cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בובי וינטון
שנות ה-70
שנה לאחר מכן, חברת התקליטים אשר וינטון עבד איתה, Epic Records, סיימה את העסקתו בטענה כי ימי ההצלחה והשגשוג שלו תמו. בהמשך ביצע שיר פרי עטו בשם "My Melody of Love", אשר חלק ממנו כתוב בשפה הפולנית במימון עצמי של כ-50,000 דולר. לאחר שנדחה על ידי 6 חברות תקליטים גדולות, חברת התקליטים ABC Records, חתמה איתו על חוזה, השיר נמכר במיליוני עותקים והגיע למקומות הראשונים במצעדי הלהיטים השונים. בהמשך פורסמו להיטים נוספים חלקם כוללים טקסט בפולנית ואלבום זהב נוסף.
בעקבות הצלחותיו, החל להנחות תוכנית אירוח קבועה באורך של כחצי שעה, אשר נקראה "The Bobby Vinton Show" ושודרה בטלוויזיה במשך שלוש שנים (1975–1978). בשנת 1978, הגיש תוכנית חדשה באורך של שעה אשר נקראה "Bobby Vinton's Rock N' Rollers". התוכנית זכתה לנתוני רייטינג גבוהים מאוד. בנוסף לתוכניות הטלוויזיה, הופיע גם בסרטיו של ג'ון ויין: "Big Jake" ו-"The Train Robbers".
תארים והישגים
וינטון היה עד 2002 בעליו של התיאטרון "The Bobby Vinton Blue Velvet Theatre" בברנסון מיזורי, עיר נופש פופולרית, שם נהג להופיע פעמים רבות.
מגזין בילבורד הכתיר את וינטון כ"זמר שירי האהבה המצליח ביותר בתקופת הרוק". בין השנים 1962 ל-1972, היו לווינטון יותר להיטים שהגיעו לראש מצעד הלהיטים של בילבורד מאשר לכל זמר אחר כולל אלביס פרסלי ופרנק סינטרה. כהוקרה על הישגיו המרשימים הוענק לווינטון כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
וינטון זכה לתואר דוקטור של כבוד במוזיקה מטעם האוניברסיטה בה למד, אוניברסיטת דיוקיין.
אבישי בן צרויה
קורות חייו
אבישי היה אחד מחשובי גיבוריו של דוד, והצטרף אליו ככל הנראה כבר בשלב הראשון של התגבשות תומכיו של דוד, עת נמלט דוד מפני שאול למדבר. לאחר התבססותו של דוד בכיסא המלוכה, השתלב אבישי כמפקד צבאי בכיר של צבאות ישראל תחת פיקודו של אחיו יואב, שר הצבא של דוד.
אבישי, כאחיו יואב, מתואר כלוחם קשוח ואמיץ מחד, אך פזיז ונמהר מאידך. שני צדדים אלה של אישיותו באים לידי ביטוי בתיאור שני אירועים בהם נקשר שמו בספר שמואל א': הפעם הראשונה היא כשמתואר כיצד דוד מבקש לרדת בהיחבא אל מחנה שאול, הרודף אחריו, בגבעת החכילה, וללמד את שאול לקח ללא פגיעה פיזית. אבישי הוא הראשון והיחיד שהתנדב לצאת עם דוד למשימה מסוכנת זו, אך בהתקרבם אל שאול הישן מבקש אבישי להרוג את שאול. דוד מונע זאת ממנו וגוער בו על כוונתו לפגוע במשיח ה'. הפעם השנייה היא בסיפור בריחתם של דוד ותומכיו מירושלים בעת מרד אבשלום, כשבדרך הם חולפים מול שמעי בן גרא כשהוא סוקל ומקלל את המלך – דוד. אל מול הבלגתו של דוד, ביקש אבישי לערוף את ראשו של שמעי במקום, וחזר וביקש זאת לאחר דיכוי המרד וחזרתו של דוד לשלטון.
אופי ואישיות
הן אבישי הן יואב אחיו מתוארים כנאמנים לדוד עד למרד אדוניה – הצילו את חייו, סייעו לו והגנו עליו בהזדמנויות רבות. עם זאת, אופיים חם המזג הוא העומד ברקע טרוניה חוזרת של דוד:. התגלות נוספת של אופיים חם המזג אירע לאחר שאבנר בן נר, שר צבאם של שאול ולאחר מכן של איש בושת, הרג את אחיהם עשהאל, לאחר שזה רדף אחריו באירוע הקרב על ברכת המים. יואב, שביקש לנקום את מות אחיו, וכנראה אף להימנע מקירובו של אבנר לחצר דוד באותה התקופה מתוך רצון לשמור על מעמדו כשר הצבא, הרג את אבנר תוך כדי שהוא מעמיד פני ידיד. דוד קונן על מותו של אבנר וזעם על אחייניו באומרו:.
מקור השם
ייתכן כי משמעות שמו היא: אב-ישי, על שם אבי אמו, ישי. אפשרות נוספת היא צירוף המילים "אבי" ו"שי", מילה נרדפת ל"מתנה".
על פני מיליארד שנה
על פני מיליארד שנה הוא ספר מדע בדיוני מאת רוברט סילברברג אשר יצא לאור באנגלית בשנת 1969, תחת השם Across a Billion Years.
בעברית הספר יצא לאור בשנת 1983 על ידי הוצאת זמורה ביתן, בתרגומו של ישעיהו לויט.
הספר נכתב במקור לנוער, אך הוא מתאים גם לקהל הבוגר יותר.
בסיפור משלחת בת אחת-עשרה נפשות יוצאת למחקר ארכאולוגי בעקבות "הגבוהים", בני תרבות עתיקה, שהשאירה אחריה ממצאים ארכאולוגיים מרשימים ומסקרנים. הסיפור מסופר בגוף ראשון על ידי טום, ארכאולוג זוטר בן 22, אשר מקליט מכתבים לאחותו התאומה, המרותקת למיטה מיום היוולדה. המשלחת מורכבת מבני אדם ובני גזעים אחרים, והיא יוצאת מכדור הארץ אל כוכב לכת בשם הייבי-5, שם ככל הנראה נמצא אתר עשיר במיוחד בממצאים ארכאולוגיים של תרבות נכחדת זו.
נוסעי המשלחת
המשלחת מורכבת מאחד-עשר ארכאולוגים: שלושה מתלמדים, שלושה בוסים, מהגדולים בענף הארכאולוגיה בייחוד בכל הנוגע ל"גבוהים", וחמישה בינוניים. הצוות מעורב מבחינה גזעית, דבר שנכפה על המשלחת על ידי הליברלים: שישה בני-אדמה כולל אנדרואידית אחת, וחמישה גזעים תבוניים אחרים מרחבי הגלקסיה.
תמצית העלילה
הסיפור הוא בעצם מכתבים, למעשה הקלטות לתוך קוביות מסר, של טום רייס לאחותו התאומה, הטלפאתית והנכה, הקלטות שמתארות את מסעה של המשלחת. ביום הולדתם מתחיל טום לספר על המסע אי שם באולטרחלל, בדרכם אל פלנטת היעד הייבי-5 הנמצאת במרחק של כ-80 עד 90 שנות אור מכדור הארץ. בהגיעם לפלנטה זו, המשלחת מתרגלת לחיי שיגרה חדשים של חפירות וחיים ביחד. הקשר בין טום לבין ז'אן מתהדק, אם כי לאט, קשר שיסבול לא מעט מכשולים בדרך. המשלחת מדווחת לעיתונות הגלקטית על פעולותיה והישגיה באמצעות הרשת הטלפאתית אשר עלויות שירותיה יקרות למדי. למרות שטום הוא אחד משני אחים תאומים, אין הוא טלפאת כמו אחותו מאחר שהם אינם תאומים זהים, לכן אין טום יכול לתקשר איתה ישירות, ועל המשלחת להשתמש בשירותי הטלפאתיה הגלקטיים. לאחר כחודש של חפירות, בהן נתגלו ממצאים מוכרים של הגבוהים שאינם מחדשים דבר, התגלית הארכאולוגית החדשה הראשונה של המשלחת יוצאת לאור: כדור של הגבוהים. מסתבר שמדובר בכדור שמקרין סרטים בהם מתועדים חייהם של הגבוהים. בזמן החפירות שגילו כדור זה, לרוי צ'אנג ניסה להתעסק עם ז'אן כנגד רצונה, ולמרות שלא היה זה תפקידו של טום להמשיך בהוראות החפירה מאחר שלרוי נעלם מהאתר ברודפו את ז'אן, טום הוא זה שבעצם גילה והוביל לכיוון תגלית זו. למרות זאת, אין הבוסים מייחסים הישג זה לטום.
באחת השיחות בין טום לז'אן הוא מגלה שז'אן איננה בת אדם טהורה אלא שאחת הסבתות שלה הייתה ברוגאלונית, מה שאומר שיש לה בעצם עיניים כהות, שש אצבעות בכל כף רגל, וארבעים שיניים, איברים פנימיים שונים, וכתם לידה ברוגאלוני. דבר זה גורם לטום להתעניין בה יותר.
לאחר צפייה ממושכת בסרטים, אנשי המשלחת מחליטים לשגר באמצעות טלפתיה את הסרטים לעיתונות הגלקטית. מאחר שכל אדם רואה וזוכר דברים בצורה שונה, מחליטים להעביר לכדור הארץ את הסרטים מחולקים לתמונות, כאשר כל תמונה מועברת באמצעות הספרות 0 ו-1. לשם כך מגייסים עוד שני טלפאתים, לאחר שהראשון הגיע לאפיסת כוחות והתעלף.
חיי הגבוהים אינם ברורים לגמרי לצופים בסרטיהם אבל ישנם מספר דברים שכן ברורים: היו להם רובוטים ששירתו אותם, נראו יותר כזוחלים והליכתם נראתה כהחלקה או ריחוף נמוך, היו להם ראשים כיפתיים, שש גפיים, צבע עורם היה ירוק זוהר. עיר הגבוהים אשר בסרט הייתה מורכבת מעמודים גבוהים מאוד המחוברים במעין רשת עילית, עליה היו תלוים מבני מגורים בצורות גאומטריות שונות. לאחר ניתוח מעמיק של הנתונים שנתקבלו מהסרט, אותר מקומו של אסטרואיד בו הותקן רובוט משרת גבוהים, בתוך מערה. למרות הוראות מפורשות ממצפה הכוכבים לשלוח אליהם את הכדור, החליטו אנשי המשלחת, אם כי לא בפה אחד ולא מיידית, לנסוע בחלל אל אותו אסטרואיד כדי לבדוק אם הרובוט של הגבוהים עודנו שם. למרות שהממצאים הארכאולוגיים הראו שמדובר בתגליות מלפני כמיליארד שנה, תקווה החלה לבצבץ אצל בני המשלחת, שהגבוהים עודם בחיים.
ברגע שנמצאה חללית אשר תיקח אותם אל אותו אסטרואיד, יצאה המשלחת לדרכה. אותו אסטרואיד היה חלק מחגורת אסטרואידים החגה סביב כוכב לכת כלשהו, לכן היה קשה בתחילה למצוא אותו בתוך מספר רב של אסטרואידים. הכסף שעמד לרשות המשלחת כמעט ואזל ולמזלם, באחד החיפושים על אסטרואיד פוטנציאלי מצאו בני המשלחת כמות עצומה של כספית ומיד ביקשו לרשום זכויות על תגלית זו, באמצעות הרשת הטלפאתית אשר בכוכב הלכת הקרוב ביותר.
האסטרואיד המדובר נמצא. בשלב זה טום וז'אן מתחברים והופכים לזוג נאהבים.
לא היה קל לפתוח את דלת המערה, אך גם את המכשול הזה עברו. היחיד מבני המשלחת אשר ייהרג הוא 408-ב מ-1, ודבר זה יקרה כאשר יפרוץ בן משלחת זה למערה מבלי לחשוב, מלווה בהתלהבות בלתי נשלטת: אותו רובוט משרת הגבוהים, מיד שלח אליו קרן אור ושרף אותו במקום. לאחר היסוסים מצאו בני המשלחת האחרים והרובוט, דרך לדבר והבינו שני הצדדים כי פניהם לשלום. הרובוט לימד אותם מה מטרת אחד המכשירים של הגבוהים, מכשיר שהכירו עוד בטרם היציאה למבצע ארכאולוגי זה, והוא מעין מילון שקולט מילים, בונה שפה, ומתרגם. עכשיו כשיש שפה, מספר להם הרובוט על הגבוהים ועומד על כך שהגבוהים, עודם בחיים. בחפשו בשמיים אחר כוכב הגבוהים, מרצין ומשתתק הרובוט מאחר שאינו מוצא את הכוכב, את מרכז מערכת השמש אשר היא ביתם של הגבוהים.
אם כבר הגיעו כה רחוק, כאשר מחליט הרובוט לצאת למסע למצוא את אדוניו, מצטרפים אליו חברי המשלחת. מסתבר שהגבוהים בנו סביב השמש שלהם כדור דייסון, לכן השמש לא נראתה ממרחקים. מסתבר שרוב התושבים בכדור דייסון זה הם רובוטים, בעוד הגבוהים, למרות שעודם בחיים, מתמעטים ונכחדים לאט לאט, וזה מפני שהרובוטים שלהם לא נותנים להם למות ומטפלים בהם ומשרתים אותם עד הרגע האחרון.
מתוקף היותם ארכאולוגים וחוקרים, לומדים בני המשלחת אודות תרבות הגבוהים ומעבירים את הידע הלאה. אחת המתנות הגדולות של הגבוהים לאנושות ולכל היצורים התבוניים האחרים אשר שלחו נציגיהם למשלחת זו, היא טבעות טלפתיה אשר ברגע ששמים אותן על הראש ניתן לתקשר טלפתית עם כל יצור תבוני אחר. ברגע גילוי מכשיר זה, מתקשר טום סוף-סוף עם אחותו התאומה ומספר לה הכל, ישירות, ללא שימוש בקוביות המסר המוקלטות. אחת המשאלות של טום, לאחר שהתוודע לתרבות הגבוהים היא שלא יקרה לבני האדם מה שקרה לגבוהים, שבנו רובוטים שמטרתם לשרת אותם עד הרגע האחרון ולהאריך את ימיהם ככל שניתן, דבר שגרם לגבוהים למות שלא בכבוד.
The Songs That Got Away
The Songs That Got Away (בעברית: הַשִׁירִים שֶׁנִמְלְטוּ) הוא אלבום האולפן המשותף הראשון של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן והמלחין הבריטי אנדרו לויד ובר. האלבום יצא לאור בנובמבר 1989, על ידי חברת התקליטים רילי יוזפול גרופ. הוא הופק על ידי לויד ובר, שגם הלחין את השירים שנכללו בו.
האלבום הגיע למקום השמיני במצעד האלבומים הקלאסיים.
רקע והוצאה
כל השירים שנכללו ב-The Songs That Got Away פרט לרצועה העשירית, "", שהופקה על ידי מייק באט, הופקו על ידי אנדרו לויד ובר ונייג'ל רייט. בשנת 1997, הוציאה ברייטמן ביחד עם לויד ובר מעין אלבום המשך, במסגרתו היא הקליטה כמה משיריו, The Andrew Lloyd Webber Collection.
הקונספט של האלבום נהגה על ידי לויד ובר, שהציע לברייטמן לשיר שירים שמעולם לא זכו להצלחה ולהכרה, כמו שלטענתו הגיע להם.
האנה טיילור-גורדון
האנה טיילור-גורדון (באנגלית: Hannah Taylor-Gordon; נולדה ב-6 במרץ 1987) היא שחקנית עבר אנגלייה. היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בסרט משנת 1993 בית הרוחות. היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה בתור אנה פרנק במיני-סדרה "אנה פרנק: הסיפור המלא", עליה קיבלה מועמדות הן לאמי והן לגלובוס הזהב.
ב-2012 היא גילמה את ליידי מקבת' בגרסת הקולנוע עטורת הפרסים הטרגדיה של מקבת.
קריירה
טיילור-גורדון משחקת מאז שהייתה בת ארבע. תפקיד המשחק הראשון שלה היה בסדרת הטלוויזיה הבריטית Casualty. תפקידה הקולנועי הראשון היה בסרט "בית הרוחות" מ-1993, שם גילמה את בלנקה טרובה הצעירה. היא שיחקה בתפקידים קטנים בסרט ארבע חתונות ולוויה וב "פרנקנשטיין של מרי שלי".
טיילור-גורדון ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של אנה פרנק במיני-סדרה "אנה פרנק: הסיפור המלא" משנת 2001, שזיכה אותה במועמדויות הן לגלובוס הזהב והן לפרסי אמי. במיני-סדרה כיכבו יחד בן קינגסלי, ברנדה בלת'ין, ולילי טיילור.
טיילור-גורדון כיכבה בתור לינה בסרט "יעקב השקרן" משנת 1999, לצידו של רובין ויליאמס. היא גילמה קורבן שואה גם בסרט הזה וגם ב'אנה פרנק הסיפור המלא'. בסרט "המעבר הסודי" משנת 2004, טיילור-גורדון שיחקה בתפקיד משנה לצד ג'ון טורטורו.
בשנת 2005, טיילור-גורדון שיחקה בסרט "האמנות היפה של האהבה". היא גילמה את איירין, יחד עם נטליה טנה, מרי ניג'י וג'קלין ביזט.
בשנת 2012, טיילור-גורדון גילמה את ליידי מקבת' בסרט 'הטרגדיה של מקבת', שזכה בפרסים עבור הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בלוס אנג'לס. היא גם שיחקה את סטלה בהפקה של רדיו בי בי סי 4 'The Cazalets'.
חיים אישיים
האנה טיילור גורדון נולדה בלונדון. היא בתם של אנדרו, יזם, וקלייר גורדון, עקרת בית. היא למדה תולדות אמנות ואיטלקית באוניברסיטת קולג' בלונדון והוכשרה בבית הספר למשחק בניו יורק, מכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בשנת 2008. היא סיימה את לימודיה ב-2012 ב האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון וכעת היא מתגוררת בלוס אנג'לס ובלונדון.
האנה נשואה לעורך הדין היהודי אמריקאי בן רובינפלד ולהם בת משותפת.
מיה דגן
מיה דגן (נולדה ב-26 באוקטובר 1975) היא שחקנית, קומיקאית, מדבבת, זמרת ומנחה ישראלית. זכתה פעמיים בפרס התיאטרון הישראלי ופעם אחת בפרס אופיר.
ביוגרפיה
דגן נולדה וגדלה בבני ברק, לציפי ואיציק דגן. למדה בבית הספר היסודי "רמז" בבני ברק. במהלך שירותה הצבאי שירתה בלהקת הנח"ל ובתיאטרון צה"ל.
בתיאטרון
למדה בבית הספר למשחק בית צבי, במסגרתו השתתפה במספר הצגות. כמו כן שיחקה בתיאטרון הספרייה בהצגות "אחים בדם", "יוסף וכותונת הפסים", "קיץ אחרון", "עד התביעה", "הגנרל של השטן", "הפלייבוי של עולם המערב" ו"ערב שירי אנדרו לויד וובר". בהמשך, הצטרפה לתיאטרון בית ליסין והשתתפה בהצגות "טוב", "עשו עלייך פעם סרט?", "פיאף", ו"מכתב לנועה" מאת גורן אגמון עליה קיבלה את פרס התיאטרון הישראלי כשחקנית המבטיחה לשנת 2001.
ב-2008 הופיעה במחזמר "מייק", המבוסס על חייו של הזמר מייק ברנט. באוקטובר 2010 זכתה בפרס השחקנית המצטיינת מטעם הקרן לעידוד מצוינות של תיאטרון בית ליסין לעונה החולפת. ב-2015 גילמה את דמותה של מגי, במחזה "חתולה על גג פח לוהט", ולאחר מכן את תפקידה של קתרינה ב"אילוף הסוררת". ב-2016 עזבה את תיאטרון בית ליסין והצטרפה לתיאטרון הקאמרי, שם גילמה את התפקיד הראשי במחזמר "מצחיקונת" בבימויו של צדי צרפתי, תפקיד עליו זכתה בפעם השנייה בפרס התיאטרון הישראלי, בקטגוריה "שחקנית בתפקיד ראשי במחזמר". ב-2018 גילמה בתיאטרון הקאמרי את תפקיד קאסי במחזמר שורת המקהלה, שוב בבימויו של צדי צרפתי. ב-2019 החלה לגלם בתיאטרון הקאמרי את התפקיד הראשי במחזה "הריון" מאת עדנה מזי"א בבימויו של עמרי ניצן. בשנת 2021 החלה לשחק את ג'ודי גארלנד במחזה המוזיקלי "עד קצה הקשת" בתיאטרון הקאמרי.
בטלוויזיה ובקולנוע
בשנים 2005 ו-2006 הופיעה בסדרה "אמא'לה" בערוץ 2. באותה שנה שיחקה במחזמר "ברנשים וחתיכות" בתיאטרון בית ליסין. בנוסף, התארחה כמה פעמים בתוכנית "מה זה השטויות האלה?" של חברתה, עדי אשכנזי. כמו כן השתתפה באופן קבוע בתוכנית הבידור "מועדון לילה" בערוץ 2 (עונות 1–2). במקביל, השתתפה בתוכנית הקומית "גומרות הולכות", ובסדרה "האקס המיתולוגי", שאף הן שודרו בערוץ 2.
בשנת 2006 דיבבה דמויות שונות בסרטים "מכוניות", "מטור ואור הרפאים" ו"הארי פוטר ומסדר עוף החול". בשנת 2007 גילמה את תמרה בסרט "אבידות ומציאות" שהופק גם כסדרת טלוויזיה. בשנת 2009 הופיעה במיני-סדרה "תמיד אותו חלום" בערוץ HOT3. השתתפה במספר תוכניות הומור ביניהן "הספסל האחורי" ו"שבוע סוף!". במקביל, שיחקה בעונה השלישית והאחרונה של הסדרה "האלופה", כמגישת תוכנית ספורט. ב-2010 שיחקה בסרטו של אבי נשר "פעם הייתי" בתפקיד ניצולת שואה. על משחקה בסרט זכתה בפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר לשנת 2010. במהלך אותה שנה, שודרה בערוץ 10 הסדרה "מתלהבת", בה שיחקה דגן בתפקיד ראשי.
בשנת 2011 גילמה בסדרת הילדים "החולמים" את נעמי, מנהלת המוזיאון ואמא של דני. ב-2011 שיחקה במחזמר "אחים בדם". בשנת 2013 שיחקה דגן בסדרה "אמא ואבאז" ששודרה בערוץ HOT3. בשנת 2014 השתתפה בקליפ השיר "Everybody Needs a Man" של עופר ניסים ומאיה סימנטוב.
באוקטובר 2015 החלה לשחק בסדרה הקומית "מריו" בערוץ הילדים ב-Yes, בתפקיד ראשי. באותה שנה הצטרפה להגשת תוכנית הבוקר ברדיו תל אביב (עד סיום שידוריה ב-2019). ב-2014 שיחקה בסרטו של רפאל נג'ארי "מעל הגבעה". באותה שנה הצטלמה לסרט "קאפו בירושלים" בבימויו של אורי ברבש, בתפקיד ראשי. הסרט יצא לאקרנים ב-2016. בשנת 2018 השתתפה כשופטת בתוכנית הכישרונות "גוט טאלנט ישראל" של רשת 13. משתתפת גם בסדרה השבועית "יש לה את זה" שמשודרת בערוץ קשת 12, בתפקיד ורד סוויסה מנהלת רשת של סופרמרקטים.
בשנת 2018 השתתפה בסרטו של אבי נשר, "סיפור אחר", בתפקיד טלי. החל משנת 2019 מיה דגן משתתפת בפאנל של התוכנית "מועדון לילה" בערוץ 12.
בשנת 2020 שיחקה בסדרת הדרמה המשטרתית "מנאייכ" כרונית מיינצר - סגנית ראש מח"ש.
בשנת 2021 שיחקה בסדרת הדרמה הקומית "המפקדת" את מפקדת בסיס הטירונים. כמו כן שיחקה באותה שנה בסדרה "שקשוקה" בכאן חינוכית. כמו כן מככבת לצד ישראל קטורזה בסדרה חדשה בקשת 12 בשם "מה שבע", יחד עם בתה. בנוסף התארחה בסדרה "אבא מטפלת" לצד בתה.
בשנת 2022 משחקת בהצגה של ארז דריגס "שיפוצים" בתיאטרון בית לסין לצד שלומי טפיארו.
בשנת 2023 השתתפה בעונה השביעית של התוכנית "בואו לאכול איתי" המשודרת בכאן 11.
חיים אישיים
בשנים 2004–2006 הייתה נשואה לשחקן יוסי מרשק.
משנת 2012 נמצאת בזוגיות עם ערן פפר, אחיו של השחקן אורי פפר. בשנת 2013 נולדה בתם.
ב-2022 התראיינה וסיפרה על התמכרותה לאלכוהול מגיל הנעורים, ועל הגמילה ממנו.
מתגוררת בשכונת נווה צדק בתל אביב.
טהונגיאי-הואי קהא קהאנג
טהונגיאי-הואי קהא קהאנג (בתאית: เขตรักษาพันธุ์สัตว์ป่าทุ่งใหญ่-ห้วยขาแข้ง) היא שמורה לחיות-בר השוכנת בגבעות טנאסרים (בתאית: ทิวเขาตะนาวศรี) שבתאילנד.
האתר הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1991, והוא מכיל בתוכו את שטחן של שתי שמורות טבע שונות: שמורת "טהונגיאי-נארסואן", ושמורת "הואי קהא קהאנג". השמורות הללו הוקמו בנפרד בשנים 1972 ו-1974, בהתאמה, וכיום מהווים רצף טריטוריאלי.
שטחי השמורה מתפרסים על פני כמה מחוזות: קנצ'נבורי, טק ואותאי טהאני. סך הכל מתפרסת השמורה על שטח של למעלה מ-600,000 דונם, סמוך לגבול מיאנמר.
השמורה מכילה דוגמאות של כמעט סוגי היערות שביבשת דרום-מזרח אסיה, וכוללת שתי מערכות-נהר חשובות. בנוסף, היא מהווה בית למגוון גדול מאוד של בעלי חיים, לרבות פילים ונמרים, וזנים שונים אשר נמצאות בסכנת הכחדה.
השמורה היא אחד האזורים הכי פחות נגישים בתאילנד, עבור בני-אדם, וכפועל יוצא, אחד האזורים בתאילנד אשר הכי פחות מושפעים מהתערבותם של בני האדם.
חשיבות השמורה כאתר מורשת עולמי
חשיבותו של האתר כמרחב שימור טמונה בהטרוגניות ובשלמות של בתי הגידול שלה, במגוון של החי והצומח שלה, ובמורכבות של המערכת האקולוגית שלה. האתר כולל יופי טבעי יוצא דופן וחשיבות אסתטית עם עמקים צדדיים תלולים ופסגות הרים מרשימים המשקיפים על מישורים נמוכים. מראה הנוף של האתר הוא יוצא דופן, ושזור במפלים וזרמי מים, ובפסיפס ייחודי של סוגי היער.
האתר עומד ב-3 קריטריונים אשר בזכותם נחשב לאתר מורשת עולמי:
קריטריון7 – תכונות מיוחדות של יופי טבעי, וסביבת מחיה בעלת ערך מדעי רב.
קריטריון 9 – השמורה מייצגת ביומה יוצאת דופן וייחודית בדרום היבשת, המשלבת את תכונות החי והצומח של ארבעה אזורים (סיני-הימלאי, סונאדי, הודו-בורמזי, והאינדו-סינואוגרפי ההודי).
קריטריון 10 – השמורה מכילה מגוון עשיר במיוחד של בעלי חיים. רשימות המינים שנצפו בשמורה, כוללת, בין השאר, 120 מיני יונקים, 400 מיני ציפורים, 96 מיני זוחלים, 43 מיני דו-חיים ו-113 מיני דגי מים מתוקים.
משפט בדלתיים סגורות
דיון בדלתיים סגורות הוא דיון המתנהל בבית המשפט או בפני ועדת חקירה ללא נוכחות קהל.
אחד מעקרונות המשפט קובע שעל הליך שיפוטי להיות פומבי, כדי שהצדק לא רק ייעשה, אלא גם ייראה. בישראל מיושם עיקרון זה באמצעות של חוק בתי המשפט. חרף עיקרון זה, בנסיבות מסוימות החוק מאפשר ניהול משפט, חלקו או כולו, ללא נוכחות קהל, ובלשון ציורית יותר - בדלתיים סגורות. הנסיבות בהן ינוהל דיון בדלתיים סגורות בישראל מפורטות בסעיף 68(ב) של חוק בתי המשפט וכוללות:
תוכן הדיונים המתנהלים בדלתיים סגורות אסור לפרסום ללא אישור בית המשפט. אמצעי התקשורת מבקרים לעיתים קרובות החלטות בהן נסגרות דלתותיו של בית המשפט ובמיוחד כשמדובר בהחלטות גורפות, כמו ההחלטה לאסור פרסום מדיוני בתי משפט למשפחה.
גם כאשר המשפט נערך בדלתיים סגורות, פסק הדין הניתן בו מתפרסם (לעיתים תוך מחיקת פרטים מסוימים, כגון פרטים מזהים). נשיא בית הדין הארצי לעבודה, סטיב אדלר, עמד על יתרונה של דרך זו, בעת דיון בתביעה שעניינה הטרדה מינית:
תהילים י"ט
תהילים י"ט הוא המזמור ה-19 בתהילים (מזמור י"ח בנוסח תרגום השבעים ובוולגטה). המזמור חתום בידי דוד, והוא עוסק בשני נושאים: כבודו של האל המשתקף במעשה ידיו, הם השמיים והשמש, שבחי התורה ותפילת השתוקקות לקיימה בשלמות. בלטינית ידוע מזמור זה בשם: "Caeli enarrant gloriam Dei" (הַשָּׁמַיִם מְסַפְּרִים כְּבוֹד אֵל).
מבנה המזמור
המזמור מחולק לשני חלקים, העוסקים בנושאים שונים, וכל חלק מחולק אף הוא לשני בתים, העוסקים בנושאים דומים.
חלק א' (פסוקים ב'-ז')
הבית הראשון בחלק זה (פסוקים ב'-ה'), עוסק בסיפור מעשיו של האל על ידי השמיים, המתפשט ללא מילים בכל הארץ, והוא בנוי משני חרוזים בעלי ארבע צלעות (ב'-ג'; ד'-ה'). מבחינה תוכנית, כל אחד מארבעת פסוקיו בנוי משתי צלעות המקבילות זו לזו בתקבולת נרדפת או משלימה. התקבולת בפסוק הראשון היא תקבולת כיאסטית, ושאר התקבולות הן תקבולות ישרות.
הבית השני (פסוקים ו'-ז') עוסקת בפעולתו של השמש המקיף את העולם מקצה לקצה, ועושה זאת בשמחה, כחתן וגבור. בתי זה בנוי משני חרוזים, האחד בעל שתי צלעות והשני בעל שלוש צלעות (ו'; ז'). צלעותיהן של שני החרוזים מקבילות זו לזו בתקבולת משלימה, החרוז הראשון בתקבולת ישרה, והשני בתקבולת כיאסטית, שייתכן שבאה לבטא כיצד השמש מקיפה את השמים מקצה לקצה.
בין שני הבתים נמצאת הצלע (ה'), שאף על פי שמבחינת חלוקת הפסוקים היא שייכת לבית הראשון, מבחינה עניינית היא שייכת לבית השני. בהתאם, יש הרואים אותה כשייכת לחרוז שבפסוק ו', ולכן לדעתם שני החרוזים בבית השני הם בעלי שלוש צלעות. לעומת זאת, יש הרואים צלע זו כעומדת בפני עצמה, בתור כותרת לבית הבא, וחולית מעבר בין הבתים, שכן היא מבהירה את הקשר בין השמים לשמש. הסיבה לכך שצלע זו מחוברת לבית הראשון ולא לשני אינה ברורה מספיק, וייתכן שחלוקה זו נעשתה כדי למנוע קישור בין הפועל 'שׂם' המוסב על הבורא, לבין הכינוי 'והוא' המוסב על השמש, והבנה מוטעית שהשמש הוא הבורא.
בשני הבתים מוזכרות המילים 'שמים' (המשמשת כמסגרת לחלק זה של המזמור) ו'קצה', ופעלים מהשורש יצ"א, ובכך מתבטא הקשר ביניהם גם ברובד המילולי. אך בעוד בבית הראשון קצה תבל משמש כמרחב בו יוצא קַוָּם של השמים (סיפורם על כבוד האל), בבית השני קצה השמים משמש כמרחב בו השמש יוצא להאיר על הארץ.
חלק ב' (פסוקים ח-י"ד)
מלבד הצלע הפותחת את הבית השני, - במצוות התורה, המקשרת בינו לבין הבית הראשון, יש בין שני הבתים קשרים לשוניים נוספים: בשני הבתים מוזכרת המילה 'רָב', בתור תואר למצוות או לעברות, ולפי רוב הפירושים, גם למילה "תְּמִימָה" בבית הראשון, המוסבת על התורה, יש מקבילה בבית השני, במילים "אָז אֵיתָם" (אז אהיה תם), המוסבות על המשורר.
חתימה (פסוק ט"ו)
הפסוק החותם של המזמור הוא חרוז בעל שלוש צלעות, בו המשורר מבקש שאמרי פיו, ואף הגיון ליבו - המחשבות והרעיונות שלא הצליח לבטאם במילים - יהיו לרצון לפני ה', המכונה. אזכור זה של ה', הוא השביעי בסדרת אזכרות שלו בחלק השני של המזמור, לעומת החלק הראשון, בו שם ה' לא מוזכר כלל. שתי צלעותיו הראשונות של הפסוק מקבילות זו לזו באופן כיאסטי.
רוב הפרשנים רואים פסוק זה כחתימה לתפילה שבסוף החלק השני של המזמור. לעומתם, יש הרואים בפסוק זה חתימה למזמור כולו. ראיה לדבריהם הם מוצאים בכך שהמילה, המוזכרת פעמיים בחלק הראשון של המזמור, מוזכרת גם בחתימתו, בהטיה. לדעתם, ייתכן שבקשתו של המשורר שהגיון ליבו יהיה לרצון, כוללת גם שאיפה להבנת הקשר בין שני חלקיו, וקבלת המסר הרעיוני העולה ממנו.
במדרש
התייחסות לקשר בין חלקיו של מזמור י"ט קיימת כבר בספרות המדרשית, באזור המאה ה-6. על אף ששאלת היחס בין חלקי המזמור לא נשאלה במפורש במדרש, מפירושו על המזמור עולים שני קשרים סמויים בין החלקים. הקשר הראשון שהמדרש מצביע עליו הוא הקשר בין תיאור פעולתה של השמש בבית השני (ו'-ז'), לבין שבח התורה ותיאור פעולתה בבית השלישי (ח'-י"א):
המדרש מפרש שהמילים המסיימות את חלקו הראשון של המזמור,, מוסבות על השמש, ומתארות את חומה הגדול של השמש, שאף אדם לא היה יכול לעמוד בו אם ה' היה נותן את השמש ברקיע הראשון. לפי המדרש, הצמדת מילים אלו לפסוק העוסק בתורת ה', מלמדת שביום הדין, כשהקב"ה ישלוף את השמש מנרתיקה, וילהט (ישרוף) על ידה את הרשעים, התורה תגן על לומדיה מאותו להט. המדרש מסתמך על נבואתו של מלאכי:.
הקשר השני שהמדרש מצביע עליו, הוא קשר בין השבח לה' על הטבע והתורה בשלשת הבתים הראשונים של המזמור (ב'-י"א), לבין תפילתו של המשורר להצליח לשמור את התורה בשלמות בבית הרביעי (י"ב-ט"ו):
לפי המדרש, עיקרו של המזמור הוא התפילה שבסופו, וחלקיו הראשונים של המזמור הם דברי שבח המקדימים את תפילתו של דוד (המשורר) בסוף המזמור. מטרתו של מבנה זה היא 'לפתות' את הקב"ה לשמוע לתפילתו של דוד, "כדרך השואל לנדיב שמאריך בתחלה בשבחו מי שיבקש ממנו... ולכוונה זו ספר בשבחיו וגלה נפלאות מתורתו".
השוואה בין תועלת השמש לתועלת התורה
חלק מהפרשנים פיתחו את הפירוש הזה, וטענו שהמזמור בא להראות כיצד תועלתה של התורה יותר גדולה מתועלתה של השמש, בעיקר על סמך המילים, שרומזות לכאורה על חסרון מסוים של השמש. לשיטתם, התיאורים הרבים של התורה במזמור זה, למעשה מקבילים את התורה לשמש, על מנת להראות את יתרונותיה הרבים של התורה על השמש. כך למשל, התורה, בעוד השמש לעיתים מחממת יותר מדאי וגורמת לאדם למות ולאבד את נפשו; התורה , בעוד השמש לפעמים "יכנס במוחו של אדם וישתגע"; התורה , בעוד השמש מסנוורת את עיני המסתכל בה; והתורה , בעוד השמש פעמים רבות מכוסה בעננים, ובלילה היא כלל לא מאירה.
פירוש זה מניח שאת הקשר בין שני חלקי המזמור יש לאתר בדברים הנאמרים סמוך לקו התפר שבין שני החלקים, והוא מסביר רק את הקשר בין הבית השני לשלישי, או לכל היותר את הקשר בין שלשת הבתים הראשונים. פירוש זה, אינו מבאר את מבנהו של המזמור השלם, ובמיוחד את תפילת המשורר בבית הרביעי. כמו כן, פירוש זה מסתמך על ההנחה שהמילים רומזות לחסרונה של השמש, אך יש הטוענים שאין הכרח לפירוש זה, וייתכן ש'חמה' בא רק בתור כינוי לשמש, שאין בארץ מקום הנסתר מאורה.
הקבלה בין הטבע לתורה כשתי דרכים להכרת האל
על פי פירוש נפוץ, שהועלה כבר בתקופת הראשונים, מזמור י"ט מציג את הטבע והתורה כשתי דרכים מקבילות להגיע לאמונה בה'. הדרך הראשונה, היא הסתכלות בנפלאות הבריאה, והקשבה לסיפור שהשמים והשמש מספרים בעצם קיומם - סיפור חכמתו של האל שבראם. בכל אלה יחד, ניתן למצוא "עדות על האלהות ולהכיר מעשיו". הדרך השנייה היא לימוד תורתו ומצוותיו של האל, שגם "מעידות על חכמתו ועל ישרו".
לדעת רוב המפרשים בדרך זו, השבחים הרבים של התורה, מלמדים שהמשורר נוטה להעדיף את דרך הכרת ה' על ידי התורה. כך למשל, לפי האבן עזרא, הביטוי רומז לכך שהתורה מעידה על האל באופן יותר נאמן מן הטבע. הסיבה להעדפת התורה היא, שהטבע מגלה את האמונה באופן חלקי ביותר, ואילו התורה היא - שלמה ללא חסרון, וכוללת את כל חלקי הדעות והאמונות. השמים מספרים רק על עצם קיומו של האל, אך כיון ש, הם אינם מלמדים את האדם את שאר עקרונות האמונה כמו בריאת העולם, ההשגחה, והנבואה, ותורה מן השמים. כמו כן, השמים אינם מודיעים לאדם כיצד האל רוצה שבריותיו יתנהגו בעולמו. התורה, לעומת זאת מלמדת את האדם כיצד עליו להתנהג, בעזרת המצוות, שהם קוד מוסרי מפורט המכוון את האדם לדרך הישר, כמו שכתוב במזמור.
רוב הפרשנים שעסקו בפירוש זה לא התייחסו בדבריהם לקשר בין שתי דרכים אלו להכרת האל לבין תפילת המשורר על שמירת התורה, בבית האחרון של המזמור. לדעת הרב חנן פורת, חלק זה של המזמור מלמד שעל אף שהתורה מורה את הדרך הטובה ביותר כיצד לפעול בעולם, היא אינה מהווה "תעודת ביטוח" להליכה בדרך הנכונה, שכן גם ההוגה בה עלול לשגות, ועליו להתפלל ולבקש להצליח לשמור אותה בשלמות.
הרב יעקב משה חרל"פ, בפירושו על המזמור, פיתח רעיון זה באופן שונה במקצת, והציע שהדמיון בין ההויה (הטבע) לתורה הוא ששניהם מכונות 'שירה': ההויה כולה אומרת שירה בעת שהיא מספרת את כבודו של ה', וגם התורה מכונה שירה, כמו שכתוב בפסוק העוסק בה: . לדבריו, כינויים אלו מורים על כך שכל חיסרון קטן בפרטיהן של ההויה או התורה, גורם לחיסרון ב'נגינה העליונה', כמו שחיסרון של תו אחד בשיר יכול לקלקל את השיר כולו; מטרת המצוות היא 'לפרוט על התווים', וכל מי שמזלזל בפרט קטן מפרטי המצוות, הרי הוא.
הקבלה ישרה בין השמים לתורה כמרחב הפעולה לשמש ולאדם
לדעת הרב אלחנן סמט, שני חלקי המזמור מקבילים זה לזה בהקבלה ישרה. כלומר: הבית הראשון העוסק בשמים, מקביל לבית השלישי העוסק בתורה, והבית השני העוסק בשמש, מקביל לבית הרביעי המתמקד באדם הפרטי. לדעתו, ניתן למצוא במזמור כמה הוכחות לקריאה אחדותית זו של המזמור:
לאור העובדה שהדמיון בין המחציות בולט יותר בבית השני של כל מחצית, וכן לאור העובדה שהבית הראשון בכל מחצית משמש מעין הקדמה לבית השני, הרב סמט טוען שעיקר ההקבלה בין המחציות נמצאת בבית השני של כל אחת מהן. מבנה זה יוצר הקבלה ניגודית, בין האופן בו השמש פועלת בשמים - התחום האלוהי שניתן לה, לבין האופן בו האדם פועל בתחום האלוהי שניתן לו - מצוות התורה. בעוד השמש, עושה את פעולתה בשמחה, אף על פי שלא מובטח לה שום שכר על מעשיה, האדם נזהר בקיום המצוות רק בזכות השכר המובטח לו עקב קיומם. כמו כן, האדם רחוק מאוד מקיום המצוות בשלמות, שכן - האדם צפוי לשגיאות, ולעיתים מעשיו נסתרים אף ממנו עצמו, זאת בניגוד לשמש שעושה את פעולתה בשלמות, שכן.
לפי הרב סמט, מטרת ההקבלה בין האדם לשמש, היא חינוכית, ומורה לאדם ללמוד מדרכיה של השמש, שמהווה מודל לחיקוי באופן המושלם בו היא מקיימת את המוטל עליה, ומשתלבת בהרמוניה השוררת בבריאה. על האדם לשאוף להצליח לקיים את המצוות בשלמות, ולא להפר את ההרמוניה השוררת בבריאה על ידי חטאיו. רעיון זה מקביל לרעיון המובע בסופו של מזמור ק"ד, שמתאר את הרמוניותו של הטבע, ומסיים בתפילה: - שכן חטאיהם פוגעים בשלמותו. רעיון זה מופיע גם במדרש, המפרש את דבריו של משה, כדרישה מעם ישראל ללמוד בקל וחומר מן השמים והארץ, כיצד עליהם לקיים את מצוותיו של ה':
ההמנון הבבלי לאל שמש ומזמור י"ט
השירה הבבלית מהללת את אל השמש. שירה זו מתארת באריכות את תפקידו של האל בעולם ואת כבודו הרב. עוד מתארת השירה את שליטתו בעולם החי, את מסירותו גלפי האדם השורה במצוקה ואת הצדק שהוא משליט בעולמו. היו שמצאו מוטיבים משותפים, רעיוניים ולשוניים, לשירה הבבלית עם מזמור י"ט:
בתרבות
יצירות רבות חוברו בהשראת המזמור, ביניהן הפרק הראשון "השמיים מספרים כבוד אל" מתוך הבריאה, אורטוריה מאת יוזף היידן. פרנץ ליסט חיבר את היצירה "תהילים י"ט". Die Himmel erzählen die Ehre Gottes, רי"ב 76, היא קנטטה מאת יוהאן סבסטיאן באך, שנכתבה בהשראת המזמור.
התנועה הלאומית הפלסטינית
התנועה הלאומית הפלסטינית היא שם כולל לזרמים וארגונים הפועלים למען הגדרה עצמית לערבים הפלסטינים על-בסיס רעיון הלאומיות והשאיפה למדינה פלסטינית ריבונית.
רעיון הלאומיות
מושג הלאומיות ושיטת השלטון המבוססת על מדינות לאום הם רעיונות שמקורם באירופה של העת החדשה והם הגיעו למזרח התיכון בשלב מאוחר יחסית. עד לתבוסתה במלחמת העולם הראשונה שלטה האימפריה העות'מאנית בחלק ניכר מהמזרח התיכון, ושלטונה נחשב בעיני תושבי האזור כלגיטימי, כיוון שהשלטון העות'מאני היה מוסלמי והתחשב בדיני האסלאם. שני אירועים סימנו את סופו של המשטר הישן במזרח התיכון, והכשירו את הקרקע להתפתחות תנועות לאומיות ערביות, ביניהן התנועה הלאומית הפלסטינית: אף כי רעיון הקמת מדינה ערבית גדולה בהנהגת השריף חוסיין מעולם לא קרם עור וגידים, עצם העלאת הרעיון הפכה את הלאומיות הערבית למושג לגיטימי ואף מרכזי בחשיבה הפוליטית באזור.
התחלת התנועה
ראשיתה של התנועה הלאומית הפלסטינית בהתפצלות מן התנועה הלאומית הערבית בסוריה. תנועה לאומית מיוחדת לערביי ארץ ישראל, כיחידה נפרדת מערביי סוריה, החלה בסוף מלחמת העולם הראשונה - מיום שארץ ישראל הפכה ליחידה מדינית בפני עצמה. עקב הפרדה זו, נתחזקה בציבור הערבי במידה רבה משמעותו של המושג "פלסטין". הסברה הרווחת היא שתחילתה של התנועה הלאומית הפלסטינית לא באה לפני הכינוס של ערביי ארץ ישראל שנערך ב-27 בפברואר 1920 בדמשק, שבעקבותיו הוקמה תנועת איסתקלאל ("עצמאות"), שתמכה בפייסל בן חוסיין. ישנן גם סברות אחרות, כגון זו המוצגת על ידי הפלסטינים באמנה הלאומית הפלסטינית ובהזדמנויות אחרות, על פיה תחילת התנועה הלאומית שלהם בהצהרת בלפור (1917). הטענה למועד זה נועדה לסייע לפלסטינים להציג הקבלה עם הציונות, אשר לגרסתם החלה לפעול בארץ ישראל בתאריך זה. אולם על פי עשרות דוחות שהתקבלו מאת סייענים ערבים שהעסיקה התנועה הציונית בכל הערים ובכפרים רבים, משתקפת תחושה לאומית ותסיסה גוברת כבר עם הכיבוש הבריטי.
יעודה הראשון והעיקרי של התנועה הלאומית הערבית בארץ ישראל היה המלחמה בתנועה הציונית. ראשיתה של מלחמה זו עוד לפני מלחמת העולם הראשונה. עד 1908 גילויים של עמדה אנטי-ציונית פוליטית היו לא עקביים ולא שיטתיים. הפיכת הטורקים הצעירים באותה שנה פתחה את עידן העיתונות הערבית בארץ ישראל, שהפכה לנושאת הדגל במאבק נגד הציונות, וזה כלל עתה פעילות ציבורית ממשית. בעיתונות ובכרוניקה של התקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה, נמצאים סימנים ראשונים למאבק הערבי בהתיישבות הציונית, הכוללים לא מעט מקרים של מחאה והתנגדות של עסקנים ערבים כלפי התיישבות זו. כ-3–4 חודשים בלבד לאחר הכיבוש הבריטי של מרכז ארץ ישראל, החלו גורמים שונים באזור יפו–רמלה (וכעבור מספר חודשים גם בירושלים) לכונן אגודות שתפעלנה נגד הגשמת המטרות הציוניות. באגודות אלו נבחנו דרכים למנוע מהיהודים לעלות לארץ ולקנות בה קרקעות. ב-2 בנובמבר 1918 ערך ועד הצירים בירושלים תהלוכה וחגיגות לציון יום השנה להצהרת בלפור. מנהיגי הערבים בארץ ישראל החליטו לנצל את המאורע הזה, ומשלחת של ראשי הציבור המוסלמי והנוצרי בראשות ראש עיריית ירושלים מוסא כאט'ם אל-חוסייני מסרה את מחאת האגודות הערביות נגד המדיניות הציונית למושל ירושלים, רונלד סטורס. על המחאה חתמו ראשי האגודות בירושלים וכ-100 מנכבדי העיר וראשי הכפרים בהרי יהודה. מחאה דומה הוגשה גם על ידי "האגודה המוסלמית-נוצרית" ביפו. אולם יעוד המלחמה בציונות הגיע למלוא התפתחותו רק לאחר שהתנועה הציונית ותביעתה לבית לאומי לעם היהודי (בוועידת השלום בפריז ב-1919) הוכרה בעולם המדיני הבינלאומי (בועידת סן רמו ב-1920), ולאחר שהקמת הבית הלאומי של היהודים נקבעה כמטרת המדיניות של המעצמות בארץ ישראל ונכללה בכתבי היסוד של ממשלת המנדט הבריטי (1922).
יעודה העיקרי השני של הלאומיות הערבית בארץ ישראל בתחילתה היה השאיפה להקמת מדינה פלסטינית-ערבית עצמאית בתוך מסגרת של "אחדות ערבית". בתחילת אוקטובר 1918 הגיעו כוחותיו של פייסל לדמשק, בה הוקם ממשל כיבוש צבאי שפייסל הועמד בראשו, ובציבור הפוליטי הפלסטיני, שעד אז היה אדיש לתנועה הלאומית הערבית, גדלה והלכה התמיכה בתביעה לאחדות עם סוריה. בשנים הראשונות שלאחר מלחמת העולם הראשונה, ביקשו רוב המדינאים הפלסטינים לספח את הארץ למדינה הסורית. הכתרת פייסל על הממלכה הערבית של סוריה במרץ 1920 עוררה גל של התלהבות ערבית לאומית ברחבי ארץ ישראל. אולם מדיניותו הפרגמטית והמתונה של פייסל כלפי הציונות, נתקלה בהתנגדות פלסטינית חריפה מהרגע הראשון. כבר באפריל 1918, כאשר הודיע המושל הצבאי הבריטי של מחוז ירושלים לאספה של נכבדים ערבים על מדיניותה של ממשלת בריטניה, שביסודה הצהרת בלפור, מחו על כך כמה מהנכבדים וכאמל אל-חוסייני, המופתי של ירושלים, עזב את האספה לאות מחאה. בפברואר 1919, כחודש לאחר חתימת הסכם ויצמן-פייסל, נתכנסה ביפו הפגישה הארצית הראשונה של נציגי "האגודה המוסלמית-הנוצרית", שהחליטה בין השאר על התנגדות מוחלטת לציונות ולהצהרת בלפור. במאי אותה שנה, כינסה האגודה אספה פומבית באולם הראינוע "זהר" ביפו, בה נכחו כ-500 איש מהעיר ומכפרי הסביבה. היושב ראש וראשון הדוברים היה נוצרי ואילו שלושת הדוברים האחרים היו מוסלמים. מאחוריהם ניצבו ארבע יריעות בד, כל אחת בצבע שונה ועליה כתובת שפירשה את צבעה: האדומה סימלה את הדם, הירוקה את החופש ("ארץ ערב לא תחולק"), הלבנה שיבחה את הנסיך פייסל והשחורה סימלה את הגירת היהודים הציונים. בהצהרת הסיכום נאמר כי פלסטין היא חלק מסוריה, ובמסגרת סוריה הגדולה תינתן לה אוטונומיה, ולא יקום בה בית לאומי ליהודים. כאשר הוצע לחתום על הדברים, פרצה מהומה והמושל הצבאי פיזר את האספה. היווצרותה של חזית מוסלמית-נוצרית הייתה תופעה חשובה שבלטה בתחילתה של ההתעוררות הלאומית הערבית-פלסטינית, משום שהיה בכך חידוש גמור לעומת העבר, אז לא נטלו הנוצרים חלק בחיי הציבור הכללי. עם זאת, חזית אנטי-ציונית זו ונקיטת עמדות פוליטיות משותפות, לא החלישו את הזיקה העדתית, והמסגרות הפוליטיות השונות הורכבו על יסוד ייצוג עדתי או שייצגו עדה אחת.
הופעת הרעיון של אחדות פלסטין עם סוריה, הביאה ב-1918 להקמתן בירושלים של שתי אגודות אנטי-ציוניות שדגלו ברעיון: "המועדון הספרותי" ("אל-מונתדא אל-אדבי") ו"המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי") הפרו-בריטי, שאמין אל-חוסייני היה נשיאו ושהיה קשור בארגון באותו שם שהוקם באותה שנה בדמשק על ידי פלסטינים והפך לארגון הלאומי הראשי בסוריה. מנהיגיו ופעיליו של המועדון הירושלמי באו בעיקר מצעירי משפחת אל-חוסייני המורחבת ובין חבריו בלטו אנשי דת איסלאמיים וקצינים בצבא השריף. הזהות במטרות בין שני הארגונים הביאה לשיתוף פעולה ביניהם באירועים הפוליטיים המרכזיים בשנת 1919 ותחילת 1920. במהלך 1919 התרכזו פעילים פלסטינים בדמשק ומילאו בה תפקיד מרכזי. המסגרת הארגונית הראשונה של הפלסטינים בדמשק הייתה "א-נהדה אל-פלסטיניה", שנשיאה היה סלים ביי אל-טיבי, קצין בצבא השריף, אולם במהלך אותה שנה הפך "המועדון הערבי" למסגרתם הראשית ולגוף הפוליטי החשוב ביותר שם. מטרת מדיניותו הייתה השגת אחדות מלאה של סוריה ופלסטין, ללא חסות זרה, והוא מילא תפקיד חושב בהכשלת ההסכם בין פייסל לצרפת. רק מאוחר יותר, כשחלוקת המזרח התיכון לאזורים ומדינות הפכה לעובדה, התחילו המדינאים הפלסטינים להכיר בהפרדתה של הארץ ובייחודה כגוף פוליטי בפני עצמו.
ועידות לאומיות והוועד הפועל הערבי 1919–1934
ארגון התנועה הלאומית החל בשמונה ועידות שנערכו בשנים 1919–1934.
בסוף ינואר 1919 כונסה בירושלים הוועידה הראשונה של האגודות המוסלמיות-נוצריות, בה השתתפו קרוב ל-30 צירים מערי הארץ. הוועידה החליטה על ניסוח תזכיר לועידת השלום בפריז באותה שנה, המנמק את שלילת הציונות, וגיבשה מסמך המצהיר כי פלסטין היא חלק מסוריה הערבית וקורא לכך שמחוז "'סוריה הדרומית' או פלסטין, לא יופרד מהממשלה הסורית הערבית העצמאית". אולם השלטון הצבאי הבריטי סירב להסכים לצאתה של המשלחת, ועקב כך שלחה האגודה המוסלמית-הנוצרית בירושלים ב-11 במרץ לפייסל העתק מהחלטתה מפברואר לייפות את כוחו "לייצג את פלסטין ולהגן עליה בוועידת השלום". אלא שפייסל כלל לא השתמש בייפוי הכח ולא טען בוורסאי למען הכללת ארץ ישראל בסוריה. בתחילת אפריל 1919 הגיעו לארץ ישראל הידיעות הראשונות על בואה הצפוי של ועדת קינג-קריין, שהיוו גורם חשוב בקידומה וארגונה של התנועה הלאומית. בעקבותיהן החלו פגישות והתייעצויות לגיבוש עמדה אחידה שתוצג בפני ועדת החקירה. אולם בהופעת הפלסטינים בפני הוועדה הייתה הסכמה רק לגבי התנגדותם המוחלטת לציונות.
ביוני-יולי 1919 נתכנסה בדמשק הוועידה הערבית-הסורית (הקונגרס הלאומי הסורי), שהשתתפו בה גם עסקנים פלסטינים. ועידה זו קיבלה החלטות על הקמת מדינה סורית עצמאית בסוריה הגדולה (הכוללת גם את ארץ ישראל, עבר הירדן והלבנון), כמו גם על התנגדות מוחלטת לציונות. החלטות אלו היו הראשונות בשרשרת של החלטות נגד הבית הלאומי היהודי והעלייה היהודית, שנתקבלו בוועידות הבאות והתגבשו בסופו של דבר ל"אמנה הלאומית" ("אל-מית'אק אל-קומי") של ערביי פלסטין, שדרשה את הפסקת העלייה היהודית, איסור מכירת קרקעות ערביות ליהודים, והקמה מידית של מדינה ערבית-פלסטינית עצמאית.
ב-27 בנובמבר 1919 כונס בחיפה מפגש ארצי של האגודות הלאומיות. היה זה ניסיון ראשון לארגן את כל האגודות במסגרת ארצית אחת והוא הסתיים בהקמת "הוועדה העליונה של האגודות הפלסטיניות" (אל-לג'נה אל-עליא לל-ג'מעיאת אל-פלסטיניה), שהגישה לשלטונות עצומת מחאה שדרשה עצמאות מלאה לסוריה המאוחדת ללא חסות זרה. ועדה זו הפכה במהרה למסגרת של האגודות הפאן-סוריות.
בפברואר-מרץ 1920 נפתחה בדמשק הוועידה הערבית השנייה, שגם בה השתתפו עסקנים פלסטינים. בתקופה זו, מרכז התנועה הלאומית הפלסטינית היה עדיין בדמשק. גם העיתון הערבי הפוליטי הראשון שנוסד בארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה, בספטמבר 1919 (בעריכת עארף אל-עארף), נקרא "סוריה הדרומית" ("סוריא אל-ג'נוביה"). גם בוועידה השנייה הוחלט על סיפוח פלסטין למדינה הסורית ("הגדולה"). אולם בצד פעילות זו בסוריה, נערכה פעילות ראשונה בארץ ישראל: ביום פתיחת הוועידה השנייה, ב-27 בפברואר 1920, ארגן מוסא כאט'ם אל-חוסייני הפגנת רחוב גדולה בירושלים, כתגובה על הודעת הגנרל לואי ג'ין בולס על המדיניות הצבאית הבריטית בארץ ישראל. הפגנות מקבילות נערכו גם ביפו ובחיפה. ארגון גל המחאות וההפגנות הביא לידי ביטוי בפעם הראשונה את יכולתן של האגודות הלאומיות לארגן פעולה ארצית מתואמת. ב-8 במרץ שוב נערכו הפגנות מאורגנות, במרבית המרכזים העירוניים בארץ ישראל. מטרתן הייתה להביע הזדהות עם הכתרת פייסל כמלך סוריה המאוחדת והן לוו בסיסמאות בעד עצמאות ונגד הציונות. ההפגנות היו בעלות נימה אנטי יהודית חריפה והן כללו קריאות להריגת היהודים ושימוש בסיסמה הפופולרית "פלסטין ארצנו והיהודים כלבינו". עקב זאת, ב-11 במרץ אסר השלטון הבריטי על ארגון הפגנות נוספות. אלא שבראשית אפריל 1920 ניצלו העסקנים הצעירים הערבים את חגיגות נבי מוסא לשם עריכת הפרעות הראשונות ביהודים (פרעות תר"פ). שניים מראשי המארגנים, אמין אל-חוסייני ועארף אל-עארף, נידונו בהיעדרם למאסר. הם ברחו לדמשק.
ב-31 במאי 1920, נוסדה בדמשק "האגודה הערבית הפלסטינית" ("אל-ג'מעיה אל-ערביה אל-פלסטיניה"), שלקחה את הנהגת התנועה הלאומית בשלביה הראשונים, ובראשה עמדו: עארף אל-עארף, רפיק אל-תמימי, עיזאת דראוזה, מועין אל-מאדי, אמין אל-חוסייני, אבראהים עבד אל-האדי וסלים עבד-אל-רחמן. האגודה עסקה בהפצת תעמולה אנטי-ציונית. היא פרסמה מחאה נגד החלטות ועידת סן רמו ונגד מינוי הרברט סמואל היהודי לנציב עליון בארץ ישראל. כמו כן, היא גם שלחה תזכיר לאפיפיור וביקשה את עזרתו נגד יהוד פלסטין באמצעות הצהרת בלפור. ב-7 ביולי הכריז הנציב העליון הנכנס, הרברט סמואל, על חנינה כללית לכל האסירים הפוליטיים בארץ ישראל. עם התמוטטות ממשלו של פייסל בסוריה באותו חודש, ולאחר שעל כמה מהם נפסקו עונשי מוות על ידי השלטונות הצרפתיים, נמלטו הפעילים הפלסטינים מדמשק וחזרו בסופו של דבר לארץ ישראל.
התקופה בה קיוו המנהיגים הפלסטינים לספח את פלסטין לסוריה, הסתיימה בעקבות שלושה מאורעות שאירעו ב-1920: אישור המנדט הצרפתי על סוריה והמנדט הבריטי על ארץ ישראל בועידת סן רמו באפריל, גירוש המלך פייסל מסוריה ביולי, והחלפת השלטון הצבאי בארץ ישראל למינהל צבאי ובואו של הנציב העליון הראשון בתחילת אותו חודש. השלב הראשון בהתארגנות הלאומית של ערביי ארץ ישראל – שלב "סוריה הדרומית", הסתיים משום שנשען על סיטואציה פוליטית שהשתנתה עתה. בפגישה משותפת בסוף יולי של האגודה המוסלמית-הנוצרית, "המועדון הספרותי" ו"המועדון הערבי", הוחלט להפריד את התנועה הלאומית הפלסטינית מזו הסורית ולרכז את כל המאמצים בארץ ישראל, מאחר שגם שאיפות היהודים מרוכזות בה בלבד. בעקבות התפתחות זו, הפכה האגודה המוסלמית-הנוצרית לגורם המרכזי בתנועה (שני המועדונים דעכו ופסקו מלהתקיים ב-1923). במהלך פגישות שנערכו בירושלים באוגוסט וספטמבר 1920, פנו הארגונים למוסא כאט'ם אל-חוסייני לקחת על עצמו את ההנהגה ואליו הצטרף עארף א-דג'אני, נשיא האגודה המוסלמית-הנוצרית בירושלים. בספטמבר נערכה בירושלים פגישה אליה הוזמנו נציגים מהמרכזים העירוניים האחרים בארץ, ובה נבחר אל-חוסייני לנשיא הארגון, ולצדו ועד כלל-ארצי (צפון הארץ הייתה מיוצגת על ידי חיפה בלבד). בנוסף על כך, פורסמה קריאה לכינוס נכבדי המוסלמים והנוצרים של הארץ, שזכתה להיענות חיובית. היה זה היסוד לכינוס הוועידה הפלסטינית השלישית.
בדצמבר 1920 נערכה בחיפה הוועידה הערבית הפלסטינית השלישית. עם ועידה זו הפכו האגודות המוסלמיות-נוצריות למסגרת הארגונית העיקרית של התנועה הלאומית הפלסטינית. בוועידה זו כבר לא היה אף אזכור לתביעה לאחדות עם סוריה או לשם התואר "סוריה הדרומית". בוועידה זו עלה למנהיגות הראשית מוסא כאט'ם אל-חוסייני, שעד מותו בשנת 1934 עמד בראש הלאומיות הפלסטינית הקיצונית. בוועידה זו נבחר לראשונה מוסד מנהל קבוע לתנועה הלאומית הפלסטינית - הוועד הפועל הערבי בראשותו של אל-חוסייני. הוועד הפועל הופיע כמוסד המייצג היחיד, המוסמך והמוסכם של ערביי פלסטין ועמד בראש התנועה הלאומית. לאחר התכנסות הוועידה השלישית, השיב אל-חוסייני לספקות ממשלת המנדט בדבר החשבתה כנציגה אמיתית של האוכלוסייה הפלסטינית: "הוועידה נבחרה על ידי העם, כי היא מייצגת את הרוב המוחלט של העם הפלסטיני, המוסלמי והנוצרי, וכי היא מאגדת בתוכה את נכבדי הארץ ונשואי פניה, אשר ייצגוה בכל עת וזמן". בכך חשף את תפיסתה החברתית של האליטה הפלסטינית: מקור סמכותה היה מסורתי ולא דמוקרטי, ומשום כך ראתה עצמה כנציגת האוכלוסייה כולה, כיוון שלא יכולה הייתה להתפתח נציגות אחרת.
למרות המציאות החדשה של פלסטין נפרדת מסוריה, חלום הסיפוח לסוריה הגדולה לא נגוז לגמרי עדיין, ובשנים 1920–1923 פעלו המנהיגים הפלסטינים ומשלחותיהם לחוץ לארץ תוך שיתוף עם מנהיגי סוריה הלאומית ושליחיהם. במאי 1921 פרצו פרעות תרפ"א, שלהסתה להן היה לוועד הפועל הערבי חלק רב. ביוני–יולי 1921 נערכה בירושלים הוועידה הרביעית, שהחליטה על שיגור משלחת מטעם הוועד הפועל לאירופה, בראשות אל-חוסייני. משלחת זו ביקרה בבירות שונות באירופה. ב-25 באוגוסט 1921 נתכנסה בז'נבה הוועידה "הסורית-פלסטינית", שבצד הפלסטיני שלה כללה שלושה מחברי המשלחת לאירופה ואת "האגודה הפלסטינית" במצרים. ב-21 בספטמבר פרסמה ועידה זו גילוי דעת לחבר הלאומים, שהיה בבחינת פשרה בין הסורים והפלסטינים, ובו דרשה הכרה בעצמאות ובשלטון הלאומי של סוריה, לבנון ופלסטין. המשלחת הפלסטינית הראשונה, בראשות אל-חוסייני, שהתה החל מאוגוסט 1921 ועד קיץ 1922 בלונדון, במשא ומתן עם משרד המושבות הבריטי (שהיה אחראי על המנדט בארץ ישראל) והגשת תזכירים ומחאות. אולם מאמציה לבטל את הצהרת בלפור והמנדט, ולהשיג עצמאות לארץ ישראל הערבית, נכשלו. לדברי יהושע פורת, כתב הסמכות של המשלחת, שהצריך אישור מוקדם של הוועידה לכל הסדר אפשרי, העיד על חוסר אמון הדדי בין הציבור ומנהיגיו והיה אופייני למידה הקטנה של האינטגרציה שהאוכלוסייה הפלסטינית נמצאה בה באותה תקופה.
ב-2 בנובמבר 1921 הצליחו החוגים הקיצוניים, באמצעות צעירי "המועדון הערבי", להפוך את הפגנת המחאה נגד הצהרת בלפור להתפרצות נגד היהודים. אולם הוועד הפועל והמנהיגות המסורתית בירושלים הסתייגו ממנה וקראו להימנע ממהומות, כוח המגן היהודי הצליח לבלום אותה והמשטרה הצליחה לדכאה. לאחר הפגנה זו, לא היו עוד התפרצויות אלימות עד פרעות תרפ"ט ב-1929. היו לכך מספר סיבות: המנהיגות המסורתית התנגדה בתוקף לשיטת הפעולה הזו; הממשלה הגיבה בתקיפות והענישה רבים מהמשתתפים בהתפרעויות; ב-1921 החלה להתבלט קבוצת המדינאים הבריטים הפרו-ערבים, שהייתה לה השפעה רבה על המנהיגות הפלסטינית, ואלה יעצו לה להימנע מהתפרצויות אלימות, משום שאלו עלולות להציג באור שלילי את התנועה הלאומית הפלסטינית ככזו שאינה כשרה לממשל עצמי. בינואר 1922, כחלק מהקמת ההנהלה העצמית שבריטניה הייתה מעוניינת בה, הקימה ממשלת המנדט את המועצה המוסלמית העליונה, וכך ניתן לעסקנים הקיצוניים ששלטו בוועד הפועל, מעמד רשמי כמנהלי מוסד עדתי הקשור לממשלה. כינון המועצה בעלת הסמכויות הנרחבות נתקבל על ידי הפלסטינים המוסלמים בשביעות רצון, ואמין אל-חוסייני, שנבחר לנשיאה, נזקק להשלמת הממשלה עם מעמדו החדש ופועלו, ולכן שינה לחלוטין את עמדתו לגבי הפעילות האלימה ומאז ואילך פעל עם תומכיו למניעת התפרצויות אלימות נוספות.
ב-1922 החלו המועצה המוסלמית העליונה והוועד הפועל לנהל מסע תעמולה בארץ ישראל ובעולם המוסלמי, שהזהיר מפני סכנת השתלטות יהודית על קודשי האסלאם בארץ ישראל, תוך שימוש בציור יהודי שבו נראה מסגד כיפת הסלע כשעליו מגן דוד, כהוכחה לכך. תעמולה זו הגיעה לשיאה בסוף יוני אותה שנה, עם יציאתה של משלחת פלסטינית למסע תעמולה ואיסוף כספים בחג'אז בעונת החג'. בטרם צאתה, פרסמה המשלחת קול-קורא לערביי פלסטין, בו הסבירה שמטרתה "להזעיק את האומות האסלאמיות במזרח העולם ומערבו לעזרת העם הפלסטיני בהגנה על ארצו". המשלחת ביקרה בדרכה במצרים, שם ביקשה לעורר את דעת הקהל באמצעות פגישות עם ראשי האסלאם במדינה וניסחה פניות אל מנהיגי המוסלמים בעולם. הביקור במצרים נוצל לגיוס אהדת העולם האסלאמי למאבק הפלסטיני, תוך הצגת הנושא כחובה דתית. ב-11 ביולי הגיעה המשלחת למכה, שם נפגשה עם המלך חוסיין בן עלי ועם נציג המלך עבד אל-עזיז אבן סעוד, וערכה תעמולה בקרב ראשי הציבור המוסלמי ועולי הרגל, כאשר תמונת כיפת הסלע ובראשה מגן-דוד שימשה כמכשיר העיקרי. גולת הכותרת של המסע הייתה כינוס "ועידת אל-ג'זירה" על ידי הפלסטינים, בהשתתפות ראשי עולי הרגל הערביים. לדברי יהושע פורת, תעמולה מוסלמית זו בנושא המסגדים הייתה בבחינת "נדבך ראשון בהתגבשות הסולידאריות הכל-ערבית בעניין ארץ ישראל".
באוגוסט 1922, נערכה בשכם הוועידה החמישית. באוקטובר אותה שנה, יצאה המשלחת הפלסטינית השנייה לוועידת לוזאן וללונדון. בתחילת נובמבר הגיעה המשלחת לקהיר וסירבה לדרישת הסורים לפעול תחת הסיסמה "סוריה לסורים, כשהיא עצמאית בגבולותיה הטבעיים", כלומר, לרבות פלסטין. היא התעקשה על הנוסח "עצמאות לפלסטין, לסוריה וללבנון, לכל אחת מהן לחוד" ועל בסיס זה הופיעה "המשלחת הסורית-הפלסטינית" בלוזאן. היא הגישה תזכיר לוועידת השלום, אך מהר מאוד חזרה המשלחת הפלסטינית לפעול בנפרד. המציאות החדשה של פלסטין נפרדת מסוריה נתחזקה על ידי שני אירועים נוספים: הפרדת עבר הירדן מארץ ישראל המערבית והקמתו כמדינה בראשות עבדאללה, והספר הלבן הראשון ב-1922. הידיעות על הניצחונות הטורקיים על היוונים באנטוליה בספטמבר 1922 עוררו התלהבות רבה בקרב הפלסטינים. ניצחונם עורר תקוה שתהיה לו השפעה על שאלת ארץ ישראל, ובנובמבר שיגר הוועד הפועל משלחת לאיסטנבול ולוועידת השלום בלוזאן, כדי להשיג את תמיכת הטורקים בתביעות הפלסטיניות. אולם לאכזבת הפלסטינים, החליטו הטורקים בוועידה להשלים עם הסטטוס קוו בארצות שנכבשו מהאימפריה העות'מאנית. המשלחת הגיעה בדצמבר ללונדון ובינואר 1923 נפגשה עם מזכיר המושבות החדש, אך זה החליט להמשיך במדיניות קודמו.
מיד לאחר הוועידה החמישית, החל הוועד הפועל הערבי לארגן מסע לשכנוע האוכלוסייה להימנע מהשתתפות בבחירות למועצה המחוקקת בארץ ישראל. הגורם שהיה היעיל ביותר בהצלחת החרם היה המוסד הדתי המוסלמי. המסגד, שהיה מקום ההתכנסות הציבורית החשוב ביותר ולפעמים היחיד, שימש כבמת התעמולה החשובה ביותר. האימאמים הציגו את החרם כחובה דתית, השביעו את המתפללים שלא ישתתפו בבחירות, ואיימו בנידוי אלה שישתתפו. בפברואר 1923 נערכו הבחירות, אך הן הוחרמו על ידי רוב הערבים ובמאי הן בוטלו. באותו חודש נעשה ניסיון למנות "ועדה מייעצת" מתוך נציגי הציבור בארץ ישראל, אולם גם הוא נכשל עקב התפטרות רוב הנציגים הערבים. הפלסטינים סירבו להשתתף במועצה המחוקקת, משום שראו בכך השלמה עם כתב המנדט והצהרת בלפור. אלא שבעוד שהחרימו את הדרג העליון של הממשל, הם לא נמנעו משיתוף פעולה יומיומי עמו ואיישו בו משׂרות.
ביוני 1923, נערכה ביפו הוועידה השישית, האחרונה למשך חמש שנים, שהייתה מוקדשת לדיון על ההסכם שרצה חוסיין בן עלי, מלך חג'אז, לעשות עם בריטניה, בו לפי השמועה וויתר על ארץ ישראל. באותה ועידה נבחרה המשלחת השלישית, שתפקידה היה לנסות להניא את שליחי המלך חוסיין בלונדון מחתימה על הסכם שיוציא את פלסטין מכלל הארצות הערביות. המשלחת ביקשה להופיע בפני ועדת-קבינט מיוחדת לבחינת המדיניות הבריטית בארץ ישראל, אולם הוועדה סירבה לשמוע את נציגיה. הלחץ הפלסטיני על חוסיין הביא להקשחת עמדתו והכביד על על חתימת ההסכם, שלא אושר בסופו של דבר. באוקטובר 1923 הציעו הבריטים להקים "סוכנות ערבית" בדומה לסוכנות היהודית, אולם כמו ניסיונותיהם להקים מועצה מחוקקת או ועדה מייעצת של כלל אוכלוסיית ארץ ישראל, גם הצעתם זו נתקלה בהתנגדות פלסטינית מוחלטת. התנגדות תקיפה זו הייתה לכל הצעה שביססה את חוקת ארץ ישראל על הכרה בהצהרת בלפור, ושלא כללה הקמת מדינה פלסטינית באופן מיידי וביטול כל ההתחייבויות שניתנו ליהודים. על מדיניות זו נמתחה ביקורת מצד ערבים רבים, אולם גם האופוזיציה לא השלימה עם הצהרת בלפור, אלא גרסה שיש לקחת את מה שניתן ולהמשיך לדרוש, בניגוד לעמדת הקיצוניים שגרסו הכל או לא כלום.