cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הארי קארני
קריירה
אלינגטון כתב לחנים רבים עבור קארני לאורך כל תקופתם יחד. בשנת 1973 אלינגטון בנה את Third Sacred Concert סביב סקסופון הבריטון של קארני.
לאחר מותו של אלינגטון ב-1974, אמר קארני: "בלי דיוק אין לי בשביל מה לחיות". ההקלטה האחרונה של קארני הייתה כנראה בהנהגתו של מרסר אלינגטון לאלבום Continuum. ארבעה חודשים לאחר מותו של אלינגטון, נפטר גם קארני, ב-8 באוקטובר 1974, בניו יורק.
השפעה ומורשת
קארני היה חסיד ג'אז מוקדם של נשימה מחזורית. הוא היה גם נגן הבריטון האהוב ביותר של המייט בלויט. בלויט אמר לגבי קונצרט בו נכח, ש"מעולם לא ראה מישהו אחר מפסיק את הזמן" בהתייחס לקונצרט בו קארני ניגן תו שבמהלכו כל השאר לא ניגנו. חודשיים לאחר מותו של קארני, הבסיסט צ'ארלס מינגוס הקליט את האלגיה של סי ג'ונסון "לזכר הארי קארני"; הביצוע פורסם באלבום Changes Two.
בתור נגן מלווה
עם רוזמרי קלוני
עם דיוק אלינגטון
עם אלה פיצג'רלד
עם בני גודמן
עם בילי טיילור
מאיה קאזאן
ביוגרפיה
קאזאן נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית ממוצא יווני, גרמני ואנגלי. הוריה הם זוג התסריטאים ניקולס קאזאן, מועמד פרס האוסקר על התסריט של "תהפוכות הגורל", ורובין סוויקורד, מועמדת פרס האוסקר על התסריט של "סיפורו המופלא של בנג'מין באטן". קאזאן היא נכדתו של במאי הקולנוע איליה קאזאן (יליד איסטנבול) והמחזאית מולי קאזאן (לבית תאצ'ר). כמו כן, היא אחותה הצעירה של השחקנית זואי קאזאן.
היא סיימה לימודי תואר ראשון בלימודי קולנוע מאוניברסיטת ואסיליאן בקונטיקט. במהלך לימודיה היא כתבה עבור עיתון הסטודנטים של האוניברסיטה "Wesleyan Argus". לאחר מכן עברה לניו יורק ולמדה שנתיים בבית ספר לאמנויות הבמה סטודיו ויליאם אספר.
תיאטרון
בשנת 2008, ביצעה את הופעת המשחק הראשונה שלה כאשר כיכבה כלוקריס במחזה "השקרן" (The Liar) של פייר קורניי בבימויו של דייוויד אייבס בתיאטרון השייקספירי של ניו ג'רזי.
ב-2014, קאזאן קיבלה את תפקיד פרדיטה במחזה "אגדת חורף" של ויליאם שייקספיר בתיאטרון אולד גלוב (Old Globe Theater) שבסן דייגו, קליפורניה. בכתבה בלוס אנג'לס טיימס מפברואר 2014, כתב עליה מבקר התיאטרון, צ'ארלס מקנולטי: "קאזאן עדיין אינה ניחנת בקול עוצמתי על הבמה אך יש בה את כל הדברים האחרים אשר גורמים לנו להתאהב בפרדיטה - זוהר טבעי, אינטליגנציה חסרת יומרנות ועדינות."
טלוויזיה וקולנוע
בשנת 2012 שיחקה בסרט בשחור-לבן "פרנסס הא" של במאי הקולנוע נוח באומבך, מועמד פרס האקדמיה האמריקאית לקולנוע על סרטיו "חיים בין השורות" (2005) ו-"סיפור נישואים" (2020).
ב-2014, מאיה קיבלה את תפקיד אלינור גלינג'ר בסדרה הטלוויזיה "הניק" (The Knick) של רשת סינמקס, בבימויו של סטיבן סודרברג, לצד קלייב אוון. באותה שנה קיבלה עוד תפקיד, זה של מייבל ג'פריס תומפסון, אשתו הצעירה של נאקי תומפסון, בשרשרת של פלשבקים בעונה החמישית והאחרונה של הסדרה "אימפריית הפשע" של HBO.
שביעית בזמן הזה
שביעית בזמן הזה היא מחלוקת הלכתית בשאלה, האם המצוות הקשורות לשנת שמיטה (בפרט מצוות שמיטת הקרקעות ושמיטת הכספים) מחייבות בימינו - בזמן שהיובל ודיניו אינם נוהגים - מדאורייתא, או מדרבנן בלבד.
הנידון
בשנת שמיטה ישנם דינים ומצוות כגון להשבית את האדמה מעבודה, אך לאחר החורבן והגלות, נחלקו הפוסקים האם מצוות השמיטה נוהגת מהתורה, או רק מדרבנן.
למחלוקת זו ישנה השלכה מעשית: אם השביעית נוהגת מהתורה, ניתן להקל בה רק במקרה של פיקוח נפש, ככל מצווה מהתורה, אולם אם היא נוהגת מדרבנן בלבד, אפשר להקל גם במקרה של נזק גדול, כגון אבדן הקרקע או הרס ההתיישבות. כך למשל, היתר המכירה - המתיר לעבד את הקרקע בשביעית על ידי מכירה פורמלית לנכרי - התבסס על ההנחה שהשביעית בזמן הזה נוהגת מדרבנן בלבד.
מקורות המקשרים בין שביעית ליובל
הטענה, שמצוות השביעית נוהגת בימינו מדרבנן בלבד, מיוחסת לראשונה לרבי יהודה הנשיא (נולד לאחר מרד בר-כוכבא). בתלמוד הירושלמי, בתשובה לשאלה איך אפשר לתקן פרוזבול המבטל למעשה את מצוות שמיטת הכספים, דרש רבי יהודה הנשיא את הפסוק, ואמר:.
דרשה זו מסתמכת על דרשה קודמת, הקובעת שמצוות היובל תלויה בחלוקת הנחלות לשבטי ישראל, והיא בטלה כבר בימי בית ראשון, לאחר שחלק משבטי ישראל יצאו לגלות:. רבי לומד מהפסוק, שמצוות השמיטה תלויה במצוות היובל, ולכן גם מצוות השמיטה בטלה באותו זמן.
עם זאת, הקביעה שמצוות השביעית תלויה ביובל סותרת כמה וכמה מקורות אחרים.
מקורות שאינם קשורים ליובל
אותה דרשה של רבי יהודה הנשיא מופיעה כמה וכמה פעמים בתלמוד הבבלי, ושם הגרסה היא אחרת. בתשובה לשאלה מדוע מותר להשקות צמחים בשביעית, אמר אביי:. בגרסה זו לא נזכרה מצוות היובל, וגם אין הסבר מדוע שמיטת קרקעות אינה נוהגת. המפרשים הציעו כמה הסברים:
פסיקות הראשונים
בעל העיטור פסק שהשביעית נוהגת מהתורה, מכמה טעמים:
גם הרמב"ן, הרא"ש, ור' חסדאי קרשקש פסקו הלכה כרוב חכמי המשנה והמדרש, שהשביעית נוהגת בזמן הזה מהתורה.
לעומתם, התוספות, הרשב"א, הריטב"א, ספר היראים, והטור פסקו הלכה כרבי, שהשביעית בזמנם נוהגת מדרבנן.
דעת הראב"ד
אולם הרשב"א כתב, שהראב"ד עצמו חזר בו בפירושו למסכת עבודה זרה. כך נראה גם מהשגותיו של הראב"ד על הרמב"ם, בהלכה המתארת את דין ארנונא לאחר החורבן:. לפי זה, שביעית נוהגת מדרבנן רק בשטחים שלא הוחזקו על-ידי עולי בבל, אבל ברוב שטחי ארץ ישראל השביעית נוהגת מן התורה.
פסיקות האחרונים
הרב יוסף קארו ב"בית יוסף" פסק שהשביעית נוהגת בזמן הזה מדרבנן בלבד. אחריו פסקו כך הראי"ה קוק, החזון אי"ש, והרב עובדיה יוסף.
הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק פסק, שהשביעית אמנם לא נוהגת מן התורה, אבל תוקפה חזק יותר משל מצווה מדרבנן. זאת, כיוון שמנהיגי ישראל בימי הבית השני נשבעו לשמור שביעית:. ולכן כתב.
הערוך השולחן פסק שהשביעית נוהגת מן התורה, וכן מהרי"ל דיסקין פסק שהשביעית נוהגת בימינו מהתורה, או שיש להחמיר בה כדין תורה.
צילה (ספר)
צילה הוא רומן אוטוביוגרפי שכתבה הסופרת יהודית קציר, שראה אור בשנת 2013. הספר זכה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית ליצירה בתחום הציונות.
הרקע לכתיבת הספר
הסופרת יהודית קציר נהגה לבקר בבית סבתא-רבתא, צילה, ולקרוא ברשימותיה האוטוביוגרפיות, אשר יהוו בהמשך את הבסיס לספר. סבתא צילה והדוד חנן יושבים על ספה אפורה, ובפנים קורנות מגישים לה צרור מחברות.
בתחילה, המחברוֹת מועברות אל הילדה הצעירה, תקווה. מחברת בה כתבה צילה ביידיש בכתב יד אלכסוני וחד. חמש מחברות היומן נכתבו במשך עשרים שנה ובהם סקרה צילה כשלושים שנות חיים.
בתהליך כתיבת הספר הדוד חנן עסק במלאכת התרגום בשעות הלילה, סולקו הערות הנוגעות ליחסיהם של צילה ובעלה אליעזר, וצורפו מכתבים שכתבה צילה ופרק מספר העיירה "רדושקוביץ ספר זיכרון" שבו כתבה צילה על ביקורה האחרון בבית הוריה.
עלילת הספר
בספר מספרת יהודית קציר את סיפור חייה של צילה רמברג מרגולין סבתא רבתא שלה שנפטרה בסוף שנת 1967, הספר מחולק לשלושה חלקים. החלק הראשון - מספר על תקופת הנדודים של צילה, החלק השני מספר על אהבתה של צילה לחנן, והשלישי מספר על הבית ועל חילופי המכתבים בין צילה לחנן ולשאר בני הבית.
צילה נולדה בעיירה קטנה בליטא בשנת 1883 ומעולם לא למדה בבית ספר. בכוחות נפש עצומים התגברה על הפגיעה הפיזית והנפשית מפוגרום 1905 באודסה, שבה הוכתה בגרזן בראשה ובפניה ואיבדה את עינה השמאלית. באודסה פוגשת צילה את בעלה, לזר (אליעזר), שאף הוא נפצע בפוגרום וחצי מפניו שותק. ביומנה היא מתארת אותו דרך חסרונותיו אך מציינת את האפשרות שהוא יביא לה רווחה כלכלית:
"...עשיתי שם הכרה עם בחור בן גילי, שלא היה יפה... לא חכם... וגם בלי השכלה... והיו לו סיכויים להיות בעתיד עשיר..."
לאחר שצילה מחלימה היא מחליטה לעזוב את משפחתה ואת ארצה רוסיה ולנסוע לארץ ישראל ומצליחה לשכנע בכך את בעלה.
עם עלייתם ארצה כזוג נשוי מבקשת צילה לנהל משק בית, תכלית מעשיה להשביע רצון בעלה לזר, שבניגוד גמור אינו קשוב אליה כלל. התייחסותו המנוכרת מצביעה על אישיות ילדותית ונרקיסיסטית. יחס מנוכר זה במשך שנים גורם לצילה להבין את מצבן הקשה של נשים בעולם, ובהריונה הרביעי היא כותבת ביומנה על רצונה ללדת בן. "... לא ילדה, כי מצב האישה בעולם היה ברור לי, ולכן לא רציתי להרבות עוד יותר נשים...". בארץ ישראל עובר הזוג חיי נדודים ותלאות, מלחמות ופרעות. צילה יולדת חמישה ילדים אותם היא מגדלת במסירות רבה.
בגיל 37 בזמן שצילה ואליעזר בעלה מתגוררים במושבה גדרה, מתאהבת צילה בחנן רמברג, חלוץ מוורשה שהיה צעיר ממנה בתשע שנים, והוא הופך לחלק נכבד בחייה. נשות האיכרים במרכז המושבה מרכלות על צילה ואומרות "... אנחנו זקוקות לשתי עיניים בשביל להשגיח על גבר אחד וזו בעין אחת מנהלת שניים..." צילה מקפידה להצטלם תמיד כשצידה הימני הבריא מופנה אל הצופה. היא התביישה בפניה ותמיד הסתירה אותו במשקפיים כהות.
העבודה הייתה מרכיב חשוב בחיי אנשי העלייה השנייה, וכך גם בחייהם של צילה ואליעזר. בהגיעם לארץ ישראל הם חיים מהחסכונות שהביאו עמם מאודסה. וכשכספם אוזל מחפשת צילה עיסוק שיוכל לפרנס את המשפחה, וכך ובשנות העשרים של המאה העשרים היא פותחת בית אוכל צמחוני ברחוב אחד העם בתל אביב, ואף מלמדת בישול צמחוני במסעדות. באמצע שנות החמישים היא פותחת בקריירה חדשה כמנהלת בית ילדים המיועד לילדים שעלו לארץ ללא הוריהם.
הם אהבו את דוד חנן והעריצו אותו על שעזר בפרנסת המשפחה.
ספר הזיכרונות שכתבה צילה לאורך שנים הוא גם סיפור חלוצי על קשיי ההתאקלמות בישוב העברי בשנת 1912, ספור נדודים, סיפור אהבה, ותיאור התקופה שאחרי מלחמת העולם הראשונה.
צילה סיכמה ביומניה את חייה, את ההקלה בהתמודדות על הסיבוך המשפחתי, את הסיפוק הרב שיש לה מעבודתה, את היכולת להיות עצמאית כלכלית ולמרות כל זאת כתבה על הקושי בלהיות אחראית לכולם, לבעלה לשעבר, לילדים ולחנן.
ביקורת
הספר זכה להצלחה והופיע ברשימות רבי המכר.
הספר מתפרש כהצהרה של ביטחון עצמי ויצירתי, ההיקף הרחב, השילוב של מספר סגנונות - אוטוביוגרפיה, רומן דורות משפחתי, מלודרמה, כתיבה מן הדמיון ופרשנות של טקסטים, ספר זיכרון, אסופת מכתבים וראיון. יהודית קציר עומדת בכתיבתה מול האם הגדולה, מייסדת השושלת, בהצהרה של כוח ואחריות.
נקודת המפנה בחייה של צילה הייתה הפוגרום בשנת 1905, המוכר לקוראי הספרות העברית משירו של ביאליק "על השחיטה". צילה נכחה באודסה בזמן האירוע והייתה קורבן לאכזריות הפורעים, בעוד אליעזר חתנה לעתיד ברח, שנים אחר כך כתבה על כך קציר ביומנה בפואטיקה שסיגלה לעצמה - כתיבת משפטים קצרים, אובייקטיביים ועובדתיים, ללא מילות תואר ורגש. כך היא מתארת איך איבד חתנה את עשתונותיו התחמק וברח, והיא נשארה לבד עם הפוגעים שהכו בה בגרזן בעינה השמאלית. למרות זאת לא איבדה עשתונות, עוצמתה הנפשית אפשרה לה להתגבר על הטראומה ולהמשיך בחיים פעילים ובהם נישואים, עלייה לארץ, לידת ילדים וקשר זוגי אינטימי עם מאהב צעיר ממנה.
סביב צילה העולם חי נולד ובועט, ועם לכתה ייגמר גם הסיפור. אך אין זה אומר כי העלילה היא חד־ממדית ומעבירה רק את זווית הראייה של הגיבורה. כדי לכתוב את הספר איגדה יהודית קציר עשרות מסמכים ותכתובות אישיות פרי עטם של הנוגעים בדבר ועמלה רבות על מנת לשלבם זה בזה וכך ליצור מסמך כולל המעביר את הסיפור בדרך ספק ביקורתית, בצורה הקרובה ככל הניתן למציאות.
קשיי החיים בארץ מקבלים ביטוי בולט בתיאורי הנסיעות של המשפחה לבאר שבע וממנה, הדרך מיפו לבאר שבע ארוכה, קשה ומסורבלת, הימים חמים ביותר, והנסיעה נמשכת שעות ארוכות, במהלכם מחזיקה צילה את בתה בת השנתיים בזרועותיה ומגינה עליה מפני החום בשמשייה, ההתמודדות עם הקשיים משקפת שוב את העוצמה הנפשית והגופנית של צילה, בניגוד לחולשת הגוף של בעלה אליעזר שמתלונן בלי סוף על אי הנוחות וטוען שארץ ישראל היא ארץ פראית ואין מה לעשות בה.
הביוגרפיה שכתבה קציר על אם-סבתה אכן מבקשת להציל ולשמר את מקומה המיתי של צילה כאישה חלוצה בת העלייה השנייה שההיסטוריוגרפיה התעלמה ממנה. חייה של צילה מהווים מודל חיקוי בעבור נינתה, הקוראת על חייה וכותבת עליהם מחדש. כך הם מקבלים נוכחות תיעודית ספרותית לדורות פוטנציאליים של נשים קוראות. התוצאה היא סיפור חיים שלא מוליך אל שבר בתא המשפחתי, אלא דווקא לסיפור ארוך של תיקון ואיחוי.
אוסטיאומלציה
אוסטיאומלציה (מיוונית: רככת העצמות) היא מחלת עצם מטבולית במבוגרים בה ישנו פגם בתהליך המינרליזציה של העצמות. הגורם הנפוץ ביותר לאוסטיאומלציה הוא מחסור בוויטמין D. המצב המקביל בו יש פגיעה בעצמות מתפתחות אצל ילדים קרוי רככת. גורמים נוספים לאוסטיאומלציה כוללים חסר זרחן (לרוב בשל אובדן בשתן), חסר בסידן (לרוב בשל תת-ספיגה כגון לאחר ניתוח בריאטרי) והשפעה של תרופות כגון סותרי חומצה סופחי זרחן, תרופות כנגד HIV, פלואוריד ועוד. תסמיני המחלה כוללים כאבי עצמות, חולשת שרירים, ונטייה לשברי מאמץ.
סוג נדיר של אוסטיאומלציה מושרית על ידי גידול סרטני (Tumor-Induced Osteomalacia ובקיצור TIO) ומהווה סוג של תסמונת פארא-נאופלסטית. במצב זה גידול סרטני מפריש את ההורמון FGF23 הגורם לאובדן מוגבר של זרחן בשתן ולתת-זרחן בדם.
מושל מחוז פנזה
מושל מחוז פנזה הוא נושא המשרה הרמה ביותר במחוז פנזה.
בחירה
הנוהל לבחירתו וחניכתו של מושל אזור פנזה נקבע על פי החוק הפדרלי, אמנת מחוז פנזה והחוק על בחירת המושל. לראשונה נערכו בחירות למושל מחוז פנזה באפריל 1993, אחר כך נערכו באפריל 1998 ובאפריל 2002. בדצמבר 2004 בוטלו הבחירות הישירות למושלי מחוזות, במקום זאת מונו המושלים על ידי הנשיא בהמלצת הפרלמנט המחוזי. לאחר מכן במאי 2005 ובאפריל 2010 נבחר מושל מחוז פנזה על ידי נשיא רוסיה ואושר על ידי האספה המחוקקת המחוזית.
בשנת 2012 הוחזרו הבחירות הישירות, אך בתנאי שהמועמדים יעברו דרך הפילטר העירוני. על פי כללים אלה, הבחירות למושל נערכו בספטמבר 2015 ובספטמבר 2020.
עיונים בספרות ילדים
עיונים בספרות ילדים הוא כתב עת המכיל מאמרים שעניינם ספרות ילדים ונוער בישראל, ובעיקר ספרות ילדים ונוער שנוצרה בעברית. כתב העת יוצא לאור מדי שנה מאז שנת ה'תשמ"ב על ידי "מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים" הפועל במסגרת מכללת לוינסקי לחינוך.
הגיליון הראשון של כתב העת יצא לאור לרגל פתיחתו של "מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים", והוקדש לעיונים ביצירת לוין קיפניס. הוא כלל מאמרים מאת אליהו הכהן, אוריאל אופק, גרשון ברגסון ומירי ברוך.
מרבית הגיליונות מוקדשים כל אחד לנושא מסוים, ומיעוטם כולל לקט מאמרים בשלל נושאים. נושאים שבהם עסקו גיליונות כתב העת: עלייה וקליטה בספרות ילדים; יהדות ספרד בספרות ילדים; שירי ערש; 100 שנות ציונות בספרות ילדים ונוער; אלימות וספרות ילדים; ספרות ילדים והומור; ספרות ילדים ופנטזיה; יצירת נתן אלתרמן.
ספריית המכללה האקדמית ספיר
ספריית המכללה האקדמית ספיר ממוקמת במכללה שבצפון הנגב המערבי. ספריית המכללה האקדמית ספיר משמשת ספרייה אקדמית, ספריית בית ספר וספרייה ציבורית אזורית. זוהי ספרייה ייחודית בישראל, המספקת שירות למגוון רחב של משתמשים: סטודנטים ומרצים במכללה, בית חינוך משותף שער הנגב ותושבי המועצה האזורית שער הנגב. כמו כן, הספרייה משמשת כספרייה אזורית לעשר ספריות קהילתיות של קיבוצי שער הנגב. הספרייה נקראת על שם תורמיה, "הספרייה האקדמית על-שם יונס וסוראיה נזריאן".
על אודות הספרייה
הספרייה הוקמה בשנות השישים של המאה העשרים. הספרייה החלה את פעילותה כספרייה אזורית שער הנגב, ושירתה את תושבי המועצה האזורית שער הנגב ובית חינוך משותף שער הנגב. במהלך השנים הוקמה המכללה האקדמית ספיר, והספרייה משרתת גם אותה.
בניין הספרייה
בעקבות גידול המכללה מבחינת היקף הלימודים ועלייה בכמות הסטודנטים, נוסף לספרייה ב-2009 אגף בתרומתה של משפחת יוניס וסוראיה נזריאן. המבנה בן שלוש הקומות שהכפיל את גודל הספרייה, תוכנן על ידי משרד האדריכלים נדלר-נדלר-ביקסון-גיל. הספרייה מונגשת לאוכלוסייה בעלת צרכים מיוחדים, כך למשל יש נגישות לדלפקי השאלה ולכל אולמות הקריאה.
קומת הכניסה מכילה את אוסף סיפורת ילדים ונוער והגלריה הלימודית, שהיא באחריות בית הספר לאומנות. בנוסף, באותה קומה בכניסה נפרדת, ממוקמת מחלקת ספרי הלימוד של בית הספר והמכינות. מרחב הקומה הוא אזור רועש וניתן לעבוד בו בקבוצות, לאכול ולשתות. הקומה השנייה מכילה את דלפק ההשאלה, השאלה בין ספרייתית, שתי עמדות יעץ, חדר מולטימדיה גדול ובו סורקים ומחשבים המאפשרים צפייה בסרטים, אולמות קריאה ולימוד, אזור מחשבים ומדפסות לשימוש הציבור. הקומה השלישית מכילה עמדת יעץ, אוסף כתבי עת בעברית ואנגלית, אוסף ספרי משפטים, מילונים, אנציקלופדיות, מפות, אולם קריאה לסטודנטים, חדר לימוד בקבוצות, סרטי מיקרופילם של עיתונות יומית, מחשבים, מדפסות ומכונות צילום לשירות המשתמשים.
שירותי קהל
שירותי הספרייה ניתנים למרצים, עובדי מינהלה וסטודנטים במכללה, לתלמידי המרכז הקדם אקדמי והמכינות, לתלמידי המרכז ללימודי חוץ, לתלמידי בית חינוך משותף שער הנגב ותושבי מועצה האזורית שער הנגב.
בספרייה עמדת השאלה והשאלה בין ספרייתית, עמדות יעץ, וחדר מולטימדיה. בנוסף, בספרייה קיימות כ-150 עמדות מחשב למשתמשים, שירותי צילום מסמכים, הדפסה, סריקה ושירות גלישה אלחוטית. לספרייה אתר המספק מידע ושירותי יעץ מרחוק בטלפון ובמייל וכן שירותי צ'ט. האתר מציע את קטלוג הספרייה והזמנת ספרים מרחוק. ניתן להיכנס למאגרי מידע מהספרייה ומהבית. באתר מתפרסם "מידעון הספרייה" היוצא לאור פעמיים בשנה.
הספרייה האזורית
הספרייה האקדמית ספיר, משמשת גם כספרייה אזורית שער הנגב ומספקת שירות לכל תושבי המועצה האזורית. כמו כן, משמשת כספרייה מרכזית ומהווה מטה לכל פעילות שמתקיימת בעשרת הסניפים הקהילתיים ביישובי המועצה. פעילות המטה כוללת פיקוח ודיווח תקציבי וייעוץ מקצועי.
גלריה
הגלריה הלימודית הממוקמת בקומת הכניסה, היא גלריה שהנצאת באחריות בית הספר לאמניות במכללה. בית הספר מחויב להציג לפחות חמש תערוכות בשנה, בגלריה מוצגים פרויקטים בציור, פיסול, צילום, וידאו ועוד.
מייק קלי
ג'ורג' ג'וזף "מייק" קלי הבן (באנגלית: .George Joseph "Mike" Kelly Jr; נולד ב-10 במאי 1948) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-16 של קהיליית פנסילבניה מאז 2011. בשנים 2011–2019 ייצג קלי את מחוז הקונגרס השלישי, המבוסס במחוז אירי ומשתרע מהפינה הצפון-מערבית של פנסילבניה עד לפרוורים הצפוניים של פיטסבורג. קלי חבר המפלגה הרפובליקנית.
ביוגרפיה
קלי נולד ב-10 במאי 1948 בפיטסבורג, אך את רוב חייו העביר בפרוור הצפוני-חיצוני באטלר, מושב המחוז של מחוז בעל שם זהה. את לימודיו הגבוהים השלים באוניברסיטת נוטרדאם. בתום לימודיו האקדמיים עבד בסוכנות הרכב של אביו, שהתמקדה במכירה של מכוניות תוצרת שברולט וקדילאק. בשנת 1995 השתלט על עסקיו של אביו ולאחר מכן הוסיף את יונדאי וקיה לצי הרכבים שלו. במרץ 2019 חשפה תחנת טלוויזיה מקומית את קיומם של 17 כלי רכב למכירה במגרשים של קלי ביוניונטאון ובבאטלר שהיו נתונים לקריאה לתיקון, אך לא תוקנו. התחנה יצרה קשר הן עם משרדו העסקי והן לשכתו בקונגרס של קלי ללא הועיל. כחודש לאחר מכן חשף כתב כי שלושה מאותם כלי רכב עם דרישת ריקול פעילה עדיין עומדים למכירה. בנובמבר 2015 נאם קלי בשבח הצעת חוק ששמה לה למטרה לאשר לסוחרים להשאיל או לשכור כלי רכב חרף קריאות לתיקון מטעם מנהל הבטיחות בכבישים המהירים הפדרלי. הצעת החוק נפלה בסופו של דבר.
בבחירות אמצע הכהונה בשנת 2010 התמודד קלי אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השלישי של פנסילבניה. לקלי, לשעבר חבר במועצת העיר באטלר, היה בסיס תמיכה איתן במחוז באטלר הרפובליקני, בעוד שנציגת המחוז המכהנת, קת'י דאלקמפר, היה מוניטין מוצק באירי – מרכז רוב האוכלוסייה של המחוז. ערים קטנות אחרות במחוז, כמו שרון ומדוויל, היו קהילות מתנדנדות מבחינה פוליטית עם נטייה מעט שמרנית, שאיזנה את אירי הדמוקרטית. לראיה, במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 ניצח במחוז ג'ון מקיין את ברק אובמה ביחס של 49%-48%. דאלקמפר הפסידה ביום הבחירות לקלי, שגרף 55.7% מקולות הבוחרים.
קלי הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2011. ב-2012 יצא חוצץ נגד חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, בו חל סעיף המחייב ספקי ביטוחי בריאות ומעסיקים שונים לכסות עלויות של מימון אמצעי מניעה בביטוח בריאות של עובדים, והכריז כי "ב-1 באוגוסט 2012 מת חופש הדת". נודע בשל תמיכתו האדוקה בנשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ שהתבטאה בקשירת הליך ההדחה הראשון של טראמפ ב-2019 למתקפה על פרל הארבור והגשת תובענה ייצוגית לבית משפט מדינתי בדרישה לבטל את כל פתקי ההצבעה בדואר שנשלחו בפנסילבניה במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020.
סאליוט 6
סאליוט 6 היא תחנת חלל סובייטית שפעלה בשנים 1977–1982 כחלק מתוכנית סאליוט. תחנת החלל הייתה מיועדת להמשך ביצוע ניסויים ומחקרים שהחלו בתחנות חלל סובייטיות קודמות. לתחנה הוסף ציוד שלא היה בתחנות החלל הסובייטיות הקודמות כגון:
במהלך תפקודה פעלו בה 5 צוותים קבועים ובקרו בה 10 משלחות. בפעם הראשונה הגיעו לחלל קוסמונאוטים שלא היו אזרחי רוסיה או ארצות הברית. בסך הכול ביקרו בתחנה 26 אנשים מהם 5 פעמיים. במהלך היותה פעילה, עגנו בה 17 חלליות מאוישות ו-15 בלתי מאוישות. משך שהיית הצוות בתחנת החלל גדל בהדרגה מ-96 יממות של הצוותים הראשונים ל-184 יממות בסוף. לצורך תחזוקה ומחקרים שונים נערכו 3 הליכות חלל במשך כולל של כ-5 שעות. בסך הכול התחנה הייתה מאוישת במשך 683 ימים.
המכשיר העיקרי של התחנה היה טלסקופ BST-1M שהיה יכול לפעול בתחום אינפרה אדום, אולטרה סגול והאור הנראה. בנוסף לכך היא הייתה מצוידת במצלמה מתקדמת מדגם MKF-6M שהייתה מסוגלת לצלם שטחים בגודל 165 × 220 ק"מ עם רזולוציה של 20 מ'. בנוסף הותקנה בתחנה מצלמת KATE-140 לשם ביצוע צילומים טופוגרפיים של שטחים בגודל 450 × 450 ק"מ עם רזולוציה של 50 מ'. בתחנה היו מכשירים נוספים שאפשרו לבצע מגוון רחב של ניסויים.
נחמן אורי
נחמן אורי (27 באוגוסט 1931 - 14 ביולי 2014) היה יו"ר המוסד לבוררות מוסכמת בשירות הציבורי במשך כ-16 שנה, וקודם לכן היה הממונה על יחסי עבודה במשרד העבודה.
ביוגרפיה
נחמן אורי נולד בשנת 1931 בקישינב שברומניה (כיום ברפובליקת מולדובה). בשנת 1941 גורשו הוא ומשפחתו מביתם, אביו נרצח והוא ואמו ואחיו החלו בנדודיהם. בשנת 1946 עלה לארץ ישראל ונשלח מיד למחנה המעצר בעתלית. לאחר שחרורו ממחנה המעצר גר אצל דודו בתל אביב ואחר כך הגיעו אמו ואחיו לארץ והוא הצטרף אליהם והם גרו בחיפה. עקב מחלת השחפת ממנה סבל קיבל הקלה בשירות הצבאי ובמלחמת העצמאות שירת בלשכת הגיוס. לאחר סיום לימודי התיכון למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בתקופת לימודיו גויס יחד עם סטודנטים נוספים על ידי משה דיין לשחרור שטח ליד רמת רחל אולם למחרת הם נאלצו לנטוש את המקום.
בסיום לימודיו החל לעבוד במשרד מבקר המדינה. בשנת 1959 עבר למחלקה ליחסי עבודה במשרד העבודה (כיום חלק ממשרד הכלכלה), שם היה ממונה אזורי על יחסי עבודה בירושלים, סגן הממונה הראשי על יחסי עבודה והחל משנת 1974 - הממונה הראשי על יחסי עבודה. בתפקידיו אלה פעל לסיומן של שביתות רבות. בזמן עבודתו במשרד העבודה שהה במלחמת יום הכיפורים עם חיילי צה"ל באפריקה ואחר כך השתתף בשיחות השלום עם הירדנים והפלסטינים. תוך כדי עבודתו במשרד העבודה שרת כסגן מנהל מל"ח (משק לשעת חירום) בירושלים, מרצה באוניברסיטאות וראש האגודה לחקר יחסי עבודה. לאחר פרישתו בשנת 1995 ממשרד העבודה מונה ליו"ר המוסד לבוררות מוסכמת ושם שרת עד שנת 2011.
נחמן אורי נפטר ב-14 ביולי 2014 והותיר אחריו אשה, אח, שני בנים, שישה נכדים ונינה.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
ארבידאס נוביקובאס
ארבידאס נוביקובאס (בליטאית: Arvydas Novikovas; נולד ב-18 בדצמבר 1990) הוא כדורגלן ליטאי המשחק בז'לגיריס וילנה בעמדת הקיצוני.
קריירת מועדונים
נוביקובאס התחיל את הקריירה המקצועית שלו במחלקת הנוער של וילנה. בעונת הושאל לאינטרס ויסגינס ובהמשך אף נבחן בבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
בספטמבר נוביקובאס חתם בהארטס אוף מידלות'יאן. נוביקובאס ערך את הבכורה שלו במהלך המחזור האחרון של העונה נגד סלטיק. לקראת סיום עונת נוביקובאס חתם על הארכת חוזה בשלוש שנים נוספות במועדון, אף על פי שלא זכה לדקות משחק רבות במהלך העונה. ב-11 בדצמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–5 נגד אברדין. במהלך העונה הושאל לסט. ג'ונסטון עד לסיום העונה. בעונת נוביקובאס הפך לשחקן הרכב פותח בקבוצה לאחר עזיבתם של שחקני מפתח רבים.
ב-22 ביוני 2013 חתם לשלוש שנים בארצגבירגה אווה מהבונדסליגה השנייה. ב-19 ביולי 2013 נוביקובאס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד אינגולשטאדט 04, בו גם הורחק לאחר שקיבל כרטיס צהוב שני. ב-23 באוגוסט 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד אנרגי קוטבוס, בו גם כבש את השער השני של ארצגבירגה.
בקיץ נוביקובאס חתם בבוכום.
בינואר נוביקובאס חתם ביאגלוניה ביאליסטוק מליגת העל הפולנית. ב-7 באפריל 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–4 נגד ז'גלבי לובין, שהיה גם שערו הראשון אחרי שנתיים וחמישה חודשים.
בקיץ, נוביקובאס חתם בארזורומספור.
בקיץ הצטרף לסמסונספור.
ב-24 בינואר 2023 חתם בהפועל חיפה מליגת העל.
ב-4 באוגוסט 2023 חזר לליטא וחתם בז'לגיריס וילנה.
קריירה בינלאומית
נוביקובאס שיחק בצעירותו בנבחרת הצעירה של ליטא. במאי זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת המשחק נגד.
ב-25 במאי 2010 נוביקובאס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד. ב-29 במאי 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד.
קרן גרין
ביוגרפיה
קרן גרין נולדה וגדלה ברמת השרון. היא בתם של ציפורה ומשה שקורי שעלו לישראל מעיראק. גרין בוגרת תואר ראשון במשפטים מן המכללה למינהל ובעלת תואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן עם התמחות במשא ומתן וגישור. בעבר עבדה בלשכה המשפטית של הכנסת, כיועצת משפטית לעיריית תל אביב בתחום התאגידים העירוניים, במשרדי עורכי דין פרטיים וכיהנה כדירקטורית בחברות שונות. בתפקידה האחרון שימשה כיועצת המשפטית של חברת Kone בישראל שרכשה את חברת ישראליפט.
בשנת 2013 היא נבחרה כחברת מועצה במועצה מקומית קדימה-צורן. בקדנציה זו הייתה גרין יו"ר ועדת הכספים ויו"ר ועדת החינוך במועצה. בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018, התמודדה לראשונה לתפקיד ראש המועצה ונבחרה לתפקיד זה, לאחר שגברה בסיבוב השני על יצחק גולברי, שהיה בעבר ראש המועצה המקומית בקדימה-צורן. רשימתה "עוצמה לקדימה-צורן" נכנסה עם חמישה מנדטים למועצה.
חיים אישיים
גרין נשואה לחן ואם לשניים ומתגוררת בצורן.
מרים אשכול
מרים אשכול (12 ביוני 1929 – 26 בנובמבר 2016) הייתה אשת ציבור ופעילה חברתית. הייתה אשת ראש ממשלת ישראל השלישי, לוי אשכול (שכיהן בשנים 1963–1969), ולאחר מותו עמדה בהתנדבות בראש יד לוי אשכול.
ביוגרפיה
אשכול נולדה בבקאו שברומניה בשם מרים זליקוביץ'. כשהייתה בת 8 עלתה לארץ ישראל עם הוריה, ועימם התגוררה ברמת גן ובתל אביב, שם למדה בגימנסיה בלפור.
אשכול הייתה חברה בפלמ"ח, ובמסגרת שירותה בו ליוותה את השיירות לירושלים במהלך מלחמת העצמאות, היא שירתה בצה"ל בהמשך המלחמה, ואחרי המלחמה הייתה חובשת בצה"ל. לאחר שחרורה מצה"ל למדה לתואר ראשון בהיסטוריה ובספרות אנגלית ולתואר שני בהיסטוריה עם התמחות בתולדות ימי הביניים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים אלה עבדה כעוזרת מחקר של וולפגנג פון וייזל ויהושע פראוור והייתה ספרנית החוג להיסטוריה.
עד 1956 עבדה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובאותה שנה התקבלה לעבודה כספרנית בספריית הכנסת.
ב-3 במרץ 1964 נישאה לראש הממשלה המכהן לוי אשכול, שהיה נשוי לפני כן פעמיים ומבוגר ממנה בשלושים וארבע שנים, והייתה לצידו עד מותו ב-1969 ובכלל זה בתקופת מלחמת ששת הימים.
מרים אשכול הביאה סגנון חדש לתפקידה הבלתי רשמי, אשת ראש הממשלה, שונה מאשר של פולה בן-גוריון. במהלך שנות נישואיהם המשיכה לעבוד בכנסת לצד מילוי תפקידה כאשת ראש הממשלה. היא התלוותה למסעות דיפלומטיים ונשאה תפקידים התנדבותיים, בין היתר כיושבת ראש הוועד להקמת בית הלוחם ובפעילות למען האגודה להבנה ולידידות יהודית-ערבית. ארגון עולי ברית המועצות קיבל את חסותה.
לאחר מותו של לוי אשכול סייעה מרים לממש בפועל את החלטת הממשלה להקים יד לזכרו, יד לוי אשכול, שהוקמה בשנת 1970. כארבעה עשורים עמדה בהתנדבות בראש הנהלת "יד לוי אשכול". היא הובילה את הקמת ארכיון "יד לוי אשכול", סייעה באופן אישי לחוקרים ולעיתונאים בחקר פועלו של לוי אשכול ופעלה למען הקמת בית לוי אשכול. לאחר סיום תפקידה, ב-2008 התמנתה לנשיאת הכבוד של יד לוי אשכול.
אשכול התגוררה בירושלים וקבורה בחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
ממלכת טרביתיה (ספר)
ממלכת טרביתיה (באנגלית: Bridge to Terabithia) הוא רומן לנוער מאת הסופרת האמריקנית קתרין פטרסון משנת 1977. הספר זכה במדליית ניוברי ולו שני עיבודים קולנועיים בעלי אותו שם.
עלילה
ג'ס ארונס בן האחת עשרה, גיבור הספר, מתאמן כל הקיץ כדי להיות אלוף כיתות ה'-ו' בריצה. ביום הגדול בו התקיימה התחרות, הגיעה בתם של ג'ודי וביל ברק, לזלי. לזלי היא טיפוס של טום בוי, וזריזה מאוד. היא משתתפת בהשפעת ג'ס בתחרות, ולמורת רוחו אף מנצחת. ג'ס ולזלי מתיידדים, ונהיים שליטיה של ממלכה פרי דמיונם, טרביתיה, שם הם מנצחים כל אויב, אמיתי או מומצא, ואף עוזרים לילדה הכי מפחידה מכיתה ז' להתחמק מעלבון. לאחר שלזלי נהרגת מעל לנחל המוביל ל"טראביתיה" ג'ס מבין כמה כוח ואומץ העניקה לו לזלי.
הסרטים
לספר שני עיבודים קולנועיים בעלי אותו שם:
חמסין וציפורים משוגעות
חמסין וציפורים משוגעות הוא ספרה השני של גבריאלה אביגור רותם, שיצא לראשונה בהוצאת "קשת" בשנת 2001. נושאו הוא ישראל של שנות ה-90 מנקודת ראותה של לויה קפלן, החוזרת לשכונת ילדותה ברמת השרון לאחר 27 שנים של היעדרות מכוונת, בעקבות שיחת טלפון. עורך דין מודיע ללויה, שחברו של אביה, שהיה חלק בלתי נפרד מילדותה ונעוריה, מת והוריש לה את ביתו, בתנאי שתבוא לארץ ותמלא את בקשתו האחרונה.
הספר משתרע בין ההווה - ביקורה המתארך והולך של לויה בארץ אחרי 27 שנים באוויר - לבין העבר, זה הקרוב, שנות ילדותה ונעוריה של לויה בשיכון, וזה הרחוק, המתגלה לה ביומן של אביה משנות המלחמה בצ'כיה ומשני מכתבים, הצופנים בהם הפתעה מרעישה. שפתה של אביגור-רותם עשירה, מקורית, ייחודית. הקוראים נדרשים גם להבין אל מי היא פונה בכל פעם בגוף שני לאורך הספר - דווידי, נחום, אורה, אביה - לפי העניין. לדעת מבקרים, אין הספר קל לקריאה, אבל התמורה גדולה ורבה.
עלילה
גיבורת הספר היא לויה, "יתומה מכל הכיוונים", דיילת אוויר שזה עשרות שנים מתרחשים כל חייה בגובה 10 קילומטרים מעל פני האדמה, וכשהיא נוחתת בישראל, איננה מרחיקה מעבר לבית המלון הצמוד לנמל התעופה. צוואה שהשאיר האדם, שהיה קרוב אליה כל חייה, ידידו-יריבו של אביה המנוח, מחזירה אותה ארצה, אל שכונת ילדותה, לקיים את רצונו האחרון. העמידה בתנאי הצוואה היא תנאי הכרחי לקבלת הבית, שהותיר אחריו, בית ישן המתגמד לרגלי עץ פיקוס ענקי. ביום חמסין של שלהי הקיץ נכנסת לויה אל ביתו של דווידי ואל תוך זכרונות ילדות של משחקי מחבואים במקומות קטנים וצפופים, כשבחוץ מחפשים וקוראים. החדרים בבית נעולים, "כל חור מנעול ילדה גזורה מחושך" ולויה רוצה לפתוח - מי יגיד לה לא - אבל לא היום. וגם לא בימים הקרובים, מסתבר.
דווידי, בעל הבית שהלך לעולמו, מילא את עולמה של לויה בילדותה ובנעוריה, אדם מוזר, תמהוני, קנאי לעברית וממציא תרגומים לכל מושג לועזי, גם כאלה שהתקבעו בעברית - לא פנס היווני, אלא "רימונור", וקללות מקוריות: "דברתן" לדמגוג, "תלמוני" - הולך בתלם, "נסוגאי" - ריאקציונר - ועוד כיוצא בהן. בהיסטוריה הפרטית של דווידי, שהוא פורש בחפץ לב לפני אורה היפה שבאה לבקרו עם לויה, הייתה פעם אימפריה עברית אדירה, שקודקודיה הם ירושלים-צור-קרתגו, ושבטי ישראל שולטים בה, וכל ישראל כנענים, ונביאיהם, עמוס, ישעיהו וכל השאר היו חקלאים קטנים ונסוגאים גדולים מאוד! ואליהו הנביא הוא בעיניו בריון, ששיסף את גרונם של ארבע מאות וחמישים חבר'ה, ומה היה אכפת לו שעבדו קצת את הבעל והאשרה, השתלבו במרחב השמי - אבל אורה נעלבת בשם התנ"ך ואיננה רוצה לבוא שוב.
"כמעט חירשת ברגליים", אחרי עשרים ושבע שנים על עקבים גבוהים, מגלה לויה מחדש את ההליכה בכפות יחפות על אדמת הגינה המוזנחת, את המוני הציפורים המקננות, מתעופפות ומצייצות בין ענפי הפיקוס האימתני. מצוידת במדריך ציפורים היא משתדלת לזהות אותן אחת אחת, את המוכרות לה מילדות כמו הבולבול, הדוכיפת והצופית, ואת החדשות כמו הדררה - "תוכי!" משתאה לויה, ומגדל התותים בחלקה הסמוכה מתקן "דרארה, פליטת תרבות", והשחרור. היא נותנת בהן סימנים, לפי מראיהן, התנהגותן וקולותיהן - התליין עם הברדס השחור והבטן הלימונית, המאפיונר הראשי, כולו בשחורים, מקורו בצבע תפוז וציוץ לו צלול ואיטלקי והדוכיפת היא בז'זינה פולניה, עם מפיות קרושה על הראש ועין חשדנית.
עוד היא מגלה מחדש את שכונת ילדותה, שחלקים ממנה השתנו לבלי הכר ואילו אחרים, כמו המכולת הישנה של גברת מורגנשטרן עם המספר הכחול על היד, לא השתנו כלל. עם השכונה ורחובותיה, שכל שמותיהם שונו במשך השנים, מגלה לויה גם את חברי הילדות שלה, מי ששינו צורה אך לא אופי, כמו תקווה, שצמותיה השחורות והעבות פינו מקום ל"קלאופטרה בלונד", אבל אישיותה הלבבית, הפתוחה והחמה נשארה כשהייתה בילדותה, והיא מנסה מיד לשדך את לויה הרווקה לבן-דודה, "בחור זהב, מסודר עם דירה", או אדריאנה, שנשארה גדולה ובהירה וידידותית, ועכשיו היא מאמינה בקארמה ובקריסטלים ובהשפעותיהם החיוביות. ברקע הגילויים האלה אורבת כל הזמן דמותה של אורה, החברה בה"א הידיעה משנות הילדות והנעורים, שמאז ניתקה לויה את קשריה עם האדמה ועלתה לחיות את חייה בין שמיים לארץ, נותקו גם קשריה עם חברתה הטובה ואינה יודעת מה עלה בגורלה כל השנים האלה, שבמהלכן החלה דמותה בגובלן הישן לדהות, להיות יותר עלווה ופחות פנים וקולה כבר אינו נשמע. מעל לכל היא משתוקקת לפגוש אותה, משוכנעת שחברתה הגבוהה, הבטוחה בעצמה, מי שייצגה תמיד את הכיתה בסכסוכים עם ההנהלה, ודאי בנתה לה קריירה מכובדת והיא מכהנת בתפקיד חשוב ורב-השפעה. היא סקרנית, מייחלת להיוודע, אך חוששת לשאול.
כאשר ייפגשו לבסוף, תיווכח לויה עד כמה שגתה בציפיותיה.
על רקע חגי תשרי, שהשתכחו ממנה כליל עם השנים, מתוודעת לויה מחדש להוויה הישראלית כל כך, שעליה השקיפה מן הצד בשנות ילדותה החריגות, ללא אם, שנעלמה ללא הסבר כשהייתה בת ארבע, עם אב עסוק, יובשני ומנותק, שמסביר לכל הנשים הסובבות אותו בדאגה לילדה, ש"לויה כבר גדולה ועצמאית" - אלא שלויה הקטנה איננה מרגישה גדולה ועצמאית והיא משתוקקת לתשומת לב, ליד דואגת, לארוחה ביתית, אבל נדרשת להסתפק ולשמוח במנת הפלאפל, שהיא קונה לעצמה בכסף שאביה הפרופסור משאיר לה כשהוא נוסע כל בוקר לאוניברסיטה בירושלים (ועם זאת, הוא חוזר ומדגיש לה, שכשהיא רואה בשעון שהיא עונדת מגיל שבע שהנה מגיע האוטובוס לשכונה, עליה לרוץ מיד הביתה, כדי שאבא לא ידאג). לויה מנסה לנווט בין האתאיזם המוחלט, הצחיח, של אביה לבין גודש האמונה, החגיגיות, השולחנות הערוכים בערב שבת וחג, אצל השכנות, וכשאביה מנסה להשתמט מן האירוח הכפוי למורת רוחו, היא תובעת ערב שבת כדת וכדין אצלם בבית, עם מפה לבנה וחלה. גם את המלאך השומר עליה בלילה גזל ממנה אביה, מתוך שרצה לדבוק בעובדות מוכחות ולא שום אמונות שוא. אחרי שהדליק את האור והוכיח ללויה הקטנה שאין שום מלאך בחדר, לא מאחורי הווילון ולא מתחת למיטה, והיא יכולה לישון בשקט, בכתה לויה מאוד בלילה, כי עכשיו, אחרי שהוכיח לה שאין מלאכים, לא בעולם ולא בחדר שלה, ידעה שאין מי שישגיח עליה חוץ מאביה, והוא רוב הזמן איננו.
בחיי היום-יום של השכונה רובץ כל העת זכר השואה. יש שכנים עם מספר על היד. שלומי, החבר המנוזל של לויה, מראה לה בסתר ארון מלא כיכרות לחם, שאמו שומרת, ומינה, הילדה שקרויה על שם ארבע סבתות שנספו - מרים, ינטל, ניוטה, הינדה - מקימה מהומה במשאית בטיול בית הספר, כשהיא בוכה וצועקת שלוקחים את הילדים לעשות מהם סבון. אותה מינה גם תסביר ללויה, שהנאצים עשו מאמא שלה סבון, ולויה משתכנעת שזה איננו נכון רק כשאביה מזכיר לה, בהדגמה ארוכה ומתישה עם שאלות והמחשות, שזה לא ייתכן, כיוון שהיא נולדה לאחר סיום המלחמה. כיוון שלאביה ולחברו הקרוב, דוידי, מעין אב שני ללויה, אין מספרים על זרועותיהם, לויה בטוחה שהם לא עברו את השואה במחנות. האמת, שתתגלה לה כעבור שנים רבות, שונה מאוד.
עוד דמות חשובה בחייה של לויה הוא נחום, בנו של דווידי, הגדול ממנה בכמה שנים. יחד הם משפחה משונה - ילד וילדה ואבא ואבא. יחד הם נוסעים בשבתות לחפירות ארכאולוגיות בגבעות צחיחות ונטולות צל, לגלות אוצרות מן העבר - אלא שלויה ונחום מוחים כנגדם. אוצרות מוצאים בג'ונגל, בתוך צמחייה עבותה ומשתרגת, תיבות מלאות מטבעות זהב, לאלה ייקרא אוצרות, לא לשבר חרס מפוקפק או למטבע שחוק עד אין הכר, ששני הארכאולוגים בני הפלוגתא ששים על גילויים בחפירותיהם. בחדר הדבק בביתו משחזר דווידי כלי חרס שבורים, מנסה להדביק ולאחות את העבר הישראלי-כנעני, שכן את עברו הוא לא יוכל לאחות לעולם. כאשר תפתח לויה את דלת החדר הנעול, יתחילו הכלים המודבקים להתפוקק במשבי האוויר הטרי לחרסים השבורים שהיו בהימצאם.
בין שני החברים, ההיסטוריון והארכאולוג, שוררת אהבה-איבה, שעל טיבה אין לויה ונחום מצליחים לעמוד. ויכוחים אין קץ, טענות לכאן ולכאן על עמים שעברו זה מכבר מן העולם, מריבות המסתיימות לעיתים בהתפרצויות משולחות-רסן של דווידי, שבעטיין הדביקו לו השכנים את הכינוי "המישיגענר". חרון אפו של דווידי על הבוגדים, ששרדו וכתבו את זכרונותיהם, אל מול טענתו ההגיונית של פרופסור קפלן, שאלמלא הם, לא הייתה ההיסטוריה נכתבת ולא היינו יודעים. ובין שניהם לויה הקטנה, מנסה להזכיר את נוכחותה, להתרברב בידיעותיה מול השניים, השקועים במחלוקת ומתעלמים ממנה. סוד הקשר ביניהם, שבו ממלא אביה של לויה את תפקיד המרגיע והמשכך, עתיד להיוודע ללויה רק לאחר מות השניים, יחד עם סודות אחרים מעברה, כאלה הנוגעים גם לנחום חברה הטוב, שטבע עם מטוסו בכנרת. בחדרו של נחום מוצאת לויה זוג נעלי תינוק קרושות בנחושת, שהיא מייחסת תחילה לנחום - אולי אמו רצתה לשמר משהו משנות התינוק שלו לאביו, כשיחזור מן הפרטיזנקה - אבל על הנעליים כתוב "לאה בת שנה" בכתב עברי עגול ותאריך יום הולדתה הראשון - אבל מי היא לאה? לויה חושבת, שאולי הייתה לה אחות תאומה, לאה ולויה, סביר. אבל טלפון אל חבר ילדותה שלומי, פרופסור באמריקה, מנפץ השערה זו - "לאה זה השם שלך!" ופתאום מתגלה לה, שרק בגלל כתב-יד לא ברור של פקיד בנמל יצאה לויה, ואיש לא טרח לתקן, שיהיה שם מקורי לילדה. אמא של שלומי תמיד קראה לה "לאיילה", נזכרת לויה, אבל היא חשבה שזה שם חיבה ללויה.
זכרונות ימי הכיפורים מילדותה של לויה, הכופרים-להכעיס, כאשר שתתה מן הברזייה לעיני חבריה הצמים בצו הוריהם והודיעה ברמה "אין אלוהים!" וזללה דווקא פרוסת לחם עם גבינה מול אורה, החיוורת מצום ומסרבת אף לכוס מים בחמסין, מתערבבים בנוכחות העכשווית של רחבת בית הכנסת בערב יום הכיפורים. מופתעת לראות המוני ילדים על אופניים, לויה מחכה - אולי תראה את אורה - אבל לא. כל מי שנראה לה מוכר, מתגלה לבסוף כמישהו אחר, זר. רק בערב סוכות, כשלויה מגיעה לסוכת החברים והקרובים הענקית של תקווה, היא פוגשת סוף סוף את אורה, ומוכה בתדהמה מכך שליופיה של אורה, עליו חשבה שהוא רק משביח עם השנים, לא נותר זכר, וגם ציפיותיה לעתידה המזהיר נמוגו כלא היו, וכך גם הדברים שתאמרנה זו לזו כשייפגשו בפתח סוכתה של תקווה, כפי שלויה סבורה ומצפה. מה שנשאר מאורה של פעם זו בתה ורד, הדומה לה כשתי טיפות מים. אורה נדרסת תחת שלטון אמה, המלגלגת, משפילה, מציקה ומלכדת סביבה את חתנה ואת נכדיה בחזית אחת נגד בתה - והכל במתק שפתיים רעיל, של אשה רעה, שמנסה בכל כוחה להישמע כמו אשה טובה. הבת נאבקת על מעמדה בהרמת קול, בחוסר אונים, נגד כל הסיכויים, מנסה לשווא להתנער מן הרשת הקטלנית, שטווה סביבה האם, שגם את בעלה הדמנטי אינה אוהבת עוד - "זה עבר לה, עכשיו היא אוהבת רק את עצמה."
אהבת נעורים ראשונה, קצרה ולוהטת, רודפת את לויה כל אותן שנים - גיורא, סטודנט לארכאולוגיה שפגשה באחת החפירות שהגיעה אליהן עם אביה ודווידי. מן ההיכרות הזאת, שכל כולה 121 שעות שספרה באדיקות עם אורה אחת לאחת, יצאה חבולה בגוף ובנפש, ומעולם לא התנתקה לגמרי מן הגבר היהיר, השחצן, כובש הנשים המודע לעצמו, שהבטיח להתקשר ונעלם כלא היה.
בביקור חנוכה אצל אורה מגלה לויה, שהילדים של היום שונים מאלה של ילדותן, אפילו בשמותיהם - דתן, עמרי, אחז - שמות של עושי-רע-בעיני-אדוני. ושגיאות כתיב אין מתקנים היום, מספרת המורה של כיתה ג' לחברתה. כך עד שמכורה האם מופיעה במטבח של אורה ומשתלטת על השיחה, האוויר, הנשימה. אז גם שומעת לויה לראשונה על אבי, גיסה של אורה, המתגלה בהמשך כהיסטוריון, חוקר שואה, שיעזור ללויה לפענח את תעלומות ההיסטוריה האישית שלה, אליהן נחשפות עיניה לראשונה, כשהיא מוצאת במזוודה ישנה של דווידי מכתבים ישנים בצ'כית ויומן שכתב אביה על פיסות נייר מזדמנות בטרזיינשטט.
גילוי המחבל/שב"ח והמסתור שהכין לו מעורר חשדות גם על לויה, הנלקחת לחקירה במשטרה ורק עורך הדין, הממתין עדיין באורך רוח למילוי הצוואה כדי שיוכל למכור את הבית מחלץ אותה מידי החוקר, המומה ומזועזעת מן הפנים החדשות שהיא מגלה בארצה שהשתנתה.
לאחר שנודע לה מה כתוב בשני המכתבים, נוסעת לויה לטרזין, לחפש את עקבות אמה. היא מחפשת שם גם מקום למלא סוף סוף את משאלתו האחרונה של דווידי, אך מוצאת אותו לבסוף דווקא בישראל, לאחר שובה.
כשלויה חוזרת סוף סוף הביתה, היא משתוקקת רק לשתות, אבל הברז בגינה, שהפיקוס האדיר נעקר ממנה, יבש, לאחר שהמועצה שמה ידה על הבית, כפי ששאפה מלכתחילה.
התקבלות הספר
הספר התקבל בדרך כלל על ידי מבקרי ספרות בחיוב תוך הדגשת עושר השפה ואיכות הכתיבה של הסופרת:
הוצאות נוספות
"חמסין וציפורים משוגעות" יצא מחדש בהוצאת כנרת זמורה-ביתן בשנת 2008 ושוב בשנת 2011
בית הספר לקצינים של חיל האוויר
בית הספר לקצינים של חיל האוויר (בראשי תיבות: ביסל"ק) שימש כיחידת ההדרכה להכשרת קצינים בחיל האוויר, בו הוכשרו כל קציני וקצינות חיל האוויר למעט צוערי קורס טיס וקציני מערך ההגנה האווירית. הקצינים הגיעו לביסל"ק להשלמה חיילית לאחר סיום בה"ד 1. בית-הספר הכשיר את חניכיו ביותר מ-15 מקצועות. בית הספר נמצא בבסיס עובדה. מפקד בית הספר היה קצין בדרגת סא"ל. בשנת 2022, כחלק מתהליכי ייעול של המערך הטכני, הוחלט על פירוק ביסל"ק לכמה בתי ספר שונים.
נכון ל־2023 שוכנת בבח"א 21 האקדמיה להכשרת מפקדים של המערך הטכני. באקדמיה מתבצעת השלמת קצונה עבור קצינים טכניים, קצינים מיחידת 'אופק' וקצינים אשר בוגרי מסלול העתודה במערך.
היסטוריה
בית-הספר לקצינים הוקם בנובמבר 2004, לאחר איחוד של שתי יחידות: בית-הספר לקצונה טכנית, מנהלתית, ועתודאים לקצונה אקדמאית שהיה ממוקם בבסיס חיל-האוויר בחיפה ומגמת קצינים בבית הספר למקצועות התעופה שם הוכשרו קצינים וקצינות במקצועות התעופה. לאחר האיחוד הותאמו זמני ההכשרה לכל מסלולי הקצונה לפרק זמן אחיד של עשרה שבועות. ישנו מספר מועט של מסלולים בהם משך ההכשרה שונה.
קורס הקצינים האחוד מתקיים בארבעה מחזורי הכשרה בכל שנה, ומכשיר צוערים במגוון מגמות שונות, בהן מודיעין, מבצעים, הגנה קרקעית, אחזקה, פיקוח טיסה ומנהלה.
בשנת 2022 הוחלט על פירוק ביסל"ק ועל פיצול המגמות שבו: חלקן נשארו בבסיס עובדה תחת הביסמ"ת וחלקן עברו אל האקדמיה להכשרת מפקדים שבבסיס הטכני בחיפה.
משה שטרן (דברצן)
הרב משה שטרן (ה'תרע"ה, 1915 – ב' באב ה'תשנ"ז, 5 באוגוסט 1997) היה פוסק הלכה שורד השואה רב קהל יסודי התורה בברוקלין. מחבר שו"ת באר משה (ח' חלקים).
ביוגרפיה
נולד לרב אברהם שטרן שהיה דיין בנייהייזל ומחבר הספרים מליצי א"ש ועוד, ולטובה גיטל, בת הרב יוסף מאיר טיגרמן, שנספו בשואה. למד אצל אביו ואצל סבו, ולאחר מכן בישיבת פרשבורג אצל הרב עקיבא סופר.
התחתן עם מלכה, לבית שטרסר (נכדת רבה של דברצן, שלמה צבי שטראסר). הרב שטרן שימש כמו"ץ בדברצן עד לשואה. בשואה הוא שהה חודשים במחנה ברגן-בלזן. לאחר השואה שב לדברצן, שבה חיו אז כ-4,060 יהודים, וכיהן כרבה. ייסד מחדש את ישיבת פרשבורג, עם הרב יוחנן סופר מערלוי. בסביבות 1950 היגר לאמריקה, וכיהן כרב בבואנוס איירס, ארגנטינה, למשך כשנה. משם עבר לארצות הברית וייסד את קהילת "יסודי התורה" בניו יורק, שהונהגה על פי מנהגי החת"ם סופר, ובה כיהן כרב עד לפטירתו.
משפחתו
לרב שטרן ולאשתו מלכה נולדו שני בנים ובת. בנו ניסן מרדכי, נפטר בחיי אביו בשנת ה'תש"ל. בנו הנוסף, הרב שלמה שטרן, הוא רב קהילת "דברצן" בברוקלין.
רון כץ
רון כץ (נולד ב-4 באוקטובר 1985, י"ט בתשרי ה'תשמ"ו) הוא חבר כנסת מטעם מפלגת יש עתיד, וקודם לכן ממלא־מקום ראש העיר פתח תקווה וראש מִנהל החינוך בעיר מטעם המפלגה. במקצועו הוא עורך־דין המומחה במשפט הצבאי והפלילי.
ביוגרפיה
כץ נולד בעפולה וגדל בפתח תקווה, בה למד בתיכון גולדה. למד משפטים כעתודאי והתמחה בפרקליטות הצבאית, בה בין היתר ניהל את מדור קשרי־חוץ, והשתחרר בדרגת סרן.
עם הקמת מפלגת יש עתיד ב־2012, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, נבחר להנהיג את מטה המפלגה בפתח תקווה, ובבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בסוף 2013 התמודד מטעמה למועצת העיר. לאחר הבחירות הפקידו ראש העיר הנבחר איציק ברוורמן על הקמת אגף אירועים עירוני ומינהו לממלא־מקום ראש רשת המרכזים הקהילתיים (מקפ"ת).
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 (2021) שובץ במקום ה-16 ברשימת המפלגה ונבחר לכנסת. נבחר בשנית בבחירות לכנסת ה-25 לאחר שהוצב במקום ה-17 ברשימת המפלגה .כץ נשוי ללירון ואב לבן. הם מתגוררים בשכונת נווה עוז שבפתח תקווה.
לגונדה 3 ליטר
לגונדה 3 ליטר (באנגלית: Lagonda 3-Litre) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה הבריטית Aston Martin, שם רשמי: Aston Martin Lagonda Global Holdings plc  אשר יוצרה בין השנים 1953–1958 בבריטניה.
עונת 1978/1979 בפוטבול ליג
עונת 1978/1979 הייתה העונה ה-80 של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-19 באוגוסט 1978 והסתיימה ב-18 במאי 1979. בעונה זו התחרויות התקיימו בליגה הבכירה, בליגת משנה, בדיוויזיון השלישי ובדיוויזיון הרביעי.
הליגה הבכירה כללה 22 קבוצות. בולטון וונדררס, סאות'המפטון וטוטנהאם הוטספר היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון הפרש שערים דורגה במקום גבוה יותר.
ליברפול זכתה באליפות בפעם ה-11 בתולדות המועדון.
בסוף העונה לליגת משנה ירדו קווינס פארק ריינג'רס, בירמינגהאם סיטי וצ'לסי. במקומן לליגה הבכירה עלו קריסטל פאלאס (בפעם הראשונה בתולדות המועדון), ברייטון אנד הוב אלביון (בפעם הראשונה בתולדות המועדון) וסטוק סיטי.
כדורגלנים מצטיינים
פרנק וורינגטון מבולטון וונדררס כבש 21 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
קני דלגליש מליברפול זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית.
ליאם בריידי מארסנל זכה בפרס כדורגלן השנה שהוענק על ידי התאחדות שחקני הכדורגל.
אודרי פלאק
'''אודרי ל. פלאק (באנגלית: Audrey L. Flack'''; נולדה ב-30 במאי 1931) היא אמנית אמריקאית ממוצא יהודי. יצירתה הייתה חלוצה בסוגת האמנות פוטוריאליזם (אנ'). עבודתה כוללת ציור, פיסול וצילום.
לפלאק תארים אקדמיים רבים, כולל תואר שני ותואר דוקטור לשם כבוד מטעם קופר יוניון (אנ')בעיר ניו יורק. בנוסף, היא בעלת תואר ראשון באמנות מאוניברסיטת ייל, ולמדה במכון לאמנות יפה של אוניברסיטת ניו יורק (אנ'), שם למדה תולדות האמנות. במאי 2015 קיבלה פלאק דוקטור כבוד לתואר אומנויות יפות מאוניברסיטת קלארק (אנ'), שם גם נשאה את נאום הסיום.
עבודתה של אודרי פלאק מוצגת בכמה מוזיאונים חשובים, כולל המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית ומוזיאון סולומון ר. גוגנהיים. ציוריה הפוטוריאליסטיים של פלאק היו הציורים הראשונים מסוג זה שנרכשו עבור אוסף הקבע של המוזיאון לאמנות מודרנית, ומורשתה כאמנית צילום ממשיכה להשפיע גם כיום על אמנים אמריקאים ובינלאומיים רבים. מוזיאון ג'.ב. ספיד לאמנות (אנ') בלואיוויל, קנטאקי, הציג רטרוספקטיבה של עבודותיה ופעילותה החלוצית בעולם הפוטוריאליזם, וזו הביאה לפופולריות לה זוכה הז'אנר כיום.
חיים מוקדמים וחינוך
פלאק למדה בבית הספר התיכון למוזיקה ואמנות (אנ') בניו יורק. היא למדה אמנות בניו יורק בין השנים 1948 - 1953, ולמדה בין היתר אצל יוזף אלברס. היא סיימה תואר שני וקיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם קופר יוניון בעיר ניו יורק, ותואר ראשון באמנויות יפות מאוניברסיטת ייל. בנוסף, פלאק למדה תולדות האמנות במכון לאמנויות יפות באוניברסיטת ניו יורק.
קריירה
עבודתה המוקדמת של פלאק בשנות החמישים הייתה אקספרסיוניסטית מופשטת; אחת מיצירותיה בתקופה זו היה ציור מחווה לפרנץ קלין (אנ'). הנושאים הקיטשיים והאירוניים בעבודתה המוקדמת השפיעו על ג'ף קונס. אך בהדרגה, פלאק יצרה בסגנון הריאליזם חדש ובמהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, והמשיכה לצילומי טבע. המעבר שלה לסגנון הפוטוריאליסטי נבע בחלקו מגישתה הפתוחה ומשאיפתה ליצירה ברורה ומתקשרת עם צופה. היא הייתה הציירת הפוטוריאליסטית הראשונה שנוספה לאוסף עם המוזיאון לאמנות מודרנית בשנת 1966. בין 1976 ל -1978 ציירה את סדרת הואניטאס שלה, כולל היצירה מרילין (אנ')
המבקר גרהאם תומפסון כתב: "דוגמה לאופן ההטמעה של הצילום בעולם האמנות היא הצלחתו של פוטוריאליזם בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים של המאה העשרים. סגנון זה נקרא גם סופר-ריאליזם, ריאליזם רדיקלי, או היפר-ריאליזם וציירים כמו ריצ'רד אסטס, צ'אק קלוז ואודרי פלאק, יצרו מתוך צילומי סטילס ציורים שנראו כתצלומים."
מבקר האמנות רוברט סי מורגן כתב בעיתון The Brooklyn Rail על תערוכתה של פלאק בשנת 2010 בחלל פרויקט גארי סניידר אודרי פלאק מציירת תמונה: "היא לקחה את סימני התענוגות, היופי והמותרות והפכה אותם לסמלי תשוקה, הבל ושחרור." בתחילת שנות השמונים עבר המדיום האמנותי של פלאק מציור לפיסול. היא מתארת את המעבר הזה כרצון ל"משהו סולידי, אמיתי, מוחשי. משהו להחזיק ולהיאחז בו."
פלאק טענה כי התנועה הפוטוריאליסטית מגבילה מדי, וכעת רוב השראתה מגיעה מאמנות הבארוק.
פלאק מיוצגת כיום על ידי גלריית Louis K. Meisel וגלריות של הוליס תגרט. יצירתה שמורה באוספים של מוזיאונים שונים ברחבי העולם, כולל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים, מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, מוזיאון לאמנות הזיכרון אלן והגלריה הלאומית של אוסטרליה בקנברה, אוסטרליה.
היא זכתה במדליית סנט גאודנס מקופר יוניון, ובפרופסור לשם כבוד של אלברט כיפה מאוניברסיטת ברידג'פורט. היא פרופסור לשם כבוד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, כיום פרופסור אורח באוניברסיטת פנסילבניה, ולימדה והרצתה רבות הן ברמה הלאומית והן הבינלאומית.
פלאק חיה ויוצרת בניו יורק ובלונג איילנד.
פיסול
עבודות הפיסול של אודרי פלאק לרוב מתעמעמות לאור ציוריה הפוטוריאליסטים הידועים יותר. בראיון זה דנה פלאק בעובדה שהיא מלמדת את עצמה בפיסול. היא משלבת את הדת והמיתולוגיה בפסל שלה ולא את הנושאים ההיסטוריים או היומיומיים של ציוריה. הפסלים שלה מדגימים לעיתים קרובות קשר לצורה הנשית, כולל סדרה של דמויות נשים וגיבורות מגוונות ואלוהיות. תיאורים אלה של נשים שונים מאלה של נשיות מסורתית, אלא הם אתלטיים, מבוגרים וחזקים. כפי שמתארת אותם פלאק: "הן אמיתיות ועם זאת אידיאליות ... 'אלות בכל אישה'."
בתחילת שנות התשעים הוזמנה פאלק על ידי קבוצה בשם "ידידי המלכה קתרין" ליצור פסל ברונזה מונומנטלי של קתרין מברגנזה, שלכבודו נקראת עיריית קווינס. הפסל, שהיה בערך בגובהו של בניין בן תשע קומות, אמור היה להיות מותקן בחוף המזרחי באזור האנטרס פוינט בלונג איילנד סיטי, מול האומות המאוחדות. אולם הפרויקט מעולם לא מומש במלואו, שכן מפגינים בסוף שנות התשעים התנגדו לקשרי המלכה קתרין לסחר העבדים הטרנס - אטלנטי. (אחרים התנגדו לפסל של מלוכה המשקיפה על שדה קרב של מלחמת המהפכה.) עם זאת, פלאק נותרה מסורה לפרויקט, וציינה כי היא השתדלה לתאר את קתרין כחזיתית, ומשקפת את הרקע הפורטוגלי שלה והוקירה את המגוון האתני ברובע קווינס. כמה דגמים ראשוניים של הפסל נמצאים כעת באוספים ציבוריים, כולל מכון באטלר לאמנות אמריקאית והמוזיאון לאמנות הזיכרון אלן.
הפרעה אלקטרומגנטית
הפרעה אלקטרומגנטית (באנגלית: Electromagnetic Interference, או EMI) היא הפרעה שנוצרת על ידי מקור חיצוני ומשפיעה על מעגל חשמלי על ידי השראה אלקטרומגנטית, צימוד אלקטרוסטטי או הולכה פשוטה. ההפרעה עלולה לפגוע בביצועי המעגל או אפילו לעצור אותו מלפעול. במקרה של העברת נתונים בעזרת חשמל, ההשלכות של הפרעות אלה יכולות לנוע בין עלייה בשיעור השגיאה לבין אובדן מוחלט של הנתונים.
גם מקורות מעשה ידי אדם וגם מקורות טבעיים יוצרים שינויים בזרמים ובמתחים חשמליים שיכולים לגרום להפרעה אלקטרומגנטית: מערכות הצתה, רשתות סלולריות של טלפונים ניידים, ברקים, התפרצויות שמש, ואף תופעות זוהר צפוני.
הפרעות אלקטרומגנטיות משפיעות לעיתים קרובות על שידורי AM בשל האופי האנלוגי שלהם, אך יכולות להשפיע גם על טלפונים ניידים, רדיו FM, וטלוויזיות, כמו גם על תצפיות אסטרונומיות המבוססות על רדיו ועל תצפיות של מדעי האטמוספירה.
ניתן להשתמש בהפרעות אלקטרומגנטיות גם בכוונה לשיבוש רדיו, כמו שנעשה בלוחמה אלקטרונית.
היסטוריה
מאז הימים הראשונים של תקשורת הרדיו, הורגשו ההשפעות השליליות של הפרעות משידורים מכוונים ושידורים לא מכוונים וגבר הצורך לנהל את ספקטרום תדרי הרדיו.
בשנת 1933, פגישה של הנציבות הבין-לאומית לאלקטרוטכניקה (IEC) בפריז המליצה על הקמת הוועדה המיוחדת הבינלאומית להפרעות רדיו (CISPR) כדי לטפל בבעיה המתהווה של הפרעות אלו. לאחר מכן הוציאה CISPR פרסומים טכניים המכסים טכניקות מדידה ובדיקה של ההפרעות, בנוסף למגבלות שידור מומלצות. אלה התפתחו במשך עשרות שנים ומהווים את הבסיס לחלק גדול מתקנות ה-EMC (בראשי תיבות: Electormagnetic Compability) בעולם כיום.