cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקרב על מונטה קאסינו
קרב רביעי - מבצע נזר
בבוקר 17 במאי, הדיוויזיה ה-5 הפולנית שתקפה מצפון לקאסינו כבשה את קולה סנט' אנג'לו, בעוד הדיוויזיה הפולנית ה-3 כבשה את הר 593.
ליברטריאניזם
עמדות שכיחות בקרב הליברטריאנים ומחלוקות בתפיסה הליברטריאנית
המפלגה הליברטריאנית מציעה לשנות את הגישה הבסיסית לכל הנושאים השנויים במחלוקת; על פי "הסכמת דאלאס" שחברי המפלגה הגיעו אליה, הפרסומים ונושאי המשרות במפלגה צריכים להתמקד בפתרונות וולונטריים לסוגיות ולא לתת עדיפות מראש להסדר כלשהו, בין אם הוא מינארכיסטי, אנרכו-קפיטליסטי או אחר. בנושאים החברתיים מצע המפלגה מדגיש את חשיבותם של ארגונים התנדבותיים ולא-ממשלתיים ומתנגד לתפישת המדינה עם סמכויות הכפייה כישות הפותרת את הבעיות בצורה נכונה. בסוגיות הביטחון וההגירה המסמך מציע להסתמך יותר על הפעולות ההתנדבותיות שמבוצעות על ידי המפלגה או תנועות אחיות. לדעת המפלגה הפתרון הנכון לבעיות בזירה הבינלאומית הוא יישום מדיניות אי-ההתערבות הליברטריאנית לטווח הקצר וצמיחת בני-ברית ליברטריאנים בכל הארצות הזרות לטווח הרחוק.
הקרב על מונטה קאסינו
קרב רביעי - מבצע נזר
הקורפוס האמריקאי ה-2 שכלל את הדיוויזיות האמריקניות ה-85 וה-88 וחיל המשלוח הצרפתי בפיקודו של גנרל ז'ואן פרצו בינתיים את החזית של דיוויזיות הרגלים הגרמניות ה-71 וה-94 באגף הדרומי. הדיוויזיה האלג'יראית ה-3 בפיקודו של גנרל גויסלארד דה מונסברט כבשה את קסטלפורטה ופרצה לאוסוניה עד 14 במאי.
ליברטריאניזם
ביקורת על הליברטריאניזם
מבקרי הליברטריאניזם משמאל ומימין כאחד טוענים שהרעיונות הליברטריאניים אודות חירותו החברתית והכלכלית של היחיד מתאפיינים בסתירות פנימיות, בלתי-עמידים לביקורת ולא ראויים. המבקרים משמאל, מסבירים כי הליברטריאניזם מתעלם ממהותו החברתית של האדם ומאופיים החברתי של אמונותיו, צרכיו, שאיפותיו וכישוריו ומתעלם מכוח הכפייה האדיר המגולם בהון, ומן התלות של ההון במנגנון המדינה המגן עליו ונותן לו תוקף (אם צריך – גם באמצעים אלימים). בנוסף, הם טוענים ששווקים חופשיים ללא מגבלות (או קפיטליזם בסגנון לסה פר) פוגעים בחירותם האישית של רבים על ידי יצירת אי-שוויון חברתי ועוני, וגם בגלל שחרורם של בעלי העוצמה מאחריות כלפי הזולת. מבקרי הליברטריאנים מימין נוטים להתמקד בסוגיות המסורת והמוסר האישי וטוענים שהחרויות הרבות שמקודמות על ידי הליברטריאנים מעודדות התנהגות בלתי-בריאה או לא מוסרית וחותרות תחת הדת. ליברטריאנים הנותנים דעתם על ביקורות אלה טוענים, שאחריות אישית, צדקה פרטית וחליפין-מרצון של סחורות ורעיונות הם הביטוים החברתיים שעולים בקנה אחד עם הגישה האינדיבידואליסטית לחירות ומספקים את האמצעים היעילים והמוסריים ביותר להשגת שלום חברתי. הם גם חושבים, שבחברה קפיטליסטית אמיתית אפילו לעניים ביותר ייטב בגלל צמיחה כללית מהירה יותר של הכלכלה, שתושג על ידי הורדת מיסים ורגולציה מופחתת.
ביקורת חברתית ימנית
השמרנים טוענים לעיתים קרובות, שהמדינה חיונית למען שמירה על הסדר החברתי והמוסר. לדעתם, חירות אישית מוגזמת מעודדת התנהגות מסוכנת ובלתי-אחראית, שהחברה בכללותה משלמת עליה מחיר כלכלי עקיף (השפעה חיצונית). אם להתנהגויות שליליות ישנן השפעות מזיקות על החברה, לדעת השמרנים המיסוי ישמש לניתוב המשאבים הנחוצים להתמודדות עימן למקורות הנכונים, מה שהשווקים נכשלים לעשות. הנושאים השנויים ביותר במחלוקת בין השמרנים לליברטריאנים הם נורמות ההתנהגות המינית, המלחמה בסמים ובתי-ספר ציבוריים. חלק מן השמרנים סבורים כמו ג'ונה גולדברג במאמרו בכתב-העת National Review, שליברטריאניזם הוא "צורה של ניהיליזם יהיר", שיותר מדי סובלני כלפי סגנונות חיים בלתי-מסורתיים (כמו התמכרות להרואין) ופחות מדי סובלני ביחסו לרעיונות פוליטיים אחרים. באותו מאמר הוא גם כתב: "אינך יכול להפוך ילדים לבוגרים אחראים על ידי כך שתיתן להם חופש מוחלט. אתה יכול לטפח אופי טוב על ידי הגבלת החופש ובאמצעות ניתוב האנרגיות לערוצים הפוריים ביותר. זה מה שכל בתי-הספר הטובים, המשפחות הטובות והחברות הטובות עושים... הפלורליזם [לא צריך להיות]... הסכם התאבדות". (ליברטריאנים אינם בעד "חופש מוחלט", אלא מתעקשים על כך, שחופש הפעולה של היחיד צריך להיות מוגבל רק מנקודה שבה הוא מסיג את גבולות החופש של הזולת; כמו כן, אין זה אופייני לליברטריאנים לטעון שילדים צריכים ליהנות מאותו חופש שיש לבוגרים).
הקרב על מונטה קאסינו
קרב רביעי - מבצע נזר
עקב ההתקדמות הבלתי פוסקת (והיקרה) של הפולנים והאבדות הקיצוניות של היחידות הגרמניות וכן השינוי במצב הצבאי הכללי באיטליה, המפקד הגרמני העליון קסלרינג נתן ליחידת הצנחנים שנותרה פקודה לוותר על מונטה קאסינו ב-17 במאי. כ-100 צנחנים נכנעו לבריטים, אחרים ניסו לפרוץ מכיתור בעלות הברית. בבוקר ה-18 במאי הניפו הגרמנים את הדגל הלבן. לאחר שהפולנים כבשו את חורבות המנזר ללא קרב, הרים סגן קז'ימייז' גורביאל את דגל פולין בשעה 9:50 בבוקר. במתקפה האחרונה שנמשכה שלושה ימים נהרגו 281 קצינים ו-3,503 חיילים בצד הפולני.
ליברטריאניזם
ביקורת חברתית שמאלנית
המבקרים מן השמאל, המתמקדים בסוגיות כלכליות-חברתיות, טוענים שכאשר התאוריה הכלכלית הליברטריאנית – קפיטליזם בסגנון לסה פר וליברליזם נאו-קלאסי – יושמה (כמו בבריטניה במאה ה-19, בארצות הברית במאות ה-19–20 ובצ'ילה במאה ה-20), התוצאות הוכיחו שרעיונות כלכליים אלה מסכנים את החופש, את הדמוקרטיה, את זכויות האדם ואת הצמיחה הכלכלית. הם גם טוענים, שהליברטריאנים מתעלמים מכשלי שוק, הנובעים מן הנטייה האנושית להתנהגות אופורטוניסטית. בנוסף לכך, ישנם מבקרים הסבורים, שהאנטי-אטטיזם (ההתנגדות למדינה) הליברטריאני יוביל לחיסול שירותים חיוניים. הדוגמה המובאת תכופות לאישושו של טיעון זה היא שירותי הבריאות; מבקרים אלה טוענים, שבתנאים של היעדר ידע רפואי בציבור הרחב, בכלכלת שוק חופשי לא יהיה ניתן לספק טיפול רפואי לאלה שהחברה חייבת לספק להם שירות זה מתוך חובה מוסרית, מאחר שאינם יכולים לשלם עבורו. מבקרים אלה חושבים, שמערכת בריאות מולאמת משיגה את יעדיה טוב יותר מאשר יכלה לעשות בתנאי השוק החופשי. לדעתם, שירותי בריאות הם בחזקת מוצר ציבורי, שסיפוקו מצדיק כפייה שלטונית מסוימת.
ישנם מבקרים המפקפקים במניעיהם של הליברטריאנים ומצהירים, שאלה תומכים ברעיונות שתנועתם מייצגת רק משום שרעיונות אלה משמשים להצדקה ולשימור מעמדם בקרבת צמרת ההיררכיה החברתית הקיימת. למשל, בעל הטור במגזין "Wired", ברוק שלבי ביגס, כתב ש"ליברטריאניזם הוא תאוות-בצע קפיטליסטית בלתי-מעודכנת במעטה של זכויות האזרח". לטענתו, "ישנם מספר נושאים שהליברטריאנים נוטים להתעלם מהם כאשר הם מדברים על העתיד המבטיח ללא התערבות הממשלתית: עמדת נחיתות תרבותית [של החלשים] שטבועה במערכת והעדפה מתקנת [הדרושה לתיקונה]; פרויקטים של עבודות ציבוריות כמו כבישים מהירים בשביל כל אותם הפטישים עם הכסף הטרי בעמק הסיליקון; מימון האמנויות; [תוכניות] התערבות ומניעה הקשורות להתעללות בילדים; טיפול רפואי בקשישים; ועוד רבים מכפי שניתן למנות. הם גם לא מקימים זעקה גדולה מדי עם קיצוצי מס על רווחי הון ועל הנחות מס אחרות לתאגידים ולעשירים".
הקרב על מונטה קאסינו
קרב רביעי - מבצע נזר
בעמק לירי, לאחר פריצת הדרך הטקטית של הדיוויזיה הבריטית ה-78, שהובילה לכיבוש פיגנאטארו ב-15 במאי ופיומרולה ב-17 במאי, התקדם הקורפוס הקנדי ה-1 בפיקודו של גנרל ברנס לכיוון פונטקורבו. ב-23 במאי תקפו ארבעת הקורפוסים של בעלות הברית את הגרמנים בקו היטלר ועוד באותו היום הצליחו לפרוץ אותו. כוחות הארמייה העשירית הגרמנית החלו לסגת צפונה על כביש 6.
ליברטריאניזם
ביקורת חברתית שמאלנית
מבקרים מסוגו של ביגס גם טוענים, שתמיכתם של הליברטריאנים במדיניותו של ארגון הסחר העולמי מצביעה על שביעות רצונם מן הסטטוס-קוו הגלובלי ועל רצונם "להינעל" בעמדת היתרון ההגמונית. בנוסף לכך, מבקרים אלה טוענים שהליברטריאנים רואים את העשירים כמי שהרוויחו את מעמדם, בניגוד לליברלים הקלאסיים, שלדעת המבקרים היו חשדנים ביחס לעשירים, לעסקים ולתאגידים, ותפשו אותם כמייצגי אצולת הממון. תומאס ג'פרסון, במיוחד, היה ביקורתי כלפי צמיחתם של התאגידים, שלדעת המבקרים אמורים להיות מרכיב חשוב של החברה הליברטריאנית. חלק מהליברטריאנים פוסלים עם זאת את הלגיטימיות של התאגידים, מאחר שתופשים אותם כיצירי כפייה של הממשלה.
הקרב על מונטה קאסינו
לאחר הקרב
הקרב הארוך, היקר מאוד, עצר את התקדמות בעלות הברית. לאחר התגברותם על מכשול מונטה קאסינו, נמשכה התקדמות בעלות הברית עם מבצע שינגל. ב-25 במאי, הקורפוס האמריקאי ה-2, שהגיע ממזרח, התחבר לקורפוס האמריקני ה-6 שהתקדם מראש הגשר באנציו. ב-4 ביוני, דיוויזיית השריון האמריקנית ה-1 והדיוויזיה האמריקנית ה-36 נכנסו לרומא, שהוכרזה כעיר פרזות, ללא קרב.
ליברטריאניזם
ביקורת כלכלית
מבקרים, כמו ג'פרי פרידמן (עורכו של כתב-העת Critical Review), טוענים שהליברטריאנים עוסקים בפשטנות-יתר בשאלת יעילותה של התערבות הממשלה בכלכלה ומעבירים את נטל ההוכחה למתנגדיהם ללא הצדקה. פרידמן גם טוען, שהדעות הליברטריאניות על טבע האדם משקפות "אידאולוגיה ומסע צלב פוליטי" יותר מאשר "למדנות". הטיעון הזה מופנה כלפי ההנחות הליברטריאניות, שבני-האדם פועלים כדי להרבות את התועלת שלהם ושהפעולות הנעשות מתוך אינטרס אישי תמיד ישרתו את צורכי האדם טוב יותר מאשר הממשלה.
הקרב על מונטה קאסינו
לאחר הקרב
בקרב על העיר וההר של קאסינו, שבו השתתפו 105,000 חיילי בעלות הברית, כולל אמריקנים, בריטים, צרפתים, פולנים, אנגלו-הודיים, ניו זילנדים, אלג'יראים, מרוקאים, גורקה ו-80,000 חיילים גרמנים, נהרגו 20,000 גרמנים ו-55,000 חיילי בעלות הברית נפצעו או נהרגו.
ליברטריאניזם
ביקורת כלכלית
רוב הכלכלנים מסכימים עם הקביעה, שתהליך מבוזר של קבלת ההחלטות במשק הוא בעל חשיבות לפעולה יעילה של השווקים; עם זאת, כלכלנים רבים טוענים שללא התערבות הממשלה, השווקים מועדים לכשלים. הליברטריאנים, לעומתם, מאמינים ביכולתם של השווקים החופשיים להקצות משאבים באופן יעיל וצודק, ללא פגיעה כלשהי בחירותם השלילית של היחידים. יתרה מזאת, הליברטריאנים מתנגדים לכל אמצעי כפייה שיכול להינקט על ידי הממשלה כתגובת-נגד למה שעשוי להיחשב ל"כשל שוק". הם טוענים, שהתערבות הממשלה בשוק מובילה ל"כשל שלטוני", כך שהתרופה עלולה להיות גרועה מן המחלה.
הקרב על מונטה קאסינו
לאחר הקרב
למעלה מאלף חיילי הצבא הפולני, אשר נפלו בקרבות קאסינו, קבורים בבית הקברות הצבאי הפולני בקאסינו.
ליברטריאניזם
ביקורת פוליטית שמאלנית
חלק מהמבקרים הליברלים, כמו ג'ון רולס וארנסט פטריג', טוענים שחוזה חברתי, אם מניחים את קיומו, ודמוקרטיה, מצדיקים פעולות שלטון שעלולות לפגוע בחלק מן היחידים, כל עוד הן מועילות לכלל. הם טוענים עוד, שזכויות הפרט והשווקים יכולים למלא את תפקידם החברתי רק ב"קהילה אזרחית מלוכדת היטב", שמתבססת על מילוי חובות חברתיות, שאותן הליברטריאנים דוחים. מבקרים אלה סבורים שללא הבסיס האמור, ממשל ליברטריאני ייכשל או ייאלץ להרחיב את סמכויותיו עד בלי די.
מבקרים אחרים טוענים שההגדרה הליברטריאנית ל"חופש", כפי שמאוירת בתרשים של נולאן, פגומה, כי היא מתעלמת מהשפעות העוני והיעדר הכוח על החירות. לטענתם של מבקרים אחרים הבוחן הפוליטי המקושר לתרשים מוטה לטובת הליברטריאניזם, ואילו התרשים עצמו מתעלם מערכים שאינם ליברטריאניים. מבקרים אלה מלינים במיוחד על כך שהתרשים מצייר את הליברטריאניזם כתומך הגדול ביותר בחירויות, בעודו מעלים את העובדה שהוא מאמץ רק חירויות שליליות. ליברטריאנים משיבים על כך בטענה שהזכויות החיוביות אינן טבעיות, אלא תולדה של ציוויי השלטון.
הקרב על מונטה קאסינו
לאחר הקרב
לאחר סיום הקרבות התרחשו שורה של מעשי ביזה, רצח ואונס באוכלוסייה האיטלקית שהתגוררה בשטחים שנכבשו. המעשים בוצעו על ידי חיילים מרוקאים ששירתו בצבא הצרפתי, במשך שבועיים. כ-800 איש נרצחו וכ-2,000 נשים נאנסו באירועים אשר נודעו בשם ההשתוללות במונטה קאסינו.
ליברטריאניזם
ביקורות אחרות
חלק מהמבקרים רואים בפתרון הליברטריאני לבעיות איכות הסביבה – הפרטה של משאבי טבע – פגע סביבתי בפני עצמו. הם גם טוענים שהיבטים מסוימים באיכות הסביבה, כמו יפי הנוף, קשים להערכה מוסכמת מכדי שיחידים ישפיעו עליהם לבדם.
הקרב על מונטה קאסינו
לאחר הקרב
בעקבות התנסותו בהפצצת המנזר כתב וולטר מ' מילר את ספרו היחיד הימנון ללייבוביץ, ספר פוסט אפוקליפטי מהנחשבים בסוגה.
ליברטריאניזם
ביקורות אחרות
לטענת חלק מהמבקרים, הליברטריאנים היו מאפשרים עבדות על ידי ביטול חוקי והסכמי עבודה בשם בעלות האדם על עצמו, המעניקה לו כביכול את הרשות למכור את כוח העבודה העתידי שלו מראש, ללא הגבלת זמן או תמורת חובו. ישנם ויכוחים בין המחנות הליברטריאנים השונים באשר לצידוק ליברטריאני אפשרי לעבדות חוזית או לעבודה במקום תשלום חוב. מרבית הליברטריאנים בני-זמננו רואים בעבדות כליאת-שווא, שאינה חוקית דה-פקטו וגם פסולה לשיטתם על-סמך קביעתו של תומאס ג'פרסון שגוף האדם לא יכול להיות רכוש. תפישה זו מתיישבת עם ההשקפה עתיקת-היומין במשפט המקובל, שזכויות אינן ניתנות להפקעה, וכדי שמצב זה יתמיד, אסור להתייחס אליהן כאל רכוש פרטי (במובן המשפטי) או כאל מצרכים בני-חליפין. למרות הסכמתם של רוב הליברטריאנים עם הקביעה האחרונה, היא אינה מופיעה בשום מצע ליברטריאני רשמי, מה שמאפשר לחלקם להתפלפל על זכותו של היחיד למכור מרצונו את כל כוח העבודה שלו בבת-אחת.
ישנם מבקרים הטוענים שהרעיונות הליברטריאניים לא עמדו במבחן היישום ולפיכך יתרונותיהם ספקולטיביים. מבקרים אחרים מרחיקים לכת ואומרים שרעיונות אלה כלל לא ניתנים ליישום בהתחשב בטבע האדם, שיגרום לצמיחתו של ממשל שתלטני מכל גוף, ולו וולונטרי, שאמון על אכיפת חוזים ומניעת הונאה. אחת הביקורות היא שניסיונות להתיישבות ולקיום חברה ברוח הליברטריאניזם כשלו על פי רוב ואף טרם הגיעו לשלב ההקמה.
הרעלת מתנול
הרעלת מתנול היא מצב שבו הגוף סובל מהרעלה הנובעת מצריכת מתנול. מתנול הוא נוזל חסר צבע, דליק, המשמש בעיקר כנוזל למניעת קפיאה ולדלק. המתנול מצוי בשימוש גם בתעשיית הפלסטיק והוא הכוהל הפשוט ביותר. המתנול רעיל במיוחד למערכת העצבים. הרעלת מתנול קלה אינה שונה מזו של אלכוהול רגיל, ועלולה לגרום לקוארדינציה לקויה, כאבי בטן, בחילות, הקאות, ריח ספציפי מהנשימה ואיבוד הכרה. עם זאת, הרעלת מתנול חמורה עשויה להשפיע לטווח ארוך ולגרום לעיוורון, אי ספיקת כליות ואף למוות.
תסמינים
התסמינים הראשוניים של הרעלת מתנול הם דיכוי של מערכת העצבים המרכזית, כאב ראש, סחרחורת, בחילה, חוסר קואורדינציה ובלבול. כמויות גדולות מספיק עלולות לגרום אף לאובדן הכרה ולמוות. במהלך 10 ל-30 השעות לאחר החשיפה הראשונית, לאחר שהתסמינים הראשוניים חולפים, יסבול המטופל מקבוצת תסמינים שניוניים. תסמינים אלה עלולים לכלול טשטוש או אובדן מוחלט של הראייה, חמצת ודימומים של גרעין הפוטמן - סיבוך לא נפוץ אך חמור. התסמינים הללו נובעים מהצטברות כמויות רעילות של פורמט בדם ועלולים להחמיר עד למוות המטופל, עקב כשל נשימתי. בבדיקה פיזית ייתכן שתימצא טכיפנאה, בבדיקת עיניים ייתכן שיתגלו אישונים מורחבים עם היפרמיה של הדיסק האופטי וכן בצקת של הרשתית. התסמינים הראשוניים של חשיפה למתנול בדרך כלל חמורים פחות מאלה של בליעת כמות דומה של אתנול.
גורמים
הרעלת מתנול נגרמת בדרך כלל משתיית אלכוהול תעשייתי מפוגל המכיל 5% מתנול. כדי להתחמק מתשלום מס גבוה על אלכוהול לשתייה ארגוני פשיעה רוכשים בזול אלכוהול תעשייתי המכיל 5% מתנול ומעבירים אותו לבקבוקי שתייה חריפה. חלק מההרעלות נגרמות כתוצאה משתיית נוזל המשמש לרחיצת חלונות המכונית, בין אם בשוגג או במכוון במטרה להתאבד. במקרים נדירים תיתכן הרעלה עקב חשיפה של העור למתנול או שאיפת אדי מתנול. המתנול הוא חומר בעל רמת רעילות גבוהה לבני אדם. בליעת כמות קטנה של 10 מ"ל מתנול הופכת בתהליך מטבוליזציה לחומצה פורמית, אשר עלולה לגרום לעיוורון לצמיתות על ידי הרס של עצב הראייה. 15 מ"ל של החומר עלולים לגרום אף למוות, אם כי המנה הקטלנית היא בדרך כלל 100 מ"ל (כלומר, 1-2 מ"ל של מתנול טהור לקילוגרם של משקל גוף). פרט לרעילות של החומר עצמו למערכת העצבים המרכזית (בדומה להרעלת אתנול) מתנול רעיל בשל תוצרי הפירוק שלו בגוף. בכבד, המתנול מתחמצן לפורמלדהיד (פורמלין) על ידי האנזים אלכוהול דהידרוגנז, בהמשך הפורמלדהיד מתחמצן לחומצה פורמית. בעלי חיים שאין להם את האנזים אינם מורעלים ממתנול.
טיפול
ניתן לטפל בהרעלת מתנול בעזרת פומפיזול, או לחלופין, אם זה אינו זמין, אתנול. שתי התרופות מפחיתות את פעילות האלכוהול דהידרוגנאז עם המתנול באמצעות עיכוב תחרותי. אתנול, הרכיב הפעיל במשקאות אלכוהוליים, פועל כמעכב תחרותי על ידי קשירה יעילה יותר של אנזים הדהידרוגנז בכבד, וכך חוסם את הקשירה של מתנול אל האנזים. מתנול מופרש מהכליות מבלי שיהפוך למטבוליטים רעילים במיוחד, פורמלדהיד וחומצה פורמית. במקום זאת, אלכוהול דהידרוגנז הופך את האתנול לאצטלדהיד – מולקולה אורגנית הרבה פחות רעילה.
טיפולים אפשריים נוספים כוללים שימוש בסודה לשתייה לטיפול בחמצת מטבולית וכן המודיאליזה בשילוב עם דיאליזה לצורך סילוק המתנול והפורמט מהדם. כמו כן ניתן לתת למטופל חומצה פולית לשיפור תהליך המטבוליזם של פורמט. טיפול בשלב מוקדם מגביר את הסיכויים לתוצאות טובות.
בית שביתת הנשק
בית שביתת הנשק הוא מבנה חד קומתי ומעליו גג רעפים, הממוקם בקילומטר ה-95 בכביש מפלסים-עזה, מקום המעבר בין מדינת ישראל לרצועת עזה. מבנה זה שימש את משלחות ועדת שביתת הנשק הישראליות לפגישות עם מקביליהם המצרים. שופץ על ידי הקרן הקיימת לישראל ומשמש כאתר תיירות.
אפסוס
אֵפֶסוֹס (טורקית: Efes, יוונית: Έφεσος) הייתה אחת מהערים הגדולות והחשובות של היוונים האיוניים בלידיה שבאנטוליה (כיום בטורקיה). העיר נוסדה בידי יוונים מאתונה סמוך לשפך נהר הקייסטר (Cayster) שעל הים האגאי.
חורבות העיר מהוות אטרקציה מבוקשת במיוחד לתיירים באזור זה של טורקיה. ב-2015 הוכרה אפסוס כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו.
מעמד
אפסוס הייתה מרכז תרבותי וחברתי בתקופה ההלניסטית ושימשה כר פורה להתפתחותה של האימפריה הרומית באסיה הקטנה. בתקופת הרומאים נחשבה אפסוס לבירת האימפריה באסיה, הודות למקדשים המרשימים ששכנו בה ולנמל החשוב שלה. בשנת 100 לספירה הוערך מספר התושבים באפסוס ב-500,000-400,000, מה שהופך אותה לעיר הגדולה ביותר באסיה הקטנה ולאחת הערים המאוכלסות ביותר בעולם העתיק.
אבני דרך
העיר אפסוס משופעת במבנים עתיקים מתקופות שונות שבנו שליטי העיר.
מקדש ארטמיס
מקדש ארטמיס הוא מקדש ששימש בעבר לפולחן לאלת הציד והבר היוונית ארטמיס (או דיאנה, לפי הרומאים) ונחשב לאחד משבעת פלאי העולם העתיק. לפי הגאוגרף היווני פאוסניאס, המקדש היה המבנה הגדול ביותר בעולם העתיק. המקדש נבנה בשנת 550 לפני הספירה על ידי המלך הלידיאני קרויסוס, ותכנן אותו האדריכל היווני כרספירון.
תיאטרון
התיאטרון של אפסוס גדול ומרשים מאין כמותו. הוא נבנה תחת כיפת השמיים והכיל 25,000 מקומות. בתקופה הרומאית הוא שימש להצגות דרמה בעיקר, אך מאוחר יותר נערכו שם גם קרבות גלדיאטורים.
אמות מים
לעיר הייתה מערכת מים מסועפת שהכילה ארבע אמות מים בגדלים שונים שסיפקו מים לכל אזורי העיר. היא שימשה את כל צרכיה של העיר וסיפקה מים לבתי המרחץ שהיו בה. הראשי מבין המרחצאות בעיר נקרא סכולסטיקה (Scholastica), על שם גבירה ביזנטית שבנתה אותו מחדש לאחר 400 שנה. בכניסה למבנה ניצב פסלה נטול הראש של הגבירה.
היסטוריה
לאחר בניית העיר לראשונה, במקום נמוך הסמוך לחוף הים האגאי, פקד את העיר שיטפון גדול והרס אותה. המלך המקדוני לאסימכוס בנה את העיר מחדש ופיתח אותה במקום סמוך אך גבוה יותר, ושיכן בה את תושבי הערים לבדוס וכולופון, אותן הרס כליל בשנת 292 לפני הספירה.
על אף שנהרסה שוב ב-263 לספירה בידי הגותים, נחשבה אפסוס לעיר החשובה ביותר באימפריה הביזנטית אחרי קונסטנטינופול במאות החמישית והשישית.
בשנת 700 לספירה הגיעו לעיר הערבים. הם שדדו והרסו אותה, כולל את הנמל שלה. העיר סבלה מנטישה המונית של תושבים והצטמצמה בהדרגה. כאשר נכבשה בשנית בידי הסלג'וקים ב-1090 היא הייתה עיירה קטנה, וכאשר חזרה לשליטת הביזנטים אוכלסה שוב עד לתום שלטונם במאה ה-13. העיר ננטשה לגמרי במאה ה-15.
הנצרות ואפסוס
יוחנן בן זבדי, הידוע גם כיוחנן השליח וכיוחנן הקדוש גר בעיר במאה הראשונה לספירה. הכנסייה שבנה והקבר שלו היוו מאוחר יותר את הבסיס להיווסדה של העיר סלג'וק, המרוחקת שלושה קילומטרים מאפסוס. כשבעה קילומטרים משם מצוי ביתה של מריה הקדושה, אמו של ישו. הנוצרים מאמינים כי שם חיה בשנותיה האחרונות, וזו הסיבה לפופולריות של המקום בקרב צליינים.
אחת מאגרות הברית החדשה שכתב השליח פאולוס - האיגרת אל האפסים - נכתבה לתושבי העיר.
בשנת 431 נערכה במקום ועידה שהחליטה לגנות את הבישוף נסטוריוס באשמת כפירה.
לודמיר
לודמיר או וולודימיר-וולינסקי (באוקראינית: Володимир, בפולנית: Włodzimierz) היא עיר במחוז ווהלין במערב אוקראינה ומשמשת כמרכז אזור ולדימיר וולינסקי. נמצאת סמוך לגבול עם פולין בחבל ווהלין.
אוכלוסייתה, על-פי מפקד משנת 1994 היא כ-39,000 תושבים: אוקראינים, רוסים, פולנים ומעט יהודים, בעיקר קשישים.
היסטוריה
העיר הוזכרה לראשונה ב-988. בדברי הימים של רוס מוזכר שהנסיך ולדימיר כבש את העיר לדמיר וקרא לה על שמו ולדימיר. בתקופת רוס הקייבית הייתה בירת נסיכות וולין ונסיכות גאליץ'-וולין בשנים 1156–1370. ב-1370 נכבשה על ידי ליטא, ולאחר האיחוד עם פולין עברה לפולין ב-1569, והפכה למרכז נפה (וויבודסטבו) בחבל ווהלין. מאז בכל שינויי הגבולות שמרה על מעמדה זה. לאחר חלוקת פולין השלישית ב-1795 צורפה לאימפריה הרוסית. ב-1919 שוב חזרה לפולין העצמאית, עד שבשנת 1939, לפי הסכם ריבנטרופ מולוטוב צורפה לברית המועצות. בין 1941-44 הייתה תחת כיבוש גרמני. מ-1991 היא חלק מאוקראינה העצמאית.
יהדות לודמיר
העיר נודעה כמרכז יהודי חשוב למן המאה ה-12. רוב המתיישבים היו סוחרים, שפיתחו את העיר עד למעמד של מרכז סחר בין מזרח למערב אירופה. כמו כן ביקרו בעיר סוחרים יהודים רבים מגרמניה. בארכיון העיר שטרלזונד שבגרמניה נשמר מכתב ששלחו יהודי לודמיר הסוחרים לסוחרים בקהילה המקומית בהצעת החלפת סחורות. הקהילה היהודית נוסדה רשמית במאה ה-16. בשנת 1527 "משרתים יהודיים" שילמו מס לנסיך המקומי. ב-1552 מתוך 243 בתים שמסביב למבצר 22 השתייכו ליהודים. על אדמת הכנסייה נמצאו עוד 7 משפחות נוספות, ועוד 2 שכרו בתים בעיר.
בשנת 1649 הגיעו לעיר המורדים של בוגדן חמלניצקי וטבחו קשות ביהודים. בעיר נשארו רק 39 משפחות. הסבל נמשך אף לאחר שחרור העיר על ידי חיילי פולין-ליטא ב-1653, כאשר החיילים המשיכו את הטבח. האוכלוסייה היהודית גדלה לאחר מכן בקצב איטי, ומנתה כ־340 איש בשנת 1784.
בעיר פעלו מספר רבנים ואדמו"רים. רבי שלמה מקרלין תלמידו של המגיד ממזריטש ורבי אהרן הגדול מקרלין - עבר לגור בלודמיר בשנת תקמ"ו 1786 לאחר שהמתנגדים לחסידות רדפוהו. מכאן הייתה לו השפעה רבה על אזורים נרחבים וקירב אותם לחסידות. רבי שלמה נהרג בלודמיר ביולי 1792 בעת שהרוסים כבשו את העיר מידי הפולנים. קברו עומד בבית העלמין העתיק בעיר, ורבים מבקרים ומתפללים בו. מגזעו נמשכה שושלת צדיקים בלודמיר בשם חסידות לודמיר עד השואה..
אישיות אדמו"רית מעניינת הייתה הבתולה מלודמיר. היא הייתה בת יחידה להוריה, שמתו בצעירותה, וירשה ממון רב, שהעניק לה עצמאות כלכלית. בהמשך החלה לנהוג באדמו"רות, ללמוד תורה ולקבל בקשות מאנשים שפנו אליה, בעיקר בני המעמד הנמוך. ביתה הפך למקום תפילה ובית מדרש בו הייתה נותנת שיעורים. חסידיה היו בעיקר נשים אך גם גברים בעלי מלאכה. אמנם היה בעיר באותה עת עוד צדיק, רבי משה מלודמיר, אך הוא נתמך על ידי עשירי העיר ונראה שפשוטי העיר לא חשו בנוח לפנות אליו. לאחר שההנהגה הדתית לא ראתה את פעילותה בעין יפה הורה לה האדמו"ר רבי מרדכי מצ'רנוביל לחדול ממנהגיה ולהתחתן. משגברו הלשונות הרעות עלתה לארץ ישראל, כנראה בסביבות שנת 1860.
לאחר צירוף העיר לאימפריה הרוסית, חלה תפנית בגידול האוכלוסייה היהודית. בשנת 1861 היו בעיר כבר 6122 יהודים (כ-70% מהאוכלוסייה), האחוז הגבוה ביותר של יהודים שנרשם בעיר וכן 7 בתי כנסת. בשנת 1897 האוכלוסייה היהודית נדלדלה במעט ומנתה 5869 (כ-59.3% מהאוכלוסייה). לאחר הקמת פולין העצמאית העיר גדלה בקצב מסחרר, בבחירות שנערכו למועצת העיר ב-1929 זכו היהודים במחצית המושבים. ב-1931 נמנו בה 11 אלף יהודים (כ-44% מהתושבים), 84% מבתי המסחר השתייכו להם. וכן פעלו בעיר 3 בתי ספר עם הוראה בעברית. בעת כניסת הסובייטים ב-1939 היו בעיר 25 אלף יהודים, רובם מאזורי פולין שעליהם השתלטה גרמניה הנאצית. המשטר הסובייטי הפעיל מיד את כל כובד משקלו על יהודי העיר. בתי הספר העבריים נסגרו, ופעילי כל המפלגות ותנועות שאינן קומוניסטיות נשלחו מיד לסיביר.
השומר הצעיר בלודמיר
בשנות העשרים החלה התעוררות ציונית בלודמיר. קן של השומר הצעיר שהוקם באותן שנים היה למקור פעילות של רבים מצעירי העיירה הקן כלל את פעילות קיבוץ ההכשרה "כפר סבא" ששירת כפרים רבים באזור. בשנת 1929 זאב ויינר, ראש הקן עודד את חברי הקן לעלות לארץ ישראל בעקבות הטבח בחברון. הוא סידר סרטיפיקט לעלייה למשוכנעים והוא עצמו עלה עם אשתו טובה לישראל בשנת 1935.
השואה
הגרמנים נכנסו לעיר ב-25 ביוני 1941 וב-6 ביולי אנשי הגסטפו כבר השתלטו על יהודי העיר. 150 יהודים נעצרו ונורו למוות. בעיר הוקם גטו, שאליו קובצו כל יהודי העיר. כראש היודנראט מונה הרב יעקב מורגנשטרן, אך כעבור זמן קצר הוא הוצא להורג, ואת מקומו תפס עורך-הדין ויילר. ויילר לא הצליח למצוא חן בעיני הגרמנים, ונתפס בספטמבר באותה שנה עם יהודים אחרים, בנסותו להביא מזון לגטו ולסייע במילוט יהודים. ראש היודנראט האחרון, ל. קודיש כבר הצליח להשביע את הגרמנים על ידי התייחסותו לתושבי הגטו במיוחד בנושא מתן היתרי תעסוקה. כל אותה העת (ספטמבר-דצמבר 1941) רצח היהודים נמשך, רובם נורו בחצר בית הסוהר, ונקברו בקברי אחים במקום.
באפריל 1942 הגרמנים קיבצו לגטו את כל יהודי העיר והסביבה שמנו כ-22,000. ב-1 בספטמבר אותה שנה ערכו הגרמנים אקציה במשך שבוע, שבה נהרגו 18,000 יהודים. לאחר מכן, לפי מקורות גרמניים, נשארו בעיר רק 1,500. רובם נספו באקציה השנייה ב-13 בנובמבר אותה שנה. יהודים רבים מהעיירות הסמוכות הסתתרו בעיר ובבונקרים, אך התגלו והוצאו להורג על ידי הגרמנים שרצו לפני עזיבתם להרוג את מי שעוד אפשר. רבים מאלו שברחו ליערות הוצאו להורג על ידי המחתרת הפולנית "ארמייה קריובה".
לאחר השואה
לאחר השואה נשארו בעיר 140 יהודים, רובם היגרו לפולין לפי הסכם חילופי אוכלוסין בינה לבין ברית המועצות. ב-1994, לפי נתוני הסוכנות היהודית, היו בעיר 1,200 יהודים. ב-2001, במפקד האוקראיני הכללי, לא נרשמו יהודים הגרים בעיר בקביעות.
גז מדמיע
גז מדמיע הוא כל גז או תרסיס, שגורם למתח נפשי לזמן קצר, באמצעות גירוי העיניים או מערכת הנשימה. הגז מגרה את הרקמות הריריות של העין, האף, הפה והריאות. גורם בכי, עיטוש, שיעול, כאב בעיניים, עיוורון זמני וקשיי נשימה.
CS
השפעת CS נובעת, כנראה, משחרור אטומי כלור או חומצת מימן כלורי HCl, כאשר החומר נספח לרקמה רירית.
ייצור
CS מיוצר מכלורובנזנאלדהיד ClC6H4CHO ומאלוניטריל H2C(CN)2 בנוכחות בסיס חלש כפירידין כמודגם באיור. באופן ידידותי יותר לסביבה ניתן לייצר את החומר גם ללא ממס אורגני באמצעות חימום במיקרוגל של תמיסה מיימית של המגיבים.
פיזור החומר
גז CS הוא למעשה ארוסול המורכב מנוזל נדיף בו מומסת התרכובת 2-chlorobenzalmalononitrile, חומר מוצק בטמפרטורת החדר החומר הפעיל מתגבש לאחר התנדפות הממס. בהשתלטות ה-FBI על מתחם בקרבת וייקו נעשה שימוש בדיכלורומתאן CH2Cl2 כממס. דרכים נוספות לפיזור החומר באוויר כוללות התזת חומר מותך, כאבקה דקה (בצורה זו נקרא החומר CS2) או כגז חם.
רעילות
אף על פי שבחומר נעשה שימוש נרחב ונחשב בדרך כלל אמצעי בטוח ולא קטלני לפיזור הפגנות, יש בשאיפתו סיכון רב (עד מוות) לאנשים הלוקים במחלות בדרכי הנשימה (כמו אסתמה) והשלכות חמורות לנשים הרות. כמו כן, קיימות עדויות על פגיעה ממשית שנגרמה לריאות של אנשים בריאים לחלוטין ואף על מקרי מוות, כתוצאה משאיפת כמות רבה מהחומר, בעיקר כאשר החשיפה לו התרחשה בחלל סגור. כך, למשל, נגרמו פגיעות קשות לנצורים בהשתלטות ה-FBI על מתחם וייקו.
בדיקות רעילות על חיות מעבדה
קשה לקבוע רמות חשיפה בטוחות בבני אדם על סמך ניסויים בחיות מעבדה. זאת משום, שאופי הפגיעה משתנה בהתאם לדרך אותה עוברת הטיפה בדרכי הנשימה ולמהירות זרימת האוויר (הנקבעים מהאורך והקוטר של קנה הנשימה והסימפונות) ובשטח האפיתל ביחס לגודל הגוף. כך שהרגישות לחומר תשתנה בין מכרסמים, כלבים, קופים או בני אדם באופן שאי אפשר לחזות על סמך חישובים של כמות חומר ביחס למסת הגוף המקובלים בטוקסיקולוגיה. ברוב החומרים אחרים הנשאפים כאירוסול נשמרת מכפלה קבועה של ריכוז החומר באוויר c וזמן החשיפה t הגורמת לאותו אחוז תמותה. בניגוד לכלל זה, ב-CS שאיפת אותה כמות חומר בריכוז קטן לאורך זמן ממושך פוגעת יותר מחשיפה לריכוז גבוה באוויר לזמן קצר. בניסוי בחולדות נמצאה תמותה של 50% לאחר 18 דקות חשיפה לריכוז של 4,000 מ"ג למטר מעוקב אוויר (c x t =70,000) לעומת זאת בריכוז CS של 40 מ"ג למטר מעוקב אוויר נדרשו רק 600 דקות (c x t =24,000) לקבלת אותו אחוז תמותה.
קצב התמותה עלה באופן מעריכי ולא ליניארי עם זמן החשיפה והכמות הנשאפת. חשיפת קופים לריכוזים גבוהים (2,850 מ"ג למ"ק אוויר) של CS למשך 10 דקות גרמה נזק משמעותי לריאות: בצקת, אמפיזמה ודלקת סמפונות. בריכוז של 300 מ"ג למ"ק נגרמו רק שיעול ונזלת בזמני חשיפה של עד 30 דקות. כלבים מתים כמה שעות לאחר חשיפה לריכוזי CS גבוהים מבצקת ושטפי דם בריאות, וצמיקת ריאה (atelectasis). נצפו שינויים ברעילות בהתאם לטכניקת הפיזור של החומר.
החשיפות הנמוכות ביותר (ריכוז כפול זמן c x t) שגרמו מוות בחיות מסוכמות בטבלה:
בדם CS מתפרק במהירות ולא נמצאו השפעות לחשיפה כרונית לחומר בחיות מעבדה.
רעילות לבני אדם
סימני חשיפה ל-CS כוללים גרוי בעיניים, דמעות, עווית העפעף (blepharospasm), תחושת צריבה באף ובגרון, ריור, תחושת התכווצות בחזה וחנק, עיטוש ושיעול ותחושות שרפה או דקירה בעור. בריכוזים גבוהים יותר עשוי CS לגרות את הקיבה ולגרום הקאות ושלשול.
ריכוז הסף לזיהוי החומר באוויר בחוש הריח הוא 4 מיקרוגרם למטר מעוקב; בריכוז 0.5 מ"ג למטר מעוקב אנשים יעזבו את השטח, ריכוז של 1 מ"ג למ"ק יגרום דמעות וריכוזים שמעל 10 מ"ג למ"ק ירתיעו גם כוחות מנוסים. הריכוז הנחשב למזיק בריאותית ל-50% מהנחשפים הם כ-10–20 מ"ג למ"ק לדקת חשיפה. פוטנציאל הגירוי של CS מושפע מתנאי הסביבה - עליה בחום ובלחות היחסית מחמירה את הפגיעה. אנשים מגלים סבילות גבוהה יותר כאשר הריכוז עולה בהדרגה. ריכוז של 1.5 מ"ג למ"ק נסבל במשך 90 דקות כאשר מגיעים לריכוז הזה בהדרגה לאורך 30 דקות.
בשנת 2002 דווח על אירוע הרעלת CS של תשעה נחתים אמריקנים במהלך אימון המדמה מלחמה - מצב בו ממילא אסור לירות גז מדמיע לפי הסכמים בינלאומיים. כשתי יממות של אימון גופני מפרך לאחר שאיפת הגז, החיילים החלו להראות סימני הרעלה. החיילים אושפזו וסבלו מקשיי נשימה, יריקת דם (hemoptysis) וחוסר חמצן. ארבעה מהחיילים נזקקו לטיפול נמרץ וכולם החלימו בתוך 3 ימים מהופעת הסימנים. חשיפת נשים הרות ל-CS עשויה לגרום הפלה.
ביקורת על השימוש ב-CS
מאז 1969 נכלל "גז מדמיע" בקטגוריה של "נשק כימי" האסור לשימוש צבאי, בהתאם לאמנת ז'נבה, כך שהשימוש בו הותר ליישומים משטרתיים בלבד של שמירה על הסדר. כך למשל, לאחר פיזור CS ממסוקים לפיזור התקהלות בבגדאד בשנת 2005, הואשמה חברת האבטחה בלקווטר בהפרת אמנת הנשק הכימי (CWC). החברה טענה להגנתה, כי השימוש בחומר לא היה בנסיבות מלחמתיות.
מתנגדי השימוש בחומר טוענים, כי בשל סכנת ההרעלה, יש להוציאו משימוש לחלוטין. ריכוז החומר הדרוש לפגיעה ממשית (אלפי מ"ג למ"ק אוויר) אמנם גבוה בהרבה מהריכוז המרתיע שיגרום לאנשים לעזוב את השטח (מיליגרמים בודדים למ"ק) אבל רימון הגז יוצר ענן בקוטר 6–9 מטרים ובו הריכוז נע בין 2,000 ל-5,000 מ"ג למ"ק. מכאן, שאנשים שיימצאו קרוב לנקודת הפגיעה עלולים להיחשף לריכוזים גבוהים של הגז. אם הגז יפוזר בחלל סגור, עלול הריכוז המקומי שלו להיות אף גבוה יותר ומסוכן.
ה-FBI הואשם, כי השימוש ב-CS בעת ביצוע ההשתלטות על המתחם של כת הדיווידים במהלך המצור בווייקו, גרמה לפגיעה נרחבת בחפים מפשע, כולל בילדים. שימוש בגז מדמיע במחנה מעצר לפליטים בהונג קונג בשנות ה-90 גרם כוויות ל-96 אנשים: כאלו שהיו קרובים לנקודת פיצוץ רימון הגז, כאלו שנכוו ממגע עם המכל החם עצמו וכמה שסבלו מכוויה כימית עקב ספיגת הCS בבגדים.
פגיעה בבלתי-מעורבים
לאחר שפוזר הגז הוא נע באוויר עם כיוון הרוח ויכול לפגוע באזרחים המרוחקים ממוקד העימות. בדיקת יעילות השימוש בגז מדמיע בסכסוכים ממושכים העלתה כי יעילותו יורדת עם הזמן משום שהמשתתפים בהפרות הסדר מפתחים אמצעי התגוננות (כגון כיסוי הפנים במטליות רטובות או שימוש במסכות גז) ורוכשים מיומנות בהתמודדות עם הגז ודווקא האוכלוסייה הנפגעת אקראית כשאינה מוכנה לכך סובלת מפגיעה קשה יותר. כך למשל בעימות בצפון אירלנד נמצא כי שימוש נרחב באמצעי זה חיזק את ההתנגדות לבריטים בקרב האוכלוסייה והסלים את האלימות. בעימותים מול מפגינים פלסטינים התלוננו מתנחלים על פגיעה מגז מדמיע המופעל נגד פלסטינים בקרבתם.
תרסיס פלפל
תרסיס פלפל הוא סוג של גז מדמיע המצוי גם בשימוש אזרחי, המופק משרף צמח הפלפלת. הוא חלש מבחינת השפעתו מהגז המצוי בשימוש כוחות משטרה וביטחון. הוא משמש בעיקר כנגד תוקפים בודדים, לעיתים בצורה של ספריי, ולעיתים הוא מגיע בצורה של אקדח על מנת להרתיע את התוקף. החומר הפעיל בגז מדמיע זה הוא בדרך כלל רעלן עצבים טבעי, כמו הקפסאיצין, המופק מפלפלים חריפים.
דרכי התגוננות
ההתגוננות הטובה ביותר נגד גז מדמיע היא בעזרת מסכת גז או מסכת סינון אוויר. בזמן הפגנה, מפגינים יכולים להשתמש בציוד פשוט כמו צעיף רטוב או פריטי ביגוד המכסים את הפה והאף, וכן משקפי מגן או משקפי צלילה. יש ללבוש בגדים ארוכים, על מנת לכסות את העור ככל האפשר, וכן להימנע מעדשות מגע או איפור. יש לנסות לעבור למקום גבוה, כי חלקיקי גז מדמיע שוקעים למטה.
במהלך המחאות בהונג קונג (2019–2020) והמחאות בצ'ילה (2019–2020), מונו צוותים של מפגינים לטיפול בתקיפת גז מדמיע. חברי הצוות צוידו בבגדי מגן וכפפות חסינות חום, ולעיתים כיסו את הידיים והרגליים בניילון נצמד כדי למנוע גירוי בעור. בזמן תקיפת גז מדמיע, חברי הצוות מאתרים את מכלי הגז וזורקים אותם בחזרה לעבר השוטרים, או מכבים אותם במים. כמו כן הם מצוידים בתמיסת מלח המיועדת לשטיפת עיניהם של הנפגעים.
הטיפול באדם שנפגע מגז מדמיע דומה לטיפול בכוויה, ולא קיימת תרופה לריפוי פגיעות מסוג זה. אופן הטיפול הנפוץ הוא שאיפת אוויר צח, הסרת בגדים המזוהמים בגז, הימנעות משימוש במגבות משותפות והסרת עדשות מגע.
גולו ברג
גולו ברג (בגרמנית: Golo Berg; נולד ב-1968) הוא מנצח גרמני.
לימודים וקריירה
גולו ברג, נולד בויימאר ובאותה עיר רכש את השכלתו המוזיקלית באוניברסיטת פרנץ ליסט. עוד הוסיף ללמוד בכיתות אמן בהדרכתם של לורין מאזל, מיכאל גילן, גרד אלברט, דימיטרי קיטינקו ומנצחים אחרים.
כשהיה בן 21 התמנה למנהל האמנותי של בית האופרה במקלנבורג ונמנה אז עם קובצה נבחרת של מנצחים צעירים בעולם ששימשו כמנהלים אמנותיים. בתפקידיו הבאים היה מנהל אמנותי ומנצח ראשי של בית האופרה בעיר הוף שבוואריה ושל תזמורת העיר הוף; מנהל מוזיקלי של תיאטרון אנהלט בדאסו ושל התיאטרון במערב פומרניה. מאז שנת 2017 גולו ברג הוא המנהל המוזיקלי הראשי של העיר מינסטר.
לאורך השנים הוא הקליט לערוצי רדיו רבים בהם רשות השידור של גרמניה התיכונה, רשות השידור של מערב גרמניה וטוקיו FM. הקלטותיו בחברת CPO זכו למיקום גבוה במדרג ההקלטות של העיתונות המקצועית.
קריירת הניצוח של גולו ברג ציינה לא מכבר מחצית יובל שנים שבמהלכן הוא פיתח רפרטואר קונצרטנטי עשיר ומגוון. הוא מתמקד בעיקר ביצירות חדשות כפי שמעידות עשרות רבות של הקלטות של ביצועי בכורה עולמיים בניצוחו.
כמנצח אופרות מבחר היצירות שלו נרחב והוא ניצח על הפקות בבתי האופרה של אסן, לייפציג, קלן, מנהיים, סנט גאלן ואחרים.
לציון יום ההולדת המאה של התזמורת הסימפונית של מינסטר, הוא ניצח על הפקת "כרמינה בוראנה" בהשתתפות 600 זמרי מקהלה בהופעה שהתקיימה בכיכר השוק (פרינציפלמרקט) ביוני 2019 לפני קהל של 5000 מאזינים.
דייוויד דייוויס (שופט)
דייוויד דייוויס (באנגלית: David Davis; ) היה סנאטור מטעם אילינוי ושופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא גם שימש כמנהל מסע הבחירות של אברהם לינקולן בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות של 1860, בו הוא תכנן בהצלחה את בחירתו של לינקולן כמועמד המפלגה לנשיאות.
כבן למשפחה עשירה ממרילנד, התחנך דייוויס בקניון קולג' ובאוניברסיטת ייל ולאחר מכן התיישב בשנות ה-30 של המאה ה-19 בבלומינגטון, אילינוי, שם הוא עסק בעריכת דין. הוא כיהן כחבר בבית המחוקקים של אילינוי וכנציג לוועידה החוקתית של המדינה לפני שב-1848 התמנה כשופט בבית המשפט המדינתי. זמן קצר לאחר בחירתו של לינקולן לנשיאות הוא מינה את דייוויס כשופט בבית המשפט העליון, בו הוא כיהן עד 1877. דייוויס כתב את פסק דין הרוב בתיק "אקס פארטה מיליגן", החלטה שיפוטית משמעותית שהגבילה את סמכות הצבא לשפוט אזרחים בבתי הדין הצבאיים. לאחר שב-1872 הוא נבחר כמועמד מפלגת הלייבור הרפורמית לנשיאות, הוא התמודד לקבל את מועמדות המפלגה הליברלית הרפובליקנית, אך הובס בוועידת המפלגה על ידי הוראס גרילי. אף על פי כן, הוא זכה בקול אחד בחבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1872.
דייוויס היה אמור להיות הקול המכריע ב"וועדה האלקטורלית", שיישבה את המחלוקת בנוגע לספירת הקולות בין רתרפורד הייז לבין סמואל טילדן בבחירות לנשיאות של 1876. בית המחוקקים של אילינוי, שנשלט על ידי הדמוקרטים, מנעו את בחירתו לוועדה כאשר הם בחרו בו לסנאט של ארצות הברית. דייוויס ויתר על חברותו בוועדה והתפטר מבית המשפט העליון כדי לכהן בסנאט. במקומו מונה לוועדה נציג רפובליקני שהכריע לטובת בחירתו של הייז.
בשנים 1881–1883 כיהן דייוויס כנשיא הזמני של הסנאט. בכך הוא היה לראשון בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, בשל העובדה שתפקיד סגן הנשיא לא היה מאויש לאחר רצח הנשיא ג'יימס גרפילד. בבחירות של 1882 הוא לא התמודד לבחירה מחדש לסנאט ובחר לפרוש מהחיים הפוליטיים לאחר תום כהונתו ב-1883.
ראשית חייו
דייוויד דייוויס נולד למשפחה עשירה ממחוז ססיל שבמרילנד, שם הוא למד בבית ספר ציבורי. לאחר סיום לימודיו בקניון קולג' בגמביר, אוהיו ב-1832, הוא החל ללמוד משפטים בקריאה עצמאית במסצ'וסטס ובאוניברסיטת ייל.
ראשית הקריירה
ב-1835, עם סיום לימודיו בייל, עבר דייוויס לבלומינגטון, אילינוי, כדי לעסוק בעריכת דין. ב-1845 הוא היה חבר בבית הנבחרים של אילינוי וב-1847 הוא היה נציג לוועידה החוקתית של אילינוי שהתקיימה במחוז מקלין. בשנים 1848 - 1862 כיהן דייוויס כנשיא בית המשפט הפדרלי בסבב התשיעי, אותו בית משפט בו היה פעיל ידידו אברהם לינקולן.
דייוויס היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב-1860 שהתקיימה בשיקגו, שם הוא שימש כמנהל מסע הבחירות של לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860 ותכנן את בחירתו המוצלחת של לינקולן כמועמד המפלגה לנשיאות מול יריביו וורד היל למון ולאונרד סווט. לאחר רצח לינקולן שימש דייוויס כמנהל עזבונו של לינקולן.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-17 באוקטובר 1862 מונה דייוויס במינוי פגרה על ידי הנשיא לינקולן לאייש את מושבו בבית המשפט העליון של ארצות הברית של ג'ון קמפבל, שהתפטר במחאה על כוונתו של הנשיא לינקולן לפתוח במלחמה נגד מדינות הדרום הפורשות. ב-1 בדצמבר הוגש מינויו של דייוויס באופן רשמי לאישור הסנאט של ארצות הברית וב-8 בדצמבר אושר המינוי ודייוויס הושבע לתפקיד ב-10 בדצמבר.
בכהונתו על כס השיפוט נודע דייוויס בשל כתיבת אחד מפסקי הדין המעמיקים ביותר בהיסטוריה של בית המשפט העליון, פסק הדין "אקס פארטה מיליגן" מ-1866. בפסק דין זה ביטל בית המשפט על עונש המוות שנגזר במהלך מלחמת האזרחים על ידי בית דין צבאי על האזרח למבדין מיליגן. מיליגן הורשע בהסתה למרד. בית המשפט העליון קבע שמאחר שבתי המשפט האזרחיים היו פעילים, שפיטתו של אזרח בבית דין צבאי הייתה מנוגדת לחוקה. פסק הדין הוקיע את הסמכות הצבאית השרירותית, ולמעשה היה לאחד המגינים על מושגי חירויות האזרח בארצות הברית.
בפסק הדין "הפבורן נגד גריזוולד" מ-1870 הצטרף דייוויס לחוות דעת המיעוט, שבה נפסק שצעדי הקונגרס שהגדיר את שטרות הכסף כהילך חוקי לתשלום חובות היה מנוגד לחוקה. הוא היה השופט היחידי בבית המשפט העליון שלא תועדה שום השתייכות שלו לפלג דתי כלשהו.
לאחר שדחה הצעות להתמנות כנשיא בית המשפט העליון, הוצגה מועמדותו של דייוויס להיות מועמד מפלגת הלייבור הרפורמית לנשיאות בפברואר 1872. במצע שלו הוא הכריז, בין השאר, על תמיכתו במטבע לאומי " המבוסס על האמונה והמשאבים של האומה" ושיהיה בר-חליפין עם 3.65% של איגרות החוב הממשלתיות ודרש חקיקת חוק שמונה שעות עבודה בכל ארצות הברית ותשלום החוב הלאומי "ללא משכון הרכוש של העם כדי להעשיר את הקפיטליסטים". בתשובה למכתב שהודיע לו על מינויו, אמר דייוויס: "לעונג לי להודות לוועידה על הכבוד הבלתי צפוי שנתנו לי. אף אזרח אמריקאי לא צריך לשאוף או לדחות את משרת נשיא ארצות הברית".
דייוויס פרש מן המרוץ כאשר לא עלה בידו לקבל את מועמדות המפלגה הליברלית הרפובליקנית, שבה זכה הוראס גרילי. גרילי נפטר לאחר הבחירות הכלליות ולפני הצבעת חבר האלקטורים. אחד מהאלקטורים של גרילי הצביע עבור דייוויס.
הוועדה האלקטורלית
ב-1877 נמנעה ברגע האחרון ההזדמנות של דייוויס להיות האדם היחידי שעל פי החלטתו שלו בלבד נבחר נשיא ארצות הברית. לאחר הבחירות לנשיאות של 1876 השנויות במחלוקת, שבהן התמודדו רתרפורד הייז הרפובליקני וסמואל טילדן הדמוקרט, מינה הקונגרס את "הוועדה האלקטורלית" המיוחדת שתכריע למי יועברו קולותיהם של עשרים האלקטורים של פלורידה, לואיזיאנה, קרוליינה הדרומית ואורגון. הוועדה מנתה 15 חברים: חמישה מבין חברי בית הנבחרים של ארצות הברית, חמישה מבין חברי הסנאט של ארצות הברית, וחמישה מבין שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית. מפלגת הרוב בכל אחד מבתי הקונגרס יכלה לבחור לוועדה שלושה נציגים ומפלגה המיעוט שלחה שני נציגים. שתי המפלגות הסכימו להסדר זה, שכן היה ברור שבוועדה ישבו שבעה רפובליקנים, שבעה דמוקרטים ודייוויס, שנחשב לאדם ללא שיוך מפלגתי וזכה לאמון כל הצדדים.
לדברי אחד ההיסטוריונים, "אף אחד, כולל אפילו דייוויס עצמו, לא ידע מי המועמד המועדף עליו לכהן כנשיא". מיד כאשר עבר בקונגרס החוק להקמת הוועדה, בחר בית המחוקקים של אילינוי בדייוויס כחבר הסנאט של ארצות הברית. הדמוקרטים בבית המחוקקים של אילינוי האמינו שהם יירכשו את תמיכתו של דייוויס אם יבחרו בו. על כל פנים, הם עשו חישוב מוטעה. במקום להישאר בבית המשפט העליון כדי שהוא יוכל להיות חבר הוועדה, התפטר דייוויס מיד מכהונתו כשופט, כדי לקבל על עצמו את בחירתו כסנאטור. בשל כך, הוא לא היה יכול למלא את תפקידו כאחד מנציגי בית המשפט העליון בוועדה. מחליפו בוועדה היה רפובליקני, השופט ג'וזף בראדלי, וכך נוצר פיצול של שמונה נציגים רפובליקנים ושבעה דמוקרטים בוועדה, שהעניקה את עשרים קולות האלקטורים השנויים במחלוקת ואת הנשיאות להייז, כאשר הצבעת האלקטורים הכללית הסתכמה ב-185 אלקטורים בעדו מול 184 האלקטורים שהצביעו בעד טילדן.
סנאטור
לאחר רצח הנשיא ג'יימס גרפילד ב-1881, הושבע במקומו סגנו צ'סטר ארתור. על פי חוק ירושת הנשיא מ-1792, שהיה אז בתוקף, בכל מקרה של התפנות משרת הנשיא במשך שלוש השנים וחצי הנותרות לנשיאותו של גרפילד, היה אמור להתמנות הנשיא הזמני של הסנאט. בשל העובדה שהסנאט היה מפוצל בין המפלגות, מצב זה גרם לאפשרות של מבוי סתום. כדי למנוע זאת, נבחר דייוויס, שהיה סנאטור עצמאי, לתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט. בתום תקופת כהונתו בסנאט לא התמודד דייוויס על בחירה מחדש ותחת זאת הוא פרש לביתו בבלומינגטון.
חיים אישיים
ב-1838 נשא דייוויס לאישה את שרה וודרף ווקר מלנוקס, מסצ'וסטס. לשניים נולדו בן ובת.
דייוויד דייוויס נפטר ב-26 ביוני 1886 בבלומינגטון ונטמן בבית הקברות אברגרין שבעיר.
Sarah Brightman Sings the Music of Andrew Lloyd Webber
Sarah Brightman Sings the Music of Andrew Lloyd Webber (בעברית: שרה ברייטמן שרה את המוזיקה של אנדרו לויד ובר) הוא אלבום האולפן המשותף השני של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן והמלחין האנגלי אנדרו לויד ובר. האלבום יצא לאור ב-22 באפריל 1992, על ידי חברות התקליטים פולידור רקורדס ורילי יוזפול גרופ.
כמה שנים לאחר יציאתו, הצליח האלבום להגיע למקום ה-242 במצעד האלבומים שביפן.
רקע והוצאה
את כל שירי האלבום כתב אנדרו לויד ובר ביחד עם פזמונאים נוספים. בחלק מרחבי העולם הופץ האלבום בשם, Sings the Music of Andrew Lloyd Webber. עבור האלבום ביצעה ברייטמן מחדש שירים ידועים כמו "The Phantom of the Opera", "Don't Cry for Me Argentina" ו-"Memory".
ביפן, הופץ האלבום מחדש על גבי תקליטור, בגרסה שהצליחה להיכנס למצעד האלבומים של המדינה.
מאריס ורפקובסקיס
מאריס ורפקובסקיס (בלטבית: Māris Verpakovskis; נולד ב-15 באוקטובר 1979 בליאפייה, לטביה) הוא כדורגלן עבר לטבי ששיחק בעמדת החלוץ בנבחרת לטביה.
קריירה
ורפקובסקיס החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת ליאפייס מטאלורגס, שם שיחק 37 משחקים שבהם הבקיע 7 שערים. ב-2000 עבר לסקונטו ריגה, שם שיחק 77 משחקים והבקיע 41 גולים. אחרי שהבקיע את רוב השערים לזכות נבחרת לטביה במוקדמות יורו 2004 (6 שערים ב-10 משחקים), והיה אחד השותפים העיקריים להעפלתה של הנבחרת לראשונה לטורניר גדול, חתם ורפקובסקיס לחמש שנים בדינמו קייב מליגת העל האוקראינית. ב-2004 נבחר לשחקו העונה על ידי האוהדים.
לאחר שאיבד את מקומו בדינמו קייב, בשנת 2007 הושאל מאריס לקבוצת חטאפה הספרדית, ולאחר מכן הושאל לקבוצת היידוק ספליט הקרואטית ולסלטה ויגו הספרדית.
בשנת 2009 הושאל לארגוטליס מליגת העל היוונית, ובשנת 2011 הסתיים חוזהו בדינמו קייב, והוא חתם בקבוצת FK באקו מאזרבייג'ן. בינואר 2013 חזר לארגוטליס. בשנת 2014 הצטרף ללייפאיה הלטבית.
כתר מרי ממודנה
כתר מרי ממודנה (באנגלית: Crown of Mary of Modena) היה כתר שהוכן עבור מרי ממודנה, רעייתו של המלך ג'יימס השני, מלך אנגליה (אשר מלך גם באירלנד בתואר "ג'יימס השני" ובסקוטלנד בתואר "ג'יימס השביעי").
היסטוריה ושימושים
על פי המסורת, בעת טקס ההכתרה, רעייתו של המונרך המוכתר מוכתרת אף היא כ"מלכה הרעיה" (queen consort). בעת שלטונו של אוליבר קרומוול באנגליה כל תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת הושמדו. לאחר מותו, ובעת הכתרת צ'ארלס השני בשנת 1661 לא היה צ'ארלס נשוי, ולכן הוכנו עבור ההכתרה כתר הכתר למונרך בלבד ולא כתר עבור הרעיה. לאחר מותו של צ'ארלס והמלכת אחיו ג'יימס השני הוכן כתר רעייה עבור רעייתו מרי ממודנה.
למעשה, הוכנו שלושה כתרים: כתר הכתרה, כתר ממלכתי ועטרה (כתר לשימוש יום יומי).
כתר ההכתרה ניזוק במהלך השנים, אולם בכתר הממלכתי נעשה שימוש בטקסי ההכתרה של כל המלכות הרעיות עד שנת 1831. כמו כן חבשו את הכתר המלכה מרי השנייה והמלכה אן.
בשנת 1831 הוחלף כתר מרי ממודנה בכתר המלכה אדלייד (שהוכן לצורך הכתרת בעלה, המלך ויליאם הרביעי), שהיה גדול ומרשים יותר מכתר מרי ממודנה.
כתר ההכתרה המקורי לא קיים כיום, אולם הכתר הממלכתי והדיאדם שמורים כיום בבית התכשיטים שבמצודת לונדון. על פי הנוהג, בכתרים שלא נעשה בהם שימוש הוצאו האבנים היקרות והפנינים, אולם בשנת 1938 הושבו לכתר מרי ממודנה פנינים שהחליפו את פניני הדמה שהושמו בו.
תיאור הכתר
הכתר יוצר בשנת 1685 על ידי התכשיטן ריצ'רד דה בוואר ועוטר ביהלומים שהושכרו לצורך טקס ההכתרה (כנהוג באותה עת): 38 יהלומים גדולים ו-523 יהלומים קטנים, וכן 129 פנינים.
בבסיס הכתר עיגול של זהב המעוטר ב-20 יהלומים גדולים וכן בעיטורי ארבעה צלבי פאטה וארבעה פרחי חבצלת (בין כל צלב נמצא עיטור פרח חבצלת) העשויים יהלומים ומשובצים בזהב. בתחתית הכתר משובצת שורה של פנינים. מעל בסיס הזהב ארבעה חצאי קשתות המעוטרים בשורת פנינים במרכזם, ובשתי שורות יהלומים בצדדיהן. בנקודת חיבור הקשתות ישנו גלובוס (מונד) מוזהב ועליו צלב המעוטר בחמישה יהלומים ושלוש פנינים.
אלכסנדרה קולונטאי
אלכסנדרה קולונטאי (ברוסית: Александра Михайловна Коллонтай; 23 במרץ 1872 - 9 במרץ 1952) הייתה מהפכנית, דיפלומטית ומדינאית סובייטית, סופרת, פמיניסטית ופעילה חברתית.
ראשית דרכה
בצעירותה ביקשה להמשיך בלימודיה באוניברסיטה, אבל נתקלה בסירוב מצד אמה, שטענה כי לנשים אין צורך בהשכלה גבוהה, וכי באוניברסיטאות אפשר להתקל ברעיונות רדיקליים. במקום זאת הורשתה אלכסנדרה לגשת לבחינת הסמכה כמורה בבית ספר, לפני שתפלס את דרכה בחברה כדי למצוא לה בעל. בהיותה בת 19 פגשה את בעלה לעתיד ולדימיר קולונטאי, סטודנט להנדסה דל אמצעים שלמד במוסד צבאי. אמה של אלכסנדרה התנגדה בחריפות לקשר זה מאחר שהצעיר היה עני. כדי להשכיח את הבחור מלבה של אלכסנדרה, שלחו אותה הוריה לסיור במערב אירופה, אך הקשר נשמר ובשנת 1893 נישאה אלכסנדרה לבחיר לבה ובשנת 1894 נולד בנה. את זמנה העבירה אלכסנדרה בכתיבת ספרות בדיונית ובקריאת ספרות רדיקלית ומרקסיסטית.
בתנועה המהפכנית הרוסית
בראשית פעילותה הפוליטית נמשכה קולונטאי תחילה לרעיון של חברה המבוססת על קומונות של איכרים. למרקסיזם, שדגל בהתנערות מעמד פועלי התעשייה ותפיסת השלטון בכוח, לא נטתה. פעולותיה הראשונות היו צנועות. היא סייעה לאחותה בספרייה בה התנהלו כיתות לביעור הבערות לפועלי תעשייה, ובלימוד שולבו רעיונות סוציאליסטיים. בספרייה זו פגשה קולונטאי במהפכנית קומוניסטית בשם הלנה סטסובה שגייסה אותה לפעול כשליחה להעברת ספרות מהפכנית בלתי חוקית למספר פעילים.
בשנת 1896 גילתה האוכרנה, המשטרה החשאית של הצאר, כי קולונטאי מעורבת בשביתה שפרצה בקרב פועלי האריג בסנקט פטרבורג ואביה הגנרל דאג שתצא בחשאי מרוסיה לפרק זמן מסוים. בשהותה בחו"ל באה במגע עם חוגים מהפכנים רוסיים בז'נבה, בפריז ובלונדון.
פעילותה זו ניתקה אותה מבעלה. בשנת 1898 עזבה אותו ויצאה לשווייץ כדי ללמוד כלכלה בציריך. משם יצאה לבריטניה כדי להפגש עם אנשי מפלגת הלייבור. בשובה לרוסיה בשנת 1899 פגשה לראשונה את לנין, המנהיג המהפכני, באותה עת מפעילי מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, אשר שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1903 התפלגה ולנין ייסד את המפלגה הבולשביקית. היא החלה להתעניין ברעיונות מרקסיסטיים. הפלג המתון יותר, בהנהגתו של יולי מרטוב, הפך למפלגה המנשביקית. בתחילה נמנעה אלכסנדרה קולונטאי מלהצטרף לאחד משני הפלגים, אך כעבור זמן הצטרפה למנשביקים.
לאחר שובה לרוסיה נכחה קולונטאי בינואר 1905 באירוע של יום ראשון העקוב מדם (1905), שפתח את מהפכת 1905, שהייתה ניסיון כושל להפיל את שלטון הצאר ניקולאי השני. בשנת 1908 לאחר שפרסמה ספר בשם "פינלנד והסוציאליזם" בו קראה לעם הפיני להתקומם נגד הדיכוי של האימפריה הצארית, נאלצה קולונטאי לצאת לגלות בגרמניה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עזבה קולונטאי את גרמניה בשל התנגדותה לעמדת הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים שתמכו במלחמה. היא התנגדה בתוקף למלחמה והתבטאה נגדה בפומבי. היא עברה לדנמרק שם נתברר לה כי גם הסוציאל-דמוקרטים הדנים תומכים במלחמה. שוב נדדה והפעם לשוודיה וניסתה להביע שם את התנגדותה למלחמה בעל פה ובכתב, בשל פעילותה זאת נכלאה לזמן מה והמשיכה דרכה לנורווגיה, מקום בו גילתה תנועה סוציאליסטית התומכת בדעותיה.
בשנת 1915 עזבה את המפלגה המנשביקית והצטרפה ממקום גלותה למפלגה הבולשביקית שבהנהגת לנין. באותה שנה הוזמנה על ידי המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה למסע הרצאות בארצות הברית. היא הצטרפה למערכת השבועון המהפכני Новый мир ("שלום חדש"), שהופיע בניו יורק. שאר חברי המערכת היו לב טרוצקי וניקולאי בוכארין. כשהתחוללה המהפכה הרוסית ב-1917 שבה אלכסנדרה קולונטאי לרוסיה.
לאחר המהפכה
עם שובה לרוסיה הייתה קולונטאי לתועמלנית נלהבת של הבולשביקים. לאחר מהפכת אוקטובר, בה גברו הבולשביקים על הסוציאל-רבולוציונרים שבהנהגת אלכסנדר קרנסקי ועל המנשביקים, נבחרה לסובייט פטרוגרד, שהיה הסובייט – המועצה המהפכנית, של פטרוגרד (כפי שנקראה אז הבירה סנקט פטרבורג), ובהמשך נתמנתה לקומיסר העם לרווחה סוציאלית. בתפקידה זה הייתה לאשה הבכירה ביותר בממשל הסובייטי. בשנת 1919 יסדה את המחלקה לענייני נשים בוועד העליון של המפלגה הקומוניסטית. המחלקה פעלה לשיפור תנאי החיים של הנשים בברית המועצות, לביעור הבערות בקרב הנשים ולהדרכתן בקשר לחוקים החדשים שנחקקו לאחר המהפכה בדבר נישואים, חינוך ותעסוקה. השקפתה על אורח החיים בברית המועצות שלאחר המהפכה לא הייתה רק כלכלית או פוליטית, אלא דגלה בהפיכה מוחלטת של חיי המשפחה המקובלים וצידדה בהנהגת "אהבה חופשית".
לפי השקפתה הנישואים הבורגניים כבלו את האישה ושללו ממנה זכויות שוות לאלו של הגבר. הזנות, לדעתה, הייתה בגדר ניצול בפומבי של האישה. לכן סברה כי יחסי מין חופשיים, נטולי התחייבויות, בין נשים וגברים צעירים, ימנעו נישואים כושלים וזנות.
ביוזמתה הפך יום האישה הבינלאומי לחג רשמי בברית המועצות.
קולונטאי ופאבל דיבנקו
בשנת 1917 נישאה קולונטאי לבעלה השני, פאבל דיבנקו, מהפכן יליד 1889. בתחילת דרכו היה דיבנקו מלח פשוט, אך בהמשך הפך למנהיג המרד שפרץ בצי הבלטי. הוא נתמנה למשרת הקומיסר הראשון של הצי הסובייטי, שנקרא אז "הצי האדום של הפועלים והאיכרים".
בשנות העשרים היו קולונטאי ודיבנקו דמויות נערצות על ידי הדור הצעיר המהפכני. דיבנקו, בעל החזות המרשימה, בשל גובה קומתו וזקנו השחור, היה בעל מזג סוער. נישואי השניים עלו לבסוף על שרטון ונסתיימו בשנת 1922 בגירושים. ב-1923 יצאה קולונטאי לשליחותה הדיפלומטית הראשונה לחו"ל ובלבד להתרחק מדיבנקו, ואילו דיבנקו בעקבות הפרידה ניסה להתאבד. לימים נישא פעמיים נוספות.
בשנת 1921 פרץ מרד קרונשטאדט, כאשר מלחי הצי הבלטי, שבסיסם היה בעיר קרונשטאדט שלחופי הים הבלטי, באו בשורת תביעות פוליטיות וכלכליות, בשל ההבדלים שבין הבטחותיה המקוריות של המפלגה הקומוניסטית לבין האופן שבו הוגשמו מאז המהפכה. אף שהמלחים היו בעד המדינה הבולשביקית, לנין וטרוצקי נהגו בהם כאויבים ושלחו נגדם את הצבא האדום. על הקרב נגד המורדים פיקד המרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי כשלצידו פאבל דיבנקו. שנים לאחר מכן, בשנת 1937, בימי הטיהורים הגדולים שערך סטלין, הואשם טוּכאצֶ'בסקי בארגון "קונספירציה צבאית-טרוצקיסטית" ובריגול לטובת גרמניה הנאצית, נשפט במשפט חשאי והוצא להורג. אחד משופטיו היה חברו לשעבר פאבל דיבנקו. לא חלפה אלא שנה וגם דיבנקו נאסר והוצא להורג. שמו טוהר רק בשנת 1964, בתקופת שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב.