cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישראל במשחקים האולימפיים
הישגים משמעותיים במשחקים האולימפיים
בטבלה מפורטים לפי סדר כרונולוגי הישגים ממקום שמיני ומעלה להוציא זכיות במדליה אולימפית. בתחרויות בשיטת נוק-אאוט מצוינת העפלה לרבע הגמר.
הספורטאים האולימפיים
448 ספורטאים נכללו במשלחות האולימפיות של ישראל, 424 באולימפיאדות קיץ ו-24 באולימפיאדות חורף. שבעה מהספורטאים לא נטלו חלק פעיל בתחרויות.
לירית מאש
לירית מאש-בטיש (נולדה ב-5 בדצמבר 1970) היא שחקנית קולנוע ותיאטרון ישראלית.
קורות חייה
נולדה וגדלה בקיבוץ גזית בעמק יזרעאל לישראל ואריאלה מאש, עולים חדשים מבואנוס איירס, ארגנטינה, וציונים נלהבים. לירית היא הבת הבכורה במשפחה ולה אח אורי, ואחות דפנה.
מגיל 8 עד 16 למדה לנגן בכינור והייתה בתזמורת הקשתנים של בני הקיבוצים. בגילאים 10–13 שהתה עם משפחתה ברומא, שם היה אביה בשליחות מטעם השומר הצעיר. ברומא נחשפה לאמנות, אוכל, מוזיקה ולשפה האיטלקית.
בהיותה בת 16 עברה לגור אצל דודיה ברמת השרון.
בוגרת תיכון אלון במגמת אמנות פלסטית
בצבא שירתה כמד"סית במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
למדה שבעה חודשים בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין ואחר-כך עברה למסלול התלת-שנתי בבית צבי, אותו סיימה ב-1997. בין תפקידיה הבולטים בבית צבי היו אופליה ב"רומיאו ויוליה" ומגי ב"הטחנה על שפת הנהר". בכיתתה למדו בין השאר אמיר קריאף, מיכל ויינברג, זיו מאיר ומיכל צפיר.
במהלך השנה השלישית ללימודיה כבר הצטלמה לסדרת הטלוויזיה "מרחב ירקון" בבימויו של חיים בוזגלו. בשנת 1997, מייד בתום לימודיה, שיחקה בשתי הצגות בתיאטרון חיפה: בתפקיד לינה בובת הפיתום בהצגה "גטו" מאת יהושע סובול ובבימויו ובתפקידים דבורי והפרקליטה בהצגה "משחקים בחצר האחורית", מאת עדנה מזי"א, בבימויו של עודד קוטלר. במקביל לכך הצטלמה לסדרה "זינזאנה" בבימויו של בוזגלו. היא גילמה את דמותה של לונה, ספרית שנאנסה והאנס איים עליה בהפצת הסרט. בתגובה לכך דינו (עובד זיתוני) שמאוהב בה, רוצח את האנס. לונה מסתירה אותו ונכנסת לכלא כשותפה לרצח. מאש שיחקה בסדרה "שלווה" בבימויו של בוזגלו, בה גילמה את דמותה של לורה, שמגיעה לבית משוגעים אחרי שימוש יתר בסמים. היא שיחקה גם בסרטים "פגישה עיוורת", "סרק סרק" ובסדרות "אשליות" ו"בית המשאלות", ארבעתם בבימויו של בוזגלו.
היא שיחקה בסרט הטלוויזיה "הבן שלי" בבימויו של יונתן גורפינקל (2002). היא גילמה את דמותה של לימור, גרושתו של דני שטג, שילדם עובר התעללות. בסרט שיחקו גם מנשה נוי וריקי בליך. מאש שיחקה בעונה השלישית עד החמישית של סדרת הטלוויזיה עטורת הפרסים "שבתות וחגים", בבימויו של רני בלייר. היא גילמה את דמותה של מרים, עובדת סוציאלית שמתחתנת עם דורון (קובי שטמברג).
היא שיחקה במשך שמונה שנים בהצגת הילדים "הלילה הזה" (2013-2006), מאת דפנה אנגל, בבימויו של משה נאור. מאש גילמה את דמותה של אסתר בת ה-15 במחתרת היהודית במרוקו. המחזה מספר את סיפור עלייתם של הקהילה המרוקאית בשנות החמישים. לצידה שיחקו גולן אזולאי, ריטה שוקרון, תומר גלרון וקובי מרציאנו. היא שיחקה בהצגה "קשר בלב", בבימויה של אתי רזניק, שהציגה בתיאטרון הספרייה (2012). היא גילמה את דמותה של לוסי, כוכבת ילדים שמתמכרת להרואין. לצידה שיחקו גיל ויינברג ועירית גידרון.
ב-2013 הצטלמה לעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "פלפלים צהובים" בתפקיד ורדה, מורתו של הילד עומרי.
במהלך השנים שיחקה תפקידי אורח בסדרות: "שמש", "הבורר", "קוויקי", "המקום", "גירושים נפלאים", "החיים זה לא הכל".
בינואר 2014 מצטלמת לסרט קצר בתפקיד רזית, "ההזדמנות האחרונה" ע"פ סיפור מאת יהושע קנז, בבימויו של עמית רון שזהו סרט הביכורים שלו, ובהפקה של אבנסטון.
השתתפה בפרסומות לאיקאה, מגה בעיר, מרידול, פלאפון, קופת חולים הכללית, תנובה, 9 מיליון, בזק ובקמפיין נגד אלימות כלפי נשים.
עשתה סדנת משחק מול מצלמה אצל אורית אזולאי בסדנאות הבמה. עשתה סדנת ליצנות אצל יולנה צימרמן. היא מדברת ספרדית ואיטלקית שוטפות.
מלמדת ב"בימת הנוער" כפר סבא, מכינה שחקנים לאודישנים. מאפריל 2017 מונתה להיות המנהלת האומנותית של פסטיבל הקולנוע היהודי/ישראלי ברומא "PKF-Pitigliani/Kolno'a/Festival".
לירית מאש נשואה מאז שנת 1997 לעוזי בטיש, בעליה של מספרת "גזוז" בתל אביב, שחקן, מעצב גרפי וצייר ולהם שני ילדים, אור ויהונתן.
דימיטריס סלפינגידיס
דימיטריס סלפינגידיס (ביוונית: Δημήτρης Σαλπιγγίδης) הוא כדורגלן עבר יווני ששיחק בעמדת הקשר והחלוץ בקבוצות פאוק סלוניקי ופנאתינאיקוס ובנבחרת יוון.
החזרה לפאוק סלוניקי
ב-16 ביוני 2010 חתם ל-4 שנים בפאוק אחרי שסיים את חוזהו בפנאתינייקוס. ב-9 בינואר 2011, הוא הבקיע את שערו ה-100 בליגה בקריירה נגד אסטרס טריפוליס. ב-3 בנובמבר 2011, הבקיע צמד בניצחון 1-3 נגד שמרוק רוברס ובכך הפך לשחקן היווני בעל מספר השערים הרב ביותר במסגרות האירופאיות. ב-17 במרץ 2013 האריך את חוזהו במועדון בעוד 4 שנים, ועם תקווה לסיים את הקריירה בפאוק. ב-23 בפברואר 2013 הבקיע צמד בניצחון 1-3 נגד קרקירה כאשר שני השערים הובקעו בבעיטת מספרים. ב-20 במרץ 2013 מונה לקפטן הקבוצה. ב-17 באפריל 2013 הבקיע את שער הניצחון בניצחון 1-2 נגד אסטרס טריפוליס במשחק הראשון במסגרת חצי גמר הגביע היווני. לא מספר אטרקטיבי במיוחד, אבל כזה שנושא משמעות מסוימת ל-32 בן קדימה שכן הוא יעבור אותו למקום הרביעי ברשימת ההופעות בכל הזמנים של התחרות. ב-26 באפריל 2014, הפסיד בגמר הגביע היווני לפנאתינאיקוס בתוצאה 4-1.
קריירה בינלאומית
ב-17 באוגוסט 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון נגד. ב-17 ביוני 2010, הבקיע את השער הראשון של נבחרת יוון אי פעם במונדיאל בניצחון 1-2 נגד במסגרת שלב הבתים של מונדיאל 2010. ב-8 ביוני 2012 הבקיע את השער הראשון שהובקע ביורו 2012 והפך לשחקן היווני הראשון שמבקיע גם במונדיאל וגם ביורו. ברבע גמר הטורניר בישל לגאורגיוס סמראס את השער הראשון והבקיע בפנדל את השער השני בהפסד 4-2 ל.
מועדונים
נכון ל-24 ביולי 2016
בנבחרת
נכון ל-24 ביוני 2014
תארים
פאוק סלוניקי
פנאתינייקוס
אישיים
Apoptygma Berzerk
Apoptygma Berzerk הוא הרכב מנורווגיה שהוקם על ידי גרוט וג'ון אריק מרטינסן בשנת 1989.
ההרכב זכה להצלחה מסחרית יחסית עם שירי סינתפופ רקידים, מוקם בטופ 10 בגרמניה וסקנדינביה ואף זכה בפרסים. ההרכב, המכונה גם APB או Apop, הופיע באירופה, צפון אמריקה וישראל עם ההרכבים VNV Nation ,Beborn Beton ו-Icon of Coil.
CISV
CISV היא תנועת נוער בינלאומית אשר הוקמה על ידי פסיכולוגית הילדים ד"ר דוריס אלן בשנת 1950. כיום הארגון פעיל ביותר מ-80 מדינות וב-200 סניפי פעילות מקומיים שונים, ובמחנותיו הבינלאומיים משתתפים כ-10,000 ילדים ובני נוער בשנה.
מוטו התנועה הוא "CISV: Building Global Friendships" והוא מסמל את אחת ממטרות התנועה: קבלת השונה ויצירת חברויות עם אנשים מכל רחבי העולם ללא קשר לדת, מדינה או לאום. התנועה הוקמה במטרה לחנך לשלום דרך שיתוף פעולה, הבנה, ובניית קשרים בין-תרבותיים בין ילדים ובני נוער. בבסיס הפעילות של CISV עומדות האמונה והתקווה כי קיימת אפשרות להגיע לשלום בעולם דרך יצירת בסיס חברות, ושניתן ליצור שינוי בעזרת חינוך החל מגיל צעיר.
בישראל מתקיימת משנת 1973 פעילות מקומית לחניכים מכיתה ד' עד ט' ובוגרים מכיתה י', לצד שליחת משלחות למחנות קיץ במסגרת הפעילות הבינלאומית. העמותה, שרשומה בישראל ברשם העמותות כמוסד ללא כוונת רווח וארגון חינוכי בישראל, היא א-פוליטית, התנדבותית, עצמאית וממומנת מדמי החברים בה.
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה, האמינה דוריס אלן, פסיכולוגית ילדים אמריקאית, שרק על ידי מפגשים בין תרבותיים של בני נוער, ניתן ללמוד על הדמיון ביניהם, להכיר את ההבדלים וללמוד לחיות איתם בשלום.
המחנה הראשון (Village) נערך בסינסינטי שבארצות הברית בשנת 1951, ועשרים שנים לאחר מכן בשנת 1971 נערך המחנה הראשון מסוג Seminar שהתחיל כפגישה של המחנה הראשון. היום CISV פעיל בכ-80 מדינות. למעלה מ-190,000 חברים השתתפו במחנותיו הבינלאומיים.
ראשי תיבות של שם התנועה (לשעבר) הם Children's International Summer Villages. הן בוטלו במסגרת תהליך מיתוג מחדש לארגון שנערך בשנת 2007 וקבע שהשם אינו מתאר עוד נאמנה את מגוון הפעילויות החינוכיות הרחב שהתנועה מציעה כיום. עם זאת, הוחלט להשאיר את CISV כשם התנועה.
ערכי הארגון
ארגון CISV מחנך ומעורר השראה לתרום ולפעול ליצירת עולם של שלום, שוויון וצדק תוך שמירה על זכויות אדם ופיתוח בר-קיימא. דברים אלו נעשים באמונה עמוקה כי כל אחד יכול להיות חלק משינוי חיובי בעולם.
הארגון מתמקד בארבעה ערכים ותכנים עיקריים כחלק מפעילויות החינוך לשלום שהוא מקיים:
גיוון – הכרת עם המגוון והשפע הרחב בעולמנו המתבטא בשוני בין התרבויות, הגזעים, הדתות, מינים, דעות ועוד; והבנה כי יש להעריך את השוני ולכבד אותו. העיסוק בערך זה כולל דיון על פלורליזם ועיסוק בשאלות כמו איך נוכל לחיות עם השוני והגיוון בשלום ושיתוף פעולה, איך יכול מגוון להוביל לקונפליקט, מדוע חיים עם אנשים שונים מאתנו נתפסים כמסובכים יותר, וכו'.
קונפליקטים ופתירתם – בנושא זה אנו עוסקים בקונפליקטים אקטואליים, קונפליקטים בין אישים, בין תרבותיים, מדיניים וכו', כיצד הם נוצרים ואיך להתמודד איתם בצורה הטובה והמועילה ביותר. בנוסף אנו מדברים על דרכים אפשריות לפתרונם של הקונפליקטים ועל השלכותיהם בסביבות השונות.
זכויות אדם – אלו הן הזכויות הטבעיות אליהן זכאי כל אדם באשר הוא אדם. לצערנו ישנם בעולמנו מקומות רבים בהם נפגעות זכויות אלה. הפעילות החינוכיות שלנו פועלות על מנת להעלות את המודעות לזכויות האדם בקרב החניכים והמשתתפים בתנועה ולחשוף בפניהם את הבעיות והפתרונות הנלוות לסוגיה זו. אנו לומדים על זכויות האדם הבסיסיות, איך הן מושמות בחיינו, מהו ערכן בחברה ודנים בשאלות העולות בנוגע אליהן.
פיתוח בר קיימא (קיימות) – פיתוח העונה על צורכי ההווה בלי לפגוע ביכולתם של הדורות הבאים לספק את צורכיהם הם. קיום דיון על מסלול ההתנגשות בין בני האדם והעולם הטבעי, על כשלי היסוד האקולוגיים שלנו, איך נוכל להתמודד עם הבעיות הסביבתיות הקיימות ולהימנע מהדפוסים שתורמים לבעיה.
CISV דוגל בחינוך בלתי פורמלי חווייתי (על פי עקרון "Learning by doing") שבבסיסו פעילות אקטיבית במהלכה חווה החניך רגשות מסוימים. על ידי רפלקציה הנוגעת באותן תחושות שהפעילות עוררה בו ומובילה לדיון כללי יותר, החניך יכול להפנים טוב יותר את תוכן הפעילות וליישם את הדברים החדשים שלמד בחייו שלו.
פעילות
CISV הוא ארגון התנדבותי, ללא מטרות רווח, המספק חינוך בין תרבותי לשלום. לצד הפעילות המקומית, CISV מציע מגוון רחב של פעילויות בינלאומיות לגילאים שונים:
משולם פייבוש הלר
רבי משולם פֶייבוּש הלוי הֶלֶר מזְבַּרַז (בכתיב שנהג בזמנו: העליר, זבריזא; תק"ב, 1742 – כ' בכסלו תקנ"ה, 1794) היה מאדמו"רי החסידות בתקופתה הראשונה. מחבר אחד מספרי החסידות הראשונים - יושר דברי אמת.
תולדות חייו
משולם פייבוש הלוי הלר נולד בשנת תק"ב (1742) או קודם לכן למשפחה מכובדת בקרב יהדות גליציה שבניה כיהנו כרבנים ופוסקים מפורסמים. מצד אביו, היה מיוחס לרבי יום טוב ליפמן הלר (מחבר "תוספות יום טוב") ולמקובל רבי שמשון מאוסטרופולי. אביו, רבי אהרן משה, שימש אב בית דין בסניאטין. אחיו המבוגר, רבי אברהם נח הלוי הלר (מחבר הספר "זריזותיה דאברהם"), ודודו מצד אביו, רבי יהודה הלוי הלר מאלקסניץ, נמנו עם חברי הקלויז המפורסם של ברודי.
רבי משולם פייבוש הלר נישא פעמיים. (אשתו השניה ינטל היתה בתו ר' אברהם חיים שור מחבר ספר "צאן קדושים") רוב שנותיו חי בעיירה זְבַּרַז' (Збараж) שבגליציה המזרחית, סמוך לעיר ברודי. ככל הנראה לא כיהן במשרה רשמית. הוא הצטרף לחבורה החסידית של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב והיה לתלמידו המובהק. כמו כן, נסע פעם אחת למגיד ממזריטש ופעמים ספורות לרבי מנחם מנדל מפרמישלן. בספריו מציין כרבו גם את רבי מנחם מנדל הגר מקוסוב.
הלכה משמו הובאה בפתחי תשובה בעניין מקווה שמחובר לנהר שלא היו בו ארבעים סאה שרבי משולם פייביש אסר לטבול בו שלא כדעת השולחן ערוך והרמ"א.
ספריו ומשנתו
יושר דברי אמת
"יושר דברי אמת" הוא אחד מספרי החסידות הראשונים שנכתבו. רבי משולם פייבוש הלר, שתואר על ידי גרשם שלום כ"אחד מסופריה המעולים של החסידות", תיעד את קורותיה ואת עיקרי תפיסתה של החצר החסידית שהתקבצה סביב רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב, בשתי איגרות ששלח לידידו בארץ ישראל. על פי ד"ר מור אלטשולר האגרות נשלחו לארץ ישראל לרבי יואל, גיסו של רבי משולם פייבוש, שהיה מחשובי העולים בעליית החסידים בשנת תקל"ז (1777). כתבים אלו נדפסו לראשונה בספר "ליקוטים יקרים" בשנת תקנ"ב (1792). בשנת תרס"ה (1905) נדפסו האיגרות בנפרד, תחת הכותרת יושר דברי אמת הלקוחה מן הפתיח של האיגרת הראשונה.
בפתח האיגרת הראשונה מנמק המחבר את סיבת כתיבתה בפרידה מידיד נעורים: "אני הכותב למען אהבת אמיתי וריעי אשר מעודי גדלתי עמו בתורת ד' ויראתו לפי קט שכלינו וגבה טורא [הר] בינינו ובעת הפרדו מאתו בקש ממני להעלות הכתב יושר דברי אמת ואמונה הנשמע מפי משכילי הדור אנשי מופת בעלי רה"ק [רוח הקודש] אשר עינם ראו ולא זר כמלאך אלהים פחדם ויראתם. ובעת היפרדו מאתו בקש ממני להעלות הכתב יושר דברי אמת ואמונה הנשמע מפי משכילי הדור".
דרך אמת
קונטרס ״דרך אמת״ הוא קצר יחסית. הוא עוסק בפגם הברית וביצר תאוות המשגל, וכולל עצות שונות להינצל מתאווה זאת, כמו לימוד תורה, יראת חטא, ועבודה רבה על מידת הענווה.
תלמידיו
בין תלמידיו של רבי משולם פייבוש נמנו:
בובה
בובה (בזכר גם בֹּב) היא ייצוג פיזי מלאכותי של אדם (לעיתים תינוק), דמוי-אדם, חיה (כגון דובי או מיניאטורות דינוזאורים), יצור דמיוני (למשל, טרול או דרדס), דמות אמיתית או ספרותית. הבובה משמשת לרוב כצעצוע אך גם לנוי ואספנות.
חומרים
בובות משחק עשויות בדרך-כלל מבד או מפלסטיק, ולעיתים מעץ. בובות המשמשות לקישוט דקורטיבי או לאיסוף עשויות אף מפורצלן (חרסינה) או שעווה.
ישנן גם בובות תפורות מבד או סרוגות. אפשר לקנות בובות תעשייתיות העשויות מבד או סריג, אך יש גם הרבה בובות הנתפרות או נסרגות על ידי קרובים או חברים אוהבי מלאכת יד. למשל יש היוצרים בובות יד מגרב שנותרה בודדה.
בובות עשויות מחומרים שונים למשל כף עץ לבושה בפיסות בדף כשפני הבובה מצוירים על הכף.
היסטוריה והתפתחות
בובות קיימות בתרבות האנושית עוד משחר ימיה. ממצאים ארכאולוגיים באתרי חפירות רבים כללו בובות שונות מחרס או מאבן, ששימשו בין למשחק ובין לפולחן דתי. בקברים במצרים מהאלף השני לפנה"ס נמצאו בובות שנבנו מלוחות עץ צבועים עם "שיער" משרשראות חימר או חרוזי עץ. בובות הן גם ממצא נפוץ בקברי ילדים מהעת העתיקה.
איזבל מצרפת, (1358-1295 ) קבלה את הנדוניה שלה בגיל שבע, כאשר אירסו אותה לאדוארד השני מלך אנגליה לעתיד. בנדוניה שלה בין רשימות הסדינים, המפות והבגדים השונים, מופיע גם רישום של מספר בובות. בגיל 12 היא נשלחה לאנגליה כדי להינשא למלך.
בתחילת המאה ה-19 פותחו גם בובות הפורצלן. לעיתים קרובות יוצר רק הראש מפורצלן, או הראש והגפיים החשופות, ושאר הגוף מבד (שייצג את הבגדים). באותה תקופה החלה להתפתח תעשיית בובות BJD.
מרבית הבובות לאורך השנים היו דמויות של מבוגרים; בובת התינוק הראשונה יוצרה כנראה באנגליה, בתחילת המאה ה-19, משעווה. בשנות השמונים של המאה ה-19 צברו בובות שכונו "בבה" (bébé) פופולרית רבה בצרפת: בובות אלה עוצבו בדמות נערה צעירה, והן יוצרו לראשונה בשנות החמישים של אותה מאה. בובות אלה הן כיום פריט אספנים מבוקש.
בובות פלסטיק פותחו לראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה. בובת "ברבי", מהבובות המוכרות ביותר בעולם המערבי, פותחה בשנת 1959 בידי רות הנדלר, במקור עבור בתה ברברה (שעל שמה נקראה הבובה). בשנה הראשונה לייצורה נמכרו מעל 350,000 בובות ברבי. בשנה זו יוצרה בובת פלסטיק נוספת שהיא בובת הטרול על ידי מגלף עצים דני בשם תומאס דאם.
הבובה המדברת הראשונה נבנתה בידי תומאס אלווה אדיסון, ממציא הפונוגרף, בשנת 1888. מאז יוצרו סוגים רבים של בובות הכוללות מנגנונים חשמליים או אלקטרוניים שונים המאפשרים להן ללכת, לדבר, וכו'.
מקור השם
המילה בובה בעברית היא מחידושי אליעזר בן-יהודה שהכליל אותה בשנת 1904 ב"קֹבץ מאמרים לקריאה" - מקראה שנכתבה עבור בית ספר אליאנס שבה מובאים זה מול זה סיפורים מנוקדים לילדים בעברית ובצרפתית. עוד קודם לכן עשה יוסף מיוחס שימוש בחידוש זה במקראה "בת חיל" לבית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים ב-1901:
סוגים ושימושים
ניתן להשתמש בבובות בדרכים שונות. בהתאם לכך קיימים סוגים רבים של בובות המיועדות למטרות שונות.
בובות צעצוע ומשחק
הבובה משמשת על־פי־רוב כצעצוע למשחק. קימות בובות רבות המיועדות למשחק עבור גילאים שונים. חלק מהבובות מיועדות לבנות או לבנים וחלקן מיועדות לבנות ובנים כאחד.
דוגמאות לבובות צעצוע ומשחק:
בובות המבוססות על דמויות מפורסמות
תחום מיוחד של בובות הוא צעצועים המבוססים על דמויות מסרטי קולנוע ומסדרות טלוויזיה, בעיקר כאלה הפונים לקהל צעיר (כגון "מלחמת הכוכבים", "באטמן", "ספיידרמן", "צבי הנינג'ה" ועוד). בובות אלה, המכונות באנגלית action figures (בובת פעולה), מהוות חלק נכבד מתעשיית המוצרים הנלווים של עולם הקולנוע. הן בדרך כלל עשויות מפלסטיק, מלוות במגוון כלי נשק קטנים ובעלות יכולת תנועה מוגבלת. בעוד שבובות רגילות נתפסות בדרך-כלל כצעצועים המכוונים לבנות יותר משהם מכוונים לבנים, הרי שבובות המבוססות על דמויות-קולנוע נתפסות כצעצועים "הולמים" לבנים. סוגי בובות נוספים המכוונים לקהל של בנים הם בובות של רובוטים (ובפרט הרובוטריקים), ובובות חיילים (בפרט: חיילי פלסטיק ירוקים) המשמשות למשחקי צבא. עם זאת, הורים ומחנכים רבים טוענים שיש לעודד ילדים לשחק בבובות "רגילות" ולא בצעצועים בעלי הקשר צבאי או "גברי".
בובות לבידור
הבובה יכולה לשמש גם לצורך בידור. ישנם מספר סוגים של בובות המיועדות לבידור, עבור גילאים שונים. הבובות המיועדות לילדים משמשות על פי רוב למשחק תפקידים או הצגה. בבובות של המבוגרים נעשה שימוש בתיאטרון בובות.
בובות בשימוש קשרים חשאיים
מקור אוסף הבובות של שושנה ארבלי-אלמוזלינו התחיל ממבצע חשאי בו השתתפה בשנת 1962 במסגרתו הוצפנו מסרים בבובות והן הועברו ליהודי ברית המועצות הנצורים.
בובות לתצוגה
בעולם קיימים מוזיאונים רבים לבובות. בישראל ישנם מוזיאונים לבובות בצפת (בגן הפסלים של הפסל משה ציפר ליד רובע האומנים), בקצרין (במרכז המסחרי), בערד: מוזיאון הבובות של האמנית מירי ליבוביץ ובחיפה (במרכז החנויות "קסטרא").
קסם הבובות היא תערוכה של בובות אומנותיות שנעשו ביד, בידי אומני בובות.
בכניסה לאולם תיאטרון גבעתיים מוצג מבחר מאוסף הבובות של שושנה ארבלי-אלמוזלינו.
בובות שימשו לתצוגת בגדים אמיתיים, סוחר נוסע היה יכול לקחת עמו כמה בובות שמדגימות את התלבושות שהחברה שלו משווקת.
שימוש מאגי
לבובות יכול להיות גם שימוש מאגי בכישוף הוודו, בובת וודו היא צלמית המייצג את האובייקט שעליו רוצים להשפיע בדרך מאגית: אדם, חיה או חפץ.
בובות אמיש
הבובות של קהילת האמיש נטולות פנים, בעקבות הפסוק התנ"כי "לא-תעשה לך פסל, וכל-תמונה" (שמות כ:3) כמו האמיש כך גם הבובות שלהם לבושות בצבעים כהים ללא דוגמה, המשקפים את טבעם הצנוע. הבובות מדגישות את הטבע הבוגר של הילד ואת הטבע הילדי של המבוגר האמיש.
היבטים התפתחותיים
המשחק בגיל הרך הכרחי להתפתחות התקינה והוא הדרך האפקטיבית ביותר ללמידה משמעותית.
במהלך משחק עם בובות הילדים עוברים תהליכי למידה הדומים לאלו שבמשחקים דידקטיים, אשר נערכים סביב שולחן.
פינות הבובות בגן עשירות בגירויים צבעוניים בעלי משמעות רגשית עבור הילד. פינת הבובות היא חיקוי מוקטן לחיים מציאותיים המאפשרת לילד להתנסות בתפקידים של מבוגרים.
בובות במיחזור משביח
בובות שמרבים לשחק איתן עשויות להיקרע או להישבר (תלוי בחומר). כך נוצר מקצוע "רופא בובות" שבסדנתנו מתקנים בובות ומשיבים אותן לצורתן המקורית. לעיתים בובות נהרסות לחלוטין ואז אפשר להשתמש בחלקיהן או ליצירת בובה אחרת, או לשלב את החלקים ביצירת אמנות שאינה בובה.
בן מנדלסון
פול בנג'מין "בן" מנדלסון (באנגלית: Paul Benjamin "Ben" Mendelsohn; נולד ב-3 באפריל 1969) הוא שחקן אוסטרלי, זכה בפרס אמי לשחקן משנה בסדרת דרמה על כיכובו בתור דני רייברן בסדרה "קשר דם".
קריירה
לאחר מספר תפקידים בסדרות טלוויזיה בהן The Henderson Kids, שבה שיחק לצד קיילי מינוג הוא הגיע לתודעת הציבור בעקבות הופעתו בסרט The Year My Voice Broke בשנת 1987. על משחקו זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה וקולנוע האוסטרלי. תפקידיו המשמעותי הבאים היו בסרטים האוסטרלים The Big Steal בשנת 1990 ו-Big Steal בשנת 1992. בשנת 1994 שיחק בתפקיד ראשי בסרט Metal Skin ובשנת 1996 שיחק בסרט Cosi ובתפקיד ראשי בסרט Idiot Box.
בשנת 2000 השתתף בסרט האוסטרלי "Sample People" לצד קיילי מינוג וג'ואל אדגרטון, אודות סוף שבוע אחד של שנים עשר צעירים בסידני, אוסטרליה. בשנת 2001 שיחק בסרט האמריקאי Vertical Limit בתפקיד משנה וכעבור שנה בסרט Mullet האוסטרלי.
בשנת 2007 שיחק בתפקיד ראשי בעונה השלישית של סדרת הדרמה "הדרך לאהוב". בשנת 2008 שיחק בסרט "אוסטרליה" שביים באז לורמן. בשנת 2009 שיחק בסרט האסונות האמריקאי "הנבואה" ובעשרה פרקים של הסדרה האוסטרלית Tangle. כמו כן שיחק בשנת 2009 בסרט הדרמה האוסטרלי "קייט היפה" שביימה רייצ'ל וורד, ושיחק לצידם של רייצ'ל גריפית'ס ובראיין בראון.
בשנת 2010 שיחק מנדלסון בסרט דרמת הפשע האוסטרלי "ממלכת החיות", כפושע הנמלט מרשויות החוק. על משחקו בסרט זכה בפרס IF האוסטרלי לשחקן הטוב ביותר, ובפרס מכון הקולנוע האוסטרלי (AFI) לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי. באותה שנה שיחק בתפקיד קטן בסרט האימה העל טבעי "Needle".
בשנת 2012 שיחק בתפקידי משנה בסרטים "עלייתו של האביר האפל" ו"המקום בתוך היער", כמו כן שיחק בסרט "הורג אותם ברכות". בשנה זה הופיע גם בוידאו קליפ של להקת האינדי פופ הבריטית "פלורנס אנד דה מאשין". בשנת 2013 שיחק מנדלסון בסרט Starred Up בתפקיד משנה, עליו זכה בפרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקן המשנה הטוב ביותר, ושיחק בסרט הדרמה "אמהות מושלמות" המבוסס על ספרה של דוריס לסינג משנת 2007.
בשנת 2015 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "קשר דם", סדרה מקורית של נטפליקס, בתפקיד הראשי של דני רייברן. על משחקו בסדרה זכה לשבחים מן המבקרים. על משחקו זה זכה בפרס אמי לבידור בפריים טיים והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב. העונה השלישית של הסדרה עלתה בשנת 2017. היא קיבלה ביקורות רעות ומנדלסון הופיע בשניים מפרקי הסדרה בעונה זו.
בשנת 2016 השתתף מנדלסון בסרטוני וידאו שהוצגו במסגרת סיבוב הופעות של הזמרת האוסטרלית סיה. בשנה זו שיחק בסרט רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים בתפקיד המנהל אורסון קרניק, מפקד צבאי באימפריה הגלקטית והאחראי על כוכב המוות.
בשנת 2018 שיחק בסרטו של סטיבן ספילברג "שחקן מספר אחת" בתפקיד נולאן סורנטו הנבל המרכזי בסרט. באותה שנה שיחק בתפקיד הראשי בסרט האמריקני The Land of Steady Habbits, לפי ספרו של טד טומפסון ובבימויה של ניקול הולופסנטר.
בשנת 2020 שיחק בתפקיד הראשי של בלש במשטרה במיני סדרה "זר". בשנת 2020 לוהק שוב לתפקידו כטאלוס למיני-סדרה "פלישה סודית" המבוססת על אירועי "פלישה סודית" מאת מארוול קומיקס עבור שירות הזרמת המדיה של אולפני וולט דיסני, "דיסני+". בשנת 2021 לוהק לתפקיד של ג'ייקוב האלברוק בסרטו של ניל ברגר "בתו של מלך הביצה" המבוסס על ספרה של קארן דיון באותו השם.
חיים פרטיים
בשנים 2012–2016 היה נשוי לעיתונאית הבריטית-אמריקאית-יהודייה, אמה פורסט, ולהם בת משותפת אחת. לו בת נוספת מזוגיות קודמת.
בית עוזיאל
בֵּית עוּזִיאֵל הוא מושב של "הפועל המזרחי" באזור השפלה ליד העיר רמלה השייך למועצה אזורית גזר. היישוב נקרא על שם הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הראשון לציון הראשון של מדינת ישראל.
היישוב הוקם בשנת 1956 על ידי עולים ממרוקו בני המעמד הבינוני שמימנו את ההתיישבות במשאביהם הם והתארגנו עוד במרוקו. המושב הוקם בליווי חברת רסקו והמרכז החקלאי של הפועל המזרחי.
טקס העלייה על הקרקע התקיים ב-14 באוקטובר 1956.
ב-30 במאי 1957 הונחה אבן פינה למבנה קבע לבית הכנסת במושב.
כיום, המושב נמצא במגמת פיתוח בשל קרבתו למרכז, נופי האזור וההרחבה שנעשתה בו.
במושב פועלת תנועת הנוער "בני המושבים" למעלה מעשור וחברי גרעין עודד של תנועת בני המושבים מתנדבים במושב ברציפות מאז 2009.
ענפים חקלאיים: כרם, ירקות, חממות.
שירה (ספר)
כתיבת הרומן ופרסומו
להערכת גרשום שוקן, כתיבת "שירה" החלה מיד עם פרסום הרומן "תמול שלשום", שיצא לאור בשנת 1945. חוקר הספרות ראובן מירקין העריך שעגנון החל בכתיבת "שירה" מוקדם יותר, עוד בשנות ה-30 המאוחרות, כלומר סמוך מאוד לתקופה המתוארת ברומן, ואילו חוקרת הספרות זיוה שמיר מציינת כי "יש להניח שפרקיו הראשונים של הרומן נכתבו (או שוכתבו) בשנים 1947–1948, בסמוך לזמן פרסומם ב'לוח הארץ'."
דב סדן סיפר שטרם כתיבת "שירה" סיפר לו עגנון כי "אמר לכתוב סיפור גדול, ושמו: ביצנץ, ומרכזו מעשה בפרופיסור, שבא לשמש בהוראה באוניברסיטה העברית בירושלים, כששמו הולך לפניו בזכות קונטרס שחיבר על קצת מנהגות, שנהגו בקיסרות ההיא. אבל חיבור זה היה לו כשירה יתומה, שבינתיים נשתקע בעסקי האוניברסיטה, תכסיסיה, תככיה ונכליה, עד שבאו אחרים ושמטו אותה עשייה־של־תוהו מידו, ולכרחו חזר לתלמודו". סדן הוסיף שתוכניות אחדות ששמע מפי עגנון לא התגשמו, ולכן סבר שגם תוכנית זו לא תתגשם. משהחלו פרקי "שירה" להתפרסם, כתב סדן, "לא נפלאתי על המרחק שבין מה שעלה בדעתו תחילה ובין מה שנתקיים לו למעשה, שכבר ידעתי כזה וכזאת".
פרקים ראשונים של הספר התפרסמו ב"לוח הארץ" לשנת ה'תש"ט ובכמה מהלוחות הבאים עד לאחרון שבהם, לשנת ה'תשט"ו, שיצא לאור בשנת 1954. פרופ' מירקין ציין כי "בשנים 1948–1954 פרסם עגנון 38 פרקים של 'שירה' ובהם רוב פרקי הספר הראשון (24 מתוך 29 הפרקים שבספר השלם) ועוד 14 פרקים מפרקי הספר השני (מתוך 25 הפרקים שבו)". פרקים נוספים התפרסמו בשנת 1966 (ה'תשכ"ו) לכבוד יובלו של חוקרו הגדול, הפרופסור ברוך קורצווייל. עגנון שב לכתיבת הספר בשנותיו האחרונות והיה זה הספר האחרון בו עסק לפני שחלה, אך הספר לא הושלם.
על נסיבות פרסום פרקי הספר כתב עגנון לקורצווייל:
לאחר מותו של עגנון בשנת 1970 ערכה בתו, אמונה ירון, את כלל פרקי הספר שמצאה - אלה שנדפסו בעבר ואלה שטרם נדפסו - והוציאה אותם לאור בשנת 1971, כראשון בכתבי עגנון שיצאו לאור לאחר מותו. בנספח בסוף הספר ציינה ירון את המקורות, בדפוס ובטיוטות, ששימשו אותה לשם ההוצאה לאור של הרומן. בנספח הציגה ירון את שיקולי העריכה שלה, ובין השאר מציינת אי התאמות בין פרטים שונים בספר, עליהן היא אומרת: "דברים אלה היה בוודאי אבי מתקן. אני לא רציתי לשנות דבר." והוסיפה: "גם בענייני לשון תיקנתי רק במקרים נדירים שלא היה לי בהם ספק שיש כאן פליטת קולמוס."
לאחר פרסום המהדורה הראשונה של הספר פורסמו בעיתון "הארץ" שני פרקים שלא נכללו בספר. הפרקים, "אצל הפרופיסור בכלם" ו"פרק אחרון", צורפו כנספחים למהדורה השנייה של הספר, שיצאה לאור ב-1974. מהדורה שלישית, שאותה תיאר המו"ל כ"מהדורה מחודשת, עם תיקונים שנמצאו בעזבונו של המחבר", יצאה לאור בשנת 1999. פרקים נוספים שלא נכללו בספר פורסמו בידי אמונה ירון בספר "קובץ עגנון".
דמויות
על שלוש הדמויות שבמרכז הרומן - מנפרד הרבסט, הנריאטה הרבסט ושירה - כתבה חוקרת הספרות זיוה שמיר:
תמצית העלילה
הרומן מחולק לארבעה ספרים.
ספר ראשון
מנפרד הרבסט הביא לבית החולים את אשתו הנריאטה, הכורעת ללדת את ילדם השלישי, לאחר שתי בנות בוגרות, זהרה בת 19 ותמרה בת 17 וחצי. האחות שירה, המתוארת כ"גבוהית, גברית" מגיעה לטפל בה. בזמן שהנריאטה ילדה את הבת השלישית, שרה, נעזר מנפרד באחות שירה ולאחר מכן שהה עמה בביתה "מתחילת הלילה ועד לאחר חצות לילה". לאחר תיאור מפורט של השיחה בין שירה למנפרד כותב המספר: "אפסיק באמצע ואדלג על דברים שבינו לבינה" - לשון נקייה לתיאור יחסי מין.
בטיול עם שירה בעת שהנריאטה הייתה בבית החולים סיפרה לו שירה שטרם עלייתה לארץ ישראל הייתה נשואה במשך זמן קצר. על נסיבות הולדתה של שרה, לאחר אחיותיה הבוגרות זהרה ותמרה, מסופר: "כבר לאחר שילדה לו את תמרה התחילה הנריאטה נוהגת עמו כאילו אינה אשה לבעלה. ואלמלא יום הולדתו שלו שחל להיות לפני תשעה ירחים לא הייתה שרה באה לעולם."
לאחר שהנריאטה והתינוקת חזרו לבית המשפחה שבשכונת בקעה, מנפרד חי בביתו, עוסק בעבודתו, אך נפשו יוצאת אל שירה. "אין לך שעה שאין מחשבותיו אצלה, אלא שמחשבותיו אינן ברשותו ורגליו ברשותו, וכל זמן שרשותו עליהן עוצרן בביתו." בהזדמנויות שונות מוליכות אותו רגליו לביתה של שירה.
ספר שני
עלילת הספר השני מתרחשת שנתיים לאחר הולדת שרה. "שרה הקטנה כבר מהלכת ברגליה ככל מהלכי שתים ומפטפטת כאדם גמור". מנפרד הרבסט ממשיך בעבודתו וממשיך במחשבותיו על שירה ובקשריו עמה. "בית ההרבסטים סדור על סידורו. הרבסט עסק בשלו ואשתו עסקה בשלה. הרבסט נתעסק בספריו ובהרצאותיו ובתלמידיו ובספרו הגדול על קבורת העניים בביזנטיון והנריאטה נתעסקה בצרכי הבית, בבישול ובאפייה ובתפירה ובגיהוץ ובקניות וברופאים ובענייני המשפחה שבארץ ובחוצה לארץ, מלבד טיפולה עם שרה בתה הקטנה שיצאה מכלל תינוקת שבעריסה ולא הגיעה לכלל תינוקת שבגן ילדים."
מנפרד הרבסט מתקשה להשלים את ספרו על קבורת העניים בביזנטיון, והוא מחליט להפנות מרצו לכתיבת מחזה, טרגדיה על אנטוניה אשת החצר ועל יוחנן שר הבירה והעבד בסיליאוס, אך גם משימה זו אינו מצליח להשלים.
יום שבת אחד יצא הרבסט לביקור אצל ליסבט ניי ואמהּ, אך רגליו הוליכוהו אל ביתה של שירה, ושניהם יצאו לטייל יחד ברחוב. למראה החסידים שברחוב יצאה שירה בביקורת חריפה עליהם, שהם "בטלנים טרחנים צווחנים צעקנים חומדי ממון אוכלי לחם עצלות". בדרכו חזרה לביתו נלווה אליו שכנו, היהודי המומר שכרסון, שהאריך בתיאור גנותם של היהודים. תוך כדי הליכתם נורה לעברם כדור אקדח, שלא פגע בהם בזכות ערנותו של שכרסון.
זהרה, בתם של הנריאטה ומנפרד, הרתה לאברהם וחצי וילדה בן, והנריאטה ומנפרד נסעו לבקרם בקבוצת אחינועם שבעמק יזרעאל. לבקשת חברי הקבוצה הרבסט מרצה בפניהם על ענייני ביזנטיון. בני הזוג הרבסט מקבלים בית ללון בו, ואת מנפרד פוקד חלום בלהות שהנריאטה מעירה אותו ממנו ומרגיעה אותו. "חיבק אותה בכל כחו, ואף היא חיבקה אותו עד שדבקו שניהם והיו לבשר אחד."
ספר שלישי
עלילת הספר השלישי מתחילה חודשים מעטים לאחר סוף הספר השני, כאשר הנריאטה מגלה למנפרד את דבר הריונה.
בפגישה מקרית ברחוב שירה מספרת למנפרד שעברה דירה, אך הוא לא כותב לעצמו את כתובתה החדשה. פרופסור בכלם מאושפז בבית החולים, וכאשר מנפרד בא לבקרו בבית החולים הוא מצפה לפגוש שם את שירה, אך מתברר לו שהתפטרה מעבודתה, ואין ידיעה היכן היא. בפגישה עם אניטה בריק מתברר לו שגם בדירתה החדשה שירה אינה נמצאת, אך אניטה כתבה בפנקסו את הכתובת החדשה. הרבסט ניסה להבין מה קרה לשירה, ואחד מהרהוריו היה: "שמא נתעברה והלכה למקום שאין מכירין אותה. פעם ושתי פעמים עשה את החשבון אימתי היה עמה באחרונה. זה שנים שהיא דוחה אותו ואם נתעברה לא ממנו נתעברה."
הרבסט יצא מביתו לביקור בגת שמנים, אך בהגיעו למרכז העיר שינה תוכניתו, וכיוון שפגש את יוליאן וולטפרמד ישב לשוחח אתו. יוליאן מבשר לו שדנים בסנאט האוניברסיטה על מינויו של הרבסט לפרופסור. בהמשך הלך הרבסט לחנות ספרים, ולאחר שעיין בספרים רבים בה עבר למדור ספרי האומנות. התרגשות רבה גרמה לו "תמונת מצורע כשהוא עומד לפני שערי עיר ומקיש בפעמון להזהיר שירחקו ממנו."‬‬‬ לאחר מכן קנה רפרודוקציה של הציור "משמר הלילה" כדי להביאו כמתנה לשירה. הוא חזר לביתו ושוחח עם הנריאטה על דרכו בביקורת ספרות ועל הטרגדיה שבדעתו לכתוב. המספר מנצל הזדמנות זו כדי לתאר את תמצית העלילה של הטרגדיה.‬‬‬
הרבסט הלך לביתה של שירה כדי למסור לה את מתנתו, אך היא לא נמצאה בביתה. הלך משם וחשב: "טוב שלא הנחתי שם פתק ואין אותה המרשעת יודעת שדפקתי על דלתה". למחרת שב ודפק על דלת ביתה של שירה, אך הדלת הנעולה לא נפתחה. "הניח את הדלת והלך לו בברכים כושלות וברוח נכאה. אמצאנה, אמצאנה, אמר הרבסט בלבו, לא אנוח ולא אשקוט עד שאמצאנה. אם לא היום הרי מחר. בפתאום שינה את הנטיות ואמר אמצאך אמצאך. אבל לא מצאה לא למחר ולא למחר שלאחר מחר."
כשהגיע זמנה של הנריאטה ללדת הביאה אותה תמרה ל"הדסה" בהר הצופים. "כדרך שהדברים מתגלגלים נתגלגל הדבר שבאותה שעה שנסעה הנריאטה ותמרה להדסה באותה שעה ממש הלך הרבסט לעסקיו לבקש את שירה. טוב היה אילולי שאירעו הדברים כאחד. הן מחמת הצד המוסרי שבדבר הן מחמת הצד הסנזציוני שבדבר והן מחמת שבדומה לזה התחיל עניין הרבסט ושירה וההתחלה לא הביאה אתה המשך טוב." גם הפעם לא נפתחה לו דלת ביתה של שירה. ברית המילה של הבן נערכה בבית היולדות.
ספר רביעי
לאחר מילת הבן חזרה הנריאטה לביתה ובנה עמה. בעת שהרבסט שהה בחדר עבודתו הגיעה המשרתת וסיפרה לו שאחות בית חולים הגיעה לבקר אצל הנריאט. ידיעה זו גרמה להרבסט התרגשות רבה, והוא ביקש מהמשרתת שתתאר את האחות, כדי שיוכל לדעת האם זו שירה או אחות אחרת. לאט לאט השתכנע שאין זו שירה, אך בכל זאת יצא לוודא זאת. לאחר ששוחח עם הנריאטה על האורחת הלך לביתה של שירה ושוב מצאו נעול. "יצא הרבסט מן הסמטא במפח נפש ובלב נבוך, מוסיף עליהם תרעומת שמבטל זמן שלא לצורך, שמאחר שכלו כל ענייניו עם שירה מה אכפת לו אם דלתה נעולה, שהוא חוזר ובא." חזר להרהר בטרגדיה שרצה לכתוב והגה בכל פרטיה, אך לבסוף הגיע למסקנה: "גורלו של אותו אדם לכתוב מאמרים, ואולי ביום מן הימים יזכה לסיים את ספרו הגדול על קבורת העניים בביזנטיון." הוא מהרהר גם בחייו, "אבל אם על תיקון עצמו לא חשב עד עכשיו על תיקון הבן חשב, כמו שסיפרתי שבליל הכנסת בנו בברית עשה לו כללים ופרטים לחינוך בנו."
המספר מעיד על הרבסט: "מקנאי האמת לא היה הרבסט, אבל התרחק מדברי שקר ולא שיקר עד לאותו לילה שביקר אצל שירה בפעם הראשונה. מה היה עליו שיעשה אחר אותו לילה? לא היה בידו אלא לקשר שקר בשקר ולחפות את שקריו בשקרים, משום שקשר דעתו באותה אשה לחזור ולשנות."
אחות בית החולים, לודמילה, שהגתה חיבה להנריאטה, באה לבקרה עוד פעמים אחדות, ובאחת הפעמים הצטרף הרבסט לשיחתן. "פעמים הרבה ביקרה האחות לודמילה את הגברת הרבסט. בור של קהוה שתתה וגבעת עוגות אכלה ואלף סיפורים סיפרה. ועל שירה לא סיפרה."
לאחר התייחסות מקוטעת לטגליכט מגיע משפט הסיום, שבו אומר המספר: "את מנפרד הרבסט אראה לך, את שירה לא אראה לך שעקבותיה לא נודעו ואין יודעים היכן היא."
סוף וסוף חלופי
גודלו של הספר הרביעי הוא רק כשליש מגודל כל אחד משלושת ספרי הרומן האחרים, וכדברי הלל ברזל, "הוא בגדר של סקיצה בלבד". בפרט הספר הרביעי אינו מספק סוף נאות לרומן, משום שכתיבתו נפסקה באמצעה. לאחר פרסום המהדורה הראשונה של הרומן פורסם פרק נוסף, בשם "פרק אחרון", שמבחינת העלילה מקומו בסוף הספר השלישי, מיד לאחר מילת הבן. בפרק זה מתברר ששירה נעלמה משום שאושפזה בבית מצורעים לאחר שחלתה בצרעת. הרבסט מגיע לבקרה, והיא מפצירה בו שיסתלק, אך הוא נחוש בדעתו להישאר אתה. "הוא אחז את ידה בדביקות עד שליפפה הזיעה את ידה ואת ידו. עם שהוא אוחז את ידה הרכין פיו אל פיה ונשקה. עת רבה נשארו שפתיה תלויות מעצמן בשפתיו. בפתאום שמטה פיה מפיו וניגבה בידה את שפתיו. אחר כך ניגבה את שפתיה. עם שהיא עשתה כך חיבק אותה באהבה וקרא, שירה שירה."
פרק מוקדם אחר של "שירה" (פרגמנט VI), שלא נכלל בגרסה שיצאה לאור, מסביר כיצד נודע להרבסט לאן נעלמה שירה: היינריך ריינר, שעובד בבית המצורעים, סיפר לו זאת. באותו פרק גנוז מציע הרבסט להנריאטה לקרוא לילדם העתיד להיוולד שלמה-יהודה, על שם שלמה יהודה רפפורט – שי"ר.
אמונה ירון הציעה הסבר להשמטתו של "פרק אחרון":
גרשום שוקן הביע דעתו שהפרק "פרק אחרון" אכן ראוי להיות סופו של הרומן:
חוקר הספרות אריאל הירשפלד מציג דעה שונה ביחס להימנעותו של עגנון מלכלול את "פרק אחרון" בגרסה הסופית של "שירה":
קולות התקופה ב"שירה"
מסגרת העלילה ב"שירה" היא אהבתו של מנפרד הרבסט לשירה. בתוך מסגרת זו עולים בהרחבה נושאים נוספים. עמד על כך חוקר הספרות הלל ברזל שכתב: "'שירה' הוא רומאן אהבה, שבעיות התקופה, לכאורה, טפלות בו לרגש. אבל משקלן של הבעיות הוא כה רב, עד שהן מתפרצות לכל פינה שבכתוב. ... אם בדיעבד ואם מלכתחילה, מבקש עגנון לכרוך את סיפורו הגדול באהבת גבר לאשה ומוצא את עצמו, כמו גיבורו, מאזין לקולות השעה."
בין הנושאים: שלל נושאים זה מבסס את קביעתו של הלל ברזל, לפיה "מצד תשתיתו הרוחנית, הרומן הוא אולי החילוני ביותר במסכת כתביו של עגנון."
בין מציאות לבדיון
עגנון עצמו התייחס לכך ואמר: "חס ושלום, שאני כותב רומאני מפתח. אם יש מיני בני אדם שמתייחסים על אנשי סיפורי – שיתייחסו. ... מימי לא נתכוונתי להעלות בסיפורי דמות שיכולים לומר עליה, לפלוני זה נתכוון המחבר, אלא ברית כרותה למסַפר אמיתי, שכל נפש שהוא עושה בסיפורו נפש חיה היא."
האם הדסה היא שירה?
חוקרת הספרות שרה בן-ראובן העלתה את הסברה לפיה דמותה של שירה מבוססת על קורות חייה של הדסה פרלמן-קלוורי-רוזנבליט. להוכחת הסברה, הציגה מספר טענות, בהן היכרות וחברות ממושכת בינה לבין אסתר וש"י עגנון וקווי עלילה דומים בסיפורי חייהן. גם שירה של עגנון עלתה ארצה פעמיים, גם היא הקדישה את חייה לעזרה לזולת, גם היא הייתה אישה חזקה ואסרטיבית, אנושית ואוהבת אדם. בנוסף לכך, לשתי הנשים היו גברים שבחרו בהן, חרף הקשיים שעמדו בדרכם.
מיהו פרופסור בכלם?
פרופסור בכלם הוא אחד מהאקדמאים המופיעים ב"שירה". הרבסט מבקש מהנריאטה שתתלווה אליו לביקור בביתו של פרופסור בכלם, שאותו מסכם המספר בקצרה: "ביציאתם מבית בכלם אמר הרבסט לאשתו, איני מצפה שיעטרני בשבחים אבל מקוה אני שימעט בגנותי". בהמשך הרומן חלה פרופסור בכלם והרבסט הלך לבקרו. תיאור מפורט של ביקורם של מנפרד והנריאטה בביתו של פרופסור בכלם מופיע בפרק של הרומן שלא נכלל במהדורה הראשונה שלו, ונוסף כנספח למהדורה השנייה. בסוף הפרק מתואר: "אמרה מרת הרבסט לבעלה, אדם זה שהיינו אצלו אינו אוהב שום אדם בעולם. אמר הרבסט אבל אוהב הוא את האיש היותר גדול שבישראל. שאלה מרת הרבסט, מי הוא זה האיש היותר גדול שבישראל שהפרופיסור בכלם אוהב אותו. אמר הרבסט הוא הפרופיסור בכלם בעצמו ובכבודו".
חוקרי הספרות מזהים את פרופסור בכלם עם פרופ' יוסף קלוזנר, היסטוריון וחוקר ספרות מהאוניברסיטה העברית. בסוף שנות ה-40 פעל קלוזנר יחד עם ארי אבן-זהב על מנת למנוע מעגנון את קבלת פרס נובל, פרס שהוענק לו לבסוף רק בשנת 1966, שמונה שנים לאחר מותו של קלוזנר. צעד זה של קלוזנר מסביר את אופן הצגתו של פרופסור בכלם, שאותו מתאר חוקר הספרות פרופ' אבנר הולצמן כ"הדבר המרושע והאכזרי ביותר שעגנון כתב מימיו. זהו מטח של חיצים ארסיים המכוונים להגחיך את כל תחומי העשייה של קלוזנר ואת אופיו והליכותיו. הפרק כולו כתוב כמונולוג של אהבה עצמית מצד הפרופסור: התפארות בהיקף העצום של כתיבתו (כולל מניית מספר העמודים וגיליונות הדפוס בספריו והתרברבות במספר המטרים שהם תופסים על מדפי ספרייתו), השתבחות בידענותו ובלמדנותו בצד שלל דברי זלזול בעמיתיו, טינה ותרעומת על העולם שאינו מרעיף עליו ולוּ שמץ מן הכבוד המגיע לו."
רצח האחים טראובה
ב-29 במרץ 1938 שלח עורך "הארץ", גרשום שוקן, מכתב לעגנון שאליו צורפה ידיעה שפורסמה בעיתון באותו היום, ועסקה בשני אחים, ארווין וארנסט טראובה, שנרצחו ביריות בהר הצופים. שוקן המליץ לעגנון: "אם אני הייתי סופר הייתי כותב סיפור על הנושא של הידיעה המצורפת". עגנון לא כתב סיפור עצמאי על פי ידיעה זו, אך שילב אותה, במידה ניכרת של נאמנות לידיעה המקורית, בדברים שסיפר שכרסון להרבסט בעת שהלכו יחדיו.‬‬‬‬‬
סמל אוקראינה
בסמל אוקראינה מופיעים שני הצבעים המופיעים בדגל אוקראינה - מגן כחול וקלשון צהוב, סמל לשבטים הסלאביים העתיקים שחיו באוקראינה, מאוחר יותר שושלת רוריק של קייב-רוס אימצה אותו.
שירה (ספר)
רצח האחים טראובה
אריאל הישפלד מציין שאין זה גזיר עיתון יחיד ששימש את עגנון לשם כתיבת "שירה": "בארגזי כתב היד השמורים בארכיון עגנון שבספריה הלאומית נמצאים גם כמה גזרי עיתונים, כמה מהם עוסקים במאורעות תרפ"ט בירושלים וכמה עוסקים בענייני גיורל ירקות, בכולם נמצא שהמחבר עשה בהם שימוש ב'שירה'."
הניסוי של שאול אדלר
באחד מטיוליו פגש הרבסט חוקר נגיפי תחלואים שעליו מסופר: "יום אחד ביקש לעמוד על תהליכה של מחלה אחת שרבים משוכני הארצות הטרופיות מתים בה ולא מצא בכל ארץ ישראל חולה באותה המחלה. עמד וניסה בגופו את המחלה והיה מרפא את עצמו בסם שהמציא לה." גרשום שוקן, וביתר הרחבה חוקר הספרות דן לאור, מציינים שדמות זו מבוססת על דמותו של שאול אדלר, שהיה פרופסור לפרזיטולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הציורים: היו או לא היו?
חורבן ומוות, ובכל זה ציורי גולגולות ושלדים, נכללים ביצירותיו של בקלין. רוברט אלטר, באחרית דבר לתרגום של "שירה" לאנגלית, העריך שבתיאור ציור הגולגולת התייחס עגנון ליצירתו של בקלין "דיוקן עצמי עם המוות מנגן בכינור", תוך שהוא מתעלם מהאמן החי המצויר בחזית, ומתמקד בגולגולת שמאחוריו. ניצה בן-דב, העוסקת בהרחבה במקומו של ציור זה ב"שירה", סבורה שעגנון התייחס לציורו של בקלין "גולגולת" (בגרמנית: Totenschädel). על ציור המצורע כתב גרשום שוקן כי "התמונה שעגנון מתאר אותה בעוצמה כה רבה לא הייתה ולא נבראה, והיא פרי דמיונו של הסופר." לדעת ארנון שמשוני, הציור שמתאר עגנון הוא שילוב של מצורעים המופיעים בשני ציורים של ברויגל, "המאבק בין הקרנבל והתענית" ו"הקבצנים", וציור בשם " היריד של מרטין הקדוש" מאת בן דורו של ברויגל, פיטר בלטן.
דברי שירה ב"שירה"
ברומן "שירה" מוזכרים פעמים רבות דברי שירה, במפורש או ברמז. כך, למשל, תלמידו של הרבסט מספר לו על תחושותיו בעקבות קריאת שירו של חיים נחמן ביאליק "על השחיטה", המתחיל במילים "שָׁמַיִם, בַּקְּשׁוּ רַחֲמִים עָלָי!". ביקורתו של שכרסון על הרבנים, "סדיסטים אלו בשביל קוצה של יוד, בשביל משהו חמץ בפסח מוכנים הם להרעיב עיר ויושביה ולאסור אשה על בעלה ולעגן בנות צעירות כל ימיהן", רומזת לפואמות של יהודה לייב גורדון, "קוצו של יוד", "אשקא דריספק" ו"שומרת יבם". כאשר תמרה מתריסה כלפי אביה: "אתה כשהיית בגילי ... לא הוצרכת ללמוד על רצועות של תפילין שכרכו בהן פסל אפולו" היא מתכוונת לשירו של שאול טשרניחובסקי "לנוכח פסל אפולו".
אמירה שחזרה יותר מעשר פעמים במחשבותיו ובפיו של הרבסט, "בשר כבשרך לא במהרה יישכח" נלקחה, בשינוי קל, מסונטה של ש. שלום (שרה בן-ראובן ציינה שגם דמותה של שירה, כפי שהיא מתוארת בתחילת הרומן, מושפעת מסיפורו של ש. שלום "הנר לא כבה").
על מקומה של השירה ברומן העיר הלל ברזל: "חיבור השירים, ובמיוחד המובאות מן השירים, מצטרפים לעלילה ולאפיון הדמויות. ... העיסוק בשירה, כמו גם קטעי השיר, נועדו להוסיף ממד של עומק לרומאן."
זיקה בין "שירה" לסיפורים אחרים של עגנון
מנהגו של עגנון לקשור בין סיפוריו באמצעות אזכור גיבוריו של סיפור אחד בתוך עלילתו של סיפור אחר, בא לידי ביטוי גם בספר שלפנינו, שבו מוזכרים גבריאל גמזו וגמולה אשתו, גיבורי הסיפור "עידו ועינם".
ברוך קורצווייל ציין כי "דרך מחשבתו של הרבסט מזכירה באופן מדהים את הלך הרוח של גיבורי סיפורי 'ספר המעשים'". עוד מוצא קורצווייל דמיון בין דמותה של האחות שירה ובין דמותה של האחות דינה בסיפור "הרופא וגרושתו".
גרשון שקד מצא הקבלה בין "שירה" לבין "סיפור פשוט", ופירט: "הרבסט הוא הירשל כעבור שלושים שנה, לאחר שעלה לארץ ישראל ולמד באוניברסיטה. את מקומה של מינה תופסת הנרייטה ובמקומה של בלומה באה שירה. שתי הדמויות המשניות ב'שירה' שונות מן הדמויות המשניות ב'סיפור פשוט'. הן דומות למקבילותיהן אך ורק בתפקיד שהן ממלאות בחיי הגיבור הראשי, אך לא במהות האנושית שהן מייצגות."
עיבוד לתיאטרון
בשנת 1989 העלה התיאטרון הקאמרי את המחזה "שירה", בעיבודו ובבימויו של יורם פאלק. את מנפרד הרבסט גילם אילן דר ואת שירה גילמה סנדרה שדה. על המחזה כתב מבקר התיאטרון אליקים ירון: "זו הצגה שמצליחה בעצם לעשות את הבלתי אפשרי כמעט: להיות נאמנה לסיפור הנפלא של עגנון, אך באותה שעה להגיד אותו בדרך תיאטרונית משכנעת."
לקריאה נוספת
על תרגומים לשפות זרות
חתול נמרי בנגלי
חתול נמרי בנגלי (שם מדעי: Prionailurus bengalensis) הוא מין של חתול נמרי ממשפחת החתוליים החי בטבע באסיה. הוא מזכיר במראו נמר קטן ומכאן השם.
מאפיינים
זה חתול קטן שמזכיר בגודלו חתול בית ומעט קטן יותר. אורכו 38–66 סנטימטרים ומשקלו 0.5–3.8 קילוגרם. הוא בעל פרווה כתומה עד אפורה-בהירה ומנומרת מעט בשחור כמו נמר, אבל הכתמים הרבה יותר גדולים ופזורים על גופו. הם בעלי פסים רבים על הראש, האוזניים גדולות העיניים גדולות, בוהקות וירוקות והפה קטן.
החתול הנמרי נפוץ באזור מזרח אסיה מרוסיה וסין עד לאינדונזיה ולפיליפינים ומערבה עד אפגניסטן במגוון בתי גידול של יערות שונים לחים וחמימים בעיקר, אך גם בהרים גבוהים בנפאל ובאזורים עשבוניים ובביצות. הם מעדיפים קרבה לנהרות שם ישנה צמחייה רבה בה הם מסתתרים. החתולים יודעים לשחות וגם לטפס על עצים ואף לצוד עליהם.
הם ציידים שניזונים מעופות, יונקים קטנים שונים (בעיקר מכרסמים, טופיים וארנבות) ועל הקרקע ממכרסמי קרקע, זוחלים שונים וגם חרקים. הם ציידי מארב קשוחים ההורגים את טרפם במכה מטפריהם או בנשיכה בצוואר. בניגוד לרוב החתולים הם לא משחקים בטרף וגם לא משחררים את טרפם עד שמוודאים שהוא כבר מת, ככל הנראה עקב תזונתם המושפעת מאוד מעופות היכולים לברוח.
החתול לא נמצא בסכנת הכחדה, אף שהוא מאוים בכמה אזורים והיערות בהם הוא חי בוראו. נדיר ביותר הוא תת-המין Prionailurus bengalensis iriomotensis, החי אך ורק באי היפני הקטן איריומוטה, וקרוב מאוד להכחדה.
באזורים מסוימים בדרום-מזרח אסיה הילידים הצליחו לאלף מספר פרטים ולהופכם לחיות בית.
אנדוניס רמוס
אַנְדֿוֹנִיס רֶֿמוֹס (נהגה לעיתים: אַדֿוֹנִיס רֶֿמוֹס) (ביוונית: Αντώνης Ρέμος) (נולד בשם: אַנְדֿוֹנִיס פַּאסְחַלִֿידִיס; ביוונית: Αντώνης Πασχαλίδης ב-19 ביוני 1970) הוא זמר יווני.
שנים ראשונות
רמוס נולד בדיסלדורף, גרמניה. הוא נשאר שם עד גיל 10, אז עבר לסלוניקי יחד עם משפחתו. במהלך תקופת ילדותו, נקשרה דרכו עם המוזיקה, והוא החל ללמוד לנגן בגיטרה ובתופים.
הצלחות מסחריות ראשונות (2000-1992)
רמוס החל את הקריירה שלו בגיל מוקדם יחסית; בהיותו בן 17, שר בתחילה בטברנה מקומית. הופעתו הציבורית הרשמית הראשונה נערכה ב-1992, במהלך פסטיבל השירים ה-31 של סלוניקי. לאחר הופעות רבות, במהלכן הופיע כזמר מוביל יחד עם אמנים נוספים, ערך רמוס את הופעתו הראשונה באתונה, במהלך חג הפסחא של שנת 1995, במרכז מופעים המכונה "סטודיו דִיוֹגֶֿנִיס", הממוקם בפרוור נֶֿאָה סְמִֿירְנִי שבאתונה, לצד אמנים מוכרים: דִימִֿיטְרִיס מִיטְרוֹפַּֿאנוֹס, סְטֶֿפַאנוֹס קוֹרְקוֹלִֿיס  ומַֿארְיוֹס טֿוֹקַאס. באותה השנה, חתם על חוזה עם חברת התקליטים "סוני מיוזיק", בסיועו של מפיקו המוזיקלי דאז, סְטַֿאוְורוֹס אַרָאפִּֿידִיס.
ב-1996, הוציא רמוס לאור את אלבום הבכורה שלו, אשר נקרא "אַנְדֿוֹנִיס רֶֿמוֹס", ואשר הגיע בפרק זמן של פחות משנה למעמד אלבום פלטינה. ב-1997, ערך רמוס הופעות בפאב המוזיקלי "אִי תַ'אלָאסִיאֶֿס אִי חַֿאנְדרֶס" (בתרגום לעברית: "חרוזי הים"), הממוקם בשכונת גַֿאזִי שבאתונה, ובסטודיו דִיוֹגֶֿנִיס.
באפריל 1998, הוציא רמוס לאור את אלבומו השני, אשר נקרא (בתרגום לעברית): "זמן להמשיך הלאה". בדצמבר 1999, הוציא רמוס לאור את אלבומו השלישי, אשר נקרא (בתרגום לעברית): "שוב מהתחלה". שני אלבומים אלו הגיעו למעמד אלבום פלטינה.
בשני אלבומים אלו (השני והשלישי), שיתף רמוס פעולה עם המלחינים: כְרִֿיסְטוֹס נִיקוֹלֿוֹפּוּלוֹס וסְטַמָֿאטִיס סְפַּאנוּדַֿאקִיס, כמו גם עם הפזמונאי אַנְדֿוֹנִיס אַנְדרִיקַֿאקִיס.
השנים הבאות (2001-2014)
ביוני 2001, הוציא רמוס לאור דיסק כפול, אשר נקרא (בתרגום לעברית): "לילה אחד בלבד". אלבום זה הוא למעשה הקלטה של הופעה חיה של רמוס, אשר נערכה במועדון לילה בכרתים, המכונה: "ארמון אפולון". בסוף שנת 2001, הופיע רמוס יחד עם יַֿאנִיס פָּֿארִיוֹס בסטודיו דיוגניס.
שנת 2002 הייתה שנה מיוחדת עבור רמוס, כאשר פגש לראשונה את המלחין והמפיק המוזיקלי יֿוֹרְגוֹס תֶ'אוֹפַֿאנוּס. פגישה זו הניבה שלושה אלבומים משותפים. השירים שיצאו לאור במסגרת אלבומים אלו, צברו הצלחה רבה והפכו ללהיטים; להיטים אלו עלו במידת הצלחתם על להיטיהם הקודמים, טרם שיתוף הפעולה ביניהם (השירים אותם הלחין ת'אופאנוס ואלו שרמוס שר). הצלחת אלבומים אלו הייתה רבה כל כך, ששיריהם זכו לאהדה ולהכרה בקרב העם היווני כולו.
סתריה
סִתְרִיַה הוא מושב באזור השפלה מדרום מזרח לעיר רחובות, נמצא בשטח השיפוט של מועצה אזורית גזר על שטח של 3,200 דונם ומשויך לתנועת המושבים.
גשר קניון גלן
גשר קניון גלן (באנגלית: Glen Canyon Bridge) הוא גשר קשת מפלדה מעל לקניון גלן של נהר הקולורדו במחוז קוקונינו במדינת אריזונה, בארצות הברית. הגשר הוא חלק מכביש 89 בקטע שבין העיירה פייג' באריזונה לעיירה קנאב ביוטה. הגשר נבנה במקור על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית על מנת לסייע בשינוע חומרי בנייה עבור בניית סכר קניון גלן, השוכן 264 מטרים מזרחית לו במעלה הזרם.
היסטוריה
כאשר אושרה בנייתו של סכר קניון גלן היה ברור שנדרש כביש להובלת מטענים, שיחצה את הקניון ויחבר בין שני צדי הנקיק שבו תוכנן הסכר. היה גם ברור שחייבים לבנות גשר כמה מאות מטרים במורד הסכר, שמסוגל לא רק לשאת את הפועלים, אלא גם חומרי בנייה כבדים. בשל ריחוקו של אתר בניית הסכר מהיישובים הסמוכים נאלצו המשאיות שהובילו חומרי בנייה לאתר הבנייה של הסכר לבצע עיקוף של כ-300 קילומטרים על מנת להגיע מצד אחד של הנקיק לצד השני. החוזה לבניית הגשר הוענק לשתי חברות: Judson Pacific Murphy Co, שבנתה את חלקי הגשר במפעלה שבאמריוויל (Emeryville) בקליפורניה ו-Peter Kiewit Sons, שהייתה אחראית לבנייה באתר, תמורת 4 מיליון דולרים. בניית הגשר החלה ב-14 בפברואר 1957. הגשר נבנה תחילה בקליפורניה ואז פורק לרכיבים קטנים. חצי מהרכיבים שונעו לצד אחד של הנקיק וחצי לצד השני והגשר הורכב במרחק קצר מהסכר. על מנת לאפשר מעבר של עובדים מצד אחד של הנקיק לצדו השני נבנה תחילה מעל הנקיק גשר זמני מסורגי מתכת עטופים ברשת. הסמכים (נקודות ההישענות על הקרקע) של הגשר הוצמדו לקירות אבן החול מתצורת אבן חול נאוואחו של קניון גלן. בניית הגשר הושלמה ב-14 באוגוסט 1957, והגשר נחנך רשמית ב-20 בפברואר 1959.
עם השלמתו היה גשר קניון גלן פלא הנדסי. הגשר, באורך 387 מטרים ובגובה של 210 מטרים מעל הנהר, היה גשר הקשת הגבוה מסוגו בעולם והשני באורכו בארצות הברית. ב-1959 הפך הגשר לאתר משיכה לתיירים ונאמר ש"נהגים סטו מדרכם עשרות קילומטרים רק כדי להתרגש מגובהו המסחרר". נכון ל-2014 גשר קניון גלן הוא גשר הקשת השני בגובהו בארצות הברית.
סתריה
אטימולוגיה
שם היישוב סמלי בהוראה שאולה, בעקבות הכתוב בספר תהילים: "סתרי ומגני אתה לדבריך יחלתי" וכן בעקבות דמיון צלילים לשמו של שבט בדואי ששכן במקום עד מלחמת העצמאות, סטריה (السطرية). משמעות "אל-סטר" (السطر) בערבית - "קו, חצייה, ושליטה" - לשבט סטריה השם סימל את קו דרכם ואת בתיהם הייחודיים באורכם.
ההיסטוריה של אזור המושב
המושב הוקם עם תום מלחמת השחרור ב-9 ביוני 1949 על אדמות אבו אלפדל (أبو الفضل), היישוב של שבט א-סטריה. בבקעה מקומית המשתרעת בין נען במזרח לבין גבעה שנקראה אז "תל אל-בטיח" ובמערב עד כביש בילו-רמלה.
הקרקע באזור המושב וסביבתו עשירה וטובה מסוג חמרה חולית. לפי שם הגבעה "תל אל בטיח" סביר להניח כי בעבר גידלו במקום אבטיחים. לאורך השנים היו באזור הכפר מטעים שונים: לפני קום המדינה, משמשים וגפנים ומאז בעיקר הדרים.
היישוב הבדואי באזור
בדואים הגיעו לאזור באר יעקב לקראת מלחמת העולם הראשונה, התמקמו במרחב והגדילו את מספרם לאחר המלחמה, ועסקו בבינוי המחנות הבריטיים, ובהמשך התפרנסו מפרדסי היהודים בסביבה. הבדואים שהגיעו לסביבת באר יעקב נס ציונה של היום, נודעו בשמות שונים אך ההנחה היא כי רובם היו בני חמולות משבטים קרובים: שבט הבדול (מסורת יהודית גורסת כי מוצאו הקדום של שבט זה הוא יהודי ושמו נלקח מהמילה "נבדל" המציינת את היותו נבדל מאחיו). אבו אל-פאדל היא חמולה נוספת המוזכרת באותה תקופה, ממנו מסתעף השם ערב א-סטריה. דוראן, שבט נוסף על שמו נקראת חירבת דוראן כיום בסביבות נס ציונה רחובות.
תולדות האזור כפי שמשתקפים במפות ותצלומי אוויר
מקורות מיפוי וצילומי אוויר שבוצעו במאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה מציגים את פריסת ההתיישבות באזור.
אזור הכפר נסקר על ידי תשעה מקורות מיפוי וצילום אווירי החל מ-1880, מפת ה-PEF של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, ועד 1944 ובהם תצלומי אוויר של הטייסת הבווארית ה-304 בזמן מלחמת העולם הראשונה וכן של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.. נסקרו גם מפות מדויקות (בקנה מידה של 1:20,000).
ממקורות הצילום והמיפוי עולה התמונה הבאה:
משנת 1880 ועד שנת 1942 לא היה קיים באזור הכפר אף לא מבנה אחד. בין שנת 1942 ועד 1944 הופיעו שלוש קבוצות של מבנים באזור הכפר, בסה"כ 44 מבנים הפזורים בין המטעים אך אינם מהווים מבנה של כפר מגובש (הכולל "קסבה" - מרכז עתיק). הבדואים מבאר יעקב שעבדו בסביבה החלו להתנחל בין המטעים משנת 1942 בתופעה המוכרת באותם ימים של התבססות כפר חדש. זהו תהליך מזורז של בנייה מפוזרת שבהמשכו החלו לצוץ מסביב "חושות" לינה, שהיו עתידות להפוך למבנים ברבות הימים. מלחמת השחרור קטעה תהליך זה. הכפר הבדואי הצעיר ננטש וחרב, והעולים החדשים שהקימו את המושב הגיעו אליו כשנה אחרי המלחמה.
קרל
מקור השם בגרמנית עתיקה, ומשמעו "אדם חופשי". בשפה השוודית המילה ממשיכה לשמש גם כיום במשמעותה "אדם".
צורות שונות של השם
השם מופיע במגוון רחב של צורות בארצות שונות, ביניהן:
קיימות גם צורות נשיות של השם, כגון קרולין, קרולה, שרלין, שרלוט, שרלוטה, וקרלה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
Love Is a Many-Splendored Thing
"Love Is a Many-Splendored Thing" (בעברית: "אהבה היא הרבה דברים נפלאים") הוא שיר פופולרי מאת סמי פיין (מילים) ופול פרנסיס ובסטר (לחן). השיר היה שיר הנושא של הסרט "גבעת האהבה" משנת 1955, וזכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר. בשנים 1967 עד 1973 שימש כשיר הנושא באופרת סבון המבוססת על הסרט ונושאת את אותו השם. הפזמון מבוסס על האריה "Un bel dì vedremo" מתוך האופרה "מאדאם באטרפליי" מאת ג'אקומו פוצ'יני.