cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הומו פלורסיינסיס
ממצאים באתרים נוספים בארכיפלג המלאי
כבר בשנות ה-50 וה-60 ערך הכומר ההולנדי תאודור ורהובן, מיסיונר בפלורס שלמד ארכאולוגיה באוניברסיטת אוטרכט, מחקרים חלוציים רבים בארכאולוגיה ובפלאונטולוגיה של האי, שרובם לא דווחו באופן מסודר בפרסומים שעברו ביקורת עמיתים. במספר אתרים באגן סואה הוא גילה כלי אבן מסותתים בסמיכות למאובנים של פילי סטגודון גמדיים, תופעה מוכרת מן האי ג'אווה, והסיק מכך שהומו ארקטוס הגיע מג'אווה לפלורס בתקופה הפלאוליתית התחתונה. בשנת 1994, כמעט עשר שנים לפני הגילוי במערת ליאנג בואה, אישר צוות בראשות מייק מורווד את ממצאיו של ורהובן כאשר דיווח על כלי-אבן מסותתים באתר מאטה מנגה (Mata Menge), ותיארך אותם לתקופה שבין 800 אלף ל-880 אלף שנה לפני זמננו באמצעות תארוך רדיומטרי ביקוע זירקון. כלים אלו קטנים ופשוטים, ובכך דומים לכלים המאוחרים בהרבה שהתגלו במערת ליאנג בואה. גם באתר וולו סגה (Wolo Sege) הסמוך למאטה מנגה התגלו כלי אבן מסותתים על ידי צוות בהשתתפות מייק מורווד, חריט "גרד" ואן דן ברג (Gerrit van den Bergh) וחוקרים אחרים. בשנת 2010 הם תוארכו לתקופה של כ-1.02 מיליון שנה לפני זמננו באמצעות תארוך רדיומטרי ארגון-ארגון, העדות הקדומה ביותר לקיום הומינינים בפלורס.
כמו במרבית האתרים הפרהיסטוריים ברחבי העולם, כלי-אבן באתרי פלורס נפוצים וקלים לגילוי הרבה יותר מעצמות בני-אדם קדמונים. אך בשנת 2016 דיווח צוות החופרים כי בשנת 2014 מצאו באתר מאטה מנגה 6 שיניים וחלק מלסת עליונה, אשר שייכים לשלושה פרטים הומינינים לפחות. במידותיהם הקטנות הם דומים למאובני פלורסיינסיס ממערת ליאנג בואה, אך בתכונותיהם האנטומיות הם דומים לשיניים ולסתות של הומו ארקטוס. פרטים אלו תוארכו בשיטת ארגון-ארגון לתקופה של כ-700 אלף שנה לפני זמננו.
בני-אדם קדומים שהגיעו לאי פלורס לפני התקופה הפלאוליתית העליונה היו עשויים להתפשט באותו אופן גם לאיים נוספים בארכיפלג סונדה ובארכיפלג המלאי. התגליות בפלורס עודדו ארכאולוגים לחפש ולתארך עדויות לקיום אדם באתרים עתיקים אחרים באיים. בשנת 2016 דיווח צוות ארכאולוגים בראשות חריט ואן דן ברג על גילוי כלי-אבן מסותתים בסמיכות למאובני סטגודון באי סולאווסי, כ-500 ק"מ מצפון לאי פלורס. כלים אלו תוארכו במספר שיטות, בכללן ארגון-ארגון ואורניום-תוריום, לגילאים של לפחות 200 אלף ועד 100 אלף שנה לפני זמננו. בשנת 2018 דיווח צוות ארכאולוגים בהשתתפות ואן דן ברג על גילוי כלי-אבן מסותתים בסמיכות למאובני סטגודון וקרנף נכחד (Rhinoceros philippinensis) באי לוזון שבפיליפינים, יותר מ-2,500 ק"מ צפונה לפלורס, ותיארך אותם לגילאים שבין 777 ל-631 אלף שנה לפני זמננו בשיטת התהודה המגנטית האלקטרונית. בשנת 2018 דיווח צוות אחר על גילוי מאובני אדם נמוכי קומה המתוארכים לתקופה של 67 אלף עד 50 אלף שנה לפני זמננו במערת קלאו באי לוזון, וסיווג אותם כמין אדם חדש למדע הומו לוזוננסיס.
אנטומיה ומורפולוגיה
לדעת מרבית החוקרים, שלדי ליאנג בואה שייכים מבחינת מאפייניהם לסוג האדם, אשר כולל את המין האנושי בן-ימינו הומו ספיינס וגם מספר מינים נכחדים. אך שלדי ליאנג בואה מתייחדים בגוף קטן ובנפח מוח קטן יותר משל כל נציג ידוע אחר של הסוג.
גוף קטן
גובהה של LB1 הוערך על ידי המגלים ב-106 ס"מ, ועל פי גודלה של עצם שוקה נוספת שנמצאה במערה ומסומנת LB8, מוערך שבעליה היה בגובה דומה, 109 ס"מ. מידות אלו קטנות בהרבה אפילו מן הטווח התחתון של האוכלוסיות הנמוכות ביותר של בני-אדם בני-זמננו, כמו פיגמים אפריקאים (פחות מ-150 ס"מ לנשים בוגרות) ופיגמים מאיי אנדמן (137 ס"מ לנשים בוגרות). ההבדל ניכר עוד יותר בהערכת המשקל על פי השלד: משקלה של LB1 הוערך ב-16 עד 29 ק"ג (לפי הגובה) או ב-36 ק"ג (לפי עובי עצם הירך), קטן משל כל אוכלוסייה מהסוג אדם שהתגלה, ודומה לשל אוסטרלופיתקים כמו לוסי המפורסמת, שקדמה ל-LB1 בכמעט שלושה מיליון שנה.
טאוקו יקוב ועמיתיו, המתנגדים לסיווג שרידי ליאנג בואה כמין נפרד מהומו ספיינס, חלקו על הערכת הגובה של המגלים ופרסמו הערכת גובה משל עצמם: 122 ס"מ (על פי אורך הזרועות) עד 126 ס"מ (על פי אורך הרגליים) בשביל LB1, ו-125.6 ס"מ בשביל LB8. יקוב ועמיתיו השוו גובה זה לגובה ממוצע של 146 ס"מ שאותו מדדו אצל נשים בנות-ימינו באוכלוסייה ילידית נמוכת-קומה בכפר רמפאסאסה (Rampasasa) שבאי פלורס, סמוך למערת ליאנג בואה. לפי הערכותיהם LB1 ו-LB8 היו נמוכות ביותר משלוש סטיות תקן מן הממוצע של נשות רמפאסאסה - הבדל שלדעתם ניתן להסבירו כתוצאה של פגם התפתחותי כלשהו. בשנת 2018, מחקר גנטי מפורט בפיגמים של רמפאסאסה לא מצא בגנומים שלהם אללים ממקור עתיק בלתי-מוכר, והסיק שקומה נמוכה התפתחה אצלם בתקופה מאוחרת ובאופן בלתי-תלוי מאוכלוסיית פלורסיינסיס באי.
מוח קטן
ערכים אלו הם כשליש מנפח המוח הממוצע של בני-אדם בני-זמננו, כ-1350 סמ"ק. הם קטנים משמעותית אפילו מנפח המוח של המינים הקדומים ביותר מהסוג אדם, למשל 545 סמ"ק בגולגולת קטנת המוח ביותר בין מאובני דמאניסי, 530 סמ"ק בגולגולת הומו הביליס הקטנה ביותר ממזרח אפריקה, ו-465 סמ"ק המוערך בנקבות הקטנות ביותר של הומו נאלדי בדרום אפריקה. הם דומים לגודלי המוח של אוסטרלופיתקים שקדמו ל-LB1 במיליון וחצי שנים, וכן לאלו של קופי-אדם בני-ימינו. מוח LB1 אף קטן מכפי שניתן היה לצפות כתוצאה מהקטנה פרופורציונית של גוף אדם מודרני, ומבחינת גודל מוח יחסי למשקל גוף תופסת LB1 עמדת ביניים: מעט יותר מקופי-אדם ואוסטרלופיתקים אבל פחות מארקטוס. מצד שני, צורת המוח של LB1, כפי שניתן ללמוד מן המתווה הפנימי של הגולגולת, הייתה מודרנית יחסית. בפרט האונה הקדם-מצחית (prefrontal cortex), המקושרת עם יכולות חשיבה מתקדמות ומודעות עצמית, דומה בגודלה ובצורתה לשל אדם מודרני למרות קוטנו של המוח כולו.
בניגוד לשרידי עצמות גוף, אשר נמצאו גם מנציגים אחרים של שרידי ליאנג בואה, קופסת הגולגולת נמצאה רק אצל LB1, ולכן רק אצלה ניתן למדוד את גודל המוח. מחסור זה בממצאים מעלה את החשד ש-LB1 הייתה יוצאת דופן גם בקרב אוכלוסייתה שלה, אולי כתוצאה ממחלה כלשהי, ולא ניתן להשתמש במידותיה כמייצגות.
מאפייני שלד
בנוסף לקוטן גופו ומוחו, להומו פלורסיינסיס מספר מאפייני שלד המבדילים אותו מן האדם המודרני, ומרמזים על מוצא קדום יותר. הלסתות התחתונות של שני פרטים שונים ממערת ליאנג בואה, LB1 ו-LB6, שונות במקצת זו מזו אך שתיהן חסרות בליטת סנטר. בליטת הסנטר היא תכונה המופיעה רק אצל הומו ספיינס מודרני אנטומית, וחסרה אצל ארקטוס ואצל שאר מיני האדם והומינינים נכחדים. שיני פלורסיינסיס דומות לשיני הומו ארקטוס, בעיקר הקדם-טוחנת השלישית בלסת התחתונה.
עצמות השוק של LB1 קצרות במיוחד, יחסית לכפות הרגליים הארוכות, וכן יחסית לאורך עצמות הזרוע שלה. יחס האורך בין עצם הזרוע לעצם הירך גדול משל כל הומינין מאוחר אחר, ודומה לזה של לוסי המפורסמת, נקבת אוסטרלופיתקוס אפרנסיס העתיקה ביותר משלושה מיליון שנה מ-LB1.
גאוגרפיה ועולם החי
האי פלורס הוא אי געשי טרופי השייך לאיי סונדה בארכיפלג המלאי. האי נמצא ממזרח למדף סונדה, שעומקו כיום רק כ-100 מטרים מתחת לפני הים, ובשיאה של תקופת הקרח של הפליסטוקן, כאשר מפלס פני הים היה נמוך יותר, איחד את מרבית איי סונדה הגדולים כמו ג'אווה, סומטרה ובורנאו עם יבשת אסיה. מבחינת עולם החי שבו משויך האי לפאונה של וולאסאה (Wallacea), על שמו של חוקר הטבע הבריטי אלפרד ראסל וולאס, שחקר את עולם החי של איי אינדונזיה במחצית השנייה של המאה ה-19, והסיק את עקרון הברירה הטבעית במקביל ובאופן בלתי-תלוי מצ'ארלס דרווין. וולאס זיהה באיים את העדויות להגירתם של מיני בעלי-חיים וצמחים מאסיה ומאוסטרליה, באותו אופן שבו זיהה דרווין את העדויות להגירתם של מינים מיבשת אמריקה הדרומית לאיי גלאפגוס. בין המינים שהיגרו ממדף סונדה לפלורס בתקופת הפליסטוקן היו הפילים הגמדיים מהסוג סטגודון, ועל פי ההשערה גם בני-האדם הקדומים שהיו אבותיו של פלורסיינסיס. שרידיהם התגלו בסמיכות גם באתרי אגן סואה במרכז האי וגם במערת ליאנג בואה.
עצמות הפילים שהתגלו במערה סווגו על ידי החופרים כסטגודון פלורנסיס אינסולריס (Stegodon florensis insularis). מוצאו של תת-מין גמדי זה הוא ככל הנראה מתת-מין גמדי קדום יותר, סטגודון פלורנסיס פלורנסיס (Stegodon florensis florensis) שעצמותיו התגלו באי פלורס באתרים ארכאולוגים עתיקים יותר, ביניהם אתרי אגן סואה המתוארכים לתקופות הפליסטוקן המוקדם והפליסטוקן התיכון. פילים אלו עברו אבולוציה להקטנת גודל גופם באי (גמדוּת איים, ראו להלן). משקל גופו של תת-המין פלורנסיס מוערך ב-850 ק"ג בבוגר, כמשקלה של פרה גדולת מידות, ותת-המין אינסולריס היה אף קטן יותר, ככל הנראה כגודלו של סוס פוני, אך עדיין גדול משמעותית מגודל גופם של תושבי ליאנג-בואה.
מינים נוספים של בעלי-חיים שחיו באי פלורס בתקופתו של הומו פלורסיינסיס היו דרקון קומודו (לטאה טורפת גדולה החיה עד היום), מין של חולדת הפפגומיס (Papagomys) הענקית שאורך גופה כפול בערך מאורך הגוף של חולדת החוף הנפוצה בעולם בימינו, והמרבו הגדול הנכחד מרבו רובוסטוס שגובהו 1.80 מטר ומשקלו כ-16 ק"ג. יש להניח שתושבי ליאנג בואה היו צריכים להתמודד גם איתם.
שימוש בכלים ובאש
במערת ליאנג בואה נמצאו כלי אבן מסותתים רבים, הדומים לאלה המקושרים בדרך כלל למאובני ארקטוס. הם כוללים בעיקר להבים ונתזים קטנים ופשוטים. כלים אלו מרוכזים באותן שכבות במערה שבהן נמצאו עצמות פלורסיינסיס וסטגודון, ונעדרים מן השכבות החדשות יותר. בשכבות עתיקות מעט מאלו המכילות את העצמות נמצאו כלי אבן כבדים יותר, ובכללם מקצץ גדול אחד. כמה מן הכלים ומן האבנים חוממו באש, וכן נמצאו במערה מרבצי אפר הרומזים על כירות או מדורות. עצמות הפילים במערה מחורצות בחלקן בחתכים מכלי-אבן, המעידים שהם נשחטו ושימשו כמזון לתושבי המערה, אם כי לא ניתן לדעת בוודאות אם הם ניצודו או נאספו כפגרים. ציד של חיה הגדולה בגופה מן הפלורסיינסים עצמם עשוי להעיד על שיתוף פעולה ושימוש בכלים.
הכחדה
על פי התיארוך הראשוני שדווח בשנת 2004, התקופה המאוחרת ביותר של ממצאים ממערת ליאנג בואה היא כ-12 עד 13 אלף שנה לפני זמננו. משמעו של תיארוך זה הייתה שפלורסיינסיס הוא האדם הקדמון האחרון שנכחד בעולם, מאוחר אף מן האדם הנאנדרטלי (תיארוך אחרון ידוע לפני כ־28 אלף שנה), וייתכן שהוא חי זמן רב לצידם של בני אדם מודרניים שהיגרו לאיי דרום מזרח אסיה לפני כ-50 אלף שנה. מחקר הגאולוגיה של פלורס העלה שהתפרצות געשית לפני 12 אלף שנה הכחידה חלק מעולם החי באי, ובכלל זה הפילים הגמדיים מן הסוג סטגודון. צוות חוקרי המערה העלה את האפשרות שהתפרצות זו הייתה אחראית גם להכחדתו של פלורסיינסיס.
ואולם לפי התיארוך המתוקן שדווח בשנת 2016, הממצאים המאוחרים ביותר במערה הם בני כ-50 אלף שנה. תיארוך זה מעלה את האפשרות שהגירת האדם המודרני לאי היא שאחראית, ישירות או בעקיפין, להכחדתו של פלורסיינסיס. על פי השערה דומה, הגירת האדם המודרני לאירופה בערך באותה תקופה אחראית להכחדתו של האדם הניאנדרטלי. אך צוות חוקרי המערה ציין שהתיארוך המתוקן אינו שולל את האפשרות שחלק מאוכלוסיית פלורסיינסיס המשיכה להתקיים גם מאוחר יותר, אולי במקום אחר באי.
התיארוך המאוחר העלה את האפשרות שמפגשים עם בני המין פלורסיינסיס הם המקור למסורת עממית הרווחת באי פלורס לגבי ננסים אגדיים בשם "אבו גוגו" (שפירושו המילולי בניב מקומי: "סבתא זללנית"). על פי מסורת זו אבו גוגו הם שוכני מערות קטני-קומה, בעלי כרס ואוזניים בולטות, הממלמלים בשפה לא ברורה ואוהבים לחזור כתוכים על דברים הנאמרים להם. על פי הסיפורים הם התקיימו עדיין כאשר הגיעו הפורטוגזים לאי במאה ה-16, וטענות לגבי מפגשים איתם קיימות עד המאה ה-19. הפלאונטולוג חריט ואן דן ברג, אחד מאנשי הצוות שגילה את שלדי פלורסיינסיס, דיווח כי שמע על מסורת האבו גוגו כעשר שנים לפני הגילוי עצמו. על האי הסמוך סומטרה ישנה מסורת לגבי "אורנג פנדק", דמוי אדם אגדי שלפי הטענות גובהו כמטר עד מטר וחצי, וגם במקרה זה הועלתה האפשרות שסיפורים אלו מקורם במפגשים עם פלורסיינסים.
מוצא פלורסיינסיס: השערות ומחלוקות
הצירוף המוזר של גיל מודרני מאוד, מוח זעיר וגוף ננסי גרמו לחשד מיידי בקרב מדענים שמדובר באוכלוסיית אדם מודרני (הומו ספיינס) שסבלה מפתולוגיה כלשהי. ההשערה המנוגדת לפיה פלורסיינסיס הוא מין בפני עצמו נדרשת להדגים מתי ומאיזה מין אחר הוא היה עשוי להתפתח. המועמדים העיקריים הם הומו ספיינס והומו ארקטוס. השערה מרחיקת לכת אפילו יותר מקשרת את פלורסיינסיס עם האוסטרלופיתקים, שגודל גופם ומוחם היה דומה לשלו, אבל מעולם לא נמצאו פרטים מסוג זה מחוץ לאפריקה, והם עתיקים ממנו ביותר ממיליון שנה.
השערת הפתולוגיה: פירוש המיקרוצפליה
מחקרו של טאוקו יקוב בשלדי ליאנג בואה הציע שהם סבלו מפגם תורשתי הגורם להקטנה פתולוגית של המוח (מיקרוצפליה) ושל הגוף. סריקות טומוגרפיה ממוחשבת של גולגולת LB1 נערכו לפני שיקוב העביר את השלדים לחזקתו, ועל פיהן נבנה מודל מחשב תלת־ממדי של הגולגולת. המודל הושווה לגולגולות של עשרה חולי מיקרוצפליה על ידי דין פאלק, אנתרופולוגית המתמחה באנטומיה ובאבולוציה של מוח האדם, ועמיתים מאוניברסיטת המדינה של פלורידה. המחקר שלהם, שפורסם בכתב העת המדעי סיינס בשנת 2005, סיפק מדידה מעודכנת לנפח המוח, 417 סמ"ק במקום 380 שנמדדו קודם, וקבע שהגולגולת אינה פתולוגית וכנראה מפגינה מאפיינים תקינים של מין נפרד. מאמר זה פתח שרשרת של מאמרי תגובה ותגובת נגד מעל דפי סיינס, שבו חוקרים גרמנים מבית החולים לאופולדינה ואוניברסיטת טיבינגן וצוות בראשות רוברט מרטין ממוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו חלקו מספר פעמים על מסקנותיה של פאלק וטענו שהגולגולת עשויה להיות מיקרוצפלית, בעוד פאלק דוחה את טענותיהם.
ב-2007 פרסמה פאלק מחקר חדש ומפורט, שבו השוותה את מודל המחשב התלת־ממדי של הגולגולת למוחות של תשעה חולים מיקרוצפלים ושל עשרה בני אדם בריאים. היא מצאה שפרט למידותיו הקטנות, מוחו של פלורסיינסיס דמה במבנהו יותר למוחות הבריאים, בהבדלים המתאימים לפירוש של מין נפרד. בדיקה מפורטת של האונות הקדמיות והצדדיות של מוח LB1, כמו גם האונה העורפית, גילו שהוא היה מפותח במבנהו מן המוחות של חולי מיקרוצפליה, ואף בעל אזורים מסוימים המפותחים יותר מאשר במוחות אדם מודרני בריאים. ממצא זה מעלה תשובה אפשרית לביקורת של חוקרים רבים לפיה לא ייתכן שמין בעל מוח כה קטן הכין את כלי האבן המתקדמים יחסית שנמצאו בליאנג בואה. פאלק סיכמה את מאמרה במסקנה כי נטל ההוכחה הוא כעת על אלו התומכים בפירוש המיקרוצפליה, הנדרשים למצוא מוח של חולה מיקרוצפלי המפגין תכונות ייחודיות כאלו, ואולם טרם הוצג מוח כזה. ב-2008, מחקר מעודכן יותר של חוקרים מאוניברסיטת אתונה והמוזאון לתולדות החי בליידן השווה את הגולגולת לחולים מיקרוצפליים ולגולגולות עתיקות של ספיינס, ארקטוס, הביליס ואוסטרלופיתקוס אפריקנוס. מסקנתם הייתה שהגולגולת דומה ביותר לגולגולות המין ארקטוס, ומחוץ לטווח של גולגולות ספיינס בריאות ומיקרוצפליות.
השערת הפתולוגיה: פירוש תסמונת לרון
בשנת 2006 הציע האנטומאי האמריקני גארי ריצ'רדס ששלדי ליאנג בואה סבלו מתסמונת לרון, ובשנת 2007 חזר על טענה זו בפירוט מאמרם של חוקרים מאוניברסיטת תל אביב: ישראל הרשקוביץ, ליאורה קורנרייך וצבי לרון, שעל שמו קרויה התסמונת. החוקרים השוו תצלומי רנטגן של ישראלים חולים בתסמונת עם נתונים מגולגולת LB1 ומצאו קווי דמיון רבים. הם גם הציעו דרך לבחון את השערתם: חולי תסמונת לרון מראים בין השאר התעבות של אזור החלק הפטמתי (mastoidea) בעצם הרקה של הגולגולת. החוקרים הישראלים לא יכלו לבדוק השערה זו משום שלא היו בידם תצלומי רנטגן מתאימים של LB1. ואולם במאמרה משנת 2007 בדקה פאלק סריקות טומוגרפיה ממוחשבת של החלק הפטמתי בגולגולת ומצאה כי היא אינה מפגינה סימנים כאלו.
השערת הפתולוגיה: פירוש תסמונת דאון
בשנת 2014 התפרסם ב-PNAS מאמר מאת צוות בינלאומי של מדענים מארצות הברית, סין ומלזיה, שרובם היו שותפים גם למאמר משנת 2006 של טאוקו יקוב (יקוב עצמו מת בשנת 2007). המאמר חוזר על רבים מנימוקי ביקורותו של יקוב נגד הגדרת שרידי ליאנג-בואה כמין נפרד, ובנוסף מאבחן את הפתולוגיה ממנה סבלה LB1 כתסמונת דאון - מחלה נפוצה יחסית (כ-1 מתוך כל 1,000 לידות) הנגרמת כתוצאה מחלוקה לא נכונה של הכרומוזומים בין תאי הביצית, שאחד מהם עתיד לקלוט תא זרע, ולהפוך לעובר. מחברי המאמר מתבססים על כך שמספר תכונות שלד של LB1 הן תסמינים האופייניים לתסמונת דאון - קומה נמוכה מן הממוצע, גולגולת קטנה, אסימטריה של הגולגולת ושלד הגוף, עצמות ירך קצרות יחסית וכפות רגליים שטוחות.
רבות מתכונות אלו, ובפרט גודל הגולגולת והמוח, אינן ניתנות לבדיקה בשרידי הפרטים האחרים מליאנג בואה שהם חלקיים מאוד, אך מעידים אף הם על גוף קטן באופן יוצא-דופן. מחברי המאמר משערים שהם היו בני-אדם קדומים מן המין האנושי הומו ספיינס, אולי נמוכי-קומה יותר מכל אוכלוסייה של פיגמים הידועה בימינו, אך פרט ל-LB1 בריאים ברובם.
ביוני 2016 התפרסם מאמר תשובה של מספר חוקרי פלורסיינסיס, ביניהם פיטר בראון ודין פאלק. החוקרים השוו את גולגולת ושלד LB1 לגולגולות ולשלדים של חולי תסמונת דאון, תוך שימוש בתצלומי טומוגרפיה ממוחשבת ודימות תהודה מגנטית. הם ציינו כי התסמונת ניתנת לאבחון מובהק רק על סמך בדיקה של הכרומוזמים, משום שכל התסמינים האנטומים שלה מופיעים רק בחלק מן החולים, וכן הם מופיעים גם במחלות אחרות. המוח של LB1 קטן בהרבה מן המוחות של חולי תסמונת דאון (שבדרך כלל אינם קטנים משמעותית משל אנשים בריאים) וצורת הגולגולת שלה שונה מאוד. כמו כן נמצאו הבדלים נוספים בין LB1 לבין חולים בתסמונת. החוקרים הסיקו כי הדמיון בין שלד LB1 לשלדי חולים בתסמונת שטחי וקלוש.
המצדדים בהשערת תסמונת דאון במאמרים ב-PNAS גם פטרו את חוסר בליטת הסנטר על הלסתות התחתונות של LB1 ושל LB6 כסימן בלתי-מכריע, משום שלטענתם חוסר בליטת סנטר היא תכונה המופיעה כיום אצל חלק מילידי אוסטרליה ומלנזיה, ובעיקר היא נפוצה בכפר ראמפסאסה שבאי פלורס. על נושא זה התנהל ויכוח נוסף מעל דפי PNAS בינם לבין תומכים בפלורסיינסיס כמין נפרד.
השערת הפתולוגיה: סיכום
אחד המניעים העיקריים להצגת השערות הפתולוגיה השונות היה התיארוך המאוחר יחסית של שרידי מערת ליאנג בואה, החופף ברובו לתקופה הפלאוליתית העליונה, שבה ידוע על קיומם של בני-אדם מודרניים אנטומית מן המין ספיינס בדרום מזרח אסיה ובאוסטרליה. ואולם על-פי התיארוך המעודכן שפורסם על ידי חוקרי המערה בשנת 2016, השרידים הם מן התקופה הפלאוליתית התיכונה, ולפיכך קדומים מתקופת ההגירה הידועה של ספיינס לדרום מזרח אסיה. לכן התפתחות זו מחלישה את השערות הפתולוגיה, ומחזקת את מעמדו של פלורסיינסיס כמין בפני עצמו ממוצא עתיק. גם גילוים של מאובנים הומינינים קטני-גוף אך עתיקים בהרבה באתר אחר בפלורס תומכת במוצאו העתיק של פלורסיינסיס.
בשנת 2013 כתבו ארכאולוגים בריטים במאמר סקירה, שבדק את ההבטים הביוגאוגרפיים והאקולוגיים של קיום בני-אדם קדומים בפלורס, כי "מרבית החוקרים כעת מסכימים שההומינינים בליאנג בואה לא היו אוכלוסייה פתולוגית או גמדית של המין ספיינס". בראשית 2016 כתב הפלאואנתרופולוג האמריקאי ברנרד ווד מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון במאמר כללי, שסקר את טיב הראיות להבדלים האנטומים בין מיני הומינינים נכחדים, כי הקונצנזוס בתחום רואה את הפירוש הטוב ביותר לממצאי ליאנג-בואה במין קדום קטן-גוף מסוג האדם, וכי "פחות מקומץ של חוקרים עדיין נאחז בפירוש" של אוכלוסיית ספיינס פתולוגית. במאמר זה העריך ווד את מידת הביטחון בהבדלים שבין כל שני מיני הומינינים המתוארכים לאותה תקופה על פי שלוש רמות: "ביטחון גבוה", "ביטחון בינוני" ו"ביטחון נמוך". את ההבדל בין פלורסיינסיס לספיינס, וכן את ההבדלים בין פלורסיינסיס לארקטוס ולהיידלברגנסיס, הוא העריך כ"ביטחון גבוה".
דין פאלק ציינה שגם השלדים הראשונים של האדם הניאנדרטלי נחשדו מיד לאחר גילויים במאה ה-19 כבני אדם מודרניים שסבלו מפתולוגיות, אף שכיום אין ספק בייחודם כאוכלוסייה קדומה או אף מין נפרד.
השערת המוצא מהומו ספיינס
בין אם פלורסיינסיס זכאי להיחשב כמין בפני עצמו ובין אם לאו, אפשרות אחת היא כי מוצאו ממין האדם המודרני (ספיינס). השערה זו נראתה סבירה על פי התיארוך הישן של שרידי ליאנג בואה, שכן מקובל כיום כי שבטי ספיינס שיצאו מאפריקה עשו את דרכם לאוסטרליה לפני כ-50 אלף שנה. לכן השערה זו הייתה מקובלת על החוקרים שהעדיפו את פירוש הממצאים כאוכלוסייה פתולוגית.
יתרון אחד של השערה זו הוא שאין צורך להתחבט בסוגיה כיצד הגיעו ההומינידים לאי פלורס. מקובל כיום שלבני אדם מן המין ספיינס הייתה טכנולוגיה בסיסית של רפסודות או סירות פרימיטיביות לפני עשרות אלפי שנים, שבה השתמשו על מנת ליישב את איי דרום מזרח אסיה ואוסטרליה. בין ג'אווה לאי פלורס נמתחים כמה מאיי סונדה הקטנים, מופרדים במצרי ים צרים שהגדול ביניהם הוא מצר לומבוק ברוחב מזערי של 18 ק"מ. בשל עומקו הרב נראה כי מצר זה, בניגוד למצרים בין יבשת אסיה, סומטרה וג'אווה, מעולם לא התייבש לחלוטין אפילו בתקופות של ירידת מפלס מי האוקיינוס כתוצאה מתקופות קרח. ואולם אבותיהם של ילידי אוסטרליה עברו מרחקים אף יותר גדולים בים על מנת להגיע לשם.
השערת המוצא מהומו ארקטוס
זוהי ההשערה שהעדיף בתחילה מייק מורווד, אחד ממגלי פלורסיינסיס, בעיקר בגלל תכונות פרימיטיביות של LB1 כמו חוסר סנטר, האופייניות לארקטוס ושאר המינים שקדמו לספיינס.
ידוע כי ארקטוס יישב את דרום מזרח אסיה לפני יותר ממיליון שנה וחי שם עד לתקופה של כ-50 אלף שנה לפני זמננו. פרק זמן זה יתאים יפה לתארוך העתיק ביותר של פלורסיינסיס אפילו אם מוסיפים כמה מאות אלפי שנים לאבולוציה שלו. למעשה ממצא ארקטוס הראשון שהתגלה אי פעם הוא אדם ג'אווה המפורסם, רק 500 ק"מ מערבה לפלורס. עוד לפני גילוי פלורסיינסיס מצא הצוות של מייק מורווד כלי אבן מסותתים באתר מאטה מנגה באי פלורס, שתוארכו לגיל של לפחות 800 אלף שנים, ויוחסו אז להומו ארקטוס. כלי האבן העתיקים ביותר בפלורס, בני למעלה ממיליון שנה, נמצאו בשנת 2010 באתר המרוחק רק כחצי קילומטר ממאטה מנגה. ביוני 2016 פורסם כי באתר מאטה מנגה במרכז האי פלורס נמצאו בשנת 2014 מאובני מספר שיניים וחלק מלסת עליונה השייכים לשלושה פרטים הומינינים לפחות, ודומים במידותיהם הקטנות לשרידי פלורסיינסיס מליאנג בואה. פרטים אלו תוארכו לגיל של כ-700 אלף שנה לפני זמננו. למרות קוטנם, במורפולוגיה שלהם דומים מאובנים אלו לשיניים ולסתות של ארקטוס, ובכך תומכים במוצא עתיק של פלורסיינסיס מהומו ארקטוס.
מחקר משנת 2013 השווה את מורפולוגית הגולגולת של LB1 לזו של 13 מאובני הומו ארקטוס, מאובן אחד של הומו הביליס, 4 מאובני הומו היידלברגנסיס, 2 מאובני ניאנדרטלים, 4 מאובני הומו ספיינס מן התקופה הפלאוליתית העליונה, 192 בני אדם מודרניים בריאים, 17 בני-אדם מודרניים שסבלו ממיקרוצפליה קלה, 15 בני-אדם מודרניים שסבלו ממיקרוצפליה חמורה, 10 בני-אדם מודרניים שסבלו מתסמונת קרטינית ואדם מודרני אחד שסבל מתסמונת לרון. ההשוואה נערכה באופן כמותי, על ידי מדידת מרחקים בין נקודות ציון על הגולגולת בעזרת תוכנת מחשב לתלת-מימד, וכימותם בשיטת ניתוח גורמים ראשיים. המחקר מצא ש-LB1 דומה ביותר לגולגולות ארקטוס, ואחריהן לגולגולות היידלברגנסיס והביליס. דמיון גולגולת LB1 לגולגולות מיקרוצפליות היה חלש יותר, אך חזק מדמיונה לגולגולות בני אדם מודרניים בריאים. הגולגולות השונות ביותר מ-LB1 השתייכו לחולים בתסמונת קרטינית ותסמונת לרון. מבין גולגולות ארקטוס, הדומה ביותר ל-LB1 הייתה גולגולת D2700 מדמניסי.
השערת המוצא מארקטוס (כמו גם ממינים קדומים אף יותר, ראו להלן) נדרשת להסביר כיצד הגיע ארקטוס לאי פלורס, מכיוון שלא ידוע אצלו על טכנולוגית שיט בים. ואולם מציאותם של מאובני אדם באי מן התקופה הפלאוליתית התחתונה, כמו גם המאובנים של פילי הסטגודון ומינים יבשתיים אחרים שמוצאם מיבשת אסיה, מצביעה על כך שפעם בכמה אלפי שנים הם היו עשויים לעבור את מצרי הים לפלורס באקראי בציפה על "רפסודות טבעיות", למשל גזעי עצים שנסחפו לים בגלי צונאמי או סופות הוריקן. מקרים כאלה מתועדים בחיות יותר קטנות, למשל ביישובו מחדש של האי קרקטואה לאחר שעולם החי שבו הושמד בהתפרצות געשית בשנת 1883, ונחשבים למנגנון זואוגאוגרפי מבוסס של אכלוס איים. מורווד איזכר מקרה שדווח בעיתונות מן הצונאמי של 2004 באינדונזיה, כאשר אשה הרה נסחפה לאוקיינוס ונמצאה חמישה ימים לאחר מכן במרחק 150 ק"מ משם כשהיא צפה על עץ דקל. ההריון שלה נמשך באופן תקין. המסלול הקצר ביותר בים מג'אווה לפלורס עובר ממערב למזרח דרך המצרים שבין איי סונדה הקטנים, אך הזרם השליט במצרים אלו הוא מצפון לדרום ומקשה על המעבר. לפיכך יש חוקרים המשערים שאבות פלורסיינסיס ומרבית שאר המינים היבשתיים בפלורס נסחפו לשם מבורנאו, מאיי הפיליפינים או מאיים אחרים מצפון, אשר בתקופת הקרח של הפליסטוקן היו מחוברים לג'אווה ולשאר איי מדף סונדה. אף שהמרחק מאיים אלו הוא כמה מאות קילומטרים בים, הזרם יסחף את מרבית הרפסודות הטבעיות לפלורס או לאחד האיים הסמוכים אליו. הפלאואנתרופולוג כריס סטרינגר הציע לחפש שרידי התיישבות עתיקים גם באיי סולאווסי וטימור. בשנת 2016 דיווח צוות ארכאולוגים בראשות חריט ואן דן ברג על גילוי כלי-אבן מסותתים בסמיכות למאובני סטגודון באי סולאווסי, אשר תוארכו במספר שיטות, בכללן ארגון-ארגון וסדרות אורניום, לגיל שבין 200 אלף ל-100 אלף שנה לפני זמננו.
גמדות איים
פירוש פלורסיינסיס כמין בפני עצמו ולא כפתולוגיה דורש להסביר כיצד ומדוע התרחשה אצלו אבולוציה של הקטנה דרסטית בגודל הגוף וגודל המוח. ההסבר שהציגו המגלים במאמר שהגדיר את המין הוא תופעה אבולוציונית נפוצה הידועה כגמדות איים (insular dwarfism). ידועים מקרים רבים, חלקם מתועדים היטב ברשומות המאובנים, של מינים שבודדו באיים קטנים ושם עברו הקטנה מואצת של מידות גופם. למעשה, אחת הדוגמאות הטיפוסיות לתופעה זו היא המאובנים של פילי הסטגודון הגמדיים שנמצאו במערת ליאנג בואה, הקטנים בהרבה מפילי יבשת אסיה שהיו אבותיהם. ההסברים לתופעה מתייחסים בדרך כלל ללחץ ברירה להקטנת גודל הגוף אשר חוסכת בהוצאת אנרגיה באיים עניים במקורות מזון, ולאפשרות של אבולוציה מהירה באוכלוסיות מבודדות וקטנות מאוד, שבהן מוטציה עשויה להשתלט על כל האוכלוסייה תוך מספר קטן של דורות. גמדות איים אצל מינים שמידותיהם המקוריות גדולות לעיתים קרובות מושלמת על ידי התופעה ההפוכה של ענקיות איים (insular gigantism) אצל מינים שמידותיהם המקוריות קטנות. תופעה זו אף היא נפוצה בעולם החי של פלורס, למשל אצל דרקון קומודו, חולדות הענק וחסידות הענק שחיו על האי ביחד עם פלורסיינסיס.
פלאונטולוגים ממוזיאון פילד בשיקגו בראשות רוברט מרטין מתחו ביקורת על היישום של גמדות איים למקרה של פלורסיינסיס. הם הצביעו על כך שבמיני יונקים אשר עברו תהליך אבולוציוני מתועד של גמדות איים, נמצא שהמוח אינו קטן יותר מהשיעור המתחייב על ידי הקטנת הגוף כולו, אבל מוחה של LB1 קטן ממוח ארקטוס אפילו באופן יחסי לגודל הגוף. ואולם בשנת 2009 דווח על מקרה נוסף של הקטנה יחסית של נפח המוח, במאובני היפופוטמים גמדיים שהתפתחו על האי מדגסקר לאחר שהיגרו לשם מיבשת אפריקה הסמוכה. מקרה זה מעיד כי אין מניעה עקרונית להקטנה יחסית של המוח בגמדות איים.
בשנת 2018, מחקר גנטי בפיגמים החיים בכפר רמפאסאסה הסמוך למערת ליאנג בואה מצא בגנומים שלהם עקבות ברירה טבעית שפעלה על אללים רבים הגורמים לקומה נמוכה, ולעומת זאת לא נמצאה אצלם תרומה גנטית ממקור קדום בלתי-ידוע העשוי להתאים לרביית כלאיים עם פלורסיינסיס. לדעת החוקרים תוצאה זו מציעה שגמדות איים פעלה בנפרד על שתי אוכלוסיות אלו.
השערת מוצא קדום אף יותר
כבר בשנת 2003, כאשר הוזעק הפלאואנתרופולוג פיטר בראון לפלורס על ידי הארכאולוגים מייק מורווד ותומס סוטיקנה על-מנת לבדוק את גולגולת ושלד LB1 שחשפו, הוא התרשם כל-כך מייחודה שביקש לסווג אותה לסוג חדש למדע ונפרד מסוג האדם Homo (שאותו רצה לכנות בשם הסוג Sundanthropus, כלומר "אדם מאיי סונדה"). אף שבראון שוכנע באותו זמן לכלול את פלורסיינסיס בסוג האדם בפרסום שהגדיר את המין, מספר מחקרים מאוחרים יותר באנטומיה של פלורסיינסיס אכן הצביעו על דמיונו להומינינים קדומים אף מארקטוס - מאובני דמניסי, הומו הביליס, ואולי אף אוסטרלופיתקים.
השערה זו מתבססת בעיקר על מחקריהם של ויליאם יונגרס מאוניברסיטת סטוני ברוק ומתיו טוצ'רי ממוזיאון הסמית'סוניאן, שמצאו כי תצורות שלד כף הרגל ופרק היד של LB1 הן "פרימיטיביות" מאוד, דומות לאלו של אוסטרלופיתקים שעדיין טיפסו על עצים ולא השלימו את הסתגלותם להליכה על שתיים. מחקרים אלו מחזקים את תפיסת הומו פלורסיינסיס כמין בפני עצמו, שכן בלתי סביר שפתולוגיה גרמה לשחזור תצורת השלד הקדומה. בעקבות זאת מספר פלאואנתרופולוגים ידועי-שם, כמו כריס סטרינגר, יואל רק וברנרד ווד, צידדו בהשערת המוצא הקדום. אפילו מייק מורווד עצמו, כמה שנים לפני מותו ממחלת הסרטן בשנת 2013, השתכנע בסבירותה של השערה זו. בשנת 2017 ערכו פלאואנתרופולוגים אוסטרלים ואמריקנים בהשתתפותו של יונגרס ניתוח פילוגנטי קלדיסטי על-פי 133 מאפייני גולגולת, שיניים ושלד בהומו פלורסיינסיס ובמאובני הומו ספיינס, הומו ארקטוס, הומו ארגסטר, הומו גאורגיקוס, הומו הביליס, הומו רודולפנסיס, הומו נאלדי, אוסטרלופיתקוס סדיבה, אוסטרלופיתקוס אפריקנוס ואוסטרלופיתקוס אפרנסיס. העצים הפילוגנטיים הסבירים ביותר והחסכוניים ביותר בשינויים אבולוציוניים תמכו במוצא קדום של פלורסיינסיס מלפני לפחות 1.75 מיליון שנה או יותר, כענף שהתפצל ביחד עם הביליס או לפניו. עצים שבהם פלורסיינסיס השתייך לענפים עם ספיינס, עם ארקטוס או עם גאורגיקוס נדחו כבלתי-סבירים ובלתי-חסכוניים.
מחסור במאובני מעבר כלשהם במשך חצי מיליון שנה לפחות ולכל רוחב יבשת אסיה, אשר מפרידים בין הומינינים קדומים אלו לממצאי פלורס הקדומים ביותר, מקשה על קבלת השערת המוצא הקדום. מאובני דמניסי נמצאו בגאורגיה וגילם כ-1.8 מיליון שנה; מאובני הביליס ואוסטרלופיתקים מעולם לא נמצאו מחוץ ליבשת אפריקה, והם ידועים עד תקופה של כ-1.5 מיליון שנה לפני זמננו. לכן קבלת השערת המוצא הקדום עשויה להצריך מהפכה בהבנת האבולוציה של האדם בפליסטוקן המוקדם והתפשטותו הקדומה מאפריקה.
לעומת זאת, יתרונה של השערת המוצא הקדום שאיננה מצריכה הקטנה קיצונית של המוח והגוף. נפח הגולגולת ושלד הגוף אצל הומינינים קדומים אלו לא היו גדולים בהרבה מאלו של LB1. כריס סטרינגר ציין שכלי האבן המעידים על קיומם של הומינינים בפלורס במשך לפחות כמיליון שנה אינם פוסלים את האפשרות שהומינינים אלו כבר היו קטני מוח וגוף כאשר הגיעו לאי. המאובנים ההומינינים העתיקים ביותר שנמצאו בפלורס, בני כ-700 אלף שנה, הם כבר קטני מידות, ולפיכך אינם מוכיחים שההקטנה התרחשה באי עצמו.
חשיבות בחקר האבולוציה של האדם
אם ממצאים נוספים יאשרו שפלורסיינסיס הוא מין בפני עצמו, כפי שהקונצנזוס המדעי בתחום נוטה לקבל, תהיה לו חשיבות עצומה למחקר הפלאואנתרופולוגי באבולוציה של האדם. דונלד ג'והנסון, פלאואנתרופולוג חשוב שהתפרסם בעיקר בגילוייה של לוסי, כתב בספרו (ביחד עם עיתונאית המדע קייט וונג): המין פלורסיינסיס מצטייר בבירור כענף צדדי נכחד של אדם, ואין כל ניסיון בתחום לטעון שהוא אב קדמון של האדם בן-ימינו (אם כי לא ניתן עדיין לשלול אפשרות שרביית כלאיים שלו עם בני-אדם מודרניים אנטומית, בדומה לרביית כלאיים של אוכלוסיות האדם הניאנדרטלי והאדם הדניסובי, תרמה מעט אללים לגנום של אנשים בני-זמננו באיי אינדונזיה). ואולם פלורסיינסיס מהווה הדגמה לאופן שבו האבולוציה מסוגלת, תוך זמן קצר בקנה מידה גאולוגי ובאזור גאוגרפי מוגבל, לשנות ולעצב את האנטומיה של אורגניזמים חיים אפילו בענף האדם. המין פלורסיינסיס גם מספק דוגמה נוספת לאופן שבו האבולוציה האנושית, בדומה לאבולוציה של קבוצות חיים אחרות, מתפצלת כמו "שיח", ולא עולה כמו "סולם" באופן קווי לעבר "תכלית" כלשהי, למשל לעבר מוח גדול יותר. יש בכך משום רמז נוסף שהמצב הקיים, בו שרד רק מין אחד בענף האדם, הוא מצב בלתי-רגיל יחסית, הנובע אולי מכך שמין זה, בהתפשטותו לכל יבשות ואיי כדור הארץ, דחק את רגלי כל שאר המינים ואוכלוסיות האדם.
נילס בוהלין
נילס איוואר בוֹהלין (בשוודית: Nils Ivar Bohlin; 17 ביולי 1920 – 26 בספטמבר 2002) היה מהנדס מכונות שוודי שהמציא את חגורת הבטיחות מסוג שלוש הנקודות (three point seat belt), שבה נעשה כיום שימוש במכוניות.
ביוגרפיה
בוהלין נולד בהרנוסאנד שבשוודיה. הוא למד באוניברסיטת הרנוסאנד ובשנת 1939 סיים תואר בהנדסת מכונות.
בשנת 1942 התחיל לעבוד כמעצב מטוסים בחברת סאאב והיה בין המפתחים של מושבי המפלט. בשנת 1958 הוא עזב את סאאב ועבר לעבוד בחברת וולוו כמהנדס בטיחות, שם המציא ופיתח את חגורת הבטיחות מסוג שלוש הנקודות (על שם שלושת המיקומים שביניהם מתוחה החגורה). בוהלין עבד על פיתוח החגורה כשנה, וב־1959 הציג את המצאתו, שנרשמה כפטנט. אמנם פותחו כבר לפני כן חגורות בטיחות למכוניות, אך בוהלין היה הראשון שפיתח את המודל הזה של החגורה, שמשמש עד היום בכלי רכב.
ב־1974 קיבל את "פרס ראלף איסברנדט להנדסת בטיחות". ב־1989 זכה להירשם ב"היכל התהילה של הבטיחות והבריאות", וב־1999 ב"היכל התהילה של כלי הרכב". קיבל את מדליית האקדמיה השוודית המלכותית למדעי ההנדסה ב־1995.
בוהלין נישא למאי-בריט בוהלין, היה אב חורג לשני ילדיה והוליד שני ילדים משלו. ב־2002 לקה בשבץ, ומספר חודשים לאחר מכן לקה בהתקף לב ומת בגיל 82. מיד לאחר מותו נכנס ל"היכל התהילה הלאומי של הממציאים" בארצות הברית.
פולקיזם
פולקיזם הוא זרם בהגות בספרות ובפוליטיקה הגרמנית מאז המאה ה-19. התנועה הפולקיסטית (בגרמנית: Völkische Bewegung) היא הגרסה הגרמנית של התנועה הפופוליסטית (עממית). הפולקיזם כולל דגש רומנטי על פולקלור ועל הפן ה'אורגני' של העם. המונח 'פולקיסט' מקורו במילה הגרמנית Volk, 'עם'. בגרמנית יש כאן גם קרבה לשונית למובן 'כח העם', עממי, פולקלורי.
שורשי הפולקיזם הגרמני
שורשי התנועה הפולקיסטית בלאומיות הרומנטית כפי שזו נתנסחה בכתביהם של רומנטיקנים מוקדמים כמו פיכטה בחיבורי הפנייה שלו אל האומה הגרמנית (נתפרסמו החל משנת 1808 ואילך, בימי מלחמות נפוליאון) ובייחוד במסה השמינית 'מהו עם, במובן העמוק ביותר, ומהי אהבת המולדת?' - שם ענה פיכטה על השאלה המופיעה בכותרת המסה. בתשובה לשאלה 'מה יכול להעניק משמעות נאצלת למאמצי הפרט ול'אמונתו בנצחיות פועלו'? ענה שם פיכטה שזו תוכל להיות אך ורק במסגרת 'טבעה הרוחני המיוחד של הסביבה האנושית אשר בתוכה הוא עצמו, בכל פעולותיו ומחשבותיו...נוצר, דהיינו העם ממנו הוא הגיע ובו עוצבה אישיותו'.
התנועה הפולקיסטית שילבה עניין פטריוטי-סנטימנטלי בפולקלור הגרמני, בהיסטוריה לוקאלית ובמגמה עממית ואנטי-אורבנית של 'שיבה אל האדמה' לה מקבילות רבות גם בכתביו של ויליאם מוריס. החזון הזה כיוון אל חיים עצמאיים ומספקים הכרוכים בזיקה מיסטית אל האדמה. הייתה זו תגובת-נגד לניכור התרבותי שהמהפכה התעשייתית הביאה בכנפיה. (ואגב, תחושות דומות בוטאו גם בארצות הברית בשנות השלושים של המאה העשרים בכתביהם של סופרים 'אגרריים' בדרום).
שיין גלאגר
שיין גלאגר (באנגלית: Shane Gallagher; ) הוא מוזיקאי אמריקאי, הידוע כגיטריסט בלהקת פאנק רוק ובלהקת +44.
ביוגרפיה
שיין נולד בג'קרטה, אינדונזיה וגדל בלוס אנג'לס, בשנת 2006, הצטרף גלאגר לטרוויס בארקר, מארק הופוס ולגיטריסט לשעבר של להקת Transplants, קרייג פיירבאו, והקים איתם את הלהקה +44. הוא החליף את קרול הלר, הגיטריסטית הקודמת של +44, אחרי שעזבה את הלהקה כדי להקים משפחה.
הלבנת אלמוגים
הלבנת אלמוגים (בליצ'ינג) הוא אובדן הצבע המתרחש באלמוגים עקב פגיעה באצות חד-תאיות (זואוקסנטלות) סימביוטיות. במקרים רבים הלבנת האלמוגים מובילה למותם (מרעב) של האלמוגים שנפגעו, ובכך היא מהווה איום גדול על שוניות האלמוגים.
שוניות אלמוגים מהוות כשלושה אחוזים מכלל שטח האוקיינוסים, אבל הן כוללות כרבע מכלל מיני האורגניזמים שבאוקיינוסים. בשונית האלמוגים קיימת סימביוזה בין האלמוג המאכסן ובין האצות החיות באלמוג. האצות האלה יכולות לבצע פוטוסינתזה (הטמעה), ובנוכחות אור להפוך פחמן אנאורגני, שאינו זמין לאלמוג, לפחמן אורגני זמין לאלמוג. נוכחות האצות חשובה לחיי האלמוג מכיוון שמקור התזונה העיקרי שלו הוא תוצרי הפוטוסינתזה של האצות.
בשני העשורים האחרונים התרבו הדיווחים על הופעת מחלה בשוניות אלמוגים הקרויה הלבנת אלמוגים. הלבנת אלמוגים נובעת מפגיעה במערכת הסימביוטית אלמוג-אצה. האצות הן צבעוניות, ופגיעה בהן גורמת לאלמוג להיראות לבן, ומכאן שם המחלה. ללא האצות האלמוג יכול עדיין לצוד באמצעות זרועות הציד שלו, אבל הוא למעשה מורעב, ונמצא בסכנת מוות.
במשך השנים התרחבה מאוד התופעה של הלבנת אלמוגים, ופגעה במערכת האקולוגית בים. היום המחלה נפוצה בכל שלושת האוקיינוסים הגדולים, והיא פוגעת בשוניות האלמוגים בכחמישים מדינות ברחבי העולם. בארצות רבות שוניות האלמוגים הן אבן שואבת לתיירות, ולכן לשמירה על המערכת הזאת ישנה חשיבות כלכלית, נוסף על החשיבות האקולוגית.
גם בשונית האלמוגים של אילת בים האדום ובאלמוגים בים התיכון נצפתה תופעת הלבנת האלמוגים. קבוצת חוקרים ישראלית חוקרת בשנים האחרונות את התופעה הזאת בים האדום ובים התיכון בשונית האלמוגים של אילת.
ארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים
ארבעת הרומנים הקלאסיים של הספרות הסינית הם ארבעה ספרים עבי-כרס הנחשבים בסין לרומנים הקלאסיים החשובים ביותר. ארבעת הספרים נכתבו בתקופת שתי השושלות האחרונות - שושלת מינג (1644-1368) ושושלת צ'ינג (1912-1644), תקופות שבהן הגיעה הפרוזה הקלאסית הסינית לשיאה. ספרים אלה נחשבים לקאנון של הספרות הסינית וידועים היטב בחוגי ההשכלה בסין.
אמיל דורקהיים
דויד אמיל דורקהיים (בצרפתית: David Émile Durkheim; 15 באפריל 1858 - 15 בנובמבר 1917) היה סוציולוג צרפתי-יהודי, מאבות הסוציולוגיה ומדעי החברה. דורקהיים הקים בשנת 1895 את המחלקה האקדמית הראשונה לסוציולוגיה, הוא היה הסוציולוג הראשון שקיבל את התואר פרופסור וב-1896 ייסד את אחד מכתבי העת הראשונים המוקדשים למדעי החברה, "ל'אנה סוסיולוז'יק" (L'Année Sociologique). על מנת לחקור את החברה בתרבות המודרנית, הוא יצר את אחת מהגישות המדעיות הראשונות להבנת תופעות חברתיות והיה ממייסדי הפונקציונליזם.
ביוגרפיה
דורקהיים נולד באפינאל (Épinal) במחוז ווז' שבצרפת. אביו וסבו היו רבנים אורתודוקסיים, בגיל 18 יצא בשאלה והפך לחילוני לחלוטין. בהתאם לכך ולעמדת חוקרים שונים בהתבסס על חוויית ילדות, רבים ממחקריו ניסו להוכיח שגורמים חברתיים הם המקור לתופעות דתיות. אף על פי כן, עברו היהודי השפיע על חייו, ורבים מחבריו, מתלמידיו ומעמיתיו היו יהודים. על אלה נמנה גם אחיינו, מרסל מוס.
כתלמיד מחונן, התקבל דורקהיים לאקול נורמל סופרייר בשנת 1879. רבים מבוגרי המחזור שלו (כמו ז'אן ז'ורס ואנרי ברגסון) נעשו לימים אינטלקטואלים בעלי שם בצרפת. ב"אקול" למד דורקהיים בהנחייתו של פוסטל דה קולנז', קלסיקאי בעל זווית ראייה סוציולוגית-מדעית. באותו זמן הוא קרא את כתביהם של אוגוסט קונט והרברט ספנסר.
כבר בראשית הקריירה שלו, התעניין דורקהיים בגישה מדעית לחקר החברה. התעניינות זו גררה אחריה מאבק עם הממסד האקדמי של צרפת – ראשון מיני רבים שעתידים לו – על שבמוסדות האקדמיים בצרפת לא נלמדו כלל מדעי החברה. דורקהיים הבין כי מדעי הרוח אינם מעניינים אותו, ואכן, ממוצע ציוניו בסוף לימודיו ב"אקול" היה כמעט הנמוך ביותר מבין בני מחזורו.
העשור האחרון של המאה התשע-עשרה היה עבור דורקהיים תקופה פורייה בכתיבתו: בשנת 1893 פרסם את ספרו "חלוקת העבודה בחברה", ובו ניסח את טענתו היסודית לגבי טבעה של החברה האנושית והתפתחותה. בשנת 1895 פרסם את "חוקים לשיטה הסוציולוגית" המבוסס על רעיונות וממצאים של הסטטיסטיקאי הבלגי אדולף קטלה והמושג שטבע 'אדם ממוצע'. במניפסט זה הגדיר דורקהיים את הסוציולוגיה כענף אקדמי ואת שיטות המחקר בתחום. בשנה זו הוא גם הקים את המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטה של בורדו. ב-1896 ייסד את כתב העת "ל'אנה סוסיולוז'יק", (l'Année Sociologique, "השנה הסוציולוגית"), ובו פרסם את עבודותיו ואת עבודותיהם של תלמידים וחוקרים רבים אחרים (שם זה שימש גם ככינוי לקבוצת התלמידים שפיתחה את תורתו הסוציולוגית). לבסוף, בשנת 1897, פרסם את הספר "התאבדות" כמחקר סוציולוגי לדוגמה.
למלחמת העולם הראשונה הייתה השפעה טרגית על חייו של דורקהיים בכמה מובנים: הסוציאליזם של דורקהיים היה תמיד פטריוטי ולא בינלאומי. הוא ביקש שצרפת תהיה חילונית ורציונלית, אך המלחמה ועימה התעמולה הלאומנית הקשו עליו להחזיק בדעות מורכבות אלו. אמנם דורקהיים תמך בצורה פעילה בארצו, אך חוסר רצונו להסכים ללאומנות פשוטה, יחד עם מוצאו היהודי, הפכו אותו למטרה טבעית של הימין הצרפתי העולה. יתר על כן, רבים מהתלמידים שהוכשרו על ידי דורקהיים גויסו כחיילים למלחמה, ורבים מתוכם נהרגו בקרבות הקשים. גם בנו של דורקהיים נהרג במלחמה – מכה שממנה דורקהיים לא הצליח להתאושש. תשוש וממוטט רגשית נפטר דורקהיים משבץ ב-1917.
תאוריות ורעיונות
דורקהיים התעניין בעיקר במה שהוא ראה כהתמוטטותן של נורמות חברתיות וחוסר האנושיות הגוברת של החיים החברתיים. כדי לחקור את החברה בתרבות המודרנית, הוא יצר את אחת הגישות המדעיות הראשונות לתופעות חברתיות.
שלא כמקס ובר, לא האמין דורקהיים שסוציולוגים צריכים לחקור את מניעיהם של פרטים בחברה. הוא נחשב למייסד ה"מתודולוגיה הקולקטיבית" או ה"הוליזם" (המנוגדת למתודולוגיה אינדיבידואליסטית), והוא ביקש שיחקרו את ה"עובדות החברתיות", מונח שהוא טבע כדי לתאר תופעות שיש להן קיום בחברה בלבד, ואינן קיימות אצל כל אדם בנפרד.
דורקהיים היה פוזיטיביסט וטען כי לימוד של האדם ושל התנהגותו חייב להימנע מגישה שמביאה בחשבון אלמנטים הנעוצים במבנה האישיות או בתורשה ובגנטיקה שלו. לטענתו, לימוד האדם וניסיון להסביר את חייו והתנהגותו חייב קודם כול, ובעיקר, לקחת בחשבון את השפעת החברה עליו. עם זאת האמין שהפרט צריך לשמור על עצמו מפני השפעה מוגזמת של ערכי החברה כדי לשמור על עצמאותו.
במחקרו "החלוקה של העבודה בחברה" בחן דורקהיים כיצד הסדר החברתי נשמר בסוגים שונים של חברות. הוא התמקד בחלוקת העבודה, ובחן כיצד חלוקה זו השתנתה בין חברות מסורתיות לחברות מודרניות. הוגים אחרים לפניו, כגון הרברט ספנסר ופרדיננד טניס, טענו כי חברות מתפתחות בדומה לאורגניזמים, מתקדמים ממצב פשוט למצב מסובך יותר, בדומה להרכבה של מכונה מסובכת. דורקהיים הפך את הטענה הזו. הוא טען כי חברות מסורתיות היו "מכניות" יותר, ושהן הצליחו להתקיים מכיוון שהכול היה פחות או יותר דומה, כך שלכולם היו דברים רבים משותפים. לעומת זאת, בחברה המודרנית יש חלוקה מסובכת של העבודה, ולכן יש בהן סולידריות "אורגנית". לפי תפיסה זו ניתן לדמות את החברה לגוף אנושי המורכב מאיברים שונים, שכל אחד מהם אחראי לפעולות מסוימות, אך כדי לתפקד כהלכה כל האיברים צריכים לפעול בהרמוניה. כך גם בחברות מודרניות, האינדיבידואלים שמרכיבים את החברה פועלים בתחומים מוגדרים, והם תלויים בעבודתם של אחרים בתחומים אחרים. הקישור בין האינדיבידואלים הוא התלות ההדדית שלהם אחד בשני, וזה מה שמאפשר לחברה לתפקד בהרמוניה. זאת, כאמור, בניגוד לחברות שבהן יש סולידריות מכנית, בהן האינדיבידואלים מספקים את צורכיהם בעצמם והתלות ביניהם מתבטאת ביכולתו של כל אינדיבידואל למלא את מקומו בקהילה.
אחד המושגים המרכזיים אצל דורקהיים ואצל קרל מרקס הוא חלוקת העבודה בחברה. שלא כמרקס, שהתייחס לחלוקת העבודה בהקשר של ניכוס וכוח, דורקהיים טען שהיא אינה אלא תהליך של שונות פונקציונלית. לטענת דורקהיים, בחלוקת עבודה חברתית מפותחת (הכוונה, בחברות מודרניות) המבנה החברתי עובר שינוי קיצוני, הצפיפות החברתית יורדת והמצפון הקולקטיבי נחלש – כך, נולדת השונות. השונות הזו יוצרת אנומליה חברתית עקב חולשת המצפון הקולקטיבי. לפיכך, דורקהיים מחפש את המנגנונים (מוסר, כללים, נורמות וגבולות חברתיים, אתיקה) היכולים לשמש כדבק המחבר בין אינדיבידואלים ומלכדם לכדי יחידות קהילתיות או מקצועיות.
דורקהיים דיבר על קונצנזוס ועל סדר חברתי והגדיר שני מקרים:
בחברות מסורתיות, טוען דורקהיים, ההכרה הקולקטיבית שולטת לחלוטין בהכרה האינדיבידואלית – נורמות חברתיות הן חזקות מאוד, וההתנהגות נשלטת היטב. התוצאה של החלוקה הגוברת של העבודה, לפי דורקהיים, היא שההכרה האינדיבידואלית מתבדלת מההכרה הקולקטיבית – ולפעמים מוצאת עצמה במאבק עם ההכרה הקולקטיבית. השינויים המהירים בחברה בשל חלוקת העבודה גורמת למצב של בלבול ביחס לנורמות, מה שמוליך בסופו של דבר לשבירתן של נורמות חברתיות. דורקהיים קורא למצב זה "אנומי". ממצב זה של אנומיה, מגיעים כל ההתנהגויות האנטי-חברתיות, למשל – התאבדות.
דורקהיים גם החזיק בדעה שמפני שאנשים בחברה מסורתית אינם תלויים זה בזה, הם קרובים יותר מכיוון שהם אינם צריכים ליצור את הקשרים האלה בגלל מה שהם צריכים, אלא בשל הרצון שלהם. בחברה המודרנית הקשרים הם חזקים פחות מכיוון שהם מבוססים על צרכים.
דורקהיים, יחד עם הרברט ספנסר, היה ממייסדי הפונקציונליזם. הוא היה מהראשונים לתאר את החלקים החברתיים שהפונקציונליסטים התעניינו בהם כ"פונקציות".
דורקהיים תרם גם לחקר הסטייה החברתית. לעמדתו סטייה היא פונקציונלית לחברה וחברה בלי סוטים תצטרך להמציא סוטים. לטענת דורקהיים על ידי הוקעת סטייה והענשת סוטים מוסדרים ומעוצבים גבולות חברתיים וכך נשמרות פונקציונליות החברה. בדברי דורקהיים: "כל הגורם לסולדריות חברתית הוא מוסרי".
"התאבדות"
בשונה מהמקובל להניח עד לתקופתו שתהליך ההתאבדות היא תהליך פסיכולוגי, דורקהיים היה הראשון שהעלה את ההשערה שגורמים חברתיים עלולים להשפיע על בחירתו של הפרט לבצע מעשה אובדני וכך בספרו "התאבדות", שפרסם ב-1897, מספק דורקהיים המחשה לקשר שבין הפעולות העצמאיות של היחיד, לבין הסדר החברתי החולש עליהן. השימוש בהתאבדות כמודל להנחה בדבר הסדר החברתי הוא מפתיע, לכאורה, מאחר שמעשה ההתאבדות נעשה לרוב בבידוד מן החברה, על ידי אדם יחיד, והוא מעשה שלא ניתן לחזור עליו. ועם זאת, אפשר לצפות ברמה גבוהה של ודאות את מספר מקרי ההתאבדות שיתרחשו בחברה מסוימת בכל שנה, בכפוף לתנאיה של החברה ולמאפייניה.
דורקהיים חקר את שיעורי ההתאבדות השונים אצל פרוטסטנטים והשווה אותם לשיעורי ההתאבדות אצל קתולים, ומצא הבדלים קבועים הניתנים לניבוי. בין ההסברים לשוני בין הקהילות, השליטה החברתית החזקה אצל הקתולים, הבאה לידי ביטוי הן בטקסים והן בקשר עם חברי קהילתם, עשויים להיות הגורם לשיעור ההתאבדות הנמוך יותר אצלם. לפי דורקהיים, לאנשים יש רמה מסוימת של קשר עם הקבוצה שלהם, שהוא קורא לה "אינטגרציה חברתית". שיעור גבוה או נמוך בצורה לא רגילה של אינטגרציה חברתית יכול להוביל לשיעור התאבדות גבוה; שיעורים נמוכים גורמים להתאבדות מכיוון שבמצב זה יש חברה לא מאורגנת, הגורמת לאנשים לפנות להתאבדות כמפלט האחרון. שיעורים גבוהים גורמים להתאבדות מכיוון שאנשים לא רוצים להיות למעמסה על החברה. לפי דורקהיים, לחברה הקתולית יש שיעור נורמלי של אינטגרציה חברתית, ואילו לחברה הפרוטסטנטית יש שיעור נמוך. מחקר זה השפיע על חלקים מתאוריית השליטה, והוא פעמים רבות מוזכר כמחקר סוציולוגי קלאסי. חשוב להדגיש, דורקהיים לא התעניין במניעים האישיים שמובילים אנשים להתאבד, אלא באופן שבו המבנה החברתי מאפשר התאבדות. במילים אחרות, הניתוח של החברה הוא ברמת המאקרו ולא ברמת המיקרו (כלומר לא ברמת האינדיבידואל). המוטיבציה למחקר הייתה להבין את הקשר בין רמת הלכידות החברתית והאופן שבו החברה שומרת על החברים בה. זאת במטרה להבין איך החברה מתפקדת כמכלול, מעבר למניעים האישיים של האינדיבידואלים או מבנה האישיות שלהם.
לפי התאוריה של דורקהיים, האדם האובדני הוא אדם הנמצא בקשר חזק או חלש מדי עם החברה, או אדם שהשליטה של החברה בו היא חזקה או חלשה מדי. בעזרת תאוריה זו הבחין דורקהיים בארבעה סוגי התאבדות:
יש בהסבר זה כדי לבאר מדוע ההתאבדות אינה נפוצה בחברות מסורתיות, הידועות ברמת לכידות חברתית בריאה וקבועה; הבעיה המרכזית של חברות דתיות היא קיומה של אמונה לגבי חיים לאחר המוות. אמונה זו עלולה הייתה להעלות את סף האלימות, שכן היא מפחיתה את הפחד מן המוות. על כן מרבית האמונות השולטות בחברות כאלו אוסרות באיסור חמור על התאבדות, וטוענות שהעובר על האיסור יינזק בחיים שלאחר המוות.
"הצורות האלמנטריות של חיי הדת"
דורקהיים, שנולד יהודי, והפך לאתאיסט במהלך התבגרותו, ניתח את הדת כתוצר חברתי, אשר עומדת בבסיס התפיסה והפרשנות האנושית. הוא חקר לעומק את הדת בספרו מ-1912.
דורקהיים סבור כי כל הקטגוריות האפיסטמולוגיות (מאריסטו ועד קאנט), הן בסופו של דבר קטגוריות חברתיות. צורות ההסתכלות הקנטיאניות של זמן ומרחב, הם ביטוי של הזמן של החברה (השבט, העם, וכו') ושל המרחב של החברה. כך גם לגבי קטגוריות למיניהן כמו סיבתיות או האני.
Black Beauty
Black Beauty (בעברית: יופי שחור) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, Ultraviolence. השיר, שנכתב על ידי דל ריי וריק נואלס, הוא שיר אשר נכלל בגרסת הדלוקס של האלבום.
אמיל דורקהיים
"הצורות האלמנטריות של חיי הדת"
כללי הלוגיקה, כמו כללי האתיקה נחוצים לתיאום הפעולות בין יחידים בקבוצה נתונה. אלה החורגים מהלוגיקה המקובלת, נקראים משוגעים. אלה שחורגים מהאתיקה המקובלת, נקראים עבריינים. הפעולות המתואמות יכולות להיות של ריטואל, או צייד, או אימון כלשהו. פעולות אלו מטמיעות את הקטגוריות אצל היחיד. (הפעולות הופכות את הקטגוריות לאוטומטיות ובלתי מודעות ואינטואיטיביות, כפי שנראה בהמשך).
Black Beauty
השיר הגיע למקום ה-179 במצעד הסינגלים הבריטי.
אמיל דורקהיים
"הצורות האלמנטריות של חיי הדת"
הקטגוריות המחשבתיות, כמו הטכנולוגיות וכמו המוסדות, התפתחו לאורך ההיסטוריה. וכמו שאין כלי (מרכבה, תנור אפייה, וכו') שהוא כולו תוצר של אדם אחד, וכמו שאין מוסד (מערכת המשפט, הכנסייה, וכו') שהוא כולו תוצר של יחיד, כך הקטגוריות אינן תוצר של יחיד. הן תוצר של אמרגנציה של השלם הגדול והשונה מסכום חלקיו.
Black Beauty
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי לנה דל ריי ביחד עם ריק נואלס בדומה ל-"West Coast" והופק על ידי פאוול אפוורת'. השיר יצא בפורמט של הורדה דיגיטלית (מיני-אלבום רמיקסים), בגרמניה, אוסטריה ושווייץ ב-14 בדצמבר 2014.
אמיל דורקהיים
"הצורות האלמנטריות של חיי הדת"
היות שריטואל וציד ממותה הן פעולות קולקטיביות, הן גם מצריכות קטגוריות קולקטיביות וייצוגים קולקטיביים.
Black Beauty
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-35 מיליון השמעות.
אמיל דורקהיים
"הצורות האלמנטריות של חיי הדת"
לפני המדע, הייתה זו הדת שפיתחה את הקטגוריות של החשיבה האנושית, ולכן חקר הדת הגרעינית של שבטים קטנים באמריקה הדרומית, באוסטרליה ובאפריקה, יכול לאפשר לנו להבין את הצורות הבסיסיות של החשיבה האנושית.
הדת לא רק פיתחה את הידע האנושי, אלא את קטגוריות החשיבה האנושית (מטא-ידע).
השפעותיו
כתביו של דורקהיים תורגמו לאנגלית ויובאו לארצות הברית בין השאר על ידי הסוציולוג טלקוט פרסונס. פרסונס שילב רבים מרעיונותיו של דורקהיים ברעיונותיו של מקס ובר כיסוד לפונקציונליזם מבני, התאוריה הסוציולוגית שהייתה השלטת בשנות ה-50 וה-60 המאה ה-20.
הימלפרב
הימלפארב (Himmelfarb) הוא שם משפחה שמשמעותו צבע שמיים.
קתרינה מאלכסנדריה
קתרינה מאלכסנדריה, המכונה גם "קתרינה הקדושה של הגלגל" (ביוונית: ἡ Ἁγία Αἰκατερίνη ἡ Μεγαλομάρτυς), היא קדושה בנצרות.
עובדת קיומה ההיסטורי של קתרינה אינה מוכחת, אך למרות זאת, היא נחשבת לאחת הקדושות החשובות בנצרות: קתרינה נחשבת לקדושה מסוג מרטיר גדול בכנסיות המזרחיות; ובכנסייה הקתולית מחשיבה אותה כאחת מארבעה-עשר הקדושים המסייעים, קדושה המסייעת נגד מוות פתאומי ובעיות לשון ודיבור.
אגדות ומסורות
קתרינה הקדושה הוזכרה במשפטה של ז'אן ד'ארק בתחילת המאה ה-15 כאחד ה"קולות" שהדריכו את ז'אן במעשיה ועמדו לימינה. החרב ששמשה את ז'אן ד'ארק בקרבות, הייתה חרב שנמצאה, באופן מסתורי, תחת המזבח הראשי בכנסייה על שם קתרינה הקדושה בעיר רואן.
פולחן
ברחבי העולם קיימים מספר אתרים המוקדשים לקתרינה הקדושה, ביניהם קתדרלת קתרינה הקדושה בגואה העתיקה (מכיוון שהפורטוגזים כבשו את העיר ביום חגה, ה-25 בנובמבר); כנסיית קתרינה בחרסון ומנזר סנטה קתרינה בסיני. נטען כי שרידי גופתה של קתרינה הקדושה נמצאים במנזר, אשר נבנה במקום אליו הובאה על ידי מלאכים לאחר עריפת ראשה.
מיל רוק
מיל רוק (באנגלית: Mill Rock Island) הוא אי קטן המצוי בין הרבעים מנהטן וקווינס בעיר ניו יורק. האי ממוקם דרומית לאיים רנדל ווורד במקום המפגש של איסט ריבר ונהר הארלם, במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
היסטוריה
בשנת 1701 בנה ג'ון מארש (John Marsh) טחנת קמח על האי (באנגלית: "מיל" - mill), על שמה קרוי האי - שהיה באותה עת שני איים - האי מיל הגדול והאי מיל הקטן. מאוחר יותר שימש האי כחווה של סנדי גיבסון (Sandy Gibson) אשר השתלט על האי בלי אישור. במלחמת 1812 היה באי מוצב אמריקאי כחלק ממוצבים שנבנו להגן על נמל ניו יורק מפני הצי הבריטי. מוצב זה כלל שני תותחים והגן על המעבר למפרץ לונג איילנד.
בשנת 1885 פוצץ חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית 136,000 ק"ג של חומר נפץ על הסלעים בקרבת האי - הפיצוץ החזק ביותר בהיסטוריה של האזור (פיצוץ שהורגש עד פרינסטון בניו ג'רזי) במטרה להרחיב את המעבר לספינות באזור. בשרידי הפיצוץ נעשה שימוש על מנת למלא את המצר הימי בין האיים וכיום שניהם יחד מהווים את האי מיל רוק.
כיום מהווה האי פארק, בבעלות ובאחזקת מחלקת הפארקים והנופש של עיריית ניו יורק. בחופו הדרומי של האי ישנו מעגן, אולם האי אינו פתוח לציבור במטרה לשקם את צמחיית הבר של האי.
טומי ראמון
תומאס ארדאי (Thomas Erdelyi; 29 בינואר 1949 – 11 ביולי 2014), שנודע בשם הבמה טומי ראמון (Tommy Ramone), היה מוזיקאי ומפיק מוזיקלי יהודי-הונגרי-אמריקאי. נודע בעיקר כמתופף ומנהל של להקת הפאנק רוק "הראמונס", בשנים 1974 - 1978.
ביוגרפיה
נולד בשם ארדאי טמאש (Erdélyi Tamás) בבודפשט, הונגריה. הוריו היו יהודים ששרדו את השואה לאחר שהוסתרו על ידי שכניהם. בגיל 5 עברה המשפחה לארצות הברית, והוא גדל בקווינס, ניו יורק. בשנות ה-60 חבר לג'ון קאמינגס (כונה בהמשך ג'וני ראמון), והם ניגנו יחד בלהקה במהלך בית הספר התיכון. ב-1970 עבד כעוזר בהפקת אלבומו של ג'ימי הנדריקס, "Band of Gypsys".
ב-1974 יסד את להקת הראמונס יחד עם ג'וני ראמון, ג'ואי ראמון ודי די ראמון, ושימש כמתופף. הוא פעל בה עד 1978, ושימש גם כמפיק-שותף של שלושת אלבומיה הראשונים ואלבום ההופעה שלה. ב-1984 חזר והפיק את אלבומה השמיני. ב-2004 הצטרף להופעה עם חבריה החדשים של הלהקה, במופע "הראמונס מכים את הסרטן", בעקבות מחלתם ומותם של חלק ממייסדי הלהקה.
לאורך שנות ה-80 הפיק אלבומים של מוזיקאים שונים, בהם "The Replacements", ו-"Redd Kross". בשנות ה-2000 הקים צמד בשם "Uncle Monk" עם הגיטריסטית קלאודיה טיינן; הם הוציאו אלבום אחד, ב-2006.
סמואלה ריצ'י
סמואלה ריצ'י (באיטלקית: Samuele Ricci; נולד ב-21 באוגוסט 2001 בפונטדרה שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת טורינו מהסרייה א' ובנבחרת איטליה.
קריירת מועדונים
ריצ'י גדל במחלקת הנוער של אמפולי. הוא ערך 84 הופעות ליגה במדי המועדון במסגרת הסרייה א' והסרייה ב', בהן הבקיע שלושה שערים.