לעומת זאת מנהגם של האשכנזים ב'קבלת שבת' הוא לקרוא את מזמורים צ"ה–צ"ט, בלא מזמור לתודה, ואחר כך מזמור כ"ט "הָבוּ לַה' בְּנֵי אֵלִים".
טעם מנהגים אלו תלוי בנושא האם אמירת מזמור לתודה נחשבת כהקרבת קרבן תודה, ואין מקריבים קרבן תודה בשבת, או שאין אמירתו נחשבת כהקרבת קרבן.
שיר השירים
ישנו מנהג נפוץ, בעיקר בקרב קהילות מזרחיות, לומר לפני קבלת שבת את כל שיר השירים. בקהילות יהודי גאורגיה ויהודי תוניסיה נוהגים לקרוא את שיר השירים על ידי חלוקה בין החזן לקהל, כאשר פסוק אחד קורא החזן ופסוק הבא אחריו הקהל, במנגינה ייחודית ועתיקה לשיר השירים. בהרבה קהילות נוהגים לומר ארבעה פסוקים משיר השירים לאחר לכה דודי ("ישקני") וזאת כתחליף למי שלא הספיק לומר שיר השירים עם הקהל.
בקהילות אשכנזיות רבות מקובל לומר את הפיוט ידיד נפש קודם לקבלת שבת.
בר יוחאי
בקרב קהילות תימן נהוג לומר את הפיוט בר יוחאי לאחר לכה דודי. החזן שאומר את הפיוט הוא לרוב מנהיג בית הכנסת.
במה מדליקין
לאחר קבלת שבת נאמר הפרק השני במשנה מסכת שבת: "במה מדליקין". המקור לאמירת פרק זה הוא מתקופת הגאונים, והטעם קשור בתקופה בה הדליקו את נר שבת בשמן ופתילות, ואמירת פרק זה היא תזכורת למי שהדליקו את הנר באופן האסור, על מנת שיתקנו את הנר קודם לכניסת השבת, וכן תזכורת על החובה להדלקת נר שבת. עם זאת, כיום פרק זה נאמר בדרך כלל לאחר כניסת השבת, כך שכבר אסור לתקן את הנר גם אם הודלק באיסור (משום מלאכת מכבה ומלאכת מבעיר). כמו כן כיום ההדלקה היא בנרות ולא בשמן ופתילות. סיבות אלו עומדות ביסוד מנהג נוסח ספרד לאמר את הקטע "כגוונא" מספר הזוהר במקום פרק 'במה מדליקין'. בקצת קהילות, במה מדליקין נאמר אחרי קדיש תתקבל של ערבית. המשנה ברורה נותן הסברים לשני המנהגים.
הפרקים הנאמרים
בחלק מהקהילות הספרדיות (כמעט בכל קהילות המזרח התיכון וכן בכל הקהילות הספרדיות במערב אירופה), כמו גם אצל רבים מיהודי איטליה, לא נהוג כלל לומר שישה מזמורים, אלא מתחילים ממזמור כ"ט. יהודי עיראק נוהגים לומר רק את מזמורים צ"ט וק'. מקור הבדל זה הוא בכך שחמשת המזמורים (צ"ה-צ"ט) הם הוספה מאוחרת יחסית לטקס. ייתכן שהטקס נפוץ כבר בקהילות הספרדיות לפני שנוספו.
אצל יהודי חלב וגם ביישוב הספרדי הישן בירושלים נהוג בכל השנה לומר רק את בתים 1–3, 5 ו9 ("לכה דודי", "שמור וזכור", "לקראת שבת לכו ונלכה" "מקדש מלך עיר מלוכה", "התעוררי התעוררי", "בואי בשלום") בפיוט "לכה דודי", כלומר להשמיט את הפרקים המדברים על החורבן והצער.
מיקום החזן
כפי שהוזכר לעיל, אצל המתפללים בנוסח אשכנז וחלק מן המתפללים בנוסח ספרד נהוג שהחזן אומר את קבלת שבת מהבימה בבית הכנסת ולא מן הדוכן. ברם אצל רוב המתפללים בנוסח ספרד (למעשה הנוסח החסידי) נהוג לומר גם את קבלת שבת מן הדוכן. אצל הספרדים (נוסח עדות המזרח) והתימנים, קבלת שבת נאמרת על ידי כל הקהל ביחד, ללא חזן, למעט הפיוט 'לכה דודי' המובל בידי פייטן מן הבימה. בבתי כנסת אלו כל התפילות ממילא מתנהלות מהבימה, ואין דוכן.
שירה
בקהילות אשכנז המזרחי נהוג לשיר רק את הפיוט לכה דודי, ואילו את המזמורים אומרים בלחש כאשר החזן אומר בקול רם ובניגון את הפסוקים הפותחים והמסיימים כל מזמור. כיום נפוצים מספר לחנים, שמקורם בחצרות חסידים, בני 150 שנה. בשנים האחרונות נפוץ בבתי כנסת רבים שירת חלק ממזמורי התהילים ב"נוסח קרליבך". בקהילות אשכנז המערבי נוהגים לומר את ששת המזמורים שקודם לכה דודי לסירוגין, כלומר שהש"ץ אומר פסוק אחד והקהל אומר את הפסוק הבא למשך כל המזמורים.
אחד ממנהגי החסידים, הוא לשנות את הלחן (ה"ניגון" - בלשון המסורתית, וביידיש) לשירת הבתים המתחילים במילים "לא תבושי ולא תכלמי" - האות למ"ד מתוך המילה הלוי בראשי הבתים של הפיוט. מנהג זה פשט גם לרוב בתי הכנסת האשכנזיים (כמו גם המנהג לומר קבלת שבת) ואף אומץ בבתי כנסת רפורמיים וקונסרבטיביים ברחבי העולם. לחנים מוכרים של "לא תבושי" הם של יעקב (ינקל) תלמוד מחסידות גור, המושר ברוב שבתות השנה בבתי כנסת רבים, לחן של רבי שמואל אליהו טאוב, הרבי ממודז'יץ ולחן נוסף של אביו ה"אמרי שאול", ולחן של הרב בן ציון הלברשטאם מחסידות באבוב, שנרצח בשואה, ושני לחנים ל'לא תבושי' של הרב שלמה קרליבך.
בניגוד לאשכנזים, אצל רבים מהספרדים והתימנים לא נהוג שהחזן מוביל את סדר קבלת שבת, אלא כל הקהל שר בצוותא את כל קבלת שבת (למעט פרק "במה מדליקין" שהספרדים נוהגים שהחזן אומר בקול והקהל בלחש).
נקודה מעניינת היא שאצל הספרדים המנהג הוא להתפלל את תפילת ערבית של שבת במקאם נאוה נהוונד והסמיכו זאת על הפסוק 'לביתך נאוה קודש' זה מתחיל במזמור לדוד שכל הקהל שר יחד במקאם נאוה, ואח'כ בבמה מדליקין שהחזן נותן קטע מוזיקלי אישי על המקאם.
סדרי עמידה וישיבה
אצל האשכנזים נהוג לעמוד במהלך אמירת מזמור כ"ט, ולהסתובב לכיוון פתח בית הכנסת בבית האחרון של 'לכה דודי', כדי לקבל את השבת הנכנסת באופן סמלי. מקור המנהג להסתובב לפתח בית הכנסת נעוץ כנראה בכך שמערב נחשב לצד בו שרויה השכינה, והיות ובאירופה בתי הכנסת היו מכוונים למזרח, הפניה למערב הייתה לכיוון פתח בית הכנסת. סיבה אחרת היא ביטוי סמלי קבלת השבת כאורחת הבאה בפתח. כיום המנהג הרווח הוא לפנות לכיוון פתח בית הכנסת, גם במקומות בהם הפתח אינו בצד מערב.
אצל הספרדים (למעט יהודי מרוקו, אלג'יריה ומערב אירופה) נהוג לעמוד לאורך כל קבלת שבת למעט הפרק "במה מדליקין" בו יושבים. כמו כן נוהגים להסתובב לכיוון הפתח כבר בעת אמירת מזמור כ"ט ולכל אורך אמירת הפיוט 'לכה דודי', ולא רק בבית האחרון. במספר קהילות ספרדיות לא מסתובבים לכיוון הפתח אלא לצד מערב דווקא (ויש שאינם נוהגים להסתובב כלל).
מיקום אמירה 'במה מדליקין'
ישנם מנהגים רבים בקשר למיקום בקבלת שבת שבו אומרים את הפרק "במה מדליקין": כך למשל, על פי המנהג הספרדי הירושלמי הוא נאמר לאחר "לכה דודי", ואילו בקרב יהודי עיראק הוא נאמר לפני "מזמור לדוד"; בקהילות גאורגיה ומרוקו הוא נאמר אחרי "אנא בכח" ולפני "לכה דודי"; וישנן קהילות ספרדיות אחרות האומרות אותו בסוף "קבלת שבת", לפני ערבית. לפי נוסח אשכנז הנהוג בחו"ל לא אומרים את "במה מדליקין" בקבלת שבת, אלא בתפילת ערבית של שבת, אבל ברוב המקומות בארץ ישראל נהוג לומר אותו בקבלת שבת, בהשפעת הקהילות הספרדיות. במנהג האיטלקי, המנהג המקורי לאומרו אחרי ערבית, אבל היום הוא נאמר לפני קבלת שבת.
בנוסח ספרד אומרים במקום "במה מדליקין" את הקטע "כגוונא" מספר הזוהר קודם לתפילת ערבית של שבת. דניאל גולדשמידט כתב שהטעם שהחסידים לא אומרים במה מדליקין בבית הכנסת הוא מפני שאומרים אותו בביתם בתיקוני שבת.
מנהגים שונים
מנהג ייחודי אצל יהודי גאורגיה הוא שהחזן אומר נוסח לשם יחוד לפני אמירת ששת המזמורים. ולאחריו אומר בקול: "קבלת שבת", ולפני כל אחד מששת המזמורים, אומר החזן בקול, "מזמור כנגד יום פלוני", כדי להדגיש שכל מזמור מסמל יום אחר בשבוע. לפני אמירת מזמור לדוד נוהגים להוסיף את הפסוק: "וערבה לה' מנחת יהודה וירושלים, כמי עולם וכשנים קדמוניות". מנהג נוסף אצלם, שלפני "מזמור שיר ליום השבת", נוהג הש"ץ לומר לשם ייחוד של תפילת ערבית של שבת בנוסח מיוחד, ולאחר מכן להוסיף: "ברוך המנחיל מנוחה לעמו ישראל ביום שבת קודש". גם בקהילות הבלקן נהוג בדומה לכך לומר "ברוך ה' אשר נתן מנוחה לעמו ישראל ביום שבת קודש" (וריאציה על פי מלכים א' ח', נו). כמו כן, נוהגים שכל הקהל (בעיקר בקרב קהילות מערב גאורגיה) לפני אמירת חצי קדיש של ערבית לשבת, מזמרים בניגון מיוחד את הפסוקים הבאים :"השיבה לי ששון ישעך, ורוח נדיבה תסמכני", "הראנו ה' חסדך, וישעך תתן לנו", "קומה עזרתה לנו, ופדנו למען חסדך", "בהיוועדם בבית מועדם, ובגרונם רוממות אל", "להקדיש את קדוש יעקב, ואת אלהי ישראל, ישתבח ויתפאר ויתרומם ויתנשא".
קבלת שבת בקיבוצים ובקהילות
יחס החברה בקיבוץ אל הדת היהודית התפתח משנות העשרים ועד ימינו. במרכזו, היהדות נתפסת ומתפתחת כיהדות כתרבות, היא שואבת השראה מהמסורת, ומחדשת מנהגים וטקסים. השבת הייתה אחד המועדים הראשונים שאותם ניסו הקיבוצים והקבוצות הראשונות לעצב, בהמשך למה שהיה נהוג בתנועת הפועלים בגולה, שם הודגשו בשבת היסוד הסוציאלי ותחושת הסולידאריות המעמדית. בשנות העשרים שאלת השבת הפכה למרכזית בקרב כלל היישוב בארץ וספציפית בקיבוצים, חברי הקיבוץ שאלו עצמם כיצד לייחד את השבת ולמלא אותה בתוכן.
כותב חבר עין חרוד בדיון ועדת החינוך:
בשנות החמישים קבלת השבת הפכה לטקס קבוע, המתרחש ברוב הקיבוצים. שנות ה-60–80 הן שנים עשירות בטקסי קבלת שבת. ניתן לזהות דפוס אופייני שחוזר על עצמו במרבית הקיבוצים: קבלת השבת נערכת בחדר האוכל לפני הסעודה החגיגית. ישנן מפות לבנות על השולחנות, נרות שבת וחלות. מתחילים בשיר פותח, קטעי קריאה מהמקורות הכוללים את פרשת השבוע, קטעי קריאה אקטואליים והתייחסות לאירועי השבוע, לסיום שיר נוסף. שירים שחוזרים על עצמם הם "ניגונים", "החמה מראש האילנות" ו"לכה דודי".
בשנות התשעים התגבשו גרעינים של הנוער העובד והלומד ותנועת קבוצות הבחירה. רעיון קבלת השבת הקבוצתית התחדש מתוך תהליכי חינוך שעסקו בזהות יהודית תרבותית הומניסטית במסגרת המדרשה באורנים. קבלות השבת היו ייחודיות לכל קבוצה ונוצרו במפגשים קבוצתיים על-ידי נוער בתהליכי התגבשות לקבוצה ולגרעין נח"ל בשנות התיכון שלהם. מפגשים ארציים/אזוריים היו נערכים מדי חודש בסופי שבוע, קבלות השבת נחשבו לאחד משיאי המפגש, בדרך כלל היו סמוכות לארוחת הערב. בקבלות השבת הקבוצתיות ישנו יסוד קבוע של שירה בציבור, ברכות המשלבות כתיבה חדשה לצד מסורת, ושיתוף ותודה אישית של חברי הקבוצה במסגרת סבב חלה. קבלות השבת הן נדבך חשוב בקבוצות ובקיבוצי הקבוצות של תנועות הבוגרים.
קבלת שבת בחול המועד וביום טוב
כאשר חלה שבת בחול המועד או ביום טוב, או אם חל יום טוב בערב שבת, נהוג לקצר את נוסח קבלת שבת. לפי נוסח ספרד ורוב קהילות הספרדים, פותחים את קבלת שבת בפרק "מזמור לדוד" (מזמור כ"ט). בקהילות הספרדיות נאמר הפיוט לכה דודי כרגיל, אך לפי נוסח ספרד אומרים רק את שני הבתים הראשונים ושני האחרונים ומשמיטים את השאר. לפי נוסח אשכנז אומרים רק את המזמורים צ"ב וצ"ג ומשמיטים את שאר הפרקים ואת הפיוט לכה דודי. בנוסף מדלגים גם על אמירת פרק "במה מדליקין" או "כגונא", לפי הנוסחים השונים. הסיבה לקיצור היא מפני כבודו של יום טוב, כאשר קבלת שבת מכוונת רק כלפי השבת ולא כלפי יום טוב. אולם, ישנן קהילות שנוהגות לומר קבלת שבת כרגיל גם במועדים אלה. כך מנהג גאורגיה, חלק מקהילות צפון אפריקה וחלק מהאשכנזים במרכז אירופה (אוברלנד וגרמניה).
בשבת חנוכה נהוג ברוב קהילות הספרדים (למעט קהילות גאורגיה ועוד כמה קהילות) וחלק מהאשכנזים לדלג על אמירת פרק "במה מדליקין". סיבת השמטה זו היא כיוון שבפרק מתוארים השמנים בהם אסור להדליק את נר שבת, וההלכה קובעת שגם בשמנים בהם אסור להדליק את נר שבת מותר להדליק את נר חנוכה, ומשום כבודו של נר חנוכה שמותר להדליקו בשמן נחות יותר, לא אומרים את הפרק בשבת זו.
יהונתן אליאשברג
הרב יהונתן אליאשברג (עליאשברג) (ג' באלול ה'תר"י, 11 באוגוסט 1850, קובנה - ה' בכסלו ה'תרנ"ט, נובמבר 1898, וולקוביסק) היה רב ליטאי ובלארוסי, שכיהן כרבן של פומפיאן, מריאמפולה ווולקוביסק. מעסקני חובבי ציון.
ביוגרפיה
נולד בקובנה בשנת ה'תר"י (1850) לרב מרדכי אליאשברג, שהיה רבה של בויסק ומראשי חובבי ציון. למד את תורתו מפי אביו, ולצד השכלתו התורנית עסק בספרות ימי הביניים. בהיותו כבן תשע עשרה, נשא לאשה בת יהודי עשיר מהעיר פומפיאן, ועבר לבית חותנו ועסק שם בתורה. בשנת ה'תרל"ה התמנה לרב בפומפיאן, ואת משכורתו נתן לצדקה, תוך שחותנו ממשיך לפרנסו. בשנת ה'תרל"ז ירד חמיו מנכסיו, והוא נאלץ לקבל על עצמו את רבנות העיר מריאמפולה.
בעקבות אביו, הצטרף גם הוא לעסקנות ציבורית, והיה פעיל בולט בתנועת חובבי ציון. נמנה עם מארגני ועידת דרוסקניק. בוועידה נבחר, יחד עם הרב שמואל מוהליבר, לאחראי מינוי רבנים ודוברים למסעי התעמולה של התנועה. הוא עצמו נמנה עם משלחת של רבנים שניסתה להשפיע על אדמו"רי חסידות לובביץ' וחסידות קאפוסט להצטרף לתומכי יישוב ארץ ישראל. נמנה גם על המשלחת שנשלחה אל הרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנה בשנת תרמ"ח, בניסיון לשכנעו לתמוך בהיתר המכירה. היה מהדוחפים לכינוס הוועדה של "החברה לתמיכת יהודים עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה ובפלשתינה" שהתקיימה בקובנה בשנת ה'תר"ן (1890), ושלח את ברכתו אליה. בעקבות הביקורת על המצב הרוחני הירוד במושבות, פרסם מאמר ובו קרא לאמץ את יזמתו של אביו למינוי שליח שיסתובב בין המושבות ויפעל לקרב את החלוצים לשמירת מצוות. את מאמרו חתם בתיאור: "אחד אחוז בעבותות אהבה לארצו ועמו".
בעקבות פרסום מאמרו של אחד העם "תורה שבלב" בעיתון "הפרדס" בשנת 1894, כתב לו הרב אליאשברג מכתב, שבו ביקש ממנו "לסבול במתינות את הדעות המתנגדות ואם כי אינן כדעתנו, הרי אין דעות בני האדם שוות". אחד העם ענה לו בכבוד רב במאמר "דברי שלום" בעיתון "המליץ".
לאחר הקונגרס הציוני הראשון הצטרף אל הציונות המדינית של בנימין זאב הרצל.
בשנת ה'תרמ"ח התמנה לרבה של וולקוביסק, ובתפקיד זה כיהן עד לפטירתו. נפטר בפתאומיות בה' בכסלו ה'תרנ"ט, נובמבר 1898, ימים ספורים לאחר שובו מוועידה ציונית בווילנה.
270-279 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 279 - 270 לפנה"ס
באלטה
באלטה (באוקראינית: Балта; ברומנית: Balta) היא עיר במחוז אודסה שבאוקראינה, בסמוך לנהר דניסטר ולגבול מולדובה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
באלטה נוסדה בשנת 1797 כאיחוד של שלוש ערים. בשנים 1924–1929 שימשה כבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית מולדובה. ביימינו מתבססת כלכלת העיר על מספר מפעלי תעשייה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
ב-5 באוגוסט 1941 נכבשה באלטה בידי הגרמנים. כעבור שלושה ימים רצחו הגרמנים ליד הכפר קזצקויה כ-200 מיהודי העיר. עם סיפוח העיר לטרנסניסטריה הרומנית, הובאו אליה מגורשים יהודים מבסרביה ומבוקובינה, ובאוקטובר 1941 רוכזו כ-4,000 היהודים בעיר בגטו שהוקם בה, אשר הוקף בגדר תיל. יהודי הגטו צוו לענוד טלאי, והועסקו בעבודות כפייה.
היהודים מינו ועד אשר דאג למצוא מקומות עבודה עבור תושבי הגטו. נפתחו סדנאות ללימוד חייטות, סנדלרות, שענות, ספרות, ייצור סבונים, וייצור כובעי פרווה. את האישור עבור פתיחת הסדנאות קיבל הוועד מהממשל המרכזי בטראנסינטאריה. וועדת העזרה בבוקארשט סייעה בהיבט הכספי. בתמורה לעבודתם קיבלו היהודים מנת מזון כפולה.
בנובמבר ובדצמבר 1941 גורשו מהגטו אלפי יהודים, והוצעדו רגלית למחנות שונים, בהם רובם נספו. בהמשך, הוצאו להורג בגטו עשרות יהודים שהואשמו בהשתייכות לפרטיזנים. עם נסיגת הגרמנים מהעיר במרץ 1944 נרצחו עוד כ-300 מיהודיה.
נבחרת בריטניה בכדורגל
נבחרת בריטניה בכדורגל היא נבחרת כדורגל הכוללת שחקני כדורגל בריטים. בניגוד למדינות אחרות, פועלות בבריטניה ארבע נבחרות כדורגל רשמיות, המייצגות כל אחת מאומות הבית - אנגליה, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד, והן אלה המתחרות בטורנירים רשמיים כגביע העולם בכדורגל ואליפות אירופה בכדורגל, לעיתים זו מול זו. לכל אחת מהאומות גם ליגות נפרדות. הנבחרת הבריטית השתתפה רק במשחקי ידידות ספורים, וכן במשחקים האולימפיים, שכן הוועד האולימפי הבינלאומי מכיר רק בנבחרות המייצגות מדינות או טריטוריות שלהן ועד אולימפי מוכר.
היסטוריה
כשהוקמה ההתאחדות לכדורגל ב-1863, תחומי השפעתה לא היו ברורים. לא נקבע האם תפקח על הכדורגל באנגליה בלבד, בממלכה המאוחדת כולה, ואולי אף בעולם כולו. תחום אחריותה הוגדר במידת מה באופן שיורי, עם הקמת התאחדות הכדורגל הסקוטית (1873), התאחדות הכדורגל של ויילס (1876) והתאחדות הכדורגל האירית (1880). ארבע התאחדויות כדורגל אלה היו התאחדויות הכדורגל הראשונות שהוקמו בעולם. כל התאחדות קמה בנפרד, ומעולם לא קמה התאחדות כדורגל אחת לבריטניה כולה. נבחרות אנגליה וסקוטלנד קיימו ביניהן את משחק הכדורגל הבינלאומי הראשון בהיסטוריה ב-1872, וכל ארבע הנבחרות המשיכו להתחרות כנבחרות נפרדות. נבחרת אנגליה אף זכתה במונדיאל 1966, שנערך באנגליה.
המשחקים האולימפיים
הנבחרת ניסתה להפעיל גם לשלוש האולימפיאדות הבאות, אך לא עברה את שלב המוקדמות. שינויים במדיניות לגבי ההבחנה בין כדורגלנים מקצוענים לחובבנים במהלך שנות ה-70, הן בהתאחדות האנגלית לכדורגל והן בוועד האולימפי הבינלאומי, הביאו לכך שלא הוקמו עוד נבחרות בריטיות. במשחקה האחרון, במשחקי המוקדמות לקראת אולימפיאדת מינכן (1972), הובסה בסופיה 5-0. במשחקה הביתי האחרון, באצטדיון ומבלי, גברה על נבחרת בולגריה 0–1.
לקראת אולימפיאדת לונדון (2012) שבה ועלתה שאלת קיומה של נבחרת בריטית. לפי הכללים, בריטניה, כמדינה המארחת של המשחקים, זכאית לשלוח נבחרת למשחקים. הוועד האולימפי הבריטי הודיע כי נבחרת בריטית תשתתף במשחקים, והחל במגעים לקראת הקמת הנבחרת. התאחדות הכדורגל הסקוטית סירבה להשתתף בשיחות, מחשש שקיומה של נבחרת מאוחדת יפגע במעמדה העצמאית של ההתאחדות במסגרות אחרות. ההתאחדויות של ויילס וצפון אירלנד פרשו מהמשא ומתן במהלך 2007. הסוגיה עוררה עניין ציבורי רב. ראש ממשלת בריטניה גורדון בראון הביע את תקוותו כי נבחרת בריטית תשתתף במשחקים, בעוד השר הראשון של סקוטלנד, אלכס סלמונד, התבטא נגד הרעיון. לאחר שנשיא פיפ"א ספ בלאטר התחייב בפני ההתאחדויות כי מעמדן לא ייפגע אם תוקם נבחרת בריטית, הודיעו ההתאחדויות של סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד כי אין להן התנגדות להקמת נבחרת בריטית שתהיה מורכבת משחקנים אנגלים בלבד. עם זאת, חמישה שחקנים ולשים הביעו את נכונותם לשחק בנבחרת, והם שולבו בסגל. השחקן הוולשי ראיין גיגס אף מונה לקפטן הנבחרת.
השתתפות השחקנים הוולשים בנבחרת נותרה שנויה במחלוקת גם לאחר תחילת המשחקים האולימפיים, ופולמוס חדש התעורר בבריטניה לאחר ששחקני הנבחרת הוולשים נמנעו מלשיר את המנונה של בריטניה בעת שנוגן בתחילת המשחקים, וזכו לגינויים על כך ברחבי הממלכה. לקראת משחק הנבחרת מול אורוגוואי, שנערך באצטדיון המילניום בקארדיף בירת ויילס, עלה חשש שגם הקהל לא יכבד את ההמנון. אף שלא שרו בעצמם את ההמנון, קראו שחקני הנבחרת הוולשים גיגס וקרייג בלאמי לקהל לכבד את ההמנון בעת שינוגן. בסופו של דבר החששות התבדו, והקהל שר את ההמנון. בהיבט הספורטיבי, הודחה הנבחרת בשלב רבע הגמר בידי קוריאה הדרומית, בבעיטות הכרעה.
משחקי ידידות
הנבחרת הבריטית קיימה גם משחקי ידידות ספורים. ב-1947 נערך באצטדיון האמפדן פארק בגלאזגו משחק בין נבחרת בריטניה לנבחרת "שאר אירופה", לציון חידוש שיתוף הפעולה בין ארבע הנבחרות הבריטיות לבין פיפ"א. ב-1955 נערך באצטדיון וינדזור פארק שבבלפסט משחק דומה, לציון 75 שנים להיווסדות התאחדות הכדורגל האירית. שני משחקים נוספים נערכו בין נבחרת ויילס לבין נבחרת בריטית שהורכבה משחקנים אנגלים, סקוטים וצפון אירים. המשחק הראשון נערך ב-1951 לציון 75 שנים לייסוד התאחדות הכדורגל של ויילס, והמשחק השני נערך ב-1969, לרגל הכתרתו של הנסיך צ'ארלס לנסיך ויילס.
המינהל הראשי לרפואה צבאית
המינהל הראשי לרפואה צבאית (ברוסית: Главное военно-медицинское управление ,ГВМУ) הוא הגוף העיקרי במשרד ההגנה הרוסי האחראי לתחום הרפואה הצבאית. בעבר נקרא המינהל המרכזי לרפואה צבאית (Центральное военно-медицинское управление, ЦВМУ).
הרכב
נכון לשנת 2016 עובדים למעלה ממאה אלף מומחים רפואיים, בהם כ-23 אלף רופאים, במערכת הרפואה הצבאית של משרד ההגנה של רוסיה. השירות הרפואי כולל 70 ארגונים רפואיים צבאיים המטפלים בלמעלה מ-4 מיליון חיילים.
המוסדות הבאים כפופים למינהל הראשי:
נאפולי
נַאפּוֹלִי (באיטלקית: בנפוליטנית: Napule) היא עיר ראשית בדרום איטליה ועיר הבירה של פרובינציית נאפולי (provincia di Napoli) ומחוז קמפניה. נאפולי היא עיר נמל ואחת הערים הגדולות באיטליה.
בנאפולי מתגוררים כ-959,000 תושבים ובאזור המטרופוליטני, הכולל גם חלקים מנפות קזרטה, אבלינו וסלרנו מתגוררים כ-4,000,000 תושבים. נאפולי, העיר השלישית בגודלה באיטליה מבחינת מספר תושבים (אחרי רומא ומילאנו), היא האזור האורבני השני בגודלו באיטליה אחרי מילאנו והשביעית בדירוג האזורים האורבניים המאוכלסים ביותר באירופה. כמו כן, בנאפולי שוכנת כחמישית מאוכלוסיית מחוז קמפניה, ובנפת נאפולי שוכנת יותר ממחצית מאוכלוסייתו.
"העיר הקסומה", על פי מילותיו של ויטוריו דה סיקה בסרט "מפרץ נאפולי" משנת 1954, היא אחת הערים היפות ביותר באיטליה (נאמר עליה: "לראות את נאפולי ולמות"). היא ממוקמת על מפרץ נאפולי, בין הר הגעש וזוב לבין האזור הוולקני "Campi Flegrei". המרכז ההיסטורי של נאפולי המושך אליו תיירים מכל העולם, הוכרז על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
המוצא היווני והפריחה הרומאית
בני אדם יישבו את נאפולי כבר מהתקופה הנאוליתית, אך ההתיישבות המשמעותית הראשונה במקום אירעה באלף ה-2 לפנה"ס, אז קבעו כאן את מושבם מהגרים יוונים. המתיישבים היוונים הראשונים, אשר מוצאם היה כנראה מהאי רודוס, הקימו במאה ה-9 לפנה"ס נמל מסחר קטן במקום בו יושב היום קאסטל דל'אובו. במאות ה-8 וה-7 לפנה"ס ההתיישבות התרחבה, ולבסוף במאה ה-6 לפנה"ס הוקמה העיר נֵאָפּוֹלִיס (ביוונית: Νεάπολις, "העיר החדשה", לעומת עיר הנמל הישנה) על מישור קרקע בקרבת החוף. העיר הפכה במהרה לאחת החשובות והבולטות בדרום איטליה, כמו גם אחת המושבות היווניות הגדולות ביוון הגדולה.
במאה ה-5 לפנה"ס שגשגה נאפולי והתרחבה במהירות תחת השפעה של עיר המדינה היוונית סירקוזה רבת העוצמה. שכנה נוספת אשר תרמה לעלייתה של נאפולי היא רומא. נאפולי, באותן השנים כבר מרכז סחר חשוב, קיבלה הצעה מהרומאים להצטרף לברית נגד הסאמניטים. נאפולי סרבה, ורומא התקיפה וכבשה אותה. למרות זאת רומא לא ספחה את העיר לחלוטין, אלא הכריחה אותה לחתום על אותו חוזה ברית שהוצע לה מראש, שהפך אותה למרכז צבאי ימי חשוב עבור רומא, אבל השאיר את עצמאותה בעינה. נאופוליס עמדה לצידה של הרפובליקה הרומית המתעצמת במלחמות הפוניות כנגד קרתגו, וחניבעל אף ניסה ונכשל לכובשה. תהליך הטמעתה של נאופוליס באימפריה הוסיף להתקדם, ובמאה הרביעית לפנה"ס זכו תושבי נאפולי לאזרחות רומאית,ובכך העיר הפכה בעצם לעיר מין המניין ברפובליקה.
תחת הפיכתה של נאפולי לעיר רומאית, כיבדו הרומאים את העיר כדוגמה ומופת לתרבות הלנסטית גבוהה. במהלך התקופה הרומאית שמרו תושביה המקוריים של נאפולי על השפה ומנהגיהם היווניים, במקביל להתרחבותה של העיר בשפע של וילות אלגנטיות, אמות מים, בתי מרחץ, אמפיתיאטרון, מקדש מפואר לכבודו של דיסקורסי ודרכים סלולות אשר קישרו אותה לרומא הבירה. באותן השנים קיסרים רומאיים רבים, כמו קלאודיוס וטיבריוס, נהגו לבקר בנאפולי ולשהות בסביבתה, והמשורר הלאומי הרומאי ורגיליוס גדל והתחנך בעיר וסביבתה. ההיסטוריון האנגלי אדוארד גיבון ציין שנאפולי נתפסה באותה התקופה כמקום מפלט נעים ושליו לעומת רומא הגדולה והמסואבת:
בסיכומו של דבר נאפולי הפכה בתקופה הרומאית למרכז של תרבות והשכלה, כאשר מתנופת הפיתוח שעברה על העיר נהנו גם יישובים רומאיים סמוכים כמו אופלונטיס, הרקולנאום ופומפיי. דבר לא הכין את האזור לאסון התפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79. ההר עיטר במשך שנים את נופי מפרץ נאפולי ותושבי האזור סירבו לראות בהתפרצותו תרחיש מעשי, דבר אשר בא לידי ביטוי בווילות הרבות שהוקמו למרגלותיו. פומפיי החרבה מהווה היום מעין שימור של העיר הרומאית בת התקופה, ובמידה מסוימת יכולה להעיד על דומתה נאפולי של אותן השנים.
בשלהי התקופה הרומאית, במאה ה-4 לספירה, הנצרות לא פסחה על נאפולי וקבעה בה יתד בין השאר על ידי הטפות של השליחים פטרוס ופאולוס. מאוחר יותר פעל בעיר הבישוף ינואריוס בן העיר שהוצא להורג בשנת 305 עקב הטפתו לנצרות, ומאז נחשב למרטיר ומוכר בתור הקדוש מגן של נאפולי. תבוסתה של רומא לשבטים הגרמאניים בישרה את סוף התקופה הרומאית בעיר ותחילתו של עידן אנרכי. לאחר עלייתו לשלטון של אודואקר, הקיסר הברברי הראשון ברומא, יצא הקיסר הרומאי האחרון רומולוס אוגוסטולוס לגלות בנאפולי.
דוכסות עצמאית
לאחר ירידתה מהבמה של האימפריה הרומית המערבית עברה נאפולי לשליטתם של האוסטרוגותים הגרמאניים. תקווה חדשה הגיחה בשנת 536, עת כבש המצביא הביזנטי הידוע בליסאריוס את העיר והשיב אותה לשלטון רומאי, הפעם רומאי מזרחי תחת כנפיה של קונסטנטינופול. בשנים הבאות עברה העיר מצד לצד כאשר בשנת 543 המלך האוסטרוגותי טוטילה השיב את השליטה הגרמאנית לעיר ובשנת 552 הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון השיב את נאפולי לשליטה בינזטית. ברקע המאבקים על השליטה בדרום איטליה ייסדו אצילים מקומיים בשנת 661 את דוכסות נאפולי והחלו בקיום שלטון עצמאי אשר הקפיד לשמור על מרחק הן מקונסטנטינופול הן מרומא. נאפולי המשיכה לשמור אמונים מסוימים לביזנטים עד לשנת 763, אז דוכס נאפולי נכנס תחת מרות האפיפיור ברומא.
על אף שמירת הזיקה לרומא, במאה ה-9 ביססה כבר נאפולי את מעמדה ונהנתה מעצמאות מדינית מוחלטת. עם זאת, מצב זה לא ארך זמן רב ובשלוש מאות השנים הבאות ניהלה שורה של מאבקים על ריבונותה, כשהיא מנסה לתמרן בין תמיכה בכוחות חיצוניים מצד אחד לבין שמירה על עמדה עצמאית מהצד השני. תחילה קמו על העיר הלומברדים, כוח עולה בדרום איטליה. כנגדם נאפולי השכילה לכרות ברית עם הסרצנים המוסלמים, אשר באו לעזרתם. מנגד, בשנות ה-50 של המאה ה-9 צבא ערבי מוסלמי מסיציליה פשט על העיר ובזז אותה. לאחר הכיבוש המוסלמי תפסו הלומברדים את השליטה בעיר לתקופה קצרה.
במאה ה-11 דוכסי העיר החלו לשכור את שירותיהם של שכירי חרב נורמנים מממלכת סיציליה השכנה אשר ניהלו מלחמה בלומברדים עבור נאפולי. הברית בין נאפולי לנורמנים נראתה תחילה מבטיחה עם נפילתן של שורה של נסיכויות שונות, חלקן יריבות וותיקות של נאפולי, תחת השלטון נורמני. לבסוף, בשנת 1137, זכתה העיר בגורל דומה ואיבדה את עצמאותה גם היא. הדוכס נאלץ להיכנע בפני השליט הנורמני רוג'רו השני, אשר הכריז על עצמו כמלך סיציליה שבע שנים מאוחר יותר.
מאבקי השליטה בשיא ימי הביניים
לאחר שאיבדה את עצמאותה, תקופת שיא ימי הביניים בנאפולי אופיינה בחוסר יציבות פוליטית מתמשך. במאה ה-12 נפלה ממלכת סיציליה למאבק ירושה בין המלך טנקרד, בן לא-חוקי לשושלת הנורמנית, לבין המלך הגרמני היינריך השישי, אשר טען לזכותו על סיציליה עקב נישואיו לקונסטנצה, אחת מבנותיו של מלך סיציליה אשר מת זה מכבר. טנקרד תפס את השלטון אך בשנת 1191 היינריך פלש לתחומי הממלכה וכבש את רוב ערי דרום איטליה. נאפולי הצליחה להחזיק חודשים ספורים תחת מצור עד שנפלה וטנקרד נאסר בקאסטל דל'אובו. בשנת 1194 השלים היינריך את כיבוש ממלכת סיציליה וסילוק הנורמנים מאיטליה. בכך באה הממלכה הדרומית תחת שלטונו של בית הוהנשטאופן הגרמני עם זיקה חזקה לאימפריה הרומית הקדושה.
במטרה לחדש את ימיה של נאפולי כמרכז אינטלקטואלי כפי שהייתה בתקופה הרומית, בשנת 1224 ייסד הקיסר פרידריך השני אוניברסיטה חשובה בעיר, אחת הוותיקות באירופה. בשנת 1262, מאבקים בין האימפריה הרומית הקדושה לאפיפיור אינוקנטיוס הרביעי הביאו להכתרתו של שארל הראשון הצרפתי כמלך נאפולי וסיציליה על ידי האפיפיור. בברכת האפיפיור, שארל הראשון הכריע בקרב את מנפרד, בנו של פרידריך השני, ותפס את השלטון. הוא העביר את בירת הממלכה מפלרמו שבסיציליה לנאפולי עצמה, וקבע את מקום מושבו בקאסטל נואובו, טירה גדולה אותה הקים בעיר. שארל, אשר רכש עניין רב באדריכלות ורצה בבנייתה מחדש של נאפולי כעיר בירה מלכותית, העסיק אדריכלים צרפתיים רבים אשר תחת חסותו אחראיים לרבות מהדוגמאות לאדריכלות גותית בעיר, כולל קתדרלת נאפולי. שלוות שלטונו של שארל הופרה לבסוף בשנת 1282 עם פריצתו של מרד בסיציליה, פעם מרכז הכובד של הממלכה. המרד, בהובלתם של גואלפים סיציליאניים, הביא לפרישתה של סיציליה מהממלכה והפיכתה לממלכה תחת כתר אראגון, כאשר השטח הנותר אורגן מחדש בתור ממלכת נאפולי. עימותים בין שתי הממלכות נמשכו אל תוך המאה ה-14 עד שבשנת 1302 נחתם הסכם שלום בין הצדדים כאשר האפיפיור בוניפקיוס השמיני הכיר במלכותו של פדריקו השני על סיציליה ושל שארל השני על נאפולי.
בין רנסאנס למהפכה
על אף שנאפולי איבדה את שליטתה בסיציליה לטובת אראגון, מעמדה כמרכז מסחרי חשוב נשמר. היא משכה אליה סוחרים רבים מג'נובה ובנקאים מטוסקנה, לצד אומנים בולטים בני הרנסאנס כמו ג'ובאני בוקאצ'ו, פרנצ'סקו פטרארקה וג'וטו די בונדונה. בשנת 1442 חלקה נאפולי גורל זהה לזה של סיציליה ונפלה גם היא תחת אראגון. אף על פי שקיעתה של נאפולי ככוח מדיני, היא המשיכה לגדול כמרכז כלכלי ותרבותי. הקשרים המתהדקים עם חצי האי האיברי היטיבו עם הכלכלה המקומית, וברקע זה פעלו בעיר אומנים רבים כמו אנטונלו דה מסינה. עוצמתה של נאפולי באותה התקופה התבטאה בין השאר בביקורו החשוב בעיר של לורנצו דה מדיצ'י, שליט רפובליקת פירנצה העשירה, אותו פרדיננדו הראשון מלך נאפולי מטעם אראגון אירח בעיר ב-1480. בין השנים 1501 ו-1503 מאבקים על השליטה בדרום איטליה הביאו למעברה של נאפולי תחילה לשלטון צרפתי ובהמשך לשלטון ספרדי. נאפולי השתלבה כעיר חשובה בספרד ההבסבורגית, אשר שלטה עליה באמצעות משנה למלך שישב בה.
בשנת 1707 בא לקיצו השלטון הספרדי על נאפולי כתוצאה מתבוסתה של ספרד במלחמת הירושה הספרדית, והעיר עברה לשלטונו של קרל השישי האוסטרי. השלטון האוסטרי לא האריך ימים, וכעשרים שנים לאחר מכן, עקב מלחמת הירושה הפולנית, ספרד זכתה מחדש בשליטה בדרום איטליה, וממלכת נאפולי קיבלה עצמאות תחת אוניה פרסונלית עם ספרד הבורבונית. על כן, נאפולי נעשתה שוב לעיר בירה לדרום איטליה. את המאה ה-18 סיימה נאפולי כעיר רבת עוצמה הכוללת מגוון קיצוני של משכנות עוני ושכונות עשירות.
הדי המהפכה הצרפתית הכו לבסוף גם בנאפולי. הצבא הצרפתי המהפכני פלש לאיטליה והתקרב לשערי נאפולי. פרננדו הראשון ואשתו מריה קרולינה, אשר אחותה מארי אנטואנט הוצאה להורג זה מכבר בצרפת, נמלטו על נפשם לפלרמו. העיר הידרדרה לאנרכיה והמעמדות הגבוהים שאהדו את הרעיונות המהפכניים והרפובליקאים, התקוממו בתמיכת הצבא הצרפתי, תפסו את השליטה בקאסטל סנט'אלמו, וייסדו בשנת 1799 רפובליקה קצרת ימים. חודשים ספורים לאחר מכן פרצה מהפכת נגד של המעמדות הנמוכים בעיר בהשראה דתית ובהנהגה של קרדינל מקומי אשר השיב את העיר לשליטתו של המלך פרננדו הראשון. המלך הוציא להורג והגלה שורה של מהפכנים פרו-צרפתיים שהשתתפו במרד וביסס את שלטונו מחדש.
למרות נסיגת הצרפתים, שלטונו של המלך פרננדו הראשון לא האריך ימים ושבע שנים לאחר מכן חוותה נאפולי פלישה צרפתית נוספת, הפעם של הצבא הקיסרי מונהג על ידי נפוליאון. משפחת המלוכה נאלצה שוב להימלט לפרלמו ובשנת 1806 הכתיר נפוליאון את אחיו הבכור, ז'וזף בונפרטה, כמלך נאפולי וסיציליה. ירש אותו בתפקיד לאחר שנתיים הגנרל הצרפתי ז'ואקים מירא אשר נפוליאון הכתיר למלך על נאפולי. השלטון הצרפתי קצר השנים בנאפולי הביא עמו רפורמות חסרות תקדים. מירא החיל בעיר את קוד נפוליאון, ביטל את זכויות היתר של הכנסייה והאצולה והקים בתי ספר עבור האוכלוסייה הכללית. לבסוף, בשנת 1815, עם מפלתו של נפוליאון, פרננדו הראשון שב לשלוט בארצו, אשר אורגנה מחדש בקונגרס וינה כממלכת שתי הסיציליות. נאפולי שבה להיות בירתה של מדינה ריבונית.
נאפולי המודרנית
כאמור, לנוכח עליית הלאומיות האיטלקית ממלכת שתי הסיציליות נתפסה בתור מכשול ארכאי ומיושן העומד בפני איחודה של איטליה. בשנת 1860 הוביל הגנרל האיטלקי ג'וזפה גריבלדי את מסע האלף לנאפולי. צבא מתנדבים לאומני בהנהגת גריבלדי הביס את הכוחות של ממלכת שתי הסיציליות והביא את נאפולי תחת שלטון איטליה המאוחדת. עם השלמת כיבוש העיר, הכוחות של גריבלדי לקחו 443.2 מיליון מטבעות זהב מהבנקים של הממלכה המפורקת, והעבירו אותו כתרומה לאוצר הלאומי האיטלקי. כניסתה של נאפולי תחת כנפי איטליה המאוחדת הביאה למשבר כלכלי מתמשך. נאפולי, אשר הפכה מעיר בירה לעיר פריפריה, סבלה מגל עזיבה חסר תקדים. למרות זאת, לכל אורך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 נאפולי הייתה עדיין לעיר הגדולה באיטליה עם כחצי מיליון תושבים בשנת 1881 ומעל 750,000 בשנת 1911. רק לקראת אמצע המאה ה-20 רומא ומילאנו עברו אותה במספר תושביהן.
עקב האוכלוסייה הגדולה והצפופה, מערכת הביוב המיושנת ורמת התברואה הירודה סבלה העיר משיעור תמותה גבוה ומתפוצה רחבה של כולרה וטיפוס, כולל התפרצות מגפת כולרה קטלנית בשנת 1884. לנוכח המשבר השיקה ממשלת איטליה את "תוכנית השיקום" (risanamento). התוכנית כללה בנייה מחדש של מערכת הביוב, בניית שדרות רחבות ופתוחות ברחבי העיר ופינוי שכונות העוני שישבו סמוך לנמל. יישום התוכנית ארך זמן רב מהמתוכנן ונקלע לקשיים כלכליים ופוליטיים רבים, לרבות שחיתות רבה ובירוקרטיה נרחבת.
האופטימיות הזהירה של תוכנית השיקום, אשר נשאה פירות ותוצאות חיוביות על אף ההתמהמהות בהוצאתה אל הפועל, הגיעה אל קיצה במלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. תושבי העיר התגייסו במספרים גדולים לצבא האיטלקי, ושנה לאחר פרוץ המלחמה איטליה הצטרפה אליה לצד מדינות ההסכמה. אף על פי שנאפולי עצמה לא נפגעה ישירות מהמלחמה (למעט 16 הרוגים כתוצאה מהפצצת צפלין בעיר), היות שקווי החזית היו רחוקים ממנה, אווירת נכאים רווחה בעיר. עם זאת, המלחמה היטיבה עם התעשייה המקומית, אשר צמחה עקב הצורך בייצור מגוון אמצעי לחימה עבור הצבא האיטלקי. אף שתום המלחמה בשנת 1918 הביא התאוששות מסוימת, היא נבלמה תוך שנים ספורות עם פרוץ השפל הגדול אשר הקשה על העיר להמריא. במקביל, ברקע האכזבות מתוצאות המלחמה, עלה לשלטון בניטו מוסוליני אשר הנהיג בארץ כולה משטר פאשיסטי, אשר בנאפולי הביא לאווירה של אופטימיות והתחדשות. בדומה לשנות מלחמת העולם הראשונה, גם הפעם התעצמות הצבא האיטלקי סייעה לתעשייה המקומית אשר הפכה את העיר למרכז ייצור של נשק ותחמושת. בנוסף, המשטר חנך בעיר רכבת תחתית, הראשונה באיטליה; וארגן בנאפולי בשנת 1937 תערוכה מפוארת על מנת לחגוג את הניצחון במלחמה על אתיופיה.
לאחר משברים כלכליים ותברואתיים רבים ושתי מלחמות עולם, סיימה נאפולי מאה שנים מדממות בסימן שקיעה. במטרה לשנות את המגמה, הקימה ממשלת איטליה את "הקרן למען הדרום" (Cassa per il Mezzogiorn) אשר הזרימה בין השנים 1950 ל-1984 כספים רבים לנאפולי כמו גם לשאר דרום איטליה. ההשקעה הממשלתית סייעה להתאוששות הכלכלה כמו גם בבנייה מחדש ובשחזור של חלקים רבים מהעיר שניזוקו במלחמה. עם זאת, שיעור האבטלה המשיך להיות גבוה, ואף נשאר כזה גם אל תוך ראשית המאה ה-21. במקביל לאבטלה סבלה נאפולי מפעילות ענפה של קבוצות מאפיה מקומית, שערוריות שחיתות, והצטברות אשפה ברחובות אשר תוארה ככזאת אשר הובילה למצב חירום. מנגד, בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה היבטים שונים בנאפולי חוו צמיחה דווקא. באותה התקופה העיר התרחבה והפכה למטרופולין רחב ידיים המתפרס על כל אזור מפרץ נאפולי. בנוסף, התעשייה גדלה, במיוחד ענפי הפקת הפלדה וייצור כלי הרכב. בתוך כך הוקם בקרבת העיר מפעל גדול לייצור מכוניות של אלפא רומיאו. בסיכמו של דבר על אף שנרשם שיפור בנושאים מסוימים בכלכלת העיר, המשבר הכלכלי העולמי בתחילת שנות האלפיים הוסיף לקשייה ואתגריה של נאפולי.
העיר העתיקה
העיר העתיקה של נאפולי, אשר היוותה את העיר כולה עד העת החדשה המאוחרת, יושבת במרכז העיר המודרנית בקרבת הנמל. שטחה של העיר העתיקה, אשר בעבר הייתה מוקפת חומה, מתפרס על רוב הרבעים פורטו (Porto) ופנדינו (Pendino), וכן על חלקים קטנים יותר מהרבעים סן לורנצו (San Lorenzo) וסן ג'וזפה (San Giuseppe). כאשר גודלה לא עולה על 2 קמ"ר בלבד, שטחה של העיר העתיקה של נאפולי היום לא עולה על 2% משטח של נאפולי המודרנית. על שטח זה מתגוררים בימינו כ-40,000 תושבים, בצפיפות אוכלוסין הגבוהה יותר מכפול מזו של נאפולי כולה. העיר העתיקה מאופיינת כאמור בצפיפות גובהה, בנייה נמוכה יחסית, רחובות צרים ושפע של מבנים היסטוריים. בעיר העתיקה אין פארקים, שטחים פתוחים ופיאצות. עם זאת, את המתחם הצפוף והסגור מקיפות כמה מהפיאצות החשובות בנאפולי: פיאצה דל פלבשיטו (Piazza del Plebiscito) ופיאצה דנטה (Piazza Dante) ממערב, פיאצה קאבור ((Piazza Cavour מצפון, ופיאצה גריבלדי (Piazza Garibaldi) ופיאצה דל מרקאטו (Piazza del Mercato) ממזרח.
בראשיתה, עת היוונים והרומאים הקימו את נאפולי, הייתה העיר העתיקה בנויה על בסיס רשת רחובות מצטלבים המאונכים וניצבים האחד לשני. על אף השינויים הרבים שעברו על העיר, חלקים מרשת הרחובות המקורית שרדו. את העיר העתיקה כיום חוצים ממזרח למערב שלושה דקומנוסים עיקריים, אשר אז כמו היום מהווים את הרחובות הראשיים של העיר העתיקה. אלו הם הדקומנו העליון (Decumano superiore) הצפוני, הדוקמנו הגדול (Decumano maggiore) החוצה את העיר במרכז והדוקמנו התחתון (Decumano inferiore) החוצה את העיר מדרום. אורכם של שלושת הדקומנוסים הוא כקילומטר, כאשר האמצעי ארוך מעט מהעליון והדרומי ארוך יותר מהאמצעי (עקב מבנה העיר אשר צר יותר בצפון ורחב יותר בדרום). המרחק בין כל אחד מהדקומנוסים למשנהו הוא כמאתיים מטר. כשלוש מאות מטר מפרידים בין הדקומנו העליון לגבול הצפוני של העיר העתיקה וכחמש מאות מטר מפרידים בין הדוקמנו התחתון לגבול הדרומי שלה. על כן אורכה של העיר העתיקה מצפון לדרום משתרע על כ-1,200. אורך זו הוא גם אורכו של הויה דואומו (Via Duomo), הרחוב העיקרי שחוצה היום את העיר מצפון לדרום ומצטלב עם כל שלושת הדקומנוסים. בעבר נמתחו על פני העיר העתיקה רחובות קארדו נוספים, אך אלו נהרסו לאורך השנים. לאורך שלושת הדקומנוסים עומדים שורה אורכה של ארמונות וכנסיות מימי הביניים, הרנסאנס, הבארוק והרוקוקו.
מדרום לדוקמנו התחתון, בחלק הדרומי של העיר העתיקה, חוצה את העיר השדרה קורסו אומברטו (Corso Umberto I) היוצאת מכיכר גריבלדי לכיוון דרום מערב. עקב כיוונה האלכסוני של השדרה היא מכונה בפי התושבים רטיפילו (Rettifilo), האלכסון. קורסו אומברטו הוא הרחוב הרחב היחיד בעיר העתיקה, והוא נבנה במסגרת "תוכנית השיקום" (risanamento) בראשית המאה ה-20. במסגרת התוכנית וסלילת השדרה פונו ונהרסו שכונות עוני עתיקות רבות אשר ישבו בסמוך לנמל.
העיר החדשה
עד לעת החדשה המרחבים שסביב העיר העתיקה הורכבו מרצף של שטחים חקלאיים, כפרים מבודדים וחורשות יער. את הגבעות עיטרו וילות ומנזרים אשר היוו מפלט שקט ונוח עבור האצולה והכמורה. עד המאה ה-16 חל איסור מוחלט על בניית מבנים חדשים מחוץ לחומות העיר. עם זאת, החל מאותה המאה שליטי נאפולי פעלו ביתר שאת להרחיב את העיר מערבה וצפונה, אל מחוץ לחומות. באותה התקופה בנו השליטים הספרדיים של העיר במישור שבין העיר העתיקה לגבעת וורומו את הרובע הספרדי (Quartieri Spagnoli), בו התיישבה אוכלוסייה מחצי האי האיברי. הרובע נבנה בצורת שתי וערב של כעשרה רחובות לאורך המצטלבים בכעשרים רחובות לרוחב. באותן השנים סללו הספרדים גם את אחד הרחובות הידועים והחשובים בעיר עד ימינו: ויה טולדו (Via Toledo) הנמתח מפיאצה דנטה דרומה ומפריד בין העיר העתיקה לרובע הספרדי.
במאות ה-18 וה-19 נבנו מדרום מערב לעיר, בסן פרדיננדו (San Ferdinando), השטח שבין קאסטל נואובו לקאסטל דל'אובו, מספר מבני ציבור חשובים ומפוארים. המבנים הוקמו סביב הפיאצה המפוארת דל פלבשיטו שהוקמה גם היא באותה העת בקצה הדרומי של ויה טולדו. ממערב לפיאצה נבנתה הבזיליקה סן פרנצ'סקו די פאולה וממזרח לה הוקמו הבית האופרה העירוני והארמון המלכותי. בסוף המאה ה-19, במסגרת "תוכנית השיקום" (risanamento) בנו בסמוך לבית האופרה את גלריה אומברטו I, מרכז קניות יוצא דופן.
כחלק מארגון מחדש של ערי איטליה, בעת החדשה המאוחרת הואצה המגמה לצרף לנאפולי כפרים סמוכים, במיוחד בתקופת השלטון הצרפתי המהפכני בראשית המאה ה-19 ובתקופת השלטון הפאשיסטי בראשית המאה ה-20. כך קו החוף של העיר התפשט הרחק מערבה ומזרחה, וכבישים נסללו לאורך חופי העיר על מנת לקשר את הכפרים שהפכו כבר לרבעים בעיר הגדלה. עד מהרה הפכו הכפרים לפרברים עבור נאפולי, ובנייני שיכונים הפכו בהם לפופולריים.
בהמשך המאה ה-20 ידע מזרח העיר פיתוח ענף, במסגרתו הוקמו במקום מספר רב של פרויקטים גדולים ותשתיות נרחבות. תחנת הרכבת המרכזית של נאפולי (Stazione di Napoli Centrale), הקיימת במקום כבר מהמאה ה-19 ונבנתה מחדש בצורתה הנוכחית בשנות ה-60 של המאה ה-20, וכיום היא אחד משערי הכניסה המרכזיים לעיר. שער נוסף הוא נמל התעופה הבינלאומי של נאפולי (Aeroporto di Napoli-Capodichino) אשר נבנה בשנות ה-40. בין נמל התעופה מצפון לתחנת הרכבת מדרום הוקם הוקם בשנות ה-90 מרכז העסקים של נאפולי (Centro direzionale di Napoli) – רובע עסקים מודרני רווי גורדי שחקים שנבנה בתכנונו של האדריכל היפני הידוע קנזו טנגה. מדרום לתחנת הרכבת שוכן אזור התעשייה של נאפולי בו מצויים מפעלים חשובים רבים, בעיר מתחומי הכימיקלים ובתי הזיקוק.