cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הטורף (סרט, 1987)
הטורף (באנגלית: Predator) הוא סרט מדע בדיוני ופעולה אמריקאי משנת 1987 בבימויו של ג'ון מקטירנן. זהו הסרט הראשון בסדרת סרטי הטורף.
תקציר העלילה
צוות כוחות מיוחדים בראשותו של מייג'ור אלן (דאץ') שייפר (ארנולד שוורצנגר) נשלח לג'ונגלים של גואטמלה על מנת לחלץ בכיר ממשלתי שמסוקו הופל. כאשר הם נוחתים הם מוצאים את המסוק על עץ, ומבינים שהופל באמצעות טיל מתקדם, אשר לא שייך למורדים. דאץ' וחייליו מתקיפים את מחנה המורדים והורגים את כל יושביו, ותופסים שבויה בשם אנה. במהלך חזרתם למסוק שיחזירם לארצות הברית, יצור מסתורי מחסל את כל אנשי הצוות בזה אחר זה, עד שדאץ' ואנה נשארים לבדם. כאשר דאץ' נכנס לביצה ורואה שהיצור לא תוקף אותו, הוא מבין שראייתו מבוססת על חום, ובגלל הבוץ שכיסה אותו היצור לא ראה אותו. דאץ' מכין מלכודות שונות ביער ללכידת היצור ולבסוף מצליח לפצוע אותו. לאחר מכן היצור מוריד את קסדתו ומתגלה כחייזר, ומשמיד את עצמו באמצעות פצצה גרעינית, אך דאץ' מצליח להימלט למסוק ביחד עם אנה ולהינצל.
B68 טופטיר
B68 טופטיר הוא אחד ממועדוני הכדורגל הידועים באיי פארו, והוקם בשנת 1962. מועדון הכדורגל ממוקם בכפר הקטן טופטיר שבאי אסטורוי, אחד האיים המרכיבים את איי פארו. מגרשה הביתי של הקבוצה הוא אחד משני המגרשים של קבוצות הפרמייר-ליג של איי פארו העשוי משטח דשא טבעי. סגל הקבוצה מורכב כולו משחקנים מקומיים וכך גם הצוות המקצועי, אם כי בעבר אימנו את הקבוצה מאמנים זרים, בעיקר מאיסלנד, דנמרק ושוודיה.
היסטוריה
ב-1980 העפיל המועדון לליגה העליונה לראשונה וזכה לאחר מכן בשלוש אליפויות: ב-1984, ב-1985 וב-1992. בשנת 1995 המועדון הגיע בפעם היחידה בתולדותיו לגמר הגביע של איי פארו. מתחילת שנות האלפיים איבד המועדון את יכולתו הקודמת ומאז הוא מתאפיין בחוסר יציבות. בשנים 2004, 2006, 2012 ירד לליגה השנייה של איי פארו ושיחק בה עונה אחת, אותה סיים במקום הראשון ועלה לליגת העל של איי פארו. הישגי השיא שלו מאז 1995 הם הגעה למקום הרביעי בעונת 2009 וזכייה בגביע הליגה השנייה (גביע FSF) ב-2005. חוסר היציבות מתאפיין גם בהחלפה תכופה של מאמנים, כאשר בשנים 2000–2012 הוחלפו 14 מאמנים.
באירופה
הקבוצה החלה את הופעותיה האירופיות במוקדמות ליגת האלופות בעונת 1993/94 אז הוגרלה בשלב המוקדם הראשון נגד קבוצת דינמו זאגרב מקרואטיה אך הפסידה בתוצאות 0–6 ו-0–5 והודחה מהמפעל. הקבוצה חזרה למפעלים האירופיים רק בגביע האינטרטוטו בעונת 1996, אז הוגרלה בשלב הבתים המוקדם ביחד עם קבוצות ל.א.ס.ק. לינץ מאוסטריה, ורדר ברמן מגרמניה, אפולון לימסול מקפריסין ויורגודן משוודיה, הפסידה לכל ארבע הקבוצות הללו והודחה מהמפעל בשנית.
הקבוצה חזרה לגביע האינטרטוטו בעונת 2001, אז הוגרלה בשלב הראשון מול קבוצת לוקרן מבלגיה, הפסידה לה בסיכום שני המשחקים והודחה מהמפעל. בעונת 2002 חזרה הקבוצה לגביע האינטרטוטו ושיחקה בשלב הראשון מול קבוצת סנט גאלן משווייץ, אך הפסידה לה בשני המשחקים 1–5 ו-0–6 והודחה מהמפעל.
הקבוצה שיחקה בפעם האחרונה במפעל אירופי במוקדמות גביע אופ"א בעונת 2004/05 והוגרלה נגד קבוצת ונטספילס מלטביה בסיבוב הראשון אך הפסידה לה בשני המשחקים והודחה מהמפעל.
ביר אל-עבד
ביר אל-עבד (בערבית: بئر العبد) היא עיירה במחוז צפון סיני שבמצרים. העיירה נמצאת על כביש החוף הבינלאומי המצרי, כ-80 ק"מ ממערב לבירת המחוז, אל עריש, מדרום לסבחת ברדוויל. במפקד 2006 היו בנפת דיר אל-עבד, המשתרעת על שטח של 5,234 קמ"ר, 33,788 תושבים.. מאז גדלה אוכלוסיית הנפה במידה ניכרת.
גאוגרפיה
ביר אל-עבד היא נאת המדבר הגדולה ביותר בצפון סיני.
בעת העתיקה
במקום עברה דרך הים העתיקה, שחלק ממנה מכונה בתנ"ך "דרך ארץ פלשתים".
בעשור הראשון של המאה ה-20 סקר את האזור הארכאולוג הצרפתי ז'אן קלדא ומצא בביר אל-עבד שרידים של אתר רומי.
בזמן השלטון הישראלי בסיני (1980-1967), נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות על ידי אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בראשות אליעזר אורן. בסקר נמצאו 21 אתרים בסמוך לביר אל-עבד ונתגלו בהם ממצאים מתקופת הברזל. בחפירות באתר המרכזי שהשתרע על שטח של 50 דונם נמצאו שרידי תחנת דרכים, שבה נמצאו שרידי מצודה מתקופת הממלכה החדשה, ארבעה אסמים גדולים שעל רצפת שלושה מהם התגלו גרגירי תבואה. במקום התגלו גם סימנים לבריכת אגירה. שרידים אלה מעידים על תפקידה של תחנה בדרך הים:
בממצאים נכללו חרפושיות וכן ידיות של קנקני אגירה ועליהן טביעת חותם של סתי הראשון.
בעת החדשה
בהסכם השלום בין ישראל למצרים מ-1979, נקבע קו A שממזרחו רשאית מצרים להכניס רק כוחות שיטור. ביר אל-עבד נמצאת בצפון הקו הזה והוא ממשיך ממנה דרומה, דרך ביר גפגפה ועד ראס מוחמד.
ב-24 בנובמבר 2017, בזמן תפילות יום שישי במסגדים, התרחש הפיגוע במסגד א-ראודה הממוקם כ-32 ק"מ מזרחית לעיירה. בפיגוע המשולב, שכלל פיצוץ מטעני חבלה וירי, נרצחו לפחות 305 אנשים, ומאות נוספים נפצעו.
דמוגרפיה
האוכלוסייה הבדווית באזור כוללת שלושה מטות:
איימן יחיא
איימן יחיא סאלם אחמד (בערבית: أيمن يحيى سالم أحمد בתעתיק: אימן יחיא סאלם אחמד; נולד ב-14 במאי 2001 בריאד שבערב הסעודית) הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת א-נסר מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
קריירת מועדונים
יחיא גדל במחלקת הנוער של א-נסר. ב-20 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 1-0 לאל-חזם במסגרת המחזור הרביעי בליגת העל הסעודית לעונת.
ב-9 בינואר 2022 הושאל יחיא למשך חצי עונה לאל-אהלי מליגת העל הסעודית. ב-21 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד דמכ במסגרת המחזור ה-18 בליגה לעונת. בסך הכל ערך 11 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
בסוף תקופת ההשאלה חזר יחיא לא-נסר.
קריירה בינלאומית
ב-14 בנובמבר 2020 ערך יחיא את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 3-0 על נבחרת ג'מייקה במשחק ידידות. הוא היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021. בשנת 2022 זכה עם נבחרת ערב הסעודית עד גיל 23 בטורניר גביע אסיה עד גיל 23.
סוק"ק אלכסונים
סוק"ק אלכסונים הוא וריאנט של סודוקו, אשר בדומה וריאנט סוק"ק, מכיל אלמנטים של קאקורו.
הניצוץ
הניצוץ (באנגלית: The Shining) הוא ספר אימה אמריקאי משנת 1977, שכתב הסופר סטיבן קינג. זה הרומן השלישי של קינג שיצא לאור והצלחתו ביססה אותו כסופר מכובד בז'אנר ספרי האימה. הבמאי סטנלי קובריק יצר על פי הספר סרט באותו שם, שיצא לבתי הקולנוע ב-1980. עלילת הספר עובדה גם למיני-סדרה בטלוויזיה.
בינואר 2023 יתחילו בלונדון החזרות על עיבוד לתיאטרון של הספר, בכיכובו של בן סטילר.
תקציר העלילה
ג'ק טורנס (בתרגום לעברית משנת 1977 אוית השם "תורנס" ועל גב הכריכה – "טוראנס") הוא סופר חם מזג, המנסה לבנות מחדש את חייו ואת חיי משפחתו, לאחר שאיבד את משרתו כמורה בבית ספר מכין יוקרתי בניו אינגלנד בגלל בעיית השתייה שלו ומזגו האלים. בנוסף לאיבוד משרתו מתברר שג'ק שבר בטעות את ידו של בנו דני בזמן שהיה בהתקף. הוא מחליט להתנזר מאלכוהול ומקבל על עצמו עבודה בתחזוקת מלון גדול ובודד בקולורדו, הנסגר למשך החורף. תורנס מקווה, שהמשרה תיתן לו הזדמנות לבסס מחדש את מעמדו כאדם אחראי, להשלים כתיבת מחזה מבטיח ולשקם את הקריירה שלו ואת מערכת היחסים עם בני משפחתו. הוא עובר למלון "המצפה" (Overlook - שם דו-משמעי, היכול להתפרש גם כ"העלמת-עין" או "פיקוח מגבוה") עם אשתו וונדי ובנו הצעיר דני.
לדני יש יכולות טלפתיות מסוימות ורגישות לכוחות על טבעיים, והוא "הקורן" שבשם הספר באנגלית. השף במקום חש ביכולותיו המיוחדות של דני ומסביר לו עליהן, כך נוצר בין השניים קשר מיוחד. המלון פועל כיצור תבוני, השואב את כוח החיים שלו מאנשים, המחוננים בכוחות על טבעיים. תחושה מבשרת רעות מתרה בדני, כי המלון מסוכן למשפחתו. הוא מתחיל לראות רוחות וחזיונות מפחידים מעברו של המלון, אך כובש אותם בלבו מתוך אמונה, שאין בהם סכנה ממשית בהווה. למרות שדני קרוב להוריו הוא איננו מספר על חזיונותיו, כדי לא לפגוע בעבודתו של אביו, החיונית לעתיד משפחתו. וונדי מרגישה שעליה לעזוב את ג'ק במלון ושישלים את עבודתו לבד.
דני חש שהדבר יעציב את אביו ושהוא ישמח יותר אם יישארו אתו. כשהמלון אינו מצליח להשתלט על דני, הוא משתלט תחת זאת על ג'ק, מציב מכשולים לפני עבודתו ויוצר בו זעם ותסכול. ג'ק חש קלאוסטרופוביה במלון הבודד ותסכול בגלל עבודתו. התנהגותו נעשית מסוכנת ומאיימת יותר ויותר ככל שהמלון משעבד אותו לצרכיו, עד להשתלטותו המוחלטת של המלון עליו. יום אחד ג'ק רב עם וונדי, אשתו, ועוזב את חדרם. הוא מגיע לבר של המלון ומגלה שאת המקום מאכלס ברמן בשם לויד. המלון מנסה לשכנע את ג'ק, דרך לויד, שעליו להרוג את אשתו ובנו. ג'ק הופך לחיה ומנסה לפגוע במשפחתו, אולם הם רואים את הטוב שיש בו וסוגרים אותו בחדר כדי שלא יעשה מעשה שיתחרט עליו.
המלון דוחק בג'ק להרוג את וונדי ולהביא אליו את דני. בין ג'ק וונדי מתנהל מאבק וונדי מצליחה לברוח ופוצעת בדרך את ג'ק בידו. דני המפוחד מתקשר לשף של המלון, שבזמן החורף עובד בפלורידה. השף מגיע למלון ומותקף על ידי ג'ק. בזמן שג'ק רודף אחרי דני הוא מצליח להשתלט על עצמו ואומר לדני לברוח ממנו ושהוא אוהב אותו. המלון משכנע את ג'ק להשחית את פניו כדי שדני לא יזהה את אביו. דני מזהיר את ג'ק שדודי המים במרתף עומדים להתפוצץ, ג'ק יורד למטה לבדוק אותם בזמן שמשפחתו והשף בורחים מהמקום. ג'ק הגיע מאוחר מדי ונהרג בזמן ההתפוצצות, שהורסת את המלון כולו.
נראה שהמלון איננו מאוכלס ברוחות רפאים מן העבר, אלא מופעל בכוחן המשותף של ישויות נטולות מוסר וחורשות רע של דייריו הקודמים. לא טירוף הוא המניע דמויות עבר אלה אלא מזימות וקנוניות מרושעות, הבאות לביטוי במקרים רבים בתשוקות מיניות מעוותות. סיפורי עלילה מסוג זה זרועים בספר לכל אורכו, לכאורה בהשפעת המלון עצמו.
עם כל כוחו של המלון להשפיע על בני אדם, יכולתו עודנה פסיכולוגית ורוחנית בלבד, ואין ביכולתו לפעול אלא באמצעות מחשבותיהם ודמיונותיהם של השוהים האמתיים בין כתליו. שאיפתו היא אפוא להשתלט על אדם בעל כוחות על טבעיים (דני, במקרה זה) ולהשתמש בו כדי להוציא לפועל את הרוע הטמון בו, כישות פיזית ולא עוד פסיכולוגית בלבד.
הספר
'הניצוץ' נמנה עם מחלקה בז'אנר האימה, העושה שימוש יעיל ברעיון של בניין בעל רצון מודע (או נשמה, כביכול), רעיון שבחן אדגר אלן פו בסיפור "נפילת בית אשר". הוא עוסק בשאלת ההתמכרות לאלכוהול והיחסים בין הורים לילדים, כשהוריהם של ג'ק ווונדי תופסים מקום מרכזי במחשבותיהם לאורך העלילה.
הסרט
הסרט 'הניצוץ' בוים על ידי סטנלי קובריק ומככבים בו ג'ק ניקולסון כג'ק, שלי דובאל כוונדי, ודני לויד כדני. קינג לא אהב את הסרט ואמר, שלקובריק אין הבנה בז'אנר. הסרט מוחק אלמנטים רבים בספר של קינג, במיוחד את הבעיות במשפחת תורנס. קינג גינה את קובריק כבמאי, שאינו מתעניין בבני-אדם ובעיותיהם.
יש אומרים, שאחת מהסיבות לכך שהסרט לא מצא חן בעיניו של קינג הייתה שקובריק היה מעיר אותו באמצע הלילה בשאלות על ספרו. לדברי קינג, קובריק התקשר אליו פעם בשעה 3 לפנות בוקר, על מנת לשאול אותו אם הוא מאמין באלוהים.
מחזה תיאטרון
ב-21 במרץ 2022 נמסר שהספר יעובד למחזה תיאטרון באותו שם שיוצג בוסט אנד בלונדון. יביים הבמאי הבלגי איפו פאן הופן, ואת דמותו של ג'ק טורנס יגלם בן סטילר. החזרות יתחילו בחודש ינואר 2023.
האגודה לטיפוח חברה ותרבות
האגודה לטיפוח חברה ותרבות היא אגודה הפועלת לשימור, תיעוד, טיפוח והנצחת מורשת יהודי תימן, אשר נוסדה בשנת 1970. מרכז האגודה נמצא בנתניה, שם גם הקימה מוזיאון.
אודות
האגודה נוסדה בשנת 1970 על ידי עובדיה בן שלום. האגודה מוציאה שני כתבי עת מדעיים העוסקים ביהדות תימן, תימא ותהודה, וכן פרסמה את "האנציקלופדיה לתרבות יהודי תימן ועדן". האגודה מארגנת כנסים וימי עיון ובהם את "הקונגרס הבינלאומי למורשת יהודי תימן". כמו כן, האגודה הקימה קרן מלגות המסייעת לסטודנטים ואת מכון המש"י - הנצחת מורשת שבטי ישראל, אשר נוסד על מנת לשמש מסגרת לאנשי המחקר העוסקים בחקר יהודי תימן. משרדי האגודה נמצאים בנתניה, שם היא מפעילה מוזיאון המציג את ההיסטוריה של יהדות תימן. המוזיאון כולל תיעוד של אלפי פריטים, תמונות, ספרים, כתבי יד, קלטות ותקליטורים וכן שחזור מקורי של אורחות החיים של יהודי תימן.
בשנת 2009 חנכה האגודה את המרכז לחקר יהדות תימן ותרבותה ע"ש עובדיה בן שלום במכון בן צבי לחקר קהילות המזרח בירושלים. בוועדה האקדמית של המכון מכהנים חוקרי יהדות תימן וחוקרים אחרים, בהם: פרופ' יוסף טובי, מר מיכאל גלצר, פרופ' ירון הראל, ד"ר אורי מלמד, ד"ר מנשה ענזי וד"ר כרמלה אבדר. בעבר כיהן גם פרופ' יום טוב עסיס.
בד דנים
דנים (בצרפתית: Denim) הוא אריג כותנה שזור אלכסונית (Twill) כך שחוטי הערב עוברים מעבר לשני חוטי שתי או יותר, ובסטייה (offset) משורה לשורה. מקור שם הבד הוא בעיר נים שבצרפת, בה יוצר הבד לראשונה על ידי משפחת אנדרה (André). הבד נודע בתחילה בשם Serge de Nîmes (בצרפתית: סרז' מ-נים) ועם השנים השם התקצר ל-de Nîmes ובאיות מודרני Denim. הבד ידוע כבד ממנו עשויים מכנסי ג'ינס.
הדילוג על מספר חוטי שתי בשזירת הדנים עושה את הבד גמיש יותר ומתאים יותר ללבישה מבדים בשזירה ללא דילוגים. בזכות שזירה זו הדנים גם נוטה להתקמט פחות מבדים אחרים. כמו כן, המרווחים בדילוגי חוטי הערב מאפשרים שזירה צפופה של מספר חוטים רב, דבר המשפר את עמידות הבד בפני מעבר מים ואוויר. השימוש בבד הדנים נפוץ לצורכי עבודה וליצירת ריפוד עמיד מאחר שדוגמת הבד ומרקמה אינם חלקים ולכן כתמים נראים עליו פחות בבירור.
לאחר צביעת הבד בייצור בגדים מדנים, הבד עובר שטיפה לריכוך הבד ולשם הפחתה או מניעה של התכווצותו בכביסה. בד דנים שלא עובר תהליך שטיפה בזמן ייצור הבגד (נקרא גם דנים "יבש" או raw denim) נוטה לדהות, דבר הנחשב לרוב רצוי, בעיקר באזורי הבד בהם התנועה רבה יותר כמו הירכיים העליונות באזור המפשעה ואחורי הברכיים. במכנסיים שעוברים שטיפה בזמן הייצור מושג אפקט דומה של דהייה ושחיקה באמצעות מכונות.
אסתר בירנבאום
אסתר (אמי) בירנבאום (23 ביוני 1928 – 13 באפריל 1948) הייתה שחיינית ארץ ישראלית, סגנית אלופת ארץ ישראל (1946 ו-1947) במשחה ל-100 מטר חזה. נהרגה בשיירת הדסה.
ביוגרפיה
באליפות ארץ ישראל שנערכה בחולון בנובמבר 1947 זכתה בירנבאום במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה, אחרי רות המרמן (1:45.8 דקות).
היא התקבלה ללימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר החלטת העצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על תוכנית החלוקה היא השתתפה בשמירה בעיר העתיקה בירושלים ובהר הצופים. בהמשך היא צורפה לפלוגת סטודנטים שהועברה לחיל מדע (חמ"ד) בירושלים.
ב-22 בפברואר 1948 הוצאה בירנבאום מתחת להריסות הבתים ללא פגע בפיגוע ברחוב בן-יהודה, אך כחודש ושלושה שבועות לאחר מכן, ב-13 באפריל היא נהרגה בשיירת הדסה, שהותקפה על ידי מארב ערבי בשייח' ג'ראח בדרך להר הצופים. היא ישבה באחד משני האוטובוסים שהועלו באש על ידי הערבים.
בירנבאום נקברה בקבר אחים בבית הקברות סנהדריה, מאחר שגופתה לא זוהתה.
הנצחה
במשך כארבעה עשורים נערך מפעל העשרה בבריכת גלי גיל ברמת גן, שכלל תשע תחרויות שחייה ומשחק כדורמים לזכרם של עשרה מהרוגי מלחמת העצמאות שחייני מכבי. המשחה ל-100 מטר חזה נערך לזכרה, המשחה שבו הצטיינה.
אדוארד שילס
אדוארד שילס (באנגלית: Edward Shils ; 1 ביולי 1910 - 23 בינואר 1995) היה סוציולוג אמריקאי ומחשובי הסוציולוגים בעולם. זוכה אות "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1979.
קורות חיים
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת שילס בצבא הבריטי ובמשרד לשירותים אסטרטגיים של צבא ארצות הברית. עם שובו לשיקגו הוא מונה לפרופסור חבר ב-1947 ולפרופסור מן המניין ב-1950. ב-1971 הוא מונה לפרופסור מחקר בכיר (Distinguished Service Professor).
שילס היה רידר (פרופסור חבר) לסוציולוגיה בבית הספר לכלכלה של לונדון בשנים 1950-1946, עמית בקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג' בשנים 1970-1961; עמית בפיטרהאוס באוניברסיטת קיימברידג' בשנים 1978-1970; פרופסור מחקר בכיר לסוציולוגיה אנתרופולוגית באוניברסיטת לונדון בשנים 1977-1971. הוא זכה להיות עמית של כבוד בבית הספר לכלכלה של לונדון ב-1972 ועמית של כבוד בפיטרהאוס ב-1979. הוא שימש כפרופסור באוניברסיטת ליידן בשנים 1977-1976. הוא שירת כפרופסור מחקר בוועדה להגות חברתית (Committee on Social Thought) ולסוציולוגיה באוניברסיטת שיקגו.
שילס התמחה בעבודותיו של מקס ובר, הוא גם תרגם את עבודותיו של הסוציולוג קרל מאנהיים לאנגלית. הוא ניסה לחבר בין המסורת הסוציולוגית הגרמנית לזו האמריקאית. שילס נודע בשל מחקריו בדבר תפקידם של האינטלקטואלים ויחסם לכוח ולמדיניות ציבורית. שילס התמחה בנושאים רבים ולימד סוציולוגיה, סוציולוגיה פילוסופית, ספרות אנגלית, היסטוריה של המדעים בסין ונושאים רבים נוספים.
בשיקגו משך שילס מלומדים אירופיים מובילים ללמד באוניברסיטה, בכללם ארנאלדו מומיליאנו, רמון ארון והסינולוג הבריטי מיכאל לווה (Michael Loewe).
הוא נבחר בידי המועצה הלאומית של מדעי הרוח (National Council on the Humanities) לשאת את הרצאת ג'פרסון (Jefferson Lecture) ב-1979, מהזכויות הנכבדות ביותר אותן נותן הממשל הפדרלי האמריקאי עבור הישגים יוצאי דופן במדעי הרוח. הוא זכה בפרס בלצן ב-1983 עבור הישגיו. שילס נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובחברה הפילוסופית האמריקאית.
שילס הלך לעולמו בינואר 1995 והותיר אחריו בן וכלה. אחיינו אדוארד שילס, הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת פנסילבניה.
עור ברווז
עור ברווז או סימור שיער (Cutis Anserina), הוא מצב בו בלוטות השיער שבעור, אשר נמצאות בבסיס של שערות הגוף, מתנפחות לזמן קצר באופן לא רצוני. הדבר קורה בתנאי קור (במצב קדם-היפותרמיה) או כאשר מתנסים בפחד עז, לרוב בנוסף לצמרמורת ובמצבי ורגעי התרגשות כמו עוררות מינית.
עור הברווז נוצר כאשר שרירים קטנטנים בבסיס כל שערה, מתכווצים וגורמים לשיער להזדקף. הרפלקס נוצר על ידי מערכת העצבים הסימפתטית, אשר בדרך כלל אחראית לתגובת הילחם או ברח בגוף.
בנוסף ישנה סברה מדעית המצביעה על כך שעור הברווז הוא שריד אבולוציוני פרהיסטורי מהתקופה בה זקף האדם הקדמון את שערות גופו לשמירה על חום גופו. סימור שערותיו עיבה את נפחם ויצר שכבת בידוד מהקור. בחלוף הזמן האדם איבד אט אט את שערותיו העבותות אך השרירים הקטנים המתכווצים שבבסיסם נותרו עד ימינו.
לעיתים אדם חש בעור ברווז וצמרמורות דווקא כשאינו קר או פחד עז, אלא דווקא במצבים או סיטואציות אינטנסיביות או מרגשות. כבר נצפה בבני אדם ששערם מסתמר כאשר הם מקשיבים למוזיקה או קול רדיופוני. לעיתים עור ברווז קורה בלי סיבה נראית לעין.
מקור השם
המונח "עור ברווז" שאול מהביטוי הגרמני "עור אווז" (Gänsehaut), שנובע מהדמיון של העור המצטמרר לעורו של אווז שנוצותיו נמרטו כדי לבשלו, או בעודו חי כדי למלא בהן שמיכות פוך. נוצות האווז צומחות מנקבוביות באפידרמיס הדומות לזקיקי שיער אנושיים. כשתולשים נוצות של ברווז, לעור שלו יש בליטות במקום שבו היו הנוצות, והגבשושיות הללו מזכירות את התופעה האנושית.
רוב העופות האחרים חולקים את אותה תכונה אנטומית. שפות אחרות לעיתים משתמשות במיני ציפורים ובעלי חיים אחרים. לדוגמה, תרנגולת או עוף משמשים בווייטנאמית, קוריאנית, יפנית, פינית, הולנדית, לוקסמבורגית, צרפתית, ספרדית ופורטוגזית. אווז משמש באנגלית, גרמנית, יוונית, איטלקית, שוודית, דנית, נורווגית, פולנית וצ'כית. אוקראינית ורוסית למשלל המילה מתארת דווקא נמלים (כנראה בגלל התחושה הנלווית שדומה לנמלים שזוחלות על העור).
לה ליסט
לה ליסט (בצרפתית: La Liste; הרשימה) היא רשימת 1000 המסעדות הטובות ביותר בעולם המפורסמת בידי משרד החוץ הצרפתי.
הרשימה מתבססת על אלגוריתם המשקלל נתונים של 200 מדריכי אוכל מקרוב ל-100 מדינות ברחבי העולם, קשת המדריכים נעה בין מדריכים מקצועיים כמו מדריך מישלן האדום לבין מדריכים המבוססים על דירוג של הדיוטות באינטרנט וחוכמת ההמונים. אלגוריתם זה מעניק לרשימה חזות אובייקטיבית ובכך מבקש משרד החוץ הצרפתי להקנות לה יתרון על פני המדריכים המקצועיים ששיקולי העריכה בהם נסתרים מעין הקהל. הרשימה מתמודדת עם הרשימה האנגלית של "50 המסעדות הטובות בעולם".
ברשימת 1000 המסעדות לשנת 2015 כלולות 127 מסעדות ביפן, 118 מסעדות בצרפת ו-101 מסעדות בארצות הברית. 4 מסעדות ישראליות נכנסו לרשימה, אך אחת מהן "מול ים" כבר לא הייתה פעילה בעת פרסום הרשימה.
במקום הרביעי ברשימה מסעדתו של השף הצרפתי גי סאבואה, ובמקום העשירי המסעדה של ז'ואל רובישון.
שטפן גולסקו
שטפן גולסקו (ברומנית: Ştefan Golescu; 1809–1874) - פוליטיקאי רומני מוואלכיה, יליד גולשט, ששירת במשך תקופה קצרה כראש ממשלת רומניה מ- 26 בנובמבר 1867 ועד 12 במאי 1868.
גולסקו היה חבר ב"אספה של וואלכיה" שבחרה ב- 1859 ב- אלכסנדרו יואן קוזה כדומניטור של נסיכות ולאכיה (לאחר שכבר נבחר כדומניטור של נסיכות מולדובה). הוא היה חבר במפלגה הליברלית של יון ברטיאנו וראש ממשלה במשך חצי שנה, בממשלה ליברלית.
דג טיגריס
דג טיגריס (שם מדעי: Hydrocynus) הוא סוג של דגי גרם בני משפחת האלסטיים. אלו הם דגים טורפים מהירים והגדולים שבבני סדרת החריתאים, בה גם דגי הפיראנה. הם מצויים בטבע בנהרות טרופיים באפריקה שמדרום לסהרה. דגים אלה תוארו לראשונה בידי החוקר ז'ורז' קיווייה ב-1816 ומשמעות שמם הוא מיוונית עתיקה: "ὕδωρ" - מים ו-"κύων" - כלב, כלומר: "כלבי מים", עקב מבנה הניבים הגדולים והחדים שלהם. מסיבה זו הם מכונים גם בשם: "טיגריס הנהר".
דגים אלה יכולים להגיע לגודל של מעל 1.5 מטר ולשקול מעל 50 קילוגרם. הם גדולים ובעלי לסתות בולטות מלאות שיניים מחודדות המשמשות לקריעת בשר. עם זאת לרוב מזונם מורכב רק מדגים אחרים, כשכבר תועדו מקרים של טריפת עופות קטנים.
עקב גודלם חלק מהמינים הם דגי ספורט מבוקשים בכמה מנהרות אפריקה והם מושכים תיירים ומהווים הכנסה כלכלית למקומיים. באזורים אחרים הם נחשבים למזיקים גדולים הטורפים ביעילות להקות דגים.
נמל התעופה הבין-לאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה
נמל התעופה הבין-לאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה (באנגלית: Hartsfield–Jackson Atlanta International Airport) הוא נמל תעופה הממוקם בפרברי העיר אטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה בארצות הברית. מאז 1998 זהו נמל התעופה העמוס ביותר בעולם. בשנת 2017 עברו בו למעלה מ-104 מיליון נוסעים.
נמל התעופה מהווה צומת לטיסות בכל אזור דרום-מזרח ארצות הברית, ובשל כך מרבית הטיסות העוברות דרכו הן טיסות פנים. הנמל מדורג שביעי בין נמלי התעופה בארצות הברית מבחינת היקף תנועת הנוסעים הבינלאומית דרכו.
נמל התעופה מוזכר כדוגמה לאירוטרופוליס, צורה חדשה (או שלב התפתחות חדש) של יישוב עירוני שנסמך על נמל תעופה גדול כעוגן כלכלי ותעסוקתי מרכזי.
בשנת 2015 חצה הנמל את סף 100 מיליון הנוסעים.
מבנה כללי של הנמל
נמל התעופה ממוקם בדרום-מערב העיר אטלנטה וכ-16 קילומטר ממרכזה, ושטחו מתחלק בין תחומיה לבין תחומיהן של מספר רשויות מקומיות נוספות.
תולדות הנמל
נמל התעופה הוקם בשנת 1925 במסגרת הסכם, בו חכרה עיריית אטלנטה שטח של 1.16 קילומטרים מרובעים שבו שכן מסלול מרוצי מכוניות נטוש, במטרה להופכו לנמל תעופה. הוא נקרא בתחילה שדה קאנדלר (ע"ש בעליו הקודם, אסא קאנדלר (Asa Candler), שהיה גם ראש עיריית אטלנטה). בספטמבר 1926 נחתה הטיסה הראשונה בנמל התעופה. ב-1930 כבר דורג נמל התעופה במקום השלישי בארצות הברית מבחינת מספר תנועות המטוסים דרכו. מגדל הפיקוח הראשון בו נפתח ב-1939.
ב-1971 שונה שם הנמל לנמל התעופה הבינלאומי הרטספילד אטלנטה, לכבודו של ויליאם ב. הרטספילד (William B. Hartsfield), שהיה מראשי עיריית אטלנטה. באותה שנה נפתח קו הטיסות הבינלאומי הראשון מן הנמל. בשנת 1977, לאחר תכנון בן 13 שנים, החלה בניית בנייני הטרמינלים והמסופים הנוכחיים, שיועדו לתנועת 55 מיליון נוסעים בשנה, והם נפתחו ב-1980 (למעט מסוף E, שנפתח ב-1994).
ב-2003 החליטה מועצת עיריית אטלנטה לשנות את שם הנמל לנמל התעופה הבינלאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה, לכבודו של מיינרד ג'קסון (Maynard Jackson), שהיה ראש העירייה האפרו-אמריקני הראשון של אטלנטה.
ב-2007 נפתח מסלול הסעה מיוחד שנבנה בצפון-מערב הנמל (Taxiway Victor). הוא מאפשר למטוסים הנוחתים במסלול הצפוני של הנמל לנסוע אל בנייני המסוף מבלי לעצור את תנועת ההמראות במסלול המקביל לו, וזאת על ידי ירידה למפלס הנמוך ב-9 מטרים ממפלס המסלולים.
נמל התעופה הוא מרכז התעסוקה הגדול ביותר במדינת ג'ורג'יה. בתחומיו מועסקים בכל המשרות והתפקידים 55,300 עובדים.
בנייני הטרמינל והמסופים
שני הטרמינלים של הנמל – הטרמינל הצפוני והטרמינל הדרומי - ממוקמים בבניין הניצב בקצהו המערבי של הנמל. בהם נערכים הבידוק לקראת טיסה של הנוסעים היוצאים ומסירת המטען לנוסעים הנכנסים. בין שני הטרמינלים משתרעת מבואה (Atrium), שבה מצויים שירותים שונים לנוסעים (בנמל כולו מצויים כ-260 בתי עסק, חנויות ודוכנים).
ששת בנייני המסופים (Concourse), בהם מצויים שערי העלייה למטוסים של הנמל, ניצבים במקביל זה לזה ממזרח לבניין הטרמינלים. אלו הם בניינים מוארכים המשתרעים מצפון לדרום במרחק של כ-300 מטר זה מזה. המסוף המערבי ביותר (מסוף T) מחובר לבניין הטרמינלים, בניצב לו (במסוף זה בלבד נמצאים שערי יציאה רק בצידו האחד, המזרחי). המסופים מכילים 199 שערי עליה למטוסים ובהם גשרי עלייה. 40 מאלו הם שערים בינלאומיים והיתר – שערים לטיסות פנים.
אלו בנייני המסוף (לפי סדרם ממערב למזרח) ומספר שערי העלייה למטוס שבהם:
מאז 1994, טיסות בינלאומיות מגיעות לנמל ויוצאות ממנו דרך מסוף E ו-F בלבד. מסוף E נפתח באותה שנה לקראת אולימפיאדת אטלנטה ב-1996, והחליף את מסוף T כמסוף הטיסות הבינלאומיות.
תנועת הנוסעים והעובדים בין בניין הטרמינלים לבין בנייני המסוף נעשית בשדרת תעבורה המתמשכת לאורכה של שדרת הבניינים, מתחת למפלס המסלולים. השדרה מאפשרת מעבר לאורכה באמצעות מסועים להולכי רגל, אך עיקרה הוא שירות רכבת (הנקראת The Plane Train), הנעה במנהרת לולאה באורך של 5.6 קילומטר משני צידיה של השדרה. לרכבת זו שבע תחנות – אחת מתחת למרכזו של כל אחד מבנייני המסוף (התחנה של מסוף T משותפת לו ולבניין הטרמינלים), ותחנה נוספת מתחת לבניין הטרמינלים, לשירות נוסעים נכנסים המגיעים לקבל שם את מטענם. כ-200 אלף איש בממוצע נוסעים ברכבת זו מדי יום (64 מיליון במהלך שנת 2002).
בניין הטרמינלים ובנייני המסופים משתרעים על פני שטח כולל של 539 אלף מטרים רבועים.
פעילות הטיסה בנמל
במהלך שנת 2009 עברו בנמל התעופה בכל יום 240 אלף נוסעים בממוצע, ובסך הכל – 88 מיליון נוסעים במסגרת 970,235 תנועות מטוסים.
נמל התעופה משמש בעיקר לטיסות פנים - ל-151 יעדים בארצות הברית, אך גם בטיסות בינלאומיות נכנסות ויוצאות ל-80 יעדים ב-52 מדינות - בצפון אמריקה, מרכז אמריקה ודרום אמריקה, אירופה, אסיה ואפריקה.
נמל התעופה הוא בסיס הפעולה המרכזי (Airline hub) של חברת התעופה דלתא איירליינס (שהטיסה ממנו ב-2009 כ-56% מן הנוסעים שלה), של חברת אטלנטיק סאות'ווסט ושל חברות תעופה נוספות.
קו טיסות הפנים העמוס ביותר מנמל התעופה (בשנה שמאוגוסט 2009 ועד יולי 2010) היה הקו לעיר אורלנדו שבפלורידה – 1.285 מיליון נוסעים. אחריו מדורגים הקו לעיר פורט לודרדייל שבפלורידה (1.136 מיליון) והקו לנמל התעופה לה גוארדיה שבעיר ניו יורק (1.065 מיליון).
בשטח הנמל מצויים מתקנים לטיפול בהטסת מטענים בשטח של כ-121 אלף מטרים רבועים ו-28 עמדות חניה למטוסי מטען.
שירותי תחבורה בנמל
נמל התעופה מחובר לרשת התחבורה של אטלנטה באמצעות אחד מקווי הרכבת של מערכת התחבורה העירונית (MARTA). תחנת הרכבת של קו זה (הדרומית ביותר בו) ממוקמת בקצהו המערבי של בנין הטרמינלים.
בנמל למעלה מ-30 אלף מקומות חניה לציבור.
תוכניות פיתוח
ב-1999 החל תכנון וביצוע של תוכנית פיתוח, האמורה להכין את הנמל להתמודדות עם תנועת הנוסעים החזויה בו של עד 121 מיליון נוסעים בשנת 2015.
ב-2003 הכריזה עיריית אטלנטה על תוכנית לבניית טרמינל חדש בשדה, על שמו של מיינרד ג'קסון. מקומו של הטרמינל, הנמצא בבנייה, הוא ממזרח לשדרת בנייני הנוסעים הקיימת כיום בנמל. יהיו בו שטחי בידוק נוספים וכן 12 עד 16 שערי עליה למטוס חדשים, והוא ישרת את הטיסות הבינלאומיות המגיעות לנמל. הטרמינל היה אמור להיפתח ב-2006, אך השלמת הבנייה נדחתה עקב שורה של עיכובים והוא נפתח ב-2012.
תוכנית הפיתוח של השדה כוללת גם הקמת טרמינל חדש בחלקו הדרומי של הנמל, שיכלול תוספת של 70 שערי עלייה למטוס ויהיה מיועד לשימושן של טיסות פנים בלבד. טרמינל זה יחובר אל בניין הטרמינלים הקיים באמצעות קו רכבת פנימית חדש.
עראים
העראים מונים כ־85-90 סוגים המרכיבים שבע משפחות. רובם עצים הגדלים באקלים טרופי. הסדרה מיוצגת בארץ על ידי מין יחיד שהוא ער אציל.
שרידים מאובנים ראשונים של העראים שייכים לתחילת הקרטיקון. ייתכן שמוצאה העתיק של הסדרה גרם לכך, שבמהלך התורים איבדו נציגיה את הבסיס המורפולוגי שאיחד אותם מלכתחילה. כיום לא ניתן להצביע על תכונה מורפולוגית משותפת שמאחדת את כל העראים. עובדה זאת הציתה ויכוחים רבים בקרב הבוטנאים אודות תיחום גבולות הסדרה. רק בסוף המאה ה־20 נקבע ההרכב הנוכחי של הסדרה על־סמך בדיקות מולקולריות.
מיון
המיון המודרני נוטה לכלול בסדרת העראים את המשפחות הבאות:
רכס האסקל
רכס האסקל ממוקם 4 קילומטרים ממערב לרכס קולוסיאום.
גילוי הרכס
הרכס מופה לראשונה על ידי משלחת החקר של אוניברסיטת ויקטוריה מוולינגטון שבניו זילנד.
המשלחת חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר 1963–1962.
מקור השם
הרכס נקרא על שמו של ט. ר. האסקל (T.R. Haskell), חבר משלחת החקר של אוניברסיטת ויקטוריה.
לקריאה נוספת
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, P 298
שלום אלבק
שלום (בן חנוך) אַלְבֶּק (4 בספטמבר 1931 - 10 ביולי 2018) היה פרופסור לחקר התלמוד והמשפט העברי.
חייו ופועלו
נולד בברלין שבגרמניה בכ"ב באלול תרצ"א (4 בספטמבר 1931) לחוקר המשנה והתלמוד פרופ' חנוך בן שלום אלבק (אלבעק) ולהניה (הנדל), אחותו של חוקר התלמוד פרופ' אברהם ווייס. סבו הוא חוקר התלמוד שלום בן יחזקאל אלבק. עלה עם משפחתו מגרמניה לארץ ישראל בשנת 1935 והתגורר בשכונת רחביה בירושלים. לאחר נישואיו עבר לגור ברובע היהודי בעיר העתיקה. בשנים 1948 עד 1950 שירת בצה"ל. בין השנים 1950–1956 למד תלמוד, היסטוריה ומשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. בין מוריו בהיסטוריה היו: פרופ' אביגדור צ'ריקובר, פרופ' יהושע פראוור ופרופ' יצחק בער, ובתלמוד: פרופ' חנוך אלבק ופרופ' שמחה אסף.
בשנת 1956 קיבל תואר מוסמך למשפטים מטעם האוניברסיטה העברית ובשנת 1959 תואר דוקטור בהיסטוריה יהודית. בשנים 1960–1963 שימש כמרצה לתלמוד ב"סמינר התאולוגי היהודי של אמריקה", ניו יורק (Jewish Theological Seminar). משנת 1963 ואילך שימש כמרצה בכיר, פרופסור חבר ופרופסור מן המניין לתלמוד ולמשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ופעמיים שימש כדיקן הפקולטה למשפטים בשנים 1976-1978; 1982-1988. בשנים 1979-1990; 1997-1999 היה חבר הוועד המנהל וחבר הנאמנים של אוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1979 היה פרופסור אורח באוניברסיטת ייל שבארצות הברית, ובשנים 1982 ו-1987–2003 היה פרופסור אורח בבית הספר ללימודי היהדות שעל יד אוניברסיטת היידלברג בגרמניה. פרופ' אלבק היה חבר המועצה להשכלה גבוהה בישראל בין השנים 1983–1987 וניסה לכונן הפרדה בין לימוד ומחקר אקדמיים באוניברסיטאות לבין לימוד מקצועי במכללות. בשנים 1997, 2000 ו-2005 היה פרופסור אורח בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת הומבולדט בברלין. מאז 1999 היה פרופ' אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן. נפטר בירושלים בכ"ז בתמוז תשע"ח בגיל 86 ונקבר בבית הקברות הר הזיתים.
משפחתו
פרופ' שלום אלבק נישא לפליאה שרה, בתו של יצחק ארנסט נבנצאל, מבקר המדינה השני של מדינת ישראל, ומי שהייתה מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה. ילדיהם: יהודה אלבק, פרופסור רחל אלבק-גדרון, רבקה אלבק-סלומון, הרב חנוך אלבק (רב קהילה ברמת בית שמש וחתן הרב דוד יצחק מן) ובתיה ליכט.
מחקריו
מחקריו של שלום אלבק מיוסדים על התפישה אותה הציג בספרו "מבוא למשפט העברי בימי התלמוד" (1999), כי התלמוד הוא יסוד התרבות היהודית, וההלכה היא עיקרו של התלמוד. מכאן נובע עיקר תפישׂתו כי בהבניית העקרונות של ההלכה, הסדר והשיטה שבה – מתבררות תפישׂות-היסוד העיקריות שבתלמוד, כמו גם יחסו לחברה שבה הוא פועל. לשם בירור תפישׂות אלה התחקה אלבק אחר הקשר בין המושגים והעקרונות המופשטים לבין התפרטות הדינים והמשפטים במציאות המשתנה. בכתביו חשף את העיקרון המשפטי כי המשפט הציבורי בַּתלמוד, העוסק בהלכות חברה ושלטון, ביחסם ליחיד ובסמכויותיהם של בתי הדין, אינו אלא חלק מן המשפט הפרטי הנוגע לדיני הממונות של היחיד, והוא עולה מתוך דיני השותפים. לפיכך, סמכויותיהם של בתי הדין אף הן אינן אלא סמכותו של היחיד לאכוף את התנהגותם הראויה של חבריו היחידים, כפי בענייני איסורים יכול כל יחיד למנוע את חברו מלעבור עבירה. פסקי הדין של הדיינים הם הוראות של מומחה כיצד חייב אדם לנהוג, ובתי הדין אינם אלא בוררים שבני אדם מקבלים על עצמם. בחיבוריו "דיני הממונות בתלמוד" (תשל"ו), ו"יסודות דיני הממונות בתלמוד" (תשנ"ד) עמד על העיקרון היסודי לפיו דיני הממונות, כשאר ההלכות והדינים, אינם באים בעיקרם לשם שלום הציבור ותקנת החברה, אלא לעשות את היחיד מישראל לטוב יותר, ואין הבדל בין הדין לבין המוּסר וההנהגה לפנים משורת הדין. אלא שהאחרונים מיועדים ליחידים שמטבעם מחמירים על עצמם יותר, או למעשים מסוג מיוחד.
בספריו אלה על דיני הזכויות בנכסים העמיד במרכז את מושג 'הרְשוּת' שמובנו הוא יכולתו וכוונתו של האדם להשתמש בנכס כדרך שבני אדם במקומו ובזמנו רגילים להשתמש בו, וכוח וכוונה אלה הם בכל עת ובכל זמן. אף בעלות בנכס היא זכות לרְשות שאינה מוגבלת בזמן, בניגוד לזכות שאינה בעלות (כגון שכירות וחכירה), שהיא רשות מוגבלת בזמן. מושג מרכזי נוסף המתבאר במהלך דיוניו העקרוניים הוא 'גמירת דעת', קרי ההחלטה שלא יחזור בו אדם מן העסקה. על פי פרשנותו, זהו מושג אובייקטיבי, והוא נאמד על פי דעת רוב בני האדם באותה מציאות, ולא לפי דעתם של הצדדים בעסקה. החלטת היחיד שלא לחזור בו נגזרת מפעולותיו, כלומר ממעשי הקניין השונים.
בחיבורו "פשר דיני הנזיקין בתלמוד" (תשכ"ה) עמד על העיקרון של החיוב בפשיעה. הפשיעה היא שהמזיק לא העלה על דעתו שיבוא נזק מהתנהגותו, כשרוב בני האדם היו מעלים נזק על דעתם והיו נמנעים מהתנהגות זו. נמצא שאף הפשיעה היא אובייקטיבית, לפי דעת רוב בני האדם. בחיבור "יסודות העבירה בדיני התלמוד" (תשנ"ז) עמד אלבק על כך שאף בדיני העבירות והעונשים אין אדם מתחייב ונענש אלא אם כן ידע שהוא עובר עבירה (זה המזיד); ידע שהוא עשוי לעבור עבירה בהתנהגותו (שוגג קרוב למזיד); או היה לו להעלות על דעתו שהוא עובר עבירה בהתנהגותו (שוגג). ואילו אם לא היה לו להעלות על דעתו שיעבור עבירה בהתנהגותו, הריהו אנוס ופטור. ושוגג ומזיד נאמדים לפי העובר היחיד ולא לפי דרך רוב בני האדם.
בחיבורו "יסודות דיני הנישואין בתלמוד" (תש"ע) שב ובירר את מעמדו העקרוני של מושג גמירת הדעת של האיש ושל האישה להתחייבויות ולזכויות הדדיות. אלבק הטעים כי מעשה הנישואין אינו מצטמצם לפעולת קניין של האישה בלבד, וכמוהו כעסקה בין שותפים, בה נדרשת גמירת דעת של שני הצדדים. מעבר לכך, האיסורים והעונשים שבדיני הנישואין מייחדים אותם מדיני הממונות ונותנים להם דינים של מעמד אישי (סטטוס). הטעם שהבעל בלבד יכול ליתן גט לאשתו, ואין האישה נותנת גט לבעלה, מתבאר על פיו משום שהבעל יכול לשאת נשים הרבה, ואין האישה יכולה להינשא לגברים רבים. זאת משום האינטרס המונח ביסוד היחסים ביניהם בעת העתיקה שבה היו יותר נשים מגברים – תוצאת הסכנות שגברים מצויים בהן ומתים בגללן – וכדי לא להיוותר בלא בעל, משפחה ובנים, ביקשו הנשים להינשא גם לגבר נשוי.
בחיבורו "דיני הראיות בתלמוד" (תשמ"ז) הצביע על המיוחד בדיני הראיות, שהאומדן באמיתות העובדות שמתגלות לבית הדין, נעשה לפי כל העובדות הידועות במציאות שעליה באות הראיות, ולא לפי רוב העובדות בלבד, כמו בדיני הממונות. שכן אומדן זה בא על עובדות בטבע שאפשר לראות ולחוש בהן, ולא על מה שבדעת בני אדם.
תמר אלקן
תמר אלקן מאושר (נולדה ב-6 במאי 1985), היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
אלקן גדלה והתחנכה בכרמי יוסף. בנעוריה למדה במגמת התיאטרון והמשחק בבית הספר התיכון לאמנויות "תלמה ילין", אותו סיימה בהצטיינות. את שירותה הצבאי בצה"ל עשתה כמדריכת טיולים ברובע היהודי בירושלים. לאחר שרותה הצבאי למדה ב"סל"ה - בית הספר למשחק של יורם לוינשטיין".
לאחר תום לימודי המשחק החלה לשחק ב״תיאטרון החאן״ ובין היתר ב"תיאטרון אורנה פורת", ב"מדיטק", ב"תיאטרון הערבי-עברי" וב"תיאטרון גשר".
בשנת 2010 שיחקה בסרט הקולנוע של דן וולמן, "גיא אוני", את דמותה של פאניה בתפקיד הראשי. על תפקיד זה זכתה בפרס "פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה", בקטגוריית "השחקנית הראשית הטובה ביותר". אותו סרט עובד לאחר מכן בשנת 2011 לסדרת דרמה טלוויזיונית ששודרה בערוץ 1.
ב-2011 שיחקה בסרט הקצר, "נאמן למקור" שזכה בפרס "פסטיבל הקולנוע בתל אביב". באותה שנה השתתפה בהצגה "תמול שלשום" (על-פי הרומן מאת ש"י עגנון), שעלתה בתיאטרון הערבי-עברי ביפו בבימויה של פנינה גרי.
החל ממאי 2011 משחקת אלקן בתיאטרון החאן בירושלים. תמר אלקן מאושר משחקת בין השאר בהצגות "חוקר פרטי", ב"משחק של אהבה ומזל" של מאריבו בבימויה של ג'יטה מונטה, בהצגה "תהלה", בבימויה של שיר גולדברג, בהצגה תעלולי סקפן בבימויו של אודי בן משה, בהצגה החולה המדומה בבימויו של אודי בן משה, "הקומדיה של קאלאנדרו", "תמונות מחיי הכפר", סיפור על אהבה וחושך (בתפקיד פאניה). עבור תפקידה בהצגה "חוקר פרטי", הייתה אלקן מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית הבטחת השנה לשנת 2012.
בשנת 2015, כיכבה אלקן בסרט "האיש שבקיר" בבימויו של יבגני רומן. על תפקידה זכתה בפרס "המשחק הטוב ביותר" בפסטיבל סרטים בינלאומי שהתקיים באודסה.
בשנת 2021 שיחקה בהצגת הילדים "לאסי" בתיאטרון המדיטק.
נחל ענים
נַחַל עָנִים הוא נחל אכזב, המהווה אחד מיובליו העיקריים של נחל באר שבע.
ראשיתו של הנחל היא בדרום הר חברון, ברום של כ-800 מטרים מעל פני הים, וסופו הוא בחיבור לנחל באר שבע, בסמוך למושב נבטים שבבקעת באר שבע.
שמו של הנחל נגזר משמה של העיר המקראית והתלמודית עָנִים, שמקומה בחורבת ענים שבתחילת הנחל, ליד היישוב שני (לבנה).
אפיקו של הנחל הוא בכיוון דרום מערב, והוא חוצה תחת גשר את כביש 31.
ניקולאיה גולסקו
ניקולאיה גולסקו (ברומנית: Nicolae Golescu; 1810–10 בדצמבר 1877) היה פוליטיקאי רומני מנסיכות ולאכיה, ששירת כראש ממשלת רומניה ב-1860 וקדנציה נוספת ב-1868.
ג'ון גודמן
ג'ון סטיבן גודמן (באנגלית: John Stephen Goodman; נולד ב-20 ביוני 1952) הוא שחקן אמריקאי הידוע בתפקידיו הקומיים, ובפרט הופעותיו ברבים מסרטיהם של האחים כהן ותפקידו בסדרת הטלוויזיה "רוזאן". זכה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה
גודמן התפרסם בזכות תפקידו כדן קונר בקומדיית מצבים המצליחה "רוזאן", אשר שודרה בין השנים 1988 – 1997 ברשת ABC. הוא הופיע בסיטקום משלו, "נורמל, אוהיו", שם הוא גילם הומוסקסואל שחזר לעיירת הולדתו כדי להתחיל חיים חדשים. למרות שהסדרה העבירה מסר חיובי לקהילה ההומו-לסבית, היא לא זכתה במעריצים רבים מקהילה זו, והיא נקטלה על ידי המבקרים. גודמן הוא מנחה אורח שכיח בסטרדיי נייט לייב, והוא הופיע בתפקיד זה פעמים רבות. ג'ון גודמן גם גילם תפקיד בסדרה "הבית הלבן" במשך מספר פרקים. ב-2006 התארח בסדרה הדרמה קומית "סטודיו 60" ב-NBC, שעל תפקידו זה זכה גודמן בפרס אמי לשחקן אורח מצטיין בסדרת דרמה. בשנת 2011 השתתף גודמן בסרט האילם "הארטיסט" בתפקיד מנהל הסטודיו אל זימר.
באפריל 2013 החל לשחק בתפקיד ראשי בסאטירה הפוליטית "בית אלפא" בתפקיד של ג'יל ג'ון ביגס, סנאטור רפובליקני מטעם צפון-קרוליינה. באוקטובר 2014 עלתה העונה השנייה והאחרונה של הסדרה.
בשנת 2015 שיחק בדמותו של דוני בחידוש של וסט אנד למחזה "אמריקן באפלו" פרי עטו של דייוויד מאמט.
ב-2017 שיחק בסרט הדרמה "הגיבורים של בוסטון", באותה שנה השתתף גם בסרט ההרפתקאות "קונג: אי הגולגולת", אשר מהווה אתחול לסדרת סרטי קינג קונג.
ב-2018 החל לככב בסיטקום של ABC, "הקונרים", בתפקיד הראשי של דן קונר.
חיים נחמן שפירא
פרופ' חיים נחמן שפירא (בליטאית: Chaimas Nachmanas Šapira; 1895 – 8 בדצמבר 1943) היה מחנך, מרצה באוניברסיטה הליטאית בקובנה, חוקר הספרות והפילוסופיה העברית, חוקר מדעי המזרח, מחבר ספרי עיון ומתרגם יהודי ופעיל ציוני, בין היתר, חבר הוועד המרכזי של רשת "תרבות" בליטא. עמד בראש המשרד לחינוך ולתרבות בגטו קובנה.
קורות חיים
חיים נחמן שפירא נולד בשנת 1895 בעיירה סמולביצ'י (אז בפלך מינסק, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית; היום בבלארוס). אביו, הרב אברהם דובער שפירא (רבה האחרון של קהילת קובנה, מגדולי הפוסקים במאה העשרים) וסבו, הרב ירוחם יהודה ליב פרלמן ("הגדול ממינסק"). בילדותו למד ב"חדר" ובישיבות.
נמנה עם המורים הראשונים בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה בתקופתו של הרב יוסף צבי קרליבך.
בשנת 1926 החל לעבוד בקתדרה לסמיטולוגיה, שהוקמה קודם לכן (1922), ב"אוניברסיטת ליטא" בקובנה, והתמנה לעמוד בראשה, תפקיד שמילא עד לסגירתה ב-1940 על ידי שלטון הכיבוש הסובייטי. שימש מרצה ללשונות שמיות, וכן העביר, בין היתר, קורסים לספרות עברית, לערבית ולקוראן. הקתדרה הכשירה, בין השאר, מורים לבתי ספר יהודיים. ב-1932 הוענקה לו בצו נשיאותי דרגת דוצנט (מרצה/חוקר בכיר שהיא דרגה מתחת לפרופסור). ב-1940 הועבר לאוניברסיטת וילנה שם הוענק לו תואר פרופסור.
ב-1941 עם הכיבוש הנאצי נכלא בגטו קובנה. בעת שהותו שם שימש כמנהל הפעולה החינוכית והתרבותית, פעל במרץ להקמת בית ספר עממי, בית ספר למלאכה, ספרייה וכדומה, ועבד על הוצאת חיבור מקיף על "תולדות הספרות העברית החדשה" בשנים-עשר כרכים, אולם רק כרך א' שעסק בספרות ההשכלה בגרמניה יצא לאור. הכרך השני, שכבר הוכן, אבד בגטו, ושאר המידע הוחבא בגטו ומעולם לא נמצא. בנוסף, אבדו חיבוריו בכתב יד "רש"י כמדקדק" ו"המסורה". במחקרו התייחס שפירא למאבק בין לאומיות ארצית ללאומיות רוחנית. כך, לדבריו, הלאומיות הארצית רואה לפניה רק את העצמאות המדינית, ולעומתה, הלאומיות הרוחנית, אותה כינה "לאומיות אישית", רואה את מרבית קיומו של עם ישראל בחיי הדת והתרבות העברית.
ב-3 בדצמבר 1943 הובל עם משפחתו לפורט התשיעי, שם ב-8 בדצמבר הוצא להורג ביריות יחד עם אשתו, רעיה, אמו האלמנה רחל, ובנו היחיד איתמר. לייב גרפונקל טוען בספרו, כי הגרמנים רצחו את שפירא ומשפחתו, בעקבות פניה של הצלב האדום הבינלאומי שהתעניין בגורלו של הרב אברהם דובר שפירא. לאחר מותו הוציאו ידידיו ותלמידיו פרסום לזכרו בשם "יתמות" (מאי 1944) בעריכת תנועת המחתרת הציונית ארגון ברית ציון.
אחיו הצעיר, ד"ר נח שפירא (1900–1964), היה כימאי ומחנך בליטא ובישראל.
איסוזו
איסוזו (ביפנית: いすゞ自動車株式会社, באנגלית: Isuzu Motors Ltd) היא חברה יפנית לייצור כלי רכב ומנועי דיזל. החברה נוסדה בשנת 1916. המטה שלה נמצא בטוקיו, ומפעלי הרכבה וייצור בפוג'יסאווה, טוצ'יגי והוקאידו. השם איסוזו ניתן לכבוד אחד הנהרות של יפן.
מאז הקמתה יצרה החברה למעלה מ-23 מיליון מנועי דיזל הנמצאים בשימוש בכלי רכב ברחבי העולם.
בישראל
יבואנית איסוזו בישראל היא חברת יוניברסל מוטורס ישראל, שהחלה ביבוא לישראל בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. בתחילת שנות ה-2000 מכר המותג כ-2,500 רכבים בישראל מדי שנה, אך מאז חלה ירידה במכירות.
נתוני מכירות
על פי נתוני קארזון (עיבוד מאגר רכבים פרטים ומסחרים עד 3.5 טון):
השליח ממנצ'וריה
השליח ממנצ'וריה (באנגלית: The Manchurian Candidate) הוא סרט קולנוע משנת 1962 בבימויו של ג'ון פרנקנהיימר, על פי ספרו של ריצ'רד קונדון באותם שם.
הסרט יצא להקרנה בשנה שקדמה לרצח הנשיא קנדי. המוטיב העיקרי בסרט הוא הרעיון כי מאחורי רטוריקה סופר-פטריוטית, לאומנית ואנטי-קומוניסטית יכולה להסתתר למעשה חתרנות אנטי-אמריקאית. הסרט הציג מזימה קומוניסטית לגרום לבחירת נשיא ארצות הברית שיהיה סוכן המופעל בידי הסובייטים והסינים, על ידי הצגתו כמועמד פטריוטי תוך יצירת היסטריה לאומית. הספר והסרט טבעו את הביטוי "המועמד המנצ'ורי" (שם שסולף בגרסה העברית ל"שליח ממנצ'וריה") לתיאור מצב זה, והביטוי משמש עד היום לתיאור תרחישי התערבות פוליטית זרה בבחירות בארצות הברית.
עלילה
עלילת הסרט מציגה את דמותו של ריימונד שאו (בגילומו של לורנס הארווי), סמל ראשון בכוחות האמריקאיים שלחמו במלחמת קוריאה, שעבר שטיפת מוח בזמן שהוחזק בשבי הקומוניסטי במנצ'וריה הסינית ותוכנת לפעול כמתנקש במועמד לנשיאות ארצות הברית, בעת שזה ישא את נאום ההכתרה בוועידה הארצית שבחרה במועמדותו; זאת על מנת שהמועמד לתפקיד סגן הנשיא, שהיה סנטור רב מלל ומסית אנטי-קומוניסטי, ולמעשה סוכן סובייטי, יבוא במקומו וייבחר לנשיא שיהיה נשיא-בובה בשרות הסובייטים. משחקה של אנג'לה לאנסברי בדמות אמו השתלטנית של ריימונד שאו, שהייתה גם מפעילתו של בנה במשימת הרצח, ואשתו של הסנטור חדל-האישים שנועד למלא את תפקיד הנשיא-מטעם, וכן משחקו של פרנק סינטרה (שבסרט זה, בנוסף לסרט "סדנלי" - Suddenly משנת 1954, שב לשחק בסרט שנושאו התנקשות בנשיא), בתפקיד מפקדו של ריימונד שאו שחשף את המזימה, הפכו את הסרט למוערך מאוד בעת הקרנתו לראשונה.
תגובות לסרט
לאחר רצח קנדי עלו נקודות הדמיון שבין הסרט לבין אירוע רצח הנשיא: המתנקש בסרט היה "פתי" (patsy) שנשלט בידי כוחות חזקים ממנו, כפי שרוב תאוריות הקונספירציה בנוגע לרצח קנדי, מייחסות כינוי זה ללי הארווי אוסוואלד. הירי היה מתא הקרנה של אולם הוועידה שנמצא בגובה ממול לבמה. זווית הירי והמרחק מן המטרה היו דומים לאלו שבין מחסן הספרים בדאלאס לבין מכונית הנשיא. הירי היה אף הוא ברובה צלפים. ריימונד שאו התגייס לצבא לאחר אכזבה בחיי האהבה שלו בדומה ללי הארווי אוסוואלד שהתגייס לחיל הנחתים.
כשהחלו להיווצר תאוריות הקונספירציה על רצח קנדי, חלקן סבוכות ומסובכות מאוד, קשה היה שלא למצוא מכנה משותף בינן לבין המזימה המתוחכמת שבסרט.
בעקבות כל אלה הפך הסרט לסרט פולחן (Cult Movie). לסרט מעלות משלו שאינן דווקא בהקשר לרצח קנדי: הבימוי של ג'ון פרנקנהיימר (שביים בין היתר את "איש הציפורים מכלא אלקטרז" ואת "שבעה ימים במאי"), גילום הדמויות האמין של בעלי התפקידים הראשיים, לורנס הארווי כריימונד שאו, שנבחר להיות בעל כורחו למתנקש, אנג'לה לאנסברי כאמו המפלצתית (במציאות הייתה לאנסברי מבוגרת בשלוש שנים בלבד מ"בנה" לורנס הארווי) ופרנק סינטרה כמפקדו של ריימונד שאו שהפך לקצין מודיעין וחשף את המזימה, דמות של קצין מיוסר ומהורהר.
יש לציין גם את משחקם של שני שחקני משנה שהשתתפו בסרט. ג'יימס גרגורי כסנטור אייסלין, דמגוג פוליטי ריקני ורברבן שהיה מיועד על-פי המזימה למלא את תפקיד "המועמד המנצ'ורי" לנשיאות ארצות הברית וכן קאי דיי (Khigh Dhiegh) כסוכן הסיני שהיה אחראי להפעלת המזימה. שחקן זה, אף שהיה ממוצא מצרי, גילם בקולנוע ובטלוויזיה תפקידים של סיני בגלל חזותו המונגולית, וזכור בתפקיד איש הביון הסיני באחדים מפרקי סדרת הטלוויזיה "הוואי חמש אפס".
הסרט יצא להקרנה מחודשת בשנת 1987 ומאז הוא מוקרן מדי פעם בטלוויזיה, לרבות פעמים אחדות בערוצי הטלוויזיה בישראל.
גרסאות נוספות של הסרט
ב-30 ביוני 2004 הועלתה בהצגת בכורה גרסה חדשה של "השליח ממנצ'וריה". הסרט הוקרן בישראל בשם "המועמד ממנצ'וריה" (שוב עיוות של שמו המקורי "המועמד המנצ'ורי"). תסריטאי הסרט נאלצו להתמודד עם השינויים שחלו בעולם עם קריסת ברית המועצות והגוש הקומוניסטי ומצאו כתחליף לגוף רב העצמה, העומד מאחורי המזימה להשליט נשיא בובה על ארצות הברית, את הגלובליזציה המתגלמת בדמותו של תאגיד בדיוני הנקרא "התאגיד המנצ'ורי הגלובלי". במתן שם זה לתאגיד הצליחו יוצריו לפתור את בעיית שמירת שמו המקורי של הסרט. בגרסה החדשה ריימונד שאו עצמו הוא האיש המיועד למלא את תפקיד הנשיא-בובה, אמו היא סנאטורית רבת-עוצמה, ודמותו של הסנאטור אייסלין נמחקה.
את תפקיד ריימונד שאו ממלא בגרסה החדשה השחקן לייב שרייבר, אמו הדורסנית היא מריל סטריפ ומפקדו חושף המזימה הוא דנזל וושינגטון. במאי הסרט הוא ג'ונתן דמי שביים את "שתיקת הכבשים".
ספרו של ריצ'רד קונדון, עליו מבוסס הסרט, הופיע פעמיים בתרגום עברי:
הצבעה ממוחשבת
הצבעה ממוחשבת היא שיטת הצבעה המשתמשת במחשבים (בניגוד לשיטת ההצבעה הידנית המסורתית המשתמשת בספירת ידיים או פתקי הצבעה וכפיתוח של מכונות ההצבעה), שנכנסה לעולם עם המודרניזציה. עיקר האתגר של ההצבעה ממוחשבת הוא בהצבעה לבחירות ומשאלי עם שם מדובר בהיקף גדול של מצביעים שנעשה באופן חד פעמי.
מבוא
עם התקדמות המיחשוב והאוטומציה בעולם באספקטים רבים של החיים, הוחל בניסיון למחשב הצבעות שונות. בכמה מקומות הצבעות ממוחשבות, למשל הצבעות במשחקי טלוויזיה, בבחירות מקדימות של מפלגות, ובפרלמנטים שונים כמו הכנסת בישראל. האתגר הגדול והבעייתי ביותר הוא מיחשוב של הצבעות לראשות מדינה, שם ישנן סוגיות שונות ורבות שיש לפתור הנוגעות לזיהוי המצביע, בקרה על הצבעתו, יצירת מערכת אינטואיטיבית, ומניעת זיופים.
צורת מיחשוב ההצבעה יכולה להתבצע במגוון רחב של צורות ואפשרויות. היא יכולה להיעשות בשלוש רמות:
יתרונות
היתרונות של מיחשוב הצבעות נוגעים בעיקר ל:
חסרונות
החסרונות העומדים בפני הצבעה ממוחשבת הם:
מכיוון שניתן ליישם את ההצבעה הממוחשבת באופנים רבים ומגוונים, פרמטרים רבים הקשורים להצבעה הממוחשבת כמו אמינות, בטיחות, וידידותיות של ההצבעה, יכולים להתממש בקשת רחבה של אפשרויות. מבחינת כח אדם לא מדובר בחיסכון בהצבעה ממוחשבת אלא להפך, מכיוון שבשיטה הממוחשבת צריך בנוסף לוועדת קלפי גם טכנאי בכל קלפי שיתחזק את המערכת.
הצבעה ממוחשבת בישראל
בנובמבר 2007 הרשויות המקומיות ביצעו פיילוט לבחירות ממוחשבות ב-11 קלפיות, ישנה כוונה לעבור בשלב מסוים להצבעה ממוחשבת ברשויות המקומיות, ותזכיר לחוק בנושא הונח על שולחן הכנסת לדיון מוקדם במאי 2009. בתזכיר זה מפורט תהליך ההצבעה, ובו נכתב כי לאחר זיהויו של המצביע וזכאותו להצבעה יונפק לו כרטיס חכם באמצעותו יצביע בעמדת מחשב באמצעות מסך מגע, בחירתו תירשם הן במחשב ההצבעה והן בכרטיס החכם, בסיומה של ההצבעה הכרטיס ישולשל לקלפי. לאחר תום ההצבעה תתבצע ספירה ידנית אוטומטית של כל הכרטיסים החכמים ותתבצע השוואה לנתונים האגורים במחשב ההצבעה.
בפריימריז שנערכו במפלגת העבודה ב-2 בדצמבר 2008, לקראת הבחירות לכנסת ה-18, התרחשה תקלה במחשבים, שגרמה לביטול הבחירות ועריכתן בהצבעה ידנית יומיים מאוחר יותר. בבחירות המקדימות שנערכו בליכוד ב-8 בדצמבר אותה שנה, גרמו המחשבים לתורים ארוכים (שהביאו לכך שחלק מהמצביעים נטשו את ההצבעה) ולהארכת ההצבעה שעתיים אחרי המועד המקורי. רק במפלגת קדימה עברה ההצבעה באותה שנה ללא תקלות מיוחדות. עם זאת, מאז חלו שינויים וטרם הבחירות לכנסות ה-19 וה-20, התקיימו בהצלחה בחירות-מקדימות ממוחשבות במפלגות "העבודה" ומר"צ.
יש הטוענים כי רצוי לעבור להצבעה ממוחשבת בבחירות לכנסת בהקדם האפשרי, וקיימות אף שיטות שמטרתן למנוע אפשרות של זיופים, כולל בידי מתכנני מערכות ההצבעה. לעומת גישה זו, ישנם חוקרים מהאקדמיה ומהתעשייה שחוששים מאוד מתהליך של הצבעה ממוחשבת וטוענים שיש להתקדם לקראת הליך זה בזהירות מרובה, שכן בעיה או תקלה רצינית בהליך זה, תרוקן את הדמוקרטיה מתוכן.
יוסי אדירי
יוסף (יוסי) אדירי (נולד בשנת 1965) הוא קצין בצה"ל במילואים דרגת תת-אלוף המכהן כמפקד מרכז עורף והגמ"ר בפיקוד המרכז. בעבר פיקד על חטיבת שומרון.
שירותו הצבאי
אדירי נולד וגדל במעלות. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1983 שובץ בחטיבת גולני. בגולני עבר אדירי הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר. בתום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה. כמפקד פלוגה בגדוד 12 (ברק) לקח חלק במבצע כחול וחום, פשיטה על יעדי מחבלים בעומק לבנון. בשנים 1996–1998 שימש כמפקד גדוד 17 בחטיבת ביסלמ"ח. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם אוגדת איו"ש.
בשנים 2000–2002 פיקד על חטיבת שומרון והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה, בין היתר באירוע בו נהרג מדחת יוסף ובאירוע בו נהרגו הרב בנימין הרלינג ואזרחים נוספים אשר טיילו בהר עיבל. לאחר מכן מונה לנספח צה"ל בצרפת. אדירי פרש מצה"ל בשנת 2009. בשירות המילואים הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מפקדה מרחבית בפיקוד המרכז וכיהן בתפקיד במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
בשנים 2013-2018 כיהן כחבר מועצת קדימה-צורן.
אדירי נשוי לאורה ואב לשלושה.
סחלין (מועדון ספורט מקצועני)
סחלין (ברוסית: Сахали́н) הוא מועדון ספורט מקצועני, שנוסד בספטמבר 2014 ומאגד שלוש קבוצות מקצועניות בענפי ספורט שונים: כדורגל, הוקי וכדורעף.
היסטוריה
מועדון הספורט המקצועני "סחלין" נוסד בשנת 2014 ביוזמת ממשלת מחוז סחלין כדי לאחד שלושה מועדוני ספורט בענפי כדורעף נשים, הוקי וכדורסל.
Man Down
Man Down (בעברית: אדם נפגע) הוא שיר של הזמרת הברבדית ריהאנה מתוך אלבומה החמישי Loud. השיר יצא כסינגל החמישי מהאלבום ב-3 במאי 2011. הוא נכתב על ידי שאם ג'וזף, ההרכב רוק סיטי והזמרת שונטל והופק על ידי ג'וזף, קוק הארל, ובובי קמפבל. השיר נכתב במרץ 2010 במסגרת מחנה כתיבה שארגנו חברת התקליטים של ריהאנה על מנת לבחור שירים לאלבומה החמישי. שאם ג'וזף שיזמה את כתיבת השיר כתבה אותו בהשראת שירו "I Shot the Sheriff" של בוב מארלי. השיר נבחר בסופו של דבר ביחד עם עוד 10 שירים מתוך 200 שירים שנכתבו במחנה הכתיבה. מבחינה לירית השיר מדבר על אישה שרוצחת גבר בירי ומתחרטת על מעשיה לאחר שהיא נמצאת במנוסה מהמשטרה. מבחינה מוזיקלית השיר הוא שיר רגאיי בשילוב מוזיקת ראגה ומוזיקה אלקטרונית.