cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שטיסל
עונה 1
קיווע ממשיך להתלבט בנוגע לאירוסיו. דודו יששכר (זאב טנא), שביטל שידוך בעבר ונשאר רווק, מציע לו לשאול לדעתה של אלישבע. בשיחה ביניהם היא אומרת לו שהיא מבוגרת מדי עבורו. למרות זאת, הוא מודיע למחותנו המיועד כי אינו אוהב את בתו, וזה מבטל בכעס את האירוסין. שולם הנזעם מגרש את בנו קיווע מביתו. קיווע נע ונד בירושלים, ישן במקומות שונים, ומסתמך על חבריו הרווקים. לבסוף הוא מתפייס עם אביו.
שולם עצמו מנהל קשר שכולל בעיקר ארוחות משותפות עם עליזה (אורלי זילברשץ), מזכירה גרושה העובדת בתלמוד התורה שלו, אך סירובו להבהיר את כוונותיו מניע אותה לבחון קשר עם אדם אחר. שולם מתחיל להיפגש עם אלמנתו של עמית שהלך לעולמו. הוא סובל ממיחושים בחזהו ומגלה שהופרש לגמלאות לפני שנים, אך אשתו שילמה למנהל התלמוד תורה כדי שיעסיק אותו. בתו רחלי, שנודתה לאחר שהתקרבה לחב"ד והתחתנה עם ספרדי חוזר בתשובה, חוזרת לחייו.
קיווע משכנע את אלישבע להתארס עמו. שולם מתמנה לתפקיד מנהל התלמוד תורה. הוא משכנע את אלישבע לבטל את האירוסין עם בנו, והיא עוזבת את הארץ. קיווע נשבר. ליפא יוצר שוב קשר עם משפחתו ושב ארצה. גיטי שמחה, אך הבת רוחמי מתעבת את אביה. סבתא מלכה מסלקת לבסוף את הטלוויזיה מחדרה, אך לא יכולה לעמוד בפיתוי, יורדת לצפות בה בלובי, נופלת במדרגות ונפצעת קשה. המשפחה מתכנסת סביב מיטת הסבתא בבית החולים.
עונה 2
בובע מלכה (מגולמת בעונה זו על ידי ליא קניג), השקועה בתרדמת, מתעוררת ברגע שבנה נחום (נהגה "נוּחֶעם") מגיע לבקרה. היא מזהה אותו אך אינה מזהה את שוּלֶם. נוחעם ובתו ליבי (הדס ירון), שאותה הוא מכנה "שטערצלע", מתארחים בביתו של שוּלֶם. נוחעם מחפש חתן לבתו, אך היא מתאהבת בקיווע. היא מוצאת אחדים מציוריו, מעודדת ומשכנעת אותו לנסות ולמכור אותם באמצעות גלריה.
ליפא וגיטי יוצרים קשר עם אלמנה חשוכת ילדים (עירית שלג), המבקשת לשלם סכום נכבד לזוג שיסכים לקרוא לילדם על שם בעלה המנוח, זליג. גיטי מבטיחה שתקרא כך לילד ללא תמורה, אך ליפא ניגש בסתר לאחר מכן אל האלמנה ומקבל ממנה סכום נאה, שאותו הוא משקיע בניירות ערך. מפגשים נוספים עם האלמנה גורמים לגיטי להתחרט על הבטחתה, אך בטקס ברית המילה היא מופתעת לשמוע שבעלה בחר לתת לתינוק את השם זליג ומתמלאת בזעם כלפיו. ליפא שולח את גיטי לבית החלמה בטלזסטון שתירגע, אך גיטי נשארת שם זמן רב. הוא שולח את ילדיהם בתקווה שאלו ייגרמו לה לחזור הביתה, אך גיטי בוחרת לשוב עם הילדים לבית אביה, שולם, ושוהה שם.
רוחמי, בתם הבכורה בת ה-16, מתאהבת בבחור צעיר ופרוש בשם חנינא טוניק (יואב רוטמן), אשר מבלה את ימיו ולילותיו בלימוד עצמי בבית כנסת נטוש בשכונתם. היא מציעה לו להינשא לה כדי שאמה לא תחוש מחויבות לחזור לאביה על מנת להבטיח את עתידה היא, וכדי להציל את חנינא מהרהורי עבירה, ויוזמת טקס קידושין בין השניים לעיני עדים. כאשר רוחמי מספרת לאביה על נישואיה מאבד ליפא את עשתונותיו ומכה את בעלה. רוחמי עוזבת את הבית ושבה אל בית הכנסת. ליפא מספר לגיטי על האירוע. גיטי מצדיקה את תגובתו וקוראת לו להשיב את הילדה בכוח. ליפא יוצא לעשות זאת, אוחז במקל על מנת להכות את הבעל הטרי, אך כשהוא רואה את חיבתה העזה של רוחמי לבעלה הלמדן הוא חוזר בו. ליפא משלים עם נישואיה של רוחמי, ואף עוזר לזוג לשכור דירה. הנישואים משתבשים משום שחנינא חש שהנישואים פוגעים ביכולתו ללמוד, ונוסע לישיבה בצפת להקדיש עצמו ללימוד תורה וגמרא.
הקשרים בין קיווע לליבי מתהדקים, ושוּלֶם, שמבחין בכך, מציע לאחיו נוחעם שהשניים יתחתנו, אך נוחעם דוחה זאת. כאשר מתברר לנוחעם שליבי אינה מעוניינת בשידוך אחר המוצע לה, הוא חוזר איתה לביתו שבאנטוורפן.
לרבנית ערבליך (רות גלר) המתגוררת עם בובע מלכה באותו בית אבות, נודע שהיא חולה בסרטן, והיא משתפת את בובע מלכה בהחלטתה להתאבד. בובע מלכה מסרבת לשתף פעולה, אך הרבנית ערבליך בולעת כדורי שינה, ומשכנעת את בובע מלכה לשהות איתה ברגעיה האחרונים ולא להזעיק עזרה.
קיווע זוכה ב"פרס וסרמן" לצייר מבטיח. בטקס הענקת הפרס מביך אותו אביו, המנצל הזדמנות זו כדי לבקש כסף ('לשנורר') מהתורמים לתלמוד תורה שבניהולו.
בובע מלכה אינה מרוצה ממנוחה (חנה לסלאו), כלתו של שולם, ומכנה אותה "קלאפטע". בובע מלכה מביעה את רצונה לראות את הים, ומשלא מצאה מלווה היא נוסעת לים בתל אביב במונית, ומתה ביושבה על ספסל מול הים. לאחר הפטירה מגיע לביתו של שולם אדם זר המציע לו לרכוש תמורת סכום גבוה את סיפור חייה של אמו אשר צולם והוקלט על ידו, אך מנוחה משכנעת אותו לבל יעשה זאת. לאחר שהוא מתחרט ומבקש בכל זאת לרכוש מתברר לו שהחומר נמחק על ידי הצלם, בעקבות זאת הוא מודיע למנוחה על ביטול אירוסיהם.
נוחעם וליבי חוזרים לארץ לשבעה. ליבי וקיווע מחליטים להתארס, תוך תנאים שקיווע מתחייב אליהם – להפסיק לצייר, לוותר על תערוכה שתכנן מחוץ לישראל ולעבוד בסוכנות נסיעות לחרדים השייכת לנוחעם. לאחר שמתברר כי בובע מלכה הורישה בצוואתה את דירתה רק לנוחעם, נוחעם מודיע כי הדירה תהיה שייכת לזוג הצעיר.
צבי אריה מקבל הצעה להיות זמר חתונות, חלום ילדות שלו. תחילה הוא נענה להצעה, אך כששמע כי הזמר הקודם בלהקה עזב את החברה החרדית בעקבות ההצלחה, הוא מחליט לבטל את השתתפותו בלהקה.
ליפא מגלה לגיטי כי הכסף שלקח מהאלמנה הרוויח תשואה נאה, ונותן לגיטי להחליט מה לעשות עם הכסף. לאחר מכן גיטי מקימה מסעדה במרכז גאולה. במקביל נקבע דיון גירושין בבית הדין הרבני לחנינא ורוחמי, אך בעקבות שיחה מקרית יום קודם לכן בין גיטי לחנינא במסעדה, בה חושף חנינא פרטים מסיפור חייו, הם מחליטים לבטל את הדיון והנישואים נמשכים.
קיווע מפר את ההתחייבות להפסיק לצייר. הוא מודיע לקאופמן (בעל הגלריה והאוצר) שהוא יקיים את התערוכה כמתוכנן, ומצייר ציור נוסף עבור התערוכה, בו נראית אישה המניקה את תינוקה. כחלק מקידום התערוכה מתראיין קיווע אצל ירון לונדון (בתפקיד עצמו) בתוכנית "לונדון את קירשנבאום", ומסביר בראיון שאפשר לראות באישה שבציור גם את אמו. שולם מספר לעקיבא שנפוצה השמועה אודות הראיון ברחוב החרדי ולכן הוא רותח מזעם עליו ומטיף לו. כשהוא רואה את הציור, בו נראית אישה עם כיסוי ראש שחלק קטן משיער ראשה נראה לעין, הוא מספר לבנו בדמעות עד כמה אמו הקפידה על כיסוי שיער ראשה. עקיבא מסרב לוותר על הציור, והעימות גורם לפיצוץ ביחסי השניים.
יום התערוכה מגיע, ושולם מגיע לגלריה של קאופמן ומבקש ממנו שלא יציג בתערוכה במוזיאון ישראל את התמונה, שעל פי תחושתו פוגעת בכבוד אשתו המנוחה דבורה. לאחר שקאופמן משיב לו שהתמונה אינה למכירה והדבר אינו אפשרי, הוא מציע לו 11 אלף דולר תמורת התמונה ורוכש אותה ממנו. את הסכום השיג באמצעות מכירת חלקת הקבר שהייתה לו בסמוך לבובע מלכה ולאשתו, לאחיו נוחעם (שקנה אותה בעורמה תוך התחזות לצרפתי, בתגובה לאמירתו של שולם כי טובה לו חלקת הקבר ליד אימו מכל המטוסים ובנייני בלגיה של אחיו). לאחר שנוחעם מספר לליבי על רכישת הקבר בעורמה היא כועסת עליו ומחליטה לחזור לקיווע חרף כך שלא עמד בסיכומיהם.
שולם שוקל לשרוף את הציור, אך אינו מצליח לעשות זאת. במקום זאת הוא צובע את קווצת שיערה של הדמות, שמבצבץ מהמטפחת, מכסה אותו, ומחזיר בכך את כבודה.
קיווע מגיע אל התערוכה לבדו. מעט לאחר הפתיחה הוא עוזב את התערוכה ומתיישב על ספסל באחד מבתי הכנסת במוזיאון. ליבי מגיעה אל התערוכה, מחפשת את קיווע, ומתיישבת על ידו.
עונה 3
העלילה מתרחשת חמש שנים מסוף העונה הקודמת. קיווע התחתן עם ליבי ונולדה להם בת בשם דבורה'לה. לאחר זמן קצר התאלמן מליבי, ונותר כאב חד-הורי לבתם.
אביו של קיווע, שולם, מנהל התלמוד תורה, צולם כשהוא סוטר לאחד מתלמידיו אחרי שהתחצף אליו ובעקבות כך הוכרח על ידי ועד ההורים בראש ווינבך (קובי אריאלי), להתפטר מניהול התלמוד התורה בזמן ה"דינֶר" השנתי (סעודה לגיוס תרומות). באותו זמן נפטר גיסו של שולם, יששכר "סוחער" (זאב טנא), שהיה רווק מבוגר, מוכר פיס, לאחר שזמן קצר לפני כן התארס עם נחמה יוקטן (מיקי קם) אשר זכתה בכסף בלוטו. ב"דינר" שולם מכריז על הקמת תלמוד תורה חדש שיקרא על שם גיסו, ויוחזק מכספיה של "הנגידה" (נדיבה) נחמה.
הקמת תלמוד התורה החדש נתקלת בקשיים רבים ובמעט מאוד נרשמים, אך לאחר איומים והפגנות מול ביתו של שולם, שלא יקים תלמוד תורה מתחרה, יורד צבי אריה (שראל פיטרמן) אל המפגינים "ומגלה להם" שאביו לא קיבל את ילדיו לתלמוד תורה, לאחר שטען שהם בינוניים ולא "שפיצים". אז מתחיל תור ארוך להיכנס לתלמוד תורה החדש, וועד ההורים מחזיר את שולם להיות מנהל.
לאחר שהשדכנית מנוחה קניגסברג (חנה לסלאו) מביאה שידוך ליוסל'ה, הבן של גיטי וליפא, (בתואנה שאף אחד לא רוצה להתחתן איתם וכדאי לסגור מהר) הוא הולך לפגישת שידוכים ראשונה, פוגש את השירה הלא נכונה, שירה לוי (ריף נאמן), ומתאהב בה. אמו מתנגדת לשידוך מכיוון שהצעירה ממוצא מזרחי, וליפא נאלץ בעל כורחו לקבל את עמדת אשתו. יוסל'ה פוגש את שירה במקרה לאחר תפילה בכותל המערבי, ורוצה להמשיך בקשר. גיטי, לוחצת על יוסל'ה להיפגש עם שירה "האמיתית" (שירה לוינזון), בעקבות חברה שמזכירה לה את העבר האפל של המשפחה. יוסל'ה ושירה לוינזון מתארסים ליד מיטת אביה הגוסס של שירה. ליפא, נותן שירותי קייטרינג לצילומים של סדרה חרדית, ומתפתה לשמש כניצב בניגוד לדעתה של גיטי.
קיווע שנכנס לחובות בתשלומים לדירה, מסכים למכירת מספר ציורים של ליבי, אך מתחרט. הוא עובר לגור בבית אביו ויוצא להשיב לעצמו את הציורים האבודים. הוא מגיע אל הקונָה – מנהלת קרן השקעות באומנות, רחלי (דניאלה קרטס) ומשכנע אותה להחליף את הציורים בשלושה ציורים חדשים שיצייר עבורה. קיווע מצייר ומקבל לידיו חלק מהציורים של ליבי.
חנינא ורוחמי מנסים למצוא פתרון לכך שרוחמי לא יכולה להיכנס להריון. חנינא מקבל היתר מראש הישיבה, הרב סולובייצ'יק (שולי רנד), והם מתחילים הליך פונדקאות. רוחמי מקבלת כריות המדמות את שלבי הבטן בהריון. רוחמי מחליטה להפסיק את תהליך הפונדקאות. היא משקרת לו ולאמה גיטי שההריון נקלט אצל הפונדקאית, ובמקביל ממשיכה בניסיונות להרות למרות הסכנה בדבר, ולבסוף נכנסת להריון. בעקבות סגירת הכולל של חנינא, והצורך להשיג כסף, היא יוצאת לעבוד לפנות בוקר בחלוקת מכתבים בלי ידיעתו של חנינא, ומגלה שגם הוא עובד בלי ידיעתה בחלוקת מכתבים.
נוחעם, חמיו של קיווע וסבה של דבורהל'ה, מתגלה באחד מבתי הכנסת כשהוא בדיכאון עמוק. שולם אוסף אותו לביתו. במהלך אותו ערב מגיעה עובדת סוציאלית לביתם בעקבות טעות בהחלפתה של דבורהל'ה בילדה אחרת במעון. נוחעם מנסה להתאבד מול עיניה, ולמחרת דבורה'לה נלקחה ממנו על ידי הרווחה.
קיווע מתחתן עם רחלי בנישואים פיקטיביים כדי להשיב אליו את דבורל'ה. לאחר ביקור של הזוג בוועדה הילדה מושבת לידו.
שולם מנסה למסד את הקשר הזוגי עם נחמה יוקטן אך נתקל בסירוב מצידה. שולם ונחמה נפגשים ביום השלושים של יששכר, וקובעים להיפגש בביתו. כשהיא מגיעה היא פוגשת את נוחעם שמספר לה ששולם ישן. נחמה מחליטה להמתין עד שיתעורר ומזמזמת לעצמה יצירה מוזיקלית המצליחה להוציא את נוחעם מהדיכאון, ולבסוף יוצאת עם נוחעם במקום עם שולם, בהמשך הם מחליטים להתחתן.
נוחעם מייעץ לנחמה לתרום את הכסף בו זכתה בלוטו עבור תלמוד התורה של שולם, אך מבקש משולם לתת לו מחצית מהסכום ללא ידיעתה, שולם מספר לנחמה והיא מבטלת את החתונה, אחרי עימות בן נוחעם לשולם, שולם מספר לנחמה שהוא בדה את הדברים משום שקינא שבחרה באחיו.
טובי (אליענה שכטר) מוציאה רישיון נהיגה בלי אישורו של צבי אריה (שראל פיטרמן) בעלה.
אמה של שירה לוינזון מבקשת מגיטי וליפא לבוא לקראתה בכספים על הדירה שניתנת לזוג, כיוון שרוב כספה מושקע בטיפולים רפואיים של בעלה, וכדי לעזור להם עם הכסף ליפא מנסה לקחת על עצמו עבודה חדשה - בניגוד לדעתה של גיטי. הוא מציע לאודליה מפיקת הסרטים להיות סוכן של ניצבים חרדים, ומתחייב להשיג לה ניצבים לימי צילום. הוא מנסה להשיג חרדים אמיתיים אך לא מצליח. ליפא מתפלל, ומבקש שגיטי פעם אחת תיתן לרעיונות שלו הזדמנות, גיטי שומעת אותו ללא ידיעתו ולבסוף משתכנעת ומסכימה לכך שיהיה סוכן, ואף נותנת לו רעיון. הם הולכים יחד, וליפא מביא לצילומים היפסטרים בעלי זקנים, המחופשים לחרדים.
יוסלה מבקש לבטל את השידוך עם שירה לוינזון, שבה הוא לא מוצא עניין, גיטי אינה מסכימה לכך. יוסל'ה יוצר קשר עם שירה לוי ופוגש אותה במעבדתה שבאוניברסיטת בר-אילן. לאחר שחוזר לביתו מתגלה שאביה של שירה לוינזון נפטר. ליפא מתעמת עם גיטי, שמסכימה לבסוף שיפגשו עם הוריה של שירה לוי בנוגע לאירוסין.
שולם ניפרד מקיווע שבוחר לעבור לגור עם רחלי ומנוחעם שעובר לגור עם נחמה יוקטן כלתו אחרי שהיא סלחה לו.
רוחמי עוברת את הלידה בשלום ויולדת בת.
ביטויים אופייניים
אחת הדרכים שננקטו כדי לאפיין את הדמויות הראשיות היא השימוש בביטויים אופייניים להן. ביטויים אלה כוללים:
יצירת הסדרה
הסדרה שואבת את שמה ממסעדת "שטיסל", מסעדה ותיקה המבשלת אוכל יהודי-מזרח אירופי, לה סניפים בירושלים ובבני ברק. אינדורסקי ואלון, יוצרי הסדרה, שהו במסעדה בשכונת גאולה בעת שהגו את רעיון הסדרה.
הפקה
באוקטובר 2010 קיבלה ההפקה מענק פיתוח מאת המיזם לקולנוע וטלוויזיה בירושלים. הליהוק לסדרה הושלם ביולי 2012 ובאותו חודש החלו צילומי שנים עשר הפרקים, שהסתיימו באפריל 2013.
עם תום העונה הראשונה, איילת זורר עזבה את הסדרה עקב אילוצי לוח זמנים.
בעקבות מות השחקנית חנה ריבר, שגילמה בעונה הראשונה את דמותה של בובע מלכה וזכתה בשבחי הביקורת והקהל, החליפה אותה בעונה השנייה חברתה השחקנית ליא קניג.
השחקן אברהם מור שמשחק בעונה הראשונה בסדרה, נפטר טרם העלת הסדרה לשידור.
שחקנים נוספים שהצטרפו בעונה השנייה הם: הדס ירון, ששון גבאי, חנה לסלאו ומאיה מרון.
ביוני 2016, נודע שהעונה השלישית עתידה לעלות לשידור בשנת 2018, אך תהליך הפקתה נדחה. במאי 2019, דווח כי הפקת העונה השלישית עלולה להתבטל עקב סכסוך בין ארגון השחקנים שח"ם לחברת yes. צילומי העונה השלישית החלו ב-13 ביולי 2020 והסתיימו ב-24 באוגוסט 2020.
אתרי צילום
הפרקים צולמו, בין היתר, בצפון תל אביב, בשכונות הירושלמיות מקור ברוך ומאה שערים, לעיתים גם ממצלמה נסתרת ברכב. עבודת צוות הצילום הופרעה לפרקים בשל מחאת תושבים חרדים.
הסצנה בה רוחמי רואה את חנינא בבית הכנסת צולמה במזכרת משה.
המפגשים בין קיווע לאלישבע ובין קיווע לאסתי גוטליב מתרחשים בלובי של המלון פרימה המלכים.
הבית בכתובת נחום 8, בירושלים, צולם כבניין בו נמצאת דירה של משפחת שטיסל.
מוזיקה
שיר הנושא הוא עיבוד מיוחד של השיר "לאן הולכים פתאום כולם" שהולחן על ידי אבי בללי, סולן להקת "נקמת הטרקטור" שביצעה את השיר במקור.
ציור
את הציורים שמופיעים בסדרה כציורים שצייר עקיבא, ציירו מנחם הלברשטט (עונה 1 ו-3) ואלכס טוביס (עונה 2 ו-3).
שידור
זכויות לשידור הסדרה נמכרו גם לערוץ טלוויזיה פרטי בשוודיה Axess TV ולמפיץ קולנועי בצרפת. היא הוקרנה בפסטיבלי סרטים יהודיים ברחבי העולם, ושני הפרקים הראשונים הוקרנו בפסטיבל FIPA צרפת.
הסדרה נרכשה לשידור על ידי הערוץ הראשון והעונה הראשונה שודרה בו מסוף ינואר 2016. כל פרק שודר כעבור כמה ימים גם בערוץ 33 עם תרגום לערבית. העונה השנייה שודרה בערוצים הללו בחודשים יוני-ספטמבר 2016. החל מסוף 2018, שתי העונות זמינות לצפייה גם בנטפליקס.
עם תום שידור עונתה השנייה של הסדרה בישראל, דווח כי מפיקת הטלוויזיה היהודיה-אמריקאית מרתה קאופמן החליטה לרכוש את הזכויות על הסדרה ושבכוונתה ליצור לה אדפטציה אמריקאית. מאוחר יותר דיווח אתר "דדליין" כי הסדרה נרכשה על ידי רשת אמזון, היא תכתב ותבוים על ידי התסריטאי איתן כהן וגרסתה האמריקאית תקרא – "Emmis".
במרץ 2021 נמסר על פיתוח רימייק אמריקאי לסדרה, שיופק על ידי "נטפליקס" בשיתוף חברת "פרימאנטל". את העיבוד לאנגלית כותבת לורן גאסיס, ויביים קנת' לונרגן.
ביקורות
הסדרה "שטיסל" בכלל והעונה השנייה בפרט זכתה לחשיפה גבוהה ולביקורות חיוביות ברובן גם במגזר החרדי, על אף ההתנזרות של חלקים בציבור זה מטלוויזיה או מאינטרנט.
הסכת
לאחר צאת העונה השלישית של הסדרה, כאן הוציאו הסכת בשם "שטיסל הסיפור האמיתי". ההסכת יצא ב-9 פרקים כמספר הפרקים בעונה זו.
מאפייני הסדרה
הסדרה מתארת חרדים מהיישוב הישן, המכונים בעדה החרדית "צ'אלמערס" או "צ'אלמערים". הם מתגוררים בשכונת גאולה בירושלים, המתאפיין בפשקווילים על קירות הבניינים.
הגברים לבושים בלבוש חרדי, פאותיהם ארוכות ומסולסלות והם אינם מגלחים את זקנם. הדמויות דוברות יידיש בהברה ליטאית, ומשכך אפשר להניח שמדובר במשפחה פרושית. הבנים עוסקים בלימוד תורה, הבנות לומדות בסמינר בית יעקב ולמבוגרים משרה עם זיקה תורנית – שולם שטיסל הוא מנהל בתלמוד תורה וחתנו ליפא הוא שוחט. כיוון שהציפייה היא שהגבר החרדי יעסוק בלימוד התורה או בתחומים משיקים, הרצון של עקיבא לעסוק באמנות מעורר ביקורת מצד אביו.
אורח החיים הדתי מודגם בסדרה במקומות רבים, כמו הברכות שהדמויות מברכים לפני האוכל ולאחריו, המנהג המורה לנשק מזוזה, הפרדה בין גברים ונשים ושמירה על איסור ייחוד.
דרמה משפחתית
הסדרה "שטיסל" היא דרמה משפחתית, שבה נושאי זוגיות, יחסי הורים וילדים ויחסים בין אחים תופסים מקום מרכזי.
זוגיות
נושא מרכזי, לכל אורך הסדרה, הוא ענייני זוגיות במגזר החרדי האשכנזי. נושא זה בא לידי ביטוי בקורותיהם של מרבית גיבורי הסדרה: מוסד השידוך כדרך ליצירת זוגיות בעולם החרדי מוצג בהרחבה בסדרה, אך לצדו ניתן משקל גדול מהסביר להתאהבות (בין גיטי וליפא, עקיבא ואלישבע, עקיבא וליבי, רוחמי וחנינא, יוסל'ה ושירה לוי). סמדר שילוני ציינה כי "החרדים שצופים בה קצת נבוכים מהעלילה. בעיקר הרומנטית (בין רב שולם למנוחה, בין קיווע לליבי, בין רוחמה לחנינא), שכנראה מתירנית מזאת שנהוגה בקהילה החרדית, לפחות בזו שמשתייכת לזרם שמשפחת שטיסל אמורה לייצג".
אוויאן (מים מינרליים)
אוויאן (בצרפתית: Évian) הוא מותג מים מינרליים צרפתי ממקורות מים באזור אגם ז'נבה. החברה מייצרת גם משקאות קלים נוספים, ונמצאת בבעלות חברת דנונה הצרפתית. מוצרי החברה בישראל משווקים על ידי צרפת-ישראל ליינות איכות.
שטיסל
יחסים בין אחים
יחסים בין אחים באים לידי ביטוי בסדרה ביחסים שבין שולם לאחיו הצעיר ממנו נוחעם, יחסים המתאפיינים בתחרותיות וקנאה. התחרותיות בולטת כאשר נוחעם מספר בגאווה לבתו ליבי כיצד קנה בעורמה משולם את חלקת הקבר שליד קברה של בובע מלכה. בשלב מוקדם יותר בסדרה חש שולם קנאה כאשר בובע מלכה מתעוררת מתרדמתה, מזהה את נוחעם ושמחה לראותו, וכלל אינה מזהה את שולם, שטיפל בה במסירות.
אוויאן (מים מינרליים)
עם תחילת שיווקם של מים בבקבוקים גם בארצות הברית, נודעה האימרה המבוססת על אנגרמה לשם המוצר "אביאן זה נאיב (פתי) מהסוף להתחלה" בלגלוג על רוכשי המוצר.
שטיסל
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות: ביקורות:
אוסטין קימברלי
אוסטין קימברלי (ב-אנגלית: Austin Kimberley) היא מכונית משפחתית, גדולה, 4 דלתות, אשר יוצרה על ידי חברת המכוניות האוסטרלית "British Motor Corporation (Australia)" בין השנים 1970–1972.
אוסטין קימברלי
דגם ה-"אוסטין קימברלי" התבסס על דגם ה- "אוסטין 1800" (דגם קוד: BMC ADO17) שיוצר ב-בריטניה בין השנים 1964–1975 על ידי קונצרן הרכב "The British Motor Corporation Limited (BMC)".
בנוסף להרכבתו באוסטרליה, דגם ה-"אוסטין קימברלי" הורכב ב-ניו זילנד.
מחירו של "אוסטין קימברלי" בהשקה, בשנת 1970, ב-ניו זילנד עמד על 2,888 דולר (דגם תמסורת ידנית), ו-3,148 דולר (דגם תמסורת אוטומטית).
תאוצת דגם "אוסטין קימברלי" בין 0-100 קמ"ש היא 12,9 שניות (לדגם תמסורת ידנית).
תאוצת דגם "אוסטין קימברלי" בין 0-100 קמ"ש היא 15,5 שניות (לדגם תמסורת אוטומטית).
Austin Tasman
במקביל ליצור דגם ה-"אוסטין קימברלי" באוסטרליה ובניו זילנד, יוצר דגם כמעט זהה ל-"אוסטין קימברלי", באוסטרליה ובניו זילנד.
מנוע דגם ה-"Austin Tasman", מנוע 6 צילינדרים, 2,224 סמ"ק, הפיק 102 כ"ס, (מאייד אחיד).
רוברט (אי, איי שטלנד הדרומיים)
האי רוברט או האי רוברטס (באנגלית: Robert Island או Roberts Island), המכונה גם האי מיצ'לס (באנגלית: Mitchells Island) או האי פולוצק (באנגלית: Polotsk Island) הוא אי באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה, הממוקם בין האי נלסון והאי גרניץ'.
אורכו של האי 18 קילומטרים ורוחבו של האי 13 קילומטרים. שטחו של האי 132 קילומטרים רבועים. שיא גובהו של האי 302 מטרים מעל פני הים.
חלק ניכר מחצי האי קופרמיין, שממערב האי הוא מישור שטוח, שהיה בעבר בגובה פני הים.
מגדלור נקודת אדוארדס
בנקודת אדוארדס שבאי ממוקם מגדלור. המגדלור מופעל על ידי פאנלים סולריים, גובהו 7 מטרים, וטווחו 12 קילומטרים. מבנה המגדלור עשוי מגדל בצורת גליל, עשוי פיברגלס, הניצב על בסיס בטון.
מקור השם
שמו של האי ניתן לו בשנת 1821 על ידי קפטן ריצ'רד פילדס (Richard Fildes). פילדס קרא לאי על שם ספינתו - הבריג רוברט (Robert).
פילדס הפליג באיי שטלנד הדרומיים בקיץ האנטארקטי 1821–1822, במטרה לצוד כלבי ים.
לקריאה נוספת
• Durán P, Barra PJ, Jorquera MA, Viscardi S, Fernandez C, Paz C, Mora ML, Bol R., Occurrence of Soil Fungi in Antarctic Pristine Environments, Front Bioeng Biotechnol. 2019 Mar 7;7:28. doi: 10.3389/fbioe.2019.00028. ; PMCID: PMC6416174
• de Lima Neto, E., Guerra, M.B.B., Thomazini, A. et al., Soil Contamination by Toxic Metals Near an Antarctic Refuge in Robert Island, Maritime Antarctica: A Monitoring Strategy, Water Air Soil Pollut 228, 66 (2017). https://doi.org/10.1007/s11270-017-3245-4
• F. Poblete, C. Arriagada, P. Roperch, N. Astudillo, F. Hervé, S. Kraus, J.P. Le Roux, Paleomagnetism and tectonics of the South Shetland Islands and the northern Antarctic Peninsula, Earth and Planetary Science Letters 302 (2011) 299–313, https://doi.org/10.1016/j.epsl.2010.12.019
חלאל
חלאל (בערבית: حلال) הוא מונח בשריעה, דין דתם של המוסלמים, שמשמעותו "היתר". מונח זה מתייחס לכל הפעולות המוגדרות בין תחום הציווי ("פארד") לתחום האיסור ("חראם"). אולם בשימוש יומיומי הכוונה בדרך כלל לבשר מותר לאכילה על פי האסלאם.
בשר מחיות כמו גמלים, חסילונים או ארנבים מותר לפי האסלאם – אך מנגד, אסור לצרוך אלכוהול כמשקה שבוודאות משכר (איסור "ח'מר" - خمر) ואף לא כמרכיב באוכל, וזאת על מנת שייחשב חלאל.
היתרים ואיסורים על בשר
באסלאם, השריעה מורה כי על המוסלמי לאכול רק בשר שנשחט בשם אללה (שנאמר עליו תסמיה) ועונה על דרישות שונות. בשר כזה קרוי "חלאל" (حَلال) או "חוקי". מנגד, החוק המוסלמי אוסר לאכול בשר חזיר, או בשר שנשחט שלא בשם אללה. החוק מגדיר גם "חראם", כלומר - סוגים אחרים של חיות האסורים למאכל, ביניהם בשר קוף, כלב, חתול וחיות טורפות אחרות. דיני המאכלים המותרים והאסורים מופיעים, בין היתר בסורת אל-מאאידה (سورة المائدة, הסורה ה-5), איאת 3 - 4.
The Mamas & the Papas
The Mamas & The Papas, הידועים בעברית לעיתים כ"האמהות והאבות", היו להקה ווקלית מובילה בשנות ה-60 של המאה ה-20. הלהקה היא מהלהקות האמריקניות היחידות ששמרו על הצלחתן לאורך הפלישה הבריטית של הביטלס (להקה נוספת שעשתה זאת הייתה הלהקה האמריקנית הביץ' בויז). הלהקה הקליטה והופיעה משנת 1965 עד 1968, הוציאה חמישה אלבומים והכניסה עשרה סינגלים לרשימת הלהיטים. אף על פי שהלהקה שהתה פרק זמן קצר מאוד בממלכת המוזיקה הפופולרית רואים חלק מחברי הלהקה את הזמן המועט שהיו באור הזרקורים את הסיבה לכך שגם כיום ישנם מעריצים נאמנים ללהקה.
היסטוריה
ג'ון פיליפס, קאס אליוט, דני דוהרטי ומישל פיליפס הקימו את הלהקה לאחר כישלון עם מספר להקות פולק. הלהיט "קליפורניה החולמת" הוביל אותם מיד אל פסגת ההצלחה המיוחלת. עד היום נחשב שיר זה למוכר ולמוערך ביותר של הלהקה.
שם הלהקה
ההשראה לשם הלהקה נלקחה מתוכנית טלוויזיה יומית. לפני שהקליטה הלהקה את אלבום הבכורה שלה "If You Can Believe Your Eyes and Ears" נקראה הלהקה (תקופה קצרה בלבד) "המעגל הקסום". חברי הלהקה חשקו בשם קליט ולכן התכנסו בבית שבו גרו ביחד והתחבטו במציאת שם חדש. במהלך הפגישה החליט אחד החברים לראות טלוויזיה והדליק אותה בדיוק כשמלאך מהגיהנום (חבר בכנופיית רוכבי אופנוע משנות ה-60) התארח בתוכנית אירוח. הדבר הראשון שחברי הלהקה שמעו היה "חכה שנייה, הוס. אנשים מסוימים קוראים לנשים שלנו זולות, אבל אנחנו פשוט קוראים להן אימהות". לאחר ששמעה זאת ניתרה אליוט ממקומה והכריזה "כן!, אני רוצה להיות אימא!". גם מישל הזדהתה עם רצונה של אליוט. פיליפס ודוהרטי החליפו מבטים וג'ון אמר, "אבות? טוב, הבעיה נפתרה." כך נולד ללהקה שמה החדש. כינויה המוכר של קאס אליוט היה מאמא קאס ("אִמא קאס").
אמא ('מאמא') קאס
קאס אליוט נולדה כאלן נעמי כהן, והייתה חברה בלהקה בין 1965 ל-1971. תחילה נרתע מנהיג הלהקה, ג'ון פיליפס, לקבל אותה, בגלל עודף המשקל שלה. היא הייתה הסולנית בלהיטים כמו "Dream A Little Dream Of Me" (מוזיקה: פביאן אנדרה וויבר שוואנדט, מילים: גאס כאהן). באחד השירים של הלהקה "Creeque Alley", כתב פיליפס, "אף אחד לא משמין חוץ ממאמא קאס", שורה שקאס עצמה שרה בהופעות אגב משיכת כתפיים אדישה. קולה של קאס אליוט נשמע קליל וקציפתי, מה שהתאים בדיוק ללהיטי הפופ שכתבו לה. במהלך העבודה עם הלהקה לא ויתרה קאס על קריירת סולו, והוציאה את הלהיטים "Make Your Own Kind Of Music" ו-"It's Getting Better", אבל לא הגיעה להצלחות כמו עם להקת האם. במקום זה, היא החלה להופיע בקביעות בטלוויזיה, כשהיא נותנת לקסם האישי שלה לכבוש את הצופים, בעשרות שעשועונים ותוכניות אירוח, ואף הייתה מנחה אורחת לצד ג'וני קרסון ב"טונייט שואו".
ב-1974, אחרי שבועיים של הצלחה והופעות מכורות מראש ב"פלדיום" של לונדון, הלכה קאס אליוט לעולמה מהתקף לב, כשהיא מותירה אחריה ילדה בת שבע, אואן. ב-1998, כשה"מאמאז והפאפאז" נכנסו בשערי היכל התהילה של הרוק אנד רול, ייצגה אואן את אמה בטקס.
נטילת סמים
במספר ראיונות הודו חברי הלהקה שבזמן ההקלטות הם היו לרוב נתונים להשפעת סמים ובעיקר מריחואנה. הם אף העידו כי ילדיהם הקטנים, שנכחו בהקלטות רבות, היו עדים לשימוש שעשו בסמים.
הפירוק והסיבות לפירוק
פירוק הלהקה נבע מחוסר נאמנות ותככים, שהובילו לקרע בין ארבעת החברים. ג'ון פיליפס נשא לאישה את מישל גיליאם ב-31 בדצמבר 1962, בתקופה שלפני הקמת הלהקה. בשנה הראשונה של הלהקה ניהלה מישל רומן עם דוהרטי. הם הצליחו לשמור על העניין בסודיות לאורך תקופה ארוכה. במהלך טיול למקסיקו סיפר דוהרטי על הרומן לאליוט, שכעסה מכיוון שהייתה מאוהבת בו בסתר. זמן קצר לאחר מכן, תפס פיליפס את מישל ודוהרטי "על חם" ועזב את הבית.
ג'ון לא היה מסוגל להמשיך לגור עם מישל ולכן עבר לגור בביתו של דוהרטי. בשלב זה התנחמה מישל בזרועותיו של ג'ין קלארק מהבירדס. לאחר שראה בהופעה את מישל שולחת נשיקות באוויר לעבר קלארק שישב בשורה הראשונה, החליט ג'ון כי אינו מסוגל להמשיך להופיע עימה. לאחר שהתיעצו עם עורכי דין שלהם ועם חברת ההקלטות החליטה הלהקה ביוני 1966 להודיע על סילוק מישל ממנה.
בשלב זה הספיקה הלהקה למצוא מחליפה למישל, ג'יל גיבסון, חברתו של המפיק שלהם, לו אדלר. גיבסון כבר הייתה זמרת וכותבת שהופיעה במספר מאלבומיהם של ג'ין ודין. גיבסון לא הייתה ידועה כזמרת מוצלחת ביותר אבל למדה את חלקי השירה של מישל תוך שלושה שבועות, בזמן שהלהקה הייתה באנגליה. גיבסון כבר הייתה שותפה בהקלטות האלבום השני של הלהקה, "The Mamas and The Papas". הנכס החשוב ביותר שהביאה איתה גיבסון היה המראה החיצוני המושך שלה. לאחר כמה הופעות נראה היה שחלק מהמעריצים אינם מרוצים מהשינוי בהרכב הלהקה, אך רובם לא ראו בשינוי עניין בעייתי. באוגוסט 1966 החליטה הלהקה (בראשות ג'ון) להחזיר את מישל ללהקה. גיבסון קיבלה תמורה כספית על חלקה ו"שוחררה". מאוחר יותר הודתה גיבסון שהרגישה נבגדת על ידי ג'ון פיליפס.
מישל וג'ון השלימו וקנו בית גדול ביחד בזמן שהלהקה ניסתה להמשיך קדימה. נדמה היה שהעניינים שבו למסלולם לזמן מה והלהקה הקליטה את אלבומם השלישי "Deliver" שהפך ללהיט ענק. דוהרטי, אשר ניסה לשכוח ממישל, שקע בשתייה כבדה. ביוני 1967 סגרה הלהקה את פסטיבל הפופ הבינלאומי של מנוטריי אך נתנה הופעה עלובה.
הלהקה ניסתה לעבוד על אלבום נוסף (שאליו הייתה מחויבת מבחינת חוזה). אך לאחר שלא נראתה התקדמות, הם החליטו באוקטובר 1967 לצאת לטיול באירופה על מנת להחיות את היצירתיות שלהם. בזמן שהיו באנגליה, במסיבה שארגנה חברת ההקלטות, דיברה אליוט עם מיק ג'אגר. ג'ון ניגש אליהם והעיר הערה מעליבה כלפי אליוט מול כל האורחים. אליוט נעלבה קשות, ברחה מהמסיבה ועזבה את הלהקה. חברת ההקלטות הוציאה לאור כמעט מיד אוסף להיטים של הלהקה בניסיון להרגיע את הרוחות. אליוט, שהייתה קשורה ללהקה בחוזה, הייתה אמורה להשתתף גם באלבומה הרביעי של הלהקה.
הלהקה פורקה רשמית ביולי 1968. בריאיון נדיר הודתה אליוט כי הסיבה האמיתית לפירוק הלהקה הייתה הרצון העז שלה להתחיל בקריירת סולו. לקאס אליוט הייתה קריירת סולו מוצלחת, והיא הופיעה ברחבי ארצות הברית ואירופה. לאחר בחינה מחודשת של החוזה, הבחינה חברת ההקלטות כי הלהקה חייבת להם עוד אלבום ולכן התכנסה הלהקה והקליטה את אלבומם האחרון "People Like Us".
לאחר פירוק הלהקה
ב-29 ביולי 1974, מתה קאס אליוט (מאמא קאס אליוט - Mama Cass Elliot) מהתקף לב תוך כדי שינה לאחר הופעה מוצלחת בהיכל ה'לונדון פלדיום' בלונדון, במהלך סיבוב הופעות. ג'ון פיליפס מת מכשל בלב ב-18 במרץ 2001. דני דוהרטי מת ממחלת כליות ב-19 בינואר 2007.
מישל פיליפס התחילה קריירת משחק מוצלחת.
מורשת
The Mamas & the Papas הוכנסו להיכל התהילה של הרוק אנד רול בשנת 1998 ואל היכל התהילה של הלהקות הווקליות בשנת 2000.
דיסקוגרפיה
בנוסף לכמות נכבדת של אוספי להיטים לאורך השנים.
וישטיטיס
וישטיטיס (בליטאית: Vištytis; בפולנית: Wisztyniec, וישטינייץ; בגרמנית: Wystiten, ויסטיטן; ביידיש: ווישטינעץ) היא עיירה בדרום מערב ליטא. העיירה ממוקמת במחוז משנה וילקובישק במחוז מריאמפולה ושוכנת בין גבעות מיוערות לחוף אגם על גבול פולין. כבר במאה ה-18 החלו להתיישב בעיירה יהודים אך כיום לא נותרו בעיירה יהודים בעקבות השואה.
תולדות העיירה
העיירה וישטיטיס הוזכרה לראשונה בשנת 1570 כאשר הוענקו לה זכויות מגדבורג והזכות לקיים במקום שוק מדי שבוע. בווישטיטיס היו אז שתי מבשלות כוהל, שני בתי מרזח ומספר בעלי מלאכה.
בין השנים 1795–1807 וישטיטיס הייתה תחת שלטונה של פרוסיה, ובמשך השנים 1807–1815 השתייכה לדוכסות ורשה. משנת 1815 השתייכה וישטיטיס וכלל האזור לתחום האימפריה הרוסית.
בשנת 1862 חדלה העיירה להתפתח בשל הנחת מסילת הברזל סנקט פטרבורג-ברלין. רב הפעילות המסחרית עם פרוסיה הועברה מווישטיטיס לעיירת הגבול קיברט ששכנה ליד מסילה זו. בעקבות כך היגרו רבים מתושבי וישטיטיס לאמריקה ופרוסיה ומספר התושבים בעיירה הלך וירד.
בתחילת המאה העשרים פרצה שרפה בעיירה אשר כילתה את רובה.
לאחר השרפה העיירה שוקמה, אך בקיץ 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא נהרסה בשנית על ידי צבא האימפריה הרוסית הנסוג. לאחר מכן, כבשו הגרמנים את וישטיטיס ושלטו בה עד הקמת מדינת ליטא בשנת 1918.
בתקופת ליטא העצמאית העיירה וישטיטיס הייתה מרכז נפה. בתקופת השלטון הסובייטי בשנים 1940–1941 הוגבלה מאוד תנועת התושבים שהתגוררו באזור הגבול.
הקהילה היהודית בעיירה
ראשית התיישבות היהודים בווישטיטיס הייתה בשנת 1589. בעל אחוזה הרשה ליהודים להתיישב בה, והם היו כפופים לשלטון בעלי האחוזה. שליטי העיירה השתדלו שלא להפריע לחיי הקהילה היהודית שהתפתחה. המועצה המקומית של העיירה טיפלה רק בעניינים פליליים בין היהודים ובנושאים שנגעו ישירות בעיירה. בשנת 1758 כבר הייתה בווישטיטיס קהילה יהודית מאורגנת. חיו בה יהודים שעסקו בבניית גשרים, בתיקון סכרי טחנות ובסלילת דרכים. היהודים הסוחרים התפרנסו בעיקר ממסחר ומרוכלות עם פרוסיה, וחלקם בעיבוד זיפי חזיר לייצור מברשות, ענף שהעסיק כ-200 פועלים יהודים, אחרים עסקו בדיג ועיבוד עורות.
בשנים 1893–1897 השתתפו פועלי וישטיטיס בשביתות פועלי הזיפים בליטא שנערכו ביוזמת הבונד, איגוד כללי של הפועלים היהודים ברוסיה, ליטא ופולין. בשנת 1909 הפועלים היהודים עשו זאת שוב בדרישה לשפר את תנאי עבודתם. בעקבות תקופת הריאקציה שבאה לאחר ניסיון ההפיכה בשנת 1905 ובעקבות השביתות שהתקיימו בשנים שלאחר מכן ירדה אוכלוסיית היהודים מכ-200 משפחות בשנת 1899 ל-50 משפחות בשנת 1913. רב היהודים היגרו לארצות הברית, לארגנטינה ולארץ ישראל.
בשנת 1884 התחייבו בעלי הבתים היהודים בווישטיטיס לתרום מדי שבוע סכום כסף למען יישוב ארץ ישראל. רעיון ציוני זה רכש תומכים רבים בווישטיטיס. בתחילת המאה העשרים פעלו בווישטיטיס אגודת "צעירי ציון" לנערים ואגודת "בנות ציון" לנערות. שתי האגודות ניהלו פעולה ציונית תרבותית ענפה, כמו כן פעלה בעיירה אגודת "דורשי ציון" למבוגרים ואגודת "דוברי עברית" שתקנותיה חייבו את חבריה לדבר ביניהם עברית בבית ובחוץ. מדי שבת נערכו ויכוחים בעברית על הכתבות שהתפרסמו בעיתונות העברית.
בתחילת המאה העשרים, בעקבות השרפה הגדולה שפרצה בעיירה, נשרפו רוב בתי היהודים. קיסר גרמניה, וילהלם השני, הזדמן למקום וכאשר ראה את העיירה בחורבנה תרם לקהילה היהודית סכום של 10,000 מארק כדי שישקמו את בתיהם. כשהתפרסם הדבר תרם גם הצאר ניקולאי השני סכום של 5,000 רובל לאותה מטרה. העיירה נבנתה מחדש, אך בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה, העלה צבא הרוסי בנסיגתו מפני צבא הקיסרות הגרמנית את העיירה באש כחלק מתוכנית אדמה חרוכה. רק בית הכנסת שבעיירה שרד. ב-1 באפריל 1915 גורשו יהודי וישטיטיס מהעיירה בפקודת שלטונות הצבא הרוסי ורק חלק מהם חזרו עם סיום מלחמת העולם הראשונה והקמת מדינת ליטא. בתקופת ליטא העצמאית חיו בווישטיטיס רק 40 משפחות יהודיות, שהמשיכו בפעילות ציונית.
בתקופה זו התמעטו מקורות הפרנסה העיקריים של היהודים, ולכן יהודים רבים, שלא מצאו פרנסתם במקום, היגרו לארצות הברית.
בשואה
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי הגרמנים, עברה ליטא לתחום השליטה הסובייטי וסופחה בסוף קיץ 1940 לברית המועצות. עם הסיפוח הולאמו בתי המלאכה ורוב החנויות של היהודים. אספקת הסחורה הצטמצמה, רמת החיים הלכה וירדה ונאסרה כל פעילות ציונית.
חינוך
רוב הילדים היהודים בעיירה למדו ב"חדר".
בשנת 1878 נוסד בווישטיטיס בית ספר יהודי לנערים ונערות ביוזמת המשכילים המקומיים, מרדכי-מאיר לנדאו ורבי יצחק ברוין. בבית ספר זה למדו שפות ומקצועות שונים.
בית עלמין היהודי
ב-23 במאי 1964 חזרו לווישטיטיס כמה מיוצאי העיירה במטרה לקבור מחדש את הגברים, הנשים והילדים היהודים שנרצחו במקום בשנת 1941. ביוזמתם הוצאו עצמותיהם של כ-150 נשים וילדים שנקברו בבור בסמוך לעיירה וישטיטיס והועברו לקבורת אחים. על קבר האחים הוקמה מצבה, ועליה נחרטה הכתובת "קורבנות הפשיזם". בקברי האחים קבורים כ-220 נפשות.
במהלך השנים 1977–1979 הפך בית העלמין לאתר זיכרון, ובו הוקמה מצבת זיכרון מאבן ועליה כתובת ביידיש ובליטאית:
בית כנסת
בשנת 1589, עם התיישבות היהודים בווישטיטיס, הוקצה ליהודים חלקת קרקע להקמת בית כנסת. בבית הכנסת היו ארון קודש ובמה מפוארים.
בשריפת העיירה בשנת 1915 על ידי הצבא הרוסי, מכל בנייני הקהילה שרד רק בית הכנסת.
אישים יהודים בני העיירה
רבי אברהם יהודה ב״ר חיים אליהו פולטינוב ורבי זלמן סודלניצקי (הרב האחרון של וישטיטיס) היו שניים מבין הרבנים ששירתו בווישטיטיס. שניהם נספו בשואה.
מבין ילידי העיירה היהודים התפרסמו:
הודג'ס
הודג'ס (באנגלית: Hodges) הוא שם משפחה ושמם של מספר יישובים בארצות הברית.
ג'יימס קאגני
ג'יימס פרנסיס קאגני ג'וניור (באנגלית: James Cagney; 17 ביולי 1899 - 30 במרץ 1986) היה שחקן קולנוע אמריקני, הזכור בעיקר בזכות תפקידי הגנגסטרים שגילם בסרטי פשע. זכה בפרס האוסקר על "יאנקי דודל דנדי". בשנת 1999 דירג מכון הסרטים האמריקאי את קאגני במקום השמיני ברשימת "כוכבי הקולנוע הגדולים של כל הזמנים".
ראשית דרכו
קאגני נולד בעיר ניו יורק, לג'יימס קאגני האב, אירי-אמריקני שהיה בַּרְמֵן ומתאגרף חובב, ולקרולין נלסון. בתום לימודיו התיכוניים התקבל ללמוד באוניברסיטת קולומביה. שניים מאחיו פנו אף הם לתחום המשחק.
הקריירה
הוא החל את קריירת המשחק שלו בתיאטרון וודוויל ובברודוויי. באותה תקופה (1922) התחתן עם רקדנית בשם פרנסס ווילארד, נישואין אשר נמשכו קרוב ל-64 שנים (עד למותו של קאגני). כשהאחים וורנר קנו את הזכויות על ההצגה "Penny Arcade", בו הופיע קאגני, הם לקחו איתם את קאגני לגרסה הקולנועית להצגה, שנקרא "חטאי החג" (1930), בו קאגני החל את הקריירה הקולנועית שלו. מכאן החל להופיע בשורה ארוכה של סרטים, כשהוא קונה לו שם של בחור קשוח בסדרה של סרטי פשע, החל מהלהיט הקלאסי "אויב המדינה", בו כיכב לצד ג'ין הארלו ושהפך אותו לכוכב בן לילה. הקריירה שלו המשיכה עם "כסף חכם", עם אדוארד ג'י רובינסון, "בלונד משוגע" ו"קשה לאחוז". מאוחר יותר גילם קאגני את דמותו הבדוייה של הגרגסטר רוקי סאליבן ב"מלאכים עם פנים מלוכלכות" (1938), בו הופיע לצד המפרי בוגרט, עליו קיבל מועמדות לפרס האוסקר. שנה אחר כך המשיך לככב לצד בוגרט, במותחן הפשע "שנות העשרים הסוערות". שלוש שנים אחר כך זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על משחקו בדרמה הביוגרפית-מוזיקלית של מייקל קורטיז, "יאנקי דודל דנדי", שהיה רחוק מסרטי הפשע שנהג לככב בהם. הוא שב לדמות הגנגסטר ביצירת המופת של ראול וולש, "חום לבן" (1949), באהביני או עזביני (1955) וכמו כן גילם קפטיין ספינה מטורף, לצד ג'ק למון והנרי פונדה ב"מיסטר רוברטס".
הוא היה ממקימי איגוד השחקנים האמריקני (1933) ושימש כנשיא האיגוד בין השנים 1942-1944.
חייו המאוחרים
ב-1955 שיחק בסרט "מר רוברטס" בתור מפקד קשוח של אניית מטען בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. הופעתו הקולנועית האחרונה של קאגני הייתה בסרטו של מילוש פורמן, "רגטיים", ב-1981. הייתה זו הופעתו הראשונה בסרט קולנוע מִזה 20 שנה. סרטו הקודם ל"רגטיים" היה "אחת, שתיים, שלוש" (1961) שביים בילי ויילדר. בשני העשורים הללו קאגני סירב לכל ההצעות שקיבל להופעות בקולנוע, כולל את "גבירתי הנאווה" ו"הסנדק". הוא הקדיש זמן ללמוד איך לצייר, והתגלה ככשרוני בהחלט לכך, וכמו כן טיפל בחווה האהובה שלו שבסטנפורד, ניו יורק. ב-1974 קיבל פרס הוקרה על מפעל חיים מטעם מכון הקולנוע האמריקני וב-1984 קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מידי חברו הטוב, רונלד רייגן, שכיהן כנשיא ארצות הברית באותה תקופה.
אינגבורג
אינגבורג (בהולנדית: Ingeborg; נולדה ב-15 באוקטובר 1966) היא זמרת בלגית.
ביוגרפיה
אינגבורג נולדה בעיר מנן שבפלנדריה. היא למדה ב-Studio Herman Teirlinck, בית ספר למוזיקה ואומנויות הבמה באנטוורפן. ביחד עמה למד הזמר ההולנדי סטף בוס (Stef Bos), ביחד עמו היא הקימה את ההרכב המוזיקלי "Zwiep en Brons" והם זכו בפרס חבר השופטים בפסטיבל בליידן.
באירוויזיון 1989 ייצגה את בלגיה עם השיר "Door de wind" ודורגה במקום ה-19.
ב-1990 החלה לעבוד כמגישה ב-"VTM", ערוץ טלוויזיה דובר פלמית, היא הגישה שם מספר תוכניות, וביניהן תוכנית הילדים "Schuif Af!" אותה הגישה בין 1990–2006.
ב-2002 הוציאה את הסינגל "Zo dichtbij", שדורג גבוה בצעד הפזמונים הפלמי היא נשואה למנהלה רולנד קיירט, ב-1994 נולד להם בן.
שמורת דלבים
שמורת דלבים היא שמורת טבע במערב בנימין, בין היישובים טלמון ודולב, בה עובר נחל דולב (או בשמו הערבי ואדי דילב) הנגזר משמם של עצי הדולב המזרחי שגדלים בו, ועל שמם נקרא גם היישוב הסמוך דולב. הנחל הוא אחד מיובליו של נחל מודיעים. אורכו כ-20 ק"מ, ובחלקו העליון הוא שופע מעיינות, 6 מהם נכללים בתחומי השמורה.
תיאור
השמורה נמצאת בצד המזרחי של נחל דלב, באזור היישוב דולב שבמערב בנימין.
קיים שביל שמתחיל בכרמים של היישוב דולב, בעליות ליישוב, וחוצה את כל השמורה עד לצד המזרחי שלה, ממנו עולים שבילים לכיון טלמון ודולב. דרך לרכב שטח מסומנת כחול יוצאת מהישוב חרשה, מתפתלת לאורך הגדה הצפונית של ואדי דילב דרך טלמון עד לאפיק הנחל באזור הדלבים, וממשיכה במעלה הגדה הדרומית עד לכביש דולב - עין קיניא. הדרך סומנה בשנת 2009.
בתחום השמורה נמצא ריכוז דלבים, אוכלוסיית הבר היחידה ביהודה ושומרון, והדרומית ביותר בעולם, שככל הנראה נתנה לנחל את שמה. באוקטובר 2005 נכרתו עצים אלו להסקה בידי פלסטינים, והעצים נמצאים כיום בתהליך התחדשות.
בשנת 2018 חוותה השמורה רצף הצתות מצד תושבי הכפרים הסמוכים במטרה לשרוף את היישוב דלב.
במדרונות הנחל נמצאים מצוקים שגובהם מגיע ל-20 מ', ובהם מספר מערות. ניתן לגלוש בסנפלינג מהמצוק.
בין בעלי החיים באזור השמורה ניתן לראות צבאים וחזירי בר, תנים ושועלים ואף צבועים לעיתים נדירות. בנוסף דורסים רבים מוצאים את מקומן בשמורה, הודות לצמחייה הרבה ואזורי כינון במצוקים.
עצי הדולב גדלים בדרך כלל בקווי רוחב צפוניים, ושמורת הדלבים משמרת את תפוצתם הדרומית ביותר בכדור הארץ.
בשנים האחרונות נשפך ביוב רב מהעיר רמאללה ומכפרי הסביבה לנחל, בנוסף לפסולת בניין רבה, דבר אשר פוגע פגיעה בלתי הפיכה בשמורה, מזהם את מי התהום והמעיינות, מחריב את הצמחייה הטבעית ומברח את בעלי החיים.
גאוגרפיה
במהלך השנה מצויות בנחל נביעות מים קבועות, ומימי הנחל זורמים עד לטחנת הקמח. בסוף החורף, ולעיתים גם באביב, זורמים בנחל מים לכל אורכו, עד המיזוג עם נחל מודיעים.
השמורה נמצאת מספר ק"מ מערבית לעיר רמאללה, ומשתרעת בין דולב ועין קיניא בדרום לטלמון ואל-מזרעה אל-קיבליה בצפון, ובין ח'רבת כפריה במזרח לכפר אל-ג'ניה במערב.
גאולוגיה והיסטוריה
לנחל דלבים ישנן תצורות קרקע ייחודיות, כמו תצורת ה'טמון'. בין היישוב דלב לכפר עין קניא קיים מחשוף סלע עתיק, המכונה תצורת עין קניא. התחתרות עמוקה של הנחל, יחד עם ההבדל בין השיא הטופוגרפי לשיא הגאולוגי בהרי בית אל יצר את החשיפה של הסלעים. במורדות היישוב דלב קיים צניר יפיפה באורך של כ20 מ'.
על גדת הנחל, בין היישובים טלמון ודולב, עוברת דרך רומית עתיקה שהשתמרה היטב. מעל הדרך ישנו מצוק ובו מספר מערות מפלט, שמשוערות כשרידים מהמרד הגדול של היהודים ברומאים.
ברברה סטרייסנד
ברברה סטרייסנד (באנגלית: Barbara Joan "Barbra" Streisand; נולדה ב־24 באפריל 1942) היא זמרת, פזמונאית, סופרת, תסריטאית, שחקנית, מפיקה ובמאית קולנוע יהודייה-אמריקאית. היא זכתה בשני פרסי אוסקר, 10 פרסי גראמי, 5 פרסי אמי, פרס טוני, 4 פרסי פיבודי, 9 פרסי גלובוס הזהב ופרסים רבים נוספים. סטרייסנד היא אחת הבודדות שזכתה בכל ארבעת הפרסים היוקרתיים ביותר בתעשיית הבידור האמריקאית.
שמורת דלבים
גאולוגיה והיסטוריה
בשמורה מספר מבנים עתיקים, טחנת קמח ובורות מים.
ברברה סטרייסנד
היא אחת מהאמניות המצליחות ביותר בעולם מבחינה מסחרית ואיכותית בהיסטוריה של עולם הבידור המודרני, עם מעל 71.5 מיליון אלבומים שנמכרו בארצות הברית, ומעל ל-145 מיליון אלבומים שנמכרו ברחבי העולם.
שמורת דלבים
עץ הדולב
מאפיינים: עץ נשיר, גבוה ורחב, הגדל בארץ ליד נחלי איתן כמו נחל דולב כזיב, בצת, נחל עמוד ומקורות הירדן, במקומות בעלי מי תהום גבוהים ובגנים ציבוריים. הדולב מאריך ימים ויש עצים שגילם נאמד במאות שנים. העלים גדולים ושסועים ככף היד. הפריחה באביב. הפרחים ירקרקים, קטנטנים וחד מיניים. הם נישאים בתפרחות דמויות עגילים. מכל פרח נוצר פרי זעיר הנקרא אגוזית. האגוזיות מאוגדות בכדורים המשתלשלים כלפי מטה. הדולב הוא צמח מוגן.
תיירות
בשמורה שבילים מסומנים למטיילים והולכי רגל, דרכים ייעודיות לרכבי שטח ומצוק שחביב על גולשי ספורט ה"סנפלינג". בצד הדרומי, על כיפה קטנה ליד צוק הנשרים נמצה מצפה רנה, בו אפשר לעצור לנוח. במקום ספסלים, פרגולה, עצים, בוסתן, מגדל תצפית ומבנה אבן. ניתן לשכשך ולשחות בבורות המים ברחבי השמורה ובנביעות הפזורות בה.
ברברה סטרייסנד
קורות חיים
סטרייסנד נולדה וגדלה בברוקלין שבניו יורק למשפחה יהודית. אביה, עמנואל סטרייסנד, מורה, נפטר כשהייתה בת שנה ושלושה חודשים. לזכרו תרמה את מימונו של הבניין למדעי היהדות באוניברסיטה העברית שבירושלים. אמה, דיאנה (לבית רוזן), גידלה את סטרייסנד ואת אחיה הבכור, שלדון. המשפחה עברה להתגורר אצל סבה וסבתה של סטרייסנד. סבה וסבתה מצד אמה מרוסיה וסבה וסבתה מצד אביה מאזור גליציה (אוקראינה ופולין). האם דיאנה התחתנה ב-1949 עם ליאו קינד, מוכר מכוניות משומשות, וב-1951 נולדה בתם רוזלינד. מערכת היחסים של סטרייסנד עם אביה החורג הייתה סבוכה, והיא מתארת אותה ככואבת. האם עבדה קשה לפרנסת המשפחה, כמזכירה במערכת בתי הספר הציבורית של ניו יורק, אך המשפחה חיה על סף העוני.
זמרת
סטרייסנד החלה את דרכה המקצועית בשנות נעוריה כזמרת מועדוני לילה, למרות הסתייגות אמה, שלא רצתה שבתה תכנס לעסקי השעשועים בטענה כי היא אינה מספיק אטרקטיבית. היא שאפה להיות שחקנית והחלה להשתתף במספר הפקות באוף ברודוויי והופיעה בקביעות בסאונות לגברים בלבד, שם גם קיבלה את קהל המעריצים הראשון שלה. לאחר מכן קיבלה תפקיד ראשון במחזמר "I Can Get It for You Wholesale" בברודוויי.
בעקבות הופעותיה בברודוויי היא הוחתמה להוצאת אלבום בכורה (בשם The Barbra Streisand Album) בחברת קולומביה רקורדס. האלבום, שיצא ב־1963, הצליח מאוד וזכה בשני פרסי גראמי. לאחר מכן הוציאה שני אלבומים מצליחים נוספים (The Second Barbra Streisand Album ,The Third Album).
ההצלחה הובילה גם לתפקידה הגדול בדמותה של הזמרת והשחקנית פאני ברייס במחזמר "מצחיקונת" בברודוויי בשנת 1964. סטרייסנד בנתה את הצלחתה גם במספר ספיישלים טלוויזיוניים ב-CBS, שאותם יצרה בעצמה. הספיישל הראשון היה ב-1965 ונקרא "My Name Is Barbra". על השתתפותה בספיישל זה זכתה בפרס אמי.
היא הקליטה בעיקר שירי פופ ובלדות ועבדה עם מפיקים ותמלילנים משפיעים. במהלך שנות השבעים בלטו שירים שלה מפסקולים של סרטים "The Way We Were" ו"Evergreen" (מהסרט "כוכב נולד"), שעליו זכתה בפרס האוסקר, ולהיטי פופ נוספים כגון "No More Tears" והבלדה "Woman in Love". סטרייסנד הוציאה אלבום של להיטים מתוך מחזות זמר ב־1985. בסך הכול הוציאה למעלה משישים תקליטים.
שחקנית קולנוע
בנוסף לקריירת הזמרה שיחקה סטרייסנד במספר סרטי קולנוע מצליחים, שבחלקם נטלה חלק גם בתסריט ובהפקה. על משחקה בעיבוד הקולנועי ל"מצחיקונת" ב־1968 היא זכתה בפרס אוסקר. בהמשך הופיעה בין היתר בעיבוד הקולנועי למחזמר "הלו דולי" (1969) ובדרמה המצליחה "כך היינו" (The Way We Were). ב-1970 זכתה סטרייסנד בפרס טוני מיוחד על קריירת התיאטרון שלה. ב-1972 הופיעה בתפקיד ראשי, לצד ראיין אוניל, בסרטו של פיטר בוגדנוביץ', "מה נשמע, דוק?".
במאית קולנוע
סטרייסנד כתבה וביימה את הסרט "ינטל" (1983) על פי ספרו של יצחק בשביס-זינגר וגם שיחקה בו בתפקיד הראשי. על בימוי הסרט זכתה סטרייסנד בפרס גלובוס הזהב.
שלהי הקריירה
מאז סוף שנות השמונים נעדרה מהופעות על הבמה. היא חזרה בהופעה מיוחדת שקיימה בליל הסילבסטר 1999 בלאס וגאס ולאחר מכן בהופעות ענק נוספות. כרטיסים להופעותיה יכולים להגיע למחיר של אלפי דולרים. היא הופיעה באופן חד פעמי בסנטרל פארק בחינם, וההערכה המקובלת היא כי בהופעה זו נכחו כ-135 אלף איש, אחת ההופעות הגדולות אי פעם.
אייקון תרבות
סטרייסנד נחשבת כאחת הזמרות האמריקאיות המצליחות ביותר. כאייקון תרבותי בוצעו חיקויים של דמותה, כגון בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "סאות' פארק", שבה הוצגה סטרייסנד כמפלצת שמאיימת להשמיד את העולם, ולבסוף הובסה על ידי סולן להקת הקיור, רוברט סמית'. היא מוזכרת גם לא מעט בסדרת הנוער המצליחה Glee, שם היא מופיעה כאלילה של הדמות הראשית רייצ'ל, שגם מבצעת לא מעט שירים שלה, ובסדרה האמריקאית נני, בה פראן סוגדת לה. בשנת 2010, יצא סינגל בשם "Barbra Streisand" של הצמד דאק סוס. בקליפ מופיעה חקיינית שעושה הומאז' לזמרת.
פעילות ציבורית
סטרייסנד פעילה מאוד בחיים הציבוריים-פוליטיים. היא ידועה כבעלת השקפות ליברליות, כתומכת במפלגה הדמוקרטית בארצות הברית, וכתומכת נלהבת בישראל ובצה"ל.
בשנת 1984 תרמה ברברה סטרייסנד אגף על שם אביה הביולוגי בפקולטה למדעי הרוח שבאוניברסיטה העברית על הר הצופים בירושלים והגיעה לטקס קריאת השם.
בדצמבר 2011 היא הופיעה בפני 1,200 המשתתפים בערב ההתרמה עבור צה"ל שארגנו חיים סבן וארגון ידידי צה"ל בארצות הברית (FIDF), שנערך בלוס אנג'לס ובמהלכו נתרמו כ-12 מיליון דולר. היא הפיקה סרטים על נושאים חברתיים, פעילה מאוד בנושאי זכויות אדם, ייסדה קרן תרומות ונאבקה בין היתר כנגד הכנסת התיקון השני בחוקת קולורדו שמנע זכויות מהומוסקסואלים. ביוני 2013 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית במהלך ביקורה בישראל. סטרייסנד תרמה כסף לאליזבת וורן, במהלך מסע הבחירות שלה לסנאט של ארצות הברית, בחירות שהתקיימו בנובמבר 2012.
ב-2015 עוטרה במדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ברק אובמה. בשנת 2018, סטרייסנד הוציאה את אלבומה "Walls"' עם השיר "אל תשקר לי" ("Don't Lie to Me") בו הביאה מסר פוליטי לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ. בשיר, סטרייסנד שרה משפטים כמו "איך זה שאתה מנצח אם כולנו מפסידים?, אתה משנה את העובדות כדי להצדיק ושפתיך זזות אבל המילים שלך מהוות מכשול", בהן היא רומזת לנטייה של הנשיא טראמפ לעוות את האמת. בשיר סטרייסנד לא פונה לטראמפ באופן ישיר, אך פונה אליו באופן מרומז במשפט "אתה יכול לבנות מגדלים מברונזה ומזהב". סטרייסנד ידועה כתומכת גדולה של הילרי קלינטון, יריבתו הגדולה של טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016.
בשנת 2023 הוחלט להעניק לה את פרס בראשית.
חיים אישיים
בין השנים 1963–1971 הייתה נשואה לשחקן היהודי אליוט גולד, ולהם בן, ג'ייסון גולד. בין השנים 1969–1970 הייתה במערכת יחסים עם ראש ממשלת קנדה פייר טרודו. בשנת 1998 נישאה לשחקן ג'יימס ברולין.
הצגות
הצגות בברודוויי
הצגות בווסט אנד
הרבנות הראשית לישראל
הרבנות הראשית לישראל היא המוסד הרבני העליון הרשמי של מדינת ישראל. תחומי אחריותה כוללים מינוי רבנים ודיינים, התקנת תקנות, הפעלת מערכת הכשרות הממלכתית ועוד. חוק הרבנות הראשית לישראל ה'תש"מ-1980 מעניק את סמכויות הרבנות הראשית למועצת הרבנות הראשית ומונה בין תפקידיה: מתן תשובות וייעוץ בענייני הלכה לציבור השואלים; קירוב הציבור לערכי התורה והמצוות; נתינת תעודות כשרות למסעדות, בתי עסק ומוסדות ציבוריים; מתן כשירות לרבנים לכהן כדיינים, רבני ערים ורבנים רושמי נישואין; פיקוח על יבוא בשר כשר לארץ, וכן כל פעולה נוספת הדרושה לביצוע תפקידיה על פי כל דין.
בראש הרבנות הראשית עומדים שני רבנים הראשיים. אחד מהם עומד בראש מועצת הרבנות הראשית והשני בראש בית הדין הרבני הגדול. מערכת הרבנות הראשית לישראל פועלת מכוח חוק הרבנות הראשית לישראל, ה'תש"ם-1980.
הרבנות הראשית היא ממשיכת דרכה של 'הרבנות הראשית לארץ ישראל' שייסד הרב אברהם יצחק הכהן קוק בתקופת המנדט הבריטי, ב־1921. בעבר שכנה הרבנות הראשית בבניין היכל שלמה ששמו הפך לשם נרדף לה. כיום היא שוכנת בשכונת רוממה סמוך לכניסה הראשית לירושלים.
רקע היסטורי
עדת הספרדים בירושלים הייתה רוב ביישוב היהודי מאז בוא מגורשי ספרד עד ראשית שנות השבעים של המאה ה-19, והעדה היחידה המוכרת באופן רשמי על ידי השלטונות העות'מאניים. בראש ההנהגה הרוחנית של העדה והיישוב היהודי בארץ ישראל עמד הרב הראשי, שכונה חכם באשי ובהמשך "הראשון לציון". סמכויותיו של הראשון לציון הוכרו רשמית על ידי הסולטאן העות'מאני כראש הרבנים לארץ ישראל, שמושבו בירושלים. הראשון לציון מינה רבנים ופיטר אותם, שימש כנציג העדה בפני השלטונות, נהנה מחסינות, והיה אחראי לגביית המיסים בעבור השלטונות ולחלוקת הנטל בין תושבי הארץ היהודים. לעומת היהודים הספרדים בארץ, העדיפו היהודים האשכנזים להישאר בחסות הקונסולים האירופאים, במסגרת חוק הקפיטולציות. הם היו מאורגנים על פי ארצות מוצאם ב"כוללים", והקימו לעדתם מערכות שירותי חינוך ודת נפרדים.
הקמת הרבנות הראשית
כשהוקם הממשל האזרחי הבריטי והרברט סמואל מונה לתפקיד הנציב, התחדשה בין היתר הפעילות להגדרת מעמדו של היישוב היהודי, שהיה לא ברור עד לאותה עת. כך קרה שמשלחות של יהודים מהארץ ניגשו לנציב והציגו טענותיהם, והנציב, כתגובה, מינה 2 וועדות: אחת - שתבדוק את מעמדן של העדות הדתיות בארץ וסמכויותיהן. והשנייה - לבחינת בעיית ההנהגה הדתית של היישוב היהודי. במהלך הדיונים התברר שקיימת נטייה להקמת מוסד הרבנות הראשית לארץ ישראל. לאחר דיונים ממושכים סביב שאלת דרך בחירת הרבנים, ויחסי הייצוג בה, הוחלט על הקמת גוף בוחר ששני שלישים מאנשיו יהיו רבנים, ושליש יהיו נציגי ציבור מרחבי הארץ. הגוף כונס לראשונה ב-24 בפברואר 1921, ט"ז באדר א' ה'תרפ"א בבית יהודיוף-חפץ בירושלים ובחר על פי הצעתה של הוועדה בשני רבנים ראשיים: האחד אשכנזי - הרב אברהם יצחק הכהן קוק, והשני ספרדי - הרב יעקב מאיר. כך הוקמה הרבנות הראשית בשנת ה'תרפ"א (1921), בחסות שלטונות המנדט הבריטי, במקום תפקיד החכם באשי שהתקיים תחת השלטון העות'מאני. בנוסף, מונתה מועצת רבנות בת שישה חברים: שלושה אשכנזים ושלושה ספרדים. לצד מועצת הרבנות נבחרו שלושה יועצים שאינם רבנים, שסמכותם הייתה לא מוגדרת, אך ביטאה את דרישות הציבור להתאמת ההלכה לתנאי הזמן. בהמשך התבטל מעמדם של היועצים.
מעמד הרבנות ביישוב היהודי
מחלוקת זו התפלגה ל-3 עמדות:
עמדת הרבנות - הרב קוק שאף לכך שמוסד הרבנות יהיה גוף א־פוליטי המאחד ומאגד את כל הכוחות הפועלים ביישוב. משמעות הדבר היא שהרבנות צריכה לעמוד מעל כל המפלגות והארגונים השונים ביישוב ולהשפיע על אזרחי הארץ היהודים בכל תחומי החיים. בהתאם לתפישתו, היה הרב קוק מעורב ככל יכולתו בסוגיות חברתיות, לאומיות ופוליטיות הקשורות לחיי היישוב, כגון עבודה עברית, חקלאות, עלייה, ביטחון, ועוד. בהתאם לשאיפות אלה, פעלה הרבנות לעצב את החיים היהודיים ביישוב וטיפלה בנושאי עבודה בשבת, רישום נישואין וגירושין, כשרות, מינוי רבנים, דיינים ושוחטים, והקמת מועצות דתיות לצורך שירותי דת בכל הקהילות בארץ.
עמדת השלטון המנדטורי - השלטון המנדטורי צמצם את הבטחתו בדבר הקמת בית לאומי ליהודים והחליט לדבוק בהכרה אתנית-דתית, ובהתאם, שאף להעניק לרבנות עצמאות חלקית בלבד. על פי הגדרה זו, הרבנות הראשית היא המייצגת בפועל של הקהילה היהודית, אך עם זאת היו נושאים שבהם לא קיבלו השלטונות את עמדת הרבנות.
עמדת היישוב - הציבור החילוני-ציוני לא קיבל את עמדתו של הרב קוק בדבר מעמדה של הרבנות. בעיני ציבור זה, מוסד הרבנות לא היה עליון וגם לא שווה ערך למוסד ההנהגה החילוני-פוליטי. אולם הייתה הבנה רחבה בקרב ציבור זה, שאין הם יכולים לצאת כנגד הרבנות, מכיוון שההכרה של מוסד הרבנות בתנועה החילונית הייתה חשובה הן למטרות פוליטיות חיצוניות והן למטרות פוליטיות פנימיות. בעיניהם, תפקידיה של הרבנות היו צריכים להסתכם בהענקת שירותי דת.