cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדר זאובר
פעילותו הציבורית
מעמדו כעיתונאי הקנה לו מעמד ציבורי והוא שימש כבורר ומפשר בבעיות שהיו בין אנשי היישוב. הוא השתייך לברית הציונים הרוויזיוניסטים, והיה חבר באגודות שונות כמו "התאחדות עולי הונגריה".
כאשר הקימו אב"א אחימאיר, אורי צבי גרינברג ויהושע ייבין את "ברית הבריונים", הצטרף גם זאובר לתנועה. על אף היותו איש ימין היה גאה בבנו מיכאל זאובר שהלך אחרי דוד בן-גוריון ונמנה עם מקימי קיבוץ שדה בוקר.
את כשריו ניסה זאובר לתעל לטובת הצלתו של יעקב וייס, בנו של בן דודו, יוסף. ניסיונות אלו עלו כאמור, בתוהו.
בזמן מלחמת העצמאות השתתף במשלחת לקניית נשק לצ'כוסלובקיה, זאובר נבחר לתפקיד זה בשל קרבתו והשפעתו על אנשי השלטון, כושר השכנוע שלו וידיעת השפה הצ'כית.
זאובר היו ידוע בנדיבות וברוחב הלב שגילה ובעזרה שנתן לאנשים בתקופתו, אחד מן הסיפורים הידועים ביותר בתל אביב של אז היה על שאול טשרנחובסקי, שהיה חבר בפרלמנט העיתונאים של זאובר ברחוב רוטשילד בתל אביב. אחת לשבוע היו נפגשים עיתונאים כדוגמת שלום רוזנפלד ועוד רבים בבית קפה. בחבר קבוע בפרלמנט היה הרופא של תל אביב באותה העת, שאול טשרנחובסקי, שבעקבות מצבו הכלכלי הרעוע היה מעין נוהל שבו נהוג לתת לו לירה אחת מכל עיתונאי, יום אחד הפתיע זאובר את יושבי הפרלמנט ונתן לטשרנחובסקי 10 לירות, כסף רב באותו הזמן, כנשאל מה הוא עושה, ענה "לירה אחת הוא לא יחזיר, אבל 10 לירות זה כסף גדול ולכן לי הוא יחזיר".
משלחת הנשק לצ'כוסלובקיה
על אף היותו ריווזיניסט ובשל ידיעת השפה הצ'כית, נתבקש זאובר בידי בן-גוריון להוות חלק ממשלחת קניית הנשק מצ'כוסלובקיה. הכסף לקניית הנשק נאסף מתרומותיהם של יהודי ארצות הברית, אך הממשל האמריקאי סירב לשחרר את הכספים לטובת בניית הצבא הישראלי העתיד לקום. מי שנרתם לטובת המשימה היה לא אחר מאשר פרנק סינטרה, הזמר הידוע והציוני הנלהב השתמש בקשריו והעביר את הכספים במזומן בתוך מזוודה אל הארץ.
מותו
זאובר נפטר בערב ראש השנה בהיותו בניו יורק עם משלחת חסידי חב"ד. ארונו של זאובר הובא לישראל. כשפרשי המשטרה סוגרים את התנועה יצא מסע ההלוויה של זאובר מבית החולים איכילוב אל "בית סוקולוב", שם הספידוהו הרצל רוזנבלום, שר המשטרה בכור שטרית, יצחק ידידיה פרנקל, יהודה שפיגל מנהל משרד הדתות לשעבר ונשיא התאחדות עולי הונגריה בישראל דאז, ומרטין פלדי, יו"ר התאחדות עולי הונגריה בתל אביב. ספר השנה של העיתונאים ל-1962 כלל מאמרים לזכרו. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
ספרו
"דם קדושים בעפר הכביש" הוצאת "ספר" שנת 1936
בית הסוהר קציעות
בית הסוהר קציעות (בעבר "כלא קציעות", מכונה בערבית "אנצאר 3") הוא מתקן כליאה ישראלי הנמצא בחולות חלוצה. מבחינת קיבולתו המקסימלית ושטחו המשתרע על 400 דונם, זהו מתקן הכליאה הגדול בישראל.
בשנת 2007 היו כלואים בו כ-2,500 איש, רובם המוחלט אסירים ביטחוניים פלסטינים, עצורים עד תום ההליכים ועצורים מנהליים. הכלא מחולק לשלושה מתחמים, בכלא קיים גם אגף של אסירים פליליים המבצעים את עבודות תחזוקת הכלא.
בבית הסוהר קציעות נמצא בית משפט צבאי למעצרים מנהליים. בית משפט זה הוא חלק מיחידת בתי המשפט הצבאיים באיו"ש.
היסטוריה
בית הסוהר נפתח בשנת 1988, בעקבות האינתיפאדה הראשונה. בשנים 1993–1996, לאור יישום הסכמי אוסלו שוחררו מרבית האסירים ממנו והמתקן נסגר כמעט לחלוטין. לאחר מבצע "חומת מגן" ב-2002 שופץ הכלא ונפתח מחדש ככלא באחריות צה"ל, ולאחר מכן הועבר לאחריות שירות בתי הסוהר.
מבנה בית הסוהר מבוסס על שלושה מתחמים, בני כ-600 איש בכל מתחם, בהם שוכנים האסירים, בהקמתו שכנו האסירים באוהלים, כאשר הועבר המתקן לידי שירות בתי הסוהר במהלך השנים הוצבו מבני קבע לכלל האגפים בבית הסוהר. עם זאת, בהמשך שוכנו שוב חלק מן האסירים הביטחוניים באוהלים והאחרונים שבהם צפויים להיות מועברים למתקני קבע עד 2028. המתחמים מוקפים בגדרות תיל ומגדלי שמירה, ובחומה היקפית על כלל בית הסוהר. מפקדות בית הסוהר, המתקנים הרפואיים ומתקני העזר שוכנים בבנייני קבע. שירות בתי הסוהר משבש את הקליטה הסלולרית בבית הסוהר כדי למנוע מהאסירים להשתמש במכשירים סלולריים שהוברחו אליו.
בעבר נוהל בית הסוהר על ידי חיל המשטרה הצבאית, פלוגות אבטחה של פיקוד העורף, חיילים בסדיר שנשלחו למשימות אבטחה ואנשי מילואים. ביוני 2007 עבר המתקן מסמכות צה"ל לסמכות השב"ס בדומה לכלא מגידו, ולמפקדו נתמנה תת-גונדר דני בן-זקן, שמאוחר יותר הוחלף בתת-גונדר שלומי כהן. לאנשי המשטרה הצבאית בכלא ניתנה האפשרות לעבור לשב"ס, יחד עם גיוס חיילי חובה לשירות שב"ס.
בית הסוהר קרוב לגבול ישראל-מצרים, ולעיתים שורר בו מזג אוויר קשה וערפל כבד. בדצמבר 2006 ברחו מבית הסוהר שני אסירים מהפת"ח לכיוון שטח סיני ורצועת עזה. שני הנמלטים נלכדו.
בשנת 2019 ננקטו צעדים להחמרת תנאי האסירים הביטחוניים בכלא, לפי תוכנית שהתווה השר גלעד ארדן. הצעדים כללו סנקציות, שינוי הסטטוס קוו ושיבוש קליטת טלפונים סלולריים, אותם הצליחו האסירים להבריח לבתי הסוהר. ב-24 במרץ 2019, כתגובה לצעדים אלה, דקר אחד האסירים בכלא קציעות שני סוהרים, ופצע אחד מהם קשה. לאחר ששני הסוהרים פונו לבית חולים, פרצו סוהרים אחרים, בכח מיוחד של יחידת השתלטות מצדה ויחידת כתר, לאגף אסירי חמאס בכלא. בתיעוד ממצלמות האבטחה נראים הסוהרים תוקפים אסירים באגרופים, אלות ובעיטות, ללא התגרות מצדם. 55 אסירים הוכו באלות בידי לפחות עשרה סוהרים, והושארו כפותים על הרצפה במשך שעות. רק ארבעה סוהרים נחקרו, בחשד לתקיפה, והיחידה לחקירת סוהרים המליצה על סגירת התיק בעילה של "עבריין לא נודע".
בסמוך לבית הסוהר קציעות הוקמו בית הסוהר סהרונים ומתקן חולות, שניהם לטיפול במסתננים מאפריקה לישראל.
גריף ווילן
קריירה
ווילן נולד בדטרויט וגדל בטולדו שבארצות הברית. בשנת 2008, החל לשחק פוטבול מכללות בקבוצת Stanford Cardinal football  של אוניברסיטת סטנפורד. בשנת 2012, חתם כשחקן חופשי בקבוצת אינדיאנפוליס קולטס ושיחק בה בעמדת התופס עד שנת 2015. בשנת 2016, שיחק בקבוצת סן דייגו צ'רג'רס. בנוסף, היה חבר גם בקבוצות מיאמי דולפינס, ניו אינגלנד פטריוטס ובולטימור רייבנס, אולם לא שיחק בפועל במסגרתן.
חיים אישיים
בשנת 2014, אימץ אורח חיים טבעוני לאחר שקרא את הספר Thrive של טריאטלט איש הברזל, ברנדן ברייזר. ב-2016 אף השתתף בתשדיר לקידום תזונה מהצומח, וב-2018 בסרט התיעודי כח טבעי, העוסק ביתרונות של תזונה מהצומח לספורטאים.
ווילן השלים תואר בהנדסה ועיצוב המוצר.
משפחת הורוביץ
אין להתבלבל עם משפחת הורוביץ שראשה היה הרב נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ, שאינם לויים (משפחה זו במקורה נקראה רובין, ורבי נפתלי צבי אימץ את שם המשפחה של סבו, ר' איציקל המבורגר).
שורשים קדמונים
יש המייחסים את שורשי המשפחה להימן המשורר בן יואל בן שמואל המוזכר בספר דברי הימים (א' פרק ו' פסוק י"ח). מסורת ברורה בהרבה, דור אחר דור, מתועדת במגילות ייחוס עתיקות, ומגיעה עד לבני משפחת הלוי בנבנשתי מנרבון ולוניל אשר בדרום צרפת וגירונה בצפון ספרד במאה ה-11. במאה ה-12 נולד רבי זרחיה הלוי הידוע בספרו ספר המאור, חיבור על דברי הרי"ף. צאצאיו המשיכו לגור באזור דרום צרפת וגירונה, ושמרו על קשר עם חכמי פרובנס וגירונה. עקבות המשפחה מצוינות בערים נרבון, מונפלייה ולוניל בפרובנס וגירונה בצפון ספרד. בשנת 1391 עבר ר' יוסף הלוי מגירונה לאזור בוהמיה, (כיום צ'כיה) עקב טבח גדול ביהודי גירונה בשנה זו. הבעל שם טוב אמר שמשפחת הורוביץ היא אחת משלוש משפחות נקיות (כלומר מיוחסות) דור אחר דור.
השם הורוביץ
בספרי המלוכה של פראג נמצא כיתוב, לפיו הורוז'ובסקי הוא שופט היהודים בפראג, ייתכן שהוא היה אביו של ישעיהו ששינה את השם לאיש-הורוויץ.
ר' יוסף הלוי ובנו ר' משה הלוי השתקעו כפי הנראה בעיירה בשם הורוביץ, היום במערב צ'כיה. צאצאם ישעיה הלוי הורוביץ (1450–1514) התעשר, רכש, על פי הסיפור, את העיירה הורוביץ, ועבר לגור בפראג. ישעיה היה הראשון שנשא שם משפחה זה. כיום כל לוי הנושא את שם המשפחה הורוביץ (לצורותיו השונות - הורביץ, גורביץ' ועוד), הוא קרוב לוודאי צאצא של רבי ישעיה. במקרים רבים ניתן לתעד את השתלשלות הדורות מימינו ועד רבי ישעיה דור אחר דור, שכן המשפחה מקפידה על תיעוד גנאלוגי מדוקדק. בתל אביב פועלת "העמותה לחקר משפחות הורוביץ" ששוכנת בבית התנ"ך ועוסקת בגנאלוגיה של משפחה זו, ספריית העמותה מכילה ספרי עזר ואילנות יוחסין על משפחת הורוביץ.
לישעיה הלוי הורוביץ היו שבעה בנים, ושנים מהם נודעו בתולדות ישראל כרבנים ונדבנים - ר' אהרון משולם זלמן הורוביץ ור' שבתי שפטיל הורוביץ. רבים הנושאים את שם המשפחה הורוביץ מוסיפים את התיבה "איש" ראשי תיבות של אהרון, ישעיה, ושבתאי, אבות המשפחה (ראו הערה לעיל - השם המקורי היה הורוז'ובסקי). אהרון משולם זלמן הורוביץ החל בבניית בית הכנסת "פנקס שול" בפראג (הנושא את שם אחיו פנחס אשר השלים את הבניה). בית הכנסת שימש את המתפללים בפראג במשך מאות בשנים. לאחר השואה כתבו הניצולים על קירותיו את שמות שבעים אלף יהודי צ'כוסלובקיה אשר נספו בשואה. כיום משמש בית הכנסת כמוזיאון. (לפי ממצאים בכתבי היד בפראג, המקום היה שייך ליהודי בשם פנחס ובחפירות ארכאולוגיות נמצאו כמה שכבות של בתי כנסת קדומים, אהרן-משולם קיבל את השטח ירושה מחותנו ישראל בן פנחס)
אנג'לו בדלמנטי
אנג'לו בדלמנטי (באנגלית: Angelo Badalamenti; 22 במרץ 1937 – 11 בדצמבר 2022) היה מלחין אמריקאי. מוכר בעיקר בזכות הפסקולים שהלחין לסרטיו של הבמאי דייוויד לינץ'.
ביוגרפיה
בדלמנטי נולד בברוקלין, ניו יורק לאם איטלקית-אמריקנית ואב איטלקי ובילה את רוב ילדותו בהאזנה לאופרה ומוזיקה קלאסית. השלים תואר במוזיקה בבתי הספר למוזיקה "איסטמן" ו"מנהטן". הלחין מוזיקה לסרטים "מלחמתו של גורדון" ו"חוק ואי-סדר", אולם התפרסם כאשר התבקש לשמש כמורה לפיתוח קול עבור השחקנית איזבלה רוסוליני במסגרת צילומי סרטו של דייוויד לינץ', "קטיפה כחולה". רוסוליני אמורה הייתה לשיר את "שיר לסירנה" במהלך הסרט, אולם לינץ' לא הצליח לרכוש את זכויות השימוש בו. בדלמנטי ולינץ' חברו כדי ליצור את השיר "מסתורין האהבה", על פי מילים של לינץ' ולחן של בדלמנטי. לינץ' הציע לבדלמנטי לגלם בסרט פסנתרן במועדון בו מופיעה דמותה של רוסוליני. "קטיפה כחולה" היה סנונית ראשונה בשורה של פרויקטים משותפים של בדלמנטי ולינץ'.
לאחר שהלחין סרטי מיינסטרים רבים (לרבות "סיוט ברחוב אלם 3", "לוחמי החלום", ו"חופשת חג המולד של הנשיונל למפון"), בדלמנטי כתב את הפסקול לסדרת הפולחן "טווין פיקס", אף היא בבימויו של לינץ'. רבים משירי הסדרה נכללו באלבומה של הזמרת ג'ולי קרוז - "שטים לתוך הלילה".
בדלמנטי שיתף פעולה עם לינץ' בסרטיו "לב פראי", "טווין פיקס: אש הולכת איתי", "כביש אבוד", "סיפור פשוט", ו"מלהולנד דרייב", בו הוא מגלם תפקיד קטן כגנגסטר בעל טעם אנין לאספרסו. כן הלחין את הסדרות "באוויר" ו"חדר מלון".
פרויקטים נוספים בהם היה שותף בדלמנטי היו סרט הטלוויזיה "ציד מכשפות", וסרטי הקולנוע "עירום בניו יורק", "עיר הילדים האבודים", "התחייבות ארוכה מאוד", "מים אפלים","קדחת הבקתה" ו"המזכירה". כמו כן כתב את הפסקול עבור משחק המחשב "פרנהייט", שזכה להערכה רבה.
הלחין עבור הבמאי פול שריידר בסרטים כגון "אוטו פוקוס".
ב-12 בדצמבר 2022 נפטר בדלמנטי בגיל 85.
שיתופי פעולה
בשנת 1987, העמיד את שירותיו עבור הרכב הפופ האלקטרוני, "פט שופ בויז" וערך את התזמור בשיר החולמני והעגמומי "זה לא יכול היה לקרות פה". בשנת 1993 חבר ללהקת הת'ראש מטאל אנתרקס בשיר "Black Lodge" מתוך אלבומה "Sound of White Noise". בשנת 1995, הוא הלחין, ניצח והפיק את אלבומה של מריאן פיית'פול "חיים סודיים". בשנת 2000, הלחין, בשותפות עם "Orbital" את השיר "Beached" מתוך הסרט "החוף". בשנת 2004 הלחין את המוזיקה למשחק המחשב "Indigo Prophecy". כמו כן אחת מנעימותיו היא שיר הפתיחה והסיום של "הסטודיו למשחק" בהנחיית ג'יימס ליפטון.
טירת דובר
טירת דובר היא מבצר מימי הביניים שנבנה בדובר שבמחוז קנט באנגליה בנקודה הגאוגרפית הקרובה ביותר ליבשת אירופה ולצרפת, והיא נמצאת במרחק של 34 קילומטרים מנמל קאלה שבצרפת. מיקומה הפך אותה לבעלת חשיבות אסטרטגית ראשונה במעלה וזיכה אותה בשם "המפתח לאנגליה".
היסטוריה
לאחר קרב הייסטינגס נכבשה הטירה על ידי כוחות נורמנים בהנהגת ויליאם הכובש מידי חיל המצב האנגלי (סקסוני) ומבניה הועלו באש. טירה חדשה בסגנון התל וחצר (אנגלית: "motte and bailey" ) הנפוץ אצל הנורמנים נבנתה באתר. הטירה נבנתה מחדש בתקופת שלטונו של הנרי השני, מלך אנגליה, בתקופה זו נבנה מגדל עוז גדול ממדים, שהיה אחד מהאחרונים שנבנו, וסביבו מערכת הגנה כפולת חומות בסגנון המצודה הקונצנטרית שמקורה באדריכלות צבאית צלבנית ובדומה למבצר הצלבני המפורסם קראק דה שבלייה.
מבחן האש הראשון של הטירה הגיע בשנת 1216 בעת מלחמת הברונים הראשונה. אז צר הצבא הצרפתי בראשות לואי השמיני, מלך צרפת על הטירה ולאחר קרבות עזים הצליחו הצרפתים לפרוץ את החומות ולחדור אל מגדל העוז. אולם יוברט דה בורג, מפקד הטירה הצליח להדוף את אנשיו של לואי, וחסם את הפרצה בחומה באמצעות גזעי עצים גדולים. לאחר שלושה חודשי מצור, הסיג לואי את כוחותיו, שב ללונדון והכריז על הפסקת אש, וזאת מבלי לכבוש את הטירה.
בשנת 1642, במהלך מלחמת האזרחים האנגלית נתפסה טירת דובר על ידי תומכי הפרלמנט הארוך, עובדה זו מנעה את הרס הטירה.
בסוף המאה ה-18 במהלך המלחמות הנפוליאוניות שופצה המצודה וביצוריה נבנו מחדש על מנת להתאים אותה לאתגרים הצבאיים של התקופה. לטירה נוספה טבעת ביצורים חיצונית ובה עמדות תותחים. מגדל העוז הפך לפלטפורמה לתותחים, גגו הוסר וקמרונות נבנו במקומו, עליהם הוצבו עמדות תותחים כבדים. הגדלת חיל המצב הצריכה בנייה של מחנות צבא ומגורים, הפתרון נמצא בדמות מנהרות שנכרו בעומק של 15 מטרים מקצה המצוק והחיילים הראשונים עברו למגורים אלו בשנת 1803 ובשיאם אכלסו מגורים תת-קרקעיים אלו 2000 חיילים. מנהרות אלו, שננטשו לאחר תום המלחמות הנפוליאוניות, חזרו לשימוש עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939. תחילה שימשו המנהרות כמקלטים כנגד הפצצות ולאחר מכן כמפקדה תת-קרקעית שבמאי 1940 פיקחה על פינוי הצבא הבריטי מדנקרק.
הטירה והמנהרות נמצאים בבעלות קרן המורשת האנגלית והאתר פתוח לציבור ומהווה מוקד משיכה לתיירים רבים.
עובדיה טוביה
עובדיה טוביה (30 באוגוסט 1920 – מרץ 2006) היה מלחין ישראלי, ממייסדי תאטרון מחול ענבל ומנהל המדרשה למורי מוזיקה בתל אביב. בצעירותו הקים את תנועת הנוער "החלוץ הצעיר" בתימן ולקח חלק מרכזי בהעלאת יהודי תימן לישראל.
חייו
נולד בעדן, תימן, בשם עווד'ה מנחם (בערבית: קיבלת את שלך או מתנת חיים) לזכר אחיו שנפטר כתינוק. הוא עלה לישראל בגיל שלוש יחד עם משפחתו. בישראל בכיתה א המורה של הכיתה שהיו לו 6 תלמידים באותו השם, כינה אותו עובדיה, והוא החליט לאמץ שם זה. מאוחר יותר, כמקובל אצל יוצאי עדן, שינה עם אחיו את שם משפחתו לטוביה על שם האבא, טוב.
בגיל 17 החל ללמוד נגינה בכינור בעידודו של עמנואל עמירן לאחר שראה אותו מנצח על מקהלת הנוער העובד ללא ידיעת תווים.
התנדב לפלמ"ח בה היה במחלקה הערבית ואומן על ידי הבריטים כאיש קומנדו ימי. בתום מלחמת העולם השנייה נשלח בתור שליח להעלות את יהדות תימן ועדן לישראל. בעדן הקים את תנועת הנוער "החלוץ הצעיר". ריכז וניהל את מחנה הפליטים גאולה שקם במדבר חאשד ליד עדן לאחר מכן, השיג בצנעא צו שמתיר ליהודים לעזוב את תימן. בסוף 1947 סייע בהגנה על השכונות היהודיות בעדן, עת התרחשו שם פרעות בדצמבר 1947. עם התקדמות מבצע על כנפי נשרים שהחל בשנת 1949 להעלאת יהדות תימן במטוסים לישראל, חזר ארצה והחליף לתקופה קצרה את ישראל ישעיהו-שרעבי בוועד הפועל של ההסתדרות.
עובדיה היה המנהל המוזיקלי ומלחין הבית של תאטרון מחול ענבל מראשיתו. שם חיבר יצירות מוזיקליות לכוריאוגרפיות של שרה לוי-תנאי.
לשיתוף הפעולה הפורה בין לוי-תנאי לעובדיה תרמו גם חברי ענבל, שהמוזיקה שלו דיברה אל לבם והקלה עליהם את העבודה על עבודותיה החדשות של לוי-תנאי. על תהליך ההלחנה אמר, "כאן באה מלאכת המרכבה. לקחת מנגינות חופשיות...ולהתאימן לטקסטים... בתנאי שמקצב השפה והלחן יתאימו".
עובדיה למד במדרשה למורי מוזיקה בתל אביב ובהמשך היה למורה ומנהל במדרשה. הוא למד קומפוזיציה אצל מרדכי סתר ופאול בן-חיים במחזור הראשון שיזמו הוא וחבריו ללימודי קומפוזיציה באקדמיה של תל אביב. הוא למד בטריניטי קולג' אוף מיוזיק בלונדון ובבתי ספר למדעי המזרח שליד אוניברסיטת לונדון. טוביה ניהל את המדרשה למוזיקה בשנים 1966–1986. הוא עודד את הכנסת "שיטת קודאי" לחינוך המוזיקלי בישראל. הוא הקים את "מקהלת עדן" וחוגי מוזיקה רבים ברחבי הארץ.
עובדיה היה נשוי למרים טוביה בונה בין השנים 1955 ל-1972, ולהם 2 ילדים משותפים; אפרים ואיל. לאחר מכן ב-1973 נישא לצופיה טוביה, ממנו נולדו ילדיו אלצפן, אליאל ואהלי. טוביה גדל בתל אביב, ונפטר בגבעתיים במרץ 2006. ארכיונו נמצא בספריה הלאומית בירושלים.
מגילת רות
"מגילת רות" היא המחזה המוזיקלי הרצוף הראשון שהעלה תיאטרון המחול "ענבל" (1961). טוביה כינה יצירה זו בשם "סוויטה מתוך תמונות הקציר". בתכניה המקורית כתבה שרה לוי תנאי:
ורד בר
היצירה מבוססת על סיפור פרי עטו של רפאל ספורטה. היא מיועדת לסולנים, מקהלה והרכב כלי. היצירה מושתתת על מזמורים תימניים אותם ליקט טוביה והשתמש בהם כחומרי גלם מוזיקליים. היא הועלתה על ידי תיאטרון מחול ענבל יותר ממאה פעמים בישראל ומחוצה לה וזכתה לשלל ביקורות משבחות.
בבסיס היצירה אגדה על נערה בשם ורד בר, יתומה מאם, שאביה מוכר אותה לזקן עשיר סתום עין. בר מאוהבת בדולה פנינים צעיר מכפר הדייגים שבו היא חיה. בליל כלולותיה חוטף אותה אהובה, אולם אנשי הכפר רודפים אחריו והורגים אותו. בייאושה היא בורחת אל המדבר כדי לחבור אליו – במותה.
בשנת 2011 היצירה זכתה לשחזור והעלאה מחודשת.
קפה הלילה
קפה הלילה (בצרפתית: Le Café de nuit) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר וינסנט ואן גוך, שצויר בספטמבר 1888 בארל.
תיאור היצירה
היצירה מתארת את פנים ה"קפה תחנת הרכבת" (Café de la Gare) הממוקם ברחוב למרטין מס' 30 בארל. בעלי בית הקפה, ז'וזף-מישל ורעייתו מארי ז'ינו, דגמנו בנובמבר 1888 עבור ואן גוך וכן דגמנו באותה שנה עבור יצירתו של פול גוגן "אנשי ארל".
תקרת החדר צבועה בצבע ירוק, קירותיו באדום היוצר ניגוד לתקרה, והרצפה והמנורות בצהוב.
ואן גוך מתאר את ציור התמונה במכתב לאחיו, תיאו, בו הוא כותב כי "בעל הפונדק, ג'ינו, דרש ממנו כסף כה רב (בגין המשקאות ששתה), ועתה הגיע הזמן להתנקם בו באמצעות ציור הקפה".
במכתב מאוגוסט 1988 כתב ואן גוך לאחיו:
בראשית ספטמבר 1888 במשך שלושה לילות רצופים צייר ואן גוך את התמונה כשהוא ישן בשעות היום.
זמן קצר לאחר מכן שלח ואן גוך לאחיו ציור בצבעי מים המדגים את הקומפוזיציה של היצירה.
באותה עת צייר ואן גוך את "מרפסת בית הקפה בלילה", המתארת בית קפה סמוך.
באחד ממכתביו מתאר ואן גוך את היצירה:
למחרת כתב לאחיו:
מבקרים שצפו ביצירה ראו בה אחת מיצירות המופת של ואן גוך, והיא הפכה לאחת מהידועות שביצירותיו. בניגוד ליצירות אימפרסיוניסטיות אחרות - ביצירה זו האמן לא מביע עמדה נייטרלית אל העולם, ומנסה להציג את יופיו של הרגע כפי שהוא, אלא האמן משתמש בצבעים ובניגודי צבעים במטרה לעורר אסוציאציות אצל הצופה. ואן גוך התייחס אל הצבעים כאל "צבעים המעוררים סוגסטיות" - או מנסים לעורר רגשות אצל הצופה.
ואן גוך התייחס אל צבעי האדום והירוק של התקרה והקירות כאל צבעים שנועדו לעורר הרגשה של דיכוי, ולמנורות כאל "רהיטים מאיימים".
ואן גוך השתמש ביצירה על מנת לשלם את חובותיו לג'ינו, בעל הבר, המתואר בתמונה. היצירה נרכשה על ידי האספן הרוסי איוואן מורוזוב, אולם נמכרה על ידי השלטונות הסובייטיים בשנות ה-30, ונרכשה על ידי סטיבן קרלטון קלארק, אשר תרם אותה לגלריית האמנות של אוניברסיטת ייל שבניו הייבן.
את שם התמונה ציין האמן מתחת לחתימתו.
יצירתו המתחרה של גוגן
זמן קצר לאחר הגעתו לארל צייר פול גוגן את אותו אתר, ביצירה הנקראת באותו שם. יצירה זו אף היא נרכשה על ידי איוואן מורוזוב והיא מוצגת במוזיאון פושקין שבמוסקבה.
מרגרט צ'ייס סמית
מרגרט מדליין צ'ייס סמית (באנגלית: Margaret Madeline Chase Smith, נולדה ב-14 בדצמבר 1897 ונפטרה ב-29 במאי 1995) הייתה פוליטיקאית אמריקאית מן המפלגה הרפובליקנית. כיהנה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1940–1949 ובסנאט של ארצות הברית בשנים 1949–1973. לאורך כל השנים היא ייצגה את מיין. סמית הייתה האישה הראשונה ששירתה בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית. נחשבת לרפובליקאית מתונה.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו בשנת 1964, סמית ניסתה להתמודד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקאית, אך נכשלה בפריימריז. למרות הכישלון, היא הייתה האישה הראשונה שמועמדת לנשיאות בוועידה של מפלגה גדולה. סמית עדיין נחשבת לאישה שכיהנה הכי הרבה זמן בסנאט מטעם המפלגה הרפובליקאית (עד השבעתה לכהונתה החמישית של הדמוקרטית ברברה מיקולסקי בינואר 2011 סמית החזיקה בשיא הסנאטורית שכיהנה הכי הרבה זמן בהיסטוריה).
שנותיה הראשונות ותחילת דרכה
מרגרט צ'ייס סמית נולדה בסקאוהיגן במחוז סאמרסט, מיין, כבכורה מבין שישה ילדים. שניים מאחיה נפטרו לפני שהגיעו לבגרות. אביה היה ממשפחה ממוצא אנגלי שהיגרה לארצות הברית במאה ה-17. סבא של סבא רבא שלה פיקד על פלוגה ארטילרית במהלך מלחמת 1812 ובה לחם עבור צבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית. משפחתה של אמה הייתה ממוצא קנדי-צרפתי, שהיגרה לארצות הברית מקוויבק באמצע המאה ה -19. אביה היה ספר העיירה, ואמה עבדה כמלצרית, פקידה בחנות ובבית חרושת לנעליים. בגיל 12 החלה לעבוד ולעזור בכלכלת הבית.
בית הנבחרים
במהלך כהונתה בבית הנבחרים, סמית עסקה רבות בעניינים הקשורים לביטחון לאומי והתמנתה לחברה בוועדת הצי. בחורף 1944 ערכה סיור של כ-25 אלף ק"מ בבסיסי הצי בדרום האוקיינוס השקט. היא גם הפכה לאזרחית הראשונה והיחידה שהפליגה בספינת חיל הים האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה. בנוסף על כך, סמית הצליחה לחוקק חוק המסדיר את מעמדן של נשים בצי. סמית נחשבה לרפובליקאית מתונה, אשר תמכה במדיניות הניו דיל של הנשיא הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט.
הסנאט
באוגוסט 1947 הכריזה סמית על התמודדותה על מקום בסנאט. היא ניהלה קמפיין ללא הוצאות כספיות רבות, תחת הסיסמה "Don't change a record for a promise" ("אל תחליף ניסיון בהבטחה"). היא ניצחה ברוב גדול בבחירות שנערכו ב-13 בספטמבר 1948, ובכך הפכה לאישה הראשונה המייצגת את מיין בסנאט, ולאישה הראשונה בתולדות ארצות הברית אשר כיהנה בשתי בתי הקונגרס. היא הושבעה לסנאט ב-3 בינואר 1949. לאחר שנה בתפקיד, היא זכתה לתשומת לב לאומית כשהייתה לחברת הקונגרס הראשונה שגינתה את רדיפת הקומוניזם של שותפה הרפובליקני לסנאט, הסנאטור ג'וזף מקארתי מוויסקונסין. בתחילה סמית התרשמה לטובה מטיעוניו של מקארתי, אך שינתה את דעתה לאחר שמקארתי לא הצליח לספק ראיות כלשהן כדי לאמת את האשמותיו. ב-1 ביוני 1950 היא נאמה במשך רבע שעה נאום שכונה בהמשך "הצהרת המצפון". במהלך הנאום סירבה סמית להזכיר באופן ישיר את שמו של מקארתי, אך גינתה אותו באופן חריף מאוד. שישה רפובליקנים נוספים חתמו על הצהרתה. בתגובה לנאום, התייחס מקארתי לסמית ולששת הסנאטורים האחרים כאל "שלגיה וששת הגמדים". הוא סילק אותה מאחת מוועדות המשנה בה הייתה חברה. כתגובה, הצביעה סמית בעד הדחתו של מקארתי מהסנאט - הצעה שהתקבלה בסופו של דבר.
ב-17 ביולי 1950 הועלתה סמית לדרגת לוטננט קולונל במילואים, והיא שירתה עד 1958. לקראת הבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 1952, הועלה שמה של סמית' כמועמדת פוטנציאלית לתפקיד סגן הנשיא תחת המועמד הרפובליקני דווייט אייזנהאואר. סמית עצמה הכחישה את שמועות אלו. באותה השנה נבחרה סמית להיות עמיתה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. בשנת 1959 סמית העזה להתנגד באופן מפורש לאייזנהאואר, כאשר מינה את לואיס סטראוס לתפקיד מזכיר המסחר.
בשנת 1960 התמודדה שוב לסנאט וניצחה את המועמדת הדמוקרטית לושה קורמייר. זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות ארצות הברית שבה שתי נשים התמודדו זו מול זו על מקום בסנאט. במהלך כהונתו של הנשיא ג'ון קנדי, טענה סמית כי על ארצות הברית להשתמש בנשק גרעיני נגד ברית המועצות. כתוצאה מכך, מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב כינה את סמית "שטן בתחפושת אישה". בבוקר שלאחר רצח הנשיא קנדי בנובמבר 1963, נכנסה סמית לחדר הסנאט לפני תחילת הישיבות, והניחה ורד על שולחנו של קנדי כסנטור. כחברה בוועדת הביטחון, תמכה סמית במלחמת וייטנאם. כסנאטורית, סמית תמכה נחרצות בתוכנית החלל האמריקאית. ג'יימס וב, מנהל נאס"א, טען כי ארצות הברית לעולם לא הייתה מציבה אדם על הירח אלמלא סמית.
ב-27 בינואר 1964 הודיעה סמית על מועמדותה לנשיאות ארצות הברית. בכך, הייתה סמית האישה הראשונה בהיסטוריה האמריקאית שהתמודדה על הנשיאות במסגרת אחת מהמפלגות הגדולות. מלכתחילה סיכוייה לזכות היו מועטים, והישגה היחיד היה זכייה ב-25% מהקולות באילינוי. בוועידה הרפובליקנית שנערכה ביולי, הגיעה למקום החמישי עם כ-2.06% מהקולות. היא אמנם סירבה למשוך את שמה מההצבעה האחרונה, אך הביעה תמיכה בבארי גולדווטר לאחר שנבחר למועמד המפלגתי.
בשנת 1972 הובסה בבחירות והפסידה את מקומה בסנאט בתוצאה של 53%-47% לטובת המועמד הדמוקרטי ויליאם האת'וויי. לאחר שעזבה את הסנאט, סמית לימדה בכמה מכללות ואוניברסיטאות כפרופסורית אורחת. ב-6 ביולי 1989 היא זכתה במדליית החירות הנשיאותית מידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש. בשנת 1995 סמית נפטרה בגיל 97, לאחר שבץ מוחי. גופתה נשרפה, ואפרה מונח במחוז שלה במיין. ביוני 2007 הוציא שירות הדואר הפדרלי בול לזכרה.
משוואה דיפרנציאלית חלקית
במתמטיקה, משוואה דיפרנציאלית חלקית (באנגלית: partial differential equation או PDE) היא משוואה הקושרת בין פונקציה בשני משתנים בלתי תלויים או יותר, לבין נגזרותיה החלקיות, כאשר הפונקציה היא הנעלם במשוואה. לעומתה, משוואה דיפרנציאלית רגילה קושרת בין פונקציה במשתנה יחיד לנגזרותיה.
דוגמה למשוואה דיפרנציאלית חלקית היא משוואת החום, שבה הפונקציה הנעלמת היא הטמפרטורה שתלויה בזמן ובמיקום. המשוואה קושרת בין קצב ההתחממות (נגזרת הטמפרטורה לפי הזמן) להפרשי הטמפרטורות (נגזרת הטמפרטורה לפי המיקום). דוגמה לבעיה המתוארת באמצעות משוואת החום היא בעיית זרימת חום במעבד עם צלעות קירור (ראו איור).
סימונים
נגזרת חלקית של הפונקציה \ u לפי המשתנה \ x, תסומן כ-\ u_x או.
באופן דומה נגזרת חלקית לפי \ x ואחריו לפי \ y, תסומן כ-\ u_{xy} או וכן הלאה.
תנאי שפה
המשוואה אינה מוגדרת היטב ללא תנאי שפה, כלומר ערך של הפונקציה הנעלמת על הגבול של המשתנים שלה. לדוגמה, משוואת החום בבעיית המעבד אינה פתירה ללא ידיעת הטמפרטורה בהתחלה והחום שמיוצר במעבד (ראו גם משפט קיום ויחידות בהמשך).
תנאי השפה מחולקים לשני סוגים עיקריים: בנוסף ניתן לצרף אותם לסוגים חדשים של תנאי שפה:
קיום פתרון ויחידות הפתרון
בעיה מסוימת היא מוצגת היטב אם לבעיה קיים פתרון אמיתי יחיד והפתרון יציב: פתרון מוגדר כיציב כאשר שינוי קטן בתנאי התחלה גורם לשינוי קטן בפתרון.
בניסוח אחר: הפתרון יציב כאשר הוא תלוי באופן רציף בתנאים הנלווים לבעיה, כלומר ההפרש בין שני פתרונות כאלה יתכנס במידה שווה ל-0, כאשר השינוי בתנאי ההתחלה שואף ל-0.
לצורך קיום תנאים אלו, בנוסף למשוואה הדיפרנציאלית החלקית יש להגדיר תנאי שפה (ראו לעיל).
פתרונות אנליטיים
עבור סוגים מסוימים של משוואות דיפרנציאליות חלקיות ניתן לפתור באופן מתמטי מלא את המשוואה ולמצוא לה פתרון אנליטי (כלומר למצוא צורה פונקציונלית של הפתרון, ). שיטות עיקריות לפתרון אנליטי הן:
פתרונות נומריים
קיימים מקרים רבים בהם לא ניתן לפתור את הבעיה באופן אנליטי, למשל כאשר תנאי השפה הם מורכבים (למשל עבור בעיה של התפשטות קול בחדר מרובע, הוספת שולחן יוצרת בעיה שאינה פתירה באופן אנליטי). במקרים כאלו ניתן לפתור לרוב בשיטות נומריות שונות שלרוב נעזרות במחשב. בשיטות אלו מחלקים את המרחב לחלקים קטנים בהתאם לדיוק הרצוי, כך שבין אזורים אלו ההבדלים בערך הפונקציה הנעלמת קטנים.
תיאור תופעות פיזיקליות באמצעות משוואות דיפרנציאליות חלקיות
תופעות פיזיקליות רבות מתוארות על ידי משוואות דיפרנציאליות חלקיות. הדוגמאות הנפוצות ביותר הן:
משוואות ליניאריות מסדר שני
תופעות רבות בטבע ניתנות לתיאור על ידי משוואות ליניאריות עם נגזרות עד סדר שני, בהצגת המשוואות באופן הבא:. ניתן למיין משוואות אלו לפי ערך הביטוי \ B^2-AC: המשוואה היא מסוג היפרבולי כאשר הביטוי חיובי, מסוג פרבולי כאשר הביטוי מתאפס, ומסוג אליפטי כאשר הביטוי שלילי. סיבת חלוקה שכזו מובנת כאשר הם קבועים, ו- \ G=0: במקרה זה תמיד ישנו הפתרון, וכאשר נציבו במשוואה, נקבל את הקשר , ומגאומטריה אנליטית ידוע שזהו למעשה משטח קוני במשתנים \ m,n אשר סוג חתכיו (הפרבולי, פרבולי, אליפטי) נקבעים על ידי הביטוי \ B^2-AC.
פתרונות אמיתיים ופתרונות מוכללים
פתרון נקרא פתרון אמיתי אם הוא גזיר עד סדר המשוואה ומקיים את תנאי ההתחלה. כל פתרון אחר יקרא פתרון מוכלל.
אברהם יהושע השיל מאפטא
הרב אברהם יהושע העשיל מאפטא (נקרא גם הרבי מאפטא, ולפי זה כונה ביידיש: אפטר רב (Apter Ruv), והאוהב ישראל, על שם ספרו; תק"ח, 1748 – ה' בניסן תקפ"ה, 1825) היה אדמו"ר. אבי שושלות אפטא-זינקוב (מז'יבוז') וקופיטשניץ.
תולדותיו
הרבי מאפטא היה נצר למשפחות רבניות מפורסמות מצד שני הוריו, ואביו, הרב שמואל, שכיהן כראב"ד ניישטאט, היה מחשובי רבני פולין. עוד בילדותו הפגין יכולות מבטיחות.וכבר בצעירותו נודע כבקי גדול בתלמוד ופוסקים בדרכי עבודת ה' ופנימיות התורה השתלם אצל הרבי רבי אלימלך מליז'נסק. את הנהגתו הרבנית החל כרב העיירה קולבסוב (Kolbuszowa) בפולין, ובתק"ס (1800) הסכים להתמנות לרב באפטא (Opatów). בתקס"ח (1808) הוזמן להיות רב ביאשי, נסיכות מולדובה, על ידי הבנקאי החסיד יחיאל דניאל, שהבטיח להעמיד לרשותו בית שבו יוכל לארח את הבאים ללמוד איתו תורה.
מעמדו בקרב תנועת החסידות בדורו, היה בין הבולטים ביותר ורבים מהמנהיגים היו כפופים לדרכו והוראותיו. התנגד לכמה הדפסות של חצרות חסידים אחרות: המקובל הוא שהתנגד בעיקר לחסידות חב"ד וברסלב, הוא חלק על דרכו של הרבי צבי הירש מזידיטשוב והתנגד ליוזמתו להדפסה והפצה מחודשת להמון העם של ספר הזוהר מתוך חשש למסירת סודות התורה בצורה שטחית לעמי הארץ, שיובילו לכפירה והגשמה, וכן התנגד (ואף נאמר שקילל) למי שביקש להדפיס את ספר סיפורי מעשיות של ר' נחמן מברסלב מהסיבה שהדברים עמוקים והמשלים בהם תמוהים ועלולים לגרום זילות בדמותו של המחבר הקדוש.
בתקע"ו (1816), לאחר פטירת האדמו"ר של מז'יבוז' ולאחר מחלוקות בקהילת יאשי, עזב והתיישב במז'יבוז', עירו של הבעש"ט וערש החסידות, שם היו בקרבתו חסידים רבים. הוא המשיך לשמור על קשרים עם הקהילות החסידיות של נסיכות מולדובה, ונקרא לעיתים לפתור בעיות הלכתיות שהתעוררו שם. תכונתו הבולטת ביותר הייתה אהבתו לעם היהודי.
חיבר שני ספרים: "תורת אמת" (לבוב, ה'תרי"א) ו"אוהב ישראל" (ז'יטומיר ה'תרכ"ה), שעל שמו כונה ה"אוהב ישראל".
נקבר במז'יבוז בסמוך לקבר הבעש"ט, ואוהל מיוחד מציין את קברו. האגדה החסידית מספרת שמלאכים נשאו את גופתו וקברוה בבית הקברות בטבריה, שם מוצבת אבן סמלית לכבודו. ביאסי הוקם בית כנסת על שמו. בית כנסת נוסף על שמו יוסד לאחר קום המדינה בחיפה (רחוב עבאס), על ידי אחד מצאצאיו.
חיים תבורי
חיים תבורי (1919 – 12 באוגוסט 1992) היה מפכ"ל המשטרה השישי של משטרת ישראל (1976–1979).
ביוגרפיה
תבורי נולד בשנת 1919 בעיר רובנו שברוסיה, בנם של שרה-לאה ומשה בלגולה (לימים תבורי), וב-5 באוגוסט 1925 עלה לארץ ישראל עם הוריו על סיפון האוניה "סיני". אביו היה ממקימי תחנת מכבי האש של פתח תקווה ומפקדה הראשון. שירת בש"י ובשנת 1939 התגייס לנוטרות ושירת בראש העין.
ב-1 בינואר 1939 התנדב כחבר ההגנה, להיות נוטר במשטרת היישובים העבריים. ב-27 בספטמבר 1939 הוענקה לו אזרחות פלשתינאית (ארץ ישראלית), שם משפחתו העברי היה בעל-עגלה ומקצועו פקיד.
בשנת 1940 התגייס לחיל הרוכבים של משטרת המנדט. ב-1947 מונה למדריך בבית הספר לשוטרים בבית לחם. במלחמת העצמאות נפצע בקרב בעיר העתיקה בירושלים, במאי 1948 התגייס למשטרת ישראל ושירת כסמל בעיר העתיקה בירושלים. בשנת 1949 הועלה לדרגת מפקח שני ושירת בפרברי ירושלים, במהלך שירותו עוטר בצל"ש המשטרתי הראשון על חלקו בפענוח פרשת היעלמותו של שייח' יוסף אבו גוש. ב-1950 מונה למפקד משטרת באר שבע, בשנת 1952 היה לראש ענף תנועה במחוז ירושלים, ממנו עבר ב-1954 לשמש מפקד נפת הנגב, ושימש בתפקיד במשך 16 שנה (החל ב-1961 בדרגת סגן-ניצב). ב-1970 קודם לדרגת ניצב-משנה ומונה לסגן מפקד מחוז הדרום. ב-1971 מונה למפקד מרחב ירושלים.
בשנת 1973 מונה למפקד המחוז הדרומי בדרגת ניצב. בשנת 1975 מונה לראש אגף המבצעים והיה שותף להכנת המשטרה לקבלת האחריות על ביטחון הפנים.
ב-1 בינואר 1977 מונה למפכ"ל המשטרה ושימש בתפקידו זה עד ל־31 בדצמבר 1979.
אחר פרישתו כיהן כיו"ר ארגון יד לבנים בבאר שבע. זכה בשנת 1988 בתואר יקיר באר שבע.
נפטר בשנת 1992, בגיל 73, ונקבר בחלקת המשטרה בהר הרצל בירושלים.
אחיו דב תבורי היה ראש עיריית פתח תקווה בשנים 1978–1989.
לימים, נכדו, אמנון אלקלעי, התגייס למשטרת ישראל ועבר מסלול כמעט זהה למסלול שעבר סבו רב ניצב חיים תבורי, כאשר אמנון שירת במחוז הדרומי כמפקד תחנת באר שבע, מפקד מרחב הנגב, עבר לשרת במחוז ירושלים כמפקד מרחב מוריה, מפקד מרחב ציון וחזר למחוז הדרומי כסגן מפקד מחוז דרום ובהמשך כממלא מקום מפקד המחוז וכראש אגף השיטור בדרגת ניצב, תפקיד שבעברו נקרא ראש אגף המבצעים עד שפוצל והמבצעים עברו תחת סמכותו של סגן המפכ"ל.
ניסוי העגבת בטסקיגי
ניסוי העגבת בטסקיגי, שהתקיים בין השנים 1932 ל-1972, הוא אירוע ידוע לשמצה בהיסטוריה של האתיקה הרפואית. מדובר בניסוי קליני שנערך בטסקיגי שבמדינת אלבמה, באוכלוסייה של 399 עובדי כפיים שחורים, עניים וברובם בלתי משכילים, ובקבוצת ביקורת בת 200 איש נוספים מאוכלוסייה זו, שנבחנו לבדיקת הטיפול והמהלך הטבעי של מחלת העגבת. ניסוי זה נודע לשמצה והפך לאבן דרך בהתייחסות לחולה המשתתף בניסוי הקליני ובהגנת זכויותיו הבסיסיות, בשל העובדה שהוא נערך ללא כל התחשבות בבריאות ובכבוד האדם של המשתתפים בו. המשתתפים בניסוי לא נתנו הסכמה מדעת לניסוי ולתוצאותיו, ולא הודיעו להם כי אובחנו כנגועים בעגבת. נאמר להם כי בעייתם היא "דם רע", וכי יוכלו לקבל טיפול בחינם, נסיעות בחינם אל המרפאה, ארוחה חמה אחת ליום, ואם ימותו, תקבל משפחתם אלף דולר להוצאות הקבורה.
בשנות ה-40 הוכנס לשימוש נרחב הפניצילין, שסיפק מרפא למחלת העגבת. לפני תגלית זו, המחלה גרמה לעיתים קרובות לפגיעות כרוניות הקרויות השלב השלישי של מחלת העגבת. בשלב זה, המתחיל מספר שנים לאחר ההדבקה, עלולים להיפגע אבי העורקים, המוח, חוט השדרה, העצמות, העור ועוד. כל אלה גורמים לייסורים, ולעיתים אף למוות. במקום לטפל בכל החולים במסגרת הניסוי בפניצילין, ולסיים את הניסוי, החליטו המדענים בטסקיגי להעלים את המידע על קיומה של התרופה ולהמשיך בחקר התפתחות המחלה בחוליהם. כן נמנעה מהמשתתפים בניסוי גישה לתוכניות לטיפול בעגבת שהיו נגישות לחולים אחרים בסביבתם. המחקר נמשך עד לשנת 1972, כאשר הדלפה לעיתונות, ולא שיקולים מוסריים או אתיים, היא שהובילה לסיומו. המחקר נחשב לאחת מההפרות המזעזעות של האתיקה הרפואית ושל היחס הנאות בין רופא וחולה בהיסטוריה הרפואית של ארצות הברית ושל העולם כולו. המחקר הוביל לדו"ח ועדת בלמונט, ולהקמת מוסדות לפיקוח ולבקרה על ניסויים קליניים ברוח הצהרת הלסינקי.
החוקרים המעורבים במחקר
קבוצת המחקר נוצרה כחלק ממחלקת מחלות המין של שירות בריאות הציבור של ארצות הברית ([United States Public Health Service [PHS). היוזמה לביצוע המחקר מיוחסת לד"ר טליאפרו קלארק. מטרתו הראשונית הייתה לעקוב אחר חולי עגבת בלתי מטופלים בקבוצה של גברים אמריקאים שחורים למשך תקופה של שישה עד שמונה חודשים, שלאחריה יינתן להם טיפול להקלת המחלה. ד"ר קלארק הסתייג משיטות הרמייה שהוצעו על ידי החברים האחרים בקבוצת המחקר, ועזב את הקבוצה שנה לאחר התחלת המחקר.
ב-1932 היה ד"ר ריימונד ווֹנדרלהר מנהל הניסוי בשטח. הוא ניהל את הבדיקות הראשונות בחולים, ואת התהליכים הרפואיים המוקדמים בניסוי. וונדרלהר פיתח את המדיניות שעיצבה את השלב הבא בפרויקט. לדוגמה, הוא החליט לקבל "הסכמה מודעת" של החולים לניקור מותני שנועד למצוא את סימני העגבת בעמוד השדרה, על ידי כך שהציג את המבדקים כ"טיפול מיוחד בחינם". הוא פרש מתפקידו כראש מחלקת מחלות המין בשנת 1943. ד"ר ג'ון הלר, עוזרו של ד"ר וונדרלהר, ירש אותו כמנהל מחלקת מחלות המין של ה-PHS. הלר נשא בתפקיד בשנים שבהן התקבל הפניצילין כתרופה שגרתית לעגבת בשאר מרפאות ה-PHS, ובימים שבהם קוד נירנברג, המחייב טיפול אתי בחולים, התקבל באופן כלל עולמי לאחר מוראות מלחמת העולם השנייה והשואה, כאשר נערכו ניסויים רפואיים בבני אדם, ללא קבלת הסכמתם, וללא תועלת רפואית כלשהי למושאי המחקר, אלא לעיתים קרובות תוך גרימת סבל מכוון. הגנתו של הלר על האתיקה הרפואית של מחקרו היא שהביאה את המחקר לתודעה הציבורית ב-1972.
האחות יוניס ריברס הייתה אחות שחורה שקיבלה את הכשרתה בטסקיגי ועבדה בבית החולים המקומי, בית החולים על שם ג'ון אנדרו, בעת שהחל הניסוי. כאשר הפך הניסוי לקבוע הפכה האחות ריברס לדמות הקבועה במחקר, והייתה היחידה שהייתה מעורבת בו במהלך כל 40 השנים שבהן נערך. בשנות ה-50 הפכה האחות ריברס לדמות המרכזית בניסוי. הידע שרכשה בדבר המשתתפים בניסוי איפשר להמשיך את המעקב ארוך הטווח שעמד בבסיס הניסוי.
מהלך הניסוי
במהלך השפל הגדול בשנות ה-30, אמריקאים שחורים בני המעמד התחתון לא היו יכולים להרשות לעצמם טיפול רפואי נאות. הניסוי הציע להם הזדמנות לקבלת בדיקות בחינם באוניברסיטת טסקיגי, נסיעות בחינם לקבלת הבדיקות והטיפולים, וארוחה חמה בימים בהם נבדקו, וכן טיפול בחינם במחלות אחרות מהם סבלו.
הניסוי החל כניסוי קליני שנועד לבדוק את תפוצת מחלת העגבת באוכלוסיית מחוז מייקון. הנבדקים נבחנו לתקופה בת שישה עד שמונה חודשים, ואז טופלו בתרופות שהיו ידועות אז לטיפול בעגבת - סלברסן (תרכובת על בסיס זרניך שפותחה ב-1909 על ידי פאול ארליך וסהאצ'ירו האטה ונחשבה כיעילה בטיפול במחלה), תכשירים על בסיס כספית וביסמוט. תכשירים אלו היו בעלי יעילות מוגבלת, אך רעילים במידה רבה. הכוונה המקורית של עורכי הניסוי הייתה לתרום לבריאות הציבור באוכלוסייה ענייה זו, כפי שנראה משילובו של מכון טסקיגי במחקר, שכן הייתה זו אוניברסיטה המיועדת לשחורים שנוסדה על ידי בוקר טי. וושינגטון, המחנך השחור הדגול. בית החולים האוניברסיטאי של טסקיגי העניק לאנשי ה-PHS שיזמו את המחקר גישה למתקניו הרפואיים למטרות המחקר, ומוסדות שחורים אחרים וכן רופאים שחורים שעבדו בסביבה השתתפו אף הם. קרן רוזנוולד, מוסד פילנתרופי ידוע, סיפקה את המימון עבור הטיפול בחולים. המחקר גייס כ-400 חולי עגבת שחורים, וקבוצת ביקורת של 200 שחורים בריאים.
עם תחילת המחקר, בשנת 1929 אירע המשבר בבורסה האמריקנית, וקרן רוזנוולד נאלצה להפסיק את תמיכתה. מנהלי המחקר סברו כי אין ביכולתם להמשיך במחקר, שכן לא היה להם מימון לשלב הטיפול שאמור היה להגיע לאחר שלב האבחון. הם פרסמו דו"ח סופי, וסברו כי בכך תם המחקר.
בשנת 1928 דיווח מחקר באוסלו על הפתולוגיה של התקדמות מחלת העגבת במספר מאות חולים לבנים. מחקר זה היה רטרוספקטיבי, ניסוי שמתבסס על נתונים שנאספים במהלך רגיל של טיפול רפואי, ללא כל קשר לניסוי בעת שנאספו הנתונים. המידע נאסף מעיון בתיקים רפואיים של חולים שאובחנו כנגועים בעגבת, אך לא טופלו מסיבות מסוימות לזמן מה. קבוצת טסקיגי החליטה להציל את הניסוי, ולקיים מחקר פרוספקטיבי, ניסוי שאוסף נתונים באופן יזום, שיהיה שווה ערך למחקר הרטרוספקטיבי של אנשי אוסלו. זה כשלעצמו לא היה בגדר חריגה מהאתיקה הרפואית, מכיוון שבאותו הזמן לא היה דבר שניתן היה לעשות כדי לסייע לחולים, וכל עוד לא הזיקו הרופאים לחולים, ניתן היה לעקוב אחר התקדמות מחלתם. בכך הייתה תרומה לידע הרפואי. אך הרופאים הפכו למקובעים במטרה רפואית זו במידה שעיוותה את שיקול דעתם, עד שגם כאשר נמצאה תרופה זמינה ויעילה, המשיך המחקר לבחון את החולים, במקום להעניק להם את התרופה, במשך עשרות שנים.
האתיקה הרפואית של המחקר הידרדרה במהירות, גם מן הנקודה הנמוכה ממנה החלה. כך, למשל, באמצע המחקר, על מנת להבטיח כי הנחקרים יגיעו לבדיקת הניקור המותני המסוכנת, שלא הייתה למטרת ריפוי אלא למטרת אבחנה, נשלחו לחולים מכתבים מטעים המוכתרים כ"הזדמנות אחרונה לקבלת בדיקה מיוחדת בחינם". גם מתן "מענק הקבורה" המובטח הותנה בביצוע נתיחה שלאחר המוות בנבדקים שנפטרו. מנחקרים רבים נמנע במכוון טיפול רפואי. לנחקרים רבים ניתנו תרופות פלצבו שאין בהן ממש, וזאת בעת שהיו בשלבים קטלניים של המחלה. ב-1934 פורסם המידע הקליני הראשון, והדו"ח המלא הראשון הנוגע למחקר פורסם ב-1936. המחקר לא היה סודי, ומספר עיתונים רפואיים פרסמו את תוצאותיו במהלך השנים שבהן התקיים.
הניסוי המשיך להתנהל בחוסר אתיות חרף חקיקת חוקים בינלאומיים בנושא זה, כגון קוד נירנברג, שנוצר עקב ניסויים שערכו הנאצים בבני אדם במהלך השואה על מנת להגן על זכויות הנסיינים. כמו כן, בשנת 1964 חוקקה 'הצהרת הלסינקי' (אשר מבוססת גם על קוד נירנברג) על ידי ארגון הבריאות העולמי, ולפיה יש צורך בהסכמה מדעת של הנסיינים בניסויים בבני אדם.
בשנות ה-40 הפך הפניצילין לתרופה מקובלת לעגבת, ומספר מרפאות בריאות הציבור בארצות הברית החלו להעניק "טיפול מהיר" על מנת להכחיד את המחלה בתחומי המדינה. כאשר תוכניות אלו לטיפול במחלה הגיעו למחוז מייקון, מנעו החוקרים ממטופליהם השתתפות בתוכניות. במהלך מלחמת העולם השנייה התגייסו כ-250 מהנחקרים. בשירותם הצבאי הורו להם לקבל טיפול במחלתם, אך משפנו לקבלת הטיפול, פטר אותם ה-PHS מחובה זו. נציג ה-PHS, ד"ר סמית, התבטא כי "לעת עתה אנו מונעים טיפול מן הנחקרים שאובחנו כנגועים במחלה".
סיום המחקר והאירועים שלאחריו
פיטר בקסטון, חוקר מחלות מין מה-PHS בסן פרנסיסקו, שלח ב-1966 מכתב אל מנהל מחלקת מחלות המין ובו הביע את דאגתו מההיבטים המוסריים של המחקר. המרכז לבקרת מחלות ומניעתן באטלנטה (CDC) אישר את הצורך להמשיך במחקר עד תומו, דהיינו עד שאחרון הנבדקים ימות וגופתו תנותח. על מנת לחזק את עמדתו קיבל ה-CDC את הסכמת האגודה הרפואית הלאומית (גוף המאגד רופאים שחורים בארצות הברית) והאגודה הרפואית האמריקאית.
משהתברר שחששותיו אינם מקבלים את ההתייחסות הראויה מאנשי המקצוע, החליט בקסטון לפנות אל העיתונות. בתחילה פורסם המחקר ב"וושינגטון סטאר" ב-25 ביולי 1972, ולמחרת, לנוכח התגובה הציבורית החריפה, פורסמה כתבה נרחבת בעמודו הראשון של "הניו יורק טיימס". באותה שנה הוקמה ועדה ציבורית שקבעה כי המחקר לא היה מוצדק מבחינה רפואית, והורתה על סיומו המיידי. תובענה ייצוגית שהגישו הנחקרים וקרוביהם, באמצעות האגודה הלאומית לקידומם של הצבעוניים (NAACP), הניבה פיצוי בן 9 מיליון דולר, וכן מתן טיפול רפואי בחינם לכל המשתתפים בטיפול ששרדו, ולבני משפחתם של המשתתפים שמתו או שנפגעו מעגבת.
ב-16 במאי 1997 ערך הנשיא ביל קלינטון טקס בבית הלבן בהשתתפות חמישה מתשעת הנחקרים שנותרו עד אז בחיים, ובו התנצל הנשיא באופן רשמי בפני הנחקרים. "את הנעשה אין להשיב", אמר, "אך אנו יכולים לסיים את השתיקה... אנחנו יכולים להפסיק להפנות את מבטינו. אנחנו יכולים להביט בעיניכם, ולומר סופית בשם העם האמריקני - מה שעשתה ממשלת ארצות הברית היה מביש, ואני מצטער."
היבטים אתיים של המחקר
ניתן לראות את האתיקה של המחקר בתחילתו כתקינה למדי. בשנת 1932 הטיפול בעגבת לא היה יעיל, ולתרופות הידועות היו תופעות לוואי חמורות. האמונה הייתה שהעגבת נפוצה במיוחד באוכלוסיית השחורים העניים. כוונת עורכי המחקר הייתה בחלקה לבחון את נפוצות המחלה, ובחלקה ללמוד את מהלך התפתחותה הטבעי, ולבחון את יעילות הטיפולים. הרופאים העלימו מידע מחוליהם כדבר שבשגרה, ולא דרשו מהם את הסכמתם להשתתף בניסוי (דבר שלא היה מקובל באותה עת). מחקר קליני שנועד להעריך את יעילות הטיפול במחלה שנחשבה לנוראה לא היה רע כשלעצמו. עם זאת, היה בו ניצול של אוכלוסייה פגיעה לטובת האוכלוסייה בכללותה. יש שיראו בכך משום גזענות מצד עורכי המחקר.
עם התפתחותו של טיפול יעיל ופשוט לעגבת, הפניצילין, ושינויים של כללי האתיקה הרפואית, הפכה האתיקה הרפואית של מחקר זה למפוקפקת. בעת שהופסק המחקר מתו מאות אנשים מעגבת, וקרוביהם נדבקו במחלה. המחקר הפך לשם נרדף לניצול במחקרים קליניים, והושווה לגרועים שבמחקרים הקליניים.
מחקרים סוציולוגיים הראו כי המחקר בטסקיגי הוביל לפגיעה קשה באמון הקהילה השחורה כלפי שירותי הבריאות הניתנים לה. המחקר נתפס כגורם מכריע בשיעור ההשתתפות הנמוך של שחורים באמריקה בניסויים קליניים, וכן בהימנעותם מתרומת איברים ומהשתתפות בתוכניות לרפואה מונעת.
תוצאות המחקר הובילו להקמתה של ועדה לאומית להגנת נחקרים אנושיים במחקרים ביו-רפואיים והתנהגותיים, ולחקיקת חוק המחקר הלאומי. חוק זה ביסס את קיומן של ועדות הלסינקי הנקראות "Institutional Review Board", במוסדות רפואיים בארצות הברית. בארצות הברית מוענקת תשומת לב מיוחדת לניסויים רפואיים בקבוצות מיעוט ובקבוצות פגיעות, בעת תכנון פרוטוקול המחקר הקליני.
ניסוי טסקיגי בתרבות האמריקנית
מאז שנחשף בציבור, זכה ניסוי טסקיגי לביטויים מגוונים בתרבות האמריקנית. סיפור הניסוי בטסקיגי הונצח במחזה מאת דייוויד פֶלְדְשׁוּ בשם "בניה של מיס אברס" (שהוא שיבוש שמה של יוניס ריברס), אשר הוצג בשנת 1992. המחזה היה מועמד לפרס פוליצר. בשנת 1997 עובד המחזה לסרט טלוויזיה של רשת HBO בארצות הברית. הסרט זכה בחמישה פרסי אמי. ניסוי טסקיגי אף נותח מהיבטים שונים בספרים ובמאמרים רבים. לתשומת לב מיוחדת זכתה האחות יוניס ריברס, אשר בזכות צבע עורה ותרבותה, רכשה את אמונם של רבים מן הנבדקים ואיפשרה למעשה לניסוי בטסקיגי להימשך לאורך עשרות שנים. התנהגותה של האחות ריברס מעוררת תמיהות בקרב חוקרים רבים: היו שהאשימוה בבגידה בבני עמה, בעוד אחרים ראו בה כלי משחק בידיהם של החוקרים אשר ניהלו את הניסוי.
מבחן נהיגה עיוני
מבחן נהיגה עיוני (נפוץ גם בכינוי מבחן תאוריה, שמקורו משם המבחן באנגלית: "Theory test") הוא המבחן העיוני של לומד נהיגה בישראל. למבחן זה ניתן לגשת מגיל 15 ו-6 חודשים והוא בודק את שליטת התלמיד בחוקים ובתקנות העוסקים בנהיגה ובעקרונות תפעול הרכב, ובכלל זה תמרורים, תפעול מנוע הרכב, תפעול פנים הרכב, נהיגה נכונה ובטוחה בכבישים ועוד.
הלימוד מתבצע בדרך כלל באופן עצמאי, בעזרת חומרי לימוד (ספרים, חוברות, אתרי אינטרנט ועוד) המופצים על ידי משרד התחבורה ומו"לים פרטיים. חומרי לימוד אלה מכילים את הידע העיוני הדרוש, ותרגולים ומבחנים לדוגמה המאפשרים לאמוד את סיכויי ההצלחה במבחן האמיתי. כיום קיימים גם קורסי הכנה למבחן העיוני. לאחר שנים רבות של תפעול המבחן על ידי משרד הרישוי, עבר כל תפעול המבחן למפעילים חיצוניים, אשר מפעילים את מבחני התאוריה בכל רחבי הארץ.
שלא כמו בעבר, כיום מבחן התאוריה הוא ממוחשב, והתוצאות מתקבלות מיד בסיום הבחינה. המבחן כולל 30 שאלות שנבחרות באקראי לכל נבחן, מתוך מאגר שאלות קיים. כלומר, עשויים להיות טופסי שאלון שבהם מעט מאוד שאלות הבוחנות היכרות עם תמרורים, ובניגוד לזה, טפסים שבהם רוב השאלות דנות בנושא זה. באג במנגנון האקראיוּת שלפיו בוחר המחשב את השאלות עשוי להוביל לכך ששאלה מסוימת תופיע בבחינה יותר מפעם אחת. הנושאים המופיעים במבחן: תמרורים, תפעול מנוע כלי הרכב, תפעול פנים כלי הרכב, נהיגה בטוחה בכבישים ללא סיכון הולכי רגל ועוד.
המבחן ניתן באחת מהשפות הבאות: עברית, ערבית, אנגלית, רוסית, צרפתית וספרדית. זכאים לבחינה בעל-פה בעלי ליקוי למידה שבידם אישור מתאים, עולים חדשים שעלו לפני שלוש שנים או פחות, אשר אינם בקיאים בשפות בהן ניתן להיבחן, ואנשים בעלי בעיות בקריאה וכתיבה של השפות הללו, שבידם תצהיר מיוחד מבית המשפט. לפני שייגש למבחן נדרש הנבחן לשלם אגרה, לבצע בדיקות רפואיות ובדיקות עיניים, ולהחתים את הרופאים הבודקים על טופס הבקשה לרישיון.
במבחן ניתן לטעות לכל היותר בארבע מתוך 30 השאלות (על הנבחן לענות נכונה על 26 שאלות לפחות). מעל מספר זה של טעויות ייכשל הנבחן, וייאלץ להיבחן פעם נוספת. מספר הבחינות החוזרות לאדם אינו מוגבל, אך יש לחכות לפחות יום עד לבחינה החוזרת, ולשלם שוב עבור הזכות להיבחן. ציון "עובר" במבחן העיוני תקף לשלוש שנים מיום הבחינה, ובאם לא קיבל הנבחן רישיון נהיגה במשך אותן שלוש שנים, עליו לעבור שוב את הבחינה לצורך קבלתו.
למבחן ניגשים המעוניינים ללמוד נהיגה. בנוסף, נהג שקיבל שלילת רישיון מנהלתית, או שלא חידש את רישיון הנהיגה יותר משלוש שנים, חייב לעבור מבחן עיוני חוזר בטרם יקבל את רישיון הנהיגה. מאז 2018 מקיים משרד החינוך אופציה להבחנות בבחינת תיאוריה בבתי הספר לתלמידי כיתות י' בתיכונים מסוימים.
קת'לין קאבנדיש
קת'לין אגנס קאבנדיש (באנגלית: Kathleen Agnes Cavendish; 20 בפברואר 1920 – 13 במאי 1948) הייתה אשת חברה אמריקאית. היא הייתה ילדתם הרביעית ובתם השנייה של ג'וזף פ. קנדי האב ורוז קנדי וכן אחותם של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ון פ. קנדי והסנאטורים רוברט פ. קנדי ואדוארד מ. "טד" קנדי. הייתה אשתו של ווליאים קבנדיש, המרקיז מהרטינגטון (אנ').
כאשר אביה שירת כשגריר ארצות הברית בבריטניה, קת'לין רכשה חברים רבים באנגליה והייתה "הדבטונטית של 1938". בהמשך, החלה לעבוד עם הצלב האדום, שם פגשה את הלורד הרטינגטון. השניים התחתנו במאי 1944, אך לאחר ארבעה חודשי נישואים בלבד נהרג הרטינגטון בזמן שירות צבאי בבלגיה. בשנת 1948, בעודה בדרך לחופשה עם בן זוגה החדש, הרוזן פיצוויליאם השמיני (אנ'), נהרגה קת'לין בהתרסקות מטוס.
שנים מוקדמות
קת'לין אגנס קנדי נודלה בבית הוריה בברוקליין, מסצ'וסטס, ילדתם הרביעית ובתם השנייה של ג'וזף פ. קנדי ורוז פיצג'רלד קנדי. כונתה "קיק" (בעיטה) על ידי משפחתה בשל אופייה המתפרץ. אחייה היו ג'וזף הבן, ג'ון, רוזמרי, יוניס, פטרישיה, רוברט, ג'ין, וטד קנדי. קת'לין הייתה קרובה במיוחד לאחיה ג'ון.
קת'לין התחנכה בבית בריברדייל שבאזור הברונקס של ניו יורק. היא למדה גם במנזר הלב הקדוש בנורוטון, קונטיקט, ובמנזר הילד הקדוש בנוילי, צרפת. בנות קנדי לא חונכו לגדל ציפיות פוליטיות, בניגוד לגברים במשפחה. למרות זאת, בעקבות הקשרים החברתיים והכלכליים של המשפחה, סופקו להן הזדמנויות חינוך שוות לאלה של הבנים. כך היה ב-1938, כאשר הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט מינה את ג'וזף קנדי האב לשגריר ארצות הברית בבריטניה.
בריטניה
התקופה שבילתה קת'לין בבריטניה השפיעה רבות על שארית חייה. היא התחנכה בקווינס קולג' שבלונדון, ובמהרה טיפחה מעגל חברותי רחב, הכולל נשים וגברים מהחברה הגבוהה הבריטית. קת'לין החלה במערכת יחסית עם דייוויד רוקפלר והוכתרה בתור "הדבוטנטי של 1938" על ידי התקשורת האנגלית לאחר הופעת הבכורה שלה בנשף המלכה שארלוט (אנ').
בעקבות הפלישה הגרמנית לפולין ופרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, נאלצה קיק, ששהתה בבית המשפחה בדרום צרפת עם חברה, לחזור לאנגליה במהרה. בתקופה זו חזרה משפחת קנדי לארצות הברית. קת'לין, שאהבה מאוד את אנגליה ואת חבריה המקומיים, ביקשה מהוריה רשות להישאר שם על אף הסכנה הקרבה. למרות מאמציה, נאלצה להפליג הביתה בסתיו 1939.
לאחר חזרתה לארצות הברית, קנדי החלה למדה זמן מה בבית הספר פינץ', בניו יורק. לאחר מכן החלה ללמוד בקולג' בפלורידה. בנוסף ללימדוים, קת'לין החלה להתנדב עבור הצלב האדום האמריקאי. ב-1941 עזבה את לימודיה והחלה לעבוד כעוזרת מחקר עבור פרנק וולדרופ, העורך הראשי של עיתון Washington Times-Herald. בהמשך שיתפה פעולה עם אינגה ארווד (אנ'), איתה כתבה את התור "Did You Happen to See...". עם הזמן קיבלה קת'לין תור משל עצמה, שם כתבה ביקורות על סרטים ומחזות.
נישואים
בשנת 1943, בחיפוש אחר דרך לחזור לאנגליה, נרשמה קת'לין לעבודה במרכז לאנשי שירות שהוקם על ידי ארגון הצלב האדום. במהלך שהותה באנגליה, לפני המלחמה ובמהלכה, נהייתה קת'לין יותר עצמאית והחלה מתרחקת ממשפחתה ומהכנסייה הקתולית. בתקופה הזו החלה קנדי במערכת יחסים עם הפוליטיקאי וויליאם קבנדיש, המרקיז מהרטינגטון ויורש העצר של הדוכס העשירי מדבונשייר.
אלמנות
קת'לין, אז המרצ'יונית מהרטינגטון, ולורד הרטינגטון בילו יחד פחות מחמישה שבועות לפני שיצא להילחם בצרפת. ארבעה חודשים לאחר החתונה, ופחות מחודש לאחר נפילתו של ג'ו קנדי, נהרג הלורד הרטינגטון על ידי צלף גרמני במקרב בבלגיה. אחיו הצעיר הלורד אנדרו קבנדיש (אנ') נהיה יורש העצר של הדוכסות, מכיוון שאחיו לא השאיר אחריו יורש.
קת'לין נותרה פופולרית במעגלים החברתיים הלונדוניים, ובהמשך החלה במערכת יחסים רומנטית עם הרוזן השמיני פיצוויליאם בעודו מסיים את תהליך הגירושים מאשתו. גם במקרה הזה התנגדה רוז קנדי למערכת היחסים, והזהירה את קת'לין כי תדחה ותנתק אותה כלכלית במידה ותתחתן עם פיצוויליאם. ב-1948, בניסיון לשכנע את אביה לאפשר את הנישואים, החליטה קת'לין לטוס לבקר את אביה בעודו שוהה בפריז.
מותה
כשסוף סוף עבר המטוס את העננים, התגלה מיד כי הוא בצלילה ורגעים אחדים מהקרקע. הטייס ניסה לנסוק, אך הלחץ מהסופה, יחד עם שינוי הכיוון הפתאומי, קרעו את אחת הכנפיים של המטוס, לאחר מכן את שני המנועים, ולבסוף גם את הזנב. לאחר מכן גוף המטוס הסתחרר אל עבר הקרקע. קת'לין נהרגה מיד, וכן גם פיצוויליאם, הטייס פיטר טאונסאנד והנווט ארתור פרימן.
ג'וזף קנדי, אביה של קת'לין, היה היחיד מבני המשפחה שנכח בלווית ביתו. רוז קנדי סירבה להשתתף בהלוויה, ובמקום זאת אושפזה בבית חולים מסיבות רפואיות.
ייצוגה בתרבות הפופולרית
בשנת 2018 פרסמה הסופרת האמריקאית קרי מאהר רומן בדיוני אודות חייה של קנדי, The Kennedy Debutante. הספר התקבל היטב על ידי המבקרים, וזכה בתואר "הספר הטוב של השבוע" על ידי עיתון הניו יורק פוסט.
קתלין קנדי מגולמת על ידי השחקנית דארלין קאר בסרט הטלוויזיה מ-1977, Young Joe, the Forgotten Kennedy. היא מגולמת על ידי טרייסי פולן במיני-סדרה מ-1990, The Kennedys of Massachusetts, ועל ידי רובין טאני במיני-סדרה מ-1993, JFK: Reckless Youth.
לילסטרום (כדורגל)
מועדון הכדורגל לילסטרום (בנורווגית: Lillestrøm SK) הוא מועדון כדורגל נורווגי מהעיר לילסטרום, שהוקם ב-2 באפריל 1917 ולזכותו חמש אליפויות שישה גביעים. מגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל הוא אצטדיון אראסן, המשמש כמגרשה הביתי מאז 1950.