cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערכת הבריאות בישראל
ביטוח בריאות ממלכתי
במקביל לסל הבריאות הקבוע בחוק מציעות כל קופות החולים לחבריהן לרכוש "ביטוח משלים", שהוא ביטוח בריאות הכולל שירותים שאינם כלולים בסל הבריאות לפי החוק. גם סוג ביטוח זה, הקרוי בחוק "שירותי בריאות נוספים" (שב"ן) מצוי תחת פיקוח ומגבלות, ולמשל, נאסר על קופות החולים להציע במסגרתו הטבה או הנחה לגבי כל שירות המצוי בסל הבריאות. התשלום לביטוח משלים אינו פרוגרסיבי בניגוד לעקרון השוויון הטמון בחוק הבריאות הממלכתי.
מערכת הרפואה בקהילה
מערכת הרפואה בקהילה נועדה לספק שירותי רפואה לאוכלוסייה בדרך שגרה, על ידי שירותי רפואה מונעת, טיפול בבעיות שוטפות במסגרת מרפאות ומכונים, שיקום במסגרת קהילתית, ופעולות שונות לקידום בריאות, כגון תכנון המשפחה, פעילות גופנית, תזונה נכונה ואורח חיים בריא.
מערכת רפואה בקהילה מכוונת להביא את השירות הרפואי לסביבתו הקרובה של צרכן השירות ולמנוע, ככל שניתן, את הצורך באשפוז בבית חולים.
בישראל פועלות קופות החולים: מכבי, כללית, מאוחדת ולאומית. בעבר פעלו בה קופות החולים: עממית, אסף, פועלי השומרון והציונים הכלליים.
מרפאות קופת חולים
מערכת הרפואה בקהילה מבוססת בישראל בעיקר על מרפאות ציבוריות בבעלות קופות החולים ומרפאות של רופאים עצמאיים הקשורים בהסדרי התחשבנות שונים עם קופות החולים ובהתאם לכך מקבלים לטיפול את מבוטחי הקופות ללא גביית תשלום מהמטופלים.
תחנות לבריאות המשפחה/האם והילד - טיפת חלב
מערכת התחנות לבריאות האם והילד, או לבריאות המשפחה, הקרויות "תחנות טיפת חלב", מופעלת בפריסה רחבה בכל הארץ. שירות זה ייחודי בכך שהוא מופעל על ידי מגוון של גורמים, ללא חוקיות ברורה. חלק מתחנות טיפת חלב מופעלות על ידי המדינה, חלקן על ידי קופות חולים ואחרות על ידי הרשויות המקומיות. עיקר פעילותן של התחנות היא בתחום תכנון המשפחה, ליווי האישה משלבי טרום-הריון ולאורך ההריון, ומעקב אחר התפתחות התינוק מלידתו ועד גיל שש. בתחנות טיפת חלב ניתנים חיסוני השיגרה לגיל הילדות לתינוקות ופעוטות, ונבדקת התפתחות הילד לאיתור בעיות ועיכובים הדורשים טיפול.
בנוסף, חלק מהתחנות הרחיבו פעילותן לתחום קידום בריאות כללי (כגון עידוד ספורט והדרכה תזונתית) ופעילות לטובת בריאות קשישים.
מכונים ומרפאות מקצועיות
בשנים האחרונות מתפתחת הרפואה המקצועית בקהילה, ומספר שירותים שניתנו בעבר בבית חולים בלבד, ניתנים כיום גם במרפאות מומחים ומכונים מחוץ לבתי חולים. דוגמה חשובה לכך הן מרפאות הדיאליזה, אשר הקמתן נועדה להקל על חולי כליות את הגישה לטיפולי הדיאליזה התכופים שעליהם לעבור. גם חוק ביטוח בריאות ממלכתי דחף את קופות החולים להקים שירותי רפואה מקצועית במרפאות ומכונים בקהילה, על מנת לעמוד בתחרות ביניהן וכדי לחסוך בעלויות הגבוהות של רכישת שירותים אלה מבתי החולים. עם זאת, עדיין נחשבות מרפאות החוץ והמחלקות לאשפוז-יום של בתי החולים כמקום המועדף על חלק גדול מהמטופלים, לביצוע בדיקות וטיפולים שיש בצידם סיכון לסיבוכים, כגון צנתור, בדיקת אנדוסקופיה וטיפולים ובדיקות הכרוכים בהרדמה אזורית. החוק בישראל עדיין מחייב כי הרדמה מלאה תבוצע אך ורק בבית חולים.
בתי החולים
בישראל פועלים כ-30 בתי חולים כלליים המפוזרים ברחבי המדינה, מנהריה בצפון ועד אילת בדרום. בהתאם לפיזור האוכלוסייה בישראל, מרבית בתי החולים מצויים באזור המרכז. חלק מבתי החולים הם כלליים - כלומר מיועדים לטיפול במגוון רב של מצבים רפואיים, ואחרים הם ייעודיים - המיועדים לטיפול בסוג מסוים של מצבים רפואיים, למשל בתי חולים לחולים פסיכיאטרים, בתי חולים גריאטריים לשיקום, בתי חולים סיעודיים ובתי חולים המיועדים ליולדות.
כמו כן קיימים בתי חולים בבעלות פרטית אך ציבוריים (למשל אסותא אשדוד), או בבעלות עמותות וקרנות שונות, המייעדות את הטיפול לאזורים ואוכלוסייה מסוימת, למשל בתי החולים במזרח ירושלים ובנצרת, המיועדים למגזר הערבי ישראלי, וחלקם אף מיועד לפלסטינים. כמו כן קיימים בתי חולים ומרכזים רפואיים פרטיים הנותנים רפואה פרטית לחולים בקופות מסוימות או תמורת תשלום שלא מסובסד על ידי מדינת ישראל (למשל הרשת הגדולה בארץ לרפואה פרטית - אסותא מרכזים רפואיים).
בתי החולים הכלליים הגדולים ביותר שייכים למדינה (ומופעלים על ידי משרד הבריאות) ולקופת חולים כללית.
בתי יולדות
בעבר הוקמו בתי יולדות קטנים, ובתי חולים המתמחים בקבלת לידות, במסגרת הניסיון לעודד נשים ללדת בסביבה רפואית. ניסיון זה צלח במידה רבה וכיום מרבית תושבות ישראל יולדות בבית חולים. בשנים האחרונות, עם התפתחות הרפואה, נסגרים בתי חולים נפרדים ליולדות ומנגד מחלקות היולדות הצמודות לבתי החולים הכלליים גדלות ומשתכללות, ומתפתחים בהן שירותים מורכבים כגון טיפול נמרץ ילודים (פגיות), וכן שירותים אלקטיביים של לידה בסגנון אישי וביתי.
בתי חולים פסיכיאטריים
מרבית בתי החולים הפסיכיאטריים בישראל הם בבעלות ממשלתית, ובשנים האחרונות מתבצע מהלך מכוון לצמצום מספרם של בתי החולים הלא-ממשלתיים בתחום זה, כחלק מרפורמה כוללת שמטרתה להחזיר חולי נפש לחיים במסגרת הקהילה, ככל שניתן, ולקצר את משך האשפוז הפסיכיאטרי של כל חולה, למינימום ההכרחי לשם טיפול בו.
אשפוז פסיכיאטרי מתבצע בישראל רק לפי הוראות חוק טיפול בחולי נפש, ויכול להתקיים בהסכמת המטופל, בהסכמת אפוטרופוסו (לגבי קטין עד גיל 15) בהוראת פסיכיאטר מחוז, או בצו של בית משפט. החוק האמור קובע הוראות ברורות לגבי האפשרות לאפשז חולה נפש בניגוד לרצונו, או ללא הסכמתו, וכן קובע סמכות לבית משפט להורות על בדיקה פסיכיאטרית של חשוד בביצוע עבירה, ועל אשפוז פסיכיאטרי של נאשם שנמצא שאינו כשיר מבחינה נפשית לעמוד לדין על עבירה שביצע, או לעמוד בתנאי מעצר או בעונש מאסר. ככלל, אשפוז פסיכיאטרי ללא הסכמה יתבצע רק אם מתקיימים שני התנאים הבאים במצטבר: המטופל סובל ממחלת נפש, והוא מסכן את עצמו או את הזולת. בתי המשפט פסקו כי חייב להיות קשר סיבתי בין שני תנאים אלה, כלומר - הסיכון לזולת או לעצמו הגרם על ידי מחלת הנפש - על מנת להצדיק אשפוז פסיכיאטרי בכפייה.
המחסור בכוח אדם בבתי חולים פסיכיאטריים
לפי דו"ח הוועדה המקצועית בנושא מערכת האשפוז במרכזי בריאות הנפש בישראל שפורסם באוקטובר 2022. קיימים עומסים במחלקות לבריאות הנפש, כמו כן מחסור בכוח אדם הנובע מתנאי העסקה ירודים. בהשוואה לסטנדרט הקיים בעולם קיים מחסור של כ-900 עובדים במרכזים הרפואיים. מצוקה זו החריפה בעקבות מגפת הקורונה. בנוסף, זמני ההמתנה לבדיקת אבחון ולהמשך טיפול פסיכיאטרי ופסיכותרפי בבריאות הנפש עשויים לעמוד על בין 12 ל-16 חודשים. כמו כן, ישנם פערים גדולים בין זמני ההמתנה הניתנים באזורי הפריפריה לאלה הניתנים באזור מרכז הארץ. בנוסף בעקבות המחסור בכוח האדם בתחום, קיים קושי להתאים את פרופיל המטפלים למאפיינים התרבותיים והקהילתיים של קבוצות שונות בקהילה, דוגמת חרדים, רוסים, אתיופים וכו'. כך שהשירותים בלתי נגישים עבור אוכלוסיות רחבות.
בדיון בוועדת העבודה והרווחה בינואר 2023 הוצגו נתונים נוספים על ידי חוקרים במרכז המידע והמחקר של הכנסת לפיהם כשני שלישים ממתמודדי הנפש לא מקבלים את סל השיקום המגיע להם, בעיקר בגלל בירוקרטיה ומחסור בעובדים. כמו כן כ-110 אלף מתמודדי נפש בישראל זכאים לתקציב שיקום, אך רק כ-30 אלף מממשים אותו בפועל וממצים את זכויותיהם.
בתי חולים (מוסדות) סיעודיים
בישראל פועלים למעלה מ-300 מוסדות לאשפוז סיעודי, שהם בתי חולים, ובהם למעלה מ-17,000 מיטות לחולים סיעודיים ותשושי נפש. בין מוסדות אלה ארבעה מרכזים גריאטריים ממשלתיים, והיתר בבעלות עסקית או בבעלות עמותות וארגונים ללא כוונת רווח.
חולים סיעודיים, הם בעיקר קשישים (אם כי יש חולים סיעודיים צעירים), הזקוקים להשגחה מקצועית, אך לא בהכרח רפואית, במשך 24 שעות ביממה. הם זקוקים לסיוע יומיומי שוטף בפעולות הפשוטות ביותר כגון אכילה, רחצה, התלבשות, ובדרך כלל סובלים מאי שליטה בסוגרים, ומרותקים לכיסא גלגלים או למיטה. חולים תשושי נפש סובלים מירידה בתפקוד המוחי על רקע זקנה (אלצהיימר, דמנציה) וזקוקים עקב כך להשגחה מתמדת.
חולים אלה יכולים להיות מטופלים בביתם, בסיוע מטפל צמוד (לעיתים קרובות בן משפחה או עובד זר), אולם לעיתים לא ניתן לתת להם את ההשגחה והטיפול הראויים בבית. אם לא ניתן להשאיר את החולה הסיעודי בביתו, עליו לעבור למסגרת אשפוזית מתאימה. מסגרות כאלה הן מוסדות רפואיים ייעודיים, בהם מושם דגש רב יותר על הטיפול הסיעודי השוטף, ופחות על הבעיות הרפואיות, שהן בדרך כלל בעיה שולית בחייו של הקשיש הסיעודי. מסגרות כאלה כוללות בתי חולים סיעודיים, מרכזים גריאטריים, ומחלקות לאשפוז סיעודי בבתי אבות.
האשפוז הסיעודי אינו ממומן על ידי קופת חולים במסגרת "סל הבריאות", אולם תושבי ישראל זכאים לקבל סיוע פרוגרסיבי ממשרד הבריאות במימון האשפוז הסיעודי. גובה הסיוע נקבע לפי מבחני הכנסה הנערכים לקשיש המתאשפז ולבני משפחתו הקרובים (בן/בת זוג וילדים בגירים). בממוצע, משפחות של חולים סיעודיים הנמצאים זכאים לסיוע, מחויבות להשתתף ב-20-25% מהעלות הממשית של האשפוז הסיעודי, סכום השווה לכ-2500 ש"ח בחודש. סכום זה לא כולל בתוכו חלק ניכר (עד 80%) מקצבת הזקנה או הנכות המגיעה למאושפז מהמוסד לביטוח לאומי, והמועבר לגורם המשלם עבור האשפוז, לפי חוק. המדינה רוכשת עבור החולים הזכאים לכך, למעלה מ-70 אחוז מכלל מיטות האשפוז הסיעודי הקיימות בישראל.
בשנים האחרונות שבה ועולה קריאה ציבורית להכליל את האשפוז הסיעודי ב"סל הבריאות" שבאחריות קופות החולים, ככל אשפוז אחר.
בתי חולים שיקומיים
שיקום חולים ונפגעים לאחר טראומה הוא מקצוע המצריך תשומות גבוהות. בישראל קיימים מספר קטן של בתי חולים המתמחים בשיקום. שיקום נדרש לאחר חבלה חיצונית כגון תאונות דרכים, והן לאחר פגיעות פנימיות כגון אירוע מוחי או התקף לב. השיקום מתחיל לקראת סיום הטיפול האקוטי בבעיה הרפואית, ומתמקד בהחזרת המטופל לתפקוד תקין, על ידי שחזור יכולות ולימוד מחדש של יכולות שאבדו. השיקום עשוי לכלול טיפול פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, ריפוי בדיבור, קלינאות תקשורת, וכן כולל בתוכו מקצועות העוסקים בהתאמת עזרי טכנולוגיה מסייעת לחזרה לתפקוד כגון תותבות לאיברים תפקודיים (כגון רגל תותבת) וקוסמטיים (כגון עין תותבת), התאמת כיסאות גלגלים ואמצעי תקשורת תומכת וחליפית.
רגולציה
הרגולציה (אסדרה) החוקית של מערכת הבריאות בישראל נשלטת על ידי מספר חוקים:
חוקים המסדירים מקצועות רפואיים
חלק מהמקצועות בתחום הבריאות מוסדרים בחקיקה בישראל, והעוסקים במקצועות אלה חייבים ברישוי לפי חוק. להלן רשימת המקצועות והחוקים:
רגולציה על בתי החולים הציבוריים
בשנת 2016 הוקם האגף לפיקוח על מערך האשפוז במשרד הבריאות. האגף הוקם במטרה להבטיח את האיתנות הפיננסית של בתי חולים בישראל על מנת שיוכלו לספק שירותי בריאות נאותים. האגף מרכז את הסמכויות והכלים הנדרשים לפיקוח ומעקב פיננסי אחר בתי החולים הציבוריים במדינת ישראל.
דו"חות מבקר המדינה
בשנת 2010 הקדיש מבקר המדינה את הפרק הראשון לקופת חולים מאוחדת. הוא הצביע על פגמים מהותיים בהליכי הניהול, הפיקוח והבקרה של הקופה. תוארה תרבות ארגונית קלוקלת, חריגות חמורות מאוד מכללי מינהל תקין וליקויים המעוררים חשש לזילות כספי הציבור
רפואה שחורה
בנוסף לסקרים רוחביים, ישנן גם פרשיות בהן רופאים ספציפיים נתפסו בתחקירים עיתוניים בקבלת תשלומים שחורים ומספר רופאים אף הורשעו בקבלת שוחד. מעניין לציין שרופאים שהורשעו בקבלת שוחד חזרו לאחר מכן לתפקידי ניהול במערכת הבריאות הציבורית וזאת מכיוון שלשיטת חלק מן השופטים האינטרס הציבורי בהעסקת רופא מיומן גובר על האינטרס למניעת שחיתות. נראה שתיירות מרפא בישראל היא כר לתופעות פסולות מול מטופלים לא ישראליים.
בנוסף לתופעות פסולות בממשק מטפל-מטופל, ישנן גם עדויות לכך שיצרנים וספקים שונים למערכת הבריאות מציעים שוחד ולתגמולים עקיפים לעובדי המערכת על מנת לקדם את מוצריהם במערכת.
נתונים וסטטיסטיקה
על פי נתוני הלמ"ס ההוצאה הלאומית לבריאות, במחירים שוטפים, הסתכמה בשנת 2012 ב-73.8 מיליארד ש"ח, שהם 7.4% מהתמ"ג. ההוצאה לנפש הגיעה בשנת 2012 ל-9,337 ש"ח. ההוצאה לבריאות בישראל באחוזים נמוכה מההוצאה במרבית מדינות ה-OECD. בסוף 2011 שיעור מיטות האשפוז בישראל 43,093 ועמד על 1.83 מיטות ל-1,000 איש, לעומת שיעור של 3.4 מיטות לאלף איש במדינות ה-OECD, כאשר תפוסת המיטות בישראל היא הגבוהה ביותר במדינות ה-OECD.
לפי נתוני הלמ"ס ההוצאה הלאומית לבריאות הסתכמה בשנת 2019 ב-106.2 מיליארד שקל, 7.6% מהתמ"ג ועלתה ב-3.9% לעומת 2018. ההוצאה לנפש, הסתכמה ב-3,089 דולר, ועלתה ב-2.0%. שיעור המימון הציבורי מההוצאה הלאומית ב-2019 עמד על 64% (24% מומנו מגביית מס בריאות ו-40% מומנו מתקציב המדינה). קופות החולים סיפקו בשנת 2019 33% משירותי הבריאות, מגזר הרפואה הפרטי ובתי חולים כלליים סיפקו 56%. מוסדות ממשלתיים 6%, ושירותי מלכ"רים, דוגמת מגן דוד אדום, סיפקו 5%.
עם זאת, תוחלת החיים הממוצעת בישראל היא מהגבוהות בעולם, ונמצאת במהלך השנים במגמת שיפור מתמשך בכל קבוצות האוכלוסייה. כאשר נשמרים פערים ברמת התמותה בין יהודים וערבים ובין גברים ונשים. ב-2011 תוחלת החיים הממוצעת של הגברים הישראליים עומדת על 79.9 שנים והיא הרביעית מבין מדינות ה-OECD, ואילו תוחלת החיים הממוצעת של הנשים הישראליות עומדת על 83.6 שנים, ומדורגת במקום ה-5 מבין מדינות ה-OECD. שיעור תמותת התינוקות ישראל הוא 2.5 ל-1,000 לידות חי, וישראל בהשוואה למדינות ה-OECD נמצאת בתחתית הרשימה, עם תמותת תינוקות נמוכה יחסית.
בשנת 2019 הועסקו בישראל כ-29,800 רופאים, כאשר שיעור הרופאים המועסקים עומד על 3.3 רופאים ל-1,000 תושבים. באותה שנה הועסקו בישראל 45,400 אחיות, שיעור של 5.01 ל-1,000 תושבים. בשנה זו שיעור האחיות בישראל היה נמוך בהשוואה לממוצע ה-OECD, כמו בכל השנים שלפניה.
על פי נתוני משרד הבריאות בשנת 2021 הועסקו בישראל 29,700 רופאים - 3.19 רופאים ל-1,000 איש, כאשר ממוצע הרופאים ב-OECD עמד על 3.5 רופאים ל-1,000 איש. המשרד צופה כי שיעור הרופאים בישראל יגיע לשיא של 3.3 רופאים ל-1,000 איש בשנת 2025. לאחר מכן צופה המשרד את התהפכות מגמת העלייה, כאשר בהתחשב בהזדקנות האוכלוסייה צפוי שיעור הרופאים לאלף נפש לעמוד על 3.03 בשנת 2035. כדי להתמודד עם הירידה הצפויה ממליץ המשרד להגדיל את מספר הסטודנטים לרפואה במדינת ישראל.
פערים בשירותי הבריאות מרכז פריפריה בישראל
בישראל, קיימים פערים בהיקף שירותי הבריאות בין אזורי המרכז לאזורי הפריפריה. הפערים הללו הם חלק מהאי-שוויון הכלכלי והחברתי בין האזורים, הכוללים תחומי חיים כמו תעסוקה, חינוך, רווחה ותחבורה. בפריפריה מתגוררת אוכלוסייה מוחלשת. תחום הבריאות משקף את הרמה החברתית הכללית של האוכלוסייה ומושפע ממנה. פערי הבריאות בין המרכז לפריפריה מתפתחים בעקבות הפערים הסוציו-אקונומיים בין שני האזורים. מחקרים מראים שקיים יחס ישיר בין מעמד חברתי-כלכלי, רמת הכנסה והשכלה לבין רמת הבריאות. התוצאה היא שדווקא אלו הזקוקים ביותר לשירותי בריאות, יש להם גישה מוגבלת יותר לשירותים אלו.
על פי דוח משרד הבריאות קיימים פערים ומצוקות בשירותי הרפואה בקהילה בצפון ביחס למרכז: הפערים באים לידי ביטוי במחסור כללי בשירותי בריאות, מחסור בכוח אדם ומחסור בתשתיות: ישנו מחסור במיטות שיקום, במרפאות כאב בבתי החולים, ברופאות נשים, ברופאים מומחים לגריאטריה (בהם הוגדר המחסור כחמור), ברופאי משפחה, ברופאי ילדים, במומחים בנוירולוגיה ילדים, בקלינאי תקשורת, ברפואה פיזיקלית, בפסיכיאטריה בקהילה – במבוגרים ובילדים, באולטרסאונד אנדוסקופי, במכוני הקרנות ו-PET CT ועוד. ההשקעה במחוזות הצפון והדרום ביחס לגודל האוכלוסייה היא על פי רוב הנמוכה ביותר, ומפגרת אחר יתר המחוזות.
במחקר של מכון טאוב על מערכת האשפוז הכללי בישראל, נמצאו פערים בין המרכז לפריפריה במיטות האשפוז ובמרחק ונגישות. ממוצע מיטות האשפוז בישראל הוא נמוך יחסית למדינות ה-OECD והוא חמור יותר בפריפריה בהשוואה למרכז. בפריפריה הדרומית והצפונית, מספר המיטות ל-1,000 נפש הוא הנמוך ביותר, 1.32 ו-1.55 בהתאמה, ובירושלים הוא הגבוה ביותר, 2.36. בנוגע למרחק ונגישות המחקר מראה כי הנגישות הממוצעת לבית החולים הקרוב שבו מטופלים מקרים קלים יחסית הוא הגדול ביותר במחוז הצפון (יותר מ-19 ק"מ), אחריו מחוז יהודה ושומרון (יותר מ-18 ק"מ), ואחריהם מחוז הדרום (כ-16 ק"מ); זאת לעומת מרחקים קצרים ביותר במחוזות תל אביב וירושלים (כ-3-4 ק"מ). במחוז צפון, המרחק הממוצע ממרכז רפואי אזורי, המטפל במקרים מורכבים יותר, הוא כ-45 ק"מ וכ-41 ק"מ בדרום, בעוד בירושלים ובתל אביב המרחק הוא כ-4 ק"מ בלבד.
פתרונות לפערים בשירותי הבריאות בין המרכז לפריפריה
במהלך השנים יזמה ממשלת ישראל מספר תוכניות לצמצום הפערים בין המרכז לפריפריה במערכת הבריאות. בתוכנית האסטרטגית של משרד הבריאות לשנים 2011-2014 הוקדש מקום מרכזי לנושא זה. בין היעדים המרכזיים שנקבעו היו: הגדלת מספר האחיות בדרום; הגדלת מספר הרופאים המומחים בפריפריה; הגדלת התשתיות בפריפריה; העדפת הפריפריה בהקצאת טכנולוגיות מתוחכמות; ותמרוץ קופות החולים להגדיל את השקעתן הכספית בתשתיות ובקידום בריאות בפריפריה.
תוכניות נוספות הן:
קישורים חיצוניים
מאמרים:
גילדת האוניברסיטאות האירופאיות עתירות המחקר
גילדת האוניברסיטאות האירופאיות עתירות המחקר (באנגלית: The Guild of European Research-Intensive Universities, בקיצור: The Guild) היא רשת אוניברסיטאית, שנוסדה בשנת 2016 הכוללת עשרים ואחת אוניברסיטאות עתירות מחקר באירופה משש עשרה מדינות והיא מוקדשת לשיפור קולם של המוסדות האקדמיים, החוקרים והסטודנטים שלהן. אחת המטרות של הגילדה היא לקדם עמדות משותפות בנושא השכלה גבוהה ומחקר, במיוחד כלפי מוסדות, כדוגמה; הצגת נירות עמדה בשנת 2018 כלפי מימון FP9 במסגרת תוכניות למחקר ופיתוח טכנולוגי של האיחוד האירופי/הנציבות האירופית.
אוניברסיטאות חברות
רשימת חברי הגילדה (נכון לשנת 2022):
פרנץ האלדר
פרנץ האלדר (בגרמנית: Franz Halder; 30 ביוני 1884 – 2 באפריל 1972) היה גנרל-אוברסט גרמני במלחמת העולם השנייה.
חיים וקריירה מוקדמת
פרנץ האלדר נולד בווירצבורג למשפחת אנשי צבא. אביו, מקס האלדר, היה גנרל-מאיור במשרד המלחמה של בוואריה והיה מראשוני המשתמשים בארטילריה מודרנית. האלדר הצטרף ליחידת ארטילריה בצבא בוואריה בשנת 1902, קודם לדרגת לוטננט וכשסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית בשנת 1904, המשיך ולמד בבית הספר לארטילריה (1906–1907) ובבית הספר לקציני מטה (1911–1914).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין מטה של הקורפוס הבווארי ה-3, קודם להאופטמן באוגוסט 1915 ושירת במטה של הארמייה השישית, עד סוף המלחמה הספיק לשרת במפקדות הארמייה השנייה והארמייה הרביעית.
בין המלחמות
בסוף המלחמה נשאר לשרת בצבא גרמניה המצומצם, הרייכסווהר, שירת תחילה כמדריך בין השנים 1919 ל-1924. בשנת 1924 האלדר קודם לדרגת מיור ובשנת 1926 הוא מונה לקצין המבצעים של כוח הרייכסווהר במינכן. הוא קודם לדרת אוברסט-לויטננט בפברואר 1929 ובאוקטובר הוצב כמדריך בבית הספר לקציני הרייכסווהר.
קודם לדרגת אוברסט בדצמבר 1931 ושירת כראש המטה של הרייכסווהר במינסטר עד שנת 1934.
קודם לדרגת גנרל-מיור באוקטובר 1934 ושירת כמפקד הדיוויזיה ה-7 שהייתה מוצבת במינכן.
קודם לדרגת גנרל-לויטננט באוגוסט 1936, הפך להיות ראש אגף האימונים של הורמאכט והיה אחראי לתרגילי האימון הגדולים ביותר שנערכו מאז שגרמניה החזירה את גיוס החובה בשנת 1935.
קודם לדרגת גנרל חיל התותחנים ב-1 בפברואר 1938. ראש ה-OKW החדש וילהלם קייטל בעצה אחת עם אדולף היטלר מינה את האלדר לראש המטה הכללי של ה-OKH כיורשו של לודוויג בק שהתפטר בעקבות משבר הסודטים.
כשבוע ממינויו הגיש האלדר להיטלר תוכנית לכיבוש צ'כוסלובקיה; לפי תוכניתו הכוחות הגרמנים בראשות גרד פון רונדשטט וריטר פון לאב היו אמורים לפלוש למדינה ולהתקדם בצורת צבת. היטלר שינה את התוכנית והורה שולטר פון רייכנאו יתקדם ישירות לעבר פראג. האלדר, שרצה להימנע ממלחמה, דן עם כמה גנרלים גרמנים ברעיון להדיח את היטלר מהשלטון בהפיכה צבאית, אולם הרעיון הזה לא יצא אל הפועל מאחר שהסכם מינכן נחתם וסכנת המלחמה עברה. לאחר המלחמה העיד האלדר בפני שוביו שבעקבות הצלחת היטלר לכופף את מעצמות המערב במינכן, הוא הכיר בפקחותו המדינית של היטלר ונהיה לנאמנו.
מלחמת העולם השנייה
האלדר השתתף בהכנת תוכניות הפלישה לפולין באביב 1939 והעריך שמלחמה עם פולין תסתיים בניצחון גרמניה בפרק זמן של שבועיים עד שלושה שבועות.
במהלך נובמבר 1939 סיכם עם ולטר פון בראוכיטש שהוא יתן לו את תמיכתו במקרה שינסה לרסן את תוכניותיו של היטלר להמשך מלחמות ההתפשטות, בראוכיטש דחה את הצעתו.
בסוף שנת 1939 היה אחראי על ניסוח תוכניות הפלישה לצרפת, לארצות השפלה ולבלקן. בתחילה האלדר היה ספקני לגבי סיכויי הצלחת הפלישה לצרפת אבל על פי פקודת היטלר הוא קיבל את תוכנית הפלישה דרך הארדנים שניסח אריך פון מאנשטיין ושהוכיח את הצלחתה. האלדר קודם לדרגת גנרל אוברסט ב-19 ביולי 1940 ובאוגוסט התחיל לתכנן את מבצע ברברוסה. זמן קצר אחר כך בניסיון להעצים את כוחו, היטלר איפשר להאלדר לעסוק רק בתכנון מבצעים בחזית המזרחית.
במהלך 1942 חזה שהסובייטים יוכלו עדיין להזרים מיליוני חיילים חדשים לחזית בניגוד לדעת היטלר שסבר שהצבא האדום מתקרב לנקודת שבירה. האלדר גם התנגד להחלטתו של היטלר לשלוח את הארמייה ה-11 של הוורמאכט בפיקודו של פון מאנשטיין לסייע בהתקפה על לנינגרד והעברתה מהקווקז. בגלל חילוקי דעות אלה היטלר החליט שהאלדר לא ניחן יותר בגישה התוקפנית המתאימה לניהול מלחמה והכריח את האלדר לפרוש בספטמבר 1942.
אחרי קשר העשרים ביולי ולמרות שהוא לא לקח חלק בו או ידע עליו, האלדר ביחד עם אשתו ובתו הבכורה נעצר על ידי הגסטאפו בחשד למעורבות בניסיון ההתנקשות בהיטלר. האלדר נשלח למחנה הריכוז דכאו (ובהמשך הועבר למחנה הריכוז פלוסנבירג). אשתו ובתו הוחזקו במחנה הריכוז ראוונסבריק. בסוף המלחמה שוחרר האלדר מן המחנה על ידי חיילים אמריקאים. לאחר השחרור הועבר למחנה שבויים אמריקאי, שם הוחזק עד לשנת 1947.
אחרי המלחמה
אחרי שחרורו ממחנה השבויים האמריקאי הוא עבד בין השנים 1948–1961 כראש חטיבת הצבא הגרמני ביחידה למחקר היסטורי של צבא ארצות הברית בגרמניה. הוא כתב שני ספרים על המלחמה, "היטלר כמפקד צבאי" ו"יומני האלדר".
פרנץ האלדר נפטר בביתו שבבוואריה בשנת 1972.
ברונו לוננפלד
ברונו לוננפלד (נולד בווינה, 1927) הוא פרופסור לרפואה, ממציא התרופה פרגונאל המשמשת לטיפולי פוריות, מקים המכון למדעי החי באוניברסיטת בר-אילן, היה המדען הראשי של משרד הבריאות ומדען אורח במכון ויצמן.
ביוגרפיה
בשנת 1967 הקים לוננפלד את המכון למדעי החי באוניברסיטת בר-אילן. שימש במשך שנתיים כמדען ראשי של משרד הבריאות, ובמשך שלוש שנים היה מדען אורח במכון ויצמן.
כתב 19 ספרים וכ-400 מאמרים רפואיים, והוא נושא בעיטורי כבוד רבים של ממשלות, אקדמיות למיילדות ואנדוקרינולוגיה, אקדמיות מדעיות וגם אותות מיוחדים משלל מדינות.
עורך את כתב העת "The Aging Male", שמוציאה לאור החברה העולמית לחקר הזדקנות הגבר "Issam", ארגון שלוננפלד הקים ועומד בראשו.
אחד משני בניו הלך בדרכו: פרופ' איתן לוננפלד הוא גינקולוג ביחידה להפריה חוץ גופית בבית החולים סורוקה בבאר שבע.
יחסי הפיליפינים–פפואה גינאה החדשה
היסטוריה
ב-19 באוגוסט 1974, זמן קצר לאחר שפפואה גינאה החדשה קיבלה עצמאות מאוסטרליה, הקימה הפיליפינים קונסוליה כללית בפורט מורסבי. ב-16 בספטמבר 1975 שודרה הקונסוליה לשגרירות שהפכה את הפיליפינים לאחת המדינות הראשונות שייסדו יחסים דיפלומטיים עם פפואה גינאה החדשה.
יחסים כלכליים
במרץ 2009 הפיליפינים ופפואה גינאה החדשה חתמו על מזכר הבנות שמטרתו להגביר את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בפיתוח הדיג. מזכר ההבנות מאפשר העברת טכנולוגיה לפיתוח חקלאות ימית, קידום מיזמים, השקעות, הכשרה טכנית, מחקר משותף ו"השלמה אסטרטגית" של תוכניותיה של כל מדינה במשולש האלמוגים -
במרץ 2012 הלשכה הפיליפינית לדיג ומשאבים מימיים (BFAR) החלה בדיונים עם פקידים מפפואה גינאה החדשה בנושאים של גישה ומסחר. על פי ההסכם, פפואה גינאה החדשה מוכנה לתת זכויות דיג לדייגים פיליפינים במים הטריטוריאליים בתמורה לסחורות חקלאיות ואורז.
נכון לשנת 2013 ישנם כ-25,000 פיליפינים בפפואה גינאה החדשה.
יאן ברויגל האב
יאן ברויגל האב (בהולנדית: Jan Bruegel, מבוטא בְּרֶחֶל); 13 בינואר 1568 – 1625) היה צייר פלמי, בנו של פיטר ברויגל האב ואביו של יאן ברויגל הבן.
יצירתו כוללת היסטוריות תנ"כיות, מיתולוגיות וקלאסיות, סצנות קרב, נופי גיהנום, נופי ים, זרי פרחים ודומם, דיוקנאות וסצנות ז'אנר, כמו גם סוגים רבים של נופים: ציד יערות, נופי הרים, כבישים ונהרות כפריים וכפרים. ברויגל שיתף פעולה לעיתים קרובות עם ציירים אחרים, ביניהם פטר פאול רובנס, האנס רוטנהאמר, יאן ואן באלן, סבסטיאן פראנקס ויוס דה מומפר.
נולד בבריסל. צייר בעיקר נופים ופרחים. הוא החזיק גם בסטודיו באנטוורפן בבלגיה. מת מכולרה באנטוורפן.
ה'קכ"ה
לדעת רוב הראשונים זוהי שנת היובל.
אלי אוחנה
אליהו (אלי) אוחנה (נולד ב-1 בפברואר 1964) הוא כדורגלן עבר ישראלי הנחשב לאחד החלוצים הטובים ביותר בישראל בכל הזמנים, ומזוהה יותר מכל עם קבוצת בית"ר ירושלים בה שיחק רוב הקריירה ונחשב לשחקן הבולט בתולדות המועדון, שבו לאחר הפרישה שימש כמספר תפקידים לאורך השנים. אוחנה שימש גם כמאמן כדורגל במספר מועדונים ופרשן כדורגל בטלוויזיה.
אוחנה נכלל ב"היכל התהילה של הכדורגל הישראלי", ונחשב לאחד הכדורגלנים הבולטים ביותר ששיחקו בנבחרת ישראל (אותה גם אימן באופן זמני). בשנת 1988 זכה אוחנה בפרס בראבו, המוענק לשחק הצעיר המצטיין באירופה, והיה לשחקן הישראלי היחיד שזכה בפרס זה.
בשנת 2004 נבחר אוחנה להשיא משואה ביום העצמאות.
קריירה
אוחנה נולד וגדל בירושלים, להורים שעלו ממרוקו. בגיל 12 הצטרף אוחנה לקבוצת הילדים של בית"ר ירושלים, לאחר שעבר את מבחן הכישרונות שנערך בגן סאקר. תחילה שיחק כקשר, ועם הזמן הפך לחלוץ שמאלי. תחת מאמן קבוצת הנוער, דוד דוידוף, זכה אוחנה באליפות, התבלט בכישרונו כחלוץ וכקשר מחונן וככובש שערים, וסומן ככוכב הבא של הקבוצה.
במהלך עונת 1980/1981, כשבית"ר ירושלים שיחקה בליגה הארצית (אז הליגה השנייה), החליט המאמן אריה רדלר להעלות את אוחנה בן ה-16 לבוגרים. עונתו הראשונה בקבוצה לא הייתה מבריקה במיוחד, ובמהלכה הבקיע רק 4 שערים, אך הוא היה שותף לחזרתה של הקבוצה לליגה הלאומית (אז הליגה הראשונה). לצד משחקיו בקבוצה הבוגרת, הוזמן אוחנה לשחק בנבחרת הנוער של ישראל. בשתי העונות שלאחר מכן המשיך אוחנה ביכולת פושרת, ועדיין לא הגשים את התקוות שתלו בו.
בעונת 1983/1984, בעודו בן 20, הגיעה הפריצה הגדולה והמיוחלת של אוחנה. תחת המאמן דוביד שווייצר כבש אוחנה 14 שערים, נבחר לכדורגלן העונה בישראל, ויחד עם אורי מלמיליאן, אבי כהן, חנן אזולאי וסמי מלכה הוביל את הקבוצה למאבק אליפות, אך לבסוף סיימה הקבוצה במקום השני עם נקודה אחת פחות מהאלופה מכבי חיפה, לאחר שבמחזור הסיום הפסידה בית"ר ירושלים 1–3 להפועל תל אביב באצטדיון ימק"א. במהלך אותה עונה הוזמן אוחנה בפעם הראשונה לשחק בנבחרת הצעירה של ישראל, ולאחר מכן, הוזמן על ידי המאמן יוסף מרימוביץ' לשחק גם בנבחרת הבוגרת. אוחנה ערך את הופעת הבכורה שלו נגד נבחרת אירלנד בה אף כבש את שער הבכורה שלו. כחודש לאחר תום העונה חווה אוחנה טרגדיה אישית, כאשר חברתו לחיים, שרית שוורץ, נספתה בתאונת דרכים.
בעונת 1984/1985, כבר במעמד של כוכב, כבש אוחנה 16 שערים במדי הקבוצה בליגה, והוביל אותה שוב למקום השני אחרי מכבי חיפה. בנוסף הצליחו אוחנה וחבריו לזכות בגביע המדינה השלישי בתולדות הקבוצה, לאחר שבמשחק הגמר פגשו באלופה מכבי חיפה, וניצחו אותה 1–0 משער שכבש אוחנה בדקה ה-85.
לאחר הזכייה בגביע דרש אוחנה מבית"ר שייחתם עמו חוזה חדש שיאפשר לו, בעונה שלאחר מכן, לעבור לקבוצה בחוץ לארץ במחיר נמוך, ואף איים שיכנס להסגר בינלאומי אם הקבוצה לא תיענה לדרישותיו, אך זמן קצר לאחר מכן השתכנע על ידי ראשי הקבוצה משה דדש וניסים אבולוף לא להיכנס להסגר בינלאומי, ולהישאר בקבוצה. בהמשך יצא אוחנה למבחנים בפ.צ. קייזרסלאוטרן, שהייתה קבוצת אמצע טבלה בבונדסליגה המערב גרמנית, בתיווך סוכנו דאז מרדכי שפיגלר. אוחנה לא עבר לבסוף לקבוצה המערב-גרמנית, בשל פערים כספיים בין בית"ר ירושלים לקייזרסלאוטרן אודות סכום ההעברה שלו, כשבית"ר תבעה מקייזרלסאוטרן 200–250 אלף דולר, בעוד היא מצידה הייתה מוכנה לשלם בעדו רק 80 אלף דולר. לאחר שנואש מהניסיון להיאבק ברוע הגזרה של נפילת העסקה, שב אוחנה לבית"ר ירושלים.
במהלך עונת 1985/1986 הציג אוחנה יכולת פושרת בליגה, הן בשל כך שראשו עדיין היה עסוק ברצונו העיקש לשחק עוד באותה עונה בחו"ל, והן בשל פציעות שתקפו אותו. אוחנה הבקיע רק 7 שערים, והקבוצה סיימה במקום הרביעי. כמו כן, במהלך העונה, הסתבך אוחנה בנבחרת, כאשר במשחק של נבחרת ישראל מול נבחרת אוסטרליה במלבורן, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1986, ביצע תנועה מגונה לעבר הקוון והקהל האוסטרלי, הורחק בדקה ה-64 של המשחק וכמעט גרם להפסקת המשחק. ההתנהגות של אוחנה ספגה ביקורת חריפה מצד ראשי ההתאחדות לכדורגל בישראל, מצד המאמן הלאומי, מצד האוהדים, ואף מצד חבר הכנסת בני שליטא שקרא לסלקו מהנבחרת. בעקבות התקרית, ספג מפיפ"א עונש של השעיה לשני משחקים, נקנס ב-150 אלף שקלים על ידי יו"ר המשלחת, מנחם אריאב, לאחר תקרית שבה רב עם אחד ממנהלי המשלחת, צבי וייצנר. כמו כן, בשל התנהגותו, הועמד לדין בפני ועדת המשמעת של ההתאחדות, והורחק למשך שנה מהנבחרת הלאומית. אוחנה ערער על העונש וטען כי העונש הכבד אינו חוקי, הן בשל כך שעונש זה מתווסף על הרחקה קודמת שהוטלה על החלוץ על ידי פיפ"א, והן בשל כך שבתקנון ההתאחדות לא מצוין מה דינו של שחקן נבחרת המוענש בחו"ל בגין התנהגות בלתי הולמת. הדיינים שמנגד נאלצו לקבל את חציו השני של הטיעון, ולבטל את העונש הכבד. בסוף העונה הבקיעו אוחנה ומלמיליאן את שני השערים מול שמשון תל אביב בגמר גביע המדינה, שנגמר בתוצאה 2–1, והביאו לבית"ר את גביע המדינה הרביעי בתולדותיה, והשני ברציפות.
בעונת 1986/1987 היה אוחנה שותף לזכייה הראשונה של בית"ר ירושלים באליפות המדינה, ובסופה חתם בקבוצת מכלן הבלגית והוביל אותה לזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1988, לאחר שכבש בחצי הגמר ובישל את שער הניצחון במשחק הגמר מול קבוצת אייאקס אמסטרדם מהולנד. בשנת 1988 זכה גם בסופר-קאפ האירופי. בתום העונה זכה בפרס בראבו המוענק לשחקן הצעיר המצטיין באירופה. שנה מאוחר יותר היה שותף לזכייתה של מכלן באליפות ראשונה אחרי 41 שנה, וכן זכה בגביע ז'ואן גאמפר במדי מכלן בטורניר שנערך בברצלונה. אוחנה גם הוזמן לשחק במדי נבחרת "שאר העולם" במשחק ראווה. עונה לאחר מכן עבר לספורטינג בראגה הפורטוגלית, שם לא זכה להצלחה.
לאחר ששיחק 4 שנים באירופה, חזר אוחנה לישראל וחתם שוב בבית"ר ירושלים, לאחר שירדה לליגה הארצית (בעבר הליגה השנייה). בעונת 1991/1992 סייע לקבוצה להעפיל בחזרה לליגה הבכירה כאשר כבש 17 שערים בליגה הארצית, כולל שתי רביעיות מול מכבי יפו ובית"ר נתניה. בעונת 1992/1993 היה שותף מרכזי בזכייתה של הקבוצה באליפות, עונה אחת לאחר שעלתה לליגה הבכירה, כשלזכותו 14 שערים. בעונת 1996/1997 זכה באליפות שלישית במדי הקבוצה, ונבחר בפעם השנייה לכדורגלן העונה בישראל.
במחזור השביעי של עונת 1997/1998, במשחק החוץ נגד הפועל פתח תקווה בו כבש שער, נפצע אוחנה כאשר סובב את ברכו וקרע את רצועות הברך. בעקבות הפציעה הושבת אוחנה לתקופה ארוכה. באותה עונה רשם אוחנה אליפות שנייה ברציפות עם המועדון.
אוחנה חזר לפעילות בעונת 1998/1999, ואף כבש שער בפנדל במשחק מול גלאזגו ריינג'רס הסקוטית במסגרת מוקדמות גביע אופ"א, אך לא הצליח להתגבר לגמרי על הפציעה, ובמקביל נפצע שוב במשחק מול הפועל צפרירים חולון במחזור השישי של העונה. לאחר הפציעה הזו שיחק אוחנה עוד משחק אחד, האחרון בקריירה שלו, ב-21 בנובמבר 1998 מול הפועל בית שאן במחזור העשירי של העונה. לאחר פגרת אמצע העונה (הפגרה התקיימה בין המחזור ה-15 למחזור ה-16) חדל אוחנה להתאמן עם הקבוצה, ולמעשה פרש ממשחק פעיל. פרישתו הרשמית הגיעה בטקס קצר שנערך לכבודו לפני משחק מול מכבי תל אביב במסגרת המחזור ה-28 של העונה. אוחנה פרש לאחר ששיחק חמישה משחקי ליגה בלבד וארבעה משחקים במסגרות אירופיות בעונתו האחרונה, בה כבש שער אחד בלבד בכל המסגרות. לזכותו של אוחנה 345 הופעות ליגה, בהן הבקיע 142 שערים, והוא מחזיק בתואר מלך השערים של בית"ר ירושלים במסגרת הליגה בפרט ובכל המסגרות בכלל.
נבחרת ישראל
אוחנה שיחק 51 משחקים במדי נבחרת ישראל במשך 13 שנה והבקיע 17 שערים. לשיאו הוא הגיע במוקדמות מונדיאל 1990. במשחק הביתי נגד נבחרת אוסטרליה העלה אוחנה את ישראל ליתרון. במשחק הגומלין בסידני סיימה ישראל בתיקו 1:1, לאחר שער יתרון מרהיב של אוחנה, שעקף את השוער וגילגל את הכדור לרשת, והבטיח בכך את העפלת הנבחרת למשחק הפלייאוף מול קולומביה.
ב-20 במאי 2009 הוא נבחר כאחד מחמשת הכדורגלנים הישראלים הגדולים בכל הזמנים וכחבר ב"היכל התהילה של הכדורגל הישראלי", ושערו במשחק מול נבחרת אוסטרליה במוקדמות מונדיאל 1990 נבחר כשער הישראלי החשוב ביותר בכל הזמנים.
קריירת אימון וניהול כדורגל
לקראת עונת 1999/2000 מונה אוחנה למאמן בית"ר ירושלים, תפקיד שהובטח לו עוד במסגרת חוזה שחתם בקיץ של שנת 1997. באותה עונה הוביל אוחנה את בית"ר למקום החמישי בליגה ולגמר גביע המדינה בו הפסידה להפועל תל אביב בפנדלים. בתום העונה עזב אוחנה לקבוצת בני יהודה איתה ירד לליגה הלאומית. אוחנה המשיך עונה נוספת בקבוצה איתה העפיל לליגת העל. עונה לאחר מכן שב וקיבל את תפקיד המאמן של בית"ר ירושלים, ואותה הצעיד להופעה בזירה האירופית בפעם הראשונה מאז עשה זאת בשנת 2000.
בקיץ 2005 נרכשה קבוצת בית"ר ירושלים על ידי המיליארדר היהודי-רוסי ארקדי גאידמק, כתוצאה מכך חל פיחות במעמדו של אוחנה בקבוצה, עד שב-10 בספטמבר 2005 (בעקבות ריאיון למוסף "7 ימים" בו אמר גאידמק על אוחנה כי הוא "לא מנהיג" וכי לא ייתן לו להמשיך בקבוצה למשך זמן) הודיע אוחנה על התפטרותו מאימון הקבוצה. במסיבת עיתונאים בה הודיע על התפטרותו, אמר אוחנה כי "בית"ר ירושלים היא הקבוצה שלי ותישאר שלי לנצח". לאחר כחודשיים מהתפטרותו, הצטרף אוחנה לצוות הפרשנים של ערוץ 10 בתוכנית סיכום המחזור "דאבל-פס".
ב-29 בינואר 2006 הוא חזר לאמן כשחתם לעונה וחצי בהפועל כפר סבא מהתחתית, במצב של סיכוי כמעט קלוש להישאר בליגת העל. שורה של ניצחונות (יחד עם הפסדים רבים של היריבה לתחתית, הפועל נצרת עילית) השאירה במחזור האחרון את הקבוצה בליגת העל. בתום עונת 2007/2008 ירדה הקבוצה ליגה, ואוחנה עזב את המועדון.
ביוני 2008 מונה אוחנה למאמן נבחרת הנוער עד גיל 19 של ישראל, והוליך אותה לזכייה במדליית ארד במכביה השמונה-עשרה
ב-17 בפברואר 2010 מונה על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל למאמן זמני של נבחרת ישראל הבוגרת, עד אשר הוחלף על ידי המאמן הצרפתי, לואיס פרננדס.
במאי 2014 הוביל את נבחרת הנוער להעפיל לאליפות אירופה (היורו) עד גיל 19. ב-27 בינואר 2015 התפטר מתפקידו בעקבות רצונו לרוץ לכנסת, אך לאחר מספר ימים חזר בו מהחלטתו להצטרף לפוליטיקה, ולבסוף חזר לתפקידו כמאמן נבחרת הנוער.
במקביל לעבודתו כמאמן נבחרת הנוער, החל אוחנה לשמש כפרשן בערוץ הספורט וכחבר פאנל בתוכנית "יציע העיתונות" בה.
ב-13 ביולי 2016 הודיע על פרישה מתפקיד מאמן נבחרת הנוער עד גיל 19.
ב-28 במאי 2017 קיבל מאלי טביב את זכויות הניהול של בית"ר ירושלים, לאחר שנאסר על טביב לנהל את הקבוצה שנמצאת בבעלותו בעקבות הרשעתו בפלילים. באוגוסט 2018 מונה ליו"ר הקבוצה בעקבות מכירתה מטביב למשה חוגג. במאי 2021 הודיעה הנהלת בית"ר, כי בנוסף להיותו יו"ר, יורחבו סמכויותיו של אוחנה שיהיה גם המנהל המקצועי של המחלקה הבוגרת. ב-31 במאי 2022 סיים את תפקידו, ועזב את המועדון לאחר 5 שנים שבהם כיהן בתפקיד היו"ר. ב-27 באוגוסט 2022, חזר לערוץ הספורט כחבר פאנל בתוכניות שונות.
בנובמבר 2022 הצטרף לתאגיד השידור הישראלי כפרשן כדורגל במונדיאל 2022 ומסקר מקטאר את המונדיאל.
קריירה פוליטית
ב-26 בינואר 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הודיעה מפלגת הבית היהודי שאוחנה ישוריין ברשימתה לכנסת. השריון עורר ביקורת רבה וחסרת תקדים מתוך המפלגה על היו"ר נפתלי בנט, מפי פעילים דתיים וחילונים כאחד, מאחר שאוחנה נעדר ניסיון של פעילות ציבורית, ובעבר תמך בתוכנית ההתנתקות והתבטא: "ששרון יפנה את כל ההתנחלויות מצדי, יש לנו מספיק שטחים לחיות בהם". בנט מצידו אמר: "אוחנה הוא זה שפותח לנו את הדלת לציבור הרחב". ב-29 בינואר הודיע אוחנה כי החליט לפרוש מרשימת הבית היהודי לכנסת, עקב הסערה הציבורית, אותה לדבריו לא צפה.
ב-3 בספטמבר 2018 הודיע אוחנה על הצטרפותו באופן ייצוגי לרשימתו של זאב אלקין לקראת הבחירות לראשות עיריית ירושלים, אולם אלקין לא נבחר בבחירות אלו.
ב-20 באוקטובר 2021 פרסם אוחנה טור באתר הרשמי של מועדון בית"ר עם ביקורת נוקבת על לה פמיליה: "לה פמיליה" הפך לשם נרדף לגזענות, אלימות, עבריינות ורוע, משהו שמבריח כל אדם נורמטיבי מלהיות חלק מבית"ר. אני חייב לומר, לא תמיד התבטאתי מספיק באופן נחרץ בעניין הזה, אבל הגיעו מים עד נפש".
חיים אישיים
אוחנה נולד למסעוד ורחל אוחנה, שעלו ממרוקו ב-1955, וגדל במעברת שכונת האסבסטונים בקריית היובל בירושלים, אליה הגיעה משפחת אוחנה לאחר שש שנים בקריית שמונה, ומספר שנים במעברת ואדי סאליב בחיפה. למסעוד ורחל אוחנה היו תשעה ילדים (שמונה בנים ובת), אלי הוא השלישי מבין אחיו. והוריו ניהלו מזנון במשרד הבריאות בירושלים. אחיו הצעיר ציון אוחנה היה כדורגלן בקבוצת הפועל ירושלים.
אוחנה נישא בדצמבר 1991 לדוגמנית רונית בן בסט, עמה הביא לעולם את בנו. הזוג התגרש במרץ 2008. כיום הוא בן זוגה של שדרנית הספורט עדי גלסקה, והם הורים לשתי בנות.
בשנת 2004 נבחר אוחנה להשיא משואה ביום העצמאות.
חנניה בן נדבאי
חנניה בן נדבאי או נבדאי (בתלמוד: יוחנן בן נדבאי או נרבאי; מת בשנת 66 לספירה) היה כהן גדול בבית המקדש השני ואביו של אלעזר בן חנניה, ממנהיגי המרד הגדול.
תקופת כהונתו
בשנת 52, בעקבות פעולות איבה בין יהודים מהגליל ושומרונים מצפון השומרון, שלח אומידיוס קוואדראטוס, הנציב הרומי בסוריה, את יונתן בן חנן (הכהן הגדול לשעבר) וחנניה (הכהן הגדול המשרת) יחד עם חנן, בנו של חנניה וראש ("איסטרטאגוס") משמרות הכהונה במקדש (כנראה "סגן הכהנים" - פקיד השוטרים של בית המקדש או ממלא-מקום הכהן הגדול), כשהם כבולים, לתת את הדין בפני הקיסר קלאודיוס ברומא "על מעשיהם". המשלחת היהודית במשפט מצאה עצמה בעמדת נחיתות, בגלל השתדלותם של ידידי הקיסר לטובת אנשי קומאנוס, הנציב הרומי ביהודה, והמשלחת השומרונית. אלא שהמלך אגריפס השני, שהיה גם הוא ברומא באותה עת, "הפציר מאוד באגריפינה אשת הקיסר, שתפתה את בעלה שיקשיב יפה (לטענות) כיאה לצדקתו". קלאודיוס פסק בהתאם. הוא זיכה את היהודים, הוציא להורג את המאשימים השומרונים ושלח את קומאנוס לגלות.
בשנת 59, לאחר 11 שנים בהן שירת חנניה ככהן גדול, מינה המלך אגריפס השני למשרה זו את ישמעאל בן פיאבי.
בברית החדשה
חנניה נזכר בברית החדשה כדמות הבכירה בממסד היהודי, שהאשים את שאול התרסי (פאולוס), שבפעילותו בעולם הסית נגד היהודים ותורתם והדיח יהודים להמרת דתם, ובנוסף אשם כמנהיג כת הנוצרים ובחילול המקדש.
לאחר שהותקף שאול על ידי המון בבית המקדש, הובא על ידי המפקד הרומאי לשימוע בפני הסנהדרין והכהן הגדול:
למחרת בבוקר, לאחר שבילה שאול את הלילה במאסר, הגיעה קבוצה בת מעל 40 איש אל ראשי הכהנים ודרשו מהם שיבקשו מהמפקד הרומאי לשלוח את שאול לסנהדרין לחקירה נוספת, כדי שיוכלו לארוב לו ולהרוג אותו בדרכו לשם. כששמע המפקד הרומאי על המזימה, הבריח את שאול לנציב פליקס בקיסריה, לשם הגיעה גם ההנהגה היהודית: פליקס החליט להותיר את שאול-פאולוס במאסר, שנמשך גם לאחר תום כהונתו של חנניה.
בתלמוד
הכהן הגדול חנניה בן נדבאי נזכר בבריתא המופיעה בשני מקומות:
הפירוש המסורתי הוא שיצאה בת קול, או שהסכימו כל הנוכחים בעזרה,שראוי יוחנן בן נדבאי להיכנס לעזרה ולאכול בקודשים. ורצו חכמים לשבח את יוחנן בכך שגם היה ראוי לאכילת קודשים ובנוסף דאג לכך שלא יישאר נותר מהם. וכן דייקו בלשון תלמידו של פינקאי לשבח.
ישנו פירוש לא מסורתי הטוען שהעזרה צווחה, כלומר העם היה אומר עליו: יוחנן בן נדבאי בנו של פינקאי, כלומר מפנק עצמו... היה אוכל כמות גדולה של עוף גם לקינוח... בתקופת כהונתו לא נשאר קרבן שלא נאכל בזמן שהוקצב לו ("נותר"). אף לשיטה זאת למרות העוקץ הסאטירי שבפתגם, משתמע ממנו יחס של כבוד לחנניה, שלא גרשה אותו העזרה כמו שעשתה לבני עלי. במסכת פסחים תיאור זה של הכהן הגדול הוא מפורט ואף קיצוני יותר:
כהן גדול בדימוס
יוסף בן מתתיהו מספר על חנניה בזמן שכבר היה כהן גדול לשעבר, בתוך תיאורו את השחיתות שסבבה את משרת הכהן הגדול ואת מלחמות הכהנים הגדולים בינם לבין עצמם:
מעמדו ועושרו של חנניה היו לו לרועץ, כשנוצלו לסחיטה ואיומים לצורך השגת מטרות פוליטיות. הסיקריים נכנסו לירושלים בליל חג, חטפו את סופרו של אלעזר בן חנניה ודרשו תמורת שחרורו, שחנניה ישדל את אלבינוס, הנציב הרומאי ביהודה, לשחרר 10 אסירים מאנשיהם. חנניה נכנע לדרישות הסיקרים וקיבל את מבוקשו מאלבינוס. כניעתו של חנניה הביאה למאמץ מוגבר של הסיקריים לחטיפות נוספות של כמה מאנשי חנניה. הם הוחזקו שבויים בידיהם עד לשחרורם של אסירים נוספים "וכשהגיעו שוב למספר לא קטן חזרו והתאוששו והרעו לכל הארץ".
עם זאת, עושרו של חנניה היווה גורם מכריע במאבק האלים בין הכהנים הגדולים, שיב"מ רואה בו נקודת מפנה בדרך להתקוממות עממית: אין תימה, אפוא, שתסכולם של הכהנים הפשוטים ממצבם העגום, שנגרם במישרין מהשחיתות שפשטה בכהונה הגדולה, דחף אותם לזרועות מחנה הקנאים, יריביה של האליטה, המסיתים למרד ברומאים.
המרד הגדול
בשנת 66 לספירה (בזמן שירותו של מתתיהו בן תאופילוס ככהן גדול), אלעזר, בנו של חנניה, ששירת כפקיד בבית המקדש, הסית את הכהנים המשרתים לסרב לקבל זבחים מידי נוכרים ובכך לבטל את זבח התמיד לשלום הקיסר (קורבן הקיסר). בניגוד לעמדת הכהנים הגדולים, בנו של הכהן הגדול לשעבר נתן את האות באופן רשמי שזהו מרד באימפריה הרומית. לאור המצב, התכנסו גדולי העם והכהנים הגדולים עם חשובי הפרושים, ולאחר כישלונם לשכנע את המורדים לעצור את המרד, שלחו שליחים אל הנציב גסיוס פלורוס ואל המלך אגריפס, בבקשה שישלחו צבא לירושלים כדי להכניע את המורדים בטרם יהיה מאוחר מדי. פלורוס, ששמח לשמוע את החדשות על מלחמה, לא הגיב לבקשה, ואילו אגריפס שלח מממלכתו בצפון הארץ צבא של 3000 פרשים. חייליו של אגריפס כבשו את העיר העליונה, בה התגוררה האוכלוסייה העשירה והאוהדת, אולם בעיר התחתונה והר הבית התחזקו המורדים. לאחר שבוע של קרבות בו ניסו המורדים תחת פיקוד אלעזר לתפוס גם את העיר העליונה, ביום קורבן העצים בט"ו באב עלו המוני העם להר הבית, ובעוד שכניסת תומכי השלום נמנעה על ידי המורדים, חברו אליהם בין פשוטי העם גם סיקריים רבים. התגבורת החדשה הביאה למפנה וצבאו של אגריפס, שלא הצליח לעמוד בפני הכמות והתעוזה של הסיקריים, נהדף מהעיר העליונה, אזור מגורי הכהנים והעשירים. המורדים שרפו את ביתו של חנניה, כמו גם את ארמונות אגריפס וברניקי, ואת בית הארכיון. רבים מהכהנים ונכבדי העם ירדו להסתתר במנהרות, כאשר רבים אחרים וביניהם חנניה עצמו, ברחו עם צבא המלך (אגריפס) אל "חצר המלך", מצודת ארמון המלך הורדוס מעל העיר העליונה, שם ישב הגדוד הרומאי של הנציב גסיוס פלורוס. בי"ח באב צרו המורדים על חצר המלך, מקום התבצרותם של חיילי אגריפס, כשהם מנסים להבקיע את החומה מארבעה כיוונים.
בשלב זה איבד אלעזר את מעמדו כמנהיג המרד, כשמנחם בן יהודה ואיתו "עם הארץ" ו"שודדים אחרים" אותם חימש בנשק שלקח ממחסנו של הורדוס במצדה, עלה לירושלים והתיצב בראש המורדים בניהול המצור על ארמון המלך, בו התבצר גם חנניה.
ב-ז' באלול, נתפס חנניה כשהוא מסתתר בצינור המים מסביב לחצר המלך, ויחד עם אחיו חזקיה הוצא להורג על ידי מנחם. נקמת אלעזר ברוצח אביו לא אחרה לבוא. כאשר עלה מנחם לבית המקדש להתפלל ואיתו הסיקריים החמושים, התנפלו עליו אנשי אלעזר בעזרת בית המקדש, ואליהם הצטרף גם "יתר העם", שרגם אותו באבנים. מנחם ברח לעופל, נתפס ועונה למוות בייסורים.
כס הטווס (קאג'ארי)
כס הטווס (בפרסית: تخت طاووس) הוא הכס המלכותי של איראן. בעבר נקרא "כס השמש" (تخت خورشید), בשל עיגול שמש בראשו. המונח "כס הטווס" הפך לכינוי לשושלת הקאג'ארית ולשפע שלה.
היסטוריה
הכס נבנה עבור פתח-עלי שאה קג'אר, מלך פרס, בתחילת המאה התשע-עשרה ושימש ככס ההכתרה מאז ואילך. על העבודה היו אמון האדריכל מוחמד חוסין ח'אן צדר אצפהאני, ובבנייתו השתתפו צורפים ואומנים מאצפהאן. הכס מעוטר באלפי אבני חן בצבעים שונים. בתחילה כונה הכס המלכותי "כס השמש" בזכות המראה העגולה במוצבת בראשו ומדמה את השמש הקורנת. ייתכן כי השם שונה כמחווה לכס הטווס המוגולי, אם כי סברה אחרת גורדסת כי כאשר נשא השאה את טאוס ח'אנום תאג' א-דוולה לאישה ב-1809, טקס הנישואין התקיים על כס המלכות, ומאז הכס קרוי על שמה.
לכס המלכות צורה של במה מוגבהת אליה הובילו שתי מדרגות. המדרגות מציגות דימויים של חיות. מסביב לבמה מעקה זהב מעוטר בקליגרפיה של פסוקי קוראן. באמצע הבמה היה יושב השאה, מוגבה ורם. בכס הוצגו גם שתי ציפורים מפוסלות משני צדי השמש, כשפניהן מופנות אליה. עיטור זה הוסיף לסמליות של כס המלכות המוגבה, בכך שיצר תחושה כאילו הכס ניצב הרחק מהקרקע ונוטה לכיוון השמים.
יקב אלכסנדר
יקב אלכסנדר הוא יקב בוטיק ישראלי.
יקב אלכסנדר הוקם בידי יורם ואילנה שלום במושב בית יצחק ב-1996. סבו ואביו של יורם שלום, ברונו ואלכסנדר (סנדרו) (שעל שמו קרוי היקב) ייצרו בתוניסיה יין ביתי. הכרמים של היקב ממוקמים בגליל העליון, היקב מייצר 3 סדרות עילית של יינות:"סדרת הורים" "סדרת אלכסנדר רזרב" ו"סדרת אלכסנדר הגדול". בשנת 2002 ייצר היקב 12,000 בקבוקים וב-2010 ייצר 60,000 בקבוקים. מ-2006 היקב כשר.
מיכל ארצי
מיכל ארצי (נולדה ב-1944) היא פרופסור אמריטה בחוגים לארכאולוגיה ולציוויליזציות ימיות שבאוניברסיטת חיפה.
קורות חיים
מיכל ארצי נולדה ב-1944. סיימה תואר ראשון בהיסטוריה עתיקה באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי, תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס בארצות הברית בחוג ללימודי המזרח התיכון, בנושא תרבויות ושפות של המזרח הקרוב העתיק כולל חתית, אוגריתית ואכדית. הדוקטורט שלה עסק בנושא "מוצא הקרמיקה הדו-גונית" את הפוסט-דוקטורט עשתה במעבדה הלאומית לורנס ברקלי שם החלה ללמד. היא לימדה במקומות שונים כולל אוניברסיטת קופנהגן ואוניברסיטת מסצ'וסטס.
לחיזוק ידיעותיה בארכאולוגיה, הצטרפה ארצי לחפירות הארכאולוגיות בתל גזר, בתל לכיש, ובאזור הכותל המערבי.
כיום עוסקת בחפירות חופיות וימיות של נמלים בישראל ובטורקיה וכן חוקרת את הגאומורפולוגיה ואת השינויים האקולוגים באזור החוף. תרמה לחקר הסחר הימי הבינלאומי בתקופת הברונזה, ולהבנת הגורמים למשבר תקופת הברונזה המאוחרת
הייתה נשואה לאגרונום דניאל הלל עד לפטירתו במרץ 2021, ואם לבת.
חפירות
במסגרת אוניברסיטת חיפה, ניהלה ארצי בעצמה, או ניהלה במשותף עם ארכאולוגים אחרים, מספר חפירות ארכאולוגיות ביניהן:
בריכת ירושלים
בריכת ירושלים הייתה בריכת שחייה שהוקמה במושבה הגרמנית בירושלים בשנת 1958. הייתה זו בריכת השחייה השלישית שנבנתה בירושלים והגדולה ביותר בישראל. הבריכה נסגרה ונהרסה בשנת 2018 במקומה תוקם בריכה מקורה, מעליה ייבנה בניין מגורים עם 45 יחידות דיור, קומת מסחר, חדר כושר ומועדון ספורט.
היסטוריה
בניית הבריכה החלה בסוף שנת 1957, על מגרש פנוי במושבה הגרמנית בו פעל בעבר לונה פארק, ביוזמת איש העסקים חיים שיף ומשקיעים נוספים. שיף כבר הפעיל בריכה קטנה בתוך מלון הנשיא שהיה בבעלותו ונחנך בשנת 1954 וביקש לבנות בריכה גדולה לשימוש הציבור. טקס הנחת אבן הפינה לפרויקט נערך ב-21 בינואר 1958 וקבוצה של נטורי קרתא ביקשה להפגין נגד בניית הבריכה אך נעצרה על ידי המשטרה. נטורי קרתא ביקשו למחות נגד בניית הבריכה בה רוחצים במעורב גברים ונשים. ב-13 בפברואר 1958 נערכה במאה שערים הפגנה גדולה נגד הקמת הבריכה בה השתתפו כ-2,000 איש, ובשל כך זכתה בעיתונות לכינוי "בריכת המריבה". בנוסף, הופעל כנגד ראש העיר גרשון אגרון לחץ רב על ידי גורמים חרדים שהתנגדו לבנייה ואף נערך נגדו טקס פולסא דנורא. במאי 1958 נעשה ניסיון על ידי הנהגת אגודת ישראל לקנות את הבריכה מידי קבוצת המשקיעים, כדי להבטיח שהיא תפעל בימים נפרדים לגברים ונשים, אך שיף סירב למכור אותה, עד שיובטח שיוחזר ההכשר למלונות "הנשיא" ו"אורגיל" שבבעלותו, הכשר שהוסר כתגובה להקמת הבריכה.
ביולי 1958 הושלמה בניית הבריכה ובמקביל ניהל שיף משא ומתן למכירת הבריכה. הבריכה נמכרה לבסוף לקיבוצים קריית ענבים ורמת רחל בשיתוף עם המושב שורש ונפתחה לקהל ב-28 ביולי 1958 בניהול של מושב שורש. לאחר שמכר את הבריכה הופעל כנגד שיף לחץ לסגור גם את הבריכה שפעלה בתוך מלון הנשיא כתנאי להחזרת הכשרות. והוא פנה לבית המשפט הגבוה לצדק בבקשה שיורה לרבנות להחזיר לו את הכשרות. בריכת ירושלים שלא הייתה מקורה או מחוממת נסגרה בחודשי החורף, עם פתיחת עונת הרחצה בקיץ 1959 וב-1960 נמשכו הפגנות החרדים נגדה.
בריכת ירושלים נסגרה ב-31 באוקטובר 2017, לאחר מאבק ממושך של הוועד להצלת הבריכה, לטובת בניית פרויקט נדל"ני וקאנטרי קלאב קטן לציבור הרחב.
מבנה הבריכה
שטח הבריכה המקורית השתרע על כל המגרש שבין רחוב עמק רפאים ורחוב הרכבת. ייחודה של הבריכה היה בכך שהייתה הבריכה היחידה בירושלים שאורכה הוא 50 מטרים כשל בריכה אולימפית, המקפצה הגבוהה (7 מטרים) וכמו כן מיקומה במרכז העיר. סביב הבריכה היו משטחי דשא ומזנון גדול. הבריכה גם כללה בריכה רדודה מעוגלת לילדים כתוספת לצד הבריכה האולימפית. בשנות ה-80 של המאה ה-20 נבנה, בכחצי משטח המגרש המקורי, מבנה מסחרי בן 3 קומות, חניון תת-קרקעי וחזית מסחרית לאורך רחוב עמק רפאים. לצורך הקמת המבנה נהרסו מבנה הכניסה המלתחות והמזנון, הבריכה עצמה נשמרה ועברה שיפוץ שכלל חיפוי חדש בקרמיקה והקמת מגלשת מים. מלתחות חדשות נבנו בקומת הקרקע של הבניין המסחרי.
יבי
יונה בן יהודה (יהודיוף) (המוכר בשם העט: יֵבִּי; 1934 – 7 בדצמבר 2002) היה עיתונאי, פובליציסט ומשורר ישראלי. היה מהאמנים הפוליטיים הבולטים בישראל, ונודע בעמדותיו בנושא השוויון, הצדק החברתי ומעמד הפועלים.
ביוגרפיה
בהיותו בן שנה עלתה משפחתו מבוכרה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. כנער גדל בשכונת פלורנטין בתל אביב ושם עשה את חוק לימודיו. חבר ילדותו היה חיים טופול. בנערותו היה חבר באיגוד המקצועי של פועלי הדפוס בתל אביב והצטרף למחתרת הלח"י. עם קום המדינה ולאחר הפילוג בלח"י עבר יבי לברית הנוער הקומוניסטי, אולם עד מהרה עזבהּ וסלל לו דרך עצמאית.
לאחר מלחמת ששת הימים ובמשך עשרות שנים פרסם (בתחילה כמודעה בתשלום ולאחר מכן ללא שכר) בעיתון "הארץ" טור אישי שבו מדי יום שישי היה מגיש לקוראיו את אחד משיריו שעסקו לרוב בדעותיו על עוולות הכיבוש, אי הצדק החברתי, מוראות המלחמה והכמיהה לשלום. את שיריו ליוו איורים של אמנים כעמוס קינן, מנשה קדישמן, יגאל תומרקין ואחרים. אחת לשנה היה מכנס את שיריו בספרונים בהוצאה עצמאית והיה נוהג למוכרם בכינוסים של אנשי השמאל, בשבוע הספר ואף לעוברי אורח.
באחת מנסיעותיו טס לברית המועצות ושם פגש את משורר המחאה הרוסי יבגני יבטושנקו. על רקע המכנה המשותף של מאבקם החברתי כנגד הממסד וחיבתם המשותפת לטיפה המרה התיידדו השניים במהרה. יבי נהג לפקוד את בית הקפה התל אביבי הנודע כסית, וסביבו התרכזו ידידיו וניהלו דיונים פוליטיים ערניים לצד שתייה מרובה. באחד משיריו הנציח זאת הפזמונאי יענקל'ה רוטבליט:
את השיר הציג לראשונה הזמר שמוליק קראוס, שביצע את השיר באולפן הערוץ הראשון בשנת 1982, בתוכנית שעה טובה שהנחה מני פאר, את השיר כתבו יענקל'ה רוטבליט ויבי שמופיע בשיר יחד עם הבעלים של כסית, משה איש כסית, בשיר מבצע חיקוי של אביו חצקל איש כסית שהקים את בית הקפה המתולוגי, שהיה בית שני לכל אנשי הבוהמה בתל אביב, בתפאורה המדמה את בית קפה.
ב-7 בדצמבר 2002 נפטר יבי ערירי, ממחלת הסרטן. נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בשנת 2009 הפיק וביים צבי שיסל בשיתוף עם אחיו של יבי, פנחס (פטקה) בן-יהודה, סרט תיעודי על חייו של יבי, שבו שימש חיים טופול כמספר. התסריט נכתב על ידי אגי פרידמן, צבי שיסל וזיו קרשן.
המלאך השומר שלי
המלאך השומר שלי היא סדרת נעורים קומית ישראלית, ששודרה בערוץ ניקלודיאון החל מ-1 בספטמבר 2017. בשל הצלחת העונה הראשונה, הופקה עונה שנייה שעלתה ב-4 בדצמבר 2018.
עונה 1
לאחר שפישל לאורך שנים, המלאך השומר יניב מגורש לבית הספר, כדי לתקן את חייו של רועי, עליו הוא אמור לשמור.
עונה 2
לוסי מגיעה לבית הספר ומעוררת את חשדו של יניב שהיא השטן בזמן שרועי אילן ויואב מתאהבים בלוסי, יניב מנסה לשכנע את אלוהים שלוסי היא השטן אך ללא הצלחה. אלוהים מראה ליניב שלוסי היא לא השטן, אלא ילדה רגילה, אבל בסוף הפרק הראשון כשלוסי מורידה את הכובע, יניב רואה שם קרניים... או שהוא רק דמיין? בפרק השני יניב מזייף חתימת הורים, ולכן יונה מזמין את הוריו של יניב. יניב מבקש מרווית ומיואב שיתחפשו להוריו, כי "הוריו לא בארץ", וגונב מגן עדן את פרי עץ הטאמבליות, כדי שיונה יאכל ממנו ולא יזהה אותם. המזימה נכשלת, ויונה מזהה את רווית ויואב. כשאלוהים מגלה שהזמינו את ההורים של יניב, היא מחליטה לקבל את ההזמנה ובאה לביקור בעולם. במהלך העונה לוסי מפרידה בין ספיר לרועי, אך הם חוזרים בסוף העונה. לוסי הופכת לבת זוגו של יניב, ומפתה אותו להביא אותה לגן העדן. אלוהים מגרשת את לוסי לבית דודתה בפתח תקווה. בסוף העונה לוסי שולחת את רועי וחבריו (מלבד אילן) לגיהנום, אך הם ניצלים בזכות הטלפון של יניב, שנמצא אצל יואב.
העונה עלתה ב-4 בדצמבר 2018 והסתיימה ב-2 בינואר 2019.
גלריית ג'יימס סימון
הגלריה מהווה מרכז מבקרים עבור ארבעת מיליוני המבקרים באי המוזיאונים מדי שנה, ומכילה אודיטוריום, ספרייה, תערוכות על ההיסטוריה של מוזיאוני האי, תערוכות מתחלפות, חנות ספרים, קפיטריה ומסעדה.