cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליפות העולם באתלטיקה 2007
גברים
במרוץ השליחים ל-100X4 מטרים, זכתה נבחרת ארצות הברית לאחר שרביעיית השליחים שלה גמאה את המרחק ב-37.78 שניות. בקרב על המקום השני הקדימה נבחרת ג'מייקה את נבחרת בריטניה לאחר שקבעה זמן של 37.89 שניות.
בריצה ל-400 מטר, האמריקנים הפגינו שליטה מלאה כשזכו בשלושת המקומות הראשונים. במקום הראשון זכה האצן ג'רמי וורינר כשהוא מקדים את לאשון מריט ואת אנג'לו טיילור.
נשים
בריצה ל-800 מטר זכתה הקנייתית ג'נט ג'פקוסגאי ובריצה ל-1500 מטר זכתה מרים יוסוף ג'מאל מבחריין. בריצות הארוכות שלטו האתיופיות: מסרט דפאר זכתה בריצה ל-5000 מטרים וטירונש דיבאבה זכתה בריצה ל-10000 מטרים. בריצה ל-3000 מטר מכשולים קבעה הרוסייה יקטרינה וולקובה שיא אליפות חדש, עם תוצאה של 9:06.57 דקות.
גברים
בריצה ל-800 מטר, הקדים אלפרד קירווה יגו הקנייתי את יריבו הקנדי גארי ריד במאית השנייה בלבד. יגו סיים עם תוצאה של 1:47.09 דקות וריד סיים כאמור מאית שנייה אחריו. ברנרד לגט האמריקני זכה בריצות למרחק של 1500 מטר (3:34.77 דקות) ול-5000 מטר (13:45.87 דקות). בריצה ל-10000 מטרים זכה שיאן העולם קנניסה בקלה עם תוצאה של 27:05.90 ובריצת המרתון זכה הקנייתי לוק קיבט לאחר שגמא את המרחק ב-2:15.59 שעות.
נשים
בגמר הקפיצה לרוחק שלטו האתלטיות הרוסיות וזכו בשלושת המקומות הראשונים. טטיאנה לבדייבה זכתה במקום הראשון ואחריה סיימו לודמילה קולצ'נובה וטטיאנה קוטובה.
בגמר התחרות להדיפת כדור ברזל הובילה נדזיה אוסטפצ'וק מבלארוס עד לסבב ההדיפות האחרון, ואז עברה אותה ואלרי אדמס מניו זילנד, שקבעה תוצאה של 20.54 מטר וזכתה במקום הראשון.
בתחרות קרב שבע זכתה קרולינה קלופט השוודית עם תוצאת מרשימה של 7032 נקודות, ובכך קבעה שיא אירופי חדש.
בתחרות יידוי הפטיש הובילה בטי הידלר הגרמנייה עם תוצאה של 74.76 מטר. יריבתה הקובנית יפסי מורנו קבעה ביידויה האחרון תוצאה של 74.74 מטר וסיימה במקום השני.
גברים
שלושה קופצים לגובה השיגו תוצאה 2.35 מטר, ודירוגם נקבע לפי מספר הפסילות שלהם. דונלד תומאס מאיי בהאמה הפתיע וזכה במדליית הזהב, ירוסלב ריבקוב הרוסי זכה במדליית הכסף וקיריאקוס יואנו הקפריסאי זכה במדליית הארד, שהיוותה מדליה היסטורית עבור מדינתו. סטפן הולם השוודי אכזב כשסיים רק במקום הרביעי.
בדו-קרב הגדול בין אנדראס תורקילדסן הנורווגי לטרו פיטקמקי הפיני, ניצח האחרון עם תוצאה של 90.33. בתחרות לקרב עשר ניצח רומן שברלה הצ'כי עם 8676 נקודות. בריאן קליי, אלוף העולם בקרב עשר מ-2005, פרש במהלך התחרות בעקבות פציעה.
האמריקני בראד ווקר, שזכה במקום השני בתחרות הקפיצה במוט ב-2005, זכה במקום הראשון בתחרות זו ב-2007.
באליפות
באליפות השתתפו 7 אתלטים ישראלים. אלכס אברבוך הגיע להישג הגבוה ביותר, כשבאליפות העולם האחרונה שלו, הוא סיים במקום ה-7 בגמר עם תוצאה של 5.81 מטר.
איתי מגידי וניקי פאלי אכזבו כשלא עלו לגמרים בריצת 3000 מטר מכשולים ובקפיצה לגובה, בהתאמה. מגידי סיים במוקדמות במקום ה-30 עם תוצאה של 8:43.00 ופאלי סיים במקום ה-27 עם 2.19 מטרים.
בקרב רצי המרתון נרשמה הצלחה מצד הרץ היילה סטאין, שסיים במקום ה-19 עם זמן של 2:22.27 שעות והבטיח את השתתפותו באולימפיאדת בייג'ינג. וודג' זביידה סיים במקום ה-34 ואסף בימרו סיים במקום ה-40. המרתוניסטית נילי אברמסקי, בת ה-37, סיימה במקום ה-41 אצל הנשים.
ג'ף היוגיל
ג'ף אנדרו היוגיל (באנגלית: Geoffrey Andrew Huegill; נולד ב-4 במרץ 1979) הוא שחיין אוסטרלי, הוא אלוף עולם (פוקואוקה 2001 ומוסקבה 2002), אלוף משחקי חבר העמים, שיאן עולם ובעל מדליות כסף וארד אולימפיות בסגנון הפרפר.
ביוגרפיה
היוגיל נולד בחצי האי גוב שבטריטוריה הצפונית לאב אוסטרלי ואם תאילנדית.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' ב-1998 זכה היוגיל במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר, ובמדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בו השתתף בשלב המוקדמות.
שיאן עולם
באליפות אוסטרליה שנערכה ב-14 באפריל 2000 קבע היוגיל במשחה ל-50 מטר פרפר שיא עולם חדש של 23.60 שניות.
תקיפת מטוס טופולב עיראקי בישראל
תקיפת מטוס טופולב עיראקי בישראל הייתה אירוע בו מטוס טופולב 16 עיראקי חדר לשטח ישראל ב-6 ביוני 1967, יומה השני של מלחמת ששת הימים, הפציץ את נתניה, מנחת מגידו ואת שדה התעופה הצבאי רמת דוד. המטוס הופל על ידי הכוחות הישראליים, אך התרסק על בסיס צה"ל מחנה עמוס, וכתוצאה מההתרסקות נהרגו 14 חיילי צה"ל וכן צוות המטוס העיראקי. אזרחית אחת נהרגה בהפצצה בנתניה. שני חיילי הנדסה נהרגו לאחר ההתרסקות כשטיפלו באחת הפצצות שהיו במטוס ולא התפוצצו.
ג'ף היוגיל
שיאן עולם
באולימפיאדת סידני (2000) בשנת 2000 העפיל היוגיל לשלב הגמר במשחה ל-100 מטר פרפר עם התוצאה הטובה ביותר, אבל בגמר עצמו שחה לאט יותר וזכה במדליית הארד. נוסף לכך, הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
אלוף עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 2001 זכה היוגיל בשתי מדליות זהב. במשחה ל-50 מטר פרפר בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא עולם חדש של 23.44 שניות ובשלב הגמר הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 23.76 שניות. הוא זכה במדליית זהב נוספת במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 סיים היוגיל במקום רביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.76 שניות. במדליית זהב זכה בן ארצו מט וולש ששבר את שיאו העולמי במאית שנייה.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיים היוגיל במקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר.
ב-2005 ו-2006 נכשל היוגיל באליפות אוסטרליה ולא הצליח להיכלל בנבחרת הלאומית, ופרש משחייה תחרותית. בתקופה זו עלה במשקל, והגיע עד ל-138 קילוגרם.
ב-2008 הודיע על חזרתו לשחיה תחרותית, ועל כוונתו להתחרות במשחים ל-50 ול-100 מטר פרפר במשחקי חבר העמים הבריטי ב-2010. הוא השיל כ-40 קילוגרם ממשקלו, ובמשחקי חבר העמים שהתקיימו בדלהי זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר ובמדליית כסף במשחה ל-50 מטר פרפר.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה היוגיל במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.35 שניות.
תקיפת מטוס טופולב עיראקי בישראל
היערכות לתקיפה בעיראק ובישראל
בצהרי יומה הראשון של מלחמת ששת הימים הגיעו למודיעין הישראלי ידיעות על הצטרפות עיראק למלחמה. לנוכח הידיעות ביצע חיל האוויר הישראלי מכה מקדימה ובמסגרת מבצע מוקד שהופעל מראשית שעות הבוקר הפציץ גם את שדה התעופה H-3 במערב עיראק.
בתגובה להפצצה תכננה עיראק לתקוף למחרת בבוקר את תל אביב ואת בסיס חיל האוויר רמת דוד באמצעות מבנה של מפציצי סילון כבדים מסוג טופולוב 16, שמסוגלים לשאת בגחונם כשישה טון פצצות. בבסיס חיל האוויר העיראקי בחבניה תודלקו ארבעה מפציצים, כל אחד מהם חומש בשש פצצות והוכן לגיחת ההפצצה. בבוקר 6 ביוני המריאו שני מפציצי הטופולב לכוון ישראל ובשני האחרים נתגלתה תקלה ומשימתם בוטלה. בצוות של אחד המפציצים שהמריאו נכלל העקיד (אל״מ) חוסיין, מפקד בסיס חבניה.
אל מודיעין חיל האוויר הישראלי הגיעו ידיעות על ההפצצה המתוכננת של מפציצי טופולב. לשם סיכול ההפצצה שוגרו בזה אחר זה זוגות של מטוסי מיראז' 3 לפטרול באזור יהודה ושומרון, אך הם לא זיהו חדירת מטוסים לישראל.
התקיפה
בשעות הבוקר המוקדמות קלטו מערכות המכ"ם הישראליות מטוס בודד שטס מעל ירדן לכיוון ישראל. היה זה מטוס טופולב עיראקי שנשא בבטנו שש פצצות במשקל 500 ק"ג כל אחת. הבקרה הישראלית סברה שזהו אחד ממטוסי הווטור שחזרו מתקיפת שדות התעופה של מדינות ערב במסגרת מבצע מוקד. למסקנה זו תרמה העובדה שנצפה מטוס יחיד שאינו אופייני לגיחת תקיפה אלא למטוס שנגלתה בו תקלה טכנית ושב על עקבותיו.
מטוס הטופולב חצה בשעה 6:00 לערך את גבול ישראל באזור טולכרם ללא הפרעה והמשיך את טיסתו מערבה לכוון מישור החוף. בשל טעות בניווט הגיע המפציץ לעיר נתניה והטיל שלוש פצצות ברח' הרצל ורזיאל במרכז העיר. עקב שגיאה של אנשי הקרקע העיראקיים הפצצות לא חומשו טרם המראת המטוסים ולכן לא התפוצצו. אך עצם חבטת נפילתן גרמה לנזק רב למספר מבנים ולהרס של בניין בנק הפועלים החדש בפינת הרחובות הרצל-אחד העם, להרוגה ולכחמישה פצועים. המטוס הטיל גם שתי פצצות שלא התפוצצו, על מושב צור משה. בשלב זה, משזוהה המפציץ מעל שמי נתניה, נשלחו ליירוטו זוג מיראז'ים מטייסת 117 שהיו בפטרול.
לאחר זמן קצר נצפה מטוס הטופולב טס מעל ג'נין לכוון בסיס רמת דוד. המפציץ לא זיהה את רמת דוד ופתח בירי מקלע על מנחת מגידו, ככל הנראה מאחר שהוצבו בו מטוסי דמה. לאחר התקיפה הראשונה ביצע המפציץ סיבוב בגובה נמוך כדי לבצע יעף תקיפה נוסף. תוך כדי סיבוב חלף מעל לשדה התעופה רמת דוד. המקלען האחורי במפציץ זיהה את המסלולים של רמת דוד ופתח באש מקלעים עליהם.
בתגובה מיידית פתחו סוללות הנ"מ שבשדה באש על הטופולב. הטופולב נפגע מאש תותח נ"מ ישראלי מדגם בופורס L-70. באותו זמן התמקם מאחורי המפציץ העיראקי מטוס מיראז' שהוטס על ידי אמנון ארד והוזנק קודם לכן כדי ליירטו. מטוס המיראז' שיגר טיל אוויר אוויר מסוג שפריר 1 שככל הנראה פגע גם הוא בטופולב. כתוצאה מהפגיעות צלל הטופולב, הזדקר בגובה מטרים בודדים מעל לחורשה כשהוא גודע את גזעי העצים, התרומם מעט והתרסק על מחנה עמוס שליד העיר עפולה. בהתרסקות המטוס נהרגו 14 חיילי מילואים שישנו באותו הזמן באוהלים בשטח הבסיס. עשרות חיילים נפצעו ונזק נגרם למבנים.
לאחר התקיפה יצאו מטוסי חיל האוויר כמתוכנן מראש לשתי תקיפות חוזרות של שדה התעופה H-3 בעיראק. עד לסוף המלחמה לא שבו לתקוף מטוסי חיל האוויר העיראקי.
אי־בהירויות באשר לאירוע
בתחקירים שלאחר התקיפה לא היה ברור אם הטופולב הופל מאש נ"מ או בטיל שפריר. לבסוף החליט מפקד חיל האוויר לזכות את יחידת הנ"מ ב"חצי הפלה" ואת טייס המיראז' ב"חצי הפלה". מאוחר יותר נרשמה ההפלה לזכות כוח הנ"מ.
כלי נשק בצבא הרומי
הצבא הרומי השתמש במגוון רחב של כלי נשק. כלי הנשק האישיים היו עשויים פלדה ובתקופות השיא של האימפריה הרומית היו טובים בהרבה מכלי הנשק של יריביהם. הרומאים אמצו כלי נשק שונים מעמים שכבשו ושיכללו אותם. אחת הדוגמאות המפורסמות היא החרב הרומית המפורסמת - גלאדיוס שהגיעה מהיספניה. גם הקסדה הרומית לא עוצבה בלאטיום, אלא הגיעה מגאליה.
פילום
הפילום (pilum) היה כידון הטלה רומאי שנכנס לשירות במאה ה-4 לפנה"ס. אורכו הכולל היה כ-2 מטר, ובקצהו הורכב חוד ברזל לא מעובד. מספר סוגים שונים של פילומים היו בשימוש, חלקם בעלי חוד שאורכו כ-30 ס"מ, וחלקם בעלי חוד שאורכו כמחצית מאורכו הכולל של הפילום; בחלקם החוד היה שטוח ורחב כמו בחנית, ובחלקם היה קטן ודק, וצורתו כצורת מוט דק וארוך.
הטווח התאורטי של הפילום היה כ-90 מטר, אם כי הטווח הקטלני היה קטן יותר, ועמד ככל הנראה על מחצית המרחק הזה. החלפת חוד הפלדה בחוד מברזל לא מעובד, מיוחסת בדרך כלל לגאיוס מריוס, וסביר להניח שלפניו החוד היה עשוי מפלדה ולא נטה להתעקם. הפילום הוא נשק התקפי בלבד ואין לו שום ערך הגנתי, בגלל צורתו ועיצובו להתעקם.
לאחר המערכה של יוליוס קיסר בגאליה (Gaul - כיום צרפת) וגיוסם של השבטים המקומיים לחילות הקבועים של הליגיונרים הרומאים, יצא משימוש הפילום ונכנסה לשימוש החנית המסורתית באורך של 2 עד 2.5 מטר עם קצה משונן מפלדה השימושית יותר להגנה - מעבר זה בעיקר מראה על השינוי במערך המלחמתי של רומא, מהתקפה אכזרית עם הפילום אל הגנה שקולה עם החנית.
גלאדיוס
הגלאדיוס הייתה חרב קצרה אך רחבה, ששימשה כנשקו האישי של הלגיונר בקרב פנים אל פנים. אורכה היה כ-60 ס"מ. מקורה בחצי האי האיברי (היספניה), והרומאים אימצו אותה אחרי הקרבות עם ההיספאנים בזמן המלחמות הפוניות. אמנם הגלאדיוס אפשרה לבצע גם שיסוף וחיתוך, אך בגלל המערך הצפוף בשדה הקרב והמגן הגדול, עיקר השימוש בה היה לדקירה. בניגוד לרוב סוגי החרבות, הגלדיוס נחגרה בצד ימין, משום שמגן הגוף הגדול לא אפשר שליפה מהירה מצד שמאל. לכן, לגלאדיוס עוצב נדן שהיה מסתובב אחורה, כדי לאפשר לחייל הרומי לשלוף את חרבו בקלות ובמהירות.
פוגיו
החייל הרומאי נשא בצד שמאל של החגורה פגיון דקירה בשם פוגיו. הפוגיו עוצב על מנת לחדור שריון, ולהבו היה רחב אך קצר.
סקוטום
הסקוטום היה המגן הגדול שנשא כל לגיונר. זהו מגן גדול בצורת מלבן מקומר. גודלו של הסקוטום בתקופת הרפובליקה היה בערך 75X120 ס"מ. הסקוטום היה עשוי משלוש (או משש על פי פוליביוס) שכבות עץ שלאחר שעברו תהליך עיבוד מיוחד שכלל השריה בשרף ובחומרים מחזקים, הודבקו אחת לשנייה, במבנה שתי וערב בדבקים מיוחדים, בשביל ליצור חיזוק מקסימלי. הסקוטום חופה בבד מצופה בעור עגל (או רצועות עור), או בלבד, ומשני צדדיו הורכבה מסגרת מתכת, להגן על דפנותיו. במרכזו של המגן נוצר חור מלבני, והותקנה בו מסגרת מתכת מלבנית ובה בליטת מגן מתכת שבלטה כלפי חוץ.
בצידו הפנימי של המגן הותקנו מוטות חיזוק לאורך ולרוחב. הסקוטום נעשה מעץ חזק, גמיש וקל, ועוביו לא עלה על 2 ס"מ. הטכנולוגיה לייצורו הייתה מאוד מתקדמת, ודרשה חומרים מיוחדים ומיומנות רבה, ומדינות שלא הייתה להם את הטכנולוגיה הזו, אך רצו להילחם בשיטה הרומית, נאלצו לעשות מגנים דומים מחומרים קשיחים אחרים כמו ברונזה (או עץ מצופה ברונזה), שהיו כבדים ומסורבלים יותר מהמגן הרומאי. כמה מגנים כאלו נמצאו באתרים היסטוריים שונים, אחד בדורא אירופוס שהיה עשוי מעץ דולב, ואחר בקאסר אלחרית בפיום שבמצרים שהיה עשוי מעץ השדר, ושלישי באורמיץ על גדות הריין. נראה שנעשו פשרות ביצירת הסקוטום על פי החומרים שהיו זמינים באותו מקום. מקורות חשובים לעניין זה הם פוליביוס ופליניוס הזקן.
ספאתה
הספאתה הייתה חרב בינונית, ארוכה יותר מן הגלאדיוס, שאורכה נע בין 50 ל-100 ס"מ ובעלת ניצב באורך 18–20 ס"מ. הספאתה נקלטה בצבא הרומאי במאה הראשונה לספירה ושירתה בו עד לנפילת האימפריה הרומית. חרב הספאתה שימשה הן למלחמה בשדה הקרב והן לקרבות גלדיאטורים. היו שתי גרסאות שלה: גרסה עם חוד ארוך ששימשה את חיל הרגלים, ומאוחר יותר החליפה את גלאדיוס בתור הנשק של הרגלים הכבדים והגלאדיוס הפכה לנשק משני; וגרסה עם חוד מעוגל יותר ששימשה את חיל הפרשים כאשר החוד הוקהה כדי למנוע דקירה בטעות של הרוכב או סוסו.
מעריכים כי מקורות הספאתה הם השבטים הברבריים של צפון אירופה ומייחסים אותה גם לגרמאנים וגם לקלטים. אחרי נפילת האימפריה הרומית, הספאתה שימשה כבסיס לחרבות העמים הנודדים וכנראה גם לחרבות של הויקינגים.
סקורפיון
סקורפיון הוא כלי ירייה ארטילרי "קר" (שאינו מופעל מאבק שרפה), הדומה לבליסטרה קטנה.
כלי מצור
מכונות מצור רבות שימשו את הצבא הרומי. בין החשובים ביותר ניתן למנות את הבליסטרה, הקטפולטה, אייל ניגוח ומגדלי המצור, שהיו מגדלים ניידים עשויים עץ שנגררו מול חומות העיר הנצורה ואפשרו ללוחמי הלגיון הרומי לפרוץ לעיר.
תקיפת מטוס טופולב עיראקי בישראל
אי־בהירויות באשר לאירוע
לא ברור אם ישראל הותקפה על ידי מטוס יחיד או שני מטוסים. מהתחקירים עלה שישראל הותקפה על ידי מטוס יחיד אולם מפקד חיל האוויר הירדני, מחמד אבאבנה, אשר ביקר בישראל ביולי 1998, סיפר ששני מטוסי טופולב חדרו לשטח ישראל: האחד תקף את נתניה וחזר בשלום לבסיסו והשני יצא לתקוף את רמת דוד ושם הופל.
עדי ראייה מסרו כי היה נראה שהמטוס מתמרן לקראת נחיתת אונס וחלק סבורים שההתרסקות אל תוך מחנה עמוס הייתה מכוונת במטרה לגרום לנפגעים ישראלים במהלך ההתרסקות הבלתי נמנעת.
תוצאת התקיפה
ב-6 ביוני 2011 נחנכה במחנה עמוס אנדרטת זיכרון ל-16 החיילים שנהרגו בהתרסקות המפציץ.
הערות שוליים
عملية البرق العراقية
לוס איריגארי
לוּס איריגארי (3 במאי 1930 בבלגיה ; בצרפתית: Luce Irigaray) היא פמיניסטית צרפתייה ממוצא בלגי. איריגארי היא הוגה בין-תחומית החוקרת בתחומי הדעת פילוסופיה, בלשנות, פסיכואנליזה, פסיכולינגוויסטיקה ותאוריה של התרבות. ידועה בעיקר בזכות חיבוריה "ספקולום של האישה האחרת" (1974) ו"מין זה שאינו אחד" (1977).
לימודים אקדמיים
לוס איריגארי בחרה לשמור על דיסקרטיות בנוגע לחייה האישיים וילדותה. היא טענה שמידע אישי על חייהן של חוקרות מסולף במטרה לפגוע בעבודתן.
איריגארי קיבלה תואר מוסמך אוניברסיטה מאוניברסיטת לוון בשנת 1955, ולימדה בבית ספר בבריסל בין השנים 1956–1959. בראשית שנות ה-60 עברה לצרפת, וב-1961 קיבלה תואר מוסמך נוסף, בפסיכולוגיה, מהסורבון. ב-1962 קיבלה דיפלומה בפסיכופתולוגיה. בין השנים 1962–1964 עבדה עבור "הקרן הלאומית למחקר מדעי (FNRS, או NFWO) בבלגיה, לאחר מכן החלה לעבוד כעוזרת מחקר במרכז הלאומי הצרפתי למחקר מדעי (CNRS) בפריז.
בשנות ה-60 נטלה חלק בסמינרים פסיכואנליטיים בהדרכתו של ז'אק לאקאן, התמחתה באנליזה ונעשתה פסיכואנליטיקאית. ב-1968 קיבלה תואר דוקטור בבלשנות. בין השנים 1970–1974 לימדה באוניברסיטת ונסן בפריז. באותה העת הייתה חברה ב-École Freudienne de Paris (EFP), הגוף הפסיכואנליטי הצרפתי מיסודו של לאקאן.
החל מאמצע 1982 מונתה איריגארי לראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת אראסמוס ברוטרדם. מחקרה שם הניב את פרסום "אתיקה של ההבדל הבין-מיני" (Éthique de la différence sexuelle), אשר ביסס את מעמדה של איריגארי כפילוסופית קונטיננטלית חשובה.
מאז שנות ה-80 חוקרת איריגארי ב-CNRS שבפריז את ההבדלים בין שפת גברים ושפת נשים.
בדצמבר 2003 זכתה איריגארי לתואר דוקטור לשם כבוד בספרות מטעם אוניברסיטת לונדון. בין השנים 2004–2006 שימשה איריגארי פרופסור אורח במחלקה לשפות מודרניות באוניברסיטת נוטינגהאם. החל מ-2007 היא מסופחת לאוניברסיטת ליברפול.
תרומתה לתאוריה הפמיניסטית
איריגארי מראה את המקורות לדימויים המערביים של גברים ונשים שהולידו את יחסי הכח בין המינים. היא מבררת את המכניזם שהוביל לתפיסה שאישה היא סובייקט בעוד גבר הוא אובייקט. לטענתה של איריגארי, יצירת משמעות בפילוסופיה המערבית דורשת הפיכה לאובייקט. כלומר, התרבות המערבית מושתת על תפיסת ניגודים: גבר - אשה ; סובייקט - אובייקט ; מערב - מזרח וכו'. חשיבה זו אינה מאפשרת חשיבה פלורליסטית. היא מדגימה את טענתה באמצעות משל המערה של אפלטון. המערה היא רחם ממנו יוצא הפילוסוף ומשתחרר מהכבלים של הבערות ויוצא אל האור ואל החוכמה. על פי אפלטון במערה יש רק בערות ובחוץ יש רק חוכמה. המשל מייצר ומקבע הבדלים בצורה דיכוטומית. איריגארי טוענת, מנגד, שהדימוי של יציאה אל האור של אפלטון מבטל את משמעות הלידה כאירוע תהליכי והמשכי והפך את הלידה לפרוצדורה רפואית. כן, ההנחה שאין חוכמה במערה מתעלמת מידע המבוסס על מגע ודמיון.
לטענת איריגארי, יש שוני פיזי בין גבר לאישה: נשים מתקשות להשיג הכרה בזכויותיהן החברתיות והפוליטיות כיוון שלא הוקדשה מחשבה בסיסית לגבי הקשר בין תרבות לביולוגיה.
על פי איריגארי, אין האישה צריכה לראות עצמה כשווה לגבר בכל הפרמטרים, כי אם לראות את השוני שלה ולכבד אותו ובכך לדרוש זאת מהחברה. לטענתה, על חינוך הילדה לנבוע מהאם, כך שתספוג ערכים ותלמד לכבד את המעלות ואת השוני שלהּ ביחס לגברים. כמו כן, היא מתייחסת לנשים הרוצות להשתוות לגברים, וטוענת שנשים צריכות להשתוות לעצמן, כלומר להכיר בזהותן הנשית.
מושגים והגות
איריגארי, פסיכואנליטיקנית בהשכלתה, נסמכת על תאוריות פטריארכליות התולות את ההבדל בין הנשי והגברי, כמו גם את ההיררכיה בין השניים, במבנה הביולוגי. דרך ההתבססות על עקרונות בסיסיים בתאוריות הללו היא מתווה הסתכלות שונה, המוכיחה כי יש לשחרר את האישה והגבר מההיררכיה הזו – לא למרות אלא בגלל ההבדלים שקיימים בין השניים. בבסיס טיעוניה עומדים ההבדלים הבין-מיניים.
איריגארי מסבירה את הסדר הפטריארכלי הקיים באמצעות ההבדלים הללו, לאחר מכן מדגימה כיצד סדר זה מתקיים במרחב האישי במסגרת הארוטיקה, מבקרת את תגובת הנגד של הנשים הדוגלות בביטול הסובייקטיביות הנקבית כהתמודדות עם הסדר הפטריארכאלי, ומציעה פתרון הכרוך במתן ביטוי מלא לזהות המינית של שני המינים:
ביקורת
בספרם Fashionable Nonsense ביקרו אותה בתקיפות המדענים אלן סוקל וז'אן ברימונט, בין היתר כי לדבריהם אמרה שהנוסחה E=MC² היא נוסחה סקסיסטית, משום שהיא מעדיפה את מהירות האור על פני מהירויות אחרות.
מלחמת סין–יפן הראשונה
מלחמת סין–יפן הראשונה התנהלה בין סין של שושלת צ'ינג לאימפריה היפנית מיולי 1894 עד אפריל 1895, ונסובה בעיקר סביב השליטה על חצי האי הקוריאני. לאחר יותר משישה חודשי לחימה, בהם נחלו היפנים ניצחונות והצלחות, נאלצו הסינים לבקש שלום.
מן העבר השני, הותיר הניצחון את יפן בעמדת שליטה בצפון מזרח סין, אותה מנעה ההתערבות המשולשת, דבר שהציב את יפן במסלול התנגשות עם האימפריה הרוסית.
רקע
לאחר רסטורציית מייג'י החלה יפן בתהליך מודרניזציה אינטנסיבי, ששינה את פני המדינה. היפנים שאפו ללמוד מן המערב, ואף להתחרות בו, על מנת לחלץ עצמם מההסכמים הבלתי-שוויוניים עליהם נאלצו לחתום עם מעצמות המערב. אחד התחומים בהן שאפה יפן להידמות למערב היה האימפריאליזם, והיפנים הפנו את תשומת לבם לקוריאה. בשל מיקומה הגאוגרפי, שאפו היפנים לספח את קוריאה לפני שתעשה זו מעצמה אחרת, או לכל הפחות למנוע זאת, שכן אמרה יפנית ישנה טענה ש"קוריאה היא פגיון המכוון אל לבה של יפן." נוכחותה של מדינה אחרת בקוריאה היוותה איום ישיר על ביטחונה של יפן. בנוסף, עפרות הפחם והברזל של קוריאה היו חיוניות לתעשייה היפנית המתפתחת.
באופן מסורתי הייתה קוריאה מדינת חסות של סין, והייתה לה השפעה רבה על חצר המלוכה הקוריאני. אף על פי כן, הדעות בקוריאה היו חלוקות, כשהשמרנים קוראים לשמירה על המסורת ועל יחסי המרות עם סין, בעוד שתומכי הרפורמה קראו להתקרבות ליפן וכך, למערב. ב-1876 אילצה יפן את קוריאה לחתום על חוזה ידידות ולפתוח את שעריה למסחר היפני, כשם שאילץ אותה קומודור מת'יו פרי עשרים ושתיים שנים לפני כן. בכך קראה יפן תיגר על ההשפעה הסינית בקוריאה.
הפיכת גאפסין
ב-1884 הדיחה באלימות קבוצה של מהפכנים פרו-יפניים את הממשלה הקוריאנית בעלת ההשפעה הסינית. אך לאחר זמן קצר השיבה לעצמה הסיעה הפרו-סינית, בעזרת חיילים סינים שהיו מוצבים באזור, את השליטה. מלבד הרג המהפכנים, גרם העימות להשבת השליטה לשרפת מספר מבני הנציגות הדיפלומטית בסיאול, ולמותם של מספר שומרים ואזרחים יפנים. התקרית גרמה למתיחות רבה בין סין ויפן, וכל צד שלח חיילים לעיר, אך לבסוף הגיעו הצדדים להבנה וחתמו על הסכם טיינג'ין ב-1885. בהסכם הסכימו שני הצדדים:
תקרית קים אוק-גיון
ב-28 במרץ 1894 נרצח המהפכן הקוריאני הפרו-יפני, קים אוק-גיון, בשאנגחאי. קים נמלט ליפן לאחר השתתפותו בהפיכת גאפסין, ויפן סרבה להסגיר אותו לקוריאה. ב-1894 פיתה אותו קוריאני אחר להיפגש עמו במלון יפני במושבה הבינלאומית בשאנגחאי, שם התנקש בחייו. גופתו נשלחה על סיפון ספינה סינית לקוריאה, שם בותרה גופתו והוצגה לראווה כאזהרה למורדים. ממשלת יפן ראתה במעשה זה פגיעה בכבודה וביוקרתה.
המתיחות בין יפן לסין גאתה כשבהמשך השנה ביקש מלך קוריאה גוג'נג מהממשלה הסינית לשלוח חיילים על מנת לדכא את מרד טונגהאק. הסינים שלחו בתגובה כוח בן 2,800 חיילים, אך לא הודיעו על כך ליפנים, ובכך למעשה הפרו את הסכם טיינג'ין. בתגובה להפרה זו, שלחה יפן לקוריאה כוח צבאי משלה - בן 8,000 חיילים - שהשתלט על ארמון הקיסר בסיאול ב-8 ביוני 1894, וכונן ממשלה פרו-יפנית. סין לא הכירה בממשלה החדשה, ושתי המדינות עלו על מסלול התנגשות.
הסופר קאפ הרוסי בכדורגל
הסופר קאפ הרוסי (ברוסית: Суперкубок России по футболу) הוא משחק כדורגל, הנערך ברוסיה אחת לשנה. השם הרשמי מאז 2016, על פי הספונסר הוא "אולימפבט הסופרקאפ הרוסי" (Олимпбет Суперкубка России). הספונסר הרשמי בשנים 2014–2016 הייתה חברת וואווי הסינית.
מלחמת סין–יפן הראשונה
הצי הקיסרי היפני
היפנים ביססו את הצי הקיסרי היפני לפי הדגם של הצי המלכותי הבריטי, שבאותה עת היה הכוח הימי המוביל בעולם. יועצים צבאיים בריטים הגיעו ליפן על מנת לאמן, לייעץ ולהרחיב את הצי, בעוד שסטודנטים יפנים נסעו לבריטניה על מנת ללמוד מהצי המלכותי. בדרך זו הצליחה יפן לבנות צי גדול ולאייש אותו בקצינים ובחיילים מאומנים היטב.
הסופר קאפ הרוסי בכדורגל
פורמט
שני המועדונים המשתתפים במשחק הם מחזיקי תואר אליפות ליגת העל הרוסית בכדורגל והגביע הרוסי בכדורגל. אם אותה קבוצה זכתה גם באליפות הליגה וגם בגביע הרוסי באותה עונה, הקבוצה שתשחק מולה בסופר קאפ תהיה זו שסיימה כסגנית אלופת הליגה. המשחק נערך בפתיחתה של העונה ברוסיה, בתחילת חודש מרץ או בחודש יולי.
מלחמת סין–יפן הראשונה
הצי הקיסרי היפני
ערב המלחמה עמדו לרשות הצי היפני תריסר ספינות מלחמה מודרניות, פריגטה אחת, 22 ספינות טורפדו ומספר רב של ספינות סוחר חמושות.
הצבא הקיסרי היפני
תחילה עיצבה ממשלת יפן את הצבא היפני לפי הדגם של צבא צרפת, אך ב-1886 שינתה את המודל לחיקוי שלה ונטתה לכיוון הצבא הגרמני, ובעיקר את המודל הפרוסי. היועץ הגרמני יאקוב מקל ערך רפורמות בצבא, שינה את המבנה הארגוני לזה של דיוויזיות ורגימנטים, שיפר את תחומי הלוגיסטיקה והתחבורה, והקים רגימנטים של ארטילריה ושל הנדסה קרבית.
עד שנות ה-90 של המאה ה-19 היה ליפן צבא מודרני, מקצועי ומערבי, שהיה מצויד היטב. קציני הצבא נסעו לאירופה שם למדו את הטקטיקות ואת האסטרטגיות החדשות ביותר.
הסופר קאפ הרוסי בכדורגל
סופר קאפ נשים
טורניר הסופר קאפ הרוסי בכדורגל נשים (ברוסית: Суперкубок России по женскому футболу) נערך ברוסיה גם הוא אחת לשנה, מאז 2021. השם הרשמי, על פי הספונסר הוא "ליגה סטאבוק הסופרקאפ הרוסי" (Лига Ставок Суперкубка России).
מלחמת סין–יפן הראשונה
הצבא הקיסרי היפני
בערב המלחמה מנה הצבא הקיסרי היפני כ-120,000 חיילים, בשתי ארמיות וחמש דיוויזיות.
ישראל טוויטו
ישראל טוויטו (1965 - 8 בספטמבר 2006) היה פעיל חברתי.
ביוגרפיה
טוויטו נולד בשנת 1965 בגבעת שמואל. שירת בחטיבת גולני ולקראת תום שירותו נפצע קשה בתאונת דרכים ונותר נכה ברגלו. בשנת 1990 פונה מביתו בגבעת שמואל ועבר להתגורר עם בנותיו באוטובוס נטוש. בשנת 2002 הקים מאהל בכיכר המדינה בתל אביב (שאותה כינה "כיכר הלחם"), יחד עם עשרות מחוסרי דיור, ומחה נגד הקיצוצים בתקציבי הרווחה שהנהיגה הממשלה. בעלי הקרקע בכיכר ניהלו נגדו מאבק משפטי במטרה לפנותו מהשטח שאליו פלש, והכיכר פונתה בצו של עיריית תל אביב באוקטובר 2003. לאחר שפונה מהכיכר, העתיק את המאהל אל מול קריית הממשלה. שם פגש את ויקי קנפו והקים יחד איתה את מפלגת המחאה "לחם". בדצמבר 2004 פונה המאהל גם מירושלים. המפלגה שהקים התמודדה בבחירות לכנסת השבע עשרה, אך לא עברה את אחוז החסימה. היה פעיל בעניינים חברתיים.
טוויטו נפטר ב-8 בספטמבר 2006 מדום לב.
מלחמת סין–יפן הראשונה
צבא בייאנג
לשושלת צ'ינג לא היה צבא לאומי. לאחר מרד טאיפינג התפצל הצבא לארבעה צבאות על פי חלוקה אתנית - מאנצ'ו, מונגולי, חווי והאן - וכל אחד בתורו התפצל ליחידות צבאיות קטנות יותר, שנשלטו על ידי מפקדים עצמאיים. נטל הלחימה העיקרי נפל על כתפי צבא וצי בייאנג, ובקשות העזרה שלהם מצבאות אחרים במהלך המלחמה נתקלו בהתעלמות בשל היריבות שהייתה קיימת ביניהם.
צי בייאנג
צי בייאנג היה אחד הציים הסינים המודרניים בתקופת שושלת צ'ינג המאוחרת, ולפני המלחמה היה הצי הדומיננטי ביותר במזרח אסיה. עם זאת, אחזקתן של האוניות לקתה בחסר וחוסר משמעת פשט בקרב המלחים.
בערב המלחמה עמדו לרשות צי בייאנג שתי אוניות מערכה (אוניית המערכה דינגיואן הייתה אוניית הדגל של הצי), שתי סיירות משוריינות, שתי סיירות ממוגנות, ארבע סיירות רגילות, קורבטה אחת, סיירת להגנת חופים, 13 ספינות טורפדו ומספר ספינות סוחר חמושות.
מהלכים ראשוניים
ביולי 1894 ישב חיל מצב סיני שמנה כ-3,500 חיילים בסמוך לעיר אסאן, מדרום לסיאול, והאספקה נשלחה אליהם בדרך הים. היפנים שמו להם למטרה לכתר אותם שם ולהטיל על העיר מצור.
קרב פנגדו וטיבוע קאושינג
ב-25 ביולי הבחינו הסיירות היפניות "יושינו," "נאניווה" ו"אקיצושימה," שהפליגו מול אסאן, בסיירת הסינית "צ'יואן" ובספינת התותחים "קוואנג-יי," שיצאו מהעיר על מנת לפגוש בספינת התותחים "צאוצ'יאנג" שליוותה ספינת האספקה "קאושינג" בדרכה לעיר. בסוף הקרב בן השעה שהתפתח נמלטה צ'יואן וקוואנג-יי עלתה על שרטון, ומחסן התחמושת שלה התפוצץ.
כשהגיעה לאזור קאושינג, שהפליגה תחת דגל ימי אזרחי בריטי, פקדה עליה הנאניווה, עליה פיקד היהאצ'ירו טוגו, להתלוות אליה. לאחר שהקפטן הבריטי תומאס גאלסוורת'י מחה על הפרת הנייטרליות של בריטניה, הוא הסכים להתלוות לשייטת היפנית, והדבר קומם את החיילים הסינים שהיו על סיפון הספינה, שדרשו שיפליג חזרה לסין. לאחר משא ומתן בן ארבע שעות, במהלכו איימו החיילים על חייהם של הקפטן ושל צוותו, ניצלו אנשי הצוות חלון הזדמנות וזינקו למים. החיילים הסינים פתחו באש, אך הקפטן ואנשי צוותו הצליחו להגיע לנאניווה ולאחר שמשו את הבריטים מהמים, פתחו היפנים באש על קאושינג וטיבעו אותה. כמחצית מ-1,100 החיילים הסינים שהיו על סיפון הספינה טבעו, והשאר נאספו על ידי ספינה צרפתית שחלפה במקום או שהגיעו לאיים בסביבה. מלבד העובדה שהיה זה הקרב שפתח את המלחמה, נודעה לקרב זה גם חשיבות בהשפעתו על המוראל של החיילים, בשני הצדדים, שכן בכך נמנעה תגבורת לחיל המצב באסאן.
עימות בקוריאה
הארמייה היפנית הראשונה, בת 4,000 החיילים ותחת פיקודו של מייג'ור-גנרל יושימאסה אושימה, נשלחה מטעם ממשלת קוריאה הפרו-יפנית על מנת לסלק את חיל המצב הסיני מסונגהואן, הסמוכה לאסאן. הסינים, שציפו להגעת הכוחות היפנים, התחפרו וביצרו את עמדותיהם והציפו את שדות האורז באזור על מנת להקשות על תנועת האויב. היפנים פתחו בהתקפה חזיתית בשעות הלילה של 28 ביולי, אך הייתה זו הסחת דעת. בה בעת נע הכוח המרכזי - שמנה תשע פלוגות רגלים, פלוגת פרשים וגדוד ארטילריה - לאגפי הכוח הסיני על מנת לכתר אותו. לאחר כארבע שעות לחימה החלו הסינים לנטוש את עמדותיהם ולסגת לאסאן, אך היפנים רדפו אחריהם והעיר נפלה לידיהם בצהרי 29 ביולי.
כ-1,500 חיילים סינים הצליחו להימלט מהעיר, וצעדו צפונה לפיונגיאנג, שם חברו לצבא בייאנג. לפי הערכות היפנים, איבדו הסינים בקרב 500 חיילים בעוד היפנים איבדו 88 חיילים.
ב-1 באוגוסט הכריזו קיסר יפן וקיסר סין באופן רשמי על פתיחת המלחמה.
עם הצטרפותם של החיילים שנסוגו מאסאן, מנה חיל המצב הסיני בפיוניאנג כ-15,000 חיילים. כבאסאן, ציפו הסינים להגעת היפנים והחלו לחזק את ביצורי העיר. ימגאטה פיצל את הארמייה הראשונה לשתי דיוויזיות שנעו לכיוון העיר ממספר כיוונים, והיפנים פתחו במתקפה משולבת בשעה 04:30, ב-15 בספטמבר. המגינים הסינים העמידו התנגדות עיקשת, אך לאחר שהיפנים תקפו את אגפיהם, נאלצו הסינים להיכנע בצהרי היום. כיבוש פיונגיאנג התעכב בשל תנאי מזג אוויר, ובחסות החשיכה נמלטו השורדים הסינים מן העיר אל החוף.
קרב נהר יאלו
יומיים לאחר הניצחון בפיונגיאנג התרחש הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה. ספינות מלחמה סיניות עגנו מצפון לפיונגיאנג במטרה להנחית תגבורת לחיל המצב שכבר אבד בעיר, והצי היפני איתר אותם. בקרב שהתפתח טיבעו היפנים חמש ספינות סיניות ופגעו קשה בעוד שלוש, ואף על פי שספגו נזקים כבדים, חיסלו למעשה את צי בייאנג וזכו לשליטה במימי הים הצהוב.
הפלישה למנצ'וריה
עם נפילת פיונגיאנג נסוגו הסינים מצפון קוריאה אל תוך סין, והתכוננו לעצירת היפנים, שלאחר שקיבלו תגבורות ב-10 באוקטובר המשיכו להתקדם למנצ'וריה.
בליל-24 באוקטובר חצו היפנים את נהר יאלו, ולפנות בוקר המחרת תקפו את המוצב הסיני הושאן. הסינים נסוגו מהאזור והיפנים כבשו את העיר דאנדונג, וביססו את אחיזתם בשטח הסיני. אז התפצלה הארמייה הראשונה פעם נוספת, כשהדיוויזיה החמישית נעה לכיוון מוקדן (כיום, שן-יאנג), והדיוויזיה השלישית פותחת במרדף אחר הסינים הנסוגים לאורך חצי האי ליאדונג (החלק הדרומי של מחוז ליאונינג של ימינו). באותה עת נחתו חיילי הארמייה היפנית השנייה בעיר הנמל פורט ארתור שבדרום חצי האי והטילו עליה מצור.
נפילת פורט ארתור
לפורט ארתור נודעה חשיבות אסטרטגית רבה, שכן היה בה המבדוק היבש היחיד באזור ובשל מיקומה הגאוגרפי, השולט בה חלש על דרכי הגישה הימיות לבייג'ינג. היפנים פתחו במתקפה על ביצורי פורט ארתור מעט לאחר חצות, ב-21 בנובמבר, ועד שעה 17:00 התמוטטה ההגנה, והחיילים הסינים נסו אל תוך העיר. כשנכנסו החיילים היפנים לתוך העיר הם נתקלו באש שנורתה עליהם מתוך הבתים, על ידי חיילים סינים שלבשו לבוש אזרחי. בתגובה, החלו היפנים לערוך חיפוש מבית לבית והוציאו להורג גברים רבים. מספר ההרוגים הסינים נתון לוויכוח, וההערכות נעות בין 1,000 ל-20,000.
נפילת וייהאיוויי
שאריות צי בייאנג עגנו במעגן המבוצר של וייהאיוויי בחצי האי שאנדונג, אליו לא יכלו להגיע הספינות היפניות, אך היו אלה החיילים הרגלים של יפן שאיגפו את הנמל מן היבשה. הקרב החל ב-18 בינואר 1895 עם פעולת הסחה של הצי היפני שאיפשרה לחיילים לנחות בסמוך לעיר הנמל. היפנים נכנסו לעיר לאחר שלא נתקלו בהתנגדות מחוצה לה ב-29 בינואר. לאחר תשע שעות לחימה נטשו החיילים הסינים את עמדותיהם, והיפנים נטלו את השליטה עליהן. כשהשליטה בתותחי החוף בידיהם, הפנו היפנים את נשקם של הסינים כנגד ספינותיהם והחלו להפציץ את ספינות צי בייאנג שעגנו בנמל ב-7 בפברואר. בסופו של דבר נכנעו הסינים ב-12 בפברואר 1895. נפילת העיר ינגקאו בליאדונג, ב-5 במרץ, סימנה את סיום הקרב האחרון במלחמה שנערך ביבשת.
איי פנגחו
ב-23 במאי 1895 תקפו היפנים את איי פנגחו, השוכנים מערבית לטאיוואן. בקרב מהיר ומועט נפגעים הביסו החיילים היפנים את חיל המצב הסיני באיים וכבשו את העיר הראשית מקונג. כיבוש האיים איפשר ליפנים לדרוש את השליטה על האיים במשא ומתן לשלום שנערך חודש לאחר מכן.
סוף המלחמה
החתימה על הסכם שימונוסקי ב-17 באפריל 1895 סיימה את המלחמה. סין הכירה בעצמאותה של קוריאה, ומסרה לידי יפן את חצי האי ליאדונג, את טאיוואן ואת איי פנגחו. בנוסף, התחייבה סין לשלם ליפן פיצויים בסך שלושה מיליארד ין. סין נאלצה לחתום על הסכם סחר שאיפשר לספינות יפניות לפעול בנהר היאנגצה, מה שאפשר לתעשיינים יפנים להקים מפעלים בערים סיניות, ואילץ אותה לפתוח נמלים נוספים לסחר בינלאומי. בסופו של דבר נאלצו היפנים לוותר על ליאדונג, זאת בשל ההתערבות המשולשת, ותחת זאת נאלצו להסתפק ב-450 מיליון ין נוספים.
הפלישה היפנית לטאיוואן
מספר פקידי ממשל סינים בטאיוואן התנגדו לסיפוח האי על ידי היפנים, והכריזו על עצמאות הרפובליקה של טאיוואן ב-23 במאי. בתגובה, שלחו היפנים כוח נחתים, שעלה לחוף בצפון האי ב-29 במאי. לאחר מערכה שנמשכה חמישה חודשים נכנעו כוחות הרפובליקה, והשליטה באי עברה לידי האימפריה היפנית.
תוצאות המלחמה
הצלחת היפנים במלחמה נבעה מתהליך המודרניזציה ותיעוש בו החלה יפן שני עשורים לפני כן. במלחמה הציגה יפן את עליונותה בטקטיקה ובאימונים, שהתבססו על דגם צבא מערבי. יוקרתה של יפן עלתה בעיני העולם, והניצחון ביסס את מעמדה כמעצמה אזורית, ואף כשוות ערך למדינות מערב.
עבור סין, חשפה המלחמה את חוסר יעילות השלטון, את השחיתות במערכת השלטונית ואת הידרדרות שושלת צ'ינג. בנוסף, היה ניצחון היפני מכה אנושה לכבודם העצמי של הסינים, שראו ביפנים תלמידי תרבותם, וכן אובדן טאיוואן. התבוסה במלחמה הייתה אף תמריץ להתעוררות הפיכות ולשינויים פוליטיים, אותם הובילו סון יאט-סן וקאנג יוויי. שנאת זרים גאתה בסין לאחר המלחמה, והתפרצה לכלל אלימות במרד הבוקסרים, חמש שנים מאוחר יותר. לאורך המאה ה-19 לא הצליחה שושלת צ'ינג למנוע כניסת כוחות זרים לתוך סין, ועובדה זו, בשילוב עם מרד הבוקסרים והקריאות לשינוי פוליטי, היו גורמים חשובים בהדחת השושלת ב-1912.
אף על פי שיפן השיגה את המטרות שהציבה לעצמה, ובעיקרן סיום ההשפעה הסינית על קוריאה, היא נאלצה לוותר על חצי האי ליאדונג (ובו עיר הנמל פורט ארתור) בתמורה לפיצויים גבוהים יותר. המעצמות האירופאיות, ובראשן האימפריה הרוסית, אף שלא הביעו התנגדות לאף מסעיפי הסכם שימונוסקי, התנגדו לשליטה יפנית בפורט ארתור, שכן לרוסים היו אינטרסים באזור. רוסיה פנתה לקיסרות הגרמנית ולצרפת, ואלה חברו אליה בהפעלת לחץ פוליטי על יפן, שנודע בשם ההתערבות המשולשת, ב-23 באפריל 1895.
ב-1898 חכרה רוסיה את חצי האי ליאדונג למשך 25 שנים, והקימה מעגן בפורט ארתור. היפנים זעמו על כך, אך היו מודאגים יותר מההתפשטות הרוסית אל תוך קוריאה. מעצמות אחרות, כגון גרמניה, צרפת ואנגליה, ניצלו את המצב בו הייתה נתונה סין על מנת לשפר את חוזי הסחר שלהם עם שושלת צ'ינג המתדרדרת ולפתוח נמלי מסחר נוספים.
היחסים בין יפן לרוסיה המשיכו להסלים בשנים שלאחר המלחמה. במהלך מרד הבוקסרים נשלח לבייג'ינג כוח בינלאומי על מנת לדכא את המהומות, וכחלק מהכוח שלחה רוסיה חיילים למנצ'וריה. בסיום המרד הסכימה הממשלה הרוסית לפנות את החיילים, אך תחת זאת בשנים שלאחר מכן רק הגדילה את חיל המצב שחנה שם. הרוסים לא היו מוכנים להגיע לפשרה עם היפנים, ולא האמינו שיעזו לתקוף מעצמה אירופאית, ולכן פעלו למימוש כוונות ההתפשטות שלהם במזרח אסיה.
יפן חתמה על ברית עם בריטניה ב-1902, שקבעה שאם תצא יפן למלחמה במזרח הרחוק, והיה וצד שלישי יתקוף אותה, תבוא בריטניה לעזרתה של יפן. כך, למעשה נמנעה התערבות צרפת או גרמניה במלחמה עתידית בין יפן לרוסיה. הבריטים, מצדם, רצו למנוע את ההתפשטות הרוסית באזור, שאיימה על האינטרסים שלהם. המתח הגובר בין רוסיה ליפן בנושא קוריאה הסלים עוד יותר כשהחלו הרוסים להתערב בענייני פנים בקוריאה, דבר שהוביל לפרוץ מלחמת רוסיה–יפן ב-1904–1905.
דרגון (חללית)
דרגון (באנגלית: Dragon) או דרגון 1 הייתה חללית מטען הניתנת לשימוש חוזר אשר פותחה על ידי חברת SpaceX. דרגון שוגרה על גבי משגר הפאלקון 9 למסלול לווייני נמוך אל תחנת החלל הבינלאומית כדי להביא ציוד ואספקה. במרץ 2020 שוגרה בפעם האחרונה ומאז הוחלפה על ידי הדרגון 2. בטיסת הניסוי של החללית בדצמבר 2010, דרגון הפכה לחללית המסחרית הראשונה ששוגרה למסלול וחזרה לכדור הארץ. ב-25 במאי 2012, שוגרה החללית למשימתה השנייה והפכה לחללית המסחרית הראשונה שעגנה בתחנת החלל הבינלאומית. במהלך שנות שירותה שוגרו חלליות דרגון ל-22 משימות מתוכם 20 משימות אספקה לתחנת החלל הבינלאומית.
במסגרת תוכנית COTS של נאס"א, תוכנית לשילוב חברות פרטיות בתחום אספקת החלל, נחתם חוזה עם SpaceX בו סוכם כי חללית הדרגון תשמש לשיגור מטען עבור נאס"א אל תחנת החלל הבינלאומית לאחר פרישת מעבורות החלל. באפריל 2011, במסגרת תוכנית CCDev (תוכנית להכנסת חברות פרטיות לתחום הטיסות המאוישות לחלל) נחתם חוזה נוסף בו סוכם כי חללית דרגון 2 תשמש גם לשיגור אסטרונאוטים של נאס"א אל התחנה. ב-3 ביוני 2017, הקפסולה של משימת CRS-11, שברובה הורכבה מהקפסולה של משימת CRS-4, שוגרה לראשונה בפעם השנייה לחלל בשימוש בחוזר.
החללית דרגון 2 מבוססת על דרגון 1 אך שונה ממנה בהרבה, היא מתוכננת לשאת עד שבעה אסטרונאוטים או 6 טון מטען (או שילוב של שניהם) למסלול לווייני נמוך ובחזרה לכדור הארץ. מגן החום של החללית יוכל לעמוד במהירויות חדירה גם בחזרה מטיסות אל הירח אם וכאשר החללית תיקח חלק בתוכנית ארטמיס.
דרגון 1 או CRS
חללית הדרגון 1 (ידועה גם בתור Dragon cargo) נשאה ציוד ומטען במשקל של עד כ־3 טונות אל תחנת החלל הבינלאומית, החללית מורכבת משני חלקים עיקריים, החלק המרכזי שמכיל את התא המדוחס, שנפחו עומד על 11.2 מ"ק, ומאחוריו מורכב חלק בנפח 14 מ"ק שפתוח לחלל מצידו האחורי ומיועד לאחסון של ציוד שלא יינזק משהייה בחלל הפתוח (בעיקר מכשירים האמורים להיות מורכבים על צידה החיצוני של תחנת החלל), אל תא מטען אחורי זה מחוברים משני צדדיו 2 לוחות סולאריות הנפרשים בחלל, אשר מסוגלים לספק עד כ־1,500 ואט בממוצע. בחרטום החללית מורכבת מערכת עגינה מסוג CBM (Common berthing mechanism) המאפשרת לה לעגון בתחנת החלל הבינלאומית בצורה פאסיבית כלומר היא מתקרבת אל התחנה ואז נלכדת על ידי הזרוע הרובוטית קנדארם2 המקרבת אותה באיטיות אל מסוף העגינה, אך היא יכולה לעגון רק בחלקים הלא־רוסיים של התחנה, להם פתח עגינה מתאים. במשימות רגילות החללית נשארת מחוברת ל־ISS במשך כ־30 יום בסיומם היא מופרדת מהתחנה ושבה ארצה לנחיתה באוקיינוס בעזרת מגיני חום ומצנחים, בעת שימושה דרגון הייתה החללית היחידה מלבד סויוז שמסוגלת להחזיר לכדור הארץ מטען (עד כ־2 טונות). חללית הדרגון שוגרה על גבי משגר פאלקון 9 גם הוא של SpaceX. בשובה מהחלל היא נחתה באוקיינוס השקט ונאספה על ידי מסוק או ספינה.
ב-7 במרץ 2020 שוגרה הדרגון למשימתה האחרונה, משימת CRS-20. משימה זו השתמשה בקפסולה שטסה בעבר ונעשה בה שימוש חוזר. במהלך שנות פעילותה של החללית בין 2010 ל-2020, שוגרה הדרגון ל-22 משימות. בחלקן נעשה שימוש חוזר באותה קפסולה במספר משימות. שלוש קפסולות אף שוגרו שלוש פעמים כל אחת. החל משנת 2020 הוחלפה הדרגון בגרסה המחודשת דרגון 2.
דרגון 2 או V2
דרגון 2 היא חללית מאוישת הניתנת לשימוש חוזר אשר פותחה ומיוצרת על ידי חברת SpaceX האמריקאית. לחללית זו שתי גרסאות; Crew Dragon, חללית מאוישת המיועדת לנשיאת צוות של עד שבעה אסטרונאוטים ו-Cargo Dragon המיועדת לנשיאת מטען ומהווה תחליף מעודכן לגרסה המקורית של חללית הדרגון. דרגון 2 משוגרת על גבי משגר פאלקון 9 וחוזרת לכדור הארץ בצניחה במימי האוקיינוס. כמו כן היא מצוידת במערכת מילוט המסוגלת להאיץ הרחק מהמשגר במקרה חירום.
לצד חללית הסטארליינר של בואינג, דרגון 2 מהווה אחת משתי חלליות אשר צפויות לשאת אסטרונאוטים אל תחנת החלל הבינלאומית, כחלק מהתכנית המאוישת המסחרית (Commercial Crew Program) של נאס"א. ב-30 במאי 2020 שוגרה המשימה המאוישת הראשונה של חללית הדרגון 2, משימת SpaceX Demo-2, והייתה למשימת החלל המאוישת הראשונה ששוגרה על ידי חברה פרטית. עד למשימה זו, נאס"א השקיעה 3.1 מיליארד דולר בפיתוחה של הדרגון. בין היתר, דרגון 2 צפויה גם לספק שירותי תיירות בחלל.
פיתוח
פיתוח החללית החל ב־2005, וב־2006 נחתם חוזה בין נאס"א ל-SpaceX לביצוע טיסות הדגמה של החללית במסגרת תוכנית COTS. ב־2009 הודיע מנכ"ל SpaceX אילון מאסק כי בכוונת חברתו לשגר את החללית לטיסת המבחן הראשונה שלה ב־2009, במטרה שהחללית תיכנס לשירות פעיל כבר ב־2010, לפני סיום טיסות מעבורות החלל. עם זאת, החללית טסה לראשונה רק בדצמבר 2010, ולא נכנסה לשירות פעיל לפני טיסתה האחרונה של מעבורת החלל אטלנטיס ביולי 2011, שהייתה הטיסה האחרונה בתוכנית מעבורות החלל.
ב־23 בפברואר 2009 הודיעה SpaceX כי החומר ממנו נבנה מגן החום של חללית הדרגון שתשוגר לטיסת המבחן הראשונה, חומר בשם PICA-X (שפותח על ידי נאס"א), עבר את המבחנים הדרושים ונמצא מתאים. ב־2010 הודיע אילון מאסק כי חללית הדרגון "יכולה לעמוד בחדירה לאטמוספירה במהירות חזרה מהירח, ואפילו ממאדים, זאת באמצעות מגן החום שפותח עבורה". ה־PICA-X הוא חומר עמיד פי 10 מהחומר PICA (שפותח על ידי נאס"א גם הוא) ששימש בין היתר את קפסולת החדירה של הגשושית סטארדאסט.
מערכת בקרת העגינה של חללית הדרגון, ה־DragonEye, נבחנה במהלך משימת STS-127 של מעבורת החלל אנדוור אל תחנת החלל הבינלאומית ביולי 2009, כאשר הורכבה במסוף העגינה הצמוד לזה ששימש את המעבורת, ופעלה בזמן שהמעבורת עגנה בתחנת החלל. יכולות ה־LIDAR וההדמאה התרמית של מערכת ה־DragonEye נבחנו בהצלחה. המערכת נבחנה שוב במהלך משימת STS-133 (מעבורת החלל דיסקברי) בפברואר 2011.
בקיץ 2009 שכרה SpaceX את שירותיו של האסטרונאוט לשעבר קן באוורסוקס שהפך לסגן מנהל מחלקת בטיחות האסטרונאוטים שהקימה החברה (הוא פרש מהחברה בסוף 2011), זאת לקראת הפיכת החללית למותאמת לשיגורים מאוישים.
ביוני 2010 שוגר דגם של החללית על גבי משגר הפאלקון 9 - שהייתה זו טיסתו הראשונה. דגם הדרגון ששוגר שימש לפני כן לבחינת מערכות קרקעיות של החללית. מטרתה המרכזית של הטיסה - מלבד היותה טיסתו הראשונה של הפאלקון 9 - הייתה להשיג מידע אווירודינמי אודות החללית במהלך תהליך השיגור.
ב־22 בנובמבר 2010 הודיעה נאס"א כי רשות התעופה הפדרלית האמריקאית (FAA) העניקה "רישיון חדירה לאטמוספירה" לחללית הדרגון - שהפכה לחללית המסחרית הראשונה שקיבלה רישיון זה.
חללית הדרגון הראשונה שוגרה על גבי משגר פאלקון 9 (היה זה שיגורו השני של המשגר) ב־8 בדצמבר 2010 למסלול לווייני נמוך, הקיפה את כדור הארץ פעמיים ונחתה בהצלחה באוקיינוס השקט.
חוזה לטיסות אספקה
בשנת 2005 נאס"א עודדה חברות פרטיות שעסקו בפיתוח רקטות להשתתף בתוכנית COTS (Commercial Orbital Transportation Services - שירות תעבורה מסחרי לחלל), שמטרתה לערב חברות פרטיות בתספוק תחנת החלל הבינלאומית לאחר פרישת המעבורות שתוכננה ל־2010 (המעבורות פרשו לבסוף ביולי 2011). במרץ 2006 הגישה חברת SpaceX את הצעתה, שכללה את חללית הדרגון. קבוצתה של חברת SpaceX, שהגישה את ההצעה לתוכנית COTS, כוללת עוד חברות, ביניהם חברת MD רובוטיקס שבנתה את קנדארם2 - הזרוע הרובוטית הראשית של תחנת החלל הבינלאומית.
ב־18 באוגוסט 2006 הודיעה נאס"א כי SpaceX וקיסטלר אירוספייס (שפיתחה את ה־K-1) נבחרו לפתח את מערכת האספקה המסחרית לתחנת החלל הבינלאומית. התוכנית המקורית כללה את שיגורים של שלוש טיסות מבחן של חללית הדרגון בין 2008 ל־2010. SpaceX וקיסטלר היו עתידות לקבל 278 מיליון $ ו־207 מיליון $ בהתאמה אם היו עומדים בלוח הזמנים ובדרישות שהציבה נאס"א, אך קיסטלר נכשלה והחוזה עימה בוטל ב־2007. עם ביטול החוזה עם קיסטלר פתחה נאס"א את המכרז על החלק של קיסטלר בתוכנית וב־18 בפברואר 2008 הודיעה נאס"א כי הזוכה החדשה היא חברת אורביטל, שפיתחה ובנתה בין היתר את משגר הפגסוס, מטוס הניסוי X-34 ולוויינים רבים.
החוזה דרש מ-SpaceX לשגר שלוש משימות ניסוי לחללית הדרגון, לפני שתוכל להיכנס לשירות מבצעי. משימת COTS-1, משימת הניסוי הראשונה, שוגרה בהצלחה ב־8 בדצמבר 2010, הקיפה את כדור הארץ שלוש פעמים ונחתה באוקיינוס השקט. בדצמבר 2011 החליטו בנאס"א לאחד את משימות COTS-2 ו־3 למשימה אחת שיועדה ששוגרה לאחר דחיות רבות ב־22 במאי 2012. במהלך משימה זו עברה החללית מספר בדיקות במסלול וביצעה יעפים על פני תחנת החלל הבינלאומית (מטרות משימת COTS-2), ולאחר שאלו הושלמו בהצלחה, עגנה בתחנת החלל הבינלאומית (מטרת משימת COTS-3). לאחר שעגנה בהצלחה בתחנה היא נפרקה ממטענה והועמסה במטען המיועד לחזור לכדור הארץ. המשימה נחתה בהצלחה באוקיינוס השקט ב־31 במאי.
בחוזה ה־CRS (Commercial Resupply Services) שנחתם עם נאס"א נכלל שיגורם של 12 חלליות דרגון: החל מ־2 חלליות ב־2012, ועד 5 ב־2015.
ב-2020 נחתם חוזה על פיו, החללית Dragon XL (לשעבר Dragon cargo) של חברת SpaceX תהיה חללית המשא שתישא ציוד ל"גייטווי" בתוכנית ארטמיס לירח.
חוזה לטיסות מאוישות
בדצמבר 2010 העלתה SpaceX הצעה לתוכנית CCDev של נאס"א - שמטרתה לערב חברות פרטיות בתחום השיגורים המאוישים אל תחנת החלל הבינלאומית לאחר פרישת מעבורות החלל. בתוכנית זו נדרשות החברות המשתתפות לפתח גם מערכת מילוט לחללית, שתשמש במקרה חירום. SpaceX הציגה את תכנונה למערכת המילוט לחללית הדרגון, אשר לטענתה כוללת מספר יתרונות על פני מערכות המילוט הקלאסיות ששימשו את חלליות המרקורי, הג'מיני והאפולו ואשר תשמש את חללית האוריון העתידית של נאס"א. היתרונות הם: בינואר 2011 יצא לאור סרטון סימולציה המדגים את פעולת המערכת. לפי אילון מאסק, פיתוח חללית דרגון ומשגר פאלקון 9 מותאמים למשימה מאוישת תעלה בין 800 מיליון למיליארד דולר.
באפריל 2011 הודיעה נאס"א כי SpaceX תקבל 75 מיליון $ במסגרת תוכנית 2 CCDev על מנת לפתח את מערכת המילוט וחללית הדרגון המאוישת. תוכנית 2 CCDev בין נאס"א ל-SpaceX עתידה להימשך עד למאי 2012. במסגרת התוכנית מתכננת נאס"א לשגר משימות מאוישות אל תחנת החלל הבינלאומית לפני 2016. מערכת המילוט של SpaceX קיבלה אישור ראשוני מנאס"א באוקטובר 2011. בינואר 2012 השלימו ב-SpaceX בהצלחה בדיקה מלאה של רקטות הנחיתה/מילוט של חללית הדרגון במתקן הפיתוח הרקטי שלהם במקגרגור, טקסס.
COTS-1 (טיסת הבכורה)
ב־8 בדצמבר 2010 שוגרה חללית הדרגון הראשונה והבלתי מאוישת על גבי משגר פאלקון 9 מנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה. השיגור עבר בהצלחה וכ־10 דקות לאחר השיגור ניתקה החללית מהמשגר. החללית שהתה במסלול בגובה 300 ק"מ במשך שלוש שעות במהלכם בוצעו מבחני תמרון. בתום שלוש השעות הוכנסה דרגון למסלול חדירה לאטמוספירה והיא נחתה בהצלחה באוקיינוס השקט כ־800 ק"מ מערבית לחופי מקסיקו.
נשיאת חברת SpaceX גווין שוטוול ציינה אז כי הייתה זו הטיסה הראשונה מבין שלוש טיסות המבחן העיקריות של החללית במסגרת תוכנית COTS. מנהל נאס"א צ'ארלס בולדן בירך את החברה לרגל הצלחת המשימה.
אף על פי שבמשימה זו לא נשאה החללית לא צוות ולא מטען, צוות המשימה בחברת SpaceX שיגר בתוך החללית פיסת מטען סודית. יום לאחר השיגור התגלה כי המטען הסודי היה חריץ גבינת לה ברואר. הגבינה שוגרה כמחווה למערכון חנות הגבינה מתוך הקרקס המעופף של מונטי פייתון. במסיבת העיתונאים שנערכה עם נחיתת החללית לא גילה אילון מאסק מה היה המטען בגלל החשש שהבדיחה תסיט את תשומת הלב מהצלחת המשימה.
COTS-2/3
ב־22 במאי 2012, בשעה 07:33 UTC, שוגרה חללית הדרגון למשימתה השנייה, שמטרתה לבחון את ביצועי החללית בסמוך לתחנת החלל הבינלאומית (ISS) ולהדגים עגינה בה. המשימה שוגרה לאחר דחיות רבות, ולאחר שניסיון השיגור האחרון, שהיה ב־19 במאי, בוטל חצי שנייה בלבד לפני השיגור בעקבות בעיות לחץ באחד ממנועי הפאלקון 9.
משימת COTS-2/3 היא איחוד של משימות COTS-2 ו־3, שבתחילה תוכננו כמשימות נפרדות, אך אוחדו למשימה אחת על ידי SpaceX בהסכמת ובתמיכת נאס"א. החללית נושאת עימה 520 ק"ג מטען לצוות ה־ISS והיא מתוכננת להחזיר לכדור הארץ כ־660 ק"ג מטען.
9 דקות לאחר השיגור אושרה כניסתה של החללית למסלול ונפרשו הלוחות הסולאריים שלה. בהמשך היום הראשון למשימה נבחנו מערכות הניווט של החללית ומערכות נוספות. ביום השני למשימה ביצעה החללית סדרת הפעלות מנוע שהגביהו את מסלולה לק"מ ספורים בלבד מתחת ל־ISS. ביום השלישי למשימה (24 במאי) ביצעה החללית תמרונים נוספים שקירבו אותה אל התחנה ובשעה 11:25 UTC ביצעה את יעפה הקרוב ביותר לתחנה באותו יום - 2.4 ק"מ מהתחנה. עם תום היום השלישי השלימה המשימה את יעדי משימת COTS-2 המקורית, ונאס"א אישרה את עגינת החללית בתחנה יום לאחר מכן, ב־25 במאי.
ביום הרביעי למשימה, ה־25 במאי, ביצעה החללית מספר תמרונים והתקרבה אל ה־ISS באיטיות עד שהגיעה למרחק 10 מטרים מן התחנה, אז הפעיל צוות התחנה את הזרוע הרובוטית קנדארם2 ולכד באמצעותה את החללית בהצלחה בשעה 13:56 UTC. לאחר שלכדה את החללית קירבה אותה הזרוע באיטיות אל פתח העגינה הפונה כלפי כדור הארץ של מודול "הארמוני" האמריקאי, והעגינה הושלמה בהצלחה בשעה 16:02 UTC. בכך הפכה הדרגון לחללית הפרטית־מסחרית הראשונה שעוגנת בתחנה.
ב־26 במאי, בשעה 08:53 UTC, פתח צוות התחנה את הצוהר של חללית הדרגון, ובימים שלאחר מכן פרק אותה ממטענה והעמיס אותה במטען שיועד לחזור לכדור הארץ. ב־31 במאי, בשעה 08:35 UTC נפרדה הדרגון מה־ISS והוכנסה למסלול חדירה לאטמוספירה, וכשלוש שעות מאוחר יותר, בשעה 02:42 UTC נחתה במימי האוקיינוס השקט, כ־450 ק"מ מערבית ללוס אנג'לס.
CRS-1
משימת CRS-1 היא המשימה המבצעית הראשונה של חללית הדרגון בתצורת מטען ששוגרה בהצלחה ב־8 באוקטובר 2012 אל עבר תחנת החלל הבינלאומית כשבתוכה אספקה לצוות התחנה.
רשימת משימות
תאריכי השיגור מפורטים ב־UTC.
קישורים חיצוניים
*SpaceX CCDev2 Agreement with NASA *SpaceX CCDev2 bi-monthly progress reports
פגר
נבלה מתחילה בתהליך הריקבון, החל ממותו של בעל החיים. היא מושכת חרקים ומתרבים בה חיידקים, וכתוצאה מכך מתפשט ריח עז ואופייני בקרבת הנבלה. פטריות וצמחים אחדים "מחקים" ריח זה, במטרה למשוך אליהם חרקים מפרים ומאבקים.
ישנם חיות כמו האופוסום המידמות לפגר כדי להינצל מטורפים שלא אוכלים נבלות. נבלות הן כר פורה למחוללי מחלות שונים.
כלונס
כְּלוֹנָס הוא סוג של יסוד בניין, שתפקידו לקבע את המבנה לקרקע או לתמוך בעומסים שונים הקשורים בקרקע. הכלונס הוא למעשה אלמנט בצורת עמוד הנוצק או מוחדר בחלקו לקרקע, כאשר חלקו העליון מחובר ליתר יסודות המבנה. השימוש בכלונסאות מונע מהבניין לשקוע באדמה חולית או בוצית, ומקירות תמך לקרוס תוך כדי תהליך הבנייה. בבנייה המסורתית יוצרו כלונסאות מעץ (אשר שימשו גם להנדסה צבאית עתיקה) ומאז המאה ה-20 כלונסאות עשויים בעיקר מפלדה, בטון מזוין או בטון דרוך.
קיימים סוגים שונים של כלונסאות, הנבחרים בהתאם לסוג הקרקע ואופי העומסים הצפויים.
אופן פעולה
למבנים בעלי עומס קטן או בינוני מספיק להשתמש בכלונסאות חיכוך אם הקרקע אינה יציבה, אך למבנים בעלי עומסים גדולים יש להחדיר כלונסאות קצה לעומק רב יותר, וזאת כדי להיאחז בשכבת קרקע יציבה.
כלונס מוחדר
כלונס מוחדר הוא רכיב המיוצר במפעל ומובא לאתר לצורך החדרתו לקרקע על ידי מהלומות. הכלונס המוחדר, שיכול להיות מכל חומר אך לרוב עשוי פלדה, נתלה בעזרת ציוד מתאים בניצב לקרקע מעל הנקודה המתאימה. תוך כדי הקפדה על זווית ניצבת לקרקע, הוא סופג מהלומות בחלקו העליון המחדירות אותו לקרקע בכוח, בדומה לתקיעת יתדות של אוהל באמצעות פטיש.
כלונס חיכוך מוחדר עד סופו, ואת כלונס הקצה מחדירים עד אשר תקיעתו בקרקע הופכת לקשה במיוחד - משמע שהוא הגיע לשכבת קרקע קשה ויציבה. אחד החסרונות במצב זה הוא שלעיתים עלולים גושים קשים בקרקע, כגון סלע בודד המצוי בתוך קרקע חולית, לתת את הרושם המוטעה כי הכלונס הגיע עד לשכבת העומק הרצויה.
על כלונס מוחדר להיות מתוכנן באופן כזה שיוכל לשאת את עומסי המבנה לאחר הגעתו למקום המיועד, אך גם חשוב שיוכל לשאת את מהלומות הפטיש ולא להתעקם תוך כדי החדרתו לקרקע. חיסרון נוסף של שיטה זו הוא יצירת תנודות בקרקע העלולות לפגוע בכלונס, ואף לערער את יציבותם של מבנים אחרים בסביבתו הקרובה של הכלונס. היתרון הגדול של שיטה זו הוא שניתן לדעת בוודאות כי לעומק מסוים הוחדר כלונס שלם, להבדיל משיטת הקידוח אשר בה קיימת אי ודאות מסוימת לגבי טיבו של הכלונס בעומק האדמה.
כלונס קידוח
החדרת כלונס בקידוח היא שיטה המקובלת יותר בבנייה בישראל. שיטה זו נעשית בכמה שלבים, המבטיחים את שלמות הרכיב ואת בטיחות עובדי האתר:
קידוח כלונס במי תהום או באדמה חולית
קרקע חולית במיוחד או קרקע ובה מי תהום, הן סוגי קרקעות אשר מהווים אתגר הנדסי לקידוח כלונסאות, משום שהחול ממהר לקרוס אל תוך חור הקידוח ומי תהום עלולים לגרום לקריסת החור גם כן. בקרקעות כאלו רצוי להשתמש בהחדרת כלונסאות שלמים, אך במקרים מסוימים יש צורך ביציקה מבוקרת של כלונסאות קידוח מדויקים. קיימות שתי שיטות לסוג קידוח זה: