cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ללא כותרת (דוד בן-שאול)
תיאור
ההדפס של בן-שאול נוצר בשנת 1986 והודפס בטכניקה של הדפס אבן ב-4 צבעים במהדורה של 50 עותקים במרכז ברסטון לגרפיקה. ההדפס, בגובה 78.5 ס"מ וברוחב 62.5 ס"מ, מציג סצנה של טבע דומם בסטודיו של האמן. על השולחן מתוארות צנצנות עם מכחולים, צלחת על רגל וכן דמויות של תרנגול ומעין כלב. דמויות אלו הן פסלוני קרמיקה אותן נהג ליצור האמן, שעסק גם בקדרות ובפיסול קרמי.
סגנון הציור של ההדפס אקספרסיבי, דבר המתבטא, לדוגמה, במילוי משטח הצבע החום של השולחן ובתיאור התלת-ממדי של צנצנות המכחולים. בן-שאול מתאר את דמות פסל הציפור כאילו היא עטופה בתחבושות. גדעון עפרת קישר את העבודה, כמו גם את יצירתו של בן-שאול בתקופה זו, כביטוי ליחס למוות.
ההדפס הופיע על כריכת קטלוג תערוכת היחיד שערך בן-שאול בסדנת ההדפס ירושלים בשנת 1987.
Bon Bon Chocolat
Bon Bon Chocolat (בעברית: בון בון שוקולד) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת בנות הקיי-פופ הקוריאנית אוורגלו, מתוך אלבום הסינגל הראשון שלה, Arrival of Everglow. השיר יצא לאור ב-18 במרץ 2019, על ידי חברת התקליטים יואואה אנטרטיינמנט כסינגל הראשון מתוך אלבום הסינגל.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד שירי העולם הדיגיטליים.
רקע וכתיבה
ב-6 במרץ 2019, חברת התקליטים יואואה אנטרטיינמנט הודיעה באמצעות ה-SNS כי אוורגלו תוציא את אלבום הסינגל הראשון שלה, Arrival of Everglow. תמונות קונספט המציגות כל אחת מחברות הלהקה פורסמו ב-8 במרץ 2019. השיר הזה היה הסינגל המוביל מאלבום הסינגל והוא לווה בקליפ שנועד לקדם אותו.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-65 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-18 במרץ 2019, ביום צאתו של השיר כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את חברות הלהקה בתוך חדר שמואר באורות צבעוניים. בהמשך, ניתן לראות את אחת מחברות הלהקה כשהיא על אופנוע ולאחר מכן מתחיל הקליפ, תוך שניתן לראות את כולן שרות את השיר.
ברודליזור גדול
ברודליזור גדול (שם מדעי: Gerrhosaurus major) הוא מין של לטאות ממחלקת הזוחלים הנפוץ בדרום ובמזרח אפריקה בשטחים פתוחים ובסוואנה.
ברודליזור גדול הוא לטאה גדולה יחסית, אורכה של חומט בוגר הוא 45–70 סנטימטר, וזנבו קטן מחצי אורכו. קל לזהותו לפי גופו וזנבו המכוסים קשקשים מרובעים. צבעו חום-אפור. הזכרים גדולים מן הנקבות וגרונם בהיר יותר. הלטאה אוכלת בעיקר חרקים אך גם צמחים, לטאות אחרות ומכרסמים.
העצמאות
{{פירושונים|
מקומות
}}
שיקום
ראו גם
}}
מייקל וות'רלי
מייקל מאנינג וות'רלי ג'וניור (באנגלית: Michael Manning Weatherly Jr.; נולד ב-8 ביולי 1968) הוא שחקן, מפיק ובמאי אמריקאי, הידוע בתפקיד אנטוניו דינוזו בסדרת הטלוויזיה NCIS. הוא גילם קודם לכן את לוגן קייל בסדרת הדרמה מלאך שחור בין השנים 2000–2002. בשנת 2016 החל לשחק בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה המשפטית בול.
ביוגרפיה
וות'רלי נולד בניו יורק וגדל בפיירפילד, קונטיקט. הוריו הם פטרישיה (לבית הטרינגטון) ומייקל וות'רלי. וות'רלי הוא ממוצא אירי.
וות'רלי למד בבית הספר בפיירפילד וסיים את בית הספר ברוקס בנורת' אנדובר, מסצ'וסטס. הוא למד באוניברסיטת בוסטון, במכללת מנלו ובאמריקן יוניברסיטי, אך עזב את המכללה כדי להתמקד במשחק.
וות'רלי שר ומנגן בכמה כלים, כולל פסנתר וגיטרה. הוא תרם שני שירים לפסקולי "NCIS", "Bitter and Blue" ו- "Under the Sun".
קריירה
וות'רלי החל את קריירת המשחק שלו בתפקיד טלוויזיה קטן בתוכנית משפחת קוסבי כשותפו לחדר של תיאו האקסטבל. הוא שיחק את התפקיד של קופר אלדן בסרט "לאהוב" ואחר כך הופיע בסדרת הטלוויזיה "העיר" בין השנים 1992 עד 1996.
וות'רלי עבר ללוס אנג'לס, ותוך זמן קצר קיבל תפקיד ברשת פוקס בסדרת הטלוויזיה "Significant Others" עם ג'ניפר גארנר, אם כי הסדרה נמשכה רק שישה פרקים. לאחר מכן פגש את הבמאי וויט סטילמן שליהק אותו לסרט משנת 1998, "הימים האחרונים של הדיסקו" בתפקיד האפ שם שיחק לצידה של קלואי סביני. וות'רלי הופיע גם כמכשף מסוכסך בסדרה מכושפות בעונתה הראשונה בשנת 1998.
הקרדיטים שלו לסרטים כוללים את "פגוש את וולי ספארקס" עם רודני דנגרפילד, "Gun Shy" עם ליאם ניסן, "בקתה ליד האגם", ובסרט העצמאי "טריגר שמח" עם רוזריו דוסון.
הוא שיחק בסדרה "מלאך שחור" במשך שתי העונות. תפקיד זה זיכה אותו בשלוש מועמדויות לפרס סאטורן לשחקן המשנה הטוב ביותר בטלוויזיה בשנים 2001 ו-2002, ופרס אחד בקטגוריית בחירת הנוער לשחקן הנבחר בשנת 2001.
בשנת 2003 הופיע כסוכן בכיר ב- NCIS אנתוני דינוזו בשני פרקים מסדרת של רשת CBS, "ג'אג", תפקיד אותו שיחק בסדרת הספין-אוף NCIS. הוא הופיע בהמשך בהופעות אורח הן ב-NCIS: ניו אורלינס (2014) והן ב-NCIS: לוס אנג'לס (2015). יחד עם פאולי פררט, שגילם את אבי סקיוטו, הוא אחד משני השחקנים היחידים שהופיעו בכל ארבע התוכניות: ג'אג, NCIS, NCIS: לוס אנג'לס, NCIS: ניו אורלינס. בשנת 2004 שיחק בסרט הטלוויזיה "היעלמותה של נטלי ווד", בו גילם את רוברט וגנר. מאז 2010, רוברט וגנר שיחק בתפקיד אורח ב-NCIS בתפקיד אנתוני דינוזו האב, אבי דמותו של וות'רלי.
הוא היה מגיש אורח בטקס פרסי הלוגי האוסטרלי בשנת 2007 ב־6 במאי 2007 והתארח ב-"Rove Live".
וות'רלי ערך את הופעת הבכורה שלו כבמאי בסדרה כשביים פרק NCIS בעונה השמינית שכותרתו "One Last Score", ששודר ב -1 במרץ 2011, וביים גם את פרק "NCIS" בעונה העשירית שכותרתו "Seek" ששודר ב -19 במרץ 2013.
הוא שיחק את ישו בסרטון יוטיוב שהציג גם את הקומיקאית שרה סילברמן ונתן את חסותו לארגון Abortion-rights movements.
חיים אישיים
במהלך הצילומים של המלאך השחור בינואר 2000, החל וות'רלי מערכת יחסים עם שותפתו לסדרה ג'סיקה אלבה, שהובילה לאירוסין בשנת 2001. הקשר הסתיים באוגוסט 2003.
וות'רלי נשוי לד"ר בויאנה ינקוביץ ב-30 בספטמבר 2009. בני הזוג גרים במנהטן עם שני ילדיהם, בת אוליביה, ובן ליאם.
וות'רלי הוא דוד של השחקנית אלכסנדרה ברקנרידג'.
פרשת ההטרדה המינית
בינואר 2019 הגיעה רשת CBS להסדר של 9.5 מיליון דולר עם השחקנית אליזה דושקו לאחר שפוטרה מהסדרה בול, לאחר שהודיעה למפיקים על התנהגות בלתי הולמת של וות'רלי על הסט. הוא הוקלט בווידאו כשהוא מעיר הערות פוגעניות, שידול לקיום יחסים בשלישייה, רומז לתקיפה מינית והערות לא הולמות אחרות.
בדצמבר 2019, כאשר דווח על ההסדר, התנצל וות'רלי בפומבי על ההערות. דושקו הגיבה כי וות'רלי עבר על תנאי ההסדר בכך שדיבר עם התקשורת ותיארה את התנצלותו כ"הכחשה וספין תקשורתי".
פרסים ומועמדויות
פרס סאטורן
Soap Opera Digest Awards
וולוו GTZ / GTZ 3000
וולוו GTZ (בשוודית: Volvo GTZ, קרוי גם: Volvo 2000 GTZ) היא מכונית קונספט, בתצורה של מכונית קופה, מתוצרת יצרנית הרכב השוודית וולוו אשר הוצגה בשנת 1969
וולוו GTZ 3000 (בשוודית: Volvo GTZ 3000) היא מכונית קונספט בתצורה של מכונית קופה מתוצרת יצרנית הרכב השוודית וולוו אשר הוצגה בשנת 1970
סנקילוטים
הסנקילוטים (בצרפתית: Sans-culottes כלומר חסרי האברקיים) היה הכינוי שנטלו לעצמם המון העם מהמעמד העירוני הנמוך בתקופת המהפכה הצרפתית, שנציגיהם באספה הלאומית השתייכו לשמאל הקיצוני. הם היו החריפים ביותר וחסרי המעצורים ביותר בתביעותיהם לסילוק והענשת האריסטוקרטיה ובעלי ההון והחרמת רכושם לטובת הציבור. קבוצה זו זכתה הודות למהפכה להישגים פוליטיים וזכויות אזרח ללא תקדים. חבריה נמנו עם המפגינים ברחובות ועל המתרסים ברחובות הערים ומילאו את שורות צבא צרפת בעת מלחמות המהפכה הצרפתית.
הרכב ופעילות מהפכנית
הסנקילוטים עמדו מאחורי רציחות ספטמבר ב-1792, בהן נרצחו כ-1,200 אסירים פוליטיים, רובם אנשי הכנסייה הקתולית ובהם נשים וילדים. שילובם יחד עם חברי המועדון היעקוביני בראשות מקסימיליאן רובספייר במאי 1793 הוביל להדחת הנהגת הז'ירונדינים המתונה יחסית ולשלטון הטרור. עם זאת, כשנה לאחר מכן, בשיא השתוללות הטרור, פנה רובספייר כנגד הסנקילוטים שהגדישו את ההסאה והטרור הופנה כנגדם, ב-24 במרץ הועלה אבר עצמו לגיליוטינה. ללא הנהגה התפוררה הזהות של הסנקילוטים לאחר מכן, אף שהכינוי הושמע רבות לזכות ולגנאי בהמשך בצרפת ומחוצה לה.
יחס היסטוריוגרפי
היחס לסנקילוטים משתנה לפי הגישה ההיסטוריוגרפית. אנשי הגישה המרקסיסטית והמסורת הקלאסית מאלכסיס דה טוקוויל, ז'אן ז'ורס וז'ורז' לפברה ועד אלבר סובול ואריק הובסבאום נוטים לתארם כמעמד בעל חשיבות ואפיון ייחודי וכליבה של המהפכה (בצד, ואף יותר מן הבורגנות) ואף כסוג של פרולטריון מוקדם בעל תודעה מעמדית שפעל מתוך אמונה באידיאלים של חירות, שוויון, אחווה. לעומתם, היסטוריונים מבקרי המהפכה מאדמונד ברק ועד להיסטוריונים רוויזיוניסטים כפרנסואה פירה מתארים את הסנקילוטים כאספסוף מוסת, נבער ונפשע שמניעיו שנאה וקנאה בבני מעמדות האצולה וההון ורצון לנקום בהם ולהחליפם. הסנקילוטים, לטענת הביקורת, נוצלו על ידי ראשי המהפכה הבורגנים כבשר תותחים.
פיגוע הירי בהנאו (2020)
פיגוע הירי בהנאו (בגרמנית: Anschlag in Hanau) התרחש במהלך 19 בפברואר 2020, בו פעיל ימין רדיקלי רצח 11 איש ופצע 5 אחרים בבר, הנמצא בעיר הנאו הקרובה לפרנקפורט, שבהסן בגרמניה. לאחר הפיגוע חזר המחבל אל ביתו, ושם הוא רצח את אימו ושם קץ לחייו. הטבח הוכרז כאירוע טרור על ידי משרד הפנים של גרמניה.
הירי
הירי התבצע בסביבות השעה 22:00 (CET) ב-19 בפברואר 2020, בשני ברים - האחד בבר חצות בכיכר המרכזית של האנאו, והשני בבר ארנה ובקפה בקסלשטאדט. דיווחים הראו שאת שני הברים פוקדים בעיקר אזרחים טורקים. בהתחלה כיוון התוקף את נשקו לעבר 3 אורחים, מייד לאחר שהמלצר הגיש להם את מנתם. המשטרה פתחה בחקירה נרחבת. המחבל, שלאחר מכן זוהה כטוביאס ראטה'ן, נסע לביתו, שם ירה באמו עם נשקיו, בזמן שאביו הצליח לברוח מן הירי, ואז שם קץ לחייו בכך שירה בעצמו. המשטרה פרצה אל ביתו בשעה 05:15, וגילתה כי הוא ואמו שוכבים ללא רוח חיים.
הקורבנות
תשעה מבני האדם שנהרגו על ידי המחבל במהלך שתי היריות זוהו כ: ארבעה גרמנים גוקאן גולטקין (37), פרחת אונוואר (23), מרצדס סראפץ' (35), סעיד נזר השמי (21) (מתוכם שניים ממוצא כורדי, אחד ממוצא צועני, ואחד בעל אזרחות אפגנית), סדט גורבוז (29) ופטיח סראסוגלו (34) שני טורקים, חמזה קורטוביץ' (22) בוסני, קלויאן ולקוב (33) בולגרי ווילי ויאורל פאון (22) רומני. הבעלים של אחד מהברים היה בין הקורבנות. 3 מתו מייד בירי הראשון, 5 מתו מייד שניות לאחר מכן והקורבן התשיעי מת בבית החולים יום לאחר מכן. התוקף ירה באמו (גבריאלה ראטיאן, בת 72) והרג אותה לפני שהתאבד.
בין חמשת הפצועים היו שני טורקים-גרמנים, אפגני-גרמני וקמרוני.
המפגע
המחבל זוהה כטוביאס ראטיאן בן ה-43, ימני רדיקלי. הוא פרסם מניפסט וסרטוני וידאו באתר האישי שלו, המציג את אמונותיו הפוליטיות והתאוריות קונספירציה שלו סביב נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ שגונב את סיסמאותיו, איגניקה, והביע תסכול מכך שלעולם לא יוכל לחוות יחסים אינטימיים עם אישה בשל בעיות פסיכולוגיות במהלך חייו. הוא הצהיר כי הוא הונחה על ידי קולות בתוך ראשו מאז הלידה, וכי הוא נעקב על ידי סוכנים חשאיים. ראטיאן הביע שנאה למהגרים, במיוחד לאנשים מהמזרח התיכון, מרכז אסיה, דרום-מזרח אסיה וצפון אפריקה. הוא גם הביע שנאה כלפי אזרחים גרמנים שאפשרו למהגרים להיכנס לארצם, וראה בהם "לא טהורים".
על פי התובע הכללי של גרמניה, פטר פרנק, יצר ראטיאן קשר עם הרשויות הגרמניות על תיאוריות הקונספירציה שלו שלושה חודשים לפני הפיגוע: ב-6 בנובמבר 2019 כתב ראטיאן מכתב לתובע הכללי בדרישה לפעול נגד ארגון "שירות חשאי", אותו הוא לטענתו, הקשה למוחם של אנשים לשלוט באירועים בעולם. הוא קרא לרשויות "להתקרב אלי ולתקשר איתי". בתגובה לא ננקטה כל פעולה. חלקים ממכתב זה בן 19 עמודים היו זהים כמעט למניפסט שלו בן 24 העמודים שפורסם באתר שלו בפברואר 2020, אך לא היה ברור אם הוא כולל איומים על מיעוטים אתניים.
ביקורות
ב-23 בפברואר צעדו 10,000 אזרחים ברחובות הנאו, כדי להפגין אחדות ותמיכה בקורבנות. ראש עיריית הנאו נשא נאום בכינוס.
ב-24 בפברואר, בתגובה לירי, חסמה בריטניה את אוגדת זוננקריג, הסניף הבריטי של הארגון הנאו-נאצי האמריקני יחידת אטומוואפן, כקבוצת טרור. ארגון ימין קיצוני אחר בבריטניה, "רשת התנגדות המערכת", הועמד אף הוא ככינוי לפעולה לאומית, אשר אושר כארגון טרור מאז 2016.
טיילור ג'ון סמית'
טיילור ג'ון סמית' (באנגלית: Taylor John Smith; נולד ב-13 במאי 1995) הוא שחקן אמריקאי, אשר ידוע בעיקר בשל תפקידו בתור ג'ון קין במיני-סדרה "חפצים חדים" ברשת HBO.
ביוגרפיה
סמית' נולד ב-13 במאי 1995 בלוס אנג'לס, קליפורניה. הוא החל לשחק כנער ועד מהרה מצא את עצמו מבוקש הן בקולנוע והן בטלוויזיה, הודות בעיקר למראהו הכל-אמריקאי.
קריירה
עד מהרה עבר סמית' מפרודיות אימה לסרטי אימה של ממש, עם תפקידים בסרט האימה "הרוע שבפנים 3" משנת 2015, והגרסה המחודשת האמריקאית לסרט האימה הצרפתי "Martyrs" באותה שנה. לאחר מכן חזר סמית להופיע בטלוויזיה, בתפקיד קבוע בעונה השנייה של סדרת האנתולוגיה החברתית-פוליטית "פשע אמריקאי" בין השנים 2015–2017, ולאחר מכן הופיע בפיילוט לרימייק שהופק לטלוויזיה של קלאסיקת העשרה של שנות התשעים משחקי פיתוי, סרט משנת 1998. הפיילוט לא נמכר.
למרות הכישלון הזה, לסמית' השנה הגדולה ביותר שלו הייתה בשנת 2018, והוא שיחק בתפקיד ראשי במיני סדרה של HBO "חפצים חדים" לצד איימי אדמס שביים ז'אן מארק ואלי, ומבוסס על הרומן של ג'יליאן פלין בעל אותו שם.
בשנת 2020 שיחק בדרמת המלחמה "לכודים תחת אש", לצד סקוט איסטווד. הסרט מבוסס על הרומן הנמכר ביותר של ג'ייק טאפר.
בשנת 2022 השתתף בסרט שירת סרטני הנהר, המבוסס על ספרה של דליה אוונס, בתפקיד טייט ווקר.
נובהורוד-סיוורסקי
נובהורוד-סיוורסקי (אוקראינית: Новгород-Сіверський) היא עיר במחוז צ'רניהיב אוקראינה.
היסטוריה
ב-1808 בעיר נפתחה גימנסיה לבנים, ב-1875 גימנסיה לבנות.
נובהורוד-סיוורסקי נכבשה על ידי הגרמנים ב-25 באוגוסט 1941 ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-16 בספטמבר 1943.
גרהארט ריגנר
גרהארט מוריץ ריגְנר (בגרמנית: Gerhart Moritz Riegner; 12 בספטמבר 1911, ברלין – 3 בדצמבר 2001, ז'נבה) היה נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ בעת מלחמת העולם השנייה. הביא לידיעת העולם, באמצעות מברק ריגנר, את הידיעה שמסר לו התעשיין הגרמני אדוארד שולטה, בדבר הפעלת הפתרון הסופי - תוכנית ההשמדה הטוטאלית של היהודים באירופה על ידי גרמניה הנאצית. כיהן כמזכיר כללי של הקונגרס היהודי העולמי בין השנים 1965 ל-1983.
ראשית דרכו
גרהארט ריגנר נולד בשנת 1911 למשפחת משפטנים יהודים בברלין בירת הקיסרות הגרמנית, ובה גדל והתחנך. למד משפטים בברלין, בפרייבורג ובהיידלברג. בשנת 1933, לאחר שקלגסים נאצים צרו על בית המשפחה בברלין בקריאות "יהודים החוצה", אחזה חרדה את בני המשפחה והם עזבו את גרמניה לצרפת, שם המשיך בלימודי המשפטים באוניברסיטת סורבון וקיבל תואר במשפטים בשנת 1935. מצרפת עבר גרהארט ריגנר לשווייץ, שם עבד כעורך דין במשפט בינלאומי. כעורך דין מנוסה נתקבל לעבודה כיועץ משפטי בנציגותו בשווייץ של הקונגרס היהודי העולמי שנוסד בז'נבה בשנת 1936. בשנת 1939 נתמנה לעמוד בראש נציגות הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ.
"מברק ריגנר"
בימי מלחמת העולם השנייה פעל בפולין תעשיין גרמני אנטי-נאצי בשם אדוארד שולטה כמנהל חברת מכרות גרמנית. אזור פעולתו היה בשלזיה, בקרבת מחנה ההשמדה אושוויץ. במסגרת תפקידו נסע לעיתים קרובות לשווייץ, ובהיותו שם מסר מידע לשירותי המודיעין של בעלות הברית. ב-29 ביולי 1942 עלה שולטה על רכבת מפולין לשווייץ, בנסיעה שמטרתה הייתה לחשוף בפני הארגונים היהודיים בשווייץ, ודרכם בפני בעלות הברית, את דבר ביצועו של "הפתרון הסופי" להשמדתם של כל יהודי אירופה באמצעות הגז ציקלון בה. בהגיעו לשווייץ נפגש שולטה בציריך עם איש עסקים יהודי בשם איזידור קופלמן, עמו היו לו קשרי עסקים, וגילה לו את הסוד הנורא. קופלמן העביר את המידע ליהודי בשם בנימין סגלוביץ', שניהל את לשכת המידע של הקהילות היהודיות בשווייץ. סגלוביץ' העביר את המידע לגרהארט ריגנר כנציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ.
ריגנר עמד על חשיבות הידיעה ועל חומרתה, וראה לנכון להעבירה לידי ממשלות בעלות הברית ומנהיגי יהדות העולם. ריגנר התקשר להווארד אלטיג, סגן הקונסול האמריקאי בז'נבה, מסר לו את המידע וביקש שיעבירו למשרד החוץ האמריקאי, ולידיעת הרב סטיבן וייז, ממנהיגי יהדות ארצות הברית. אלטינג העביר את המידע במברק למשרד החוץ, וציין כי ריגנר הוא מקור מהימן. משרד החוץ העביר את תוכן המברק לרב וייז. ריגנר העביר מברק זהה, באמצעות הקונסוליה הבריטית, גם לחבר הפרלמנט הבריטי היהודי סידני סילברמן. המברק קיבל בספרי ההיסטוריה את הכינוי "מברק ריגנר", והוא נחשב לידיעה שאישרה בעיני בעלות הברית ויהדות העולם את דבר ההשמדה הטוטאלית של יהודי אירופה בידי הנאצים.
אף על פי שמברק ריגנר היה הידיעה המוסמכת הראשונה על דבר השמדת היהודים, תגובת בעלות הברית הייתה רפה ומאכזבת, והצהרתית בלבד. ב-17 בדצמבר 1942 פרסמו 11 ממשלות של בעלות הברית וכן ממשלת צרפת החופשית הצהרה משותפת כי "השלטונות הגרמנים מגשימים עכשיו את כוונתו של היטלר, שעליה הכריז חזור והכרז, להשמיד את העם היהודי באירופה". בו בעת שירת בעמדת מפתח עוזר שר החוץ האמריקאי לבעיות המלחמה המיוחדות, ברקינרידג' לונג, שעשה כמיטב יכולתו לסכל הצלת יהודים. רק כשנה וחצי לאחר שיגור המברק, בינואר 1944, הקים הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את הוועדה למען פליטי המלחמה שנועדה לפעול להצלת יהודים – אך פעולתה הייתה דלה. על הקמת הוועדה כתב ריגנר בספר זיכרונותיו: "מאז מברקי הראשון חלפו 18 חודשים, שבמהלכם נמשך הטבח ללא פשרות ומיליוני יהודים הוקרבו".
לאחר המלחמה
בשנת 1956, כאשר קיבלה מרוקו את עצמאותה, היה ריגנר אחד משני נציגי הקונגרס היהודי העולמי שניהלו משא ומתן עם שלטונות הממלכה לעליית יהודי מרוקו. המשא ומתן התנהל בפריז במשך שבוע ימים בסוף חודש יוני 1956. מצד שלטונות מרוקו נטלו בו חלק שר הפנים וראש שירותי הביטחון של מרוקו. המשא ומתן הסתיים ב-27 ביוני 1956 ברבאט בירת מרוקו, בהסכמה על מתן רשות ליציאתם של חלק מיהודי מרוקו מן הממלכה, אך לא באופן רשמי למדינת ישראל. היה זה אחד הצעדים הראשונים שהובילו אל הגל הגדול של העלייה ממרוקו. בהמשך, בשנים 1961–1964, עלו לישראל רבבות מיהודי מרוקו, תוך העלמת עין מצד המלך חסן השני וממשלתו.
בשנת 1965 נתמנה ריגנר למזכיר הכללי של הקונגרס היהודי העולמי, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1983. לאחר מבצע סיני גברו הרדיפות נגד היהודים במצרים. הקונגרס היהודי העולמי נחלץ לעזרת יהודי מצרים, ופנה לשם כך בבקשת עזרה מארגון הצלב האדום הבינלאומי. ב-28 בנובמבר 1956 התקיימו בז'נבה דיונים בין נציגי הקונגרס לנציגי הצלב האדום. ריגנר הצביע בפני נציגי הצלב האדום על סעיף 4 לאמנת ז'נבה הרביעית משנת 1949 להגנת אוכלוסייה אזרחית במלחמה, ודרש את הגנתם על יהודי מצרים מפני גירוש או מאסר. כתוצאה מדיונים אלה יצאו שני נציגים של הצלב האדום למצרים כדי לסייע לאוכלוסייה היהודית.
ב-10 בנובמבר 1975 נתקבלה החלטה 3379 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, שהשוותה את הציונות לגזענות. מדינת ישראל ונציגיה באו"ם ובבירות העולם פעלו כדי לבטל את ההחלטה. במקביל פעל גם ריגנר לביטול ההחלטה. הפעולה נשאה פרי, וב-16 בדצמבר 1991 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 4686, שבה הודיעה כי היא חוזרת בה מן ההשוואה.
בשנת 1983 פרש ריגנר מכהונתו כנשיא הקונגרס היהודי העולמי. בשנת 1987 העניק לו נשיא צרפת פרנסואה מיטראן את אות לגיון הכבוד, העיטור הגבוה ביותר של צרפת. האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה העניק לו עיטור כבוד על מאמציו לשיפור יחסי הכנסייה הקתולית עם העם היהודי.
גרהארט ריגנר מעולם לא נישא, ולא היו לו ילדים. הוא נפטר בציריך בשנת 2001, בן 90 שנה היה במותו. נקבר בבית העלמין היהודי בז'נווה. ספר זיכרונותיו: "לעולם אל תתיאש – שישים שנה בשירות העם היהודי וזכויות האזרח" ראה אור רק לאחר מותו, לראשונה בגרמנית ולאחר מכן בתרגום לאנגלית.
עוגת מצות
עוגת מצות היא עוגה כשרה לפסח מהמטבח הישראלי. העוגה מורכבת ממצות מונחות זו על זו וביניהן מילוי, בדרך כלל קרם שוקולד. העוגה אינה אפויה, ולאחר הכנתה נשמרת בקירור.
היסטוריה
עוגת המצות קיימת מראשית ימי מדינת ישראל, כקינוח המתאים לשומרי כשרות הפסח. במקור, הוכנה העוגה מחומרים פשוטים ביותר שהיו זמינים בשנות החמישים: המצות המרובעות הוספגו ביין קידוש (יין אדום מתוק מאוד), והונחו זו על גבי זו, כשבין כל מצה ומצה מעיין "קרם" שהוכן ממרגרינה, שוקולד מומס או אבקת קקאו, סוכר וביצים. יתרון נוסף של המתכון המקורי הוא היותה של העוגה פרווה, דבר שאיפשר לאכול אותה כקינוח הן לארוחות בשריות והן לחלביות.
עם התפתחות הכלכלה הישראלית, נוצרו גרסאות נוספות לעוגה, המבוססות על חומרי גלם איכותיים ומגוונים יותר.
קלארק וורהס
קלארק וורהס (באנגלית: Clark Voorhees; 1871 – 1933) היה צייר נוף אימפרסיוניסטי וטונאליסטי אמריקאי וממייסדי מושבת האמנות אולד ליים.
ביוגרפיה
בשנת 1897 נסע וורהס לאירופה, למד באקדמיה ז'וליאן בפריז ובילה בכפר האומנים הצרפתי ברביזון וכן בהולנד.
אולד ליים
וורהס ביקר לראשונה באולד ליים, (Old Lyme) קונטיקט בשנת 1893. בשנת 1896, הוא חזר עם אמו ואחותו, שהתארחו בפנסיון בניהולה של פלורנס גריזוולד. בית פלורנס גריזוולד (מוזיאון גריזוולד) הפך בסופו של דבר למרכז הקהילה האמנותית של אולד ליים וסביר מאוד להניח שהנרי וורד ריינג'ר, המתואר לעיתים קרובות כמייסד המושבה האמנותית שם, הכיר את המקום דרך קלארק וורהס.
מבחינה סגנונית, וורהס היה אחד האמנים שנשארו נאמנים לסגנון הטונאליסטי שמקורו ברביזון, הקשור לוורד ריינג'ר גם לאחר שרוב האמנים האחרים אימצו את הסגנון האימפרסיוניסטי של צ'יילד האסאם. רוב ציוריו של וורהס אינם מתוארכים, אך נראה כי הוא אימץ בהדרגה גישה אימפרסיוניסטית בשלב מאוחר בחייו. הוא גם התנסה בתחריט בשנות השלושים.
רבים מציוריו של וורהס מתארים את נופי אולד ליים. כמו כן הוא צייר גם בניופורט, רוד איילנד ובמערב מסצ'וסטס.
וורהס הציג יחד עם חברים אחרים במושבת האמנות, כמו גם הציג גם באקדמיה הלאומית לעיצוב, בחברת האמנים האמריקאים, באגודה האמריקאית לצבעי מים, במכון קרנגי ובמכון לאמנות בשיקגו.
הוא זכה במדליית ארד בתערוכת סנט לואיס בשנת 1904 ובשנת 1905 קיבל את אחד משלושת הפרסים של האקדמיה הלאומית, לשלושת ציורי השמן הטובים ביותר שהופקו על ידי אמנים מתחת לגיל שלושים וחמש.
דוגמאות ליצירתו של וורהס נמצאות באוספים של הגלריה לאמנות של אוניברסיטת ייל, מוזיאון לאמנות יוסטון, מוזיאון פלורנס גריסוולד והחברה ההיסטורית בליים.
תערוכות מרכזיות המציגות את עבודותיו כללו את החברה ההיסטורית באולד ליים ואת מוזיאון פלורנס גריזוולד ותערוכות נוספות.
נכדתו, ג'נט פיש, היא ציירת טבע דומם עם יצירות באוסף הקבע של מוזיאונים רבים.
BackBox
בק בוקס (אנגלית: BackBox) היא הפצת גנו/לינוקס, המבוססת על אובונטו, המיועדת לבדיקות חדירה ופגיעויות, לניתוח מערכות ולבדיקות אבטחה.
היא פותחה על ידי רפאל פורטה (Francesco Bonanno), שוחררה בתאריך 9 בספטמבר 2010 (גרסה BackBox Linux RC) ותוך שבועות אחדים הפכה לקהילה רחבת היקף.
המערכת מופצת כשעליה מותקנות מראש תוכניות רבות כגון: סורק הפגיעויות Armitage, כלי ההתקפה Ettercap, רחרחן Wireshark, תוכנת השרת Apache ועוד.
ההפצה ניתנת להורדה בגרסת 32 ו-64 ביט וסביבת המשתמש שלה הוא Xfce.
רשימת גרסאות
להלן 6 הגרסאות האחרונות:
לוריאל
לוריאל (בצרפתית: L'Oréal) היא חברת קוסמטיקה ויופי צרפתית, והיא הגדולה בעולם. ההנהלה הראשית של החברה שוכנת בקלישי, פרבר של פריז, במחוז רמות הסן בצרפת. החברה מפתחת ומשווקת מגוון מוצרי קוסמטיקה וטיפוח אישי, בהם מוצרי טיפוח וצביעת שיער, טיפוח העור, מוצרי איפור, מוצרי הגנה על העור מפני השמש, בשמים ועוד. החברה מובילה במחקר ופיתוח בתחום הדרמטולוגיה, הנדסת רקמות והתרופות, והיא מחזיקה בכמות הפטנטים מהגבוהות ביותר בארצות הברית בתחום הננוטכנולוגיה.
לוריאל היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסת Euronext וכלולות במדד CAC 40.
היסטוריה
החברה נוסדה על ידי הכימאי הצרפתי הצעיר אז'ן שילר, שפיתח ב-1907 תכשיר לצביעת שיער בשם "אוריאל" ("Auréale"). הוא ייצר את מוצריו בעצמו ומכר אותם לספרים פריזאים. הוא רשם את החברה ב-1909 תחת השם "Société Française de Teintures Inoffensives pour Cheveux" ("החברה הצרפתית לצביעת שיער בטוחה"), ששונה בהמשך ל"לוריאל".
החברה הרחיבה את עיסוקיה עם הזמן מצביעת שיער בלבד למגוון תחומי טיפוח אישי וקוסמטיקה. החברה משווקת כ-500 מותגים ואלפי מוצרים שונים במגוון תחומי הקוסמטיקה. מוצריה נמכרים במספרות, בתי מרקחת, סופרמרקטים ורשתות שיווק בכל רחבי העולם. ממותגי החברה: לוריאל פרופשיונל, לוריאל פריז, קרסטט, קרסטין, גרנייה, מייבלין, וישי ועוד.
העיקרון המנחה של החברה מיום הקמתה היה מחקר ופיתוח בתחום היופי. ב-1920 החברה העסיקה שלושה כימאים, ומספרם עלה ל-100 ב-1950. כיום מועסקים בחברה כ-2000 כימאים. לחברה שישה מרכזי מחקר ופיתוח ברחבי העולם: אולניי ושווילי הסמוכים לפריז; קלארק שבניו ג'רזי, ארצות הברית; קווסאקי הסמוכה לטוקיו, יפן; שאנגחאי שבסין; ומומבאי, הודו.
בשנת 1988, רכשה לוריאל את חברת "הלנה רובינשטיין"
ב-1993 התמודדה החברה מול הפגנות מחאה רבות של אקטיביסטים למען זכויות בעלי חיים ברחבי העולם, שמחו כנגד ניסויים בבעלי חיים שביצעה במסגרת מחקריה.
הבעלות על החברה השתנתה עם השנים, ונכון ל-2010 היא נחלקת בעיקר בין משפחת בטנקור (30.9%; ליליאן בטנקור בתו היחידה של מייסד החברה שילר, שכיהנה כמנהלת חיצונית לחברה עד 2011 ונפטרה בספטמבר 2017), חברת נסטלה (29.7%), ומניות ציבוריות (36.8%). לאורך השנים רכשה החברה מגוון חברות בתחום עיסוקה, בהן חברת התרופות "Synthélabo" (1973; לאחר מספר מיזוגים של חברה זו עם חברות אחרות, מחזיקה כיום לוריאל בכ-10% ממניות חברת התרופות השלישית בגודלה בעולם, "Sanofi-Aventis"), וחברת הטיפוח "The Body Shop" (2006).
סלוגן הפרסומות הידוע של החברה בעשורים האחרונים הוא "L'Oréal - Because I'm worth it" (לוריאל - כי אני ראוי/ה לכך), וניסוחו שונה מעט עם השנים ל-"Because you're worth it" או "Because we're worth it".
מ-1998 מעניקה לוריאל את הפרס היוקרתי "פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע" על תרומה יוצאת דופן של מדעניות למדע, פרס שנועד לעידוד מדעניות. בפרס זוכות מדי שנה חמש נשים, מחמש יבשות העולם. עד כה זכו בפרס גם מספר מדעניות ישראליות, בהן זוכת פרס נובל לכימיה עדה יונת (2008).
חדירת הנאצים לצמרת החברה, וכניעתה לחרם הערבי
אז'ן שילר, מייסד החברה, היה אוהד הנאצים. חברת לוריאל הודתה ששילר אכן היה פשיסט אנטישמי. הוא גם היה חבר ב"לה קגול", תנועה פשיסטית ואנטי-קומוניסטית צרפתית שהשתמשה באלימות כדי לקדם את מטרותיה,. שילר תמך כספית ב"לה קגול" וכמה פגישות של "לה קגול" אף נערכו במטה לוריאל. חלק מהפעילויות הפליליות שביצע ארגון "לה קגול" כללה: הברחת נשק, התנקשות בשר לשעבר והפצצת 6 בתי כנסת.
מחלוקת אחרת התעוררה כאשר ז'אן פרידמן, בעל מניות וחבר דירקטוריון של "פאראוויז'ן" (Paravision), חברת בת של לוריאל להפקת קולנוע, פוטר. לצורך הפיטורים זויף פרוטוקול של ישיבת מועצת המנהלים, שבו כביכול הודיעה על התפטרותו ואלר כך נאמר לו כי פוטר מאשר שחברת לוריאל רצתה להימנע מהחרם הערבי (פרידמן היה גם אזרח ישראלי והשקיע במספר מיזמים בישראל). בתורו, פרידמן החליט לחשוף את העבר של בכירי לוריאל. אנדרה בטנקור שהתחתן עם בתו של שילר, ליליאן בטנקור, והפך לסגן יו"ר לוריאל, כתב 60 מאמרים עבור La Terre Française עיתון תעמולה נאצי אנטישמי, שיצא לאור בימי מלחמת העולם השנייה במימון ישיר של משרד התעמולה הנאצי בברלין. אנדרה בטנקור הודה שכתב את התעמולה אך טען כי "הורעל" על ידי משטר וישי ואמר, "הבעתי שוב ושוב את חרטתי עליהם בפומבי ותמיד אתחנן בפני הקהילה היהודית שתסלח לי עבור כתיבתם". עוד נחשף כי יוג'ין שולר שכר את ז'אק קורז (Jacques Corrèze), לתפקיד יושב ראש שלוחת לוריאל בארצות הברית, Cosmair. קורז היה בין מנהיגי "לה קגול", והוגדר פושע מלחמה נאצי שנשפט בצרפת, בהיעדרו, לתקופת מאסר ממושכת. בהדרגה התברר לפרידמן שקורז אינו יחיד, ורבים מנציגי לוריאל בספרד ובאמריקה הלטינית היו פושעים נאצים נמלטים.
מותגי לוריאל
בנוסף, החברה מחזיקה ביותר מ-1200 בתי מרקחת בצרפת ומרכזי ספא ברחבי אירופה.
לוריאל ישראל
בעקבות הסרת החרם הערבי על חברות הסוחרות עם ישראל, החליטה לוריאל, ב-1995, להקים חברת בת בישראל. הפעילויות בישראל כוללת ניהול המותגים של הקבוצה ושיווק בישראל, הפצה ניהול לוגיסטי ומפעל שייצר לא רק עבור השוק הישראלי, אלא גם עבור השוק האירופי ואזור הים התיכון (יוון, טורקיה, וכו,). לפני הקמת חברת הבת בישראל שווקו מוצרי החברה בישראל על ידי יבואנים ומפיצים שונים, אך היא נמנעה לפעול ישירות בישראל בגלוי. עם זאת ב-1990 מינתה את חברת "קוסמורל" מנתניה כיבואן רשמי. כניעת החברה לחרם הערבי נחשפה על ידי ז'אן פרידמן, הוא תבע את החברה, אך משך את התביעה לאחר שנשיא צרפת פרנסואה מיטראן הבטיח לחוקק חוק שיאסור על חברות בצרפת להיכנע לחרם הערבי. החוק אכן חוקק ב-1991, אך החברה, בניגוד להבטחה לפרידמן לא הסירה את החרם מיד, אלא רק לאחר ועידת קזבלנקה ב-1994, בה הוסר החרם בפועל.
בשנת 1999 השיקה החברה בישראל את מותג האיפור האמריקני "מייבלין".
בשנת 2004 השיקה החברה את רשת מספרות תחת המותג "קרסטס", מספרות מורשות המקבלות זיכיון בלעדי להשתמש בצומרי המותג.
בשנת 2010 החליטה החברה להפסיק את שיווק המותג "הלנה רובינשטיין" בישראל עקב ירידה במכירות.
בשנת 2013 נכנסה החברה לתחום הקמעונאות, שהשיקה סניף ראשון של רשת הטיפוח והיופי קיל'ס (Kiehl's}, בקניון רמת אביב, בהשמך נפתחו עוד מספר חנויות של המותג.
מפעל הייצור בישראל
מפעל הייצור של החברה במגדל העמק נחנך במקור בפברואר 1962, כמפעל ייצור של חברת הלנה רובינשטיין. באוגוסט 1962 קיבל המפעל גם אישור לייצא את מוצריו לארצות הים התיכון, אפריקה, פרס והודו. המפעל הורחב בשנת 1967, והפך שנה אחר כך גם למרכז שיווק והפצה אזורי.
בשנת 1982 רכשה משפחת פרופר (מבעלי חברת "אסם"), עם שותפים נוספים, 75% ממניות המפעל. המפעל החל לפעול תחת השם "אינטרביוטי" והמשיך לייצר את מוצרי "הלנה רובינשטיין" ומותגים נוספים ברישיון. במאי 1994 רכשה לוריאל 30% מחברת "אינטרביוטי". ב-1996 הגדילה "לוריאל" את חלקה ל-74% וגד פרופר, מבעלי המפעל, מונה ליו"ר חברת "לוריאל ישראל", שמרכזת את כל פעילות התאגיד בישראל.
בתחילת שנות ה-2000 עבר המפעל לייצר את מוצרי המותג "גרנייר" (GARNIER) והמותג "נטורל סי ביוטי" (מוצרים המבוססים על מינרלים ובוץ מים המלח), שרובם יוצאו לרחבי העולם, ויצרו הכנסות של עשרות מיליוני דולרים מדי שנה.
בתחילת 2022, לאחר 60 שנות פעילות, מפעל ״לוריאל״ במגדל העמק נסגר.
נירית טקלה
נירית טקלה (נולדה ב-1985) היא אמנית ישראלית, מהיוצרות הבולטות והמצליחות בדור הצעיר של אמניות ואמנים יוצאי אתיופיה הפועלים בישראל. זוכת פרס האמן הצעיר מטעם משרד התרבות והספורט, לשנת 2019. יצירותיה נרכשו על ידי מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב ועל ידי אספנים בולטים.
ביוגרפיה
טקלה נולדה בכפר קונזלה שבאתיופיה. אביה היה חקלאי שעסק גם באריגת בדים ואמה יצרה בבית סלים צבעוניים קלועים מקש. בגיל שש עלתה עם משפחתה לישראל במסגרת מבצע שלמה, ושוכנה במרכז קליטה ברחובות. לאחר כשנה עברה עם משפחתה לאופקים. היא למדה בבית ספר יסודי ממלכתי־דתי ובתיכון למדה באולפנה לבנות בהתנחלות עפרה. כשהשתחררה מהשירות הצבאי עבדה כשנה וחצי במפעל לייצור שבבים ביבנה.
בשנת 2011 החלה את לימודיה בשנקר וב-2015 סיימה אותם בהצטיינות. בתערוכת הגמר שלה בשנקר הציגה טקלה חמישה ציורים גדולים (2.50 על 1.80). ארבעה מהם נרכשו מיידית בידי אספן האמנות סרג' תירוש. במקביל זכתה למלגת יצירה מידי אספן אחר. ב-2017 זכתה ב"פרס הפטיש" של סותבי'ס בחממת האמנים הצעירים ביריד האמנות "צבע טרי", על ציורה "שבת אחרי תפילה". הייתה זאת הפעם הראשונה שפרס זה הוענק ליצירת אמנות שהיא ציור. בנימוקי השופטים נכתב: "נירית טקלה קושרת את הביוגרפיה הפרטית של משפחתה וסיפור מאבקי העדה האתיופית לציור מרגש ורב הבעה. ציוריה הם פואטיים וסימבוליים, תוך שימוש מדויק בשפה אישית שפיתחה של צבע וקומפוזיציה". בהמשך נמכרה היצירה במכירה פומבית בינלאומית של סותבי'ס.
ב-2018 השתתפה בתוכנית שהות־אמן באדיס אבבה, אתיופיה שם עבדה ויצרה במשך חודשיים. בשנת 2019 זכתה בפרס האמן הצעיר מטעם משרד התרבות והספורט.
יצירתה
טקלה מרבה לתאר בעבודותיה את הסביבה וחיי העדה האתיופית בישראל. בציוריה היא מציגה את המסורת של העדה במקביל לשינויי הזמן החלים עליה ואת השתלבותה של העדה ושלה כאמנית בישראל. האמנות שלה מבטאת השלמה עם מקומה בחברה הישראלית לצד ביקורת והתרסה כנגד החברה הישראלית ויחסיה לעדה האתיופית. עבור טקלה, אמנות כמו מדיות חזותיות אחרות היא כלי תקשורת שמאפשר לה הזדמנות לספר את הסיפור מנקודת המבט שלה כדי להרחיב את ייצוג דמותו של האתיופי.
טקלה יוצרת עבודות גדולות ממדים עם דמויות פיסוליות כהות־עור. סגנון ציוריה הוא פיגורטיבי-מופשט ומושפע מדמויותיו הפיסוליות של מיכאלאנג'לו, צבעיו של דייוויד הוקני וציוריו של דייגו ריברה. בציוריה היא משלבת צללים כהים ומעברי גוונים המעניקים דינמיות ונפח לדמויות. היא בריאיון למגזין טאבלט אמרה "כשאני מציירת, אני בונה את התמונה בצבעים שונים מה שיוצר איכות פיסולית בתוך הציור הדו־ממדי. בציורים שלי קיים מתח בין הדו־ממד לתלת מימד ומתח בין המופשט לפיגורטיבי". היא עוסקת בנושאים הקרובים אליה בהם סיפורי מהתרבות האתיופית, הווי ואורח החיים הקהילתי והעכשווי ובאירועים אקטואליים שמסעירים את הקהילה בישראל. נושאים כמו מגדר, גזע, שייכות, זהות ולאום מקבלים ביטוי נרחב בעבודותיה. ביצירתה היא מבקשת לתת נראות לאנשי הקהילה שלה. הבחירה לצייר על משטחים גדולים מאפשרת לה לצייר בתנועה רחבה, גדולה ומשוחררת. מרחב הבד ואופן הפעולה משקפים את תפיסתה על עוצמת הקהילה "הגודל מבטא חוזק, הירואיות, שריריות כמו בריאליזם הסוציאליסטי". טקלה מבקשת לראות את הקהילה שלה באור זה בניגוד לאופן שבו היא מוצגת לעיתים בתקשורת, ולאתגר את העוולות שעמן מתמודדים אתיופים רבים, בין אם קשורים לדת או למשטרה.
היצירה "ללא כותרת" ("הכאת החייל הישראלי"), (2015) עוסקת באלימות המשטרתית שהופנתה כלפי החייל דמאס פיקדה באותה שנה והציתה את מחאת יוצאי אתיופיה. בסגנון וירטואוזי של מיני צללים כהים ומעברי גוונים בונה טקלה את הדינמיות והנפחיות של הדמויות, תוך שהיא מנכיחה את מערך הכוחות הלא־שוויוני שמתקיים בין נציגי הממסד הלבנים ובין האזרח השחור שמרותק לרצפה על ידם, בגדיו נקרעים מעליו הלך המאבק וההתנגדות למעצר. הכוחות השונים של הגברים בציור מתערבלים במעגליות ויוצרים תנועה אליפטית סגורה שאין ממנה אין מוצא. בציור "צדק ליוסף סלמסה" משנת 2016, מתואר יוסף סלמסה, צעיר ישראלי ממוצא 'ביתא ישראל', שתקיפת המשטרה הביאה למותו. הציור מציג את פניו בפרופיל. תנוחת הישיבה שלו היא בהשראת ציור של פרעה שראתה טקלה בתערוכה במוזיאון ישראל. סלמסה מתואר עם חזה זקוף וצוואר מורם כדי להעביר מסר שהוא חף מפשע וידיו בתנוחת X, סמל מחאה המשמש את יהודי אתיופיה נגד אלימות משטרתית על אזרחים כהי עור. דמותו של יוסף סלמסה הפכה לסמל של עוול משטרתי כלפי העם הישראלי-אתיופי.
בציור "מקווה" (2016) עוסקת טקלה ביחסה של הרבנות בישראל לקהילת 'ביתא ישראל' באתיופיה והגיור הכפוי שנאלצו לעבור. בציור מתארת טקלה את ההשפלה שחוו הנשים שנאלצו לטבול בטקס המקווה במסגרת גיורן, אף על פי שחיו כיהודיות אורתודוקסיות באתיופיה וקיימו את כל המצוות, מפשוטות ועד חמורות, כולל מקווה. הציור מבוסס על עדות אישית של אישה שעלתה לארץ בשנת 1984. היא תיארה את ההשפלה הכפולה שחשה כשאולצה לעבור את המקווה, כשרק שמלה לבנה שקופה שנצמדה לגופה הרטוב מכסה אותה אל מול המבט הדתי שבחן את גופה השחור. היצירה נרכשה ב 2016 על ידי מוזיאון ישראל.
בציור "דם תרומותנו" (2018) טיפלה טקלה בפרשת סירוב קבלת תרומות דם מהקהילה האתיופית שהסעירה את הקהילה והמדינה. "ציירתי נשים שאוגרות בכלי טיפות דם שזולגות מהשמים. זה מבטא מבחינתי עוצמה, יכולות להתחזק ולצעוד קדימה" היא אומרת.
היצירה "פירמידה אנושית" הושפעה מהמקרה של "אתנה מפורטלנד" כאשר באחת ההפגנות של Black Lives Matter בארצות הברית חשפה אחת המפגינות את גופה העירום אל מול כוחות פדרליים צבאיים, ומספר ימים לאחר מכן בישראל כאשר אישה חשופת שדיים טיפסה על פסל המנורה המוצב ליד הכנסת. בציור מתארת טקלה פירמידה אנושית של גברים ומעליהם שוכבת דמות אישה חשופת חזה, נטולת צבע גוף ועל חזה מוטבע המשפט 'אמנות או למות' בעברית, סיסמה פופולרית בסצנת האמנות הישראלית, המבטאת את חשיבותה של האמנות ואת כוחה של יְצִירָתִיוּת. טקלה ביקשה להתייחס לשתי פעולות המחאה של הנשים ובחרה להשתמש בדמות האישה בגוון עור שמזכיר פסל שיש.
סבטלנה נרבאייבה
אוֹיְדִין נַרְבַּאייֶבָה (אוזבקית קירילית: Ойдин Норбоева, אוזבקית לטינית: Oydin Norboyeva; נולדה בטשקנט ב-5 במרץ 1944), הידועה גם בגרסה הרוסית של שמה, סְבֶטְלַנָה עַבְּדוּלְחַקוֹבְנָה נרבאייבה (רוסית: Светлана Абдулхаковна Норбаева) היא שחקנית ילידת אוזבקיסטן המתגוררת כיום בישראל.
ראשית דרכה
נרבאייבה נולדה בטשקנט, בירת אוזבקיסטן הסובייטית, ב-1944. אביה, עבדולחק נרבאייב, היה שחקן בתיאטרון הדרמה הלאומי ע"ש חמזה ניאזי וזכה בתואר אמן העם של אוזבקיסטן. גם היא פנתה לעסוק בתחום, ונרשמה ללימודים בפקולטה למשחק במכון לתיאטרון ע"ש אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי בעיר הולדתה. היא הייתה בקשר עם סטודנט אחר, חביבוללה פאיזייב, במאי סרטים לעתיד. ב-1961 ילדה את בנם, גָ'חוֹנְגִיר (ג'אניק) פאיזייב, העוסק אף הוא בקולנוע: בין השאר, הפיק את "אדמירל" וביים את "גמביט טורקי", הסרטה של הספר בעל אותו השם מאת בוריס אקונין. נרבאייבה ופאיזייב נישאו, אך התגרשו כשנה לאחר לידת בנם.
קריירת המשחק
ב-1963, שנה לפני שסיימה את לימודיה, הצטרפה נרבאייבה לתיאטרון הלאומי, שם הופיעה במגוון תפקידים לאורך עשרים-ושבע השנים בהן נמנתה עם האנסמבל. בין השאר, שיחקה את קורדיליה ב"המלך ליר" בעונת 1966; את מרי סטיוארט במחזהו בעל אותו השם של פרידריך שילר בעונת 1967; את אנטיגונה ב-1978, ואת דזדמונה ב"אותלו" בעונת 1984.
שנות ה-80 והלאה
ב-1990 עזבה את התיאטרון ע"ש חמזה לטובת התיאטרון הדרמטי הרוסי בטשקנט, שם הופיעה בין השאר בתפקיד הראשי ב"פילומנה" מאת אדוארדו דה פיליפו.
ב-1999 עלו נרבאייבה ובעלה לישראל. היא שיחקה במספר תפקידים בתיאטרון בארץ, וזכתה לפרסום מחודש כשהופיעה בסדרה "תא גורדין" ב-2012 בתפקיד סבתו של רן דנקר. ב-2013 שיחקה בסרט "סוכריות".
המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2022)
משחקי החורף הפאראלימפיים ה-13 הם אירוע ספורט גדול ומרכזי שנערך בין ה-4 במרץ ל-13 במרץ 2022 בבייג'ינג, ובמספר אתרים במחוזות ו ברפובליקה העממית של סין.
בייג'ינג היא העיר הראשונה המארחת גם את משחקי הקיץ וגם את משחקי החורף הפאראלימפיים, לאחר שאירחה את המשחקים הפאראלימפיים בקיץ 2008. רבים מהמתקנים ששימשו במשחקים הפאראלימפיים בקיץ 2008 מארחים את התחרויות גם במשחקי החורף הפאראלימפיים ב-2022.
המתחמים הפאראלימפיים
המתקנים האולימפיים למשחקים מקובצים לשלושה מתחמים. במתחם בייג'ינג נעשה שימוש חוזר ברבים מהמתקנים שאירחו תחרויות בהמשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008). בכל מתחם מלבד מתקני הספורט הוקמו גם כפר פאראלימפי ומרכז תקשורת. בבייג'ינג נעשה שימוש חוזר בכפר הפאראלימפי ממשחקי 2008 ובמרכז הוועידות הלאומי, ששימש כמרכז תקשורת במשחקי 2008. כמו כן, מתקני התחרויות זהים למתקנים שאירוח את אולימפיאדת בייג'ינג (2022).
סמל
ב-15 בדצמבר 2017 חשפה הוועדה המארגנת של המשחקים האולימפיים והפאראלימפיים בייג'ינג 2022 את הסמל הרשמי של המשחקים. הסמל עוצב על ידי האמנית לין צוּנגֶ'ן. הסמל משלב אלמנטים מסורתיים ומודרניים של התרבות הסינית ועוצב בהשראת הסימן 飞 שהוא המילה זבוב בכתב סיני. הסמל עוצב כסרט הדומה לספורטאי בכסא גלגלים הממהר לעבר קו הסיום. הצבע הכחול נועד לסמל חלומות, עתיד והטהרה של הקרח והשלג, בעוד הצבעים אדום וצהוב מסמלים תשוקה, נעורים ואת צבעי הדגל של המדינה המארחת.
קמע
הוועדה המארגנת של המשחקים האולימפיים והפאראלימפיים בייג'ינג 2022 השיקה את תחרות עיצוב הקמעות למשחקים ב-8 באוגוסט 2018. במסגרת התחרות במהלך חודש ספטמבר 2018 תלמידי בתי ספר ברחבי סין יצרו עיצובי קמעות במסגרת שיעורי האומנות בבית הספר כחלק מתוכנית החינוך האולימפית של בייג'ינג 2022. 5,816 עיצובים מ-36 מדינות, כולל סין, הוגשו לתחרות. מתוכם נבחרו 10 עיצובים שעלו לשלב הסופי.
ב-17 בספטמבר 2019 חשפה הוועדה המארגנת את הקמע למשחקים "Shuey Rhon Rhon". הקמע עוצב כפנס סיני בדמות ילד. הפנס הסיני הוא סמל תרבותי בן אלפי שנים בסין בעל זיקה לקציר, חגיגה, שגשוג ואור. הצבע האדום מסמל בתרבות הסינית שמחה וחגיגיות. העיצוב מדמה חיתוך נייר סיני מסורתי. ראשו של הקמע מעוטר ביונים, מקדש השמיים של בייג'ינג ושלג המסמלים שאיפה לשלום וחברות. בנוסף, צורת ההגייעה של המילה "Shuey" זהה לתו הסיני המסמן שלג. העיצוב הוגש לתחרות על ידי האקדמיה לאמנות של ג'ילין.
ענפי הספורט
במשחקים הפאראלימפיים מתקיימים 78 תחרויות ב-5 ענפי ספורט, הכוללים 7 דיסציפלינות. 2 תחרויות פחות מהמשחקים הפארלימפיים פיונגצ'אנג (2018)
המדינות המשתתפות
זוהי הופעת הבכורה של נבחרות, ו במשחקי החורף הפאראלימפיים וחזרתן של נבחרת  לאחר שמשלחתה לא העפילה מאז אולימפיאדת הנכים לילהאמר (1994), נבחרת  לאחר שמשלחתה לא העפילה מאז אולימפיאדת הנכים סולט לייק סיטי (2002) ונבחרת  לאחר שמשלחתה לא העפילה מאז אולימפיאדת הנכים טורינו (2006).
המשלחת הרוסית הייתה אמורה להשתתף בשם "הוועד הפאראלימפי הרוסי" (PRC) לאור העונש שהוטל עליה בדצמבר 2019 על ידי הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט בשל פעילות מדינתית מאורגנת לרמאות בבדיקות סמים. אולם לאור הפלישה הרוסית לאוקראינה קבע הוועד הפאראלימפי הבינלאומי ב-2 במרץ כי המשלחות מרוסיה ו לא ישתתפו במשחקים בשמם, ועם הסמלים הלאומיים. הספורטאים מהמדינות הללו הורשו להשתתף כספורטאים פאראלימפיים עצמאיים תחת הדגל של הוועד הפאראלימפי. אם ספורטאי עצמאי ייזכה במדליה, המדליה תוענק לו אך היא לא תספר בטבלת המדליות הכללית. במקרה של זכייה במדליית זהב יושמע ההמנון הפאראלימפי. יממה לאחר מכן הודיע הוועד הפאראלימפי הבינלאומי כי השתתפות ספורטאים ונציגים מרוסיה ובלארוס נאסרה לאחר שמספר רב של וועדים פאראלימפיים לאומיים איימו לא להתחרות ולהחרים את המשחקים אם צעד זה לא יינקט.
המשלחת הישראלית
ישראל השתתפה בפעם הראשונה במשחקי החורף הפאראלימפיים. הנציגה הישראלית היחידה הייתה שיינא וספי, בת 19 מיסוד המעלה, שהתחרתה בענף הסקי האלפיני. וספי נועדה להתחרות בשתי תחרויות: סלאלום וסלאלום ענק. אך פרשה מתחרות הסלאלום בעקבות שינוי מועד התחרות ליום שבת במקום יום ראשון לאור תנאי מזג האוויר הצפויים, דבר שנגד את שמירת השבת של וספי.
17-11-70
17-11-70 (מאוית 11-17-70 במהדורה האמריקאית) הוא אלבומו החמישי של הזמר והיוצר הבריטי אלטון ג'ון, ואלבום ההופעה הראשון שלו. הוא יצא לאור ב־9 באפריל 1971 על ידי "DJM רקורדס" ו־"Uni רקורדס". האלבום הוא הקלטה מהופעה חיה של ג'ון שהועברה בשידור ישיר בתחנת הרדיו WABC-FM (לימים WPLJ ) שבניו יורק.
רקע
לאחר סדרת ההופעות המוצלחת של ג'ון במועדון "הטרובדור" בארצות הברית בסוף אוגוסט 1970, שבו ג'ון וטופין לבריטניה לארבעה שבועות, במהלכם הקליט ג'ון את הפסקול "Friends". אחר כך חזר ג'ון לסיבוב הופעות נוסף בארצות הברית, במהלכו הוצע לו להופיע בהופעה חיה שתועבר בשידור ישיר ברדיו האמריקאי. ההופעה נערכה באולפני A & R בניו יורק, והועברה בשידור חי בתחנת הרדיו WABC-FM (לימים WPLJ ) ב־17 בנובמבר 1970 – ומכאן שם האלבום. בהופעה נכח קהל של כ־100 בני אדם, שהובאו למקום כדי ליצור את האווירה של אולם קונצרטים, והקשיבו להופעה דרך רמקולים. אף על פי שהייתה זאת הופעה חיה, ג'ון והנגנים הופיעו עם אוזניות. הוצאת האלבום לא הייתה מתוכננת מראש, וג'ון סיפר שאף לא היה מודע לכך שהיא מוקלטת (בדיעבד נודע לו שסטיב בראון ביצע הקלטת שמונה ערוצים "רק כדי לראות איך זה ייצא"), אולם לאחר שהופצו עותקי בוטלג רבים של ההופעה, חברת התקליטים החליטה להוציא לאור אלבום רשמי. אורך ההופעה הכולל היה 80 דקות, מתוכן הועברו בשידור חי 60 דקות, אולם האלבום כלל רק 48 דקות של מוזיקה (אותן בחר המפיק, גאס דאג'ן). בעותק בוטלג מסוים היו מוקלטות כל 60 הדקות המשודרות, דבר שעל פי ההערכות פגע באופן משמעותי במכירות של המהדורה הרשמית בארצות הברית. עם זאת, נפוצים יותר היו עותקי בוטלג כפולים שכללו את 80 הדקות של ההופעה כולה. גורם נוסף שעל פי ההערכות פגע במכירות הוא הגודש שהיה באותה תקופה לאלטון ג'ון בשוק: שני אלבומי אולפן שלו, "Elton John" ו־"Tumbleweed Connection", יחד עם הפסקול "Friends" ואלבום ההופעה החדש היו ארבעה אלבומים שיצאו לאור במשך שנה (ארבעתם נכנסו למצעד בילבורד 200 ב־1971). אף על פי כן, "17-11-70" סימן ארבעה אלבומים של ג'ון שנמצאו בו־זמנית בטופ־100, לראשונה מאז "הביטלס".
לדברי מנחה הטקס, אושיית הרדיו הוותיקה מניו יורק דייב הרמן (שקולו נשמע בפתיחת ובסיום האלבום), אלטון ג'ון נחתך בידו בנקודת זמן כלשהי במהלך ההופעה, ובסיומה היו כל קלידי הפסנתר מכוסים בדם.
ג'ון הצהיר בכמה ראיונות שהוא מאמין שהופעה זו היא הופעתו החיה הטובה ביותר. הוא גם אמר שההופעה היא תצוגת ראווה למוזיקליות של המתופף נייג'ל אולסון ושל הבסיסט די מארי. ההקלטה היא גם הדוגמה היחידה שיצאה לאור באופן רשמי לצליל ההופעות החיות של ג'ון, שכלל פסנתר, בס ותופים בלבד, קודם להגעתו של הגיטריסט דייווי ג'ונסטון, שהצטרף ללהקה קודם ליציאתו לאור של "Honky Château" ב־1972.
ביקורת
סטיבן תומאס ארלוויין, מבקר "Allmusic", כתב בביקורת רטרוספקטיבית:
רצועות בונוס – ההוצאות המחודשות לאור של "Mercury" ב־1995, ושל "Rocket" ב־1996
השינויים במהדורת "Rocket", 1996
: הוצאת הוויניל המחודשת ב־2017 לציון עשור ל"יום חנויות התקליטים"
ב־2017 יצאה מהדורת ויניל מחודשת לאלבום, לציון עשור ל"יום חנויות התקליטים" העולמי (מכונה גם "יום התקליט"). סימן הפלוס מציין ששבעה שירים נוספים מן ההופעה נכללו באלבום – שישה מהם מופיעים לראשונה (השביעי, "Amoreena", הופיע כאמור במהדורות המחודשות שיצאו לאור בשנות ה־90). את המיקס (לרצועות הנוספות) ערך המהנדס בעל ההיכרות רבת השנים עם ג'ון, מאט סטיל. את הרימסטרינג ערך מהנדס המאסטרינג עטור פרסי הגראמי בוב לודוויג. רשימת הרצועות של שני הצדדים הראשונים זהה לרשימה של התקליט המקורי.
הרשימה המלאה של השירים שבוצעו בהופעה
הערה בכמה תקליטי בוטלג מהשנים 1970–1971 הוצגה גרסה חליפית של רשימת שירי ההופעה, המציגה זרימה שונה במקצת של ההופעה, ועל אף שהצלבות עם מהדורות UNI/MCA/Mercury מציגות מחיאות כפיים של הקהל בנקודות בהן הן לא התקיימו בהופעה המקורית, דומה שהרשימה שהוצגה באותן מהדורות בוטלג מצליחה להבהיר כמה התייחסויות לא מובנות בהערות שהשמיע ג'ון במהלך ההופעה.
רצח לארי קינג
לורנס פובס קינג (באנגלית: Lawrence Fobes King; 13 בינואר 1993 - 13 בפברואר 2008) היה תלמיד הומוסקסואל בן 15 בבית הספר התיכון EO Green School באוקסנארד, קליפורניה, שנורה פעמיים על ידי תלמיד אחר, ברנדון מקאינרני בן ה-14. לארי אושפז למשך יומיים עד מותו בבית החולים.
העיתון "ניוזוויק" תיאר את הירי כ-"פשע השנאה ההומופובי הבולט ביותר מאז הרצח של מת'יו שפרד ב-1998". הרצח של לארי העלה לשיח הציבורי את הנושאים של אלימות בנשק חם, וזהות מגדרית של בני נוער.
לאחר עיכובים רבים, המשפט הראשון של מקאינרני החל ב-5 ביולי 2011 במחוז לוס אנג'לס של Chatsworth. משפט זה הסתיים ב-1 בספטמבר 2011, כאשר השופט צ'ארלס קמפבל הכריז על משפט פסול משום שחבר המושבעים לא הצליח להגיע לפסק דין פה אחד. התובעים החליטו לנסות לתבוע את מקאינרני בשנית, אך השמיטו את ההאשמה של פשע שנאה. ב-21 בנובמבר 2011, מקאינרני נמנע מלגשת למשפט החוזר על ידי התוודות באשמה לרצח מדרגה שנייה, הריגה מרצון ושימוש בנשק חם. וידויו הוביל לגזר דין של 21 שנים מאחורי סורג ובריח.
לורנס קינג
לורנס פובס קינג נולד ב-13 בינואר 1993 במרכז הרפואי בוונטורה שבקליפורניה. אביו הביולוגי נטש את אשתו, ואימו של לארי הייתה מכורה לסמים כך שלא היה ביכולתה להעניק טיפול ראוי לילדה. בגיל שנתיים הוא אומץ על ידי גרגורי ודואן קינג.
לארי נטל תרופות לטיפול בהפרעות קשב וריכוז. לפי גרגורי קינג, אביו המאמץ של לארי, אובחנה אצל לארי הפרעת התקשרות ריאקטיבית, הפרעה שמתארת מצב שבו ילד אינו מצליח לפתח קשר עם ההורה או המטפל שלו. בעקבות בעיות בקריאה ובכתיבה, נאלץ לארי לחזור על כיתה א'. חברתו לכיתה סיפרה שבגיל 10 יצא לארי מהארון בפניה, והמשיך לצאת מהארון בפניי שאר התלמידים. בשלב זה, החלו הילדים לנהוג כלפיו בבריונות בעקבות הנשיות שלו והפתיחות שלו לגבי מיניותו. בעקבות כך, הוריו העבירו אותו לבית הספר התיכון EO Green School.
בגיל שתים עשרה, לארי הועמד לדין והוצב תחת תקופת מבחן בעקבות גנבה וונדליזם. לאחר שטען כי אביו המאמץ התעלל בו פיזית, הועבר לארי למוסד טיפולי לנוער בשם Casa Pacifica בנובמבר 2007. אביו המאמץ, גרגורי קינג, הכחיש את טענתו של לארי.
הבריונות נמשכה גם בבית הספר החדש, כאשר לארי עלה לכיתה ז', והחמירה לאחר שהוא התחיל להגיע לבית הספר לבוש בבגדי נשים ואביזרים, עקב גבוה ואיפור בינואר 2008. בעקבות הופעתו של לארי, אחיו הצעיר מהמשפחה המואמצת, רוקי, סבל גם כן מבריונות. מספר תלמידים דיווחו למוריהם שמפני שלארי מפלרטט איתם, גם הם חווים הצקות. צוות המורים והנהלת בית הספר לא יכלו למנוע מלארי להתלבש כפי שרצה בעקבות חוק נוגד אפליה מגדרית בקליפורניה. למרות זאת, מורים בבית הספר חשבו שבגדיו והופעתו של לארי מפירים את קוד הלובש - קוד שמונע מתלמידים ללבוש בגדים שמסיחים את דעתם של התלמידים האחרים. הנהלת בית הספר שלחה הודעה באימייל לכל מורי בית הספר ב-29 בינואר 2008. ההודעה נכתבה על ידי רכזת שכבת ח, סו פארסונס, ובה נאמר:
מספר דיווחים מראים שלארי התגרה בבנים בחדרי ההלבשה, במסדרונות ובחצר המשחקים עם אמרות מטרידות, כגון "אני יודע שאתה רוצה אותי". לארי היה ידוע כמעיר הערות לא הולמות לבנים בעת שהחליפו בגדים לקראת ולאחר שיעורי התעמלות. תלמידים מספרים גם על תקריות דומות בין לארי למקאינרני, ויש הטוענים שמקאינרני מצא חן בעיני לארי. למרות זאת, מאוחר יותר, התובעים הגישו מסמכים בבית המשפט שטוענים כי לארי לא הטריד מינית תלמידים בשבועות שלפני הירי. התובע כן תיאר כמה עימותים מילוליים "תוקפניים" בין לארי ומקאנירני.
הירי
על פי דיווחים, כיומיים לפני הרצח, לארי נכנס למגרש הכדורסל, באמצע משחק, וביקש ממקאינרני להיות בן זוגו ביום האהבה. חבריו של מקאינרני לעגו לו על כך. באותו היום, מקאינרני אמר לאחת מחבריו של לארי להיפרד ממנו, כי היא "לא תראה אותו שוב".
ב-11 בפברואר, לארי חלף על פני מקאינרני במסדרון וקרא "אוהב אותך, מותק". באותו היום לארי נראה מסתובב סביב מקאינרני בניסיון להשיג את תשומת לבו. לדברי מורה, קבוצה של בנים צחקו על מקאינרני והיה ניתן לראות בבירור שהוא נרגז וכעוס. ההתגרויות במקאינרני נמשכו, ובתגובה הוא ניסה לגייס תלמידים נוספים ולתקוף את לארי, אך איש לא הביע עניין.
תגובות
עצרות ומצעדים אורגנו ברחבי ארצות הברית בעקבות מותו של לארי ולזכרו. רבים הביעו את תנחומיהם, בהם ג'ודי שפרד, ג'ו סולמונס - נשיא הקמפיין לזכויות אדם, הסנטורית הילרי קלינטון ומארחת תוכנית הטלוויזיה אלן דג'נרס. אלף תלמידים מהמחוז בו למד לארי צעדו לכבודו ב-16 בפברואר 2008, כארבעה ימים לאחר הירי.
בעקבות מותו של לארי, הוצע חוק חדש לחינוך שכונה "חינוך מגוון". חוק זה הוצג על ידי חבר הפרלמנט של קליפורניה, מייק אנג', שאמר: "אנחנו צריכים ללמד צעירים שיש תוכנית לימודים שנקראת חינוך סובלני שצריכה להיות בכל בית ספר. עלינו ללמד צעירים ששונות ומגוון אינה מטרה לפגיעה, אלא היא משהו שיש לאמץ משום שהיא זאת שהופכת את קליפורניה למדינה המעולה שהיא". כחלק מהצעת החוק, חויבו בתי הספר בקליפורניה לקיים שיעורי חובה בנושא מגוון וסובלנות.
שנה לאחר מותו של לארי התקיימה עצרת מקומית בוונטורה, קליפורניה. "יום הדממה", יום שמטרתו למחות על ההטרדות כלפי קהילת הלהט"ב הוקדש ללארי, והתקיים ב-25 באפריל 2008.
אביו של לארי, גרג, לא היה משוכנע שבנו המאומץ היה הומו משום שזמן קצר לפני הרצח לארי סיפר לאביו שהוא ביסקסואלי. נוסף לזאת, גרג מאמין כי לארי הטריד מינית את מקאינרני. הוא גם הביע חשש שלארי נעשה ילד פוסטר עבור פעילי זכויות להט"ב.
מורים הביעו אהדה כלפי מקאינרני. הם טענו: "אכזבנו את ברנדון... לא ידענו שהבריונות מגיעה מהצד השני - לארי מתח את גבולותיו, מפני שאהב את תשומת הלב". מאות ילדים מבית הספר חתמו על עצומה בבקשה שמקאינרני יישפט כקטין.
ביקורת על בית הספר
באוגוסט 2008, משפחתו של לארי הגישה תביעה בבית המשפט העליון של מחוז ונטורה נגד בית הספר התיכון בו למד לארי. המשפחה טענה שהגורם העיקרי למותו של לארי היה בית הספר שאיפשר לו להתאפר וללבוש בגדי נשים. לפי משרד המשפטים של קליפורניה, מבחינה חוקית, אין באפשרות בית הספר לעצור את לארי מלהתאפר וללבוש בגדי נשים בעקבות חוק מדיני המונע אפליה מגדרית.
מספר מורים טענו כי ג'וי אפשטיין "עודדה את הראוותנות של לארי כדי לקדם את ה'אג'נדה' שלה", וכך האשימו אותה במקרה.
הליכים קדם-משפטיים
בפברואר 2008, עורך הדין של מקאינרני, ויליאם קווסט, שקל לבקש לשנות את מיקום המשפט. ב-24 ביולי של אותה שנה, קבע השופט בבית המשפט העליון במחוז ונטורה דאגלס דיילי שמקאינרני יעמוד למשפט כמבוגר, קביעה שעברה ערעור. ב-7 באוגוסט, באותו בית משפט, מקאינרני טען שהוא לא אשם ברצח בכוונה תחילה ובפשע שנאה. שימוע מקדים נקבע ל-23 בספטמבר 2008, ונקבע מחדש ל-14 באוקטובר 2008.
לקראת ספטמבר 2008 משפחתו של מקאינרני פיטרה את עורך הדין מטעם הממשלה, ויליאם קווסט, והחלה להעסיק את קבוצת ההגנה המאוחדת, משרד עורכי דין להגנה פלילית מלוס אנג'לס. עם זאת, משרד הסנגורים הציבורי הגיש עתירה לפיה קבוצת ההגנה המאוחדת לא תפעל באופן מוחלט למען טובתו של מקאינרני. באוקטובר 2008 בית המשפט הגיע להחלטה כי שינויי עורך הדין המייצג לא נכפה על הנאשם וכי הוא ידע מה הוא עשה. נוסף לזאת, בית המשפט גם דחה הצעה שבאה למנוע את אפשרות לשכת הסנגוריה הציבורית מלדבר על המקרה, במיוחד עם התקשורת.