cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טרומבון
מבנה הטרומבון
הטרומבון בנוי מאחד עשר חלקים עיקריים:
הטרומבון במוזיקה המודרנית
הטרומבון הוא מרכיב עיקרי חשוב בהרכבים רבים. הרכבי ג'אז למיניהם, תזמורות סימפוניות ואף להקות שונות עושות שימוש בטרומבון בזכות מאפייניו וייחודו.
נגני טרומבון מפורסמים
קלאסי:כריסטיאן לינדברג (Christian Lindberg),ג'וזף אלסי (Joseph Alessi),יאן בוספלד (Ian Bousfield), בן ואן דייק (Ban Van Dijk)
ג'אז:ג'יי ג'יי ג'ונסון (J.J.johnson), קרטיס פולר (Curtis Fuller), "סלייד" המפטון (Slide Hampton),קארל פונטנה (Carl Fontana)
טרומבּוּן
הטרומבּוּן (Tromboon, בניגוד ל-Trombone) הוא כלי נגינה פרודי שהומצא על ידי המוזיקאי האמריקני פיטר שיקלי, ומשתתף בכמה יצירות של המלחין הבדיוני פד"ק באך. הכלי (ושמו) הוא שילוב בין טרומבון ובסון, וצלילו הצורם מוגדר במקרה הטוב כקומי. בתמונה ניתן לראות בצד שמאל את פיית הבסון המחוברת לטרומבון.
הנדסת רקמות
שמאל|ממוזער|220px|תאי [[אפיתל בתרבית]] הנדסת רקמות מוגדרת כשילוב טכניקות בין תאים חיים, הנדסה וחומרים על מנת לשפר או להחליף פונקציות ביולוגיות.
הנדסת רקמות מאפשרת יצירת רקמת תאים חיה מחוץ לגוף מתרביות תאים, שתאפשר כנראה בעתיד החלפת איברים חולים או פצועים באיברים בריאים ללא צורך בתרומת איברים.
בזמן שרוב ההגדרות של הנדסת רקמות מכסות שימושים רבים, בפועל השימוש במונח מתייחס לרוב ליישומים שמטרתם לתקן או להחליף חלקים או רקמות שלמות. (לדוגמה, עצמות, סחוס, כלי דם, שלפוחית השתן, עור). לרוב, הרקמות דורשות מאפיינים מכנים ומבנים ספציפיים על מנת לתפקד כראוי.
המונח גם משמש למאמצים המושקעים ביצירה של פונקציות ביוכימיות באמצעות תאים הנמצאים בתוך סביבה מלאכותית (לדוגמה לבלב או כבד מלאכותיים). לפעמים משתמשים במונח "רפואה רגנרטיבית" להגדיר הנדסת רקמות, אף על פי שרפואה רגנרטיבית שמה יותר דגש על השימוש בתאי גזע ביצירת הרקמות.
רקע
ההגדרה הנפוצה עבור הנדסת רקמות כפי שנקבעה על ידי לאנגר ווקנטי היא "תחום בין-דיסיפלנרי אשר מיישם עקרונות מתחומי ההנדסה ומדעי החיים במטרה לפתח תחליפים ביולוגים על מנת לחדש, לתחזק או לשפר רקמות או איברים שלמים". הנדסת רקמות הוגדרה בנוסף כ-"הבנת העקרונות של גדילת רקמות ויישומם על מנת לייצר רקמה חילופית לצרכים קליניים".
התקדמות משמעותית בתחום הנדסת הרקמות הניבה חלופות ואסטרטגיות השתלה חדשניות לרקמות פגועות. התקדמות מדעית בתחומי מחקר כגון הביו-חומרים, תאי גזע, פקטורי גדילה והתמיינות וביו-ריאקטורים יצרו הזדמנויות מיוחדות ליצירת רקמות במעבדה באמצעות שילוב של מטריקסים חוץ תאיים מהונדסים ("scaffolds"), תאים ומולקולות ביו-אקטיביות. אחד האתגרים הגדולים ביותר שהנדסת הרקמות עומדת בפניו הוא הצורך ביצירת רקמות עם פונקציונליות מורכבת יותר כמו גם שמירה על יציבות ביו-מכנית על מנת שיהיה ניתן להעביר את הרקמות הללו להשתלות קליניות. ההצלחה המתמשכת בהנדסת הרקמות במטרה ליצור תחלופה אמיתית לאיברים אנושיים מחייבת את המשך השיתוף בין תחומי ההנדסה השונים והמחקר הבסיסי בהבנת ברקמות, מטריקסים, פקטורי גדילה, תאי גזע וביולוגיה התפתחותית כמו גם מדע החומרים וביו-אינפורמטיקה.
שימוש בתאים כיחידות בניה
הנדסת רקמות משתמשת בתאים חיים ליצור או ריפוי רקמות. דוגמאות לכך ניתן לראות שבשימוש בפיברובלסטים כתחליף או לתיקון עור ריפוי סחוס נעשה באמצעות כונדרוציטים (תאי רקמת בסחוס) ועוד. התאים הפכו לשימושיים כאשר מדענים מ-Geron Corp מצאו דרך להאריך טלומרים ב-1998 ועל ידי כך הפיקו קווי תאים שיכלו להתחלק מספר רב כמעט אינסופי של פעמים. לפני זה, תרביות רקמה של תאי יונקים (שאינם סרטניים), אשר נלקחו מחיות או אנשים, יכלו להתחלק רק מספר מוגבל של פעמים.
הפקת התאים
מרקמות גוף נוזליות לדוגמת דם, ניתן להפיק כמות מסיבית של תאים באמצעות צנטריפוגה או ב-Apheresis (מכשיר מיוחד המאפשר הוצאת רכיבים ספציפיים מדם החולה והחזרת הנוזלים והתאים שלא השתמשו בהם אל הגוף בחזרה). מרקמות מוצקות, הפקת התאים קשה יותר. בדרך כלל הרקמה נטחנת ואז מעוכלת באמצעות תוספת אנזימים כמו טריפסין או קולגנז על מנת להיפטר מהמטריקס החוץ תאי (ECM) אשר נשאר דבוק אל התאים. בסוף התהליך התאים צפים בצורה חופשית בתוך נוזלי הרקמה וניתן להפיק אותם באמצעות צנטריפוגה.
מקורות התאים
תאים לרוב מקוטלגים על פי המקור שלהם:
מספר הגדרות נוספות:
פיגומים
התאים לרוב משותלים או "נזרעים" אל מבנה מלאכותי המסוגל לתמוך ביצירת רקמה תלת־ממדית. המבנים הללו, אשר לרוב מכונים פיגומים (Scaffolds) הם לרוב קריטיים מחוץ ובתוך החיה. הם מאפשרים לדמות את הסביבה בתוך הגוף החי (in vivo) ומאפשרים גם לתאים ליצור את המיקרו סביבה האידיאלית מבחינתם. הפיגומים בדרך כלל משרתים לפחות אחת מהמטרות הללו:
על מנת להשיג את המטרה של בניית הרקמה, לפיגומים חייבים לענות על מספר דרישות. חירור גבוהה וגודל חורים מתאים הם הכרחיים על מנת להקל על זריעת התאים והתפשטותם במבנה, כמו גם על דיפוזיה של גזים ונוטריינטים. התכלות ביולוגית (biodegradability) היא פאקטור חיוני מכיוון שהפיגומים אמורים להתמוסס בסופו של דבר ולהיטמע ברקמות המקיפות אותם בלי הצורך בהסרתם באמצעות ניתוח. הקצב בו הפירוק מתרחש צריך להיות במידת האפשר מקביל לקצב יצירת הרקמה. בזמן שהתאים מייצרים את המטריקס החוץ תאי בעצמם, הפיגום אמור לאפשר שלמות מבנית בתוך הגוף ולבסוף להתפרק ולהשאיר את הרקמה המחודשת שתספק את הפונקציה הביולוגית והתמיכה המכנית. יצירת הפיגום מחומר נוזלי היא חיונית לשימושים קליניים. מחקר שהתפרסם לאחרונה על הדפסת איברים מראה כמה חיונית היא שליטה טובה על הסביבה התלת־ממדית על מנת להבטיח הדירות של הניסויים ולאפשר תוצאות טובות יותר.
חומרים
סוגי חומרים רבים נחקרו ביניהם טבעיים, סינתטיים, מתכלים וקבועים. רוב החומרים הללו היו מוכרים בשימוש קליני עוד הופעת תחום המחקר של הנדסת הרקמות. נעשה בהם שימוש לדוגמה בחוטים לתפרים מתכלים. דוגמאות לחומרים אלו הם קולגן וכמה סוגי פוליאסטרים.
חומרים ביולוגיים הונדסו על מנת לקבל מאפיינים פונקציונליים אידיאלים: יכולת הזרקה, יצור סינתטי, תאימות ביולוגית, אינרטיות חיסונית, שקיפות, סיבים ננומטרים, ריכוז נמוך קצב ספיגה ועוד. חברת PuraMatrix לדוגמה שמקורה במעבדות MIT  מייצרת עתה בצורה מסחרית סוגי פיגומים המותאמים קלינית להנדסת רקמות.
שימוש נפוץ בחומר סינתטי הוא (PLA(polylactic acid - חומצה פולילקטית. זהו חומר סינתטי אשר מתכלה בתוך גוף האדם ויוצר חומצה לקטית. כימיקל שמיוצר באופן טבעי בגוף ומוסלק ממנו בקלות. חומרים דומים נוספים הם (polyglycolic acid (PGA חומצה פוליגליקולית ו- polycaprolactone (PCL): איכות ההתכלות שלהם דומה לזה של ה-PLA אבל הם מאפשרים קצב התפרקות מהיר או איטי יותר בהתאם לצורך. פיגומים הם יכולים להיבנות כאמור מחומרים טבעיים, ולמעשה נגזרות שונות של חומרים חוץ תאיים נחקרו על מנת להעריך את היכולת שלהם לתמוך בגדילת תאים. חומרים על בסיס חלבונים כמו קולוגן ופיברין ופוליסכרידים פוליסכרידים כמו גליקואמינוגליקנים ו-chitosan, כולם הראו תאימות במגע עם תאים, אולם יש עדיין מספר בעיות בנושאים כגון תגובתיות חיסונית שהם עלולים לעורר.
קבוצת פונקציונליות בפיגומים יכולים לשמש על מנת להעביר מולקולות קטנות כגון תרופות לרקמות ספציפיות. עוד סוג של פיגום שנמצא במחקר מופק מרקמות של בעלי חיים אשר עוברות תהליך של ניקוי מתאים (decellularise) ומשאירות שלד של חומר חוץ תאי אשר יכול לשמש כפיגום לזריעת תאים.
קישורים חיצוניים
ארגונים
מאגרים ומשאבים
טורקים מסחתים
הטורקים המסחתים (גאורגית: თურქი მესხები, תּוּרכִּי מֶסחֵבִּי; או მესხები, מֶסחֵבִּי; או მაჰმადიანი მესხები, מאהמאדאני מֶסחֵבִּי; או אהיסקה-טורקים, טורקית: Ahıska Türkleri, אהיסקה טורקלֶרי, או Meshet Türkleri; רוסית: Турки-месхетинцы, טורקי-מֶסחֶטינצי) הם קבוצה אתנית שהיו תושביה המוסלמים דוברי הטורקית של חבל מסחתי, חבל ארץ בדרום גאורגיה הסמוך לגבול עם טורקיה, שהוגלו, בשנת 1944, על ידי סטלין למרכז אסיה (קזחסטן, קירגיזסטן ואוזבקיסטן), יחד עם מוסלמים אחרים, בנימוק של סיוע לאויב (גרמניה או טורקיה שהייתה אויב פוטנציאלי) ובגידה באומה הסובייטית. הסברה המקובלת כי הטורקים המסחתים הם טורקים במוצאם, אולם ישנם חוקרים הסבורים שחלקם או כולם הם בעצם גאורגים שהתאסלמו. כיום, רוב המסחתים הטורקים מרוכזים במדינות ברית המועצות לשעבר, בין 10-15% בטורקיה וכ- 5-8% בארצות הברית.
הטורקים המסחתים התגוררו במחוז הדרומי של גאורגיה, שנקרא מסחתי, הממוקם ממזרח לאג'ריה, סמוך לגבול הטורקי. האזור נמצא כיום בנפות: נפת אדיגני, נפת אספינדזה, נפת אחלציחה, נפת אחלכלכי ונפת נינוצמינדה (נקראה בעבר ראיון בוגדאנובקה Богдановский район). הם התרכזו בעיקר בעמק נהר הקורה המגיע מטורקיה וזורם במסחתי. כיום אזור זה מאוכלס ברובו בארמנים.
מקור השם
המוצא האתני של המסחתים הטורקים הוא נושא טעון מבחינה פוליטית. הסוגיה הבסיסית היא השאלה, האם המסחתים הטורקים הם טורקים במוצאם או גאורגים שהתאסלמו במהלך ההיסטוריה של גאורגיה.
שלושה מונחים המתארים את קבוצת האנשים, המסחתים (מֶסחֵבִּי בגאורגית), אהיסקה-טורקים והמסחתים הטורקים נושאים בחובם השלכות שונות לגבי הזהות האתנית של מוצא הקבוצה ההיסטורית. המונח מסחבי, המדגיש את הזהות הבסיסית הגאורגית, משמש את אלה הסוברים כי הם גאורגים שהתאסלמו ולמדו את השפה הטורקית במהלך השלטון העות'מאני במסחתי. מונח זה משמש חלק ממנהיגי הקבוצה והממשלה הגאורגית.
טורקים מסחתים אחרים מתנערים מהמונח כיוון שהוא מנותק מהמוצא הטורקי. המונח השני, הנפוץ בקרב הטורקים המסחתים הוא אהיסקה-טורקים. משמעותו "הטורקים של אחלציחה" ("אהיסקה" בטורקית) המונח מתייחס לשמה הטורקי של אחלציחה, העיר הגדולה ביותר במסחתי. המונח מדגיש את האופי הטורקי של מוצא הקבוצה ולמעשה מבטל לגמרי את הקשר הגאורגי.
המונח השלישי, הטורקים המסחתים, הוא המונח הנפוץ בקרב החוקרים, המדיה והפקידים הרשמיים. המונח נטבע למעשה בשנות ה-60 של המאה ה-20 והפך לנפוץ רק בשנת 1989, לאחר שנאלצו לברוח מפני הפוגרומים האלימים באוזבקיסטן.
בעבר, יחד עם כל השמות שצוינו לעיל, נקראו הטורקים המסחתים לעיתים, בשמות נוספים, ביניהם: המסחתים המוסלמים, גאורגים מוסלמים וטורקים סובייטים. כיום, חלק מהטורקים המסחתים (בעיקר בארצות הברית), מעדיפים להקרא פשוט טורקים.
מוצא
ההיסטוריונים חלוקים בשאלה האם הטורקים המסחתים הם טורקים אתנית שהיגרו למסחתי או גאורגים שבשלב מסוים בעבר אוסלמו בכוח או התאסלמו מבחירה. על פי המסמכים הרשמיים של גאורגיה וגאורגיה הסובייטית, הטורקים המסחתים הם צאצאי ה"מסחתים" או ה"מסחים", השבט הגאורגי הקדום שישב באזור מסחתי, שהתאסלמו במהלך השלטון העות'מאני בדרום גאורגיה, שהתרחשה בין המאות שש עשרה לתשע עשרה. מנגד, טוענים רבים ממנהיגי הטורקים המסחתים, כי הם צאצאי שבטים טורקיים שהתיישבו באזור מסחתי בתחילת המאה החמישית. במשך הזמן, במיוחד תחת השלטון העות'מאני, התגבשה לקבוצה אתנית של טורקים מסחתים. הוויכוח לגבי המוצא ההיסטורי קשור לוויכוח לגבי זהות הקבוצה והוא כולל נרטיבים שונים.
בתקופת התפוררות הממלכה הגאורגית המאוחדת, שהתרחשה במקביל לעליית האימפריה העות'מאנית, בשנת 1469, השתלטו העות'מאנים על מחוז מסחתי, ומסחתי הפכה לחלק מהמאבק בין האימפריה העות'מאנית והאימפריה הפרסית על ההגמוניה בעבר הקווקז. במאה השש עשרה הפך שליט אחלציחה את העיר לבירת הפאשליק שלו, ומרכז של נתיב סחר עבדים קווקזי. במאה השבע עשרה התאסלמו תושביו של המחוז ההררי, שהיו גאורגים או ארמנים נוצרים במוצאם, ואימצו רבים מתכונותיהם הטורקיות.
המקורות הגאורגיים מציינים את הופעת הקבוצה לפלישה העות'מאנית לאטבגות סאמחצה בשנת 1578. באותה שנה פתחו העות'מאנים במלחמה עות'מאנית-פרסית בין פרס הספווית בראשות מוחמד חודאבנדה (شاه محمد خدابنده) לבין האימפריה העות'מאנית בראשות מוראט השלישי. המלחמה שהחלה בכיבוש אזרבייג'ן הסתיימה בסופו של דבר בכיבוש עות'מאני של הקווקז. הממלכות של האזור הפכו לוואסליות של העות'מאנים.
האימפריה הרוסית
במאה ה-19 סופחה מסחתי על ידי האימפריה הרוסית בהתאם להסכם אדריאנופול (1829). הסיפוח הביא לעידן חדש, של ניסיונות של השלטונות הרוסים, לניצורם של קבוצות מוסלמיות קטנות במסחתי (באותם ימים באוייזד בתומי ואוייזד קארס של פלך טביליסי). אף על פי שההתנגדות להמרת הדת הייתה משותפת נותרו המוסלמים קבוצות נבדלות והתאחדו רק כנגד התקפות של נוצרים כנגדם, או של מוסלמים שיעים כלפי הרוב הסוני של המסחתים.
הגלות
לקראת שנת 1944 התגבר חששו של סטלין מחלוקתה של ברית המועצות ללאומים השונים. חשש זה הוביל למדיניות של הגליית אוכלוסיות שלמות שנחשדו פוטנציאלית כלא נאמנות. בנובמבר 1944 יישם סטלין, בעזרת יד-ימינו, לברנטי בריה, מדיניות של הכרזה על הטורקים המסחתים וקבוצות קטנות נוספות באזור "אוכלוסיות בלתי אמינות", שחייבות לגלות באופן מיידי מגאורגיה הסובייטית למרכז אסיה. בין 15-17 בנובמבר 1944, הגלו חיילים סובייטיים בכוח כ-100,000 מוסלמים ממסחתי, החרימו את רכושם והעלו אותם על קרונות בקר לקזחסטן הסובייטית, קירגיזסטן הסובייטית ואוזבקיסטן הסובייטית.
הסיבות הספציפיות מאחרי החלטתו של סטלין להגלות את הטורקים המסחתים נותרו עלומות. ההצדקה הרשמית של השלטונות הסובייטיים הייתה האשמת המסחתים בשיתוף פעולה עם הנאצים, ששימשה גם תירוץ רשמי להגלייתם של לאומים אחרים שהוגלו בין השנים 1943-1944 מצפון הקווקז וקרים: צ'צ'נים, אינגושים, בלקרים, קאראצ'אים, טטרים של קרים, בולגרים של קרים וקלמוקים. הטורקים המסחתים הואשמו בשיתוף פעולה עם הכובש הנאצי אף על פי שהיו מרוחקים כ-100 מייל מקו החזית המקסימלית בה נמצא הוורמאכט בצפון הקווקז. הסברה המקובלת בקרב ההיסטוריונים היא שסטלין ובריה ראו בטורקים המסחתים יסוד חתרני פוטנציאלי בהינתן קרבתם לטורקים ולגבול הטורקי. עד ה-23 בפברואר 1945 עת הצטרפה אל בעלות הברית, שמרה טורקיה על נייטרליות במלחמת העולם השנייה, אולם נחשדה על ידי סטלין כבעלת ברית פוטנציאלית של מדינות הציר. ישנם היסטוריונים שטוענים כי גם הטורקים המסחתים היו גיס חמישי פוטנציאלי תוכניות שהיו לסטלין לכאורה לפלוש לטורקיה.
הגולים ששרדו את תלאות המסע מגאורגיה למרכז אסיה (נמשך חודש שלם וגבה קורבנות בנפש), פוזרו ב-18 מחוזות ברחבי הרפובליקות הסובייטיות של קזחסטן, קירגיזסטן ואוזבקיסטן. הם ייושבו מחדש במרכז אסיה בתנאי התיישבות מיוחדים (Спецпоселенец) שהגבילה את תנועותיהם. עד שנת 1956 הם תויגו על ידי הנ.ק.ו.ד. כ"אויביי האומה" (Враг народа). משוללי כל הזכויות הפוליטיות שלהם הם עבדו בעיקר כפועלים בחקלאות. חלק גדול מהם עסק בפיתוח ערבות הרעב (גולודנייה סטפה, Голодная степь) באובקיסטן. הם היו חייבים להירשם מספר פעמים בחודש בתחנת המשטרה וללא זכות למפקד עצמי. חלק מהאוכלוסייה המקומית הייתה עוינת למתיישבים החדשים. במשך 12 השנים הראשונות לגלות סבלו הטורקים המסחתים ממחסור חמור, אפליה ופיקוח חמור.
בשנת 1956, שלוש שנים לאחר מותו של סטלין, ביטל חרושצ'וב את "תנאי ההתיישבות המיוחדים" ורוב ההגבלות שהוטלו על הטורקים המסחתים בוטלו. חרושצ'וב התיר גם לעמים אחרים שגורשו מאדמותיהם כמו הצ'צ'נים והאינגושים, לחזור לאדמותיהם. הטורקים המסחתים לעומתם לא הורשו לשוב לאדמותיהם ולא זכו לטיהור שמם. בתקופת המלחמה הקרה הפך מסחתי לאזור בעל חשיבות גאופוליטית בכך שהפכה לאזור הספר של ברית המועצות ונאט"ו. דבר שסגר את האפשרות של חזרה למולדתם. כמו כן, התנגדו שלטונות גאורגיה הסובייטית לחזרתם של הטורקים המסחתים למסחתי. הם טענו כי חזרתם תעורר אנטגוניזם בינם לבין הגאורגים והארמנים הנוצרים המתגוררים במסחתי. ישנם היסטוריונים הסוברים כי ההחלטה לא להתיר את שובם של הטורקים המסחתים לגאורגיה קשורה למעמד הבכיר שהיה לפקידים הגאורגים בממשלה הסובייטית.
נסיונותיהם של הטורקים המסחתים לטיהור שמם והשבתם אל חבל הארץ בו התגוררו עלו בתוהו. תנועה של טורקים מסחתים החלה לפעול במטרה להביא לטיהור שמם והשבתם לגאורגיה. ב-15 בפברואר 1964 נערך באוזבקיסטן הקונגרס הראשון של הטורקים המסחתים ואנוור מאשור-אוגלו אודאבאשייב (Анвар Одабашев) הפך למנהיגם. משלחות שנשלחו למוסקבה הופנו לטביליסי ומשלחות שנשלחו לטביליסי הופנו למוסקבה. בסופו של דבר הותר להם להתיישב באזרבייג'ן הסובייטית שבקווקז ולא בגאורגיה. בין השנים 1958-1962 הועברו כ-20,000 טורקים מסחתים לראיונים האזריים: סאטלי, סאביראבאד, חאצ'מאז ושאמקיר. באוגוסט 1969 נשלחה המשלחת ה-33 של 120 נציגי הטורקים המסחתים למוסקבה אולם זכתה לסירוב מעליב נוסף מפי מוראלייב. לאחר שכל הנציגים השליכו את דרכוניהם באולם הקבלה והכריזו על ויתור על אזרחותם הם נעצרו והובלו מחוץ למוסקבה. באפריל 1970 פנו קבוצה של טורקים מסחתים לשגרירות טורקיה במוסקבה בבקשת הגירה. הבקשה קיבלה גיבוי של הקונגרס השישי של הטורקים המסחתים שהתקיימה ב-2 במאי של אותה שנה, במחוז סאלטי שבאזרבייג'ן. בסופה של הוועידה הוגשו לשגרירות טורקיה, ב-15 במרץ 1971, רשימות של טורקים מסחתים שביקשו להגר לטורקיה. אקט זה הביא לפיצול בתנועת הטורקים המסחתים. הרוב תמך בחזרה למולדת ולא בהגירה לטורקיה. בסופו של דבר נעצר באוגוסט 1971, מנהיג התנועה, אנוור אודאבאשייב ונשפט לשנתיים מאסר. מעצרם של סגניו לא אחרה לבוא. מספר חודשים לאחר מכן נעצרו גם סגניו, מ. ניאזוב וי. קארימוב.
טבח פרנגה
750px|ממוזער|מרכז|עמק פרנגה בשנת 1989, הוביל סכסוך בין אוזבקים וטורקים מסחתים בעמק פרנגה למעל ממאה הרוגים ובריחתם של כמעט כל הטורקים המסחתים מאוזבקיסטן, ומרפובליקות מרכז אסיה אחרות, וכיום מפוזרים הטורקים המסחתים בכל רחבי מדינות ברית המועצות לשעבר ובעיקר בקזחסטן, רוסיה ואזרבייג'ן ובמידה הולכת וגוברת בטורקיה וארצות הברית. הקהילה הגדולה ביותר של טורקים מסחתים ברוסיה מרוכזת במחוז קרסנודאר. בשנת 2000 מנתה קבוצה זו 17,000 איש, והייתה גם הקבוצה הגדולה ביותר של מסורבי תושבות קבע (Прописка) בברית המועצות, שמנעה מהם מלהנות מהטבות התושבות, כמו קצבאות, כניסה למעגל העבודה הרגיל, רישום במרשם הנישואין ורכישת בתים.
בשנת 1990 החלה גאורגיה לקלוט מתיישבים טורקים מסחתים, בתנאי שיצהירו שאתנית הם גאורגים. הדבר יצר תסיסה בקרב הארמנים תושבי סאמצחה-ג'אוואחתי. אזרבייג'ן קלטה חלק מהמתיישבים, אבל, למודי ניסיון מהפליטים בנגורנו קרבאך, הסתפקו בכמויות מועטות של מתיישבים.
חלק מהמסחתים ראו בטורקיה את מדינת האם שלהם, והחלה תוכנית ליישוב המסחתים המקופחים. הדבר היה לצנינים בעיני הרוב הכורדי במזרח טורקיה.
החל משנת 2004 החלה תוכנית ליישוב המסחתים בארצות הברית, בשיתוף פעולה מצד רוסיה, ארצות הברית, וארגון ההגירה העולמי.
כמעיין המתגבר
כמעיין המתגבר (באנגלית: The Fountainhead) הוא רומן פילוסופי של הסופרת והפילוסופית האמריקאית איין ראנד. הספר ראה אור בשנת 1943 והפך במהרה לרב מכר ואף לסרט קולנוע (1949) בכיכובם של גרי קופר ופטרישה ניל. הרעיונות המובעים בספר זכו לתהודה רבה במשך שנים רבות ומבטאים את עקרונות ההגות האובייקטיביסטית של ראנד.
עלילת הספר מתרחשת בניו יורק של שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, על רקע תקופת הזוהר של גורדי השחקים. אדריכלים שונים נאבקים מאבק קשה על הזכות לעצב את קו הרקיע של העיר. הווארד רוארק, גיבור הספר, הוא אדריכל בודד שתומך באדריכלות המודרנית ומנהל מאבק קשה נגד "אנשי החיים המשומשים", כפי שהוא מכנה את כל בני האדם החיים על חשבון תבונתם של אחרים. הספר מאדיר ומעריץ את האדם היוצר המעומת עם האדם הטפיל וחסר היצירתיות, ומהווה הקדמה לגישת האובייקטיביזם שפיתחה ראנד ומוצגת בספרה "מרד הנפילים". מספר חוקרים טענו שדמות זו מבוססת ברובה על האדריכל האמריקאי פרנק לויד רייט, אך ראנד עצמה שללה טענה זו.
עלילה
הווארד רוארק ופיטר קיטינג מסיימים את לימודיהם בבית הספר לאדריכלות. בעוד רוארק מועף מבית הספר מפאת אופיו המרדני וסירובו ללמוד וליישם את אדריכלות העבר, קיטינג מסיים את בית הספר בהצטיינות ומתקבל לעבוד במשרד אדריכלות מפורסם בניו יורק. הוא מצליח להתחבב על כולם בשל שאפתנותו וצביעותו. רוארק מצליח לקבל עבודה במשרדו של האדריכל היחיד שהוא רוחש כלפיו הערצה - הנרי קמרון. קיטינג הופך שותף במשרד הגדול וצובר פופולריות וכסף רב. רוארק, לעומתו, לא כובש את לב האנשים, בנייניו זוכים ללעג, והוא מתקשה לקבל עבודה. בעבודותיו המעטות, הוא מכיר מספר אנשים שהופכים להיות תומכיו לאורך כל הדרך.
בשל מחסור בעבודה, הווארד רוארק נאלץ לעזוב את עבודתו ולעבוד עבודת כפיים במחצבה. שם, הוא מכיר את בתו של הבוס של קיטינג, דומיניק פרנקון, ובין השניים מתפתח רומן. בתחילה לא ידועה לה זהותו, אך כאשר היא רואה את בנייניו היא מחליטה שהעולם אינו ראוי או מוכן לבניינים כבנייניו של רוארק, ומכפישה את שמו, כעיתונאית, בכל הזדמנות.
בהמשך, הופכת דומיניק למשען היחיד בחייו של רוארק, ומתמסרת למענו בכל מובן אפשרי.
באותו הזמן מתחרה קיטינג על בניית גורד שחקים שחשיבותו רבה. הוא מוצא עצמו קורס תחת הלחץ של הממונים עליו לתכנן את הבניין המדהים ביותר שתוכנן אי פעם. הוא פונה אל רוארק, מיואש, על מנת שיתכנן עבורו את הפרויקט. הווארד מסכים בתנאי אחד: שתוכניותיו שלו יהיו הסופיות, בלי שינוי אחד קטן. פיטר זוכה במכרז עם תוכניתו של הווארד, ונעזר בו בפרויקטים נוספים. רוארק, לטענתו, מסכים בכל פעם מחדש, כיוון שאין הוא יכול להרשות לבניין להיות מתוכנן על ידי פיטר או שכמותו כאשר ביכולתו למנוע זאת.
כאשר רוארק מבקר באתר הבנייה, הוא מוצא שבמבנה נערכו כמה שינויים, שאותם קיטינג פשוט לא הצליח למנוע. רותח מזעם, הווארד מפוצץ את הבניין שהוא עצמו יצר ומועמד למשפט שמקבל הד תקשורתי רב. רוארק נהפך לחביב עוד פחות על העם, אם זה בכלל אפשרי, וסיכוייו לנצח במשפט שואפים לאפס. ולמרות זאת, רוארק מטיח בחבר המושבעים את העובדות ואת דעותיו שלו על המדינה והחברה שבה הם חיים, שלא מוכנה לקבל את יצירתו. הוא מזוכה לבסוף מכל אשמה. השטח המפוצץ נרכש על ידי איל הון שקונה גם את שירותיו של הווארד לבניית המבנה החסכוני והיפה שתכנן, והפעם בלי שינויים.
הווארד "על גג העולם" בונה את גורדי השחקים שכל חייו חיכה להקים.
דמויות מרכזיות בספר
הווארד רוארק - דמותו מייצגת בין השאר את האדריכלות המודרנית האמריקאית שיצרה את גורדי השחקים הראשונים ואת מפעלי התעשייה המודרניים על ידי שימוש בחומרים חדשים וטובים יותר, תוך כדי ויתור על המאפיינים הקלאסיים מימי הביניים, הרנסאנס, וכו'. רוארק נאמן לעצמו ולדעותיו לכל אורך הדרך, לא מפחית מערכו כדי שרעיונותיו יתקבלו ולהפך, על אף כל הקשיים שהחברה מציבה לו. הוא אדם יהיר ומתנשא, שאיננו מוכן לקבל את החברה ודבק בערכיו ובמוסר האישי שלו. הוא מזלזל באנשים כפיטר קיטינג ולא חש כלפיו דבר מלבד רחמים. הוא אוהב את האדריכלות בכל ליבו, ובעל כישרון מיוחד למצוא פתרון לכל בעיה. נתפס כמתבודד, מכיוון שאינו מבקש להיות חלק ממעמד, קבוצה או אגודה כלשהי, למרות יכולתו להתחבר לכל אדם בעל דעות דומות לשלו.
פיטר קיטינג - מעולם לא רצה להיות אדריכל, והוא חסר כל כישרון. שאיפותיו האמיתיות טורפדו בילדותו על ידי אמו השתלטנית והשאפתנית, אשר דחפה אותו לכיוון לימודי אדריכלות. הוא חברותי ונעים ויודע להתחבב על הבריות, ומנצל זאת למטרותיו האישיות, תוך העמדת פנים שכל דבר שהוא עושה הוא לטובת הכלל והחברה. הוא נוטה להסתבך בלי להבין לאן הוא מכניס את עצמו. קל להשתמש בו, ולהחדיר בו רעיונות. הוא חסר כל עקרונות משל עצמו, ומהווה היפוכו הגמור של הווארד רוארק.
אלסוורת' טוהי - מבקר אמנות ואדריכלות מפורסם, מקים ארגוני עובדים ואיגודים שונים, גאון מרושע. משתמש בקשריו והשפעתו כדי למנוע עבודה מרוארק. מגדיר עצמו כאוהב אדם וטוען שאלטרואיזם היא המעלה הגדולה ביותר בעולם, ולכן אדם אנוכי כרוארק לא צריך ליצור ולהפיץ את דעותיו הבלתי מתחשבות ברצונות האנשים שסביבו. איין ראנד השתמשה בדמותו של הרולד לאסקי - תאורטיקן פוליטי סופר ופוליטיקאי, שהפיץ את הרעיונות הסוציאליסטיים-דמוקרטיים והיה יו"ר של מפלגת הלייבור.
גייל ואיינאנד -איש עסקים רודף בצע וכוח, בעל מערכת עיתון מסועפת ועסקי נדל"ן רבים, שבנה את האימפריה שלו בעצמו ובמידה רבה של אלימות. שולט למעשה על כל תחומי המדיה של העיר ניו-יורק. למרות דמיונו לרוארק (מוכשר, עצמאי, חסר פשרות וגבולות) הוא הגיע למעמדו על-ידי מניפולציות בדעת הציבור, מה שבסוף הביא למפלתו. מאמין שהעולם ראוי לבינוניות שבה הוא שרוי ולכן הוא מעודד אותה בעיתוניו. במקביל הוא שומר על יצירות מופת רבות לעיניו בלבד. אחת הסיבות שהווארד נלחם במשפט היא כדי להוכיח לו שיש לאדם תקווה ורצון לשאוף לגדול ולנשגב ממנו. על פי רוארק, ואיינאנד הוא "איש החיים המשומשים".
דומיניק פרנקון - בתו של הבוס של קיטינג, מבקרת אדריכלות בעיתון של ואיינאנד ומאהבתו של רוארק. מוצגת בתחילת העלילה כשותפה לדעה שהעולם ראוי לבינוניות ושצריך להגן עליו מפני דברים נשגבים כעבודתו של האוורד, ולכן עוזרת לטוהי למנוע תעסוקה מרוארק. אך במהלך העלילה מתבהרת דמותה. דומיניק מוצגת בשלב האמצע כרעייתו של ואיינאנד, ובחלק הסופי הופכת רעיה לרוארק, הן במובן הפיזי, והן בדעותיו ובהשקפתו. אישיותה של דומיניק מורכבת, ומאפיינים אותה עומק מחשבה וחריפות שכלית, לצד מעצורים כבירים בתחום הרגש. דמותה בספר מתוארת כאשה הנמשכת להרס עצמי, המחפה על הפחד המוסתר העצום שלה מהריק הקיומי שהיא חווה. ההרס מופנה גם כלפי זולתה על ידי החצנה של התנהגות חסרת מטען רגשי. אך למעשה נחשף הקורא להרבה מאוד רגש הקיים אצלה, אף אם רגש סוער ושסוע במיוחד. אישיותה מזכירה את מאפייני ה"אישיות הגבולית" המתוארת בפסיכולוגיה ובפסיכיאטריה.
הפילוסופיה שמאחורי הספר
הספר נחשב על ידי איין ראנד כפרולוג לאפוס העלילתי "מרד הנפילים" שיצא בשנת 1957. ב"כמעיין המתגבר" פורסת ראנד את משנתה בעד האינדיבידואליזם ונגד הקומוניזם.
תרגום לעברית
המו"ל שמואל פרידמן רכש את זכויות היוצרים לתרגום ספריה של איין ראנד ב-1953 בפגישה אישית עמה. הסכום ששילם היה 100 לירות ארץ-ישראליות. הספר יצא לאור בשנת 1954 בהוצאת ש. פרידמן ובתרגום אהליהב דניאל. שם הספר ניתן על ידי פרידמן בהשראת המקורות היהודיים, 'כמעיין המתגבר' נכתב על דמותו של רבי אלעזר בן ערך.
ב-1997 הוצא הספר בעריכה מחודשת על ידי עמיקם שפיר. במהדורה זו הודפס הספר באותיות גדולות, נעשו שינויים קלים בתרגום המקורי והוסף כתיב מלא.
בסוף שנת 2008 קנתה הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר את הזכויות על הספרים מרד הנפילים וכמעיין המתגבר, והחלה בפרויקט תרגום חדש של הספרים. הספר תורגם על ידי אינגה מיכאלי ויצא לאור בשנת 2012.
עיבודים
בשנת 1949 עובד הספר לסרט קולנוע באותו שם, שביים קינג וידור לפי תסריט שכתבה איין ראנד. בתפקידים הראשיים הופיעו גרי קופר, פטרישה ניל וריימונד מאסי.
בשנות ה-70 עובד הרומן בפקיסטן לטלוויזיה, בכיכובם של רהט קזמי ואשתו.
בשנת 2014 הועלה בהולנד המחזה "כמעיין המתגבר", בעיבודו ובבימויו של הבמאי איבו ון הובה.
הקרן לבריאות רפואית לתעשיית המבוגרים
הקרן לבריאות רפואית לתעשיית המבוגרים (באנגלית: Adult Industry Medical Health Care Foundation, בראשי תיבות: AIM) הוא מוסד ללא כוונת רווח שעורך בדיקות לגילוי HIV ומחלות מין בשחקני פורנוגרפיה (Adult Industry הוא כינוי באנגלית למונח "תעשיית הפורנוגרפיה").
רוב הבדיקות נערכות במטות הקרן בעמק סן פרננדו (שבלוס אנג'לס, קליפורניה) הממוקמים בשרמן אוקס ובגרנדה הילס. בכל חודש כ-4,000 שחקנים נבדקים בבדיקות HIV. הבדיקה אפקטיבית 10 ימים או יותר לאחר הידבקות פוטנציאלית (כלומר אם אדם נדבק 10 ימים או יותר לפני ביצוע הבדיקה, הבדיקה תזהה את הנגיף) (HIV-1 DNA, by PCR) לעומת בדיקות אחרות (HIV ELISA) שאפקטיביות 6 חודשים או יותר לאחר הידבקות פוטנציאלית. בדיקות אחרות כוללת מחלות מין כגון כלמידיה, זיבה ועגבת.
בנוסף לשירותים הרפואיים, מספק ה-AIM גם שירותים אחרים לשחקנים כדוגמת סרטי הסברה וייעוץ, הכוונה פיננסית, ייעוץ לשחקניות פורנוגרפיה שהן אמהות וכיוצא בזה.
פעילות הקרן
בשנות ה-80 של המאה העשרים התפרצות של נגיף ה-HIV גרמה למספר מקרי מוות של שחקני פורנוגרפיה, ונוצר צורך להתמודד עם בעיה זו. מנהלת ה-AIM היא ד"ר שרון מיטשל, שחקנית פורנוגרפיה שעזבה פעילות זו בשנת 1996, התמחתה בייעוץ לבריאות הציבור ובסקסולוגיה, והקימה את הקרן ב-1998.
הקרן עזרה להקמת מערכת בדיקות בארצות הברית ששחקני פורנוגרפיה פעילים נבדקים בה לפחות פעם ב-30 יום, לרוב מדובר בבדיקה כל 14 יום.
חברות הפקת סרטי פורנוגרפיה דורשות מכל שחקן תוצאה שלילית של בדיקה כזאת לפני השתתפות בסרט בו מקיימים יחסי מין ללא קונדומים. כאשר חלון הזמן המקובל בין ביצוע הבדיקה להשתתפות בסרט הוא בין 10 ל-30 יום ובדרך כלל מקובל חלון 14 יום.
ב-2004 ה-AIM סייע להשבתת ענף סרטי הפורנוגרפיה למשך כמעט חודשיים לאחר ששחקן הפורנוגרפיה דארן ג'יימס נמצא נשא בבדיקת HIV. כדי למנוע התפרצות של הנגיף נבדקו הפרטנריות שלו (והפרטנרים שלהן וכו') ו-4 שחקניות פורנוגרפיה שהשתתפו איתו בצילומי סרט פורנוגרפיה בברזיל נמצאו נשאיות HIV. ג'יימס קיים ככל הנראה יחסים עם 12 נשים מאז בדיקת ה-HIV הראשונית שלו במרץ 2004 ועד חזרתו מברזיל.
מאז 2006 מציעה AIM שירותים מקוונים להזמנת בדיקות למחלות מין ולתשלום עבורן בקליניקות מקומיות ומעבדות בערים רבות. גישה מקוונת לתוצאות הבדיקות מונעת זיוף מסמכי בדיקות, מאחר שהנבדקים יכולים לשתף אחרים בתוצאות דרך אתר האינטרנט, הדואר האלקטרוני או הטלפון הנייד, תוך שמירה על פרטיותם.
בתחילת שנת 2011 פרסם האתר Porn Wikileaks מאגר מידע ובו למעלה מ-15,000 שמות של שחקני סרטים פורנוגרפיים ותוצאות בדיקות למחלות מין שנעשו להם. בחודש מאי נסגרו משרדי הקרן, היא הכריזה על חדלות פרעון והפסיקה לספק שירותי בדיקה. נגד החברה הוגשה אף תביעה על פגיעה בפרטיות בטענה כי במחדליה גרמה לדליפת מידע מתוך מאגר המידע שהוחזק על ידה.
גן החיות של בלפסט
גן החיות של בלפסט (באנגלית: Belfast Zoological Gardens או Belfast Zoo), הוא גן חיות הממוקם בבלפסט, בירת צפון אירלנד. האתר ממוקם סמוך לגבעות Cavehill שבמחוז אנטרים, מיקום מבודד יחסית הגורם לסביבה שלווה עבור בעלי החיים בגן.
גן החיות הוא אחד האטרקציות המובילות בשטחי צפון אירלנד ובו מעל 300,000 מבקרים בשנה. גודל האתר מעל 22 דונם ובתוכו ישנם מעל 1,200 בעלי חיים ממעל 140 מינים. חלק מהם מצויים בטבע בסכנת הכחדה והגן מקים מעל 90 יחידות שימור מבודדות עבורם. הגן גם ממומן ממועצת בלפסט המוציאה מעל 1.5 מיליון ליש"ט, כך שהוא אחד מגני החיות היותר ממומנים בבריטניה ואירלנד.
עם מלחמת העולם השנייה והפצצת בריטניה במהלך 1940 הופצצה בלפסט ונהרגו מספר בעלי חיים נהרגו בהפצצות ביניהם פילים, זאבם, אריות ודובי קוטב אך רובם שרדו. הגן נמנע מהוספת חיות עד ל-1947 אך נקלע לקשיים כלכליים במהלך שנות ה-50 וה-60 והוצרך בשיקום מבוסס. החל מ-1970 הגן מבוסס על "חברת בלפסט" ועל "חברת צ'פמן".
על היסטוריית הגן התבסס הסרט "Zoo" בכיכובו של ארט פרקינסון.
בעלי חיים
הגן מכיל מעל 140 מינים שונים של בעלי חיים, ביניהם מתחמים לפילים, גורילות, ג'ירפות וזברות, מתחם לדוביים ושאר טורפים, פינת חי גדולה, פינה דומה ליער גשם טרופי בתוכה עופות שונים, קופים, למורים ועצלנים, כמה זוחלים ועוד.
בגן מספר בעלי חיים המצויים בסכנה גדולה, כמו טיגריס סומטרה, פרטי קנגורו אילני, בונגו, שימפנזה. ב-2007 הייתה המלטה של אריה ברברי שהועבר בהמשך לצ'כיה במסגרת פרויקט הצלה של תת-המין הזה שנכחד בטבע.
ג'ייסי קארול
ג'ייסי דון קארול (באנגלית: Jaycee Don Carroll; נולד ב-16 באפריל 1983 בלאראמי שבוויומינג, ארצות הברית) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-אזרי ששיחק במרבית הקריירה במועדון הכדורסל ריאל מדריד מליגת העל הספרדית בכדורסל והיורוליג בעמדת הקלע. קארול ידוע ביכולת הקליעה שלו, שהעניקה לו את הכינוי Boom-Boom. ב-NCAA מחזיק קארול באחוז הקליעות ל-3 השני בטיבו בכל הזמנים וכאשר סיים את קריירת המכללות שלו, הוא היה במקום ה-14 במספר השלשות שקלע ובמקום ה-52 מבחינת מספר נקודות כולל שקלע.
קריירת תיכונים
קארול שיחק בקבוצת הכדורסל של תיכון אוונסטון, בעיירה אוונסטון שבוויומינג, קרוב לעיר הולדתו. במהלך שנת ה העמיד קארול ממוצעים של 27.4 נקודות, 3.3 חטיפות ו-2.8 אסיסטים למשחק. בשנתו האחרונה בתיכון הוא קבע שיא מדינה לנקודות למשחק עם 39.4 בממוצע, והעמיד ממוצעים של 9.1 ריבאונדים ו-3.6 נקודות למשחק. במשחק נגד תיכון גרין ריבר קלע קארול 56 נקודות, כשהוא קולע 14 מתוך 16 זריקות לשלוש נקודות.
קארול נבחר לשחקן השנה בכדורסל תיכונים בוויומינג הן כשהיה ג'וניור והן כשהיה, ובחר לשחק במהלך שנותיו במכללה במכללת המדינה של יוטה שבלוגן, המשחקת בליגה הבכירה (דיוויז'ן 1) של ה-NCAA.
קריירת מכללות
לפני שהתחיל ללמוד במכללה יצא קארול לשליחות מיסיונרית של שנתיים בסנטיאגו, בירת צ'ילה, מטעם הכנסייה המורמונית שאליה הוא משתייך. בתור שבר קארול כמה וכמה שיאים, ונבחר לנבחרת הפרשמנים של העונה על ידי אתרי כדורסל המכללות Rivals.com ו-CollegeInsider.com. בעונתו הראשונה הגיע יחד עם קבוצתו לסיבוב הראשון של טורניר אליפות המכללות בכדורסל והעמיד ממוצעים של 14.7 נק', 47.6 אחוזים בזריקות ל-3 נק' ו-52.3 אחוזים בזריקות מהשדה למשחק.
בעונתו השנייה קבע שיא (בקונפרנס הביג וסט) לשלשות במשחק, כשקלע 10 כאלו במשחק נגד קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת המדינה של ניו מקסיקו. ממוצעיו בעונה זו היו 16.3 נק', 45.1 אחוזים ל-3 נק' ו-46.5 אחוזים מהשדה. הקבוצה הגיעה שוב רק לסיבוב הראשון של טורניר הכדורסל של ה-NCAA, כשהיא מפסידה לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת וושינגטון.
בעונתו השלישית קבע קארול ממוצעים של 21.3 נק' (מקום עשירי בכל ארצות הברית), 6.3 ריבאונדים, 43.2 אחוזים ל-3 ו-52.7 אחוזים מהשדה למשחק. קארול גם קלע בעונה זו שיא קריירה מול ניו מקסיקו, 44 נקודות (ב-34 דק'). בסוף עונה זו הוא קיבל אזכור של כבוד בנבחרת העונה של סוכנות הידיעות AP.
בעונתו האחרונה הוא קבע שיא נקודות של קבוצתו בכל הזמנים, 2,507 נקודות, 35 נקודות פחות משיא מדינת יוטה בכל הזמנים, ששייך לקית' ואן הורן. הוא נבחר לכדורסלן העונה של ועידת האתלטיקה המערבית (WAC), אחרי שהוביל את קבוצתו לאליפות העונה הסדירה שלו.
קריירת מועדונים
בקיץ 2008 נרשם קארול לדראפט ה-NBA, אך לא נבחר בו. בהמשך אותו קיץ שיחק בשלוש ליגות הקיץ של ה-NBA, באורלנדו, יוטה ולאס וגאס, במדי ניו ג'רזי נטס ובמדי טורונטו ראפטורס, אך לא הצליח להשיג חוזה ב-NBA כפי שרצה. אחרי סיום ליגות הקיץ חתם קארול על חוזה בטראמו באסקט, ששיחקה אז בליגת העל האיטלקית בכדורסל. לאחר עונה אחת עבר קארול לשחק בגראן קנריה מליגת העל הספרדית בכדורסל, במטרה לשדרג את מעמדו ולנסות להשיג חוזה ב-NBA. בגראן קנריה העמיד קארול ממוצעים של 19.3 נקודות למשחק ב-54% בזריקות מהשדה ו-43% בזריקות ל-3 על פני שתי עונות. בקיץ 2010 שיחק קארול שוב בליגות הקיץ באורלנדו ובלאס וגאס, בבוסטון סלטיקס ובניו יורק ניקס בהתאמה, אך שוב לא הצליח להשיג חוזה.
לאחר מכן חתם קארול על חוזה לשנתיים בקבוצת ריאל מדריד, כשבעונתו הראשונה הוא מתברג לחמישיית העונה בליגה הספרדית. קארול קיבל את הכינוי "מר נקודה לדקה" של היורוליג, כשבעונתו הראשונה הוא קולע 0.63 נקודות לדקה בממוצע (14.2 נקודות ב-22.4 דקות), ובממוצע 0.56 נקודות לדקה בארבע עונותיו הראשונות ביורוליג (10.6 נקודות ב-19 דקות). ב- האריך קארול את חוזהו בריאל עד שנת 2017. בעונת זכה קארול בטרבל עם ריאל, שכלל זכייה ביורוליג, באליפות ובגביע הספרדי - כתר משולש. בעונה שלאחר מכן זכתה הקבוצה באליפות ובגביע בפעם השנייה ברציפות.
קריירה בינלאומית
קארול ניסה לקבל אזרחות אזרית בחורף 2011, אך בעיות בירוקרטיות מנעו זאת ממנו, ואחרי גישושים מצד מונטנגרו קיבל לבסוף את האזרחות, והפך למתאזרח האמריקאי השני של אזרבייג'ן אחרי ניק קיינר-מדלי. במוקדמות יורובאסקט 2013 שיחק קארול פעמיים עם אזרבייג'ן, בהפסד לשוודיה ובניצחון על לוקסמבורג, כשהוא קולע 26.5 נקודות למשחק בממוצע.
בשאראת
בשאראת (בערבית: بشارات) הוא שם משפחה ממקור ערבי.
צינה דיזנגוף
צינה חיה (ברנר) דיזנגוף (1872, תרל"ב – 23 בפברואר 1930) הייתה ממייסדי תל אביב ורעייתו של ראש העיר הראשון שלה, מאיר דיזנגוף.
ביוגרפיה
צינה חיה ברנר נולדה וגדלה בעיר ז'יטומיר שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה). אביה, שלמה ברנר, היה רב. כנערה הכירה צינה את מאיר דיזנגוף, כאשר שירת במסגרת הצבא הרוסי כעורך עיתון צבאי בעיר. ב-1893 נסעו בני הזוג לאלכסנדריה שבמצרים, שם נישאו. לאחר מכן הם עלו לארץ ישראל והתגוררו ליד מפעל בקבוקי הזכוכית בטנטורה, שאותו הקים מאיר בשליחות הברון רוטשילד. בתקופה זו חלתה צינה בקדחת במהלך הריונהּ, ובהוראת רופאיה היא נסעה לפריז, שם נולדה בתה אך נפטרה בגיל חודשיים. מאז נותרו בני הזוג ללא ילדים.
ב-1894 נכשל מפעל הזכוכית בטנטורה, ובני הזוג עזבו לאודסה, שם הקים מאיר מפעל זכוכית והתרועע עם חברי חובבי ציון. ב-1904 ייסד מאיר את חברת "גאולה" לרכישת קרקעות בארץ, ועלה לארץ ישראל עם צינה. בני הזוג התיישבו ביפו. ב-1906 הצטרפו לקבוצת המשפחות שייסדה את שכונת "אחוזת בית", והקימו בשדרות רוטשילד 16 את ביתם (בית דיזנגוף). מאיר דיזנגוף שימש ראש הוועד של אחוזת בית, ראש "ועד ההגירה" בתקופת גירוש תל אביב במלחמת העולם הראשונה, ומ-1922 כיהן כראש העיר הראשון של תל אביב. צינה דיזנגוף עסקה לאורך השנים בהוראה, סיעוד ופעילות פילנתרופית. כן סייעה לבעלה בפעילות למען קידום העיר תל אביב, במיוחד בתחום הניקיון העירוני והחינוך.
ב-1930 נפטרה צינה דיזנגוף בתל אביב, ונקברה בבית הקברות טרומפלדור שבעיר בהלוויה רבת-משתתפים. מאיר דיזנגוף החליט לתרום את ביתם המשותף להקמת מוזיאון תל אביב לאמנות לזכרהּ. במוזיאון הוצגו כ-240 יצירות אמנות שרכש מאיר בעצמו, וכן יצירות שתרמו אמנים רבים. דיזנגוף המשיך להתגורר בקומה העליונה בבית, עד מותו ב-1936. הוא נקבר לצד רעייתו.
במרכז רחוב דיזנגוף, הקרוי על שמו של מאיר דיזנגוף, נחנכה ב-1938 כיכר צינה דיזנגוף, על שמה, שהפכה לאחד מסמליה העיקריים של תל אביב.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–הרשות הפלסטינית
יחסי איחוד האמירויות הערביות–הרשות הפלסטינית הם היחסים הכלכליים והפוליטיים בין איחוד האמירויות הערביות והרשות הפלסטינית.
סקירה כללית והיסטוריה
איחוד האמירויות והרשות הפלסטינית הן חלק מאזור המזרח התיכון וחולקות קשרים תרבותיים הדוקים. היחסים בין המדינות התדרדרו באופן דרמטי מאז 2005, כאשר איחוד האמירויות החלה להתקרב לנורמליזציה של יחסיה עם ישראל. כמו רוב המדינות המוסלמיות, איחוד האמירויות תומכת בהקמת מדינה פלסטינית ולכן לא קיימה קשרים רשמיים עם ישראל עד אוגוסט 2020. באותו חודש הוכרז הסכם בין ארצות הברית, ישראל ואיחוד האמירויות לנרמול היחסים, הסכם אותו גינה יושב ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס אשר גם החזיר את השגריר הפלסטיני מאבו דאבי.
נכון לשנת 2020 ישנם אלפי מהגרים פלסטינים החיים ועובדים באיחוד האמירויות.
ב-22 בדצמבר 2020, דווח כי איחוד האמירויות הערביות סירבה להתיר לשגריר הפלסטיני במדינה לשוב לתפקידו לאחר שהרשות הפלסטינית החזירה אותו כמחאה לכינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לאיחוד האמירויות.
על רקע התפתחויות אלו וכן על רקע המשבר הכלכלי של מגפת הקורונה, צמצמה איחוד האמירויות את תמיכתה באונר"א כמעט לחלוטין.
חווייר סרקס
חווייר סרקס (בספרדית: José Javier Cercas Mena; נולד ב-1962) הוא סופר ספרדי.
ביוגרפיה
סרקס נולד בכפר איבארננדו, הפרובינציה של קסרס, הקהילה האוטונומית אקסטרמדורה, ספרד. את ילדותו ונעוריו העביר בז'ירונה, ולימים התגורר בברצלונה, שם סיים את לימודיו בפילולוגיה היספנית מהאוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה.
סרקס עבד במשך שנתיים כמרצה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין שבארצות הברית, ולמן שנת 1989 ואילך לימד ספרות ספרדית באוניברסיטת חרונה שבקטלוניה. הוא פרסם את קובץ הסיפורים "הנייד" (1987) ואת הרומנים "שוכר הדירה" (1989) ו"בטן הלוויתן" (1997). כמו כן הוציא לאור את המסה "יצירתו הספרותית של גוֹנְסָלוֹ סוּאָרֶס" (1994), את קובץ המאמרים "עונה טובה" (1998) ואת אוסף הכרוניקות "סיפורים ממשיים" (2000), אולם את עיקר תהילתו קנה בשני רומנים, שמביניהם הראשון מטפל בסוגיה ממלחמת האזרחים בספרד והשני בסוגיה ממלחמת וייטנאם: "חיילי סלמיס" (2001), שתרגומו העברי ראה אור בשנת 2007, ו"מהירות האור" (2005), ספרים שזכו לשבחי הביקורת ולאהבת קהל הקוראים גם יחד. מבין שתי היצירות, קצר "חיילי סלמיס" הצלחה מסחרית אדירה, עובּד לקולנוע, תורגם ליותר מעשרים שפות וזיכה את כותבו באחד-עשר פרסים יוקרתיים. בשנת 2009 פרסם את "אנטומיה של רגע", רומן שנחשב גם למאמר, ובגינו השיג בין היתר את פרס טרנצי מויקס ואת הפרס הלאומי נרטיבי. בשנת 2014 הוא קיבל את פרס מנדראצ'ה לקוראים צעירים בקרטחנה על "חוקי הגבול (2012)".
תזמורת פסטיבל בודפשט
תזמורת פסטיבל בודפשט (בהונגרית: Budapesti Fesztiválzenekar) הוקמה בשנת 1983 על ידי איוואן פישר וזולטן קוצ'יש, עם מוזיקאים "שאובים מהקרם של הנגנים הצעירים של הונגריה", כפי שניסח זאת ה"טיימס". מטרתה הייתה להפוך את הקונצרטים של התזמורת לאירועים משמעותיים בחייה המוזיקליים של הונגריה, ולהעניק לבודפשט תזמורת סימפונית חדשה בעלת מעמד בינלאומי.
היסטוריה
בין השנים 1992–2000, ההרכב פעל בחסות עיריית בודפשט וקרן BFO החדשה, שהוקמה על ידי חמישה עשר תאגידים ובנקים הונגריים ורב לאומיים. מעונת 2000/2001 ואילך התזמורת הופעלה על ידי קרן BFO, שמועצת העיר בודפשט תומכת בה באופן קבוע במסגרת חוזה המתחדש כל חמש שנים. בשנת 2003 הכריז המשרד למורשת התרבות על התזמורת כמוסד לאומי הנתמך על ידי המדינה.
תזמורת פסטיבל בודפשט היא כיום חלק מחיי המוזיקה של בודפשט ואורחת תדירה במקומות הכוללים: זלצבורג (פסטיבל זלצבורג), וינה (מוזיקפראיין, הקונצרטהאוס של וינה), לוצרן (פסטיבל לוצרן), ציריך (טונהאלה), ניו יורק (קרנגי הול, דייוויד גפן הול) שיקגו, לוס אנג'לס (הוליווד בול), סן פרנסיסקו, מונטריאול, טוקיו (סאנטורי הול), הונג קונג, פריז (תיאטרון שאנז אליזה), ברלין, מינכן, פרנקפורט (אלטה אופרה), לונדון (הפרומס, מרכז ברביקן, רויאל פסטיבל הול), פירנצה (מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו), רומא (האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה), אמסטרדם (קונצרטחבאו), מדריד, אתונה, קופנהגן, פראג (פסטיבל המוזיקה הבינלאומי של פראג), בריסל (פסטיבל פלמיש) ובואנוס איירס (תיאטרו קולון).
לאחר שהקליטה בהונגרוטון, קינטנה, דקה קלאסיק וברלין קלאסיק, התזמורת חתמה על חוזה הקלטות בלעדי עם פיליפס קלאסיק בשנת 1996. הקלטתה של המנדרין המופלא של בלה בארטוק קיבלה את פרס הגרמופון, בעוד דיאפסון ד'אור ועולם המוזיקה בחרו בו כהקלטת השנה שלהם. הקלטות של סימפונית פאוסט של ליסט והקונצ'רטו לתזמורת של בארטוק נבחרו בין חמשת הדיסקים התזמורתיים הטובים ביותר של השנה על ידי גרמופון. בשנת 2003 חתמה התזמורת על הסכם שיתוף פעולה עם Channel Classics Records.
נגנים ומנצחים שהופיעו עם התזמורת כוללים את: סר גאורג שולטי (שהיה מנצח הכבוד האורח של התזמורת עד מותו), יהודי מנוחין, קורט זנדרלינג, אליהו ענבל, שארל דיטואה, גדעון קרמר, שאנדור וג, אנדראש שיף, היינץ הוליגר, אגנס בלטסה, אידה הנדל, ולדימיר אשכנזי, ברנרד הייטינק, רפאל קובליק, לורין מאזל, זובין מהטה, מרתה ארחריץ', הילדגרד ברנס, יורי בשמט, רודולף ברשאי, קירי טה קאנאווה, ראדו לופו, תומאס זהטמאיר, ודים רפין, הלן דונת וריצ'רד גוד.
בין הפרויקטים החשובים יותר של התזמורת, הפקות האופרה שלה זכו לשבחים רבים: חליל הקסם (בודפשט), כך עושות כולן (אתונה), אידומניאו (בודפשט/אתונה), אורפיאו ואאורידיצ'ה (בודפשט/בריסל), טורקי באיטליה (פריז), מחזור היצירות לציון 50 שנה למותו של בארטוק (בודפשט/בריסל/קלן/פריז/ניו יורק), מחזור הסימפוניות של מאהלר לאורך מספר שנים (בודפשט/ליסבון/פרנקפורט/וינה), סדרת המופעים "מאה שנה למותו של ברהמס", מחזור בארטוק-סטרווינסקי (אדינבורג/לונדון/סן פרנסיסקו/ניו יורק) ומחזור ליסט-וגנר בינואר 2004 (בודפשט/בריסל/לונדון). בשנת 2005 השיקה התזמורת את מאהלרפסט בודפשט השנתי שלה.
התזמורת ביצעה הופעות בכורה עולמיות והונגריות רבות מאת המלחינים גלינה אוסטוולסקאיה, פטר אטווש, ג'רג' קורטג, ארנולד שנברג, לאסלו טיהאני, אנטל דוראטי, אהרן קופלנד וג'ון אדמס.
בנובמבר 2008, המגזין "גרמופון" בחר את תזמורת פסטיבל בודפשט ל-20 התזמורות הטובות בעולם בתור מספר 9.
מאז הקמתו, המנהל המוזיקלי של תזמורת פסטיבל בודפשט הוא איוואן פישר.
אואוליט
אואוליט (תעתיק מקובל ל-Oolite) או אואולית (תעתיק של השם המקורי Oolithe) הוא סלע משקע הבנוי מאואואידים, כדוריות קטנות הבנויות משכבות שנוצרו סביב מרכז משותף (בדומה לפנינה). מקור המילה מיוונית: "אואון" (ביצה) + ליתוס (אבן).
האואואידים בנויים בדרך כלל מפחמת הסידן (קלציט או ארגוניט), אך הם יכולים להיות בנויים גם מפוספט, צור, דולומיט או מינרלי ברזל, כולל המטיט. אואואידים של דולומיט או צור הם כנראה תוצר של החלפת המינרלים המקוריים באבן הגיר תוך שימור המרקם. המטיט אואוליטי מצוי גם ב"רד מאונטין" ("הר אדום") בקרבת בירמינגהאם יחד עם אבן גיר אואוליטית.
אבן גיר אואוליטית נוצרה בבריטניה בתקופת היורה וממנה בנויים "הרי הקוטסוולדס", "האי פורטלנד" (שבתעלת למאנש) וחלק מהפארק הלאומי "ערבות צפון יורקשייר" (North Yorkshire Moors). סוג מיוחד, "אבן באת'", נותן לבניינים בעיר באת', אתר מורשת עולמית, את מראם הייחודי.
סוג זה של אבן גיר מצוי גם באינדיאנה שבארצות הברית. העיירה "אואוליטיק" (Oolitic) שבאינדיאנה נוסדה לשם הסחר בסוג אבן גיר זו ונושאת את שמה. מחצבות בבדפורד, אואוליטיק ובלומינגטון באינדיאנה תרמו חומרים למבנים שהם בין הנודעים ביותר בארצות הברית כדוגמת בניין האמפייר סטייט והפנטגון. "אנדרטת החיילים והמלחים" המצויה במרכז אינדיאנפוליס בנויה כמעט כולה מאבן גיר אואוליטית אפורה.
הסרט תרגילים בהתבגרות ("Breaking Away") מתמקד בבנים של עובדי מחצבה בבלומינגטון, אינדיאנה בה מצויה גם האוניברסיטה של אינדיאנה שכמעט כל בנייניה נבנו מאבן גיר אואוליטית מקומית.
ברייטקופף והרטל
החברה תמכה באופן עקבי באמנים בני זמנה, ושיתפה פעולה עם מלחינים כמו בטהובן, יוזף היידן, פליקס מנדלסון, שומאן, ליסט, וגנר וברהמס. מסורת זו ממשיכה היום, ויצירותיהם מלחינים כגון ניקולאוס א. הובר, הלמוט לכנמן ואודו צימרמן מעטרות את הקטלוג.
קטלוג החברה כולל כרגע מעל 1,000 מלחינים, 8,000 כותרים ו-15,000 הוצאות וספרי מוזיקה. החברה פרסמה בנוסף גם את ההוצאה הכוללת הראשונה של יצירותיו של מוצרט, המכונה "מהדורת מוצרט הישנה" (Alte Mozart Ausgabe).
פטר אדלר
ד"ר פטר אדלר (בהונגרית: Adler Péter מאקו, 25 ביוני 1910 – דברצן, 3 באוגוסט 1983) היה רופא שיניים הונגרי-יהודי, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור לרפואה (1957). אדלר הוא אחינו של מור קארואי (1865–1945) שהיה דוקטור לרפואה ורופא שיניים שנספה בשואה במחנה הריכוז טרזיינשטט.
ביוגרפיה
אדלר נולד במשפחה יהודית כבנם של ארתור אדלר, עורך דין ואילונה באואר (1885–1944). סבו וסבתו מצד אמו היו ד"ר איגנץ באואר ורגינה צוקרמן. בין השנים 1920–1928 היה תלמיד בגימנסיה על שם אטילה יוז'ף בעיר הולדתו מאקו. הוא קיבל את תעודת הדוקטור לרפואה כללית בשנת 1934 בווינה. בשנים 1931 עד 1936 עבד במכון לפיזיולוגיה בווינה. בין השנים 1934 - 1936 סיים גם את בית ספר לרפואת שיניים באוניברסיטת וינה וסיים כרופא שיניים בשנת 1936. בין השנים 1936–1938 עבד ברפואת שיניים בפוליקליניקה הכללית בבירה האוסטרית. לאחר האנשלוס (סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית) עזב ובין השנים 1938 - 1940 עבד בבית החולים בעיר סנטש. הוא גויס לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי) בשנת 1942 עד לשחרורו בשנת 1945 לכל אורך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1945 התמנה לעוזר פרופסור בקליניקה הסטומטולוגית (רפואת הפה) בדברצן (1945–1948), אחר כך מרצה בכיר, רופא קליני ראשי (1948–1953) ופרופסור חבר. בשנת 1946 הפך למרצה באוניברסיטה ולראש מחלקה בפועל, ובשנת 1953 הפך לפרופסור מן המנין באוניברסיטה. בין השנים 1953 - 1979 היה גם מנהל הספרייה המקצועית ורופא השיניים הראשי של מחוז היידו-ביהר. בין השנים 1976 ל-1980 היה העורך הראשי של המגזין "סקירת רפואת השיניים". הוא פרש בשנת 1979 ועד אז עמד גם בראש הקליניקה בדברצן.
תחימי מחקר
תחומי המחקר שלו כללו את האפידמיולוגיה של העששת ואת ההשפעה המגנה של הפלואור על השיניים נגד עששת. הוא הוציא יותר מ-300 פרסומים. רהוא עסק באפידמיולוגיה של עששת שיניים ובחקירת ההשפעה המגנה של הפלואור על עששת. הוא גם חקר כמה תכונות חשמליות של חומרים דנטליים ורקמות שיניים, בעיות של מכניקה אורתודונטית, תנאים מוקדמים לתנועת שיניים ביולוגית, בעיות של הרדמה מקומית דנטלית. בעבודת הדוקטורט שלו, המבוססת על נתונים של יותר מ-30,000 ילדים, הוא השיג תוצאות משמעותיות בחקר סדירות בקיעת השיניים ומצבי בקיעת השיניים באוכלוסייה ההונגרית באמצעות שיטות סטטיסטיות מתמטיות. אדלר היה נשיא איגוד רופאי השיניים ההונגרי. חבר ב-Verein Oesterreichischer Zahnärzte (מאז 1938).
חייו הפרטיים
אשתו הייתה מריה הולזינגר.
עטלף עיוור (שיר)
עטלף עיוור הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי, אשר יצא לאור ב-9 במאי 2023. השיר נכתב על ידי בן ארי, והופק על ידי תומר בירן.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי חנן בן ארי והופק על ידי תומר בירן.
בן ארי סיפר שבתקופת כתיבת השיר הוא עבר משבר מסויים.
וידאו קליפ
לא פורסם וידאו קליפ מלא לשיר. בן ארי פרסם בערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר, ב-9 במאי 2023, בסמוך לצאת הסינגל. האודיו מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל ומילותיו של השיר.
הצלחה
במצעד השבועי של מדיה פורסט, בשבוע בו הסינגל יצא, הגיע השיר למקום ה-11, עם 57 השמעות בתחנות הרדיו בישראל. בשבוע שלאחר מכן, הגיע למקום הראשון עם 149 השמעות. הוא נשאר במקום הראשון גם בשבוע שלאחר מכן, עם 138 השמעות. גם בפלטפורמות הדיגיטליות זכה השיר להצלחה והגיע למקום השמיני במצעד היטליסט של מאקו.
גרסאות כיסוי
השיר זכה לגרסאות כיסוי, בהן גרסה של הזמר אייל גולן, יובל דיין, שלום למר ויובל טייב (בערבית).
מייקל דיקרסון
מייקל דיאנג'לו דיקרסון (באנגלית: Michael DeAngelo Dickerson; נולד ב-25 ביוני 1975) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1998–2003. נאלץ לפרוש ממשחק כבר בסיום עונתו החמישית, בשל פציעה קשה במפשעה. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 15.4 נקודות, 2.9 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים למשחק. בן דודו של כדורסלן העבר דייוויד וסלי.
קריירת משחק מקצועית
בקיץ 1999 הועבר יחד עם אנטואן קאר, אותלו הרינגטון וברנט פרייס לוונקובר גריזליס, כחלק מטרייד משולש עם אורלנדו מג'יק, במסגרתו נשלח סטיב פרנסיס ליוסטון. בעונתו הראשונה עם הגריזליס הצטיין עם ממוצעים של 18.2 נקודות, 3.4 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים למשחק, ובעונה העוקבת העמיד ממוצעים דומים – 16.3 נקודות, 3.3 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק. ב-10 בפברואר 2000 קלע שיא קריירה של 40 נקודות במשחק מול לוס אנג'לס קליפרס. במשחק הרביעי של עונת, מול פיניקס סאנס, נפצע דיקרסון בצורה קשה במפשעה, ונדרש לעבור מספר ניתוחים באזור. בשל הפציעה השתתף דיקרסון בשישה משחקים בלבד בשתי העונות הבאות, עד לפרישתו ממשחק בשנת 2003.
בעונת 2009/2010 חזר מפרישתו, ושיחק בקבוצת פלנסיה מליגת המשנה הספרדית בכדורסל. לאחר ארבעה משחקים שוחרר מהקבוצה, ופרש ממשחק באופן סופי.
קורקן אלמשאה
קוּרְקֶן אָלֶמְשָאה בארמנית: Գուրգեն Ալեմշահ באיטלקית: Kurken M. Alemshah 22 במאי 1907 - 14 בדצמבר 1947) היה מנצח ומלחין ארמני שנפלט בילדותו  לאיטליה.
חייו
אלמשאן נולד בבארדיזאג (כיום בחצ'ג'יק) סמוך לאיזמיר, טורקיה. הוא החל את לימודיו בעיר הולדתו, אבל עקב רצח העם הארמני ב-1915 שלחו אותו הוריו לאיטליה, שם המשיך בלימודים בבית הספר הארמני מוראט-רפאליאן בוונציה. ב-1923, כשמוריו עמדו על כשרונותיו המוזיקליים המרשימים, רשמו אותו ללימודי מוזיקה בקונסרבטוריון של מילאנו.
במקביל ניצח אלמשאה על מקהלת אלאקייאז במספר אירועים, תחילה לציון ייסוד השלטון הסובייטי בארמניה,, ואחר למגבית לפעולות ההצלה במלחמה הארמנית. בשנת 1939 התמנה אלמשאה למנצח מקהלת סיפאן-קומיטאס. הוא ניצח על האופרה של ארמן טיגרניאן "אנוש" וביצע את הליטורגיה של הכנסייה הארמנית בכמה קתדרלות צרפתיות.
בסתיו 1947 ביקר אלמשאה בארצות הברית לסדרת הופעות. באוקטובר ניצח על קונצרט בבית עיריית ניו יורק, שהוקדש למוזיקה ארמנית, תזמורתית וכוראלית. ב-14 בדצמבר 1947 הלך לעולמו בדטרויט מהתקף לב, יום לפני שהיה אמור להופיע בעיר.
אלמשאה שר בקול ייחודי. המוזיקה שלו מציגה מלודיות זורמות ואלגנטיות, עידון ושלוות-נפש. החוש שלו לאווירה פואטית - ומלאכת המחשבת שלו בהעברתה למאזינים - היו ייחודיים והקנו לשיריו מרקם מוזיקלי נדיר ועוצמה רגשית.
מספר פרטיטורות שלו יצאו לאוור בפריז ב-1947 וכתבי היד שלו שמורים במוזיאון שארנטס לספרות ולאמנויות בארמניה. יצא לאור תקליטור של מכלול שירי הסולו של אלמשאה, בביצוע אליזבט פליבאנייאן, וכמה מיצירותיו הכוראליות בביצוע המקהלה הקאמרית קומיטאס.
רדובן הרומטקו
רדובן הרומטקו (בצ'כית: Radovan Hromádko; נולד ב-16 במאי 1969) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת משחק
הרומטקו החל את קריירת המשחק בקבוצות קטנות שנעו ונדו בין הליגה הראשונה בצ'כיה לליגות המשנה. בתחילת הקריירה שיחק בקבוצת נאחוד-דשטנה, עבר לקבוצת בוהמיאס פראג ולאחר שנשרה לליגה השלישית שב לקבוצתו הקודמת, שהייתה תחנה בדרך למשכן הקבע בקבוצת יבלונץ שבה שיחק בין השנים 1991–1998. במדי יבלונץ היה שותף להעפלה לליגה הבכירה ולזכייה בגביע הצ'כי. את אחת העונות אף סיים כמלך השערים של הקבוצה.
בשנת 1995 זומן לראשונה לנבחרת צ'כיה על ידי המאמן דושאן אוהרין ורשם במדיה שתי הופעות.
לקראת עונת מונה אוהרין, שהגיע שנתיים קודם לכן עם נבחרת צ'כיה לגמר היורו למאמנה של מכבי חיפה, והרומטקו, בן ארצו, היה אחד משחקני הרכש הזרים שהגיעו עמו לקבוצה שהייתה מבוססת ברובה על שחקנים ישראלים צעירים. בזירה המקומית נחלה חיפה אכזבה כשסיימה את העונה במקום השלישי בליגה הלאומית, אז הליגה הראשונה. אולם, כמחזיקת גביע המדינה, השתתפה חיפה בגביע אירופה למחזיקות גביע ורשמה קמפיין מוצלח - חיפה הודחה רק בשלב רבע הגמר לאחר שניצחה בשלבים הקודמים את גלנטורן, ס.ו. ריד ופריס סן ז'רמן כשהרומטקו שותף בכל המשחקים. בישראל שובש שמו והוא נקרא בטעות בפי האוהדים והתקשורת רדובן רומטקו.
לאחר שעזב את חיפה שב לצ'כיה ושוב נע בין הליגה הראשונה לליגות המשנה; תחילה שיחק בבוויקטוריה ז'יז'קוב ובהמשך בפרדובציה, בסמילי ובדוברוביצה שבה סיים את הקריירה.