cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המזרח התיכון
המאה ה-21 - כיום
בראשית המאה התרחשו כמה שינויים משמעותיים במפת הכוחות האזורית. מלחמת המפרץ השנייה בשנים 2003–2011 פגעה משמעותית בדומיננטיות של עיראק, תוכנית ההתנתקות הישראלית מרצועת עזה ומותו של יאסר ערפאת בנובמבר 2004 גרמו לשינוי מאזן הכוחות ברצועת עזה ולשלטון חמאס, והחל מסוף 2010 התחולל במספר מדינות האזור גל מחאות שמכונה לעיתים "האביב הערבי". המחאות הובילו בין היתר להפלת שלטון מועמר קדאפי בלוב, הדחת נשיא מצרים חוסני מובארכ ולמלחמות אזרחים ארוכות בתימן ובסוריה, שפגע בהשפעתה האזורית של סוריה.
עליית השפעתה של איראן, שהובילה גישה ניצית כנגד יריבותיה האזוריות ובראשן ערב הסעודית, גרמו להתגבשות קואליציה אנטי-איראנית אליו הצטרפו בין היתר איחוד האמירויות, מצרים, ירדן ומרוקו, ותוך שיתוף פעולה מול ישראל.
במהלך העשור השני של המאה נבלמה דאעש על ידי קואליציה בהובלת ארצות הברית, נחתם הסכם הגרעין מול איראן, והתחזקו שאיפותיה האזוריות של טורקיה, שם חיזק ארדואן את המשילות שלו ובמקביל יצר ברית אזורית עם קטר והתעמת מול יוון ומצרים בנושא חלוקת שטחי המסחר בים בין המדינות. במקביל גם רוסיה החלה לגלות מעורבות במתרחש באזור ושולחת כוחות לקדם את האינטרסים שלה בסוריה, בלוב ובנגורנו קרבאך.
בתחילת העשור השלישי של המאה ה-21, נחתמו הסכמי אברהם בין ישראל למדינות ערביות אשר הסדירו תהליך נורמליזציה ביחסים בין המדינות והפכו את היחסים ביניהם מסמויים לגלויים.
גאוגרפיה
המזרח התיכון משתרע על כברת ארץ השייכת לשלוש יבשות: אירופה, אפריקה ואסיה. קשה לתחום אותו בגבולות ברורים. על פי רוב ההגדרות, האזור כולל את מצרים, לבנון, סוריה, טורקיה (וחלקה האירופי הוא שטח המזרח התיכון היחיד הנמצא באירופה), ירדן, קפריסין, עיראק, איראן, כווית, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות, תימן, עומאן, בחריין, קטר, וישראל.
אלג'יריה, לוב, מרוקו ותוניסיה קשורות למזרח התיכון במובנים היסטוריים ותרבותיים, וכך גם סודאן, מאוריטניה וסומליה. טורקיה, ישראל ואיראן נכללות גאוגרפית באזור, אם כי הן ייחודיות מבחינה אתנית, דתית, כלכלית או מדינית. הגדרות כוללניות אף ראו באפגניסטן ופקיסטן, מדינות במרכז אסיה, חלק מהמזרח התיכון, אך כיום מקובל לראות באיראן כגבולו המזרחי של האזור. המזרח התיכון הוא אזור מגוון בנופיו, רובו של האזור הוא בעיקר מדבר, חלקו הררי. בעמקיו שבהם זורמים נהרות מרוכזת רוב האוכלוסייה. בצפון הוא אף יותר הררי ופורה יותר.
לאורכו של המזרח התיכון נמצא השבר הסורי אפריקאי המשתרע בתחומי המזרח התיכון ממצרים (סיני), ועד סוריה, בתחומיו בגבול ישראל-ירדן נמצא המקום הנמוך ביותר בעולם (427 מ' מתחת לפני הים) וים המלח - האגם הנמוך בעולם.
דמוגרפיה
האוכלוסייה של המזרח התיכון כוללת את כל אזרחי המדינות הרשמיות של המזרח התיכון, על כל דתותיהן.
דתות
המזרח התיכון הוא אזור מאוד מגוון מבחינה דתית. הדת הדומיננטית במזרח התיכון היא האסלאם (חמישית מהמוסלמים בעולם חיים במזרח התיכון). אחד מהמקורות לסכסוכים במזרח התיכון הוא המחלוקת בין שני הזרמים העיקריים שבאסלאם: הסוני והשיעי. הזרם הסוני הוא הזרם הגדול ביותר של האסלאם ושולט ברוב המדינות במזרח התיכון. ריכוזי האוכלוסייה השיעית הגדולים נמצאים בעיראק (60-65%), איראן (90-96%), לבנון (25-35%), הזיידים בתימן (55%) ובחריין (75-80%). קהילות מיעוט שיעיות נמצאות גם בטורקיה ככת עלווים (20-25%), ערב הסעודית (10-15%), וסוריה (15%). אף על פי ששני זרמים אלה מסכימים על יסודות האסלאם ועל הקוראן, הם נמצאים בסכסוך על הובלת הדת אחרי מותו של הנביא מוחמד.
חוץ מהאסלאם, דתות נוספות ממוצא שמי נפוצות באזור, כמו נצרות ויהדות. לדוגמה: 41% מתושבי לבנון הם נוצרים. למרות זאת, כוחה של הנצרות ירד עם השנים. כיום הנוצרים הם 5% מאוכלוסיית המזרח התיכון, לעומת 20% בתחילת המאה ה-20. מספרם של הנוצרים במזרח התיכון יורד עקב גורמים כגון שיעורי ילודה נמוכים בהשוואה למוסלמים, הגירה נרחבת ורדיפה אתנית ודתית. בנוסף, מהומות פוליטיות היו וממשיכות לתרום באופן עיקרי להגירת נוצרים אל מחוץ למולדותיהם. ההתפשטויות האחרונות של אידאולוגיה ג'יהאדיסטית והסלפית, זרות לערכים הסובלניים של הקהילות הנוצריות. ההערכה היא כי בקצב הנוכחי, מתוך 12 מיליון נוצרים במזרח התיכון, בשנת 2020 יהיו באזור רק כשישה מיליון נוצרים.
הדתות השוליות יותר באזור הן הדת הדרוזית, היהודית, הבהאית, הזורואסטריות, היזידית, והשבאקיות. בימי העת העתיקה האזור היה ביתן של דתות ופולחנים רבים, למשל, הדתות הכנעניות, הדתות המסופוטמיות, הדת שהתפתחה במצרים העתיקה, והמניכאיזם.
שפות
חמש השפות המדוברות ביותר במזרח התיכון הן ערבית, פרסית, טורקית, עברית, וכורדית.
השפה הערבית מדוברת בכל אזור המזרח התיכון, זאת בהשוואה לשפה הפרסית והטורקית המדוברות רק במדינה אחת ספציפית (באיראן ובטורקיה בהתאמה). כ-20 שפות מיעוטים מדוברות ברחבי המזרח התיכון.
ערבית, על כל ניביה השונים, היא השפה המדוברת ביותר במזרח התיכון; ערבית ספרותית היא השפה הרשמית בכל צפון אפריקה ובמרבית מדינות מערב אסיה. ניבים ערביים מדוברים גם באזורים סמוכים במדינות לא-ערביות שכנות.
אנגלית נלמדת בדרך כלל ומשמשת כשפה שנייה, במיוחד בקרב המעמד הבינוני וגבוה, במדינות כמו מצרים, ירדן, ישראל, איראן, כורדיסטן, עיראק, קטר, בחריין, איחוד האמירויות הערביות וכווית.
כלכלה
המזרח התיכון הוא אזור מגוון מאוד מבחינה כלכלית. שוכנות בו מדינות עניות מאוד (כגון תימן, סוריה ואיראן), לעומת מדינות עשירות מאוד (כגון קטר, איחוד האמירויות הערביות וערב הסעודית.)
על-פי נתוני הבנק העולמי, נכון לשנת 2022, שלוש הכלכלות הגדולות במזרח התיכון הן: טורקיה (815,272 מיליון $), ערב הסעודית (833,541 מיליון $) וישראל
(481,591 מיליון $ ). במונחי תמ"ג לנפש, המדינות הגבוהות ביותר הן קטר (60,134$), ישראל (50,248$), איחוד האמירויות הערביות (35,362$)
, וכווית (24,044$). בתחתית הרשימה, נמצאות תימן ($674) איראן (2,683$) לבנון (2,674$) וסוריה (1,164$)
המבנה של כלכלות המזרח התיכון מגוון גם הוא. ישנם מספר מדינות באזור המסתמכות בעיקר על יצוא הנפט והמוצרים הנלווים לו (כגון ערב הסעודית, קטר וכווית). בשונה מכלכלתם של מדינות מעין אלו, ישנם גם מדינות אחרות בעלי בסיס כלכלי מגוון (כגון קפריסין, ישראל, טורקיה ומצרים). מלבד ענף הטקסטיל ומוצרי הנפט בהם רווי המזרח התיכון, מתקיימת בו גם חקלאות ענפה, והיא כוללת בעיקר כותנה, בקר וחלב. במזרח התיכון גם ישנה תעשיית ייצור נשק ענפה (הכוללת ייצור תחמושת, טנקים, צוללות, מטוסי קרב, מל"טים, וטילים), הנפוצה בעיקר בישראל ובמידה פחותה גם בטורקיה ואיראן. מגזר נוסף חשוב במזרח התיכון הוא הבנקים, הנפוצים בעיקר באיחוד האמירויות הערביות ובבחריין.
התיירות באזור, למעט קפריסין, טורקיה, מצרים, לבנון וישראל - אינה מפותחת דיה. זאת בין השאר בשל האופי השמרני של האזור, כמו גם זעזועים פוליטיים הפוקדים אותו מפעם לפעם. לעומת זאת, במדינות כמו איחוד האמירויות הערביות, בחריין, קטר וירדן נמצאים במגמת שיפור ניכר בתחום זה.
שיעור האבטלה באזור גבוה אף הוא. על-פי ארגון העבודה הבינלאומי, סך שיעור האבטלה באזור בשנת 2005, עמד על 13.2%. נתוני אבטלה גבוהים ישנם בעיקר בקרב הצעירים בני 15–29, המהווים כ-30% מכלל האוכלוסייה במזרח התיכון, באוכלוסייה זו הנתון על 25% (מדינות מסוימות אף חרגו מהממוצע האזורי באופן ניכר והבולטת בהם היא סוריה שבה ישנם כ-73% צעירים, שבקרבם יש 36 אחוזי אבטלה).
אזורים במזרח התיכון
באופן פרטני יותר, ישנם עוד מספר רב של אזורי מזרח תיכון, חלקם חופפים בחלק משטחם, להלן העיקריים שבהם:
בנוסף לאזורים אלה, ישנם גם מספר אזורים נוספים הנכללים בהגדרה של המזרח התיכון-רבתי:
רפואת משפחה
רפואת משפחה היא תחום התמחות, עיסוק ומחקר ברפואה העוסק בבריאות וחולי של אנשים החיים בקהילה, בכל מצבי הבריאות והחולי ולאורך כל שנות חייהם.
רופא המשפחה מטפל בכל מצבי החולי, פעמים רבות כרופא המאבחן הראשון, לעיתים כרופא היחיד המנהל ומטפל במצבים שונים, ולעיתים רבות כרופא המפנה למומחים מתחומי רפואה אחרים, ואז עוקב אחר המטופלים לאחר הייעוצים וממשיך את הטיפול בהם.
תחום זה שונה מהותית מתחומי רפואה אחרים באחריות הכוללנית של הרופא למטופל, לא רק בזמן שהמטופל מגיע אליו אלא לאורך כל חייו.
התמחות
מכיוון שרופא משפחה הוא הרופא שרואה את המטופלים גם בזמן ההסתמנות הראשונית של מחלה וגם לאורך כל חייהם, עליו להתמחות במספר תחומים:
כדי לבצע את כל אלו על הרופא להיות בעל ידע נרחב במצבים שכיחים, להכיר היטב את מטופליו ולהבין את מחלותיהם.
על רופא המשפחה לדעת לשוחח עם מטופליו בדרך שתעזור להם לבטא את תחושותיהם ולו לאבחן את בעיותיהם וכוחותיהם, לבצע בדיקה גופנית לצורך אבחון מגוון רב של בעיות, לפענח תוצאות בדיקות, לבצע ניתוח נתונים ולתת טיפולים בהתאם.
מכיוון שתחום העיסוק של רופא המשפחה רחב ביותר, עליו לדעת לרכוש במהירות ידע חדש לגבי מצבים חדשים, לסנן את המידע בהתאם למטופל הספציפי ולהחליט יחד עם המטופל לגבי הניהול הנכון של מחלותיו. לצורך כך עליו להיות מומחה בקריאת מאמרים רפואיים ובניתוחם, גם בנושאים שאינם מוכרים לו.
רפואת המשפחה מתבצעת ונלמדת בצורה שונה בין מקום למקום ובין רופא לרופא, ותלויה בין השאר בחינוך הרופא, באופיו, בידע שלו ובכישוריו, בציפיות המטופלים, בעומס העבודה על הרופא ובמבנה המערכת הרפואית.
בישראל קיימת התמחות ברפואת המשפחה, הנמשכת ארבע שנים ובמהלכה המתמחה לומד באופן צמוד תחת מדריך מומחה, מתפקד כרופא מן המניין במחלקות פנימית, ילדים, ועוד, ובהמשך עובד במרפאה עם מטופלים משלו תחת פיקוח. תוך ההתמחות על הרופא ללמוד באופן פורמלי ובאופן לא פורמלי תכנים הנוגעים לאבחנה, ניהול וטיפול במחלות מכל תחומי הרפואה, תכנים וכישורים בתקשורת בין אישית, בהבנה המטופל בתוך משפחתו וסביבתו, ועוד. בסוף ההתמחות ולאחר בחינות ניתן לרופא התואר "מומחה ברפואת משפחה".
מודל העבודה
המודל שבו עובדים רבים מרופאי המשפחה היום הוא המודל הביו-פסיכו-חברתי. זו תפיסה הגורסת שלא ניתן להסביר את כל התופעות על ידי ניתוח התהליכים ברמת התא, הרקמה או מערכת בגוף, ושדרושה הבנה מעמיקה גם בתהליכים נפשיים של חולי, סבל, דרכי התמודדות, כוחות והבנה בתהליכים חברתיים הקורים בתוך המשפחה או בסביבתו הקרובה של האדם. הבנה זו מאפשרת יצירת קשר, הבנה משותפת של החולי והמחלה בין הרופא למטופל, גיוס המטופל לתהליך טיפולי, ועזרה מכוונת למטופל הספציפי.
חלק מייחוד רפואת המשפחה הוא הקשר שנוצר בין רופא למטופל במשך שנות הכרותם בבריאות ובחולי, קשר שאמור לכלול אמון, אכפתיות, אמפתיה, ותקשורת הדדית, ובכך לא רק להקל על התהליך הרפואי אלא גם להוביל לשיפור בתחושתו ובתפיסתו של המטופל.
רופאי המשפחה מאוגדים באיגוד רופאי המשפחה בישראל.
היקף הפרקטיקה
המונח "רפואת משפחה " משמש במדינות רבות באירופה ואסיה, במקום המונח "רפואה כללית" או "פרקטיקה כללית GP". בשוודיה, ההסמכה ברפואת משפחה דורשת חמש שנים של עבודה עם חונך, אחרי התואר ברפואה. בהודו, למי שרוצה להתמחות ברפואת משפחה חייב להשלים התמחות ברפואת משפחה לשלוש שנים, אחרי התואר ברפואה שיעשו (MBBS). הם מוענקים גם או D.N.B. או תואר דוקטור לרפואה (M.D) ברפואת משפחה. מערכות דומות קיימות במדינות אחרות.
רופאי משפחה מספקים מגוון של שירותים טיפוליים רפואיים אקוטיים, כרוניים, ושירותי מניעה. בנוסף לאבחון וטיפול במחלה, הם גם מספקים טיפול מניעתי, בדיקות שגרתיות, הערכות מצבים בריאותיים מסוכנים, חיסונים ובדיקות סקר, וייעוץ אישי בנוגע לעניין השמירה על אורח חיים בריא. רופאי משפחה מתעסקים גם במחלות כרוניות, ולעיתים מנסים להתאים טיפול הניתן על ידי מומחים אחרים. רופאי משפחה אמריקאים רבים גם מיילדים תינוקות ומספקים טיפול טרום לידתי. בארצות הברית, רופאי משפחה מטפלים בכאבי גב יותר מהמומחים עצמם, וכמעט באותה תדירות כמו אורתופדים ונוירוכירורגים בשילוב. לרפואת משפחה ורופאי משפחה יש תפקיד חשוב מאוד במערכת הבריאות של המדינה. בארצות הברית, למשל, כמעט אחד מכל ארבעה ביקורים במשרדים נעשים אצל רופאי משפחה. כלומר 208 מיליון ביקורים במשרד בכל שנה - כמעט 83 מיליון יותר מאשר ההתמחות הרפואית הגדולה הבאה אחריה. כיום, רופאי משפחה מספקים טיפול יותר עבור האוכלוסיות החלשות והכפריות של אמריקה, יותר מכל התמחות רפואית אחרת.
חוק החולה הנוטה למות (2005)
מטרת החוק: להסדיר את הטיפול הרפואי בחולה הנוטה למות תוך איזון ראוי בין ערך קדושת החיים לבין ערך האוטונומיה. השיקולים בקביעת הטיפול הרפואי בחולה הנוטה למות כוללים: את מצבו הרפואי של החולה, את רצונותיו ואת מידת סבלו. החוק מגדיר את תפקידם של האנשים הקרובים לחולה בקביעת הטיפול הרפואי בו. אדם קרוב בהגדרת החוק יכול לחתום על הוראות מקדימות לטיפול בחולה.
חוק זכויות החולה (1996)
החוק קובע את זכויות האדם המבקש לקבל טיפול רפואי או המקבל טיפול רפואי, ונועד להגן על כבודו ועל פרטיותו.
מוחמד דחלאן
מוחמד דחלאן (אבו פאדי) (, נולד ב-29 בספטמבר 1961) הוא פוליטיקאי ומנהיג צבאי פלסטיני. היה מראשי הביטחון המסכל ברצועת עזה ומראשי תנועת פת"ח.
עד הסכם אוסלו
מוחמד דחלאן נולד בשנת 1961 במחנה הפליטים בח'אן יונס. משפחתו נמלטה מן העיירה חמאמה, שהייתה סמוכה לאל-מג'דל. ב-1981 סייע להקים את ה"שביבה", תנועת הנוער של פת"ח. ב-1987 נעצר על חלקו באינתיפאדה וגורש לירדן. לאחר מכן, הצטרף לאש"ף ולפת"ח בתוניס, והתקדם בהדרגה בארגון תוך שהוא זוכה באמונו ובתמיכתו של יאסר ערפאת.
תקופת אוסלו
ב-1994 לאחר חתימת הסכם אוסלו, חזר דחלאן לרצועת עזה, מונה לראש מנגנון הביטחון המסכל שם, ומעמדו עלה. עם זאת, בין דחלאן ובכירים אחרים במערך הביטחון הפלסטיני (כגון ג'יבריל רג'וב, ראש "הביטחון המסכל" בגדה המערבית דאז) התפתחו סכסוכים, אשר הפכו את דחלאן לדמות שנויה במחלוקת בציבור הפלסטיני. במהלך שירותו בתפקיד, דחלאן סיכל פיגועי טרור רבים, וקבע יחס תקיף כלפי האופוזיציה האסלאמית. כמו כן, ניהל דחלאן משא ומתן עם גורמים ישראלים ואמריקאים, ואף שולב בשיחות בוועידת קמפ דייוויד בשנת 2000. מספר גורמים ישראלים שהשתתפו בוועידה טענו כי דחלאן הציג בה דעות מתונות, ואף הסכים לסיפוח שני גושי התנחלויות ישראליים בגדה המערבית במסגרת חילופי שטחים.
האינתיפאדה השנייה
הפופולריות של דחלאן בעיני הציבור הפלסטיני נפגעה לאחר שנקט עמדות מתונות יחסית במהלך האינתיפאדה השנייה, ובשל נסיונותיו, בתחילתה, למנוע פיגועים בשטח ישראל. במהלך 2001, דחלאן ביקר את תנועת חמאס והג'יהאד האסלאמי על החרפתה של האינתיפאדה והדגיש כי הפלסטינים צריכים לפעול נגד ישראל רק בשטחי 67', ובעיקר באופן עממי. במקביל, החל דחלאן להוות אופוזיציה לערפאת, וטען נגדו כי הוא לא השכיל לבנות את הרשות הפלסטינית באופן ראוי, אלא ביסס אותה על אנשים מושחתים המקורבים אליו אישית. דחלאן, בדומה לאבו מאזן, טען כי האינתיפאדה השנייה הייתה טעות, ורמז כי היעדר אסטרטגיה עקבית מצד הפלסטינים יוביל לשקיעה במאבקים פנימיים ובאנרכיה. על אף עמדותיו המוצהרות, גורמים ישראלים טענו כי דחלאן עצמו היה מעורב בטרור בתקופה הזו, באמצעות מקורבו רשיד אבו שבאכ ואנשי הביטחון המסכל, ואף האשימו אותו במעורבות ישירה בפיגוע באוטובוס הילדים בכפר דרום, שבעקבותיו הופצצה מפקדתו. עם זאת, קשריו של דחלאן עם הצמרת הישראלית והאמריקאית נשמרו והוא המשיך להיות "כתובת" למשא ומתן בהזדמנויות שונות.
מינוי אבו מאזן כראש ממשלה ורצונו להחליף כמה מהשרים בממשלה הפלסטינית הוביל למינוי דחלאן לשר הפנים באפריל 2003. במהלך כהונתו בתפקיד, המשיך לשאת ולתת עם ישראל וארצות הברית והבטיח לפעול למניעת טרור ולהחזרת שלטון החוק. סיום ההודנה והתפטרות אבו מאזן בספטמבר, פחות מחצי שנה לאחר מכן, הובילו להדחת דחלאן והחלפתו על ידי נצר-יוסף בשתאווי.
גם בהיעדר תפקיד מוגדר ברשות, דחלאן שמר על השפעתו בעזה באמצעות כוחות רבים הנאמנים לו בקרב פת"ח ובמערך הביטחון. דחלאן המשיך לבקר את ערפאת ואת השחיתות של ה"גווארדיה הוותיקה" בפת"ח, והתעמת עם מקורביו. עימותים אלו הגיעו לשיאם בקיץ 2004, במהלכו מינה ערפאת את אחיינו, מוסא ערפאת למפקד המשטרה ברצועה. המהלך נתפס על ידי רבים כניסיון מכוון להחליש את מעמד דחלאן ברצועה לפני יישום תוכנית ההתנתקות, והוביל להפגנות ולחטיפת אנשים המקורבים לערפאת בדרישה לבטל את המינוי.
שר לעניינים אזרחיים
מות ערפאת ובחירת יורשו, מחמוד עבאס, בינואר 2005, חיזקו את מעמדו של דחלאן והוא מונה לשר לעניינים אזרחיים, או כפי שכונה "מחזיק תיק ההתנתקות". במהלך תפקיד זה דחלאן חזר לשאת ולתת באופן רשמי עם גורמים ישראלים ואמריקאיים, הן בנושאים ביטחוניים, כמו פריסת השוטרים הפלסטיניים ברצועה, והן בנושאים אזרחיים מובהקים, כגון פתיחת מעבר רפיח והפעלת "השיירות הבטוחות" בין הגדה לרצועה. דחלאן התפטר מתפקידו בסוף נובמבר 2005, כפי שדורש החוק הפלסטיני, כדי להתמודד ברשימת פת"ח בבחירות למועצה המחוקקת, בינואר 2006. בבחירות אלה נבחר דחלאן ברוב דחוק כנציגה של ח'אן יונס.
עימותי חמאס-פתח
לאחר הבחירות לרשות הפלסטינית, הפך דחלאן לאחד הדוברים הבולטים של פת"ח כנגד ממשלת חמאס. במהלך העימותים בין כוחות חמאס ופת"ח בינואר 2007, איים דחלאן כי יפגע במנהיגי חמאס במידה ואלו לא יביאו לעצירת העימותים. אלו בתגובה האשימו את דחלאן כי הוא אחראי לפריצה לאוניברסיטה האסלאמית. במרץ 2007 מונה דחלאן על ידי מחמוד עבאס לראשות המועצה לביטחון לאומי, צעד שנתפס כמכוון נגד חמאס. במהלך החודשים מאי-יוני 2007 נהרגו או ברחו מרצועת עזה מרבית תומכיו הבולטים של מוחמד דחלאן, בהם: סמיח מדהון, ג'מאל אבו ג'ודיאן, סמיר משהראוי ומפקד ביטחון הפנים, רשיד אבו שבאכ. דחלאן באותה תקופה שהה מחוץ לרצועת עזה ועבר לאחר העימותים לגדה המערבית וביולי 2007 התפטר מתפקידו כיועץ לביטחון לאומי. באוגוסט 2009 נבחר דחלאן כחבר הוועד המרכזי של פתח.
המשבר בפת"ח
בנובמבר 2010 החלו לצוץ דיווחים על פיהם פעל דחלאן ביחד עם קבוצת בכירי פתח להדחת יו"ר הארגון והרשות הפלסטינית אבו מאזן ולהחלפתו. על פי הדיווחים, שלחו דחלאן ומקורביו מכתב לנציגי הממשל האמריקאי, בו הבהירו כי אבו מאזן אינו ראוי לתפקידו. גורמים עלומים אף דיווחו כי דחלאן פעל על מנת להקים כוח מזוין בגדה המערבית, אשר יפעל על פי הוראותיו בעת הצורך, ויסייע לו בהדחת אבו מאזן באמצעות הפיכה אם יידרש לכך. בעקבות הדיווחים, החליט אבו מאזן להקים ועדת חקירה שתפקידה לבדוק את השמועות אודות פעילות אסורה בקרב בכירי פתח. בראש ועדת החקירה עמד סגנו של יו"ר הרשות, מוחמד גנאים, ולאחר התפטרותו מהתפקיד, עומד בראשה בכיר הארגון עזאם אל-אחמד. ב-28 בדצמבר התכנס הוועד המרכזי של פתח והחליט על השעיית חברותו של דחלאן מהוועד עד אשר יתבררו תוצאות החקירה. כמו כן, החליטו חברי הוועד לפטר את דחלאן מתפקיד דובר הוועד ולמנות במקומו את דוברו של יו"ר הרשות, נביל אבו רודיינה. ב-2 בינואר הגיע דחלאן לרמאללה ונחקר תחת מעטה חשאיות על ידי חברי הוועדה. לאחר מכן, יצא דחלאן לכיוון ירדן. גורמים בפתח דיווחו כי דחלאן גורש מתחומי הרשות עד שיתבררו תוצאות חקירתו, אולם מקורבי דחלאן הכחישו את הדיווחים והודיעו כי דחלאן יצא לירדן מיוזמתו.
ביוני 2011 הודיע הוועד המרכזי של הפת"ח על הדחתו של דחלאן מהתנועה, ועל ניתוק הקשרים עמו. באוקטובר 2011 אימצה מועצה המהפכנית את המלצת הוועד המרכזי, והחליטה על סילוקו הסופי מהפת"ח. הוא עבר לאיחוד האמירויות עם בני משפחתו. ב-2014 פורסם כי בית המשפט הפלסטיני גזר עליו שנתיים מאסר בגין הכפשת השלטון. ב-2015 קיבל אזרחות סרבית, לאחר שהיה מעורב בקשרים כלכליים בין שתי המדינות. בדצמבר 2016 הרשיע בית משפט פלסטיני את דחלאן בגנבת 16 מיליון דולר וגזר עליו 3 שנות מאסר. דחלאן שהה בזמן המשפט באיחוד האמירויות. אבו מאזן הורה להסיר את חסינותו.
בתקופת גלותו ניצל דחלאן את הונו כדי להקים בשטחי הרשות הפלסטינית מאחזים בשליטת תומכים בו, המחזיקים בנשק. מאחזים אלו הוקמו במטרה לאפשר את חזרתו בבטחה ביום מן הימים. במקביל יצר בריתות פוליטיות ארעיות עם גורמי כוח שונים בעולם הערבי בכלל וברשות הפלסטינית בפרט.
דחלאן הוא ידידו האישי של מוחמד רשיד, שהיה איש הכספים של אש"ף, יאסר ערפאת והרשות הפלסטינית במשך שנים רבות. השנים היו שותפים בניסיון למיזם עסקי בירדן, שהוכשל על ידי השלטון הירדני בטענה שהכספים המיועדים לו הם כספים גנובים של הרשות הפלסטינית.
בשנת 2019, על רקע ועידת בחריין, בה השתתפו נציגים של ישראל ומדינות סוניות, דחלאן היה בין הקולות הבולטים שגינו את החלטת הרשות הפלסטינית להחרים את הועידה. אחד מאנשיו אמר בראיון כי "מדיניות ה'לא' של אבו מאזן תביא אותנו לאבדון. גם אנחנו לא מסכימים לדרך השלום, כביכול, של הנשיא האמריקאי הלא יציב, אבל הפניית גב למדינות המפרץ המוכנות להשקיע מיליארדים לפתרון המצוקה של הפלסטינים היא מעשה איוולת שעלול להתברר כטעות היסטורית. אבו מאזן דואג רק לעצמו ולשלטונו ולא לעתיד". גורמים פלסטינים מסוימים ייחסו למעורבותו וקשריו של דחלאן במפרץ הפרסי את עצם קיומו של הכינוס, וראו בו כאחראי במידה מסוימת על המפגש של נציגים ישראלים עם נציגים ממדינות ערב.
בשנת 2020 תפקד דחלאן כיועצו המיוחד של יורש העצר של אבו דאבי, מוחמד בן זאיד. באוגוסט 2020, לאחר חתימתן של איחוד האמירויות וישראל על הסכם איחוד האמירויות-ישראל כחלק מהסכמי אברהם, בו היה מעורב דחלאן, פורסם באל-חיאת שההסכם כולל גם את חזרתו של דחלאן לרשות הפלסטינית. נכון לקיץ 2020 דחלאן זוכה לתמיכתן של מרבית מדינות ערב הסוניות.
בנובמבר 2020 ביצעו אנשי פת"ח פשיטות, עצרו אנשים שנחשדו כתומכים בדחלאן וחיסלו את חאתם אבו ריזק.
קסטיליה (אזור היסטורי)
קסטיליה היא האזור ההיסטורי בו שכנה ממלכת קסטיליה, ממלכה נוצרית באזור הצפון מרכזי של ספרד, אשר במהלך ההיסטוריה של ספרד התפשטה על ידי כיבוש אזורים מוסלמיים במסגרת הרקונקיסטה, ועל ידי בריתות, נישואי מלכים והגירה לאזורים נוצריים של ספרד.
השטח שהיה כלול בקסטיליה כולל היום את הקהילות האוטונומיות קסטיליה-לה מנצ'ה, קסטיליה ולאון ומדריד של ספרד. עם זאת, ממלכת קסטיליה כללה בתקופות מסוימות שטחים גדולים יותר של ספרד.
קסטיליה החלה את דרכה העצמאית כמדינה נוצרית כאשר השתחררה בסביבות שנת 930 מממלכת לאון וקבעה את בירתה בבורגוס ולאחר מכן בוואיאדוליד. בשנת 1085 כבשה קסטיליה את טולדו מידי המוסלמים וספחה את השטחים סביב טולדו לשלטונה, תחת השם "קסטיליה החדשה". בשנת 1212, בקרב לאס-נאבאס דה טולוזה, כבשה קסטיליה מידי המוסלמים את רוב דרומה של ספרד. ב-1230 התאחדו ממלכות קסטיליה ולאון ובהמשך כבשו את קורדובה ב-1236, את מורסיה ב-1243 ואת סביליה ב-1248. ב-1460 העבירה פורטוגל לידי קסטיליה את האיים הקנריים.
בשנת 1469 נישאו פרננדו השני מלך אראגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה בנישואים שהביאו בסופו של דבר בשנת 1516 לאיחוד של אראגון וקסטיליה.
השפה של קסטיליה, הקסטילית, היא השפה הדומיננטית בספרד, ועד כינונה של הדמוקרטיה בספרד ב-1977 הייתה השפה הרשמית היחידה.
אטימולוגיה
קסטיליה מוזכרת במסמכים היסטוריים מקומיים הכתובים בקסטילית עתיקה כקסטליה (בספרדית Castella) או קסטיאליה (Castiella) שפירושן "אדמת המבצרים" על שמם של הביצורים שהוקמו באזור במהלך הרקונקיסטה. מבצרים רבים קיימים בקסטיליה עד ימינו.
היסטוריונים ערבים כינו את שם האזור בערבית קשתאלה (בערבית قشتالة) שמשמעותו "ארץ זרועת ביצורים". הדבר מעיד כי השם ניתן לאזור ככל הנראה בתקופת הכיבוש הערבי של חצי האי האיברי או לא הרבה אחריו.
מקור השם מגיע מהמילה הלטינית קסטלום (castellum) שפירושו ביצור, מבצר או טירה.
Slender: The Eight Pages
Slender: The Eight Pages (בעברית: סלנדר: שמונת הדפים) הוא משחק וידאו עצמאי מסוגת הישרדות-אימה, שיצא לאור בגרסת בטא ביוני 2012 ל-Microsoft Windows ו-OS X. המשחק פותח על בסיס מנוע יוניטי על ידי Parsec Productions, בהובלתו של מארק ג'. האדלי, ומופץ ללא תשלום. המשחק מבוסס על סלנדרמן, דמות בדיונית שמקורה בקריפיפסטה, המתוארת כיצור גבוה ורזה, חסר תווי פנים, אשר חוטף בני-אדם.
עלילה
Slender: The Eight Pages הוא משחק המבוסס על סיפור אימה אשר הומצא בזמן לא ידוע בתחרות סיפורים מפחידים בפורום הנקרא something awful. הסיפור מספר שבשנות ה-60–70 נחטפו עשרות ילדים על ידי מפלצת ששמה סלנדר אשר אף אחד לא הכיר. לאחר כמה ימים נמצאו הגופות ביער ללא איברים פנימיים וללא דם. לא היו שם שום סימנים או רמזים אשר יכולים היו להוביל לפתרון התעלומה. האיש המסוים הזה לפי הסיפור צד ילדים ובזכות היפנוזה הוא מוביל אותם ליער ושם הורג אותם. הסלנדר כביכול לא תוקף מבוגרים אלא אם כן המבוגר ראה אותו. במקרים כאלה, המבוגר מקבל את "מחלת הסלנדר" אשר מאופיינת כמחלה שמובילה להזיות ופרנויה בנוגע לסלנדר. המחלה גורמת לקורבן להשתגע ולהיכנס לקומה שבה הוא חולם סיוטים אין סופיים עם מרדפים על ידי סלנדר מן.
מהלך המשחק
Slender: The Eight Pages מתחיל לאחר שהשחקן כביכול קיבל את "מחלת הסלנדר" שמובילה להזיות ולפרנויה. השחקן שלכם נמצא בקומה וחולם סיוטים על סלנדר. הוא יוכל לקום מהקומה אך ורק אם ימצא את כל 8 הדפים. כל מה שיש לשחקן הוא פנס ומטרתו היא למצוא את שמונה הדפים המוחבאים במפה על חפצים אשר סימלו לשחקן משהו מהעבר. במפה קיימים שנים עשר מקומות שבהם יכולים שמונת הדפים להימצא, ובכל משחק הדפים משנים את מיקומם. ברגע שהשחקן אוסף את הפתק הראשון, סלנדר מתחיל לרדוף אחריו, בליווי רעש של צעדים כבדים, ככל שנאספים יותר דפים, למוזיקת הרקע מתווספים רעשי אימה שונים. לשחקן אסור להביט על סלנדר יותר ממספר שניות אחרת יפסל, ובנוסף, השחקן נדרש להיות כל הזמן בתזוזה, אחרת סלנדר יתפוס אותו. סלנדר לא יודע על קיומכם ביער עד אשר השחקן שלכם אוסף את הדף הראשון שלו. ככל שמוצאים יותר דפים כך נהיה המשחק מאתגר יותר, כאשר בדף הראשון ההתקלות בסלנדר היא נדירה וככל שמתקדמים בדפים היא נעשית שכיחה יותר. בדף השמיני הוא צץ בכל פינה, וכמו כן המוזיקה נפסקת. בנוסף, תוחלת החיים של הפנס שניתן לשחקן דועכת עם הזמן, והשחקן עלול למצוא את עצמו בחשיכה מוחלטת. עשרת המקומות שבהם ניתן למצוא את הדפים הם: אסם נטוש, שלושה סלעים גדולים המסודרים במעגל, קירות בטון מוצלבים, שישה עצים חתוכים, מנהרה אפלה, מכונית מקולקלת, טנדר וקרוואן סמוכים, עץ מפחיד חסר עלים, 7 מכלי דלק ריקים, ומבנה שומם הממוקם במרכז מפת המשחק. כמו כן את זירת המשחק מקיפה גדר שכולאת את השחקן בתוך היער.
על כל דף מופיעים משפטים וציורים אשר נכתבו כביכול על ידי מישהו שנרדף על ידיו של סלנדר גם. סלנדר מן הוא יצור גבוה ורזה מאוד מה שמוביל למקור השם שלו, הוא בעל חליפה ועניבה אדומה וכאשר הוא מתקרב אליכם מתוך גבו יוצאות ידיים נוספות שבזכותן הורג את הקורבנות שלו. התכונה אשר מאפיינת את סלנדר יותר מכל היא שהוא חסר פנים ולא זז כשמבחינים בו. במשחק השחקן משחק בעזרת מצלמה. השחקן מקבל אזהרה ברגע שהוא מתקרב לסלנדר, בדמות רעשים סטטיים וטשטוש המסך, וכך יודע שעליו לברוח. אם לא הספיק לברוח, הטשטוש מתחזק, מכבה את המסך ומראה למספר שניות את ראשו חסר הפנים, ואז השחקן מת.
השפעה
למשחק הייתה השפעה רבה על תעשיית משחקי המחשב. הוא החל להתפרסם כאשר משתמשי יוטיוב רבים התחילו לשחק בו ולעלות לאתר סרטונים של המשחק. בעקבות המשחק נוצרו המון גרסאות חובבניות שלו, רובם הוכנו על ידי מעריצים של המשחק.
Slender: The Arrival
בשנת 2012 הודיעה החברה אשר פיתחה את משחק הסלנדר הראשון תפתח את משחק ההמשך הרשמי של סלנדר שייקרא "Slender: The Arrival" (בעברית: "סלנדר: ההגעה"). המשחק שוחרר לחנויות ב-26 במרץ 2013 בגרסת PC, הגרסה למחשבי MAC יצאה בהמשך. במשחק שוב השחקן הולך בדרכי היער, הפעם בשעות הבוקר ועדיין עם מצלמה. וככל שהוא מתהלך יותר, החשיכה יורדת. סוג המשחק שמשוחק בגרסת הבטא שלו דומה למשחק הראשון של סלנדר, אך הפעם סלנדר נותן יותר אזהרות על בואו, הוא מסוגל הפעם ללכת ולרדוף אחרי השחקן. אם אתם הולכים לחדר עם יציאה אחת, סלנדר יכול לנעול אותה. כמו כן, המקומות בהם ניתן למצוא את הדפים השתנו.
במשחק המלא השחקן משחק עם דמות ששמה לורן, אשר חבריה הטובים (ג'ואי, קארל וקייט) נעלמו ביערות. בכל אחד מחמשת שלבי המשחק יש משימה שצריך לעשות כדי לעבור לשלב הבא.
שלב הראשון: לורן מגיעה לביתה של קייט ומגלה שהוא מבולגן. לורן אוספת פנס ואת המפתחות לחצר האחורית של הבית. לאחר מכן נשמעת צרחתה של קייט מכיוון היער. לורן הולכת לשם.
שלב שני: השלב השני הוא רימייק של המשחק הקודם. לורן מסתובבת ביער ואוספת פתקים. לאחר אספת שמונת הפתקים סלנדרמן תוקף את לורן. בשלב זה ניתן לראות את ג'ואי (גיבור המשחק הקודם) כזומבי (דבר המסמל שהוא לא שרד את אירועי המשחק הקודם ונרצח על ידי סלנדרמן).
שלב שלישי: לורן מתעוררת בצד אחר של היער ליד מפעל קטן. השחקן צריך לנווט את לורן במפעל ולהפעיל שישה גנרטורים שיפעילו מעלית שיוציאו את לורן משם. הפעם לורן לא נרדפת על ידי סלנדרמן אלא על ידי יצור הלובש ג'קט לבן ומסכה לבנה ששמו צ'ייסר. לורן הפעם יכולה להגן על עצמה באמצעות סנוורו של צ'ייסר עם הפנס שלה.
שלב רביעי: בשלב הרביעי משחקים את קייט בפלשבק. שעות ספורות לפני תחילת המשחק. קייט נרדפת על ידי סלנדרמן בביתה. השחקן צריך לנווט את קייט בביתה ולסגור את הדלתות והחלונות כדי למנוע מסלדרמן להיכנס. בסופו של דבר הוא מצליח להיכנס וזורק את קייט מחלון חדרה. לאחר שלב זה מתברר שצ'ייסר הוא למעשה קייט אחרי שנרצחה על ידי סלנדרמן ועכשיו נתונה תחת שליטתו (בדומה לג'ואי)
שלב חמישי: לורן צריכה להגיע במהירות למגדל הרדיו תוך כדי להימנע ממפגש עם סלנדרמן. במהלך המרדף מתחילה שרפה ביער ולכן צריך להימנע גם ממגע עם האש. בהגעה למגדל הרדיו לורן מוצאת את גופתו השרופה של קארל (החבר של קייט) והקלטה של מותו. לאחר מכן היא מותקפת על ידי סלנדרמן. המשחק נגמר ברגע הזה אם משחקים ברמה הקלה. אם משחקים ברמת קושי בינונית יש סצנה נוספת של לורן מתעוררת בבוקר שלמחרת מחוץ למגדל הרדיו שלה. אם משחקים ברמת הקושי הקשה, לורן מתעוררת במרתף בצריף שרוף (שנראה בשלב השני) יחד עם הזומבי של ג'ואי. אחרי שהיא מתחמקת ממנו היא רואה את קייט בוכה. כשהיא מתקרבת אליה קייט מתנפלת עליה. המשחק נגמר כשרואים את לורן (מתה או מחוסרת הכרה) נגררת אל מחוץ למסך על ידי גורם לא ידוע.
שלבים סודיים: לאחר סיום המשחק ניתן לשחק בארבעה שלבים סודיים:
שלב סודי ראשון: בשלב הסודי ניתן לשחק לאחר סיום המשחק. אחרי סיום המשחק צריך להתחיל את המשחק מהתחלה ולאסוף את כל הפוסטרים של ילד שנקרא צ'ארלי מפרסון שנעלם לפני כמה שנים. אסוף כל הפוסטרים מביאים את השחקן לתפריט הראשי כאשר יש רק אפשרות של יציאה או בחירת שלב. בבחירת השלב, כל התמונות של השלבים יוחלפו בפוסטרים. לחיצה על הפוסטר מובילה לשלב הסודי. בשלב הסודי השחקן משחק את קארל, רגעים ספורים לפני מותו. הוא מסתובב בביתה של קייט במטרה לברוח מסלנדרמן. הפעם הגרפיקה של הבית ירודה יותר ובנוסף יש עיוותים משונים במצלמה של הבית. בסופו של דבר סלנדרמן תופס את קארל ומצית אותו (ולכן גופתו של קארל נמצאה שרופה). לאחר מכן מופיעות פניו של צ'ארלי שהופכות באטיות לפניו של סלנדרמן. דבר המרמז שסלנדרמן הוא למעשה צ'ארלי. לאחר סיום השלב הסודי המשחק קורס.
שלב סודי שני: בשלב הסודי השני הוא שחזור מדויק של המשחק הקודם. משחקים עם קייט ביער שצריכה לאסוף דפים. לאחר שמוצאים את כולם סלנדרמן מופיעה ואומר לקייט שיש לו תוכנית גדולה עבורה.
שלב סודי שלישי: בשלב זה משחקים עם קארל. הוא מסתובב בבית משפחתו של צ'ארלי מתינסון ובורח מהזומבי של ג'ואי. בסופו של דבר הוא עד לאביו ואחותו של צ'ארלי בורחים מהבית.
שלב סודי רביעי: בשלב זה משחקים עם צ'ארלי אשר מבלה עם משפחתו בים. הוא מהופנט על ידי סלנדרמן לבוא לתוך היער. בשלב צריך לאסוף את החפצים של צ'ארלי מפרסון. לאחר אספת כולם סלנדרמן מופיע ותוקף את צ'ארלי מפרסון.
תחכמוני (ספר)
"תחכמוני" הוא יצירה ספרותית מונומנטלית מאת המשורר והמתרגם היהודי-ספרדי יהודה אלחריזי (1165–1234), הנחשבת לאחת מיצירות המופת של הספרות העברית בימי הביניים.
על היצירה
ככל הידוע, זמן קצר לאחר שהשלים את תרגום מחברות איתיאל, החליט אלחריזי לחבר יצירה מקורית בעברית, ייתכן כי בהשראת אוסף המקאמות שתרגם. יצירה זו, שזכתה לשם ספר תחכמוני, ידועה כפסגת יצירתו של אלחריזי.
על הסיבות לכתיבת הספר הוא מספר בהקדמה לספר:
הספר בנוי מחמישים "מחברות" (או שערים, מקאמות), העוקבות בסגנונן אחר הסגנון הערבי הקלאסי של המקאמה. למחברות קיימת אומנם פתיחה רטורית קבועה: "נאום הימן האזרחי", אולם כל אחת מהן היא יחידה ספרותית עצמאית, ומשולבים בהן סיפורי מסע, פרקים אוטוביוגרפיים מחייו של אלחריזי, קטעי סאטירה, ביקורת ושבח על הדורות הקודמים או הדור בתקופתו של המספר, דברי מוסר, פרקי שירה והגיגים פילוסופיים.
בהקדמה לספר מצהיר אלחריזי:
למרות הסגנון האקלקטי של היצירה, היא "מחוברת" לכלל נרטיב בעל מוטיבים מאחדים בדמות שתי דמויות המהוות ציר לכלל היצירה. הראשון הוא גיבור בשם חבר הקיני, נוכל, שקרן ומתוחכם, בעל קסם אישי וכישרון רטורי, הנודד ממקום למקום ומעורב בהרפתקאות שונות, והשני הוא המספר, הקרוי הימן האזרחי. חלוקת התפקידים הספרותית בין שתי הדמויות אינה קבועה; לעיתים המספר הוא עד לאירועים ולעיתים הוא דמות פעילה.
"חבר הקיני" הוא הגיבור הראשי, ולאורך המחברות השונות הוא מחליף תפקידים וצורה. התמונה הספרותית המתוארת בדרך כלל היא של התכנסות רבת משתתפים, שבמרכזה ניצב חבר הקיני, בעוד המספר הוא עד לאירועים, הנכבש עם הקהל בקסמו של הגיבור. בחלק מהאירועים מזהה המספר את חבר הקיני מיד בתחילת האירוע או ההתכנסות המתוארים על ידו, אך ישנם אירועים או התכנסויות בהם נחשף חבר הקיני רק בסופם.
השערים (המחברות)
על תוכן השערים כותב אלחריזי בהקדמה:
מהדורות הספר
מהדורה ראשונה בעברית של הספר יצאה לאור בשנת 1578. מאז נתפרסמו שמונה מהדורות נוספות בעברית, שתי מהדורות באנגלית, מהדורה אחת בספרדית ומספר שערים מהספר בגרמנית. בנוסף, נתפרסמו במשך השנים, באכסניות שונות ובתדפיסים נפרדים, מחברות או שירים מתוך הספר, בעברית, אנגלית, ספרדית, צרפתית וגרמנית.
הקיסרות השנייה
רקע היסטורי
בפברואר 1848 הודח מלך צרפת לואי פיליפ לאחר התקוממות עממית, ובכך הסתיימה תקופת המונרכיה של יולי. קבוצת פרלמנטרים ואינטלקטואלים הקימה את הרפובליקה השנייה קצרת הימים. בנובמבר אותה השנה הוכרזה חוקה חדשה, שמכוחה נערכו בחירות לנשיאות בתוך חודש ימים. החוקה החדשה הבטיחה לנשיא הנבחר סמכויות ביצוע מרובות.
לואי נפוליאון, אחיינו של הקיסר נפוליאון, אשר חזר מגלות בבריטניה, התמודד בבחירות אלו והבטיח ממשלה חזקה, איחוד בין המעמדות וגדולה לאומית. בבחירות שנערכו ב-10 בדצמבר 1848, זכה לואי נפוליאון ברוב מדהים של 5.5 מיליון מתוך 7.5 מיליון מצביעים. הוא לא הסתפק בסמכויות שנתנה לו החוקה. ב-2 בדצמבר 1851, הכריז על הארכת נשיאותו בעשר שנים נוספות, ולמעשה נטל לעצמו סמכויות דיקטטוריות. תאריך זה נבחר בקפידה. היה זה יום השנה להכתרתו של נפוליאון הראשון כקיסר, וכן יום השנה לקרב אוסטרליץ.
הכרזת הקיסרות
ב-14 בינואר 1852 הכריז לואי נפוליאון על חוקה חדשה אשר כל כולה הייתה מיועדת להעניק סמכויות לראש המדינה. זה יהיה אחראי רק כלפי העם (וזאת מן השפה ולחוץ, שכן לעם לא היה עתה כל כוח להפעיל כלפי הנשיא). הנשיא הוא הממנה את חברי מועצת המדינה, שתפקידם הוא להכין את החוקים, ואת חברי הסנאט, האמור לייצג את העם, מתכנס לשלושה חודשים מדי שנה, וחבריו נבחרים לכל ימי חייהם. החידוש בחוקה היה כי הגוף המחוקק ייבחר על ידי כלל בעלי זכות הבחירה, אך לא תהיה לו כל זכות ליזום חוקים, אלא רק לאשר את החוקים שמביא בפניו ראש המדינה.
הייתה זאת אך הכנה לבאות. ב-2 בדצמבר 1852 אישר העם הצרפתי, במשאל עם, את מתן התואר "קיסר" ומלוא הסמכויות הנלוות לתואר, ללואי נפוליאון, אשר נקרא מעתה "נפוליאון השלישי". בכך באה לקיצה תקופת הרפובליקה השנייה והחלה תקופת הקיסרות השנייה. הייתה זו דיקטטורה ריכוזית, אשר הושלטה על מדינה שמזה למעלה מחצי מאה הייתה בעלת מסורת מהפכנית ודמוקרטית, וקידשה את זכויות האדם ואת הסיסמה "חירות, שוויון, אחווה". קרל מרקס, אשר הביט מן הצד בהתפתחויות אלו כתב על הכתרתו של לואי נפוליאון לקיסר את מאמרו הידוע "השמונה עשר בברימר של לואי נפוליאון", בו העיר כי ההיסטוריה חוזרת על עצמה פעמיים, פעם כטרגדיה ופעם כפארסה.
צורת השלטון בקיסרות
על אף שהמנגנון החוקתי היה כמעט זהה בתקופת הקיסרות השנייה לזה של הקיסרות הראשונה, העקרונות שעמדו מאחורי מנגנון זה היו שונים. נפוליאון השלישי אהב לומר כי תפקיד הקיסרות הוא להדריך את העם לצדק בארץ פנימה, ולשלום תמידי בחוץ. הוא ראה בעצמו את נציג העם ואת נציגו עלי אדמות של הקיסר נפוליאון הראשון, "אשר זינק חמוש מן המהפכה הצרפתית כמינרווה מראשו של יופיטר", על מנת לשמור על הישגיה החברתיים.
עד מהר הוכיח נפוליאון השלישי כי באומרו צדק חברתי אין כוונתו לחירות. הוא פעל בצורה ששמה ללעג את עקרונות מהפכת שנת 1848 אשר הביאו לעלייתו לשלטון מלכתחילה. הוא רוקן מתוכן את כל המוסדות שמכוחן יכולה רפובליקה דמוקרטית לתפקד - את הפרלמנט, את זכות הבחירה הכללית, את העיתונות, את החינוך ואת זכות ההתאגדות. הגוף המחוקק לא הורשה לבחור לעצמו את נשיאו או לקבוע את התקנון שהסדיר את דרכי פעולתו, להציע חוק חדש או תיקון לחוק, להצביע על פרט מפרטי התקציב (שהובא בפניו כמקשה אחת) או אף לתת פומבי לדיוניו. באופן דומה זכות הבחירה הכללית הייתה נתונה להשגחה ולפיקוח. באמצעות שינויים מחוכמים במחוזות הבחירה פוצלו הקולות הליברלים בין מחוזות בחירה כפריים ומרוחקים, ולא ניתן להם ביטוי. העיתונות הייתה תחת מעקב וצנזורה, והעיתונאים נאלצו להפקיד כופר להתנהגותם הטובה.
שר האוצר של הקיסרות היה היהודי המומר אשיל פולד שכיהן בתפקיד בין השנים 1849–1867.
כדי למנוע אופוזיציה מצד יחידים, נוצרה משטרה חשאית שעקבה אחרי חשודים בהתנגדות למשטר. ניסיון התנקשות בחיי נפוליאון השלישי, על ידי לאומן איטלקי בשם פליקס אורסיני, שהתרחש בשנת 1858, נוצל לחקיקת "חוק ביטחון כללי" (sûreté générale) אשר אפשר מעצר והגליה ללא משפט.
בשנים הראשונות לקיסרות, הייתה צרפת ללא חיים פוליטיים וללא אופוזיציה של ממש. האימפריה נוהלה על ידי סדרה של משאלי עם.
השגשוג בחיי התרבות
נפוליאון השלישי רצה ליצור משטר שבו זכויות האדם תוחלפנה בשגשוג כלכלי ובפריחה תרבותית שידכאו כל רצון להפיכה. הדרך להשיג זאת הייתה בייזום עבודות ציבוריות רחבות היקף. בראשן בנייתה מחדש של פריז בניצוחו של הברון אוסמן בשנות ה-60 של המאה התשע עשרה. מטרתה של הבניה הייתה למנוע מהפכת נגד. הרחובות הצרים והמפותלים, אשר שמשו רקע למהפכות ב-1789, 1830 ו-1848, והיו אידיאלים לחסימה בבריקדות על ידי המון אזרחים זועמים, נהרסו, ובמקומם נבנו שדרות רחבות, אידיאליות למצעד טורי חיילים ולמעבר תותחים. למעשה הפך השינוי את פריז לעיר חדשה ומודרנית, אחת היפות בעולם, ובה שדרות רחבות ידיים, בית אופרה חדש, כיכרות וכנסיות מרשימות ביופיין. לשינוי הייתה גם משמעות חברתית, שכן הריסת מגורי הפועלים העלובים על מנת לבנות את השדרות חייבה מעבר של פועלים לשכונות החיצוניות של פריז, יצירת מקומות תעסוקה ורשת תחבורה.
נפוליאון השלישי קידם גם את יצירת רשת הרכבות. באופן מוזר תוכננה הרשת כשפריז במרכזה, וממנה מובילים קווי הרכבת אל כל ערי צרפת, אך הערים עצמן אינן מחוברות בקו רכבת זו לזו. כך, מי שנסע בין מרסיי לבורדו היה צריך לעבור דרך פריז. הייתה זו שיטה בלתי יעילה, שמנעה את אפשרות השינוע של צבא צרפת במקרה של מלחמה, דבר שעליו שילם לואי נפוליאון מחיר כבד בשנת 1870.
נפוליאון השלישי ערך בפריז תערוכות ירידים עולמיים בשנת 1855 ובשנת 1867, וכן את ועידת המעצמות בתום מלחמת קרים. תושבי פריז הרגישו עצמם במרכזה של מטרופולין בינלאומית ענקית, בירת העולם התרבותי.
מדיניות החוץ
נפוליאון השלישי הכריז כי "האימפריה היא השלום" (בצרפתית: "L'Empire, c'est la paix") אך המשיך לחרחר מלחמה. אמונתו הייתה שעל מנת לקיים שלטון ריכוזי יש לדאוג לתהילה במלחמות חיצוניות, על מנת להשביע את תאוותם של ההמונים לגדולה לאומית. בין מרץ 1854 ומרץ 1856 השתתפה צרפת במלחמת קרים. האמתלה למלחמה הייתה התערבותה של רוסיה בנעשה בטורקיה. עד מהרה הפך מבחן יוקרה זה למלחמה לכל דבר ועניין, ובה לחמו אנגליה וצרפת לצידה של טורקיה כנגד רוסיה בשטחו של חצי האי קרים. המלחמה הסתיימה בניצחונן של בעלות הברית על רוסיה, וההסכם שנחתם בפריז הביא ללואי נפוליאון את הגדולה הבינלאומית בה חפץ.
ב-1858 שלח לווייטנאם משלחת צבאית, והכריח את העם הווייטנאמי לקבל נוכחות צרפתית שנמשכה כמאה שנה. ב-1859 התערב כנגד אוסטריה והבטיח את תבוסת האוסטרים במלחמות באיטליה. בין 1862 ל-1867 ניסה להקים שלטון צרפתי במקסיקו, ניסיון שהסתיים בתבוסה ובהוצאתו להורג של "קיסר מקסיקו" מקסימיליאן. ב-1866 עמדה צרפת חסרת אונים מול ניצחונה של פרוסיה על אוסטריה בקרב קניגגרץ, אשר נראה כהשפלה לצרפת, לא פחות מניצחון לפרוסיה ותבוסה אוסטרית.
לואי נפוליאון הביט בעלייתה של גרמניה החדשה והמאוחדת בהנהגתה של פרוסיה ובראשות אוטו פון ביסמרק במידה של קנאה וצרות עין. נראה היה שקמה לצרפת מתחרה של ממש על ההגמוניה האירופית. ביולי 1870 היה סכסוך בדבר ירושת כס המלכות בספרד העילה הרשמית לפרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה.
במלחמה היה צבאה של צרפת בלתי מאורגן ובלתי ממוכן אל מול היעילות הפרוסית, ובקרב סדאן ב-2 בספטמבר 1870 נפל נפוליאון השלישי בשבי, ויחד עמו 100,000 חיילים צרפתים. היה זה סופה של הקיסרות הצרפתית השנייה, ותחילתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית. לואי נפוליאון יצא לגלות בבריטניה, ובה נפטר בשנת 1873.
שדמה (מושב)
שְׁדֵמָה הוא מושב בישראל באזור השפלה ליד גדרה השייך למועצה אזורית גדרות.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1954 לקליטת עולים מאיראן. לאחר שאלו לא הסכימו להתגורר במקום, אוכלס היישוב על ידי תושבים מהערים שבחרו לעבור לאורח חיים חקלאי והגיעו במסגרת תנועת "מן העיר אל הכפר".
פירוש השם ושם/שמות קודמים
פירוש שם היישוב "שְׁדֵמָה" הוא "שדה מעובד" או "שדה תבואה". שמו הראשון של המושב היה "יפה ענף". עם זאת, קיימים מקורות שמייחסים לו את השם "יפה נוף" או "שדה נוף".
שמואל פרסטר היה מזכיר המושב הראשון.
וילה בורגזה
וילה בורגזה (באיטלקית: Villa Borghese) היא גן בסגנון אנגלי המצוי ברומא שבאיטליה. בגן מצויים מספר מבנים המשמשים כיום כמוזיאונים, והוא הגן הציבורי השני בגודלו ברומא (אחרי וילה דוריה פמפילי).
הקמת הגן
בשנת 1605 החשמן שיפיונה בורגזה, אחיינו של האפיפיור פאולוס החמישי והמממן של הפסל ברניני החליט להפוך כרם נרחב שהיה בבעלותו לגן הפרטי המפואר ביותר שנבנה ברומא מאז תקופת האימפריה הרומית. הכרם היה ממוקם במקום בו עמדו בעבר גני לוקולוס – גנים מתקופת שלהי הרפובליקה הרומית.
הגנים נבנו בסגנון צרפתי פורמלי ונבנו בהם מספר מבנים ששימשו את הקרדינל לצורכי אירוח. בסוף המאה ה־19 שונה מבנה הגנים והם הפכו לסגנון אנגלי הפחות פורמלי.
בשנת 1903 נרכשו הגנים על מבניהם על ידי העיר רומא, והפכו לשטח ציבורי.
וילה נוספת הנמצאת בגנים היא וילה ג'וליה שנבנתה בין השנים 1551–1555 כבית קיץ עבור האפיפיור יוליוס השלישי. כיום משמש המבנה כמוזיאון האטרוסקי. בגנים נמצאת גם וילה מדיצ'י בה נמצאת האקדמיה הצרפתית ברומא, ובקרבתה ה"פורטצואולה" (Fortezzuola) – גן פסלים גותי המכיל את פסליו של פייטרו קנוניקה.
וילות נוספות שנבנו ברחבי הגנים נבנו עבור התערוכה העולמית שנערכה ברומא בשנת 1911, ובהם מבנה "הגלריה הלאומית לאומנות מודרנית", המציגה יצירות אומנים איטלקיים מהמאה ה־20.
אחד המבנים הידועים שנבנו בפארק הוא הביתן האנגלי שנבנה עבור התערוכה של 1911, ותוכנן על ידי האדריכל סר אדווין לוטיינס, המשמש כיום משכנה של האקדמיה הבריטית ברומא.
בפארק מצויים גם גן חיות ומוזיאון זואולוגי.
טומשוב לובלסקי
טומשוב לובלסקי (בפולנית: Tomaszów Lubelski, באוקראינית: Томашів) היא עיר בדרום מזרח פולין ובה 19,991 תושבים (2009). היא נמצאת בפרובינציית לובלין (מ-1999). לפני כן הייתה בפרובינציית זמושץ (1975- 1998). היא בירתו של מחוז טומשוב לובלסקי.
היסטוריה
במלחמת העולם השנייה העיר הופצצה ומצאה עצמה תחת כיבוש גרמני אחרי הפלישה לפולין.
השכלה
בעיר נמצאות שתי פקולטות של האוניברסיטה הקתולית של לובלין (משפטים וכלכלה). יש שני בתי ספר תיכוניים, שלוש מכללות טכנולוגיות, שתי גימנסיות ושני בתי ספר יסודיים.
קהילה יהודית
לאורך קיומה כעיר הייתה בה קהילה יהודית גדולה שמנתה יותר מ-5,000 איש ב-1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שהיוו כמחצית מתושבי העיר. בעיר פעלו רבי מנחם מנדל מורגנשטרן, אבי חסידות קוצק, רבי יוסף מיאריטשוב וצאצאיו שכיהנו ברבנות ואדמו"רות במקום, אדמו"רי שושלת חלם ממשפחת פרישרמן, שכיהנו ברבנות בעיר ורבי אריה לייביש רובין מגזע גלגוב-צישינוב שכיהן כרב ואדמו"ר בעיר. כמו כן כיהן ברבנות בעיר רבי משה רויגנפיש, בנו של רבי פישל רבה של קונסקובולה. בעיר נולדו רבי מרדכי יוסף ליינר, אבי שושלת איזביצה, ויהודה לייב פינסקר.
בזמן השואה העבירו הגרמנים, בתחילה, את היהודים לגטו שהוקם בעיר ואחרי כן השמידו אותם ב-1942 במחנה השמדה בלז'ץ שמוקם קילומטרים ספורים דרומית לעיר.
מרק אזבל
מרק אזבל (ברוסית:Марк Яковлевич Азбель; 12 במאי 1932 - 31 במרץ 2020) היה פיזיקאי יהודי שנולד בברית המועצות ופעל בישראל.
ביוגרפיה
בשנת 1955 אזבל סיים עבודת הדוקטורט ונקלט לעבודה במכון לחקר פיזיקה בחרקיב. בשנת 1958 הוא סיים עבודת פוסט דוקטורט בהדרכת פיוטר קפיצה ולב לנדאו (שניהם חתני פרס נובל).
אזבל התחיל לעבוד באוניברסיטת מוסקבה ולאחר מספר שנים התמנה לפרופסור. הוא המשיך במחקרים בתחום פיזיקה של מצב מוצק והתמקד במיוחד בתורת המוליכות חשמלית ומוליכות על.
בשנת 1972 אזבל ביקש לקבל אישור עליה לישראל וקיבל סירוב. הוא התחיל לערוך ירחון של סמאיזדט "יהודים בברית המועצות". לאחר מאבק שנמשך מספר שנים בתמיכה ציבורית רחבה במדינות המערב הוא קיבל אישור לעזוב את ברית המועצות. בשנת 1981 הוא פרסם ספר Refusenik: Trapped in the Soviet Union בו תיאר את פעילותו בתקופה זו.
אזבל הגיע לישראל והחל לעבוד באוניברסיטת תל אביב בה מונה לפרופסור ובהמשך לפרופסור אמריטה. בתקופה זו אזבל עשה עבודות בתחום פיזיקה קוונטית וביולוגיה.
על פעילותו המחקרית אזבל קיבל "פרס לומונוסוב" (1966, 1968), "פרס לנדאו" (1989) ו"פרס הומבולדט" (2001).
אזבל נפטר ב-2020 ברמת השרון.
רכס קיפנג'רה
רכס קיפנג'רה (באנגלית: Kipengere Range) המכונה גם הרי ליווינגסטון (באנגלית: Livingstone Mountains) הוא רכס הרים בדרום־מערב טנזניה, בקצהו הצפוני של אגם מלאווי.
גאוגרפיה
חלקו הצפוני של רכס ההרים מכונה גם בשם הרי פורטוגו (Poroto Mountains) וההרים הסמוכים לאגם מלאווי מכונים גם בשם הרי קינגה (Kinga Mountains). גובהו של הרכס 2,222 מטרים מעל פני הים.
הרכס הוא רמה מישורית דרומית מזרחית לעמק נהר רואהרה. הגבוה בהרי הרכס הוא הר ג'אמימבי. בשטח הרכס מצויה שמורת הטבע קיפנג'רה שהוכרזה בשנת 1958, ושטחה 350 קמ"ר.
זרם בוקע (גלי מים)
זרם בוקע (באנגלית: Undertow) הוא מונח באוקיינוגרפיה פיזיקלית לתיאור זרם תת-מימי ממוצע שנע אופשור (offshore), כלומר החוצה מהחוף, כאשר גלים מגיעים לחוף. הזרם הבוקע הוא מאפיין הכרחי ואוניברסלי של התנהגות שדה הזרימה בסמוך לחוף: זהו זרם חזרה המקזז את זרם האונשור (זרם אל החוף) המושרה על ידי גלים בשכבת המים העליונה. מהירויות הזרימה של הזרם הבוקע הן בדרך כלל חזקות ביותר באזור הגלישה (surf zone), כאשר המים רדודים והגלים גבוהים אודות לתהליך ההחפה שעברו.
בשימוש הנפוץ, במונח "זרם בוקע" נעשה לפעמים שימוש מוטעה כדי להתייחס לזרמי סחף (rip currents). זרם בוקע נוצר בכל מקום בתחתיתם של גלים שמתקרבים לחוף, בעוד שזרמי סחף הם זרמי אופשור מקומיים צרים הנוצרים במקומות ספציפיים לאורך החוף. שלא כמו זרמים בוקעים, זרמי סחף הם חזקים יותר בפני המים מאשר בסמוך לקרקעית.
תיאור
"זרם בוקע" הוא זרם אופשור יציב, הנוצר מתחת לגלים בסמוך לחוף. מבחינה פיזיקלית, בסמוך לחוף, שטף המסה שמשרים הגלים בין שיא לשפל הוא לכיוון אונשור. הובלת המסה הזו מתרחשת בעיקר בחלק העליון של השכבה הגלית, ודועכת מהר עם העומק. כדי "לפצות" על כמות המים המועברת אל החוף, זרם אופשור ממוצע מסדר שני (כלומר פרופורציונלי למשרעת הגל בריבוע) מתפתח בחלק העמוק יותר של השכבה הגלית. זרם זה, הזרם הבוקע, משפיע על הגלים בכל מקום בסמוך לחוף, שלא כמו זרמי סחף הממוקמים במיקומים מסוימים לאורך החוף.
במונח "זרם בוקע" נעשה שימוש במאמרים מדעיים העוסקים באוקיינוגרפיה של חופים. ההתפלגות של מהירויות הזורם בזרם הבוקע היא חשובה שכן היא משפיעה באופן חזק על תהליכי הובלת המשקעים שמתרחשים בחוף. ממש לפני הגעת הגלים לאזור הגלישה (ומחוצה לו) ישנו זרם אונשור סמוך לקרקעית הנגרם מהאפקט של סחיפת סטוקס. בתוך אזור הגלישה, זרמים בוקעים חזקים מייצרים זרמי אופשור סמוכים לקרקעית. הזרמים המנוגדים הללו עשויים להביא ליצירת שרטונים היכן שהזרמים מתכנסים - בסמוך לנקודת השבירה של הגלים (או קרוב אליה - איפשהו באזור הגלישה), שמייצגת את נקודת המפנה בכיוון הזרימה הממוצעת.
אר.אר מדיה
אר.אר מדיה (RR Media במקור RRsat) הייתה חברה ישראלית, שסיפקה שירותי תקשרות ושידור לתעשיית הטלוויזיה ולספקי תוכן. שירותיה כללו: רשת הפצת תוכן גלובלית (בלווין, סיבים אופטיים ובאמצעות האינטרנט); ניהול תוכן של שידורי ספורט, חדשות ואירועים חיים; ושירותי וידאו מקוונים. החברה מותגה מחדש ל-RR Media מ-RRsat בספטמבר 2014.
בפברואר 2016 החברה נרכשה על ידי תאגיד השידור הבינלאומי SES, שבסיסו בלוקסמבורג, ומוזגה עם חברת הבת שלה SES Platform Services, ספקית שירותי מדיה עבור שידורי טלוויזיה, חברות הפקה ומפעילי פלטפורמות שידור דיגיטלי, הממוקמת באונטרפירינג ליד מינכן, גרמניה. החל מיולי 2016 נקראה החברה הממוזגת MX1. בהמשך מוזגה החברה באופן מלא לתוך SES.
אר.אר מדיה הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בנאסד"ק.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1981 על ידי היזם דוד ריבל. ריבל מהנדס אלקטרוניקה חובב רדיו, החל לתקשר עם חובבים אחרים בעולם באמצעות לוויינים. ריבל הקים בביתו בעומר תחנת ממסר לתקשורת לוויינים. בשנת 1982 הפך את התחביב לעסק והקים באופן רשמי את חברת "אר.אר. תקשורת לוויינים בע"מ" (" R.R. Satellite Communications Ltd") החברה עסקה תחילה במחקר ותיעוד של תחום תקשורת לוויינים, תחום שנשלט בידי ממשלות וחברות בבעלות ממשלתית. פריצת הדרך של החברה הייתה עם תחילת שידורי הטלוויזיה בכבלים בישראל, בסוף שנות ה-80, כל חמש חברות הכבלים שהוקמו אז, שכרו את שירותי החברה להקמת מרכזי קליטה ושידור באמצעות הלוויין.
בשנת 1993 רכשה חברת ההשקעות אינטרגאמא, תמורת הזרמת הון חוזר לחברה, כ-66% ממניות החברה. בשנת 1998 הועברו החזקות אינטרגאמא לידי חברת הבת שלה "דלתה הנדסה" (שהוחזקה אחר כך בידי חברת בת אחרת של אינטרגאמא רפק תקשורת ותשתיות).
ב-1995 קיבלה החברה רישיון לשידורי לוויין, תחום בו היה מונפול למשרד התקשורת (ואחר כך חברת בזק הממשלתית), באמצעות תחנת הלוויינים עמק האלה (שהוקמה ב-1972 כפרויקט ממשלתי כחלק מרשת עולמית של תקשורת לוויינים – Intelsat). הרישיון היה זמני לשנה, במהלכו הייתה צריכה החברה להדגים יכולת להפעיל ניידת שידור לוויינית ותחנת קרקע. ריבל הקים על נגרר אנטנת לוויין ומשדר, אותו גרר באמצעות רכבו הפרטי. תחילה לא הצליחה החברה לגייס לקוחות. ב-1996 נשכר לשדר את הבחירות לראש הרשות הפלסטינית שנערכו ב־20 בינואר 1996, ממטה הרשות בעזה (לאחר שוועד עובדי בזק סירב לשדר את האירוע). החברה העבירה בהצלחה את השידור לעשרות תחנות טלוויזיה בעולם. אחר כך נשכרה החברה בקביעות לספק שירותי שידור בלוויין בישראל, ותוך שנים ספרות עקפה את בזק והפכה לחברה הגדולה בתחום בישראל. בשלב הבא החלה החברה לספק שידורי תמסורת לוויין עבור שידורי אירועים מחוץ לישראל אל ישראל (בעיקר עבור ערוץ 2 וערוץ 10 בישראל.
בסוף שנת 2000 נכנסו להשקעה באר.אר החברות "קרדן תקשורת" מקבוצת קרדן ישראל ו"גמול-אמגל השקעות" מקבוצת גמול השקעות. קרדן וגמול קיבלו 22% ממניות אר.אר לפי שווי חברה של 4 מיליון דולר, תמורת השקעה של תמורת 900 אלף דולר. חברת גמול מכרה את המניות ב-2005.
בשנת 2001 החלה החברה בהקמת "טלפורט ראם", מתקן להעברת שידורי טלוויזיה ורדיו באמצעות מערך עולמי להפצת וקליטת של שידורים בכל נקודה בעולם, בהתבסס על תקשורת לוויינים, סיבים אופטיים ואינטרנט, סמוך לצומת מסמיה. בגלל מיקומה של ישראל בין אירופה, אסיה ואפריקה, במרחק המאפשר תקשורת לווינית עם צפון אמריקה, היה יכול המתקן לתקשר עם כ-30 לוויינים וסיפק שירותי שידור ל-700 ערוצים שונים ברחבי העולם. החברה נכנסה גם לתחום הטיפול בתוכן השידור, לאחר שאחד מלקוחות החברה, הערוץ הצרפתי "FashionTV" (ערוץ האופנה), נאלץ להפסיק לשדר בהונג קונג, מאחר שזמן השידור של התוכנית MidnightHot בה מוצגים הלבשה תחתונה לנשים הוא שבע בבוקר בהונג קונג, בעוד בצרפת הוא באמצע הלילה. ריבל הציעה למנכ"ל ערוץ האופנה שהחברה תקליט את השידור בישראל, ותשדר אותו באמצע הלילה בהונג קונג ולא בשידור ישיר. אחר כך הציע גם לשדר פרסומות ייעודיות להונג קונג ולייצור מקור הכנסה נוסף לערוץ. כך נכנסה החברה לתחום הטיפול וניהול התוכן עבור ערוצי טלוויזיה ברחבי העולם, כולל התאמה לשידור מקומי בכל מדינה (לוקליזציה). בנוסף נכנסה לתחום שידורי הספורט, לדוגמה ניהול שידור הסופרבול לרחבי העולם.
בנובמבר 2006 הונפקו מניות החברה בבורסת נאסד"ק והיא גייסה גייסה 45 מיליון דולר לפי שווי של 208 מיליון דולר. לאחר ההנפקה רכשה החברה תחנות ממסר לתקשורת לוויינים בארצות הברית ואנגליה, שהציעו שירותים דומים למתקן ראם.
בנובמבר 2008, רכשה החברה תמורת 15 מיליון דולר את תחנת הלוויינים עמק האלה מידי חברת בזק. החברה העבירה את כל הפעילות מ"טלפורט ראם" לתחנת הלוויינים עמק האלה, ופיתחה אותו כאתר הגדול בעולם לניהול, בקרה ושליטה על שידורי טלוויזיה. האתר משרת כ-4,000 תחנות טלוויזה ברחבי העולם. והוא משמש גם כתחנת בקרה ושליטה עבור חברת חלל תקשורת, מפעילת סדרת לוויני התקשורת עמוס.
בספטמבר 2013 מכרה חברת קרדן ישראל את החזקתה בחברה לקרן ויולה תמורת 17 מיליון דולר.