cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וש האולי
ביוגרפיה
לאחר תום לימודיו הגבוהים של האולי, החל האולי ב-2008 לעבוד כליטיגטור לענייני ערעורים במשרד עורכי הדין הוגאן לובלס שבוושינגטון הבירה (אז נקרא המשרד הוגאן והארטסון). בשנים 2011–2015 עבד ב"קרן בקט לחירות דתית"; הוא עבד עבורם במשרה מלאה במשרדיהם שבוושינגטון לפני ששב למדינת הולדתו מיזורי. בשנת 2011 עבר האולי חזרה למיזורי והיה לפרופסור למשפטים באוניברסיטת מיזורי; שם לימד משפטים חוקתיים, תאוריה חוקתית, חקיקה ודיני נזיקין. בחודש יוני 2013, שימש האולי כחבר בסגל הפקולטה למשפטים של אחוות בלאקסטון המשפטית. בחודש מאי 2015, נהפך האולי למשפטן הכשיר לדון בתיקים משפטיים בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-2016 התמודד לתפקיד התובע הכללי של מדינת מיזורי. ב-8 בנובמבר אותה השנה ניצח את מועמדת המפלגה הדמוקרטית תרזה הנסלי כשהוא זוכה ל-58.5% מקולות הבוחרים. בחודש יוני 2017, האולי הודיע כי מדינת מיזורי הגישה תביעה בבית משפט ארצי נגד שלוש חברות תרופות גדולות: "פרדו פארמה", "אנדו פתרונות בריאות", "ינסן תרופות", על הסתרת הסכנות הכרוכות בנטילת משככי כאבים במרשם רופא ותרומה למגפת האופיואידים בארצות הברית. התביעה, בהנהגתו של האולי, טענה כי חברות אלה הפרו את חוקי הגנת הצרכן של מיזורי ואת תקנות המדיקייד.
באוקטובר 2017, האולי הכריז באורח רשמי על התמודדותו בבחירות המקדימות הרפובליקניות לסנאט של ארצות הברית מטעם מיזורי במסגרת הבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-2018. חודש אחר כך זכה לתמיכתו של הנשיא דונלד טראמפ. בבחירות הכלליות ניצב בפני הסנאטורית המכהנת מטעם המפלגה הדמוקרטית קלייר מקסקיל. במהלך מסע הבחירות ניסה האולי, לצייר אותה כאשה עשירה המנותקת מהעם. מטוסה הפרטי של מקסקיל ונישואיה לג'וזף שפרד, יזם נדל"ן אמיד מסנט לואיס, סיבכו אותה בדעת הקהל במיזורי לאחר שהתברר שהיא השתמשה בכספי משלמי המיסים כדי לממן טיסות במטוסה. היא השיבה לרשויות את הסכום שהוצא, אם כי הנזק הציבורי שהוסב לה היה ניכר. סיבה נוספת שתרמה לירידה במעמדה של מקסקיל היא העובדה שהיא סנאטורית ליברלית-דמוקרטית במדינה שמרנית-רפובליקנית. ב-6 בנובמבר 2018, ניצח האולי את מקסקיל, והוא נכנס לתפקידו ב-3 בינואר 2019, עם כינוס הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
האולי הפך לסנאטור הראשון שהודיע כי יתנגד לתמוך בהכרזת האלקטורים על ניצחונו של ג'ו ביידן בבחירות לנשיאות 2020. ב-6 בינואר 2021, שעות לאחר ההתקפה על הקפיטול מצידם של תומכי הנשיא טראמפ, הצביע האולי נגד קולות הבוחרים עבור מדינות אריזונה ופנסילבניה. הסנאט דחה התנגדויות אלה. ביקורות רבות הופנו על התנהלותו לקראת המהומה בקפיטול ובעקבותיה, והוא התמודד עם קריאות מרובות להסרתו או התפטרותו מכל הקשת הפוליטית.
ב-7 בינואר ביטלו סיימון אנד שוסטר את פרסום ספרו של האולי שעמד לצאת לאור - "העריצות של ביג טק" בטענה כי החברה "אינה יכולה לתמוך בסנטור האולי לאחר תפקידו ותמיכתו בתקיפה על הקפיטול. ב-9 בינואר התאספו מאות מפגינים במרכז העיר סנט לואיס על מנת לדרוש את התפטרותו של האולי.
ספריית מנדל
ספריית מנדל היא ספרייה עירונית בתל אביב-יפו, ממוקמת בסמוך לשדרות ירושלים ואצטדיון בלומפילד. במרחק קצר מתחנת אצטדיון בלומפילד של הקו האדום.
ספריית מנדל היא אחת מתוך 21 ספריות עירוניות הפועלות בתחומי תל אביב ושלוחה של הספרייה המרכזית בבית אריאלה.
תולדות הספרייה
אבן הפינה של הספרייה הונחה ב-2 בינואר 1963, ראש עיריית תל אביב-יפו מרדכי נמיר, ציין במעמד זה כי הספרייה ביפו תקדים את הספרייה העירונית המרכזית של תל אביב-יפו, שתקום בקריית מאיר לאחר שיעמדו לרשות העירייה האמצעים הדרושים לכך.
ספריית מנדל נפתחה לקהל הרחב בשנת 1965, והיוותה ציון דרך בדרכן של הספריות הציבוריות בתל אביב.
זוהי אחת הספריות הראשונות בעיר תל אביב-יפו, והיא הוקמה עשר שנים לפני הקמתה של הספרייה המרכזית בבית אריאלה.
בתחילת דרכה, נקראה הספרייה "הספרייה המרכזית ביפו" והיא נחשבה לממשיכתה של הספרייה העברית הציבורית הראשונה "שער ציון", אשר נוסדה ביפו בשנת 1891. בטקס הפתיחה של הספרייה נחכו ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל, לוי אשכול, שר התרבות אבא אבן וראש עיריית תל אביב מרדכי נמיר. לאחר הטקס נפתחה בספרייה תערוכה של תמונות מיפו.
הספרייה נחשבה אז לאחת הספריות החדשניות בישראל. ספרנים מכל הארץ באו לראותה וקברניטי העיר היו גאים להציגה לפני אורחיהם. למן הימים הראשונים זרם קהל רב, וידי הספרנים היו מלאות עבודה. בשנה הראשונה הגיע מספר הקוראים הרשומים ל-3,500 ו-200 איש השתמשו מדי יום באולמות הקריאה.
ליד השדרה פעלה ספרייה עירונית קטנה בשנות ה-50-60,בסמטת בן תרדיון. על פי עיתוני התקופה, מלבד ספרייה זו פעלה בשדרה גם ספרייה בולגרית נודדת בשם "העתיד" וספרייה של בנק"י (ברית הנוער הקומוניסטי). כמו כן פעלה ספרייה עירונית לספרים בשפה הערבית במסגד נוזהה עד אמצע שנות ה-80 . בשנת 1966 פורסם בעיתון "דבר" מכתב של אחת מקוראות העיתון, אשר סיכמה את ביקורה בספרייה כך: בעקבות תשובתו של דובר עיריית תל אביב-יפו, במדור זה, על ספריות בתל אביב ("דבר", 7 בדצמבר) רואה אני צורך וחובה לחזק דבריו לאחר ביקורי בספרייה העירונית ביפו, לעת ערב, לפני שבועות מספר. בית הקומות, המוצנע בפינה שקטה ובנוי בטעם טוב ומצויד בחמימות ונועם, רכש אותו ערב חול רגיל חיי תרבות ופעילות עירונית של בני כל הגילאים. מלאים ושקטים היו גם החדרים המיועדים להכנת שיעורים בעזרת ספרי עזר המוצגים לרשות הכלל תוך שירות עצמי.
למראה הסידורים הנוחים והשיטות החדישות העלתי בזכרוני ביקורים דומים שלי בספריות ציבוריות בשני קצווי עולם, בפקין הקומוניסטית בשנת 1955, ובמרכז ניו יורק רבתי ב 1961. וסיכמתי לעצמי, מתוך סיפוק רב, כי פינה זו, על כל פנים, יש בה כדי קורת רוח לכל אזרח שוחר דעת בישראל.
ברכה חבס, חיפה (מתוך "קוראים כותבים") דבר, 1966.
מבנה הספרייה
בתחילת שנות ה-90 בוצעו במבנה שיפוצים נרחבים, בעזרת כספי התרומות של קרן מנדל, והמבנה הפך ממבנה המשמש לצורכי הספרייה בלבד למרכז תרבות ערבי-יהודי. לאחר השיפוץ, שטח הספרייה צומצם ועבר לקומה השנייה במבנה.
בשנת 2021 שופץ שוב מבנה הספרייה על ידי עיריית תל אביב-יפו, ופנים הספרייה עבר מתיחת פנים משמעותית.
כיום שטח הספרייה משתרע על פני כ 160 מ"ר.
אוסף הספרייה
בשנת פעילותה הראשונה של הספרייה, כללה הספרייה כ 32,000 כותרים.
כיום כוללת הספרייה כ 7,000 כותרים, בעברית, ערבית ואנגלית. כמו כן, כוללת הספרייה גישה למאגרי מידע ממוחשבים הכוללים עוד עשרות אלפי כותרים נוספים.
בספרייה ניתן למצוא כותרים לכל הגילים, ספרות יפה, שירה וספרי עיון. הספרייה כוללת, מלבד מדפי ספרים, גם חדר עיון, חדר סדנאות ופינת הגיל הרך. כלל שירותי הספרייה ניתנים גם בשפה העברית וגם בשפה הערבית.
פעילויות
בשנת 2015 נחנך בספרייה פרויקט "בלשונותיים", שהיא שעת סיפור דו לשונית, בעברית וערבית, המועברת בו זמנית באמצעות שני שחקנים. פעילות זו מתקיימת גם היום.
כיום מקיימת הספרייה שעות סיפור שבועיות, הן בעברית והן ערבית.
הספרייה מקיימת גם מועדוני קריאה, המועברים הן באופן פרונטלי והן באופן מקוון, סדנאות יצירה הקשורות לעולם הספר, וכן מקיימת פעילויות לבתי הספר הפועלים בעיר תל אביב-יפו.
לקריאה נוספת
נבון ורד, השדרה - שדרות ירושלים בעיני הצלמים https://verednavon.com/project/the-boulevard/, יפו, 2019
אחימאיר אורה, עיר וספר- ספריית שער ציון-בית אריאלה, הוצאת כתר
אליפות אירופה בראלי
אליפות אירופה בראלי (באנגלית: European Rally Championship או בקיצור ERC) היא סבב מרוצי מכוניות שנתי המאורגנת על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). האליפות מתקיימת מאז שנת 1953 במגוון מדינות ברחבי אירופה. התחרויות מתקיימות במסלולי עפר ואספלט. בשנת 2003 התאחדה האליפות עם האינטרקונטנינטל ראלי צ'אלנג' (IRC).
היסטוריה
אליפות אירופה בראלי נוסדה בשנת 1953 והיא אליפות הראלי הבינארצית הראשונה והותיקה ביותר. עם הצגת אליפות העולם בראלי בשנת 1973 ובמיוחד עם הופעת אליפות הנהגים בשנת 1977 חשיבותה של האליפות החלה לרדת.
במשך השנים הראשונות עונה טיפוסית באליפות כללה כ-40 מרוצים. משנת 1974 דורגו המרוצים למקדמים שונים בין 1 ל-4. מספר הנקודות במרוץ הוכפל במקדם בהתאם לדירוג של המרוץ. הדבר הפך את חישוב הנקודות לתהליך מייגע, שהקשה לעקוב אחרי האליפות. שינוי המקדמים ל-2, 5, 10 ו-20 לא שינה את המצב. בעקבות כך הפכה האליפות למעניינת עבור המארגנים והקבוצות המתחרות, אך לא עבור הצופים.
שיפור משמעותי במצבה של האליפות החל בשנת 2004 בה צומצם מספר המדינות והמרוצים רק למרוצים שהיו עם מקדם של 20. שאר המרוצים הפכו לחלק ממסגרת של תחרויות מקומיות. עונה במבנה החדש כוללת בין 10 ל-12 מרוצים בשיטת ניקוד אחידה.
מאז שנת 2013 משמש ערוץ יורוספורט כאמרגן של התחרות ומשדר את המרוצים.
אהרון קמארה
אהרון קמארה (4 בנובמבר 1929, ירושלים – 5 ביוני 2015, ירושלים) היה לוחם בלח"י, לוחם ומפקד בפלמ"ח, סגן מפקד יחידה 30 בצה"ל, מפקד המובלעת הישראלית בהר הצופים (יחידת מצוף 247) ("מלך ההר"), ממקימי ומפקד יחידת הטנקים הירושלמית בחטיבת ירושלים, מנהל אגף הפיקוח העירוני בעיריית ירושלים. זוכה אות יקיר ירושלים לשנת 2001.
ביוגרפיה
אהרון קמארה נולד בשכונת זיכרון משה בירושלים. הוריו, שמחה (לבית שכורי) ואברהם עלו מבצרה שבעיראק לאחר הצהרת בלפור. היה הבן הצעיר במשפחה בת 9 אחים ואחיות. כשהיה בן כשלוש התייתם מאביו. בגיל תשע היה עד למכות שחטפו מפגינים יהודים מחיילים בריטים בהפגנות ברחוב יפו נגד הספר הלבן.
שירות בלח"י
אירועי הספר הלבן, כמו גם מעצר אחיו הבכור, יעקב קמארה, ללא משפט ב-1942 והגלייתו לשבע שנים למחנה מעצר באריתראה, גרמו לאהרון בשנת 1944, בגיל 15, להצטרף ללח"י. כינויו בלח"י היה "יהודה הקטן" כי היה בין הצעירים במחתרת. בתחילה היה מדביק כרוזים ובמהרה הפך ללוחם ביחידה מבצעית והשתתף בפעולות שונות. ב-1947 נעצר על ידי הבריטים בעקבות הלשנה וישב במחנה המעצר בלטרון במשך שנה.
שירות בפלמ"ח
בשנת 1948 הצטרף לפלמ"ח, לחטיבת יפתח לגדוד הראשון. נטל חלק פעיל במבצע דני - כיבוש רמלה ולוד. נלחַם בבית עפה, בדרך למבצר יואב, שם נפצע ברגלו. אושפז בבית חולים, ברח משם וחזר לגדוד. נלחם בקרבות לפריצת הדרך לנגב עד לגבולות עזה. בקרבות אלה שימש כמפקד מחלקה. ב־1950 השתחרר מצה"ל, חזר לירושלים, ויצא לקורס קצינים כאיש מילואים.
שירות בצה"ל
בתחילת שנות החמישים נתבקש לחזור לשירות בצבא הקבע, כדי להילחם במחבלי הפדאיון. קמארה שימש כסגן מפקד יחידה 30, שעיקר משימתה הייתה לחימה במסתננים. בתקופה זו גם עבר את הגבול לפטרה ("הסלע האדום") ביחד עם מפקדו חיים דים ושב משם חי. בשנת 1956 שימש כמפקד המובלעת הישראלית בהר הצופים ("מלך ההר") ביחידת מצוף 247. לפי הסכמי שביתת הנשק, אסור היה לחיילים לעלות להר הצופים. כדי לעקוף איסור זה, לבשו החיילים מדי שוטרים. פעם בשבועיים, ביום רביעי, הייתה יוצאת שיירה מלווה על ידי כוחות האו"ם כדי להחליף את היושבים על ההר. באותה שנה כמפקד המובלעת, חילץ משדה מוקשים שני קציני או"ם מועדת שביתת הנשק וקצין ירדני, מוחמד דאוד (שלימים הפך לראש ממשלת ירדן). ב־1956, כששימש מפקד הר הצופים, נקרא באופן בהול להצטרף לחטיבת הצנחנים. לחם במלחמת סיני, בכיבוש כונתילה, תמת ובקרב המיתלה. ב־1957 סיים קורס מג"דים בחיל השריון והשתחרר מצה"ל. ב־1958 נקרא להקים יחידה סודית - את פלוגת הטנקים הירושלמית (כחלק מגש"פ 182), שמשימתה הייתה להגן על הבירה. הם הצליחו, למרות האיסור בהסכמי שביתת הנשק, להבריח ולהסתיר טנקים במחנה שנלר בירושלים ובמחנה הסטף בפאתי העיר. במלחמת ששת הימים, פרצו טנקים אלו, תחת פיקודו, לצד הסיירת הירושלמית בפיקודו של יוסי לנגוצקי, את קווי הלגיון וסייעו בלחימה בעיר, הן בארמון הנציב, הן בצפון העיר ובאזור העיר העתיקה.
במלחמת לבנון הראשונה שימש כסגן מפקד חטיבה 401, היה בין כובשי צומת המים, הגיע לחצביה ורשאייה, עד למבואות הגבול הסורי. ב־1986 שוחרר משירות מילואים בדרגת סגן־אלוף.
באזרחות והקמת משפחה
ב-24 באוגוסט 1954 התחתן עם רות בן משה בקפה ארמון בירושלים. נולדו להם שלושה בנים: אביעד, דני ואחיה.
קמארה אהב מאוד לנהוג. החל בנערותו בנהיגה על אופנוע ומכונית, עבור בג'יפים ובטנקים וכלה בהטסת מטוסים אזרחיים. קמארה עסק בהוראת נהיגה ופתח בית ספר לנהיגה: "רמזור". בשנים 1971–1983 שימש כמנהל אגף הפיקוח העירוני בעיריית ירושלים.
שנותיו האחרונות ומותו
בשנת 2001 קיבל "על שירותו הביטחוני משחר נעוריו בכל מערכות ישראל, ועל תרומתו לשיפור פני העיר" תואר יקיר ירושלים.
בחודש דצמבר 2013 נדרס על ידי משאית בעת שחצה במעבר חציה ליד ביתו שברחוב נוף הרים בירושלים. מאז היה מאושפז במצב קשה עד פטירתו. השאיר אחריו אישה, שלושה בנים ושבעה נכדים. בנו הצעיר, אחיה קמארה, הוא מנהל התוכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון במשרד הרווחה והשירותים החברתיים.
ריוטארו אראקי
ריוטארו אראקי (ביפנית: 荒木 遼太郎; נולד ב-29 בינואר 2002 בקוממוטו שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת קאשימה אנטלרס מליגת העל היפנית.
קריירת מועדונים
ב-12 באוקטובר 2019 פורסם כי אראקי יצטרף לקאשימה אנטלרס מליגת העל היפנית לקראת עונת. ב-16 בפברואר 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 לנאגויה גרמפוס במסגרת שלב הבתים של גביע הליגה היפנית. ב-23 בפברואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל היפנית, בהפסד 3-0 לסאנפרצ'ה הירושימה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת. ב-16 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד ויסל קובה במסגרת המחזור העשירי בליגה. בסך הכל ערך אראקי 26 הופעות ליגה בעונתו הראשונה במועדון, בהן הבקיע שני שערים, וקבוצתו סיימה במקום החמישי בליגה.
צבגון הבריכה
צבגון הבריכה או צַבְגּוֹן תָּווּי (שם מדעי: Trachemys scripta) הוא מין במשפחת צבים ביצתיים שבסדרת הצבים החי בטבע ביצות באמריקה הצפונית, אך גם הופץ ברחבי העולם כמין פולש, עקב היותו חיית מחמד מוצלחת וקלה לגידול.
הצבגון חי בביצות והוא בעל מאפיינים העוזרים לו לחיות במים: שריונו מעוגל ושטוח ובעל קשקשים חומים-ירוקים, נחיריו גדולים והוא מסוגל לעצור את נשימתו לזמן ממושך מתחת למים. הראש קטן ומפוספס בפסים ירוקים או צהובים לאורך הראש עם כתם אדום או צהוב באזור האוזן. הוא קטן מאוד ואורכו 13-25 ס"מ.
הוא חי בנהרות, אגמים וביצות שונים בארצות הברית עד מקסיקו. מזונו מורכב מרכיבים מהחי והצומח.
שמואל בן משה
שמואל בן משה (נולד בכ"ד באייר תש"ו, 25 במאי 1946) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. שירת בחיל השלישות וזכה לצל"ש הרמטכ"ל על פועלו במלחמת יום הכיפורים. כיום משמש בן משה כמנכ"ל חברת "אל-רוב ישראל".
ביוגרפיה
בן משה עלה לארץ מעיראק עם הוריו בשנת 1949. המשפחה השתקעה בפרדס חנה ובן משה התחנך בבית הספר "אלונים" שבמקום. הוא התגייס לצה"ל ב-1964, סיים קורס קציני שלישות ושירת כקצין שלישות בחטיבה סדירה ובאוגדה סדירה וכקצין שלישות פיקודי. עבר קורס צניחה, למד בפו"מ ובמב"ל.
מלחמת יום הכיפורים
במלחמת יום הכיפורים היה בן משה קצין השלישות של חטיבה 188 (עוצבת ברק). זמן קצר לאחר תחילת המלחמה הגיעו ארבעה טנקים פגועים למחנה נפח, ששימשו אחר כך בסיס לבניית הכוח של המ"פ צביקה גרינגולד ("כוח צביקה") ואוישו מחדש בצוותים על ידי גרינגולד ובן משה.
במהלך הלילה בבוקר יום א' 07.10.73 שמוליק היה בחמ"ל החטיבה במחנה נפח. אל"ם בן שהם מפקד החטיבה, ביקש מבני קצין-קצין האג"מ להגיע לצומת המזבלה ולהצטרף לטנק המח"ט. כשהמח"ט הבחין בבן משה, אשר הסיע את בני, מיד שאל, בחיוך הלבבי שכה אפיין אותו לפשר הימצאותו שם. בן משה ענה למח"ט " אני כאן עם כולם".שמוליק מעיד שהחיוך ושאלת המח"ט מלווים אותו מאז אותו היום ועד לכתיבת שורות אלה.
בשעות אחר הצהריים של  אותו היום, פנה בן משה בקשר כאשנב של בן שהם לאלוף, אז אל"ם אורי אור מפקד חטיבה 679 בבקשה להיכנס עם חוליית הפינוי לשטח, לציר הנפט ולפנות את מפקדי החטיבה בקרב על נפח - אל"ם בן שהם יצחק, מפקד החטיבה סא"ל דוד ישראל, סגן מפקד החטיבה ורס"ן בני קצין האג"מ. תשובתו של אל"ם אורי אור לפעולתנו הייתה "אנחנו בעיצומו של הקרב על הנפח. כאשר ננקה את השטח מהסורים נאפשר לכם להיכנס" וכך היה. לאחר מספר שעות בוצע הפינוי.
יחד עם יוסי בן חנן ושמואל אסקרוב הקים את כוח יוסי בן חנן שמנה 11 צוותים.
על בנייתה מחדש של חטיבת "ברק" הוענק לבן משה צל"ש. בצל"ש נכתב: "במלחמת יום הכיפורים שימש רס"ן בן משה כמפקד שלישות חטיבתי. עם פרוץ המלחמה עסק באיתור נפגעי יחידתו ובחילוצם. יחד עם קציני מטה אחרים, נרתם לארגון כוחות חדשים של צוותי טנקים ושליחתם במהירות בחזרה לקרב. במעשיו אלה גילה יוזמה, תושייה ודבקות במשימה".
קצין שלישות פיקודי של פיקוד הצפון
בשנת 1981 בן משה מונה על ידי אלוף פיקוד הצפון דאז, אביגדור בן-גל, לקצין שלישות פיקוד הצפון, והעלה את בן משה לדרגת אלוף-משנה. בתפקיד זה שימש בן משה גם בזמן מלחמת שלום הגליל. במהלך שירותו זה אירע אסון צור הראשון בו קרס בניין הממשל הצבאי הישראלי בצור שבלבנון, וכתוצאה מכך נהרגו 76 חיילי צה"ל ואנשי כוחות הביטחון. לקחי מלחמת יום הכיפורים בתחום השלישות באו לידי ביטוי בטיפול באסון צור הראשון, כאשר צוותי חייל השלישות בפיקודו של בן משה נמצאו בשטח בזמן המלחמה והאסון. זאת, בניגוד לתפיסת השלישות אשר קדמה למלחמת יום הכיפורים, וגרסה כי לשליש יש תפקיד לפני המלחמה ואחריה, אך לא במהלכה. בזכות נוכחותם שם זוהו כל הנפגעים בתוך מספר שעות והתקבל מידע מלא בדבר החיילים שנהרגו ואלו שנותרו בחיים.
במסגרת תפקידו של בן משה כראש ענף תורה בחיל השלישות נרתם בן משה לכתיבת "ספר השליש" שבו מרוכזת כיום כל תורת השלישות הצהלי"ת לימי מלחמה ורגיעה. הספר מתעדכן מדי פעם ומשמש כיום בעבודתם של סגלי שלישות.
תפקידו האחרון של בן משה בצה"ל היה ראש חטיבת כוח האדם של מפקדת חילות השדה.
לאחר שחרורו מצה"ל
לאחר שחרורו מצה"ל התמנה בן משה למנכ"ל קניון השרון בנתניה של חברת אל-רוב. בהמשך מילא בן משה תפקידים שונים בחברת אל-רוב, והיה מנכ"ל "אל-רוב נדל"ן ומלונאות בע"מ". בשנת 2009 מונה על ידי אלפרד אקירוב, יו"ר אל-רוב, לתפקיד מנכ"ל חברת האם אל-רוב ישראל.
חיים אישיים
בן משה נשוי ליהודית ואב לשלושה ילדים: עדי, טל ורן. הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה ותואר שני במדעי המדינה.
אבאשה (נהר)
אֲבָּאֲשָׁהּ (בגאורגית ובמגרלית: აბაშა) הידוע גם בשם אבאשיסצקארי ( בגאורגית: აბაშისწყალი) או אבאשאצקאלי (מגרלית: აბაშაწყარი) הוא נהר במערב גאורגיה, מיובליו של נהר הטחורי, הזורם לאורך 66 ק"מ בנפות אבאשה ומרטווילי, במחוז סמגרלו וסוואנתי עילית, ומנקז שטח של 370 קמ"ר.
נהר האבאשה עובר באחד המחוזות ההיסטוריים העיקריים של מערב גאורגיה. בימי הביניים הוקמה בעמק נהר האבאשה, הכנסייה הראשית של האפרכיה של צְ'קוֹנְדִידִי אחת הכנסיות החשובות בגאורגיה. במאות 18 ו-19 היה המחוז הדרום-מזרחי של נסיכות סמגרלו נקרא לעיתים אבאשה, על שם הנהר.
גאוגרפיה
מקורו של נהר אבאשה נובע ממפגש הנהרות רַצְ'חִיסְצְקָאלִי וטוֹבָּה, הממוקמים ליד הכפר בָּלדָה בנפת מרטווילי, בגובה 325 מטר מעל פני הים. הוא מצטרף, בסופו של דבר, לנהר הטחורי מצידו השמאלי.
זרימת הנהר יצרה קניון ליד הכפר גָּצֶ'דִילִי, במקום בו נבנתה, בשנת 1928, תחנת כוח הידרואלקטרית. ביולי 2010, חשפו חוקרים מאוניברסיטת טביליסי, עקבות של דינוזאורים אוכלי עשב, כמו גם, אמוניטים, צדפות, קיפודי ים מתקופת הקרטיקון העליון (100.5-65.5 לפנה"ס). באוקטובר של אותה שנה הפכה ממשלת גאורגיה את קניון גצ'דילי לשטח מוגן.
מקור השם
על פי האגדה ברשומות הגאורגיות, קשור שמו של הנהר לסיפור על הפלישה הערבית לגאורגיה (735), המסופר בחיבור "ההיסטוריה של המלך ואחטנג גורגסלי". על פי הסיפור הצפת הנהר אימללה את יחידת החיילים החבשים של הצבא הפולש, ומכאן שם הנהר. חבש גאורגית אַבָּאַשְׁתִּי (აბაშეთი) ותושביה אַבָּאַשְׁבִּי (התוספת אֵבִּי עבור תושבי המקום בגאורגית). לעומת זאת, חוקרים מודרניים טוענים כי שם הנהר הוא שילוב של שם פרטי אַבָּא עם סיומת התואר שִׁי. אפשרות נוספת הוא שילוב של המילה הפרסית, אבּ (آب), שפירושה מים עם צורת ההקטנה צ'ה ומכאן אב-שה.
יצחק ב"ק
לוי יצחק ב"ק (1896 – 1974) היה אמן וצייר אוטודידקט ישראלי, איש היישוב הישן בירושלים. נודע בציורי הקיר שלו במבני בתי כנסת וישיבות בירושלים.
קורות חיים
ב"ק נולד בשנת 1896 בעיר העתיקה בירושלים, בנו של שמחה פינחס ב"ק, שהיה נכדו של ניסן ב"ק. אביו היה בעל נטיות אמנותיות ועיטר את לוח ה"שיוויתי" בבית הכנסת תפארת ישראל. גם יצחק, שלמד בישיבת עץ חיים, גילה מגיל צעיר מאוד כישרון רב לציור. אולם אביו, איש היישוב הישן, אסר עליו ללמוד ב"בצלאל", מחשש שייחשף לתרבות החילונית.
לאחר שובו לארץ ישראל עבר להתגורר בירושלים. עיקר פרנסתו באה מסיוד וצביעת בתים פרטיים. הסיוד היה בסגנון אמנותי והוא נהג לשזור לאורך הקירות עיטורים שונים. כעבור זמן פתח חנות לממכר חומרי צבע לציירים ליד כיכר השבת בירושלים. את החנות ניהל בנו, אריה, והוא הקדיש את עיקר זמנו לציור. כמו כן שימש כגבאי בבית הכנסת בבתי הורנשטיין.
לאורך כל תקופת המנדט ועד שנות ה-50 ב"ק צייר ועיטר את קירותיהם ותקרותיהם של כעשרים בתי כנסת, ישיבות ובתי מדרש בירושלים שבתוך החומות ומחוצה להן, ובהם בית הכנסת תפארת ישראל, החורבה ובית הכנסת שער השמים בעיר העתיקה וישיבת מאה שערים בשכונת מאה שערים. בבית הכנסת בית יהודה, ליד שוק מחנה יהודה, קיימים עד היום על הקירות כמה מציוריו. כמו כן הרבה לצייר קישוטים ועיטורים לסוכה, ובמיוחד קישוטי "מזרח" לסוכה, דגלים לשמחת תורה, כרטיסי ברכה לראש השנה ועיטורים לכתובות. יצירותיו הופצו בהדפסים ובגלויות בעשרות אלפי עותקים.
ציורי הקיר בישיבת מאה שערים
בשנת 1950, לאורך שנה שלמה, ביצע ב"ק את העבודה הגדולה ביותר שלו – ציורי הקיר והתקרה בישיבה הגדולה במאה שערים בירושלים. הוא כיסה את התקרה וחלקים ניכרים מהקירות בציורי נוף של הערים הקדושות בארץ ישראל ואתרים קדושים בירושלים, כולל שחזור של ציורים שהיו בבתי הכנסת בעיר העתיקה בירושלים, ובראשם בית הכנסת תפארת ישראל והחורבה ונחרבו בידי הלגיון הירדני עם כיבוש הרובע היהודי במלחמת העצמאות. כמו כן כוללים הציורים סמלים של שנים עשר שבטי ישראל, איורים לחגים ולמועדים ועיטורים רבים.
הדבקה חברתית
בניגוד לשידורי התקשורת המסורתית, הנצרכת באופן פסיבי, התקשורת החברתית תלויה במשתמשים.
שמועות ודעות יכולות להתפשט באמצעות רשתות חברתיות כמו אש בשדה קוצים, ו"להדביק" אנשים עד שהם הופכים לנורמה. המשתמשים מפיצים את המידע ברשת החברתית ויוצרים תהליך המכונה הדבקה חברתית.
הבנת המכניקה של הדבקה חברתית היא חיונית ליישומים רבים: יצירת מסעות שיווק וירלי, הערכת איכות המידע, חקר מערכות מידע.
הדבקה חברתית פשוטה
מקובל לחשוב כי מידע מתפשט בין אנשים כמו מחלה. דרוש מקור אחד לשם הדבקה, התפשטות מידע כמקביל להתפשטות וירוס (מעולם הרפואה). ההדבקה נעשית על ידי אדם אשר מפיץ מידע ברשת, חבריו נחשפים למידע זה ובעצם "נדבקים" בו והם מעברים הלאה את המידע למעגלים משניים רחבים וקהילות שונות ברשת. כאשר אפקט זה מתרחש ברשתות חברתיות הוא מונע על ידי שיתוף מידע בקרב משתתפי הפלטפורמה, המידע הופך וירלי בשל מהירות ההתפשטות ברשת.
הדבקה חברתית מורכבת
התופעה הדבקה מורכבת פורסמה לראשונה במגזין :'American Journal of Sociology’ בשנת 2007 במאמר שחובר על ידי פרופסור דיימון סינטולה ופרופסור מיכאל מאסי (Michael Macy). בניגוד להידבקות פשוטה בה מספיק גורם נגוע בודד – הידבקות מורכבת מכוונת למקרים בהם קיים קושי מסוים בהעברה על ידי נשא בודד (אי ודאות לגבי כדאיות השימוש בחידוש כלשהו, מחיר גבוה וכו'...) לפיכך נדרשים מספר נשאים אשר יהיו במגע עם הנדבק הפוטנציאלי, כדי שהנגיף יעבור גם אליו. התפשטות ההדבקה המורכבת על פני רשת של אנשים, עשויה להיות תלויה בגורמים חברתיים וכלכליים רבים; למשל, כמה מחבריו מקבלים את המידע החדש, האם המידע אמין, מה מקור המידע.
משתמשי אלפא
פוטנציאל רישות חברתית הוא מקדם מספרי שניתן להגיע אליו באמצעות אלגוריתמים, כדי לייצג הן את הגודל של הרשת החברתית של פרט מסוים, והן את היכולת שלו להשפיע על הרשת. מילה נרדפת שקרובה במשמעותה, היא משתמש אלפא, אדם עם מקדם פוטנציאל רישות חברתית גבוה.
משתמשי Alpha הם מרכיבים מרכזיים בכל רשתות חברתיות, המנהלים את הקישוריות של חברי הליבה של הקהילה. בדומה לאופן שבו הווירוסים מתפשטים בטבע, יש נקודת התחלה ראשונית לתקשורת ברשתות חברתיות, והמקורבים של תקשורת כזו הם משתמשים אלפאיים. הם נוטים להיות משתמשים מחוברים מאוד עם השפעה יוצאת דופן על דפוסי מחשבה אחרים של כל רשת חברתית.
קשרים חלשים
קשר חלש הוא קשר שבו הקו המשותף בין החברים אינו ידוע ואם הוא ידוע הוא אינו מוגדר על ידי החברים כקריטריון לחברות.
"עוצמתם של קשרים חלשים" הוא מאמר שפורסם במאי 1973 ונחשב לעבודתו המפורסמת ביותר של הסוציולוג מארק גרנובטר. גרנובטר בחן את חשיבותם של הקשרים בתהליכי פיזור של מידע, וטען כי לקשרים חלשים חשיבות רבה כיוון שהם יוצרים יותר קשרים נוספים לעומת קשרים חזקים. כתוצאה, סילוק של קשר חלש יגרום ליותר נזק ליכולות העברת המידע מאשר סילוק קשר חזק. הפוטנציאל של כוחם של קשרים חלשים שיכולים להיווצר ברשת הוא עצום. ככל שרשת הקשרים גדולה יותר (מה שמאפיין קשרים חלשים), כך היא הופכת למשאב מרכזי יותר של העברת מידע, כוח וניידות. אם ניקח למשל את הרשת החברתית "פייסבוק", מרבית הקשרים של כל אדם הם קשרים חלשים. כולנו, המשתמשים ב"פייסבוק", זוכים לחשיפה נרחבת של רעיונות ומידע של חברים אחרים ברשת החברתית, אשר לאו דווקא אנו מקושרים אליהם, אלא חברינו מקושרים אליהם.
שלוש דרגות ההשפעה
Connected מחקרם של כריסטאקיס ופאולר, משנת 2009 הראה שהתפשטות ההשפעה ברשתות חברתיות מצייתת לכלל –"שלוש דרגות ההשפעה". לפי חוק זה אנחנו מושפעים ומשפיעים על חברינו ועל החברים של חברינו ועל החברים של החברים של חברינו (הנמצאים 3 דרגות מרחק מאתנו). ההשפעה מחלחלת בהדרגה ומפסיקה להשפיע בצורה ניכרת על אנשים הנמצאים מעבר לגבול חברתי זה.
מדוע ההשפעה מוגבלת ל-3 דרגות?
על-פי כריסטאקיס ופאולר :
"הסבר ההתנוונות הפנימית" לפיו ההשפעה דועכת בסופו של דבר כי מבחינה חברתית קיימת התנוונות הדרגתית של מהימנות המידע בזמן העברתו.
"אי יציבות ברשת" לפיו ההשפעה דועכת מכיוון שקשרים מעבר ל–3 דרגות אינם יציבים. חברים מפסיקים להיות חברים, זוגות נפרדים, אנשים מתים. יש שינויים בקשר לאורך הדרך.
"ההסבר של המטרה האבולוציונית" לפיו מבחינה אבולוציונית אנשים התחברו בקבוצות קטנות של שלוש דרגות או פחות כי בדרגות אלה קל יחסית להשפיע על אחרים וגם לדעת אם מישהו בקבוצה הוא בן ברית.
גם אם אנחנו מוגבלים לשלוש דרגות, השפעתנו על אחרים היא עצומה מאחר שחיבור של שלוש רמות מחבר אותנו לכ-1000 איש.
"מודלי סף" בקבלת החלטות
סף משמעו מספר השכנים הדרושים כדי לעורר אימוץ. מתחת לרמה מסוימת של שכנים מאמצים האדם לא יאמץ את המידע, מעל יאמץ.
תהליך קבלת החלטות דו שלבי: בשלב ראשון, מקבל המידע מחליט אם לצרוך את המידע ובשלב השני, הוא בוחר אם להעביר אותו הלאה. ללא ההחלטה להעביר הלאה, המידע לא יתפשט ולא יופץ באופן וירלי.
במחקרם של פאולו שקאריאן, שון אייר ודיימון פאולו, המבוסס על מודל נקודת המפנה של זוכה פרס נובל תומאס שלינג, ניתחו נתונים מ-31 רשתות. השיטה נשענה על הרעיון שלפיו אדם מסוים ייחשף לתוכן אם למספר מסוים מחבריו יש כבר את התוכן הזה – שיעור הסף.
איל"ת – אגודה ישראלית לבולאות תימאטית
אַיֶלֶ"ת – אגודה ישראלית לבולאות תימאטית היא עמותה שמטרתה לאגד את הבולאים התימאטיים בישראל, לקדם בארץ את תחום איסוף הבולים ודברי הדואר על פי נושא תוך יצירת קשר וסיוע הדדי באיסוף, מחקר בולאי והצגה בתערוכות.
העמותה חברה בהתאחדות בולאי ישראל, ופועלת למען שילוב אספני ישראל בפעילות האיסוף התימאטי הבינלאומי.
מהות האיסוף התימאטי (נושׂאי)
איסוף תימאטי הוא אוסף המציג ומפתֵח סיפור אודות נושא נבחר, וכולל חומר דוארי מגוון - לא רק בולים, כי אם גם מעטפות, גלויות, איגרות אוויר, חותמות ועוד. ההבדל העיקרי בין האיסוף התימאטי לבין יתר סוגי האיסוף הבולאי (המסורתי, דואר אוויר, היסטוריה דוארית, כלילים, אסטרו-בולאות, גלויות מירב) טמון בשימוש בחומר הבולאי: הדגש הוא על נושא/תוכן הפריט ומה הוא מייצג. ניתן לבחור נושא איסוף באופן חופשי על פי תוכן הפריטים או על פי המטרה המיוחדת של הוצאת החומר הבולאי (לכבוד אולימפיאדות, ארגונים בינלאומיים וכדומה). תחום האיסוף התימאטי אינו מכיר בגבולות גאוגרפיים, בהגבלות זמן או במגבלות של שימוש בחומר בולאי. הוא דורש הכרה מפורטת של הנושא עצמו ושל החומר הבולאי באותו נושא נחקר.
בחירת הנושא
רוח הבולאות התימאטית מחייבת שימוש מאוזן ואופטימאלי בהיבטים התימאטיים והבולאיים של החומר. התצוגה התימאטית צריכה לכלול את ההיקף הגדול ביותר האפשרי של פריטים מתאימים, תוך התחשבות גם ביכולת שילובם בנושא הנבחר, וגם בחשיבותם הבולאית. בחירת הנושא יכולה להיעשות על פי אחת מהגישות הבאות: דוגמאות לאפשרויות איסוף נושאי (וכמשתמע מכך - נושא התצוגה בתערוכה) בהתאם לכל אחת משתי הגישות שתוארו לעיל:
הקמת האגודה
אספת היסוד של האגודה התקיימה ב־9 באוקטובר 1990, ה' חוה"מ סוכות ה'תשנ"א, במהלך תערוכת הבולים הלאומית "באר שבע 90", בבית יד-לבנים, שדרות הנשיאים, באר-שבע.
מייסדי האגודה והועד הזמני: נחום שרשבסקי, מנחם לדור, מיכאל הירשפלד, שלום ברגר ואריה לביא.
האספה הכללית הראשונה של איל"ת התקיימה ב-26 במרץ 1991 בנוכחות של 62 חברים בה נבחר מנחם לדור כיו"ר האגודה.
פרסומי האגודה
חברי איל"ת מקבלים את פרסומי האגודה:
פעילויות האגודה
איל"ת מארגנת השתלמויות מציגים ומכירות פומביות ומפגשי חברים. בנוסף, מקבלים החברים את כל השירותים של התאחדות בולאי ישראל (הב"י):
המישור הבינלאומי
במישור הבינלאומי איל"ת מעודדת את חבריה להשתתף ולהציג בתערוכות בולים תימאטיות מקומיות ובינלאומיות, ותורמת את חלקה באמצעות שליחת שופטים תימאטיים מומחים מישראל לתערוכות אלו.
חברי הוועד
בתאריך 16/03/2017 נערכו הבחירות הדו-שנתיות לוועד האגודה, ונבחרו בה חברים למלא את התפקידים הבאים:
בוועדת הביקורת של האגודה חברים:
סלטיו
סלטיו (בספרדית: Saltillo) היא עיר הבירה של מדינת קואווילה שבצפון-מזרח מקסיקו. העיר ממוקמת כ-400 קילומטרים דרומית לגבול מקסיקו-טקסס (ארצות הברית), וכ-90 קילומטרים מערבית למונטריי.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010, התגוררו בסלטיו 725,095 תושבים. המטרופולין העירוני הכולל את העיירות ראמוס אריספה (Ramos Arizpe) וארטאגה (Arteaga), ממוקם במקום ה-19 בגודלו במקסיקו.
תולדות העיר
העיר נוסדה בשנת 1577 על ידי הכובש היהודי-ספרדי אלברטו דל קנטו. העיר היא העיר העתיקה ביותר בצפון המדינה שנוסדה לאחר הכיבוש הספרדי. ארבע עשר שנים לאחר מכן הקימו קבוצה מתושבי סלטיו, כפר נפרד בשם סן אסטבן דה נואבה טלקסקאלה (San Esteban de Nueva Tlaxcala), ובו עסקו בחקלאות.
בשנת 1824 הפכה סלטיו לבירת קואווילה וטחאס, עד המהפכה הטקסנית והקמת רפובליקת טקסס.
ב-23 באוקטובר 1840 התרחש בעיר קרב סלטיו, כ-110 טקסנים חצו את הריו בראבו, תקפו את העיר, הרגו כ-400 ממגיני העיר המקסיקנים, ונסוגו.
ב-31 בינואר 2007 הפכה סלטיו לעיר הראשונה במקסיקו שאפשרה איחוד אזרחי בין בני זוג המשתייכים לאותו מין.
גאוגרפיה
סלטיו שוכנת למרגלות הר אל סרו דל פואבלו (El Cerro del Pueblo), העיר השוכנת בגובה 1,600 מטרים, היא קרירה יחסית לעיר השכנה מונטריי.
העיר שוכנת בקרבת מדבר צ'יוואווה (Chihuahuan), ומוקפת בהרי ספלינאמה (Zapalinamé) שהם חלק מרכס הסיירה מדרה.
כלכלה ותעשייה
סלטיו ידועה באריחי הטרקוטה המיוצרים בה, ובאריגי הסרפה המקומיים. בעיר ממוקמים מפעלי הרכבה של מרצדס וג'נרל מוטורס, ומפעל ההרכבה של משאיות חברת קרייזלר. 37.4% מהמכוניות ו-62.6% מהמשאיות במקסיקו, מורכבים בעיר. בסלטיו ממוקם מטה חברת גרופו, קונצרן מקומי המייצר מכשירי חשמל ביתיים ועוד.
אתרים בעיר
בעיר נמצאים שני מוזיאונים מפורסמים: מוזיאון ציפורי מקסיקו (The Museo de las Aves de México), שבו אוסף ציפורים מרחבי המדינה. ומוזיאון המדבר (Museo del Desierto) המתמקד בגאוגרפיה, גאולוגיה, פליאונטולוגיה, ביולוגיה, והיסטוריה של מדבר צ'יוואווה.
תחבורה
נמל התעופה המשמש את העיר הוא נמל התעופה הבינלאומי פלאן דה גוואדלופה, ממנו יוצאות טיסות סדירות ליעדים במקסיקו וארצות הברית. ברחבי העיר פועלת מערכת אוטובוסים גדולה, יחד עם מוניות רבות.
ערים תאומות
לסלטיו ארבע ערים תאומות:
רודריגו דה לה סרנה
רודריגו דה לה סרנה (ספרדית: Rodrigo de la Serna; נולד ב-18 באפריל 1976) הוא שחקן ארגנטינאי.
חייו
דה לה סרנה נולד וגדל בבואנוס איירס, והחל להתעניין במשחק מגיל צעיר. ב-1995 השתתף לראשונה בסדרת טלוויזיה, "Cybersix", של רשת Telefe. בהמשך השתתף במספר סדרות טלוויזיה ארגנטינאיות נוספות, ונהנה מפופולריות בארצו לאחר השתתפותו בסדרה "Okupas" (2000). מאז 1999 גילם תפקידים שונים גם בקולנוע, ותפקידו הראשי הראשון היה בסרט "Gallito Ciego" (2001), שהקנה לו את פרס קונדור הכסף (המוענק על ידי התאחדות מבקרי הקולנוע הארגנטינאים) בקטגוריית תגלית אותה שנה.
בשנת 2004 זכה דה לה סרנה להכרה בינלאומית ולשיא הצלחתו, כשגילם את דמותו של אלברטו גרנאדו בסרט הקולנוע דרום אמריקה באופנוע, המתאר את מסעם של גרנאדו ושל צ'ה גווארה (בגילומו של גאל גארסיה ברנאל) בדרום אמריקה בראשית שנות ה-50. בעקבות השתתפותו בסרט זכה במספר פרסים, בהם פרס קונדור הכסף לשחקן הטוב ביותר, ופרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן החדש הטוב ביותר. כן היה מועמד לפרס באפט"א בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנים הבאות המשיך דה לה סרנה והשתתף בסרטים ובסדרות טלוויזיה שונות, בהן סדרת הטלוויזיה Hermanos y Detectives (2006) וסרט הטלוויזיה Revolución: El cruce de los Andes, העוסק בחציית האנדים בידי צבא האנדים, בו גילם את דמותו של מפקד הצבא, חוסה דה סן מרטין. ביולי 2019 עלתה לאוויר העונה השנייה של הסדרה המצליחה בית הנייר בנטפליקס, בו הצטרף לחבורת השודדים בתור פאלרמו האחראי על השוד בתוך הבנק המרכזי בספרד.
תקיפת מפשעה
תקיפת מפשעה היא תקיפה הבאה לפגוע באזור המפשעה של היריב. פעולה זו משמשת בעיקר בהגנה עצמית (כגון: קרב מגע, נינג'יטסו, ועוד) וזאת עקב העצבים הקיימים באזור ובעיקר בפין ובאשכים של הגבר.
באמנויות לחימה שונות פעילה זו נחשבת כאסורה ולא הוגנת ובין היתר באיגרוף על פי חוקי המרקיז מקווינסברי, עד שנות השמונים פעולות אלו היו חוקיות בענף האיגרוף התאילנדי, בהיאבקות מקצועית הפעולה אף היא לא חוקית אך עם זאת בקרבות מסוימים דבר זה מותר כחלק מהסכמה הדדית בין שניי הצדדים.
בקרבות רחוב טכניקה זו יכולה להתאים על מנת להכניע יריב חזק וגבוה יותר.
על מנת להגן מתקיפה זו קיים השימוש במגן אשכים.
פיקוס כינורי
פיקוס כינורי (שם מדעי: Ficus lyrata) הוא עץ או שיח גדול מסוג פיקוס, אשר נפוץ במקומות ברבים בישראל כצמח נוי. מקורו של העץ הוא ביערות גשם טרופיים ממערב אפריקה, בין קמרון לסיירה לאון.
גובהו של הפיקוס הוא בין 12 ל-15 מטרים. הוא צמח ירוק עד.
שמו של העץ הגיע בשל צורת עליו, שמגיעים לאורך של כ-45 ס"מ ורוחב של 30 ס"מ, וצורתם היא כשל כינור או לירה. פירותיו של העץ הם ירוקים ובגודל של 2.5–3 ס"מ.
גארי בטמן
גארי ברוס בטמן (באנגלית: Gary Bruce Bettman; נולד ב-2 ביוני 1952 בניו יורק) הוא עורך דין ועסקן ספורט יהודי-אמריקאי, נציב (קומישנר) ליגת ה-NHL מאז 1993.
במהלך שנות כהונתו של בטמן נהנתה ליגת ה-NHL מגידול חד בהכנסותיה, מכ-400 מיליון דולר לשנה בעת התמנותו לתפקיד ועד ללמעלה מ-5 מיליארד דולר בשנה נכון לשנת 2021. בטמן היה גם הדוחף העיקרי להתרחבות הליגה עד לגודלה הנוכחי של 32 קבוצות, מתוכן 8 קבוצות חדשות שהצטרפו לליגה בתקופת כהונתו; כמו כן היה הדוחף העיקרי להתפשטות הליגה לשווקים חדשים ועשירים בדרום החם של ארצות הברית, שם הייתה לה נוכחות זניחה בעת שהתמנה; כיום (2022) 10 קבוצות - כשליש מקבוצות הליגה - משחקות באזור.
כהונתו של בטמן רווייה גם במחלוקות. דחיפת הליגה לכוון דרום ארצות הברית באה, לדעת רבים, על חשבון התמעטות כמות הקבוצות בקנדה ובצפון ארצות הברית, שהם האזורים הנחשבים לשוק טבעי ומסורתי של הליגה. כמו כן בתקופת כהונתו סבלה הליגה משלושה סכסוכי עבודה גדולים עם שחקניה, שבאו לידי ביטוי בביטול חלקים גדולים משתי עונות משחקים, ובמקרה שלישי - בעונת 2004/05 - אף לביטול מוחלט של העונה כולה, מקרה יחיד במינו בהיסטוריה של הספורט המקצועני בצפון אמריקה. עם זאת, ביטול העונה ועקשנותו של בטמן הביאו לבסוף להחלת תקרת שכר נוקשה בליגה, שהביאה לה יציבות ואפשרה את צמיחתה ושגשוגה לאחר תקופה של הפסדים כלכליים.
המחלוקות והבעיות שלוו את כהונתו הפכו אותו לבלתי פופולרי בקרב חלק נכבד מאוהדי הליגה. עם זאת בעיני בעלי הקבוצות, שכנציב הוא מהווה את שליחם, ובקרב חלק גדול מאמצעי התקשורת המכסים את הליגה, נחשב בטמן למנהל ספורט מוצלח. הוא זכה במספר פרסים מטעם אמצעי תקשורת שונים על דרך ניהולו, ושכרו מועלה בהתמדה על ידי בעלי הקבוצות עם העלייה ברווחי הליגה.
התקבל כחבר בהיכל התהילה של הספורט היהודי ב-2016, וכחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח ב-2018.
ב-1 בפברואר 2023 השלים בטמן 30 שנה בתפקידו, וביום שלמחרת הפך לנציב שהחזיק במשרתו הכי הרבה זמן אי פעם בכל ארבע הליגות המקצועניות הראשיות בצפון אמריקה, כשהוא שובר את שיאו של דייויד סטרן.
ילדותו, משפחתו והשכלתו
בטמן גדל במשפחה יהודית בשכונת קווינס שבניו יורק.
בטמן הוא בוגר תואר ביחסי עבודה מאוניברסיטת קורנל ודוקטור למשפטים מאוניברסיטת ניו יורק. בעת לימודיו באוניברסיטת קורנל היה חבר באחווה היהודית אלפא אפסילון פאי. ב-1977 החל לעבוד כעורך דין בשוק הפרטי.
בטמן נשוי ואב לשלושה ילדים. הוא מתגורר בסאדל ריוור, ניו ג'רזי.
פעילותו בליגת ה-NBA
בטמן החל לעבוד בהנהלת ליגת ה-NBA ב-1981, בתפקידים שונים במחלקה המשפטית ובמחלקת השווק של הליגה. בשיא פעילותו נחשב לאדם השלישי בהיררכיית הניהול של הליגה, ובין השאר נחשב לאחד האחראים העיקריים להכנסת מודל של "תקרת שכר רכה" לליגה - מודל בו לקבוצות מותר לעבור את תקרת השכר תמורת מס מותרות. מודל זה נהוג ב-NBA עד היום.
כמו כן היה אחד הפעילים בהסכמים עם הוועד האולימפי הבינלאומי שאפשרו את שיתוף כדורסלני ה-NBA באולימפיאדה החל מאולימפיאדת ברצלונה (1992). הצלחת טורניר הכדורסל וההד שעוררה "נבחרת החלומות" של ארצות הברית באותה אולימפיאדה לוו אותו לאחר מכן בתפקידו כנציב ליגת ה-NHL.
כנציב ליגת ה-NHL
ב-1 בפברואר 1993 התמנה בטמן לתפקיד נציב ליגת ה-NHL. עד אז, המנהל הבכיר בליגת ה-NHL שימש במשרת נשיא; בטמן, שהגיע מליגת ה-NBA בה הנציב - שהוא שליח בעלי הקבוצות ומועסק על ידיהם - משמש בתפקיד הניהולי הבכיר בליגה, ביטל את משרת הנשיא והפך לנציב הראשון של הליגה על פי מודל ה-NBA.
התרחבות והתפשטות הליגה
כשהתמנה בטמן לתפקידו, כללה הליגה 24 קבוצות, ושתיים נוספות - פלורידה פנתרס ומייטי דאקס אוף אנהיים - כבר קיבלו זיכיונות להצטרף לליגה (והחלו לשחק בה בעונת 1993/94).
במהלך שנות ה-90 התמקדה הליגה, בדחיפתו של בטמן, בניסיונות התפשטות אל דרום ארצות הברית. ארבע קבוצות עברו מקנדה ומצפון ארצות הברית אל הדרום באותן שנים: מינסוטה נורת'סטארס עברה לדאלאס ב-1993, קוויבק נורדיקס לדנוור ב-1995, ויניפג ג'טס לפיניקס ב-1996 והרטפורד ויילרס לצפון קרוליינה ב-1997.
השאיפה להתפשט לדרום ארצות הברית באה לידי ביטוי גם בקבוצות חדשות שהצטרפו לליגה - מתוך חמש קבוצות חדשות שהצטרפו באותה תקופה, שלוש התבססו בדרום: נאשוויל פרדטורס שהצטרפה ב-1998, אטלנטה ת'ראשרס שהצטרפה ב-1999, וגאס גולדן נייטס שהצטרפה ב-2017. שתי קבוצות נוספות הצטרפו בצפון ארצות הברית בשנת 2000 - מינסוטה ויילד וקולומבוס בלו ג'אקטס, וקבוצה נוספת הצטרפה ב-2021 - סיאטל קראקן. בכך הביא בטמן את מספר הקבוצות ל-32, שהוא גם המספר הנוכחי של קבוצות הליגה.
ההתפשטות לדרום הצליחה באופן חלקי. במספר מקומות בדרום שהליגה הגיעה אליהם הפכו הקבוצות לפופולריות ומצליחות, וחלקן אף זכו בגביע סטנלי. בחלק מהמקומות נקלט המשחק והשתרש גם בקרב הקהילה, מתקנים נבנו עבורו, ויותר ויותר ילדים החלו משחקים אותו.
במקומות אחרים בדרום ההתפשטות הצליחה פחות. הקבוצה שעברה מויניפג לפיניקס (כיום אריזונה קויוטיס) נכנסה להליכי פשיטת רגל ב-2009; התעקשותו של בטמן השאירה את הקבוצה באזור פיניקס והיא נוהלה על ידי הליגה עד 2013, רק אז נמצא לה קונה שחילץ אותה ממצבה והשאיר אותה באזור פיניקס. אטלנטה ת'ראשרס נכשלה באטלנטה הן מקצועית והן מבחינת החיבור לקהל בעיר, ולבסוף נמכרה לקבוצת משקיעים מוויניפג שהעבירו אותה לעיר והחיו את שמה של ויניפג ג'טס - בניגוד גמור למגמה אותה הנהיג בטמן.
סכסוכי עבודה בליגה בעת כהונתו
למרות הכמות והעוצמה של סכסוכי העבודה, זכה בטמן לתמיכת בעלי הקבוצות בהתנהלותו בהם. בעיקר תמכו בו הבעלים בנושא החלת תקרת השכר בליגה, נושא שלטענתם הציל את הליגה מהפסדים כלכליים כבדים שאיימו על קיומה.
עונת 1994/95
בעקבות פקיעת ההסכם הקיבוצי ומחלוקות בנוגע להסכם החדש, פתחו בעלי הקבוצות בליגה בקיץ 1994 בהשבתת מגן שנמשכה 104 ימים וגרמה לעיכוב גדול בפתיחת העונה. סלעי המחלוקת העיקריים היו רצון הבעלים להחיל על הליגה תקרת שכר כדי להילחם בעלייה הגדולה שחלה במשכורות השחקנים עקב מאבק על שירותיהם בין הקבוצות, והגבלת שוק השחקנים החופשיים. איגוד שחקני ה-NHL סירב לדרישות הבעלים.
המשא ומתן בין הבעלים לאיגוד השחקנים נמשך עד ינואר 1995, ורק אז, כאשר העונה עמדה על סף ביטול, הושג הסכם. בטמן והבעלים לא הצליחו להחיל תקרת שכר כוללת בליגה, אך הצליחו להגביל את שכרם של שחקנים צעירים בתחילת דרכם בליגה, ואת היכולת של שחקנים צעירים להפוך לשחקנים חופשיים בלתי-מוגבלים. למרות הכישלון בהחלת תקרת שכר מלאה, נתפס ההסכם כניצחון לבטמן ולבעלים שהצליחו להטיל מגבלות ראשונות על שכר השחקנים.
בעקבות ההסכם חודשו המשחקים, והעונה התקיימה במתכונת מצומצמת של 48 משחקים בלבד.
עונת 2004/05 - ביטול העונה והחלת תקרת שכר
לצד המגבלות על שכרם של שחקנים צעירים, המשיכו משכורות השחקנים האחרים לטפס באופן תלול. מספר קבוצות בליגה נקלעו להפסדים כבדים, ובעלי הקבוצות טענו שהליגה מפסידה מאות מיליוני דולרים בשנה, ושעצם קיומה נתון בסכנה. עם פקיעת ההסכם הקיבוצי בקיץ 2004 חזרו הבעלים על דרישתם לכלול תקרת שכר נוקשה, שגובהה יהיה תלוי בהכנסות הליגה, בהסכם הקיבוצי החדש. איגוד השחקנים שב ודחה את הדרישה, ובעלי הקבוצות, והנציב בטמן בראשם, הכריזו על השבתת מגן נוספת. לאחר שלא הושג הסכם עד פברואר 2005 הכריז בטמן על ביטול העונה כולה - הפעם הראשונה (ועד כה, היחידה) שעונה שלמה בליגה עיקרית בצפון אמריקה בוטלה עקב סכסוך עבודה.
ביטול העונה זיעזע את איגוד השחקנים. מספר בכירים באיגוד נטלו את ניהול המשא ומתן מידיו של ראש האיגוד, והגיעו במהירות להסכם עם בעלי הקבוצות שאיפשר את חידוש המשחקים בעונת 2005/06. במסגרת ההסכם הסכימו השחקנים לקיצוץ רוחבי של 24% במשכורותיהם, החלת תקרת שכר נוקשה שגובהה יהיה אחוז מסוים מהכנסות הליגה, וביטול מעמד שחקן חופשי בלתי מוגבל לשחקנים המשחקים למטה מ-7 עונות בליגה - ניצחון מוחץ לבטמן ולבעלי הקבוצות, שהשיגו את דרישותיהם ובראשן תקרת השכר.
בטמן, שספג בתחילה ביקורות קשות על ביטול העונה, זכה עם השגת ההסכם לשבחים כמי שהביא לליגה יציבות פיננסית לשנים הבאות ואולי הציל את עצם קיומה. תקרת השכר, אחת ממשימותיו של בטמן בעת שמונה, הייתה לעובדה וקיימת עד היום בליגה. לאור העלייה החדה והמתמדת בהכנסות הליגה מאז ועד היום, הגוררת גם עלייה תואמת בתקרת השכר, לא התעוררה שוב מחלוקת מצד השחקנים בדבר הצורך בה.
עונת 2012/13
בקיץ 2012 שוב נכשלו המגעים בין בעלי הקבוצות לאיגוד השחקנים על הסכם קיבוצי חדש, והשבתת מגן נוספת הוכרזה. הבעלים דרשו שחלקם של השחקנים בהכנסות המשניות של הליגה (לדוגמה, ממכירת מוצרים מורשים) יופחת, וכן את הגבלת אורך החוזים של שחקנים.
לאחר שהשחקנים פנו לבתי משפט בקנדה בטענה שהשבתת המגן אינה חוקית בקנדה, ונכשלו, ולאחר שגם ניסיונות גישור בין הצדדים נכשלו, הוחרף המשבר כשאיגוד השחקנים איים להתפרק מרצון - דבר שהיה מאפשר לשחקנים בודדים לתבוע את הליגה בתביעות הגבלים עסקיים. בטמן והבעלים איימו בתגובה בפנייה לבית משפט על מנת לבטל את כל חוזי השחקנים, הכפופים להסכם הקיבוצי שכבר אינו תקף.
בשיאו של המשבר וכשנדמה היה שקיום העונה בסכנה ממשית, הושג בינואר 2013 הסכם שאיפשר את תחילת העונה. בטמן והבעלים הצליחו להפחית את תקרת השכר ולהגביל את אורך החוזים של השחקנים, אולם הסכימו על החלת רצפת שכר שבה הקבוצות חייבות לעמוד ועל פשרה בנושא חלוקת ההכנסות המשניות. העונה התקיימה במתכונת מקוצרת של 48 משחקים בלבד.
הכנסות הליגה משידורי תקשורת
משימה נוספת של בטמן כשהתמנה הייתה להעלות את הכנסות הליגה משידורים ומתקשורת - משימה שבה עמד בהצלחה ניכרת, הנחשבת להצלחתו הגדולה ביותר.
מייד עם כניסתו לתפקיד החל במשא ומתן על זכויות השידור של הליגה, והשיג הסכם של 5 שנים עם רשת פוקס בשווי 155 מיליון דולר. לאחר תפוגתו של ההסכם ב-1998, השיג בטמן לליגה חוזה גדול הרבה יותר - חוזה ל-5 עונות עם רשת ESPN תמורת 600 מיליון דולר, כלומר 120 מיליון דולר לעונה בממוצע. זאת בהשוואה ל-5.5 מיליון דולר שהיו הכנסות הליגה משידוריה בעונת 1991/92, זמן קצר לפני כניסתו לתפקידו.
ביטול עונת 2004/05 פגע ברצונן של רשתות הטלוויזיה הגדולות לשדר את הליגה, ובטמן פנה בתגובה לרשת הכבלים "ורסוס" (Versus) של חברת התקשורת קומקאסט. החוזה העביר את זכויות השידור לרשת הקטנה באופן יחסי למשך 3 עונות תמורת כ-207 מיליון דולר, ולאחר מכן הוארך עד עונת 2010/11. למרות הסכום הנכבד שנכנס לליגה בשעה שהייתה בשפל תדמיתי, זכה בטמן לביקורת על ההסכם עם רשת קטנה יחסית - דבר שלדברי המבקרים פגע בחשיפת הליגה לקהל.
תחת ניהולו של בטמן, ולמרות המעבר לרשת קטנה, שיקמה הליגה את מעמדה, ושיפרה באופן מתמיד את כמות הקהל שמשכה למשחקיה ואת המידרוג שלה. ב-2011 רכשה קומקאסט, הבעלים של רשת ורסוס, את רשת הטלוויזיה NBC, ובכך נפתחה שוב רשת גדולה לאפשרות לשדר משחקי NHL. בטמן מיהר והשיג עם קומקאסט/NBC הסכם חדש ל-10 שנים בשווי 2 מיליארד דולר, הסכם שקומקאסט חתמה עליו לנוכח תחרות גוברת מצד רשתות אחרות שחזרו להתעניין בליגה.
ב-2013 חתם בטמן על הסכם חדש ומהפכני גם עם תאגיד התקשורת הקנדי "רוג'רס" על זכויות השידור של הליגה בקנדה - הסכם ל-12 עונות בשווי 5.2 מיליארד דולר קנדי.
בנוסף להצלחותיו בשוק הטלוויזיה, הוביל בטמן את הליגה לנוכחות גוברת והולכת באינטרנט וברדיו. בטמן עצמו מקיים מדי שבוע תוכנית רדיו בת שעה, בה הוא עונה ישירות לשאלות אוהדים.
חידושים שהונהגו בתקופתו
בטמן הנהיג מספר חידושים משמעותיים בליגה ובהתנהלותה מול ההוקי קרח הבינלאומי.
מאחר שהיה בכיר ב-NBA בתקופת אולימפיאדת ברצלונה (1992) וראה מקרוב את הצלחתה של "נבחרת החלומות" של ארצות הברית בטורניר הכדורסל, שהביאה גם להצלחה שיווקית מרשימה לליגה, דחף בטמן להשתתפות שחקני ה-NHL באולימפיאדת החורף למרות התנגשות תאריכים שגורמת לליגה לשבות למשך כשבועיים בשיא העונה. מאמציו לשכנע את בעלי הקבוצות ואת איגוד השחקנים נשאו פרי, ושחקני ה-NHL השתתפה לראשונה באולימפיאדת החורף באולימפיאדת נאגנו (1998), ובכל האולימפיאדות מאז ועד לאולימפיאדת סוצ'י (2014). עם זאת, שינו בטמן והבעלים את דעתם לקראת אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018), ולאחר שטענו כי ההשתתפות באולימפיאדה אינה מביאה את הפירות השיווקיים הרצויים, החליטו להפסיק את השתתפות שחקני ה-NHL באולימפיאדה. במסגרת הסכם קיבוצי חדש שנחתם עם איגוד השחקנים, הסכימו בטמן והבעלים לחזרת ה-NHL למסגרת האולימפית לקראת אולימפיאדת בייג'ינג (2022), אך השתתפות שחקני ה-NHL בוטלה לבסוף בשל התפרצות מחודשת של מגפת הקורונה.
בנוסף להשתתפות באולימפיאדה, יזם בטמן צעדים נוספים להגברת החשיפה של הליגה בצפון אמריקה ובמקומות אחרים בעולם. מספר משחקי עונה רגילה התקיימו באירופה וביפן, ובנוסף יצר בטמן מסורת של מספר משחקים בשנה המשוחקים תחת כיפת השמיים באצטדיוני בייסבול ופוטבול גדולים המושכים קהל בכמות גדולה בהרבה משיכול להכיל אולם הוקי קרח. בשיא היוזמה עומד משחק ה"וינטר קלאסיק" המתקיים ב-1 בינואר מדי שנה, ובשיאו ב-2014 משך למעלה מ-100000 צופים.
כדי להיאבק במגמה של ירידה בהבקעת השערים בליגה, יזמה הליגה בתקופתו של בטמן את הפחתת כמות שחקני השדה בכל קבוצה במהלך הארכה בעונה הרגילה לארבעה במקום חמישה (ולאחר מכן הופחתה הכמות פעם נוספת, לשלושה שחקנים לכל קבוצה), והחליטה על מתן נקודה בטבלה לקבוצה המפסידה בהארכה - זאת על מנת להבטיח לקבוצות המגיעות להארכה נקודה בטבלה, ולעודד אותן לתקוף כדי להכריע את המשחק ולהשיג נקודה נוספת. ב-2006 הנהיגה הליגה תחת בטמן את האפשרות להכריע משחקי עונה רגילה שאינן מוכרעים בהארכה באמצעות דו-קרב מכות עונשין, כמקובל בהוקי קרח הבינלאומי.
בנוסף לכך הכניסה הליגה בתקופתו מספר שינויי חוקה משמעותיים שנועדו להפוך את המשחק לשוטף יותר ולהגביר את בטיחות השחקנים, למשל הגדלת העונשים על עבירות מסוכנות כגון כאלה הפוגעות בראש ובגב.
שכרו ותדמיתו הציבורית והתקשורתית
הצלחתו של בטמן בהחדרת יציבות פיננסית בליגה והגדלת הכנסותיה באופן חד הביאו לו את ההערכה של מעסיקיו, בעלי הקבוצות. שכרו הולך ועולה בהתמדה עם העלייה בהכנסות הליגה. שכרו בעונת 2014/15 היה 9.6 מיליון דולר, לעומת כ-3.7 מיליון כ-10 שנים קודם לכן. למרות שמדובר בעלייה משמעותית, שכרו נמוך מאוד בהשוואה לנציבים אחרים בליגות גדולות בצפון אמריקה.
עם זאת, עקב צעדיו השנויים במחלוקת בנושא העברת הקבוצות מהצפון לדרום וסכסוכי העבודה בליגה, בטמן זוכה ליחס עוין מצד חלקים גדולים בציבור אוהדי ה-NHL. הוא זוכה לקריאות בוז באופן קבוע בהופעותיו בפני קהלי האוהדים, כגון בטקס הדראפט או בטקס הענקת גביע סטנלי לאלופת ה-NHL. לשאלה אם קריאות הבוז מפריעות לו, ענה בטמן: במקרה אחר אמר:  למרות זאת, הועלו מדי פעם הצעות בתקשורת שאת גביע סטנלי יעניק לקבוצה האלופה אדם אחר, כדי שקריאות הבוז לא תפגומנה בחגיגיות הטקס.
ב-2016 התקבל בטמן כחבר בהיכל התהילה של הספורט היהודי, וב-2018 התקבל כחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח כ-builder - קטגוריית החברים שקידמו את הענף.
ב-1 בפברואר 2023 השלים בטמן 30 שנה בתפקידו, וביום שלמחרת הפך לנציב שהחזיק במשרתו הכי הרבה זמן אי פעם בכל ארבע הליגות המקצועניות הראשיות בצפון אמריקה, כשהוא שובר את שיאו של דייויד סטרן ששירת בתפקידו 30 שנה בדיוק.
קורפוס הפאנצר ה-14 (ורמאכט)
הקמת הקורפוס
הקורפוס הוקם במגדבורג ב-1 באפריל 1938 בשם "הקורפוס ה-14", והועמד תחת פיקוד גוסטב אנטון פון ויטרסהיים, ונועד להוות את יחידת האם של הכוחות הממונעים בורמאכט.
המערכה בפולין
במהלך הפלישה לפולין, פעל הקורפוס כחלק מהארמייה העשירית בפיקודו של ולטר פון רייכנאו, וכלל את הדיוויזיות הממונעות ה-13 וה-29. הקורפוס השתתף בקרב קוצק, ומאוחר יותר השתתף בקרב על ורשה.
המערכה על צרפת
במהלך המערכה על צרפת, פעל הקורפוס כחלק מקבוצת הפאנצר קלייסט בפיקודו של אוואלד פון קלייסט, וכלל את הדיוויזיות הממונעות ה-13 וה-29. הקורפוס השתתף בקרב סדאן, ובהתקדמות לעבר תעלת למאנש. בהמשך פעל הקורפוס במהלך מבצע אדום, כחלק מהארמייה הרביעית בפיקודו של גינתר פון קלוגה.
הקרבות בבלקן
באביב 1941 השתתף הקורפוס בפיקודו של פון ויטרסהיים במערכה בבלקן, כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה, ואף לחם במערכה על יוון.
מבצע ברברוסה
במהלך מבצע ברברוסה פיקד פון ויטרסהיים על הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה ולאחר מכן חלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ולחם עמו בקרב קייב.
החזית המזרחית
ב-21 ביוני 1942 הוסב הקורפוס לקורפוס פאנצר, והשתתף במבצע מקרה כחול, כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והיה הקורפוס הראשון שהגיע לסטלינגרד. ב-14 בספטמבר 1942 הודח פון ויטרסהיים מתפקידו, עקב הצעתו לנסיגה חלקית לעבר נהר הדון, בעקבות האבדות הקשות שספגו כוחותיו, והנס הובה מונה במקומו למפקד הקורפוס. עם תחילת התקפת הנגד הרוסית (מבצע אורנוס) שבסיומה כותרה הארמייה השישית, ניסה פרידריך פאולוס לשכנע את היטלר להרשות לו לסגת מסטלינגרד ולפרוץ את הכיתור אך היטלר סירב. פאולוס ידע שהיטלר מחבב את הובה וכאשר היטלר ביקש להעלות את הובה בדרגה ולהעניק לו עיטור במו ידיו ביקש פאולוס מהובה לעדכן את היטלר במצב החמור ולשכנעו לסגת מסטלינגרד. הוא צייד אותו במסמכים החל בשיעורי הדלק שנותר וכלה במחסור בציוד רפואי. הובה הוטס למאורת הזאבים ברסטנבורג שם העניק לו היטלר ב-21 בדצמבר 1942 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות. הובה ניסה לשכנע את היטלר להורות על נסיגה אבל ללא תועלת.
הובה חזר לכיס הנצור בסטלינגרד אבל היטלר שכבר לא תמך בגנרלים התבוסתנים שלו וכבר חשב לשקם את הצבא עם מפקדים נאמנים כמו הובה, ציווה על הובה לעזוב את הכיס הנצור למרות מחאותיו. הובה הוטס מהכיס ב-18 בינואר 1943, ובמקומו מונה למפקד הקורפוס הלמוט שלמר. ב-31 בינואר 1943 נכנעו שרידי הקורפוס לרוסים, יחד עם רוב שרידי הארמייה השישית.
החזית האיטלקית
ב-5 במרץ 1943 הוקם הקורפוס מחדש בצרפת, והועמד תחת פיקוד הנס הובה. ב-2 בספטמבר 1943 מונה הרמן באלק למפקד הקורפוס, ונשלח עם הקורפוס לאיטליה כחלק מהארמייה העשירית, בניסיון להדוף את נחיתת בעלות הברית בסאלרנו. ב-8 באוקטובר 1943 חזר הובה לפקד על הקורפוס, וב-24 באוקטובר הוחלף על ידי פרידולין פון זנגר אונד אטרלין. בהמשך לחם הקורפוס בקרב מונטה קאסינו, ולאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים באיטליה כחלק מהארמייה העשירית והארמייה ה-14 לסירוגין, עד סוף המלחמה.