cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נסיכות דיסני
הנסיכה יסמין
הנסיכה יסמין היא נסיכת דיסני השישית, והדמות הנשית הראשית בסרט "אלאדין" משנת 1992. יסמין הייתה הנסיכה הראשונה בזיכיון שאינה ממוצא אירופאי, והנסיכה היחידה עד כה ממוצא ערבי. יסמין גם הנסיכה היחידה שלא לובשת שמלה, אלא מכנסיים. יסמין היא בתו של סולטן אגראבה הדמיונית והיא מוגדרת כחזקה, אמיצה ובטוחה בעצמה. לעיתים נדירות קורה שהיא מרשה לאחרים להגיד לה מה לעשות ומה לא לעשות. יסמין שואפת לעצמאות ועייפה מהמגבלות שמעמיד בפניה אביה הסולטן. בעודה מתחזה לפשוטת עם היא מתאהבת באלאדין שבהמשך מתחזה בעצמו לנסיך ולוקח אותה לטיול רומנטי על גב שטיח מעופף. ג'אפר, הוואזיר שהוא יד ימינו של הסולטן, משתלט על ממלכת אגראבה ומדיח את הסולטן. כשג'אפר מובס בעזרת אלאדין מאפשר הסולטן ליסמין ולאלאדין להינשא, אף על פי שאלאדין אינו נסיך. יסמין דובבה על ידי לינדה לרקין (דיבור), ליאה סלונגה (שירה בסרט המקורי) וליז קלאוואי (שירה בסרט ההמשך) ועוצבה על ידי מארק הן. דמותה של יסמין מבוססת על הנסיכה באדרולבאדור (באנגלית: Badroulbadour) מהסיפור אלאדין ומנורת הקסמים מסיפורי אלף לילה ולילה. בגרסה זו הייתה דמותה של הנסיכה אוריינטאלית.
הנסיכה פוקהונטס
הנסיכה פוקהונטס היא נסיכת דיסני השביעית, והדמות הראשית בסרט "פוקהונטס" משנת 1995. היא הנסיכה האינדיאנית הראשונה, ועד כה גם היחידה, בזיכיון. סיפור הסרט מבוסס באופן חופשי על סיפורה של פוקהונטס, בתו של צ'יף אינדיאני שחיה בסביבות 1595–1617, וסיפור הקמתה של ג'יימסטאון, וירג'יניה ב-1607. פוקהונטס מוצגת כצעירה אצילה, עצמאית ורוחנית מאוד. היא מציגה חוכמה מעבר לשנותיה ומציעה הנחיה וחביבות לסובבים אותה. היא הרפתקנית ואוהבת טבע. בסרט היא מוצגת כבעלת כוחות שאמאניים, מאחר שהיא מתקשרת עם הטבע, משוחחת עם רוחות, מבינה את בעלי החיים ומבינה שפות שאותן לא למדה מעולם. בסרט ההמשך פוקהונטס התבגרה לאחר ששמעה על מותו לכאורה של ג'ון סמית. היא שומרת על עצמאותה והאופטימיות שלה, אך היא בוגרת ובטוחה יותר מבסרט הראשון. במהלך שהותה באנגליה היא כמעט מאבדת את עצמה במהומה של העולם החדש לה וכמעט הופכת לדבר מה שהיא איננה, אך היא מציעה להקריב את עצמה על מנת להציל את אנשיה וחוזרת לעולמה, שם היא מוצאת מחדש את עצמה ואת האהבה. דמותה של פוקהונטס מדובבת על ידי איירין בדארד (דיבור) וג'ודי קאהן (שירה) ואייר אותה גלן קין.
הנסיכה מולאן
הנסיכה מולאן היא נסיכת דיסני השמינית, והדמות הראשית בסרט "מולאן" משנת 1998. היא הנסיכה הסינית הראשונה בזיכיון והיחידה עד כה. הסרט מתבסס על סיפור העם הסיני "פא מולאן" (בסינית: 花木蘭, חוּאַה מוּ-לאַן). דמותה של מולאן שונה מדמויות נשיות קודמות שהופיעו בסרטי דיסני בכך שהיא אמיצה ועצמאית יותר. היא אינה עונה לציפיות מנערה סינית בת גילה ותקופתה. למרות יופייה הטבעי היא מגושמת, נוטה לדברנות יתר ועצמאית במקום להיות אצילית, שקטה וצנועה. בשל תכונותיה אלה (ובגלל הצרצר שמלווה אותה) מסתיימת פגישתה עם השדכנית בכאוס והשדכנית הכועסת טוענת שלמרות מראה, היא לעולם לא תמצא שידוך. למרות זאת, אומץ ליבה, חוכמתה ונחישותה עוזרים לה במהלך הרפתקאותיה כשהיא מתחזה לגבר כדי להילחם בצבא הקיסר במקום אביה הפצוע. את דמותה של מולאן מדובבות מינג-נה (דיבור) וליאה סלונגה (שירה) ואייר אותה מארק הן.
הנסיכה טיאנה
הנסיכה טיאנה היא נסיכת דיסני התשיעית, והדמות הראשית בסרט "הנסיכה והצפרדע" משנת 2009. היא הנסיכה האפרו-אמריקאית הראשונה, ועד כה גם היחידה, בזיכיון. הסרט מבוסס באופן חופשי על הספר הנסיכה הצפרדע מאת אי. די. בייקר שבעצמו התבסס על עלילת המעשייה בעלת השם הדומה הנסיך-צפרדע של האחים גרים. טיאנה היא נערה חרוצה ובעלת שאיפות. היא מתוארת כנערה יפה שבתחילת הסרט אין לה שאיפות רומנטיות. טיאנה מתגוררת בניו אורלינס, מתפרנסת ממספר עבודות כמלצרית, מה שמותיר אותה מותשת בסוף כל יום. שאיפתה הגדולה היא לפתוח מסעדה. ההשראה לסיפור הרקע של טיאנה הגיעה ממסעדנית אמיתית בשם לאה צ'ייס. כשטיאנה מוזמנת כמסעידה/אורחת לארוחת ערב שעורכת חברתה הטובה ביותר והעשירה לכבוד המרדי גרא היא פוגשת בנסיך נאבין שעליו הוטלה קללה שהפכה אותו לצפרדע. היא מתפתה לנשק אותו מאחר שהוא טועה וחושב שהיא נסיכה, ולדבריו הנשיקה תהפוך אותו בחזרה לנסיך, אך מאחר שהיא אינה נסיכה הנשיקה משפיעה בצורה הפוכה וגם טיאנה עצמה הופכת לצפרדע, והשניים יוצאים למסע הרפתקאות במטרה לבטל את הקללה. טיאנה הוכתרה רשמית כנסיכה ב-14 במרץ 2010 בטקס שנערך במלון ניו יורק פאלאס במנהטן, ניו יורק. את דמותה של טיאנה מדובבת אניקה נוני רוז והיא אוירה על ידי מארק הן.
הנסיכה רפונזל
רפונזל היא הנסיכה הראשונה שהופיעה בסרט תלת־ממד בטכנולוגיית CGI, אך במוצרי הנסיכות מאוירת לרוב דמותה באופן מסורתי על מנת שלא לפגוע באחידות המותג.
הדמות נחשבת אהודה בקרב המבקרים שהיללו את אישיותה רבת האופי ודמותה שתופסת את רוח התקופה המודרנית. הלוס אנג'לס טיימס תיאר את רפונזל כ"אישה צעירה ומודרנית". הניו יורקר כינה אותה דמות שנונה ואינטליגנטית. ו-USA Today ציין כי "היסטריית הנעורים של רפונזל אמינה יותר" מנסיכות דיסני קודמות. המגזין Time Out לעומתם תיאר את הדמות כסתמית ("Bland") וסינתטית.
דמותה נוצרה על ידי התסריטאי דן פוגלמן, אוירה על ידי גלן קין ומדובבת על ידי מנדי מור. כדי להכריז על הצטרפותה של רפונזל באופן רשמי לזיכיון, נכתב לזיכיון שירו השני "The Glow", כמו כן נעשה טקס הכתרה רשמי ב-2 באוקטובר 2011 שנערך בארמון קנסינגטון בלונדון.
מוסקבה. אמון
שמות הערוץ
בשנים שונות נקרא הערוץ:
נסיכות דיסני
הנסיכה מרידה
הנסיכה מרידה היא נסיכת דיסני ה-11 והדמות הראשית בסרט "אמיצה" משנת 2012. מרידה היא בתם של המלך פרגוס והמלכה אלינור, המולכים על שבט דונברוך הסקוטי. אמה מצפה ממנה להיות מלכותית ונשית יותר, והדבר יוצר קרע בין השתיים, כל זאת על רקע ההחלטה לקיים טורניר בין נסיכי השבטים האחרים שהזוכה בו יישא את מרידה לאישה. מרידה מסרבת להיכנע לתכתיבי הוריה ומסרבת להינשא. היא נערה אמיצה ושאפתנית המבקשת לקבוע את גורלה בעצמה. היא קשתית מעולה וסייפת מצטיינת, כמו גם רוכבת כשרונית, הרוכבת במרחבים על סוסה, אנגוס. מרידה הוכתרה כנסיכת דיסני בטקס שנערך מול טירת סינדרלה בדיסניוורלד ב-11 במאי 2013. את דמותה של מרידה מדובבות קלי מקדונלד (דיבור) וג'ולי פווליס (שירה). דמותה של מרידה נוצרה על ידי הבמאית והתסריטאית ברנדה צ'פמן.
מוסקבה. אמון
תוכן
עד אמצע שנות ה-2010 הנושאים העיקריים של הערוץ היו סיוע מצד גורמי ממשל וארגונים ציבוריים, פתרון של בעיות מקומיות דחופות בשידור חי, דו"חות וביקורות של תושבים מקומיים, הערות של היסטוריונים, מומחים ואורחי כבוד. ייעוץ של עורכי דין, פסיכולוגים, רופאים ועובדים סוציאליים אחרים. תחזיות מזג אוויר תוך חיבור למצב הגאומגנטי. הכרזות על פתיחת ירידים, מכירות ספרים, בתי מרקחת שאפשר לסמוך עליהם ועוד ועוד.
עם השנים הערוץ החל לכלול מגוון ז'אנרים: חדשות, תוכניות אירוח, תוכניות עיתונאיות, סרטים תיעודיים ותוכניות חינוכיות, סרטים עלילתיים וסדרות. בספטמבר 2011, עקב סגירת ערוץ הטלוויזיה סטוליצה והתחלת השידור של ערוץ הטלוויזיה מוסקבה 24, חלק מהתוכניות של ערוץ הטלוויזיה "סטוליצה" עברו לערוץ זה.
נסיכות דיסני
הנסיכה מואנה
הנסיכה מואנה היא נסיכת דיסני ה-12 והדמות הראשית בסרט "מואנה" משנת 2016. היא בתו של צ'יף משושלת ארוכה של נווטים, שבמשך אלף שנים נמנעים מלהפליג מחוץ לשונית. מואנה יוצאת למסע הרפתקאות במטרה למצוא את החצי-אל הפולינזי מאווי, על מנת שיתקן טעות שעשה אלף שנה לפני כן, אשר עלולה להביא להשמדת החיים באיי פולינזיה.
מוסקבה. אמון
היסטוריה
הערוץ הוקם בנובמבר 2006 כערוץ טלוויזיה חברתי במוסקבה. מאז 1 באפריל 2012, כחלק מיצירת מערכת משותפת של מדיה אלקטרונית במוסקבה ואיחודה תחת מוסקבה מדיה, הפקת התוכן עבור הערוץ מסופקת על ידי חברת ההפקות "סטוליצה". מאז 5 בספטמבר 2012 שינה הערוץ את שמו מ"אמון" לערוץ "אמון מוסקבה".
נסיכות דיסני
הנסיכה מואנה
ב-2019 דיסני הוסיפו את מואנה לזיכיון הנסיכות, אולם ללא טקס הכתרה.
מוסקבה. אמון
היסטוריה
מאז 1 באפריל 2016 הוא משדר במתכונת 16:9. כיום רשת השידור של הערוץ מורכבת מסרטים עלילתיים ותוכניות טלוויזיה של המאה העשרים, כמו גם תוכניות בהפקה עצמית המציגות מבט מודרני על ההיסטוריה של דמויות עבר ועל ההיסטוריה של יצירת סרטי פולחן.
נסיכות דיסני
נסיכות אורחות
ישנן גיבורות ראשיות בסרטי דיסני, אפילו כאלה בעלות תואר מלכותי, שלא נכללות בזיכיון הרשמי מהסיבות הבאות: הן לא שיווקיות, הסרט בו הן הופיעו נכשל מסחרית (למשל הנסיכה קידה מאטלנטיס: האימפריה האבודה), הן צעירות מידי (למשל סופיה מהנסיכה סופיה הראשונה), או מפני שאינה דמות אנושית (למשל נלה ממלך האריות), או במקרה של אנה ואלזה מהסרט לשבור את הקרח, הסרט כל כך הצליח מסחרית שהן זכו לזיכיון נפרד משלהן. הדמויות הבאות נכללו או נכללות כיום בהוצאות מסוימות של זיכיון נסיכות דיסני, אך לא כלול בו באופן רשמי: עליסה (עליסה בארץ הפלאות), טייגר לילי (פיטר פן), וונדי דרלינג (פיטר פן), העלמה מריאן (רובין הוד), אחיותיה של אריאל ( בת הים הקטנה), קאלה (הגומונים), סוני (הגומונים), נלה (מלך האריות), פלין (במבי), אזמרלדה (הגיבן מנוטרדאם), מגארה (הרקולס), קיארה (מלך האריות 2), ג'יין (טרזן), קידה (אטלנטיס: האימפריה האבודה), קפטן אמיליה (כוכב המטמון), לילו (לילו וסטיץ'), טינג טינג, מיי וסו (מולאן 2), קלרה (מפצח האגוזים וארבע הממלכות), ג'יין דרלינג (פיטר פן 2), מדלן (הגיבן מנוטרדאם 2: סוד הפעמון), אנה ואלזה (לשבור את הקרח), סופיה (הנסיכה סופיה הראשונה), אמבר (הנסיכה סופיה הראשונה), אלנה (אלנה מאוולור), אטה ודוט (באג לייף), סאלי (הסיוט שלפני חג המולד), וונלופי וון-שווייץ (ראלף ההורס), מלודי (בת הים הקטנה 2: השיבה לים), ג'יזל (מכושפת), הנסיכה אילונווי (הקדירה השחורה), ג׳ודי הופס (זוטרופוליס), מיראבל מדריגל (אנקאנטו), ריה (ריה והדרקון האחרון) ומיי לי (אדומה אש).
קבלה וביקורת
ביקורת רבה נמתחה על הזיכיון, הן מצד מבקרים והן מצד לקוחות.
מוסקבה. אמון
קהל יעד
כערוץ חברתי לקהל מבוגר יותר, המטרה העיקרית של הערוץ היא הרצון לעזור לצופה להסתגל למציאויות חדשות ולשפר את איכות החיים ולהרגיש בנוח בכל גיל. מוסקבה היא הבירה הבינלאומית, היא סוג של מנוע לטכנולוגיות חדשות ברוסיה, כשרוב הרעיונות והמגמות החדשים נולדים כאן. אירועים בעלי חשיבות מיוחדת מתקיימים בעיר זו, אנשים ידועים גרים ומגיעים לכאן, שפעילותם משפיעה על חיי המדינה כולה. הערוץ נועד להפשיט מידע הנוגע לכל אלה.
שידור וכבלים
השידור במוסקבה מתבצע על ידי הרשת הרוסית לשידורי רדיו וטלוויזיה (RTRS) בפורמט דיגיטלי DVB-T2 ב-34 TVK ב-26 עמדות מהשעה 0:00 עד 12:00. ממסר חינם דרך רשתות כבלים במוסקבה ובמחוז מוסקבה מסופק על ידי רוסטלקום (41 TVK), אקאדו (35 SK), רשתות כבלים מהירה (18 SK) ורשתות אחרות...
עדי גולדשטיין
עדי (עדיאל) גולדשטיין (נולד ב-27 ביוני 1978) הוא מפיק מוזיקלי ישראלי, פסנתרן, מלחין ומעבד מוזיקלי. גולדשטיין הוא פרוגרמר המשתתף בהקלטות של אמנים בישראל, בהן הוא מפיק ומעבד דרך המחשב.
ביוגרפיה
גולדשטיין נולד בנתניה כבן הזקונים של קורנל (מיקרוביולוג) וריטה גולדשטיין. אימו היא מורה לפסנתר שליוותה את לימודיו המוזיקליים לאורך השנים. גולדשטיין גדל כדור רביעי למשפחה של מוזיקאים. החל ללמוד לנגן על פסנתר בגיל 4 אצל סבתו חנה ולמין, ממנה רכש את יסודות הנגינה. בגיל 8 המשיך בלימודי ג'אז, מוזיקה קלה ותאוריה אצל גדי גולדמן. בגיל 14 החל ללמוד קומפוזיציה אצל המוזיקאי והפסנתרן עופר ברייר. גולדשטיין למד בבית הספר התיכון "אורט לייבוביץ" במגמות אלקטרוניקה ומחשבים.
קריירה מוזיקלית
את דרכו המוזיקלית התחיל עוד בהיותו תלמיד, כאשר בשנת 1996 ניגן בהרכב הפיוז'ן "זונזי" של אלכס ברשדסקי ואוצי צימרינג. בגיל 18 הצטרף להרכב הג'אז של אסף סירקיס, "the inner noise". בגיל 19 וחצי הצטרף ללהקת "קובסון", הרכב סלסה-ג'אז.
מפגש אקראי ב-2001 עם המפיק המוזיקלי איל ליאון קצב, הוביל את גולדשטיין לחיבור ראשון עם עולם הפופ. בגיל 22 הוא ניגן ועיבד את הדיסק של ירמי קפלן, "הזמן האבוד", שהפיקו קפלן וקצב. ב-2003 הצטרף גולדשטיין להרכב של ריטה, בניהולו המוזיקלי של המפיק לואי להב, למופע "ריטה ההופעה - Live 2003". כן ניגן ועיבד את אלבום הבכורה של יהושע לימוני, "יהושע".
ב-2005 הפיקו טסה וגולדשטיין את השיר והקליפ "תנו לו צ'אנס", בביצועה של שלישיית מה קשור. באותה שנה נוצר שיתוף פעולה נוסף עם המפיק המוזיקלי לואי להב, שהוליד את האלבום "יום יום" של הזמרת דנה ברגר, בו גולדשטיין עבד כנגן ומעבד; האלבום הופץ בשנת 2006. ב-2005 עיבד גולדשטיין את אלבומה של הזמרת שרון חזיז, שנקרא "שרון חזיז" ואף ניגן בו. באותה שנה הלחין ועיבד יחד עם שמוליק נויפלד את פסקול סדרת המציאות "דרוש מנהיג".
ב-2006 עיבד גולדשטיין וניגן באלבומו של רמי קלינשטיין, "הרבה פנים". באותה שנה, תוך שיתוף פעולה עם המפיק המוזיקלי יעקב למאי, ניגן ועיבד גולדשטיין את השיר "ללכת עם האור", מתוך האלבום "ללכת עם האור" של זהבה בן. גולדשטיין ניגן גם באלבום הזהב של דין דין אביב, "סודותיי", בהפקתו של משה דעבול. בהמשך אותה שנה ניגן גולדשטיין בשירו של דודו טסה "מעליות", מתוך האלבום "לולה"; עיבד וניגן באלבום הבכורה "תודה רבה לך, פחד" של הזמרת איריס פרחי בהפקתו המוזיקלית של אייל ליאון קצב; הלחין בשיתוף פעולה עם נוייפלד וקצב שלושה שירים ב"פרויקט מוזאיק"; וכן הלחין, עיבד והפיק בשיתוף נויפלד את מוזיקת הרקע לסרט התעודה "סיכון מחושב" על רון בן ישי.
בשנת 2007 גולדשטיין ניגן והיה שותף עם גיא בוקאטי בעיבוד האלבום "כל הטוב שבעולם" של אריק איינשטיין; ניגן באלבום הזהב של הזמרת שרית חדד מיס מיוזיק; ניגן באלבום אהבה נשארת של גלעד שגב; ניגן ועיבד את אלבומה של מאיה בוסקילה, שוברת שתיקה; וניגן באלבום הזהב אם אלה החיים של קרן פלס. בין היתר הפיק את השיר "מחכה" עבור ריטה.
ב-2008 הוא ניגן, עיבד והפיק את האלבום "אברהם טל" של אברהם טל והיה שותף להלחנת הלהיט "הזמן עושה את שלו". כמו כן ניגן ועיבד בשיתוף פעולה עם עברי לידר באלבום "בקצב אחיד בתנועות של הגוף"; ניגן באלבום הפלטינה "רמזים" של ריטה; עיבד בשיתוף נויפלד את אלבומו של אוהד חיטמן; הלחין בשיתוף דודו טסה את המעברונים המוזיקליים בסדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל"; כמו כן הפיק ועיבד מוזיקלית את אלבומו של עופר בשן, "עופר בשן", בשיתוף אודי שמחון.
ב-2009 גולדשטיין הצטרף להרכב המוזיקלי של העונה השביעית של התוכנית "כוכב נולד". בנוסף ניגן באלבום הזהב "מבול" של קרן פלס; הפיק ועיבד במשותף עם עברי לידר את המופע "רמזים" של ריטה; ניגן ועיבד שלושה שירים באלבום הבכורה "יאיר זיו" של יאיר זיו; והלחין בשיתוף עם נויפלד את המוזיקה לסדרה "מרחק נגיעה".
ב-2010 הפיק מוזיקלית את המופע בפארק הירקון של האלבום "עבודה עברית 2010". באותה שנה הלחין, עיבד והפיק בשיתוף עם אברהם טל את פסקול הסדרה "חטופים".
ב-2011 גולדשטיין ניגן בדואט של שלמה ארצי ואריק איינשטיין "חוזרים הביתה" בהפקתו של גיא בוקאטי. כמו כן גולדשטיין מפיק ומעבד במשותף עם עברי לידר את המופע "The Aluminum Show".
ב-2012 גולדשטיין הפיק ועיבד ביחד עם רון קליין מופע של רמי קלינשטיין - מופע הכולל את מיטב שיריו של קלינשטיין בשיתוף רביעיית נגנים ו35 רקדנים בניהולו האומנותי של עידו תדמור.
באמצע שנת 2012 גולדשטיין כותב, מפיק, ומתזמר ומעבד אלבום עבור ספריית מוזיקה לסרטים תחת החברה הבינלאומית - Megatrax בשיתוף אודי הרפז ורון קליין.
כמו כן גולדשטיין מנגן באלבומו החדש "מישהו פעם" ושותף לעיבודים במופע החדש -"מישהו פעם" של עברי לידר.
לקראת סוף שנת 2012 גולדשטיין מנגן יחד עם יונתן רזאל באלבומו השני "בין הצלילים" בהפקתו המוזיקלית של אביתר בנאי.
בשנת 2013 גולדשטיין מנגן על מחשב וקלידים בלהקת הבית של תוכנית הטלוויזיה הכוכב הבא בהפקת חברת קשת, וכמו כן אחראי על עיבודי כינורות לצידו של המפיק המוזיקלי של התוכנית עמוס בן דוד.
עוד ב-2013 גולדשטיין מנגן ומעבד מוזיקלית חלק מהמופע של עברי לידר הנקרא מישהו פעם.
בשנת 2014 גולדשטיין מנגן ומעבד מוזיקלית בשיתוף גיא בוקאטי את שיריו האחרונים של אריק איינשטיין.
בשנת 2015 גולדשטיין מלחין ומעבד מוזיקלית בשיתוף עברי לידר את המוזיקה המקורית לביתן הישראלי בתערוכת אקספו מילאנו (איטליה), שבה התארחו מיליוני מבקרים.
בשנת 2015 גולדשטיין מלחין מוזיקה לסדרה להתבגר (סדרת טלוויזיה) בערוץ 10.
בשנת 2016 המוזיקה של גולדשטיין נבחרת ללוות סרטון קמפיין של הילרי קלינטון ושל ברק אובמה במסגרת בחירות לנשיאות ארצות הברית וראש ממשלת ורמונט.
בין השנים 2017-2020 גולדשטיין מצטרף כנגן קבוע בהרכבו המוזיקלי של הזמר ומלחין רמי קליינשטיין.
בשנת 2019 גולדשטיין לראשונה מציג את צילומיו בתערוכת אומנות בגלריית צאבה ארט בהרצליה.
בשנת 2021 גולדשטיין מצטרף להרכבו המוזיקלי של עופר מאירי, מטרופולין.
וכמו כן מלחין מוזיקה עבור וולט דיסני.
בשנת 2022 התחיל גולדשטיין לעבוד עם ליאור ניצן על פרוייקט מוסיקאלי חדשני מבוסס בינה מלאכותית הנקרא גט-סאונד.
ארנה שאלאמון (משורר)
ארנה שאלאמון (בהונגרית: Salamon Ernő; ג'רג'וסנטמיקלוש, 15 במאי 1912 – מיכאילובקה-סטארי, אוקראינה, 27 בפברואר 1943) היה משורר, עיתונאי יהודי-הונגרי שנספה בשואה.
ביוגרפיה
ארנה שאלאמון נולד במשפחה יהודית ענייה. הוא סיים את לימודיו במארושוואשארהי (טרגו מורש) ונרשם לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קולוז'וואר. היה סטודנט בה בשנים 1930–1932. אז חזר לעיר הולדתו, הצטרף לתנועה הקומוניסטית והשתתף בארגון שביתות. בשנת 1933 היה כתב בעיתוני בראשוב ושיריו פורסמו שם בהונגרית ביומון "דפי ברשו" (Brassói Lapok) וכתב העת קורונק (פירושו בהונגרית: תקופתנו – Korunk). ב-1936 סייר בכל טרנסילבניה כמפיץ של כתב העת. מאפריל 1937 התגורר במארושוואשארהיי (טרגו מורש), שם ערך את קורונק ולאחר מכן את "עיתון הבוקר". כמה מכרכי השירה שלו יצאו לאור בשנים אלו. הוא נרדף בהונגריה של שלטון מיקלוש הורטי, נעצר מספר פעמים, ובשנת 1941 נכלא במחנה אקושפלבה שהיה ידוע לשמצה. הוא חי בנסיבות קשות, לפעמים עבד כעובד עונתי ובריאותו התדרדרה. הוא נלקח לשירות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) במאי 1942 ונשלח לאוקראינה לחזית המזרחית, שם חלה בטיפוס הבהרות. הוא נורה למוות על ידי חיילים איטלקים ב-27 בפברואר 1943.
פרענומעראנטן
פרענומעראַנטן משמעה ביידיש רשימה בתחילתה או בסופה של מהדורה ראשונה של ספר קודש המכילה את שמות המזמינים מראש את החיבור בטרם יצא לאור, אשר השלישו את תמורתו מראש ובכך סייעו להופעתו. בעברית: חותמים-מראש; באנגלית: Pre-subscribers.
מלבד הטרמה של שיטת מימון ההמונים, לרשימות הללו גם ערך גנאלוגי וגאוגרפי כיוון שלצד כל מזמין מראש מצוין שם היישוב בו הוא חי. בעברית, לרשימות אלה עשויות להיות כמה כותרות חלופיות:
היסטוריה
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 במזרח אירופה וצפון אפריקה היה נהוג שסופר משליש מראש למוציא לאור חלק מההוצאות הכרוכות בהוצאת הספר לאור. את המקדמה הזו מימן הסופר על ידי כך שהוא או אנשים מטעמו, היה זה מקצוע, סבבו בעיירות ושידלו אנשים/מוסדות, לא סתם עמך אלא כאלו שידעו שיהיה להם עניין בספרות הקודש וידם משגת לשלם בעבור הספר טרם הודפס. אלו שנענו זכו ששמם ייזכר במהדורה הראשונה. של הספר תוך ציון עיירת מגוריהם ולעיתים אף תוארם, עיסוקם וקרבתם למחבר. כמובן, שאם בסופו של התהליך הספר היה יוצא לאור הנרשמים מראש היו מקבלים את העותק ששילמו עבורו.
בשנת 1975 הופיע "ספר הפרענומעראנטן" של ברל כגן ובו אינדקס בחתך שמות עיירות לספרים שברשימת הפרענומעראנטן שלהם נזכרות העיירות. שפת האינדקס יידיש ועברית עם הקדמה באנגלית ומכיוון שהוא מובנה כאינדקס קל לנווט בו למרות שפת היידיש. באינדקס נזכרות 8767 קהילות במזרח אירופה וצפון אפריקה ולכן שמש כבסיס למדריכים גאוגרפיים כמו: Where Once We Walked by Gary Mokotoff and Sallyann Sack (New Jersey: Avotaynu, 2002) and Shtetl Finder by Chester Cohen (Los Angeles: Periday, 1980)
במדריכים הגאוגרפיים הללו לצד כל שטעטל שמוזכר באינדקס של כגן מופיעות האותיות HSL לציין שמקורן ב Hebrew Subscription Lists - שם ספרו של כגן באנגלית. יש להדגיש שהספר של כגן אינו מכיל את רשימות הרוכשים מראש אלא את רשימת הערים והעיירות שמוזכרות בכל ספר וספר מספרי הקודש שכגן סרק. המתעניין בעיירה מסוימת ימצא בעזרת האינדקס את רשימת הספרים ששם העיירה מוזכר בהם ואז יחפש את המהדורה הראשונה של הספרים הנ"ל ובה ימצא את שמות האנשים שרכשו מראש את הספר. סך כל החותמים מראש הנזכרים במהדורות הראשונות שכגן סרק מגיע לכ-350,000.
בשנת 1986 יצא ספר המשך לספרו של כהן-כגן בשם: ספר החתומים מאת שלמה קצב (בשתי חוברות). בשנת 1998 יצאה הדפסה מחודשת של ספרו של כהן-כגן.
בג"ץ דיזיין נגד משרד העבודה והרווחה
בבג"ץ 5026/04 דיזיין 22 - שארקד לוקס רהיטים בע"מ נ' ראש ענף היתרי עבודה בשבת, אגף הפיקוח משרד העבודה והרווחה נדונה השאלה אם חוק שעות עבודה ומנוחה מהווה פגיעה בחופש העיסוק הפרה של חוק יסוד: חופש העיסוק, בכך שלמעסיקים אסור להעסיק עובדים בשבת, בהיותה יום המנוחה הקבוע לעובד היהודי. בית המשפט העליון קבע שאיסור ההעסקה בשבת אכן פוגע בחופש העיסוק, אך פגיעה זו משרתת באופן מידתי תכלית סוציאלית ותכלית דתית-לאומית ראויה.
העובדות בבסיס פסק הדין
דיזיין 22 היא חברה לשיווק רהיטים בעלת סניפים ברחבי הארץ אשר פועלים גם בשבת. על העותרת הוטל קנס מנהלי בסך 15,000 ₪ בהתאם לחוק עבירות מנהליות בגין העסקת יהודים ביום המנוחה השבועי. חב' דיזיין הגישה בקשה להיתר העסקת עובדים בימי מנוחה ובימי חג. ראש ענף היתרי עבודה בשבת במשרד העבודה והרווחה דחה את הבקשה.
טענות הצדדים
חברת דיזיין טענה כי הוראות המופיעות בחוק שעות עבודה ומנוחה (חוק שעות עבודה ומנוחה, תשי"א-1951) אשר אוסרות על העסקת יהודים בשבת מהוות הפרה של חופש העיסוק אשר מעוגן בחוק יסוד: חופש העיסוק. בנוסף, טענה העותרת כי איסור ההעסקה בשבת פוגע בכלכלה החברה ושל עובדיה. הפגיעה הכלכלית תבוא לידי ביטוי כאשר תיאלץ העותרת לסגור את סניפיה בשבת, והדבר יפגע בה גם בתחרות עם חברות דומות אשר כן סוחרות בשבת. העותרת הוסיפה כי העובדים יכולים לבחור יום המנוחה אחר משבת.
משרד העבודה והרווחה טען כי איסור העבודה בשבת נחוץ משני טעמים. האחד הוא תכלית סוציאלית שלפיה לאדם מגיעה זכות לנוח מעבודתו והרי שביטול החוק יגרום לניצול מצד המעסיק. טעם נוסף הוא לאומי-דתי, הוא היות שבת יום המנוחה ליהודים. זהו יום מנוחה משותף לכל העובדים כך שיוכלו להיות ביחד כמשפחה ביום הזה. משרד העבודה טען שתכליתו של איסור ההעסקה בשבת הולמת את ערכיה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית והפגיעה בחופש העיסוק היא מידתית. הוא ציין שחוקתיות ההעסקה בשבת הוכרעה בעבר בבית המשפט ברע"פ 10687/2 הנדימן עשה זאת בעצמך נ' מדינת ישראל, בה נקבע שחופש העיסוק אינו נפגע בצורה מהותית.
פסק הדין
הנשיא אהרן ברק הציג את המסגרת המשפטית לדיון: סעיף 7 לחוק שעות עבודה ומנוחה{חוק שעות עבודה ומנוחה, תשי"א-1951] קובע – ס' 7(ב) מייחד את היהודי בכך שיום מנוחתו הוא יום שבת. אסור לעבוד או להעביד בזמן המנוחה השבועית אלא אם התקבל היתר לכך. סעיף 12 לחוק קובע שלשר העבודה יש סמכות לתת היתר עבודה בשבת ובחג. כדברי השופט חשין בפרשת בז'רנו, לכל אדם קנויה זכות טבעית לעסוק בעבודה או במשלח יד שיבחר לעצמו. המחוקק רשאי להגביל את חופש העיסוק, ובלבד שההגבלה מפורשת וברורה. בנוסף לכך, ההגבלה צריכה לעמוד בתנאיה של פסקת ההגבלה שבחוק היסוד. חוק יסוד: חופש העיסוק קובע כי כל אזרח או תושב של מדינת ישראל זכאי לעסוק בכל מקצוע או משלח יד. חופש העיסוק מבטא את החופש של הפרט לעסוק או לא לעסוק בדבר הנראה לו בלא איסורים או הגבלות וכי כל אקט שלטוני או מדיני {בג"ץ 4330/93 גאנם נ' ועד מחוז תל אביב של לשכת עורכי הדין} ההגבלות על מועדי העבודה של העובד וימים שבהם בעל עסק יוכל לפתוח את עסקו היא הגבלה על חופש העיסוק.
ס' 4 לחוק יסוד: חופש העיסוק קובע כי אין פוגעים בחופש העיסוק אלא אם הפגיעה היא בחוק או לפי חוק מכוח הסמכה מפורשת בו. אין מחלוקת שתנאי זה מתקיים כיוון שההגבלה היא בחוק שעות עבודה ומנוחה. על הפגיעה להיות להלום את ערכיה של מדינת ישראל. ביסוד האיסור על עבודה בשבת עמד הצורך החברתי סוציאלי להעניק שעות מנוחה שבועיות לעובד תוך קביעת יום מנוחה אחד ואחיד, שבת ליהודי ויום אחר למי שאינו יהודי. כפי שציינה השופטת דורנר בפרשת הנדימן, קביעת יום מנוחה מגשימה את ערכיה של מדינת ישראל. ההגבלה הולמת את ערכיה של מדינת ישראל גם כמדינה דמוקרטית אשר מתחשבת ברגשות הדת ויום המנוחה בה ייקבע על בסיס דתי-לאומי. הפגיעה בחוק צריכה להיות לתכלית ראויה. לעניין זה יש שני היבטים. ראשית, תכלית היא ראויה אם היא משרתת מטרה חברתית הרגישה לזכויות האדם או אם היא נועדה להשיג תכליות חברתיות. שנית יש לבדוק את מידת הצורך בהגשמת התכלית. תכלית אחת של חוק שעות עבודה ומנוחה היא תכלית חברתית סוציאלית, דהיינו רווחת העובד והגנה סוציאלית. יום המנוחה נקבע באופן אחיד לכלל המשק כדי שיהיה יום אחיד למשפחה להיות ביחד. התכלית השנייה היא דתית - לאומית, והיא שמירת יום השבת ליהודים. נוכח זאת, התכלית היא ראויה. חב' דיזיין מבקשת שיום המנוחה יהיה גמיש, באומרה שכפיית יום אחיד אינו ראוי. נוכח זאת, יש לבדוק את מידתיות הפגיעה בחופש העיסוק. לדברי הנשיא ברק, הוראות חוק שעות עבודה ומנוחה עומדות במבחן המידתיות אשר יש לו שלושה מרכיבים: ראשית, יש קשר רציונלי בין תכליות החוק לבין קביעת האיסור על העבדת עובד ביום המנוחה. שנית, המחוקק בחר באמצעי שפגיעתו פחותה בכך בחר את יום השבת למנוחת עובד יהודי ושישי/ראשון למי שאינו יהודי. שלישית, החוק מגשים אינטרס חברתי תוך פגיעה מוגבלת בחופש העיסוק אשר חלה באופן שוויוני על כל בעלי העסקים. ניתן להסיק כי הפגיעה בחופש העיסוק אינה עולה על הנדרש. לסיכום, חוק שעות עבודה ומנוחה אכן פוגע בחופש העיסוק של המעביד והעובדים אך פגיעה זו עומדת בתנאי פסקת ההגבלה, דהינו היא מכוח חוק, הפגיעה הולמת את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, והיא מידתית.
אשר לטענת של חב' דיזיין על כך שהסירוב להעניק לה היתר העסקה ביום מנוחה השבועית אינו כדין מכיוון שהוא גורם לפגיעה כלכלית קבע הנשיא ברק שהסירוב הוא כדין. דיזיין לא הצליחה להניח תשתית עובדתית לטענה שהעבודה בשבת חיונית לציבור או לחלק ממנו, כי הם מופלים לרעה ושיש בעלי עסק באותו תחום תעסוקה אשר מתחרים בה וקיבלו היתר העסקה בשבת.
השופטת מרים נאור התייחסה לטענת חב' דיזיין בנוגע לכפייה דתית. לדבריה, ההסדר שהעותרים לגבי גמישות ביום המנוחה דווקא הוא יגרום כפייה מכיוון שהבחירה האמיתית תהיה בידי המעסיק ולא בידי העובדים. יש סכנה ששומר שבת או מי שמבקש לבלות בה עם משפחתו לא יתקבל למקום עבודה אם יבחר את יום השבת כיום המנוחה השבועי. המעסיק יוכל לתת העדפה לעובדים אשר יבחרו ביום אחר כיום מנוחה ולא בשבת. נוכח זאת לדבריה כי יש הצדקה לחוק אשר כופה יום מנוחה אחד, שלגבי היהודים השבת.
השופטת אילה פרוקצ'יה הוסיפה שהמטרה הדתית לאומית של ההגבלה משווה ערך של ציווי דתי ליום המנוחה, המשקף את היות השבת קניין לאומי של העם היהודי שיש לשמרו בקהילת ישראל. לגבי סמכות שר עבודה על פי ס' 12(א) לחוק שעות עבודה ומנוחה להתיר עבודה בשבת כאשר ישנם צרכים חיוניים שקשורים בהגנת המדינה, בביטחון הגוף והרכוש ובצורכי כלכלה, ובתהליכי עבודה, ציינה השופטת שסמכות זו נועדה לא רק לסיפוק צרכים פיזיים חיוניים אלא גם להבטיח צרכים חיוניים של הציבור או חלקים ממנו בתחום חיי הרוח, תרבות הפנאי, אומנות והבילוי של האדם. הנימוק הכלכלי שהעלתה חב' דיזיין אינה עונה על אמות המידה של ס' 12 לחוק.
העתירה נדחתה פה אחד.
הוזייר
אנדרו הוזייר-בירן (באנגלית: Andrew Hozier-Byrne, נולד ב-17 במרץ 1990), הידוע יותר בשם הבמה שלו הוזייר (Hozier), הוא מוזיקאי וזמר-יוצר אירי. ב-2013 הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, "Take Me to Church". את המיני-אלבום השני, "From Eden", הוציא ב-2014. אלבום הבכורה שלו, "Hozier", יצא באוקטובר 2014.
תחילת הדרך
הוזייר נולד בבריי, מחוז ויקלו, בנו של מוזיקאי. הוא החל ללמוד לתואר במוזיקה בטריניטי קולג', דבלין, אך נשר מהלימודים באמצע שנת הלימודים הראשונה שלו כדי להקליט דמואים עבור יוניברסל מיוזיק גרופ. בזמן שלמד בטריניטי, הפך לחלק מהתזמורת של טריניטי. הוא היה חבר בקבוצה Anúna בין השנים 2008 ל-2012, וקיבל תפקיד סולו בתקליט של הקבוצה משנת 2012 "Illumination", כששר את "La Chanson de Mardi Gras". הוא השתתף בסיבוב ההופעות הבינלאומי של הקבוצה כולל הופעות בנורווגיה והולנד.
2013–2017: פריצה
הוזייר כתב את השיר "Take Me to Church" ב-2013 בין במות פתוחות בדבלין; הדמו המחוספס הביא לכך שהוא חתם בחברת התקליטים העצמאית רוביוורקס רקורדס. הוזייר הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, שנקרא גם Take Me to Church, ב-3 ביולי. הוא הופיע בבילבורד 200. הוא הקליט תחילה גרסאות דמו של רצועות באולפן בעליית הגג שלו לפני שעבד על התקליט עם המפיק רוב קירוואן. הסינגל יצא בספטמבר 2013. הקליפ, שרמז לנושאים של הומופוביה, יצא באותו חודש, לאחר שנוצר ב"תקציב זעום" וצולם כולו בשחור-לבן. הקליפ שותף על ידי השחקן האנגלי סטיבן פריי, מה שעזר לו להגיע לעמוד הראשון ב-Reddit ובהמשך להפוך לויראלי. "Take Me to Church" הובילה לפריצה הגדולה של הוזייר, כשהשיר נכנס למגוון מצעדים ברחבי העולם וקיבל תארי פלטינה מרובים; השיר גם זכה לשבחי המבקרים על הליריקה והמסרים שלו. שיר הסיום של המיני-אלבום, "Cherry Wine", הופיעה בסרטו של זאק בראף, "הלוואי והייתי כאן".
בשנת 2014 הוציא הוזייר את המיני-אלבום השני שלו, From Eden. הוזייר הוציא את האלבום, Hozier, ב-19 בספטמבר 2014, כולל רצועות משני המיני אלבומים הראשונים שלו. האלבום שאב השראה ממוזיקת פולק, R&B ובלוז. האלבום זכה להצלחה ביקורתית והגיע למקום הראשון באירלנד ולמקום השני בבילבורד 200 בארצות הברית. האלבום הוא פלטינה כפולה בבריטניה ובארצות הברית. לאחר יציאת "Take Me to Church", האלבום הוציא חמישה סינגלים שיצאו מ-2014 עד 2016: "From Eden", "Sedated", "Work Song", Someone New", "Jackie and Wilson" ו-"Cherry Wine", שהופיעו כולם במצעד הסינגלים האירי. בקליפים של "From Eden", "Someone New" ו-"Cherry Wine" הופיעו השחקניות קייטי מקגראת', נטלי דורמר וסרשה רונאן, בהתאמה. הוא יצא לסיבוב הופעות אמריקאי ואירופאי כדי לקדם את האלבום.
"Take Me to Church" היה מועמד מאוחר יותר בטקס פרסי הגראמי ה-57 לשיר השנה בשנת 2015. בטקס, הוא ביצע את השיר עם אנני לנוקס, ואחר כך בטקס פרסי הבילבורד לשנת 2015. ב-12 בנובמבר 2015, הוא זכה בפרס VH1 של השנה, פרס שנבחר על ידי מעריצים. בטקס הוא ביצע את "Take Me to Church" ואת "Blackbird" של הביטלס עם הזמרת טורי קלי.
ביוני 2016 הוציא הוזייר את השיר "Better Love" כחלק מפסקול "האגדה של טרזן". הוזייר לקח לאחר מכן הפסקה של שנה מעבודתו.
2018–2021: Nina Cried Power ו-Wasteland, Baby!
אלבומו השני של הוזייר, Wasteland, Baby!, יצא ב-1 במרץ 2019, כולל רצועות מהמיני אלבום הקודם שלו. האלבום הגיע היישר אל ראש מצעד האלבומים האירי ובמצעד הבילבורד 200. האלבום מאז קיבל תואר כסף בבריטניה וזהב בארצות הברית. לאחר יציאתו של האלבום, הוזייר יצא לסיבוב הופעות ברחבי צפון אמריקה, אוסטרליה, ניו זילנד ואירופה כדי לקדם את האלבום.
האלבום הוציא שני סינגלים נוספים שיצאו ב-2019: "Almost (Sweet Music)" ו-"Dinner and Diatribes"; הקליפ של השיר האחרון כולל הופעה של השחקנית אניה טיילור-ג'וי.
במרץ ואפריל 2020, הוזייר ערך מספר הופעות בשידור חי בפלטפורמות המדיה החברתית אינסטגרם ופייסבוק כדי לגייס כסף ומודעות עבור האגודה האירית למניעת אכזריות לילדים (ISPCC) במהלך מגיפת הקורונה.
ב-29 באוקטובר 2021 הוציא הוזייר את הסינגל "Tell It to My Heart" בשיתוף עם מדוזה.
2022–הווה: Unreal Unearth ו-Eat Your Young
ב-31 בדצמבר 2021, הוזייר הכריז על אלבומו הבא. הוא הוציא קטעי מילים משני שירים עתידיים ברשתות החברתיות, "De Selby" ו-"Rob the Goddess". הוא הוציא את הסינגל "Swan Upon Leda" ב-7 באוקטובר 2022, עם השראתו מהפמיניסטית המצרית מונה אלטחאווי, כמו גם פסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון בארצות הברית וההפגנות באיראן ב-2022. "Blood Upon the Snow" יצא ב-9 בנובמבר, כשיתוף פעולה עם המלחין בר מק'רירי עבור משחק הווידאו "God of War: Ragnarök".
ב-16 במרץ 2023, הוזייר הכריז על סיבוב ההופעות של האלבום Unreal Earth. הוא הוציא את המיני אלבום Eat Your Young ב-17 במרץ 2023. המיני אלבום כולל שלושה שירים: "Eat Your Young", "All Things End" ו-"Through Me (The Flood)". Unreal Unearth יצא לאור ב-18 באוגוסט 2023.
נייג'ל גודריץ'
נייג'ל טימותי גודריץ' (באנגלית: Nigel Timothy Godrich; נולד ב-28 בפברואר 1971) הוא מפיק מוזיקלי, טכנאי קול ומוזיקאי בריטי. גודריץ ידוע בעיקר בשל עבודתו עם להקת הרוק הבריטית רדיוהד, שהפיק את כל אלבומיה מאז OK Computer בשנת 1997. כמו כן, גודריץ חבר בלהקות אטומס פור פיס ו-Ultraísta.
במהלך עבודתו כמפיק וטכנאי עבד על אלבומיהם של אמנים והרכבים רבים, ביניהם: בק, פול מקרטני, U2, פייבמנט, אר.אי.אם. ורוג'ר ווטרס.
תקופת הילדות והנעורים
בשנת 1971, נייג'ל נולד לוויקטור וברנדה גודריץ' בלונדון, אנגליה. בנעוריו התעניין בנגינה על גיטרה, בהשראת האמנים ג'ימי הנדריקס ופרנק זאפה, ובהמשך גם בטכנאות קול שאף בסוף בחר כנושא הלימודים במכללה.
לאחר שסיים את לימודיו גודריץ' עבד במספר אולפני הקלטות בלונדון. בראיון סיפר כי בתקופה זו הושפע בעיקר מהמפיק המוזיקלי פיל תורנלי, אשר עבד איתו ולימד את גודריץ' הרבה ממה שהוא יודע.
עבודה עם רדיוהד
בשנת 1994, גודריץ' פגש את להקת רדיוהד כאשר היא בתחילת דרכה וטרם פרצה לתודעה העולמית. הלהקה עבדה אז על האלבום הקצר השלישי שלה, My Iron Lung, והמפיק של האלבום ג'ון לקי, שעבד פעם עם גודריץ' באחד מאולפני ההקלטות בלונדון, הזמין אותו לעבוד כטכנאי קול של שני שירים באלבום. חברי להקת רדיוהד היו מרוצים מעבודתו של גודריץ' ומהנסיונות שלו לקחת את הצליל של הלהקה לכיוונים חדשים, והוא אף הפיק את אחד השירים באלבום, "Permanent Daylight". גודריץ' המשיך לעבוד עם הלהקה גם על אלבום האולפן השני שלה, The Bends, בתור טכנאי קול תחת המפיק לקי, וגם באלבום זה הפיק את אחד השירים, "Black Star". כמו כן, באותה העת גודריץ' הפיק מספר שירים נוספים עם הלהקה מחוץ לאלבומים, ביניהם הסינגל "Lucky".
בשנת 1996, רדיוהד הזמינה את גודריץ' להפיק את אלבום האולפן השלישי שלה, OK Computer. גודריץ' סיפר בראיון כי הרגע הזה בו קיבל את הכוח להפיק אלבום במלואו לראשונה היה משמעותי עבורו ובסוף גם שינה את חייו, הוא היה יכול לראשונה לעצב את המוזיקה של הלהקה כרצונו, ולנסות דברים שונים ומגוונים ללא הגבלה. האלבום, אשר יצא לאור בשנת 1997, הצליח מאוד והפך לאחד הבולטים של שנות ה-90, וגודריץ' המשיך להפיק את כל אלבומי הלהקה מאז. בעבור עבודתו על Hail to the Thief, אלבום האולפן השישי של הלהקה משנת 2003, אף קיבל פרס גראמי על "עיבוד האלבום הטוב ביותר".
בעקבות שיתוף הפעולה הארוך בין גודריץ' והלהקה, וההצלחה של שיתוף פעולה זה, לעיתים מכונה גודריץ' "החבר השישי" של הלהקה, בדומה למפיק ג'ורג' מרטין, שבעקבות עבודתו הארוכה והמוצלחת עם להקת הביטלס לעיתים נקרא החיפושית החמישית. בראיון משנת 2016, גודריץ' אמר כי הקשר העמוק והאמון שנבנה לאורך השנים היוו את הסיבה לשיתוף הפעולה המוצלח בינו ללהקה, והשווה את הקשר ביניהם לקשר שנוצר בין ג'ורג' מרטין ולהקת הביטלס לאורך שנים של עבודה משותפת ומה שנוצר בזכות קשר זה.
תום יורק ואטומס פור פיס
גודריץ' הפיק את שלושת אלבומי הסולו של תום יורק, סולן להקת רדיוהד: The Eraser משנת 2006, Tomorrow's Modern Boxes משנת 2014, ו-Anima משנת 2019.
כמו כן, בשנת 2009 הצטרף גודריץ' ללהקת אטומס פור פיס, אותה הקים יורק יחד עם אמנים נוספים (ביניהם פלי, בסיסט להקת רד הוט צ'ילי פפרז) במטרה לבצע שירים מאלבומי הסולו שלו, ובהמשך לבצע חומר מקורי של הלהקה (בשנת 2013 הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה Amok).
דיסקוגרפיה
ברשימה להלן מפורטים אלבומים אשר גודריץ' היה שותף בהפקתם.
מפרץ באקו
מפרץ באקו (באזרית: Bakı buxtası) הוא מפרץ בחוף המערבי של הים הכספי באזרבייג'ן. באזור נמצא נמל באקו.
היסטוריה
מהמאה ה-1 ועד המאה ה-7, אזור באקו היה לח וחם. במפה של תלמי, תואר באקו כאזור שנמצא רחוק מהים. לאחר המאה ה-7 עלה מפלס המים של הים הכספי עד למאה ה-9, ומאז החלה היווצרותו של מפרץ באקו. בסוף המאה ה-8, האזור היה מוצף לעיתים תדירות. רעידת אדמה גדולה שהתרחשה ב-1306, טירת סבאיל, שנבנתה על אי במפרץ באקו, שקעה, והתגלתה מחדש רק בתחילת המאה ה-18. מריו סנוטו, גאוגרף איטלקי מהמאה ה-14, ציין בצער כי: "מפלס המים של הים הכספי עולה מדי שנה ורוב הערים הוצפו", ולפי דבריו של הגאוגרף עבד א-ראשיד אל-באקובי, הים הכספי הציף חלקים נרחבים מבאקו ב-1403.
קרב בית הדואר הפולני בדנציג
קרב בית הדואר הפולני בדנציג היה קרב שנערך ב-1 בספטמבר 1939, היום הראשון של מלחמת העולם השנייה, בהעיר החופשית דנציג בין עובדי ומגיני בית הדואר הפולני לבין כוחות גדולים של הוורמאכט ואס אס מקומיים. הקרב הסתיים כעבור 15 שעות. המגינים הפולנים שנכנעו, הועמדו לדין והוצאו להורג.
רקע היסטורי
על פי הסכם ורסאי הוכרז על הקמת העיר החופשית דנציג שבה יותר מ-90% היו גרמנים לפי מוצאם וכמעט כל השאר היו ממוצא פולני. העיר וסביבתה היו בפיקוח חבר הלאומים. פולין ייצגה את העיר מבחינת יחסי חוץ והייתה באיחוד מכס איתה ושלטה על מסילת הרכבת לעיר. לפולין היו שני שטחים אקס-טריטוריאליים בשטח דנציג:
ההכנות לקרב
כאשר החריף המתח בין פולין לגרמניה החליט המטכ"ל הפולני להגן על בית הדואר. באפריל 1939 הם שלחו למקום קצין מילואים בשם קונראד גודרסקי והטיל עליו לארגן את הגנת בית הדואר. גודרסקי החל לאמן את האנשים ולבצר את המקום. לפולנים היו רובים, שלושה מקלעים ורימוני יד. ערב ההתקפה מנו הפולנים 56 איש. מלבד הקצין גודרסקי כולם היו אזרחים: 42 עובדי הדואר, 10 עובדים נוספים מגדיניה ובידגושץ' ומנהל הדואר, אשתו ובתו בת ה-11. משימתם הייתה להחזיק מעמד 6 שעות עד לבוא התגבורת.
מולם עמד כוח גרמני של למעלה מ-200 לוחמים של אס.אס, אס.אה, חיילים, שוטרים ומתנדבים מקומיים, מצוידים בשלושה משוריינים כבדים, תותחים ולהביורים.
הקרב
ב-1 בספטמבר 1939 בשעה 04.00 ניתקו הגרמנים את אספקת החשמל לבניין. בשעה 04:45 כשנשמעו קולות ההפגזה על הוסטרפלאטה, החלה סימולטנית ההתקפה על בית הדואר. המגינים הפולנים החמושים בנשק קל הצליחו להדוף את הגרמנים.
בשעה 11:00 חידשו הגרמנים את ההתקפה בחסות הפגזה של תותחי 75 מ"מ ולהביורים. גם התקפה זו נהדפה אבל המפקד הפולני גודרסקי נהרג.
בשעה 15:00 הכריזו הגרמנים על שעתיים הפסקת אש ודרשו מהפולנים להיכנע. משלא נענו חידשו את ההתקפה. בסיוע תותחי 105 מ"מ ופיצוץ מטען של 600 ק"ג הם הצליחו להבקיע חור גדול בקיר המבנה ולחדור בשעה 18:00 עם להביורים. חמישה פולנים נשרפו במקום, מנהל הדואר ועוזרו שיצאו עם דגל לבן, נורו. השאר נכנעו. שישה הצליחו להימלט מתוכם נתפסו שניים. 16 נשלחו לבית חולים סובלים מכוויות קשות מתוכם מתו שישה, בתוכם בתו בת ה-11 של מנהל הדואר. לגרמנים היו 10 הרוגים והם איבדו משוריין אחד.
השבויים הפולנים הוצעדו למרתפי הגסטפו בגדנסק שם עברו מסכת השפלות ועינויים והועמדו לדין. הגרמנים סירבו להכיר בהם כשבויי מלחמה, מנעו מהם ייצוג משפטי ושפטו אותם כלוחמים בלתי חוקיים פורעי חוק, והם נידונו למוות. הרמטכ"ל הגרמני ולטר פון בראוכיטש סירב לחתום על בקשת חנינה והם הוצאו להורג ביריה ב-5 באוקטובר 1939.
הקרב בהיסטוריה הפולנית
עם העברת העיר לשלטון פולני לאחר מלחמת העולם השנייה, שינה השלטון החדש את שם הכיכר שלפני הדואר מ"כיכר האווליוס" ל"כיכר מגני הדואר הפולני".
הבניין עצמו נפגע קשות בקרב, שוקם ונבנה כמעט מחדש בשנים 1949–1951. הבניין הנוכחי ממשיך לשמש כבית דואר ובתוכו מוזיאון קטן על הקרב. בכניסה לבניין חקוק בפולנית הסבר על הקרב. ב-1979, במלאת ארבעים שנה לקרב, הוסר הלוט מעל אנדרטה גדולה מפלדת אל-חלד בחזית בניין הדואר. תיאור הקרב מופיע בספר תוף הפח של הסופר הגרמני גינתר גראס.
פרוטוקול מינסק
פרוטוקול מינסק הוא הסכם שנועד לעצור את המלחמה באזור דונבאס שבאוקראינה. ההסכם נחתם ב-5 בספטמבר 2014 על ידי נציגי אוקראינה, רוסיה, דונצק ולוהנסק.
ההסכם נכתב בידי נציגים מאוקראינה, רוסיה, והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE), תוך תיווך בידי נציגים מגרמניה וצרפת, במסגרת פורמט נורמנדי. החתימה על הפרוטוקול באה לאחר קיום שיחות נרחבות במינסק, בירת בלארוס. ההסכם, אשר בא אחרי מספר ניסיונות קודמים להפסיק את הלחימה בדונבאס, חייב ליישם מיידית הפסקת אש. ברם, הפרוטוקול טרם הצליח להביא להפסקת הלחימה שם. בעקבות כישלון ההסכם הראשון, נחתם ב-12 בפברואר 2015 פרוטוקול מינסק II. למרות הירידה בשיעורי הלוחמה והקורבנות, גם הסכם זה טרם הצליח להביא לסיום מלא של הסכסוך, אך גרמניה, צרפת ואוקראינה מסכימות כי הוא מהווה תשתית לכל ניסיון עתידי ליישוב הקונפליקט.
כתיבת הפרוטוקול
ההסכם נכתב בידי קבוצת הקֶשר התלת-צדדית על אוקראינה, בה השתתפו נציגים מאוקראינה, רוסיה, והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה. הקבוצה קמה ביוני 2014 על מנת לפתור את העימותים במזרח אוקראינה ובדרומה דרך דיאלוג. נציגי הקבוצה נפגשו יחד עם נציגים בלתי פורמליים מדונצק ולוהנסק ב-31 ביולי, 26 באוגוסט, 1 בספטמבר ו-5 בספטמבר 2014. ב-5 בספטמבר נחתם ההסכם. פרטי ההסכם הזכירו במידה רבה את "התוכנית בת 15 הנקודות לשלום", אותה הציע ביוני של אותה שנה נשיא אוקראינה, פטרו פורושנקו. ההסכם נחתם בידי הנציגים הבאים:
תוכן הפרוטוקול
תוכן הפרוטוקול הראשון מורכב משנים עשר סעיפים, שנועדו:
יעילות
הפרוטוקול טרם הצליח להביא בפועל להרגעת המצב, ומאז החתימה עליו אוקראינה והמחוזות הבדלנים המשיכו להאשים זה את זה בהפרת ההסכם ובהתמשכות הקרבות בשטחי מזרח אוקראינה.
הסכמים הציבו מפת דרכים לשלום ושילוב מחדש של האזורים שבשליטת הבדלנים תחת "מעמד מיוחד" לא מוגדר. מוסקבה ראתה בהסכמים דרך לאלץ את קייב לקלוט את שלוחיה לקונפדרציה, שבה הם יקבלו כוח וטו על כל החלטה משמעותית. קייב לא הייתה כל נטייה לנוע בכיוון זה, והאשימה את מוסקבה על אי הסגת נשק וכוחות כפי שנקבע בהסכם. ההכרה של רוסיה בעצמאותם של דונצק ולוהנסק והפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022 נחשבה כצעד שהוביל למעשה לקריסה סופית של פרוטוקול מינסק. לאחר ההכרה, רוסיה אמרה שהיא אינה מחויבת יותר להסכמים.
ניו יורק הראלד טריביון
הניו יורק הראלד טריביון (באנגלית: New York Herald Tribune) היה עיתון שיצא לאור בין השנים 1924–1966. העיתון נוצר בשנת 1924 כאשר אוגדן מילס ריד מה רכש את הניו יורק הראלד. העיתון התחרה ב"ניו יורק טיימס" בשוק עיתוני הבוקר. העיתון זכה בשנים עשר פרסי פוליצר במהלך חייו.
"עיתון רפובליקני, עיתון פרוטסטנטי ועיתון מייצג יותר את הפרברים מאשר התערובת האתנית של העיר", הסיקור של הטריבון בדרך כלל לא היה מקיף כמו הסיקור של הניו יורק טיימס. עם זאת, הסיקור הלאומי, הבינלאומי והעסקי שלו נתפס בדרך כלל כאחד הטובים בתעשייה, וכך גם הסגנון הכללי שלו. בשלב זה או אחר, העיתון היה ביתם של כותבים כמו דורותי תומפסון, רד סמית', רוג'ר קאן, ריצ'רד ווטס ג'וניור, הומר ביגארט, וולטר קר, וולטר ליפמן, סנט קלייר מק'קלווי, ג'ודית' קריסט, דיק שאאפ, טום וולף, ג'ון סטיינבק וג'ימי ברסלין. מבחינה מערכתית, העיתון היה הקול של הרפובליקנים המזרחיים, שכונו מאוחר יותר כרפובליקנים של רוקפלר, ודגל בנקודת מבט פרו-עסקית, בינלאומית.
העיתון, שהיה בבעלותה לראשונה של משפחת רייד, נאבק כלכלית במשך רוב חייו ולעיתים רחוקות היה רווחי מספיק לצמיחה או לשיפורי הון. משפחת רייד סבסדה את ההראלד טריביון במהלך שנותיו הראשונות. עם זאת, העיתון נהנה משגשוג במהלך מלחמת העולם השנייה ועד סוף המלחמה התקרב ל"טיימס" בהכנסות מפרסומות. סדרה של החלטות עסקיות הרות אסון, בשילוב עם תחרות אגרסיבית מצד הטיימס ומנהיגות לקויה של משפחת רייד, הותירו את העיתון הרחק מאחור יריבו. בשנת 1958 מכרו בני הזוג רייד את ההראלד טריביון לג'ון היי וויטני, משקיע מולטי-מיליונר בוול סטריט ששימש כשגריר ארצות הברית בבריטניה באותה תקופה. תחת הנהגתו, הטריביון התנסה בגישות חדשות לדיווח החדשות ותרם תרומות חשובות לעיתונות החדשה שהתפתחה בשנות ה-60. העיתון קם לתחייה בהתמדה תחת וויטני, אבל שביתה של העיתונים בניו יורק שנמשכה 114 ימים עצרה את הרווחים של ההראלד טריביון והובילה לארבע שנים של מריבות עם איגודי עובדים, במיוחד עם הסניף המקומי של האיגוד הטיפוגרפי הבינלאומי. מול הפסדים הולכים וגדלים, וויטני ניסה למזג את ההראלד טריביון עם הניו יורק וורלד טלגרם וניו יורק ג'רנל אמריקן באביב 1966. המיזוג המוצע הוביל לשביתה ממושכת נוספת, וב-15 באוגוסט 1966 הודיע וויטני על סגירת העיתון. בשילוב עם השקעות בוורלד ג'רנל טריביון, הוציא וויטני 39.5 מיליון דולר (שווה ערך ל-329,695,454 דולר ב-2021 ) בניסיונותיו לשמור על העיתון בחיים. לאחר סגירת ה"ניו יורק הראלד טריביון", ה"טיימס" וה"וושינגטון פוסט", אליהם הצטרף וויטני, חתמו על הסכם להפעלת האינטרנשיונל הראלד טריביון, ההוצאה לשעבר של העיתון בפריז. עד 1967, העיתון היה בבעלות משותפת של וויטני תקשורת, הוושינגטון פוסט והניו יורק טיימס. האינטרנשיונל הראלד טריביון, הידוע גם בשם "IHT", הפסיק להתפרסם ב-2013.
מספור בקר
מספור בקר (בגרמנית: Bekker-Zählung; באנגלית: Bekker numbering) היא מערכת פילולוגית המהווה את צורת הציטוט הסטנדרטית ליצירותיו של אריסטו. המערכת מבוססת על מספרי העמודים המשמשים במהדורת האקדמיה הפרוסית למדעים של יצירותיו השלמות של אריסטו Aristotelis Opera edidit Academia Regia Borussica. מערכת המספור נקראת על שם עורך אותה מהדורה, הפילולוג הגרמני אוגוסט עמנואל בקר. מכיוון שהאקדמיה בה פעל בקר הייתה ממוקמת בברלין, המערכת מכונה לעיתים גם מספור ברלין.
סקירה כללית
מספורי בקר מורכבים משלוש קואורדינטות מסודרות: מספר, האות a או b ומספר נוסף, המתייחסים בהתאמה למספר העמוד של המהדורת בקר בטקסט היווני של יצירותיו של אריסטו, עמודת העמוד (בעמוד סטנדרטי של המהדורה של בקר יש בדיוק שתי עמודות), ומספר השורה (סה"כ שורות בדרך כלל נע בין 20–40 בעמודה או עמוד נתון במהדורה של בקר).
לדוגמה, מספור בקר המציין את תחילת האתיקה הניקומכאית של אריסטו הוא 1094a1, התואם לעמוד 1094 במהדורה של בקר, עמודה ראשונה (עמודה a), שורה 1.
כל המהדורות המדעיות והתרגומים המודרניים של אריסטו משתמשים במספור בקר, בנוסף או במקום מספרי עמודים. חוקרים בני זמננו הכותבים על אריסטו משתמשים במספור בקר כך שהקוראים יוכלו לבדוק את הציטוטים של המחבר מבלי להשתמש באותה מהדורה או תרגום שהמחבר השתמש בהם.
בעוד מספורי בקר הם השיטה השלטת המשמשת להתייחסות ליצירותיו של אריסטו, תאולוגים קתולים או תומיסטים משתמשים לעיתים קרובות בשיטת ההתייחסות של ימי הביניים לפי ספר, פרק ומשפט, אם כי בדרך כלל בנוסף למספרי בקר.
שיטות מקבילות למספור בקר הן "עימוד סטפנוס" להתייחסות ליצירותיו של אפלטון, ומספור דילס-קרנץ לפילוסופיה קדם-סוקרטית. בניגוד לעימוד סטפנוס, המבוסס על תרגום בן שלושה כרכים של יצירותיו של אפלטון ואשר ממחזר מספרי עמודים נמוכים על פני שלושת הכרכים, המציג את האפשרות לעמימות אם היצירה או הכרך האפלטוני אינם מצוינים, מספרי העמודים של בקר עוברים במחזוריות מ-1 עד לסוף הקורפוס ללא קשר לכרך. לפיכך יש למספור בקר יתרון בכך שהסימון שלו חד משמעי כמידע מספרי קומפקטי, אף על פי שהוא מסתמך על הסדר של יצירותיו של אריסטו כפי שהוצג במהדורה של בקר.
כדי לצטט יצירה של מהקורפוס האריסטוטלי ניתן לשלב מספור בקר עם מספרי ספרים, פרקים ושורות כדי לתת התייחסות מדויקת. על פי מוסכמה אקדמית, וללא קשר לסגנון הציטוט האקדמי בו נקוטים. לדוגמה, ההפנייה Metaphysics, 1.9,991b9-20 היא לשורות 9–20 בעמוד 991b של פרק 9 בספר הראשון של המטאפיזיקה.
יצירותיו של אריסטו במספור בקר
הכותרות ניתנות בהתאם לתקן שנקבע על ידי תרגום אוקספורד המחודש. בטבלה מצוינים גם כותרים לטיניים, שעדיין משתמשים בהם לעיתים קרובות על ידי חוקרים. הרשימה כוללת גם יצירות שכיום אינן מיוחסת לאריסטו.
חיבורים שמקורייתם מוטלת בספק מסומנים ב-"*". יצירות שכיום אינן מיוחסות לאריסטו מסומנות בקו חוצה.
חוקת האתונאים
חוקת האתונאים (או Athenaiōn Politeia ) לא נכלל במהדורה של בקר מכיוון שהוא נערך לראשונה בשנת 1891 מתוך גלילי פפירוס שנרכשו בשנת 1890 על ידי המוזיאון הבריטי. ההתייחסות הסטנדרטית אליו היא לפי מספרי סעיפים (ותת-סעיפים).
תחנת הרכבת שינג'וקו
תחנת הרכבת שינג'וקו (ביפנית: 新宿 駅) היא תחנת רכבת גדולה ברובע שינג'וקו שבטוקיו, יפן. התחנה משמשת כאמצעי התחבורה במטרופולין טוקיו ואף מחוץ לעיר. בתחנה פעילים רכבות בין עירוניות, רכבות פרווריות, וקווי רכבת תחתית. על פי ספר השיאים של גינס התחנה היא מרכז התחבורה הגדול והעמוס ביותר בעולם, עם ממוצע של 3.64 מיליון איש ליום. בתחנה עצמה יש 36 רציפים כולל רציפי הרכבת התחתית של טוקיו, ועוד 17 רציפים אליהם ניתן לגשת דרך מעברים תת־קרקעיים המקשרים ל־5 מבנים נוספים ללא פתח כניסה נפרד. בבניין התחנה הראשי יש מעל 200 יציאות אל הרחובות סביב התחנה.
היסטוריה
תחנת הרכבת שינג'וקו נפתחה בשנת 1885 על ידי חברת "Akabane-Shinagawa". באותה העת שינג'וקו הייתה עיר קטנה וגודל התחנה היה בהתאם. מה שהוביל להגברת התנועה בתחנה היה פתיחתם של הקווים: קו צ'ו (1889), קו קיו (1915) וקו אודאקיו (1923). בשנת 1993, בעקבות הצורך בהרחבת התחנה התקשרה הממשלה עם המהנדס העירוני היפני, קנסבורו קונדו על מנת לתכנן את המבנה. תוכניותיו שכללו בניית חזית חדשה ומפוארת בצד המערבי הושלמו ב־1941. תוכניתו של קונדו הייתה גם להאריך את קו טוקיו טוהקו למסוף תת־קרקעי חדש בצד המערבי של התחנה ובניית מבנה תת-קרקעי בצד מזרח־מערב של התחנה שישרת את קו סיבו ואת הקווים של חברת טוקיו קוסוקו (כיום: מטרו טוקיו), ואילו קווי קיו ואודאקו ישתמשו במסופי קרקע שממערב לתחנת ג'יי אר. תוכניות אלה הושעו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך השפיעו על הבנייה הנוכחית של אזור התחנה. שירות הרכבת התחתית החל בסופו של דבר בשנת 1959 במפלס התת־קרקעי של התחנה.
שמחות
שמחות היא סדרת טלוויזיה ישראלית קומית בכיכובם של גיא לואל, דנה פרידר, זאב רווח, ליז רביאן, אורי הוכמן, רמי ורד, לירית בלבן, דובדבני וקובץ', יוסף סוויד ומאיה קופצ'יק. הסדרה משודרת החל מ-30 ביוני 2017 בערוץ 2 במסגרת שידורי הזכיינית רשת. הסדרה עוסקת באולם אירועים כושל העונה לשם "גני בל גרדנס היפים" (לשעבר "גני בל גרדנס היפים מאוד"), ועוסקת בהתרחשויות לפני האירוע.
אורחים
שחקנים אורחים מופיעים כמעט בכל פרק, משום שכמעט כל פרק עוסק בהכנות לאירוע בהן מעורב הלקוח.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
מפרץ ולורה
מפרץ ולורה (באלבנית: Gjiri i Vlorës) הוא מפרץ בים האדריאטי באלבניה. האזור מסווג כאזור עופות חשוב וכאזור צמחים חשוב.
היסטוריה
בעת העתיקה (לפני 400 לפני הספירה), הגבול הצפוני ביותר של השלטון הצ'אוני היה ממוקם בקצה הצפוני של מפרץ ולורה.
בתקופת המלחמה הקרה, היה באזור המפרץ בסיס ימי סובייטי.
רוזנות פורטוגל
רוזנות פורטוגל (בפורטוגזית: Condado de Portugal) הייתה רוזנות שהתקיימה באזור צפון פורטוגל בין השנים 868–1071, ושוב בין השנים 1096–1139, ואשר היוותה את הבסיס להקמת ממלכת פורטוגל.
הקמה ראשונה
המורים השלימו את כיבוש הבזק של חצי האי האיברי תוך שנים ספורות. לנוצרים, מאידך, נדרשו 500 שנים להשלמת הרקונקיסטה, מעת שהחלו להשיב מלחמה שערה. תהליך הדרגתי זה הביא להקמתן של ממלכות נוצריות קטנות, שהלכו והתעצמו ככל שהתקדמו הנוצרים דרומה, במהלך הרקונקיסטה. הראשונה מבין ממלכות אלה אשר קמו, אסטוריאס, נחלקה בין בניו של המלך אלפונסו השלישי, עם מותו. כך קמו בנוסף הממלכות קסטיליה ולאון. מאוחר יותר הופיעו בזירה גם ממלכת נווארה, ממלכת אראגון וממלכת גליסיה.
בשנת 868 כבש וימרה פרס את אזור פורטו, במהלך מלחמות הרקונקיסטה, וקיבל את השליטה באזור כרוזנות מאלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס. במהלך השנים לאחר מכן התרחבה הרוזנות, אשר הייתה כפופה לממלכת לאון, ובחלק מהזמן לממלכת גליסיה, אולם בשנת 1071 ביטל גרסיה השני, מלך גליסיה את הרוזנות, בעקבות קרב פדרוסו, שבו הביס את הרוזן נונו מנדס, ושטחיה שולבו בממלכתו, תוך שהוא מוסיף לתאריו את התואר "מלך פורטוגל".
הקמה שנייה
בשנת 1096 מסר מלך לאון וקסטיליה אלפונסו השישי את השליטה על דוכסות פורטוקלה לחתנו אנרי מבורגונדי. רוזנות זו, שנהנתה ממידה נדיבה של אוטונומיה, אף כי הייתה כפופה לממלכת לאון, הייתה הגרעין העוברי לממלכת פורטוגל. אנריקה הנהיג את החבל מתוך שאיפה לזכות באוטונומיה מלאה. עם מותו בשנת 1112, רוזנות פורטוקלה נהנתה מעצמאות רבה יותר. עתה, שלטה הלכה למעשה אלמנתו, תרזה מלאון, רוזנת פורטוגל על רוזנות פורטוקלה. היא שימשה כעוצרת, בהיות בנה אפונסו אנריקש קטין. מדיניותה של תרזה דמתה לזו של בעלה: חיזוק מרקם החיים ברוזנות וחתירה לעצמאות מלאה. תרזה עיטרה עצמה בתואר "מלכה", תוך שהשתדלה להתמודד עם המשברים הדיפלומטיים החריפים אליהם נקלעה הרוזנות. השפעתם של האצילים הגליסיים בענייני הרוזנות הייתה רבה ואלה גרעו ממעמדה, צמצמו את כושר השפעתה, ובמידה רבה הכתיבו לה את אופן האצלת הסמכויות בניהול ענייני הרוזנות. עם הגיעו של אפונסו אנריקש לגיל 14, הוא עוטר כאביר וסיגל לעצמו מנהגים מלכותיים. מעמדם המועדף של האצילים הגליסיים אצל תרזה, כשברקע אדישותם המופגנת של האצילים ואנשי הכנסייה ברוזנות, הכשירו את הזירה למרד ברוזנות, בהנהגתו של בנה אפונסו אנריקש.
מלחמה פרצה בין אפונסו אנריקש לאמו הרוזנת תרזה. בשנת 1128, הובסו חילותיה של תרזה בקרב סאו מאמדה, והיא נאלצה לגלות מהאדמות בהן שלטה במשך 15 שנים. בעיתוי זה, הכריז אפונסו אנריקש על עצמאותה של רוזנות פורטוקלה ועתה הפכה זו לממלכה עצמאית. מלך לאון וקסטיליה אלפונסו השביעי לא השלים עם אובדן השליטה על פורטוקלה. אי לכך, נאלץ אפונסו אנריקש להמשיך בלחימה נגד חילותיו של אלפונסו ובמקביל ניהל גם מערכה נגד המורים בדרום.