cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרדכי הקר
קורות חיים
הקר היה האיש שהכין את התוכנית היהודית לחלוקת ירושלים שהוגשה לוועדת פיל, אשר פרסמה את מסקנותיה ב-7 ביולי 1937.
התאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט
כרשת של אוניברסיטאות מובילות המקשרות בין אמריקה, אסיה ואוסטרליה, איגוד אוניברסיטאות האוקיינוס השקט הוא קול הידע והחדשנות עבור אזור אסיה-פסיפיק. הרשת מפגישה מנהיגים, חוקרים ומקבלי החלטות מדיניות כדי להחליף רעיונות ולשתף פעולה בפתרונות אפקטיביים לאתגרי המאה ה -21. הרשת מעצימה יכולות חינוך ומחקר קולקטיבי של השותפים לתהליך המדיניות הציבורית הבינלאומית. תחומי המחקר העיקריים כוללים; סכנות טבע והפחתת סיכוני אסון, נשים בהנהגה, הזדקנות אוכלוסייה, בריאות עולמית, ערים ברי קיימא, בינה מלאכותית ועתיד העבודה, האוקיינוס השקט וניידות עבודה.
הרשת הוקמה בלוס אנג'לס בשנת 1997 על ידי נשיאי אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, קלטק ואוניברסיטת דרום קליפורניה. לרשת יש כעת חברות עם נשיאי 60 האוניברסיטאות המובילות למחקר מרחבי האוקיינוס השקט וזה כולל 200,000 סגל אקדמי, שני מיליון סטודנטים ומעל ל־280 חתני פרס נובל. בהתחשב בשילוב הכלכלי המהיר של האזור והיווצרות הפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה - האוקיינוס השקט (APEC), חזון הנשיאים המייסדים היה לכונן ברית ראשונה של אוניברסיטאות מחקר כגוף מייעץ לארגונים בינלאומיים, ממשלות ועסקים בנושא פיתוח מדע וחדשנות וכן בנושא ההתפתחות הרחבה יותר של ההשכלה הגבוהה. החזון כולל כיום מיקוד ידע חדש באתגרים הגלובליים המשפיעים על האזור. בנוסף לארגונים שהם שותפי הידע של האגודה וחבריה, השותפים מארגנים אירועים וכנסים, מפרסמים דוחות, פרסומים, ומאמרי מדיניות ומחקר הנגישים באתר הרשמי.
רשימת האוניברסיטאות
שותפי ההתאגדות נכון לשנת 2022; {{טורים
בוריס צירלסון
בוריס סמיונוביץ' צירלסון (4 במאי 1950 – 21 בינואר 2020) היה מתמטיקאי רוסי-ישראלי ופרופסור למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
קורות חיים
בוריס צירלסון נולד בלנינגרד למשפחה רוסית ממוצא יהודי. מצד אביו שמעון, הוא אחיין מדרגה שלישית של הרב יהודה לייב צירלסון, שהיה הרב הראשי של בסרביה בשנים 1918–1941.
צירלסון סיים תואר שני באוניברסיטת לנינגרד. הוא נשאר בלנינגרד כדי לסיים את תואר הדוקטורט שלו, בשנת 1975.
היה אחד מאסירי ציון, וקיבל זכות עלייה לישראל רק בשנת 1991. כיהן כפרופסור באוניברסיטת תל אביב.
הוא נפטר ב-21 בינואר 2020.
אנה בוש
אנה רוזלי בוש (בצרפתית: Anna Rosalie Boch; 10 בפברואר 1848 – 25 בפברואר 1936) הייתה מצנטית וציירת בלגית נאו-אימפרסיוניסטית ואימפרסיוניסטית. בוש נולדה במחוז אנו שבוולוניה לוויקטור בוש, מנהל המפעל לכלי חרס "וילרוי ובוש", וסיימה את חייה בבריסל. אחיה היה הצייר אז'ן בוש.
בציוריה הראשונים השתמשה בטכניקת הפוינטיליזם המזוהה עם הנאו-אימפרסיוניזם, ומאוחר יותר שינתה את סגנון ציוריה לאימפרסיוניזם. בוש הושפעה במיוחד מתאו ואן ריסלברג, אותו פגשה ב-"קבוצת ה-XX". בבעלותה היה אוסף ציורים אימפרסיוניסטים חשובים שכלל בין היתר את הכרם האדום של וינסנט ואן גוך. בוש קידמה ציירים רבים באמצעות אוספה ובאמצעים אחרים. בצוואתה, ביקשה שיימכר האוסף שלה ושהכסף ממכירתו יתרם למימון אמנים הנמצאים במצוקה כספית.
לאחר מותה נתרמו 212 מציוריה ו-219 ציורים של אמנים אחרים מהאוסף שלה למוזיאון המלכותי של בריסל.
ג'יימס בטשלר סאמנר
ג'יימס בטשלר סאמנר (אנגלית: James Batcheller Sumner; 19 בנובמבר 1887 - 12 באוגוסט 1955) היה כימאי אמריקני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1946 (לצד ג'ון הווארד נורתרופ וונדל מרדית' סטנלי), "על תגליתו כי ניתן לגבש אנזימים".
חייו
סאמנר נולד בקנטון, מסצ'וסטס, לצ'ארלס סאמנר ואליזבת' ראנד קלי. אבותיו היו פוריטנים, שהגיעו לאמריקה מביסטר שבאנגליה ב-1636, והתיישבו בבוסטון. בבית הספר, סאמנר הצעיר השתעמם כמעט מכל מקצוע, למעט כימיה ופיזיקה. בתאונת ציד בגיל 17 איבד את ידו השמאלית, וסאמנר, שהיה שמאלי, נאלץ ללמוד להשתמש בידו הימנית. אובדן ידו דחף אותו לניסיון להצטיין במגוון סוגי ספורט, כמו טניס, סקי, החלקה על הקרח, ביליארד וקליעה למטרה.
מחקר
בקורנל החל סאמנר לנסות לבודד אנזימים בצורתם הטהורה, דבר שלא נעשה עד אז. הוא התמקד באנזים אוראז, המפרק שתנן לפחמן דו-חמצני ואמוניה. שנים רבות מחקרו לא נשא פרי, אך לבסוף, ב-1926, הצליח לבודד ולגבש את האוראז. באמצעות בדיקות כימיות הצליח סאמנר להוכיח כי אוראז טהור הוא חלבון. הייתה זו ההוכחה הניסיונית הראשונה לכך שאנזים הוא חלבון, דבר שלא היה ברור באותה עת.
בעקבות הצלחתו המחקרית, זכה לדרגת פרופסור מן המניין בקורנל ב-1929. ב-1937 הצליח לבודד ולגבש אנזים שני, קטלאז, אנזים נפוץ ביותר, האחראי על פירוק מי חמצן למים וחמצן. במקביל, ג'ון הווארד נורתרופ באוניברסיטת רוקפלר (מכון רוקפלר דאז) הצליח לגבש אנזימים בשיטות דמות, החל ב-1929 עם פפסין. הצלחתו זו הראתה כי סאמנר מצא שיטת גיבוש כללית לאנזימים, וכי האנזימים כולם הם חלבונים. שנים לאחר תגליות אלה, ב-1981, גילו תומאס צ'ק וסידני אלטמן כי קיימים אנזימים שאינם עשויים מחלבונים, אלא מ-RNA; מולקולות אלה קיבלו את השם ריבוזים, והשם "אנזים" משמש כיום לזרזים מבוססי חלבון. צ'ק ואלטמן זכו בפרס נובל לכימיה בשנת 1989 על תגליתם זו.
ב-1946 קיבל סאמנר את פרס נובל לכימיה, יחד עם ג'ון הווארד נורתרופ וונדל מרדית' סטנלי (מחצית לסאמנר, רבע לנורתרופ, ורבע לסטנלי). ב-1948 נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים, וב-1949 לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
סאמנר נפטר מסרטן בגיל 67, ב-12 באוגוסט 1955.
נרדפי החוק
נרדפי החוק (באנגלית: Down by Law) הוא סרטו של הבמאי ג'ים ג'ארמוש משנת 1986. הסרט צולם בשחור-לבן וזהו סרטו השלישי של ג'ארמוש, והוא שהציג לקהל האמריקאי את הכוכב האיטלקי רוברטו בניני. פרט לבניני משחקים בסרט גם המוזיקאים ג'ון לורי וטום וייטס, וכן אשתו של בניני, ניקולטה בראסקי.
פיזיולוגיה
פִיזְיוֹלוֹגְיָה היא המדע העוסק בחקר התפקוד המכני, הפיזי והביוכימי של גופם של יצורים חיים.
נרדפי החוק
הסרט הוא סיפורם של שלושה אסירים הנמלטים מהכלא לביצות לואיזיאנה. אך הסרט אינו בנוי על פי התבנית המוכרת של סרטי כלא ובריחה. הוא מתרכז ביחסים בין שלושת גיבוריו, ולא בנושאים המעסיקים בדרך כלל סרטי כלא, כניסיונות לשרוד בחברת האסירים הקשוחה, היחסים עם הסוהרים או פרטי הבריחה. על אף הנושאים הקשים בהם עוסק הסרט המדובר בסרט רווי הומור, שניתן אף לראותו כקומדיה.
הסרט משלב מספר מרכיבים ייחודיים, כמוזיקה של וייטס ולורי, סגנון הבימוי של ג'ארמוש, משחקם המאופק של וייטס ולורי, לעומת משחקו האנרגטי של בניני, ובמיוחד תנועת המצלמה האיטית והייחודית של הצלם רובי מילר, המצליחה ליצור עולם ייחודי כאשר היא סוקרת את נופי ניו אורלינס ואזורי הביצות של לואיזיאנה בהם צולם הסרט.
פיזיולוגיה
פיזיולוגיה באופן מסורתי נחלקת לפיזיולוגיה של הצמח ולפיזיולוגיה של יצורים חיים. לדוגמה, את חלק מתובנות המחקר על תא שמרים ניתן ליישם גם בתא אנושי. באופן כללי ההסתברות לדמיון בתגובות בין מינים שונים אינה ידועה.
נרדפי החוק
הפקה
נרדפי החוק הוא סרטו השלישי של ג'ארמוש, והוא הראשון שצולם לאחר פריצתו לתודעת הקהל עם "זרים" שצולם כשנתיים קודם לכן, וזכה בפרס "מצלמת הזהב" בפסטיבל קאן. ג'ארמוש עמד אז בחזית תנועת "הקולנוע האמריקני העצמאי", חבורה של במאים צעירים שניסו ליצור קולנוע מחוץ למסגרת האולפנים הגדולים, על מנת לשמור על עצמאותם האמנותית, ועל דרכם הייחודית. תקציבו הכולל של הסרט היה כמליון ומאה אלף דולר.
לאחד משלושת התפקידים הראשיים בסרט גויס השחקן הראשי ב"זרים", מוזיקאי הג'אז ג'ון לורי, וכן גויס מוזיקאי נוסף, טום וייטס. מולם צוות רוברטו בניני שעל אף שהייתה מאחוריו קריירה מצליחה ביותר באיטליה כשחקן ובמאי, היה כמעט בלתי ידוע מחוץ לארצו. עמו הגיעה אשתו ניקולטה בראסקי. לורי ווייטס, בעלי מבנה פיזי רזה וגבוה, שיחקו דמויות מופנמות ושתקניות, לעומת בניני הגוץ, בעל האנרגיות המתפרצות, שאינו מסוגל להפסיק לדבר. בסרט מופיעים מספר שחקנים נוספים, ביניהם ניתן למצוא בתפקידים קטנים את אלן ברקין, ואת במאי סרטי האימה הזולים ג'וי ניוטון הוק.
פיזיולוגיה
תחומי מחקר חדשים התפתחו מתוך המחקר הפיזיולוגי כגון ביוכימיה, ביופיזיקה, ביומכניקה ופרמקולוגיה.
נרדפי החוק
הפקה
וייטס עמד אז בשיאו המוזיקלי, לאחר הקלטת שניים מן הטובים שבאלבומיו "Swordfishtrombones" (1983) ו"Rain Dogs" (1985). אלבומים אלו, בעלי האווירה הקברטית העגומה, והמורכבות המוזיקלית, תאמו את רוח הסרט. שני שירים מ"Rain Dogs" הופיעו בפסקול הסרט ("Jockey Full of Bourbon" ו-"Tango Till They're Sore"). ג'ון לורי, שהיה אחראי אף למוזיקת הרקע לסרט "זרים", תרם את מוזיקת הרקע לסרט, שהוקלטה בסגנונו הג'אזי. שיר נוסף בפסקול שרה זמרת הרית'ם אנד בלוז השחורה אירמה תומאס.
פיזיולוגיה
על המחקרים הבולטים בתחום מוענק פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה. בנוסף לכך, האקדמיה הבלגית מעניקה פרס גלוגה דו-שנתי לזכר גוטליב גלוגה.
נרדפי החוק
הפקה
חלק ניכר מהצלחת הסרט יש לזקוף לזכות הסינמטוגרפיה. היה זה שיתוף הפעולה הראשון של ג'ארמוש עם הצלם רובי מילר שהיה ידוע עד אז בשל שיתוף הפעולה שלו עם הבמאי וים ונדרס, שעבודתו מהווה מקור השפעה ידוע על ג'ארמוש. הדרך האיטית והמהורהרת, בה סקרה מצלמתו את נופי ניו אורלינס ואזור הביצות של לואיזיאנה, במשחקי אור וצל, יצרה את האסתטיקה המיוחדת של הסרט. הצלחה זו הייתה תחילה של שיתוף פעולה פורה בין ג'ארמוש ומילר שנמשך במספר סרטים נוספים במשך העשור שלאחר מכן.
עלילה
הסרט מתחיל בניו אורלינס, ומתאר את נפילתם של שדר הרדיו הכושל זאק (וייטס), והסרסור ג'ק (לורי). זאק מאבד את עבודתו ואת חברתו, וברגע של שכרות מסכים להסיע מכונית שאינה שלו מצידה האחד של ניו אורלינס לצידה השני. כאשר עוצרת אותו המשטרה מסתבר כי בתא המטען של המכונית יש גופה. ג'ק מתפתה להגיע לחדר חשוך במלון, בו שוכבת נערה. הוא מנסה לשכנע אותה להצטרף לחבורת הפרוצות שהוא משמש כסרסור שלהן, אך כאשר המשטרה פורצת לחדר והאור נדלק, מסתבר שהמדובר בילדה. שניהם נשלחים אל הכלא, ומוצאים את עצמם באותו התא.
אל התא מגיע בוב (בניני) תייר איטלקי שאינו דובר אנגלית. בניגוד לזאק ולג'ק, שנמצאים בכלא בגין עבירות שלא ביצעו, בוב רצח אדם באולם ביליארד. ג'ק וזאק אינם סובלים זה את זה, ועד מהרה מגיעים לעימות פיסי אלים, שלאחריו הם נמנעים מלדבר זה עם זה. אך בוב הוא בעל דחף בלתי פוסק לדבר, על אף שידיעתו בשפה האנגלית מסתכמת במשפט "I scream, you scream, we all scream, for ice-cream". אישיותו המתפרצת, ודיבורו הבלתי פוסק, מצליחים להשלים בין ג'ק וזאק. השלושה מנצלים הזדמנות לבריחה, ונמלטים לאזור הביצות של לואיזיאנה.
השלושה אובדים בין הביצות, והאיבה בין ג'ק וזאק כמעט שגורמת לכך שכל איש יפנה לדרכו. אך בוב מצליח להביא את החבורה למקום מבטחים, ולספק להם מזון. הם מגיעים לבית בודד במעבה היער, בו שוכנת ניקולטה, איטלקייה נאה, המתאהבת מיד בבוב. בוב מחליט להישאר עם ניקולטה, בעוד שג'ק וזאק יוצאים איש לדרכו. הסרט מסתיים בפרידתם במזלג דרכים. כאשר כל אחד מהם פונה לזרוע אחרת של התפצלות הדרכים, נראה כי הפכו לידידים.
הצלחת הסרט בביקורת ובקופות
הסרט התקבל בדרך כלל בביקורות חיוביות, שהשוו אותו להצלחתו הקודמת של ג'ארמוש, "זרים", ובדרך כלל קבעו כי הסרט מצליח לשחזר את ההצלחה של קודמו. אופיינית היא ביקורתו של המבקר רוג'ר איברט שכתב: "נרדפי החוק הוא סרט על ויסקי זול וקפה שחור, אנשים שיכורים בלילה, שאיבדו את עבודתם, והסבל שניתן לסבול מנערות המבטיחות לך בילוי נעים," וסיכם במילים -"הסרט הוא סרט מקורי מהסוג שאתה מתרגל אליו תוך כדי צפייה. אולי הוא מעט ארוך, ואולי הוא תלוי במקור ההשראה שלו - שלושת החריגים החברתיים והאנשים המוזרים שהם פוגשים במסעם, במקום שיהיה לו נושא אמיתי משלו. אין לו את השלמות רבת ההשראה של 'זרים', בו כל תמונה נראית בלתי נמנעת. אך זהו סרט טוב, וככל שאתם יודעים יותר על קולנוע, סביר יותר שתאהבו אותו".
הסרט הצליח להחזיר את ההשקעה בו, ובארצות הברית הכניס כמיליון וחצי דולר, מעט מעל תקציבו. הסרט סווג בארצות הברית כסרט מסוג "R", כאשר צופים מתחת לגיל 17 לא יכלו לצפות בו אלא בלוויית מבוגר, וזאת בשל לשונו הבוטה, וסצינות עירום המופיעות בו.
הסרט זכה להצלחה רבה מחוץ לארצות הברית. הוא זכה בפרסים בפסטיבלי קולנוע בנורווגיה בדנמרק ובאיטליה כמו גם למועמדות יוקרתית לפרס "דקל הזהב" בפסטיבל קאן. בישראל זכה הסרט להצלחה קופתית ניכרת.
טאו בירכתי הספינה
τ בירכתי הספינה הוא כוכב בולט בקבוצת הכוכבים ירכתי הספינה עם בהירות נראית מדרגה 2.93. הכוכב נמצא בקצה הדרומי של הקבוצה, על הגבול עם קבוצת שדרית, כ-4.5 מעלה מצפון-מזרח לקאנופוס, במרחק של כ-180 שנות אור ממערכת השמש.
מאפיינים
שינויים מחזורים במהירות הרדיאלית של הכוכב מצביעים על קיומו של בן זוג עמום שלא ניתן לצפות בו ישירות ולא ידוע דבר על תכונותיו. בני הזוג מקיפים זה את זה במסלול כמעט מעגלי בזמן הקפה של 2 שנים ו-335 ימים. מכיוון שלא ידועה נטיית מישור הסיבוב ביחס לקו הראייה אל הכוכב, לא ניתן לחשב את מסתו של בן הזוג או את המרחק ביניהם, אך המרחק הזוויתי ביניהם מוערך ב-0.033 שניות קשת, ששקול ללפחות 1.8 יחידות אסטרונומיות.
New to You
New to You (בעברית: חדש לך) הוא שיר של הדי ג'יי הסקוטי קלווין האריס, בהשתתפות הזמרות-יוצרות האמריקאיות נורמני, טינשיי והראפר אופסט. הוא יצא לאור ב-29 ביולי 2022 בהוצאת חברת התקליטים קולומביה רקורדס כסינגל הרביעי מתוך אלבום האולפן השישי של האריס, Funk Wav Bounces Vol. 2. השיר נכתב על ידי ארבעת האמנים וג'סי רייז.
הרכב
השיר הולחן על ידי האריס, לצד נורמני, טינשיי, אופסט והזמרת-יוצרת ג'סי רייז.
מבחינה מוזיקלית, "New to You" הוא שיר פוסט-דיסקו בהשראת R&B. בילבורד סקרו את השיר בחיוב ותיארו את סוגו המוזיקלי.
מנזר דנילוב
המנזר הוקם בשנת 1282 ושימש שנים רבות כאמצעי הגנה על העיר מפני פלישת אויבים. תהפוכות רבות עברו על המנזר לאורך השנים ופעמים רבות הוא שימש מקום מקלט לנרדפים שונים (ילדים, כמרים, סופרים). כיום הוא משמש כאתר דתי לכל דבר.
את המנזר קל לזהות לפי צבעיו: הוא צבוע כולו בלבן וכיפתו צבועה בירוק.
אגוסטינו סטפאני
ילדות וצעירות. מינכן 1667-1688
סטפאני נולד בשנת 1654 בקסטלפרנקו וונטו במשפחה דלת אמצעים. הוא היה החמישי מבין שבעת הילדים שנולדו מנישואיו השניים של קמילו סטפאני (בניב מקומי Stievani) עם פאולינה טרצאגו. רק שלושה מתוכם שרדו בגיל הנעורים. ככל הנראה, בילה חלק מילדותו אצל קרובי משפחה בפדובה בה למד בגימנסיה. בשנים 1664–1667 הוא שר במקהלת בזיליקה דל סנטו בפדובה. בהמשך התקבל במקהלת הקפלה של בזיליקת סן מרקו בוונציה, תחת הדרכתו של אנטוניו דלה טאבולה, שהיה מורו הראשון למוזיקה. בגיל 13 בשנת 1667 יפי קולו ריתק ככל הנראה את תשומת הלב של הרוזן הנס ארסמוס מריינשטיין-טטנבאך (1671-1631) ואולי של הנסיך הבוחר הבווארי פרנדיננד מריה בעצמו שלקחו אותו למינכן. בבירת בוואריה הופקד תחת חסות הרוזן טאטנבך שהיה יועץ הנסיך הבוחר והאחראי על אורוות הסוסים של הנסיכות. השלים שם את חינוכו על חשבון הנסיך הבוחר. בו זמנית היה סטפאני תלמידו של יוהאן קספר קרל שלימד אותו נגינת עוגב ודאג למחייתו בשנים 1671-1668.ב-1672–1674 נשלח סטפאני לרומא ללימודים אצל ארקולה בנרבאי, קאפלמייסטר של בזיליקת פטרוס הקדוש. ברומא הוא הלחין שישה מוטטים שכתבי היד שלהם נשמרים עד היום במוזיאון פיצוויליאם בקיימברידג'. בשובו למינכן בשנת 1674 יחד עם ברנבאי, התמנה סטפאני על ידי נסיך בוואריה לנגן עוגב של החצר ותוגמל בשכר נאה. באותה שנה פרסם סטפאני את הקובץ Salmodia vespertina של 13 מזמורי תהלים ומגניפיקט לשמונה קולות שהודפס מחדש ב-1774 בתוך הספר הקונטרפונקט Saggio di contrapunto של פאדרה מרטיני. ידוע גם על ביקור של סטפאני בפריז, כשניגן בצ'מבלו בפני המלך לואי הארבעה עשר ונכח ללא ספק בבכורת האופרה "בלרופון" מאת ז'אן-בטיסט לולי ובשנים 1678–1679 ביקר בטורינו.
ב-1675 התמנה סטפאני לנגן עוגב של החצר הבווארית. לא ידוע במדויק מתי הוסמך סטפאני ככומר אך משערים כי בשנת 1680. ב-1681, בימי הנסיך הבוחר מקסימיליאן השני התמנה למנהל המוזיקה הקאמרית של החצר במינכן. מעמדו כאיש כנסייה שנודע תחילה כאב של המנזר לפסינג (לפסינגן שברוזנות אטינגן-ולרשטיין) מצפון לאאוגסבורג, לא מנע ממנו להמשיך להתעניין בעולם הבמה. באמצעות יצירותיו האופראיות השפיע סטפאני השפעה לא מבוטלת על מוזיקת הבמה בתקופתו. האופרה הראשונה שלו, "מרקו אורליו" (על מרקוס אורליוס) נכתבה לקרנבל, עם לברית מאת אחיו, ונטורה טרצאגו, והוצגה לראשונה במינכן ב-1681. העותק היחיד שלה הוא כתב יד שנשמר בספרייה המלכותית של ארמון בקינגהאם. אחריה הלחין סטפאני את "סולונה" (שגיבורה סולון) (1685), "Audacia e rispetto" (עוז וכבוד), "סרביו טוליו" (שגיבורה סרביוס טוליוס) (1686), "אלאריקו" (שגיבורה אלאריק) (1687) ו"ניובה, מלכת תבאי" (1688).
הקריירה המוזיקלית בהנובר
ב-1688 נכח סטפאני לדעת כי את תפקיד הקפלמייסטר של החצר במינכן ירש בנו של ברנבאי. על אף החסד שהרעיף עליו הנסיך הבוחר מקסימיליאן השני עמנואל, החליט סטפאני בשנת 1688 להיענות להצעת עבודה חלופית ולהתמנות לקפלמייסטר בחצר מהנובר. הוא התוודע שם לנסיך ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג, שעמד לכהן באופן בלתי רשמי החל משנת 1692 כנסיך בוחר מהנובר. בהנובר הכיר סטפאני גם את בתו של הנסיך, סופיה שרלוטה, לימים נסיכה בוחרת של ברנדנבורג ומלכת פרוסיה, וכן את הפילוסוף גוטפריד וילהלם לייבניץ שהיה יועץ של הנסיך, את האב אורטנסיו מאורו והרבה מלומדים ומשכילים אחרים. בשנת 1710 העניק סטפאני קבלה חמה להנדל שהיה בתחילת הקריירה. בהנובר זכה סטפאני להצלחות רבות בתחום האופרה. הוא הצטרף ללהקת האופרה האיטלקית שפעלה בעיר והלחין עבורה שורה של אופרות. למשל, את האופרה "הנריקו לאונה" על (היננריך הארי) שאיתה נחנך ב-1689 בית האופרה החדש של הנובר. עבור אותו בית אופרה כתב את "La Lotta d Ercole con Achilleo" (1689), La Superbia d'Alessandro (1690), Orlando generoso (1691) Le Rivali concordi (1692) La Liberia contenta (1693), I trionfi del fato I Baccanali (1695)_' Briseide. ברוב המקרים הלבריות נכתבו על ידי אב המנזר מאורו תוויהם נשמרים גם כן בארמון בקינגהאם יחד עם עוד חמישה כרכי שירים ושלוש כרכי דואטים שהביא איתו בשנת 1714 הנסיך הבוחר מהנובר כשהוכתר למלך אנגליה בשם ג'ורג' הראשון.
המשך פעילותו כדיפלומט וכיוצר
בביתו החדש בהנובר נהנה סטפאני להערכה לא רק כמוזיקאי. עלייתו של ארנסט אוגוסטוס לכתר נסיכות הנובר בשנת 1692 התלוותה בתסבוכות פוליטיות רבות. סטפאני, כשגריר מיוחד, נשלח ב-1696 לכמה חצרות גרמניות על מנת לפתור אותן. כבר קודם לכן בשנים 1682–1684 היה סטפאני מעורב במו"ם חצי-חשאי בניסונות לחתן את הנסיכה סופיה שרלוטה מהנובר עם הנסיך הבוחר החדש של ברנדנבורג.
דיסלדורף 1703–1709
ב-1698 נשלח סטפאני כשגריר בבריסל ואחרי מותו של ארנסט אוגוסטוס באותה שנה נכנס לשירותו של הנסיך הבוחר של פפאלץ, יוהאן וילהלם, בעיר דיסלדורף, וכיהן במקום החדש כיועץ חשאי וכן כ"פרוטונוטריון" מטעם הכס הקדוש. כגמול על מילוי משימתו בהגנה על כמה מהפריבילגיות של המאמינים הרומיים -קתולים בממלכת הנובר, זכה סטפאני בשנת 1706 להתמנות על ידי האפיפיור קלמנס האחד עשר כבישוף טיטולרי (ללא מושב שם) של ספיגה (כיום ביגה בטורקיה) עיר הקרובה לחוף ים מרמרה. בשנים 1703–1704, בעוד ישב בדיסלדורף, מילא סטפאני את התפקיד של רקטור אוניברסיטת היידלברג. בין נובמבר 1709 אפריל 1709 פעל סטפאני ברומא כמתווך במשא ומתן בעימות באיטליה בין האפיפיור ליוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה,
שנותיו האחרונות
בשנים 1709–1723 שימש סטפאני ויקאריוס (ממלא מקום) אפוסטולי "של סקסוניה העליונה והתחתונה",כלומר של צפון גרמניה, תפקיד שנוצר זה עתה. בתוקף מעמד זה שהה סטפאני רוב הזמן שוב בהנובר המשימות הדיפלומטיות והדתיות הקשו עליו לעסוק ביצירת יצירות דרמטיות באופן פומבי מבלי לפגוע בדרישות התפקיד. אולם לא עמד בפיתוי ובשנת 1709 הצליח לעקוף את המכשולים ולכתוב שתי אופרות חדשות:אניאה (אניאס) שהוצגה בהנובר ו"טאסילונה" שהוצגה בדיסלדורף תחת שם מזכירו האישי, גרגוריו פיבה, שחתם על הפרטיטורות במקומו (כפי שניתן לראות בארכיונים של ארמון בקינגהאם). האופרה "ארמיניו", המצויה באותו אוסף מדיסלדורף משנת 1707 והנחשבת ליצירה ודאית שלו אינה נושאת את שם המלחין.
סטפאני לא ליווה את הנסיך הבוחר גאורג (שנבחר למלך אנגליה כג'ורג' הראשון) לאנגליה. אולם בשנת 1724 האקדמיה למוזיקה עתיקה בלונדון בחרה בו ליושב ראש שלה לשם כבוד לכל החיים.כסימן תודה על המחווה שלח סטפאני לאקדמיה את יצירתו "סטאבט מאטר" לשישה קולות ותזמורת, וכן שלושה מדריגלים מעודנים. כתבי היד שלהם עדיין קיימים ובמוזיאון הבריטי נשמר גם קונפיטבור לשלושה קולות ולתזמורת שיצר באותה תקופה. כל היצירות האלה נחשבות מאוד מתקדמות לעומת תקופתם. סטפאני דאג מאוד גם לצד התיאטרלי של האופרות להבדיל ממופעים רבים בזמנו שהיו יותר מעין קונצרטים עם תפאורה ותלבושות. אולם כתבי היד שבארמון בקינגהאם נשארו לגמרי לא ידועים. סטפאני נשאר בזיכרון בני זמנו כיוצר דואטים קאמריים מרשימים ביופיים שנכתבו כמו אלה של בן תקופתו, קרלו מריה קלארי (1745-1669) בעיקר בצורת קנטטות לשני קולות, בליווי באסו קונטינואו. הוא המשיך בכך את מורשתם של לואיג'י רוסי, ג'אקומו קריסימי ואלסנדרו סטראדלה. בבעלות המוזיאון הבריטי נמצאים למעלה ממאה יצירות כאלה, שחלקן פורסמו במינכן ב-1679. בשנת 1712 נשלח סטפאני על ידי האפיפיור לחנוך כנסייה חדשה שנבנתה בבראונשווייג על ידי הדוכס אנטון אולריך שהמיר את דתו לנצרות הרומית-קתולית. ב-1727 ביקר סטפאני באיטליה בפעם האחרונה ופגש את הנדל שעדיין הכיר לו תודה, בארמון הקרדינל אוטובוני ברומא. זו הייתה פגישתם האחרונה.
סטפאני שב כעבור זמן קצר להנובר ונפטר בשנת 1728 בזמן מילוי תפקיד דיפלומטי כלשהו בפרנקפורט בדרך לאיטליה. הובא לקבורה בקתדרלת ברתולומאוס הקדוש בפרנקפורט.
סטפאני נחשב כיוצר מיוחד בתקופתו בהשוואה למלחינים אחרים (כמו אלסנדרו סקרלטי למשל) הודות לשליטתו על הצורות הכליות. הפתיחות לאופרות שלו מתוארים כתערובת של עדינות איטלקית עם קפדנות לוגית של המבנה המוכרת אצל מלחינים צרפתים.
המוזיקה הקולית
סטפאני תרם תרומה חשובה לזירת האופרה בצפון גרמניה. סגנונו היה איטלקי במהותו אולם האופרות שלו תורגמו לגרמנית והוצגו באופרת המבורג. הן השפיעו על מלחינים רבים, והחשוב ביניהם הנדל. היו אופרות שהנושא שלהן היה היסטורי גרמאני כמו "הנריקו לאונה" ו"אלאריקו". אחרי שביקר בפריז בשנת 1678 הושפע סטפאני גם על ידי האופרה הצרפתית - בעיקר בשימוש באריית מוטו, ובחשיבותה של הכתיבה הקונטרפונקטית. סטפאני הלחין מעל מאה דואטים קוליים (Duetti da camera), מעין קנטטות לשני קולות ולבאסו קונטינואו, שהיו מאוד באופנה במאה ה-18 הולחנו רובן לפני 1702 והשפיעו על יצירתו של הנדל. הם כוללים עד שישה חלקים ונושאם הוא לעיתים קרובות האהבה חסרת התקווה
מורשתו. תחיית העניין ביצירותיו
בזכות אמנים כמו הזמרת צ'צ'יליה ברטולי, המנצח דייגו פאסוליס והאנסמבל I Barocchisti זכו יצירותיו של סטפאני לעדנה מחודשת. I Barocchisti הקליטו בשנת 2012 בחברת דקא את האלבום Mission המוקדש ליצירות סטפאני. השתתף באלבום זה גם זמר הקונטרה טנור פיליפ ז'וראסקי. ב-2013 הופיע אלבום נוסף של פאסוליס ו I Barocchisti עם פתיחות ומחולות של סטפאני.
אופרות
לא כל האופרות ידועות ואף אחת מהאורטוריות שלו (ששמן אינן ידועות) מכיוון שלפעמים לא נחתמו בשמו.
ספרים
מהדורה שנייה - עם תרגום ופירושים מאת י.ל. אלברכט, מילהאוזן (1760)
קישורים חיצוניים
1913 A.Walter -Agostino Steffani in Catholic Encyclopedia
אהרן אוזן
אהרן אוזן (ד' בחשון ה'תרפ"ה 1 בנובמבר 1924 - ד' בשבט ה'תשס"ז 23 בינואר 2007) היה שר בממשלות ישראל, וחבר הכנסת,  מטעם מפא"י ומפלגת העבודה ולאחר מכן היה ממייסדי תנועת מסורת ישראל בשנת 1981.
ביוגרפיה
אהרן אוזן נולד בעיירה מוּכְּנִין (דרומית למונסתיר), תוניסיה, למד בקולג' בעיר סוסה. באותה תקופה היה חבר תנועת בית"ר. לאחר שסיים את לימודיו ונישא לג'יני, עבר לצרפת ומשם עלה בשנת 1949 לישראל, אוזן נשלח להכשרת חקלאית בקיבוץ רביבים בו הצטרף כחבר לתנועת מפא"י, לאחר ששימש כצורף זהב בארץ הולדתו.
אוזן היה ממקימי מושב גילת ב-1949 בו היה חבר עד יום מותו. משנת 1952 ועד 1959 שימש כמזכיר וגזבר המושב. לאחר מכן, ניהל את ארגון הקניות של מושבי הנגב עד 1968. באותה תקופה היה שותף גם להקמת אגודת "מימי הנגב" וחברות נוספות הקשורות למושבים בנגב.
בשנת 1965, נבחר אוזן מטעם המערך לכנסת השישית ושימש סגן שר החקלאות. לאחר פרישתו מהכנסת ב-1969, מונה למזכ"ל תנועת המושבים בו כיהן כשלוש שנים והחל משנת 1973 כיהן אוזן כנשיא הפדרציה הספרדית בישראל. הוא מונה לשר לראשונה ב-1974 בממשלה ה-16, קצרת הימים, בראשותה של גולדה מאיר, וכיהן כשר התקשורת. לאחר מכן בימי הממשלה ה-17 של יצחק רבין בין השנים 1974 ל-1977 שימש כשר החקלאות ובחלק מהקדנציה שימש גם כשר התקשורת. היה השר הראשון שנולד בצפון אפריקה. כשר חקלאות נאבק נגד מושבים וקיבוצים שהחכירו מאדמותיהם לגורמים פרטיים. בשנת 1976 מינה ועדה על מנת לחקור את תופעת ההשתלטות על אדמות מדינה. בראש הוועדה עמד מאיר זורע, אז מנהל מינהל מקרקעי ישראל. אוזן אימץ את המלצת הוועדה והקים בסוף אותה שנה את "הסיירת הירוקה".
בשנת 1981 הקים יחד עם אהרן אבוחצירא את תנועת מסורת ישראל (תמ"י) ובאותה שנה נבחר בשנית לכנסת העשירית מטעם התנועה, ומונה לסגן השר לקליטת עלייה. בהמשך, לאחר התפטרות אבוחצירא מן הממשלה, מונה לשר העבודה והרווחה ולשר לקליטת עלייה. לאחר שלוש שנים, עם כישלון תמ"י בבחירות לכנסת ה-11 עזב את התנועה וסיים את פעילותו הפוליטית.
אוזן הביא את הכנסת העשירית לפיזור מרצון בניגוד לרצון הממשלה. בשנת 1984, "ערק" אוזן, בהיותו חבר ממשלה, לאופוזיציה והצליח להעביר ברוב זעום של קול בודד אחד הצעה לפיזור מוקדם של הכנסת.
בשנת 1970 נפל בנו,, במלחמת ההתשה. על שמו הוקם בית הכנסת "מגן שלמה" בגילת.
אוזן היה מראשי יד לוי אשכול וחבר הנהלתה.
אוזן נפטר ב-23 בינואר 2007, והובא לקבורה במושב גילת.
קימברים
הקימברים היו שבט גרמאני עתיק שמוצאו היה כנראה מחצי האי יוטלנד בצפון אירופה. בסוף המאה ה-2 לפנה"ס החלו להגר בני שבט זה דרומה. כבר בשנת 113 לפנה"ס החלו בני שבט זה לנוע לעבר מעברי האלפים, שהם סוחפים איתם, ככל הנראה, גם מספר שבטים קלטיים וגאליים.
הגירתם של הקימברים דרומה הובילה להתנגשותם עם הרפובליקה הרומית ולפריצתה של מלחמת הקימברים והטווטונים. הקימברים הנחילו לכוחות רומא מפלה אחר מפלה, בשנת 113 לפנה"ס בנוריקיום, בשנת 109 לפנה"ס בעמק הרון, ובשנת 105 לפנה"ס בקרב אראוסי, ליד אורנז' של ימינו.
קרב אראוסי היווה את התבוסה הגדולה של הרומאים מאז תבוסת קרב קאנאי בשנת 216 לפנה"ס, ומעריכים שכ-80 אלף חיילים רומאים נפלו בו חלל.
ב-30 ביולי (לפי המסורת הרומית) נפגשו הצבאות הקימברי והרומי ליד ורקלה (Vercellae) בשדות הרודים. הצבא הרומי נחל ניצחון מוחץ: רוב הצבא הקימברי, כ-65,000 איש ומלכם בראשם, נפלו חלל, ועשרות אלפים נפלו בשבי.
השבט חוסל למעשה בידי מריוס, ורק שרידים מעטים שלו הוסיפו להתקיים במכורתם שביוטלנד.
פונולוגיה
פונולוגיה (מלעז; בעברית: תורת ההגה) היא ענף בבלשנות ותת-תחום בדקדוק העוסק בחקר היחסים בין ההגאים, תפקודם, וצירופם זה לזה בשפה נתונה.
פונולוגיה עוסקת בין היתר בחקר התפתחות ההגיה בשפות שונות, היאלמות תנועות ועיצורים מסוימים או שינויים במעבר מאזור לאזור. לדוגמה חוק המעתק הכנעני קובע שבשפות שמיות צפון מערביות כמו העברית והצידונית מילים המסתיימות בהברה סגורה המונעת בתנועת פתח כמו סַלַאם או חַלַאם צְפַאר הפכו לתנועה עגולה עם חולם מלא כמו בעברית: שלום, חלום וציפור.
היחידה הבסיסית בה עוסקת הפונולוגיה היא הפונמה – ההגה הבודד. אוסף ההגאים של שפה הם הצלילים המובחנים ביניהם היוצרים מילים ומשמעות. בעברית של ימינו /k/ ו/g/ (ק' ו-ג') הן יחידות נבדלות של צלילים, ומכאן שהן שני הגאים שונים ומובחנים זה מזה. התבוננות בזוג מזערי, כמו צמד המילים גיר וקיר, מראה ששני ההגאים הם בעלי משמעות שונה זה מזה אף על פי שהם נבדלים ביניהם רק בצליל יחיד (כלומר רק פונמה אחת מבדילה ביניהם). לעומת זאת, הביטוי של האות ר – בצליל לשוני-רוטט (כפי שמבטאים "רומא" באיטליה) לעומת הגייתה בצליל גרוני-ענבלי (כמו שמבטאים "ברלין" בגרמנית) אינו מבחין בין מילים. וכך /kir/ במבטא איטלקי ו/kiʁ/ במבטא גרמני ייחשבו שניהם למילה במשמעות אחת "קיר", ויתרה מזו, ההגה /r/ וההגה /ʁ/ שניהם ייחשבו כביטוי להגה אחד המיוצג בכתב העברי באות ר.
הפונולוגיה עוסקת במילים כפי שהן נשמעות ולא בייצוגן הכתוב, וכך שתי המילים קורה וקורא הנשמעים בעברית החדשה באותו האופן /kore/, ינותחו בחקר פונולוגי באותו האופן.
נהוג לסמן את אוסף ההגיים כלומר אוסף הפונמות שאנו דנים בהם בין לוכסנים, לדוגמה /kir/. בשונה מסימון ההיגוי הממשי הפונטי של ההגה, אותו מסמנים (לפי תורת ההגיים – הפונטיקה) בתוך סוגריים מרובעים [kir].
פונמות, איות ורישום פונטי
בשפות מסוימות יש קשר ישיר בין הפונמות לכתיב, והפונמה מתורגמת לסימן גרפי או צירוף סימנים, אות או צירוף אותיות. הכתב הספרדי ברובו פונטי. באנגלית אות יכולה לסמן מספר פונמות, ואותה פונמה יכולה להיות מסומנת על ידי אותיות שונות או צירוף אותיות. העברית בעברה (בתקופה המקראית) הייתה שפה פונטית, וכל אות בה סימנה צליל אחר, אך גם בתקופה זו ש' שמאלית וס' התאחדו לפונמה אחת.
כיום מקובל בבלשנות הרישום הפונטי על פי כללי האלפבית הפונטי הבינלאומי (IPA) כדי להבחין בין הפונמות. את הפונמות מסמנים בלוכסנים, למשל: /d/.
איתור הפונמות, זוג מזערי ואלופונים
חיפוש אחר צורות של זוג מזערי הוא חלק ממחקר ולימוד כלל הפונמות בשפה; ברם, בשיטה זו לעיתים קרובות קשה לאתר פונמות, לכן נוקטים גם בשיטות אחרות. (זוג מזערי בְשפה הוא זוג מילים הנבדלות זו מזו בפונמה אחת בלבד, ונתפסות כבעלות שתי משמעויות שונות על ידי דוברי השפה). לדוגמא, אין באנגלית זוג מזערי שמבחין בין /h/ (שתצויין בעברית באמצעות האות ה') ו-/ŋ/ (העיצור שבסוף מילים המסיימות ב-ing), וצריך שיטות שונות כדי להוכיח שהמדובר בפונמות שונות זו מזו.
מעתק הגאים
מעתק הגאים הוא מונח שהגה הבלשן, יעקב גרים (ראו: חוק גרים). הגאים מסוימים יכולים להשתנות עם הזמן. מונח זה מתייחס בעיקר לבלשנות המשווה. בעברית למשל לעיצור /z/ יש שני מקורות בפרוטו-שמית (אם השפות השמיות – שפה משוחזרת) העיצור /z/ שקיים כיום בעברית והעיצור /d/ שנהגה כמו th (רכה) במילה the. בערבית עיצור זה נשמר במילה ד'הב, בארמית הוא נעתק ל-/d/ (עם קו תחתון) – דהב. בעברית – זהב.
יש מקרים שבהם מעתק ההגאים אינו בצורה הסדירה:
פגיעה ביכולת הפונולוגית
פגיעה או הנמכה במודעות פונולוגית מאפיינת מצבים שונים כגון דיסלקסיה ולקות שפה. קושי בקידוד פונולוגי של המילים עלול לפגוע בתפקוד של זיכרון העבודה המילולי, משום שהן לא מקודדות כראוי בלולאה הפונולוגית.
שולחן ארוך עם דורון נשר
"שולחן ארוך" עם דורון נשר הייתה תוכנית אירוח ששודרה בערוץ הראשון אחת לשבועיים ביום שישי בערב בין 1992 ל-1993. לתוכנית היה קונספט חדשני שהתבסס על אישיותו וכישרונו של המנחה דורון נשר כסטנדאפיסט מפורסם.
כל תוכנית עסקה בנושא מסוים הלקוח מהמציאות הישראלית כשאת מדינת ישראל מייצגת דמות בשם "ישראלה" שגילמה המנחה עינת ארליך. סגנון השאלות של נשר היה ישיר ולעיתים משתעשע על חשבון המרואיין. אפילו התפאורה הייתה משונה יחסית לזמנו וכללה שולחן ארוך מאוד, רצפה ירוקה וצלמי אולפן לבושים בחליפות שלושה חלקים.
התוכנית לא זכתה לאהדה או הבנה בקרב הציבור והיא הורדה מהמסך לאחר עונה אחת בלבד בטענה כי "הקדימה את זמנה". במקומה בימי שישי שבה התוכנית "סופשבוע", שנשר הגיש בה פינה קומית כאשר הנחה אותה ירון לונדון. הפעם התוכנית הייתה בהנחייתם לסירוגין של דודו טופז ורבקה מיכאלי.
הפיגועים במוסקבה (1977)
הפיגועים במוסקבה 1977 היא סדרה של שלשה פיגועים שבוצעו ב-8 בינואר 1977 במוסקבה. שלשת פיגועי הטרור תבעו את חייהם של 7 אנשים ועוד 37 שנפצעו פציעות חמורות. אף ארגון לא לקח אחריות על הפיצוצים, אולם שלשה חברי ארגון לאומני ארמני הוצאו להורג במשפט בדלתיים סגורות לאחר חקירה של הקג"ב. לאחר ההוצאה להורג עלו טענות שלנתבעים היה אליבי, ואנדריי סחרוב האמין כי ייתכן שהפיצוצים סודרו על ידי הקג"ב עצמו. על פי ההיסטוריון פרופסור ג'יי ברגמן "מעולם לא הוברר מי ביצע בפועל את הפיצוצים."
טענות על הטיה לכאורה על ידי הקג"ב
זמן קצר לאחר הפיגועים, העיתונאי הסובייטי ויקטור לואיס, מתנגד ידוע לקג"ב, פרסם מאמר לגבי המעורבות של גורמים אופוזיציונרים בפיצוצים. לאחר קריאת המאמר פרסם הפיזיקאי הדיסידנט, זוכה פרס נובל לשלום, אנדריי סחרוב את "Appeal to world community" (תרגום: קריאה לקהילה העולמית), בו הוא דרש חקירה עצמאית והציע כי ייתכן והפיגועים אורגנו על ידי הקג"ב בעצמו כדי לפגוע בתנועה הדיסידנטית ברוסיה.
הוא כתב: לאחר הצהרה זו, סחרוב לא רק הותקף בעיתונות הרוסית, אלא אף קיבל אזהרות טלפוניות וניסיונות פריצה מצד כאלו שטענו להיותם קרובים של נרצחים בפיגוע.
ב-1 בפברואר 1979, הודיעה קבוצת הלסינקי בהצהרה רשמית "בהוצאה להורג של סטפן זטיקיאן ושני האלמונים הנוספים", אשר הסתיימה "היעדר השקיפות ואווירת הסודיות הכללית מערערים את אמינות הטיעונים נגדם, וכן את האובייקטיביות של בית המשפט."
על פי הדיסידנט אנכסנדר טסרוב, הוא אכן נחקר על ידי סוכן הקג"ב. הסוכן ניסה ל"שכנע" אותו שהוא בעצם הביא את הפצצה. "לולא היה לי 300% אליבי (הוא היה מאושפז בבית החולים בזמן הפיגועים), הייתי אני מוצא להורג במקום זטיקיאן", כך אמר.
לפי ההיסטוריון מיכֵל הלר, לזטיקיאן, לסטפניאן ולבגדסריאן היה אליבי שנתמך על ידי עדים רבים וההוצאה להורג שלהם הייתה ההוצאה להורג הפוליטית הראשונה לאחר מותו של סטלין.
ישעיה שטיינר
רבי ישעיה שטיינר (מכונה ר' ישעיה'לה מקרסטיר (קערעסטירער) (ה'תרי"ב, 1852 - ג' באייר ה'תרפ"ה, 27 באפריל 1925) היה מייסדה של חסידות קרסטיר, שימש כאדמו"ר בעיירה קֶרֶסטוּר על יד מישקולץ שבהונגריה.
ביוגרפיה
נולד לרב משה והענטשא מרים שטיינר בכפר זָאבֱריו (Zborov) שליד ברדיוב (כיום בסלובקיה). אביו נפטר כאשר היה בן שלוש. בגיל שתים עשרה אמו שלחה אותו לבית האדמו"ר רבי צבי הירש פרידמן מליסקא, אשר שלחו ללמוד בסמיהאלי. לאחר חצי שנה חזר לליסקא ולמד שם כמה שנים, בהמשך אף מינה אותו הרבי מליסקא למשמשו. בד' בניסן ה'תרל"ה נשא לאישה את שרה, בת הרב יצחק יונה וויינשטוק. כל ימיו הקפיד לחתום כמשמשו של הרבי מליסקא. נהג לנסוע אל רבי מרדכי מנדבורנא, רבי שמואל פרנקל מדאראג ועוד. כן היה מתלמידי רבי חיים הלברשטאם מצאנז. לאחר שנפטר רבו הוכתר כאדמו"ר מליסקא על ידי רבי מרדכי מנדבורנא לצד חתנו של רבי צבי הירש מליסקא רבי חיים פרידלנדר שאף הוא הוכתר כאדמו"ר מליסקא, אך עקב מתיחות ורדיפות מצד חסידיו עבר מליסקא לקרסטיר שם החל להתפרסם כבעל מופתים ורבבות חסידים באו לחצרו.
נודע בעיקר כמכניס אורחים ובכך שהיה נותן צדקה לנזקקים. כותבי תולדותיו כותבים שגם כשלא נותרה פרוטה בכיסו לווה כדי להמשיך לחלק. ומסופר שגם לפני התקיעות בראש השנה, היה עומד וחותך עוגות ופורס אותם עבור הציבור. כששאלו אותו על כך, השיב: "הצדיקים הגדולים עוסקים כעת ברזין דרזין אבל אני יהודי פשוט, מתעסק בעניין 'לשובע ולא לרזון".
בזיווג שני היה נשוי למרת שרה בת רבי משה שמעון ראטה אבד"ק דיורע בן רבי יואל צבי ראטה אבד"ק חוסט. בעל שו"ת "בית היוצר".
שמונה מתוך שנים עשר ילדיו נפטרו בחייו. הילדים שנותרו לו היו: רבי אברהם; קריינטשע אשת רבי שמואל גרוס רבה של קרולי; רבקה פייגא אשת הרב ראובן חיים קליין רבה של סונינה; רחל אשת רבי ישראל אברהם אלתר לנדא רבה של עדלין ומחבר הספר "בית ישראל". והניה אשת מאיר קראוס, הוריו של החזן משה שמעון קראוס.
שושלת קרעסטיר
חתנו של רבי אברהם מקרעסטיר, רבי נפתלי גרוס (בן רבי רפאל מברבשט) כיהן כאדמו"ר בדברצין. ניצל מהשואה ואחרי ייסורים הגיע לארצות הברית והקים בית כנסת בקראון הייטס, וכיהן בשם קרעסטיר-ברבשט. התגורר תקופה בישראל ובסוף ימיו במיאמי. נפטר בשנת תשמ"ח (1988).
הנצחתו
בחוגים חרדיים יש המשתמשים בתמונתו כסגולה לשמירה מפני עכברים, אך לסגולה זו אין כל מקור ואדרבה הוא התנגד נחרצות לעשיית תמונות מדמותו.
"ישיבת ישועת מרדכי" שבנחליאל קרויה גם על שמו.
צאצאיו מפעילים "הכנסת אורחים" בביתו. מספר ארגוני חסד הוקמו לזכרו.
בשנת תשע"ג שופץ והורחב האוהל שעל קברו. החל מאמצע העשור השני של המאה ה־21 הפך קברו לאתר עלייה, בפרט ביום השנה למותו.
במקביל, התפתח מנהג חלוקת מזון לעילוי נשמתו ביום פטירתו בסמוך לקברו ובריכוזים חסידיים. החל משנת ה'תשפ"א החלו לחלק מזון לעילוי נשמתו לעולי הרגל בשלוש רגלים בסביבות העיר העתיקה ובתוכה, ומאז שנת ה'תשפ"ג התפשטו מוקדי החלוקה והוקמו מהם גם בכניסה לירושלים בסביבות גשר המיתרים. בשנת תשע"ט הוציא המלחין ר' שמשון ניימן שיר על ר' ישעיה ובמהרה הפך ללהיט שמושמע עד היום. בשנת 2019 הוציאה להקת זושא שיר עליו שנקרא "ר' שעילה".
האיים הקנריים
האיים הקנריים (בספרדית: Las Islas Canarias) הם ארכיפלג ספרדי הנמצא באוקיינוס האטלנטי, מול חופה הדרום-מערבי של מרוקו, והם נמנים בין 17 הקהילות האוטונומיות של ספרד. שטחם הכולל הוא 7,447 קילומטרים רבועים, אורך החופים הכולל הוא 1,583 קילומטרים ומספר התושבים בשנת 2006 היה 1,995,833 נפש (כ-4.5% מאוכלוסיית ספרד). כלכלת האיים מבוססת בעיקר על תיירות. לעיתים האיים הקנריים קרויים גם בשם הארכיפלג הקנרי (בספרדית: El Archipiélago Canario).
האיים
הארכיפלג מורכב משבעה איים: טנריפה (Tenerife), לה פלמה (La Palma), לה גומרה, אל איירו , שמרכיבים את מחוז סנטה קרוס דה טנריפה , ומנגד גראן קנריה (Gran Canaria), פוארטוונטורה (Fuerteventura) ולנסרוטה וכן שישה איונים שמרכיבים את מחוז לאס פאלמס. האי טנריפה הוא הגדול ביותר (2,059 קילומטרים רבועים). אל איירו הוא הקטן והמערבי ביותר. הנקודה הגבוהה ביותר היא הפסגה של הר הגעש טיידה - 3,718 מטרים מעל פני הים והיא גם הנקודה הגבוהה ביותר בספרד.
האיים מתאפיינים בהרי געש רבים, חלקם פעילים, ובשמורות טבע של יערות מחט ויערות סובטרופיים. חופי הדיונות מספלומס (Maspalomas) הוא אתר תיירות מפורסם. האקלים הוא סובטרופי, המשקעים נדירים באיים המזרחיים, ואילו בלה פאלמה, שבמערב הארכיפלג, כמות המשקעים השנתית עולה על 1,200 מילימטרים. אין נהרות באיים, אך ישנם נחלים רבים.
בטנריפה נמצא הפארק הלאומי טיידה שהוא אתר מורשת עולמית. זהו פארק געשי המתאפיין בנוף געשי מיוחד, עם סלעי בזלת שחורים וצבעוניים המזדקרים מתחתית לוע הר הגעש טיידה שגובהו 3,718 מטרים.
ארגון אונסק"ו הכריז על האיים לנסרוטה (ב-1993), אל איירו (ב-2000), לה פלמה (ב-2002), גראן קנריה (ב-2005; כשליש מן האי – בחלק הדרום מערבי), פוארטוונטורה (ב-2009), ולה גומרה (2012) כשמורה ביוספרית. כמו כן, "פארק כפרי" אנאגה שבמסיב אנאגה (מאסיסו דה אנאגה; Macizo de Anaga), שהוא רכס הרים בצפון מזרח האי טנריפה, הוגדר בידי הארגון (ביוני 2015) כשמורה ביוספרית.
היסטוריה
התושבים המקוריים של האיים היו הגואנצ'ים שעסקו בדיג ובלקט פירות וכן בחקלאות ובגידול צאן. הכיבוש הספרדי התחיל בשנת 1402, אך גם בשנים הקודמות הפליגו לאיים ספינות ממיורקה, מפורטוגל ומג'נובה. מתחילת המאה ה-15 החלו להגיע לאיים (באישור הכס הקדוש והכתר הספרדי) משלחות מאורגנות בחיפוש אחרי עבדים ואוצרות. הגואנצ'ים ניהלו מאבק חריף לכיבוש ולכן הוא נמשך כמעט מאה שנה והסתיים ב-1496, כשאחרוני הילידים נכנעו והאיים סופחו לממלכת קסטיליה (ספרד).
הבעיה העיקרית שאיתה מתמודדים כיום האיים הקנריים (שהם חלק מספרד ומהאיחוד האירופי) היא הגעה מסיבית של מהגרים אפריקנים לחופיהם. בכל שנה יותר ויותר מהגרים חסרי מסמכים מפליגים בסירות מחופי מרוקו ומאוריטניה ורבים מהם טובעים באוקיינוס. בשלושת החודשים הראשונים של שנת 2006 הצליחו להגיע לחוף 2,371 מהגרים, אך כאלף אחרים נספו.
תיירות
מספרי תיירים שביקרו באיים הקנריים בשנת 2016:
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין של 2019, אוכלוסיית האיים הקנריים היא 2,153,389 נפש:
דת
החברה באיים הקנריים היא ברובה הגדול נוצרית קתולית. בטנריפה נולדו שני קדושים קתוליים חשובים: פדרו דה סן חוסה בטאנקור וז'וזה דה אנשייטה שפעלו כמיסיונרים בגואטמלה ובברזיל, בהתאמה. פעמיים בשנה – ב-2 בפברואר ובלילה שבין ה-14 ל-15 באוגוסט – חוגגים בבזיליקה של קאנדלאריה, המוקדשת לבתולה הברוכה של קאנדלאריה (שהיא הקדושה המגינה של האיים הקנריים), את חגה של הבתולה הברוכה. כמו כן, ישנו באיים מיעוט של נוצרים פרוטסטנטים.
דתות אחרות הן: אסלאם, הינדואיזם, דתות סיניות, בודהיזם, יהדות, הדת המורמונית, הדת הבהאית, דת אפרו-אמריקאית והדת הנאו-פגאנית – כנסיית העם הגואנצ'י.
כתב המנדט
כתב המנדט (באנגלית: The Mandate for Palestine) הוא אמנה בינלאומית, שאושרה על ידי מועצת חבר הלאומים ב-24 ביולי 1922, הקובעת את מעמדה של הממלכה המאוחדת כמעצמה השלטת בשטחי ארץ ישראל, לשם "ביצוע ההכרזה שניתנה במקור בשני לנובמבר 1917 על-ידי ממשלת הוד-מעלתו הבריטי, ואושררה על ידי יתר מעצמות הברית לצורך הקמת בית לאומי לעם היהודי בפלשתינה" - הצהרת בלפור. האמנה שימשה כמסמך הבסיסי הקובע את סדרי החיים והשלטון בארץ ישראל, הן מבחינה בינלאומית, והן מבחינת המשפט הפנימי בארץ, במהלך תקופת המנדט הבריטי.
'כתב המנדט' נזכר במגילת העצמאות כמסמך "אשר נתן במיוחד תוקף בינלאומי לקשר ההיסטורי שבין העם היהודי לבין ארץ ישראל ולזכות העם היהודי להקים מחדש את ביתו הלאומי".
רקע היסטורי
לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי בריטניה במהלך מלחמת העולם הראשונה, הייתה הארץ תחת שלטון ממשל צבאי בריטי, מבלי שמעמדה המשפטי והבינלאומי יהיה מוסדר. על אף שהצהרת בלפור ייעדה את הארץ כבית לאומי לעם היהודי, ולמרות דרישות סותרות של הערבים, וביניהם המלך פייסל שראה בעצמו "נאמן" על שטחים אלו, נראה היה כי יש צורך במעצמה שתפעל כנאמן בשטחי הפקדון - ארץ ישראל, תוך ייעוץ וסיוע, לקראת הבשלתה של ישות ברוח הצהרת בלפור המסוגלת לשלטון עצמי, וזאת בהתאם לסעיף 22 באמנת חבר הלאומים.
ב-3 בפברואר 1919 הניח ועד המשלחות היהודיות את התביעה היהודית בפני ועידת השלום בפריז (1919) "להכיר בזכותו ההיסטורית של העם היהודי על ארץ-ישראל ובזכות היהודים לכונן מחדש בארץ-ישראל את ביתם הלאומי" תחת מנדט חבר הלאומים והנאמן בריטניה.
ב-24 באפריל 1920 החליטה ועידת סן רמו כי שטחי ארץ ישראל יימסרו למנדט בריטי.
ב-9 ביולי 1920 פורסם כרוז בחתימתו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, בו הכריז על המנדט על ארץ ישראל. הכרוז פורסם גם בנוסח עברי וערבי, ובסעיף המציין את בנייתו של "בית לאומי" לעם היהודי בארץ ישראל, הודיע הנוסח הערבי על "ייסוד הדרגתי של מולדת לאומית ליהודים בפלסטין", תוך שימוש בצירוף שתי המילים הערביות (וַטַן קַוְמי, "מולדת לאומית") שביטאו את רעיונות הלאומיות בקרב הערבים עצמם.
ב-10 באוגוסט 1920 נחתם הסכם סוור בו אושר כי שטחי ארץ ישראל יהיו בעתיד למדינה עצמאית. ניסוח כתב המנדט נמשך כשנתיים, וב-24 ביולי 1922 קיבלה מועצת חבר הלאומים את נוסח כתב המנדט, שהפך למסמך בינלאומי מחייב.
נוסח כתב המנדט
כתב המנדט משרטט את מבנה השלטון הבריטי בארץ ישראל, את הרשויות השונות הפועלות מטעמו, ואת מטרותיו. הוא קובע את סמכויות השלטון בארץ בידי מלך בריטניה, מזכירי הממשלה שלו והנציב העליון מטעמו.
סעיף 2 לכתב המנדט קובע כי אחת ממטרות המנדט היא יצירת התנאים להקמת הבית הלאומי לעם היהודי, תוך שמירת הזכויות האזרחיות והדתיות של כל תושבי הארץ. סעיף 4 לכתב המנדט מכיר ב"סוכנות יהודית" שתוקם. זאת, כדי לממש את הבטחות הצהרת בלפור בעניין הקמת בית לאומי לעם היהודי. משנת 1920 ועד 1929 מילאה ההנהלה הציונית את התפקידים שיועדו לאותה סוכנות יהודית. כגוף מייעץ לשלטונות המנדט. סעיף 6 קובע כי ממשלת המנדט תקל על הגירה יהודית לארץ ישראל ותעודד התיישבות צפופה של יהודים על הקרקע, לרבות אדמות מדינה, תוך שמירת זכויותיהם של שאר חלקי האוכלוסייה בארץ. סעיף 7 (סעיף חוק ההתאזרחות) קובע כי ממשלת ארץ ישראל תהיה אחראית על קביעת חוק ההתאזרחות. בחוק זה יבואו סעיפים המכוונים להקל על היהודים המתיישבים ישיבת קבע בארץ את רכישת האזרחות הארץ-ישראלית והוא העיקרון העומד בבסיס חוק השבות. המנהג המקובל בקיסרות העות'מאנית לשעבר, יבוטל בארץ ישראל. כל עוד הממשלות, שנתיניהן מהזכויות והחסינויות הנ"ל בראשון לאוגוסט 1914, לא תוותרנה למפרע על זכותן לחדשן, או כל עוד לא תסכמנה לבטלן לזמן מסוים, יתחדשו הזכויות והחסינויות הללו מיד אחרי גמר תוקף המנדט, בשלמותם או בשינויים - לפי הסכמת הממשלות המעונינות.
סעיפים נוספים בכתב המנדט הסדירו את סמכויות בעל המנדט - בהנהלת השטח, ביחסי החוץ שלו, בשמירה על המקומות הקדושים, ובהסדרת המשפט והמנהל. סעיף 15 לכתב המנדט הבטיח לתושבי הארץ את חופש הדת והמצפון. סעיף 8 לכתב המנדט ביטל את הזכויות המיוחדות של האזרחים הזרים (קפיטולציות) שהיו נהוגות בתקופת האימפריה העות'מאנית. סעיף 22 לכתב המנדט קבע כי אנגלית, עברית וערבית יהיו השפות הרשמיות בשטחי המנדט.
סעיף 25 בכתב המנדט סייג את כתב המנדט כך שבריטניה הייתה רשאית להוציא את עבר הירדן המזרחי מתחום הבית הלאומי היהודי, וזאת מכיוון שהשטח נועד לפי תוכניתה להימסר לאמיר עבדאללה. הפרשנות אשר למונח 'withhold or postpone' המופיע בסעיף שנויה במחלוקת. מחד, יש המבינים את המונח כ'לדחות או לעכב', כלומר, הנאמן, בריטניה, על הפיקדון, המנדט, רשאי לפנות למועצת חבר הלאומים ולבקש עכוב או דחייה במימוש הגשמתן של תקנות מסוימות, אלו הנוגעות לתביעה הציונית, בעבר הירדן המזרחי. על פי הפרשנות הזו מהלך החרגתו של עבר הירדן המזרחי מתחום הבית הלאומי היהודי שלא לפרק זמן קצוב סתר את האמור בסעיף 25. מאידך, יש המבינים את המונח כ'לעכב או להימנע', כלומר, רשאי הנאמן בכפוף להסכמת מועצת חבר הלאומים, שלא להגשים התקנות להלן כלל.
מעמדו של כתב המנדט
על בסיס כתב המנדט חוקקו הבריטים בשנת 1922 את דבר המלך במועצה על ארץ ישראל, מסמך ששימש כחוקה בשטחי המנדט, ועל בסיס מסמך זה חוקקו במהלך תקופת המנדט פקודות שהסדירו את החיים בארץ, וחלקן בתוקף עד היום.
למרות כתב המנדט, הבריטים ראו בארץ ישראל חלק מהאימפריה הבריטית. כבר בשנת 1922 בלפור הזכיר שקבלת המנדט הייתה מגבלה וולונטרית שהבריטים לקחו על ריבונותם. בהתאם לכך פקידים בריטים ראו זאת כזכותם לקבוע בכל מקרה אם ועד כמה להתחשב בכתב המנדט. למשל, הבריטים השתדלו למסור פרויקטים גדולים בארץ ישראל לחברות בריטיות, בהעדפה שנגדה את כתב המנדט.
סעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות שנוסח ב-1945 ונכנס לתוקפו ב-18 באפריל 1946 ודא, שבהכנס האומות המאוחדות בנעלי חבר הלאומים, לא יגרע מזכויותיהם הקיימות של מדינות ועמים מכוח שיטת המנדטים של חבר הלאומים או לחלופין משיטת משטר נאמנות של האומות המאוחדות שתחליף את שיטת המנדטים.
בפברואר 1947 החזירה בריטניה את המנדט לאו"ם, יורשו של חבר הלאומים ומחויבויותיו, ובקשה את עצתו "כיצד לעשות את המנדט בר ביצוע" או לחלופין "כיצד לתקנו". האו"ם מינה את ועדת אונסקופ שבמסקנותיה הציגה את התוכנית להקמת מדינה דו-לאומית פדרלית, שנדחתה, ואת התוכנית לחלוקת ארץ ישראל המערבית למדינה יהודית ומדינה ערבית, תוכנית שזכתה להמלצתה של העצרת הכללית של האו"ם וידועה כהחלטה 181.
מעמדו במדינת ישראל
מדינת ישראל רואה בכתב המנדט מסמך היסטורי, המהווה אבן דרך חשובה בהכרה הבינלאומית שהביאה להקמת הבית הלאומי בארץ ישראל, בהסדרת סמכויות השלטון במדינה העברית שבתחומי החלטת החלוקה ובהסדרת סמכותה המשפטית על חבלי הארץ שנכבשו במלחמת העצמאות, מעבר לגבולות החלטת החלוקה.
עם סיום המנדט הבריטי והקמת מדינת ישראל נחקקה פקודת סדרי השלטון והמשפט אשר העבירה את כל סמכויות השלטון, לידי הממשלה הזמנית שהוקמה. על פי סעיף 11 לפקודה נותר על כנו "המשפט שהיה קיים בארץ ישראל ביום ה' באייר תש"ח", וזאת פרט ל"שינויים הנובעים מתוך הקמת המדינה ורשויותיה".
סעיף 1 לפקודת שטח השיפוט והסמכויות תש"ח-1948, שהוא המסד שהניחה מדינת ישראל להסדרת סמכותה המשפטית בחבלי הארץ שבשליטתה לאחר הקמתה, אף הוא שואב את תקפותו המשפטית מהגדרת גבולות המנדט כפי שבאו לידי ביטוי בכתב המנדט.
גם הלגיטימיות של ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון נסמכת לדעת המדינה על כתב המנדט.
מצדדי דוקטרינת ה-uti possidetis juris טוענים שהגבולות הפנימיים של המנדט, ארץ ישראל המערבית מהירדן לים, הם המגדירים את היקף התביעה הטריטוריאלית הלגיטימית של מדינת ישראל לגבולות ריבוניים ומכאן, שהחלטת החלוקה נטולת תוקף חוקי ובבחינת אות מתה.
אחרים מחשיבים אותו כמסמך חוקי להבנת הרקע ההיסטורי לפרשנות הוראות חוק מסוימות. כך למשל, פנתה השופטת דליה דורנר להוראות כתב המנדט לרקעו ומטרתו בדיון בעתירה לבג"ץ של ארגון עדאלה אשר עתר לכך ששלטי הכוונה עירוניים בערים בהן אוכלוסייה ערבית גדולה ייכתבו גם בשפה הערבית, כדי להבין את משמעות המונח "שפה רשמית" בחוק הישראלי.
ריצ'רד ג'ונסון
ריצ'רד מנטור ג'ונסון (באנגלית: Richard Mentor Johnson; 17 באוקטובר 1780 – 19 בנובמבר 1850) היה סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא מרטין ואן ביורן. קודם לתפקיד זה הוא כיהן כסנאטור וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קנטקי.
ילדותו ונעוריו
ג'ונסון נולד בברגראס שבקנטקי (שהייתה נתונה עד 1792 תחת חסות וירג'יניה), החמישי בין 11 ילדיהם של רוברט וימימה ג'ונסון. בשנת 1782 עברה המשפחה להתגורר בהתיישבות המבוצרת בברייאנ'ס סטיישן. אמו של ג'ונסון נטלה חלק פעיל בהגנה על המבצר במהלך פשיטתו של סיימון גירטי בשנת 1782, במהלכה עמד ג'ונסון עצמו בסכנה בעת שנורה על מיטת התינוק שבה ישן חץ בוער שנכבה על ידי אחותו. בשנת 1784 עברה המשפחה בשנית והתיישבה בגרייט קרוסינג. על פי ביוגרפיות שנכתבו אודות ג'ונסון בימי חייו, חינוכו הפורמלי החל רק בהגיעו לגיל 15, עם כניסתו לאוניברסיטת טרנסילבניה בלקסינגטון. בשנת 1799 הוא החל בלימודי משפטים ובשנת 1802 הוסמך לעריכת דין ופתח את משרדו הפרטי בגרייט קרוסינג.
פעילותו הפוליטית
ג'ונסון עסק בעריכת דין לצד עיסוקים נוספים במסחר ובשותפות בעסקי אחיו. כעורך דין הוא פעל פעמים רבות פרו בונו וסייע לשכבות החלשות. בביתו הפרטי שוכנו על ידיו אלמנות, יתומים ונכים. בשנת 1804 הוא נבחר לראשונה לבית הנבחרים של קנטקי וכיהן בו, על אף הדרישה בחוק על פיה נבחרים יהיו בני 24 לפחות. ג'ונסון היה חבר הוועדה לענייני בתי המשפט ובמהלך כהונתו נודע כתומך בחקיקה נגד הפקעת קרקעות. כהונתו בבית הנבחרים של קנטקי נמשכה עד בחירתו לבית הנבחרים של ארצות הברית, בשנת 1806. בחירתו זו נעשתה גם היא על אף דרישת הגיל המינימלית בחוק, אך זו התאפשרה לאור הגיעו לגיל המתאים בין תאריך הבחירות לתאריך תחילת המושב בבית הנבחרים.
כהונתו הראשונה בבית הנבחרים
ג'ונסון כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית במשך שש כהונות רצופות (1807–1819), ומאוחר יותר שב לכהן בו בשנית (1829–1837). הוא נודע במאבקיו למען השכבות החלשות וזכה לתשומת לב ציבורית בהתנגדותו להארכת הזיכיון של הבנק הראשון של ארצות הברית. בשנים 1809–1811 עמד בראש הוועדה שעסקה בתביעות כספיות של לוחמים שלחמו במלחמת האזרחים האמריקנית. בין היתר אושרה בתמיכתו תביעת אלמנתו של אלכסנדר המילטון להשבת תגמולים שנדחו על ידי המילטון עצמו בתקופת חייו.
מלחמת 1812
מלחמת 1812 העלתה בקנטקי חששות למצור על נמל ניו אורלינס והתמוטטות הכלכלה המקומית. במערכת הבחירות של 1808 היה ג'ונסון בין התומכים העיקריים ליציאה למלחמה בבריטים, ועם הכרזת המלחמה ביוני 1812 הוא שב אל קנטקי והחל בגיוס מתנדבים ללחימה. 300 המתנדבים שנבחרו על ידיו תחילה בחרו בו למפקד הפלוגה, ולאחר איחודה אל רגימנט שבו 500 איש נבחר ג'ונסון למפקד האוגדה בדרגת קולונל, תחת פיקודו של מושל טריטוריית אינדיאנה ויליאם הנרי הריסון.
בספטמבר 1812 תקפה האוגדה בראשות ג'ונסון את פורט ויין. לאחר הצלחת הקרב שבה האוגדה לקנטקי ופורקה. בשובו לקונגרס הגה ג'ונסון תוכנית פעולה לנטרול כוחות הגרילה החמושים של האינדיאנים. במרכז תוכניתו היו תקיפות מהירות בתקופת החורף על נקודות יישוב אינדיאניות, כך שלמותקפים לא יינתן זמן תגובה מספק ועונת החורף תמנע מהם יכולת הצטיידות מחודשת. תוכניתו אושרה עקרונית על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון והמזכיר לענייני מלחמה ג'ון ארמסטרונג, אך ביצועה נדחה לקיץ 1813 עקב התנגדותו של הריסון לניהול קרבות בעונת החורף.
בספטמבר הוביל אוליבר פרי לניצחון על הצי הבריטי שהיה מצוי בימת אירי. הצבא הבריטי, בהנהגת הגנרל הנרי פרוקטר, היה נתון בסכנת ניתוק משטח קנדה ואספקתו אזלה במהלך הקרבות. עקב כך החל הצבא הבריטי לנוע בכיוון צפון מזרח, כאשר אחריו דולקים כוחות בהנהגת הריסון. כוחותיו של ג'ונסון נותרו במקומם על מנת להשגיח על פעולות האינדיאנים שנמצאו תחת מצור, בעוד אינדיאנים בהנהגת טקומסה עסקו באזור על מנת לעכב את התקדמות הצבא האמריקני.
בעת שג'ונסון נקרא לקיים פשיטה על שטחי קקסקיה, כוחותיו נתקלו בקבוצת אינדיאנים מטעמו של טקומסה וניהלו עמם קרבות. אלו הסתיימו בניצחון ב-29 בספטמבר והאספקה שנבזזה על ידי ג'ונסון בקקסקיה הגיעה אל הכוחות בהנהגת פרוקטר ב-3 באוקטובר. כעבור יומיים התנהל הקרב על התמזה בין הכוחות האמריקנים לבין טקומסה ואנשיו. הקרב החל בהתקפה של ג'ונסון ואנשיו, בעוד כוח של 500 איש בהנהגת אחיו ג'יימס עיכבו את הכוחות הבריטיים (כ-800 איש) מלהגיב. הכוחות הנותרים, מצומצמים בגודלם, הם שתקפו את הכוח האינדיאני (כ-1,500 איש) בראשות טקומסה. באותה עת, בקרבות שניהל אחיו, נהרגו כשלושה רבעים מהכוחות הבריטיים. הלחימה מול האינדיאנים הצריכה קרבות קשים יותר, כאשר ג'ונסון הורה על משלוח כ-20 איש מטעמו למשוך את האש לכיוונם ולאפשר התקפה מטעם כוחותיו בעת שהאינדיאנים מצטיידים להמשך המתקפה.
מיקום הקרבות בסמוך לאדמת ביצות לא אפשרה את קיום תוכניתו של ג'ונסון והקרב עוכב בהוראתו עד להגעת תגבורת. בהיעדר זמן המתנה נוסף הוא הורה לבסוף על קיום המתקפה למרות תנאי השטח הקשים. טקומסה נהרג בקרבות ומותו יוחס מאוחר יותר כמעשה ידיו של ג'ונסון עצמו (ייחוס שנתמך על ידי עדויות מטעם האינדיאנים, בהיותו בין הבודדים הרכובים על סוס, כהגדרתם את האחראי למותו של טקומסה). תיאורים נוספים מהקרב מטיבים עם ג'ונסון באמרם, לאחר שבמהלך הקרבות הוא ספג ארבע פגיעות שונות, שצ'יף אינדיאני שהסתער לכיוונו וירה בכתפו נהרג על ידיו ביריית אקדח יחידה. עדויות כתובות מאותה עת אישרו שגופתו של טקומסה נמצאה לצד כובעו של ג'ונסון ומותו נגרם מסוג תחמושת זהה לזו שבה עשה ג'ונסון שימוש, כמו גם זווית היריות שהביאו למותו שנגרמו ככל הנראה על ידי לוחם רכוב על סוס.