cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרטין
ניתן לסווג קרטין לשני סוגים, α־קרטין ו־β־קרטין השייכים למשפחה של סיבי ביניים. הקרטין מכיל תכולה גבוהה של ציסטאין עמיד וקשיח שאינו נוטה להגיב כימית בסביבה טבעית. הקרטין מעניק תמיכה מכנית ותכונות מגנות מגוונות.
מבנה וסוגי קרטין
קרטין מתייחס לקבוצה של חלבונים בלתי-מסיסים ויוצרי-סיבים בתאים אפיתליים מסוימים של בעלי חוליות. הוא יוצר את הנפח של השכבה החיצונית של האפידרמיס. קרטין נמצא ביונקים (מלבד פנגולין, שיש לו גם α־קרטין וגם β־קרטין) והוא המרכיב העיקרי של צמר, שיער, ציפורניים, פרסות, קרניים, השכבה הקרנית של העור. בנוסף, קרטין הוא המרכיב העיקרי ברקמות קשות של עופות וזוחלים כמו נוצות, טפרים ומקורים של עופות וקשקשים וטפרים של זוחלים.
ישנם שני סוגי קרטין עיקריים, α־קרטין ו־β־קרטין, הנבדלים זה מזה גם במבנם השניוני וגם בתכונותיהם המכניות. .
α־קרטין
α־קרטין מורכב ממבנה של סיב ביניים בו α־קרטין מתארגן במבנה שניוני של סלילי α ומיוצב על ידי קשרי מימן בתוך הסליל. באופן טבעי α־קרטין נמצא כסליל ימני.
שני סלילי α־קרטין באורך של כ־45 ננומטרים יכולים ליצור דימר בעזרת יצירת קשרים דיסולפידיים ליצירת פילמנט התחלתי בקוטר של שני ננומטרים. שני פילמנטים התחלתיים מתחברים זה לצד זה בכדי ליצור פרוטו־פייבר. ארבעה פרוטו־פייברים מתחברים ויוצרים את סיב ה־α־קרטין שעוביו שבעה ננומטרים במבנה של coiled coil. .
סיב הביניים של α־קרטין הוא הטרו־דימר. כל מונומר בסיב הביניים מורכב משתי שרשראות, כל אחת מכילה מוט מרכזי של סליל α־קרטין באורך של כ־46 ננומטרים וקצוות C ו־N טרמינליים. המוט המרכזי מכיל אזורים המחברים בין שרשראות המונומר וקצוות C ו־N מחברים בין עוד סיבי ביניים של קרטין והמטריצה. .
β־קרטין
β־קרטין מורכב ממבנה של מטריצה המכילה סיבים שמסודרים במבנה גבישי. סיב של β־קרטין בעל קוטר של 3-4nm. המטריצה והסיבים משולבים זה בזה לקבלת חלבון יחיד. המבנה המתקבל בעל צורה של משטח מקופל.
משטחי β מורכבים מגדילי β ארוזים רוחבית, כאשר הגדילים יכולים להיות מקבילים או אנטי-מקבילים והשרשראות מוחזקות יחדיו באמצעות קשרי מימן. המבנה מיוצב על ידי שני גורמים: קשרי מימן בין שרשראות β תורמים ליצירת משטח, ומישוריות הקשרים הפפטידיים מכתיבה קיפול של המשטח שנוצר .משטח β עובר עיוות לקבלת סליל שמאלי ו־2 משטחים כאלה מתחברים לאורכם לקבלת סיב β סופי. קצוות שרשראות הפפטידים המרכיבים את הסיבים מסתדרים אקראית מסביב לסיבים לקבלת מטריצה אמורפית. משום כך ניתן להתייחס לקרטין כפולימר מרוכב שמכיל סיבים גבישיים הנמצאים בתוך מטריצה אמורפית.
מולקולה של β־קרטין מורכבת משלושה אזורים: האזור המרכזי היוצר את המשטח ואזורי קצוות C- ו־N. החלק המרכזי מהווה את הפוקוס בספרות למבנה המולקולרי של סיבי β־קרטין. אורכו הוא כ־2.3nm וקוטרו כ־2nm. קצוות C ו־N יוצרים את המטריצה האמורפית.
ביוסינתזה
הוצע בעבר כי קרטין נוצר בפני השטח של פיברילים בתוך התא. החלבונים החדשים שסונתזו מקומפלקסים של פוליזום – קומפלקס של מספר ריבוזומים על mRNA, מתלכדים עם הסיבים שהיו קיימים מראש בעוד שהם קשורים לפוליזום. הפוליזומים נשארים קרובים לפיבריל עד שהשרשרת מוכנה ומשוחררת. במהלך זמן זה, שרשראות אחרות גדלות על הפוליזום ומספקות אתרים נוספים לאגרגציה עם הפיבריל. לאחר הסינתזה יש מודיפיקציה כימית של קרטין – ייצוב קרטין על ידי יצירת קשרים דיסולפידיים.
מסיסות
α־קרטין ו־β־קרטין מכילים כמות גדולה יחסית של ציסטאין התורם לקבלת קשרים דיסולפידיים. קרטין באופן טבעי אינו מסיס במים עקב קשרים דיסולפידיים בין-מולקולריים ובתוך המולקולה עצמה.
תכונות מכניות
משטחי β יותר נוקשים (מתנגדים לשינוי צורה) מסלילי α. בנוסף, אם סלילי α נתונים למאמצי מתיחה גדולים מספיק (עיבור גדול מ-0.3) הם הופכים למשטחי β כתוצאה מכך.
קרטין הוא חומר ויסקואלסטי, כלומר מגיב לעומס באופן שאינו אלסטי או צמיגי לחלוטין. כתוצאה מהיותו ויסקואלסטי, קרטין מסוגל לתת תמיכה מכנית, לבלוע אנרגיה ולרסן פלקטואציות של מאמצים הנובעות מעומס המופעל עליו שבמהלכם יש תזוזת שרשראות בחומר ואף שינוי של מבנה החומר תחת מאמץ גדול. תכונה זו באה לידי ביטוי בקרניים ופרסות של בעלי חיים, העומדות בעומסים גדולים.
קשרים דיסולפידיים תורמים להעלאת החוזק של הקרטין. בנוסף, גורמים כמו מידת לחות החומר ושילוב חומרים נוספים בתוכו, כמו מינרלים משפיעים על חוזקו. עליה באחוז הלחות בקרטין מורידה את נוקשות וחוזק הקרטין, אך מעלה את העיבור הדרוש לשבירתו. זאת עקב השפעה על חלבוני המטריצה. סיב הביניים אינו מושפע מלחות.
המבנה ההיררכי של קרטין (משרשראות חלבוניות, דרך סיבים במטריצה, ועד למבנה למלרי ומבנה "סנדוויץ'") תורם גם כן לחוזק החומר.
שימושים
קרטין הוא חלבון לא מסיס. כמויות גדולות של פסולת מבוססת קרטין מיוצרות מדי שנה. משתמשים בפסולת קרטין לשימושים תעשייתיים. למשל, משתמשים בסיבי PVA שמכילים קרטין כחומר הסופח חומרים רעילים/מסוכנים כמו יוני מתכות כבדות.
היידרוג'ל של קרטין נמצא כשימושי לטיפול בכוויות. הוא מסוגל להקטין התפשטות של כוויות ולעודד צמיחה מחודשת של עור. שכבות קרטין משמשות לריפוי פציעות בעור ולהנדסת רקמות, עקב תכונות מכניות טובות וספיגת לחות. בנוסף, קרטין משמש לייצור של עדשות מגע.
קרטין משמש למוצרים קוסמטיים, למשל לעור ולשיער. הפפטידים של קרטין משפרים את לחות השיער ומספקים ברק ורכות לשיער. כמו כן, הם מעלים את לחות העור ולכן משמשים למוצרי לחות לעור ולשיער. קרטין משפר את התכונות המכניות והתרמיות של שיער ולכן משמש במוצרים לשיער פגום. בנוסף, קרטין משמש כתוסף להחלקת שיער.
קרטין כמקור השראה לחומרים חדשים
חומרים בטבע המורכבים מקרטין בולטים כאחד מהחומרים הקשיחים ביותר בטבע, הם משמשים כחלק ממערכת הכסות המגנה ביצורים חיים, למרות הרכב חלבוני טהור. משום כך, חומרים מבוססי קרטין מהטבע משמשים חוקרים להבנת הקשר בין המבנה והתכונות המכניות של החומר, לצורך פיתוח חומרים ומערכות הלוקחים השראה מהטבע.
דוגמה לכך היא עיצוב סיבי פחמן היררכי המחקה את המבנה ההיררכי של נוצות. עיצוב זה מעלה את החוזק של החומר.
בנוסף, לסמרן מקריס יש מחטים שהקצוות החרוטיים השחורים שלהן מכילים חודים מיקרוסקופיים הפונים לאחור. חודים אלה מאפשרים חדירה קלה של המחט, אך אדהזיה חזקה לרקמה עקב פריסה וכיפוף של החודים במהלך יציאת המחט. עקב כך, לצורה זו יש פוטנציאל בתכנון דבק מכני להדבקת רקמות.
דוגמה נוספת היא לווייתני מזיפות. ללווייתנים אלה יש מזיפות קרטיניות במקום שיניים. הלוויתן אוסף אורגניזמים למאכל דרך המזיפות, שמשמשות כמעין מסננת. ניקוי המזיפות מתבצע באמצעות הלשון והזרמת מים בכיוון ההפוך. חוקרים פיתחו פטנט לסינון מי שפכים, הלוקח השראה מלווייתני מזיפות.
בנדטו מרצ'לו
בנדטו מרצ'לו (באיטלקית: Benedetto Marcello; 31 ביולי או 1 באוגוסט 1686 - 24 ביולי 1739) היה מלחין איטלקי.
חייו
מרצ'לו נולד למשפחת אצולה ונציאנית (בחיבוריו הוא מתואר לעיתים קרובות כ"פטריציו ונטו"), ואף כי היה תלמיד של אנטוניו לוטי ופרנצ'סקו גספאריני, אביו ייעד אותו ללימודי משפטים. בשנת 1711 היה חבר במועצת הארבעים (בממשלה המרכזית של ונציה), ובשנת 1730 התמנה לפרובידוטורה (מושל מחוז) בפולה, עיר לחוף הים האדריאטי (כיום בקרואטיה). כיון שבריאותו נפגעה מן האקלים במחוז איסטריה, פרש אחרי שמונה שנים מתפקידו, עבר לברשה ושם נפטר ממחלת השחפת.
מרצ'לו זכור ביותר ביצירתו "אסטרו פואטיקו-ארמוניקו" (ונציה, 1734–1727), עיבוד מוזיקלי לקולות ובאסו קונטינואו (לעיתים בתוספת כלי סולו) של חמישים מזמורי התהילים הראשונים, בתרגום מחורז לאיטלקית של ג'וסטיניאני. צ'ארלס אוויסון התפעל מהם, ויחד עם ג'ון גארת התאים להם מילים אנגליות (לונדון 1757). כמה מובאות משם אפשר למצוא ב"תולדות המוזיקה" של ג'ון הוקינס. בכמה מקנטטות אלו מצוטטים מזמורים יהודיים בעברית מבתי הכנסת של ונציה, ומהווים מקור רב ערך לחוקרי המוזיקה היהודית בזמננו.
יצירותיו האחרות הן בעיקר קנטטות, חלקן לקול אחד וחלקן לכמה קולות; בספריית הקונסרבטואר של בריסל יש כמה כרכים מעניינים של קנטטות קאמריות שחיבר למען פילגשו. הוא חיבר אמנם אופרה, La Fede riconosciuta בויצ'נצה בשנת 1702, אך לא נטה חיבה לסוג זה של מוזיקה ואת דעותיו על מצב הדרמה המוזיקלית בימיו ביטא בעלון הסאטירי "תיאטרו אלה מודה", שיצא בעילום שם בוונציה בשנת 1720. יצירה קטנה זו, שזכתה להדפסות חוזרות תכופות, היא לא רק משעשעת מאוד, אלא גם רבת ערך כתרומה לתולדות האופרה.
בנדטו היה אחיו של אלסנדרו מרצ'לו, גם הוא מלחין.
אדולף שרלמן
אדולף שרלמן (ברוסית: Адольф Шарлемань; 8 בדצמבר 1826 – 31 בינואר 1901) היה צייר רוסי של סצנות היסטוריות וסצנות צבאיות. הוא גם יצר את העיצוב הפופולרי לקלפי משחק הידוע בשם "חפיסת השטן".
ביוגרפיה
אביו היה האדריכל, יוסיף שרלמן. סבו, הפסל והאמן הדקורטיבי, ז'אן בטיסט שרלמן-באודה, היה במקור מרואן, צרפת, והגיע לרוסיה כדי לעבוד עבור קתרינה הגדולה. אחיו, יוסיף, הפך גם הוא לאמן ואדריכל.
הוא קיבל את השכלתו היסודית בבית הספר סנט פיטר, ולאחר מכן נרשם לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות, שם למד ציור היסטוריה אצל פיודור ברוני וציור צבאי אצל בוגדן ויוולדה. בהיותו שם, הוא זכה במספר מדליות כסף וזהב.
האחרון מבין הפרסים האלה, בשנת 1855, כלל מלגה ללימודים באירופה. הוא נסע למינכן, שם למד אצל אלכסנדר קוצבו, צייר קרבות נוסף. ב-1859 הוא זכה בתואר "אקדמי" על יצירתן של "אלכסנדר סובורוב באלפים השווייצרים". לאחר מכן נסע לפריז וחקר את הציורים בארמון ורסאי. הוא חזר לסנט פטרסבורג דרך גרמניה ב-1861.
ציוריו הראשונים לאחר שחזר היו עבור המכינות הצבאיות, ואחריהם יצר ציורי קיר ותקרה באחוזת משפחת משצ'רסקי במוסקבה. בשנת 1867, עבודתו על קתרינה הגדולה בבית המלאכה של אטיין מוריס פלקונט זיכתה אותו בתואר פרופסור. הציור נרכש על ידי הקיסרית מריה אלכסנדרובנה. במשך עשרים השנים הבאות, הוא פעל רבות כדי לספק את הביקוש לתמונות שלו; רבים מהם הפכו לאיורים במגזינים.
מ-1871, הוא עבד עבור הארגון הפדרלי של המדינה המאוחדת, בעיצוב ניירות ערך, איגרות חוב מסמכים אחרים.
הר כבול
הר כָּבוּל הוא הר במערב הגליל התחתון, המגיע לרום של 373 מטרים מעל פני הים.
ההר שוכן מצפון להר שכניה, וממזרח ליישוב טמרה, הנמצא למרגלותיו. מדרום להר נמצא אפיקו של נחל שכניה, ומצפון לו נמצא אפיקו של נחל כבול.
ההר קרוי על שם העיר מתקופת המקרא, בית שני והתלמוד כָּבוּל, המזוהה עם הכפר הסמוך מצפון מערב כאבול.
בשטח ההר עובר כביש המחבר בין טמרה ובין יישובי גוש משגב.
יחסי אירלנד–מקסיקו
יחסי אירלנד–מקסיקו הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה של אירלנד לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות. לאירלנד שגרירות במקסיקו סיטי ואילו למקסיקו שגרירות בדבלין.
היסטוריה
במהלך הכיבוש הספרדי במקסיקו, כמה אנשים ממוצא אירי הגיעו לעמדות השפעה, כמו חואן אודונו, שהיה המשנה למלך האחרון. מאז מתן העצמאות למקסיקו, אירים רבים היגרו למקסיקו ותרמו לבניינה. במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846–1848) אירים רבים בארצות הברית נטשו את עבודתם והצטרפו לכוחות המקסיקניים מכיוון שחשו כי מדובר באפליה ורדיפה של קתולים על ידי אמריקאים שאינם קתולים. אחד הגדודים האיריים היה גדוד פטריק הקדוש שנלחם לצד המקסיקנים בקרב בואנה ויסטה וקרב צ'ורובוסקו בין היתר.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-10 בינואר 1974. תחילה, מקסיקו יוצגה באירלנד על ידי שגרירותה בלונדון, בריטניה, ואירלנד יוצגה על ידי שגרירותה בוושינגטון די. סי., ארצות הברית, עד שב-1990 שתי המדינות הסכימו על פתיחת נציגויות דיפלומטיות. ביוני 1991 פתחה מקסיקו שגרירות בדבלין, ואירלנד פתחה שגרירות במקסיקו סיטי בספטמבר 1999.
הברחת סמים
ב-2013 פרסמה סוכנות היורופול כי "קרטלי הסמים המקסיקניים סימנו את אירלנד ואת היבשת כיעד למכירות הקוקאין והקנאביס" וכן שקיימות "ראיות שהקרטלים המקסיקניים משתמשים באירלנד כתחנת ביניים בדרכם לאירופה."
בשנת 2016 נחשף שמנהיג הכנופיה האירי כריסטי קיניין שיתף פעולה עם קרטל סינלואה לייבוא קוקאין לאירלנד דרך פרו.
הולדת ונוס (קבנל)
אודות היצירה
היצירה הוצגה בסלון בפריז ב-1863, וזכתה להצלחה מרובה. נפוליאון בונפרטה רכש את הציור לאוסף האמנות הפרטית שלו. באותה שנה, קבנל גם קיבל מעמד של פרופסור בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות. בתצוגה, "הולדת ונוס" הייתה אחת ממספר ציורים שהציגו נשים עירומות. שנתיים לאחר התצוגה, אדואר מאנה השלים את "אולימפיה" שגם הוצג בסלון. רבים השוו בין היצירות; בעוד יצירתו של קבנל נחשבה מעודנת ושמימיית, יצירתו של מאנה נתפסה כוולגרית. ההבדל נבע הן מהשימוש בצבעים יותר עדינים בהולדת ונוס והן בגלל הבוטות של אולימפיה דרך מבטה הישיר לצופה.
ביצירה מתוארת האלה ונוס המציצה אל המתבונן מתחת למרפקה הכפוף. קבנל הצליח לתאר את אופייה של ונוס בשימוש בתנוחתה הרגועה ובהבעתה הישנונית. הצבעים הבהירים בציור מרמזים על תחושת נינוחות, ומדגישים את השקט והבתוליות של העירום. הצופה מקבל תמונה של אלה הנהנית מסביבתה. קבנל הצליח ליצור דמות מיתולוגית שמחצינה את מיניותה, אבל עדיין מקובלת בחוגי החברה בצרפת.
הארוטיקה שהוצגה בכסות היסטורית קסמה לחברה הגבוהה בפריז. ההיסטוריון הגדיר את היצירה כשילוב של אל עתיק לחלום מודרני. במבט ראשון, נראה כי ונוס ישנה, אך כשמתקרבים אליה רואים שעיניה פקוחות, מה שקורא תיגר על המתבונן הגברי.
הדיוק בפרטים ביצירותיו של קבנל, ובפרט בהולדת ונוס, הם מה שהפכו את הצייר לפופולרי במאה ה-19. הצייר הופיע בסלון בפריז כבר ב-1843, וב-1845 הוא כבר קיבל את "פרס רומא". קבנל התפרסם בכך שצייר תקרות בלובר, והוא הפך להיות מבוקש בתחום ציורי הפורטרט. מפאת סירובו לצאת מצרפת, נשים אמריקאיות היו נוסעות אליו במיוחד כדי שיצייר אותן.
תנין צר-חרטום מערב-אפריקני
בעבר מין זה היה שייך לסוג תנין אך מחקר מ-2018 סיווג אותו מחדש תחת הסוג Mecistops לצד המין תנין צר-חרטום מרכז-אפריקני, אשר בעבר היה כלול במין זה.
תניני מים מתוקים אלה הם תנינים הקטנים מתנין היאור הנפוץ יותר ברחבי אפריקה, אך גדולים יחסית לסוגם. הם מגיעים לאורך 3–4 מטרים ולמשקל של 125–235 ק"ג, כשמשקלם המקסימלי הוא 325 ק"ג. החרטום שלהם צר ועוזר להם לצוד דגים בתוך המים. צבעם הכללי הוא ירוק-זית וכהה בכמה חלקים וכן יש להם עור קשקשי משוריין. התנין צר-החרטום הוא אחד מ-4 התנינים החיים באפריקה יחד עם תנין היאור, תנין מערב-אפריקני ותנין גמדי, החי באותו אזור.
דגים, סרטנים ודו-חיים מהווים את תזונתו עיקרית, אם כי לעיתים יצוד גם עופות, קוף או אנטילופה באם יעלה לו הדבר בקלות.
התנינים יחידאים, למעט בתקופת הרבייה, אז הם מתאספים בקבוצות ומחפשים נקבות. הנקבות בונות קן מעשבים ומטילות בפנים כ-16 ביצים בממוצע.
כביש אחד (כתב עת)
כביש אחד הוא כתב עת ישראלי בנושאי תרבות ורוח. המגזין יוצא לאור על ידי עמותה באותו שם שבסיסה בירושלים, המקיימת אירועי תרבות משותפים לדתיים וחילונים.
היסטוריה
מגזין "כביש אחד" נוסד על ידי השותפים אילן לבנון ויחיאל נחמני בשנת 2011, במטרה ליצור תרבות המחברת בין מגזרים שונים בחברה הישראלית. מקור השם ׳כביש אחד׳ הוא בהשראת כביש מספר 1 המחבר בין ירושלים לתל אביב. עיצוב הגיליון הראשון של כתב העת מומן עצמאית בידי המייסדים וצוות המגזין, ונמשך שנתיים וחצי. בין אנשי התרבות והחינוך שהשתתפו בכתיבת הגיליון הראשון נמנים נועה ירון-דיין, ודוד בן-יוסף. על מנת לממן את הפצת המגזין הצוות הפעיל קמפיין מימון המונים שזכה להצלחה וגייס 50,000 ש"ח.
בשנת 2021 דיווחה העמותה כי מועסקים בה 7 חברים ו-5 מתנדבים, ומחזורה השנתי היה כ-241,000 ש"ח. כמחצית מהכנסות העמותה מקורן בשירותים כלליים אותם היא מספקת, והשאר מתמיכה ממשלתית, תמיכה מרשויות מקומיות ותרומות פרטיות.
ג'יפסי (סרט, 1962)
ג'יפסי (באנגלית: Gypsy) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1962 בבימויו של מרווין לרוי, עם רוזלינד ראסל, נטלי ווד וקרל מולדן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר ומחזה בשם זה מאת ארתור לורנץ המבוסס על האוטוביוגרפיה של שחקנית הוודביל והחשפנית ג'יפסי רוז לי משנת 1957 ובו תיאור חייה עם אחותה ג'ון ואמה רוז האבוק.
ב-1993 הופק סרט הטלוויזיה "ג'יפסי" בכיכובה של בט מידלר.
תקציר העלילה
רוז האבוק (רוזלינד ראסל) היא שחקנית וודביל מתוסכלת, גרושה שלוש פעמים ואם ללואיז (נטלי ווד) ולג'ון (אן ג'יליאן). ג'ון היא הכישרונית והמוחצנת ולואיז היא ביישנית ומופנמת.
אל השלושה מצטרף המפיק הרבי סומרס (קרל מולדן) המאוהב ברוז ורוצה להתחתן אתה אך היא דוחה אותו כל פעם. הבנות מופיעות בתיאטרוני וודביל עם קבוצת נערים.
לואיז וג'ון רוצים שרוז תתחתן עם הרבי והן יוכלו לקיים משפחה נורמלית. והן שרות "If Mama Was Married".
רוז מתייחסת לבנותיה כילדות אף על פי שהן גדלות. ג'ון מתייאשת ובורחת ביחד עם נער מהלהקה. הרבי ולואיז מנסים לשכנע את רוז להפסיק את ההופעות אך היא מסרבת. היא מקימה להקת בנות ומכריחה את לואיז להשתתף בה.
הם מגיעים לתיאטרון בורלסקה בויצ'יטה שם השחקניות הולכות חשופות ביותר. הרבי מסרב להופיע שם אך רוז מסכימה והוא עוזב אותן. אחת השחקניות של הבולרסקה חסרה ורוז משכנעת את לואיז להופיע במקומה.
לואיז מתגברת על ביישנותה ומופיעה באופן מגרה וחושפני ומכאן מתחילה הקריירה המזהירה שלה כחשפנית והיא משנה את שמה לג'יפסי רוז לי.
רוז באה לבקר אותה אך ג'יפסי מסבירה לה שכעת היא ברשות עצמה. לאחר שרוז שרה את שיר חייה "Rose's Turn" הן מתפייסות.
פרס המוזיקה של MTV אירופה לזמר הטוב ביותר
זוכים ומועמדים
הזוכים רשומים ראשונים ובאותיות מודגשות.
אומה (צפון אירלנד)
אומה (באנגלית: Omagh) היא עיר במחוז טיירון בצפון אירלנד. שם המקום נובע מהמושג An Ómaigh, שפירושו "המישור הבתולי".
העיר ממוקמת במפגש הנהרות דרומראג וקמוון, מערבית לבלפסט ודרומית לדרי.
אומה היא העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר במחוז טיירון, ומונה 19,659 תושבים.
היסטוריה
באזור הוקם מנזר בשנת 792, ובשנת 1464 הוקמה במקום כנסיית פרנציסקנית. בשנת 1610 הוקמה העיירה אומה, ושימשה מאוחר יותר מקלט לנמלטים במהלך המרד במחוז טיירון בשנת 1641. בשנת 1689 הגיע ג'יימס השני, מלך אנגליה, לאומה בדרכו לדרי. תומכיו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה, שרפו מאוחר יותר את העיר.
בשנת 1768 החליפה אומה את דונגנון כעיר המחוז של המחוז.
הפיגוע באומה
בשנת 1998 התרחש בעיר פיגוע מכונית תופת. הפיגוע באומה הוצא לפועל על ידי אנשי "הצבא האירי הרפובליקני האמיתי" (RIRA) והוא נחשב לאחד הפיגועים החמורים ביותר בתולדות הסכסוך בצפון אירלנד. סמוך למקום הפיגוע הוצבה אנדרטת זיכרון.
הסרט "אומה", שיצא בשנת 2004, מתאר את הפיגוע, התקופה שקדמה לו ואת השלכותיו. הסרט זכה בפרס באפט"א לטלוויזיה בשנת 2005, בפרס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2004 ובשני פרסים של האקדמיה לטלוויזיה וקולנוע באירלנד לסרט האירי הטוב ביותר ולשחקן הטוב ביותר בסרט.
אלסנדרו מרצ'לו
אלסנדרו מרצ'לו (באיטלקית: Alessandro Marcello; 24 באוגוסט 1669 - 19 ביוני 1747) היה אציל איטלקי, שעסק להנאתו בתחומים שונים, בהם שירה, פילוסופיה, מתמטיקה ומוזיקה.
מרצ'לו חיבר ופרסם כמה סדרות קונצ'רטים (בהם שישה בשם "לה צ'טרה") ואי-אילו קנטטות, במקרים רבים בשם העט אטריו סטינפאליקו, שמו כחבר האקדמיה של ארקדיה. אף כי יצירותיו מבוצעות לעיתים רחוקות מאוד כיום, הוא נחשב למלחין מוכשר מאוד. יוהאן סבסטיאן באך עיבד קונצ'רטו לאבוב ברה מינור משלו לצ'מבלו (974 ברשימת יצירות באך). הקונצ'רטו הזה לאבוב הוא כנראה יצירתו הנודעת ביותר של מרצ'לו.
בנדטו מרצ'לו, גם הוא מלחין, היה אחיו של אלסנדרו.
נועם שוהם
נועם שוהם (נולד ב-4 באפריל 1970) הוא כדורגלן עבר ישראלי, וכיום מאמנה של הפועל כפר שלם. שוהם שיחק בעמדת הקשר ומזוהה בעיקר עם מכבי תל אביב.
קריירה
שוהם החל לשחק בקבוצות הנוער של מכבי תל אביב בגיל 6, ועלה לקבוצה הבוגרת בתחילת עונת. לאחר שנתיים עזב את הקבוצה ושיחק עונה אחת במכבי רמת עמידר ועונה אחת בהפועל אשקלון. לקראת עונת חזר שוהם למכבי תל אביב וזכה איתה במספר תארים. שוהם ערך הופעה אחת בנבחרת ישראל, במשחק ידידות נגד נבחרת נבחרת קפריסין ב-1992.
שוהם עזב את מכבי תל אביב בשנת 1997, ולאחר חצי עונה בעירוני ראשון לציון, הצטרף שוהם למכבי נתניה שהייתה בליגה השנייה, וכקפטן הקבוצה היה גורם משמעותי בעליית הקבוצה לליגה הראשונה בעונת. לאחר מכן שיחק גם בהפועל באר שבע והפועל כפר סבא, ועבר לשחק בליגות הנמוכות.
לאחר פרישתו, מונה שוהם למאמן קבוצת הנוער של הפועל הרצליה, ולאחר מכן שימש גם כמנהל המקצועי של מחלקת הנוער. בשנת 2011 מונה לתפקיד עוזרו של בני טבק, מאמן הקבוצה הבוגרת של המועדון.
בעונת מונה לראשונה למאמן בוגרים בקבוצת הפועל הוד השרון מליגה ב', ובעונתו הראשונה בקבוצה העפיל עמה לליגה א'. ב-9 ביולי 2015 מונה למאמן הפועל הרצליה. בפברואר 2018 מונה למאמן מ.ס דימונה מליגה א' דרום, אולם עזב אותה לאחר כחודש לטובת הפועל ניר רמת השרון מהליגה הלאומית. בעונה הבאה חזר לקדנציה נוספת כמאמן הפועל בקעת הירדן, אולם עזב אותה בפברואר 2019 עקב חוסר הצלחת הקבוצה תחתיו. באותו החודש חזר שוהם לקדנציה נוספת כמאמן הפועל ניר רמת השרון במקומו של אלי כהן שפוטר. ב-28 באוקטובר פוטר מתפקידו ב-7 בינואר 2020 מונה למאמן הפועל אום אל-פחם.. ב-6 במרץ פוטר מתפקידו.. ב-14 ביוני 2022 מונה למאמן הפועל כפר שלם.
אצטדיון אל-ח'דר
אצטדיון אל-ח'דרי הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בעיירה אל-ח'דר, סמוך למחסום המנהרות בכביש 60 ולבית לחם.
האצטדיון נחנך בשנת 2007, מכיל 6,000 מושבים ונבנה במימון ממשלת פורטוגל. המגרש עומד בתקן הבינלאומי ובכל דרישות פיפ"א. אורכו 106 מטר ורוחבו 76 מטרים. באצטדיון משחקות קבוצות ואדי א-ניס ושבאב אל-ח'דר מליגת העל הפלסטינית.
רפאל שרף
רפאל פליקס שרף (באנגלית: Rafael Felix Scharf; 1914, קרקוב – 16 בספטמבר 2003, לונדון) היה עיתונאי וממייסדי "Jewish Quarterly Review".
ביוגרפיה
שרף סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה היגלונית ובשנת 1938 נסע לאנגליה, שם קיבל אזרחות בריטית. הוא היה חייל בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה עבד ביחידה להכנת חומר משפטי לשימוש במשפטיהם של פושעי מלחמה. הוא היה אחד הכותבים ב-"Jewish Quarterly Review" וממקימי המכון ללימודים פולניים-יהודיים (The Institute for Polish-Jewish Studies (IPJS)) ב-1984 באוקספורד. לאחר פטירת אלכסנדר ברנפס, שיף טיפל הארכיון צילומים האשיר של ברנפס והעביר אותו ליד ושם.
הוא היה סגן נשיא האיגוד הבינלאומי של יאנוש קורצ'אק בארצות הברית (Janusz Korczak Association of the USA).
ב-23 בנובמבר 1993 הוענק לו צלב מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפולנית.
גי דה שוליאק
גִי דֶה שוֹלְיָאק (בצרפתית: Guy de Chauliac; סביבות 1300 – 23 ביולי 1368) היה רופא צרפתי בן המאה ה-14, הנחשב לאבי הכירורגיה הרפואית.
ביוגרפיה
גי דה שוליאק נולד בהרי מרז'ריד שבאזור שוליאק בצרפת למשפחה צנועה. שנת הולדתו המדויקת אינה ידועה, ומקובל לסבור כי נולד באחת השנים האחרונות של המאה ה-13, ולכל המאוחר בשנת 1300. בגיל צעיר למד לטינית מפי כומר הקהילה המקומית, שזיהה אותו כנער נבון ובעל כושר התבוננות, ובהמשך שלחו ללימודי רפואה בטולוז ובמונפלייה. דה שוליאק הוסמך ברפואה ב-1325, והמשיך את לימודיו והתמחותו בבולוניה שבאיטליה ובפריז. בלימודיו למד להפריד בין העיסוק הקליני ברפואה לבין מיסטיקה ואסטרולוגיה, דבר שלא היה מובן מאליו באותה עת. בפריז נתגלגלו לידיו מחקרים ישנים באנטומיה, נושא שריתק אותו.
בשנת 1340 התיר האפיפיור קלמנס השישי לבצע ניתוחים שלאחר המוות בגופות חללי מגפת הדבר שהחלה להתפרץ באותה עת, במטרה לנסות ולעצור את התפשטות המגפה. זאת לאחר דורות ארוכים שבהם אסרה הכנסייה נחרצות ניתוחים מסוג זה. בעקבות היתר זה היה דה שוליאק מחלוצי הדיסקציה של גופות אנושיות למטרות רפואיות. בסביבות 1344 עבר לליון, שם הצטרף לסגל מנזר סן ז'וסט ועבד כרופא במרפאת המנזר.
בשנת 1363 פרסם את חיבורו החשוב – כירורגיקה מאגנה (בלטינית: Chirurgica Magna - "כירורגיה גדולה"), שהתבסס על הרחבה של חיבור קודם שלו בנושא משנת 1340 בתוספת הניסיון הקליני שצבר מאז. ה"כירורגיקה מאגנה" היה הפרסום המקצועי הראשון בתחום הכירורגיה, והוא תורגם לשפות רבות נוספות. הספר שימש מקור ראשון במעלה לרופאים ומנתחים ברחבי אירופה במשך 300 השנים הבאות, ובלט בכך שהתבסס לא על אסטרולוגיה כי אם על אבחנותיו האישיות של הכותב וניסיונו הקליני והכירורגי. בין היתר כולל החיבור פירוט טיפול בפציעות ושברים, תיאור מפורט של הפרוצדורה לניתוחי הרניה (בקע) וקטרקט, וכן עוסק במתן חומרים נרקוטיים באינהלציה לצורך הרדמה ושיכוך הכאב בעת הניתוח. שוליאק הגדיר גם את תכונות האישיות הנדרשות ממנתח, עסק באתיקה הנדרשת ממנו, והגדיר קריטריונים לרווחת החולה המטופל ונוחותו.
גי דה שוליאק מת באביניון ב-1368. בזכות ניסיונו הקליני העשיר, מחקרו, וחיבורו המפורסם הוא נחשב עד היום כ"אבי הכירורגיה המודרנית".
רשימת תנועות
רשימת התנועות מכילה מגוון תנועות המוכרות על ידי האלפבית הפונטי הבינלאומי. ישנן כ-28 תנועות נבדלות זו מזו. כל תנועה היא בעלת גובה, מיקום וברוב התנועות יש גם הבחנה בין תנועות מעוגלות לבלתי מעוגלות. בטבלה וברשימות המצויות בערך זה, התנועות ממויינות לשלוש הקטגוריות: גובה, מיקום ומעוגלות. כאשר מופיעות בטבלה שתי תנועות באותה משבצת, התנועה הימנית היא מעוגלת והשמאלית היא בלתי מעוגלת.
סלימאן צאלח
מארי סלימאן (שלמה) בן סאלם (שלום) צאלח (ה'תקפ"ב – ה'תרס"ב, 1822 – 1902) היה מגדולי רבני תימן, חבר הישיבה הכללית, והראב"ד הקבוע העשירי והאחרון בבית דין צנעא.
ביוגרפיה
מארי סלימאן נולד לסאלם צאלח ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן.
היה תלמידו של מארי יוסף קארה, הראב"ד הקבוע השמיני של בית דין צנעא. היה חבר הישיבה הכללית שהתקיימה בבית הכנסת בית צאלח בצנעא, וחתימתו על פסקי הדין של הישיבה היא הראשונה מבין חתימות חברי הישיבה. התפלל ולימד בבתי הכנסת בית כחלאני בעיר, בהם התפלל בנוסח השאמי יחד עם רבו ומשפחתו.
בשנת ה'תרמ"ט (1889) נתמנה כראב"ד קבוע של הרכב בית הדין הקבוע העשירי, לאחר פטירת הראב"ד הקודם מארי סלימאן קארה. חבריו בבית הדין היו מארי אברהם צאלח ומארי יוסף מנזלי.
נפטר בצנעא בשנת ה'תרס"ב (1902), ובפטירתו פסקה קביעות בתי הדין בצנעא.
מארי עמרם קורח כתב עליו:
נכדו הוא מארי יוסף צאלח (אלג'יילי), ראש בית הכנסת בית כחלאני ואביה של הרבנית ברכה קאפח.
האיל סלאח
האיל סלאח (נולד ב- 1949) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקדו הראשון של גדוד חרב, מפקד חטיבת שריון וכמפקד אוגדה 85. הוא הדרוזי הראשון שמילא תפקידים אלו.
ביוגרפיה
סלאח גדל במע'אר ולמד בבית ספר תיכון בנצרת. בנעוריו היה פעיל במק"י והשתתף בהפגנות נגד הממשל הצבאי.
התגייס בנובמבר 1961 ליחידת המיעוטים, עבר קורס מ"כים בג'וערה וחזר ליחידתו כמפקד. לאחר מאבק ממושך יצא לקורס קצינים ואחריו שירת כמפקד מחלקה ביחידה. שירת כמפקד משמר עין יהב בערבה ומפקד משמר פארן. לאחר קורס מפקדי פלוגות הדריך בבית הספר לחי"ר. במלחמת יום הכיפורים השתתף בלחימה בגזרת רמת הגולן. לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד מילואים ובהמשך מונה למפקדו הראשון של גדוד 299, גדוד סדיר שהתבסס על חיילים דרוזים, ופיקד עליו עד 1976. לאחר מכן שירת כסגן מפקד חטיבה, למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה וב-1979 מונה למפקד חטיבה. הוא עבר הסבה לשריון ושירת כסגן מפקד אוגדה ומפקד חטיבה 691 (שנקראה בעבר 274), חטיבת שריון במילואים באוגדה 440. ב-1986 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד אוגדה מרחבית 85 (אוגדת העמקים), גם בכך היה לדרוזי הראשון בדרגת תת-אלוף וכמפקד אוגדה.
סלאח נשוי ואב לשבע בנות ושני בנים.
חרגולן נחלים
חַרְגּוֹלָן נְחָלִים (שם מדעי: Locustella fluviatilis) הוא ציפור שיר קטנה ממשפחת החרגולניים, משפחה שפוצלה ממשפחת הסבכיים. הוא מקנן במזרח ובמרכז אירופה, ובמערב האזור פלארקטי. הוא נודד, חורף בדרום אפריקה הפנימית, מסביב לנהר הזמבזי לדרום ועד לסביבת פרטוריה שבדרום אפריקה.
בישראל הוא חולף לא שכיח, בעיקר בשל אופיו החמקני המקשה לצפות בו.
טקסונומיה ואטימולוגיה
שם הסוג Locustella הוא מלטינית והוא צורת הקטנה של locusta, "חגב". שם זה מגיע משירתו של החרגולן המנומר ומינים נוספים בסוג זה, הנשמעים כצרצורי חגב. שם המין הספציפי fluviatilis הוא מלטינית, ומשמעותו "של נהר".
ציפור קטנה זו היא מין המצוי בצמחיית נשירים צפופה קרוב למים בביצות או לגדות נהר. התטולה מכילה כ-חמש עד שבע ביצים המוטלות בקן הממוקם בציצת עשב או על האדמה. הוא מזדמן נדיר למערב אירופה. מזדמן יוצא-דופן אחד צולם בגמבל, אלסקה, באוקטובר 2017.
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא מוכרים תת-מינים שונים.
תיאור
לבוגר יש גב אפור-חום ללא פספוס, חלקיו התחתונים אפורים-לבנבנים והתת-זנב כהה יותר, בעל שוליים לבנים לנוצות המעניקים להן דגם מנוגד. הזוויג ים זהים, כמו אצל רוב בני משפחתו, והצעירים צהובים יותר בחלקים התחתונים.
פרטים מסוימים עשויים להראות פחות סימונים כהים בסוככות הזנב (דבר הנגרם מקצוות לבנים נרחבים יותר מהרגיל) ובשל כך הם קרובים יותר במראם לחרגולן זמירי מאשר לחרגולני נחלים טיפוסיים. עם זאת, בדרך כלל עדיין יהיה להם חזה מפוספס ויותר צבע זיתי בחלקים העליונים.
זהו מין חמקני, שקשה מאוד לראותו, מלבד לפעמים כשהוא שר. הוא נוהג להתגנב דרך עשבים ועלווה נמוכה.
השירה מונוטונית, בעלת צליל מכני דמוי חרק, וניתנת לעיתים תכופות בשעת בין ערביים. היא דומה לשירה של מינים אחרים בסוג, אך היא בעלת איכות המתוארת כשל "מכונת תפירה" ומבוצעת לפרקי זמן ארוכים יותר.
אקולוגיה
בעונת הקינון נמצא חרגולן הנחלים בצמחייה נמוכה צפופה, בסבך עשב, סרפדים ובעשביה סבוכה בכרי דשא, חורש לח, קרחות יער לחות וביצות קנים. הוא מצוי גם בגדות נהר ובגידולים חקלאיים נטושים. באזורי החריפה באפריקה הוא נמצא באזורי שיחים ירוקים צפופים, בעשביה גבוהה ובסבך חורשים.
עונת הקינון מתחילה מסוף מאי וממשיכה עד אמצע יולי במזרח אירופה. הקן בצורת כוס רופפת המורכב מגבעולים ועלי דשא, ומרופד בעשבים ושיער עדינים יותר. הוא ממוקדם בצמחייה עבותה או בבסיס שיח, על הקרקע או קרוב מאוד לקרקע ובדרך כלל יש לו גישה צרה או "מסדרון". התטולה מכילה בין ארבע לשש ביצים.
הוא ניזון בעיקר מחרקים אך מלקט גם עכבישים, קרציות קטנות, רבי-רגליים ורכיכות קטנות.
סטטוס
למין זה טווח תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה. מגמות האוכלוסייה העולמיות מראות סימני ירידה, אך למרות זאת המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
הוערך כי באירופה האוכלוסייה המקננת מונה כ-2,330,000–5,360,000 זוגות, מה שמתרגם לכ-4,650,000–10,700,000 פרטים בוגרים. אירופה מהווה כ-80% מהתפוצה העולמית, כך שהערכה ראשונית של גודל האוכלוסייה העולמית היא כ-5,800,000–13,400,000 פרטים בוגרים, אם כי יש צורך באימות נוסף של הערכה זו.
בנימין אייזנברגר
הרב בנימין אייזנברגר (נולד בסביבות ה'תשל"ה, 1975) הוא משפיע חסידי, רב קהילת היכל התפילה בבורו פארק שבניו יורק.
ביוגרפיה
נולד לשמואל, יוצא הונגריה. למד בלוצרן אצל הרב יצחק דוב קופלמן ונחשב לתלמיד מובהק שלו. הרב קופלמן התאכסן בביתו בביקוריו בארצות הברית. למד גם בישיבת מיר בירושלים אצל רבי נתן צבי פינקל.
קהילתו
משנת ה'תש"ס בערך החל למסור שיעורים באגדה ובמוסר, בעיקר בדרך המהר"ל. תלמידיו הקימו את בית הכנסת היכל התפילה. הרב אייזנברגר מוסר מדי בוקר שיעור בגפ"ת בעיון לבני קהילתו. מלמד נ"ך בימי ראשון, חומש עם רש"י בליל שבת, ובשבתות הקיץ פרקי אבות. בערב שבת סמוך לזמן כניסת השבת הוא מוסר שיעור דרך הטלפון לנשות הקהילה.
הרב אייזנברגר מלמד בעיקר ומציע לאנשי קהילתו דרכים לשמירה על יראת שמים יחד עם עבודה בין גוים וגלישה באינטרנט.
הרב אייזנברגר נוסע עם אנשי קהילתו לישראל אחת לשנתיים בל"ג בעומר למירון. בשנת תשס"ג פתחה קהילתו קופת צדקה בשם "בלב אחד".
שיעוריו ניתנים לשמיעה בקול הלשון.
קרלסון על הגג
קרלסון על הגג (בשוודית: Lillebror och Karlsson på taket) הוא ספר מאת הסופרת השוודית אסטריד לינדגרן והספר הראשון בטרילוגיית הילדים "קארלסון המעופף" אשר פורסמה לראשונה בשנת 1955 בשוודיה. היצירה תורגמה לראשונה לעברית, יחד עם צמד ספרי ההמשך בשנת 1967 בהוצאת עם עובד תחת השם קארלסון המעופף, ולאחר מכן בשנת 2017 על ידי דנה כספי בהוצאת זמורה ביתן. הספר זכה להכרה ספרותית ברחבי העולם, וכיום ישנם שני סרטים מצוירים ושני סרטים מצולמים אשר מבוססים על ספר זה או על עיבודיו.
קרלסון על הגג
משפחת סוונטסון היא משפחה רגילה לגמרי המונה אב, אם ושלשה אחים ומתגוררת בסטוקהולם שבשוודיה. קטני בן השבע, מתואר כילד לו עיניים כחולות, אף סולד, אזניים לא רחוצות ומכנסיים שנקרעים כל הזמן בברכיים. באחד הערבים בו הוא משקיף אל תוך חלון חדרו בחוסר מעש, רואה קטני ברנש מתעופף אשר נוחת בחדרו ומציג את עצמו כקרלסון. לאחר שיחה קצרה בין השניים, לוקח קרלסון את קטרו של קטני ומפעיל אותו בהבטחה כי הוא מכונאי הקטרים הטוב ביותר בתבל. לאחר מספר דקות, בניגוד להבטחתו של קרלסון הקטר התפוצץ, וקטני נשאר לבד עם ההבטחה כי יקבל את אחד מהקטרים של קרלסון אשר בביתו שעל הגג, עם קטר הרוס ועם ציפייה לקראת ביקורו הבא של קרלסון.
קרלסון בונה מגדל
משפחת סוונטסון לא האמינה בקיומו של קרלסון וחשבה כי זוהי דמות מומצאת אשר מטרתה לקחת אחריות על מעשיו של קטני ועל כן, נאלץ קטני להתמודד עם כעס המשפחה בנוגע לנזקים אשר נגרמו כתוצאה מפיצוץ הקטר. אך למרות זאת, קטני ציפה בקוצר רוח לפגישתו השנייה עם הברנש, אשר עמד בהבטחתו והגיע כעבור מספר ימים מיום הפיצוץ. קטני חשש מפגישתם של הוריו עם קרלסון ולכן לא יכל להזמין את קרלסון לארוחת ערב אך עם זאת לא יכל גם לא להציע לקרלסון קציצות שאמו טיגנה ולשם כך השאיר אותו משחק בקוביות בעת שהוא עצמו הלך להביא צלחת מלאה בקציצות. קטני אשר השאיר את קרלסון לשחק בקוביות ולאכול את הקציצות שהביא בעודו הולך לארוחת הערב עם משפחתו ביקש מקרלסון שלא ילך על מנת שיוכל להפגיש בינו לבין הוריו בתום הארוחה. במשך הארוחה מכין קטני את הוריו לקראת המפגש אך כאשר הם מגיעים לחדר, קרלסון איננו ובמקומו מגדל מקוביות אשר על פסגתו ניצבת קציצה אכולה.
קרלסון משחק באוהל
בטן, אחותו של קטני, קבעה דייט עם חברה החדש - פלה ולשם כך הבטיחה לקטני 25 אורה בתמורה לכך שלא יראו אותו באותו ערב בסלון. קטני מבטיח זאת לבטן אך בדיוק באותו הערב מופיע קרלסון בחדרו של קטני ומציע לו תחבולה משעשעת אשר במסגרתה הם יגיעו לסלון על מנת לראות את חברה החדש של בטן ויחד עם זאת קטני לא יראה את עצמו. השניים התגנבו לסלון תחת שמיכה, תוך שהם מאזינים לשיחה הרומנטית של הזוג המאוהב ובדיוק ברגע שבו הייתה אמורה בטן להודות באהבתה כלפי פלה, סינוור קרלסון בעזרת פנסו את פלה המבוהל, דבר שגרם לבטן לרדוף אחרי השניים בצעקות אל חדרו של קטני.
קרלסון מציע התערבות
הפרק מתחיל בדיון שמתנהל בין קטני לאמו בנוגע לאלימות. במהלך הדיון פולט קטני בטעות כי יבקר בביתו של קרלסון שעל הגג, אך אמו מגיבה בתשובה האדישה :" באמת? איזה יופי לך". באותו היום מופיע בחדרו של קטני קרלסון ומצהיר כי יש לו חום גבוה, והתרופות הטובות ביותר הן ממתקים, דבר שגורם לקטני לשבור את קופת חסכונותיו, ולהוציא את כל הכסף על ממתקים לטובת "בריאותו" של קרלסון. לאחר מכן, קרלסון מושיב את קטני על גבו, והשניים טסים על ביתו של קרלסון.
בביתו, קרלסון מתערב עם קטני התערבות מוזרה: קרלסון התערב עם קטני שתרופת הממתקים תעזור לו נגד החום על פרוסה של עוגת שוקולד. לאחר שקרלסון מפסיד בהתערבות, חוטף מהר את פרוסת העוגה ואוכל אותה, בטענה שצריך לעשות צדק, ואם קטני ניצח בהתערבות, אז אין זה מוגזם שהוא יקבל את פרס הניחומים (פרוסת העוגה). קטני הערמומי אשר חושק בפרוסת העוגה השנייה, מציע לקרלסון התערבות נוספת, ומתערב איתו, שמנה כפולה של תרופת הממתקים, דווקא כן תעזור וקרלסון אכן יחלים, אך גם הפעם הוא מנצח בהתערבות, ושוב קרלסון זוכה בפרס הניחומים.
קרלסון מתחבל
לאחר הבראתו של קרלסון, השניים יוצאים לטייל על גגות הבתים בחיפוש הרפתקאות. בעודם מטיילים, שמעו השניים קולות בכי תינוקיים, והחליטו להיכנס לתוך הדירה ממנה נשמעו הקולות. בדירה שכבה תינוקת במיטתה וייבבה, ומיד לאחר שהצליח להרגיעה, החליט לעוף לבדו (בעוד קטני נשאר לבדו בדירה הזרה) בחיפוש אחר חלב. כאשר חזר, הופתע קטני לגלות כי החלב אשר איתו חזר קרלסון, גנוב אך זה, שכנע את קטני כי החלב היה מונח יחד המוני בקבוקים נוספים במרפסת וכי בעליהם של החלב, ישמחו כשיגלו שהחלב שלהם נגנב. לאחר שהשניים השתעשעו עם התינוקת אשר לה קראו זהבית, החליט קרלסון לתחבל מעט בטרם יעזבו את המקום, ועל כן תלה פרוסת נקניקיה אחת על ידית דלת המטבח, דחף פרוסה לתוך מקור של יונה מפוסלת, השחיל חתיכה נוספת לתוך ידה של זהבית ולאחר מכן השניים עפו מהדירה.
בו בזמן, שומעים השניים את צלילן של ניידות כיבוי אש, וקרלסון מתחמק מהמקום, בעוד קטני מחולץ מהגג בידי כבאים.
קרלסון משחק ברוחות רפאים
יום לאחר התקרית על הגג, קרלסון הופיע שוב בביתו של קטני, דבר שעורר בו שמחה מפני שידע שיסע בקיץ לחודשיים לסבתו ולא יוכל לראות בתקופה זו את קרלסון ועל כן רצה להיות איתו כמה שיותר לפני הנסיעה ומפי שידע שחבריו, קריסטר וגונילה, אשר כמו משפחתו לא האמינו לקטני בנוגע לקיומו של קרלסון, היו אמורים להגיע אליו באותו היום. ואכן, קרלסון פגש את קריסטר וגונילה ההמומים. השלושה (קריסטר, גונילה וקרלסון) רקמו ביניהם קשרי ידידות ומיד לאחר מכן, החליט קרלסון לשחק ברוחות רפאים, ולשם כך, מסדין מיטתו של קטני, חתך שני חורים לעיניים ובעזרת פחם צייר את שאר תווי הפנים. בעודם מתכוננים למשחק, נשמע צליל שפשוף מוזר בדלת ולאחר מספר שניות, נכנסו לבית שני פורצים. הילדים הספיקו להתחבא מאחורי רהיטים, ואילו קרלסון התחבא בתוך ארון עתיק בחדר המגורים, לבוש בתחפושת רוח הרפאים מהסדין. הפורצים נכנסו לבית והחלו ללקט דברי ערך, עד שהגיעו לאותו ארון עתיק בחדר המגורים אשר ממנו התפרץ קרלסון בתעופה תוך כדי השמעת גניחות אזהרה.
קרלסון מכשף את אלברג, הכלבלב התחבלן
כאשר קטני חזר מבית הספר, יחד עם גונילה וקריסטר, "התלווה" אליהם גור פודל קטן, אשר זכה לשם אלברג, על שם הכיתוב אשר על קולרו. כאשר השלושה פגשו בקרלסון, הוצע הרעיון לערוך מופע קסמים, אשר התשלום עליו יהיה סוכריית חמאה "למטרה טובה" - כלומר לקרלסון. הרעיון התקבל ברוב קולות, ולאחר מסע פרסום קצר אשר ערכו קריסטר וגונילה, הגיעו למופע כל הילדים אשר נותרו בידיהם מטבעות של 5 אורה - מחירה של סוכריית חמאה. קרלסון - הקוסם במופע הקסמים, ריחף יחד עם אלברג במופע הקסמים, דבר שעורר תדהמה אצל הצופים וחיבה עמוקה כלפי אלברג. בתום המופע, התעופף קרלסון לביתו עם סוכריות החמאה, קריסטר וגונילה הלכו לביתם, וקטני נשאר לבדו עד שאמו הגיעה ומסרה לו את הבשורה כי הכלב שייך למישהו בשם אלברג ואילו שמו של הכלב הוא בובי, ועל כן, עליהם להחזיר את הכלב לבעליו.
קרלסון הולך למסיבת יום הולדת
ערב לפני יום הולדתו של קטני, מזמין קטני את קרלסון למסיבה אשר צפויה להתקיים למחרת אותו היום, ומספר לקרלסון כי עליו לנסוע לסבתו לחודשיים יום אחרי יום הולדתו. בבוקר יום הולדתו, מקבל קטני קופסת צבעים, אקדח צעצוע, ספר, זוג מכנסי ג'ינס וגור כלב תחש (אשר זכה לשם במבי) - המתנה אשר חשק מכל.
בהמשך היום הגיעו אליו קריסטר, גונילה וקרלסון, והארבעה חגגו את יום הולדתו של קטני. לבסוף, כשכולם הלכו, נשאר רק קטני עם גורו החדש במבי, שנרדם בסלסילת הכלבים שלו.
קרב סן וית
תוכנית המתקפה
על ארמיית הפאנצר החמישית בפיקוד האסו פון מנטויפל, אחד ממפקדי השריון המוכשרים ביותר בצבא הגרמני, הוטלו שתי משימות עיקריות: באגפו הימני נועדו שתי דיוויזיות חי"ר לכתר את בליטת שניי אייפל, ולכבוש את סן-וית, צומת דרכים ומסילות ברזל חשוב. הכוח העיקרי שלו, שכלל שלוש דיוויזיות פאנצר ושתי דיוויזיות חי"ר, נועד להתקדם מדרום לשניי אייפל ולחצות את שטח לוקסמבורג ולכבוש את בריסל. בהתחשב בכוחות המוגבלים שעמדו לרשותו, מנטויפל הורה לאנשיו, שבמקרה שיתקלו בהתנגדות עיקשת, יעקפו יחידות השריון את כיסי ההתנגדות בדרך לנהר מז ויותירו ליחידות החי"ר את הטיפול בהם. נוכח לוח הזמנים הקצר של המבצע, והצורך לשמור על קצב התקדמות מהיר, הייתה זו טקטיקה נכונה, אולם היא גרמה לכוחותיו של מנטויפל להותיר מאחור את העיירה בסטון, מהלך שעתיד היה להתברר כטעות חמורה.
המתקפה
ב-16 בדצמבר 1944, בשעה 05:30 בבוקר פתחו הגרמנים במתקפת הפתע בארדנים. במרכז חזית המתקפה הגרמנית תקפה ארמיית הפאנצר החמישית, בפיקוד האסו פון מנטויפל, גזרה ברוחב כ-32 ק"מ, עליה הגנו דיוויזיית החי"ר ה-106 ושני רגימנטים (110 ו-112) מדיוויזיית החי"ר ה-28. הדיוויזיה ה-106 תפסה את הקו פחות משבוע לפני פתיחת המתקפה הגרמנית, והייתה חסרת כל ניסיון קרבי, ואילו הדיוויזיה ה-28 הוצבה בארדנים כדי להתאושש מהלחימה הקשה בה השתתפה ביער הורטגן, לאחר שספגה במהלכה למעלה מ-6,000 אבדות. לכוחותיו של מנטויפל הייתה עדיפות מספרית מכריעה הן באנשים והן בציוד על המגנים האמריקאים - הם כללו 4 דיוויזיות חי"ר ושלוש דיוויזיות פאנצר בדרג הראשון של המתקפה - מול שתי דיוויזיות חי"ר שנפרסו בדלילות. המאמץ המשני של ארמיית הפאנצר ה-5 נועד להתבצע באגפה הימני (הצפוני). קורפוס החי"ר ה-66 (שכלל את דיוויזיות הפולקסגרנדיר ה-18 וה-62 בסיוע גדוד תותחי סער) נועד לכתר ולהשמיד את הכוחות האמריקאים בבליטת שניי אייפל, ולאחר מכן להשתלט על צומת הדרכים בסן-וית. המאמץ העיקרי של מנטויפל נועד להתבצע דרומה משם. קורפוס הפאנצר ה-58 וקורפוס הפאנצר ה-47 (שכללו סה"כ שלוש דיוויזיות פאנצר - ה-2 ה-116 ופאנצר להר - ושתי דיוויזיות פולקסגרנדיר - ה-26 וה-560) נועדו להשתלט על צומת הדרכים החשובה בבאסטון, ולאחר מכן לחצות את נהר מז באזור נאמור, ולנוע לכיוון צפון מערב במגמה לכבוש את בריסל.
הכיתור בשניי אייפל
הקורפוס ה-66 פתח בהפגזה ארטילרית על עמדות הדיוויזיה ה-106. ההפגזה לא גרמה נזק רב, אך הצליחה לשבש את התקשורת בין מפקדת הדיוויזיה ה-106 בסן וית, לכוחותיה הקדמיים בשניי אייפל. דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-18, שחייליה הכירו היטב את הגזרה (לאחר שנמצאו בקו החל מאוקטובר), קיבלה את התפקיד העיקרי בתוכנית המתקפה של הקורפוס. יחידות הדיוויזיה נועדו ללכוד את הכוחות האמריקאים, שהחזיקו בבליטת שניי אייפל, באמצעות איגוף כפול, כאשר שתי הזרועות של תנועת המלקחיים נועדו לחבור באזור שנברג, על נהר אור. דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-62, חסרת הניסיון, נועדה לסייע לזרוע הדרומית של תנועת המלקחיים. ביום הראשון של המתקפה הצליחו הגרמנים להשיג התקדמות מועטה בלבד, וההישג העיקרי שלהם היה התקדמות של מספר קילומטרים מדרום לשניי אייפל, לאזור וינטרספלט (Winterspelt), שניתקה את הרגימנט ה-424 של הדיוויזיה ה-106 (שהחזיק בגזרה מדרום לפירצה הגרמנית), משני הרגימנטים הנותרים של הדיוויזיה. בשעות הבוקר המוקדמות של 17 בדצמבר חידשו הגרמנים את המתקפה, לאחר שתגברו את כוחותיהם, והצליחו להבקיע את הקווים האמריקאים מצפון ומדרום לבליטת שניי אייפל. הזרוע הצפונית של תנועת המלקחיים הגרמנית, שקיבלה סיוע בלתי צפוי מטנקי הטיגר II של גדוד הפאנצר הכבד ה-506, התגברה על התנגדות קבוצת הפרשים האמריקאית ה-14, שהגנה על פרצת לוזהיים ועל האגף השמאלי של הדיוויזיה ה-106. היא כבשה את הכפר אנדלר ותפסה את הגשר על נהר אור בשנברג (Schoenberg) סביב השעה 9:00 בבוקר. במקביל חידשו הכוחות הגרמניים את התקדמותם מאזור וינטרספלט, השתלטו על הגשר על נהר אור בסטיינברוק, ואף ניסו להמשיך להתקדם מערבה לכיוון סט וית, אולם התקפת נגד של צוות קרב ב' מהדיוויזיה המשוריינת האמריקאית ה-9 הדפה אותם אל מעבר לנהר. צוות קרב ב' רצה לנצל את ההצלחה לכיבוש מחדש של וינטרספלט, אך גנרל מידלטון, מפקד הקורפוס האמריקאי השמיני, פקד עליו להיערך להגנה ממערב לנהר אור, ובכך חרץ למעשה את דינם של כוחות הדיוויזיה ה-106 בבליטת שניי אייפל. עד לשעות החשיכה של ה-17 בדצמבר חברו שתי הזרועות של תנועת המלקחיים הגרמנית באזור שנברג והשלימו את כיתור שני הרגימנטים האמריקאים (ה-422 וה-423) שהחזיקו בשניי אייפל. בשעות הבוקר של 17 בדצמבר נתן גנרל ג'ונס, מפקד הדיוויזיה ה-106, אישור נסיגה מסויג לכוחותיו בבליטת שניי אייפל, אך עקב בעיות תקשורת, מפקדי שני הרגימנטים שהחזיקו בבליטה קיבלו את פקודת הנסיגה רק בליל 17/18 בחודש, לאחר סגירת טבעת הכיתור הגרמנית. ג'ונס ידע שהדיוויזיה המשוריינת ה-7 נמצאת בדרכה לאזור סן-וית כדי לתגבר את כוחותיו, וחשב שהיא לא תתקשה לחבור לכוחות המכותרים בשניי אייפל, ולכן לא נתן לכוחותיו הוראה חד משמעית לפנות באופן מיידי את עמדותיהם ולסגת אל מעבר לנהר אור.
הלחימה על סן וית
חוסר יכולתם של הגרמנים להקצות כוחות חזקים מספיק לכיבוש צומת הדרכים החיוני בסן-וית בשלושת הימים הראשונים של המתקפה הגרמנית, נתן לפיקוד האמריקאי זמן מספיק להזרים תגבורות חזקות לאזור, ולארגן מתחם הגנה מסביב לעיר. כבר ב-16 בדצמבר הורה גנרל טרוי מידלטון, מפקד הקורפוס ה-8, לצוות קרב ב' של הדיוויזיה המשוריינת ה-9 ולגדוד הנדסה קרבית מעתודת הקורפוס, לתגבר את הדיוויזיה ה-106 ולתפוס עמדות ממזרח לסן-וית. בליל 16/17 בחודש החליט הפיקוד האמריקאי העליון לשלוח את הדיוויזיה המשוריינת ה-7 (שכללה למעלה מ-250 טנקים בינוניים וקלים) מאזור אאכן לאזור סן-וית, ועד שעות אחר הצהריים ב-17 בדצמבר הגיע עיקר כוחה של הדיוויזיה (שני צוותי קרב) לאזור לאחר מסע מזורז. גנרל ברוס קלארק, מפקד צוות קרב ב' של הדיוויזיה, קיבל לידיו את הפיקוד על הכוחות האמריקאים באזור סן-וית, שכללו את הדיוויזיה המשוריינת ה-7, צוות קרב מהדיוויזיה המשוריינת ה-9, ורגימנט הרגלים ה-424 של הדיוויזיה ה-106, שנותר מחוץ לטבעת הכיתור הגרמנית סביב שניי אייפל. עד לסוף היום ארגן קלארק את כוחותיו במערך הגנה דמוי פרסה, שהגן על המבואות המזרחיים של סן-וית. ב-19 בדצמבר הצטרף למתחם ההגנה המאולתר סביב סן-וית גם הרגימנט הצפוני (ה-112) של הדיוויזיה ה-28, שנותק משאר הכוחות של הדיוויזיה, ונדחק לכיוון צפון-מערב על ידי המתקפה של קורפוס הפאנצר ה-58 של מנטויפל.
ההתקפה הגרמנית הראשונה על מתחם ההגנה האמריקאי המאולתר בפאתי סן-וית נערכה כבר בשעות הצהריים של 17 בדצמבר, אולם נהדפה בסיוע כוחות החלוץ של הדיוויזיה המשוריינת ה-7, שתיגברו את מערך ההגנה סביב העיירה. במהלך שלושת הימים הבאים (20-18 בדצמבר) ניהלו קורפוס החי"ר ה-66 ויחידות השריון שסייעו לו שורה של התקפות כושלות במאמץ לכבוש את העיירה, אך ההתקפות נערכו על ידי כוחות קטנים למדי של רגלים ושריון, והדיוויזיה המשוריינת ה-7, בסיוע יחידות רגלים וארטילריה שפעלו תחת פיקודה, לא התקשתה להדוף אותם. הסיבות העיקריות לחוסר היכולת של הפיקוד הגרמני לרכז כוחות חזקים מספיק לצורך כיבוש צומת הדרכים החשובה היו : העובדה, שהכוחות העיקריים של דיוויזיות הפולקסגרנדיר ה-18 וה-62 היו עסוקים בסגירת טבעת הכיתור סביב כיס שניי אייפל ובחיסול הכוחות האמריקאים שנלכדו שם, ופקקי התנועה הקשים שנוצרו בדרכי הגישה המועטות לחזית, אשר עיכבו את הגעתן של יחידות הארטילריה והשריון הגרמניות. מפקד קבוצת ארמיות B, גנרל פלדמרשל ולטר מודל, דרש ממנטויפל לכבוש את סן-וית כבר ב-18 בדצמבר, ותיגבר לשם כך את כוחותיו בבריגדת הפאנצר "משמר הפיהרר", מעתודת קבוצת הארמיות, אך בגלל פקקי התנועה הכוח העיקרי של הבריגדה הגיע לאזור סן-וית רק ב-20 בחודש.
לאחר כניעת הכוחות האמריקאים בכיס שניי אייפל, התפנו דיוויזיות הפולקסגרנדיר 18 ו-62 למתקפה על סן-וית. המתקפה נועדה להתבצע ב-20 בדצמבר. אולם פקקי תנועה קשים, והקושי לקדם את הארטילריה הגרמנית, שכללה בעיקר תותחים נגררים באמצעות סוסים, בדרכים הבוציות לקרבת החזית, אילצו את הפיקוד הגרמני לדחות אותה ביממה נוספת. בשלב זה של המערכה, האחיזה בסן-וית הפכה לנטל יותר מאשר ליתרון מבחינת פיקוד בעלות הברית, משום שהכוחות שהחזיקו במתחם ההגנה סביב העיירה נמצאו בסכנת כיתור על ידי כוחות גרמניים ניידים חזקים, שהמשיכו להתקדם מצפון ומדרום לה. סן-וית הפכה למעשה לבליטה אמריקנית צרה ומאורכת בקו החזית, שהתקדם מערבה.
המתקפה הגרמנית על העיירה נפתחה לבסוף ב-21 בדצמבר בשעה 15:00, לאחר הרעשה ארטילרית עזה שנמשכה 45 דקות. כוחות חי"ר גרמניים מהדיוויזיה ה-62 הסתננו בהצלחה דרך פערים בקווים האמריקאיים מדרום לסן-וית, ובמקביל תקף השריון הגרמני את העיירה ממזרח ומצפון-מזרח לאורך הכביש משנברג. גם הפעם הובילו טנקי טיגר מגדוד הפאנצר הכבד ה-506 את המתקפה הגרמנית. הם השתמשו בפגזי תאורה כדי לסנוור את הטנקים האמריקנים המגינים, ולאחר מכן השמידו אותם. בשעה 21:00 הורה מפקד הכוח האמריקאי המגן, ברוס קלארק, לכוחותיו לפנות את העיירה ולהקים קו הגנה מאולתר במרחק קצר ממערב לה. הגרמנים השתלטו על סן-וית, ובזזו את הציוד והאספקה שהאמריקאים נטשו מאחור, אך פקקי תנועה כבדים, שנוצרו ברחובות העיירה, מנעו מהגרמנים לנצל את הצלחתם לצורך מרדף אחרי האמריקאים הנסוגים. קרב ההשהיה המוצלח שניהלו הכוחות האמריקאים סביב סן-וית, הצליח לעכב את ההתקדמות הגרמנית בגזרה זו במשך חמישה ימים, ולמנוע מהם את השימוש בצירי התנועה החיוניים שעברו דרך העיירה. סן-וית שימשה למעשה כשובר גלים, שתיעל את ההתקדמות הגרמנית, ואילץ את הכוחות הגרמניים לנוע משני עבריה. במהלך שלושת הימים הבאים (24-21 בדצמבר) אילצה ההתקדמות של כוחות שריון גרמניים חזקים (שכללו גם שתי דיוויזיות פאנצר מקורפוס הפאנצר אס אס ה-2, שהועברו תחת פיקודו של מנטויפל), את מת'יו רידג'וויי, מפקד הקורפוס המוטס האמריקאי ה-18 (שקיבל את הפיקוד על הגזרה, כולל על הכוחות שהחזיקו באזור סן-וית, ב-20 בדצמבר) לפנות גם את קו ההגנה החדש שתפסו כוחותיו ממערב לסן-וית, ולסגת לקו הגנה ממערב לנהר סאלם.
סלאח
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ז'ואו דה נובה
ז'ואו דה נובה (בפורטוגזית: João da Nova) נולד בערך 1460 במקדה, נפטר ב־16 ביולי 1509 בקוצ'ין, הודו) היה חוקר האוקיינוסים בשירות פורטוגל. לזכותו כמגלה איי אסנשין ואיי סנט הלנה.
האי ז'ואן דה נובה, בתעלת מוזמביק, נקרא על שמו. אטול פרקר (באיי סיישל) נקרא במשך זמן רב, כאיי ז'ואו דה נובה. לעיתים נהוג לחשוב שאיי אגאלגה (באוקיינוס ההודי) נקראו גם על שמו אף על פי שהוא מעולם לא ביקר בהם.
ביוגרפיה
ז'ואו דה נובה נולד למשפחה אצילית במקדה שבגאליסיה, אז ממלכה מכוננת של כתר קסטיליה בצפון מערב חצי האי האיברי. נובה נשלח על ידי משפחתו לפורטוגל, שם הוא גדל, כדי להימלט מהמאבקים בין הפלגים האריסטוקרטים המכונים "מלחמות אירמנדיניו". הוא גם היה ידוע בשם ז'ואו גאלגו. בשנת 1496 הוא מונה לראש העיר של ליסבון על ידי המלך מנואל הראשון.
מסע ראשון להודו
ב־9 או 10 במרץ 1501 יצא ז'ואו דה נובה כמפקד המשלחת הפורטוגלית השלישית להודו, והוביל צי של ארבעה כלי שיט קטנים ביוזמה פרטית משותפת של פלורנטין ברטולומאו מרציוני ופורטוגזית דה אלווארו, מברגאנזה. במאי 1501, מאמינים כי נובה ראה את אי אסנשן בדרום האוקיינוס האטלנטי. לאחר שהכיף את כף התקווה הטובה, הוא אמר שגילה את מה שכונה מאז האי דה נובה בתעלת מוזמביק.
בהגיעו להודו, הקים נובה עמדת סחר והשאיר אחריו נציג, מטעם הקונסורציום הפרטי מרציוני-ברגנזה, ולא הכתר הפורטוגזי. ב -31 בדצמבר 1501, הצי הקטן של ז'ואו דה נובה התעמת עם הצי השליט ההודי של קליקוט בקרב מחוץ לנמל קננור, הקרב הימי הפורטוגזי הראשון באוקיינוס ההודי. כמה היסטוריונים העלו על דעתם כי נובה (או אחד מקברניטיו) אולי ביקר בציילון בשלב כלשהו בנסיעה זו, ארבע שנים לפני הביקור הפורטוגזי הראשון שתועד רשמית על ידי ד. לורנסו דה אלמיידה בשנת 6–1505.
הארמדה של נובה עזבה את הודו בינואר 1502. בשובו, גילה נובה את האי הדרומי באוקיינוס האטלנטי סנט הלנה ב־21 במאי 1502, יום החג של הלנה מקונסטנטינופול. מאמר שפורסם בשנת 2015 סקר את תאריך הגילוי ומציע כי כבר יאן הויגן ואן לינשוטן היה ככל הנראה הראשון (בשנת 1596) שהצהיר כי האי נקרא כך מכיוון שהוא נמצא ב־21 במאי. מאחר שישנם הבדלים בין לוחות השנה הנוצריים באותה תקופה, לא ברור על פי איזה לוח נקבע השם - התאריך האורתודוקסי או הפרוטסטנטי.
עם זאת, הפורטוגזים מצאו את האי שני עשורים לפני תחילת הרפורמציה והקמת הפרוטסטנטיות, ולכן לא ייתכן שהאי נקרא כך מכיוון שהוא נמצא ביום החג הפרוטסטנטי. תאריך גילוי אלטרנטיבי ב־3 במאי ביום החג הקתולי שחגג את מציאת הצלב האמיתי על ידי סנט הלנה בירושלים, כפי שצוטט על ידי אודוארדו דוארטה לופס בשנת 1591 ועל ידי סר תומאס הרברט בשנת 1638 שהוא מוצא אמין יותר מבחינה היסטורית מהתאריך הפרוטסטנטי של 21 במאי. המאמר מציין כי אם דה נובה גילה את התגלית ב־3 במאי 1502, ייתכן שלא היה קורא לאי אילה דה ורה קרוז (אי הצלב האמיתי) מכיוון שפדרו קברל כבר הקצה את אותו שם לקו החוף הברזילאי, שהוא חשב שהוא אי גדול, ב־3 במאי 1500.
1505-6
ב־5 במרץ 1505 נובה התחיל בהפלגה נוספת להודו כקפטן של האונייה "פלור דה לה מאר" בארמדה ההודית הפורטוגזית השביעית בפיקודו של פרנסיסקו דה אלמיידה, המשנה למלך פורטוגל בהודו. נובה קיבל תעודה מהמלך שהעניקה לו דרגה גבוהה ופיקוד של צי החוף ההודי. במזרח אפריקה, הארמדה כבשה את קילווה והמשיך לכיבוש מומבסה.
לאחר חציית האוקיינוס ההודי, הארמדה בילתה זמן מה בהקמת מבצרים ופשיטה על נמלים, לפני שבסופו של דבר הגיע לקוצ'ין באוקטובר. שם חנך פרנסיסקו דה אלמיידה את כהונתו כמשנה למלך בהודו הפורטוגזית, אך סירב לאפשר לז'ואו דה נובה להיות המפקד הראשי של צי הסיור בחוף ההודי. אלמיידה טען שה"פלור דה לה מאר" הייתה אונייה גדולה מכדי להיכנס אל לגונות החוף ההודיות ולכן אינו מתאימה כספינת סיור. אלמיידה הציע לז'ואו דה נובה את האפשרות לעבור לקרוול, ולתת את "פלור" לפיקוד קברניט אחר, אך נובה בחר להחזיר אותה לליסבון בעצמו. לאחר מכן מינה אלמיידה את בנו, לורנצ'ו דה אלמיידה, כמפקד הסיור.
עם עזיבתו את הודו בפברואר 1506, התגלו חורים בגוף הספינה "פלור דה לה מאר" והייתה דליפה בגוף הספינה. הדבר היה ליד זנזיבר, ונובה נאלץ לעצור לתיקונים באיי תעלת מוזמביק. את שמונת החודשים הבאים הוא בילה בתיקון הספינה, וכן התעכב בגלל מחלות ורוחות מנוגדות.
1507
הוא עדיין היה תקוע עם ספינתו הדולפת בפברואר 1507, אז הגיעה הארמדה השמינית, בפיקודו של טריסטאו דה קונחה, לאי מוזמביק. קונחה עזר להשלים את התיקונים, העביר את המטען לאונייה שהפליגה לליסבון וסיפח את נובה ואת פלור דה לה מאר לצי שלו בדרך להודו.
מלבד התסכולים שלו עצמו, נובה שמע את סיפורי קברניטי הסיור על העושר בהודו. הודו נראתה בעיניו אפשרות הרבה יותר אטרקטיבית מהגבעות המדבריות של ערב שהוקצו להם לסיור. באוגוסט – ספטמבר 1507 הוביל אלבוקרקי את החוליה הקטנה שלו למפרץ עומאן והחל לפשוט על רצף של ערי חוף - קוריאט, מוסקט - וסימן את כוונתו להמשיך בדרך זו לאורך כל החוף הערבי עד מעבר למיצר הורמוז.