cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישיבת קול תורה
תולדות הישיבה
בין השנים ה'תש"ו-ה'תש"ח, קלטה הישיבה נערים ניצולי השואה, בעיקר יוצאי גרמניה, טרנסילבניה והונגריה, אך גם ממדינות אחרות במזרח אירופה, שהגיעו ארצה כמעפילים או במסגרת עליית הנוער.
בחלוף השנים השתנה הקו הלימודי בישיבה והיא הפכה לישיבה ליטאית לכל דבר, ובה לימודים במתכונת דומה לישיבת חברון וישיבת פוניבז'. למרות זאת נשמרו בה מסורות מסוימות האופייניות ליהודים יוצאי גרמניה. כמו כן, עד לסוף שנות ה-70 היו בישיבה הקטנה והגדולה יחד רק שש כיתות (ללא קיבוץ), ובהמשך פנו הבחורים לישיבות אחרות. התלמידים ממוצא ליטאי עברו בעיקר לפוניבז' ולחברון, והתלמידים ממוצא חסידי עברו לישיבת טשיבין.
בשנת ה'תש"ט נפטר ראש הישיבה הרב שלזינגר. את ראשות הישיבה קיבל הרב שלמה זלמן אוירבך, תפקיד שבו שימש במשך 46 שנה (לצידם של הרב ברוך קונשטט ובהמשך בנו הרב אלחנן משה קונשטט). תפקיד זה כלל את מסירת השיעור לשתי הכיתות הגבוהות (ה'1 וה'2) ובחינה חודשית לכל כיתה. עם פטירתו של הרב אוירבך בשנת ה'תשנ"ה (1995), עברה ראשות הישיבה לבנו של ראש הישיבה הראשון, הרב משה יהודה שלזינגר. בשנת ה'תשע"ז (2017) מונה בנו, הרב שלמה שלזינגר לכהן לצדו בראשות הישיבה.
בתפקיד משגיח בישיבה הגדולה שימש הרב גדליה אייזמן החל משנת ה'תש"ד (חמש שנים לאחר קום הישיבה). בשנות השמונים הפסיק הרב אייזמן את שיחותיו, ואת מקומו ממלא הרב יצחק ירוחם בורודיאנסקי, חתנו של הרב אוירבך, המוסר שתי שיחות בשבוע ו"ועדים". לצד הרב אייזמן כיהן הרב גבריאל לרר. במשך 20 שנה היה הרב שלמה וולבה מוסר שיחה שבועית בישיבה, במוצאי שבת. בישיבה מכהנים אנשי צוות ספרדים.
הנהלת הישיבה אינה נוטה בדרך כלל להתערב בסדר יומם של התלמידים, ובכך נחשבת הישיבה לנטולת פיקוח באופן יחסי. אף על פי כן, נוקטים כיום רבני הישיבה בעמדה מחמירה כלפי טלפונים סלולריים שאינם כשרים. ועל פלאפונים כשרים מסוימים הקלים לפריצה, (כגון שיאומי ו- C2) בנוסף חל איסור על תלמידים ללמוד נהיגה.
מנהל הישיבה בין השנים ה'תשמ"ט-ה'תשע"א היה בנימין ליבסקינד. כיום משמש בתפקיד ישראל ברלין בנו של הרב מנחם צבי ברלין.
בנייני הישיבה
בתחילה השתכנה הישיבה בבית הכנסת שבשכונת משכנות הסמוכה לשכונת מחנה יהודה. אחר כך עברה הישיבה לשכונת שערי חסד כשהפנימייה וחדר האוכל שוכנו במבנה המכונה "בית סבא" ברחוב המלך ג'ורג' 47. עם ההכרזה על הקמת אזור ביטחון ב' בפברואר 1947 פונה בית סבא, ובהשתדלות הרב הרצוג אצל הבישוף האנגליקני של ירושלים השתכנה הפנימייה באופן זמני באגף של ירושלים קולג' לבנות ברחוב אוסישקין, שבהמשך היה למשכנו של בית הספר אוולינה דה רוטשילד. הישיבה המשיכה בלימודים סדירים במהלך מלחמת העצמאות ולמדו בה באותה עת כ-120 תלמידים.
בשנת ה'תשי"ז עברה הישיבה למשכן קבע בשכונת בית וגן, מבנה שתוכנן על ידי האדריכל יוסף שנברגר. בעקבות הגידול במספר התלמידים הפך לאחר כחמש שנים המבנה הראשון לשמש כפנימייה לתלמידים, ובצמוד לו נבנו שני בתי מדרש לישיבה הקטנה ולישיבה הגדולה.
בשנים 2000–2003 (תש"ס-תשס"ג) בנתה הישיבה אגף לימוד חדש וביצעה שינויים במבנים הקיימים, בשנת 2020 נבנתה קומה נוספת בישיבה.
בישיבה הגדולה לומדים כארבע מאות תלמידים. לצדה פועלים גם ישיבה קטנה שבה כשלוש מאות תלמידים, מחלקה לתלמידים מחו"ל וכולל אברכים.
מנהגים מיוחדים בישיבה
למרות היות הישיבה כיום ישיבה ליטאית מובהקת, היא ממשיכה לשמר מנהגים וניגונים "יקיים" שהנהיגו מקימיה ואינם מקובלים בישיבות ליטאיות אחרות. מנהגים אלה כוללים למשל:
ישיבה קטנה
הישיבה קטנה, הכוללות פנימיה, היא מהישיבות הגדולות בירושלים, הישיבה שולחת בכל שנה רבים מתלמידיה המסיימים את הישיבה, לישיבות גדולות מובחרות.
המשגיח בישיבה הוא הרב אביעזר שפירא, רב בית המדרש של חסידות דרוהוביץ'.
בעבר לימדו בישיבה רבנים שונים, ביניהם: הרב יוסף יהודה ריינר מרבני הונגריה, הרב משה קופשיץ, הרב ישראל גנס, הרב יעקב רבינוביץ תאומים והרב שלמה ברויאר. הרב יחזקאל קורן היה מראשי הישיבה והרב דוב זאב שטיינהוז היה המשגיח בישיבה.
בוגרי הישיבה
לקול תורה אלפי בוגרים בישראל ובקהילות היהודיות בעולם. במהלך השנים הוקמו בבני ברק ובמודיעין עילית, בתי כנסת המיועדים לבוגרי הישיבה, שבהם מתקיימים מנהגי וניגוני התפילות כמנהג הישיבה. מעת לעת מגיעים אליהם רבני הישיבה למסור שיעורים ושיחות מוסר.
ספרים בהוצאת הישיבה
הישיבה יוזמת מעת לעת את הוצאתם לאור של חידושי התורה שנכתבו על תלמידי ורבני הישיבה:
תזונה טבעונית
תזונה טבעונית היא תזונה המבוססת על רכיבים צמחיים בלבד, המופקים ללא רכיבים מן החי. תזונה מסוג זה מזוהה עם סיכון נמוך יותר למגוון של מחלות לא-מידבקות, כגון סרטן המעי, סוכרת סוג 2, ומחלות לב. בתזונה טבעונית רכיבי התזונה מהצומח ממלאים את מקום רכיבי התזונה מהחי, למעט ויטמין B12 שלא נמצא בצומח, ויש להשלים את צריכתו במזונות מועשרים בוויטמין זה או בתוסף תזונה. במאמר שהתפרסם ב-2016 וסקר מספר מחקרים, נמצאו יתרונות בריאותיים רבים לתזונה טבעונית וצמחונית: הסיכון של טבעונים לפתח סוכרת מסוג 2 נמוך ב-62% לעומת תזונה הכוללת בשר. תזונה צמחונית (הכוללת מוצרי חלב וביצים) קשורה להפחתה של 38% בסיכון לסוכרת מסוג 2 בהשוואה לאוכלי בשר. בנוסף, דיאטה טבעונית מעניקה הגנה מפני סרטן, יותר מכל דיאטה אחרת.
חלבון מלא
חלבונים הם מבנים המורכבים מחומצות אמינו והם מהווים את המרכיב העיקרי הנותן לכל תא בגוף את אופיו הייחודי. חלבון מלא פירושו חלבון המכיל את כל תשע חומצות האמינו החיוניות (מתוך 20 חומצות האמינו החשובות לבני אדם). אותן תשע החומצות נחשבות לחיוניות משום שהגוף לא יכול לסנתז אותן לבדו, וחובה לקבלן מהתזונה.
בעוד שבעבר היה מקובל לחשוב שקשה לצרוך כמות מספקת של חלבון במסגרת דיאטה טבעונית, כיום המחקר המדעי מצביע על כך שתזונה המשלבת מספר מקורות מן הצומח יכולה בקלות לספק את צורכי החלבון של אדם בריא.
ויטמין B12
ישנם בני אדם, גם כאלה שאינם צמחונים או טבעונים, הסובלים מחוסר בוויטמין זה, בין אם כתוצאה מצריכה לא מספקת או מספיגה מועטה לאחר הצריכה. בעיות בספיגת הוויטמין בקרב לא-טבעונים קשורות בדרך כלל במחלות של מערכת העיכול, כגון אי-תפקוד הלבלב, צליאק ומחלות תורשתיות מסוימות.
על פי המוסכמה המדעית, בחברה בת ימינו על האדם לצרוך ויטמין B12 דרך מזון מהחי, או מתוסף תזונה ישירות. חוסר בוויטמין זה עלול לגרום לאנמיה, לבעיות נוירולוגיות ופסיכיאטריות, לשכיחות גבוהה של מחלות לב וכלי דם, ולנשים בהיריון - לשכיחות גבוהה להיווצרות פגמים מולדים אצל הילוד. אדם שאינו צורך מזון מהחי יכול לצרוך תוסף B12 בצורת טבליות לבליעה, או לחלופין טבליות להמסה מתחת ללשון או בתמיסה, כדי שהוויטמין יחדור ישירות לנימי הדם התת-לשוניים, תוך עקיפת מערכת העיכול שבה ספיגת הוויטמין עשויה להיות חלקית (מחקר ישראלי אחד לא מצא הבדל משמעותי בין צורת המתן בבליעה, לבין זו התת-לשונית). רק חלק מתרכובות ה-B12 פעילות בבני אדם. כך למשל, 2 הסוגים הבסיסיים של הוויטמין, ציאנו-קובלאמין והידרוקסי-קובלאמין, וכן שני החומרים הפעילים המוכנים הנקראים מתיל-קובלאמין וקובנאמיד. בארץ נפוצים בעיקר ציאנו-קובלאמין ומתיל-קובלאמין כתוספי תזונה.
מדענים מאוניברסיטת קנט שבאנגליה השיגו פריצת דרך כאשר גילו שאפשר להשיג ויטמין B12 דרך ראשד (גרגיר הגינה).
ברזל
ברזל הוא יסוד כימי הנדרש בין היתר לייצור תקין של תאי דם אדומים (אריטרוציטים), וכן לייצור תקין של חלבון ההמוגלובין הנמצא בעצמו בתאי דם אלה. מקורות טובים לברזל הם קטניות, אגוזים, שקדים, זרעים, ועלים ירוקים (דוגמת קייל ותרד).
על פי הדיאטנית ריד מנגלס ועמיתיה, מקורות טבעוניים טובים לברזל הם עדשים, טופו, קינואה, שעועית אדומה, חומוס, וכן מולסה שחורה. הם מוסיפים כי ספיגת ברזל ממקור צמחוני מואצת על ידי רמה תקינה של ויטמין C, וממליצים על צריכת מקורות מזון עשירים בוויטמין C, כגון כרובית או מיץ תפוזים, יחד עם מקורות עשירים בברזל כמו הנזכרים לעיל. קבוצות המחקר של מנגלס וכן הדיאטן טום סנדרס, גורסות כי הימנעות ממזונות המפריעים לברזל להיספג (למשל, מזונות עשירים בטאנין כגון תמרהינדי), עשויה לסייע לספיגת הברזל באופן עקיף.
קריאטין
קריאטין היא תרכובת אורגנית (חומצה חנקנית) הנוצרת באופן טבעי בגוף האדם ובגופם של חולייתנים אחרים, ואשר על פי כלל איננה זמינה במקורות צמחיים. נתח מסוים מאוכלוסיית העוסקים בספורט צורך תוסף תזונה של חומר זה, ללא תלות משמעותית בתזונתם לצורך שיפור בתפקודי השריר שלהם. כמה מחקרים קשרו קריאטין גם לתפקוד קוגניטיבי:
לפי המסמך, "עמדת אגודת התזונה האמריקאית ביחס לדיאטות צמחוניות", לספורטאים צמחונים יכול להיות ריכוז נמוך יותר של קראטין בשרירים עקב רמות קראטין נמוכות בתזונתם, לספורטאים צמחונים העוסקים באימונים קצרי-טווח אינטנסיביים ובאימוני התנגדות עשוי להיות יתרון (בשימוש) בתוספי קראטין". הדיאטן הקליני גל ציון-פור מציין כי במצבי חסר מייצר הגוף את הקריאטין בכבד ובשרירים, אך היות שהוא בדרך כלל לא זמין במקורות צמחיים, ספיגת תוספי קריאטין בקרב צמחונים טובה יותר (כלומר, הספיגה נוטה להיות ללא עודפים המסולקים מהגוף).
על פי כמה עבודות מחקר, הוצעה התאוריה לפיה חסר בקריאטין יכול להאט במעט את פעילות הזיכרון (שכן פחות קריאטין חיצוני יביא, כביכול, לפחות חומר מוצא הנוצר מן הקריאטין הנקרא פוספוקריאטין שאותו מחשיבים מדענים מסוימים לתורם לחילוף החומרים בנוירונים). תאוריה זו נחשבת לשנויה במחלוקת; מחקר אחד לא מצא כל שיפור משמעותי בתפקוד הקוגניטיבי בבוגרים צעירים אוכלי-כל שקיבלו 2 גרם קריאטין ליום במשך שישה שבועות. מחקר אחר מצא ש-5 גרם קריאטין, 4 פעמים ביום, האיץ תפקודי זיכרון (מלבד הזכרות לאחור) בקשישים אוכלי-כל בהשוואה לקבוצת הביקורת. כמו כן, לפי ג'ושואה גואין, מחקר בניצוחה של קרולין ראי תיעד הצלחה טובה יותר במבחני זיכרון בקרב צמחונים שתוספו בקריאטין בהשוואה לצמחונים שלא תוספו בו; הוא מציין מחקר נוסף של טרי מקמוריס שגם כן תיעד זאת אך בנוסף תיעד דיווחים על "מצב רוח טוב יותר" בקרב המשתתפים שנטלו קריאטין. ד"ר גואין מציין גם מחקר של הפסיכולוג דייוויד בנטון משנת 2010, שמצד אחד לא מצא הבדל משמעותי בתפקודי זיכרון בין צמחונים לאוכלי כל, אבל מצא שהנחקרים הצמחונים שתוספו ב-20 גרם קריאטין ל-4 ימים הצליחו טוב יותר במבחני הזיכרון מאוכלי ה-כל.
אומגה-3 ארוך שרשרת
אומגה-3 היא משפחה של חומצות שומן חיוניות אשר לכל אחת מהן תפקידים שונים בגוף האדם. את החומצות נהוג לחלק בחלוקה גסה לקצרות וארוכות שרשרת (מבחינת שרשראות הפחמנים שלהן). חומצת השומן הקצרה החיונית לגוף האדם היא ALA (חומצה אלפא-לינולית) וכמות מספקת שלה קשורה, על פי מחקרים שונים, לתפקוד רגשי, ולוויסות מצב-הרוח וכן לתפקודים פיזיולוגיים אחרים. חומצה זו נמצאת במזונות צמחיים רבים (בפרט בזרעים ובשמן הזרעים, ובמזונות כגון זרעי מרוות צ'יה או סקלריאה), והיא משמשת גם כחומר קדם ל-2 חומצות השומן מסוג אומגה-3 הארוכות יותר (ה-DHA וה-EPA), ועל פי מחקרים שונים, לפחות בקרב בני אדם מסוימים, הגוף יכול לייצר כמות מסוימות של שניהם (בפרט EPA) מהחומצה הקצרה ALA. חומצת השומן DHA נקשרה, בחלק מהמחקרים, לשיפור התפקוד הטבעי של מערכת העצבים באדם הרך והבוגר, בהקשר של ריכוז (קשב סלקטיבי). ה-EPA נמצאה כמזון אנטי-דלקתי, אך לשני חומרים אלה יוחסו לעיתים גם תכונות נוספות.
את חומצת השומן הקצרה ALA ניתן להשיג ישירות מתזונה צמחית-יבשתית, אך מקורות ישירים נפוצים לחומצות השומן הארוכות הם בעיקר אצות מים עמוקים מסוגים שונים, או דגים שומניים החיים גם הם במים עמוקים. לפחות בקרב בני אדם מסוימים, הגוף מייצר את החומצות הארוכות מה-ALA חופשית (כלומר לא קשורה למולקולה אחרת), על ידי אנזימי הכבד. אך על פי חלק המחקרים, תוצרת זו היא מעטה באופן כללי לגבי EPA, ומעטה עוד יותר כשזה נוגע ל-DHA. מלבד התמרה מכמות מספקת של ALA, דרך משמעותית נוספת בה יוכלו טבעונים לקבל נוטריאנטים אלה, היא צריכת תוסף תזונה של שמן אצות (Algae Oil). בעבר ספגה ביקורת אחת מיצרניות הענק של שמן זה (Martek bsi) על שהשתמשה בממס הקסאן, שסוגיית בטיחות לא הוכרעה, לצורך חילוץ השמן מהאצות. מאז תחילת המאה ה-21 יש מגמה בקרב היצרנים, של ייצור ללא הקסאן, ורוב החברות מייצרות שמן אצות נטול הקסאן (Hexane free).
ויטמין D
ויטמין D הוא שם כולל לכמה ויטמינים החיוניים לבריאות העצמות (מתוקף השפעתם על הומאוסטזיס של משקי הסידן והזרחן בגוף), והם נקשרו גם לתפקוד קוגניטיבי. המקור העיקרי לוויטמין הוא למעשה לא תזונתי, ומושג מחשיפה מתונה של העור לקרני השמש, כמה פעמים בשבוע (מה שיגרום למסלול ביוסינתזה של הוויטמין בגוף עצמו). מלבד חשיפה לקרני שמש, הוויטמין נמצא בצורה מוכנה בדגים וכן בפטריות מזנים מסוימים. בני האדם בעלי סיכון גבוה לחסר בוויטמין D, הם אנשים שבעקבות אורח חייהם נוהגים לשהות במבנים סגורים במשך רוב שעות היום, קשישים, וכן במיוחד אנשים כהי עור. אלו ובני קבוצות סיכון אחרות, נעזרים לרוב בוויטמין D2, להשלמת החסר. תוסף ויטמין D2, למשל, עשוי להיות מוכן לעיתים מכבד דגים, אם כי קיימות גם גרסאות טבעוניות של תוסף כזה, המופקות משמרים. לבני אדם רבים יש חסר בוויטמין זה, ללא קשר משמעותי לתזונתם, והדרך העיקרית להימנע מחסר זה היא כאמור חשיפה לקרני השמש.
סידן
סידן הוא מינרל הנדרש לבריאות העצם ולמספר פונקציות מטבוליות, כגון תפקוד השרירים, התכווצות הלב, התרחבות תקינה של כלי הדם, וסוגים שונים של תקשורת בין תאית. 99% מהסידן שבגוף נאגר בעצמות ובשיניים. על פי נייר עמדה של האגודה האמריקנית לתזונה, רצוי כי טבעונים יכללו מזונות עשירים בסידן בשלוש ארוחות היום שלהם. מזונות בעלי זמינות ביולוגית גבוהה יחסית של סידן (49%-61%) הם למשל ברוקולי, במיה, לפת, כרוב (למיניו השונים), וכן קייל, ומזונות עם זמינות מעט נמוכה יותר (31%-32%) הם למשל חלב סויה, טופו ומזונות מעובדים שהועשרו באופן מלאכותי בסידן, וכן שומשום, שקדים, שעועית לבנה\אדומה, ועוד. דוגמאות נוספות למזונות שמכילים כמויות שונות של סידן הם תאנים ואגוזים (דוגמת אגוזי לוז, וטמפה). רמה תקינה של ויטמין D מסייעת לספיגה תקינה של סידן (בפרט אם האחרון נצרך במידה מועטה).
אחד המחקרים, מחקר EPIC-OXFORD, הציע כי טבעונים נמצאים בסיכון מוגבר לשברי עצמות, יותר מאוכלי-כל או צמחונים, לכאורה, במצב של צריכה מועטה יותר של סידן. עם זאת, מחקרים נוספים הראו כי טבעונים הצורכים פחות מ-525מ"ג סידן ליום הם הנמצאים בסיכון כזה, אבל טבעונים הצורכים יותר מכך משקפים את מצב הסיכון הטבעי של אוכלי-כל וצמחונים. כמו כן, ההמלצה הכללית לטבעוני מבוגר, היא להקפיד על צריכה יומית של 700 מ"ג סידן, כמו גם רמות תקינות של ויטמין D, להבטחת ספיגה יעילה תמיד שלו. במחקר נוסף משנת 2006 נמצא שצפיפות העצם של טבעונים נוטה להיות נמוכה יותר, אך החוקרים ציינו כי הראיות בנושא השפעת הסידן או הוויטמין-D על השברים אינן חד-משמעיות. ואמנם, מחקר משנת 2009 מצא שצפיפות המינרלים בעצם, בקרב טבעונים (Bone Mineral Density, BMD), היא 94% מזו של אוכלי כל, וציין כי הבדל זה הוא "לא משמעותי קלינית" (Clinically insignificant). מחקר נוסף משנת 2009, שנערך על ידי אותם החוקרים, התחקה אחר למעלה מ-100 נשים טבעוניות בגילאים שלאחר הפוריות. החוקרים ציינו כי (לפחות במסגרת המחקר) הם לא זיהו השפעה מצד תזונתן הטבעונית של הנשים על בריאות העצם שלהן או על הרכב גופן (ביחס לקבוצת הביקורת של מספר זהה של נשים אוכלות-כל).
יוד
יוד הוא מינרל חיוני הנפוץ במאכלי ים, האחראי בחלקו על בלוטת התריס של האדם המשתמש בו כדי לייצר הורמוני בלוטת התריס, המסייעים בשליטה על צמיחה, תיקון תאים פגומים ותומכים בחילוף חומרים בריא.
משרד הבריאות קבע שטבעונים וצמחונים נמצאים בסיכון מוגבר למחסור ביוד NCBI חלק מהספרייה הלאומית האמריקנית לרפואה פרסם מחקר (ניסוי קליני) אשר הראה שרבע מהצמחונים ו-80% מהטבעונים סובלים ממחסור ביוד.
אנורקסיה והפרעות אכילה
צמחונות וטבעונות נבחנו כחשודות להפרעות אכילה הנתונים הסטטיסטיים מראים כי ייתכן שיש קשר בין טבעונות להפרעת אכילה.
אפשר לראות קשר גם בין החלמה מהפרעות אכילה לתזונה של המחלים מאותה הפרעה על בסיס מחקרי "לצמחוניות סיכוי נמוך יותר להחלים מאנורקסיה" - ציטוט מהמאמר:
מחקר חדש בכתב העת של האיגוד האמריקני לדיאטות מייחס את הצמחונות והטבעונות כמו אופנת נוער, שאינה תמיד בריאה. מוסיף כי נראה כי מספר לא מבוטל של ילדים מתנסים בתזונה צמחונית כדרך להסוות הפרעת אכילה, מכיוון שזו דרך מקובלת חברתית להימנע מאכילת מאכלים רבים כך שההורים נוטים שלא להתנגד לה.
בלו בנד
בלו-בנד הוא מותג של מרגרינה, שהושק בשנת 1923 על ידי חברת ואן דן ברג (Van den Bergh) ההולנדית. בשנת 1927, התמזגה חברת ואן דן ברג עם חברת האחים לוור האנגלית, כדי ליצור את יוניליוור, ומותג בלו בנד עבר לידי יונילוור, הגם שהמשיך לפעול תחת השם ואן דן ברג. סמואל ואן דן ברג (6.4.1864, הולנד ‏–‏  4.2.1941, ניס, צרפת)  היה תעשיין ופוליטיקאי יהודי-הולנדי, בן למשפחה יהודית מהעיר אוס שבדרום הולנד, שם התגוררה מאז המאה השמונה-עשרה. המותג של בלו בנד הוכנס לאינדונזיה החל משנת 1936 ובשנת 1939 הוא החזיק ב-60% משוק המרגרינה.
בישראל
מרגרינה בלו בנד נמכרה בארץ ישראל כבר בסוף שנות ה-20, ותפוצתה גברה בשנות ה-30.
ב-1961 פותחה מרגרינת בלו-בנד למותג גולד-בנד – מרגרינה עם חלב ארוז בנייר אלומיניום מוזהב. שמו ואריזתו של המוצר שידרו יוקרתיות ואיכותיות למוצר צריכה בסיסי, וזאת הפעם הראשונה בארץ בו נעשה פרסום דרך מיתוג מוצר.
שלושה מוצרים נמכרים בישראל תחת המותג בלו-בנד: המוצרים נמכרים בחבילות לאפייה ובגביעים למריחה ולטיגון.
חביבה פדיה
חביבה פְּדָיָה (נולדה ב-5 בדצמבר 1957) היא משוררת וסופרת ישראלית, חוקרת תרבות ויהדות, קבלה וחסידות. פרופסור מן המניין במחלקה להיסטוריה של עם ישראל, ראש מרכז אלישר לחקר תרבות יהדות ספרד והמזרח באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מופקדת קרן מתנאל בקמפוס וחברת המועצה להשכלה גבוהה. יו"ר הוועדה לקידום מדעי הרוח בישראל מטעם מל"ג-ות"ת. מייסדת מכון רשימו ובית מדרש פתיחתא. חוקרת עמיתה במרכז מצוינות "דעת המקום" – המרכז לחקר תרבויות מקום בעולם היהודי בעידן המודרני.
ביוגרפיה
נולדה בשם חביבה עובדיה בשנת 1957 וגדלה בשכונת מקור ברוך בירושלים, בתם של שמחה ואליהו עובדיה. מצד אמה, היא נינתו של המקובל הרב יהודה פתיה, ונכדתו של המקובל חכם שאול פתיה. מילדות למדה קבלה ופיענוח חלומות מפי סבה, חכם שאול פתיה. לאחר פטירת סבה הוסיפה לכבודו את השם פְּדָיָה, ולאחר מכן אימצה שם זה כשם משפחתה.
אקדמיה
פדיה למדה קבלה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. בוגרת בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים (1991). למדה במסלול ישיר לדוקטורט בחוג למחשבת ישראל במסגרת האוניברסיטה העברית. נושא עבודת הדוקטור שלה הוא "משבר באלוהות ותיקונו התיאורגי בקבלת ר' יצחק סגי נהור" בהדרכת פרופ' משה אידל (1990). העבודה היוותה בסיס לספר שיצא לאור בשנת 2001.
פדיה התקבלה כמרצה במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון ב-1987, ב-1995 התמנתה למרצה בכירה במחלקה למחשבת ישראל, וב-1998 עברה למחלקה להיסטוריה של עם ישראל. ב-2002 התמנתה לפרופסור מן המניין במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון. משנת 2013 פדיה היא ראש תוכנית זוהר-מתנאל מייסודה של קרן מתנאל באוניברסיטת בן-גוריון.
פרופ' פדיה הייתה חברת מועצת מרכז חיים הרצוג לחקר המזרח התיכון (2007-2006), שימשה כעמיתה בכירה במכון ון ליר (2015-2006), במסגרתו עמדה בראש שתי קבוצות מחקר (הפיוט, והמזרח כותב את עצמו). חברת ועדת ההיגוי של פסטיבל כיסופים (2015-2014).
בשנת 2016 התמנתה לחברת המועצה להשכלה גבוהה, ובשנת 2020 התמנתה ליו"ר הוועדה לקידום מדעי הרוח בישראל מטעם מל"ג-ות"ת.
היא זוכת הפרס לחקר הקבלה ע"ש גרשם שלום לשנת 2018, המוענק מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
הוראה
פרופ' פדיה לימדה ומלמדת במוסדות רבים, מהם: בית מדרש 'קולות' למנהיגות חינוכית; מכון מנדל למנהיגות חינוכית; המכון הישראלי לדמוקרטיה; בית מדרש 'במדבר', ירוחם; בית מדרש וקומונה עירונית 'בית ישראל' ירושלים; ישיבת הסדר 'מעלה הגלבוע'; סניף מכללת 'שובה' בירושלים; "ממזרח שמש"; ישיבת עתניאל; ישיבת תקוע; מכללת מוסררה; מכללת עלמא, תל אביב; ישיבת 'שיח יצחק', גבעת הדגן אפרת ובית ליבא, נווה צדק תל אביב.
מכון רשימו ובית מדרש פתיחתא
בשנת 2007 הקימה פדיה את מכון רשימו: סביבה רוחנית וחומרית, ובשנת 2017 ייסדה את בית מדרש פתיחתא המקדמים ערכי רוח ותרבות. מוסדות אלו מנוהלים כיום על ידי תלמידיהּ אברהם רבינוביץ', וחוקר האדמו"ר מפיאסצנ'ה, שלום (מתן) שלום. עם זאת פדיה נותרה פעילה בהוראה, הרצאות ותוכן.
בתקופת הקורונה החל בית המדרש לתפקד באופן וירטואלי. במסגרת זו מלמדת פדיה שיעורי הכנה לפרשת השבוע, ומשתתפת כנציגת בית המדרש בערבי עיון הנערכים לזכר חוקרים וחוקרות, אנשי ונשות תורה ורוח, אירועי השקת ספרים, וערבי הכנה לחגים המשלבים הרצאות ומוזיקה.
משפחה
פדיה היא נינתו של המקובל רבי יהודה פתיה. אמה שמחה עובדיה-פתיה הייתה נכדתו של הרב ובתו של המקובל חכם שאול פתיה, שהיה בעל חנות ספרים קטנה מול שוק מחנה יהודה. אביה עלה מעיראק ואמה נולדה בישראל. סבה, שאול פתיה, הקים בשנת 1975 ביחד עם אמה את מפעל "חזון פתיה" לשיקום תעסוקתי של חולי נפש, שהיה מחלוצי השיקום התעסוקתי בישראל.
נשואה לחוקר ד"ר דוד סורוצקין, היסטוריון ומבקר של הדת והחילון ופוליטיקת הזהויות בישראל, ולהם בת. מתגוררת בבאר שבע.
ראשית הקבלה בפרובאנס במאה ה-12
פדיה עסקה במחקריה הראשונים בראשית הקבלה בפרובאנס ובחוג הרמב"ן ותלמידיו בספרד במאה ה-12. פדיה טוענת כי עוד לפני חוג הזוהר היה משבר של אלוהות אצל ר' יצחק סגי נהור במאה ה-12. המשבר מתואר בשתי מערכות סמלים בולטות: האחת, חוסר השלמות של השם המפורש; השנייה, חורבן המקדש שמדומה לחורבן פנימי או לחורבן בספירות. עד למחקרה נהגו לייחס את המשבר לשלבים מאוחרים יותר בקבלה, למשל גרשם שלום ייחס אותו למאה ה-16. יהודה ליבס הקדים את הדיון במשיחיות לספרות הזוהר. באמצעות מחקר על פגם ותיקון בקבלת ר' יצחק סגי נהור פדיה מקדימה מאוד את התפישה של המקובל כמתקן ומשפיע, המופיע כך מיד עם ראשית הקבלה בפרובנס.
הפנומנולוגיה של הקבלה והאקסטזה
פדיה עוסקת רבות בפנומנולוגיה של הקבלה, איתם התחילה את מחקריה בתחום האקסטזה. בתחום זה היא הציעה כיוון שונה מכיוון המחקר של אידל. משה אידל סבור שבשיאה של החוויה המיסטית נמצאת ההתאחדות עם האל, וקיים מדרג היררכי שבשיאו יש חוויה של האין. לעומת זאת, לדעתה של פדיה בטיפולוגיה המיסטית קיימים שני אופנים: 1. במיסטיקה של האין, אקסטזת האיון הכרוכה בהיטמעות באל; 2. במיסטיקה של היש, אקסטזת הישות, הכרוכה בראיית תמונה. תפישה זו עוברת כחוט השני בכל מחקריה של פדיה.
מורים ותלמידים והיחס בין התורה שבכתב והתורה שבעל פה
פדיה במחקריה המוקדמים על ר' יצחק סגי נהור, במחקריה על הרמב"ן, ואחר-כך במחקריה על חסידות הבעש"ט ורבי נחמן מברסלב, עוסקת במורים שסביבם חוג של תלמידים, מורים שלא תמיד כתבו, אלא מסרו את משנתם בעל פה, ובמתח שהתקיים בין מסירה בכתב לעל פה בחוגים הללו.
הסימבולי והיחס בין הסימבולי לקונקרטי
בספרה "השם והמקדש" עוסקת פדיה ברעיון של ירושלים של מעלה, באפוקליפסה ובקבלה.
התפישה המחזורית של הרמב"ן
לפי תורת השמיטות, הקוסמוס מתקיים במשך 6000 שנה וחרב באלף השביעי. הרמב"ן סובר כי בתורה הקדומה נוכחת ישות ספירתית שמקדימה את התורה שבידינו ונקראת בשם "התורה הקדומה". פדיה בודקת את הרצפים הליניאריים והמחזוריים של הזמן ההיסטורי והטקסט הקדוש.
פדיה, בסוף ספרה על הרמב"ן, טוענת כי מתחוללת טרנספורמציה אדירה בתפישת הזמן –יורדת מרכזיות תפישת הזמן כזמן מחזורי-מעגלי; לעומת הזוהר בו יש תפישה חדשה של הזמן היומיומי, זמן פרוגרסיבי ומיקוד רב יותר בזמן ההיסטורי כזמן של המשיחיות והתיקון. פדיה מקשרת תפישה זאת לתהליכים כלליים שהתרחשו באירופה, עליית העיר והאוריינות.
השוואה בין חוג הרמב"ן לחוג הזוהר
פדיה פרסמה סדרת מחקרים בהם היא מקבילה בין חוג הרמב"ן לחוג הזוהר. היא מאפיינת את השינוי שחל במיסטיקה היהודית באמצעות ברור אזורי הקונפליקט בין שני החוגים, ובאיתור הדיהם של החוגים השונים בספרות הזוהר ובכתבי תלמידי הרמב"ן. כך למשל במאמרה "האלף השישי" היא דנה בעליית תפישת הזמן הפרוגרסיבית בספר הזוהר, בו היא גם עורכת בירור של כל המתחים בין חוג הרשב"א, תיקוני הזוהר ודומיו.
במאמרה על האם הגדולה מראה פדיה את הקשר בין הזמן המחזורי-קוסמי של הרמב"ן לבין האם הגדולה. לקשר זה יש השלכות שונות גם לעניין דמותה של השכינה ולדחף המיסטי של האדם לשוב אל האם. כמו שהשאיפה של הקוסמוס היא להתבטל, כך כל התפישות המחזוריות קשורות ברמה הקונקרטית לזמן הקשור לפולחן האדמה. וברמה הסימבולית לספירת הבינה שמתוארת כאם הגדולה.
פדיה טוענת שבהמשך לעליית הזוהר מתרחשת לא רק השתחררות מהזמן הקוסמי הגדול, אלא גם עלייה של מימד יותר חזק של השכינה ואיתה גם עקרון הייחוד בין הספירות המופיע הרבה פעמים כמטפורה של זיווג.
פדיה מעמידה את המיסטיקאי בעמדת התיקון שלו באחת משתי האופציות: כבן מול האם, התפישה המאפיינת את תיקוני הזוהר, או הצדיק כבן זוג מול השכינה (הזוהר). זו גם אחת הסיבות לכך שהיא רואה בספר תיקוני הזוהר, שהתחבר במאה ה-14, סינתזה בין הזוהר לבין הרמב"ן וכמה ממרכיבי הרמב"ן עולים בו מחדש.
מחקרי החסידות
מחקרי החסידות של פדיה מרבים לעסוק במיסטיקה אקסטרוברטית ואינטרוברטית, נושא אותו פיתחה בספר "המראה והדיבור", בו היא משתמשת בכלים טיפולוגיים לתיאור המיסטיקה. קטגוריות דיון אלו קיימות בתרבות הכללית במחקריו של סטייס, והיא פיתחה את הדיון בהן בתוך היהדות תוך כדי שקידמה את הדיון הכללי בכך לשלבים חדשים. פדיה מתארת את הבעש"ט כמיסטיקאי אקסטרוברטי, ועל רקע זה, דנה באקסטזות שלו של עליית הנשמה וראיית חזיונות, זאת בהתאם לשיטתה שלפיה מיסטיקה של יש קשורה לראיית תמונות.
אחד הטיעונים שמייחדים את פדיה היא שהחסידות היא אחת הצורות הבולטות ביותר של המודרניזם היהודי, זאת לעומת הסברה הרווחת מצד המשכילים ורבים מיורשיהם במחקר העכשווי, לפיה ההשכלה היא הביטוי המודרני ליהדות, בעוד שהחסידות היא ביטוי לא מודרני ולא מפותח. פדיה סבורה שהחסידות היא מודרנית בכל מאפייניה: בתפישת ההמון, בהתרחבותו של הקודש כנגד החילון, בעליית המרכיב האקזיסטנציאליסטי ובגורמים רבים נוספים.
הבעש"ט וחוגו
פדיה עסקה בבעש"ט ובחוגו ובתחום הזה הקדישה מאמרים לפנומנולוגיה של הבעש"ט. היא ערכה דיון מתודולוגי ב"איגרת הקודש" – איגרת עליית הנשמה של הבעש"ט, שם היא מציגה את הבעש"ט כעומד בין קו התפר של העולם המיסטי והחברתי כתופעה דתית-תרבותית-מודרנית ייחודית.
התופעה החסידית
חלק אחר של מחקרי החסידות של פדיה נוגעים לשאלות המבניות העקרוניות של התופעה החסידית. כך למשל היא בודקת את ההתאמה בין שלוש הקונפיגורציות המרכזיות של החסידות: חברה, דת וכלכלה ומראה שהחברה החסידית עולה תוך כדי תמורה במבנה הקהילתי. פדיה רואה את עליית החסידות כצומת של מפגש בין האליטה החברתית לבין ההמונים; זו גם הסיבה שהיא רואה את החסידות כחברה מודרניסטית וגם את השילוב הקיים בין התהליכים הכלכליים, החברתיים והדתיים המתקיים בה. היא רואה את התמסדות החסידות כמעבר מהדגשים של החבורה אל הדגם של החצר. במחקרים אלה היא משתמשת במושג הקומוניטס של ויקטור טרנר ובהבחנה שעורך מקס ובר בין כריזמה לבין השגרה.
רבי נחמן מברסלב
פדיה מרבה לעסוק בניתוח התאולוגיה והפואטיקה של רבי נחמן מברסלב ובזיקתו לבעש"ט. היא עורכת השוואה בין רבי נחמן מברסלב לקפקא. פדיה פותחת בהליכה אל הארמון בספרות ההיכלות וממשיכה במודל של הטירה אצל קפקא. היא משווה את רבי נחמן מברסלב לקפקא, כשקירות הטירה הפנימיים והחיצוניים הופכים להיות תודעתיים.
תפישת הזמן בחסידות
עיסוקה של פדיה בתפישת הזמן אותה הציגה במחקרי חוגי הזוהר והרמב"ן, ממשיך גם בחקר החסידות. היא מתייחסת למרכיב של תפישת עולם כללית ומדגישה את החשיבות של עליית האקסטזה והספיריטואליזציה החסידית לנוכח התהליכים המואצים של המהפכה התעשייתית, אותם ובר כינה בשם "הסרת הקסם מהעולם". מבנים חדשים של קדושה שהביאה איתה החסידות מדגישים עוד יותר את הרגעי והעכשווי, שאף הוא כרוח המודרניזם.
הליכה שמעבר לטראומה
בספר "הליכה שמעבר לטראומה" פדיה בודקת את מבנה היסוד של הגלות ואת המוסד של "לעשות גלות" מנקודת המבט של הפרקטיקה של הגלות. היא מגדירה את הפרקטיקה של הגלות כהליכה.
היא מבחינה בין ההליכה והענישה באירופה הנוצרית (אנגליה, צרפת וגרמניה), בהן פושעים ומומרים מוענשים בהליכה מחוץ לגבולות העיר; לבין עונשים בספרד הנוצרית, בה המיסטיקנים גזרו על עצמם הליכה מרצון.
בהמשך, פדיה מבחינה בין הוגים ויוצרים שרואים את ההליכה כפיזור וזריעה, לבין אלה שרואים את ההליכה כאיסוף. היא מקבילה בין אקט ההליכה לבין הפעולה של התודעה, בין ההליכה ברגליים לכתיבה בידיים. בפיזור ובאיסוף היא מאפיינת את הרמ"ק כאפוקליפסה, ומתייחסת לאר"י שמתאפיין בפרקטיקה של איסוף.
המודרניזם היהודי
פדיה מתארת את ההתאמות בין עליית העיר המודרנית לבין תחושת השיטוט וההמון, מבודלר ועד ולטר בנימין והמעבר מהעיר שממנו מגורשים החוצה, לבין העיר כמושג שכולא בתוכו (בהתכתבות עם תפיסת הכלא של פוקו) ועד המרחב שמתאדה.
מושג הטראומה ביהדות
פדיה מסתכלת על ההיסטוריה היהודית כטראומה ועוסקת בתאולוגיה של המשבר. גרשום שלום סבר כי גירוש ספרד הוא אירוע טראומטי בתולדות היהדות, שגם השפיע על תפישת הצמצום של האר"י. משה אידל התקיף תפישה זו בכמה מקומות. פדיה חוזרת לדיון זה וטוענת שגירוש ספרד הוא טראומה היסטורית מרכזית בדברי ימי היהדות.
פדיה היא הראשונה שמכניסה לחקר המאה ה-16 את הרעיונות של טראומה והעברה בין-דורית, שהיו מופעלים בחקר השואה. באמצעות כלים אלה היא מנתחת את המקובלים של המאה ה-16.
בספרה "הליכה מעבר לטראומה" דנה פדיה ביהודי באירופה הנוצרית ובמוטיב היהודי הנודד - קיומו של הלך נצחי שחי לכל אורך ההיסטוריה.
פדיה מוסיפה לדיון ביהודי הנודד את ההקשר הכפול של ההליכה של קין ושל הבל, ההליכה של הרוצח והנרצח. היא מציגה את הדיאלוג הבין-דתי בין נוצרים ליהודים, כאשר הנוצרי מתאר את רוצח המשיח כקין ואילו היהודי מראה עצמו כהבל, כלומר הדיון המשיחי היהודי הוא הדיון שרואה את היהודי כצאצא של הבל ומראה את היצור המשיחי כקורבן או כרוצח, כתוצר הדדי של התרבות הנוצרית-יהודית.
מרחב ומקום: מסה על הלא-מודע התאולוגי-פוליטי
הספר מחולק לארבעה שערים:
בבסיס השער ראשון עומדת התזה שלפיה מקום נתפש בצורה שונה על ידי אנשים שונים. מקום עבור אדם הוא נגזרת של הצירוף בין שלושה מרחבים: הממשי, המדומיין והסימבולי. בכך יש יישום של מבנה מהתאוריה הלקאניאנית להקשרים חברתיים וגאוגרפיים. במרחב הרביעי המוצג בספר נחתכים הצירים של תפישות המקום והזהות - הוא המציאות, שהיא סוג של שדה התנגשות בין רבדים שונים על מקום.
בהתבסס על התאוריה הזו פדיה מנתחת התפרצויות טרוריסטיות, מבנים קולוניאליסטיים, את הגורמים לאביב העמים ואת המערב החילוני בעצמו כסוג של קולוניאליזם. התאוריה הזו מאפשרת לפדיה להסביר מרחבים חסרים כמו המרחב החסר של המזרחיות ובאופן כללי להסביר דיסוננס של מרחב ומקום של קבוצות שונות בתוך החברה הישראלית.
השער השני של הספר עוסק בפנומנולוגיה של האמונה בזיקה לאימהות ומשם מפתח את הדיון לשאלת הקשר בין מושג הקרדו בנצרות, תוך כדי דיאלוג עם עבודתה של ז'וליה קריסטבה.
כותרת השער השלישי היא "אבות ובנים". פדיה עורכת אפיון סוציולוגי-פנומנולוגי של הדת, זיקה בין אב לבן במבנים חברתיים ביהדות ומעמיד את המתח בין המוסד לבין הקומיוניטס, כאשר הנטייה היא לתאר את המיסטיקאים בתוך הדת כמבטאים את המבנה של הקומיוניטס והמבנה של בן האם, לעומת המבנה המוסדי שמייצג בן האב. פדיה עורכת דיאלוג עם כתביהם של ויקטור טרנר, קלוד לוי שטראוס, מקס ובר ואחרים.
על בסיס תאוריה זו היא מתארת כצורה של קומיונטס את החסידות ואת ראשוני החלוצים הציוניים שנמצאים ברצף של הבן המורד באב בתוקף היותו בן האם.
בשער הרביעי פדיה עורכת דיון בתפישות שונות במיסטיקה היהודית: תפישות תאורטיות במחקר של גרשום שלום, תפישות בתיאוסופיה היהודית בזיקה למיסטיקה ותפישות של המיסטיקאים עצמם. פדיה מתמקדת כמקרה בוחן בתפישה של חב"ד ומדגימה את האופן שבו צילו הגדול של הזמן מטיל על המקום, כתהליך הדרגתי שבו עקרון האימננציה הופך בהדרגה ליצוגה של האדמה את האל.
יצירה ספרותית
אסופת סיפורים המושפעים מאוד מאגדות עם. הם נעים מהיבטים ריאליים להיבטים אלגוריים ופנטסטיים. רובם נוגעים בשאלות של הקיום הנשי: ילדה-נערה-אשה בתוך זוגיות, כשכל החתכים של חיי המשפחה מופיעים שוב ושוב, כשדמות משנית בסיפור אחד, היא ראשית בסיפור אחר. מעין קליידוסקופ שמקיף גיבורה אחת. ב"חותמות", בדומה לספרה הקודם, "בעין החתול", היבטים קבליים נכנסו לתוך הנראטיב ולתוך המבנה הספרותי. ספר פרוזה הגותית, בו הגיבורה הראשית, אלינור נוסעת לאי בים הדרומי לצורך מחקר גנטי אנתרופולוגי לאחר שחוותה מספר משברים. מסע זה מתברר כמסע אל עצמה ואל חייה
ספרי שירה
בנימוקי השופטים לפרס נשיא המדינה נכתב:
מוזיקה
בשנת 2003 הקימה פדיה את אנסמבל היונה להחייאת מוזיקה מיסטית וליטורגית מהמזרח, אנסמבל היונה היה פעיל עד לשנת 2010 ופדיה שימשה בו כמנהלת ומפיקה מוזיקלית. ההרכב הוזמן לפסטיבל מוזיקה יהודית בקרקוב. הזמר הראשי בהרכב הוא החזן יהודה עובדיה פדיה, אחיה של חביבה פדיה.
פדיה הייתה מהיוזמים והמפיקים של המופע "יהודה הלוי פינת אבן גבירול" שהתקיים בכ"ט בנובמבר 2004 בהיכל התרבות, תל אביב, בו השתתפו בין השאר מיכה שטרית וליאור אלמליח, שאנן סטריט, חוה אלברשטיין, קובי אוז, יונתן רזאל, אביתר בנאי, ברי סחרוף, רע מוכיח, ארז לב ארי, שי צברי, אהוד בנאי, מורין נהדר, שם טוב לוי, דוד ד'אור, אהובה עוזרי, מוש בן ארי ואנסמבל היונה; המופע הוקלט ונמכר בדיסק.
פדיה יזמה וניהלה מוזיקלית את הפקת האלבום "נג'ארה" ב־2013 ובו פיוטים נוסח מקובלי בגדד, ברוח טורקית סוּפית לפי טקסטים של הפייטן בן המאה ה-16 ר' ישראל נג'ארה. שיתפה פעולה בפרויקטים שונים עם המוזיקאים דיקלה, אביב גדג' וברי סחרוף.
הייתה חברה בוועדות ההיגוי של אתר "הזמנה לפיוט" (במכון ון ליר בצוותא עם מאיר בוזגלו), של פרויקט 'קהילות שרות' ושל פסטיבל השירה במטולה. העניקה ייעוץ אקדמי לתזמורת האנדלוסית.
פדיה יזמה את "הילולה לאם - אופרת רוק אוריינטלית", תפילת אשכבה לאמה. שהועלתה בפסטיבל ישראל, 2015. פדיה כתבה את המילים, את הלחן חיבר פרץ אליהו והעיבוד הוא של מארק אליהו, היצירה היא בסגנון מוזיקה קלאסית ערבית ורוק אוריינטלי. במופע השתתפו: דיקלה, שי צברי, יהודית אנושי ויעל דקלבאום. הנגנים היו: פרץ אליהו ובנו מארק אליהו, ולצידם משה ינקובסקי, עידן ערמוני ואסף תלמודי.
פדיה יזמה את המופע: "שיבת ציון: געגועים לישראל של מעלה". שהועלה בפסטיבל הולגאב ה-8, 2017. המופע התבסס על ספרה של פדיה: 'מוקדמים ומאוחרים' (2015). פדיה כתבה את המילים וניהלה אומנותית ומוזיקלית, הלחינו ועיבדו והשתתפו כנגנים יוצרי המוזיקה האלקטרונית: רוחמה כרמל ופיקה מגריק. המופע הוגדר: "רב-קולי ורב-שכבתי", ושילב מלודיות מהמסורת המוזיקלית של קייסים מהעדה האתיופית, בשילוב עם ראפרים צעירים בני העדה. במופע השתתפו: אבטה בריהון, קיס צהיה  גונול, קיס  מנטסנוט (אלי) ממו  וונדה, קיס ברוך  מסרט, קיס  עזריה  אביו, אורית טשומה, רוני עברין ומיטל ברכה.
פדיה יזמה את מופע "הגולם: יצירה מוזיקלית לפואמה עכשווית". שהועלה בפסטיבל העוד הבינלאומי בירושלים, 2021, והופקה על ידי מכון רשימו, ומנהל ההפקה היה יאיר כוכב. פדיה כתבה את המילים וניהלה אומנותית ומוזיקלית.
בעקבות מופע "הגולם" התאגדו פדיה, אמיר שהאסאר, הרב אייל סעיד מאני, רוחמה כרמל, פיקה מגריק וסשה יוניברג להרכב קבוע בשם אנסמבל האלף השישי.
פדיה ערכה את הספר "הפיוט כצוהר תרבותי", שראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2013. הפרק "הפיוט כחלום וכחלון: מרחבי זיכרון" שכתבה בספר מבהיר את מהותו של הפיוט.
פעילות ציבורית
פדיה יזמה את פרויקט "זמן יהודי מלא" , אנציקלופדיה מקוונת של יהודי ארצות האסלאם.
בשנים 2007–2011 כיהנה כיו"ר עמותת "רשימו" לסביבה רוחנית חומרית ויו"ר עמותת 'חזון פתיה', לשיקום נפגעות נפש דרך אומנויות, שהקימו סבה ואימה. הייתה פעילה בעמותת "עמך" לניצולי שואה ויועצת לפרויקט הביאנלה בחיפה.
ב-2013 התמודדה בבחירות למועצת העיר באר שבע, ברשימת מרץ כח לתושבים בעירייה בראשות יהודה אלוש.
בשנים 2013–2014 הייתה פדיה שותפה להקמת המרכז למצוינות Icore: "דעת המקום", פרי שיתוף פעולה של אוניברסיטת בן-גוריון והאוניברסיטה העברית. במסגרתו היא אחראית על שני פרויקטים מוזיקליים: 'זהות יהודית, מקום והנעדר' – מוזיקה חסידית מפולין, 'דרומית מזרחית' – חזנות בדרום הארץ.
במהלך מבצע 'צוק איתן' פדיה יזמה את פרויקט "תיקון גבול", שהפך ל״תנועה הרוחנית לשלום״, תוך ניסיון ליצור סולידריות בין קבוצות שונות בחברה הישראלית.
מכהנת כיו"ר המועצה לספריות ציבוריות בישראל מאז שנת 2016.
בדצמבר 2016 מינה אותה שר החינוך נפתלי בנט לחברת המועצה להשכלה גבוהה. בתפקיד זה הובילה פדיה יוזמה להביא להכרה בלימודי ספרד והמזרח כדיסציפלינה אקדמית עצמאית. בפברואר 2022 החליטה המועצה להשכלה גבוהה להכיר בלימודי יהדות ספרד ויהדות ארצות האסלאם כתחום מחקר אקדמי עצמאי.
פובליציסטיקה, ביקורת אמנות ומזרחיות
במאמר "העיר כטקסט והשוליים כקול - ההדרה מן הספר והניתוב אל הספר" היא חוקרת את הפן המוזיקלי כמראה למזרחים ולאשכנזים בישראל. היא מתארת את הדיאלקטיקה בין הפריפריה בה נשמרים הזיכרון והקול האמיתי, לבין המרכז, אליו נוהרים הזמרים ומאבדים את קולם האמיתי בשל רצונם להתקבל על ידי הזרם המרכזי של המוזיקה. מאמריה הראשונים על שירה היו סוג של מניפסטים בנושא השירה המזרחית או המוזיקה המזרחית, למשל במאמר "הקול הגולה" בעיתון הארץ תיארה את השיבה אל הזיכרון המודחק, אצל אשכנזים ואצל מזרחים שהם דור שלישי לעולים לישראל, כפי שהיא באה לידי ביטוי במוזיקה.
במאמרה "ההיסטוריה בוכה" העוסק בתודעה המזרחית, היא טוענת שמושג ה”בכיינות" המתייג את המזרחי, כלומר מטרתו להשתיק את הבכי המהותי והאמיתי, אלא שייתכן כי זוהי מטרתו מלכתחילה. פדיה בוחנת ומפרקת את מרכיבי הביקורת על ה”בכיינות” של המזרחי לשני נושאים - האחד הוא המטפורה של הבכי כאופן של תיוג סטריאוטיפי והפנומנולוגיה של הבכי במסגרת הדיסציפלינה של העצמי ורגשות במערב ובמזרח. הנושא המרכזי השני הוא בדיקה מחודשת את מושג ההיסטוריה של המזרח ושל יהדות ארצות האסלאם. כמו כן היא בודקת זאת בזיקה להאשמת היהודי כבכיין וכבעל היסטוריה של דמעות (היסטוריה לקרימוסה).
במאמרה "גלות הלב ואובדן הקול" פדיה דוחה את התפישה השלילית של הגלות ורואה בה עושר שצריך לשאוב ממנו.
ב–2006 פרסמה בעיתון "הארץ" מאמר בשם "הגיע הזמן לומר 'אני' אחרת בשירה העברית". פדיה הציעה לעזוב את ראיית האני האוניברסלי (האשכנזי והמערבי) מבית מדרשו של נתן זך וחבורתו כטריטוריה היחידה שבה מתחוללת שירה עברית "איכותית". פדיה ערכה הבחנה בין שירה רזה לשירה שמנה ושופעת. במאמר הזה אפיינה את השירה המזרחית כשירה שמחפשת את האנחנו, בהקשר המשפחתי והקהילתי ומתבטאת באמצעים פיגורטיביים ולא קונצפטואליים. פדיה ניסתה לשבור את ההבחנה בין שירה אוניברסלית לשירה האתנית. המאמר זכה לתהודה רבה.
פדיה כתבה מאמרים שונים על אמנות, שמרביתם עסקו באמנות המזרחית, בהם עשתה ניסיון להמשיג ולתת שפה ומקום לאמנות המזרחית בשדה הכללי של האמנות הישראלית ולנסות למקם אותה בשדה הרחב יותר של האמנות היהודית.
קישורים חיצוניים
מכתביה
יחסי אתיופיה–ג'יבוטי
יחסי אתיופיה–ג'יבוטי הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה לבין רפובליקת ג'יבוטי.
היסטוריה
היחסים בין שתי המדינות כוננו ב-1984. היחסים בין שתי המדינות היו טובים בדרך כלל. שתי המדינות חולקות בעלות על מסילת אדיס אבבה-ג'יבוטי. הרכבת עוברת דרך נמל ג'יבוטי, אשר דרכו ג'יבוטי מקיימת קשרי מסחר עם אתיופיה.
יחסים דיפלומטים
אתיופיה מחזיקה בשגרירות בג'יבוטי העיר. מאידך, ג'יבוטי מחזיקה בשגרירות באדיס אבבה ובקונסוליה בדירה דאווה.
שני מלכים
עלילה
בריידי ובומר הם שני תאומים אחאים משיקגו, שם נחשבים למפסידנים וחנונים. מייסון מאקולה, שומר בית המלכות מהאי קינקאו מודיע לשניים כי הם המלכים הרשמיים של קינקאו. יחד איתו הם עוברים לקינקאו, שם פוגשים את מיכאלה בת מייסון, ואת לני, מחליפם הרשמי. עקב חוסר ניסיונם, נקלעים התאומים כל פרק מחדש לצרות עם שבטי הפרא של האי, הכוללים את אנשי הטרנטולה ואנשי העצים, ונדרשים לעזרת מיכאלה ואביה כדי לפתור אותן. בעונה השלישית בורח בריידי מהאי ובאז מחליף אותו.
אסנת וישינסקי
אסנת שיר-וישינסקי (נולדה ב-22 באוקטובר 1961) היא זמרת, שחקנית וקומיקאית ישראלית.
ביוגרפיה
וישינסקי נולדה בפתח תקווה בשם אסנת ששון לרוני ומרים ששון. בנעוריה הייתה סולנית וחברת להקת הנוער הייצוגית של פתח תקווה, "עבר הווה עתיד". את שירותה הצבאי עשתה בלהקה צבאית. מיד לאחר שחרורה מצה"ל גילמה את בת המלך בהצגה המוזיקלית "אגדת שלושה וארבעה" מאת חיים נחמן ביאליק שביימה אורנה פורת בתיאטרון לילדים ולנוער. לאחר מכן למדה בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב והמשיכה לשחק במופעים והצגות.
לאורך השנים השתתפה וישינסקי במופעים כגון: הרוויו המוזיקלי "כחול לבן בצבעים" לצידם של ששי קשת, מאיר סוויסה וחני נחמיאס; החליפה את מיקי קם בהצגה "שחק אותה סם" לצידם של דליק ווליניץ ומאיר סויסה; השתתפה ב"ערב שירי נתן אלתרמן" בהפקת התיאטרון הקאמרי; בהצגה "מגילה" של איציק מאנגער בבימויו של שמואל בונים גילמה את אסתר המלכה, לצד אברהם מור, שרי צוריאל ויעקב בן-סירא; שיחקה לצידו של מני פאר בתיאטרון בית ליסין בהצגה "השבוי בצמרת" בבימויו של מיכה לבינסון; שיחקה ב"תולדות עם ישראל השלמות ותיקונים" מאת ב. מיכאל ואפרים סידון בבימויו של מוטי קירשנבאום לצד טוביה צפיר, דובי גל וחני נחמיאס; ב"אופרה שיגעון" גילמה את מריה לצד טוביה צפיר וששון גבאי בבימויו של ישראל גוריון ועוד.
ב-1983 השתתפה וישינסקי בקדם אירוויזיון עם השיר "כנפיים" שזכה במקום העשירי.
וישינסקי השתתפה בין השאר גם ב"חגיגות סיום הרוטציה" בשירה, במשחק ובחיקויים של מבחר זמרות וזמרים, לצידם של טוביה צפיר ומני פאר. ההצגה רצה למעלה מארבע מאות ועשרים פעמים.
הופיעה במופעי בידור כגון "ערב קיץ חד פעמי" לצד חנה לסלאו, טוביה צפיר ומוטי גלעדי; ו"קונגרס הנשים המצחיקות" לצד חנה לסלאו, שלמה בראבא, אודיה קורן ודורית פלד הרפז.
וישינסקי השתתפה בעשרות תוכניות טלוויזיה ורדיו, בהן "סיבה למסיבה" עם רבקה מיכאלי, "ממני מני", "זהו זה!", "האגף הסגור" ועוד. שיחקה בתפקיד סיסי בסדרת הטלוויזיה "סיטי טאוור". ב-2005 גילמה את מאיה בסדרה "מילואים", תפקיד עליו זכתה במועמדות לשחקנית השנה בסדרות דרמה בטלוויזיה.
וישינסקי החליפה את גילה אלמגור במחזמר לזכר יצחק רבין "מי שחלם" בתפקיד לאה רבין. ב-2005 הופיעה במופע המוזיקלי "שמש אחרת" אותו כתבה, בליווי זמרים ונגנים. כן הופיעה במחזמר "גלי חום" של תיאטרון חיפה.
בין מופעיה : מופע בידור מוזיקלי שכתבה, "מבט מקרוב", לצד זמרים ונגנים. מככבת בהצגת הבידור "זוג משמים", לצד מוטי גלעדי, שהוצגה כ–600 פעמים בארץ ובעולם, במופע "שירה וחיקוי בציבור", במופע חדש "בנשימה אחת" עם שלמה בר - הברירה הטבעית, ומעבירה הרצאות ברחבי הארץ בנושא התמודדות ויצירת מציאות - "החיים זה הכל"
מאז 2012 מופיעה וישינסקי במופע קומי מוזיקלי אותו כתבה בשם "מבט מקרוב". כמו כן אסנת מעבירה הרצאה בשם "החיים זה הכל" העוסקת בהתמודדות וצמיחה מתוך משבר. אסנת סיימה לימודי אימון אישי ובעלת תעודת מאמנת - מקיימת מפגשים פרטיים ומעבירה סדנאות בנושא העצמה וצמיחה אישית.
חיים אישיים
בשנת 1983 נישאה אסנת לשחקן שלמה וישינסקי. ב-1984 נולד בנם הבכור ליאור, וב-1989 נולדה בתם דנה. בשנת 1994 התגרשו השניים.
באוגוסט 1997 נישאה וישינסקי בשנית לשחקן והקומיקאי מוטי גלעדי, ולזוג בת בשם לירון שנולדה ב-1998. במאי 2014 התגרשו השניים.
ב-12 במאי 2004 שכלה את בנה, לוחם צוות המנהרות בפעילות מבצעית ברפיח, כשנגמ"ש עמוס חומרי נפץ בו נסע, התפוצץ בציר פילדלפי בפיצוץ הנגמ"ש בשכונת זייתון בעזה.
Antichrist Superstar
Antichrist Superstar הוא אלבום של להקת המטאל מרילין מנסון.
Antichrist Superstar (וריאציה על שם אופרת הרוק Jesus Christ Superstar של אנדרו לויד ובר) יצא ב-1996 ויצר מודעות ציבורית רבה כלפי הלהקה, בעיקר בגלל הגישה האנטי-נוצרית המופגנת שלו, שגם גררה הפגנות רבות נגד הלהקה. הוא הופק בידי מנסון וטרנט רנזור.
האלבום יכול להיחשב לאלבום-קונספט - הוא מתאר סיפור בן שלוש מערכות שנושאן הוא דמות מנוצלת אך אדישה למצבה, שמינה אינו ברור והיא מושווית לתולעת, שבסופו של דבר משתגעת והופכת ל"אנטיכריסט", סוג של שטן שמכונה כאן "קרן קטנה". רוב האלבום מעורפל במתכוון, כדי שכל מאזין ימציא את הפירוש המתאים לו. עטיפת האלבום עמוסה בפרטים וכוללת תמונות של הלהקה, דמות שהופכת מתולעת למלאך, סמלים מתורת הקבלה ותרשימים רפואיים. ניתן לראות את האלבום גם כחצי-אוטוביוגרפיה של מנסון, עם התייחסות שלו לרבדים שונים של חייו.
אין בציבור הסכמה מהו אלבומה הטוב ביותר של הלהקה, Antichrist Superstar או אלבומה הבא, Mechanical Animals. מחוץ לארצות הברית, שני האלבומים שבאו אחר כך הם אלה שמועדפים על המעריצים. הלהיטים מתוך האלבום הם Antichrist Superstar ,The Beautiful People ו-Irresponsible Hate Anthem. האלבום הגיע למקום הראשון ברשימת האלבומים הנמכרים בארצות הברית.
בשיר The Beautiful People באלבום זה ישנה התייחסות מובהקת לאחת מרציחותיו של צ'ארלס מנסון, כאשר מוזכרת בשיר השורה "?How does it feel to be one of the beautiful people", שאותה כתבו הרוצחים בדם על דלתה של אחת הקורבנות, שרון טייט.
רשימת השירים
רשימת השירים מחולקת לשלושה "Cycles" (מחזורים), אף על פי שכל השירים מוקלטים על גבי תקליטור אחד. Cycle I - The Heirophant Cycle II - Inauguration of the Worm Cycle III - Disintegrator Rising רצועה מוחבאת שיכולה להיחשב כפרולוג וגם כאפילוג
נבחרת קפריסין בכדורסל
נבחרת קפריסין בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של קפריסין.
הנבחרת מעולם לא העפילה לטורניר אליפות אירופה בכדורסל או לכל טורניר משמעותי אחר.
השמיים יכולים לחכות
השמיים יכולים לחכות (באנגלית: Heaven Can Wait) הוא סרט קומדיה אמריקאי שיצא בשנת 1978 בבימוים של וורן בייטי ובאק הנרי. הסרט הוא עיבוד קולנועי שני שנעשה למחזה של הארי סיגל באותו השם (הראשון נעשה ב-1941 והשלישי ב-2001). ביטי היה גם שותף לכתיבת התסריט, והוא משתתף בסרט בתפקיד הראשי; הוא מגלם שחקן פוטבול שנהרג בתאונה וחוזר לכדור הארץ בגופו של מיליונר.
עלילה
ג'ו פנדלטון (וורן בייטי) הוא קוורטרבק מחליף בקבוצת הפוטבול "לוס אנג'לס ראמס", השואף להגיע עם קבוצתו לסופרבול. הוא רוכב על אופניו במנהרה בלוס אנג'לס, כאשר הוא מתנגש במשאית. מלאך להוט וחרד מדי (באק הנרי), שמבצע את משימתו הראשונה כאשר נשלח לקחת את נשמתו של ג'ו, נוטל אותה עוד בטרם מת, וג'ון מגיע לשמיים, לחיים אחרי המוות. שם הוא מסרב להאמין שסופו הגיע, ולאחר חקירה, מגיע מר גורדון המסתורי (ג'יימס מייסון) למסקנה כי הוא צודק - ג'ו נועד למות מאוחר יותר. אך גופתו של ג'ו כבר נשרפה, ולאחר סירוב למספר אפשרויות של אנשים שעומדים למות, מקבל ג'ו את ההצעה לחזור לחיים בגופו של המיליונר והתעשיין ליאו פרנסוורת'.
באותם רגעים אשתו של ליאו, ג'וליה (דיאן קנון) ומאהבה טוני (צ'ארלס גרודין), שהוא גם מזכירו האישי של ליאו, מנסים להטביע את ליאו באמבטיה. שניהם מופתעים לגלות אותו חי ובריא. ליאו קונה את קבוצת הפוטבול "לוס אנג'לס ראמס", ומעוניין להוביל אותה אל הסופרבול בתפקיד הקוורטרבק. לשם כך הוא חובר אל מאמנו וידידו בעבר, מקס קורקל (ג'ק וורדן), כדי להיעזר בו ולהביא את גופו החדש למצב של כושר מתאים. במקביל הוא מתאהב בפעילת איכות הסביבה בטי לוגן (ג'ולי כריסטי), שמתנגדת למדיניותו של ליאו בעסקיו.
בהמשך מצליחים ג'וליה וטוני לממש את מזימתם ורוצחים את ליאו. בעקבות זאת נאלצים אנשי קבוצת הפוטבול לאייש מחדש את תפקיד הקוורטרבק, ותומאס ג'ארט נבחר. תומאס נפגע במהלך המשחק ונהרג; בסיוע מר גורדון מועברת נשמתו של ג'ו אל גופו הסופי, הגוף של תומאס, והוא מוביל את קבוצתו לניצחון. במהלך מסיבת הניצחון מסיר מר גורדון את זכרונותיו של ג'ו על חייו הקודמים, הוא הופך לתומאס ג'ארט, והמעגל הקוסמי חוזר לאיזון. תומאס פוגש את בטי לאחר סיום החגיגות, ובסיום הסרט נרמז כי הם מתאהבים, בזכות תחושה משותפת של דז'ה וו.
הפקה
הבמאי וורן בייטי רצה תחילה ליצור את הסרט אודות איגרוף ולשתף בו את מוחמד עלי בתפקיד הראשי, אך לאחר סירובו של עלי בשל מחויבויותיו בתחום האיגרוף, שינה ביטי את התסריט לעיסוק סביב פוטבול, והחליט לגלם את הדמות הראשית בעצמו.
בסרט השתתפו מספר שחקני פוטבול ותיקים מקבוצת לוס אנג'לס ראמס, וכן השדרן הנודע דיק אנברג.
מורשת
ב-1980, כשנה וחצי לאחר יציאת הסרט, הגיעה קבוצת הפוטבול לוס אנג'לס ראמס לראשונה בתולדותיה אל גמר הסופרבול, ואף שיחקה בו נגד פיטסבורג סטילרס, שתוארה כיריבתה בסופרבול בסרט. עם זאת, ראמס הפסידה במשחק זה.
פרסים
הסרט זכה בפרס אוסקר לעיצוב התפאורה, והיה מועמד ל-8 פרסי אוסקר נוספים. בנוסף זכה הסרט בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
Everybody's Got Something to Hide Except Me and My Monkey
Everybody's Got Something to Hide Except Me and My Monkey הוא שיר שנכתב על ידי ג'ון לנון (הקרדיט ניתן ללנון-מקרטני) ובוצע על ידי הביטלס באלבומם משנת 1968 הקרוי על שם הלהקה (ידוע גם כאלבום הלבן). שם השיר הוא הארוך ביותר שניתן לשיר כלשהו של הביטלס.
מקורות
ב-1980, לנון אמר: "זו הייתה בעצם איזושהי שורה נחמדה והפכתי אותה לשיר. זה עליי ועל יוקו. כולם נראו פרנואידים לגבינו מלבד שנינו, היינו בזוהר האהבה. הכל ברור כשאתה מאוהב. כולם היו במתח מסביבנו: אתה יודע, 'מה היא עושה כאן בסשן?' 'למה היא איתו?' כל הטירוף הזה מסביבנו היה בגלל שרצינו להיות ביחד כל הזמן".
הקלטה
דמו של השיר שלא יצא לאור, הוקלט בביתו של ג'ורג' האריסון במאי 1968, הכולל כלים אקוסטיים, ובשירה המושרת באוקטבה נמוכה יותר מאשר הגרסה שיצאה לאור. הגרסה הסופית של השיר הוקלטה באולפני אבי רוד ב-27 ביוני 1968, ותהליך האובר-דאבינג נעשה ב-1 ביולי של אותה שנה.
הבהלה לזהב (סרט)
תקציר העלילה
ג'ים הגדול, כורה זהב במהלך הבהלה לזהב באלסקה, בדיוק מצא מכרה מלא בזהב כשלפתע פורצת סופת שלגים. הנווד (צ'ארלי צ'פלין) גם כן נקלע לסופת השלגים הזאת במטרה למצוא זהב. הוא מועד לתוך בקתה של בלק לרסון, פושע ידוע לשמצה. לרסון מנסה להוציא את הנווד, כאשר גם ג'ים הגדול נכנס. לרסון מנסה כעת להוציא את שניהם ללא הצלחה, ולבסוף הם מסכימים ששלושתם יישארו בבקתה.
הסרט הותיר כמה סצינות בלתי–נשכחות, ובהן "ריקוד הלחמניות" שמבצע צ'פלין עם צמד מזלגות וצמד לחמניות, הסצנה בה מבשל הנווד את נעלו ואוכל אותה יחד עם רעו ג'ים הגדול כשהם תקועים בצריף בסופת שלג ללא מזון, וסצנת "התרנגולת", בה מוחו המורעב של ג׳ים מדמה שצ׳ארלי הוא תרנגולת גדולה ועסיסית ורודף אחריו להורגו.
צדק פואטי
צדק פּוֹאֵטִי או צדק שירי הוא טכניקה ספרותית המציינת גמול למעשים טובים ועונש לרשעים. טכניקה זו מלווה לעיתים קרובות בתפנית אירונית בגורלה של הדמות. לדוגמה, ענישתו של המן הרשע, אשר נתלה על העץ, אותו הוא עצמו הכין למרדכי היהודי.
מקור המונח
מבקר הדרמה האנגלי, תומאס ריימר, טבע את הביטוי בשנת 1678. הוא רצה לתאר כיצד עבודה ספרותית צריכה לעורר התנהגות מוסרית נאותה בקהל, על ידי המחשת ניצחון הטוב על הרע. ריימר טוען שביצירות אמנות צריך להשתמש בצדק שבו הטובים לעולם ינצחו והרעים לעולם יפסידו.
למרות שריימר המציא את הביטוי, הרעיון ותיק בהרבה. הדרישה לצדק פואטי הופיעה באופן עקבי עוד ביצירות הקלאסיות של הורטיוס, פלוטרכוס וקווינטיליאנוס. לפיכך, ריימר ניסח את מה שכבר השתקף ביצירות רבות. פיליפ סידני טען ב-Defense of Poetry  כי צדק פואטי הוא למעשה הסיבה שבגינה סיפורת צריכה להיות מותרת באומה מתורבתת.
ההיסטוריה של המושג
הצדק הפואטי לא דורש רק להעניש על פשע ולתגמל מידות טובות, אלא גם שההתנהגות של הדמות תהיה תואמת לאפיון שלה. אם למשל דמות נשלטת על ידי חמדנותה ברוב הרומן או הדרמה; היא איננה יכולה להיות נדיבה. עלילה של מחזה, פואמה, או סיפורת חייבת לציית לכללי ההיגיון ולכללי המוסר. ישנם גם חריגות: במהלך סוף המאה ה-17, מבקרים שהחזיקו בסטנדרטים נאו-קלאסיים ביקרו את ויליאם שייקספיר לטובת בן ג'ונסון בטענה שדמויותיו של שייקספיר משתנות במהלך המחזה. לאחר שקומדיית הרסטורציה התייחסה בביטול לצדק הפואטי על ידי תגמול ליברטינים והענשת מוסרנים, הייתה תגובה חריפה לטובת הדרמה ולהתכתבות קפדנית יותר עם המוסר.
משמעות המונח בעברית בת זמננו
בעברית המדוברת נהוג להשתמש במונח "צדק פואטי" דווקא בהתייחס למאורעות במציאות שבהם קיימת התאמה מפתיעה בין מעשה של אדם לאירוע שאירע בחייו לאחר מכן. צדק פואטי אינו יכול להיות מבוצע בידי אדם ואינו יכול להיות מובן מאליו, שכן במקרים כאלה חסר אלמנט ההפתעה והאירוניה. בנוסף, מקובל להשתמש במונח בעיקר בהקשרים שאינם חיוביים, שבהם מעשה רע או מטופש זוכה בגמול שלילי.
יואב אבני
יואב אבני (נולד ב־24 בנובמבר 1969) הוא סופר ומתרגם ישראלי.
קורות חיים
אבני נולד בגבעתיים וגדל במושב שדי חמד. מתגורר בתל אביב. הוא בעל תואר ראשון בכלכלה וניהול מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בתקשורת מאוניברסיטת קלארק. זוכה פרס גפן על ספריו הרצל אמר והחמישית של צ'ונג לוי.
ספריו
ספרו הראשון איזה מטומטמים האמריקאים, יצא בשנת 1995 בהוצאת תמוז. סיפורים ממנו התפרסמו גם בכתב העת מאזנים ובמגזינים האמריקניים Zeek ו-Words Without Borders.
מהדורה דיגיטלית של ספר הביכורים שלו יצאה לאור באוגוסט 2013 תחת השם "האורות שלך דולקים".