cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רון בן ישי
ביוגרפיה
רון בן ישי הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ובגאוגרפיה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים והוא מרצה לתקשורת ועיתונות באוניברסיטת תל אביב.
היה נשוי לליאורה כץ ולזוג שלוש בנות.
באזורי קרבות
רון בן ישי הרבה לסקר אירועים בקו האש ובאזורי עימות ברחבי העולם, ואף נפצע מספר פעמים במהלך עבודתו העיתונאית. בפעם הראשונה נפצע עוד ככתב "קול ישראל" בימי מלחמת ההתשה, בעת שנלווה לפעולת צה"ל נגד בסיסי מחבלים בירדן. בשנת 1970 נפצע שוב, הפעם במהלך פשיטת צה"ל בגבול סוריה ברמת הגולן. בשנת 1999 נפצע בשלישית, בעת שסיקר את המלחמה בקוסובו. בעת מלחמת לבנון השנייה נילווה לחבורת הפיקוד של מפקד חטיבת הצנחנים, חגי מרדכי, במבצע שמטרתו ביצוע איגוף אנכי והנחתת כוחות צנחנים בעומק לבנון ולאורך נהר הליטני. במבצע עופרת יצוקה נילווה לכוחות חטיבת גבעתי ברצועת עזה.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הצטרף לגדוד הסיור 87 שבחטיבה 14, בפיקוד יואב ברום, לסיור שחשף את התפר שבין הארמיות המצריות ואפשר את ביצוע צליחת התעלה, ובהמשך לגדוד צנחנים מילואים בקרב סרפאום. בשלהי המלחמה התלווה בן ישי לגדוד צנחנים אשר לחם בצד המערבי של תעלת סואץ. לאחר שהכוח ספג הפגזת ארטילריה מצרית, השתתף בסיוע לפצועים ובשנת 1975 הוענק לו בשל כך צל"ש הרמטכ"ל, על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור. התיאור הרשמי של המעשה שבגינו הוענק לו הצל"ש אומר:
בסרטו של ארי פולמן, "ואלס עם באשיר", על חוויותיו במלחמת לבנון הראשונה, הופיעה דמותו המצוירת של בן ישי, אותה דיבב בעצמו. הוא מתואר בסרט כדמות הירואית וכמעט חסינה לפחד:
אירועים מיוחדים שסיקר
רון בן ישי סיקר אירועים רבים בישראל ובעולם. בין השאר סיקר בשנת 1974 את פלישת טורקיה לקפריסין, את ביקורו של נשיא מצרים אנואר סאדאת בישראל בנובמבר 1977 ואת תהליך השלום שהחל בעקבות הביקור. בשנות ה-80 של המאה ה-20 סיקר בן ישי את מלחמת אפגניסטן ופינוי חבל ימית ובסוף שנות ה-80 את מלחמות הסמים בקולומביה. בשנת 1991 סיקר את מלחמת המפרץ ובעיית הכורדים ובשנת 1992 סיקר את המלחמה האתנית ביוגוסלביה. בשנת 1993 יצא לסקר את המצב בשטח הכורדי בצפון עיראק, בשנת 1999 סיקר את המלחמה בקוסובו ובשנת 2000 סיקר את מלחמת צ'צ'ניה השנייה. בשנת 2003 סיקר את המלחמה בעיראק עבור חדשות ערוץ 2. לאחר מלחמת לבנון השנייה, בספטמבר 2006, יצא ללבנון וסיקר את לבנון שלאחר המלחמה. בספטמבר 2007, בעקבות תקיפת חיל האוויר הישראלי בסוריה, ביקר באזור דיר א-זור שבסוריה. במרץ 2011 סיקר את ההתקוממות בלוב (2011), משחזר אמר בריאיון לאילנה דיין שכל אזורי הסכסוך והקרבות בעולם מתחילים לדמות בעיניו אלו לאלו. בשנת 2022, סיקר באוקראינה את המשבר האוקראיני-רוסי (2021–2022).
טבח סברה ושתילה
ביום שישי, 17 בספטמבר (ערב ראש השנה תשמ"ג) 1982, בשעה 16:00, בעת ששימש כתב הטלוויזיה הישראלית בביירות, הביא בן ישי חומר מצולם למשלוח במטוס צבאי שעמד לצאת לישראל, אז נשאל על ידי מפקד גדוד שישב במטוס אם שמע על מה שהפלנגות עושים במחנות הפליטים סברה ושתילה ואמר לו ששמע "שהפלנגות עושים שם דברים נוראים". בן ישי ראה על המסלול את כוח הפלנגות. כעבור שלושה ימים, בשובו מביירות ב-20 בספטמבר, כתב מכתב אישי לראש הממשלה מנחם בגין: "אנשי הכוח ומפקדיו אמרו לנו בגלוי, כי הם עומדים להיכנס בתיאום עם צה"ל כדי לגרש את המחבלים ממחנות הפליטים. כמה מהחיילים של כוח זה הבהירו לעיתונאים אחרים ולי, כי בכוונתם להרוג בתושבי מחנות הפליטים ללא רחם. הם ליוו את דבריהם בביטויים ובתנועות ידיים, שלא הותירו מקום לספק". בשעה 20:30 הגיעו לדירת הטלוויזיה הישראלית בבעבדה קצינים מחטיבת הטנקים שישבה מול שתילה. בן ישי תיאר את שיחתם במכתב לבגין: "מקציני יחידה זו שמעתי בפעם הראשונה דברים מפורשים. כמעט כל הקצינים שביקרו אותנו שמעו מפי נמוכים מהם בדרגה סיפורים על תושבי מחנות הפליטים שהועמדו לקיר ונורו...סיפורים המעידים על משהו חריג המתרחש במחנות". בשעה 23:30 התקשר בן ישי אל שר הביטחון אריאל שרון, וסיפר לו את כל הידוע לו. לדברי בן ישי, הוא סיפר לשרון ש"קצינים בצה"ל יודעים על כך" והפציר בו "לעשות משהו להפסיק את זה". לדבריו, השיחה נמשכה 4–5 דקות, ושרון ביקש ממנו פרטים, אך "כמעט שלא הגיב". בן ישי תיאר במכתבו אל בגין את שראה למחרת בשעה 8:00 בבוקר: אנשי הפלנגות "מריצים לפניהם שורה ארוכה של נשים, ילדים וזקנים, מהם שהיו מכוסים דם מהם בוכים וצועקים ומהם פניהם כבושות בקרקע. הם צעקו לעברנו, כי הופרדו מן הגברים שנלקחו על ידי הפלנגות לאיזשהו מקום. אנשי 'הכוחות הלבנוניים' ניסו למנוע מאתנו לצלם ואף גירשו אותנו משולי המחנה. עוד אנו מתווכחים עם הפלנגות עצר קצין בכיר של צה"ל את התהלוכה. רמקול שהוצב על גג אחד הבתים קרא לנשים ולילדים לחזור לבתיהם. למליציות הנוצריות נאמר לעזוב את המקום. וכך, למעשה, הופסק הטבח". בן ישי הביע במכתב את דעתו האישית: לשכת ראש הממשלה העבירה לשר שרון צילום של המכתב, אולם השמיטה ממנו את הפסקה האחרונה ואת החתימה. בן ישי נתוודע אל שרון עוד במהלך שירותו הצבאי בצנחנים. בראשית שנות ה-60, כאשר שרון היה ראש מטה פיקוד הצפון, השתתף בן ישי בפעולה שיזם שרון לתלישת גידולים חקלאיים שזרעו הסורים באזור המפורז. לימים מתח בן ישי ביקורת על פעולה זו, שהייתה כרוכה לדבריו בסיכון חיים למטרה מדינית. בן ישי העיד בפני ועדת כהן, שחקרה את אירועי טבח סברה ושתילה, על דיווחו לשרון על ששמע אודות הטבח המתחולל, ובעקבות כך התקררו היחסים בינו ובין שרון.
תביעת דיבה
בשנת 2005 נדונה בבית משפט השלום בתל אביב תביעה אזרחית לתשלום סכום של 368 אלף ש"ח, בגין הוצאת לשון הרע, שהגיש בשנת 2002 מרדכי ואנונו נגד רון בן ישי ו"ידיעות אחרונות". עילת התביעה הייתה כי בן ישי כתב בעיתון, שבעת היותו של ואנונו במאסר, מסר לאסירי חמאס פתקים עם נוסחאות לייצור חומרי נפץ רבי עצמה. בית המשפט דחה את התביעה, מאחר שהוכח כי בן ישי שמע את הדברים מפי ראש השב"כ עמי אילון, ופסק כי עיתונאי מוגן מפני תביעת לשון הרע, אם הסתמך בדבריו על ראש מערכת ציבורית מסווגת.
אריה איבצן
אריה איבְצַן (5 באוגוסט 1928 בקובנה – 19 ביוני 2013) היה המפקח הכללי השמיני של משטרת ישראל. איבצן היה בוגר קורס קצינים בכירים, ובוגר בית הספר הגבוה למשפט וכלכלה. בשנים 1970–1972 היה נשיא הסניף הישראלי של ארגון השוטרים הבינלאומי.
שירותו במשטרת ישראל
בשנת 1948 גויס איבצן למשטרת ישראל. הוא השתתף בקורס הקצינים הראשון של המשטרה וסיים כחניך מצטיין באוגוסט 1952. איבצן הוצב לשרת במחלקת התכנון במטה הארצי. בתחילת 1957 הוא קיבל תואר ראשון במשפטים מבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב ובסוף 1958 הוסמך כעורך דין. בשנים 1957–1958 שירת במחוז תל אביב בתפקידי שיטור וחקירות שונים ובין השאר היה דובר המחוז. במרץ 1959 נתמנה לתפקיד סגן מפקד הנפה הצפונית של מחוז תל אביב, שהיה תפקידו הפיקודי הראשון. אחר כך פיקד על שלוש הנפות של מחוז תל אביב. הוא מונה למפקד נפת רמת גן במרץ 1962, הנפה הדרומית בסוף 1963 ומפקד הנפה הצפונית (המכונה "מרחב ירקון") בתחילת 1968. באוקטובר 1970 הוא הועלה לדרגת ניצב משנה ולקראת סוף 1972 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב. ב-1971 נבחר לנשיא הסניף הישראלי של ארגון השוטרים הבינלאומי.
ב-1975 מונה לפקד על המחוז הדרומי של המשטרה שכלל אז את מחוז ירושלים. במהלך כהונתו פיקד בנובמבר 1977 על מבצע "שער" לאבטחת ביקורו של נשיא מצרים אנואר סאדאת בישראל, טיפל בהפגנות בכביש רמות והיה ראש המטה של המשלחת הישראלית לשיחות האוטונומיה, האחראי לנושאים הלוגיסטיים, בשנים 1979–1980.
מפכ"ל
החל מתחילת 1979 עלה השם של איבצן כמועמד מוביל לתפקיד המפכ"ל. איבצן היה אז הניצב הוותיק ביותר במשטרה ותואר כבעל מקצוע מעולה הדורש הרבה מעצמו ומפקודיו, כמשפטן "מכבד חוק באורח קיצוני" וכמייצג הקו השמרני במשטרה. לבסוף מונה הרצל שפיר, שהובא מחוץ למשטרה, לתפקיד המפכ"ל, ואיבצן נשאר במחוז הדרומי, למרות שעל פי פרסומים בעיתונות הוצע לו להיות ראש אגף החקירות או סגן המפכ"ל.
ב-5 בינואר 1981 נתמנה איבצן לתפקיד המפקח הכללי השמיני של משטרת ישראל. בתקופתו הוקם מחוז המרכז של המשטרה והוקמו מרחבים ותחנות נוספים. כמו כן פעל איבצן לחיזוק הקשר בין המשטרה והקהילה. בתקופתו גם הופעלו סיירות משמר הגבול והמשמר האזרחי בתפקידי השיטור הייעודיים והופעלו הפרויקטים למניעת וחקירת עבירות רכוש ולטיפול בעבירות אונס.
בתחום המינהלי מוסדו בתקופתו הכללים לקידום שוטרים ונקבעו עקרונות הצמדת שכר השוטרים לשכרם של משרתי הקבע בצה"ל.
ב-1984 הורה איבצן לקיים האזנות סתר אצל קצינים בכירים במשטרה, על מנת למצוא מדליפים. כתוצאה מההאזנות הישעה איבצן את אסף חפץ בטענה שהדליף מידע לעיתונות ובעקבות זאת התפתח דיון ציבורי נרחב בין תומכי חפץ, בהם ניצב צבי בר, לתומכי איבצן. כנגד איבצן נטען שההאזנות לא היו חוקיות וכי ההדחה הייתה ממניעים זרים.
לאחר פרישתו
לאחר פרישתו הצטרף איבצן לסגל הדיפלומטי וכיהן כשגריר ישראל בליבריה ובקניה. נפטר ביום 19 ביוני 2013 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
מטה מרחב ירקון של המשטרה מנציח את שמו.
גשר ווטרלו (סרט, 1940)
גשר ווטרלו (אנגלית: Waterloo Bridge) סרט מלודרמה אמריקאי משנת 1940 בכיכובם של ויוויאן לי ורוברט טיילור. זה הסרט השני מתוך שלושה המבוססים על מחזה בשם זה מאת רוברט שרווד שהועלה בברודוויי ב-1930. הראשון היה גשר ווטרלו שהופק ב-1931 והשלישי היה גאבי (Gaby) שהופק ב-1956 בכיכובם של לסלי קארון וג'ון קר.
הסרט מ-1940 הוא המפורסם והמוצלח ביותר מבין השלושה. זה היה הסרט הראשון של ויוויאן לי לאחר הצלחתה העולמית בסרט חלף עם הרוח ב-1939. הוא היה מועמד לשני פרסי אוסקר, בעד המוזיקה והצילום. לי בקשה לשחק מול לורנס אוליבייה שהיה אז בן זוגה אבל הבמאי העדיף את רוברט טיילור שהיה אז מפורסם יותר. שניהם התייחסו לסרט זה כסרט האהוב ביותר עליהם מאלה שהשתתפו בהם.
הסרט הראשון מתרחש במלחמת העולם הראשונה, השני מתרחש גם הוא במלחמת העולם הראשונה ובפתיחת מלחמת העולם השנייה והשלישי, במלחמת העולם השנייה בלבד.
בסרט הראשון נהרגת הגיבורה בהפצצה, בשני היא מתאבדת ורק השלישי נגמר עם סיום טוב.
הסרט הראשון הופק לפני כניסת קוד הייז לפועל ב-1934 ולאחר מכן נגנז. חברת מטרו גולדווין מאייר קנתה את הזכויות מסרטי יוניברסל. הסרט מ-1940 הוא "מעודן" יותר. המגע בין הגיבורים מסתכם בחיבוקים ונשיקות קצרות ושטחיות. למרות שהם מאורסים הם ממשיכים לישון בחדרים נפרדים. המילה זנות אינה מוזכרת ועבודתה של הגיבורה במקצוע העתיק ביותר מוצגת ברמזים בלבד.
תקציר העלילה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מוסע קולונל רוי קרונין (רוברט טיילור) לתחנת ווטרלו בדרכו לצרפת. בדרך הוא מבקש מהנהג לעצור בגשר ווטרלו. הוא יורד מהמכונית, שולף את קמע המזל שהוא המזכרת היחידה מארוסתו מיירה לסטר (ויוויאן לי) אותה הכיר במקום זה במלחמת העולם הראשונה ומביט בו. עלילת הסרט נפתחת בהבזק לאחור.
במלחמת העולם הראשונה נפגש קפטן רוי קרונין מעל גשר ווטרלו עם קבוצת רקדניות בלט ובתוכן מיירה לסטר. תוך ההפצצה הוא בורח אתה למחסה בתחנת ווטרלו, שם מתחילה האהבה בין שניהם. היא אומרת לו שהיא רקדנית בלט בלהקה של מאדאם קירובה (מריה אוספנסקאיה) ושהיא ממהרת להופעה. רוי מבטל פגישה בצבא ומגיעה להופעת הבלט. מיירה רוקדת את אגם הברבורים ולפתע היא מבחינה לתדהמתה ברוי היושב בקהל. לאחר ההופעה הוא שולח לה פתק ובו בקשה להיפגש אתה. מאדאם קירובה הקשוחה מאתרת את הפתק ואוסרת עליה לצאת. מיירה נפגשת בכל אופן עם רוי והם מבלים במועדון אור הנר (candlelight club) ורוקדים שם את ואלס הפרידה. רוי מודיע לה שלמחרת הוא יוצא לצרפת. הם נפרדים בחשש שלא ייפגשו עוד.
למחרת מגיע אליה רוי להפתעתה ואומר לה שיציאתו לצרפת נדחתה ושהחליט להינשא לה. היא מסכימה והוא מקבל את הסכמת מפקדיו. הכומר האמור לחתן אותם אומר שלפי ההוראות אין הוא יכול להשיא אותם לאחר שעה 15.00 ושעליהם לבוא למחרת. מיירה חוזרת ללהקה ומספרת לחברותיה שהיא עומדת להינשא למחרת אולם בשיחת טלפון מודיע לה רוי כי יציאתו לצרפת הוקדמה וכי הוא יוצא מייד. מיירה מגיעה ברגע האחרון לתחנת הרכבת ומנפנפת לרוי הנמצא ברכבת הנוסעת.
מאדאם קירובה מפטרת את מיירה וכשחברתה קיטי (וירג'יניה פילד) מוחה על כך היא מפטרת גם אותה. הן שוכרות חדר אך אינן משיגות עבודה וכספן אוזל.
מיירה ממתינה בבית קפה לפגישה עם אמו של רוי ליידי מרגרט קרונין (לוסיל ווטסון) המגיעה מסקוטלנד לפגוש את כלתה לעתיד. בבית הקפה מעיינת מויירה בעיתון ומגלה לחרדתה שרוי נמצא ברשימת הקצינים שנהרגו. היא לוגמת כוס יין גדולה ומתנהגת מוזר לפני אמו של רוי הממהרת לעזוב את המקום עם רושם קשה על כלתה לעתיד.
מיירה חוזרת לחדרה ומגלה עם הזמן שחברתה קיטי עוסקת בזנות כדי לקיים את שתיהן. מחוסר ברירה מתחילה גם מיירה לעסוק בזנות, שנה עוברת. בעמדה בתחנת ווטרלו בחיפוש לקוחות היא מזהה לפתע את רוי צועד אליה בתוך קבוצת חיילים. רוי מבחין בה, רץ לקראתה ושניהם מתחבקים. הוא אומר לה כי נפצע קשה, איבד את הדסקית שלו והיה במחנה שבויים בגרמניה שממנו ברח לשווייץ. הוא אומר לה שמעתה לא יעזוב אותה לעולמים אבל מיירה מאופקת ברגשותיה בגלל עברה כזונה וחוששת לגלות זאת לרוי.
רוי לוקח אותה לאחוזת משפחתו בסקוטלנד ומארגן לכבודה נשף גדול. היא מתרצה עם אמו ונפגשת עם דודו הדוכס (צ'ארלס אוברי סמית') שמתרשם שהיא מתאימה למשפחה למרות שהיא רקדנית בלט. לאחר זאת מרגישה מיירה שאינה יכולה להמיט בושה על המשפחה. היא מספרת לאמו של רוי על הקורות אותה, מודיעה על רצונה לעזוב ומבקשת ממנה לא לגלות לרוי את הסיבה.
בינתיים מגיעה מיירה המיואשת לגשר ווטרלו ומפילה את עצמה לפני משאית. הסרט חוזר לקולונל רוי קרונין המתבונן בקמע המזל, חוזר למכונית וממשיך בדרכו.
יצחק בן יהודה
רבי יצחק בן יהודה היה ראש ישיבה במגנצא במאה ה-11, מרבותיו של רש"י.
חייו
שמעו יצא למרחוק, והוא נשאל שאלות אף מבוהמיה וצפון צרפת. תוארי הכבוד שכינו אותו שואליו מעידים על מעמדו הרם: "רבינו הקדוש", "נהרא דרקיעא וכוכב שפרפרא" ועוד.
לפי ספר יוחסין נפטר בשנת ד'תת"ל (1070), וכמוהו כתבו מספר חוקרים. יש שתיארכו את פטירתו לשנת 1080 (ד'תת"מ). יש שכתבו שנפטר בין השנים 1084 (ד'תתל"ד) ל־1090 (ד'תת"נ), ויש שאחרו את שנת פטירתו לאחר שנת 1093 (ד'תתנ"ג).
יצירתו
רבי יצחק נמנה עם גדולי המשיבים באשכנז במאה האחת-עשרה. כ-65 תשובות שהגיעו לידינו ממקורות שונים מיוחסות בוודאות אליו, דרך ספרי תלמידי רש"י, מעשה המכירי של בני מכיר ו"מעשה הגאונים".רוב התשובות נכתבו לרש"י ולבני מכיר. רבים מהנהגותיו ופסקיו תועדו על יד תלמידיו. יש חוקרים הסבורים שר' יצחק ובית מדרשו לקחו חלק פעיל בכתיבת פירוש התלמוד המיוחס לרבנו גרשום מאור הגולה, ויש המפקפקים בכך, אך מכל מקום ישנן עדויות ברורות שבבית מדרשו נכתבו פירושים לרוב הש"ס. פירושו היה לעיני תלמידו רש"י שהשתמש בו במספר מקומות. נוסחאות התלמוד שלו נחשבו למדויקות גם בדורות שלאחריו, והן שימוש את רש"י להגהת התלמוד.
בתשובותיו העמיד את חשיבות המנהג שתקפו כהלכה ממש.
בשונה מחכמי מגנצא בתקופתו, אין לנו ידיעות על עיסוקו בפרשנות המקרא ובכתיבת פיוטים.
דרכו ההלכתית
ממספר מקורות, רואים שהיה זהיר ומחמיר בפסיקותיו, למשל בעניין יין נסך או בעניין אפיית פת עם בשר או גבינה בתנור, והוא אף כתב: "שמצווה להחמיר ולגדור גדר ולעשות סיג לדבר". כמו כן, ייחס חשיבות רבה לשמירה על מנהגים: "מצווה להחזיק מנהג ראשונים בכל מה שהאדם יכול להחזיק... מנהג עוקר הלכה". סבר שיש תוקף מן התורה לציות לתקנות הקהל.
הוא העצים את המרכזיות של התלמוד הבבלי באשכנז ביחס לתלמוד הירושלמי, ואף נתן מקום מרכזי לתשובות גאוני בבל.
הרברט בלומסטדט
הרברט בלומסטדט (בשוודית: Herbert Blomstedt; נולד ב-11 ביולי 1927) הוא מנצח תזמורת שוודי יליד ארצות הברית.
קורות חיים
בלומסטדט נולד בספרינגפילד (מסצ'וסטס), להורים שוודיים ועבר לשוודיה בגיל שנתיים. הוא למד בקולג' המלכותי למוזיקה בסטוקהולם ובאוניברסיטת אופסלה. בהמשך למד מוזיקה בת זמננו בדארמשטדט בשנת 1949 ומוזיקה של הבארוק אצל פאול זאכר ב"סקולה קנטורום בזיליינסיס", והשתלם בניצוח אצל איגור מרקביץ' יאן מורל בג'וליארד וליאונרד ברנשטיין במרכז המוזיקה ברקשייר בטנגלווד.
הוא זכה בפרס הניצוח על שם סרגיי קוסביצקי בשנת 1953 ובתחרות הניצוח בזלצבורג בשנת 1955.
משנת 1954 ועד 2005 כיהן בתפקידי מנהל מוזיקלי או מנצח ראשי בתזמורות סימפוניות בסקנדינביה, בגרמניה ובארצות הברית. במרץ 2006 התמנה למנצח כבוד של התזמורת הסימפונית של במברג. הוא גם מנצח כבוד של התזמורת הסימפונית NHK שביפן.
זוכה פרס רולף שוק למוזיקה לשנת 2014.
בטא בנחש מים קטן
β בנחש מים קטן, נקרא גם גליזה 19 וכן LHS 6, הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים נחש מים קטן עם בהירות נראית מדרגה 2.79. בשל מיקומו הדרומי הכוכב (כמו גם הקבוצה) לא היו ידועים לתרבויות המערביות ולכן לא קיבל הכוכב שם משלו. במאה ה-2 לפנה"ס היה הכוכב במרחק של כשתי מעלות מהקוטב השמיימי הדרומי כך שניתן היה לראותו בכל שעות הלילה לאורך כל השנה בחצי הכדור הדרומי. גם כיום זהו הכוכב עם בהירות מתחת לדרגה 3 הקרוב ביותר לקוטב השמיימי הדרומי. כ-4 מעלות מצפון לכוכב נמצא הענן המגלני הקטן שקצהו הדרומי בולט מקבוצת הכוכבים טוקאן אל תוך קבוצת נחש מים קטן.
מאפיינים
β בנחש מים קטן הוא כוכב הסדרה הראשית צהוב עם סיווג ספקטרלי G0 V (לפעמים מסווג כתת-ענק צהוב עם סיווג ספקטרלי G2 IV), שנמצא במרחק של כ-24 שנות אור ממערכת השמש. מסתו מעט גדולה ממסת שמש, רדיוסו גדול ב-80% מרדיוס השמש וטמפרטורת פניו מעט חמה יותר מטמפרטורת השמש, ובשל הבדלים אלה הוא מאיר בעוצמה של פי 3.5 מעוצמת ההארה של השמש. הסיבה להבדל בינו ובין השמש למרות המסה והטמפרטורה הדומות, היא שככל הנראה בגילו, המוערך בכ-6.5 מיליארד שנים, הוא כבר נמצא בשלבי סיום של היתוך מימן להליום בליבתו תוך כדי תהליך של התקררות והתנפחות בדרך להפוך לתת-ענק ולאחר מכן לענק אדום. לכוכב תנועה עצמית גדולה במיוחד של כשתיים ורבע שניות קשת בשנה ובשל כך הוא נכלל בקטלוג לויטן של כוכבים בעלי תנועה עצמית גדולה. תנועה זו בשילוב עם המהירות הרדיאלית שלו מראות שהכוכב נע במהירות גבוהה יחסית של כ-82 קילומטר בשנייה ביחס לשמש. בשל קרבתו למערכת השמש הוא נכלל גם בקטלוג גליזה לכוכבים קרובים.
בעבר דווח שבהירותו של β בנחש מים קטן משתנה מעט בין דרגות בהירות 2.75 ו-2.81 ובשל כך הוא סווג כחשוד ככוכב משתנה, אך מדידות עדכניות לא מצאו השתנות גדולה ממאית של דרגת בהירות. לעומת זאת התגלו שינויים קטנים במהירות הרדיאלית של β בנחש מים קטן, שייתכן שנגרמים בהשפעתו של כוכב לכת עם מסה של כ-4 מסות צדק, שמקיף את β בנחש מים קטן במרחק של כ-7.5 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של כ-20 שנים.
ביקוע גרעיני
ביקוע גרעיני (באנגלית: Nuclear fission) הוא תגובה פיזיקלית שבה גרעין אטום מתפצל לגרעינים קטנים יותר תוך פליטה של נייטרונים. תופעה זו מתרחשת בגרעינים של יסודות כבדים ומלווה בשחרור של אנרגיה רבה, הנפלטת בצורת אנרגיה קינטית של תוצרי הביקוע וקרני גמא.
הביקוע הגרעיני, או, ליתר דיוק, תגובת שרשרת של ביקוע גרעיני, הוא הבסיס לפעולתם של כור גרעיני, שבו הביקוע הגרעיני נעשה בצורה איטית ומבוקרת, ושל פצצת אטום, שבה הביקוע הגרעיני נעשה בצורה מהירה ביותר. פצצות מסוג זה הוטלו על הירושימה ועל נגסאקי בשלהי מלחמת העולם השנייה על ידי ארצות הברית.
תיאור פיזיקלי
גרעינים של יסודות כבדים אינם יציבים כמו אלה של יסודות קלים יותר. הכוח שמחזיק ביחד את הנוקליאונים (הפרוטונים והנייטרונים) בגרעין הוא כוח קצר טווח, הכוח הגרעיני, שעוצמתו דועכת בחדות מעל מרחק של כ־2 פמטומטר. זאת, לעומת הכוח האלקטרומגנטי שהטווח שלו אינסופי וגורם לדחיה בין הפרוטונים בגרעין. בגרעינים כבדים, הדחיה החשמלית מתגברת על המשיכה של הכוח קצר הטווח, והם מתפרקים. ההתפרקות הנפוצה היא התפרקות אלפא, בה נפלט מהגרעין המקורי גרעין של חלקיק אלפא, שהוא גרעין של האיזוטופ הליום־4. אולם לעיתים, ובמיוחד בגרעינים כבדים במיוחד, ההתפרקות היא יותר דרמטית, ובה הגרעין הכבד מתפרק לשני גרעינים קלים יותר (המכונים "תוצרי ביקוע") ולמספר נייטרונים. תהליך כזה מכונה ביקוע גרעיני.
היציבות הגדולה יותר של התוצרים, משמעותה היא שהם נמצאים בסך הכל במצב אנרגטי נמוך יותר, שמתבטא (על פי עקרון שקילות האנרגיה והמסה - E=mc²) במסה קטנה יותר של התוצרים. האנרגיה העודפת שונה במקצת בהתאם לגרעין המתבקע ולתוצרי הביקוע, אך עומדת על כ־200 MeV, כלומר כאלפית מהמסה של הגרעין (כשהיא מתורגמת לאנרגיה). אנרגיה זו נפלטת הן כאנרגיה קינטית של התוצרים השונים, והן כקרני גמא.
חומר בקיע
ישנם איזוטופים כבדים רבים (כבדים מרדיום) שיכולים לעבור ביקוע כתוצאה מפגיעה של נייטרונים מהירים. אולם עבור רובם, האנרגיה הקינטית של נייטרון הדרושה לשם כך שיהיה סיכוי גדול ומשמעותי שהוא יבקע את הגרעין גבוהה מהאנרגיה הממוצעת שיש לנייטרון שנפלט בביקוע. לכן בחומרים כאלה לא יכולה להתפתח תגובת שרשרת גרעינית, והם אינם נחשבים לחומרים בקיעים.
יש מספר איזוטופים בהם יש סיכוי משמעותי שגם פגיעה של נייטרון שנפלט בביקוע יגרום בעצמו לביקוע נוסף. איזוטופים אלה נקראים איזוטופים בקיעים, והם החומר החיוני בכל מתקן גרעיני.
תכונה חשובה של איזוטופים אלה היא שהסיכוי לביקוע שלהם גדל עוד יותר (בכשלושה סדרי גודל) עבור נייטרונים איטיים, שהאנרגיה שלהם נמוכה משמעותית מהאנרגיה שיש לנייטרונים שנפלטים בביקוע. בגלל זה בכורים גרעיניים משתמשים בחומרים מאיטי נייטרונים, כמו מים כבדים או גרפיט על מנת להגביר את תגובת השרשרת.
איזוטופים בקיעים מאופיינים במספר אטומי זוגי, ומספר מסה אי זוגי. החומר הבקיע היחידי שנמצא בטבע בכמויות משמעותיות הוא אורניום־235. חומר בקיע נפוץ נוסף הוא פלוטוניום־239 שמסונתז באופן מלאכותי מאורניום־238, ויש שימוש גם ב־אורניום 233, שמסונתז גם הוא באופן מלאכותי.
תוצרי הביקוע
אין תוצרי ביקוע קבועים עבור גרעין מסוים, אלא הוא יכול להתפרק באחת מצורות רבות אפשריות. תוצרי הביקוע גם אינם שווים או קרובים בגודלם. כמו למשל, באורניום 235 בדרך כלל מספר המסה של התוצר הכבד יותר הוא לרוב בסביבות 135, ושל הקל יותר בסביבות 95. לעיתים נדירות יש שלושה תוצרי ביקוע ולא שניים, כאשר התוצר הקל יותר הוא גרעין בעל מספר נוקליאונים בודדים.
דוגמאות לאופנים אפשריים של ביקוע הן:
באופן כללי, היחס בין מספר הנייטרונים לפרוטונים בגרעין גדל עם גודל הגרעין, דבר הנובע מכך שהכוח הגרעיני שמחזיק את הגרעין פועל לטווח קצר יותר מאשר הכוח החשמלי הדוחה בין הפרוטונים, וכדי לשמור על היציבות יש צורך ביותר נייטרונים בשביל לאזן את הדחיה בין הפרוטונים. משום כך, תוצרי הביקוע הם איזוטופים, בהם היחס בין מספר הנייטרונים למספר הפרוטונים גדול מאשר יש לגרעינים יציבים בגודל דומה, ולכן הם איזוטופים רדיואקטיביים שעוברים שרשרת של דעיכות, רובן התפרקויות בטא מינוס אשר בכל אחת מהן נייטרון אחד הופך לפרוטון תוך פליטת אלקטרון ואנטי נייטרינו. לחלק מהתפרקויות אלו יש זמן מחצית חיים ארוך ביותר (של עד אלפי שנים), מה שגורם לכך שהחומר שנותר אחרי הביקוע נשאר רדיואקטיבי לתקופה ארוכה.
תכונה זו של תוצרי הביקוע אחראית לנשורת הרדיואקטיבית שמתפזרת בעת פיצוץ גרעיני, ולפסולת הרדיואקטיבית שמצטברת במוטות הדלק הגרעיני המשומש בכורים גרעיניים, מהווה את הסכנה העיקרית בהם (כפי שקרה באסון צ'רנוביל), ודורשת טיפול מיוחד באחסון הפסולת לאחר השימוש.
היסטוריה
בשנות ה־30 של המאה ה־20 החלו מדענים שונים (בעיקר אנריקו פרמי, אירן ופרדריק ז'וליו־קירי) לבצע ניסויים של "הפצצת" אורניום בנייטרונים, מתוך תקווה לבנות באופן כזה את היסוד ה־93 (רעיון שהתממש בסוף, אך מאוחר יותר). במהלך ניסויים אלה התגלה, שנוצרים באורניום כתוצאה מ"הפצצה" כגון זו כל מיני יסודות שונים, אך כולם אינם היסוד ה־93, אלא יסודות מוכרים מאמצע הטבלה המחזורית, כגון לנתן, ברום, קריפטון, טלור וכדומה. תוצאות אלה נראו מוזרות, והנסיינים תירצו אותן בכך שאלה אינם היסודות האלה, אלא היסודות הרדיואקטיביים הדומים להם מבחינה כימית.
עד מהרה החדשות הגיעו לארצות הברית - דרך הפיזיקאי הדני נילס בוהר, ותוך מספר ימים התכנסה בוושינגטון ועידה של פיזיקאים תאורטיקנים בנושא ביקוע האורניום. בוועידה זו השתתף גם אנריקו פרמי, אשר בשיחה עם בוהר העלה את ההשערה כי במהלך הביקוע עשויים להיפלט נייטרונים נוספים, ועל ידי כך יכולה להיווצר תגובת שרשרת גרעינית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נערכו מחקרים רבי־היקף על הביקוע הגרעיני, הן לצורך יצירת תגובת שרשרת מבוקרת (שעליה פועל כור גרעיני) והן לצורך יצירת תגובת שרשרת לא מבוקרת (שעליה מבוססת פצצת אטום). מחקרים אלה נודעו בשם הכולל פרויקט מנהטן, והם אכן השיגו את מטרותיהם: ב־1942 הופעל הכור הגרעיני הראשון בתולדות האנושות, וב־16 ביולי 1945 פוצצה פצצת האטום הראשונה בהיסטוריה, במסגרת "ניסוי טריניטי". פחות מחודש לאחר מכן, ב־6 באוגוסט 1945, נעשה בפעם הראשונה שימוש בפצצת אטום לצרכים מלחמתיים, כשהפצצה שכונתה "ילד קטן" הוטלה על העיר הירושימה ביפן.
שימושים
ביקוע גרעיני הוא תגובה אנרגטית מאוד - כל ביקוע משחרר כמה מאות מא"ו עבור כל אטום מבוקע, לעומת כמה עשרות א"ו עבור כל תגובה יחידאית של חמצון, כגון בשריפה או פיצוץ של TNT. משום כך, מאז שהתגלה הביקוע הגרעיני והאפשרות לתגובת שרשרת של ביקועים, נעשה שימוש באנרגיית הביקוע, הן לצורכי מלחמה (פצצת אטום) והן לצורכי שלום (כור גרעיני).
נוסף על כך שהביקוע הגרעיני הוא אנרגטי יותר מחמצון ושריפה, יש לו יתרונות נוספים על פני שריפת דלק מאובן: בעת ביקוע גרעיני נוצרת אנרגיה ללא פליטת פחמן דו־חמצני, שהוא גז חממה, ולאורניום, בניגוד לפחם או לנפט, אין שימושים אחרים העשויים להביא לייקור מחירו. ברם, למרות יתרונות מפתים אלה, לדלק הגרעיני חסרונות גדולים בתחום הבטיחות: תאונה בכור גרעיני כמו זו שקרתה בצ'רנוביל או כמו זו שכמעט קרתה באי שלושת המילין עלולה להביא לזיהום רדיואקטיבי ולגבות רבבות קורבנות בסביבה עצומה סביב המוקד. בעיה נוספת בהפעלתם של כורים גרעיניים היא בעיית תוצרי הביקוע, שהם חומרים רדיואקטיביים מאוד, אשר לא מתפרקים במשך אלפי שנים: הדרך היחידה להיפטר מהם באופן בטוח היא לקבור אותם בפירים עמוקים בבטן האדמה, בעומק של כמה מאות מטרים, בתוך סלע קשה ובקופסאות אטומות, כדי שהחומרים הרדיואקטיביים לא ידלפו החוצה ולא יזהמו את הקרקע או את מי התהום. בשל חסרונות אלה השימוש בדלק גרעיני עדיין אינו גורף, והוא מהווה מושא לדיון ציבורי נוקב.
בשנת 1993 הוצע סוג חדשני של תחנת כוח גרעינית, בה משולבים מאיץ חלקיקים וכור גרעיני תת־קריטי. תחנת כוח מסוג זה, הנקראת מגבר אנרגיה, צפויה להיות נקייה, בטוחה וזולה לתפעול. למעשה, נבחנת האפשרות להשתמש במגברי אנרגיה לביקוע חומרים רדיואקטיביים מסוכנים לתוצרים לא מסוכנים. כך ניתן להיפטר מפסולת גרעינית במקום להטמינה. יישום זה מעורר עניין במיוחד לאור החשש משימוש עוין בפסולת גרעינית להכנת "פצצה מלוכלכת".
בלאדי ולנטיין 3D
בלאדי ולנטיין 3D (באנגלית: My Bloody Valentine 3D) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2009 שבוים על ידי פטריק לוסייר ומככבים בו ג'נסן אקלס וג'יימי קינג. הסרט הוא רימייק לסרט קנדי באותו שם משנת 1981. הסרט יצא לבתי הקולנוע בתלת-ממד.
עלילה
לפני 11 שנה, אירע פיצוץ בקצה הצפוני של מנהרה מספר חמש, אשר כלא בתוכו שישה כורים. שישה שבועות לאחר מכן, כוחות ההצלה הגיעו ומצאו חמישה כורים מתים. כורה אחד בשם הארי וורדן שרד, אך נשאר בקומה. טום האניגר, בנו של בעל המכרה, נמצא כאחראי ואשם לפיצוץ שאירע לאחר ששכח לנקז את גז המתאן.
כעבור שנה, ביום האהבה, הארי וורדן מתעורר מהקומה ורוצח את צוות בית החולים. בינתיים, בצדו הצפוני של המכרה (היכן שהתרחשה התאונה), חבורה של צעירים הכוללים את טום, שרה, אקסל, איירין, ג'ייסון, מייקל וברנדה עורכים מסיבה. כאשר שרה מחפשת אחר אקסל ואיירין בתוך המכרה, היא נרדפת על ידי וורדן, אשר רוצח את מייקל, ג'ייסון, ברנדה ועוד שלושה נערים נוספים. שרה מצליחה להתחבא עם אקסל ואיירין מהרוצח, אך זה רואה אותם. השלושה בורחים החוצה מהמכרה בעוד טום נכנס פנימה, ומוכה על ידי הרוצח בראשו. אסל ואיירין נכנסים לרכב של אקסל כדי לברוח ומכריחים גם את שרה לבוא למרות שהיא רוצה להישאר כדי לחלץ את טום אשר נותר מאחור. טום בורח חזרה לתוך המכרה. כאשר הרוצח מנסה לרצוח את טום, המשטרה מגיעה ויורה בו, אך הוא מצליח לברוח.
10 שנה אחר כך, אביו של טום אשר לא דיברו מזה שנים, מת, וטום יורש ממנו את המכרה. טום חוזר לעיירה לאחר לווייתו של אביו, כדי למכור את המכרה. בהגיעו לעיירה, מגלה טום שאקסל הוא השריף החדש, וששרה היא אשתו. כעבור זמן מה לאחר הגיעו של טום, מתחילה סדרת רציחות חדשה, אשר גובה את חייהם של אנשים רבים, ביניהם איירין. לאחר התרחשויות אלו, אקסל שואל את אביו, השריף לשעבר, מה עלה בגורלו של הארי וורדן. הוא אומר שאביו של טום והוא הרגו את הארי וורדן וקברו אותו. אקסל, טום, שרה ואביו של אקסל, הולכים למקום קבורתו של וורדן ומגלים שגופתו נעלמה. לאחר מכן, מנהל המכרה, ויליאם, הסגן שלו, בן ומאהבתו של אקסל, מייגן, נרצחים.
בערב, טום אוסף את שרה ומסיע אותה לבקתה של אקסל, היכן שהוא נהג להיפגש עם מייגן, ומשכנע אותה שאקסל הוא הרוצח. במהלך הנסיעה, שרה מקבלת שיחה מאקסל שמגלה לה שטום היה מאושפז בבית חולים פסיכיאטרי במשך 7 שנים. שרה מבקשת מטום לחזור חזרה לעיירה, אך זה לא מקשיב והיא גורמת לתאונה ועושה את דרכה לבקתה של אקסל, אך בדרך נרדפת על ידי הרוצח עד המכרה, שם היא פוגשת את אקסל וטום. כאשר שרה מתקשה להחליט מי הוא הרוצח האמיתי, היא ואקסל מבחינים שטום הוזה, ומגלה את עצמו כרוצח האמיתי. טום ואקסל מתחילים קטטה, שבסופה טום דוקר את אקסל בבטנו. שרה יורה בטום, אך פוגעת במיכל וגורמת לפיצוץ ולקריסת המכרה.
שרה ואקסל נחלצים מהמכרה ומדווחים בבטחה שטום מת. עובד צוות הצלה נכנס למכרה כדי לחפש ניצולים, אך נהרג על ידי טום. זה לוקח את בגדיו של העובד ועוזב את מקום האירוע.
אודיה קורן
אוֹדֶיָּה קורן-שיסגל (נולדה ב-13 במרץ 1960) היא קומיקאית, סטנדאפיסטית ושחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב לניצולת השואה פולה, שעבדה כאחות, ודב קוריצ'ינסקי. למדה בתיכון שמעון בן צבי בעיר. בצה"ל שירתה בנח"ל.
ב-1984 סיימה לימודי משחק בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי" לצד עידית טפרסון, יעקב כהן וענת וקסמן.
מאמצע שנות ה-90 עד שנת 2009 העלתה את מופע הסטנד-אפ "סליחה שאני נושמת".
ב-2001 השתתפה לצד דודו דותן, אסנת וישינסקי, חנה לסלאו, רבקה מיכאלי ודורית פלד הרפז במופע הבידור "קונגרס הנשים המצחיקות". באותה שנה, יצא לאור ספר העוסק בזוגיות בשם "מיתה זוגית", אותו כתבה קורן יחד עם עומרי בר לב.
בין השנים 2007–2014, הגישה לצד נתן דטנר את תוכנית הרדיו הלילית בגלי צה"ל "ציפורי לילה עושות עניין". שבועיים לאחר סיום דרכה של התוכנית עברו השניים להגיש מדי שבוע בצהרי יום שישי באותה תחנה את התוכנית "בטלים בשישי". את שתי התוכניות, זו שהסתיימה וזו שמשודרת מאז בימי שישי, ערכה ועורכת ענבל גזית.
קורן נשואה לאיציק (פצ'קה) שיסגל ואם לשתי בנות. מתגוררת בתל אביב.
בטלוויזיה ובקולנוע
ב-1986 שיחקה בסרט "תל אביב ברלין" שכתבה וביימה ציפי טרופה. ב-1990 גילמה את מיכל בסרט הטלוויזיה "מונית צהובה" שכתבה יפה כלב וביים חיים כלב. ב-1992 שיחקה בסדרה "חום טרופי" (Tropical Heat: Sweating Bullets) שביים סאם איגן. ב-1993 שיחקה בסרט "קפה עם לימון" שביים ליאוניד גורביץ', ודיבבה דמויות שונות בסדרה המצוירת "דנבר הדינוזאור האחרון". בין השנים 1993–1995 הופיעה כפאנליסטית בתוכנית "אין עם מי לדבר" שהנחה יאיר גרבוז בערוץ 2. ב-1997 הגישה פינה קבועה בתוכנית "סיפור אהבה עם יוסי סיאס" בערוץ 3, והשתתפה בקלטת הווידאו "בלי חיתולים" לצד חני נחמיאס וחיים זהבי.
ב-2001 גילמה את עמליה בסדרת הטלוויזיה שיצרו אורי ובני ברבש "מיי פירסט סוני" ששודרה בערוץ 2. ב-2003 גילמה את ליאורה בסדרת הטלוויזיה "צימרים" שביים חיים רינסקי ושודרה בערוץ 1. ב-2005 גילמה את ניצה אונגר בסדרה "טלנובלה בע"מ" לצד גילת אנקורי ושרון אלכסנדר. ב-2006 השתתפה בסדרה "פפראצי" ששודרה ב-yes ישראלי בהנחיית ארז בן הרוש ומיכאל הנגבי. ב-2008 גילמה את סיגלית הגננת בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה שיצר סייד קשוע "עבודה ערבית". ב-2009 גילמה את מילכה בסדרת הטלוויזיה "חצויה".
ב-2010 גילמה את סיגל בסרט הקצר "כמעט נורמלי" שביימה קרן בן רפאל. ב-2011 גילמה את יהודית קליין בסדרה "החיים זה לא הכל" שביים עדי בנימינוב, וגילמה את ורדה בסדרה "בנות הזהב" שכתבו אריק שגב ולי גילת וביימה שירילי דשא. באותה שנה הנחתה לצד הילה אלפרט ונרי ליבנה את התוכנית "נשים גדולות" בערוץ 24. ב-2013 גילמה את זיוה שיף בסדרה "פצועים בראש" שיצרו גיא עמיר וחנן סביון וביים ירון ארזי. ב-2014 הופיעה בסרט "אילוף הגוררת" שביים ריקי שלח. בשנים 2013–2015 שיחקה בסדרה הקומית "חברות" בערוץ 10, בתפקיד רחל.
בראשית 2021 החלה להגיש בערוץ רשת 13 תוכנית אירוח בשם "לחיות בגדול", המיועדת לבני גיל הזהב בתקופת משבר הקורונה.
חומר
חומר הוא כל דבר בעל מסה התופס נפח במרחב.
בסביבתנו הקרובה מוצרים רבים - שולחנות, ספרים, עטים, חלונות - העשויים כולם מחומר. השולחנות עשויים עץ ופלסטיק, הספרים עשויים מנייר, החלונות עשויים מאלומיניום וזכוכית, גופם של בעלי החיים והצמחים מורכב ממים, משומנים, מחלבונים, מפחמימות וממינרלים. סלעים עשויים מחומרים שונים כמו: גיר, צור, בזלת וחול. אוויר הוא סוג של חומר, והוא מכיל חמצן, חנקן, אדי מים, פחמן דו-חמצני ועוד.
חומרים קיימים במגוון רב של תכונות: מצב צבירה, צבע, צפיפות, חוזק, קשיות, מוליכות חשמלית ועוד.
מעבר לכל התכונות הללו נמצא כי קיימים מאפיינים המשותפים לכל החומרים ביקום, וכי כל החומרים בנויים ממספר קטן של אבני יסוד (ראו גם מיון החלקיקים וכן חלקיק יסודי).
שאלת מבנה החומר, כלומר השאלה מהן אבני הבניין היסודיות של שפע החומרים הסובבים אותנו, העסיקה את האדם כבר מהעת העתיקה. כיום ידוע שהמבנה הבסיסי של החומר הוא המולקולה, שקובעת את תכונות החומר, אשר מורכבת מאטומים (שנקראים גם יסודות כימיים), ושהם בתורם מורכבים מחלקיקים קטנים יותר. שאלת המבנה הבסיסי ביותר של החומר עודנה פתוחה במדע.
החומר ביקום בו אנו חיים מורכב מאטומים (שלרוב מתחברים אחד לשני ליצירת מולקולות) ושני אלו אף יוצרים תערובות שונות.
מבנה החומר
כבר מהעת העתיקה, התעניינו פילוסופים בשאלת מבנה החומר, כלומר מהותו והרכבו הבסיסי. אחת התאוריות הראשונות שבאו לענות על שאלה זו היא תאוריית ארבעת היסודות שנוצרה במאה ה-6 לפני הספירה ביוון העתיקה על ידי הפילוסוף אמפדוקלס. תאוריה זו גורסת כי כל החומר בעולם מורכב מארבעה יסודות: מים, אש, אוויר ואדמה. מרבית חכמי יוון הסכימו עם תאוריה זו, והיא הייתה מקובלת עד לימי הביניים.
תאוריה נוספת שנוצרה ביוון העתיקה היא האטומיזם של דמוקריטוס (עסקו בה גם לאוסיפוס ואפיקורוס), לפיה מורכבים החומרים בטבע מחלקיקים זעירים, שאותם כינה אטומים, להם זיזים ושקעים, המסוגלים להתחבר זה לזה (על-פי דמוקריטוס גם תכונות רוחניות היו מורכבות מאטומים).
בימי הביניים חקר החומרים נעשה תחת "מדע" האלכימיה, שהיה ערוב של מדע ואמונות טפלות. בבסיסה של האלכימיה עמדו מספר אמונות חסרות בסיס כמו קיומה של אבן החכמים שיכולה להפוך עופרת לזהב, וכמו קיומו של מעיין הנעורים או הגביע הקדוש שיכולים לרפא כל מחלה ולהביא חיי נצח. למרות זאת האלכימיה תרמה גם לביסוס השיטה המדעית וכבסיס לכימיה המודרנית.
בעת החדשה נזנחה תורת ארבעת היסודות, והתורה האטומית זכתה לחיזוק ולביסוס. אף על פי שאייזק ניוטון האמין במאה ה-17 כי חומר מורכב מחלקיקים, היה זה ג'ון דלטון שביסס בשנת 1802 את ההשערה שכל החומרים מורכבים מאטומים. הטבלה המחזורית הראשונה של דימיטרי מנדלייב בשנת 1869 עזרה לחזק את הרעיון, שהיה נפוץ במהלך המאה ה-19, לפיו החומר מורכב מאטומים, שלהם כמאה סוגים (יסודות).
"אטום" פירושו בלתי פריק, אך בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 החל פיתוחן של תאוריות העוסקות במרכיבי האטום. בשנת 1897 גילה ג'יי ג'יי תומסון את החלקיק התת-אטומי הראשון - האלקטרון. בשנת 1918 גילה ארנסט רתרפורד את הפרוטון - מרכיב כבד של גרעין האטום, להבדיל מהאלקטרון הקל, הסובב את הגרעין. בשלהי 1932 גילה הפיזיקאי ג'יימס צ'דוויק את הנייטרון, המרכיב גם הוא את גרעין האטום. בתחילה חשבו שגרעין האטום מורכב מפרוטונים ואלקטרונים מוגבלים (אותם המציאו כדי להסביר את ההבדל בין המספר האטומי למסה האטומית), אך לאחר מכן נתגלה כי הם מורכבים מפרוטונים ונייטרונים.
המחקרים של המאה העשרים בפיזיקה גרעינית ופיזיקת החלקיקים, יחד עם הוכחות לביקוע גרעיני ולהיתוך גרעיני, פתחו פתח לאפשרות של הפיכת יסוד אחד לאחר, אף כי גם כיום היכולת הזו רחוקה מחלומותיהם של האלכימאים מימי הביניים.
כיום ידועים 17 חלקיקים יסודיים (ועוד אנטי חלקיק מתאים לכל אחד מהם). מתוכם שני קווארקים והאלקטרון מרכיבים את החומר הסובב אותנו ביום-יום, וארבעה אחרים מתווכים את כוחות היסוד בטבע (מלבד כוח הכבידה שאינו מתואר כיום באמצעות חלקיקים). ב-14 במרץ 2013 הודיעו הפיזיקאים במאיץ החלקיקים בשווייץ כי הם משוכנעים במידה רבה שהחלקיק אותו הם גילו הוא אכן בוזון היגס. ניסויים במאיצי חלקיקים מתרכזים בחיפוש תשובה לשאלה, שעודנה נותרת פתוחה: האם קיימים חלקיקים יסודיים יותר, או שמא המודל הסטנדרטי מספק תשובה סופית למבנהו הבסיסי ביותר של החומר.
שקילות מסה ואנרגיה
תורת היחסות הפרטית קובעת שקילות בין מסה ואנרגיה, לפי הנוסחה E=mc2. גוף יכול לאבד ממסת המנוחה שלו לטובת צורה אחרת של אנרגיה, למשל חום (פיזיקה). התופעות המציגות זאת באופן הבולט ביותר הן ביקוע גרעיני והיתוך גרעיני.
חלוקת חומרים
1. חומרים טבעיים: חומרים הנמצאים בטבע, ידועים בשם חומרי גלם לדוגמה: עץ, גומי, נחושת, נפט גולמי ועוד. 2. חומרים הנדסיים: חומרים סינתטיים, המיוצרים בידי האדם על ידי שילובים שונים של חומרי גלם, כמו:
יסודות
כל חומר מורכב מאטומים או יסודות, על מנת לעשות סדר ביסודות בנה המדען הרוסי דמיטרי מנדלייב טבלה מחזורית בה מיקומו של כל יסוד מלמד על תכונותיו.
פולימרים
פולימר – חומר הבנוי ממולקולות ענק, שבכל אחת מהן קשורות זו לזו הרבה יחידות דומות החוזרות על עצמן במחזוריות קבועה. מחולקים ל:
חומרים קרמיים
חומרים קראמיים הם חומרים בעלי יכולת עמידות בטמפרטורות גבוהות, המיוצרים על ידי קליית חרסית. בחומרים הקראמיים האטומים קשורים זה לזה בקשרים חזקים ויוצרים מבנה גבישי. מאחר שאין אלקטרונים חופשיים החומרים הקראמיים הם מוליכים גרועים של חום וחשמל ובעלי עמידות גבוהה בטמפרטורות גבוהות. דוגמאות לחומרים קרמיים: יהלום, גרפיט, כלי זכוכית, כלי חרס, בטון.
חומרים מרוכבים
חומר מרוכב - חומר מעשה האדם המיוצר משני חומרים (או יותר), השונים זה מזה בתכונותיהם ואינם מתערבבים זה בזה, חומר מרוכב מיוצר במטרה לקבל תכונות ואפיונים מיוחדים. חומרים מרוכבים הם קבוצות חומרים שבנויים משילוב של שניים או יותר חומרים. השילוב נעשה כך שנוצר חומר מרוכב שתכונות המבנה שלו משופרות בהשוואה לחומרי הבניין. אך ניתן לפירוק לחומרי היסוד. החומר המרוכב אינו תרכובת חדשה, כל אחד מהחומרים המשולבים בו שומר על זהותו ותכונותיו. עצם השילוב בין החומרים מביא לשיפור בתכונות המבנה, (לדוגמה שיפור בתכונות מכניות כמו חוזק).
חומר מרוכב יכול להיות
מהירות הקול
מהירות הקול היא המהירות שבה מתקדם הקול בחומר מסוים, והיא תלויה במקדם הקשיחות של החומר ובצפיפות שלו. בברזל, למשל, מהירות הקול היא כמה אלפי מטרים בשנייה, במים מהירות הקול גבוהה פי 4 ממהירותו באוויר. מהירות הקול בחומר במצב צבירה גזי תלויה בהרכב הגז ובטמפרטורה שלו. בגז בהרכב ידוע, מהירות הקול פרופורציונית לשורש הטמפרטורה המוחלטת שלו. מהירות הקול באוויר ב-300° קלווין היא כ־330 מטר לשנייה, או כ-1026 קילומטר לשעה.
חומר בפילוסופיה
דיונים על חומר, רוח והקשרים ביניהם, הם חלק משאלות המטאפיזיקה בפילוסופיה. הפילוסופים היווניים העלו השערות לגבי החומר והמהות שלו; תאלס, טען שהמים הם יסוד העולם, לאחר מכן, התגבשה תיאורית ארבעת היסודות של אמפדוקלס, ולעומתה הוצבה תורת האטומים של האסכולה האטומיסטית. בתקופה המודרנית, פיתח רנה דקארט את רעיון ההפרדה בין רוח לחומר. פילוסופים רבים אחריו עסקו בהבדלים ובקשרים בין השניים, והעלו תאוריות שונות בנושא. לאורך השנים, התפתחו הגישות המנוגדות באשר לתפיסת החומר; המטריאליזם מבטא את הגישה המייחסת חשיבות לדברים החומריים, והאידיאליזם מעלה על נס את הרעיונות והעולם הרוחני, ולצידם הדואליזם אשר מייחס חשיבות גם לרוח וגם לחומר.
היסטוריה של סין
סין היא אחת התרבויות המפותחות והרציפות העתיקות ביותר בעולם, כשתיעודים כתובים של התרבות נמצאים כבר מלפני 3,500 שנים והסינים עצמם נוקבים במספר 5,000 כמספר שנות קיומה של תרבותם. שושלות השלטון בסין פיתחו לאורך השנים שיטות ביורוקרטיה שלטונית שהעניקו לסינים יתרון משמעותי על העמים השבטיים שחיו מסביבם. פיתוח אידאולוגיה למדינה, המבוססת על משנתו הפילוסופית של קונפוציוס (המאה ה-6 לפנה"ס), יחד עם פיתוח מערכת כתב זמינה לכל (המאה ה-2 לפנה"ס), חיזקו עוד יותר את התרבות הסינית. מבחינה פוליטית, סין נעה בתנועה מתמדת בין איחוד ופירוד ולעיתים גם נכבשה על ידי כוחות זרים אשר מרביתם התמזגו לתוך תרבותה והפכו לחלק בלתי נפרד ממנה. השפעות תרבותיות ופוליטיות אלו שהגיעו מכל קצוות אסיה כמו גם גלי הגירה אל ומחוץ למדינה יצרו יחד את דמותם של התרבות והעם הסיני הנוכחי.
פרהיסטוריה
העדויות הארכאולוגיות הקדומות ביותר לנוכחות אנושית בפרהיסטוריה של אזור סין הן של מין קדום בסוג האדם - הומו ארקטוס. ממצאי ארקטוס מפורסמים במיוחד הם אלו שזכו לכינוי "אדם פקין", והתגלו בתחילת המאה ה-20 במחצבת ג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן סמוך לבייג'ינג. הם מתוארכים בשיטות רדיומטריות לגיל של 780 אלף עד 680 אלף שנה לפני זמננו. במחקרים חדשים, כלי אבן מאתר שיאוצ'אנגליאנג נמצאו בשכבות שתוארכו בשיטות פלאומגנטיות לגיל של 1.36 מיליון שנה לפני זמננו. עם זאת מקובל על רוב החוקרים שתושביו הנוכחיים של האזור אינם צאצאי ארקטוס הסיני, אלא צאצאי הומו סאפיינס שהגיע לאזור מאזור אפריקה לפני כ-65 אלף שנים בלבד.
עדויות מוקדמות לחקלאות סינית טיפוסית – גידולי אורז בברכות – מתוארכות לשנת 6,000 לפנה"ס. בדומה לתרבויות קדומות בכל העולם, הביאה החקלאות לגידול מהיר באוכלוסייה, כיוון שהתבססות על גידולים חקלאיים הבטיחה יכולת שימור המזון ואגירתו לזמן ממושך יותר, וזו הביאה בהדרגה לגידול האוכלוסייה, להתפתחותה התרבותית ולריבוד חברתי.
בשלהי התקופה הנאוליתית החל עמק הנהר הצהוב בסין לפתח את מעמדו כמרכז תרבותי, כאשר ראשוני הכפרים באזור הופיעו שם. מרבית העדויות למרכז חשוב זה נמצאות באזור העיר שיאן.
שלושת המלכים וחמשת הקיסרים
ספרי ההיסטוריה הקדומים, רשומות ההיסטוריון, שנכתבו על ידי ההיסטוריוגרף הסיני סְה-מָה צְ'ייֵן במאה השנייה לפנה"ס, וספר תולדות החזרן, שנכתבו במאה הרביעית לפנה"ס מתארכים את תחילת ההיסטוריה הסינית לתקופת שלושת המלכים וחמשת הקיסרים - 2800 לפנה"ס. לתקופה זו מאפיינים מיתולוגיים מובהקים. למלכים ולקיסרים תכונות מיסטיות והם מתוארים כשליטים נבונים ובעלי מוסר למופת. אחד מהם, הקיסר הצהוב נחשב לאבי בני ההאן.
סה-מה צ'יאן כותב כי תחילת ביסוס מערכת ממשלתית נעשה בימי שושלת שיה, וסגנון המערכת הונצח על ידי שושלות שאנג וג'ואו. בתקופת שלוש השושלות האלו, החלה סין להפציע על שחר ההיסטוריה. מכאן ואילך, עד למאה העשרים, מתוארות תולדות סין לפי השושלות שמשלו בה.
שושלת שְׂיָה
שושלת שְׂיָה (סינית: 夏, פיניין: Xià), היא השושלת הראשונה בתולדות סין. שושלת זו התקיימה לפני המצאת הכתב בסין, כך שהעדויות לקיומה מסתמכות על מסמכים מאוחרים יותר ועל ארכאולוגיה. סְה-מָה צְ'ייֵן וספר תולדות החזרן מתארכים את ימי השושלת לכלפני 4,200 שנה, אולם אין בידינו לאמת את הדברים. 17 מלכים ו-14 דורות מנתה השושלת, שהתחילה בימיו של יוּ הגדול והסתיימה בימיו של גְ'יֵה איש שְׂיָה, כך על-פי סְה-מָה צְ'ייֵן ומקורות אחרים מתקופת שושלת צ'ין.
שושלות שאנג וג'ואו התקיימו במקביל לשושלת שיה כבר מתחילתה, אך היו כפופות לה. אורך ימיה של השושלת לא ברור, אך 431 או 471 שנים הן שתי החלופות הסבירות ביותר.
ארכאולוגים רבים מזהים את שושלת שְׂיָה עם אתר אָרלִיטוֹאוּ שבמרכז מחוז חנאן. באתר זה נתגלה כור היתוך מברונזה משנת 2000 לפנה"ס לערך. נטען גם כי סימונים על-גבי חרס וקונכיות מתקופה זו הן גלגול קדום של הכתב הסיני. בהיעדר עדויות כתובות בכתב המוכר מעצמות הניחוש של שושלת שאנג ומכלי הברונזה של שושלת ג'ואו, נותר טיבה של שושלת שיה לוט בערפל.
שושלת שָׁאנְג
על פי "רשומות ההיסטוריון" העבירה שושלת שאנג את בירתה שש פעמים, כשהמעבר השישי והאחרון לעיר יִין ב-1350 לפנה"ס סימן את תחילת תור הזהב של השושלת. ההיסטוריה התמטית של סין מתארת בדרך כלל קיום של שושלת אחת אחרי השנייה, אך המצב לאשורו באותה עת היה מורכב יותר. חוקרים טוענים כי ייתכן ושושלות שיה ושאנג התקיימו במקביל, כשם ששושלת ג'ואו (שֶׁירשה את שושלת שאנג), התקיימה אף היא בזמן שושלת שאנג.
שושלת ג'וֹאוּ
שושלת ג'וֹאוּ (סינית: 周, פיניין: Zhōu), הייתה השושלת שהתקיימה במשך הזמן הרב ביותר בסין, מ-1122 לפנה"ס ועד 256 לפנה"ס, אף כי שליטתה הייתה מלאה רק בזמן שושלת ג'ואו המערבית, הנקראת גם שושלת ג'ואו המוקדמת, (בשנים 1046 לפנה"ס - 771 לפנה"ס).
בשלהי האלף השני לפנה"ס הופיעה השושלת בנהר הצהוב כשהיא דוחקת את רגלי שושלת שאנג ממזרחה. כפי הנראה החלה השושלת את דרכה כשושלת כפיאודלית-למחצה. בשנת 1046 לפנה"ס הצליחו שליט ג'ואו המלך ווּ ודודו העוצר, הדוכס של ג'ואו, להכניע את אחרון קיסרי שאנג בקרב מוּיֵה. היה זה מלכה של ג'ואו באותו הזמן, שטבע את מושג מנדט השמים, לפיו שלטונו של קיסר בא לו מכוח מנדט השמים. מעתה ואילך ישמש רעיון לכל אורך ההיסטוריה הסינית, כששושלת חדשה תטען שהצלחת מרידתה באה לה בזכות קבלתה את מנדט השמים. לאחר תפיסת השלטון העבירה שושלת ג'ואו את בירתה מערבה, סמוך לעיר שיאן של ימינו, על גדות הנהר הצהוב, אולם בהדרגה התרחבה שליטתם דרומה אל עמק נהר היאנגצה. תהיה זו ההגירה הראשונה מני רבות בסין מצפון דַרומה.
כאשר שושלת ג'ואו סילקה לבסוף את שושלת שאנג, השליטים החדשים הקצו מהשטחים הכבושים החדשים לבני משפחתם הקרובה, בני ברית וחברים. כמו כן, הוקצו שטחים גם לצאצאי שושלת שאנג ושליטים מקומיים בעלי כוח אשר הותר להם להחזיק בשטחים שהיו בידיהם. שטחים אלו ניתנו על ידי השלטון כאחוזות פאודליות. בצורה כזו סין נהייתה מחולקת למספר עצום של ישויות פוליטיות, קטנות מאוד ברובן. דבר זה הביא בסופו של דבר לתקופה המכונה "האביב והסתיו" (722-481)
תקופת האביב והסתיו
במאה השמינית לפנה"ס, תקופת האביב והסתיו (צ'וּן צְ'יוֹ; סינית: 春秋; פיניין: Chūn Qiú), התבזר בהדרגה מרכז הכוח בסין. שמה של תקופה זו, שנמשכה מ-722 עד ל-481 לפנה"ס לקוח משם הספר "רשומות האביב והסתיו", ספר ההיסטוריה הרשמי של מדינת לוּ.
בתקופה זו החלו שליטים צבאיים מקומיים, שהפעילו שושלת ג'ואו, לבסס את כוחם ולהתחרות על הגמוניה בתחומי ממלכת ג'ואו. המצב החמיר בשל פלישות מצפון-מערב, דוגמת הפלישה של הצִ'ין, שכפתה על ג'ואו להעתיק את בירתה מזרחה, ללְווֹיָאנְג. הייתה זו תחילתו של שלב חדש בשושלת ג'ואו: שושלת ג'ואו המזרחית. כל אחת ממאות המדינות שקמו בסופו של דבר במהלך התקופה, המשיכה להיות כפופה לשושלת ג'ואו להלכה בלבד, כשהשליטה בפועל נתונה לאנשי שררה מקומיים.
המלחמות הרבות של אותה התקופה הביאו לביזור של הכח השלטוני ולהתפוררות שכבת האצולה. התפשטותם של האצילים ברחבי הארץ הפיצה אתם גם ידיעת קרוא וכתוב. התפשטות ההשכלה עודדה את חופש המחשבה וההתפתחות הטכנולוגית, ותקופה זו הייתה עידן של פריחה פילוסופית בסין. תופעה זו, המכונה "מאה אסכולות החשיבה" (諸子百家), התבטאה בצמיחת תנועות חשיבה חשובות כגון הקונפוציאניזם, הדאואיזם, הלגאליזם והמוהיזם.
תקופת המדינות הלוחמות
תקופת המדינות הלוחמות (גָ'אן גְווֹ; סינית: 戰國, פיניין: Zhàn Guó) החלה במאה החמישית לפנה"ס והסתיימה בשנת 221 לפנה"ס באיחודה של סין על ידי שושלת צ'ין. רשמית, בתקופת המדינות הלוחמות, כמו גם בתקופה שקדמה לה, תקופת האביב והסתיו, הייתה סין תחת שלטונה של שושלת ג'וֹאוּ המזרחית, אך שליטה זו הייתה רק להלכה, ולשושלת לא הייתה השפעה ממשית, ולמעשה חדלה להתקיים 35 שנה לפני סיומה הרשמי של התקופה. את שמה קיבלה התקופה מ"רשומות המדינות הלוחמות", תיעוד היסטורי של התקופה, שנכתב בתקופת שושלת האן.
תקופת המדינות הלוחמות, שלא כמו תקופת האביב והסתיו, הייתה תקופה בה שרי צבא ואריסטוקרטים מקומיים סיפחו לאחוזותיהם כפרים, ערים ומדינות זעירות סמוכות והשליטו עליהם את שלטונם. במאה השלישית לפנה"ס הביא מצב זה ליצירת שבע מדינות עיקריות בסין: מדינות צִ'י (齊), צ'וּ (楚), יֵן (燕), הַאן (韓), גָ'או (趙), וֵיי (魏) וצִ'ין (秦). סימן נוסף לשינוי במעמדם של הגנרלים היה שינוי תוארם הרשמי מגונג (公 - המקבילה הסינית לדוכס), הכפופים כביכול למלך של ג'ואו, לוואנג (王) - מלכים, השווים במעמדם למלך של ג'ואו.
תקופת המדינות הלוחמות היא גם תחילתו של השימוש בברזל במקום ארד בסין כמתכת עיקרית בכל תחומי החיים האזרחיים והצבאיים. במהלך תקופה זו החלו להבנות החומות, שיגנו על הממלכות מפני פלישה של שבטים ברבריים מהצפון. חומות, שהיוו את היסוד לחומה הגדולה של סין מאוחר יותר. מאפיין תרבותי נוסף של התקופה היה הפיכתן של פילוסופיות שונות כגון קונפוציזם, דאואיזם, לגאליזם, ומוהיזם למעמד של דתות במדינות השונות.
התקופה באה לסיומה כאשר הביסה ממלכת צ'ין את יתר המדינות, ומלכה הפך לקיסר הראשון של סין המאוחדת.
שושלת צִ'ין: האימפריה הסינית הראשונה
סין אוחדה לראשונה בשנת 212 לפנה"ס בידי צִ'ין שְׁה-חְוָאנג, משושלת צִ'ין (סינית: 秦; פיניין: Qín). קדמה לאיחוד תקופת מלחמת המדינות ותקופת האביב והסתיו, שהתאפיינו שתיהן במספר מדינות שהתקיימו במקביל ולחמו זו בזו. בשנת 212 לפנה"ס עלה בידה של ממלכת צ'ין להשתלט סופית על כל הממלכות בסין העתיקה ולשים קץ למלחמות הפנימיות, שלטונה של השושלת הסתיים ב-207 לפנה"ס.
אף על פי שהאימפריה המאוחדת של הקיסר צ'ין התקיימה רק 12 שנים, הצליח הקיסר בזמן מועט זה למסד את שלטונו על פני שטח נרחב המהווה את צפון-מזרח המדינה של היום. עלה בידו אף להשליט בה משטר ריכוזי המבוסס על לגאליזם, אשר מושבו היה בשְׁייֵנְיָאנְג, (סמוך לשיאן של ימינו). שושלת צ'ין מפורסמת גם בשל תחילת חיבורן של חומות אזוריות לבנייתה של החומה הגדולה של סין (החומה נבנתה מחדש בתקופת שושלת מינג). לזכות ממלכת צ'ין בסמוך לייסוד השושלת יש לזקוף גם את מערכת ההשקיה של דוּגְ'יָאנְגְיֵן, אשר הוקמה עוד בתקופת המדינות הלוחמות, ומשמשת את העיר צ'נגדו וסביבותיה עד היום. בנו של הקיסר לא היה מנהיג מוכשר כמותו, וסמוך למותו של הקיסר תמה תקופת שלטונה של שושלתו.
שושלת הָאן: תקופה של שגשוג
שושלת האן (סינית: 漢; פיניין: Hàn), הופיעה בסין בשנת 202 לפנה"ס. בתקופת שלטונה הפך הקונפוציוניזם לדת המדינה ולפילוסופיה המנחה אותה ואשר המשיכה להנחות את המשטר הסיני עד לקץ העידן הקיסרי בתחילת המאה ה-20. תחת שלטון האן עשתה התרבות הסינית התקדמות אדירה בתחומי ההיסטוריוגרפיה, האומנות והמדע. הקיסר וו חיזק והרחיב את הממלכה בהודפו את ה"שׂיוֹנג-נוּ" (שבטי פרשים נודדים מן הערבות, שיש המזהים אותם עם ההונים) אל תוך מונגוליה של ימינו, תוך שהוא מספח לממלכתו את השטחים בהם ישבו שבטים אלו. שטחים חדשים אלו אפשרו לסין לראשונה לפתח קשר מסחר עם המערב בדרך המשי.
אולם, השתלטותן של משפחות אצולה על אדמות המדינה ערערה את בסיס המיסוי של הממלכה וגרמה לחוסר יציבות שלטוני. חוסר יציבות זה נוצל על ידי ואנג מאנג, שהקים את שושלת שִׂין (新), שושלת שהחזיקה מעמד זמן קצר מאוד. ואנג החל לבצע תוכנית רפורמות ענפה בהחזקת האדמות ובכלכלה. תומכיה העיקריים של הרפורמה היו האיכרים ובני המעמדות הנמוכים, אך משפחות בעלות-אדמה התנגדו להן, וחוסר היציבות שנוצר התבטא בהתקוממויות ובחוסר סדר. בשנת 23 מיסד מחדש הקיסר גְוָאנְגְווּ את שלטון שושלת האן בתמיכתם של משפחות האצילים והסוחרים בלוו-יאנג, מזרחית לשיאן. אולם ייסודה מחדש של השושלת, שכונתה כעת שושלת האן המזרחית, לא הביא את השקט הרצוי לממלכה. עימותים עם בעלי הקרקעות, יחד עם פלישות מבחוץ ומאבקים פנימיים במיעוטים החלישו שוב את השלטון. מרד הטורבן הצהוב שפרץ בשנת 184, סימן את תחילתה של תקופת שלוש הממלכות, בו שליטים צבאיים הובילו מלחמות בתוך סין, שלטונה של שושלת האן הסתיים בשנת 220 לספירה.
סין התפצלה לשלוש ממלכות (屬 - שׁוּ; 吳 - ווּ; 魏 - וֵיי), שלחמו זו בזו. תקופה זו נודעה בשם תקופת שלוש הממלכות (סינית: 三國; פיניין: Sān Guó) והתרחשה בשנים 221 - 265.
השושלות הדרומיות והצפוניות
שושלת גִ'ין המזרחית שרדה 104 שנים של תהפוכות, משברים ומרידות. נפילתה הסופית בשנת 420 סימלה את תחילתה של תקופת השושלות הדרומיות והצפוניות (סינית: 南北朝; פיניין: Nán Běi Cháo). בתקופה הייתה סין מפוצלת לשתי מדינות, כאשר בכל אחת שלטו שושלות מתחלפות.
על אף הפיצול והתהפוכות בסין, התאפיינה תקופה זו יותר מכל בפריחה תרבותית ואמנותית. הייתה זו תקופה של התפתחות בתחומי המתמטיקה, הקרטוגרפיה, האסטרונומיה והרפואה, ובמקביל בתחומי הקליגרפיה, הציור, השירה והמוזיקה. בתקופה זו התפשטו והתפתחו דתות הדאואיזם והבודהיזם, כשהן מתחרות זו בזו הן בצפון והן בדרום. לקראת סוף התקופה התמתנו העמדות הנציות ומאמיני שתי הדתות גילו סובלנות הדדית, המאפיינת את סין עד היום.
במקביל מתאפיינת תקופה זו בהתבוללות של המיעוטים לתוך בני ההאן. תופעה זו התרחשה הן בצפון והן בדרום. הדוגמה הבולטת ביותר היא זו של שושלת ווֵי הצפונית (北魏) (386–534). שושלת זו, הראשונה והחשובה שבשושלות הצפון, הייתה שושלת של בני שבט השְׂיָאנבֵּיי. שושלת זו דגלה בהפרדה תרבותית בין השיאנביי לבין ההאן, אך הפרדה זו באה לקיצה עם עלייתו של הקיסר שְׂיָאווֵן, שהחל בשנת 497 ליישם תוכנית להתבוללות בקרב הסינים.
איחוד מחדש בימי שושלת סְווֵי
ב-589 עלה בידי שושלת סְווֵי הצפונית (סינית: 隋; פיניין: Suí) לגבור על שושלת צֶ'ן הדרומית ולאחד את סין. עם הישגיה הבולטים של השושלת הייתה כריית התעלה הגדולה, אך שושלת זו לא האריכה ימים וקרסה בשנת 618 - הרבה בשל מבצעי הבנייה הנרחבים בכריית התעלה, בשיקום החומה, וכן במסעות צבאיים בקוריאה ובווייטנאם.
שושלת טָאנְג: חזרה לשגשוג
תקופת טאנג נחשבת לאחת מתקופות השגשוג החשובות בהיסטוריה של סין. טאנג, בדומה להאן, פיתחה נתיבי מסחר מערבה ודרומה וקיימה קשרי מסחר ענפים גם עם מדינות מרוחקות. סוחרים זרים רבים התיישבו באותה העת בסין. השושלת החדירה לממשל שיטת חלוקת קרקעות לפיה קיבלו משפחות מענקי אדמה על-פי צורכיהם ולא על פי עושרם. הפסקה ברצף השושלת הייתה בלקיחת השלטון על ידי וו דזה טיין, אולם טאנג החזירה לעצמה את השלטון.