cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלווין קולידג'
שאלת השפעתו של קולידג' על השפל הגדול
במהלך שנות העשרים היו שלושה משברים כלכליים בארצות הברית שקדמו לשפל הכלכלי הגדול שפרץ בשנת 1929, במהלך כהונתו של הובר. משברים כלכליים קצרי יום אלו (ששניים מתוכם התרחשו במהלך כהונתו של קולידג') מדגימים באופן ישיר את השפעות מדיניות הנורמליזציה של הרדינג - קולידג' בנוגע לתחום העבודה, שכללה הפחתות בפועל של ההוצאות הפדרליות, ביצעה בצורה חכמה פעולות שוק פתוח בפדרל ריזרב, והפחתות אסטרטגיות במיסוי, כל אלה דלקו התאוששות מהירה וחיזקו את עתודות השוק לא רק כדי לשרוד את השפלים הקצרים אלא להתרחב לתחומי התעשייה, הטכנולוגיה והחקלאות שעם הזמן חשיבותם והשפעתם על החברה והכלכלה הכללית גברו. התפתחות המשק למגזרים חדשים, ההתאוששות המהירה של הכלכלה הלאומית מהשפל והמיתון, ותוכנית הנורמליזציה הכלכלית של קולידג' שבאה לידי ביטוי לאורך שש שנות כהונתו בהסדר כלכלי שאינו נשען על הממשלה בעיקרו נעשו כדי לרסן את ההוצאות ולהוריד מהחוב הלאומי. התוצאות שהודגשו לאורך נשיאותו של קולידג' הוכיחו את ההשפעה החיובית של פעילות הממשל תחתיו כדי למנוע מיתון כלכלי. הובר לעומת זאת הביא להתערבות ממשלתית תקציבית נרחבת אשר לנוכח העובדה שגררה הישענות מחודשת של הכלכלה הפרטית בכלכלה הלאומית, גרר את המדינה אחרי החברות הפרטיות לתוך המשבר החריף בשנת 1929.
פטירה והלוויה
קולידג' הלך לעולמו ב-5 בינואר 1933, קצת לפני השעה 13:00 בצהריים. אשתו גרייס החליטה לשמור על טקס ההלוויה קצר ופשוט ללא הספד ודחתה את כל ההצעות לקיום מצעד רשמי בוושינגטון ובבוסטון. היא קבעה שההלוויה תתרחש בנורת'המפטון בכנסיית הקהילה אדוארד עם קבורה בחלקת המשפחה בפלימות' נוץ', ורמונט, וכי ההלוויה תהיה ביום שבת, 7 בינואר, פחות משני ימים שלמים לאחר פטירתו של קולידג'. בשבת בבוקר יצאה רכבת מוושינגטון לכיוון נורת'המפטון. על סיפונה היו הנשיא היוצא הובר ורעייתו, סגן הנשיא קרטיס, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית; צ'ארלס אוונס יוז, שר המלחמה סטימסון, חברי קבינט אחרים, שופטי בית המשפט העליון ומנהיגי קונגרס למיניהם. כל מושלי מדינות ניו אינגלנד היו נוכחים בהלוויה. הנשיא הנכנס, פרנקלין דלאנו רוזוולט, שלח את בנו ג'יימס ואשתו אלינור, כנציגיו האישיים. פירוש הדבר שישבו שלוש נשים ראשונות בכנסיית אדוארדס - גרייס קולידג', לו הובר ואלינור רוזוולט.
בערך בשעה 8 בבוקר ביום שבת הארון שהכיל את גופתו של קולידג' נלקח מבית המשפחה בפלימות' נוץ' והועבר לכנסיית אדוארדס. משמר כבוד של משטרת נורת'המפטון העביר את הגופה לכנסייה שם הוצגה עם משמר כבוד של שני אנשים. למרות כל התכנון שבוצע לקראת האירוע, הפקידים המתכננים של ההלוויה טעו בהרבה בחישוב שלהם לגבי כמות האנשים שירצו לחלוק כבוד אחרון לנשיא המנוח קולידג'. בשעה 8:30 נפתחו דלתות הכנסייה לציבור כדי לעבור על יד הארון, אך הקהל ברחוב הראשי היה כה גדול והרגש כה עז, עד שהרשויות התקשו לשלוט בו. המצב כמעט יצא משליטה כאשר, על פי לוח הזמנים שתוכנן מראש, הדלתות נסגרו בשעה 9:30 ומאות נשללו מהצצה אחרונה בארונו של הנשיא המנוח קולידג'. כל הספסלים במפלס התחתון של הכנסייה הוקצו בקפידה לנכבדים ולעיתונות ובהתאם לכך נותרה רק המרפסת לצפייה של הקהל הציבורי. טקס הקבורה החל מעט אחרי השעה 10:00, ונמשך כעשרים דקות.
יחסו ליהודים
כאמור, קולידג' חונך בחינוך פוריטני מסורתי ובצעירותו לא היה מקושר כלל וכלל ליהודים. עם זאת, בהמשך חייו היו לו קשרים אישיים עם קומץ יהודים, כולל אדולף אוקס, הבעלים והמוציא לאור של הניו יורק טיימס; לואי מרשל, עורך דין בולט ומייסד הוועד היהודי האמריקני; יוג'ין יצחק מאייר, שאותו מינה לתפקיד מנהלי במועצת ההלוואות הפדרלית, שנסחפה בשערורייה; וגם בנקאי ההשקעות ואיל הכרייה אדולף לואיסון. בשנת 1924 אירח קולידג' את הרב הראשי האשכנזי הראשון, אברהם יצחק הכהן קוק, בביקורו של האחרון בבית הלבן. קולידג' חתם בתקופת נשיאותו על "האמנה האנגלו-אמריקאית אודות פלסטינה" (The Anglo-American Convention on Palestine), אשר הכירה בסמכות המנדט הבריטי על ארץ ישראל והדגישה את תמיכתה של ארצות הברית בהקמת בית לאומי יהודי בארץ ישראל. באמצעות חתימתו של קולידג' על האמנה ב-2 במרץ 1925, ארצות הברית הכירה רשמית בקשר ההיסטורי של העם היהודי עם ארץ ישראל ובכינון מחדש של ביתם הלאומי שם. בהתאם לסעיף 6 של האמנה נאמר כי: "הנהלת פלסטינה תעודד, בשיתוף פעולה עם הסוכנות היהודית, התיישבות צפופה של היהודים על הארץ, כולל נחלות למדינה ונחלות שאינן נדרשות לצרכים ציבוריים ." האמנה האנגלו-אמריקאית נותרה בתוקף עד להקמתה של מדינת ישראל ב-15 במאי 1948.
דאגה מרכזית של הממשלה בתקופת קולידג' הייתה עניין הגבלת העלייה היהודית מהרפובליקה הפולנית השנייה וברית המועצות; תומכי חוק ההגירה של 1924 טענו כי יש צורך להגן על הזהות האמריקאית ולשמור על ההומוגניות האתנית שלה על ידי מניעת כניסת מהגרים שאינם יכולים להיטמע, לא יתרמו לכלכלה האמריקאית ולעולם לא יסתגלו לתרבות האמריקאית. היה גם חשש שיהודים שהיגרו לארצות הברית מברית המועצות נשאו אידאולוגיה קומוניסטית אשר עלולה הייתה לערער את מוסדות המדינה של ארצות הברית. החקיקה ביטלה ככלל את היותה של ארצות הברית כמפלט ליהודי מזרח אירופה, והחקיקה המגבילה נשמרה והמשיכה לתפקד גם כאשר יהודים ניסו להימלט מגרמניה הנאצית בשנות השלושים. לאחר ירידתו מהנשיאות, אשתו של קולידג', גרייס קולידג', ניהלה קמפיין להכנסת ילדים יהודים פליטים לאמריקה בתקופת זמן זו, ואף התנדבה לטפל באופן אישי ב-25 מהם, אך הנשיא המכהן פרנקלין דלאנו רוזוולט - ורוב הציבור האמריקני - נותרו מבוצרים בעמדתם והתנגדו להתרת ההגירה היהודית לארצות הברית כביכול במסגרת התמיכה של האוכלוסייה הכללית בשמירת הנייטרליות האמריקאית.
רדיו, סרטים והנצחה
למרות המוניטין שלו כאדם שקט, קולידג' השתמש ברדיו כמה פעמים במהלך כהונתו. הוא ערך 520 מסיבות עיתונאים במהלך כהונתו ונפגש עם כתבים יותר מאשר כל נשיא. נאום השבעתו השני היה נאום ההשבעה הראשון ששודר ברדיו. ב-6 בדצמבר 1923, הוא היה לנשיא הראשון שנאומו בפני הקונגרס שודר ברדיו. הוא חתם על חוק הרדיו של 1927, שהקים את ועדת הרדיו הפדרלית. ב-11 באוגוסט 1924, צולם קולידג' בבית הלבן, וכך היה לנשיא הראשון שהופיע בסרט אילם. ב-1927, כשצ'ארלס לינדברג חזר מטיסתו מעל האוקיינוס האטלנטי, קולידג' קיבל את פניו, וצולם בתצלום עם קול. קולידג' הוא הנשיא היחיד שפניו הופיעו על מטבע במהלך חייו, ב-1926. לאחר מותו הופיע גם על בולים. אפקט קולידג', תופעה מתחום הביולוגיה שבה גברים מגבירים את עוררותם המינית כלפי שותפות חדשות, גם אם סירבו לקיים יחסי מין עם שותפות קודמות, נקרא על שמו.
תדמית ואידאולוגיה
רונלד רייגן טען שקולידג' היה הנשיא האהוב עליו, בגלל אמונתו בממשל פדרלי מצומצם. רייגן טען שטיפולו של קולידג' בשוטרים השובתים בבוסטון נתן לו השראה במהלך שביתת פקחי הטיסה בארצות הברית ב-1981. בקרב שמרנים, נחשב קולידג' נשיא אהוד. באידאולוגיה הפוליטית שלו, קולידג' היה שמרן עוד מחינוכו בילדות. הדבר נראה בעיקר לנוכח התמקדותו בשימור חירותו וחופשו של הפרט, הגנתו על זכויות הקניין, תמיכתו בדת, עידוד סובלנות על ידי דוגמה אישית בזמנים של משבר וקשיים, והכבוד הרב שרחש לחוק, למוסדות עתיקים, ולמנהגי החברה. בכל הנוגע לחקיקה חדשה, הוא דאג לכך שהיא לא רק חוקתית אלא גם עונה על צורך אמיתי באופן מעשי. אף על פי שביטל חקיקות רבות הוא לא חשש מלהשתמש בסמכויות השלטון, במידת הצורך, כדי לתת מענה לצרכים ציבוריים יוצאי דופן, כפי שהוכח במהלך שיטפון נהר המיסיסיפי הגדול בשנת 1927, כאשר סוכנויות ממשלתיות והצלב האדום שילבו מאמצים להתמודד עם המשבר. קולידג' מנע מעבר של 50 חקיקות במהלך כהונתו בכך שהטיל עליהן וטו או לעיתים פשוט לא השיבם חזרה אל הקונגרס ובכך סימן את התנגדותו להעברתן. הוא נודע בציטוט: קולידג' התאים עצמו לאווירה הציבורית,  ותמך בצעדי חקיקה פרוגרסיבים או ליברליים בימיו בפוליטיקה של מסצ'וסטס. ואכן, בשלב מוקדם הוא נחשב אף לפוליטיקאי ליברל. הוא אהד את הקריאות לשוויון זכויות לנשים ולהסדרת זכויות פועלים. לאורך כל הקריירה שלו, הוא היה תומך נחרץ בפיתוח של מערכות החינוך, העלה את שכר המורים כראש העיר של נורת'המפטון. קולידג' צוטט בנוגע לפועלו של משרד הנשיא האמריקאי:
קולידג' ובעלי חיים
מכל נשיאי ארצות הברית, קולידג' היה הנשיא עם הכמות השנייה הכי גדולה של חיות מחמד בתקופת נשיאותו, שני רק לתאודור רוזוולט. לקולידג' היו שני כלבים לבנים מגזע בירדד קולי שנקראו רוב רוי ופרודנס פרים, שני כלבים מגזע טריירים שנקראו פטר פן ופאול פרי, כלבת רועים שלטית שנקראה קלאמיטי ג'יין, בלק ברי וטים הקטן מגזע צ'או צ'או, כלבה מגזע קולי בשם רובי רוש, בולדוג אנגלי בשם בוסטון בינז, רועה גרמני בשם קינג קול, סטר אנגלי בשם פאלו אלטו וכלבת קולי נוספת בשם בסי. לזוג קולידג' היו שני דביבונים שנקראו רבקה וראובן. אבנזר היה חמור יחיד. ארבעה ציפורי שיר בשמות ניפ, טאק, פיטר פיפר וסנופלאק. בנוסף לציפורי השיר היה גולדי שהיה ציפור זהובה, דו-פאני שהיה ציפור שיר ירוקה ואווז בשם אינוץ'. שונר מצוי בשם סמוקי ושני חתולי בית שנקראו בלאקי וטיגר. בנוסף לכך היו לקולידג' שני גורי אריות שנקראו "הורדת מס" ו"לשכת התקציב". היפופוטם בשם בילי, וולבי זנב-שוט ואנטילופה קטנה חסרי שם, דוב שחור אמריקני בשם ברונו ו-13 ברווזים.
הטורסו המתפתל
הטורסו המתפתל הוא גורד שחקים בעיר מאלמה בשוודיה. המגדל תוכנן על ידי האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה ובנייתו הסתיימה בשנת 2005. גובהו 190 מטר והוא כולל 54 קומות אשר חלקן (התחתונות) משמשות למשרדים אך רוב הקומות הן דירות מגורים. בכך, הוא מגדל המגורים השני בגובהו באירופה והמגדל הגבוה ביותר בסקנדינביה.
תכנונו של קלטרווה, אשר מרבה לקחת את השראתו מעולם הטבע וגוף האדם, נבע מדימוי של טורסו (פלג הגוף העליון) המסתובב ונמתח. הבניין בנוי מסדרה אנכית של תשע קוביות מפותלות אחת מעל השנייה היוצרות פיתול המשכי. הקוביות הבנויות כמסבכים מרחביים דווקא בנויות באופן יציב יותר בזכות הפיתול המכוון היוצר מערכת קורות אלכסוניות. כל קומה היא בצורה של ריבוע וכל ריבוע מסתובב מעט יחסית לריבוע שתחתיו כך שהמגדל כולו משלים למעשה רבע סיבוב לכל אורכו.
מאז פתיחתו, זכה הבניין לשבחים ואף לפרסים מכובדים.
דמויות שחקן (מבוכים ודרקונים)
דמויות שחקן (ד"ש) הן הדמויות אותן משחקים המשתתפים במשחק התפקידים מבוכים ודרקונים ונגזרותיו. בחירת סוג הדמות היא בדרך כלל הפעולה הראשונה של שחקן היוצר דמות חדשה למשחק. דמות השחקן מייצג את השחקן במשחק.
שתי הבחירות המשמעותיות של כל דמות הם: גזע ומקצוע. חלק מהשחקנים אוהבים לבצע אופטימיזציה לדמויות שלהם, ואף נעזרים לשם כך בפורומים שמתמחים בכך.
גזעים נפוצים במבוכים ודרקונים
רוב עולמות המערכה בהם נהוג לשחק מבוכים ודרקונים מבוססים על העולם שיצר ג'. ר. ר. טולקין עבור סדרת ספריו שר הטבעות, לכן הגזעים הסטנדרטים המופיעים בעולמות מערכה אלו מבוססים על אלו המופיעים בספריו. יש מספר רב של גזעים במשחק מבוכים ודרקונים, כאשר נפוץ ליצור גזעים ייחודיים לעולמות מערכה שונים או לשנות את המאפיינים של גזע קיים. ניתן גם ליצור גזעים ביתיים ואף יש מדריכים לכך.
יש עוד מספר רב של גזעים נוספים, המשתנים בהתאם למהדורה ולעולם המערכה. הבולטים בהם הם:
מקצועות
לכל דמות שחקן יש מקצוע, הקובע במידה רבה את יכולותיה של הדמות. אף על פי שכל המקצועות אמורים להיות מאוזנים במשחק של מבוכים ודרקונים, כל דמות מתמחה בדברים אחרים, ובחלק מהמהדורות אף קיימת חלוקה מפורשת של המקצועות לתפקידים בשדה הקרב - כגון במהדורה 4.
המקצועות הזמינים בכל מהדורה אינם קבועים, המקצועות המקובלים במרבית המהדורות של מבוכים ודרקונים (ושל פאת'פיינדר) הם:
פלאדין/אביר קודש/אלוף (Paladin): לוחם קדוש הנשבע לשרת את אחד מאלי הטוב, או כבל את עצמו בשבועה ובקוד שנותנים לו את כוחותיו. ככזה הוא בעל משמעת עצמית גבוהה וקוד מוסר נוקשה. לפלאדין יש יכולות הטלת לחשים בדומה לכוהן אך בעוצמה פחותה, בד בבד עם יכולת הטלת הלחשים אביר הקודש הוא בעל מיומנות קרבית והגנתית גבוהה.
ברברי (Barbarian): לוחם בעל עוצמה וכוח גופני רב, המסוגל להיכנס להתקפי זעם מעוררי אימה. הברברי מבוסס על דמות הברברי בסיפורת הפנטזיה, כגון קונאן הברברי. היכולת המרכזית של הברברי היא הזעם (Rage), מצב שהוא יכול להיכנס אליו בקרב ולזכות במגוון יתרונות ומספר חסרונות.
דרואיד (Druid): מעין כוהן של כוחות הטבע, שמו לקוח משמם של הכהנים הקלטים שכונו דרואידים. הדרואיד הוא באופן מסורתי מטיל לחשים, ויכולות המקצוע שלו מבוססות במהדורות השונות על שינויי צורה למגוון חיות ושימוש והגנה על כוחות שנובעים מעולם הטבע.
טרובדור/פייטן (Bard): זמר נודד בעל ידע רב ומיומניות נרחבות. התפקיד והמהות של מקצוע הטרובדור משתנה מהותית בין מהדורה למהדורה. עם זאת, בכל המהדורות הוא היווה בעיקר תפקיד של תומך לחימה בקבוצה. ושמר על יכולת "הופעת הפייטן", הייחודית לו. ברוב המהדורות, הוא מסוגל להטיל לחשים, בדומה לקוסם, אם כי הטרובדור יודע מספר הרבה יותר נמוך של לחשים מרוב משתמשי הקסם במשחק.
כוהן (Cleric): איש דת המתמקד בהרפתקאות ומשרת את אחד מהאלים במערכה. כהנים משתמשים בלחשי קודש ומקבלים את כוחם מן האלים. הם בעלי יכולת ריפוי וחיזוק לדמויות אחרות בחבורה.
כושף (Sorcerer): כישרונו של הכושף לכישוף הוא מולד וביכולתו לפתח אותו. הכושפים מסוגלים להטיל יותר לחשים ביום מאשר קוסמים, והם לא נשענים על שינון מספרי לחשים או מגילות כמוהם, אך הם מכירים רק מספר מצומצם של לחשים.
לוחם (Fighter): הלוחם הוא איש המיומן במלחמה ובמסעות, ועיקר יכולותיו בלחימה, כוח וחוסן. הלוחם הוא חזק, קשוח, מיומן בהישרדות וכן בתפעול סוגים רבים של כלי נשק.
נוכל (Rogue): נוכלים הם הרפתקנים המסתמכים על זריזות והתגנבות, לכן יכולותיהם המרכזיות הן פריצת מנעולים, התקנת ופירוק מלכודות, מתקפות פתע וכיוס. לנוכלים מגוון רחב של מיומנויות פיזיות ומנטליות שמאפשרות לחבורה לפתור בעיות ששאר המקצועות לא מותאמים להם. במהדורות קודמות מקצוע הנוכל נקרא "גנב".
נזיר (Monk): נזיר המאומן באמנות לחימה. מקצוע זה מבוסס על הנזירים הבודהיסטים הלוחמים במנזר השאולין שבסין. הייחוד של הנזיר הוא בכך שהוא נלחם בידיו וללא כלי-נשק. בחלק מהמהדורות הוא גם מקבל כוחות צ'י המאפשרים לו לבצע מהלכים מיוחדים.
סייר (Ranger): הסיירים הם אנשי מלחמה וגששים המתגוררים ביערות. בחלק מהמהדורות הוא מקבל חיה מלווה או יכולת הטלת לחשים. הסייר זוכה לעיתים לביקורת על כך שאינו שונה מספיק מהלוחם.
אשף (Wizard): דמות המסוגלת להטיל לחשי מאגיה שהוא לומד מספר הלחשים שלו. הקוסם הוא דמות חלשה בקרב פנים אל פנים אך בעלת גמישות רבה מאוד בבחירת הלחשים המשמשים אותו.
בנוסף למקצועות אלו, בחלק מהמהדורות ועולמות המערכה יש מקצועות נוספים, כגון הממציא, מעין מדען מומחה המשתמש בקסמים ובגאדג'טים וממציא חפצי קסם שמסייעים לחבריו, שנוסף כמקצוע ראשי במהדורה החמישית של מבוכים ודרקונים, האלכימאי בפאת'פיינדר, הטכנומג באיי הסערה, המצביא במהדורה הרביעית של מבוכים ודרקונים, ועוד.
מאפייני דמות נוספים
מיומנויות (skills): כישורים בסיסיים שיש לכל דמות במשחק. המיוחד במיומנויות הוא שניתן לשפר אותם בכל עליית דרגה. לדוגמה: טיפוס, דיפלומטיה, זריזות ידיים, מלאכה, שימוש בחפצים קסומים וכולי.
כישרונות (feats): אלו כישורים מיוחדים שיש לדמות בזכות אימונים או מורשת. כישרונות חזקים מהמיומנויות והם מהווים חלק חשוב מדמות השחקן.
רקע: במהדורה החמישית, נוסף רכיב נוסף ביצירת הדמות - הרקע (יש להבדיל בין סיפור הרקע של הדמות לבין ה'רקע' במשמעות המכנית של חוקי המשחק). רקע מייצג את העבר של הדמות (מה היא עשתה בעבר, לפני שהצטרפה לחבורת הרפתקנים).
ריבוי מקצועות: במהדורות מסוימות, דמות שהתחילה במקצוע מסוים יכולה להחליט לעלות רמה במקצוע שונה, למשל בן אנוש נוכל ברמה 2 יכול להיות במקום זאת נוכל ברמה 1 ומכשף ברמה 1.
נטייה (Alignment)
הנטייה היא אפיון כללי להתנהגות המוסרית של הדמות: טובה או רעה, שומרת סדר או פורעת חוק. במשחק המקורי היו רק 3 נטיות: סדר, תוהו ונייטרליות, כאשר נטיות אלה היו קשורות לאלמנטים של טוב ורע (כלומר, שומרי סדר נוטים להיות טובים). במבוכים ודרקונים מורחב נוצרו שני סוגי נטיות ובכל אחת 3 אפשרויות, וכך מתאפשרים 9 צירופים שונים של נטיות. במהדורה חמש הנטייה הפכה לדבר זניח ולמעשה בוטלה עבור רוב-רובן של הדמויות בשינויים האחרונים במשחק.
ציר הסדר-תוהו:
ציר הטוב-רוע:
כאמור, אפשר ליצור מ-2 סוגי נטיות אלה 9 שילובים.
דפי דמות
במבוכים ודרקונים לרוב כל הנתונים של הדמות מסודרים בדף הדמות. רוב הגרסאות הוציאו דפי דמות רשמיים משלהם. לכל מהדורה יש דף דמות שונה. בדף הדמות גם רשום המקצוע, הגזע, שם השחקן, שם הדמות ועוד. המאפיינים העיקריים של הדמויות הם:
משחק תפקידים עמוק
יש שחקנים שמפתחים לדמותם גם אישיות ייחודית וסיפור רקע שמסביר מדוע הפכה להרפתקנית ונותן עומק רגשי למניעיה והתנהגותה. לדידם, הדמות היא לא רק "מכונת לחימה" או כלי לנצח את המשחק על ידי התגברות על האתגרים והמכשולים שבהרפתקאה. לדמות יש אישיות ורגשות, והם מכוונים את מעשיה. לעיתים ההרפתקאות של שחקנים כאלו מתמקדות גם בקונפליקטים רגשיים ובדילמות מוסריות.
שחקנים רבים נוהגים להוסיף לדף הדמות שלהם איור של הדמות.
עיר מקלט (סדרת טלוויזיה)
עיר מקלט היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה-פשע שעלתה לשידור ב-12 בדצמבר 2018 ב-YesVOD yesEDGE ומסוף פברואר 2019 זמינה ב-STINGTV והיא מכילה 12 פרקים. הסדרה היא פרי יצירתם של איתן צור ועוזי וייל, והיא מבוססת על ספר בשם זהה שכתב עורך הדין והסופר ליעד שהם.
הסדרה עוקבת אחר המתרחש בשכונת נווה שאנן שבדרום תל אביב, ומתמקדת, בין ביתר, בעולמם המורכב של מבקשי המקלט האפריקאיים בישראל והאינטראקציה שלהם עם הציבור הישראלי. במרכז הסדרה עומדת חקירת רצח אכזרי ומתוחכם של פעילה למען מבקשי מקלט בדרום תל אביב.
נמכרה לשידור ברשת השידור האוסטרלית SBS
עלילה
הסדרה עוקבת אחרי חקירת הרצח של מיכל פולג, פעילה העובדת תחת איתי, למבקשי המקלט האפריקאים. מיכל הסתבכה עם ארגון פשע מקומי המכונה "הבנק" ועסק בסחיטת כספים ממבקשי המקלט, לאחר שצילמה כמה מחברי הארגון בעת ביצוע פשע ופרסמה את התמונה. בעת ולאחר שניסתה לסייע להַאגוֹס טַקַלָה, מבקש מקלט שגורש בסופו של דבר לאפריקה, היא התעמתה עם יריב, עורך הדין שייצג את הבקשה לגירושו של האגוס, ושקיים בעבר מערכת יחסים עם מיכל, וחשפה כי הוא פעל בניגוד לחוק בעת הסתרת מסמך של משרד החוץ שידע על קיומו, מבית המשפט. מיכל מדווחת ליריב כי היא הגישה נגדו תלונה בלשכת עורכי הדין, מה שגורם לו להיכנס ללחץ.
איתי מנסה בתחילה להניא את מיכל מעימות ישיר עם העבריינים, בטענה כי הדבר יגרום רק לנזק ללא שום תועלת. בהמשך, מיכל מאוימת ומותקפת על ידי בריונים מטעם ארגון הפשע. באותו הזמן, היא מנסה כמה פעמים ליצור קשר עם איתי ללא הצלחה, והיא משאירה לו הודעה בדבר פרטים רגישים שהיא חשפה. כאשר איתי שומע את ההודעה, הוא ממהר ליצור קשר עם מיכל, אך אז מתברר לו שהיא כבר נרצחה.
לאחר הרצח המשטרה פותחת בחקירה, כאשר פקד ענת סיטון מופקדת על התיק. לאחר שהשכן שמואל גונן מדווח על אפריקאי מצולק שנראה ליד דירתה של מיכל לאחר הרצח, הוא מזומן לתחנת המשטרה לסייע בהרכבת קלסתרון של החשוד. איתי המזומן גם הוא לתת עדות, מזהה בחקירתו את תמונת החשוד כתמונתו של גבריאל קידנה, פליט שאחותו לידי מוחזקת בידי "הבנק" והוא נדרש לשלם להם דמי כופר עבורה. למרות זאת, טוען איתי שהרוצחים הם ככל הנראה שליחי ארגון הפשע. בעקבות זיהוי החשוד, המשטרה פותחת בחיפושים אחרי גבריאל. במהלך החיפושים מסייע איתי לגבריאל לחמוק מהמשטרה. במקביל, בארגון הפשע, בועז מדווח לשמעון פארו, ראש הארגון המכונה "הבנקאי", על הירצחה של מיכל. פארו המבין את משמעות הרצח לאחר פרסום התמונה, מברר עם האחראי על הבריונים והפעולות האלימות, האם יש קשר בין האיום על מיכל לרצח, וכאשר נודע לו על כך שהמשטרה חושדת בגבריאל ומחפשת אחריו, גם הוא מעודד את מציאתו של החשוד והסגרתו למשטרה, ומציע פרס למי שיעשה זאת.
מי שעוד מוטרד מהרצח הוא יריב, אשר בליל הרצח היה שיכור וידוע לו כי בא אל דירתה של מיכל. יום למחרת הוא מגלה כי הוא נפצע במצחו, אך מחמת השכרות הוא אינו יודע מדוע. כאשר הוא שומע על הרצח ועל כך שבשכרותו הוא ביקר את מיכל, הוא נכנס ללחץ.
המשטרה מגלה אוזלת יד בחקירת הרצח, אך ענת מחליטה לחקור את התיק לעומק, למרות מורכבותו. במהלך החקירה, היא מגלה כי גבריאל איננו הרוצח, אלא קיבל כסף מה"בנק", על מנת שיודה ברצח, ובכך המשטרה לא תתמקד בבנק. בתחילה היא חושדת ביריב ניניו, ואף עוצרת אותו, אלא שמתברר בהמשך, לאחר מעצרו של דורון, העובד עם ה"בנק", כי הרוצח הוא ארמי, אפריקאי הדובר עברית ברמה גבוהה, ועוסק בתרגום עבור המשטרה, ובמקביל עובד בשיתוף פעולה עם ה"בנק". מתברר שארמי הוא בעצם גנרל אִימַאן קַבַּאי, שביצע פשעי מלחמה במלחמה בנרונדי, ומבוקש בשל כך להעמדה לדין בבית הדין הבינלאומי בהאג. לאחר שהאגוס העלה חשדות כנגדו, הטוענות כי הוא אינו מבקש מקלט, אלא פושע המלחמה, הוא דואג בסיוע הבנק לגירושו לנרונדי, שם האגוס נהרג. כאשר האגוס מגורש, הוא שולח מסר למיכל, בו הוא מזכיר את החשד לגבי ארמי. מיכל מתקשרת לארמי לבירור, ובעקבות כך, הוא מגיע לדירתה ורוצח אותה. טרם הירצחה, היא מתקשרת לאיתי, ומשאירה לו הודעה, בה היא מזכירה כי היא גילתה פרט נורא. בליל הרצח, יריב ניניו השיכור החושש ממיכל, מגיע לדירתה לאחר הרצח, וארמי פותח את הדלת, וטורק אותה על פניו של יריב. כאשר ארמי מובל להארכת מעצר, הוא נרצח על ידי מבקש מקלט, הקורא שוב ושוב בשמו האמיתי "אימאן קבאי".
ענת, מסתייעת באביה אריה גור, אסיר בעל קשרים רבים העולם התחתון, לצורך קידום החקירה ובירור פרטים על ה"בנק". אביה מגלה כי היא נתונה למעקב של הארגון, ומזהיר אותה על כך. במקביל ענת מפתחת מערכת יחסים עם איתי נבון, העובר לגור בדירתה, בעת שהוא משאיר את דירתו למגורי גבריאל, המשתחרר ממעצר, ואחותו לידי. כאשר ה"בנק" מהדק את המעקב על ענת, ושליחיו מתקינים ציוד האזנה בדירתה, איתי נכנס לדירה במפתיע, ונרצח על ידם.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
מרגרט פול, רוזנת סולסברי
מרגרט פול, רוזנת סולסברי (באנגלית: Margaret Pole, Countess of Salisbury; 14 באוגוסט 1473 - 27 במאי 1541) הייתה אצילה אנגלייה. בתו של ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, אחיהם של המלכים אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי.
מרגרט הייתה אחת משתי הנשים האצילות באנגליה של המאה ה-16, שקיבלו את התואר בזכות עצמן ולא מעצם נישואין לגבר בעל תואר אצולה. מרגרט הייתה מהשורדים הבודדים של שושלת פלנטג'נט לאחר מלחמות השושנים, היא הוצאה להורג בשנת 1541 בפקודת הנרי השמיני, מלך אנגליה, בנו של בת דודה מדרגה ראשונה אליזבת מיורק. האפיפיור לאו השלושה-עשר בירך אותה כקדושה מעונה של הכנסייה הקתולית ב-29 בדצמבר 1886.
חייה
מרגרט נולדה בטירת פרליי האנגרפורד שבסאמרסט, ביתו האחרונה שרדה של ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס הראשון של קלרנס, ואשתו איזבל נוויל, דוכסית קלרנס, שהייתה ביתו הבכורה של ריצ'רד נוויל, הרוזן מווריק ואשתו אן דה בושם, הרוזנת של וורוויק. סבה מצד האם של מרגרט נהרג קרב בארנט כשנלחם בדודה, אדוארד הרביעי, מלך אנגליה. אביה, שהיה אז דוכס קלרנס, לאחר מכן הפך גם לרוזן סולסברי ווורוויק. אדוארד הרביעי הכריז שאחיה הצעיר של מרגרט, אדוארד, יוכרז כרוזן וורוויק כתואר של כבוד, אך מעולם לא קיבל תואר אצולה. למרגרט הייתה טענה לרוזנות על וורוויק, אך הרוזנות וותרה עם נישול הנכסים של אחיה אדוארד.
אמא של מרגרט ואחיה הצעיר נהרגו כשהייתה בת שלוש, אביה ושניים ממשרתיו הרגו את מי שחשבו שהרעיל אותם. ג'ורג' זמם נגד אחיו, אדוארד הרביעי, הוא הואשם בבגידה נושל מנכסיו והוצא להורג; הופסדו אדמותיו ותאריו. אדוארד הרביעי מת כשמרגרט הייתה בת עשר, ודודה ריצ'רד, דוכס גלוסטר, הכריז כי נשואיו של אדוארד לא היו תקפים, ילדיו לא חוקיים, ושמרגרט ואחיה אדוארד נשללו מהכס במעמד החרמת הנכסים של אביהם. ריצ'רד נישא לאן נוויל, אחותה הצעירה של איזבל אמא של מרגרט, והכתיר את עצמו למלך כריצ'רד השלישי.
ריצ'רד השלישי שלח את ילדיו לטירת שריף האטון ביורקשייר. הוא הובס ונהרג ב-1485 בקרב בוסוורת' על ידי הנרי טיודור, שירש אותו כהנרי השביעי. המלך החדש נישא לבת דודתה של מרגרט אליזבת מיורק, ביתו של אדוארד הרביעי, ומרגרט ואחיה נלקחו לטיפולם. אדוארד הצעיר, שהיה טכנית מועמד יורקי לכס, הועבר למצודת לונדון. אדוארד הוצג בפומבי לזמן קצר בקתדרלת סנט פול ב-1487 כתגובה להצגתו של המתחזה למברט סימנל כ"רוזן וורוויק" לאצילים האירים. זמן קצר לאחר מכן, ככל הנראה בנובמבר 1487, הנרי השביעי נתן את ידה של מרגרט לבן דודו, סר ריצ'רד פול, שאמו הייתה אחות למחצה של אמו של המלך, מרגרט בופורט. כשפרקין וורבק התחזה לבנו של אדוארד הרביעי, ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק, שהיה אז בחזקת-מת ב-1499, אחיה של מרגרט אדוארד הואשם במעורבות במזימה, נושל מכנסיו והוצא להורג. ריצ'רד פול אחז במגוון תפקידים בממשל של הנרי השביעי, כשהמשמעותי ביותר היה חצרן של ארתור, נסיך ויילס, בנו הבכור של הנרי. כשארתור נישא לקתרין מאראגון, מרגרט הפכה לאחת החדרניות שלה, אך הפמליה שלה פורקה כאשר ארתור הנער מת ב-1502.
כאשר בעלה מת ב-1504, מרגרט הייתה אלמנה עם חמישה ילדים, כמות מוגבלת של אדמה שירשה מבעלה, ללא משכורת וללא נכסים. הנרי השביעי שילם על הלווייתו של ריצ'רד. כדי להקל על המצב, מרגרט מסרה את בנה שלישי רג'ינלד פול לכנסייה, שם הייתה לו קריירה מרובת מאורעות כנציג של האפיפיור ומאוחר יותר כהארכיבישוף מקנטרברי. למרות זאת, התרעם על נטישתו מאוחר יותר בחייו. בנוסף, מרגרט, ללא אמצעים נאותים לתמוך בעצמה ובילדיה, נאלצה לחיות במנזר סיון עם נזירות בריג'טיניות לאחר מות בעלה. שם נשארה עד שחזרה לטובה עם עלייתו של הנרי השמיני ב-1509.
רוזנת סולסברי
כשהנרי השמיני הוכתר ב-1509, הוא נישא לקתרין מאראגון בעצמו. מרגרט שוב שובצה כאחת החדרניות שלה. ב-1512, הפרלמנט החזיר לה חלק מהאדמות של אחיה מהרוזנות של סולסברי (בלבד), שעבורם שילמה 5,000 מרק. הנרי השביעי שלט באדמות אלה, תחילה בזמן הקטינות של אחיה ולאחר מכן בזמן מאסרו, והחרים אותן לאחר המשפט שלו. אותו מעשה החזיר למרגרט את הרוזנות של סולסברי. האדמות של וורוויק וספנסר נשארו כרכוש הכתר.
בנה השלישי של מרגרט, רג'ינלד פול, למד מחוץ למדינה בפדובה; הוא היה דיקן באקסטר, בווימבורן מינסטר, בדורסט וגם קאנון (כומר) ביורק. היו לו מקורות פרנסה נוספים, אולם הוא לא הוסמך להיות כומר. הוא יצג את הנרי השמיני בפריז ב-1529, שם שכנע את התאולוגים של סורבון לתמוך בגירושיו של הנרי מקתרין מאראגון. בנה הצעיר, ג'פרי פול, נישא לקונסטנס פאקנהאם, ביתו של אדמונד פאקנהאם, וירש את אחוזת לורדנגטון בסאסקס.
התמיכה במרגרט בחצר השתנתה. הייתה לה מחלוקת על אדמה עם הנרי השמיני ב-1518; הוא נתן את אדמת המחלוקת לדוכסות סאמרסט, שהייתה בשליטת סבו מבופור, ושבאותו הזמן היו בשליטת הכתר. ב-1520 מרגרט מונתה לאומנת לביתו של הנרי, הנסיכה מרי; בשנה לאחר מכן, כשבניה היו מעורבים עם בקינגהאם, היא הוסרה מהתפקיד, אך שבה אליו ב-1525. כשמרי הוכרזה כממזרה ב-1533, מרגרט סירבה להחזיר את הצלחת הזהב ותכשיטיה של מרי בחזרה להנרי. משק הבית של מרי פורק בסוף אותה שנה, מרגרט ביקשה לשרת את מרי על חשבונה, אך לא הותר לה. השגריר המלכותי, אסטאס שאפווי, הציע שנתיים לאחר מכן שמרי תמסר למרגרט, אך הנרי סירב, וכינה אותה "שוטה ללא ניסיון". כשמלכתו של הנרי, אן בולין, נעצרה, ולבסוף הוצאה להורג ב-1536, מרגרט הותרה לחזור לחצר, אולם לזמן קצר.
מפלתה
במאי 1536, רג'ינלד פול סופית ניתק מהמלך. ב-1531, הוא הוזהר מהסכנות בחתונה עם בוליין. הוא חזר לפדובה ב-1532, וקיבל את משרתו האחרונה בשירות הכנסייה האנגלית בדצמבר של אותה שנה. שאפווי הציע לקרל החמישי שרג'ינלד יתחתן עם מרי וישלב את תביעות של השושלות שלהם. שאפווי גם תקשר עם רג'ינלד דרך אחיו ג'פרי. רג'ינלד השיב לספרים שהנרי שלח עם חוברות משל עצמו, "pro ecclesiasticae unitatis defensione" או "de unitate", אשר דחו את עמדתו של הנרי לגבי נישואין עם אשתו של אח ודחו את העליונות המלכותית. רג'ינלד דחק בנסיכי אירופה להדיח את הנרי באופן מיידי. הנרי כתב למרגרט, שבתורה כתבה לבנה מכתב נזיפה על "איווילותו".
ב-1537, רג'ינלד (שעדיין לא הוסמך) הוכרז כקרדינל. האפיפיור פאולוס השלישי מינה אותו לאחראי על ארגון הסיוע לעלייה לרגל של חסד (ותנועות קשורות), המאמץ לארגן מסע ללונדון כדי להשליט ממשלה קתולית שמרנית במקום הממשל של הנרי שהלך ונטה לצד הפרוטסטנטי. פרנסואה הראשון, מלך צרפת והקיסר לא תמכו במאמץ זה, וממשלת אנגליה ניסתה להתנקש בו. ב-1539 נשלח רג'ינלד לקיסר כדי לארגן חרם נגד אנגליה - אמצעי-נגד אשר רג'ינלד הזהיר את הנרי מהאפשרות שלו.
ג'פרי פול, נעצר באוגוסט 1538; הוא התכתב עם רג'ינלד, והחקירה של הנרי קורטינאי, המרקיז הראשון של אקסטר הביאה למעצרו. ג'פרי ערער לתומאס קרומוול, החוקר שלו. תחת החקירה, ג'פרי אמר שאחיו הבכור, לורד מונטגיו, והמרקיז היו חלק מההתכתבויות שלו עם רג'ינלד. מונטגיו, אקסטר, ומרגרט נעצרו בנובמבר 1538.
בינואר 1539, ג'פרי נחנן, אולם הנרי בנה של מרגרט, ברון מונטיגו ואקסטר הואשמו בבגידה והוצאו להורג לאחר משפט. במאי 1539, הנרי, מרגרט, אקסטר ואנשים נוספים שהיו קשורים למקרה נושלו מנכסיהם. משמעות הרשעה זו הייתה איבוד התארים והאדמות - שהיו בעיקר בדרום אנגליה, מקום אסטרטגי ששליטה בו תעזור לפלישה. כחלק מהראיות עבור שטר הנישול, קרומוול הביא טוניקה שעליה מתוארים חמשת הפצעים של ישו, הדבר הסימל את תמיכתה של מרגרט בקתוליות ובשלטון בנה רג'ינלד ומרי בת המלך הקתולית. התגלית האמורה התחרשה כשישה חודשים לאחר שהתבצע החיפוש בביתה וברכושה, כלל הנראה מדובר בזיוף ראיות. היא נידונה למות, וניתן היה להוציאה להורג בהוראת המלך.
הוצאתה להורג
השיר הבא נמצא חרוט על קיר התא בו הוחזקה: עבור בוגדים על הבלוק צריך למות; For traitors on the block should die;
אינני בוגדת, לא, לא אני! I am no traitor, no, not I!
הנאמנות עומדת איתנה וכך, My faithfulness stands fast and so,
לכיוון הבלוק לא אלך! Towards the block I shall not go!
גם לא אעשה צעד אחד, כפי שתראו; Nor make one step, as you shall see;
בבוקר של 27 במאי 1541, נאמר למרגרט שנותרה לה שעה לחיות. היא השיבה שהיא חפה מפשע. אף על פי כן, נלקחה מרגרט מהתא שלה לרחבה במצודת לונדון שם הוכן בלוק עץ נמוך במקום הפיגום הנהוג. מאחר שהייתה אצילה, מרגרט לא הוצאה להורג מול ההמון. שרדו שני תיעודים בכתב להוצאתה להורג של למרגרט, שניהם מעדי ראייה: מאת מרילאק, השגריר הצרפתי; ומאת אסטאס שאפווי, השגריר של הקיסר הרומי הקדוש. הדיווחים שלהם שונים במקצת, בעדות של מרילאק, שנשלחה יומיים לאחר המקרה, בה תיעד שההוצאה להורג התרחשה בפינת המצודה ועם נוכחות כה דלה שהוטלו ספקות בחדשות על הוצאתה להורג. שאפווי כתב שבועיים לאחר ההוצאה להורג ש-150 אנשים היו נוכחים וביניהם ראש העיר של לונדון. שאפווי כתב, "בתחילה, שנודע לה (מרגרט) על גזר דין המוות, היא חשבה שהדבר מאוד מוזר, היא לא ידעה באיזה פשע היא מואשמת, או איך וכיצד נפל גזר הדין" וזאת מפני שהתליין הראשי נשלח צפונה להתמודד עם מורדים, שאפווי כתב שההוצאה להורג בוצעה על ידי "צעיר עלוב ומבולבל אשר, פשוטו כמשמעו, קצץ את ראשה וכתפיה לגזרים בצורה מעוררת רחמים". תיעוד מפוקפק, שתואר בספר "מעמד האצולה השלם" כהמצאה שנועדה להסביר את נסיבות מותה המחרידות, מציין שמרגרט סרבה להניח את ראשה על הבלוק, ודיקלמה, "כך יש לעשות לבוגדים, ואני לא אחת"; לפי התיעוד, היא הזיזה את ראשה "מצד לצד", והורתה לתליין, שאם הוא חפץ בראשה, עליו לקחת אותו כל עוד הוא יכול. מרגרט נקברה בכנסיית פטרוס הקדוש בשלשלאות בתוך מצודת לונדון.
מורשתה
בנה, רג'ינלד פול, אמר שהוא "...לעולם לא יפחד לקרוא לעצמו בן של קדושה מעונה". לאחר מכן היא נחשבה על ידי הקתולים כאחת והיא בורכה ב-29 בדצמבר 1886 על ידי האפיפיור לאו השלושה-עשר.
משפחתה
כשלא הייתה בחצר, מרגרט חיה בעיקר ב טירת ווארבלינגטון בהמפשייר ובאחוזת בישם בברקשייר. היא ובעלה היו הורים לחמישה ילדים:
תיאורים תרבותיים
מרגרט מופיעה במחזה מהמאה ה-16, "ריצ'רד השלישי" של ויליאם שייקספיר, בתור הבת המעירה של הדוכס של קלרנס שנרצח.
הדמות של גברת סולסברי בסדרת הטלוויזיה "שושלת טיודור" של שואוטיים, גולמה על ידי קייט אוטול ב-2007 עד 2009, והיא מבוססת באופן רופף על מרגרט פול. ג'נט הנפריי מגלמת את מרגרט בפרק 4 ("הרוק של השטן") ב"וולף הול", העיבוד של BBC מ-2015 לספר של הילרי מנטל "וולף הול" מ-2009 ו"להרים את הגופות" מ-2012.
מרגרט היא הדמות הראשית בספר "קללת המלך" מ-2014 של פיליפה גרגורי. היא גם מופיעה בספרים "הנסיכה הלבנה" ו"בתו של ממליך המלכים" (המדבר על אמא של מרגרט, איזבל נוויל, ודודתה, אן נוויל ) של פליפה מ-2013. מרגרט גם גולמה על ידי רבקה בנסון בעיבוד הטלוויזיוני של "נסיכה לבנה". בסדרת הטלוויזיה "הנסיכה הספרדייה", סדרת המשך ל"נסיכה לבנה", גילמה את דמותה של מרגרט השחקנית לורה קרמייקל.
מרגרט היא הדמות הראשית בספר "בוגדת נאמנה" של סמנתה וילקוקסון מ-2016.
דניס דגר
דניס דגר (באנגלית: Dennis Dagger) היא כבאית מתוצרת יצרנית כבאיות ורכבים ייעודיים לשדות תעופה Dennis Specialist Vehicles  הבריטית אשר יוצרה משנת 1998–2001.
סך הכול יוצרו 13 יחידות.
מטה ומפעל החברה ממוקם ב"Guildford" במחוז סארי בבריטניה.
ג'אנג דזוו-לין
גָ'אנְג דְזְווֹ-לין (בסינית: 张作霖; בפין-יין: Zhāng Zuòlín; 1875 – 1928) היה איל מלחמה סיני שהיה מפקד מנצ'וריה בשנים 1916–1928. נודע כמשתף פעולה עם היפנים, אך נרצח על ידיהם בשנת 1928 כאשר התנגד לחלק מדרישותיהם.
מותו
בשנת 1928, בחזרתו ברכבת מפגישה עם צ'יאנג קאי שק, פוצצו היפנים את הרכבת והביאו למותו, לאחר שחשדו שלא יוכלו לסמוך על שיתוף הפעולה שלו. לאחר רציחתו בנו הבכור ג'אנג שוליאנג (שלעתיד הוכר כמרשל הצעיר) החליף אותו כשליטה של מנצ'וריה.
לארס בורמייסטר
לארס בורמייסטר (בגרמנית: Lars Burmeister; נולד ב-26 באפריל 1984) הוא דוגמן גרמני.
ביוגרפיה
בורמייסטר נולד בהמבורג, הוא החל לדגמן לאחר שמכרים שלו שלחו תמונות שהוא מופיע בהם לסוכנות דוגמנות, בתחילת הקריירה הוא צעד בתצוגות אופנה בפריז, מילאנו וניו יורק לחברות אופנה כמו ארמני וולנטינו, הוא התפרסם ששימש כפנים של הוגו בוס.. בשנת 2004 הוא הוחתם על ידי פורד מודלס.
מ-2005 עד 2007, הוא פרסם את הבושם "Acqua Di Gio", בושם הגברים הנמכר בעולם.
בשנת 2008 הוא הוביל את הקמפיין של חברת האופנה השוודית "Gant", הוא גם עבד עם מגזיני האופנה כגון ווג, GQ‎ וקוסמופוליטן.
בשבוע האופנה של מילאנו בשנת 2011 הוא דיגמן בגדים של דולצ'ה וגבאנה, באותה שנה היה דוגמן הבית של חברת חליפות הגברים "Corneliani".
גריגורי סמיונוב
גריגורי מיכאילוביץ' סמיונוב (ברוסית: Григорий Михайлович Семёнов; 25 בספטמבר 1890 – 30 באוגוסט 1946) היה ההטמאן של הקוזאקים הזבאייקלים משנת 1919 עד אוקטובר 1920, מראשי המתנגדים למשטר הקומוניסטי בסיביר בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה.
ראשית חייו
סמיונוב נולד בכפר קוראנז'י (Куранжи) בנפת דורולגוייבסקי שבעבר הבאיקל (זבאייקלייה) למשפחה מעורבת של קוזאקים ובורייטים. את חינוכו הבסיסי קיבל בביתו. שליטתו של סמיונוב בשפות המונגוליות מהבית סייעה לו בהמשך לפקד על יחידות צבאיות בוריאטיות.
קריירה צבאית
סמיונוב התגייס לצבא האימפריה הרוסית בשנת 1908, ולמד בין השנים 1908–1911 בבית הספר הצבאי בעיר אורנבורג. לאחר מכן שירת במונגוליה, שבהּ השתתף במרד נגד השלטון הסיני (מרד אשר הוביל לעצמאותהּ של מונגוליה החיצונית ב-11 בדצמבר 1911). בשנת 1914 הוסגו כוחות צבא רוסיה, ובהם סמיונוב, ממונגוליה, כתוצאה מחשש רוסיה מהתגובה האירופית על מעורבותהּ בארגון המרד במונגוליה. סמיונוב ומפקדים רוסים אחרים הוחזרו לרוסיה, ושירתו בעבר הבאיקל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח לחזית ולחם כמפקד פלוגה ברגימנט הקוזאקים "נרצ'ינסקי" בשטח פולין. על אומץ ליבו בקרבות עוטר ב עיטור גאורגי הקדוש. בשנת 1916 הועבר לחזית קווקז, שם השתתף בקרבות עם הטורקים ובמסע של כוחם רוסי לכורדיסטן הפרסי לעזרת הבריטים. לאחר חזרתו לרוסיה במאי 1917 הציע לארגן חטיבה של מונגולים ובוריאטים תחת פיקודו.
הטמאן ואנטי-בולשביק
לאחר מהפכת אוקטובר ארגן סמיונוב מרד כנגד הבולשביקים בתחנת הרכבת ברזובקה. לאחר שלא זכה לתמיכה ניכרת נסוג מעבר הבאיקל למנצ'וריה, ושם ארגן את הכוחות הנאמנים לו. ב-26 באוגוסט 1918 הצליח סמיונוב לכבוש את מחוז צ'יטה מידי הבולשביקים בסיוע חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי שמרדו כנגד בולשביקים וכבשו ערים רבות בדרכם לולדיווסטוק.
ב-9 במאי 1919 בעיר צ'יטה נבחר על ידי הקוזאקים להיות הטמאן של חיל הקוזאקים הזבאייקלים. ב-18 ביולי 1919 הועלה סמיונוב לדרגת גנרל על ידי האדמירל אלכסנד קולצ'אק.
ב-4 בינואר 1920, לאחר שהבין כי שלטונו קרס, העביר קולצ'אק את האחראיות על השטח שנשאר בשליטת הצבא הלבן בסיביר לידי גריגורי סמיונוב. אך, סמיונוב לא הצליח להתמודד עם הפרטיזנים הקומוניסטיים במחוזו, שערכו 3 מבצעים גדולים בתקופה שבין אפריל לנובמבר 1920 במטרה לכבוש את צ'יטה. בסוף אוקטובר 1920 נאלץ ההטמאן סמיונוב לסגת מצ'יטה, ובספטמבר 1921 ברח לסין מולדיווסטוק.
חייו בגלות
לאחר בריחתו לסין היגר סמיונוב לארצות הברית ומשם לקנדה וליפן, בהּ התגורר עד 1932. כאשר הקימו היפנים את מדינת מנצ'וקו בצפון סין, הוזמן ההטמאן סמיונוב לגור בעיר דאליין (דַיְירֶן), שבהּ ישב עד אוגוסט 1945. סמיונוב קיבל פנסיה חודשית בסך 1,000 ין יפני, ותוארו היה ראש "איחוד הקוזאקים במזרח הרחוק". משנת 1934 הוא החזיק במשרה במוסד לעניינים רוסיים במנצ'וקו, וכתב את ספר זכרונותיו "עליי: זכרונות, מחשבות ומסקנות" («О себе: Воспоминания, мысли и выводы»), שיצא לאור בחרבין בשנת 1938.
סמיונוב נתפס בדליאן בידי צנחנים סובייטים בעת מבצע סערת אוגוסט בספטמבר 1945, כאשר נכבשה מנצ'וקו בידי ברית המועצות. לאחר שנעצר והואשם בפעילות אנטי-מהפכנית, גזר עליו בית המשפט העליון של ברית המועצות מוות בתלייה. סמיונוב הוצא להורג ב-29 באוגוסט 1946. שלוש בנותיו נידונו ל 25 שנות מאסר. בנו, מיכאל, נרצח בכלא.
סמיונוב והיהודים
גריגורי סמיונוב לא היה אנטישמי במוצהר, אך למרות זאת מספר פוגרומים התרחשו במשך שלטונו. עד יוני 1919 לא התיר סמיונוב פעילות לתנועות לאומיות יהודיות בעיר צ'יטה. בפברואר של אותהּ שנה ייסד סמיונוב בצ'יטה את הגדוד היהודי. הגדוד, שמנה 200 חיילים, השתתף במבצעים רבים נגד פרטיזנים קומוניסטים.
חוליה (אנטומיה)
חוליות אצל האדם
שלושים ושלוש חוליות מרכיבות את עמוד השדרה, בהן חמש החוליות המאוחות המרכיבות את עצם העצה (בין כל החוליות האחרות נמצא דיסק בין-חולייתי), וארבע החוליות המאוחות המרכיבות את עצם העוקץ (עצם הזנב). שאר החוליות מחולקות לשלושה אזורים: אזור הצוואר (שבע חוליות), האזור החזי (שתים עשרה חוליות) והאזור המותני (חמש חוליות). במופעים גנטיים חריגים ניתן למצוא מספר שונה של חוליות בכל אזור.
להוציא את שתי החוליות הצוואריות הראשונות, לחוליות אמתיות (אלו ששייכות לשלושת האזורים העליונים) מאפיינים דומים, וניתן להדגימם על ידי בחינת חוליה חזית.
מבנה כללי
חוליה מורכבת משני מבנים מרכזיים: חלק קדמי, הוא גוף החוליה (Corpus vertebrae), וחלק אחורי - קשת החוליה (Arcus vertebrae) או הקשת העצבית. קשת החוליה וחלקו האחורי של גוף החוליה יוצרים את נקב החוליה (Foramen vertebrale). קשת החוליה מורכבת משתי רגליות (Pediculus arcus vertebrae) ומשני לוחות (Lamina arcus vertebrae) ומהווה את הבסיס לשבעה זיזים: ארבעה זיזים מפרקיים ששניים מהם עליונים (Processus articularis superior; Zygapophysis superior) ושניים תחתונים (Processus articularis inferior vertebrae; Zygapophysis inferior), שני זיזים רוחביים (Processus transversus vertebrae) וזיז קוצי אחד (Processus spinosus vertebrae). את הזיזים הקוציים של החוליות, אפשר לראות ולמשש במבט אחורי על גב. בזיזים נאחזים שרירי שלד שונים ורצועות, והזיזים המפרקיים יוצרים את המפרקים הפאצטלים בין כל שתי חוליות שכנות.
כאשר כל החוליות מופרקות זו לזו גופי החוליה יוצרים עמוד חזק שתומך בראש ובגו. קשתות החוליה יוצרות תעלה מגנה, בתוכה עובר חוט השדרה. בין כל שתי חוליות, דרך הנקבים הבין-חולייתים (Foramen intervertebrale), אחד בכל צד, יוצאים העצבים וכלי הדם השדרתיים.
נסיכה מלכותית
הנסיכה המלכותית (באנגלית: Princess Royal) הוא תואר שניתן באופן מסורתי (אך לא באופן אוטומטי) לבת הראשונה של מונרך בריטי. זהו תואר סמלי בלבד, והוא התואר הגבוה ביותר שיכולה לקבל נצר לבית המלוכה הבריטי שאינה המלכה. תואר זה מוענק לכל החיים, ולכן נסיכה לא יכולה להקרא "נסיכה מלכותית" במהלך תקופת חייה של נסיכה מלכותית אחרת. המלכה אליזבת השנייה, לדוגמה, לא החזיקה מעולם בתואר זה למרות שהייתה בתו הבכירה של המלך ג'ורג' השישי, משום שדודתה, הנסיכה מרי, החזיקה בתואר עד יום מותה בשנת 1965 ובעת מותה, אליזבת כבר הייתה מלכת הממלכה המאוחדת.
משנת 1642, אז הוענק התואר לראשונה, היו שבע נסיכות מלכותיות בממלכה המאוחדת. כיום מחזיקה בתואר זה בתה של המלכה אליזבת, הנסיכה אן. הנסיכה הבאה הצפויה לשאת את התואר היא הנסיכה שארלוט מוויילס.
הרעיון להעניק תואר מיוחד לנסיכה הבכירה היה של הנרייט מארי, נסיכת צרפת (1609-1669), בתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת ואשתו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה. המלכה רצתה ליצור גרסה אנגלית של התואר מאדאם רויאל, בו נקראה בצרפת בתו הבכירה של המלך. הנסיכה הראשונה שקיבלה את התואר "נסיכה מלכותית" בשנת 1642 הייתה בתם הבכירה של צ'ארלס הראשון והנרייטה מריה, הנסיכה מרי, שנולדה בשנת 1631.
הנסיכות המלכותיות
שבע הנסיכות שהחזיקו בתואר היו:
יעקב מלכין
יעקב מַלכּין (3 באוגוסט 1926 – 21 ביולי 2019) היה סופר ומחזאי, עורך, מתרגם, מבקר תרבות ומחנך ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לאמנויות וממייסדי החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. הוגה מרכזי באתיקה הומניסטית חילונית יהודית ומאז 1994 כיהן כמנהל אקדמי של מוסדות השכלת מבוגרים ומורים כגון תמורה ומיתר, ועורך כתב העת "יהדות חופשית".
ביוגרפיה
מלכין נולד בוורשה בירת פולין, ועלה לארץ ישראל בגיל 7. אביו, דב בר מלכין, היה מרצה ומבקר ספרות ותיאטרון בעיתונות בפולין ובישראל.
מלכין למד ולימים גם הרצה באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה העברית בירושלים, בסורבון, ובאוניברסיטת ניו יורק. החל משנת 1944, במקביל ללימודיו, פרסם מאמרי ביקורת ספרות, תיאטרון וקולנוע בעיתונות הישראלית, ושימש עורך הירחון ”על החומה“ של תנועת השומר הצעיר (1946-1944). במלחמת 1948 שימש קצין שידורים של ההגנה וצה"ל (1948-1947) בתחנת השידור המחתרתית תלם שמיר בועז, שהפכה, עם קום המדינה, לקול ישראל.
בשנת 1949 פעל במחנות ההסגר של המעפילים בקפריסין והרצה שם (ביידיש), ומילא תפקידים בצרפת ברשת הרכש הצבאי. בשנת 1951 ניהל והרצה במכללת פורמנסקי בניו יורק ליהדות כתרבות, ובשנת 1956 ייסד וניהל אולפן לעברית בקארטייה לאטין בפריז, במקביל לעבודתו כעוזר הנספח לתרבות בשגרירות ישראל בפריז.
בין השנים 1952 ל-1956 לימד מלכין במכללת סמינר הקיבוצים בתל אביב לימודי ספרות השוואתית ותנ"ך כספרות. במקביל פעל כמנהל מחלקת הרפרטואר של תיאטרון הבימה ומרצה לדרמה בבית הספר לתיאטרון של התיאטרון הקאמרי והבימה.
בין השנים 1958 ל-1971 ייסד וניהל את מרכזי קהילת התרבות הראשונים - בית רוטשילד ובית הגפן בחיפה. מרכזים עירוניים אלו נוהלו לראשונה על ידי קהילות חברים שהתארגנו כעמותות עצמאיות והנהיגו והנחו את עשרות הפעילויות והחוגים החברתיים שפעלו בהם, כולל הסינמטק החיפאי, שנבנה בתחום בית רוטשילד. בשנים אלו הרצה מלכין בתחום האסתטיקה והרטוריקה במחלקה ללימודים הומניסטיים ואמנויות של הטכניון, ובפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים.
מלכין ערך מספר סיורי הרצאות על יהדות בספרות העולם: בשנת 1960 באוסטרליה, ב-1965 בארצות הברית וב-1970 בצרפת.
בשנת 1963 מלכין כתב והקריא את קטעי הקריינות בסרט בירושלים של הבמאי דוד פרלוב.
מ-1969 ועד 1994 לימד באוניברסיטת תל אביב אסתטיקה וביקורת של התיאטרון והקולנוע. ב-1971 ייסד, יחד עם דיקן הפקולטה החדשה לאמנויות, פרופ' משה לזר, את החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ופעל כנציג האוניברסיטה בצוות ההקמה וההפעלה של סינמטק תל אביב, וכעורך "דפי הסינמטק“ ביחד עם אורי קליין. "דפי הסינמטק“ היו מאמרי ביקורת שהוגשו לצופים לפני כל סרט שהוקרן עם תחילת פעילותו של סינמטק תל אביב.
מלכין כיהן כעורך הראשי של כתב העת "יהדות חופשית: כתב עת ליהדות כתרבות", שאותו ייסד ב-1995 ושיצא לאור בדפוס עד 2004. מלכין כיהן עד יום מותו בתור המנהל האקדמי (”פרובוסט“) של המכון הבינלאומי ליהדות חילונית-הומניסטית אשר מרכזיו בירושלים ובדטרויט. המכון מכשיר בעלי תואר אקדמי ראשון לתפקידי מדריכי קהילות ובעלי תואר שני ושלישי לתפקידי רבנים במסלול לימודים ועבודה עצמית במשך ארבע שנים.
משפחה
בשנת 1950 נישא מלכין לציירת פליס פזנר מלכין, והתגורר עמה עד מותו בירושלים. לשניים נולדו שני ילדים: עירד מלכין, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל בהיסטוריה (2014), והרב סיון מלכין-מס, דקאנית "תמורה" (ירושלים), המכון להכשרת רבנים חילונים ומנהיגות קהילתית של המכון הבינלאומי ליהדות חילונית-הומניסטית.
עבודתו
כתבי יעקב מלכין התמקדו בעיקרי האתיקה ההומניסטית הלא דתית שהובעו לטענתו באורחות החיים של רוב היהודים בישראל ובעולם. מלכין תפס את היהדות כתרבות פלורליסטית - חילונית ודתית. הוא טען כי הפלורליזם אפיין את היהדות מאז עידן התנ"ך, אז התאפיינה תרבות העם היהודי בריבוי אלים, דתות, פולחנים, אמונות ודעות. מאז העידן ההלניסטי התפתחו ביהדות תרבויות, אמונות ודעות שונות ביהדויותיה.
בניגוד להוגים אתאיסטים כדוגמת ריצ'רד דוקינס, כריסטופר היטצ'נס, וסם האריס, שראו באתאיזם ”אי אמונה“, מלכין הקדיש את כתביו לאמונות ההומניסטיות הרווחות בציבור הלא דתי במערב באופן כללי, ובעם היהודי בכלל זה. מלכין טען כי אין בעולם ”אנשים לא מאמינים“, אלא בני אדם המביעים באורחות חייהם ומעשיהם מגוון אמונות. אלו כוללות אמונות דתיות, המתאפיינות במחויבות לציית למנהיגי הדת המדברים לכאורה בשם האלוהים, ואמונות לא-דתיות, הכוללות אמונה באדם כריבון לחייו וכמעצב את כללי התנהגותו, כיחיד וכחברה, מתוך שאיפה להגשים את מטרת החיים האנושיים - האושר.
בספריו "במה מאמינים יהודים חילוניים?“, “היהדות החילונית - אמונה, ערכים ורוחניות“ ו“האמונה האתאיסטית של יהודים חילוניים“ הביע מלכין את השקפתו על האמונה ההומניסטית באדם כריבון לחייו, ממנה נובעות הן התודעה הלאומית והן האמונה בזכויות כל אדם וכל עם. מלכין סבר כי אמונה זו נוגדת את ה"דתות אלוהיות", המחייבות את המאמינים בשמירת כל צווי מנהיגיהן, כולל אלה המנוגדים לעיקרי ההומניזם והצדק האוניברסלי. האמונה ההומניסטית גם נוגדת ”דתות חילוניות אידאולוגיות“ כקומוניזם ונאציזם אשר גם המאמינים בהן מחויבים לציית לכל הצווים, המצוות וההוראות של מנהיגיהם בשם המטרה המקדשת את האמצעים, גם כשאלה גורמים לשואה או לגולאג.
האמונות ההומניסטיות הלא דתיות באדם כריבון כוללות אגנוסטים כסוקרטס, דאיסטים כאפיקורוס, פנתאיסטים כשפינוזה ואיינשטיין, ואתאיסטים כג'ון סטיוארט מיל וברטראנד ראסל המשוחררים ממחויבות לדת אלוהית או אידאולוגית. אמונות אלו גם שונות מהרלטיביזם הפוסט מודרני בהיותן מחויבות למצוות האתיקה ההומניסטית וכללי הצדק האוניברסליים כפי שנוסחו על ידי קונפוציוס והלל הזקן: לא יעשה אדם לזולתו את מה שהוא שונא שיעשו לו. מכללי צדק אלו נובעים ערכי המוסר של שוויון, חירות, וזכויות אדם לכל אדם ולכל עם.
יהדות
מלכין חוקר את אמונת היהודים החילונים המאמינים באדם כריבון לחייו וחופשי לבחור את דרכו, והבוחרים לראות את היהדות כתרבות. בהאמינם בזכויות כל אדם וכל עם לחירות, שוויון ועצמאות, הם מחויבים לכללי צדק, מוסר ודמוקרטיה המאפשרת הבטחתם. מכאן אמונתם של יהודים חילונים בחופש ממיצוות מנהיגי דת הנאמרות בשם אל על טבעי. הספר דן בזיקת אמונתם של יהודים חילוניים להשקפת עולמם ההומניסטית. הספר שואל מאילו בחינות עליונים הערכים הנובעים מההומניזם על מיצוות הדת היהודית והאמונות באלוהים כיצירה אנושית לעומת האמונות בסמכותו כבורא האדם והעולם. הספר דן ביישום האמונות בכללי התנהגות המעצבים את אורח החיים, בצורה חדשה לחגים המסורתיים וביצירת חגים חדשים. הספר כולל מילון מושגי מפתח בשיח על יהדות כתרבות העם היהודי ותולדותיה. בספר זה דן מלכין בפלורליזם שאפיין את היהדות כבר בעידן התנ"ך - בו עבדו היהודים אלים רבים, ויצרו יצירות חילוניות כ"שיר השירים" ו-”מגילת אסתר“ או יצירות ספקניות ואפיקוריאניות כ"איוב“ ו“קהלת“ בצד יצירות שהביעו אמונה באל בלעדי, צודק ושולט בעולם כולו. התנ"ך, אנתולוגיה המייצגת את היהדות כתרבות העם היהודי בעת היווצרו, מציג את המונותאיזם המוסרי של הנביאים, ויצירות מופת ספרותיות על גיבורים ספרותיים ורבי פעלים וחטאים, כמו כל הגיבורים הספרותיים ביצירות מופת בספרות העולמית, וכמו אלוהים, אברהם, יעקב, משה ודוד. הקדמה מאת הרב שרוין ויין הספר דן באמונות יהודים חופשיים מדת בעלי תפיסות שונות של האלוהים, במחויבות לערכים מוסריים ובהבדל ביניהם לבין מצוות הדת, בזהות היהודית הלאומית הנבדלת מהזהות היהודית הדתית, ברוחניות המתלווה לחיי התרבות וחוויותיה החברתיות, הפיוטיות והתבוניות ביהדות החילונית ביחס לאלוהים וגיבורים ספרותיים אחרים בתנ"ך. הספר דן בעיקרי הגות אפיקורוס והשפעת האפיקוריאניות בעידן ההלניסטי על תרבויות העמים והיהדות, ייצוגה ביצירות "קהלת" ו"איוב", והעדויות על התפשטות האפיקורסיות ביהדות, התרבות היחידה שאימצה את שם אפיקורס ככינוי למאמינים בריבונות האדם. על התרבות האפיקורסית ביהדות מימי בית שני מעידים פסקי דין מות שהוצאו נגדם על ידי רבנים וכתב הפולמוס של סעדיה גאון נגד חיוי הבלכי (חז"ל הגדירו את אמונת האפיקורסים באמרם כי "אוטומטון הוא העולם"). הספר דן בפילוסוף אפיקורוס ובאמונתו האתיאיסטית-הומניסטית באדם כמידת כל הדברים, אמונה בהגשמת זכותו של האדם לחיים, לחופש, לשוויון, להנאה ולחתירה לאושר. הספר הוא נוסח מחודש ומתוקן לפרק "אפיקורוס ואפיקורסים: השפעת אפיקורוס היווני ו'אפיקורסים' יהודים על היהדות", בתוך יעקב מלכין (עורך), 'תרבות היהדות החילונית – הגות חדשה בישראל' (כתר וספריית היהדות החילונית, 2006).
אמנות, תיאטרון וקולנוע
דיון השוואתי ביצירות צ'ארלי צ'פלין וברטולט ברכט, ודרכם בעיצוב דמויות ייחודיות וחיות ביצירות סאטיריות וחושפניות של הטבע האנושי, תוך ביטויי ביקורת חריפה כלפי תופעות חברתיות ופוליטיות. על סרטי פדריקו פליני - לה דולצ‘ה ויטה, שמונה וחצי, וסרטי אלן רנה - הירושימה אהובתי והמלחמה נסתיימה, וגישת הקולנוע כספרות זמננו לאהבה חופשית ממוסרות המסורת, והמצוקות הרוחניות של בני דורם של היוצרים בעולם המבוכה אחר מלחמת העולם השנייה. מסה באסתטיקה עם ציורי פליס פזנר מלכין דיון בצד השווה בין חויית האהבה של האני לאת ואתה (בעקבות מרטין בובר) לחויית האהבה ליצירת אמנות ייחודית. דיון במאפייני התסריט כסוגה חדשה בספרות העולם ובתפקידיו החיוניים בעיצוב וברמת היצירה הקולנועית המבוססת עליהם. כולל תסריטים: תותי בר, האזרח קיין, כלב אנדלוזי, יצרים, לאט יותר, ופרסום ראשון של תסריט מאת שלום עליכם: ”טוביה אינו מתייאש“ (נכתב במקורו ברוסית).
רטוריקה, חינוך, לימודי קהילה
הספר מציג לראשונה בעברית את "הדגם הרטורי“ - שבעת רכיבי היסוד של טעון המארגן את המחשבה לנאום או הרצאה המורכבת מנאומים, ומשמש לניתוח וביקורת טקסטים. דגם זה משמש בסיס למדריכים לדיבור בציבור, וכדומה. הספר בוחן את תרומת החיים בקהילה לאיכות החיים של חבריה לעומת חיי הסובלים ממצוקת ניכור ובדידות בחברה מודרנית בה התפוררו הקהילות המסורתיות. קהילות אלו, טוען הספר, הוקמו לראשונה ביהדות, אחרי חורבן מקדשיה וממלכותיה, כאשר ייסדו את בית הכנסת - מוסד דתי חסר תקדים שהיווה מרכז תרבות השייך ומונהג על ידי קהילה, ללא פולחן קרבנות. בספר כלול סיפור הקמתם והפעלתם של מרכזי קהילת תרבות חילונית בחיפה - בית רוטשילד, בית הגפן - מרכז קהילה יהודי ערבי, ובית נגלר בקרית חיים. מדריך מעשי ליצירה והרצאה של נאומים והרצאות במסגרת שעורים ודיונים בבית הספר ובמסגרות חינוכיות אחרות, תוך שימוש ב“דגם הרטורי“ שהוצע בספר ”אומנות ההרצאה“. הספר מתאר ומסווג סוגי הרצאה לפי מטרותיהן ותפקידיהן בדיון ובהידברות. הספר מנתח יצירות מופת באמנות ההרצאה המובאות בתנ"ך וביצירות שייקספיר, לאור הדגם הרטורי ומקדיש פרק לכל אחד מרכיביו: הנושא כשאלה, הטענה המשיבה עליה, ההגדרה של מושגי מפתח, הנימוק לנכונות הטענה, הדוגמה המעגנת את הטענה במציאות, המסקנה הכוללת המלצה, השאלה החדשה הבוחנת את הטעון או מציעה נושא להמשכו. פרופ' עירד מלכין מציע בפרקי הסיום של הספר דרכי יישום שיטת הדגם הרטורי בהכנת עבודות סמינריוניות, עבודות תלמידים והענות למבחנים.
יצירות ספרותיות ויצירות תיאטרון
מחזה על יונה הנביא ועל קצין אמריקני בשם יונה ג'ונס הממונה על ענישת כל האשמים בקרב העם הגרמני אחרי מלחמת העולם השנייה. המחזה הוצג בתיאטרון חיפה בהצגה יחידה להשקת הספר - בהשתתפות חיים טופול בתפקיד לורד וזהרירה חריפאי בתפקיד מרתה, עם מוזיקה של יוחנן זראי ובבימוי דוד לוין. המחזה תורגם לצרפתית על ידי אלן שטלן והוצג בתיאטרון קפה פריז בשנת 2002. מחזה: גרסה דרמטית של הטקסט המקורי שבתנ"ך המתגלה כמחזה. רומן קולנועי. ספורו של גולה ישראלי אנטי-ציוני החי בפריז ועימות חייו בחיי אביו ואחותו העומדת להתגייס לצה"ל אך מתאהבת בקצין צרפתי ובחייו בפריז. עלילות חייהם ואהבתם מתנגשות זו בזו ובגיבורים האחרים ברומן - חברים בקהילת קומוניסטים יהודים בפאריס, שוטר יהודי האינטרפול, ואביהם של רחלי ועמנואל הממשיך להאמין בציונות כהגשמת הבטחת זכויות כל אדם וכל עם לשוויון ועצמאות. הוצג בתיאטרון הבימה בישראל ב-1956 ובפסטיבל בינלאומי בתיאטרון בפריז, סרה ברנרד, בתפקיד הראשי חנה רובינה, מוזיקה ולחן השירים-פאול בן-חיים.