cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
E=mc²
פרסום המאמר
ב־27 בספטמבר 1905 שלח איינשטיין לשנתון הפיזיקה מאמר בן כ־30 עמודים בשם "Zur Elektrodynamik bewegter Körper" ("על האלקטרודינמיקה של גופים נעים"), בו שטח את מסקנותיו לגבי תורת היחסות. מספר שבועות לאחר מכן הוא הגיע למסקנה נוספת הנובעת מתורת היחסות, ומיהר לשלוח לעיתון תוספת של שלושה עמודים למאמר, בשם "Ist die Trägheit eines Körpers von seinem Energieinhalt abhängig?" ("האם ההתמדה של גוף תלויה בתכולת האנרגיה שלו?"). בתוספת זו נוסחה לראשונה משוואתו המפורסמת. מאמר זה הוא אחד מהמאמרים הידועים כיום כמאמרי שנת הפלאות שלו. איינשטיין לא ניסח במאמר משוואה זו בדיוק; בסמלים שבהם השתמש איינשטיין המשוואה נראתה כך - L=mv^2 (כשהאות L מייצגת אנרגיה במקום E, ו-v מייצגת את מהירות האור). במאמר נכתב: קרינה היא במקרה זה אנרגיה קינטית, והמסה היא מושג המסה כפי שהיה בשימוש באותה תקופה, מה שקרוי כיום מסת מנוחה או מסה אינווריאנטית. באותה תקופה הייתה קביעה זו השערה תאורטית שלא הוכחה בניסויים.
לאחר שנים העתיק איינשטיין את מאמר היחסות המקורי שלו בכתב ידו, כדי למכור אותו במכירה פומבית. תוך כדי כתיבה הוא שאל את מזכירתו, שהכתיבה לו את המאמר, "זה מה שאמרתי?" היא השיבה בחיוב. "הייתי יכול לומר את זה בצורה הרבה יותר פשוטה", הוא אמר.
קבלה ראשונית
בתחילה התאוריה התקבלה בפקפוק רב, ואף בבוז, בקרב הפיזיקאים. הפיזיקאי זוכה פרס נובל, ארנסט רתרפורד, אמר על הנושא בכנס מדעי בלונדון: כאשר ניסה איינשטיין להתקבל כמרצה באוניברסיטת ברן הוא צירף למכתבו את מאמר היחסות שלו, אך נדחה. הפרופסור טירינג מאוניברסיטת וינה אמר כי
בשלב זה גם איינשטיין עצמו לא היה בטוח לחלוטין במסקנותיו. הוא הודה בפני ידידו, קונרד הביכט:
הניסוי הראשון שהוכיח לבסוף את התאוריה של איינשטיין התבצע ב־1932. הפיזיקאים ג'ון קוקרופט וארנסט וולטון מאוניברסיטת קיימברידג' הצליחו להאיץ גרעיני מימן, עד שפגעו בגרעינים של ליתיום. בהתנגשות נוצרו שני גרעינים של הליום (חלקיקי α, המכילים שני פרוטונים ושני נייטרונים), אשר נעו במהירות גבוהה בכיוונים הפוכים. סכום המסות של הפרוטון וגרעין הליתיום הוא יותר גדול מן המסה של שני חלקיקי α. המסה שהלכה לאיבוד בתהליך הזה הפכה לאנרגיה הקינטית של שני חלקיקי α. כך אישר ניסוי זה את התופעה של הפיכת מסה לאנרגיה, והוכיח שהמאזן הכמותי בין שתיהן נקבע על ידי הנוסחה E=mc^2.
ערעור המכניקה הקלאסית
המשוואה ערערה חלק מהעקרונות שהתקבלו קודם לכן על ידי הקהילה המדעית, כגון אחת ההנחות של המכניקה הקלאסית של ניוטון, לפיה לגוף במנוחה אין אנרגיה. על פי המשוואה של איינשטיין, לעומת זאת, לגוף במנוחה יש אנרגיה – בצורת מסה.
למרות זאת, המכניקה הניוטונית יכולה להתקיים במצבים מסוימים ללא סתירה ל-E=mc². המכניקה הניוטונית התייחסה למצבים פשוטים ויומיומיים, שהתנועה בהם הייתה כה איטית ביחס למהירות האור עד שהיה אפשר להתעלם ממנה. כך הצליחה להסביר היבטים שונים בהנדסה ובפיזיקה, מלבד הנושאים העוסקים בחקר האטומים וגרמי השמיים. לכן, המכניקה הניוטונית ניתנת לשימוש לגבי תופעות מסוימות, אך ההשקפה הכללית שלה מוטעית; ניוטון האמין כי המרחב והזמן הם ישויות פיזיקליות "מוחלטות" - קבועות ויציבות לחלוטין, וקביעה זו הייתה בסיס מרכזי לתאוריות שלו. אך כיום, לאחר תורת היחסות, נחשבים עקרונותיו של ניוטון כמקרה פרטי מתוך מערכת רחבה יותר.
מקור אנרגיית הכוכבים
לאחר פרסום המשוואה וקבלתה, מדענים רבים ניסו להסביר באמצעותה את מקור האנרגיה של השמש; ההבנה שאנרגיה רבה כל כך עשויה להיות אצורה במסה קטנה כל כך, אפשרה להבין את מקור האנרגיה של השמש ושאר הכוכבים ביקום. אך עד אז הניסויים הוכיחו את יעילות המשוואה בחומרים רדיואקטיביים בלבד, ולא נמצאו שום עקבות של חומרים רדיואקטיביים על השמש. בתחילת המאה ה-20, הדעה הרווחת הייתה שהשמש עשויה מ-66% ברזל טהור. מתכות רדיואקטיביות פולטות אנרגיה בקלות משום שהאטומים שלהם לא יציבים ומתפרקים במהירות. ברזל, לעומת זאת, הוא יסוד יציב במיוחד. אילו השמש הייתה עשויה מברזל היא לא הייתה מסוגלת לפלוט אנרגיה רבה כל כך במשך זמן רב.
מסתו של אטום מימן אחד היא 1 גרם למול. לכן, מסתם של ארבעה אטומי מימן נפרדים היא 4 גרם למול. אך כאשר ארבעה אטומי מימן מתאחדים לאטום הליום אחד, הוא ישקול 3.971 גרם למול. 0.7 האחוזים הנותרים צצים כאנרגיה ונפלטים מהשמש בצורת אור, בדיוק על פי המשוואה. זוהי כמות זעירה, אך השמש גדולה מספיק כדי לספק לכדור הארץ חום ואור. בכל שנייה הופכת השמש 4,000,000 טונות מימן לאנרגיה טהורה. תהליך זה נקרא היתוך גרעיני.
גילוי הביקוע הגרעיני
בשנת 1938 הוביל אוטו האן סדרת ניסויים שבמהלכם הוזרמו נייטרונים מואטים אל תוך חלקיקי אורניום, בציפייה ליצירת יסוד חדש - כבד יותר מן האורניום. אך למרות המשאבים הרבים שהושקעו בניסוי, החוקרים לא הצליחו לזהות חומר חדש. האן גילה שהאורניום למעשה התפרק לבריום, אך הוא לא הבין כיצד הזרמת הנייטרונים גרמה לכך. הוא דיווח על תוצאותיו כך:
האן ביקש את עזרתה של הפיזיקאית ליזה מייטנר, ששהתה בשוודיה, והיא נענתה לבקשתו וניסתה לפתור את הבעיה יחד עם אחיינה, הפיזיקאי אוטו פריש. פריש תיאר זאת כך:
לפי חישוביהם, המטען החשמלי של הפרוטונים בתוך הגרעין מנה כ-200 MeV - כמות אנרגיה עצומה. פריש תיאר את ההתרגשות שאחזה בהם: כאשר הנייטרונים פגעו בגרעיני אורניום, הם החלו להתנודד ולהתארך כמו טיפות נוזל. עיוות הצורה עשוי להוריד את עוצמת הכוח הגרעיני החזק שמלכד את הגרעין, ואז כוח הדחייה החשמלית יכול לפרק את הגרעין וליצור חומר חדש תוך פליטת אנרגיה רבה.
כך התגלה רעיון הביקוע הגרעיני, שהיווה את הבסיס לפיתוחה של פצצת הביקוע הגרעיני מאוחר יותר.
פיתוח תורת היחסות הכללית
פוטון הוא "חלקיק" של אור, ומשוואת איינשטיין מעניקה לו מסה זעירה. אם כל גוף בעל מסה מושפע מכוח הכבידה, אזי פוטונים אמורים גם הם להיות מושפעים ממנו. אם כוח הכבידה משנה את מסלול הגופים וגורם לסטייה במסלולם כאשר הם עוברים בסמוך לגוף מסיבי, אזי הגוף המסיבי צריך לשנות את מסלולו של פוטון. אם כוח הכבידה גורם לגופים לאבד אנרגיה כאשר הם נמלטים מהשפעתו של גוף מסיבי, אז פוטון צריך לאבד אנרגיה כאשר הוא עוזב גוף מסיבי. תובנות אלה הובילו את איינשטיין להישגו הגדול ביותר: תורת היחסות הכללית, שעוסקת בכוח הכבידה והשפעותיו.
מחקר על חורים שחורים
בשנת 1930 הגה סוברהמניאן צ'נדראסקאר תאוריה יוצאת דופן בנוגע לאופן פעולתם של חורים שחורים: על פי E=mc², כוכב גדול ודחוס שיהפוך את מלאי המסה שלו לאנרגיה במשך זמן ארוך מספיק ייאלץ בסופו של דבר לאבד את המסה המרכזית שלו, וליבתו הריקה תהיה נתונה בלחץ עצום. לפי אותה תאוריה, הלחץ, שהוא סוג של אנרגיה, שווה לכמות של מסה. הכבידה של שריד הכוכב תתעצם בשל המסה הזו, אך תפעל כלפי פנים הכוכב והלחץ יגבר עוד יותר. תוספת הלחץ תתנהג שוב כתוספת מסה והכבידה תתעצם עוד ועוד, עד היווצרות חור שחור בעל כוח משיכה עצום.
תאוריה זו תפסה מקום חשוב בתפיסה המודרנית של חורים שחורים, וזיכתה את צ'נדראסקאר בפרס נובל שנים רבות לאחר מכן.
פצצת האטום
המשוואה הייתה הכרחית לפיתוח פצצת האטום, משום שאופן פעולתה של הפצצה מתבסס על תהליך הביקוע הגרעיני. בנוסף למעורבותו של איינשטיין בפיתוח הרקע התאורטי לבניית הפצצה, שמו נקשר אליה משום שתמך בפיתוחה על ידי ארצות הברית בחתימתו על מכתב איינשטיין-סילארד וכך גרם להטלת הפצצה על הירושימה ונגסאקי, על אף שלא השתתף באופן אישי בפרויקט מנהטן. מעורבותו בפיתוח המעשי של הפצצה הדגישה גם את הקשר המדעי בין E=mc² לפצצת האטום.
איינשטיין עצמו המעיט בחשיבות תרומתו המדעית לפיתוח הפצצה. בשנת 1955 כתב להיסטוריון צרפתי:
מכשור רפואי
בבתי חולים המשוואה משמשת בקביעות במכשירים שונים לאבחון וטיפול רפואי. טיפול רדיותרפיה, למשל, פועל באמצעות כמויות זעירות של חומרים רדיואקטיביים המכוונים אל הגידולים. כשגרעיני החומר הרדיואקטיבי הלא יציבים מתפרקים, נעלמת לכאורה מסה; האנרגיה הנוצרת מכוונת בעוצמה שדי בה להרוס את הגידול.
טכניקת ההדמיה הרפואית טומוגרפיית פליטת פוזיטרונים מתבססת גם היא על התאוריה של איינשטיין. חומר רדיואקטיבי מוזרק לדמם של הנבדקים ומתפרק שם במהירות. עקבות האנרגיה הנובעת מן המסה הנהרסת מתועדים ביוצאם מן הגוף, וכך מתאפשר דימות מדויק של זרימת הדם או ספיגת תרופות בגוף.
יישומים נוספים
המשוואה באה לידי שימוש גם במכשירים יומיומיים שונים. למשל: גלאי עשן סטנדרטי מכיל בדרך כלל כמות קטנה של אמריציום. הגלאי משתמש באנרגיה שהוא שואב מן האמריציום, לפי המשוואה, וכך מייצר במשך שנים קרן טעונה רגישה לעשן.
מדינות רבות משתמשות ברעיון הפקת האנרגיה ממסה (על ידי ביקוע גרעיני) על מנת להפיק אנרגיה חשמלית. בצרפת, לדוגמה, 75% מהאנרגיה החשמלית מגיעים ממקור זה, שידידותי לסביבה יותר מאשר שריפת פחם ומאפשר הפקת אנרגיה רבה ממסה קטנה יחסית.
הנעה גרעינית משמשת גם צוללות גרעיניות, ומספקת למנוע הצוללות אנרגיה מספיקה לשייט ארוך במהירות גבוהה יחסית, מבלי לעלות אל פני המים לעיתים קרובות כדי לספק חמצן למנוע.
השפעה תרבותית
המשוואה נחשבת כיום לאחת הנוסחאות המפורסמות ביותר מתחום הפיזיקה, ומסמלת תרבות ומדע. היא מזוהה מאוד עם אלברט איינשטיין ומופיעה פעמים רבות יחד עם דמותו. היא מודפסת על בגדים, בפרסומות למוצרים מסחריים, על שטרות ומטבעות, ומדינות רבות הנפיקו בול שעליו דמותו של איינשטיין יחד עם המשוואה.
בשנת 1985 פרסמה להקת Big Audio Dynamite סינגל בשם E=mc² כסינגל מוביל לאלבום הבכורה שלהם, This Is Big Audio Dynamite. בשנת 1979 פרסם המפיק האיטלקי ג'ורג'ו מורודר אלבום אולפן בשם E=mc².
לכבוד שנת הפיזיקה העולמית הועלתה בלונדון יצירת מחול בשם Constant Speed מאת הכוריאוגרף הלונדוני מרק בודווין, המתמקדת במשוואה E=mc² ובתנועה הבראונית, שבוצעה למוזיקה של פרנץ להאר ויצירות נוספות מהתקופה.
התכנסות במידה שווה
התכנסות במידה שווה (בקיצור: התכנסות במ"ש) היא תכונה באנליזה מתמטית של סדרות פונקציות וטורי פונקציות, שהיא חזקה יותר מתכונת התכנסות נקודתית, ומבטיחה שתכונות כגון רציפות ואינטגרביליות עוברות מפונקציות הסדרה אל פונקציית הגבול.
הגדרה
ההבדל העקרוני שבין הגדרה זו ובין הגדרת התכנסות נקודתית של סדרת פונקציות היא שכאן (במונחי ההגדרה הראשונה) \ N יחיד מתאים לכל הנקודות שבהן מוגדרת פונקציית הגבול. בהתכנסות נקודתית, לנקודות שונות בתחום ההתכנסות יכולים להתאים ערכים שונים של \ N. על כן, התכנסות במידה שווה גוררת בפרט התכנסות נקודתית בכל נקודה, אך ההפך אינו נכון, ולכן התכנסות במידה שווה היא תכונה חזקה יותר מהתכנסות רגילה. עם זאת, בקטע סופי, סדרת פונקציות שמתכנסת נקודתית תתכנס במידה שווה "כמעט" בכל הקטע, במובן שלכל \,\delta >0 ניתן להסיר מהקטע קבוצה שמידתה \,\delta כך שבקבוצה הנותרת הסדרה תתכנס במידה שווה. כמו כן, משפט דיני מבטיח כי בתנאים מסוימים התכנסות נקודתית תגרור התכנסות במידה שווה.
במרחב המטרי של פונקציות ממשיות רציפות עם המטריקה המוגדרת על ידי סופרמום ההפרש של הפונקציות, התכנסות סדרת פונקציות לפונקציה על פי המטריקה היא בדיוק התכנסות במידה שווה.
המשפט ההומניטרי
"המשפט הבינלאומי ההומניטרי" מבטא את הנורמות החלות בעת סכסוכים מזוינים בין מדינות ובתוך מדינות, ומפרט את החובות המוטלות על הצדדים הלוחמים. ניסוח הכללים המודרניים החל במחצית השנייה של המאה ה-19, אם כי הנורמות המונהגות שהוכרו בו יכולות לנבוע ממקורות עתיקי ימין. הדוגמה המובהקת לנורמה נהוגה עתיקה היא האיסור על שימוש ברעל ובגורמים מפיצי מחלות.
המשפט הבינלאומי ההומניטרי הוא ענף של המשפט הבינלאומי הכללי, ולפיכך נובע מאמנות, נוהגים מוכחים, עקרונות המשפט המוכרים ועשוי להפנות לכתביהם של מלומדים, על פי אמנת בית הדין הבינלאומי לצדק.
הבחנה בין שימוש בכוח לבין משפט הומניטרי
המשפט הבינלאומי ההומניטרי מחולק באופן מסורתי לשני תחומים. האחד, דיני Jus Ad Bellum שעוסקים בהצדקה של שימוש בכוח. העילה הידועה ביותר בתחום זה היא ההגנה העצמית, על פי סעיף 51 לאמנת האו"ם. הענף השני של המשפט ההומניטרי, Jus In Bello, עוסק בצורות המותרות של שימוש בכוח מרגע שהחל עימות צבאי. שני ענפי משפט אלה אינם תלויים זה בזה כלל, וחלים בנפרד, לכן גם הצד התוקפן וגם הצד המגן על עצמו חייבים להשתמש אך ורק בצורות המותרות במהלך הלחימה.
המשפט הבינלאומי ההומניטרי מגדיר כללים המחייבים את כל המעורבים בסכסוך המזוין, הוא איננו מתייחס להשתלשלות האירועים שהובילה למלחמה ואיננו קורא לפתרון זה או אחר למלחמה. כללי המשפט הבינלאומי ההומניטרי מורים ומחייבים את שמירתן של זכויות בעלות חשיבות מכרעת לקיום הצרכים הבסיסיים של בני האדם בעת מלחמה. עתות מלחמה הן מטבען תקופות משבר, שבהן מתערערות הנורמות החוקיות והמוסריות ואת מקומן תופסות פרקטיקות חדשות. במצבים אלה חיוני יותר מתמיד לשמור ולהגן על האוכלוסייה האזרחית - שאין לה כל שליטה על המתרחש ואינה מעורבת בפעולות הלחימה, אך לרוב היא זו שזכויותיה מופרות באופן קיצוני - ועל הלוחמים הפצועים, החולים ושבויי המלחמה. המשפט הבינלאומי ההומניטרי (International Humanitarian Law) נועד למנוע סבל אנושי מיותר ולשמור על צלם אנוש בעתות מלחמה.
למשפט הבינלאומי ההומניטרי שתי מטרות מרכזיות: המטרה הראשונה היא להבחין בין לוחמים למוגנים - בין לוחמים לבין בני-האדם שאינם נוטלים חלק בלחימה, בין שאלה אזרחים שמלכתחילה לא השתתפו בלחימה, ובין שאלה אנשים שכבר אינם נוטלים חלק בלחימה, כגון שבויי מלחמה, לוחמים, פצועים או חולים. המטרה השנייה היא להטיל סייגים והגבלות על כלי הנשק ושיטות הלחימה, כדי למנוע סבל מיותר של הלוחמים.
המשפט הבינלאומי ההומניטרי מסדיר את הדינים החלים בעת סכסוכים מזוינים ("מלחמות"): במקרים של סכסוך מזוין בינלאומי (בין שתי מדינות או יותר, מלחמה או כיבוש) ובמקרים של סכסוך מזוין פנים-מדינתי.
כיבוש, אף אם הוא מתמשך לתקופה ארוכה, הוא סוג של סכסוך מזוין בינלאומי. <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> "שטח נחשב לכבוש כשהוא נמצא למעשה תחת שלטון צבא האויב. הכיבוש משתרע רק על שטח שבו הוקם שלטון כזה ושבו הוא ניתן להפעלה" (מתוך: כללי האג משנת 1907 והתקנות הנלוות לה, סעיף 42). שטח מוגדר ככבוש החל מהזמן שבו לכוח הצבאי הכובש ישנה שליטה אפקטיבית על השטח או על התושבים: שליטה צבאית מלאה או חלקית בשטח ושליטה מנהלית-אזרחית בתשתיות ובאורחות החיים של התושבים. בדומה לכך, הכיבוש מסתיים עם סיומה של השליטה האפקטיבית הצבאית והמנהלית.
אמנות בינלאומיות מרכזיות במשפט הבינלאומי ההומניטרי
דרכים שונות וניסיונות רבים ננקטים כדי להתמודד עם הסבל האנושי במלחמות. אחד הכלים המרכזיים הוא המשפט הבינלאומי ההומניטרי (כחלק מהמשפט הבינלאומי) וקובץ האמנות הבינלאומיות הכלולות בו, שמטרתן למנוע את התוצאות הקשות של המלחמות ולהגן על האוכלוסייה, שאיננה לוקחת חלק בלחימה. האמנות מבטאות הסכמה בינלאומית ומגדירות כיצד יש לאזן בין האינטרסים הצבאיים של המדינות לבין הצרכים האנושיים האוניברסליים שלנו כחברה אנושית וכבני אדם אינדיבידואליים, במקרה של מלחמה. ישנן אמנות בינלאומיות, המכונות "משפט מנהגי", שהוראותיהן מחייבות את כלל המדינות. אמנות אלה, דוגמת אמנות האג וז'נבה, מכילות הוראות שהפכו לנורמות המחייבות את כלל המדינות, בין שחתמו עליהן ובין לאו. לעומת זאת, ישנן אמנות המחייבות רק את המדינות שחתמו עליהן ואשררו אותן, ואלה קרויות "משפט הסכמי".
האמנות מכירות בזכותן של מדינות להגנה עצמית, מול מדינות המשתמשות נגדן בכוח או המאיימות להשתמש בו. אך בה בעת, האמנות מגדירות כללי התנהגות הן לצד התוקף והן לצד המותקף: מה מותר ומה אסור במאבקים מזוינים בין מדינות ובתוך מדינות, בשטחי יבשה, בים או באוויר; ולאילו הגנות זכאים אוכלוסיות אזרחיות ושבויי מלחמה. נוסף על כך, האמנות קובעות גופים לאומיים ובינלאומיים, המפקחים על יישומן. <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> "בני אדם שאינם נוטלים חלק פעיל בפעולות האיבה, לרבות חיילים שהניחו את נשקם וחיילים שהוצאו מן המערכה עקב חולי, פצעים, מעצר או כל סיבה אחרת, יהיו נוהגים בהם תמיד מנהג אנושי, ללא כל אפליה לרעה מטעמי גזע, צבע, דת או אמונה, מין, יוחסין, מצב חומרי או מכל טעם אחר כיוצא בזה" (אמנת ז'נבה הרביעית משנת 1949, חלק ראשון: הוראות כלליות, סעיף 3).
לאמנות הבינלאומיות שני מסרים מרכזיים. ראשית, מוגדר מהי מטרה צבאית לגיטימית. משמעות ההגדרה היא, שאוכלוסייה אזרחית מובחנת מהלוחמים, ואיננה - ובשום מקרה אינה יכולה להיות - מטרה צבאית לגיטימית (מטרה צבאית לגיטימית היא מטרה התורמת באופן ממשי לפעילות צבאית, ואשר תפיסתה, ניטרולה או השמדתה מעניקים יתרון צבאי. המטרות כוללות: כלי נשק וייצורם, שדות תעופה, נמלים, גשרים, מסילות רכבת, תשתיות של אמצעי תקשורת המשמשים את הצבא, מאגרי דלק, רשתות חשמל, תעשיות ביטחוניות או תעשיות התורמות למאמץ המלחמתי, אניות מלחמה וכן חיילים/חיילות. במטרות אחרות, כגון בתי אזרחים, תשתית אזרחית, מאגרי מים או שדות תבואה, בתי חולים או מחנות שבויים, אסור לפגוע), מטרה לפעולת תגמול או מטרה לענישה קולקטיבית, כל עוד איננה לוקחת חלק בלחימה. לפיכך, הזכויות הבסיסיות של אוכלוסייה אזרחית חייבות להישמר. חייבות להישמר הזכויות לחיים, לחופש תנועה, לפרנסה, לטיפול רפואי, לחינוך, לקניין ולפולחן דתי. לקובעי המדיניות אסור לקבל החלטות, שיפגעו בחיי האזרחים או שיפגעו משמעותית בשגרת חייהם. אותו עיקרון, החל על אוכלוסייה אזרחית, חל גם על שבויי מלחמה, מחנות שבויים ומוקדי סיוע הומניטריים כגון בתי חולים.
המסר השני באמנות הבינלאומיות הוא הגבלת שיטות הלחימה של הצדדים המעורבים, לרבות הגבלות על סוגי נשק ועל מתודות לחימה, כדי להגן על לוחמים מפני פציעות מיותרות וסבל שלא לצורך. לוחמים הנופלים בשבי זוכים להגנה נוספת, מכוח הסטטוס של "שבויי מלחמה".
האמנות הבינלאומיות נחתמו במועדים שונים, החל במחצית השנייה של המאה ה-19 ובמשך המאה ה-20. עיתוי זה אינו מקרי: בתקופה זו הגיעו לשיאן זוועות המלחמה, החל שימוש באמצעי לחימה לא קונבנציונליים וחלה עלייה תלולה בשיעור הסבל האנושי. זכויות האדם נפגעו פגיעה קשה בעתות המלחמה של המאה ה-20, תוצר אידאולוגיות ומשטרים טוטליטריים, כגון הנאציזם והפשיזם; נערך שימוש באמצעי השמדה המוניים ובראשם שימוש בפצצות אטום, נשק כימי וגז; אלימות מינית שיטתית הופעלה כנגד נשים; מיליוני בני אדם נעקרו מבתיהם. אמנם גם בעבר היו מלחמות קשות, במסגרתן נעשו פעולות של עקירה, רצח עם ועוד, אך במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 מעשים אלה לוו ונשפטו לאור נורמות מוסריות שהחלו להתפתח בתקופה זו. הפגיעה בזכויות האדם הבהירה את הצורך בפיתוח נורמות משפט בינלאומי הומניטרי ובניסוח כללים, התואמים את מאפייני הסכסוכים החדשים ואת שיטות הלחימה החדשות. הכללים הללו עוגנו ב"כללי האג" שנחתמו בהאג (הולנד) ב-1868 וב"אמנות ז'נבה" שנחתמו בז'נבה (שווייץ) ב-1949. בעוד כללי האג עוסקים בהגבלות על אמצעים ושיטות לחימה, אמנות ז'נבה עוסקות בהגנה על מי שאינו נוטל חלק בלחימה.
כללי האג והתקנות מ-1907
בשנת 1907 התקיים בהאג כנס בינלאומי, ובמהלכו קיבלו תוקף מחודש האמנות בדבר הכללים והמנהגים במלחמה ביבשה, ונוספו אמנות חדשות.
מרבית מדינות העולם, ותיקות וחדשות, חתמו על אמנות האג ועל התקנות הנלוות להן ואשררו אותן. אמנות האג והתקנות הנלוות נחשבות כחלק מהמשפט המנהגי. לכן, כל מדינה שהיא צד לסכסוך מזוין, בין אם חתמה על האמנות ובין אם לאו, מחויבת לנהוג לפיהן.
אחד העקרונות המרכזיים בכללי האג הוא העיקרון המגדיר מהי מטרה צבאית לגיטימית וכיצד יש להשיג אותה. לא משנה מהי מטרת הלחימה, המטרה תושג באמצעות החלשת ונטרול הכוח הצבאי הנגדי. לפיכך, המטרה הלגיטימית היחידה במלחמה היא להחליש את כוחו הצבאי של הצד שכנגדו נלחמים ("מטרה צבאית לגיטימית"). לשם כך מותר לכוון אמצעי לחימה רק כלפי לוחמים ולהשתמש בכלי נשק ושיטות לחימה, שאינם גורמים לסבל מיותר ולפציעות מיותרות. כלי נשק אסורים לשימוש על-פי כללי האג הם: כדורי "דום-דום", כלי נשק המכילים רעלים, וכלי נשק המתוכננים לגרום סבל מיותר. במשך השנים, עם התפתחויות טכנולוגיות חדשות, נוספו כלי נשק לרשימת כלי הנשק האסורים לשימוש. עקרונות אחרים, שקיבלו משנה תוקף באמנות האג, הם העקרונות בדבר היחס לשבויי מלחמה, ועקרונות מנחים לגבי התנהלות של שלטון צבאי בשטח כבוש. חלק מעקרונות אלה הופיעו, בתוספת הרחבות ועדכונים, גם באמנות ז'נבה.
ארבע אמנות ז'נבה
אמנות ז'נבה מתייחסות בעיקר לסכסוכים מזוינים בינלאומיים. יחד עם זאת, ישנה בהן גם התייחסות לסכסוכים פנימיים. לאור העלייה במספר הסכסוכים המזוינים הפנים-לאומיים, והתפתחות בשיח זכויות האדם והמשפט ההומניטרי, ישנה מגמה לאחד את ההתייחסות לסכסוכים הבינלאומיים והלאומיים, מבחינת נורמות ההתנהגות והדינים החלים עליהם. לדוגמה, סעיף 3, המשותף לכל אמנות ז'נבה, נחשב כסעיף יסוד, ומבטיח זכויות אדם בסיסיות למוגנים, גם בסכסוכים פנים-לאומיים: <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> "נתגלע בשטחו של אחד מבעלי האמנה סכסוך מזוין, שאינו בעל אופי בינלאומי, יהא כל צד בסכסוך מחויב להנהיג, בתורת מינימום, את ההוראות הבאות: 1. בני אדם שאינם נוטלים חלק פעיל בפעולות האיבה, לרבות חיילים שהניחו את נשקם וחיילים שהוצאו מן המערכה עקב חולי, פצעים, מעצר או כל סיבה אחרת, יהיו נוהגים בהם תמיד מנהג אנושי, ללא כל אפליה לרעה מטעמי גזע, צבע, דת או אמונה, מין, יוחסין, מצב חומרי או מכל טעם אחר כיוצא בזה. לתכלית זו יהיו ויישארו המעשים שלהלן אסורים בכל עת ובכל מקום בנוגע לאנשים הנ"ל: א. מעשה אלימות בנפשו ובגופו של אדם, ובפרט רצח על סוגיו השונים, הטלת מום, יחס אכזרי ועינויים; ב. לקיחת בני ערובה; ג. מעשה התעללות בכבודו של אדם, ובפרט יחס של השפלה וזלזול; ד. חריצת דינו של אדם והוצאתו להורג של אדם ללא פסק דין קודם של בית משפט המורכב כדין והנותן את כל הערבויות המשפטיות שהוכרו על ידי עמים תרבותיים כדבר שאי-אפשר בלעדיו..."
אמנת ז'נבה הראשונה 1949
אמנת ז'נבה הראשונה 1949 קובעת הגנות לחיילים פצועים וחולים, וכללים לאיסוף פצועים וחולים ולטיפול בהם בשדה הקרב: חייל פצוע איננו מטרה לגיטימית, משום שאינו מסוגל עוד להילחם, ולכן אין לתקוף אותו או לפגוע בו. חייל פצוע זכאי לטיפול ולהשגחה רפואית. הצוות הרפואי אף הוא צריך להיות מוגן, על מכשיריו ועל כלי הרכב והמבנים, המשמשים אותו לצורך טיפול בפצועים. לכוחות הלוחמים אסור להפריע לצוות רפואי בעבודתו או לעכב אותו, ואין לכפות עליו עשייה הנוגדת את תפקידו. הצוות והציוד צריכים להיות מסומנים בצלב או בסהר, אדום על רקע לבן. הצוותים הרפואיים חייבים לנהוג ללא משוא פנים ובאופן נייטרלי. כל מי שמפר את הכללים (למשל פצוע או רופא המשתתף בלחימה), אינו זכאי עוד להגנת האמנה, בין אם מדובר בפצוע, באיש צוות רפואי או במכשור רפואי (אמבולנסים, בתי חולים). הגנות וכללים דומים חלים גם על צוותי דת.
אמנת ז'נבה השנייה 1949
אמנת ז'נבה השנייה 1949 מכילה את כללי האמנה הראשונה על מצבי מלחמה בים. כללים הנוגעים להגנה על צוותים רפואיים ודתיים ביבשה, מיושמים להגנה על אניות המשמשות לצורך שירות רפואי.
אמנת ז'נבה השלישית 1949
אמנת ז'נבה השלישית 1949 דנה בזכויותיהם של שבויי מלחמה. העיקרון המרכזי באמנה זו הוא שכל חייל הנופל בשבי, הוא שבוי מלחמה ואינו אסיר. באמנה זו ישנה אנלוגיה בין שבויי מלחמה לבין לוחמים. שבוי מלחמה, בניגוד לאסיר, לא עבר על חוק פלילי של מדינתו אלא ביצע את המוטל עליו בהתאם לחוקי המלחמה ובהתאם להוראות של מפקדיו. אמנה זו מפרטת את חובותיו של הכוח השובה כלפי שבויי המלחמה שבתחומו ומדגישה את האחריות, המוטלת עליו, לגורלם של השבויים. הכוח השובה רשאי ליטול משבוי מלחמה אך ורק את חופש התנועה, הוא רשאי למנוע ממנו לשוב ולהילחם נגד המדינה או הארגון ששבו אותו. אסור לכוח השובה לשפוט ולהעניש שבוי-מלחמה, שביצע מעשים דומים לאלה שלוחמי הכוח השובה מבצעים. יחד עם זאת, מותר וראוי להעמיד לדין פלילי שבוי מלחמה שחשוד בביצוע פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות וג'נוסייד (רצח עם).
אמנת ז'נבה השלישית מחייבת את הכוח השובה להתייחס אל שבוי המלחמה באופן אנושי, אוסרת לענותו נפשית או פיזית, מחייבת את שוביו לדאוג לצרכיו (מזון, ביטחון, טיפול רפואי, הליך הוגן, תכתובת עם משפחתו), להודיע לרשויות המתאמות (כגון לצד שלישי או נייטרלי בסכסוך) על דבר שבייתו ולאפשר לו ביקור של נציגי הצלב האדום הבינלאומי. עם תום המלחמה יש לאפשר לשבוי המלחמה לשוב למדינתו. השבוי, מצדו, מחויב למסור לשוביו את פרטיו המזהים. לכוח השובה מותר לחקור את השבויים, אך, כאמור, ללא עינויים או הפעלת איומים. על הכוח השובה לייחס חשיבות רבה למיקום מחנה השבויים, באופן שלא ייווצר חשש לפגיעה במחנה בידי הכוחות הצבאיים של הצדדים השונים. אין להשתמש במחנה השבויים כ"מגן אנושי".
סעיף 4 באמנת ז'נבה השלישית קובע מי הם הזכאים לסטטוס של שבויי מלחמה:
אמנת ז'נבה הרביעית 1949
אמנה חשובה זו דנה בהגנה על אוכלוסייה אזרחית במלחמה או תחת כיבוש. על האוכלוסייה האזרחית, שחובה להגן עליה, נמנים כל מי שאינם משתתפים בלחימה.
עקרון ההגנה על אוכלוסייה אזרחית מבוסס על העובדה, שאף כי במהלך מאה השנים האחרונות אוכלוסייה אזרחית איננה משתתפת בלחימה, בכל זאת אזרחים הם הנפגעים (הרוגים ופצועים) העיקריים במאבקים מזוינים. לפיכך, האמנה קובעת כלל מרכזי, ולפיו אין לפגוע באוכלוסייה האזרחית וברכושה בעת מלחמה. חובה זו מוטלת על כל הכוחות הצבאיים והאזרחיים. סעיף 32 באמנת ז'נבה הרביעית קובע: <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> "בעלי האמנה מסכימים במפורש שכל אחד ואחד מהם אסור לו לנקוט שום אמצעי שיש בו כדי לגרום לסבלם הגופני או להשמדתם של המוגנים אשר בידם. איסור זה חל לא רק על רצח, עינויים, עונשי גוף, השחתת גוף וניסיונות רפואיים או מדעיים שאין הטיפול הרפואי במוגן מצריכים, אלא גם על שאר מעשי אכזריות, אם בידי סוכנים אזרחיים ואם בידי סוכנים צבאיים". במקרה של כיבוש, היחסים בין הכוח הכובש לאוכלוסייה האזרחית משתנים. אין מדובר עוד במצב חירום זמני, שבו מתבצעת לוחמה, אלא במצב שגרתי ולעיתים אף מתמשך. לפיכך, המחויבות של הכוח הכובש כלפי האוכלוסייה האזרחית ורכושה גדלה, ועמה גדלה החובה לשמור על זכויות האדם שלה ולאפשר קיום אורח חיים שגרתי. על הכוח הכובש מוטלת החובה להבטיח את הסדר והביטחון הציבוריים, מתוך כיבוד המנהגים המקומיים. הזכויות והאיסורים שעל הכוח הצבאי חובה לשמור הן: הזכות לחיים; הזכות לחופש התנועה; הזכות לפרנסה; הזכות לדיור; הזכות לקניין; הזכות להליך הוגן; הזכות לטיפול רפואי; איסור על ענישה קולקטיבית; איסור על גירוש תושבים אל מחוץ לשטח הכבוש; איסור יישוב אזרחים של המדינה הכובשת בשטח הכבוש; איסור הפעלת לחץ לשיתוף פעולה עם הכוחות הכובשים; הזכות לתכנון סביבתי.
אמנת ז'נבה, כמסמך שמטרתו לאזן בין הצרכים הצבאיים לבין זכויות האדם, קובעת שבכל מקרה ומקרה על הכוח הכובש להתייחס לזכויות האדם, מתוך כבוד ויחס אנושי לאוכלוסייה האזרחית. יחד עם זאת, כוח כובש רשאי להגביל את חופש התנועה של אזרחים או להטיל סגר על שטח כבוש, רק אם פעולה זו נחוצה לחלוטין להשגת יעדים צבאיים, ובתנאי שהוכיח זאת. ההוכחה צריכה לעמוד בשלושה קריטריונים: 1) צורך צבאי (האם פעולה זו אכן עונה על צורך צבאי הכרחי בבואו להתמודד עם איום מידי), 2) התאמת האמצעי למטרה. 3) פרופורציונליות (הפגיעה בזכויות האוכלוסייה האזרחית היא מעטה יחסית להישג הצבאי).
אזרחים הנוטלים חלק בלחימה, מסתכנים באיבוד זכותם להגנה כאזרחים ואינם נהנים מאותן זכויות של חיילים במדים, המוגדרים תחת סטטוס של שבויי מלחמה, אם הם נופלים בשבי. אנשים אלה צפויים לעמוד לדין לפי החוק הפלילי של המדינה שאסרה אותם.
עצירים בשטח כבוש
אמנת ז'נבה הרביעית דנה בזכויותיהם של עצירים בזמן של כיבוש ומעגנת אותן: לפי סעיפי האמנה, על הכוח הכובש מוטלת החובה לאסור על הכאה או עינויים של עצירים, מוטלת החובה להסביר להם את עילת המעצר, לכבד את זכויותיהם (לאסרם בתחומי השטח הכבוש בלבד, לספק תנאי מחיה נאותים, מזון וטיפול רפואי, לאפשר קיום פולחן דתי, פעילויות חינוך ותרבות), ולאפשר להם קשר עם העולם שמחוץ לבית הכלא (ביקורים, דואר, שיחות טלפון) עם המשפחות ועם נציגים של ארגונים בינלאומיים.
פשעי מלחמה
אמנת ז'נבה הרביעית הגדירה מספר "הפרות חמורות של זכויות", אשר להן משקל רב יותר וחמור יותר בעת העמדה לדין של המבצעים הפרות אלה, והן מוגדרות על ידיה כ"פשעי מלחמה". כל מדינה שהיא צד לאמנת ז'נבה הרביעית, חייבת לרדוף לפיה אחרי כל אדם שביצע הפרה חמורה כזו, או הורה על ביצועה, ולהעמידו לדין, במסגרת מערכת המשפט הלאומית שלה או במסגרת מערכת משפט אחרת, כגון בתי דין בינלאומיים. <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> "הריגת מוגן במזיד, עינויו או יחס בלתי אנושי אליו, לרבות ניסיונות ביולוגיים, גרימת-זדון של סבל רב או חבלה חמורה בגופו או בבריאותו, גירושו או העברתו שלא בהיתר או כליאת מוגן שלא בהיתר, כפיית מוגן לשרת בכוחות מעצמה אויבת, או שלילת-זדון של זכויותיו של מוגן לשפיטה הוגנת וסדירה, שנקבעה באמנה הזאת, לקיחת בני ערובה והריסתו והחרמתו של רכוש בקנה מידה רחב, שאין הכרח צבאי מצדיקן ושבוצעו שלא בהיתר ומתוך הפקרות" (סעיף 147, אמנת ז'נבה הרביעית, 1949). יש הסוברים כי אמנות ז'נבה הן חלק מהמשפט המנהגי. לדידם, אמנת ז'נבה הרביעית, יחד עם שלוש אמנות ז'נבה הנוספות (הראשונה, השנייה והשלישית), אשר נוסחו בשנת 1949 ואמנות האג משנת 1907, הן חלק מהמשפט המנהגי המחייב את כל המדינות שהן צד לסכסוך מזוין, לרבות מדינות שלא חתמו על האמנות או לא אשררו אותן. עניין זה שנוי במחלוקת בין משפטנים בימינו.
פרוטוקולים נוספים
בעקבות הניסיון המלחמתי המר בווייטנאם נוספו בשנת 1977 שני פרוטוקולים (Additional Protocols) לארבע אמנות ז'נבה. שני פרוטוקולים אלה מחייבים רק את המדינות שחתמו עליהם, וזאת בניגוד לאמנות האג וז'נבה, המחייבות את כלל המדינות. יחד עם זאת, כיום, רבים מהסעיפים בפרוטוקול הראשון נחשבים דין מנהגי, המחייב את כל המדינות.
הפרוטוקול הראשון 1977
הפרוטוקול הראשון 1977, מרחיב ומפתח את הכללים, החלים על המדינות שהצטרפו לפרוטוקולים אלה, בזמן מאבקים מזוינים בעלי אופי בינלאומי. הרחבה אחרת בפרוטוקול הראשון, היא החלתו גם על סכסוכים מזוינים, ובהם עמים לוחמים נגד שליטה קולוניאלית וכיבוש זר ונגד משטרים גזעניים, מתוך מימוש זכותם להגדרה עצמית. כך, לדוגמה, סעיף 1(4): <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> "המצבים אליהם מתייחסת הפסקה הקודמת כוללים סכסוכים מזוינים בהם לוחמים עמים נגד שליטה קולוניאלית וכיבוש זר ונגד משטרים גזעניים, תוך מימוש זכותם להגדרה עצמית כפי שעוגנה במגילת האומות המאוחדות ובהכרזה על עקרונות המשפט הבינלאומי בדבר יחסים ידידותיים ושיתוף פעולה בין מדינות בהתאם למגילת האומות המאוחדות" פרוטוקול זה מרחיב את ההגנה על אזרחים במאבקים כאלה, וכולל את החובה המוטלת על הכוחות הלוחמים להגן על האזרחים הן בצד שלהם והן בצד היריב. פרוטוקול זה מחדד את עקרון ההגנה על אובייקטים אזרחיים, כגון איסור פגיעה בסכרים, הגנה על הסביבה, על מבני תרבות ודת, ועל שדות תבואה. נוסף על כך, הוא אוסר על השתתפות ישירה של ילדים מתחת לגיל 15 בסכסוכים מזוינים.
הפרוטוקול הראשון קובע שני עקרונות רבי חשיבות: עקרון ההבחנה ועקרון היחסיות.
עקרון ההבחנה: הצדדים הנלחמים חייבים להבחין ולהבדיל בין מטרות צבאיות לבין אוכלוסייה אזרחית (בין שהיא אוכלוסיית האויב בין לאו) ורכוש אזרחי. הצדדים הנלחמים חייבים לכוון את התקפותיהם רק לעבר מטרות צבאיות, אסור להם להשתמש בנשק או בשיטות לחימה שמטבעם אינם מבחינים בין לוחמים ללא לוחמים. למשל, מוקשים נגד בני אדם הם כלי נשק אסור לשימוש, משום שבעת השימוש בהם לא ניתן להבחין בין אוכלוסייה אזרחית ללוחמים.
עקרון היחסיות: הצדדים הנלחמים חייבים להימנע מהתקפות, שעלולות לסכן מאוד את האוכלוסייה האזרחית, או להגבילן, גם במחיר ויתור על ההישג הצבאי.
הפרוטוקול הראשון מרחיב את הגדרת המושג אזרחים לאור הניסיון הנלמד בסכסוכים מזוינים בינלאומיים שונים. כפי שצוין לעיל, אחדים מהסעיפים בפרוטוקול הראשון נחשבים דין מנהגי, המחייב את כלל המדינות, כגון סעיף 48, המעגן את עקרון ההבחנה בין לוחמים למוגנים, סעיף 51 המעגן עקרון ההגנה על אוכלוסייה אזרחית, וסעיף 75, הקובע זכויות יסוד, ובהן החובה למתן יחס אנושי לכל בני האדם המצויים בידי אחד הצדדים לסכסוך, וכן הזכות להליך הוגן. <blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> "ככל שהם נתונים להשפעת אחד מן המצבים אליהם מתייחס סעיף 1 לפרוטוקול זה, בני אדם המצויים בידי צד לסכסוך, ואשר אינם נהנים מיחס עדיף על-פי האמנות או על פי פרוטוקול זה, יזכו ליחס אנושי, בכל הנסיבות, וייהנו, לכל הפחות, מההגנה הקבועה בסעיף זה ללא כל הבחנה פסולה המבוססת על גזע, צבע, מין, שפה, דת או אמונה, השקפה פוליטית או אחרת, מוצא לאומי או חברתי, עושר, הורתו של אדם או מעמד אחר, או על כל אמת מידה דומה אחרת. כל צד יכבד את גופם, כבודם, אמונותיהם ומנהגי דתם של כל אותם בני אדם" [סעיף 75 (1)].
מניין השנים בלוח העברי
מניין השנים בלוח העברי הוא אופן מניית השנים שמתקיים במסורת היהודית לצורך תיעוד שנים, במצבות, כתובות, גיטין, שטרות וכדומה.
במהלך השנים השתמשו היהודים בסוגי מניין שונים. כיום, בקרב שומרי המסורת ובחוק של מדינת ישראל, מונים את השנים מאז שנת בריאת העולם בהתאם לכרונולוגיה המקראית והמסורתית. השנה הנוכחית - שנת היא שנת  ליצירה. מניין זה התפשט בתפוצות ישראל ומקובל בספרות ההלכה.
מנייני שנים בהיסטוריה היהודית
המניין הראשון שמופיע במקרא הוא שנות חיי נח שבאמצעותן מתוארך המבול. המניין הנפוץ הראשון הוא המניין ליציאת מצרים; "בשנה השנית לצאת בני ישראל מארץ מצרים", וכדומה. מניין זה מופיע בכתבי הקודש בפעם האחרונה בספר מלכים (א ו, א) על בניין בית ראשון; "בשמונים שנה וארבע מאות שנה לצאת בני ישראל מארץ מצרים". לפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית עכשיו שנת. ההתייחסות הראשונה בספרות חז"ל למניין השנים היא במכילתא, המובאת בתלמוד ירושלמי: "בתחילה היו מונים ליציאת מצרים, משנבנה הבית התחילו למנות לבניינו, לא זכו למנות לבניינו התחילו למנות לחורבנו, לא זכו למנות לעצמם התחילו למנות למלכויות".
בתקופת המקרא מנו את השנים לפי שנות השופטים והמלכים, ובתקופת בית שני מנו לשנות מלכי פרס ומאוחר יותר לקיסרי רומא והקונסולים. הספירה המקובלת ביותר עד ימי התלמוד הייתה "למלכים". בספר מלכים תוארכו מלכי יהודה למניין מלכי ישראל, ולהפך. אחרי חורבן בית המקדש הראשון מנו למלכי אומות העולם. יחזקאל וירמיהו מנו גם לגלות יהויכין (מניין זה חודש על ידי הקראים ברמלה). הצדוקים התנגדו למניין "למלכים", שאינו "עברי", והייתה זו אחת ממחלוקותיהם עם הפרושים. ספירה נוספת, לשמעון המכבי, נמצאה בספר חשמונאים;. במגילת תענית (לג' בתשרי) נזכר מניין דומה ליוחנן הורקנוס:, שחכמי ישראל ביטלו את הזכרת השם כדי שלא לחלל את שם ה' בשימוש חולין.
במהלך תקופת בית שני השתמשו במניין שנות השמיטה והיובל. המניין ליובל מופיע בלוח השנה במגילות קומראן והמניין לשמיטה נפוץ בארץ ישראל בימי התנאים והאמוראים ועד סוף תקופת הגאונים. בכמה לוחות שנה שנמצאו בגניזת קהיר מופיע חשבון יובלות.
בתחילת ימי בית סלאוקוס נוסד מניין השטרות (או המניין למלכות אלכסנדר הגדול), מניין זה היה נפוץ בעם היהודי מהעת העתיקה עד העת החדשה. במהלך ימי הביניים התפשט בהדרגה המניין לבריאת העולם, בעיקר בקהילות המערב (מגרב ואירופה) החדשות יחסית, עד שבעת החדשה המאוחרת רוב העם היהודי (פרט ליהודי תימן) עבר להשתמש במניין לבריאה. בתקופת התנאים והאמוראים, במרכזי התורה בבבל העדיפו את מניין השטרות והשתמשו בו יותר, ואילו במרכזי התורה בארץ ישראל, שהיו תחת שלטון האימפריה הרומית והאימפריה הביזנטית, השתמשו בשטרות במניין הקונסולים, ואחרי הכיבוש הערבי של ארץ ישראל העדיפו את המניין לבריאת העולם (במקביל לשימוש במניין לחורבן הבית השני שנהג עוד קודם במצבות). המעבר של מרכזי התורה מהמזרח (בבל) למערב (אירופה), הביא בסופו של דבר למעבר ממניין השטרות למניין לבריאה. אבלי ציון - הקראים שעלו מפרס לארץ ישראל המשיכו להשתמש במניין השטרות בארץ. לאחר מסע הצלב הראשון, התפשט מניין השטרות בארץ ישראל גם בקרב הרבניים (כמו במגילת אביתר).
מתוך כתבי יד שנכתבו לאחר המאה העשירית, שנמצאים בספריות הגדולות וביניהן הספרייה הלאומית בירושלים, עולה תמונה ברורה; באירופה וצפון אפריקה השימוש העיקרי היה במניין לבריאת העולם (לעיתים נכתבו בשטר שני מניינים או שלושה במקביל), אך בארצות המזרח (בבל, מצרים, פרס, ארמניה, תימן), השימוש העיקרי היה במניין השטרות. הראשונים העידו שבמקומותיהם נפוץ המניין לבריאה.
מניין לבריאת העולם
המקורות הקדומים ביותר למניין השנים מבריאת העולם הם ב וב. הממצא הראשון שבו מצוין תאריך לבריאת העולם הוא פסיפס בבית הכנסת העתיק בסוסיא, ובמהלך תקופת הגאונים השימוש בו התפשט. הוא מבוסס על פרשנות מצמצמת של ההיסטוריוגרפיה העולה מהתנ"ך ומדברי חז"ל שרוכזו וסודרו בספר "סדר עולם רבה". אחת המשמעויות ההלכתיות הבולטות של מניין השנים (החל מחורבן בית המקדש השני ואילך), היא קביעת השנה שבה תחול שנת שמיטה.
היו ארבע דרכים שונות למנות לבריאת העולם: "ללא שנת המבול" "לשנים שלמות", "לאדם הראשון", "לבריאת העולם". שנה א' במניין השנים הייתה; במניין "לבריאת העולם" - בשנים 3760–3761 לפנה"ס. במניין "לאדם הראשון" - בשנים 3759–3760 לפנה"ס. במניין "לשנים שלמות" - בשנים 3758–3759 לפנה"ס. במניין "ללא שנת המבול" - בשנים 3758-3757 לפנה"ס. דרכים אלה מוכרות בסימני השנים המעוברות במחזור הנגזר מהן: גו"ח אדז"ט, בהז"י גו"ח, אדו"ט בה"ז, גה"ח אדו"ט - מוכר יותר בתור גבטב"ג. אל-בירוני כתב שגבטב"ג הוא המועדף בזמנו, ספרי עברונות מאוחרים יותר בכמאה-מאתיים שנה שנמצאו בגניזת קהיר מזכירים רק את שלושת האחרים.
המניין שהתקבל הוא המניין לבריאת העולם, המסתמך על דעת רבי אליעזר שאדם הראשון נברא בראש השנה. מכאן הוסק שהיום הראשון לבריאת העולם הוא כ"ה באלול בשנה שלפני כן (21 בספטמבר 3760 לפני הספירה), וראשית שנה זו היא תחילת המניין (7 באוקטובר 3761 לפני הספירה). בא' בתשרי התחילה שנת  (ולא כמו ביום הולדתו של אדם, שכשאדם חוגג 13 הוא בעצם משלים את השנה ה-13 שלו ונכנס לשנתו ה-14). על פי זה, שנת אפס אינה קיימת.
את השנה נהוג לסמן בספרות עבריות, למשל ה'תשס"ז: ה' - 5000, ת - 400, ש - 300, ס - 60, ז - 7 = 5767; יש המציינים שנה זו בצורה ה'ןס"ז: ה' - 5000, ן - 700, ס - 60, ז - 7 = 5767. ברישום עם מניין האלפים יש מוסיפים את ראשי התיבות לפ"ג - לפרט גדול. פעמים רבות נהוג להשמיט את מניין האלפים, שהרי ברור, לפי ההקשר, באיזה אלף מדובר. שנת ה'תשס"ז נרשמת תשס"ז. יש שמוסיפים את ראשי התיבות לפ"ק - לפרט קטן, כלומר ללא ציון האלפים.
לעיתים ניתנת גימטריה לציון השנה. כך לדוגמה, בסיפור "הנדח" של ש"י עגנון, מתואר מכתב, שבראשו מציין הכותב את השנה "שנת ד' ינחם אותנו לפ"ק", שהיא שנת תקע"ה (1815). דוגמה לדרך אחרת לציון השנה היא הכינוי שניתן לעליית יהודי תימן ב-1881, "עליית אעלה בתמר", 'בתמר', שִׂיכּוּל האותיות המייצגות את השנה העברית, תרמ"ב.
לשנים שלמות
יש להבדיל בין שנה סידורית לבין מספר שנים מוחלט. המקרא, בדרך כלל, מתייחס למספר שנים מוחלט. לדוגמה: "ויחי אדם שלושים ומאת שנה ויולד בדמותו כצלמו ויקרא את שמו שת". כלומר, אדם השלים 130 שנה לחייו ושת נולד בשנה ה-131 של אדם. עם זאת, ישנם מקומות שהמקרא מציין שמדובר בשנה סידורית. למשל, שלמה בנה את בית המקדש הראשון "בשנה הרביעית" למלכותו (ולא כתוב 'וימלוך שלמה ארבע שנים'), דהיינו בתוך השנה הרביעית למלכותו, כשלוש שנים מתחילת מלכותו.
המתמטיקאי והאסטרונום הפרסי המפורסם מוחמד אבן מוסא אל-ח'ואריזמי, מתייחס לשנת 1135 למניין השטרות כאל שנת 4582 לבריאה, כאשר לפי מנייננו היא שנת 4584 לבריאה (שנתיים קדימה). לפי זה נראה שהוא רכש את ידיעותיו על אירועים בתולדות ישראל כפי שמובא בסדר עולם רבה.
לאדם הראשון
תחילתו של המניין לאדם הוא מא' בתשרי שבו נברא אדם הראשון. במניין זה שנה א' הייתה בשנים 3759–3760 לפנה"ס. לפי מניין זה, השנה הראשונה של אדם היא שנה א', ושת נולד כעבור 130 שנה שלמות בתוך שנת קל"א (131).
לבריאת העולם
תחילתו של המניין לבריאה היא שנה אחת לפני המניין לאדם, וזהו המניין הנהוג כיום. במניין זה שנה א' הייתה בשנים 3760–3761 לפנה"ס.
לפי מניין זה, השנה הראשונה של אדם היא שנה ב', והשנה שבה נולד שת היא שנת קל"ב (132). יש אומרים שמכיוון שבריאת העולם החלה בכ"ה באלול של השנה הקודמת, יש למנות שנה קודם אדם, כדי שלא יחסרו 5 ימים אלו מחשבון השנים, וכן על פי הכלל שגם יום בשנה נחשב כשנה. ויש אומרים, מכיוון שההלכה היא כדברי האומר כי בניסן נברא העולם, ויום אחד בשנה נחשב כשנה, וכל שכן שישה חודשים. לעומת זאת, הגאון מווילנה סבור שלחלק מהראשונים שנה זו שמוסיפים היא אינה השנה שקודם אדם, אלא שנת המבול, שבשנה זו לא שימשו מאורות השמים, ובכל זאת מונים אותה למניין העולם.
המניין לבריאה מכונה גם המניין למולד בהר"ד, כלומר, מולד הלבנה של חודש תשרי של השנה שקדמה לבריאת אדם יוצא ביום ב, שעה ה ו-ר"ד חלקים. ברמב"ם ובעוד ראשונים מניין זה מכונה מניין יצירה.
אמוראי בבל מנו למניין השטרות. אך כשצוינה השנה לבריאת העולם (כמו ב), התייחסו למניין השנים מאדם הראשון ולא מהבריאה (שנה קודם אדם). לדעת אברהם אריה עקביא, המניין לבריאה נוסד בשנת ד'תקל"ז על ידי מחבר ברייתא דשמואל הקטן. בתקופה שלאחר חתימת התלמוד אנו מוצאים לראשונה את המניין לבריאה (למולד בהר"ד) בסדר עולם זוטא (כתב יד פרמה דה-רוסי) שמזכיר את שנת ד'תקס"ד כשנת שמיטה, וכן במצבה שנמצאה במערות הקבורה של ונוסה המשווה את שנת 753 לחורבן עם 4582 (לעומת מצבה אחרת המשווה את שנת 759 לחורבן עם 4587). בין השנים האלו לתחילת תקופת הראשונים, התפשט בעולם היהודי המניין לבריאה. אף על פי שרב סעדיה גאון התנגד לשימוש במניין לבריאה והעדיף את המניין לאדם וכפי שנהגו בזמן הגמרא, למרות זאת התקבל המניין לבריאה גם בבבל. המעבר של מרכזי התורה מהמזרח (בבל) למערב (אירופה), היה גם המעבר בין מניין השטרות למניין לבריאה.
הסיבות להתפשטותו של המניין לבריאה ולהעדפתו כמניין הנהוג כיום, על פני המניין לאדם:
בראי חז"ל וכותבי הדורות
רוב כותבי הדורות (כמו צמח דוד, סדר הדורות ועוד) לא התייחסו כלל להבדל בין אירועים שצוינו לשנים שלמות לאירועים שציינו בשנת המאורע עצמו, אלא העתיקו את דברי בעל "סדר עולם" (המונה לשנים שלמות) עד מרד בר כוכבא (קצת אחרי חורבן בית שני), ובמאורעות שאחרי מרד בר כוכבא הם ציינו את שנת המאורע עצמו. למשל, כתבו שרש"י נפטר בשנת ד' אלפים תתס"ה, ובזמנו של רש"י מנו כמו שמונים כיום ובראש השנה מתחילה השנה (שנה סידורית), ורש"י נפטר באמצע שנת ד'תתס"ה ולא לאחר שמלאו ד'תתס"ה שנים לעולם (בראש השנה ד'תתס"ו). גם רוב הראשונים לא נתנו דעתם על חילוף המניינים וחישבו את שנות החורבן והשמיטה על פי הגמרא כאילו לא השתנה מניין היצירה בינתיים. על אף תפוצתו של המניין לבריאה המשיכו כותבי הדורות להעתיק את "סדר עולם" כלשונו, מכמה סיבות:
הכרונולוגיה המסורתית
להלן מוצגים אירועים מרכזיים בכרונולוגיה המקראית והמסורתית לפי המניין לבריאת העולם - המניין שמונים כיום, שמוסיף שנתיים על המניין הקדום. בעת ההשוואה לספירה הנוצרית של תאריכים בלוח העברי הקודמים לתחילת הספירה הנוצרית, יש להתחשב בדילוג על שנת 0.
Herzeleid
Herzeleid (בעברית: שברון לב) הוא אלבום הבכורה של להקת רמשטיין שיצא לאור ב-24 בספטמבר 1995. עד אוקטובר 1998 נכנס האלבום למצעד 5 פעמים וצעד סך הכל 102 שבועות.
מניין השנים בלוח העברי
השנים החסרות
את השנים החסרות מייחסים לפער של כ-165 שנים בין הכרונולוגיה המסורתית לבין המקובל בהיסטוריוגרפיה המחקרית המודרנית. בית המקדש השני היה קיים, לפי סדר עולם, 420 שנה. ברור לכולם כי חורבן בית שני היה בשנת 70 לספירת הנוצרים, ולפיכך הוקם ב-350 לפנה"ס. הוספת 70 שנה לגלות בבל, תראה לנו כי חורבן בית ראשון היה בשנת 420 לפנה"ס, זמן שבו, לפי הכרונולוגיה המקובלת, מלכות בבל, שלפי התנ"ך החריבה את בית המקדש, נעלמה מן העולם קרוב למאה ועשרים שנה קודם לכן (הכיבוש הפרסי היה בשנת 539 לפנה"ס לפי הכרונלוגיה המדעית המקובלת). התיארוך המקובל בפי ההיסטוריונים לחורבן הבית הראשון הוא 586 לפנה"ס. אם כן נוצרה סתירה של כ-166 שנה בין הכרונולוגיות השונות. עיקר הפער הוא בכרונולוגיה של האימפריה הפרסית, שלפי הכרונולוגיה המחקרית התקיימה למעלה ממאתים שנה (539 - 331 לפנה"ס), ולפי סדר עולם - 52 שנה בלבד. לפי מדרש סדר עולם מלכו בפרס שלושה מלכים בלבד, והשמות השונים (כורש, ארתחשסתא וכו') אינם אלא שמות שונים של מלך אחד.
Herzeleid
האלבום "Sehnsucht", אלבומה השני של הלהקה יצא בשנת 1997 וזכה להצלחה גדולה בארצות הברית. בעקבות ההצלחה יצא בשנת 1998 האלבום "Herzeleid" בגרסה מחודשת בארצות הברית.
מניין השנים בלוח העברי
בתרבויות אחרות
בתקופת האימפריה הרומית החלה להתפתח ספירה המבוססת על בריאת העולם, החישוב נעשה לרוב על פי תרגום השבעים ולפיכך העניק לעולם כמה מאות שנים יותר מאשר הלוח העברי.
היסטוריונים ביזנטיים כמו מקסימוס המוודה, גאורגיוס סינקלוס ותיאופנס המוודה, השתמשו בתארוך השנים מבריאת העולם. המניין המדויק היה שנוי במחלוקת בין המלומדים, אך התפתח בסופו של דבר קונצנזוס סביב שיטתו של אוזביוס מקיסריה, שחי בזמן קונסטנטינוס. לפי לוח השנה הביזנטי התאריך המשוער של בריאת העולם היה בין 1 בספטמבר 5509 לפנה"ס ל-31 באוגוסט 5508 לפנה"ס. בדומה לכרונולוגיה המקראית מאדם הראשון, בתרבות הביזנטית נכתב כרוניקון פסחלה - רשימה גדולה של אירועים שמסודרים באופן כרונולוגי מאדם הראשון והלאה.
Herzeleid
הפקה
הפקת האלבום נתקלה בקשיים רבים. הקושי הראשון היה למצוא מפיק מוזיקלי לאלבום. גרג האנטר, מפיק שעבד בעבר עם פול מקרטני, נשכר כמפיק הראשון. האנטר כלל לא התלהב מביצועי הלהקה ועל פי חבריה אף נרדם במהלך החזרות. הלהקה פנתה לג'ייקוב הלנר, שהיה המפיק של להקת "Clawfinger". הוא הוזמן להופעה בהמבורג בדצמבר 1994. לאחר שראה את ההופעה הסכים לקחת על עצמו את התפקיד. הלהקה טסה לשוודיה לצורך הקלטת האלבום. בתחילה הקליטה הלהקה באולפני פולאר שהוקמו על ידי להקת אבבא, אך הם חשו בחוסר נוחות ועברו להקליט באולפן הפרטי של הלנר.
מניין השנים בלוח העברי
בתרבויות אחרות
במאה ה-16 קבע הארכיבישוף האירי ג'יימס אשר שהעולם נברא ב-4004 לפנה"ס. בקוראן ואצל המוסלמים, לעומת זאת, לא מוצג לוח זמנים כלשהו שעבר מבריאת העולם.
Herzeleid
הפקה
אחרי שלושה חודשים הסתיימו ההקלטות והחל שלב העיבוד, שנעשה על ידי הלנר וקרל-מייקל הרלפסון. ריצ'רד קרוספה, חבר הלהקה היחיד שנותר בשוודיה בשלב זה, לא אהב את התוצאות וזימן פגישה דחופה של כל חברי הלהקה בברלין. בישיבה, בה נכחו גם נציגי חברת התקליטים, הוחלט על החלפו של הרלפסון בהולנדי רונלד פרנט. לאחר שחברי הלהקה הביעו את שביעות רצונם מהתוצאות של המעבד החדש יצא האלבום לאור בספטמבר 1995.
הצלחה
האלבום נכנס למקום ה-99 במצעד האלבומים הגרמני בשבוע ה-43 של שנת 1995. סך הכל צעד האלבום 110 שבועות במצעד אך רק לאחר יציאת האלבום "Sehnsucht", אלבומה השני של הלהקה, הגיע האלבום למקום השיא שלו - המקום השישי. מכירה של 500,000 עותקים העניקה לאלבום מעמד של אלבום פלטינה בגרמניה. באוסטריה הגיע האלבום בשיאו למקום ה-11 ובשווייץ הגיע למקום ה-20. בהולנד וצרפת הגיע האלבום למקומות 72 ו-85, בהתאמה.
מניין השנים בלוח העברי
בתרבויות אחרות
על פי המאיה, העולם עם סוג האנשים כיום נברא ב-13 באוגוסט 3114 לפנה"ס, והיה לעולם הרביעי שנברא על פי מיתולוגיית המאיה.
יצחק ארנון
יצחק ארנון (22 ביוני 1909 – 2 באפריל 2005) היה אגרונום ישראלי, מנהל מכון וולקני, חתן פרס ישראל לחקלאות לשנת תשל"א.
מניין השנים בלוח העברי
מניין השטרות
מניין השטרות היה למעשה המניין הכללי הראשון בדברי ימי ישראל ובעולם כולו והשימוש בו התמיד ברציפות יותר מאלפיים שנה. תחילתו של מניין זה בספטמבר (תשרי) של שנת 312 לפנה"ס, בשנת ג'ת"נ (311 לפנה"ס), 12 שנים לאחר מותו של אלכסנדר הגדול. גם מניין זה מתחיל משנה 1 ואין בו שנה 0. כדי לדעת את השנה הנוכחית לפי מניין השטרות יש להפחית 3449 מהמניין לבריאה. יש לשים לב לכך שגם בספירת הנוצרים לא קיימת שנת 0, ולכן הפער בין מניין השטרות לספירת הנוצרים הצטמצם בשנה אחת כשהתחילה ספירת הנוצרים.
יצחק ארנון
קורות חיים
יצחק ארנון נולד באנטוורפן שבבלגיה לשלמה גד אהרונוביץ, לוטש יהלומים, ולמכלה לבית אורבך מפולין. בהיותו בן 6 ומלחמת העולם הראשונה בעיצומה, ברחה המשפחה מאנטוורפן המופגזת על ידי הגרמנים ללונדון. בשנת 1916 בהמלצת רופאיו של האב, עברה המשפחה לאזורים הכפריים של אנגליה. בכפר הקטן ווינג בדרום אנגליה, לא רחוק מאחוזתו של הברון מאיר דה רוטשילד, התגוררה המשפחה עד שחזרו בשנת 1918 ללונדון וסבלו מאימת ההפצצות של הגרמנים על העיר. עם תום המלחמה חזרה המשפחה לאנטוורפן. את לימודיו סיים בעיר זו, שם גם היה בתנועת הנוער הציונית "בר כוכבא", שהייתה מסונפת לתנועת הצופים העולמית. בשנת 1929 נישא להלדה גינציג, שהגיעה עם משפחתה לבלגיה עם תום המלחמה מחבל בוהמיה בצ'כוסלובקיה. לאחר סיום לימודי האגרונומיה במכון האגרונמי העליון בז'מבלו (L'institut agricole de l'Etat à Gembloux) שבין בריסל לנאמור, גויס לצבא ושירת בחיל הפרשים ואף סיים קורס קצינים.
מניין השנים בלוח העברי
מניין השטרות
בבבל העדיפו מניין זה והשתמשו בו זמן רב, וכשצוין בתלמוד מניין לעולם - הכוונה מאדם הראשון, כי טרם נוסד המניין לבריאה. וכן נהגו גם אחרי ימי הגאונים, וכפי שנראה מאיגרת רב שרירא גאון שמצוינים בה תאריכים על פי מניין השטרות.
אף על פי שמניין זה אינו מבריאת העולם (וגם אינו מציין אירוע יהודי כלשהו), מניין זה נהג זמן רב בשטרות כמו גיטין, כתובות, שטרי חוב, וכדומה, ומכאן שמו "מניין השטרות". מניין זה נקרא גם "המניין למלכות יוון", או "המניין הסלווקי", או "המניין למלכות אלכסנדרוס".
השימוש במניין זה נמשך במצרים עד המאה ה-16, הרדב"ז ביטל מניין זה והנהיג גם שם את המניין לבריאה, שכבר התפשט בכל תפוצות ישראל במערב. בפרס המשיכו להשתמש במניין השטרות עד המאה ה-19.
יצחק ארנון
קורות חיים
ארנון עבד כאגרונום בתחנת הניסיונות בעכו, בתחנת הניסיונות ברחובות ומשנת 1958 ועד צאתו לגמלאות ניהל את מכון וולקני לחקר החקלאות בישראל. בשנת 1965 זכה בפרס הזרע. בשנת תשל"א (1971) קיבל את פרס ישראל לחקלאות. לאחר פטירתו של חיים הלפרין הוא לקח על עצמו את עריכת האנציקלופדיה לחקלאות. נפטר בגיל 96.
חיים אישיים
נכדתו היא המפיקה והבמאית ארנה רביב.
מניין השנים בלוח העברי
מניין השטרות
השנה הנוכחית היא שנת  לשטרות.
מניין לחורבן הבית
מניין לחורבן הבית הוא שיטת מניית שנים שהייתה בשימוש יהודי, בעיקר בארץ ישראל, לאחר חורבן בית המקדש השני ועד לימי הביניים. לעיתים רבות השימוש במניין זה היה במקביל למניין השטרות או למניין לבריאה. לאחר חורבן בית שני, אף על פי שהמניין לחורבן הבית היה פשוט בחיי העם, היה פסול להשתמש בו בגיטין מפני שלום מלכות.
בתקופת מרד בר כוכבא מנו "לחירות ישראל". בעת החדשה התמעט השימוש בשיטה זו מחוץ להקשרים דתיים, אך עליית הלאומיות היהודית מסוף המאה ה-19 ואילך חידשה את השימוש בשיטה זו, זאת ביוזמתו והובלתו של אליעזר בן-יהודה.
השנה הנוכחית היא שנת  לחורבן הבית.
מניין השנים בהלכה
החת"ם סופר החמיר ואסר כתיבת מניין השנים הלועזי. תלמידו, המהר"ם שי"ק, נשאל לגבי כתיבת מניין השנים הלועזי על מצבה, והשיב שיש בזה איסור דאורייתא של "ושם אלוהים אחרים לא תזכירו", ואיסור זה קיים גם בדיבור וגם בכתיבה. הרב רחמים נסים יצחק פלאג'י כתב שבכתיבת המניין הלועזי עובר על איסור "ובחוקותיהם לא תלכו", והרב עובדיה יוסף דחה דבריו. לדעת רבי אליעזר וולדנברג האיסור לכתוב את מניין השנים הלועזי הוא רק כשמזכיר במפורש "למניין הנוצרים", ומכל מקום, גם לדעתו יש להזכיר את המניין הלועזי רק לצורך.
גט שנכתב בו המניין הלועזי הרב יונה נבון כתב שהוא כשר בדיעבד. אך ישנם אחרונים שהסתפקו אם הוא כשר או לא.
דב צ'רניחובסקי
דב צ'רניחובסקי (18 באפריל 1946 – 7 בינואר 2021) היה פרופסור למדיניות ולכלכלת בריאות במחלקה לניהול מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
צ'רניחובסקי נולד בפולין ועלה עם משפחתו לישראל בשנת 1949. סיים תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה באוניברסיטה העברית בשנת 1968 ותואר שני בכלכלה בשנת 1970. את הדוקטורט השלים באוניברסיטת העיר ניו יורק בשנת 1974. בשנת 1978 התקבל לסגל המחלקה לניהול מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב שהייתה מקום עבודתו עד יציאתו לגמלאות בשנת 2014.
קריירה
צ'רניחובסקי היה עמית מחקר במכון הלאומי למחקר כלכלי (NBER) בארצות הברית ושימש יועץ לבנק העולמי, ארגון בו גם עבד. הוא היה חבר במועצה של האגודה למלחמה בסרטן כמו בפורומים ציבוריים אחרים ובוועד המייעץ של Baxter Prize לחקר מדיניות בריאות. כן נטל דב חלק בעריכתם של ז'ורנלים מקצועיים. הוא ריכז את עבודת צוות הבריאות במרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל.
צ'רניחובסקי התפרסם בתחילת דרכו המקצועית הודות לעבודתו החלוצית במגוון נושאים של הון אנושי, בייחוד בכל הכרוך במודלים כלכליים של פוריות, בריאות וחינוך ילדים. היה ראשון להתמקד במחקר כלכלי שבחן את התנהגותם של משקי הבית בנושא התזונה. הוא פיתח את "היפותזת הבן המועדף" להשקעה בחינוך ילדים באזורים מתפתחים. עבודותיו בבוצואנה, בברזיל, בהודו ובאינדונזיה כמו גם בארצות הברית פתחו צוהר למחקרים כלכליים בשטחים אלה במדינות מפותחות ומתפתחות כאחד.
עם שובו לישראל ב-1979, החל דב במחקר כלכלי-פיננסי חלוצי מסוגו בתחום שירותי הרפואה, נוסף להוראה ולהמשך עבודה בינלאומית. בין מחקריו הבולטים בתחילת דרכו בישראל היה יישום שיטת "המחירים ההדוניים" להערכת פעילות רפואית שאין לה ביטוי במנגנוני שוק, כמו גם אומדנים ראשונים של עלות הפעילות הרפואית בישראל. לבסוף פנה דב לתחום המקרו-כלכלה ולחקר מדיניות במערכות בריאות, שהביא הן להגדרתה של מסגרת דיון במערכות בריאות, שהתפרסמה בשם Emerging Paradigm, והן ליישום Fuzzy Logic לחקר מימון מערכות בריאות. כמו גם לבחינה לא קונבנציונלית של השפעת ההזדקנות על עלויות מערכת הבריאות.