cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרינו סנודו
קורות חייו ופועלו
מרינו סנודו מת ב-1343 שׂבע אכזבות מכישלון מאמציו להביא להחייאת מסעי הצלב לארץ הקודש.
רזבאן קוצ'יש
נבחרת לאומית
ערך את משחק הבכורה שלו בנבחרת רומניה ב-17 באוגוסט 2005 במשחק מול אנדורה. כיום יש לו 49 הופעות ו-2 שערים במדי הנבחרת ואף נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2008.
חותכי ורידים: סיפור אהבה
עלילה
הסרט מתחיל בסצנת התאבדות של גיבור הסרט, נער בשם זיה (פטריק פיוגיט). לאחר התאבדותו, שבאה בעקבות אהבה נכזבת, מגיע זיה לעולם הבא, השמור רק לאנשים שהתאבדו. זיה מגלה שהעולם הבא של המתאבדים דומה מאוד לעולם האמיתי - רק קצת יותר גרוע. זיה עובד בעולם הבא בפיצרייה נידחת וחי חיים שגרתיים ודיכאוניים בעולם אפור, חסר חיוכים. בשלב כלשהו מגלה זיה כי דזירה, אהובתו מחייו הקודמים והעילה להתאבדותו, התאבדה גם היא ונמצאת אף היא בעולם בו הוא חי - והוא יוצא למסע חיפוש אחריה, יחד עם חברו יוג'ין. במסגרת המסע פוגשים השניים את מיקל, אשר נחושה בדעתה להוכיח ל"ממונים" על העולם הבא כי היא הגיעה לארץ המתאבדים בטעות. השלושה עורכים מסע במכונית מרופטת, במהלכו הם מגיעים אל "הקייטנה של קנלר" - מקום מוזר המאוכלס בטיפוסים מגוונים, ומנוהל בידי אדם קשיש בשם קנלר (טום ווייטס). בהמשך המסע פוגש זיה לבסוף באהובתו הנושנה, אך מגלה כי השתנתה מאוד. כמו כן, מגלה זיה כי אהבתו נתונה בעצם לאישה אחרת. במהלך המסע מגלים שלושת הגיבורים דברים חדשים על עצמם, על העולם הבא - ובעיקר על עולם החיים ועל האהבה.
משה יהושע הגר
ביוגרפיה
נולד לרבי חיים מאיר הגר ומרגלית (בתו של רבי זאב מרחמסטריווקא) בעיר גרוסוורדיין שבחבל טרנסילבניה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום ברומניה). נקרא משה יהושע על שם משה רבנו ויהושע בן נון שמוזכרים בקריאת התורה בזמן לידתו (פרשת בהעלותך ופרשת שלח).
בבחרותו למד בחברותא עם הרב משה אליעזר פרומוביץ (לימים רבה של ציילסהיים). בגיל 17 נסע ללמוד בישיבת ויז'ניץ של דודו רבי אליעזר הגר בעיירה ויז'ניץ. מסופר כי בזמן לימודו בישיבה היה ממשיך ללמוד בעליית גג לאחר כיבוי האורות בבית המדרש בשעה 11, עד לפנות בוקר אז התחילו הלימודים בישיבה, והיה ישן רק שנת צהריים. בגיל 20 הוסמך לרבנות על ידי הרב פנחס צימטבוים רבה של גרוסוורדיין, הרב יעקב אלימלך פנט אדמו"ר ורבה של דעש והרב יחזקאל וידמן רבה של סיטשל. בשנת ה'תרצ"ז חזר לגור ליד אביו בגרוסורדיין ונסע לעיתים ללמוד אצל גיסו רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב בקלוז' ואצל דודו רבי מנחם מנדל מווישווא.
בחורף ה'תרצ"ט נסע עם אביו לשבות בוילחוביץ שבקרפטרוס ובני העיירה החליטו למנותו לרב. באותה תקופה התארס לבתו של רבי מנחם מנדל מקשאנוב. בראש חודש חשוון שנת ה'ת"ש (1939) הקים ישיבה בגרוסוורדיין ועמד בראשה. בשנת ה'תש"ב רצו לגייסו לצבא ונמלט לקלוז' לגיסו רבי יהודה הורוויץ. לאחר שלוש שנים שלא נוצר קשר עם ארוסתו ולא הצליחו לחלצה מפולין, התירו לו רבנים להתארס בשנית ובחודש טבת תש"ב התארס ללאה אסתר, בתו של רבי חיים מנחם מנדל מדעעש. נישא בב' בניסן תש"ב (20 במרץ 1942). לאחר חתונתו התגורר בדז' למשך שנה ולאחר מכן חזר לווילחוביץ שם הקים תלמוד תורה. בתחילת ה'תש"ד (1943) נסע לגרוסורדיין שם עשה שימוש אצל רבי יצחק יעקב וייס וכן קיבל היתר הוראה מרבי מרדכי בריסק שהגיע לעיר ליטול ארבעה מינים. לאחר החגים חזר לוילחוביץ' עם מספר בחורים בשביל להקים ישיבה בעיירה.
בחודש אדר ה'תש"ד (1944), כשפלשו הנאצים להונגריה, נמלט עם אשתו ובתו לגרוסוורדיין. בח' באייר (1 במאי) הבריחו את הגבול לרומניה והגיעו לאראד שברומניה. בחסידות ויזניץ מציינים יום זה כיום הצלתו של האדמו"ר. בכ"ו באייר (ה-19 במאי) עבר גם אביו את הגבול והצטרף לבנו. בכ"ט באייר (ה-22 במאי) המשיכו לבוקרשט שם נשאר אביו ואילו רבי משה יהושע ומשפחתו יצאו בחודש אב לנמל קונסטנצה, משם הפליגו בספינת המעפילים "מורינה" לישראל ובכ"ה באב תש"ד (14 באוגוסט 1944) הגיעו לחיפה. המשפחה נעצרה על ידי הבריטים במחנה המעצר בעתלית, ובהשתדלותם של חסידי ויזניץ בארץ שוחררו כעבור שלושה ימים. לאחר שחרורו נסע לירושלים שם קיבל דירה קטנה בבתי אונגרין. הוא הצטרף לחבורת שומר אמונים בראשות רבי אהרן ראטה.
בחודש אדר ה'תש"ה (1945) עבר להתגורר בתל אביב ומונה על ידי דודו האדמו"ר מוויז'ניץ, רבי אליעזר הגר (ה"דמשק אליעזר"), לכהן בראשות ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר בתל אביב. לאחר פטירת דודו בשנת ה'תש"ו (1946) נטל על עצמו גם את העול הכלכלי של הישיבה. בשנת ה'תשי"ב עבר לגור בבני ברק בקריית ויז'ניץ ומונה על ידי אביו לכהן כרב הקריה. בשנת ה'תשכ"ג נחלש אביו, והוא החל לערוך "באטע'ס" לאחר הטיש של אביו. באותה שנה, בעקבות השתתפותו לראשונה בבחירות הארציות התקוממה נגדו קבוצה של תלמידים קנאים בישיבה, שלימים כונו הנידחים. בעקבות הפרשה נדרשו התלמידים להירשם מחדש לישיבה. המורדים לא התקבלו ואיתם עזבו גם כמה אברכים ור"מים. בשנת ה'תשל"א הקים ועד למציאת פתרונות דיור (בין פעולות הוועד היו הקמת השכונה החסידית באשדוד).
עם פטירת אביו בשנת ה'תשל"ב (1972) התמנה לאדמו"ר. מיד לאחר מכן הקים ארגון בשם "צעירי ויז'ניץ" במטרה לקרב את בניהם של חסידי ויז'ניץ מרומניה והונגריה לחסידות. הארגון סייע לגידולה של החסידות. כיום הארגון מאחד את בחורי החסידות שאינם לומדים בישיבותיה. בתקופת אדמו"רותו הוקמו מוסדות תורה וחינוך רבים.
בשנת ה'תשמ"ד (1984) הרחיק את בנו הבכור, הרב ישראל הגר, ממעמדו כרב הקריה בבני ברק וסמכויותיו ניתנו לבן הצעיר, הרב מנחם מנדל הגר. בשנת ה'תש"ס (1999), כשש שנים לאחר פטירת אשתו הראשונה לאה אסתר, נישא בשנית לשיינדל, בתו של הרב יהושע סג"ל דייטש, הצעירה ממנו ב-20 שנים. בשנת ה'תשס"ב (2001) נערך פיוס בין האב לבנו הבכור שחזר למעמדו הבכיר. הרב מנחם מנדל פרש כמעט לגמרי מהחצר והקים את "מרכז חסידי ויזניץ" כמעין חצר נפרדת בבני ברק. בשנת ה'תשס"ג (2003) לקה במחלת אלצהיימר ומאז מיעט להופיע בציבור וכמעט לא תקשר עם סביבתו. בשנותיו האחרונות ניהל את ענייני החסידות בנו, הרב ישראל.
בשנת ה'תשמ"ט (1989), עם חלוקת מועצת גדולי התורה, מונה לנשיא המועצה של אגודת ישראל.
בשנת ה'תש"ע (2010) נערך בבנייני האומה אירוע גדול בשם "קשר איתן", לציון 70 שנה לתחילת פעילותו החינוכית של האדמו"ר והקמת המוסד החינוכי השבעים במספר של החסידות.
נפטר בשנת ה'תשע"ב (2012), קרוב לגיל 96, לאחר כ-40 שנות אדמו"רות. נקבר באוהל אדמו"רי ויז'ניץ בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק. בנו הגדול רבי ישראל מונה לאחר פטירתו כאדמו"ר מוויז'ניץ ורוב החסידים פנו אחריו. בנו הצעיר רבי מנדל הוכתר אף הוא לאדמו"ר מוויז'ניץ וחצרו מכונה "מרכז חסידי ויז'ניץ".
לאחר פטירתו נקראה על שמו ישיבת ישועות משה במודיעין עילית, וכן אחת מהישיבות בשיכון. כמו כן נקראו על שמו בתי מדרש בערים אלעד, אשדוד, מודיעין עילית, ועפולה.
הנהגותיו ודעותיו
נודע כמתמיד. וכן בשעת קבלת קהל היה לומד בין אדם לאדם. עסק רבות בספרים קצות החושן ומנחת חינוך. בשנת ה'תשל"ז תיקן חובת "שיעורי תורה ברבים" - סדר לימוד של שעה מדי ערב לכל החסידים.
נודע כמקפיד על שמירת העיניים ובצעירותו היה מבקש מאנשים או מילדיו שייקחו אותו ברחוב כדי שיוכל ללכת בעצימת עיניים.
תפילותיו והטישים שערך מדי שבת וחג התאפיינו בהתלהבות.
בשנת ה'תש"ם (1980), קרא בכנסייה הגדולה השישית של אגודת ישראל לתקן לימוד יומי בספר חובות הלבבות. בכנס ביד אליהו בשנת ה'תשנ"ב (1992) קרא לייסוד קווי מהדרין ייעודיים לציבור החרדי.
מספריו
עשרות ספרים וקונטרסים יצאו לאור עם דברי תורתו, בהם: "קונטרס הליקוטים" "אורחות חיים" "דברי מוסר" "דברות קודש" ו"דברי אלקים חיים". לאחר פטירתו כונסו בספר "ישועות משה" שני כרכים, כרך נוסף של ליקוטים, ושלושה כרכים של שיחות. כמו כן יצא לאור ספר "דורשי ה'" ובו שיחות לחבורה מתלמידיו בישיבה בעת שכיהן כראש ישיבה.
ג'ימי בקסטר
ג'ימי בקסטר (באנגלית: Jimmy Baxter; נולד ב-30 בנובמבר 1980) הוא כדורסלן אמריקאי ששיחק בעמדות הקלעי והסמול פורוורד בקבוצת עירוני אשקלון מליגת העל הישראלית. גובהו 1.98 מטר. בקסטר הוא קופץ לגובה לשעבר שזכה פעמיים בטורניר של קונפרנס USA.
קריירה
בקסטר נולד בפינלאס קאונטי שבפלורידה. שיחק ארבע שנים באוניברסיטת דרום פלורידה, כשבעונתו השלישית במדיה הוא מציג יכולת שיא של 14.6 נקודות, 5.1 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים. באמצע עונתו הרביעית בדרום פלורידה נטש את תחום הכדורסל ועבר להתחרות בקפיצה לגובה, כשמטרתו העיקרית הייתה להגיע לאולימפיאדת אתונה 2004, אך למרות שתי זכיות בטורניר של קונפרנס USA ושיא אישי של 2.25 מטרים לא זכה להשתתף באולימפיאדה. לאחר הכישלון האישי באתלטיקה, החליט לחזור לכדורסל ושיחק מספר שבועות בליגת ה-WBA. לאחר מכן יצא לאירופה וחתם באוליביירנסה הפורטוגזית, אך שוחרר כבר לאחר שמונה משחקים.
באוגוסט 2009 חתם בעירוני אשקלון מליגת העל. ושיחק בה למשך עונה אחת.
חייו האישיים
בינואר 2003 כאשר נסע חזרה מהקמפוס לביתו בסנקט פטרבורג, הבחין בקסטר בשברולט קורסיקה הפוכה בתוך תעלת מים. הוא הצליח לשבור את החלון וחילץ אב ובנו לפני שהרכב התמלא מים. בקסטר זכה להכרה מהמשטרה המקומית וסיפורו אף הגיע לעיתונות כאשר אותה המשפחה הגיעה למשחק של האוניברסיטה. עשרה חודשים לאחר מכן, זכה שוב להכרה כאשר הבריח גבר שחנק מורה ליד מגוריו.
ארנון סופר
אַרְנוֹן סוֹפֵר (נולד ב־24 בדצמבר 1935 בתל אביב) הוא פרופסור אמריטוס ישראלי לגאוגרפיה ולמדעי הסביבה. סופר הוא מרצה וחוקר המחזיק בתפקידים אקדמיים בארגונים אזרחיים וממשלתיים. ממקימי אוניברסיטת חיפה. ידוע בעיקר בזכות מחקריו אודות מדינת ישראל בנושאי דמוגרפיה, מים וסביבה בהקשרים פוליטיים ואסטרטגיים. סופר ידוע באמירותיו הפרובוקטיביות בנושאים גאופוליטיים במהלך העשור הראשון והשני של המאה ה-21.
חייו
הקשר ההדוק שלו למושבת היין ועבודתו כנער ביקב בעונת הבציר, היו בין הסיבות לכתיבת עבודת המוסמך שלו בנושא "כרם ותעשיית היין בישראל", עבודה שפורסמה כמונוגרפיה ב־1967, עבודת הדוקטורט עסקה "במיקום תעשיות במפרץ חיפה – מנקודת ראות גאוגרפית" (1971). את שלושת תאריו האקדמיים קיבל באוניברסיטה העברית בירושלים. ב־1965 היה בין מקימי החוג לגאוגרפיה והחל לפעול כמרצה במכון האוניברסיטאי של חיפה, טרם הפיכתו לאוניברסיטה. במהרה התקדם סופר בסגל האקדמי באוניברסיטת חיפה והחל לכהן במגוון תפקידים, בהם ראש החוג לגאוגרפיה, יושב ראש המרכז היהודי-ערבי והמכון לחקר המזרח התיכון, דקאן הפקולטה למדעי החברה, סגן יו"ר המרכז לחקר הביטחון, ראש קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה (משנת 2004). מאז 1969 הוא מלמד, מדריך ומעורב במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה הצה"לי; מאז 1978 הוא מרצה ומשמש פרופסור במכללה לביטחון לאומי ומאז 2007 הוא ראש המרכז למחקר במכללה זו. מאז צאתו לגמלאות, הוא מלמד אך ורק את אנשי מערכת הביטחון הלומדים באוניברסיטת חיפה, בהם תלמידי המכללה לביטחון לאומי, המכללה לפיקוד טקטי, חובלים בקורס פי"מ, תוכנית חבצלות של חיל המודיעין ופו"מ משטרת ישראל.
סופר נשוי ולו ארבעה ילדים ושמונה נכדים.
מחקריו
עיקר מחקריו דנים בבעיות הגאואסטרטגיות של ישראל, כמו דמוגרפיה, מים, יחסי יהודים-ערבים, פיתוח הפריפריה, איכות הסביבה, לוחמה בשטח בנוי ועוד. סופר נודע כמקורב למנהיגים הפוליטיים בישראל מכל הזרמים ולפיכך היה שותף בכמה מהתהליכים המדיניים של ישראל ובין היתר חבר במשלחת הצבאית בשיחות אוסלו ובנושאי המים מול סוריה ולבנון. עוד נודע בזכות אזהרותיו מפני הדמוגרפיה הערבית ועל רקע זה כיוזם תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה אותה ביצע שרון בקיץ 2005. קודם לכן (2001) סייע לשרון לתחם את קווי ההפרדה ביו"ש שהיו בעצם קווים דמוגרפים.
הדמוגרפיה של ישראל
סופר מרבה להתבטא בנושא הדמוגרפיה של ישראל, בייחוד בהקשר של האיום הדמוגרפי על קיומה של המדינה כמדינתו של העם היהודי בכלל וקיומו של רוב היהודי בפריפריה בפרט. האיום נעוץ לדבריו בפער בשיעורי הילודה בין האם הערבייה הישראלית והאם הפלסטינית, לאם היהודייה ומהגירה בלתי חוקית של מבקשי עבודה. בשנת 2009 כתב על תופעת מסתנני העבודה והיה ממאיצי הקמת הגדר הגדולה בגבול מצרים (ב-17.7.10 הופיע בממשלה בעניין זה וטען את הדבר הבא אם לא ייחסם גבול זה באופן מידי):
"מדינת תל אביב"
סופר טוען כי ההתכנסות של הציבור היהודי־ציוני למרכז הארץ, ונטישת הפריפריה לבלעדיות ערבית־פלסטינית, מסכנת את המדינה כולה. הסכנה הלאומית נובעת מכך שישנה ועוד תמשיך להיות תחרות על שטחים ועל בניית כלים לאומיים נפרדים בין האוכלוסייה היהודית לערבית. עם השנים היישוב היהודי במדינת ישראל הולך ומתרכז באחוז גבוה במישור־החוף מחדרה ועד אשקלון, ואילו שאר אזורי הארץ מתרוקנים מיהודים. כל זאת בעוד שהאוכלוסייה הערבית מתרבה במהירות ומשתלטת עליהם פיזית ודמוגרפית. התהליך הוא עכשווי, מזה שנים ניתן לראות מיעוט יהודי מתמעט בפריפריה, ולעומת זאת, השתלטות בדואית בדרום ובצפון־הנגב, ערבית בשדרת ההר (ירושלים, יהודה ושומרון), בגליל, בעמק יזרעאל וכן הלאה. כך יהודי ישראל מממשים למעשה מהלך חמור יותר משהציעה תוכנית החלוקה של האומות המאוחדות ב־1947. כל התהליך לעיל יהפוך לבלתי־הפיך בעוד 15–20 שנים. "טבעת החנק" הערבית תתעבה ותתחבר לאוכלוסייה הפלסטינית ביהודה והשומרון וכן אל זו שמעבר לנהר הירדן, כל זה מול התפתחות עיר-מדינה – היא "מדינת תל אביב".
בתל אביב סופר רואה עוצמה כלכלית, פוליטית, צבאית, חברתית, תרבותית, לאומית ותקשורתית אדירה ביחס לפריפריה, וכל אלה גורמים לתושביה וכן לקברניטי המדינה לחטוא באסקפיזם ולהחמיר את מגמת ההתכנסות בתכנון, בניהול ובבנייה נואלים. בתקשורת העניינים הגאו־דמוגרפיים בכלל אינם נסקרים, ואילו הסכסוך הישראלי-ערבי בפרט מוצג על ידי התקשורת התל אביבית בצורה מעוותת ורחוקה מהמציאות. כל זאת מתוך שאננות ואדישות הנובעות בין היתר מבורות.
ישראל שמצפון לבאר־שבע (ללא הנגב) היא המדינה הצפופה ביותר בעולם המערבי. להערכת סופר, גוש דן והפריפריה שלו כבר הגיעו לגבול כושר הנשיאה במערכת התחבורה, סילוק האשפה, הביוב, ומניעת השיטפונות. הדבר מביא להרס הסביבה והחקלאות, הידרדרות חברתית, היעדר חוק ואכיפה (לדוגמה: סחר ובנייה בלתי־חוקיים, אלימות), קריסת מערכת התחבורה, ועוד. צמצום השטחים וצפיפות האוכלוסייה גורמת לבעיות בהקמת אתרי סילוק הפסולת המתרבה משנה לשנה. המחסור החמור בשטחים פתוחים יוחמר – יחסל ריאות ירוקות, ימנע חלחול גשם אל האקוויפרים וכולי. יוחמר גם זיהום הרעש וגם נושא הקבורה יהפך לנושא מחלוקת. בעיות אלו יובילו להגירה שלילית של האזרחים ה"חזקים" מן הארץ. החיים ב"מדינת תל אביב" יהיו בלתי נסבלים מחמת צפיפות, כאוס, וכן מצב ביטחוני חמור בגלל עוינות אוכלוסייה ערבית צפופה גם כן. גבולות הריבונות יכורסמו בהדרגה, ובאין עורף למדינת תל אביב, האחרונה עלולה להביא לפורענות איומה וסופנית על המפעל הציוני.
הצעותיו של סופר לפתרון כוללים מהלכים ארוכי־טווח אך מיידיים: העברת מוסדות ציבור, משרדים ממלכתיים ובסיסי צה"ל לירושלים, לצפון ולדרום, קידום תחבורה מודרנית בפריפריה וביטול סבסוד מפעלים ציבוריים־לאומיים ואוניברסיטאות בתל אביב. אילוץ התקשורת להגיע לפריפריה – דבר שיקרב אותה אל המציאות הארצי־ישראלית, שיפור איכות החיים במגזר הערבי והטלת חובות השירות למדינתם וכן פנייה אל מבקר המדינה על־מנת לחקור משגים אסטרטגיים.
בראייתו של סופר, ערביי־ישראל דוחים את מדינת ישראל ומעורבים יותר ויותר בהפרות חוק ואלימות. מעמדם הסוציו־אקונומי, החיכוך המתמיד עם האוכלוסייה היהודית, וכן שיעור הריבוי שלהם, שהיה מן הגבוהים בעולם, מחמירים את הבעיה. הערבים בישראל בעלי תודעה לאומית מובהקת, ורואים עצמם כחלק הלאום הפלסטיני, וייתכן שיוכלו לכונן מדינה ערבית אחת גדולה יחד עם ערביי יש"ע.
הבדואים בנגב
סופר מרבה לתאר את הדינמיקה המתפתחת בנגב הצפוני: פזורות בדואיות עם ריבוי טבעי הגבוה בעולם, השתלטות על קרקעות והזנחת הבדואים לצד חוסר משילות ישראלית. בקום המדינה כשהבדואים מנו 13,000 נפשות, הם נתפשו כאוכלוסייה זניחה של נוודים. אך ב־2014 מנו כ־220,000, וב־2025 הם צפויים להגיע ל־400,000. אוכלוסייה זו גדלה בגידול מעריכי של כ־4-5.5% בשנה, ועל כן מכפילה את עצמה כל 12–15 שנים. הריבוי הגבוה נובע מפוליגמיה (אצל כשליש מן הגברים). שיעור ילודה עצום זה שובר שיאי עולם.
משנות ה-60 השלטון ניסה ליישבם ביישובי קבע, אך פזורות הבדואים גדלו והתפשטו בכל הנגב הצפוני ואף מחוצה לו. יש כ־80-100 אלף נפשות בפזורות לעומת 120,000 ביישובי הקבע. ב־2014 נבנו כ־65,000 מבנים לא־חוקיים, ובכל שנה נוספים 1500–2000 מבנים חדשים.
סופר מתאר את המגורים בפזורות כאסון. אין תשתיות עירוניות בסיסיות של מים, חשמל, בריאות וחינוך, והילדים מופקרים ומוזנחים ונוטים לאלימות. גידול האוכלוסייה והתפשטותה אשר חריגים ביחס לכל העולם, אינו רק טרגדיה אנושית אלא גם איום אסטרטגי על מדינת ישראל הקטנה והצפופה.
הממשלות המתחלפות הקימו עשרות ועדות שלא הניבו פתרון. ב"ועדת גולדברג" משנת 2008, ארגונים לא־ממשלתיים הפועלים מתוך אינטרס אישי, הציעו להכיר בדיעבד בפזורות, אך הממשל לא יוכל לקדם את כל הפזורות הללו, וביצוע הצעת הארגונים תביא לאסונות.
מסקנות הוועדה היו להכיר בכפרים הלא־מוכרים ולשלבם במערך היישובים הקיים, אך מתן שירותים ליישובים הלא־מוכרים הרי הופך אותם ליישובים מוכרים למעשה. גם המונחים ששימשו במסקנות הוועדה נועדו לערפל את המציאות ולהשלים עם המציאות המסוכנת. את 50,000 הבתים הלא־חוקיים הוועדה מלבינה בדיעבד, וכך מנציחה את המציאות, נוסף על כך, גם אילו יימצאו תקציבים למתן תשתיות הבדואים, עוד 10–15 שנים תוכפל אוכלוסיית הבדואים ויהיו 100,000 בתים לא־חוקיים להכשיר, ו־40-100 יישובים חדשים. הבדואים אינם נותנים כתף לעצור את התופעה, בייחוד אם הוצע להם פיצויים שכלל אינם מגיעים להם על־פי חוק. גם העברת העובדים בבסיסי צה"ל לנגב לא תתאפשר בגלל המציאות הגאוגרפית חברתית-פוליטית שנוצרת שם.
הצעתו של סופר: מתן מענה תשתיתי כלכלי וחינוכי ל־14 היישובים שכבר הוכרו, להוסיף עוד 5–6 יישובים חדשים, הענקת יכולת הבחירה לתושבי הפזורות לאילו מהיישובים להשתקע. המדינה תסייע כספית ואף תשלם פיצויים אף על פי שאינם מגיעים להם. מי שיסרב יאבד זכויות נדל"ניות ויועבר בצו שלטוני. החלטת הוועדה תהיה סופית ומהירה, ותיעשה אף על פי שגורמי שמאל קיצוני ינסו לעצור אותה. היתרונות הם שבמקום מאות פזורות שיוכרו רשמית אך יוזנחו בפועל, יהיו 20 יישובים שיפותחו. ערי הדרום לא יוגבלו בהרחבתן בשל היותן סגורות על ידי פזורות הפרוסות בפראות, וגם בסיסי צה"ל יוכלו להדרים. לדעתו, כל עוד לא יחול שינוי שלטוני, הצעתו לא תצא לפועל, והכאוס והעוני יגדלו. לפי סופר, החל מ־2009 מתפתחות "חזיתות חדשות" בין הבדואים לממשל, האחת בנגב המרכזי, והשנייה מצפון לרהט בכיוון לתל אביב-רחובות-ראשון־לציון.
פער המיליון
צימרמן, זייד וויז ממרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים שבאוניברסיטת בר-אילן, פרסמו בשנת 2006 (עדכון לדו"ח קודם שפורסם בשנת 2005) דו"ח שנקרא 'פער המיליון: האוכלוסייה הערבית בגדה המערבית וברצועת עזה'. עיקרו של פרסום זה הוא הטלת ספק בנתונים שנאספו על ידי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (בפיקוח נורווגי), וקביעה כי אוכלוסיית הערבים ביהודה והשומרון ורצועת עזה קטנה במיליון ורבע מהמדווח. צימרמן ושותפיו גם טענו כי קצב הגידול של האוכלוסייה הערבית הולך וקטן, ואילו קצב גידול האוכלוסייה היהודית הולך וגדל, ולכן יישמר רוב יהודי יציב מן הים ועד הירדן כפי שנשמר מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, רוב יהודי של 58% כולל אוכלוסיית רצועת עזה ושל 65% אם מוציאים מן החישוב את אוכלוסיית הרצועה. טענות חמורות הופיעו בדו"ח על מהימנות הנתונים והחישובים הפלסטינים.
בתגובה ל"פער המיליון", חיברו ארנון סופר ויניב גמבש מקתדרת חייקין דו"ח משלהם, בשם "תעתועי פער המיליון". הדו"ח של סופר וגמבש תקף בחריפות את הרלוונטיות של הדו"ח של צימרמן, קבע שהוא פוליטי, שנועד להגשים את החזון של הימין הקיצוני לסיפוח השטחים, שנתוניו אינם נכונים, כי החישובים שגויים, ושלל את כל 21 הסעיפים שבו. יתרה מזאת, הדו"ח של סופר טען כי אף לו נקבל את נתוני צימרמן "השגויים והאופטימיים" - יהודי ארץ ישראל מן הים לירדן יהיו למיעוט עד שנת 2020.
טיעונים בולטים מ"פער המיליון" ותגובת סופר וגמבש עליהם:
יורם אטינגר השיב לארנון סופר וגמבש ב-2008.
המהגרים מאפריקה
משנת 2009 מזהיר סופר מפני הגידול של המסתננים האפריקאים מגבול מצרים. במסמכיו הוא הוכיח כי הרוב המוחץ של המסתננים מאפריקה כלל אינם פליטים מדרפור, אלא מהגרי עבודה מכל רחבי אפריקה. את מספרם בארץ הוא מעריך בכ־30 אלף (נכון ל־2009 ו־55 אלף ב־2014). הוא מתנגד לאיזרוח שלהם במדינת ישראל מסיבות שונות. מבחינה ביטחונית יש סכנה שישמשו כמודיעים או פעילים של מדינות עוינות או ארגוני טרור. מבחינה חברתית המהגרים מביאים לצפיפות ולפשיעה. רפואית ההגירה האפריקאית מפיצה שחפת ואיידס, ושאר מחלות זיהומיות. מבחינה דמוגרפית האיום על הרוב היהודי הקיים ממילא מוחמר על ידי ההגירה האפריקאית. נוסף על כל אלו, אי־עצירת גלי ההסתננות הראשונים תגרום לגלי הסתננות מרובים הגדלים יותר ויותר.
החקלאות כציונות
סופר מבקר את המתקפה התקשורתית של אנשי ציבור וכלכלנים נגד חקלאי ישראל היהודים. הוא טוען כי המתקפה נובעת מבורות, מאחר שהחקלאות היהודית חיונית לחברה, למדינה ולהמשך חזון הציונות. מה גם שהיא בבחינת אבן יסוד לביטחון המדינה, הן מפני מתקפות עוינות בגבולות, והן מפני השתלטות בלתי־חוקית של אזרחים ערבים על קרקעות. יש לאפשר, לטענתו, לחקלאים יהודים להשתמש במים מותפלים, לא כטובה, אלא כהכרת תודה על תרומתם להמשך קיום המדינה. סופר מציג לדוגמה את מקרה אזור נבטים, שלדבריו התמלא ביישובים בדואים לא־חוקיים בגלל חוסר רצף של התיישבות חקלאית יהודית.
בקעת הירדן
אף על פי שהיה מהוגי ההתנתקות מעזה, סופר תומך בהשארת בקעת הירדן בריבונות ישראלית. הוא מונה שיקולים בעד השארת הבקעה, כגון: מניעת התפשטותה של מדינה פלסטינית, שימור עומק אסטרטגי וחציצה בין הפלסטינים לבין חזית מזרחית-ערבית עוינת, וכן מינוף ההתפתחות הישראלית בשתי שידרות ולא רק במישור החוף הצר, בגבולות "מדינת תל אביב". לסיכום הוא מעריך שריבונות ישראלית בבקעת הירדן תסייע למלחמה בטרור, למעמדה הגאוגרפי והלאומי של ירושלים וצפון ים המלח.
לקראת מדינה דתית
מאז 2011 סופר מתריע בשורה של מחקרים ופרסומים כי ישראל צועדת בביטחה ובהתמדה לקראת היותה מדינה דתית (חרדית-דתית לאומית) ומונה את המהפכות החברתיות, כלכליות ופוליטיות שיש למגמה זו על ישראל וביטחונה.
המלצה על יציאה אל הים
לאור התהליכים דמוגרפיים, כלכליים, חברתיים וגאוגרפיים המתרחשים בישראל, יחד עם הצורך בעוד תשתיות לאומיות "זוללות שטחים" כשדות תעופה, דרכים, אזורי תעשייה, אחסנה מסוכנת ומתקנים נוספים לחיל-הים ולנמלי ישראל, להערכתו של סופר ישראל תידרש להתרחב מערבה אל עבר הים התיכון.
פעילות אקדמית אזרחית וצבאית
מאז 1965 ועד היום מכהן ארנון סופר בתפקידים שונים בעולם האקדמי (בישראל ובעולם), האזרחי והצבאי ובהם:
עבודותיו האחרונות של סופר עוסקות בעיקר בבעיה הדמוגרפית בישראל. הוא מרבה לדבר בשבח גדר הביטחון וההתנתקות.
פרופיל ציבורי והתבטאויות
פרופסור סופר מתבטא לעיתים בלשון חריפה ונחרצת, הן כלפי השמאל – למשל בדבר נטיותיו של עיתון "הארץ" לשמאל הקיצוני של המפה הפוליטית. העיתון נוקט לטעמו ב"קו הרסני להמשך קיומה של ישראל" הנובע מ"אי הבנה מוחלטת של שורשי הסכסוך"... ושהוא "משלה את קוראיו". את מסמך ז'נבה כינה "קריקטורה". הן כלפי הימין – במכתב אל המתנחלים התבטא: "הכרזתם מלחמה על מדינת ישראל הלגיטימית. אתם מנסים לערער את הלגיטימציה של שלטון החוק, של צה"ל, של טוהר הנשק. אתם מערערים את חוסנה הלאומי של הארץ הזאת", והן כלפי פקידי הממשלה, כלפיהם אמר כי "זו גם הזדמנות חד פעמית להביא למשפט את כל מי שעיכב את ההתפלה ולהאשימו אפילו "בבגידה במולדת!".
בנוגע לתוכנית ההתנתקות כתב סופר כי "למרות היציאה מרצועת עזה. כדי להמשיך ולקיים מדינה יהודית דמוקרטית ושפויה, ניאלץ לוותר על שטחים המאוכלסים במיליוני פלסטינים," והרחיב בראיון שנתן לעיתון "ג'רוזלם פוסט":
את סגנונו הבוטה והישיר הוא מנמק: "איום על קיומי יכול להיאמר בנימוס תוך עטיפת האיום במילים מכובדות כמו דמוקרטיה, שווי זכויות, כבוד האדם, צדק חלוקתי, מלחמה בגזענות, אבל אני למדתי להשיל מילים ממציאות...".
בריאיון משנת 2001 טען סופר כי אם הזנחת הנגב והגליל תימשך ייתכן שבתוך עשור ימליץ לוותר גם עליהם.
סופר היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים בציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') ואף חתם עליה ביחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה
עד 2016 עמד סופר בראש הקתדרה על שם ראובן חייקין, מתלמידיו של סופר, אשר נפטר בשנת 2004. במותו הוריש חייקין לסופר סכום כסף להקמת קתדרה שתעסוק בתחום הגאואסטראטגיה. בראשותו של סופר עוסקת הקתדרה בנושאי הביטחון הלאומי שלהם ביטוי מרחבי, דוגמת משאבים טבעיים ותפוצתם, פריסת האוכלוסייה, התשתית הפיזית והמרכיבים הסביבתיים.
קתדרת חייקין לגאואסטרטגיה מפרסמת ניירות עמדה, נותנת ייעוץ למקבלי החלטות בכירים, יוזמת מחקרים, ימי עיון וכנסים. כמו כן מפרסמת הקתדרה ספרים ועבודות מדעיות ומסייעת לתלמידי מחקר בתחומים הנזכרים לעיל ועוסקת בהפצת הנושא בבתי הספר התיכוניים ומוסדות אקדמיה.
בספר "להיות אזרחים בישראל", ספר האזרחות של משרד החינוך, בגרסה משנת 2016 צוינו הקתדרה ופרופסור סופר כמי שערכו ועידכנו מפה של היישובים הערבים בישראל. המפה ספגה ביקורות על כך שיש בה "טעויות גסות", למשל כשישובים בגדה המערבית נכללים בישראל, ואום אל-פחם נכללת בגדה המערבית.
הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית
הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית (באנגלית: Australian Antarctic Territory, ובקיצור: AAT), היא שטח המצוי באנטארקטיקה שאוסטרליה טוענת לריבונות בו. שטח זה כולל את כל האיים והטריטוריה היבשתית הנמצאת דרומית לקו רוחב 60° דרום, ובין קו אורך '44°38 מזרח ו־160° מזרח למעט ארץ אדלי ('136°11 מזרח עד '142°02 מזרח), אשר בשל מיקומה מחלקת את הטריטוריה האוסטרלית לטריטוריה מערבית (החלק הגדול יותר) וטריטוריה מזרחית.
הטריטוריה גובלת בארץ המלכה מוד במערב ובשטח חסות רוס במזרח. שטח הטריטוריה 6,119,818 קמ"ר, ומתגוררים בה רק צוותים מדעיים בבסיסי מחקר. בסיס המחקר העיקרי הוא תחנת מוסון.
מאז חתימת אוסטרליה על הברית האנטארקטית מוקפאת תביעת אוסטרליה לריבונות בטריטוריה.
חלוקה אדמיניסטרטיבית
הטריטוריה מחולקת לתשעה מחוזות, ממערב למזרח:
בסיסים
בסיסים ותחנות מחקר, ממזרח למערב:
היסטוריה
ארץ ויקטוריה הוכרזה כשטח בריבונות בריטניה ב־9 בינואר 1841.
ארץ אנדרבי הוכרזה על ידי בריטניה כשטח בריבונותה בשנת 1930. בשנת 1933 צו קיסרי בריטי העביר את הטריטוריות הנמצאות דרומית לקו רוחב 60° ובין קווי אורך 160 מערב ו־45 מערב לשליטת אוסטרליה.
הגבולות בין הטריטוריה לארץ אדלי נקבעו בשנת 1938.
ב־11 בפברואר 1954 הוקמה תחנת מוסון - התחנה האוסטרלית הראשונה ביבשת.
בולי דואר
אוסטרליה מנפיקה בולי דואר עבור הטריטוריה. ההוצאה הראשונה הייתה בשנת 1957. בולים הונפקו באופן לא סדיר עד ראשית שנות ה־90, מאז ההנפקה היא שנתית. כל הבולים הם בעלי תמה אנטארקטית.
הכוחות המזוינים המהפכניים של קובה
הכוחות המזוינים הם הארגון החזק ביותר בקובה. הצבא מנהל מפעלים רבים במגזרים כלכליים מרכזיים המייצגים כ-4% מהכלכלה הקובנית. בנאומים רבים הדגיש נשיא קובה, ראול קסטרו את תפקידו של הצבא כ"שותף של העם".
אוריה שביט
ביוגרפיה
אוריה שביט נולד וגדל בתל אביב, למד בתיכון עירוני ה' ושירת בצבא בחיל המודיעין. הוא בנם של חוקרת התרבות זהר שביט וההיסטוריון יעקב שביט. אחיו הצעיר הוא הסופר ומבקר הקולנוע אבנר שביט.
הכוחות המזוינים המהפכניים של קובה
היסטוריה
צבא קובה הוקם לראשונה בשנת 1868 על ידי מהפכנים קובנים במהלך מלחמת עשר השנים. הוא הצטרף למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה באפריל 1917 וסיפק סוכר לכמה מדינות, בעיקר לארצות הברית. הצבא היה מעורב בקרב הקאריביים במהלך מלחמת העולם השנייה כחלק צבעלות הברית שנתמכו על ידי ארצות הברי. לאחר שהמהפכה הקובנית הפילה את ממשלתו של פולחנסיו בטיסטה, צבא המורדים הקובני בהנהגתו של פידל קסטרו אורגן מחדש לכוחות המזוינים הנוכחיים של קובה.
אוריה שביט
ביוגרפיה
שביט סיים תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובאסלאם באוניברסיטת תל אביב, והמשיך את לימודיו במסגרת המסלול הישיר לדוקטורט לתלמידים מצטיינים. עבודת הדוקטורט שלו, "משטרים ערביים בין קץ ההיסטוריה להתנגשות הציוויליזציות: גלגוליה של תפיסה מהותנית", נכתבה באוניברסיטת תל אביב (2005) בהדרכת פרופ' יוסף קוסטינר ופרופ' אייל זיסר. בין 2006 ל-2007 השלים שביט בגרמניה את מחקר הפוסט-דוקטורט שלו. במחקריו האקדמיים מתמקד שביט בשאלת הדמוקרטיה בחברות ערביות ובמיעוטים המוסלמים במערב. מחקריו בסוגיית הדמוקרטיה מתייחדים בתשומת הלב שהם מעניקים לגישות אינטלקטואליות ערביות לרעיון האוניברסליות של הדמוקרטיה הליברלית ולפונקציות הפוליטיות שממלאות גישות אלה. מחקריו בסוגיית המיעוטים המוסלמיים משלבים עבודת-שדה עם מחקר טקסטואלי, ועוסקים בעיקר בהתפתחותה של תאולוגיה והלכה אסלאמית המעניקה לגיטימציה לנוכחות המוסלמית במערב, ובהתקבלותה ובדחייתה של תאולוגיה והלכה זו בקרב קהילות מהגרים שונות.
כיום, שביט הוא פרופסור מן המניין בחוג ללימודי הערבית והאסלאם באוניברסיטת תל אביב.
הכוחות המזוינים המהפכניים של קובה
היסטוריה
במהלך המלחמה הקרה העניקה ברית המועצות סיוע צבאי וכלכלי לקובה. מ-1966 ועד סוף שנות ה-80, הסיוע הצבאי של ממשלת ברית המועצות אפשר לקובה לשדרג את יכולותיה הצבאיות למקום הראשון באמריקה הלטינית. המשימה הצבאית הקובנית הראשונה באפריקה התקיימה בגאנה ב-1961. כוחות הצבא של קובה הופיעו באלג'יריה, בשנת 1963, כאשר חטיבה רפואית צבאית הגיעה לסייע לממשלה. מאז שנות ה-60, קובה שלחה כוחות צבא למדינות אפריקה ומדינות ערביות - סוריה ב-1973, אתיופיה ב-1978, אנגולה מ-1975 עד 1989, וניקרגואה ואל סלוודור במהלך שנות ה-80.
אוריה שביט
אסלאם ודמוקרטיה
מחקריו של שביט בסוגיה זו התמקדו בהתפתחותן של גישות אסלאמיות לדמוקרטיה המערבית מאמצע המאה ה-19 ועד ימינו. שביט בחן את הטענה של תאולוגים מוסלמים, ובמיוחד אנשי האחים המוסלמים, כאילו שורשי הדמוקרטיה המערבית מצויים בקוראן ואין סתירה בין מרכיביה "החיוביים" לבין האסלאם. מחקריו הדגימו שההגות האסלאמיסטית בסוגיה זו נמנעה מלהשיב באופן ברור על השאלה האם הסמכות העליונה לפרשנות חוקתית ב"דמוקרטיה האסלאמית" תהיה בידי חכמי הלכה לא-נבחרים או בידי נציגי העם. לשיטתו, הגותם של אנשי האחים המוסלמים סוללת את הדרך למשטר תאוקרטי, אף שהיא מתחזה לדמוקרטית.
הכוחות המזוינים המהפכניים של קובה
היסטוריה
בשנת 1989, הממשלה ביצעה טיהור בכוחות המזוינים ובמשרד הפנים, והרשיעה את ארנלדו אוצ'ואה, קצין הצבא בדרגת מייג'ור גנרל וגיבור הרפובליקה של קובה, קולונל אנטוניו דה לה גווארדיה ממשרד הפנים, ובריגדיר גנרל פטריסיו דה לה גווארדיה גם הוא ממשרד הפנים באשמת שחיתות וסחר בסמים. פסק דין זה מכונה בקובה "סיבה 1". אוצ'ואה ואנטוניו דה לה גווארדיה הוצאו להורג. בעקבות ההוצאות להורג, הצבא צומצם באופן דרסטי, משרד הפנים הועבר לשליטתו הבלתי רשמית של ראש הכוחות המזוינים המהפכניים גנרל ראול קסטרו (אחיו של פידל קסטרו), ומספר רב של קציני צבא הועברו למשרד הפנים.
סוכנות ביון ההגנה דיווחה ב-1998 כי הארגונים החצי-צבאיים של המדינה, כוחות המיליציה הטריטוריאלית, צבא הצעירים והמיליציה הימית סבלו מירידה ניכרת של המורל והאימונים בשבע השנים הקודמות, אך עדיין שמרו על הפוטנציאל "לגרום לאויב לשלם על פלישתו." קובה גם אימצה אסטרטגיית "מלחמת העם" המדגישה את האופי ההגנתי של יכולותיה.
אוריה שביט
משפט ההלכה של המיעוטים המוסלמים
שביט הוא מחלוצי מחקר משפט ההלכה של המיעוטים המוסלמים במערב. מחקריו בנושא זה מתבססים על אלפי פסיקות הלכה שנאספו במחקרי שדה שערך בעשרות מסגדים באירופה ובארצות הברית. בין חידושיו העיקריים: הטענה כי באסלאם הערבי-סוני התפתחו משנות התשעים שתי דוקטרינות עיקריות למיעוטים מוסלמים: הוסטית, בהנהגת יוצאי אל-אזהר, והסלפית, בהנהגת הממסד הדתי הסעודי; כי שתי האסכולות נותנות לגיטימציה לנוכחות מוסלמית באירופה על יסוד התקווה, שהמהגרים יאסלמו את היבשת; וכי באופן אירוני, בדוקטרינה הוסטית משמשת התקווה לאסלום אירופה אמצעי לקידום אינטגרציה של מוסלמים ביבשת. מחקריו על הלכה מודרנית הדגימו את המרכזיות והחדשנות בשימוש במנגנון הקלאסי של מצלחה (הגנה על מטרות העל של ההלכה) בפסיקה הוסטית. מחקרי השדה שערך שביט, בעיקר בגרמניה, באנגליה ובאיסלנד, הדגימו את הדרכים הגמישות שבהן מאמצות ודוחות קהילות של מיעוטים מוסלמים את הקורפוסים ההלכתיים האלה.
תפיסת ההיסטוריה של האחים המוסלמים
מחקריו של שביט בתחום זה הדגישו את המרכזיות של שלוש תפיסות היסטוריות במחשבה של האחים המוסלמים, ואת זיקתן להגות של הזרם המודרניסטי-אפולוגטי שפעל בעיקר במצרים בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה העשרים:
הציונות בעיניים ערביות
שביט הדגים כי במחשבה הערבית רווחת, עוד משלהי המאה-19, גישה דו-ממדית: מצד אחד, ראיית הציונות כאויב ושלילת הלגיטימיות שלה. מצד שני, ראיית הציונות כמודל לחיקוי. מחקריו הדגימו כי אסלאמיסטים ערבים מצאו בציונות תימוכין לצורך במהפכה אסלאמית בחברות הערביות, ואילו ליברלים ערבים מצאו בציונות תימוכין לצורך במהפכה ליברלית. במחקרים אחרים בחן כתיבה אסלאמית המשווה בין העבר וההווה של יהודים באירופה לאלו של המוסלמים.
תורת האבולוציה
היחס בעולם הערבי לדרוויניזם שימש את שביט כמקרה-מבחן לשאלת היחס למדע ולחופש המדע בקרב אסלאמיסטים ערבים. שביט הדגים כיצד התפיסה ולפיה אין סתירה בין הקוראן לבין תורת האבולוציה הומרה במרוצת המאה העשרים, בהשפעת פונדמנטליסטים אמריקנים, בשלילה מוחלטת של דרוויניזם וראייתו כביטוי של "כפירה" מערבית.
חילופי דורות בהנהגות העולם הערבי
שביט בחן את הטענה כי חילופי הדורות בהנהגות סוריה, ירדן, קטאר ומרוקו בשלהי המאה העשרים הם "שחר של יום חדש", ועל יסוד ניתוח ראיונות ונאומים של ההנהגות הצעירים טען, כי מטרתם של החילופים הייתה לשמר את הסדר הקיים.
תאולוגיות של הגירה
לצד פרופ' גליה צבר וחוקרים נוספים בחן שביט באופן השוואתי, במסגרת פרויקט מחקר שנערך במכון ון-ליר, את הדמיון בין כתבים תאולוגים שונים המצדיקים תנועות הגירה. בין השאר הצביע על הדמיון בין ההצדקות של תנועת חב"ד להגירה של הנהגתה לניו-יורק והישארותה שם לבין ההצדקות של תאולוגים מוסלמים בני זמננו להגירתם של מוסלמים לאירופה ולארצות הברית.
טיפולוגיות של הגירה
מחקרי שדה של שביט בחנו את ההשפעה של טכנולוגיות תקשורת מתקדמות על מהגרים בכלל, ועל מהגרים מוסלמים בפרט. שביט העלה את הסברה כי האינטרנט והטלוויזיה בלוויין מאפשרים לראשונה בהיסטוריה המודרנית ניתוק בין הקהילה הטריטוריאלית לקהילה המדומיינת, ובכך יוצרים טיפולוגיות חדשות של זיקות בין מהגרים לבין מדינות המוצא. בין השאר טען להיווצרותו של "טראנס-לאומי פאסיבי", הקשור באינטנסיביות לקהילה מדומיינת שעזב בלי לקיים איתה קשרים פיזיים משמעותיים. מחקריו הצביעו גם על חוסר ההצלחה היחסית של ערוצי לוויין ואתרי אינטרנט אסלאמיים לכונן "קהילה מדומיינת" אסלאמית עולמית.
שריעה וספורט
מחקרים חלוציים של שביט בוחנים באמצעות ניתוחים טקסטואליים ומחקרי שדה גישות הלכתיות לספורט, ואת השפעתן על מוסלמים במערב. בין השאר הצביע על חילוקי הדעות בין וסטים לסלפים בשאלת הלגיטימיות של פעילות ספורטיבית, חקר את הזיקה בין אתניות לדתיות בפעילות של חדר הכושר הראשון שנוסד בגרמניה לנשים מוסלמיות; ובחן את הסיבות להקמתן של קבוצות כדורגל אסלאמיות במדינות אירופה.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני
שביט בחן את התפיסות המקובלות ולפיהן התנהגות הפלסטינים אינה רציונלית וכי "לא החמיצו הזדמנות להחמיץ הזדמנות", וקבע כי הסכסוך הישראלי-פלסטיני מתייחד ב"חוסר איזון כפול" ביחסי הכוחות, המקשה על פתרונו.
האסלאם באיסלנד
בשניים ממחקריו בחן שביט את התפתחות האסלאם באיסלנד משנות השבעים. הוא תיאר את היריבויות בין שלושת המסגדים במדינה כמקרה-מבחן להתפצלות של קהילות מוסלמיות במערב.
ספרי עיון בעברית
מלחמות הדמוקרטיה: המערב והערבים מנפילת הקומוניזם ועד המלחמה בעיראק, 2008. הספר, המתבסס בחלקו על עבודת הדוקטורט שכתב ובוחן את ההיסטוריה של הפולמוס סביב האוניברסליות של הדמוקרטיה הליברלית בחברות ערביות מראשית המאה ה-19 ועד מלחמת המפרץ, תוך התמקדות בדיון שהתעורר בנושא בערב הסעודית ובסוריה בעקבות נפילת הקומוניזם.
'''שקיעת המערב, עליית האסלאם? עיונים בהגות על עתיד הציוויליזציות, 2010'''. ספר זה, שאותו ערך שביט, כולל מאמרים של עשרה חוקרים מארבע אוניברסיטאות ישראליות. הספר דן בהתפתחות התפישה בהגות מערבית וערבית מאז שלהי המאה ה-19, שלפיה הציוויליזציה המערבית שוקעת והאסלאם עתיד להנהיג את האנושות במקומה. הספר בוחן את התפקידים התאולוגיים והחברתיים שממלאת תפישה זו.
אויבי, מורי: הציונות וישראל במשנתם של אסלאמיסטים וליברלים ערבים, 2013. הספר מציג תזה השוואתית על גישות אסלאמיסטיות וליברליות ערביות כלפי התנועה הציונית, ישראל ותהליכי השלום והנורמליזציה. הספר מדגים את התפקיד הכפול שמילאה מדינת היהודים בהגות של זרמים אידאולוגיים מתחרים ועוינים בחברות הערביות. מצד אחד, התעצבה ישראל כאויב שתוצאות המאבקים נגדו ממחישות את הצורך במהפכה: על פי האסלאמיסטים, מהפכה שתהפוך את האסלאם למסגרת חיים כוללת; על פי הליברלים, מהפכה שתשכין דמוקרטיה וחירויות פרט. מצד אחר תוארו היבטים של התנועה הציונית ושל ישראל כמקור-לחיקוי, ואסלאמיסטים וליברלים כאחד זיהו בהם, בהתאמה לתפיסות עולמם, את התכונות ואת הערכים שהם מבקשים להנחיל בחברות הערביות. את הספר כתב שביט יחד עם ד"ר אופיר וינטר.
שלושת המוסקטרים (אנימה)
שלושת המוסקטרים (בספרדית: D'Artacan y los Tres Mosqueperros, ביפנית: ワンワン三銃士) היא סדרת אנימה יפנית-ספרדית לכל המשפחה מסוגת הרפתקאות, קומדיה, דרמה ופנטזיה. הסדרה מבוססת על הספר "שלושת המוסקטרים" מאת אלכסנדר דיומא האב, אך בשונה מהסיפור המקורי הדמויות הן חיות מואנשות, רובן כלבים, ולא בני אדם. הסדרה נוצרה על ידי קלאודיו בירן בויד, פותחה על ידי טום וינר והופקה על ידי חברות BRB Internacional וניפון אולפני אנימציה.
אוריה שביט
ספרי עיון באנגלית
(The New Imagined Community: Global Media and the Construction of National and Muslim Identities of Migrants (Brighton, Portland and Vancouver: Sussex Academic, Press, 2009. בחלקו הראשון של ספר זה בוחן שביט כיצד מאפשרות טכנולוגיות תקשורת מתקדמות למהגרים להשתייך לקהילת הלאום המדומיינת המקורית שלהם גם לאחר שעזבו אותה. בחלק זה מדגים שביט את האפשרות לניתוק הזיקה המודרנית בין טריטוריה לדמיון מדיני. בחלקו השני של הספר בוחן שביט את התפתחותה של תאולוגיה מוסלמית שרואה בטלוויזיה בלוויין ובאינטרנט אמצעי לכונן מחדש את אומת האסלאם הגלובלית. הספר מבוסס בחלקו על מחקר שדה שערך שביט בקרב קהילות מהגרים ובמסגדים ערביים בפרנקפורט בתמיכתה של קרן מקס פלאנק.
(Islamism and the West: From "Cultural Attack" to "Missionary Migrant" (London and New York: Routledge, 2013. הספר מנתח את האידאולוגיה האסלאמיסטית ומסביר כיצד ומדוע מובילי "הזרם המרכזי" באסלאם פיתחו במהלך המאה ה-20 תאוריה, לפיה "המערב" שותף לקונספירציה רחבה שמטרתה למגר את האסלאם באמצעות "מתקפה תרבותית". זאת, בזמן שהמערב קורס תחת ריקנותו המוסרית והרוחנית ומשתוקק לישועה שתבוא בדמות המהגרים המוסלמים למדינות המערב.
שלושת המוסקטרים (אנימה)
הסדרה שודרה לראשונה ביפן בערוץ Mainichi Broadcasting System החל מה-9 באוקטובר 1981 עד ה-26 במרץ 1982, ולאחר מכן שודרה בספרד בערוץ TVE. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים בשנת 1993. לסדרה יש עונה אחת ו-26 פרקים באורך 25 דקות. שפת המקור של הסדרה היא ספרדית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן: עברית, אנגלית ויפנית).
אוריה שביט
ספרי עיון באנגלית
(Shari‘a and Muslim Minorities: The Wasati and Salafi Approaches to Fiqh al-Aqalliyyat al-Muslima (Oxford: Oxford University Press, 2015. דרך ניתוח של מאות פסקי הלכה (פתוות), הספר פותח צוהר אל הפולמוס הפנימי שמתחולל בתוך קהילות מוסלמיות במדינות המערב במגוון נושאים, ובהם: אינטגרציה, השתתפות פוליטית, תרבות פנאי, כלכלה ופיננסים והיחס למי שאינם מוסלמים.
הכוחות המזוינים המהפכניים של קובה
היסטוריה
ב-14 בספטמבר 2012, גנרל בכיר קובני הצהיר במהלך ביקור בבייג'ינג על הרצון להעמיק עוד יותר את שיתוף הפעולה הצבאי עם סין. הוא אמר כי קובה לחלוק מידע הצבא הסיני ולחזק את שיתוף הפעולה הבילטרלי בהכשרת כוח אדם ובתחומים אחרים.
אוריה שביט
ספרי עיון באנגלית
(Zionism in Arab Discourses (Manchester: Manchester University Press, 2016. מחקר חלוצי בנושא הסכסוך הערבי-ישראלי. הספר סוקר ומנתח מאות טקסטים שנכתבו על ידי אסלאמיסטים וליברלים ערבים, למן סוף המאה ה-19 ועד "האביב הערבי" ומציג את יחסם הדואלי לציונות ולמדינת ישראל, כאויב אך גם כמקור השראה עבורם. את הספר כתב שביט יחד עם ד"ר אופיר וינטר.
ספרות יפה
האיש המת, רומן פילוסופי שפרסם שביט ב-2013 (כתר) היה רב מכר. גיבור הספר, ברק לביא, עורך דין ואיש עסקים כושל שנישואיו נהרסו, חוזר לתל אביב מביקור עבודה באנגליה ומגלה כי מת.
בשר, הספר שראה אור ב-2019 (הוצאת "ידיעות אחרונות") כולל שתי נובלות: הראשונה, "בשר", מתרחשת בישראל עתידית שבה הריגת חיות הוצאה אל מחוץ לחוק. סבתא ונכדתה יוצאות להתכנסות של ארגון קרניבורים מחתרתי, ומסען מסתבך באופן טרגי. הנובלה השנייה, "הרצח המושלם", מספרת על מנהל שיווק שפוטר מעבודתו ומתכנן את הנקמה המוחלטת במעסיקו המצליח. הספר זכה לשבחי הביקורת.
ספרי ילדים
שביט חיבר שישה ספרי ילדים: "משחק הזיכרון" (2002), "דני וקרמבו" (2007), "הילד שקרא מחשבות" (2010), "מעשה קסמים" (2012), "המשאלה השלישית" (2017) ו"סבתא מכשפה" (2020). שלושה מספריו נבחרו ל"מצעד הספרים" של משרד החינוך.
ספרי הדרכה
ספר הדרכה לסטודנטים שחיבר שביט, "המדריך לסטודנט", מציע דרכים ללמוד לבחינות, לכתוב עבודות ולהתמצא בספרייה. הספר כולל גם הדרכה לכתיבת קורות חיים, ראיונות עבודה וחוזי שכירות. המדריך, שנמכר בכעשרים אלף עותקים, היה לנפוץ מסוגו בארץ.
עיתונות
בין השנים 1997 ל-2008 מילא שביט שורת תפקידים עיתונאיים בכירים. בין השאר היה עורך ופרשן חדשות חוץ בעיתון "הארץ", בעל הטורים "אטלס" ו"כדורי" בגיליון יום שישי של "הארץ", כתב חוקר של מוסף "הארץ", עורך מוספי סוף השבוע של "מעריב" ושל "מקור ראשון", בהם שימש גם כפובליציסט, ובעל טור לביקורת ספרים ב"ידיעות אחרונות".
הרצאות
שביט הוא מרצה מבוקש לקהל הרחב ומרואיין תדירות לכלי התקשורת האלקטרוניים בשאלות הקשורות למזרח התיכון המודרני ולהגירה מוסלמית למערב. מאז 2011 עורך סדרות הרצאות באוניברסיטת תל אביב, בשיתוף אגודת הידידים של האוניברסיטה, שהכנסותיהן מוקצות למלגות לסטודנטים וכן לפעילויות יהודיות-ערביות.
הכוחות המזוינים המהפכניים של קובה
היסטוריה
הכוח הצבאי של קובה צומצם בחדות בעקבות אובדן הסובסידיות הסובייטיות לאחר תום המלחמה הקרה, וכיום מונים הכוחות המזוינים המהפכניים 39,000 חיילים סדירים.
צבא המהפכה
ב-1984 היו 3 פיקודים גאוגרפיים עיקריים: מערב, מרכז ומזרח. היו דיווחים על כ-130,000 חיילים בכל הדרגות. בכל פיקוד היה חיל מצב הכולל דיוויזיית שריון אחת, אוגדה ממוכנת וקורפוס של 3 דיוויזיות חי"ר, אם כי לפיקוד המזרח היו שני קורפוסים בסך 6 דיוויזיות. היה גם אזור צבאי עצמאי, עם דיוויזיית חיל רגלים אחת באי איסלה דה לה חובנטוד.
הערכת סוכנות בין ההגנה במחצית הראשונה של 1998 אמרה כי יחידות השריון והתותחנים של הצבא היו ברמות מוכנות נמוכות עקב אימונים "מצומצמים מאוד", ובדרך כלל לא מסוגלים לבצע פעולות אפקטיביות מעל רמת הגדוד, וכי הציוד נמצא ברובו באחסון ואינו זמין בהתראה קצרה. באותו דו"ח נאמר כי הכוחות המבצעים המיוחדים של קובה ממשיכים להתאמן אך בקנה מידה קטן מבעבר, וכי בעוד המחסור בחלקי חילוף לציוד הקיים שלה והמחסור החמור הנוכחי בדלק משפיעים יותר ויותר על היכולות המבצעיות, קובה עדיין מסוגלת לפעול בהתנגדות ניכרת לכל מעצמה אזורית.
חיל האוויר וההגנה האווירית המהפכניים
חיל האוויר וההגנה האווירית המהפכניים של קובה או DAAFAR שימש בשנות ה-80 בעזרת ברית המועצות לצורך הפגנת כוח בחו"ל, במיוחד באפריקה. במהלך אותה תקופה קובה שלחה מטוסי קרב וטרנספורטים להצבה באזורי עימות כמו אנגולה ואתיופיה.
שלושת המוסקטרים (אנימה)
לסדרה נוצרה בשנת 1989 סדרת המשך בשם "שובם של המוסקטרים" המבוססת באופן רופף על הרומן "הוויקונט דה בראז'לון" שגם נכתב על ידי אלכסנדר דיומא האב. לסדרה נוצר גם סרט טלוויזיוני המתמצת את עלילתה.
הכוחות המזוינים המהפכניים של קובה
חיל האוויר וההגנה האווירית המהפכניים
בשנת 1990, חיל האוויר של קובה היה המצויד ביותר באמריקה הלטינית. בסך הכל, חיל האוויר הקובני המודרני ייבא כ-230 מטוסים בעלי כנף קבועה. למרות שאין נתון מדויק זמין, אנליסטים מערביים מעריכים שנכון ל-2009 לפחות 130 (מתוכם רק 25 מבצעיים) מהמטוסים הללו עדיין נמצאים בשירות ופרוסים בין 13 בסיסי התעופה הצבאיים באי.
שלושת המוסקטרים (אנימה)
בשנת 2016 תוכנן להוציא סרט תחייה לסדרה בהנפשה ממוחשבת, אשר יצא בשנת 2021 ונקרא "דארטניאן ושלושת המוסקטרים". הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-5 באוגוסט 2021.
תקציר העלילה
הסדרה מתרחשת בצרפת של המאה ה-17, ועוקבת אחרי ד'ארטניאן שנוסע מברן לפריז כדי להפוך מוסקטר של המלך לואי. ד'ארטניאן מתיידד במהירות עם שלושת המוסקטרים, פורתוס, אתוס ואראמיס, לאחר שהוא מציל את חולייטה, עוזרת הבית של המלכה אן מאוסטריה. יחד, ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים עוברים הרפתקאות רבות בשביל להחזיר את השלום לצרפת.
הכוחות המזוינים המהפכניים של קובה
חיל האוויר וההגנה האווירית המהפכניים
בשנת 1996 הפילו לוחמים מה-DAAFAR שני מטוסי ססנה מפלורידה, אשר נחשדו בטעות בהטלת כרוזים במרחב האווירי של קובה. חיל האוויר ספג ביקורת על כך שלא נתן לטייסי המטוס אופציות מלבד הפלה. מטוס אחד נמלט.
שלושת המוסקטרים (אנימה)
הדמויות והמדבבים
במאי ומפיק הדיבוב של הסדרה בעברית היה ניקו בר.
הכוחות המזוינים המהפכניים של קובה
חיל הים המהפכני
בשנת 1988, הצי הקובני היה מורכב מ-12,000 איש, 3 צוללות, 2 פריגטות מודרניות של טילים מונחים, ספינת מודיעין אחת, ומספר רב של ספינות סיור ושולות מוקשים. עם זאת, רוב הכלים מתוצרת ברית המועצות הוצאו משימוש או הוטבעו כדי ליצור שוניות. עד שנת 2007, הצי הקובני הוערך בכ-3,000 כוחות (כולל עד 550 כוחות חיל נחתים של הצי) עם 6 ספינות טילים מסדרת אוסה וספינה אחת מדגם פוק קורבט. הצי הקובני כולל גם גדוד נחתים קטן בשם "Desembarco de Granma". בעבר מנה הגדוד 550 איש, אם כי גודלו נכון ל-2022 אינו ידוע.
שלושת המוסקטרים (אנימה)
הפצה ביתית
בבריטניה בסוף שנות השמונים, Video Collection International Ltd הפיצה וידאו רבים של הסדרה לאחר שידורה בערוץ BBC.
הכוחות המזוינים המהפכניים של קובה
חיל הים המהפכני
לאחר שהצוללות הסובייטיות הישנות הוצאו משירות, קובה חיפשה עזרה מהניסיון של צפון קוריאה בצוללות קטנות. עריקים צפון קוריאנים טענו שראו קובנים מאמצע עד סוף שנות ה-90 בבסיס צוללות סודי. שנים מאוחר יותר, התפרסמה תמונה בודדת של צוללת שחורה קטנה בנמל הוואנה. לפי השמועות הצוללת חמושה ב-2 טורפדות. רק צוללת בודדת נמצאת בשירות והעיצוב נראה מקומי, גם אם הושפע הן מצפון קוריאה והן מעיצובים סובייטיים.
שלושת המוסקטרים (אנימה)
מוזיקה
לסדרה יצא פסקול מוזיקלי בשם "Dartacan Soundtrack" שניתן להורדה מאתר האינטרנט של אמזון בבריטניה בפורמט MP3. הפסקול כולל גרסה אנגלית לשיר הפתיחה של הסדרה.
בגרסה העברית את שיר הפתיחה של הסדרה ניהל עשור אלקיים על פי תרגומו של עמרי כהן. חיים פנירי ביצע את שיר הפתיחה בליווי שמוליק טנא, נעמי גליקסמן וניקו בר.
הכוחות המזוינים המהפכניים של קובה
חיל הים המהפכני
חיל הים הסב ספינת דייגים גדולה לספינת סיור נושאת מסוקים Rio Damuji מס' 390 חמושה ב-2 טילים ומקלעים. יחידה שנייה (BP-391) הוסבה ונכנסה לשירות בשנת 2016.
שלושת המוסקטרים (אנימה)
סדרת המשך
בשנת 1989 נוצרה לסדרה סדרת המשך בשם "שובם של המוסקטרים" המבוססת באופן רופף על הרומן "הוויקונט דה בראז'לון" שגם נכתב על ידי אלכסנדר דיומא האב. כמו לסדרת המקור גם לסדרה נוצרה עונה 1 ו-26 פרקים. הסדרה מתרחשת עשר שנים לאחר סיום הסדרה המקורית, כאשר דארטניין וחולייטה נשואים וחיים יחדיו בפריז עם שני ילדיהם. את המוסקטרים מאחדת המלכה אן כאשר בעלה מתחיל להתנהג בחשדנות. הסדרה שודרה לראשונה בישראל בשנת 1997 בדיבוב לעברית גם בערוץ הילדים.
הכוחות המזוינים המהפכניים של קובה
חיל הים המהפכני
חיל הים הקובני מפעיל מערכות טילים משלו, מערכת טילים המיוצרת בקובה (העתק של SS-N-2 סטיקס הסובייטי) ומערכת טילים נגד ספינות "רמולגדאס". האיומים העיקריים של חיל הים הם הברחות סמים והגירה בלתי חוקית. מיקומה הגאוגרפי והנוכחות הימית המוגבלת של המדינה אפשרו לסוחרים לנצל את המים הטריטוריאליים והמרחב האווירי של קובה.
שלושת המוסקטרים (אנימה)
סרטים
לסדרת המקור ולסדרת ההמשך נוצר סרט טלוויזיוני המתמצת את עלילתם.
בשנת 2016 תוכנן להוציא לסדרה סרט תחייה בהנפשה ממוחשבת על ידי BRB Internacional, אך הוא התעכב מסיבות לא ידועות. באפריל 2019 הוכרז ש-Apolo Films אחראים על הפקת הסרט. ב-29 בספטמבר 2020, נודע כי הסרט מתוכנן לצאת בשנת 2021 וייקרא בשם "דארטניאן ושלושת המוסקטרים". הסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-25 ביוני 2021 ובישראל ב-5 באוגוסט 2021.
הכוחות המזוינים המהפכניים של קובה
חיל הים המהפכני
הצי הקובני מפעיל 2 מסוקי 2 Mi-14 Haze לטובת לוחמה נגד צוללות.
כוחות מיוחדים
הצרעות השחורות (Avispas Negras), הידועה גם בשם החטיבה הניידת של הכוחות המיוחדים (BMTE) היא יחידת כוחות מיוחדים בכוחות המזוינים המהפכניים של קובה.
דלקת ריאות
דלקת ריאות (בלועזית: פנאומוניה, Pneumonia) היא מחלה זיהומית של הריאות. זוהי מחלה נפוצה אשר יכולה להופיע בכל הגילים. דלקת ריאות מביאה בדרך כלל לבעיות כגון קשיי נשימה, חום, כאבי חזה ושיעול. המחלה נגרמת כתוצאה מחדירת אורגניזמים מזהמים והרס של רקמת הריאה מכך שאזורים בריאה אשר סופגים חמצן (נאדיות הריאה) מתמלאים בנוזל דלקתי ולא מסוגלים לעבוד ביעילות. דלקת ריאות נגרמת כתוצאה ממחוללים שונים, כגון חיידקים, נגיפים, פטריות וטפילים. ניתן לאבחן דלקת ריאות על בסיס תסמינים קליניים ובדיקה פיזיקלית של המטופל בלבד, על ידי ביצוע צילום חזה, בדיקת כיח ובדיקות נוספות. במקרים קשים יותר, חלק מהמטופלים נזקקים לאשפוז בבית החולים, והטיפול במרבית המקרים הוא אנטיביוטי. סוגים שונים של דלקת ריאות ניתנים למניעה על ידי חיסון ספציפי.
תסמינים קליניים
דלקת ריאות עלולה להופיע עם הסימנים והתסמינים הקליניים הבאים:
תסמינים וסימנים פחות שכיחים כוללים:
אצל אנשים מבוגרים, ייתכן והתסמינים יכללו מצב בלבולי (שהחמיר או שהתחיל לראשונה) והיפותרמיה. אצל תינוקות קטנים, התסמינים עלולים לכלול קשיים בהאכלה, צהבת בעור, ישנוניות יתר.
סיבות
קיימים למעלה מ-100 מיקרואורגניזמים שונים (פתוגנים) אשר יכולים לגרום לדלקת ריאות. הפתוגנים השכיחים ביותר משתנים אצל החולים בהתאם לפרמטרים שונים, כגון גיל למשל: תינוקות שזה עתה נולדו נדבקים ממחוללים אשר פחות שכיחים אצל ילדים, או אצל מבוגרים, ולהפך. בנוסף, מבוגרים הסובלים ממחלות כרוניות אחרות, או מבוגרים אשר לאחרונה קיבלו טיפול אנטיביוטי אחר, או מבוגרים שהם אלכוהוליסטים, מועדים להדבקה בזנים שונים של מחוללים. רק בכמחצית מהמקרים מתגלה סוג הפתוגן אשר גרם לדלקת הריאות.
תינוקות
תינוקות שזה עתה נולדו עלולים לחלות בדלקת ריאות לעיתים טרם לידתם, או על ידי שאיפת מי שפיר מזוהמים או על ידי זיהום שעובר דרך השליה, או זיהום במעבר דרך תעלת הלידה. הפתוגן המרכזי שמביא לדלקת ריאות אצל תינוקות שזה עתה נולדו הוא Streptococcus agalactiae, הידוע גם בשם סטרפטוקוק מקבוצה B (בקיצור-GBS). GBS גורם לכ-50% ממקרי דלקת הריאות אצל ילודים שחלו בדלקת ריאות בשבוע הראשון לחייהם. פתוגנים נוספים הם חיידקים מהמינים Listeria monocytogenes ו-Mycobacterium tuberculosis. וירוסים עלולים לעבור גם הם מהאם לילוד, כדוגמת נגיפי משפחת ההרפס, Adenoviridae, חזרת ואנטרווירוסים.
דלקת ריאות אצל תינוקות גדולים יותר מבטאת חשיפה למיקרואורגניזמים אחרים - סיבות חיידקיות נפוצות כוללות את הבאים: Streptococcus pneumoniae, Escherichia coli, Klebsiella pneumoniae, Moraxella catarrhalis ו-Staphylococcus aureus. פתוגן מעניין בקבוצה זו הוא חיידק ממין Chlamydia trachomatis- אשר נרכש במהלך הלידה עצמה אולם לא מביא לפנאומוניה בתחילה אלא רק כשבועיים עד ארבעה שבועות לאחר הלידה. וירוסים נפוצים בחודשי החיים הראשונים המביאים לדלקת ריאות ויראלית כוללים את הבאים: RSV, Human metapneumovirus, Human parainfluenza viruses, Influenza viruses, Rhinoviruses ונגיפי Adenoviridae. מכל רשימת הנגיפים המוזכרת לעיל, זיהום ב-RSV הוא וירוס הגורם לתחלואה קשה ולאשפוז.
מבוגרים
מבוגרים עלולים לחלות בדלקת ריאות כתוצאה מקשת רחבה של פתוגנים. עם זאת, אצל אנשים עם גורמי סיכון מסוימים קיים שוני בסוג הפתוגנים ועל כן חשוב להכיר גורמי סיכון אלו על מנת לזהות את סוג הפתוגן במהירות ולתת את הטיפול הנכון.
גורמי סיכון
ישנם אנשים בעלי גורמי סיכון לחלות בדלקת ריאות. גורמי סיכון כאלו יכולים להיות:
פתופיזיולוגיה
הסימפטומים של דלקת ריאות הם התוצאה הן של חדירת מיקרואורגניזמים לריאות, והן תגובה של תאי מערכת החיסון לחדירה זו.
במקרה בו הפתוגנים הם וירוסים, הם מגיעים לרקמת הריאה דרך מעבר מהפה ומהאף בשאיפת אוויר. הווירוס חודר לתאים המקיפים את דרכי האוויר בריאה ותאי הנאדיות. חדירה זו מלווה בהרס של תאים. נזק נוסף נגרם לרקמת הריאה כתוצאה מפעולת מערכת החיסון- תאי דם לבנים, בעיקר לימפוציטים המעורבים בזיהום ויראלי, מביאים לאקטיבציה של כימיקלים שונים כגון ציטוקינים, המביאים להצטברות נוזלים בתוך נאדיות הריאה. השילוב של הרס תאי יחד עם נאדיות המלאות בנוזל מפריע למעבר של חמצן, בין היתר, ולעיתים חל זיהום חיידקי אשר משני לזיהום הוויראלי ומסבך את דלקת הריאות.
במקרה בו הפתוגנים הם חיידקים או פטריות, הם מגיעים לרקמת הריאה גם הם על ידי שאיפת אוויר, אולם יצוין כי חלק מהחיידקים חיים באופן טבעי גם בדרכי הנשימה העליונות ונשאפים לתוך נאדיות הריאה. בתוך נאדיות הריאה, חיידקים עוברים ממקום למקום דרך חורים המקשרים בין הנאדיות עצמן. החדירה מביאה לשפעול של תאי דם לבנים, במקרה הזה בעיקר נויטרופילים, אשר פועלים בדרך של הרג הפתוגנים אולם גם בשחרור ציטוקינים המביאים לאקטיבציה כללית של מערכת החיסון ולתופעות שונות כגון חום גבוה, צמרמורות ועייפות ששכיחות מעט יותר בדלקת ריאות חיידקית.