cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרס פריצת הדרך במתמטיקה
פרס הגבולות החדשים על שם מרים מירזאח'אני
שנת 2021 שנת 2022 שנת 2023
קרמיקה ישראלית
תיעוש
על הידועים שבמפעלים וסדנאות אלו נמנו "כל-קרמיק" (חיפה), "קרנת" (קרמיקה נתניה), "בית הלחמי" (תל אביב) "ברור חיל" (ברור חיל), "קרמיקלין" (נס ציונה), "פלקרמיק" (חיפה), "בית היוצר" (רמת גן/פתח תקווה), סדנת הקרמיקה של כפר מנחם ועוד. עם זאת, שני המפעלים העיקריים היו מפעל "לפיד" (1951) ומחלקת האמנות של "חרסה" ששילבו טכניקות מתועשות עם עיצוב ועשייה ידנית.
פרנסיס רוני
לורנס פרנסיס רוּני השלישי (באנגלית: Laurence Francis Rooney III; נולד ב-4 בדצמבר 1953) הוא פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-19 של מדינת פלורידה. טרם היבחרו לקונגרס, כיהן רוני כשגריר ארצות הברית בקריית הוותיקן בשנים 2005–2008. באוקטובר 2019 הכריז רוני כי אין בכוונתו להתמודד לתקופת כהונה שלישית בבית הנבחרים, וכהונתו הסתיימה בראשית ינואר 2021.
קרמיקה ישראלית
תיעוש
הכלים שעיצבו בשני המפעלים היו בעלי סגנון מודרניסטי, והתאפיינו בנטייה לשימוש בשפה גאומטריות ובעיטור מופשט ברובו. עיצובים אלו הושפעו ממסורת העיצוב המודרניסטי, מדגמים שיוצרו באירופה באותה עת, וכן ממה שנתפש כביטוי של "מקומיות" ארץ-ישראלית. עזז, לדוגמה, טען כי צורותיו הושפעו מן הנוף המדברי.
פרנסיס רוני
ביוגרפיה
רוּני נולד במאסקוגי (Muskogee) שבאוקלהומה, בנם הבכור של לורנס פרנסיס ולוסי טרנר רוּני. את לימודיו התיכוניים סיים במכינה הישועית ג'ורג'טאון שבמרילנד. בשנת 1975 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ג'ורג'טאון, ומאותה האוניברסיטה קיבל תואר שני במשפטים ב-1978. כמו כן, הוא בעל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת נוטרדאם (2005) ומאוניברסיטת דאלאס (2010).
ב-1984 החל לשמש כמנהל כללי ונשיא בחברת "רוּני אחזקות בע"מ". כמו כן, לרוּני רוב בבעלות "חברת הבנייה מנהטן" והוא בן הדור הרביעי במשפחתו שמחזיק בבעלות חברה זו. חברת בנייה זו אחראית לבניית אצטדיון AT&T שבארלינגטון, את מרכז המבקרים של הקפיטול, את קפיטול מדינת אוקלהומה, את הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ורג' הרברט ווקר בוש, את מטה מכון קאטו, את אצטדיון NRG ופרויקטים אחרים ברחבי ארצות הברית. כמו כן, חברת הבנייה של מנהטן בנתה גם את המרכז הנשיאותי ע"ש ג'ורג' ווקר בוש, ובכך היא חברת הבנייה היחידה שעבדה בשתיים מהספריות הנשיאותיות בארצות הברית.
קרמיקה ישראלית
תיעוש
השימוש בפורצלן בתעשייה התרכז בעיקר במפעלים "נעמן" ו"לפיד", שיצרו בו בעיקר כלים שימושיים. עם זאת, ניכר כי התעשייה ביקשה לעודד עיצוב מקומי. שמעון בדר, לדוגמה, ששימש כמעצב הראשי של "נעמן", כיהן גם כמרצה לטכנולוגיה קרמית במחלקה לקדרות בבצלאל. דוגמה לפרויקט טכנולוגי-אמנותי גדול ממדים היה חיפוי קומת הכניסה ל"בית אסיה" (1979-1977) באריחים שיוצרו ביציקת פורצלן על ידי "נעמן" בעיצוב האמן פנחס עשת.
פרנסיס רוני
ביוגרפיה
רוּני הוא חבר בוועדה המייעצת של רשות תעלת פנמה. בספטמבר 2004 היה חבר במשלחת האמריקאית להשבעתו של מרטין טוריחוס לנשיאות פנמה, בהובלתו של מזכיר המדינה של ארצות הברית קולין פאוול. בנובמבר 2005 החל את כהונתו כשגריר ארצות הברית בקריית הוותיקן, כאשר הגיש את כתב האמנתו לאפיפיור בנדיקטוס השישה עשר. בסוף ינואר 2008 תמה שליחות הדיפלומטית, לאחר שב-5 בנובמבר 2007 הכריז הנשיא בוש על מינויה של מרי אן גלנדון לשגרירה במקומו של רוּני.
קרמיקה ישראלית
"קדרות סטודיו" (Studio Pottery)
שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 היוו שיא בחשיבותה של העשייה הקרמית בשדה האמנות הישראלית. ראשית, החלה הכשרה של קדרים רבים בסדנאות פרטיות ובמוסדות לימוד שונים. שנית, האמנות הדקורטיבית - והקרמיקה בתוכה - לא נתפשו כנטע זר בקרב התרבות הישראלית הצעירה. במידה רבה עודדו מדיה כאלו על ידי גופים ממשלתיים שונים. לבסוף, עיון ביצירתם של האמנים מעידה על יצירתה של "מסורת" אמנותית מקומית שבחרה להתנתק מן הקרמיקה הערבית, הארמנית ואף זו של בצלאל, לטובת 'מודרניות' ו'מקומיות', שהיוו את הציר המרכזי של העשייה הקרמית עד לשנות ה-80 של המאה ה-20.
פרנסיס רוני
ביוגרפיה
במאי 2016 הודיע חבר הקונגרס הרפובליקני קורט קלוסון כי לא יתמודד לתקופה כהונה שלישית. זמן קצר לאחר מכן נכנס רוּני לבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית על מנת לבחור את מועמד המפלגה במקומו של קלוסון. הייתה זו התחרות האמיתית במחוז הקונגרס ה-19 של פלורידה, שכן מדובר במעוז רפובליקני מובהק. רוּני הוציא 4 מיליון דולר אמריקני מהונו האישי והוביל מבחינה פיננסית על יריביו בבחירות שהתקצרו עקב עיתוי ההכרזה המאוחר של קלוסון. ביום הבחירות המקדימות, ב-30 באוגוסט 2016, נבחר רוּני למועמד הרפובליקני לבית הנבחרים של ארצות הברית. בבחירות הכלליות גבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית ונבחר אל הקונגרס של ארצות הברית.
קרמיקה ישראלית
"קדרות סטודיו" (Studio Pottery)
לצד הדוויג גרוסמן, שהכשירה את מרבית הקרמיקאים הצעירים בסטודיו שלה בירושלים ובעין הוד ומשנת 1964 בגבעתיים, הוכשרו קרמיקאים על ידי חנה חר"ג צונץ שלימדה בסמינר אורנים, פאולה אהרונסון שלימדה בויצ"ו בתל אביב-יפו וגדולה עוגן בחוות הנוער הציוני. בשנת 1957 נפתחה המחלקה לקדרות במכון לאמנויות בתל חי ובשנת 1958 נפתחה המחלקה לקדרות בבצלאל, ששכנה במתחם "בית היתומים שנלר". בראשות המחלקה עמד דוד ואכטל, שעבד קודם לכן במפעל "פלקרמיקה". לצידו לימדו בשנים הראשונות דוד קלדרון, פנינה עמיר-זמיר ומוד פרידלנד. בשנת 1962 נבחרה לעמוד בראש המחלקה גדולה עוגן. בין השנים 1961 ל-1963 גדל מספר התלמידים במחלקה מ-26 לכ-50 ומספר חללי העבודה שבה גדל מאוד. מוסד לימודים נוסף היה "המרכז לאמנות חזותית בבאר-שבע".
פרנסיס רוני
ביוגרפיה
רוּני הושבע לראשונה לקונגרס ה-115. הוא תמך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, והפגין עמדות שמרניות במהלך כהונתו. לראיה, הוא תמך בזכות לשאת נשק וקיבל ציון "B" מאיגוד הרובאים הלאומי. עם זאת, בעקבות הטבח בתיכון דאגלס בפברואר 2018 הביע תמיכה בצעדים להגבלת מכירת ושימוש בכלי נשק. באוקטובר 2019 הכריז כי אין בכוונתו להתמודד מחדש בבחירות 2020, וכהונתו נחתמה בינואר 2021 עם התפזרות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
קרמיקה ישראלית
"קדרות סטודיו" (Studio Pottery)
מבחינה עיצובית המשיכו הקדריות והקדרים את עבודתן של חר"ג-צונץ, ובייחוד של גרוסמן, בכל הקשור לעיצוב ברוח המודרניזם האירופי ובשאיפה לביטוי המקומיות ביצירתן. על ממשיכיה המובהקים של גרוסמן, נמנו האמנים אמנון ישראלי וגדולה עוגן. שניהם יצרו החל משנות ה-60 כלים ששאבו את השראתם מן הארכאולוגיה והנוף הארצישראלי שהתבטאו בכלים ללא זיגוג, בחיפוי אנגוב או בחשיפת הכלים לאש חשופה במהלך הצריפה. אמניות בולטות נוספות היו יהודית מאייר ויוכבד מרקס, שיצרו את עבודותיהן במשותף בבאר שבע החל משנת 1958, כשהן משתמשות בחומר מקומי מאדמות הנגב וצורפות אותו בטמפרטורה גבוהה (1,250°–1,300°), שלא הייתה אופיינית לאמני קרמיקה הישראלים באותה עת. הכלים שיצרו נעו על הטווח שבין דקורטיביות לבין שימושיות.
אפשרויות התצוגה והמכירה של קרמיקה בשנים אלו היו מצומצמות והובילו בעיקר ליצירתה של קרמיקה שימושית. לצד תצוגות בגלריה "מקרא סטודיו" (תל אביב, 1956-1946), ששילבה בין הדגשת ערכים אמנותיים לבין הצגת אומנויות, או "אטליה 97" (תל אביב) פעלו חנויות של חברת "משכית" (תל אביב, 1959-?), שהדגישו אלמנטים פולקלוריסטים. בנוסף הוצגו יצירות קדרות גם בכמה תערוכות קבוצתיות במוזיאון תל אביב ובית הנכות בצלאל וכן במבחר חנויות פרטיות. רובם המכריע של הקדרים לא היה חבר באגודת האמנים, ואלו שכן, כדוגמת גרוסמן או סמואל, הציגו במסגרות אלו בעיקר ציור או הדפס. בשנת 1966 נפתח בתל אביב-יפו "מוזיאון החרס" כחלק מ"מוזיאון הארץ", שהציג את אמנות הקרמיקה העתיקה לצד תערוכות של אמנים ישראלים שהוצגו בחצר הפתוחה של הביתן. בשנת 1968 נוסד איגוד אמני הקרמיקה בראשותו של יוסף בלומנטל.
בשנת 1963 ראה אור הספר "אמנות ישראל" בעריכת בנימין תמוז. הספר הקדיש פרק שלם לאומנות שחיבר ג'ון צ'יני. בפרק, שלווה במבחר של תצלומים, סקר צ'יני את תחומי אומנות כעיצוב, צורפות, קדרות ועוד והעמיד אותם אל מול מדיה כציור, פיסול ואדריכלות. הצגתה של הקרמיקה ושל שאר האומנויות, כשוות ערך למדיה אמנותיות אחרות, היוותה עדות לחשיבות שיוחסה לאומנות באותן שנים ושקודמה על ידי תערוכות ותחרויות שאורגנו על ידי מוסדות כגון המכון לאריזה, מכון היצוא וגופים ממשלתיים אחרים. ב-24 בספטמבר 1970 נפתחה תערוכה במוזיאון תל אביב שסקרה את שדה הקרמיקה הישראלית והיוותה שיא של מגמה זו. התערוכה - "קרמיקה ישראל 70" הציגה 284 יצירות של 64 יוצרים בלווי קטלוג מפורט שכלל גם תצלומי יצירות. כמו כן הוצגה תוצרתם של עוד חמישה מפעלים תעשייתיים ("בית היוצר", "לפיד", "נעמן", "פלקרמיק" ו"קרנת").
אסכולת עין הוד
בשנת 1957 בקירוב פתחו איצ'ה ממבוש ואביבה מרגלית, רעייתו, סדנה לקרמיקה בכפר האמנים עין הוד. הכפר הוקם בשנת 1953 ביוזמתו של מרסל ינקו ככפר אמנים ואומנים. סביב הסדנה החלה לפעול קבוצה של אמנים תושבי הכפר ואמנים הקרובים אליהם, שהפכו את הקרמיקה למדיום נוסף בעבודתם. חלק מן האמנים היו מזוהים עם קבוצת "אופקים חדשים", כגון ינקו, יחזקאל שטרייכמן, פנחס אברמוביץ ואהרון כהנא, לצד אמנים שהעיסוק באומנות ודקורטביות היה אימננטי ליצירתם האמנותית, כגון לואיז שץ, בצלאל שץ, ז'אן דוד, ג'ניה ברגר ואחרים.
ביצירותיהם ניתן לאפיין גישה ציורית ואקספרסיבית ושימוש בולט בגלזורות, שלא היו אופייניים למסורת ה"חומר" הקרמית המקומית. לצד מעט פיסול קרמי, הרבו אמנים אלו ביצירת ציורים בטכניקה של ציור בגלזורות או ציור קיר, העשויים בטכניקה של שילוב אריחי קרמיקה מזוגגים. בעוד חלק מן האמנים יצרו בחומר בעצמם, הרי אחרים רק הכינו מתווה מפורט שבוצע בסדנאות שונות כגון זו שבעין הוד או הסדנה של כפר מנחם.
קירות דקורטיביים אלו, שהיוו חלק מן המגמה לשילוב אמנות בארכיטקטורה המקומית, היו מקבילים לשימוש של אמנים אחרים בטכניקות דקורטיביות אחרות כסגרפיטו או פסיפס. אחד מן האירועים האמנותיים הבולטים בשטח זה נערך בשנת 1954, אז הוצבה קבוצה של ציורי קיר קרמיים שעיצבו אהרון כהנא, ז'אן דוד וגדולה עוגן בקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם. בשנת 1958 אף הוצגו מתווים לקירות אלו בתערוכה "עשר שנות ארכיטקטורה בישראל" במוזיאון תל אביב לאמנות. שיאה של יצירה זו היה בשנת 1966, אז נערך בעין הוד סמינר עבודה בינלאומי לקרמיקה ארכיטקטונית ביוזמתה של ברגר.
מקדרות לפיסול קרמי
במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20 החלו להופיע בעבודותיהם של אמני הקרמיקה השפעות של מדיה אמנותיות שונות. במיוחד מורגשת השפעתו של הפיסול הישראלי. לצד המשך השימוש בדימויים "ארכאולוגיים" והשאיפה ל"מקומית", התבטא הדבר בשימוש בדימויים של אדמה ושל נוף מדברי, שחרגו מתחום מסורת הקדרות המסורתית. השאיפה להתקה של הטבע אל תוך האמנות חייבה את האמנים במציאת ביטויים אמנותיים חדשים.
עיקר התפנית של ראשית שנות ה-60 שחרגה מהמסורת הקודמת על ידי פתיחה של העשייה הקראמית הישראלית בפני אפיקים רבגוניים חדשים, הייתה כתוצאה מהגעתם והשפעתם של יוצרים ואמני קראמיקה מקצועיים, כציונה שמשי, דייוויד מוריס, מגדלנה חפץ, סוניה נטרא, ועוד שלמדו והתמחו באירופה ובארצות הברית.
בכתבה משנת 1972 תוארה עשיית פסל כזה על ידי רינה פלג, אמנית בוגרת בצלאל, ה-"מרבה להשתמש באבניים ובתנועה הסיבובית היא יוצרת את גוף הפסל. רק לאחר מכן היא לשה ומעצבת בידיה את הצורה המוגמרת על קישוטיה ועיטוריה". אולם, עד מהרה ביקשו האמנים ל"לבטל את הכד" ואת הממד הדקורטיבי שבקדרות המסורתית לטובת יצירה של אמנות חופשית. אמניות כגון נתה אברהם, שלי הררי, נורה ונעמי, ג'ין מאיר, מוד פרידלנד ואחרות, חרגו ממסורת ה"פיסול על האבניים" לטובת שימוש בטכניקות אחרות ובייחוד בפיסול חופשי. מוטיב מרכזי היה חיקוי של תצורות נוף מקומיות והמרתן לאובייקט פיסולי.
אולם, התקרבות הקרמיקה אל תחום האמנות הביאה גם השפעות זרות למסורת הישראלית. ציונה שמשי, לדוגמה, חזרה בשנים אלו מלימודים בארצות הברית, שם נחשפה לזרמי אמנות פוסט-מודרנית כגון פופ ארט. יצירותיה הקרמיות שילבו השפעות אלו עם דימויים ביוגרפיים או פסיכולוגיים. בעבודות כגון "תיאטרון בובות" או "תמונת מחזור תרצ"ט" (1965), פנתה האמנית לרבדים פסיכולוגיים וחברתיים, שהיו חריגים בקרמיקה הישראלית של אותה עת.
בין דה-קונסטרוקציה לרה-קונסטרוקציה, 2010-1980
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, התרחש שינוי מהותי בתפיסת הקרמיקה הישראלית. עיקרו של השינוי היה קטיעת המסורת הקרמית המקומית. ניתן לאבחן כמה מן הסיבות לכך בתחושת השבר שחוותה החברה הישראלית בעקבות התגובות המאוחרות למלחמת יום הכיפורים וההאינתיפדה הראשונה. בנוסף, החלה לחלחל לתרבות המקומית גם השפעת התרבות הפוסט-מודרנית.
אף שבשעתו תוארה האמנות הפוסט מודרנית כביטוי "פרסונלי, [נוטה ל]עבודת-יד, מטאפורי, פיגורטיבי [ו]דיקורטיבי", מאפיינים שהיו טבועים ביצירתם של אמני ואמניות הקרמיקה הישראליות, הרי שבאופן פרדוקסלי התרחב הניתוק בינם לבין הזרם המרכזי של האמנות הישראלית. בעוד בציור, בפיסול ובצילום החלו להופיע בשנים אלו ביטויים אמנותיים שערערו את מעמדו האמנותי של החפץ כאובייקט אמנותי, הרי שעד לשנות ה-90 של המאה ה-20 אימץ שדה הקרמיקה הישראלי בעיקר את "פוליטיקת הזהויות" כביטוי פוסט-מודרני מרכזי. במקום התייחסויות היסטוריות-ארכאולוגיות החלו להופיע שורה של ביטויים אישיים, אקספרסיביים ברובם, שחרגו ממסורת הקרמיקה הישראלית עד אז.
דחיקתה של הקרמיקה, בייחוד זו העוסקת בקדרות, מן המוזיאונים המרכזיים, כמו גם הדוגמה של הקמת מספר גלריות עצמאיות שייסדו אמנים בתל אביב ובירושלים הביאו לפתיחתן של גלריות שיתופיות לתצוגה ולממכר של קרמיקה כגון קבוצת "8 ביחד" (1985),"רוח כדים" (1987) או "שלוש שלושים" (1992). בשנת 1991 נפתח ביתו של אהרון כהנא ברמת גן כגלריה לקרמיקה.
מיתוסים בחומר, 1990-1980
על אף השוליות שבה היה נתון המדיום, הרי שהביטויים הפוסט-מודרניים בקרמיקה זכו לתהודה מסוימת דרך פועלו של גדעון עפרת, מן הדמויות הבולטות בתרגום המחשבה הפוסט-מודרנית לאסתטיקה בשנות ה-80 בישראל. בשנת 1985 אצר עפרת את התערוכה הבין-תחומית "אל מיתוס ללא אל", שהוצגה בבית האמנים בירושלים. עפרת הציג בקטלוג התערוכה את הקרמיקה כביטוי של מטאפיזיקה, ואת הקדרות והכלי כאמצעי חיבור ישיר אל הטבע. חיבור, אותו הגדיר עפרת כדיאלקטיקה של "הליכה אל הנצח הכפול - של בליעה המחייה ושל הבליעה הממיתה" הקשורה לשימושיות ולסמליות שבכלי החרס. בכך שיקף עפרת את הפילוסופיה והפנומנולוגיה של מרטין היידגר ודרידה, שהדגישו את האדמה והחפץ (ואת הכד כביטוי מובהק שלו), כמפגש דרכים שבין חיים ומוות.
רבים מן האמנים ביקשו לבחון את האישי והביוגרפי דרך מיתוסים או דימויים ארכיטיפיים, ובכך לבטא את הממד הסמלי של האמנות. מבחינה צורנית התבטא הדבר בפיתוח אמצעי ההבעה הפיסוליים בכיוון פיגורטיבי יותר ובנטייה לזנוח את האובייקט היחיד לטובת מערך פיסולי. ציונה שמשי, לדוגמה, פיתחה את הפיסול הקרמי שלה לכדי דמויות אדם ארכיטיפיות העשויות חומר חשוף. נורה ונעמי עברו להתכתב עם שדה הפיסול, כשהן עושות שימוש במוטיבים של מסעות או דימויי טבע. יצירותיו של משה שק נעו בין קדרות לפיסול וביטאו מעין גלגול פוסט מודרני של המסורת הקרמית הישראלית. כדי הענק שיצר, אותם כינה "מכלים" (1986), עוטרו בדגמים פשוטים שהדגישו את צבעו הטבעי של החומר ואילו פסליו הציגו דמויות של חיות דמיוניות מסוגננות, העשויות גלילי חרס שהדהדו את הפיסול ה"כנעני". אמנים נוספים, כגון דוד מוריס ומרק יודל עשו שימוש בדמויות דווקא לשם יצירת עולם מיתולוגי פרטי, ששיקף את חוויותיהם האישיות כמו גם מידה של הומור ואירוניה.
פן נוסף של עיסוק ביוגרפי זה הייתה חדירתם של מוטיבים רליגיוזיים אל האמנות הישראלית בכלל ואל הקרמיקה בפרט. מרי בליאן, לדוגמה, אמנית ארמנית, פיתחה את יצירתה החל משנות ה-70 של המאה ה-20 לכדי ציורי קיר מונומטאלים, העשויים אריחים מזוגגים. הדימויים שאבו מן ממסורת הקרמיקה הארמנית, תוך שינויים סגנוניים שהתבטאו בעיצוב הקומפוזיציה, שהפכה לפנטסטית.
עיסוק דומה ניכר גם בקרב יוצרים קרמיקה יהודיים, שיצירות יודאיקה לא היו זרות לתרבותם החומרית. אברהם ופנינה גופר, לדוגמה, הציגו בשנות ה-70 וה-80 צלחות לסדר פסח העשויות בטכניקה של יציקה בתבניות ובהן דימויים בסגנון אתנוגרפי ושעוטרו בגלזורות ססגוניות. לעומתם, מאירה אונא יצרה במחצית שנות ה-80 סדרה של מנורות חנוכה ששילבו דימויים מן היהדות האורתודוקסית ודימויים אדריכליים. העבודות אופיינו בשימוש בחומר חשוף (ללא אנגוב או גלזורה), בשימוש בשרבוט או חריטה של רישומים על הכלים ובחוסר ליטוש של הצורה. כל אלו הדגישו ממד אישי ועיסוק ארס-פואטי בקרמיקה ובאמנות.
עם זאת, האמן הבולט שעשה שימוש במוטיבים יהודיים בקרמיקה הגיע דווקא משדה האמנות והציור. במחצית השנייה של שנות ה-80 החל הצייר משה גרשוני ליצור את מה שכינה "קרמיקה יהודית". גרשוני עשה שימוש בצלחות רדי מייד, אותן רכש בשוקי יד-שנייה. עליהן צייר בצבעים קרמיים לשרפה נמוכה. הדימויים שהופיעו על הצלחות שילבו בין פסוקי תפילה, צלבי קרס, מגיני דוד, שהופיעו גם בציוריו מאותם שנים. הצגתן, בשנת 1988 בבצלאל ובשנת 1990 במוזיאון תל אביב לאמנות, זכתה לתהודה רבה.
גוף, שברים ושבבי זהות, 2010-1990
המעבר מקדרות אל פיסול קרמי נתנו את אותותיהם המלאים במהלך המחצית השנייה של שנות ה-80 וראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. אמנים רבים החלו לאמץ אל תוך תחום הקדרות מוטיבים ורעיונות מן הציור והפיסול. אלו, מצידם, העניקו לגיטימציה מחודשת לעיסוק בקדרות ובכלי כדרך לביטוי אישי וכביטוי ארס-פואטי.
אחת הדוגמאות ליחס המחודש שבין פיסול לקדרות ניתן למצוא בעבודותיהם של אמנים בתפר שבין קדרות מסורתית לאמנות בת הזמן. רעיה רדליך לדוגמה, יצרה כדים גדולי ממדים אותם בָּצְעָה והציגה לבחינה אסתטית ותרבותית מחודשת, כשהיא מנצלת טכניקות כהדפס או ציור על גבי ה"שברים". רבות מעבודות אלו הוצבו על גבי כנים, שהיוו חלק מן התצוגה. ודניאל דייוויס יצר בעבודת אובניים כדים גדולי ממדים ששבריהם "אוחו" ברצועות ברזל. קבוצה של כ-70 מהם שימשה כחלק מן ממופע המיצג "האשה מן הכדים" (1990) שיצרה עדינה בר-און, רעייתו. לצד השימוש בהם ככלי תהודה מוזיקלי, הצביעו הכלים על נושאים כמוות ויהדות. קבוצה נוספת שעסקה בדימוי החומר והקדרות דרך מדיום המיצג היא קבוצת זיק, שבעבודותיה מופיע כד כדימוי מרכזי. במיצג "אנרזיק" (1997), לדוגמה, יצרו חברי הקבוצה כד על מבנה אובניים מורכב שעבר טרנספורמציות צורניות וטכנולוגיות אל מול פני הקהל.
אמנית בולטת אחרת הייתה לידיה זבצקי, שאף כיהנה כראש המחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל. כמו אמנים אחרים הכניסה זבצקי את הפיסול כחלק אינטגרלי מעשייתה הפוסט-מודרנית. בין השנים 1992–1994 יצרה זבצקי את הסדרה של פסלי הכדים, שהיוו שיאר ביצירתה האמנותית. הכדים אופיינו בגודל מונומטאלי, בצבעי גלזורה עזים ובשילוב של עבודת אובניים ופיסול. על אף מוטיבים של גופניות ומוות, הייתה הצורה והיחסים הפנימיים שבעבודה מרכזו של העיסוק האמנותי של זבצקי. דרכם, התמודדה האמנית עם מסורת הקדרות האירופית והאסייתית. פסלים אלו זכו לתהודה רבה יותר מכל יצירה קרמית עד אז והוצגו גם במוזיאון ישראל.
רק לקראת סוף שנות ה-90 ובראשית המאה ה-21 החלו אמני הקרמיקה לעשות שימוש עקבי יותר במדיום המיצב בתוך העשייה הקרמית. אמניות כטליה טוקטלי, הדס רוזנברג ניר, שלומית באומן, יעל עצמוני, מיה מוצ'בסקי פרנס ואחרות, יצרו מיצבים המשלבים בין מדיה שונות כפיסול, קרמיקה וידאו ועוד. בעבודותיהן בולטת הבחינה של מרכיבי הזהות האישיים דרך פרוק והרכבה של אובייקטים טעוני היסטוריה אישית או פוליטית.
ביטוי הפוך לרוח הפיסולית התבטא דווקא בחזרה אל מסורת הקדרות שאחד מביטוייה היה אימוץ הולך וגובר של הפורצלן כחומר ליצירה באבניים וביציקות החל מסוף שנות ה-90. הדבר נבע הן בשל ייבוא רציף של חומר זה לישראל והן על ידי הכשרה מקצועית של אמנים בשימוש בו במסגרות אקדמיות וכן פרטיות בין האמניות שהחלו לעשות שימוש בפורצלן כחומר לעבודה באובניים הייתה עירית אבא. השימוש בחומר זה חידד את עיסוקה בצורתו של הכלי ואפשר לה עיסוק דה-קונסטרוקטיביסטי במושג הכד, בתפיסת הקדרות ובתרבות האירופית. הכדים והכלים שיצרה בשנות ה-2000 ואילך, כגון "כלי עם שבבים" (2013) אופיינו בהדגשה של החומריות על ידי שימוש בגריעה וחריצה של פני השטח, בשילוב "פיפרקליי" (Paper Clay), פסטה מצרית ושבבי חומר, ובצבעוניות עזה. גם אצל אמניות אחרות, כגון אסתר בק או שולמית טייבלום-מילר, אפשר העיסוק המחודש בקדרות ובחומר הקרמי להדגיש את תהליכי העבודה ביצירת האובייקט.
למרות המשך ההכשרה המאסיבית בטכנולוגיות קרמיות בעיצוב, הרי שהיעלמות תעשייה הקרמיקה בישראל בישראל דחפה אמנים ובעיקר מעצבים, ליצירת פריטי עיצוב יחידניים או בפריטים סדרות קטנות, פעמים רבות תוך שימוש בטכניקות יציקה ידניות. בין האמנים בולטים מעצבים כעמי דרך ודב גנשרוא, יהונתן הופ.
זוכי פרסים ישראלים לקרמיקה
{|width="100%" style="background-color: transparent;"
גוליילמו השלישי, מלך סיציליה
גוליילמו השלישי (באיטלקית: Guglielmo III; 1186, לצ'ה - 1198, האימפריה הרומית הקדושה) היה המלך האחרון של ממלכת סיציליה הנורמנית. הודח, וככל הנראה גם הוצא להורג, בידי היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ביוגרפיה
גוליילמו נולד בשנת 1186 בעיר לצ'ה, שאז השתייכה לממלכת סיציליה הנורמנית. הוא היה בנו של טנקרד מלצ'ה, נכדו של רוג'רו השני, מלך סיציליה. אמו הייתה סיבילה די מדניה. טנקרד תפס את השלטון בשנת 1189 עקב מותו של גוליילמו השני, מלך סיציליה, תוך שהוא דורס בכך את זכויותיה של קונסטנס מסיציליה. קונסטנס הייתה נשואה להיינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והלה לא התכוון לוותר בקלות על תביעותיו לכתר סיציליה. במשך רוב שנות מלכותו, נאלץ טנקרד להיאבק בהצלחה נגד היינריך.
בתחילה לא היה נראה שלגוליילמו יש סיכוי כלשהו לעלות על כס המלוכה, כיוון שהיה לו אח גדול בשם רוג'רו. עם זאת, בשנת 1194 מת רוג'רו, וכמה שבועות לאחר מכן ב-20 בפברואר מת גם אביו טנקרד. עקב כך, הוכתר גוליילמו כמלך והוא בן תשע שנים בלבד. בגלל גילו הצעיר, שימשה אמו סיבילה די מדניה, כעוצרת.
היינריך היה מודע לכך שבסיציליה מולך כעת ילד חלש, ובאוגוסט של אותה שנה ויצא למסע מלחמה נגד הערים בחצי האי האפניני שנשלטו בידי ממלכת סיציליה. סיבילה לא הצליחה לארגן התנגדות יעילה, ועד סוף אוקטובר נכבשה כל איטליה. היינריך פנה כעת אל האי סיציליה עצמו. ב-20 בנובמבר נפלה עיר הבירה פלרמו בידי היינריך, וגוליילמו ומשפחתו נמלטו אל טירת קלטאבלוטה. היינריך הציע להם תנאים נדיבים: גוליילמו יוותר על תביעותיו לכתר סיציליה, ויוכל לשמור העל נסיכות לצ'ה שהייתה הטריטוריה המקורית של אביו. סיבילה הסכימה, וגוליילמו ואחיותיו נכחו בהכתרתו של היינריך כמלך סיציליה ב-25 בדצמבר.
עם זאת, ארבעה ימים לאחר מכן, נחשף קשר לכאורה נגד המלך החדש. היינריך השתמש בתירוץ זה כדי לשלוח למאסר בגרמניה את האישים המשפיעים והמאיימים בממלכה, כן את גוליילמו ומשפחתו. גורלו של גוליילמו לא ברור, בעוד לאמו ואחיותיו הותר לחיות באלמוניות, על פי המקורות גוליילמו עוור, ולא ידוע בוודאות מה קרה עמו לאחר מכן. יש הטוענים ששוחרר ונעשה לנזיר, בעוד אחרים טוענים שהוא הצליח להימלט מכלאו ולחיות באלמוניות בסיציליה עד שאותר והוצא להורג בשנת 1232 בידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (בנו ויורשו של היינריך). עם זאת, מרבית החוקרים המודרניים מאמינים שהוא הוצא להורג בסביבות שנת 1198.
אמדאו השביעי, רוזן סבויה
אמדאו השביעי, רוזן סבויה (באיטלקית: Amedeo VI di Savoia; 24 בפברואר 1360 – 1 בנובמבר 1391), היה רוזן סבויה בין השנים 1383–1391.
ביוגרפיה
אמדאו נולד ב-24 בפברואר 1360 באביליאנה, לאמדאו השישי, רוזן סבויה ולבון מבורבון, בתם של פייר הראשון, דוכס בורבון ואיזבל מוולואה, דוכסית בורבון.
בסוף אוקטובר 1391 נפצע אמדאו כשנפל מסוסו במהלך מסע ציד, וב-1 בנובמבר מת אמדאו בריפאליה כתוצאה מטטנוס, ובנו אמדאו השמיני, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
בשנת 1377 התחתן אמדאו עם בון מברי, בתם של ז'אן, דוכס ברי וז'אן מארמניאק, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
הפיגוע ברחוב אלנבי (2002)
הפיגוע ברחוב אלנבי בשנת 2002 היה פיגוע התאבדות שהתרחש ב-19 בספטמבר 2002 באוטובוס של חברת דן, ברחוב אלנבי בתל אביב, אחד מרחובותיה המרכזיים של העיר. בפיגוע נהרגו שישה בני אדם וכשישים נפצעו.
הפיגוע
ביום חמישי, ה-19 בספטמבר 2002, זמן קצר לפני השעה 13:00 בצהריים בתל אביב, מחבל מתאבד פלסטיני עלה על קו 4 של חברת דן, אשר במהלך מסלולו חוצה את העיר מצפון לדרום, ופוצץ עצמו בחלקו הקדמי של האוטובוס, אשר היה הומה אדם באותו זמן. הפיגוע עצמו התרחש בעת שהאוטובוס עבר דרך רחוב אלנבי, אחד מהרחובות הראשיים והמרכזיים בתל אביב, בקטע שמול בניין בית הכנסת הגדול. מהפיצוץ נהרגו חמישה בני אדם וכ-60 נפצעו, בהם עוברי אורח ששהו ברחוב באותה העת.
תגובות לפיגוע
מיד לאחר הפיגוע ארגון החמא"ס נטל אחריות לביצועו.
לכל אורך תקופת האינתיפאדה השנייה, ממשלת ישראל האשימה את יאסר ערפאת, יו"ר הרשות הפלסטינית, וכן את חברי ההנהגה הפלסטינית באחריות לפעולות הטרור כנגד ישראלים בתקופת האינתיפאדה. בעקבות הפיגוע גורמים ישראליים רשמיים הצהירו, כי הפיגוע הבהיר מעל לכל ספק כי ההנהגה הפלסטינית לא מסוגלת, או לא מעוניינת, לבצע פעולות אשר ימנעו מארגונים פלסטינים קיצוניים מלתקוף מטרות ישראליות.
בניסיון להבהיר כי לא הייתה מעורבות של הרשות הפלסטינית בפיגוע, בכירים ברשות הפלסטיניות גינו את הפיגוע, וקראו לכל הארגונים הפלסטינים להוקיע אותו. עם זאת, דובר החמאס אסמאעיל אבו שנב הצהיר, כי הוא מצפה לחזות ב"שורה של פעולות כנגד האויב הציוני, כתוצאה מהפשעים האכזריים היומיומיים כנגד עמנו".
בעקבות הפיגוע
לאחר ישיבת חירום של הקבינט הביטחוני, שהתכנסה בעקבות הפיגוע, פתחה ישראל במבצע צבאי בגדה המערבית, במהלכו טנקים וכלי רכב משוריינים החלו במצור על מתחם המוקטעה ברמאללה, בו שהה יאסר ערפאת. ערפאת וחברים נוספים בהנהגה הפלסטינית היו תחת מצור זה למשך תקופת זמן של קרוב לשנתיים, עד ליציאתו של ערפאת לבית חולים בפאריס באוקטובר 2004. כמו כן, חלק גדול ממתחם המוקטעה נהרס על ידי צה"ל במהלך המצור.
מעיין כנף
מַעְיַן כָּנָף או בשמו הערבי עֵין דֵיר עַזִּיז, הוא מעיין הנובע ליד מושב כנף במדרון הצפוני של נחל כנף בדרום רמת הגולן. המעיין נקרא גם מעיין אשי לזכר רב-סמל ראשון במילואים אשר ("אשי") נוביק, שנהרג בכפר דבל שבדרום לבנון ב-9 באוגוסט 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה.
המעיין נובע כקילומטר וחצי דרום-מזרחית למושב כנף ומימיו מתנקזים במורד המדרון לנחל כנף, אשר ערוצו עובר כ-500 מטרים מתחת למעיין. בעבר שימשו מי המעיין את הכפר הסורי דיר עזיז ששכן במעלה המדרון, עוד לפני כן שימש המעיין יישוב יהודי מתקופת בית שני שככל הנראה הייתה בו גם תעשיית כלי חרס. בנקודת הנביעה נבנו זוג קמרונים מעל לשלוש בריכות קטנות (בדומה לאלו המצויים באום אל-קנאטר ועין פית), אזור זה הוא כיום בשטחה של חפירה ארכאולוגית.
בשנים האחרונות שטח המעיין פותח לכדי חניון לילה ומטיילים. מאזור הנביעה הוצב צינור המוביל את מי המעיין לבריכה רחבה (כ-10 מטר אורך ו-5 מטר רוחב) בעלת קירות בטון, אשר מפלס המים בה מגיע עד כ-90 סנטימטר גובה. חניון זה פותח על ידי תושבי מושב כנף בסיוע עמותת "בדרכם" לזכרו של אשר נוביק שנהרג במהלך מלחמת לבנון השנייה.
שריל סנדברג
שריל קארה סנדברג (באנגלית: Sheryl Kara Sandberg; נולדה ב-28 באוגוסט 1969) היא מיליארדרית ומנהלת יהודייה-אמריקאית, שכיהנה כסמנכ"לית התפעול של מטא ולשעבר פייסבוק עד יוני 2022.
קריירה מקצועית
בשנת 1987 החלה לימודיה באוניברסיטת הרווארד, שם סיימה בהצטיינות תואר ראשון בכלכלה. במהלך לימודיה פגשה בפרופסור לורנס סאמרס (לימים מזכיר האוצר האמריקאי), שהדריך אותה בכתיבת התזה. ב-1991, כשסאמרס היה לכלכלן הראשי של הבנק העולמי, מונתה סנדברג לתפקיד עוזרת המחקר שלו, ועסקה בפרויקטים בנושאי בריאות בהודו.
בשנת 1993 החלה ללמוד בבית הספר למנהל עסקים בהרווארד, וב-1995 קיבלה תואר שני בהצטיינות יתרה. בתום לימודיה הצטרפה לתאגיד הייעוץ האסטרטגי מקינזי ושות'. מ-1996 עד 2001 כיהנה כראש הסגל תחת לורנס סאמרס, תחילה בתפקידו כסגן מזכיר האוצר ואחר כך בתפקידו כמזכיר האוצר. ב-2001 הצטרפה לגוגל וכיהנה כסגנית נשיא למכירות מקוונות ותפעול גלובלי והייתה מעורבת בהשקת Google.org - הזרוע הפילנתרופית של גוגל.
בסוף 2007 פגשה את מארק צוקרברג, מייסד ומנכ"ל פייסבוק, במסיבת חג המולד. באותה עת שקלה לעבור לחברת וושינגטון פוסט. לאחר סדרה של מפגשים החלה לעבוד במרץ 2008 בפייסבוק. סנדברג אחראית על הפעילות העסקית של החברה, כולל מכירות, שיווק, פיתוח עסקי, משאבי אנוש, מדיניות ציבורית ותקשורת. לפיכך, גם הייתה מטרה לבקורת על התנהלותה של פייסבוק באירועים עולמיים כמו: הניסיון הרוסי להתערב בבחירות ארצות הברית ב-2016 באמצעות מסרים בפייסבוק, שערוריית קיימברידג' אנליטיקה על דליפת מידע של מיליוני משתמשים לחברה הבריטית; המהומות בקפיטול בינואר 2021, ועוד.
בראשון ליוני 2022 הודיעה שריל כי היא עוזבת את תפקידה כמנהלת התפעול של פייסבוק-מטא, ושתישאר חלק מהדירקטוריון שלה
דירקטורית
סנדברג חברה בשורה של דירקטוריונים, בין היתר בחברת וולט דיסני, בסטארבקס ובמכון ברוקינגס.
חיים אישיים
ב-2004 נישאה לדייב גולדברג, מנכ"ל חברת "SurveyMonkey", המספקת תוכנה לסקרים מקוונים. גולדברג נפטר באופן פתאומי בגיל 47, כתוצאה מתאונה שהתרחשה במאי 2015, בעת שהשניים שהו בחופשה משפחתית במקסיקו. לזוג שני ילדים.
סינהלית
סינהלית (සිංහල, סינהלה) היא שפה המדוברת בפי הסינהלים המרכיבים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בסרי לנקה עם כ-70% מהאוכלוסייה ואחת השפות הרשמיות במדינה. השפה משתייכת לענף השפות ההודו-אריות ממשפחת השפות ההודו-אירופיות.
רקע
סינהלית מדוברת בפי 19 מיליון בני אדם בסרי לנקה, מתוכם 16 מיליון דוברים אותה כשפת אם. היא הפכה לשפה בעלת מעמד רשמי יחד עם טמילית לאחר חוקה שתוקנה ב-1987 הקובעת כי שתיהן תהיינה השפות הרשמיות במדינה. שמה של השפה נגזר מהמילה הסנסקריטית "סימהה" सिंह (אריה), ככל הנראה בשל מקורות המעידים כי אריות שפעו אז באי.
מתנת חיים
מתנת חיים היא עמותה ללא מטרת רווח המעודדת עזרה לחולים הזקוקים להשתלת כליה, על ידי תרומת כליה מאדם חי. העמותה הוקמה בשנת 2009 על ידי הרב אברהם ישעיהו הבר ונוהלה על ידו עד פטירתו, לאחר פטירתו מונתה רעייתו רחל הבר לנהל את העמותה.
רקע
מחקר שבוצע במסגרת מחלקת ההשתלות בבית החולים בילינסון בשנת 2013, ייחס את הגידול הזה, גם להתווספות קבוצה חדשה של תורמים - דתיים וחרדים שתרמו באמצעות עמותת מתנת חיים, מתוך מניעים אלטרואיסטים ללא קרבה משפחתית וברובם גם ללא היכרות מוקדמת עם החולה הנזקק. תופעה זו ייחודית לישראל וזוכה להתעניינות בעולם.
העמותה עוסקת בקידום המודעות לתהליך תרומת כליה מן החי בבאמצעות פרסומים שונים המתארים את משמעות התהליך עבור הנתרם ואת החזרה לשגרת פעילות נורמטיבית של התורם.
אירועים בתולדות העמותה
בחודש מאי 2016 קיימה הכנסת אירוע הוקרה לרב הבר ולתורמי הכליה מטעם "מתנת חיים".
במסגרת חקירת משטרה, בחשד לפלילים בהתנהלות הארגון ועבירות לכאורה על חוק השתלת איברים נעצרו במהלך חודש ספטמבר 2017, בכירים בארגון, בהם הרב הבר עצמו. בסיום החקירה לא הוגשו המלצות להעמדה לדין של מי מהעמותה ובתחילת ספטמבר 2018 החליטה הפרקליטות על סגירת תיק החקירה.
אור בוטבול
אור בוטבול (נולד ב-20 בספטמבר 1991) הוא שחקן, מדבב, צלם, פרסומאי, עורך וידאו, קומיקאי ותסריטאי ישראלי.
מתנת חיים
אירועים בתולדות העמותה
בינואר 2019 נערך אירוע חגיגי לציון עשור להיווסדה של העמותה ו-632 תרומות כליה שבוצעו בתיווכה, באירוע השתתפו יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין, שרים, חברי כנסת ועוד. במסגרת האירוע הותרמו כספים על מנת שהעמותה תוכל להמשיך ולהגדיל פעילותה.
אור בוטבול
ביוגרפיה
נולד ב-20 בספטמבר 1991, את רוב שירותו הצבאי בצה"ל עשה ככתב בעיתון "במחנה" , ובשנת 2014 החל ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב שבתל אביב. ב-2016 זכה במלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל. עבד במשך תקופה בחברת הפרסום מקאן תל אביב.
מתנת חיים
אירועים בתולדות העמותה
בפברואר 2020, הגיעה עמותת מתנת חיים ל-780 תרומות כליה מן החי. התורם ה-780 היה חבר הכנסת חילי טרופר.
אור בוטבול
ביוגרפיה
בשנת 2017 השתתף במחזה "כל דבר חי צריך" של תיאטרון הבית. בשנת 2018 השתתף במחזות "המיזנתרופ" של תיאטרון תמונע, "מה קורה עם שבתאי", ו"חלום ליל קיץ בחלל" של תיאטרון קליפה. ב-2019 השתתף במחזה "הכלה האנגלייה" של תיאטרון האוניברסיטה, וב-2020, במחזה "בן המלך והעני" של תיאטרון גושן. החל ממרץ 2020, החל בוטבול לפרסם סרטוני ביקורת וקומדיה ברשתות החברתיות, כשבראשם סדרת הסרטונים "ביקורת פרסומות", אשר צברו עשרות אלפי צפיות.
מתנת חיים
אירועים בתולדות העמותה
באפריל 2020 נפטר הרב ישעיהו הבר, ממחלת הקורונה, ורעייתו רחל הבר מונתה במקומו לנהל את העמותה.
אור בוטבול
ביוגרפיה
בשנת 2021 השתתף במחזה "נפילתו של האגואיסט יוהאן פאצר" של תיאטרון תמונע, במחזמר "תיכון מגשימים" של תיאטרון האינקובטור , ובסדרת הטלוויזיה "לבד בבית" של כאן חינוכית. בשנת 2022 שיחק בסרטים "אמריקה", ו"אזרח מודאג", ובינואר 2023 החל להנחות את "ביקורת נוסטלגיה" של כאן דיגיטל.
מתנת חיים
אירועים בתולדות העמותה
בשנת 2021 הוענק תואר עמיתי כבוד ליו"ר ומייסדת הארגון הרבנית רחל הבר וארגון 'מתנת חיים' מהמרכז האקדמי רופין.
אור בוטבול
דיבוב
בוטבול דיבב בסרטים "ספיידרמן", "הדרקון הראשון שלי 3", "משפחת סופר על 2", "אי.טי. - חבר מכוכב אחר", "סטיוארט ליטל 2", "החתול של שרק: משאלה אחת ודי" , ו"משאלה אחרונה".
מתנת חיים
אירועים בתולדות העמותה
ב-4 באפריל 2021, כשנה לפטירתו של הרב הבר הגיעה עמותת מתנת חיים לאלף תרומות כליה. במסגרת קמפיין שקיימה העמותה לרגל ציון דרך זה היא פרסמה נתונים סטטיסטיים על אופי התורמים ולפיהם 40% הם מורים ואנשי חינוך, ההתפלגות המגדרית עומדת על שליש נשים ושני שלישים גברים והרשות המקומית המובילה את אחוז התורמים היא המועצה האזורית הר חברון עם 3.5 תורמי כליה לאלף נפש.
ב-28 באפריל 2022, שנתיים לאחר שרחל הבר מונתה למנכ"לית העמותה עמד מספר ההשתלות על למעלה מ-1220 - שנתיים רצופות שבכל אחת מהן נתרמו 220 כליות. באוגוסט 2023 מספר התורמים עמד על 1500.
בשנת 2023 הוענק פרס ישראל עבור מפעל חיים לרחל הבר, על פעילות העמותה.
בלה פלדש
בלה פלדש (במקור וייס, בהונגרית: Földes Béla; לוגוז', 25 בספטמבר 1848 – בודפשט, 18 בינואר 1945) היה כלכלן יהודי-הונגרי, סטטיסטיקאי, פרופסור באוניברסיטה, חבר פרלמנט, שר בממשלת הונגריה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, דמות בולטת בכלכלה ובסטטיסטיקה ההונגרית.
קורות חייו
בלה וייס סיים בית ספר תיכון בטימישוארה ובפשט, ואת לימודי המשפטים שלו באוניברסיטת וינה, אוניברסיטת פשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובאוניברסיטת לייפציג. הוא החל ללמוד כלכלה בשנתו הראשונה ובשנותיו בחו"ל הכיר גם חוגים סוציאל-דמוקרטיים. הוא קיבל את התעודה שלו במשפטים ובמדע המדינה באוניברסיטת פשט.
בשנת 1872 מונה לעוזר המשרד הסטטיסטי של המטרופולין, בסמכות של סגן המנהל. ב-1873 החליף את הפרופסור לכלכלה ומימון באקדמיה למסחר בפשט ובמקביל עמד בראש המחלקה לתולדות המסחר שהתארגנה באותה התקופה. ב-1874 הוסמך כמרצה פרטי (כלומר חיצוני ולא חלק מהסגל) באוניברסיטת בודפשט. ב-1876 הוא הפך לחבר נספח בלשכת המסחר והתעשייה של בודפשט וחבר במועצה הלאומית לסטטיסטיקה, כמו כן מונה גם למזכיר הקונגרס הסטטיסטי הבינלאומי ה-9.
ב-1879 (בגיל 29 בלבד) הוא נבחר לחבר בוועדה הלאומית לכלכלה וסטטיסטיקה של האקדמיה ההונגרית למדעים. בשנת 1880 הוא הפך למרצה קבוע (בכיר) לכלכלה ומימון לאומיים באקדמיה למסחר של בודפשט וקיבל הסמכה של מרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) לסטטיסטיקה באוניברסיטת בודפשט. משנת 1882 עבד כפרופסור חבר יוצא דופן לסטטיסטיקה באוניברסיטה, ומשנת 1889 כפרופסור מן המניין. הוא עמד בראש מחלקת הסטטיסטיקה באוניברסיטה במשך עשר שנים. ב-1892 הועבר לעמוד בראש המחלקה לכלכלה וכספים לאומיים במקום דיולה קאוץ. מאוחר יותר, הוא היה דקאן הפקולטה למשפטים פעמיים, ובשנת 1917, רקטור האוניברסיטה.
הוא פרש מהחיים הציבוריים לאחר 1920, אך מחקריו ומאמריו המשיכו להתפרסם. בשנת 1923 נבחר לחבר הכבוד המקומי הראשון של החברה הסטטיסטית ההונגרית ובשנת 1933 נבחר לחבר כבוד של האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא מת ברעב בגטו בודפשט ב-18 בינואר 1945, יום שחרור העיר על ידי הצבא האדום.
עבודתו
עבודותיו הכלכליות מציגות אותו כאחד מהכלכלנים ההונגריים החשובים של האסכולה ההיסטורית הגרמנית. בשנים 1893–1894 הופיעה עבודתו היסודית, בשני הכרכים של כלכלה חברתית (I. Elements of Social Economics, II. תיאוריות יישומיות ומעשיות של כלכלה חברתית), שעוד לפני מלחמת העולם הראשונה הוצאו בעוד ארבע מהדורות, שעודכנו בינתיים. בנוסף לעבודתו התאורטית הוא ביצע פעולות מעשיות רבות. התעניינותו התרחבה גם לנושאים עכשוויים של סוציאל-דמוקרטיה.
הוא הכין חוות דעת ותזכירי מומחים, בין היתר, על :
הוא ערך את:
הפרסום של MTA "Essays on National Economics and Statistics" מ-1882
מילון המסחר
ערך את סדרת הספרים "הספרייה הכלכלית ההונגרית" (Magyar Közgazdasági Könyvtár).
עבודותיו
עבודותיו ומאמריו פורסמו עד 1881 תחת השם בלה וייס.
שיקוי אהבה מס' 9
שיקוי אהבה מס' 9 (באנגלית: Love Potion No. 9) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1992, בכיכובם של טייט דונובן וסנדרה בולוק. הסרט בוים על ידי דאיל לאונר.
עלילה
פול מתיוס (טייט דונובן) הוא ביוכימאי בודד העובד בצמוד לעמיתתו, הביולוגית דיאן פארו (סנדרה בולוק). פול, חסר הצלחה בתחום האהבה, מקבל שיקוי אהבה (שיקוי מס' 8) המכיל פרומונים ממגדת עתידות. כמדען שאינו מאמין בניסים הוא זורק את השיקוי לפח האשפה אך כאשר החתול שלו שותה מהשאריות שלו ומושך את כל חתולות השכונה הוא מחליט לבדוק את השיקוי בצורה מדעית יחד עם עמיתתו לעבודה. תחילה הם מנסים את השיקוי על בעלי חיים ולאחר מכן על עצמם וזוכים בעקבותיו במחזרים רבים. למרות ההצלחות עם המין השני פול מבין שהאישה בה הוא באמת מעוניין היא דיאן. לצורך זה הוא מקבל ממגדת העתידות את שיקוי האהבה מס' 9, המבטל את השפעת השיקוי הראשון. פול מתפכח מהשפעת השיקוי ויוצא להחזיר את דיאן אליו. הוא מגיע אליה בדקות האחרונות לפני חתונתה לגארי שגם הוא שתה מהשיקוי, מצליח לנשק אותה ולגרום לה להתפכח, לבטל את החתונה ולחזור אליו.
אחרי כל השנים
אחרי כל השנים הוא שיר של הזמר הישראלי עומר אדם. השיר יצא לאור כסינגל ב-31 בינואר 2016. השיר נכתב והולחן על ידי אבי אוחיון.
השיר זכה להצלחה רבה בישראל והגיע לפסגת מצעדי הפזמונים רשת ג', גלגלצ, ורדיו אמצע הדרך, ולמקום השני במצעד של מדיה פורסט. נכון לאוקטובר 2019, השיר זכה לכ-30 מיליון צפיות באתר YouTube. השיר זכה בפרס אקו"ם לשיר השנה לשנת 2016.
ביקורות ודירוגים
השיר זכה לביקורות חיוביות ממגוון אתרים. אתר "חריף" תיאר את השיר כ, דודי פטימר מאתר נענע10, תיאר את השיר כ. מערכת mako מוזיקה, כתבה כי אדם.
רן אהרנסון
ביוגרפיה
אהרנסון נולד בשנת 1950 בחיפה. סבו, שמואל אהרונסון, היה אחיהם של מנהיגי ניל"י אהרן אהרנסון, שרה אהרנסון ורבקה אהרנסון. למד בבית הספר היסודי והתיכון בבית הספר הריאלי בחיפה, ובתוך כך שנה בנהלל לשם עברה משפחתו; הצטרף לגרעין לקיבוץ רביבים, עשה שרות קרבי בנח"ל (בנח"ל המוצנח ובסיירת). את לימודיו האקדמיים החל באוניברסיטת תל אביב, משם המשיך לתואר שני ושלישי באוניברסיטה העברית אותם סיים בהצטיינות. פרופסור יהושע בן אריה שימש כמנחה לאהרנסון במהלך לימודיו. במהלך לימודיו המתקדמים נפצע קשה בעת שרות מילואים, פציעה מורכבת המלווה אותו כנכה צה"ל עד היום.
בין תפקידיו באקדמיה הישראלית כיהן אהרנסון כמנהל 'מרכז צ'ריק לתולדות הציונות היישוב ומדינת ישראל' של האוניברסיטה העברית, כמזכיר האגודה הגאוגרפית הישראלית וכעורך ביטאונה 'גאוגרפיה'. בין עיסוקיו מחוץ לאקדמיה היה פעיל מרכזי בשימור אתרים, כולל חבר בוועדת השימור של ירושלים וחבר בהנהלה הארצית – אחר כך, הוועד המנהל - של המועצה לשימור אתרים בישראל; שימש כחבר וועדות היגוי וועדות שיפוט ב'יד יצחק בן צבי'; כיהן כחבר וכיו"ר וועדות מקצועיות בתחומי הגאוגרפיה, החברה וידיעת הארץ של משרד החינוך; ושימש יועץ מדעי למוזאונים יישוביים היסטוריים ברחבי המדינה, בהם מוזאון 'העלייה הראשונה' בזכרון יעקב, 'מרכז רוטשילד' במוזאון ארץ ישראל בתל אביב, המוזאון הפתוח בגדרה, המוזאון העירוני בראשון לציון.
אהרנסון שהה תקופות ארוכות כחוקר בכיר או כפרופסור אורח באוניברסיטאות מובילות בעולם - ב'סורבון' שבפאריס (UP-IV), בלונדון (UCL), בוושינגטון (UM), בברקלי (UCB), בשיקגו (UC) ובמוסקבה (UGM).
חפיסת סיגריות
חפיסת סיגריות היא אריזה מלבנית, בעיקר מקרטון דק או נייר, בה נמכרות סיגריות. החפיסה מגיעה עם רדיד טעם-מגן, נייר או פלסטיק מתכלה, ואטומה באמצעות עטיפה של פלסטיק שקוף. החפיסה נפתחת באמצעות משיכת לשונית בעטיפת הפלסטיק. חפיסות קשות ניתן לסגור מחדש לאחר הפתיחה, ואילו חפיסות רכות לא ניתן לסגור מחדש. חפיסות סיגריות נחשבות לרוב לחד-פעמיות ולא מיועדות לשימוש חוזר. בניגוד לחפיסות חד-פעמיות, קיימות קופסאות סיגריות מתכתיות המיועדות לשימוש רב-פעמי.
על חפיסות סיגריות מופיעה לעיתים קרובות אזהרה מפני נזקי העישון בהתאם לחוקים ולתקנות במדינה שבה הן נמכרות (למשל: חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של מוצרי טבק בישראל).
חפיסה
מספר המינימום של סיגריות בחפיסה לרוב מוסדר באמצעות רגולציה. הסיבה לכך היא רצון הרשויות לייקר את מחיר החבילה כך שירתיע צעירים מרכישת הסיגריות. משרדי ממשלה מגדירים מספר מינימלי של סיגריות לחבילה:
קרטון
קרטון סיגריות מכיל בדרך כלל עשר חפיסות, שבהן מאתיים סיגריות. קרטונים מסוימים מכילים עשרים חפיסות, שבהן ארבע מאות סיגריות. יש המכנים אריזות כאלו "פאקט".
אזהרות בריאות
אזהרות בריאות יכולות להופיע על פני חפיסות סיגריות בכתב או באופן גרפי, שעשוי לכלול דימויים הממחישים את הסכנה הבריאותית בסיגריות, תמונות הממחישות מחלות הקשורות לעישון או עדויות של מעשנים על נזקי העישון.
על פי ארגון הבריאות העולמי, נכון לשנת 2015 כ-86% ממדינות העולם מחייבות שימוש באזהרות בריאות, וכשליש מתוכן מחייבות שימוש באזהרות בריאות גרפיות. על פי אמנת ארגון הבריאות העולמי, על האזהרות להיות גדולות, קריאות, פשוטות להבנה, עליהן להופיע בשני צידי החפיסה, וכן יש לבצע רוטציה בין מספר אזהרות שונות.
מחקרים שונים הראו שהשימוש באזהרות בריאות גרפיות על חפיסות הסיגריות יכול להביא להגדלת מספר הניסיונות לגמילה מעישון ולהפחתת כמות הסיגריות במהלך היום, וכן הראה שהוא האמצעי היעיל ביותר לכך מבין אלו שנבדקו. קבוצת חוקרים קנדית שפרסמה מאמר בנושא בכתב העת המדעי American Journal of Public Health, מצאה שכ-20% מהמעשנים דיווחו שהאזהרות הגרפיות גרמו להם להפחית את מינון העישון שלהם.
חפיסות אחידות
ארגון הבריאות העולמי פרסם בשנת 2017 המלצות על פיהן מוטב שחפיסת סיגריות יהיו אחידות בצבען ובמראן, מה שיבליט את אזהרות הבריאות שעל פני החפיסה, והן לא תכלולנה תיאורים מטעים, שעלולים לעורר את הדימוי שסוג מסוים של סיגריות פחות מזיק מאחר (למשל, שימוש בביטוי "לייט").
על-פי ההמלצות, על כל מוצרי הטבק להימכר בחפיסות אחידות, כלומר חפיסות בעלות צבע וגוון אחיד, ללא סמלים מסחריים, ללא דימויים המזוהים עם מותג מסוים, וכדומה. בנוסף, על שמות המותגים השונים להופיע בגודל ובגופן אחידים, על החפיסות להיות בעלות גודל וצורה זהים ומיוצרות מחומרים זהים. ההמלצות שוללות גם הוספת מידע פרסומי שיקושר לחפיסה, יופיע בתוכה או על סיגריות בודדות.
המדינה הראשונה שהפכה את המלצות אלו לחוק הייתה אוסטרליה, שאישרה את החוק בשנת 2011. בהמשך אותו עשור החלו מדינות נוספות לאמץ חקיקות דומות. בשנת 2019 העבירה ישראל תיקון לחוק הגבלת הפרסומת והשיווק של מוצרי טבק והפכה למדינה הראשונה בעולם שמכילה את חוק החפיסות האחידות לא רק על חפיסות סיגריות, אלא על כלל מוצרי העישון, כולל סיגריות אלקטרוניות, טבק נרגילה.
מחקרים שונים בחנו את האפקטיביות של מעבר לחפיסות סיגריות אחידות במראן - אשר מצד אחד מקשות על שיווק הסיגריות באמצעות מראה החפיסה, ומצד שני מבליטות את האזהרות השונות שעל החפיסה. הספרות המחקרית מראה שיש קשר בין שימוש בחפיסות אחידות לבין רצון להגמל מעישון, אולם הקשר מורכב יחסית. ייתכן שהאפקטיביות של החפיסות האחידות היא בעיקר בכך שהן מחזקות שימוש בסוגי אזהרות מסוימים, למשל, אזהרות גרפיות. מחקר מאוניברסיטת בורווד באוסטרליה הראה ששימוש בחפיסות אחידות מקטין את התפישה החיובית של בני נוער כלפי סיגריות.
חפיסות קשות וחבילות רכות
חפיסה קשה היא בסגנון הנפוץ של אריזת קרטון למכירת סיגריות בחנות, אשר מורכבת מתיבה יציבה יחסית. החפיסה מונעת מהסיגריות להתקמט כשהיא נמצאת בכיס המכנסיים או בתיק. חפיסת הסיגריות בעלי סגירה עליונה הוצגה בשנת 1955 על ידי חברת פיליפ מוריס חפיסה רכה היא אריזת תיבה העשויה מנייר דק, בדרך כלל מכילה 20 סיגריות. חפיסה רכה עשויה להיחשב לא נוחה מכיוון שהיא נקרעת בקלות ולא ניתן להשתמש בה בשנית. היא מציעה את הנוחות המיידית ללא צורך לפתוח את החפיסה מחדש בכל פעם שמעשן רוצה סיגריה. במותגים אמריקאים, סיגריות בחפיסה רכה לרוב יותר קצרות במספר מילימטרים מאשר סיגריות בחפיסה קשה.
חפיסות לאספנים
מספר חברות סיגריות הוציאו חפיסות עם הכותרת "אספנות" על מנת לייצר עניין בקרב אספנים. מותגים מסוימים הציגו חפיסות "מיוחדות" כחלק מקידום מכירות על מנת לעקוף חוקי פרסום שהגבילו אותם. לדוגמה, חפיסה אשר עשויה מפח שנמכרה לאורך זמן מוגבל על מנת לעודד קונים פוטנציאליים. החפיסות נבדלות באמצעות עיצוב ייחודי או שהם מפס ייצור ישן או שהופסק פס הייצור שלהם ולכן הם נהפכו לנדירים.
מאפיינים
רוב חפיסות הסיגריות הן ללא מאפיינים מיוחדים. עם זאת, מספר יצרני סיגריות הציעו חפיסה שמכילה גם מיכל ריק לסילוק בדלי סיגריות בסיום העישון. הדבר יכול לעזור להפחית את בדלי סיגריות הנזרקים לרחוב, ולהפחית את זיהום הסביבה מכיוון שהבדלים אינם מתפרקים בקלות.
פנחס נוי (פסיכואנליטיקאי)
פנחס נוי (16 ביוני 1930 — 12 בספטמבר 2014) היה פסיכיאטר ישראלי, חבר ומנחה בחברה הישראלית והבינלאומית לפסיכואנליזה, פרופסור באוניברסיטה העברית בה לימד למעלה מ-35 שנה. פרסם שלושה ספרים וכ-60 עבודות בתחומי הפסיכואנליזה של האמנות והיצירתיות, תהליכי החשיבה הראשוניים וביטוייהם, הפסיכודינמיקה של המוזיקה, תהליכי תחזוקת ה"עצמי", והתפיסה הרב-מודלית.
תולדות חיים
פנחס נוי נולד בעיר ברסלאו בגרמניה (כיום ורוצלב בפולין) בשנת 1930, והיה בן יחיד. האב היה סוחר יינות והאם הייתה אחות. מגיל 7 עד גיל 9 חי בפנימייה יהודית בעיירה קאפוט, בעוד אמו למדה בבית הספר לאחיות בבית החולים היהודי בברלין. בליל הבדולח גורש ביחד עם כל ילדי הפנימיה, ועבר לחיות עם אמו בברלין. ביולי 1939 עלה ארצה במסגרת עליית הנוער, והתקבל בבית קרובי משפחתו (דודים ודודות) בתל אביב. חודשיים לאחר עלייתו פרצה מלחמת העולם השנייה; האב נספה בשואה באושוויץ והאם, אשר ניסתה להשלים הסמכתה כאחות בברלין, נשארה שם ונספתה מאוחר יותר. לנוי עצמו נודע על גורל הוריו רק שנים מאוחר יותר.
נוי למד בבית ספר היסודי בית החינוך ע"ש א"ד גורדון בתל אביב, ובגיל 13 עבר לפנימיה בבית ספר חקלאי בקיבוץ גבעת השלושה. לימודיו התיכוניים נקטעו ב-1948 בשל פרוץ מלחמת העצמאות. הוא היה חבר בפלמ"ח ושירת בזמן המלחמה. עם סיום המלחמה הצטרף למייסדי קיבוץ ארז, הסמוך לרצועת עזה.
בשנים 1950–1956 למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים במחזור הראשון, 1958. לאחר מכן התמחה בתחום הפסיכיאטריה בבית החולים האוניברסיטאי הדסה, ובמקביל החל להשתלם במכון הישראלי לפסיכואנליזה בירושלים. ב-1962 מונה למנהל המרפאה הפסיכיאטרית בהדסה, והמשיך בתפקיד זה עד 1968.
בשנים 1967–1968 נסע ללימודי המשך פוסט-דוקטורט בניו יורק, במחלקה הפסיכיאטרית של בית החולים איינשטיין, ובמחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת ניו יורק. בתקופה זו החל לפרסם עבודות בחקר הפסיכואנליזה של התהליכים הראשוניים. כן החל לפתח תאוריה על הפסיכודינמיקה של המוזיקה ועל הכישרון האמנותי.
עם חזרתו ארצה החל להרצות במחלקות שונות של האוניברסיטה העברית - חינוך, רפואה, עבודה סוציאלית ופסיכולוגיה, כמרצה מן החוץ בפסיכיאטריה ובפסיכואנליזה. כמו כן פתח קליניקה פרטית, בה עסק בפסיכואנליזה ובפסיכותרפיה. ב-1972 הוסמך כמנחה במכון לפסיכואנליזה. בנוסף להדרכה אישית של משתלמים במכון לפסיכואנליזה, המשיך לפרסם עבודות בעיתונות המקצועית בארץ ובעולם. ב-1976 מונה כפרופסור אורח באוניברסיטה העברית. בשנים 1976 - 1997 המשיך להרצות באוניברסיטה העברית וכן במחלקה למדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע והמשיך בפרסומים מדעיים (מעל 60 מאמרים).
נוי כתב את הערך "פסיכואנליזה" באנציקלופדיה העברית. ב-1989–1991 כיהן כיו"ר ועדת ההוראה במכון הפסיכואנליטי. ב-1997 פרש מן ההוראה בשל בעיות בריאות, אך המשיך בעבודתו הטיפולית בקליניקה הפרטית ובכתיבת עבודות מדעיות.
ב-1999 יצא לאור ספרו "הפסיכואנליזה של האמנות והיצירתיות"; הספר תורגם גם לאנגלית, אך הוא לא טיפל בפרסומו. ב-2006 יצא ספרו "הפסיכואנליזה אחרי פרויד", וב-2009 יצא ספרו "פרויד והפסיכואנליזה".
משפחתו
ב-1956 נשא לאישה את חנה ליכטנר, תלמידת בית הספר לאחיות בתל השומר. נולדו להם שתי בנות. המשפחה חיה בירושלים בשכונת בית הכרם. ב-1988 נפטרה חנה ממחלת הסרטן.
ב-1990 נישא שנית, לדורית שרב, פסיכולוגית קלינית ואם לבת ובן. בני הזוג היו סבים לאחד עשר נכדים.
הפסיכודינמיקה של המוזיקה
נוי הבחין בשלוש דרכים שמלחינים משתמשים בהן כדי ליצור במאזינים היענות רגשית:
ככל שיצירה אמנותית מעוררת פעילות אקטיבית מצד המאזין או הצופה, האדם מפעיל לא רק תפקודים קוגניטיביים (תהליכים משניים) אלא גם תהליכים ראשוניים, כלומר האדם מפעיל אזורים במוח שהם רדומים כל עוד הוא עוסק רק בפעילות קוגניטיבית. בנוסף, ההנאה מן ההאזנה למוזיקה הולכת וגדלה ככל שהמוזיקה מצליחה להפעיל תפקודים שנותנים לאדם תחושה של עצמי בעל ערך. ככל שהמאזין מצליח למצוא את התפתחות קו היצירה, את התפתחות ושינוי הקווים המלודיים וכו', הרי שהמאזין מרגיש את עצמו כמוקד של עשייה, כמוקד של התרחשות שמקנה לעצמיותו משמעות ואף כוח.
התהליכים הנורמליים של תחזוקת ה"עצמי" – וביטוייהם באישיות ממוקדת העצמי, בחלום, באמנות וביחסי היחיד והקבוצה
ב-1995 החל נוי לפרסם סדרת מאמרים בנושא הפסיכואנליזה של העצמי שהופיעו בכתב העת לפסיכותרפיה "שיחות". נוי הציע ניסוח תאורטי התואם הן לגישות התאורטיות העדכניות בנושא העצמי, והן לצרכים הקליניים. בהתייחסו לפרויד הראה שהישגו של פרויד היה שילוב במודל פשוט יחסית הן את ההיבט האובייקטיבי – האני כמכשיר מעבד מידע, המווסת ומכוון התנהגות, והן את ההיבט הסובייקטיבי – האני כחוויה של עצמי, המתמרן בין לחצי היצרים לבין דרישות הסביבה וצווי המצפון. לדעת נוי, "העצמי כמושג חוויתי" הוא העומד להפוך כיום לזרם המרכזי בפסיכולוגיית העצמי. האחר, למשל המטפל, יכול להתחבר לתחושות אלו דרך האמפתיה.
נוי פיתח תאוריה הגורסת שהצורך ליצור ולתחזק תחושת עצמי מלוכד (Cohesive self), הנמצא בקשרי גומלין עם הזולת והחברה, הוא מן המשימות המרכזיות של האני, ומהווה מוטיבציה חשובה המניעה את הפעילות הנפשית וההתנהגות. כלומר ה"עצמי" חווה, ה"אני" מבצע. תחושת הלכידות, המורכבת מתחושת רציפות בזמן ותחושת אחדות בחלל, היא תנאי לבריאות ולאיזון נפשי; הצורך לחוש שלמרות ההשתנות הדינמית המתמידה במצבי רוח, דעות ומחשבות, יש לכל שרשרת הגיונית של סיבה ותוצאה, שרשרת בעלת משמעות מן העבר דרך ההווה אל העתיד. לכן נוי טוען שאין לדבר על "דימוי עצמי" כתמונה סטטית, אלא על "סיפור עצמי", נראטיב, שבו כל הקורה, כל הדמויות והאירועים, מתקשרים לפי איזו חוקיות פנימית. זאת בהשוואה לעצמי מופרע (disintegrated / fragmented self) שמופיע כעלילה בעלת מבנה לקוי, חסרת סדר הגיוני.
לדברי נוי, מלאכת הארגון מתבצעת באמצעות 4 סוגי תהליכים: א. הקניית משמעות. ב. התבוננות עצמית. ג. פעילות מנגנוני הגנה. ד. קיום יחסי אובייקט. התהליכים בחלקם מודעים ובחלקם לא מודעים. כמו כן, קבלת תחושת עצמי מלוכדת מותנית ביכולת האני ליצור אינטגרציה בין פעילות לפי תהליכים ראשוניים ותהליכים משניים.
בחוקרו את התפתחות התהליכים הקוגניטיביים הראה נוי כי שש תכונות המאפיינות את האדם ותרבותו (היכולת להשתמש בשפה, ליצור אמנות, לפתח מדע, לשכלל שיטות חינוך, לחוש אמפתיה ולציית לחוקי מוסר) התפתחו הודות לכושר החשיבה הרפלקטיבית, כלומר הודות ליכולת של העצמי להתבונן בעצמו.
כשסקר את התאוריות השונות בפילוסופיה ובפסיכולוגיה, ובהתחשבות במידע המתפתח בתחום הנוירופסיכולוגיה, נוי הסיק שפעילות המוח אינה צנטרליסטית, אלא מרכזי המוח השונים מסוגלים לקיים פעילות קוגניטיבית נפרדת. עם זאת, כל מרכז בתורו משליט או לוקח פיקוד על פי המשימה הפונקציונלית - פעילות קשורה למצבי מציאות נשלטת על ידי מרכזים מסוימים, בעוד שפעילות שהיא self centered כגון חלום, דמיון או יצירה, חופשית להתבצע תוך כדי ביזור למרכזים שונים כגון עיבוד רגשי, העלאת דמיונות, וכדומה.
בהתייחסו לעבודתו המקורית על התהליכים הראשוניים והמשניים, הגיע נוי למסקנה שעובדת היות מוח האדם מכשיר עיבוד כפול, המעבד את המידע בשני אופנים שונים (double coding), היא המאפשרת את קיום כל הפעילות המורכבת של העצמי שפורטה לעיל, וגם פעולות אנושיות נוספות. זו הדיאלקטיקה של ה'עצמי'; תחושת האחדות של העצמי אינה נובעת מן האחדות של פעילות המוח, אלא דווקא מכושרו לפצל את פעילותו. האחדות היא התוצאה של הריבוי.