cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרכז הכרמל
יישוב היהודים בשכונה
גדס לא סיים, כאמור, את עבודת התכנון, ואת המשך התכנון ביצע ריכרד קאופמן, שהשתמש בתוכניותיו של גדס כבסיס לעבודתו. לרשותו עמדו כ-1,500 דונם טורקיים (כ-1,380 דונמים מטריים) מחולקים ל-200–300 מגרשים בני שני דונם כל אחד. עיר הגנים, שהיוותה מאפיין מובהק של תכנוני קאופמן בחיפה, היוותה גם כאן את הבסיס המרכזי בתכנון השכונה. כבהדר, בת גלים ונווה שאנן, תכנן קאופמן יצירת רחובות על בסיס קווי הגובה הטופוגרפיים הטבעיים, ובקצותיהם גנים. רעיון זה, שדוגמתו הקלאסית היא בהדר ברחובות הרצל, פבזנר ואחרים, והגנים גן בנימין וגן הטכניון, נוסה גם כאן בכרמל. הגנים שתכנן קאופמן היו גן האם וכיכר רקפות, ואילו הרחובות הם אותם רחובות שקיימים גם כיום.
שני המגרשים הראשונים (בשדרות הנשיא פינת רחוב אלחנן) נמכרו לאברהם ספקטור, בעל בית המרקחת היהודי הראשון בחיפה, וכך גם נטבע השם "מרכז הכרמל", שכן מכאן החלו להימנות המגרשים. על אף המלחמה, רכשו רבים ביישוב מגרשים על הכרמל ובהם הלל יפה, וילבושביץ, בלקינד, הצלם צבי פייגין, המורה מאיר בן-עמי, אנה טיכו.
אל הכרמל חזרו בתקופה זאת מקצת מהטמפלרים שעזבוה בתקופת המלחמה.
הבניינים הראשונים קמו בעיקר באזור המישורי (לימים מרכז הכרמל), שכן כאן הייתה קיימת, עדיין, התשתית הגרמנית. המתיישבים החדשים הקימו את 'ועד הר הכרמל', ששימש בתחילה בעיקר כאגודת מים (ראו להלן). בראשות ועד זה עמד יעקב מושלי, שבתיו נמצאים כיום ברחוב מחניים 16. בתים אלו היו רק חלק ממתחם גדול יותר שהיה שייך למושלי, שכללו אף מגרש טניס. מושלי תכנן ובנה בתים בצורת צלב, תוך ניצול מרבי של השטח (בתחילת רחוב שושנת הכרמל כיום).
האדמות סביב מגדל המים ניקנו על ידי משפחת מרדכי בן-ציון ומקורביהם, וכונו במשך שנים שכונת בן-ציון. האדמות נקנו בגיבוי בנק אמריקה-א"י שהוקם על ידי בן-ציון. סביב מתחם ייחודי זה נבנו בתי מלון והוקמו תחנת כיבוי אש ותחנה מטאורולוגית.
מרכז הכרמל (המרכז המסחרי עצמו) נבנה מתוך ראייה אורבנית ארוכת טווח. המרכז, שבבסיסו נשאר כפי שתוכנן, בנוי מפסאז', שורות חנויות ומעליהן שתי קומות מגורים. בתחילה התנגדו התושבים לבניית המרכז המסחרי, בעיקר מסיבות של רעש.
באדמות בירינג הוקם בשנים 1947-1946 מתחם מגורים לעובדי בתי הזיקוק, אשר היה שכונה סגורה, מוקפת חומה ושמירה בשערה (כיום רחוב הצופים). המתחם תוכנן על ידי האדריכל אלפרד גולדברגר (Alfred Goldberger), האדריכל שתכנן את בניין הקזינו בבת גלים. חדר השמירה שופץ בסוף המאה ה-20.
פנחס רוטנברג בנה אף הוא את ביתו בשכונה (בשדרות הנשיא 77). עם השלמת הבנייה הוא עזב את בית הטירה ועבר לבניין החדש, אך הוא הספיק להתגורר בבניין זה רק כשנה. הבית תוכנן על ידי שמואל רוזוב ונחנך ב-1939. רוטנברג הוריש בצוואתו את הבית ואת הגן הנרחב מוקף החומה לטובת פעילות חברתית. חדר העבודה של רוטנברג שומר, ומהווה מעין מוזיאון קטן לפעילותו הענפה. בבניין מרפסות גדולות, שאפיינו של בנייניו של רוזוב. רוטנברג אף ביקש מרוזוב לתכנן גם הוא רכבל שיוביל מהדר הכרמל אל מרומי הכרמל.
בקרבת מקום נמצא "בית הציידים". בית זה היה שייך למשפחת נגלר שהיוותה חלק מקבוצה שרצתה לבנות יישוב עם בתים הדומים לבתי הקיץ שהיו ברשותם ביער השחור בגרמניה. הבית תוכנן על ידי אלכסנדר ברוולד בקצה הצפון-מערבי של כרמלהיים. לאחר קום המדינה נקנה הבית על ידי קרן רוטנברג, שומר, והוא מהווה כיום חלק ממתחם בית רוטנברג. הבית נבנה מעץ, ושרידים המעידים על כך נמצאים בפנים הבית.
בית נוסף שתוכנן על ידי רוזוב הוא הבית שנמצא כיום בשדרות הנשיא 139, שתוכנן בתחילה כבית מלון עם כ-40 חדרים ואף חמאם טורקי, אך בלחץ התושבים שונה ייעודו והפך לבית מגורים.
חברת קלאב כרמל ספורט, בניהולו של מר הורוביץ, יזמה הקמת מועדון ספורט על מגרש של 3.8 דונם ב-1941 באדמות בירינג. התכנון הופקד בידי רוזוב, אך מתכנון זה נשארו רק מגרשי הטניס בשדרות הצבי.
בתקופה זו נפתחה שלוחה של בית הספר הריאלי בשכונה בהנהלת עמנואל יפה. מיקומו נבחר כך שלא יילקח מקצבת המגרשים המיועדים למכירה. השלוחה, שנקראה "המכינה" כללה בעת הקמתה רק כיתות א'-ד', ורק בהמשך נוספו כיתות ה'-ו'. מקום בית הספר קרוב לשטח בו הקים פנחס כהן, מורה מבית הספר, את היסוד לגן החיות.
הוקמו מספר בתי חולים פרטיים כגון בית יולדות "בית יולדות מולדה" (כיום בית ההארחה של מכון רוטנברג.) בניהולו של דר' רודולף (רפאל) מאיר ו"אמהוּת" (גימנסיה כרמל כיום) בניהולה של דר' פיניה רוטנברג. בהמשך רחוב ישורון (כיום רחוב יאיר כ"ץ) עבר מהדר בית חולים בלומנטל (מוסד פסיכו-גריאטרי פרטי מיסודו של קורט בלומנטל). ברחוב אלחנן 14 נפתח "בית הבראה לילדים" באמצע 1933 בניהולם של ד"ר גרטרוד וד"ר וילהלם מנסבכר.
בניית הבתים היהודים בשכונה הייתה מהירה מאוד. יזמים פרטיים כמו יוסף לוי, גאורג הרץ-שקמוני ומרדכי קרייתי (אחיו של שמואל מסטצ'קין) החלו לתווך במכירה ורכישה של הקרקעות. ב-1933 הוקמו כ-20 בתים וב-1935 כבר הוקמו כ-200 בתים, בעיקר על ידי יוצאי גרמניה עולי העלייה החמישית.
הבאת המים לשכונה
ההתיישבות בשכונה חייבה הבאת מים לתושבים. לחלק מן הבתים היו בורות מים, אך מספרם היה מועט. מושלי, עובד הרכבת, הכיר את הספקת המים לתחנה הראשית ממעיין שיח. בתחילה תכנן למשוך מצינור זה אל בריכת אגירה שניצבה במרומי ההר. מאוחר יותר הוקמה האגודה ההדדית להספקת מים, והוקם ועד ששיתף בתוכו ניצים כגברת ניוטון וספקטור, שכן בעיית המים הייתה משותפת לכולם. ב-1937 הקים מושלי מערכת שאיבת מים מנחל שיח למרומי הכרמל, אל מגדל מים שניצב כיום בכיכר היינריך היינה אותו תכננו יוחנן רטנר ועמנואל ילן (וילנסקי). כמו בהדר הכרמל גם כאן שימשו המים "שוט" בידי ועד השכונה על מנת לכפות על התושבים לשלם את מסי הוועד ובכלל זה את "הגרוש הנוסף", ששימש לפיתוח השכונה. בהמשך, בשנות ה-40, היווה עניין הבאת המים לשכונה על ידי מקורות מוקד לסכסוך בין האגודה לוועד הדר הכרמל. לבסוף הוחלט שוועד הדר הכרמל יסכים להזרמת מים מצינור בעמק זבולון, שהיה בבעלות מפעל המים של הדר הכרמל, וגבול הרשויות יהיה ברחוב יפה נוף.
שירותי כיבוי האש
שירות כיבוי אש החל לפעול באזור מגדל המים של השכונה. השירות התבסס על מתנדבים, חברי ההגנה, שהורשו לשאת נשק על ידי השלטונות הבריטיים. כתוצאה מהרשאה זאת גדל באופן ניכר מספר ה"מתנדבים", ביניהן נשים, לשירות. התחנה (והמתנדבים שבה) שהייתה כפופה לתחנה ברחוב פבזנר, היוותה גורם חשוב בקרב על חיפה ב-1948. התחנה נסגרה בשנות ה-50, ונפתחה מאוחר יותר על ידי כבאים בשכר.
התיישבות חסידות גור
בשנים אלו החלה התיישבות עליית חסידות גור בחיפה. חסידים אלו שלא רצו כל מגע עם הגופים הציוניים החלו להתיישב גם בכרמל המרכזי. חלקם עסקו במלונאות, כמשפחת סגל על סעיפיה השונים (באחד מבתיה, מלון לובה סגל, נוסד לימים בית החולים "מולדה"). חלק אחר ניסה את כוחו בתחבורה ציבורית ובמסחר. משפחת שוירץ, אף היא מן המשפחות החסידיות הראשונות על הכרמל, ניסתה אף היא לפתוח במקום בית מלון, ופתחה את בית הכנסת הראשון בשכונה (שדרות הנשיא 67 כיום). בבתיהם של החסידים הראשונים על הכרמל, התאכסנו באותן שנים האדמו"ר מגור בביקורו בארץ ישראל, והרב אברהם יצחק הכהן קוק. ההיאחזות בכרמל המרכזי של חסידות גור כשלה אמנם, אך מקצת מיורשיה עדיין מתגוררים במתחמים ההיסטוריים של המשפחה בכרמל.
בתי המלון היהודיים בתקופת המנדט
הבריטים, שהבינו גם הם את חשיבות התיירות בכרמל, הוציאו חוברת נהלים לתפעול מלונות, ובה ציינו את חשיבותה של ארוחת הבוקר האנגלית.
נושא נוסף בהתפתחות תעשיית התיירות בשכונה היה הגינון. בשנות ה-30 דרש "ארגון בעלי המלונות על הר הכרמל", ממושל המחוז וראש העיר לפתח את כרמל מרכזי כאזור מרגוע. שטח השכונה עוד לא נכלל אז בשטח השיפוט של עיריית חיפה ורק לקראת מלחמת העולם השנייה הכריזה העירייה על האזור כעל "שטח מיוחד". בשטח זה נאסר לכרות עצים ולרעות בו עדרים. במסגרת זו הוקם גן ציבורי בשטח נחל לוטם (וואדי טאטר). גן זה היה חלק מתכנונו של קאופמן.
בין בית רוטשילד ובית קלר הוקמה ב-1937 אנדרטה לזכרו של אלכסנדר ברוולד, על ידי תלמידיו, במקום שבו אהב לשבת ולתכנן את בנייניו. האנדרטה המשושה בנויה סביב קבוצה של ארבעה ברושים ועליה חקוקים תאריך הולדתו ומותו בשלוש שפות (עברית, ערבית ואנגלית).
לאחר קום המדינה נסגרו מרבית המלונות שפעלו בתקופת המנדט, והפכו לבתי אבות.
פינוי ילדי הקיבוצים במלחמת העצמאות
במסגרת פינוי כ-4,000 ילדים מקיבוצי ספר (כמו מאזור עמק הירדן וכדומה) לחיפה בימי מלחמת העצמאות, השתמש ועד הקהילה בחיפה גם בבתים ציבוריים בכרמל מרכזי לאכלוס הילדים ומלוויהם. ילדי קיבוץ שער הגולן פונו למלון זלצמן, ילדי אילון פונו לבית ניוטון וילדי מעגן פונו לפנסיון וולשטיין.
מלונות
בשנות ה-50 חלה אמנם האטה בפיתוח הפעילות המלונאית על הכרמל, אך מספר רב של פנסיונים ומלונות עדיין היו קיימים. אף על פי כן נבנה באותה עת ברחוב יפה נוף מלון "דביר" (לימים מלון "גני דן"), על בסיס מלון "פנורמה" הוותיק. במלון פועל מרכז להכשרה מקצועית בתחום המלונאות וההסעדה. מוסד חינוכי זה הופעל בעבר תחת חסות משרד העבודה והרווחה, עד שב-2002 הועבר לניהולה המלא של רשת מלונות דן.
את הקמתו של מלון דן כרמל ליווה ויכוח בשאלה האם ניתן לשבור את מראה קו הרכס, אולם זה נחנך לבסוף במרץ 1963. את המלון ומסעדת הרונדו שבו תכנן האדריכל שמואל רוזוב (אשר תכנן גם את בית רוטנברג ואת "בריכת האיילה" הסמוכה, והיה ממתכנני תוכנית המתאר של העיר בשנות ה-60). "שבירת הרכס" המשיכה עם בנייתו של מלון "נוף".
בשנות ה-70 הוקם בית ההארחה "בית שלום". פנסיון זה הוקם על ידי מיסיונרים משווייץ בראשות וים מלגו (Wim Malgo), שמאמינים שחזרת היהודים והקמת מדינת ישראל היא סמל ברור לחזרת ישו. הקבוצה ייעדה אותו במקור לשימוש צליינים אשר יבקרו בארץ ישראל ויראו את תחיית ישראל.
בקיץ 1986 נחנך מלון דן פנורמה. המלון, אשר תוכנן על ידי שלמה גלעד, הוא חלק ממגדלי פנורמה, הבנויים מעל מרכז הקניות "מרכז פנורמה". ברחוב יפה נוף נבנה מלון מיראבל פלאזה (גם הוא מרשת "דן"). בית משפחת שניידר הפך להיות מלון "כרמלה" ב-2016.
גנים
בשנות ה-50 תוכננו גם גנים נוספים (כדוגמת הגן ברחוב יפה נוף ב-1951 וגן שמואל כהן בכיכר המגדל ב-1950), והרחבת הקיימים כדוגמת גן האם.
בגן האם, שגודלו היה 400 דונם, עלתה שוב תוכנית הפוניקולר, אך שוב לא צלחה. הגן שולב עם גן החיות ונבנתה בו במה אקוסטית שמשמשת להופעות חיות (בעיקר בתקופת הקיץ). שמו של הגן ניתן לו על ידי אבא חושי כחלק מתפיסת עולמו שדגלה בסולידריות חברתית ומיקומה של האם במשפחה. בתחילה הותקנו משאבות ובריכה קטנה על מנת להזרים מים לנחל לוטם, אך לאחר זמן מה הופסקה פעילות המשאבות, מחמת חיסכון במים, והמבנה נשאר בשיממנו עד היום. בתקופת אריה גוראל, נבנתה במקום שדרת בתי קפה, שהרסה, לדעת חלק מהתושבים, את יופיו של הגן.
מוזיאונים
עיריית חיפה, בראשות אבא חושי, רכשה את ביתו של פרדריק קיש בשדרות הנשיא 89 (הוא עצמו התגורר בבית בין השנים 1939-1934) והקימה את מוזיאון טיקוטין ב-1959 במתחם.
מאנה כ"ץ קיבל מהעירייה את הבית ברחוב יפה נוף 89, על מנת שישמש כסדנתו, ובתנאי שלאחר מותו יוענק עזבונו לטובת עיריית חיפה. כ"ץ התגורר בבית בשנותיו האחרונות (1958-1962).
במסגרת המכון הביולוגי על שם פנחס כהן הוקם, בפברואר 1962, המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס. המוזיאון הוקם כמוזיאון עירוני. במוזיאון מוצגים ממצאים ארכאולוגיים פרה-היסטוריים מחפירות בכרמל, בעיקר מנחל אורן ומערת כבארה, וממצאים מחפירות תת-ימיות כמו הכפר הנאוליתי בעתלית-ים.
בשנת 2012 נפתח מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות בסטודיו שבו גר וגם עבד האדריכל פרופ' מוניו גיתאי-ויינרויב בשדרות הנשיא 135, סמוך לסינמטק.
מבנים נוספים
ב-31 במאי 1949 נפתח, בסמוך לבית חולים בלומנטל, בית החולים אלישע ביזמת ד"ר הירשוביץ (ממייסדי בית חולים אסותא בתל אביב) ובתכנונו של זאב רכטר. מקומו הנוכחי וכן של בית ספר חוגים הסמוך לו (שהוקם בתחילה בהדר) הם בהתאם לתוכניות קאופמן ל"שטח ציבורי". חצי מבעליו של בית החולים היו רופאיו ושאר המימון הגיע מאחיו של הירשוביץ.
ליד גן האם נפתחה בסוף שנות ה-50 הכרמלית. זוהי תחנתה העליונה, הנה כי כן בוצעה לבסוף תוכנית הרכבל שיוביל נוסעים מהדר הכרמל אל הכרמל המרכזי, כפי שחזו מתכנני השכונה.
"כרמל" המרכז הבינלאומי להכשרה ע"ש גולדה מאיר (ברחוב פינסקי 12) הוקם ב-1961. מכון זה, שהוקם על ידי מש"ב (המרכז לשיתוף בינ"ל במשרד החוץ), שם לו למטרה להכשיר נשים (בעיקר ממדינות מתפתחות), לתפקידי מנהיגות וחינוך. המרכז שוכן בבניין ששימש כמלון "ארמון הכרמל" (ראו לעיל בתי המלון היהודים בתקופת המנדט) שנבנה ב-1934–1935 ותוכנן על ידי בנימין אוראל-זוהר.
יוסף מילר, מהנדס בן למשפחת אנשי עסקים ויו"ר התאחדות בעלי המלאכה, קבע את ביתו בתחילת רחוב שושנת הכרמל. הבית תוכנן כשאר הבתים בשכונת מושלי על עמודים. מילר היה חבר מועדון רוטרי חיפה, לאחר מותו הוריש מילר את ביתו למועדון רוטרי חיפה וציווה אותו כמרכז לחינוך נוער. בצוואתו ביקש, גם, שאשת המשק של הבית תישאר להתגורר בבית עד ליום מותה. כך הוקם "בית מילר", הקיים עד היום. בית מילר מופעל על ידי אגף התרבות בעיריית חיפה ומועדון רוטרי חיפה, בבית פועלת מכללת ניו מדיה לצעירים ונוער, אולפן רדיו וטלוויזיה, מוזיאון רוטרי ומשרדי מועדון רוטרי חיפה.
במרכז הכרמל הוקם ב-1974 מתחם אודיטוריום חיפה (במסגרת מרכז ברוך ורות רפפורט לתרבות ואמנות) וב-1975 הוקם במתחם סינמטק חיפה.
טיילת לואי
ב-1992 הוקמה ברחוב יפה נוף טיילת שגבולותיה הם מלון נוף ואנדרטת הקיסר. הטיילת נתרמה על ידי פול ומאי גולדשמידט, תושבי חיפה שעלו מדרום אפריקה, לזכר בנם לואי (אריאל) שנהרג בתאונת דרכים. פול גולדשמידט היה הקבלן הראשי של הגנים הבהאיים והטיילת שולבה ככניסה לגנים. אורכה של הטיילת כ-400 מטרים ונכללים בה גן "יפה נוף" ו"בריכת האיילה והעופר". לימים תרמה משפחת גולדשמידט לשיפוץ גן החיות ובכלל זה קרוניות חשמליות שהפכו את הגן לזמין גם לאנשים עם מוגבלויות. כהוקרה גם גן החיות נקרא על שמו של לואי גולדשמידט. בקצה הטיילת הוקמה אנדרטה לזכר אסון המסוקים (בין בית מיינץ לבין מגדלי פנורמה).
בסוף המאה ה-20
בסוף המאה ה-20, תכננה העירייה לשנות את אופיו של מרכז הכרמל. כחלק משינוי אופיו של האזור הוקמו לאורך ציר שדרות מוריה בתי קפה רבים ומסעדות, ואזור מרכז הכרמל הפך לאזור בילויים. באזור מרכז הכרמל נערך מדי שנה פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. בעקבות השינויים באזור, הוקם פורום כרמל שמטרתו לשמור על זכויות התושבים.
תחבורה
מרכז הכרמל נהנה מתחבורה ציבורית זמינה בכל ימות השבוע, לכל רחבי העיר חיפה. תחילת התחבורה הציבורית הסדירה במרכז הכרמל החלה עם קו 4 שתחנותיו היו ליד מלון הרצליה ובכיכר חמרה (היא כיכר פריז כיום). בשנות ה-60 נסלל רחוב האסיף/ביכורים שאפשר לאלו הרוצים לנסוע מהדר הכרמל לאחוזת שמואל לעקוף את מרכז הכרמל. עד סלילת דרך פרויד/וינשל/פלימן בשנות ה-80 היה מרכז הכרמל ציר תנועה יחיד לאלו שרצו לנסוע מחוף הכרמל לכרמל (וחזרה). עובדה זו גרמה לעומס תחבורה רב שהוקל לאחר פתיחת ציר פרויד. במרכז הכרמל עוברים קווי אוטובוס רבים, אשר מגיעים לכל שכונות חיפה, גם בשבתות וחגים. נעשו שינויים מינוריים במסלולי האוטובוסים כך שחלקם כבר לא עוברים דרך מרכז הכרמל, אולם גם שינוי זה לא פתר את בעיית העומס. הכרמלית, שפועלת במקום, מסיעה אלפי אנשים ביום אל העיר התחתית ופותרת רבות מבעיות הפקקים באזור.
חינוך
במרכז הכרמל מספר גני ילדים, בית הספר היסודי על שם דוד ילין, כיתות היסוד וחטיבת הביניים של בית הספר הריאלי, חטיבת הביניים ובית ספר התיכון חוגים (שהחל את פעילותו בראשות אלן ויאיר כ"ץ בהדר הכרמל), וחטיבת הביניים ובית הספר התיכון "עירוני ה'". כן פועל בכרמל המרכזי בית ספר למלונאות המסונף לרשת מלונות דן.
בית הספר התיכון היחיד שפעל במרכז הכרמל והשכונות הגובלות בו עד 1963 היה בית הספר "חוגים", ובסמוך לשכונה פעל בית הספר ויצו לאומנויות. באותה שנה נפתח בית הספר "עירוני ה'", בשנות ה-80 נפתח בית ספר מקצועי במתחם עירוני ה', בית ספר שהתפתח ל"אורט אסיף", העביר את משכנו אל מול בית ספר ויצו ושינה את שמו ל"אורט חנה סנש-חיפה". בית ספר ויצו לאמנויות ולעיצוב עצמו שולב במערך בית הספר השש שנתי לאמנות רעות.
בשנים 1993–2007, פעל בבית רוטנברג בית ספר תיכון דתי לבנים. בית ספר זה החל את דרכו כחלק מרשת אמי"ת, ובשנותיו האחרונות נפרד מהרשת ועבר לחסותו של הפילנתרופ השווייצרי ברנקו וייס במסגרת מכון ברנקו וייס.
תרבות ופנאי
מרכז הכרמל הוא מרכז לתרבות ולפנאי. מצעד הגאווה, פסטיבל העצמאות, פסטיבל הסרטים ואירועים נוספים מתרחשים במרכז הכרמל ומושכים אליו תיירים רבים. גן החיות, טיילת לואי וחנויות המסחר הם חלק נוסף ממרכז הכרמל.
תיאטרון
במתחם בית הכט הוקם תיאטרון סטודיו בשנת 2007 המעלה הצגות מקוריות, ושל תיאטרון הטכניון, תיאטרוני פרינג' אחרים בחיפה והצגות מיובאות מתל אביב. התיאטרון מארח את פסטיבל ACT2 (פסטיבל אקט2); פסטיבל לתיאטרון מקורי ותחרותי, ובו משתתפים רק שני שחקנים על הבימה.
מופעים וסרטים
בתי הקולנוע "אורלי" ו"שביט" נסגרו, אולם באודיטוריום ובסינמטק חיפה מתקיימים אירועי תרבות, מופעים והקרנות סרטים. במתחם מתקיים מדי שנה, מאז שנות ה-80, פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
מדי פעם מתקיימים מופעים בקונכייה האקוסטית של גן האם, בעיקר בחגי ישראל ובחופשת הקיץ.
מוזיאונים
חלק ממוזיאוני חיפה שוכנים במרכז הכרמל:
מסעדות, בתי קפה וקונדיטוריות
במרכז הכרמל כמעט מראשיתו היו מספר רב של בתי קפה, קונדיטוריות ומסעדות ששימשו מרכז בילוי לאוכלוסיית המקום ולכאלו שהגיעו למרכז הכרמל לצורך בילוי. כמקובל בענף יש תחלופה גבוהה של בעלויות ונוספו מקומות בהם נמכר מזון מהיר.
גנים ציבוריים
במרכז הכרמל יש מספר גנים ציבוריים לרווחת התושבים:
ספורט
בריכת השחייה של מכבי, חדר הכושר והמתחם הצמוד לה מהווים מוקד לפעילות ספורט. בנוסף לפעילויות ספורט אשר מקודמות על ידי העירייה בגן האם.
בתי כנסת
מספר בתי כנסת הפתוחים כל ימות השבוע עומדים לרשות הציבור בכרמל המרכזי, בית הכנסת המרכזי של השכונה, הוקם ב-1957 בתכנון האדריכל ישראל קומט ונמצא ברחוב דרך הים. בית הכנסת שוירץ (הראשון בשכונה - ראו התיישבות חסידות גור) עדיין פועל בשכונה. בנוסף, נפתחים בשבתות ומועדי ישראל בתי כנסת בבתי המלון הגדולים.
מועדונים ודיסקוטקים
ברחוב יפה נוף 120, בבנין בו התגוררה ליידי דאונס, גיסתו של אלנבי, פעל במשך שנים רבות דיסקוטק בשם "מועדון 120" ולצידו "בית תה". היום פועלים במקום מסעדת אל-גאוצ'ו ומסעדת לגונה (מסעדת דגים). ברחוב התשבי 130 (בית הכומר שניידר) פתח רפי שאולי מועדון חברים בשם "המועדון" שנסגר כעבור מספר שנים. בשדרות הנשיא 124 נפתחו ונסגרו מספר מועדונים ובמרתף המבנה פעל הבאולינג הראשון בצפון הארץ. מ-2007 פועל במקום מועדון ה"ביט", המקיים מופעי מוזיקה ובידור רבים, "במה פתוחה" לאמנים מקומיים, ודיסקוטק לצעירים.
ג'וזף קונרד
ג'וזף קונרד (אנגלית: Joseph Conrad, פולנית: Józef Teodor Konrad Korzeniowski, 3 בדצמבר 1857 - 3 באוגוסט 1924), סופר בריטי יליד פולין. ספרו הידוע ביותר הוא "לב המאפליה".
חייו
קונרד נולד בשם יוזף תיאודור קונרד קוז'ניובסקי בעיר ברדיצ'ב, אז בפולין שבשליטה רוסית, וכיום באוקראינה. אביו היה אציל פולני, סופר ומתרגם מאנגלית ומצרפתית, כך שקונרד נחשף לספרות מגיל צעיר. האב נעצר על ידי השלטונות הרוסיים על תמיכתו בהתקוממות בשנת 1863 וגורש לסיביר. אמו מתה משחפת ב-1865, וארבע שנים אחר כך מת אביו בקרקוב.
קונרד בן ה-11, שנותר יתום, היה נתון להשגחת דודו בשווייץ. הדוד אפשר לו בגיל 17 לנסוע למרסיי להיות יורד ים, והוא הצטרף לצי הסוחר הצרפתי. חייו היו מלאי הרפתקאות, היה מעורב בהברחת נשק ובקשר פוליטי, אותם תיאר ברומן "חץ הזהב" (אנגלית:  The Arrow of Gold). ב-1878 אחרי ניסיון התאבדות שנכשל, החל קונרד לשרת בספינה בריטית. הוא לימד את עצמו אנגלית, התקדם בדרגות הפיקוד וב-1886 פיקד על אונייה משלו. באותה שנה קיבל אזרחות בריטית. לראשונה הגיע לאנגליה לעיר הנמל לאוסטופט שבסאפוק, ואחר כך חי בלונדון ובקנטרברי שבקנט.
ב-1894, בגיל 36, הפסיק את מסעותיו בים, והתיישב באנגליה במטרה להיות סופר. ב-1896 התחתן עם ג'סי ג'ורג' ואיתה נולדו לו שני בנים. ספרו הראשון Almayer's Folly, שפורסם ב-1895, מתרחש בחוף המזרחי של בורנאו. שפתו השנייה של קונרד הייתה צרפתית, הלינגואה פרנקה באירופה של אותה תקופה, ולכן כתיבתו הקולחת באנגלית, שפתו השלישית, ראויה לציון. מקום ההתרחשות של מרבית ספריו הראשונים היה על סיפון אונייה. הרומן "נוסטרומו" הוא מבט רחב על המהפכה בדרום אמריקה. "הסוכן החשאי" ו"לנגד עיניים מערביות" הם בין הרומנים המודרניים הראשונים שעוסקים בטרוריזם ובריגול.
ב-1923 סירב קונרד לקבל תואר אבירות שהוצע לו. הוא מת ב-1924 מהתקף לב, ונקבר בבית הקברות בקנטרברי, אנגליה.
מורינגה רותמית
מורינגה רותמית (מוֹרִינְגָה רָתְמִית, שם מדעי: Moringa peregrina) היא צמח סודאני לא בשרני, שמוצאו טרופי, והוא גדל בקרקעות שאינן מלוחות. למורינגה יש פרחים ורודים והפירות הם בצורת אפונה המורכבת משלושה חלקים. מזרעי המורינגה מפיקים שמן. העלים של הצמח מנוצים פעמיים. העלעלים נושרים ומה שנשאר זה צירי העלה המקבלים תפקיד הטמעה, והם נושרים כהתאמה למחסור במים, משום שהצמח גדל בעיקר בנאות מדבר. הוא מכונה גם The Ben tree.
מורינגה רותמית הוא עץ נדיר, הגדל בארץ לאורך בקע ים המלח בתפוצה מקוטעת. הוא נראה כרותם גדול, והוא בולט בפריחתו בגווני ורוד-לבן, מן האביב ועד לסוף הקיץ. פריו הוא תרמיל ארוך, הנותר תלוי על העץ גם לאחר פיזור הזרעים. מורינגה רותמית הוא צמח מוגן בישראל.
בת משפחתה, מורינגה מכונפת, נחשבת כיום כאחד מעצי המרפא המוכרים ברפואה העממית.
בעת העתיקה נעשה שימוש בזרעיה של המורינגה הרותמית להפקת שמן משובח לתעשיית הבשמים.
אוהם
במערכות מפולגות (בהן עדיף להתייחס לגלים אלקטרומגנטיים ולא לזרם ומתח), אוהם משמש גם בתור יחידת עכבה אופיינית, שהיא היחס בין השדה החשמלי לשדה המגנטי המתפתחים בתווך נתון. העכבה יכולה להשתנות בתלות בתדר. לעכבה יש אותם ממדים פיזיקליים כמו להתנגדות, ועל כן נעשה שימוש באותה יחידה.
יחידת המידה ההופכית לאוהם היא סימנס, המודדת מוליכות. כלומר: סימנס אחד שווה אחד חלקי אוהם.
יחסי יפן–ירדן
יחסי יפן–ירדן הם היחסים הדו-צדדיים שבין הממלכה הירדנית ההאשמית לבין יפן. שתי המדינות מנהלות יחסים דיפלומטיים מאז שנת 1954.
היסטוריה
שתי המדינות ייסדו יחסים דיפלומטיים בשנת 1954, שתי המדינות מקיימות יחסים ידידותיים, ושומרות על קשר בין המשפחה הקיסרית היפנית לבין משפחת המלוכה הירדנית.
בשנת 1974 ייסדו שתי המדינות שגרירויות הדדיות. יפן הקימה שגרירות בעמאן, ואילו ירדן ייסדה שגרירות בטוקיו.
סחר
ירדן ייצאה בשנת 2017 סחורות בשווי 5.35 מיליארד ין, שכללו בעיקר דשן ועפרת זרחן, וייבאה מיפן סחורות בשווי 61.29 מיליארד, בעיקר מכונות תובלה ואחרות.
בער שמואל יששכר פרלהפטר
הרב בער שמואל יששכר פרלהפטר בן יהודה לייב בן משה אייבשיץ (פראג לפני 1650 – נפטר אחרי 1713) היה חכם ורב.
הוא עבד כמורה לשפה וספרות עברית תחת ההבראיסט יוהאן כריסטוף וגנזייל. פרלהפטר מוכר כדמות חשובה בתנועה השבתאית ופעל בבית מדרשו של אברהם רוויגו כמגיד. אשתו, בילה בת ר' יעקב פרלהפטר מפראג, נחשבה למשכילה ביותר והתכתבה בעברית עם ואגנזייל ובעלה. יחד אתה פרלהפטר כתב את הספר באר שבע ביידיש.
לאורת נטופה
לאורת נטופה היא לאורה השוכנת בהר נטופה, בגובה של 522 מטר מעל פני הים, וממוקמת בסמוך לקצהו הצפון-מזרחי של היישוב הררית שבגליל התחתון. היא שוכנת על פסגת ההר, שחלקה מכוסה בחורש ים-תיכוני, וסביבה מטעי עצי זית. מהמקום נשקף נוף פנורמי דרומה אל בקעת בית נטופה, צפונה אל הגליל העליון ומזרחה לכיוון הכנרת ורמת הגולן.
כיום מתגוררים במקום מספר נזירות בית לחם של עליית הבתולה השמיימה והקדוש ברונו.
מבנה
הלאורה נוסדה על ידי שלושה נזירים מלכיתים מנצרת ב-17 ביולי 1967. הנזיר יעקב, ששימש כאב המנזר עד מותו בשנת 2005, הגיע מהולנד ובמקור היה נזיר טראפיסטי. שאיפתם של הנזירים הייתה לחיות לפי מסורת הנזירים הראשונים שפרשו למדבר יהודה במאה ה-4. בתחילה התגוררו הנזירים באוהלים, אך עם הזמן הקימו לעצמם בקתות עץ במקום. כיום מתגוררות בלאורה נזירות ממסדר האחיות בית לחם, מסדר אשר לו שייך גם מנזר הנשים בבית ג'מאל.
מרכזה של הקהילה בכנסיית אבן קטנה השוכנת בצידה המזרחי של פסגת ההר. במבנה שוכנים חדר המלבושים ומשרד, ומעליו חרוט אבן הנושא צלב ופעמון תלוי ממנו. הכנסייה עצמה נחצבה בסלע מתחת לפני האדמה, והגישה אליה היא באמצעות גרם מדרגות. חלל הכנסייה פונה לכיוון דרום והוא מעוצב בפשטות. המזבח עשוי אבן והוא ניצב על במת אבן שנחצבה בסלע. על המזבח מונחת מנורה, וצלב עץ פשוט ניצב לימינו. שלושה גרמי מדרגות קטנים שבכל אחד שלוש מדרגות מוליכים אל הבמה, ולפניה ניצבים שני איקונות - האחד של המדונה והילד והאחר של ישו המורה. במרכזה של הכנסייה שולחן אבן ולאורך קירותיה ספסל אבן חצוב בסלע.
הגיא המרכזי
הגיא המרכזי (ביוונית: טִירוֹפּוֹיאוֹן או טִירוֹפּוֹיוֹן - Τυροποιῶν, בתעתיק ללטינית Tyropoeon) הוא עמק החוצה את אגן העיר העתיקה בירושלים מצפון לדרום. הוא קרוי גם "הגיא" (בדרך כלל במקורות הקשורים לתקופת בית ראשון) או "עמק עושי הגבינה" (ראו להלן). בתוואי העמק עובר רחוב הגיא.
חשיבות הגיא בהיסטוריה של ירושלים
הגיא, שכיום מטושטש מרוב בנייה והצטברות סחף, היה גורם משמעותי בשטח בימים עברו.
ירושלים הקדומה התאפיינה במבנה של שלוש גבעות:
הגיא העמוק היווה מכשול טבעי ולפיכך, במשך מאות שנים היה גבולה המערבי של העיר עד ימי חזקיהו, אשר הרחיב את תחומי העיר אל מעבר לגיא, אל הגבעה המערבית. לאחר שיבת ציון שב הגיא המרכזי לשמש כגבולה המערבי של העיר, עוד במשך שנים רבות.
פירוש השם
יש המזהים את הגיא כ"עמק החרוץ" על פי ספר יואל:. מזה נגזרת שרשרת השיבושים בתרגום ליוונית כשחרוץ מתורגם לחריץ גבינה (כמו ב) ומכאן הקשר לגבינה.
הארכאולוג פרופ' דן בהט, טוען כי מדובר בשיבוש שמקורו אצל יוספוס, וזאת על פי השוואת השם ל"בריכת המגדלים" ששכנה בירושלים בימי בית שני: בהט מצא כי יוספוס תרגם את השם "המגדלים" ליוונית כך "המיגדלון", וזאת מפני שסיומת "Xון" ביוונית היא צורת ריבוי. השם התגלגל ל"אמיגדלון", שפירושו "שקד", וכך תורגם לשפות אחרות. באותו אופן, לטענת בהט, נולד השם 'טירופיאון' - זוהי צורת ריבוי יוונית למילה "טֶירוֹפִּים", שמקורה בתרגום מיותר נוסף של יוספוס מהמילה "צורפים" (העיר צור ביוונית נקראת טֶירוׁ, ובאנגלית: Tyre). אם כן, לשיטת בהט, העמק נקרא בפשטות "עמק הצורפים", והדבר סביר יותר מאשר "עמק עושי הגבינה", שכן בעמק זה בימי בית שני נקבצו בעלי מלאכה (כמו בורסקאים, צורפים, נפחים וכדומה), ולא עושי גבינה, שכן בעמק שבתוך העיר לא היה צאן כלל.
הד לפרשנות השם כעושי הגבינות מופיע בסרט הקומי בריאן כוכב עליון של מונטי פייתון, בו ישו מברך את עושי הגבינות, לתמהונם של המאזינים.
הגיא המרכזי בימי בית שני
הורדוס הכליל את העיר העליונה (חלקו הצפוני של הר ציון, המתוחם מצפון על ידי נחל צולב והכלול כיום בתוך חומות העיר העתיקה) בתחומי ירושלים. כמו כן בנה הורדוס קיר תמך גדול בצלעו המזרחית של הגיא על-מנת להרחיב את שטחו של הר-הבית (הוא הכותל המערבי). לכן נוצר צורך לחבר בין העיר העליונה ובין הר הבית בדרך נוחה עבור עולי הרגל, הכהנים (שגרו בעיר העליונה) והובלת אספקה ומים; לפיכך הקים הורדוס מערכת משולבת של מעבר להולכי-רגל ביחד עם אמת מים שעברה על-פני גשר גדול מעל הגיא - הוא קשת וילסון.
בחפירות שנערכו בשנת 2008 בשטחו של חניון גבעתי (מול הכניסה למרכז המבקרים עיר דוד, ומדרום לחומות העיר העתיקה), נחשף מבנה מגורים גדול מימי בית שני במדרון המזרחי של הגיא, כלומר במדרונה של גבעת עיר דוד. כיוון שהאזור מתואר אצל יוספוס כאזור מגורי העניים, החופרים משערים כי מדובר בביתם של מלכי חדייב, הלני ומונבז המוזכרים אצל יוסף בן מתתיהו כבעלי בתים במקום זה.
בצפון, הגיא נוקז אל בריכת הסטרותיון על ידי אמה ששרידיה התגלו ליד שער שכם.
הגיא בתקופות השונות
כיום, היורד מן הרובע היהודי (הוא "העיר העליונה") אל רחבת הכותל ושער האשפות - יורד למעשה אל רחוב הגיא. יש לזכור שבעברו הרחוק העמק היה עמוק יותר, עד כדי 15 מטר. מדרום לשער האשפות נסתר תוואי העמק בשל בתיה הצפופים של שכונת עין אל-ח'ילווה. הכביש בין שכונה זו לבין עיר דוד (רחוב מעלות עיר דוד) מתווה את תוואי הנחל. בצד הדרום-מזרחי של עיר דוד ניתן לראות את קטעו האחרון של הגיא, שלפני הישפכו לנחל קדרון - הוא מצוקי ועמוק.
ארצות הברית נגד לה אמיסטאד
ארצות הברית נגד לה אמיסטאד הוא מקרה משפטי שהתרחש בשנים 1839–1841, בעקבות המרד על הספינה "לה אמיסטאד". המשפט נידון במערכת השיפוט הפדרלית, והגיע עד לבית המשפט העליון של ארצות הברית. נכללו בו פוליטיקה פנים- וחוץ-אמריקאית, סמכויות שפיטה, ויחס לזר – שהגיעו לדרגים הגבוהים ביותר. המקרה ייצג את הסתירה החוקית והפילוסופית העמוקה שבסוגיית העבדות.
רקע
ביולי 1839 ספינת העבדים הספרדית "לה אמיסטאד" ("הידידות") הפליגה מאפריקה לקובה, כשעליה חמישים-ושלושה אפריקאים מסיירה לאון. ביום הרביעי למסע האפריקאים החלו למרוד, בהובלתו של ג'וזף סינקה. הם הרגו את רוב אנשי הצוות, והשאירו שניים מהם על-מנת שינווטו את הספינה חזרה לאפריקה. הספרדים הערימו עליהם, ובלילות השיטו את הספינה צפונה לכיוון ארצות הברית. בסוף אוגוסט, לחופי לונג איילנד, נתפסה האמיסטאד על ידי הספינה "וושינגטון", שתפקידה היה לעצור הכנסת אנשים באופן לא חוקי לארצות הברית. שני הספרדים, חוסה רואיס ופדרו מונטס, טענו כי האפריקאים רוצחים, ואילו האחרונים לא יכלו להביע את עמדתם, שכן לא ידעו ספרדית או אנגלית. הדבר עורר את החשד שהם אינם עבדים קובניים כפי שהספרדים טענו.
עמדת ספרד
ב-6 בספטמבר 1839 הציג הנציג הספרדי בוושינגטון, קלדרון, את דרישותיה של ספרד למזכיר המדינה, ג'ון פורסיית'. הוא ביקש את כניעת האפריקאים לממשלתו במדריד, והתעקש כי ארצות הברית תחזיר אותם לספרד משום שהם רכוש ספרדי, וכדי שיעמדו למשפט בגין מרד ורצח. לכאורה, הטיעון הספרדי היה משכנע שכן הוא היה מעוגן בהסכם פינקני של 1795. לפי סעיפים 8–10 של ההסכם, ספינה שמגיעה לשטחי המדינה האחרת בשל מצוקה – מחסור במים, רדיפה של פיראטים, אויבים או צורך דחוף אחר – צריכה לקבל סיוע והגנה, ולהיות מוחזרת לצד השני, לרבות כל הציוד והסחורה שעליה. קלדרון הוסיף כי לבתי המשפט של ארצות הברית אין כל סמכות שיפוט על נושאים ספרדים, או על פשעים שבוצעו על רכוש ספרדי במים הטריטוריאליים שלהם. ארצות הברית גם אינה יכולה לדון בשאלה האם האפריקאים היו עבדים או לא: לא היה לה הסכם עם ספרד על דיכוי הסחר בעבדים.
בטענה הספרדית היה חוסר עקביות ביחס למעמדם המשפטי של האפריקאים. היא דרשה את האפריקאים כיוון שהיו רכוש, וגם כאנשים שמואשמים ברצח. כלומר, בכוונתה להוציא אותם להורג כיוון שמרדו בחטיפה – היינו אינם עבדים – ובנוסף לפצות את רואיז ומונטז על אובדן רכושם – העבדים.
עמדת ארצות הברית
אמנם, הממשל באותה תקופה, בראשות הנשיא מרטין ואן ביורן חשב אחרת. סיבות פוליטיות וגזעיות הביאו את הבית הלבן למדיניות של התעלמות מזכויות אדם בסיסיות, והממשל קרא להחזרת הספינה ומטענה – לרבות האנשים – לספרד. האינטרס של ביורן היה לזכות פעם נוספת בבחירות של 1840, וכדי לשמור על קולות הציבור הדרומי שתמך בעבדות, היה עליו להסכים עם העמדה הספרדית. התמיכה בעמדה זו נעשתה גם כחלק מהאינטרס לשמור על יחסים בינלאומיים טובים עם ספרד. הטענה הייתה שזהו עניין של ספרדים, ואמריקה אינה יכול להטיל ספק בחוקיהם. למן הרגע בו עבד נמכר בקובה, ממשלת ארצות הברית מחויבת להכיר בו כרכוש ספרדי; לתפישתם, החובה היחידה של אמריקה היא החזרת האפריקאים לקובה ברגע שתוכח הבעלות עליהם. מזכיר המדינה, פורסיית', תומך בעבדות ובעל עבדים בעצמו, תמך אף הוא בעמדה שיש להסגיר את הספינה ואנשיה לספרד. ללחצים הסותרים מצד בריטניה וספרד השיב פורסיית' כי בגלל הפרדת הרשויות הנהוגה בארצות הברית, ההחלטה המחייבת בנושא תתקבל על ידי בית המשפט.
המשפט
השלב הראשון של המשפט היה שימוע שהתרחש ב"בית המשפט הנודד" (circuit court) של קונטיקט, במטרה להכריע באישומי הרצח והפיראטיות של האפריקאים. האבולושיוניסטים קיוו להוכיח כי ל"בית המשפט הנודד" אין סמכות שיפוט במקרה בו החוק הטבעי הוא העיקרון המוביל. עיקר המחלוקת והטיעונים החוקיים נסבו על זהות האפריקאים, ולמי ניתן הכוח לקבוע זאת: האם הנרטיב של חייהם האישיים, או שמא המסמכים הספרדיים. השופט אנדרו תומפסון ג'ודסון רמז כי טענות רכוש כלפי האפריקאים אינן תקפות, ושקונטיקט לא תתייחס לאפריקאים כרכוש.
בית המשפט המחוזי
כדי להכריע בסוגיית הרכוש, כלומר האם האפריקאים עבדים או אנשים חופשיים, וכפועל יוצא מכך הכרעה באישומי הרצח והפיראטיות, התיק עבר לבית המשפט המחוזי של קונטיקט. ג'ודסון, על-אף המאמצים של הממשל להקשות כנגד המשפט, פסק לטובת האפריקאים. פסיקתו הייתה שהם אינם עבדים: הם נולדו חופשיים ונחטפו, תוך הפרה של זכותם הטבעית ושל חוקי ספרד, ועל כן צריכים לשוב לאפריקה. התובע המחוזי הגיש ערעור לבית המשפט הנודד בנוגע לקביעת מעמד האפריקאים, וגם בו הפסיקה הייתה לטובתם. ממשל ואן-ביורן ערער גם על החלטה זו, והמקרה הגיע לבית המשפט העליון של ארצות הברית בפברואר 1841.
בית המשפט העליון
הנרי גילפין, פרקליט המדינה, נאם בפתיחת וסגירת הדיון. הוא צמצם את הטיעונים לשניים: האם יש הוכחה מספקת שהאפריקאים היו רכוש של הספרדים, והאם לארצות הברית יש הזכות להשיב את הרכוש המדובר לבעליו החוקיים. לטענתו אין זה ממקומה של ארצות הברית לשפוט האם הממשלה הספרדית פעלה נכון כשהנפיקה את האישורים המזויפים; עליה להתמודד עם כך שהם קיימים.
ג'ון קווינסי אדמס, לשעבר נשיא ארצות הברית, גויס לטובת ההגנה על האפריקאים ושימש כפרקליט הגנה בכיר. נאומו נמשך יומיים, והציב מחד את אידיאל הצדק – השאיפה התמידית להבטיח לכל אחד את זכותו הטבעית, ומאידך את העמדה הגזענית של הממשלה. לטענתו, המשפט הוטה מלכתחילה עם "אהדה ללבנים, עוינות לשחורים" – דבר שמנע משפט צדק.
לאחר הפסיקה
לאחר ההכרעה המשפטית הועברו 39 ניצולי האמיסטאד, מהם 36 גברים ונערים ושלוש נערות, לפרמינגטון שבקונטיקט, יישוב שהיווה צומת מרכזי ב"מסילת הרכבת המחתרתית" - נתיב המילוט של עבדים מהדרום. אגודת האמיסטאד דאגה לכלכלתם וארגנה עבורם לימודי אנגלית ונצרות. ב-1842 הפליגו האפריקנים לסיירה לאון, שם הקימו אנשי אגודת האמיסטאד מיסיון נוצרי. ההתארגנות האזרחית למען אנשי האמיסטאד הובילה להתארגנויות נוספות לטובת האפריקנים ולמאבק בעבדות.
ספרד הוסיפה להעלות תביעות לפיצוי על הספינה והאנשים, אך אלה נדחו אף-על-פי שפוליטיקאים בדרום ארצות הברית תמכו בהן.
סטיבן ספילברג ביים ב-1997 את הסרט אמיסטאד על הפרשה.
סלסטינוס החמישי
פייטרו אנג'לריו (באיטלקית: Pietro Angelerio; 1215 – 19 במאי 1296) כיהן בין יולי לדצמבר 1294 כאפיפיור סלסטינוס החמישי (בלטינית: Caelestinus V), ולאחר מכן פרש מתפקידו.
ביוגרפיה
אנג'לריו נולד בכפר סנטאנג'לו לימוזאנו במחוז מוליזה שבאיטליה. משפחתו הייתה משפחה כפרית ענייה - הוא היה הילד ה-11 מתוך 12 ילדים, ולאחר מותו של אביו החל לעבד את השדות במקומו. אמו, מאריה, השפיעה על דרכו הדתית והיא גם זו אשר שלחה אותו להתחנך ולהצטרף למנזר בנדיקטיני בבישופות של בנוונטו כשהיה בן 17. אנג'לריו גילה להט רוחני ובחר בחיי פרישות. ב-1239 עבר לחיות לבד במערה על הר מורונה. חמש שנים מאוחר יותר עבר אנג'לריו להתגורר עם שני נזירים נוספים במערה באזור אברוצו, במטרה לחקות את חייו של יוחנן המטביל. קיימים תיאורים קשים של חיי הסגפנות שגזר על עצמו. ב-1244, תוך שהמשיך באורח חייו הסגפני, הקים מסדר אשר נקרא אחר-כך על שמו, הסלסטינים.
הקונקלווה שהתקיימה לאחר מות קודמו, ניקולאוס הרביעי, לא הצליחה להגיע להסכמה ונמשכה כשנתיים. אנג'לריו שלח מכתב על דעת עצמו לכינוס הקרדינלים בפרוג'ה והצהיר באוזניהם שרוח האל אינה נוחה מהתמשכות הדיונים ושרעה גדולה תגרם אם לא יבחרו באפיפיור בקרוב. ראש חבר הקרדינלים הצהיר מיד שהוא בוחר בנזיר כבאפיפיור וכך היה פייטרו לאפיפיור סלסטינוס החמישי. היה זה האדם האחרון שנבחר לאפיפיור מבלי שהיה קרדינל.
לאחר חמישה חודשים כאפיפיור, שכנע אותו הקרדינל בנדטו גאטאני להתפטר מתפקידו ולפרוש שוב לחיי נזירות, דבר שהיווה תקדים. אנג'לריו הסכים וחוקק חוק המתיר לאפיפיור להתפטר ואז התפטר. גאטאני החליף אותו כאפיפיור ונקרא בוניפקיוס השמיני. מספר חודשים מאוחר יותר נכלא על ידי מחליפו בטירה, על מנת למנוע ממנו להתחרט ולשוב לתפקידו, שם שהה כעשרה חודשים עד למותו.
האפיפיור קלמנס החמישי הכריז עליו כקדוש ב-1313. אף אפיפיור אחריו לא נטל לעצמו את השם סלסטינוס.
פיברפאב אוונג'ר GT
פיברפאב אוונג'ר GT (באנגלית: Fiberfab Avenger GT) היא "מכונית ערכה" בתצורה מכונית ספורט מתוצרת יצרנית "מכוניות ערכה" Fiberfab אשר יוצרה בין השנים 1965–1978 בארצות הברית.
"פיברפאב אוונג'ר GT" מוגדרת כ"מכונית ערכה" ("Kit car" ).
תקנת יהושע בן גמלא
תקנת יהושע בן גמלא היא תקנתו של הכהן הגדול יהושע בן גמלא (המוזכר בתלמוד) לייסוד בתי ספר ציבוריים בעם ישראל.
השפעה הלכתית
חז"ל החשיבו את עניין זה של יסוד בתי ספר, עד כדי שאמרו, שכל עיר שאין בה סידור לימודים לילדים, צריכים בני שאר הקהילות להחרים אותה עד אשר יתקינו בה בית ספר. ואם עמדו בעיקשותם ולא הקימו בית ספר, מחריבין את אותה העיר ומפזרים את יושביה בקהילות אחרות, ובלבד שלא יהיה מקום בישראל שלא מלמדים בו את הילדים תורה.
תקנת יהושע בן גמלא קבעה סופית את מערכת החינוך הממלכתית של עם ישראל מבחינת ההלכה והיא מהווה את הבסיס ההלכתי לחובה הציבורית לחינוכו של כל יחיד ויחיד. הרב שלמה גורן התייחס לתקנה זו כבסיס הלכתי לתוכנית האינטגרציה בחינוך היסודי גם בניגוד לדעת ההורים.
איזלינגטון
איזלינגטון (באנגלית: Islington) היא שכונה במרכז רובע איזלינגטון של העיר לונדון, בירת אנגליה.
הר המנוחות
הר המנוחות הוא בית הקברות היהודי המרכזי בירושלים החל מאמצע המאה ה־20. בית הקברות נפתח בשנת 1951, והוא נמצא על גבעת הר המנוחות, שמתנשאת לגובה 750 מטרים מעל פני הים, בצידה המערבי של ירושלים, מצפון־מערב לשכונת גבעת שאול ומעל לכביש 1.
איזלינגטון
האזור שסביב תחנת הרכבת התחתית איינג'ל נחשב לעיתים לשכונה בפני עצמה הנקראת איינג'ל ("המלאך").
הר המנוחות
מזרחית להר המנוחות ממוקם בית הקברות גבעת שאול, השני בגודלו מבין בתי הקברות בירושלים.
איזלינגטון
מקור השם
האזור בו היה הכפר כונה על ידי הסקסונים בשם "גיסלדון" (Giseldone, על פי תעוד משנת 1005). לימים שונה השם ל"גיסלאנדן" (Gislandune, תעוד משנת 1062) שמשמעו "גבעת גיסלה".
הר המנוחות
מאחר שהוא בית העלמין העירוני הרשמי, הוא מספק קבורה בחינם לאזרחי ישראל (אם כי הבחירה של החלקה נותרת בידי חברת קדישא העירונית, ואם בן זוג רוצה להיקבר בחלקה סמוכה, הוא או היא חייבים לשלם עבורה).
איזלינגטון
מקור השם
שם זה שונה במהלך השנים ל"איסלדון" ונותר בשימוש עד המאה ה-17, עת נוצר השם הנוכחי.
הר המנוחות
בית הקברות נמצא במגמת התרחבות עם חלקים חדשים הנפתחים. בשנים האחרונות הורחב שטחו על שטח יער ירושלים.
כמו בתי קברות יהודים אחרים בירושלים, החלקות בהר המנוחות מכילות קבר תת־קרקעי ומעליו אבן מלבנית גדולה שעליה חקוקים שם, תאריך ודברים בשבחו של הנפטר. במקרה של רבנים מפורסמים שקבורים בו, כל החלק העליון של מצבת האבן חקוק בפסוקים או ביטויים המשבחים את מעשיו של המנוח. שמותיהם של בני משפחתו של המנוח, שמתו בשואה, ולכן לא היה להם קבר לעיתים קרובות חרוטים בצד המצבה. כהנים קבורים באזור נפרד מחוץ לכניסה הראשית, כדי שבני משפחותיהם שאינם מורשים להיכנס לבתי הקברות כדי למנוע טומאה יוכלו לעמוד על הכביש ולהתפלל בסמוך למקום קבורתם.
איזלינגטון
היסטוריה
במהלך ימי הביניים עברו בסמוך למקום בו ממוקמת כיום השכונה דרכים עתיקות שנקראו בשם "רחובות" (streets), בהשפעת נוהג מהתקופה הרומית לקרוא לדרכים בשם זה. כיום לא ידוע המיקום המדויק של דרכים אלה. במהלך המאה ה-14 התפתחה הדרך הצפונית הגדולה שהובילה מאלדרסגייט ועברה בסמוך לעמדת תשלום בגבעת הייגייט. עמדת תשלום נוספת עמדה באזור איינג'ל, והכפר איזלינגטון השתרע בין שתי עמדות תשלום אלה. דרך נוספת, צדדית (שעברה במיקומה של דרך ליברפול של ימינו) שימשה בעיקר למעבר בקר שהובא לסמית'פילד שבעיר לונדון. לאורכה של דרך צדדית זו נבנו מכלאות בקר.
הר המנוחות
היסטוריה
לאחר מלחמת העצמאות, כשהתברר שלא יהיה ניתן לשוב ולקבור את המתים של ירושלים בבית הקברות בהר הזיתים, פעלו השלטונות למצוא אתר חלופי לבית קברות שיהיה קרוב מספיק לעיר, והאתר של הר המנוחות נבחר. במהלך שנת 1950 בוצעו עבודות הכשרת השטח.
איזלינגטון
היסטוריה
באזור איזלינגטון ממוקמים מעיינות רבים, אשר שימשו במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18 להשקות גינות ירק רבות שהיו באזור, והכפר היווה למעשה את גן הירק של לונדון. אופיו הכפרי והשלו של האזור הביא להיותו אתר נופש לתושבי העיר הצפופה, ונבנו בכפר פאבים רבים. נכון לשנת 1716 נספרו בכפר 56 פאבים, וכן בתי תה רבים, ואתרי בילוי כגון אתרי כדורת וירי בחץ וקשת.
הר המנוחות
היסטוריה
בעקבות לחץ של קרובי הנפטרים שהוחזקו זמנית במחצבה בבית העלמין שייח' באדר, ביקשו בצה"ל להעביר את החללים הצבאיים לקבורה בהר הרצל. אולם מכיוון שהחללים הצבאיים והאזרחיים היו קבורים יחד היה צורך לפנות גם את הנפטרים האזרחיים לקבורה, ובאוגוסט 1950 הועברו הנפטרים לקבורה בהר המנוחות. לאחר קבורה חד פעמית זאת לא התבצעה במקום קבורה נוספת עד סוף שנת 1951. אחד הגורמים המעכבים היה חלוקת המקום בין חברות הקבורה השונות ובינן לבין העירייה שדרשה שהניהול האדמיניסטרטיבי יהיה בידיה. קבורה של בודדים בהר המנוחות החלה באוקטובר 1951, על ידי אחת החברות קדישא, כאשר העירייה טוענת שהדבר נעשה בניגוד לחוק. באוקטובר 1952 קבעה ועדת השמות הממשלתית את שם בית הקברות כ"הר המנוחות".
אחד המשתתפים בהלוויה במקום תיאר את בית הקברות בנובמבר 1951: המצב לא השתפר במהלך החודשים לאחר מכן ובמרץ 1952 נמסר בדבר:
איזלינגטון
היסטוריה
במהלך המאה ה-19 הכפר גדל בהדרגה, מ-10,212 תושבים בשנת 1801 ל-319,143 תושבים בשנת 1891. גידול מהיר זה נבע משיפור דרכי התחבורה אל העיר לונדון, שאיפשר את הפיכת הכפר השלו לפרוור בו מתגוררים יוממים העובדים בעיר עצמה. הקמת מסילות ברזל העוברות באזור ומקשרות אותו אל העיר הביא לצפיפות רבה ולירידה בפופולריות של השכונה ובמעמד הסוציו-אקונומי של תושביה.
בשנת 1820 נבנתה תעלת ריג'נטס, אשר באזור איזלינגטון עוברת במנהרה שאורכה 886 מטרים.
כמו כן, במהלך המאה ה-19 נבנו באזור תיאטראות רבים ואולמות קונצרטים ומופעים. אולם המוזיקה של קולינס, שנוסד בשנת 1862, זכה להצלחה רבה ובמהלך השנים גדל בהיקפו. בשנת 1897 היו באתר נופש זה 1,800 מושבים ו-10 פאבים. המבנה נהרס בשריפה בשנת 1958 ולא שוקם.
בשנת 1862 נבנה בכפר האולם החקלאי המלכותי, לצידה של דרך ליברפול, אשר שימש לתצוגת בקר. באולם נערך מדי שנה יריד סמית'פילד, וכן נערכו בו אירועים נוספים. המבנה שימש כמבנה התערוכות והירידים המרכזי של העיר לונדון עד ראשית המאה ה-20, ויכל להכיל כ-50,000 צופים. האולם הופקע במהלך מלחמת העולם השנייה לשימוש כמרכז מיון מגיוסים, ולאחר המלחמה הפך למרכז עסקים.
הר המנוחות
היסטוריה
בשנת 2014 נחנכה לראשונה בהר המנוחות חלקת קבורה פרטית של חברת "אוויסון ישראל" המכילה למעלה מ־400 חלקות לקבורת שדה. בסמוך לכניסה הראשית נמצאים חלקות הרבנים הכוללות את גדולי הדור של 60 השנים האחרונות מכל רחבי העולם. הקבר הידוע מביניהם הוא קברו של האדמו"ר אהרן רוקח מחסידות בעלז שאת מצבתו נוהגים לפקוד אלפי מבקרים מדי שנה.
איזלינגטון
היסטוריה
בשנת 1833 הוקמה חברת איזלינגטון לספרות ולמדע, אשר נפגשה ברחוב אפר (Upper Street). מבנה חברה זו הוקם בשנת 1837 וכונה המכון הספרותי והמדעי. המבנה כלל ספרייה ובה 3,300 ספרים, וכן חדר קריאה, מוזיאון, ואולם הרצאות בן 500 מושבים. המבנה נרכש על ידי צבא הישועה בשנת 1890 ושימש את הארגון עד שנת 1958. לאחר שהמבנה עמד נטוש מספר שנים, בעקבות פעילות ציבורית בשנת 1978 שוקם המבנה ושב להיות תיאטרון.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניזוקו מבנים רבים בשכונה (למעלה מ-3,200 בתי מגורים) במהלך הבליץ - הפצצות ההלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
הר המנוחות
היסטוריה
ב-30 באוקטובר 2019 נחנך בית העלמין תת-קרקעי במתחם, המתחם כולל 24 אלף קברים במעמקי האדמה. במתחם יש כ-3 מעליות. עלות הפרויקט הייתה כ-300 מיליון שקל.
איזלינגטון
היסטוריה
בשנות ה-60 של המאה ה-20 שוקמו האזורים שנפגעו והשכונה שבה להיות אזור מגורים פופולרי, ובין היתר התגורר בה טוני בלייר קודם לבחירתו בשנת 1997 לתפקיד ראש ממשלת בריטניה.
אזכורים תרבותיים
השכונה ותחנת איינג'ל (באנגלית: מלאך) של הרכבת התחתית של לונדון מוזכרים בספרו של ניל גיימן "לעולם-לא-עולם" בו מתואר מלאך בשם איזלינגטון שמתגורר במנהרות שמתחת העיר לונדון.
בגרסה האנגלית של משחק המונופול אזור איינג'ל הוא אחד האזורים הניתנים לרכישה, כמו גם דרך פנטונוויל העוברת דרך השכונה.
נוקיה נטוורקס
נוקיה נטוורקס (באנגלית: Nokia Networks) היא אחת משלוש ספקיות ציוד התקשורת הגדולות בעולם. חברת בת של תאגיד נוקיה.
היסטוריה
החברה הוקמה ב-19 ביוני 2006, בשם נוקיה סימנס נטוורקס (באנגלית: Nokia Siemens Networks; בראשי תיבות NSN) כאשר החברות נוקיה הפינית וסימנס הגרמנית הגיעו להסכם על איחוד חטיבות ציוד התקשורת והרשתות שלהן למיזם משותף (Joint venture) בבעלות שווה של שתי החברות, עם נכסים בשווי כ-25 מיליארד אירו. נוקיה סימנס נטוורקס הושקה רשמית בפברואר 2007 במהלך קונגרס ה-3GSM העולמי. החברה החלה לפעול באופן מלא ב-1 באפריל 2007.
ב-2007 החליט הממשל האמריקני להטיל הגבלות ביטחוניות על המיזם בארצות הברית, בין השאר, הנחיות המכתיבות אם המיזם המשותף יורשה להעסיק עובדים זרים שייחשפו לציוד ותוכנות אמריקנים. ב-2008 הודיעה סימנס כי תפטר 6,800 עובדים בחטיבת הטלקום התאגידית שאותה לא מיזגה לתוך המיזם המשותף.
בנובמבר 2011, הודיעה נוקיה-סימנס כי עד סוף 2013 היא תפטר 17 אלף עובדים, כחלק מניסיונה להיות רווחית יותר ולהניב חיסכון של מיליארד יורו. מדובר היה ביותר מחמישית מ-74 אלף עובדיה. בדצמבר 2011 הודיעה שהיא מוכרת את עסקיה בתחום הגישה רחבת הפס לקווים נייחים.
ביולי 2013, רכשה נוקיה, תמורת 1.7 מיליארד יורו, את חלקה של סימנס במיזם, ושם החברה שומה לנוקיה נטוורקס.
ב־15 באפריל 2015 הודיעה נוקיה נטוורקס כי היא רוכשת את רוב הפעילות של חברת אלקטל-לוסנט תמורת 16.6 מיליארד דולר. אלקטל-לוסנט הייתה החברה הגדולה ביותר בענף ציוד התקשורת, אך עסקי התדרדרו עקב התחרות הגוברת מצד החברות הסיניות, שהובילו לירידת מחירים בשוק.
פעילות בישראל
פעילות חברת סימנס בתחום ציוד התקשורת בישראל החלה בשנת 1995 כאשר רכשה את חברת "אורנט טכנולוגיות תקשורת", חברה שפיתחה מתגי Ethernet, תמורת 30 מיליון דולר. ב-1997 רכשה גם את חברת "רדנט", מקבוצת רד-בינת, שפיתחה מרבב גישה בטכנולוגיית ATM (פרוטוקול תקשורת מהיר), תמורת כ-75 מיליון דולר. שמה של חברת "רדנט" שונה ל"סיברידג'" והיא מוזגה עם "אורנט". "סיברידג'" פעלה כחברת בת של חטיבת התקשורת של סימנס וסיפקה מתגי תקשורת נתונים לספקי התקשורת הגדולים בעולם. לאחר הקמת המיזם המשותף של נוקיה-סימנס "סיברידג'" הפכה למרכז הפיתוח שלה בישראל שהעסיק כ-500 עובדים. באוקטובר 2007, רכשה את חברת אטריקה הישראלית בכ-100 מיליון דולר. לאחר רכישה זו החלה בצמצום הפעילות ופיטרה כמחצית מהעובדים. אם כי נוספו למרכז מספר עובדים ממוטורולה ישראל, לאחר שנוקיה-סימנס רכשה את חטיבת תשתיות התקשורת האלחוטית של מוטורולה.
בסוף שנת 2013 סגרה נוקיה נטוורקס את מרכז הפיתוח בישראל. פעילות הפיתוח נרכשה על ידי מספר עובדים ועברה ספין-אוף להקמת חברה חדשה בשם אטרינט (Atrinet) בה 25 עובדים בלבד.
הקרב על בארות יצחק
רקע
בסוף שנות השלושים התגבשה קבוצה של עולים דתיים בשם "רמת השומרון". הקבוצה הקימה משק משותף ליד פרדס חנה וחיפשה מקום קבע להתיישבות.
בינואר 1943 הוקם הקיבוץ הדתי בארות יצחק בנגב המערבי, דרומית מזרחית לעיר עזה. עד שנת 1945 עברה כל הקבוצה לנגב, וניהלה שם משק חקלאי משותף. בראשית 1948 חיו בקיבוץ כמאתיים נפשות, כרבע מתוכם ילדי הקיבוץ. ב-30 בנובמבר 1947 החלה מלחמת העצמאות והערבים החלו לתקוף את הדרכים ומקורות המים של היישובים היהודים באזור הנגב.
התקפות מצריות ראשונות
בתחילת מלחמת העצמאות היה שקט יחסי מבחינה ביטחונית בקיבוץ, אולם סביב הדרכים היו קרבות. במאי 1948 החל הצבא המצרי לרכז כוחות באזור עזה, ובקיבוץ החלו להתכונן למגננה. ב-14 במאי 1948 החלה הפגזה על הקיבוץ. כתוצאה מההפגזה היה פצוע אחד ונגרם נזק לבתים ולמגדל המים. למחרת נהרגה מהפצצה נוספת חברת הקיבוץ, ובקיבוץ הוחלט לפנות את הילדים והאמהות הרחק מהחזית. גם בשבועות הבאים ההפגזות נמשכו והסבו נזקים לבתים ולחיות המשק. בסוף מאי חיבלו המצרים בצינור המים ואספקת המים הופסקה לשלושה שבועות. ב-2 יוני המצרים תקפו את הקיבוץ, ונהדפו על ידי המגינים. ב-11 ביוני החלה ההפוגה הראשונה, עקב הפלישה המצרית ההתיישבות באזור הייתה מנותקת באופן חלקי משאר ההתיישבות היהודית, למרות זאת במהלך ההפוגה הגיע אספקת נשק משמעותית להגנת הקיבוץ.
המצרים החלו לתקוף את יישובי הנגב במטרה לשלוט בדרכים לבאר שבע, פאלוג'ה וחברון. כבר ב-8 ביולי, יום לפני סיום ההפוגה הראשונה, נכבש הקיבוץ כפר דרום לאחר שננטש בלילה שלפני. ב-12 ביולי הצליחו בנגבה להדוף התקפה מצרית, וב-14 ביולי נכשלה גם ההתקפה על גלאון. במקביל צה"ל יזם גם הוא מספר התקפות בנגב במסגרת מבצע אנ-פאר במהלך קרבות עשרת הימים. ב-15 ביולי החליטו המצרים לנסות לכבוש את בארות יצחק.
הכוח הישראלי
ב-15 ביולי היו בבארות יצחק כ־85 לוחמים. רוב הלוחמים היו חברי הקיבוץ שרובם עבר הכשרה צבאית בסיסית במקום בלבד. מספר חברים עברו קורסים של "ההגנה", שנים מתוכם קורס קצינים. חוץ מחברי הקיבוץ היו גם 4 לוחמים מחטיבת הנגב במשימת איסוף מודיעין, ועוד כמה אורחים מיישובים סמוכים שהצטרפו גם הם למגנים. בנוסף ללוחמים, היו כעשרים בוגרים של מקוה ישראל שבמקור הגיעו לסייע בעבודות המשק, ובמהלך הקרב סייעו ללוחמים. לרשות הלוחמים היו רובים ומקלעים קלים, רימונים, מקלע בזה ועוד ארבעה מקלעים בינוניים, מטול פיאט ורובה נגד טנקים, ושתי מרגמות. מסביב לקיבוץ היו גדרות תיל ומוקשים, ועמדות בטון ללוחמים. בסיום הקרב הגיעו כוחות תגבורת מגדוד 9 של חטיבת הנגב עם צמד תותחי נפוליאונצ'יק.
הכוח המצרי
הכוח המצרי מנה גדוד חיל רגלים של ארבע פלוגות, פלוגת שריון של 12 טנקים, שתי פלוגות חיל רגלים ממוכן שמנו 28 נגמ"שי ברן, תותחים ומספר מטוסי ספיטפייר להפצצה. סך הכל כ-800 חיילים.
מהלך הקרב
בבוקר 15 ביולי יצאו המצרים למתקפה על בארות יצחק, וכבר בשעה 6:00 בבוקר החלה הפצצה על הקיבוץ וכוחות מצרים החלו להיאסף מסביב לקיבוץ. בשעה 7:00 החלו המצרים להתקרב אל הקיבוץ ואחד המשוריינים עלה על מוקש ליד פרדס בקיבוץ. מטוסים הפציצו בצורה מדויקת עמדות בקיבוץ וכוחות הקרקע המשיכו להתקרב לקיבוץ מכמה כיוונים. המגינים החלו להשיב באש מרגמות, ועם התקרבות המצרים גם בירי מקלעים ונשק קל. ההתקפה מכיוון דרום-מערב נהדפה, התקפה נוספת מכיוון צפון-מזרח הגיעה לשער הקיבוץ ונסוגה, כנראה משום שחששה שהכניסה ממולכדת. בשעה 9:00 לערך חדרו ראשוני התוקפים את הגדר החיצונית, ונעצרו עקב הימצאות מוקשים במקום. כתוצאה מההפצצות, חוטי הקשר נחתכו ועקב ההתקפות המגינים רותקו לעמדותיהם, בלי יכולת להבין את מכלול הקרב. בשעה 9:20 מטוס הטיל פצצה לתוך מגדל המים, כל המים נשפכו, הציפו את העמדות ותעלות הקשר, הרטיבו את כלי הנשק והתחמושת, והקשו על התנועה של המגינים. בשלב זה היו למגינים מספר הרוגים ופצועים כאשר ההפצצה והתקדמות המצרים ממשיכה.
הפריצה לישוב
בשעה 10:00 בערך המצרים החלו לרכז מאמץ באזור הצפון מערבי של המשק, פוצצו את הגדר הפנימית ואת העמדה המגינה באותו אזור, והחלו להיכנס לתוך הקיבוץ. הם הצליחו לכבוש מספר בתים, ואת בית הילדים (שישמש מאז פינוי הילדים כמחסן אוכל). בשלב זה נהרגו ונפצעו מגינים רבים. המפקדה יצאה לקרב רימונים וירי מטווח קרוב, בניסיון לבלום את המצרים, ולאחר למעלה משעה, ובעזרת יותר ממאתיים רימונים המצרים נבלמו, אולם עדיין החזיקו במספר בתים. בשלב זה שני חברים נמלטו לעבר סעד על מנת לקרוא לתגבורת, בנוסף ניסו במערכת הקשר לפנות למפקדת חטיבת הנגב בבקשה לסיוע. המפקד וסגנו נפגעו ופונו לטיפול רפואי, ודב שנצר קיבל את הפיקוד. הוא החליט לכנס את המגינים לקו הגנה פנימי, ובעזרת קשריות הודיע לעמדות על ההחלטה. הלוחמים בעמדות הרחוקות אפילו לא ידעו על חדירת המצרים לקיבוץ. לאחר ארגון הכוח מחדש, המגנים יצאו למתקפה על הכוחות המצרים שפלשו לקיבוץ, המצרים החלו לסגת תחת אש מקלעים תוך שהם סופגים נפגעים רבים. המצרים ארגנו את כוחותיהם מחדש מצפון לקיבוץ ולקראת השעה ארבע החלו בהתקפה נוספת בניסיון לשבור את הכוחות המגינים. המגינים התארגנו בעמדות הצפוניות אולם חסרו תחמושת ולוחמים מיומנים להפעלת הכלים ארוכי הטווח.
סיום הקרב
החל משעות הבוקר הגיעו למפקדת חטיבת הנגב בקשות העזרה מבארות יצחק, ובסביבות השעה אחת נותק הקשר. בנוסף יורטו תשדורות מצריות על כיבוש הקיבוץ ומאבק במוקדי ההתנגדות האחרונים. קצין המבצעים של חטיבת הנגב, חיים בר-לב, שלח את גדוד 9 לסייע בקרב. תנועת כוח התגבורת החלה בסביבות השעה אחת בצהרים וסבלה מהפצצות המטוסים המצרים שהבחינו בהם. לכן הוחלט להתקדם רק עם שני התותחים לעבר הקרב. הם מצאו נקודת תצפית ומיקום לתותחים כשלושה קילומטר מזרחית לבארות יצחק (כיום יער שמחוני). בסביבות השעה ארבע, לאחר תחילת ההתקפה השנייה של המצרים החלו התותחים להפגיז את המצרים. פגיעות התותחים היו מדויקות והסבו בהלה רבה בקרב המצרים, בזמן שהכוחות הקדמיים של המצרים נפגעו מהירי של מגיני הקיבוץ. בשלב זה החלה הנסיגה המצרית תוך כדי שהתותחים ממשיכים לפגוע בהם. לאחר שהחשיך הצליחה להגיעה התגבורת לקיבוץ, ותפסה את הפיקוד על הגנת הקיבוץ.
תוצאות הקרב
מתוך המגינים היו 17 הרוגים, שמונה מתוכם חברי הקיבוץ, ומעל לעשרה פצועים. הקיבוץ נהרס ולאחר המלחמה ננטש. לכוחות המצריים היו כ-200 נפגעים, מתוכם כ-100 הרוגים, שעשרות מהם הושארו בקיבוץ ושדותיו, והועברו בתאום עם הצלב האדום לאחר שבוע וחצי, בזמן ההפוגה השנייה. כוחות התגבורת מחטיבת הנגב יצאו בלילה שלאחר הקרב לאסוף נשק, תחמושת ומסמכים מהחיילים המצרים ההרוגים. המצרים אמנם המשיכו להפגיז את הקיבוץ אולם לא ניסו שוב לכובשו. לאחר המלחמה גבול רצועת עזה המצרית נקבע מערבית לאדמות הקיבוץ בזכות הניצחון בקרב.