cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אני זוכר (סרט, 2015)
תקציר העלילה
בקליבלנד, זאב מתעמת עם הרודי קורלנדר הראשון (ברונו גנץ), שטוען שמעולם לא היה באושוויץ ומוכיח לו שבמהלך מלחמת העולם השנייה שהה באפריקה, כחלק מהמערכה בצפון אפריקה. בקוויבק, זאב פוגש ברודי קורלנדר השני (היינץ ליבאן) שמסתבר שהיה בעצמו אסיר באושוויץ, שנשלח לשם בשל היותו הומוסקסואל. זאב ממשיך לבויסי ומגיע לביתו של רודי קורלנדר השלישי. בנו, ג'ון (דין נוריס), שוטר במשטרת איידהו, מספר לזאב שאביו מת לפני שלושה חודשים. ג'ון, שחושב שזאב הוא ידיד ותיק של אביו מהמלחמה, מראה לו את המזכרות הנאציות של אביו, אבל זאב מגלה אחרי כמה כוסות ויסקי, שהאב היה רק ילד וטבח בזמן המלחמה. כאשר ג'ון, שהוא נאו-נאצי, רואה את המספר על היד של זאב ומבין שהוא יהודי, הוא מאיים עליו ומשסה בו את הכלבה מסוג רועה גרמני שלו. זאב יורה בכלבה ולאחר מכן בג'ון.
זאב מגיע לסאות' לייק טאהו, קליפורניה, אל בית משפחתו של רודי קורנלדר הרביעי, שמזהה אותו. זמן קצר אחר כך מגיע גם בנו של זאב. זאב מאיים להרוג את נכדתו של רודי, אלא אם האחרון יתוודה על ה בפני כולם. רודי מתוודה בפני בתו ונכדתו שהיה קצין אס אס והרג הרבה אנשים. עם זאת, הוא אומר ששמו האמיתי הוא קוניברט שטורם, וכי זאב עצמו הוא אוטו ואליש. הוא מספר ששניהם היו קצינים יחד באושוויץ, ואחרי המלחמה קעקעו זה את זה כדי להעמיד פנים שהם ניצולי שואה יהודים. מזועזע, זאב יורה בשטורם. זמן קצר לאחר מכן הוא מכריז: "אני זוכר", ויורה בעצמו.
בחזרה בניו יורק, תושבי בית החולים הסיעודי מתבוננים בטלוויזיה על דיווחי הרצח וההתאבדות. מקס מגלה שכאשר זאב הגיע לראשונה לבית האבות, הוא מייד זיהה אותו כאוטו ואליש, וכי ואליש ושטרום הרגו את משפחתו.
הפקה
בנג'מין אוגוסט, תסריטאי קולנוע יהודי מניו ג'רזי המתגורר בלוס אנג'לס, שמעולם לא כתב תסריט שהופק לפני כן, סיפר ל-Canadian Jewish News כי הרעיון לסרט "התחיל ... עם רצון לכתוב סרט בכיכובו של שחקן קשיש". הוא הרגיש ששחקנים קשישים מקבלים מעט מאוד תפקידים ראשיים, וכי דמויות של קשישים הן סימפתיות. אוגוסט שלח את התסריט שלו למפיק הקנדי רוברט לנטוס, שחשב שאטום אגויאן הוא הבמאי האידיאלי.
לאוניד רדזיחובסקי
קורות חיים
חתן פרס "איש השנה" של פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה (2005).
אני זוכר (סרט, 2015)
הפקה
ב-30 באפריל 2014, הוכרז כי את הסרט יביים אגויאן, ויככבו בו כריסטופר פלאמר, מרטין לנדאו, דין נוריס, ברונו גנץ, היינץ ליבן ויורגן פרוכנוב. לדברי אגויאן, הסרט מגיע בזמן שבו אחרוני ניצולי השואה ופושעי השואה עדיין בחיים, וגם כי המשפטים שבאותה העת עוד מתנהלים בגרמניה הופכים את הסרט לאקטואלי. בהקשר זה, המגזין טיים ציין במיוחד את משפטו של ריינהולד האנינג, שהיה באותו הזמן בחדשות. עוד טען הבמאי כי סיפורו של אוגוסט הוא בלתי שגרתי והוא "פרויקט בסיכון גבוה". פלאמר, שהיה הבחירה הראשונה והיחידה של אגויאן לתפקיד של זאב, ציין כי הוא נמשך לפרויקט בשל התייחסותו הבלתי-קונבנציונלית לנושא היסטורי.
שלב הצילומים החל ב-14 ביולי 2014, באונטריו, קנדה. עבור הסצנה שבה זאב הורג את ג'ון קורלנדר, אגויאן התכוון להשתמש בפעלולן שישמש כפיל במקומו של פלאמר, אבל פלאמר דרש ממנו לבצע את הסצנה בעצמו. פלאמר סיפר מאוחר יותר לחדשות CBS כי "לרגע הייתי קצת מעוצבן ... כי זה גרם לי להרגיש פתאום זקן למדי". עם זאת, הוא הודה ירי האקדח, וכן הכלב שלקח חלק בסצנה, הפחידו אותו. דין נוריס ציין שפלאמר השתמש בפחד הזה בהופעתו. תקציב הסרט עמד על 13 מיליון דולר.
הפצה
ב-11 במאי 2015 רכשה A24 Films את זכויות ההפצה לסרט. הסרט הקורן במסגרת התחרותית העיקרית של פסטיבל הסרטים של ונציה ה-72 ב-10 בספטמבר 2015, שם הוא זכה לתשואות במשך 10 דקות, כמו כן הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו לשנת 2015. הסרט עלה לאקרנים בקנדה ב-23 באוקטובר 2015. הסרט הופץ באמצעות וידאו על פי דרישה על ידי DirecTV Cinema לצפייה בארצות הברית ב-17 בדצמבר 2015. הסרט היה אמור לעלות לאקרנים בארצות הברית בהפצה מוגבלת ב-15 בינואר 2016, אך מועד זה נדחה ל-12 בפברואר. לאחר מכן הוא נדחה שוב ל-11 במרץ 2016.
על פי Box Office Mojo, הסרט הרוויח 1,184,564 דולר בצפון אמריקה ועוד 2,507,927 דולר מחוץ לאמריקה, ובסך הכל הכניס 3,692,491 דולר. בקנדה בלבד, הסרט הכניס 800 אלף דולר, נתון אשר נחשב למאכזב.
תגובות וביקורות
באתר Rotten Tomatoes, לסרט יש דירוג של 73% על-סמך 94 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.5 מתוך 10. על פי דעת הרוב של האתר, נכתב כי הסרט "לוקח סיכון בכך שהוא נודד אל מחוזות של ניצול, אבל הוא צולח בזכות יכולות הבימוי של אגויאן ויכולת המשחק המופלאה הטיפוסית של כריסטופר פלאמר". באתר Metacritic לסרט דירוג של 52 מתוך 100 מתוך 25 מבקרים, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
ג'ריל ברונר (Parade) כינתה את הסרט "אחד מסרטי הנקמה הנאציים החזקים והייחודיים ביותר שיבואו לאורך זמן". רובי קולין (דיילי טלגרף) כינתה את הסצנה עם ג'ון קורלנדר "מותחת ביותר" והוסיפה כי סרט זה מושך יותר מסרטיו האחרונים של אגויאן. ג'ון לאסר (IGN) כתב: "אחד הדברים שאגוואן עושה כאן בצורה מבריקה הוא לא רק להציג את הסיפור הרחב יותר, אלא גם לעבוד ברגעים קטנים ומותחים במיוחד", וכן שיבח את פלאמר על "הופעה קורעת לב לחלוטין". טאשונה ריד (CBC News) כתבה כי "אגויאן לוקח את הקהל לנסיעה מסובכת ומרגשת, עם כמה הפתעות בדרך", ותיארה את המשחק של פלאמר "מרתק" ושל מרטין לנדאו ודין נוריס "חזקים באותה מידה". קייט טיילור (The Globe and Mail) כתבה כי הסרט "ראוי להערצה וראוי לציון, הוא בונה דרמת מתח אמיתית סביב החיפוש אחר נקמה של גבר שכחן בן 90 ... עם זאת, הסרט מוגבל באופן מתסכל בדרכים שלא ממש אפשר לדון בהן מבלי לחשוף את ההפתעה".
ג'ייק ווילסון (The Sydney Morning Herald) קבע כי לסרט יש "תסריט המבוסס על גימיק מאת הבחור החדש בנג'מין אוגוסט שהושפע רבות מסרטו של כריסטופר נולאן 'ממנטו'". מייקל רכטשפן מלוס אנג'לס טיימס כתב כי הסרט מוצלח במידה רבה "בשל הופעתו המוצלחת של כריסטופר פלאמר, שכמעט גורמת לך לשכוח את ההיגיון הרופף של העלילה". ריצ'רד רויפר כתב כי הסרט "נועז אך מגוחך". גם מבקר וראייטי גיא לודג' הסתייג מהסרט, וכתב כי "התסריט של אוגוסט הוא ניסיון קלוש לעצב נרטיב חידתי בסגנון 'ממנטו' מהטראומה של השואה".
בחודש ינואר 2017, פרסם The A.V. Club ניתוח של הסצנה שבה זאב פוגש את ג'ון קורלנדר. הסקירה כללה מספר קווי דמיון בין הופעתו של דין נוריס בסרט זה לבין הופעתו כהאנק שריידר בסדרת הטלוויזיה "שובר שורות", אך התמקדה בעיקר בעלייתם של תומכי העליונות הלבנה בארצות הברית ב-2016, שהפכה את הסצנה להרבה יותר מטרידה וריאליסטית ממה שהייתה כאשר הסרט הוקרן לראשונה, ב-2015.
ספרייה ניידת
ספרייה ניידת היא סניף נייד של ספרייה ציבורית מרכזית. המונחים "Book Mobile" או "Mobile Library" מרמזים על מהות השירות – הוצאת ספרים מבין כותלי הספרייה ובהתאם אל אזור המגורים של הקוראים. קיימות צורות שונות של שירות: שירות אישי – המבוסס על ביקור קבוע (שבועי בדרך כלל) של הרכב בכל תחנה; הקורא נכנס אל הניידת, בוחר לעצמו ספר ומקבל שירות ישיר מן הספרן; או שירות למרכז השאלה – כאשר הניידת מביאה חבילות ספרים למקום מסוים ומשאירה אותן שם עד לשובה לאחר מספר חודשים עם מלאי ספרים חדש. ספריות ניידות לא מוגבלות לכלי רכב על גלגלים בלבד. ידוע על ניידות ספרים השטות בספינות ובדוברות, ברכבות, בחשמליות, במטוסים ואפילו באמצעות בעלי-חיים הרתומים לעגלות.
ראשיתן של ספריות ניידות בעולם
ב-1817 ארגן כומר אנגלי בשם סמואל בראון שירות נייד לכפרים וליישובים קטנים ומרוחקים. הוא היה משאיר בכל יישוב ארגז ובו כ-50 ספרים. התושבים החליפו ביניהם ספרים אלה עד לשובו של הכומר לאחר מספר חודשים. בארצות הברית הופעלה ב-1830 "סירת ספרים". הסירה עגנה בכל נמל מספר שעות, ולעיתים אפילו יום שלם. הקוראים שילמו כ-2 סנט לשעת קריאה או כ-10 סנט למשך כל זמן שהותה של הסירה במקום.
שירות מסודר וקבוע החל בארצות הברית: במרילנד בשנת 1904 שלחה הספרנית מרי טיטקומב את השרת יהושוע תומאס עם סוס ועגלת קונקורד להשאיל ספרים בתחנות כפריות. הספרים נישאו בארגזים. השרת ערך שלושה מסעות בשבוע בממוצע, וביקר בכ-30 תחנות, רובן ממוקמות ליד פסי-רכבת או מסלולי הכרכרה. נוצרה מערכת יחסים טובה בין השרת והקהל, וב-1905 שופרו התנאים ותומס יצא אל הכפרים בעגלה הרתומה לצמד סוסים. עגלה זו הייתה גוף שחור דמוי קופסה ובה 250 ספרים. בגלל הדמיון בין רכב זה לרכבו של הקברן, כונתה הניידת "עגלת המוות", ובתחילה היא עוררה מעט חשש בלב הכפריים. אך עד מהרה התקבל השירות בברכה והיה נפוץ. ספרייה ניידת זו עברה ב-16 מסלולים שונים, כ-500 מיל מרובעים במסע שארך 4 ימים. באוגוסט 1910 נהרסה עגלת הספרים, כאשר התנגשה ברכבת בעת חצותה את פסי-הרכבת. תומאס לא נפגע, אך העגלה התנפצה. שירות הניידות חודש ב-1912, לאחר שהוקצבו לעניין 25,000 דולר, אז נרכשה מכונית מותאמת. אחר-כך נוספו עוד ניידות, ושירות זה המשיך עוד שנים רבות במחוז וושינגטון.
גם במדינות סקנדינביה מפותח מאוד שירות הניידות.
בשוודיה הבעיה היא, שהאוכלוסייה מפוזרת והיישובים מרוחקים אחד מהשני. לכן קיימים סוגים שונים של ניידות: מכוניות, רכבות וספינות. שירות הניידות מאפשר אספקת ספרים גם ליישובים קטנים ומרוחקים, שהדרכים אליהם משובשות. השירות הכפרי בארץ זו החל ב-1950, והעירוני ב-1951. תוך מספר שנים גדל מספר השאלות הספרים באופן משמעותי. במחוז נורבוטן (Norrbotten), לדוגמה, עלה מספר ההשאלות תוך שמונה שנים ל-60,000.
בארץ זו יש דגמים מיוחדים של ספרייה ניידת. דגם אחד הוא הרכבת. הספרייה הציבורית של קירונה החלה ב-1950 להשתמש ברכבת בדרך Narvik-Lulea בימי ראשון, בהם פסי הרכבת פנויים.
דגם נוסף הוא השירות הספרייתי הצף. באיי סטוקהולם שוכרים ספינות פעמיים בשנה, באביב ובסתו. שירות זה מיועד לדייגים, לבוני ספינות ולמשפחות המתגוררות בחופים. סיור של ספינה אורך 10 - 11 יום, במהלכו מושאלים ספרים, והקוראים משתמשים גם בחדר הקריאה של הספינה, שיש בו כתבי-עת.
בגרמניה החלו להפעיל ניידות ב-1926. אחד הניסיונות הראשונים היה לבדוק את דרישות המשתמשים בחלקים של מינכן, במטרה לתכנן שירות באמצעות רשת החשמליות. אולם הייתה בעיה של צפיפות התחבורה.
באוסטריה הופעלה ניידת ראשונה באפריל 1958 בווינה. הניידת הייתה בנויה בצורה מיוחדת: חללה הפנימי הופרד על ידי מחיצות ל-3 חלקים: חדר קריאה, חדר לקטלוג ולייעוץ של הצוות וחדר עם ספרים להשאלה. בעת פעילות תרבותית הורמו המחיצות ונוצר חלל גדול לצורך הרצאות, קריאת שירה והקרנת סרטים.
בבלגיה החל שירות הניידות בפברואר 1959 באנטוורפן.
בצרפת הייתה ההתחלה ב-1956, והניידות שימשו בעיקר להובלת ספרים ולא להשאלה אישית.
ב-1961 החל מומחה מטעם אונסק"ו לארגן שירות ניידות גם בבגדאד שבעיראק.
ניו זילנד היא ארץ הזקוקה לניידות כיוון שהמרחקים בה עצומים, לעיתים 5,000 מיל בין מקום מגורים אחד למשנהו. השירות התבסס על הובלת ספרים ממקום למקום והשארתם שם, ולא על שירות אישי בניידת. בגלל המרחקים הגדולים יוצאים ספרני הניידות לסיורים בני 16 - 24 שבועות, ומובן שהם לנים בניידות. הם מגיעים לחוות בקר בעמקים, למרכזים של גוזזי צאן במקומות גבוהים, למחנות ביערות ואף לבתי-ספר קטנים שיש בהם רק מורה אחד או שניים. ניידות ניו זילנד מבקרות בכ-1,000 תחנות בשנה, שלושה ביקורים שנתיים בכל אחת.
ב-1949 החלה לפעול ניידת ראשונה גם באוסטרליה. בסידני הופעלה לראשונה ניידת ב-1955. זה היה סמי-טריילר שנשא 5,000 ספרים וביקר ב-11 תחנות במשך 4 ימים בחודש. ב-1961 כבר פעלו ברחבי אוסטרליה 15 ניידות, רובן סמי-טריילרים שנשאו 3,000 - 5,000 ספרים כל אחת.
באפריקה: בניגריה החל הפרויקט ב-1957. בעזרת אונסק"ו נרכשה באותה שנה ניידת מתוצרת אנגליה, שהתאימה לנוע בשטח טרופי, וזו הכילה בין 1,500 ל-2,000 ספרים. השירות החל במאי 1958. לניידת היו 20 תחנות ביישובים הכפריים. היא ביקרה בבתי-ספר, קולג'ים למורים, חדרי קריאה. בגאנה הייתה ההתחלה ב-1958, כאשר ניידת העבירה 450 קופסאות ספרים למרכזי השאלה או לבתי קוראים.
ספריות ניידות בישראל
השנים הראשונות לקיומה של מדינת ישראל התאפיינו בגלי עלייה נרחבים מארצות שונות. העולים שבאו למדינה בהמוניהם בתוך זמן קצר, יושבו בעיקר בעיירות ובמושבים. יישובים אלה היו זקוקים לשירות ספרייתי מוגבר, עקב היותם מרוחקים ממרכזים עירוניים ועקב היות תושביהם עולים חדשים, דוברי שפות זרות וחלקם אינם יודעים קרוא וכתוב. כמו כן היו היישובים קטנים מכדי לבנות בכל אחד מהם סניף קבוע של ספרייה, לפיכך היה צורך להביא את הספרים אל התושבים באמצעות ניידות. בישראל נערכו סקרים לבדיקת מצב הספריות הציבוריות במדינה. מתוך סקרים אלה אפשר ללמוד על מידת התפתחותן. סקר ראשון בוצע על ידי אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, במגמה לייעל שירותים לסניפים ביישובים קטנים ומפוזרים. המטרה הייתה לבנות רשתות של ספריות אזוריות שבהן יש ספרייה מרכזית גדולה ואליה מסונפות ספריות של יישובים קטנים. הסקר בוצע ביוני 1962 ונבדקו ארבעה אזורים בישראל. מסקנות הסקר והמלצות פורסמו בספר "הצורך בספריות בארץ ישראל, סקר 1962-1961".
סקר שני נערך ב-1968, וממנו מסתבר שהיו אז 8 רכבים, ששימשו כספריות ניידות: חמש מכוניות בבעלות של רשויות מקומיות, אחת של תנועת המושבים בבעלות הוועד הפועל של ההסתדרות ושתיים בבעלות "ויצו". מתוך מסמכים שנמצאו בתיקים של מחלקת ההדרכה לספריות ציבוריות מסתבר ששנת 1975 הייתה שנת פריחה לספריות הניידות. נוספו בה שמונה רכבים לשש ספריות ציבוריות. לאחר תוספת נכבדה זו היה צפוי ששירות הניידות בישראל ימשיך ויתפתח. אולם לא כך היו הדברים. על-פי דיווחים של מנהלי ספריות ציבוריות נראה ששירות הניידות הלך והצטמצם. הסיבה הנפוצה ביותר לביטול שירות הניידות הייתה בניית ספרייה באזורים שונים. מכאן שהניידת שימשה כאמצעי זמני במקומות שבהם לא הייתה ספריה קבועה. גורם שני כבד משקל להפסקת פעילות הניידת היה הגורם הכלכלי: מנהלים ציינו מחסור בתקציבים הן למימון שוטף של השירות והן לאחזקת הרכב ולחידושו בעת הצורך.
עתליה ברנר
עתליה ברנר-עידן (נולדה ב-17 ביולי 1943) היא חוקרת מקרא ישראלית, פרופסור אמריטה בחוג ללימודי מקרא ותרבות עברית באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת אמסטרדם.
ביוגרפיה
ברנר נולדה בחיפה. סיימה תואר ראשון בשנת 1970 בלימודי מקרא ואנגלית באוניברסיטת חיפה, בשנת 1973 השלימה תואר שני בלימודי מקרא באוניברסיטה העברית ובשנת 1979 השלימה דוקטורט באוניברסיטת מנצ'סטר באנגליה. בשנת 1997 מונתה לפרופסור למקרא במחלקה לתאולוגיה ולימודי דת באוניברסיטת אמסטרדם ובשנת 2008 יצאה לגמלאות מאוניברסיטת אמסטרדם. בשנת 2007 הצטרפה לסגל אוניברסיטת תל אביב. בשנת 2002 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בון שבגרמניה. בין השנים 1979 ל-1994 לימדה במכללת אורנים.
במחקריה עוסקת ברנר בביקורת מקרא ויהדות מוקדמת מנקודת מבט פמיניסטית, גישה טראנס-דיסציפלינרית (על-תחומית) לחקר המקרא, הקשרים בין המקרא לתרבות, פילולוגיה שמית ושימוש בכלים ממוחשבים במדעי הרוח. ברנר לימדה מספר שנים במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות בטכניון.
מספריה
כעורכת:
נסים משיח
קורות חיים
משיח נולד ב-1906 בבולגריה לאביו יעקב משיח. למד חקלאות באוניברסיטה והשלים לימודי דוקטורט מטעם המחלקה החקלאית באוניברסיטת נאפולי שבאיטליה. עלה לארץ ישראל ב-1931 והחל ללמד במגמה לחקלאות בגימנסיה הרצליה. בהמשך עבר ללמד במקוה ישראל. בשנים 1943 עד 1946 שימש כמורה בבית הספר כדורי. ב-1948 היה שותף להקמת בית הספר החקלאי עין כרם ואף ניהל אותו. ב-1957 מונה לנהל את בית הספר החקלאי כדורי במקום נתן פיאט אך מילא תפקיד זה תקופה קצרה וחזר ללמד במקוה ישראל. פרש מעבודה ב-1981.
נישא ללילי משיח. נפטר ב-1983 ונקבר בבית הקברות בחולון.
מיקולש אלש
מיקולש אלש (בצ'כית: Mikoláš Aleš; 13 בנובמבר 1852 – 10 ביולי 1913) היה צייר צ'כי. על פי ההערכות, הוא צייר למעלה מ-5,000 תמונות בימי חייו. הוא צייר עבור כל דבר, החל ממגזינים, דרך קלפים ועד ספרי לימוד. ציוריו לא זכו לפרסום נרחב מחוץ לבוהמיה, אך רבים מהם עדיין זמינים, והוא נחשב לאחד מגדולי האמנים של הרפובליקה הצ'כית.
ביוגרפיה
אלש נולד במירוטיצה שליד פיסק, למשפחה עשירה יחסית. אחיו פרנטישק לימד אותו היסטוריה עד מותו ב-1865.
אלש התעניין בציור מגיל צעיר. ב-1879 נישא למרינה קאילובה ועבר לאיטליה שם המשיך את הקריירה שלו בציור. הוא חזר לפראג כדי לעבוד על היצירה החדשה בקישוט התיאטרון הלאומי של פראג יחד עם ציירים מפורסמים אחרים.
אלש ידוע ככל הנראה כאחד הציירים שעיטרו מחדש את המבואה המפורסמת של התיאטרון הלאומי הצ'כי. הוא זכה לפרסום במהלך חייו, במיוחד בזכות יצירות האמנות האדריכליות שלו, אך ציוריו זכו לשבחים רק לאחר מותו.
רחובות רבים בצ'כיה נקראים על שמו.
עבודתו של אלש, לא אומצה על ידי הנאצים הגרמנים ששלטו בצ'כיה מ-1938 עד 1945, אבל שימשה למטרות תעמולה על ידי המשטר הקומוניסטי, במיוחד במהלך שנות ה-50.
אלש נפטר בפראג ב-10 ביולי 1913, בגיל 60.
מילארד מיטשל
מילארד מיטצ'ל (באנגלית: Millard Mitchell; 14 באוגוסט 1903 - 13 באוקטובר 1953) היה שחקן קולנוע אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב לשנת 1952 על תפקידו בסרט "ההרשעה השישית שלי". השתתף בקלאסיקות ההוליוודיות "רומן זר" ,"טייסי השחקים", "שיר אשיר בגשם", "האקדוחן" ו"חיים כפולים".
ביוגרפיה
מיטצ'ל נולד בהוואנה, קובה. החל את דרכו כשחקן הוליוודי בשנות ה-30 של המאה ה-20 כשחקן משני. מיטצ'ל התגלה לראשונה בסוף שנות ה-40 בדרמות "טייסי השחקים" של הנרי קינג בתור מפקד המפציץ מייג'ור גנרל פריצ'הארד, "חיים כפולים" של ג'ורג' קיוקור ובקומדיה של בילי ויילדר "רומן זר" בתפקיד קולונל רופיוס פלאמר.
בשנת 1950 השתתף מיטצ'ל במערבונים "האקדוחן" בתפקיד השריף מארק סטרט, "ווינצ'סטר 73" בתפקיד ובקומדיה "מר 880" בתפקיד מאק מאקאינטייר.
ב-1952 זכה מיטצ'ל בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתור האסיר ג'יימס קוני בדרמה הקומית בהפקת סטנלי קריימר "ההרשעה השישית שלי". באותה שנה הופיע בקומדיה המוזיקלית הקלאסית "שיר אשיר בגשם" בתפקיד מנהל אולפן ההפקות ר. פ. סימפסון. סרטו האחרון היה המערבון של אנתוני מאן "דורבן ערום".
הטבח, הגנב, אשתו והמאהב (אלבום)
הטבח, הגנב, אשתו והמאהב הוא האלבום השנים-עשר במספר מאת מיקל נימן, והתשיעי שהקליט עם ההרכב שייסד, להקת מיקל נימן. האלבום מורכב ממוזיקת הליווי בפסקול הסרט, שהעניק לו גם את שמו, בבימויו של פיטר גרינוויי.
האלבום כולל את הקלטת הבכורה המסחרית של המחול המפורסם "MEMORIAL" אף על פי שהיצירה שוחררה קודם לאלבום ואף לסרט, בגרסת רדיו. המחול קיבל את עיקר פרסומו בישראל כמוזיקת רקע בפינה "סיכום עולמי" של חברת החדשות עד להחלפתו עקב מחלוקת עם בעלי זכויות היוצרים.
האלבום חסר חלק מן המוזיקה הכלולה בסרט שנתן לו את שמו, דוגמת הנושא המלווה תמונת אהבת ג'ורג'ינה ומיקל, כיוון שנכלל בפסקול סרטו הקודם של גרינווי טובעים במספרים. כמו כן נכתבה וריאציה בלעדית ל-MEMORIAL עבור הסרט, וזו הופצה רק כחלק מן הסרט, היצירה בת 12 הדקות שבה ומלווה קטעים שונים בסרט ואף את כתוביות הסיום.
פרץ חורשתי
מלחמת העולם השנייה
חורשתי נולד וגדל בורשה. במלחמת העולם השנייה היה בגטו ורשה, בזמן אחת האקציות בגטו הסתתר בעליית גג וכך נשאר בגטו. אביו צייד אותו בתעודות מזויפות שאפשרו לו, לכאורה, להמשיך להישאר בגטו. באחד הימים פנה אליו יהודי בגטו וביקש ממנו שישא לאישה את בתו, נתליה, כדי להציל אותה. "בני הזוג" הסתתרו בבתים ריקים בגטו. חורשתי התחזה לפולני ועבד מחוץ לגטו, אך בחזרתו לגטו כשבועיים לאחר "נישואיו" גילה שנתליה נעלמה.
חורשתי נתפס באחד הימים והועבר ברכבת לטרבלינקה. כשהגיע לטרבלינקה נפגע בראשו, איבד את הכרתו ונפל. כשהתעורר עמדה הרכבת לעזוב והוא קפץ עליה וחזר לורשה, שם התחזה לנתין גרמני באמצעות תעודה אחרת שסידר לו אביו ומכוחה הצטרף לקבוצה ששמרה על שבויי מלחמה רוסים, תוך שהוא נשמר, בעיקר במקלחות, שזהותו לא תתגלה. בשלב מסוים תעודותיו איבדו את תקפם והוא נמלט מורשה. הוא הגיע לכפר בו תפסו אותו פולנים והסגירו אותו לגרמנים. הוא הוסע ברכבת כדי להיחקר, אך הצליח להימלט בקפיצה מהרכבת ולברוח ליער. הוא נתקל בזוסיה ביילסקי והצטרף ליחידת הפרטיזנים של האחים.
לאחר השחרור על ידי הצבא האדום הוא הצטרף לצבא האדום עד תום המלחמה.
ישראל ואילת
בשנת 1946 עלה חורשתי לישראל באניית מעפילים והצטרף לאצ"ל. במלחמת השחרור שירת בחטיבת גבעתי ונפצע בקרב על משטרת עיראק סווידאן.
הוא היה אחד משלושה כבאים שהקימו את תחנת הכיבוי באילת. ציוד הכיבוי ששימש אותם הגיע בהשאלה מתחנת גבעתיים. במקביל, הוא שימש בתפקיד מפקד הג"א באילת, ובמלחמת ששת הימים ארגן את חפירת תעלות ההגנה בעיר, מכיוון שמקלטים לא נמצאו.
אחרי פרישתו הקים בשכונה א' בעיר מועדון לקשישים וכן בית מלאכה המספק שירותי תיקון קלים בבתי הקשישים בעיר.
ציוריו
בשנת 1994, בגיל 75 לערך, החל חורשתי לצייר את זיכרונותיו מתקופת השואה ומתקופת בניית תחנת הכיבוי באילת בשנות השישים. חמש שנים לאחר מכן הוציא בעזרת חברים ספר ציורים בשם העזה, חוצפה ומזל: כך שרדתי. בכל ציור נרשם הסבר קצר על תוכנו. בנוסף, סיפר חורשתי את סיפורו בבתי ספר.
לדברי פרופ' חוי דרייפוס, ראש המרכז לחקר השואה בפולין ביד ושם, חשיבות ציוריו של חורשתי היא בהיותם עדות לחוויותיו, שבשונה מעדות כתובה, זוהי עדות מצוירת של מה שראה.
כשבעים שנה אחרי החתונה הפיקטיבית בגטו, שהונצחה גם היא באחד מציוריו, הסתבר שנתליה חיה בארץ, חורשתי ונתליה שוחחו בטלפון, אך לא נפגשו וזמן קצר לאחר מכן נתליה נפטרה.
בתאריך 17 בינואר 2017 הלך פרץ חורשתי לעולמו והותיר אישה, אורה חורשתי, ילדים ונכדים.
יחסי בחריין–הרשות הפלסטינית
יחסי בחריין–הרשות הפלסטינית הם היחסים הדיפלומטיים בין הרשות הלאומית פלסטינית לבין ממלכת בחריין. בחריין, בדומה לשאר מדינות ערב, תומכת בעצמאותה של הרשות הפלסטינית ובפתרון שתי המדינות. בבחריין קיימת קהילה גדולה של מהגרים פלסטינים שהיגרו לבחריין לצורכי תעסוקה ומחייה.
היסטוריה
ב-25 ביוני 2019, התקיימה בבחריין, "ועידת השלום הכלכלי של בחריין" בחסותה של ארצות הברית. קיום הועידה עוררה מחלוקות בקרב מנהיגים פלסטינים, בשל העובדה שלא הוזמנה משלחת פלסטינית לוועידה. ראש הרשות הפלסטינית, מוחמד אשתייה, קרא להחרים את הועידה.
לאחר שהוכרז על חתימת הסכם בחריין–ישראל, הרשות הפלסטינית גינתה את ההסכם, ואף החזירה את הנציג שלה מבחריין לרשות הפלסטינית.
על רקע התפתחויות אלו וכן על רקע המשבר הכלכלי של מגפת הקורונה, צמצמה בחריין את תמיכתה באונר"א כמעט לחלוטין.
מכס על תמלוגים
מכס על תמלוגים הוא התשלום הנגבה על ידי רשויות המכס על ייבוא סחורה ממותגת. גובה המכס הנגבה תלוי בטיב ההסכמים בין היבואנית לבעלת סימן המסחר ובאופן בו הוא מיושם.
הבסיס החוקי לגביית מכס על תמלוגים
בישראל יבואנים רבים, המייבאים סחורה ממותגת, כגון מוצרי הלבשה והנעלה, מוצרי חשמל ואלקטרוניקה ועוד. במקרים רבים, מתקשרים אותם יבואנים בהסכמי זיכיון עם בעלי המותגים. במסגרת הסכמים אלו, מקנים בעלי המותגים ליבואנים הישראליים את הזכות להשתמש במותג, שהוא סימן מסחר רשום, וזאת בתמורה לתשלום תמלוגים. לעיתים קרובות, פעילות הייצור של המוצרים נעשית, ברובה הגדול, על ידי היבואנים הישראליים, אשר מחזיקים במחלקות עיצוב, המעצבות את המוצרים הממותגים בישראל, או שנציגיהם מאתרים את המוצרים בתערוכות ייעודיות הנערכות על ידי יצרנים במזרח הרחוק. התוצאה היא, כי מעורבותו של בעל המותג בתהליך הייצור היא מינימלית, ולכל היותר נערכת על ידו בקרת איכות על סימן המסחר המוטבע על גבי המוצר הממותג.
פקודת המכס קובעת כי ערך הסחורה המיובאת, שבגינו יש לשלם את מסי היבוא, הוא "מחיר העסקה" ששולם לספק בחו"ל, בצירוף "תוספות" המנויות בפקודה. חלק מן התוספות שעליהן יש לשלם את המכס הן, לדוגמה, ההובלה והביטוח, חומרים ומרכיבים שמספק היבואן ליצרן ללא תשלום, ועוד. פעמים רבות, רשויות המכס אינן מקבלות את ערך הטובין לפיו חישב היבואן את מסי היבוא. לעיתים נובעת המחלוקת מהטלת ספק באמיתות מחיר העסקה שהוצהר. אך לעיתים המחלוקת כלל אינה נובעת מספק עובדתי, אלא ממחלוקת משפטית בשאלה האם יש למסות רכיב כזה או אחר, כלומר: האם הרכיב נחשב כתוספת המנויה בפקודה.
תשלום מכס על התמלוגים, בהם נושאים יבואנים בנפרד מן התשלום ליצרן הסחורה, מוסדר בסעיפים 132(א) ו-133(א)(3) לפקודת המכס, הקובעים כי המכס ישולם על "ערך העסקה", אשר מוגדר כ"מחיר ששולם או שיש לשלמו בעד הטובין, בעת מכירתם לשם ייצוא לישראל, בתוספת ההוצאות והסכומים המפורטים בסעיף 133". סעיף 133 מונה, במסגרת התוספות שיש להוסיף למחיר העסקה, גם "תמלוגים ודמי רישיון המתייחסים לטובין, שהיבואן חייב בתשלומם, במישרין או בעקיפין, כתנאי למכירת הטובין בישראל על ידו". על בסיס סעיפים אלו החלו שלטונות המכס, בשנים האחרונות, לפנות לחברות רבות בדרישת תשלום מכס או מס קניה, בעת השחרור מן המכס של טובין ממותגים.
הלכת מרוידקס
בפסק דין תקדימי קיבל, בשנת 2013, בית המשפט המחוזי מרכז שלוש תביעות מאוחדות, ביחס להודעות גירעון שהוציא המכס ליבואניות ישראליות של בגדים ממותגים. על פי פסק הדין, תמלוגים המשולמים על ידי היבואן לבעלי המותגים מכוח הסכמי הזיכיון או השיווק אינם חלק מ"מחיר העסקה", כמשמעותו בסעיף 132(א) לפקודת המכס, ועל כן גביית המכס בגינם מנוגדת לדין.
התובעות היו, כאמור, יבואניות של מוצרי ביגוד ממותגים לישראל, הנושאים סימני מסחר כגון דיסני, טום וג'רי וגארפילד. בעד הזכות לעשות שימוש בסימני המסחר, שילמו היבואניות הישראליות תמלוגים לבעלות סימני המסחר בחו"ל, וזאת מכוח הסכמי זיכיון ושיווק שנחתמו ביניהן. עם זאת, הטובין הממותגים לא נרכשו ישירות מבעלות סימני המסחר, כי אם הוזמנו על ידי היבואנים, באופן ישיר או באמצעות משרדי תיווך, ממפעלים שונים בסין. בעלות סימן המסחר לא ידעו היכן מיוצרים הטובין הנושאים את סימני המסחר, ולמעט בקרת איכות שנערכה על ידן על המוצר הסופי, לא הייתה בידן שליטה ישירה על תהליך הייצור, במובן זה שלא הייתה להן אפשרות חוקית או מעשית להפסיקו, במקרה של אי תשלום התמלוגים על ידי היבואן.
בתביעה, אשר הוכרעה בבית המשפט המחוזי, עתרו שלוש יבואניות כי בית המשפט ייתן צו הצהרתי, לפיו לצורכי חישוב המכס החל עליהן - אין להתחשב בתמלוגים ששולמו על ידן לבעלות סימני המסחר בהתאם להסכמי הזיכיון.
השופט פרופ' עופר גרוסקופף ערך ניתוח מעמיק של סעיף 133(א)(3) לפקודת המכס, וקבע כי הפרשנות שהעניק אגף המכס ללשון הסעיף אינה מתחייבת מלשון החוק, ואף אינה עולה בקנה אחד עם התחייבויותיה הבינלאומיות של מדינת ישראל ועם תכליתם של דיני המכס.
ראשית נקבע, כי התנאי הראשון של סעיף 133(א)(3) לפקודה הוא כי התמלוגים המשולמים צריכים להיות כאלו "המתייחסים לטובין". זאת, להבדיל מתמלוגים ודמי רישיון המשולמים על ידי היבואן בגין שירותים אחרים שהוא מקבל מהזכאי לתמלוגים, כגון תשלום בגין קונספט שיווקי או שירותי ניהול. במסגרת זו, ברור כי תמלוגים המשולמים לבעל סימן מסחר בגין זכות השימוש בסימן המסחר הם תשלומים "המתייחסים לטובין", ועל כן עונים על התנאי הראשון.
התנאי השני של סעיף 133(א)(3) לפקודה הוא כי התמלוגים צריכים להיות כאלו, שתשלומם מהווה, במישרין או בעקיפין, "תנאי למכירת הטובין בישראל". פרשנותו של תנאי זה הייתה סלע המחלוקת בין היבואניות-התובעות לבין אגף המכס: בעוד שעמדת המכס הייתה שיש לפרש הוראה זו כפשוטה, דהיינו בכל מקרה בו תשלום תמלוגים לבעל סימן המסחר מהווה תנאי למכירת הטובין בישראל במערכת היחסים שבין היבואן לבעל סימן המסחר - ניתן להחשיבם בשווי העסקה לצורכי מכס, טענו התובעות כי יש לפרש הוראה זו בצמצום, ולראות את הדרישה כמתקיימת רק באותם מצבים בהם תשלום התמלוגים לבעל סימן המסחר הוא תנאי למכירת הטובין בישראל במערכת היחסים שבין היצרן ליבואן (ולא בין היבואן לבעל סימן המסחר).
בית המשפט השלום בתל אביב בחן את אמנת היישום שמכוחה נחקק סעיף 133(א)(3) הנ"ל ואת דברי ההסבר והפרשנות שלה, וכן את הפסיקה הבינלאומית בנושא, ומצא כי על פי האמנה יש לבסס שליטה של בעל סימן המסחר בתהליך ייצור הטובין באופן שמאפשר לו ליצור זיקה אפקטיבית בין תשלום התמלוגים לבין תהליך הייצור של הטובין, וזאת להבדיל מאמצעים שכל מטרתם להקנות לבעל סימן המסחר יכולת פיקוח על איכות הסחורה. עוד נמצא, כי בכל שיטות המשפט של המדינות החברות באמנה שנבחנו, מקובל הכלל לפיו על מנת שהתמלוגים יכללו במחיר הטובין לצורכי מכס, נדרש שתשלומם יהווה תנאי למכירה במישור היחסים שבין היצרן ליבואן (להבדיל ממישור היחסים שבין היבואן לבעל סימן המסחר).
בנוסף, קיבל בית המשפט את טענת התובעות, לפיה דיני המכס אינם מבקשים למסות קניין רוחני. על כן, ומכיוון שהכנסות התמלוגים של בעל סימן המסחר הזר ממילא ממוסות בישראל מכוח פקודת מס הכנסה כהכנסה מנכס לא מוחשי, הרי שיש לראות בתשלומי תמלוגים אלו כפעילות כלכלית המבוצעת בישראל, להבדיל מפעילות כלכלית המבוצעת בחו"ל, וגם מטעם זה יש לצמצם את כפל המס למינימום המתחייב מפרשנותו התכליתית של סעיף 133(א)(3) לפקודת המכס.
בית המשפט בחן, אפוא, את ההסכמים שבין התובעות לבין בעלות סימני המסחר, תוך שימת דגש על שליטת בעלות סימני המסחר על תהליך ייצור הטובין בכל מותג ומותג, וקבע כי התביעה הוכחה לגבי חלק מהמותגים. המכס נדרש, אפוא, לתקן את הודעות החיוב בהתאם, וכן להשיב לתובעות את המכס ששולם על ידן בגין מותגים אלה, וכן חויב המכס בהוצאות משפט בסך כולל של 95,000 ש"ח.
רשות המיסים הגישה ערעור על פסק דינו של בית המשפט המחוזי, ונפסק בו שלא נפל פגם בהחלטת אגף המכס לכלול בערך העסקה לצורך חיוב במכס את התמלוגים ששילמה אקספוז לגלובאל, DTR, ודיזיין בשנים הרלוונטיות.
פסק הדין בעניין סמיקום לקסיס
בשנת 2015, ניתן פסק דין נוסף בסוגיה זו, הפעם במקרה של יבוא מוצרי חשמל ואלקטרוניקה: חברת סמיקום לקסיס בע"מ ייבאה לישראל, בין השנים 2005-2009, מוצרים שונים, הנושאים את השם "יונדאי". את המוצרים ייצרה החברה בעצמה במפעלים שונים בסין, ובגין הזכות להשתמש בסימן המסחר, שילמה לבעלת המותג "יונדאי" דמי תמלוגים.
בשנת 2010 הוציא בית המכס מרכז לחברה הודעות חיוב בסכום כולל של כ-850,000 ש"ח,  בנימוק כי בשנים האמורות "החברה לא הוסיפה את ערך התמלוגים ששולמו לערך לצורכי מכס". החברה, אשר חלקה על הודעות החיוב, הגישה תביעה לסעד הצהרתי, במסגרתה עתרה כי בית המשפט יכריז על בטלותן של הודעות החיוב.
בית המשפט בחן את ההסכמים שבין החברה לבין בעלת המותג "יונדאי", וקבע כי על אף שמופיעות בהסכמים אלו תניות סטנדרטיות, המאפשרות לבעלת המותג להתערב בייצור המוצרים המיובאים, הרי שהחברה הביאה ראיות טובות לכך שבפועל, מעורבותה של בעלת המותג אינה משמעותית, ומסתכמת בבקרת איכות בלבד. על פי הלכת מרוידקס, בנסיבות בהן אין כל מעורבות של בעלת המותג בתהליך הייצור, אין מקום לכלול את דמי התמלוגים בערך הטובין המיובאים לצורכי מכס, ועל כן בנסיבות המקרה שבענייננו – נקבע, כי דין הודעות החיוב, שהוציאה רשות המיסים לחברת סמיקום, להתבטל. בית המשפט קיבל, אפוא, את התביעה במלואה, קבע כי הודעות החיוב בטלות, וכי על רשות המיסים להחזיר לתובעת את המכס ששולם על ידה אגב מחאה מיום הוצאות הודעת החיוב ועד ליום הגשת התביעה, וכן חייב אותה בתשלום החזר אגרת המשפט ושכ"ט עו"ד בסך של 17,700 ש"ח.
מסע אל הירח
מסע אל הירח (בצרפתית: Le Voyage dans la lune) הוא סרט ראינוע צרפתי בשחור-לבן משנת 1902. הסרט, שאותו כתב וביים חלוץ הראינוע ז'ורז' מלייס, בסיועו של אחיו גסטון, הוא סרט המדע הבדיוני הראשון בהיסטוריה. הסרט מבוסס באופן רופף על עלילות הספרים "מהארץ לירח" של ז'ול ורן ו"האנשים הראשונים על הירח" של הרברט ג'ורג' ולס.
אורכו של הסרט הוא כ-14 דקות בהקרנה של 16 פריימים לשנייה, הקצב המקובל בתקופתו. הסרט זכה לפופולריות רבה בתקופת הקרנתו והוא המוכר ביותר מבין סרטיו הרבים של מלייס. כיום הסרט מצוי ברשות הציבור, לאחר שפג תוקפן של זכויות היוצרים עליו.
עלילת הסרט
בפגישה של קבוצת אסטרונומים, מציע נשיא הקבוצה מסע לירח. לאחר ויכוח סוער ביניהם, הם מחליטים לקבל את ההצעה. לנשיא מצטרפים חמישה אסטרונומים אמיצים. הם בונים חללית בצורת קליע ומשגרים אותה לחלל באמצעות תותח ענקי. עם התקרבותם לירח, נראה על פניו "האדם על הירח" וכשהחללית נוחתת על פני הירח היא נוחתת על עינו.
לאחר שנחתו בשלום על פני הירח, ובהתעלמות מוחלטת מהסצנה הקודמת בה נחתה החללית על עינו של הירח, האסטרונומים צופים בפליאה בסביבתם ובכדור הארץ המרוחק זורח על פני שמי הירח. מיד אחר כך, מותשים ממסעם, האסטרונומים הולכים לישון. במהלך שנתם מופיעים מספר עצמים ויצורים: שביט שחולף על פני שמי הירח, שבעה כוכבים עם פנים אנושיות המייצגים את כוכבי העגלה הגדולה, אדם זקן נשען אל מחוץ לחלון בכוכב הלכת שבתאי, הטיטאנית פויבה וילדה קטנה שמחזיקה בכוכב. פויבה ממטירה שלג שמעיר את האסטרונומים משנתם, אשר מוצאים מקלט מפני השלג והקור במערה מלאה בפטריות ענקיות. אחד האסטרונומים מוציא מטרייה על מנת להשוות את גודלה עם גודל הפטריות, אך זו מיד הופכת לפטריה וגדלה לממדים עצומים.
בנקודה זו מופיע אחד מן החייזרים, יושבי הירח, המכונים "סלנואידים" (Selenite; לקוח משמה של סלנה, אלת הירח ביוונית). החייזר מתנפל על האסטרונומים אך הם הורגים אותו בקלות, מאחר שהיצורים הללו מתפוצצים מכל מכה חזקה. חייזרים רבים נוספים מופיעים, לוכדים את האסטרונומים ומביאים אותם בפני מנהיגם בארמונו. אחד האסטרונומים מצליח להשתחרר והורג את מנהיג החייזרים על ידי הטחתו ברצפה. האסטרונומים בורחים בחזרה אל החללית שלהם, כשרק אחד מהם נשאר אל מחוץ לה, על מנת להפיל אותה לחלל מהצוק שעליו הייתה. ברגע האחרון אחד מן החייזרים מצליח לאחוז בחללית, ויחד עם החללית והאסטרונומים נופל לחלל. החללית נופלת מהירח לכדור הארץ ונוחתת בים, צפה אל מעל פני הים ומובלת על ידי ספינה אל היבשה. בסצנה האחרונה של הסרט, שאבדה ונמצאה בשנת 2002, מתקבלים האסטרונומים בתשואות ובמצעד של כבוד.
אזכורים
בשנת 1995 להקת הרוק האלטרנטיבי סמאשינג פאמפקינס הוציאה קליפ לשיר "Tonight, Tonight" בהשראת הסרט. בשנת 2012 הרכב המוזיקה האלקטרונית הצרפתי Air הוציא את אלבום האולפן הששי שלו תחת שם הסרט בצרפתית, כאשר עטיפת האלבום מתכתבת עם סצנת נחיתת החללית על הירח מתוך הסרט. המוזיקה לאלבום נכתבה בהשראת הסרט, וכפס-קול לסרט.
בסדרה אוגי והמקקים ישנו פרק המבוסס על סרט זה.
הסרט, ובפרט הסצנה בה החללית נוחתת בעינו של הירח, מופיעים בספר התגלית של הוגו קברה מאת בריאן סלזניק, וכן בסרט הוגו שמבוסס עליו.
יחסי איראן–אקוודור
יחסי איראן–אקוודור הם יחסי החוץ בין איראן לאקוודור. במהלך נשיאותם של רפאל קוראה ומחמוד אחמדינז'אד במאה ה-21, חודשו והתחזקו היחסים בין שתי המדינות. בין הקשרים ההדוקים האלה הקימו שתי המדינות שגרירויות אחת בבירות זו של זו.
היסטוריה
ממשלת ונצואלה, המיוצגת על ידי הנשיא הוגו צ'אווס, סייעה בטיפוח הקשרים בין איראן לאקוודור.
בביקור בטהראן בדצמבר 2008 חתם נשיא אקוודור, רפאל קוראה, על כמה הסכמים. קוראה הודיע כי שתי המדינות יפתחו שגרירויות בירות זו בזו עד ינואר 2009.
כתוצאה מהסכסוך הדיפלומטי עם קולומביה על פשיטה של מחנה FARC לכאורה באקוודור, דווח כי קוראה דן באפשרות של עסקת נשק עם איראן. כחבר ב-ALBA השתתף קוראה בהצהרת תמיכה משותפת לממשלת איראן ביוני 2009.
יחסים צבאיים
בשל הגישה החדשה במדיניות החוץ תחת קוראה, אקוודור פנתה לשותפים לא מסורתיים לאספקת הנשק שלהם. בעוד אקוודור הייתה המדינה הזרה הראשונה שרכשה נשק מיצרניות הנשק ההודיות, היא גם פנתה לאיראן לרכוש נשק. בשל המשבר הדיפלומטי של האנדים ב-2008 עם קולומביה, אמר קוראה כי לאקוודור יש "בעיה חמורה מאוד בגבול הצפון עם קולומביה, ממשלה חסרת אחריות שאינה דואגת לגבול שלה. עלינו להצטייד... איראן יכולה לספק לנו ולעזור לנו באשראי."
יחסים כלכליים
הקשרים הכלכליים צמחו במהלך הממשל של קוראה ומחמוד אחמדינז'אד. כמו מדינות אחרות באמריקה הלטינית, איראן האריכה את המימון לשלל פרויקטים. אקוודור, בתורה, הפכה ליבואנית העיקרית של מוצרים איראניים והחליפה את פרו. הסחר בין המדינות צמח מ-8 מיליון דולר ל-168 מיליון דולר בשנים 2007–2008.
אקוודור ואיראן שיתפו פעולה גם בענפי הנמל, החקלאות ותעשיות הרכב.
תגובת המערב נגד אקוודור
בשנת 2010, צוות המשימה הפיננסית (FATF) כינה את אקוודור ואת איראן כמדינות שאינן מצייתות לתקנות בינלאומיות נגד הלבנת הון ומימון טרור. הוא אמר כי אקוודור לא "התקשרה באופן קונסטרוקטיבי" עם הגוף ואינה "מחויבת" לסטנדרטים עולמיים בנושא פשעי כסף. קוראה מיהר לגנות את הצעד: "איזו שחצנות! ולמה? כי יש לנו יחסים עם איראן. זהו זה. זהו אימפריאליזם בצורתו הבסיסית ביותר... זה לא קשור למאבק בהלבנת הון".
בינתיים, איגוד הבנקים הפרטיים של אקוודור אמר גם כי הגורם האיראני עומד מאחורי הכללת המדינה ברשימת ה-FATF תוך ציון להסכם מ-2009 בין הבנק המרכזי של אקוודור לבין כמה מוסדות פיננסיים איראניים. עם זאת, אקוודור טענה כי קשריה עם איראן לא ישתנו.
נשיא הבנק המרכזי של אקוודור, דייגו בורחה, נסע גם הוא לארצות הברית כדי להסיר חששות מתוכניות הבנק המרכזי האיראני להפקיד 40 מיליון אירו בבנק המרכזי של אקוודור.
המשך תמיכה
למרות הלחץ האמריקאי, קוראה אישר את המחויבות למערכת היחסים ואמר כי "לנו [לאקוודור] אין דבר נגד איראן. איראן לא עשתה לנו דבר". מאוחר יותר אמר כי "[אנחנו] לא הולכים להפסיק להתקרב לאיראן מכיוון שהיא (ארצות הברית) מופיעה ברשימה שחורה". אקוודור גם אישרה תמיכה, יחד עם מדינות פריה בינלאומיות אחרות, בתוכנית הגרעין של איראן.
לאחר ניסיון הפיכה נגד קוראה בשנת 2010 סימנו שתי המדינות על כוונות להעמיק את הקשרים.
The End of the World
The End of the World (בעברית: סוף העולם) הוא שיר פופ מאת ארתור קנט (מלחין) וסילביה די (פזמונאית). השניים יצרו את השיר עבור זמרת הקאנטרי האמריקאית סקיטר דייוויס. השיר ראה אור בדצמבר 1962 ונהיה ללהיט.
רקע
השיר הוא שיר אהבה עצוב. הוא עוסק בתחושתה הקשה של המספרת, שאהובה נפרד ממנה. היא חשה כי זהו סוף העולם ותוהה מדוע העולם ממשיך להתקיים כרגיל. סילביה די, מחברת המילים, יצרה את השיר יחד עם המלחין והיוצר ארתור קנט, איתו שיתפה פעולה גם לשם יצירת השירים: "I Taught Her Everything She Knows" (בילי ווקר, 1968) ו-"Bring Me Sunshine" (וילי נלסון, 1968).
דייוויס הקליטה את הסינגל בליווי טכני של מהנדס הקול ביל פורטר ב-8 ביוני 1962, באולפני תקליטי RCA בנאשוויל טנסי. צ'ט אטקינס ניצח על ההפקה ואילו פלויד קריימר ליווה את השירה בנגינה על פסנתר. לדייוויס הייתה קריירה עשירה, אך השיר הזה הוא המזוהה איתה ביותר.
ב-1975 הקרפנטרז הוציאו לאור סינגל של "סוף העולם", חלק מאלבומם " Live in Japan". ב-1990 הזמרת סוניה הוציאה לאור סינגל של "סוף העולם", חלק מאלבומה "Everybody Knows". מאז 1963 אמנים רבים ביצעו קאברים לשיר, בהם: פאט בון (1965), ננסי סינטרה (1967), דותי וסט (1968), ביל קאוסיל (1970), ברברה דיקסון (1976), ביל פריזל (1997), נינה גורדון (2000), וריקי לי ג'ונס (2019).
השיר, בגרסתה של דייוויס, הושמע בהפקות רדיו, קולנוע וטלוויזיה וכן במשחקי מחשב. בסרט הקולנוע נערה בהפרעה השיר מושמע שוב ושוב בחדרה של דייזי אשר נמצאת בסמוך ללא רוח חיים לאחר ששמה קץ לחייה (1999). השיר הושמע בסרט הישראלי אלכס חולה אהבה (1986), והוא חותם את פרק 12 בעונה השלישית של מד מן (2009 ואת פרק 3 של סדרת הטלוויזיה גמביט המלכה (2020). ב-2018 חלקו הראשון של השיר, בביצועה של שרון ואן אטן, הושמע כחלק מסרטון פרסומת של דומינו'ס פיצה.
דוגזה
דוגזה (ביפנית: 土下座; באנגלית: Dogeza) היא תנוחה שמקורה בקוד הנימוס היפני, שמשמעה כריעה והשתחוויה אפיים ארצה לעבר אדם אחר, עד כדי נגיעה של ראש המשתחווה ברצפת הקרקע. תנוחה זו נעשית כאשר מישהו רוצה להביע כבוד לאדם בעל מעמד גבוה ממנו, או כדי להביע התנצלות עמוקה עבור אדם, ולהראות לו שרצונו הוא לטובתו ואין לו כוונה להזיק לו.
המונח נמצא בשימוש בפוליטיקה היפנית תחת הביטוי "土下座外交" (מבוטא: dogeza-gaikō) אשר מתורגם ל"דיפלומטיה מתרפסת" או "מדיניות חוץ מתרפסת". באופן כללי, דוגזה מתורגמת למילים כגון "השתטחות", "השתחוות" או "התרפסות".
המשמעות של ביצוע הדוגזה
בתודעה החברתית היפנית כיום, מעשה הכריעה על הקרקע והשתחוויה בתנוחת הדוגזה, הוא מעשה נדיר יחסית, שנעשה בו שימוש רק על ביצוע התנהגות לא ראויה שסטתה באופן קיצוני מההתנהגות הנורמטיבית. התנוחה נעשית כחלק מהבעת הצער והחרטה על מעשיו, על הטרחה והפגיעה שגרם לאדם אחר לעבור. על ידי ביצוע הדוגזה והתנצלות בפני מישהו שהוא פגע בו, בדרך כלל לאדם הנפגע תהיה נטייה לסלוח.
היסטוריה
ב"גישיוואז'ינדן" (魏志倭人伝) - הרשומה הסינית העתיקה ביותר המצויה בידנו, המתארת מפגשים עם בני העם היפני, מצוין שביאמטו-קוקו - חבל ארץ עתיק ביפן, כאשר אזרחים פשוטים נפגשו עם אצילים ובעלי מעמד גבוה לאורך הדרכים, היו כורעים ומשתחווים בפניהם, ומחברים כפיים כתנוחת תפילה ובקשה, ומכאן האמונה בקרב חוקרים שתנוחה הדוגזה היא מנהג יפני עתיק.
בהיסטוריה של יפן מימי תקופת קופון ניתן למצוא תיעודים של ההאניווה המבצעים את תנוחת הדוגזה.
בתקופה המודרנית המוקדמת, כאשר המצעדים והתהלוכות של שליטי הדאימיו עברו ליד אנשים, הייתה אמונה רווחת כי הייתה זו חובה מנדטורית-חוקית עבור הציבור לבצע דוגזה לאנשים במעמד גבוה יותר, ואנשים לא ביצעו זאת מבחירתם, אך אמונה זו כנראה אינה נכונה. ביצוע הדוגזה היה מצוי אצל אנשים פשוטים אפילו בעת החדשה כאשר הם התראיינו על ידי אדם בעל סמכות במעמד גבוה יותר מהם, כאשר לא הייתה שום חובה בביצוע התנוחה.
דריק מקי
דריק ויין מקי (באנגלית: Derrick Wayne McKey; נולד ב-10 באוקטובר 1966) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1987–2002. במהלך הקריירה נבחר פעמיים לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, ורשם ממוצעים כוללים של 11.0 נקודות, 4.7 ריבאונדים ו-2.4 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות ונבחרת ארצות הברית
מקי נולד וגדל בעיר מרידיאן שבמיסיסיפי. בשנת 1984 החל ללמוד באוניברסיטת אלבמה, ובכל שלוש עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה העפיל עמה לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות ("NCAA Sweet Sixteen"). ממוצעיו הכוללים בליגת המכללות הם 12.4 נקודות ו-6.5 ריבאונדים למשחק.
בין עונתו השנייה לשלישית באוניברסיטה נבחר מקי להשתתף באליפות העולם בכדורסל 1986 כשחקן נבחרת ארצות הברית, לצד שחקני מכללות מצטיינים נוספים כגון דייוויד רובינסון, קני סמית' וצ'ארלס סמית'. במשחק הגמר של הטורניר גברה ארצות הברית על נבחרת ברית המועצות בתוצאה 87–85, ובכך זכתה במדליית הזהב הראשונה שלה בטורניר מאז 1954. מקי עצמו שותף בכל עשרת משחקי נבחרתו, ותרם 9.2 נקודות ו-3.5 ריבאונדים בממוצע למשחק.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1987 נלקח מקי בבחירה התשיעית, על ידי סיאטל סופרסוניקס. החל מעונתו השנייה שימש כשחקן חמישייה קבוע בקבוצה, ועד לשנת 1993 היה אחד משחקניה הבולטים, לצד דייל אליס, אקסבייר מקדניאל, ריקי פירס, אדי ג'ונסון ושון קמפ. בעונת סייע לסופרסוניקס להעפיל לגמר האזור המערבי, בו הפסידו מול פיניקס סאנס בתוצאה 3–4. בשש עונותיו בסיאטל העמיד ממוצעים של 13.9 נקודות ו-5.2 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת הועבר מקי בטרייד לאינדיאנה פייסרס, בתמורה לדטלף שרמפף. בעונות ו- נבחר מקי לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, אך בעונות הבאות נחלש ותפקד בעיקר כשחקן ספסל עד לסיום הקריירה. בעונת העפיל עם הפייסרס לגמר ה-NBA, בו הפסידו מול לוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 2–4.
בעונת שיחק עבור פילדלפיה 76', בטרם פרש ממשחק בגיל 35.
אלדו אוליביירי
אלדו אוליביירי (באיטלקית: Aldo Olivieri; 2 באוקטובר 1910 – 5 באפריל 2001) היה כדורגלן ומאמן איטלקי, ששיחק בעמדת השוער. זכה עם נבחרת איטליה במונדיאל 1938.
צ'ארלס (נהר)
צ'ארלס (באנגלית: Charles River) הוא נהר לאורכה של מדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית. הוא זורם בכיוון צפון-מזרח, במזרח המדינה. מקורו של הנהר נמצא בעיר הופקינטון, כאשר הוא עובר דרך 23 ערים ועיירות עד הגעתו לאוקיינוס האטלנטי בבוסטון. אורכו של הנהר הוא כ-129 קילומטרים והוא מנקז שטח של כ-798 קילומטר מרובע. מלבד הופקינטון, הנהר חוצה את הערים קיימברידג' ובוסטון. שמו של הנהר נקרא גם צ'ארלס, לבדו. המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ואוניברסיטת הרווארד שוכנות לגדת הנהר, שמפריד אותן מבוסטון.
אלדו אוליביירי
ביוגרפיה
אוליביירי נולד ב-2 באוקטובר 1910 בסן מישל אקסטרה שבממלכת איטליה. את הופעת הבכורה עשה במדי הלאס ורונה, מועדון עיר הולדתו, בעונת 1930/31 בסרייה ב'. הוא עבר לשחק בליגה הראשונה עם פאדובה בעונת 1933/34 אך שיחק רק ב-8 משחקים עקב פציעה בה שבר את גולגולתו. אחרי כמעט שנה לאחר הפציעה החליט אוליביירי לשוב אל המגרשים בניגוד לעצתם של רופאיו, ושב בחזרה אל הליגה השנייה הפעם עם לוצ'סה. בשנים שלאחר מכן התפתח להיות לאחד השוערים הטובים ביותר באיטליה, ובעונת 1935/36 העפיל עם לוצ'סה לליגה הראשונה. בנוסף לכך גם היה לשוער הנבחרת האיטלקית.
צ'ארלס (נהר)
ב-1805 נבנתה תעלה שחיברה אותה עם נהר מיסטיק.
אלדו אוליביירי
ביוגרפיה
בעונת 1938/39 עבר אוליביירי לטורינו בה שיחק תחת המאמן היהודי, ארנ ארבשטיין. הוא העריך את אוליביירי מאוד על האומץ הרב לעלות להתקפות יחד עם חברי קבוצתו בשל לנסות להבקיע. בזכות זה קיבל את הכינוי "Rango Nero" (עכביש שחור). במדי טורינו ערך 172 משחקים בשבע עונות. אוליביירי סיים את הקריירה שלו בסוף עונת 1942/43 במדי ברשיה.
אוליביירי ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת איטליה ב-15 בנובמבר 1936 נגד גרמניה תחת המאמן ויטוריו פוצו. למונדיאל 1938 בה כשוער הקבוע וגם זכה עימה בטורניר לאחר ניצחון 2–4 על הונגריה בגמר. הוא שיחק בכל ארבעת המשחקים וזכה בתואר הקבוצתי הראשון והיחיד שלו בקריירה. את הופעתו האחרונה עשה שוב נגד גרמניה, ב-5 במאי 1940. בכל 24 המשחקים בהם שיחק הפסיד רק במשחק אחד.
אוליביירי נפטר ב-5 באפריל 2001 בלידו די סמאייר שבאיטליה בגיל 90. עם פטירתו היה לכדורגלן השני שנשאר בחיים מכלל השחקנים ששיחקו בגמר מונדיאל 1938, אחרי פייטרו ראבה אשר נפטר ב-2006.
דורון ציילברגר
דורון ציילברגר (נולד ב-2 ביולי 1950) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור באוניברסיטת ראטגרס בארצות הברית. מחקריו עוסקים בקומבינטוריקה ובפונקציות מיוחדות.
ביוגרפיה
בשנת 1976 קיבל ציילברגר תואר דוקטור במתמטיקה ממכון ויצמן למדע, בהנחיית הארי דים. מחקריו הבולטים עוסקים בחישוב סכומים של טורים היפרגאומטריים ושל סדרות q.
בשנת 1998 הוענק לו פרס לירוי סטיל (Leroy P. Steele Prize) של האיגוד האמריקאי למתמטיקה. בשנת 2004 הוענקה לו מדליית אוילר - פרס בתחום הקומבינטוריקה, על "היותו מוביל דרך בשימוש במחשוב ואלגוריתמים לעשייה מתמטית מהירה ויעילה". דורון נתן קרדיט למחשבו במאמריו תחת שם העט "שלוש באחד"
KWin
KWin הוא מנהל חלונות המיועד למערכת X11. הוא מהווה חלק אינטגרלי משולחן העבודה KDE, ויכול לשמש לסביבות עבודה נוספות. כברירת מחדל מגיע מראה החלונות עם ערכת הנושא של Oxygen, אך יכול להשתנות לערכות נושא נוספות. בנוסף ניתנת אפשרות להגדרות ניהול חלונות ברמת התנועה, אשר חלקן מקבילות למערכת קומפיז.
סיב אופטי מיקרו-מבני
סיבים אופטיים מיקרו-מבניים (MOF) הם מוליכי גל אופטיים שבהם הולכת הגל מתקבלת באמצעות מניפולציה של מבנה הסיב במקום מניפולציה של מקדם השבירה שלו. ניתן לייצר סיבים מיקרו-מבניים כך שהאור המובל בסיב מתפשט באוויר, ובכך להפחית את האפקטים הלא-ליניאריים שקשורים במעבר בתווך אחר.
עיקרון פעולה
בסיבים אופטיים קונבנציונליים, האור מונחה בתווך על ידי ניצול תכונת ההחזרה הפנימית המוחלטת. ההנחיה מתרחשת בתוך ליבה בעלת מקדם שבירה גבוה ממקדם השבירה של החומר שמסביבה. השינוי במקדם השבירה מתקבל על ידי בחירת חומרים שונים לליבה ולחיפוי, או על ידי הוספת מזהמים לזכוכית באופן שונה עבור הליבה והחיפוי.
סוגים של סיבים אופטיים מיקרו-מבניים
ישנם שני סוגים עיקריים של סיבים אופטיים מיקרו-מבניים:
סיבים מיקרו-מבניים מבוססי מקדם שבירה
סיבים אופטיים מיקרו-מבניים המבוססים על תעלות אוויר העוברות לכל אורכם חוזרים נהגו לראשונה על ידי קייזר ושות' כבר ב-1974. החוקרים מרטלי וקנינג הבינו שמבנים גבישיים מחזוריים הם לא המבנה האידיאלי ביותר עבור יישומים מעשיים, והגו את הרעיון להשתמש במבנים שאינם מחזוריים ובכך לקבל הפסדי הספק קטנים יותר כאשר הסיב מעוקל.
סיבי גביש פוטוני
סיבי גביש פוטוניים הם גרסה של הסיבים המיקרו-מבניים שהגו קייזר ושות', בה ניסו החוקרים לשלב את רעיונות הפער הפוטוני של יא ושות'. ייצור סיב כזה נעשה בצורה פשוטה יחסית, בה מערך סיבי זכוכית נערם ואז ונמשך לשני הצדדים בכדי להצר אותו וליצור סיבים אופטיים ממנו. עקרון הפעולה של הסיבים הראשונים מסוג זה לא התבסס על הפער הפוטוני אלא על ידי שינויים חכמים במקדמי השבירה מהם היו עשויים הסיבים במערך, אך עם זאת השם של הטכנולוגיה הזאת נשמר מסיבות היסטוריות, למרות שיש חוקרים המעדיפים לקרוא לסיבים אלה "סיבים עבים" או בפשטות סיבים אופטיים מיקרו-מבניים.
יתרונות של סיבים אופטיים מיקרו-מבניים
סיבים אופטיים קונבנציונליים מתסמכים על אפקט ההחזרה הפנימית המלאה, ולכן כאשר הסיב מכופף מספיק, זווית הפגיעה של האור בסיב קטנה מהזווית הקריטית וכך חלק מההספק מתבזבז על אור שיצא ממסלולו. תכונה זו מוחלשת מאוד בסיבים אופטיים מיקרו-מבניים, כיוון שפער האנרגיה בגביש הפוטוני הנוצר לא מאפשר לאור לברוח ממסלולו גם בכיפוף משמעותי במיוחד.
מאושרת
"מאושרת" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם. את השיר הוציאה לאור ב-16 במרץ 2011 חברת התקליטים NMC, והוא נכלל כרצועה הפותחת באלבום האולפן השני של הזמר, ילד טוב ילד רע.
על השיר
"מאושרת" נכתב והולחן על ידי גילי זיגמן ויוסי בן דוד, שעבד עם זמרים רבים מהז'אנר המזרחי, דוגמת אייל גולן, ליאור נרקיס ושרית חדד. הוא לא נכנס לאף מצעד שבועי, אולם במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ ו-Mako דורג במקום ה-19. לשיר הופק וידאו קליפ רשמי שפורסם בערוץ היוטיוב של אדם.
הערות שוליים
קט:שירי 2011 קט:סינגלים מ-2011 קט:שירי עומר אדם קט:שירים בעברית קט:שירים שנכתבו על ידי יוסי בן דוד קט:שירים על אושר קט:סינגלים בהוצאת NMC
עליית בעלי החיים
עליית בעלי החיים או עלייתם של בעלי החיים: ניצחונם של בעלי החוליות (באנגלית: David Attenborough's Rise of Animals: Triumph of the Vertebrates), היא סדרת טבע תיעודית שהופקה על ידי ה-BBC ומלווה בהסבריו של דייוויד אטנבורו וכן בתיאורים משוחזרים בשיטות חדשניות את היצורים הקדומים. סדרה זו מהווה המשך לסדרה ראשית החיים מ-2010.
הסדרה בת שני פרקים ועוקבת אחר האבולוציה של בעלי החוליות. סיפור זה נמשך 500 מיליון שנה, מראשית התפתחותם ועד להופעת האדם. במהלך התוכנית, דייוויד אטנבורו נעזר בחלק מתגליות המאובנים האחרונות שנמצאו בסין, המעידות על מוצאם של בעלי החוליות.
הסדרה שודרה לראשונה בבריטניה ב-2013, ובישראל היא שודרה בערוץ הראשון בתחילת שנת 2017.
אסון פסטיבל אסטרו-וורלד
אסון פסטיבל אסטרו-וורלד היה אירוע אסון של תדחוקת קהל שגרם למנוסת בהלה שהתרחש ב-5 בנובמבר 2021 בפסטיבל אסטרו-וורלד, אירוע מוזיקה ביוסטון, טקסס, ארצות הברית, אשר בראשו עמד הראפר האמריקאי טראוויס סקוט.
באסון, עשרה אנשים מתו, 25 נוספים אושפזו, ויותר מ-300 בני אדם טופלו עקב פציעות בבית החולים השדה של הפסטיבל. מבקרים בקונצרטים תיעדו את התקרית ופרסמו סרטונים בהם סיפרו את חוויותיהם ברשתות החברתיות.
הכנות
בפסטיבל היו כ-50,000 משתתפים, אם כי המקום יכול להכיל עד 200,000 איש. העיר יוסטון ומחוז האריס ארגנו אבטחה לאירוע, אך ראש העיר סילבסטר טרנר הצהיר כי העיר סיפקה יותר אבטחה לפסטיבל מאשר שסיפקה ל-World Series 2021, שהסתיימה ביוסטון שלושה ימים קודם לכן.
התרחישים שהמשטרה התכוננה אליהם במסגרת תוכנית האבטחה של המארגנים היו: מקרה של יורה פעיל, מזג אוויר קשה ואפשרות להתפרעויות או תסיסה אזרחית, אך המארגנים לא התכוננו לאירועי חירום של תדחוקת קהל או מנוסת בהלה. בהתבסס על "מתווה האתר ואירועים מהעבר", החששות העיקריות של המשטרה היו תקריות מרובות הקשורות לאלכוהול/סמים, צורכי פינוי אפשריים או אירוע רב-נפגעים. הכנות ל-"לזיהוי התנהגות קהל שעלולה להיות מסוכנת בשלביה המוקדמים במאמץ למנוע הפרעה/התפרעות אזרחית" מעולם לא צוינו בהנחיות המשטרה.
מקרים קודמים
בהופעות הקודמות של סקוט התרחשו גם כן מספר בעיות. בלולהפלוזה בשנת 2015, סקוט עצמו נעצר עקב הפרת סדר לאחר שהסית את צופי הקונצרטים להתעלם מהאבטחה ולמהר לבמה. בשנת 2017, הוא נעצר בגין התנהלות דומה לאחר הופעה בצפון מערב ארקנסו. באותה שנה, מעריץ תבע את סקוט ואת המארגנים של הקונצרט במנהטן לאחר שנפל מהמרפסת ונגרר לבמה, וטען כי הנפילה נגרמה מדחק בקהל. בשנת 2019, שלושה אנשים נרמסו ונפצעו כשההמון מיהר להיכנס למתחם באסטרו-וורלד.
קורבנות
8 קורבנות מגיל 14–27 נהרגו בליל המופע.
אחת מהפצועות במופע, אישה כבת 22 הוכרזה עם מוות מוחי ב-9 בנובמבר. היא מתה לאחר מספר ימים מה שהפך אותה לקורבן התשיעי באסון.
25 אנשים פונו לבית החולים, אחד עשר מהם היו עם דום לב.
בסך הכל, יותר מ-300 אנשים טופלו עם פציעות בבית החולים שהוקם באזור האסון.
מסיבת אוזניות
מסיבת אוזניות היא מסיבה בה כל האנשים רוקדים לצלילי מוזיקה הנשמעת אך ורק באוזניות. בניגוד למסיבה רועשת בה נעשה שימוש במערכות הגברה וברמקולים, במסיבת אוזניות כל משתתף מקבל זוג אוזניות אלחוטיות שרק באמצעותן הוא יכול להאזין למוזיקה. המוזיקה עצמה בוקעת מעמדת שמע אליה מחובר משדר היוצר מרחב וירטואלי מוגדר שרק בו ניתן לשמוע את המוזיקה עם אותן האוזניות האלחוטיות – ללא אוזניות לא ניתן לשמוע מוזיקה כלל.
במסיבת אוזניות ניתן לשלב מספר ערוצי מוזיקה המשודרים במקביל לאותו המרחב והקהל על ידי שני די ג'יים או יותר. מסיבות האוזניות פופולריות במיוחד בתור מסיבות רחוב בשל יכולתן לאפשר מסיבה נטולת רעש שאפשר לקיים גם בשעות בהן ישנם איסורים על קיום רעש בפומבי ועל השמעת מוזיקה רועשת.