cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
העלייה הרביעית
התפתחות ענף הבניין
החל משנת 1924 הועסקו פועלים עבריים רבים בבניין ובפיתוח ערים. הבנייה נעשתה בקבלנות על ידי קבוצת פועלים שהועסקו ב"משרד לעבודות ציבוריות ובנין" של ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל. משרד זה התארגן מחדש ב-1924 כחברה קבלנית בשם "סולל בונה", תרומתו הייתה לא רק בביצוע מטרות הבנייה, אלא גם ביצירת תנאים להכשרת אלפי פועלים עבריים במקצוע הבניין.
חקלאות והתיישבות חקלאית
בנוסף ליישובים העירוניים קמו גם יישובים על בסיס חקלאי, בשתי מסגרות עיקריות:
הקמת מפלגת פועלי ארץ ישראל – מפא"י
בעקבות עבודה משותפת במסגרת הסתדרות העובדים הכללית, התברר למפלגות הפועלים "הפועל הצעיר" ו"אחדות העבודה" שבתחומי ההתיישבות הכלכלה וחיי הציבורים, רב המכנה המשותף ביניהן. גם מבחינה אידאולוגית היטשטשו הגבולות ביניהן, אף שמלכתחילה "אחדות העבודה" נטתה למרכסיזם ולאקטיביזם ציוני, ו"הפועל הצעיר" הדגיש את ערכי העבודה, וכמה מחבריו היו פציפיסטים.
לכן, נחתם ב-1929 הסכם איחוד המפלגות, ובינואר 1930 התאחדו המפלגות והוקמה מפא"י. מפלגה זו רכשה את לבם של רוב פועלי ארץ ישראל, תחת דגל שהדגיש את רעיון התחייה הלאומית והיה נאמן לאידיאלים של הסוציאליזם הדמוקרטי. מפלגה זו המשיכה תקופה ארוכה בשלטון גם אחרי קום המדינה ואחרי החלפת שמה נקראת מפלגת "העבודה".
משבר העלייה הרביעית (1927-1926)
בשנת 1926 ירד היקף התרומות מיהדות הגולה ובפרט מיהודי פולין עקב הרעת מצבם הכלכלי. הדבר גרם להאטה משמעותית של הבנייה העירונית שהיוותה גורם חשוב בכלכלת היישוב. בנוסף, הרכב העלייה השתנה וכלל יותר מחוסרי אמצעים ופחות בעלי הון. היישוב נכנס למשבר כלכלי שהיה הקשה ביותר בזמן המנדט הבריטי.
כתוצאה מהאטת הבנייה נפגעו החיים הכלכליים, נפגעו הענפים התעשייתיים, סוחרים רבים פשטו את הרגל ועובדים רבים פוטרו. בתל אביב, שם הייתה קודם לכן תנופת בנייה, היה המצב חמור ביותר. האבטלה הקיפה שליש מכוח העבודה הכללי וגרמה לצמצום העלייה. בנוסף לכך החלה ירידה רבה מהארץ שלוותה בגל שמועות כוזבות שהעצימו את חומרת המצב.
ההסתדרות הכללית טיפלה במשבר, בחלוקת סיוע כספי למובטלים כאמצעי זמני מפני המצוקה והרעה. אולם היא חששה שהדבר יוביל להתנוונות גופנית ומוסרית, היא עשתה מאמצים אדירים לשכנוע גורמים שונים ליצירת מקורות עבודה חדשה.
בקיץ 1927 התארגנה ההסתדרות לפתרון מעשי למשבר, בעזרת כספי הקרנות הלאומיות והלוואות ממשלתיות מטעם ממשלת המנדט. הוצעו עבודות מגוונות למובטלים, נפתחו מפעלים חדשים והצעות עבודה רבות היו צעד לפתרון המשבר. בשנת 1928 החל שיפור כלכלי והיקף האבטלה הצטמצם, וב-1929 התחדש זרם העלייה לארץ.
התרבות המינואית
התרבות המינואית או התקופה המינואית היא תרבות שהתפתחה באי כרתים, והייתה נפוצה באי זה בתקופת הברונזה. ניצני התרבות החלו להיראות באלף ה-3 לפנה"ס והיא התפתחה ושגשגה עד למחצית השנייה של המאה ה-15 לפנה"ס. החוקרים חלוקים באשר לסיבה להתמוטטות התרבות המינואית, ההשערות העיקריות כוללות פעילות געשית, רעידת אדמה, בצורת, פלישת גויי הים או שילוב של כל אלה.
היסטוריה
העדויות הראשונות לתרבות חקלאית בכרתים קיימות החל מ-7000 לפנה"ס, במהלך התקופה הנאוליתית.
באלף השלישי ובאלף השני לפנה"ס החלה להתפתח ציוויליזציה המכילה ערים המוקפות בכפרים חקלאיים.
נהוג לחלק את התרבות המינואית לתקופות באמצעות הארמונות שנמצאו ותוארכו על ידי הארכאולוגים. החלוקה המקובלת היא:
הרס הארמונות ב-1700 לפנה"ס מיוחס לפעילות געשית או לפלישה מאנטוליה. לאחר מכן החלה תקופת זוהר של פאר והתחדשות, שסיומה בסביבות 1450 לפנה"ס, סימל את קץ הדומיננטיות המינואית בים האגאי.
ההיסטוריונים עדיין חלוקים ביניהם באשר לסיבה להתמוטטות התרבות המינואית. ההשערות כוללות רעידת אדמה חזקה, התפרצות געשית בסנטוריני וצונאמי שהגיע בעקבותיה, פלישת גויי הים ועוד. למרות הרצון לתלות את שקיעת התרבות המינואית בגורם יחיד, ההשערה הסבירה יותר היא צירוף של כמה גורמים (טבעיים ואנושיים), שעל כל אחד מהם בנפרד היו המינואים מסוגלים להתגבר, אולם התרחשותם בטווח זמן קצר יחסית, לא הותירה להם סיכוי להתאושש.
התרבות המינואית
השם "מינואית", מלשון מינוס – מלכהּ האגדי של כרתים, נטבע על ידי הארכאולוג ארתור אוונס שגילה את התרבות בחפירות ארכאולוגיות של קנוסוס.
מסחר וכלכלה
בתקופה זו הייתה בכרתים מדינה חזקה, שהיוותה מרכז שלטוני של חלקים נרחבים באגן המזרחי של הים התיכון. בני כרתים היו ימאים מעולים, ובתקופתם היה מסחר מפותח בין חלקיו השונים של הים התיכון המזרחי. למעשה, במשך תקופה ארוכה הם היו היחידים בעלי יכולות שיט בים ולכן הארמון קנוסוס לא היה מוגן בחומות שכן לא הייתה תרבות המסוגלת להגיע לאי. בין היתר סחרו המינואים עם מצרים העתיקה ומסופוטמיה, והללו הושפעו מציורי הקיר המינואים. המינואים סחרו בעיקר בשמנים מהולים עם בשמים ששימשו לרחצה, שהמשאבים לייצורם היו נפוצים יחסית באזור כרתים.
אמנות
בכרתים השתמרו מספר אתרים ארכאולוגיים מהתקופה המינואית שכוללים ארמונות, חצרות, חדרי כס, חדרי מגורים ומחסנים. הגדול מבין הארמונות המינואיים הוא הארמון בקנוסוס. הארמונות קושטו ועוצבו עם עמודים צבועים בעיקר בצבע אדום, והשתמרו בהם ציורי קיר צבעוניים ומרהיבים. ציורי הקיר של התרבות המינואית חשובים ביותר מבחינה ארכאולוגית, אמנותית ותיעודית.
כתב
בתרבות המינואית היו בשימוש שלושה סוגי כתב: כתב ציורים, כתב ליניארי ב' (linear B) שפוענח בשנת 1952, וכתב ליניארי א' (linear A), שלא פוענח עד היום.
הדודאים
הדודאים היו צמד זמרים, בני אמדורסקי וישראל גוריון, אשר בין השנים 1957–1994 היה אחד מהצמדים המובילים בזמר העברי (הצמד הבולט האחר שקם כמה שנים אחריהם, היה "הפרברים", אך הרכבו השתנה עם השנים).
"השידוך" בין השניים נוצר בשנת 1957 כאשר גוריון ואמדורסקי נפגשו במסיבה והחלו לשיר יחד בלווי הגיטרה של ישראל גוריון, ואז נתגלה שילוב הקולות המיוחד ביניהם - שילוב שהטביע את חותמו בזמר העברי במשך למעלה משלושים שנה. בתחילה הייתה גם צלע שלישית להרכב, הזמר הירושלמי אברהם פררה, אלא שכאשר החליטו אמדורסקי וגוריון לעבור לתל אביב, בחר פררה להישאר בירושלים מטעמי פרנסה.
פעילותם של אמדורסקי וגוריון כצמד קיבלו עידוד מידידם הטוב, הזמר אריק לביא, שאף שכנע אותם לבצע את "בוקרי לכיש", להיטה של שלישיית שלושת המיתרים, שבה היה חבר. השניים הופיעו במועדון התיאטרון ובתחילת הדרך ביצעו כמה משיריו של יוסף הדר, כמו "תפוח חינני" "שיר הנוקדים" וגם בשיר שהפך לסימן ההיכר שלהם והיה ב-1958 להיטם הגדול הראשון, "ערב של שושנים".
השניים השתתפו תוך כדי פעילותם כ"דודאים" גם בהרכבים אחרים. כך ישראל גוריון היה חלק מהגלגול השני של שלישיית גשר הירקון (יחד עם אמדורסקי ואריק איינשטיין). הצירוף "הטוב הרע והנערה" כלל את "הדודאים" ואת הזמרת ג'וזי כץ. הרכב זה העלה מופע מצליח של שירי קברט כשגוריון ואמדורסקי מגלים כישרון בלתי מבוטל של משחק נוסף על כישרון השירה שלהם.
במסגרת תיאטרון "הקאמרי", בהצגת "פונדק הרוחות" של נתן אלתרמן, שרו אמדורסקי וגוריון עם השחקנית חנה מרון.
ב-1967 הופיעו בסרט "האם תל אביב בוערת?" בשיר "שיבוא, שיבוא".
בשנת 1968, לכבוד ציון פעילותם המשותפת במשך עשור, העלו הדודאים מופע בהיכל התרבות בתל אביב. את שירי המופע שגם הוקלטו ויצאו לאחר מכן כתקליט, עיבד וניהל מוזיקלית דוד קריבושי. את המופע הנחה דן בן אמוץ, והתארחו בו בשירה נעמי שמר, רבקה מיכאלי, חנה מרון וכן צמד זמרי עם איריים. את המופע חתמו שני שירים שהיוו איחוד היסטורי לשלישיית גשר הירקון, לשיר "יבוא שלום" (ח. חפר/עממי) התאחדו שני ההרכבים של השלישייה (הדודאים עם אריק איינשטיין ויהורם גאון).
בשנת 1972 הקליטו את שירו של יהודה עמיחי "הבלדה על השיער הארוך והשיער הקצר". בשנת 1973 חברו צמד הדודאים לצמד הנשי סוזן ופראן, שהביאו עמן מקנדה את סגנון הפולק. יחד הוציאה הרביעייה אלבום בשם "קשת בענן" ויצאו יחד לסיבוב הופעות ברחבי הארץ.
בשנת 1978 הוציאו הדודאים אלבום שלם בהפקת מתי כספי, שהיה באותה העת המוזיקאי המבוקש ביותר בארץ. האלבום שנקרא "הם רוכבים ושרים" (שורה מהשיר שיירת הרוכבים), כלל 11 שירים מהרפורטואר העשיר של הצמד אותם עיבד כספי לצליל עדכני תוך שמירת הרוח האופיינית לצמד "הדודאים". שיר חדש שנקרא "שיר ישן", אותו כתב אהוד מנור והלחין כספי עצמו, חתם את צידו הראשון של התקליט. הופעת האלבום לוותה במופע, בו ציינו השנים עשרים שנות פעילות.
במשך שנים היה מיתוס על פיו הייתה קיימת יריבות בין צמד "הדודאים" לצמד "הפרברים", אך ב-1985 התנפץ המיתוס כאשר שני הצמדים חברו למופע משותף שזכה להצלחה גדולה. לימים אמר בני אמדורסקי, שמאחר ו"הדודאים" לא יכלו להתחרות ב"פרברים", הם הצטרפו אליהם. שיתוף הפעולה הפורה בין שני הצמדים תועד באלבום משותף בהפקת המוזיקאי קובי אושרת שיצא בשנת 1985 ונקרא "הדודאים והפרברים". בין שירי האלבום הבולטים: "תלבשי לבן" (נ. שמר), "צל ומי באר" (י. טהר-לב/ל. שער), "נשר נשר" (י. אורלנד/מ. אמריליו), "מרש הדייגים" (ד. קאימי - י. שבתאי), "שי" (רחל המשוררת - ל. שער).
בני אמדורסקי נפטר ממחלת הסרטן ב-1994. לאחר פטירתו הצטרף ישראל גוריון לחנן יובל וצמד "הפרברים", והם הקימו רביעייה בשם "החברים של בני" שהופיעה מדי פעם באירועים שונים כדרך לשמר את זכרו של הזמר והשחקן.
בסוף שנת 2009 יצאו גוריון ובנו של בני - המוזיקאי אסף אמדורסקי לסדרת הופעות בהם שרו השניים משירי הדודאים. בעקבות שיתוף הפעולה הבימתי, הקליטו השניים את האלבום "שרים הדודאים" שזכה להצלחה רבה והגיע למעמד אלבום זהב. באלבום 18 שירים, ברובם שירי הדודאים ומיעוטם שירים בהם השתתפו הדודאים וכן שיר חדש שכתב והלחין ישראל גוריון "בואי, בואי כלה".
מדריד
מדריד (בספרדית: Madrid, הגייה: ) היא עיר הבירה של ספרד ומקום מושבם של המלך, הממשלה, הפרלמנט ובית המשפט העליון. בעיר כ-3.2 מיליון תושבים (נכון ל-2018), ובכך מדריד היא העיר הגדולה בספרד. בשטח העיר רבתי מתגוררים כ-6 מיליון תושבים. בגובה 667 מטר מעל פני הים זוהי עיר הבירה הגבוהה באיחוד האירופי, ועיר הבירה השנייה בגובהה באירופה, אחרי בירת אנדורה, אנדורה לה ולה.
בעבר הייתה מדריד בירת האימפריה הספרדית ומסיבה זו הצטברו בה אוצרות אומנות רבים המוצגים כיום במוסאו דל פראדו, במוסאו ריינה סופיה ובמוסאו תיסן בורנמיסה. בנוסף, בעיר מספר אתרים תרבותיים והיסטוריים חשובים, כמו הארמון המלכותי, התיאטרון המלכותי, פארק בואן רטירו, הספרייה הלאומית של ספרד והמוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של ספרד.
שם העיר
ישנן מספר תאוריות הנוגעות למקור השם "מדריד". על פי אגדה הקשורה בשם העיר, מדריד נוסדה בידי אוקנו ביאנור (Ocno Bianor), בנו של המלך טירניוס, שליט טוסקנה ומנטובה, ונקראה "מטרגירטה" (Metragirta) או "מנטובה קרפטאנה" (Mantua Carpetana). אחרים גורסים כי שמה המקורי של העיר היה "אורסריה" (Ursaria) - "ארץ הדובים" בלטינית, בזכות כמות הדובים הגדולה באזור, אשר יחד עם עצי התות, הפכו לסמל העיר מדריד החל מימי הביניים. שמה העתיק של העיר, "מגריט" (Magerit), נגזר משמה של מצודה שנבנתה על נהר מנסנרס במאה התשיעית לספירה, ופירושו "מקום שופע במים".
כיום הדעה הרווחת היא כי מקור שם העיר הנוכחי הוא במאה השנייה, אז הקימה האימפריה הרומית יישוב על גדות נהר המנסנרס. שם הכפר הראשון היה "מטריצה" (Matrice) בשל הנהר שחצה אותו. בעקבות פלישות השבטים הסואבים, הונדלים והאלאנים הגרמאניים במהלך המאה החמישית, לא יכלה עוד האימפריה הרומית להגן על שטחיה בחצי האי האיברי. השליטה בשטחים אלו הועברה לוויזיגותים ומטריצה עברה לידיהם של הברברים. במהלך המאה השביעית ולאחר כיבוש חצי האי האיברי בידי המוסלמים, קיבלה העיר את השם "מייריט" (Mayrit), הנגזר מהמונח הערבי מיירה (Mayra), המתייחס למים כלעצים או כנותני החיים, והסיומת האיברו-רומאנית "איט", שפירושה "מקום". השם "מייריט" הפך במהלך השלטון המוסלמי ל"מטריט", והתפתח לשם המודרני "מדריד".
ימי הביניים
אף שהאזור בו נמצאת כיום מדריד היה מיושב כבר בתקופה הפרה היסטורית, ההתיישבות המשמעותית הראשונה באתר העיר מקורה בשנים 852–856, כאשר מוחמד הראשון מקורדובה הורה להקים במקום ארמון מלכותי וסביבו מצודה, כדי להגן על ממלכת טולדו. בקרבת הארמון זורם המנסאנארס (שנקרא בערבית: المجريط - "מקור מים" - "מג'ריט") שם זה התגלגל ברבות הימים לשם העיר "מדריד".
בשנת 1329 התכנס בעיר הקורטס חנרלס (אספה כללית) כדי לייעץ לפרננדו הרביעי, מלך קסטיליה.
לאחר שריפת העיר, העיר נבנתה מחדש על ידי אנריקה השלישי מקסטיליה, אשר בנה חומות סביבה.
יהודים ומורים המשיכו להתגורר בעיר עד גירושם במאה ה-15.
תקופת הרנסאנס
עם איחוד ממלכת קסטיליה (שבירתה הייתה טולדו) וממלכת אראגון (שבירתה הייתה ברצלונה) למדינה אחת על ידי קרלוס הראשון הוקמה ממלכת ספרד. אף שקרלוס העדיף את מדריד כבירת המדינה, המעבר אליה בוצע רק על ידי בנו פליפה השני מלך ספרד, בשנת 1561.
אף שלא בוצעה הכרזה רשמית, עם מעבר בית המלוכה הפכה העיר לבירה. בסביליה המשיכו לשכון מנגנוני השלטון של מושבותיה של ספרד, אולם מדריד שלטה בסיביליה.
ב-1601 הועברה הבירה על ידי המלך פליפה השלישי לוואיאדוליד לזמן קצר. ב-1606 שבה מדריד להיות הבירה. במאה ה-16 פעלו בעיר כותבים ידועים וציירים רבים.
מתום תקופת הרנסאנס ועד התקופה המודרנית
המלך פליפה החמישי החליט שבירתו צריכה להיות מפוארת יותר, והורה על הקמת מספר ארמונות חדשים (בהם הפאלאסו ריאל דה מדריד, העומד במקום בו הקים מחמד הראשון את מצודתו). רק בתקופת שלטונו של קרלוס השלישי הפכה מדריד לעיר מודרנית עם שיפוץ נרחב של רחובות העיר.
לאחר מלחמת העצמאות הספרדית (1814) שב פרדיננד השביעי למלוך ממדריד.
המאה ה-20
המלכה איזבלה השנייה לא הצליחה להרגיע את המתח הפוליטי במדינה שהוביל למרידות, להקמת הרפובליקה הספרדית הראשונה (1873), שובה של המלוכה (1874), הקמת הרפובליקה הספרדית השנייה (1931) ומלחמת האזרחים בספרד. ב-1931 הוחל בבנין שדה התעופה הבינלאומי של העיר.
לאחר תום תקופת שלטונו של פרנקו ועם החזרת השלטון הדמוקרטי, הפכה מדריד למרכז כלכלי ותרבותי של ספרד בפרט וחצי האי האיברי בכלל. ב-1975 חזרה ספרד להיות מונרכיה, תחת הנהגתו של המלך חואן קרלוס הראשון, שארמונו ניצב במדריד.
בחודש אוקטובר 1991 נערכה בעיר ועידת מדריד לשלום במזרח התיכון.
המאה ה-21
ב-11 במרץ 2004 אירעה במדריד מתקפת טרור משולבת בארבע תחנות רכבת. מתקפה זו הייתה מתקפת הטרור הקטלנית ביותר בתולדות ספרד: היא גבתה את חייהם של 191 בני אדם וגרמה לפציעתם של למעלה מ-1,700 בני אדם. פיגועים אלו התרחשו שלושה ימים בלבד לפני הבחירות הכלליות בספרד, וגרמו לתבוסתה של מפלגת השלטון, המפלגה העממית (PP), ולעלייתה לשלטון של מפלגת השמאל, המפלגה הסוציאליסטית (PSOE). חקירה משטרתית הובילה למעצרם של חברי תא איסלאמי קיצוני שפעלו בהשראת ארגון הטרור אל-קאעידה. חברים אלו הועמדו לדין בשנת 2007 בגין מעורבותם בפיגועים.
אקלים
מזג האוויר באזור מדריד הוא ים-תיכוני, וכולל רוחות קרות הנובעות מגובה העיר ביחס לפני הים, שלגים לפרקים וטמפרטורות היורדות לעיתים תכופות מתחת לאפס. בחודשי הקיץ מזג האוויר נוטה להיות חם עם טמפרטורה של מעל 30°C, שלעיתים רחוקות מגיעה אף ל-40°C. עיקר המשקעים בעיר יורדים בעיקר בחודשי הסתיו והאביב, אך אינם נדירים בכל מהלך השנה. בשל כמות המשקעים הנמוכה יחסית (כ-436 מ"מ), מוגדר האקלים במדריד כערבתי.
נתוני טמפרטורה וכמות משקעים ממוצעת:
אוכלוסין
אוכלוסיית מדריד החלה לגדול בקצב הולך וגובר עם הפיכתה לבירת המדינה באמצע המאה ה-16. במהלך המאה ה-20 גדלה אוכלוסיית העיר בקצב מסחרר בשל תופעת העיור עד שנבלמה באמצע שנות השבעים בשל מעבר תושבים לפרברים, כחלק ממגמה כלל-אירופאית שנבעה גם ממיתון כלכלי. בשנות השבעים התייצבה אוכלוסיית העיר סביב כשלושה מיליון תושבים ועודנה נשמרת עד ימינו.
בשנות התשעים החל גל חדש של גידול באוכלוסיית העיר, בעיקר הודות להגירה שנבעה משיפור בכלכלת ספרד. לשם המחשה, בין השנים 2001 ו-2005 גדלה אוכלוסיית העיר ביותר מ-200,000 תושבים.
בהיותה הבירה, משכה אליה העיר מהגרים רבים מכל רחבי העולם. נכון לשנת 2007, כ-83.8% מתושבי העיר הם ספרדים, והיתר בני לאומים אחרים שהיגרו לעיר, מרביתם מאמריקה הלטינית, אירופה, אסיה, צפון אפריקה ומערב אפריקה.
קבוצות המהגרים הגדולות במדריד הן: אקוודורים: 104,184; רומנים: 52,875; בוליביאנים: 44,044; קולומביאנים: 35,971; פרואנים: 35,083; סינים: 34,666; מרוקאים: 32,498; דומיניקנים: 19,602; ברזילאים: 14,583 ו-פרגוואים: 14,308. קיימות אוכלוסיות משמעותיות נוספות של מהגרים מהפיליפינים, גינאה המשוונית, בולגריה, הודו, איטליה, ארגנטינה, צרפת, סנגל ופולין.
הקהילה היהודית במדריד
במהלך גירוש ספרד היוותה מדריד שער יציאה ליהודים שביקשו לברוח דרך היבשה לצרפת. אחת מנקודות הריכוז המרכזיות הייתה שער אלקלה, ממנו יצאו היהודים בכרכרות לכיוון פמפלונה וממנה לצרפת. לאחר גירוש ספרד, לא התקיימה קהילה יהודית במדריד עד לימי מלחמת העולם הראשונה, אז הגיעו לספרד פליטים מארץ ישראל, ובשנת 1917 אף הוקם בעיר בית כנסת.
בימי מלחמת העולם השנייה חודשו חלק מהקהילות היהודיות בספרד, הרבה בזכות חסידי אומות העולם ג'ורג'ו פרלסקה ואנחל סאנס בריס שהנפיקו לאלפי יהודים ויזות לספרד. במחצית שנות החמישים השתקעו בספרד יהודים מצפון אפריקה, במדריד החלה פעילות יהודית ענפה, הוקם בית ספר יהודי ומרכז קהילתי, נוסד כתב עת בשם "הקשר" ואף כוננה תנועת צופים. כיום מונה הקהילה היהודית במדריד כ-3,500 אנשים, ובעיר פועלים 3 בתי כנסת.
מטרופולין מדריד
אזור המטרופולין של מדריד מורכב מהעיר מדריד וארבעים ערים נוספות מסביבה. אוכלוסיית המטרופולין מונה כ-5.8 מיליון תושבים, ושטחו כ-8,200 קמ"ר. זוהי המטרופולין הגדולה בספרד והרביעית בגודלה על פי הגדרות האיחוד האירופי.
בדומה לאזורי מטרופולין אחרים בגודל דומה, קיימת חלוקה ברורה לשני אזורים: הפרברים הגדולים ביותר נמצאים מדרום למדריד, ובאופן כללי מרוכזים מסביב לכבישים הראשיים המובילים ממדריד.
רובעי מדריד
מדריד מחולקת אדמיניסטרטיבית לעשרים ואחד רבעים, אשר בתורם מחולקים ל-128 שכונות בסך הכול. כל רובע מנוהל על ידי ועד עירוני, בו חברים תושבי הרובע. השינוי האחרון בחלוקה האדמיניסטרטיבית של מדריד חל ב-1988, וזוהי חלוקת הרבעים והשכונות הנוכחית:
כלכלה
בשנת 2003 עמד התמ"ג של מדריד על 79,785,000,000 אירו, כעשרה אחוז מהכנסות המדינה כולה. הענף החשוב בכלכלת העיר הוא ענף השירותים, המהווה 85.09% מכלכלת העיר. הענף כולל בתוכו את השירותים הפיננסיים (31.91% מהתמ"ג הכולל) והעסקים (31.84% מהתמ"ג הכולל). יתר התמ"ג מגיע בעיקר מהתעשייה (8.96%) ומענף הבנייה (5.93%).
ייצור ותעשייה
התעשייה במדריד מאבדת מכוחה לאורך השנים, בשל נדידתה לערי המטרופולין האחרות, בעיקר מדרום ומדרום-מזרח לעיר. עם זאת, התעשייה עדיין מחזיקה בנתח משמעותי מהתמ"ג. ענף הבנייה הוא הענף בעל הצמיחה המהירה ביותר במדריד, המוערכת בכ-8.2% בשנת 2005. המגמה בשנים האחרונות מצביעה על גידול בבנייה שלא לצורכי מגורים, חלקית בגלל ההאטה בעליית מחירי הדירות בשנת 2005.
בענף השירותים, המחזיק בכ-85% מהתמ"ג, מועסקים כשני שלישים מכוח העבודה בעיר. במדריד שוכנים שרותי המינהל והכלכלה המרכזיים בספרד, לצד חברות רבות המחזיקות במשותף בחצי מההון הכלכלי בספרד. שניים מהמתקנים החשובים במדריד מבחינת התעסוקה והתמ"ג הם נמל התעופה מדריד-בראחס ומרכז הכנסים IFEMA, הקולט כ-4.7 מיליון מבקרים מדי שנה. בנוסף, מדריד הפכה לאחת הערים המתוירות ביותר באירופה אחרי פריז ולונדון, והיא העיר המתוירת ביותר בספרד.
כנסים ותערוכות
מדריד היא העיר המובילה בספרד באירוח ירידים ותערוכות, וכן היא נמצאת בין המובילות באירופה בתחום זה, בשקלול תערוכות בינלאומיות, לאומיות ואזוריות, מבחינת שטחים המושכרים לתערוכות. מרכז הכנסים והתערוכות IFEMA במדריד הוא המוביל בתחומו בספרד, והוא מארח מספר תערוכות חשובות כגון FITUR - תערוכת תיירות בינלאומית, Madrid Fusión - תערוכת גסטרונומיה בינלאומית, ARCO - יריד אמנות עכשווית בינלאומי, SIMO TSI - תערוכת פתרונות מחשוב, מולטימדיה ותקשורת למגזר העסקי, תערוכת רכב בינלאומית ושבוע האופנה של מדריד.
אופנה
העיר מדריד ושבוע האופנה במדריד בפרט, נחשבים למרכז אופנה עיקרי באירופה. במדריד קיימות נציגויות של מרבית מותגי האופנה המובילים, וקיימים מספר מרכזי אופנה מקומיים בפוארטה דל סול וברחובות סראנו וגויה. במדריד ניתן למצוא מותגי הוט קוטור בינלאומיים מובילים ובהם ארמני וגוצ'י, לצד מותגים ספרדיים כמו זארה ואחרים. מדריד היא גם בסיסה של רשת חנויות הכל-בו אל קורטה אינגלס (El Corte Inglés), המתמחה באופנה ובגדי מעצבים.
מוזיאון הפראדו
מוזיאון הפראדו הוא המוזיאון הגדול והמפורסם ביותר בעיר, ונמצא בו אחד האוספים הגדולים ביותר של אמנות אירופית מן המאה ה-14 ועד תחילת המאה ה-19. המוזיאון שוכן באחד המבנים הגרנדיוזיים שנבנו במסגרת תוכניתו של המלך קרלוס השלישי (1716–1788) לשיפור פני העיר מדריד. השם "פראדו", שפירושו "אחו", הוצמד לאזור מבנה המוזיאון ומאוחר יותר למוסד המוזיאון עצמו.
ב-19 בנובמבר 1819 נחנך המוזיאון המלכותי לציור ולפיסול במבנה הפראדו. בתחילה מנה אוסף המוזיאון 1,500 יצירות, שרק 300 מהן הוצגו בגלריות המוזיאון. כיום המוזיאון מחזיק במעל 5,000 איורים, כאלף מטבעות ומדליות, כאלפיים יצירות קישוטיות וכ-700 פסלים, אך כל אלה מחווירים לעומת אוסף הציורים האיכותי, המונה 8,600 יצירות. מפאת מספר היצירות העצום אין בשני מבני המוזיאון די מקום להציג את כל היצירות שבאוסף ורק שביעית ממנו - היצירות הבולטות ביותר - מוצגות במוזיאון בכל זמן נתון.
מוזיאון המלכה סופיה
מוזיאון המלכה סופיה הוא המוזיאון הלאומי של ספרד לאמנות המאה ה-20. הוא נחנך ב-10 בספטמבר 1992 ונקרא על שמה של סופיה, מלכת ספרד. המוזיאון נמצא בסמוך לתחנת אטוצ'ה, בקצהה הדרומי של שדרת פראדו. במוזיאון מוצגים אוספים של שני אמניה הבולטים של ספרד במאה העשרים, פבלו פיקאסו וסלבדור דאלי. יצירת האמנות המפורסמת ביותר במוזיאון היא ציורו של פיקאסו, "גרניקה".
מוזיאון תיסן בורנמיסה
אחד המוקדים של המוזיאון הוא יצירות אירופאיות מוקדמות, ובכלל זה אוסף ציורים איטלקיים של דוצ'ו ובני זמנו מהמאות ה-14 וה-15, לצד עבודות של אמנים הולנדים ופלמים מוקדמים בהם יאן ואן אייק, אלברכט דירר והנס הולביין. מוקד נוסף הוא יצירותיהם של אמני הרנסאנס והבארוק המפורסמים - טיציאן, סבסטיאנו דל פיומבו, קאראווג'ו, רובנס, ואן דייק, רמברנדט, פרנס הלס, גירלנדיו וקרפצ'יו. המוזיאון מכיל גם אוסף חשוב של אמנות אימפריוניסטית ופוסט-אימפרסיוניסטית ובו יצירותיהם של קלוד מונה, פייר-אוגוסט רנואר, אדגר דגה ווינסנט ואן גוך, וכן יצירות מופת מהמאה ה-20, כגון ציור קוביסטי של פבלו פיקאסו ועבודות מאוחרות של פיט מונדריאן ואדוארד הופר.
חיי לילה
חיי הלילה והתרבות בקרב בני הנוער החלו לפרוח לאחר מותו של פרנקו, ובפרט במהלך שנות השמונים, בהן התפתחה תנועה "לה מובידה" (La Movida) שעודדה הדוניזם יחד עם שבירת המוסמכות החברתיות מימי המדינה הספרדית.
כיום קיימים מספר אזורים המפורסמים בחיי הלילה ובדיסקוטקים הרבים שהם מציעים, ובהם נמנים אזור כיכר סנטה אנה, כיכר השני במאי במלסאניה ושכונות לה לטינה, לבפייס וצ'ואקה, סמוך לגראן ויה, האחרון מתאפיין גם במספר רב של מוקדי בילוי הפונים לקהילה הגאה. בעבר מנהג נפוץ בקרב בני נוער היה שתיית אלכוהול בפארקים ובאתרים מרכזיים (מנהג הקרוי בספרד בוטיון), אך בשנים האחרונות פעילות זו נאסרה וכיום מתבצעת באופן מפוזר בשכונות העיר השונות, במקום במקומות מרכזיים כבעבר.
תרבות בוהמית
במדריד פועלות מספר מסגרות אמנות אלטרנטיבית, בעיקר ברובע המרכז. העיר אף מארחת מספר פסטיבלים בתחום ובהם פסטיבל אמנות אלטרנטיבית ופסטיבל אמנות עכשווית. בשכונות מלסאניה, אנטון מרטין ולבפייס פועלים מספר בתי קפה/גלריות בוהמיים, המצוידים בדרך כלל בריהוט בסגנון רטרו ואווירה צבעונית ובלתי מסורתית. בגלריות אלו מוצגות בדרך כלל תערוכות מתחלפות של אמנים עכשוויים ויצירותיהם עומדות למכירה. בשכונת לבפייס פועלים גם מספר "בתים נסתרים", למעשה בארים בלתי-חוקיים או מבנים נטושים בהם נערכות הופעות, מפגשי הקראת שירה ומסיבות רחוב.
מוזיקה קלאסית ואופרה
האודיטוריום הלאומי הוא האולם המרכזי בעיר למופעי מוזיקה קלאסית והוא ביתן של התזמורת הספרדית הלאומית, התזמורת הסימפונית צ'מרטין וכן מארח קונצרטים של תזמורת מדריד והתזמורת הסימפונית של מדריד. האולם משמש גם כבמה עיקרית עבור תזמורות זרות המופיעות בעיר.
התיאטרון המלכותי משמש כבית האופרה העיקרי בעיר והוא ביתה של התזמורת הסימפונית של מדריד. תיאטרון סרסואלה מוקדש בעיקר למופעי סרסואלה, אופרטות ורסיטלים, והוא ביתה של התזמורת של קהילת מדריד. תיאטראות נוספים בהם הם תיאטרון מונומנטל, ביתה של התזמורת הסימפונית RTVE, מרכז חואן מארץ' ואודיטוריום 400, המעלים מופעי מוזיקה עכשווית.
כדורגל
מדריד היא ביתן של קבוצות הכדורגל ריאל מדריד, המשחקת באצטדיון סנטיאגו ברנבאו, אתלטיקו מדריד, המשחקת באצטדיון וונדה מטרופוליטנו וראיו ואיקאנו, המשחקת במגרש הכדורגל ואיקאס. שלוש הקבוצות משחקות בליגה הספרדית הראשונה.
ריאל מדריד נחשבת לקבוצת פאר במונחים אירופים ולאחת הקבוצות המעוטרות ביבשת, כאשר לזכותה עומדות 14 זכיות בליגת האלופות, 35 זכיות בליגה, 19 זכיות בגביע המלך הספרדי ושתי זכיות בגביע אופ"א.
אתלטיקו מדריד היא יריבתה המושבעת של ריאל, והיא אחת הקבוצות המעוטרות בספרד עם עשר זכיות באליפות, עשר זכיות בגביע המלך ושתי זכיות בליגה האירופית.
שני האצטדיונים החשובים במדריד, סנטיאגו ברנבאו והמטרופוליטנו, שייכים לקטגוריה 4 הגבוהה ביותר על-פי דירוג האצטדיונים של אופ"א, ובכך מעמידים את מדריד כאחת משש ערים בלבד בהן שני אצטדיונים בקטגוריה זו, לצד ברצלונה, ליסבון, גלאזגו, מנצ'סטר ואיסטנבול. אצטדיון סנטיאגו ברנבאו אירח ארבעה משחקי גמר של ליגת האלופות, בשנים 1957, 1969, 1980 ו-2010, וכן את משחקי הגמר של מונדיאל 1982 ויורו 1964.
כדורסל
למדריד נציגות מכובדת גם בליגת הכדורסל הבכירה בספרד, בה משחקות הקבוצות המקומיות ריאל מדריד ואסטודיאנטס מדריד. כמו בכדורגל, גם בכדורסל מועדון ריאל מדריד הוא המעוטר ביותר בספרד ובאירופה כולה עם תשע זכיות באליפות אירופה, 30 זכיות באליפות הליגה ו-23 זכיות בגביע המלך. קבוצת אסטודיאנטס זכתה 3 פעמים בגביע הספרדי והישג השיא שלה באירופה הוא השתתפות בפיינל פור הסופרוליג בשנת 1992.
ענפים אחרים
במדריד נמצא מסלול המרוצים חראמה (Jarama), שאירח תשע פעמים בעבר את מרוץ הגרנד פרי הספרדי. מדריד היא גם נקודת הסיום של מרוץ האופניים היוקרתי הוואלטה אספניה. החל משנת 2002, מדריד מארחת מדי שנה טורניר טניס במסגרת סבב המאסטרס, מטורנירי הטניס החשובים בסבב ה-ATP, אשר נערך במתחם קאחה מחיקה. משנת 1978 נערכת בעיר מדי שנה תחרות מרתון וריצת 10000 מטר.
אירוח אולימפיאדה
בעבר הגישה מדריד את מועמדותה לאירוח המשחקים האולימפיים שלוש פעמים לקראת אולימפיאדות 1972, 2012 ו-2016, אך היא לא נבחרה באף אחת מהפעמים והפסידה למינכן, לונדון וריו דה ז'ניירו בהתאמה. בשנת 2011 פורסם כי מדריד הגישה מועמדות נוספת לאירוח אולימפיאדת 2020, עליה היא התחרה מול איסטנבול וטוקיו. מדריד הודחה בסיבוב הראשון והפסידה את האירוח לטוקיו.
חינוך והשכלה
מערכת החינוך במדריד מנוהלת על ידי משרד החינוך של הקהילה האוטונומית של מדריד, אשר אחראית על מערכת החינוך בקהילה כולה.
השכלה יסודית ותיכונית
על פי הערכות, ישנם במדריד 167,000 ילדים בגנים, 320,800 תלמידים בחינוך תיכוני, כ-4,500 תלמידים במסגרת חינוך מיוחד וכ-50,000 תלמידים בחינוך מקצועי. בסך הכול לומדים בקהילת מדריד יותר ממיליון תלמידים בחינוך לא-אקדמי, מתוכם כ-600,000 לומדים במוסדות ציבוריים, 260,000 בבתי ספר פרטיים וכ-150,000 הלומדים במוסדות פרטיים אחרים שאינם מסובסדים.
בעשרים ואחד רובעי העיר מדריד קיימים 520 גני ילדים (98 ציבוריים ו-422 פרטיים), 235 בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים, 106 בתי ספר תיכוניים, 309 בתי ספר פרטיים (עם וללא סבסוד) ו-24 מוסדות לימוד זרים. בעיר 242 בתי ספר ציבוריים, כשליש מכלל בתי הספר, בהם מועבר חינוך דו-לשוני לכ-55,000 תלמידים.
השכלה גבוהה
בית הספר למנהל עסקים IE היא אוניברסיטה למנהל עסקים. האוניברסיטה נוסדה ב-1973 תחת השם Instituto de Empresa.
אוניברסיטת קומפלוטנס
אוניברסיטת קומפלוטנס היא אחת האוניברסיטאות הוותיקות בעולם, והעתיקה באוניברסיטאות ספרד. באוניברסיטה לומדים כ-85,000 סטודנטים ועובדים בה למעלה מ-10,000 אנשי סגל. האוניברסיטה ממוקמת בקמפוס מרכזי בקרית האוניברסיטה ברובע מונקלואה-ארבקה ובקמפוס משני בשכונת סומוסגואס בעיר השכנה פוסואלו דה אלארקון.
האוניברסיטה שגשגה במהלך המאה ה-16, ובשנת 1509 פעלו במסגרתה חמש פקולטות: אמנות ופילוסופיה, תאולוגיה, משפט קאנוני, פילולוגיה ורפואה. הצלחת האוניברסיטה בתקופה זו נזקפת רבות לזכותו של סינסרוס, שבתור הארכיבישוף של טולדו, הצליח לתמוך בה באופן ניכר. בשנת 1517 הושלמה באוניברסיטה כתיבת פוליגוט התנ"ך הקומפולטנסיאני, מהדורה בחמישה כרכים שכללה את כל כתבי התנ"ך בעברית, יוונית, ארמית ותרגום הוולגטה ללטינית. אף על פי שמרבית עותקי הפוליגוט לא שרדו, הוא נחשב למגנום אופוס של האוניברסיטה ולאחד משיאי האקדמיה הספרדית, לצד היותו גורם מכריע בהפיכתה של האוניברסיטה לאחת המובילות בעולם.
בשנת 1836 עברה האוניברסיטה למדריד ושמה שונה ל"האוניברסיטה המרכזית". בשנת 1927 הוחלט בצו מלכותי על הקמת קמפוס חדש ברובע מונקלואה ארבקה, לימים קריית האוניברסיטה, על שטחים שהועברו מחצר המלוכה על ידי המלך אלפונסו ה-13. במהלך מלחמת האזרחים בספרד הפכה קריית האוניברסיטה לאזור קרבות, וחלק מבייני האוניברסיטה נהרסו. בשנת 1970 שונה שם האוניברסיטה לאוניברסיטת קומפלוטנס של מדריד ונבנה קמפוס נוסף בסומוסגואס, עבור הפקולטאות למדעי החברה.
בין בוגרי האוניברסיטה לאורך שנותיה נמנים מדינאים ובני אצולה רבים בהם מנואל אסאניה, אדולפו סוארס, חואן נגרין, חאבייר סולאנה, חסיד אומות העולם אנחל סאנס בריס והנסיכה לטיסיה, אמנים ואנשי רוח רבים בהם לופה דה וגה, חוויאר מריאס, חוסה אצ'גרי, מריו ורגס יוסה, ויסנטה אליכסנדרה, לואיס בוניואל, אלחנדרו אמנבר, חואן דה מריאנה וחוסה אורטגה אי גאסט.
האוניברסיטה האוטונומית של מדריד
האוניברסיטה האוטונומית של מדריד (ידועה בשם UAM) נוסדה בשנת 1968 לצד האוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה והאוניברסיטה האוטונומית של בילבאו, כחלק מרפורמה מקיפה במערכת החינוך בספרד. קמפוס האוניברסיטה המרכזי שוכן באזור קנטובלאנקו בצפון מדריד, סמוך לערים אלקובנדס וטרס קנטוס. האוניברסיטה נחשבת לאחד ממוסדות ההשכלה הגבוהה המובילים בספרד ופעמים רבות מדורגת ראשונה מבין האוניברסיטאות הספרדיות בדירוגים שונים, ובהם דירוג אקדמי של אוניברסיטאות בעולם.
בקמפוס קנטובלאנקו שוכנות הפקולטות למדעים, משפטים, פילוסופיה ואמנות, פסיכולוגיה, כלכלה וחשבונאות וכן בתי ספר גבוהים להנדסה ולהוראה. הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה שוכנת בבית החולים הלימודי לה פאס בצפון מדריד. כיום לומדים באוניברסיטה כ-35,000 סטודנטים, ובין בוגריה נמנים הנסיך פליפה, טרינידד חימנס וכן מדינאים, אמנים, עיתונאים ואנשי תקשורת רבים.
כבישים
העיר מדריד מוקפת בארבעה כבישי טבעת, הממוקמים זה בתוך זה, שנועדו להקל על התנועה בין אזורים שונים במטרופולין ולמנוע עומסי תנועה בתחומי העיר עצמה. הכבישים הם M-30 בהיקף מרכז העיר, M-40 בפרברי העיר, M-50 ו-M-61 המהווים טבעת בהיקף המטרופולין ו-M-45 המהווה חצי טבעת המקשרת בין כביש M-40 לכביש M-50.
בנוסף, מדריד היא מקורם של מספר כבישים בין-עירוניים מרכזיים המקשרים אותה לכל אזורי ספרד, החשובים שבהם הם:
אוטובוסים
מערך האוטובוסים הציבוריים במדריד מופעל על ידי חברת התחבורה העירונית, בדומה ליתר אמצעי התחבורה בעיר. המערך כולל מעל 2,000 אוטובוסים הפועלים ב-218 קווים, בהם קווים רגילים, קווי אקספרס, קווים סיבוביים וקווי לילה. מערך האוטובוסים במדריד מקושר גם למערכי הרכבות העירוניות (התחתית והפרברית), ותחנות מעבר עיקריות הן שדרת אמריקה, מנדס אלבארו, מונקלואה, פלאסה אליפטיקל ופרינצ'יפה פיו. בנוסף, פועלים עשרות קווי אוטובוס בין-עירוניים המקשרים את מדריד לערים אחרות במטרופולין, וכן אוטובוסים לערים מרוחקות יותר במחוזות קרובים.
רכבת ארצית
חברת הרכבות של ספרד, ה-Red Nacional de Ferrocarriles Españoles, המכונה Renfe, מקשרת את מדריד עם שאר ערי המדינה באמצעות שתי תחנות רכבת מרכזיות - אטוצ'ה וצ'מרטין. פרט למערך הרכבות הארצי, בתחנות אלו עוברים גם קווי הרכבת התחתית והרכבת הפרברית של מדריד, המאפשרים קישור נוח בין כלל מערכי הרכבת בעיר.
תחנת אטוצ'ה משמשת כשער הכניסה העיקרי לעיר וממנה מופעלים קווים למרחקים בינוניים לטולדו, סגוביה, אלבסטה וערים נוספות, לצד קווים ארוכים וקווים מהירים לברצלונה, סביליה, וסקה, מאלגה, ולנסיה, קדיס, גרנדה ועוד. תחנת צ'מרטין מפעילה את מרבית הקווים לצפון ומערב ספרד ובהם קווים לסראגוסה, סלמנקה, סנטנדר, לאון, בילבאו, גיחון, לה קורוניה וכן ליסבון שבפורטוגל.
רכבת תחתית
הרכבת התחתית של מדריד היא בין מערכות הרכבת התחתית הגדולות בעולם ובין עשר המערכות הארוכות בעולם. המערכת שהוקמה בשנת 1919 היא השנייה בגודלה באירופה, אחרי זו של לונדון, והיא משרתת כשישה מיליון תושבים במטרופולין מדריד. כיום כוללת המערכת 231 תחנות ומסלולים באורך כולל של 282.5 קילומטרים.
פרישת מערכת הרכבת התחתית מאפשרת גישה לכל אזורי העיר ולמרבית פרבריה, וכן קישור למערכי התחבורה הנוספים במטרופולין באמצעות קישור לשתי תחנות הרכבת הגדולות בעיר - אטוצ'ה וצ'מרטין, תחנת פרינצ'יפה פיו המשמשת כיום כבסיס אוטובוסים בין-עירוניים מרכזי ונמל התעופה מדריד-בראחס המשמש כשער התחבורה האווירית העיקרי לעיר. במסגרת תוכניות הפיתוח של המערכת מתוכננת פתיחתם של שני קווים חדשים והארכתם של קווים קיימים, למתן כיסוי רחב יותר של פרברי העיר, וכן מודרניזציה של תחנות המערכת הישנות והתאמתן לסטנדרטים החדשים.
רכבת פרברית
בשנות ה-90, החלה RENFE להפריד את קווי הרכבת שלה לפי אזורי פעילות, ובכל אחד מיתגה את השרות עם סמלים וצבעים שונים. כחלק מהרפורמה, הרכבות במדריד נצבעו בצבעים אדום, לבן ואפור, וקווי הרכבת השונים מוספרו באופן עוקב. במקביל, חל שינוי במגמת ההתפתחות העירונית באזור מדריד, כאשר יוזמות ותוכניות בניה חדשות, שהיו בעבר בעיקר בצפון-מזרח ובדרום-מערב העיר, החלו להתרכז באזור צפון-מערב העיר. במענה למגמת ההתפתחות העירונית שהתעוררה, החלה RENFE בתוכנית שאפתנית להרחבת מערכת הרכבת הפרברית, באמצעות קישורה של תחנת הצפון המיושנת לתחנת אטוצ'ה. נתיב הקישור בין התחנות שזכה לשם "המסדרון הירוק" נפתח בשנת 1997, עבר באזורי תעשייה ישנים מדרום למרכז העיר, ובין היתר הביא לסלילתם של רחובות חדשים ולמיזמי מגורים סביבם.
כיום, הרכבת הפרברית המופעלת על ידי חברת RENFE משרתת את מדריד ואת הערים באזור המטרופולין באמצעות 96 תחנות ומסלולים באורך כולל של 370 קילומטרים.
רכבת קלה
הרכבת הקלה של מדריד נחנכה בשנת 2007 ומהווה, מבחינה אדמיניסטרטיבית, חלק מהרכבת התחתית של העיר. מערכת הרכבת הקלה כוללת 3 קווים באורך כולל של מעל 27 קילומטרים ו-36 תחנות. שלושת קווי הרכבת הקלה הם על-קרקעיים במרבית אורכם, אך חלק מהתחנות תת-קרקעיות. קו הרכבת הקלה ML-1 משרת שכונות חדשות צפון-מזרחית ממרכז העיר, והקווים ML-2 משרתים שכונות ממערב למרכז העיר.
תחבורה אווירית
במדריד פועל נמל התעופה מדריד-בראחס הממוקם בצפון-מזרח העיר. הנמל הוא הגדול והעמוס בספרד, והעשירי העמוס ביותר בעולם. כיום הנמל הוא השער האווירי המרכזי לחצי האי האיברי ומהווה מוקד משיכה לטיסות רבות, בעיקר מאמריקה הלטינית. בשנת 2008 עברו בנמל יותר מ-50.8 מיליון נוסעים. הנמל כולל ארבעה מסלולי המראה וארבעה בתי נתיבות. טרמינל 4, החדש מביניהם, משמש את טיסות חברת איבריה וחברות נוספות בברית חברות התעופה Oneworld, בהן בריטיש איירוייז ואמריקן איירליינס. שלושת הטרמינלים האחרים משמשים את טיסות שאר החברות, בהן החברות הספרדיות אייר אירופה. הנמל מקושר כיום למדריד באמצעות קו 8 של הרכבת התחתית, הכולל תחנה בטרמינל 2 (מעבר לטרמינלים 1 ו-3) ותחנה בטרמינל 4 החדש.
קו הרכבת יי-וו - מדריד
מדריד היא נקודת היעד לקו הרכבת הארוך בעולם, מחופי האוקיינוס השקט, דרך כל אסיה ואירופה, עד לספרד, השוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי. קו המסילה נחנך בשנת 2014, ומאפשר העברת סחורות שמוצאן מסין, לכל אירופה, בדרך יבשתית.
סביבה
העיר מדריד מלאה בשטחים ירוקים ופארקים, והיא אחת הערים האירופיות עם היחס הגדול ביותר של שטחים ירוקים לאדם - 70 מ"ר, לעומת 20 מ"ר בממוצע באירופה. בשנת 2005, היו במדריד כ-300,000 עצים, נתון השני במספרו רק לטוקיו, אשר אוכלוסייתה גדולה פי שלושה מאוכלוסיית מדריד.
פארק בואן רטירו הוא הריאה הירוקה הגדולה במרכז העיר, בשטח של 1,180 דונם, והוא הפארק הפופולרי בעיר. במרכז הפארק נמצא אגם מלאכותי, ועוד נמצאים בו גני פרחים, ארמון הזכוכית שנבנה בהשראת ארמון הבדולח של לונדון, פסלים רבים ואנדרטות.
קאסה דה קאמפו הוא פארק גדול, בשטח של 17,220 דונם, הנמצא ברובע מונקלואה-ארבקה במערב העיר, והוא הגדול מבין שטחיה הירוקים של מדריד. בפארק נמצאים פארק שעשועים, גן החיות של מדריד ובריכה. כמו כן, קיים בפארק רכבל ממנו ניתן להשקיף על כל העיר, המקשר בין קאסה דה קאמפו לפארק מערב.
ניתן למנות מספר פארקים משמעותיים נוספים בעיר:
==ערים תאומות==
האמן ומרגריטה
האמן ומרגריטה (רוסית: Ма́стер и Маргари́та, בתרגום הראשון לעברית נקרא השטן במוסקבה) הוא רומן של הסופר הרוסי יליד אוקראינה מיכאיל בולגקוב. הרומן נכתב על ידי בולגקוב בין השנים 1928 ל-1940, ויצא לאור רק בשנת 1967, שנים רבות לאחר מותו. הוא מתאר את ביקורו של השטן במוסקבה בימי שלטונו של סטלין. עלילתו רבת רבדים, ובין היתר הוא פורש סיפור אהבה בין אמן מיוסר, הנרדף על ידי הצנזורה הסובייטית, ובין אהובתו מרגריטה, וכן את סיפור משפטו ומותו של ישו. כל רובדי הרומן מתאחדים לכלל סיפור אחד, העוסק באהבה, במוות, במחילה, במאבק בין הטוב לרע, ברוחו החופשית של האמן והיוצר, הנאבקת באלו המנסים לכלאה, ובנושאים רבים נוספים.
הספר נחשב אבן פינה בספרות העולמית בכלל ובספרות הרוסית של המאה העשרים בפרט. לרוב נחשבת היצירה כגולת הכותרת ביצירתו של בולגקוב כסופר וכמבקר, וככזאת היא משקפת נאמנה את תמצית חייו ואמונותיו. מקובל להתייחס אל תוכנו וסגנונו של הספר כנוגע לחברה הרוסית באופן קונקרטי, אך עם זאת להכיר במסריו כאוניברסליים.
כתיבת הספר
בולגקוב החל בכתיבת הספר בשנת 1928. כשהחל את הכתיבה היה בולגקוב מחזאי מצליח, שעיבד את הרומן הגווארדיה הלבנה למחזה בשם ימי משפחת טורבין שמשך את הקהל, וזכה אף לתשומת לבו האוהדת של סטלין. אף שנהנה מתשומת לבו האישית ומחסותו של סטלין, נאבק בולגקוב כל ימיו עם הצנזורה, שפסלה חלק ממחזותיו ואסרה על הצגתם, ונאבק לצאת מברית המועצות. על רקע זה שרף, בשנת 1930, את אחת הטיוטות הראשונות של הספר, כשם ששרף את יומניו האישיים. בשנת 1989 נמצאה הטיוטה, כשהיא מצולמת ושלמה במרתפי הק.ג.ב.. לשריפת הגרסה הדים בסיפור, בו האמן, גיבור הסיפור שאינו נקרא בשמו, שורף יצירה שכתב, המספרת על צליבתו של ישו הנוצרי. הספר זכה למספר טיוטות נוספות, בהן התפתחה עלילתו לכיוונים שונים, ועם מותו, בשנת 1940 לא הצליח בולגקוב לסיים את הטיוטה האחרונה, שאותה סיימה אשתו ילנה שילובסקאיה בשנה שלאחר מותו.
בשנת 1967 יצא הספר לאור בחוברות של כתב העת "מוסקבה" בנובמבר 1966 ובינואר 1967. החוברות זכו לתפוצה רבה, והתפרסמו ב-150,000 עותקים. הגרסה כללה עדיין מחיקות של הצנזורה שכללו כ-12% מן הטקסט. הטקסט המלא התפרסם בתחילה כסמיזדט (ספרות מחתרתית, מילולית: הוצאה עצמית), ולאחר מכן בספר שיצא לאור בשנת 1973. גרסה זו נותרה הגרסה הקאנונית עד שיצאה בשנת 1989 גרסה שנערכה על ידי חוקרת הספרות לידיה יאנובסקיה.
הספר תורגם כמעט מיידית לשפות רבות, זכה להשפעה רבה, והוכר אוניברסלית כספר חשוב ומשמעותי מבחינה תרבותית וספרותית. לעברית תרגם את הספר המתרגם יוסף סערוני. גרסה ראשונית של הפרק הראשון התפרסמה בדבר במאי 1967, ובה כונה הספר "האמן ומרגריטה". על הכתבה חתם סערוני בראשי התיבות "ס.י.". הספר יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 1969, בשם "השטן במוסקבה" וסערוני בחר בשם העט "א.ר." "השטן במוסקבה" התבסס על המהדורה המצונזרת שיצאה לאור ברוסיה. הספר התקבל על ידי הקורא העברי באהבה רבה, ויצא במספר רב של מהדורות. בשנת 1999 יצא לאור תרגום עברי של פטר קריקסונוב בהוצאת ספרי עליית הגג וידיעות אחרונות, המלווה בהקדמה של יהודה מלצר, עיצוב כריכה של ולדימיר בנדרסקי ואחרית דבר של המתרגם קריקסונוב, וכן בביאורים ומראי מקום. המהדורה התבססה על ההוצאה החדשה והמעודכנת של הספר, וכללה את הטקסט שהושמט מ"השטן במוסקבה". הפעם נקרא הספר בשמו הנכון - "האמן ומרגריטה".
עלילת הספר
במישור הראשון מסופר על הנשף שעורך השטן, המופיע במוסקבה בדמותו של אמן (למאגייה שחורה) זר המכונה "וולנד". לצורך עריכת הנשף מתגורר השטן בדירה במוסקבה ("הדירה המשוקצת", הקיימת עד היום במציאות), יחד עם ידידיו המכונים "פאגוט" / "קורובייב", "עזאזלו" והחתול השחור "בהמות". אלו מתעללים בדמויות שונות בחוגי התיאטרון והספרות במוסקבה. וולנד חושף את החברה הרוסית בשנות שלטונו של סטלין במערומיה. חברה חשדנית, רודפת בצע, ביורוקרטית ומסואבת. בולגקוב משתמש בלשון סאטירית ויש המגדירים אותו כממשיך המסורת הספרותית הרוסית בסגנונו של ניקולאי גוגול. על מנת לערוך את הנשף נדרש וולנד לאישה אנושית, מרגריטה, שקושרת בין מישור התרחשות זה לשני.
במישור השני מתואר סיפור האהבה בין קורבן המשטר המכונה "האמן" ובין אהובתו מרגריטה. האמן כתב ביוגרפיה של פונטיוס פילטוס, אשר אינה לטעמו של הקו המטריאליסטי השליט. האמן משלם על כך מחיר אישי כבד, של חרם ונידוי, ואף אשפוז בבית המשוגעים. מרגריטה מקריבה את כבודה ומשלמת מחיר אישי כבד על מנת לתמוך בו. מדובר בסיפור אהבה מרגש, על רקע החברה הרוסית הקומוניסטית המדכאת כל ביטוי עצמי שאינו תואם את הקו האידאולוגי השולט, המונחה על ידי המפלגה. מישור זה הוא במידה רבה סיפורו האישי של בולגקוב.
במישור השלישי מתואר סיפור משפטו ומותו של ישו הנוצרי, ויחסיו עם פונטיוס פילטוס. מישור זה מבטא ערכים של אהבה וחמלה, אל מול המטריאליזם השליט. במסגרת זו מביא בולגקוב את גרסתו לסיפור הפסיון מן הברית החדשה, ופילטוס מתואר בה כדמות טראגית, הנודדת לנצח, מלווה בכלבה, ומבקשת לנצח את סליחתו של ישו באזור הדמדומים שבין החיים ובין המוות. תוך כדי כך מצייר בולגקוב את ירושלים (או עירשלם) כעיר ארצית וממשית מאוד, ואת ישו האדם, בן לזמנו ולסביבתו.
הדמויות העיקריות המופיעות בספר
הספר, המתרחש בשני מישורי זמן שונים, ובשלושה רובדי עלילה, כולל גלריה עשירה של דמויות. במספר פרקים בספר (כגון תיאור הארוחה בבית גריבוידוב בערב בו מת ברליוז, או תיאור הנשף של השטן) מופיעות עשרות דמויות שונות, בעלות משמעות, המרמזות על מי מאנשי חוגי הספרות במוסקבה, או על דמויות היסטוריות מזמנו של בולגקוב או מזמנים אחרים. להלן סקירת הדמויות העיקריות המופיעות בספר:
ניתוח הרומן
עם זאת, יש לשים כי בולגקוב נוהג חירות רבה במיתוס פאוסט, ומתאים אותו לצרכיו.
עיבודים עיקריים לקולנוע, לטלוויזיה ולתיאטרון
תמונות מתוך ההצגה "השטן במוסקבה" בתיאטרון גשר:
אודין
אוֹדין (בנורדית עתיקה: Óðinn) הוא האל הבכיר במיתולוגיה הנורדית, מנהיג אלי האייסיר ומלך אסגארד, מקום מושבם של האלים. כדמויות אחרות בפנתיאון הנורדי, דמותו של אודין מורכבת וקשורה לתחומים רבים - החוכמה, המלחמה והקרבות, קסם הרוּנות והשירה. בנוסף קשור אודין קשר הדוק עם נושא המוות (ובפרט גם תלייה), שכן לוחמים אשר מתו בגבורה בשדה הקרב הגיעו להיכלו ולהאלה. שם חיכו עמו לרַאגְנַארוֹק, קרב אחרית הימים בין האלים ואויביהם הענקים, בו ייהרג אודין על ידי הזאב פֵנְריר. אודין ידוע גם בשמות ווֹדֵן (Wōden) באנגלית עתיקה, ווֹדָן (Wodan) או ווֹטָן (Wotan) בגרמנית עתיקה, גוֹדָן (Godan) בלומברדית ועשרות שמות אחרים בנורדית עתיקה. באנגלית ובמספר שפות גרמאניות אחרות קרוי יום רביעי (Wednesday) על שמו של אודין.
הולדתו ומשפחתו של אודין
אודין היה בנם של בוֹר והענקית בֵסטְלַה, יחד עם אחיו וילי ו-וֵה. הוריהם מוכרים רק בהקשר היותם הוריו של אודין.
אשתו של אודין היא פריג, אך הוא גם בעל את יורד ורינד. מקורות שונים מזכירים צאצאים רבים, אך התמונה לא תמיד מלאה או אחידה. עובדה זו יכולה להתפרש כקיומן של מספר מסורות שונות, או לחלופין להצביע על כך שלא הייתה מסורת בנושאים מסוימים. האל בַלדֵר (מאשתו פְריג), האל תוֹר (מהאנשת האדמה יוֹרד), וידאר ו-וַאלי (מהענקית רינד) מוזכרים כצאצאיו של אודין במקורות רבים. התמונה פחות ברורה עבור היימדאל, האל השומר על אסגארד, בְראגי המשורר, והאל העיוור הוד'ר. עובדת היותם בניו של אודין מוזכרת רק באֵדה הפרוזאית המאוחרת. האל טיר הוא דוגמה לחוסר עקביות במקורות. לטענת האדה הפרוזאית, טיר היה בנו של אודין, אולם טענה זו אינה נתמכת על ידי האדה הפואטית, שלפיה היה טיר בנו של הענק הימיר.
רכושו של אודין
לרוב היה אודין חמוש בחניתו גוּנגְניר (בתרגום חופשי "המתנועעת"). החנית אף פעם לא החטיאה את מטרתה ושום דבר לא בלם את מעופה. על פי הסאגות, אודין הלווה את החנית לגיבורים שבהם תמך. אלה אשר החנית תעבור לידם במעופה ימותו בקרב, ואילו מטיל החנית יזכה בניצחון. היות שכל תכונותיו של הנשק קשורות להטלתו, ניתן לומר כי הנשק הוא למעשה כידון. אך ההתייחסות לגונגיר היא כחנית ברוב המוחלט של המקרים ובמילא אין חשיבות להגדרה כשמדובר בחפץ מיתי קסום. גונגניר נוצר על ידי גמדים בעקבות בקשה של לוקי. יחד עמו נוצרו חפצים אחרים, כגון מקבתו של האל תור והטבעת דְרָאוּפְניר ("הנוטפת") שגם ניתנה לאודין. מהטבעת נוצרו שמונה טבעות זהות כל לילה תשיעי והיא סימלה עושר ושפע.
משרתיו של אודין
הוולקיריות הן המשרתות וממלאות רצונו של אודין. תפקידן היה לבחור את הלוחמים הראוים בשדה הקרב, ובמותם ללוות אותם לוואלהלה. שם הגישו הוולקיריות תמד ובשר לאודין וללוחמיו. לשירותו של אודין עמדו גם מספר בעלי חיים. סוסו סְלֵייפְניר ("החומק במהירות") בעל שמונה הרגליים הוא המהיר ביקום, ואודין רכב עליו לרבים ממסעותיו. סלייפניר הוא צאצאו של האל לוקי (ראו סיפור בניית החומה של אסגארד). סיפור אחר באדה הפואטית מספר כי על שיניו של סלייפניר היו חרוטות רונות. לצדיו של אודין ישבו צמד הזאבים גֵרי ופְרֵקי ("חמדן" ו"רעבתן" בהתאמה), מסופר עליהם מעט ולא ברור אם היה להם תפקיד מעשי או סמלי בלבד. בזמן שהותו בוואלהלה היו הזאבים יושבים לידו, ואודין, אשר התקיים על שיכר ותמד בלבד, האכיל אותם באוכל שהוגש לו. זוג העורבים שלו, הוּגין ומוּנין ("חשיבה" ו"זיכרון" בהתאמה) נשלחו לעוף כל יום מעל העולם ולדווח לאדונם על המתרחש, על כן נקרא אודין גם רַפְנַגוּד ("אל עורב").
מלחמה וקרבות
אודין מוזכר פעמים רבות בהקשר של מלחמה. במקרים רבים הוא מוזכר כמביא הניצחון ולעיתים כמחרחר ריב וגורם למלחמות, על כן נקרא ניקַר ("המסיט למלחמה"). בשיר "חזון הנביאה" (Völuspá) מן ההאדה הפואטית בתיאור המלחמה הראשונה בעולם, אודין מופיע:
הטלת החנית גוּנְגְניר הייתה הכרזת המלחמה הראשונה בעולם, המלחמה בין אלי האייסיר לבין אלי הוואניר. מאז, נהגו הלוחמים להטיל חנית בצבא היריב לפני תחילת הקרב. בפעולה זו הם ביקשו מאודין ניצחון, קידשו לו את מות אויביהם וסימנו את תחילת הקרב. בקרב ראשון זה לא ניצח אודין את יריביו, חומות אסגארד נהרסו ולבסוף נכנעו אלי האייסיר ונכרת הסכם שלום.
אודין היה ידוע בדעתו ההפכפכה, לא פעם היה משנה את דעתו ומעניק את הניצחון לצד השני. ייתכן והאמונה בתכונת אופי זו נבעה מכך שפעמים רבות היו שני הצדדים מתפללים לאודין ורק צד אחד היה מנצח בסופו של דבר. חוסר עקביות זה של אודין זוכה ללעגו של לוֹקי, הטוען שלעיתים קרובות מדי מעניק אודין את מתנת הניצחון לאלה אשר לא היו ראויים לה.
ללוחמים נאמנים, הבֵרְסֵרְקֵרים, העניק אודין את מתנת האוֹד, שיגעון הקרב. הלוחמים הביאו את עצמם למצב של השתוללות לפני הקרב, באמצעות טקסים וסמי הזיה. מצב פסיכולוגי זה, משולב בעמעום תחושת הכאב, גרם ללוחמים להתעלם מפצעיהם ולהילחם ללא שריון. לפי הסאגה על בני אינגלינג - "אנשיו (של אודין) שעטו קדימה ללא שריון, היו מטורפים ככלבים או זאבים, נשכו את מגיניהם והיו חזקים כדובים או שוורים. הם הרגו אנשים במכה יחידה אבל מגע אש או ברזל לא השאיר עליהם את אותותיו. אלה נקראו בֵרְסֵרְקֵרים".
כאשר יגיע הרַאגְנַארוֹק, קרב אחרית הימים, יוביל אודין את האלים, תומכיהם והגיבורים אשר חיכו בהיכלו לשדה הקרב. בקרב עצמו הזאב פנריר יהרוג את אודין. בנו וידאר יתייצב מול הזאב, ינעץ את חרבו בליבו וינקום את מות אביו.
בריאת העולם ויצירת האדם
סיפור בריאת העולם מספר כי אודין ושני אחיו הרגו את הענק הראשון יימיר ויצרו ממנו את מרבית היקום. לאחר שנוצר היקום, יצרו שלושת האלים את האנשים הראשונים, אסק ואמבלה, משני עצים. אודין הפיח בהם חיים ואילו אחיו העניקו להם מחשבה, רגשות וכן את חושי הראייה והשמיעה. בהקשר זה נקרא אודין פוֹלְדַרְדְרוֹטין ("אדון האדמה") ואַלְדַפוֹד ("אבי האדם").
חכמה ושירה
סיפורים רבים אודות אודין מוקדשים לתיאור מאמציו לזכות בידע ובעצות, לפעמים תוך מוכנות להקרבה. מספר סיפורים כתובים בצורת שיחה והמידע המועבר לקורא חשוב יותר מהעלילה עצמה. ב"בלדה של ואתְרוּתְניר" מגיע אודין, מחופש, להיכלו של הענק ואתרותניר ("חזק בחידות") ומציג את עצמו כאדם ששמו גַנְגְרַת ("משיג עצות"). הענק מזמין את אודין להוכיח את חוכמתו בתחרות חידות שעליה יהמרו שניהם בראשיהם. לאחר שיחה ממושכת, שבמהלכה נגלה לקורא מידע רב, נשאל הענק "מה לחש אודין באוזנו של בנו לפני שהובל לשריפה?". השאלה מתייחסת לבנו באלדר, אשר נרצח על ידי האל הוד'ר (ראו סיפור מפורט בערך על ראגנארוק) ונשרף בתוך ספינה בצורה טקסית. הענק מבין כי רק אודין בעצמו יוכל לדעת את התשובה לשאלה זו ומודה כי אודין אכן חכם יותר.
הבלדה של גְרימניר מספרת על ויכוח של אודין עם אשתו פריג בנוגע למלך מסוים שעליו הוא פרש את חסותו. פריג טוענת כי המלך רשע ומענה את אורחיו ואודין יוצא לבדוק את הטענה. מחופש כהרגלו, אודין מציג את עצמו למלך כאדם בשם גרימניר ("חובש הברדס"), אולם מסרב לספר דבר על עצמו. המלך מחליט לענות אותו כדי להכריחו לדבר ואודין נקשר בין שתי להבות. אַגְנַר, בנו של המלך, לא מסכים עם מעשי אביו ומציע לאודין משקה. על נדיבות זו, מעביר אודין לנסיך מידע רב על האלים והעולם. בסופו של הסיפור, מגלה המלך כי הוא מענה את אבי האלים ומנסה לחלצו מהאש. אולם, חרבו קופצת מנדנה והוא נופל עליה. לאחר מכן מולך בנו אגנר שנים רבות.
אודין מודע לנבואה אודות הראגנארוק, קרב אחרית הימים, ועל כן מזהה את הסימנים ומנסה להתכונן. בעוד אויביו צועדים לעבר שדה הקרב, פונה אודין אל הענק מִימִיר בפעם האחרונה כדי לקבל את עצתו.
המסורת גם קושרת את אודין עם מתן היכולת לכתוב שירה. אודין היה האל אשר לפי האדה הפואטית השיג את תמד ההשראה מהענקים. תמד ההשראה נעשה על ידי צמד גמדים אשר שחטו את האל החכם קווסיר וערבבו את דמו עם דבש. בהמשך לקח הענק סיטונג את התמד מידי הגמדים והציב את בתו לשמור עליו. אודין פיתה אותה וגנב את התמד. בזמן מעופו חזרה לאסגארד שפך אודין בטעות מעט מהתמד על עולם בני האדם והעניק להם את היכולת להלחין שירים. באדה הפרוזאית, האל בְרַאגי מספר כי אודין נתן את התמד לאלים ולאלה אשר יכולים להלחין, ועל כן קוראים לשירה "השלל של אודין ומתנתו"
מגלה הרונות
אודין גם למד את רזי הסֵיְד - אומנות הכישוף - מהאלה פְרֵיה, זאת על אף שהאומנות נחשבה נשית. על כך הוא זוכה בלעגו של לוֹקי.
פולחנו של אודין
טקסי הפולחן, אשר נקראו בלוֹט, כללו הקרבת קורבנות אדם ולא היו מופנים רק לאודין. אדם מברמן מתאר טקס אשר נערך אחת לתשע שנים, במקדש באופסלה. בטקס היו חייבים להיות נוכחים כל תושבי שוודיה, הנוצרים אולצו לשלם קנס על היעדרותם. במהלך תשעת ימי הטקס הוקרבו תשעה זכרים מכל סוג של בעל חיים, כגון סוסים וכלבים, וגם בני אדם הוקרבו. הקורבנות נתלו בחורשה סמוכה. הקשר לאופן שבו נתלה אודין ברור, אולם אינו חד-משמעי. סיפורים אחרים אודות הקרבת קורבנות לאודין מעידים כי ייתכן שהנוהג היה נפוץ. במקרה המתואר בסאגת גַאוּטְרֵק, מלחים על ספינה אשר נקלעת לסופה מחליטים להקריב קורבן לאודין. לשם בחירת הקורבן נערכת הגרלה ובה עולה המלך ויקַאר אשר נמצא על הספינה ולבסוף הוא אכן נתלה. במקרה אחר, מסופר על מלך שוודי אשר הקריב לאודין את בניו אחת לעשר שנים כדי לזכות באריכות ימים. כשבא להקריב את בנו האחרון, לאחר שהקריב כבר תשעה, לא הרשו לו זאת נתיניו והוא מת מזקנה.
את יחסם של תושבי סקנדינביה אל אודין ניתן להמחיש בשני סיפורים. סאגת בַאגְלֵר, שנכתבה במאה ה-13, מספרת על רוכב בעל עין אחת אשר הגיע לעיירה וביקש מהנפח המקומי לפרזל את סוסו. הנפח התעניין איפה עצר הזר בפעם הקודמת וזה מספר על מקום מרוחק בצפון. עוד מספר הוא כי השתתף בקרבות רבים, אבל עכשיו הוא עובר לשוודיה. לבסוף מגלה הזר לנפח כי הוא אודין ורוכב הלאה. ההקשר לסיפור הוא חוזה השלום אשר נחתם אז בנורווגיה וקרב אשר פרץ במקביל בשוודיה. אודין, אל המלחמה, עובר ממקום שבו אין לו עוד תעסוקה, למקום אחר. סאגה אחרת מספרת כי בסביבות 1230, התבקש המשורר סנורי סטורלוסון על ידי סקול בארדסון לכתוב שיר המשווה את אויבו של סקול לאודין ומתאר את שניהם כמחרחרי ריב. סיפורים אלו מראים כי יחסם של האנשים כלפי אודין ותפקידו לא היו פשוטים כלל וכלל ותכונות האופי השליליות של אודין היו ידועות היטב.
במאה ה-20 חלה התעוררות מחודשת של האמונה באלים נורדיים ובהם אודין. דת האַסַאטְרו (Ásatrú), אמונת האייסיר, המוכרת גם כאוֹדיניזם היא דת מוכרת באיסלנד ובדנמרק.
פרויקט החיפוש אחר אודין
"החיפוש אחר אודין" (בנורווגית: Jakten på Odin) הוא שמו של הפרויקט האחרון של תור היירדאל. כוונתו של היירדאל הייתה להוכיח את הרעיון המוצג בסאגה על בני אינגלינג. הסאגה היא החלק הראשון מתוך ההֵימְסקְרינְגלַה ("קורות מלכי נורווגיה") של סנורי סטורלוסון. סטורלסון, פוליטיקאי משורר והיסטוריון איסלנדי נוצרי בן המאה ה-12, ניסה מצד אחד לשמר את הסיפורים והמסורות האליליות של עמו ומצד שני להוריד מהם את הפן המיתולוגי. סטורלסון מסביר כי האלים היו מהגרים מאזור הנהר דון אשר כה הרשימו את האוכלוסייה המקומית עד שאלו החלו לסגוד להם. ה"אִינְגלינגה סאגה" מספרת כי שושלת אינגלינג החלה ממלך בשם אודין.
תור היירדאל ניסה לחפש את מקור האייסיר, קבוצת האלים שאודין נמנה עמה, לפי הנתיב המתואר בסאגה: מהים השחור והנהר דון, דרך ארצות הסקסונים בצפון גרמניה, העיר אודנסה ועד סיגטונה העתיקה (הממוקמת כ-4 ק"מ מערבית לסיגטונה שבשוודיה). התאוריה של היירדאל מתבססת ברובה על דמיון בין שמות של דמויות מהמיתולוגיה לבין שמות של מקומות ועמים באזור הים השחור, כדוגמת אסיה ואֵיְיסיר, העיר אַזוֹב ו"אַס-הוף" ("מקדש האייסיר"), האל אודין ואוּדי (קבוצת שפות מקומית), האל טיר והטורקים.