cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סארה עידאן
אקטיביזם חברתי
ביוני 2018 ביקרה עידאן בישראל באמצעות הדרכון האמריקני שלה, לאחר שנענתה להזמנת הוועד היהודי-האמריקאי לנאום בפורום שקיים הוועד בירושלים. בהזדמנות זו ביקרה גם את חברתה אדר גנדלסמן. היא ביקרה בכותל המערבי וטיילה בשוק מחנה יהודה, שם התקבלה בחום רב על ידי יהודים ממוצא עיראקי. על ביקורה אמרה: "האמת היא שזה הרגיש מוזר - האנשים נראים כמו העם שלי, והעיר נראית כמו דמשק, כמו סוריה, והייתי שם, כך שהכל נראה לי מוכר". על הסכסוך הישראלי-ערבי אמרה.
בשנת 2019 הקימה עידאן ארגון בשם "Humanity Forward", שפועל לקיום דו־שיח בין ישראלים לעיראקים באמצעות הסברה ברשת. כמו כן, היא מעבירה הרצאות בכנסים ברחבי ארצות הברית ובעולם בהם היא מספרת את סיפורה האישי, ואף נאמה בפני מועצת זכויות האדם של האו"ם. בנאום זה דיברה נגד חמאס ונגד החינוך לאנטישמיות בעולם הערבי, ובעקבותיו קיבלה פרס הוקרה על היותה שגרירה של שלום.
בשנת 2020 החליט הפרלמנט העיראקי לשלול ממנה את האזרחות העיראקית. בספטמבר 2020 היא הוזמנה לטקס החתימה על כינון היחסים בין ישראל לאיחוד האמירויות ובחריין בבית הלבן, ובהזמנות זו אף הצטלמה עם ראש המוסד יוסי כהן.
מכתבי תענך
מכתבי תענך הם שלושה עשר לוחות שהתגלו באתר הארכאלוגי תל תענך בדרום עמק יזרעאל. הלוחות כתובים בכתב היתדות האכדי על גבי חומר (בדומה למכתבי אל עמרנה). 12 תעודות התגלו בחפירות של 1903–1904, ותעודה נוספת התגלתה על ידי אלברט גלוק בשנת 1968. התעודות הן מתקופה שקדמה לתקופת אל עמרנה והן מתוארכות לתקופת הברונזה המאוחרת א (1470-1550 לפנה"ס לערך), אבל מבחינת סגנונן שייכות לאותה תרבות. התעודות הן חלק מאוסף המוזיאון למזרח התיכון הקדום השוכן באיסטנבול.
בנוסף לתעודות אלה נחשפה קבוצה של תעודות מכנען בכאמד א-לוז היא כּוּמידוּ במכתבי אל-עמארנה, השוכנת היום בלבנון.
התעודות
התעודות שהתגלו בחפירות של 1904-1903 כוללות שבעה לוחות וחמישה שברים והן מתחלקות לשמונה מכתבים. ארבעה מתוך השמונה הם מכתבים שלמים שנשלחו למלך או מושל מקומי ששמו תַלוִישַר. ארבעת המכתבים הנוספים שהתגלו בחפירות אלו, וכן התעודה שהתגלתה על יד גלוק הם למעשה רשימות מינהליות המכילות שמות אנשים פרטיים. בארבעת המכתבים נעשה שימוש בניב כנעני, זהו שימוש קדום לניב זה בתעודות אכדיות.
מכתבים 5 ו-6 נשלחו על ידי אישיות בשם אמנחותפ שהיה פקיד מצרי שישב בעזה. מכתב מס' 6 נשלח מעזה, וייתכן שהוא המוקדם מבין שני המכתבים. במכתב זה פונה אמנחותפ למושל תענך בדרישה לשלוח לו את מכסת החיילים ומרכבות לחיל המצב שלו, שבויים שנפדו על ידו, ומסים. במכתב מס' 5 שייתכן ונשלח ממגידו, הוא דורש באופן תקיף יותר את הסוסים שתלוישר התחייב לשלוח, את המתנה, ואת האסירים, כיוון שכנראה שתַלוִישַר לא הזדרז לשלוח לאחר מכתב 6. בשני המכתבים משתקף ניב כנעני.
שני המכתבים הנוספים הם מכתבי מושלים שכנים. מכתב מספר 2 נשלח ממושל בשם "אַחִיַמִי". במכתבו הוא מספר שנשאר לבד בבית ריק ומבקש מתלוישר שישלח אליו קשת, יתרים לקשת, שני גלגלי מרכבה וציר, שני בגדים וחנית נחושת. במכתב נוסף, מושל בשם "אֶחְלִיתֶשוּבּ" מבטיח להחזיר חמישים שקל כסף, מבקש עצים ומור, ומציע את אחת השפחות שלו לצורך מכירה או נישואים. במכתבים אלה התגלו סימני כנענית, יחד עם ביטויים בבליים שכיחים.
ברשימות המינהליות נזכרים כ-90 שמות, כ-60% מהם הם שמות שמיים צפון-מערביים, ו 20% שמות חוריים-אנטוליים או הודו-אריים. כן נזכרות מספר ערים במרחב הכנעני שהיו להן קשרים עם העיר תענך, ביניהן העיר הקדומה רחוב.
הארכאולוג בדז'יך הרוזני שהצטרף לחפירותיו של ארנסט זלין לאחר גילוי המכתבים, פרסם בדוחות החפירה את העתקי המכתבים. בשנת 2005 פורסם הפענוח של ארבעת המכתבים השלמים בשפה העברית, בספרה של ציפורה כוכבי-רייני "למלך אדוני - מכתבי אל-עמארנה".
מצלמה
מצלמה היא מכשיר היוצר תמונה שניתן לשמור לאורך זמן. מבחינים בין מצלמה (באנגלית Stills Camera או Photo Camera) לבין מצלמת וידאו המצלמת רצף של תמונות, בדרך כלל באופן אלקטרוני (מצלמה המצלמת סרטים על גבי סרט צילום נקראת מסרטה).
מקור השם העברי במילה "צלם" שמשמעותה דמות. מקור השם הלועזי "קאמרה" נובע מהמונח קמרה אובסקורה, שפירושו בלטינית "חדר אפל" - מכשיר שקדם למצלמה עם עדשה. הוא כולל קופסה סגורה עם חריר בדופן אחת, אשר יוצר תמונה הפוכה על הדופן הנגדית.
עד להמצאת סרט הצילום, ציור היה האופן היחיד לשימור תמונה, ולא הייתה אפשרות לאחסן את התמונה הנוצרת בקאמרה אובסקורה. סרט הצילום איפשר לראשונה צילום ושמירה של תמונות. החיישן הדיגיטלי יצר מהפכה בתחום הצילום, וכיום רוב מוחלט של המצלמות (כולל מצלמות וידאו) מכיל חיישן דיגיטלי.
מצלמה מורכבת באופן בסיסי מעדשה, צמצם וחיישן רגיש לאור סרט צילום או חיישן דיגיטלי. כאשר הצמצם מופעל, החיישן נחשף לאור והתמונה נשמרת.
היסטוריה
בשנת 1826 הומצאה המצלמה הראשונה על ידי הממציא הצרפתי ניספור נייפס, אשר צילמה בשחור-לבן התצלום הראשון בהיסטוריה ששרד הוא נוף מחלון בלה-גרא. צילום צבעוני התאפשר באופן מסחרי בתחילת המאה ה-20.
כיום מצלמות מצוידות לרוב בחיישן דיגיטלי, כך שהתמונה ניתנת לאחסון בכל מדיום דיגיטלי.
העדשה
על מנת ליצור את התמונה, המצלמה ממקדת את קרני האור המוחזרות מהעצם המצולם אל מישור המוקד הנמצא בתוך המצלמה. העדשה הבסיסית ביותר היא נקב זעיר (Pinhole) בתא האטום לאור, המהווה את גוף המצלמה. עם הזמן, התפתחו עדשות יעילות יותר, המבוססות על שבירת האור והמאפשרות לקבל תמונה חדה במרחקים שונים מהעצם המצולם ולחשוף את מישור הצילום לחלק ניכר מהאור המגיע למצלמה. התמונה שיוצרת העדשה היא העתק של הסצנה אליה מכוונת המצלמה.
כיום קיימים בדגמי מצלמות רבים חיישנים אלקטרוניים המאפשרים מיקוד אוטומטי בעזרת עדשה מתאימה.
מיקוד
המושג "מיקוד" ("פוקוס", בלעז) מתאר את כוונון המצלמה לעבר נקודה במרחב, למען תצולם בחדות. לשם כך יש לכוון את העדשה למרחק מסוים מסרט הצילום.
גורמי המיקוד הם:
כאשר העדשה ממוקדת למרחק מסוים, עצמים יצולמו בחדות ככל שמרחקם שווה למרחק הנקודה המצולמת וככל שמרחקם גדול או קטן ממרחק הנקודה הממוקדת כך ייראו מטושטשים. ההפרש בין המרחק הקרוב ביותר והרחוק ביותר מהעדשה שבהם העצמים נראים חדים נקרא "עומק שדה". עומק השדה גדל ככל שאורך המוקד של העדשה קטן, ככל שמרחק העצם המצולם גדל, וככל שהצמצם סגור יותר. עומק השדה קטן בתנאים הפוכים. לרוב, שליש מעומק השדה הוא לפני הנקודה המצולמת, ושני שלישים הם בכיוון הנגדי.
חשיפה
בהקשר לצילום, המונח "חשיפה" מתייחס לכמות האור המגיעה אל משטח הצילום. ישנן שתי דרכים לשליטה על מידת החשיפה:
סרט הצילום
בתוך המצלמה נמצא סרט צילום, שהוא רצועה ארוכה של פלסטיק, מרוחה מצד אחד בחומרים כימיים הנקרא אמולסיה. האמולסיה מורכבת בעיקר מהלידי כסף הרגישים לאור. חשיפת סרט הצילום לאור, כתוצאה מפתיחת התריס, מחוללת תגובה כימית באמולסיה של סרט הצילום, שכתוצאה ממנה נשמרת הבבואה שצולמה על-גבי סרט הצילום. פיתוח הסרט במעבדה מגלה את הדמות, מפסיק את רגישות החומר לאור, ומאפשר את הדפסת התמונה על גבי נייר צילום בצורת פוזיטיב, שהיא התמונה המצולמת המוצגת לעינינו.
רצף תמונות/ ציורים
רצף תמונות פשוטו כמשמעו הרבה תמונות/ ציורים אשר מעבירים במהירות מתמונה לתמונה או מציור לציור כאשר בין כל ציור/ תמונה יש שנויים קלים כאשר יש הרבה תמונות השנויים מהווים סיפור כמו בסרטון לפני שהיה אפשרי לצלם סרטון.
חיישן אלקטרוני
במצלמה דיגיטלית הוחלף סרט הצילום הכימי החד פעמי בחיישן אלקטרוני קבוע (ראו צילום דיגיטלי). החיישן מורכב מתאים אלקטרואופטיים, משמע תאים שהופכים את קרני האור לפולסים (אותות) חשמליים. מהרגע שהחיישן המיר את האור לאותות חשמליים - מועברים האותות אל מעבד המצלמה ושם מתקבלת התמונה הסופית.
החיישן בנוי בצורה מרובעת, והוא ממוקם מאחורי תריס המצלמה. רוב החיישנים בנויים להפרדה בסיסית של RGB - כלומר מתוך מיליוני תאים בחיישן ישנה הגדרה ספציפית ל-3 קבוצות של תאים בערך שכל אחד מהם צריך לקלוט את צבעי היסוד: אדום, ירוק, כחול - שמהם נבנית התמונה. בעולם קיימים שני סוגים של חיישנים : CCD, ו-CMOS.
35 מ"מ (135)
פורמט ה-35 מ"מ קיבל את שמו מרוחב סרט הצילום כולל הפרפורציה (הנקבים בצידי הסרט), גודל התמונה הבודדת הוא 36 מ"מ X 24 מ"מ. סרט הצילום מגיע כשהוא ארוז בגליל מתכת אטום לאור ורק לשונית קטנה מבצבצת ממנו. פורמט זה הוא הנפוץ ביותר בעולם וקיימים מאות דגמי מצלמות ועדשות שתומכות בו, החל במצלמות קומפקטיות, רפלקס בעצמית אחת, בשתי עצמיות, ומצלמות מד-טווח.
מצלמות 35 מ"מ נמכרות בקשת רחבה של מחירים (לרוב נמוכים) ועם כניסת המצלמות הדיגיטליות החלו המחירים לרדת בצורה ניכרת.
דיגיטליות: רובן של המצלמות הדיגיטליות הנמכרות כיום מחליפות את מצלמות 35 המ"מ הקומפקטיות, אך גם בשוק מצלמות הרפלקס (בעלות עדשות מתחלפות) גדל מאוד פלח השוק של המצלמות הדיגיטליות, לרוב בעלות אותו מבנה ועושות שימוש באותן עדשות.
פורמט בינוני (120)
בפורמט זה נעשה שימוש בסרט צילום גדול יותר. רוחבו כ-60 מ"מ ואורך התמונה משתנה לפי סוג המצלמה (לרוב מצוינות המידות בס"מ: 4.5X6, 6X6, 6X9, 6X7). סרטים אלו מגיעים בגליל אך בשונה מסרטי 35 מ"מ הם אינם ארוזים בתוך מכל אטום לאור. ניתן לצלם תמונות איכותיות על ידי שימוש בסרט זה, וניתן להגדיל את התמונות הרבה יותר מפורמט 35 מ"מ.
המצלמות בפורמט זה הן לרוב גדולות ומגושמות בעלות גב פריק המכיל את סרט הצילום. ניתן להשתמש בסרטים שונים כאשר כל אחד מהם מורכב על גב משלו ובצורה זאת להחליף סרטים תוך כדי צילום ללא צורך לסיים סרט כדי להחליף גב. רוב המצלמות בפורמט זה יקרות הרבה יותר מאשר מצלמות 35 מ"מ וכך גם מחירי העדשות. היצרנים העיקריים של פורמט זה הם ממיה, הסלבלאד, ברוניקה, קונטקס, פנטקס, פולארויד, רולי.
פורמט גדול
בפורמט זה נעשה שימוש בסרט צילום גדול מאוד, בגודל דף שלם (4x5 אינץ', 5x7 אינץ' ו-8x10 אינץ'). המצלמות גדולות מאוד, ידניות, ויש להחליף דף בין צילום לצילום.
המצלמות הללו מתאפיינות בעיקר ביכולת מובנית לבצע תנועות בגב ובמישור העדשה המאפשרים לשלוט במישור הפוקוס, עומק שדה ובעיוותי פרספקטיבה. צלמים נעזרים בהטיות ובחוק שיינפלוג כדי להשיג את מישור הפוקוס הרצוי. שימוש בהזחה של מישור הגב או העדשה ישפיע על הפרספקטיבה בתמונה.
התמונות המתקבלות בפורמט זה איכותיות מאוד וניתן להגדיל את התמונות לפוסטרים ולשלטי חוצות. המצלמות בפורמט זה מתחלקות לשתי קטגוריות: "מצלמות שדה" קלות משקל המתקפלות לגודל קטן (יחסית למצלמות דומות בפורמט) ומציעות תנועות מוגבלות. הקטגוריה השנייה היא "מצלמות מונורייל" אשר מורכבות על מוט ומאפשרות מגוון רחב של תנועות הגב והעדשה אך הן כבדות ומסורבלות יותר ממצלמות השדה.
פורמט אולטרה גדול
מצלמות דומות למצלמות פורמט גדול העושות שימוש בפילם החל מגודל 8x10 אינץ' ועד 20X24 אינץ'. את התמונות המתקבלות מדפיסים בהדפס מגע ללא כל הגדלה ולכן העדשות לא נדרשות לאיכויות הגבוהות ולכושר ההפרדה של עדשות מפורמטים קטנים יותר. מצד שני, גודל הפילם דורש מן העדשות כושר כיסוי גבוה במיוחד, דבר המגדיל את האלמנטים בעדשות בצורה משמעותית ומוסיף למשקל הכולל של המצלמה.
זום
המונח "זום" מתייחס ליכולת להגדיל או להקטין את הדמות אותה מצלמים, בלי צורך לזוז פיזית (להתקרב או להתרחק אל הפרט המצולם) מהמקום בו ניצב הצלם, וזאת באמצעות היכולת לשלוט בקביעת אורך המוקד של העדשה. ככל שהזום גדול יותר, השטח המצולם קטן יותר. למצלמות שונות יכולות זום (הגדלה) טובות יותר ופחות, כאשר חלק מהמצלמות הפשוטות ביותר אינן כוללות יכולות זו כלל. תכונה זו שימושית במיוחד למקרים בהם לא ניתן להתקרב לנושא התצלום, כמו צילומי ציפורים, הנוטות להתרחק מבני אדם.
מצלמות דיגיטליות רבות כוללות תכונה המכונה "זום דיגיטלי". הפעלה של תכונה זו אינה מניבה תוצאות הדומות לשימוש בעדשת זום, אלא מגדילה את מספר הפיקסלים המשמשים לתיאור קטע מהתמונה על ידי אינטרפולציה, פעולה פשוטה הניתנת לביצוע בכל תוכנת עיבוד ממוחשבת.
תקריב
בלועזית "קלוז אפ". לעיתים מעוניינים לצלם אובייקט ממרחק קצר יחסית, בין אם כדי להציגו בפירוט, או כדי להשמיט מן הצילום את כל העצמים שאינם שייכים לעיקר ומסיחים את תשומת לבו של הצופה מנושא התצלום. בצילומים של בני אדם, סיבה אחת לצילום תקריב היא לראות בבהירות את עיניו של המצולם.
צילום מאקרו
צילום מאקרו הוא צילום שבו האובייקט המצולם יוקרן ביחס 1:1 על גבי אמצעי הלכידה (חיישן\פילם). כלומר, אם הצלם מצלם חרק בגודל 0.5 ס"מ העדשה תקרין את התמונה על הפילם או החיישן כך שאם נמדוד עליהם את גודל התמונה גם היא תהיה 0.5 ס"מ. צילומי מאקרו משמשים בדרך כלל לצילום פרחים או חרקים, אך יכולים לשמש לצילום כל אובייקט (או חלק ממנו) שקטן מגודל החיישן. אף על פי שהמאקרו ה"קלאסי" הוא ביחס של 1:1, לעיתים קוראים גם לצילום ביחס של 1:2 מאקרו ואפילו גם 1:4. לעיתים קרובות נוצר בלבול בין "מאקרו" לבין "קלוז אפ" במיוחד כיוון שבמצלמות הדיגיטליות לעיתים קרובות האופציה "קלוז אפ" נקראת "מאקרו", אך לרוב ניתן למצוא מאקרו "אמיתי" רק במצלמות SLR או DSLR.
סידון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ביואיק אסטייט
ביואיק אסטייט (באנגלית: Buick Estate) היא מכונית סטיישן שיוצרה על ידי חטיבת המכוניות ביואיק בקונצרן המכוניות  האמריקאי ג'נרל מוטורס בין השנים 1970–1990.
359
אירועים
אין לנו עדות ישירה על תקנתו של הלל נשיאה, ואנו לומדים על העניין רק ממקורות מאוחרים: החיבור "ספר העיבור", מאת ר' אברהם בר חייא הנשיא, שנכתב במאה ה-12 לספירה, ומאזכור בחיבורו של הרמב"ן "ספר הזכות". מקורות אלה מזכירים תאריך המקביל לשנת 359 לספירת הנוצרים, אולם לאור העובדה שאין אזכורים מוקדמים יותר לתקנה, נראה שכללי הלוח היו ידועים רק לקבוצה מצומצמת של חכמים.
אנלייט אנרגיה מתחדשת
אנלייט אנרגיה מתחדשת בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית שנוסדה בשנת 2008 ועוסקת במימון, הקמה והפעלה של מתקנים לייצור חשמל ממקורות אנרגיה מתחדשת. ניירות הערך של החברה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב ובנאסד"ק.
לחברה פעילות מקומית ובין-לאומית, במסגרתה הוציאה לפועל בהצלחה מעל ל-150 פרויקטים בישראל ובאירופה בהספק של מעל 500 מגה ואט, ובעלות הקמה כוללת של מעל 3 מיליארד ש"ח.
היסטוריה
אנלייט הוקמה בשנת 2008 על ידי גלעד יעבץ, צפריר יואלי ועמית פז, ועסקה בפעילות של ייזום של מתקנים לייצור חשמל מאנרגיה סולארית. בשנת 2010 מוזגה פעילות זו לתוך השלד הבורסאי של חברת סהר אינווסט שבשליטת שאול אלוביץ' (שנוסדה ב-1981), ושמה של "סהר אינווסט" שונה ל"אנלייט אנרגיה מתחדשת". עם המיזוג היה שווי השוק של החברה 59 מיליון ש"ח. בשנת 2012 החלה החברה לעסוק בייזום ופיתוח של מיזמים לייצור חשמל מאנרגיית רוח והיא מקדמת פרויקטים מסוג זה בישראל ובאירופה.
בשנת 2013 זכתה החברה באישורי ההקמה של חווה סולארית בשם מתקן "חלוציות", בהספק ייצור של 55 מגוואט שיא. בשנת 2020 הקימה את פרויקט חוות הרוח עמק הבכא ברמת הגולן הכולל 30 טורבינות רוח.
החברה התרחבה לשווקים נוספים והיא פועלת במדינות רבות באירופה, בהן ספרד, שוודיה, קרואטיה, סרביה, פולין, אירלנד, הונגריה וקוסובו.
אנלייט מפתחת פורטפוליו פרויקטים נרחב בשלבי הבשלה שונים בהספק של למעלה מ-1 ג'יגה ואט.
ביוני 2021 חתמה החברה על הסכם לרכישת 90% מחברת האנרגיה הירוקה האמריקאית קלינרה (Clenera) לפי שווי של 433 מיליון דולר.
בפברואר 2023 גייסה החברה 252 מיליון דולר בהנפקת מניות בנאסד"ק.
מכבי מוצרי-מני
מכבי מוצרי-מני (10 באפריל 1914 – 23 באפריל 1948) היה בכיר ב"הגנה" ובפלמ"ח, שליח ההגנה לאירופה וממעצבי תפיסת הביטחון בתקופת היישוב.
ראשית חייו
מכבי מוצרי נולד בקהיר. הוא היה בנם הבכור של הרופא ד"ר אברהם (אלברט) מוצרי, מבעלי מלון המלך דוד בירושלים (ומלונות פאר בקהיר כגון סבוי, קונטיננטל ומינה האוס) ומזל (מתילדה) מני, עיתונאית ופעילה ציונית במצרים, בתו של השופט מלכיאל מני מחברון. בני המשפחה אייתו את השם מני כראשי תיבות: מנצר ישי, לאמור נצר מבית דוד, מזרע מלוכה. גם השם שנתנו לבנם, מכבי, מרמז על משפחה בעלת אידאולוגיה לאומית מפותחת.
המשפחה העשירה חילקה את זמנה בין בתיה בקהיר, אלכסנדריה וירושלים כך שכבר מגיל צעיר שלט בשפות ערבית, עברית, צרפתית ואנגלית על בוריין. המשפחה ניהלה חיי מותרות וגינוני אצילים, אך בד בבד חונכו הילדים ברוח מחמירה ולא מפנקת. מכבי קיבל חינוך ציוני, הוא למד בבית הספר האנגלי בקהיר ולאחר מכן נשלח ללמוד בבית הספר הריאלי בחיפה. בגיל 15 עבר ללמוד בפנימייה החקלאית מקוה ישראל שם הצטרף, בשנת 1929, ל"הגנה". בגיל 18 היה מבין מייסדי מושב תל צור, אשר במאה ה-21 מהווה שכונה ביישוב אבן יהודה. בתל צור היה מבין ראשוני מגדלי הוורדים בארץ.
בהיותו בן 19 הכיר בתל אביב את רחל (מרי לואיז) גרין, גם היא נצר למשפחת אצולה ממצרים (סבה היה הברון פליקס דה מנשה, שותפה לעסקים של משפחת מוצרי). השניים נישאו בתל צור וניהלו יחדיו את משק הוורדים. נולדו להם בן, עודד (שנפטר מסרטן בהיותו בן 26), ובת, אלונה קרן-מכבי.
פעילות ביטחונית
מכבי החל בפעילות שמירה וביטחון שוטפת באזור עמק חפר, במסגרת ה"הגנה", עוד בשנת 1932 ומונה למפקד האזור. בעקבות המרד הערבי הגדול בשנת 1936 הבין שעל היישוב לעבור לפעילות צבאית מאורגנת ומקצועית יותר והיה מבין ראשוני המתגייסים לפו"ש. במסגרת זו הוביל את ראשוני המבצעים "מחוץ לגדר", כדי לקדם את פני התוקפים וכן הוביל סיורים בשטחי הכפרים הערביים על מנת לאתר את בסיסי הכנופיות ולפגוע בהן. בפו"ש הכיר את יצחק שדה והפך לבן טיפוחיו.
בשנת 1938 עבר קורס מ"מים של החי"ש ובשנת 1941 היה מפקד החי"ש בעמק חפר. באותה שנה עבר לפלמ"ח במסגרתו היה מבין ראשוני החבלנים. עוד לפני הקמת המחלקה הערבית פעל בתחפושת של ערבי, מעבר לקוי האויב, בסוריה. בתקופה זו עבר ניהול המשק הפרטי בתל צור לידיה של רחל.
בהמשך שירת במקביל הן בפלמ"ח, כמפקד ומדריך בקורסי חבלה והסתערבות (פעילות מודיעין תוך התחפשות לערבים והיטמעות בשטח עוין) והן כמפקד מחלקת נוטרי החוף אשר הגנו על חופי הארץ וסייעו בפעילות ההעפלה. ביולי 1944 היה מראשוני המתגייסים לבריגדה היהודית כ"סרג'נט" והוצב במסגרת זו בהולנד ובלגיה. בתום המלחמה שהה בצרפת ונשאר בה תחת הכינוי "אדם". בצרפת, ולאחר מכן באיטליה, היה מבין ראשי המוסד לעלייה ב', שארגן פעילות העפלה ובריחה. במהלך הקונגרס הציוני ה-22 שהתכנס בבזל, היה ממונה על הביטחון. שליטתו בשפות והתרבות האירופית שספג סייעו לו להתערות בחברה האירופאית בקרב שכבות שונות. עובדה שהעניקה יתרון בפעולות מודיעין, רכש והשגת אישורים שונים עבור יהודים פליטי שואה בדרכם לארץ ישראל.
מכבי חזר לארץ בפברואר 1947 והתמנה לשלישו של יצחק שדה. בתפקיד זה תיאם בין "ההגנה" (בפרט הש"י, שירות הידיעות, המודיעין של ההגנה) לפלמ"ח והיה מעורב בהכנת תוכניות ההתגוננות של היישוב. פעילותו בתקופה זו כללה את ריכוז פעולות ההגנה לסיכול פעולות האצ"ל והלח"י בירושלים במסגרת מה שנודע כ"הסזון הקטן". ב-29 בנובמבר 1947, יום קבלת תוכנית החלוקה על ידי האו"ם, קיבל על עצמו את ניהול האספקה לירושלים וארגון השיירות לעיר. הוא היה שותף לליווי שיירות, גם כשהיה מבוגר יחסית ללוחמי הפלמ"ח ובמקביל, על תפקיד מטה. בין היתר תכנן את כיבוש כמה מן המוצבים שחלשו על הכביש והשתתף בשיירת נבי דניאל לכפר עציון. לעיתים מוזכר בפרסומים מתקופה זו בכינוי "מק".
מכבי מוצרי נבדל מרוב אנשי הפלמ"ח. הוא היה מבוגר מהממוצע בכ-15 שנים ובעל משפחה, השכלתו הצבאית הושתתה על יסודות שספג בצבא הבריטי, ובאופיו לא נטה לאלתור והרפתקנות אלא לתכנון מדוקדק והקפדה על פרטים. קווים אלה הקנו לו מעמד של "אבא" בעיני לוחמי ומפקדי הפלמ"ח הצעירים.
לאחר מבצע נחשון עבר מכבי למטה חטיבת הראל כקצין מנהלה ואספקה. ביום 20 באפריל 1948, נסע בג'יפ הפיקוד של החטיבה לירושלים כמפקד אחת השיירות הגדולות שעלו לירושלים לקראת מבצע יבוסי- "שיירת הדמים". הוא נורה מן המארב ליד הכפר דיר איוב שממזרח ללטרון ונפצע אנושות. יומיים מאוחר יותר, ערב חג הפסח וערב יום הולדתו (העברי) ה-34, נפטר בירושלים. הוא נקבר בקבורה זמנית בבית הקברות סנהדריה וב-1951 הועברה גופתו לבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים. לאחר מותו הוענקה לו דרגת רב-סרן בצה"ל (שהוקם כחמישה שבועות לאחר שנהרג).
הנצחה
המבצע הגדול של הפלמ"ח לפריצת הדרך לירושלים בין התאריכים 8 ו-18 במאי נקרא על שמו "מבצע מכבי".
רעייתו רחל שינתה את שם משפחתה מ"מוצרי" ל"מכבי". היא חייתה בקיבוץ חצור עד פטירתה ב-12 באוקטובר 2003.
כיכר מרכזית בירושלים הידועה בשם "כיכר החתולות" קרויה רשמית על שמו.
שכונת "מכבי" באבן יהודה והרחוב המוביל אליה קרויים על שמו.
בחצר בית יצחק שדה ברחוב זיכרון קדושים 3 ביפו, מוצבת אבן שיצחק שדה סיתת לזכרו.
הרופא וגרושתו
הרופא וגרושתו הוא סיפור קצר עברי בן 11 פרקים מאת ש"י עגנון, העוסק באהבתם של רופא ואחות יהודים, הנשלטת על ידי חוסר המסוגלות של הרופא להשלים עם העובדה שלאחות היה קשר מיני עם אדם אחר לפני היכרותם.
אלכסנדרין טינה
אלכסנדרין פטרונלה פרנסינה טינה (באנגלית: Alexandrine Tinné; 17 באוקטובר 1835 – 1 באוגוסט 1869) הייתה חוקרת הולנדית באפריקה והאישה האירופית הראשונה שניסתה לחצות את הסהרה. לעיתים קרובות היא השתמשה בשם הפרטי אלכסין.
הרופא וגרושתו
הסיפור נדפס לראשונה בשנת 1941, והוא נכלל בכרך "על כפות המנעול", שכותרת המשנה שלו היא "סיפורי אהבים". הסיפור הוא האחרון במקבץ הקרוי "סיפורים קטנים", שבו נכללים גם הסיפורים "אחות", "עובדיה בעל מום", "חופת דודים" ו"פנים אחרות".
אלכסנדרין טינה
ראשית החיים
אלכסנדרין הייתה בתם של פיליפ פרדריק טינה והברונית הנרייט ואן קפלן. פיליפ טינה היה סוחר הולנדי שהתיישב באנגליה בזמן מלחמות נפוליאון ומאוחר יותר חזר לארץ הולדתו. הנרייט ואן קפלן, בתו של סגן אדמירל הולנדי מפורסם, תיאודורוס פרדריק ואן קפלן, היא הייתה אשתו השנייה של פיליפ. אלכסנדרין נולדה כשאביה היה בן שישים ושלוש. אלכסנדרין הצעירה חונכה בבית והפגינה בקיאות בפסנתר. אביה העשיר נפטר כשהייתה בת עשר, והותירה אותה האישה העשירה בהולנד.
הרופא וגרושתו
עלילה
הסיפור מסופר כווידוי בגוף ראשון, מפיו של הרופא, אף שכותרתו, "הרופא וגרושתו", אינה מרמזת על כך. הרופא מספר את מסכת יחסיו עם דינה, אחות העובדת עמו. הסיפור, שעלילתו משתרעת על פני שלוש שנים וחצי, מתחיל בהיכרות של הרופא עם דינה, ממשיך בנישואיהם, וכותרתו מעידה על אחריתו - גירושים.
אלכסנדרין טינה
מסעות בצפון מזרח ומרכז אפריקה
במהלך המסע הנרחב הראשון במרכז אפריקה, עזבה אלכסנדרין טינה את אירופה בקיץ 1861 לאזור הנילוס הלבן. בליווי אמה ודודתה, היא יצאה לדרך ב־9 בינואר 1862. לאחר שהות קצרה בחרטום המשלחת נסעה לנילוס הלבן אל גונדקורו. הן היו הנשים האירופיות הראשונות שהגיעו לשם. אלכסנדרין חלתה והם נאלצו לחזור לחרטום ב־20 בנובמבר. מיד לאחר חזרתם נפגשו עם תיאודור פון הוגלין והרמן סטיודנר והם תכננו לנסוע לבהאר-אל-עזאל, יובל של הנילוס הלבן, כדי להגיע למדינות 'ניאם-ניאם'. (אזנדה).
הרופא וגרושתו
זמנו ומקום התרחשותו של הסיפור
בפרק ב' נודע לקורא שגיבורי הסיפור נוסעים בחשמלית, לכן ככל הנראה הסיפור מתרחש באירופה. רק בפרק ז' מתברר לקורא שהוא מתרחש בווינה.
אלכסנדרין טינה
מסעות בצפון מזרח ומרכז אפריקה
הוגלין וסטודנר עזבו את חרטום ב־25 בינואר, להכין את המשלחת. אלכסנדרין ומשפחתה עזבו ב -5 בפברואר. הוגלין תכנן גם מחקר גאוגרפי, כשהוא התכוון לסקור את האזור שמעבר לנילוס, ולברר עד כמה משתרע אגן הנילוס מערבה. כמו כן לחקור את הדיווחים על המצאות אגם מים גדול במרכז אפריקה ממזרח לאלה שכבר היו מוכרים, ככל הנראה התכוון להגיע למרכז אגן הקונגו.
הרופא וגרושתו
זמנו ומקום התרחשותו של הסיפור
כברבים מסיפוריו של עגנון, גם בסיפור זה אין התייחסות מדויקת לשנים שבהן מתרחשת עלילתו, אך יש בו רמזים לכך. במהלך טיול של דינה והרופא, הם עסקו ב"כל בעלי מומים שעשתה המלחמה". בתיאור שמתאר הרופא את קרוביה של דינה, נאמר "שאפילו בימות המלחמה שרוב גדולי המדינה עשו ממון מרעבן של בריות נתרחקו הם מממון של פגעים". בתיאור נוסף מציין הרופא במפורש "ואותם ימים סמוך אחר ימות המלחמה היו". משפטים אלה מלמדים שמועד התרחשותה של העלילה הוא זמן לא רב לאחר המלחמה, ככל הנראה מלחמת העולם הראשונה (ממועד פרסום הסיפור, 1941, ומתיאור קרוביה של דינה, ברור שאין מדובר במלחמת העולם השנייה).
בדברו על הפרופסור של בית החולים, מספר הרופא: "זקן זה שהעמיד תלמידים הרבה ומצא רפואה לכמה תחלואים מת במחנה ריכוז, שסרדיוט נאצי מתעלל בו כל יום להתעמל בו". ממשפט זה ברור שהמספר (הוא הרופא) מספר את סיפורו לאחר השתלטות הנאצים על אוסטריה, כך שהמאורעות המתוארים בסיפור התרחשו כעשר עד עשרים שנה קודם למסירתם על ידי המספר.
אלכסנדרין טינה
מסעות בצפון מזרח ומרכז אפריקה
ג'ון טינה, אחיה למחצה מליברפול, הגיע לקהיר, בראשית 1865, מתוך כוונה לדבר איתה שתחזור אתו הביתה. אבל הוא לא הצליח לשכנע אותה, ג'ון עזב עם שתי הגופות וחלק גדול מהאוסף האתנוגרפי שהיא אספה. גופת אמה נקברה מאוחר יותר בבית העלמין בהאג. האוסף האתנוגרפי של אלכסנדרין נתרם על ידי ג'ון למוזיאון ציבורי - המוזיאון העולמי של ליברפול. התוצאות הגאוגרפיות והמדעיות של המשלחת היו חשובות ביותר, כפי שניתן לראות בדיווחים של המשלחת שכתב הוגלין. כמה מהצמחים שהתגלו על ידי המשלחת פורסמו בווינה בשנת 1867 תחת הכותרת Plantae Tinneanae והוא הציג 24 מינים חדשים למדע, בהם 19 מינים במשפחת הנענע.
הרופא וגרושתו
עלילה
לאחר שהוקסם מיופיהּ, הרופא מחזר אחר דינה, היא נענית לו, והם מתארסים. אהבתם עזה – כדברי הרופא "לא היו ימים טובים לי כימים שבין אירוסין ונשואין", וכדברי דינה לרופא: "אי אתה יודע כמה חביב אתה עלי ועד היכן אני אוהבת אותך". לאחר שהרופא חש שעצבות מסוימת מקננת בדינה, לחץ עליה שתגלה לו את סיבת עצבותה. בסופו של דבר נכנעה דינה להפצרותיו ואמרה "דברים היו לי עם אחר". הרופא ממשיך ומספר: "ראתה שלא ירדתי לסוף דבריה. עמדה ופירשה לי. רפה לבי ואחזתני צינה".
אלכסנדרין טינה
מסעות בצפון מזרח ומרכז אפריקה
בקהיר התגוררה אלכסנדרין בסגנון מזרחי בארבע השנים הבאות, תוך כדי כך ביקרה באלג'יריה, בתוניסיה ובאזורים אחרים שבים התיכון. בשנת 1868 היא עשתה ניסיון להגיע מאלג'יר לשבט הטוארג' במערב הסהרה אבל הניסיון נכשל.
הרופא וגרושתו
עלילה
הרופא מפתח אובססיה לגבי המאהב הקודם של דינה, לבלר במקצועו. ככל שהסיפור ממשיך, האובבסיה מתגברת. מחשבות על אותו אדם טורדות את הרופא בעומדו תחת החופה עם דינה, וגם בליל הכלולות. הרופא מספר: "מכאן ואילך לא זז אותו אדם מעיני, בפני אשתי ושלא בפני אשתי". הרופא מאמלל את דינה בהעלותו נושא זה שוב ושוב בפניה. מפעם לפעם מתחרט הרופא על התנהגותו זו, אך אינו מסוגל לחדול ממנה. "אנשים משכילים אנו, בני אדם מודרניים, מבקשי חופש לנו ולכל באי עולם, ולמעשה גרועים אנו מכל מחזיקי נושנות", כך מתאר הרופא את המציאות שבה התפתחה האובססיה שלו.
אלכסנדרין טינה
משלחת בסהרה ומוות
בינואר 1869 היא שוב ניסתה להגיע לשבט הטוארג'. היא התחילה את המסע מטריפולי עם שיירה, והתכוונה להמשיך לאגם צ'אד, ומשם דרך דארפור וקורדופן לנילוס העליון. במורזוק פגשה את החוקר הגרמני גוסטב נכטיגל, עמו התכוונה לחצות את המדבר. מכיוון שנכטיגל רצה לנסוע קודם להרי טיבסטי, היא יצאה לדרכה לבדה. השיירה שלה התקדמה לאט. בגלל מחלותיה (דלקת בעיניים) היא לא הצליחה לשמור על המשמעת והסדר בקבוצה שלה.
הרופא וגרושתו
עלילה
דינה ניסתה כמיטב יכולתה לשקם יחסיה עם הרופא, אך מחשבותיו האובססיביות לא הרפו ממנו. באחת משיחותיהם המייסרות מנחשת דינה שהרופא רוצה לגרשה. "ידעתי איזו טובה אני מאבד", מספר הרופא, "אבל הדיבור כבר נאמר והרצון לכלות זעמי בי העבירני על דעתי. קפצתי שתי ידי ואמרתי מתוך כעס טוב ויפה". חרף הסכמה זו המשיכו השניים לחיות יחד. למעשה, באותו השלב בעלילה ישנה התגברות זמנית על האובבסיה, וניטעת בקורא התקווה כי הזכרת עניין הגט תביא את הרופא להשתלט על האובססיה.
אלכסנדרין טינה
משלחת בסהרה ומוות
בשעות הבוקר המוקדמות של ה -1 באוגוסט במסלול ממורזוק לג'ת היא נרצחה יחד עם שני הולנדים ממשלחתה. על פי החשד על ידי אנשי הטוארג' שהיו בקבוצת הליווי שלה. על פי ההצהרות בבית המשפט בטריפולי בדצמבר 1869, היא נרצחה בשתי מכות חרב (אחת בצווארה, אחת על אחת מידיה) גרמו לה להתמוטט. הם השאירו אותה לדמם למוות. ישנן מספר תאוריות לגבי המניע, אף אחת מהן לא הוכחה. האחת היא שהמלווים שלה האמינו שמיכלי הברזל שלה היו מלאים בזהב. אבל סביר גם שמותה נבע כתוצאה מסכסוך פוליטי פנימי בין ראשי טוארג' המקומיים. חוקר אחר, ארווין פון בארי, שביקר באותו אזור בשנות ה -70 של המאה ה -19, פגש את משתתפי ההתקפה ולמד שמדובר בפעולה נגד המנהיג הזקן של הטוארגים הצפוניים, במטרה להרחיק אותו מהשלטון על ידי הריגת אנשי המשלחת הנוצריים. ברצח זה הם רצו להוכיח שהמנהיג הזקן, חלש מכדי להגן על החוקרים האירופאיים. בהתחשב במאבקים הפנימיים בקרב הטוארג'ים הצפוניים שנמשכו עד לכיבוש העות'מאני של מחוז פזאן (דרום לוב), גרסה זו היא ההסבר הסביר ביותר לטבח שלא היה לו כנראה מוטיבציה אחרת.
הרופא וגרושתו
עלילה
תקווה זו נמוגה משבמקרה הגיע הלבלר לאשפוז בבית החולים, והרופא נאלץ לטפל בו. הרופא מספר כי טיפל בו כמו בכל מטופל אחר ואפילו יותר מכך - פינק אותו: "טרחתי עליו יתר על הצורך, עד שכל החולים נתקנאו בו וקראו לו בן טיפולו של הרופא", והוא מוסיף ומפרט: "אומר הייתי לאחיות מחלה שלא נחקרה כל צרכה מצאתי בו ואני רוצה לחקרה, ופקדתי עליהן לתת לו מזונות טובים ופעמים הוספתי לו כוס יין, כדי שימצא קורת רוח מבית החולים. וכן ביקשתי מהן שלא יקפידו עמו אם ינהוג קצת חירות בעצמו ולא יקבל עליו את כל חוקי הבית". חרף ניסיונו של הרופא לעמוד בגבורה בניסיון זה, שבו העמידו הגורל, הוא נכשל פעמיים: יתרה מזו, יש המפרשים את עצם טיפולו של הרופא בלבלר כמעשה נקמה, שהרי הרופא מחזיק את הלבלר בבית החולים יותר מהנדרש, "והחולה של הרופא העלה בשר מחמת עודף מזון ומשקה שהאחיות האכילוהו והשקוהו בפקודת הרופא המטפל, שבדרכו, בינו לבינו, פורש רשת נקמה באצטלה של רפואה". ניתן אף לפרש זאת כרצון לרדת לפשרו של הקשר בין אהובתו ללבלר, חלק מהצורך האובססיבי של הרופא להבין כיצד יכולה הייתה דינה, שנתפשה בעיניו כמושלמת, להתאהב באדם כה נחות ממנה.
אלכסנדרין טינה
משלחת בסהרה ומוות
במשך שנים האמינו כי הממצאים האתנוגרפיים שלה במוזיאון בליברפול, אנגליה נהרסו בשנת 1941 במהלך ההפצצות של מלחמת העולם השנייה. הכנסייה שנבנתה לזכרה בהאג נהרסה באופן דומה. בדיקות שנעשו גילו כי כ 75% (יותר ממאה חפצים) מהאוסף האתנוגרפי שלה שרדו את הפצצה האווירית. מלבד ערכם כמסמך נדיר של שני מסעותיה בסודאן בשנים 1862–1864, האוסף שלה, יחד עם האוסף של הוגלין בשטוטגרט (מוזיאון לינדן), מייצגים דוגמאות נדירות של מוצגים מוקדמים השייכים לתרבויות חומריות בסודאן.
שלט קטן ליד ג'ובה בסודאן המנציח את חוקרי הנילוס הגדולים של המאה ה -19 נושא את שמה, כמו גם לוח בטנג'יר. רבים מהמסמכים שנותרו, כולל מרבית מכתביה מאפריקה, מאוחסנים בארכיון הלאומי בהאג. תצלומיה נמצאים בארכיון הלאומי והארכיון העירוני של האג.
הרופא וגרושתו
עלילה
כעבור זמן מה הופיע הלבלר בחלומו של הרופא ואמר לו: "מה אתה רוצה ממני, וכי בשביל שאינסתני אתה מבקש את רעתי". למחרת סיפר הרופא את חלומו לאשתו. "נזדעזעו כתפיה וגופה התחיל מרתת. פשטה את זרועותיה פתאום ולפפה את צווארי וחיבקה אותי ואף אני חיבקתי אותה וכך עמדנו חבוקים מתוך אהבה חיבה ורחמים". אך גם ברגע זה של התפייסות, מספר הרופא: "וכל אותה שעה לא זז אותו אדם מעיני ושמעתיו מדבר וכי בשביל שאינסתני אתה מבקש את רעתי". למחרת חש הרופא חרטה על מעשיו: "נתמלא לבי אהבה וחיבה לעלובת נפש זו שמעוּנה בידי כל כך, וקיבלתי עלי להניח לה ולהיטיב עמה". אך בכך לא הייתה תועלת רבה, ובלשון הרופא: "וכבר הייתי סבור שהכל נתקן והולך, ובאמת לא נתקן כלום".
בסופו של דבר התגרשו השניים, והרופא מסיים את סיפורו: "אבל בלבי ידידי שמור חיוכה שבשפתיה ואותה תכלת שחורה שבעיניה כביום שראיתיה בראשונה. פעמים בלילה זוקף אני עצמי ממטתי כאותם חולים שטיפלה בהם ומושיט את שתי ידי וקורא אחות אחות בואי אצלי". משפטי סיום אלה הם היחידים המתרחשים בהווה, כעשרים שנה לאחר התרחשות כל יתר העלילה. משפט הסיום קושר את סוף הסיפור לתחילתו, שבה מסופר כי החולים קוראים לדינה "אחות אחות בואי אצלי".
הרופא
הרופא מתאר עצמו כ"בן עניים, בנו של פחח עני". הוא רכושני, ומעמד חברתי ויוקרה חשובים לו יותר מכול. גישתו המעמדית ניכרת כבר בפרק הפתיחה, שבו הוא מתאר את מקומה של דינה בבית החולים, כפי שעמדה על כך נורית תמיר:
את העצב של דינה מנסה הרופא לפענח כנובע מבעיה מעמדית: "שמא בני משפחתה עניים", "שמא עשירים היו וירדו מנכסיהם". כאשר דינה מגלה לו על מאהבה הקודם, הוא מתפלא שהיה זה לבלר פשוט, ולא דוצנט או פרופסור. על הרכושניות ועל השוביניסטיות של הרופא מרמז הביטוי "מצאתי לי אחות", כאילו מצא חפץ או רכוש. הוא חושב שהכול סובב סביב כסף וממון, והוא מנחש תחילה כי אותה "תכלת שחורה" בעיניה של דינה, היא תוצאה של צער, שמא נקלעה משפחתה לקשיים כלכליים. הרופא אף אינו מבין מה מוצאת לה דינה להשקיע את כוחותיה, אף בשעת מחלה, בטיפול רגשי ורפואי בבת אלמנה עניה שלא עומדים לה המשאבים לשלם לה שכרה.
הרופא גאה בידיעותיו ובהישגיו: בביקורו הראשון בחדרה של דינה הוא מביט בפרחים שבו, ואומר את שמו של כל פרח "גרמנית ולטינית" ומפגין את למדנותו. כאשר הוא ודינה יוצאים יחד מבית החולים, הרופא פונה לשומר ואומר לו: "רואה אתה אחות זו, הריני מוליכה מכאן", מתוך גאווה בהישג זה.
לכל אורך הסיפור סובל הרופא מאובססיה: הוא אינו מוכן להשלים עם העובדה שלדינה היה קשר מיני עם אדם אחר לפני היכרותם, ואינו נותן לה לשכוח זאת עד לפרידתם. הוא יכול היה לקבל זאת, אם אותו אדם היה רופא בכיר, אך אכזבתו נובעת בעיקרה מכך שמדובר בלבלר פשוט שאינו ראוי לה. הרופא מספר: "מכאן ואילך לא זז אותו אדם מעיני, בפני אשתי ושלא בפני אשתי. אם ישבתי עם עצמי הגיתי בו, ואם שחתי עמה הזכרתי אותו". הרופא מבין שהוא פוגע בדינה ("אמרתי לעצמי אי לך אדם עלוב שאתה נוהג עם אשתך כך ומביאה לידי צער"), אך הוא אינו מסוגל להפסיק זאת. הוא רואה את דינה מחייכת ושואל אותה אם נזכרה באותו "מנוול" (הלבלר) ולכן היא מחייכת. דינה "געתה בבכיה" ואילו בהמשך הוא מתוודה "מרוב צער שציערתי את אשתי חלתה לה". על האופי האובססיבי של הרופא ניתן ללמוד לא רק מיחסו לדינה, אלא גם מהתנהגותו לאחר שדינה מסתגרת בחדרה: הוא מספר שנעמד ליד הדלת "ולא זז ממנה בעוד לבו מכה בו כפטיש".
הרופא הוא המספר של הסיפור, אך, כדברי הפסיכולוגית דבורה שריבוים, "לקורא ברור שהרופא, 'האני המספר', פורש לפניו סיפור, שמבחינה סובייקטיבית הוא ללא כחל וסרק, אך זוהי גרסה אישית מאוד, סגורה, ויש בה מידה רבה של עיוות למרות הדיוק בפרטים המסופרים. המספר נתפס על-ידנו כבלתי-מהימן. הוא יודע את העובדות, אך אינו מחובר למשמעותן ולמניעים האמיתיים של התנהגותו".
דינה
האחות דינה מתוארת כאישה מושכת ומיוחדת, בעלת חיוך כובש. "היא לא נהגה לצוות, אלא חיוך שהקיף את פיה הביאם לידי ציות", מתאר הרופא. שרה שלו, שעסקה בסיפור מנקודת מבט של מטפלת יונגיאנית, לומדת מכך כי "דינה מתוארת כדמות ארכיטיפלית, מעין מלכה על-אישית שמצייתים לה בלי שהיא עצמה מצפה לכך".
כאשר הרופא מספר עליה לראשונה, הוא מתאר כיצד כל אחד מהחולים שבהם טיפלה קרא לה "אחות אחות בואי אצלי". האחות הראשית בבית החולים, אשר "אינה אוהבת את הבריות", אפילו היא אוהבת את דינה. מלבד יופייה החיצוני של דינה - עיניה הכחולות ושיערה הבלונדיני - היא יפה גם מבפנים. לאורך כל הסיפור היא מנסה לפייס את הרופא, להימנע מלריב איתו ולהמשיך לאהוב אותו. יש לה סבלנות ואורך רוח גדולים מאוד, שכן היא ספגה את היחס הרע של בעלה לאורך שלוש שנים ורק בסופן הציעה לו גט. דינה נשלטת לאורך כל הסיפור על ידי הרופא, וניתן לחשוב שכמעט שאין לה דעה משלה. כאשר הרופא מציע לה לבסוף גט, היא משיבה שהיא תעשה הכול כדי לעשותו מאושר. ייתכן שהיא חשדה שגילוי "הסוד" שלה יפגע במערכת היחסים ביניהם, וכאשר הרופא שואל אותה על ה"תכלת השחורה שבעיניה", היא משיבה: "נשמח ידידי, נשמח ולא נשבית את שמחתנו". דינה מקדישה את כל כולה ואת כל אהבתה אל הרופא, כשם שהיא אמורה לטפל בחולה. ואכן הרופא נעשה חולה - הוא אינו חדל מלחשוב על אותו פקיד, עד כדי כך שהוא פוחד להוליד ילדים עם דינה, והסברו: "ילדים לא היו לנו, שחששתי להוליד בנים שמא יהיו דומים לו" (חוקר הספרות הלל ברזל מעיר על משפט זה: "היחסים בין הרופא לאשתו מתגלים באמצעותו של משפט יחיד זה כמעורערים הרבה יותר ממה שניתן היה ללמוד ממהלך העלילה, שכן מתברר, כי לא רק בימי מריבה היה הקשר בין גיבורי הסיפור לקוי, אלא כל יחסיהם האינטימיים עמדו בסימן של עיוות").
דמותה של דינה מתפתחת במהלך הסיפור. בתחילת הסיפור היא פסיבית: הרופא מציע לה לבלות עמו והיא מסכימה, הוא מציע לה נישואים והיא מסכימה. בסופו של הסיפור יכול הקורא להבין שדינה השתנתה. היא לוקחת אחריות על חייה ומבקשת מהרופא גט. היא מוצאת לה עבודה אחרת ומצליחה לשמור על טוב לבה. היא מתעלמת מהערותיו הפוגעות של בעלה ומסתגרת מפניו כאשר יחסיהם הופכים בלתי-נסבלים. ניצחונה בא לידי ביטוי סמלי בסיום הסיפור, שבו מבטא הרופא את צערו בעקבות עזיבתה, בכך שעדיין הוא מתעורר בלילות וקורא לה: "אחות אחות בואי אצלי". בשלב זה הוא מבין שטעה ביחסו אליה.
הזיקה לסיפור דינה המקראי
האחות, דינה, היא הדמות היחידה בסיפור המופיעה בשמה. שם זה, כשמה של דינה המקראית, בתם של יעקב ולאה, מזמין פרשנות הבוחנת את הזיקה בין סיפוריהן של שתי הנשים. הזיקה המיידית בולטת לעין: שני הסיפורים מתרחשים על רקע "חילול כבוד המשפחה" - האונס של דינה המקראית, והקשר טרם הנישואים שהיה לדינה גיבורת הסיפור.
חוקר הספרות הלל ברזל כתב על זיקה זו: "הנישואים, לאמור יחסים במסגרת הנורמות המקובלות, בניגוד ליחסים שפגמו בתומת הנערות, באים בשני המקרים ומתייצבים כאפשרות נאותה ליישור ההדורים. דא עקא: הקנאה היא המכלה את מאמצי התיקון ומשליטה את העונש האכזרי שבא במקום מאמצי הריצוי".
חוקרת הספרות ניצה בן-דב מוצאת שלל הקבלות בין שני הסיפורים, ובהן: לאחר ניתוח שני הסיפורים כותבת בן-דב כי "הרופא בסיפורו של עגנון ממזג אפוא בתוכו את כל הגברים שבחשו בגורלה של דינה: את המענה, שכם; את האב השותק, יעקב; ואת הנוקמים, האחים".
החלום
החלום של הרופא הוא חלום קצר, המתואר בשלושה משפטים: חלומות היוו בסיס לפרשנות כבר מימי קדם, ובוודאי דורשים פרשנות לאחר פרסום "פשר החלומות" של פרויד. ניצה בן-דב ניתחה את דבריו של הלבלר בחלום: "חל כאן עירוב לשוני, המעיד על עירוב מיני, המעיד על עירוב זהותי". הפסיכולוגית דבורה שריבוים הרחיבה בעניין זה בספרה פשר החלומות ביצירותיו של ש"י עגנון. תחילה היא מסבירה "'הרופא וגרושתו' הוא אחד הסיפורים שבהם מתבלטת הבעיה הנפשית של הגיבור בחומרתה. הקורא נדחף לחפש את המניעים להתנהגותו של הרופא בהסברים שהם מתחום החולי". בהתאם לכך, היא מאבחנת את מחלתו של הרופא לפי תאוריה של מלאני קליין. תשתית זו מאפשרת לה להגיע לפרשנות החלום: "המשאלה המודחקת היא לאנוס אותו, את 'אותו אדם'. אם בסיפור הגלוי משתמע כי 'אותו אדם' הוא שאנס, בא החלום ומגלה כי זוהי משאלתו של החולם. פנטזיית האונס שהייתה מושלכת על 'אותו אדם', חוזרת בחלום אל מקורה". מכאן היא מסיקה, על בסיס תאוריה של זיגמונד פרויד, שמאחורי החלום מסתתרת משאלה הומוסקסואלית.
נורית תמיר מציעה פרשנות אחרת לחלום:
רמזים מטרימים
בסיפור מופיעים רמזים מטרימים אחדים, ובהם:
סמלים
בנוסף לרמזים המטרימים, מופיעים בסיפור סמלים אחדים, שמשמעותם חורגת מזו של פרט אינפורמטיבי:
רופאים ואחיות בסיפורי עגנון
רנה לי הרחיבה את היריעה, ומצאה כמה מקרים, בנוסף לזה של הרופא בסיפור "הרופא וגרושתו", שבהם הרופא סובל ממחלה. אלה כוללים:
על האחיות בסיפורי עגנון מציינת רינה לי, אגב דיון בבחירתה של האחות לגיבורת הסיפור "שירה":
זיקה לרומן "אורח נטה ללון"
בשתי טיוטות מוקדמות של הרומן "אורח נטה ללון" מופיעים שני נוסחים מוקדמים של הסיפור, שבסופו של דבר לא נכלל בגרסתו של הרומן שיצאה לאור. נוסחים אלה קצרים במידה ניכרת מגרסתו הסופית של "הרופא וגרושתו". על הטרנספורמציה שעבר הסיפור, מגרסתו הראשונית לגרסתו הסופית, כתב הלל ברזל: "סיפור של אפיזודה, שחשיבותו הייתה כחלק מתשבץ גדול, זכה ביסודות שהעמידוהו על רגליו כיצירת-מופת שאינה זקוקה לכל מסגרת תומכת. 'הרופא וגרושתו' היה לאחד הסיפורים המושלמים ביותר בספרותנו".
הרופא ופרשת נישואיו לדינה עדיין מופיעים ב"אורח נטה ללון", בפרק שבעה וששים - "הרחוב שדרתי בו בילדותי". בפרק זה מתברר שמו של הרופא - יעקב (קובה) מילך. אשתו לשעבר, "בלונדינית זקופית ומלאה עם עיניים טובות עיניים מעין תכלת שחורה", זהה לתיאורה של דינה ב"הרופא וגרושתו". בסיפור "הרופא וגרושתו" מציג הרופא עצמו כ"בן פחח עני", וברומן "אורח נטה ללון" הוא "בנו של אותו פחח בעל עין אחת". האירועים ב"אורח נטה ללון" מתרחשים לאחר אלה של "הרופא וגרושתו", סמוך לנישואיה השניים של דינה, שהמשיכה לשמור על קשר עם הרופא, המוזמן לחתונתה. הרופא מתחרט על התנהלותו עם דינה ואומר לאורחו: "שתי פעמים שגיתי, פעם ראשונה, שגרשתי את אשתי, ופעם שנייה, שלא החזרתי אותה".
בסיפור "הרופא וגרושתו" פונה המספר פעמים אחדות אל שומע כלשהו: "אם אין אתה עייף אספר לך", "אבל ידידי" ועוד. הסיפור "הרופא וגרושתו" אינו מספר דבר על זהותו של שומע זה. על פי זיקתו של הסיפור ל"אורח נטה ללון", השומע הוא האורח.
"הרופא וגרושתו" כמשל
שרה שלו מציגה את דרכה בפסיכותרפיה יונגיאנית, בספרה חלום והחלמה: הלא-מודע ותפקידו בתהליכי ריפוי וצמיחה (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008). בין שלל הדוגמאות המופיעות בספר מתארת המחברת את גישתה להתרת קשרים, באמצעות תשובה לשאלה "כיצד הייתי מנסה לטפל ברופא, לו היה פונה לעזרתי?". תשובתה כוללת, בין השאר, את הסקיצה הבאה:
עיבוד למחזה
הבמאי יורם פאלק עיבד את "הרופא וגרושתו" למחזה, שהוצג בתיאטרון המרתף בתל אביב ב-1971. בתפקיד הרופא שיחק גד קינר ואת דינה גילמה אהובה יובל. ב-1972 הוצג המחזה בעיבודו של פאלק ובבימויו של רלף ענבר בטלוויזיה, בכיכובם של קינר ויובל.
בתחילת 2010 עובד הסיפור למחזה בבימויו של גדי צדקה ובהשתתפותם של גדי צדקה ופנינה ברט.
שומר פתאים ה'
שומר פתאים ה' הוא ניב שמקורו ב, שם נאמר:. הניב משמש במקרים שבהם אדם ניצל מצרה שאליה נקלע בתמימותו.
בכתבי חז"ל ובקרב הפוסקים משמש ביטוי זה בעת הדיון בהיקף השפעתו של הפסוק, ויש הסבורים שניתן להפחית במידת הזהירות הנדרשת כאשר מדובר בסיכון שרבים נוטלים, כגון הסיכון שבעישון.
בתלמוד
במקומות אחדים בתלמוד מובא הפסוק "שומר פתאים ה'" כנימוק לקביעות שונות:
בפוסקים
הנימוק "דשו בו רבים" (המופיע במסכת יבמות) עלה במסגרת הדיון בשאלה האם לאסור את העישון מחמת הסכנה לבריאות.
החפץ חיים פוסק להלכה, בהסתמך על חוות דעת של רופאים, כי האיסור בעישון סיגריות נובע מהציוויים על שמירת הנפש. לעומתו כתב הרב משה פיינשטיין בתשובה הלכתית משנת תשכ"ד:
גם הרב עובדיה יוסף פוסק כי הדבר אינו מהווה ביטול ציווי מהתורה, וזאת על פי הפסוק "שומר פתאים ה'" המבטא אמונה כי אלוהים שומר מפני סיכונים הנובעים מדבר ש"דשו בו רבים" (שנהגו רוב העולם לעשותו). אך גם הוא מודה שעל פי רוח ההלכה רצוי שלא לעשן.
לעומתם כתב הרב אליעזר יהודה ולדנברג בספר "ציץ אליעזר":
בפולקלור
ספר הבדיחה והחידוד מביא בדיחות המבוססת על ניב זה, הנה אחת מהן:
פרנצ'סקה קוצוני
קוצוני סירבה פעם לשיר אריה מתוך "אוטונה" של הנדל, על אף העובדה, שהנדל היה המנצח והמלווה. הנדל, תובעני לא פחות מקוצוני, גרס שיש לתלות אותה בעקביה וראשה למטה מבעד לחלון עד שתסכים לשיר את יצירתו.
קוצוני הייתה ידועה כ"פרימה דונה": חמת מזג, שתלטנית ומסרבת להתפשר. אירע שתקפה פיזית את יריבותיה על הבימה.
יריבתה העיקרית של קוצוני הייתה פאוסטינה בורדוני ויריבותן מוצגת בסאטירה ב"אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש.
הר אלן (קולומביה הבריטית)
הר אלן (באנגלית: Mount Allen) הוא הר בעמק עשר הפסגות, בהרוקי הקנדיים, על קו פרשת המים של אמריקה, ובשל כך הוא נמצא על הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית (באזור זה עובר הגבול על קו פרשת המים) שבקנדה.
גובהו של ההר 3,310 מטרים מעל פני הים, והוא ההר ה-72 בגובהו באלברטה.
מקור השם
ההר נקרא על שם סמיואל אוונס סטוקס אלן, אשר היה קרטוגרף אמריקאי אשר מיפה את האזור בין השנים 1894–1895. אלן קרא לפסגה "פסגת שאפי" (Shappee) - שמשמעה המספר "שש" בשפת הסטוני של האומות הראשונות, בשל היותה הפסגה השישית בעמק עשר הפסגות.
הטיפוס על ההר
הראשונים שטיפסו על ההר היו גרטרוד בנהאם (Gertrude Benham) וכריסטיאן קאופמן ( Christian Kaufmann) בשנת 1904.
לקריאה נוספת
• Dave Birrell, 50 Roadside Panoramas in the Canadian Rockies, P 87
מערכת חיים חיונית
מערכת בטיחות קריטית (SCS) או מערכת חיים-קריטית היא מערכת שכשלונה או תקלה בה עלולים לגרום לאחת (או יותר) מהתוצאות הבאות:
מערכת הקשורה לבטיחות (או לעיתים מערכת מעורבת בטיחות) כוללת את כל מה (חומרה, תוכנה והיבטים אנושיים) שנחוץ לביצוע פונקציות בטיחות אחת או יותר, בהן כישלון יגרום לעלייה משמעותית בסיכון הבטיחות לאנשים או סביבה מעורבת. בניהול סיכונים, מערכות הקשורות לבטיחות הן כאלה שאינן נושאות באחריות מלאה לאובדן חיים, פציעה קשה או נזק סביבתי קשה. תקלה של מערכת המעורבת בבטיחות תהיה מסוכנת בשילוב עם כישלון מערכות אחרות או שגיאה אנושית. ארגוני בטיחות מסוימים מספקים הנחיות למערכות הקשורות לבטיחות, למשל הנהלת הבריאות והבטיחות (HSE) בבריטניה.
סיכונים מסוג זה מנוהלים בדרך כלל בעזרת השיטות והכלים של הנדסת בטיחות. מערכת בטיחות קריטית נועדה למנוע עד כדי פחות ממקרה מוות אחד למיליארד (109) שעות פעילות. שיטות תכנון אופייניות כוללות הערכת סיכונים הסתברותית, שיטה המשלבת מצב כשל וניתוח אפקטים (FMEA) עם ניתוח עץ כשל. מערכות קריטיות לבטיחות מבוססות יותר ויותר על גבי מחשב.
משטרי אמינות
קיימות מספר משטרי אמינות עבור מערכות בטיחות קריטיות:
רפואה
=== הנדסה גרעינית ===
הובלה
==== תעופה ====
סוצ'אבה
סוצ'אבה או סוצ'יאווה (ברומנית: Suceava, בפולנית: Suczawa, ביידיש: שאָץ (נהגה "שוֹץ"), באוקראינית: Сучава) היא בירת מחוז סוצ'אבה שבדרום בוקובינה, צפון רומניה. העיר חולשת על עמק שבו זורם נהר בשם זהה.
היסטוריה
השם ההונגרי המקורי של המקום הוא Szűcsvár ומובנו, "עיר הפרוונים".
ב-1600 מיכאי האמיץ כבש את העיר במטרה לאחד את ולאכיה, נסיכות מולדובה וטרנסילבניה ולקבוע בה את בירתו, אך הוא נוצח.
חבל בוקובינה כולו היה בשליטה אוסטרית של בית הבסבורג (עד 1867) וקיסרות אוסטריה-הונגריה בשנים 1918-1775.
ב-1787 אוחדה בוקובינה עם גאליציה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הפך החבל לחלק מרומניה הגדולה.
העיר מונה 105,865 נפש נכון ל-2002.
חבייר אורוטי
פרנסיסקו חבייר גונסאלס אורוטיקואצ'ה (בבסקית: Francisco Javier González Urruticoechea; נולד ב-17 בנובמבר 1952 בסן סבסטיאן שבספרד - נפטר בברצלונה ב-24 במאי 2001), הידוע בשם המקוצר חבייר אורוטי, היה כדורגלן ספרדי-בסקי ששיחק בעמדת השוער במדי הקבוצות ריאל סוסיאדד, אספניול וברצלונה ובנבחרות ו. ב-1981 זכה בתואר "הכדורגלן הספרדי של השנה" על ידי העיתון "דון בלון" וב-1984 זכה ב"פרס זאמורה" שמוענק לשוער הטוב בלה ליגה.
בזמנו בברצלונה נערץ הן על ידי אוהדי הקבוצה והן על ידי חבריו לקבוצה. הוא זכור לימים כאחד משועריה הטובים ביותר, לצד ריקארדו זאמורה ואחרים. הצטרפותו של השוער הבסקי אנדוני זוביזרטה סימנה את סוף הקריירה שלו. הוא פרש ממשחק ב-1988 והחל לעבוד כמאמן שוערים בברצלונה. ב-24 במאי 2001 נהרג בתאונת דרכים.
סוצ'אבה
אתרים מרכזיים
כנסיית גאורגיוס הקדוש בסוצ'אבה הוכרה ב-1993 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כאחת מ-7 הכנסיות המצוירות של מולדובה.
חבייר אורוטי
קריירה
אורוטי החל את הקריירה שלו בקבוצת המילואים של ריאל סוסיאדד ב-1969. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-1973. ב-1977 הצטרף לאספניול, שבתקופתו עמה הוענק לו פרס "דון בלון". בתום ארבע עונות באספניול, עבר ליריבתה העירונית ברצלונה. בתחילה היה השוער השני, אחרי פדרו ארטולה, אך בהדרגה תפס את מקומו.
סוצ'אבה
הקהילה היהודית
היישוב היהודי בעיר החל עם התיישבות סוחרים יהודיים מגאליציה והונגריה בראשית המאה ה-15 בעקבות הזמנת נסיך מולדובה, אלכסנדרו סֶל בּוּן. לעיר הייתה חשיבות רמה בחיי המסחר כיוון שהיא היוותה מעבר לסחורות מגאליציה והונגריה לנמלי הדנובה והים השחור. יהודים שברחו מרוסיה והמדינות הסמוכות מאימת פרעות ת"ח ות"ט הגיעו בין השאר לאזור רומניה דהיום ובכלל זה לסוצ'אבה, והביאו עימם את היידיש. קהילה יהודית מאורגנת החלה בראשית המאה ה-18 בראשות רב שמונה בעידוד הנסיך אנטיוך קנטמיר שאישר ליהודים להתיישב בעיר.
עד שלטון בית הבסבורג ב-1775 כחלק שלטון לא היו גזרות נגד היהודים. ב-1782 גורשו 31 משפחות יהודיות שמנו 90 נפשות מתוך 50 המשפחות ו-203 הנפשות שחיו אז בעיר בעקבות הוראת הגנרל אנזנברג לגרש את כל היהודים שהגיעו לבוקובינה מ-1769 ולא שילמו מס שנתי לשלטונות. ב-1802 נסגרו כל מפעלי ייצור המשקאות החריפים של היהודים משום שהצלחתם פגעה במפעלים הנוצריים המקבילים, כשהתואנה הייתה שליהודים לא היו האישורים הנדרשים להפעלת המפעלים. הגזרה פגעה קשות בקהילה היהודית שרוב חבריה התפרנסו מייצור ושיווק משקאות חריפים. ובנוסף גם הוטלו מיסים כבדים על יהודי בוקובינה.
חבייר אורוטי
קריירה
לצד שחקנים כגון ברנד שוסטר ודייגו מראדונה היה אורוטי שחקן מפתח בסגל הקבוצה שאומנה על ידי טרי ונבלס. הקבוצה זכתה באליפות ספרד בעונת 1984/85. ב-24 במרץ 1985 עצר בעיטת עונשין ובכך הבטיח לברצלונה את התואר. כשנה לאחר מכן שותף בגמר גביע אירופה לאלופות 1986 עם הקבוצה. בדרכה לשם, במשחק הגומלין של חצי הגמר, במצב של 3-0 לטובת היריבה מהמשחק הראשון, מחה אורוטי על פסיקת שער גבולי (כאשר הכדור היה על קו השער אך לא עבר אותו במלואו) לטובת היריבה. זה אפשר לברצלונה להחזיר שלושה שערים משלה ולהביא את המשחק לדו-קרב בעיטות עונשין. אורוטי הציל בעיטה קריטית והבקיע אחד משלו, ובכך עזר לקבוצתו להעפיל לגמר.
סוצ'אבה
הקהילה היהודית
לאחר אביב העמים ב-1848 עמים רבים קיבלו עצמאות מכובשיהם, והיהודים קיבלו שוויון זכויות. היחס החיובי ליהודים גבר ביתר שאת מ-1867 עם שלטון פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה-הונגריה שנשאר בתודעה הקיבוצית כאוהד היהודים, והקהילה היהודית שגשגה והתפתחה במהירות. ב-1880 מנתה הקהילה היהודית סוצ'אבה 3,750 נפשות מתוך 10,104 תושבים (37.1%). באותה תקופה רוב בתי מרכז העיר היו בבעלות יהודית, ושם אחד הרחובות הראשיים היה "רחוב היהודי" (Judengasse), שם שנשמר בפי התושבים עד גירוש היהודים ב-1941. ב-1914 הגיע מספר היהודים לשיא של 8,000 נפשות. ב-1930 מספר התושבים היהודיים היה 3,522 שהיוו כחמישית מהאוכלוסייה הכללית.
השלטון הרומני לאחר מלחמת העולם הראשונה היה אנטישמי, אך בעקבות חוזה ורסאי נכפה על רומניה משטר דמוקרטי והרומנים נאלצו לכבד את זכויות היהודים. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה פרצה החוצה האנטישמיות שרווחה בציבור ובשלטון והחלו הסתה אנטי יהודית וגזרות ורדיפות שהוחמרו כל הזמן. הגזרות הקשות גרמו שרבים ירצו לעלות לארץ, אך כיוון שהוגבל מספר אישורי העלייה (סרטיפיקט) שהעניק שלטון המנדט הבריטי, רבים לא הצליחו לעלות. בזמן מלחמת העולם השנייה הגיעה רדיפת היהודים לשיא והתרבו הרציחות. בי"ז בתשרי תש"ב (8 באוקטובר 1941) הוקם גיטו, ובשלושת הימים שאחרי גורשו כל יהודי סוצ'אבה ובאלצ'יאנה הקרובה לטרנסניסטריה.
בסוצ'אבה כיהנו ופעלו רבנים חשובים, וביניהם נמנים: הרב שלום מוסקוביץ' (או מוסקוביץ') שהיה הרב בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 והתפרסם כ'האדמו"ר משוץ' או "הרבי משוץ" ובערוב ימיו היה הרבי משוץ-לונדון, הרב משה חיים לאו (אביו של הרב ישראל מאיר לאו), הרב משולם ראטה, והרב זאב וולף הלוי טירנואר (חותנו של ר' אהרן יחיאל לייפר, האדמו"ר מנדבורנה-צפת ובן ר' דוד מבאניה) שכיהנו כרבני העיר; אדמו"רי החצר החסידית שוץ-ויז'ניץ: ר' משה הגר (נכד ר' מנחם מנדל הגר שייסד את חסידות ויז'ניץ והיה נכדו של ר' מנחם מנדל מקוסוב שייסד את השושלת) ובנו ר' חיים שהנהיג את החצר אחריו, כשמרכז פעילותם היה בבית הכנסת גמילות חסדים; והרב יעקב מוסקוביץ (או מוסקוביץ'), נין לר' מאיר מפרמישלאן שהיה מגדולי בעלי המופת בחסידות, שניהל חצר עם בית-מדרש גדול שבו עסקו בתורה תלמידי חכמים רבים והיה מלא בתפילות. סבתו מרים-חיה, בתו של ר' מאיר מפרמישלאן שקיבלה בירושה מאביה את מקלו, חיה בעיר והייתה ידועה כבעלת מופת בזכות עצמה. היא ביקשה שלאחר מותה יניחו את המקל של אביה בקברה להגנה על העיר, ובמלחמת העולם הראשונה כל העיירות בסביבה נשרפו למעט סוצ'אבה שנותרה שלמה. היא נפטרה בכ"ה באדר תרס"ג (1903) ומעל קברה הוקם אוהל מפואר בבית העלמין הישן שהיה עוד פעיל אז. בנוסף, בז' באדר תרמ"ז, נולד בעיר הרב יהודה מאיר שפירא (בן דודו של הרב משה חיים לאו), ראש ישיבת חכמי לובלין, ויוזם לימוד הדף היומי.
לאחר השואה מספר התושבים היהודים הגיע ל-6,000 בעקבות חזרתם של יהודים לעיר והגעתם של אחרים שגרו במקומות אחרים לפני המלחמה כמו מצפון בוקובינה ומצ'רנוביץ. השלטון היה אז קומוניסטי אך עד 1949 הקומוניסטים לא רדפו את הדת ואת הציונות. כך הג'וינט היה יכול לעזור בשיפוץ בית הכנסת הגדול בנוסף לשיפוץ בית העלמין ועזרה במזון ולבוש, וכך יכולה הייתה להתקיים פעילות ציונית ורבים עלו לארץ. לאחר הקמת המדינה נפתחו שערי רומניה ורובם ככולם של יהודי העיר הגישו בקשות לעלייה לישראל, למעט חלק מתומכי המשטר הקומוניסטי החדש.
עשרה בתי כנסת פעלו בסוצ'אבה. הראשון הוא בית הכנסת הגדול שהוקם במאה ה-18 ונשרף ב-1771, ואת אבן הפינה של המבנה החדש הניח ר' חיים טירר. היום עומד על תילו רק "בית הכנסת גמילות חסדים" שהיה השני שהוקם (בתר"ל, 1870). מבית הכנסת הגדול נותרו רק קירות.שלושה בתי קברות יהודים ידועים בסוצ'אבה בית העלמין העתיק הוקם כבר בראשית המאה ה-14 על פי כתובות על המצבות העתיקות. בית העלמין הישן לא נצא בשימוש מסוף המאה ה-19, והיהודים קברו את מתיהם בבית העלמין החדש יותר שהוקם ב-1892.
בשנת 2021 ראו אור שני כרכים של הספר "היה פעם בסוצ'אבה-בוקובינה". הספר הוא לקט של זכרונות של 56 יהודים ילידי סוצ'אבה. העורכת והמפיקה היא ד"ר לילי (וינטראוב) פאוקר, ילידת סוצ'אבה ותושבת קריית מוצקין. הפרקים כתובים בעברית, באנגלית וברומנית. היוזם לכתיבתם של הסיפורים שההורים סיפרו לכותבים היה של פול ליינבורד. הסופר נורמן מאנה הוסיף ערך על יהדות רומניה.
תה אסאם
תה אסאם הוא תה שחור שנקרא על שם האזור בו הוא מיוצר בהודו. סוג תה זה ידוע בטעם הלתת והצבע הבהיר והחזק שלו. תה האסאם הפך להיות אזור ייצור התה השני לאחר סין והחל בייצור המוני של תה מקומי לאחר המחצית השנייה של המאה ה-19.
גאוגרפיה
צמח התה (קמיליה סיננסיס ואר אסאמיקה) גדל באזורים הנמוכים של אסאם, שלא כמו תה דרג'לינג או תה נילגיריס, שגדלים באזורים הגבוהים של המדינה.