cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'רג' לרינץ
מורה לבלט
לאחר פירוק להקת סגד על ידי השלטון החדש הקומוניסטי (1949), הוא פנה לפדגוגיית המחול.; על בסיס רעיונותיו, הוקם ב-1950 "המכון הממלכתי לבלט" (כיום שמו: האוניברסיטה ההונגרית למחול) והוא מונה למנהל הראשון שלו עד 1961 (החליפה אותו הדוויג הידאש). הוא שילב את פרנץ נאדאשי בניהול המכון, תוך שימוש במורשת הפדגוגית של בית הספר נאדאשי, בשילוב מורשת זו עם שיטת ואגאנובה הסובייטית. בין תלמידיו היו רקדני בלט וכוריאוגרפים מהבולטים ביותר בהונגריה.
מנהל בלט
בין 1961 לבין 1977, הוא היה מנהל להקת הבלט של בית האופרה. בנוסף לטיפוח מסורות, הוא הדגיש את הצגתן של כוריאוגרפיות ההונגריות והזרות המודרניות.
עוד נכתב עליו:
אשתו, מאסטר הבלט ז'וז'ה מרניi, הציגה את שיטת הבלט וגנובה בהונגריה.
אחת מבנותיו, קטלין לרינץ, היא גם רקדנית, כוריאוגרפית ומורה לריקוד.
ליו צ'ינג
ליו צ'ינג (בסינית: 柳青, פין-יין: Liǔ Qīng; ידועה באנגלית בשם Jean Liu, ג'ין ליו; נולדה ב-1978 בבייג'ינג), היא אשת עסקים סינית ונשיאת DiDi (בעבר דידי קאויידי), פלטפורמת התחבורה הניידת הגדולה ביותר של סין. היא עבדה במשך 12 שנים בגולדמן זאקס אסיה, והתקדמה עד תפקיד מנכ"ל הפעילות באסיה ב-2012, לפני המעבר לתפקיד מנכ"לית של דידי דאש ביולי 2014.
לאחר שהצטרפה לדידי דאש, היא הובילה את אסטרטגיית המיזוג בין דידי דאש והמתחרה העיקרית שלה קאויידי דאש, אשר הובילה ליצירת ענקית התחבורה דידי קואיידי (מאוחר יותר שונה שמה לדידי צ'ושינג ב-2015, ואחר כך לסתם דידי - DiDi). היא גם עזרה לדידי בייזום השקעה של מיליארד דולר מאפל, ותכננה את רכישת חטיבת הפעילות של Uber סין ב-2016.
נחמן טוקר
הרב נחמן טוקר (י"ד בתשרי ת"ש 27 בספטמבר 1939 - כ"ה בתמוז תשע"ז 19 ביולי 2017) היה ר"מ בישיבת חברון בירושלים, (נקרא גם "מראשי ישיבת חברון") חתנו של ראש הישיבה הרב משה חברוני.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרב אליעזר חיים טוקר ששימש מנהל רוחני בישיבת "כנסת ישראל" בחברון, לאחר שעלתה מהעיירה סלבודקה, ולצפורה, בתו של יעקב גדליהו ולדנברג ונכדתו של הרב נחום רגוזניצקי ראש ישיבת עץ חיים.
התחנך בתלמוד תורה "יבנה" בעיר, ולאחר מכן בישיבת "כנסת חזקיהו" בכפר חסידים, שם התקרב למשגיח רבי אליהו לופיאן, ולראש הישיבה רבי אליהו מישקובסקי. כעבור תקופה עבר ללמוד בישיבת פוניבז', בלכתו למבחן בישיבת פוניבז' צייד אותו המשגיח רבי אליהו לופיאן במכתב המלצה לראשי הישיבה פוניבז', בו העיד עליו כי עתידו לגדולות.
לאחר כמה שנים עבר ללמוד בישיבת חברון, במקביל הלך לשמוע חבורה בענייני סדר קודשים מרבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק בישיבת בריסק, וכן חבורות ושיעורים מרבי חיים שמואלביץ ראש ישיבת מיר. בכסלו ה'תשכ"ה נישא למנוחה, בת רבי אברהם משה חברוני ראש ישיבת חברון, שהיה חתנו של רבי משה מרדכי אפשטיין ראש הישיבה הראשון. לאחר נישואיו שמע חבורות בענייני קדשים מרבי דוד סולובייצ'יק. בתחילה התגורר בשכונת גאולה, ומאוחר יותר בעקבות מעברה של ישיבת חברון לשכונת גבעת מרדכי עבר להתגורר בשכונה, עד לפטירתו.
נפטר ב-19 ביולי 2017 (כ"ה בתמוז ה'תשע"ז) לאחר מחלה שנמשכה כמה חודשים, ונטמן בהר המנוחות.
דרכו בלימוד
העמיק בשיטת רבותיו מבית בריסק, בלט בליבון נקודות יסוד בסוגיה דרך דקדוק בעומק הפשט. נודע בכושר דיבור מתומצת ושנון, מה שהפך אמרות רבות בשמו למדוברות בקרב ציבור תלמידיו, בעיקר בענייני פרשות ומועדים בהם הרבה לעסוק.
כשנה לפני פטירתו הוציאו תלמידיו לאור קונטרס משיעוריו, בקונטרס משולבים חידושים על הש"ס, על התורה ונושאים במועדי השנה. בהמשך שולב תוכנם בספר "ברכת נחמן" שנדפס מאוחר יותר, וצורפה לו הקדמה שכתב הרב טוקר בחייו.
רומיאנה ז'לבה
רוּמִיָאנָה רוּסֶבָה זֶ'לֶבֶה (בבולגרית: Румяна Русева Желева; נולדה ב-18 באפריל 1969, נובה זאגורה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היא פוליטיקאית וסוציולוגית בולגרייה אשר כיהנה מיולי 2009 ועד ינואר 2010 כשרת החוץ של בולגריה בממשלתו של בויקו בוריסוב.
ביוגרפיה
רומיאנה ז'לבה נולדה בנובה זאגורה, היא רכשה השכלה אקדמית בסוציולוגיה באוניברסיטת סופיה, ובהמשך דוקטורט בסוציולוגיה מאוניבריטת מגדבורג. היא הצטרפה למפלגת אזרחים למען פיתוח אירופי של בולגריה (ГЕРБ) בהנהגת בויקו בוריסוב ובין 2007–2009 כיהנה כחברת הפרלמנט האירופי. בין יולי 2009 לינואר 2010 כיהנה כשרת החוץ של בולגריה. בהמשך הועלתה מועמדותה לתפקיד נציבת האו"ם לניהול משברים, אך בשל חשדות לקשרים של בעלה עם המאפיה הרוסית נדחתה המועמדות. בעקבות החשדות, התפטרה ז'לבה מתפקיד שרת החוץ וסיימה את חייה הפוליטיים בבולגריה.
קיצור סמ"ג
קיצור סמ"ג הוא ספר הלכות על סדר המצוות, אשר מהווה קיצור של ספר מצוות גדול, זהות מחברו נתונה במחלוקת קוטבית, היו שאמרו שמחברו נוצרי והיו שאמרו שמחברו יהודי.
הספר
תוכן הספר הוא קיצור של ספר מצוות גדול של רבי משה מקוצי אשר הוא פירוש למניין המצוות, בקיצור לא מובאים הפלפולים ההלכתיים המצויים בסמ"ג, אלא מביא בעיקר את הדינים וביאוריהם, אם כי לעיתים מאריך בצורה חריגה, הספר נדפס לראשונה על ידי סבסטיאן מינסטר בתרגום ללטינית בבזל רצ"ג.
פירושים לספר
שלושה פירושים נכתבו לספר:
הספר נדפס בהסכמת רבי נתנאל וויל בעל הקרבן נתנאל.
פולמוס המחבר
בדפוס הראשון של הספר, הקיצור יוחס לסמ"ג בעצמו וכך כתבו מפרשי הספר, הרב נתנאל וויל, והחיד"א, אך כיום ברור שייחוס זה מוטעה מכמה נימוקים, המחבר מזכיר את גירוש פורטוגל, בחלק עשין אות מג מצטט מילה במילה מספר הטור, כמו כן מכנה את עצמו "משה בן יעקב הספרדי" בעוד רבי משה מקוצי דר בצרפת, הועלו הצעות שונות לזהות המחבר האמיתית.
המחבר הוא סבסטיאן מינסטר
על דבריו הסכימו הרב פינחס שרייבר, הרב שלמה זלמן אולמן, הרב נסים קרליץ, הרב יעקב אדלשטיין, והרב ישראל אליהו וינטרוב.
המחבר הוא יהודי עלום שם
מכיוון שבספר מתוארים את מאורעות הגירוש שיער חבצלת שהמחבר הוא ממגורשי פורטוגל.
המחבר הוא רבי אברהם סבע
ישראל דנדרוביץ במאמר מסכם של דברי קודמיו חלק בתוקף על דברי אליצור וטען שמינסטר לא היה זייפן כלל ולא היה ביכולתו לזייף, ועל כך קיבל את הנחת חבצלת.
דנדרוביץ' טען שאותו "חכם עלום שם ממגורשי פורטוגל" (כדברי חבצלת) אינו אלא רבי אברהם סבע, הוכחתו היא שה"דין המוזר" הסובר שכשאין תפילין יש עניין לקשור חוט אדום נמצא מילה במילה בספר צרור המור פרשת ואתחנן, בעקבות מציאה זו השווה טקסטים רבים בין הספרים והביא לזיהוי המחבר כרבי אברהם סבע.
קיצורי סמ"ג נוספים
קיצורים נוספים הם:
מחוז ויקלו
מחוז ויקלו (באנגלית: County Wicklow, באירית: Contae Chill Mhantáin) הוא מחוז באירלנד, הממוקם בפרובינציית לנסטר. בירת המחוז היא העיר ויקלו, על שמה הוא נקרא, שם אשר נלקח מהמילה Víkingaló בנורדית עתיקה ופירושה "מרעה הוויקינגים". לפי מפקד אוכלוסין משנת 2016 מתגוררים במחוז כ-142,332 תושבים, רובם משתייכים לנצרות הקתולית. המחוז גובל במחוז וקספורד מדרום, במחוז קרלו מדרום מערב, במחוז קילדייר ממערב, במחוז דבלין מצפון ובים האירי ממזרח.
בשטח המחוז נמצא ההר לגנקילה, שהוא ההר השני בגובהו באירלנד, שני רק לפסגות שבמחוז קרי. מחוז ויקלו היה האחרון להיות מוכרז מבין מחוזות אירלנד, וזאת רק בשנת 1606 משטחים שהיו חלק מהמחוזות דבלין וקארלו. לאחר המרד האירי של 1798, ברחו אחרוני המורדים להרי ויקלו, שם מצאו מחסה מפני הצבא הבריטי. מספר סרטים צולמו בשטחי מחוז ויקלו וביניהם - בשם האב, אקסקליבר, נ.ב. אני אוהב אותך ובארי לינדון. רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד הכניס את המחוז למשבר אוכלוסייתי חריף. מתוך 126,143 התושבים שהתגוררו במחוז בשנת 1841, נותרו בו בתחילת המאה ה-20 כ-60,824 תושבים בלבד. רק בשנת 2006 הצליחה אוכלוסיית המחוז לחזור לגודלה המקורי שלפני 1841.
ויליאם סידני מאונט
ויליאם סידני מאונט (באנגלית: William Sidney Mount ;26 בספטמבר 1807 - 19 בנובמבר 1868) היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות ציורי הז'אנר שלו, אם כי הוא גם צייר נופים ודיוקנאות. הוא היה בתקופת אסכולת נהר ההדסון.
ביוגרפיה
ויליאם מאונט נולד ב Setauket, לונג איילנד, ניו יורק, ב־26 בנובמבר 1807 לג'וליה אן הוקינס ותומאס שפרד מאונט, בעלה.
הוא למד באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, ובשנת 1832 הפך לאקדמאי מלא.
הוא נפטר כמו אחיו ממחלת הכולרה ב Setauket ב -19 בנובמבר 1868.
אף על פי שהחל כצייר אירועים היסטוריים, מאונט עבר לציור סצינות מחיי היומיום.
בנוסף לציור, ויליאם סידני מאונט היה נגן ומלחין מוכשר למוזיקה לכינור.
הבית והסטודיו שלו, בית ויליאם סידני מאונט, הוא נקודת ציון היסטורית לאומית.
אחד מבתי הספר היסודיים המקומיים במחוז נקרא על שמו, וכך גם בית הספר היסודי בפארק רגו, קווינס. על שמו נקרא בניין מגורים הממוקם ברוט קוואד בקמפוס אוניברסיטת סטוני ברוק.
משפחה
הוא עבד הרבה עם אחיו, שפרד אלונזו מאונט (1804–1868), שגם הוא היה אמן, הידוע בעיקר כצייר פורטרטים,
אחייניתו אוולינה מאונט הייתה גם אמנית הקשורה לאסכולת נהר ההדסון, היא קיבלה חלק מההכשרה שלה מויליאם וידוע שהיא העתיקה את ציוריו מדי פעם.
M93
M93 (מ-Messier 93) או NGC 2447 הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים ירכתי הספינה הנמצא במרחק של כ-3,600 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-80 כוכבים. גילו המשוער הוא כ-400 מיליון שנים.
מאפייני הצביר
קוטרו של M93 הוא כ-23 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-3,600 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-22 דקות קשת - כשני שלישים מקוטרו של הירח המלא. הכוכבים הבהירים יותר שבו יוצרים צורת משולש שרוב הכוכבים האחרים נמצאים בתוכו. הוא מכיל כ-80 כוכבים שהבהירים מביניהם הם ענקים כחולים מסוג ספקטרלי B9 עם בהירות נראית מדרגה 8 ויש בו גם מספר ענקים אדומים. מסתו הכוללת מוערכת בכ-1,700 מסות שמש.
תצפית
M93 נמצא כ-1.5 מעלות מצפון-מערב לכוכב ξ (קסי) בירכתי הספינה וכ-8.5 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לכוכב הבהיר וזן שבקבוצת כלב גדול. עם בהירות מדרגה 6.0 הוא ניתן לצפייה ללא ציוד עזר רק בתנאים מיטביים. משקפת פשוטה מאפשרת להבחין בו בקלות וטלסקופ חובבים מאפשר להבחין בעשרות מכוכבי הצביר הבהירים. טלסקופ בינוני מאפשר לראות מעל למאה כוכבים, אבל חלק גדול מהם הם כוכבי שביל החלב שאינם קשורים לצביר.
כ-9 מעלות מצפון ל-M93 נמצא הצביר הפתוח M46 ובסמוך אליו, כ-1.3 מעלות ממערב-צפון-מערב, נמצא הצביר הפתוח M47.
ז'יטנו
ז'יטנו (בפולנית: Żytno) הוא כפר בגמינה ז'יטנו במחוז ראדומסק בפרובינציית לודז' במרכז פולין. הוא שוכן במרחק של כ-20 קילומטרים דרום-מזרחית לראדום ומהווה בירת הגמינה.
היסטוריה
קיימות עדויות על יישוב במקום עוד מסוף המאה ה-12.בשנת 1760 היישוב איבד זכויות עירוניות. לאחר חלוקת פולין ביחד עם כל האזור, הכפר נכלל בתחומי האימפריה הרוסית. לאחר חתימת חוזה ורסאי והקמת פולין הוא נכלל במדינה החדשה. בשנים 1973–1998 הוא היה חלק ממועצה מקומית שכללה מספר כפרים בסביבה. בעקבות רפורמה בשלטון המקומי שנערה בשנת 1998, ז'יטנו הפך להיות מרכז גמינה. גמינה זו כוללת כמה עשרות ישובי הסביבה לרבות בואגי שלמעשה צמוד לז'יטנו.
בכפר פועל בית ספר יסודי שמשרת את ילדי הכפר והסביבה. החל משנת 1992 הוא נקרא על שם הנריק סנקביץ' (לפני בניית בניין חדש לבית הספר הוא שכן באחוזה בה התארס הסופר עם אשתו).
במרכז כפר ממוקמת כנסייה שנבנתה בשנים 1860–1865.
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (1950)
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל התקיימו לראשונה במדינת ישראל ב־14 בנובמבר 1950. בבחירות אלו שיטת הבחירות הייתה דומה לשיטת הבחירות לכנסת, ואחוז ההצבעה עמד על כ־80%. לאחר לחץ של מפלגת השלטון מפא"י, גיל הבחירה הורד מ־21 ל־18. מפא"י התמודדה בשם "רשימת ההסתדרות", זאת למרות התנגדותה של מפ"ם. בבחירות אלו כלל המפלגות הדתיות התמודדו במסגרת החזית הדתית המאוחדת. בבחירות אלו הציונים הכלליים גדלו באופן משמעותי ביחס לכוחם הארצי.
עד הבחירות כל ראשי העיריות המכהנים כיהנו מתוקף החלטות המנדט הבריטי טרם הקמת המדינה. בבחירות אלו המפלגות הדומיננטיות היו המפלגות הארציות, אך בחלק מן הערים התמודדו גם רשימות מקומיות.
הבחירות ברשויות השונות
בעיר תל אביב-יפו היו אלו הבחירות הראשונות המשותפות לתל אביב וליפו שסופחה אליה. בבחירות אלו ניצח ראש העירייה ישראל רוקח, חבר תנועת הציונים הכלליים שכיהן כראש העיר עוד משנת 1936.
בפתח תקווה התמודדו מספר רב של מפלגות תנועת העבודה על 17 מושבי המועצה, אך לבסוף הושג תיקו בין הציונים הכלליים (בהובלת יוסף ספיר) למפא"י בהובלת פנחס רשיש שבסופו של דבר נבחר לתפקיד ראש העיר.
בכפר סבא מפא"י קיבלה כ־5 מושבים, מפ"ם – 3, הפועל המזרחי – 2 והציונים הכללים קיבלו כמושב אחד.
בבני ברק הסיעה הגדולה ביותר הייתה הסיעה הדתית המאוחדת. סיעה זו קיבלה כשישה מושבים מתוך 13, והקימה קואליציה ביחד עם סיעות הימין. זאת כשראש העיר הנוכחי יצחק גרשטנקורן המשיך בתפקידו. מפא"י ומפ"ם (4 מושבים בסך הכל) נשארו באופוזיציה.
בטבריה משה צחר נבחר לראשות העיר מטעם מפא"י שקיבלה כחמישה מתוך תשעת מושבי המועצה.
בלוד התקיימו בחירות על כ־11 מושבים שמתוכם מפא"י זכתה בחמישה ומנהיגה פסח לב נבחר לראשות העיר. רשימות הפרוגרסיבית וחירות כלל לא נבחרו למועצה.
קארלי ריי ג'פסן
קארלי ריי ג'פסן (באנגלית: Carly Rae Jepsen; נולדה ב-21 בנובמבר 1985) היא זמרת-יוצרת קנדית. בשנת 2007 הגיעה ג'פסן למקום השלישי בעונה החמישית של התוכנית "קנדיאן איידול". לאחר מכן הוחתמה ג'פסן בחברות התקליטים "פונטנה" ו"מייפל-מיוזיק", והוציאה את אלבום הבכורה שלה, Tug of War, ב-30 בספטמבר 2008. שלוש שנים אחר כך הוציאה ג'פסן את הסינגל "Call Me Maybe", הסינגל הראשון מהמיני אלבום הראשון שלה Curiosity שיצא לאור ב-14 בפברואר 2012. הסינגל זכה להצלחה רבה והגיע למקום הראשון במצעדים בילבורד הוט 100, קנדיאן הוט 100, מצעדי אירלנד, אוסטרליה ואנגליה. בשנת 2012 הוחתמה ג'פסן בחברת ההקלטות אינטרסקופ רקורדס. בשנת 2015 יצא לאור אלבומה השלישי של ג'פסן, E·MO·TION.
1985–2007: ילדותה ותחילת הקריירה
ג'פסן נולדה במישן שבקנדה בשנת 1985. ג'ספן למדה בבית הספר "Heritage Park Secondary" במיסיון והופיעה שם לאחר סיום לימודיה. לאחר מכן למדה ג'פסן בקולג' הקנדי לאומניות הבמה שבויקטוריה. לאחר סיום סיבוב ההופעות של "קנדיאן איידול" חזרה ג'פסן לקולומביה הבריטית במטרה להתרכז בכתיבה והקלטה.
2008–2011: Tug of War
ב-16 ביוני 2008 הוציאה ג'פסן את סינגל הבכורה שלה, קאבר לשיר "Sunshine On My Shoulders" של ג'ון דנבר. ב-21 ביולי 2008 פרסמה ג'פסן שני שירים מהאלבום, "Bucket" ו-"Heavy Lifting", בעמוד המיי ספייס שלה. באוגוסט 2008 הודיעה ג'פסן בעמוד המיי ספייס שלה כי אלבום הבכורה שלה יקרא Tug of War. הסינגל השני, הנושא את שמו של האלבום, "Tug of War", יצא ב-16 בספטמבר 2008 האלבום יצא לאור ב-30 בספטמבר 2008. הרצועה הראשונה באלבום, "Bucket", יצאה כסינגל השלישי מן האלבום באפריל 2009. הסינגל הרביעי מן האלבום, "Sour Candy", יצא באוקטובר 2009.
2012–2013: Curiosity ו-Kiss
ב-21 בספטמבר 2011 יצא לאור הסינגל הראשון מן האלבום השני של ג'פסן, "Call Me Maybe". הסינגל זכה להצלחה רבה והגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הקנדי ובמצעד בילבורד הוט 100 האמריקאי. ב-14 בפברואר 2012 יצא לאור האלבום השני של ג'פסן, Curiosity. ב-1 במאי יצא לאור הסינגל השני מן האלבום, "Curiosity", הנושא את שמו של האלבום.
ביוני 2012 יצא לאור השיר של הפרויקט Owl City, "Good Time", בו משתתפת ג'פסן.
ב-8 באוגוסט 2012 הודיעה ג'פסן שאלבום האולפן השני שלה, Kiss, יצא לאור ב-18 בספטמבר 2012.
בטקס פרסי המוזיקה של בילבורד של שנת 2012 זכתה ג'פסן בפרס הכוכב העולה. בטקס פרסי גראמי ה-55 הועמד שירה של ג'פסן "Call Me Maybe" לפרס תקליט השנה והופעת הפופ של השנה. ביוני 2013 הוציאה ג'פסן אלבום רמיקסים בשם Kiss: The Remix, שכלל רמיקסים ואינסטרומנטליים של שירים מאלבומה של ג'פסן, Kiss.
בראיון שנערך בדצמבר 2013 אישרה ג'פסן כי היא עובדת על אלבום האולפן השלישי שלה.
2015–הווה: E·MO·TION
בפברואר 2015, הוציאה ג'פסן את השיר "I Really Like You" כסינגל הראשון מאלבומה השלישי. לשיר, שהגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים של בריטניה, צולם וידאו קליפ בו משתתפים השחקן טום הנקס והזמר ג'סטין ביבר. כחודש לאחר מכן הוציאה ג'פסן את השיר "All That" כסינגל שיווקי מאלבומה, לאחר שהופיעה איתו בתוכנית סאטרדיי נייט לייב. אלבומה השלישי של ג'פסן, E·MO·TION, יצא לאור לראשונה ביפן ב-24 ביוני 2015. הסינגל השני מהאלבום, "Run Away with Me", יצא לאור ב-17 ביולי 2015.
בשנת 2017 דיבבה את דמותה של אודט בסרט האנימציה "לרקוד".
ב-28 ביולי 2023 הוציאה לאור את האלבום השביעי שלה, The Loveliest Time.
היסטוריה של הקולנוע הישראלי (2009)
היסטוריה של קולנוע ישראלי הוא סרט תיעודי משנת 2009 בבימויו של רפאל נג'ארי.
תוכן
הסרט מקיף שני חלקים:
הסרט הוא ניסיון אמנותי ראשון מסוגו לסכם את קורותיו של הסרט הישראלי, החל בקולנוע הציוני המגויס, אשר ביקש להצדיק את הקיום היהודי המתחדש בארץ ישראל בשנות ה-30, וכלה בקולנוע המסחרי והאמנותי של שנות ה-60; החל בצמיחת ייצוגים עדתיים ומקומיים בשנות ה-70 ובהתעוררות הפוליטית של שנות ה-80 לנוכח החרפת הסכסוך בין הישראלים לפלשתינאים, וכלה בקולנוע המגוון, האישי והפיוטי של שנות ה-90 ושנות האלפיים.
הסרט הופק בתמיכת פרויקט קולנוע של קרן רבינוביץ'.
אוח יערוני
אוח יערוני (שם מדעי: Bubo nipalensis) הוא מין של דורס לילה ממשפחת הינשופיים ואחד מהגדולים שבמיני הסדרה. הוא חי ביערות הטרופיים של הודו ודרום-מזרח אסיה. הוא קרוב למין קטופה מצויה. נוצות האוח היערוני יוצרות כתמים הנראים כמו לבבות.
מאפיינים
אורכו של האוח 50–65 ס"מ ומשקלו 1.5–3.5 ק"ג. ה"אוזניים" שמצידי ראשו ארוכות מאוד ונראות כמו מחושי עש. המקור צהוב והעיניים שחורות וגדולות, הלחיים אפורות והכיפה, העורף ופלג הגוף העליון חומים. הבטן אפורה מנומרת עד הרגליים. לאוח ישנם 4 אצבעות ברגל (2 מכל צד) בעלות טפרים חדים. לאוח שריקות חדות וחזקות, מה שגרם לתושבי סרי לנקה לקרוא לו "ציפור השטן".
האוח מעופף ביערות הגשם, יערות ומורדות הרים, כולל בהימלאיה בשעות בין הערביים והלילה ומחפש מזון בבדידות.
הוא טורף על ביערות בהם הוא חי וניזון ממגוון בעלי חיים קטנים עד בינוניים. הוא ניזון מיונקים קטנים כמו עכברים, חולדות ונברנים, ארנבות, פסיונים עד לגודל של תרנגול או של טווס, גורי טורפים כמו גחניים או תן זהוב ואפילו מפרסתנים קטנים כמו איילון הודי ומונטיאקים צעירים. האוח ניזון גם מכמה זוחלים כולל נחשים ולטאות כוח ומדגים. בשונה משאר מיני האוח הוא ניזון לעיתים מנבלות כמו נבלות של עזים ואפילו של טיגריסים.
תפוצת האוח נרחבת והוא לא מצוי בסכנה.
קאייס
קאייס (בצרפתית: Kayes) היא עיר המשמשת כבירת מחוז קאייס במערב מאלי. נכון לשנת 2009, בעיר מתגוררים 127,368 תושבים.
היסטוריה
עד הכיבוש על ידי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית בסוף המאה ה־19, קאייס היה כפר קטן. המיקום שלה על קו רכבת עתידי מדקר למאלי הוביל לפיתוח של העיר. בשנת 1892 הפכה העיר לבירת סודאן הצרפתית. ב־17 באוקטובר 1899 במקו הוחלפה לעיר הבירה של סנגל עילית וניז'ר, ובשנת 1908 במקו הוכרזה כבירת כל סודאן הצרפתית.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת בגובה של 33 מטרים מעל פני הים, על שתי גדות הנהר סנגל.
העיר ממוקמת במערב מאלי, במרחק של כ־64 קילומטרים מהגבול עם מאוריטניה ובמרחק דומה מהגבול עם סנגל. העיר נמצאת כ־420 קילומטרים מצפון־מערב לבמקו, בירת המדינה.
אקלים
האקלים בקאייס הוא אקלים צחיח למחצה (BSh לפי שיטת קפן). בשנה ממוצעת יורדים כ־650 מילימטרים של משקעים, רובם בין יוני לאוקטובר. כמעט בכל השנה הטמפרטורות גבוהות, ולעיתים עלולות לעלות מעל ל־40 מעלות צלזיוס. יש המכנים אותה "סיר הלחץ של אפריקה" ו"העיירה המאוכלסת ברציפות בחמה באפריקה".
תחבורה
העיר נמצאת על צומת כבישים המחברים אותה עם שאר חלקי המדינה, ובייחוד עם עיר הבירה במקו. אחד הכבישים העוברים בעיר הוא כביש המחבר בין במקו לערים גדולות בסנגל, כמו טמבאקונדה, קאולק ועיר הבירה דקר.
בין שתי גדות הנהר עליהן בנויה העיר מחברים שני גשרים.
הדיוויזיה ה-99 (ארצות הברית)
הדיוויזיה ה-99 הייתה דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם השנייה, ונטלה חלק משמעותי בקרב על הבליטה.
הקמה והתארגנות
ב-15 בנובמבר 1942 הוקמה הדיוויזיה על בסיס יחידת הסיור ה-99 שהוקמה בשנות ה-30, תוך שהיא כוללת את הרגימנטים ה-393, ה-394 וה-395. ב-10 באוקטובר 1944 הגיעה הדיוויזיה לבריטניה שם המשיכה את אימוניה, וב-3 בנובמבר נחתה הדיוויזיה בצרפת והוכפפה לקורפוס ה-5.
הקרב על הבליטה
ב-16 בדצמבר 1944, בשעה 05:30 בבוקר פתחו הגרמנים במתקפה על הכוחות האמריקנים בארדנים. ההתקפה התנהלה בשלג שהגיע עד גובה הברכיים, וזרקורים הטילו אלומות אור על העננים ממעל כדי לספק תאורה מלאכותית ללוחמים. לאחר הפגזת ריכוך קצרה, הסתערו הרגלים הגרמנים על עמדות הדיוויזיה. אולם על אף שהמתקפה הגרמנית הפתיעה לחלוטין את המגנים האמריקנים, ולמרות שהכוח התוקף נהנה מעדיפות מספרית גדולה, התקדמות הארמייה השישית ביום הראשון למתקפה הייתה איטית מאוד ומאכזבת, ולא עלתה על קילומטרים בודדים. הסיבות העיקריות לכך היו האיכות הירודה של עוצבות החי"ר הגרמניות שהשתתפו במתקפה, העובדה שלא ניתן להן סיוע צמוד של שריון (כדי למנוע שחיקה של דיוויזיות הפאנצר במהלך קרב ההבקעה), קרב המגננה העיקש שניהלו היחידות האמריקניות שהגנו על הגזרה, ופקקי תנועה גדולים, שנוצרו מאחרי החזית הגרמנית, אשר עיכבו את תנועת טורי השריון הגרמניים. הדיוויזיה ה-99 בסיוע 2 גדודים מהדיוויזיה ה-2, שנשלחו לתגבר את מערך ההגנה שלה, הצליחה להחזיק במרבית עמדותיה עד לרדת החשיכה.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-277 השיגה התקדמות דלה ביותר מול התנגדות אמריקנית עיקשת. דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-12 התקדמה מספר קילומטרים לפני שנבלמה סמוך לצומת לוסהיימרגראבן, על ידי גדוד מהרגימנט ה-394, שהגן על האגף השמאלי החשוף של הדיוויזיה ה-99.
רק ביום השני למתקפה, 17 בדצמבר, בשעות הצהריים, הצליחו כוחות החלוץ של דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12 ודיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-277 להבקיע אל "הכפרים התאומים" קרינקלט ורוכראת (Rocherath), כ-8 ק"מ מאחרי קו החזית האמריקאי, ולתקוף אותם. לנארד ג'ראו, מפקד הקורפוס האמריקני החמישי, הבין שחיוני להחזיק בשני הכפרים, ששכנו במדרון הקדמי של "רכס אלסנבורן", כדי לא לאפשר לגרמנים לנתק את הדיוויזיות ה-99 וה-2 מעורפן, ולאפשר להן לסגת בצורה מסודרת לרכס אלסנבורן ולהתארגן להגנה עליו. במהלך שעות הבוקר הצליחה הדיוויזיה ה-2 לנתק מגע מהגרמנים בצומת וולרשייד, מצפון-מזרח לרכס אלסנבורן, וכוח שכלל רגימנט וחצי שלה נסוג דרומה לכיוון קרינקלט ורוכראת והתארגן להגנה עליהם. פקקי תנועה קשים עיכבו חלק גדול מדיוויזיית הפאנצר האס אס ה-12 מאחור, בעוד יחידות החלוץ שלה תקפו את שני הכפרים. הגרמנים איבדו מספר ניכר של כלי רכב משוריינים במהלך ניסיונות חוזרים ונישנים להשתלט על הכפרים, והסתבכו בלוחמה בשטח בנוי, שלא אפשרה להם לנצל ביעילות את עדיפותם בשריון והקלה על המגנים האמריקנים. ההתנגדות האמריקנית העיקשת אפשרה לדיוויזיה 2 לסגת במשך היום מהבליטה החשופה בה היא נמצאה, ולתפוס עמדות מגננה סביב וירצפלד, ממערב לקרינקלט ורוכראת.
ב-18 בדצמבר ריכזו הגרמנים את המאמץ העיקרי שלהם נגד "הכפרים התאומים" בניסיון לכבוש אותם ולפתוח את הדרך לרכס אלסנבורן. רוב הכוח של דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12, בסיוע עשרות משחיתי טנקים של רגימנט הנ"ט הכבד ה-560, וחיילי דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-277, תקף את העמדות האמריקניות. אולם כלי הרכב המשוריינים הגרמניים התקשו לתמרן ברחובות הצרים של שני הכפרים, והחי"ר הגרמני ספג אבדות כבדות מאש מרוכזת של הארטילריה האמריקנית, שהשתמשה בפעם הראשונה במלחמה בפגזים בעלי מרעום קרבה. קבוצות קטנות של רגלים אמריקאים הצליחו לפגוע בטנקי האויב באמצעות מוקשים נגד-טנקים ומטולי בזוקה. הקרב על הכפרים ניטש ללא הכרעה עד לרדת החשיכה, כששני הצדדים סופגים אבדות כבדות. הפיקוד האמריקני ניצל את הזמן כדי לתגבר את כוחותיו באזור רכס אלסנבורן ולארגן מערך הגנה חדש לאורך הרכס ומשני עבריו. עד סוף היום תוגבר הכוח האמריקני באזור עד שכלל ארבע דיוויזיות חי"ר (ה-2, ה-99, ה-9 וה-1), ואת כל הארטילריה של הקורפוס החמישי, שנפרסה מאחרי רכס אלסנבורן.
רסמוסן ריפורטס
רסמוסן ריפורטס היא חברת סקרים אמריקאית שנוסדה בשנת 2003, החברה עוסקת בביצוע, פרסום והפצה של סקרי דעת קהל.
הדיוויזיה ה-99 (ארצות הברית)
הקרב על הבליטה
ב-19 בדצמבר הורה דיטריך לדיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12 לנתק מגע, ולנוע לכיוון דרום מערב לעבר בוטגנבאך, כדי לאגף משמאל את מערך ההגנה על רכס אלסנבורן ולפתוח את הדרך למאלמדי, אולם השריון הגרמני נבלם שוב על ידי דיוויזיית החי"ר ה-1 המנוסה, שהספיקה לתפוס עמדות באזור זה. הכוח האמריקני שהגן על קרינקלט ורוכראת ניצל את ההזדמנות כדי לפנות את חורבות שני הכפרים ולסגת לקו ההגנה החדש על רכס אלסנבורן. ב-20 בדצמבר חידשה דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12 את התקפתה לעבר בוטגנבאך, ובמקביל תקפה דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-3 (שתגברה את ארמיית הפאנצר השישית) את החלק הצפוני של רכס אלסנבורן, במאמץ לאגף אותו מימין. כל ההתקפות הגרמניות במהלך היום נהדפו באבדות כבדות לתוקפים. ארמיית הפאנצר השישית המשיכה במאמצים להבקיע את החזית האמריקאית באזור רכס אלסנבורן עד ה-26 בדצמבר, אולם כל התקפותיה נהדפו. הפיקוד הגרמני הבין כבר ב-19 בחודש, שהסיכויים להשיג הבקעה בגזרה זו קלושים, ולכן היפנה את קורפוס הפאנצר אס אס ה-2 מהארמייה של דיטריך דרומה, כדי לנצל את ההצלחה היחסית, שהושגה בגזרת ארמיית הפאנצר החמישית, ולתגבר את כוחותיו של מנטויפל.
רסמוסן ריפורטס
סקרי בחירות
סקוט רסמוסן ייסד חברת סקרים עוד ב-1994, החברה אשר נקראה אז "Rasmussen Research", נמכרה לTownPagesNet.com תמורת סכום של כ-4.5 מיליון דולרים. בשנת 2003, החליט רסמוסן להקים חברה בשני והפעם הקים את רסמוסן ריפורטס והחל להפעיל אותה ממשרדו בבאסברי פארק שבניו ג'רזי.
הדיוויזיה ה-99 (ארצות הברית)
הקרב על הבליטה
הכישלון של ארמיית הפאנצר השישית להבקיע את החזית האמריקאית באזור רכס אלסנבורן היה בעל השפעה מכריעה על תוצאות המתקפה הגרמנית בארדנים. הוא מנע מהגרמנים להתקדם לכיוון אנטוורפן, היעד העיקרי של המתקפה, בצירי התנועה הקצרים והנוחים ביותר, ואפשר לכוחות בעלות הברית לייצב את "הכתף הצפונית" של הבליטה, שיצרה המתקפה הגרמנית בקו החזית האמריקני. אף ששני הצדדים הותשו במהלך הלחימה, הקורפוס האמריקאי החמישי ניהל קרב מגננה מופתי נגד כוחות עדיפים, תוך שהוא מרתק כוחות גרמניים חזקים (8 דיוויזיות בסך הכל), וגורם להם אבדות כבדות פי כמה מהאבדות שספגו כוחותיו במהלך הקרב.
רסמוסן ריפורטס
סקרי בחירות
בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 2004, החברה הציגה את תוצאות המדגם שלה, בסופו של יום המדגם היה דומה מאוד לתוצאות האמת וטעה רק באחוז בפער שהיה בין ג'ורג' ווקר בוש לבין ג'ון קרי.
הדיוויזיה ה-99 (ארצות הברית)
הלחימה בגרמניה
ב-2 במרץ 1945 נעה הדיוויזיה לעבר קלן, ולאחר לחימה קצרה ממערב לריין חצתה הדיוויזיה את הגשר ברמאגן. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בכיס הרוהר, ולאחר כניעתו ב-18 באפריל המשיכה הדיוויזיה להילחם בגרמניה עד לתום המלחמה ב-8 במאי.
פירוק הדיוויזיה
ב-17 בספטמבר 1945 חזרו חיילי הדיוויזיה לארצות הברית, וב-15 באוקטובר פורקה הדיוויזיה.
רסמוסן ריפורטס
סקרי בחירות
באחד הסקרים האחרונים שביצעה החברה במהלך מערכת הבחירות לנשיאות ב-2016 נראה כי המועמדת הדמוקרטית, הילרי קלינטון מובילה על יריבה, דונלד טראמפ ב-1.7%. עם זאת לאחר ספירת כל הקולות התברר כי קלינטון הובילה על טראמפ ב-2.1%.
סקרי סוגיות פוליטיות
החברה גם עורכת סקרי דעת קהל בנושאים רבים בהם: התחממות כדור הארץ, המלחמה בטרור, הקונגרס, בית המשפט העליון ואמון מפלגתי. בשנת 2007 טוני סנאו, דובר הבית הלבן השתמש בנתונים מאחד הסקרים של החברה ואמר כי רק כ-19% מהאמריקנים האמינו כי נסיגת הכוחות האמריקאים במהלך מלחמת עיראק הייתה הצלחה.
על פי סקר שביצעה החברה באפריל 2012 רוב אזרחי ארצות הברית תומכים במערכת אמריקנית להגנה מפני טילים, מעבר לכך הסקר מצא כי 55% מאזרחי ארצות הברית תומכים בפיתוח מערכת הגנה מפני טילים ורק כ-16% התנגדו.
ביוני 2020 פרסמה החברה סקר בעניין מצבו הבריאותי של ג'ו ביידן, מועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, נתוני הסקר מראים כי כ-38% מהמשיבים לסקר סברו כי ביידן סובל מתסמינים של דמנציה וכי עליו להתייחס לסוגיה באופן פומבי, מתוכם כ-20% מחשיבים את עצמם כמצביעי המפלגה הדמוקרטית ואף מתכוונים להצביע למועמד, עם זאת כ-14% מהם לא בטוחים על דעתם בנושא ואף כ-48% נוספים לא מאמינים למרבית הפרסומים בהם מדובר על מצבו הבריאותי של המועמד הדמוקרטי.
בנוסף לסקרים, החברה גם מפרסמת פרשנויות פוליטיות באתר האינטרנט שלה.
ראסל אלוונגר
ראסל אלוונגר (באנגלית: Russell C. Ellwanger; נולד ב-1955 בערך) הוא מנכ"ל טאואר סמיקונדקטור החל משנת 2005.
ביוגרפיה
בשנים 1980–1992 עבד בחברת המוליכים למחצה ההולנדית "פיליפס סמיקונדקטורס", תחילה בשלוחה ביוטה ואחר כך במרכז בהולנד. בשנים 1992–1996 עבד בחברת "נובלוס סיסטמס". בשנת 1996 עבר לחברת אפלייד מטיריאלס שבה מילא תפקידי ניהול בכירים.
במאי 2005 מונה למנכ"ל חברת השבבים "טאואר סמיקונדקטור" שבמגדל העמק, שהייתה נתונה בקשיים כספיים. בהובלתו החברה התאוששה ובשנת 2010 החלה ליהנות מתזרים מזומנים חיובי, תוך שהכנסותיה עברו לראשונה את רף חצי מיליארד הדולר. בשנת 2016 הודיעה החברה על פריעת כל חובותיה לבנקים בישראל לאחר שגייסה 100 מיליון דולר באיגרות חוב ארוכות טווח לצורך זה. בשנת 2008 מוזגו החברות "טאואר" ו"ג'אז" האמריקאית, לכדי חברה אחת הנקראת "טאואר-ג'אז".
ביוני 2012 הוענק לראסל אלוונגר תואר עמית כבוד מטעם המרכז האקדמי רופין.
ב-15 בפברואר 2022 הודיעה אינטל כי תרכוש את טאואר תמורת 5.4 מיליארד דולר. ב16 באוגוסט הודיע חברת אינטל על ביטול העסקה
חיים אישיים
נשוי למרגרט ולהם ארבעה ילדים. מתגורר בקיסריה
יחסי ניגריה–ספרד
יחסי ניגריה–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין ניגריה וספרד.
יחסים דיפלומטיים
היחסים הפוליטיים הדו-צדדיים נחשבים למצוינים על ידי שתי המדינות. ספרד רואה באזור מערב אפריקה עדיפות למדיניות החוץ שלה ומכירה בעמדת הרלוונטיות שניגריה תופסת באזור.
שיתוף הפעולה בתחום המשטרתי משביע רצון במיוחד עבור שני הצדדים, שמשתפים פעולה בצורה שוטפת במאבק נגד הגירה בלתי חוקית, מקיימים ישיבות בנושא וחילופי דברים רבים, כמו השתתפות בסמינרים וכנסים שונים בספרד על ידי מומחים משירות ההגירה הניגרי והסוכנות הלאומית למאבק בסחר בבני אדם (NAPTIP).
מנקודת מבט צבאית, במסגרת תוכנית אפריקה ותוכנית דיפלומטיה של ההגנה, בין 2011 למחצית הראשונה של 2012, ביקרו בניגריה (ובמדינות אחרות באזור) שלושה סיורים של חיל הים הספרדי כדי לבצע פעולות צבאיות משותפות. ולהשתתף בפעילות הכשרה והדרכה לאנשי צי מקומיים.
כמו כן, הייתה התעניינות מצד חברות ספרדיות הפועלות במדינה כמו גם חברות מקומיות בחסות פעילות זו.
קיימים כבר קשרים מאוחדים עם נציגי תעשיית הקולנוע הניגרית, השנייה בעולם בהיקף ההפקה, ועם מוציאים לאור מקומיים שונים. בשנים האחרונות עולם הצילום קיבל חשיבות במדינה, תחום בו גם ספרד משתפת פעולה.
מסגרת מוסדית
בשנת 2006 ביקר מזכיר המדינה לתיירות ומסחר בניגריה, בליווי אנשי עסקים, במטרה לתמוך באינטרסים של חברות ספרדיות שרוצות לבצע השקעות במדינה. כך, נחתם מזכר הבנות בנושא שיתוף פעולה כלכלי בין שר המסחר הניגרי לבין מזכיר המדינה בנוכחות הנשיא אובאסנג'ו, במטרה להחליף מידע על אפשרויות השקעה, קבלת התחייבויות לבחינה ובמידת הצורך לדכא צעדים שמפריעים לסחר והשקעות ולחקור תחומים חדשים על מנת לגוון את ההשקעה הספרדית.
יחסי סחר
ספרד היא אחת הלקוחות הטובות ביותר בניגריה בזכות יבוא נפט גולמי. בשנת 2014 היא הייתה הלקוחה השנייה הטובה ביותר לרכישת נפט וגז ב-6.5 מיליארד אירו. נפט מהווה 76.2% מהיבוא הספרדי מניגריה וגז טבעי 22% נוספים.
ביחס לייצוא, למרות שחלה עלייה ניכרת בשנים האחרונות, מכ-185 מיליון אירו בשנת 2007 ל-342 מיליון אירו בשנת 2011, נתח השוק של ספרד הוא קטן. עם זאת, בחלק מהמגזרים נתח השוק הספרדי הוא גבוה, כמו מוצרי קרמיקה (21.2%), משקאות (12.5%), מכשירים מכניים (6.9%) או חומרי צבע וצבע (5.5%).
היצוא מראה גיוון גדול יותר, אם כי 40% מתייחסים למוצרי נפט. יצוא רלוונטי אחר הוא פלסטיק, מכונות, מוצרי קרמיקה, צינורות לצינורות גז, דגים קפואים, נייר, אביזרי רכב ומוצרי תרופות. עקב יבוא נפט כבד, מאזן הסחר לוקה באופן מסורתי מאוד בספרד ושיעור הכיסוי הוא לרוב על 7%.
הזדמנויות עסקיות עבור החברה הספרדית
ניגריה מציגה הזדמנויות עסקיות טובות בגלל פוטנציאל הצמיחה המשמעותי שלה, השוק העצום שלה הכולל 170 מיליון איש, והחסרונות האדירים בתשתיות, מוצרים ושירותים מיוצרים. עם זאת, יש לקחת בחשבון בזהירות חוסר ביטחון פיזי וגם משפטי, עלויות התקנה בגלל עלויות חשמל אדירות, כמו גם מחסומי תעריפים והגנה.
עבור היצואן הספרדי ענפי הבנייה מעניינים, הן בחומרי גלם (בעיקר מוצרי קרמיקה) והן בציוד לבנייה, מוצרי ציוד כללי, ייצור פלסטיק, תרופות, משקאות שאינם אלכוהוליים ויין, כמו גם מוצרי מזון. עבור המשקיע בענפי הנפט והגז, האנרגיה והתקשורת, נוצרות הזדמנויות כתוצאה מתהליך ההפרטה. המגזר החקלאי יקבל דחיפה בשנים הקרובות. כמו כן, יש הזדמנויות בתחום חומרי הבנייה, בתעשיית עיבוד המזון, בייצור עור ובזכייני אופנה.
סופת דצמבר 1951 בישראל
באמצע חודש דצמבר 1951 פקדה את ישראל סופת רוח וגשם חריגה בעוצמתה. הסופה, שנמשכה כ-11 ימים ברציפות, פגעה במרבית חלקי המדינה למעט הנגב הדרומי וגרמה להצפות נרחבות ולנזקים כבדים ברכוש. פגיעה קשה במיוחד נגרמה לעשרות מעברות עולים ברחבי המדינה וכן לעיר תל אביב-יפו, שכמה משכונותיה הוצפו.
הסופה ונזקיה
הסערה החריגה החלה ב-13 בדצמבר 1951 ונמשכה עד 24 בדצמבר 1951. הרוחות העזות שנשבו (במהירויות של עד 80 קילומטר לשעה) הפילו ועקרו ממקומם מאות אוהלים ומבני מגורים ארעיים במעברות, הפילו אלפי עצים, רעפי גגות, תריסים ולוחות מודעות וניתקו חוטי חשמל וטלפון בכל רחבי המדינה. בתל אביב בלבד נפגעו יותר מ-2,000 קווי טלפון. עקב ההצפות ניזוקו ואף קרסו תחתיהם מבנים ביישובים הוותיקים ונותק לזמן ממושך קשר התחבורה לעשרות יישובים. דרכים נחסמו גם עקב נפילת עצים. אלפי תושבים פונו ממקומות מגוריהם.
בחלק מהמקומות ירדו במשך יום אחד מ-5 ועד 20 אחוזים מכמות המשקעים השנתית הממוצעת בהם. השיא היה בראשון לציון, שבה ירדו ב-20 בדצמבר 174 מילימטר גשם. עד ה-24 בדצמבר ירדה ברחובות ובלוד כמות גשם העולה על הממוצע השנתי: ברחובות - 562 מילימטר (ממוצע שנתי 495) ובלוד 513 מילימטר (ממוצע שנתי 505). בתל אביב ירדה ב-12 ימי גשם רצופים עד 24 בדצמבר כמות גשם השקולה ל-75% מכמות הגשם השנתית הממוצעת בעיר.
המעברות
פגיעת הסופה הייתה קשה במיוחד בעשרות מעברות ברחבי הארץ משום שיושביהן התגוררו באוהלים ובמבנים קלים שונים שלא היו עשויים לעמוד בפני עוצמת הרוחות. גם תשתיות הניקוז במעברות היו רחוקות מלהספיק.
הרוח עקרה אוהלים, העיפה פחונים ואפילו הפכה צריפים. תושבי האוהלים והמבנים שאבדו איבדו חלק ניכר ממיטלטליהם.
היה הכרח לפנות מהמעברות אלפי משפחות שאיבדו את מקומות מגוריהן. הן שוכנו במבנים ציבוריים ביישובים הוותיקים. מאות ילדים מהמעברות הועברו למשך החורף למשקי ההתיישבות העובדת. מאות נקלטו במוסדות עליית הנוער.
באזור הצפון נפגעו מעברת צמח ומעברת אשרת, שחלקה הוצף ותושביה הועברו לנהריה. ממעברת נהריה פונו 400 משפחות. ב-21 בדצמבר הוצפה שוב מעברת נהריה לאחר שתושביה כבר שבו אליה.
בחיפה וסביבתה נפגעו מעברת נווה דוד, מעברת קריית עמל ומעברת טירה, שזרם מים חזק פגע בה ב-20 לחודש. חלק מתושביהן פונה למבנים ציבוריים ולישובים סמוכים. ממעברת טירה לבדה פונו 200 משפחות.
באזור המרכז נפגעו מעברות רבות וביניהן מעברת אגרובנק, מעברת בית ליד, נתניה, ג'ליל (ליד הרצליה), פתח תקווה, חיריה, בני ברק, סקיה ב', חולון, ראשון לציון ורחובות.
מעברות שהוקמו בשטחים נמוכים סבלו במיוחד מהצפות קשות. כך, ב-20 בדצמבר נפגעה קשות מעברת ראשון לציון, שהוקמה בתוך ערוץ נחל. באותו יום הפכה מעברת פתח תקווה לאגם מים. כ-2,000 תושבים הועברו ממנה למבני ציבור בפתח תקווה.
מעברות חיריה ורחובות הוצפו לגמרי. לאחר ההצפה ב-20 לחודש פונו מחיריה כ-1,300 תושבים לתל אביב וכאלף הועברו לרמת גן.
בירושלים וסביבתה נפגעו לפחות שבע מעברות, ובהן תלפיות, מקור חיים, נס הרים, עמינדב וקטרה (ליד הסטף). הדרך אל מעברות אלאר ודיר אל הווא בפרוזדור ירושלים נחסמה ב-13 בדצמבר ומאז לא היה קשר בינן לבין העולם החיצון, כשתושביהן מתקיימים ממנות חירום של מזון. ב-16 בדצמבר יצאו אליהן ג'יפים עם אספקת מזון, אך אלו שקעו בבוץ ורק למחרת הגיע מטענם אל המעברות ברגל. הדרך למעברת מקור חיים שובשה במשך כעשרה ימים בגלל הצפת הדרכים ואספקת המזון הובאה אליה על ידי פרדות. ב-23 בדצמבר התמוטטו כמה מבנים ארעיים במעברת תלפיות.
ב-17 בדצמבר דווח כי עד אותו יום נפגעו קשה 900 מתוך 11 אלף אוהלים במעברות. ב-24 בדצמבר הודיעה הסוכנות היהודית, שהייתה אחראית על המעברות, שכ-5,000 איש פונו מהן בימי הסערה ועוד כ-7,000 ילדים פונו ושוכנו במוסדות ההתיישבות העובדת, עליית הנוער וארגוני נשים. באותו יום חזרו מאות מתושבי המעברות לבתיהם.
פעולות הסיוע למעברות
השלטונות, עובדי הסוכנות היהודית, שוטרים וחיילי צה"ל הגישו במהלך ימי הסערה עזרה לנפגעים במעברות וסייעו בפינוים למקומות המגורים הזמניים.
ב-20 בדצמבר יצאו לעבוד במעברות מאות מתנדבים וביניהם עובדים של ההסתדרות ומשרד החוץ. עשרות בניינים של ההסתדרות הועמדו לרשות תושבי המעברות שפונו.
פעולות הסיוע למעברות התגברו ב-22 בדצמבר לאחר שחלה הקלה במזג האוויר. הוחלט לעכב הפעם לשם זהירות את שובם של התושבים למעברות. חלקם פונו לבתי ספר, שבהם לא התנהלו לפיכך לימודים. כאלף מתנדבים מתל אביב יצאו ב-23 בדצמבר למעברות שבקרבתה כדי להגיש סיוע. ביניהם היו עובדי הסוכנות, משרד החוץ, מכבי, ארגוני נשים, ארגוני נוער, הסמינר הבין-קיבוצי ומוסדות נוספים. חברי קיבוץ גבעת ברנר פעלו בלילה להעביר אל המשק 200 ילדים מהמעברה הסמוכה אליו.
בכפר סבא יצאו תושבי היישוב לסייע בתיקונים במעברה השכנה.
כוונה לשכן ילדים ממעברת קטרה שליד ירושלים (כיום - אבן ספיר) במנזר יוחנן במדבר הסמוך בוטלה ברגע האחרון מחשש לתגובת המפלגות הדתיות, ולאחר יום הם הועברו לקריית ענבים.
ב-24 בדצמבר יצאו קבוצות עבודה לתיקונים במעברות פתח תקווה, סאקיה, חיריה, גבעת ברנר, רחובות, ראשון לציון, מגדיאל וכפר אונו.
תושבי המעברות הפגינו את מחאתם נוכח תנאי החיים הקשים שבהם נאלצו לחיות. ב-24 בדצמבר הפגינו כאלף מתושבי המעברות מול משרדי הסוכנות היהודית בתל אביב במחאה על תנאי המגורים במעברות. המשטרה באה למקום כדי לאבטח את המשרדים. במקרה אחד לפחות, ב-15 בדצמבר, יידו תושבי מעברה אבנים על מכוניות בעמק חפר. באחת המעברות הוכה מנהל המעברה על ידי תושבים.
חיפה והצפון
ב-13 בדצמבר פגעה הסערה בגליל. מי נהר הירדן גאו עד שלא ניתן לחצותו. נפגעו משקים בעמק החולה. הקיבוצים עמיר, כפר בלום ושדה נחמיה באו תחת סכנת הצפה לאחר שתעלות הניקוז שנכרו בעמק לא עמדו במבחן. זרם המים באזור החולה עלה ל-120 מטר מעוקב לשעה - פי ארבעה מהשיעור הנורמלי.
הסערה הכבידה על אוניות ששטו בים התיכון. ב-14 בדצמבר טבעה ליד נמל חיפה אוניית משא טורקית. לפחות שניים מאנשי צוותה נספו.
במישור החוף הצפוני ובאזור מפרץ חיפה הוצפו שטחים נרחבים מאוד. קיבוץ עין המפרץ הוצף וכן שטח במושב בוסתן הגליל. נגרמו נזקים למטעי פרי ולשטחי ירקות. שובשה תנועת הרכבות בין חיפה לנהריה.
העבודה בנמל חיפה שותקה ב-18 בדצמבר עקב הסערה. באותו יום הציפו המים בחיפה מרתפים ואתרים ליד החוף לרבות מתקנים של העירייה. במיוחד נפגעו אזור גשר של וחוף שמן. הוצפו בתים בשכונות ואדי רושמיה, חליסה וארד אל-רמל. במקומות מסוימים נקוו המים עד לגובה של מטר. נדרשו פעולות שאיבה וניקוז דחופות. במהלך הלילה שבין ה-18 וה-19 בדצמבר נדרשו מכבי האש ועובדי העירייה לעשרות קריאות לעזרה עקב ההצפות. כביש חיפה-עכו הוצף על ידי עליית נחל נעמן על גדותיו. גם הכביש לתל אביב הוצף ליד עתלית ונחסם לזמן מה לתנועה.
אזור המרכז
בלילה שבין ה-20 וה-21 בדצמבר הוצפו בעמק חפר אלפי דונמים של שטחי חקלאות בשל עליית נחל אלכסנדר על גדותיו ונגרם להם נזק רב. באותו לילה הוצף במים שטח מאוכלס של 10 דונם במרכז נתניה. הכניסה לעיר נחסמה על ידי המים.
ב-24 בדצמבר נותקה התחבורה בין פתח תקווה לבין רמת גן וראש העין. אזור ההצפה הגדול ביותר בפתח תקווה היה בשכונת פג׳ה המיתולוגית.
בראשון לציון עמדו כמה בתים בפני סכנת התמוטטות בעקבות ההצפות.
הדרך למושב ביתניה שליד אשדוד נותקה על ידי המים וב-21 לחודש והיה הכרח לשלוח מטוסים כדי להטיל לתושביו אספקת מזון.
תל אביב-יפו
תל אביב-יפו סבלה נזקים קשים בימי הסערה, בעיקר עקב עליית נחל איילון על גדותיו בשלושה מועדים שונים.
הנחל עלה על גדותיו לראשונה ב-15 בדצמבר ומספר רחובות בעיר הוצפו.
הנחל עלה שנית על גדותיו בלילה שבין 20 ו-21 בדצמבר והציף שדות ורחובות. הוצפו השכונות הסמוכות לנחל: התקווה, עזרא, שובע, מונטיפיורי, נחלת יצחק והן נותקו משאר העיר. המים הציפו מרתפים, חדרי מדרגות ודירות בקומות נמוכות של בניינים. מאות משפחות פונו בלילה וחלק מהתושבים נאלצו לנוס מבתיהם על מנת שלא לטבוע.
גובה המים בשכונת מונטיפיורי הגיע ליותר ממטר ונדרש שימוש בסירות של נמל תל אביב ושל חיל הים כדי לפנות תושבים משם. מצילים פעלו בשכונות המוצפות במסירות עד כדי סיכון חייהם שלהם.
בליל ה-20 בדצמבר גם נפגעו ביפו שכונות נוזהה, סחנת דרוויש וגבעת עלייה. מאות תושבים פונו ממבנים רעועים ביפו לבנייני ציבור.
עיריית תל אביב ספקה למפונים ביגוד ומזון ולצורך כך גם נאספו תרומות מהציבור.
בבוקר ה-21 בדצמבר החמיר המצב בתל אביב עוד יותר: השטח משרונה ועד לבריכת גלי גיל הפך לאגם ומספר מכוניות ואוטובוסים נתקעו בו והוצפו. מרכז העיר הוצף גם הוא והתחבורה בו התנהלה בקושי. הוצפו גשרי נחל איילון ונחל הירקון ומבנים במחסני התערוכה. באותו בוקר נותקו כל דרכי התחבורה לתל אביב מלבד הדרך לירושלים.
תושבי שכונות תל אביב שהוצפו חזרו לבתיהם ב-22 לחודש ומצאו בהם הרס רב לאחר שהמים גאו לגובה של מטר ויותר. בבתים רבים הושחתה כל התכולה.
בלילה בין 23 ל-24 בדצמבר עלה נחל מוסררה על גדותיו בפעם השלישית. הוצפו שוב השכונות הסמוכות לנחל. אלו שכבר חזרו לבתיהם שם נאלצו להתפנות שוב. 600 אנשים פונו מהשכונות בלילה, חלקם על ידי סירות, ושוכנו בבתי ספר. נחל הירקון לא עלה על גדותיו. חלק מדרכי הגישה לתל אביב וממנה לרבות לרמת גן, נתניה וראשון לציון וכן מסילת הרכבת לחיפה נחסמו על ידי המים. בשטח הגדול ביפו התמוטט בניין בן שתי קומות. נזקים נגרמו לגשר שרונה, גשר לה גרדיה וגשר שכונת התקווה.
בבוקר ה-24 בדצמבר החל מפלס המים בנחל מוסררה לרדת והסערה שככה במידה רבה.
הנזק שנגרם בהצפות לשכונות תל אביב הוערך בחצי מיליון לירות. בבדיקת הבתים בשכונות שהוצפו נמצא שיש להרוס מיד עשרה בתים ולערוך תיקונים בעשרות בתים אחרים בטרם יוכלו לשמש שוב למגורים. תושבים רבים בשכונות שהוצפו איבדו את כל רכושם.
ב-27 בדצמבר בבוקר עוד היו בטיפול העירייה כ-1,300 תושבי שכונות שלא היו יכולים עדיין לחזור לבתיהם הניזוקים. אירוח המפונים בבתי ספר בתל אביב הקשה על חידוש הלימודים בהם ולכן הם רוכזו בשלושה בתי ספר על מנת לאפשר את חידוש הלימודים באחרים.
ירושלים והדרום
בנוסף לנזקים במעברות בירושלים ובסביבתה הוצפו בעיר בימי הסערה מרתפים והיה צורך לשאוב את המים מתוכם ב-18 בדצמבר פונו תושבים מבתים בשכונת מוסררה שיציבותם התערערה, ובתים אחדים שם אכן התמוטטו. שובשה גם תנועת הרכבת לעיר.
ב-18 בדצמבר הוצפו הדרכים לרוב היישובים בנגב המערבי. הכביש בכניסה לבאר שבע קרס. גשר ואדי באר שבע הוצף במים במפלס של חצי מטר מעל גשר הכביש. כביש תל אביב-באר שבע הוצף ליד עקרון (היום - מזכרת בתיה) ב-19 בדצמבר.
משקעים
אלו נתוני משקעים שירדו בימי הסערה במקומות שונים בישראל, במילימטרים: מקור: מאגר נתוני השירות המטאורולוגי.
ויליאם אדוארד סיימון
ויליאם אדוארד סיימון (באנגלית: William Edward Simon; 27 בנובמבר 1927 – 3 ביוני 2000) היה איש עסקים, פוליטיקאי ונדבן אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית ממאי 1974 ועד ינואר 1977, בתקופת כהונותיהם של הנשיאים ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד. סיימון ראה את עצמו כתומך אדוק של האסכולה הקפיטליסטית לסה פר. בספרו "זמן לומר את האמת" הוא כתב, "ישנה מערכת חברתית אחת שמשקפת את ריבונות היחיד: שוק חופשי, או המערכת הקפיטליסטית".
ראשית חייו
ויליאם סיימון נולד בפטרסון, ניו ג'רזי לאלינור (לבית קירנס) וצ'ארלס סיימון הבן, מנהל בחברת ביטוח. הוא למד באקדמיית בלייר ובאקדמיית לה פאייט, שם הוא התמקד בעיקר בפעילות ספורטיבית יותר מאשר בעיסוקים לימודיים. לאחר שירות בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית, הוא קיבל ב-1952 תואר ראשון מקולג' לה פאייט שבאיסטון, פנסילבניה. בלה פאייט הוא היה חבר באחוות "דלתא-קאפא-אפסילון". לימים, בשנים 1972–1973, הוא שימש כחבר חבר הנאמנים של המוסד.
הוא החל את הקריירה שלו ב-1952 בבנק ההשקעות Union Securities. הוא היה סגן נשיא חברת Weeden & Co. לפני שהיה לשותף בכיר האחראי על המחלקות לקשרי ממשל של בנק ההשקעות Salomon Brothers, שם הוא היה חבר בוועד המנהל של החברה.
בממשל הפדרלי
בינואר 1973 מונה סיימון כסגן מזכיר האוצר. בתפקידו זה הוא פיקח על התוכנית של ממשל ניקסון לארגון מחדש של המוסדות הפיננסיים של ארצות הברית. הוא גם שימש כמנהל הראשון של משרד האנרגיה הפדרלי. החל מדצמבר 1973 הוא הקים וניהל בו-זמנית את "מנהל האנרגיה הפדרלי" בשיאו של משבר האנרגיה העולמי. בתוקף זה הוא נודע בכינוי "צאר האנרגיה". כינויו זה ייצג את תחייתו של המונח "צאר" בפוליטיקה האמריקאית. סיימון גם ישב בראש ועדת הנשיא למדיניות הנפט והיה פעיל בתיקונה של תוכנית יבוא החובה של הנפט באפריל 1973. סיימון היה חבר במועצת הנשיא למשאבי אנרגיה והמשיך להחזיק באחריות מרכזית לתיאום מדיניות האנרגיה הלאומית והבינלאומית.
מזכיר האוצר
במאי 1974 מונה סיימון על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון כמזכיר האוצר של ארצות הברית במקומו של ג'ורג' שולץ שהתפטר. באוגוסט אותה שנה התפטר ניקסון וסיימון התבקש על ידי הנשיא ג'רלד פורד להמשיך בתפקידו. זמן קצר לאחר מכן מינה הנשיא פורד את סיימון גם כיושב ראש מועצת המדיניות הכלכלית וכדובר הראשי של הממשל בנושאים כלכליים.
באפריל 1975 מינה הנשיא פורד את סיימון כיושב ראש מועצת הסחר מזרח-מערב, שהוקמה אז על פי חוק הסחר.
כמזכיר האוצר תמך סיימון במדיניות שוק חופשי ודחה בבוז את צעדי המדיניות הממשלתית לסבסוד או לקניסה של עסקים. במילותיו שלו:
ב-1976 הוענק לסיימון אות מסדר הנילוס על ידי נשיא מצרים אנואר סאדאת. ב-1977 הוענק לו פרס אלכסנדר המילטון, אות הכבוד הגבוה ביותר של מחלקת האוצר. כהונתו של סיימון כמזכיר האוצר הסתיימה עם תום נשיאותו של ג'רלד פורד.
קריירה עסקית מאוחרת
בשנות ה-80 היה סיימון חלוץ הרכישה הממונפת. לאחר תום שירותו בממשל הפדרלי, הוא היה לסגן יושב הראש של בנק ההשקעות Blyth, Eastman Dillon במשך שלוש שנים. יחד עם שותפו ריי צ'מברס, יועץ מס במקצועו, הוא הקים את "תאגיד ההון וסריי" (השם "וסרי" היה הלחם בסיסים של ראשי התיבות של שמו של סיימון ושמו הפרטי של צ'מברס). התאגיד היה חברת רכישה ממונפת שקנתה ומכרה, בין השאר, את חברת כרטיסי הברכה גיבסון, את חברת הזכוכית אנקור, ואת חברת המזרנים סימונס, כשהם השקיעו חלקים קטנים מהונם האישי ולקחו על עצמם חובות להשלמת הרכישות, ולאחר מכן מכרו את החברות, בשלמותן או טיפין טיפין, לאחר שביצעו בהן שינויים ש"לעיתים כללו קיצוצים בכוח האדם ואמצעים קצרי טווח אחרים לקיצוץ בהוצאות". ב-1982 השקיעה וסריי כמיליון דולר בהון עצמי (מתוכם 330,000 דולר של סיימון) ולוותה 79 מיליון דולר נוספים כדי לרכוש את חברת כרטיסי הברכה מסינסינטי גיבסון בסכום של 80 מיליון דולר. שנה וחצי לאחר מכן, הונפקה החבר לציבור בשווי של 290 מיליון דולר, ו-330,000 הדולרים שהשקיע סיימון היו שווים כעת 66 מיליון דולר.
ב-1984 הקים סיימון את חברת WSGP International, שהתמקדה בהשקעות במקרקעין ובשירות פיננסי לארגונים במערב ארצות הברית ובאזור האוקיינוס השקט. ב-1988, יחד עם בניו, ויליאם סיימון הבן, ופיטר סיימון, הוא הקים את "ויליאם א. סיימון ובניו", בנק מסחרי עולמי עם משרדים בניו ג'רזי, לוס אנג'לס והונג קונג. עד היום החברה מעורבת בפעילות קרן הון סיכון. ב-1990 הוא הקים יחד עם כמה שותפים את Catterton-Simon Partners, קרן השקעות פרטיות שהתמקדה במשקאות ובמוצרי צריכה אחרים, שכיום ידועה בשם L Catterton.
במקרה של חברת הזכוכית אנקור (Anchor Glass), הרוויח סיימון מיליוני דולרים, יותר באמצעות עסקאות עם החברה שבמסגרתן החברה חכרה את קרקעותיה, בנייניה וציודה מסיימון. חברת וסריי גם קיבלה עמלות בנקאיות על הטיפול ברכישה של חברת הזכוכית מידלנד בידי אנקור. אנקור גם רכשה שורה של סוגי ביטוחים שונים מחברה בבעלותו של סיימון. בהמשך נמכרה חברת אנקור לחברה מקסיקנית.
חברת המזרנים סימונס, שהוקמה ב-1886, נרכשה על ידי וסריי ושותפים נוספים ב-1986 בסכום של 120 מיליון דולר וב-1989 נמכרה בסכום של 241 מיליון דולר.
בסוף שנות ה-80 העריך המגזין פורבס את הונו האישי של סיימון בכ-300 מיליון דולר.
במהלך הקריירה העסקית שלו שימש סיימון כחבר במועצות המנהלים של יותר משלושים חברות, כולל זירוקס, סיטיבנק, הליברטון, דרט וקרפט, ויונייטד טכנולוג'יס.
ב-2017 התמזגה חברת ויליאם א. סיימון ובניו עם חברת מאסי קוויק.
פעילות בוועד האולימפי
במשך שנים היה סיימון חבר פעיל בוועד האולימפי הלאומי של ארצות הברית. בשנים 1977–1981 הוא שימש כגזבר הוועד, ולאחר מכן ועד 1985 כנשיא הוועד, תקופה בה התקיימו אולימפיאדת לוס אנג'לס ואולימפיאדת החורף בסרייבו. בין השנים 1985–1997 הוא היה יושב הראש של הקרן האולימפית של ארצות הברית שהוקמה על בסיס הרווחים של אולימפיאדת לוס אנג'לס. ב-1991 הוא נכנס להיכל התהילה האולימפי של ארצות הברית. באוקטובר 1975 הוא זכה לכבוד בתחום הספורט כאשר הוא התכבד לזרוק את הגשת הפתיחה של וורלד סיריס בשמו של הנשיא פורד.
חיים אישיים
סיימון נישא לראשונה לקרול ג'יררד ב-1950. לזוג נולדו שני בנים וחמש בנות. קרול נפטרה ב-1995 וב-1996 נישא סיימון בשנית לטוניה אדמס דונלי.
הוא התגורר בהרדינג טאונשיפ שבניו ג'רזי. הסופר-יאכטה שהייתה בבעלותו, Itasca, הייתה הראשונה לעבור דרך המעבר הצפון-מערבי, ולאחר מכן הפליגה לאנטארקטיקה.
ויליאם אדוארד סיימון נפטר מסיבוכים של לייפת ריאתית ב-3 ביוני 2000 בסנטה ברברה, קליפורניה. הוא נטמן בפארק הזיכרון לאורל גרוב שבטוטווה שבניו ג'רזי. אחד מבניו, ויליאם "ביל" סיימון, היה מועמד לתפקיד מושל קליפורניה ב-2002. אחת מבנותיו מרי בת' סיימון, נישאה לדנה סטריפ, אחיה של השחקנית מריל סטריפ.
מורשתו והנצחתו
באקדמיה הצבאית של ארצות הברית קיים מרכז ויליאם א. סיימון לאתיקה מקצועית צבאית. באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית קיים מרכז ויליאם א. סיימון ללימודים אסטרטגיים.
ב-1976 הוענק לסיימון פרס הסנאטור ג'ון היינץ לשירות ציבורי משמעותי לפקיד ציבור נבחר או ממונה, פרס שמוענק מדי שנה על ידי קרן הפרסים על שם ג'פרסון.
ב-1978 ייסדו סיימון ואירווינג קריסטול את המכון לענייני חינוך, שכתוצאה ממיזוג עם מרכז מדיסון היה ב-1990 למרכז מדיסון לענייני חינוך.
כאות הוקרה למנהיגותו העסקית, הפיננסית ובשירות הציבורי, שינה בית הספר לניהול של אוניברסיטת רוצ'סטר ב-1986, לבית הספר לניהול על שם סיימון. באותה שנה הוענק לסיימון פרס האקדמיה האמריקאית להישגים.
במאמר שפורסם בוושינגטון פוסט ב-26 באוקטובר 2007, נאמר שסיימון היה "האדריכל האגדי של התנועה השמרנית המודרנית" וש:
מאז 2001 מוענק פרס ויליאם א. סיימון למנהיגות פילנתרופית לתורמים חיים בולטים, כולל ג'ון וולטון, ג'ון טמפלטון ופיל אנשוץ.