cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רצח בעיניים
רצח בעיניים (באנגלית: A View to a Kill) הוא הסרט הארבעה עשר בסדרת סרטי ג'יימס בונד והשביעי והאחרון בו כיכב רוג'ר מור כג'יימס בונד. אף על פי שכותרת הסרט לקוחה מסיפורו הקצר של איאן פלמינג "From a View to a Kill", הרי שלמעשה זהו הסרט השלישי בסדרה אחרי המרגלת שאהבה אותי, ואוקטופוסי שהתסריט שלו הוא מקורי לחלוטין.
מפיקי הסרט הם אלברט ברוקולי ומייקל וילסון, שגם כתב את התסריט יחד עם ריצ'רד מייבאום.
שיר הנושא של הסרט הוא "A View to a Kill" של דוראן דוראן. השיר, שהופיע בפסקול הסרט, הפך לאחד השירים המצליחים של שנות השמונים.
עלילה
בתחילת הסרט ג'יימס בונד (רוג'ר מור) מסתנן לבסיס מחקרים סובייטי בסיביר כדי לקחת שבב מחשב מגופתו של הסוכן 003 שנרצח על ידי הרוסים בניסיון לחדור לתוך המתחם. בונד משיג את השבב אך מתגלה על ידי אחד השומרים, ג'יימס מצליח להימלט מהמתחם באמצעות גלישת סקי ונכנס לצוללת בריטית שם הוא נוסע יחד עם סוכנת נוספת לכיוון אלסקה.
מאוחר יותר בלונדון Q מאמת בין שבב שלו עם השבב שג'יימס השיג ומגלה ששבבים אלה נוצרו על ידי תעשיין אנגלי צרפתי בשם מקס זורין (כריסטופר ווקן) אשר גר בצרפת. ג'יימס נוסע לצרפת לתחרות סוסים, שם הוא פוגש את איש הקשר שלו - סר גודפרי טיבט (פטריק מקני), ובינתיים במהלך התחרות כולם מופתעים שסוסו הנחות של זורין פגסוס מצליח לנצח בתחרות.
ג'יימס פוגש במסעדה במגדל אייפל את הסוכן הצרפתי אשיל אוברגיין שמגלה לו כי זורין עורך תערוכה של מכירת סוסים באורוות ההרבעה שלו, בינתיים מיידי (גרייס ג'ונס) המאהבת של זורין המשמשת גם כרוצחת בארגונו מתגנבת לתא העליון בזמן שאיש שם מטיס פרפרים ברחבי האולם כחלק ממופע. מיידי מכה אותו ושולחת פרפר המצויד בחץ עם ציאניד ורוצחת בעזרתו את אוברגיין, ונמלטת ממגדל אייפל באמצעות צניחה עם מצנח. בונד רודף אחריה ברחובות פריז אך היא לבסוף מצליחה להימלט.
ג'יימס וטיבט באים לאורוות של זורין בזהותו של סין גון סמייט ומשתכנים שם. ג'יימס גם מגלה שזורין נתן המחאה בסך 5 מיליון דולר לבחורה אמריקאית. ג'יימס וטיבט חודרים למעבדה הסודית של זורין ומגלים שהמדען קארל מורטנר מזריק לסוסים את השבבים אשר מסוגלים להפעיל את ההורמונים של הסוסים באמצעות שלט קטן ובכך הסוסים מסוגלים להגביר את מהירותם.
זורין חושד בסין גון סמייט וקורא לו למשרדו לראיון, שם באמצעות מצלמה מתוחכמת מגלה את זהותו של הסוכן הבריטי. בינתיים מיידי חודרת למכונית של טיבט והורגת אותו בזמן שהמכונית נוסעת בתוך מנהרת שטיפה בתחנת דלק. זורין מתחרה עם ג'יימס בתחרות סוסים ומפעיל את השבב שהוזרק לסוסו של ג'יימס. לבסוף הוא תופס ומעלף את ג'יימס ומטביע אותו עם המכונית של טיבט באגם ובכך סבור שג'יימס מת.
זורין מבשר לגנרל גוגול (וולטר גוטל) שהוא לא מחשיב את עצמו כסוכן ק.ג.ב יותר. בהמשך הוא דן עם השותפים שלו על הקמת פרויקט "מיין סטריירק" שמטרתו היא להטביע את עמק הסיליקון שבקליפורניה ובכך יוכל לפתח את עסק השבבים שלו.
ג'יימס נוסע בעקבות זורין לסן פרנסיסקו וכורת ברית עם סוכן ה-CIA צק לי (דייוויד ייפ). ג'יימס חודר לתחנת קידוח הנפט של זורין במפרץ המזרחי המנוהל על ידי הגאולוג בוב קונלי. במהלך הריגול סוכן ק.ג.ב שבא לגלות עבור גנרל גוגול מה זורין זומם ולפוצץ את אזור הקידוח נתפס על ידי מיידי ונאלץ לנטרל את הפצצה שהוא הטמין. לאחר מכן, זורין משליך אותו אל מותו לתוך צינור השאיבה, שם גופו נקרע לגזרים על ידי טורבינה מסתובבת. סוכנת נוספת בשם פולה איבנווה מצליחה לברוח עם קלטת המתעדת את תכנון זורין. היא נתפסת לבסוף על ידי ג'יימס אשר מצליח לפתות אותה ולהחליף בין הקלטות.
למחרת, ג'יימס נפגש עם מר' האו האחראי על מחלקת הנפט של קליפורניה, שמסביר לו על הסיבה שבגללה זורין שואב מי ים עם צינורות הנפט. שם הוא עוקב אחרי המזכירה של האו סטייסי סאטון (טניה רוברטס) לביתה ומציל אותה מאנשי זורין. ג'יימס (בזהות של העיתונאי ג'יימס סטוק) מתחקר אותה ומגלה שזורין לקח ברמאות את חברת הנפט של אביה ונתן לה את הצ'ק של 5 מיליון דולר על מנת שתבטל את התביעה נגד הארגון שלו.
למחרת סטייסי מפוטרת מעבודתה על ידי האו בזמן שנסתה להסביר לו את המזימה של זורין, צק לי הבטיח לסייע לשניים, אך נהרג בג'יפ שלו על ידי מיידי בזמן שהוא היה בדרכו ליצור קשר בוושינגטון.
בבוקר ג'יימס וסטייסי חודרים למכרה בתחפושת של עובדי המכרה. הם מגלים שזורין הטמין באזור השבר חומרי נפץ ושמטרתו הראשונית היא לפתוח חיבור בין האגם לשבר. התכנון השני הוא לפוצץ כמות ענקית של חומרי נפץ, ובאמצעות כך ליצור רעידת אדמה חזקה שתיצור גאות שתגרום להצפת העמק. זורין מאתר את השניים אך הם מצליחים להימלט. זורין בוגד בקונלי ובאנשים שלו בכך שמפעיל את הפצצה שתפתח את החיבור בין האגם לשבר ובכך המים של האגם מציפים את המכרה וגורמת למותם של רוב אנשי זורין. בנוסף על כך, זורין ועוזרו סקרפין (פטריק בושו) הורגים את אנשי קונלי כדי לשמור על הרווח מהצלחת התוכנית לעצמם. לאחר מכן שניהם נמלטים מהמכרה ועולים לאוויר באמצעות ספינת האוויר שלהם.
מיידי שנבגדה מסייעת לג'יימס ולסטייסי להוציא את הפצצה מאזור השבר, אך מעצור היד של העגלה שעליה הניחו את הפצצה נהרס. מיידי לוחצת על מעצור היד כדי שהעגלה תצא מהמכרה מטווח השבר ולבסוף מתה בעקבות הפיצוץ של הפצצה.
בעקבות הריסת התוכנית שלו, זורין חוטף את סטייסי לתוך ספינת האוויר. ג'יימס קופץ על חבל העגינה וזורין מורה לסקרפין לטוס לעבר גשר הגולדן גייט כדי להרוג את ג'יימס. הוא מצליח לקשור את החבל לגשר ועוצר את הספינה. ג'יימס נאבק עם זורין על הגשר ומצליח להפיל אותו היישר למותו. הוא מחלץ את סטייסי מהספינה וד"ר מורטנר מנסה להשליך דינמיט לעברם אך גיימס קורע את החבל וגורם לספינה לעשות עיקול חד אשר גורם לדינמיט להתפוצץ בתוך בספינה, שם נהרגים מורטנר וסקרפין.
הפקה
הסרט הופק על ידי אלברט ברוקולי ומייקל וילסון, שלקח חלק בכתיבת התסריט יחד עם ריצ'רד מייבאום. צילומי האולפן נערכו בלונדון, ושאר ההפקה נערכה באיסלנד, שווייץ, צרפת וארצות הברית. הצילומים החלו ב-23 ביוני 1984 באיסלנד. המוזיקה בסרט הולחנה על ידי ג'ון בארי והוקלטה באולפני EMI. שיר הנושא נכתב על ידי בארי והוקלט על ידי להקת דוראן דוראן.
בסוף כתוביות הסיום של הסרט הקודם בסדרה, אוקטופוסי, במהלך הכתובית "ג'יימס בונד ישוב בסרט...", שם הסרט הבא מופיע בתור "מרצח בעיניים" ("From a View to a Kill"), כשמו של הסיפור הקצר המקורי של פלמינג. הכתובית שונתה מאוחר יותר.
כאשר חברה עם שם דומה ל'זורין' (תאגיד זוראן, the Zoran Corporation) התגלתה בארצות הברית, נוספה כתובית הצהרה (Disclaimer) בתחילת הסרט כי הדמות של 'זורין' והתאגיד הנושא את שמו, אינם מרמזים לאף אדם או חברה בעולם האמיתי. זהו סרט בונד הראשון בו מופיעה הצהרה כזו (ב-007 באזור המסוכן מופיעה כתובית הצהרה על השימוש בסמל הצלב האדום).
זהו הסרט השלישי בסדרה שבוים על ידי ג'ון גלן, והאחרון שבו מופיעה לואיס מקסוול כמיס מניפני.
הפצת הסרט וביקורות
"רצח בעיניים" היה הסרט הראשון בסדרה שהקרנת הבכורה שלו התקיימה מחוץ לבריטניה. ההקרנה התקיימה ב-22 במאי 1985 בהיכל האמנויות היפות בסן פרנסיסקו. הבכורה הבריטית התקיימה כשלושה שבועות לאחר מכן בלונדון. עד שנת 1990 הסרט הרוויח 152.4 מיליון דולר ברחבי העולם עם 50.3 מיליון דולר בארצות הברית לבדה. למרות ההצלחה המסחרית והמועמדות לפרס גלובוס הזהב על השיר הטוב ביותר, הסרט זכה לביקורות גרועות מהמבקרים. רוג'ר מור בעצמו לא אהב את הסרט מחמת גילו המתקדם. לעומת זאת כריסטופר ווקן זכה לשבחים בשל גילום "הנבל הקלאסי של סרטי בונד". האתר Rotten Tomatoes נתן ציון של כ-36% לסרט, שיא שלילי בסדרה.
אלברט ברוקס
אלברט לורנס ברוקס (באנגלית: Albert Lawrence Brooks; ב-22 ביולי 1947) הוא שחקן קולנוע, קומיקאי ותסריטאי יהודי-אמריקני, היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1987 על תפקידו בסרט "משדרים חדשות".
קורות חיים
נולד בשם אלברט לורנס איינשטיין (Albert Lawrence Einstein) בבוורלי הילס, לשחקנית והזמרת היהודייה ת'למה לידס והקומיקאי היהודי הארי איינשטיין. אחיו הם קליף, הקומיקאי זוכה שני פרסי האמי בוב איינשטיין והתסריטאי צ'ארלס איינשטיין שנפטר ב-2007. גדל בסביבתם של אנשי בידור בדרום קליפורניה ולמד ב"תיכון בוורלי הילס". למד ב"אוניברסיטת קרנגי מלון" שבפיטסבורג במשך כשנה ונשר במטרה להתעמק יותר בקריירה כקומיקאי. שינה שם משפחתו והתחיל את דרכו בהופעות סטנד-אפ שפרסמו אותו והעניקו לו הזמנות לתוכניות טוק שואו רבות בשנות ה-60. הוציא שני אלבומי הופעה קומיים מוצלחים, שאחד מהם אף היה מועמד לפרס גראמי.
לאחר ההצלחה כקומיקאי פנה ברוקס לתחום המשחק, לא לפני שביים ב-1975 חמישה סרטים קטנים. ב-1976 הופיע לראשונה בסרט מסחרי, "נהג מונית" של מרטין סקורסזה בתפקיד טום. לאחר מכן ביים ברוקס שלוש קומדיות: "חיים אמיתיים", "רומנטיקה רומנטית" ו"אבודים באמריקה" והופיע בהם בתפקיד הראשי. השתתף בתור הנהג בפרק הראשון בגרסה הקולנועית לסדרה "אזור הדמדומים".
ב-1987 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בדרמה הקומית של ג'יימס ברוקס "משדרים חדשות" בתור כתב הטלוויזיה ארון אלטמן. ב-1991 ביים וכתב את הסרט "נחיה ונאהב" (Defending Your Life) ושיחק בתפקיד הראשי לצידה של מריל סטריפ אותה ליהק, וב-1996 ביים את הדרמה הקומית "אמא" וגילם את סופר ספרי המדע בדיוני המצליח ג'ון הנדרסון. ב-1998 שיחק בקומדיית הפשע של סטיבן סודרברג "רומן לא חוקי" בתור איש העסקים ריצ'רד ריפלי ודיבב את הנמר ג'ייקוב בקומדיה "ד"ר דוליטל". ב-1999 ליהק את שרון סטון, ג'ף ברידג'ס ואנדי מקדואל לדרמה בבימויו "המוזה" שם שיחק ברוקס את התסריטאי המצליח סטיבן פיליפס. ב-2003 התפרסם ברחבי העולם כשדיבב את מארלין אביו של הדג נמו בסרט האנימציה שובר הקופות "מוצאים את נמו", שיחק בתפקיד הראשי בקומדיה "מתחתנים עם ההורים" בתור ג'רי פייזר מומחה ברפואת רגליים ואביה של מליסה. ב-2007 דיבב את איש העסקים הרשע האנק סקורפיו בסרט האנימציה המצליח "משפחת סימפסון" המבוסס על הסדרה המפורסמת משנות ה-90 בה דיבב גם כן מגוון של דמויות. ב-2008 הופיע בשישה פרקים בסדרה "העשב של השכן".
חייו האישיים
ברוקס נשוי לאמנית קימברלי שליין לזוג שני ילדים.
קוקוטה דפורטיבו
קוקוטה דפורטיבו פוטבול קלוב (בספרדית: Cúcuta Deportivo Fútbol Club) היא קבוצת כדורגל מהעיר קוקוטה שבקולומביה. משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון חנרל סנטנדר ומדי הקבוצה הם אדום-שחור, מה שזיכה אותם בכינוי Los Rojinegros (האדומים-שחורים). הקבוצה נחשבת לאחת ההיסטוריות בקולומביה והוקמה ב-10 בספטמבר 1924. הישגה הגדול ביותר היה תואר האליפות בו זכתה בטורניר הקלאוסורה 2006. משחק הדרבי (ספורט) של המועדון הוא מול קבוצת אתלטיקו בוקרמנגה, הדרבי של מחוז סנטנדר (קולומביה) שנקרא גם הדרבי של מזרח קולומביה. בתחילת דרכם שיחקו בקבוצה שחקנים שבעתיד הפכו לשחקנים בולטים במדינה כמו פאוסטינו אספרייה, ארנולדו איגוארן ואלביירו אוסוריאגה.
בעקבות קשיים כלכליים אדירים וחובות כבדים לשחקניה, נשלל מהקבוצה הרישיון שלה וב-25 בנובמבר 2020 החליטה הדימאיור ברוב של 31 קולות מתוך 35 שפעילותה של הקבוצה תופסק לאלתר.
היסטוריה
הקבוצה הצטרפה לליגה המקצוענית ב-1950 ורשמה את ניצחון הבכורה שלה על קבוצת ספורטינג דה ברנקייה 1–2. לפי עיתונאים שסיקרו את המשחקים באותה התקופה, קרוב ל-10,000 אוהדים היו באצטדיון ובאו לראות את הכוכבים הגדולים שהחתימה הקבוצה, רובם מאורוגוואי. יש לזכור שאז לא הוגבלה הליגה בחוקי פיפ"א ולכן יכלו להחתים שחקנים ללא הגבלה. כעבור שנה אף החתימו שני שמות מ הגדולה שזכתה במונדיאל 1950, שוברט גמבטה ואאוסביו טחרה. באותה שנה סיימה במקום השלישי מתוך 18 קבוצות. הקבוצה אף הוזמנה לטורניר לכבוד פתיחת אצטדיון אטאהואלפה שבקיטו, טורניר שבו סיימה כזוכה. ב-1952 ו-1953 חוותה משבר כלכלי גדול, שמנע מהקבוצה להשתתף בטורניר של 1954. ב-1955 חזרה לליגה וסיימה במקום השמיני. הישגה הטוב ביותר באותם ימים היה ב-1964, כאשר סיימה כסגנית האלופה, עם נקודה אחת פחות ממיונאריוס.
ירידת ליגה וזכייה באליפות היסטורית
החל משנת 1985 למעט עונה אחת ב-1988, קוקוטה נאבקה מדי עונה בתחתית והצליחה להחלץ מירידה פעם אחר פעם, עד שבשנת 1995 ירדה לבסוף לליגה השנייה. לאחר עונה אחת, זכתה באליפות הליגה השנייה וחזרה לליגה הבכירה, אך בסוף עונת 1997 שוב ירדה ליגה. ב-1998 הייתה קרובה לרדת לליגה השלישית, כשסיימה עם אותו מספר נקודות כמו ריאל פלורידבלנקה, שירדה בסוף עקב יחס שערים גרוע יותר. בשנת 1999 רשמה את עונתה הגרועה בהיסטוריה שכללה שני ניצחונות ו-13 הפסדים ב-20 משחקים, כולל הפסד של 1–9 לדפורטיבו ריונגרו. הקבוצה סיימה אחרונה והייתה אמורה לרדת לליגה השלישית, ליגת החובבנים, אך מכיוון שהייתה חברה בדימאיור, נשארה בליגה. ב-2005 תחת הדרכתו של המאמן אלברו דה חסוס גומס, זכתה קוקוטה באליפות הליגה השנייה וחזרה שוב לליגה הראשונה.
החזרה של קוקוטה לליגה הבכירה הייתה טובה מעל המצופה וכבר בטורניר האפרטורה סיימה במקום השני בטבלה הרגילה ובמקום השני בטבלת הפלייאוף אחרי דפורטיבו פאסטו כדי להחמיץ את ההעפלה לגמר במעט. בטורניר הפינאליססיון סיימה קוקוטה במקום השישי את הטבלה הסדירה והעפילה לפלייאוף לבית שכלל את אינדפנדיינטה מדיין, מיונאריוס ואתלטיקו וילה. קוקוטה הגיעה למחזור האחרון ביתרון נקודה על מיונאריוס וביתרון 3 על מדיין שהתמודדו ביניהם. בעוד קוקוטה לא הצליחה לנצח בביתה את אתלטיקו וילה וסיימה בתיקו 0-0, למזלה מיונאריוס הובסה 0–4 באצטדיון אטנאסיו חירארדוט ובעצם נתנה לקוקוטה את האפשרות להעפיל לגמר ראשון בתולדותיה מול דפורטס טולימה. ב-17 בדצמבר ניצחה קוקוטה 0–1 באצטדיון חנרל סנטנדר משער של רודריגו סראס וכעבור שלושה ימים באצטדיון מנואל מוריו טורו הסתיים המשחק בתיקו 1-1 כאשר מקנלי טורס משווה בדקה ה-77 ונותן את התואר לעולה החדשה. את הקבוצה אימן חורחה לואיס פינטו ובין השמות הבולטים היו מקנלי טורס, רובינסון ספאטה, בלאס פרס, צ'ארלס קסטרו ורוברטו בובאדייה.
הגעה לחצי גמר הקופה ליברטדורס
פינטו אומנם לא נשאר ואת מקומו תפס המאמן חורחה לואיס ברנל, אבל הבסיס ברובו נשאר וקוקוטה העפילה לקופה ליברטדורס. היא שובצה לבית 3 הקשה שכלל את דפורטס טולימה, גרמיו וסרו פורטניו. הסיבוב הראשון לא היה מוצלח וקוקוטה סיימה פעמיים בתיקו 0-0 מול טולימה בבית ומול גרמיו בחוץ וסיימה בתיקו 1-1 מול סרו שוב באצטדיון חנרל סנטנדר. כשהקבוצה נלחמת על ההעפלה, הגיע סיבוב שני שהתחיל עם הפסד חוץ בפרגוואי לסרו 1-2, המשיך עם ניצחון ביתי על גרמיו 1-3 ובמחזור האחרון ניצחון חוץ הירואי 3–4 על טולימה. בשמינית הגמר היא הפכה לקבוצה הקולומביאנית הראשונה שמדיחה קבוצה מקסיקנית בליברטדורס, אחרי ניצחון 3–5 בסיכום שני המשחקים על טולוקה. ניצחון 1–5 בבית והפסד 0–2 במקסיקו העלו את קוקוטה לרבע הגמר, שם חיכתה נסיונל. במשחק הראשון בבית ניצחה קוקוטה 0–2 משערים של מקנלי טורס ובלאס פרס ובמשחק הגומלין סיימה בתיקו 2-2 משערים של רובן דריו בוסטוס ולאונרד פאחוי. המשוכה בחצי הגמר כבר הייתה קשה מאוד, בוקה ג'וניורס. למרות זאת, קוקוטה הדהימה את היבשת כאשר ניצחה באצטדיון חנרל סנטנדר 1-3 במשחק הראשון שני משערים של פרס ועוד אחד ל בוסטוס, אבל במשחק הגומלין ששוחק תחת ערפל כבד, הביסה בוקה את הקולומביאנים 0–3 והעפילה לחצי הגמר. זו הייתה שנה מצוינת לקוקוטה שהגיעה באפרטורה ובפינליססיון לשלב הפלייאוף, שם הודחה, אבל לאורך כל השנה שמרה על הביתיות שלה כשלא הפסידה וא פעם אחת.
עשור של חוסר יציבות
בשנת 2013 המועדון היה בקריסה שגם גרמה למספר שחקני מפתח לעזוב. קוקוטה חוותה שנה קשה ואף על פי שנאבקה בתחתית, הצליחה להמלט מהמקום המוביל לליגה השנייה בזכות ניצחון במחזור האחרון 0–1 על אתלטיקו נסיונל וקיבלה הזדמנות במשחקי ההישרדות מול פורטלסה. במשחק הראשון בחוץ הפסידה 0–2 ובגומלין ניצחה 0–1, מה שכאמור לא הספיק לה להישאר בליגה. בשנת 2014 רשמה עונה טובה בליגת המשנה, אך לא הצליחה להעפיל לליגה הבכירה כאלופה באחד הטורנירים. מאחר שהדימאיור החליטה להגדיל את מספר הקבוצות מ-18 ל-20 בליגה הבכירה, שוחק טורניר מיוחד עם "הקבוצות ההיסטוריות" בקולומביה (קבוצות שלהן מסורת ארוכה בליגה הבכירה) וקוקוטה קיבלה הזדמנות נוספת. היא שובצה לבית שכלל את דפורטס קינדיו, אתלטיקו בוקרמנגה וריאל קרטחנה. שני ניצחונות על קרטחנה (0-3) ובוקרמנגה (0-2) הביא את הקבוצה למשחק שלישי ומכריע מול קינדיו, שגם לה היו 6 נקודות אך יחס שערים פחות טוב. המשחק הסתיים בתיקו 3-3 וקוקוטה חגגה העפלה לליגה הראשונה ביחד עם קורטולואה.
הפסקת פעילותה
בעקבות משבר הקורונה נקלעה הקבוצה לחובות כלכליים כבדים מאוד, מה שגרם לכך שמשרד הספורט הקולומביאני שלל ממנה את הרישיון. משחקיה של להקבוצה הופסקו כאשר נותרו שני מחזורים לסיום עונת 2020 ויריבותה זכו בניצחונות טכניים. בישיבה שקיימה מנהלת הליגה ב-25 בנובמבר החליטו 31 מתוך 35 הנציגים להצביע על הפסקת פעילותו של המועדון וסילוקו משתי הליגות המקצועניות במדינה.
הסמל
הסמל של הקבוצה לא שונה יותר מדי פעמים מאז שהוקמה ב-1924. ברוב השנים מדובר בסמל שצורתו יין-יאנג בצבעים אדום-שחור עם האותיות C ו-D המרכיבים את שם המועדון. ב-2006 כאשר זכה המועדון באליפות הראשונה שלו, שונתה צורת הסמל לגמרי ונוסף כוכב מעליו לכבוד התואר. למרות זאת, הסמל החדש החזיק מעמד שנתיים עד שהמועדון חזר לסמל הרגיל רק עם כוכב מעליו, מ-2009 ועד 2015. החל מה-2016 ועד היום, הקו העקום המפריד בין האותיות C ו-D הפך לקו ישר, ועם קו חיצוני המקיף את העיגול וכן כוכב מעליו.
אצטדיון
הקבוצה משחקת באצטדיון חנרל סנטנדר שנקרא על שמו של הגנרל פרנסיסקו דה פאולה סנטנדר, שהיה איש צבא שנלחם לצד סימון בוליבר לשיחרורה ועצמאותה של קולומביה. האצטדיון נבנה ב-1948, כשנה לפני שהמועדון הפך למקצועני. בשנת 2007 הורחבה תכולת האצטדיון מ-21,000 מקומות ל-42,000. בשנת 2017 לא שיחקה הקבוצה באצטדיון עקב חילוקי דעות בין ראשי הקבוצה לראשי המחוז.
קהל גראנדה בבוקרשט
קהל גראנדה בבוקרשט (בלדינו: Cahal Grande, Cal Grande או Sinagoga Mayor) היה בית הכנסת הספרדי הגדול של בוקרשט, המכונה גם "קהל קדוש גדול" (ברומנית: Templul Mare Spaniol) היה ממוקם בשכונת וקרשט, המאוכלסת ביהודים, ברחוב נגרו וודה לשעבר מס. 12 (Strada Negru Vodă), בבוקרשט. במקום שבו שכן בית הכנסת נמצאים כיום בנייני מגורים.
היסטוריה
הביניין שוקם בשנת 1853 בסגנון מורי, שכלל מוטיבים מושאלים מבית הכנסת אל טרנסיטו בטולדו. בחנוכת הבית המשוקם בחודש מאי 1853, נשא תפילה מיוחדת בשפות רומנית ולדינו הרב משה יצחק אלמולי המכונה "קונורטה". הוא ברך לרגל האירוע את שליט ולאכיה באותה תקופה, הנסיך בארבו שטירביי..
בית הכנסת עבר בשנת 1890 שיקום נוסף לפי תוכניות האדריכל הרומני גאורגה צ'רקז. בשנת 1892 נוסף אליו חדר דרומי קטן ועוד ענף מסופח לקיר הצפונית.
בשנת 1891 צויד בית הכנסת עם עוגב גדול "ריגר ייגרדורף" שהובא מלייפציג ועבודת הקודש לוותה במהלך השנים בצלילי מקהלה בניצוחו של המלחין אברהם לוי איבלה, הזמר טנור אלברטו דלה פרגולה, והמנצח יוזף רוזנשטק מהאופרה הרומנית.
בשנת 1938 עבר בית הכנסת קהל גראנדה שיפוץ שנוהל על ידי האדריכל אנג'לו אלמלך והמהנדס סילביו בז'רנו.
ב-21 בינואר 1941 בית הכנסת הוצת על ידי פורעים "לגיונרים". הבניין ניזוק קשות, וכל תכולתו – ספרי תורה, מסמכים, ספרים וכלי קודש מכסף, נהרסה. בשנת 1955 שרידי הבניין נחרבו על ידי השלטונות.
אפיוניו האדריכליים
בית הכנסת נבנה בסגנון אקלקטי, בעל מבנה בזיליקלי בדומה לבתי כנסת רבים בעיר. היה ניצב על מתאר מרובע. חלונותיו היו בסגנון רומנסקי. מעל הבימה הייתה כיפה עם פתחים למעבר האור. בחזית נמצאה חצר רחבה. מעל הפרוזדור בכניסה הייתה קומת עזרת הנשים. באולם הגדול שכלל שלוש ספינות היו שורות –שורות של ספסלים שהפסיקו במרחק מסוים מהקיר המזרחי שלידו היה ארון הקודש. הרצפה הייתה עשויה מאבן מרובעת.
התקרה והקירות היו מכוסים בציורי קיר (פרסקו), ערבסקים, קישוטי סטוקו ואחרים בצבעי זהבהב, ארגמן וכחול כהה. הנברשות, המנורות, הכתרים, המפות והפרוכת היו רקומים עם חוטי זהב. בית הכנסת היה מרוהט בשפע, מצויד בכורסאות מעץ אגוז ושטיחים פרסיים. שני הצריחים הצדדיים והחזית ופרונטונים עוצבו בהשפעה מורית. היסודות הנאוקלאסיים בלטו במפרצים עם עמודים, בקשתות שבמרכז, בחלונות היחידים ובצמדים, בקיר המזרח.
קהילת בית הכנסת
הרב הראשון של בית הכנסת היה אליעזר פאפו. בתקופת שיפוצו בשנות ה-1850 שרת בו משה יצחק אלמולי. בין השנים 1878 -1910 הקהילה הספרדית בבוקרשט הונהגה על ידי הרב חיים משה אנריקה בז'רנו, תלמיד חכם, בקיא גם בתרבות המודרנית, ציוני, שהקדיש מאמצים לשימור השפה הלאדינו וחידוש הקשרים בין היהודים ובין ספרד, אחרי האסון והעוול ההיסטורי שנגרם ליהודים בחצי-האי האיברי החל משנת 1492. הרב בז'רנו, שהתקרב בדעות למשכילים ולרוח המודרניציה של חיי הקהילה, היה מעורב בבנייה מחדש של בית הכנסת ובחידושים אסתטיים בטקסים הדתיים שהתקיימו בו, כולל הנהגת עוגב ומקהלה החל משנת 1891.
סופו של בית הכנסת
ביום הראשון של מרד הלגיונרים, 21 בינואר 1941, הגיע לבית הכנסת כנופיה של פורעים בראשותו של הכומר בריגדאו. בהתחלה התבצרו בבית הכנסת מתוך ציפייה לעימות כלשהו עם כוחות הצבא. משראו כי לא הגיעו חיילים, התחילו הלגיונרים לשדוד ולהחריב את בית הכנסת, שהיה מפורסם בפארו וביופיו. ספרים ותעודות בעלות ערך רב שבספרייה וספרי תורה נערמו במרכז בית הכנסת והועלו באש. למחרת ב-22 בינואר, בערב, הביאו הלגיונרים ציסטרנה של בנזין ובעזרתה הבעירו את הבניין. הם מנעו מהכבאים שהגיעו למקום לכבות את האש. כדברי החוקר הצבאי ולדסקו, "בית הכנסת בער כמו לפיד ענק במרכז העיר ומסביב רקדו הליגיונרים בריקוד שטני תוך כדי שירת המנונם ואף דחפו במגפיהם לתוך האש שלוש יהודיות אומללות, שנפשטו לחלוטין מבגדיהן וצרחו מרוב כאבים".
מקורות מודפסים
Bucureşti, 2009, (אדריכל אריסטידה סטרז'ה, אדריכל לוצ'יאן שוורץ - בית הכנסת ברומניה, הוצאת הספר, בוקרשט, 2009 (ברוך טרקטין, לוצ'יאן זאב הרשקוביץ' – נוכחויות רבניות במרחב הרומני, הספר, בוקרשט 2008)
קישורים חיצוניים
Simon Geissbühler ''Die verlorenen Synagogen von Bukarest. Von jüdischen Nachbarschaften zu erinnerungsleeren grossstädtischen Räumen'', 2010 Projekt 36, Bern
Gabriel Catalan - Distrugerea patrimoniului arhitectural mozaic în Bucureşti în timpul demolărilor ceauşiste, proiectul 36 Berna, Simon Geissbühler 2010 Radu Ioanid Pogromul de la Bucureşti, 21-23 ianuarie 1941
Smokin Out the Window
Smokin Out the Window הוא שיר של הצמד המוזיקלי האמריקאי סילק סוניק, המורכב מברונו מארס ואנדרסון פאאק, שיצא ב-5 בנובמבר 2021 כסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן הראשון שלהם, An Evening with Silk Sonic. הוא נכתב על ידי ברונו מארס, אנדרסון פאאק ודימייל.
הוצאת השיר
ב-5 בנובמבר 2021, "Smokin Out the Window" יצא כסינגל השלישי מהאלבום באמצעות הורדה דיגיטלית ושירותי סטרימינג במדינות שונות על ידי אפטרמת' אנטרטיינמנט ואטלנטיק רקורדס. באותו תאריך, וורנר מיוזיק גרופ הנפיקה גם את הרצועה שתתווסף לרדיו להיטים עכשוויים באיטליה. תחנות רדיו אמריקאיות עכשוויות החלו להוסיף את הרצועה לרשימות ההשמעה שלהן ב-8 בנובמבר 2021.
וידאו קליפ
הקליפ של "Smokin Out the Window" הוקרן בבכורה לצד יציאת השיר ב-5 בנובמבר 2021, ובוים על ידי ברונו מארס וג'ון אספרזה. בקליפ מופיעים הצמד על במה מעוטרת בכוכבי אור גדולים, לצד זמרי גיבוי ולהקה.
הופעות חיות
ב-21 בנובמבר 2021, "Smokin Out the Window" הוצג בהופעה חיה בפעם הראשונה, כמופע הפתיחה של פרסי המוזיקה האמריקאית 2021. שבוע לאחר מכן, הוא הוצג בטקס פרסי המוזיקה של Soul Train לשנת 2021, לצד השיר "Fly as Me".
מירב אלוש לברון
מירב אלוש לברון (נולדה ב-26 באפריל 1975) היא חוקרת תרבות ופעילה חברתית. מתמחה בחקר זהויות בתקשורת החזותית ובתרבות פופולרית מתוך פרספקטיבות של לימודי תרבות. בין תחומי עיסוקה האקדמי: רב-תרבותיות, ייצוג מיעוטים ונשים בתרבות הישראלית, מזרחיות, אתניות, מגדר, מעמד ולאומיות ומופעיהם בתרבות, הזהות הישראלית בקולנוע ובטלוויזיה, קולנוע ויהדות, קולנוע ישראלי עלילתי ודוקומנטרי.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בשכונת שיכון-דרומי באשקלון, בת להורים שעלו מאלג'יריה ומתוניסיה. אמה, לבית טויטו, עסקה בחינוך, ואביה היה עובד שכיר ב"אגד". ב-1948, עם עלייתה לישראל, משפחתה של אמה הועברה למעברה ברמלה ולאחריה השתכנה במעברה ג' באשקלון, לשם הגיעה מאוחר יותר גם משפחתו של אביה. את לימודי התיכון עשתה בבית הספר המקיף-דתי רוגוזין באשקלון במגמה תורנית-עיונית. שירתה שנתיים בשירות לאומי בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים.
היא מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה ושני ילדיהם.
קריירה אקדמית
בין השנים 1991–2001 למדה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן במחלקות למדע המדינה וספרות עולם, שנתיים של לימודי תעודה בעיתונאות ותקשורת ולאחר מכן לימודי תואר שני בתקשורת ציבורית-פוליטית. בעבודת התיזה שלה בחנה את מאפייני הסיקור והשיח העיתונאי על "המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים" בעיתונות הכתובה למן הקמת הארגון ועד להתנקשות בח'אלד משעל בשנת 1997. בין השנים 1995–2000 עסקה בייעוץ תקשורת לחברות מסחריות ולאישי ציבור.
לימודי התואר השלישי שלה בשנים 2004–2007 היו בתחום של לימודי תרבות. עבודת הדוקטור שלה עסקה בפרויקט הייצוג העצמי המזרחי של בני-דור שני-שלישי של מזרחים בקולנוע התיעודי הישראלי. במחקר דנה בשאלות של טראומת ההגירה וההעברה הבין-דורית שלה, ייצוגי המרחב והבית ביצירה התיעודית, נרטיב הזיכרון המזרחי, אוטוביוגרפיה ואוטו-אתנוגרפיה קולנועית ואסתטיקה תיעודית. המנחים שלה היו פרופ' יהודה ג'אד נאמן ופרופ' רז יוסף מאוניברסיטת תל אביב.
בעבודתה המחקרית אלוש-לברון המשיכה להתעמק בחקר טקסטים מתוך זיקה לשדה הידע הפוסט-סטרוקטורליסטי, לתאוריות תרבות ולשאלות של זהות, התנגדות וייצוג של קבוצות מינוריות בשדה החזותי. היא מרצה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב. לימדה בבית הספר לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה, באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת ספיר. חברה במועצת מערכת כתב העת "תיאוריה וביקורת".
פעילות ציבורית וחברתית
אלוש לברון הצטרפה לתנועת הקשת הדמוקרטית המזרחית בשנת 1997 ופעלה ביחד עם חבריה לתנועה להנחלתו של סדר יום פוליטי המעמיד במרכזו צדק חלוקתי וזכויות חברתיות. לקחה חלק בקידומו של חוק הדיור הציבורי, במאבק הקרקעות ובג"ץ הקרקעות. פעלה לקידומם של הסדרים רב-תרבותיים ויזמה עם חבריה בקשת המזרחית פעולות ציבוריות למען ייצוג שוויוני של מזרחים במרכזי הכוח בחברה הישראלית. היא אינה חברה עוד בתנועה זו, אך ממשיכה לקדם ערכים אלה בשיח הציבורי ובחברה האזרחית. אלוש-לברון היא מן הדוברות והפעילות הבולטות במאבקים לשוויון בייצוג של מיעוטים ונשים בתקשורת, באקדמיה, במשפט ובתרבות. שותפה למאבק לשינוי תחומי שיפוט בישראל ורואה ברפורמה זו תנאי הכרחי לחיזוק מעמדן של עיירות הפיתוח.
בשנת 2010 הצטרפה למועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו המפקחת על הטלוויזיה והרדיו המסחריים ושימשה בה כחברה בוועדת טלוויזיה ויו"ר הוועדה לפיתוח תקשורתי האחראית על תחום הפקות הטלוויזיה של הרשות. המשיכה לפעול ברשות השנייה בהתאם למטרות שקידמה בה חברתה הקרובה ד"ר ויקי שירן, אותה הכירה בקשת הדמוקרטית המזרחית, ואשר יזמה בהיותה חברת מועצת הרשות השנייה את המחויבות של ערוצי המדיה לרב-תרבותיות. פעילותה של אלוש לברון ברשות התמקדה בקידום הייצוג במדיה של קבוצות לא הגמוניות, בחיזוק היצירה הישראלית והפקות המקור, בהגנה על זכויות יוצרים ובעמידה על ערכים של שקיפות ומנהל תקין ברשות השנייה עצמה. היא קידמה מדיניות של העדפה מתקנת בנושאי הפקות הרשות ומכרזיה תוך התמקדות ביצירה רב-תרבותית של נשים ועל נשים ובהוצאת מכרזים ייעודיים לפרויקטים תיעודיים העוסקים בעיירות הפיתוח, הפריפריה ופערים חברתיים. היוזמה שלה ליצירה תיעודית היסטורית על תולדות הקמתן של עיירות הפיתוח הולידה את הסדרה והסרט 'סאלח פה זה ארץ ישראל' (דוד דרעי, דורון גלעזר, רותי יובל). באפריל 2014 התפטרה ממועצת הרשות השנייה, במחאה על אי-חשיפת הפרוטוקולים המלאים של הדיון בו נקבע שחדשות 10 יתנצלו בפני שלדון אדלסון על כתבת תחקיר ששידורו עליו. אלוש לברון הסבירה כי: "סוגיות של שקיפות ומינהל תקין הגבירו את חוסר האמון שלי בתפקוד המועצה".
חברת וועדת ההיגוי של "פורום דב לאוטמן לחינוך" ופעילה במועצת "בית רות" – כפר לנערות בסיכון.
בדצמבר 2018 הייתה בין מייסדי מפלגת גשר בראשות אורלי לוי-אבקסיס.
במאי 2023 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה התיעודית "מדורות השבטים" של כאן 11.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
רדמונד (וושינגטון)
רדמונד (באנגלית: Redmond) היא עיר במחוז קינג במדינת וושינגטון, ארצות הברית, הממוקמת כ-26 קילומטרים מזרחית לעיר סיאטל. אוכלוסיית העיר מונה 54,144 (נכון ל-2010). העיר ידועה בעיקר במתחם משרדי הנהלת חברת התוכנה הגדולה בעולם, מיקרוסופט, השוכן בתוכה.
בעיר קיימת מסורת המתמקדת ברכיבת אופניים, ובשל כך היא מכונה "בירת האופניים של צפון-מערב ארצות הברית". מדי שנה נערך מרוץ אופניים ברחובותיה, וממוקם בה הוולודרום היחיד במדינה, בו מתקיימים מרוצי אופני מסלול.
היסטוריה
חוטבי עצים רבים החלו לעבוד ביערות של רדמונד, ודייגים רבים דגו בנהרותיה, וכך גדל היישוב ועלה הביקוש לסחורות ושירותים שונים. תעשיית העצים התפתחה מאוד ב-1889, לאחר שנפתחה תחנת רכבת ביישוב. כאשר הגיעה אוכלוסיית היישוב למינימום הנדרש של 300 איש, נוסדה העיירה באופן רשמי, ב-31 בדצמבר 1912.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 סבלה העיירה מקשיים כלכליים, בעקבות תקופת היובש שהביאה לסגירת פאבים וירידה בהכנסות העיר ממיסים, וכן סגירת מנסרות רבות לאחר הידלדלות העצים ביערות בשל כריתה מוגברת שלהם. אך השטחים שהתרוקנו מעצים לאחר הכריתה המסיבית נמצאו מתאימים לחקלאות, וכך הפכה החקלאות למקור הפרנסה העיקרי ברדמונד, במיוחד במהלך תקופת השפל הגדול.
לאחר מלחמת העולם השנייה זינקה אוכלוסיית העיר ושטחה, במיוחד לאחר סיום הקמת הגשר הצף הארוך בעולם לרוחב אגם וושינגטון הסמוך ב-1963, מה שקיצר מאוד את הדרך לעיר הגדולה סיאטל והפך את רדמונד למעין פרבר שלה. החל משנות ה-70 הקימו חברות טכנולוגיה רבות את משרדיהן בעיר. ב-1986 הקימה בה חברת מיקרוסופט את משרדי ההנהלה שלה.
אתרים
בעיר 23 פארקים וגנים ציבוריים, הגדול שבהן הוא פארק מחוז קינג, שמשתרע על פני 2.3 קמ"ר. פארק מרימור הפופולרי כולל בתוכו סלע לטיפוס, שדה לאימוני טיסנאות, מגרשי ספורט ומגרשי משחקים, וכן ולודרום למרוצי אופני מסלול. בעיר מוסדרים 27 קילומטרים של שבילים להליכה, רכיבה על אופניים ורכיבה על סוסים, במיוחד לאורך נהר סמאמיש.
עליאן אלקרינאוי
עליאן אלקרינאוי (נולד ב-1958) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון ולשעבר נשיא מכללת אחווה. מחקריו עוסקים בגישות רב תרבותיות לטיפול פסיכולוגי, בעיקר בקרב החברה הבדואית והערבית.
ביוגרפיה
אלקרינאוי, יליד רהט, סיים תואר ראשון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ותואר שני באוניברסיטה העברית, שניהם בעבודה סוציאלית. ב-1995 קיבל דוקטורט בתחום מאוניברסיטת טורונטו. הוא עמד בראש המרכז לחקר החברה הבדואית והתפתחותה באוניברסיטה. בין השנים 2004 ל-2008 עמד בראש המחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון. בין השנים 2009 ל-2012 שימש כדיקן בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת ממוריאל של ניופאונדלנד בקנדה.
בשנת 2009 הוענק לו פרס קילם והוא התארח בעקבותיו כארבעה חודשים כחוקר אורח באוניברסיטת קלגרי בקנדה.
הוא יושב ראש עמותת ליאלי, לקידום החינוך והרווחה בקרב החברה הבדואית. מתגורר ברהט. בשנים 2012 עד 2016 שימש כנשיא מכללת אחווה.
אלקרינאוי הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות של יום העצמאות 2013.
במהלך מערכת הבחירות לכנסת ה-23 הודיע יו"ר מפלגת העבודה-גשר-מרצ עמיר פרץ כי מפלגתו תדרוש מינוי שר ערבי, וכי מועמדו לתפקיד שר הוא פרופסור אלקרינאוי.
בינואר 2021 הצטרף למפלגה הכלכלית החדשה בראשות פרופסור ירון זליכה. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה בבחירות.
בשנת 2022, מחקר שדרג את 100 החוקרים המשפיעים ביותר בתחום העבודה הסוציאלית בעולם, דירג את אלקרינאוי במקום ה-10 והגבוה ביותר מבין החוקרים הישראלים ברשימה
אלקרינאוי הוא אחיו של ראש עיריית רהט לשעבר טלאל אל קרנאוי.
קונססלוס קיפרוטו
קונססלוס קיפרוטו (באנגלית: Conseslus Kipruto; נולד ב-8 בדצמבר 1994) הוא אתלט קנייתי, אלוף אולימפי (ריו 2016), פעמיים ברציפות אלוף העולם (לונדון 2017 ודוחה 2019) ופעמיים סגן אלוף העולם (מוסקבה 2013, בייג'ינג 2015) בריצת 3000 מטר מכשולים.
ביוגרפיה
קיפרוטו החל להתאמן באתלטיקה בגיל 16, לאחר שאחד ממוריו והדוד שלו הציעו לו לעשות כן. בתחילה התחרה בריצת 1500 מטר וניצח בתחרות בתי הספר האזורית, אך באליפות המחוז סיים במקום השלישי, ופיספס את העלייה לאליפות הארצית במקום אחד. מפני שלמחוזו היה חסר נציג בריצת 3000 מטר מכשולים לאליפות הארצית, הוצע לקיפרוטו להתחרות בריצה זו. הוא לקח את ההצעה בשתי ידיו, ובמה שהייתה ריצת המכשולים השנייה שלו, הוא זכה באליפות הארצית, ומאז התמקד בריצה זו.
באליפות העולם לקדטים, שנערכה בשנת 2011 בליל, זכה במדליית הזהב בריצת 2000 מטר מכשולים, לאחר שקבע תוצאה של 5:28.65 דקות. שנה לאחר מכן, באליפות העולם לנוער שנערכה בברצלונה, זכה במדליית הזהב בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 8:06.10 שניות. באותה שנה שבר פעם נוספת את שיאו האישי והעמידו על 8:03.49 דקות, לאחר שסיים ראשון בתחרות ליגת היהלום במונקו.
2013
בתחרות ליגת היהלום בשנגחאי, שנערכה במאי, ניצח קיפרוטו בשיא אישי חדש של 8:01.16 דקות.
2014
בחודש יולי סיים קיפרוטו פעמיים במקום השני בתחרויות מסבב ליגת היהלום. בתחרות בלוזאן עשה זאת בתוצאה של 8:11.93 דקות, ובתחרות במונקו עשה זאת בתוצאה של 8:09.81 דקות. חודש לאחר מכן סיים חמישי בתחרות ליגת היהלום בברמינגהאם בתוצאה של 8:18.73, ובספטמבר סיים חמישי בתחרות ליגת היהלום בבריסל, בתוצאה של 8:16.72 דקות.
2015
באליפות העולם שנערכה בביג'ינג, זכה קיפרוטו בשנית במדליית הכסף בריצת 3000 מטר מכשולים, לאחר שקבע תוצאה של 8:12.38 דקות. הוא סיים לפני בן ארצו ברימין קיפרוטו (8:12.54 דקות) ואחרי אזקייל קמבוי (8:11.28 דקות), שהשלים פודיום כל קנייתי.
2016
בחודש מאי ניצח קיפרוטו בשתי תחרויות מסבב ליגת היהלום. בדוחא ניצח בתוצאה של 8:05.13 דקות, וברבאט בתוצאה של 8:02.77 דקות. חודש לאחר מכן המשיך את רצף הניצחונות בתחרות ליגת היהלום ברומא לאחר שקבע תוצאה של 8:01.41 דקות, ובברמינגהאם בשיא אישי חדש של 8:00.12 דקות. ביולי ניצח בתחרות ליגת היהלום במונקו (8:08.11 דקות) ובספטמבר ניצח בבריסל (8:03.74 דקות). בסיכום הנקודות ניצח במרוץ ליהלום, והשלים עונה בליגת היהלום בה לא נוצח פעם אחת.
האלוף האולימפי
באולימפיאדה שנערכה בריו, זכה קיפרוטו במדליית הזהב, וקבע שיא אולימפי חדש של 8:03.28 דקות. הוא סיים לפני אוון ייגר האמריקאי (8:04.28 דקות) ומהאיידין מחיסי-בנאבאד (8:11.52 דקות).
2017
בתחרות ליגת היהלום ברומא שנערכה ביוני, סיים קיפרוטו ראשון בתוצאה של 8:04.63 דקות.
אלוף העולם
באליפות העולם שנערכה בחודש אוגוסט בלונדון, זכה קיפרוטו במדליית הזהב בריצת 3000 מטר מכשולים לאחר שקבע תוצאה של 8:14.12 דקות, וסיים לפני סופיאן אל בקאלי המרוקאי (8:14.49 דקות) ואוון ייגר (8:15.53 דקות). חודש לאחר מכן, בגמר ליגת היהלום שנערך בבריסל, ניצח קיפרוטו בתוצאה של 8:04.73 דקות, והוכתר בפעם השלישית כמנצח הסבב.
2018
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בגולד קוסט באפריל, זכה קיפרוטו במדליית זהב בתוצאה של 8:10.08 דקות. חודש לאחר מכן, סיים שני בליגת היהלום ביוג'ין בתוצאה של 8:11.71 דקות, וראשון בתחרות ליגת היהלום ברומא בתוצאה של 8:08.40 דקות. ביולי התחרה בשתי תחרויות נוספות מסבב ליגת היהלום, כשבתחרות ברבאט סיים במקום ה-12 לאחר שקבע תוצאה של 8:27.36 דקות, ושבוע לאחר מכן סיים שלישי במונקו בתוצאה של 8:09.78 דקות, וחודש לאחר מכן ניצח בתחרות ליגת היהלום בברמינגהאם בתוצאה של 8:14.33 דקות. בגמר ליגת היהלום שנערך באותו חודש בציריך, רץ קיפרוטו ברגל יחפה, דקה וחצי מתחילת הריצה, ולמרות זאת הצליח לנצח את סופיאן אל בקאלי על קו הסיום, ולזכות בגביע היהלום, בתוצאה של 8:10.15 דקות.
2019
באליפות העולם במרוצי שדה שנערכה באורהוס, בחודש מרץ, זכה קיפרוטו ביחד עם חבריו לנבחרת קניה במדליית ארד במקצה השליחים המעורב. בחודש מאי, קיפרוטו אמור היה להתחרות בתחרות הראשונה מסבב ליגת היהלום, אך פיספס אותה עקב פציעה, וחזר להתחרות רק בסוף חודש אוגוסט, אז סיים חמישי בתחרות ליגת היהלום בפריז בתוצאה של 8:13.75 דקות. יומיים לאחר מכן התחרה במשחקי אפריקה, אך לא סיים את ריצת הגמר, לטענתו על מנת לשמור כוחות לאליפות העולם הקרובה. בגמר ליגת היהלום שנערך בבריסל בתחילת חודש ספטמבר, סיים שביעי בתוצאה של 8:14.53 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה בחודש אוקטובר, זכה קיפרוטו במדליית זהב שנייה ברציפות בריצת 3000 מטר מכשולים, לאחר שעקף את לאמצ'ה גירמה האתיופי על קו הסיום. הוא קבע תוצאה של 8:01.35 דקות וסיים מאית שנייה בלבד לפני גירמה, ולפני סופיאן אל בקאלי (8:03.76 דקות).
מפוטרי קיץ
מפוטרי קיץ הם עובדים שפוטרו (או הוצאו לחופשה ללא תשלום) בקיץ לתקופה קצרה וזמנית, לא מתוך כוונה להפסיק כליל את העסקת העובד, אלא רק על רקע צמצום בפעילות מקום העבודה בחודשי הקיץ. התופעה נפוצה לרוב בקרב עובדים חסרי קביעות במערכת החינוך (במקצועות הוראה ובמקצועות אחרים) בתקופת החופש הגדול (יוני, יולי ואוגוסט), ובכך נמנע המעסיק מתשלום שכר בחודשים אלה ותשלום השכר החודשי מוחלף בדמי אבטלה (נמוכים מהשכר הרגיל).
בשירות התעסוקה נקבע נוהל מיוחד לעובדים שפוטרו לתקופת החופש הגדול במערכת החינוך היסודית והתיכונית, משום שעובדים אלה אינם מבקשים עבודה קבועה, אלא עבודה זמנית לתקופת פיטוריהם ממערכת החינוך. נוהל זה מקל (בהשוואה למובטלים אחרים) את דרישות ההתייצבות של עובדים אלו בשירות התעסוקה לפעם אחת בלבד לאחר יום הפיטורים ובתנאי שחל לאחר 20 ביוני ועד לתאריך 31 באוגוסט באותה שנה קלנדרית, אך דורש מהם להיות נכונים לכל עבודה שתוצע להם.
היקף התופעה בישראל
על פי שירות התעסוקה בין יוני 2019 ועד לסוף אוגוסט 2019, הגיעו ללשכות התעסוקה 20,895 אזרחים שציינו שעבודתם הופסקה, אולם הם צפויים לחזור למקום עבודתם לאחר חופשת הקיץ. מרבית המפוטרים הן נשים (90%) ומהמגזר החרדי. המפוטרים מגיעים מתחומים שונים ובראשם בתחום החינוך ובעיקר חינוך לגיל הרך: גננות, סייעות ומטפלות (כ-10,000, מחצית מהמפוטרים). בנוסף פוטרו מורים (כ-3,600) ועובדי ניקיון (1000).
בנוסף חלה עלייה מדי שנה בכמות המפוטרים: בשנת 2017 פוטרו 9,500 עובדים, בשנת 2018 פוטרו כ-12,000 עובדים ובשנת 2019 כאמור כ-20,000 עובדים.
תוצאות
תופעה זו פוגעת בזכויות העובד משום שהיא מונעת ממנו צבירת ותק בעבודה, ומונעת ממנו שכר בחודשי הקיץ (דמי אבטלה נמוכים מהשכר קודם האבטלה).
חוק פיצויי פיטורים מתחשב בתופעה זו, וקובע שהפסקה בעבודה שאורכה אינו עולה על שישה חודשים אינה פוגעת ברציפות בעבודה לעניין הזכאות לפיצויי פיטורים. לזכויות אחרות התלויות בוותק לא ניתנה הגנה כזו.
מדלין מארי אוהייר
מדלין מארי אוהייר (באנגלית: Madalyn Murray O'Hair; 13 באפריל 1919 – 29 בספטמבר 1995), והייתה ידועה בנוסף, גם במספר שמות בדויים, הייתה פעילה אתאיסטית אמריקאית, מייסדת הארגון "אתאיסטים אמריקאים", ונשיאת הארגון מ-1963 עד 1986. היא הוציאה את המהדורות הראשונות של American Atheist Magazine. אחד מבניה, ג'ון גארת מארי, היה לנשיא הנומינלי של הארגון בין השנים 1986 ל-1995, אך בפועל היא נותרה ראשת הארגון גם בתשע שנים אלו.
אוהייר ידועה בין היתר מסיקור המשפט מארי נ' קורלט, אשר הוביל להחלטה תקדימית של בית המשפט העליון בשנת 1963, שפסק שיש לשים קץ להקראת הביבליה בבתי הספר הציבוריים. השילוב של ייסוד ארגון אתאיסטי ופסק הדין קורלט, שנה לאחר שבית המשפט אסר גם על תפילות בבית הספר הציבוריים - הניבו סיקור כה רב אודותיה, עד כדי כך שבשנת 1964 מגזין LIFE כינה אותה "האישה השנואה ביותר באמריקה".
ב-1995, אוהייר, בנה ג'ון, ונכדתה רובין נחטפו, נרצחו וגופותיהם הושחתו. הרוצח היה דייוויד רולנד ווטרס, עבריין מורשע שהשתחרר על תנאי, וחבריו דני פריי וגארי קאר, אף הם פושעים מורשעים. ווטרס היה עובד לשעבר בארגון "אתאיסטים אמריקאים".
תחילת דרכה
מדלין מייז נולדה בפיטסבורג, פנסילבניה, ב-13 באפריל 1919, לאמה לינה כריסטינה ואביה ג'ון ארווין מייז. היה לה אח אחד בוגר, ג'ון ארווין, הבן. היא הוטבלה כתינוקת תחת הכנסייה הפרסביטריאנית. על פי אוהייר, היא הפכה לאתאיסטית לאחר שקראה את הביבליה מתחילתה ועד סופה בתיכון.
ב-1949, השלימה תואר ראשון באוניברסיטת אשלנד, באוהיו. ב-1952, היא סיימה תואר במשפטים ממכללת דרום טקסס למשפטים, אך לא עברה את בחינות לשכת עורכי הדין בטקסס, ומעולם לא עסקה בעריכת דין. ב-16 בנובמבר 1954 ילדה את בנה השני, ג'ון גארת מארי, יחד עם בן זוגה דאז, מייקל פיורילו. ב-1960 טסו מארי ושני בניה לאירופה, בשאיפה לערוק לברית המועצות בשגרירות הסובייטית בפריז, בגלל האתאיזם המדיני שהיה חלק מהאידיאולוגיה הקומוניסטית של ברית המועצות. ברית המועצות סירבו להכניסם, ומארי והילדים חזרו לארצות הברית והתגוררו בבולטימור, מרילנד עם אמה ואחיה.
מארי סיפרה שעבדה במשך 17 שנים בתור עובדת סוציאלית פסיכיאטרית, ושבשנת 1960 הייתה מפקחת בשירותי הרווחה בבולטימור; עם זאת, בנה ביל כתב בזיכרונותיו, "חיי ללא אלהים", שאמו הייתה מפוטרת מעבודות משרדיות לעיתים קרובות בשל האישיות הצורמת שלה. ביל עצמו - למרות שגדל אתאיסט - המיר דתו לנצרות אוונג'ליסטית בשנת 1980, ויצא נגד כל פועלה של אמו.
מארי עזבה את מרילנד בשנת 1963 לאחר שהואשמה בתקיפת חמישה שוטרים אשר ניסו לתפוס את חברתו של ביל (לימים בת זוגו ואם בתו רובין) ולהחזירה להוריה, ונמלטה להונולולו. בשנת 1965 עברה לגור באוסטין, טקסס, ובאותה שנה גם נישאה לריצ'רד אוהייר. למרות שהשניים נפרדו, הם נשארו נשואים עד מותו בשנת 1978.
אקטיביזם אתאיסטי
התיק אוחד עם תיק דומה, מחוז חינוך אבינגטון נגד שמפ, והתביעה הגיעה לבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1963. בית המשפט הצביע 1–8 לטובת שמפ, החלטה תקדימית שלמעשה אסרה על חיוב תלמידים בדקלום פסוקי תנ"ך בבתי הספר. החלטה זו באה זמן קצר לאחר שחובת תפילה נאסרה על ידי בית המשפט בפסיקת אנגל נגד ויטאלה ב-1962.
ב-1968 הגישה תביעה נגד נאס"א, על קריאת פרק מבראשית במשימת אפולו 8. התביעה נדחתה על ידי בית המשפט העליון מטעמים טכניים. עם זאת, הייתה לתביעה השפעה - נאס"א ביקשו מבאז אולדרין להימנע מלצטט את התנ"ך במשימת אפולו 11, אך הוא כן הורשה לנהל את טקס הקדושה הראשון בחלל.
אוהייר הופיעה בתוכנית האירוח של פיל דונהיו מספר פעמים, ודונהיו אמר שאוהייר התנהגה באופן בלתי נעים ולעגה לו אחרי הצילומים על היותו קתולי, למרות שאחרי מותה של אוהייר הוא גם תיאר את המסר האתאיזם שלה כ"חשוב מאוד".
אוהייר תמכה במועמדותו של ג'ימי קרטר לנשיאות בשנת 1976 בגלל התנגדותו לתפילות בבתי הספר, תמיכתו בחינוך מיני בבתי ספר ציבוריים, ועמדתו לגבי סוגיות אקולוגיות.
ארגון "אתאיסטים אמריקאים"
באוסטין, טקסס, הייר יסדה את ארגון "אתאיסטים אמריקאים", "תנועה ארצית אשר תגן על זכויות האזרח של לא-מאמינים, תפעל למען הפרדת הדת מהמדינה ותעסוק בסוגיות של התיקון הראשון לחוקה". היא הייתה מנכ"לית הארגון הראשונה, והייתה לפנים הציבוריות של תנועת האתאיזם בארצות הברית במהלך שנות ה-60 וה-70. ב-1965, בראיון לפלייבוי, היא תיארה את הדת כ "קביים" ו"הסתמכות בלתי-רציונלית על אמונות טפלות ושטויות על-טבעיות".
אוהייר גם תארה רשימה ארוכה של מקרים של הטרדה, הפחדה, ואף איומים ברצח נגדה ונגד משפחתה, בשל אמונותיה. היא הקריאה מספר מכתבים שהיא קיבלה בדואר, בעלי תוכן אלים. היא אמרה שהיא עזבה את בולטימור בגלל רדיפות מצד התושבים, לרבות קבלת דואר המכיל תמונות מרוחות בצואה, רצח החתלתולה של בנה, וזריקת אבנים על ביתה על ידי תושבי השכונה, תקריתשלדבריה גרמה להתקף הלב הקטלני שהוביל למותו של אביה.
היא הגישה מספר תביעות משפטיות בנושאים שהאמינה שיש בהם הפרת חוקת ארצות הברית כתוצאה מקשירת קשר בין הכנסייה והמדינה. תביעה אחת כזו הייתה נגד עיריית בולטימור, בדרישה כי זו תגבה מיסים על רכוש בבעלות הכנסייה הקתולית.
במהלך שנות ה-80, הייתה כותבת הנאומים של לארי פלינט במרוץ שלו לנשיאות ב-1984, והמשיכה להופיע בתוכניות אקטואליה ואירוח. בינתיים, בנה ג'ון מארי נטל את ראשות ארגון האתאיסטים; הוא לא היה אהוד בארגון, ומספר סניפים פרשו מהקבוצה הראשית. ב-1991, יתר הסניפים המקומיים התפרקו.
בנה ויליאם ג'יי מארי הפך לנוצרי ב-1980, ואוהייר התנערה ממנו לחלוטין והצהירה שזהו דבר החורג מעבר לגבולות הסליחה.
בשנת 1990, ארגון "אתאיסטים אמריקאים" מנה רק את אוהייר, בנה ג'ון מארי, ונכדתה רובין מוריי אוהייר, בנוסף לצוות קטן. רובין הייתה בתו של ביל, שלאחר שהתנצר ניתק קשרים עם המשפחה, ומדלין אמצה אותה באופן רשמי. שלושת בני המשפחה חיו ביחד בביתה של אוהייר.
תיקים בבית המשפט
בנוסף לתיקים המשפטיים המפורסמים של אוהייר, היא הגישה עוד מספר תביעות. זו רשימת התביעות העיקריות שהייתה מעורבת בהם סביב נושאי אתאיזם וחוקה:
פמיניזם
עם זאת, הייתה לה גם ביקורת כלפי תנועת הנשים באוסטין, מכיוון שהרגישה שהווייתן לא הייתה במאבק לשינוי, אלא בהעצמה אישית בתוך המסגרת הקיימת, ושאין בכך להביא למהפכה או שחרור.
הרצח
ב-27 באוגוסט 1995, אוהייר, בנה ג'ון, ונכדתה רובין נעלמו. על דלת המשרד הנעול של "אתאיסטים אמריקאים" היה פתק מודפס (לכאורה בחתימתו של ג'ון) לפיו, "משפחת מארי אוהייר הוזעקו אל מחוץ לעיר למקרה חירום. בזמן כתיבת מזכר זה, איננו יודעים לכמה זמן ניעדר." בביתה של אוהייר נשארו על השולחן שאריות ארוחת הבוקר; תרופות הסוכרת שלה היו על הדלפק במטבח, והכלבים נותרו ללא השגחה. בשיחות טלפון כמה ימים מאוחר יותר, השלושה אמרו כי הם בסן אנטוניו, טקסס בעניינים "עסקיים". לאחר כמה ימים נוספים, ג'ון הזמין מטבעות זהב בשווי $600,000 מתכשיטן, וקיבל משלוח של $500,000 מהן.
עד ל-27 בספטמבר, עובדי "אתאיסטים אמריקאים" קיבלו מספר שיחות טלפון מרובין וג'ון, אך אלו לא הסבירו למה עזבו או מתי יחזרו, ואף על פי שאמרו שהכל כשורה, הם נשמעו מתוחים ומוטרדים. החל מ-28 בספטמבר, לא הייתה כל תקשורת נוספת עם המשפחה.
מכריהם הבודדים וחבריהם לארגון נמנעו מלפנות למשטרה במשך חודשים, ונטען שהיו פעילים אתאיסטים ששמחו בהיעלמות המשפחה, מכיוון שלא אהבו את הסגנון הבוטה של אוהייר. מאוחר יותר יטענו נציגי הארגון להגנתם שהניחו שמדלין היא ללא שום ספק בחיים, אך סירבו להגיד על סמך מה הביטחון הזה. שמועות רבות הופצו על קורות המשפחה והסיבות להיעלמותה, למשל שהמשפחה ברחה עם כסף של הארגון לניו זילנד, שמדלין רצתה להתבודד כדי למות בשלווה לאחר שבריאותה התדרדרה, וכן שג'ון ורובין רצו להשתחרר מהתלות המשפחתית, או שהמשפחה נפלה קורבן לאלימות. במהלך הקריירה שלה, צברה אוהייר אויבים רבים, ועיתונאים שסקרו את המקרה בתקופה זו לא התקשו למצוא אנשים שידברו בגנותה.
בזמן היעדרות המשפחה, יו"ר הדירקטוריון של "אתאיסטים אמריקאים", טייסון, עבר לגור בביתם. אנשי הארגון ניסו למנוע את החקירה שהייתה עלולה לחשוף שהארגון מונה פחות מ-2500 אנשים, ולא 50 אלף חברים, לטענת אוהייר. בן המשפחה המנודה ביל מארי חשש שאם ידווח למשטרה על העלמות המשפחה, הוא יואשם בניסיון להשתלט על נכסיהם, מה שאכן מה שקרה עם חשיפת הרצח.
החקירה
באוקטובר 1995, נמצאה גופתו הערומה והמרוטשת של גבר, כרותת ראש וידיים, שנזרקה לשדה קוצים מבודד בדאלאס. לא היו לגופה סימנים מזהים, והיא נקברה בקבר אלמוני. המקרה נותר פתוח. בזמן זנ נעדרו בני משפחת אוהייר כבר שנה מבלי שיצרו קשר עם מי מקרוביהם.
עיתונאי בשם ג'ון מקורמק מונה לכתוב על המקרה לרגל יום השנה, והוא החל לבדוק את פרטי המקרה. הסודיות והחשאיות של "אתאיסטים אמריקאים" עוררו בו חשד שההיעלמות לא הייתה כשורה. הוא המשיך לחקור את המקרה, ולבסוף הארגון הודה שנעלמו כספים, וחשפו את דבר חצי מיליון הדולר שהועברו לג'ון שנה קודם לכן. תגלית זו עוררה את עניין רשות המיסים, אשר ביטלה את הסטטוס של הארגון כמלכ"ר, ואחזה בנכסי הארגון ונכסיה של אוהייר, טייסון פונה מביתה.
השתלשלות אירועים זו עוררה חשדות מחודשים לגבי פעילות פלילית מצד הנעדרים, אך גם לגבי היעלמותם. מקורמק חבר לבלש פרטי בשם טים יאנג, ושניהם ביצעו חקירה מקיפה לגבי כל האירועים לפני ומאז היעלמותם של מדלין, ג'ון ורובין. בין האנשים שדיברו איתם היה עובד לשעבר של ארגון "אתאיסטים אמריקאים", דייוויד ווטרס,פושע מורשע שהשיג את אמונה של אוהייר, והיה למנהל לשכת הארגון. בתפקידו החדש גנב ווטרס כספים מקופת הארגון. אוהייר ניהלה נגדו קמפיין יחצנות כדי שדבר מעילתו יוודע ברבים, תוך כדי הקמפיין גילתה שהוא רצח נער אחר כשהיה בן 17. ווטרס היה זה שהפיץ את השמועה שהשלישייה ברחה לניו זילנד עם כספי הארגון.
מקורמק החל לחשוד בסיפורו של ווטרס. חקירתו התנהלה כבר מזה שלוש שנים, והוא נודע כסמכות מובילה בנושא. ב-1998, הוא קיבל טלפון ממקור אנונימי, שסיפר לו שהיעלמותו של פושע בשם דני פריי עשויה להיות קשורה להיעלמותם של בני משפחת מארי אוהייר. פריי, מסתבר, הסתובב עם ווטרס בתקופה הרלוונטית, וסיפר למקורביו שהוא מעורב ב"תוכנית שתעשיר אותי". ארוסתו דאז סיפרה שפתאום הוא נהיה עצבני ומרוחק, וסירב להמשיך לדבר על התפתחות התוכנית המדוברת. ואז הוא נעלם. ווטרס הכחיש כל קשר למקרה. כשמקורמיק השיג את רשומות שיחות הטלפון של פריי, התגלה שאכן היה בקשר צמוד עם ווטרס. הוא גם השיג ראיות להוצאות כספיות גדולות במזומנים של ווטרס ופריי, שמקורם לא ידוע.
זמן קצר לאחר מכן, ראה מקורמיק ידיעה בעיתון על גופת אלמוני שנמצאה שלוש שנים קודם לכן, בדאלאס. משטרת דאלאס הסכימה לבצע בדיקת DNA, וקורבן הרצח זוהה כדני פריי. תגלית זו גרמה לו לכתוב ביתר שאת את מסקנותיו לגבי ווטרס, שכל פיסת ראיות חדשה הצביעה עליו כגורם מרכזי בפשע שעוד לא התגלה. מאמציו גילו פושע מורשע נוסף שהיה מעורב עם ווטרס ופריי - גארי קאר, בעל הרשעות בחטיפה ואונס. על אף הכחשותיו שנוספו להכחשותיו של ווטרס, החלו הרשויות לבדוק את המקרה, ולחקור את ווטרס וקאר. ממצאים מחיפושים בעקבות מעצרם וחקירת עדים, הובילו לכך שסופסוף ה-FBI הצליחו לייצר ציר זמן של ימיהם האחרונים של בני המשפחה הנעדרים.
החטיפה והרצח
ווטרס, קאר ופריי חטפו את שלושת בני המשפחה והחזיקו אותם בדירה בסן אנטוניו במשך כחודש. פריי היה אמון על שמירת החטופים, בזמן שקאר ליווה את ג'ון ליציאות לשם השגת כספים. חברתו לשעבר של ווטרס העידה, שבתקופה זו הוא היה אכול זעם על אוהייר, בשל הדברים שחשפה לגביו, ושיתף אותה בפנטזיות אלימות במיוחד לגבי מה יעשה לה. מהחקירה עולה כי ג'ון כנראה נכנע לאיומים ומסר את כל כספיו וכספים שהיה אחראי להם, אך אוהייר עצמה לא הסכימה לעשות כן. רמיזה למצב הנפשי הירוד של החטופים נמצאת בשיחתם האחרונה עם חברי הארגון בסוף ספטמבר, במהלכה רובין לחשה "אני יודעת שתעשו את הדבר הנכון".
השלושה נרצחו על ידי ווטרס ב-29 בספטמבר 1995, או סמוך לתאריך זה, כנראה בחניקה. גופותיהם הועברו למחסן של חבר של ווטרס, שם ווטרס, אולי בעזרתם של פריי וקאר, ניסר אותם לחתיכות - אותם הסיע לחווה מרוחקת, שם נקברו ונותרו עד שהתגלו כעבור חמש שנים. פריי נרצח כיומיים לאחר בני המשפחה.
המשפט ותוצאותיו
קאר עמד למשפט והורשע בקשירת קשר למעילה, הלבנת כספים, ועוד מספר סעיפים - אך לא בחטיפה או רצח, מכיוון שהמשפט התקיים לפני שהתגלו גופות קורבנותיו. הוא נידון לשני מאסרי עולם, בשנת 2000. גם ווטרס עמד למשפט על מגוון סעיפים קשורים, אך מעולם לא הורשע ברצח ובחטיפה. הוא נידון ל-20 שנות מאסר וצווה להחזיר את כל הכספים שנסחטו, בנוסף לעונשים קודמים שכבר החל לרצות של 65 שנה ו-25 שנה. לאחר הרשעתו, בשנת 2001, גילה ווטרס לחוקרי ה-FBI את מקום קבורת הגופות, והוביל אותם לשם. השחתת הגופות הייתה כה יסודית, שהן זוהו רק בעזרת בדיקות DNA וצילומי שיניים. מצאו בקבר המשותף גם את ראשו וידיו של דני פריי.
התעלומה האחרונה שנותרה הייתה גורלן של מטבעות הזהב. הסתבר שווטרס שם את המטבעות בלוקר עם מנעול פשוט. כשחזר להוציא ממקום האחסון את המטבעות, גילה שנגנבו. הסתבר בדיעבד שלקבוצת גנבים לא קשורה מסן אנטוניו, היה מפתח מאסטר לסוג המנעול, והם ניסו את מזלם באתר האחסון, והופתעו לגלות אוצר מאחורי הדלת שפתחו בנקל. הם לקחו את הכסף ובזבזו אותו, ורק מכיוון שאחד הגנבים נתן מטבע אחת לדודתו כמתנה, הצליחו חוקרי ה-FBI לגלות את השתלשלות האירועים.
ביקורת רבה הועברה על משטרת אוסטין על אדישותה ואוזלת ידה בעניין החטיפה. צוין שמספר רב של רשויות אכיפה אחרות התערבו ושיתפו פעולה בשלבים שונים של החקירה - כולל ה-FBI, ה-ATF, משרד השריף, רשות המיסים, ועוד - ואילו הם לא התערבו בשום שלב.
מורשת
מבחינה משפטית, תרומתה הגדולה של אוהייר היא בביטול חובת תפילה או פעילות דתית בבתי ספר ציבוריים.
ב-2006 יצא סרט דוקומנטרי על חייה, בשם "Godless in America", שתיעד את האקטיביזם האתאיסטי שלה, בנוסף למקרה ההיעלמות והרצח.
ב-2013, האנדרטה האתאיסטית הראשונה על אדמות הממשל האמריקאי הוצבה בבית המשפט במחוז ברדפורד בפלורידה; האנטדרטה, השוקלת כ-700 קילו ועשויה מאבן גרניט, כוללת ספסל ומעמד, וחרוטה בציטוטים של אוהייר, תומאס ג'פרסון, ובנג'מין פרנקלין.
ב-2017 ייצא לאקרנים סרט הקולנוע "האישה השנואה ביותר באמריקה" בכיכובה של מליסה לאו.
קישורים חיצוניים
1968 דיבייט בין הכומר הבפטיסטי וולטר מרטין לאוהייר
חנות קטנה ועליזה
חנות קטנה ועליזה (באנגלית: Circus of Books, בתרגום לעברית: קרקס הספרים) הוא סרט דוקומנטרי אמריקאי משנת 2019 בבימויה של רייצ'ל מייסון, שנכתב על ידי מייסון יחד עם קתרין רובסון. בסרט מככבים קארן ובארי מייסון, הוריה של רייצ'ל. הסרט מתעד את "קרקס הספרים", חנות ספרים ופורנוגרפיה גאה שהוקמה ב-1982 בווסט הוליווד, קליפורניה על ידי בני הזוג מייסון.
הפצה
הקרנת בכורה של הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים טרייבקה לשנת 2019. לאחר מכן, הסרט הוצג במספר פסטיבלי קולנוע, בהם Frameline, Outfest,  המפטונז ו-BFI. בשנת 2019 הסרט הוקרן בפסטיבל Sidewalk, בו זכה בפרס חביב הקבל עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר.
ב-22 באפריל 2020 הסרט עלה לצפייה בנטפליקס.