cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקומפניון דה לה שנסון
ההצלחה
ב-1961 חגגו הקומפניון 20 שנה ליסוד הלהקה. במהלך שנים אלו יצרו חברי הלהקה, בינם ובין עצמם, חלוקת תפקידים, דבר שיצר עבורם מסגרת חיים מאורגנת והקל עליהם את ההתמודדות עם ההצלחה ועם שגרת מסעי ההופעות. כל חבר ראה עצמו כמחויב וכאחראי לתחום מסוים בחיי הלהקה. ז'ובר היה אחראי לחוזים וליחסי הציבור. בורגיניון להעמדה הבימתית, סאבה לכספים ולתאורה, רנה מלה לתלבושות, ברוסול לכתיבת השירים ולעיבוד המוזיקלי (לעיתים נעזר בקלווה בתחום ההלחנה) ולנסלו היה אחראי לתיעוד. כל הפרטים היו מתוכננים ומאומה לא הושאר ליד המקרה. חשיבות יתרה ניתנה לתחום החוזים הכספיים, לביטחון הכספים ולחלוקתם השווה בין חברי הלהקה. אופי התנהלות זה היה אחד מהגורמים החשובים שאפשרו ללהקה קריירה כה ארוכה.
עלייתם של הזרמים הפופולריים במוזיקה המערבית הקלה הפופ והרוקנ'רול לא פגעו בפופולריות של הלהקה והיא המשיכה להופיע בהצלחה רבה בצרפת ובכל רחבי העולם. ב-1964 הם הופיעו באולם אולימפיה בפריז במשך חמישה שבועות ואז פנו לברית המועצות, שם הופיעו ב-25 קונצרטים. משם המשיכו להופעות בישראל (היה זה ביקורם הרביעי בישראל) ולהופעות באפריקה, בקנדה ובארצות הברית. בשנים אלו נמכרו כ-500,000 תקליטים של הלהקה מדי שנה. בשנות השישים בלטו להיטיהם: "Verte campagne" ,"Roméo" ,"Un Mexicain" ,"la Chanson de Lara" ,"En écoutant mon coeur chanter" ו-"Quand la mer monte".
הקומפניון היו ביחסי ידידות עם הזמר והיוצר שארל אזנבור והוא כתב חלק מלהיטיהם דוגמת: "la Mamma", "Que c'est triste Venise" ו-"Sur ma vie". כמו כן, שיתף אזנבור פעולה עם ברוסול בכתיבת: "Roméo" ו-"Un Mexicain".
השנים האחרונות
באוקטובר 1969 יצאה הלהקה למסע הופעות נוסף ובמהלכו, ב-31 בדצמבר, נפטר חבר הלהקה גי בורגיניון. חברי הלהקה החליטו לא לצרף חבר חדש במקומו והמשיכו את פעילותם בהרכב של שמונה חברים. ב-1972 פרש מהחבורה ז'אן ברוסול. הוא המשיך לכתוב ללהקה חומר ובמקביל החל לעבוד עם אמנים אחרים כמו סשה דיסטל. הפעם צירפו אליהם הקומפניון חבר חדש בדמותו של מישל קאסה הצעיר שנגן במספר רב של כלים ועבד קודם לכן עם קלוד פרנסואה.
ההרכב המשיך בסיוריו העולמיים במהלך שנות ה-70. בשנים אלו הם ביצעו שירים של כותבים חדשים כמו הצמד ז'אן-קלוד מסולייה (Jean-Claude Massoulier) ואנדרה פופ (André Popp) ומישל מלה (Michel Mella) - בנו של פרד מלה חבר הלהקה. במקביל, המשיכו לבצע גרסאות כיסוי ללהיטים בינלאומיים כמו "la Marche de Sacco et Vanzetti" (על פי להיטה של ג'ואן באאז) ו-"Parle plus bas" על פי נעימת הנושא בסרט הסנדק. מבין השירים המקוריים שהוציאה הלהקה באותן שנים בולטים "Mouche", "On se quitte", ו-"On a déjà vu ça".
בראשית שנות ה-80, עם הגיעם ל-40 שנים לקיום הלהקה, החלו הקומפניון לחשוב על פרישה. הם הודיעו ב-1980 על מסע הופעות פרידה, אולם המסעות נמשכו עוד ועוד. לאחר הופעות ברחבי צרפת, בלגיה ושווייץ, עבר פרד מלה, ב-1982, ניתוח לב אך הלהקה לא פסקה מהופעותיה. ב-30 באוגוסט 1983 קיימו את המופע האחרון שלהם באולם אולימפיה בפריז, מופע בו נמכרו כל הכרטיסים מראש חמישה שבועות לפני המועד. באותה שנה ערכו את הופעותיהם האחרונות בארצות הברית, קנדה, מצרים וישראל. ב-15 במרץ 1985 קיימו קונצרט נוסף ואחרון של החבורה.
לאחר פרישתם מהופעות, עסקו חברי הלהקה בעיסוקים פרטיים ובתחביבים ורובם נמנעו מכל מגע עם עסקי המוזיקה והבידור. ב-1989 נפטר ז'אן פייר קלווה, ב-1992 ז'ו פרשון וב-1995 אובר לנסלו.
עם פרישתם השלימו הקומפניון מעל ל-40 שנות הופעה, 400 שירים ו-8,000 הופעות. בשנות קיומם היוו הקומפניון נדבך חשוב בתרבות הצרפתית. פרנסואה מיטראן, נשיא צרפת, ביקש ששירם "L'enfant aux cymbales" ינוגן בהלווייתו בינואר 1996.
השפעה על הזמר העברי
הקומפניון דה לה שנסון הופיעו מספר פעמים בישראל. בין היתר, בשנים 1957, 1959, 1963 ו-1968. להקת התרנגולים הוקמה בכוונה להיות הגרסה הישראלית של הלהקות הצרפתיות הקומפניון דה לה שנסון והפרר ז'אק.
איילי
איילי הוא שם משפחה.
להקת אולטראס
אולטראס היא להקת סינת'-פופ מישראל, שהוקמה בשנת 2005 בתל אביב.
הלהקה יצרה מוזיקה אלקטרונית מקורית בעברית.
ביוגרפיה
אולטראס מונה שני חברים: ששי צור (הסולן, היוצר והמפיק המוזיקלי) ודדי מישאלי (תופים ותכנותים). ההרכב משלב מוזיקת סינת'-פופ עכשווית יחד עם טקסטים ולחנים מלודיים. הלהקה זוכה לפופולריות בסצנה האלקטרונית המקומית וידועה בהופעותיה החיות האנרגטיות. בפברואר 2007 חיממה אולטראס את להקת הענק הגרמנית In Strict Confidence בהופעתה בתל אביב.
אלבום הבכורה "לא מריר אבל משועמם" יצא לחנויות בשנת 2008. לסינגל הראשון מתוכו "יום הולדת לסופרמן" צולם קליפ מושקע בבימוי אדם דויטש. אף על פי ששירי הדיסק לא חדרו לפלייליסטים של תחנות הרדיו הגדלות, הם הצליחו לעורר דיון על מקומו של הסינתפופ (ושל המוזיקה האלקטרונית בכלל) בשוק המוזיקה הישראלי של היום.
הלהקה זכתה בהישג יוצא דופן במרץ 2008 בכך שחתמה בחברת התקליטים האוסטרלית Base Records, על הפצה דיגיטלית של אלבום הבכורה.
אלבומם השני של אולטראס "עבדים ואדונים" יצא בנובמבר 2011. הוא משלב הפקה אלקטרונית עדכנית עם קריצה לענקי הסינתפופ של שנות השמונים כדוגמת דפש מוד.
מאז 2013, הלהקה לא פעילה יותר והופעותיה נפסקו מסיבות לא ידועות.
רעידת האדמה באנטיוכיה (526)
רעידת האדמה של שנת 526 היא רעידת אדמה שהתרחשה באזור העיר אנטיוכיה אשר באימפריה הביזנטית בשנת 526. רעידת האדמה הייתה בעוצמה של יותר מ-7.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט וגרמה למותם של כ-250 אלף בני אדם.
רעידת האדמה התרחשה בסוף מאי, כנראה בין ה-20 עד 29 במאי, באמצע הבוקר, וגרמה למותם של כ-250 אלף איש. בעקבות רעידת האדמה התרחשה שרפה גדולה באנטיוכיה שהרסה את רוב המבנים שנותרו על כנם לאחר רעידת האדמה.
נזקים
רעידת האדמה גרמה לנזקים חמורים עבור רבים מהמבנים באנטיוכיה, כולל הכנסייה המתומנת הגדולה של קונסטנטין "דומוס אוריאה", אשר נבנתה על אי בנהר אורונטס. רק בתים שנבנו קרוב להר שרדו את רעידת האדמה. רוב הנזק נגרם בפועל מהשרפה הגדולה שהתרחשה לאחר רעידת האדמה ונמשכה ימים רבים. הכנסייה הגדולה נהרסה על ידי השרפה שבעה ימים לאחר רעידת האדמה. בין הקורבנות הרבים היה הפטריארך של אנטיוכיה יופראסיוס, אשר מת כאשר נפל לתוך קלחת שהייתה בשימוש יצרני יינות - רק הראש שלו נותר ללא כוויות.
ההערכה היא שמספר מקרי המוות ברעידת האדמה נעים בין 250,000 ל-300,000 בני אדם. אחת הסברות היא שמספר הנפגעים הגבוה במיוחד ברעידת אדמה זו נבע בשל מספר רב של מבקרים באנטיוכיה מן הסביבה אשר באו לחגוג את חג העלייה.
אלרגיה לתירס
אלרגיה לתירס היא אלרגיה נדירה מאוד למזון, אנשים עם אלרגיה לתירס מפתחים תסמינים כמו נפיחות כאשר הם אוכלים מוצר המכיל תירס. אלרגיה זו עלולה להיות קשה לניהול עקב מזון ומוצרי מזון רבים המכילים צורות שונות של תירס כגון עמילן תירס. זוהי אלרגיה שלעיתים קרובות אינה מאובחנת. התסמינים יכולים להיות דומים לזה של כל אלרגיה מוכרת אחרת, כולל אנפילקסיס.
כמו אלרגיות אחרות למזון, לרוב האנשים שאלרגיים לתירס יש תסמינים קלים. אלרגיה לתירס נובעת ממספר חלבוני IgE הממיסים במלח ונמצאים בתוך גרעין התירס, זוהה שאחד מהחלבונים אלו, חלבון העברת שומני תירס (LPD), הוא הגורם העיקרי להיווצרות האלרגיה מכיוון שחלבון זה עמיד לבישול ולעיכול.
בדומה לאלרגיות מזון אחרות, אין תרופה לטיפול באלרגיה. מאחר שמדובר באלרגיה נדירה שמאובחנת לעיתים רחוקות, האבחנה של האלרגן הגורם לאלרגיה לתירס הייתה קשה. רוב האנשים שאלרגיים לתירס אינם יכולים לאכול תירס או כל דבר המכיל חלבונים מתירס, אך ישנם אנשים רבים שאלרגיים לתירס ועדיין יכולים לאכול סוכרים מטוהרים מתירס כגון סירופ תירס. היות שהתסמינים לאלרגיה דומים לתסמינים של אלרגיות אחרות כגון פריחת דשא, זרעים ודגנים אחרים, אלרגיה לתירס תהיה קשה לאבחון באמצעות בדיקת עור רגילה או בדיקת דם.
תסמינים
התסמינים מגוונים ובדך כלל משתנים מאדם לאדם בהתאם לחוזק של המערכת החיסונית בדרך כלל הם כוללים:
התגובות נעות בין קלות לחמורות, אך התופעה המסכנת ביותר היא האנפליקסיס הגורמת להתנפחות דרכי הנשימה, נשימה לקויה וירידה בלחץ הדם. תופעה זאת יכולה לקרות במהירות ואם לא מטפלים בה אחרי זמן קצר עם אפינפרין, היא עלולה אף לגרום למוות.
איבחון האלרגיה
תהליך האבחון עלול להיות מסובך, התסמינים משתנים מאדם לאדם ולפעמים גם לא כולם חווים את אותם תסמינים. אם אדם חושד שהוא אלרגי לתירס, הוא חייב להתייעץ עם רופא או מומחה לאלרגיות. חובה לבצע מעקב אחרי כל התסמינים ובעת התרחשות התגובה יש לדעת בדיוק מה המזון הנאכל ומה הייתה הכמות שנאכלה. בהבדקות אצל רופא או מומחה הוא ישאל שאלות ועל מנת להקל על הרופא חובה לדעת מה נאכל ומה היו הכמויות. הרופא ישאל על תסמינים בעבר, היסטוריה משפחתית לגבי הנושא של האלרגיה. היות שהאלרגיה הספציפית הזאת אינה יכולה להיות מאובחנת על ידי בדיקת עור או בדיקת דם בדרך כלל הרופא או המומחה יבקשו להמע מהמזון הזה למשך שבועיים או חודשיים. אם התופעות נרגעות לאחר הימנעות מהמזון למשך שבועיים או חודשיים סביר להניח שהאלרגיה היא דווקא לתירס. אם תוצאות ההימנעות אינן חד משמעותיות, מומלץ לעשות בדיקה אצל הרופא או אצל המומחה שבבדיקה זאת המטופל יקבל כמויות שונות של תירס בהדרגה וכך הרופא או המומחה יוכלו לאבחן בדיוק את הבעיה.
התמודדות וטיפול באלרגיה
ברגע שהבעיה מאובחנת, הטיפול הטוב ביותר היא הימנעות מתירס וחומריו. החומרים שמומלץ מאוד להימנע מהם הם: (מוצרי תירס יכולים להמצא גם בדגנים, סוכריות, ריבות, סירופים, רטבים, חטיפים, שימורי פירות, בשרים מוכנים ומשקאות מתוקים) ניתן גם למצוא את תירס ומוצריו בפריטים מגוונים שאינן אכילים כמו שמפו או חומרי קוסמטיקה למיניהם, נוזל לשטיפת כלים, משחות שניים, וויטמינים, צבעים או מזונות לחיות מחמד. עמילן תירס, למשל, יכול לשמש כציפוי ודבק במוצרי נייר, וגם נמצא בחיתולים חד פעמיים לתינוקות.
בדומה לכל אלרגיה אחרת למזון, אחרי האבחון של האלרגיה יש לבצע מספר שינויים בתזונה היומיומית.
בנימין וילקומירסקי
בנימין וילקומירסקי (Binjamin Wilkomirski) היה השם אותו אימץ ברונו דסקר (Bruno Dössekker; נולד כברונו גרוסיאן (Bruno Grosjean) ב-1941) בעת שהתיימר להיות ניצול שואה.
ב-1995 פרסם וילקומירסקי, שחי באזור דובר הגרמנית של שווייץ, ספר זיכרונות בשם "Bruchstücke. Aus einer Kindheit 1939–1948" שאת שמו ניתן לתרגום כ-"קרעים – זיכרונות מילדות בתקופת המלחמה 1939-1948". בספרו תיאר וילקומירסקי את מה שהציג כזיכרונותיו כילד בתקופת השואה. הספר תורגם למספר שפות, כולל עברית, נמכר במספר עותקים רב וזכה לשבחים. בספר "שאגת מעונה" (האוטוביוגרפיה של פליט השואה יעקב מארוקו, בני ברק, ה'תשנ"ח) מוזכר וילקומירסקי. מארוקו הוא יהודי יליד פולין שהתגורר בלודז' לפני המלחמה, והספר מתאר בעיקר את חייו בתקופת השואה, בגטו לודז', בגטו ורשה ובמיידנק. הספר מכיל מידע רב על חייהם של גדולי החסידות בפולין באותם הזמנים. בהגיעו למיידנק הוא איבד את אשתו ובנו הקטן בנימין. בשנת 1995, בעזרת קרובת משפחה ובעזרת ד"ר אליצור ברנשטיין הוא השתכנע שמצא את בנו. מתברר שווילקומירסקי הוא זה שהציג את עצמו כבנו של מרוקו. מרוקו היה יהודי חסידי, והזמין את וילקומירסקי ואת כל משפחתו לחגוג עמו ועם כל משפחתו את חג הפסח בישראל. הוא מתאר את ההתרגשות הגדולה של המפגש, ואת המפגש בין בנו בנימין הניצול ובנו בנימין, הקרוי על שמו, שנולד לו מנישואים שניים אחרי המלחמה. אפשר לראות תמונות של כותרות נלהבות של עיתונים ישראלים ושווייצרים ותמונות של השניים מתחבקים בחום. הספר נחתם טרם התגלתה התרמית הצינית.
חשיפת התרמית
ב-1998 פרסם העיתונאי השווייצרי דניאל גנצפריד, בעצמו בן לניצולי שואה, מאמר בעיתון Weltwoche בו טען כי וילקומירסקי אינו יהודי, הוא מעולם לא היה במחנות הריכוז בתקופת השואה וכי הוא גדל כילד בשווייץ ולא במזרח אירופה. באפריל 1999 שכרה ההוצאה לאור של הספר את ההיסטוריון השווייצרי סטפן מכלר כדי לבדוק את הטענות לזיוף. מכלר אישר כי טענותיו של גנצפריד הן אמת והספר הוא אכן זיוף.
נחמן בטיטו
הרב נחמן בטיטו (1845 - ט"ו באלול ה'תרע"ה, 25 באוגוסט 1915) היה איש ציבור, מנהיג העדה המערבית בירושלים, חכם באשי והראשון לציון.
ביוגרפיה
נולד במרקש שבמרוקו בשנת 1845 (ה'תר"ו). כשהיה נער עלה לארץ ישראל עם הוריו, והשתכן בירושלים, שם למד תחילה בתלמוד תורה הספרדי בעיר, ומשם המשיך ללימודים בישיבת תפארת ירושלים.
בהיותו כבן 22, נישא לזינבול. מאוחר יותר נישא ליוכבד וידה רוסו, ויחד נולדו לזוג ארבעה ילדים.
עם פטירת רבו, הרב דוד בן שמעון, נבחר הרב בטיטו בשנת 1880 (ה'תר"מ) לשמש כאחד ממנהיגי ועד העדה המערבית בירושלים. לאחר פטירת הרב אלעזר בן טובו בשנת 1886 (ה'תרמ"ו), מונה לשמש כאחד משבעה טובי העיר של העדה המערבית, לצד הרב משה מלכא.
לאחר פטירת הרב יששכר אצראף בשנת 1892, נבחר הרב בטיטו לשמש כמנהיג העדה המערבית לצד הרב משה מלכא. בשנת 1899 (ה'תרנ"ט) פרצה מחלוקת בעדה, והיא נחלקה לשתי סיעות, כשבאחת התומכים הכתירו לראש העדה את הרב משה מלכא, ובשנייה את הרב בטיטו. המחלוקת הוכרעה לבסוף על ידי הרב יעקב שאול אלישר, כשמינה את הרב מלכא לראש העדה המערבית הרשמי. לאחר פטירת הרב מלכא בשנת 1900 (ה'תר”ס), הצטרפה סיעתו להנהגה תחת ידיו של הרב בטיטו.
בעקבות מחלוקת על תפקיד הראשון לציון, במה שכונה "ריב הרבנים הגדול", מונה בידי הממשלה בשנת 1909 לתפקיד זה (לאחר פיטורו של הרב אליהו משה פאניז'יל מתפקידו), וכיהן בו עד לשנת 1911.
בפעילותו הציבורית בירושלים שימש גם כחבר ואב בית דין בעיר. כן פעל לייסד מחדש את תלמוד התורה של העדה המערבית בעיר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הורע מצבם של תושבי ירושלים. הצרות שפקדו את האזור ערערו את מצבו הבריאותי שהלך והתדרדר מיום ליום, עד שלבסוף הלך לעולמו לאחר מחלה ב-25 באוגוסט 1915 (ט"ו באלול ה'תרע"ה).
על מצבתו נכתב: "ציון במר תבכה וירושלים תתן קולה על האי שופרא דבלי ארעא. דרופקתא דאוריתא. צדיק וענו מדוכא בייסורים עומד בפרץ ירושלים. ראש רבני בני מערבא וראשון לציון, הרב הגאון המפורסם כמוהר"ר נחמן בטיטו זצ"ל".
חיבוריו
כן כתב חידושי תורה בקובץ תורה מציון
אבאקום
אַבָאקוּם פֶּטְרוֹב וגם פטרוביץ' (ברוסית: Аввакум Петров, Петрович; 5 בדצמבר 1620 – 24 באפריל 1682) היה כומר רוסי, מהבולטים בין המתנגדים לרפורמה במהלך הפילוג בכנסייה במאה ה-17. הוא גונה רשמית ככופר ב-1666 ותואר הכמורה שלו נשלל, ולאחר חמש-עשרה שנות מאסר הוא הועלה על המוקד. אבאקום נחשב לקדוש מעונה ולאחת הדמויות הנערצות ביותר בקרב אדוקי האמונה הישנה.
ראשית חייו
אבאקום (צורה רוסית של גרסת תרגום השבעים לחבקוק) נולד בכפר גריגוריובו, הסמוך לניז'ני נובגורוד, במשפחת כומר. לפי טענתו, אביו מת משכרות כשהיה נער, ואמו האדוקה, שנעשתה נזירה, הטמיעה בו רגש דתי חזק. ההיסטוריון אדוארד קינן, שניתח את הידוע אודות אישיותו של אבאקום, הניח שסבל ממחלת נפש חמורה כל חייו. בגיל שמונה-עשרה נשא לאישה את אנסטסיה מרקובנה, בת נפח. כמו אביו לפניו, פנה אל הכהונה החילונית. ב-1642 מונה לדיאקון, וב-1644 הוסמך לכמורה והחל לכהן בכפר לופטיצי הסמוך.
ב-1647 נסע אל הבירה מוסקבה, ושם התחבב על המוודה של הצאר, שבתאי (סטפן) בּוֹניפַטְייב, ועל איוואן נֶרוֹנוֹב, הכומר הראשי של קתדרלת קאזאן. בוניפטייב ונרונוב היו מראשי חוג "קנאי האמונה", קבוצה של אנשי דת רדיקלים שביקשו לתקן את הסיאוב שפשה לדעתם בכנסייה הרוסית, על ידי האחדת הטקסים, מיגור השחיתות וההוללות, והכחדת ההשפעות הפגאניות שנותרו במקומות רבים. הוא שב ללופטיצי, ושם טען שעשיר מקומי ניסה להטביע אותו אחרי שסירב לברך את בנו, שהיה מגולח בניגוד למסורת. בתמיכת פטרוניו החדשים, מונה אבאקום ב-1651 לכומר ראשי (פרוטופופוס, הדרגה הגבוהה ביותר האפשרית ללא-נזיר בכנסייה הרוסית) ביוּרְיֶיבֶץ שבמחוז איבנובו. הוא שרד במשרה פחות משנה. לפי דבריו, ניסו להתנקש בו בירייה אך האקדח לא פעל, הוא סבל הכאות רבות, מקומי נשך בחוזקה את ידו, ולבסוף המון זועם מזוין באלות תפס אותו והכה אותו כמעט עד מוות. ב-1652 הוא נמלט שוב למוסקבה. באותה תקופה, על רקע ניסיונות הרפורמה שקידמו "קנאי האמונה" והתחזקות הפיקוח וההתערבות מצד השלטון הריכוזי של הצאר החדש אלכסיי הראשון, אזורי הספר ברוסיה רחשו התמרמרות ומרידות.
גלות ראשונה
באותה תקופה מונה הנזיר ניקון, שעד אותו רגע נחשב לאחד מן "הקנאים", לפטריארך כל רוס. הוא קיבל סמכויות נרחבות יותר מקודמו בתפקיד, ומינה את נאמניו למשרות היוקרתיות. הוא החל גם ביישום תוכנית רפורמה נרחבת, שכללה שינוי של ספרי התפילה והטקסים הרוסיים לפי הדגם המקובל בכנסיות היווניות; תוכניות כלליות לתיקונים כאלו נדונו בידי "קנאי האמונה" קודם לכן. החוג התפצל בהדרגה, בין מי שהסכימו עם נוקשותו של ניקון לבין מי שביקרו אותו. נרונוב הוגלה כעונש באותו הקיץ. הוא הורחק לא בשל התנגדות כלשהי לסדרים החדשים שניקון החל להנהיג, כמו הצטלבות בשלוש אצבעות כדרך היוונים במקום בשתיים לפי המסורת המקומית, אלא בשל קנוניה נגדו מצד הסגל בקתדרלה שלו, והתנגדות למוסרנותו היתרה מצד הקהל. אבאקום, שחסרה לו משרה, ניסה לרשת את נרונוב בקתדרלת קאזאן, והתפרץ מדי פעם למקום תוך שהוא מתעמת עם הסגל. הוא נשא גם דרשה פומבית תקיפה נגד הפטריארך, אותו תיאר מאוחר יותר כ"ילד זנונים מנאף ומושחת". ב-21 באוגוסט 1653 נעצר הכומר. ההיסטוריון גאורג מיכלס, שחקר את הפילוג הכנסייתי, העיר שאין שום ראיה לכך שאבאקום פעל אז נגד הרפורמה (וכמותו, רוב אלו שזוהו לאחר מכן כראשוני ה"פלגנים"): הוא היה ממורמר על כך שלא ניתן לו מינוי, וסלד מן הפטריארך בשל הנהנתנות והאופי הסמכותני שייחס לו.
כעונש, נגזרה על אבאקום גלות בעיר יקוצק שבסיביר המרוחקת, אך הצאר התערב והמיר את מקום גלותו לטובולסק המרכזית יותר, כשהוא מותיר אותו בדרגתו הכנסייתית; הארכיבישוף שם ביקש כמרים נקיי-כפיים מזה זמן. ב-27 בספטמבר, הוא, אשתו וארבעת ילדיהם יצאו את מוסקבה תחת משמר. בטובולסק הוא קיבל קתדרלה משלו לנהל. בזכרונותיו מהעיר, סיפר שהסתכסך עם התושבים בשל קנאותו ונטייתו לענישה פיזית של חוטאים. הוא אילץ כומר לספוג צליפות ללא הרף בעודו משתטח אפיים 150 פעם, והרעיב במשך שלושה ימים אישה שהאשים בפריצות. אבאקום טען שכומר מקומי בשם איוואן סטרונה, שאותו האשים במעילה, קיבץ נגדו את תושבי העיר ואלו ניסו להטביעו. חקירה רשמית שנפתחה בעניינו, הביאה לכך שאבאקום נאלץ לעזוב את טובולסק ב-27 ביוני 1655. אז ציוו עליו להצטרף ככומר למשלחת הצבאית לדאוריה, שהוביל המושל המקומי אפנסי פשקוב. 400 החיילים ואבאקום יצאו לדרך ב-18 ביולי 1656, בצי סירות שהפליג בנהר האנגרה. הם סבלו רעב ונלחמו בשבטים המקומיים. המושל תיעב את הקנאי, שהתריס כלפיו והשווה אותו לשטן מספר פעמים; באוטוביוגרפיה שלו טען אבאקום שפשקוב הכה אותו באלה, הצליף בו במגלב 72 מלקות, הורה לגרור אותו בשלשלאות בנהר בחורף, וכלא אותו כמעט-עירום בצינוק קפוא.
הרפורמות הדתיות של ניקון ואישיותו הסמכותנית עוררו פילוג של ממש בתוככי הכנסייה הרוסית. אף שב-1657 ו-1658 נראה היה שהרוחות נרגעו – ניקון התפטר, אך לא מונה לו מחליף והוא המשיך בתפקידו, בעוד שנרונוב חזר בו בפומבי מסירובו לתיקונים – המתח התפרץ מחדש. ב-1662, בעת שהמון זועם ניסה לשרוף את ארמונו והאויב הפולני התקדם בחזית המערב, כבר ערך הצאר מזה זמן מה תוכניות לסינוד כללי שישים קץ למחלוקת, ושנועד למצוא מחליף מוסכם לניקון. במסגרת המדיניות הפשרנית, נקרא גם אבאקום מסיביר. הותר לו לצאת מדאוריה לרוסיה האירופית, לווליקי אוסטיוג, ביוני 1662, ובפברואר 1664 הוא שב למוסקבה. בבירה הוא שהה אצל משפחת האצילים מורוזוב, הפך למוודה של פאודוסיה מורוזובה, וזו נעשתה תומכת נלהבת שלו.
מאסר ומוות
בשאיפתם להשיג הסכמה רחבה, נציגי המרכז המתון בהיררכיה הכנסייתית ניסו לגייס את אבאקום לצדם. לזמן מה הוא נהנה מכיבודים והוקרה, ואף הצאר קיבל את פניו. אלא שזמן קצר לאחר הגעתו למוסקבה, הכומר שלח לצאר אלכסיי הראשון מסמך בשם "העתירה הראשונה". האיגרת הייתה חדורה במאפיינים רבים שהתקבעו יותר ויותר אצל האגף השמרני, האנטי-ניקוני, שהתגבש באותן שנים. הם שילבו רעיונות אפוקליפטיים, שזרמו לרוסיה מהגותה של הכנסייה האורתודוקסית הנרדפת באוקראינה, עם נאמנות חזקה למסורת המקומית, שנאת זרים ושכנוע עמוק בכך שמוסקבה היא "רומא השלישית" והמלכות הנוצרית האמיתית האחרונה. זה היה גם התיעוד הראשון להתנגדות לרפורמה מצדו של אבאקום: פרוטוקול כנסייתי מ-1666 ציין אגבית ש"אחרי שחרורו מסיביר, החל לכתוב" אודות התיקונים בסדרי הטקס; טיוטות מקיץ 1664, המיוחסות לו בסבירות גבוהה, מעידות שכותבן רק החל ללמוד את הסידורים הניקוניים, כדי להביע את דעתו עליהם. בעתירתו לשליט, אבאקום השווה את ניקון לאריוס ולכופרים אחרים בהיסטוריה, ותיאר אותו כנציג השטן עלי אדמות; הוא הפציר בצאר שלא לנתק את העם הפשוט מן הכנסייה האמיתית, בטרם אחרית הימים, וכתב שהיבלות והפצעים שהופיעו על גופו של אלכסיי הם תו החיה. לאחר מספר חודשים בהם התאפשר לכומר האקסצנטרי להפיץ את משנתו בקרב החברה הגבוהה המוסקבאית, ב-29 באוגוסט הוא נעצר שוב ונשלח עם משפחתו לגלות במושבת העונשין מֶזֶן, הרחק בצפון, ליד ארכנגלסק.
אבאקום הושב לבירה כדי להיחקר בסינוד הכללי, שנפתח בפברואר 1666. הרפורמות של ניקון אושררו כמעט כולן, בעוד שניקון עצמו הודח מכל תפקידיו ותאריו והורד למעמד נזיר פשוט. מתנגדיו הבכירים, כמו נרונוב, ניקיטה דוברינין והארכיבישוף אלכסנדר מוויאטקה, נכנעו אף הם וקיבלו את מרות הסינוד. אבאקום, לעומת זאת, סירב לסגת מעמדותיו. הדין-וחשבון הרשמי ציין ש"המשטין והמרשיע הרהיב עוז למרות בפני המועצה הקדושה, וגידף את כולם באמרו שאינם אורתודוקסים." בזכרונותיו, הוא כתב ש"ישו התיר את חרצובות לשוני... אמרתי להם שניקון הזאב ביקש שנצטלב בשלוש אצבעות, אך רועינו הראשונים הצטלבו בחמש אצבעות (דהיינו בשתיים)... הפטריארכים הזרים נעשו מהורהרים, אך בני עמנו זינקו ממקומם כמו זאבים וקראו: אבותינו היו שוטים ולא ידעו לקרוא, כיצד נבטח בהם?" ב-13 במאי 1666, הסינוד הטיל חרם ונידוי על אבאקום ושלל את תואר הכמורה שלו.
הוא נשלח למאסר במספר מנזרים, אם כי לשונו לא נכרתה, בניגוד לרבים אחרים שסירבו לקבל את החלטות הסינוד. באוגוסט 1667 נשלח לפּוּסְטוֹזֶרְסְק שבהניינץ, מעבר לחוג הארקטי. קשריו עם העולם החיצון לא נותקו, וחמש-עשרה השנים הבאות, למרות תנאי הכליאה הקשים בקור, היו הפוריות ביותר בחייו. הוא חיבר ספר דרשות, כמעין דו-שיח עם פאולוס, כתב מאמרים על טבע השילוש הקדוש ופרשנות לברית החדשה ולברית הישנה, וניסח ושכלל את האידאולוגיה של ה"פלגנים" מתנגדי הרפורמה. כמו כן, חיבר את האוטוביוגרפיה שלו, "חיי הפרוטופופוס אבאקום, ביד עצמו", היצירה הראשונה מסוג זה בספרות הרוסית, שאת נוסחה השלישי והאחרון סיים ב-1675. היא הוברחה מן הכלא, הועתקה באופן פרטי במשך שנים רבות בחוגי האדוקים, וראתה אור בגלוי לראשונה ב-1861. בספר זה, ובכתבים אחרים, הציג את עצמו כמי שהתנגד מלכתחילה לתיקונים הדתיים של ניקון וראה אותם כסטייה ומינות, ושגלותו הראשונה התרחשה עקב כך. הוא ניהל גם תכתובת ענפה עם תלמידיו ובני-חסותו, והאיגרות ששלח לפאודוסיה מורוזובה נחשבות במיוחד. ברוח סגנונו הכללי, לצד העצות הרוחניות ששלח לה הוא גינה אותה כאישה חוטאת ומנאפת, והמליץ לה לעקור את עיניה כדי לא לפתות גברים. הוא כתב עוד ארבע עתירות אל הצאר אלכסיי, ששולבו בהן חזיונות אפוקליפטיים שונים. הרשויות ניסו מדי פעם לשכנע אותו להתחרט ולשוב אל הכנסייה, אך ללא הועיל. לבסוף, רמז במכתב ששלח לצאר פיודור השלישי שאלכסיי המנוח נשרף באש בגיהנום בשל תמיכתו בניקון בשעתו. פיודור השלישי מאס בכומר. ב-14 באפריל (24 לפי הלוח הגרגוריאני) 1682 הוכנסו אבאקום ותומכיו לבקתת עץ והומתו בשריפה.
אבאקום לא היה מנהיגם של אדוקי האמונה הישנה, שהחלו להתגבש ממש רק בעת מאסרו, ושנעשו תנועה מוגדרת הרבה אחרי כן; הייתה לו השפעה מועטה על המחנה הנרחב של מתנגדי הרפורמות, שהדמות הבכירה בקרבו, בין הדחת ניקון למעשה ב-1658 לסינוד 1666, הייתה הארכיבישוף אלכסנדר מוויאטקה. אבאקום שהה בגלות או במאסר כמעט כל הזמן, ולמעט הופעתו הקצרה בקיץ 1664 היה מרוחק ממוקד ההתרחשויות. אך הספרות שחיבר פשטה בקרב תומכי המנהג הישן, שנמלטו מחמת השלטונות, ומיצבה אותו כאחת הדמויות הזכורות והנערצות בקרבם. כשהחל המחקר ההיסטורי על הפילוג הכנסייתי, במאה ה-19, אבאקום תואר תכופות כמנהיגם הגולה של ה"פלגנים". הוא זכה להתעניינות רבה בתקופה הסובייטית, כמעין חלוץ של הקומוניזם ופופוליסט עממי. יצירתו, בייחוד "חיי אבאקום", היא מן הבולטות בספרות הרוסית המוקדמת.
אי-ספיקת כליות
אי-ספיקת כליות (באנגלית: Renal failure או Renal insufficiency) הוא מצב שבו הכליות אינן מייצרות שתן כנדדרש. יש שני סוגים של אי ספיקת כליות: או. אי ספיקת כליות נקבעת בעיקר מירידה ב, הקצב שבו דם מסונן ב הכיליה. בדרך כלל המחלה מזוהה על ידי ירידה בייצור שתן ו/או עליה בריכוז חמרי בלאי (קריאטינין או אוריאה) בדם. בהתאם גורם, ניתן לשים לב להמטוריה (איבוד דם בשתן) ולפרוטאינוריה (אובדן חלבון בשתן). אי ספיקת כליות עלולה לגרום לעלייה בנפח הנוזלים בגוף, שינויים בריכוז האלקטרוליטים ואנמיה. בעיות בכליות לטווח ארוך מגבירות את הסיכון לחלות במחלות לב וכלי דם.
מיליוני אנשים לוקים במחלות כליה מדי שנה. בארצות הברית מתים 45,000 אנשים בשנה ממחלות כליות.
ההגדרה הפיזיולוגית לכשל כלייתי, כמצוין לעיל, היא ירידה בקצב הסינון הכלייתי (‎Glomerular Filtration Rate - ‎GFR). המדד הקליני למצב זה הוא עליה ברמת הקראטינין בדם.
רקע
מערכת השתן מווסתת את נפח הדם ולחצו, את ריכוז היונים בפלסמה, רמת החומציות ומסננת פסולת ורעלים מהגוף, על ידי יצירת שתן בכליות, ומרחיקה אותם כשהם מומסים בשתן. היחידה האנטומית הבסיסית בכליה המפיקה שתן הוא הנפרון. הנפרון הוא צינור מפותל שתחילתו בקופסית באומן (להלן) וסופו בהתכנסות לגביעי הכליה המתנקזים לשופכן (ראו תמונה), ולצינור מוביל השתן. בראש הנפרון ממוקמת הפקעית (גלומרולוס) מבנה שבו פקעת של נימות דם מוקפות על ידי תאי הנפרון. במבנה זה, קופסית באומן, נוצר תסנין השתן הראשוני. קצב יצירת התסנין נמדד על ידי ה- GFR, המשמש כאחד מהמדדים הפיזיולוגים לתפקוד הכליה. זרימת הדם דרך הכליות היא מן המשמעותיות בגוף, כאשר בכל דקה זורמים בכליות 1.25 ליטר של דם. מערכת השתן מסלקת 3 סוגי פסולת עיקריים:
GFR
(Glomerular Filtration Rate) מודד את קצב מעבר הנוזל המסתנן מן הדם לחלל הנפרון בכל דקה. ממוצע ה- GFR הוא כ-125 מ"ל לדקה. הכליה מסננת ביום כ־180 ליטר של נוזל, ו- 99% נספגים מחדש במעבר דרך הנפרונים. זן דרכה של הכליה לשמר מים, ובמקביל לחסום מעבר של רעלנים חזרה למערכת הדם. כך, אנו מרוקנים בין 500 ל-1200 סמ"ק שתן ליום. ה- GFR ניתן לוויסות על ידי מערכת העצבים ומספר הורמונים המופרשים ממספר מקומות בגוף.
בדיקת ה-GFR
בדיקה שמטרתה לבדוק את תפקודי הכליה. מדד GFR תקין הוא בין 90 ל-120 מ"ל/ד"ל. ככל שה-GFR נמוך יותר, הכליות מתפקדות פחות טוב. GFR מתחת ל-15 מ"ל/ד"ל מוגדר ככשל כלייתי.
חלוקה לקטגוריות עיקריות
יש שני סוגים של אי ספיקת כליות: כשל כלייתי חמור או כשל כלייתי כרוני (ראו לעיל).כאמור, אי ספיקת כליות נקבעת בעיקר מירידה ב- GFR. סוג האי ספיקה נקבע על פי מגמת הקריאטינין בנוזל הדם. יש גורמים אחרים העשויים לעזור בהבחנה בין שני הסוגים.
אי-ספיקת כליות כרונית (Chronic renal failure)
מתפתחת לאט והיא יכולה להיות תוצאה לטווח הארוך של מחלה אקוטית בלתי הפיכה או חלק מהתקדמות המחלה. למחלות כליה יש תוצאות שונות: נפריטיס IgA, גלומרולונפריטיס, פיאלונפריטיס כרונית, מצבים של אצירת שתן.אי-ספיקת כליות סופית (End-stage renal failure, ESRF) היא מצב בלתי הפיך, ומחייבת טיפול בדיאליזה או השתלת כליה.
===אי-ספיקת כליות חריפה (אקוטית) (Acute renal failure, ARF)/(Acute Kidney Injury, AKI)=== מתפתחת מהר, הכליות מאבדות בזמן קצר את יכולתן לסנן את הדם ולהפיק שתן. בדרך כלל מאופיין באוליגוריה (ירידה בייצור שתן, לכמות של פחות מ-400 מ"ל ליום במבוגרים, פחות מ-0.5 מ"ל לקילוגרם בילדים, או פחות מ-1 מ"ל לקילוגרם בתינוקות), וחוסר איזון נוזלים ואלקטרוליטים. נזק כלייתי חריף יכול לנבוע ממגוון סיבות. יש לזהות את הסיבה הבסיסית ולטפל בה כדי לעצור את ההתקדמות. גם במצבים כאלה נדרש לעיתים טיפול תומך בדיאליזה כדי לגשר על פער הזמן הנדרש לטיפול בגורמי יסוד אלה, עד לריפוי המחלה.
אי-ספיקת כליות חריפה על כרונית (Acute-on-chronic renal failure, AoCRF)
אי-ספיקת כליות חריפה עלולה להופיע כחלק ממהלך של אי-ספיקת כליות כרונית, מצב הקרוי אי-ספיקת כליות חריפה על כרונית. החלק האקוטי של אי-ספיקת כליות חריפה על כרונית עשוי להיות הפיך, ומטרת הטיפול, כמו עם AKI, היא להחזיר את המטופל לנקודת התחלה בתפקוד הכלייתי, והוא נמדד בדרך כלל על ידי רמת הקריאטינין בדם. כמו אי-ספיקת כליות חריפה, אי-ספיקת כליות חריפה על כרונית יכולה להיות קשה לאבחנה לעומת מחלת כליות כרונית, אם החולה לא נמצא במעקב רפואי ואין לו בדיקות דם קודמות שזמינה להשוואה. אי ספיקת כליות נובעת לפעמים בגלל יתר לחץ דם, המגביר את פעילות הכליות וגורם לקריסתן, ובכך מעלה עוד יותר את לחץ הדם.
אוסף הסימנים המופיע ככל שנפגע תפקוד הכליות נקרא אורמיה.
סיבות
הסיבות לכשל כלייתי מתחלקות ל-3 משפחות:
בין הסיבות להתפתחות אי ספיקת כליות:
אבחון
אי ספיקת כליות תאובחן באמצעות כמה בדיקות קליניות ובדיקות מעבדה, כגון רמה גבוהה של אוריאה וקריאטינין בדם.
הרופא צריך לאבחן את אי ספיקת הכליות ומידת חומרתה (על ידי לקיחת דגימה מכליית המטופל), כדי להחליט אם החולה נמצא בשלב מתקדם, ואם התהליך מצריך דיאליזה או השתלת כליה או טיפול אחר.
תסמינים
המטופל עלול לא לחוש בתסמינים במשך זמן רב, אבל התסמינים החשובים ביותר הקשורים למחלה הם:
פייטרו אוטובוני
פייטרו אוטובוני (באיטלקית: Pietro Ottoboni 2 ביולי 1667 - 29 בפברואר 1740) היה חשמן איטלקי ובן-אחיינו של האפיפיור אלכסנדר השמיני (שגם שמו היה פייטרו אוטובוני). הוא זכור בעיקר כפטרון מוזיקה ואמנות. אוטובוני נטה לחיי זוהר ופאר ונהנה מתענוגות החושים, אך לצד פזרנותו הנהנתנית היה גם נדיב, נכון לשרת ומרבה במתן צדקה. מוזיקאים בתחומים שונים, מגדולי היוצרים והמבצעים באיטליה, בהם הכנר והמלחין ארכאנג'לו קורלי והקסטראטו אנדראה אדאמי, חסו בצלו ויחד עם אחרים הופיעו מדי שבוע בארמונו וביצעו מיסות, מוטטים, סינפוניות וקונצ'רטי גרוסי. יצירות רבות הוקדשו לו ואפשר שיוצריהן קיבלו שכר נדיב תמורתן. נדיבותו שלא ידעה גבולות ומסירותו הקנאית למוזיקה, כפי שהגדירה שארל דה בוסה, הביאוהו לחסרון כיס מתמיד.
סי סצ'נלאי
סי סצ'נלאי (בתאית: ศรีสัชนาลัย) הייתה עיר המינהל של ממלכת סוקהוטהאי, הממלכה הראשונה בסיאם, במאה ה-13 וה-14. סי סצ'נלאי ממוקמת כ-65 קילומטרים מצפון לעיר הבירה של הממלכה, סוקהוטהאי, ונחשבה כעיר האחות שלה.
רקע
תחילתה של האומה התאית היה במאה ה-12, עם נדידתו של עם מיונאן שבסין אל האזורים הצפוניים של האימפריה החמרית, ששלטה באותה תקופה על רוב דרום-מזרח אסיה. עם זה נקרא ת'אי, "אנשים חופשיים". אחד מנסיכיו נישא לאשה חמרית, ולאחר מכן התקומם כנגד השלטון החמרי המרכזי ויצר את הממלכה הסיאמית הראשונה. ממלכה זו נקראה ממלכת סוקהוטהאי, על שם בירתה. בנו השני של מייסד הממלכה, ראמחאמהאנג (Ramkhamhaeng, "ראם החזק"; 1280–1318 לערך), היה אחד מהשליטים החשובים בתולדות תאילנד העתיקה; הוא הרחיב את גבולות ממלכתו בשורה של מלחמות, ובתחום החברתי ייסד ארגונים צבאיים וחברתיים, שנבנו על פי המבנים הארגוניים שהיו קיימים באימפריה החמרית. הוא הנחיל את כתב הקמר העתיק, וכן הקפדה רבה על שמירת הבודהיזם.
סי סצ'נלאי
שרידי העיר כוללים כ-140 מבנים, שהבולט בהם הוא מנזר צ'אדי צ'ט ת'או (Chedi Chet Thao, המקדש בעל שבע הפינות). המבנה המרשים כולל צ'אדי (סטופה) מרכזי, בצורת פרח לוטוס, ושבע שורות של סטופות מוארכות שבהן נטמן אפרם של מושלי העיר. הסטופות מעוטרות בפסלי גאוטמה הבודהה ועיטורי טיח שונים, שניכרת בהם השפעות אדריכליות מסרי לנקה, באגאן (בבורמה), וסריויג'איה (במלאיה).
מונומנטים בולטים נוספים כוללים את ואט צ'אנג לום (Wat Chang Lom) וואט נאנג פאיה (Wat Nang Phaya). ואט צ'אנג לום היא סטופה אופיינית, שניכרת בה השפעה של אדריכלות סרי לנקה. המבנה נתמך ב-39 פסלי פילים, השונים למדי בצורתם מפסלי פילים במקדשים אחרים. ואט נאנג פאיה היא מנזר בודהיסטי, שקירותיו החיצוניים מצופים בלבני חמר מעוטרות; הצ'אדי המרכזי מעוצב בסגנון האדריכלי של סקי לנקה. הבסיס הגבוה של המקדש היה מעטור גם הוא, בעבר, בפסלי פילים דומין לפסלים שבואט צ'אנג לום.
העיר הוגדרה כפארק לאומי בתאילנד ב-1983, ושימורה מופקד בידי הממשלה בסיוע אונסק"ו. הפארק ההיסטורי סי סצ'נלאי הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1991, יחד עם הפארק ההיסטורי סוקהוטהאי וקמפהנג פט.
חבצלת
צמחי החבצלת נפוצים באזורים סמוכים לים בארצות הים התיכון. עליו של צמח זה יוצאים מבסיסו.
ישנם כ-13 מיני חבצלת שונים, בארץ ישראל גדלים שלושה:
כל מיני החבצלת הם ערכי טבע מוגנים בישראל.
חבצלת בתרבות
שימוש בחבצלת כסמל לניווט וסיירות, קיים הרבה מאוד זמן. החבצלת מקושרת לסמל ה״פלר דה-ליס״, שנמצא בשימוש רחב בעבר בתור סמל צרפת, ובימינו בתור סמל חילות מודיעין ותנועות נוער כגון ״הצופים״ ו״השומר הצעיר״. במצפנים מסוגננים ובמפות ישנות חבצלת משמשת כדי לסמן את כיוון הצפון. הקשר לסיירות ולמודיעין הוא בכך שבלי החבצלת שמראה את הצפון אפשר ללכת לאיבוד, והמודיעין תפקידו לספק את ההתמצאות הנדרשת, למצוא את הצפון ולמקם את האדם על המפה - הן בשטח, והן מבחינה מדינית ואסטרטגית.
תאוריה אחת מסבירה למה החבצלת מסמלת את הצפון באמצעות ציירי מפות ומעצבי מצפנים מימי הביניים. אחד משמותיה הקלאסיים בימה"ב של רוח הצפון הוא Tramontane, ובקיצור - האות T. האות הזו עברה עיצוב וסגנון, וקיבלה צורה של חבצלת.
באגף המודיעין
תג היחידה של אגף המודיעין מורכב מצמח החבצלות. יש לכך השערות רבות. בין היתר, נטען כי החבצלת מסמלת את עבודת קצין המודיעין בכך שהיא רדומה ביום ונפתחת בלילה, בהתאם לאופי עבודת המודיעין. סברה נוספת עוסקת בכך שבמצרים העתיקה הפיקו דיו סתרים מכתישת פקעת החבצלת, כזה ששימש ככלי למרגלים בלבד. תוכנית חבצלות, תוכנית הדגל של חיל המודיעין נושאת גם כן חבצלת על הסיכה שלה, כאות לחלק האינטגרלי שבוגריה לוקחים בעבודת המודיעין השוטפת.
יחסי קוריאה הדרומית–רומניה
יחסי קוריאה הדרומית–רומניה הם יחסי החוץ בין קוריאה הדרומית לבין רומניה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-30 במרץ 1990. כ-500 דרום קוריאנים חיים כיום ברומניה.
יחסים כלכליים
במהלך השנים חלה עלייה מתמדת בהיקף הסחר הכללי בין המדינות והיא הגיעה למיליארד דולר בשנת 2011. ההשקעה של קוריאה הדרומית ברומניה בשנת 2012 הייתה כ-560 מיליון דולר. בשנת 2014 ייצאה רומניה לקוריאה הדרומית בסך 5.98 מיליארד דולר וייבאה ממנה בסך 6.42 מיליארד דולר.
דיאמנט
דיאמנט הוא שם משפחה יהודי. {{פירושונים|
ראו גם
}}
נבחרת גביע הפדרציה של סרביה
נבחרת גביע הפדרציה של סרביה היא נבחרת הטניס של סרביה המשחקת בגביע הפדרציה העולמי ומורכבת משחקניות הטניס הבכירות שלה.
הנבחרת משחקת בגביע הפדרציה החל משנת 1995. לפני זה טניסאיות סרביות התחרו במסגרת נבחרת גביע הפדרציה של יוגוסלביה. ההישג הגבוה של הנבחרת היה השתתפות בגמר בשנת 2012.
נכון לשנת 2022 שיחקה סרביה מאז תחילת השתתפותה בגביע הפדרציה 95 משחקים בינלאומיים, בהם ניצחה 59 מפגשים.
קתדרלת סמבה
קתדרלת השילוש הקדוש טביליסי (בגאורגית: წმიდა სამების საკათედრო ტაძარი) הידועה גם בשם סַמֶבָּה (בגאורגית: სამება) שפירושה השילוש הקדוש, היא הקתדרלה הראשית של הכנסייה הגאורגית האפוסטלית-אורתודוקסית ומקום מושבו של הפטריארך הגאורגי, הממוקמת בטביליסי בירת גאורגיה. הקתדרלה נבנתה בין השנים 1995 ו-2004, והוא המבנה הדתי הגדול ביותר בגאורגיה ובכל עבר הקווקז, ונמנית בין הכנסיות האורתודוקסיות הגדולות בעולם.
היסטוריה
הרעיון לבנות קתדרלה המנציחה 1,500 שנה של לאוטוקפליה של הכנסייה הגאורגית האותודוקסית ואלפיים שנה מיום הולדתו של ישו, הופיע בשנת 1989, שנה קריטית לתחייה הלאומית של הרפובליקה הסובייטית של גאורגיה, על ידי איש העסקים הגאורגי בידזינה איוואנישווילי. במאי 1989, הודיעו, הפטריארכיה של הכנסייה הגאורגית ורשויות העיר טביליסי, על תחרות בינלאומית לפרויקט "קתדרלת השילוש הקדוש". אף על פי שהוגשו מאות הצעות לא נבחר אף זוכה בסיבוב הראשון. בסופו של דבר זכה פרויקט של הארכיטקט, ארצ'יל מינדיאשווילי. השנים הסוערות שבאו לאחר מכן, תקופת מלחמת האזרחים הגאורגית, הביאו לדחיית הפרויקט בשש שנים, ורק ב-23 בנובמבר 1995, הונח בסופו של דבר הבסיס של הקתדרלה.
מבנה הקתדרלה כ"סמל התחייה הרוחנית של העם הגאורגי" ממומן מתרומות של אנשי עסקים אנונימיים בעיקר ותושבים אחרים. ב-23 בנובמבר 2004, ביום גיאורגי הקדוש, קודשה הקתדרלה על ידי הפטריארך הקתולי של גאורגיה, איליה השני ונציג רם מעלה מהכנסייה האורתודוקסית. בטקס נכחו גם מנהיגי כל הדתות וכתות נוצריות אחרות בגאורגיה, וכן גם מנהיגים פוליטיים.
ארכיטקטורה
קתדרלת סמבה נבנתה על תל אליהו, שנמצא על הגדה השמאלית של נהר הקורה על יד הרובע ההיסטורי אוואלברי שבטביליסי העתיקה, והיא בולטת על פני השטח בגובה ובשטח שהמתחם שלה מכסה. הארכיטקטורה שלה מייצגת את המיזוג בין הסגנון האדריכלי המסורתי של הכנסיות הגאורגיות משנים שונות ומספר חידושים.
קתדרלת סמבה היא כנסייה דמוית צלב ובראשה כיפה מצולבת, התלויה על שמונה עמודים ויוצרת את המרכז. באותו הזמן, חלקים של הכיפה חופשיים מהאפסיס, המקנים לכיפה ולמבנה בכלל מראה מונומנטלי יותר. על הכיפה ניצב צלב מצופה זהב בגובה 7.5 מטר. תשע הקפלות המרכיבות את הקתדרלה הם: קפלת המלאך הראשי, קפלת יוחנן המטביל, קפלת נינו הקדושה, קפלת גאורגיוס הקדוש, קפלת ניקולאוס הקדוש, קפלת שנים עשר השליחים וקפלת כל הקדושים. חמש מתוך הקפלות ממוקמות באולמות תת-קרקעיים רחבים. השטח הכולל של הקתדרלה, כולל אכסדרת הכנסייה, הוא 5,000 מ"ר ונפחה 137 מ"ק. ההיקף הפנימי של הקתדרלה הוא 56 X 44 מטר. גובה הקתדרלה מהקרקע ועד לנקודה הגבוה ביותר הוא 84 מטר (77 מטר ללא הצלב המוזהב בראש). עומק החלק התת-קרקעי שלה הוא 13 מטר שיטחו 70 X 64 מטר.
רצפת הקתדרלה בנויה ממרצפות אבן דמויות שיש. והמזבח מעוטר אף הוא בפסיפס. הפרסקאות צוירו בידי קבותה ציירים בראשות אמירן גוגולידזה.
קומפלקס קתדרלת סמבה, שבנייתו טרם נסתיימה, כולל את הכנסייה הראשית, מבנה נפרד של מגדל פעמונים, מקום מושבו של הפטריארך, מנזר, סמינר קלירקלי ואקדמיה תאולוגית, מספר בתי מלאכה, מקומות מנוחה ועוד.
קמרון חבית
קמרון חבית הוא קירוי בצורה של חצי גליל אופקי. האדריכלות הרומית הייתה הראשונה שבה השתמשו בקמרונות חבית, בדרך כלל במבני בזיליקה. קמרון החבית בנוי מסדרה ארוכה של קשתות הצמודות אחת לשנייה ויוצרות את צורת הצילינדר. קיימים גם קמרונות חבית מחודדים אשר החתך האופייני שלהם הוא קשת מחודדת. היתרון המבני של קמרון מסוג זה הוא הקטנת מאמצי הפישוק בבסיס הקשתות.
בבנייה הערבית במזרח התיכון נפוצה שיטת בנייה של קמרונות חבית המבוססת על שימוש באבנים קטנות ולא מסותתות. מכיוון שעץ הוא מצרך יקר יחסית במזרח התיכון, השתמשו בסירה קוצנית להכנת הפיגומים. את השיח הקוצני היו דוחסים לצורה של חצי גליל ומעליו מניחים יריעת בד עבה. על גבי היריעה היו מניחים אבנים קטנות שהתחברו אחת לשנייה על ידי מלט מקומי. לאחר התקשות המלט, חלקה האחורי של ערימת הסירה הקוצנית היה מועבר להמשך בניית הקמרון. באופן זה התקבל קמרון חבית מקשי ויציב ללא הצורך לסתת לבנים או לבזבז כמות גדולה של עץ לטובת הבנייה.
יום עדין
יום עדין הוא האלבום השני של להקת בוטן מתוק בקרקס. שם האלבום קרוי על שיר הנושא שלו. האלבום יצא ב-2005 לאחר 10 חודשי הקלטה.
ישראל פלינר
ישראל ישראלייביץ' פלינר (ברוסית: Изра́иль Изра́илевич Пли́нер; 1896 – 23 בפברואר 1939) היה אישיות בגופי הביטחון הממלכתיים של ברית המועצות, ראש הגולאג (1937–1938).
ביוגרפיה
בשנת 1926 מונה לראש מחלקת האספקה של המשטרה החשאית, ואז הפך לעוזרו של ראש המשרד המוסקבאי של אוגפא"ו. מאז 1933 - עוזר בכיר, מאז 1935 - סגן ראש הגולאג. באוקטובר 1936, מונה לראש מחלקת היישוב מחדש של הנ.ק.ו.ד. של ברית המועצות.
מאז אפריל 1937 - שימש כיו"ר ועדת ההסמכה של גולאג. מאז 21 באוגוסט 1937 שימש כראש הגולאג. עם כניסתו לתפקיד הציב את מטרתו העיקרית לזהות את היסוד המהפכני במערכת המחנות.
הוא היה אחד המקורבים העיקריים של ניקולאי יז'וב ומארגני הטרור ההמוני. הוא הוביל את גירוש הקוריאנים במזרח הרחוק בשנת 1937.
לראש מועצת מחנות הריכוז הקומוניסטיים של הגולאג מונה ב-16 באוגוסט 1937, חמישה ימים לאחר תחילת המבצע הפולני של הנ.ק.ו.ד. (1937-1938).
על פי מסמכי שירותי הביטחון, בשנת 1937 הורשעו 139,835 פולנים, אזרחי ברית המועצות. מתוך המספר הזה נהרגו 111,091 פולנים, ו-28,744 פולנים נשלחו למחנות הריכוז של הגולאג.
לאחר שמונה למשנה לראש הנקוו"ד לברנטי בריה, החלו הטיהורים.
ב-14 בנובמבר 1938, פוטר, בשל היותו תומך של יז'וב ונעצר.
הוא נשפט על ידי בית המשפט העליון של ברית המועצות ב-22 בפברואר 1939 בסעיף 1–58 "ב" לחוק הפלילי ( "בגידה מצד אנשי צבא" ) וב-23 בפברואר 1939 נורה למוות בגיא ההריגה בקומונרקה.
קרב הרמאיון
קרב הרמאיון נערך ב-255 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית הראשונה, בין ציי קרתגו ורומא. הקרב ניטש ליד כף הרמאיון (Hermaion; Hermaeum), כיום כף בון (Bon) בצפון אפריקה.
רקע היסטורי
לאחר הניצחון בקרב הים ליד אקנומוס (256 לפנה"ס) נפתחה הדרך בפני הרומאים אל אפריקה. חיל המשלוח נחת במפרץ קרתגו, האניות הועלו לחוף, והצבא נשלח לכבוש ולבוז את ערי הקרתגים וסביבותיהן. בעקבות אובדן הצי באקנומוס נשללה זמנית מן הקרתגים היכולת להילחם בים, ולכן הורה הסנאט להשאיר באפריקה את הקונסול מרקוס אטיליוס רגולוס (Marcus Atilius Regulus) עם כוח מספיק למשימותיו, ופקד על הקונסול השני להחזיר לרומא את הצי ואת יתר הצבא. לאחר מסע כיבוש וביזה הקים רגולוס מחנה חורף בטינטוס (Tynetos, תוניס של ימינו), סמוך לקרתגו, והועידו אותה להיות בסיס להתקפתו העתידית על העיר. בעודו מתמהמה כפו עליו הקרתגים להילחם, ובקרב במישור בגרדס (255 לפנה"ס) נחל הצבא הרומאי את אחת התבוסות המחפירות בתולדותיו. רגולוס וחמש-מאות מחייליו נפלו בשבי הקרתגים, ויתר הצבא נותר מבודד באפריקה בלא יכולת להיחלץ, שכן לרשותו עמדו 40 אניות בלבד.
הקרב ותוצאותיו
בקיץ 255 לפנה"ס, עם התחדש עונת השיט, יצאו מרומא 350 אניות מלחמה, כשמגמת פניהן חילוץ שרידי צבאו של רגולוס מאפריקה. הקרתגים, שהקימו בינתיים את ציים מחדש, התייצבו נגדם ב-200 אניות, ובקרב שהתחולל ליד כף הרמאיון ניצחו הרומאים ואף לקחו שלל 114 אניות על צוותן.
אובדן הצי הרומאי
הרומאים לא האריכו את שהותם, העלו על האניות את שארית הצבא של רגולוס ועשו דרכם חזרה לאיטליה. ליד קמרינה (Kamarine, Camarina), בחוף הדרומי של סיציליה, נקלעו לסערה עזה; מתוך 364 אניות שרדו 80 בלבד וכ-100,000 חיילים ומלחים קיפחו את חייהם.
האסון הימי, עליו כותב פוליביוס כי "אין למצוא בהיסטוריה אסון ימי אחד גדול יותר מזה", לא ריפה את ידי הרומאים. נחישותם רק נתחזקה, ובתוך חודשים אחדים הקימו צי חדש בן 220 אניות, עליהן נוספו 80 האניות שניצלו מן הסערה. הקרתגים, שהתעודדו מניצחונם בקרב היבשה ומאובדן הצי הרומאי, נפנו גם הם במרץ לחידוש הלחימה. הם שיגרו מיד כוח צבאי לסיציליה, והחלו בהכשרת 200 אניות לליווי חיל משלוח חדש אל זירת הלחימה באי.
ליגת הכדורגל הרוסית לנוער
ליגת הכדורגל לנוער (ברוסית: Молодёжная футбольная лига) היא אליפות רוסיה בכדורגל לנוער (לשעבר תחרות הנוער הרוסית בכדורגל בקרב מועדוני הפרמייר ליג הרוסי; ברוסית: Молодёжное первенство России по футболу среди команд клубов Премьер-Лиги) היא ליגת העל הרוסית עד גיל 21, שמהווה לתחרות הספורט של קבוצות הנוער של מועדוני ליגת העל הרוסית והאליפות הבכירה בקרב קבוצות כדורגל עד גיל 21. ידועה גם בשם "ליגת הנוער" (ברוסית: Молодёжная Лига).
אמאפה
אמאפַּה (בפורטוגזית: Amapá) היא מדינה בברזיל הממוקמת בצפון ברזיל, וגובלת בצפון עם גיאנה הצרפתית. ממזרחה משתרע האוקיינוס האטלנטי ומדרום ומערב היא גובלת במדינת פארה. לאמאפה שטח של 142,816 קמ"ר, ואוכלוסייתה מונה כ-751,000 נפש. בירתה היא מקאפה.
ליגת הכדורגל הרוסית לנוער
הליגה נוסדה ב־2001 עם הקמת הפרמייר-ליג הרוסי והתקיימה עד 2020, כאשר אורגנה מחדש. מבנה הליגה דמה מאוד למבנה של ליגת העל הרוסית והמשחקים נערכו בצמוד למשחקי הליגה הבוגרת. מאז 2019 נערכת במקביל ליגת הכדורגל לנוער, לשחקנים בגילאי 16–19. בעונת 2021/2022 נקראה בשם ליגת-М.
אמאפה
גאוגרפיה
אמאפה נמצאת בפתח נהר האמזונאס ומכוסה ברובה ביערות גשם. בפנים הארץ נמצאות כמה גבעות נמוכות המהוות בסיס לקצה המזרחי של גויאנה.
ליגת הכדורגל הרוסית לנוער
פורמט
על פי חוקים שקבעה התאחדות הכדורגל הרוסית, כל קבוצה מליגת המשנה שהעפילה לליגת העל הרוסית הייתה מחויבת להקים קבוצת נוער, אם אין לה כזו. הדחתה של קבוצת נוער מאליפות הנוער נקבע על פי מצבה של הקבוצה הבוגרת, אם הקבוצה הבוגרת נשרה לליגת המשנה - נושרת גם קבוצת הנוער שלה. בעונת 2011/2012 בהתאם לרפורמה שבוצעה בליגה הרוסית, נערכו המשחקים בשיטה המקבילה לליגות האירופאיות. אם עד אז שוחקה הליגה ממארס ועד נובמבר, החל משנת 2011, נערכו המשחקים החל מסתיו 2011 ועד סתיו 2012, במטרה להתאים את הליגה לתקנים אירופאיים.
אמאפה
גאוגרפיה
המדינה כיום מייצרת ומייצאת כמות גדולה של ברזל, בוקסיט ואבני מינרלים אחרים.
ליגת הכדורגל הרוסית לנוער
פורמט
בעקבות מיתוגה מחדש של ליגת העל הרוסית, גם ליגת הכדורגל לנוער עברה מיתוג מחדש, לדברי נשיא הפרמייר ליג הרוסי בכדורגל, סרגיי פריאדקין, ליגת הנוער תעבור מיתוג מחדש שבמסגרתו תותר השתתפות כדורגלנים גם בגילאי 18 ו-20 ולא רק שחקנים בגילאי 19, 20 ו-21, כפי שהמצב היה עד לעונת 2018/2019. הליגה החדשה יצאה לדרך באוגוסט 2019 עם הקמת ליגת הכדורגל לנוער.
אמאפה
דגל
הדגל אומץ במסגרת צו מס' 00ישנםב־23 באפריל 1984. הצבע הכחול מלמעלה מסמל את שמי אמאפה ואת הצד דונ םק; דונם הצבע הירוק במרכז מסמל את יערות הגשם; הצבע הצהוב מלמטה מסמל את האיחוד ואת המקורות הטבעיים; הצבע השחור בפסים הצרים מהווה זיכרון למייסדי המדינה שנהרגו; והצבע הלבן מסמל את רצון המדינה לחיות בשלום וביציבות. הסמל שבחלק השמאלי מסמל את מבצר "סאו ז'וזה" אשר ממנו צמחה המדינה.
ליגת הכדורגל הרוסית לנוער
פורמט
לפני עונת 2020/21, מנהלת ליגת העל הרוסית הציגה פורמט חדש לאליפות הנוער: 20 מועדונים יתמודדו באליפות הנוער: 16 קבוצות נוער של מועדוני ליגת העל ו-4 קבוצות שהשתתפו בליגת הכדורגל לנוער בעונת 2019/2020. בחלק הראשון של הטורניר, המועדונים יחולקו לשני בתים של 10 קבוצות, תוך התחשבות בעקרון טריטוריאלי, הם ישחקו שני מחזורים כל אחד עם כל אחד. בחלק האחרון, 5 הקבוצות הראשונות מבית A ישחקו עם 5 הקבוצות הראשונות מבית B, וחמש הקבוצות האחרונות מבית A ישחקו עם 5 הקבוצות האחרונות מבית B. בסך הכל יתקיימו בטורניר 28 מחזורים (280 משחקים).
מעונת 2020/21, הליגה אורגנה עם 20 קבוצות שמתמודדות באליפות הנוער, והטורניר מתקיים בשני שלבים. בשלב הראשון הקבוצות מחולקות לשתי בתים של 10 משתתפות כל אחת ומשחקות בהן בשני מחזורים. בשלב השני הקבוצות במקומות 1 עד 5 בבתים התאחדו לבית אחד ושיחקו על הניצחון באליפות.
אמאפה
דגל
לפני 1984 היה למדינה דגל אדום-לבן-אדום הדומה מאוד לדגל פרו.
דמוגרפיה
לפי IBGE, בשנת 2008, התגוררו באמאפה כ-668,689 תושבים כאשר הצפיפות עומדת על כ-4.3 נפש לקמ"ר. 93.7% מהתושבים מתגוררים בערים וגדילת האוכלוסייה עומדת על כ-5.7%. רוב תושבי המדינה חיים בעוני.
מבחינה אתנית, 69.4% מהתושבים הם מגזע מעורב, 24.1% לבנים, 6.5% שחורים, ו-1% אסייתים.
כלכלה
מגזר השירותים הוא המרכיב הגדול ביותר של התוצר המקומי הגולמי - 87.6%, ולאחר מכן המגזר התעשייתי - 7.8%. החקלאות מייצגת 4.6% מהתמ"ג (נכון לשנת 2004). הייצוא של המדינה מורכב מ-75.5% עץ, 18.7% עפרה, ו-5.5% לבבות דקל (2002). נכון לשנת 2005, אמאפה מהווה 0.2% מהכלכלה הארצית.
קתרין זיטה-ג'ונס
קתרין זיטה-ג'ונס דאגלס (באנגלית: Catherine Zeta-Jones Douglas; נולדה ב-25 בספטמבר 1969 בסוונסי שבוויילס) היא שחקנית ולשית. פריצתה הגדולה כשחקנית ראשית הייתה בסרטים "המסכה של זורו" (1998), בסרט ההמשך "האגדה של זורו" (2005) ו"מלכוד" (1999). היא זכתה בפרסי אוסקר, באפט"א וגילדת שחקני המסך ומועמדות לפרס גלובוס הזהב על גילום דמותה של ולמה קלי בסרט "שיקגו". ב-2010 היא זכתה בפרס טוני על תפקידה במחזמר "A Little Night Music".
קריירת משחק
קתרין זיטה-ג'ונס החלה להופיע על במה כבר בילדותה, תפקידה הראשון היה במחזמר "אנני". בגיל 14 הופיעה במחזמר "באגסי מלון", ובגיל 17 השתתפה בהפקה הלונדונית של "רחוב ה-42".
הבמאי פיליפ דה ברוקה ליהק אותה לתפקיד שהרזאד בסרטו "אלף לילה ולילה". בבריטניה התפרסמה בתחילת שנות ה-90 בזכות הופעתה בסדרת הטלוויזיה המצליחה "The Darling Buds of May" המבוססת על ספרי אייץ'. אי. בייטס.
שיחקה בהפקה של "תחת חורש חלב" בבימויו של אנתוני הופקינס.
ב-1992 שיחקה בסרט "כריסטופר קולומבוס" בתפקיד אשתו של קולומבוס. ב-1994 גילמה את דמותה של יוסטסיה ויי בסרט הטלוויזיה "שובו של הבן" לפי רומן של תומאס הרדי ובסדרה "שביל הגחלים" של קתרין קוקסון.
הקריירה ההוליוודית שלה החלה ב-1996 בסרט "הפנטום", ובאותה שנה הופיעה גם בסדרת הטלוויזיה "טיטניק". הפריצה הקולנועית שלה הייתה ב-1998 כשהופיעה בסרט "המסכה של זורו" ואחר כך בסרט "מלכוד".
בשנת 2000 שיחקה בסרטים "טראפיק" ו"נאמנות גבוהה".
ב-2001 כיכבה בסרט "אמריקה מאוהבת", לצד ג'וליה רוברטס, בילי קריסטל וג'ון קיוזאק, קומדיה רומנטית העוסקת במשבר חיי נישואין ועוקצת את תעשיית הראיונות ויחסי הציבור ההוליוודית.
ב-2002 דווח כי חתמה על חוזה להשתתפות בתשעה סרטים, תמורת סכום שמוערך ב-80 מיליון דולר. בכך הייתה לשחקנית הבריטית בעלת השכר הגבוה ביותר עד אז.
ב-2003 זכתה בפרס אוסקר על משחקה בגרסה הקולנועית של המחזמר "שיקגו", בסרט באו לידי ביטוי כשרונותיה כזמרת ורקדנית. היא הייתה גם מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה זה.
ב-2005 כיכבה בסרט ההמשך של המסיכה של זורו" - "האגדה של זורו".
ב-2007 כיכבה בקומדיה הרומנטית "אהבה בתפריט".
ב-2009 כיכבה במחזמר "מוזיקת לילה זעירה" ("A Little Night Music") על בימת ברודוויי.
ב-2017 התארחה בסדרת האתנולוגיה "אויבות", שנוצרה ונכתבה על ידי ראיין מרפי, בדמותה של אוליביה דה הבילנד.
קריירת שירה
השתתפה באלבום הקונספט של ג'ף ויין, "סיפורו של ספרטקוס", ומתוכו הוציאה תקליטון ראשון, "For All Time".
חיים אישיים
זיטה-ג'ונס נשואה לשחקן האמריקאי מייקל דאגלס. הם התחתנו ב-18 בנובמבר 2000. לזוג בן ובת.
בשנת 2009 דורגה כשחקנית העשירה בבריטניה, עם הון מוערך בסך 170 מיליון ליש"ט.
בשנת 2010 קיבלה תואר כבוד מפקדת במסדר האימפריה הבריטית, באותה שנה גם חלה בעלה מייקל דאגלס בסרטן אך החלים.
באפריל 2011 אשפזה עצמה מרצון במוסד פסיכיאטרי, כדי לטפל בהפרעה דו־קוטבית.
בשנת 2013, לאחר 13 שנות נישואים, נפרדו זיטה-ג'ונס ודאגלס. באוקטובר באותה שנה החליטו לנסות לשקם את מערכת היחסים.
היידי בת ההרים (אנימה)
היידי בת ההרים (ביפנית: アルプスの少女ハイジ, באנגלית: Heidi, Girl of the Alps) היא סדרת דרמת אנימה יפנית בת 52 פרקים אשר הופקה על ידי ניפון אולפני אנימציה בשנת 1974, המבוססת על הרומן השווייצרי הנושאת את שמה מאת יוהנה ספירי משנת 1880.
עלילה
העלילה נעה סביב ילדה כבת חמש בשם היידי, שבגיל צעיר התייתמה מהוריה ועברה לחיות בצל דודתה דטה. מתגלה כי דטה מוצאת עבודה חדשה בפרנקפורט ואין ביכולתה לטפל בהיידי ולכן משאירה את זו תחת טיפולו של סבה של היידי, המתגורר בצריף למרגלות הרי האלפים השווייצרים בגפו עם כלבו, הידוע לשמצה בידי תושבי הכפר בהיותו מופנם, חסר לב ומריר. אולם בזכות אופייה האופטימי מצליחה לגרום ללבו להיפתח. בעודה גרה בבית סבה נחשפת היידי לטבע האלפיני ומתיידדת עם רועה עזים צעיר בשם פיטר.
ג'ודו באולימפיאדת ברצלונה (1992)
תחרות הג'ודו באולימפיאדת ברצלונה 1992 התקיימה בארבע עשרה דרגות משקל, שבע לגברים ושבע לנשים. שבע דרגות המשקל של הגברים המשיכו להיות אלו שהשתמשו בהן לראשונה באולימפיאדת מוסקבה (1980). זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות הג'ודו במשחקים האולימפיים שהוענקו מדליות לג'ודוקות נשים; נשים התחרו באולימפיאדת סיאול 1988 בטורניר הג'ודו כספורט הדגמה.
המשחקים התקיימו באולם פלאו בלאוגרנה בברצלונה. בתחרות זכתה משלחת ישראל באולימפיאדת ברצלונה (1992) בשתי המדליות האולימפיות הראשונות שלה, כשיעל ארד זכתה במדליית כסף בתחרות במשקל עד 61 ק"ג, ולאחריה זכה אורן סמדג'ה במדליית ארד במשקל עד 71 ק"ג.
אחוזת דאונטון (סרט)
אחוזת דאונטון (באנגלית: Downton Abbey) הוא סרט דרמה היסטורית בריטי שנוצר על בסיס תסריט מאת ג'וליאן פלוז ובוים על ידי מייקל אנגלר. זהו עיבוד קולנועי לעלילת סדרת הטלוויזיה "אחוזת דאונטון" אשר שודרה בשנים 2010-2015 בערוץ ITV.
הסרט יצא לאקרנים ב-13 בספטמבר 2019 בבריטניה ושבוע לאחר מכן בארצות הברית ב-20 בספטמבר.
הפקה
עלילת הסרט ממשיכה את עלילת סדרת הטלוויזיה שהסתיימה בדצמבר 2015 לאחר שידור 52 פרקים. באפריל 2016, פורסם לראשונה שנשקלת האפשרות של הפקת סרט קולנוע לאחוזת דאונטון. התסריט לסרט הופץ לצוות השחקנים המקורי בתחילת 2017.
ב-13 ביולי 2018 המפיקים אישרו לראשונה שהם עובדים על הפקת סרט קולנוע באורך מלא.
הצילומים לסרט החלו בלונדון בסוף אוגוסט. הצילומים הסתיימו בנובמבר 2018.
צוות השחקנים
בהודעה שפורסמה באוגוסט צוין כי השחקנים החדשים אימלדה סטונטון, ג'רלדין ג'יימס, טאפנס מידלטון, סיימון ג'ונס, דייוויד הייג, קייט פיליפס וסטיבן קמפבל מור ייקחו חלק בצוות השחקנים הראשי של הסרט. בספטמבר אושר שג'ים קרטר, ברנדן קויל, קווין דויל, הארי האדן-פאטון, רוב ג'יימס-קולייר, אלן ליץ', פיליס לוגן, סופי מקשרה, לסלי ניקול ופנלופה ווילטון יגלמו גם הם את דמויותיהם מהסדרה.
רוזנות ורדן
רוזנות ורדן הייתה רוזנות ריבונית מימי הביניים בדוכסות דוכסות לורן התחתית.