cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ועדת התקציב של הסנאט של ארצות הברית
תולדות הוועדה
לכן, ב-12 ביולי 1974 חתם נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון על "חוק השליטה בהקפאה ובתקציב של הקונגרס 1974" (Congressional Budget and Impoundment Control Act of 1974), שהקים את ועדת התקציב של בית הנבחרים לצד זו של הסנאט, עם הסמכות להציג בפומבי ולאמץ את תקציב הקונגרס למען ניהול תקציב המדינה וקביעת חזון פיסקלי קונקרטי. בנוסף, החוק ביצע שינויים בתהליך ה-.
יושב ראש הוועדה הראשון היה אדמונד מאסקי ממדינת מיין, ובראשה ישב בשנים 1975–1980. יו"ר הוועדה הנוכחי בקונגרס ה-118 של ארצות הברית הוא שלדון וייטהאוס ממדינת רוד איילנד.
הקוסם מארץ עוץ (אנימה)
הקוסם מארץ עוץ (ביפנית: オズの魔法使い, באנגלית: The Wonderful Wizard of Oz) היא סדרת אנימה יפנית המבוססת על ארבעה מסדרת ספרי עוץ המקוריים מאת ליימן פרנק באום ומרחיבה מעבר לסיפור המקורי כולל את ההתרחשויות אשר קרו לאחר שדורותי עזבה את ארץ עוץ. הסדרה בת ה-52 פרקים שודרה במקור ברשת הטלוויזיה היפנית TV Tokyo בשנים 1986–1987. הסדרה הייתה העיבוד האחרון של הקוסם מארץ עוץ לפני שפג תוקפן של זכויות היוצרים על הספר בשנת 1989 והוא נכנס לרשות הציבור.
בשנת 1987 נרכשו זכויות השידור של הגרסה האנגלית לסדרה על ידי רשת HBO האמריקנית. את הדיבוב באנגלית הפיקה חברת סינאר (Cinar) הקנדית.
בשנות השמונים, הסדרה שודרה בארצות הברית במלואה ברשת HBO. פרקי הסדרה נערכו מחדש ונמכרים מאז בגרסת ארבעה סרטי DVD. בגרסת הסרטים, חלקים נרחבים מהעלילה המקורית הושמטו בניסיון להפוך את עלילת הסדרה שתהיה מקבילה ככל האפשר לתוכן הספרים. באוגוסט 2017, יצאה לשוק בארצות הברית הגרסה המקורית והמלאה של הסדרה ב-DVD וב-Blu-Ray באיכות DVD.
בישראל הסדרה שודרה בטלוויזיה החינוכית, בדיבוב לעברית, בשנים 1988–1989 ומאז, בשידורים חוזרים.
את שיר הפתיחה של התוכנית בגרסתו העברית ביצעה אילנית.
עלילת הסדרה
עלילת הסדרה מבוססת על ארבעה חלקים אשר כל אחד מבוסס ברובו על ארבעה מספרי סדרת ספרי עוץ המקוריים של ליימן פרנק באום.
הקוסם מארץ עוץ (פרקים 1 - 17)
החלק הראשון של הסדרה מבוסס על עלילת ספר עוץ הראשון בסדרה, "הקוסם מארץ עוץ". העלילה עוקבת אחר הרפתקאותיה של דורותי, ילדה יתומה שחיה בערבות האפורות של קנזס יחד עם דודתה אמי, הדוד הנרי וכלבה טוטו. יום אחד, כאשר הדוד והדודה משאירים אותה לבד בחווה, מתרחשת סופת ציקלון אשר עוקרת את בית החווה מיסודותיו ונושאת עימה את דורותי וטוטו אל "ארץ האוזנקים" שבארץ עוץ.
בארץ עוץ דורותי פוגשת את הקוסמת הטובה מהצפון אשר מבשרת לה כי ביתה נחת מהשמיים ישירות על המכשפה המרשעת מהמזרח ומחץ אותה למוות. כמו כן היא מסבירה לה שבעקבות מותה של המכשפה, דורותי למעשה שחררה את האוזניקים מעבדות. היא גם מסבירה לה שהאדם היחיד בארץ עוץ אשר יהיה מסוגל לסייע לה לחזור לביתה בקנזס הוא הקוסם מארץ עוץ, אשר נמצא בעיר הברקת. בעקבות כך דורותי מקבלת את נעלי הקסם של המכשפה המרשעת מהמזרח ויוצאת לדרך לאורך דרך האבנים הצהובות, בדרכה אל הקוסם.
לאורך הדרך דורותי נתקלת בשלושה חברים שונים המצטרפים אליה במסע אל הקוסם - דחליל עשוי קש שמשאלתו היא לקבל מוח, איש פח אשר עשוי כולו פח שמשאלתו היא לקבל לב, ואריה פחדן שמשאלתו היא לקבל אומץ. השלושה מקווים גם הם שהקוסם יוכל למלא את משאלותיהם.
המכשול הראשון בו נתקלת החבורה הוא תהום עמוקה אותה הם נאלצים לעבור בטרם מפלצות המכונות "דובנמרים" יתפסו אותם. כחלק מתוכנית אותה הוגה הדחליל, האריה והדחליל מסיטים את תשומת לבם של הדובנמרים בעוד איש הפח חוטב עץ אשר מאפשר לחבורה לחצות את התהום בשלום. לאחר שהצליחו לחמוק מהדובנמרים מוצא עצמו הדחליל תקוע על רפסודה בנחל גועש לאחר שתוכניתו השתבשה בעוד שהוא נסחף הרחק מדרך האבנים הצהובות, אך למזלו חסידה מצילה אותו. בהמשך עוברת החבורה דרך שדה פרג קטלני אשר גורם לדורותי, לטוטו ולאריה להיכנס לתדרמת עמוקה, אך למזלם הם מצליחים לבסוף לצאת משדה הפרג לאחר שמלכת עכברי השדה ונתיניה מחליטים לסייע לחבורה משום שאיש הפח והדחליל הצילו את חייה של מלכת עכברי השדה מחתול בר. הם מגיעים למחרת לעיר הברקת, ומקבלים רשות להיכנס בשערי העיר הודות לנשיקת הקסם של המכשפה הטובה מהצפון על מצחה של דורותי.
לאחר שהם נכנסים בשערי עיר הברקת, הם מבקשים לפגוש את הקוסם מארץ עוץ. הקוסם מסכים להיפגש עמם, אחד אחד, במסדרון חשוך כאשר דמותו של הקוסם משתנה בכל מפגש – הוא פוגש את דורותי כראש ענק, את הדחליל כמלאכית עדינה, את איש הפח כחיה אימתנית, ואת האריה בתור כדור אש. הוא אומר לכל אחד מהם שהוא מתכוון לעזור להגשים את משאלותיהם אך ורק אם הם קודם לכן יהרגו את המכשפה המרשעת מן המערב.
בעקבות כך, החבורה יוצאת לדרך לעבר ארץ המערב במטרה להרוג את המכשפה המרשעת מן המערב. באותה העת המכשפה המרשעת מן המערב משקיעה את כל מרצה בהקמת ארמון חדש לעצמה בעזרת עבדיה העבדוקים, אשר ממנו היא מתכוונת בהמשך להוביל את הכיבוש של ארץ עוץ כולה. לאחר שהמכשפה חשה שהחבורה מתקרבת אל הארמון היא מצליחה לאמת זאת באמצעות מראת הקסם שלה, ובעקבות כן היא שולחת זאבים, עורבים וצבא חיילים על מנת שהם ילכדו את החבורה. החבורה מצליחה להביס את כל אותם האויבים וממשיכה בדרכה אל הארמון של המכשפה המרשעת מן המערב.
בהמשך הם נתקלים בעבדוק זקן, אשר שימש בעבר כראש העיר של העבדוקים. הוא מספק להם מעדכן אותם על כוונותיה של המכשפה המרשעת מן המערב. המכשפה משתמשת בהמשך בפקודה האחרונה שנותרה לה מכובע קסם זהוב המעניק לה שליטה על קופים מעופפים שנתונים למרותה המכונים "הקופים המכונפים". המכשפה מצווה על הקופים המכונפים ללכוד את האריה ולחסל את יתר חברי הקבוצה.
כאשר הם מתקרבים לטירה של המכשפה, הקופים המכונפים תוקפים אותם, מצליחים לפרק ולרוקן את גופו של הדחליל מקש, ולהפיל את איש הפח מגובה רב ובעקבות כך לפרק גם אותו לגורמים. עם זאת, בשל ההגנה שמעניקה לה נשיקת הקסם של המכשפה הטובה מהצפון, הקופים המכונפים אינם מסוגלים לפגוע בדורותי או בטוטו. כתוצאה מכך, המכשפה נאלצת לקחת את דורותי וטוטו בשבי יחד עם האריה. המכשפה כולאת את האריה בכלוב במטרה להשתמש בו בהמשך על מנת שיישא אותה במרכבה שלה.
המכשפה, שחפצה בנעלי הקסם של דורותי, חוששת להתעמת ישירות עם דורותי בשל נשיקת הקסם של המכשפה הטובה מהצפון על מצחה של דורותי, ובשל כך היא מחליטה להחזיק בדורותי בתור המשרתת האישית שלה בעוד שהיא מנסה באופן הדרגתי ובעורמה לנסות לגנוב את נעלי הקסם של דורותי ממנה.
בסופו של דבר, דורותי מתעלה על המכשפה כאשר היא שופכת בטעות צנצנת מים גדולה על המכשפה, וכתוצאה מכך המכשפה מתמוססת לחלוטין. לאחר שהעבדוקים, אשר החליטו כי מעתה ואילך שמם יהיה "חופשוקים", משוחררים מעבדות, הם מחליטים לסייע לתקן את איש הפח והדחליל. עם זאת, כאשר החבורה עושה את דרכה חזרה לעיר הברקת, הם הולכים לאיבוד לאורך הדרך ונאלצים להיאבק בעכביש ענק. לאחר שהם משתמשים בכובע הקסמים המוזהב, הקופים המכונפים נחלצים לעזרתם, מחלצים אותם ומביאים אותם משם היישר לעיר הברקת.
בעיר הברקת החבורה דורשת להיפגש עם הקוסם אשר להפתעתם מסרב להיפגש עימם ולהגשים את משאלותיהם, ומבקש מהם שהם יחזרו לבקר אותו במועד אחר. החבורה מסרבת לעזוב. טוטו חושף לבסוף את מקום מחבואו הסודי של הקוסם, המתגלה כאדם רגיל שמתוודה בפניהם כי הוא הגיע במקור לארץ עוץ מנברסקה שבארצות הברית לאחר שהכדור הפורח שלו נסחף לארץ עוץ בטעות, וכי הוא החליט להעמיד פנים שהוא קוסם רב עוצמה על מנת להרתיע את המכשפות מהשתלטות על ארץ עוץ כולה.
אף על פי כן, הקוסם מיידע את החבורה כי בדחליל, באיש הפח, ובאריה היו טמונות כל העת התכונות שהם חתרו לקבל מהקוסם, ובעקבות כך הוא מעניק להם מתנות המסמלות את הגשמת משאלותיהם. עם זאת, הקוסם מציין שהוא לא בטוח כיצד יוכל לסייע לדורותי לחזור לקנזס.
הדחליל מציע שדורותי תשתמש בכדור הפורח של הקוסם על מנת לחזור לקנזס. הקוסם מסכים להצעה, ומציין שהוא יצטרף אל דורותי משום שמאס בחיים בארץ עוץ. לפני עזיבתם, הקוסם ממנה את הדחליל כשליט של עיר הברקת.
לרוע מזלה של דורותי, בעת ההמראה של הכדור הפורח טוטו קופץ החוצה מהכדור הפורח לאחר שהוא מחליט ברגע האחרון לרדוף אחרי עכבר. בעקבות כך דורותי יוצאת מיד בעקבותיו בתקווה שהיא תצליח להשיבו אל הכדור הפורח לפני שהוא ימריא. בעשותה כן היא מפספסת את ההזדמנות שלה לחזור הביתה לקנזס. נחושה למצוא דרך אחרת לחזור לקנזס, דורותי וחבריה מחליטים לזמן שוב את הקופים המכונפים על מנת לבקש מהם שהם יחזירו את דורותי לקנזס, אך הם מיידעים אותם כי הם אינם מסוגלים לחצות את גבולות ארץ עוץ. בעקבות כך החבורה מחליטה לללכת לארץ הדרום אל גלינדה, הקוסמת הטובה מהדרום, בתקווה שהיא תוכל לעזור לדורותי.
בדרכם אל גלינדה הם נאלצים לעבור בארץ החרסינה העדינה אשר עשויה כולה מחרסינה, כולל האנשים והחיות החיים בה. כמו כן הם נאלצים לעבור בארץ הקפצוצים האימתניים ולחצות מערות תת-קרקעיות בהן מתגוררים גמדים המכונים "המערונים". לבסוף החבורה מגיעה לארמון של גלינדה אשר מסכימה להיפגש עימם.
ארץ עוץ המופלאה (פרקים 18 - 30)
החלק השני של הסדרה מבוסס על הספר "ארץ עוץ המופלאה". הדודה אמי והדוד הנרי מסיימים לבנות את בית החווה החדש שלהם (לאחר שביתם הקודם נלקח לארץ עוץ על ידי סופת הציקלון) כאשר טוטו ודורותי מופיעים לפתע. דורותי מספרת להם על הרפתקאותיה בארץ עוץ. על אף שהם מתקשים להאמין לה, הם שמחים כי היא בחיים וחזרה אליהם בריאה ושלמה.
דורותי מספרת להם על הרפתקאותיה בארץ עוץ. על אף שהדוד הנרי והדודה אמי מתקשים להאמין לסיפוריה הפנטסטיים, הם שמחים מאוד על כך שדורותי חזרה לחייהם בריאה ושלמה. דורתי מנסה לאתר את אחת מנעלי הקסם אשר הלכה לאיבוד כאשר היא חזרה לקנזס, אך היא לא מצליחה למצוא את הנעל בשום מקום. בהמשך המשפחה יוצאת לקניות בעיירה סמוכה שם הם נתקלים במקרה בקוסם מארץ עוץ, אשר חזר לעבוד בקרקס.
הדודה אמי מוצאת בסופו של דבר את הנעל החסרה, ובהתלהבות ובאופן מאוד בלתי-זהיר, דורותי משתמשת בנעלי הקסם על מנת לחזור לארץ עוץ, אך היא משאירה את טוטו ואת נעלי הקסם מאחור בקנזס.
דורותי וזיק פוגשים בדרכם את פפריקה אשר היא מפקדת של צבא כפרי המבקש לכבוש את עיר הברקת על מנת שהם יזכו באבנים היקרות של עיר הברקת.
חייליה של פפריקה מצליחות להביס את השומר של עיר הברקת. בעקבות כך דורותי וזיק ממהרים להזהיר את הדחליל מפני הפלישה הממשמשת ובאה. הקבוצה מחליטה לברוח מהעיר לפני שמאמבי מספיקה להגיע לעיר הברקת. הקבוצה יוצאת לכיוון מערב, חרף רגלו השבורה של סוס העץ, על מנת לבקש סיוע מאיש הפח.
בינתיים מאמבי מטילה כישוף אשר מאיים על עצם קיומה של החבורה. עם זאת, הכישוף פג לאחר פפריקה מפריעה למאמבי. החברה מזעיקה למקום את מלכת עכברי השדה אשר, בחוכמתה הרבה, מספקת להם נשק סודי שיתברר כבעל ערך רב בקרבות הקרובים. מאמבי, אשר נחוש להביס את החבורה באמצעות כושלים כגון קיר לבנים ענקי ומעגל אש, אך ללא הועיל. הכנופיה, שלא נרתעה, מצליחה לחזור לעיר הברקת. הקבוצה מגלה שעיר הברקת נמצאת כעת במצב של אי סדר, שכן העיר נמצאת כעת תחת שלטונם של מאמבי ופפריקה. כל הגברים בעיר נדרשים תחת הנהגתם של מאמבי ופפריקה לעבוד בעבודות פרך, בעוד שהנשים חופשיות לעשות כרצונן.
בחדר המלוכה פפריקה, מאמבי והצבא מצליחים לסגור על דורותי וידידיה, אך אינן מצליחות לעמוד מול הנשק הסודי של מלכת עכברי השדה. פפריקה, באקט אחרון של ייאוש, מנסה לתקוף את הקבוצה, אך הדחליל נבין כי עליהם לברוח בעזרת אבקת הקסם.
משם הקבוצה עפה דרומה לכיוון ארמונה של גלינדה, בתקווה שגלינדה תוכל לסייע להם. עם זאת, מאמבי הערמומית מצליחה לחבל בתוכניותיהם ולגרום למיטת הצבי להיסחף אל עמק אפל שם הם צריכים לחמוק מלטאות ענקיות מעופפות ומסוכנות. למרבה המזל, הם מצליחים להמשיך במסעם לעבר ארמונה של גלינדה.
הם מגיעים בהמשך אל ארמונה של גלינדה, שם הם פוגשים את גלינדה אשר כבר מודעת למצבם. גלינדה מציינת בפני החבורה כי היא מוכנה לסייע לשחרר את עיר הברקת משליטתן של מאמבי ופפריקה, אך עם הסתייגות אחת - לאחר שהמשימה תושלם, הדחליל לא יוכל עוד להיות השליט של עיר הברקת. במקום זאת, היורשת האמיתית של ממלכת עוץ, הנסיכה ברקת, חייבת לתפוס את מקומה הראוי כשליטה של ארץ עוץ.
באמצעות כדור הבדולח שברשותה גלינדה מגלה לקבוצה שהקוסם מארץ עוץ העביר את הנסיכה ברקת לרשותה של מאמבי כאשר היא הייתה תינוקת וכי הקוסם עשה זאת על מנת שיוכל להיות השליט של עיר הברקת ולמנוע מהיורשת החוקית של הכתר לתפוס את מקומו. החבורה מחליטה לחזור לעיר הברקת יחד עם גלינדה במטרה להדיח את מאמבי ופפריקה ולגלות מה עלה בגורלה של הנסיכה ברקת.
עם שובם לעיר הברקת גלינדה מצליחה להכניע את מאמבי ופפריקה, והיא מאלצת את מאמבי לשתף פעולה עם דורותי והחבורה. בהמשך הדחליל מכריז בפני תושבי עיר הברקת כי הוא מוותר על כס המלכות וכי הנסיכה ברקת הנעדרת עודנה בחיים ושחייבים לאתר אותה.
עם זאת, לאחר שגלינדה עוזבת את עיר הברקת מאמבי הערמומית מטילה כישוף שגורם לה לשנות את צורתה שלה ואת צורתה של פפריקה, על מנת שיהיה קשה למצוא אותן. אף על פי כן, הכישוף לא מחזיק מעמד זמן רב, והחבורה, שחיפשה את מאמבי ופפריקה ברחבי הארמון, מוצאת אותן בקלות לאחר שהם שומעים ויכוח סוער שהתפתח ביניהן. בהתקף זעם, מאמבי הופכת את עצמה לדרקון אימתני. גלינדה מגיעה בדיוק בזמן ומצליחה להביס את מאמבי אחת ולתמיד.
בעזרת קסמיה גלינדה גורמת למאמבי לחשוף מה עלה בגורלה של הנסיכה ברקת. מאמבי הודתה שעל מנת לשמור על מיקומה של הנסיכה ברקת בסוד היא הטילה על הנסיכה כישוף שהפך אותה לילד זיק. גלינדה מצליחה לבטל את הכישוף ולהפוך את זיק חזרה לנסיכה ברקת.
עוצמה מעוץ (פרקים 31 - 41)
החלק השלישי של הסדרה מבוסס על הספר "עוצמה מעוץ". חלק זה מתחיל בכך שדורותי וטוטו ישנים בשלווה בביתם שבקנזס, אבל לאחר שנעלי הקסם של דורותי מתחילות לנצנץ הן גורמות לדורותי לחזור לארץ עוץ בעודה מותירה את טוטו ונעלי הקסם בקנזס. דורותי משוגרת לארץ הסבסבים. שלישיית סבסבים מעירים את דורותי בגסות ומאשימים אותה בכך שהיא מכשפה. דורותי מצליחה להימלט מהמקום. בהמשך דורותי מגלה רובוט מכני קטן ומוזהב בשם רובוטק. דורותי מטעינה את הרובוט בעזרת סיבוב מחוגה בגבו. דורותי לומדת שרובוטק נשלח תחת משימה סודית על ידי הנסיכה שושילה לשחרר את הנסיך פז, אך בעקבות עימות עם הסבסבים הוא לא הצליח להשלים את משימתו. דורותי מחליטה לסייע לרובוטק לבצע את המשימה. דורותי מחלצת את רובוטק מהסבסבים וביחד הם הולכים אל הנסיכה שושילה.
שושילה כולאת את דורותי ורובוטק בצינוק. דורותי ורובוטק מצליחים להזעיק עזרה בעזרת עכבר אשר מיידע את האריה ובעקבות כך הנסיכה ברקת, הדחליל, איש הפח וילד דלעת מגיעים לחלץ את דורותי.
לאחר שהם משתחררים החבורה מחליטה להתפצל - הנסיכה ברקת וילד דלעת חוזרים חזרה לעיר הברקת בעוד דורותי, רובוטק, הדחליל, האריה ואיש הפח יוצאים לארץ הננסים להציל את הנסיך פז מידיו של מלך הננסים. הקבוצה חוצה בדרכה מדבר מסוכן, סופת חול, נתקלת בצמחים מוזרים ובחיפושית ענקית. לבסוף מגיעה לנווה מדבר שם הם גילו עצמות של חייה ענקית ואוניה טרופה אשר מובילה אותם למסקנה כי המדבר היה בעבר ים שהתייבש מסיבה מסתורית כלשהי.
החבורה מחליטה לישון באוניה הטרופה ללילה. בבוקר למחרת הם פוגשים את סולת התרנגולת המדברת שמתנהגת כתרנגול. הקבוצה נדהמת לגלות שסולת הייתה בעבר התרנגולת של מלך הננסים. סולת מובילה את הקבוצה לארץ הננסים. בנוסף סולת מטילה ביצה עבור רובוטק אשר מניח אותה בתא פנימי. בדרך לארץ הננסים, החבורה חוצה אזור הררי שם הם נתקלים ומצליחים לחמוק משני ענקי סלע ועיר סלע הרוסה. הם מגיעים לבסוף לכניסה שמובילה אל העיר התת-קרקעית של ממלכת הננסים. לאחר שהם הולכים לצד נהר של לבה, אותו הם נאלצים לחצות, הם עוברים דרך מסדרון מלא בפסלי ברזל ופוגשים לבסוף את מלך הננסים.
מלך הננסים, אשר מודע לסיבה האמיתית שבגללה הקבוצה הגיעה לממלכת הננסים, מספר להם על תפקידם של הננסים בייבוש הים הגדול. בנוסף הוא מסביר להם שהנסיך פז הפך לפסל אשר נמצא ברשותו.
מלך הננסים מסביר לקבוצה שעל מנת לשחרר את הנסיך, כל אחד מחברי הקבוצה חייב בתורו להיכנס למסדרון הפסלים, לנחש איזה מהפסלים הוא הפסל של הנסיך, אשר צורתו שונתה, וכי מי שיגע בפסל הלא נכון יהפוך לפסל בעצמו. לרוע המזל, רובוטק, האריה, איש הפח והדחליל נופלים טרף לתחבולותיו של איש החצר והופכים בעצמם לפסלים. עם זאת, דורותי, בהיותה חדה וערמומית, מצליחה להערים על הננסים, למצוא את הנסיך פז, ולשחרר את חבריה מהכישוף.
מלך הננסים מנסה להטביע אותם בנהר הלבה ומשגר לעברם סלעים בעזרת קטפולטות, אך במקום לפגוע בהם הסלעים יוצרים סדק בתקרה אשר נותן לחבורה פתח מילוט מן המנהרות התת-קרקעיות. הננסים לא יוצאים בעקבותיהם בשל רגישותם לאור השמש. כאשר האוניה הטרופה והחול המקיף אותה מתחילים לשקוע, האריה מפגין אומץ רב ומציל את הדחליל מטביעה בחול. החבורה מצליחה לבסוף לחמוק ממלך הננסים ולחזור לעיר הברקת בריאים ושלמים.
עיר האזמרגד של עוץ (פרקים 42 - 52)
החלק הרביעי והאחרון של הסדרה מבוסס על הספר "עיר האזמרגד של עוץ". מלך הננסים מתכנן את נקמתו בחבורה. לאור חולשתם של הננסים לאור היום רוקם מלך הננסים תוכנית חדשה לכיבוש עיר הברקת במסגרתה הננסים יחפרו מנהרה תת-קרקעית אשר תסייע לצבא הננסים לחצות את המדבר הקטלני ולהגיע הישר אל תוך עיר הברקת. בעזרת התולעת אוכלת האדמה הענקית של גופי, הננסים חופרים את המנהרה ומצליחים לחצות את המדבר הקטלני.
בינתיים, דורותי עדיין נמצאת בארץ עוץ. בעזרת הדחליל ודורותי, הנסיכה ברקת מגלה חדר סודי בעיר הברקת ולומדת על ההיסטוריה של עוץ, המורשת שלה, ואת חשיבות ההכתרה של הנסיכה ברקת כמלכת ארץ עוץ. בעודה מתאמנת לטקס ההכתרה של עצמה, הנסיכה ברקת מגלה בעזרת קוסמות היכן נמצאת מעיין השיכחה אשר היא זקוקה למימיו כחלק חשוב מן ההכתרה.
בינתיים, הדחליל מגלה בחדרו של הקוסם קופסה אשר משגרת את דורותי והנסיכה ברקת לארץ חיילי הנייר, שם הן פוגשות את גברת ניירת, מלכת הנייר, ולבסוף חוזרות חזרה לארץ עוץ. דורותי והנסיכה ברקת מתאמנות בהמשך על כוחות הקסם של הנסיכה ברקת, יוצרות ציפור נייר ענקית, כאשר הנסיכה ברקת מפיחה בה חיים. דורותי והנסיכה ברקת משתמשות בציפור הנייר על מנת לטוס בעזרתה בשמי הממלכה.
גופי מגייס את העזרה של מפלצת ענקית בשם בינג בונג במטרה להבטיח את ניצחונם של הננסים. בינג בונג מגיח מן המערב ומתחיל לזרוע הרס בממלכת עוץ. החופשוקים המפוחדים מיידעים את מלכם, איש הפח, על המפלצת. בנוסף לכך גם דורותי מגלה על האיום הנשקף לממלכה מהמפלצת.
למרות מאמציו האמיצים של איש הפח לעצור את בינג בונג, למרבה הצער הוא נרטב ממי הנהר ומחליד באופן מיידי. דורותי מגיעה בהמשך ומצליחה לחלץ את איש הפח.
בינתיים, מתחת לעיר הברקת, תולי התולעת מתקשה לחפור את הדרך מתחת לעיר הברקת משום שהוא לא מסוגל לחפור דרך ברזל. בעקבות כך נפתח ויכוח בין גופי למלך הננסים. גופי, אשר נחוש למצוא פתרון, מצליח להתגנב אל עיר הברקת במרה לגבש תוכנית פעולה, אך לבסוף הוא הופך מותש ומבולבל מרוב הליכה דרך מדרגות ודלתות רבות במיוחד ברחבי הארמון. ברגע של חולשה הוא מבצע שגיאה קריטית כאשר הוא בוחר להרוות את צימאונו על ידי שתייה ממי מעיין השכחה, אשר גורמים לו להתנהג באופן מוזר.
גלינדה מופיעה בהמשך על מנת לברך את המלכה ברקת על הצלחתה. לאחר שדורותי נפרדת בפעם האחרונה מחבריה, היא חוזרת לקנזס.
השוואה של עלילת הסדרה לספרים המקוריים
הסדרה אמנם שמרה על רעיון עלילתי הקרוב לזה המתואר בספרים. אולם, במהלך החלקים השלישי והרביעי, התרחקה העלילה מרחק רב מזו הספרותית:
הקוסם מארץ עוץ בישראל
הדיבוב המקורי לעברית לשתי העונות הראשונות, אשר הופק בסוף שנות ה-80, בוים על ידי מרקו סימיונוביץ.
בנין במשחקים הפאראלימפיים
בנין השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים סידני (2000) ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות. במשחקי החורף לא נטלה בנין חלק מעולם.
כל משלחות הספורטאים אותן שלחה בנין למשחקים הפאראלימפיים היו משלחות קטנות, ומעולם לא עלו על שני אתלטים. הספורטאים הנכים שייצגו את בנין במשחקים מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית.
שביתת פולמן
שביתת פולמן (באנגלית: Pullman Strike) הייתה שביתה שקיים איגוד פועלי הרכבת של ארצות הברית באביב וקיץ 1894 בראשותו של יוג'ין דבס. השביתה החלה כתוצאה מהרעת תנאיהם של הפועלים במפעל הרכבות של ג'ורג' פולמן, סמוך לשיקגו והתפרסה על פני הארץ כולה. השביתה הוכרעה בכוח צבאי. במסגרת ההשתלטות על השביתה נהרגו 13 פועלים ונפצעו 57.
רקע
בחורף של 1893–1894 שקעה ארצות הברית במיתון עמוק. חברות רבות פיטרו עובדים ושכרם של הנותרים קוצץ. מנהיג פועלי הרכבת, יוג'ין דבס, החל לארגן את איגוד פועלי הרכבת.
פועליו של בית החרושת פולמן לא היו מאוגדים. רובם (כ-10,000 פועלים) התגוררו בעיר פולמן, עיר מיוחדת שהוקמה לצד המפעל ושהונהגה על ידי פולמן כמדינה פרטית. עם זאת פנו פועליו של פולמן לדבס בקריאה להציל אותם מגורלם ולשבש את הטיפול בקרונות פולמן בכל הסדנאות במדינה. במכתב שכתבו לדבס הם תיארו את החיים בעיר פולמן במילים:
השביתה
ב-11 במאי 1894 פתחו בין 2,500 ל-3,000 עובדי פולמן בשביתה. ב-26 ביוני הפסיקו כל עובדי הרכבת המאוגדים בארצות הברית לטפל בקרונות פולמן. יוג'ין דבס קרא לשביתה כללית ביולי. במקביל גויסו שוברי שביתה, רובם אפרו-אמריקאים שחרדו שאם ישתתפו בשביתה יהיו אלה שייפגעו ראשונים.
ב-29 ביוני הפכה אספה באילינוי להתפרעות שבמסגרתה הסיטו עובדים שובתים קטר מהפסים. בהמשך נחסמו מסילות רכבת על ידי שובתים וחברי איגודים אחרים שהביעו סימפתיה לשובתים. פולמן פנה לתובע הכללי ריצ'רד אולני ובאמצעותו לנשיא גרובר קליבלנד בבקשה שישבור את השביתה בכוח, מתוך הטענה ששיבוש פעולת הרכבות פוגעת בשירות החיוני של הדואר הפדרלי. אולני נענה, הוציא צווי מניעה באמצעות השופטים פטר גרוסקאפ (Peter S. Grosscup) וויליאם וודס (William Allen Woods) ובהסכמת הנשיא שלח לאילינוי 12,000 מאנשי שירות המרשלים של ארצות הברית, אנשי מיליציה מאילינוי וחיילים. בקרבות הרחוב שהתנהלו נהרגו 13 פועלי רכבת ו-57 נפצעו.
לאחר דיכוי השביתה
ב-26 בינואר 1895 החל משפטם של דבס ושבעה מחבריו באולם המשפט של השופט פטר גרוסקאפ אל מול חבר מושבעים. שמונת הנאשמים היו יוג'ין דבס, ג'ורג' ו. הווארד וסילבסטר קליאר, פקידי עובדי איגוד הרכבות האמריקני; ל.ו. רוג'רס, עורך עיתונו של האיגוד; ויליאם א. ברנס, מארטין ג'. אליוט, רוי מ. גודווין וג'ימס הוגאן, ראשי האיגוד.
הפרקליט קלרנס דרו, זיכה את שמונת הנאשמים מאשמת קשירת קשר לפגיעה בשירות פדרלי חיוני. אך בכך לא תמה הסאגה המשפטית. דבס ושבעת חבריו הועמדו למשפט בבית הדין הפדרלי בשיקגו, הממונה מטעם בית המשפט העליון, באשמת "בזיון בית הדין". זאת בתואנה שסירבו להישמע לצו המניעה שהוצא בתחילה. במקרה זה הנאשמים לא נהנו מיתרון של משפט על ידי חבר מושבעים. השופט ויליאם וודס, השני מבין השופטים הפדרליים שהוציאו את הצו, שמע את העדויות וגזר עליהם שישה חודשים בכלא.
פועליו של פולמן אולצו לחתום על הסכם לפיו לא ישבתו ולא יחברו לעולם לאיגוד. על מנת לפצות את מעמד הפועלים הוכרז "יום העבודה", כיום חג רשמי.
שגרירות ישראל בפרטוריה
שגרירות ישראל בפרטוריה היא הנציגות הדיפלומטית העליונה של ישראל בדרום אפריקה. השגריר המכהן כיום הוא אליאב בלוצרקובסקי.
בעקבות קיומן של שתי בירות לדרום אפריקה, פרטוריה כבירה מנהלית וקייפטאון כמושב הפרלמנט שנשיא דרום אפריקה עומד בראשו, נהג צוות השגרירות לעבור מקייפטאון לפרטוריה מידי מחצית השנה.
בנוסף לשגרירות החזיקה ישראל בעבר בקונסוליה ביוהנסבורג.
היסטוריה
ישראל פתחה נציגות ראשונה בדרום אפריקה בדרג קונסוליה ב-1949, ובנובמבר 1950 העלתה את דרג היחסים לצירות.
במאי 1963 נערכה ועידה כלל-אפריקאית באדיס אבבה, בה הוקם ארגון אחדות אפריקה, ובהחלטות הסיכום שלה נקראו כלל מדינות העולם לנתק את קשריהם הדיפלומטים עם דרום אפריקה. הועידה נחשבה להצלחה ישראלית, מכיוון שכל ניסיונות מצרים להעלות את הסכסוך הישראלי-ערבי בוועידה נכשל, וישראל נתפסה כבעלת קשרים הדוקים ביבשת בעקבות כך החליטה מדינת ישראל לפעול ברוח החלטות העצרת הכללית של האומות המאוחדות נגד דרום אפריקה מספטמבר 1962, במטרה לחזק את קשרי ישראל ואפריקה. בעקבות כך, לאחר חזרת הציר שמחה פרת לישראל בספטמבר 1963 הוחלט שלא למנות ציר חדש, ובראש הנציגות הועמד ממונה על היחסים.
כוונות של משרד החוץ בנוגע לדרום אפריקה עוררו דאגה רבה בקהילה היהודית בה. השופט היהודי ישראל מייזלס, ראש ועד הצירים היהודי של דרום אפריקה, ביקר בישראל וביקש מהשרה גולדה מאיר ועם ראש הממשלה משה שרת כי ישראל לא תהיה הראשונה שמטילה סנקציות על דרום אפריקה.
בתחילת 1974, לאחר שמרבית מדינות אפריקה נתקו את יחסיהם עם ישראל בעקבות מלחמת יום הכיפורים, הייתה התקרבות ביחסי המדינות, וישראל את דרג הנציגות לשגרירות.
ביוני 1978 החרימה השגרירות הצגה בשם "גולדה", שעסקה בגולדה מאיר, כמחאה על סגירתה לשחורים.
בספטמבר 1985, לאחר תום כהונת אליהו לנקין, הקפיאה ישראל את בוא השגריר החדש, עקב התנגשויות אלימות בדרום אפריקה.
ב-16 ביוני 1986 סגרה ישראל את שגרירותה ליום אחד, כמחאה על הטלת משטר החירום במדינה.
בפברואר 2005 החליטה הממשלה למנות את דורון גרוסמן, שגריר ישראל באתיופיה לשגריר בדרום אפריקה, אך הוא נמצא ירוי בדירתו קודם שהמינוי יצא לפועל, כשהערכות הן שהתאבד. תחתיו מונה אילן ברוך לשגרי במאי 2005.
במרץ 2023 קיבל הפרלנמט של דרום אפריקה החלטה הקוראת לסגירת השגרירות.
האמנות נוספות
השגרירות מאומנת כנציגות ישראל למספר מדינות שכנות:
ליגה א' (כדורגל)
ליגה א' היא הליגה השלישית בחשיבותה בכדורגל בישראל, אחרי ליגת העל והליגה הלאומית. זוהי ליגה הנחשבת לחצי מקצוענית. הליגה מחולקת לשני מחוזות, ליגה א' דרום וליגה א' צפון, ובכל מחוז מתמודדות 16 קבוצות, המחולקת בין שני בתים בכל מחוז.
היסטוריה
לאחר קום מדינת ישראל ב-1948, הייתה "ליגה א'" הליגה הבכירה בישראל, ולליגה השלישית קראו "ליגה ג'". בעונת 1955/1956 הוקמה הליגה הלאומית, ליגה א' הפכה לליגת המשנה והליגה השלישית בטיבה הפכה ל"ליגה ב'". בעונת 1976/1977 הוקמה הליגה הארצית כליגת המשנה החדשה, והליגה השלישית בטיבה הפכה ל"ליגה א'". לאחר הקמת ליגת העל בעונת 1999/2000 שימשה ליגה א' כליגה הרביעית במשך כעשור, והליגה השלישית נקראה "הליגה הארצית", אך בשנת 2009 בוטלה הליגה הארצית, וליגה א' הפכה שוב לליגה השלישית. בעונת 2019/2020 החליטה ההתאחדות לכדורגל על עצירת עונת המשחקים בליגה השלישית לאחר עשרים ושלושה מחזורים בעקבות נגיף הקורונה. בניגוד לליגה הבכירה, בליגות הלא מקצועניות כמו ליגה א' לא הוחזרו המשחקים לסדרם באותה העונה, הליגה הוקפאה והוחלט שהקבוצות שהיו במקומות הראשונים בליגה באותה עת הן אלו שיעלו לליגה הלאומית, ומנגד שלא יהיו ירידות מתחתית הליגה (הליגה למעשה תורחב לעונה אחת ולאחר מכן יהיו 4 קבוצות שירדו ליגה).
מבנה הליגה
קבוצות ליגה א' מחולקות לשני מחוזות נפרדים, על פי מיקומן הגאוגרפי: קבוצות מחוז צפון ("ליגה א' צפון") וקבוצות מחוז דרום ("ליגה א' דרום"). זוהי הליגה הבכירה ביותר בישראל אשר מחולקת למחוזות, כאשר הליגות מתחתיה מחולקות למחוזות רבים יותר. אין קו חלוקה רשמי, משום שהחלוקה תלויה בזהות היורדות אליה והעולות אליה, אולם בפועל, האזור הגבולי הוא צפון השרון. מכיוון שאין מעבר של קבוצות בין המחוזות, זהות היורדות מהליגה הלאומית עשויה לגרום לכך שקבוצה מצפון הארץ תשחק במחוז הדרום ולהפך, כך למשל בתום עונת 2010/2011 ירדו מהלאומית שתי קבוצות צפוניות, וכתוצאה מכך שיחקה הקבוצה הצפונית יותר, אחווה עראבה, במחוז הצפון, ואילו עירוני ג'ת אל-אהלי שובצה לעונת 2011/2012 במחוז הדרום. עם זאת, החלוקה עשויה להשתנות בהתאם לזהות העולות מליגה ב', כך למשל בתום עונת 2015/2016 ירדו מהלאומית שתי קבוצות דרומיות (מכבי קריית גת ומכבי יבנה) ושתיהן שובצו בליגה א' דרום, ואילו מ.ס. טירה שעלתה מליגה ב' דרום א' שובצה בליגה א' צפון. שיטה זו עשויה אף לגרום לכך ששתי קבוצות מאותה עיר ישחקו במחוזות שונים, כך למשל בעונת 2014/2015 שיחקה בית"ר כפר סבא בליגה א' דרום, ואילו הפועל כפר סבא שירדה מהלאומית שובצה במחוז הצפון, ובעונת 2017/2018 שובצה הפועל ירושלים שירדה מהלאומית בליגה א' צפון, ואילו בית"ר נורדיה ירושלים, שעלתה מליגה ב', שובצה במחוז הדרום. מאז עונת 2018/2019, אחרי שמכבי הרצליה ירדה מהליגה הלאומית, היא משובצת בליגה א' דרום, בזמן שהפועל הרצליה משחקת בליגה א' צפון.
בתום כל עונה עולות לליגה הלאומית המדורגות ראשונות בליגה א', האחת מליגה א' צפון והשנייה מליגה א' דרום. בנוסף, החל מעונת 2010/2011 מתקיימים בשני המחוזות משחקי פלייאוף על העלייה לליגה הלאומית, בהם משתתפות הקבוצות במקומות 2–5. בשלב הראשון מארחות הקבוצות שסיימו במקום ה-2 את הקבוצות שסיימו במקום ה-5. במקביל, מארחות הקבוצות שסיימו במקום ה-3 את הקבוצות שסיימו במקום ה-4. הקבוצות המנצחות עולות לשני גמרים מחוזיים: שתי הקבוצות המנצחות של ליגה א' צפון מתחרות ביניהן, ובדומה לכך – שתי הקבוצות המנצחות של ליגה א' דרום. הקבוצה שסיימה במיקום הגבוה יותר בטבלה מארחת משחק יחיד, אשר בסיומו נקבעת זהות העולות למשחק ההצלבה בין המחוזות. בשלב השלישי מתמודדות שתי קבוצות אלו ביניהן במשחק אשר מתקיים במגרש נייטרלי. המנצחת עולה לשלב הפלייאוף האחרון, בו היא מתמודדת מול הקבוצה שסיימה במקום ה-14 בליגה הלאומית. המנצחת בהתמודדות זו זוכה לשחק בעונה שלאחר מכן בליגה הלאומית.
שתי הקבוצות המדורגות במקומות ה-15 וה-16 בכל אחת משתי הליגות המרכיבות את ליגה א' יורדות לליגה ב': שתי הקבוצות המדורגות אחרונות בליגה א' צפון יורדות – האחת לליגה ב' צפון א' והשנייה לליגה ב' צפון ב', ובאותו אופן שתי הקבוצות המדורגות אחרונות בליגה א' דרום יורדות האחת לליגה ב' דרום א' והשנייה לליגה ב' דרום ב'. את מקומן תופסות המדורגות ראשונות בכל אחת מארבע הליגות המרכיבות את ליגה ב'. בנוסף, הקבוצה שמסיימת את העונה במקום ה-14 מתמודדת במשחק מבחן מול המנצחת בגמר המחוזות של ליגה ב' באותו אזור גאוגרפי.
לקראת עונת 2020/2021 הוחלט כי בעקבות התפרצות נגיף קורונה והרחבת הליגה כי בעונה הבא כל מחוז יחולק לשני בתים, הקבוצות שיסיימו במקומות הראשון והשני בכל אחד מהבתים יעפילו לשלב הבית העליון ואילו מקומות 3–9 ינשרו לבית התחתון, בסיום משחקי הפלייאוף הקבוצות שיסיימו במקום הראשון בכל אחד מהמחוזות יעפילו לליגה הלאומית ואילו שתי הקבוצות מהמקום השני יתמודדו ביניהן על הזכות לשחק מול הקבוצה שתסיים במקום ה-14 בליגה הלאומית. הקבוצה שתסיים במקום האחרון בכל בית תנשור לליגה ב', ואילו הקבוצה שתסיים במקום השמיני תפגוש את מקבילתה מהבית השני למשחקי מבחנים, כשהמפסידה תתמודד במשחק מבחן מול מקבילתה מהמחוז הנגדי, והמפסידה מביניהן תתמודד מול נציגות ליגה ב' במשחקי ההעפלה/הישארות.
מערב ג'אווה
מערב ג'אווה (באינדונזית: Jawa Barat) הוא מחוז במערב האי ג'אווה שבאינדונזיה. המחוז הוקם בשנת 1950, לאחר עצמאותה של אינדונזיה. המחוז מחולק ל-18 נפות ו-9 ערים ובירתו היא העיר באנדונג. המחוז גובל במחוזות ג'קרטה, בנטן, מרכז ג'אווה ובאוקיינוס ההודי. ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית המחוז מנתה כ-48.2 מיליון תושבים, המאוכלס ביותר במדינה, כ-97% מתושביו הם מוסלמים והשאר נוצרים ובני דתות נוספות.
מבצע בן נון ב'
מבצע בן נון ב' היה אחד ממבצעי צה"ל במלחמת העצמאות. המבצע, שנערך בליל 31-30 במאי 1948, היה הניסיון הכושל השני לכבוש את מתחם לטרון, כדי לפרוץ את הדרך לירושלים הנצורה. במהלך המבצע ניסו כוחות מחטיבה 7 ומחטיבת גבעתי לתקוף במקביל את החלק המזרחי ואת החלק המערבי של רכס לטרון. במהלך המבצע נכשלו ההתקפות על עמדות הלגיון במחיר אבדות כבדות, והדרך לירושלים נותרה חסומה. כישלון ההתקפה אילץ את צה"ל להגביר את המאמצים לפריצת דרך עוקפת לירושלים (דרך בורמה).
רקע
יום לאחר כישלון מבצע בן נון א', ב-26 במאי, התקיפו כוחות לגיון ירדנים בגזרה הצפונית של פרוזדור ירושלים וכבשו את גבעת הרדאר מידי חיילי חטיבת עציוני. נפילת הרדאר יצרה איום חמור על קיבוץ מעלה החמישה ועל השליטה הישראלית בכביש העולה משער הגיא לירושלים. ב-28 במאי נפל הרובע היהודי בעיר העתיקה לידי הלגיון ומגיניו נפלו בשבי. היה חשש כבד שגם ירושלים המערבית תיפול בידי הלגיון אם לא תגיע עזרה מידית.
ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון היה נחוש בדעתו לפתוח את הדרך לירושלים. ב-28 במאי 1948 מינה את דוד מרכוס (מיקי סטון) למפקד עליון של חזית ירושלים והעניק לו דרגת אלוף. למרכוס הוכפפו חטיבות עציוני, הראל וחטיבה שבע. סגנו היה יגאל אלון.
ההכנות למבצע
בעקבות הלקחים מכישלון מבצע בן נון א' הבין הפיקוד הישראלי, שיש צורך להשתלט על רכס הגבעות מדרום לכביש ירושלים, מול רכס לטרון, ועל הכפרים הערביים באזור זה, לפני חידוש המתקפה על מתחם לטרון. ביום שלישי 25 במאי נכבש הכפר בית ג'יז על ידי גדוד 72 מחטיבה 7, אך פונה בסוף היום. ביום חמישי 27 במאי נתפס בית ג'יז בשנית על ידי פלוגה מגדוד 71. הפעם התבססו הכוחות הישראליים בכפר והוא הפך למשלט שחלש על האזור. ביום שישי 28 במאי יצאה פלוגה א' מגדוד 72 לכבוש את הכפר בית סוסין בסיוע אש מרגמות וכבשה את הכפר ואת המשלטים סביבו. למחרת נכבשו גם עמדות ערביות ממזרח לבית סוסין למרות התנגדות עזה. באותו יום יצאה חוליה קטנה של חיילי הנדסה למקש כבישים ליד לטרון. סיור ירדני הבחין בהם ושני פגזי תותח נורו לעברם. המוקשים התפוצצו והרגו ארבעה מהחיילים.
ציוד רב הגיע לחטיבה לקראת ההתקפה: מכונות ירייה, להביורים, מכשירי קשר, מנות מזון, קסדות ואפילו נוזל להגנה מברחשים. במקור, תוכנית ההתקפה התבססה על סיוע אווירי אבל ברגע האחרון המטוסים הופנו לגזרת הדרום לעצירת הצבא המצרי.
גדוד 32 שספג את מרבית האבדות במבצע בן נון א' (54 הרוגים) הוחזר לחטיבת אלכסנדרוני ואת מקומו היה אמור למלא גדוד 52 מחטיבת גבעתי. גדוד זה הגיע לגזרת לטרון באיחור רב, מספר שעות בלבד לפני שעת הפתיחה המתוכננת של מבצע בן-נון ב', וחייליו היו מותשים מהמסע. כתוצאה מכך נאלץ הפיקוד הישראלי לדחות ביממה את מועד פתיחת המבצע.
הערכות הלגיון
המידע המודיעיני הראה כי כוח גדול מהלגיון הירדני הקים מערך הגנה חפור ומבוצר, ולו נשק מסייע רב. כוחו העיקרי של האויב התרכז באזור מצודת המשטרה ובחורשות המנזר, אך גם הגבעות שממזרח ללטרון, עד דיר איוב (כיום במזרחו של פארק קנדה), היו מוחזקות וחפורות, ועמדות נ"ט שלטו על הכביש שעבר מדרום להן. תוכנית אש ארטילרית כיסתה את הגיאיות והשבילים שבין לטרון לאזור בית ג'יז ובית סוסין. ריכוז התותחים היה בבית נובא (כיום מבוא חורון), ושל המרגמות - באמאוס. שלמה שמיר, מפקד חטיבה 7, הודה לאחר מעשה בהערכת חסר של כוח הלגיון שהחזיק ברכס לטרון. הוא העריך את כוח הלגיון בפחות מגדוד אחד, בעוד שלמעשה, רכס לטרון הוחזק על ידי חטיבה שלמה של הלגיון (חטיבה 3), שגדוד אחד מתוכה החזיק בחלקו המזרחי של הרכס (אזור דיר איוב- רכס התותחים). שמיר גם טען שלפי המידע שקיבל מיגאל ידין, ראש אג"מ והרמטכ"ל בפועל, חלקו המזרחי של רכס לטרון מוחזק על ידי כוח לגיון קטן מאוד. כמו בניסיון הקודם לכיבוש לטרון, מידע מודיעיני מוטעה על כוחו של האויב וצורת הערכותו במתחם לטרון גרם לתכנון הלקוי של מבצע בן-נון ב', ותרם במידה ניכרת לכישלונו.
תוכנית המבצע
לפי התוכנית נועדו כוחות חטיבה 7 המתוגברת בגדוד 52 של חטיבת "גבעתי" לתקוף ולכבוש את מתחם לטרון ולפתוח את הדרך לירושלים, באמצעות התקפת לילה בשני מאמצים מקבילים. גדוד 73 (הגדוד "המשוריין" של חטיבה 7) נועד לתקוף את חלקו המערבי של מתחם לטרון. הגדוד התחלק לשלושה צוותי-קרב מעורבים של זחל"מים בסיוע חי"ר, שהיו אמורים לתקוף בו-זמנית את מצודת המשטרה של לטרון, את המנזר ואת הכפר לטרון. במקביל נועד גדוד 52 בסיוע פלוגה מגדוד 72 של חטיבה 7 לנוע מאזור הכפר בית סוסין, לתקוף את חלקו המזרחי של רכס לטרון, לכבוש את הנקודות השולטות ברכס, ולאחר מכן לתקוף מהעורף את מערך הלגיון בחלק המערבי של הרכס, כל זה במהלך לילה אחד של לחימה. פיקוד חטיבה 7 הניח שכיבוש היעדים בחלק המזרחי של רכס לטרון, או בחלקו המערבי, יאלץ את הלגיון לסגת ממתחם לטרון כולו.
כוחות ומשימות
כוח א' של גדוד 73, בפיקודו של יעקב ואג, נועד לתקוף את מצודת המשטרה ולכבשה. הכוח כלל 5 זחל"מים, 3 מהם עם להביורים, כיתת חבלנים עם 250 ק"ג חומר נפץ מרסק לפריצת מבנה המשטרה שהיה עשוי משכבת בטון עבה, ומחלקת חי"ר, שהייתה אמורה לטהר את מצודת המשטרה, להאחז בה ולהתכונן להדיפת התקפת נגד אפשרית של הלגיון. החימוש שעל הזחל"מים כלל שני מק"בים וחמישה מקלעים. כוח ב' של הגדוד, שכלל שלושה משוריינים ארבעה זחל"מים ושתי מחלקות חי"ר, הוקצה להשתלטות על המנזר והשטח סביבו. כוח ג', שהרכבו היה זהה לכוח ב', נועד לכבוש את הכפר לטרון.
לקראת הפעולה אומן גדוד 73 בתנועה בלילה ללא אורות ובשעות היום נערכו אימונים וחזרות על תוכנית ההתקפה. הייתה זו הפעם הראשונה ששיטה זו של הכנה לתקיפת-לילה נוסתה בצה"ל.
שתי פלוגות מגדוד 52 ופלוגה מגדוד 72 היו אמורות לכבוש את הכפר דיר איוב ואת הרכס ששלט עליו, ופלוגה נוספת מגדוד 52 הייתה אמורה לכבוש את רכס התותחים.
הירדנים
הלגיון הירדני היה ערוך לקראת ההתקפה בעיקר במנזר ובמשלטים אחרים. מפקד המשטרה העריך שהמשטרה לא תעמוד בהתקפה ישראלית נוספת. בליל 31 במאי הוא שמע את הזחל"מים הישראלים והזמין באופן דחוף את התגבורת של המשוריינים שהובטחה לו. במפקדת חטיבה 7 ישב חייל דובר ערבית שהאזין לקשר הירדני והבטיח שהתגבורת תגיע בקרוב. הירדנים במשטרה האמינו לכך ונרגעו.
ההתקפה על הכפר לטרון
כוח המשימה שנועד לכבוש את הכפר (שנמצא ממזרח למנזר לטרון ושלט עליו) החל בתנועה באחת אחר חצות. הזחל"ם המוביל נפל לתוך תעלה נגד טנקים, התהפך, וחלק מהחיילים שבתוכו נפצעו. כאשר ניסה הכוח לחלץ את הפצועים מהזחל"ם, נפתחה לכיוונו אש כבדה מכיוון החורשות של מנזר השתקנים, שלפי התוכנית כבר היה אמור להיות תחת שליטה ישראלית. הכוח הישראלי ניסה להחזיר אש אבל רבים מהמקלעים שברשותו נתקעו. השמים הוארו בפצצות תאורה, והחיילים שהיו חשופים נפגעו. חלק מהזחל"מים החלו לפנות פצועים וכשהם הסתובבו על הכביש הם נתקעו זה בזה. עוצמת האש של הירדנים הלכה וגברה והכוח נאלץ לחזור על עקבותיו.
ההתקפה על המנזר
הכוח שהיה אמור להתקיף את מנזר השתקנים יצא לדרכו באיחור של שעה וחצי עקב איחור בהגעת חלק מהזחלמי"ם. הזחל"ם הראשון שהיה אמור לפרוץ את שער המנזר נתקל בגשרון שפוצץ. מפקד הזחל"ם העריך שהזחל"ם לא יוכל לעבור, אך בפקודת מפקד הגדוד המשיך לנסוע והזחל"ם אכן נפל לבור ויצא מכלל שימוש יחד עם מכשיר הקשר שעליו. החיילים יצאו מהזחל"ם ולפתע נפתחה עליהם אש מקלעים מהמנזר ומהחורשות סביבו.
הסיוע הארטילרי עליו הסתמך הכוח, התגלה כטפטוף לא יעיל של פגזים, שלא הצליח לדכא את אש האויב. המשוריינים השיבו אש ממקלעי הבזה שהיו עליהם, אך רוב המקלעים נתקעו לאחר מספר יריות. תותחי שתי ליטראות שהוצבו מאחורי גדר האבנים של המנזר פגעו בחלק מהמשוריינים והזחלמי"ם והוציאו אותם מכלל פעולה. חלק מהזחלמי"ם התחילו לסגת עם פצועים לעבר חולדה, וגם ההתקפה על המנזר נכשלה.
ההתקפה על המשטרה
לפי ההערכות המוקדמות, הכוח הירדני העיקרי בגזרה היה אמור להיות במבצר המשטרה. לכן עיקר אש הארטילריה הישראלית התמקדה במבנה המשטרה, שספג הפגזת ריכוך מתותחים בקוטר 65 מ"מ (נפוליונצ'יקים) ומרגמות 155 מ"מ במשך למעלה משעתיים.
רק לאחר השעה שלוש וחצי הגיעה פקודת התזוזה. כשראה מפקד המשטרה הירדנית את הכוחות הישראלים חשב שהם התגבורת לה ציפה, אולם כשהזחל"ם הראשון פרץ את השער הבין שהוא תחת מתקפה. זחל"ם עם להביורים, מחלקת החבלה ועוד שלושה זחלמי"ם עם חיילי חי"ר פרצו לחצר המשטרה והרגו את חיילי הלגיון שלא הספיקו לסגת. הזחלמי"ם התמקמו בחצר והמטירו אש אל בניין המשטרה. הזחל"ם עם הלהביורים שרף שלושה צריפים שהיו ליד המשטרה. לאחר מכן ירקו הלהביורים אש על בניין המשטרה. בשלב זה היה נראה שההתקפה מצליחה ושבניין המשטרה עומד להיכבש.
כאשר הכוח שהיה בחצר המשטרה קיבל לבסוף פקודת נסיגה השחר כבר עלה. בשלב זה רק זחל"ם אחד היה כשיר לתנועה, כל שאר הכלים נפגעו, ומרבית חיילי הכוח נהרגו או נפצעו. שרידי הכוח הועמסו על הזחל"ם האחרון, והוא הצליח להחלץ מחצר המשטרה ולסגת לנקודת היציאה. לאחר הנסיגה, פגז ישראלי נחת בחצר והרג את המפקד וכמה מהחיילים של הלגיון.
ההתקפה על דיר איוב
הכוח שתקף את דיר איוב, פלוגה מגדוד 72, השתלט על הכפר ללא התנגדות, אך ברכס השולט על הכפר התבצר כוח לגיון, שהחל לפתע להמטיר אש על הכוח. הפלוגה התוקפת הורכבה ברובה מעולים חדשים חסרי כל ניסיון קרבי. הם הופתעו ממכת האש הראשונה של האויב, ספגו אבדות כבדות, ופתחו בנסיגה בלתי מסודרת. רק אומץ לבם של מפקדי הפלוגה, שנשארו כדי לחפות על נסיגת החיילים, אפשר למרבית הכוח להיחלץ ולסגת חזרה לאזור שער הגיא, לאחר שספג 11 הרוגים. לרוע המזל, מכשיר הקשר של הפלוגה אבד במהלך הנסיגה, ולכן לא ניתן היה לדווח ליעקב פרולוב, מפקד גדוד 52 של גבעתי (ששימש כמפקד הזרוע המזרחית של המבצע), על מצבה. לאחר שהאחרון קיבל מידע ראשוני על כישלון ההתקפה על דיר איוב, ולא הצליח ליצור קשר עם הפלוגה, הוא הניח שהיא הושמדה, או לפחות חדלה להתקיים ככוח לוחם.
ההתקפה על רכס התותחים
רעשי הקרב מאזור דיר איוב גרמו לכך, שפלוגה ב' מגדוד 52, שהייתה אמורה לכבוש את גבעה 395 (רכס התותחים) איבדה את גורם ההפתעה, ונתגלתה על ידי כוח הלגיון, שהיה מבוצר על הגבעה. לאור זיקוקי התאורה שירה הלגיון, התגלה ואדי עמוק, שהפריד בין הכוח התוקף למוצב הלגיון. מפקד הפלוגה החליט לנסות לאגף את כוח האויב ולתקוף אותו מצפון. הוא השאיר מחלקה ברתק, ושאר הכוח ביצע איגוף ימני עמוק. כוח האיגוף הצליח כנראה להפתיע בדרכו יחידה אחרת של הלגיון ולגרום לה אבדות, אך כאשר השלים לבסוף את תנועתו, בסביבות 4 בבוקר, ונערך בעמדות הסתערות, קיבל מפקדו פקודה מהמג"ד, פרולוב, להפסיק את ההתקפה, ולסגת חזרה לנקודת היציאה. פרולוב העריך, שגם אם הפלוגה תצליח לכבוש את יעדה, היא תישאר מבודדת ומנותקת בלב מערך הלגיון (לאחר כישלון ההתקפה על רכס נבי איוב) ותיקלע לסכנת השמדה לאחר עלות השחר. מפקד הכוח ניסה להתווכח, אך ללא הועיל. פלורוב הורה לכל כוחו לסגת לכיוון שער הגיא ולחבור לחטיבת הראל, בטענה שהכפר בית סוסין (בסיס היציאה להתקפה) אינו ערוך להגנה מפני התקפת נגד של הלגיון. הוא קיבל את ההחלטה על דעת עצמו, מבלי להתייעץ עם פיקוד חטיבה 7 או פיקוד "חזית ירושלים". שלמה שמיר, מפקד חטיבה 7, טען לאחר מעשה, שכוחו של פרולוב יכול היה להשתלט על יעדיו, והאשים את האחרון בחוסר נחישות (אם לא בפחדנות) ובחוסר משמעת.
סיום הקרב ותוצאותיו
כאשר הבין חיים לסקוב (מפקד גדוד 73) שניהל את המערכה מגבעה 200, כי ההתקפה על חלקו המערבי של מתחם לטרון נכשלה, הוא ביקש וקיבל מדוד מרכוס (שנכח במפקדתו) רשות לסגת.
מבצע בן נון ב' הסתיים בכישלון צורב. הכוחות שהופעלו ספגו אבדות כבדות (49 הרוגים ועשרות פצועים) מבלי שהצליחו להשיג אף אחד מיעדיהם. בחצר המשטרה נשארו 31 הרוגים וארבעה זחלמי"ם.
האלוף מרכוס סיכם את הקרב במברק לבן-גוריון, בו כתב: "נכחתי בשדה הקרב ... התוכנית, התיאום עם הארטילריה-בסדר. התפקוד של השריון מצוין. חיל הרגלים מחפיר. שתי פלגות קרביות ייקחו את לטרון". נוסח המברק, שהושפע מדיווחים בלתי מדויקים על מהלך הקרב, שקיבל מרכוס מלסקוב ומשמיר, מעיד על כך שהראשון עדיין המעיט בהערכת כוחו של הלגיון במתחם לטרון, ולא קרא נכון את תמונת הקרב. לא ניתן היה לצפות מכוח החי"ר הקטן והבלתי מאומן, ששותף בהתקפה על חלקו המערבי של מתחם לטרון, לכבוש יעדים מבוצרים, שהוחזקו על ידי כוחות אויב עדיפים. נוכח העדיפות המספרית והאיכותית של כוח הלגיון במתחם לטרון ביחס לכוחות הישראליים התוקפים, סיכויי ההצלחה של המבצע היו קלושים ביותר בכל מקרה. אולם השגיאות בתכנון המבצע ובדרך ביצועו הקטינו עוד יותר את הסיכויים להשגת יעדיו. הכוחות החלשים שהופעלו במסגרתו פוצלו בין שני מאמצים עיקריים, שלא יכלו לסייע זה לזה, בשל המרחק ביניהם והעדר אמצעי שליטה ובקרה מתאימים. הכוח שהופעל בגזרה המערבית פוצל שלא לצורך בין שלושה יעדים שונים, במקום להתרכז בכיבוש הכפר לטרון (השולט על תחנת המשטרה והמנזר). יש לציין, שגם אם כל היעדים של הכוח שפעל בגזרה זו היו נכבשים, עדיין לא ניתן היה לפרוץ את חסימת הלגיון על הכביש לירושלים, משום שאזור זה נמצא בגובה נמוך יחסית, ונשלט על ידי עמדות הלגיון בחלק המזרחי של רכס לטרון.
לאחר הקרב
לאחר כישלון מבצע בן נון ב' זעמו חיילי הפלמ"ח בגדוד המשוריין על שיטות הפעולה של חטיבה 7 שהיו שונות מדרכי הפלמ"ח. הם שלחו מכתב למטכ"ל שעליו חתומים 52 חיילים:
לאחר שמכתב התגובה שקיבלו החיילים לא הכיר בתביעותיהם ערקו שבעים חיילים אל הגדוד השישי של הפלמ"ח אך הוחלט שלא להעמידם לדין.
אחרית דבר
בליל ה9/8 ביוני נערך ניסיון נוסף לכיבוש לטרון (מבצע יורם), הפעם של חטיבת 'הראל' וחטיבת יפתח של הפלמ"ח, ואף הוא נכשל. בינתיים נמצאה דרך העוקפת את לטרון, דרך בורמה, וזו סייעה להתגבר על המצור על ירושלים, גם ללא כיבוש לטרון. במסגרת מבצע דני נעשו עוד שני ניסיונות לכבוש את לטרון: בליל 15/16 ביולי 1948 תקפה פלוגה מחטיבת 'הראל' את "רכס התותחים" (נ.ג 395) בחלקו המזרחי של רכס לטרון וכבשה בהסתערות את המשלט. הלגיון הערבי שחזה את ההתקפה, חוזק בגדוד משוריין שהחל כעבור זמן קצר בהתקפת נגד, וכוחות 'הראל' נסוגו.
ב-18 ביולי 1948, בוצע ניסיון לכבוש את תחנת המשטרה. המשימה הוטלה על פלוגה של חטיבת יפתח ועל מספר זחל"מים וטנק של חטיבה 8. בשל תקלה בטנק, הכוח כולו נסוג לאחר שירה מספר פגזים.
לטרון נכבשה בידי צה"ל במלחמת ששת הימים.
הערות שוליים
Battles of Latrun (1948) Bataille de Latroun (1948)
יידו
יִידוּ (בסינית: 宜都; בפין-יין: Yídū) היא נפה עירונית השייכת לנציבות העירונית ייצ'אנג במערב מחוז חוביי שבמרכז הרפובליקה העממית של סין. ע"פ מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנפה העירונית מנתה 367,374 תושבים בשטח כולל של 1,349 קמ"ר. תחת יידו נמצאים מנהלית תת-רובע אחד, 8 עיירות ופלך אחד. התמ"ג שלה בשנת 2015 עמד על 50 מיליארד יואן.
יידו הוקמה כמחוז בשנת 196 לפני הספירה בתקופת שושלת האן המערבית, שנקראה אז יידאו (夷道). בשנת 210 לספירה הקים ליו ביי את "פיקוד יידו".
חלוקה מנהלית
נפת המשנה היחידה היא נפת לוצ'נג (陆城街道).
עיירות: הונגהואטאו (红花套镇), גאובהג'ואו (高坝洲镇), ניֶהג'יַהחֶה (聂家河镇), סונגמופינג (松木坪镇), ג'י-צ'אנג (枝城镇), יאוג'יאנדיאן (姚家店镇), וויאנגצ'ואן (五眼泉镇), וואנג'יאפאן (王家畈镇).
פלך: הפלך האתני פאנג'יהוואן טוג'יה (潘家湾土家族乡).
וסים סג'אד
וסים סג'אד (באורדו: وسیم سجاد; נולד ב-30 במרץ 1941) הוא פוליטיקאי ועורך דין פקיסטני שכיהן בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות כנשיא פקיסטן בפועל מתוקף תפקידו כיושב ראש הסנאט של פקיסטן.
ביוגרפיה
סג'אד נולד בעיר ג'לנדהר שבמחוז פנג'אב, הודו הבריטית (כיום בהודו). אביו כיהן כשופט בבית המשפט העליון ובהמשך היה המפקח הראשי על הבחירות בפקיסטן. סג'אד למד בבית ספר תיכון בעיר אבוטאבאד ולאחר סיום לימודיו התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת פנג'אב שבלאהור. הוא זכה במלגת רודס והמשיך את לימודיו באוניברסיטת אוקספורד שם סיים ב-1967 לימודי תואר ראשון במשפט אזרחי ובתורת המשפט. ב-1968 הוא הוסמך כעורך דין באינר טמפל בלונדון. בשובו לפקיסטן הוסמך גם שם כעורך דין והצטרף לקולג' המשפטי של פנג'אב, שם הוא לימד משפט חוקתי בין השנים 1967 – 1977.
ב-1985 נבחר סג'אד כחבר בסנאט של פקיסטן מטעם מפלגת הליגה המוסלמית ומספטמבר 1986 ועד דצמבר 1988 שימש כשר המשפטים. עם סיום תפקידו הוא נבחר לתפקיד יושב ראש הסנאט וכיהן בתפקיד זה עד 1997. בתקופה זו הוא כיהן כממלא מקום נשיא פקיסטן בשתי תקופות כהונה קצרות בלתי רצופות לאחר התפטרויותיהם של ע'ולאם איסחאק ח'אן ושל פארוק לע'ארי ועד לבחירת נשיא קבוע לתפקיד. ב-1999 הצטרף סג'אד לקבוצה שתמכה בהפיכה הצבאית של הגנרל פרבז מושארף וב-2003 היה למנהיג סיעת הממשלה בסנאט עד לפרישתו מהחיים הפוליטיים ב-2008. בין השנים 2010 – 2012 הוא נבחר שוב לסנאט וכיהן כמנהיג סיעת האופוזיציה בסנאט. מאז פרישתו הסופית מהחיים הפוליטיים הוא משמש כנשיא האוניברסיטה הלאומית למחשבים ולמדעים.
ב-2002 הואשם סג'אד בשימוש בלתי ראוי בכלי רכב ובטלפונים של המדינה בעלות של מיליוני רופי פקיסטני. במשפטו הוא נדון לתשלום קנס אך לא נגזרה עליו תקופת מאסר.
ניל מקדונו
ראשית חייו
מקדונו נולד בדורצ'סטר מסצ'וסטס לזוג מהגרים מאירלנד קתרין (לבית בוש) ופרנק מקדונוג, הוא למד שם באחווה ובאוניברסיטת סירקיוז, שם עשה תואר ראשון באומנויות. לאחר מכן למד זמן קצר באקדמיה למוסיקה ולדרמה אמנותית בלונדון.
קריירה
מקונדו שיחק בתפקיד משני במספר סרטים פופולריים בהם "מסע בין כוכבים", "דו"ח מיוחד", "Company of Heroes", "טיים ליין", "גיבורי הדגל" ו"מלאכים באזור השער", ובסרט הטלוויזיה של NBC "בקו החובה: אמבוש בוייקו" (1993), הסרט מספר את התפתחות המצור בווייקו ואת מותו של דייוויד כורש. בסרט משחק מקדונו לצד טים דיילי.
מקדונו שיחק במספר סדרות טלוויזיה בהם "ג'אג", "NYPD Blue", "אחים לנשק", ו-"תיקים באפלה".
בשנת 1991 זכה מקדונו בפרס Dramalogue לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 1999 נבחר פה אחד על ידי חבר השופטים כשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של אטלנטיק סיטי.
בשנת 2003 זכה בפרס סטלייט לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה. וזכה בו שוב בשנת 2012.
בשנת 2004 שיחק בדרמת הפשע "בראש מורם" בכיכובו של דוויין ג'ונסון. ושיחק בתפקיד ראשי בסדרה "חקירה רפואית" בNBC.
בשנת 2007 גילם את וייט קיין במיני-סדרה העל טבעית והמדע בדיונית "איש הפח" (Tin Man') בערוץ Syfy. באותה שנה שיחק בסדרה "טרוולר" בתפקיד ג'ק פריד, מזכיר ביטחון המולדת של ארצות הברית.
בשנת 2009 שיחק בסרט "סטריט פייטר - האגדה של צ'ון לי" שמבוסס על סדרת משחקי הקרבות סטריט פייטר.
בשנת 2011 הופיע בסרט "קפטן אמריקה" וכן לאחר מכן החל לשחק בסדרה "הסוכנת קרטר", שניהם בתפקיד אורח של סוכן סוכנות הביון S.H.I.E.L.D. טימות'י "דאם דאם" דוגאן.
בשנת 2013 שיחק במיני-סדרה של רשת TNT, "מוב סיטי" בתפקיד ויליאם פארקר, מפקד משטרת לוס אנג'לס.
בין השנים 2015–2018 שיחק בסדרות "החץ", "הפלאש" ו"אגדות המחר" בתפקיד נבל-העל דמיאן דארק. בשנת 2020 חזר כתפקיד אורח בפרק השביעי בעונה החמישית של "אגדות המחר".
בשנת 2018 השתתף בקומדיית האקשן "גיים אובר, גבר!", בכיכובו של אדם דווין. בשנת 2019 השתתף בעונה השנייה של סדרת הדרמה "ילוסטון", בכיכובו של קווין קוסטנר, וכן, שיחק בסדרת הטלוויזיה "פרויקט הספר הכחול" בערוץ ההיסטוריה.
ב-2020 שיחק תפקיד משנה בסרט "סוניק - הסרט".
חיים אישיים
בשנת 2003 נישא מקדונו לרובה רוברטסון - דוגמנית דרום אפריקאית שפגש בבריטניה בעת שצילם את "אחים לנשק", לזוג חמישה ילדים.
סמל קנדה
בלאזון השלט
בלאזון שלט האצולה, כפי שנקבע בעת הענקתו בשנת 1921, מתואר להלן:
המגן
המגן מחולק לחמישה רבעים, ארבעת העליונים מייצגים את האומות אשר מהם הגיעו מייסדי המדינה, והתחתון מייצג את האומה הקנדית:
הרבע הראשון, הממוקם במצד השמאלי העליון מכיוון מבטו של הצופה, כולל שלושה אריות זהובים על רקע אדום הלקוחים מסמל אנגליה. מוטיב האריות הזהובים על רקע אדום סימל את אנגליה מאז כיבושו של ויליאם הכובש והנורמנים את אנגליה בשנת 1066, בתחילה היה זה אריה בודד אשר הוחלף על ידי זוג אריות, אשר התקבע לבסוף עם שלושה אריות בערוב ימי שלטונו של ריצ'רד לב הארי, בסופה של המאה ה-12, על ממלכת אנגליה;
הרבע השני, הממוקם בצידו הימני העליון של המגן, מכיל אריה אדום על רקע זהב בתוך מסגרת אדומה של פרחים, אשר מסמלים את סקוטלנד מאז ימי ויליאם הראשון;
הרבע השלישי, במרכז מצד שמאל, מציג נבל אירי בצבעי זהב עם מיתרי כסף על רקע כחול, נבל זה, הידוע כנבל של טארה, הוא סמלה של ממלכת אירלנד ההיסטורית;
הרבע הרביעי, במרכז מצד ימין, מכיל שלושה פלר דה ליס זהובים על רקע כחול, סמלה של ממלכת צרפת והדגל הראשון אשר הונף על אדמת קנדה בידי ז'אק קרטייה במאה ה-16.
הרבע החמישי, זר של שלושה עלים אדומים של עץ האדר, הוא סמל קנדי אשר היה בשימוש כבר במאה ה-18. העלים הוצעו כסמל כבר בשנת 1834, הוטענו על סמליהן של קוויבק ואונטריו, והפכו לסמל לאומי רשמי בשנת 1965 עם ההכרזה על דגל קנדה. במקורם צוירו העלים בצבע ירוק שכן הם אמורים היו לייצג נעורים והתחדשות וזאת בניגוד לצבעם האדום של עלי הסתיו המתים, אולם, הבלאזון נכתב "בצבעים טבעיים" כך שניתן היה לציירם הן בצבע ירוק והן בצבע אדום, ובשנת 1957, הוחלט על שינוי הצבע לאדום על מנת להתאים את השלט לצבעים הלאומיים של קנדה.
קולר מסדר קנדה
סביב המגן ממוקם סרט אדום, עליו כתוב באותיות זהב מוטו מסדר קנדה, אות הכבוד הגבוה ביותר הניתן בקנדה. המוטו desiderantes meliorem patriam (מלטינית - ) לקוח מן האיגרת אל העברים 11, 16, והוא מציין את תנאי הקבלה של אות המסדר - מי שתרם לאורך חייו תרומה אשר הביאה לשינוי משמעותי בקנדה, וכן לאנשים שאינם אזרחי קנדה אשר פעלו כל חייהם לשינויו לטובה של העולם.