cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נילס ארסטרופ
ביוגרפיה
ב-2010 היה מועמד בפעם השלישית לפרס סזאר על תפקידו בדרמה "התמונה הכוללת" והשתתף בדרמת השואה "המפתח של שרה" בתפקיד ג'ולס דיופיור, אביה המאמץ של הילדה היהודייה שרה סטרזינסקי. ב-2011 השתתף בדרמת המלחמה מועמדת 6 פרסי האוסקר של סטיבן ספילברג "סוס מלחמה".
יעקב שלמה חזנוב
יעקב שלמה חזנוב (כ"ב באייר תרכ"א /1861, זורביץ, פלך מוהילוב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – י"ט באלול תרפ"ב, 12 בספטמבר 1922) היה מאנשי ביל"ו וממייסדי גדרה.
ביוגרפיה
יעקב שלמה חזנוב נולד באביב תרכ"א (1861) בעיירה ז'ורוויצ'י (זורביץ) שבפלך מוהילוב שברוסיה הלבנה, בנם של שלום וצביה חזנוב. למד ב"חדר" ובישיבה ונחשב לעילוי. בעיר הולדתו הצטרף לביל"ו, ובחודש אלול תרמ"ב החל את מסעו לארץ ישראל. מאחר שכספו לא הספיק לו, התעכב בסמירנה שבטורקיה במשך שנתיים, ועבד שם בבית-מלאכה למזוודות. שם גם למד טורקית על בוריה.
בכ"ה בכסלו תרמ"ה יצא עם חבריו לייסד את גדרה. הוא נמנה עם תשעת המתיישבים הראשונים, וחי בה עד לפטירתו. בעזרת הידע שרכש בירושלים במלאכת הנגרות, בנה במו ידיו צריף-מגורים, ואף נודע בין הערבים בכנוי "הנגר" ("יעקוב אל-נגר"). בשנת 1889 נישא לחיה-צפורה (פייגה) ליס (1865–1946), אחותו הצעירה של הביל"ויי יוסף לייב ליס, ילידת סינובקה שבפלך מינסק, שעלתה ארצה בסתיו 1885 בעקבות אחיה ולפי הצעתו.בשנת 1891 נולד בנם היחיד, עמרם.
יעקב חזנוב היה בעל סגנון עברי צח ומלוטש. שימש כפה לאנשי גדרה בעת שכתב את מכתבם הראשון שנדפס בהוספה ל"הצבי" של אליעזר בן-יהודה (כ"ד בטבת תרמ"ה). הוא אף כתב על נטיעת הכרם הראשון בגדרה. באספת כללית של "התאחדות הכורמים הקואופרטיבית" היה נציג גדרה ביחד עם דב ליבוביץ, ויצא בנאום סנגוריה על המקום. צבי הנרי פרנק, שהיה נציגו של הברון רוטשילד בארץ, התרשם מאוד מכישרונו הרטורי ואמר לו ולליבוביץ: "עורכי דין הייתם צריכים להיות ולא איכרים". חזנוב מילא תפקידים אחראיים בהנהלת המושבה, היה חבר בוועד המושבה ובוועד בית הספר.
בשנת 1907 השתתף במשלחת של דוד טריטש לאל עריש, שעסקה בחקירת אפשרויות ההתיישבות שם, והיה בין אלה שנאסרו באל עריש בפקודת הממשלה המצרית.
מת מדלקת ריאות בבית החולים מאיר רוטשילד בירושלים בקיץ 1922, בשנת ה-61 לחייו. נקבר בבית העלמין בהר הזיתים.
בנו עמרם חזנוב (1891–1973) היה אגרונום. עבד לצד אהרן אהרנסון, ולאחר שלמד אגרונומיה בקליפורניה, כיהן כאגרונום הראשי של פיק"א בארץ ישראל. פיתח זנים של תפוזים ושקדים הנושאים את שמו. לאחר מכן היה איכר בגדרה ויו"ר המועצה המקומית של גדרה. היה נשוי לאחותו של שלמה צמח.
אחייניתו היא הסופרת רוחמה חזנוב אשר כתבה על עלייתם של הביל"ויים לפלשתינה והתיישבותם במושבה גדרה.
כלכלת חלחול
כלכלת חִלחול או כלכלת טִפטוף (באנגלית: Trickle Down Economics) הוא מונח המשמש לתיאור מדיניות כלכלית המיטיבה עם בעלי ההון, בעוד רובד הולך וגדל באוכלוסייה נדחק אל מתחת לקו העוני. מונח זה אינו מתאר תאוריה כלכלית ואינו נמצא בשימוש על ידי כלכלנים, אלא הוא מונח ביקורתי כלפי מדיניות כלכלת צד-היצע, או כלפי קפיטליזם לסה-פר.
בתקופתו של רונלד רייגן כנשיא ארצות הברית, נעשה שימוש תכוף בביטוי זה על ידי מבקרי המדיניות הכלכלית שלו, שכונתה "Reaganomics". דייוויד סטוקמן, מנהל משרד הניהול והתקציב בממשל רייגן, דגל בתחילה בהפחתת מיסים לבעלי הכנסה גבוהה כפי שהציע רייגן, אך לאחר מכן שינה את דעתו. בריאיון לעיתונות אמר: "כלכלת צד ההיצע היא מימוש רעיון כלכלת החלחול כלפי מטה, אבל קצת קשה למכור לציבור "חלחול", אז המצאנו נוסחה ("עקומת לאפר") וזו הייתה הדרך היחידה לממש "מחלחלת". בפועל, כלכלת החלחול וכלכלת צד ההיצע הם מונחים זהים." יריביו הפוליטיים של ממשל רייגן נאחזו באמירה זו והשתמשו מאז ואילך במונח "כלכלת חלחול" כדי לתקוף את הממשל ולהציגו כמי שדואג רק לעשירים.
תולדות המושג
המונח "כלכלת חלחול" מתאר רעיון בסיסי שנשמע הגיוני: כדי לייצר צמיחה בת קיימא, על הממשלה להעניק הטבות לבעלי ההון, והם ישקיעו את הכסף במפעלים וחברות חדשות. באופן זה ייווצרו מקומות עבודה חדשים, וכל שכבות האוכלוסייה יוכלו ליהנות מהצמיחה.
על אף שתאוריה זו נראית דומה לתאוריות כלכליות אחרות, פעם אחר פעם הוכח שהיא איננה נכונה. כבר בשנת 1896 הציג המועמד הדמוקרטי לנשיאות ארצות הברית, ויליאם ג'נינגס ברייאן, את תאוריית כלכלת החלחול באור שלילי: "קיימות שתי גישות לנושא המיסוי. יש כאלה שמאמינים שאם תחוקק חוקים שיקדמו את האמידים, אז השגשוג שלהם יטפטף לשכבות הנמוכות. לעומתם, הרעיון הדמוקרטי הוא שאם תחוקק חוקים שיעזרו להמונים לשגשג, אז השגשוג שלהם ימצא את דרכו כלפי מעלה, לכל השכבות שנשענות עליהם."
הבדרן וויל רוג'רס אמר בתקופת השפל הגדול: "כל הכסף מוזרם לשכבות העליונות בתקווה שהוא יחלחל מטה, לנזקקים." אמירה זו נחשבה אז לאירונית.
השימוש במושג כמונח ביקורתי
הכלכלן ג'ון קנת גלבריית ציין כי תאוריית כלכלת החלחול נוסתה בארצות הברית כבר בשנת 1890, וכונתה אז "תאוריית הסוס והדרור." לפי תאוריה זו, "אם תיתן מספיק גרעיני דגן לסוס, יישארו על הדרך כמה גרגרים עבור הדרורים." גלבריית הראה שתאוריית הסוס והדרור הייתה אחד מהגורמים למשבר הכלכלי שפקד את ארצות הברית בשנת 1896.
לאחר שהנשיא הרפובליקני ריצ'רד ניקסון החליף את הנשיא הדמוקרטי לינדון ג'ונסון בארצות הברית, אמר ג'ונסון: "הרפובליקאים פשוט לא יודעים איך לנהל את כלכלת ארצות הברית. הם כל כך עסוקים בניסיונות לממש את כלכלת החלחול, ונותנים לתאגידים העשירים כל כך הרבה הטבות מס, שכל הכלכלה פשוט הולכת לעזאזל."
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1992, המועמד העצמאי רוס פרו השתמש במונח "כלכלת חלחול" וכינה אותה "וודו פוליטי".
בשנת 2011 מספר חוקרים מאוניברסיטת אוקספורד חקרו את הפערים הכלכליים בין הכנסות העשירון והמאיון העליונים ב-22 מדינות, מתחילת המאה ה-20. תוצאות המחקר הראו שמשנת 1976 חל גידול עקבי בהכנסות של המאיון העליון, ולעומתו דריכה במקום של מעמד הביניים והעניים.
מחקר נוסף שערכה קבוצת משפטנים בשנת 2012 העלה שהקלות מיסוי על עשירים אינן גורמות לכסף לחלחל מטה ואינן גורמות לשיפור המצב הכלכלי. רווחי המס של העשירים נוטים להצטבר במקלטי מס, ומשפיעים לרעה על המצב הכלכלי של שאר משקי הבית.
בשנת 2013 ביקר האפיפיור פרנציסקוס את הכלכלנים התומכים בכלכלת חלחול, בהצהרה רשמית מטעמו.
גם בדו"ח של קרן המטבע הבינלאומית משנת 2015 נאמר שהקלות מיסוי אינן גורמות לעושר לחלחל כלפי מטה, אלא גורמות לעשירים להתעשר יותר. בדו"ח נאמר: "אם נתח ההכנסה של 20 האחוזים העליונים (העשירים) גדל, אז צמיחת התמ"ג למעשה יורדת בטווח הבינוני, דבר המצביע על כך שהרווחים אינם מחלחלים מטה. לעומת זאת, גידול בנתח ההכנסות של 20 האחוזים הנמוכים (העניים) גורם לצמיחת תמ"ג גבוהה."
בנובמבר 2021 נחקק בארצות הברית, ולאחר מכן ציין נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן: "כלכלת חלחול מעולם לא עבדה. זו הסיבה שחוק ההשקעות בתשתיות ועבודות יבנה מחדש את אמריקה בעזרת אמריקאים בעלי צווארון כחול. זו הדרך היחידה שבה זה עבד אי פעם, ואנחנו הולכים לעשות את זה שוב. תזכרו את זה."
ביקורת על המונח
בנאום בקונגרס בשנת 1992 הכחיש הסנטור האנק בראון את הטענה שהמפלגה הרפובליקנית דוגלת בכלכלת חלחול, ואמר שהשימוש במושג זה בדיון ציבורי הוא לא מדויק והוא "מרעיל" את הדיון.
גם הכלכלן תומאס סואל כתב מאמר בו הוא ציין ש"כלכלת חלחול" איננה תאוריה כלכלית אמיתית, ואף כלכלן רציני לא דוגל בתאוריה זו. סואל חזר על עמדה זו בפרק האחרון בספרו "יסודות הכלכלה".
עיבוד בהתפרקות חשמלית
עיקרון התהליך
בתהליך התקרבות של שתי אלקטרודות, מתפרץ ניצוץ ביניהן. ניצוץ זה יוצר מכתש קטן במקום פגיעתו.
בתהליך זה, הניצוץ פורץ בין האלקטרודה שהיא למעשה "הכלי", לבין ה"חומר המעובד". תכנון נכון גורם לכך שעיקר האיכול יהיה בחומר המעובד והפגיעה בכלי האלקטרודה תהיה מינורית.
החומר מוסר מהמעובד על ידי סדרה של התפרקויות חשמליות חוזרות במהירות בין שתי האלקטרודות. כדי לשלוט ולהגביר את התהליך, טבולות שתי האלקטרודות בתוך אמבט עם נוזל דיאלקטרי המאיץ את תהליך ההתפרקות. אחת האלקטרודות נקראת אלקטרודת הכלי, או פשוט tool או electrode, ואילו השנייה נקראת אלקטרודת החלק המעובד, או work piece. כאשר המתח בין שתי האלקטרודות מוגבר, עוצמת השדה החשמלי בנפח בין האלקטרודות הולכת וגוברת, מה שגורם להתפרקות דיאלקטרית של הנוזל, ומייצר קשת חשמלית. כתוצאה מכך מוסר חומר מהאלקטרודות.
היסטוריה
ההשפעה הארוזית של התפרקות חשמלית נצפתה לראשונה בשנת 1770 על ידי הפיזיקאי האנגלי ג'וזף פריסטלי.
תהליך עיבוד בשיקוע EDM
שני מדענים רוסים, בוריס לזרנקו ונטליה לזרנקו החלו בשנת 1943 לחקור דרכים למניעת שחיקת המגעים החשמליים של טונגסטן כתוצאה מהתלקחות. הם נכשלו במשימה זו אך גילו שהשחיקה נשלטת בצורה מדויקת יותר אם האלקטרודות היו שקועות בנוזל דיאלקטרי. זה הוביל אותם להמציא מכונת EDM המשמשת לעיבוד של חומרים קשים כמו טונגסטן. המכונה שפותחה על ידם ידועה כמכונה R-C-type machine.
במקביל אך באופן עצמאי, צוות אמריקני, הרולד סטארק, ויקטור הרדינג וג'ק ביבר, פיתחו מכונת EDM לפינוי מקדחים ומברזים שבורים מיציקות אלומיניום.
תהליך חיתוך EDM בעזרת חוט
עיקרון הפעולה בתהליך זה: אלקטרודת הכלי היא חוט פליז מתוח אשר מתקדם בתנועה מבוקרת אל החלק המעובד. והחוט למעשה חותך את החומר המעובד כאשר התנאי היחיד יהיה מוליכות חשמלית ובלי התייחסות לקושי החומר המעובד.
כדי למנוע את הבלאי בחוט הפליז, החוט מתוח וזורם בין שני סלילים ולמעשה כל הזמן יש שימוש באלקטרודה "חדשה".
המכונה הראשונה לחיתוך בחוט יוצרה בשנות השישים לייצור כלים (תבניות) מפלדה מוקשה. בתהליך הפיתוח, המכונות היו עם בקרת מחשב CNC אשר אפשרה לתכנן את מסלול החוט. המכונה הראשונה של CNC יוצרה בשנת 1976.
בקרה על פרמטרים בתהליך
יכולת השימוש בEDM תיל מסחרי התקדמה משמעותית בעשורים האחרונים. קצב העבודה עלה, וניתן לשלוט בנתוני גימור פני השטח.
כללי
עיבוד בהתפרקות חשמלית היא שיטת עיבוד המשמשת בעיקר למתכות קשות או כאלו שהיו מאוד קשות לעיבוד בטכניקות מסורתיות. EDM עובד בדרך כלל עם חומרים מוליכים חשמלית, אם כי הוצעו גם שיטות לשימוש ב-EDM לייצור בידוד קרמיקה. EDM יכול לחתוך קווי מתאר או חללים מורכבים בפלדה מוקשה, ללא צורך בטיפול בחום כדי לרכך ולהקשות מחדש. ניתן להשתמש בשיטה זו עם כל סגסוגת מתכת או מתכת אחרת כגון טיטניום, hastalloy ,kovar, ו-inconel. כמו כן, דווח על יישומים של תהליך זה לעיצוב כלי יהלומים.
עיבודים לא קונבנציונליים
EDM נכלל לרוב בקבוצה של שיטות עיבוד "לא קונבנציונלי" יחד עם תהליכים כמו עיבוד שבבי אלקטרוכימי (ECM), חיתוך סילון מים (WJM, AWJ), וחיתוך לייזר. ועוד.
ומנגד ישנם התהליכים הקונבנציונליים כגון חריטה, כרסום, השחזה, קידוח וכל תהליך אחר שמנגנון הסרת החומרים שלו מבוסס בעיקרו על הסרת שבבים בעזרת כוחות מכניים).
כדי לקיים את התהליך יש צורך לסילוק גרגרי המתכת שנמצאים בתוך הנוזל הדיאלקטרי. סינון נכון וניקוי הנוזל הם תנאי לתהליך שוטף ואחיד. תיאור של תהליך זה בצורה מתאימה למטרה הספציפית העומדת בפנינו הוא שהופך את תחום ה- EDM לתחום עשיר להמשך חקירה ומחקר.
המרווח בין העובד לאלקטרודה GAPE
בקרת שחיקת האלקטרודה
אסטרטגיה נוספת מורכבת בשימוש במערכת אלקטרודות בגדלים וצורות שונות במהלך אותה פעולת EDM. אם הגאומטריה הסופית מתקבלת באמצעות אלקטרודה פשוטה המונעת לכמה כיוונים ואולי גם נתונה לסיבובים, לרוב משתמשים במונח כרסום EDM.
הבלאי באלקטרודות
בכל מקרה, חומרת הבלאי תלויה אך ורק בפרמטרים הטכנולוגיים המשמשים בפעולה (למשל: קוטביות, זרם מרבי, מתח במעגל פתוח). לדוגמה, במיקרו-EDM, המכונה גם μ-EDM, פרמטרים אלה נקבעים בדרך כלל לערכים המייצרים בלאי קשה. לכן בלאי הוא בעיה מרכזית בתחום זה.
מטפלים בבעיית הבלאי באלקטרודות הגרפיט. בגישה אחת, גנרטור דיגיטלי, הניתן לשליטה בתוך אלפיות השנייה, הופך את הקוטביות בזמן שמתרחשת השחיקה.
סקירת מחקרים על הפרמטרים הטכנולוגיים
הפרמטרים העיקריים בעת כוונון המכונה הם הזרם התדר והמתח בתהליך.
בעת עיבוד חומרים שונים באותם תנאי הגדרה, הפרמטרים החשמליים בפועל של התהליך שונים באופן משמעותי.
מנגנון פינוי חומרים
הניסיון הרציני הראשון לספק הסבר פיזי על הסרת החומר במהלך עיבוד בהתפרקות החשמלית הוא אולי זה של ואן דייק. אשר הציג מודל תרמי יחד עם הדמיה חישובית כדי להסביר את התופעות בין האלקטרודות במהלך עיבוד ההתפרקות החשמלית.
מודלים נוספים של המתרחש במהלך עיבוד ההתפרקות החשמלית מבחינת העברת חום פותחו בשלהי שנות השמונים ותחילת שנות התשעים, כולל חקירה באוניברסיטת טקסס A&M בתמיכת יצרן המכונות AGIE, זה הביא לשלושה מאמרים מדעיים: הראשון מציג מודל תרמי להסרת חומר בקתודה, והשני מציג מודל תרמי לשחיקה המתרחשת באנודה והשלישי מציג מודל המתאר את תעלת הפלזמה שנוצרה. במהלך מעבר זרם ההתפרקות דרך הנוזל הדיאלקטרי. אימות מודלים אלה נתמך על ידי נתונים ניסיוניים המסופקים על ידי מהנדסי AGIE.
מודלים אלה מעניקים את התמיכה הסמכותית ביותר לטענה כי EDM הוא תהליך תרמי, תוך הסרת חומר משתי האלקטרודות בגלל התכה או אידוי, יחד עם דינמיקות לחץ שנוצרה בפער הניצוץ על ידי התמוטטות תעלת הפלזמה.
המודל של מסינג וגוש מחבר מחדש את פינוי החומר מהאלקטרודה לנוכחות כוח חשמלי על פני האלקטרודה שיכול היה להסיר חומר מכני וליצור את המכתשים.
שיקוע EDM
תהליך שיקוע EDM,
בתהליך משתתפים אלקטרודה צורתית מנחושת או מגרפיט, וחומר עובד טבולים באמבט של נוזל דיאלקטרי.
לדוגמה אם האלקטרודה בעלת חתך מרובע יתקבל בחלק חור מרובע.
אם תחתית האלקטרודה תהיה עם רדיוס כדורי, יתקבל שקע בצורת חצי כדור.
כוון המכונה יהיה לפי טיב השטח הנידרש, קצב הסרת החומר, והקושי.
חוט EDM
קוטר החוט החותך הוא בין 0.02 מ"מ עד 0.25 מ"מ, ובתנועתו יכול לייצר חלקים עם פינות חדות.
קידוח חור מהיר EDM
בייצור חלקים לעולם התעופה משתמשים בסגסוגות עילית קשות מאוד לעיבוד שבבי. מכונה זו מאפשרת קידוח קדחים בכל קוטר ובקצב מהיר, בלי מגבלה של קושי החלק המעובד.
ייצור אב-טיפוס
תהליך ה- EDM נמצא בשימוש נרחב על ידי תעשיות ייצור, כלים ומבלטים, אך הוא הופך לשיטה נפוצה לייצור חלקי אב-טיפוס וייצור, במיוחד בתעשיות התעופה והחלל, הרכב והאלקטרוניקה שבהם כמויות הייצור נמוכות יחסית.
כלי הטבעה למטבעות
, תהליך ייצור כלים תבניות וטבעים לייצור תכשיטים מבוצע במכונות שיקוע,
קידוח חור קטן
קידוח חור קטן EDM משמש במגוון יישומים.
EDM לקידוח חורים זעירים משמש לקידוח שורות של חורים בשוליים המובילים והנגררים של להבי הטורבינה המשמשים במנועי סילון. זרימת הגז דרך החורים הקטנים הללו מאפשרת למנועים להשתמש בטמפרטורות גבוהות יותר ממה שאפשר אחרת. הסגסוגות המשמשות לחלקים אלה כמו איקונל עמידות בטמפרטורות גבוהות וקשה מאוד לעבד אותן גם כאשר מדובר בקדחים עמוקים ביותר.
מכונה להסרת מברזים שבורים
מספר יצרנים מייצרים מכונות EDM למטרה הספציפית של הסרת כלים שבורים מקדחים ומברזים, אשר נשברו בתוך חלקים יקרים.
יתרונות וחסרונות
היתרונות של EDM כוללים עיבוד של:
החסרונות של EDM כוללים:
דומינט
דומינט היא תקופה מאוחרת יותר של הקיסרות הרומית, לאחר תקופה המכונה "תקופת הפרינקיפט". התקופה מאופיינת בשיטה אוטוקרטית בלא מראית עין אפילו של רפובליקה, בניגוד לקודמתה. תקופת הפרינקיפט מאופיינת במאמץ רב מצד הקיסרים לשמר את האשליה שתקופתם היא המשך רשמי של הרפובליקה הרומית.
תקופת הדומינט עשויה להתחיל עם תחילת שלטונו של דיוקלטיאנוס בשנת 284 לספירה, לאחר משבר המאה השלישית של 235–284 לספירה, ולהסתיים במערב עם קריסת האימפריה הרומית המערבית בשנת 476 לספירה, ואילו במזרח סופה שנוי במחלוקת, כפי שהתרחש בסוף ימי שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון (565 לספירה) או של הרקליוס (641 לספירה). התקופה שעד שנת 313 נקראה לעיתים קרובות גם טטררכיה.
מקור השם
המונח המודרני "דומינט" (dominate באנגלית) נגזר מהמושג הלטיני dominus, שמשמעותו "אדון". dominus, שנאמרה באופן מסורתי על ידי עבדים רומאים כדי לפנות לאדוניהם, שימש באופן ספורדי בפניות לקיסרים בתקופת הפרינקיפט, בדרך כלל בצורה של חנופה מוגזמת כלפי הקיסר. אוגוסטוס מנע באופן פעיל את הנוהג, ובמיוחד טיבריוס גינה את הביטוי בחריפות. דומיטיאנוס עודד את השימוש בו, אך אף אחד מהקיסרים לא השתמש במונח באופן רשמי עד שלטונו של אורליאנוס בשנת 274 לספירה, אז הוטבעו מטבעות הנושאים את הכתובת "deus et dominus natus". עם זאת, רק בתקופת דיוקלטיאנוס אומץ המונח dominus כחלק התואר הרשמי של הקיסר, כחלק מרפורמות שיזם דיוקלטיאנוס.
מעבר מפרינקיפט לדומינט
משטר הדומינט צמח כתגובה לכ-50 שנות הכאוס שמכונה "משבר המאה השלישית". המאבקים והמתחים של אותן שנים (פלישות לגבולות האימפריה, מלחמות אזרחים, התקוממות צבאית) חשפו את החולשות במדינה הרומית תחת הפרינקיפט. היה מעבר הדרגתי לגרסה אוטוקרטית רשמית יותר. היא כלל הרחקה הדרגתית של האליטה הסנאטורית מעמדות צבאיות גבוהות וחיזוק במקביל של מעמד הפרשים, ארגון מחדש של הצבא הרומי ויצירת צבאות שדה ניידים, שינויים בלבוש קיסרי ובטקסים, קידום מדיניות שמטרתה אחדות דתית, רפורמות כספיות בהיקפים גדולים ויצירת ביורוקרטיה אזרחית ברחבי האימפריה.
אף על פי שדיוקלטיאנוס נחשב בדרך כלל כיוצר הדומינט, מקורותיו נעוצים בחידושים של קיסרים קודמים, בעיקר אלה שנעשו על ידי אורליאנוס (270–275 לספירה), בימי שלטונו של גליאנוס (253–268 לספירה) ואפילו בתקופת שלטונו של טראיאנוס אשר בימיו "ניתנה למעמד הפרשים חשיבות הולכת וגוברת בממשל רומא והאימפריה." . לא כל השינויים שיצרו את משטר הדומינט הושלמו עד לפרישת דיוקלטיאנוס בשנת 305 לספירה. שינויים רבים הוכנסו או שונו על ידי קונסטנטינוס הראשון. כתוצאה מכך, בדיוק כפי שמשטר הפרינקיפט נבנה בתקופה שבין 31 לפנה"ס עד 14 לספירה, רק בשנת 337 לספירה הושלמו הרפורמות שהשלימו את בנית משטר הדומינט.
ריבוי קיסרים שותפים
משטר הדומינט התאפיין בכך שמשרת הקיסר כללה ריכוז של משרדים אזרחיים וצבאיים שונים בחצר הקיסר. אוגוסטוס ויורשיו בדרך כלל הקפידו להסוות את אופיה האוטוקרטי של המשרה על ידי הסתתרות מאחורי מוסדות הרפובליקה הרומית והצגת הקיסר כפרינקפס או כאזרח הראשון, שסמכותו ניתנה על ידי הסנאט. תפקיד זה מילא כמעט תמיד אדם בודד, והתאריך שקבע טריבון הפלבס היה הנקודה בה האדם יכול היה להפעיל סמכות אימפריאלית. במהלך משטר הפרינקיפט, נהיה נפוץ שהקיסר (או אוגוסטוס) מינה יורש (המכונה הקיסר) אשר היה חסר סמכויות.
במהלך משבר המאה השלישית הגישה האימפריאלית המסורתית של קיסר בודד שמרכז שלטונו ברומא הקשתה על היכולת להתמודד עם פלישות מרובות ומקבילו שדרשו מהקיסר להיות בכמה מקומות בבת אחת. יתר על כן, היעדרותם היא שגרמה להכתרת קיסר חלופי בתגובה למשבר מקומי, שבאופן מסורתי הקיסר היה אמור להתמודד עימו.
בזמן הדומינט, נטל התפקיד הקיסרי חולק יתר ויותר בין עמיתים. דיוקלטיאנוס הוא שהציג את צורת השלטון הזו, תחת מערכת שנקראה טטררכיה, שבמקור כללה שני קיסרים משותפים (אוגוסטי, אוגוסטוס) ושני קיסרים זוטרים כפופים (קיסר), שכל אחד מהם היה שותף לכוח הקיסרי. מודל הטטררכיה הזה נמשך בין 289 לספירה ועד 324 לספירה, ובוטל בשל מלחמות האזרחים בין העמיתים. עם מותו של קונסטנטינוס הראשון בשנת 337 לספירה, האימפריה שוב חולקה. החלוקה נמשכה עד 350 לספירה. המודל הפך למאפיין קבוע של האימפריה בשנת 364 לספירה עם הכתרתו של ולנטיניאנוס הראשון, שכיהן יחד עם אחיו ואלנס. פרט לתקופה בת שלוש שנים של שלטון יחיד תחת תיאודוסיוס הראשון בשנים 392–395 לספירה, גישה זו תימשך עד לסוף ההאימפריה הרומית המערבית בשנת 476 לספירה.
בעוד שכל אוגוסטוס היה אוטונומי בתוך כל החלק מהאימפריה שהוקצה לו, כל החוקים שהוצגו על ידי כל שליט היו תקפים בכל רחבי האימפריה.
היחלשות מעמד רומא כבירה
אחד הסימנים הבולטים לשינויים שחולל הדומינט היה ביטול מעמדה של רומא כמקום מושבו הרשמי של הקיסר. תקדים זה כבר נוצר על ידי גליאנוס בשנת 260, שהעביר את החצר הקיסרית למדיולאנום (מילאנו של ימינו) בשל חשש ממתקפה עתידית של המורד פוסטומוס וכן הגנה על איטליה מפלישות האלמאנים.
רומא נתפסה יותר ויותר כמגורים רחוקים מדי עבור הקיסר כאשר צרות עלולות להתפרץ לאורך כל אחד מגבולות האימפריה. במערב נתפסה מדיולאנום כעיר מתאימה יותר מבחינה אסטרטגית, שכן היה קל יותר להגיע דרך הרי האלפים צפונה הן לאזור הדנובה במזרח והן לאזור הריין ולגאליה במערב. יתר על כן, מיקום העיר איפשר הגנה מפני פלישות דרך מעברי האלפים. כאשר הקים דיוקלטיאנוס את הטטררכיה, עמיתו מקסימיאנוס הקים באופן בלתי פורמלי את מדיולאנום כמעונו הרשמי של הקיסר המערבי. דיוקלטיאנוס, שהיה מודע לכך שהאיום הפרסי על הפרובינקיות המזרחיות דורש נוכחות אימפריאלית רציפה, הציב את בירתו המזרחית בעיר ניקומדיה. בינתיים היו גם לקיסרים מגורים אימפריאליים - קונסטנטיוס כלורוס התגורר באוגוסטה טרוורורום (היום טריר), ואילו גלריוס איתר את משכנו בסירמיום (היום סרמסקה מיטרוביצה). לאחר התמוטטות הטטרכיה, קונסטנטינוס הראשון הציב תחילה את בירתו הקיסרית באולפיה סרדיקה (סופיה של ימינו) לפני שהקים בירה אימפריאלית חדשה באתר העיר היוונית העתיקה ביזנטיון שקיבלה את השם קונסטנטינופול. תושבי קונסטנטינופול קיבלו פריווילגיות שמהם נהנו אזרחי העיר רומא בעבר ואף הוקם בה סנאט מקביל לסנאט הרומי. העיר החליפה לבסוף את ניקומדיה כמקום מושבו של הקיסר במזרח בשנת 330. קונסטנטינופול נשארה בירת הפרובינקיות המזרחיות לאורך כל תקופת הדומינט.
במערב, מדיולאנום המשיך להיות המעון הקיסרי עד שהפלישות החוזרות ונשנות של אלאריק הראשון אילצו את הקיסר המערבי הונוריוס לעבור לעיר רוונה המבוצרת יותר בשנת 402. רוונה נותרה בירת האימפריה המערבית דה פקטו (רומא הייתה דה יורה) עד לסוף האימפריה בשנת 476. למרות שרומא נכבשה מחדש על ידי יוסטיניאנוס הראשון בשנת 540, הייתה זו רוונה שנבחרה למעון הרשמי של האקסארך, המושל שייצג את הקיסר באיטליה. רוונה נישארה מעון המושל עד שנת 751, כאשר האימפריה הרומית המזרחית איבדה את שטחיה בצפונה של איטליה לידי הלומברדים.
החלשות מעמד הקונסול
בתקופת הרפובליקה הרומית, קונסול היה השופט העליון הנבחר במדינה הרומית, עם שני קונסולים שנבחרו מדי שנה. עם הגעתו של הפרינקיפט, היא נהפכה למעשה למשרה ממונה. למרות שכל הכוח האמיתי היה בידי הקיסר, הקונסולים היו עדיין בתיאוריה ראש המדינה, והשנה נקראה על שמם של שני הקונסולים שהחלו את תפקידם בתחילת השנה. לאורך כל התקופה, הקונסולאט היה מוסד חשוב, כדרך שבה יכלו האצולה הרומית להתקדם לרמות גבוהות יותר של הממשל הקיסרי - רק קונסולים לשעבר יכלו להפוך ללגאטוס קונסולריים, לפרוקונסולים של אפריקה ואסיה, או לפרפקט העירוני של רומא. כתוצאה מכך, ההערכה הגבוהה שהוקנתה לקונסולים נותרה על כנה, מכיוון שזה היה אחד המשרות הבודדות שאפשר לחלוק עם הקיסר, ובתקופה זו הוא מונו למשרה בעיקר פטריקים או אנשים שהיו להם אבות קונסולריים. לתפקיד מונה אדם באמצע הקריירה שלו, בתחילת שנות השלושים לחייו של הפטריק, או בתחילת שנות הארבעים לחייו של רוב האחרים. אם הם היו מוצלחים או מוערכים במיוחד, ייתכן שהם מונו בפעם השנייה (או לעיתים רחוקות, שלישית). לפני המינוי לקונסול, לאנשים האלה כבר הייתה קריירה משמעותית מאחוריהם, וציפו מהם להמשיך ולשרת את המדינה, ולמלא את התפקיד שהגדירה המדינה.
בתקופת הדומינט, היה אובדן תפקידים קדם-קונסולריים רבים. גם מונו פרשים רבים לתפקידים המנהליים והצבאיים שנועדו לסנאטורים באופן מסורתי. תהליכים אלו גרמו לכך שהקריירות הסנאטוריות כמעט נעלמו. הדבר גרם לכך שקונסולים מונו בגיל מוקדם יותר, עד כדי כך שבמאה ה-4 היא הוחזקה בידי גברים בתחילת שנות העשרים לחייהם, ואולי גם בגיל צעיר יותר. כך הונוריוס קיבל את הקונסולאט בלידתו.
החל מימי קונסטנטינוס, חולקו תחומי האחריות של הקונסולים. אחד נשלח לרומא והשני נשאר בקונסטנטינופול. כתוצאה מכך, לאחר ההתפלגות הסופית של האימפריה הרומית, ב־395 לספירה, כל קיסר היה יכול למנות רק קונסול אחד. לאחר התמוטטות האימפריה הרומית המערבית מונה רק קונסול אחד כל שנה. הקונסול האחרון ברומא מונה ב־534 ובקונסטנטינופול בוטלה המשרה ב־541.
שינוי הסדר הסנאטורי המסורתי
אחד השינויים המרכזיים בניהול האימפריה בתקופת הדומיננטיות היה הסרה בהיקף רחב של השתתפות סנאטורית בסגנון ישן בתפקודים מנהליים וצבאיים. התהליך החל ברפורמות של גליאנוס, שהוציא סנאטורים מתפקידים הכוללים פיקוד על צבאי, והעביר אותם לידיהם של מעמד הפרשים.
בימי דיוקלטיאנוס, מעמד הפרשים התחזק עוד יותר, לאחר הוצאת סנטורים תורשתיים מרוב העמדות המנהליות, כמו גם הצבאיות (כגון לגאטוס ליגוניס). הסנאטורים התורשתיים הוגבלו למשרות אדמיניסטרטיביות באיטליה ובכמה פרובינקיות שכנים (סיציליה, אפריקה, אכאיה ואסיה), למרות שהתפקידים הניהוליים בכירים הוכפלו מאוד על ידי שילוש מספר המחוזות והקמתן של דיוקסיות שהכילו כמה פרוביניקיות. ההרחקה של האצולה האיטלקית הישנה, הסנאטורית והפרשית, מהכוח הפוליטי והצבאי שרוכזה בידם במשך שנים רבות, הושלמה במידה רבה. הסנאט הפך לחסר חשיבות מבחינה פוליטית, אם כי שמר על יוקרה רבה.
קונסטנטינוס הראשון, לעומת זאת, הציג מחדש צורה מוגבלת של מסלול המשרות הסנאטורי, תוך שהיא מבססת את החצר הקיסרית על משרות קודמות אך עם שינויים בתפקידים. קוואיסטורים, תפקיד ששימש כמעין טירונות של סנאטור שאפתן במהלך הפרינקיפט, הוקצה לבני הסנאטורים, כשהגיל המוסמך החוקי הורד לשש עשרה. לאחר מכן היה קונסול או פראיטור. משרדו של פראיטור איבד גם הוא הרבה מהשפעתו, מכיוון שנפסל מתפקידיו המשפטיים, כך שבמהלך הדומינט מטרתו הייתה בעיקר לארגן חג שנקרא המשחקים הרומיים (לודי רומני). התפקיד היוקרתי ביותר שיכול היה לנהל סנאטור בתקופת הדומינט היה הפרפקט של העיר רומא; במהלך תקופה זו זכה המשרד לשלטון יעיל, שכן המעון הקיסרי הורחק מהעיר רומא, כלומר לא היה פיקוח ישיר של הקיסר. השינוי המשמעותי ביותר היה החזרת האפשרות למנות סנאטורים לתפקיד נציב בפרובינקיה רומית, כאשר הפרובינקיות הגדולות או החשובות יותר נמסרו לאותם סנאטורים שהיו קונסולים. עם זאת, בניגוד לתקופת הפרינקיפט, תפקיד הנציב צומצם בהרבה, בהיותו שופט אזרחי גרידא ללא תפקידים צבאיים, ושטח הפרובינקיות הצטמצם במידה ניכרת, והמספר גדל מחמישים הפרובינקיות הקיימות בערך לכמֵאָה. בהמשך נוספו עוד. הקטנת שטחי הפרובינקיות נועדה למנוע מצב שבו שליט פרובינקיה יהנה מבסיס כוח רחב מספיק כדי לפתוח במרידה.
הירידה בכמות הסמכויות שהיו לתפקידים של משפחות הסנאטורים הוותיקות בניהול האימפריה קוזזה עם עלייתה של בירוקרטיה אימפריאלית מורחבת ששירתה את הקיסר. בין המושלים והקיסרים התייצב הווקאריוס ומעליו הפרפקט הפרטורייני, שניהם היו תפקידים אזרחיים (לא צבאיים). חלפה החלוקה בין פרוביניקיות שבסמכות הסנאט ובין אלה שבסמכותו של הקיסר שהייתה בתקופת הפרינקיפט. כל הפרוביניקות, הדיוקסיות והפרפקטורות הפרטורייניות היו תחת סמכותו של הקיסר. חלוקה זו נוסדה בימי דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס. לפרפקטים הפרטורייניים היו סמכויות מנהליות, פיננסיות, שיפוטיות וחקיקתיות רחבות היקף. מושלי הפרובינקיות מונו בהמלצתו, והוא היה אחראי על פיטוריהם, בכפוף לאישור הקיסר. הפקידים האזרחיים היחידים שלא היו בפיקוח ישיר של הפרפקטים הפרטורייניים היו הנציבים הפרוקונסולריים של אפריקה, אכאיה ואסיה, יחד עם הפרפקטים העירוניים.
שינוי המנגנון האדמיניסטרטיבי סביב הקיסר גרם להתפוצצות של משרדים בירוקרטיים. עלויות פקידי המדינה האלה שולמו במקור הן במזון והן בכסף, אך במהלך הדומינט הוסבה האנונה (או מנת האוכל) לכסף. משכורתם גזרה אפוא נתח ניכר מהתקציב הקיסרי. למרות שאין מספרים מדויקים, העריכו כי הביורוקרטיה בפרפרקטורה הפרטוריאנית במזרח ובפרפרקטורה הפרטוריאנית של איליריקום, כולל צוותי הפרוביניקות והדיוקסיות, הייתה מורכבת מסביבות 10,000 איש. נתון זה לא כלל את צוות המפקדים הצבאיים, או את המשרדים הפיננסיים והמרכזיים האחרים, בניגוד ל-300 פקידי המדינה המוערכים שהועסקו בכל הפרובינקיות בתקופת השושלת היוליו-קלאודית.
כל המשרדים החשובים זיכו באופן אוטומטי את נושאי המשרה בכניסה לסנאט, ובכך שחקו עוד יותר את מעמדם של משפחות הסנאטורים האריסטוקרטיות המסורתיות. הדבר גרם לגוף סנאטורי של כ-2,000 חברים בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס, ומספרים אלה גדלו לאחר שהקיסר הקים סנאט נוסף בקונסטנטינופול.
רפורמות בצבא
בתקופת הפרינקיפט, הפרוביניקיות שהכילו לגיונות היו תחת סמכותו הפרוקונסולרית של הקיסר, שניהל את הפרוביניקיות הללו באמצעות לגאטים, בעוד שהיחידות המוצבות ברומא היו תחת סמכותו של הפרפקט הפרטוריאני. במהלך משבר המאה השלישית נמסרה סמכות גדולה יותר לעניינים צבאיים אימפריאליים למחוזות הפרטוריה, כשהלגאטים ניצלו את החלשות השלטון המרכזי כדי להשתמש בכוחות שבפיקודם למרידות בקיסר אשר כללו תביעה של תואר הקיסר לעצמם.
דיוקלטיאנוס הוא שחילק בתחילה את המנגנון האדמיניסטרטיבי הצבאי ואת הממשל האזרחי על מנת לצמצם את הסיכון לכך שמושלים אימפריאליים או פריפקטורים פרטוריאנים ינסו לתפוס את כס הקיסרות בכוח, ולאחר מכן ארגן מחדש את שניהם. בתקופת הטטררכיה היו הפרפקטים הפרטוריאנים מנהליו הבכירים ביותר של הקיסר. בהיותו בתחילה המפקד השני של הקיסר בכל נושאי הממשל הקיסרי (צבאי, אזרחי, שיפוטי, מיסוי וכו '), במהלך תקופת הדומינט הפרפקטים איבדו בהדרגה חלקים מסמכותם וניתנו לאחרים: מגיסטר מיליטום שהיה אחראי על ענייני צבא ומגיסטר אופיסורום שהיה אחראי על הממשל האזרחי המרכזי. רפורמות אלה נבעו הן מהעדר פקידים המתאימים למשימותיו הנרחבות של הפרפקטים, והן מהרצון לצמצם את האיום הפוטנציאלי לשלטון הקיסר שהציב פריפקט רב עוצמה.
קונסטנטינוס הפריד את המפקדים הצבאיים מהמנהל האזרחי. הצבא עצמו חולק לשני חלקים, הלימיטאני (limitanei) שהיווה כוח שהיה מסופח לפרובינקיה ספציפית ובדרך כלל היה מוצב בגבולה ותפקידו על לשמור עליה מפלישה, כוח זה היה תחת פיקודו של הדוכס (dux) המקומי. הכוח השני היה ה-comitatenses שלא היו מרותקים לפרובינקיה מסוימת אלא היווה כוח צבאי תחת פיקודו של האוגוסטוס או הקיסר בעל ניידות יחסית שהיה יכול לשמש כדי להגיב במהירות למקרי חירום ביטחוניים שהתעוררו ברחבי האימפריה. כמו כן, פורק המשמר הפרטוריאני שהוחלף על ידי יחידות הארמון (Palatini) שגויסו מה-comitatenses. יחידות האמון נקראו סכולה פלטינה בלטינית.
מי שמונו למגיסטר מיליטום (מפקד החיילים) היו המפקדים הצבאיים העליונים של האימפריה. תחילה היו שניים: בראש כוחות הרגליים, מגיסטר פדיטום ("אדון הרגלים"), ואחד לכוחות הפרשים היוקרתיים יותר, מגיסטר אקוויטום ("אדון הסוסים"). אלה פעלו בכל אחד מהפרפרקטורות. עם הזמן, כמות וסוגי המגיסטרים השתנו ברחבי האימפריה. הקמת מפקדים בעלי סמכות צבאית בלבד סיפקה מנהיגות צבאית מקצועית יותר. במזרח האימפריה, בסוף המאה ה-4, התואר מגיסטר מיליטום ניתן למפקדים באיליריקום, תראקיה והמזרח. כל אחד משלושת המפקדים הללו פיקד באופן עצמאי על אחד משלושת ה-comitatenses של האימפריה הרומית המזרחית. היו גם שני מגיסטר מיליטום שליוו את הקיסר המזרחי וכל אחד מהם פיקד על מחצית מכוחות הארמון. כל אחד מהחמישה היו בדרגה שווה. במערב היו במקור ארבעה מגיסטר מיליטום: רגלים ופרשים בגאליה ורגלים ופרשים באיטליה. עם הזמן, נהיה נפוץ יותר שרק אדם אחד פיקד על הפרשים והרגלים. בתקופת פלביוס סטיליקו, המגיסטר מיליטום ׁׁ(נקרא גם magister equitum et peditum או magister utriusquae militiae) הפך למפקד הצבאי העליון של המערב, השני רק לקיסר ומעל כל מפקדי הצבא האחרים, ומפקד מחצית מיחידות הארמון. התואר מגיסטר אקוויטום ניתן למי שהחזיק בפיקוד על מחצית מיחידות הארמון ועל ה-comitatenses של גאליה, אך עדיין היה כפוף למגיסטר מיליטום. כך המגיסטר מיליטום היה בדרך כלל הכוח שמאחורי הכתר ושלט בפועל באימפריה הרומית המערבית.
כדי לתמוך במגיסטר מיליטום הקימה האימפריה כמה מעיין רוזנים צבאיים שנקראו קומס צבאי ("Comes rei militaris"). ברחבי האימפריה היו שבעה כאלה. משמעות Comes בעברית היא בן לוויה. הם החזיקו בסמכויות מכל הסוגים מהצבא ועד לשירות המדינה, תוך שמירה על הקשר הישיר שלהם לקיסר. במזרח הייתה רק קומס צבאי אחד: הקומס הצבאי של מצרים ("Comes rei militaris Aegypti"). שלא כמו הקומסים הצבאיים במערב, הקומס הזה פיקד על כוחות הגבול המוצבים במצרים ודיווח ישירות לקיסר המזרחי. במערב היו שישה. חמישה מהם היו חלק מהפיקוד של ה-comitatenses באיליריה, אפריקה, טינגטניה, היספניה ובריטניה. הקומס הצבאי השישי, הכומס של החוף הסקסוני ("littoris Saxonici per Britanniam"), פיקד על הלימיטאני לאורך שני צידי תעלת למאנש ודיווח לקומס בריטניה. חמשת הקומסים האחרים דיווחו למגיסטר מיליטום. כוחות הלימיטאני, כוחות הגבול השונים, היו בפיקוד הדוכסים ("duces limitis" או "מפקדי גבול"). רוב הדוכסים פיקדו על הכוחות בפרובינקיה רומית אחת ומעטים שלטו ביותר מאחת. במזרח דיווחו הדוכסים למגיסטר מיליטום ואילו במערב דיווחו לקומס הצבאי לפי היחידה הטריטוריאלית.
רפורמות דתיות
במהלך תקופת הדומינט היו שינויים עצומים בדת הרשמית של האימפריה ביחס לתקופת הקודמת. המאפיין העיקרי שלה היה קידום אלוהות עליונה שכל העמים באימפריה היו צריכים לסגוד לה.
מקור השינוי החל בתקופת שלטונו של אורליאנוס, שקידם את פולחן סול אינוויקטוס כאלוהות עליונה של האימפריה. למרות שהסגידה לסול אינוויקטוס לא ביטלה את הערצה כלפי האלים הרומיים המסורתיים, היא נתפסה כסימן של העדפה קיסרית, והקיסרים קישרו את פולחנו לרווחת המדינה ולניצחונות צבאיים של האימפריה.
לאחר מכן, בתקופת שלטונו של דיוקלטיאנוס אומץ פולחן הקיסר במלואו על ידי הקיסרים, כשיטה להבעת נאמנות לאימפריה. הקיסרים שנפטרו נסגדו כאלים ברחבי האימפריה. עמים סגדו לקיסרים חיים לאלים במחצית המזרחית של האימפריה מאז תקופת אוגוסטוס, אך הדבר לרוב לא עודד באופן רשמי במהלך הפרינקיפט, ופולחן הקיסר לא הוכנס לאיטליה. דיוקלטיאנוס שינה זאת כך שהסגידה לקיסרים החיים תהיה חלק רשמי מהמסגרת הדתית של האימפריה כולה. כדי להקל על זה, דיוקלטיאנוס נקשר לאל יופיטר, בעוד שעמיתו מקסימיאנוס נקשר להרקולס. בתקופת קונסטנטינוס הראשון התחיל שינוי דתי נוסף, בתחילה כאשר קונסטנטינוס העדיף רשמית את הפולחן לאלוהות בדמותו של סול אינוויקטוס. במהלך שלטונו החל זיהויו של סול אינוויקטוס כאל הראשי להתמזג עם האל הנוצרי. כדי להימנע מפגיעה בנוצרים, זנח קונסטנטינוס את טענתו הרשמית של הקיסר לאלוהות והפסיק לדרוש קורבנות לקיסר שהיוו חלק מהפולחן הקיסרי. בניסיון לפנות הן לנוצרים והן לפגאנים, אימץ קונסטנטינוס שני סמלים דתיים חדשים לאיקונוגרפיה הקיסרית, בדמות כי רו ולברום. עד מותו של קונסטנטין בשנת 337 לספירה, תהליך זה הושלם ברובו, כאשר קונסטנטינוס התנצר באופן רשמי על ערש דווי.
בחצר הקיסר החל מעמד הנוצרים להתחזק, על חשבון הפגאנים. הפגיעה בהתקדמותם של אנשי החצר הפגאנים לא התחילה מיד לאחר תבוסתו של מקסנטיוס בשנת 312, שכן מלוא ההשפעות לא נראו עד שנאסרה הפגאניות בסוף המאה ה-4. אולם בסופו של דבר, כתוצאה מהפטרונות הקיסרית של קונסטנטינוס ובמיוחד של בניו, הנצרות התפתחה במהירות כדת הרשמית של האימפריה, למרות ששאריות רבות של הפולחן האימפריאלי הפגאני חלפו לאחר זמן רב (למשל, לפי אחת הסברות, הקיסרים עדיין קיבלו את התפקיד של פונטיפקס מקסימוס, הכוהן העליון של הפולחן הפגאני, עד 381 לספירה).
בתקופה של תיאודוסיוס הראשון, ארגון הכנסייה הקיסרית התיישר עם הממשל האזרחי של האימפריה. בכל עיר היה הגמון (ביוונית אפיסקופוֹס), בכל פרובינציה היה מטרופוליט, ולכל דיוקסיה אזרחית היה אקסארך. ברמת הפרפקטורות הפרטוריאניות ישבו חמשת הפטריארכים, שהשטח עליו שלטו כונו פנטארכיה. סמכותו של בישוף רומא השתרע על כל המחצית המערבית או הלטינית של האימפריה, וכללה גם את פרפרקטורה הפרטוריאנית של איליריקום. לפטריארכיה של קונסטנטינופול היה פיקוח על הדיוקסיות האזרחיות תראקיה, פונטוס ואסיה. הפטריארכיה של אלכסנדריה פעלה בדיוקסיה של מצרים. לפטריארכיה של אנטיוכיה הייתה סמכות שיפוט על רוב הפרפרקטורה הפרטוריאנית של המזרח, בעוד הפטריארכיה הקטנה יותר של ירושלים שלטה בפרובינקיות של פלשתינה פרימה, פלשתינה סקונדה ופלשתינה טרטיה.
הקיסרים נתנו עם הזמן פריבילגיות רבות לאנשי הדת והכנסייה. ראשית, כל אנשי הדת, כולל אלה הפגאנים, היו פטורים ממס. לא הוצבו מגבלות על הכנסיות שיקבלו ירושות באמצעות צוואות, וקיבלו אותן זכויות כמו למקדשים הפגאניים במתן מקלט לכל מי שביקש זאת. הגמונים הורשו לשמש כשופטים בתיקים אזרחיים כאשר שני הצדדים הסכימו, ואסור היה לערער לאחר פסק דינו של ההגמון. הקיסרות עשתה שימוש הולך וגובר ברשויות הכנסייתיות במנהל המקומי בשל הירידה בחייהם האזרחיים של הקהילות העירוניות, אשר חפפה את ההשפעה המקומית הגוברת של ההגמונים. לבסוף, הגמונים קיבלו סמכות זהה למגן העיר (defensor civitatis), שתפקידו היה הגנה על העניים מפני ניצול של פקידי ממשל ואנשים רבי עוצמה אחרים, שבמהלכו ההגמון יכול היה להביא מקרים של אי חוקיות ישירות לקיסר. במקביל, בוטלו הפריבילגיות של אנשי הדת הפגאנים ומקדשיהם והקיסר התערב בעניינים הקשורים לכנסייה, תופעה המכונה קיסרופאפיזם.
ורה קרוז (סרט)
ורה קרוז (באנגלית: Vera Cruz) הוא מערבון אמריקאי משנת 1954 בבימויו של רוברט אלדריץ', עם ברט לנקסטר וגרי קופר בתפקידים הראשיים.
הסרט צולם במקסיקו והרקע ההיסטורי הוא תקופתי שלטונו של מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו שנשלח למקסיקו על ידי נפוליאון השלישי ושימש קיסר מקסיקו בשנים 1864–1867. בתקופה זו הסתיימה מלחמת האזרחים האמריקאית וחיילים רבים בעיקר מהדרום מצאו עצמם ללא רכוש או תעסוקה וירדו למקסיקו כקבוצות או בודדים כדי להצטרף כשכירי חרב לכוחותיו של הקיסר מקסימיליאן או לכוחות המקסיקנים שלחמו להבסתו בהנהגת בניטו חוארס (ה"חואריסטים").
תקציר העלילה
בן טרן (גרי קופר) הוא חייל משוחרר מצבא הקונפדרציה שאיבד את כל רכושו במלחמת האזרחים האמריקאית. הוא עובר עם סוסו למקסיקו ופוגש שם אקדוחן כמוהו, ג'ו ארין (ברט לנקסטר) שמנהיג חבורת אקדוחנים ובתוכם דונוגן (ארנסט בורגנין) ופיטסבורג (צ'ארלס ברונסון).
לאחר התקלות עם פרשים צרפתיים וניסיונות לסדר אחד את השני הם מגיעים לכפר מקסיקני. ושם פוגשים את המרקיז דה לבורדר (סזאר רומרו) שמציע לבן ולג'ו להצרף עם אנשיהם לשירות הקיסר. באותו זמן מגיע למקום גנרל רמירז (מוריס אנקרום) ומציע להם להצטרף למלחמה על עצמאות מקסיקו ללא תשלום ומאיים עליהם כי הכפר מוקף. ג'ון לוקח את ילדי הכפר כבני ערובה ולנוכח זאת נסוג רמירז אך מבטיח כי יפגשו. בכפר פוגש בן את נינה (סריטה מונטייל) שמצליחה לכייס אותו.
בארמון הקיסר במקסיקו סיטי נערך נשף מפואר. בן וג'ו מדגימים לפני הקיסר את יכולתם בקליעה והוא מציע להם משימה, ללוות את שיירת הרוזנת (דניס דרסל) לנמל ורה קרוז כי ברצונה לשוב לאירופה. הקיסר מציע להם 25,000 דולר במטבעות זהב והם מכפילים ל-50.000.
השיירה מותקפת על ידי החואריסטים אך מצליחה לחמוק עם מספר הרוגים. בין המתקיפים נמצאת נינה שמצליחה לחמוק לתוך השיירה ולהצטרף אליה בהסכמתו של בן. המרקיז מצליח לברוח עם הכרכרה והרוזנת ולהגיע לוורה קרוז שם הוא שם אותה במעצר ומחכה לספינה שתשיט את האוצר לצרפת.
בינתיים מתקיף רמירז את השיירה. הוא טוען שהאוצר שייך למקסיקו. בן אומר לו כי עתה יש לאחד כוחות והם יעזרו לו תמורת 100.000 דולר לכל אחד.
כעת הם מתקיפים בקרב דמים את הצרפתים בוורה קרוז. בקרב נופלים המרקיז ורוב חייליו וגם רוב האקדוחנים. ג'ו רוצה כעת לקחת את כל האוצר לעצמו ובן מתנגד לזה. בדו-קרב האקדחים מנצח בן והורג את ג'ו. לאחר מכן הוא הולך בין הגופות לפגוש את נינה.
לירן דוד
לירן אליהו דוד (נולד ב-5 בדצמבר 1988) הוא שחקן, תסריטאי ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
דוד נולד והתחנך בעיר אשדוד. למד בבית הספר התיכון מקיף ו' במגמת התקשורת. בשנת 2007 התגייס לצה"ל ואת שירותו הצבאי החל כלוחם בחיל ההנדסה בגדוד האב"כ. כעבור שנה וחצי עבר לשרת באוגדה 98. במקביל, החל את דרכו בהופעות כליצן בימי הולדת ומנחה במות ברחבי הארץ עד היום. בשנת 2005 החל בלימודי המשחק בחוג באשדוד עד הגיוס ב-2007. במהלך שירותו הצבאי ב-2009 המשיך בלימודי משחק אצל ענת ברזילי לצד לימודי פיתוח קול וקורס זמרים אצל קובי משעל. בסיומם, ב-2010 החל בלימודי משחק במכינת מבוגרים בסטודיו למשחק ניסן נתיב. משם המשיך ב-2012 ללימודים במסלול תלת-שנתי בסטודיו למשחק יורם לוינשטיין.
בשנת 2012 קיבל את תפקידו הראשון, בסדרת הטלוויזיה "אופוריה" שבה גילם את דמותו של העבריין יזהר (הרומני) המניאק, בבימויה של דפנה לוין. בהמשך לוהק לסדרת הילדים המצליחה של גיורא חמיצר, "החממה" בשנת 2013 שבה גילם את דמותו של אוזי בעונה השנייה והשלישית. השתתף בפרסומת למכללה האקדמית עמק יזרעאל. שיחק חייל ירדני בסדרה "הרודן" האמריקאית בשנת 2014 בתפקיד אורח. בהמשך השנה זכה דוד בתחרות פרסי אשדוד במקום הראשון, על ביצוע מונולוג מתוך המחזה "סלולרי של איש מת" בבימויו של ליאור אשכנזי. הוסיף להשתתף גם ב"כבודו" בשנת 2017 בתפקיד אסף בן עטר בעונה הראשונה. ב"כיפת ברזל" בתפקיד אורן האפסנאי בעונה הראשונה ובסדרה "בר מצווה" של אילן פלד בתפקיד אביחי יעקובי השוטר בהפקתה של חברת ההפקות הצרפתית "אדמה". בנוסף הוסיף להשתתף בסרט "ודבקת בה", סרט קצר שהפיק ושיחק.
בסוף שנת 2021 דוד הצטלם לסרט קומדיה הוליוודי "Good Mourning" שכתבו וביימו Machine Gun Kelly & Mod Sun & מייגן פוקס..
במהלך שנת 2022 הפיק לראשון את סרטו העצמאי הקצר הראשון, Lincoln X, בו לקח חלק גם בבימוי ובמשחק. לקראת סוף השנה סרטו "שחמט" (שאותו כתב, ביים, שיחק, ערך וצילם) השתתף בפסטיבל הסרטים בטשקנט שבאוזבקיסטן.
חיים אישיים
בשנת 2015, דוד הקים את הסטודיו למשחק לבני נוער (L'artiste) באשדוד.
דוד מנגן על פסנתר, גיטרה, גיטרה בס, מפוחית, חלילית, אקורדיון, חליל פאן, תוף הודי, קלימבה, קאזו, חליל אירי, בלוז בוקס ותופים.
בין תחביביו הנוספים דוד מפסל בחימר ומצייר בצבעי פחם וצבעי אקריל.
דוד בנבחרת האומנים של ישראל לכדורגל לשנה אחת בלבד (2019-2020).
נשוי מאז 2020.
Sweetest Devotion
Sweetest Devotion (בעברית: ההתמסרות המתוקה ביותר) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית אדל. הוא יצא לאור עם פרסום האלבום 25 כרצועה ה-11 והאחרונה. השיר פורסם בפלטפורמת הספוטיפיי וצבר כ-53.5 מיליון השמעות.
ביקורות
אל השיר הופנו ביקורות חיוביות. האתר Vox טען כי "Sweetest Devotion" הוא אחד מהשירים הבולטים באלבום. בנוסף כתב כי הוא ממשיך את הרצועה השלישית "I Miss You" עם צלילי פסנתר מעומעמים. השיר מאופיין בקצביות שמחה, חרף מילותיו הקודרות, דבר שצוין לטובה על ידי Vox.
טרזן (משחק וידאו)
טרזן (באנגלית: Disney's Tarzan; לעיתים גם מכונה Tarzan Action Game) הוא משחק וידאו מסוגת הפלטפורמה שמבוסס על הסרט טרזן, שפותח על ידי Eurocom והופץ על ידי דיסני אינטרקטיב, אשר יצא לאור ב-16 ביוני 1999 למערכת ההפעלה למחשב האישי Microsoft Windows ולקונסולות המשחקים פלייסטיישן וגיים בוי קולור ובשנת 2000 לקונסולות המשחקים נינטנדו 64.
עלילה
רוב המשחק עוקב אחרי הרפתקאותיו של טרזן, מגיל קטן ובעת שהוא גדל. במהלך המשחק עוברים הרפתקאות רבות בג'ונגל. מההכרות עם חיות אחרות, ועם משפחת הגורילות שטרזן חי בקרבתם, ועד שהוא גדל ונלחם בנמרה סאבור. בהמשך פוגש את ג'יין ואביה, ונלחם בקלייטון ובחבורתו שכולאים את המשפחה שלו.
בחלק מהשלבים ניתן לשחק את הגורילה טארק, חברה של טרזן.
משחקיות
רוב המשחק מוצג בתלת־ממד, בסגנון פלטפורמה (2.5 ממדים). לטרזן יש יכולת לרוץ, לקפוץ, לזנק בין זמורות עץ, לזרוק פירות על חיות אחרות, וגם להשתמש בסכין. כשהוא גדל הוא יכול להשתמש בחנית נגד הנמרה סאבור. בכל שלב על טרזן לאסוף מטבעות, ציור של גור בבונים, ואת האותיות של שמו באנגלית (T-A-R-Z-A-N).
בכל שלב יש שלוש פסילות, ומד חיים. אם טרזן נפגע, יש פירות שהוא יכול לאכול ולהתחזק.
פלטפורמות וביקורות
המשחק קיבל פיתוח למספר פלטפורמות שונות, והביקורות לכל הפלטפורמות היו חיוביות ברובן.
גולוס
גולוס (ברוסית: Голос; מילולית: הקול).
גולוס (יומון)
גולוס (ברוסית: Голос; מילולית: הקול) היה יומון פוליטי וספרותי שראה אור בסנט פטרסבורג בירת האימפריה הרוסית בין השנים 1863–1883. למעט שלוש הפסקות כפויות שבהן נמנעה הדפסתו בידי הממשלה הרוסית למשך כחצי שנה.
העיתון נוסד בידי אנדריי אלכסנדרוביץ' קרייבסקי שערך במקביל את כתב העת (תחת הנהגתו, הירחון) רב השפעה אטצ'סטווני זפיסקי.
בין הכותבים בגולוס: ההיסטוריון וסילי בילבסוב שהיה העורך הראשי (1871–1883); הכלכלן ולדימיר בזוברזוב ; המבקר הספרותי היהודי המומר אברהם אורי קובנר, העיתונאי והמחזאי ולדימיר זוטוב ; מבקר הספרות ארסני ודנסקי  והמשורר הרוסי הרדיקלי אלכסיי פלשצ'ייב.
חיים לבב
חיים לבב (1929–2005) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כראש עיריית נהריה בשנים 1983–1989.
ביוגרפיה
עם שחרורו מצה"ל הועמד בראשות אגף חדש בעיריית חיפה לניהול נכסים. בשנת 1978 הוא נבחר למועצת עירית נהריה מהמקום החמישי ברשימת המערך, ובמקביל למד באוניברסיטת חיפה מינהל מוניציפלי. ביוני 1982, במלחמת לבנון, שכל את בנו.
במאי 1983 הוא גבר על ראש העיר המכהן, אפרים שריר, בהתמודדות בתוך מפלגת העבודה על המועמדות של המפלגה לראשות עיריית נהריה. בנובמבר אותה שנה הוא זכה בבחירות לראשות העיר עם כמעט 60% מקולות הבוחרים, ורשימת המערך למועצה, בראשותו, זכתה ב-8 מתוך 15 מושבים. בשנת 1989 החליטו במפלגת העבודה להציג את יעקב כהנוב כמועמד המפלגה לראשות העיר. לבב לא קיבל את הדין, הקים רשימה עצמאית והתמודד על ראשות העיר נגד כהנוב ומועמד הליכוד ז'קי סבג. לבב השיג בבחירות שלושה מנדטים במועצה, אך לא הצליח לעלות לסיבוב השני בין כהנוב וסבג. לקראת הסיבוב השני הוא הביע תמיכה בסבג ולאחר הבחירות הוא מונה לממלא מקום ראש העיר. ב-1993 התמודד שוב מול סבג ומול מועמד העבודה אשר שמואלי וזכה לכ-2% מסך קולות הבוחרים. רשימתו למועצה קיבלה 382 קולות (הכי מעט מבין כל הרשימות) ולא עברה את אחוז החסימה.
נפטר בשנת 2005.
בנו, דורון, עבד כמהנדס עיריית נהריה בשנים 2012-2005.
פורת נוב
פורת מישאל נוב (נולד ב-1986) הוא מוזיקאי מלחין וזמר המשתייך לז'אנר מוזיקה יהודית.
ביוגרפיה
פורת גדל בבת עין. בנו של אילן נוב, תסריטאי וסופר, ושל דבורה העוסקת במחול נשי ותרפיה באמנות. הוא למד בבתי ספר בגוש עציון, אך אחרי מספר שנים יצא לעבוד בתחום הבניין ועד היום עוסק בכך לפרנסתו.
בדצמבר 2011 הוציא את הדיסק 'אגדלך'. בדיסק השתתפו חבריו ביני לנדאו, יוני שרון, סיני תור, שיבי קלר, יובל סלע, משה לוי ומרדכי יצהר בוימל. האלבום מחבר את לחניו של נוב עם פיוטים של רבי שלום שבזי, רבי אברהם אבן עזרא, רבי זכריה אלצהרי ועוד.
שלוש שנים אחר כך הוציא סינגל 'ממך אליך', שאת מילותיו כתב הרב הלל צייטלין. בשנת 2019 הוציא את אלבומו השני 'הנה עתה' וגם בו משתתפים אמנים שונים מחבריו כדוגמת מרדכי יצהר בוימל, משה שבתאי ויוסף קרדונר.
לואיס אסבדו
לואיס מיגל אָסֶבֶדוֹ טָבָּארֶס (בספרדית: Luis Miguel Acevedo Tabárez; נולד ב-5 באוקטובר 1996) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת החלוץ בדאנוביו.
קריירה
באפריל 2021 הושאל לדאנוביו מהליגה האורוגוואית השנייה עד לתום דצמבר 2021.
סמל העיר כפר סבא
סמל העיר כפר סבא, סמלה הרשמי של העיר והעירייה, אומץ ב-1953 לכבוד היובל להקמת העיר.
תיאור הסמל
הסמל מורכב ממגן בעל מסגרת ירוקה ושדה כתום, מוטען בחותם עגול הכולל ציור של החאן בכפר סבא, שהיה המבנה הראשון בה וכיום שמשמש כבית העייריה, ומשני צידיו עצי האקליפטוס שניטעו לידו ב-1906. בראש החותם שנת הקמת העיר, כלומר בנייתו של החאן, 1903 והשנה העברית תרס"ג.
בראש הסמל שם העיר, מתחתיו איורים של מבני מגורים ותעשייה ובסמוך עליהם עצי פירות הדר. צבעי הסמל, ירוק וכתום, הם צבעיהם של עץ ההדר שהיה חלק מרכזי בחקלאות בעיר במשך שנים רבות.
הסמל מופיע גם על גבי דגל העיר, שם מופיע בצבעים הפוכים, שדה הסמל בצבע ירוק והאיורים בו בצבע כתום.
היסטוריה
הסמל עוצב על ידי יעקב אבוקאי בשנת 1953 לכבוד חגיגות היובל להקמתה של העיר.
סמל זה הונצח על בול של דואר ישראל שהונפק ב-18 באוקטובר 1970 בערך נקוב של 0.2 ל"י בעיצוב האחים שמיר.
כלכלת צד-היצע
בסיס לכלכלת צד-ההיצע הוא עקומת לאפר, קשר תאורטי בין שיעורי מיסוי והכנסות ממשלתיות. עקומת לאפר מצביעה על כך שכאשר רמת המס גבוהה מדי, שיעורי מס נמוכים יותר יגדילו את הכנסות הממשלה באמצעות צמיחה כלכלית, משום שלאנשים יהיה תמריץ לעבוד קשה ולשאוף להרוויח כמה שיותר, בידיעה שהממשלה לא תיקח להם חלק גדול מפירות העבודה שלהם. הרמה שבה שיעורי המס נחשבים "גבוהים מדי" שנויה במחלוקת.
במשך זמן מה היה נחשב שהמונח "כלכלת צד-היצע" נטבע על ידי העיתונאי ג'וד וואנישקי ב-1975, אך לפי רוברט ד. אטקינסון, המונח "צד-היצע" שומש לראשונה ב-1976 על ידי הרברט שטיין (היועץ כלכלי של הנשיא ריצ'רד ניקסון) ורק מאוחר יותר באותה שנה ג'וד וואנישקי השתמש במושג הזה. המונח דוגל בביטוי הרעיונות של הכלכלנים רוברט מנדל וארתור לאפר.
מקור היסטורי
כלכלת צד-ההיצע התפתחה בתגובה לסטגפלציה של שנות ה-70. הוא התבסס על מגוון מחשבות כלכליות שאינן קיינסיאניות, כולל אסכולת שיקגו והאסכולה הקלאסית החדשה במקרו-כלכלה. ברוס בארטלט, חסיד של כלכלת צד ההיצע, עקב אחר המוצא האינטלקטואלי של אסכולת המחשבה הזו, וייחס אותה לפילוסופים אבן ח'לדון ודייוויד יום, הסאטיריקן ג'ונתן סוויפט, הכלכלן הפוליטי אדם סמית' ושר האוצר של ארצות הברית אלכסנדר המילטון.
בארטלט הצהיר ב-2007 כי:"'כיום, כמעט אף כלכלן לא מאמין במה שהקיינסיאנים האמינו בשנות ה-70, ורובם מקבלים את הרעיונות הבסיסיים של כלכלת צד-ההיצע - שתמריצים חשובים, ששיעורי מס גבוהים רעים לצמיחה, ושאינפלציה היא ביסודה תופעה מוניטרית. כתוצאה מכך, אין עוד הבדל משמעותי בין כלכלת צד-היצע לכלכלה מיינסטרים'."מה שמייחד יותר מכל את כלכלת צד-ההיצע כתופעה מודרנית הוא הטיעון התועלתני שלה בעד שיעורי מס נמוכים בעיקר מסיבות קולקטיביות ולא מסיבות אידאולוגיות מסורתיות. הליברלים הקלאסיים התנגדו למיסים משום שהם התנגדו לממשלה רחבה שפוגעת בזכות הטבעית של האדם לקניין. טענתם הייתה שלכל אדם יש זכויות טבעיות על עצמו ועל רכושו ולכן המיסוי אינו מוסרי משום שהוא מפר אותם. מנגד, כלכלנים התומכים בכלכלת צד-היצע טענו שהתועלת הקולקטיבית לכאורה (כלומר הגדלת התפוקה והיעילות הכלכלית של החברה) מספקת את הסיבה העיקרית להפחתת שיעורי המיסים.
כלכלת צד ההיצע עלתה בפופולריות בקרב פוליטיקאים מהמפלגה הרפובליקנית מ-1977 ואילך. לפני 1977, הרפובליקנים היו מפוצלים יותר בנוגע להפחתת המס, וחלקם דאגו שהפחתות המס יעודדו את האינפלציה ויחריפו את הגירעונות.
ב-1978 פרסם ג'וד וואנישקי את "The Way the World Works", בו פרש את התזה המרכזית של כלכלת צד-ההיצע ופירט את הכישלונות של מס הכנסה פרוגרסיבי, שיעורי מס גבוהים והמדיניות המוניטרית של ארצות הברית תחת ריצ'רד ניקסון וג'ימי קרטר בשנות השבעים. וואנישקי דגל בשיעורי מס נמוכים יותר והחזרה לסוג של תקן זהב, בדומה למערכת ברטון וודס בשנים 1944–1971 שניקסון נטש.
הגדרה ועקרונות
ג'יימס ד' גוורטני וריצ'רד ל. סטרופ סיפקו הגדרה לכלכלת צד-היצע כ"אמונה שלהתאמות בשיעורי המס השוליים יש השפעות משמעותיות על ההיצע הכולל". גוורטני וסטרופ אמרו "שכלכלת צד-ההיצע היוותה את הבסיס למדיניות המס של רייגן, שהובילה להפחתה משמעותית בשיעורי המס השוליים בארצות הברית במהלך שנות ה-80".
בארי פ. בוסוורת' סיפק הגדרה נוספת על ידי הצגת כלכלת צד-ההיצע משתי נקודות מבט:
כלכלת צד-היצע לעומת גישות קודמות למדיניות כלכלית
כלכלת צד-היצע נוצרה כחלופה לכלכלה הקיינסיאנית, אשר מיקדה מדיניות מקרו-כלכלית בניהול הביקוש הסופי. כלכלת צד הביקוש מסתמכת על תפיסה שבה לביקוש תפקיד מרכזי בהגדרת צמיחת ההיצע העתידי, מה שמאפשר גם השלכות תמריץ של השקעה.
גישות המדיניות הקיינסיאניות מתמקדות בניהול ביקושים כמכשיר מרכזי להשפעה על הייצור המצרפי והתל"ג, בעוד שהמוניטריזם מתמקד בניהול המצרפים המוניטריים והאשראי. בניגוד לכלכלת צד-ההיצע, כלכלת צד הביקוש מבוססת על ההנחה שהעליות בתוצר נובעות מגידול בהוצאות.
מדיניויות כלכליות מסורתיות אותגרו על ידי התיאוריה של כלכלת צד-ההיצע כפי שהתבטאה בממשל רייגן בשנות ה-80. הלה טוענת שמדיניות פיסקלית עשויה להוביל לשינויים בהיצע וגם בביקוש. לכן, כאשר שיעורי המס השוליים גבוהים, הצרכנים רודפים אחר תוספת פנאי וצריכה שוטפת במקום לרדוף אחר הכנסה שוטפת והכנסה נוספת בעתיד. לכן ישנה ירידה במאמץ ובהשקעה בעבודה, אשר בתורה גורמת לירידה בייצור ובתל"ג, ללא קשר לרמות הביקוש הכלליות.
על סמך הנחות אלו, כלכלני צד-היצע מנסחים את הרעיון כי לקיצוץ בשיעורי המס השוליים יש השפעה חיובית על הצמיחה הכלכלית של החברה.
תפקידם של שיעורי המס השוליים
המטרה העיקרית של כלכלת צד-ההיצע הוא קידום צמיחה כלכלית. בהקשר זה, כמה מחקרים הציעו לשקול שני מחירים חברתיים-כלכליים יחסיים.
הראשון משפיע על החלטות של יחידים על חלוקת הכנסתם בין צריכה לחיסכון. (רוברטס, 1984, עמ' 36) עלות ההחלטה של הפרט להקצות יחידת הכנסה לצריכה או לחיסכון היא ערך עתידי של היחידה, אשר וותרה על ידי הבחירה בצריכה או חיסכון. יחידת ערך ההכנסה מוגדרת על ידי שיעורי המס השוליים. לפיכך, שיעורי מס גבוהים יותר יפחיתו את עלות הצריכה, מה שיגרום לירידה בהשקעות ובחיסכון. במקביל, שיעורי מס נמוכים יותר יגרמו לעלייה ברמות ההשקעה והחיסכון, בעוד שרמות הצריכה ירדו.