cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קונסטנטיוס כלורוס
מינוי לאוגוסטוס
בין השנים 303 ל 305 החלו מאבקי כוח וירושה בין השליטים של הטטררכיה. על פי ההיסטוריה הרומאית ולמעשה הנוצרית, הקיסר גלריוס שהיה מקורב לדיוקלטיאנוס החל לפעול בחצר האוגוסטוס על מנת לקדם את מעמדו ובעיקר להשפיע על סבב המינויים העתידי בו יקבעו זוג האוגוסטוסים והקיסרים המולכים על האימפריה. על פי ההיסטוריה הנוצרית גלריוס ניצל את העמדה האנטי נוצרית של דיוקלטיאנוס ואת הצווים האנטי נוצריים שלו מחד ואת עמדתו הסובלנית לכאורה של קונסטנטיוס כלפי הנוצרים על מנת לקדם את מעמדו ועמדותיו. בשנת 304 נפגשו מקסימיאנוס וגלריוס ובהיעדרו של קונסטנטיוס קבעו כי תפקיד הקיסרים העתידיים יעבור למועמדים מוסכמים ולא בשושלת המשפחתית לפיה קונסטנטינוס בנו של קונסטנטיוס אמור היה לרשת את מקומו. כך נבחר מועמדו של גלריוס פלביוס ולריוס סוורוס לתפוס את מקום הקיסר המערבי ומקסימינוס דאיה לקיסר המזרחי של האימפריה, מהלך זה שחתר תחת רצונם ותוכניותיהם של קונסטנטיוס ומקסימיאנוס הוביל בסיכומו של תהליך לפירוק הטטררכיה השנייה.
ביום ה 1 במאי 305 ויתרו האוגוסטוסים על הכיסא והעבירו את שרביט השלטון לקיסרים, בטקס שנערך במילאנו מול לגיונות הצבא מינה מקסימיאנוס את סוורוס לקיסר והכריז על קונסטנטיוס לאוגוסטוס. טקס מקביל נערך בניקומדיה שם העביר דיוקלטיאנוס את שרביט השלטון בתואר אוגוסטוס לגלרינוס ומינה את מקסימינוס דאיה לקיסר.
מותו של קונסטנטיוס כלורוס
בשנת 305 יצא קונסטנטיוס כלורוס למערכה נוספת בבריטניה כשהוא מלווה בבנו קונסטנטינוס. הוא הרחיב את השלטון הרומאי באי לאחר שהצליח להביס את שבטי הפיקטים ששכנו מעבר לחומת אדריאנוס במזרח וצפון סקוטלנד והכריז על עצמו כ "בריטניקוס מקסימוס" (Britannicus Maximus) בינואר 306. הוא נפטר ממחלה זמן קצר לאחר מכן, ביום 25 ביוני 306, בעת שהצבא הרומאי חנה בעיר אבורקום (יורק). הצבא שהיה תחת פיקודו הכריז על בנו קונסטנטינוס כאוגוסטוס ובכך נטרפו קלפי הפוליטיקה הרומאית, והחלו סדרת מאבקי כוח בין נושאי תוארי הקיסר ואוגוסטוס, שבסופם יצא קונסטנטינוס כשליט יחיד.
בסיס דיוקלטיאנוס
בסיס דיוקלטיאנוס הוא שמו של בסיס הנמצא בפורום הרומאי שברומא, עליו עמד עמוד מפואר שמאז נעלם. הבסיס הוקם בשנת 303 בתקופת הטטררכיה ועליו דמויות מכונפות של אלת הניצחון ומוקדש לאוגוסטוס מקסימיאנוס ולקונסטנטיוס כלורוס. על הבסיס כתוב "עשר שנים מוצלחות".
מותו של אדגר אלן פו
מותו של אדגר אלן פו שאירע ב-7 באוקטובר 1849 נותר מסתורי. הנסיבות שהובילו לימיו האחרונים של אדגר אלן פו אינן ודאיות, וסיבת המוות שנויה במחלוקת. ב-3 באוקטובר נמצא הסופר האמריקאי הוזה בבולטימור, מרילנד, "במצוקה רבה, ו...צורך סיוע מיידי", לפי האיש שמצא אותו, ג'וזף וו. ווקר. הוא נלקח לבית החולים וושינגטון קולג', שם מת בשעה 5 בבוקר ביום ראשון, ה-7 באוקטובר. הוא היה בן 40 במותו. פו מעולם לא הצליח להסביר איך הגיע למצב זה.
חלק ניכר מהמידע הקיים על ימיו האחרונים לחייו של פו מגיע מאחד מרופאיו, ג'ון ג'וזף מורן, אם כי אמינותו מוטלת בספק. פו נקבר בחלק האחורי של היכל ווסטמינסטר, אך שרידיו הועברו לקבר חדש עם אנדרטה גדולה יותר בשנת 1875. האנדרטה החדשה יותר מסמנת גם את מקום קבורתם של אשתו של פו, וירג'יניה, וחמתו, מריה. תיאוריות לגבי מה שגרם למותו של פו כוללות התאבדות, רצח, כולרה, היפוגליקמיה, כלבת, עגבת, ושפעת. עדויות להשפעת אלכוהול שנויה במחלוקת קשה. לאחר מותו של פו, רופוס ווילמוט גריסוולד כתב את ההספד שלו תחת השם הבדוי "לודוויג". גריסוולד היה למעשה יריב של פו ומאוחר יותר פרסם את הביוגרפיה המלאה הראשונה שלו, שמתארת אותו כמושחת, שיכור, ומשתמש סמים מטורף. מאמינים שחלק ניכר מהראיות לדימוי זה של פו זויף על ידי גריסוולד, ולמרות שחבריו של פו הוקיעו אותה, לפרשנות זו הייתה השפעה מתמשכת.
כרונולוגיה
ב-27 בספטמבר 1849, פו עזב את ריצ'מונד, וירג'יניה, אל ביתו בעיר ניו יורק. לא קיימות ראיות מהימנות לגבי מקום הימצאו עד שבוע לאחר מכן ב-3 באוקטובר, כאשר הוא נמצא הוזה בבולטימור ב'טברנה של ריאן' (המכונה לפעמים היכל התותחן). מדפיסן בשם ג'וזף וו. ווקר שלח מכתב וביקש עזרה מג'וזף א. סנודגראס, מכר של פו. במכתבו נכתב קרוב לכך:
אדוני היקר - ישנו גבר יותר גרוע מהלבישה, בקלפי רובע 4 של ריאן, כינוי אדגר א. פו, הנראה במצוקה גדולה, והוא אומר שהוא מכיר אותך, ואני מבטיח לך, הוא זקוק לסיוע מיידי. שלכם, בחיפזון, ג'וס ו. ווקר
סנודגראס לאחר מכן תיאר את מראו של פו כ"דוחה", עם שיער לא מטופח, פנים מחורצות ולא שטופות ועיניים "חסרות ברק וריקות". בגדיו, אמר סנודגראס, שכללו חולצה מלוכלכת ונעליים לא מצוחצחות, לא התאימו היטב. ג'ון ג'וזף מורן, שהיה הרופא של פו, נתן תיאור מפורט משלו על הופעתו של פו באותו יום: "מעיל בומבזין ישן מוכתם דהוי, תחתונים בעלי אופי דומה, זוג נעליים בלויות היורדות על העקבים, וכובע קש ישן". פו מעולם לא היה קוהרנטי מספיק זמן כדי להסביר איך הוא הגיע למצב הזה, ויש המאמינים שהבגדים שלבש לא היו שלו משום שלבישת בגדים עלובים לא היה רגיל עבורו.
מורן טיפל בפו בבית החולים וושינגטון קולג. הוא מנע כל ביקור והיה כלוא בחדר דמוי כלא עם חלונות סורגים בחלק בבניין השמור לאנשים שיכורים.
אומרים שפו קרא שוב ושוב את השם "ריינולדס" בלילה שלפני מותו, אם כי אף אחד לא הצליח לזהות את האדם שאליו התייחס. אפשרות אחת היא שהוא נזכר במפגש עם ג'רמיה נ. ריינולדס, עורך עיתון וחוקר שייתכן שהיווה השראה לרומן הנרטיב של ארתור גורדון "פים מננטקט". אפשרות נוספת היא הנרי ר. ריינולדס, אחד השופטים המפקחים על סקרי הרובע הרביעי בטברנה של ריאן, שאולי פגש את פו ביום הבחירות. יכול להיות שפו קרא במקום זאת ל"הרינג", שכן למחבר היה קרוס משפחה בבולטימור העונה לשם הנרי הרינג. בעדויות מאוחרות יותר, מורן נמנעה מהתייחסות לריינולדס. הוא גם טען שהוא ניסה לעודד את פו באחת הפעמים הבודדות שבהן היה ער. כאשר מורן אמר למטופל שלו שבקרוב ייהנה מחברתם של חברים, פו ענה לכאורה כי "הדבר הטוב ביותר שחברו יכול לעשות יהיה לפוצץ לו את המוח באקדח".
במצב המצוקה של פו, הוא התייחס לאישה בריצ'מונד. יכול להיות שהוא הזה, וחשב שאשתו, וירג'יניה אליזה קלם פו, עדיין בחיים, או שהוא התכוון לשרה אלמירה רויסטר, לה הציע לאחרונה נישואין. הוא לא ידע מה קרה לתא החפצים שלו, אשר, כך התברר, הושאר מאחור בטברנת "הסוואן (הברבור)" בריצ'מונד. מורן דיווח שמילותיו האחרונות של פו היו, "אדוני, עזור לנפשי המסכנה" לפני מותו ב-7 באוקטובר 1849.
אמינות מורן
מכיוון שלא היו לפו מבקרים, מורן היה כנראה האדם היחיד שראה את המחבר בימיו האחרונים. למרות זאת, אמינותו הוטלה בספק שוב ושוב, אם לא נחשבה כבלתי מהימנה לחלוטין. במהלך השנים שלאחר מות פו, סיפורו השתנה כשכתב והרצה על הנושא. הוא טען (ב-1875 ושוב ב-1885) שהוא יצר קשר מיד עם דודתו וחמותה של הסופר, מריה קלם, כדי ליידע אותה על מותו של פו; למעשה, הוא כתב לה רק לאחר שביקשה מכתב ב-9 בנובמבר, כמעט חודש שלם לאחר האירוע. הוא גם טען שפו אמר, באופן פואטי למדי, כשהתכונן לשאוב את נשימתו האחרונה: "השמים המקומרים מקיפים אותי, ואלוהים כתוב בקריאה על חזיתו של כל יצור אנושי, ושדים מתגלמים, מטרתם תהיה. להיות הגלים הרותחים של ייאוש ריק." עורך ה"ניו יורק הראלד", שפרסם גרסה זו של סיפורו של מורן, הודה: "איננו יכולים לדמיין את פו, אפילו אם הוא הזוי, בונה [משפטים שכאלה]."
אמירותיו של מורן אפילו שינו תאריכים. בנקודות שונות, הוא טען שפו הובא לבית החולים ב-3 באוקטובר בשעה 17:00, ב-6 באוקטובר בשעה 9 בבוקר, או ב-7 באוקטובר (יום מותו) ב"שעה 10 בצהריים". עבור כל חשבון שפורסם, הוא טען שיש לו את רישומי בית החולים כעיון. חיפוש אחר רישומי בית חולים מאה שנה אחרי, לא מצא דבר. חלק מהמבקרים טוענים שחוסר העקביות והטעויות של מורן נבעו רק מחוסר זיכרון, רצון תמים לעשות רומנטיזציה, או אפילו מסניליות. בזמן שכתב ופרסם את אמירתו האחרונה ב-1885, מורן היה בן 65.
סיבת מוות
כל התיעוד הרפואי והמסמכים, כולל תעודת הפטירה של פו, אבדו, אם היו קיימים אי פעם. הסיבה המדויקת למותו של פו שנויה במחלוקת, אך קיימות תיאוריות רבות. ביוגרפים רבים התייחסו לנושא והגיעו למסקנות שונות, החל מקביעתו של ג'פרי מאיירס שמדובר בהיפוגליקמיה ועד לתאוריית עלילת הרצח הקונספירטיבית של ג'ון אוונגליסט וולש. כמו כן הוצע כי מותו של פו עלול היה לנבוע מהתאבדות הקשורה לדיכאון. בשנת 1848, הוא כמעט מת ממנת יתר של לאודנום, הזמין כחומר הרגעה ומשכך כאבים. למרות שלא ברור אם זה היה ניסיון התאבדות אמיתי או סתם חישוב שגוי מצידו של פו, זה לא הוביל למותו של פו שנה לאחר מכן. בשנת 2020, ניתוח פסיכולוגי של שפתו של פו קבע שהוא סובל מאפיזודה דיכאונית גדולה לקראת סוף חייו ושלא ניתן לשלול התאבדות. עם זאת, העדויות להתאבדות לא היו נוכחות באופן עקבי בכתביו המקצועיים של פו, מה שהוביל את החוקרים למסקנה שייתכן שדיכאון שיחק תפקיד במותו, אך התאבדות נראתה לא סבירה.
האפיון של פו כאלכוהוליסט בלתי נשלט שנוי במחלוקת. שותפו לשתייה במשך זמן מה, תומאס מיין ריד, הודה שהשניים עסקו ב"השתוללויות" פראיות, אבל שפו "מעולם לא חרג מהשמחה התמימה שבה כולנו מתמכרים... למרות שאני מכיר בכך כאחד מכשלונותיו של פו, אני יכול לדבר אמת על כך שזה לא רגיל". יש הסבורים שלפו הייתה רגישות חמורה לאלכוהול והשתכר לאחר כוס יין אחת. הוא שתה רק בתקופות קשות בחייו ולפעמים הלך מספר חודשים בכל פעם ללא אלכוהול. הוספת בלבול נוסף לגבי תדירות השימוש של פו באלכוהול הייתה חברותו בבני המתון בזמן מותו. ויליאם גלן, שניהל את התחייבותו של פו, כתב שנים מאוחר יותר שלקהילת המתינות לא הייתה סיבה להאמין שפו הפר את התחייבותו בעת שהותו בריצ'מונד.
סיבות רבות אחרות למוות הוצעו במהלך השנים, כולל מספר צורות של מחלת מוח נדירה או גידול מוחי, סוכרת, סוגים שונים של מחסור באנזים, עגבת, אפופלקסיה, דליריום טרמנס, אפילפסיה ודלקת קרום המוח. רופא בשם ג'ון וו. פרנסיס בדק את פו במאי 1848 והאמין שיש לו מחלת לב, מה שפו הכחיש מאוחר יותר. בדיקה משנת 2006 של דגימה משיערו של פו מספקת ראיות נגד האפשרות של הרעלת עופרת, הרעלת כספית וחשיפות דומות של מתכות כבדות רעילות. הוצעה גם כולרה. פו עבר בפילדלפיה בתחילת 1849 במהלך מגפת כולרה. הוא חלה במהלך שהותו בעיר וכתב מכתב לדודתו, מריה קלם, ואמר שייתכן שהוא "סבל מכולרה, או עוויתות די חמורות".
הלויה
הלווייתו של פו הייתה פשוטה. היא התקיימה בשעה 16:00 ביום שני, 8 באוקטובר 1849, בבולטימור. מעט אנשים השתתפו בטקס. הנרי הרינג, סיפק ארון קבורה פשוט מעץ מהגוני. אשתו של מורן הכינה לו את התכריכים. את ההלוויה ניהל הכומר קלם, בן דודה של אשתו של פו וירג'יניה. כמו כן, נכחו סנודגראס, עורך דין מבולטימור וחברו לשעבר באוניברסיטת וירג'יניה זאקאוס קולינס לי, בן דודו הראשון של פו אליזבת הרינג ובעלה, ומנהל בית הספר לשעבר ג'וזף קלארק. כל הטקס נמשך שלוש דקות בלבד במזג האוויר הקר והלח. הכומר קלם החליט לא לטרוח בדרשה כי הקהל היה קטן מדי. סקסטון ג'ורג' וו. ספנס כתב על מזג האוויר: "זה היה יום אפל וקודר, לא ירד גשם אלא רק סוג של גולמי ומאיים." פו נקבר בחצר הכנסייה הפרסביטריאנית של וסטמינסטר, בבולטימור, בארון קבורה זול שהיה חסר לו. ידיות, לוחית שם, ביטנת בד או כרית לראשו.
ב-10 באוקטובר 2009, פו קיבל הלוויה שנייה בבולטימור. שחקנים גילמו את בני דורו של פו וסופרים ואמנים אחרים שמתו זה מכבר. כל אחד נתן כבוד וקרא הספדים שהותאמו מכתביו על פו. ההלוויה כללה העתק של ארונו של פו וגופת שעווה.
פרשת קו 300
פרשת קו 300 או פרשת השב"כ היא פרשה שאירעה ב-1984 ונמשכה כשנתיים וחצי, שתחילתה בחטיפת נוסעי אוטובוס על ידי מחבלים פלסטינים כבני ערובה לצורכי מיקוח ושחרורם בפעולה צבאית בה נהרגה אחת מנוסעות האוטובוס, והמשכה בחקירה ממושכת של אנשי השב"כ שהרגו שני מחבלים לאחר תפיסתם ושיקרו בעדותם באשר לנסיבות המוות. הפרשה הביאה למשבר חמור בשב"כ וביחסיו עם גורמים ממשלתיים אחרים, ולפרישת ראש השב"כ ובכירים נוספים.
בעלי התפקידים בעת החטיפה היו: ראש הממשלה יצחק שמיר, שר הביטחון משה ארנס, הרמטכ"ל משה לוי, קצין חי"ר וצנחנים ראשי יצחק מרדכי, מפקד סיירת מטכ"ל שי אביטל, ראש השב"כ אברהם שלום, וראש אגף המבצעים בשב"כ אהוד יתום.
חטיפת בני הערובה בקו 300 של אגד
ביום חמישי, 12 באפריל 1984, הגיעו ארבעה מחבלים פלסטינים בני 18 חמושים בסכינים מרצועת עזה לאשדוד. המחבלים עלו בתחילה כנוסעים על אוטובוס בינעירוני בקו 300 של "אגד" אשר היה בדרכו מתל אביב לאשקלון ובו 41 נוסעים. המחבלים השתלטו על האוטובוס זמן קצר לאחר שהאוטובוס עזב את התחנה בשעה 7:30. במהלך ההשתלטות נפצע קשה אחד מנוסעי האוטובוס. החוטפים החזיקו ברשותם מזוודה וטענו כי מדובר במזוודת נפץ אותה הם איימו לפוצץ. החוטפים אילצו את האוטובוס לשנות את כיוונו ולנסוע לעבר הגבול המצרי.
זמן קצר לאחר החטיפה, שחררו החוטפים את אסתר (אתי) בן חור, אחת הנוסעות, שהייתה בהיריון. אסתר ירדה מהאוטובוס דרומית לאשדוד. אסתר תפסה משם טרמפ לתחנת דלק ומשם דיווחה לרשויות על החטיפה. כתוצאה מכך יצאו כוחות צה"ל ומשטרת ישראל למרדף אחר האוטובוס.
האוטובוס, אשר נע במהירות של 120 קמ"ש, פרץ דרך שני מחסומים פשוטים, עד שכוחות צה"ל ירו לעבר צמיגיו והצליחו לעצור אותו סמוך למחנה דיר אל בלח שברצועת עזה, רק 10 קילומטרים צפונית לגבול עם מצרים. כאשר האוטובוס עצר הצליחו חלק מהנוסעים לברוח ממנו דרך דלת פתוחה.
בעיצומה של ההתקהלות החלו אנשי תקשורת ישראלים להתאסף במקום. כמו כן נכחו במקום הרמטכ"ל משה לוי, שר הביטחון משה ארנס וראש השב"כ הישראלי אברהם שלום.
החוטפים, שהחזיקו את נוסעי האוטובוס כבני ערובה, דרשו לשחרר 500 מחבלים אנשי פת"ח הכלואים בישראל, ושישראל תאפשר להם לעבור למצרים. החוטפים טענו שלא יהססו לפוצץ את מזוודת הנפץ שברשותם ולהרוג באופן זה את הנוסעים.
עם התקדמות המשא ומתן, הגיעו אנשי השב"כ בזירה למסקנה שהחוטפים מתנהגים כחובבנים, ואחד מהם אף ציין ש"זה קצת מגוחך לקרוא לזה פיגוע חטיפת בני ערובה", וכי הארבעה לא מהווים סיכון ממשי.
פעולת ההשתלטות
הרמטכ"ל, משה לוי, הנחה את הקחצ"ר יצחק מרדכי, לתכנן פעולת השתלטות על האוטובוס. מרדכי בחר להטיל את המשימה על סיירת מטכ"ל אותה הובילו מפקדה, שי אביטל, ומחליפו המיועד עמר בר-לב, ולא על הימ"מ.
לאחר משא-ומתן ממושך בסביבות השעה 7:00 בבוקר ב-13 באפריל, פרץ כוח מיוחד של סיירת מטכ"ל בפיקודו של תת-אלוף יצחק מרדכי אל האוטובוס תוך כדי ירי לעבר החוטפים מבעד לחלונות האוטובוס. במהלך מבצע ההשתלטות הצליחו החיילים להרוג שניים מהחוטפים (מחמוד קבלאן ומחמוד ברכה), ללכוד את שני החוטפים הנוספים (מג'די אבו ג'אמע וסובחי אבו ג'אמע), ולשחרר את כל בני הערובה, למעט נוסעת אחת,, חיילת שנהרגה מאש צה"ל במהלך פעולת ההשתלטות. במהלך המבצע נפצעו שבעה נוסעים.
ההוצאה להורג של שני החוטפים שנתפסו
שני המחבלים שנלכדו בחיים, נכבלו והובלו לשדה סמוך. ראש השב"כ, אברהם שלום, הורה לראש אגף המבצעים בשב"כ, אהוד יתום, להרוג את שני החוטפים, כדי שמפיגוע מיקוח לא יצאו מחבלים בחיים.
יתום ואנשיו נטלו את החוטפים איתם במכונית, ובמקום מבודד הכו אותם בראשם באבנים ובמוט ברזל, עד מותם. גופות החוטפים הובאו לבית חולים, שם קבע רופא את מותם.
פרסום גורל המחבלים
לציבור נמסרו דיווחים סותרים על גורלם של החוטפים. בהודעת צה"ל מיד לאחר האירוע נאמר ששני חוטפים נהרגו ושניים נתפסו בחיים, בעוד בהודעות שניתנו מאוחר יותר נאמר שכל החוטפים נהרגו במהלך ההשתלטות. כעבור שלושה ימים ציטט העיתון "חדשות" ידיעה מ"הניו יורק טיימס", תוך עקיפת הצנזורה הצבאית, לפיה שניים מהחוטפים נלכדו חיים. עם הקמת ועדת זורע, פורסם בעיתון "חדשות" דבר הקמת הוועדה. בתגובה לפרסום הוציאה הצנזורה, בצעד יוצא דופן, צו סגירה לעיתון למשך מספר ימים. אנשי "חדשות" הועמדו לדין על עברות על חוקי הצנזורה ועברו מסכת ארוכה של משפטים ועתירות עד שזוכו סופית מכל אשמה בידי בית המשפט העליון כעשר שנים לאחר תחילת הפרשה.
כשבועיים לאחר התקרית, ב-25 באפריל 1984, פורסם בשערו הקדמי של השבועון "העולם הזה" תצלומה של ענת סרגוסטי המציג את אחד החוטפים כשהוא מוכה בידי איציק מרדכי. הייתה זו למעשה ההוכחה הראשונה שפורסמה לכך שהמחבל היה בחיים לאחר שנתפס. חודש וארבעה ימים לאחר מכן, ב-29 מאי 1984, פורסם בשערו הקדמי של העיתון "חדשות" תצלומו של אלכס ליבק אשר גם בו נראה המחבל חי לאחר ההשתלטות עליו.
חקירת נסיבות מותם של החוטפים
בעקבות דרישתו של היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר, שנדחתה תחילה, מינה שר הביטחון, משה ארנס, את ועדת זורע, בראשות האלוף במילואים מאיר זורע, כוועדת בירור פנימית, לבדיקת נסיבות מותם של המחבלים. בלחץ השב"כ נוסף לוועדת זורע חבר שני שהיה נציג השב"כ, יוסי גנוסר. לטענתו של יצחק זמיר הסיבה לכך שמשה ארנס שינה את דעתו הייתה שמועה שקרית אך עיקשת שמשה ארנס בעצמו הגיע לאזור האירוע והורה להרוג את החוטפים. שמועה זו פגעה בשמו הטוב ולכן, על פי זמיר, מינה את הוועדה. מינוי ועדת החקירה נשמר בסוד, אך פורסם בעיתון "חדשות" ב-27 באפריל 1984. על פרסום זה נענש "חדשות" בסגירה לימים אחדים. עם הקמת ועדת החקירה הורה ראש השב"כ אברהם שלום ליוסי גנוסר למנוע את חשיפת מעורבות השב"כ בחיסול החוטפים. גנוסר טען ששלום אמר לו שהדבר נעשה על פי הוראה של ראש הממשלה.
יתום ואנשיו, שהעידו לפני הוועדה, העלימו מפניה את חלקם בנסיבות הריגתם של החוטפים. יתום מסר לוועדה עדות שקרית, ובה טען שראה כיצד תת-אלוף יצחק מרדכי, שפיקד על פעולת החילוץ, חובט באקדחו בראשי החוטפים. לאחר מכן, סיפר יתום, העלה את החוטפים על רכבו כדי להובילם לחקירה, אלא שהם דיממו במהלך הנסיעה ומצבם החמיר, ולכן הביאם לבית החולים, שם נקבע מותם. גם אנשיו של יתום מסרו עדויות שקריות לפני ועדת זורע, וזאת על-פי הנחייתו של יתום, שניתנה להם על-דעת ראש השב"כ ויועצו המשפטי. בסיועו של יוסי גנוסר, שכיהן כחבר בוועדת החקירה אך היה שותפם של אנשי השב"כ והדליף להם מידע מדיוניה, עלה בידי יתום ואנשיו לשבש את מהלכי החקירה.
בדין וחשבון שהוגש על ידי הוועדה ב-20 במאי 1984, נקבע כי שני החוטפים הומתו במכות שהונחתו על ראשיהם, אך לא הוטלה על איש האחריות למותם.
ניסיון נוסף, של צוות בראשות פרקליט המדינה, יונה בלטמן, לקבוע באלו נסיבות נגרם מותם של החוטפים, שובש אף הוא באמצעות עדויותיהם השקריות של יתום ואנשיו. במהלך החקירה קבעו מספר רופאים על סמך בדיקת הגופות, שבהחלט ייתכן שהמחבלים מתו מהמכות שקיבלו בתוך האוטובוס, עוד לפני שהגיעו לידיו של מרדכי. דרור חוטר ישי, שסייע בהגנה המשפטית על יצחק מרדכי, סיפר שד"ר בצלאל בלוך, שהיה אז ראש המרכז הלאומי לרפואה משפטית, אמר לו שראשי המחבלים היו מנופצים ומרוצצים ממכות רבות, ושהדו"חות הרפואיים של המכון זוייפו בהוראת השב"כ כדי להציג מצג שווא על פיו המחבלים הוכו במכה אחת בגודל האקדח של יצחק מרדכי. היועץ המשפטי לממשלה קיבל את המלצות הוועדה של בלטמן. הוא העביר לפרקליט הצבאי הראשי את ההחלטה בעניינו של יצחק מרדכי והורה על העמדה לדין משמעתי של חמישה אנשי שב"כ ושלושה שוטרים על שימוש מוגזם בכוח.
על-פי המלצת הוועדה הועמד יתום לדין משמעתי על שסטר, כדבריו, לאחד מהחוטפים. ההליך המשמעתי נגד יתום הסתיים בזיכויו. על יסוד עדותו של יתום הועמד לדין משמעתי גם תת-אלוף יצחק מרדכי בעבירות של אלימות ולא חבלה חמורה שמחייבת העמדה בפני בית דין צבאי. קצין השיפוט הבכיר, אלוף במילואים חיים נדל, זיכה באוגוסט 1985 את מרדכי מכל אשמה, קבע כי הפגיעה של מרדכי בחוטפים במהלך הדקות הראשונות של החקירה נועדה לקבל מידע חיוני בזמן אמת ולא הייתה בלתי סבירה. כמו כן קבע שהחוטפים הועברו חיים לידי אנשים אחרים.
אנשי השב"כ שהיו מעורבים בפרשה טענו שחיסול החוטפים ועדויות השקר בפני ועדת זורע היו בהתאם לנורמות שנהגו מאז שנת 1971 בשב"כ, על פיהם נהגו בשב"כ לענות עצורים בעת חקירות, ולשקר לגבי פעילויות אלו בפני בתי המשפט במשפטי זוטא. לעומת זאת, ועדת לנדוי קבעה שפרשת "קו 300" הייתה חמורה יותר מהנורמה של עדויות שקר בפני בית המשפט, מכיוון שאנשי השב"כ פעלו ביודעין ובמתוכנן במטרה לשבש את חקירתה של פרשת "קו 300" על ידי ועדת זורע, שמונתה לצורך ניהול החקירה, ועשו כן בשיתופו ובאמצעותו של גנוסר, איש השב"כ שמונה כחבר באותה ועדה.
לאחר שהיועץ המשפטי פתח בחקירה, הכינו אנשי השב"כ מסמך, שנקרא מסמך הגולגולות, שבו מנו אירועים פליליים קודמים שעשו בשב"כ בידיעת הדרג המדיני, תוך רמיזה לדרג המדיני שאם לא ימנעו את החקירה תפתח תיבת פנדורה של מעשים פליליים רבים שתגיע גם אל הדרג המדיני.
חשיפת פרטי הפרשה
בנובמבר 1985 פנו שלושה מבכירי השב"כ, רפי מלכא, ראובן חזק ופלג רדי, אל ראש השב"כ, אברהם שלום, בתביעה לחשוף את פרטי הפרשה או להתפטר מתפקידו. שלום סירב להתפטר והשלושה הורחקו מהשירות. אחד מהשלושה פנה אל ראש הממשלה, אך זה דחה את העניין כתלונה של פורש שב"כ ממורמר. לאחר מכן, בפברואר 1986, פנו השלושה ליועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, ומסרו לו את פרטי הפרשה.
זמיר נפגש עם שמעון פרס, יצחק שמיר ויצחק רבין, העלה בפניהם את החשדות בדבר עבירות פליליות שנעברו בפרשה זו על ידי אנשי השב"כ, וביקש לטפל בעניין. זמיר הציע, בין השאר, לסגור את הפרשה בכך שראש השב"כ יתפטר. ראש הממשלה, שמעון פרס, התנגד לכך בחריפות, ואמר: "רוצים לזרוק את ראש השב"כ לכלבים". יצחק שמיר ויצחק רבין צידדו בעמדתו של פרס. לאחר שכל הצעותיו לפתרון נדחו, הורה זמיר באופן חד צדדי למשטרה לפתוח בחקירה פלילית של הפרשה. זמיר הסביר את החלטתו: "התלונה במשטרה הוגשה לאחר שכלו כל הקיצים וכל הצעותיי לפתרון נדחו. אלמלא כן כל הפרשה הייתה יכולה להיגמר אחרת."
בדצמבר 1986, חשפה העיתונאית מיכל מירון-שקד, בכתבה במגזין "פנטהאוז" שהתפרסם בניו יורק, את שמו של יוסי גינוסר כבכיר השב"כ המעורב בפרשה, שעד אז נודע רק כ-ג'.
אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל
היסטוריה
ב-1932 הייתה האוניברסיטה חלק מהמוסדות שייסדו את מערכת האוניברסיטאות של קרוליינה הצפונית וב-1963 שונה שם האוניברסיטה לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
פרשת קו 300
החנינה והחקירה
בסוף יוני 1986 הושג הסדר עם היועץ המשפטי לממשלה, על פיו אברהם שלום יתפטר מתפקידו כראש השב"כ, והוא ואנשי השב"כ האחרים יקבלו חנינה מראש ולא יועמדו לדין. בשלב ראשון ניתנה חנינה בידי נשיא המדינה, חיים הרצוג, לאנשי השב"כ שארגנו את עדויות השקר, ראש השב"כ אברהם שלום, חבר ועדת זורע, יוסי גנוסר, ושני היועצים המשפטיים של השב"כ. אנשי השב"כ שוכנעו לבקש חנינה אף על פי שטענו שאינם פושעים ואינם זקוקים לחנינה. מנגד, חריש הבהיר שבקשת החנינה היא הודאה באשמה. עתירה לבג"ץ נגד חנינה לפני משפט נדחתה על ידי השופטים מאיר שמגר ומרים בן-פורת כנגד דעתו החולקת של אהרן ברק שגרס שלא ניתן להעניק חנינה לפני הרשעה. ב-7 באוגוסט 1986, ביום שבו פורסמה החלטת בג"ץ, ונקבע שיש לחנינות תוקף, החלה המשטרה בחקירתה.
אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל
היסטוריה
נכון לשנת 2015 האוניברסיטה מציעה 78 סוגי תארים ראשונים, 112 סוגי תארים שניים, 78 תוכניות לדוקטורט ו-7 תארים מקצועיים.
פרשת קו 300
החנינה והחקירה
בעקבות פתיחת החקירה המשטרתית פנו אהוד יתום ושישה אנשי שב"כ נוספים בבקשות לקבל חנינה. בבקשתו לקבלת חנינה כתב יתום, כי הוא ופקודיו הרגו את שני החוטפים בפקודת ראש השב"כ, וכי למיטב הכרתו ואמונתו, נעשה המעשה "על-מנת שמפיגוע חטיפה רצחני לא ייחלצו מחבלים חיים". יתום הודה כי בעדויותיהם בפני ועדת זורע ולפני הצוות בראשות פרקליט המדינה, העלימו הוא ואנשיו את העובדה כי הם הרגו את החוטפים. הוא האמין, לטענתו, כי אילוץ ביטחוני מחייבו לעבור על החוק, בהיות הדבר דרוש, למיטב הכרתו ואמונתו, לקיום ביטחונה של ישראל. שבעת אנשי השב"כ קיבלו חנינה לאחר כשבועיים ובעקבות זאת עלתה דרישה להפסיק את החקירה, לאור החנינות שנתנו למעורבים העיקריים בפרשה. למרות זאת, החקירה נמשכה, בין השאר כדי לבדוק את טענות ראש השב"כ ששמיר אישר לו להרוג את המחבלים וידע על החיפוי בפני ועדת זורע. שלום טען שכל מעשיו נעשו "בסמכות וברשות", משום שראש הממשלה, יצחק שמיר, אישר לו לעשותם. ראש הממשלה בעת ההריגה, יצחק שמיר, הכחיש זאת מכל וכל אך עיתונאים, בהם אמנון אברמוביץ', ופוליטיקאים, בהם יוסי שריד, דרשו לחקור את חלקו של שמיר. למרות מתן החנינה, רבים מאנשי השב"כ המשיכו להימנע משיתוף פעולה עם החקירה ולא הוברר מי הרג בפועל את המחבלים. במהלך החקירה תושאלו יצחק שמיר, שמעון פרס, משה ארנס ושני פוליטיקאים נוספים. ראובן חזק, שחשף את הפרשה, הודה בחקירה בחלקו בהסתרת הריגת המחבלים. כך נהגו מספר אנשי שב"כ נוספים, שסירבו לבקש חנינה וטענו שפעלו בתום לב ולא עברו כל עבירה. בתום החקירה, באמצע ספטמבר 1986, נמנו תשעה אנשי שב"כ, שלא נחונו, שנמצאו נגדם חשדות לגבי מעורבותם בפרשה. היועץ המשפטי לממשלה החליט שלא לנקוט נגדם הליכים פליליים לאור חלקם המשני והעובדה שהאחראים הראשיים קיבלו חנינה.
אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל
מבנה וארגון
האוניברסיטה משתרעת על פני שטח של כ-3 קילומטרים רבועים. היא מחולקת לשלושה חלקים עיקריים: הקמפוס הצפוני בו שוכנים מרבית כיתות הלימוד, ספריות וחלק ממעונות הסטודנטים לתואר ראשון, הקמפוס האמצעי בו שוכנים מרבית מתקני הספורט של האוניברסיטה, בית הספר למשפטים ובית הספר לממשל והקמפוס הדרומי בו שוכן אולם הכדורסל של האוניברסיטה, בית הספר לרפואה, בית הספר למנהל עסקים, בית החולים האוניברסיטאי ומעונות הסטודנטים החדשים.
פרשת קו 300
החנינה והחקירה
צוות של משרד המשפטים בחן את הממצאים של חקירת המשטרה והוציא דו"ח על הפרשה בסוף דצמבר 1986. לגבי יצחק שמיר נקבע ש:.
אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל
ספורט
לאוניברסיטה מסורת ארוכת שנים של הצטיינות בענפי ספורט שונים. נבחרות האוניברסיטה זכו ב-43 תארים של אליפויות ה-NCAA, בהם שש אליפויות בכדורסל גברים (1957, 1982, 1993, 2005, 2009, 2017), אליפות בכדורסל נשים (1994), שש אליפויות בהוקי שדה (1989, 1995, 1996, 1997, 2007, 2009), ארבע אליפויות לקרוס גברים (1981, 1982, 1986, 1991), שתי אליפויות לקרוס נשים (2013, 2016), שתי אליפויות כדורגל גברים (2001, 2011) ו-22 אליפויות בכדורגל נשים.
פרשת קו 300
לאחר מעשה
ראש השב"כ, אברהם שלום, המשיך לכהן בתפקיד עד אמצע ספטמבר 1986, במקביל לחפיפה עם מחליפו יוסף הרמלין. ארבעת מקבלי החנינה הבכירים האחרים, ציפו להמשיך לכהן בתפקידים בכירים בשב"כ. יוסי גנוסר מונה לתפקיד חדש והדבר פורסם בתקשורת כקבלת קידום וגרר ביקורת ציבורית. לאחר זמן לא רב הוא פרש מהשב"כ. הוא התמנה לראש מכון הייצוא. שנים לאחר מכן, ניסיונו להתמנות לתפקיד מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון נחסם על ידי בג"ץ.
שני היועצים המשפטיים של השב"כ שקיבלו חנינה המשיכו בתפקידם בשב"כ. הפרקליטות סירבה לקבל מצב זה וסירבה לשתף פעולה עם היועצים המשפטיים של השב"כ והתעוררה גם דרישה ציבורית להעבירם מתפקידם. בעקבות זאת אכן עזבו היועצים המשפטיים את תפקידם.
אהוד יתום, שקיבל חנינה מהנשיא, המשיך לשרת בתפקידים בכירים בשב"כ במשך 13 שנים נוספות. לאחר שפרש לחיים האזרחיים, ניסיונו להתמנות לראש המטה ללוחמה בטרור נחסם על ידי בג"ץ, שקבע כי "פקודתו של ראש השב"כ הייתה, על פניה, בלתי-חוקית בעליל, ואסור היה ליתום לציית לה". עוד קודם לכן נמנע מיתום להתמנות לתפקיד קצין הכנסת. החלטות אלה לא מנעו את הצבתו של יתום ברשימת מועמדי הליכוד לכנסת ה-16, ומשנת 2003 כיהן כחבר כנסת עד סוף הקדנציה.
השלכות הפרשה
לפרשת השב"כ היו מספר השלכות חשובות למערכת הממשל והחברה בישראל. היא חשפה פגעים חמורים בטוהר המידות ובהתנהלותו של שירות הביטחון הכללי. עובדים בארגון שיבשו חקירות, מסרו עדויות שקר, תיאמו ביניהם התנהגות זו ואף ניסו להפליל קצין שלא היה מעורב בהריגה. חשיפת הפרשה גרמה לפגיעה באמון הציבור בשב"כ ולדרישה לבדק בית כולל בשירות.
בנוסף, תוך כדי סבך החקירות נתגלו כשלים נוספים בשב"כ שבין החשובים שבהם הייתה העובדה שהתבררה בפרשת עיזאת נאפסו, שהשב"כ השתמש בעינויים בחקירותיו. ממצא זה הוביל לכינונה של ועדת לנדוי, ועדת חקירה ממלכתית שהתרכזה בשיטות החקירה של השב"כ ושממצאיה הטילו על השב"כ קווים מנחים חדשים לשיטות חקירה מותרות.
תרבות פופולרית
בעקבות הפרשה הופקה סדרת הדרמה "קו 300", סדרה בחמישה פרקים שהופקה בשנת 1997 על ידי ערוץ 1, בבימוי אורי ברבש, תסריט מוטי לרנר.
הסרט שומרי הסף, אשר יצא לאקרנים בשנת 2012, מציג ראיונות עם ראשי השב"כ לשעבר המדברים בין השאר על הפרשה.
בסדרה שנות השמונים בעונה 1 פרק 3 צוין המקרה הנ"ל.
הסרט "חטיפה - קו 300" בהפקת "שידורי קשת" ושודר בערוץ 12 במאי 2018. את החיילת אירית פורטוגז, שנהרגה מאש צה"ל, גילמה השחקנית דניאל גל.
בסדרה היהודים באים הוצג הדיון לכאורה בין ראש השב״כ דאז לבין יצחק שמיר ושמעון פרס בנוגע להעלאת השב״כ למשפט על הפרשה.
המונח קו 300
המונח "קו 300" משמש בתרבות הישראלית לשם גנאי לבעיות בשב"כ ולעיתים במוסדות ממשלתיים בכלל.
למשל, בשנת 2018, תוכנית "עובדה" על פרשיית הדלפות העוסקת בראש השב"כ לשעבר יעקב פרי, נקראה "פרשת 300 הקווים". אחרים השתמשו בביטויים כמו "'פרשת קו 300' של הרכש הביטחוני" ו"זוהי פרשת קו 300 של מערכת בית המשפט בישראל".
מספרו של הקו הפועל בין תל אביב לאשקלון ובדרך חזור נשאר 300 עד היום.
ויטור הוגו
ויטור הוגו פרנצ'סקולי דה סוזה (בפורטוגזית: Vitor Hugo Franchescoli de Souza; נולד ב-20 במאי 1991) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בבאהיה.
השם פרנצ'סקולי הוענק לו על שם אנזו פרנצ'סקולי, שחקן כדורגל נודע מאורוגוואי.
קריירה
במאי 2013 דה סוזה חתם בקבוצת אמריקה פוטבול קלוב (America-MG) מליגה ב' בברזיל. הוא נודע כאחד השחקנים הטובים בליגה ושיחק בשורותיה עד 2014.
בדצמבר 2014 עבר דה סוזה לפלמיירס מליגת העל הברזילאית, ושנה לאחר מכן הושאל למשך שנה אחת ולבסוף חתם בשורות הקבוצה בעונת 2015. בעונת הבכורה שלו בקבוצה הוא היה אחד השחקנים הטובים בקבוצה וזכה עמה בדצמבר 2015 בגביע הברזילאי לאחר ניצחון בגמר על סאנטוס.
בדצמבר 2016 זכה עם פלמיירס באליפות ליגת העל הברזילאית.
לקראת עונת חתם בשורות פיורנטינה מהסרייה א' באיטליה.
ב-4 באוקטובר 2020 חתם בטרבזונפור מהליגה הטורקית. ב-22 בדצמבר 2020 כבש שער בכורה בקבוצה בניצחון 0–1 על האטייספור.
בג"ץ בן מאיר נגד הכנסת
בג"ץ בן מאיר נגד הכנסת (בג"ץ 5744/16 עו"ד שחר בן מאיר נ' הכנסת) הוא פסק דין שעסק בשאלה משפטית חוקתית שנויה במחלוקת - תיקון חוקה שאינו חוקתי. בבסיס הדיון עמדה הצעת חוק לתיקון חוק יסוד: הכנסת שתאפשר לחברי הכנסת להדיח חבר כנסת מכהן אם הוא שולל את זהותה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, מסית לגזענות או תומך במאבק מזוין נגד ישראל. העותרים טענו שמדובר בפגיעה קשה בזכות לבחור ולהיבחר. מבלי להכריע בשאלה האם אכן רשאי בית המשפט לדון בעתירות נגד חוק יסוד, אישר בג"ץ את התיקון וקבע שהוא לא פוגע פגיעה ממשית בעקרונות היסוד של השיטה.
רקע
בשנת 2016 עלתה הצעת חוק לתיקון נוסף לחוק היסוד, לפיו הכנסת תוכל בעצמה להדיח חבר כנסת מכהן מתפקידו אם מתקיימת בו אחת העילות המאפשרות את פסילת מועמדותו: שלילת זהותה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, הסתה לגזענות או תמיכה במאבק מזוין נגד ישראל. על פי התיקון, הצעת הדחה כזו דורשת המלצה של 70 חברי כנסת (הכוללים לפחות 10 חברי אופוזיציה) לוועדת הכנסת, אישור של ועדת הכנסת על פי הסכמה של שלושה רבעים מחבריה, ולבסוף הסכמה של 90 חברי כנסת שאכן מתקיימת בחבר הכנסת הנידון אחת מעילות הפסילה. החלטה כזו לא יכולה להתקבל בתקופת בחירות. בשונה מפסילת מועמדות לפני הבחירות, הדחת חבר כנסת מכהן לא דורשת באופן מובנה אישור מבית המשפט, אך חבר הכנסת המודח יכול לערער על ההחלטה לבית המשפט העליון. החוק התקבל בי"ד תמוז התשע"ו (יולי 2016).
העתירה לבג"ץ
לאחר אישור הצעת החוק בוועדת חוקה, הוגשה עתירה לבג"ץ נגד התיקון לחוק. לדברי העותרים תיקון חוק היסוד פוגע פגיעה קשה בזכות לבחור ולהיבחר, בחופש הביטוי ובעיקרון הפרדת הרשויות.
הקושי המובנה בעתירה מסוג זה הוא שמדובר בעתירה לפסילת תיקון לחוק יסוד. אף על פי שאין חוקה בישראל, בית המשפט מתייחס לחוקי היסוד של הכנסת כאל חוקה חלקית, ולכן פוסל חוקים שפוגעים בצורה לא מידתית בעקרונות הכתובים בחוקי היסוד. לפי גישה זו, לכנסת יש שני כובעים: בכובע אחד היא משמשת כרשות מחוקקת, כאשר היא מחוקקת חוקים רגילים. בכובעה השני - הגבוה יותר - משמשת הכנסת כרשות מכוננת, כאשר היא מכוננת חוקי-יסוד שהופכים לחלק מהמארג החוקתי. מכח חוקי היסוד בית המשפט שואב את כוחו להגביל את יכולת החקיקה של הכנסת, כאשר היא פוגעת בעקרונות החוקתיים שבחוק יסוד מסוים. לפי הגיון זה, אין בסמכותו של בית המשפט להפעיל ביקורת שיפוטית על חוקי היסוד עצמם.
שאלה זו על היבטיה השונים ידועה במשפט חוקתי כשאלת השימוש בדוקטרינת התיקון החוקתי שאינו חוקתי. על פי דוקטרינה זו, לא כל תיקון יכול להיכנס לחוקה, אלא יש להפעיל ביקורת שיפוטית גם על תיקונים לחוקה ולפוסלם אם הם פוגעים קשות בעקרונות היסוד של השיטה המשפטית. בחוקות מסוימות, כמו חוקת ארצות הברית או חוקת גרמניה, ישנם סעיפים משוריינים בפסקת 'נצחיות' שלא מאפשרת את תיקונם העתידי. בישראל, לעומת זאת, אין הגבלה בחוקי היסוד עצמם לאופי חוקי היסוד שניתן להוסיף ולכונן. מה עוד שגם כאשר החוקה אוסרת על תיקון חוקתי מסוים, הדבר מעלה שאלות כבדות משקל בפילוסופיה ובלוגיקה באשר לאפשרות של 'הדור המכונן' להגביל את הדורות אחריו ואת תפיסת עולמם ובאשר ללגיטימציה של בית משפט להגביל את סמכויותיה של הרשות המכוננת.
למעשה, השופטים הסכימו כי לא ראוי בשלב זה להכריע בשאלה האם ניתן לאמץ את דוקטרינת התיקון החוקתי שאינו חוקתי במשפט הישראלי, וגם אין צורך בכך, מפני שהפגיעה של התיקון הנידון בעקרונות יסוד כלל אינה מתקרבת לרף הגבוה הנדרש כדי להצדיק שימוש בדוקטרינה חריגה זו. יתר על כן, השופטים נעם סולברג ואורי שהם סברו שבמקרה זה אין אפילו שינוי או פגיעה בזכות לבחור ולהיבחר, אלא רק יצירת מסגרת נוספת בה המאזנת זכות זו עם עקרונות אחרים, איזון שכבר קיים ממילא במסגרת שונה בסעיף 7א לגבי פסילת מועמדים.
גביע העולם למועדונים 2020
גביע העולם למועדונים 2020 היה ה-17 במספר והוא נערך בדוחה שבקטר בפעם השנייה ברציפות. בטורניר השתתפו שבע קבוצות והוא התקיים בדצמבר 2020.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בינואר 2020 הטורניר נדחה לחודש פברואר 2021.
מבנה התחרות
בטורניר ישתתפו 6 האלופות של היבשת לה הן שייכות ואלופת המדינה המארחת. תחילה תשחק אלופת אוקיאניה לעונת 2019/2020 נגד אלופת המארחת של אותה עונה. המנצחת במשחק זה תעלה לרבע הגמר שישוחק בשיטת הנוקאוט יחד עם אלופת צפון ומרכז אמריקה, אפריקה ואסיה. לאלופת אירופה ודרום אמריקה מקום מובטח בחצי הגמר.
המארחת
קטר מונתה כמארחת לטורנירי 2019 ו- 2020 ב־3 ביוני 2019, והטורניר משמש כמבחן לקראת גביע העולם של פיפ"א 2022 שיתקיים בקטר. גביע העולם למועדונים ישמור על המתכונת המקורית לקראת השיפוץ בשנת 2021.
אינג'יל
אינג'יל הוא סרט פשע ישראלי משנת 2001 בבימויו של ארנון צדוק, עם יונתן צ'רצ'י, מיכאל הנגבי, עומר ברנע וחיים אלמקיס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי פיני עדן ועוסק בחברת עבריינים צעירים בבית כלא בו הם כלואים באשמת אונס, רצח, וסמים.
בסרט יש סצנה קשה של אונס קבוצתי. מפקד הכלא החדש היה אחד מהנערים האלה והעלילה מסופרת בפלשבקים.
את הפסקול הלחין אריק רודיך ששילב בו את נעימתו הידועה "אחרית" מתוך אלבומו "סטאללה" מ-1981.
יונתן צ'רצ'י היה מועמד לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2001.
תקציר העלילה
רונן אברהמי (אסי הנגבי) מגיע לכלא השרון בדצמבר 2000 כדי להחליף את מפקד הכלא. מחדרו הוא משקיף על חבורת אסירים צעירים שזה עתה הגיעו ובמחשבתו צצה תמונה דומה מדצמבר 1978 שבה הוא היה חלק מקבוצת אסירים צעירים שהגיעו לכלא אזוקים בידיהם ונעמדו למסדר אצל הסוהר הראשי נסים (יונתן צ'רצ'י).
נסים מקבל אותם בקשיחות ומשווה אותם לצמח אינג'יל (יבלית בערבית) שהוא כמותם עשב שוטה שמפריע לגידולים ואין אפשרות להיפטר ממנו כי השורשים שלו עמוק באדמה והם צומחים שוב כמו ששמונים אחוז מהכלואים בכלא זה יחזרו אליו (מכאן שם הסרט).
רונן (מיכאל הנגבי), אייל (מיקי גבע), תום (עומר ברנע) ורפי הג'נג'י נמצאים במקום בגלל אונס קבוצתי. רונן הוא התמים בהם, הוא הזמין את ידידתו תמר (קרן וולף) לטרמפ עם שלושת חבריו. תום הנהג מביא אותם לזולה בשפת הים ושם אונס אותה באכזריות ושניים אחרים מצטרפים. רונן מנסה למנוע זאת אבל הם אוחזים בו ומשכיבים אותו על תמר.
קובי (עדי פרבר) הוא נער ממשפחה דתית. אחותו הרווקה נירה (לימור גולדשטיין) מתראה עם בחור בהיחבא ועבריין מצלם אותם וסוחט כסף ממנו באיום שיפרסם את הצילומים האינטימיים של אחותו. כשהסחיטה לא נפסקת, רוצח אותו קובי ביריות אקדח.
מוקי (חיים אלמקיס) נאשם ברצח צעיר בפאב שהעז לרקוד עם חברתו. הנרצח הוא קרוב משפחה של נסים שמרבה להתעלל בו.
מי שמנסה לעזור להם הוא המדריך צחי (דני ליטני) שמתייחס אליהם כבני אדם כי בעברו הסתבך אף הוא.
מוקי מקבל חסות על תום שכותב את מכתביו. תום עובר לחדרו של מוקי בו נמצאים גם קובי ומצטרף אליהם גם אורי (אושרי כהן) שאביו (אלי דנקר) שהוא אלוף-משנה מסגיר אותו באשמת צריכה וסחר בסמים.
לפי בקשת רונן, חובט בו מוקי בברכו, שובר אותה ומאפשר לרונן לשהות זמן בה בסביבה רגועה של בית חולים. בינתיים משכנע צחי את גרשון (שלום שמואלוב), אביה של תמר שיאפשר לרונן לפגוש את תמר המאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי לאחר האונס הקשה ואינה מדברת. רונן מתקרב אליה, מביט בעיניה ואומר לה שאינו אשם. היא אינה מגיבה אך מתחילה לדמוע. עם הזמן היא מאשרת את דבריו של רונן.
נסים ומפקד הכלא (ראובן דיין) מתייחסים אליהם בלגלוג ומזמינים את משפחותיהם לכלא ביחד עם חוליה שמנסה לפרוץ לתא. הם מחליטים להתאבד. מוקי דוקר את אורי וקובי ולבסוף את עצמו.
כעת מתבונן רונן המפקד החדש, בקבוצה חדשה שמתקבלת בחמימות על ידי מדריך (דורון ערן).
חרונימו לואיס דה קאבררה
חרוֹנִימוֹ לוֹאִיס דֶה קַאברֶרַה (בספרדית: Jerónimo Luis de Cabrera; 1528–1574) היה קונקיסטאדור ספרדי, מושל קולוניאלי ששלט על צפון מערב ארגנטינה. מייסד העיר קורדובה.
חייו ותקופתו
קאבררה נולד בסביליה שבספרד. הוא ואחיו הגדול, פדרו, היגרו למלכות המשנה של פרו ב-1538, ובעקבות התגייסותו לצבא הספרדי, חרונימו הגיע לדרגת סמל והוצב במרכז העצבים הקולוניאלי של קוסקו ב-1549. הוא הוביל מסעות צבאיים רבים בשנים שלאחר מכן, בהם בעיקר דיכוי המרידות באיקה ובנסקה ובעקבות משרה בעיר הבירה, לימה, התמנה ב-1571 להיות הקורגידור של פוטוסי.
לקראת סוף 1571, קאבררה יועד להיות אדלנטאדו (תואר צבאי של קונקיסטאדורים ספרדים), לצורך חקירת דרכים לא נודעות מדרום לפוטוסי. המינוי בא בעקבות פגישתו עם מושל פרובינציית טוקומאן, אשר כיסתה את רוב מה שבעתיד יהיה צפון-מערב ארגנטינה. הוא הציב את משרדו בסנטיאגו דל אסטרו, ארגן משלחת של 100 חיילים ו-40 קרונות אספקה במהלך 1572, ועזב לכיוון דרום עם כוונה לייצר אחיזה אסטרטגית. היישוב הראשוני, קיסקיסאקטה (Quisquisacate), הוקם ב-24 ביוני 1573 ונכשל. ב-6 ביולי, המשלחת בחרה במיקום על גדות נהר הסוקיה (Suquía) בערך 400 קילומטר דרומית לסנטיאגו דה אסטרו. כאות כבוד ניתנה לקאבררה הזכות לבחור את שם היישוב, אותו הוא כינה קורדובה דה לה נואבה אנדלוסיה, לכבוד קורדובה (ספרד), מקום הולדתה של אשתו.
קאבררה שמר על יחסי שכנות טובות יחסית עם התושבים הילידים של האזור, בני הקומצ'ינגון, והוכיח מנהל תקין התנחלות החדשה, אשר תוך שנה נספר עם המוסדות המשפטיים והמנהליים הבסיסיים של יישובי הקבע. הוא עזב ביוזמתו לכיוון מזרח בשנת 1574 והגיע במהירות לחופי נהר פרנה, אשר נמצא במרחק 320 קילומטר, שם הקים את מצודת סן לואיס (ליד סנטה פה המודרנית). המצודה היוותה דריסת רגל ראשונה של מלכות המשנה של פרו עם מוצא לאוקיינוס האטלנטי (דרך נהר הפרנה אשר נוח מאוד לשיט). ההישג התנגש עם היריבות מול קפטן חואן דה גאראיי (Juan de Garay), אשר נשלח במורד הנהר מאסונסיון עם הזמנה מהמשנה למלך לעשות את אותו הדבר.
המחלוקת נשפטה לאחר מכן על ידי בורר רשמי, גונסלו דה אבראו (Gonzalo de Abreu), שמצא את קאבררה אשם בסרבנות למשנה למלך (הפרה שמשמעותה גזר דין מוות). בעקבות העובדה שהיה נצר לאצולה ספרדית, הבורר ויתר על מוות בחניקה, וקאבררה הובל ללימה, שם הוצא להורג בעריפת ראש, ב-17 באוגוסט 1574.
אסטרייכר
אסטרייכר (בגרמנית: Österreicher) הוא שם משפחה שפירושו בגרמנית "אוסטרי".
גשר הולכי רגל ורוכבי אופניים מעל מדרון וולודימירסקי
גשר הולכי רגל ורוכבי אופניים מעל מדרון וולודימירסקי (באוקראינית: Пішохідно-велосипедний міст через Володимирський узвіз) הוא גשר קורות מתכת יחיד באורך 216 מטר, בחלקה המרכזי של קייב, אוקראינה. הגשר נפתח במאי 2019.
היסטוריה
הבנייה הסתיימה עד ליום העיר של קייב, ב-26 במאי 2019. ב-25 במאי התקיים טקס פתיחת גשר הולכי הרגל; בטקס השתתף ראש עיריית קייב ויטלי קליצ'קו.
מבנה
לגשר מבנה בעל שלושה מוטות עם שני עמודים. הקורה נושאת העומס היא מתכת מרותכת כולה, באורך 216 מטר (ממפרק התפשטות אחד למשנהו) מונחת על שני תומכי ביניים מבטון מזוין ושתי עצירות קצה. לקורה שני עיקולים במישור האופקי מסיבות אדריכליות ואסתטיות. רוחב הגשר מ-6 מטר באזורים רגילים ועד 14 מטר באזורי צפייה; גובה התומכים עולה על 30 מטר. מעקות עשויים מתכת וזכוכית. תומכי בטון מזוין מצופים בלוחות מראה.
בנקודות המפנה של הגשר יש פלטפורמות תצפית עם תוספות זכוכית ברצפה. מהגשר רואים פנורמות של הגדה השמאלית, פודיל, ואובולון שנראה באופק. מתחת לגשר עובר כביש.
ויז'ן
ויז'ן (באנגלית: Vision, בתרגום חופשי לעברית: חזון) הוא דמות בדיונית של גיבור־על אנדרואיד, המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Avengers #57 מאוקטובר 1968, ונוצרה על ידי הכותב רוי תומאס והמאייר ג'ון בוסימה.
ויז'ן המוכר ביותר הוא אנדרואיד בעל בינה מלאכותית מתקדמת, פרי יצירתו של הרובוט אולטרון. ויז'ן נוצר בידי אולטרון על מנת שיתקוף את חברי האוונג'רס, ובפרט את המדען הנרי פים, אך הוא פנה נגד יוצרו והביס אותו, והפך לגיבור־על והצטרף לאוונג'רס כחבר מן המניין. ויז'ן נחשב לאחד מהחברים הבכירים ביותר באוונג'רס, כשאף שימש בזמנים שונים כמנהיג הקבוצה. אנדרואיד נוסף בשם ויז'ן הופיע לראשונה בשנת 2005, ואחראי לאיסוף קבוצת האוונג'רס הצעירים.
את דמותו של ויז'ן ביקום הקולנועי של מארוול, ובפרט בסרטים "הנוקמים: עידן אולטרון", "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים" ו"הנוקמים: מלחמת האינסוף" והסדרה "וונדה-ויז'ן", מגלם השחקן פול בטאני.
יצירה
כאשר רצה לתקוף את קבוצת גיבורי־העל האוונג'רס, ובפרט את יוצרו המדען הנרי פים וג'אנט ואן דיין, יצר הרובוט אולטרון אנדרואיד בעל בינה מלאכותית, אותו הוא כינה בשם "סינתזואיד". אולטרון שלח את סינתזואיד להוביל את האוונג'רס לתוך מלכודת, ובמהלך משימתו הוא נתקל בואן דיין, שהעניקה לו את השם "חיזיון" (Vision, "ויז'ן"). סינתזואיד אימץ את השם החדש, ושוכנע על ידי ואן דיין ושאר האוונג'רס להתנגד ולפעול נגד יוצרו. ויז'ן למד כי הוא נוצר מדפוסי המוח של סיימון ויליאמס, הידוע כגיבור־העל וונדר מן, שגסס באותה עת, והחליט להפוך לגיבור־על ולהצטרף לאוונג'רס.
בתחילה, חברי האוונג'רס האמינו כי גופו של ויז'ן נוצר מהלפיד האנושי המקורי, אנדרואיד גם כן בשם ג'ים האמונד. בהמשך, נאמר להם כי שליט הזמן אימורטוס השתמש בכוחו של גביש הנצח כדי לפצל את הלפיד האנושי המקורי לשתי ישויות – אחת נותרה בגופו של האמונד, והשנייה נבנתה מחדש כויז'ן בידי אולטרון. מהלך זה היה חלק מתוכניתו של אימורטוס לטפח עבור מכשפת השני מערכת יחסים שתמנע ממנה להביא ילדים לעולם, היות שרמות הכוח שלה מרמזות שכל צאצא שלה יסכן את קיומן של הישויות הקוסמיות ביקום מארוול.
ויז'ן נלחם עם האוונג'רס בקרבות רבים, כשבשלב מסוים אולטרון, שקם לתחייה, השתלט על גופו והפנה אותה להילחם נגד קבוצתו. בסופו של דבר, אולטרון הובס וויז'ן זכה מחדש בחירותו. במהלך פועלו בקבוצה, הוא פגש במוטאנטית וונדה מקסימוף, ופיתח איתה מערכת יחסים רומנטית. לאחר זוגיות ארוכה, השניים נישאו, ובעזרת כוחותיה של וונדה, נולדו להם שני תאומים, ויליאם ותומאס.
האוונג'רס מהחוף המערבי, האוונג'רס מתפרקים
במהלך מאבקם של האוונג'רס נגד אניהילוס, ויז'ן "כבה". גם לאחר שתודעתו חזרה, הוא נאלץ להתקיים כצורה הולוגרפית, אם כי לבסוף הוא חזר לגופו, ונעשה למנהיג האוונג'רס. אירועים אלו הפכו את ויז'ן ללא יציב, ובניסיון מעוות ליצור "שלום" הוא השתלט על כל מחשבי העולם. בעזרת האוונג'רס הוא שוחזר למצבו הקודם, אך הוכנס לפיקוח ממשלתי. סוכני ממשלת ארצות הברית שעברו מניפולציה בידי אימורטוס חטפו ופירקו את ויז'ן, וכאשר האוונג'רס, בסיועו של הנרי פים, בנו את גופו מחדש, וונדר מן לא אפשר להם להשתמש בדפוסי מוחו, וויז'ן הפך לבעל צבע גיר לבן וחסר כל רגש. ג'ים האמונד קם לתחייה, לכאורה, והטיל ספק בזהותו של ויז'ן כשחשף כי הילדים שלו ושל וונדה הם למעשה שברים מנשמתו של השד מפיסטו. הילדים נספגו בחזרה אל תוך מפיסטו, מה שגרם לוונדה ללקות בשיגעון זמני. כאשר התאוששה, היא וויז'ן נפרדו, וכל אחד החל לפעול בצוות אוונג'רס שונה.
רגשותיו של ויז'ן הוחזרו בהדרגה, בכך שאימץ את דפוסי מוחו של המדען המנוח אלכס ליפטון, והוא עבר לגוף חדש ומלא צבע. דפוסי מוח נוספים של וונדר מן אשר הופיעו עם אלו של ליפטון שחזרו את רגשותיו של ויז'ן באופן מלא. זמן קצר לאחר שנאספו האוונג'רס מחדש, ויז'ן נפגע קשה בקרב נגד מורגן לה־פיי, ושותק לכמה שבועות עד שנבנה מחדש. הוא נשאר חבר באוונג'רס, ונלחם נגד אויבים רבים, דוגמת הרוזן נפאריה, אולטרון, לגיון האל-מתים, קאנג הכובש וקנטוריון הארגמן, ועבר כמה ניסיונות כושלים, להתפייס עם וונדה, כשבין לבין פיתח קשרים רומנטיים עם גברת מארוול ומנטיס. כשוונדה השתגעה, ויז'ן איבד את השליטה על גופו, תקף את האוונג'רס ופלט מתוך גופו חיילי אולטרון, עד שנהרס בידי זעמה של הענקית הירוקה.
מלחמת הכאוס, יצירה מחדש
במהלך אירועי "מלחמת הכאוס", אמאטסו מיקאבושי וצבא אלים פלשו לכדור הארץ, והרסו את ממלכת החיים לאחר המוות, מה שגרם לגיבורי־על רבים לשוב לתחייה. בעזרת כוחותיו של נייטמר, מיקאבושי הרדים את האוונג'רס, ושלח את גרים ריפר להורגם. ויז'ן, שהופתע כי חזר לחיים, הגן על האוונג'רס הרדומים, ולאחר מספר התגרויות מצד ריפר, הוא פוצץ את עצמו כדי לגרום למותו של ריפר ובכך להציל את האוונג'רס. לאחר אירועי "הפחד עצמו", איירון מן בנה מחדש את ויז'ן, צירף אותו לאוונג'רס והחל לשלוח אותו למשימות שטח נרחבות. בנוסף, הוא פגש מחדש בענקית הירוקה וסלח לה על שהרסה אותו בעבר.
במהלך אירועי "מארוול החדשה והשונה", בגלל עומס בכונן הקשיח, ויז'ן איבד לחלוטין את כל רגשותיו ומאפייניו האנושיים. הוא הצטרף לקבוצת האוונג'רס הראשית החדשה, וגרם לקרעים בין חברי הצוות ולשיבוש פעולות הקבוצה. נגלה כי גופו של ויז'ן נשלט בידי קאנג הכובש, ולאחר שאיירון מן אתחל את ויז'ן, הוא סייע לקבוצה בהבסתו של קאנג. מאוחר יותר, כאשר נער אמריקאי הושפע מהפצת ערפילי טריגן והפך לבלתי-אנושי בעל היכולת לחזות את העתיד, פרצה מלחמה בין גיבורי־העל בכל הנוגע לדרך בה יש לנצל את כוחותיו, וויז'ן הצטרף למחנה הגיבורים בהנהגתה של קפטן מארוול, אשר ראה לנכון להשתמש ביכולת על מנת למנוע מראש אירועי טרור והתקפות נבלי־על.
כחלק ממרדפו אחר אנושיות וכניסיון נוסף לחיות כבן־אנוש, ויז'ן יצר לעצמו "משפחה" – "אישה" בשם וירג'יניה, "בן" בשם וין ו"בת" בשם ויו. בעוד בתחילה חיי המשפחה נראו מזהירים, הם נתקלו במהרה בקשיים. אזרחים מקומיים התנכלו למשפחה והשחיתו את חצר ביתה, עמיתיהם התלמידים של הילדים לעגו להם והתארגן סביב המשפחה חרם, כשלבסוף גרים ריפר החליט לקחת את השנאה כלפי המשפחה צעד אחד קדימה ותקף את יושבי ביתה. הוא פצע את ויו והרתיע את וין, אך בסופו של דבר נהרג בידי וירג'יניה. וירג'יניה החליטה להסתיר את מקרה המוות, אך הסתבכה בעניין כאשר הרגה אדם נוסף אשר העלה חשדות סביב העניין. כאשר ויז'ן מצא בחצר ביתם את גופתו של ריפר וגילה אודות מותו של האדם הנוסף, הוא החליט לסייע לווירג'יניה בהסתרת שני המקרים למען "חיים שלווים" מכיוון שראה ב"משפחה" עדיפות עליונה. אירועים אלו גרמו למכשפה אגתה הארקנס לחזות כי כאוס רב עלול להתחולל בעקבות יצירתה של ה"משפחה" ויחסו של ויז'ן, ועל מנת למנוע מהדבר לקרות האוונג'רס שלחו את ויקטור מנצ'ה לרגל ולעקוב אחר המשפחה. לאחר שוין גילה, לגמרי בטעות, אותו מעשי הריגול של מנצ'ה, הוא מצא את מותו, וכאשר ויז'ן גילה אודות הדבר הוא יצא לנקמת דם, ובדרכו נלחם באוונג'רס ובבלתי אנושיים והביס אותם, אם כי לבסוף מנצ'ה נרצח בכלל בידי וירג'יניה. בסופו של דבר, וירג'יניה הודתה על פשעיה למשטרה ופוטרת את ויז'ן מאחריות, וכן גילתה כי תכנתה מחדש את דפוסי המוח של ויז'ן על מנת שיעבדו לטובתה, כך שהוא מעולם לא באמת היה חלק ממעשיה, ולבסוף היא התאבדה. לאחר כל אירועים אלו, ויז'ן פרש מפעילותו כגיבור־על, ונשאר באוונג'רס כיועץ בלבד, והחל לחיות בפרברים כאב, כשנשאר לגדל את ויו לבדו.
במהלך ניסיון ההשתלטות של ארגון הטרור הידרה על ארצות הברית בהנהגת קפטן אמריקה, ויז'ן הצטרף לצוות גיבורי־העל בקרב בוושינגטון במטרה למנוע מהם לבצע את ההשתלטות, אך יחד איתם, נכשל. לאחר מכן, הוא תוכנת מחדש בידי מדעני הארגון, והפך לחבר באוונג'רס של הידרה. במהלך הקרב הסופי בין גיבורי־העל וחיילי הארגון, ויו טיהרה את תודעתו של ויז'ן והחזירה אותו למוטב.
כאשר גראנדמאסטר וצ'לנג'ר הפכו את כדור הארץ לשדה קרב כחלק ממלחמתם הפנימית, גיבורי־העל השונים, ובניהם גם ויז'ן, הוקפאו. הוא שוחרר מאוחר יותר מהקיפאון על ידי וונדה כדי להילחם בענק הירוק, אך מצא את מותו במהלך המאבק.
ביוגרפיה בדיונית
לאחר הריסת גלגולו הראשון של ויז'ן בידי הענקית הירוקה, כאשר נתניאל ריצ'רדס הצעיר מגיע מהעתיד לזמן ההווה באמצעות מסע בזמן במטרה לבקש עזרה מהאוונג'רס, הוא מגלה כי הקבוצה התפרקה ורוב חבריה נהרגו. ריצ'רדס מוצא בחורבות אחוזת האוונג'רס את גוף האנדרואיד ההרוס של ויז'ן, והוא מוריד לשריונו המתקדם את מערכת ההפעלה של ויז'ן. באמצעות מיזוג זה, ריצ'רדס מצליח לגשת אל תוכנית "אל־כשל" לגיוס קבוצה צעירה של האוונג'רס במצב חירום. לאחר שקאנג הכובש תוקף את הקבוצה הצעירה, ריצ'רדס נאלץ לשוב אל העתיד. הוא משאיר מאחור את שריונו דולק יחד עם מערכת ההפעלה של ויז'ן בעלת הבינה מלאכותית, וזו הופכת לישות עצמאית. איירון מן מבצע אימות ביטחוני לויז'ן החדש מחשש שיהווה איום, ולאחריו הוא מצטרף לאוונג'רס הצעירים.
כאשר ממשלת ארצות הברית חוקקה את החוק לרישום מוטאנטים והעל־אנושיים, פרצה מלחמה בין גיבורי־העל, שנחלקו לשני מחנות – אלו התומכים בחוק ואלו המתנגדים לו; בתחילה, ויז'ן נמנה בצד תומכי החוק, אך בסופו של דבר, כמו רבים אחרים, הוא עובר למחנה המתנגדים ומסייע לקפטן אמריקה בקרב הסופי נגד איירון מן. מאוחר יותר, הוא משתתף באירועי "פלישה סודית", כשהוא בן הראשונים להגן על ניו יורק מפלישת גזע הסקרול משנה הצורה. כמו כן, בזמן המצור על אסגרד, הוא מסייע לאוונג'רס במלחמתם.
מאוחר יותר, ויז'ן יוצא למסע חיפוש עצמי, ובו הוא מעניק לעצמו את השם האנושי "ג'ונאס". לאחר מכן, הוא מתוודה בפני סטאטור, בתו של איש הנמלה השני סקוט לאנג, אודות רגשותיו הרומנטיים כלפיה, והשניים פוצחים בזוגיות. בזמן השלטון האפל של נורמן אוסבורן, הם מצטרפים יחד אל האוונג'רס העוצמתיים של לוקי המחופש למכשפת השני.
כאשר כוחותיו של ויקאן מתעצמים והוא נכלא בידי האוונג'רס, הקבוצה הצעירה, בראשותו של ג'ונאס, ובסיועם של קוויקסילבר ומגנטו, מבריחה את ויקאן ומשתמשת בכוחותיו על מנת לאתר את מכשפת השני, רק כדי לגלות כי היא חולה באמנזיה ומאורסת לדוקטור דום. האוונג'רס והקבוצה הצעירה תוקפים את דום וצבא הרובוטים שלו, עד שנתניאל ריצ'רדס הצעיר מופיע, ולוקח אותם אל תוך לולאת זמן. אז, הוא מצליח להשיב למכשפת השני את זיכרונותיה ולהחזירה למוטב. האוונג'רס וקבוצות האקס-מן השונות רבות על המשמורת של מכשפת השני, כשבינתיים דוקטור דום יוצא לזרוע הרס ברחובות ניו יורק, עד שהוא מובס בידי סטאטור המקריבה את חייה עבור כך. מותה של סטאטור מוביל לעצב רב בקרב הגיבורים, וריצ'רדס מציע לקחת את גופתה לעתיד על מנת להחיותה. עם זאת, ג'ונאס מתנגד לכך ותוקף את ריצ'רדס. השניים נאבקים זה בזה, עד שריצ'רדס הורס את גופו של ג'ונאס ומביא למותו.
באפילוג, ריצ'רדס שב לעתיד ומחליט לכבד את מותה של סטאטור בעקבות מותו הטרגי של אהובה ג'ונאס. לה וגם לג'ונאס מוקמת אנדרטה לזכרם, והקבוצה הצעירה מתפרקת.
איפה את (שיר של אליעד נחום)
איפה את הוא סינגל, שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אליעד נחום. השיר יצא לאור ב-6 בינואר 2020, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים אן אם סי יונייטד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי מורן דוד ואבישי רם והופק על ידי סהר טוויטו. השיר הוא בסגנון הפופ.
בסמוך לצאת הסינגל, יצר אליעד לשיר אתגר בפלטפורמת שיתוף הווידאו טיקטוק בה אתגר את מאזיניו לרקוד לצלילי השיר, את האתגר ביצעו עשרות אלפי משתמשים.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר, בוים על ידי לירן סגל והועלה לערוץ היוטיוב של אליעד נחום ב-6 בינואר 2020, בסמוך לצאת הסינגל.
גרף מכוון חסר מעגלים
גרף מכוון חסר מעגלים (גמ"ל; באנגלית: DAG, Directed acyclic graph) הוא מסלול פשוט או גרף שמכיל בתוכו מסלולים פשוטים בלבד, שלכולם קודקוד התחלה וסוף.
לגרף זה כמה תכונות: קבוצת רכיבים קשירים היטב של כל גרף G הוא DAG.
ניצבת
ניצבת הוא רומן בן נ"ד פרקים מאת א. ב. יהושע, שיצא לאור בהוצאת הספריה החדשה בשנת 2014. הספר מספר את סיפורה של נוגה, נבלנית ירושלמית בת 42, המנגנת בתזמורת בהולנד ושבה לשלושה חודשים לבית הוריה, כדי לאפשר לאמהּ האלמנה לנסות מעבר לדיור מוגן בתל אביב, סמוך למגורי אחיה. כדי שלא תשתעמם מארגן לה אחיה השתתפות כניצבת בסרטים ובמופעים נוספים. במהלך ביקורה עולה שוב ושוב סוגיית סירובה ללדת, סירוב שהוביל לגירושיה מבעלה.