cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טובה סנהדראי
פעילויות נוספות כחברת כנסת
פעילותה בכנסת הייתה רחבת היקף וכללה תחומים נוספים, בהם דאגה לביסוס עיירות הפיתוח לפני שמקימים יישובים חדשים, גיוס יהדות העולם לשיקום העולים, עדכון קצבאות הזקנה בהתאם לשינויי השכר במשק ודחיית גיל הפרישה בשנתיים. בנוסף פעלה לשילוב לימודי שחייה בתוכנית הלימודים בבתי הספר, בעקבות מקרה טביעה של תלמידות סמינר בית יעקב, שטבעו באחד מחופי תל אביב משום שלא ידעו לשחות.
בינואר 1968 הגישה הצעות במטרה להתמודד עם העלייה במספר ההרוגים והפצועים בתאונות דרכים. היא הציעה להקים ליד משרד התחבורה גוף שיכלול משרדי ממשלה, חברות תחבורה, נהגי מוניות, רשויות מקומיות, פסיכולוגים וסוציולוגים. היא צידדה בפתרונות שכללו שיפור אמצעי בטיחות, כמו חגורות בטיחות ברכב, פתרונות הקשורים ללימוד וחינוך כמו הנפקת רישיון נהיגה זמני לנהגים חדשים לתקופת ניסיון, הנהגת השתלמויות ריענון לנהגים ותיקים וכן פתרונות להתמודדות עם עבירות תנועה, כגון: הקמת מכון פסיכוטכני לבדיקת עברייני תנועה, מאסר ושלילת רישיון במקרים קיצוניים ועניין ה"ניקוד", שלטענתה עשוי להרתיע יותר מעונשים אחרים. התבטאותה בנושא זה צוטטה בכלי תקשורת רבים:
מרד נשים במפד"ל ופרישה מהכנסת
בשנת 1973, בבחירות לכנסת השמינית נמנתה על הסיעה המרכזית של זרח ורהפטיג שנחלשה בבחירות המקדימות, ומוקמה במקום השלושה עשר ברשימת המפד"ל ולא נכנסה לכנסת. עוד בספטמבר 1973, כשהתברר ששובצה במקום לא ריאלי, הודיעה שתתמודד בראשות רשימה נפרדת מטעם תנועת האישה הדתית לאומית. בתגובה לכך הבטיח יוסף בורג בשם צמרת המפד"ל, כי שרים מן המפלגה יתפטרו מתפקידם כדי לאפשר את כניסתה, וב-1 באוקטובר 1973 הושג הסכם ונמנעה ריצה נפרדת.
לאחר הבחירות התברר שבורג לא יקיים את הבטחתו. לוּ עמד בהסכם, היו שתי הסיעות הגדולות של המפד"ל מאבדות מכוחן לטובת הסיעות הקטנות ויחסי הכוחות במפלגה היו משתנים, כך שעלול היה להיווצר גוש שיתנגד לכניסתם לממשלה; התפתחות כזו לא הייתה מקובלת על שרי המפד"ל, ועל כן חזרו בהם מן ההסכם וסנהדראי לא נכנסה לכנסת השמינית במחאה על כך החל מרד נשים במפלגה מטעם תנועת האישה הדתית לאומית.
טובה סנהדראי הייתה האישה הדתית הראשונה בכנסת, והיחידה במשך שנים רבות. כהונתה התאפיינה במחויבות רבה להלכה היהודית ולחברה הדתית שממנה באה, וכללה גם פעולות רבות שנבעו מעצם היותה אישה, כמו גם שיתופי פעולה חוצי סיעות עם שאר חברות הכנסת. כחברת כנסת דתייה השתתפה בשיעורי התלמוד השבועי שנערכו לחברי הכנסת ושילבה בנאומיה ציטוטים ורעיונות מן המשנה, שולחן ערוך וכתבי הרמב"ם. בנובמבר 1959 אמרה בריאיון לעיתון הדתי-לאומי 'הצופה':
בריאיון ל'מעריב' התייחסה לקשייהן הייחודיים של נשים בכנסת:
הקמת תאד"ל (אמונה)
ארגון הפועלות של הפועל המזרחי וארגון נשי מזרחי התמקדו באורח חיים דתי ובצביונה הדתי של המדינה ופחות בעשייה כוללת למען זכויות נשים. הדמיון בפעילות שני הארגונים, שגם הבדיל אותם מארגוני נשים אחרים בארץ, הוביל לאיחודם באוקטובר 1956 ולייסוד תנועת האישה הדתית לאומית (תאד"ל). סנהדראי ויתרה על תפקיד נשיאת התנועה לטובת שרה הרצוג, שעמדה בראש נשי מזרחי, ומונתה למרכזת התנועה. בתפקיד זה דאגה לאיוש התפקידים בתנועה ועיצבה את תכניה בזיקה לאידאולוגיה של הפועל המזרחי והמזרחי.
בינואר 1956 התקיימה הוועידה הראשונה של תאד"ל, ובמהלכה העלתה את סוגיית ייצוג הנשים: "היהדות ידעה מאז ומתמיד לתת שוויון לאישה... אך בפועל עד היום לא הגיעה החברה לייצוג במוסדות הנבחרים במידה המגיעה לה, בהשוואה לעבודתה הענפה". בהקמתה מנתה תאד"ל 42 אלף חברות, ועסקה בתחומים רבים ובהם: קשר עם התפוצות ועם ארגוני נשים נוספים, חינוך מקצועי ורוחני לנשים ולנערות, הפיכת בתי חלוצות למוסדות חינוך והכשרה, טיפוח החינוך לגיל הרך, סיוע לנזקקים ועוד.
בפברואר 1977 שונה שם התנועה ל"אמונה". סנהדראי המשיכה לעמוד בראשה עד פרישתה ב-1984, כשהתנועה מנתה כשבעים אלף חברות. באותה שנה נוסדה גם תנועת אמונה העולמית והיא שימשה בה כסגנית יושבת הראש. בשנים 1984–1988 כיהנה כנשיאת התנועה.
הקמת ארגון לשירות לאומי
בשנת 1971 פעלה במסגרת התנועה ובכנסת להקמת ארגון לשירות לאומי לבנות דתיות, "האגודה להתנדבות בעם", וכיהנה כנשיאתו במשך 15 שנה.
כבר מימיה הראשונים של האגודה קמו לה מתנגדים רבים מן החברה החרדית ובשנת 1972 יצא פסק הלכה חתום על ידי מאות רבנים, לפיו: "השירות הלאומי הורס את יסודות המשפחה בישראל והוא בבחינת התאבדות נפשית ורוחנית וימוטט את יסודות היהדות". הרבנות הראשית לא הביעה התנגדות ברורה, אולם לא העניקה את ברכתה לארגון החדש. סנהדראי לא נכנעה ללחצים ויחד עם שאר ראשי האגודה ניהלה מסעות הסברה בשבחו של הארגון. ההתנגדות הסלימה, ובאביב של אותה שנה הוצת ביתה של סנהדראי בצפון תל אביב. ההצתה הסתכמה בנזק לרכוש ולא בנפש, והייתה השלישית בשורת הצתות על רקע זה באותה תקופה. להצתה נלוו פשקווילים וכרוזים, לעיתים אף באופן אלים, אולם היא לא נכנעה.
במקביל להמשך הנהגת האגודה להתנדבות, ריכזה ועדה פנימית של סיעת המפד"ל בכנסת שדנה בשאלת נחיצות שירות החובה בקרב כלל הנשים בצה"ל. היא הציעה להעמיד את השירות הצבאי לצד השירות הלאומי כשתי אלטרנטיבות בפני כלל הצעירות, עם עדיפות לשירות הלאומי: "אני מצדדת בחוק אחד, המחייב את כל בנות ישראל בארץ ישראל, כל זמן שהיו קיימים שני חוקים - הדבר הפריע לי. שכן כאזרחית וכאדם בישראל זה לא בריא ולא טוב. חוק אחד, שווה לכולם - מייצב ו'מיישר' את המצב".
פעילות ציבורית נוספת
מלבד כהונתה כחברת הכנסת ופועלה בארגוני הנשים של המפלגה, כיהנה סנהדראי כיושבת ראש המועצה הישראלית של האיגוד הסוציאלי העולמי (1960–1962), כנשיאת מועצת ארגוני הנשים בישראל, הייתה חברה במועצה הציבורית לנושא יחסי ממון בין בני זוג במשרד המשפטים (1965–1966) וחברה במועצה הציבורית לבתי ספר מקצועיים. בשנת 1964 נבחרה לחברות במועצה הציבורית למען האישה בישראל, וכן הייתה חברת הנהלה של המועצה למען יהדות רוסיה.
בין השנים 1976 ל-1978 הייתה חברת צוות מעמד האישה בדיני משפחה בראשות פרופ' מנחם אלון, אחד מתשעה צוותים של הוועדה הממלכתית למעמד האישה בראשות אורה נמיר. היא פעלה בוועדה לקידום חקיקה בעניין משפחות נטושות, ולהחמרת הענישה לאנסים. אולם בגלל מחלוקות בין חברי הצוות, הצוות היה היחיד בוועדה שחבריו וחברותיו לא הגיעו להסכמה ולא הגישו המלצות.
סנהדראי הייתה חברה בהנהלת "הבונה", קבוצה קבלנית לבניין, ובדירקטוריון של חברת הבנייה "משכנות" מבית הפועל המזרחי. במהלך השנים השתתפה בכנסים של המזרחי, הפועל המזרחי ואמונה בישראל ובחו"ל. כיהנה כחברת הוועד הפועל הציוני, פעלה כחברת מרכז תנועת 'הפועל המזרחי' וחברת הוועד הפועל בישראל, כצירה לקונגרס הבינלאומי לנשים יהודיות וכצירה לקונגרס הציוני בשנת 1979 קיבלה את תואר יקירת העיר תל אביב יפו.
סנהדראי פרסמה מאמרים על בעיות האישה העובדת הדתית בעיתון "הצופה" ובקבצים "ניב החברה" ו"דפי פעולה" ובביטאון ארגון הפועלות של הפועל המזרחי, והוציאה ספר על רחל ברקמן אשר הייתה מהחלוצות הדתיות הראשונות בתקופת העלייה השלישית (ונפטרה בדמי ימיה).
אחרית ימיה
בשנותיה האחרונות עברה מספר משברים רפואיים, שהותירו אותה מרותקת לכיסא גלגלים, אך עם מחשבה צלולה. היא עברה לגור בבית ההורים "תפארת בנים" בירושלים. משם המשיכה להתעניין בנעשה בתנועה ובכלל, והזכירה למבקריה כי חשוב לשמור על אחדות המחנה, ולהימנע מחיכוכים ומפילוג. כששמעה על הקשיים הכלכליים אליהם נקלעה "אמונה", המליצה: "לוותר, להוריד, למתן ובלבד שלא תאיים סכנת סגירה על מפעלה של 'אמונה'".
טובה סנהדראי-גולדרייך נפטרה ב-31 באוגוסט 1993, בגיל 86, ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
הנצחתה
בשנת 1996 ראתה אור ביוגרפיה שלה, בעריכת שאול מייזליש, תחת הכותר "באמונה בחרתי" בהוצאת "אמונה".
תנועת "נאמני תורה ועבודה" השיקה לעילוי נשמתה את אפליקציית Yomy - אפליקציה ללימוד יומי של תורה ומשניות, הכוללת גם סידור, ומיועדת למעוניינים לשלב בין לימוד לעמל, בין תורה ועבודה - כדרכה של סנהדראי.
קישורים חיצוניים
ממאמריה:
איגוד לשכות המסחר
ארגון
בראש האיגוד עומד מאז 2002 חבר הכנסת לשעבר אוריאל לין בתפקיד נשיא, ולצידו הנהלה מצומצמת הנבחרת מתוך נשיאות בת 22 חברים, על ידי האספה הכללית.
מספר העסקים והארגונים החברים באופן ישיר באיגוד בכל רחבי הארץ הוא כ-5,000, ובאופן עקיף עוד כ-10,000 חברות עסקיות המאוגדות בלשכות המסחר באמצעות הארגונים החברים בו. האיגוד מייצג את חבריו, המשלמים דמי חבר - חברות גדולות, בינוניות וקטנות. במסגרת האיגוד פועלים כיום כ-80 חטיבות ענפיות, המייצגות את כל קשת העסקים בענפי המסחר והשירותים. בכלל זה: מסחר סיטונאי, מסחר קמעונאי, יצוא, יבוא, נדל"ן, שוק ההון, שירותים פיננסיים, תיירות, רפואה פרטית, שירותים עסקיים ועוד.
לאיגוד שיתופי פעולה עם לשכות מסחר מכל רחבי העולם והוא חבר בשורה של ארגונים בינלאומיים, בהם לשכת המסחר הבינלאומית (ICC), ארגון הגג של לשכות המסחר באירופה (EuroChambers), ארגון בינלאומי למנהיגים צעירים וליזמים (JCI) והארגון הבינלאומי לעסקים קטנים (ISBC).
האיגוד פועל לקידום קשרים עסקיים של חבריו בתחומי הייצוא והייבוא עם גורמים מקבילים בחו"ל, ומסייע להם באיתור שווקים חדשים, הזדמנויות עסקיות, מכרזים מקומיים ובינלאומיים וייצוג בתערוכות וכנסים. האיגוד מארח מדי שנה משלחות סחר ואורחים רשמיים מחו"ל ומארגן משלחות סחר מישראל לחו"ל. הוא גם מפעיל את פורום הנציגים הזרים הרשמיים בישראל, בו חברים שגרירים זרים ונספחים כלכליים ומסחריים המוצבים בישראל. במקביל, עוסק הארגון גם בסלילת נתיבים עסקיים למדינות אשר לישראל אין עמן יחסים דיפלומטיים.
האיגוד נאבק נגד רגולציית יתר, כגון חובת סימון מחירים והחוק המאפשר ביטול עסקה בתוך 48 שעות.
מרכז איגוד לשכות המסחר ברחוב החשמונאים בתל אביב, ובמקביל ישנן לשכות מסחר נפרדות בירושלים, בחיפה, בבאר שבע ועוד. החל משנת 2010 במסגרת האיגוד פועל איגוד הפנסיה הישראלי.
בינואר 2013 פורסם כי האיגוד מגבש הצעת חוק שתגביל את סמכות בית הדין לעבודה. על פי ההצעה לא יוכל בית הדין לקבוע הלכות כגון זו הקובעת שאין למעסיק זכות להביע דעה על התאגדות עובדיו.
מגדל וורדנקליף
מגדל וורדנקליף (באנגלית: Wardenclyffe Tower) הידוע גם בשם מגדל טסלה (Tesla tower) היה מגדל שתוכנן ונבנה על ידי ניקולה טסלה בכפר שורהאם (Shoreham) שבלונג איילנד שבמדינת ניו יורק בשנת 1901. המבנה היה עמוד עץ שגובהו 18 מטרים ועליו כדור בקוטר 67 מטר וחצי שדמה לפטרייה ענקית. המגדל כמעט והושלם בשנת 1903 כאשר ג'יי. פי. מורגן משך את תמיכתו הכספית. שלד המגדל נשאר עד שנקרע בשנת 1917. מטרת המבנה הייתה לאפשר תקשורת טלפונית אלחוטית בין ארצות הברית ואירופה, ולהדגמה של העברת אנרגיה חשמלית בצורה אלחוטית. הבניה מומנה בתחילתה על ידי הבנקאי ג'יי. פי. מורגן אשר השקיע 150,000 דולר בפרויקט. מתחילתו הפרויקט נתקל בקשיים רבים, ומשקיעים רבים השקיעו בפרויקט מתחרה אשר הציע תקשורת סדירה בין ארצות הברית לאירופה כבר ב-1903. כמו כן, טסלה ביצע שינויי תכנון רבים. בשנת 1905 טסלה לא הצליח להשיג מימון נוסף לפרויקט והחל בסגירתו, תהליך אשר נשלם בשנת 1907. לפיכך, המגדל מעולם לא פעל, ופורק בשנת 1917.
המבנה קרוי על שם הבנקאי ועורך הדין ג'יימס ס. וורדן, שרכש את האדמה המיועדת למגדל. בחודש יוני 2014 זוג פיזיקאים רוסיים הודיעו על קמפיין גיוס כספים באינדיגוגו על מנת לבנות את המגדל שוב ולנסות להשלים את עבודתו של טסלה.
אילן מוכיח
אילן מוכיח (נולד ב-12 ביולי 1948) הוא מלחין, מנצח, מוזיקאי, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי. ממייסדי רימון - בית ספר למוזיקה.
ביוגרפיה
נולד והתחנך בתל אביב. בצעירותו למד בארצות הברית עיבוד מוזיקלי, ניצוח והלחנה באוניברסיטת ניו יורק ובבית ספר מאנס למוזיקה. בשנות ה-70 וה-80 ניהל הפקות מוזיקליות עבור קול ישראל והערוץ הראשון הידוע שביניהם הוא אות הפתיחה של "עוד להיט". כמו כן הלחין ועיבד מוזיקה להפקות תיאטרון וקולנוע. מוכיח שיתף פעולה עם זמרים רבים בישראל, בהם אחינועם ניני, אריק איינשטיין, אסתר עופרים ויהודית רביץ.
ב-1971 הלחין ועיבד 6 משירי אלבומו של יגאל בשן שנשא את שמו של הזמר. הבולט מבין השירים היה "מתוק מתוק", שהפך ללהיט גדול ולאחד השירים המזוהים ביותר עם בשן.
ב-1977 עיבד שני שירים לאלבומו השני של דורי בן-זאב: "אני יוצא לרקוד" ו"לו ידעת", ניגן בהקלטות בפסנתר וכתב את המוזיקה לסרט "בוא נפוצץ מיליון".
בשנות השמונים עיבד מוכיח מספר מופעים ללהקת המחול "שלום" שאיתה הופיע בארץ וברחבי העולם.
ב-1982 עיבד ניהל מוזיקלית, ואף הלחין 6 שירים לאלבומו של אריק לביא "קרוב לפנות בוקר". בהקלטות האלבום ניגן בפנסתר, סינטסייזר וסקסופונים.
בשנת 2001 שב לשתף פעולה עם יהודית רביץ, כאשר עיבד מבחר משיריה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, שבוצעו בפני קהל. הופעות אלו הוקלטו והוצאו על גבי דיסק באותה שנה.
בין השנים 2018–2020 עיבד מוכיח עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית שירים עבור זמרים ויוצרים מן השורה הראשונה כגון: יוני רכטר, מתי כספי, שלומי שבן, ערב הוקרה ליוסי בנאי ועוד.
כיום הוא מלמד ברימון בית ספר למוסיקה ובאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
מוכיח הוא אביהם של המתופף, המעבד והמפיק המוזיקלי רע מוכיח והבסיסט תם מוכיח.
קבוצת המאה של ה-MLB
מבין השחקנים שקיבלו את מירב הקולות נלקחו שני שחקנים בכל עמדה על המגרש, למעט מגישים (שישה שחקנים) ושחקני השדה החיצון (תשעה שחקנים). בתום הבחירה הוסיף פאנל מומחים לרשימה חמישה שחקנים (שלושה מגישים, עוצר ביניים ושחקן השדה החיצון) שלא נבחרו לקבוצה.
רשימת מאה השחקנים הוצגה לראשונה במשחק האולסטאר של עונת 1999 בפנוויי פארק. והרשימה הסופית לאחר בחירת האוהדים הוצגה לראשונה לפני המשחק השני של הוורלד סיריס בסוף אותה העונה, כאשר שחקני הקבוצה שהיו בחיים הוזמנו למשחק.
בחירתו של פיט רוז, שחקן השדה החיצון שנבחר לקבוצה בקולות האוהדים, עוררה סערה מכיוון שבשנת 1989, בעת שכיהן כמנהל קבוצת סינסינטי רדס, נחשף שבהיותו שחקן הימר על תוצאות משחק ולמעשה "מכר" את המשחק. רוז הכחיש את העניין, אך בשנת 1991 החליטה הליגה להעניש את רוז בהרחקה מפעילות בליגה לכל החיים. למרות מחאה ציבורית על צירופו לקבוצה, התקבל רוז באצטדיון בכפיים סוערות. כעבור מספר שנים הודה רוז באוטוביוגרפיה שכתב, כי הימר על המשחק והתנצל על העניין.
ניסוי מיליקן
ניסוי מיליקן או ניסוי טיפת השמן הוא ניסוי פורץ דרך בפיזיקה, שערך רוברט מיליקן בשנת 1909, כדי לכמת את המטען החשמלי של אלקטרון יחיד.
מערכת הניסוי
לצורך הניסוי בנה מיליקן מערכת אשר פלטה מתוך נחיר קטן טיפות שמן זעירות בגודל אחיד. מקצת הטיפות נטענו במטען חשמלי כתוצאה מהחיכוך שנוצר בעת פליטתן מהנחיר. טיפות השמן חדרו דרך חריץ קטן למרווח בין שתי אלקטרודות, שבו שרר שדה חשמלי אחיד.
הניסוי התבסס על יצירת איזון עדין בין כוח הכבידה והכוח החשמלי, אשר פעלו על טיפות השמן הטעונות במטען חשמלי באופן אשר יגרום להן לנוע במהירות קבועה, ללא תאוצה. מסתן של טיפות השמן הייתה ידועה על בסיס גודלן וצפיפותן והופעל עליהן שדה חשמלי בעוצמה ידועה גם כן, כך שניתן היה לחשב על בסיס נתונים אלו את מטענה של הטיפה בדיוק רב. הניסוי חשף כי המטען הנמדד היה תמיד כפולה של מספר קבוע ומכך הסיק מיליקן כי מספר זה הוא מטענו של אלקטרון בודד, שהוערך בניסוי כ- קולון, דיוק של אחוז לעומת ההערכה כיום - קולון (יחידת SI למטען חשמלי).
הניסוי היה בעל השפעה מכרעת על התפתחות מכניקת הקוונטים ופיזיקת החלקיקים. בשנת 1923 זכה מיליקן בפרס נובל לפיזיקה בעבור ניסוי זה.
לאיוש הראשון, מלך הונגריה
ראשית חייו
לודוביקוס או לאיוש לבית אנז'ו נולד ב-5 במרץ 1326 כבנם השלישי של קארוי הראשון, מלך הונגריה ושל אשתו, אלז'בייטה מפולין, מלכת הונגריה, בתו של מלך פולין, ולדיסלב הראשון (ארוך האמה) ואחותו של קז'ימייז' השלישי, מלך פולין. הוא קיבל את שמו לזכר דודו של אביו, לואי, בישוף טולוז, שהוכתר לקדוש ב-1317. הבן הבכור של הוריו, קארוי, מת לפני לידתו של לאיוש.
לאיוש היה רק בן תשע כשנחתם הסכם ברית בין אביו ליוהאן, מלך בוהמיה. שנה לאחר מכן, לאיוש ליווה את אביו בפלישה לאוסטריה. ב-1 במרץ 1338, בנו ויורשו של יוהאן מבוהמיה, קרל, מרקיז מוראביה, חתם על הסכם חדש עם קארוי הראשון, מלך הונגריה ולאיוש בווישגראד. על פי האמנה, קרל ממוראביה הכיר בזכותם של בניו של קארוי הראשון לרשת את דודם מצד אמם, קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, אם קז'ימייז' ימות ללא יורש זכר. לאיוש גם התחייב שהוא יתחתן עם בתו בת השלוש של קרל, מרגרט.
אשתו הראשונה של קז'ימייז' השלישי, אלדונה מליטא, נפטרה ב-26 במאי 1339. שני אצילים פולנים מובילים - זביגנייב, קנצלר קרקוב וספיצימיר לליוויטה - שכנעו את קז'ימייז', שלא הוליד בן, להפוך את אחותו, אלז'בייטה, וצאצאיה ליורשיו. על פי יאן דלוגוש בן המאה ה-15, קז'ימייז' ערך סיים כללי בקרקוב שבו "הפרלטים והאצילים הנאספים" הכריזו על לאיוש כיורש של קז'ימייז', אך ההתייחסות לסיים היא אנכרוניסטית. ההיסטוריון פול וו. קנול כותב שקז'ימייז' העדיף את משפחת אחותו על פני בנותיו שלו או חבר בענף זוטר של שושלת פיאסט, משום שרצה להבטיח את תמיכתו של מלך הונגריה נגד האבירים הטבטונים. אביו ודודו של לאיוש חתמו על הסכם בווישגרד ביולי לפיו קז'ימייז' השלישי הפך את לאיוש ליורשו אם ימות ללא בן. בתמורה התחייב קארוי הראשון שלאיוש יכבוש מחדש את פומרניה ואדמות פולניות אחרות שאבדו ל ללא כספים פולניים ויעסיק רק פולנים בממשל המלכותי בפולין.
לאיוש קיבל את התואר דוכס טרנסילבניה מאביו ב-1339, אך הוא לא ניהל את המחוז. על פי אמנה מלכותית מאותה שנה, כלתו של לאיוש, מרגרט מבוהמיה, התגוררה בחצר המלוכה ההונגרית. החצר הדוכסית הנפרדת של לאיוש הוזכרה לראשונה באמנה מלכותית משנת 1340.
השנים הראשונות (1342–1345)
קארוי הראשון מת ב-16 ביולי 1342. חמישה ימים לאחר מכן, הכתיר קסנאד טלגדי, הארכיבישוף של אסטרגום, את לאיוש למלך בכתר הקדוש של הונגריה בסקשפהרוואר. למרות שלאיוש הגיע לגיל הבגרות, אמו אלז'בייטה "פעלה כמעין עוצרת" במשך עשרות שנים, משום שהפעילה עליו השפעה חזקה. לאיוש ירש אוצר עשיר מאביו, שחיזק את הסמכות המלכותית ושלט מבלי לקיים דיאטות במהלך העשורים האחרונים לשלטונו.
לאיוש הציג מערכת חדשה של מענקי קרקע, המוציאה מהמענק את אחיו של מקבל המענק וקרובי משפחה אחרים, בניגוד לחוק המקובל: אחוזות כאלה נמסרו לכתר אם צאצאיו הזכרים האחרונים של מקבל המענק מתו. מצד שני, לואי לעיתים קרובות "קידם בת לבן", כלומר אישר לבת לרשת את נחלות אביה, למרות שהחוק המקובל קבע שרכושו של אציל שנפטר ללא בנים יעבור בירושה לידי קרוביו. לאיוש העניק לעיתים קרובות את הפריבילגיה הזו לנשים האהובות עליו. לאיוש גם אישר לעיתים קרובות לבעלי קרקעות להחיל עונש מוות בנחלותיהם, תוך הגבלת סמכותם של שופטי המחוזות.
רוברטו החכם, מלך נאפולי, מת ב-20 בינואר 1343. בצוואתו, הוא הכריז על נכדתו, ג'ובאנה הראשונה, היורשת היחידה שלו, להוציא את אחיו הצעיר של לאיוש, אנדראש, בעלה של ג'ובאנה, מלהפוך לשליט שותף. לאיוש ואמו ראו בכך הפרה של הסכם קודם בין המלכים המנוחים של נאפולי והונגריה. הוא ביקר את אבי כלתו, קרל ממוראביה, בפראג כדי לשכנע אותו להתערב בשמו של אנדראש אצל המורה לשעבר של קרל, האפיפיור קלמנס השישי, האדון של ממלכת נאפולי. לאיוש גם שלח שליחים לקרוביו הנאפוליטניים ולפקידים הבכירים של הממלכה, ודחק בהם לקדם את האינטרסים של אחיו. אמם, אלז'בייטה, עזבה בקיץ לנאפולי, ולקחה עמה כמעט את כל האוצר המלכותי, כולל יותר מ-6,628 קילוגרמים (14,612 ליברות) כסף ו-5,150 קילוגרמים (11,350 ליברות) של זהב. במהלך שהותה בת שבעה חודשים באיטליה, היא הצליחה רק לשכנע את כלתה ואת האפיפיור להבטיח שאנדראש יוכתר כבעלה של ג'ובאנה.
על פי הכרוניקה הקרובה יחסית לתקופה, של יאנוש קיקיליי, פתח לאיוש במערכה הראשונה שלו נגד קבוצה של סקסונים טרנסילבנים, שסירבו לשלם מיסים, ואילץ אותם להיכנע בקיץ 1344. במהלך שהותו בטרנסילבניה, ניקולאיה אלכסנדרו - שהיה בנו של באסאראב הראשון, הנסיך השליט של ולאכיה - נשבע אמונים ללאיוש בשם אביו בעיר בקרונשטאט או בראשו (כיום בראשוב, רומניה); כך הוחזרה השליטה של המלכים ההונגרים על ולאכיה, לפחות כלפי חוץ.
המערכה הנאפוליטנית (1345–1350)
אחיו של לאיוש אנדראש נרצח באברסה ב-18 בספטמבר 1345. לאיוש ואמו האשימו את המלכה ג'ובאנה הראשונה, הנסיך רוברט מטארנטו, הדוכס שארל מדוראצ'ו וחברים נוספים בענפים הנאפוליטניים של בית קאפה-אנז'ו במזימות נגד אנדראש. במכתבו מ-15 בינואר 1346 לאפיפיור קלמנס השישי, דרש לאיוש מהאפיפיור להדיח את מלכת "רוצחת הבעל" לטובת קרלו מרטלו, דוכס קלבריה, בנה התינוק מאנדראש. לאיוש גם הגיש תביעה לעוצרות הממלכה בתקופת קטנותו של אחיינו, בהתייחסו למוצאו הפטריליניארי מבנו הבכור של אביו של רוברטו החכם, קרלו השני, מלך נאפולי. הוא אף הבטיח להגדיל את סכום המס השנתי שישלמו מלכי נאפולי לכס הקדוש. לאחר שהאפיפיור לא הצליח לחקור במלואו את רצח אנדראש, החליט לאיוש לפלוש לדרום איטליה. כהכנה לפלישה, הוא שלח את שליחיו לאנקונה ולעיירות איטלקיות אחרות לפני קיץ 1346.
בזמן ששליחיו ניהלו משא ומתן באיטליה, לאיוש צעד לדלמטיה כדי להקל על זאדאר, אך הוונציאנים שיחדו את מפקדיו. כאשר פרצו האזרחים ותקפו את הנצורים ב-1 ביולי, הצבא המלכותי לא הצליח להתערב, והוונציאנים גברו על המגינים מחוץ לחומות העיירה. לאיוש נסוג אך סירב לוותר על דלמטיה, למרות שהוונציאנים הציעו לשלם 320,000 פלורין זהב כפיצוי. אולם בהיעדר תמיכה צבאית מלאיוש, נכנעה זאדאר לוונציאנים ב-21 בדצמבר 1346.
המלכה ג'ובאנה נישאה בשנית, התחתנה עם בן דודה, לואיג'י מטראנטו, וברחה למרסיי ב-11 בינואר 1348. קרוביהם האחרים, רוברטו, נסיך טראנטו וקרלו, דוכס דוראצו, ביקרו את לאיוש באוורסה כדי להיכנע לו. לאיוש קיבל אותם בידידות ושכנע אותם לשכנע את אחיהם, פיליפו השני, נסיך טארנטו ולואיג'י מדוראצו, להצטרף אליהם. לאחר הגעתם, "חיוכו של המלך לאיוש הוחלף בהבעה הקשה ביותר כאשר חשף במילים איומות את הרגשות האמיתיים שהיו לו כלפי הנסיכים ושהוסתרו עד אז", על פי הדומניקו דה גראבינה בן זמנו. הוא חזר על האשמותיו הקודמות, האשים את בני משפחתו ברצח אחיו, וכלא אותם ב-22 בינואר. למחרת נערף ראשו של קרלו מדוראצו - בעלה של אחותה של ג'ובאנה הראשונה, מריה - בהוראת לאיוש. שאר הנסיכים נשמרו בשבי ונשלחו להונגריה, יחד עם אחיינו התינוק של לאיוש, קרלו מרטלו.
לאיוש צעד לנאפולי בפברואר. האזרחים הציעו לו כניסה חגיגית, אך הוא סירב, ואיים לתת לחייליו להרוס את העיירה אם לא יעלו את המיסים. הוא אימץ את התארים המסורתיים של מלכי נאפולי - "מלך סיציליה וירושלים, דוכס אפוליה ונסיך קפואה" - וניהל את הממלכה מהקסטל נואובו, ושיכן את שכירי החרב שלו במבצרים החשובים ביותר. הוא השתמש בשיטות חקירה אכזריות בצורה יוצאת דופן כדי ללכוד את כל השותפים למותו של אחיו, לפי דומניקו דה גראבינה. רוב משפחות האצולה המקומיות (כולל בית בו ובית סאנסוורינו) סירבו לשתף עמו פעולה. האפיפיור סירב לאשר את שלטונו של לאיוש בנאפולי, מה שהיה מאחד שתי ממלכות חזקות תחת שלטונו של לאיוש. האפיפיור והקרדינלים הכריזו על המלכה ג'ובאנה חפה מפשע מרצח בעלה בפגישה רשמית של מועצת הקרדינלים.
הגעתו של המוות השחור אילצה את לואי לעזוב את איטליה במאי. הוא מינה את אולריך וולפהרדט למושל נאפולי, אך שכירי החרב שלו לא הפריעו לג'ובאנה הראשונה ולבעלה לחזור בספטמבר. לאיוש, שחתם על שביתת נשק לשמונה שנים עם ונציה ב-5 באוגוסט, שלח כוחות חדשים לנאפולי בפיקודו של אישטוואן לאקפי, הווייבוד של טרנסילבניה, בסוף 1349. לאקפי כבש מחדש את קפואה, אברסה. ומבצרים נוספים שאבדו לג'ובאנה הראשונה, אך מרד בין שכירי החרב הגרמנים שלו אילץ אותו לחזור להונגריה. המוות השחור הגיע בינתיים להונגריה. הגל הראשון של המגפה הסתיים ביוני, אך היא חזרה בספטמבר, והרגה את אשתו הראשונה של לאיוש, מרגרט. גם לאיוש חלה, אך שרד את המגפה. למרות שהמוות השחור היה פחות הרסני בהונגריה המאוכלסת בדלילות מאשר בחלקים אחרים של אירופה, היו אזורים שהתרוקנו ב-1349, והביקוש לכוח עבודה גדל בשנים שלאחר מכן.
לאיוש הציע לוותר על ממלכת נאפולי אם האפיפיור ידיח את ג'ובאנה מהשלטון. לאחר שהאפיפיור סירב, יצא לואי למערכה הנאפוליטנית השנייה שלו באפריל 1350. הוא דיכא מרד שהתרחש בין שכירי החרב שלו בזמן שהוא וחייליו המתינו לבואם של כוחות נוספים בברלטה. בזמן שצעד לכיוון נאפולי, הוא התמודד עם התנגדות בעיירות רבות משום שכוחות החלוץ שלו, שהיו בפיקודו של אישטוואן לאקפי, נודעו לשמצה באכזריותם.
במהלך המערכה, לאיוש הוביל באופן אישי תקיפות וטיפס על חומות עיר יחד עם חייליו, תוך סיכון חייו שלו. בעודו צר על קנוסה די פוליה, לאיוש נפל לתוך החפיר מסולם כאשר מגן המבצר פגע בו באבן. הוא צלל לתוך נהר ללא היסוס כדי להציל חייל צעיר שנסחף תוך כדי חיפוש מעברה בפקודתו. חץ פילח את רגלו השמאלית של לאיוש במהלך המצור על אוורסה. לאחר נפילת אוורסה בידי כוחות הונגריה ב-3 באוגוסט, שוב נמלטו המלכה ג'ובאנה ובעלה מנאפולי. עם זאת, לאיוש החליט לחזור להונגריה. לפי ההיסטוריון בן זמנו מתאו וילאני, לאיוש ניסה "לעזוב את הממלכה מבלי לאבד פנים" לאחר שנגמר לו הכסף וחווה את ההתנגדות של האוכלוסייה המקומית.
כדי לחגוג את יובל 1350, לואי ביקר ברומא במהלך מסעו חזרה להונגריה. הוא הגיע לבודה ב-25 באוקטובר 1350. בתיווכו של הכס הקדוש, שליחי לאיוש ובעלה של המלכה ג'ובאנה, לואיג'י מטרנטו, חתמו על שביתת נשק לחצי שנה. האפיפיור הבטיח ללאיוש שתפקידה של המלכה ברצח בעלה ייחקר שוב, והוא הורה לה לשלם 300,000 פלוריני זהב ככופר עבור הנסיכים הנאפוליטנים הכלואים.
התרחבות (1350–1358)
קז'ימייז' השלישי, מלך פולין דחק בלאיוש להתערב במלחמתו עם הליטאים שכבשו את ברסט, וולודימיר-וולינסקי וערים חשובות אחרות בהליץ' ובלודומריה בשנים הקודמות. שני המלכים הסכימו שהליץ' ולודומריה ישולבו בממלכת הונגריה לאחר מותו של קז'ימייז'. קז'ימייז' גם אישר ללאיוש לפדות את שתי הממלכות תמורת 100,000 פלורינים אם לקז'ימייז' ייוולד בן. לאיוש הוביל את צבאו לקרקוב ביוני 1351. מכיוון שקז'ימייז' חלה, הפך לאיוש למפקד היחיד של הצבא הפולני וההונגרי המאוחד. הוא פלש לאדמותיו של הנסיך הליטאי, Kęstutis, ביולי. קסטוטיס קיבל לכאורה את ריבונותו של לאיוש ב-15 באוגוסט והסכים להיטבל, יחד עם אחיו, בבודה. עם זאת, Kęstutis לא עשה דבר כדי לקיים את הבטחותיו לאחר שהכוחות הפולנים וההונגרים נסוגו. בניסיון ללכוד את קסטוטיס, חזר לאיוש, אך הוא לא הצליח להביס את הליטאים, שאף הרגו את אחד מבעלי בריתו, בולסלאוס השלישי מפלוק, בקרב. לאיוש חזר לבודה לפני 13 בספטמבר. שליח של האפיפיור ביקר את לאיוש כדי לשכנע אותו לנהל מלחמה נגד סטפן דושאן, קיסר הסרבים, אשר הכריח את נתיניו הקתולים להיטבל מחדש ולהצטרף לכנסייה הסרבית-אורתודוקסית.
כדי להתמודד עם תלונותיהם של האצילים ההונגרים, ערך לאיוש דיאט בסוף 1351. הוא אישר את כל ההוראות של בולת הזהב משנת 1222 פרט לאחת, והכריז שכל האצילים נהנים מאותן חירויות במחוזותיו. הוא דחה רק את ההוראה שהסמיכה לאצילים שמתו ללא בן להוריש בחופשיות את אחוזותיהם. במקום זאת, הוא הציג שיטת ירושה, שקבעה שאחוזותיו של אציל שלא היו לו צאצאים זכרים עוברות עם מותו לקרוביו, או אם לא היו קרובי משפחה גברים לכתר. באותו דיאט הורה לאיוש שכל בעלי הקרקעות לאסוף את ה"תשיעית", כלומר עשירית מהמוצרים החקלאיים שצוינו, מהאיכרים שהחזיקו חלקות באחוזותיהם. מצד שני, הוא אישר את זכותם של כל האיכרים לעבור בחופשיות לאחוזות של בעל קרקע אחר.
"ההסכמה הכללית" בין לאיוש לזוג המלכותי של נאפולי "התקבלה על ידי שני הצדדים" במהלך 1351, על פי ניקולו אקשיאולי היסטוריון בן זמנם. ג'ובאנה הראשונה ובעלה חזרו לממלכת נאפולי וחייליו של לאיוש נסוגו. לאיוש אף ויתר על הכופר שג'ובאנה הראשונה הבטיחה לשלם עבור שחרור הנסיכים הנפוליטנים הכלואים, וקבע כי הוא לא הלך ל"מלחמה על חמדנות, אלא כדי לנקום את מות אחיו". לאיוש המשיך להשתמש בתארים של סבו, שארל מרטל מאנז'ו (בנו הבכור של קרלו השני, מלך נאפולי), והגדיר את עצמו כ"נסיך סאלרנו" וכ"לורד מונטה סנטאנג'לו".
קז'ימייז' השלישי הטיל מצור על בעלז ולאיוש הצטרף לדודו במרץ 1352. במהלך המצור, שהסתיים ללא כניעת המבצר, נפצע לאיוש קשה בראשו. אלגירדס, הדוכס הגדול של ליטא, שכר שכירי חרב טטרים שהסתערו על פודוליה, לאיוש חזר להונגריה כי חשש מפלישה טטרית לטרנסילבניה. האפיפיור קלמנס השישי הכריז במאי על מסע צלב נגד הליטאים והטטרים, ואישר ללאיוש לגבות מעשר מהכנסות הכנסייה במהלך ארבע השנים הבאות. האפיפיור הצהיר כי מעולם לא "העניק עשירית מהמשך הזה", והדגיש את הקשר בין רחמנותו לשחרור הנסיכים הנפוליטניים הכלואים. האפיפיור גם אישר ללאיוש להשתלט על אדמותיהם של האלילים והשכיזמטיים הגובלים בממלכתו.
למרות שלאיוש חתם על ברית עם הרפובליקה של ג'נובה באוקטובר 1352, הוא לא התערב במלחמת ג'נובה-ונציה, כי הפסקת האש שלו מ-1349 עם ונציה עדיין הייתה בתוקף. לאיוש התחתן עם אליזבתה מבוסניה, שהייתה בתו של הווסאל שלו, סטפן השני, בשנת 1353. ההיסטוריון גיולה קריסטו אומר שנישואים אלה הראו את העניין המחודש של לאיוש בענייני חצי האי הבלקני. בזמן שהוא ערך ציד במחוז זוליום (כיום בסלובקיה) בסוף נובמבר 1353, דוב חום תקף אותו, וגרם לו 24 פצעים. חייו של לאיוש ניצלו על ידי אביר החצר, יאנוש בסניו, שהרג את החיה בחרבו.
לפי מתאו וילאני, לאיוש פתח במשלחת נגד אורדת הזהב בראש צבא של 200,000 פרשים באפריל 1354. השליט הטטרי הצעיר, שההיסטוריון איבן ברטני זיהה אותו כג'אני בג, לא רצה לנהל מלחמה נגד הונגריה והסכים לחתום על הסכם שלום. למרות שאף מקור ראשי אחר לא הזכיר את המערכה וההסכם, הטטרים לא ביצעו פשיטות ביזה בטרנסילבניה לאחר 1354, מה שמרמז שהדו"ח של וילאני אמין. באותה שנה פלש לאיוש לסרביה, ואילץ את סטפן דושאן לסגת מהאזור שלאורך נהר הסאווה. תחת כפייה, דושאן יזם משא ומתן עם הכס הקדוש להכרה בעדיפותם של האפיפיורים. בשנה שלאחר מכן, שלח לאיוש תגבורת לקז'ימייז' השלישי כדי להילחם נגד הליטאים, וכוחות הונגריה תמכו באלברכט השני, דוכס אוסטריה, נגד ציריך. הנציגים הוונציאנים הציעו ללאיוש 6,000–7,000 דוקטים זהובים כפיצוי לדלמטיה, אך לאיוש סירב לוותר על תוכניתו לכבוש מחדש את המחוז. הוא חתם על ברית עם אלברכט השני מאוסטריה ועם ניקולאוס מלוקסמבורג, הפטריארך של אקוויליה, נגד ונציה. בהוראתו, הלורדים הקרואטים צרו וכבשו את קליס, מבצר דלמטי שאחותו של סטפן דושאן, ילנה, ירשה מבעלה, מלאדן סובייץ'.
בקיץ 1356 פלש לאיוש לשטחים ונציאניים ללא הכרזת מלחמה רשמית. הוא הטיל מצור על טרוויזו ב-27 ביולי. אציל מקומי, ג'וליאנו בלדאצ'ינו, הבחין שלאיוש יושב לבדו בזמן שהוא כותב את מכתביו על גדות נהר סיל בכל בוקר. בלדאצ'ינו הציע לוונציאנים להתנקש בחייו בתמורה ל-12,000 פלורינים מוזהבים וקסטלפרנקו ונטו, אך הם סירבו להצעתו משום שלא שיתף אותם בפרטי תוכניותיו. לאיוש חזר לבודה בסתיו, אך חייליו המשיכו במצור. האפיפיור אינוקנטיוס השישי הפציר בוונציאנים לעשות שלום עם הונגריה. האפיפיור הפך את לאיוש ל"נושא הדגל של הכנסייה" והעניק לו מעשר של שלוש שנים כדי להילחם נגד פרנצ'סקו השני אורדלפי ואדונים מורדים אחרים במדינות האפיפיור. לאיוש שלח צבא בפיקודו של ניקולס לאקפי כדי לתמוך בחיילי האפיפיור באיטליה.
לואי צעד לדלמטיה ביולי 1357. ספליט, טרוגיר ושיבניק נפטרו עד מהרה מהמושלים הוונציאניים ונכנעו ללאיוש. לאחר מצור קצר כבש צבאו של לאיוש גם את זאדאר בסיוע תושבי העיר. טברטקו הראשון מבוסניה, שירש את חמו של לאיוש בשנת 1353, מסר את הום המערבי ללאיוש, שטען לשטח זה כנדוניה של אשתו. בהסכם זאדאר, שנחתם ב-18 בפברואר 1358, ויתרה הרפובליקה של ונציה על כל הערים והאיים הדלמטיים שבין מפרץ קוורנר לבין מפרץ דוראצו לטובת לאיוש. גם הרפובליקה של רגוזה קיבלה את שלטונו של לאיוש. הערים הדלמטיות נותרו קהילות בשלטון עצמי, והן היו חייבות רק הוקרה שנתית ושירות ימי ללאיוש, שגם ביטל את כל ההגבלות המסחריות שהונהגו בתקופת שלטונם של הוונציאנים. הסוחרים של רגוזה היו זכאים במפורש לסחור חופשי בסרביה גם בזמן מלחמה בין הונגריה לסרביה.
המלחמות בבלקן (1358–1370)
סרביה החלה להתפורר לאחר מותו של סטפן דושאן. לפי מתאו וילאני, לורד סרבי לא מזוהה ביקש סיוע הונגרי נגד אויבו החזק יותר (וגם ללא שם) בסוף שנות ה-1350. ההיסטוריונים John VA Fine ו-Pál Engel כותבים שהאדון הסרבי היה בן למשפחת ראסטיסליץ'; גיולה קריסטו ואיוואן ברטני מזהים אותו בתור לזר הרבליאנוביץ'. אמנות מלכותיות משנת 1358 מראים שכוחות הונגריה לחמו בסרביה באוקטובר 1358. בקיץ הבא צעד לאיוש גם לסרביה, אך סטפן אורוש החמישי הסרבי נמנע מקרב.
לאיוש והצבא המלכותי שהו בטרנסילבניה בנובמבר 1359 ובינואר 1360, מה שרומז שהוא תכנן משלחת צבאית נגד ולאכיה או טריטוריה סמוכה אחרת. צ'רטר משנת 1360 מוכיח כי ווייבוד רומני, דראגוש מג'ולשי, החזיר את שלטון לאיוש במולדביה לאחר מרד של רומנים מקומיים. על פי רוב דברי הימים המולדביים, דראגוש, שמזוהה לעיתים עם דראגוש מג'ולשי ולעיתים כדראגוש מבדו, יצא "מהארץ ההונגרית, ממרמורש" בראש פמלייתו, חצה את הרי הקרפטים תוך כדי מרדף אחר אאורכס והתיישבו בעמק נהר מולדובה בשנת 1359. אותן כרוניקות הציגו את ה"ירידה" הזו של דראגוש כצעד מכריע לקראת התפתחותה של נסיכות מולדביה. רוזן רומני נוסף, בוגדאן, שמרד בלאיוש ושדד את אחוזותיהם של בעלי האחוזות הרומנים הנאמנים למלך כבר בשנות ה-40 של המאה ה-14, יצא מהונגריה ופלש למולדביה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-14. בוגדאן גירש מהנסיכות את צאצאיו של הווסאל של לאיוש, דראגוש. לפי יאנוש קיקיליי, פתח לואי מספר משלחות נגד בוגדאן, אך לא ניתן לקבוע את תאריכיהן. בוגדאן שלט במולדביה כנסיך עצמאי.
על פי בקשת האפיפיור, שלח לאיוש כוחות הונגרים להקל על בולוניה, שהייתה נתונה במצור על ידי חיילי ברנבאו ויסקונטי. לאחר שוויסקונטי הסיר את המצור, שכירי החרב של לאיוש בזזו את האזור וסירבו לשתף פעולה עם הלגט האפיפיורי; לאיוש הכניס את מפקד הצבא לכלא. לאחר שהתגלע סכסוך בין הקיסר קרל הרביעי ורודולף הרביעי, דוכס אוסטריה, נפוצו שמועות על מזימה להדיח את הקיסר לטובת לאיוש או רודולף. קרל הרביעי, רודולף הרביעי ולאיוש נפגשו ב-Nagyszombat (כיום טרנבה בסלובקיה) בחודש מאי. הקיסר והדוכס נכנעו הדדית לתביעותיהם למחוזות הצד השני. לאיוש גם שכנע את הקיסר לוותר על ריבונותו על דוכסות פלוק בפולין.
לאיוש החליט להמיר את היהודים בהונגריה לקתוליות בסביבות 1360. לאחר שחווה התנגדות, הוא גירש אותם ממחוזותיו. נכסי המקרקעין שלהם הוחרמו, אך הם הורשו לקחת עמם את רכושם האישי וגם לגבות את ההלוואות שנתנו. לא התרחש פוגרום, מה שהיה יוצא דופן באירופה במאה ה-14, לפי ההיסטוריון רפאל פטאי.
הקיסר קרל הרביעי ורודולף הרביעי מאוסטריה חתמו על הסכם ברית נגד הפטריארך של אקוויליה, שהיה בעל בריתו של לאיוש, באוגוסט 1361. מחשש להיווצרות קואליציה לאורך גבולותיה המערביים של הונגריה, שאל לואי את שלו. האויב לשעבר, לואיג'י מטראנטו (בעלה של ג'ובאנה הראשונה), לשלוח לפחות אחד מאחיו לבודה, ותיווך לפיוס בין רודולף הרביעי לבין הפטריארך. בפגישה עם שליחיו של לאיוש בפראג, הקיסר קרל השמיע הערה מעליבה על אמו של לאיוש, וקבע שהיא "חסרת בושה", לפי הכרוניקה של יאן דלוגוש. לאיוש דרש התנצלות, אך הקיסר לא ענה.
כהכנה למלחמה נגד בוהמיה הורה לאיוש על גיוס הצבא המלכותי וצעד לטרנצ'ן (כיום טרנצ'ין בסלובקיה). אולם, בני בריתו כביכול (רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה, מיינהרד השלישי, רוזן גוריציה-טירול וקז'ימייז' השלישי, מלך פולין) לא הצליחו להצטרף אליו, והקיסר יזם משא ומתן שנמשך חודשים בתיווכו של קז'ימייז' השלישי. לאיוש התפייס לבסוף עם קרל הרביעי בפגישתם באוהרסקה הרדישטה ב-8 במאי 1363.
לאיוש פלש לבוסניה משני כיוונים באביב 1363. צבא בפיקודו של הפלטין מיקלוש קונט ומיקלוש אפטי, הארכיבישוף של אסטרגום, הטילו מצור על סרברניצה, אך המבצר לא נכנע. מכיוון שהחותם המלכותי נגנב במהלך המצור, בוצע חותם חדש וכל האמנות הקודמות של לאיוש היו אמורות להיות מאושרות עם החותם החדש. הצבא בפיקודו האישי של לאיוש צר על סוקולאק ביולי, אך לא הצליח לכבוש אותו. כוחות הונגריה חזרו להונגריה באותו חודש. האפיפיור אורבנוס החמישי הכריז על מסע צלב נגד המעצמות המוסלמיות של הים התיכון על פי בקשתו של פייר הראשון, מלך קפריסין ב-31 במרץ 1363. אורבנוס החמישי דחק בלאיוש להצטרף למסע הצלב, והדגיש שהוא מונרך רב עוצמה, נוצרי אדוק, ו"בעל רצון טוב לעזור". בחודש הבא גבה האפיפיור מעשר של שלוש שנים על הכנסות הכנסייה בהונגריה וביקש מלאיוש לתמוך בפקידי האפיפיור כדי לגבות את המס. עם זאת, לאיוש עשה כל מאמץ לעכב את פעילותם של גובי המיסים האפיפיוריים, והצהיר כי הוא זקוק למשאבים כדי לכסות את עלויות מלחמותיו העתידיות נגד הכופרים ואויביו של האפיפיור באיטליה.
לאיוש חתם על הסכם עם הקיסר קרל ורודולף הרביעי מאוסטריה בברנו בתחילת 1364, ששם קץ לסכסוכים ביניהם. בספטמבר ביקר לאיוש בקרקוב כדי להשתתף בקונגרס הגדול שבו ניסה פייר הראשון מקפריסין לשכנע תריסר מלכים אירופיים להצטרף למסע הצלב. לאיוש היה המלך היחיד שהבטיח סיוע, אך מאוחר יותר לא הצליח לקיים את הבטחתו. בקונגרס אישר קז'ימייז' השלישי מפולין את זכותו של לאיוש לרשת את מקומו בפולין אם ימות ללא יורש זכר. לאיוש, שלא הוליד גם בן, הזמין קרוב משפחה רחוק שלו, שארל מדוראצו, להונגריה ב-1364, אך לא הפך את הנסיך הצעיר ליורש הרשמי שלו. לאיוש התיר ליהודים לחזור להונגריה באותה שנה; הליכים משפטיים בין היהודים לאלה שתפסו את בתיהם נמשכו שנים.
לואי כינס את צבאותיו בטמשוואר (כיום טימישוארה ברומניה) בפברואר 1365. על פי אמנה מלכותית באותה שנה, הוא תכנן לפלוש לוולאכיה מכיוון שהווייבוד החדש, ולדיסלב ולייקו, סירב לציית לו. עם זאת, בסופו של דבר הוא עמד בראש מערכה נגד הצארדום הבולגרי של וידין ושליטה איוואן סרצימיר, מה שמרמז כי ולדיסלב ולאיקו נכנע לו בינתיים. לאיוש תפס את וידין וכלא את איוואן סרצימיר במאי או יוני. תוך שלושה חודשים כבשו חייליו את ממלכתו של איוואן סרצימיר, אשר היה מאורגן במחוז גבול נפרד, או בנאט, בשליטת אצילים הונגרים.
הקיסר הביזנטי, יוחנן החמישי פלאיולוגוס, ביקר את לאיוש בבודה בתחילת 1366, וביקש את עזרתו נגד הטורקים העות'מאניים, שכף רגלם דרכה באירופה. זו הייתה הפעם הראשונה שבה קיסר ביזנטי עזב את האימפריה שלו כדי להתחנן לעזרתו של מונרך זר. על פי רופאו של לאיוש, ג'ובאני קונברסיני, בפגישתו הראשונה עם לאיוש, סירב הקיסר לרדת ולהוריד את כובעו, מה שפגע בלאיוש. יוחנן החמישי התחייב כי יקדם את האיחוד של הכנסייה הביזנטית עם האפיפיור, ולאיוש הבטיח לשלוח לו עזרה, אך לא הקיסר ולא לאיוש מילאו את הבטחותיהם. האפיפיור אורבנוס החמישי עודד את לאיוש לא לשלוח עזרה לקונסטנטינופול לפני שהקיסר יבטיח את איחוד הכנסייה.
לאיוש שהה בטרנסילבניה בין יוני לספטמבר 1366, מה שרומז שהוא ניהל מלחמה נגד מולדביה. הוא הוציא צו שהסמיך את האצילים הטרנסילבנים לפסוק פסקי דין נגד "רשעים השייכים לכל אומה, במיוחד רומנים". הוא גם קבע כי עדותו של קנז רומני שקיבל כתב הענקה מלכותי שוות משקל לזו של אציל. באותה שנה העניק לאיוש את בנאט סברין ואת מחוז פוגארס לולדיסלב ולאיקו מוולאכיה, שקיבל את מרותו. טברטקו הראשון מבוסניה קיבל גם הוא את מרותו של לאיוש לאחר שכוחות הונגריה סייעו לו להחזיר את כסאו בתחילת 1367.
לאיוש עשה ניסיונות להמיר את נתיניו האליליים או ה"סכיזמטיים" לקתוליות, אפילו בכוח. הפיכתם של הקומאנים האליליים שהתיישבו בהונגריה מאה שנים קודם לכן הושלמה בתקופת שלטונו, לפי יאנוש קיקיליי. לאחר כיבוש וידין, הוא שלח נזירים פרנציסקנים לבנאט החדש כדי להמיר את דתם של האוכלוסייה האורתודוקסית המקומית, מה שגרם לאי שביעות רצון נרחבת בקרב הבולגרים. בשנת 1366, הוא הורה להמיר את כל הכוהנים הסרבים ולהטביל אותם מחדש. הוא גם קבע שרק אצילים קתולים ובריאים רשאים להחזיק ברכוש קרקע במחוז שלסבס במחוז טמס. לאיוש תמך במסדרים הדתיים, במיוחד בפרנציסקנים ובפאולינים, עבורם הוא ואמו הקימו עשרות מנזרים חדשים. על פי בקשתו של לאיוש, האפיפיור אורבנוס החמישי אישר את הקמתה של אוניברסיטה בפק ב-1367, למעט פקולטה לתאולוגיה. עם זאת, לאיוש לא סידר הכנסה מספקת והאוניברסיטה נסגרה עד 1390.
ולדיסלב ולאיקו מוולאכיה כרת ברית עם איוואן שישמן, אחיו למחצה של שליט וידין לשעבר, איוואן סרצימיר. צבאותיהם המאוחדים הטילו מצור על וידין. לאיוש צעד אל הדנובה התחתונה והורה למיקלוש לאקפי, ווייבוד טרנסילבניה, לפלוש לוולאכיה בסתיו 1368. צבא המחוז צעד דרך עמק נהר איאלומיצה, אך הוולאכים ארבו להם והרגו חיילים הונגרים רבים, כולל הווייבוד. עם זאת, המערכה של לאיוש נגד ולאכיה מהמערב הצליחה וולדיסלב ולאיקו נכנע לו בקיץ הבא. ביוזמתו, לאיוש החזיר לשלטון את איוואן סרצימיר בוידין. איוואן סרצימיר נשבע אמונים ללאיוש ושלח את שתי בנותיו כבנות ערובה להונגריה.
איחוד עם פולין ורפורמות (1370–1377)
במהלך מלחמה בין הקיסר קרל הרביעי לשטפן השני, דוכס בוואריה, התערב לאיוש בשמו של הדוכס והצבא ההונגרי פלש למורביה. לאחר שהדוכס והקיסר חתמו על הסכם שלום, סיכמו לאיוש והקיסר על אירוסי ילדיהם בתחילת השנה הבאה. העות'מאנים השמידו את הצבאות הסרבים בקרב על מאריקה ב-26 בספטמבר 1371. לזר הרבליאנוביץ', אחד מהאצילים הסרבים, נשבע אמונים ללאיוש. האפיפיור גרגוריוס האחד עשר דחק בלאיוש להתנגד לעות'מאנים אך גם הפציר בו לשלוח תגבורת לאיטליה כדי להילחם נגד ברנבאו ויסקונטי. מלחמה פרצה בין הרפובליקה של ונציה לבין פרנצ'סקו הראשון דה קררה, לורד פדובה, שהיה בן בריתו של לאיוש, בקיץ 1372. לאיוש שלח תגבורת לאיטליה כדי לסייע לפרנצ'סקו דה קררה. הוונציאנים הביסו את החיילים ההונגרים בטרוויזו ולכדו את מפקדו, מיקלוש לאקפי, ואילצו את לאיוש הראשון לחתום על הסכם שלום ב-23 בספטמבר 1373.
לאיוש ונציגי האצולה הפולנית החלו במשא ומתן על הירושה של לאיוש בפולין בסתיו 1373. לאחר שנה של משא ומתן, הוא הוציא את מה שנקרא הפריבילגיה של קושיץ' ב-17 בספטמבר 1374, והפחית את המס שהאצילים הפולנים שילמו למלך בכ-84% והבטחת שכר לאצילים שהשתתפו במסעות צבאיים זרים. בתמורה אישרו האצילים הפולנים את זכותן של בנותיו של לאיוש לרשת את פולין.
לאיוש פלש לוולאכיה במאי 1375, משום שהנסיך החדש של ולאכיה, ראדו הראשון, כונן ברית עם השליט הבולגרי, איוואן שישמן, והסולטאן העות'מאני מוראט הראשון. הצבא ההונגרי כיתר את הכוחות המאוחדים של הוולאכים ובני בריתם, ולאיוש כבש את בנאט סברין, אך ראדו הראשון לא נכנע. במהלך הקיץ הסתערו כוחות ואלכיה על טרנסילבניה והעות'מאנים בזזו את הבנאט.
מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-14 פחתה השפעתם של בני הזוג לאקפיס והופיעו אהובים חדשים בחצר המלוכה. יאקוב ספסי מונה לשופט מלכותי ב-1373, ומיקלוש גארי הפך לפלטין ב-1375. ארגון השלטון המרכזי שונה גם הוא כדי ליצור מבנה כוח ריכוזי יותר. ה"חותם הסודי" של לאיוש, שתמיד לקח עמו במהלך מלחמותיו ומסעיו, הוכרז אותנטי, ולאיוש הפקיד אותו בידי הקנצלר הסודי שהיה אמור תמיד ללוות אותו. פקיד גבוה חדש, הלורד קנצלר הוסמך להשתמש בחותם הגדול בשם המלך ב-1376 או ב-1377. דמטריוס, בישוף זאגרב, שהיה ממוצא צנוע, היה הראשון שכיהן בתפקיד חדש זה. הלורד קנצלר הפך לראש בית דין מרכזי חדש לצדק, שנקרא בית המשפט של "הנוכחות המיוחדת של המלך" בשנת 1377. בערך באותו זמן, העיירות המלכותיות החופשיות האצילו מושבעים לסייע לאדון האוצר, שעמד בראש בית המשפט לערעורים של הערים. פקיד חדש, הגזבר, קיבל על עצמו את חובותיו הכספיות של בעל האוצר.
הליטאים ביצעו פשיטות בהליץ', לודומריה ופולין, וכמעט הגיעו לקרקוב בנובמבר 1376. מהומה פרצה בקרקוב נגד המלכה האם הבלתי פופולרית, אליזבת, ב-6 בדצמבר. הפורעים טבחו כ-160 משרתים של המלכה האם, ואילצו אותה לברוח להונגריה. תוך ניצול המצב, ולדיסלב הלבן, דוכס גנייבקובו, שהיה חבר זכר בשושלת פיאסט המלכותית, הכריז על תביעתו לכתר הפולני. עם זאת, תומכיו של לאיוש הביסו את הטוען לכתר, ולאיוש הפך אותו לאב המנזר של ארכנסיית פאנונהלמה בהונגריה. לאיוש מינה את ולדיסלב השני מאופול למושל שלו בפולין. בקיץ 1377 פלש לואי לשטחים שהחזיק הנסיך הליטאי, גיירג, בלודומריה. חייליו הפולנים כבשו במהרה את חלם, בעוד לואי תפס את מושבו של גיירג, בעלז, לאחר שצר עליו במשך שבעה שבועות. הוא שילב את השטחים הכבושים בלודומריה, יחד עם גליציה, בממלכת הונגריה. שלושה נסיכים ליטאים - פדור, נסיך רטנו, ושני נסיכי פודוליה, אלכסנדר ובוריס - קיבלו את מרותו של לאיי.
שנים אחרונות (1377–1382)
טברטקו הראשון מבוסניה הכתיר את עצמו למלך, ואימץ את התואר "מלך סרביה, בוסניה וחבל החוף", בשנת 1377. לא ניתן להחליט אם לאיוש אישר את הכתרתו של טברטקו. מלחמה חדשה פרצה בין ונציה לג'נובה בשנת 1378. לאיוש תמך בג'נובה וטרוגיר הפכה לבסיס הקבוע של הצי הג'נואי, מה שהפך את דלמטיה לזירת מלחמה חשובה. לאיוש גם שלח תגבורת לפרנצ'סקו הראשון דה קררה כדי להילחם נגד הוונציאנים.
הקרדינלים שפנו נגד האפיפיור אורבנוס השישי בחרו אפיפיור חדש, קלמנס השביעי ב-20 בספטמבר 1378, מה שהוליד את הקרע המערבי. לאיוש הכיר באורבנוס השישי כאפיפיור הלגיטימי והציע לו תמיכה להילחם נגד מתנגדיו באיטליה. כאשר ג'ובאנה הראשונה, מלכת נאפולי החליטה להצטרף למחנה של קלמנס השביעי, האפיפיור אורבנוס נידה והדיח אותה ב-17 ביוני 1380. האפיפיור הכיר בשארל מדוראצו, שחי בחצר לאיוש, כמלך החוקי של נאפולי. לאחר ששארל מדוראצו הבטיח שלא יתבע את הונגריה נגד בנותיו של לאיוש, לאיו שיגר אותו לפלוש לדרום איטליה בראש צבא גדול. תוך שנה כבש שארל מדוראצו את ממלכת נאפולי, ואילץ את המלכה ג'ובאנה להיכנע לו ב-26 באוגוסט 1381.
שליחי לאיוש וונציה החלו בינתיים במשא ומתן על הסכם שלום חדש, שנחתם בטורינו ב-24 באוגוסט 1381. על פי ההסכם, ונציה ויתרה על דלמטיה וגם הבטיחה לשלם 7,000 פלורין זהב כמחווה שנתית להונגריה. לאיוש גם קבע כי ונציה תעביר את השרידים של פאולוס הקדוש מתבאי למנזר פאוליני שהוקם לאחרונה בבודאזנטלורינץ.
אמנות מלכותיות התייחסו לפעולות צבאיות בלודומריה ובוולאכיה במחצית הראשונה של 1382, אך מידע נוסף על המלחמות הללו לא נשמר. לאיוש, שבריאותו התדרדרה במהירות, הזמין את נציגי הפרלטים והאצילים הפולנים לפגישה בזוליום (כיום זבולן בסלובקיה). על פי דרישתו, הפולנים נשבעו נאמנות לבתו, מריה, ולארוסה, זיגיסמונד מלוקסמבורג, ב-25 ביולי 1382. לאיוש מת בנאגיסומבאט (כיום טרנבה בסלובקיה) בלילה ב-10 או 11 בספטמבר 1382. הוא נקבר בקתדרלת סקשפהרוואר בקפלה שנבנתה בהוראתו.
משפחתו
בין השנים 1342 ל-1345 התחתן לאיוש עם מרגרט מבוהמיה, מלכת הונגריה, בתם של קרל, מרקיז מורביה ואשתו הראשונה בלאנש מוולואה. מרגרט מתה ללא ילדים ב-7 בספטמבר 1349.
ביוני 1353 התחתן לאיוש עם אליזבתה מבוסניה, בתם של סטפן קוטרומניץ' השני, באן בוסניה ואלז'בייטה מקויאוויה, ממנה נולדו לו שלוש בנות:
לקריאה נוספת
Magyar királyok nagykönyve: Uralkodóink, kormányzóink és az erdélyi fejedelmek életének és tetteinek képes története'' In Solymosi, László (ed.). Magyarország történeti kronológiája, I: a kezdetektől [פריחתה ונפילתה של המדינה ההונגרית בימי הביניים, 1301–1526]". 1526ig [הכרונולוגיה ההיסטורית של הונגריה מהתלתותיה עד 1526] . Akadémiai Kiadó. 1981, pp. 188–228. ISBN 963-05-2661-1.
Bangerz Tour
Bangerz Tour הוא סיבוב ההופעות הרביעי של הזמרת האמריקאית מיילי סיירוס. הוא נערך על מנת לקדם את אלבום האולפן הרביעי שלה, Bangerz, שיצא בשנת 2013. סיבוב ההופעות נערך באמריקה הצפונית והדרומית, רחבי יבשת אירופה, ניו זילנד ואוסטרליה. הוא נמשך במשך כ-5 לגים, החל מה-14 בפברואר 2014 ועד ה-23 באוקטובר של אותה השנה. סיירוס ביצעה במופע את כל השירים המופיעים באלבום למעט "Hands in the Air", בנוסף לגרסאות כיסוי לשירים של אמנים אחרים. המופע גרף 62.9 מיליון דולר ומכר 806,410 כרטיסים.
סיבוב ההופעות נודע בשל האופי המיני שלו. הוא תואר כ"מוגזם", "הזוי" ו"בוטה" על ידי מבקרים שונים, אך גם גרף תשבחות שציינו לטובה את הכריזמה, המנעד הקולי, המקוריות וההומור העצמי של סיירוס. המופעים שנערכו בערים ברצלונה וליסבון צולמו ושודרו ברשת NBC ב-6 ביולי 2014. ב-24 2015 יצאו המופעים בפורמט של DVD להפצה ביתית.
רקע ופיתוח המופע
בשנת 2012 הכריזה סיירוס כי היא מתכוונת להתמקד בקריירה הקולנועית שלה, ובכך לוקחת הפסקה מהקריירה המוזיקלית שלה. בשנה זו השתתפה בסרטים LOL ומרגלת מתבגרת. היא גם הייתה צפויה לקחת חלק כמדבבת בסרט מפלצת של מלון, אך עזבה את הפרויקט בשל קאמבק מוזיקלי מתוכנן. בחודש ינואר 2013 סיימה סיירוס את חוזה ההקלטות שלה עם חברת הוליווד רקורדס, אשר תחתיה הוציאה לאור ארבעה אלבומים ומיני אלבומים: Meet Miley Cyrus בשנת 2007, Breakout בשנת 2008, The Time of Our Lives בשנת 2009 ו-Can't Be Tamed בשנת 2010. מאוחר יותר באותו החודש חתמה על חוזה הקלטות עם חברת RCA רקורדס. בחודש מרץ הודיעה כי אלבומה הרביעי יצא לאור לפני תום שנת 2013.
התוצר הסופי, Bangerz, יצא לאור ב-4 באוקטובר 2013. באתר Metacritic קיבל האלבום ציון משוקלל של 61 מתוך 100. הוא הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200, ומכר כ-270,000 יחידות, וזכה למיקומי שיא גבוהים במדינות שונות ברחבי העולם. ב-26 באוקטובר של אותה השנה היא ביצעת הופעת אורח בפרק של תוכנית המערכונים האמריקאית סאטרדיי נייט לייב והכריזה על פתיחת סיבוב ההופעות באופן רשמי.
בחודש ינואר 2014 פורסם כי מעצב האופנה האיטלקי רוברטו קוואלי יעצב את התלבושות של סיירוס בסיבוב ההופעות, וכי ג'ון קריספלוסי, יוצר סדרת האנימציה המופע של רן וסטימפי ייצור את הגרפיקה למופע.
מופעי חימום
שלושת האמניות המרכזיות שהיו מופע החימום בסיבוב ההופעות הן איקונה פופ, סקיי פררה ולילי אלן. הצמד איקונה פופ סיפרו על סיירוס כי. פררה ציינה כי אלן שיבחה את סיירוס ואת המופע וסיפרה:.
מהלך המופע
המופע מתחיל עם צילום מקרוב של פניה סיירוס על גבי מסך הווידאו בזמן שהרקדנים מופיעים על הבמה. סיירוס, בבגד גוף אדום, נכנסת לבמה ממגלשה שמופיעה במקום בו הלשון נמצאת במהלך הווידאו ומבצעת את השיר "SMS (Bangerz)" כשמסביבה אנשים המחופשים לחיות פרוותיות. לאחר מכן סיירוס מבצעת את "4x4", כשרקדניה מחופשים לתרנגולות. אחר כך מבצעת החלפת תלבושת לבגד גוף ירוק עם ציור של עלי קנאביס עליו. היא מבצעת את השיר "Love Money Party" על מכונית שברולט מונטה קרלו זהובה. במהלך קטע השירה של ביג שון בשיר, נכנסת בובת ענק בדמותו אל הבמה. בסוף ביצוע השיר הולכת סיירוס למרכז הבמה וזורקת ערמה של כסף על עצמה. סיירוס מחליפה תלבושת שוב לבגד גוף צמוד עליו מודבקים שטרות דולרים. היא מבצעת את "My Darlin'" ו-"Maybe You're Right". היא מבצעת את "FU" ו-"Do My Thang" כשהיא לבושה בבגד גוף אדום, חצאית אדומה וכפפות קטיפה. את "Get It Right" היא מבצעת כשהיא על מיטה עצומה ובמהלך השיר נכנסים נשים וגברים שונים אל המיטה ומתכרבלים אחד עם השני בעוד מאחוריהם מוקרנים צורות של איברי מין נשיים. היא מבצעת את השיר "Can't Be Tamed" כשהיא לבושה בחליפה שחורה-לבנה. במהלך ביצוע השיר נכנסת לבמה בובת ענק של כלב, המסמלת את פלויד - כלב אותו אימצה סיירוס ונפטר זמן קצר לפני תחילת סיבוב ההופעות. לאחר השיר סיירוס יורדת מבמה כדי להחליף תלבושות והיא חוזרת לבמה לבצע את "Adore You", לפני השיר היא מבקשת מהקהל לנשק מישהו, ובמהלך השיר מוקרנים מאחוריה צילומים של הקהל. היא מבצעת לאחר מכן את "Drive". לאחר החלפת תלבושות היא חוזרת לבמה צדדית קטנה ומבצעת סט אקוסטי המשתנה ממופע למופע, אך כולל לרוב את "Rooting for My Baby", וגרסאות כיסוי של "Hey Ya!" מאת אאוטקאסט ו-"Jolene" מאת דולי פרטון. היא חוזרת לבמה המרכזית ומבצעת את "23". לאחר מכן היא מבצעת את "On My Own" כשמסביבה רקדנים מחופשים לבובות פרווה צבעוניות. כשהיא מבצעת את "Someone Else" היא עולה על אביזר המעוצב בצורת נקניקייה בלחמנייה ענקית ועולה לתקרת ההיכל. בסוף השיר היא נעלמת מאחורי מסך שנסגר על פניה. בחלק האחרון של המופע היא חוזרת בבגד גוף לבן ומבצעת את "We Can't Stop" ו-"Wrecking Ball".
תגובות וביקורות
עיתון הטורונטו סאן שיבח את ההופעה של סיירוס וכתב, USA Today כתבו כי הופעתה של סיירוס הוכיחה כי ; הם ציינו לטובה על התמונות שעל גבי המסך שנראו לצד סיירוס והעריכו שהיא לא ביצעה ליפ סינק במופע. הם גם סברו כי, והוסיפו שהיא נראית
הפילדלפיה אינקוויירר נתנו אף הם ביקורת חיובית וכתבו,.
ספיישל טלוויזיוני
במהלך הופעתה בברצלונה, ספרד, סיירוס הודיעה כי צילומי המופע מצולמים לספיישל שישודר על ידי רשת הטלוויזיה האמריקאית NBC. הספיישל הוכרז רשמית ב-26 ביוני 2014 על ידי סיירוס ורשת NBC, והוקרן לראשונה ב-6 ביולי 2014, הספיישל בן השעתיים כלל הופעות אותן ביצעה בברצלונה ובליסבון, פורטוגל, יחד עם צילומים ממאחורי הקלעים המתמקדים בהיבטים אחרים של סיבוב ההופעות ובחייה האישיים.
הספיישל לא זכה לנתוני רייטינג גבוהים, אך זה לתהודה רבה ברשתות החברתיות השונות. באוגוסט 2014, רשות התקשורת הפדרלית החלה לחקור שלוש תלונות רשמיות סביב הספיישל, שטענו כי הספיישל מכיל חומר שאינו הולם לטלוויזיה.
פרשת ביטול המופעים ברפובליקה הדומיניקנית
ב-21 באוגוסט 2014, ועדת ממשלת הרפובליקה הדומיניקנית המפקחת על הופעות פומביות אסרה על קיום המופע ב-13 בספטמבר בסנטו דומינגו מטעמי מוסר. הוועדה הודיעה כי היא נקטה בפעולה מכיוון שסיירוס לעיתים קרובות
עיתון פורבס העיר כי. בנוסף ציין העיתון,.
רשימת שירים
הערות: