cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קתדרלת ליצ'פילד
הרס במלחמת האזרחים האנגלית
על ליצ'פילד הוטלו שלושה מצורים גדולים בשנים 1643–1646, כאשר הקתדרלה שהוקפה בחומה ותעלה ששימשה כחפיר היוותה למעשה מתחם מבוצר. רשויות הקתדרלה תמכו במלך אנגליה, בעוד שתושבי העיירה תמכו בפרלמנט. על כן ב-1643 ביצרו רשויות הקתדרלה את ה"קלוז" - המתחם והמדשאה שסביב הקתדרלה. רוברט גרוויל, הברון ברוק השני, הוביל מתקפה על מתחם הקתדרלה המבוצר אך נהרג מקליע ב-2 במרץ 1643. סגנו של ברוק, סר ג'ון גל, החליף אותו בפיקוד על המצור. אף על פי שחיל המצב שתמך במלך נכנע לגל יומיים אחר כך, מתחם הקתדרלה נכבש מחדש על ידי הנסיך רופרט מהריין ב-20 באפריל. המהנדסים של רופרט פוצצו מטען חבלה כדי לחדור ההגנות ויצרו פרצה בחומה. מאחר שלא יכל להתמודד עם הפרצה, נכנע הפרלמנט למחרת.
הקתדרלה ניזוקה במלחמה: הצריח המרכזי נהרס, הגגות נהרסו וכל הזגוגיות של חלונות הויטראז' נופצו. במהלך שנות ה-1660 החל הבישוף ג'ון האקט בתיקון הקתדרלה ושיחזורה, כשהוא נעזר מכספים שהוענקו על ידי משפחת המלוכה שעלתה שוב לשלטון, אך השחזור ותיקון הנזק שנגרם במלחמת האזרחים האנגלית הושלמו רק במאה ה-19. עד המאה ה-19, על קצהו של הגמלון המקושט, בין שני הצריחים, עמד פסל ענק של צ'ארלס השני, מלך אנגליה, מאת הפסל סר ויליאם וילסון. כיום פסל זה נמצא ליד השער הדרומי.
שחזור ויקטוריאני
אף על פי שהמאה ה-18 הייתה תור זהב עבור העיר ליצ'פילד, היא הייתה תקופה של דעיכה עבור הקתדרלה. הספרייה מהמאה ה-15, שניצבה בספינה הצפונית, הוסרה וספריה הועברו למקומם הנוכחי, מעל בית מועצת הקתדרלה. רוב הפסלים שבחזית המערבית הוסרו, ופיתוחי האבן כוסו במלט רומי. בסוף המאה ארגן ג'יימס ויאט מספר עבודות שיפוצים חשובות, בהן הסרת המזבח הראשי כדי לאחד את בית המקהלה וקפלת הגבירה לחלל פולחן אחד, וכן הוסיף סורג אבן בכניסה לבית המקהלה. פרנסיס אג'ינטון יצר את חלון הויטראז' המזרחי והוזמן על ידי מועצת הקתדרלה לבצע עבודות נוספות בקתדרלה. החזית המערבית המקושטת היא תוצאה של שחזור וחידוש נרחב מהתקופה הוויקטוריאנית שעשה סר ג'ורג' גילברט סקוט. החזית המערבית כוללת דמויות מגולפות של מלכים, מלכות וקדושים. סקוט בחר לעבוד עם החומרים אימתי שאפשר, וכאשר זה לא התאפשר יצר חיקויים משובחים. הסורג של ויאט כלל פיתוחי אבן מימי הביניים שבהם השתמש סקוט כדי לבנות את מושבי הכמורה באזור המקדש. סורג מתכת חדש שיצרו פרנסיס סקידמור וג'ון בירני פיליפ לפי תוכניות של סקוט, הוא הישג מרשים של האמנות הוויקטוריאנית וכן אריחי המינטון שבבית המקהלה, שקיבלו השראה מאלה שנמצאו ביסודות בית המקהלה, וכיום נמצאים בספרייה.
המלאך של ליצ'פילד
בפברואר 2003 התגלה מתחת לספינההראשית לוח מהמאה ה-8 ועליו מגולף המלאך גבריאל. לוח זה בגובה 60 ס"מ סותת מאבן גיר והיה חלק מסרקופג שנחשב שהכיל את שרידיו של צ'ד ממרסיה. הלוח נשבר לשלושה חלקים אך מעבר לכך לא ניזוק. על הלוח נתגלו שאריות של פיגמנטים אדומים מאותה תקופה. פיגמנטים אלה מתאימים לאלה שנמצאו באסופת הבשורות של ליצ'פילד, שתוארכו ל-730. תגליף המלאך נחשף לראשונה לציבור ב-2006 כאשר מספר המבקרים בקתדרלה שולש. אחר כך נלקח תגליף המלאך לבירמינגהאם שם נחקר במשך 18 חודשים. כיום לוח זה ועליו המלאך מוצג בקתדרלה.
חוקי מנו
מאנו הוא שמו של האדם הראשון על פי האמונה ההינדית וכן הברהמין הראשון ששלט על האדמה, זה שהציל את האנושות מהמבול. מנו היה מוכר כאדם ישר באופן מוחלט ולכן זכה לכינוי סטיאורטה "Satyavrata" – "אדם ששבועתו אמת", לאשתו קראו שרדהא Shraddha – אמונה.
על פי אחת המסורות, מנו נתן לבני האדם את חוקי מנו, הידועים כמנוסמרטי או מנוסמרוטי (मनुस्मृति, Manusmruti) או מנאוה דהרמהשאסטרה (Mānava-Dharmaśāstra). על פי חוקרים שונים, העלאת החוקים על הכתב מתוארכת בין המאה ה-3 לפנה"ס למאה הראשונה לספירה. המנוסמרטי הם לא רק סט חוקים אלא דרך חיים שלמה הכוללת את כל שטחי החיים עד לפרטים הקטנים ביותר. חמש העבירות החמורות ביותר על פי מנו הם הריגת ברהמין, שתייה לשכרה, גנבה, קיום יחסי מין עם אשת הגורו, או קשר חברתי עם מי שביצע אחת מעבירות אלו.
ספר חוקי מנו מכיל 2685 פסוקים או הוראות המחולקים ל-12 ספרים או פרקים. הספרים עוסקים בכל תחומי החיים אבל כל ספר שם דגש על נושא אחד יותר מאשר על האחרים, החלוקה לספרים היא:
חוקי מאנו מכתיבים את ההתנהגות, החובות ויחסי הגומלין בין ארבע הווארנות. מימוש חוקים אלו הביא לסדר החברתי הקיים עד ימינו של הקאסטות בהודו. חוץ מארבע הוורנות התייחס מנו גם לאלו שאינם נכללים במערכת הקסטות, אלו הקרויים דלית או הריג'אן ובעבר כינו אותם הטמאים, האסורים למגע או מנודים. מנו כינה אותם אוכלי כלבים, הטיל עליהם את העבודות הבזויות (כמו סילוק שפכין, עיבוד עורות) וקבע שאסור להם להיות בעלי רכוש. מי שנוגע פיזית בדלית חייב בטהרה וכך גם מי שנוגע באישה במחזור. בכלל נשים לפי מנו אינן ברשות עצמן ועליהן להיות בחסות גבר (אב, בעל, בן). מנו קבע כי לאלמנה אסור להינשא מחדש ואסר על נשים לעזוב את בעלן, גם אם הוא בעל מזג רע.
בחוקים אלו מצהיר מנו כי אסור לערער על הוודות ומדגיש את נושא המחויבות החברתית והדתית (דהרמה), על פי המנוסמרטי מי שזונח את חובותיו יגורש מהקבוצה (הג'אטי שלו) ובגלגול הבא ייוולד למעמד נמוך.
ויליאם ג'ונס, ששימש כשופט בהודו מטעם השלטון הבריטי בהודו ושפט בהתאם לחוקים עתיקים אלו, פרסם ב-1789 את ספרו "מחקרים אסיאתיים" ובו, בין השאר תרגם מסנסקריט לאנגלית את חוקי מנו וכך הנגיש אותם לקורא המערבי.
דייוויד רוס (שחקן)
דייוויד רוס (באנגלית: David Ross; נולד ב-19 בינואר 1945) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
ביוגרפיה
רוס נולד בבלקברן שבלנקשייר.
ב-2015 הופיע רוס במותחן הפשע "Monochrome". ב-2017 חזר לגלם את Talkie Toaster בפרק "Mechocracy" בעונה ה-12 של הסדרה "ננס אדום".
בוקובסקי
{{פירושונים|
גארדה שיכנה
גַארדֱה שִיכֵנֱה (באירית: Garda Síochána – "שומרי השלום", או בקיצור: Gardaí – "השומרים") הוא כוח המשטרה של אירלנד. בראש השירות עומד נציב הגארדה הממונה על ידי ממשלת אירלנד. מפקדת הגארדה שוכנת בפיניקס פארק שבדבלין.
טרמינולוגיה
הכוח נקרא במקור באנגלית Civic Guard (המשמר האזרחי), אך ב-1923 שונה שמו ל- An Garda Síochána, הן באירית והן באנגלית. מונח זה מתורגם בדרך כלל כ"שומר(י) השלום". השם Garda Síochána na hÉireann (שומרי השלום של אירלנד), מופיע על הסמל של הכוח, אך לעיתים רחוקות נעשים בו שימושים  נוספים.
מבנה ארגוני
בראש הגארדה עומד הנציב (Commissioner), שאליו כפופים שני סגנים שאחד אחראי על תחום המבצעים והשני על תחום האסטרטגיה והשינוי הארגוני וכן קצין המנהלה הראשי שאחראי על ניהול המשאבים (כוח אדם, כספים, מידע, תקשורת, טכנולוגיה ובינוי). בגארדה מכהנים 12 עוזרי נציב (Assistant Commissioners): ששת המפקדים על ששת מרחבי הגארדה באירלנד ושישה העוסקים בתפקידי תמיכה ארציים שונים. בדרגה מקבילה פחות או יותר פועלים קצין הרפואה הראשי, מנהל תחום המידע והתקשורת, טכנולוגיה וכספים.
ששת האזורים הגאוגרפיים של הגארדה הם: בכפיפות לעוזרי הנציב המפקדים על אזורים אלה, פועלים כ-50 מפקחים ראשיים (Chief superintendent), שכמחציתם מפקדי על דיוויזיות (division). כל דיוויזיה מורכבת ממחוזות (Districts) שבראש כל אחת מהן עומד מפקח (Superintendent) שאליו כפופים פקדים (Inspector). כל מחוז מחולק לתתי-מחוזות, שבראש כל אחד מהם עומד בדרך כלל סמל (Sergeant). בדרך כלל נמצאת בכל תת-מחוז תחנת משטרה אחת שכל אחת מהן מאוישת בכמות של שוטרים על פי חשיבותה.
בשירות הגארדה נמצאים גם מעל 2500 אנשי מנהלה במגוון תפקידים כמו כוח אדם, רפואה, כספים ורכש, ביקורת פנימית, תקשורת וטכנולוגיות מידע, בינוי וניהול צי הרכב, זיהוי פלילי, מחקר וניתוח, הדרכה ומנהל כללי. כוח אדם זה כולל גם שוטרי תנועה, נהגים וצוותי ניקיון. המדיניות הנוכחית של הממשלה היא להשוות את מספר אנשי המנהלה לאלה של הסטנדרטים הבינלאומיים.
כוח המילואים
על פי חוק הגארדה משנת 2005 הוקם כוח המילואים המסייע לגארדה בביצוע תפקידיו ובתגבור הכוחות. מטרת הקמתם של כוחות המילואים היא "להוות משאב של כוח וידע מקומי". חברי כוח המילואים מבצעים תפקידים שהוגדרו על ידי נציב הגארדה ואושרו על ידי שר המשפטים. תוכנית האימונים של חברי כוח המילואים מתבצעת תחת פיקוחם של שוטרים סדירים.
נכון לנובמבר 2010 היו בכוח המילואים של הגארדה 850 בוגרי הכשרות בנוסף ל-148 שהיו בתהליכי ההכשרה. מחזור ההכשרה הראשון סיים את אימוניו והוסמך בדצמבר 2006.
ציוד
רוב שוטרי הגארדה לובשי המדים לא נושאים כלי נשק. תחת זאת הם נושאים אלות מתקפלות, מכלי תרסיס פלפל ואזיקים כחלק מציודם האישי הקבוע.
כאשר הוקם הגארדה, היו שוטריה חמושים, אך הממשלה הזמנית של אירלנד שינתה את ההחלטה והפכה את הגארדה לכוח משטרתי בלתי חמוש. היה זה בניגוד לגישתו של הממשל הבריטי, שסירב לבקשות מצדו של כוח השיטור האירי המלכותי (Royal Irish Constabulary) שהכוח יהיה בלתי חמוש. חבר הדאל, מייקל סטיינס, אמר ש"הגארדה שיכנה ינחל הצלחה לא בזכות כלי הנשק שלו, אלא בזכות סמכותם המוסרית של אנשיו כמשרתי הציבור".
כוחות חמושים
יחד עם זאת, כמה יחידות בגארדה, כמו יחידת הבלשים המיוחדת, יחידות התמיכה האזוריות וכוח התגובה לזמן חירום, מוכשרות להשתמש בכלי נשק ונושאות אותם. יחידות אלו הוקמו כתגובה לעליה במספר המקרים בהם היה צורך בשימוש בנשק. כלי הנשק שבשימוש הם אקדחי זיג זאואר P-226 ווולטר P-99 חצי אוטומטיים. יחידות ההתערבות ויחידות הבלשים המיוחדים נושאות מגוון של כלי נשק ארוכים, בעיקר תת-מקלע MP7 ו-MP5. בנוסף נמצאים בשימוש כלי נשק אל הרג כמו טייזרים ומיכלי תרסיס פלפל גדולים
אבטחת אישים
יחידות הבלשים המיוחדות של הגארדה (Special Detective Unit) אחראיות בעיקר על אבטחה צמודה של אישיה הבכירים של אירלנד. הם מספקים שירותי אבטחה והסעה מסביב לשעון לנשיא אירלנד, ראש ממשלת אירלנד, סגן ראש ממשלת אירלנד, שר המשפטים, נשיא בית המשפט העליון, התובע הכללי ודיפלומטים המגודרים כאישים בסיכון (כמו השגרירים והשגרירויות של הממלכה המאוחדת, ארצות הברית וישראל) בנוסף לאישים מחו"ל המבקרים באירלנד. היחידות מאבטחות גם את נציב המשטרה. כל שרי הממשלה מאובטחים בזמנים בהם קיים מידע מודיעיני על היותם בסיכון. נשיאים וראשי ממשלה לשעבר מאובטחים רק אם ידוע על איומים לחייהם או רק בעת אירועים רשמיים בהם הם משתתפים.
כלי רכב
צבעיהם של רכבי הסיור של הגארדה הם לבנים או כסופים כשלאורכם פסים בצבעי צהוב זרחני וכחול ועליהם מוטבע סמל הגארדה. רכבי משטרת התנועה צבועים במשבצות בדגם עוגת בטנברג בצבעים בולטים. כמו כן נמצאים בשימוש רכבים סמויים בלתי מסומנים.
היסטוריה
הגארדה שיכנה הוקמה על ידי הממשלה הזמנית של אירלנד בפברואר 1922 כדי שתיקח אחריות על השיטור במדינת אירלנד החופשית שאז נוסדה. הגארדה החליפה את מקומם של כוח השיטור האירי המלכותי (Royal Irish Constabulary – RIC) והמשטרה האירית הרפובליקנית (Irish Republican Police – IRP) שפעל בין השנים 1922-1919. באוגוסט 1922 ליווה הכוח את מייקל קולינס כאשר הוא פגש את הלורד לוטננט של אירלנד בטירת דבלין. חוק הגארדה שיכנה נכנס לתוקף ב-8 באוגוסט 1923 לאחר הקמתה של מדינת אירלנד החופשית.
ליונל פואלן
ליונל פואלן (בצרפתית: Lionel Poilane; 10 ביוני 1945 – 31 באוקטובר 2002) היה אופה ואיש עסקים צרפתי.
ביוגרפיה
בראשית שנות השלושים, אביו, פייר-לאון פואלן, הקים מאפייה בפריז, שם הוא יצר מכר את מחמצת שאור "לחם פואלן" שהתפרסם.
ליונל פואלן נולד בקנקל, בשלהי שנות השבעים נעשה אופה ופיתח את העסק המשפחתי הקטן, בכלל זה פתח סניף של המאפייה ברובע החמישה-עשר של פריז. הוא מייצר לחם כפרי האפוי בתנורי עצים. הצלחת הלחם והמוניטין שלו גדלו, במיוחד בעולם האנגלו-סקסי ובאסיה, דבר שאיפשר לו לפתח רשת הפצה נרחבת. בשנות השמונים פתח מאפייה ב-Bièvres, ליד פריז, ובשלב מאוחר יותר נבנה מאפייה נוספת ללונדון.
אחיו, מקס פואלן, יצא לדרך עצמאית ופתח מאפיה משלו, כיום מצויות שלוש מאפיות הנושאות את השם "מקס פואלן" בסביבות פריז.
פואלן זכה באות National Order of Merit ב-1993.
פרסומים
ספרים שכתב
o	rééd. 1994 (ISBN 2-221-08030-0) o	rééd. 2001, LGF, coll. « Le Livre de poche / Cuisine » (no 16564), Paris, 121 p. (ISBN 2-253-16564-6) o	rééd. 2002, LGF, coll. « Le Livre de poche / Cuisine » (no 16597), Paris, 115 p. (ISBN 2-253-16597-2)
ספרים שערך
ספרים שהיה בהם מחבר שותף
שגרירות ישראל בוורשה
שגרירות ישראל בוורשה (בפולנית:  Ambasada Izraela w Polsce)  היא הנציגות הדיפלומטית הראשית של ישראל בפולין, הממוקמת בוורשה ברחוב קז'יביצקי 24. השגרירות היא הנציגות דיפלומטית הישראלית הראשונה.
שגריר ישראל בפולין המכהן הוא יעקב ליבנה (מאז 2020).
מבנה ארגוני
השגרירות כוללת: מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בוורשה, הפועלת לקידום הסחר בין המדינות ומסייעת לחברות ישראליות, המעוניינות לפעול במדינה. הנספח הכלכלי בוורשה (אחראי גם על צ'כיה) הוא טל הרמלין.
היסטוריה
הייצוג הראשון של היישוב היהודי בארץ ישראל בפולין היה ייצוג המשרד הארצישראלי, שנפתח בוורשה בשנת 1918.
בעקבות הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ב-14 במאי 1948, פולין הייתה אחת מהמדינות הראשונות אשר הכריזו על הכרה רשמית במדינה החדשה, ועל נכונותה לכונן עמה יחסים דיפלומטיים מלאים ורשמיים (אחרי ברית המועצות, צ'כוסלובקיה וניקרגואה).
בספטמבר 1948 הגיעה לפולין המשלחת הדיפלומטית הישראלית הראשונה, בראשותו של הציר ישראל ברזילי (ברזילי שימש קודם להקמת המדינה כנציג השומר הצעיר בפולין). ב-26 בספטמבר 1948 ייסדה המשלחת את צירות ישראל בוורשה, שהייתה הנציגות הדיפלומטית הראשונה שהקימה מדינת ישראל.
בתחילה השגרירות הייתה ממוקמת בבניין של מלון בריסטול (קרקובסקיה פשדמיישצ'ה 42-44). בשנת 1950 עברה השגרירות לסמטת סוכה 24. מ-1964 מחזיקה ישראל בבניין ברחוב קז'יביצקי 24.
במאי 1949 עמד ציר מדינת ישראל בפולין בראש טקס לציון שש שנים למרד גטו ורשה, בו השתתפו אלפי יהודים ופולנים.
באפריל 1963 שודרגה צירות ישראל בפולין למעמד של שגרירות, במקביל לשדרוגה של שגרירות פולין בישראל.
המשבר הפוליטי בפולין, לצד מלחמת ששת הימים וניתוק הקשרים הכללי מצד הגוש הקומוניסטי גרם לניתוק היחסים בין פולין לישראל ב-1967 ולסגירת השגרירות. ב-6 ביוני, יום לאחר פרוץ המלחמה, הודיעה ממשלת פולין על ניתוק מוחלט של היחסים הדיפלומטיים והכלכליים שבין ישראל לפולין, והצהירה על "תמיכתה המלאה במאבקן הצודק של הרפובליקה הערבית המאוחדת ומדינות ערב המאוחדות כנגד התוקפן [ישראל]". דב סתת, שגריר ישראל בוורשה בעת ניתוק היחסים, סיפר כי בכיר פולני במשרד החוץ אמר לו שניתוק היחסים יהיה זמני למספר חודשים ונעשה בלחץ הסובייטים. שגרירות פולין בישראל נסגרה ב-18 ביולי 1967. בעקבות ניתוק היחסים הפסיקה שגרירות הולנד בפולין לשמש כנציגות ישראל בפולין.
בסוף 1984 החלו דיונים על חידוש הסחר בין המדינות, ובאפריל 1986 ישראל ופולין הסכימו להחליף נציגים דיפלומטיים באוקטובר 1988, לאחר פגישה של שר החוץ שמעון פרס עם שר החוץ הפולני, הוסכם להעלות את היחסים בין המדינות לדרג צירות. ב-1990 הנציגות של פולין הועלתה שוב לדרג שגרירות.
בשנת 2009, במהלך שיפוץ בניין השגרירות, שוכן הנציגות הישראלית באופן זמני בבניין מילניום פלאזה בשדרות ירוזולימסקייה 123a.
בדצמבר 2021 משרד החוץ הפולני החליט להגביל את שיתופי פעולה עם השגרירות מסיבות הקשורות לפרוטוקול הדיפלומטי.
על רקע הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, שר החוץ יאיר לפיד הנחה על יציאתו של השגריר, ד"ר יעקב ליבנה, לוורשה ותום המשבר הדיפלומטי. ביולי 2022 הגיש לראשונה שגריר ישראל, יעקב ליבנה, כתב האמנה לנשיא פולין.
אהוד לביא
אהוד לביא (נולד ב-21 בספטמבר 1959) כיהן כסגן ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
ביוגרפיה
לביא נולד וגדל בשכונת צהלה. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1977 התנדב לביא לקורס טיס, אך נשר ממנו ועבר לחיל השריון. בשריון עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. לאחר קורס קציני שריון שירת כמפקד מחלקה. במלחמת לבנון הראשונה לחם כמפקד פלוגה בחטיבה 211.
לאחר שחרורו מצה"ל השלים לביא תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וגויס למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ועשה את שירותו המבצעי באגף "צומת", המפעיל את קציני האיסוף ואת רשת הסוכנים של המוסד. עמד בראש אגף "קיסריה". בשנים 2015–2018 שימש כסגן ראש המוסד, ולקח חלק במבצע גניבת ארכיון הגרעין האיראני, בנוסף שימש כראש מינהלת המבצעים במוסד.
לאחר סיום תפקידו במוסד, הצטרף לביא כדירקטור חיצוני לחברת "אמת מחשוב" ולחברת הנכסים הדיגיטליים "טקטונה", וכן התמנה לחבר בוועד המנהל של תנועת הנוער "כנפיים של קרמבו".
ב-2022 נטל חלק בקבוצה שרכשה את השליטה בחברת נירוסטה צפון ומונה ליו"ר החברה.
מתגורר במושב אביגדור.
פצ'ורסקי (נפה)
נפת פצ'ורסקי (רוסית: Печорский район) היא יחידה מנהלית טריטוריאלית ברוסיה על גבול אסטוניה הנמצאת בחלקו הצפון-מערבי של מחוז פסקוב. מרכז הנפה היא פצ'ורי. אוכלוסיית נפת פצ'ורסקי מונה כ-25,300 תושבים (2005), שטח הנפה — 1,251 קמ"ר. נפת פצ'ורסקי היא חלק מארץ הסטו (באסטונית Setumaa), האזור שבו מתגוררים בני מיעוט הסטו.
היסטוריה
בשנת 1920 הועברה נפת פצ'ורסקי מרוסיה לאסטוניה העצמאית לפי חוזה טרטו. השם הרשמי של הנפה שונה ל"מחוז פטסרי" (השתמשו גם בשם "פטסרימאה" (באסטונית Petserimaa)). לאחר סיפוחה של אסטוניה לברית המועצות בקיץ 1940 הנפה נשארה בתוך הגבולות האדמיניסטרטיביים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית. בקיץ 1941 האזור נכבש על ידי גרמניה הנאצית ועד שחרורו ב-1944 היה כלול בתחום נציבות הרייך אוסטלנד.
עם הקמת מעברי הגבול היבשתיים בין רוסיה לאסטוניה אחרי התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 נפת פצ'ורסקי הוכרזה כאזור ספר והוטל איסור על כניסת תיירים לתחומה. האיסור הוסר בשנת 2007.
פעולת התגמול בסוכריר
ב-9 בינואר 1948 נפלו אחד עשר חיילי חטיבת גבעתי ליד גן יבנה בקרב עם ערבים משבט ערב סוכריר שבאו מהכפר אבו סוירה (בערבית: أبو سويرة או "ערב צוקריר", "ערב סוכריר"). כעבור שעות השיבו הבריטים אחת עשרה גופות מושחתות ועשרה ראשים כרותי אוזניים. "כדי לטשטש מעט את הזוועה או לשם הפרוטוקול המתוקן הניחו השוטרים ראש אצל גופה, אלא שגולגולת של זה דבוקה הייתה בגוף לא-לה". כנקמה התקיף כוח של החטיבה את הכפר אבו סווירה במטרה להרוג את גבריו ולפוצץ את בתיו אך הסתפק בפיצוץ בתים משום שהבריטים הזהירו את התושבים ואלו נטשו את הכפר מבעוד מועד.
נפילת האחד עשר מראשון לציון
בתחילת מלחמת העצמאות היו גדודי חטיבת גבעתי עסוקים בגיוס ואימון מתגייסים חדשים בד בבד עם משימות ביטחון שוטף. גדוד 52 בפיקודו של יעקב פרי (פרולוב) הקים בסיס אימונים במושבה גן יבנה. בראשית ינואר 1948 נשלחה לשם מחלקת מגויסים מראשון לציון לצורך אימונים.
ב-9 בינואר 1948 יצאו מגן יבנה שתי כיתות שמנו 25 חיילים, לסיור בשטח ממערב לכביש ולמסילת הרכבת. החיילים היו מגויסים צעירים ללא כל ניסיון צבאי. מפקדם החליט להסתפק בשני אקדחים ושני רימונים בלבד כי חשש לשאת רובים שאינם ניתנים להסלקה מהירה לאור היום בעת חיפוש על ידי הבריטים.
בשטח שהו ערבים מהשבט ערב סוכריר שבאו מהכפר אבו סווירה על גדות ואדי סוכריר - נחל לכיש. הם עקבו אחרי החיילים וראו שאינם חמושים. שני ערבים חמושים ברובים פקדו עליהם להרים ידיים ומכיוון שהופתעו הם נכנעו והובלו כשבויים לעבר אבו סווירה. בדרך הבחינו בערבי נוסף המזעיק את חבריו והחליטו לברוח. הם התפזרו לכל עבר. אותה שעה הופיעו פרשים מזוינים שרדפו אחריהם ופתחו עליהם באש. כמה מהבורחים הצליחו להגיע עד למסילת הרכבת אבל נאלצו להתעכב שם בגלל מעבר רכבת דווקא באותו רגע גורלי. שלושה מהם נשבו והובלו לאבו סווירה שם נרצחו באכזריות. מבין 25 החיילים הצליחו לחזור רק 14.
מיד התארגן כוח חיפוש אך הבריטים הקדימו ותפסו עמדות בשטח ומחשש להסתבכות איתם ניתנה הוראה לחזור לבסיס. למחרת, ב-10 בינואר 1948, הובאו לגן יבנה על ידי הצבא הבריטי גופותיהם של שמונה מהנעדרים וזמן מה לאחר מכן עוד שלוש גופות נוספות של השלושה שנשבו ליד מסילת הרכבת ונרצחו בתוך הכפר אבו סווירה. כל הגופות היו עירומות, מושחתות ומרוסקות איברים.
פיצוץ בתי הכפר אבו סוירה
נפילת האחד עשר הכתה את חטיבת גבעתי בזעזוע עמוק. מפקד החטיבה שמעון אבידן הורה למפקד גדוד 52 להכין מיד פעולת תגמול בקנה מידה שלא היה עד אז במרחב הדרום. מטרת הפעולה הייתה הריסת הכפר אבו סווירה והריגת תושביו הגברים.
ב-25 בינואר 1948 בשעה 02:00 יצא הכוח מקבוצת יבנה והתמקם מצפון לאבו סווירה. בשעה 03:15 פרצו לכפר תוך יריות וזריקת רימונים. להפתעתם לא נתקלו בכל תגובה. התברר שתושבי הכפר הוזהרו על ידי הבריטים על הפעולה ואלה נטשו את הכפר עם חשיכה ונסו לחולות שפת הים. הלוחמים פוצצו את רוב בתי הכפר. פעולה זו מופיעה בחלק מהמקורות כ"קרב סוכריר" אף על פי שקרב לא היה בה.
על אדמות אבו סווירה הוקמו היישובים ניר גלים ובני דרום.
מצנח ממונע גלגלי
מצנח ממונע גלגלי (ר"ת: ממ"ג), או טרקטורון מעופף (באנגלית: Powered parachute), המכונה גם "באקאי" (על שם Buckeye Industries שהייתה חלוצה בייצור ממ"גים), הוא כלי רחיפה אשר בו מצנח המשמש ליצירת עילוי, מחובר למנוע וגלגלים.
מהירותו הטיפוסית של מצנח ממונע גלגלי היא 40-60 קמ"ש וניתן לתפעלו באופן בטיחותי גם מטרים ספורים מעל הקרקע. הודגמה יכולתו לטוס גם בגבהים של עד 19000 רגל (כ-5.8 ק"מ) אולם בדרך כלל גובהי הטיסה של ממ"ג הם בין 500-1500 רגל (כ-150-500 מטר). הממ"ג מצויד בדרך כלל במכל דלק שנפחו בין 20-56 ליטר, המאפשרים טיסה ממונעת של כארבע שעות. הממ"ג נדרש לריצת המראה קצרה מאוד, לעיתים אף פחות מ-30 מטר. הממ"ג הוא אמצעי התעופה הממונע מהזולים ביותר לרכישה ולהפעלה. משקלו של הממ"ג, ללא דלק נע בין 90-220 ק"ג והוא יכול לשאת משקל מרבי של כ-500 ק"ג בהתאם למצנח הנושא.
על פי החוק בישראל "מצנח ממונע" מוגדר ככלי רחיפה. על פי התקנות, הפעלת ממ"ג בצורה שאינה מסחרית דורשת הסמכה ל "מפעיל כללי" על ידי מדריך מוסמך וכוללת לימודים עיוניים ומעשיים קצרים. הפעלת ממ"ג לצורך הטסה מסחרית או הדרכת טיסה תדרוש רישיון רחפן אותו מנפיקה רשות התעופה האזרחית וכוללת מבחנים תאורתיים ומעשיים מעמיקים.
בטיחות
ממ"ג נחשב בעיני רבים לכלי טיס בטיחותי יותר מכלי טיס בעלי כנף קבועה כיוון שלממ"ג יציבות מבנית טובה יותר, תגובה מוגבלת לטעויות היגוי, והתנגדות טבעית לתנאי הזדקרות. השליטה בטיסת הממ"ג נעשית בשני אמצעים עיקריים: הגברת או הפחתת כוח המנוע (השולט על קצב הטיפוס) ושינוי זווית קצה המצנח - פעולה הנעשית בדרך כלל באמצעות דוושות - לצורך ביצוע פניה של הממ"ג ימינה או שמאלה. משיכה בו-זמנית של קצות המצנח מגבירה באחת את קצב הטיפוס ומאטה את כלי הטיס, תמרון הנעשה בדרך כלל בעת טיסה קרוב לפני הקרקע, במיוחד בעת נחיתה.
יחס הדאייה של הממ"ג במנוע כבוי נע בין 3:1 ל-6:1. יחס הדאייה מושפע ממשתנים שונים, ביניהם: גודל המצנח וצורתו, והמשקל הנישא על ידי המצנח. בדרך כלל ניתן להנחית את הממ"ג בבטיחות אף במנוע כבוי, זאת בהנחה שמשטח מתאים לנחיתה נמצא בטווח הדאייה.
הסכנות העיקריות בהטסת ממ"ג קשורות בתנאי רוח ומכשולים. אין להטיס ממ"ג ברוחות שמהירותן מעל 15-25 קמ"ש, או בתנאים של משבי רוח. סיכוני רוח כולל מכשולים קרקעיים היוצרים תנאי רוח מיוחדים (לכן רצוי לטוס במעלה הרוח אל מול עצים גבוהים, הרים ומכשולים אחרים המפריעים לזרימת הרוח). מערבולות אוויר הנוצרות בנתיבי טיסה של כלי טיס אחרים, במיוחד כלי טיס גדולים וכבדים, אף הם עלולים לסכן טיסת ממ"ג. כיוון שממ"ג מתאים לטיסה נמוכה העוקבת אחר פני הקרקע, מכשולים קרקעיים כגון, קווי מתח עילי, עצים ומבנים גבוהים עלולים לסכן את טיסת הממ"ג. נחיתות חירום בממ"ג על מקווי מים מסוכנות במיוחד, כיוון שהטייס או הנוסע עלולים להסתבך במיתרי המצנח ולשקוע יחד עם שלדת המנוע.
תפעול
טייסי ממ"ג נהנים בדרך כלל לטוס בגובה נמוך ובאטיות והממ"ג הוא כלי טיס אידיאלי לתיור ולצילום. ממ"ג אף יכול לשמש בחקלאות ולעיתים אף ככלי לאכיפת חוק, לחיפוש ולאיתור נעדרים.
הממ"ג אינו זקוק לשדה תעופה לצורך הפעלתו ומסלולי עפר ושדות כבושים יכולים לשמש להמראה ולנחיתה. בארצות הברית אסורה על פי חוק הטסת ממ"ג בשעות הלילה. אולם, בשנת 2004 תיקן מנהל התעופה הפדרלי האמריקאי תקנות המאפשרות לממ"ג המצויד כראוי לטוס אף בשעות הלילה מעל אזורים עירוניים על ידי טייסים מורשים.
היסטוריה
בחודש מרץ 1981 נוסה לראשונה דגם P-1, אותו יצרו סטיב סניידר, אדריאן ונדנברג ודניאל תומפסון. לאחר ניסויי טיסה ושיפורים שנמשכו שנתיים, בשנת 1983 החל שיווק מסחרי ראשון של ממ"ג.
טיפול סלידה
טיפול סלידה (בלועזית: תרפיה אברסיבית) הוא טיפול פסיכולוגי קוגניטיבי-התנהגותי שנועד להפחית התנהגות לא-רצויה; במהלך הטיפול נחשף המטופל לגירוי (stimulus) המקושר להתנהגות לא-רצויה מסוימת, תוך כדי חשיפה לגירוי לא נעים (אברסיבי) שמעורר אי נוחות, במטרה ליצור התניה וקישור בין שני הגירויים, כך שהמטופל ילמד להעדיף להימנע מההתנהגות הלא-רצויה כדי לא להיחשף שוב לגירוי האברסיבי והתחושות השליליות שהוא מעורר.
התוויות לטיפול
הטיפול משמש בעיקר במצבים של התמכרויות לסמים או אלכוהול או קומפולסיות מסוימות. למשל, מריחת חומרים בעלי טעם חריף על הציפורניים במטרה להפסיק התנהגות לא רצויה של כסיסת ציפורניים; מתן תרופות היוצרות תחושת בחילה או חמרמורת לאחר כל שתיית אלכוהול במטרה ליצור גמילה במקרה של אלכוהוליזם; או מתן שוק חשמלי לאחר התנהגות לא-רצויה (כגון פנטזיות לא מותאמות בקרב פדופילים) במטרה לקשר בין השוק להתנהגות, כדי שהמטופל יימנע מהתנהגות זו.
ביקורת והגבלה
רבים מעבירים ביקורת חריפה על שיטת הטיפול בצורתה הקיצונית יותר (במיוחד שוק חשמלי). הטיעונים העיקריים נוגעים בבעיה האתית שכרוכה במתן טיפול אברסיבי כל כך עבור האדם והנזק העלול להיגרם, ובמידת היעילות הנמוכה יחסית שנמצאה במחקרים על השיטה. במספר מדינות בארצות הברית נחקקו חוקים המגבילים מאוד את השימוש בטיפול לפסיכולוגים מורשים בלבד, ומגבירים את הפיקוח הצמוד על התהליך.
טיפול בסלידה נגד הומוסקסואליות
במרבית המדינות נאסר הטיפול האברסיבי בשנים האחרונות כטיפול המרה להומוסקסואליות. זאת בהמשך למחקרו הידוע של מרטין זליגמן מ-1966, שהראה ממצאים מעורבים לפיהם כ-50% מהגברים ההומוסקסואלים שעברו את הטיפול לא הביעו עוד דחפים הומוסקסואליים – אך זליגמן סייג את מסקנותיו בכך שרובם התגלו כביסקסואלים, בעוד בקרב בעלי נטייה מינית הומוסקסואלית ברורה לא ניכר שינוי בעקבות הטיפול האברסיבי.
בתרבות הפופולרית
טיפול סלידה זכה להתייחסויות ואזכורים בספרות ובקולנוע. בספר "תפוז מכני" (ובסרט באותו השם) ניתן לטיפול סלידה מקום מרכזי בעלילה: גיבור הספר, סדיסט אלים בשם אלכס, עובר סדרת טיפולים הכוללת התניות שליליות בעזרת מעוררי בחילה בעת צפייה מאולצת בדימויים אלימים.
לוז'ישט
לוז'ישט (Lozisht) הייתה עיירה יהודית קטנה בפולין (מאז תום מלחמת העולם השנייה בשטחה של אוקראינה), שיחד עם העיירה הסמוכה לה טרוכנברוד היוותה קהילה אחת גדולה.
יהודי לוז'ישט
איגנטובקה נוסדה בשנת 1838, בימי הצאר הרוסי ניקולאי הראשון, על שטח של 2,770 דונם של קרקע ממלכתית, בסמוך למושבה החקלאית היהודית זופיובקה, שנוסדה שלוש שנים קודם לכן.
בעת מלחמת העולם הראשונה נפגעו המשקים במושבה, ורבים מיושביה עזבוה. משקים אלו שוקמו בעזרת הג'וינט ואורט. במפקד משנת 1921 נמנו במושבה 577 יהודים ועוד 8 לא יהודים.
במושבה כיהנו הרב זלמן שוסטר, שעבד גם במשקו הפרטי, והרב שמעון גולדשטיין, ובשנות העשרים היו במקום שני בתי כנסת. יהודי המושבה נמנו ברובם עם חסידי אוליקה, חסידי טריסק וחסידי סטפאן.
בשנות העשרים עלו כמה מיהודי המושבה לארץ ישראל. הפעילות החינוכית והתרבותית במושבה הייתה קשורה למושבה זופיובקה, שם גם פעלו בשנות העשרים בית ספר וגן ילדים עבריים, ספרייה וסניפי מפלגות ותנועות נוער ציוניות. רוב הנוער באיגנטובקה השתייך לתנועת בית"ר, שקן שלה נוסד במקום בשנת 1932.
בשואה
איגנטובקה נכבשה בידי הגרמנים בסוף יוני 1941, והם מינו עליה ממשל אוקראיני. בימי הכיבוש הראשונים ערכו כפריים אוקראינים מן הסביבה פרעות במושבה, במהלכו הוכו ונרצחו 5 יהודים, ונשדד הציוד החקלאי והחי מן המקום.
בראשית יולי 1941 מינו הגרמנים יודנרט במושבה, והגברים היהודים אולצו לצאת לעבודות כפייה בחקלאות ובעיבוד עורות. האחראי על ענף עיבוד העורות במקום, שהציג עצמו כפולקסדויטשה, והגן על היהודים מפני התעמרות האוקראינים, נתגלה כיהודי בעצמו, והוצא להורג.
ב-24 באוגוסט 1942 הועברו יהודי המושבה לזופיובקה. הבורסקאים ומשפחותיהם וכמה בעלי מקצוע נדרשים שוכנו בכפר סדלישצ'ה הסמוך. כל היהודים האחרים הובלו בימים 25 באוגוסט עד 27 באוגוסט 1942 לתעלות שנחפרו ליד הכפר יארומליה, ושם נרצחו ביריות. ב-21 בספטמבר 1942, יום הכיפורים תש"ג, נרצחו גם היהודים שרוכזו בכפר סדלישצ'ה.
בזמן האקציות ברחו רבים, וביניהם גם מיהודי איגנטובקה. כמה מצעירי המושבה השתתפו בקבוצת בני זופיובקה שיצאה ליער קלופוצ'ין באמצע ספטמבר 1942, ושהצטרפה בראשית 1943 לאוגדת הפרטיזנים הסובייטית בפיקודו של סידור קובפק.
איגנטובקה שוחררה בראשית פברואר 1944. מתושביה היהודים ניצלו 10 אנשים.
הנצחה
תושביה לשעבר של העיירה ושל העיירה הסמוכה טרוכנברוד, שהיוו מעין קהילה אחת גדולה, הקימו בסוף שנות החמישים את בית ט"ל, הנמצא ברחוב כצנלסון פינת פיינברג בגבעתיים, לזכר תושבי העיירה שהושמדו, ולשימור המורשת של העיירה.
המסע לט"ל (טרוכנברוד/לוז'ישט)
תיעוד ההגעה לטרוכנברוד ולוז'ישט ( באנגלית)
המכביה הראשונה
המכביה הראשונה נפתחה בטקס חגיגי ב-28 במרץ 1932, כ' באדר ב' ה'תרצ"ב בבית-העם בתל אביב בהשתתפות אישי ציבור ובראשם ראש העיר מאיר דיזנגוף. למחרת הוביל דיזנגוף רכוב על סוסו את מצעד הספורטאים, שמנה 390 ספורטאים מ-27 מדינות: אוסטרליה, אוסטריה, אסטוניה, אנגליה, ארצות הברית, בלגיה, בולגריה, גרמניה, דנמרק, דנציג, הולנד, הונגריה, תוניסיה, יוון, יוגוסלביה, לבנון, מצרים, לטביה, ליטא, סוריה, פולין, צ'כוסלובקיה, צרפת, קנדה, רומניה, שווייץ וארץ ישראל ובהם אישים כמו הסופר אלישע גלזר, ויצא מגימנסיה הרצליה מרכז חיי התרבות של תל אביב דאז עד אצטדיון המכביה מרחק של כ-5 קילומטרים.
היסטוריה
קונגרס המכבי העולמי החליט לקבל את הצעת יוסף יקותיאלי, לקיים את המכביה הראשונה באביב 1932. מיד עם חזרתו מהקונגרס פעל יקותיאלי במרץ להגשמת רעיון המכביה. הוא יזם שני מסעות של רוכבי אופנועים לאירופה כדי לבשר שם על קיום המכביה ולהמריץ את הספורטאים היהודים להתארגן לקראתה. המסע הראשון היה ב-1930 לאירופה. המסע השני, ובראשו יוסף יקותיאלי, יצא שנה אחר-כך מתל אביב ללונדון. המשלחת עברה בתשע ארצות ובעשרות ערים וזכתה להצלחה רבה.
בראש הוועדה הספורטיבית (הטכנית) של המכביה מונה יהושע אלוף, איש ידוע בתחום החינוך הגופני בארץ ומי שתרם מושגים עבריים בתחומי הספורט השונים ולימים גם זכה בפרס ישראל על פועלו. טקס הפתיחה החגיגי כלל מופע התעמלות מרשים של תלמידי כיתות י"ב מגימנסיה נורדיה והרצליה.
התחרויות נמשכו חמישה ימים ברוב הענפים המרכזיים הפופולרים ביניהם אתלטיקה, שחייה וכדורגל. בקהל הצופים נכחה גם משלחת רופאים מליטא בראשות ד"ר צמח שאבאד וד"ר אבא לפין ממייסדי מכבי העולמי.
את החסות לטקס הסיום נתן הנציב העליון ארתור ווקופ ובסיומו נערך מצעד הסיום בכיוון ההפוך, מאצטדיון "המכביה" לכוון "גימנסיה הרצליה". חלק מהספורטאים המתחרים ערקו ממשלחותיהן האירופאיות ונשארו בארץ, ביניהם מקס בירנצוויג מפולין, זוכה מדליית הזהב באגרוף משקל קל.
המתחרים והזוכים
390 ספורטאים השתתפו במשחקים, בהם למעלה מ-69 ספורטאים יהודים ממדינות ערב, כמו סוריה, לבנון ומצרים - כולל מספר מתאגרפים מוסלמים ממצרים. כמו כן השתתפו מספר ספורטאים בודדים מ"בני ברית" (שאינם מייצגים ארץ ספציפית). כמו כן השתתפו חיילים ושוטרים בריטים רשמיים. בשתי המכביות הראשונות הורשו להשתתף רק חברים רשמיים במכבי.
כוכבת המכביה הראשונה הייתה האתלטית סיביל קוף מארצות הברית שזכתה ב-4 מדליות זהב אישיות.
הוקי שדה
שחקני נבחרת גרמניה: היינץ ברסקי, פריץ גלסנר, זיגי גרוס, הרברט קינדרמן, וולטר לואי, שלמה מאוטנר, אגון מאייר, זמי שיינברג, מקס זוננרייך
התעמלות
- אלה בובק 117 נקודות - אלה פישר ( רומניה) - רחל מרגוליס ( גרמניה)
- נתן גרינברג ( פולין) 180 נקודות - שטיינץ ( פולין) - אלפרד פלזנפלד
טניס
המשחקים נערכו ברחובות. שופט ראשי פרץ קורנפלד -, שחקנים: לדיסלב הכט, קליין, ד"ר גוטסמן -  פולין, שחקנים: ד"ר ליבלינג, אהרן ויטמן
כדורגל
שחקני נבחרת ישראל: משה בק, מרדכי בלייברג, בראון, פינחס פידלר, שמעון גולדברג, יצחק גוזיני, מנחם הירש, הופמן, ישראל קרול, עמיאל מימון, מרדכי זנובסקי, אברהם רזניק, צבי סרנקין, יעקב סליבנסקי, דוד ויינברג, ג'. זיבנר שחקני נבחרת פולין: יהושע אלסנר, ישראל ארנברג, בלזם, יחזקאל גוטריך, אדמונד הרמן, פרדינדד הופטמן, מקס הורביץ, וילהלם קרומהולץ, מיכה לנדמן, נתן נומברג, פרדיננד אוסיק, אהרון ולטפרייד, נתן פוריש, פייבל אורידה
כדוריד
שחקני נבחרת גרמניה: קרל ברנשטיין, מקס ברימן, פריץ לוינסון, קורט מרקס, רובינוביץ', מקס שור, קורט שיפמן, אדולף טריזר
כדורמים
משחק ידידות
סיף
התחרויות נערכו באהל שם בתל אביב. - מאושרה שרר ( ארץ ישראל) - מוסרי ( מצרים) - מויאל ( מצרים)
- שאול מויאל ( מצרים) - לודוויג שמוראק ( פולין) - פישר ( גרמניה)
- שאול מויאל ( מצרים) - שטרן ( יוגוסלביה) - גלובינצ'ובר ( פולין)
קפיצה למים
- עזיז אבו דיומה ( מצרים) - זאקי פרנסואי ( מצרים) - הרמן ליזרוביץ מקום רביעי - נתן שפירא ( ארץ ישראל)
שחייה
תחרויות השחייה התקיימו בנמל חיפה במסלולים מאולתרים. שחיינים מ-8 מדינות השתתפו בתחרויות: אוסטריה, ארצות הברית, בולגריה, גרמניה, מצרים, פולין, צ'כוסלובקיה וארץ ישראל.
שחייניות
פריצי לוי והדי ורטהיימר מאוסטריה, בלטו בתחרויות השחייה בין הנשים. לוי וורטהיימר זכו כל אחת במדליית ארד באליפות אירופה בשחייה (400 מטר חופשי ו-200 מטר חזה בהתאמה) וסיימו במקומות 11 ו-13 בהתאמה באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
שחיינים
פבל שטיינר מצ'כוסלובקיה שזכה במדליית ארד באליפות אירופה במשחה ל-100 מטר חופשי זכה ב-3 מדליות זהב במכביה.
לוטי דוד
שרלוט "לוֹטי" דוֹד (באנגלית: Charlotte "Lottie" Dod; 24 בספטמבר 1871 - 27 ביוני 1960) הייתה ספורטאית רב-תחומית בריטית. כטניסאית זכתה חמש פעמים בגמר אליפות וימבלדון, כאשר את תואר האליפות הראשון שלה השיגה בגיל 15 (הגיל הצעיר ביותר עד שנת 1996, אז זכתה מרטינה הינגיס בתואר בגיל צעיר מדוד בשלושה ימים). בנוסף, זכתה במדליית כסף בקשתות באולימפיאדת לונדון (1908), שיחקה עבור נבחרת ארצה לנשים בהוקי שדה (England women's national field hockey team), אותה אף סייעה לייסד ובשנת 1904 זכתה באליפות בריטניה לשחקניות גולף חובבות (British Ladies Amateur Golf Championship).
רקע משפחתי
נולדה למשפחה עשירה ליד ליברפול. הון משפחתה, שעשתה את הונה במסחר כותנה, תרם לכך שלוטי ואחיה לא נאלצו לעבוד כלל. כל בני המשפחה הצטיינו בספורט. אחותה אנני הייתה טניסאית, שחקנית גולף וביליארד ומחליקה על הקרח. אחיה וילי זכה במדליית זהב בקשתות באולימפיאדת לונדון (1908) ואחיה טוני היה קשת, שחמטאי וטניס.
טניס
כל בני משפחתה שיחקו טניס וב-1883 (בגיל 12) שיחקה לוטי לראשונה בטורניר תחרותי במנצ'סטר. שנתיים לאחר מכן באותו טורניר שיחקה היטב, אך הפסידה, מול אלופת וימבלדון מוד ווטסון.
לאליפות וימבלדון 1887 הגיעה כבר לאחר סדרת ניצחונות בטורנירים ברחבי בריטניה. בגמר הביסה את אלופת השנה החולפת, בלאנש בינגלי בשתי מערכות 6–2, 6–0 וזכתה בתואר בגיל 15 שנים ו-285 יום בלבד. בכל השנים הבאות בהן נפגשה דוד עם בינגלי בגמר וימבלדון (1888, 1891, 1892 ו-1893), הביסה אותה.
בנוסף להיותה כוכבת ספורט, פעלה דוד בתחום האופנה. באותה עת לבשו שחקניות הטניס שמלות לבנות ארוכות ומחוכים. דוד הובילה קו לבוש נוח וספורטיבי יותר לנשים על המגרש, שכלל קיצור אורך החצאית בחצי וחוללה מהפכה בתחום.
הוקי שדה
ב-1897 החלה קריירה בהוקי שדה. היא יסדה מועדון הוקי שדה לנשים במרזיסייד והייתה קפטן הקבוצה. בהמשך עברה למועדון מחוז צ'שייר ושיחקה בנבחרת הלאומית מ-1899 ועד מות אמה ב-1901.
גולף
גולף נשים היה מוגבל מאוד בבריטניה של סוף המאה ה-19. התאחדות הגולף לנשים (Ladies' Golf Union) נוסדה ב-1893 ושנה לאחר מכן סייעה דוד להקים מועדון גולף לנשים במרזיסייד. היא שיחקה מעט ושבה לגולף לאחר תקופת האבל על מות אמה. רק ב-1904 שבה להתחרות בגולף במסגרת אליפות בריטניה לשחקניות חובבות וזכתה באליפות. ב-1905 ייצגה את אנגליה בנבחרות לחובבות מול ארצות הברית, סקוטלנד ואירלנד, אך לא קצרה הצלחות ופרשה מהמקצוע.
קשתות
ב-1910 הייתה קרובה לזכות באליפות הלאומית בקשתות, משנכשלה, פסק הספורט לעניין אותה.
המשך חייה
לאחר נישואי אחיה טוני, התגוררה לוטי עם אחיה וילי בבידפורד שבדרום-מערב אנגליה. במלחמת העולם הראשונה שירתה כאחות בבית חולים צבאי בבריטניה. לאחר המלחמה עברה להתגורר עם וילי הן בדבון והן בלונדון. ב-1954 נפטר וילי ולוטי עברה להתגורר בדיור מוגן. עד שנות השמונים שלה הקפידה לבקר בטורניר וימבלדון מדי שנה. היא נפטרה ערירית בבית אבות המפשייר, בגיל 88 בעת שהאזינה לשידור מטורניר וימבלדון ברדיו.
לייזרים שאובי-שמש
לייזר שאוב-שמש הוא לייזר שבו התווך הפעיל נשאב על ידי קרינת שמש מרוכזת. השאיבה על ידי שמש חוסכת את השימוש במקור אנרגיה מלאכותי, חיסכון חשוב במיוחד בחלל החיצון. לייזרים שאובי שמש נחקרים מאז 1963, הן ניסויית והן תאורטית, והוצעו להם יישומים שונים במהלך השנים. נכון ל-2020, לייזרים שאובי-שמש טרם הגיעו לשימוש מסחרי בכדור הארץ או לשימוש טכני בחלל, אולם הנושא זכה בעשור האחרון לתשומת לב מחקרית רבה.
תווך הלזירה ואורכי הגל
תווכי הלזירה שהוכחו ניסויית עבור לייזרים שאובי-שמש הם מוטות של מצב מוצק, כולל ניאודימיום-יאג ניאודימיום-כרום-GSGG שניהם באורך גל של 1.06 מיקרומטר, אלכסנדריט עם אורך גל מתכוונן בתחום 700–818 ננומטר והולמיום ב-2.1 מיקרומטר. כמו כן, נעשו מחקרי התכנות רבים על לייזרי יוד, עם אורך גל של 1.31 מיקרומטר למשל. פאר וחבריה הציגו מגבר לייזר שאוב שמש המבוסס על אדי טלריום עם הגבר של 40% ב-628 ננומטר. בנוסף, לייזרים מוליכים למחצה שאובי-שמש הוצעו על ידי Landis ו-Tsidulko.
ב-2017 דווח על לייזר סיב שנשאב על ידי ריכוז שמש נמוך במיוחד ופלט קרינת לייזר באורך גל של 1095 ו-1105 ננומטר.
תצורת ריכוז השמש
צפיפות ההספק של השמש על כדור הארץ נמוכה מ-1000 וואט למ"ר או עשירית וואט לס"מ. זהו הספק נמוך מאוד בהשוואה לסף הלזירה ולכן יש צורך לרכז אור שמש משטח גדול על שטח קטן של קצה המוט או מעטפתו. זווית הפריסה הקטנה יחסית של השמש עם קוטר של כחצי מעלה מאפשר ריכוז שמש לרמה של פי אלף ויותר מאידך, השמש נעה בשמיים ולכן הרכיב הראשון שמקבל את אור השמש צריך לעקוב אחר תנועתה בכיפת השמיים. הרכיב הראשון יכול להיות מראה גדולה או מערכת של מראות שטוחות או עקומות והן מרכזות את אור השמש לשטח קטן בפתח של מרכז שמש לא-מדמה. מרכז השמש יכול לרכז את האור ישירות על מוט הלייזר. לחלופין, מרכז השמש ממקד את אור השמש על מרכז נוסף אשר מצידו מרכז את האור על המוט. בדוגמה של הציור העליון בצד שמאל, מראת מקטעים קעורים המורכבת על ציר המוטה למטרה עוקבת אחר תנועת השמש בשמיים, ומסיטה את אור השמש לעבר מטרה סטטית. המטרה כוללת מרכז פרבולי לא-הדמאתי בתוך ביתן ניסוי והיא מוארת דרך מראה סטטית הנמצאת מעל המטרה. החתך של המרכז הפרבולי הלא-הדמאתי מוצג בציור התחתון משמאל. המרכז הפרבולי ממקד את אור השמש על מעטפת מוט הלייזר וגורם כך להיפוך אוכלוסייה המאפשר לזירה.
כיוון שאיבת מוט הלייזר
בניסוי של ינג ב-1966 ובניסויים מאוחרים יותר באוניברסיטת שיקגו נשאב מוט הלייזר דרך אחד משני פניו. לתצורת שאיבה זו יש את היתרון של בליעה מליאה של אור השמש לאורך המוט. החיסרון של שאיבת קצה הוא שהספק אור השמש שאפשר להחדיר דרך פני המוט קטן בגלל סופיות הגודל הזוויתי של השמש, שאינה מקור אור נקודתי. כדי להחדיר למוט הלייזר הספק שמש גבוה יותר משתמשים בתצורה של הציור התחתון בצד שמאל שבו השמש מאירה את מעטפת המוט, שטח גדול פי כמה משטח פני קצה המוט.
יעילות הלייזר
יעילות הלייזר היא מנת הספק הלייזר בשטח מערכת המראות הראשונית, והיא מבוטאת בוואט למ"ר. כך, למשל, הספק השיא של קרופקין וחבריו הושג תוך שימוש בשטח מערכת מראות ראשונית של 660 מ"ר ולכן היעילות הייתה נמוכה יחסית. יעילות שיא של 6.7 וואט למ"ר דווחה ב-2003 על ידי לנדו וחבריו אך מאז שופרה היעילות על ידי ליאנג וחבריו.
איכות אלומת הלייזר
איכות אלומת הלייזר היא פרמטר הקובע את היכולת למקד את אלומת הלייזר לשטח קטן ככל האפשר, או לשגרה למרחק גדול בלי שתתבדר יותר מדי. ערך הפרמטר המיטבי הוא 1 וככל שהוא גדול יותר, האיכות גרועה יותר. לנדו וחבריו מדדו את איכות האלומה בתצורות מהוד שונות ודיווחו על ערכי פרמטר גבוהים, כלומר על איכות אלומת לייזר שאוב שמש נמוכה. איכות האלומה שופרה בכמה לייזרים שאובי שמש שפותחו בעשור האחרון, כולל דיווחים על אלומה עם פרמטר איכות השווה ל-1, הערך המזערי האפשרי.
התנהגות זמנית והכפלת תדר
בשנים 1997–2000 דווח על הפעלה של לייזר שאוב שמש בדפקים (פולסים) של 190–310 ננושניות שהושגה על ידי הכנסת גביש בולע מתרווה של כרום מטריצת יאג לתוך מהוד הלייזר. הוספת גביש KTP לתוך המהוד הכפילה את תדר הלייזר והמהוד הפיק אלומה ירוקה ב-532 ננומטר ובהספק של 4.1 ואאט ממוצע. בנוסף, הודגם שימוש במאפנן אקוסטו-אופטי שהפיק 8.7 וואט מוצע באותו אורך גל.
יישומי חלל
אנרגיה סולארית מהווה מקור אנרגיה חיוני וחשוב בחלל, בגלל היכולת המוגבלת לשגר לחלל כמות גדולה של דלק. כדי להשתמש באנרגיה הסולרית כוללים רכבי חלל ותחנות חלל לוחות פוטו-וולטאיים ובטריות לאחסון החשמל הנוצר. כאשר שוקלים שימושי לייזר בחלל, יש שתי אפשרויות. האפשרות הראשונה היא להפעיל את הלייזר חשמלית תוך שימוש באנרגיה החשמלית המיוצרת בפנלים הפוטו-וולטאיים או נאגרת בבטריות. האפשרות השנייה היא להפעיל לייזרים שאובי-שמש אשר חוסכים את המעבר דרך אנרגיה חשמלית ולכן עשויים לפעול ביעילות גבוהה יותר. יתרונות פוטנציאליים נוספים של לייזרים שאובי-שמש עשויים להיות משקל ומספר רכיבים מופחתים, דבר המקנה אמינות גבוהה יותר. לייזרים שאובי שמש יכולים לשמש לתקשורת בחלל עמוק, לפעול כחיישנים של התנאים על פני כדור הארץ, לגילוי ומעקב אחר עצמים בחלל, להעברת כוח לחלליות אחרות, ולהנעת גופים בחלל על ידי שימוש במפרשי שמש.
התפתחות המחקר בשנים 1980–2020
גל השני של התעניינות בתחום החל באמצע העשור של 2000–2010 והמחקר מובל על ידי יוהנה אלמיידה באוניברסיטה החדשה של ליסבון וע"י חוקרים שונים במזרח הרחוק.
יהודה אסיא
יהודה אסיא (24 בספטמבר 1917 – 30 באוגוסט 2016) היה בנקאי ואיש עסקים ישראלי.
ביוגרפיה
יהודה אסיא נולד בבגדאד שבעיראק ב-1917, השני בשמונת ילדיהם של חלווה ויצחק עזרא יצחק עציא, שהיה איש עסקים וסוחר טקסטיל אמיד.
למד בבית הספר היהודי "רחל שחמון". אחד ממוריו היה ראובן שילוח, שליח היישוב היהודי שיצא לאסוף מודיעין בעיראק בכיסוי של מורה לעברית, ולימים הקים את המוסד ועמד בראשו. בגיל 17 יצא לבדו לטיול בארץ ישראל, אליה הגיע דרך ביירות. שילוח, שאותו פגש בארץ, ניסה לשכנעו להישאר בה, אך כעבור חודש חזר לבגדאד.
בגיל 21 היגר ליפן, התגורר בעיר קוֹבֶּה, ועסק בייצוא אריגים לעיראק ובייבוא כותנה ושומשום ליפן.
ביוני 1941 עבר להתגורר בעיר בנגקוק שבתאילנד ופעל בה כאיש עסקים, בין השאר סחר בטקסטיל, בזהב ובסחורות עתידיות. כמו כן ייצג חברה גדולה בתחום הכספות. היקף עסקיו נחשף בעיתוני תאילנד כאשר נשדד ממנו מטען זהב (מבוטח) בשווי יותר משני מיליון דולר. הוא הצטרף למועדון "רוטרי" המקומי, ונבחר לגזבר המועדון. בבנגקוק פגש את ז'אנט איינסלי, אחות במקצועה, בת לאם תאילנדית ולאב אנגלי. הקשרים בין השניים התהדקו.
לאחר המלחמה החל לעסוק בהעברת מטבע זר למען לקוחותיו, והייתה זו תחילת דרכו בעולם הבנקאות.
בתחילת 1946 נסע לארצות הברית, והתגורר בניו יורק. תחילה סחר באבנים יקרות שהביא עמו מתאילנד, ולאחר מכן השתלב בעסקי סחר בינלאומי, תוך שהוא ממשיך לפתח את עסקיו בתאילנד. באותו זמן למד גם בקורסים לבנקאות של אוניברסיטת קולומביה.
לאחר ביקור אצל משפחתו בעיראק גמלה בלבו החלטה לעלות לישראל. בסוף 1948 מכר את עסקיו בתאילנד וחזר לניו יורק, שם פנה לקונסול ישראל, וביקש להקים בנק בישראל. הקונסול פנה לממונים עליו בישראל בעניין זה, וקיבל תשובה שלילית, אך אסיא הוזמן לעלות ולעסוק בפעילות תעשייתית. אסיא חיסל את עסקיו בניו יורק, והזמין את ז'אנט איינסלי לטיול מחוף אל חוף בארצות הברית.
עם תחילת העלייה ההמונית מעיראק סייע בקליטת העולים, והשתתף בהקמת "התאחדות עולי בבל". בין העולים היו גם הוריו ואחיו.
בשנת 1957 שכנע שר האוצר לוי אשכול, את אסיא להשתתף במימון קו צינור הנפט מאילת, ואסיא מונה לסגן יו"ר החברה של קו צינור הנפט, וכיהן בתפקיד זה כעשר שנים, עד לסגירת החברה. בשנת 1961 הקים אסיא את בנק ערבי ישראלי. בתחילת שנות השישים החל "סוויס-ישראל טרייד בנק" לרכוש בבורסה לניירות ערך בתל אביב ניירות ערך של חברת "אפריקה ישראל להשקעות, והגיע להחזקה של 35% מהונה.
יהודה אסיא היה אספן אמנות. תחביבו זה הביא אותו בתחילת שנות ה-60 לגיוס התרומה העיקרית להקמתו של מוזיאון תל אביב לאמנות בשדרות שאול המלך. בבניין המוזיאון אולם הקרוי על שמו וגלריה הקרויה על שם אשתו. בשלהי שנת 2009 הוצגה במוזיאון תערוכה בשם "אוסף יהודה אסיא".
את קורות חייו פרסם בספר אוטוביוגרפי, "הגשרים של חיי" (גרסת אינטרנט של הספר). אסיא נפטר ב-30 באוגוסט 2016. הוא הותיר אחריו את בנו הבכור, דוד אסיא, מייסד חברת מג'יק תעשיות תוכנה ומייסד קרן הון-סיכון; את בתו האמצעית, דליה פלד, מנכ"לית ובעלים של קבוצת "אנשים ומחשבים". בתו הצעירה, מעצבת האופנה דניאלה להבי, מתה ב-2013.
פיגוע הירי בהר חברון (אוגוסט 2010)
המחבלים נעצרו על ידי הרשות הפלסטינית אך שוחררו לבסוף. ב-8 באוקטובר עצרה ישראל מחבלים הקשורים לפיגוע במבצע בו נהרגו שני פעילי חמאס.
הפיגוע
זוג ושני אזרחים נוספים שתפסו טרמפ ברכבם נסעו בכביש 60 בסמוך לקריית ארבע. בסמוך לכניסה ליישוב החל מחבל פלסטיני לירות על כלי הרכב כאשר הוא רצח את הנהג ובכך גרם למכונית לסטות מהכביש. לדברי עדי ראייה המחבלים התקרבו למכונית וירו בנוסעים במושביהם מטווח אפס.
המשטרה מאמינה שהמחבלים פתחו באש בתחילה על המכונית כאשר המכונית הפלסטינית נסעה לצד המכונית של הקורבנות. פרמדיק של מגן דוד אדום תיאר את הסצנה לעיתונאי כאשר ציין שהבחין ב"מכונית שהייתה נקובה בעשרות כדורים ובתוכה היו ארבע גופות. לא היה שום סיכוי לעזור".
קורבנות
בפיגוע נרצח הזוג יצחק וטלי איימס מבית חגי. הם היו הורים ל-6 ילדים, בגילים 5 עד 24, והיה להם נכד אחד. טלי הייתה בחודש התשיעי להריונה.
כוכבא אבן חיים, מורה באפרת ואמא לילדה בת שמונה, נרצחה גם היא בפיגוע. בעלה, שהיה בין החובשים שהגיעו לזירת הפיגוע, גילה אז שאשתו בין הקורבנות.
הקורבן הרביעי היה אבישי שינדלר, שעבר לא מכבר עם אשתו לגור בבית חגי.
הקורבנות נקברו בירושלים, באשדוד ובפתח תקווה. אלפי אנשים השתתפו בהלוויות.
לאחר הפיגוע
הרשות הפלסטינית גינו רשמית את המבצע, אך גורמים רשמיים של הרשות הפלסטינית ציינו שמערכת הביטחון הפלסטינית מברכת על חיסולו של אל-כרמי משום שחיסולו החליש את כוחו של ארגון החמאס בגדה המערבית.
וונג'י
וונדי ג'י הואנג (באנגלית: Wendy Jie Huang; נולדה ב-9 בינואר 1986 בשם וון-ג'י הואנג), הידועה גם בשם הבמה ראיה (Wraya), היא יוטיוברית, זמרת, ולוגרית, רקדנית ושחקנית אוסטרלית ממוצא סיני. מאז שפתחה את הערוץ שלה באוקטובר 2010, הסרטונים שלה קיבלו מעל 1.6 מיליארד צפיות והערוץ שלה צבר מעל 14 מיליון מנויים.
יוטיוב
וונג'י פתחה את הערוץ שלה ב-9 בספטמבר 2010, אך הסרטון הראשון שלה עלה רק ב-2013, לערוץ בשם "Wonderful World of Wengie" שסומל בלוגו בעל שלושה W. מאז קוצר שם הערוץ ל"וונג'י", שם הבמה שלה. וונג'י מעלה לערוץ סרטונים רבים, ביניהם סרטוני לייף סטייל, קומדיה, וDIY (עשה-זאת-בעצמך). בין הסרטונים הנצפים ביותר שלה נמצאים סרטוני סליים, חומר דמוי ג'לי שתפס תאוצה ברשתות החברתיות מאז 2016. ברבים מהסרטונים שלה, היא מגלמת שתי דמויות, וונג'י ה"ילדותית והכיפית" ו-וונדי ה"בוגרת והאופנתית".
מוזיקה
ב-2017 וונג'י עברה לסין לתקופה קצרה בה התחילה לעבוד על מוזיקה עם חברת הקלטות סינית. במהלך תקופה זו, הוציאה שני סינגלים, "Baby Believe Me" ו-"OH I DO", כשהשני הגיע למקום הראשון במצעדים בסין. לאחר מכן, חזרה לאוסטרליה והחלה בפיתוח קריירת מוזיקה באנגלית.
מאז 2018 וונג'י הוציאה מספר סינגלים באנגלית, ביניהם "Cake", "Lace Up" ו-"Deja Vu". במאי 2018 הוציאה את הסינגל הראשון מתוך הפרויקט המוזיקלי הראשון שלה, שבמהלכו שיתפה פעולה עם זמרים מרחבי העולם. השיר, "Mr. Nice Guy", שיתוף פעולה עם הזמר הפיליפיני איניגו פסקל הגיע למקום הראשון במספר תחנות רדיו בפיליפינים. הסינגל השני, "Talk Talk", בשיתוף פעולה עם מפיק הקיי-פופ דייוויד אמבר, זכה לרמיקס עם הזמרת היפנית אייל. הסינגל השלישי, "Empire", שנכתב על ידי מלאני פונטנה ובוצע בשיתוף פעולה עם מיני, חברה בלהקה הקוריאנית, הגיע למקום ה-22 במצעד של בילבורד והיווה הכניסה הראשונה של וונג'י למצעד. במאי 2020 השתתפה ברמיקס לשיר הסיני "Learn To Meow". ב-6 בנובמבר 2020 שוחרר מיני אלבום הבכורה שלה, "Collabs Vol. 1 (Int'l Ver.)"' ולצידו הסינגל החמישי והאחרון מהפרויקט, "Thing You Want", בשיתוף עם הזמרת ההודית שלמאלי קולגייד והראפר ההודי איקה.
ב-9 ביוני 2021 הודיעה וונג'י שמעתה והלאה תשחרר את המוזיקה שלה תחת שם במה שונה, ראיה (Wraya), על מנת להפריד את המוזיקה שלה מתדמיתה ככוכבת ילדים ולאפשר לה להתעסק בתכנים בוגרים יותר במוזיקה שלה. תחת שם במה זה הוציאה ראיה חמישה סינגלים, "Bitter", "Trust Issues", "Tight Rope", "Ghost" ו-"11:11", מתוך ה-EP השני שלה, "11:11".
חיים אישיים
וונג'י נולדה בגואנגג'ואו שבסין, ולאחר שהוריה עברו לגור במלבורן, אוסטרליה כשהייתה בת שנתיים, היא נשארה לגור עם הסבים שלה בסין. שנתיים לאחר מכן, עברה וונג'י עם הסבים שלה להתגורר במלבורן עם הוריה, ועברה מאוחר יותר לסידני. יש לה אח קטן בשם ג'ים. באוגוסט 2015 התארסה לבן זוגה מקס, והשניים מתגוררים כיום בלוס אנג'לס.
וונג'י למדה חשבונאות באוניברסיטה ועבדה בחברת ראיית חשבון באוסטרליה בעבר. לאחר בחירה לעזוב את מקום עבודתה, עבדה כיועצת מדיה למספר עסקים תוך כדי שהפעילה בלוג משל עצמה, לפני הצטרפותה ליוטיוב.
מרד סצומה
מרד סצומה (ביפנית: 西南戦争, שפירושו: "המלחמה הדרום-מערבית") היה מרד של מחוז קגושימה (לשעבר ההאן של סצומה) נגד הצבא היפני הקיסרי שהתחיל ב-1877, 9 שנים אחרי רסטורציית מייג'י.
רקע
אולם לאט לאט, התחילו רבים מהסמוראים של סאצומה להתנגד לצעדי הממשלה החדשה. רבים מהם היו שמרנים, שתמכו, אמנם, בסילוק המשטר הישן והחלפתו במשטר קיסרי, אולם ציפו שזכויות היתר הפאודליות שלהם יישמרו. צעדי המודרניזציה המהירים של הממשלה, שכללו את ביטול הפאודליזם, ביטול מעמד הסמוראים ואיסור נשיאת חרבות בפומבי, מילאו אותם בזעם. כל עוד טקמורי סאיגו, המנהיג הנערץ, היה בממשלה, הסמוראים של סצומה היו תחת שליטה.
בשנת 1873, התגלו מחלוקות הולכות וגוברות בין סאיגו לבין יתר השרים והיועצים הקיסריים, בפרט היועץ הקיסרי טושימיצ'י אוקובו. גם סאיגו וגם אוקובו תמכו במודרניזציה, אולם בעוד האחרון דגל בהתמערבות מהירה, סייגו טקמורי רצה לשמר חלק מהערכים של העבר. במיוחד, שאף להשתית את המדינה החדשה על ערכים מוסריים קונפוציאניים, ולא על חומרנות קרה המבוססת על טכנולוגיה ואינטרסים של כסף וכוח, כמקובל במערב. באוקטובר 1873 התפטר סאיגו בזעם מהממשלה עקב מחלוקת על מדיניות חוץ (המשבר על קוריאה, יפנית: Seikanron), וכל תומכיו נטשו איתו לסצומה.
סאיגו לא התכוון למרוד בממשלה, אבל החליט להקים בסיס כוח עצמאי בנחלת הבית שלו. מיד כשהגיע לקגושימה, הוא הקים שם "בית ספר פרטי", למעשה אקדמיה צבאית שהמנגנון הבירוקרטי שלה השתלט על המחוז כולו. בית הספר הפרטי חינך לערכים קונפוציאניים שמרניים, שסייגו ועוזריו, רובם קצינים בכירים לשעבר, ראו כערכים הסמוראיים האמיתיים. מחוז קגושימה (השם הרשמי של סצומה) היה בפועל מדינה בתוך מדינה, אזור סורר שלא ציית לצווי המודרניזציה של הממשלה. השרים בטוקיו, בראשות אוקובו, זעמו על חוסר הציות של קגושימה, אבל לא העזו לכפות על המחוז הסורר לחזור לתלם. סצומה הייתה ידועה בריכוז גבוה במיוחד של לוחמים מזרי אימה, ולסייגו טקמורי היו חסידים רבים בכל רחבי יפן. הייתה תחושה שאם סאיגו יפתח במרד, המדינה כולה תתמוטט.
סאיגו, מצידו, סירב בעקביות לשתף פעולה עם פעילויות לא חוקיות. ב-1874 וב-1876 פרצו מספר מרידות נגד הממשלה במחוזות סאגה וקוממוטו, ובכל המקרים הללו נשלחו שליחים לסאיגו וביקשו ממנו להצטרף. סאיגו סירב תמיד, ובתוקף. העדויות מלמדות שאיבד עניין בפוליטיקה, ואפילו בבית הספר הפרטי כבר לא התערב לעיתים תכופות. הוא עסק לרוב בתחביביו - ציד, דיג, קליעת סנדלי קש ומשחק עם ילדים. כדי לעורר את סאיגו לפעולה נדרשה פרובוקציה קיצונית, וכזאת הגיעה רק בשלהי 1876.
מהלך המרד
הפרובוקציה שהובילה לפרוץ מרד סאצומה לא הגיעה מסאיגו, או משרי הממשלה המרכזית, אלא דווקא מהמטה הארצי של המשטרה. המשטרה היפנית הורכבה מסמוראים של סצומה שהתנגדו לסייגו ותמכו בממשלה המרכזית. השוטרים היו במצב קשה: משום שהיו אנשי סצומה, הסמוראים מיתר יפן חשדו בהם. הם רדו בעם ביד קשה, ולפיכך זכו לתיעוב ולבוז מהאוכלוסייה ואף מהמוני החיילים של הצבא. אולם בשל שיתוף הפעולה שלהם עם הממשלה המרכזית, הם נחשבו מוקצים בסצומה.
חלק ממפקדי המשטרה רצו לשבור את המבוי הסתום הזה על ידי יצירת עימות בין סאצומה לממשלה המרכזית. בשלהי 1876, שלח מפקד המשטרה חוליית בלשים לסאצומה. הוא ביקש מהם לאסוף מידע על בית הספר הפרטי, לחתור תחת סייגו ולפורר את צבא נאמניו. מיד עם בואם למחוז, נאסרו השוטרים בידי אנשי בית הספר הפרטי, ומפקדם "הודה" - ככל הנראה תחת עינויים - כי שרי הממשלה הטילו עליו להתנקש בסאיגו טקמורי. מבחינת סאיגו - זה היה הקש ששבר את גב הגמל. הוא, מבחינתו, בסך הכל רצה שיעזבו אותו בשקט, והנה השרים הבוגדניים שולחים רוצחים כדי להתנקש בו.