cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוממה
לאחר קום המדינה
שכונת רוממה עילית גובלת בצפונה בשכונות קריית מטרסדורף וקריית בעלז, במערבה בכביש בגין (הכניסה לעיר), ובמזרחה, בתל ארזה ("גבעת קומונה") ושיכון חב"ד.
בשנות ה-90 נבנו מספר גושי בנייני מגורים בשכונה, בהם "גני גאולה" ו"רמת הצפון".
בית חזן
ביתו של משה חזן שוכן בכיכר אלנבי מספר 2. דמותו של האיש לא ידועה, ונראה כי עזב את רוממה זמן קצר לאחר שנכנס לגור בה, ואת הבית השכיר. הבית עבר כמה ידיים, ובשנות ה-50 נוספו לו שתי קומות, שכיערו את חזותו. למרות זאת עדיין ניכר הפאר שבקומה הראשונה, הכולל מסגרות אבן יפהפיות לחלונות; מרפסת קדמית מסוגננת; בור מים גדול בחצר האחורית עם מכסה הברזל המקורי ועוד.
כיום משמש הבית כאכסניה, ובדרך כלל מאפשר בעל הבית להיכנס אל האולם המרכזי ולחזות בפארו הפנימי של הבית.
בית חכמישווילי
יוסף חכמישוילי היה בן העדה הגאורגית, ושימש כנציג הספרדים ואגודת ישראל במועצת עיריית ירושלים בשנות ה-30. את ביתו ברחוב האור 1 בנה קבלן בניין יהודי, וכל הבנאים היו יהודיים. חזן וחכמישווילי היו מראשוני שכונת רוממה, והאחראים על חניכת קו האוטובוס הראשון משער יפו לרוממה וחזרה, בשעה שהעגלות היו מגיעות רק עד מחנה יהודה.
הבית מפואר וגדול מאוד, וכולל מרפסת קדמית מעוגלת. בדומה לבתים רבים בשכונה, ניתן להבחין בשני עצי וושינגטוניה הצומחים בחזית, כסמל לעושר ולברכה. יושבי הבית כיום הפכו מחצית מן הגינה המטופחת למגרש חנייה.
בית מני
בית מני השוכן בכיכר אלנבי נבנה בשנת 1925 על ידי עו"ד אהרון מני, וכולל מרפסת כניסה מפוארת, הנסמכת אל גרם מדרגות מסוגנן. כיום, בעקבות תוספות בנייה, התעמעם הדרו של הבית, והוא נבלע מאחורי גדר האבן המודרנית מול קיר התחנה המרכזית.
בניית הבית הייתה מלווה בדרמה קטנה: פועלי בניין עבריים מחו מעל דפי עיתון "דואר היום" על כי מני מעסיק קבלן ופועלים ערביים לבניית ביתו ברוממה. מני זעם על המכתב ופרסם מכתב תגובה ארוך ומפורט, בו הוא מצדיק את עצמו ורומז שהבנאים העבריים עובדים באופן רשלני.
בית אמדורסקי
אמדורסקי היה מחלוצי המלונאות בארץ ישראל, והחזיק בשני בתי מלון מפוארים – אחד, מלון מרכזי אמדורסקי, בירושלים (ברחבת שער יפו) והשני, "בלה ויסטה", על חוף ימה של יפו. הוא התגורר זמן קצר בביתו שברוממה, ולאחר מכן השכירו לדיירי משנה. כיום שוכנים במקום משרדים של רשות הדואר, ולשם כך שונה באופן כמעט מוחלט החלל הפנימי של הבית.
בית יחזקאל יהודה
ברחוב אריאל 8 ניצב בית מפואר, הבנוי בסגנון יווני קלאסי, הכולל עמודים מעוגלים בחזית וגמלון מעוטר בראשם. בצד הפתח מופיע תבליט אבן בקיר, המציין באנגלית את שם האדריכל ושנת בניית הבית: א. באלוג, 1923. בונה הבית המקורי אינו ידוע, אך פרופ' יהושע בן אריה מן החוג לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, משער כי הבית נבנה על ידי משפחת (יחזקאל) יהודה, אשר מקורות שונים מעידים כי התגוררה ברוממה.
בית אביכזיר
ברחוב אריאל 6 ניצב בית הדומה מאוד בסגנונו לשכנו, כולל חזית בעלת גמלון ועמודים קלאסיים. ההשערה היא כי גם בית זה נבנה על ידי משפחת (יחזקאל) יהודה. דיירו החשוב ביותר של הבית היה הרב אברהם אביכזיר, נשיא הכבוד של קהילת המערביים (מוגרבים) בירושלים, שכיהן קודם לכן כאב בית הדין התורני באלכסנדריה. לאחר פרישתו בשנת 1927 עלה הרב ארצה, ונראה כי הקהילה באלכסנדריה היא זו שרכשה עבורו את הבית ברוממה. החל משנת 1936 כיהן הרב אביכזיר כחבר מועצת הרבנות הראשית ובמקביל הקדיש 2 חדרים לבית כנסת אחד לגברים והשני לעזרת נשים. בית הכנסת קיים עד עצם היום הזה.
בית פישמן-מימון
בית נוסף שנבנה בראשית ימי השכונה הוא ביתו של הרב יהודה לייב פישמן מימון, ברחוב אריאל מספר 3. הרב מימון, מראשי תנועת "המזרחי" ומן החתומים על מגילת העצמאות, היה מחלוצי שכונת רוממה, ובנה בה את ביתו כבר בשנת 1922. בחזית הבית קבע תבליט מגן דוד עשוי אבן וסביבו הכתובת: "הָאֹמֵר לִירוּשָׁלִַם תּוּשָׁב וּלְעָרֵי יְהוּדָה תִּבָּנֶינָה". תאריך בניית הבית - תרפ"ב - משתלב בתבליט, המילה "יהודה", כשם בעל הבית, מודגשת במרכז.
בחדר המדרגות המשותף, מעל פתח הכניסה לדירה בקומה השנייה, קבע הרב מימון אריח קרמיקה פרי מכחולם של אמני בצלאל, ועליו תיאור נהר, שעל גדותיו שיחי ערבה עמוסים כינורות ונבלים. מתחת לציור מופיעות המילים "עַל נַהֲרוֹת בָּבֶל", כרמז לפסוקים מתהילים: "עַל נַהֲרוֹת בָּבֶל שָׁם יָשַׁבְנוּ גַּם בָּכִינוּ בְּזָכְרֵנוּ אֶת צִיּוֹן. עַל עֲרָבִים בְּתוֹכָהּ תָּלִינוּ כִּנֹּרוֹתֵינוּ". מטרת האריח הייתה להחליף את חלקת הקיר בגודל אמה על אמה, אותה נוהגים יהודים שומרי מצוות להותיר בלתי מטוייחת כזכר לחורבן.
הרב מימון ומשפחתו התגוררו ברוממה עד שנת 1937, ואז עברו לשכונת "הפועל המזרחי" הסמוכה לקריית משה. שם הקים הרב מימון את מוסד הרב קוק ותרם למוסד את ספרייתו העצומה, ששכנה עד אז ברוממה.
בית נוסבאום
ברחוב האור מספר 2 ניצב בית בן שלוש קומות, שהיה שייך למשפחת נוסבאום. נראה כי משפחה זו לא בנתה את הבית, שכן היא עלתה מגרמניה לא לפני שנת 1933. זהו בית מפואר בעל חזית סימטרית מרשימה, ומרפסת קדמית הנתמכת בארבעה עמודים קלאסיים. הקומה השלישית נבנתה מאוחר יותר. הבית עבר כמה ידיים, ביניהן בעיקר מוסדות חינוך, ביניהם ישיבת איתרי. כיום פועל במקום הוועד למען יהודי ברית המועצות.
בית אלתר לוין
ברחוב האדריכל מספר 4 שוכן ביתו של אלתר לוין - "ציפור משונה" בירושלים, ומחלוצי ענף הביטוח (באותם ימים קראו לזה "אחריות חיים"). לוין ידע שפות רבות, כתב שירים, היה חובב ספר ואמנות, ואיש העולם הגדול. על שיריו חתם בכינוי הספרותי "אסף הלוי".
סופו של לוין היה פתאומי וטראגי: בערב חג הסוכות תרצ"ד (1933) הוא נמצא תלוי על עץ דקל בחצר ביתו שברוממה, מבלי שהשאיר כל מכתב והסברים. תעלומת מותו נותרה בלתי פתורה במשך שנים רבות. בשנת 1991, כששים שנה לאחר מותו, מצא פרופ' אליעזר טאובר מאוניברסיטת בר-אילן ספר שהתגלה כיומנו של המפקד הבכיר ביותר בירושלים העות'מאנית, עזיז בק. מן היומן התברר כי לוין שימש כמרגל החשוב ביותר נגד הטורקים, שסייע לבריטים בכיבוש ארץ ישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא הפעיל רשת של סוכנים בכל מרחב ארץ ישראל, ועל פי עזיז בק היה אחד הגורמים המרכזיים שהובילו לנפילתה של האימפריה. בהסתמך על המידע הזה, שילב תום שגב בספרו "ימי הכלניות", מידע רב על אלתר לוין ועל פרשת חייו הסוערת. לאחר מותו של לוין נמכר הבית לד"ר אברהם טיכו, רופא העיניים הידוע, וזה השכירו לד"ר אוטו פלדמן שהקים בו בית החלמה לפגועי נפש. הבית שימש במתכונתו זו עד 1955, ואז עבר לידי משרד התקשורת, ולימים - לחברת בזק. בתחילת שנות ה-2000 נמכר הבית ליזם שחפץ להקים בו ישיבה. בשנת 2006 עבר הבית שיפוץ מאסיבי ונוספו לו שתי קומות. חזית הקומה הראשונה נשמרה באופן חלקי מאוד, אך גדר האבן המקורית נשתמרה יפה, ובה חקוקה מימין לשער הכתובת "אסף הלוי איש ירושלים", ושנת בניית הבית - תרפ"ג (1923).
בית המון
בית המון (ביתו של יום טוב המון יוזם השכונה ברח' המון פינת האדריכל), מהמפוארים בשכונה, נבנה על ידי האדריכל היווני-אורתודוקסי ספירו חורי ששמו חקוק בחזית הבית. מדובר בווילה מפוארת השוכנת בפסגת גבעת רוממה. סמוך לבית הייתה גינת ירק מטופחת ושביל גישה מרוצף באריחי שושנים מאיטליה. עד שנת 2000 נשמר הבית כפי שהיה, כל עוד התגוררה בו כלתו של המון. לאחר מותה החליטו יורשיה לשפצו ולמכרו. נכון לפברואר 2007 הבית נמצא בעיצומו של שיפוץ מסיבי, הכולל הרס מוחלט של כל חלקיו הפנימיים, ותוספות בנייה בחלקו האחורי.
בניין הטלוויזיה הישראלית
אחד הבניינים המעניינים ברוממה, על אף שאינו מקורי לה, הוא בניין הטלוויזיה הישראלית השוכן בקצהו המרוחק של רחוב תורה מציון. הבית נבנה בשנות ה-50 כחלק מפיתוח אזור התעשייה בסביבת רוממה. ייעודו המקורי היה לשמש מפעל לליטוש יהלומים, אך התוכנית נגנזה לאחר מלחמת ששת הימים. לבסוף הוחלט לשכן במבנה את רשות השידור, שפעלה במקום משנות ה-70. ילדי ישראל ידעו מאז לזמזם את המילים "מערכת תוכניות הילדים והנוער, הטלוויזיה הישראלית, רוממה, ירושלים". עד סגירתו ב 2017, שידר הערוץ הראשון מרוממה, דבר שהוליד את הביטוי התקשורתי: "הדינוזאורים של רוממה". כיום, לאחר סגירת רשות השידור ומעבר תאגיד 'כאן', הבניין מיועד להריסה ובמקומו תוקם שכונת מגורים.
התחנה המרכזית
מבנה נוסף שאינו קשור לתולדות השכונה, אך בולט בה מאוד, הוא מבנה התחנה המרכזית החדשה. התחנה ההיסטורית של ירושלים שכנה החל משנות ה-40 של המאה ה-20 ברחוב יפו, סמוך ל"בניין העמודים", אך עברה לקרבת רוממה בשלהי שנות ה-60. עד אז שכן במקום מושב הזקנים הכללי המאוחד, אשר התפנה בשל כך לגבעת סן סימון (שם הוא שוכן עד היום). כאשר החלה להתגבש תוכנית התחנה המרכזית החדשה, התנגדו תושבי רוממה לפרויקט, בשל חששם מפני "מפלצת אורבנית" נוסח התחנה המרכזית החדשה של תל אביב. בעקבות כך תוכנן מבנה, אשר חזיתו הקדמית הפונה לרחוב יפו גבוהה ובולטת, בעוד שחזיתו האחורית הפונה לשכונת רוממה צנועה ונמוכה. כן הוחלט כי דלת הביטחון הפונה לכיכר אלנבי תישאר סגורה. מבנה התחנה החדשה נפתח לקהל בשנת 2001.
אלמנטים אדריכליים מיוחדים
בתיה המפוארים של רוממה הושפעו מאוד מן הבנייה הערבית האמידה של יושבי שייח' באדר וליפתא הסמוכות. הדבר בא לידי ביטוי בדגש הרב שניתן לגימורי האבן של החלונות, המרפסות וגרמי המדרגות. כן ניכרת תשומת לב רבה בסוג האבן ובאיכות עיבודה, עד כדי הבאת אבנים ממחצבות מרוחקות. לבתים רבים חזית מסוגננת, הכוללת מרפסת קדמית עם מניפת מדרגות.
ברבים מהבתים ניתן למצוא עד היום מנטשלך – תפסני תריסים מברזל, המעוצבים כפני גבר או אשה, ומכאן שמם בגרמנית - "אנשים קטנים". המנטשלך הובאו מאירופה לארץ ישראל במחצית המאה ה-19 על ידי הטמפלרים יושבי המושבות הגרמניות, והשימוש בהם התפשט ברבות ממושבות היהודים בארץ. רוממה היא אחת השכונות הבודדות בירושלים שבה נעשה שימוש כה רב במנטשלך.
אל-עסאכרה
אל-עסאכרה (בערבית: العساكرة) הוא כפר פלסטיני המשתייך לנפת בית לחם ונמצא כ-4.5 ק"מ מדרום-מזרח לבית לחם. הוא מהווה חלק מהמועצה המקומית ג'נאתא. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה מעל 1,001 תושבים באמצע שנת 2006.
אדמות אל-עסאכרה משתרעות על שטח של 2,116 דונם, והוא חלק מקבוצת הכפרים הערבית אל-תאאמירה, השוכנת בין יישובי תוקוע לזעתרה המשתרעים על שטח של 217,236 דונם. החקלאות היא הפעילות הכלכלית העיקרית של האזור. הכפר נמצא בשטח C, ובשליטת המנהל האזרחי.
Rammstein Stadium Tour
Europe Stadium Tour הוא סיבוב הופעות של להקת רמשטיין המתקיים באצטדיונים שונים ברחבי אירופה. הסיבוב צפוי היה לכלול 105 הופעות שיתקיימו בארבעה לגים: הלג ראשון בתקיים במהלך החודשים מאי–אוגוסט 2019. הלג השני תוכנן להתקיים באותם החודשים בשנת 2020. עקב מגפת הקורונה נדחה הלג השני ל-2022, ובמקביל נוספו שני לגים נוספים, לרבות סיבוב אצטדיונים בצפון אמריקה.
הפקה
ב-2 בנובמבר 2018 הודיעה רמשטיין על סיבוב ההופעות שצפוי להתקיים במהלך שנת 2019 באצטדיונים שונים ברחבי אירופה. שלושה ימים לאחר מכן נפתחה מכירה מוקדמת של כרטיסים. המכירה לציבור נפתחה ב-7 בנובמבר 2018. בתוך מספר ימים נמכרו כל הכרטיסים בחלק מהמופעים והלהקה הודיעה על הוספת מופעים באותם האתרים.
ב-24 ביוני העלתה הלהקה טיזר לרשתות החברתיות הכולל את רשימת הערים בהם יתקיימו ההופעות ובו התברר כי סיבוב ההופעות יכלול לג נוסף שייתקיים במהלך שנת 2020. יומיים לאחר מכן העלתה הלהקה טיזר נוסף בו נכללו תאריכי ההופעות ברחבי אירופה. כמו כן, נרמז על סיבוב הופעות מתוכנן בארצות הברית.
הלג השני של ההופעות שתוכננו לשנת 2020 התבטל בעקבות מגפת הקורונה. תאריכי ההופעות נדחו לשנת 2021 ולאחר מכן נדחו שוב ל-2022. במאי 21 הוכרז על לג שלישי של הופעות שיתקיים בצפון אמריקה. לג רביעי של הופעות צפוי להתקים באירופה במהלך שנת 2023.
חולד
חולד (שם מדעי: Spalax) הוא סוג של מכרסם ממשפחת החולדיים החיים באדמה. החולדים מצויים ברחבי אפריקה, המזרח התיכון ודרום אירופה.
אלו יצורים אפורים ועיוורים בעלי לסתות ומלתעות גדולות איתם הם חופרים באדמה. הם כמעט ולא נראים אך אפשר לזהות אותם ע"פ התלים המורמים שהם מייצרים. הם צמחוניים וניזונים ממגוון צמחים ושורשים מתחת לאדמה. החפירות שלהם גורמות לנזק כבד לצמחייה ולאדמה ולכן הם נרדפים על ידי חקלאים.
נביסיים
נביסיים (שם מדעי: Nabidae) היא משפחה קטנה בתת-סדרת הפשפשים, המונה כ-500 מינים שונים בכ-20 סוגים. כל הנביסיים הם טורפים יבשתיים של חסרי חוליות קטנים, בעיקר פרוקי-רגליים. רבים מהם נוהגים לתפוס את הטרף ברגלייהם הקדמיות, באופן המזכיר גמלי שלמה אך ניזונים אופורטיוניסטים גם מגלמים וביצים. רבים מהמינים נמצאים על צמחייה נמוכה, חלקם על עצים וחלקם משוטטים על הקרקע. מינים אחדים נוהגים לחיות על קורי עכבישים ולאכול חרקים שנתפסו ברשת. הנביסיים נחשבים מועילים מבחינה חקלאית משום שרבים מהמינים מהם הם ניזונים הם מזיקים חקלאיים.
הממצא הקדום ביותר ממשפחה זו נמצא בענבר מהקנומן.
סלט קוב
סלט קוב (באנגלית: Cobb salad) הוא סלט פופולרי מהמטבח האמריקאי המכיל ירקות עלים (סוגי חסה, גרגיר הנחלים ואנדיב), עגבניות, בייקון, בשר עוף מבושל או צלוי, ביצה קשה, אבוקדו, עירית וגבינת רוקפור ברוטב ויניגרט.
היסטוריה
מקורו של סלט פופולרי זה בשנות ה-30 של המאה ה-20 במסעדת הבראון דרבי בהוליווד שבקליפורניה. המנה הפכה לאחת המנות הידועות של המסעדה. הסלט קרוי על שם בעלי המסעדה, רוברט הוורד קוב (Robert Howard Cobb) אולם לא ברור אם הסלט הומצא על ידי קוב עצמו או על ידי שף המסעדה צ'ק וילסון (Chuck Wilson). קוב סיפר כי היה רעב בשעת לילה מאוחרת ועל כן הרכיב (או הרכיבו עבורו) סלט עם שאריות שנותרו במטבח המסעדה בסוף היום, בתוספת בייקון שטוגן עבורו, ובתוספת רוטב צרפתי.
הסלט זכה להצלחה רבה ובמהרה נפוץ ברחבי ארצות הברית. בישראל לא זכה הסלט להצלחה ולא הפך לסלט פופולרי בשל השימוש בבשר חזיר.
ג'ודום
ג'ודום (בערבית: جهاثم, תעתיק: ג'האת'ם) הוא כפר פלסטיני הממוקם בספר מדבר יהודה, כשמונה ק"מ מזרחית לבית לחם. הכפר משתייך לנפת בית לחם של הרשות הפלסטינית. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, האוכלוסייה מנתה 1,391 תושבים באמצע שנת 2006.
מפרצון מיטשל
מפרצון מיטשל או מיטשל קוב או מפרצון מיצ'ל (באנגלית: Mitchell Cove) הוא מפרצון בחוף הדרום מערבי של האי רוברט באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
מפרצון מיטשל ממוקם דרום-מזרחית לחצי האי אלפאטאר.
רוחב פתחו של מפרצון מיטשל הוא 2.8 קילומטרים. פתחו של מפרצון מיטשל ממוקם בין נקודת דבליאנוב, לבין נקודת נגרה.
עומק כניסתו אל תוך היבשת של המפרצון - 3 קילומטים.
גילוי ומיפוי אזור המפרצון
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור המפרצון, היו צידי כלבי ים, שהגיעו לאזור בתחילת המאה ה-19.
האזור מופה לראשונה על ידי משלחת מיפוי אמריקאית בשנת 1821, ולאחר מכן על ידי משלחת בריטית בשנת 1968, על ידי משלחת מיפוי צ'יליאנית בשנת 1971, ועל ידי ממפים בולגרים בשנת 2009.
מקור השם
המפרצון נקרא על שם ג'יימס מיטשל ( James Mitchell), בעלים משותף של ספינת הקאטר הבריטית בופוי (Beaufoy) שהגיעה לאיי שטלנד הדרומיים בעונת המחקר (הקיץ האטארקטי) שבשנים 1823 – 1824, בפיקודו של קפטן ג'יימס וודל.
הרי הנסיך צ'ארלס
הרי הנסיך צ'ארלס (באנגלית: Prince Charles Mountains) הם קבוצת רכסי הרים גדולה באדמת מק. רוברטסון שבאנטארקטיקה.
ההרים כוללים את הרכסים אתוס, פורתוס ואראמיס.
שיא גובהם של ההרים הוא הר מנזיס, שגובהו 3,228 מטרים מעל פני הים.
הרים נישאים נוספים הם הר איזאבל והר סטיניר (שגובהם 1,950 מטרים מעל פני הים).
אורך קבוצת ההרים 380 קילומטרים, וצורתם כצורת קשת.
גילוי ההרים
ההרים התגלו לראשונה וצולמו ממרחק באמצעות תצלומי אוויר במהלך מבצע קפיצה לגובה בין השנים 1947–1946.
ההרים מופו על ידי המשלחת הלאומית האוסטרלית לחקר אנטארקטיקה שחקרה את האזור בין השנים 1961–1954.
מקור השם
שמם של ההרים ניתן להם על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה בשנת 1956.
ההרים נקראו על שמו של הנסיך צ'ארלס, הבן הבכור ויורש העצר של מלכת אוסטרליה אליזבת השנייה. כיום המלך צ'ארלס השלישי.
טנק
טנק הוא רכב קרבי משוריין המיועד לפגוע בכוחות אויב יבשתיים באש ישירה. הטנק המודרני הראשון יוצר בבריטניה במהלך מלחמת העולם הראשונה. האנגלים נתנו לטנק את שמו (Tank), שפירושו באנגלית "מְכָל", בשל רצונם להטעות את האויב, ולא, כפי שחושבים לעיתים בטעות, על שום דמיונו לחבית מים. כמעט כל הטנקים נעים באמצעות מזקו"ם (מערכת זחלים, קפיצים ומרכובים (״בוגים״)) ובעלי צריח החמוש בתותח טנק ומקלעים.
לטנקים תפקיד חשוב בכל עימות משמעותי אשר נערך מעת כניסתם לשירות בצבא הבריטי, וביתר שאת מאז מלחמת העולם השנייה ועד היום. בתחילה יועד להם תפקיד מסייע לחיל הרגלים. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 פותחה באירופה על ידי היינץ גודריאן ואחרים תורת לחימה מודרנית לכוחות משוריינים כחיל עצמאי. יישומה המוצלח של התורה במסגרת הבליצקריג הגרמני תרם לפיתוחה של תורת השריון המודרנית. אחרי מלחמת העולם השנייה פותח טנק המערכה, טנק "כלבו" כבד שמילא את כל תפקידי הסוגים השונים של הטנקים. זוהרם של הטנקים דעך במעט עקב המצאת רקטות נגד טנקים וטילים נגד טנקים (נ"ט) שאפשרו ללוחמי חי"ר לנטרל ואף להשמיד טנקים, כולל טנקים כבדים. מנגד, הטנק השתכלל ובנוסף למנועים עוצמתיים יותר, כלל גם מערכת בקרת אש דיגיטלית ובתחילת המאה ה-21 גם מערכת הגנה אקטיבית לטנקים שמגינה עליו באפקטיביות מפני רקטות וטילי נ"ט (כפי שהוכיחה ישראל במבצע צוק איתן).
תכונות
הטנק הוא רכב קרבי משורין זחלי, בדרך כלל בעל צריח מסתובב, המספק מענה לשלושה יסודות עיקריים בתמרון היבשתי:
חסרונותיו המרכזיים של הטנק הם גודלו, משקלו ומחירו הגבוה.
הטנק מראשית דרכו עד מלחמת העולם השנייה
הטנק נוצר על מנת לתת מענה לבעיה שעמדה לפני הפיקוד הגבוה במהלך מלחמת העולם הראשונה - קצב האש הגבוה של התותחים, המקלעים והנשק הקל גבה קורבנות גדולים מהצד התוקף בלי להעניק לו ניצחון. היה צריך כלי רכב ממוגן עם תותח שישמיד את עמדות הירי של האויב וכך יסייע לחיל הרגלים המסתער. ב־1912 הציע ממציא אוסטרלי בשם לנסלוט דה מול תוכנית לרכב זחלי שנגנזה. ב־1915, אל מול הקיפאון בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, הציע דה-מול את הצעתו פעם נוספת וזו נדחתה בשנית. לבסוף הוחל פיתוח של טנק בתצורה שונה מזאת שהציע דה-מול וניסוי ראשון בכלי נערך ב-6 בספטמבר באותה שנה.
למרות הפוטנציאל הגדול הטמון בו, לא השכילו מדינות ההסכמה לנצל את הטנק. הן שלחו לקרב רק טנקים בודדים וכך איבדו את אפקט ההפתעה הטמון במתקפת טנקים מסיבית. רק לקראת סוף המלחמה הן השתמשו בטנק כראוי וניצלו את יתרונותיו. השימוש הממשי הראשון בטנק על מלוא אפשרויותיו היה בקרב קמברה, ב־20 בנובמבר 1917. הטנקים הצליחו להבקיע את החזית הגרמנית, והכוחות של בעלות הברית לקחו בשבי עשרת אלפים חיילים גרמנים, 123 תותחים, ו־281 מכונות ירייה - הצלחה כבירה באותם הימים כאשר התקדמות של קילומטר או שניים נחשבה ל"פריצת דרך".
בין שתי מלחמות העולם פותחו טנקים רבים ברחבי העולם. ארצות הברית, בריטניה, צרפת, ברית המועצות ואחרות ייצרו טנקים בעלי שריון טוב יותר ובעלי עוצמת אש גדולה יותר. אולם רק גרמניה הנאצית פיתחה ואימצה תורת לחימה חדשנית, שכללה שימוש בכוח משוריין וממוכן ברמה האסטרטגית. הייחוד של תורת הלחימה הגרמנית היה בריכוז הטנקים במסגרת יחידות צבאיות עצמאיות רבות עוצמה (דיוויזיות פאנצר ופאנצרגרנדיר, ובשלב מאוחר יותר ארמיות פאנצר), בעוד שהמדינות האחרות פיזרו בדרך כלל את הטנקים בין דיוויזיות החי"ר או הפרשים שלהם, במסגרת גדודית או חטיבתית, וייעדו אותם להגשת סיוע צמוד ליחידות החי"ר. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שעטו הפנצרים הגרמניים לתוך פולין, והביסו את הצבא הפולני המיושן תוך זמן קצר. גם בעת הפלישה לצרפת ב־1940 מילאו דיוויזיות הפאנצר הגרמניות תפקיד מכריע בכיתור ובהבסת צבאות בעלות הברית, והוכיחו שקווי ביצורים נייחים, דוגמת קו מאז'ינו, לא מסוגלים לספק מענה לטקטיקת הבליצקריג הגרמנית.
הטנק במלחמת העולם השנייה
הטנקים הגרמניים, שרוכזו במסגרת ארבע קבוצות פאנצר (שכללו את הדיוויזיות הניידות של הוורמאכט), מילאו תפקיד מרכזי במהלך הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941 (מבצע ברברוסה). הם הנחילו שורת תבוסות נוראות לצבא הסובייטי, חדרו לעומק שטח ברית המועצות, והשמידו כ-20 אלף טנקים סובייטיים עד תום שנת 1941. אולם הצבא האדום הצליח לבלום את התקדמות הצבא הגרמני בשערי מוסקבה, ולאחר ניצחונו בקרב סטלינגרד נטל את היוזמה לידיו, והחל להדוף את כוחות הציר מערבה. באמצעות משאבי התעשייה העצומים של ברית המועצות וסיוע לוגיסטי מבעלות הברית ייצרו הסובייטים כמות אדירה של טנקי T-34 שזכו להצלחה גדולה בשל פשטות הייצור ותכנונם החדשני והיעיל. במהלך קרב קורסק בקיץ 1943, בו השתתפו למעלה מ-6000 טנקים משני הצדדים, הצליחו כוחות הצבא האדום לבלום את התקפת הנגד של כוחות השריון הגרמניים, ולגרום להם אבדות כבדות. לאחר השלבים הראשונים של המלחמה ריכז גם הצבא הסובייטי את הטנקים שלו במסגרת קורפוסים משוריינים וממוכנים ולאחר מכן במסגרת ארמיות טנקים רבות עוצמה. בשנתיים האחרונות של המלחמה מילאו ארמיות הטנקים הסובייטיות (הצבא האדום כלל בסוף המלחמה 8 ארמיות טנקים) תפקיד מכריע בשורת מתקפות סובייטיות, שהביאו את כוחות הצבא האדום עד לברלין.
במקביל התנהלה לחימה עזה בזירת המלחמה של צפון אפריקה בשנים 1941–1943 בין קורפוס אפריקה הגרמני בפיקוד גנרל פלדמרשל ארווין רומל לארמייה השמינית הבריטית. גם בזירה זו מילאו הטנקים תפקיד מרכזי. בקרב אל עלמיין השני, במסגרתו הביסו הבריטים את כוחותיו של רומל, השתתפו למעלה מ-1500 טנקים משני הצדדים.
בקיץ 1944 נחתו כוחות בעלות הברית המערביות בנורמנדי. בגל הראשון נכללו טנקי השרמן DD האמפיביים בנוסף לסוגים רבים של טנקים אחרים. הטנקים הגרמניים, ובמיוחד הטנקים הכבדים מדגם טיגר היוו יריב קשה לכוחות השריון הבריטיים והאמריקניים, אך בסופו של דבר העדיפות המספרית המוחצת ממנה נהנו כוחות בעלות הברית, שהסתמכו בעיקר על הטנקים הבינוניים האמריקנים מדגם M4 שרמן, הכריעה את הכף והביאה לניצחון. ב־1945 הסתיימה מלחמת העולם השנייה. היה ברור שבכל סכסוך עתידי יהיה לטנק תפקיד מכריע. במזרח ובמערב המתינו עשרות אלפי הטנקים שיוצרו להילחם בגרמניה לאויב חדש. מלחמת העולם השנייה הביאה להתפתחות אדירה בתחום הטנקים. השריון נעשה עבה יותר, חימוש הטנק היה לגדול יותר ולמדויק יותר, ופותחו תאוריות טקטיות ואסטרטגיות לשימוש בטנקים.
הטנק ממלחמת העולם השנייה ועד תחילת המאה ה-21: עלייתו של טנק המערכה
עם תחילת המלחמה הקרה בין הגוש הקומוניסטי למערב (ברית נאט"ו), היו חמושים שני הצדדים בטנקים ממלחמת העולם השנייה. בניסיונותיהם לייצר טנק שיתמזגו בו גם השריון והחימוש הכבד של הטנקים הכבדים, וגם המהירות ויכולת התמרון של הטנקים הבינוניים, הגיעו שני הצדדים לאותן מסקנות ופיתחו את טנק המערכה. טנק זה, שהראשונים מסוגו היו הצנטוריון, ה-T-54 והפטון, משלב בתוכו מהירות, שריון וחימוש, המתפשרות זו עם זו. כך נוצר מעין "האולר השווייצרי" של הטנקים: טנק שממלא את תפקיד כל סוגי הטנקים שקדמו לו (פרט לטנק הקל).
יצירת טנק המערכה התאפשרה בזכות התקדמות הטכנולוגיה בתקופה זו, ובייחוד בשיפור הרב בעוצמת המנועים, שהספקם היה למעלה מ-600 כוחות סוס בטנקי המערכה הראשונים וכ-1,500 כוחות סוס (1,100 קילוואט) בטנקי המערכה המודרניים. מנועים עוצמתיים אלה אפשרו לטנק לשאת שריון כבד במיוחד ותותח טנק גדול, תוך שמירה על יכולת ניידות ומהירות סבירות. השריון עובה באופן ניכר אך גם השתפר טכנולוגית והפך מלוחות פלדה למבנה מתוחכם עשוי מסגסוגות פלדה וחומרים מרוכבים, בנויים בגאומטריה משופעת, על מנת לספק מקסימום הגנה תוך הורדה במשקל. השריון המרוכב היה קל יותר מפלדה וסיפק הגנה טובה יותר. המדינות החזקות, ובהן ארצות הברית, ברית המועצות, הממלכה המאוחדת, גרמניה וישראל, פיתחו כל אחת שריון מרוכב שהרכבו ומבנהו הם סוד צבאי. כדי לחדור את השריון הכבד, גדל קוטר התותח הראשי של הטנק, בהתחלה ל-105 מ"מ ואחר כך ל-120 מ"מ בטנקים מערביים (ארצות הברית, מדינות ברית נאט"ו ובנות בריתן) ו-125 מ"מ בטנקים מזרחיים (ברית המועצות ובנות בריתה). תותחים אלה, שירו גם פגזי טנקים גדולים וחזקים יותר, סיפקו יותר אנרגיית לוע, שהייתה דרושה לחדור את השריון הכבד והמשוכלל באמצעות חודרן קינטי. במקביל פותחו גם פגזים המבוססים על רש"ק חלול לחדירת השריון. השיפורים הטכנולוגיים באו לביטוי גם במערכות בקרת הירי, השליטה והפיקוד, הניווט והקשר. שיפור חשוב נוסף היה הוספת אמצעי ראיית לילה כולל כוונת דימות תרמי המאפשרת לכוון על מטרות גם בחושך.
טנקי המערכה ממלאים עד היום תפקיד מרכזי בצבאות הגדולים, וכנראה ימשיכו למלא אותו גם בעתיד, ולו רק בשל יכולתם להטיל מורא באויב ולהפגין עוצמה. לטנק יש יתרון חשוב גם בלוחמה בשטח בנוי (לש"ב) - בכוח האש שלו, במיגון הכבד שלו ובאמצעי התצפית המתקדמים הוא מהווה בפועל מוצב נייד. הפיתוחים הטכנולוגיים מהשנים שאחרי המלחמה ניכרים בטנק היטב. מערכות ממוחשבות החליפו את האמצעים הפשוטים של העבר. תנאי הצוות השתפרו ללא הכר. שריון מתוחכם נוסף על שריון הפלדה הישן והסטנדרטי. טנקים עתידיים, כדוגמת הטנק PL-01 הפולני, משלבים אלמנטים של חמקנות ומערכת ירי משוכללת.
המאה ה-21: עימותים נמוכי עצימות, מותו של הטנק?
עם זאת, היו שדיברו על "מותו של הטנק" לנוכח הופעת אמצעים נגד טנקים הכוללים מסוקי קרב החמושים בטילי נ"ט שיכלו לבלום טורי שריון מרחוק, וכן רקטות נגד טנקים (כגון ה-RPG-7 הנפוץ) וטילי נ"ט שמתופעלים על ידי לוחם חי"ר פשוט (ואפילו לא סדיר) שמסוגלים לגרום נזק ולהשבית אפילו טנק מערכה כבד ויקר. מטעני גחון מאולתרים גדולים, שמיוצרים על ידי ארגוני טרור וגרילה, יכולים להשמיד אף את טנקי המערכה המתקדמים ביותר. השינוי באופי הלחימה מקרבות ענק של שריון בשריון ללוחמה אסימטרית בין צבא סדיר החמוש בכבדות בכלי טיס וטנקים מול צבא לא-סדיר וארגוני גרילה שחמושים בעיקר בנשק קל, מטעני חבלה וטילי נ"ט, ומסתתרים בלב שטח בנוי, הובילו לכך שהפוטנציאל של הטנק בלחימה נוצל באופן חלקי בלבד ושהשימוש בו היה מוגבל למדי. שינוי טקטי זה חיזק את הדיבורים על "מותו של הטנק" ומעבר לרכב קרבי משוריין קל יותר שיחליף אותו בתפקידו.
הטנק בישראל
חיל השריון הישראלי מפעיל טנקים מאז הקמתו במלחמת העצמאות. בשנותיו הראשונות הפעיל צה"ל טנקים ומשוריינים מכל הבא ליד, כאשר עד מבצע קדש הצטייד החיל בטנקים בינוניים וקלים מדגמי M4 שרמן, M51 סופר שרמן ו-AMX-13. בשנות ה-60 של המאה ה-20 החל צה"ל להפעיל טנקי מערכה, כאשר רכש טנקי צנטוריון בריטיים והסב אותם לטנקי שוט קל. טנקים אלה, בשיפורים ושדרוגים שונים, שירתו בצה"ל עד 1992, ולאחר מכן רבים מהם הוסבו לנגמ"שים כבדים בצה"ל, דוגמת הנגמחו"ן והפומ"ה. כמו כן רכש צה"ל מארצות הברית את טנקי הפטון מדגמי M48 ו-M60, אותם שיפר לטנקי המגח ששירתו עד אמצע העשור השני של המאה ה-21.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 פיתחה ישראל את המרכבה: טנק מערכה פרי תכנונה ותוצרתה של ישראל שמותאם במיוחד לצורכי צה"ל וכלל מספר תפישות תכנוניות חדשניות וייחודיות (כגון העברת המנוע לחזית ויצירת מסדרון אחורי לחי"ר). הדגם הראשון, מרכבה סימן 1, נכנס לשירות ב-1979 והשתתף במלחמת לבנון הראשונה. ב-2009 הפך המרכבה סימן 4מ למבצעי. טנק זה נחשב לאחד המתקדמים והממוגנים ביותר בעולם וכולל מתקדמת, מערכת ניהול קרב דיגיטלית המתקשרת עם שאר כוחות צה"ל כולל טנקים אחרים וחיל האוויר (צי"ד), תחמושת רב-תכליתית מתקדמת שמתאימה ללוחמה בשטח בנוי ופגיעה בחי"ר, מסדרון אחורי שמאפשר נשיאת חי"ר ומערכת הגנה אקטיבית לטנקים שמגינה על הטנק וצוותו מטילים.
מבנה הטנק ומאפייניו
הטנק המודרני מורכב משלושה חלקים עיקריים: תובה, צריח ותותח טנק.
ניידות
רובם המוחלט של הטנקים נעים באמצעות מזקו"ם (מערכת זחלים, קפיצים ומרכובים) ונהנים מיתרונותיה: יכולת העבירות המוגברת וחלוקת משקלו של הטנק על שטח פנים רחב (דבר המקטין את סיכויו לשקוע בקרקע בוצית). כדי להתגבר על מכשולים קשים כגון תעלות נגד טנקים, שדות מוקשים וברזלים נגד טנקים - מסתייעות יחידות שריון בליווי צמוד של יחידות הנדסה קרבית. לצד הטנקים הרגילים ניתן למצוא גם טנקי גישור (טנק שצריחו הוחלף במערכת גישור הידראולית), טנקי-דחפור, טנקי הנדסה (עם כף דחפור או אמצעים הנדסיים אחרים) ונגמ"שי הנדסה עם מגובים לפריצת שדות מוקשים. ניתן למצוא גם דחפורים ממוגנים שנלחמים לצד הטנקים. הדחפורים משמשים למילוי תעלות נ"ט, להערמת סוללות, לפריצת סוללות, לסלילת דרכים וכן לחפירת עמדות לטנקים.
שריון ואמצעי הגנה
החלק העיקרי במיגון הטנק הוא השריון. בתחילת דרכו היה שריון הטנק מורכב בעיקרו מלוחות פלדה שהגנו על הצוות מאש קלה ורסיסים. עם התפתחות נשק שחדר מעבר לשריון זה, החלו מתכנני טנקים לחפש דרכים למיגון טוב יותר של הטנק. בתחילה עיבו את הפלדה, אולם התוצאה הייתה עלייה במשקל הטנק שהקשתה על ביצועיו. צוות תכנון רוסי שתכנן את ה-T-34 מצא פתרון חלקי, בדמות שריון משופע. לוחות השריון בתובה ובצריח הונחו בזווית חדה ביחס לאנכי, לשם השגת תבנית בליסטית לעמידת הגוף בפני קליעים נגד-טנקים. נטייתו של שריון מהקו האנכי מעמידה למעשה בפני הקליע שכבת שריון עבה יותר על פני מסלול התעופה שלו. בנוסף, הזווית חדה שבין מסלול התעופה ללוח מגדילה את הסיכויים של החלקות הקליעים, בניגוד לשריון אנכי. לפיכך, לוח שריון בעובי 10 ס"מ לדוגמה, כשהוא נטוי בזווית של 60 מעלות מהקו האנכי, יהיה בעל "בסיס שריון" של 20 ס"מ. השריון המשופע הועתק עד מהרה על ידי כל הצבאות, ועד היום מתוכננים כל הטנקים, וכך גם כלי רכב משוריינים אחרים, בצורה זו.
שריון הטנק שופר גם בדרכים אחרות. נמצאו חומרים שונים שהיוו תוספת לשריון הפלדה והעניקו הגנה טובה יותר. בין חומרים אלה היו סגסוגות חזקות במיוחד וגם חומרים קרמיים. לכל מדינה יש את השילוב שלה של פלדה, סגסוגות, חומרים מרוכבים וחומרים קרמיים בשריון, כגון הצ'ובהם הבריטי, שהוא סוד צבאי. שריון כזה נקרא שריון מרוכב.
בנוסף ישנו המיגון הריאקטיבי. מיגון זה, שהשימוש הראשון בו נעשה על ידי ישראל, נועד להגן על הטנק מפני מטענים חלולים. בשנים האחרונות התפתח גם המיגון האקטיבי. מיגון זה נועד למנוע מהאיום לפגוע בטנק. הוא מחולק ל-"Soft Kill" (כגון שבשים כנגד טילי נ"ט) הגורם לאיום להחטיא את הטנק, ול-"Hard Kill" המשמיד את האיום בעודו באוויר. דוגמאות למיגון אקטיבי שמיירט את האיום הוא מערכת "מעיל רוח" הישראלית או הארנה הרוסית.
המשקל הרב של מיגון הטנק מאלץ את מתכנניו לתעדף בין האזורים והכיוונים השונים בטנק, בהתאם לייעוד הטנק ולאיומים בהם הוא צפוי לעמוד. ככלל, עיקר מיגון הטנק נמצא בחזיתו, שכן הטנק תוכנן במקור לפרוץ את קווי האויב, להסתער ולהילחם מול אויב חזיתי. עובדה זו מהווה חיסרון מהותי בעת לחימה בעצימות נמוכה, בה הטנק מאוים ומטווח מאגפיו ואף מצידו האחורי.
נקודת תורפה נוספת של הטנקים היא פגיעותם להתקפה מן האוויר. זאת מכיוון שהחלק העליון של הטנק אינו משופע, והשריון בו לרוב דק יותר. על כן קבוצת טנקים צריכה ליווי צמוד של כוחות נ"מ. מאותה הסיבה טנקים נייחים פגיעים לתקיפות ארטילריות. נקודת תורפה נוספת של טנקים היא הפגיעות למטעני גחון. ישנם אמצעי מיגון לגחון הטנק (כגון פלטות נוספות או מגובים כנגד מוקשים), אך לרוב התקנתם פוגעת בניידות הטנק.
נשק
הטנקים הראשונים היו חמושים במקלעים ובתותחים קלים. בתחילה לא היה הצריח מסתובב ב־360 מעלות, ולכן נדרש חימוש משני בשני צידי הטנק. היו גם טנקים בעלי כמה צריחים, או טנקים שחימושם העיקרי בתובה ועשו שימוש בצריח קטן עם תותח בקוטר קטן. דגמים אלו נעלמו לחלוטין במלחמת העולם השנייה. מאז לטנקים יש צריח אחד המסתובב ל־360 מעלות ובו תותח טנק אחד (כיום התותח הוא בקוטר של 105–125 מ"מ) ומקלע מקביל, בנוסף לחימוש משני כמו מקלע מפקד ומדוכות עשן.
טיווח ובקרת אש
אחד מהמרכיבים החשובים בטנק הוא כוח האש. לכוח האש אחראי בעיקר התותח. את עוצמת כוח האש לא קובעים רק טווח התותח ויכולת ההשמדה שלו, אלא גם יכולתו לפגוע במטרות ממרחקים גדולים תוך כדי תנועה. האמצעים שמשמשים לכיוון התותח למטרתו נקראים אמצעי טיווח ו. אמצעים אלה השתנו רבות במהלך השנים, מ-1916, אז התגלגל הטנק הראשון בקרב על הסום ועד היום.
במלחמת העולם הראשונה נעדרו מתותחי הטנקים אמצעים לבקרת אש. התותחן כיוון את התותח ידנית, לפי ניסוי וטעייה. במלחמת העולם השנייה המצב היה שונה. הטנקים נעשו מהירים יותר, תותחיהם - ארוכי טווח ומדויקים יותר, והחשוב מכל - השתנה תפקיד הטנק בשדה הקרב. עתה הוא נדרש להשמיד טנקי אויב בקרבות תנועה מהירים. כתוצאה מכך עלתה מאוד חשיבותה של בקרת האש. במלחמת העולם השנייה היו אמצעים פרימיטיביים לבקרת אש.
בשנות השמונים הוחלף המחשב הבליסטי במחשבים אלקטרוניים מתוחכמים. הם מחשבים לא רק את הטווח אלא את זווית הטנק (שיפוע הקרקע שעליה הוא נמצא), ובגרסאות חדשות יותר אף את בלאי התותח, נתוני מזג אוויר ואקלים כמו לחץ אטמוספירי, לחות וטמפרטורה. בנוסף ישנה אפשרות לירי על מטרה בתנועה, כאשר התותחן עוקב אחר המטרה, המחשב לומד את מהירותה וכיוונה, ומפצה על כך לפני הירי. המערכות החדשות כוללות גם אפשרות לתיקון קבוע מראש, שעל מנת לבצעו די בלחיצת כפתור, זאת כדי לאפשר זמן קצר לבין הירייה הראשונה והשנייה כשיש החטאה. הודות למערכות אלה הטנק המודרני מסוגל לפגוע במטרתו מאלפי מטרים, ופגיעות נעשות לעיתים קרובות בפגז הראשון, בניגוד לעבר שבו היה צורך בכמה תיקונים.
תחמושת
תחמושת תותח הטנק מגיעה בתצורת כדור, כלומר פגז אחוד עם תרמיל המכיל חומר נפץ הודף (לרוב גרגרי אבק שרפה) ותחל, ולכן נקראת "כדור טנק". התרמיל המכיל את חומר הנפץ ההודף בנוי ממתכת כדוגמת פליז אך בפגזים מודרניים הולך ורווח השימוש בתרמילים העשויים מחומר מתכלה, הנשרף בזמן הירי וחוסך את הצורך להתמודד עם פינויו מהטנק לאחר שהפגז נורה.
הסוגים העיקריים של פגזים שבהם משתמש הטנק הם:
אופטיקה
חימוש הטנק כולל אמצעים אופטיים למספר מטרות:
אמצעי התצפית היעיל ביותר הוא עדיין עין בלתי מזוינת, או עין חמושה במשקפת. כאשר מפקד הטנק מוציא את ראשו מחוץ לטנק הוא יכול להבחין באויבים ובמכשולים טוב יותר מאשר דרך פריסקופ או אמצעי ראייה אחר מתוך הטנק, אולם במצב כזה המפקד חושף את עצמו לפגיעה. בצבאות שונים קיימת מדיניות שונה לגבי צורת התצפית הרצויה בעת קרב. ברוב הצבאות ההנחיה היא כי יש לתצפת אך ורק מתוך הטנק.
תקשורת
הטנקים הראשונים לא צוידו באמצעי תקשורת חיצוניים או פנימיים ראויים לשמם. התקשורת בין טנקי מלחמת העולם הראשונה וסביבתם נעשתה בסימני דגלים, ביוני דואר (כאשר הטנק נתקע מאחורי קווי האויב), ובסימני ידיים. רק לקראת סוף המלחמה צויד חלק קטן מהטנקים במכשירי קשר רדיו. בתוך הטנק היה המצב לא פחות קשה, והתקשורת נעשתה בהלמות פטיש על גוף המתכת או בסימני ידיים. במלחמת העולם השנייה השתפר המצב בהרבה. הגרמנים היו הראשונים להכניס קשר רדיו בקנה מידה גדול לטנקים שלהם, ובסופו של דבר כל טנק בצבאות הלוחמים צויד לפחות בקשר חיצוני. חלק ניכר צוידו גם בקשר פנימי. במלחמה הקרה צוידו כל הטנקים בקשר חיצוני המאפשר לתקשר עם הטנקים האחרים, וקשר פנימי המאפשר תקשורת בין חברי הצוות.
השלב הבא בהתפתחות הקשר בטנקים (במאה ה־21) הוא שילובן של מערכות ניהול קרב דיגיטליות המאפשרות תקשורת בין הטנקים השונים לכוחות אחרים בשטח, וכן קבלת תמונה מלאה של שדה הקרב (היכן נמצאים טנקים אחרים, היכן מצויות מטרות שאותרו על ידי מזל"טים). כיום, מערכת מעין זו מותקנת בעיקר בטנק מרכבה סימן 4 אך מותקנת בהדרגה בטנקי מרכבה ישנים יותר. מערכות דומות מפותחות גם בידי צבאות זרים.
צוות הטנק
הטנק מכיל צוות לוחמים קטן (המכונים "טנקאים", "טנקיסטים" או "שריונרים"), שלושה עד שישה איש, בסוגי טנקים שונים יש מקצועות שונים או שילוב מקצועות שונה. בין המקצועות המקובלים ניתן למנות:
בטנקים מערביים מודרניים יש בדרך כלל 4 אנשי צוות: מפקד טנק, תותחן, טען-קשר ונהג. בטנקים רוסיים מודרניים יש רק 3 אנשי צוות: מפקד טנק, תותחן ונהג, זאת בגלל הימצאותה של מערכת טעינה אוטומטית לפגזים.
סוגי טנקים
הטנק הראשון היה טנק סימן 1 הבריטי. טנק זה היה קיים בשתי גרסאות, שהיוו למעשה את שני סוגי הטנקים הראשוניים:
עם המשך פיתוח הטנקים נוצרו סוגי טנקים רבים. שיטת הסיווג לפי משקל לא הייתה מספקת, שכן המשקל בלבד לא הספיק לקביעת סוג הטנק. טנק שנחשב כבד במדינה אחת, היה בינוני במדינה אחרת. לכן מדינות החלו לסווג טנקים על פי תפקידם בשדה הקרב בהתאם לתורת הלחימה של המדינה הספציפית. כך נוצרו טנקי החי"ר, טנקי השיוט\פרשים, ולבסוף טנקי המערכה העיקריים.
הלחימה נגד הטנקים
כניסת הטנקים לשדה הקרב הביאה לפיתוח מגוון גדול של אמצעים שנועדו להקשות על הטנק בביצוע משימתו או לפגוע בו ולנטרלו כליל, ומכונים בשם הכולל "אמצעים נגד טנקים" או אמצעי נ"ט. אמצעים אלה כוללים מכשולים יבשתיים (כגון תעלות נ"ט, מחסומי בטון ייעודיים, מחסומי ברזל ייעודיים, מוקשים ומטעני גחון), ארטילריה ייעודית, כלי רכב ייעודיים (כגון משחיתי טנקים ורכבים קלים נושאי תול"ר), כלי טיס שיעודם העיקרי תקיפת טנקים וכלי רק"מ (כגון מטוס הA-10 ת'נדרבולט II ומסוקי קרב כדוגמת AH-1 קוברה ו-AH-64 אפאצ'י) וכן כלי נשק הנישאים בידי חי"ר (כגון רקטות נ"ט וטילי נ"ט). כמו כן, בוצעו שינויים בטנקים עצמם, כדי להתאימם ללחימה בטנקים אחרים (קרבות שריון בשריון - שב"ש).
מלבד האיום של טנקים כלפי טנקים אחרים, נראה כי האיום הגדול והאפקטיבי ביותר לטנקי מערכה מודרניים הוא מצד טילים מונחים נגד טנקים (ATGM, טילי נ"ט). טילים קטנים וזולים יחסית לטנק (עלותם נעה בין אלפי דולרים למאות אלפי דולרים), המתופעלים בידי אדם או שניים, עלולים להשמיד טנק ששויו מיליוני דולרים על צוותו. טילים אלה בנויים לרוב עם ראש קרבי המבוסס על מטען חלול ולעיתים כולל אף מטען חלול כפול (טנדאם) על מנת לחדור מיגון ריאקטיבי.
השוואה בין טנקי מערכה מודרניים
השוואה בין טנקי מערכה מודרניים המובילים בעולם במאה ה-21
יוביסופט מונטריאול
הסטודיו נפתח בשנת 1997, תחילה במימון ממשלתי. החברה הצרפתית Ubisoft פתחה את סטודיו בסביבת קהילת דוברי הצרפתית בקוויבק והשתוקקה להתפתח אל השוק בצפון אמריקה.מרטין טרמבליי מונה לסמנכ"ל החברה וקודם להיות המנכ"ל כשנה מאוחר יותר.
היסטוריה
יוביסופט מונטריאול נוסדה בשנת 1997 וכיום מועסקים שם מעל 2100 עובדים במונטריאול. הפתיחה של החברה הייתה במקביל לפיתוח משחק וידאו הראשון שלהם. גורמים נוספים לבחירת מונטריאול על פני ניו ברונסוויק היו דמי השכירות הנמוכים במונטריאול, העובדים דוברי הצרפתית שם שהיו משכילים עד מאוד, והאמונה הרווחת שמונטריאול היא עיר יצירתית. היצירה הגדולה והמשמעותית של חברת יוביסופט מונטריאול סללה את דרכם המוצלחת- שתי הממשלות, המחוזית והפדרלית נרתמו לסבסוד חברות משחקי הווידאו. במהרה הם הביאו לנהירה של ענקיות חברות הווידאו Edios, THQ, EA, האחים וורנר ועוד.
החלטתם של יוביסופט מונטריאול להקים את החברה במפעל טקסטיל נטוש בשכונת "מייל אנד" (באנגלית: Mile End) שינתה בתכלית את נוף ותכליתה של השכונה. עקב ההחלטה הזאת, שכונת "מייל אנד" הפכה מאזור הידוע בדמי השכירות הנמוכים ובמחסור בעסקים למקום שנהרו אליו צעירים משכילים, מקצועיים ובמהרה הפכה השכונה לאזור עסקים לוהט. דבר דומה קרה בוונקובר וטורונטו כשחברות משחקי וידאו העבירו לשם את משרדיהם לאזורים בעלי דמי שכירות נמוכים והפכו אותם לשכונות פופולריות. בוונקובר חברת EA פתחת שם את בת חברתה EA ונקובר שנמצאת ב-Yaletown. המעבר הזה הפך את האזור שהיה מהול בכמה עסקים קטנים אל שילוב מדהים של משרדים ובתי מגורים, כשהאוכלוסייה עלתה מ-40 אלף ל-110 אלף נפש. במקביל, כשחברת יוביסופט פתחה בטורונטו חברה שלה, הם בחרו במפעל תעשייתי שהיה מוקף במסעדות מזון מהיר. כעת, נוספו לשם יחידות דיור רבות מעבר לרחוב (כשכול יחידה מתחילה מ-600 אלף דולר).
בתחילה, הסטודיו השיק משחקים כגון; דונלד דאק, וסדרת פליימוביל. בשנת 2000, החל הצוות לעבוד על פיתוחו של הכותר הראשון בסדרה "ספלינטר סל" מאת טום קלנסי. המשחק הושק לראשונה בנובמבר 2002 וזכה לביקורות מזהירות, IGN נתנו לו את התואר:"המשחק הטוב ביותר לאקסבוקס השנה!" והמשיכו בביקורת וכתבו שזהו המשחק שהעלה את חברת יוביסופט מונטריאול על גבי המפה. בשנת 2005, ממשלת קוויבק העניקה לחברה 5 מיליון דולר כדי שיתרחבו. ברבות הזמן הסכום הכפיל ושילש עצמו עד 19 מיליון דולר ובשנת 2013, הכריזה החברה שהם מתכננים להעסיק עוד 1400 עובדים חדשים, מה שיהפוך את יוביסופט מונטריאול לאולפן מפתחי המשחקים מהגדולים בעולם.
בשנת 2006, עזב מרטין טרמבליי את יוביסופט מונטריאול והפך להיות נשיא אולפני Vivendi Games הבינלאומיים. כשאת מקומו תפס יאניס מאלט, מפיק הסדרה "הנסיך הפרסי" שמילא את תפקידו ועמדותיו של מרטין במלואם.
מערב המידלנדס
אזור מערב המידלנדס (באנגלית: West Midlands) הוא אחד מתשעת אזורי אנגליה.
שלטון מקומי
מחוז שייר = † | מחוז מטרופולין = *
אלאוטריו סאנצ'ס
אלאוטריו סאנצ'ס רודריגס (Eleuterio Sánchez Rodríguez; נולד ב-15 באפריל 1942, מוכר גם בכינויו "El Lute" - אל לוּטֵה), פושע עבר מפורסם ביותר בספרד וסופר בהווה.
חייו
סאנצ'ס נידון ל-6 חודשי מאסר בעוון גנבתן של שתי תרנגולות. זמן קצר לאחר מכן, לאחר שסיים לרצות את עונשו ובגלל עברו הפלילי, נגזר עליו ב-1965 עונש מוות בגין שוד חנות תכשיטים במדריד שבמהלכה נרצח המאבטח. סאנצ'ס טען כי אינו אשם ברצח אלא היה "שעיר לעזאזל" שנוח להאשימו בהתחשב בעברו הפלילי וברקע הסוציו-אקונומי הנמוך שלו. עונשו הומתק לתקופת מאסר של שלושים שנה בכלא צבאי. כל אותה עת המשיך סאנצ'ס לטעון לחפותו ונלחם בכול מאודו נגד הרשעתו זו. נמלט מספר פעמים מהכלא ונודע ברחבי ספרד כ"פושע המבוקש ביותר".
למרות שנכנס לכלא כאיכר אנאלפבית, הוא לימד את עצמו קרוא וכתוב, התקדם ורכש תואר במשפטים, כתב מספר ספרים והמשיך במאבקו חסר הפשרות כדי לטהר את שמו. ספרו פורסם בזמן שהותו בכלא תחת השם הספרדי "Camina o revienta" ובתרגום לעברית: "דלג הלאה או תמות". ב-20 ביוני 1981 הוא קיבל חנינה.
סאנצ'ס חי בעבר בטומארס, עיירה במחוז סביליה שבדרום ספרד, עם אשתו השנייה ושני ילדיה, חיים רגילים למדי אשר העידו כי ביקש להשאיר מאחוריו את התדמית העבריינית שדבקה בו. ב-2006 התלוננה אשתו למשטרה בגין "יחסו הלא תקין" כלפיה והביאה למעצרו. לאחר זמן מה, הוא שוחרר.
סיפורו של סאנצ'ס בתרבות הפופולרית
סיפורו היווה מקור השראה גם לשני סרטים בבימויו של ויסנטה ארנדה: הראשון, סדרה שמנתה שלושה פרקים תחת השם "El Lute: Camina o revienta" שנעשתה ב-1987 והשני, "El Lute II: Mañana seré libre" שנעשה ב-1988. אימנול אריאס גילם את דמותו של סאנצ'ס.
Oh, Pretty Woman
Oh, Pretty Woman (תרגום חופשי: הו, אישה יפה) הוא שיר מאת רוי אורביסון שפורסם במקור באוגוסט 1964 וזכה להצלחה עולמית. השיר נשאר שלושה שבועות ברצף במקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקני, זאת בעת שלהיטי להקת הביטלס שלטו בעשרת המקומות הראשונים.
השיר דורג במקום ה-222 ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון. כמו כן השיר נכלל ברשימת 500 השירים שעצבו את הרוק אנד רול.
היסטוריה
השיר נכתב על ידי אורביסון וביל דס, בהשראת אשתו הראשונה של אורביסון, קלודט פראדי (Claudette Frady). אורביסון ודס היו בביתו של אורביסון בעת כתיבת השיר, וניסו למצוא השראה על ידי כתיבת כל מה שעלה במוחם. לאחר שקלודט ציינה בפניהם כי בכוונתה ללכת לעיר לקניות, אורביסון שאל אותה בתגובה אם היא זקוקה לכסף, ודס ציין בתגובה לכך "אישה יפה לא צריכה כסף". בעקבות כך אורביסון החל לשיר "Pretty woman walking down the street". לטענתם של דס ואורביסון עד שקלודט חזרה מהחנות, אורביסון ודס הספיקו לכתוב את כל השיר.
שלושה נגני גיטרה השתתפו בהקלטת השיר המקורי – בילי סנפורד, ג'רי קנדי וויין מוס.
הסינגל, מכר בעשרת הימים הראשונים לאחר צאתו לחנויות, יותר עותקים מכל סינגל עד אותו היום, ומאוחר יותר אף שבר את שיא המכירות של שבעה מיליון תקליטים.
אזכורים בתרבות
השיר היה שיר הנושא העיקרי בפסקול הסרט "אישה יפה" משנת 1990 בכיכובם של ריצ'רד גיר וג'וליה רוברטס. על אף שבתחילה השם של הסרט היה אמור להיות שונה, יוצרי הסרט החליטו בסופו של דבר לרכוש את הזכויות לשימוש בשם השיר כשם של הסרט.
כמו כן, השיר נכלל לאורך השנים גם בסרטים שונים, בהם "טיפשים בלי הפסקה", "חלומות צעירים" (Weird Science) ובסדרת הטלוויזיה "פיוצ'רמה".
משאללה אבן את'רי
חייו
משאללה היה אסטרולוג ואסטרונום פרסי-יהודי, שפעל בעיר בצרה. הוא היה בין האסטרולוגים הבולטים של סוף המאה השמינית לספירה בזמן הח'ליפים אל-מנסור עד אל-מאמון. תרגום השם משאללה הוא "מה שאלוהים רצה" או "כך רצה אלוהים". בלטינית שמו נכתב "מסלה" (Messala) והמכתש Messala שבירח נקרא על שמו.
יחד עם א-נאובח'ת הפרסי היה משאללה בין האסטרולוגים המובילים שבחרו, בשנת 762 לספירה, את היום המתאים ביותר (מבחינה אסטרולוגית) לייסוד העיר בגדאד. ההיסטוריון השיעי מהמאה העשירית אבן א-נדים מייחס לו 21 ספרים, רובם באסטרולוגיה, אבל חלקם גם על אסטרונומיה, וספריו מלמדים אותנו מה היה ידוע במאה השמינית אודות האסטרונומיה של היוונים, הפרסים והסורים. חלק מספריו של משאללה ידועים לנו רק מתרגומים ללטינית, והמקור אבד. ספריו הפכו עם הזמן לספרי יסוד בכל המזרח התיכון, ולאחר תרגומם ללטינית במאה ה-12 - גם באירופה.
ההיסטוריון אבן א-נדים כתב ששמו היה מישה, ולכן משערים ששמו העברי היה מנשה או יתרו.
ספריו
עם ספריו נמנים:
.ai
.ai היא סיומת האינטרנט (ccTLDs - Country Code Top Level Domains) הלאומית של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים באנגווילה, ונרשמה בשנת 1995. בסיומת נעשה שימוש גם מחוץ לאי אנגווילה, חברות מסוימות מחליטות להשתמש בסיומת זו כחלק מעליית האינטליגנציה המלאכותית (Artificial intelligence).
סיומת אינטרנט משנית
הרשמות אתרי אינטרנט בסיומות אינטרנט משניות כמו off.ai, com.ai, net.ai ו-org.ai זמינות ברחבי העולם ללא הגבלה, אך נראה שלא מרבים להשתמש בהם. מאז 15 בספטמבר 2009, הרשמות אתרי אינטרנט בסיומות .ai זמינות לכל אחד בכל רחבי העולם.
יעקב בוקארה
רבי יעקב בוקארה (נקרא גם אבוקארא; ג אדר ב' תר"ג, 15 במרץ 1843 – ב' בטבת תש"א, 1 בינואר 1941) היה רב ומנהיג ציוני בתוניסיה. שמש כדיין בית הדין של יהודי תוניסיה ומשנת 1914 ועד פטירתו שימש כרב הראשי של קהילת יוצאי ליבורנו בתוניסיה (גראנה). בנו של רבי אליהו בוקארה, ובן לשושלת רבנים שישמשו בהנהגה של קהילת יוצאי ליבורנו. בוקארה נולד ופעל בעיר תוניס. ניקבר בבית הקברות בורג'ל. בשנת 1984 הועלו עצמותיו לישראל ונטמנו בהר הזיתים.
פועלו
שימש כציר בקונגרס הציוני העשירי בשנת 1911, כנציג יהדות תוניסיה. הייתה זו הפעם הראשונה שיהודי תוניסיה יוצגו בקונגרס הציוני. יסד את האגודה הציונית "אגודת ציון" ביחד עם אלפרד ואלנסי ויוסף בראמי. ב 1914 הקים את האגודה הציונית "יושבת ציון" בגלל הרצון להקים אגודה ציונית עם אוריינטציה יותר דתית ברוח המזרחי. וזאת, כנראה בעקבות חילוקי דעות עם המייסדים האחרים של "אגודת ציון" שהיו משכילים. אגודת "יושבת ציון שמה דגש על לימוד העברית.
פעל להבנה וקשרים בין הדתות וניהל קשרים עם הבישופ של תוניסיה. בשנת 1930 השתתף כנציג יהודי תוניסיה, ביחד עם הרב הראשי של קהילת התואנסה הרב יוסף גז, בקונגרס האויכריסטי הבינלאומי בעיר קרתגו. היה זה הקונגרס האוכריסטי הראשון שנערך על אדמת באפריקה. בעקיבות פעילותו זו קיבל מדליית הוכרה מהאפיפיור פיוס האחד עשר.
הוציא לאור את הספר "בן אברהם" שחיבר רבי אברהם אבוקרא. וכן את הספר "אסור והיתר" של רבנו ירוחם שכתב ידו היה בעיזבונו של רבי אברהם אבוקרא.
ג'נאתא
ג'נאתא (ערבית: ﺠﻨﺎﺘﺎ) הוא יישוב פלסטיני בצפון חבל יהודה, 5 ק"מ דרומית לבית לחם, בנפת בית לחם. הכפרים הסמוכים ליישוב כוללים את הינדזה בצפון, ואת תוקוע מדרום. הוא ממוקם 570 מטר מעל פני הים. שטח הקרקע הכולל הוא 11,901 דונם, מתוכם 319 שטח בנוי. חלק ניכר משטח זה משמש לקרקע חקלאית. ו-277 דונמים הופקעו על ידי ממשלת ישראל ליישובים ולבסיס צבאי בסביבה.
במפקד 2007 של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה האוכלוסייה ביישוב 5,416 נפש, המהווים 860 משקי בית. המשפחות העיקריות ביישוב הן: אל-עסאקרה, א-זיר, אל-מועטי, אל-אורוג', אל-חרימי, שאווריה, סלאחאת, ותיניח. כ -60% מכוח העבודה של העיר עוסק בחקלאות, כ-15% עובדי הרשות הפלסטינית, והיתר עובדים בשוק העבודה הישראלי ומגזר השירותים והתעשייה.
שמעון בז'רנו
שמעון בז'רנו (28 בספטמבר 1910 - 17 באוקטובר 1971) היה איש ציבור ותעשיין ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים בכנסת השנייה והשלישית.
ביוגרפיה
בז'רנו נולד בפלובדיב שבבולגריה בבית ציוני. אביו מיכאל, ודודו מרקו רומנו היו מראשי התנועה הציונית בבולגריה. הוא למד בגימנסיה בשווייץ וסיים את לימודיו האקדמיים בכלכלה באוניברסיטת מילנו. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם שלושת אחיו והתיישב בתל בנימין שברמת גן.
במשותף עם אחיו הקים את בית החרושת לסיגריות "אחים בז'רנו". לאחר מכן רכשו ביחד עם דודם מרקו רומנו את בית החרושת "עסיס". פעילותו בתחום התעשייה והכלכלה נמשכה במרוצת השנים בהיותו חבר הנשיאות של הוועד הפועל בהתאחדות בעלי התעשייה. כמו כן כיהן בז'רנו כחבר הוועדה המייעצת של בנק ישראל וחבר דירקטוריון בנק לאומי.
בשנים 1951–1959 כיהן כחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים והיה חבר ועדת הכלכלה, ועדת הכספים וועדת העבודה.
נפטר בגיל 61 שנים, ב-17 באוקטובר 1971.
רחוב האחים בז'רנו ברמת גן נקרא על שמו ושם אחיו.
פיהררבונקר
הפיהררבונקר (בגרמנית: Führerbunker, קרי: הבונקר של הפיהרר) היה בונקר הפיקוד הראשי והאחרון של אדולף היטלר, הפיהרר של גרמניה הנאצית בשנים 1933–1945 בברלין. היטלר שהה בבונקר מ-16 בינואר 1945 ועד להתאבדותו ב-30 באפריל 1945. אתר הבונקר נמצא במרחק הליכה של כ-15 דקות לערך מתחנת הרכבת התחתית של כיכר פוטסדאם.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה
היטלר עבר להתגורר בבונקר ב-16 בינואר 1945, עם מזכירו האישי מרטין בורמן, פילגשו אווה בראון ושר התעמולה יוזף גבלס ומשפחתו. בבונקר שירתו עשרות אנשי צוות, שעזבו ברובם ב-22 וב-23 באפריל, לפני כיבושה של ברלין על ידי הצבא האדום. היטלר התחתן עם אווה בראון ב-29 באפריל, וב-30 באפריל סוברים ששניהם התאבדו. לא נמצאו ראיות משמעותיות לקבוע זאת בוודאות, מאחר שהגופות הובלו לשריפה בכניסה אל הבונקר, ולא ניתן היה לזהות את הגופות. יוזף ומגדה גבלס הרעילו את ששת ילדיהם והתאבדו ב-1 במאי, ובאותו יום בורמן עזב את הבונקר. כוחות הצבא האדום שכבשו את הבונקר ב-2 במאי מצאו בו אנשי צוות מעטים.
הבונקר בתרבות
הסרט הגרמני "הנפילה" (2004, במאי - אוליבר הירשביגל) עוסק בימים האחרונים בבונקר, ומתאר את ההתרחשויות לפני נפילת ברלין והתאבדות ראשי המשטר.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (רומניה)
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (ברומנית: Partidul Social Democrat ובראשי תיבות: PSD) ברומניה המודרנית נוסדה ב-16 ביוני 2001, כאשר התאחדו מפלגת הדמוקרטיה הסוציאלית ברומניה והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית.
פעילות
בבחירות של שנת 2004 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית התמודדה ברשימה משותפת עם המפלגה ההומניסטית הרומנית וקיבלו יחד 37,16% מהקולות לסנאט ו-36,64% מהקולות לבית הנבחרים והיו בכך לסיעה הגדולה ביותר. למרות תוצאות אלה, מועמד המפלגה לנשיאות רומניה, אדריאן נסטאסה, לא נבחר והמפלגה איבדה את מוקד הכוח העיקרי. לאחר הבחירות התפרקה השותפות בין המפלגות, כשהמפלגה ההומניסטית בחרה להצטרף לקואליציה, בעוד שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית נשארה באופוזיציה.
בבחירות של 2008 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית השתתפה ברשימה משותפת עם המפלגה ההומניסטית, שבינתיים שינתה את שמה למפלגה הקונסרבטיבית. הרשימה המשותפת לקחה חלק לאחר הבחירות בהרכבת הממשלה החדשה, אך באוקטובר 2009 פרשה ממנה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לאופוזיציה.
ב-2012, בעקבות הדחת הממשלה על ידי הפרלמנט, הנשיא, טראיאן בססקו, הטיל את הרכבת הממשלה החדשה על נציג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ויקטור פונטה.
הפעם האחרונה, נכון לדצמבר 2021, ראש הממשלה האחרון מטעם המפלגה היא ויוריקה דנצ'ילה, שממשלתה הופלה בנובמבר 2019, ושאר ראשי הממשלה שהחליפוה הם מהמפלגה הלאומית ליברלית.
שונטל
שונטל ליין (באנגלית: Shontelle Layne, נולדה ב-4 באוקטובר 1985) ידועה יותר בשם הבמה שלה שונטל היא זמרת ויוצרת מברבדוס.
2008–2009: אלבום בכורה
ב-18 במרץ 2007 יצא השיר "Roll It", שיתוף פעולה של שונטל וריהאנה. בתחילת 2008 החלה שונטל לעבוד על אלבום הבכורה שלה. הסינגל הראשון מהאלבום היה "T-Shirt" שיצא ב-15 ביולי 2008 והגיע למקום הראשון במצעד ה-R&B בממלכה המאוחדת. אלבום הבכורה של שונטל נקרא "Shontelligence" ויצא ב-18 בנובמבר, האלבום הגיע למקום ה-24 במצעד הבילבורד עם מכירות של למעלה מחמישים אלף עותקים בארצות הברית. הסינגל השני מהאלבום היה שיתוף פעולה עם הזמר אקון בשיר "Stuck with Each Other" אשר יצא ב-10 בפברואר 2009. השיר זכה להצלחה ואף יצאה לו גרסת רמיקס והוא נכלל מאוחר יותר בפסקול הסרט וידויים של שופהוליק.
בתחילת 2009 השתתפה שונטל בתור מופע חימום בסיבובי הופעות של הניו קידס און דה בלוק ושל ביונסה נואלס. ב-9 ביוני יצא השיר "Battle Cry" אשר היה הסינגל השלישי והאחרון מהאלבום.
2009–2010: אלבום שני
הסינגל הראשון מהאלבום היה "Impossible". השיר זכה להצלחה רבה, הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי וזכה למעמד פלטינה בארצות הברית עם מכירות של למעלה ממיליון עותקים. בדצמבר 2012 ביצע מתמודד העונה התשיעית של תוכנית הכישרונות האקס פקטור, ג'יימס ארתור, גרסת כיסוי לשיר של שונטל ומכר למעלה ממיליון עותקים לגרסתו לשיר. ב-31 באוגוסט יצא הסינגל השני מהאלבום אשר היה "Perfect Nightmare". אלבומה השני של שונטל נקרא "No Gravity" ויצא ב-21 בספטמבר 2010. בעבודה על האלבום היו שותפים אומנים כמו The-Dream וברונו מארס. הסינגל השלישי והאחרון מהאלבום היה "Say Hello to Goodbye" אשר יצא ב-15 במרץ 2011. בסוף 2010 כתבה שונטל את השיר "Man Down" אשר נכלל באלבומה החמישי של הזמרת ריהאנה.
2011–הווה: אלבום שלישי
ביולי 2011 חשפה שונטל פרטים על אלבומה השלישי וגילתה כי עזבה את חברת ההקלטות מוטאון ועברה ליוניברסל ריפבליק רקורדס. אלבומה השלישי היה אמור לצאת בתחילת 2013 אך בגלל בעיות טכניות לא יצא עדיין.
בשנת 2013 פורסם הסינגל "Don't Call Me" בה היא התארחה לצד הראפרים ראקים וDMX. בשנת 2016 פורסם הסינגל "Count On Me", שירו של טוני נורוויל.
נוקואלופה
נוקואלופה (בטונגאית: Nuku'alofa) היא עיר הבירה של טונגה. בעיר מתגוררים כ־23,200 תושבים (נכון ל־2016). העיר ממוקמת על חוף האי טונגטפו, ומהווה מרכז הכלכלה, המסחר, העסקים וכן המרכז התחבורתי והתרבותי של טונגה. בעיר ממוקם ארמון המלוכה וכן כל בנייני הממשלה.
עיקר כלכלת העיר מתבססת על ייצוא קופרה, בננות, וניל, ועבודות יד.
היסטוריה
האזור נבחר כמקום מגורי בית המלוכה על ידי טואי קאנאקופולו (Tu'i Kanokupolu) בשנת 1795 לערך, בשל הנמל הסמוך, ובית המלוכה עבר ממואה לנוקואלופה, אף שמואה נותרה הבירה הרשמית. טופו מאלוהי בנה במקום מצודה בתחילת המאה ה-19.
בשנת 1837 כבש ג'ורג' טופו הראשון את המקום, ולוחמיו קיבלו אדמות סביב המצודה, והחלה להתפתח העיר. העיר הפכה רשמית לבירה על ידי טאופאאהו הראשון בשנת 1845.