cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרצדס-בנץ W201
ה-W201 המוכרת גם כסדרת ה-190, יוצרה בגרסת סדאן 4 דלתות מנועי בנזין ודיזל. זכתה להצלחה רבה באירופה אך פחות בארצות הברית כאשר בסה"כ נמכרו ממנה 1.8 מיליון יחידות ברחבי העולם. הייתה מהמכוניות החשובות ביותר לחברת מרצדס-בנץ בשנות השמונים לצד דגמי ה-W124 וה-W123 והוחלפה לבסוף על ידי המרצדס-בנץ C-קלאס.
אשר רשף
משפחתו
אחיו הבכור, בצלאל פרחודניק, נהרג ב-1948, במלחמת העצמאות, ביום שחרור חיפה, כאשר קפץ על רימון כדי למנוע פגיעה בחבריו מהפיצוץ. הביוגרפיה של צלינה, אלמנתו של פרחודניק (וגיסתו של רשף), יצאה לאור בשנת 2009 בהוצאת כתר.
צאלק פרחודניק (1916-1944), בן של בן דודו אשר פרחודניק (שהיה בעל שם כמו שלו), כתב יומן מחבוא במהלך מלחמת העולם השנייה בעת שהסתתר מן הנאצים. צאלק פרחודניק, לא שרד את השואה, אך יומנו נמצא, ובשנת 1993 דאג רשף שהיומן יפורסם בהוצאת כתר.
רשף התגורר מאז שנות ה-60 בשכונת רחביה, ובהמשך, בשכונת גבעת אורנים בירושלים.
טירת שלום
טירת שלום הוא מושב עובדים של יוצאי תימן שהוקם בשנת 1930 על אדמות הקרן הקיימת ובסיוע המרכז החקלאי של ההסתדרות ועזרה כספית של קרן היסוד. בשנת 1959 הפך המושב לשכונה חקלאית בתחומה של נס ציונה ואחר כך לשכונה בעיר. המושב נקרא על שמו של גדול משורריה היהודים של תימן, שלום שבזי.
אברהם בן יוסף (מזרחי) היה מהמייסדים הראשונים אשר יחד עם עוד 21 משפחות התיישבו בגבעות טירת שלום. במלאת 90 שנה לנס ציונה הוזמן אברהם בן יוסף על ידי ראש המועצה דאז שמיד לקבלת תעודת הוקרה על פועלו. הקרן הקיימת הכינה את התשתיות להקמת היישוב, וערכה מיפוי וחלוקה לנחלות ויחידות אדמה לבעלי מקצוע, קדחו באר מים. אדמת הכורכר לא צלחה לחקלאות, לכן התפרנסו רוב התושבים מעבודה בפרדסי איכרי נס ציונה והאזור, חלק מהנשים עבדו במשק בית בבתי האיכרים ובעיקר באריזה בעונת קטיף ההדרים. בשנת 1937 וכן בשנת 1946 הצטרפו עוד מתיישבים למושב, כאשר הוותיקים הפרישו בנדיבות אדמות לטובת המתיישבים החדשים על מנת שהיישוב ייבנה ויגדל. בשנת 1930 ישרה הקרן הקיימת את השטח של המושב ועד אוגוסט הספיקו כבר חלק מהמתיישבים להקים צריפים זמניים למגורים עד קבלת תקציב לבניית בתי קבע. כבר בתחילת 1931 השתתפו נציגים של המושב בוועידה הדתית של התימנים וביולי 1931 החלה בניית 23 בתי קבע שכללו כל אחד שני חדרים ומטבח. הבנייה הסתיימה בפסח תרצ"ב (1932).
ב-20 ביולי 1933 הכירו השלטונות המנדטוריים באופן רשמי בשם המושב "טירת שלום". אולם עד יולי 1938 טרם נסלל כביש גישה למושב מהכביש הראשי המחבר את נס ציונה לרחובות וטרם הוקם במקום בית ספר. בפברואר 1939 הונחה אבן פינה לבית הספר במושב, אך עד 1947 עדיין לא נסלל כביש ותלונות על הזנחת התשתיות במושב נמשכו עד סוף שנות ה-50. בסוף 1948 היה המושב במצב קשה. בסיוע המרכז החקלאי שוקם המושב, הוקמו בו לולים וגינות ירוק. לאחר קום המדינה הקצו לטירת שלום 600 דונם אדמה פורייה מנכסי הנפקדים ,ולאחר שנים של הכנת האדמה לנטיעה ,נטעו פרדסי הדרים כשכל מתיישב קבל 8 דונם פרדס לפרנסתו.
בתחילת המרד הערבי הגדול סבל המושב מיריות תכופות מכיוון בית ערבי סמוך. באוקטובר 1937 נרצח בשנתו אליהו שרעבי, ילד בן 11, בהתקפה של ערבים על המושב. באוקטובר 1938 נרצח מזכיר המושב, ישראל תם. ביולי 1948 נהרג אבנר בן יהודה עם שני בניו בפיצוץ מוקש.
בבחירות לאספת הנבחרים באוגוסט 1944 היו בטירת שלום 142 בעלי זכות בחירה וכמעט כל המצביעים הצביעו למפא"י. גם בבחירות לאספה המכוננת בשנת 1949 זכתה מפא"י לרוב גדול (77%), כאשר הליברלים קיבלו את רוב הקולות הנותרים (16%).
מעבד גרפי
מעבד גרפי (באנגלית: Graphics Processing Unit; בראשי תיבות: GPU) הוא מעבד המצוי בכרטיס גרפי או לצד ליבת המעבד במערכת על שבב ומאפשר חלוקת עומסים בינו לבין המעבד הראשי (CPU) בחישובים גרפיים שונים, בעיקר של סצנות תלת־ממדיות.
המעבד הגרפי מתמחה בעיקר בחשבון מטריצות וחשבון וקטורים. בעיבודי תלת מימד מקבל הכרטיס הגרפי באופן ישיר את הקואורדינטות של רשת תלת־ממדית עבור כל אובייקט, ואת התמונה שיש להלביש על כל מצולע ברשת זו. מכאן ואילך המעבד הגרפי מטפל לבדו בפונקציות של סיבוב, מרחק והסתרת אובייקטים ברקע על ידי אובייקטים בקדמת הסצנה.
יכולות של מעבד גרפי
במעבדים גרפיים מתקדמים התווספו יכולות של שימוש ב ושימוש בחלקיקים נקודתיים (למשל לאפקטים של עשן וערפל). במעבדים חדישים עוד יותר הוספו יכולות של ניתוב קרניים (Ray tracing) ויכולות עיבוד טנזורים המאיצות פעולה זו. המעבד הגרפי מאפשר למפתחי משחקי המחשב להציג גרפיקה מציאותית הרבה יותר ומפורטת הרבה יותר הודות ליכולות עיבוד אלו.
כרטיס מסך חזק נמדד במספר קריטריונים:
מעבדים גרפיים מודרניים יכולים לתמוך בטרנספורמציית קוסינוס בדידה הפוכה (iDCT) ופיצוי תנועה (mocomp).
מעבדים גרפיים מתקדמים לשרתים תומכים ביכולות של וירטואליזציה. בהקשר זה תומכת אינטל בטכנולוגית Graphics Virtualization Technology שהוכרזה ב-2014, AMD תומכת בטכנולוגית MxGPU המבוססת על SR-IOV ו-Nvidia תומכת בטכנולוגיית vGPU וב-Multi-Instance GPU המבוסס על SR-IOV.
תצורות של מעבד גרפי
מעבד גרפי יכול לבוא בתצורה של כרטיס גרפי דיסקרטי או בצורה של מעבד גרפי אינטגרלי (Integrated graphics processing unit; IGPU).
בתצורה של כרטיס גרפי דיסקרטי הוא מגיע ככרטיס הרחבה ל-PCI Express או ל-Accelerated Graphics Port. בתצורה של מעבד גרפי אינטגרלי מצורף המעבד הגרפי לסיליקון יחד עם המעבד - דוגמאות לכך הן Intel HD Graphics או AMD APU).
ניתן להשתמש ביותר ממעבד גרפי אחד במחשב באמצעות טכנולוגיות המאפשרות תקשורת של המעבד הגרפי כדוגמת Scalable Link Interface (SLI) או NVLink של Nvidia או CrossFire של AMD.
יצרנים ונתח שוק
הרבה חברות מסביב העולם ייצרו מעבדים גרפיים תחת שמות מסחריים שונים. בשנת 2009 החברות אינטל, NVidia ו-AMD/ATI היו הראשונים בשוק עם 49.4%, 27.8%, 20.6% אחוזים של מכירה בהתאמה (כאשר Intel ייצרה רכיב של המעבד הגרפי עבור שתי החברות) עם זאת, מספרים אלה כוללים את פתרונות הגרפיקה המשולבים של אינטל כ- GPU. אם לא סופרים את אלה, Nvidia ו- AMD שולטות בכמעט 100% מהשוק נכון לשנת 2018. נתחי השוק שלהן הם 66% ו- 33% בהתאמה.
בנוסף לכך חברת S3 graphics (בבעלות חברת VIA Technologies) וחברתMatrox מייצרות מעבדים גרפיים.
סמארטפונים עכשוויים משתמשים בעיקר בטכנולוגית Adreno GPUs שמפותחת על ידי Qualcomm, PowerVR GPUs של Imagination Technologies ו-Mali GPUs מ-ARM.
שרית ישי לוי
שרית ישי-לוי (נולדה ב-27 בנובמבר 1947) היא סופרת ועיתונאית ישראלית, ומגישה פינות בטלוויזיה ובאינטרנט בתחומי הבילוי והתיירות. כמו כן, שיחקה ישי-לוי בתיאטרון ובסרטי קולנוע ישראלים.
ביוגרפיה
ישי-לוי נולדה וגדלה בירושלים במשפחה ממוצאה ס"ט, דור שמיני בארץ. עם סיום שירותה הצבאי, למדה משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב, ולאחר מכן אצל נולה צ'לטון, בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
קריירת משחק
בשנת 1969 השתתפתה במחזה "אדוני השופט" שכתב יגאל לב בבמויו של יוסף כרמון, לצד השחקנים אריה אליאס, רחל רביד ויעקב בנאי. בכורת המחזה הועלתה בפני אסירים בכלא מעשיהו. באותה שנה השתתפה גם במחזמר "הצביעו בעד בודו" פרודיה בכיכובו של יעקב בודו.
בשנת 1971 שיחקה במחזה "הבכחאי" שעלה ב, טרגדיה יוונית מאת אוריפידס, שאותה ביים, תרגם ועיבד אריה זקס. במחזה השתתפו בין היתר: ליאור ייני בתפקיד האל דיוניסוס, יאיר רובין, מוטי בהרב ועליזה רוזן. עיריית ירושלים אסרה על הצגתו באולם "בית העם" בלחץ הסיעות הדתיות במועצת העיר, מאחר במהלך ההצגה כלל קטעי עירום, בהם הופיעה יחד עם שחקניות אחרות.
בשנת 1972 שיחקה במחזה "המשיח: עלייתו ונפילתו של שבתי צבי", שכתב וביים יוסף מונדי.
בתחילת שנות השבעים שיחקה בסרטים הישראלים "מלכת הכביש" (1971), "אריאנה"(1971), "ז'אקו והיצאניות" (1972), ו"אני אוהב אותך רוזה" (1972). בנוסף שיחקה בסרט האמריקאי שצולם בישראל "אנא, לחש את שמי" (1970) (שבאנגלית נקרא: "To Catch a Pebble"), ושבוים על ידי ג'ים קולייר ובסרט הקנדי-צרפתי שגם צולם בישראל "אדם וחווה" (שבצרפתית נקרא: "7 fois... par jour").
קריירה עיתונאית
במחצית שנות השבעים השתלבה בעולם העיתונות, כשהחלה לכתוב למגזין הנשים "את" מלונדון. עם חזרתה ארצה, השתלבה בשבועון החדשות "העולם הזה", בו בלטה במדור הראיונות "מה הם אומרים" שבמסגרתו ראיינה באפריל 1979 את מוחמד עלי, אלוף העולם באיגרוף. בתמונתם המשותפת בעיתון נראתה ישי-לוי מכה באגרופה את מוחמד עלי. בסוף 1978 החלה להגיש תוכנית אישית ברדיו "קול השלום" של אייבי נתן.
ביוני 1982, בעיצומה של מלחמת לבנון, עוררו בכירי "העולם הזה" ישי-לוי, אורי אבנרי וענת סרגוסטי סערה, כאשר נפגשו עם ראש אש"ף יאסר ערפאת בביירות הנצורה. פגישה זו ידועה כפגישה הראשונה של ישראלים בכלל, ועיתונאים ישראלים בפרט, עם ערפאת, וזהו הראיון הראשון שהתפרסם עמו. בעקבות מפגש זה, נחקק החוק האוסר מפגש של ישראלים עם אנשי אש"ף. בעת הפגישה ביקשה להיפגש עם הטייס השבוי אהרון אחיעז, הבכיר בשבויי מלחמת לבנון הראשונה, והביאו דרישת שלום חיה ומכתב לבני משפחתו ממנו.
במקביל ובהמשך לעבודתה כמראיינת ראשית של "העולם הזה" בין השנים 1980–1985, עבדה בירחון "מוניטין". שם פורסם הראיון שקיימה ב-1981 עם יו הפנר, הבעלים והמפיק של המגזין הארוטי "פלייבוי" שהתקיים באחוזת פלייבוי.
בשנת 1985 עברה לעיתון "חדשות" של קבוצת הארץ, במסגרתו קיימה סדרת ראיונות בחוות שקמים עם לילי שרון, רעייתו של אריאל שרון, בהם הראיון בו חשפה את הערצתה ואהבתה הרבה לאריאל שרון באמירה "אני הגיישה של שרון".
עם סגירת העיתון "חדשות" עבדה ישי-לוי ככתבת חוקרת תוכנית הטלוויזיה הדוקומנטרית "רשת חוקרת" וכן במגזין סוף השבוע בעיתון הכלכלי "טלגרף".
במחצית שנות התשעים החלה לשמש ככתבת ראשית במגזין "עולם האישה", בו החלה לכתוב את מדור התיירות "סתלבט". בתחילת שנות ה-2000 הגישה פינות תיירות בתוכניות "שישי וחצי" עם עינת ארליך, "נשים קטנות" עם הילה אלפרט ואלימור זילברמן בערוץ 2, ו"אודטה" עם אודטה שוורץ בערוץ 10, ופינות תיירות שהגישה באתר האינטרנט "חיים טוב".
קריירה כסופרת
בשנת 1997 יצא לאור ספרה "שטראוס, סיפור של משפחה ותעשייה", בהוצאת כתר, על משפחת שטראוס, מקימי חברת שטראוס.
בשנת 2006 הוציאה ישי את ספר התיירות "צימרים - צפון", ובשנת 2007 את המשכו, "צימרים - דרום ומרכז", שניהם בהוצאת מודן.
בשנת 2019 יצא לאור הרומן השני שלה, "אישה מעבר לים", בהוצאת מודן.
חיים אישיים
ישי-לוי הייתה נשואה למפיק מיכה שרפשטיין, ולעיתונאי גדעון לוי (1985-1995). היא אם לשלושה. בן נוסף שלה, תום, נפטר בגיל שנה מווירוס שתקף את גופו וחדר לגזע המוח.
בתחילת שנות ה-2000 שימשה כדוברת קבוצת "פיזיקל אימורטליטי" בישראל, בראשות רעיה שטראוס בן-דרור ובן זוגה שמואל בן-דרור, קבוצה בינלאומית של אנשים המאמינה בחיי נצח.
קישורים חיצוניים
כתבות ומאמרים פרי עטה:
אירוויזיון למוזיקאים צעירים 2020
האירוויזיון למוזיקאים צעירים 2020 הייתה אמורה להיות התחרות ה־20 של האירוויזיון למוזיקאים צעירים. קרואטיה הייתה אמורה לארח את התחרות בכיכר טומיסלב.
ב-18 במרץ 2020 הודיע איגוד השידור האירופי על דחיית התחרות בשל התפשטות מגפת הקורונה.
חצי גמר
11 מדינות (אוקראינה, אסטוניה, גרמניה, יוון, מלטה, נורווגיה, סלובניה, פולין, צ'כיה, קרואטיה ושוודיה) היו אמורות להתחרות ב-17 ביוני 2020. מתוכן רק 4 מדינות הספיקו לבחור נציג לתחרות בטרם ביטולה:
מתוכם, רק הנציג הקרואטי חזר להתחרות בתחרות הבאה, בשנת 2022.
גמר
8 מדינות מתוך 11 המדינות היו אמורות להעפיל לגמר ולהתחרות ב-21 ביוני 2020.
מרמיטת ההימלאיה
מרמיטת ההימלאיה (שם מדעי: Marmota himalayana) היא מין של מכרסם מסוג מרמיטה החיה בהרי ההימלאיה וברמת טיבט שבמרכז אסיה.
מאפיינים
מרמיטה זו היא קרובתם של הסנאים והטמיאס למשפחת הסנאיים, אך היא גדולה יותר ומבלה במחילות באדמה ולא מטפסת על העצים. היא מגיעה לגודל הקרוב לחתול, באורך 40–80 סנטימטר ומשקל של עד 9 ק"ג, מה שהופך אותה לאחת מהגדולות שבסנאים. היא בעלת פרווה עבה בצבע חום-כהה עם פלג גוף עליון, עורף וכיפת ראש שחורים ופנים צהובות. האף שלה גדול ושחור וכך גם השפתיים והכפות חזקות ומצוידות להתחפר באדמה במהירות.
המרמיטה מצויה בטבע באזורי ההר ההימלאים בגובה 3,500-5,200 מטר מהקרקע באזור שבין צפון הודו, צפון פקיסטן, נפאל, בהוטן ובסין במחוזות: שינג'יאנג, יונאן, סצ'ואן, מחוז טיבט, גאנסו וצ'ינגהאי.
המרמיטות חיות בקבוצות משפחתיות הרועות בעמקים בעומק 2–10 מטרים באדמה, שם הם ישנים שנת חורף ובקיץ הם מתעוררים וניזונים מצמחיית הכר ההררית. הם ניזונים ממיני דגניים, צמחי כריך ומפרחים שונים, בעיקר ממשפחת המורכבים. הטורפים העיקריים שלהם הם עופות דורסים ונמר השלג.
תת-מינים
המין מרמיטת בובק (Marmota bobak) נחשב לעיתים לתת-מין של מרמיטת ההימלאיה אך הופרד לאחרונה.
מאוריצ'יו כהן-לנארו
מאוריצ'יו כהן-לנארו (Mauriciu Cohen-Lânaru; 31 בדצמבר 1849 – 20 באוקטובר 1928) היה כנר, מלחין, מבקר מוזיקלי ומורה למוזיקה יהודי רומני בן העדה הספרדית.
קורות חיים
מאוריצ'יו נולד בבוקרשט, ולאכיה, במשפחה ותיקה של נכבדים יהודים ספרדים. למד בקונסרבטוריון של בוקרשט עם אדוארד ואכמן ואלכסנדרו פלכטנמאכר בשנים 1868–1870. בהמשך למד קומפוזיציה באיטליה בשנים 1870-1871 ובפריז בשנים 1871–1878 ובין מוריו נמנוויקטור מאסה, תאודור דיבואה, ז'רז' ביזה, סזר פרנק ,פליסיין דוד וז'ורז' ביזה. זמן מה היה הכנר הראשי בתיאטרון אודאון (Odeon) בפריז, אך מאוחר יותר ב-1880 שב לרומניה והתמנה כמורה למוזיקה קולית (במקום אליודורו ביאנקי שנפטר) בבית המחסה על שם האדונית אלנה (Elena Doamna) וכחבר בוועדות הבחינה של כל המוסדות להוראת המוזיקה.בזמנו הפנוי לימד כמה מתלמידותיו בבית המחסה שיעורים פרטיים לפיתוח קול. למשך תקופה מסוימת לימד כהן-לנארו לימד הרמוניה ושירה באקדמיה למוזיקה של בוקרשט ובמרץ 1919 הקים תזמורת סימפונית יהודית קצרת ימים בבוקרשט. כהן-לנארו התבלט כמייצג המוזיקה הקלאסית הרומנית בראשית הופעתה וכראשון שחיבר מוזיקה לתיאטרון הלירי הרומני. להצלחה הגדולה ביותר ברומניה זכתה האופרה הקומית אי הפרחים לפי ליברית של בנג'סקו-דאביז'ה (Bengescu-Dabija). הצגת הבכורה הייתה באוגוסט 1905. הוא חיבר אופרות נוספות, בשנת 1876 הבנאי מנולה לפי בלדה עממית נודעת, בשנת 1880 מאזפה (Mazeppa) ועוד אופרה ששמה טודורל (Tudorel). הוא חיבר מוזיקה קאמרית, 5 סונאטות לפסנתר ורומנסות לפי שיריהם של וסילה אלכסנדרי, דימיטריה בולינטינאנו ואחרים. כמו כן חיבר שני כרכים של "שירים ספרדיים", שאותם הדפיס בבית ההוצאה שלו עצמו.
יצירות קוליות
על מלים מאת וסילה אלכסנדרי, דימיטריה בולינטיניאנו
ביבליוגרפיה
· לדף המתורגם Iosif Sava
לבל 1886
לבל 1886 (בצרפתית: Fusil Mle 1886 M93) היה רובה בריחי תוצרת צרפת, ששימש את צבא צרפת מ-1886 עד 1916, עת הוחלף על ידי רובה הברתיה. הרובה זכה לפופולריות רבה ויוצרו ממנו כ-3.5 מיליון יחידות עד סוף שנת 1916.
הנשק
הלבל הוכנס לשימוש ב-1886, והיה הראשון מבין רובי הבריח המודרניים, ששירתו את צבאות אירופה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים. שלוש שנים לפני המאוזר K98, ועשר שנים לפני הלי אנפילד, היה הלבל רובה חדשני למדי. היה זה למעשה הרובה הבריחי מוזן המחסנית הפנימית הראשון שיוצר בכמויות גדולות. הוא גם היה הראשון שעשה שימוש באבק שרפה נטול עשן.
לנשק היה חיסרון קריטי אחד - אי זהירות בזמן הטענת שמונת כדורי ה-8 מ"מ הייתה עלולה לגרום לפיצוץ. חיסרון זה בנוסף לנחיתות מול המאוזר הגרמני המצוין הביאה להחלפת הרובה בשנת 1916. למרות הוצאתו משרות היחידות הסדירות, יחידות מילואים הפעילו אותו גם ב-1940 כאשר פלשו הגרמנים לצרפת.
מנפרד לם
מנפרד לם (בגרמנית: Manfred Lemm; נולד ב-1946 בברלין) הוא זמר ומוזיקאי גרמני העוסק בהחייאת מוזיקת היידיש.
מרצדס-בנץ W114
מרצדס-בנץ W114 ו-W115 הן סדרת דגמי מכוניות סלון מנהלים אשר יוצרו על ידי חברת מרצדס-בנץ בין השנים 1976-1968.
דגמי ה-W114 הם בעלי מנועי 6 צילינדרים ומסומנים כדגמי 230, 250 ו-280, כאשר דגמי ה-W115 בעלי מנוע 4 צילינדרים ומסומנים כדגמי 200, 220, 230 ו-240.
מנפרד לם
לם היה ממארגני פסטיבל היידיש האירופאי שהתקיים בציריך, קרקוב, ולברקוזן. לם כינס את שיריו של המשורר היידי מרדכי גבירטיג והלחין אותם בארבעה תקליטורים. הוא פועל מהעיר וופרטל.
דין מלנקו
דין סימון (באנגלית: Dean Simon; נולד ב-4 באוגוסט 1960) הידוע יותר בשם הבמה שלו, דין מלנקו הוא מתאבק עבר אמריקאי. כיום, הוא מופיע בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW) כמפיק בכיר. הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגונים Extreme Championship Wrestling ECW, New Japan Pro-Wrestling (NJPW), World Championship Wrestling (WCW), ו-World Wrestling Federation (WWF).
חיים אישיים
סימון הוא יהודי. לו ולאשתו יש יחדיו שלושה ילדים. הבכורה, לאריסה, נולדה ב-25 בדצמבר 1997. סימון עבר התקף לב במחצית השנייה של שנת 2010. בנובמבר 2013, הוא הובהל לבית החולים ולאחר מכן שוחרר לביתו מהטור האירופי של ה-WWE לאחר שסבל מכאבים בחזה.
פיי ריי
וינה פיי ריי (באנגלית: Vina Fay Wray; 15 בספטמבר 1907 – 8 באוגוסט 2004) הייתה שחקנית קולנוע קנדית-אמריקאית. זכורה בעיקר בשל תפקידה בסרט קינג קונג (1933).
ביוגרפיה
ריי נולדה בחווה באלברטה, קנדה, וכשהייתה בת שלוש משפחתה היגרה לארצות הברית. הוריה היו מורמונים והם חיו בארצות הברית לרוב בקהילות מורמוניות באלברטה, אריזונה וסולט לייק סיטי, בירת יוטה, לפני שהתיישבו בלוס אנג'לס, קליפורניה, שם החלה לשחק בקולנוע ב־1923. תחילה היו אלה סרטי ראינוע קצרים, לרוב קומדיות, בהן שתיים בבימויו של לאו מקארי. במחצית השנייה של שנות העשרים הופיעה במערבונים דלי תקציב, כמו גם בשני סרטים לצד גרי קופר: הנשיקה הראשונה והלגיון של ההרשעה (שביים ויליאם ולמן). ב־1928 כיכבה בסרטו עתיר התקציב של אריך פון שטרוהיים, מארש החתונה. הסרט היה כישלון קופתי, אך זו הייתה הפעם הראשונה בה כיכבה בתפקיד ראשי.
היא כיכבה בלמעלה ממאה סרטי קולנוע אולם היא זכורה בעיקר בשל תפקידה כאן דארו, הבלונדינית היפהפייה הפוחדת מן הגורילה האימתנית בסרט ההרפתקאות קינג קונג (1933). לצורך התפקיד חבשה פאה בלונדינית מעל שיערה הכהה. באותה שנה כיכבה גם בסרטים ידועים אחרים: המשחק המסוכן ביותר, תעלומת מוזיאון השעווה (שביים מייקל קורטיז) והערפד. בהמשך הופיעה בעשרות סרטים הוליוודים, אולם הפופולריות שלה הלכה ודעכה. בין השנים 1942–1953 לא הופיעה כלל בקולנוע, אך בשנות החמישים היא שבה להופיע, בעיקר בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה.
ריי נפטרה מסיבות טבעיות באוגוסט 2004 בדירתה במנהטן, ניו יורק, בגיל 96.
ריי הייתה נשואה שלוש פעמים במהלך חייה, כשבעלה השני היה התסריטאי רוברט ריסקין (בשנים 1942–1955), וממנו יש לה שני ילדים.
מדען ראשי (ממשלת ישראל)
במדינת ישראל, המדען הראשי במשרד ממשלתי הוא אדם שתפקידו לרכז ולהוביל את מעורבותו של המשרד בפעילות מדעית הקשורה לתחומי אחריותו. המדענים הראשיים בכל המשרדים חברים בפורום מדענים ראשיים, שבראשו עומד שר המדע והטכנולוגיה.
התואר "המדען הראשי" ללא ציון שם המשרד, מתייחס לעיתים למדען הראשי של משרד הכלכלה, יושב ראש רשות החדשנות, שהוא יושב ראש הוועדה לחלוקת המשאבים לעידוד התעשייה על פי החוק לעידוד מחקר ופיתוח בתעשייה, ותקציבו הוא הגדול ביותר מבין תקציבי המדען הראשי במשרדים השונים.
היסטוריה
הוועדה לארגון המחקר והפיתוח החלה לפעול כשנה אחר כך והגישה את המלצותיה בדצמבר 1968 והם אושרו על ידי הממשלה בראשות גולדה מאיר באוגוסט 1969. הוועדה המליצה, בין השאר, להקים מינהל למחקר חקלאי ליד משרד החקלאות ולמנות מדענים ראשיים במשרד החקלאות, משרד הפיתוח, משרד המסחר והתעשייה ומשרד הבריאות. כן הוצע לבחון את הצורך במשרת מדען ראשי במשרד התקשורת, משרד השיכון ומשרד התחבורה, משרדים בעלי זיקה מחקרית. המשרד השני לו מונה מדען ראשי היה משרד הפיתוח, לו מונה למדען ראשי פרופ' אברהם פצ'ורניק באפריל 1970. בשנת 1973 החליטה הממשלה למנות מדען ראשי גם למשרד השיכון, החלטה שלא יצאה אל הפועל. בשנת 1978 היו מדענים ראשיים בשבעה משרדים: משרד הביטחון, משרד המסחר והתעשייה (כיום משרד הכלכלה), משרד הבריאות, משרד החינוך, משרד התחבורה, משרד התקשורת ומשרד החקלאות.
היו שהעמידו בסימן שאלה את האפקטיביות של המדענים הראשיים. פרופ' סעדיה עמיאל אמר: "יש לכל שר יועץ מדעי או מדען ראשי, אבל נדמה כי היום משמשים אנשים אלה חותמת גומי להחלטות השרים".
פורום המדענים הראשיים
בשנת 1992 החליטה הממשלה על הקמת פורום מדענים ראשיים בה יהיו שותפים המדענים הראשיים של כל משרדי הממשלה, שבראשו עומד שר המדע והטכנולוגיה. הפורום לא הראה פעילות רבה ובשנת 2012 הוא הושק מחדש על ידי השר דניאל הרשקוביץ ופרופ' אהוד גזית, המדען הראשי במשרד המדע דאז, ונקבע שהוא יקיים פגישות חודשיות. מטרות הפורום הוא לתאם בין מאמצי המחקר של משרדי הממשלה האזרחיים השונים.
משרד הביטחון
במשרד הביטחון כיהנו כמדען ראשי:
משרד הכלכלה
בשנות ה-60 של המאה ה-20 כיהן במשרד הכלכלה (אשר בשעתו נקרא משרד התעשייה) פרופ' יעקב גרוס כיועץ מדעי לשר במשרה חלקית. בשנת 1969 הוחלט להרחיב את המחקר והפיתוח ולמנות במשרד מדען ראשי במשרה מלאה ובשנת 1971 הוקמה לשכת המדען הראשי ופרופ' גרוס נודע כמדען הראשי הראשון של המשרד. בשנת 2016 מכוח החלטת הממשלה על הקמת הרשות הלאומית לחדשנות טכנולוגית (תיקון לחוק לעידוד מחקר, פיתוח וחדשנות טכנולוגית בתעשייה), הוקמה רשות החדשנות, אשר החליפה את "לשכת המדען הראשי במשרד הכלכלה". הרשות נועדה לקדם את החדשנות בתעשייה הישראלית, בדגש על תעשיית ההייטק הישראלית שמהווה מנוע צמיחה עיקרי במשק הישראלי, ולרבות התעשייה המסורתית. תפקידיה של רשות החדשנות הוא ליזום פעילות מחקר ופיתוח במימון ממשלת ישראל ולהעניק תקציבים ליזמים ותעשיינים. מתוקף תפקידיה מפעילה רשות החדשנות תוכניות לקידום יזמות וחדשנות טכנולוגית, שמטרתן לשמור על היתרון התחרותי של התעשייה הישראלית בעולם. בין היתר, מוצעים תנאי מימון, יצירת שיתופי פעולה בין חברות בתעשייה ובינן לבין קבוצות מחקר באקדמיה, יצירת שיתופי פעולה בינלאומיים, על מנת לסייע לתעשייה בהשתתפות בסיכונים הכרוכים בהשקעה במחקר ופיתוח (מו"פ).
בראש הרשות עומד יו"ר הרשות שהוא גם המדען הראשי במשרד הכלכלה והתעשייה. יו"ר הרשות והמדען הראשי המכהן הוא ד"ר עמי אפלבום. המדען הראשי מתמקד בעידוד וקידום יזמות, מינוף כישורים מדעיים ויכולות טכנולוגיות ומתווה את מדיניות המחקר והפיתוח הממשלתית בישראל ועל ידי כך מחזק את כושר התחרות של התעשייה הישראלית בשווקים הגלובליים. המדען הראשי מסייע לחברות ישראליות להגדיל את בסיס הידע התעשייתי הקיים על ידי יצירת ידע טכנולוגי חדש וחדשני ותמיכה בשיתופי פעולה תעשייתיים בינלאומיים ובשיתופי פעולה בין התעשייה לאקדמיה.
המדען הראשי במשרד הכלכלה הוא יושב ראש הוועדה לחלוקת המשאבים לעידוד התעשייה על פי החוק לעידוד מחקר ופיתוח בתעשייה והוא חולש על התקציב הגבוה ביותר מבין כל שאר המדענים הראשיים. לכן, כאשר משתמשים במונח "המדען הראשי" במגזר הפרטי הישראלי מתכוונים לרוב למדען הראשי של משרד הכלכלה.
כיהנו לאורך השנים:
משרד החינוך
מדען ראשי במשרד החינוך מונה לראשונה בשנת 1974 על ידי השר אהרון ידלין. לתפקיד מונה עוזר שילד אשר בכוונה לא היה איש חינוך אלא איש אקדמיה מתוך רצון למנות לתפקיד אדם שלא שייך לממסד של המשרד. שילד כיהן בתפקיד בשנים 1974-1976. באותן שנים היה תפקיד המדען הראשי היחיד במשרד החינוך שלא היה כפוף למנכ"ל המשרד. רב המדענים הראשיים שבאו אחריו היו אנשי אקדמיה בכירים מתחום מדעי והערכת החינוך. החזיקו בתפקיד, בין השאר: פרופ' שלמה קוגלמס, פרופסור יוסף באשי (1981-1993), פרופ' פרלה נשר (1993-1995) מבית הספר לחינוך באוניברסיטת חיפה, פרופ' זמירה מברך (1998–2001) מבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן, פרופ' דוד נבו (2003) מבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, ופרופ' סידני שטראוס (2005–2008) מבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
המדען הראשי עוסק בעיצוב מדיניות המחקר בתחום החינוך, קביעת קריטריונים להקצאת משאבים למחקר, קביעת עדיפויות מחקר בתחומי החינוך השונים ויצירת מסגרות ונהלים מתאימים לביצוע של מחקרים והפצת ממצאיהם. בנוסף אמון על שילוב ידע ומדע בשירות המדיניות, סיוע בקביעת מדיניות ובקבלת החלטות על בסיס ידע מדעי, איתור בעיות אשר לצורך טיפולן ראוי להסתייע בידע מדעי וקביעת המדיניות בנוגע לפעולות ההערכה של מדיניות המשרד ותוכניותיו.
במהלך כהונתו, ביטל פרופ' יוסף באשי את המבחנים הפסיכומטריים כדרך לנבא הישגים עתידיים של תלמידים בגלל הסטיגמה שמבחנים כאלו עלולים להדביק לתלמיד. לקראת סוף כהונתו הוא ניסה לקדם מבחני משוב ארציים לבתי הספר, אולם היוזמה בוטלה על ידי שרת החינוך שולמית אלוני. בסוף שנת 2003 התפטר פרופ' דוד נבו מתפקיד המדען הראשי בין השאר בעקבות חילוקי דעות סביב מבחני המיצ"ב. למרות שהוא תומך במבחני המיצ"ב ולא היה מבטל אותם, דרך היישום לטענתו היא בעייתית מכיוון שהמבחנים משמשים כשוט כלפי המנהלים, במקום להיות כלי עזר עבורם.
בשנת 2009 מונה ד"ר גבי אביטל לתקופת ניסיון בתפקיד המדען הראשי במשרד החינוך, אך בשל חוסר שביעות רצון מתפקודו הוא פוטר בשנת 2010. בשנת 2011 מונה לתפקיד פרופ' זכריה מדר. בנובמבר 2013 מונה לתפקיד פרופ' עמי וולנסקי מבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
משרד האנרגיה
המדען הראשי של משרד האנרגיה עוסק בהיבטי מחקר ופיתוח ובתמיכה מדעית-טכנולוגית למקבלי החלטות בכל תחומי העשייה של המשרד, שהם: אנרגיה לסוגיה ולשימושיה השונים, מים, השילוב בין אנרגיה ומים, פיתוח והפקה של משאבי טבע מקומיים ומדעי האדמה והים. למדען מספר תוכניות למימון ולתמיכה בפרויקטי מחקר ופיתוח, החל ממחקר יישומי ובסיסי באקדמיה, דרך פרויקטי הזנק מתוכנית Startergy וכלה בפרויקטי חילוץ והדגמה. בנוסף, למשרד תוכנית מלגות לסטודנטים בנושאי הליבה של המשרד. כמו כן, למדען הראשי פעילות בינלאומית ענפה במחקר ופיתוח באמצעות שותפות ומעורבות בפורומים בינלאומיים ובתוכניות מימון פרויקטי מו"פ בינלאומיים. במסגרת תוכניות המימון, לשכת המדען הראשי במשרד האנרגיה, מקדמת פרויקטים שמטרתם פיתוח תחליפי נפט לתחבורה מבוססי גז טבעי, תאי דלק, הנעה חשמלית וביודלקים מתוך ראייה כוללת המוקדשת למציאת פתרונות ארוכי טווח להפחתת התלות בדלקים, פרויקטים בתחום האנרגיות המתחדשות כגון אנרגיית הרוח, אנרגיית השמש וייצור חשמל באמצעותן, וקיימות במרחב האורבאני.
המדען הראשי הנוכחי במשרד הוא ד"ר גדעון פרידמן. משרד הפיתוח, שהוסב למשרד התשתיות הלאומיות, האנרגיה ומים, ולאחר מכן למשרד האנרגיה, היה המשרד השני למנות מדען ראשי, אחרי משרד הביטחון. באפריל 1970 מונה לתפקיד פרופ' אברהם פצ'ורניק. בשנים 1980–1983 כיהן בתפקיד חיים אילתה ובהמשך שנות ה-80 של המאה ה-20 כיהן בתפקיד דן זסלבסקי, בשנים 2002–2005 החזיק בתפקיד ד"ר מיכאל בייט ובשנת 2007 כיהן כמדען ראשי, ד"ר יוסי ברטוב. מ-1 בנובמבר 2007 כיהן בתפקיד המדען הראשי של המשרד, ד"ר שלמה ולד. במרץ 2015 הוא הוחלף על ידי ד"ר ברכה חלף.
משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל
בין השנים 2000–2003, כיהנה בתפקיד פרופ' חגית מסר-ירון, ומתחילת שנת 2003 עד סוף שנת 2004 לא היה למשרד מדען ראשי ואז מונתה לתפקיד פרופ' מינה טייכר שכיהנה עד אמצע שנת 2007. פרופ' דוד מנדלוביץ' כיהן בתפקיד בשנים 2008–2010, פרופ' דני וייס מונה לתפקיד ב-27 באוקטובר 2010. בין השנים 2012 ל-2014 כיהן פרופ' אהוד גזית בתפקיד. אחריו כיהנה פרופ' נורית ירמיה. באוגוסט 2016 מונה פרופ' אלכסנדר בליי למדען ראשי במשרד המדע.. בשנת 2021 מונה פרופ' אבי דומב לתפקיד המדען הראשי.
משרד הבריאות
לשכת המדען הראשי הוקם במשרד בשנת הכספים 1971-1972 והמדען הראשי הראשון היה פרופ' הנרי נויפלד, שכיהן בתפקיד עד אפריל 1979, אז החליפו פרופ' דוד דנון. בשנת 1991 כיהן כמדען הראשי של משרד הבריאות פרופסור עודד אברמסקי, בשנים 2001–2008 החזיק בתפקיד פרופסור רמי רחמימוב וכיום מחזיק בו בני שהרבני.
דו"ח של המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח, בראשות פרופסור עודד אברמסקי טוען שמשרד הבריאות לא גיבש מעולם מדיניות לגבי תחומי המחקר הרפואי הנדרשים בישראל, כי אין מעקב מסודר אחרי המחקרים שמתבצעים, אין יכולת לקבוע מדרג חשיבות למחקרים ואין קריטריונים לגבי איכות המחקרים. הדו"ח ממליץ לנהל מאגר מידע שיטתי על המחקר הרפואי המבוצע בתמיכתו וממליץ שכל מחקר במשרד הבריאות ילווה על ידי ועדה מדעית בראשות המדען הראשי.
משרד התקשורת
כבר ב-1967 פורסמה כוונה למנות מדען ראשי למשרד הדואר אולם העניין לא יצא אל הפועל. בסוף שנת 1970 הוחלט שוב על מינוי מדען ראשי למשרד, ולתפקיד מונה ד"ר יהודה קלע אשר כיהן בשנים 1971–1978, תחילה תחת התואר סגן המדען ומשנת 1975 בתואר המדען הראשי. לאחריו כיהן בתפקיד דוד בירן. בשנים 1983–1985 שב יהודה קלעי לכהן בתפקיד ובשנת 1986 מונה לתפקיד ד"ר אדם ליבנה. בינואר 2006 בוטלה יחידת המדען הראשי במשרד. בשנת 2014 הוחלט על הקמתה מחדש של יחידת המדען, ובאוקטובר 2014 מונה לתפקיד ד"ר אמיר אדלר.
משרד התחבורה
המדען הראשי במשרד התחבורה משמש יועץ מדעי לשר התחבורה ולמנכ"ל המשרד ומנהל את יחידת המדען הראשי במשרד; מוביל את התכנון האסטרטגי והחדשנות הטכנולוגית בתחום התחבורה בישראל, תוך התבססות על מידע ומחקר, על מנת לשרת את תהליכי קביעת מדיניות התחבורה וקבלת ההחלטות במשרד; פועל לשיפור איכות התכנון התחבורתי ולקידום הידע והמידע המשרת את קהילת מתכנני מערכות התחבורה בישראל; מגבש הצעות למדיניות כוללת של המשרד; מבצע בקרה על הכנת תוכנית אב לתחבורה; מקדם מחקרים וחדשנות בתחום התחבורה; מקדם טכנולוגיות חדשות והנעות חלופיות לכלי רכב; מנהל מערך סקרים ומאגרי מידע בתחבורה; יו"ר הוועדה הבינמשרדית לניסויים בדרך, דירקטור בארגון אקומושן וחבר בוועדת התחבורה של האיחוד האירופי במסגרת תוכנית הורייזן 2020.
במאי 1975 מונה שלום רייכמן, שייעץ למשרד במשך שנים, למדען הראשי של משרד התחבורה. בראשית שנות ה-2000 תפקיד המדען הראשי במשרד לא היה מאויש. בשנים 2007–2009 כיהן בתפקיד פרופ' יוסף פרשקר, בשנים 2011–2013 כיהן בתפקיד ד"ר אמיר זיו-אב.
בשנת 2014 נתמנה לתפקיד ד"ר שי סופר.
המשרד לחקלאות ופיתוח הכפר
המדען הראשי במשרד החקלאות ופיתוח הכפר אחראי על מחקר ופיתוח החקלאות הישראלית. המחקר והפיתוח משפיעים על תועלת ענפי החקלאות השונים, איכות התוצרת החקלאית והמחירים לצרכן. תקציב המדען הראשי בשנת 2019 הוא כ-50 מיליון ש"ח. מכהנת בתפקיד ד"ר מיכל לוי.
אורנה רב-הון
אורנה רב-הון (נולדה ב-2 במאי 1946) היא משוררת עברית.
ביוגרפיה
ספרה הרביעי "ברוכה אני שעשיתי עצמי אישה" יצא בהוצאת ביתן בשנת 2000. בשנה זו חל במשוררת מהפך רוחני גדול, שכלל הצטרפות לדרך רוחנית הקרויה "סידהה יוגה", כלומר היוגה של הקדושים. בהמשך החלה ללמוד גם קבלה ובכללם ספר הזוהר וכתבי האר"י. באותו זמן נפתח עבורה ערוץ פרסום חדש, העיתון האלקטרוני "חדשות מחלקה ראשונה", News First Class, ובו החלה לפרסם כל שבוע שיר או כמה שירים בהשראת הזוהר של פרשת אותו שבוע.
לאחרונה התפטרה אורנה רב-הון מתפקידה כחברת ועד אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל על רקע חילוקי דעות בנוגע לניהול האגודה. ההתפטרות פורסמה באמצעי התקשורת ועוררה הדים רבים.
לפני שהחלה לעסוק בקבלה הייתה אורנה רב-הון פעילה פוליטית נמרצת במפלגת מרצ ושמשה במספר תפקידים מרכזיים, ביניהם נציגת מרצ בהסתדרות ובנעמת וחברת צוות ההסברה של המפלגה.
אטיקוס מקונסטנטינופול
אטיקוס מקונסטנטינופול (ביוונית: Ἀττικός; מת ב-10 באוקטובר 426) היה ארכיבישוף קונסטנטינופול אחרי מות ארסקיוס במרץ 406. הוא כיהן בתפקידו עד 10 באוקטובר 425 או 426. אטיקוס היה אויבו המר של יוחנן כריסוסטומוס והיה מעורב בהדחתו.
אטיקוס נולד בסבסטה שבארמניה ואימץ את חיי המנזר בגיל צעיר. הוא התחנך אצל נזירים מקדוניים על פי מה שסוזומנוס מכנה "הכפירה המקדונית". ככל הנראה היו הנזירים המקדוניים נובטינים. כאשר עבר לקונסטנטינופול נטש את תורת הכפירה הנוחה פחות, ואימץ את האמונה האורתודוקסית כדי להפוך לפרסביטר. אטיקוס זכה להערכה כתככן מיומן, ובעל יכולת רבה בנשיאת חן בעיני רבים, תוך התחמקות מזעמם של אחרים. כדרשן, היה בינוני ודרשותיו לא נחשבו ראויות (לפי סוזומנוס וסוקרטס סכולסטיקוס) להישמר בכתב.
אטיקוס היה אחד מאויביו המרים של יוחנן כריסוסטומוס. ייתכן ולא היה, כפי שטוען פלאדיוס אדריכל הקנוניה כולה, אך בוודאי שהיה שותף לה, שכן פוטיוס מספר כי העיד בפני סינוד האלון, הוויעוד שכונס להדיח את כריסוסטומוס, בזכות ההאשמה המופרכת כי ידו של כריסוסטומוס הייתה ב"מכירת השיש שנקטריוס הקצה לעיטור כנסיית סט. אנסטסיה". לאחר מכן, היה אטיקוס אחד מאלו ש"תבעו" מן הוויעוד להחיש את גזר הדין הצפוי מראש, דבר המעיד על–כך שהייתה לו גם יד בארגון הוויעוד.
אחרי הדחתו של כריסוסטומוס ב-10 ביולי 404 עלה לכס הארכיבישוף בקונסטנטינופול ארסקיוס הישיש, שמת ב-5 בנובמבר 405 ואחרי מספר חודשים של תככים נבחר אטיקוס למשרה.
מיד עם בחירתו החל לפעול יחד עם תאופילוס ארכיבישוף אלכסנדריה ופורפיריוס מאנטיוכיה כדי למחוץ את חסידי כריסוסטומוס. צו מטעם הקיסר אפשר להם לרדוף אחרי חסידיו בכל עוז, אך למרות העונשים שנקבעו למסרבים לקבל את סמכותו של אטיקוס, רוב הבישופים וכן חלק גדול מהכמורה מאנו לקבלה. חמור מזה, לתפילות שערכו חסידי כריסוסטומוס נהר קהל גדול בהרבה מזה שביקר בכנסיות. מצב זה לא השתנה אחרי מות כריסוסטומוס בשנת 407 ואטיקוס נאלץ להוסיף את שמו אויבו הגדול לרשומות הכנסייה ולתפילות הרשמיות כדי לשכך את המהומה.
אטיקוס השקיע חלק ניכר ממאמציו בניסיון לשמר ולהרחיב את סמכות הכס האפיסקופלי של קונסטנטינופול, תוך עימות עם האפיפיור בוניפקיוס הראשון. הוא קיבל מתאודוסיוס השני קיסר ביזנטיון הסמכה לספח את שטחי איליריה לפרובינקיה המזרחית, אך בגלל התנגדות בוניקפיוס וקיסר המערב, הונוריוס, לא בוצע הצו. שיטה אחרת הייתה התערבות שלו כדי להפוך עצמו למאשר בחירתם של בישופים בפרובינקיה, כפי שמעיד אישור בחירת בישוף פיליפוליס סילבנוס.
אטיקוס היה פעיל במיוחד גם בניסיונות להמיר דתם של יהודים לנצרות וסיפורים על ניסים שחולל הוא אישית או שחוללו בישופים ביהודים הופצו ברבים. כמו כן, נפוץ בתקופתו הנוהג לשלם ליהודים כדי שיטבלו לנצרות, פעולה שפיתתה נוכלים לשוב ולהטבל עשרות פעמים כדי לצבור הון. פעולתו של אטיקוס הייתה חריפה הרבה פחות משל מקביליו כאן, כמו קיריליוס מאלכסנדריה שגרש את היהודים מאלכסנדריה והחרים את רכושם והנוצרים באינמסטר שבסוריה שהחרימו את רכושם של היהודים.
אטיקוס עשה הרבה לרדוף אחר כופרים, בעיקר מן המסליאנים והפלגיאנים. לעומת זאת, ביחס לנובטינים או אנשי "הכפירה המקדונית" גילה אטיקוס הבנה רבה ויחס אוהד. במקרה אחד, כאשר תאודוסיוס בישוף סינדה פתח במסע נגד הכפירה המקדונית, שהיה מסווה דק למאמץ להעשיר את עצמו באמצעות החרמת רכושם, הודח תאודוסיוס על ידי הקיסר תאודוסיוס. כאשר בא זה לאטיקוס להתלונן על–כך, ייעץ לו אטיקוס, כפי שכותב סוקרטס סכולסטיקוס "לאמץ אל ליבו בלב שלו את חיי הפרישה, ובכך להקריב את עניינו הפרטי לטובת תועלת הציבור" ולבישוף הנובטיני אגאפיוס שלח מכתב המרגיע אותו מפני סכנת רדיפות מצד תאודוסיוס. התנהגות זו והימנעותו של אטיקוס מרדיפת הנובטינים הייתה חריגה, שכן קיריליוס מאלכסנדריה, שירש על כס הבישוף שם את תאופילוס, ואינוקנטיוס הראשון ואחריו קלסטינוס הראשון על כס האפיפיור שדדו את כנסיות הנובטינים בחסות נימוק דומה של רדיפה אחר "כופרים".
אטיקוס מת ב-10 באוקטובר, ככל הנראה בשנת 426, זמן קצר אחרי ששב מניקיאה במסע לחיזוק סמכות הבישופות בקונסטנטינופול באזור זה.
על חוף צ'זיל
על חוף צ'זיל הוא רומן מאת הסופר הבריטי איאן מקיואן שיצא לאור בשנת 2007. הרומן מתרחש בשנת 1962, ומתמקד בליל הכלולות של זוג אנגלים בני 22.
הספר היה מועמד לפרס בוקר לשנת 2007. בשנת 2018 עובד לסרט בשם "על חוף צ'סיל", בבימויו של דומיניק קוק.
תמצית העלילה
אדוארד מייהיו ופלורנס פונטינג הם שני אנגלים צעירים, בני 22, שנישאו זה עתה, ויצאו לבלות את ירח הדבש בפונדק בחוף צ'זיל שבדרום אנגליה. משפט הפתיחה של הספר מתאר את מצבם: "הם היו צעירים, משכילים ובתולים שניהם בלילה ההוא, ליל כלולותיהם, והם חיו בזמן ששיחה על קשיים מיניים לא הייתה אפשרית בשום אופן". השניים מאוהבים זה בזה, אף שהם מרקע חברתי שונה: אדוארד הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה, בן למשפחה ענייה, של מנהל בית ספר ואם פגועת מוח. פלורנס היא מוזיקאית מחוננת, בת לתעשיין עשיר ומרצה לפילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד.
במהלך הערב, כל אחד מהשניים נזכר בקורות חייו וחושב על עתידו. אדוארד להוט למגע מיני ראשון עם פלורנס. פלורנס, לעומתו, מסויגת מקשר גופני. נשיקותיו של אדוארד מעיקות עליה, אך היא נחושה לקיים את חובתה כאשת איש. לא הייתה זו משימה פשוטה, כפי שמתאר המספר: "ומה עמד בדרכם? האישיות שלהם ועברם, בורותם ופחדם, חיישנות, אנינות מופרזת, היעדר הרגשה שמגיע להם, או היעדר ניסיון וחירות הליכות, וגם קצה זנבו של איסור דתי, האנגליות שלהם ומעמדם, וההיסטוריה עצמה." השניים לא משתפים זה את זה בפחדיהם וברצונותיהם, והתוצאה הרת אסון: ניסיונו של אדוארד לשכב עם פלורנס מסתיים בשפיכה מוקדמת, וזרעו ניתז על גופה ומעורר בה סלידה עזה. פלורנס בורחת לחוף, וכעבור זמן מה אדוארד יוצא בעקבותיה. בין השניים מתפתחת מריבה, שבסופה פלורנס עוזבת את הפונדק וחוזרת לבית הוריה. פלורנס ואדוארד מתגרשים, וחיי כל אחד מהם נמשכים במסלול נפרד, אך מפעם לפעם כל אחד מהם חש געגוע לאהובו וחרטה על האובדן. דוגמה לכך הן מחשבותיו של אדוארד, המסיימות את הספר:
כתיבת הספר
חוף צ'זיל מתאפיין בחלוקי אבן מיוחדים, המסודרים בו באופן טבעי לפי גודלם, מצפון לדרום. בראיון רדיו ל-BBC סיפר מקיואן שבעת כתיבת הספר החזיק על שולחנו חלוקי אבן אחדים שלקח מחוף צ'זיל. מחאות של אנשי הגנת הסביבה ואיום של הרשות המקומית להטיל עליו קנס של 2,000 ליש"ט גרמו למקיואן להחזיר את האבנים למקומן.
ממד הזמן של הספר
עיקר הספר הוא תיאור מדוקדק של ליל כלולותיהם של אדוארד ופלורנס. מנקודת מוצא זו מקדיש הספר מקום נרחב לזכרונות ילדותם ונעוריהם של שני גיבורי הספר. ששת עמודיו האחרונים של הספר מוקדשים לתיאור דחוס של ארבעים שנות החיים הבאות של גיבוריו (ובעיקר אלה של אדוארד). מיכאל הנדלזלץ התייחס למבנה זה: "בניגוד לעמודים הרבים שבהם האריך לתאר רגעים קצרים, כאן מקיואן עושה "טלסקופיזציה" של זמן וסוקר את יתר 40 השנים בחייו של אדוארד. המשחק הזה במתיחת הזמן וכיווצו מחריף עוד יותר את התחושה של החמצת הרגע שבה עוסקת נובלה זו."
האם פלורנס נוצלה מינית בידי אביה?
בעת שאדוארד מתפשט ופלורנס ממתינה לו על המיטה, היא נזכרת בשיט ביכטה עם אביה: "היא בת שתים-עשרה ושוכבת בלי נוע כמו שהיא שוכבת עכשיו, ממתינה, רועדת על הדרגש הצר שדופנותיו עץ מהגוני מבריק. במוחה חלל ריק, והיא מלאת בושה. ... השעה שעת ערב מאוחרת, ואביה פוסע לכאן ולכאן בתא החשוך הצפוף ומתפשט, כמו אדוארד עכשיו".
צ'ינגיז אייטמטוב
צ'ינגיז אייטמטוב (קירגיזית: Чыңгыз Айтматов; 12 בדצמבר 1928, קירגיזסטן - 10 ביוני 2008, גרמניה) היה סופר שכתב יצירות בקירגיזית וברוסית, שקצתן תורגמו לעברית, הנחשב לאחד הסופרים החשובים של ארצו קירגיזסטן. נקרא על שמו של ג'ינגיס חאן.
חייו
ב-1951 נשא לאישה את קרס שאמשיבב (Keres Shamshibaev), ואיתה נולדו לו שלושה בנים ובת אולם נישואיו לא נמשכו זמן רב והוא נישא בשנית ב-1981 למריה אורמטוב.
אייטמטוב סיים את הפקולטה לזוֹאוֹטכניקה במכון לחקלאות בקירגיזסטן והחל לעבוד כמומחה לחיות משק, בין 1956 ל-1958 למד במכון גורקי לספרות במוסקבה, ב-1958 החל לכתוב בפראבדה וכתב שם עד 1966. ב-1959 הצטרף למפלגה הקומוניסטית והמשך דרכו רצופה בתפקידים בשדה הפוליטיקה והרוח בין השאר מילא את התפקידים הבאים: יושב ראש אגודת הקולנועים (1964–1985) ויושב ראש אגודת הסופרים בקירגיזסטן (החל מ-1985), חבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית בקירגיזסטן, ציר בסובייט העליון של ברית המועצות, חבר מועצת הנשיאות ויועץ למיכאל גורבצ'וב נשיא ברית המועצות, שגריר רוסיה ללוקסמבורג ועוד.
בערוב ימיו שימש אייטמטוב כשגריר קירגיזסטן בבלגיה, באיחוד האירופי, בנאט"ו, באונסק"ו, בהולנד ובלוקסמבורג, והתגורר בבריסל.
אייטמטוב היה חבר האקדמיה האירופית לאמנות ומדעים, וחבר באקדמיה למדעים של קירגיזסטן.
הוא נפטר ב-10 ביוני 2008.
דרכו האומנותית
אייטמטוב החל את עבודתו האמנותית בתרגום מספר ספרים מרוסית לקירגיזית, לעוגמת נפשו גילה לאחר התרגום שאלו כבר תורגמו לפני כן, בין 1952 ל-1954 פרסם אייטמטוב שני ספרים ברוסית: "נער העיתונים דיזיניו" ו"אשים" ב-1954 פרסם את סיפורו הראשון בקירגיזית "גשם לבן". בשנת 1958 פרסם את סיפורו "ג'מילה" וזכה בזכותו לפרסום והערכה גם בארצות המערב. הסופר והמשורר הצרפתי, לואי אראגון אף הגדיל וכינה את הסיפור: "סיפור האהבה היפה בעולם". ב-1963 זכה בפרס לנין על קובץ סיפוריו "סיפורי ערבה והר" שהכיל בין השאר את "ג'מילה", כמו כן זכה בפרס המדינה על הנובלה שלו "שלום גלוסארי". ב-1993 זכה בפרס אוסטריה לספרות אירופאית. אייטמטוב כתב הן בקירגיזית והן ברוסית, אך עם השנים קטן נפח הכתיבה שלו בקירגיזית.
יצירותיו
יצירותיו המרכזית:
נבחרת פיג'י בכדורגל
נבחרת פיג'י בכדורגל לגברים קיימה בשנת 1951 את משחקה הבינלאומי הראשון מול ניו זילנד, פיג'י הפסידה 1–3. הנבחרת רשמה הישג כשהגיעה לראשונה להשתתף בטורניר הכדורגל באולימפיאדה, וזה קרה בריו 2016. הנבחרת הפסידה 8:0 לדרום קוריאה, 5:1 למקסיקו ו-10:0 לגרמניה.
מרד אוגוסט
מרד אוגוסט (בגאורגית: აგვისტოს აჯანყება, אגוויסטוֹס אג'אנקֶ'בָּה) היה מרד כושל כנגד השלטון הסובייטי ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה, שהתרחש מסוף אוגוסט ועד לתחילת ספטמבר 1924.
המרד הונהג על ידי הוועדה לעצמאות גאורגיה, במטרה להחזיר את עצמאות גאורגיה מברית המועצות, ואיחד קבוצת ארגונים פוליטיים אנטי סובייטיים, שהונהגו על ידי המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית (מנשביקית). תקופת המרד הייתה בשיאו של מאבק מתמשך בשלטון הבולשביקי שנמשך שלוש שנים. השלטון הבולשביקי כונן על ידי הצבא האדום בתום מערכה צבאית כנגד הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בתחילת 1921. המרד דוכא בידי הצבא האדום ויחידות של הצ'ה קה (ארגון הביון והמשטרה החשאית הראשית של הסובייטי הראשון), בגלים של דיכוי שבהם טוהרו אלפי תושבים גאורגים (לפני הטיהורים הגדולים). מרד אוגוסט היה אחד מהמרידות הגדולות האחרונות כנגד הממשל הסובייטי המוקדם וכשלונו סימן את הביסוס הסופי של השלטון הקומוניסטי בגאורגיה.
רקע
גאורגיה הכריזה על רפובליקה סובייטית סוציאליסטית ב-25 בפברואר 1921, כאשר הצבא האדום השתלט על טביליסי, בירת גאורגיה, והכריח את הממשלה המנשביקית לגלות.
עדיין לא היה קל להנחיל את הנאמנות הגאורגית למשטר החדש. בשלוש השנים הראשונות של שלטונו, הבולשביקים הצליחו לגייס פחות מ-10,000 איש למפלגתם, כאשר המנשביקים עדיין נהנו מפופולריות ניכרת בגאורגיה, כשהם מונים מעל ל-60,000 חברים לארגונם. העצמאות הקצרה של 1918–1921, שיחקה תפקיד קריטי בהתעוררות הלאומית של גאורגיה, שהובילה לתמיכה הפופולרית בשלטון המפלגה המנשביקית. סובייטיזציה כפויה והתמרמרות מהארגון מחדש של גבולות גאורגיה, בו היא איבדה חלקים גדולים משטחיה לטובת טורקיה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ארמניה ורוסיה, הפיחו רוח במפרשי האופוזיציה למשטר החדש. הממשלה הבולשביקית, שהונהגה על ידי ועידת המהפכה הגאורגית, שנהנתה מתמיכה קטנה של האוכלוסייה, עמדה מול הסיכון של מרד ומלחמת אזרחים. לבולשביקים היה קשר מוגבל עם האכרים הגאורגים, שהתנגדו נמרצות לקולקטיביזציה והיו מאוכזבים ממחסור באדמות ובעיות כלכליות אחרות. בנוסף לכך המצב במדינה היה קשה, רעב המוני התפשט אזורים רבים, ובקיץ 1921 הייתה התפרצות של כולרה שגבתה אלפי קורבנות. המחסור הנואש במזון והתמוטטות השירותים הרפואיים הובילו לתמותה גבוה, הפטריארך הקתולי לאוניד היה בין הקורבנות. מעמד הפועלים הגבוה שהיה בעל אופי פוליטי, עם בעיות כלכליות חמורות, היה גם הוא עוין למשטר החדש כמו גם האינטליגנציה הלאומית והאצולה שהבטיחו את נאמנותם לרפובליקה המנשביקית. בתקופת המעבר משלטון ועידת המהפכה לשיטה הסובייטית, שיעבוד ארגוני הפועלים והאיגודים המקצועיים לוועדות המפלגה הבולשביקית ומדיניות הריכוזית של מוסקבה, יצרו אי שביעות רצון אפילו בין הפועלים הרב-גזעיים של טביליסי, שהיו בין האוהדים ביותר לדוקטרינה הסובייטית.
אי שביעות רצון בחברה הגאורגית השתקף בעקיפין במאבק מר בין הבולשביקים על הדרך להשגת שינוי פני החברה מבחינה סוציאלית ופוליטית. בעלי הקו הנוקשה, בהנהגת סרגו אורדז'וניקידזה, ראש הוועדה האזורית של עבר-הקווקז (זאיקריקום) של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ויוסיף סטלין, קומיסר העם, פתח בסדרת צעדים שאיימו בחיסול שאריות הממשל העצמי הגאורגי. התנגדו להם קבוצת בולשביקים, שתוארו על ידי יריביהם "סוטים לאומיים", והונהגו על ידי פיליפ מחרדזה ובודו מדיבאני, שתמכו בסובלנות כלפי האופוזיציה המנשביקית, דמוקרטיה גדולה בתוך המפלגה, גישה מתונה כלפי הרפורמה של האדמות, ומעל לכל, קראה לאוטונומיה גדולה יותר ממוסקבה והתנגדה בעקשנות לפרויקט הסטליני של איחוד כל שלוש הרפובליקות של עבר-הקווקז כלכלית ופוליטית. המשבר ידוע בשם "הפרשה הגאורגית" שהתמשכה לאורך 1922 והסתיימה בניצחון בעלי הקו הנוקשה. כתוצאה מכך, גאורגיה הוכרחה להתאחד עם הרפובליקות של ארמניה ואזרבייג'ן לתוך הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז, החלטה שהפיחה רוח חזקה בגאווה הלאומית הגאורגית. עם הכנעת "הסטיה הלאומית", מדיניות הבולשביקים הפכה לאגרסיבית יותר; כל מיני אופוזיציות דוכאות בקפדנות; אותן מפלגות אשר עדיין שמרו על מעמד חוקי הוכרחו להכריז על התפרקותן ולהכריז על נאמנותם הרשמית לשלטונות הסובייטים בין אפריל 1922 ועד לאוקטובר 1923. אלה שהמשיכו לפעול עשו זאת במסגרת ארגונים מחתרתיים. הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית אף היא נרדפה; מעל ל-1,500 כנסיות ומנזרים נסגרו או נהרסו ומספר כמרים נאסרו, כולל הפטריאך הקתולי אמברוסי שנאסר וניסה לשלוח מכתב מחאה לועידת גנואה משנת 1922 שמתאר את התנאים שבהם התגוררו הגאורגים לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה ושטח את תחינתו ל"עזרת העולם הנאור".
הכנות
במהלך הפלישה הסובייטית, חלק מהכוחות הגאורגים המובסים נסוגו לתוך ההרים והתארגנו למספר קבוצות פרטיזניות. משנת 1921 ועד ל-1922 התנהלה לוחמת גרילה במספר מחוזות גאורגים. במאי 1921, שוכני ההרים של סוואנתי בצפון-מערב גאורגיה, בהנהגתו של מוססטרו דדשקליאני, נסטור גרדפחדזה ובידזניה פירוואלי, הצטרך למרידה. לאחר התנגדות של שישה חודשים, המרד דוכא ומנהיגיו חוסלו. בתחילת 1922, התעורר מרידה נוספת כנגד השלטון הסובייטי בחבסורתי, מחוז הררי נוסף, שבצפון גאורגיה. יחידות סובייטיות, תוך שימוש במטוסים, עצרה את המרידה מלהתפשט, אבל לא יכלה להכריע אותה לגמרי. קולונל ככוצה צ'ולוקאשווילי, שהנהיג את המרד, הצליח להימלט לצ'צ'ניה הסמוכה, ומשם היה מבצע חדירות לגאורגיה. פעולות אלה מנעו את השליטה הסובייטית המוחלטת על האזורים ההרריים בצפון-מזרח גאורגיה.
עדיין המרידות היו מקומיות וספונטניות ולא משך אליו מסה גדולה. בשנים 1922 - 1923, 33 מתוך 57 קבוצות גרילה התפרקו או נכנעו לסובייטים. מצב זה אילץ את כל המפלגות האופוזיציוניות האנטי-סובייטיות והמחתרתיות העיקריות לחפש שיתוף פעולה חזק יותר. המשא ומתן התנהל בעצלתיים ונמשך עד לאמצע 1922 זמן בו המנשביקים השיגו הסכם עם יריביהם הרשמיים הדמוקרטים הלאומיים וקבוצות פוליטיות אחרות, במטרה לתאם את מאמציהם כנגד הבולשביקים. זמן קצר לאחר מכן, המפלגות האופוזיציוניות התארגנו לתנועת מחתרת הידועה בשם הועדה לעצמאות גאורגיה או ה"דמקום" (דמוֹקידוּלֶבּיס קוֹמיטי, הוועדה לעצמאות). ועדה זו נתמכה על ידי ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בגלות. הדמקום החל בהכנות למרד כללי בגאורגיה. הארגון הקים "מרכז צבאי" ומינה את גנרל ספירידון צ'בצ'בדזה למפקד בפועל של הכוחות המורדים. מספר חברים של הממשלה המנשביקית לשעבר חזרו בחשאי מגלותם, ובכללם שר החקלאות, נואה חומריקי, והמפקד לשעבר של המשמר הלאומי של גאורגיה, וליקו ג'ור'לי. המהגרים הגאורגים באירופה עודדו את המארגנים, בתקוה שכוחות מערביים יעזרו. כמו כן הם קיוו שהמרידה הגאורגית תתפשט בקווקז, ועמים נוספים יצטרפו. אבל המשא ומתן הסודי עם הלאומנים הארמנים והאזרים לא הניבו תוצאות. וגם תוצאות השיחות היותר משמעותיות עם מנהיג המוסלמים הצ'צ'נים, עלי מיטייב, בוטלו בסופו של דבר וזאת עקב מעצרים רבים והדיכוי הסובייטי בצפון הקווקז.
בנסיבות אלה, חלק מהגאורגים נהיו ספקנים לגבי הצלחת המרד. המנהיג, ג'ור'לי, האיץ בפקידי הצ'ה קה לאפשר לדווח לחבריו כי תוכניתיהם נתגלו ולייעץ להם לנטוש את המרד המתוכנן, אבל הצ'ה קה סירבו. למרות זאת המסר הצליח להגיע למורדם. אבל המורדים החליטו שזה כנראה פרובוקציה של הצ'ה קה והמשיכו בתוכניותיהם לגבי המרד.
ישנן הרבה אינדיקציות לכך שהמודיעין הסובייטי, באותו שלב, הסית למרד. הצ'ה קה העסיקה סוכן סודי במעגל הסוציאלי המקומי, שדיווח בצורה מפורטת על המזימה, וגם על אי שביעות הרצון שרווחה כנגד השלטון הבולשביקי. בהדרכת סטלין, אורדז'וניקידזה ובריה ומפקדו קוונטאליאני, עודדו בפועל את המורדים להפטר מכל האופוזיציה הפוליטית, ולנקום בבולשביקים.
התפרצות המרד והתגובה
ב-18 באוגוסט 1924, הדמקום הכינה תוכניות להתקוממות כללית ב-29 באוגוסט בשעה 2:00 לפנות בוקר, של אותה שנה. התוכנית למרד בו זמני עם השכנים נכשלו בכל זאת בגלל אי הבנה. בעיר הכורים צ'יאתורה, שבמערב גאורגיה, התפתח מרד מוקדם יותר ב-28 באוגוסט. זה למשלוח כוח סובייטי מתוגבר בכוננות. עדיין, המרד הראשון השיג הצלחה בלתי מבוטלת, וייסד ממשלה זמנית גאורגית בראשות הנסיך גיאורגי צרתלי. המרד התפשט במהירות לאזורים השכנים, וחלק גדול של מערב גאורגיה, ומספר מחוזות במזרח גאורגיה הוצאו מחוץ לשליטה סובייטית.
לנוקס ברקלי
לנוקס ברקלי (אנגלית: Sir Lennox Randal Francis Berkeley; 12 במאי 1903 - 26 בדצמבר 1989), היה מלחין אנגלי.
חייו
ברקלי נולד באוקספורד, אנגליה ורכש את השכלתו בבית הספר גרישם ובמרטון קולג', אוקספורד. בשנת 1927 נסע לפריז ללמוד מוזיקה אצל נדיה בולאנז'ה והתוודע אל פרנסיס פולנק, איגור סטרווינסקי, דריוס מיו, ארתור הונגר ואלבר רוסל. ההשפעה הצרפתית תמשיך לתת אותותיה במוזיקה שלו. הוא עבד בשביל ה-BBC בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחר מכן היה לנשיא האגודה לזכויות המבצעים. בשנת 1974 ניתן לו תואר אבירות. ברקלי החזיק בקתדרת פרופסור לקומפוזיציה באקדמיה המלכותית למוזיקה משנת 1946 עד 1968 ובין תלמידיו שם היו ריצ'רד רודני בנט, דייוויד בדפורד וג'ון טאוורנר. לנוקס ברקלי קיים יחסי ריעות ממושכים עם בנג'מין בריטן, גם הוא מבוגרי בית הספר גרישאם, והשניים שיתפו פעולה במספר יצירות. בשנים הבאות אימץ את הסריאליזם, שציין מעבר לסגנון קודר ומהורהר יותר.
בנו, מייקל ברקלי, גם הוא מלחין.
סיטויין
סיטויין (Sittuyin) הוא הגרסה הבורמזית למשחק השחמט. שניהם, לצד משחקי השוגי, שיאנג-צ'י, מקרוק וגאנגי, הם צאצים של המשחק ההודי העתיק צ'טורנגה. כיום המשחק אינו נפוץ, אך הוא עדיין משוחק במחוזות הצפוניים של בורמה. פירוש שם המשחק הוא "הצגה של הצבא".
מטרת המשחק
מטרת המשחק, כמו בכל גרסאות הצ'אטוראנגה, היא לגרום לכך שהמלך יהיה מאוים (בסכנת שבייה) ולא יוכל לצאת ממנה. גרימת מצב בו אין ליריב מהלך לעשות בתורו (למעט ניצחון) הוא אסור.
הכלים
הכלים זהים לכלים בשאתראנג', ותנועותיהם זהות (למעט הפיל, שזז צעד אחד באלכסון או אחד קדימה, כמו הפיל במאקרוק ואוק צ'אטראנג וגנרל הכסף בכל גרסאות שוגי). הנחת הכלים, לעומת זאת, היא שונה: בהתחלה הרגלים מונחים על הערוגות 3א-ד וערוגות 4ה-ח (לבן) ו-6ה-ח ומשבצות 5א-ד (שחור). הלבן מניח את כליו מאחורי חייליו (על ערוגות 3ה-ח ושורות 1 ו-2) בכל דרך שהוא רוצה, אחריו השחור עושה את אותו הדבר (על ערוגות 6ה-ח ושורות 7-8).
קידום הרגלים
מהפינה השמאלית העליונה ועד הימנית התחתונה מתוח אלכסון, וכנ"ל לגבי הפינה הימנית העליונה ועד השמאלית התחתונה. כאשר חייל מגיע למשבצת דרכה עובר אחד מאלכסונים אלה יכול לקבל קידום ולהפוך לפֶרְז (ראו ערך שאתראנג') (נקרא "גנרל" במשחק זה). אם הוא עובר את הערוגה הזו, אין ביכולתו לקבל קידום. כאשר הוא מגיע לשורה האחרונה-הוא משותק. לשחקן ניתן לקדם את הרגלי שלו רק אם הפרז שלו נשבה.
צ'נסלור של דוכסות לנקסטר
רשמית, את הצ'נסלור של דוכסות לנקסטר ממנה מלך בריטניה בעצת ראש הממשלה, והוא אחראי בפני הפרלמנט על ניהול הדוכסות. כיום מעורבותו של הצ'נסלור בניהול ענייניה השוטפים של הדוכסות היא מועטה, ובתפקיד נושא אחד הפוליטיקאים הבכירים כשר נוסף ללא תיק בקבינט ממשלת בריטניה. בספטמבר 2021 הוחלט כי הצ'נסלור ייעץ לראש הממשלה על פיתוח ויישום מדיניות, במיוחד סביב הברקסיט.
שר הצללים המקביל למשרה הוא צ'נסלור הצללים של דוכסות לנקסטר.
היסטוריה
במקור, הצ'נסלור היה נושא המשרה הבכיר בניהול היומיומי של דוכסות לנקסטר ושל הרוזנות הפלטינית של מחוז לנקסטר (רוזנות פלטינית שצורפה לכתר האנגלי בשנת 1399). כיום האחראי לניהול זה הוא סגן במשרד הצ'נסלור, והצ'נסלור עצמו הוא חבר הקבינט עם מחויבות מועטה בכל הנוגע לדוכסות. התפקיד ניתן לא פעם לשר זוטר בממשלה בעל אחריות בתחום מדיניות מסוים שאינה נכללת בתחומי האחריות של אף אחד מהמשרדים הממשלתיים הקיימים.
בשנת 1491 הוקם משרדו של סגן הצ'נסלור של הרוזנות הפלטינית של לנקסטר, וכיום מחזיק בו אחד משופטי בית המשפט הגבוה לצדק, היושב בצפון מערב אנגליה.
בתקופתנו
לאחר מערכת גליפולי, הועבר וינסטון צ'רצ'יל בשנת 1915 לתפקיד הצ'נסלור, מהלך שנתפס כהשפלה ואובדן כוחו בממשלה.
סטיב ברקלי מונה לתפקיד כחלק מסבב המינויים של 2021, וכיהן במקביל בתפקיד השר המרכז את ענייני הקבינט עד פברואר 2022, אז מונה לראש הסגל ברחוב דאונינג. תפקיד השר המרכז את ענייני הקבינט הוענק למייקל אליס בעוד ברקלי שמר על תפקידו כצ'נסלור של הדוכסות. קיט מאלטהאוס נכנס לתפקיד הצ'נסלור במקומו של סטיב ברקלי ב-7 ביולי 2022, ואחריו כיהן בתפקיד נאדים זהאווי שמונה ב-6 בספטמבר 2022, בממשלתה קצרת הימים של ליז טראס, ולאחר כניסתו של רישי סונאק לתפקיד ראש הממשלה הוא מינה לתפקיד הצ'נסלור את אוליבר דאודן ב-25 באוקטובר 2022.
תחומי אחריות
בנוסף לניהול הנכסים וההכנסות של דוכסות לנקסטר, הצ'נסלור הוא גם חבר בקבינט ומייעץ לראש הממשלה בפיתוח וביישום מדיניות הממשלה. בנוסף, הצ'נסלור אחראי כיום על:
לוחית גל
לוחית גל (באנגלית: Wave plate) היא אלמנט אופטי המשנה את הקיטוב של גל האור העובר בתוכו.