cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שעונית נאכלת
שימושים רפואיים
מבחינה תזונתית, פרי טרי מכיל רמות גבוהות של ויטמין A, אשלגן, וסיבים תזונתיים. הסוג הצהוב משמש להכנת מיצים, ואילו הסגול נמכר טרי בשווקים. המיץ הוא מקור טוב לחומצה אסקורבית (ויטמין C). הפסיפלורה דלת קלוריות (רק כ-50 ב-100 גרם) ומכילה גם כמויות מרשימות של ויטמינים C ,B, A ו- E. הפרי הוא מקור טוב לברזל, אשלגן וסיבים תזונתיים.
המרכז הארצי לבריאות משלימה ואינטגרטיבית (NCCIH) של המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית סיכם את האפקטיביות הרפואית של הפסיפלורה. בסיכום נרשם שלא נערכו מספיק מחקרים כדי לטעון שלפסיפלורה ישנן השפעות רפואיות. ייתכן שפסיפלורה יכולה להפחית חרדה, אך הממצאים עדיין אינם חד-משמעיים. אין עדיין מספיק עדויות כדי לומר אם פסיפלורה מסייעת לבעיות רפואיות אחרות כגון הפרעת קשב, נדודי שינה ומתח. אף על פי שאין עדיין ביסוס מדעי לאפקט התרפויתי של הפסיפלורה, הפסיפלורה משווקת בתכשירים טבעיים המבוססים עליה, כדוגמת הקלמנרבין, תערובת של צמחי הולריאן והפסיפלורה.
מיצוי פסיפלורה עלול לגרום לעייפות, בלבול ואטקסיה בקרב חלק מהמשתמשים. אין להשתמש בתוספי תזונה המכילים פסיפלורה במהלך ההיריון, שכן היא יכולה לעורר התכווצויות רחמיות. אין די מידע לגבי מידת הבטיחות של השימוש בפסיפלורה בזמן ההנקה.
ערלה וברכת הפסיפלורה
פוסקי ההלכה היהודית דנו אודות צמח זה, האם להחשיבו כעץ אשר נוהג בו דין ערלה, או כירק אשר לא נוהג בו דין ערלה. דעת הרב אלישיב, שנוהג בפסיפלורה ערלה כמו באילן, וכן פסקו הרב יואל פרידמן והרב מצליח מזוז, כי צמחים המתקיימים כמה שנים נחשבים ירק רק אם כמה קריטריונים מצטרפים יחד: מוציא פרי תוך שנתו ואינו מתקיים יותר משלוש שנים ובפסיפלורה זה לא מתקיים. מנגד דעת הרב עובדיה יוסף שדינו כירק ואין נוהג בו איסור ערלה, וכן דעת הרב שניאור רווח, כיוון שמוציא פירות בתוך שנתו הראשונה.
שעירי-כנף
שעירי־כנף (שם מדעי: Trichoptera) היא סדרה של חרקים בעלת כ-12,000 מינים, השייכים לקבוצה Amphiesmenoptera, אליה שותפים אליהם כיום רק בני סדרת הפרפראים.
במראם דומים שעירי הכנף לעשים ובבגרותם הם בעלי שני זוגות כנפיים שעירות מכוסות ב"קשקשים" והם בעלי מחושים זקורים וארוכים וגפי פה מנוונים. הזחלים חיים במקווי מים מתוקים כמו אגמים, נחלים, פלגים, מעיינות ובריכות. הזחלים חיים במבנה מוגן הטווי חוטים דמויי משי ומקושט באבנים, ענפים ועוד, בו הזחל חי.
הזחלים של מינים אלה מגוונים בתזונתם: חלקם טורפים, חלק אוכלי נבלות וחלקם אוכלי עלים, אוכלי אצות או אוכלי רקבובית מהחי והצומח. הפרטים הבוגרים חסרי גפי פה והם קצרי ימים.
אברהם נתן אלברג
הרב אברהם נתן אלברג (ה'תרמ"א, 1881 – ה'ת"ש, 1940) היה רבן של הערים זגייז' (הסמוכה ללודז'), בלאשקי וסאנוק, שלושתן כיום בפולין. נספה בשואה.
ביוגרפיה
נולד בתרמ”א (1881) לאביו הרב יחיאל איכל אלברג, שהיה רב ואב”ד של זגירז’ שבפולין. נשא לאישה את חוה ליבא, בת הרב צבי יחזקאל מיכלסון רבה של פלונסק, שרצה להכתירו כרב קהילה, אך הרב אברהם נתן סירב לקבל את הרבנות וניסה לזמן מה, ללא הצלחה, לעסוק במסחר. לאחר מלחמת העולם הראשונה קופחה פרנסתם וחיו חיי דוחק.
קרב גם את הצעירים בעירו שנטו לתנועה הציונית. כשפרצה מלחמת העולם השנייה סייע לפליטים היהודים שברחו מעירו. כששרפו הנאצים את בית הכנסת פסק שהיהודים לא יסכנו את עצמם כדי להציל את ספרי התורה.
נספה בשואה בשנת ה'ת”ש, 1940.
משפחתו
אחד מבניו הוא הסופר יהודה אלברג.
צ'יקי בגיריסטיין
אייטור בגיריסטיין מוחיסה (בבסקית: Aitor Begiristain Mújica; נולד ב-12 באוגוסט 1964 באולבריה שבספרד), הידוע בשם צ'יקי בגיריסטיין (Txiki Begiristain), הוא כדורגלן עבר בסקי-ספרדי ששיחק בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20. בגיריסטיין ידוע בשל תקופתו בריאל סוסיאדד ובברצלונה. שיחק בעמדת הקיצוני או הקשר ההתקפי. לאחר פרישתו ממשחק עבד בעבור "טלביסיו דה קטלוניה", לפני שהתמנה להיות המנהל הטכני של מועדון הכדורגל ברצלונה, כיום הוא ממלא את תפקיד המנהל הטכני במנצ'סטר סיטי.
קריירת כדורגל
בגיריסטיין החל את הקריירה שלו בריאל סוסיאדד. את בכורתו בליגת העל הספרדית ערך ב-1982, ובמשך שש עונות בקבוצה שיחק ב-187 משחקי ליגה והבקיע 23 שערים. בגמר גביע המלך 1987 הבקיע את השער השני של קבוצתו. המשחק נגמר בתיקו 2 ובדו-קרב בעיטות העונשין ריאל סוסיאדד ניצחה. בעונה הבאה עזר לקבוצתו לסיים במקום השני הן בליגה והן בגביע המלך. בגמר ריאל סוסיאדד הפסידה לברצלונה, שכעבור חודש החתימה את בגיריסטיין ושניים מחבריו לקבוצה, חוזה מריה באקרו ולואיס לופס רקרטה, שהיו אחראים לרבים מהצלחות הקבוצה.
ב-1988 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת ספרד בהפסד 1 - 2 לנבחרת צ'כוסלובקיה. באותה שנה ייצג את ספרד ביורו 1988.
בגיריסטיין הפך לשחקן מרכזי בקבוצה, שאימן יוהאן קרויף, במהרה. בעונתו הראשונה הבקיע 12 שערי ליגה ב-38 משחקים והקבוצה סיימה במקום השני בליגה. התואר הראשון שלו עם הקבוצה היה גביע אירופה למחזיקות גביע ב-1989. בארבע העונות הבאות זכתה ברצלונה בארבע אליפויות הליגה הספרדית ופעם אחת בגביע אירופה ב-1992 (אף על פי שלא שותף במשחק הגמר) והגיעה לגמר פעם נוספת ב-1994, בו בגיריסטיין שותף, אך לא הצליח לעזור לקבוצתו שהפסידה 4-0 למילאן. בזכות הצלחתה בתקופה זו כונתה הקבוצה "קבוצת החלומות". בסך הכול, בגיריסטיין הופיע 223 פעמים במדי הקבוצה וכבש 63 שערים. מבין רגעי השיא שלו נמנים המשחק מול ריאל ואיאדוליד ב-1991 והמשחק מול ריאל סרגוסה ב-1993, שבכל אחד מהם כבש שלושער. עונת השיא שלו הייתה עונת 1992/93, בה כבש 15 שערים ב-37 משחקים.
ההפסד בגמר הוביל את קרויף לערוך מספר שינויים. בשתי העונות הבאות דעך מעמדו של בגיריסטיין בקבוצה והוא שותף במספר מופחת של משחקים. בעונת 1993/94 שותף ב-20 משחקים בלבד, ובעונה שלאחריה ב-24 משחקים. העובדה שכבר לא היה שחקן הרכב הובילה אותו לעבור קבוצה.
בגיריסטיין זומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1994 בארצות הברית. הוא הוביל את הנבחרת עם שער אחד (מתוך שלוש) לניצחון על נבחרת שווייץ בשמינית הגמר, אך לא שותף בשלב הבא. היה זה משחקו האחרון במדי הנבחרת.
ב-1995, לאחר שדחה הצעה מאתלטיק בילבאו, חתם בדפורטיבו לה קורוניה, שם חבר למאמנו מריאל סוסיאדד. המשחקים הרשמיים הראשונים שלו בקבוצה היו בסופר קאפ הספרדי מול ריאל מדריד. בגיריסטיין כבש שער במשחק החוץ מבין השניים ועזר לדפורטיבו לזכות בתואר. בעונתו הראשונה שיחק ב-33 משחקים, אך בניגוד לשאיפתה לא הצליחה בליגה וסיימה במקום התשיעי בלבד. בעונה הבאה דפורטיבו הצליחה בליגה, אך לבגיריסטיין היה חלק קטן בה, שכן שותף רק בעשרה משחקי ליגה בעונה הזו. במדי דפורטיבו לה קורוניה הבקיע ארבעה שערים, הרביעי שבהם היה שער ניצחון מול אקסטרמדורה במחזור האחרון של עונת 1996/97, שבזכותו דפורטיבו סיימה במקום השלישי בליגה והעפילה לגביע אופ"א.
בשתי העונות הבאות שיחק ביפן, לפני שפרש ממשחק. לאחר פרישתו החל לעבוד בתקשורת כשדרן של משחקי ברצלונה בכדורגל. תפקידו הבולט ביותר היה ב-TV3, ערוץ הטלוויזיה הקטלאני, שם היה אחד השדרנים המרכזיים וכן מגיש ספורט.
מנהל טכני
ב-1999 בגיריסטיין השתתף בבחירות לנשיאות מועדון הכדורגל ברצלונה, כחלק מהצוות של לואיס בסט (שבו היה גם ז'ואן לפורטה). בסט הודיע שאם היה זוכה בבחירות, הוא היה ממנה את בגיריסטיין כמנהל הטכני של המועדון. לבסוף ז'ואן גספרט ניצח בבחירות, ובגיריסטיין חזר לעבוד כשדרן ומגיש ספורט ב-TV3.
ב-2003 נערכו בחירות נוספות לנשיאות המועדון. בגלל מחלוקת בין בסט ללפורטה, השניים נפרדו והקימו שתי קבוצות שונות. בגיריסטיין הצטרף ללפורטה, שניצח בבחירות, ומינה את בגיריסטיין להיות המנהל הטכני.
המטרה של לפורטה ובגיריסטיין הייתה לשלב בקבוצת הכדורגל וירטואוזים, כוכבים עולמיים, לצד הבאת שחקנים צעירים שכמהים לזכייה בתארים.
ב-2012 הצטרף בגיריסטיין למנצ'סטר סיטי בתפקיד המנהל הטכני.
די
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פיליבסטר
פיליבסטר או נאום התשה (באנגלית: Filibuster) הוא תמרון פוליטי שתכליתו לעכב הכרעה כלשהי בבית המחוקקים באמצעות שיטות שונות למשיכת זמן. מקורם של הפיליבסטרים בסנאט של ארצות הברית. הפיליבסטר הראשון נערך בו כבר ב-1790, ובמהלך המאה ה-19 התפתח השימוש בו, ונקבעו לראשונה כללים להסדרתו. לקראת סוף המאה ה-19 החלו הפיליבסטרים גם לשאת פירות, כאשר סנאטורים הצליחו באמצעותם לבלום חקיקה. באמצע המאה ה-20 היה הפיליבסטר מזוהה במיוחד עם המאבקים בתחום זכויות האזרח, כאשר סנאטורים ממדינות הדרום השתמשו בפיליבסטר ככלי לבלימת חקיקה בתחום זכויות האזרח, ששיאה בפיליבסטר בן 74 ימים במהלך הדיונים בחוק זכויות האזרח. מאז סוף המאה ה-20 נעשו ניסיונות שונים להטיל מגבלות תקנוניות ומנהגיות על הפיליבסטרים, אך אלו לא הצליחו להביא להפסקת השימוש בהם. פרלמנטים אחרים, כגון הפרלמנט הבריטי, הכנסת והדיאט של יפן קבעו מגבלות באשר למשך הזמן שבו חבריהם יכולים לנאום, כדי למנוע פיליבסטרים, אך גם בהם נמצאו פרצות תקנוניות שאפשרו את קיומם.
מקור השם
מקור השם פיליבסטר הוא במילה הספרדית "filibustero", שהיא כשלעצמה שיבוש המילה האנגלית Free Booter או מילים תואמות בצרפתית (flibustier) ובהולנדית (vrijbuiter) שפירושן "שודד חופשי" (שודד ים פרטי לעומת פריבטיר או קורסר (Corsair), שהוא שודד ים שקיבל אישור מהממשלה לעסוק בשוד ימי של אוניות השייכות לאויב). באמצע המאה ה-19 כונו בשם זה ימאים שכירי חרב, בעיקר אמריקאים, שניסו להשתלט על שטחים באיים הקריביים, בדרום אמריקה ובמרכזה. המפורסם שבהם הוא ויליאם ווקר, שכבש את ניקרגואה.
ארצות הברית נחלקה סביב השאלה אם הממשלה צריכה לתמוך בפיליבסטרים או להתנער מהם. בדיון שנערך בסנאט ב-3 בינואר 1853 דרש חבר בית הנבחרים אברהם ונאבל כי הממשל האמריקאי יתנער מהפיליבסטרים. בתגובה קרא אלברט בראון, חבר אחר בבית נבחרים, כי נאומו הוא כמו פיליבסטר נגד ארצות הברית. כך קיבל המונח משמעות חדשה – נאום ממושך.
הפיליבסטר בארצות הברית
הפיליבסטר והוויכוח סביב חוקיותו ונחיצותו הם חלק בלתי נפרד מכללי המשחק הדמוקרטי בארצות הברית. הפיליבסטר הוא נחלתו הבלעדית של הסנאט. בבית הנבחרים זמני הנאומים קבועים מראש מאז 1842.
בשיא הפיליבסטר הארוך ביותר מחזיק הסנאטור סטרום ת'ורמונד מקרוליינה הדרומית. בשנת 1957 נאם ת'ורמונד במשך 24 שעות ו-18 דקות ברציפות נגד חוק זכויות האזרח, שהעניק לאפרו-אמריקאים זכות הצבעה וביטל חלק ממדיניות ההפרדה הגזעית.
הפיליבסטרים הראשונים
הפיליבסטר הראשון נערך כבר בשנת 1790 (אם כי אז עוד לא כונה כך). בשנה זו נערכו בבתי הקונגרס הצבעות על העברת הקונגרס לפילדלפיה. בבית הנבחרים נמצא לכך הרוב, אך בסנאט נדחתה ההצעה ברוב דחוק. הכוחות היו כה שקולים עד שאחד הסנאטורים הובל להצבעה על מיטת חוליו. ימים ספורים אחר כך, תומכי החוק העלו אותו שוב להצבעה. מזג האוויר באותו יום היה סוער, והיה ברור שהסנאטור החולה לא יוכל להגיע. עבור מתנגדי החוק, סנאטורים ממדינות כמו וירג'יניה וצפון קרוליינה, היה מדובר בעניין מהותי, שכן משמעות העברת הקונגרס לפילדלפיה הייתה ריחוק ממוקדי קבלת ההחלטות. על כן החלו אלה בהארכת נאומיהם כדי לגרום לדחיית ההצבעה.
באותה העת היה הפיליבסטר אסור לפי כללי הסנאט, שקבעו כי אין לנאום שלא לעניין, לומר דברים שאינם רלוונטיים או לדבר באופן מייגע ("No one is to speak impertinently or beside the question, superfluously or tediously"). ואולם כלל זה לא כלל סנקציה כלשהי בצדו, ולכן הוא גם לא נאכף. עליית מדרגה ראשונה בשימוש בפיליבסטרים אירעה ב-1841. 22 סנאטורים דמוקרטים האריכו בדיוניהם על הצעה של הרוב הוויגי להביא לפיטוריהם של המו"לים של ה-"Congerssional Globe". רק כעבור 10 ימי דיונים נמשכה ההצעה.
יחסו של הסנאט לתופעה היה אמביוולנטי. מצד אחד, נואמי הפיליבסטרים זכו להערכה הן מצד בוחריהם הן מצד יריביהם, ומצד אחר, נחשב הפיליבסטר לתרגיל פוליטי "כשר אבל מסריח". בד בבד עוגנו הפיליבסטרים בכללי הבית במפורש (למשל, בקבלת ההחלטה המאפשרת לקרוא דברים כתובים אף אם הם אינם קשורים לנושאי הדיון ב-1870), ובמשתמע (למשל, בדחיית הצעת החלטה הקוראת לסנאטורים להגביל את נאומיהם לנושא הנדון בלבד, ב-1856).
הפיליבסטר ככלי יעיל
רוב הפיליבסטרים הראשונים נכשלו, וזאת בעיקר משום שהסנאט, שגודלו עומד ביחס ישר למספר המדינות המרכיבות את הפדרציה האמריקאית, היה קטן יחסית. ואולם משנות ה-80 של המאה ה-19 החלו מאמציהם של נואמי הפיליבסטר, בעיקר דמוקרטים ממדינות הדרום, לשאת פרי. כך, למשל, ב-1890 נבלם חוק לפיקוח על הבחירות במדינות הדרום (שנועד למנוע איומים על הבוחרים השחורים).
עם ההצלחה נשברו גם כמה שיאים חדשים. ב-1893 הגיעו הדברים לכדי פיליבסטר שנמשך 46 ימים (אם כי הוא נכשל, בסופו של דבר). ב-1908 נאם הסנאטור הרפובליקני הפרוגרסיבי רוברט לה פולט במשך 18 שעות ברציפות, ובנאומו נעשה ניסיון ראשון לעצור פיליבסטר באמצעים חריגים - כוס השתייה של הסנאטור הורעלה במידה שהיה בה די כדי להביא למותו.
הקש ששבר את גב הגמל היה, ככל הנראה, ההצבעה על חוק חימוש הספינות ב-1917. החוק עבר בקלילות בבית הנבחרים, אבל אופוזיציה עקשנית של 11 סנאטורים בלבד בראשות לה פולט הצליחה לטרפד את העברתו בסנאט. הדיון בחוק, שקרא לחייב את חימושן של ספינות המסחר, נמשך יומיים בלבד לאחר שנחשף מברק צימרמן. הכשלת החוק הכעיסה את הנשיא וילסון, וכבר למחרת הוא פרסם ב"ניו יורק טיימס" מאמר שבו תקף את השיטה שמאפשרת למיעוט קטן לכפות את רצונו על הרוב, וקרא לשנותה. דעת הקהל בארצות הברית אף היא סלדה מתוצאות האירוע, ומאמרי מערכת רבים האשימו את הסנאטורים שהכשילו את החוק ב"חרפה לאומית", וכינו אותם "זונות פוליטיות", "חדלי אישים" ו"פחדנים" - כינויים יוצאי דופן בבוטותם בראשית המאה ה-20.
בתוך ארבעה ימים אימץ הסנאט את "החלטת רובינסון" ברוב של 76 מול 3. לפי הכלל החדש, כלל מס' 22, 16 סנאטורים יכולים להגיש בקשה להפסקת הדיון. מרגע שמוגשת הבקשה נאומי הסנאטורים מוגבלים לשעה אחת בלבד, ואם הם רוצים להעלות הסתייגויות נוספות, הדיון בהן יתקיים רק אם הסנאט נתן את הסכמתו לכך פה אחד. יום לאחר הגשת הבקשה היא מובאת להצבעה בסנאט, ואישורה מחייב רוב של שני שלישים מהנוכחים. זו הייתה הפשרה שהושגה בין תומכי הפיליבסטר לבין אלה שהיו מעוניינים ברוב רגיל.
למרות הצמצום היחסי ביכולתו של המיעוט לקיים פיליבסטר, עדיין היה קשה מאוד להשיג את הרוב הדרוש לסיום הדיון. למעשה, בין 1917 ל-1927, הפיליבסטר הופסק באמצעות הסעיף החדש ארבע פעמים בלבד, וב-35 השנים הבאות אף לא פעם אחת. הטעם העיקרי לכך היה שסנאטורים מהדרום קבעו לעצמם עיקרון להתנגד לשימוש בסעיף בכל מקרה שהוא, כדי שכאשר הם עצמם יקיימו פיליבסטרים במקרים של חקיקה בתחום זכויות האזרח, יוכלו לתרץ זאת באותו עיקרון.
הפיליבסטר כאלמנט מרכזי במאבק על זכויות האזרח
בשנת 1964 הובילו הסנאטורים מהדרום פיליבסטר כנגד חוק זכויות האזרח. פיליבסטר זה נמשך לא פחות מ-74 ימים, אלא שייחודו בתוספת של אלמנט חדש שלא היה מוכר קודם לכן - התקשורת. הפיליבסטר הגיע באמצעות הטלוויזיה לכל בית ובית בארצות הברית, וכאשר פעילותם של הסנאטורים הדרומיים נגד חוק זכויות האזרח הייתה ויזואלית, היא העצימה את זעמו של הציבור עליהם, וגרמה לו לעודד את תומכי החוק להחזיק מעמד. בסופו של דבר נכשל הפיליבסטר, החוק אושר, ובכך תם עידן של 35 שנים שבהן הדרום הצליח לבלום חקיקה בתחום זכויות האזרח, במה שכונה "המחסום הדרומי". בעשור שלאחר מכן המשיכו השמרנים בפיליבסטרים כנגד חקיקה בתחום זכויות האזרח. במקצת מהמקרים הצליחו ובמקצתם נכשלו, אבל הפיליבסטר בארצות הברית בתקופה זו זוהה בבירור עם מאבקי זכויות האזרח. השמרנים היו לתומכיו המובהקים של הפיליבסטר, ואילו הליברלים היו למתנגדיו. לא עמדה עקרונית עמדה בבסיס זה, אלא ההשלכות המעשיות.
בשנות ה-70, בימי שלטונו של ניקסון, חל שינוי במצב זה. לאחר שרובה הגדול של החקיקה בתחומי זכויות האזרח כבר הושלם, החלו גם פיליבסטרים ליברלים בתחומים כגון איכות הסביבה, המלחמה בווייטנאם והאינטגרציה בבתי הספר. כך היטשטשה ההבחנה שבין עמדות השמרנים לעמדות הליברלים באשר לפיליבסטר. כעת היו גם ליברלים שתמכו בשיטה ושמרנים שהתנגדו לה.
שינויים בכללי המשחק
בשנות ה-70 החלו תהליכים נוספים שהשפיעו על מעמדו של הפיליבסטר. בהדרגה קיבלו ועדות הסנאט משקל רב יותר בהליך החקיקה, והדיונים במליאת הסנאט, אולי בדומה לדיונים במליאת הכנסת, נועדו להצבעות על נוסחיהם הסופי של החוקים, ולצורכי תקשורת.
בד בבד התקבלו כמה כללים חדשים. לדוגמה, ב-1972 אומצה "שיטת המסלול הכפול", ולפיה דיון שבו נערך פיליבסטר מתקיים בשעות הבוקר, ואילו שאר הדיונים נערכים בשעות אחר הצהריים. משיטה זו נהנה גם הרוב, שכן פעילות הסנאט אינה מושבתת לחלוטין, וגם המיעוט, שכן מדובר בהקלה בתנאים הפיזיים של הפיליבסטר.
שינוי משמעותי אחר היה הקביעה שלפיה פיליבסטר יופסק, ונושא הדיון יובא להצבעה אם 60 סנאטורים (מתוך 100) ידרשו זאת. בכך הפך הפיליבסטר לכלי היכול לשמש רק קבוצות אופוזיציוניות משמעותיות. עם זאת הוא הוסיף להיות כלי בעל משקל - 41 סנאטורים הם כוח לא מבוטל. משמעות חשובה לכלל זה במישור המעשי היא שלהעברת חוק שהאופוזיציה מתנגדת לו בחריפות, יש צורך ברוב מיוחס של 60 סנאטורים. באשר למקרים מעין אלה קובע כלל 22 של הסנאט כללי דיון נוקשים מהרגיל. הדיון מוגבל ל-30 שעות, הכלל האוסר אי-רלוונטיות נאכף ביתר שאת, והסתייגויות שלא הוגשו מראש אינן נדונות.
עוד שינוי שהונהג קובע כי אם הסנאט יסכים פה אחד, ניתן לקבוע תחום זמן מוגדר לדיון בנושא מסוים.
עם השינויים הללו הגיעו גם מספר פרוצדורות רשמיות למחצה. כך, למשל, מקובל לפתוח בפיליבסטר על ידי הודעה של הסנאטור המעוניין בכך - בעמדו על הדוכן - בהודעה למנהיג הרוב, ואפילו בהודעה לאמצעי התקשורת. אמצעי אחר הוא ה-hold. סנאטור שמעוניין לעכב דיונים והליכי חקיקה, בין משום שטרם למד את החומר הדרוש ובין מתוך התנגדות עמוקה למהות החוק (במקרה כזה מדובר בסוג אחר של פיליבסטר), יכול לבקש ממנהיג הרוב להעביר את החוק להמתנה, ואם ירצה בכך, בקשתו תיוותר אנונימית. מכיוון שהליך זה אינו מעוגן בשום תקנון, אין גם הליך המאפשר להפשיר חקיקה ממתינה - ובכך יתרונה של השיטה על הפיליבסטר הרגיל. ואולם העדר עיגון בתקנון הוא גם חסרונה של השיטה - מנהיגי הרוב עשויים לדחות את הבקשה או לדרוש את פרסום זהותו של המבקש.
בסופו של דבר, הרפורמות שהונהגו, לא רק שלא צמצמו את השימוש בפיליבסטר, אלא אף הגבירו אותו. שיטת המסלול הכפול הקלה על נואמי הפיליבסטרים, ואף אפשרה להם לנאום זמן רב מבלי להראות נלעגים.
השימוש הגובר בפיליבסטרים שוב הקשה על תפקוד הסנאט, והקולות המתנגדים לו החלו מתרבים, בייחוד בראשית תקופת קלינטון. אזרח אחד אפילו תבע את הסנאט בטענה שהפיליבסטרים מנוגדים לכלל החוקתי של שלטון הרוב. בתקופת כהונתו של ג'ורג וו. בוש, כאשר הסנאטורים מהמפלגה הדמוקרטית, שנמצאו במיעוט במשך רוב התקופה, השתמשו בפיליבסטר כדי למנוע הצבעה על מינוי שופטים שמרנים לבית המשפט העליון ולבתי משפט פדרליים אחרים, ואת מינוי השגריר לאו"ם ג'ון בולטון, איימו הרפובליקנים למנוע פיליבסטרים על מינויים נשיאותיים כאלה בטענה שהם בלתי חוקתיים. החוקה דורשת את ה"עצה והאישור" של הסנאט לגבי מינויי הנשיא, והימנעות מהצבעה אינה בגדר "עצה ואישור". איום זה כונה "האופציה הגרעינית", והוא עורר מחאה רבה. לבסוף, קבוצה בת 14 סנאטורים מתונים משתי המפלגות (שזכתה לכינוי "קבוצת ה-14", "Gang of 14") התארגנה כדי למנוע התפתחות כזו ובה בעת להגביל את השימוש בפיליבסטר על מינויים נשיאותיים ל"נסיבות יוצאות דופן".
בחוק מ-1974 שבא להסדיר את הליכי האישור של חוקי תקציב בקונגרס, נקבע חריג חשוב, ולפיו בנושאים שיש להם השלכה על התקציב ניתן להעביר חוק במסלול עוקף פיליבסטר שנקרא "Reconciliation". מקור השם הוא ביעודו של הליך זה ליישב בין חוקים קיימים לבין חוקי התקציב. על דיון בהצעת חוק במסגרת זו לא ניתן לקיים פיליבסטר של יותר מ-20 שעות דיון, וכן יש מגבלות באשר להסתייגויות לחוק שניתן להעלות.
עם השנים התרחבו הגבולות על השימוש בהליך ה-reconciliation, אך עדיין נשמר הכלל שחייב להיות לחוק קשר לענייני תקציב. בהליך זה השתמשו, למשל, כדי להעביר את התקציב שיזם קלינטון ב-1993 ואת הקיצוצים במיסים שיזם בוש ב-2001 וב-2003. דוגמה חשובה נוספת היא העברת תיקונים בעלי משמעות תקציבית ל"חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה", כחלק מהרפורמה בשירותי הבריאות שיזם אובמה, ב-2010.
גם בבתי המחוקקים של המדינות השונות של ארצות הברית נהוג הפיליבסטר. בחודש יוני 2013 בלמה הסנאטורית ונדי דייוויס לבדה חוק נגד הפלות בסנאט של מדינת טקסס. דייוויס תכננה לדבר רצוף במשך 13 שעות, אך הספיקה בפועל לנאום רק 10 שעות ו-45 דקות. בעוד שהרפובליקנים הצליחו להפסיקה, תומכיה באולם הנואמים הקימו מהומה גדולה ובכך הרוויחו זמן יקר. לאחר שנרגעו הרוחות התקיימה באולם הצבעה שבסופה הוכרע כי ההצבעה איחרה את הזמן שהוקצב לה ולכן היא מבוטלת. נאומה של הסנאטורית דייוויס הועבר בשידור חי לכ-100,000 צופים שביקשו לעקוב אחריה. המשימה הקשה והמאתגרת אף זכתה לזריקות עידוד בדמות ציוצי תמיכה בטוויטר מהנשיא אובמה בתום הנאום.
הפיליבסטר בבריטניה
בהשראת הסנאט, אימצו חברים אירים בפרלמנט הבריטי את הפיליבסטר בשלהי המאה ה-19. הם ביקשו לסכל תיקון בחוק הפלילי, והצליחו למשוך את הדיון על פני 35 ימים.
סיכול הפיליבסטר
שלא כבארצות הברית, בבריטניה מיהרו למגר את התופעה, וב-1882 הותקנה הוראת קבע מספר 41 המקנה ליושב ראש ולראשי הוועדות את הסמכות להתערב בנאומים שאינם רלוונטיים או שנמשכים זמן מופרז מדי. יש הסבורים כי אם הפיליבסטר היה נפתח על ידי חברי פרלמנט אנגלים, ולא על ידי האירים, ייתכן שלא היו ננקטים צעדים נגדו. מכל מקום, בגלל המסורת והכבוד הנהוגים בפרלמנט הבריטי, הסמכות שניתנה לראשי הוועדות מנוצלת לעיתים רחוקות בלבד, ובין השנים 1945 – 1988 נמנו בסך הכול 17 מקרים שבהם השתמשו בה.
פיליבסטר הסתייגויות
עם זאת, גם בפרלמנט הבריטי יש אמצעים לעיכוב חקיקה באמצעות הגשת הסתייגויות רבות בשם זכות הדיבור. שיטה זו לא מיושמת במליאת הפרלמנט, אלא ב-Standing Commitees, ועדות שברובן הגדול הן ועדות אד-הוק לצורכי חקיקה בנושא מסוים.
הכללים באשר למהות ההסתייגויות נוקשים: עליהן להיות רלוונטיות; אסור להן לשלול את החוק עצמו או לסתור אותו; אסור שיגרמו לחוק להיות בלתי מובן או לא ישים; אסור שיכללו נימה של לעג; במקרים מסוימים לא ניתן לשנות באמצעותן סכומי כסף שנקבעו בחוק; ואסור שהנמקותיהן תכלולנה ביקורת על משפחת המלוכה, על ראש בית הלורדים, על יושב ראש בית הנבחרים ועל שופטי בית המשפט העליון.
סמכות חשובה שיש ליושב ראש הוועדה, לאחר שהוא מקבל לידיו את ההסתייגויות, היא האפשרות להשמיט הסתייגויות קטנוניות והסתייגויות שלא נועדו אלא לקבלת זמן דיבור. סמכות זו משמעותה שליושב ראש יש אפשרות לחסוך מראש פיליבסטר הסתייגויות. עם זאת, השימוש בסמכות זו אינו אוטומטי, והוא משתנה בהתאם להלך הרוח בוועדה.
גם אם לא השתמש היושב ראש בסמכות זו, יש בכוחו למנוע התמשכות ארוכה מדי של הדיונים באמצעות נעילת הדיון (Closure). לבקשת אחד מחברי הבית, יכול היושב ראש להכריז על סיום הדיון בשאלה מסוימת, ועל הצבעה, ובלבד שראה כי הבקשה לא נבעה מתוך ניצול לרעה וכי אין בה פגיעה במיעוט. הכרזה כזו תובא להצבעה, ועליה לזכות ברוב של 100 חברים לפחות, על מנת שתקבל תוקף מעשי.
שיטת הגיליוטינה
שיטה נוספת היא שיטה של קציבת זמן, המכונה "גיליוטינה". שיטה זו, שהשימוש בה החל עוד ב-1887 כחלק מהתגובה לפיליבסטרים האירים, הייתה שנויה במחלוקת במשך שנים, ובדומה למחלוקת על הפיליבסטר בסנאט, העמדות לא נבעו מתוך אידאולוגיה, אלא נגזרו מהיותה של מפלגה מסוימת באופוזיציה או בקואליציה. השיטה מקנה לממשלה את האפשרות לכפות את סיום הדיון והבאת החוק להצבעה באמצעות קביעת דד-ליין להצבעה. גם השימוש בגיליוטינה טעון את אישור הבית או הוועדה, לפי העניין, ואולם המקרים בהם הפסידה הממשלה בהצבעה כזו ספורים. כך, חברי הפרלמנט מביעים רק את ההסתייגויות המהותיות באמת. מכל מקום, מקרים אלה נדירים, כיוון שבדרך כלל נציגי הממשלה מסכמים מראש עם נציגי האופוזיציה כמה זמן יימשך הדיון. בנוסף, לעיתים היושב ראש מגלה עצמאות, ובדיונים חשובים הוא מסרב לבקשת הממשלה להפעיל את הגיליוטינה.
Programme Motion
ב-1997 פרסמה ועדת המודרניזציה של הפרלמנט דו"ח על הליך החקיקה, ובו המלצה על שיטה חדשה, ה-Programme Motion, שהוגדרה כ"נוקשה מהערוצים הרגילים, אך גמישה יותר מהגיליוטינה". השיטה נוסתה במספר הליכי חקיקה החל משנת 1997 בטרם אומצה על ידי הפרלמנט. היא קובעת כי בהצעות החוק שיונחו באמצעותה, יצוינו משך זמן הדיון בחוק המוצע, והתאריך שבו תסיים הוועדה את הכנתו. בשנת 2001, הוחלט, לאור הניסיונות שנעשו, לקבוע כי ועדות משנה יוכלו להמליץ ל-standing committee שדנה בחוק, על מועד אחר לסיום הליך החקיקה. השימוש ב-Programme Motion הוא עדיין הסדר זמני הנמצא בבחינה מעת לעת, ותוקפו הוארך באוקטובר 2002. השימוש ב-Programme Motion הביא לצמצום ניכר בשימוש בגיליוטינה. בשנים 1998–2000, שהיו שנות השיא של הגיליוטינה היו 29 גיליוטינות. בשנת 2000 החל השימוש ב-Programme Motion באופן סדיר, ועד 2002 היו רק 3 גיליוטינות. במקביל, התנהלו לא פחות מ-105 הליכים של Programme Motion בשנתיים אלו.
הפיליבסטר בישראל
הפיליבסטר בגרסתו האמריקאית אינו אסור במפורש על פי תקנון הכנסת. עם זאת, בפועל יישומו אינו מעשי, בשל הוראות התקנון הקובעות מראש את זמן הדיבור של כל נואם בדיונים האישיים, והמסמיכות את ועדת הכנסת להקצות את זמני הסיעות בדיונים הסיעתיים. במספר מקרים אין מגבילים מראש את זמנו של הנואם: שר יכול לעלות לדוכן הנאומים בכל עת ונאומו אינו מוגבל בזמן, וכך גם יושב ראש ועדה המציג חוק לפני הקריאה השנייה. על פי הנוהג, גם נאומיהם של ראש הממשלה וראש האופוזיציה אינם מוגבלים בזמן. בלקסיקון הכנסת מוגדר פיליבסטר כ"תכסיס פוליטי שנועד לעכב הצבעות והעברת חוקים באמצעות נאומים ארוכים."
פיליבסטר הסתייגויות
בדומה לפרלמנט הבריטי, הפיליבסטר בכנסת מתבצע באמצעות הגשת הסתייגויות. בשונה ממנו, הפיליבסטר נערך במליאת הכנסת, ובמקרים חריגים אף בוועדות.
לפי סעיף 86 לתקנון הכנסת, רשאים חברי הכנסת להגיש הסתייגויות להצעת חוק המובאת לקריאה השנייה. הסעיף כולל מגבלות מסוימות, אך אינו מגביל את מספר ההסתייגויות שרשאי כל חבר כנסת להגיש. סעיף 90(ב)(1) לתקנון קובע כי למי שהגיש הסתייגות מוקצות 5 דקות לנמקה. אם הגיש 2 הסתייגויות, מוקצות לו 10 דקות, וכן הלאה. על כן, לעיתים מגישים חברי כנסת הסתייגויות שאין בהן כל שינוי מהותי בהצעת החוק, או אף הצעות מלעיגות (במהלך הדיונים על הצעות תיקון לחוק יסוד: הממשלה, הגישו סיעות האופוזיציה כ-8,000 הסתייגויות. אחת מהן כללה הצעה שלפיה במקום "ראש הממשלה החלופי", יבוא "מנפח צמיגים", על מנת שיוכלו לקבל את זמן הדיבור במליאה). במקרים רבים הם אף נושאים נאומים שאינם קשורים להצעת החוק. חברי כנסת שמגישים הסתייגויות לא מהותיות מסירים אותן, בדרך כלל, אלא אם כן בכוונתם לערוך גם פיליבסטר הצבעות שמיות.
אף שהפיליבסטר הראשון בישראל נערך בנוגע לתיקון בפקודת מס הכנסה (הדיון התקיים ב-27 במרץ 1957, ונמשך עד 5:00 בבוקר), השימוש בפיליבסטר נפוץ בעיקר בדיונים על חוק התקציב ועל חוק ההסדרים הנלווה לו. הדבר נובע ממספר סיבות. ראשית, חוקים אלה מכסים תחומים רבים, ויש להם משמעויות כלכליות, חברתיות ופוליטיות רחבות יותר מאשר חוקים אחרים. לכן, לאופוזיציה יש במקרים רבים סיבות אידאולוגיות כנות לסכל את העברת החוקים, או למצער להילחם בהם. סיבה שנייה נעוצה בטעמים פרקטיים. חוקים מסוג זה הם עתירי סעיפים ומשופעים במספרים, מה שמגדיל מאוד את מגוון האפשרויות להגשת הסתייגויות לשם דיבור.
חבר כנסת שנודע במיוחד בהקשר לפיליבסטרים בישראל, הוא מיכאל איתן, שנשא את הנאום הארוך בתולדות הכנסת, בעת שנימק את הסתייגויותיו לתקציב המדינה לשנת 1993. איתן נאם במשך 10 שעות ו-7 דקות, ובאורח נדיר עסק ברובו של הנאום בנושא הנדון – תקציב המדינה. פיליבסטר משמעותי במיוחד היה של חבר הכנסת יצחק פינדרוס שנתבקש למשוך את הזמן על מנת להשיג רוב להצעת חוק לדחיית תאריך הגשת התקציב ובעקבות כך נאם במשך שעה ו-50 דקות שבסופן ההצעה נפלה. ברגע האחרון של ההצבעה השמית נכנסו בהפתעה ארבעה חברי כנסת שהצביעו נגד ההצעה וגרמו לנפילתה. האירוע כונה "ליל החניונים" עקב שהייתו של חבר הכנסת רם שפע בחניון הכנסת ממש עד רגע ההצבעה עצמו. נפילת ההצעה הובילה לבחירות לכנסת ה-24.
בשונה מהפיליבסטר המקובל שנעשה במליאת הכנסת, חבר הכנסת יכול לעשות שימוש בסמכותו לעלות הסתייגויות או להעלות טענת "נושא חדש" (לפי סעיף 85 לתקנון הכנסת) בזמן הדיון בוועדה מוועדות הכנסת. בדיון שנערך לקראת אישורו של חוק התקציב הדו-שנתי לשנים 2017–2018, העלתה חברת הכנסת סתיו שפיר הסתייגויות במשך כ-13 שעות כאשר את חלקן אף תיעדה בשידור חי בפייסבוק. חברי הקואליציה בוועדה ביקרו את השימוש במהלך זה, אולם יושב ראש ועדת הכספים חבר הכנסת משה גפני הודיע כי לא יפריע לקיומו. לבסוף, נשא הפיליבסטר פרי כאשר הגיעו הצדדים להסכמות על נוסח מרוכך יותר לחוק.
פיליבסטר הצבעות שמיות
סוג שני של פיליבסטר המקובל בכנסת הוא דרישה להצבעה שמית. אין מדובר בהמצאה ישראלית, ואפילו ישיבתו הראשונה החגיגית של הפרלמנט האירופי סבלה מדרישה של מיעוט מחברי הבית לערוך הצבעה שמית על כמה עניינים פרוצדורליים.
בניגוד לריבוי הסתייגויות, השימוש בהצבעה השמית ככלי לעיכוב הצבעות הוא כלי חדש יחסית. למעשה, בראשית ימיה של הכנסת הצבעה שמית הייתה דבר נדיר גם כשהתבקשה מטעמים עקרוניים, ועד 1965 נערכו רק 3 הצבעות בדרך זו, כולן בנושאים בעלי חשיבות לאומית: כינון הממשלה הראשונה, החלטת הררי והסכם השילומים.
השימוש בפיליבסטר הצבעות שמיות קל לביצוע. לפי סעיף 36(ב) לתקנון, די בדרישה של 20 חברי כנסת (או של הממשלה) כדי לקיים הצבעה שמית.
התמודדות הכנסת עם הפיליבסטרים
סעיף 98 (לשעבר סעיף 131 ולפני כן סעיף 148) לתקנון הכנסת מסמיך את ועדת הכנסת לקבוע סדרי דיון שונים מהקבועים מהתקנון. זאת כאשר מליאת הכנסת דנה בחוק התקציב או כאשר מדובר על "מקרים אחרים יוצאים מן הכלל". הפרשנות המקובלת שניתנה לאותם "מקרים יוצאים מן הכלל" היא כאשר מדובר על הצעות חוק שאם לא יעברו במועד קצוב - הן תסוכלנה (כך לדוגמה נעשה שימוש בסמכות זו ערב אישור הסכמי אוסלו ותוכנית ההתנתקות). בדרך כלל מנסות הקואליציה והאופוזיציה להגיע להסכמות על מסגרת הדיון, אך במקרים בהם הן מגיעות למבוי סתום, מנצלת הקואליציה את הרוב שיש לה בוועדת הכנסת, וכופה הסדר שמקצר את הפיליבסטר. בעבר נחשב השימוש בסעיף התנהלות קיצונית, וכמוצא אחרון, ואולם בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 גובר השימוש בו.
שימוש בסעיף 98 נעשה, למשל, בעת הדיון על התוכנית הכלכלית של בנימין נתניהו בשנת 2003, כאשר סיעות השמאל העלו למעלה מ-8,000 הסתייגויות. ועדת הכנסת החליטה על יישום שיטה שכונתה "שיטת האקורדיון", המאפשרת הצבעה אחת על הסתייגויות דומות. נוסח ההחלטה המלא היה:
בשנת 2011 תוקן תקנון הכנסת, ונקבע בו, בסעיף 90(ב)(3), כי לעניין זמן הדיבור, "דין הסתייגויות חלופיות כדין הסתייגות אחת". פירושו של דבר כי גם אם יוגשו הסתייגויות רבות לנושא אחד, אם הן חלופיות זו לזו, זמן הדיבור יישאר חמש דקות ולא יוכפל במספר ההסתייגויות. במהלך דיון בהארכת הוראות השעה המאפשרות שירות חובה במשטרה ושירות חובה לסוהרים בשנת 2012, הגישה סיעת האיחוד הלאומי אלפי הסתייגויות הנוגעות למספרי החיילים שיוצבו במשטרה ובשירות בתי הסוהר ולתאריך פקיעתן של הוראות השעה. אף שלפי הסעיף החדש אין פירושו של דבר זמן דיבור רב יותר, התכוונו חברי הסיעה לקיים את הפיליבסטר באמצעות עריכתן של אלפי הצבעות. יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין, שניהל את הדיון, החליט לא להצביע על כל אחת ואחת מההסתייגויות, אלא לקיים את ההצבעות לפי קבוצות, באופן דומה לשיטת האקורדיון שיושמה תשע שנים קודם לכן: תחילה תיערך הצבעה על הסתייגות לפיה יוצבו 100 חיילים, אחריה 200 חיילים וכן הלאה, ואם תתקבל אחת מהן, יקיים הצבעה גם על ההסתייגויות שבמספרים הנמוכים יותר. באופן דומה נערכו גם ההסתייגויות על התאריכים. חברי האיחוד הלאומי טענו כי הדבר מנוגד לתקנון והחרימו את ההצבעות, ובסופו של דבר כולן הוסרו. הנושא הועבר להכרעת ועדת הפירושים של הכנסת, אך טרם הוכרע.
בשנת 2014 קבעה ועדת הכנסת, לפי סעיף 98, מסגרת דיון לשלוש הצעות חוק שנדונו בשבוע אחד - חוק יסוד: משאל עם, תיקון לחוק שירות ביטחון בעניין גיוס בני ישיבות ותיקון לחוק יסוד: הממשלה שכונה "חוק המשילות". סיעות האופוזיציה, שדרשו לקבוע מסגרת דיון ממושכת יותר, החרימו בתגובה את דיוני המליאה בשלוש הצעות החוק.
הפיליבסטר ביפן
בפרלמנט של יפן נאסר לחלוטין קיומו של פיליבסטר דוגמת הפיליבסטר האמריקאי. הסיבה לכך נעוצה בכך שכינונו מחדש של המשטר היפני לאחר מלחמת העולם השנייה נעשה תחת פיקוחה של ארצות הברית. היועצים האמריקאים רצו לכונן את הפרלמנט בדמותו של הקונגרס, ללא האלמנטים השליליים שהיו קיימים בו לדעתם. חוק הדיאט היפני קובע, לפיכך, כי בסמכות יושב ראש הישיבה להגביל את משך הדיון. חברי הפרלמנט רשאים אמנם לבקש את הארכת הדיון, אך ניתן להסיר בקשה כזו ברוב רגיל.
אף על פי כן, הצליחו חברי פרלמנט ליברלים לפתח סוג של פיליבסטר-זוטא, המכונה "הליכת פרה". חלק מההצבעות בפרלמנט הן חשאיות, באמצעות הטלת פתקי הצבעה לקלפיות. חברי פרלמנט שמעוניינים לעכב את הדיון מתגודדים ליד הקלפי, מתעכבים בדרכם להצביע, "שוכחים" להביא את פתק ההצבעה, מביאים את הפתק הלא נכון, וכיוצא בזה. לעיתים קורה שמההתגודדויות במסדרון הצר שמוביל לקלפי מתפתחות תגרות. סוג זה של פיליבסטר מוגבל ביעילותו, ואין הוא נמשך יותר מ-3 שעות.
הפיליבסטר במדינות אחרות
גם באו"ם היו מקרים של פיליבסטרים שנועדו להשפיע על החלטות. גם החלטת החלוקה התקבלה בעקבות פיליבסטר. ההצבעה אמורה הייתה להתקיים ב-27 בנובמבר 1947, אך באותה העת לא היה רוב להצעה. את ישיבת העצרת הכללית ניהל שר החוץ של ברזיל, אוסוואלדו ארניה, שהיה בין תומכיה. הנציגים הדרום אפריקאים, שתמכו אף הם בהצעה, ביקשו את רשות הדיבור, ונאמו במשך שעות. נציגי מדינות ערב דרשו לסיים את הדיון ולהגיע להצבעה, אך ארניה סירב. לאחר חצות, הודיע ארניה שעקב התמשכות הדיון, ההצבעות יתקיימו רק יומיים לאחר מכן, ב-29 בנובמבר. בפרק זמן זה ניהלה הסוכנות היהודית מגעים עם נציגי מדינות קטנות שלא היו להן אינטרסים באזור, השיגה את תמיכתן, וכך הושג הרוב להצעה.
מתיאס שליידן
מתיאס יעקב שליידן (בגרמנית: Matthias Jacob Schleiden; 5 באפריל 1804 – 23 ביוני 1881) היה בוטנאי גרמני ואחד ממייסדי תאוריית התא, יחד עם תאודור שוואן ורודולף וירכו.
חייו
שליידן נולד בהמבורג ולמד בהיידלברג. החל לעסוק בתחום המשפט בהמבורג, אך במהרה עבר לבוטניקה. העדיף ללמוד על מבנה הצמח דרך המיקרוסקופ.
בשנת 1839 למד על רקמות צמחים וטען כי כל צמח הוא אורגניזם שנובע מתאים בודדים ועצמאים; בכך הצהיר לראשונה על רעיונות תאוריית התא. כפרופסור באוניברסיטת יינה תרם לידע על הצמחים, בין השאר בנושא החלקים השונים באורגניזם הצמחי שמורכב מתאים. שליידן ושוואן הפכו לראשונים לפענח את מה שהיה באותה התקופה אמונה בלתי פורמלית, כעיקרון ביולוגיה שווה בחשיבותו לתורה האטומית של הכימיה. הוא גם זיהה את חשיבות גרעין התא (שהתגלה בשנת 1831 על ידי רוברט בראון), שתפקידו בין היתר קשור בחלוקת התא.
שליידן נפטר בפרנקפורט ב-1881.
פיל סרי לנקי
פיל סרי לנקי (שם מדעי: Elephas maximus maximus), ידוע גם בשם פיל אסייתי מצוי או פיל ציילוני), הוא אחד משלושה תת-מינים ידועים של פילים אסיאתים והגדול מבין כולם. הפיל סווג לראשונה על ידי קארולוס ליניאוס בשנת 1758 ומקורו באזור סרי לנקה.
מאז 1986, הפיל הסרי לנקי נמצא בסכנת הכחדה ואוכלוסייתו התכווצה בחמישים אחוז תוך שלושה דורות. סכנת ההכחדה היא מההיעלמות והרס בתי הגידול הטבעיים של הפיל.
אוכלוסיית הפילים הסרי לנקים מצויה בעיקר במספר פארקים לאומיים ושמורות טבע כגון: הפארק הלאומי אודה וולאווה, הפארק הלאומי יאלה, הפארק הלאומי ווילפאטו ובפארק הלאומי מינריה.
מרקוס ויפסניוס אגריפה
מרקוס ויפסניוס אגריפה (בלטינית: Marcus Vipsanius Agrippa; 63 לפנה"ס - מרץ 12 לפנה"ס), איש צבא ומדינאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה וראשית תקופת האימפריה. כתוצאה מידידותו הקרובה עם אוגוסטוס, עלה אגריפה לגדולה, ואף שימש כמצביאו הראשי של אוגוסטוס. בלט במנהיגותו הצבאית בעת המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית ומלחמות נוספות. ניצחונותיו של אגריפה על סקסטוס פומפיוס ומרקוס אנטוניוס אפשרו לאוגוסטוס לבסס את כוחו ברומא העתיקה ובסופו של דבר להפוך לאדונה הבלתי מעורער של האימפריה הרומית.
לאחר הקמתו של משטר הפרינקיפט, המשיך אגריפה לשמש כיועצו הקרוב וכיד ימינו של אוגוסטוס, והיה אחד האנשים החזקים והנערצים ברומא. אגריפה הפך לחתנו של אוגוסטוס על ידי נישואיו לבתו יוליה, ובסופו של דבר הוענקו לו סמכויות שהפכו אותו לשותף בשלטון עם כוחות כמעט שווים לאלו של אוגוסטוס. עד מותו, נחשב אגריפה ליורשו העתידי של אוגוסטוס. שניים מהקיסרים היו צאצאיו: הוא היה סבו של הקיסר קליגולה מצד אמו, וסבא רבא של הקיסר נירון מצד אמו.
פיל סרי לנקי
מאפיינים
הוא מגיע לגובה של 2 עד 3.5 מטר בכתפיו, ומשקלו מגיע לכ-2,000 עד 5,000 ק"ג. יש לו תשעה-עשר זוגות של צלעות, צבעו כהה משל פיל הודי ופיל סומטרי, והוא בעל כתמים גדולים יותר וברורים יותר על האוזניים, על הפנים ועל הבטן. רק ל-7% מן הזכרים יש חטים.
אוכלוסיית הפילים האסייתים המצויים בפארקים הלאומיים של סרי לנקה קטנה מעט בהשוואה לזו שתועדה במקורות היסטוריים משנת 200 לפנה"ס, ובתמונות שצולמו בתחילת המאה ה-19 בתקופת השלטון הקולוניאלי הבריטי של האי. הגודל הצנוע יותר של הפילים בני ימינו עשוי להיות תוצאה תהליך ארוך של דלדול הפרטים הכשירים ביותר מן האוכלוסייה הטבעית על ידי ציד או ביות.
מרקוס ויפסניוס אגריפה
נעוריו
אגריפה נולד בשנת 63 לפנה"ס. מעטות הידיעות על משפחתו, אך היסטוריונים מן העת העתיקה, כגון טקיטוס וסווטוניוס, מציינים כי נולד למשפחה ממוצא צנוע. ההיסטוריון מאייר ריינהולד משער כי אגריפה היה ממוצא אילירי; הוא מסתמך על כתובות רומאיות שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות בדלמטיה ונושאות את הנומן "ויפסניוס".
אגריפה היה בן גילו של אוקטביוס והשניים גדלו יחד והיו לחברי ילדות קרובים. ייתכן שהקשר בין אגריפה לאוקטביוס נוצר במכוון על ידי יוליוס קיסר שהבחין במעלותיו של אגריפה ולכן חיבר בינו לבין יורשו המיועד. בשנת 49 לפנה"ס הם הוכרו כבוגרים והורשו ללבוש את הטוגה וירליס. הם התגייסו לצבא הרומאי ושרתו כקצינים לצדו של קיסר בקרב מונדה בשנת 45 לפנה"ס, שהיה הקרב האחרון במלחמת האזרחים בין קיסר למתנגדיו הרפובליקאים. לאחר שובם לרומא נשלחו על ידי קיסר לאימונים ולימודים באפולוניה שבאיליריה (אלבניה של ימינו); הם צורפו ללגיונות שהוצבו במוקדון כהכנה לפלישה המתוכננת לאימפריה הפרתית. איש הצבא קווינטוס סלבידינוס רופוס נשלח גם הוא איתם על ידי קיסר.
פיל סרי לנקי
בית גידול ותפוצה
תפוצת הפילים מוגבלת בעיקר לשפלות ולאזורים יבשים שבהם הם עדיין נפוצים כמו: בצפון, בדרום, במזרח, בצפון מערב, בצפון מרכז ובדרום מזרח האי של סרי לנקה.
מרקוס ויפסניוס אגריפה
נעוריו
כעדות למידת הקרבה בין אוקטביוס לאגריפה תשמש העובדה שכשאחיו של אגריפה, לוקיוס, נפל בשבי בידי צבאו של קיסר, כאשר נלחם יחד עם קאטו הצעיר כנגד קיסר באפריקה, אוקטביוס השתמש בקשריו המשפחתיים עם קיסר כדי לשחררו, לבקשתו של אגריפה.
פיל סרי לנקי
בית גידול ותפוצה
למעט גני יאלה וווילפאטו כל האזורים המוגנים בהם נפוצים הפילים הם בהיקף של פחות מ-100 קמ"ר. באזורים רבים, גודל הפארק הוא פחות מ-50 קמ"ר ושטח כזה אינו גדול דיו כדי לשמש כבית גידול של הפילים.
מרקוס ויפסניוס אגריפה
נעוריו
עם היוודע דבר הירצחו של קיסר, באידו של מרס 44 לפנה"ס, חזר אוקטביוס לרומא ועימו אגריפה ורופוס. בניגוד לעצתם הוא בחר שלא לקחת איתו את הלגיונות שהיו מוצבים במוקדון.
פיל סרי לנקי
מזון
הפילים מוגדרים כאוכלי עשב וצורכים כ-150 ק"ג צמחים ליום. באופן כללי, הם ניזונים ממגוון רחב של צמחים המשמשים להם כמזון. באזור הצפון מערבי של סרי לנקה נערכה תצפית על התנהלות האכילה של הפילים מינואר 1998 עד דצמבר 1999. נמצא בתצפית כי הפילים ניזונים מ-116 מינים של צמחים, השייכים ל-35 משפחות, הכוללות 27 מינים של צמחים מעובדים. יותר ממחצית הצמחים אינם מינים של עצים, ורובם שיחים, עשבים דשאים וצמחים מטפסים.
מרקוס ויפסניוס אגריפה
קריירה מוקדמת
עם הגעתם לרומא נודע לאוקטביוס שקיסר אימץ אותו לבנו בצוואתו ומינה אותו ליורשו. אולם כדי להשיג את ירושתו, זקוק היה אוקטביוס לתמיכתו של כוח צבאי. אגריפה גייס למענו חיילים בקמפניה, והוא היה כנראה אחד המפקדים ששכנעו את הלגיונות הרומאים המוצבים במוקדון ונאמנים למרקוס אנטוניוס לערוק למחנה אוקטביוס. כשלרשותו כוח צבאי זה, הקים אוקטביוס יחד עם מרקוס אמיליוס לפידוס ומרקוס אנטוניוס את הטריאומווירט השני במטרה להילחם ברוצחי קיסר. אגריפה מונה לטריבון הפלבס בסוף שנת 43 לפנה"ס, ובמסגרת תפקידו תבע לדין באשמת עריצות את גאיוס קסיוס לונגינוס, אחד מרוצחי קיסר. צעד זה היה חלק ממסע מתוכנן שניהל אוקטביוס נגד רוצחי קיסר. למרות שמעשי אגריפה נבעו מנאמנותו לאוקטביוס, קרוב לוודאי שגם התעשר מרכוש הנאשמים שהופקע ונמסר לידי התובעים.
מדיניות אוקטביוס הביאה את אגריפה לעימות ישיר עם חבורת הקושרים. אלה גייסו בינתיים צבא במזרח, כדי להפיל את הטריאומווירט ולהשתלט על רומא. ככל הנראה נלחם אגריפה לצדם של אוקטביוס ומרקוס אנטוניוס בקרב פיליפי בשנת 42 לפנה"ס; בקרב הובסו מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס, ממנהיגי הקשר לרציחת קיסר.
בעקבות הניצחון על רוצחיו של קיסר, החלו לוקיוס אנטוניוס ופולביה אנטוניה, אחיו ואשתו של מרקוס אנטוניוס, לפעול כנגד אוקטביוס בניסיון לבסס את משפחתם כשליטים היחידים ברומא. פעילותם נגד אוקטביוס כללה ניסיון לשבש את הקצאת הקרקעות לווטרנים של צבא אוקטביוס.
המלחמה כנגד סקסטוס פומפיוס
באותה שנה, כאשר אוקטביוס שהה בגאליה נארבוננסיס (כיום בדרום צרפת), מונה אגריפה לפראיטור אורבנוס. בעודו עוסק, במסגרת תפקידו, בארגון המשחקים לכבוד האל אפולו, פתח סקסטוס פומפיוס, בנו של פומפיוס הגדול, בהתקפה על דרום איטליה כדי לבסס לעצמו בסיס ימי בסיציליה, תוך ניצול העובדה שכוחות הטריאומווירט היו עסוקים בהבסתם של רוצחי קיסר במזרח. ההתקפה נהדפה בהצלחה על ידי אגריפה, ואחת נוספת – אותה הנחית סקסטוס באוגוסט בשיתוף עם אנטוניוס, נהדפה גם היא. לאחר הניצחון היה אגריפה אחד מן המתווכים שעשו שלום בין אוקטביוס לאנטוניוס וחידשו את הברית ביניהם. במהלך המשא ומתן גילה אוקטביוס, כי רופוס, מצביאו הראשי, הציע את שירותיו לאנטוניוס. רופוס הובא למשפט לפני הסנאט והוצא להורג או אולי אולץ להתאבד, ואגריפה ירש את מקומו כמצביא הראשי של אוקטביוס.
בשנת 39 לפנה"ס מונה אגריפה למושל גאליה נארבוננסיס, שעברה לשליטתו של אוקטביוס אחרי המלחמה ונזקקה למישהו נאמן שיחזק את שליטתו של אוקטביוס בפרובינקיה. אגריפה חיזק את שליטת אוקטביוס בפרובינקיה על ידי בניית מערכת דרכים מסועפת ואמות מים, דיכא את מרידת שבט האקוויטאנים שפרצה בשנת 38 לפנה"ס, ואף היה הרומאי השני שחצה את נהר הריינוס במהלך מסע עונשין נגד השבטים הגרמאניים. עם שובו לרומא הוצע לערוך לכבודו טריומף, אולם הוא סרב. הסיבה לסירובו, לדברי ההיסטוריון דיו קסיוס, הייתה כי לא רצה לחגוג את ניצחונו בשעה שחברו ומטיבו, אוקטביוס, מלקק את פצעי תבוסתו בקרב נגד סקסטוס פומפיוס. עם זאת, הוא ניאות ליטול עליו את משרת הקונסול של שנת 37 לפנה"ס.
בעקבות הכישלון במערכה נגד סקסטוס פומפיוס והסכנה שנשקפה לאספקת המזון לעיר רומא עקב פשיטותיו על חופי איטליה, מינה אוקטביוס את אגריפה למפקד הצי. דאגתו הראשונה של אגריפה הייתה להקים נמל להגנת האוניות ולאימון המלחים והחותרים. הוא חיבר את אגם אוורנוס, שעל יד פוטיאולי, עם הים, והקים במקום את נמל פורטוס יוליוס. אחר כך פנה לבנייה מחדש של הצי עצמו. בין חידושיו היו בנייה של אוניות חמש-חתרית משופרות בגודלן ושיפור מתקן העורב שנועד ללכוד אוניות אויב. אגריפה ואוקטביוס יצאו למערכה בקיץ של שנת 36 לפנה"ס, אך הפלגתם הראשונית לסיציליה נכשלה בעקבות סערה שגרמה נזק לחלקו הארי של הצי. לאחר תיקון הספינות, אגריפה הפליג לאיים הליפריים שם הוא קבע את מפקדתו. אגריפה נלחם נגד סקסטוס במילאי ובנאולוכוס, תוך שהוא משמיד את רוב אוניותיו ולוקח בשבי את השאר. ניצחונו הושג הודות לכך שהצליח להתגבר על יכולת התמרון העליונה של סקסטוס על ידי אוניותיו הגדולות שסיפקו עמידות בפני התקפות ומתקן העורב המשופר שבעזרתו חייליו הצליחו ללכוד את ספינות האויב.
הניצחון של אגריפה על סקסטוס הבטיח את אספקת המזון לרומא, הגדיל את אהדת הציבור לאוקטביוס וסייע לו רבות בחיזוק מעמדו. אוקטביוס הצליח, כתוצאה מעליית יוקרתו, להדיח את לפידוס, שותפו לטריאומווירט, ולהשתלט על כוחותיו. על הצלחתו במיגורו של סקסטוס, עוטר אגריפה בכתר הימי, קיבל מספר אחוזות בסיציליה ומעמדו בשלטונו של אוקטביוס התחזק באופן משמעותי.
באותה שנה נשא אגריפה לאשה את קייקיליה אטיקה, בתו של טיטוס פומפוניוס אטיקוס שהיה בן למשפחה עתיקה ועשירה ממעמד הפרשים וחברו הקרוב של מרקוס טוליוס קיקרו. הנישואים אורגנו על ידי אנטוניוס.
אחרי הניצחון כנגד סקסטוס אגריפה יצא למספר מסעי מלחמה ברחבי האימפריה שנועדו להחזיר את הסדר לפרובינקיות. הוא פיקד על פעולות הצי בחופי דלמטיה בשנת 35 לפנה"ס ובשנה שאחר כך יחד עם אוקטביוס הצליח להכניע ולכבוש את רוב השבטים הדלמטים.
המלחמה כנגד מרקוס אנטוניוס
בשנת 34 לפנה"ס הסכם הטריאומווירט השני עמד לפוג והיה ברור לכל שהדבר יביא לעימות בין אוקטביוס לאנטוניוס. כהכנה לעימות אוקטביוס ביקש לזכות בתמיכתו העם הרומאי ולכן אגריפה התנדב לכהן כאידיל, למרות שהמשרה הייתה נחותה ממשרת הקונסול בה כיהן בעבר. במסגרת תפקידו הוא החל בבנייה מסיבית מחדש של רומא שהוזנחה כתוצאה ממלחמות האזרחים. אגריפה בנה ושיפץ מבני ציבור, אמות מים, שתל גנים, בנה מרחצאות ושיפץ את מערכת הביוב של העיר, ערך משחקים במשך 55 ימים רצופים וחילק לציבור מתנות בדמות מלח ושמן בחינם. מכיוון שיחס את כל הישגיו לאוקטביוס מפעליו נוצלו כדי להעלות את הפופולריות של אוקטביוס בקרב העם והודות לפעולותיו אוגוסטוס יכול היה להתרברב בסוף שלטונו שהוא "מצא עיר הבנויה לבנים ובנה אותה משיש". כמו כן במסגרת תפקידו גירש אגריפה את כל האסטרולוגים מרומא משום שהיו נאמנים לאנטוניוס ונהגו להתסיס את האוכלוסייה.
אגריפה סיים את כהונתו כאידיל ב-1 בינואר 32 לפנה"ס וחזר לתפקידיו הצבאיים וכמצביאו הראשי של אוקטביוס הופקדו בידיו ההכנות של הצבא לעימות עם כוחותיו של אנטוניוס. קלאופטרה השביעית ומרקוס אנטוניוס התחילו לאסוף צבא ביוון בשנת 31 לפנה"ס מתוך כוונה לפלוש לאיטליה. בתגובה לכך אגריפה פיקד על כוח צבאי שיצא ליוון, שבדרכו הוא הצליח ללכוד את רוב אוניות האספקה של אנטוניוס מהמזרח, אגריפה נחת בדרום-מערב הפלופונסוס שם הוא נלחם והביס את מלך מאוריטניה בוגוד שהיה בן בריתו של אנטוניוס, מכאן הוא שט צפונה תוך שהוא מבצע פשיטות על כוחותיו של אנטוניוס עד שלבסוף נחת בקרקירה וכבש אותה. שאוקטביוס התקדם לעבר מפרץ אקטיום במטרה להטיל מצור על כוחותיו של אנטוניוס שחנו שם אגריפה סייע לו על ידי כיבוש האי לאוקס ומפרץ דוקטו. יעדו הבא של אגריפה היה פטרס שם הוא הביס את מפקדו של אנטוניוס קווינטוס נסידיוס וכבש את העיר, עם חזרתו לבסיסו ליד אקטיום הוא נקלע לקרב ימי עם גאיוס סוסיוס, אחד ממפקדיו של אנטוניוס, שהסתיים בניצחונו.
בשעה שהעימות הגדול עם כוחותיו של אנטוניוס התקרב אוקטביוס כינס מועצמת מלחמה שבה הביע את דעתו שיש לאפשר לאנטוניוס ולקלאופטרה לברוח מן המצור מתוך ביטחון שכוחותיהם יערקו לצידו. אגריפה התנגד לכך בציינו שאין כל ביטחון שחייליו של אנטוניוס יערקו לצידם כל עוד אנטוניוס וקלאופטרה חיים. בסופו של דבר אוקטביוס קיבל את דעתו של אגריפה. אגריפה המשיך לכהן כמפקד כוחותיו של אוקטביוס בקרב אקטיום, בקרב עצמו הוא פיקד על האגף השמאלי, במהלך הקרב הצי של אגריפה, בעל ספינות הליבורניות המהירות יותר, נמנע מהתקפותיו של ספינות החמש-חתרית הכבדות של אנטוניוס שניסו לנגח את אוניותיו וכך לשבור את המצור. אחרי כישלון תוכניתו של אנטוניוס הוא וקלאופטרה נמלטו משדה הקרב תוך שהם נוטשים את שאר כוחותיהם לרחמי כוחותיו של אוקטביוס. הניצחון בקרב, שלו היה אחראי אגריפה, הוביל לעריקת כוחותיו של אנטוניוס והפך את אוקטביוס לשליט היחיד באימפריה הרומית.
פיל סרי לנקי
מזון
יותר מ-25% מכלל מיני הצמחים הנאכלים על ידי הפילים משתייכים למשפחת הקטניות ו-19% מכלל מיני הצמחים משתייכים למשפחת הדגניים. בנוסף, נצפה שהפילים אוכלים משאריות הצמחים המעובדים המצויות על גבי האדמה. פילים צעירים נוטים לאכול בעיקר מיני דשא.
מקורות מזון נפוצים נוספים של הפילים הם התחדשות יערות, ובעיקר יערות גדולים בצפיפות נמוכה.
אוכלוסייה
בעבר נמצאו הפילים באזור השפלה, באזור יערות וגם באזורים ההרריים שבאי סרי לנקה. הפילים נהנו מתפוצה רחבה ונמנו כמויות רבות של פילים מרכסי ההרים הגבוהים ביותר עד גובה פני הים.
עד 1830, היה שפע של פילים, ובגלל שפע הפילים, ממשלת סרי לנקה אפשרה לפגוע בהם ולהמית אותם, ושילמה תגמולים עבור כל פיל שהומת. הפחתת כמות הפילים באזור מבתי הגידול גברה, ובמהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 בתי הגידול הפכו ליערות של מטעי קפה ותה. במאה ה-20 היו מפוזרים הפילים על פני מספר מקומות באי.
איומים
במהלך הסכסוך של סרי לנקה, פילים נעשו נכים או נפגעו והומתו על ידי מוקשים. בין השנים 1990 ו-1993, כ-165 פילים החיים בטבע מתו כתוצאה מפציעות ירי. בשנת 1994 הומתו לפחות 96 פילים על ידי מוקשים או ציידים, ובנוסף עד 20 פילים נפגעו ממוקשים והיו לנכים.
כיום, בשל העובדה שהניבי פילים בסרי לנקה נדירים ביותר, צייד בלתי חוקי של שנהב אסור. עם זאת, חלק מהסוחרים בשנהב עדיין ממשיכים למכור אותו באופן בלתי חוקי. העיר קנדי זוהתה כמרכז לסחר בלתי חוקי כזה. סרי לנקה לוחמת בתופעה באמצעות אירועים מתוקשרים של השמדת שנהב. האיום הגדול ביותר על הפילים הוא מבני האדם ונובע מהרחבת שטחי המגורים וצמצום אזורי המחיה של הפילים. הפילים מומתים תוך כדי הגנה על יבולים ובתים.
איומים נוספים הם כריתת יערות, בצורת ורעב. במהלך עונות של בצורת, פילים רבים זקוקים לקרקע חקלאית ולמזון. כמעט 80 פילים מתו בצפון מערב סרי לנקה, 50 בדרום ובמזרח, ועוד 30 פילים בחלקים אחרים של הארץ, בהיקף של 160 מקרי מוות של פילים אסייתים מצויים ב-2006.
מרקוס ויפסניוס אגריפה
המלחמה כנגד מרקוס אנטוניוס
לאחר הניצחון אגריפה נשלח חזרה לרומא לסייע לגאיוס קילניוס מאיקנס לנהל את האימפריה בשעה שאוקטביוס עצמו היה עסוק בסיום המערכה הצבאית כנגד אנטוניוס, עם סיום המערכה הוענקו לאגריפה מספר אותות כבוד כולל העלאתו למעמד הפטריקי. כדי לחזק את בריתו עם אגריפה אוקטביוס נתן לו לאישה את אחייניתו קלאודיה מרקלה (לא ידוע מה עלה בגורלה של אשתו הראשונה).
בתקופת שלטונו של אוגוסטוס
אגריפה היה אחד מיועציו הראשיים של אוקטביוס לאחר המלחמה ומילא תפקיד מפתח בביסוס הפרינקפס ובארגון הצבא האימפריאלי, הוא כיהן לצדו של אוקטביוס כקונסול וקנסור בשנת 28 לפנה"ס, והמשיך למלא את תפקיד הקונסול גם בשנת 27 לפנה"ס. במסגרת כהונתו היה אחראי לטיהור הסנאט ממתנגדיו של אוקטביוס ולעריכת קנסוס (מפקד אוכלוסין) של אזרחי רומא. אגריפה גם שב לעסוק במפעלי הבנייה בעיר רומא ובין השאר הקים את מרחצאות אגריפה; הבניין המפורסם ביותר אותו הקים היה הפנתאון, לציון הניצחון בקרב אקטיום. בשנת 27 לפנה"ס יצא אוקטביוס למסע מלחמה בהיספניה טארקוננסיס (כיום בספרד) כשהוא משאיר את אגריפה כאחראי מטעמו ברומא.
כאשר אוגוסטוס נפל למשכב בשנת 23 לפנה"ס, אגריפה לקח על עצמו רבות מסמכויותיו ואף ארגן את חתונת בתו של אוגוסטוס, יוליה, למרקוס קלאודיוס מרקלוס. כשהיה חשש שאוגוסטוס ימות כתוצאה ממחלתו, אגריפה נבחר על ידו כיורשו. לאחר שאוגוסטוס הבריא אגריפה שוגר בשנת 23 לפנה"ס למזרח. באותו הזמן נפוצו שמועות על קרע בינו לבין אוגוסטוס על שאלת הירושה, אולם מינויו של אגריפה ליורשו של אוגוסטוס באותה שנה ונתינת סמכויות צבאיות במזרח על ידי נתינת הסמכויות של פרוקונסול אימפריום לאגריפה למשך חמש שנים, דבר שהעניק לו סמכות צבאית בכל הפרובינקיות הרומאיות, מעידה שלא היה בשמועות האלה אמת.
קיימת מחלוקת בנוגע לטיב סמכויותיו של אגריפה. יש הסבורים שהוא קיבל את האימפריום מאיוס שהעניק לו סמכויות מעל מושלי הפרובינקיות השונות של האימפריה, בעוד שיש כאלו הסבורים שהוא קיבל את האימפריום איקוואום שהעניק לו סמכויות שוות לאלו של מושלי הפרובינקיות השונות של האימפריה.
ככל הנראה השליחות של אגריפה למזרח נעשתה כדי לפייס את מרקלוס שעד למחלתו של אוגוסטוס נחשב כיורשו. סיבה אפשרית נוספת לשליחות היא הכנת הקרקע להסדר עם האימפריה הפרתית על השבת נסי הלגיונות שנפלו לידי הפרתים בזמן התקפותיהם של מרקוס ליקיניוס קראסוס ומרקוס אנטוניוס.
בשנת 21 לפנה"ס כשיצא אוגוסטוס לסיור בפרובינקיות המזרחיות ומהומות פרצו ברומא כתוצאה ממחלוקת בעניין בחירת הקונסול, קרא אוגוסטוס לאגריפה לשוב לרומא כדי לפקח על העניינים מטעמו.
חתנו של אוגוסטוס
כשמרקלוס נפטר בשנת 23 לפנה"ס, שכנע אוגוסטוס את אגריפה להתגרש מאשתו ולשאת את יוליה, מכיוון שלא היה מועמד מתאים במשפחתו והוא לא רצה להכניס זר למשפחה. כמו כן הקשרים המשפחתיים של אגריפה עם השושלת היוליו-קלאודית המשיכו להתהדק כשבשנת 19 לפנה"ס טיבריוס התחתן עם ויפסניה אגריפינה, בתו של אגריפה מנישואיו הראשונים.
אגריפה שב לגאליה בין השנים 20-18 לפנה"ס כדי להשקיט אי סדרים שפרצו בפרובינקיות השונות והמשיך במפעלי הבנייה שבהם התחיל בכהונתו הראשונה בפרובינקיה. בשנת 19 לפנה"ס נשלח להיספניה טארקוננסיס כדי להשלים את דיכוים של הקנטברים. לאחר מספר קשיים בהתמודדות עם לוחמת הגרילה של הקנטברים ומספר מרידות שפרצו בלגיונותיו אגריפה הצליח להביס את הקנטברים ולהשקיט, אחת ולתמיד, את ההתנגדות לנוכחות הרומאית בהיספניה, שנמשכה כמאתיים שנה.
בשנת 18 לפנה"ס חידש הסנאט את סמכויותיהם של אוגוסטוס ושל אגריפה למשך חמש שנים, ואגריפה קיבל גם את הסמכות הטריבונית למשך חמש שנים. שנה אחר כך אימץ אוגוסטוס את שני בניו של אגריפה, גאיוס ולוקיוס. חידוש האימפריום וקבלת הסמכות הטריבונית ביחד עם אוגוסטוס, שהיו שניים ממשרותיו החשובות ביותר של הפרינקפס, ביחד עם אימוץ בניו על ידי אוגוסטוס חיזקו את מעמדו של אגריפה. מאייר ריינהולד מתאר את מעמדו של אגריפה כשליט במשותף עם אוגוסטוס ומשער שיועד להיות יורשו. בשנת 17 לפנה"ס אגריפה ניהל במשותף עם אוגוסטוס את פסטיבל משחקי המאה.