cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד
תוצאות הרעב
מדיניות "השוק החופשי" שהייתה פופולרית בשנת 1840 איבדה את חינה בשנת 1870. ולפיכך התערבה הממשלה ביעילות ובמהירות כאשר החל רעב או מחלה ביבולים. חוקים חדשים אפשרו לאירים לרכוש את אדמתם, וכך הפכו החוות הקטנות שנמצאות בבעלות אירית לשכיחות יותר ותפסו את מקומו של דגם האחוזה הגדולה המוחכרת לדיירי משנה רבים, שהיה הדומיננטי עד אז. החוות הקטנות נוהלו טוב יותר מאחוזות הענק שהיו בחובות כרוניים. גם הכנסייה הקתולית הייתה מאורגנת טוב יותר להתמודד עם מצבי חירום מאשר בימי הרעב הגדול.
אם חלוקת הקרקע ליורשים רבים, לפי השיטה האירית הישנה, יצרה מצב של נישואין מוקדמים ומשפחות גדולות, ביטולה הביא למצב הפוך. הבכור, "היורש" יכול היה לחכות עד שימצא את בת הזוג המתאימה, רצוי אחת עם נדוניה גדולה שתוכל לקדם את החווה. לילדים האחרים, שלהם לא היה סיכוי לרשת את החווה, לא היה תמריץ כלכלי להינשא מוקדם. כתוצאה מכל אלו משברים חקלאיים מאוחרים יותר היו בעלי השפעה מינימלית ונשכחו ברובם.
טיפול בריטניה ברעב
דעות ההיסטוריונים לגבי הטיפול של בריטניה ברעב חלוקות. מצד אחד, יש הטוענים שבריטניה נהגה כמקובל במקרים של רעב באותה תקופה באירופה, ושהטיפול של הממשלה ברעב זה לא היה שונה בהרבה מהטיפול במקרי רעב קודמים, הגם שבמונחים מודרניים הוא נחשב מעט מדי ומאוחר מדי. מצד שני, יש הטוענים שהבריטים ניהלו "השמדת עם" מכוונת, כלומר ניצלו את רעב תפוחי האדמה כדי להפטר מהאוכלוסייה האירית הבלתי רצויה. פרופסור ג'ון לי, למשל, משווה את אירועי הרעב לשואה. רובם של ההיסטוריונים גורסים שהמדיניות הבריטית בזמן הרעב, במיוחד תחת שלטונו של הלורד ג'ון ראסל, הייתה מוטעית מיסודה והרת אסון וכי בריטניה יכלה לעשות הרבה יותר כדי להציל את האירים מהרעב. בין היסטוריונים אלו נמנים היסטוריונים איריים, בריטים ואמריקנים - פ.ס.ל. ליונס, ג'ון א. מרפי, ג'ו לי, רוי פוסטר, ג'יימס ס. דונלי, ססילו וודהאם סמית, פטר גריי ורות דדלי אדוארדס.
התגובה הראשונית של הממשלה הבריטית להופעותיו הראשונות של הרעב הייתה, לדעתם של היסטוריונים כפ.ס.ל. ליונס, "ראויה ומוצלחת יחסית". יתרה מכך, בניגוד למיתוס, כפי שכתב פרופ' ג'ו לי:
חלק מן החוקרים מאשימים את מדיניות ששמרה על האינטרסים של בעלי הקרקעות אשר מבחינה אידאולוגית מנעה יבוא. אחרים טוענים כי הממשלה לא הייתה יעילה, וכי לא היו אמצעי תעבורה טובים מספיק להובלת מזון לאזורים מוכי הרעב.
מספר הקרבנות
אי אפשר לדעת בדיוק כמה אנשים מתו ברעב. מרשם האוכלוסין טרם החל, ושיטות הרישום של הכנסייה הקתולית שזה עתה נפטרה מן המגבלות שהוטלו עליה, לא היו עדיין משוכללות. רשומות "הכנסייה של אירלנד" נהרסו בשנת 1922 כאשר ה-IRA פוצץ את בניין הרשומות הממשלתי במהלך מלחמת האזרחים האירית, מעשה שעד היום מסמל באירלנד אלימות מזיקה וחסרת תועלת.
אפשרות אחת היא להשוות את מספרי האוכלוסייה הצפויים עם המספרים לאשורם בשנות החמישים של המאה התשע עשרה. תחזיות מוקדמות צפו שבשנת 1851 אוכלוסייתה של אירלנד תהיה בין 8 ל-9 מיליון איש. חישוב זה התבסס על מפקד אוכלוסין בן עשר שנים שנערך משנת 1821. עם זאת, בדיקה נוספת של החישובים מטילה ספק בדיוקם. מכל מקום, אוכלוסייתה של אירלנד בשנת 1851 מנתה 6.6 מיליון נפש. בכל חישוב שייערך יש לקחת בחשבון כי התת-תזונה גרמה גם לבעיות בפוריות והפחיתה את הפעילות המינית. לא ניתן היה להעריך בדיוק את המשמעות המדויקת של עובדה זו, עד למחקרים שנערכו באוכלוסיות מוכות רעב באפריקה במאה העשרים. כתוצאה מכך נערכו תיקונים סטטיסטיים, וההערכה של מספר מקרי המוות ירדה, שכן נראה כי יש לייחס חלק מן הירידה באוכלוסייה להשפעת התת-תזונה על הפוריות. היסטוריונים מעריכים כי מספר המתים נע בין 700,000 למיליון. בנוסף לכך, למעלה ממיליון איש היגרו לחוץ לארץ, ולמעלה ממיליון אחרים היגרו בעשורים לאחר שהסתיים הרעב. כתוצאה מכך היה מספר תושביה של אירלנד בשנת 1911 4.4 מיליון איש. מעמד אירי שלם, של פועלי החווה האירים, נמחק מעל פני האדמה.
באירלנד
אף מפלגה פוליטית אירית לא נוצרה כתוצאה מן הרעב. בין שנות העשרים ושנות הארבעים של המאה התשע-עשרה נשלטה אירלנד בידי מפלגתו של דניאל או'קונל. רק בשנת 1880 תחת צ'ארלס סטיוארט פרנל, כמעט ארבעים שנה לאחר הרעב, הוקמה תנועה לאומית אירית, "התנועה לשלטון עצמי" (Home Rule Party).
התגובה לרעב הייתה מאוחרת אף מחוץ לזרם הפוליטי המרכזי. מרד "האירים הצעירים" בהנהגת תומאס דייוויס בשנת 1848, על אף שהחל במקביל לרעב, לא הושפע ממנו. מרד נוסף לא בא עד שנות השישים של המאה התשע-עשרה והקמת תנועת ה"פניאנים" והאחווה האירית הרפובליקנית. היסטוריונים משערים כי הלם הרעב גרם לשאיפות האיריות הלאומיות להירדם לשנים רבות. במילים אחרות - לאנשים היה אכפת פחות מפוליטיקה.
באופן מוזר המשיכה אירלנד להיצמד לסמלים החיצוניים של השלטון הבריטי. הבוחרים האירים המשיכו להצביע לאחת משתי המפלגות הבריטיות הגדולות, השמרנים או הליברלים, על אף שהליברלים הם ששלטו בעת הרעב. בעת ביקוריה של המלכה ויקטוריה (שאירים בדורות מאוחרים יותר קראו לה "מלכת הרעב") קיבל העם האירי את המלכה בברכה חמה, ואספות פוליטיות המשיכו להסתיים בשירת ההמנון "אלוהים, נצור את המלכה".
הפזורה האירית
ברגשותיהם הפטריוטיים של המהגרים נעזר איימון דה ואלירה, לימים נשיא הרפובליקה האירית, אשר נסע לארצות הברית בשנת 1920 על מנת לאסוף כספים עבור מאבק האירים לעצמאות. מאוחר יותר הנפיק משרד האוצר באירלנד איגרות חוב מיוחדות המיועדות לאירים באמריקה.
מורשת הרעב כיום
בשנות התשעים של המאה העשרים ציינה הרפובליקה של אירלנד את יובל מאה וחמישים השנים לרעב הגדול. היה בכך ניגוד למה שאירע ביובל המאה, שלא צוין כמעט בשנות הארבעים. ייתכן שקשה היה לציין את יובל המאה לאירוע כה טראומתי, כאשר ילדים של ניצולי הרעב עדיין היו בחיים ולצידם אף כמה אנשים אשר נולדו בעת הרעב, וייתכן שהיו אלו האירועים באירופה בשנות ה-40 שהאפילו על זכר הרעב. ביובל המאה וחמישים התנצל ראש הממשלה הבריטי טוני בלייר בשם האומה הבריטית על פעולת הממשלות הקודמות בעניין זה. עד היובל נערכו מחקרי "רעב" חדשים, וידע חדש רב נרכש על תקופה זו.
לרעב הייתה השפעה גדולה על רגישות האירים לאסונות דומים ברחבי העולם. באופן מסורתי הרפובליקה האירית ניצבת בשורה הראשונה של המדינות המסייעות לרעבים ברחבי העולם. אין זה מקרה שהזמר האירי בוב גלדוף הוא שסייע בשנת 1985 לרעבים באתיופיה. לאגודתו, "Live Aid" תרמו יותר אירים מאשר בני כל אומה אחרת. נשיאת אירלנד מרי רובינסון ביקרה ברואנדה על מנת להילחם בהשמדת העם וברעב, והפכה לנציבת האו"ם לזכויות האדם.
הזמרת האירית שינייד או'קונור כתבה שיר המתאר את העם האירי כסובל מהפרעת דחק פוסט טראומטית וקושר בין הרעב הגדול והדיכוי האנגלי לבין הבעיות החברתיות באירלנד כיום.
בשנת 2002 נחנכה בדרום רובע מנהטן אשר בניו יורק אנדרטת הרעב האירי, להעלאת המודעות לנפגעי רעב תפוחי האדמה הגדול.
בשנת 2018 החלה הקרנתו של סרט הקולנוע "Black 47", שעלילתו מתרחשת על רקע הרעב הגדול.
השיר "The Fields of Athenry", המתאר אדם שגנב אוכל למשפחתו הגוועת ברעב ונידון להגליה, משמש המנון של אוהדי ספורט איריים.
הרווי קראמפט
הרווי קראמפט (אנגלית: Harvie Krumpet) הוא סרט קומי-חינוכי, מונפש באנימציית פלסטלינה, משנת 2003. הסרט זכה להפצה מסחרית (למשל דרך נטפליקס) ובפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר לשנת 2003. במאי ותסריטאי הסרט הוא אדם אליוט האוסטרלי. אורך הסרט הוא כעשרים דקות.
הסרט מספר את סיפור חייו הבדיוני של אדם, ששמו כשם הסרט, שבמהלך חייו צובר עוד ועוד לקויות, אולם נשאר אופטימי ומאושר.
עלילה
הרווי נולד עם תסמונת טורט לאב חוטב עצים ואם אנאלפביתית וסכיזופרנית בכפר נידח בפולין, בין שתי מלחמות העולם. הרווי אינו מאובחן כבעל תסמונת טורט בשל המודעות הנמוכה לתופעה זו במקום מגוריו וסובביו מחשיבים אותו למפגר. אולם, גם בהמשך חייו, כשהוא מתגורר במקומות מפותחים ותרבותיים שבהם תסמונת זו כן מאובחנת, הוא מופיע מדי פעם בעיתונים בתור קוריוז המהגר המפגר.
הרווי מנודה בבית ספרו ולכן מבלה את כל ההפסקות עם הילד המגמגם שגם הוא מנודה. השניים סובלים מהתעללויות מצד הילדים האחרים, אשר משליכים עליהם אבנים. בעקבות זאת מחליטה אמו של הרווי להוציאו מבית הספר ולתת לו חינוך ביתי, למרות היותה אנאלפביתית. הרווי כבר שולט ברזי הכתב והאם קונה לו פנקס שבו יכתוב עובדות שהיא מכתיבה לו. פנקס זה מלווה אותו כל חייו והוא מוסיף לו עוד ועוד עובדות חשובות שהוא מכיר בהן. העובדה הראשונה שנכתבת בפנקס היא: העובדות אינן נעלמות כשמתעלמים מהן.
החיים בבית נמשכים עד מות הוריו בתאונה ותחילת מלחמת העולם השנייה, אשר מאלצים אותו לעזוב, והוא מגיע לאוסטרליה כפליט. האסונות והצרות ממשיכים להכות בהרווי אך הוא נשאר אופטימי, מלא שמחת חיים ובעל גישה אקטיביסטית. הוא הופך לצמחוני ולפעיל זכויות בעלי חיים, וכן לנודיסט.
התסמונת של הרווי אינה מאפשרת לו להתעלם מדחפים שונים והעובדה שהוא נוגע באנשים שמדברים איתו גורמת לו לעימותים אלימים. הרווי שובר את ראשו בעימותים אלה וחלק מגג הגולגולת שלו מוחלף במתכת, שהופכת מאוחר יותר למגנטית. בהמשך חייו הרווי נפגע מפגיעת ברק ומאבד אשך.
הרווי מתחתן עם אחת האחיות בבית החולים. השניים מאמצים ילדת תלידומיד, שאותה מחנך הרווי בביתו על פי ערכיו. כעבור זמן מה הרווי מתאלמן, ובתו עוברת ללמוד בארצות הברית, שם הופכת לעורכת דין לזכויות נכים. ללא אשתו ובתו, הרווי מוצא עצמו זקן גלמוד ונכה. הוא עובר לבית אבות ולוקה באלצהיימר קל. בדומה לחולי אלצהיימר אחרים, הוא נוטה לברוח ממקום מגוריו אל תחנת האוטובוס הקרובה כדי לקחת קו אוטובוס דמיוני אל כפר הולדתו שמעבר לים. מסיבה זו ישנה בחצר בית האבות תחנת אוטובוס מזויפת שבה מתגודדים בכל יום רבים מיושבי בית האבות. כך נחסך הצורך לחפש אחריהם ברחבי העיר.
בלילה אחד, מתוך ייאוש, לוקח הרווי מארון התרופות כדורי מורפין במטרה לשים קץ לחייו. בדרך לתחנה הוא פוגש תושבת של בית האבות, שהוא לא הכיר כלל כי היא התביישה לצאת מחדרה משום שמחלת הסרטן עיוותה את פניה. הם יושבים ומשוחחים כל הלילה, ולמחרת מתגלה שהתושבת התאבדה. בסצנה האחרונה בסרט יוצא הרווי אל תחנת האוטובוס, כשלגופו רק ספר העובדות תלוי בחוט על צווארו. הוא מתיישב בתחנה, על אף שהוא יודע שהאוטובוס לא יבוא, ומחייך בפעם הראשונה מזה זמן רב.
פרסים
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר לשנת 2003.
מטימאו
מטימאו (באנגלית: Mattimeo) הוא ספר מסדרת ספרי רדוול של בראיין ג'ייקס.
עלילה
סלייגר פגש בנחש אשמדאי והתעמת איתו, וכתוצעה מכך הושחתו פניו. כנקמה, חטף בעזרת כנופייתו את כל הילדים ברדוול, במטרה להביאם לארץ נום הרחוקה, שם יחיו כעבדים. ההורים ובראשם מתייאס, צריכים להפוך שוב לצבא ולהחזיר את ילדיהם. תושבי הטירה מנסים לעזור להם מרחוק, אך בזמן שכול הלוחמים עזבו תוקף העורב גנרל מקור ברזל וצבא העורבים שלו את הטירה.
לראשונה ניצבות בני אנשי רדוול שתי מטרות: החזרת הילדים והריגת סלייגר, והצלת הטירה מפני צבא העורבים.
פאג האג
פאג האג (מאנגלית: Fag hag) בסלנג הומוסקסואלי, הוא כינוי לאישה שחוג חבריה כולל בעיקר, או רק, גברים הומוסקסואלים. משמעות המונח באנגלית הוא "זקנה של הומואים", ולכן יש נשים הרואות בו עלבון.
רקע
פאג האגיות נתפסות לרוב כנשים מוחצנות המחפשות תחליף למערכות יחסים הטרוסקסואליות, או אשר נמשכות מינית לגברים הומוסקסואלים. למעשה, נשים רבות המגדירות עצמן "פאג האגיות" נמצאות במערכות יחסים רומנטיות עם גברים "סטרייטים" או עם נשים, אך רואות את החשיבות בחברות גם עם גברים הומוסקסואלים או מעדיפות את תת-התרבות ההומוסקסואלית.
גאבור בתלן
גאבור בתלן (1580–1629) היה נסיך טרנסילבניה, ומנהיג הקלוויניסטים המקומיים כנגד בית הבסבורג הקתולי במהלך מלחמת שלושים השנים.
ביוגרפיה
בתלן נולד למשפחת אצילים הונגרית בטרנסילבניה, ונשלח לחצרו של שליט טרנסילבניה זיגמונד באטורי, אשר אותו ליווה במהלך מסע המלחמה הוואלאכי. לאחר מכן סיע לאישטוון בוצ'קאי להפוך בשנת 1605 לנסיך טרנסילבניה, והיה לעוזרו הראשי. בתלן סייע אף ליורשו של בוצ'קאי, גאבור באטורי, אך זה נתקנא ביכולותיו המדיניות של בתלן, ובתלן נאלץ לבקש מקלט אצל הטורקים.
בתקופה זו הייתה נחלות הכתר ההונגריות מחולקות לשלושה חלקים. טרנסילבניה הייתה נסיכות אוטונומית למחצה, הנתונה להשפעה טורקית, כאשר הטורקים שלטו ישירות באזורים נרחבים בהונגריה, ואזורים אחרים היו תחת שליטת בית הבסבורג האוסטרי והקתולי. בשנים אלה חדרה הרפורמציה אל הונגריה, ורבים קיבלו עליהם את הדת הקלוויניסטית, ביניהם בתלן. הטורקים לא התעניינו במאבקים שבין הפרוטסטנטים והקתולים, וככלל העניקו לתושבי השטחים שבשליטתם חופש הדת. בני הבסבורג, לעומתם, היו אויבים מרים של הפרוטסטנטים, וניהלו מדיניות פעילה של קונטרה-רפורמציה, באמצעותה השיבו הונגרים רבים אל חיק הדת הקתולית.
ב 1613 שב בתלן בראש צבא גדול לטרנסילבניה, ולאחר רציחתו של גאבור באטורי הפך לנסיך טרנסילבניה, בתמיכתם של העות'מאנים, וזאת למורת רוחם של שליטי בית הבסבורג, אשר העדיפו נסיך שייטה יותר אל הנצרות הקתולית ואל וינה, מאשר אל הטורקים והפרוטסטנטים.
שלטונו של בתלן היה עריצות נאורה, שנמנעה ממעשי האכזריות של רבים מקודמיו בנסיכות טרנסילבניה. בתלן פיתח את התעשייה והמכרות, את סחר החוץ, אשר הכניס לו הכנסה נאה, ואיפשר בניית ארמון חדש, והחזקת חצר מלכותית. בתלן היה לפטרון האומנויות בממלכתו, וקידם את האמונה הקלוויניסטית. הוא ייסד אקדמיה קלויניסטית, וקידם את הקשרים עם מדינות פרוטסטנטיות אחרות באירופה כאנגליה, ארצות השפלה ומדינות פרוטסטנטיות בגרמניה. בתלן גם החזיק צבא של שכירי חרב, שבאמצעותו ניהל מדיניות חוץ אמביציונית.
בשנת 1618 פרצה מלחמת שלושים השנים כסכסוך דתי בין הפרוטסטנטים בבוהמיה (חלק מצ'כיה של ימינו). בתלן הוביל את צבאו אל חלקי הונגריה שתחת שליטת הבסבורג באזור סלובקיה של ימינו, על מנת לתמוך במורדים הבוהמים כנגד בית הבסבורג. באוקטובר כבש את ברטיסלאבה, חבר אל הכוחות הבוהמים המורדים, והטיל מצור על וינה, כאשר הקיסר פרדיננד השני לבית הבסבורג נמלט אל העיר גראץ. שמועה כי טרנסילבניה נפלשה על ידי כוחות פולין גרמה לבתלן להסיר את המצור על וינה ולשוב לברטיסלבה, ולקיים משא ומתן עם הקיסר, בסיומו קיבל בתלן לשליטתו שני שלישים מן השטח שהחזיקו האוסטרים בהונגריה, וזאת בהסכם מחודש ינואר 1620.
תבוסתם של הבוהמים לצבאותיו של פרדיננד בנובמבר 1620 הביאה למפנה בגורלו של בתלן, והקיסר החל לכבוש מחדש את האדמות שאיבד לבתלן בתחילת השנה. ב-31 בדצמבר 1621 נחתם הסכם חדש בעיר הבוהמית ניקולשבורג, לפיו ויתר בתלן על התואר "מלך הונגריה" בתנאי שפרדיננד יאשר את "חוזה וינה" משנת 1606 אשר העניק עצמאות לטרנסילבניה, וחופש דת להונגרים בשטחי האימפריה. בתלן שמר על תארו כנסיך טרנסילבניה, ולשטח המדינה הטרנסילבנית צורפו שבעה מחוזות נוספים באזור הנהר טיסה.
בשנים שלאחר מכן המשיך בתלן במאבקו כנגד בית הבסבורג, ובמסעות מלחמה בשטחה של סלובקיה כנגד כוחותיו של פרדיננד, כשהוא מנסה ליצור בריתות עם הטורקים ועם מדינות גרמניות פרוטסטנטיות כברנדנבורג, אשר למען הבטחת הברית עמה נישא לבתו של הנסיך הבוחר ממדינה זו, אשר הייתה אף אחותה של אשתו של מלך שוודיה, גוסטב אדולף. מטרת מהלך זה הייתה לנסות ולקבל את הכתר הפולני, אך הוא מת ב-15 בנובמבר 1629 בטרם הספיק להשלים מהלכים אלו.
ג'יון מי-סאון
ג'יון מי-סאון (בקוריאנית: 전미선; 7 בדצמבר 1970 – 29 ביוני 2019) הייתה שחקנית דרום-קוריאנית.
קריירה
מי-סאון למדה במכון סיאול לאמנויות.
את הופעתה הראשונה בטלוויזיה ערכה בשנת 1986, בסדרת הטלוויזיה "MBC Best Theater "What Is Santa Claus?"". את הופעתה הראשונה בקולנוע ערכה בשנת 1990, בסרט "Well, Let's Look at the Sky Sometimes".
היא שיחקה כשחקנית משנה במספר רב של סרטים וסדרות טלוויזיה קוריאניות, עליהם זכתה במספר פרסים מקומיים והייתה מועמדת לקבלת פרסים נוספים.
בשנת 2005 קיבלה את תפקידה הראשי הראשון בסרט "אהבה היא דבר משוגע".
היא שיחקה בשניים מסרטיו של הבמאי בונג ג'ון-הו: "זכרונות של רצח" (2003) ו"אמא" (2009).
היא השתתפה גם במספר הצגות תיאטרון. בין השנים 2009–2014 שיחקה בהצגה "Our Mother, 3 Days and 2 Nights". בשנת 2009 השתתפה בהצגה "No Suicides Allowed in Spring".
אפרים זאב גרבוז
הרב אפרים זאב גרבוז (תרס"ג, 1903 – י"ט בתמוז תשי"ט, יולי 1959) היה מנהל רוחני של ישיבת אוהל תורה בירושלים, מחבר הספר "הר אפרים".
תולדותיו
נולד בעיירה להישין בפלך מינסק ב (רוסיה הלבנה, כיום בלארוס), לצבי אריה ויהודית גרבוז. בצעירותו התייתם בתוך שנה מאביו ומאמו ואומץ על ידי הרב יצחק ביגון, מחבר הספר "שדה יצחק". למד בישיבה בקרילוב אצל הרב יחזקאל טרסנר, מחבר הספר "דברי יחזקאל", שאותו החשיב לרבו המובהק. משם עבר ללמוד בישיבת סלובודקה והיה מקורב לסבא מסלובודקה ולראש הישיבה הרב משה מרדכי אפשטיין. בתקופת לימודיו בישיבה למד בחברותא עם הרב אהרן כהן ויחדיו השלימו את לימוד כל מסכתות הש"ס.
בכ' באלול תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל עם גרעין תלמידי ישיבת סלובודקה והיה בין קבוצת התלמידים הראשונים שייסדו את ישיבת חברון בעיר חברון. עם הקבוצה נמנו הרב צבי קופשיץ, הרב אהרן כהן, הרב זבולון גרז, הרב אהרן מילבסקי, הרב דוד חדש והרב צבי פוחוביץ.
נישא למרים בילה, בת הרב אברהם נח פאליי, מהדמויות הרוחניות הבולטות של ישיבת חברון. חותנתו, חיה רבקה, היא בת הרב אריה ליב, רבה של גרינקישאק שבליטא. בצעד יוצא דופן, בשל רמתו הלימודית הגבוהה, הקצתה הנהלת הישיבה לרב גרבוז מלגה חודשית קבועה כדי שימשיך את לימודיו בישיבה גם לאחר נישואיו. בתקופה זו הוא ריכז סביבו קבוצות תלמידים וקידם אותם בלימודם.
באמצע שנות ה-30, עם הקמת ישיבת אוהל תורה על ידי הרב שמואל יצחק הילמן, מונה הרב גרבוז למנהלה הרוחני.
בשנת ת"ש (1940) הוציא את הספר "הר אפרים" על מסכת הוריות. בהמשך הוציא את ספרו "ספירי אפרים" על הספרי זוטא. גולת הכותרת של מפעלו התורני הוא הספר "הר אפרים" על המכילתא, עם הפירוש "קו המידה". בשנת תשי"ח (1958) הוציא לראשונה מכתב יד את פירושו של רבי שלמה סיריליו לירושלמי למסכת שקלים, והוסיף לו את פירושו "הר אפרים".
משפחתו
בנו הוא הרב אברהם נח גרבוז, ראש כולל הר אפרים. חתניו: הדיין הרב שמואל דביר, הרב שמעון אשר כהן, שהיה ראש ישיבת חורב בירושלים, והרב שמעון וייזר, שהיה ר"מ בישיבת שעלבים. אחד מנכדיו הוא הרב איתמר גרבוז ראש ישיבת אורחות תורה.
גן החיות של אמנוויל
גן החיות של אמנוויל (צרפתית: Parc zoologique d'Amnéville) הוא גן חיות צרפתי של אזור גראנד אסט, הממוקם במוזל, בין מץ לגבול לוקסמבורג, בעיר אמנוויל.
פעילות
בגן החיות מוצגים כ-1,500 פרטים של בעלי חיים מ-360 מינים. מייסד ומנהל גן החיות הוא, מישל לואי.
כיום, זהו גן החיות הצרפתי היחיד המציג מופע של טיגריסים מאולפים. אמנם מופע זה הצליח להגביר את פופולריות גן החיות, אך גם הצליח להוריד את גן החיות לדרגת "חבר זמני" של האגודה האירופית של גני חיות ואקווריום (EAZA). כמו כן, גן החיות משתתף בכמה תוכניות למינים בסכנת הכחדה באירופה, וזהו אחד מגני החיות היחידים בצרפת שיש בו גורילות ואורנגוטאנים.
עם ממוצע של 629,000 מבקרים בשנה (בין השנים 2011 ל-2015) גן החיות של אמנוויל הוא אחד מעשרת גני החיות הפופולריים ביותר בצרפת.
גנונים
גנונים (שם מדעי: Cercopithecinae) היא תת-משפחה במשפחה קופים בעלי זנב, המכילה כ-70 מינים. בין השאר נמנים בה הבבון, המקוק וקוף ירוק. תפוצת מרבית מהגנונים היא באפריקה שמדרום לסהרה, למרות שהמקוקים נפוצים בחלקים אחרים של העולם גם כן.
מאפיינים
מספר המינים הרב והמגוון הרחב שלהם מציב מאפיינים רבים. חלק מן המינים במשפחה הם בעלי זנב, ולחלק יש זנב קטן או ללא זנב כלל. חלקם מתגוררים על עצים, וחלקם שוכני קרקע. תת-המשפחה חיה באקלימים שונים, מסוואנה ועד לפסגות הרים משולגות. הם אוכלי כל, ולהם כיסים בלחייהם לאגירת מזון. הקופים חברותיים, וחיים בקבוצות גדולות. ההריון נמשך 6-7 חודשים, והוולד מגיע לבגרות מלאה בגיל שלוש עד חמש שנים. אורך החיים המקסימלי הוא 50 שנה.
מיון
מקובל לחלק את תת-המשפחה לשני שבטים: Cercopithecini ו-Papionini:
בעבר היו בסוג מינים גדולים מאוד כמו הדינופיתקוס.
ג'יימס ל. ברוקס
ג'יימס לורנס ברוקס (באנגלית: James Lawrence Brooks; נולד ב-9 במאי 1940) הוא במאי קולנוע ובמאי טלוויזיה, מפיק, תסריטאי ויוצר סדרות וסרטים אמריקאי-יהודי, זוכה פרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב.
קורות חיים
ברוקס נולד בשנת 1940 למשפחה יהודית בניו ג'רזי, ארצות הברית. כשהיה קטן עברה משפחתו לברוקלין, ניו יורק.
ברוקס החל את הקריירה הטלוויזיונית שלו ככתב חדשות ברשת CBS. בשנת 1964, מספר שנים לאחר מכן, הוא נשכר על ידי רשת ABC ליצור תוכנית, שבהמשך נקראה "המופע של מרי טיילר מור", שהייתה אחת מתוכניות הטלוויזיה המצליחות באמריקה באותן שנים.
לקראת סוף שנות ה-70 החל ליצור סרטים, המפורסם שבהם באותן שנים הוא "תנאים של חיבה" שיצר בשנת 1983 בהשתתפות ג'ק ניקולסון, שירלי מקלין, דברה וינגר ודני דה ויטו הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר כולל הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר. שנה לאחר מכן הקים את חברת ההפקות "Gracie Films", שבה הפיק סדרות וסרטים, המפורסמים שבהם הם הסרט "הכי טוב שיש" ויצר יחד עם מאט גריינינג את הסדרה המצליחה הסדרה "משפחת סימפסון", שבה אף התארח באחד הפרקים כדמות וכמדובב.
בפברואר 2023 פרסם מגזין פורבס כי ברוקס, יחד עם מאט גריינינג מדורגים במקום החמישי ברשימת "אנשי הבידור המרוויחים ביותר" לשנת 2022 עם כ-105 מיליון דולר.
אנון (סרט)
אנון הוא סרט מותחן מדע בדיוני שבוים ונכתב על ידי אנדרו ניקול בהפקה משותפת של ארצות הברית וקנדה. בסרט מככבים קלייב אואן ואמנדה סייפריד. הסרט הופץ על ידי נטפליקס ב-4 במאי 2018.
הפקה
ב-28 בינואר 2016, קלייב אואן לוהק לגלם את תפקיד הבלש בעולם ללא פשע. ב-8 במרץ 2016, אמנדה סייפריד לוהקה לצדו כאישה ללא חתימה דיגיטלית אשר בלתי נראית למשטרה.
הצילומים העיקריים נערכו בתחילת ספטמבר 2016 בניו יורק.
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות מעורבות, ששיבחו מחד את איכות המשחק והמקוריות, אך קיבלה ביקורת שלילית על הסיפור, וההליך האיטי של פיתוח הדמויות. הסרט קיבל באתר Rotten Tomatoes דירוג של 50% על סמך 14 ביקורות, דירוג ממוצע של 6.2/10. באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון משוקלל ממוצע של 53 מתוך 100, בהתבסס על 9 ביקורות, שציינו "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
מדע וטכנולוגיה בישראל
מדע וטכנולוגיה הם מהתחומים הפעילים והמפותחים ביותר במדינת ישראל. מאז הקמתה בתש"ח 1948 ועד עתה קיימת זיקת גומלין בין התפתחות המדע והטכנולוגיה בישראל לבין תשומת לבם ושאיפתם של הממשלות לדורותיהן לפיתוח המדע, והיצירה, ולמצוינות ישראלית בפעילות המדעית לתחומיה.
תולדותיו
ציון דרך בביסוס המדע והטכנולוגיה בישראל נרשם בעיצומה של מלחמת העצמאות, כאשר הוקמה "המועצה המדעית לישראל" בהוראתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, כהמשכה של המועצה למחקר מדעי ותעשייתי המנדטורית. בן-גוריון סבר כי "בנין מולדתנו ותרבותנו לא ייכונו - בלי היות המדע עמוד-התיכון של פעולתנו המשקית, היישובית והחינוכית". בן-גוריון קבע כי יושב הראש של "המועצה המדעית לישראל" יהיה על פי חוק ראש הממשלה, וסגנו יהיה שר החינוך והתרבות; וזאת כפועל יוצא לחשיבות הרבה שיוחסה לפיתוח המדע, הטכנולוגיה והתרבות בישראל, שזה עתה נולדה.
המחקר הבסיסי בישראל ומערכות ההשכלה הגבוהה: מכוני מחקר, אוניברסיטאות ומכללות, מיוסדים על שני חוקי יסוד: "חוק המועצה להשכלה גבוהה", ו"חוק האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים"; ובצד זאת, מרבית תקציביהן באים מממשלת ישראל.
המדע בישראל מתאפיין בחדשנות, שבכללה תיור מתמיד אחר פריצות דרך, החשבת חיוניותה של מחשבה ייחודית כתנאי לחדשנות זו, והערצת ההמצאתיות, בעיקר בכל הנוגע לפיתוח ושכלול טכנולוגיה ומנגנוני העזר שלה; בשל כך נוצרה בישראל תעשייה עתירת ידע שיצא לה שם בעולם. החדשנות הישראלית מוצאת את ביטויה בייצור ידע ופרסומים רבים ביחס לגודל האוכלוסייה, על פי פרופ' יעקב זיו, ישראל "מייצרת יותר מ-1% של הידע המדעי בעולם" (אף שאוכלוסייתה היא רק כפרומיל מאוכלוסיית העולם). גם על פי מדד איכות תרומותיה של ישראל למדע ולטכנולוגיה הן רבות. הישגיהם של מדענים ישראלים בתחומי המדע והטכנולוגיה משמעותיים ובעלי חשיבות כלל עולמית.
מאז קום המדינה עסקו מדענים ישראלים במגוון מדעים הן בתאוריה והן למעשה. תרומותיה של ישראל בולטות במיוחד בגנטיקה, מדעי המחשב, פיזיקה, כימיה, אלקטרוניקה, אופטיקה, מדעי החקלאות וההנדסה. בתחום הטכנולוגיה ישראל ידועה בפיתוח אמצעי לחימה וציוד צבאי, בפיתוח שיטות חקלאיות מתקדמות; לישראל מוניטין רב בתחום החקלאות; שיטות השקיה, קומפוסט מועשר, יבולים מהונדסים וחקלאות מדבר. הרפואה בישראל היא מהמתקדמות בעולם. החל משנות ה-90 של המאה ה-20 נוצר בישראל כר פורח לתעשיות היי-טק וחברות הזנק (סטארט אפ). בישראל הריכוז הגבוה ביותר בעולם של חברות הזנק: 3,850 חברות לכל 1,844 ישראלים.
על פי נתוני משרד המדע והטכנולוגיה (בשנת 2012):
אוניברסיטאות בישראל
הישגיהם של החוקרים הישראלים באים לידי ביטוי, בין השאר, בזכייה בפרסים בינלאומיים בולטים:
מדד למעמד המדע בישראל הוא מספר המאמרים שמקורם בישראל. מניתוח מאמרים מ-170 מדינות, המופיע באינדקס של ארגון Thomson Reuters נמצא שבמרבית התחומים עולה מספר הפרסומים המדעיים שאחד מכותביהם מישראל (בין השנים 2004 ו-2008), על הממוצע העולמי למדינה. לדוגמה בתחומים מתמטיקה (10% מעל הממוצע בשאר העולם), מדעי החלל (57% מעל שאר העולם), פיזיקה (54%), ומדע החומרים (46%). אותו מכון מפרסם מדד אחר והוא מספר הציטוטים של מאמרים מדעיים ממוסדות אקדמיים מישראל במאמרים מדעיים בכלל. על פי נתונים בין השנים 1995–2005 מבין 3,328 מוסדות להשכלה גבוהה שנבחנו, דורגה האוניברסיטה העברית במקום ה-109 בעולם, אחריה מדורגת אוניברסיטת תל אביב במקום ה-114; מכון ויצמן למדע במקום ה-123; הטכניון במקום ה-244; אוניברסיטת בן-גוריון בנגב במקום ה-411; אוניברסיטת בר-אילן במקום ה-553. בראשית העשור השני של המאה ה-21, ישראל במקום החמישי בעולם במספר הפרסומים האקדמיים לנפש - 1.13% מכלל הפרסומים המדעיים בעולם בשנים האחרונות. השיעור הגדול ביותר של פרסומים אקדמיים של ישראלים הם בתחומי המתמטיקה, הרפואה הקלינית והפיזיקה. ממוצע הציטוטים המדעיים של ישראל גבוה ב-50% מהממוצע העולמי.
תעשיית היי-טק
ענף ההיי טק החל להתפתח בישראל בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם היווסדן של מספר חברות, כמו ECI Telecom, תדיראן ואלרון. האמברגו הצרפתי, שהוטל על ישראל לאחר מלחמת ששת הימים, האיץ התפתחותה של תעשייה צבאית שמטרתה השגת יתרון טכנולוגי על מדינות ערב, ושמירתו לאורך זמן. בשלבים מאוחרים יותר החל חלק מתעשיות צבאיות אלה לפתח גם יישומים אזרחיים. יתרונה היחסי של ישראל בא לידי ביטוי כאשר תעשיית המחשוב העולמית החלה שמה דגש רב יותר על תוכנה ביחס לחומרה, וחברות ישראליות החלו מתבלטות בשוק הבינלאומי. בשנות ה-80 של המאה ה-20 קמו בישראל חברות היי טק שאיתרו ופיתחו תחומי ייצור שלא כוסו על ידי חברות אמריקאיות מקבילות, ובין 1984 ל-1991 גדל שווי ייצוא מוצרי התוכנה מישראל מ-5 מיליון ל-110 מיליון דולר.
תעשייה עתירת טכנולוגיה היא מרכיב חשוב בכלכלת ישראל, בייחוד בשני העשורים האחרונים. המשאבים הטבעיים המוגבלים ודגש על חינוך והשכלה טכנולוגיים היוו גורם מרכזי בהכוונת התעשייה לתחומי היי-טק. כתוצאה מהצלחתה של ישראל בפיתוח חומרה, תוכנה, תקשורת ובמדעי הטבע וכתוצאה מריבוי חברות הסטארט-אפ רבים מתייחסים לישראל כעמק הסיליקון השני.
חברת אינטל פתחה מספר מפעלים בישראל בהשקעות של מיליארדי דולרים וחברות אחרות מחזיקות בישראל מרכזי פיתוח.
נכון ל-2004 השקעות הון הסיכון בישראל היו גדולות מבכל מדינה באירופה. ויחס ה-VC/GDP הגדול בעולם אחרי ארצות הברית. למעט ארצות הברית וקנדה לישראל יש הכי הרבה חברות הרשומות בנסדאק.
חברות הייטק בולטות בישראל: בנוסף לחברות ישראליות אלה, חברות בינלאומיות, כדוגמת יבמ, אינטל, Yahoo!, גוגל, מיקרוסופט, HP ואחרות פתחו מרכזי פיתוח בישראל, וכן רכשו חברות הזנק ישראליות הממשיכות לפעול בישראל.
בתחומי התקשורת וטכנולוגיית המידע, ה-ITU דירג את ישראל במקום ה-19 באירופה, ובמקום ה-29 בעולם כולו.
טכנולוגיה צבאית
בישראל פועלות חברות רבות העוסקות בטכנולוגיה צבאית, לשימוש צה"ל ולייצוא. חברות בולטות בתחום זה הן
מבין הפיתוחים הטכנולוגיים הצבאיים הבולטים של ישראל ניתן למנות את: תת-מקלע עוזי, טנק המרכבה, מטוס קרב כפיר, טילי הפיתון, לווייני ריגול אופק וטכסאר, רובי הסער גליל ותבור, ספינות הטילים, ספינות הסיור שלדג ודבורה, מערכות הגנה נגד טילים החץ וכיפת ברזל, מערכת הגנה אקטיבית מעיל רוח ועוד.
פרמצבטיקה
טבע תעשיות פרמצבטיות היא אחת מ-20 חברות הפרמצבטיקה הגדולות בעולם, והחברה המובילה בתחום הגנריקה. לטבע אתרי ייצור, מחקר ושיווק בישראל, צפון אמריקה ואירופה. יותר מ-80% מהכנסות החברה מקורן במכירות בצפון אמריקה ואירופה. הישגה הגדול ביותר של טבע, ואחד מהישגיו הגדולים של המדע הישראלי בכלל, היה קבלת אישור ה-FDA לתרופת הקופקסון ב-1996. התרופה פותחה בידי צוות חוקרים במכון ויצמן למדע, והיא אחת הטובות ביותר המצויות כנגד מחלת הטרשת הנפוצה. מכירותיה השנתיות עולות על מיליארד דולר. בכך הפכה טבע מחברה המייצרת תרופות גנריות לחברה המייצרת גם תרופות מקוריות.
בתחום הפרמצבטיקה פועלות בישראל גם דקסל פארמה, תרו ופריגו ישראל. בתחום הדיאגנוסטיקה עוסקת חברת גיוון אימג'ינג, בטר פלייס בתחום הנדסת חשמל, נס טכנולוגיות בפיתוח מערכות מידע, ונטפים בעזרים לשכלול החקלאות.
מחניים (כתב עת)
כתב העת מחניים היה במשך שנים רבות ביטאונה של הרבנות הצבאית הראשית. בביטאון תורני זה פורסמו מאמרים ומחקרים בתחומי היהדות וההיסטוריה היהודית. כתב העת יצא בשנים תש"ט-תשל"ב כחוברת עבה שיצאה בתדירות משתנה של שתיים עד כעשר חוברות בשנה, סך הכל יצאו כ-130 חוברות בצורה זו, כשכל חוברת מוקדשת לנושא מיוחד. 18 החוברות הראשונות יצאו בשם "ילקוט הרבנות הצבאית".
במקביל הוציאה הרבנות שבועון בשנים ה'תשי"ג עד ה'תש"ך. בכל שנה יצאו קרוב לחמישים חוברות, כשבכרך האחרון, כרך ז' ה'תש"ך, יצאו רק שבע חוברות.
החל משנת ה'תשנ"ב החל מרכז ספיר לתרבות ולחינוך יהודי להוציא מחדש את מחניים במתכונת הדומה לזו של הירחון, כשכל חוברת מוקדשת לנושא מיוחד, בעריכת הרב מנחם הכהן, שותף פעיל לכתיבה בכתב העת בהוצאה הראשונה. עד ה'תשנ"ו יצאו ברצף 13 חוברות, ובשנת ה'תשס"ג ו-ה'תשס"ד יצאו שתי חוברות נוספות: חוברת 14 שהוקדשה למאגיה וחוברת 15 שכותרתה "בין יהודים לנוצרים - היבטים עכשוויים".
החל משנת 2007 מוציאה הרבנות הצבאית לאור ביטאון בשם דומה "מחניך", שמכיל בעיקר מאמרים תורניים של רבנים צבאיים. הביטאונים הראשונים היו בעריכת הרב יהושע לביא. עד כה יצאו לאור שישה גליונות.
פיצויים עונשיים
פיצויים עונשיים הם פיצויים שמוטל על מזיק לשלמם, והם נוספים על פיצויים שמטרתם לכסות על הנזק שנגרם - יש בפיצויים אלה אלמנט של ענישה והרתעה.
צמנט פורטלנד
צמנט פורטלנד הוא הצמנט השכיח ביותר והוא משמש כחומר המליטה העיקרי בבנייה המודרנית, והמרכיב הקושר כימית את מרכיבי הבטון והמלט.
פיצויים עונשיים
כיצד קובעים פיצוי עונשי
התפיסה העקרונית של הדין היא שפיצויים הם סעד תרופתי. מטרתם היא לפצות אדם על נזק שנגרם לו. בדיני הנזיקין שולטת תפיסה זהה, לפיה על הפיצוי הנפסק להסיר את הנזק שנגרם לניזוק במידת האפשר, באמצעות תשלום כספי. ביסוד הדין שולטת מטרה תרופתית המטפלת באדם כלפיו בוצע מעשה העוולה. באמצעות הפיצויים מנסה הדין להגשים את תכליתו הראשונה במעלה, שהיא השבת הניזוק למקום בו היה אלמלא מעשה הנזיקין. מול הניזוק ניצב המזיק עליו מושתים הפיצויים בגין העוולה שביצע. הפיצוי מחושב על בסיס הנזק שנגרם על ידי בחינת תוצאת מעשה המזיק. לרוב המוקד הוא בתוצאה עצמה, קרי הנזק שנגרם.
צמנט פורטלנד
צמנט פורטלנד מיוצר על ידי ערבוב אבקת אבן גיר, חרסית וחול ים קוורצי. את התערובת מחממים לטמפרטורה של 1400-1600 מעלות צלזיוס, עד להיווצרות של גוש אחיד ונוקשה המכונה קלינקר צמנטי. אחרי טחינת הקלינקר מתקבלת אבקה עדינה המתקשה מספר שעות אחרי שהיא נחשפת למים.
פיצויים עונשיים
כיצד קובעים פיצוי עונשי
משמעות הדבר היא שעל בית המשפט להעריך את שווי הנזק והוא בלבד יקבע את גובה הפיצוי לניזוק כך שזה האחרון יפוצה על עצם קיום הנזק ולא על כך שנגרם לו נזק. ההערכה מתבצעת באמצעות נתונים שמציג הניזוק בבית המשפט במטרה להוכיח את הנזק שנגרם. נתונים אלו, מלבד הוכחת הנזק, אף מכמתים את הנזק ומשקפים עבור בית המשפט מה שוויו. בית המשפט אף מכיר בנזקים שאינם בממון, ברכוש או בגוף ופיתח שיטות להערכתם הכספית.
צמנט פורטלנד
צמנט פורטלנד קיבל את שמו מאבן בנייה שנחצבה מחופי האי פורטלנד, מחוז דורסט, בבריטניה, על-מנת ליצור הקבלה בינו לבין האבן שהייתה ידועה כאבן משובחת בתקופה הוויקטוריאנית.
פיצויים עונשיים
מטרת פיצויים עונשיים
בתכלית דיני הנזיקין עומדת התפיסה שאין אדם חב בפיצויים אלא בגין הנזק שגרם. עיקרון זה מקבל ביטוח בהתניית האחריות בנזיקין בקיומם של נזק שהוסב לניזוק ושל קשר סיבתי בין מעשה העוולה לבין אותו הנזק, כפי שמסביר השופט ריבלין בפרשת אטינגר (להלן).
צמנט פורטלנד
מבנה מינרלי
הקלינקר מכיל ארבעה מרכיבים עיקריים: אליט ובליט שהן תרכובות על בסיס סיד וסיליקה, צליט שהיא תרכובת מינרלית המכילה ברזל וטרי-קלציום-אלומינט שהיא תרכובת סיד ואלומינה. את הצבע האפור מקנה למלט הצליט שהוא המרכיב היחיד בצמנט פורטלנד שאינו לבן.
פיצויים עונשיים
מטרת פיצויים עונשיים
פיצויים גבוהים מהנזק אמנם יהוו הרתעה יעילה כל עוד שוויים גבוה מעלות המניעה מאחר שלא ישתלם למזיק לשוב על צעדיו המזיקים אולם הם עלולים להביא איתם תוצאות בלתי רצויות אחרות. למשל ענישה של מזיק שלא ביצע את הנזק בכוונה ולא הייתה לו אפשרות להימנע מלהזיק. במקרה מעין זה תושג הרתעה מאוד נמוכה מאחר שנזקים שנגרמים שלא בכוונה ומתוך רשלנות לא יימנעו. פיצויים עונשיים הם פיצויים כאלו הגבוהים מהנזק.
פיצויים עונשיים
פיצויים עונשיים הם חריג לגישה התרופתית בה מכיר הדין. נתינתם מהווה סטייה מהעיקרון התרופתי של דיני הנזיקין בשל העובדה שהדגש בקביעתם אינו בנזק אלא בהיבטים אחרים. פיצויים אלו יינתנו לאחר שהוערכו הנזקים שהוכחו, ואין מטרתם להשיב את המצב לקדמותו. גובה הפיצויים העונשיים, להבדיל מהפיצויים הרגילים, אינו משקף את הנזק שנגרם לניזוק בשל העוולה. אופי הפיצויים העונשיים, בשונה מהאופי התרופתי של הפיצויים שניתנים בדרך כלל, הוא עונשי או הרתעתי. בהצבת מטרה עונשית בנתינת פיצויים אלו בית המשפט למעשה מעניש את המזיק על התנהגותו או מחדלו, ומביע סלידה מהמעשה שביצע או שנמנע מלבצע. במצב דברים מעין זה בית המשפט מעביר מסר שההתנהגות או המחדל שבוצעו אינם נורמטיביים. כלומר, בבסיס ההחלטה עומדת אמירה מוסרית שאין מקום למעשה או מחדל מעין אלו בחברה. ייתכן אף שהמעשה או המחדל מוגדרים כעבירה פלילית, שבקיומה חייב הנאשם בעונש מאסר או קנס כפי שקבוע בחוק העונשין (תשל"ז-1977) או בחוקים נוספים שקובעים עבירות פליליות. עלולה אם כך להיווצר כפילות בענישה במשפט האזרחי בדיני הנזיקין ובמשפט הפלילי. הטלת סנקציות במשפט האזרחי מביאה לטשטוש התחומים בין המשפט האזרחי לפלילי.
כאשר אופי הפיצויים הוא הרתעתי, בית המשפט פוסק פיצויים עונשיים ועל ידי כך מבקש להרתיע את המזיק מלבצע את המעשה שוב, ואף להרתיע מזיקים פוטנציאליים מלבצע מעשים דומים. עיקרה של מטרה הרתעתית הוא בהשגת יעילות. על ידי מניעתם של נזקים שאינם משתלמים הדין פועל באופן יעיל. לעיתים יש נזקים שיש רצון למנוע אותם ויש כאלו שלא, הדבר תלוי ברווח החברתי שיתקבל מול הנזק שנגרם. כאשר נזק משתלם למזיק הוא יעדיף לשלם את הפיצויים שיושתו עליו בבית המשפט מאשר להימנע מלהזיק, מאחר שהרווח מהנזק גבוה יותר מגובה הפיצויים. פיצויים עונשיים, בהיותם גבוהים יותר משווי הנזק, מביאים למצב בו לא משתלם למזיק להזיק שנית, מאחר שהרווח של המזיק נמוך מהפיצויים ששילם. על ידי כך מרתיע הדין את המזיק הספציפי ומזיקים פוטנציאליים אחרים שידעו שהנזק אינו משתלם להם.
יש חשיבות גדולה בקביעת המטרה העומדת בבסיס נתינת פיצויים בדיני הנזיקין. בחירת מטרה שונה תקבע גובה פיצויים שונה. גובהם של פיצויים עונשיים שמטרתם ענישה יהיה אחר מגובהם של פיצויים שמטרתם הרתעה. בכל מקרה ניכר כי פיצויים עונשיים יהיו גבוהים יותר מאלו הנפסקים במטרה להסיר את הנזק, שאופיים תרופתי. החלטה בבית משפט על תשלום פיצויים יכולה לשרת מספר מטרות שלא תמיד ניתן ליישב ביניהן. לעיתים לא יוטלו פיצויים כדי להימנע מענישת מזיק שהזיק ללא כוונה, אך תהיה פגיעה בהרתעתם של מזיקים פוטנציאליים. פעמים רבות המטרות מתיישבות כך שהחלטה מסוימת תשרת את שתיהן. אופיים העונשי של הפיצויים מביא לכך שחומרת המעשה שהוביל לנזק תשפיע על גובה הפיצויים. ככל שהמעשה חמור יותר בעיני החברה ונתפס כשלילי על ידה, הפיצויים יהיו גבוהים יותר. באמצעות הטלת הפיצויים מגנה החברה על ידי המשפט את ההתנהגות וגובהם של הפיצויים מבטא את הסלידה של החברה מהעוולה שבוצעה.
ברוב המקרים נפסקים פיצויים עונשיים בגין עוולות כוונה וזדון- מקום בו התנהגות המזיק ראויה לגינוי. האשמה שמיוחסת למבצע עוולת כוונה או זדון היא אשמה מוסרית שעה שהמזיק התכוון לגרום לנזק במעשהו או במחדלו או בעוולת זדון: ידע שהוא עלול לגרום לנזק. דוגמה לכך היא עוולת התקיפה הדורשת שימוש בכוח במתכוון נגד גופו של אדם. כדי להוכיח שבוצעה עוולת התקיפה, על הניזוק להראות עשייה מכוונת של המזיק באמצעות הוכחת אשם סובייקטיבי שלו במקרה המסוים. בבסיסה של גישה זו מונח הרציונל העונשי. הפיצויים הגבוהים מהנזק שנגרם מענישים את המזיק על שביצע בכוונה מעשה שהחברה סולדת ממנו. הרציונל ההרתעתי, אף שאינו המרכזי בעוולות אלו, מתקיים אף הוא. במקרים חריגים נפסקו בשיטות משפט אחרות פיצויים עונשיים גם בתביעות המבוססות על עוולת הרשלנות. עוולת הרשלנות מטילה אחריות בשל פגם חברתי, לאו דווקא מוסרי, בהתנהגות המזיק. מוטלת אחריות על המזיק כל אימת שמסתבר שהוא הטיל על הניזוק סיכון שאינו רצוי חברתית. באמצעות עוולת הרשלנות ניתן להטיל אחריות על כל מי שהתנהג בצורה בלתי סבירה ויכול היה לצפות שכתוצאה מהתנהגותו ייגרם נזק. בשונה מעוולות הכוונה והזדון, עוולת הרשלנות אינה דורשת כוונה או ידיעה בפועל של המזיק לגבי המעשה שביצע שגרם לנזק. הטלת פיצויים עונשיים בעוולת הרשלנות מחזקת את הרציונל ההרתעתי על פני הרציונל העונשי. על ידי הטלת הפיצויים מנסה הדין להשיג יעילות בכך שמזיקים פוטנציאליים ייזהרו בשל הידיעה שאם ייגרמו נזק, אפילו לא התכוונו לגרום לו, הרווח שלהם לא ישתלם בשל גובה הפיצויים שיידרשו לשלם. הרציונל העונשי בא לידי ביטוי ברצון להעניש את אלו שהזיקו ברשלנות.
פסיקת פיצויים עונשיים מאפשרת לשופט בהליך האזרחי להתייחס להבחנה שבין פגיעה זדונית ומכוונת לבין פגיעה רשלנית הנעדרת כוונת זדון. מצבו הנפשי של המזיק בעת גרימת הנזק הוא שיקבע האם יש מקום להטלת פיצויים עונשיים. מקום בו למזיק לא הייתה כוונה להזיק, המטרה העונשית של הפיצויים לא תתגשם. מנגד, המזיק במודע יקבל את גמולו ויכלכל צעדיו להבא בהתאם להפסד שספג.
פיצויים מוגברים
פיצויים מוגברים הם סוג נוסף של פיצויים, אשר בדומה לפיצויים העונשיים ערכם גבוה מהנזק. פרופ' אהרן ברק, בחיבורו על פיצויים עונשיים, עומד על ההבדל בין שני סוגי הפיצויים. פיצויים מוגברים נפסקים על מנת לפצות את הניזוק על נזק שנגרם לו ושאינו רכושי. דיני הנזיקין מכנים נזק שכזה כנזק לא ממוני, מאחר שהוא פוגע בשמו הטוב או ברגשותיו של אדם. בשל אופיו, נזק זה אינו ניתן להערכה כספית מדויקת, ובית המשפט פוסק סכום שלהערכתו משקף את הפגיעה. בהערכת הנזק בית המשפט מתחשב בנסיבות שבהן בוצעה העוולה ובחומרת הפגיעה. ככל שהתנהגותו של המזיק פסולה יותר בשל הביטויים בהם השתמש, המעשים בהם נקט ובשל כוונתו הזדונית, כך תהא הפגיעה חמורה יותר והפיצוי גבוה יותר. במילים אחרות, בחינת חומרת התנהגות המזיק מגבירה את הערכת הנזק ומגדילה בהתאמה את סכום הפיצוי הניתן. בחינה זו מתבצעת בדומה לנעשה בהטלת פיצויים עונשיים, שבפסיקתם מתחשב בית המשפט בהתנהגותו של המזיק שביצע עוולת כוונה או זדון. על אף הדמיון בין פיצויים מוגברים לפיצויים עונשיים, קיים ביניהם שוני הטמון בנקודת המוצא שבהטלתם. המוקד בפיצויים עונשיים הוא המזיק והתנהגותו והרצון להענישו ולהרתיעו כאמור. מנגד, הניזוק והנזק שנגרם הם שקובעים את גובה הפיצויים המוגברים, אשר מוגדל עקב התנהגות המזיק. פרופ' ברק כותב כי בשונה מסכום הפיצויים העונשיים, סכום הפיצויים המוגברים מהווה הערכה כנה של הנזק, שמעשי המזיק הגבירו אותו ובשל כך גדל סכום הפיצויים.
השופטת נילי מימון בפסק דינה שניתן בבית המשפט לענייני משפחה בירושלים ב-2004 פוסקת פיצויים מוגברים לאשה שסבלה מאלימות קשה מצד בעלה ומשפחתו, שהפכו אותה לשפחה בביתם. השופטת מסבירה כי התנהגות הבעל ומשפחתו הגבירה את הנזק שהסבו אלה האחרונים לאשה, ולכן סכום הפיצוי בגין הסבל שנגרם לה גדל. במקרים מעין אלו, בהם פוסק בית המשפט פיצויים בשל נזק בלתי ממוני ומגבירו בשל התנהגות המזיק, עולה השאלה האם לא מדובר למעשה בפיצויים עונשיים בכסות של פיצויים מוגברים. בפסק הדין פולק נ' פולק נכתב כי במקרים של אלימות במשפחה יש לעשות שימוש בהכרה שניתנה לפיצויים עונשיים בעוולת התקיפה במשפט הישראלי על ידי השופט משה לנדוי כבר בשנות החמישים בע"א 216/54 שניידר נ' גליק. ייתכן כי השופטים ממעטים להשתמש בכלי של פיצויים עונשיים בשל היותו חריג לגישה התרופתית ופוסקים פיצויים מוגברים, ועל ידי כך משיגים תוצאות הזהות לאלו של הפיצויים העונשיים. לדוגמה במקרים של אלימות במשפחה, התשלום המוגדל ודאי מעניש את הגבר ומרתיע אותו ואחרים מלבצע מעשי אלימות כאלו בשל החשש מהפיצויים שיושתו עליהם בבית המשפט.
ההבחנה בין המשפט הפלילי למשפט האזרחי
המשפט הפלילי והמשפט האזרחי הם שני ענפי משפט הנבדלים זה מזה בכמה מישורים. המישור המרכזי הוא מטרת הסנקציה המוטלת. במשפט הפלילי מוטל מאסר, קנס, ובעבירות חמורות במיוחד - עונש מוות, מתוך מטרה עונשית. מנגד, במשפט האזרחי מטרת הסנקציות, שהן תשלום כספי, היא רסטיטוטיביות, דהיינו השבת המצב לקדמותו. פסיקת פיצויים עונשיים מערערת את ההבחנה שבין שני ענפי משפט אלו ויוצרת טשטוש בין התחומים. ראשית, עולה השאלה האם ראוי שהפרט, המניע את הסנקציה במשפט האזרחי, יטיל על פרט אחר סנקציה עונשית, ולא המדינה שהיא הגוף המניע את הסנקציה בהליך הפלילי. שנית, במשפט הפלילי קיימים מחסומים גבוהים להטלת הסנקציה היוצרים חוסר איזון בולט לטובת הנתבע, ואשר אינם קיימים ברמה זו במשפט האזרחי. תכליתו של איזון זה במשפט הפלילי היא להגן על הנתבע מפני הסנקציה הפלילית הנחשבת חמורה ולא תוטל בקלות. בין מחסומים אלו קיימות הגנות מהותיות ופרוצדורליות המספקות כלים לשמירת הליך הוגן, למשל רמת ההוכחה הנדרשת כדי להרשיע אדם בפלילים גבוהה מזו הנדרשת כדי למצוא אדם חייב בהליך אזרחי. מנגד, במשפט האזרחי המחסומים נמוכים ויוצרים רק חוסר איזון קל לטובת הנתבע. הנטל המוטל על התביעה בהליך האזרחי להוכיח את אשמת הנתבע הוא קל יותר. הטלת סנקציה עונשית בהליך האזרחי פשוטה מבהליך הפלילי, ולכן ייתכן מצב שבו לא ניתן להרשיע אדם בהליך פלילי בשל המחסומים הגבוהים, אך הוא נענש בהליך האזרחי באמצעות פיצויים עונשיים. דוגמה לכך היא פרשת או ג'יי סימפסון שבה זוכה סימפסון בהליך הפלילי מאשמת רצח, אך נמצא חייב בהליך האזרחי, כך שהוטל עליו לשלם סכום פיצויים אסטרונומי למשפחות הנרצחים. שלישית, מתעוררת בעיה של סנקציה כפולה אשר לה שתי פנים. פן אחד הוא החייב, אשר אם מתנהל נגדו בנוסף לתביעה האזרחית גם הליך פלילי, עלול להיות חשוף לסנקציה עונשית כפולה. פן נוסף של כפילות עלול להתעורר שעה שניזוק מקבל פיצוי כפול, הראשון תרופתי, בגובה הנזק שנגרם לו, והשני עונשי, שמטרתו ענישת החייב. פן שני זה מעלה בעיה רביעית הקשורה לבעיה הראשונה בדבר הגוף המניע את הסנקציה העונשית. כשגוף זה הוא הפרט הוא זה גם שמקבל את סכום הפיצויים. כאשר תכלית הפיצויים היא עונשית אין סיבה שהפרט ולא המדינה יזכה בתשלום זה. מצב דברים זה יוצר מעין אכיפה אזרחית שבה הניזוק מפעיל סמכות המונעת על ידי האינטרסים שלו. כאשר המדינה היא זו המקבלת את תשלום הפיצויים היא למעשה זו המפעילה את הסנקציה והחייב משלם מאחר שהתנהגותו אינה נתפסת כנורמטיבית על ידי החברה, ואת חובו על כך הוא חב למדינה ולא לפרט אחר. כפועל יוצא מכל השאלות הללו מעלה פרופ' קנת במאמרו תהייה לגבי ייחודו של ההליך האזרחי שעה שאת המטרה העונשית ניתן להשיג במסגרת ההליך האזרחי.
הגישה הכלכלית למשפט
הפרופסורים פולינסקי ושאוול במאמרם מציגים הנמקה כלכלית המספקת עקרונות פשוטים לפסיקת פיצויים עונשיים המשרתים בעיקר את המטרה ההרתעתית. הגישה הכלכלית למשפט מניחה שיש להשיג יעילות באמצעות שקלול הנזק המצרפי שנגרם לחברה מול התועלת. יש להטיל פיצויים עונשיים כל עוד אכן תושג הרתעה יעילה באמצעותם שתמנע נזקים עתידיים שיקטינו את התועלת החברתית. פולינסקי ושאוול טוענים שיש להטיל פיצויים עונשיים רק כאשר קיימת אפשרות משמעותית שמזיקים יחמקו מאחריות כך שההרתעה תהיה חסרה. יש להגדיל את גובה הפיצוי שכן הגורם המרכזי אותו שוקל המזיק הרציונלי הפוטנציאלי הוא תוחלת הפיצוי. תוחלת הפיצוי תחושב לפי מכפלת סכום הפיצוי בו יחויב, הסיכון להתרחשות התאונה והסיכון להיתפס. מכאן שסכום הפיצויים העונשיים צריך להשלים את הפיצויים הרגילים התרופתיים למכפלה של סכום הפיצויים הרגיל במספר ההופכי של הסיכון להיתפס. לפי מודל זה גובה הפיצוי העונשי ישקף את הסיכון שהמזיק לא יחוב בגין עוולתו וכך תקטן עלותם של נזקים עתידיים דומים שהמזיקים שגרמו להם הצליחו לחמוק מאחריות להם.
ארצות הברית
פיצויים עונשיים בשיטת המשפט האמריקאית הם הסדר שכיח יחסית, בעל היקף רחב לעומת המשפט האנגלי שעליו מבוסס המשפט האמריקאי. המשפט האמריקאי קלט מן המשפט המקובל הלכות רבות המאפשרות פסיקת פיצויים עונשיים, והשימוש בהם בעבר וכיום הוא נרחב ביותר. בשיטה הפדרלית, ניתנת למדינות גמישות בהחלטה באלו סוגי תיקים יינתנו פיצויים עונשיים ומה יהיה גובהם. רוב המדינות שמאפשרות הטלת פיצויים עונשיים דורשות שהטלתם תהיה הגיונית ותעלה בקנה אחד עם מטרות הענישה וההרתעה של המדינה, ושסכום הפיצויים לא יהיה מופרז כך שיעלה כדי פגיעה בהליך ההוגן שמעוגן בפסקת ההגבלה בתיקונים החמישי והארבעה עשר לחוקה האמריקאית. הגבלה זו נקבעה בפסק הדין שניתן בפרשת BMW of North America, Inc. v. Gore בבית המשפט העליון בשנת 1996. התובע בפרשה גילה זמן קצר לאחר שרכש מכונית BMW חדשה שצבע המכונית ניזוק ותוקן טרם הרכישה. חברת BMW חשפה מדיניות נוהגת בחברה של מכירת מכוניות כחדשות אם עלות תיקון הנזק שנגרם להן היא פחות משלושה אחוזים ממחירה של המכונית. הערכאה הראשונה פסקה פיצויים עונשיים בסך של ארבעה מיליון דולרים, בנוסף לפיצויים תרופתיים בסך של ארבעת אלפים דולרים. בערכאה השנייה סכום הפיצויים העונשיים קוצץ בחצי לשני מיליון דולרים בלבד. בית המשפט קבע שלושה קריטריונים לבחינה האם הטלת פיצויים עונשיים לא תפגע בהליך ההוגן המעוגן בתיקונים לחוקה: הראשון הוא גובה האחריות שיש לייחס להתנהגות הנתבע, השני הוא היחס לפיצויים התרופתיים שנפסקו והשלישי הוא השוואה בין הפיצויים העונשיים המוטלים לבין קנסות אזרחיים או פליליים שמוטלים בחוק על התנהגות בלתי הולמת דומה. באמצעות קריטריונים אלו החליט בית המשפט כי התנהגותה של חברת BMW לא הייתה כזו שראוי לגנותה כפי שראוי לגנות התנהגות שעלולה לפגוע בבריאותם או בביטחונם של לקוחותיה, היחס בין הפיצויים התרופתיים לפיצויים עונשיים היה גבוה במיוחד והסנקציה הפלילית המוטלת בגין התנהגות דומה מוגבלת לאלפיים דולר בלבד, סכום הנמוך בצורה משמעותית משני המיליון שנפסקו. בית המשפט אף ציין בפסק דינו שניתן לעקוף את שלושת הקריטריונים שקבע, במקום שבו יש צורך להרתיע מזיקים פוטנציאליים עתידיים.
ההלכה במשפט האנגלי החל מהמאה השתים עשרה
עד למאה השתים עשרה, לא הייתה קיימת באנגליה הבחנה בין המשפט האזרחי למשפט הפלילי. באנגליה העתיקה היה נהוג שימוש בכוח ככלי משפטי תרופתי, בדרכים שונות של נקמת דם. ניצנים ראשונים למשפט אזרחי, עוד לפני המאה השתים עשרה, התבטאו בתשלום כופר על ידי משפחה של מזיק למשפחת הניזוק, וכך בוטל הצורך בנקמה פיזית. תשלום הכופר נועד לפצות ולהעניש כאחד, ולא הייתה הבחנה בין שתי המטרות.
לאחר המאה השתים עשרה החלו להתפתח שני תחומים נפרדים של משפט אזרחי ומשפט פלילי. המשפט הפלילי התייחס לעבירות ולאיסורים הקשורים בעיקר לשליטתו של המלך והופעל על ידי נציגי המלך, ואילו המשפט האזרחי נועד לאפשר לפרט להטיל סנקציות ללא סיוע המלך על מפרי חוק או על מזיקים. במשך תקופה ארוכה התחזקה ההפרדה בין שני תחומים אלו, ועקב כך נוצרה במשפט האנגלי תפיסה דומיננטית של חלוקה דו-ממדית של המשפט לאזרחי ופלילי, כאשר ההבדלים בין השניים חדים וברורים. המשפט האנגלי הכיר בקיומם של שני הליכים במקביל, להם דרישות פרוצדורליות שונות. קרי, ניתן היה לפסוק פיצויים עונשיים בהליך האזרחי במקביל לקיומו של הליך פלילי באותה הסוגיה.
למרות חלוקה זו, עם היווצרות שני התחומים נוצר גם תחום ביניים, שאמנם היה שייך למשפט האזרחי אך מטרתו הייתה עונשית, של גמול והרתעה. אחד היסודות של תחום הביניים היה האפשרות לפסוק פיצויים עונשיים, למשל במקרים של הפרת חוקים מסוימים, שבשל הפרתם הוטלו על אנשים קנסות אשר לא נמדדו על פי הנזק שנגרם. אם המדינה הייתה יוזמת התביעה התשלום היה נמסר לקופת המדינה, אך במקרה בו אדם פרטי היה יוזם את התביעה הוא היה מקבל את הכסף.
ההלכה במשפט האנגלי עד 1964
עד שנת 1964 (פרשת Rooks להלן), מקובלת הייתה במשפט האנגלי גישה שלפיה בכל מקרה בו פעל המזיק ברשעות, בזדוניות ומתוך כוונה לפגוע בניזוק יש מקום להטלת פיצויים עונשיים. בהתאמה לכך, נהוג היה שאין לפסוק פיצויים עונשיים במקרה בו התנהגות המזיק היא רשלנית בלבד.
היות שפסיקת הפיצויים היא בהליך אזרחי, ניתן היה לייחס חשיבות לשאלה האם המזיק הורשע בהליך פלילי, אם כי הדבר לא היה הכרחי ומחויב. שיקול נוסף שניתן היה להביאו בחשבון היה מצבו הכלכלי של הניזוק. על פי הדין האנגלי, ניתן היה לפסוק לניזוק פיצויים עונשיים גם במקרה בו זכה רק בפיצויים נומינליים.
ההלכה במשפט האנגלי אחרי 1964- פרשת Rooks
ההכרה בפיצויים העונשיים באנגליה עוררה ויכוח באשר לנכונותם ונחיצותם. הועלו טענות לשני הצדדים, כאשר התומכים בהחלת הפיצויים התבססו על שיקולים של ענישה, הרתעה, יצר נקם וטובת הפרט, והמתנגדים לעומתם טענו כי אין זה תפקידו של המשפט האזרחי מאחר שהדבר יוצר טשטוש בין המשפט האזרחי לפלילי ואין זה הוגן וראוי שהניזוק יתעשר על חשבון המזיק.
בשנת 1964 ניתנה לבית הלורדים ההזדמנות להכריע בין השקפות מנוגדות אלו, בפסק דין שקבע למעשה את ההלכה בדבר פיצויים עונשיים. בפסק הדין, המכונה פסק דין Rooks, קובע הלורד דבלין, בהסכמת כל הלורדים שישבו בהרכב, כי אין להכיר בפיצויים עונשיים בדיני הנזיקין אלא בשלושה מקרים בלבד: בשלושת המקרים הנ"ל ניתן לפסוק פיצויים עונשיים רק לטובת הניזוק שהנפגע על ידי התנהגותו של המזיק, וגם במקרים אלו יש לשמור על פרופורציה ועל מידה סבירה. כמו כן מגדיר הלורד דבלין כי יש להתחשב במצבו של המזיק. פסק הדין קובע כי פרט לשלושה מקרים אלו אין לבית המשפט סמכות לפסוק פיצויים עונשיים במקרים אחרים (אף כי רשאים לפסוק פיצויים מוגברים).
עמדת המשפט האנגלי כיום
ניתן לומר כי כיום נוקט המשפט האנגלי בעמדת ביניים. באופן עקרוני הוא שולל פיצויים עונשיים, אך מכיר במספר חריגים שבהם מותר להטילם. עמדה זו השכילה לשלב בין שתי העמדות המנוגדות שהיו קיימות באשר לפיצויים עונשיים. מחד, היא מכירה בצדקתם של אלו הטוענים כי הפיצויים העונשיים אינם רצויים בתחום דיני הנזיקין, ומאידך, הכרה זו אינה שלמה והחריגים מביאים לידי ביטוי את שיקוליהם של התומכים בדבר ענישה והרתעה.
נשיא בית המשפט העליון בדימוס, השופט אהרן ברק, טוען כי ההבחנה בין עובדי ציבור מזיקים לבין מזיקים אחרים אינה נקייה מספיק. לטענתו, הענשתו של עובד ציבור יכולה להתבצע במישור המשמעתי או בצורה של נזיפה בפסק דין. אמצעים אלו יעילים כלפי עובדי ציבור אך אינם יעילים כלפי סתם אזרח. ראוי היה דווקא להטיל את הסנקציה על אזרח רגיל שאין דרך אחרת להענישו. כמו כן, סבור ברק כי ההבחנה בין המקרים בהם מתעשר המזיק בעקבות העוולה שביצע לבין המקרים בהם הטלת הפיצויים הרגילים גורעת מן המזיק את הרווח שצמח לו בעקבות העוולה אינה משכנעת: ספק אם לניזוק יש עניין בהתעשרות המזיק, וספק אם ראוי כי דיני הנזיקין ימלאו את אשר החסירו דיני עשיית עושר ולא במשפט. הנמקת בית הלורדים כי פסיקת פיצויים עונשיים במקרה זה מוצדקת כי יש בכך משום ללמד לקח את המזיק, אינה יכולה להצטמצם למקרה זה בלבד על פי ברק, שכן אם לימוד הלקח מהווה הנימוק, אין סיבה כי לא יחול במקרים אחרים.
פיצויים עונשיים במשפט העברי
המשפט העברי מכיר בפיצויים עונשיים, אך נמנע מפסיקה רחבה שלהם.
גישת ההלכה לפיצויים, על פי הרמב"ם, דוגלת בכלל "מי שהזיק ממונו יינזק באותו סכום ממש"- היינו, תשלום פיצויים בגובה הנזק. דיני הנזיקין העבריים, על פי פרופ' שלום אלבק, מטרתם חיובו של המזיק להשלים לניזוק את הנזק ולא להוות עונש למזיק. עם זאת, במקרים חריגים, בעלי חומרה יתרה או בעלי השלכות ציבוריות וחברתיות, מאפשר המשפט העברי הטלת פיצויים עונשיים או מוגברים.
דוגמה למקרה כזה היא של בעל המכה את אשתו, מקרה שבו הכירו חכמי ההלכה באפשרות של הטלת פיצויים מוגברים או עונשיים, הנובעת ממערכת היחסים המיוחדת שבין בעל לאשתו, יחסים ההופכים את המעשה לחמור יותר. דוגמה נוספת היא של פיצויים "קנסיים", שמטרתם היא הרתעתית-כלכלית, למשל תשלומי כפל שמשלם גנב, תשלומי ארבעה וחמישה שמשלם גנב הטובח או מוכר שה או חמור, וכן מקרים של אינוס, פיתוי ומוציא שם רע, שגם הם נתפסים כחמוּרים.
שיקולי המדיניות בהטלת פיצויים עונשיים במשפט העברי רחבים מאוד, והם קשורים לשיקולים בקביעת עונשים בכלל במשפט העברי. הרמב"ם מציין מספר שיקולים לקביעת חומרת העונש/הפיצוי - חומרת הפשע, תדירות האירוע, חומרת ההתפתות לדבר, הקלות לבצע את המעשה.
לדברי ד"ר יובל סיני, לחומרת המעשים יש מקום מרכזי בקביעת שיעור הפיצויים, כמו גם להרתעה יעילה. על מנת להעניש במשפט העברי בדרך כלל די בכוונה להזיק ואין צורך דווקא בזדון, על אף שהוא עשוי להשפיע על חומרת המעשה.