cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסיפ דרמיץ'
קריירת מועדונים
ב-12 במאי 2014 דרמיץ' חתם בבאייר לברקוזן על חוזה ל-5 שנים. ב-17 ביוני 2015 חתם בבורוסיה מנשנגלדבך לארבע שנים. בינואר 2016 הושאל להמבורג עד לתום העונה. ב-24 ביוני 2019 דרמיץ' חתם בנוריץ' סיטי מהפרמייר ליג. בשנת 2021 הושאל לקבוצת רייקה מליגת העל הקרואטית ולאחר שנה עבר לדינמו זאגרב.
נבחרת שווייץ
דרמיץ' שיחק בנבחרות שווייץ עד גיל 19 ועד גיל 21. בשנת 2012 הוא שיחק עם נבחרת שווייץ באולימפיאדת לונדון.
ב-11 בספטמבר 2012 דרמיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שווייץ הבוגרת בניצחון 0-2 על במוקדמות מונדיאל 2014. הוא כבש לראשונה במדי שווייץ ב-6 במרץ 2014, במשחק ידידות נגד, שהסתיים בתוצאת שוויון 2-2. במשחק זה דרמיץ' כבש את שני השערים שנכבשו לזכות נבחרתו.
דרמיץ' זומן לסגל שווייץ למונדיאל 2014. במשחק האחרון של שלב הבתים, נגד, דרמיץ' בישל לשרדאן שאקירי שניים משלושת שעריו במשחק זה, מה שהעלה את שווייץ לשמינית גמר הטורניר.
פליקס ין
פליקס קורט ין (בגרמנית: Felix Kurt Jähn; נולד ב-28 באוגוסט 1994), הידוע בשמו המקצועי פליקס ין (Felix Jaehn), הוא די ג'יי ומפיק גרמני.
ביוגרפיה
ין נולד ב-28 באוגוסט 1994 בהמבורג שבגרמניה.
ב-19 במאי 2014, הוא הוציא גרסת רמיקס לסינגל "Cheerleader" של OMI.
ב-15 בינואר 2016 הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, "Felix Jaehn".
ב-16 בפברואר 2018 הוציא את אלבום המוזיקה הראשון שלו, "I".
ב-2 בנובמבר 2018, הוציא, בשיתוף פעולה עם NOTD, קפטין קאטס וג'ורג'יה קו, את הסינגל "So Close".
ב-28 ביוני 2019, הוציא, בשיתוף פעולה עם קאלום סקוט, את הסינגל "Love on Myself".
ב-22 בנובמבר 2019, הוציא, בשיתוף פעולה עם VIZE ומיס לי, את הסינגל "Close Your Eyes".
ב-13 במרץ 2020, הוציא, בשיתוף פעולה עם גאשי ו-FAANGS, את הסינגל "Sicko".
בשנת 2020 פליקס ין הוציא ביחד עם באו אנדרסון וצ'יט קודס את השיר "I Just Wanna", שקיבל יותר מ-8 מיליון השמעות בספוטיפיי.
ב-21 באוגוסט 2020, הוציא יחד עם הזמרת השוודית, ניאה, והזמר הבריטי, ברין כריסטופר, את הסינגל "No Therapy".
במרץ 2021 הכין רימיקס לשיר "Anxious" של הזמר הישראלי דניס לויד.
ב-20 באוגוסט 2021, הוציא, בשיתוף פעולה עם רובין שולץ וג'ורג'יה קו, את הסינגל "I Got a Feeling".
ב-1 באוקטובר 2021, הוא הוציא את אלבום המוזיקה השני שלו, Breathe.
ב-25 בפברואר 2022, הוציא, בשיתוף פעולה עם The Stickmen Project וקאלום סקוט, את הסינגל "Rain in Ibiza".
ב-27 במאי 2022, הוציא, בשיתוף פעולה עם זואי ויס, את הסינגל "Do It Better".
ב-3 בפברואר 2023, הוציא, בשיתוף פעולה עם ג'ונאס בלו, את הסינגל "Weekends".
חיים אישיים
בריאיון לשבועון הנמכר והנקרא ביותר בגרמניה, "די צייט", הוא יצא מהארון כביסקסואל.
בראיון לתחנת הרדיו Energy של NRJ Group הודיע כי הוא בזוגיות עם גבר מאז קיץ 2020.
שמחה אסף
הרב פרופ' שמחה אסף (ט' בתמוז תרמ"ט, 8 ביולי 1889 – י' בחשוון תשי"ד, 18 באוקטובר 1953) היה רב, היסטוריון ומשפטן ישראלי, אשר שימש גם כראש ישיבה באודסה. כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית בירושלים (בשנים 1948–1950) ושופט בית המשפט העליון (משנת 1949 עד פטירתו ב-1953).
ביוגרפיה
הרב אסף לא למד בצורה מסודרת במוסד אקדמי-חילוני, אולם עסק בנושאים מחקריים ובין השאר היה בקי בספרי משפט זרים, כגון המשפט האירופי (בעיקר של צרפת ושל אנגליה), המשפט הרומי והמשפט האמריקני. לאחר עלייתו שימש כמורה בבית המדרש למורים של תנועת המזרחי בירושלים; וכאשר נוסדה האוניברסיטה העברית (1925), הוזמן לשמש כמרצה לספרות הגאונים ובהמשך לספרות רבנית. ב-1943 מונה לדיקן הפקולטה למדעי הרוח. וב-1949 מונה לרקטור האוניברסיטה העברית בירושלים, בעת שישבה בבניין קולג' טרה סנטה.
על בקיאותו הרבה במקורות המשפט העברי ניתן ללמוד מן הספרים הרבים שכתב, שעסקו על פי רוב בחקר תקופת הגאונים. בנוסף כתב ספר העוסק במשפט הפלילי במשפט העברי.
ביולי 1948 מונה לשופט בבית המשפט העליון, על מנת לתת ייצוג גם לחוגים הדתיים, אף שלא היה בעל הכישורים שנקבעו בחוק למשרה זו. לשם הכשרת מינויו נחקק חוק לאישור מינויי שופטים של בית המשפט העליון, שנתן תוקף למפרע למינוי זה, וזכה לכינוי "חוק הרב אסף". חקיקה זו היא אחד המקרים הראשונים של חקיקה פרסונלית בישראל. הרב אסף נמנה עם ההרכב הראשון של בית המשפט העליון במדינת ישראל. חודשים מספר לאחר הקמת בית המשפט העליון צורף אליו השופט משה זילברג, ששילב גם הוא בפסיקותיו בצורה נרחבת את עקרונות המשפט העברי. אחד מפסקי הדין המרכזיים שכתב אסף היה פסק דין מילר, שלימים נודע כציון דרך בדיני ירושה.
הרב אסף היה מוכר כבעל כושר רטורי גבוה ושיעוריו היו פופולריים. הוא העביר שיעור יומי בתלמוד ברדיו קול ישראל. היה פעיל בתנועת המזרחי ובמערכת החינוך הדתי בישראל. ייצג את תנועת המזרחי בוועד הלאומי והיה חבר בית דין הכבוד של ההסתדרות הציונית העולמית.
הרב אסף היה חבר ועד הלשון העברית למן שנת ה'תרפ"ו (1926) ועד למותו. נבחר לוועד הבוחר של האקדמיה ללשון העברית לקראת הקמתה ואחר כך הוצע גם כנציג מטעם הממשלה לוועד הבוחר, אך נפטר כחודש לפני ישיבתה הראשונה של האקדמיה (התכנסה בכסלו תשי"ד, נובמבר 1953).
הרב אסף נפטר בי' בחשוון ה'תשי"ד (18 באוקטובר 1953) ונטמן בהר המנוחות.
ארכיונו האישי נמצא בספרייה הלאומית.
ספריו
ברשימה של כתביו מאת יצחק רפאל ב"ספר אסף" שיצא לזכרו מופיעים (בעמ' יב–לב) 288 מחקרים מאמרים וספרים, העוסקים בגאונים, בחינוך העברי, במשפט העברי ובהיסטוריה של עם ישראל בימי הביניים. בין ספריו:
טוני פולסטר
אנטון ("טוני") פולסטר (בגרמנית: Anton "Toni" Polster; נולד ב-10 במרץ 1964 בווינה) הוא כדורגלן עבר אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
פולסטר שיחק בקבוצת הנוער של אוסטריה וינה, בה ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים באוגוסט 1982, בגיל 18. הוא כבש את שערו הראשון בליגת העל האוסטרית שלושה שבועות אחר כך במדי קבוצתו, עימה זכה 3 תוארי אליפות רצופים וגביע אחד באוסטריה, לפני שעבר לשחק מחוץ למדינתו בקבוצת מרכז הטבלה של הסרייה א' באיטליה טורינו. אחרי ששיחק עונה אחת באיטליה, הוא עבר לשחק במהלך חמש העונות הבאות במועדונים הספרדים סביליה, CD לוגרונייס וראיו ואיקאנו, אשר גם בקבוצות הללו סיים את העונות במרכז הטבלה של הליגה. בשנת 1990, הוא סיים במקום השני בטבלת כובשי השערים של הלה ליגה.
בשנת 1993, הוא עבר לשחק בבונדסליגה הגרמנית בה בילה חמש שנים בקבוצת פ.צ. קלן, עימה סיים את ארבע העונות הראשונות שלו בקבוצה במרכז טבלת הליגה ובעונה האחרונה שלו עימה ירד ליגה. בעקבות ירידת הליגה של קלן, פולסטר עבר לשחק בשורות בורוסיה מנשנגלדבך לעונה אחת, אבל לצערו גם במדי קבוצתו החדשה בגרמניה חווה ירידת ליגה, ששוב גרמה לו בסיום העונה לעבור קבוצה. הוא חזר לשחק באוסטריה, בה שיחק את עונתו האחרונה בקבוצת אוסטריה זלצבורג.
לאוהדיו הרבים באוסטריה יש הרבה כינויים לשמו של פולסטר, כאשר רובם מציינים את יכולת כיבוש הצמדים המרשימה שלו, לאחר שבלא מעט משחקים שלו כבש פולסטר צמד שערים. במהלך הקריירה שלו באוסטריה, זכה פולסטר 3 פעמים בתואר מלך השערים של הליגה האוסטרית (1985, 1986, 1987) פולסטר נבחר לנבחרת המאה של אוסטריה בשנת 2001.
קריירה בינלאומית
בשנת 1983, פולסטר זומן לנבחרת אוסטריה עד גיל 20, לשחק בשורותיה במסגרת אליפות העולם לנבחרות נוער באותה השנה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של אוסטריה כבר בנובמבר 1982 נגד נבחרת טורקיה, ובאותו משחק אף כבש את שערו הראשון בנבחרת. פולסטר היה חלק מסגל הנבחרת האוסטרית במהלך טורנירי מונדיאל 1990 ומונדיאל 1998. הוא שיחק במדי הנבחרת הלאומית 95 משחקים, בהם כבש שיא כיבושים אוסטרי בסך 44 שערים. הוא שבר את השיא הקודם של הנס קרנקל שעמד על סך 34 שערים, אחרי שהבקיע את שערו ה-35 בנבחרת בשנת 1996, במשחק נגד לטביה.
פדריקו גארסיה לורקה
פדריקו גארסיה לורקה (בספרדית: Federico García Lorca; 5 ביוני 1898 – 19 באוגוסט 1936) היה משורר, מחזאי ובמאי תיאטרון ספרדי. לורקה היה חבר סמלי בדור 1927, שהייתה קבוצת אמנים ספרדים שהטמיעו בספרות הספרדית רעיונות מודרניים כמו סימבוליזם, פוטוריזם וסוריאליזם. לורקה נעצר ב-16 באוגוסט 1936, ונרצח בידי כיתת יורים של אנשי הימין הפשיסטי בתחילת מלחמת האזרחים הספרדית, בשל היותו הומוסקסואל ובעל דעות סוציאליסטיות. לאחר הרצח נאסר להזכיר את שמו או להתייחס ליצירתו במשך כ-40 שנה, עד למותו של הרודן פרנקו. בימינו לורקה מוכר כאחד האמנים הגדולים של ספרד המודרנית, ודמותו ויצירתו הן בעלות ממדים כמעט מיתיים בעולם בכלל ובייחוד בספרד.
השנים המוקדמות
נולד בשם פדריקו דל סגרדו קוראזון דה חסוס גארסיה לורקה (בספרדית: Federico del Sagrado Corazón de Jesús García Lorca) ב-5 ביוני 1898 בפואנטה ואקרוס, עיירה קטנה ליד העיר גרנדה שבאנדלוסיה. אביו, פדריקו גארסיה רודריגז, עבד בתחום הסוכר, היה בעל אדמות ובעל חווה מחוץ לעיר ווילה במרכזה. אמו של לורקה, ויסנטה לורקה רומרו, הייתה מורה ופסנתרנית ולזוג ההורים היו שני בנים ובת בנוסף על פדריקו. בשנת 1905 עברה המשפחה לעיירה ואלדרוביו (שבאותה התקופה נקראה אסקרוסה), גם היא בקרבת גרנדה, ובשנת 1909, כשהיה בן 11, עברו לעיר גרנדה, שם החל ללמוד בבית ספר תיכון ישועי. בנוסף לווילה של המשפחה במרכז העיר, היה בבעלותה גם בית קיץ שכונה "הוארטה דה סן ויסנטה" בפאתי העיר. שלושת בתי הילדות של לורקה משמשים כמוזיאונים לזכרו. במשך כל חייו הרבה לדבר בשבח הקרבה לטבע, והילל את ילדותו באזור הכפרי, ויצירותיו לאורך השנים שאבו את השראתן מן המסורות המוזיקליות והספרותיות של מחוז ילדותו. בשנות התבגרותו, פיתח לורקה חיבה עזה למוזיקה ועסק פחות בשירה או בכתיבה, ובגיל 11 החל ללמוד נגינה על פסנתר אצל מורה פרטי בקונסרבטוריון מקומי, אליו התחבר מאוד. הוא המשיך ללמוד אצל אותו המורה בשש השנים שלאחר מכן, ושאב את השראתו ושאיפותיו המוזיקליות מהמלחינים קלוד דביסי, פרדריק שופן ולודוויג ואן בטהובן.
בשנת 1915, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, החל לורקה בלימודי משפטים באוניברסיטת גרנדה, אותם נטש במהרה לטובת לימודי ספרות, אמנות ומוזיקה. עבודות הפרוזה הראשונות שלו נכתבו בשנת 1916, לאחר מותו של מורהו לפסנתר, ואלו היו בעלות השפעות מהתחום המוזיקלי - Nocturne, Ballade ו-Sonata. בשנים 1916 ו-1917, טייל לורקה ברחבי קסטיליה, לאון וגליסיה בלווית מרצה מהאוניברסיטה בה למד, מרטין דומינגז ברואטה, שעודד אותו במהלך הטיול לכתוב את ספרו הראשון - "רשמים ונופים" (בספרדית: Impresiones y paisajes) הספר הודפס על חשבון אביו של לורקה בשנת 1918. בשנת 1919, בהמלצת מרצה אחר מהאוניברסיטה, פרננדו דה לוס ריוס, הסכימו הוריו של לורקה לשלוח אותו למגורי הסטודנטים במדריד, אשר הפכו עם השנים למרכז פעילותה של תרבות ספרד. בתקופת מגוריו במעונות, החל לורקה ללמוד באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד.
ככותב צעיר
במעונות הסטודנטים במדריד התחבר לורקה לקולנוען לואיס בוניואל, למשורר רפאל אלברטי ולצייר סלבדור דאלי הצעירים, וכן הכיר אמנים נוספים שעתידים להשפיע רבות על התרבות הספרדית. עם הכירו את הסופר חואן רמון חימנס, הלה החליט לקחת אותו תחת חסותו והציג בפניו את המשוררים אדוארדו מרקינה וגרגוריו מרטינז סיירה, מנהל תיאטרון במדריד באותה התקופה. בשנים 1919 ו-1920, בהזמנתו ובניצוחו של סיירה, לורקה כתב וביים את המחזה הראשון שלו, "מקסם הרוע של הפרפר" (בספרדית: El maleficio de la mariposa). המחזה היה פסטיש ודרמה פואטית שהציגה את סיפור אהבתם הבלתי אפשרי של תיקן ופרפר. על אף תקוותיו ושאפתנותו הרבה, המחזה התקבל באופן צונן וביקורתי מצד הקהל, וירד מהבמה לאחר ארבע הופעות בלבד. חווייתו השלילית של לורקה מהמחזה השאירה עליו רושם עמוק שנותר עימו עד לסוף חייו בנוגע לטבעו של קהל התיאטרון. בשנים מאוחרות יותר, כשנשאל לגבי המחזה הראשון שכתב, היה נוהג לציין את "מריאנה פיאנדה" שכתב בשנת 1927. באותה התקופה, הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטה במדריד לתארים במשפטים ובפילוסופיה, אך התמקד בכתיבה יותר מאשר בלימודים.
ספר השירים הראשון של לורקה פורסם בשנת 1921 ונקרא "ספר השירים" (בספרדית: Libro de Poemas). בספר אוגדו שירים שכתב החל משנת 1918 ונבחרו בעזרתו של אחיו, פרנסיסקו. בספר הוצגו שירים בנושאים מגוונים, החל באמונה דתית וכלה בטבע ובבדידות, שהיו לנושאים המרכזיים בפרוזה שלו באותה התקופה. השירים משלבים בשפתו המודרנית והנגישה אלמנטים עממיים מעולם ילדותו. בשנת 1922 הצטרף למנואל דה פאיה בגרנדה, לקידום פסטיבל "Concurso de Cante Jondo" (בעברית: תחרות הזמר העמוק) באלהמברה, אותו יצר דה פאיה להעצמת סגנון הפלמנקו. באותה התקופה כתב לורקה קובץ שירים בהשראת הפסטיבל, אותו כינה "שירת הזמר העמוק" (בספרדית: El Poema del Cante Jondo), אשר פורסם עשר שנים לאחר מכן. בפסטיבל הופיעו מיטב האמנים והזמרים של התקופה. באותה השנה כתב לורקה את המחזה "קריסטובל הנבל וסניוריטה רוזיטה", שהוא מחזה לבובות. בשנה שלאחר מכן הוא שיתף פעולה בשנית עם דה פאיה בהפקה מוזיקלית של מחזה ילדים, אותו עיבד לורקה מסיפור עם אנדלוסי. בהשראת מבנה סגנון הפלמנקו, לורקה כתב בשנת 1923 את קובץ השירים שכינה "סוויטות" (בספרדית: Suites), אותו מעולם לא סיים, והוא פורסם בשנת 1983.
בשנים הבאות בחייו, הפך לורקה למעורב יותר ויותר באוונגרד הספרדי. זמן לא רב לאחר שפרסם אוסף שירה נוסף בשם "שירים" (בספרדית: Canciones), הוא הוזמן להציג מספר מציוריו בתערוכה בגלריות דלמאו שבברצלונה בין ה-25 ביוני ועד ה-2 ביולי 1927. בציוריו של לורקה נשזרו סגנונות פופולריים ואוונגרדיים, ואלו השלימו בסגנונם את קובץ השירים שכתב - על שניהם הייתה השפעה כבדה של מוטיבים אנדלוסיים מסורתיים, סגנון קוביסטי ומעט סוריאליסטי, ושניהם שיקפו את חוסר מנוחתו של לורקה מזהותו המינית. במספר מציוריו הופיעו שני פנים, זה לצד זה או זה מעל זה, כשאחד מהם נראה מוצלל או מטושטש. בשנים מאוחרות הוא תיאר את כפל הפרצופים כדיוקן עצמי, כאלגוריה לקיומם המשותף של צער ושמחה ושל הצלחה וכישלון בחייו. בשל התרשמותו מציוריו, ביקש ממנו חברו סלבדור דאלי לקחת עמו כמה מהם לתערוכותיו בפריז.
קובץ השירים "רומנסרו צועני" (בספרדית: Romancero Gitano), הכולל שמונה עשר שירים, הפך לאחד מהמפורסמים שבכתביו. הוא היה חיקוי מסוגנן של שירי המסורת הצועניים והאנדלוסיים של ספרד הכפרית. בתיאורו את קובץ שירי "רומנסרו צועני", טען עליו לורקה שהוא: "יצירה עליה חרותה אנדלוסיה - עם צוענים, סוסים, מלאכים, כוכבי לכת, משב רוח יהודי ורומאי, נהרות, פשע, מעט גנבה והאות השמיימי של לידת תינוק בקורדובה. יצירה בה כמעט ולא מוצגת אנדלוסיה בגלוי, אך אנדלוסיה החבויה רוטטת בין שורותיה". ב-1928 הביא "רומנסרו צועני" ללורקה פרסום אדיר כמשורר בכל רחבי ספרד ובעולם ההיספני כולו. מחזהו השני, "מריאנה פיאנדה" (בספרדית: Mariana Pineda), שבוים על ידי חברו סלבדור דאלי, עלה לבמות ברצלונה ומדריד בשנת 1927 וזכה לאהדת הקהל ולביקורות אוהדות ומשבחות. בשנה שלפני כן, כתב לורקה את המחזה "אשת הסנדלר התמהונית" (בספרדית: La zapatera prodigiosa), שעלה לבמות רק בשנות ה-30, והוא היה מחזה קומי שהציג את מערכת היחסים המעורערת שבין אישה עגבנית וקצרת רוח לבין בעלה הסנדלר, בו נהגה לשלוט ולרדות.
בין השנים 1925 ו-1928, החברות בין לורקה ודאלי היית חזקה ונלהבת ביותר, וכללה חיבה אישית רבה ושיתוף פעולה אמנותי, אולם את חיזוריו הרומנטיים של לורקה, דאלי היה דוחה מעליו. עם הצלחתו של "רומנסרו צועני", החל דאלי להתרחק מחברותו עם לורקה ובאותם ימים הגיעה לקיצה מערכת היחסים הרומנטית שלורקה ניהל עם הפסל אמיליו אלאדרן פרוחו. מאורעות אלו הביאו אותו לסף דיכאון, שהלך והחמיר בשל ייסוריו על נטיותיו ההומוסקסואליות. הוא חש לכוד בין הפרסונה של הסופר עטור השבחים, אותה נאלץ ללבוש בפומבי, לבין הוא עצמו - האותנטי והמיוסר, אשר נאלץ להחביא ולחשוף רק בפרטיות ביתו. בנוסף, הוא חש נפגע מסיווגו כ"משורר צועני" בכתבו: "הצועניות היא תמה, ולא מעבר לכך. באותה המידה יכולתי לכתוב על כל דבר אחר. יתרה מזאת, הצועניות מציגה אותי כמשורר חסר תרבות, בור ופרימיטיב, וכולכם יודעים שאינני כזה." התנכרותו של דאלי ללורקה החריפה כשדאלי ולואיס בוניואל הוציאו ב-1929 את סרטם המשותף "כלב אנדלוסי" (בצרפתית: Un Chien Andalou), אותו ראה לורקה, ייתכן שבשגגה, כמתקפה אישית עליו. בנוסף, דאלי פגש באותה התקופה את אשתו לעתיד גאלה. בעקבות ההתדרדרות במצבו הנפשי, יזמה עבורו משפחתו ביקור ארוך בארצות הברית בשנים 1929–1930.
ביוני 1929 יצא לורקה לארצות הברית בלוויית המרצה הוותיק שלו, פרננדו דה לוס ריוס, על גבי אוניית הענק אד"ם אולימפיק, אשר נוצרה באותו קו הייצור בו נוצרה הטיטניק. הם שהו בעיקר בניו יורק, ובזמן שלוס ריוס הרצה בכנסים שונים ברחבי העיר, לורקה נרשם לאוניברסיטת קולומביה ללימודי ספרות אנגלית, אך כמו בעבר, הרבה להתעסק בכתיבה יותר מאשר בלימודיו. בחלק מזמנו הפנוי גם נסע לבקר בוורמונט, במקסיקו ובהוואנה. קובץ השירים שכתב במהלך הביקור, "משורר בניו יורק" (בספרדית: Poeta en Nueva York), פורסם רק לאחר מותו בשנת 1942, ועסק בעיקרו בניכור ובבדידות שחש לורקה, וכלל רמיזות מפורשות בנוגע לנטיותיו המיניות, והם נוסחו בטכניקות ציוריות בהן לא התנסה קודם לכן. שיריו ותחושותיו הושפעו עמוקות מאירועי יום חמישי השחור ומהיחס הגזעני והמפלה כלפי קהילת האפרו-אמריקאים להם לורקה היה עד. לורקה מצא דמיון רב בין התרבות האפרו-אמריקאית, ממנה התרשם עמוקות, לבין תרבות אנדלוסיה של ילדותו, ואהב להסתובב בשכונות השחורות של הארלם בניו יורק. שירתו הביקורתית כלפי הקפיטליזם העירוני האמריקאי והמודרניזם החומרני הייתה שונה במהותה מעבודותיו המוקדמות ומתיוגו הפולקלוריסטי, ממנו כל כך ניסה להשתחרר, והיא חידדה את תפיסותיו הסוציאליסטיות. המחזה שכתב באותם הימים, "הקהל" (בספרדית: El público), לא פורסם עד שלהי שנות ה-70 ומעולם לא פורסם בשלמותו, מאחר שכתב היד המקורי ככל הנראה אבד. אולם, מספר ממכתביו האישיים מאותם הימים נשמרו בידי האגודה ההיספנית של אמריקה בניו יורק. בשנת 1930, מספר משיריו הופיעו לראשונה בשפה האנגלית במגזין "אלהמברה", וזכו לביקורות חיוביות בקרב הקהל האמריקאי. במהלך שהותו בניו יורק כתב לורקה תסריט לסרט אילם בשם "מסע על הירח" (בספרדית: Viaje a la luna), בהשראת ביקורו בקוני איילנד.
תקופת הרפובליקה השנייה
במהלך מסעותיו עם התיאטרון האוניברסיטאי, כתב לורקה את מחזותיו הנודעים ביותר - "חתונת הדמים", "ירמה" ו"בית ברנרדה אלבה" - כולם מבטאים את מרידתו בנורמות הבורגניות של החברה בספרד. המחזות ערערו על תפקידה המסורתי של האישה בחברה ועסקו בנושאים שנחשבו לטאבו באירופה הקלאסית של אותה התקופה כמו הומו-ארוטיות ומעמדיות. לורקה כתב מעט מאוד שירה בתקופה זו בחייו, שהייתה האחרונה שבהן, והכריז בשנת 1936 כי: "התיאטרון הוא שירה שיוצאת מתוך דפי הספר והופכת לאנושית מספיק על מנת לדבר ולצעוק, לבכות ולהתייאש".
בשנת 1933 לורקה טס לארגנטינה על מנת להרצות, להקריא שירה ולביים את הצגת הבכורה של חתונת הדמים בבואנוס איירס. בהרצאותיו בארגנטינה ובאורוגוואי דיבר לורקה על השראותיו האומנותיות, וטען כי: "אומנות אמיתית תלויה במודעות חדה למוות, חיבור אמת לאדמת המדינה, והכרה בגבולותיו של ההיגיון". באותה השנה, עלה לבמות ספרד מחזהו "דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו" (בספרדית: Amor de Don Perlimplín con Belisa en su jardín), אשר היה להצלחה כבירה.
את עבודת השירה האחרונה שלו כתב לורקה בשנת 1936 והיא נקראה "סונטות האהבה החשוכה" (בספרדית: Sonetos de amor oscuro). בעבר, המחשבה הייתה כי ההשראה לשיר הייתה אהבתו של לורקה לרפאל רודריגז ראפון, מזכיר התיאטרון האוניברסיטאי. אולם, מסמכים ותיעודים חשפו בשנת 2012 כי ההשראה האמיתית הייתה דווקא אהבתו לחואן רמירז דה לוקאס, נער בן 19 איתו תכנן להגר למקסיקו. השראה נוספת לסונטות היו שיריו של הכומר והקדוש הנוצרי בן המאה ה-16, סאן חואן דה לה קרוז. עם עליית הממשלה הימנית בספרד בשנת 1934, תקציב התיאטרון קוצץ במחצית, והופעתו האחרונה עלתה באפריל 1936.
לורקה בילה את תקופות הקיץ בין השנים 1926 ו-1936 בבית משפחתו בגרנדה - הוראטה דה סן ויסנטה, שם חיבר במלואן או בחלקן כמה מהיצירות הידועות ביותר שלו, וביניהן "ככלות חמש שנים" (בספרדית: Así que pasen cinco años) שכתב בשנת 1931, "הדיוואן של תמרית" (בספרדית: Diván del Tamarit) שכתב בשנת 1934 אך לא ראה אור בימי חייו ו"הקינה לאיגנסיוֹ סנצ'ס מחיאס" (בספרדית: Llanto por Ignacio Sánchez Mejías) שכתב בשנת 1935. לורקה שהה בהוראטה דה סן ויסנטה גם בימים שלפני מעצרו ורציחתו באוגוסט 1936.
רציחתו
המתחים הפוליטיים והחברתיים בספרד התעצמו לאחר הירצחו של אחד מדוברי המונרכיסטים ומתנגדי החזית העממית הגדולים, חוזה קאלבו סוטלו, על ידי משמרות ההסתערות. הרוחות הרעות שנשבו במדינה סירבו לשכוך, ועתידה לא היה ברור. לורקה ידע שיהיה חשוד מידי של הצד הפשיסטי-ימני במלחמת האזרחים המתגלעת בספרד בשל דעותיו הסוציאליסטיות המוצהרות, אך בכל זאת החליט לעזוב את מדריד לכיוון גרנדה, שם המצב היה כאוטי במיוחד. המצב הפוליטי בגרנדה היה כה סוער, עד שלא מונה לה ראש עיר כבר מספר חודשים - אף לא אחד מתושביה או מהפוליטיקאים בספרד הסכים לקבל על עצמו את התפקיד. לאחר שגיסו של לורקה, מנואל פרננדז מונטסינוס, הסכים לקבל את התפקיד, הוא נרצח בתוך שבוע. באותו היום בו הוא נורה, ה-18 באוגוסט 1936, לורקה נעצר על ידי הפשיסטים.
אף על פי שידע על הסכנה הטמונה לו בהישארותו בגרנדה בשל דעותיו ונטיותיו המיניות, החליט להישאר בעיר. לורקה נעצר כששהה מחוץ לביתו על ידי חיילים שהיו נאמנים לגנרל פרנקו והושם במעצר בבית העירייה. לאחר מספר לא ברור של ימים שבהם שהה במעצר, יש המשערים שרק יום אחד, לורקה נלקח על ידי חיילי הפשיסטים "לבקר את גיסו", ראש העיר גרנדה, שנרצח זה מכבר - עובדה אותה לורקה לא ידע. החיילים ככל הנראה לקחו אותו ברכבם, יחד עם עוד שלושה עצורים, לכביש שומם המחבר בין הכפרים ויזנר ואלפקר, שניהם במחוז גרנדה, הוציאו אותם מהרכב, הכו אותם עד אובדן הכרה וירו בהם למוות. הדוח המשטרתי מתקופת פרנקו, המתוארך ל-9 ביולי 1965, כ-29 שנים לאחר הרצח, מתאר את לורקה כסוציאליסט שהשתייך ללשכת אלהמברה של הבונים החופשיים ועסק בפעולות הומוסקסואליות וסוטות.
ישנה מחלוקת משמעותית על הפרטים והמניעים לרציחתו של לורקה. הוצעו מניעים אישיים, שאינם פוליטיים. הביוגרף של לורקה טען שרוצחיו שוחחו בדבר נטיותיו המיניות, ושהיו להן חלק ברציחתו. הסופר איאן גיבסון, שכתב ספר על מותו של לורקה, טוען שהרצח היה כחלק ממסע רצח המוני של הפשיסטים על מנת למחוק את התמיכה בחזית העממית המרקסיסטית. הוא גם טוען שייתכן שהרצח התבצע כחלק מהסכסוך שהתרחש בין הקונפדרציה הספרדית של הימין האוטונומי לבין הפלנחה על השלטון בגרנדה. לאחר שאנשי הקונפדרציה גינו את פועלו של לורקה, החליטו בפלנחה להוציא את צו המעצר כנגדו, שאפילו שהה באותו הזמן אצל אחד ממנהיגיהם.
היו שטענו שלורקה לא תמך באף מחנה במלחמת האזרחים ושהיו לו חברים מכל המחנות. אולם, הסופר איאן גיבסון טען בספרו שלא כך היה הדבר - הוא טען שלורקה חתם על המניפסט של העיתון הקומוניסטי הספרדי "עובדי העולם" (בספרדית: Mundo Obrero) והיה מתומכיה הפעילים של החזית העממית. לורקה אף קרא את המניפסט במסיבה לכבוד חברו הטוב, המשורר רפאל אלברטי רק חצי שנה לפני מותו. מתנגדי קומוניסטים וסוציאליסטים רבים תמכו מאוד בלורקה או סייעו לו. בימים שלפני מעצרו, הוא התחבא בבית חברו שמכבר, האמן לואיס רוזלס, שהיה מראשי הפלנחה. על פי העדויות, רוזלס כמעט ונורה בידי המושל הפשיסטי של גרנדה בשל הסיוע ללורקה. המשורר גבריאל סלאיה כתב בספר זכרונותיו שלא אחת ראה את לורקה בחברת חברי הפלנחה, ושלורקה אף סעד בכל יום שישי עם מנהיג ומייסד הפלנחה שנרצח במלחמה, חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה. ב-11 במרץ 1937, כשבעה חודשים לאחר הרצח, מאמר שהופיע בעיתונות הפשיסטית גינה את הרצח ודיבר בשבחו של לורקה. ב-1940 הממשל ניסה לטייח את הרצח וטען כי "לורקה נהרג בחודש אוגוסט 1936 כתוצאה מפצעי מלחמה". עד היום לא ידוע בדיוק היכן לורקה קבור, או מי היו רוצחיו. סרט דוקומנטרי שנעשה ב-2006 מעלה את האפשרות שגם למשפחתו הייתה יד בדבר.
צנזורה
משטרו הפשיסטי של פרנסיסקו פרנקו הטיל איסור כבד על הצגה או התייחסות לעבודותיו של לורקה, שלא הוסר עד שנת 1953, כשאושר להוציא לאור סדרת כל כתבי מצונזרת של יצירותיו. בעקבות ההיתר, הצליחו בתיאטראות ספרד להעלות באישור את המחזות "ירמה", "חתונה אדומה" ו"בית ברנרדה אלבה" מחדש. אולם, לא היה ניתן לשוחח על לורקה בפומבי, לנסות לברר על גורלו, או להציג את עבודותיו בבתי ספר או מקומות ציבוריים. גרסת כל כתבי שהוצאה לא כללה שירים וכתבים שכללו מוטיבים הומו-ארוטיים או סוציאליסטיים כדוגמת "סונטות האהבה החשוכה", שפורסמו רק ב-1984, לאחר נפילת משטרו של פרנקו. רק לאחר מותו של פרנקו וחזרתו לשלטון של בית המלוכה הספרדי בראשות חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, היה ניתן לדבר באופן פומבי על חייו ועל מותו של פדריקו גארסיה לורקה. השיח התעצם בשל הסכמתה של משפחתו לפרסם את כתביו שלא פורסמו עד אותה השנה.
החיפוש אחר גופתו
ב-2008 פתח שופט ספרדי בחקירה בנוגע למותו של לורקה. משפחתו של לורקה הסירה את התנגדותה לחפירות באתר הקבורה האפשרי שליד העיירה אלפקר, אך שום שרידי אדם לא נמצאו בו. החקירה נזנחה בסופו של דבר. חקירת המשך נפתחה בשנת 2016, אך ללא ממצאים נוספים. בשלהי אוקטובר 2009 קבוצת ארכאולוגים והיסטוריונים מאוניברסיטת גרנדה החלו בחפירות מחוץ לכפר אלפקר. האתר זוהה שלושה עשורים קודם לכן עד ידי אדם שטען שעזר לחפור את קברו של לורקה. הסברה הרווחת היא שלורקה קבור יחד עם שלושת האנשים איתם נרצח, בדרך ההררית והמתעקלת שבין הכפרים וינזר ואלפקר.
בינואר 2012 היסטוריון מקומי בשם מיגל קבלרו פרז, מחבר הספר "13 השעות האחרונות של לורקה", ביקש אישור לחפירות באזור הממוקם כחצי קילומטר מהאתר הישן, שם הוא מאמין כי לורקה באמת קבור. בשנת 2016 טען סטיבן רוברטס, פרופסור חבר במחלקה לספרות ספרדית באוניברסיטת נוטינגהאם, ששרידיו של לורקה נמצאים בבאר שבכפר אלפקר. שתי הטענות לא נמצאו מבוססות.
לזכרו
בגרנדה, עיר הולדתו, הוכרז "פארק פדריקו גארסיה לורקה" לזכרו, והוא כולל את בית הקיץ של משפחת לורקה - הוארטה דה סן ויסנטה, שנפתח כמוזיאון בשנת 1995. גודל הפארק כ-20 דונם והוא כולל את בית הקיץ, עבודות אמנות של לורקה והריהוט והמבנה המקורי של האחוזה. ישנו פסל של לורקה ב"שדרות החוקה" (בספרדית: Avenida de la Constitución) שבעיר, ונבנה מרכז תרבות שנושא את שמו במרכז העיר, והוא עתיד לעזור לשמר ולהפיץ את מורשתו.
פארק נוסף שנושא את שמו ממוקם בפאתי הכפר אלפקר, במקום המשוער בו נרצח לורקה, ובו בוצעו חפירות שנכשלו לחיפוש גופתו בשנת 2009. בקרבת עץ הזית, שתחתיו, על פי העדויות, לורקה קבור, ישנו גלעד לזכרו ולזכר כל הקורבנות שנפלו במלחמת האזרחים של ספרד. כל שנה, ביום השנה למותו, מונחים פרחים רבים בגלעד ונערך טקס הנצחה שבמסגרתו משמיעים מהמוזיקה שלו ומקריאים מכתביו. ב-17 באוגוסט 2011, לציון יום השנה ה-75 לרציחתו, נערך טקס להנצחת חייו ומורשתו, במסגרתו הגיעו מאות אנשים לאתר, ונערכו ריקודי פלמנקו, הושמעו שירים והוקראו שירה ופרוזה של לורקה. בעמק ויזנר (בספרדית: Barranco de Viznar), שבין ויזנר לאלפקר, ישנו גלעד נוסף המוקדש ללורקה ועליו חרוטות המילים "כולנו היינו לורקה" (בספרדית: Lorca eran todos). בעמק ויזנר ישנם קברי אחים רבים מתקופת מלחמת האזרחים ויש המעריכים כי לורקה קבור באחד מקברים אלו.
ישנו פסל של לורקה בכיכר סנטה אנה שבמרכז מדריד, ליד פוארטה דל סול. הפילוסוף הפוליטי דייוויד קרוקר טוען בספרו ש"הפסל עודנו זכר לסכסוכי העבר: בכל יום מגיע מישהו מהשמאל ומניח צעיף אדום על צוואר הפסל, ומישהו מהימין מגיע מאוחר יותר על מנת להסיר אותו". "קרן פדריקו גארסיה לורקה", שמנוהלת על ידי אחייניתו, לאורה גארסיה לורקה, משמרת ומפיצה את מורשתו, ובנתה את המרכז לזכר לורקה במדריד. משפחת לורקה הפקידה בידי הקרן את כל המסמכים בנוגע לפדריקו והיא מופקדת על שמירתם.
לובנגו
לובנגו (בפורטוגזית: Lubango; עד שנת 1975 נקראה סא דה בנדרה (Sá da Bandeira)) היא עיר בדרום-מערב אנגולה ובירת מחוז חוילה. העיר שוכנת בגובה 1,760 מטרים מעל פני הים כ-680 ק"מ מדרום לבירה לואנדה ולפי תחזית רשמית לשנת 2022 אוכלוסייתה מנתה 990,165 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה באנגולה, אחרי לואנדה.
פדריקו גארסיה לורקה
לזכרו
במלון קסטלאר שבבואנוס איירס, בירת ארגנטינה, בו לורקה השתכן במשך שישה חודשים בשנת 1933, שימרו את החדר בו התגורר והפכו אותו לאתר עלייה לרגל למעריציו, ובו כתבים וציורים מקוריים שלו.
סופרים ומשוררים רבים מרחבי העולם כתבו שירים שונים לזכרו ובהשראתו של לורקה, וביניהם - המשורר האמריקאי אלן גינסברג בשירו סופרמרקט בקליפורניה ("A Supermarket in California"), המשורר הספרדי לואיס סרונדה בשירו "A un poeta muerto", המשורר ההונגרי מיקלוש רדנוטי בשירו "Federico García Lorca", המשורר הספרדי אנטוניו מצ'אדו בשירו "El Crimen Fue en Granada", המשורר היווני אודיסאוס אליטיס שתרגם חלק מ"רומנסרו צועני" לספרו, המשורר הצ'יליאני פבלו נרודה בשיריו "Ode to Federico García Lorca" ו-"Eulogy For Federico García Lorca", המשורר הרוסי יבגני יבטושנקו בשירו "When they murdered Lorca" ("Когда убили") והסופרת האמריקאית ניקול קראוס, שמזכירה את לורקה בספרה "Great House".
לובנגו
התקופה הקולוניאלית
בשנת 1910 חיו כבר מעל 1700 פורטוגזים בלובנגו. ב-1923 חובר היישוב למסילת הברזל שבין מוסמדס (Moçâmedes, כיום נמיב) שעל חוף הים לבין מנונגה. ממשלת פורטוגל העניקה ליישוב מעמד של עיר וקראה לה סא דה בנדרה, על שמו של המרקיז דה בנדרה שהיה ראש ממשלת פורטוגל בשנים 1836-1837. עקב סירובם של השבטים המקומיים הנוודים-למחצה להתיישב בעיר, היא הייתה העיר היחידה במושבה עם רוב לבן. בהיותה המרכז הראשי של העורף החקלאי של דרום אנגולה, היא נבנתה בסגנון בניה פורטוגזי, עם קתדרלה, מרכז מסחרי, מרכז תעשייתי, בית ספר תיכון, בניין עירייה, בית חולים, בניין דואר, בנקים, חברות ביטוח ושירותים אחרים. העיר התפתחה כמרכז חקלאי ותחבורתי, עם תחנת רכבת ושדה תעופה משלה, שאליהם צמודים סדנאות תיקונים למטוסים ולרכבות.
פדריקו גארסיה לורקה
לזכרו
מוזיקאים ומלחינים רבים בעולם הקדישו ללורקה את יצירותיהם, כתבו אותן בהשראתו או הלחינו את יצירותיו, וביניהם - המלחין הצרפתי פרנסיס פולנק, זמרי הפלמנקו הספרדיים קאמארון דה לה איסלה ופאקו דה לוסיה, המלחין המקסיקני סילבסטרה רוולטס, המלחינים האיטלקים מריו קסטלנואובו-טדסקו ולואיג'י נונו, המלחין האמריקאי ג'ורג' קראם, המלחין הפיני אינויוהני ראוטווארה, להקות הפאנק רוק הבריטיות הפוגס והקלאש, המלחין הרוסי דמיטרי שוסטקוביץ', הזמרים האמריקאים ג'ואן באאז, לאונרד כהן וטים באקלי, המלחינים היוונים מיקיס תאודוראקיס ואודיסאוס אליטיס והלהקה הפורטוגזית מדרדאוש.
לאורך השנים הועלו הצגות תיאטרון, סרטים ותוכניות טלוויזיה רבות הנוגעות לחייו וליצירתו של לורקה או לאופן מותו. בשנת 1976 יצא הסרט "פדריקו גארסיה לורקה: רצח בגרנדה" שבוים ונערך על ידי הבמאי הספרדי הומברטו לופז אי גוארה. המחזאי הקובני נילו קרוז כתב את הדרמה הסוריאליסטית "לורקה בשמלה ירוקה" על חייו ומותו של לורקה ותיאר את חייו שאחרי המוות, וכן במחזה שלו "היפה והאב" מוצג לורקה כאחת הדמויות הראשיות. המחזאי הבריטי פיטר סטרוג'ן כתב את המחזה "רוחו של פדריקו גארסיה לורקה שיכולה לשמש גם כשולחן" על חייו ומותו של לורקה. בשנת 1981, ביים קרלוס סאורה סרט המבוסס על מחזהו של לורקה "חתונת הדמים". רשת הטלוויזיה הספרדית Televisión Española הוציאה מיני סדרה באורך שש שעות על חייו של לורקה בשנת 1987. בשנת 1997 יצא סרט בשם "היעלמותו של גארסיה לורקה" שמבוסס על הביוגרפיה שלו אותה כתב איאן גיבסון. בסרט חיים בהקיץ שיצא בשנת 2001, משתמש המדבב טימוטי לביץ' באחד משיריו של לורקה. התסריטאי הבריטי פיליפה גוסלט כתב את הסרט "פיסות עפר" בכיכובם של רוברט פטינסון ומתיו מקנולטי בהשראת חברותם של לורקה, סלבדור דאלי ולואיס בוניואל בשנות ה-20 וה-30. המחזאי האמריקאי מייקל ברדפורד כתב את המחזה "זיתים ודם", שעלה לבמות בשנת 2012 והתמקד בחייו של אחד מרוצחיו לכאורה של לורקה.
לובנגו
לאחר העצמאות
לאחר קבלת עצמאותה של אנגולה מפורטוגל בשנת 1975 שונה בחזרה שמה של העיר ללובנגו. במהלך מלחמת האזרחים באנגולה בשנים 1975-2002, שימשה העיר כבסיס מרכזי לכוחות הקובנים, לכוחות הממשלה ולארגון SWAPO. הכלכלה המשגשגת שלה מתקופת השלטון הפורטוגזי צנחה.
פדריקו גארסיה לורקה
יצירתו
לורקה התפרסם בזכות "רומנסרו צועני" (מדריד 1928), "שירת הזמר העמוק" (מדריד 1931) ו"קינה על איגנסיו סנצ'ס מחיאס" (מדריד 1935). שירי הספרים הללו מתאפיינים באווירה דוקרת של מיתוס פרימיטיבי ופרטי, אפל, והם ניחנים במקצב מיוחד. ספריו האחרים, "משורר בניו יורק" (פורסם ב-1940) ו"דיוואן התמרית" (ראה אור בניו יורק ב-1940, לאחר מותו של המשורר) מתאפיינים בסוריאליזם ובכפל משמעות. בשנת 2002 התפרסם בהוצאת כרמל ובתרגום רמי סערי הספר "המשורר אומר את האמת", הכולל שש מתוך יצירותיו החשובות ביותר של לורקה, כולן פרי כתיבתו במהלך תשע שנות חייו האחרונות: "שירים בפרוזה", "ארץ וירח", "דיוואן התמרית", "שישה שירים גלגיים", "קינה על איגנאסיו סאנצ'ס מחיאס" ו"סונטות של האהבה החשוכה". קבצים אלה יוצרים תמונה ממצה, המשקפת את כתיבתו השירית הבוגרת של משורר שהשכיל להתמודד באומץ עם מיניותו ההומוסקסואלית, עם החברה שבה חי ועם הפער העצום בין מאווייו ובין המציאות.
כיליד אנדלוסיה הושפע לורקה מתרבות הפלמנקו שבאזור. הוא נהג לאסוף שירי פלמנקו עממים והביא כמה מהם יחד ב"אוסף של שירים פופולריים מוקדמים". לורקה אף הקליט את עצמו שר שירי פלמנקו על הפסנתר ב-1931. במשך השנים נוהגים אמני פלמנקו רבים כמו פאקו דה לוסיה, קאמארון דה לה איסלה ואנריקו מורנטה לבצע שירים של לורקה תוך אינטרפרטציה אישית שלהם.
לובנגו
לאחר העצמאות
לאחר סיום המלחמה בשנת 2002, כמו בכל אנגולה, חזרה העיר לתהליך של התפתחות וגידול בכלכלתה והשקט והיציבות חזרו אליה.
פדריקו גארסיה לורקה
יצירתו
ממחזותיו: "מריאנה פינדה" (חובר ב-1919–1920, הופק לראשונה ב-1920) - מחזה חברתי-רומנטי, "הסנדלרית המופלאה", מחזה בעל יסודות קומיים. הטרגדיות "חתונת הדמים" (חובר ב-1932, הופקה לראשונה במדריד 1933), "ירמה" (חובר והופק לראשונה ב-1934), "בית ברנרדה אלבה" (חובר ב-1936, הופק לראשונה ב-1945) עשירים בכוחות אפלים הקשורים עם היסודות אדמה, מוות, מים, ירח, פוריות. בשני הראשונים פיוט, אווירה פולחנית ובאחרון ביקורת חברתית ויסודות פרוזאיים. לורקה היה בעל חוש לחדשנות ולאפקטים בימתיים ומחזותיו התריסו נגד מוסכמות חברתיות.
לובנגו
כלכלה
כלכלת לובנגו מבוססת על חקלאות, במיוחד על תעשיית בשר, דגנים, אגבה, טבק, פירות וירקות. המגזר התעשייתי מבוסס על ייצור מזון, עיבוד עורות ומוצרי צריכה שונים. כמה בנקים ארציים מפעילים סניפים בעיר. מרכז קניות חדיש מציע מגוון של חנויות בתחומים שונים.
פדריקו גארסיה לורקה
יצירתו
יצירות נוספות שלו הן "שושנה וסכין", "ככלות חמש שנים" (חובר ב-1931, הופק לראשונה ב-1945), "טרגיקומדיה של דון כריסטובל וסניוריטה רוסיטה" (שהועלה בישראל בשנות התשעים במסגרת "התיאטרון לילדים ולנוער" בשם "כריסטובל הנבל וסניוריטה רוסיטה"), "משחק הדואנדה ותורתו", "דוניה רוסיטה הרווקה" ו"שפת הפרחים".
לובנגו
תחבורה
שדה התעופה של העיר פעיל לטיסות אזרחיות ליעדים שונים כמו לואנדה הבירה ולוינדהוק בירת נמיביה. כמו כן משמש השדה בסיס לחיל האוויר האנגולי. מסילת הברזל מעיר הנמל נמיב משרתת את לובנגו והיא מהווה צומת רכבות לשלוחה שמובילה לעיר צ'יאנגה (Chiange). בתוך העיר קיים שירות מוניות. ושירות אוטובוסים מקשר את לובנגו עם העיר לוביטו.
אקלים
לובנגו היא אחת הערים הגבוהות באנגולה עם גובה של 1,760 מטרים מעל פני הים. האקלים בעיר הוא אקלים ממוזג יבשתי. במהלך היום מזג האוויר הוא חם ולח וקריר או קר במהלך הלילה. הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא 18 מעלות צלזיוס והטמפרטורות הקיצוניות מגיעות למעלה אחת עד 34 מעלות. יוני הוא החודש הקר ביותר. שיא עונת הגשמים הוא בחודשים ינואר-מרץ והחודשים החמים ביותר הם ספטמבר-אוקטובר.
פדריקו גארסיה לורקה
יצירתו
שירו של מיכה שטרית "מקצב של שחורים בקובה" - מהדיסק "סנטיאגו דה קובה" הוא שיר של פדריקו לורקה שתורגם בידי רמי סערי. מחווה לשיר אחר משיריו המהורהרים של לורקה, "ירוק ירוק אהבתיך", עשה הסופר והמשורר פנחס שדה (תחת שם העט ש. פנחס), שכלל אותו בספרו "הגנב", ובו מבצע את השיר זמר יליד ספרד המגיע להופעות בישראל. לאונרד כהן, שהכיר תמיד בהשפעתו, הלחין ועיבד את אחד משירי האהבה המרגשים ביותר שלו - "קח/י את הוואלס הזה".
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
טיטי אדום-בטן
טיטי אדום-בטן (שם מדעי: Plecturocebus moloch) הוא מין ממשפחת הצבוסיים שבתת-סדרת קופים רחבי אף.
המין נפוץ במרכז ברזיל, אך רק סמוך לאגן הניקוז של האמזונאס ובנביעות נהר האורינוקו.
המין מונוגמי. הצאצאים נולדים בחודשים דצמבר עד אפריל. משך ההיריון אינו ידוע. הגעה לגודל מרבי בגיל 10 חודשים, על אף שהגעה לתצורת השיניים הבוגרת אורכת 15 חודשים מהלידה.
הזכרים משתתפים באופן פעיל בגידול הצאצאים, ואף סוחבים אותם למעט בזמן ההנקה. צעירים עוזבים את המבנה החברתי של המשפחה בגיל 2-3 שנים.
המין יימצא לרוב בצמחייה נמוכה ובקרבת נהרות. הם נצפו משחרים מזון אף על הקרקע. קבוצות המשפחה טריטוריאליות ביותר, הן מורכבות מזכר בוגר, נקבה וצאצאיהם ממספר עונות רבייה. גודל ממוצע למשפחה כזו הוא 3.3 פריטים.
כיתר מיני הפרימטים הנאו-טרופים (מלבד הסוג דורוקולי), המין פעיל בשעות היום. שיחור המזון מופרע בשעות הצהריים החמות לטובת מנוחה קלה. הם ישנים בקבוצת המשפחה, בעצים סבוכים עתירי זלזלים שמסתירים אותם מפני טורפים שונים. המשפחה נוהגת לפקוד את אותו עץ כל לילה. הסוג טיטי נחשב בעל תכונות קוליות מגוונות מאשר מינים נאו-טרופים אחרים, ובכלל מיתר הקופים. התנהגות חברתית עיקרית הנעשית במבנה המשפחתי היא ניקוי הדדי (Grooming), שנעשה בסמוך למנוחת הצהריים. ביטוי נוסף לקרבה הוא שילוב הזנבות בין המינים, שנעשה בתדירות גבוהה ובכל מפגש אקראי ובמנוחה בין פריטים בקבוצה, שילוב הזנבות נעשה אף בזמן שינה.
המין ניזון ממגוון פירות ובכמות מרובה, הוא ניזון אף מפירות מיני הפיקוס. שאר התזונה מורכבת מעלים, חרקים, ביצים וחסרי חוליות קטנים.
בשנת 1996 נקבע על ידי IUCN כי שימורו של המין הוא ללא חשש/סיכון נמוך. הערכה מחודשת נעשתה בשנת 2003 עקב בירוא יערות נרחב באגן האמזונאס וקיטוע תחום המגורים המזרחי של המין בדרום מדינת פארה בברזיל. אולם, האוכלוסייה הגלובלית של המין לא נמצאה בסיכון באותו זמן ולכן נקבע כי שימורו ללא חשש.
למין זה תפוצה נרחבת יותר מכל יתר המינים בסוג. את חלקו הצפון-מערבי של תחום מחייתו בצמוד למורדות נהר טפז'וס, הוא חולק עם המין טיטי הופמנס. את חלקו הדרום-מערבי של תחום מחייתו בצמוד ליובלי נהר ז'ורוונה, הוא חולק עם המין טיטי אפר שחור.
אורי ירום
אורי ירום (8 במאי 1931 – 8 בינואר 2012) היה איש צבא ישראלי, אשר שירת כטייס בחיל האוויר הישראלי וייסד את מערך המסוקים של החיל. ירום עוטר במהלך שירותו בעיטור המופת והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
ביוגרפיה
ירום נולד בשם אורי לוינשטיין בבית החולים הדסה בתל אביב וגדל במושב בית עובד. למד בכפר הנוער בן שמן. כנער בן 16 וחצי התנדב לחי"ש, צורף לגדוד ברק של חטיבת גולני במלחמת העצמאות והשתתף בקרב דגניה-צמח. ירום התגייס לפלמ"ח בעקבות אחיו, וכלוחם בגדוד הראשון של חטיבת יפתח השתתף בקרב על אלטלנה, במבצע דני ובמבצע גי"ס. לאחר שהשתחרר עבד כימאי, אך לאחר זמן קצר התגייס שוב לצה"ל.
ב-1956 עבר קורס הסבה למסוקי סיקורסקי S-55 בארצות הברית ולאחר מלחמת סיני מונה למפקד גף מסוקים בטייסת הפילים. ירום יצא עם משלחת צה"ל להשתלמות בצרפת ובאלג'יריה ללמוד את נושא התפעול המבצעי של מסוקים בצבא הצרפתי, וב-1 בינואר 1958 הקים את טייסת 124, "טייסת החרב המתהפכת", שהייתה טייסת המסוקים הראשונה בחיל האוויר. הטייסת כללה 2 מסוקי הילר 360 קלים (אחד לא שמיש), שני מסוקי סיקורסקי S-55 ומסוק סילוני קל מדגם אלואט II שהתקבל בתרומה. בהמשך נרכשו עוד 4 מסוקי S-55 אזרחיים. הטייסת שימשה למשימות חיפוש והצלה ולחילוץ נפגעים, ויעודה בחירום היה חילוץ טייסים.
באוקטובר 1957 זכה ירום לרישום לזכות ממפקד חיל האוויר, לאחר שחילץ עם מסוקו וצוותו חייל צה"ל שנפגע בנפילה לנקיק במצדה. ירום פעל על מנת לשלב את הטייסת במשימות נוספות וחבר אל מפקד סיירת מטכ"ל אברהם ארנן. השנים הגו יחד רעיונות לשימוש במסוקים כמובילי כוחות הסיירת במבצעיה החשאיים מעבר לקווי האויב.
ביוני 1958 במהלך חיפוש אחרי ספינת חיל הים ״נגבה״ על מנת לחלץ מלח שנפצע קשה מהתחשמלות ביצע ירום נחיתת חירום על סיפון נושאת המטוסים של הצי השישי האמריקאי - USS Wasp בעקבות תקלה במערכת הדלק ושהייה ממושכת מדי באוויר. לירום לא היה קשר עם נושאת המטוסים והוא נחת עליה ללא אישור. לאחר הנחיתה, בשיחת טלפון עם האדמירל מפקד הצי שאל אותו האדמירל ״האם אתה מודע לכך שנחתת על ספינת מלחמה אמריקאית?״ לכך השיב ירום ״חשבתי שזו אחת משלנו״.
ב-1962 נקלטו בטייסת 24 מסוקי סיקורסקי S-58 חדשים מדגם צבאי, שניתנו במתנה על ידי גרמניה המערבית לאחר ביקור בישראל של שר ההגנה, פרנץ יוזף שטראוס. מסוקים אלו אפשרו נשיאת כוחות בתצורה בטוחה וחשאית יותר, וב-10 באוגוסט 1963 יצא לדרכו "מבצע חלוץ" בו הובל כוח של סיירת מטכ"ל למצרים במסוקם של ירום והנווט רפי סברון. משתתפי המבצע זכו אחריו בצל"ש הרמטכ"ל, כשעבור ירום וסברון הומר הצל"ש בהמשך לעיטור המופת. המבצע פורץ הדרך סלל מבצעים דומים נוספים שהיו חיוניים להצלחת צה"ל במבצע מוקד ובמלחמת ששת הימים באוגוסט 1963 סיים את תפקידו כמפקד הטייסת.
בשנים 1965–1967 פיקד ירום על בסיס חיל האוויר שדה דב. הוא מונה לנספח צבאי של חיל האוויר בארצות הברית, אך בשל הכוננות לקראת מלחמת ששת הימים הוקפא מינויו והוא נותר בישראל. ירום התנדב לשרת במלחמה כטייס מן השורה בטייסת החרב המתהפכת תחת פיקודו של חניכו לשעבר, אליעזר כהן. לאחר המלחמה ועד 1970 שירת כנספח אווירי בארצות הברית.
לאחר פרישתו מצה"ל היה מנכ"ל חברת "מסוק", חברת שירותי מסוקים אזרחית. בטיסה במסגרת זו נאלץ לנחות נחיתת אונס שבסיומה התהפך המסוק והתרסק, וירום ושתיים מהנוסעות נפצעו.
במלחמת יום הכיפורים שירת כטייס מילואים. בין פעולותיו הייתה חילוצם של עמירם לוין ואליעזר כהן לאחר פציעתם בשדה התעופה פאיד.
עבד במשך כ-20 שנה כטייס בחברת אל על. ב הוצב במקום העשירי ברשימת מפלגת מולדת, ב הוצב במקום השביעי ברשימה.
נפטר בינואר 2012 והותיר אחריו 3 ילדים ונכדים ונכדות.
רוברט ואייט
רוברט ואייט (באנגלית: Robert Wyatt, נולד בשם רוברט ואייט-אלידג' ב-28 בינואר 1945) הוא מוזיקאי ורב נגן בריטי וממייסדי להקת סופט מאשין, מהחשובות בסצנת קנטרברי.
שנותיו הראשונות
אימו של רוברט ואייט הייתה עיתונאית אשר עבדה בשביל ה-BBC, ואביו היה פסיכולוג ארגוני, אשר הצטרף למשפחה רק כשרוברט היה בן 6. כנער מתבגר, ואייט חי עם הוריו בעיירה לידן, שם נגן הג'אז האמריקאי ג'ורג' ניידורף לימד אותו לתופף.
בשנת 1962, עברו ואייט וניידורף למאיורקה שם הם חיו ליד המשורר רוברט גרייבס. בשנה שלאחר מכן, ואייט חזר לאנגליה והצטרף ל"Daevid Allen Trio" עם דייוויד אלן ויו הופר. אחרי שאלן עבר לצרפת, ייסדו ואייט והופר את להקת "The Wilde Flowers" עם קווין איירס, ריצ'רד סינקלייר ובריאן הופר. בתחילה היה ואייט המתופף בלבד, אך עם עזיבתו של איירס הוא הפך גם לזמר.
סופט מאשין ומאצ'ינג מול
בשנת 1966, להקת The Wilde Flowers התפרקה. ואייט ומייק רטלייג' ייסדו את להקת סופט מאשין עם קווין איירס ודייוויד אלן. ואייט היה הזמר והמתופף, צירוף בלתי רגיל ללהקת רוק.
ב-1970, לאחר סיבוב הופעות, שלושה אלבומים ועימותים פנימיים הולכים וגוברים בלהקה, ואייט הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו "The End of an Ear". שנה לאחר מכן עזב רוברט ואייט את סופט מאשין, והקים להקה חדשה, "מאצ'ינג מול" (משחק מילים על השם סופט מאשין בצרפתית). לאחר שני אלבומים ועל סף תחילת העבודה על השלישי, ב-1 ביוני 1973, כשהוא שיכור כלוט במהלך מסיבה לכבוד גילי סמית' וג'ון קמפבל קרמר (הידוע גם כ- Lady June) מלהקת גונג, נפל ואייט מחלון הקומה הרביעית. הוא נותר משותק בפלג גופו התחתון ורותק לכסא גלגלים. ב-4 בנובמבר באותה השנה, פינק פלויד נתנו שתי הופעות באותו היום שהכנסותיהן נועדו לעזור לוואייט, ב-Rainbow Theatre בלונדון, בתמיכה של סופט מאשין ובהנחייתו של ג'ון פיל. ההופעות גייסו סכום של 10,000 ליש"ט עבור ואייט.
קריירת סולו
הפציעה גרמה לוואייט לנטוש את פרויקט מאצ'ינג מול ואת התיפוף. הוא החליט להתמקד בקריירת הסולו, ובעזרת חברים מוזיקאים (כולל מייק אולדפילד, המשורר איבור קולטר וגיטריסט להקת Henry Cow, פרד פירת') הוא הוציא את האלבום Rock Bottom אשר זכה לשבחים רבים. מאוחר יותר באותה השנה הוציא ואייט סינגל, גרסת כיסוי לשיר "I'm a Believer". שניהם בהפקתו של מתופף להקת פינק פלויד, ניק מייסון, לאחר מכן ואייט הקליט את הקולות המרכזיים באלבום הסולו הראשון של מייסון "Fictitious Sports" בשנת 1981. לקראת הופעתו של וייאט בתוכנית "Top of the Pops" התגלע ויכוח בין וייאט לבין מפיקי התוכנית לגבי כיסאו. מפיקי התוכנית חשבו שאין זה מן הראוי להראות אדם מרותק לכיסא גלגלים בתוכנית המיועדת לכל המשפחה ורצו שווייאט יישב בכיסא רגיל, בסופו של דבר ניצח וייאט והופיע בכיסא הגלגלים שלו, אך הופעתו איכזבה.
אלבום הסולו הבא שלו "Ruth Is Stranger Than Richard" היה מעט יותר בסגנון ג'אזי עם השפעות של ג'אז חופשי ומוזיקה אפריקאית. מוזיקאים אורחים אשר השתתפו בהקלטות האלבום כללו את בריאן אינו על גיטרה, וסינטיסייזר. בהמשך שנות ה-70 הופיע וייאט עם אמנים מגוונים, כולל Henry Cow,Hattfield and the north, גיטריסט רוקסי מיוזיק, פיל מנזנרה ועוד. בשנות ה-80 המאוחרות לאחר שיתופי פעולה עם אמנים רבים נוספים יצא וייאט עם אשתו אלפרדה בנג' לשבתון בספרד.
בשנת 1991 חזר וייאט עם האלבום Dondestan, אשר נחשב בעיני רבים כאלבומו הטוב ביותר שלו מאז Rock Bottom. שבחים רבים הורעפו גם על האלבום Shleep משנת 1997.
בשנת 1999 שיתף וייאט פעולה עם הזמרת האיטלקית כריסטינה דונה באלבומה השני Nido.
השנים המאוחרות
ביוני 2001, וייאט היה אוצר של פסטיבל מלטדאון, ושר עם דייוויד גילמור את השיר Comfortably Numb, הביצוע תועד ב-DVD של גילמור David Gilmour in Concert. וייאט גם הזמין את אביתר בנאי להופיע בפסטיבל.
השפעתו על אמנים אחרים
השיר "I Believe" של להקת Tears for Fears (מתוך האלבום Songs from the Big Chair מ-1985) הוקדש לרוברט וייאט, בקטע הווידאו, נראה רונלד אורזבל כשהוא ישוב בכורסה, כחיקוי לשיתוקו של ואייט. בחלקו השני של הסינגל אורזבל מבצע גרסת כיסוי לשיר Sea Song. גם ברי סחרוף ביצע גרסת כיסוי לשיר זה באלבום ההופעה שלו.
מערך יתיר של זיכרון עצמאי
בארכיטקטורת מחשב, מערך יתיר של זיכרון עצמאי (באנגלית: Redundant Array of Independent Memory, בראשי תיבות: RAIM) היא שיטה לשמירת רציפות הפעולה של זיכרון המחשב גם במקרי כשל של רכיבי זיכרון פיזיים (DIMM) ומכלולים נוספים במערכת הזיכרון. בשיטה זו, בדומה לשיטת RAID המשמשת במערכות אחסון משני, רכיבי הזיכרון הפיזיים מאוגדים ליחידות לוגיות יתירות, ומיקום המידע נקבע באמצעות אלגוריתמי ריצוע (Striping) מתאימים.
אסקלפיים
אַסְקְלֶפִּיִּים (שם מדעי: Asclepiadaceae) היא משפחת צמחי פרחים מסדרת הגנציינאים הנקראת על שמו של אל הרפואה היווני אסקלפיוס.
כל מיני המשפחה רעילים במידה מסוימת. 16 מינים ממשפחה זו נמנים עם צמחיית הבר של ארץ ישראל, וסוגים אחדים במשפחה משמשים כצמחי מרפא ונוי. המשפחה נפוצה בעיקר באזורים טרופים וסובטרופים כולל באפריקה ואמריקה הדרומית. על-פי שיטת המיון העדכנית ביותר של מכוסי הזרע (APG III), משפחת האסקלפיים אינה עוד משפחה אלא שלוש תת-משפחות שונות בתוך משפחת ההרדופיים. הערך הנוכחי מתייחס לאסקלפיים עדיין כמשפחה, על פי המיון הישן.
תיאור המשפחה
זוהי משפחה מרתקת מבחינות רבות. צמחי המשפחה מייצגים צורות חיים שונות; כל בני המשפחה רעילים לאדם ולבהמה במידה מסוימת, ולעומת זאת משמשים גם כצמחי רפואה בטיפול מבוקר - ולכן נקראה המשפחה על שמו של אל הרפואה הרומי, אסקלפיוס.
מיני משפחה זו מהווים פונדקאים לחרקים שפיתחו עמידות לרעילותם. במקרים מסוימים מדובר בחרקים רעילים בעצמם שהם בעלי צבעי אזהרה מרהיבי עין כדוגמת דנאית מלכותית.
בזכות יופיים של צמחי המשפחה - בין אם מדובר בצמחים בשרניים, או צמחים בעלי פרחי ראווה גדולים - מינים רבים ממשפחה זו הם צמחי נוי. אספני צמחים רבים בארץ ובעולם מקדישים ממרצם לאיסוף צמחים הנמנים עם משפחה זו.
מבחינה סיסטמטית והן מבחינת תכונות רבות, משפחה זו נחשבת כקרובה למשפחת ההרדופיים.
המאפיינים המורפולוגים של המשפחה
מיני משפחה זו מייצגים צורות חיים שונות ומגוונות במיוחד, כדוגמת עשבים, שיחים, צמחים מטפסים, וצמחים בשרניים דמויי קקטוס כדוגמת אצבוע. כל מיני המשפחה הם בעלי מיץ בצבע בהיר ("חלבי") שניגר עם חיתוך הצמח.
העלים של בני משפחה זו הם נגדיים ותמימים, ולעיתים חסרים- חסרון עלים מופיע בעיקר במינים יובשניים שגבעולם בשרני כדוגמת חלביב רותמי. מינים רבים הם בעלי עלה נוקשה וגלדני כדוגמת חנק. מינים מסוימים הם בעלי עלים גדולים מאוד כדוגמת מיני פתילת המדבר. תכונה נוספת המאפיינת את העלים של חלק מבני המשפחה, היא עלים גלדניים ומבריקים מאוד, כדוגמת עלי בת שבע מטפסת.
הפרחים של בני משפחה זו הם נכונים- כלומר, הם בעלי סימטריה רדיאלית מושלמת. הפרחים הם דו-מיניים. מספר איברי הפרח - אבקנים, עלי כותרת ועלי גביע- 5. תפקיד הפרחים הוא למשוך חרקים, כאשר ישנם סוגים במשפחה בעלי פרח ראווה גדול וריח טוב כדוגמת סטפנוסיס, וישנם סוגים בעלי פרח המדמה בשר רקוב בצבעו ובריחו, על מנת למשוך חרקים המתרבים בבשר רקוב כדוגמת זבובים. סטפליה הוא דוגמה לסוג כזה.
הפרי של בני משפחה זו הוא מטיפוס המכונה "מפוחית" - פרי יבש, לעיתים נפוח, המכיל זרעים מרובים. הפרי נשאר סגור עד להבשלת הזרעים, ובהבשלתם הוא נפתח בהדרגה ומאפשר את יציאת הזרעים. אצל מרבית מיני המשפחה, הזרעים הם בעלי ציצת שערות המאפשרת הינשאותם למרחוק באמצעות הרוח.
ייצוגים של משפחת האסקלפיים בתרבות
בשל ייחודם של צמחי משפחה זו ולעיתים 'מוזרותם', קיימים מספר הקשרים תרבותיים שנקשרו לצמחים אלו.
המשפחה נקראת על שמו של אל הרפואה היווני אסקלפיוס. קיימות לכך שתי סיבות עיקריות הנקשרות אחת לשנייה: האחת, מרבית צמחי משפחה זו רעילים, ובשימוש מבוקר משמשים גם כצמחי מרפא. השנייה היא, שחלק מצמחי משפחה זו הם מטפסים או מטפסים למחצה, לעיתים גם מטפסים על גבעוליהם שלהם, וכך נוצר מראה המזכיר את מטה אסקלפיוס מבחינה חיצונית. בגלגולו המודרני, מטה אסקלפיוס משמש כסמל לרפואה. כמובן שיש להזכיר בהזדמנות זו את סיפור נחש הנחושת בספר במדבר, שבו מקל דמוי נחש משמש לריפוי בני ישראל ממגפה. כך שניתן לראות שלהקשר תרבותי זה ישנן מקורות אף ביהדות.
צמחי משפחה זו מכונים במקרים רבים 'צמחי מכשפה' בשל רעילותם ומוזרותם, וכן 'צמחי השטן' בשל ייצוג המספר 5 באיברי הפרח. לדוגמה, שמו העממי של המין 'דֶּמְיָה לְבִיָדה' באנגלית הוא 'אשכי השטן' (סטיקולה דיאבוליס) בשל פריו הכולל זוג מפוחיות המכוסות שיכים קוצניים.
חשיבות המשפחה לצמחיית ארץ ישראל
13 סוגים ממשפחה זו מיוצגים בצמחיית הבר של ישראל. הסוג חלביב מיוצג על ידי שני מינים, והסוג אצבוע מיוצג על ידי כ-3 מינים. המינים פתילת המדבר הגדולה, חנק מחודד, דמיה לבידה, אצבוע אירופי הם נפוצים באופן יחסי, ומצויים במקומות רבים. המין ארויה משיינית הוא מין פולש המצוי בפרדסי מישור החוף.
פרט למינים אלו, מיני משפחה זו נחשבים לנדירים בארץ ישראל, ומתוכם 9 נחשבים לנדירים ביותר בארץ ישראל במובנה הרחב. בפרויקט 'הצמחים האדומים' שמטרתו להגדיר ולפרסם את הצמחים שסכנת הכחדתם היא המידית ביותר בתחומי מדינת ישראל, כלולים שישה מינים ממשפחה זו: חלביב יווני, לשנן בובה, אחי חרגל אפריקאי, מסמור סיני, מחמש לולייני, אצבוע ים המלח. 3 מינים אינם גדלים בבר במדינת ישראל אך גדלים בתחומי ארץ ישראל במובנה הרחב- כלומר בחצי האי סיני או עבר הירדן- חרגל המדבר, מעלה עשן מדברי ואצבוע מגובשש.
ה'מינים הסודאניים'
הקבוצה הבולטת ביותר מבין מיני משפחה זו המיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל, היא קבוצת צמחים שתפוצתם העיקרית היא באזור הצומח הסודאני, וישראל מהווה עבורם גבול תפוצה צפוני. מדובר בצמחים המעדיפים טמפרטורות חמות ולכן צומחים בעיקר במדבריות הארץ, בייחוד לאורך בקע ים המלח. 9 מינים שייכים לקבוצה זו.
לגבי שאר המינים במשפחה, לא ניתן להכליל אותם בקבוצה מסוימת על פי התחום הגאוגרפי של צמיחתם.
קבוצת הצמחים הסודאניים מעוררת תשומת לב מדעית גם בשל השתייכותם הסיסטמטית. 9 מינים אלו הם הנציגים היחיד של סוגם באזור, פרט ליוצא דופן- הסוג חלביב שמיוצג על ידי שתי מינים- חלביב רותמי הסודאני, וחלביב יווני בעל התפוצה הצפונית. מעובדות אלו ניתן להסיק שתי מסקנות: האחת, ארץ ישראל אינה מהווה מוקד התמיינות למשפחה זו. השנייה, קיומם של מינים אלו הוא חריג מבחינה גיאובוטנית.
למסקנות אלו קיימות השלכות בקשר לדיון על מקור הצמחייה הסודאנית בארץ ישראל. לפני שנפנה לדיון, נשרטט קווים כלליים לצמחים הסודאניים של הארץ: מדובר בקבוצת צמחים שעיקר תפוצתם דרומית- באזור הצומח הסודאנו-דקאני השייך לחגורה הטרופית, הגשומה יותר מישראל. הם גדלים בארץ ישראל בעיקר בתחום בקע ים המלח, בייחוד במקומות לחים יחסית כדוגמת ואדיות ושולי מעיינות. דוגמה לצמח כזה הוא שיטה סלילנית. בארץ קיימים כ-50 מינים בעלי תפוצה כזו- כך שתשעה מינים ממשפחת האסקלפיים מהווים קבוצה משמעותית בצומח הסודאני של הארץ.
בכל מקרה, הדיון הניטש בין חוקרי הטבע של הארץ, הוא- האם צמחייה זו, ואיתה גם בעלי חיים אופייניים, הם שריד לעידן לח יותר ששרר בארץ בתקופת המיוקן בעת שצמחים ממוצא סודאני-טרופי שלטו בחבלי הארץ שכיום נחשבים למדבריים, או שמא מדובר בצמחים שהרחיבו את תחום תפוצתם הטבעי בעשרות אלפי השנים האחרונות, וכך הגיעו גם לארץ ישראל.
פונדקאים ומאביקים הקשורים למשפחת האסקלפיים
הדוגמה המפורסמת ביותר היא של הדנאית המלכותית, פרפר שניזון מצמח האסקלפיאס, ונודד בלהקות עצומות ממקסיקו לצפון אפריקה ולהפך. אוכלוסייתו של מין זה הופחתה בהרבה והוא משמש כדוגמה עולמית לפרפר שנמצא בסכנת הכחדה בעקבות פעילות האדם.
כושן ארסי הוא מין של חגב רעיל הניזון ממשפחת האסקלפיים. הוא מצוי במדבריות של ארץ ישראל.