cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריק אריקסון (מרגל)
בשנת 1958 פרסם סופר יהודי בשם אלכסנדר קליין את סיפורו האמיתי של אריקסון בספר בשם The Counterfeit Traitor. הספר הוסרט לסרט בעל שם זה בשנת 1962 (בגרסה העברית: "הבוגד שלא בגד"), בהשתתפותם של ויליאם הולדן ולילי פלמר.
וידאו אינטראקטיבי
וידאו אינטראקטיבי הוא מונח המתייחס לטכניקות המשלבות וידאו עם תכונות אינטראקטיביות, באופן שמאפשר לצופה להשפיע על מהלך הווידאו.
כחלק ממגמת הצמיחה של עולם הווידאו ברשת האינטרנט, עלו רעיונות רבים בניסיון לשפר את חוויית הצפייה בתכנים שיווקיים המוצגים לגולשים ברשת, או לחלופין, לשדרג להם את חוויית הצפייה בקליפים מוזיקליים של האמנים השונים. אחד הרעיונות הוא רעיון ה"קליפ האינטראקטיבי", שבבסיסו העצמת חוויית המשתמש באמצעות מתן אפשרות לשליטה במתרחש בקליפ, על ידי הצופה, לפי רצונותיו, וכך מושגת אינטראקציה בין הצופה לווידאו הנצפה. מספר חברות סטארט אפ מימשו את הרעיון, ובהתבסס על טכנולוגיית HTML5 המיושמת כיום באתרי האינטרנט ומאפשרת הצגת וידאו ללא שימוש בפלאש, יצרו את הקליפים האינטראקטיביים.
כיום ניתן למצוא ברשת דוגמאות רבות לקליפים אינטראקטיביים שנעשו על ידי חברות שונות. בישראל נודע הקליפ של חברת Interlude לזמר והיוצר יוני בלוך, עבור השיר "Like a Rolling Stone" של בוב דילן. בקליפ ניתן להחליט מה יהיה התוכן הנצפה בקליפ בזמן שהשיר מתנגן, וכך לנוע בין סגנונות שונים לפי רצונותיו של הצופה. כמו כן קיים קליפ באורך 24 שעות, המאפשר גם הוא ניווט בין תסריטים שונים לעלילה הניתנים לבחירה על ידי הצופה.
וידאו אינטראקטיבי בלמידה
השימוש בווידאו אינטראקטיבי בלמידה, עושה שימוש דומה לנעשה ב"קליפ האינטראקטיבי" ומוסיף עליו רובד נוסף של מאפייני למידה יחידנית כגון: התאמה לקצב הלומד, משוב ועוד.
ברשת ישנם פתרונות רבים המאפשרים לייצר פעילויות וידאו אינטראקטיביות לצורכי למידה, אשר נחלקים לשני סוגים עיקריים:
וידאו אינטראקטיבי ליניארי:
פעילות המורכבות מרצועת וידאו אחת עליה שזורות אינטראקציות מסוגים שונים (לדוגמה, שאלת חד ברירה, שאלת התאמה וכיוצא בזה) שההתקדמות ברצועת הווידאו תלויה או לא תלויה בהפעלת הלומד באינטראקציה (מענה לשאלה, סימון על גבי תמונה וכיוצא בזה).
וידאו אינטראקטיבי מסתעף:
פעילויות המורכבות ממספר רצועות וידאו שונות, שהניווט ביניהן נעשה על ידי אינטראקציה מסוג שאלה המופיעה בתום הרצועה והמשוב הוא מעבר לרצועת וידאו הבאה.
היתרון המשמעותי של פעילויות מסוג זו בלמידה, היא השליטה בסיטואציה אותנטית המשתקפת בווידאו והתוצאה המיידית (המשוב).
תלמסאן
תלמסאן (בערבית: تلمسان, בברברית: ⵜⵍⴻⵎⵙⴰⵏ, בצרפתית: Tlemcen) היא עיר בצפון אלג'יריה, בצומת דרכים בין חופי הים התיכון והסהרה, ליד הגבול עם מרוקו, במרחק של 270 ק"מ מאוראן. העיר שוכנת על צוקים בגובה של 807 מטר. פרנסת תושביה מגידול זיתים, וענבים ליין. ההתיישבות הערבית הראשונה בתלמסאן הייתה במאה ה-8 בידי אידריס, שקרא לעיר בשם אגדיר (עושר).
תלמסאן נוסדה בידי הרומים במאה ה-4 תחת השם "פומריה" כעיר צבאית. בתקופת שלטון הכנסייה הקתולית הפכה לעיר חשובה מאוד ושימשה כמרכז הבישופות. לאחר הכיבוש הערבי ב-708 היא הפכה למרכז של התושבים הנוצרים. בשנים המאוחרות של המאה ה-8 והמאה ה-9, העיר הפכה למרכז של הכת האסלאמית ה"ח'וארג'".
תלמסאן היא אחת מערים האסלאמיות הגדולות שפרחו תחת השלטון המוסלמי בין השנים 1282 עד 1553, במאה ה-11 התיישב בה אל-מוראבט הגדול, מפקדו של יוסף בן תאשפין, במטרה להפוך את העיר לעיר מסחר חשובה, הפך את העיר לבירתו ושינה את שמה לתלמסאן.
ב-1236 השושלת הברברית של בני זיאן, אשר שלטה במסחר לאורך הסהרה, בחרה בתלמסאן לעיר הבירה שלהם. העיר הפכה לנקודת מעבר חשובה במסחר שבין הסהרה. לכן הייתה העיר נקודה אסטרטגית בהשגת השליטה על האזור. לקראת סוף המאה ה-13 תקפו בני מרין את בני זיאן כדי לשלוט במגרב והטילו על העיר מצור, שהסתיים רק ב-1307 כאשר מפקד צבא המרינים נרצח והמרינים נסוגו. המאבק בין בני זיאן והמרינים המשיך לאורך דורות, ועל תלמסאן הוטל מצור נוסף בין 1377-1359 עד אשר המרינים חזרו לשלוט.
ב-1555 עברה תלמסאן לשליטת האימפריה העות'מאנית וסבלה מתקופה של הזנחה. הצרפתים פלשו לתלמסאן ב-1830 וחילקו את העיר לשני מחנות. המחנה הפרו-צרפתי, המורכב ממהגרים ערבים-טורקים, והמחנה הברברי המורכב מאנשיו של אמיר עבר קדיר.
ב-1962, עם קבלת העצמאות של אלג'יריה, הפכה העיר לחלק מאלג'יריה העצמאית.
יהודי תלמסאן
בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה ומן העתיקות בצפון אפריקה. כבר מתקופת הגאונים ישנן התכתבויות של חכמי תלמסאן עם גאוני בבל.
בין החכמים הידועים שלה: רבי אפרים אנקווה, 'הרב של תלמסאן', שעבר מספרד לתלמסאן אחרי מאורעות קנ"א, והיה גאון בכל תחומי התורה וחכם במדעים רבים. רבי יוסף ששפורטש . רבי סעדיה שוראקי מגדולי משוררי אלג'ריה. רבי נתן ג'ייאן, רבי חיים קצבי, רבי חיים בלייח (נכדו של רבי חיים קצבי), רבי יוסף משאש, רבי אליהו בן גיגי. ועוד שורה של חכמים שהיו מהגדולים שבאלג'ריה בדורותיהם.
רב חנן בר אמי
רב חנן בר אמי היה אמורא שחי בדור השני לאמוראי בבל.
אמרותיו של רב חנן בר אמי מוזכרות בתלמוד פעמים אחדות. לרוב הוא מוסר הלכות בשם שני רבותיו, רב ושמואל. אחת מהם היא במסכת בבא מציעא הוא פוסק בשם שמואל, שההלכה נפסקת כאבא שאול ש, אך גם אבא שאול אמר זאת רק כאשר המשכון הוא דבר שכדאי מאוד להשכירו (כפטיש וקרדום) ששכרם מרובה ואינם מתקלקלים כל כך על ידי השכירות.
במסכת ביצה מובאים הפסקים הבודדים אותם פוסק מעצמו ולא בשם רבותיו, אחת מהן היא אודות מחלוקת בית שמאי ובית הלל בדין טלטול סולם בחג, האם הדבר אסור מחשש שיראה כאילו עוסק בסיוד גגו או בצורכי חול. רב חנן בר אמי קובע, כי המחלוקת היא רק ברשות הרבים שנחלקו האם קיים חשש מראית העין (אם הרואה יבין שמדובר בנטילת סולם לצורך שובך או לא), אך לא ברשות היחיד שבה וודאי מותר. לפי גרסה אחרת, קובע רב חנן בר אמי כי המחלוקת היא רק ברשות היחיד, אבל ברשות הרבים וודאי שאסור.
ג'וליאן רוטר
ג'וליאן רוטר (באנגלית: Julian B. Rotter; 22 באוקטובר 1916 – 6 בינואר 2014) היה פסיכולוג יהודי-אמריקאי שפיתח תאוריות רבות-השפעה בפסיכולוגיה, ובהן תאוריית הלמידה החברתית ומוקד שליטה.
קורות חיים
נולד בברוקלין, ניו יורק, בן להורים יהודים שהיגרו לארצות הברית. למד כימיה בברוקלין קולג', שם הושפע מסלומון אש שלימד בקולג', ופנה ללימודי פסיכולוגיה. הוא סיים תואר שני באוניברסיטת איווה, שם למד אצל קורט לוין. התמחה בבית החולים וורוצ'סטר, שם פגש את קלרה ברנס שהתמחתה גם היא, והם נישאו; נולדו להם שני ילדים. ב-1941 סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת אינדיאנה. במהלך לימודיו הושפע מהתאוריות של אלפרד אדלר, קלארק הול, פרדריק סקינר ואדוארד טולמן.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה יועץ ופסיכולוג עבור הצבא האמריקני. לאחר המלחמה עבד כראש התוכנית לפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת המדינה של אוהיו. ב-1963 עבר לאוניברסיטת קונטיקט וכיהן כראש מערך ההכשרה הקלינית, ושם עבד עד לפרישתו. בתקופה זו פיתח את "Interpersonal Trust Scale", מדד להערכת הבדלים בינאישיים באישיות.
יוליוס פופר
יוליוס פופר (ברומנית: Julius Popper; 15 בדצמבר 1857 – 5 ביוני 1893), מהנדס, מתכנן ערים, עיתונאי, מגלה ארצות וכרטוגרף ויזם יהודי-רומני, דמות מרכזית בבהלה לזהב בארץ האש, שכונה הקונקיסטאדור של פטגוניה.
יוליוס פופר הטביע את חותמו על ההיסטוריה והגאוגרפיה של פטגוניה, העניק שמות לנופי המקום, טבע מטבעות והדפיס בולי דואר. הוא גילה מרבצי זהב, המציא מכונה לשטיפת זהב מתוך החול, הפיק זהב בכמויות מסחריות ונאבק בכל הדרכים ביריביו השואפים לחמוס את רכושו והישגיו, לעיתים בנשק ביד ויש המאשימים אותו בהשתתפות ברצח עם.
קורות חייו
יוליוס, בנם של חנה ונפתלי פופר, נולד בבוקרשט, אז בירת ולאכיה, במשפחה של אינטלקטואלים יהודים פוליגלוטים, שמוצאם מפולין. יוליוס למד בבית הספר שאביו ניהל, בית ספר יהודי של משכילים, שנסגר כי תוכנית הלימודים שלו לא תאמה את התוכנית של משרד החינוך הרומני. לימודיו לא הוכרו, לכן לא הצליח להירשם לאוניברסיטה הפוליטכנית של בוקרשט, שנקראה באותם ימים בית הספר לגשרים ולכבישים. בגיל 17 נסע לצרפת, שם למד בבית הספר הפוליטכני ובבית הספר הלאומי לגשרים ולכבישים של פריז, וסיים את הכשרתו כמהנדס מכרות. הוא נהג לתת שיעורי עזר ובכסף שהרוויח מימן לעצמו לימודים נוספים בסורבון בתחומי הפיזיקה, הכימיה, המטאורולוגיה, הגאולוגיה הגאוגרפיה והאתנוגרפיה. הוא היה בעל כישרון גדול ללימוד שפות ודיבר באופן שוטף גרמנית, רומנית, יידיש וצרפתית והייתה לו ידיעה חלקית באיטלקית, לטינית ויוונית.
נסיעות ברחבי העולם
בסיום לימודיו חיפש פופר עבודה ומצא בקונסטנטינופול, אך כעבור זמן לא רב עבר הלאה, למצרים, שם עבד בתחזוקה של תעלת סואץ. הוא המשיך בנסיעותיו דרך המזרח הקרוב עד הודו, סין ויפן. במהלך התקופה ניהל התכתבות עם המחלקה הגאוגרפית של האקדמיה הרומנית. בשנת 1881 שב לרומניה לביקור משפחתי קצר, כדי לראות את הוריו וכדי להסדיר את אזרחותו הרומנית לאחר הכרזת העצמאות של רומניה. השלטונות סירבו להעניק לו אזרחות בגלל היותו יהודי. הוא ניסה ליצור קשרי עבודה עם מחלקת הגאוגרפיה ברומניה, אך צמאונו להרפתקאות הוביל אותו לסדרה חדשה של נסיעות.
הוא נסע לסיביר ומשם לאלסקה, המשיך לקנדה ולארצות הברית. בארצות הברית נשאר תקופה קצת יותר ארוכה בניו אורלינס, שם הועסק בתהליכי העיור ובתיעול העיר. כעבור שנה הגיע למושבה הספרדית של קובה, שם עבד בתכנון העיר הוואנה ונמלה. הוא המשיך למקסיקו, מקום בו עסק במיפוי והתחיל קריירה עיתונאית בביטאון המהגרים Diario de Los Forasteros.
בשנת 1885, כשפופר שהה בברזיל, הגיעה אליו הידיעה על גילוי זהב בארגנטינה, בפרובינציית סנטה קרוס, בכף וירחנס. בהיותו בן 28 ועדיין צמא להרפתקאות, נסע לבואנוס איירס עם חלומות התעשרות באל דוראדו החדשה.
חלוקת ארץ האש בין ארגנטינה ובין צ'ילה
בין ארגנטינה ובין צ'ילה היו חילוקי דעות בנושא מיקום הגבול ביניהן בארכיפלג ארץ האש. בתחילת המאה ה-19 לשתיהן לא הייתה שליטה מעשית במקום ותושבי המקום היו ציידים נוודים בני העם הילידי סלקנאם, המכונה גם בשם אונאס.
בשנות הארבעים של המאה ה-19 ברנרדו או'היגינס שכנע את נשיא צ'ילה להוציא משלחת אל מצר מגלן. המשלחת יצאה ובשנת 1843 הקימה מבצר בשם פוארטה בולנס (בספרדית: Fuerte Bulnes). כעבור חמש שנים התפתח המבצר ליישוב הראשון בדרום פטגוניה, בשם פונטה ארנס והפך לראש גשר עבור תביעות הבעלות של הצ'יליאנים.
הנצחה
יוליוס פופר התחיל בעצמו את הנצחתו, כשהטביע מטעות זהב הנושאים את שמו, מטבעות הקרויים פופר בעולם הנומיסמטיקה.
בשנת 1986 רומניה הנציחה את דמותו של יוליוס פופר בבול דואר, שהיה חלק מסדרה של שישה בולים המוקדשים לחוקרי האזור האנטארקטי. בשנת 2007 הפיקה רומניה בול דואר נוסף עם תצלומו של פופר, לכבוד 150 שנה מאז נולד. בנוסף לבול הופקה גם מעטפת זיכרון עם מפה של ארץ האש. על בול רומני נוסף הונצח הבול שהפיק פופר וגם הבול הזה זכה למעטפת זיכרון.
השדרה הראשית בעיר אושואיה קרויה על שמו של יוליוס פופר.
אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה
אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה (בגרמנית: Albrecht VII. von Habsburg, 13 בנובמבר 1559 - 13 ביוני 1621) היה שליט ארצות השפלה ההאבסבורגיות במשותף עם רעייתו, איזבלה, נסיכת ספרד, בתו של פליפה השני, מלך ספרד.
שנותיו הראשונות
הארכידוכס אלברכט השביעי היה ילדם העשירי ובנם השישי של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ורעייתו מריה, בתו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הוא נשלח בגיל 11 לחצר המלוכה הספרדית שם חונך על ידי דודו, פליפה השני, מלך ספרד. כבן צעיר במשפחת מלוכה הוא חונך במטרה שייכנס לקריירה כנסייתית, וכבר בגיל 18 מונה כקרדינל של טולדו ושל בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוסלמה ברומא. הוא לעולם לא הוסמך ככומר או כבישוף, אך חינוכו הדתי השפיע על אורח חייו עד מותו.
בשנת 1583 הפך אלברכט למשנה למלך הראשון בפורטוגל לאחר סיפוחה לספרד, ולאחר מכן מונה גם כנציג האפיפיור וכאינקויזיטור הגדול בפורטוגל. במסגרת תפקידו כמשנה למלך הוא השתתף בארגון הארמדה הספרדית בשנת 1588 וכן בהדיפת מתקפת הנגד של הארמדה האנגלית על ליסבון בשנת 1589. בשנת 1593 קרא לו המלך פליפה השני בחזרה למדריד כדי שיוכל לתפוס תפקיד בכיר בממשל הספרדי.
המושל הכללי של ארצות השפלה ההאבסבורגיות
לאחר מותו של אחיו הגדול, ארנסט, בשנת 1595 נשלח אלברכט לבריסל כדי להחליפו בתפקיד המושל הכללי של ארצות השפלה ההאבסבורגיות. פעולתו הראשונה כמושל הכללי הייתה לבסס מחדש את כוחה הצבאי של ספרד בארצות השפלה מול הכוחות המשולבים של הרפובליקה ההולנדית, אנגליה וצרפת. לאחר שש שנים בהם לא ניצחו הכוחות הספרדיים באזור הפתיע אלברכט את אויביו כאשר צבאו כבש את העיר קאלה מידי הצרפתים ואת העיר הולסט מידי ההולנדים. אולם ניצחונות אלו נשכחו במהרה בשל פשיטת הרגל השלישית של הכתר הספרדי מספר חודשים לאחר מכן ובשנת 1597 הצבא הספרדי ספג מספר מהלומות צבאיות קשות. מאוריץ, נסיך אורנז', הסטאדהאודר ההולנדי הצליח להביס את הספרדים במספר מעוזים ולהדוף אותם דרומה, והצבא הספרדי החל למרוד במפקדיו בשל חוסר הכסף.
בזמן שאלברכט נלחם במסגרת מלחמת שמונים השנה הוא ניסה גם להגיע לשלום עם אויביה של ספרד, אולם רק המלך הצרפתי אנרי הרביעי הסכים להיכנס למשא ומתן רשמי. בתיווכו של נציג האפיפיור, הקרדינל אלסנדרו דה מדיצ'י (לעתיד האפיפיור לאו האחד עשר), הגיעו ספרד וצרפת להסכם שלום ב-2 במאי 1598. ספרד הסכימה להחזיר את השטחים הצרפתיים אותם כבשה בתמורה ליציאתה של צרפת מהמלחמה, אולם למרות שהכוחות הצרפתיים הפסיקו להילחם המשיכה צרפת להעניק סיוע כספי לרפובליקה ההולנדית. מספר ימים לאחר החתימה על הסכם השלום הכריז פליפה השני על החלטתו להשיא את בתו הבכורה, הנסיכה איזבלה, לארכידוכס אלברכט ולהעניק לשניהם יחדיו את הריבונות על ארצות השפלה ההאבסבורגיות. בהחלטתו הוא ציין כי אם הזוג ימות ללא ילדים אז יחזרו ארצות השפלה ההאבסבורגיות להיות שוב תחת ריבונותו של מלך ספרד. אלברכט התפטר מתפקידו כקרדינל ונסע לספרד ב-14 בספטמבר 1598, לא מודע לעובדה שהמלך פליפה השני נפטר יום לפני כן. הזוג נישא בולנסיה ב-18 באפריל 1599.
שנות מלחמה
השנים הראשונות לשלטונם של אלברכט ואיזבלה אופיינו בעיקר על ידי מלחמה נמשכת. לאחר שניסיונות הידברות עם אנגליה ועם הרפובליקה ההולנדית לא צלחו החליטו השליטים ההבסבורגים לנסות להכריח בכוח את יריביהם לפתוח במשא ומתן ולבודד את ההולנדים. אולם אלברכט, שהכיר מניסיונו את חוזקו של המרד ההולנדי והאמין כי יהיה זה בלתי אפשרי לכבוש שוב את המחוזות הצפוניים, לא הסכים עם גיסו, מלך ספרד החדש פליפה השלישי, ששאף לשמור על שמה הטוב ועל כבודה של ספרד. בעוד שהמלך סיפק את כל הדרוש להמשך המלחמה נטה אלברכט להתעלם מהוראותיו, דבר שיצר מתח בין מדריד לבריסל.
שמו של אלברכט כמנהיג צבאי מוכשר נהרס כאשר הפסיד שוב בקרב למאוריץ, נסיך אורנז' בשנת 1600 וכן כאשר לא הצליח לסיים את המצור על אוסטנדה שנמשך בין 1601 ל-1604, ולבסוף הוא נאלץ לוותר על תפקידו כמפקד הכוחות הספרדים בפלנדריה לטובת אמברוג'יו ספינולה, שהצליח להדוף את ההולנדים צפונה בפעם הראשונה מאז 1594.
עלייתו לשלטון של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה אפשרת לספרדים להגיע להפסקת אש עם האנגלים בשנת 1607 ולהפסקת אש כללית בארצות השפלה שנמשכה 12 שנים. לפי הסכם הפסקת האש, שנחתם באנטוורפן ב-9 באפריל 1609, הוכרה הרפובליקה ההולנדית כמדינה ריבונית, סעיף לו הסכים אלברכט למרות התנגדותו של מלך ספרד.
שנות השלום
שתים עשרה השנים של הפסקת האש העניקו לארצות השפלה ההאבסבורגיות מרווח נשימה הכרחי. משטרו של הארכידוכס עודד את התושבים לחזור ולעבוד את האדמה שהייתה מוצפת במהלך המלחמה וכן מימן את ייבוש אזור הביצות הגדול שמסביב לדנקרק. התאוששות החקלאות באזור גרמה לעלייה במספר התושבים וכן לגידול בענפי המסחר והתעשייה. כדי להילחם בעוני האורבני שנוצר בשל המלחמה תמך המשטר בהקמת מוסדות צדקה.
משטרו של הארכידוכס הבטיח את ניצחונה של הרפורמציה הקתולית בארצות השפלה ההאבסבורגיות ורוב הפרוטסטנטים עזבו את ארצות השפלה הדרומיות. בשנת 1609 פורסם צו לפיו הפרוטסטנטים הנותרים לא יירדפו כל עוד הם לא יתפללו בפומבי או יעלו ויכוחים דתיים. למרות הסובלנות הדתית שאפיינה את תקופה זו היו באותה העת גם גלים גדולים של ציד מכשפות. במהלך תהליך השבת הקתוליות לאזור תמך הארכידוכס במסדרים דתיים שונים. הוא העניק ממון רב למסדר הישועי שאפשר להם בניית מבנים שאפתניים בבריסל ובאנטוורפן, וכן תמך במסדר הקפוצ'ינים ובמסדר הכרמליטים היחפים.
במהלך תקופת שלטונם של אלברכט ואיזבלה גדל כוחו של השלטון ההבסבורגי והפך לריכוזי יותר. הפרלמנט של המחוזות המקומיים לא זומן בשל העדפתו של המשטר לנהל ישירות את המחוזות. תקופה זו גם ראתה שינויים נרחבים במערכת המשפטית של ארצות השפלה ההאבסבורגיות.
מותו
עם חלוף השנים היה זה ברור כי לאלברכט ואיזבלה לא ייוולדו ילדים, ולאחר שבריאותו של הארכידוכס הדרדרה קשות בחורף של שנת 1613 נלקחו צעדים כדי להבטיח את העברת ארצות השפלה ההאבסבורגיות לריבונותו של פליפה השלישי לאחר. במאי 1616 נשבעו נציגי כל המחוזות לקבל את המלך הספרדי כיורשו של אלברכט, אולם פליפה מת לפני גיסו ב-31 במרץ 1621 וזכות הירושה עברה לבנו, המלך החדש פליפה הרביעי.
בסוף שנת 1620 הייתה בריאותו של אלברכט רופפת ביותר והוא השקיע את כל כוחו בהבטחת המשך הפסקת האש, שהייתה אמורה להסתיים באפריל 1621. למרות נסיונותיו גם הכתר הספרדי וגם הממשל ההולנדי לא הסכימו להתייחס לבקשותיו לשלום והוא מת ב-13 ביולי 1621, מעט לפני הפריצה המחודשת של המרד ההולנדי. לאחר מותו הפכה אלמנתו איזבלה לנזירה והמשיכה לשלוט בארצות השפלה ההאבסבורגיות בשם מלך ספרד.
פטרון האמנות
למרות שלא נותר דבר מארמונם של אלברכט ואיזבלה בבריסל ידוע כי בני הזוג היו אוספי אמנות נלהבים וכי הם תמכו באמנים פלמים רבים. בשנת 1609 הם מינו את פטר פאול רובנס לתפקיד צייר החצר וכן הזמינו יצירות רבות מאמנים גדולים כמו פרנס פורבוס הבן, אוטו וניוס ויאן ברויגל האב. אלברכט ואיזבלה תרמו לתור הזהב האמנותי של ארצות השפלה וארמונם נחשב לאחד המרכזים האמנותיים החשובים של זמנם.
סיפאקס
סיפאקס (בלטינית: Syphax; המאה ה-3 לפנה"ס) היה מלך שבט המאסאסילים הנומידי. במהלך המלחמה הפונית השנייה צידד בתחילה ברומא, אולם לאחר מכן ערק לצד הקרתגים. הודח ממלכותו בידי מסיניסה, נסיך נומידי שערק אל הרומאים, וסיים את חייו בשבי הרומאי. היה בעלה של סופוניסבה.
ביוגרפיה
סיפאקס נולד בנומידיה (באזור אלג'יריה של ימינו). הנומידים היו מחולקים אותה תקופה בין שבטי נוודים רבים, שהתחלקו בין שתי ממלכות עיקריות, ממלכת המאסאסילים, בה מלך סיפאקס, וממלכת המאסילים, בה מלך גאלה. ככל הנראה בתחילה שלטו המאסאסילים על המאסילים, אולם בתאריך לא ידוע נפרדו מהם. להלכה היו שני השבטים עצמאיים, אולם בפועל ניהלו את ענייניהם בפיקוחה של המעצמה הפיניקית קרתגו. ההיסטוריה הנומידית מעורפלת מאוד, ולא ידוע מתי עלה סיפאקס לשלטון או מי מלך לפניו.
בשנת 218 לפנה"ס פרצה המלחמה הפונית השנייה. במסגרת המלחמה נאלצו הקרתגים לשלוח את מרבית כוחותיהם אל איטליה, סרדיניה, סיציליה והיספניה. מה שלא הותיר הרבה חיילים באפריקה. סיפאקס שראה בכך הזדמנות שלא תחזור, פתח במרד נגד הקרתגים. הוא פלש לאדמתו של גאלה, שנותר נאמן לקרתגו. סיפאקס הקשה כל כך על הקרתגים, עד שבשנת 214 לפנה"ס הוחזר מהיספניה המצביא עזרובעל בן גיסקו. הלה גרש את המאסאסילים מממלכתו של גאלה, ואף פלש לממלכתו של סיפאקס. סיפאקס הבין שהוא זקוק לעזרה מהרפובליקה הרומית, אויבתה של קרתגו, כדי לנצח. הרומאים הסכימו בשמחה, וקצינים רומאיים אף הצליחו להגיע לאפריקה ולאמן את צבאו של סיפאקס.
בשנת 206 לפנה"ס כאשר עזרובעל כבר חזר להיספניה, מת גאלה, ופרצה מלחמת ירושה בין שני בניו מסיניסה ואואזלקס. סיפאקס ניצל את ההזדמנות, וכבש מספר ערים מממלכת המאסילים. הקרתגים שהבחינו בעוצמתו העולה של סיפאקס, החליטו להחזיר אותו לצד שלהם. הם הציעו לו וויתורים רבים, ואף שידכו בינו לבין בתו של עזרובעל, סופוניסבה, שנודעה כאשה יפה מאוד, וסיפאקס עצמו היה מאוהב בה פעם. סיפאקס הסכים בהתלהבות להצעה, וכרת ברית עם קרתגו. מסיניסה בנו של גאלה, נעלב מאוד מכך, כיוון שהדבר אמר שקרתגו תומכת כעת בתביעות של סיפאקס בנוגע לאדמות מאסיליות. בנוסף על כך סופוניסבה הובטחה לו בתחילה, והעברתה לאדם אחר הייתה השפלה. מסיניסה יצר קשר עם הרומאים והודיע להם שהוא מוכן לשרת אותם. נעשה ניסיון אחרון להשיג הסכם בין סיפאקס לרומאים כאשר סיפאקס ארח אצלו מפקד רומאי ומפקד קרתגי, אולם המגעים הסתיימו באותן תוצאות, סיפאקס עבר להיות נאמן לקרתגו.
כוח רומאי תחת פיקודו של סקיפיו אפריקנוס, נחת באפריקה והטיל מצור על אוטיקה. עזרובעל חזר מהיספניה, הכוח שלו ושל סיפאקס היה גדול בהרבה מהכוח של מסיניסה וסקיפיו, ויכל אולי לאלץ את סקיפיו להסיר את המצור על אוטיקה, אולם סקיפיו הגיב בתחכום ובמתקפת פתע העלה באש את המחנה הקרתגי-מסאסאלי. בהתקפה זו נהרגו 40,000 קרתגים ומסאסאלים. עזרובעל וסיפאקס נערכו מחדש, אך סקיפיו ומסיניסה הביסו את צבאם קרב המישורים הגדולים. עזרובעל נקרא לקרתגו והיה אמור לעמוד למשפט (העונש המקובל בקרתגו במקרים כגון אלו היה לרוב צליבה), אולם הוא העדיף לשלוח יד בנפשו, וסיפאקס נותר לבד. הוא פתח בנסיגה מבוהלת לכיוון נומידיה. סקיפיו המשיך לצור על אוטיקה, ושלח את מסיניסה יחד עם סגנו גאיוס לאיליוס לרדוף אחריו. סיפאקס גייס במהירות את כל אזרחיו, וליד עיר הבירה שלו קירטה התרחש הקרב האחרון. קרב קירטה הסתיים בתבוסה מוחצת לסיפאקס. במהלך הקרב ניסה להלהיב את אנשיו ודהר סיפאקס בעצמו קדימה, אולם כתוצאה מכך נפצע ונפל בשבי הרומאי. הרומאים הטילו מצור על קירטה, אולם העיר התגוננה באומץ וסירבה להיכנע. הרומאים הציגו לפני החומות את סיפאקס הכבול, ובתגובה העיר נכנעה וסופחה בידי מסיניסה לממלכתו.
מסיניסה רצה כעת להינשא לסופוניסבה, אולם סקיפיו רצה להציג אותה לראווה בתהלוכת הניצחון ברומא. מסיניסה הורה למשרתיו להגיש לה רעל ולתת לה לבחור, ללכת בשבי לרומא, או להתאבד. על פי האגדה סופוניסבה הפטירה: "לא ציפיתי למתנת חתונה כזו מבעלי", ושתתה את הרעל. סיפאקס הוצג לראווה בטריומף של סקיפיו. הוא נפטר במחנה מעצר רומאי באזור טיבור.
העיר ספקס קרויה ככל הנראה על שמו.
אסטנה (אופניים)
קבוצת אסטנה (Astana) היא קבוצת רכיבה מקצוענית, השייכת לסבב המקצועני של איגוד האופניים הבינלאומי. לקבוצה ניתנת חסות של מועדון הספורט אסטנה, שהוא למעשה אוסף חברות השייכות לממשלת קזחסטן ונקראת על שם עיר הבירה אסטנה.
שותפות בקבוצת ליברטי סיגורוס
אסטנה החלה לתת חסות לקבוצת רכיבה בעונת 2006, ונכנסה למעשה בנעלי הקבוצה הספרדית ליברטי סגורוס, בה רכב הרוכב הקזחי הבולט, אלכסנדר וינוקורוב. הקבוצה הספרדית הייתה מעורבת בפרשת אימרוץ גדולה, פרשת מבצע פוארטו, ונותנת החסות הראשית, חברת הביטוח ליברטי סגורוס, החלה לסגת מן החוזים. קבוצת חברות קזחיות התארגנו בעידוד הממשל הקזחי לקבוצה שנקראה "אסטנה" - כשם בירת קזחסטן, וזו הפכה לנותנת החסות הראשית לקבוצה, ובמחצית השנייה של עונת 2006 ניצח וינוקורוב במרוץ הוואלטה אספניה.
הקמת קבוצה חדשה
בתחילה, רצו נותני החסות לרכוש את רישיונה של קבוצת ליברטי סגורוס למתן חסות עבור קבוצת רכיבה מסבב הפרו טור. אך מנולו סאיז, מנהלה הספורטיבי הדומיננטי של הקבוצה, שהיה בעל הרישיון, סירב למכור וכתוצאה מכך הגיש נותן החסות בקשה להקמת קבוצה חדשה. בסיסה של הקבוצה החדשה שנוצרה היה בשווייץ, כשווינוקורוב היה הרוכב המרכזי בקבוצה ומארק ביבר היה מנהלה הספורטיבי.
איגוד האופניים הבינלאומי הודיע לנותן החסות כי לא יקבל רישיון לעונת 2007. מארגני הגרנד טורס הודיעו כי קבוצת אסטנה תזומן למרוצים אלו, ללא קשר לאי קבלת הרישיון. ב-20 בדצמבר 2006 הודיע האיגוד כי קבוצת אסטנה תקבל רישיון לארבע שנים.
פסילתו של וינוקורוב ופרישה מטור דה פראנס 2007
לאחר שבדמו של וינוקורוב נמצאו עקבות של עירוי דם, קיבלה הקבוצה הזדמנות לצאת ממרוץ הטור דה פראנס מבלי שיבדקו שאר הרוכבים. הקבוצה ניצלה את ההזדמנות ופרשה מהמרוץ. . לאחר שאושר כי גם המבחנה השנייה נבדקה ונמצאה חיובית, הודיעה קבוצת אסטנה כי וינוקורוב פוטר והורחק מהקבוצה. .
2008
לאחר פרשיית הסמים ב 2007, החליטו נותני החסות להחליף את המנהל הספורטיבי של הקבוצה ובמקומו מונה יוהאן ברויינל, מי שהיה מנהלה של קבוצת רשות הדואר האמריקנית וקבוצת דיסקברי. ברויינל קיבל יד חופשית בניהול הקבוצה ולכן הביא איתו מספר רוכבים מקבוצת דיסקברי לרבות מנצח הטור דה פראנס, אלברטו קונטדור ומי שסיים שלישי, לוי ליפהיימר. ברויינל הכניס לקבוצה גם מערכת בקרה למניעת שימוש בסמים, שיטה שנוסתה בקבוצת CSC. ברויינל השלים את המעבר מדיסקברי לאסטנה בכך שהביא (כנותנות חסות) גם את יצרנית האופניים טרק ואת יצרנית החלקים סראם (sram).
2009
בספטמבר 2008 הודיעה הקבוצה כי לאנס ארמסטרונג, שניצח בטור דה פראנס 7 פעמים, חוזר מפרישתו וירכב בקבוצה בעונת 2009. המרוץ הראשון שארמסטרונג רכב בו היה הטור של אוסטרליה. בנוסף, רכב ארמסטרונג במספר מרוצים כדי להתכונן לטור דה פראנס. ארמסטרונג לא קיבל משכורת או בונוסים וחלק את מעמד הקפטן עם קונטדור, במטרה להעלות את המודעות למלחמה בסרטן.
2010
עם שובו של וינוקורוב מעונש ההשעיה בסוף עונת 2009, חל קרע בינו ובין המנהל הספורטיבי, יוהאן ברוינל. ברוינל הקים יחד עם ארמסטרונג את קבוצת רדיושק וכל רוכביה הבכירים של הקבוצה, למעט קונטדור ווינוקורוב, עברו עם ברוינל וארמסטרונג לקבוצת רדיושק. אסטנה גייסה מספר רוכבים ספרדים כדי שיסייעו לקונטדור להתמודד בטור דה פראנס. למרות החלשותה המשמעותית הצליחה הקבוצה לזכות בהישגים נכבדים ב-2010. קונטדור ניצח בטור דה פראנס של 2010 ובמספר מרוצי קטעים, ביניהם גם פריז - ניס ווינוקורוב ניצח במרוץ החד-יומי החשוב, לייז'–בסטון–לייז'.
2011
בתום עונת 2010 עזב קונטדור את הקבוצה. רוכבי הקבוצה ניצחו במהלך העונה בקטעים בודדים במרוצי קטעים. רוכב הקבוצה, הצ'כי רומן קרויציגר, ניצח בקטגוריית הרוכב הצעיר בג'ירו ד'איטליה של 2011.
2014
בטור דה פראנס בשנת 2014, ניצח רוכב הקבוצה, וינצ'נצו ניבאלי.
פרמייר טק
החל מ-2021 נכנסה חברת פרמייר טק הקנדית כספונסר המסחרי הראשי של הקבוצה, מה שגרם לשינוי שם הקבוצה לראשונה מזה 9 שנים ל"אסטנה-פרמייר טק".
ג'יימס פיורפוי
ג'יימס בריאן מארק פיורפוי (באנגלית: James Brian Mark Purefoy; נולד ב-3 ביוני 1964 בטונטון) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
פיורפוי נולד בעיירה טונטון שבסאמרסט, ועזב את הלימודים בגיל 16. לאחר שהתפרנס מעבודות מזדמנות, כגון פועל בחווה לגידול חזירים, ונסע לטייל ברחבי אירופה, שב לביתו בגיל 18, והשלים את לימודיו. במהלך השלמת הלימודים החליט לפנות לקריירה של משחק, והחל ללמוד בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת לונדון. במקביל, התפרנס ממכירת גליונות של ה-Socialist Worker, ביטאון מפלגת הפועלים הסוציאליסטית (SWP) של בריטניה.
במהלך לימודיו, גילם את התפקיד הראשי במחזה הנרי החמישי. נציגים של רויאל שייקספיר קומפני התרשמו מהופעתו, והוא הצטרף לתיאטרון ב-1988. במסגרת הפקותיו של תיאטרון זה השתתף במקבת', הסערה, המלך ליר ומחזות נוספים. במהלך שנות ה-90 המשיך לנדוד בין תיאטראות. בין היתר, השתתף במחזה המלט בהפקת בריסטול אולד ויק (1991), וב"מותו של סוכן" בהפקת תיאטרון וסט יורקשייר (לצדו של ג'וד לאו, 1994). בסוף שנות ה-90 שב לרויאל שייקספיר קומפני, והשתתף ב"ילדי גן העדן" שהוצג בברביקן.
במקביל להופעותיו בתיאטרון, החל פיורפוי להופיע בתפקידי משנה בסדרות טלוויזיה החל מ-1990 ובקולנוע החל מ-1992. תפקידיו המשמעותיים הראשונים היו בסרטים "חדרי שינה" (1998) ו"מנספילד פארק" (1999), בו גילם את דמותו של טום ברטראם.
בראשית שנות האלפיים המשיך פיורפוי לגלם תפקידים קטנים יחסית בטלוויזיה ובקולנוע, עד שב-2005 לוהק לתפקיד מרקוס אנטוניוס בסדרת הטלוויזיה "רומא".
בשנת 2009 גילם פיורפוי את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "הנדבן" של רשת NBC האמריקאית, העוסקת בנער שעשועים אמיד שמחליט להקדיש את הונו לשיפור חייהם של אחרים. באותה שנה כיכב בתפקיד הראשי בסרט ההרפתקאות "סולומון קיין".
פיורפוי הוזכר כמועמד לגלם את דמותו של ג'יימס בונד בסרט גולדן איי, אך בסופו של דבר נבחר לתפקיד פירס ברוסנן, שהמשיך לשלושה סרטים נוספים. עם פרישתו של ברוסנן, שוב הוזכר פיורפוי כמועמד, אך לתפקיד נבחר דניאל קרייג.
בשנת 2012 לוהק לתפקיד ג'ו קרול בסדרה "The Following" בה הוא מגלם רוצח סדרתי, הסדרה זכתה להצלחה רבה. באותה שנה שיחקה בתפקיד חוזר בסיטקום "אפיזודס". בשנת 2015 הופיע בתפקיד ראשי בסרט "מומנטום".
בשנת 2016 החל לשחק בסדרת הדרמה המערבונית "האפ ולנארד", לצידו של מייקל קנת' ויליאמס. הסדרה ירדה מהמסך ב-2018 לאחר שלוש עונות ונחלה הצלחה רבה.
בשנת 2018 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת המדע הבדיוני "פחמן משודרג" המשודרת בנטפליקס. בשנת 2019 שיחק בסרט "ידיד הדייגים".
בשנת 2020 החל לשחק בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "פניוורת'" בדמותו של קפטן גוליבר טרוי. בשנת 2022 שיחק בסדרה "מארי אנטואנט".
חיים אישיים
פיורפוי אב לבן שנולד ב-1997 לו ולבת זוגו, השחקנית הולי איירד. הוא נישא בשנת 2014 לבמאית והמפיקה ג'סיקה אדמס, ולהם שלושה ילדים משותפים.
דון הרן
דון הרן (22 באפריל 1936 – 15 ביוני 2016) היה פרופסור למוזיקולוגיה, שהופקד על הקתדרה למוזיקולוגיה על-שם ארתור רובינשטיין בפקולטה למדעי הרוח, חוג למוזיקולוגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים, והיה חבר כבוד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ביוגרפיה
דון הרן נולד בקיימברידג' שבמסצ'וסטס (ארצות הברית). הוא בוגר בתואר ראשון (ב.א.) בספרות צרפתית באוניברסיטת ייל (סיים בהצטיינות). לאחר מכן למד לתואר מוסמך (מ.א.) ושלישי (דוקטור) במוזיקולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. מוריו הראשיים היו אדוארד לובינסקי (1985-1908) וג'וסף קרמן (נולד ב-1924), מהם קרמן שימש כמדריכו לעבודת הדוקטור. בסיום העבודה ב-1963 הוא עלה לארץ עם אשתו הישראלית (שלמדה גם היא באוניברסיטת קליפורניה בברקלי).
בשנים 1963–1966 הוא הרצה כמורה לתולדות המוזיקה באקדמיה למוזיקה על שם רובין בירושלים. ב-1966, שנה לאחר פתיחת החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, הוא נתמנה בו למדריך ובהמשך למרצה (1971), למרצה בכיר (1974), לפרופסור חבר (מופקד הקתדרה למוזיקולוגיה על שם עמנואל אלכסנדר, 1976) ולפרופסור מן המניין (מופקד הקתדרה למוזיקולוגיה על שם ארתור רובינשטיין, 1980). ביציאתו לגמלאות ב-2004 נהיה לפרופסור אמריטוס (מופקד אותה הקתדרה). הוא כיהן כראש החוג למוזיקולוגיה בשנים 1977–1980, 1992-1991 ו-1994–1997.
הרן שימש כפרופסור אורח במרכז ללימודי ימי הביניים והרנסאנס, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1993), ופרופסור אורח ב-"וילה אי טאטי" (המרכז האוניברסיטאי של אוניברסיטת הרווארד לחקר הרנסאנס האיטלקי, פירנצה, 2004).
בין מענקי המחקר להם זכה: המועצה האמריקאית לאיגודים מלומדים (American Council of Learned Societies); קרן הזיכרון לתרבות יהודית (שלוש פעמים); ספריית ניוברי, שיקגו; ספריית פולג'ר שקספיר, וושינגטון ד.סי.; האיגוד האמריקאי לפילוסופיה; האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, קרן למחקר (ארבע פעמים); הקרן על שם גלדיס קריבל דלמאס; והמכון למחקר מתקדם, פרינסטון (פעמיים).
הרן שימש כיועץ מוזיקלי במרכז התרבות של שגרירות אמריקה בישראל, שם ערך קונצרטים של מוזיקה אמריקאית והרצה על מוזיקה זו בשנים 1967–1970. הוא היה חבר במערכת המכון למוזיקה ישראלית (תל אביב) בשנים 1964–1968 ו-1972–1979 ופעל ככתב חוץ על מוזיקולוגיה בישראל, בשנים 1968–1990, לכתב העת Current Musicology. הוא חבר המערכת של כתב העת "מן-עד" (ביטאון האיגוד הישראלי למוסיקולוגיה) מאז היווסדו ב-1978 ועורך שותף (בתחום ההיסטוריה המוזיקלית) של כתב העת Journal of Interdisciplinary Studies מאז 2008.
היה חבר האיגוד פי-בטא-קאפא; האיגוד הישראלי למוזיקולוגיה (יושב ראש 1980-1978); האיגוד האמריקאי למוזיקולוגיה (בו נבחר כחבר כבוד ב-2006); האיגוד הבינלאומי למוזיקולוגיה, בו ישב בוועד המנהל (1992-1987) וכיהן כסגן נשיא (1997-1992); האיגוד האמריקאי לרנסאנס; האיגוד העולמי למדעי היהדות; והאיגוד האירופי למדעי היהדות. בשנים 1996–2000 היה מנהל בפועל של המרכז לחקר המוזיקה היהודית (ליד האוניברסיטה העברית).
דון הרן היה נשוי לאיה, נכדתו של פרשן התנ"ך שמואל לייב גורדון (של"ג) ותרפיסטית למוזיקה. לזוג נולדו שני ילדים.
מחקריו
תחומי מחקר עיקריים: יחסי מילה וצליל בתקופת הרנסאנס על-פי שיקולים היסטוריים, תאורטיים ומעשיים/ביצועיים; הומניזם ומוזיקה; מוזיקה כרטוריקה; מוזיקה כלית בבארוק המוקדם; מוזיקאים יהודיים (מלחינים, זמרים, נגנים, תאורטיקנים), הן גברים והן נשים, באיטליה של המאות ה-16 וה-17; משוררות יהודיות מוקדמות, ביניהן שרה קופיה סולם; והתחלת ההיסטוריוגרפיה המוזיקלית העברית במאה ה-18.
מחקרים כלליים על המוזיקה (עם דגש על מוזיקה במאות ה-16 וה-17)
בין הנושאים אותם חקר הרן: ההיסטוריונים המוקדמים צ'רלז בורני (1814-1726) ואוגוסט וילהלם אמברוז (1876-1816) כעורכים "חלוציים" של יצירות המלחין ז'וסקן דה פרה (1521-1450) זמן רב טרם הוצאתן הביקורתית הכוללת במאה ה-20; מושג הקרב, על היבטיו הספרותיים והמוזיקליים, ביצירות הרנסאנס; ארגונים מחזוריים ברביעיות בטהובן המוקדמות; המלחין דומניקו גאלי מסוף המאה ה-17 ויצירותיו "ההרואיות", לדבריו, לצ'לו סולו ללא ליווי (1691), בהן הוא הקדים בשלושים שנה את הסוויטות המפורסמות לצ'לו סולו מאת יוהאן סבסטיאן באך;
אלגנטיות כמושג יסוד בשיפוט המוזיקה במאה ה-16 על-פי הנאמר עליה בכתבי התאורטיקנים לספרות ולמוזיקה;
התחדשות המוזיקה הכלית, דהיינו, ה"רנסאנס" שלה, באופן פרדוקסאלי, ב"ימי הביניים";
קשיי הגדרה סגנונית ביצירות השייכות בכתיבתן לשתי תקופות שונות (ביניהן יצירות מאת שלמה רוסי); מושגי כוח משתנים בתפישת המוזיקה כמטפורה לכוח, בהתייחס לשתי דמויות יסוד ביצירות המאות ה-17 וה-18, אורפאוס והרקולס; המשורר גוידו קזוני (נפטר ב-1642) המרחיב, במסה רבת הקף, על "אהבה" כמסמלת את המוזיקה על צדדיה השונים; המלחין בנדטו מרצ'לו ואוסף יצירותיו למזמורי דוד (Estro poetico-musicale, 1724), בו ניסה לשחזר את המוזיקה בבית המקדש כדי להראות כיצד מוזיקה זו יכולה לשמש כמנוף לחידוש הקומפוזיציה ולהעמקתה בתקופתו הוא; משה (התנ"כי) הנחשב, ביחד עם אורפיאוס ואחרים, כמשורר ומוזיקאי ב-prisca theologia ("התאולוגיה העתיקה", מושג השגור בפי הנאו-פלטוניסטים לציון גדולי התאולוגים לפני הברית החדשה); ה-encomium (קרי, נאום שכולו דברי שבח, במקרה זה נאום לשבח המוזיקה) ומקומו המקובל כפרק פותח בספרי התאוריה המוזיקלית המוקדמים, בהתייחס למקורותיו, מרכיביו והשלכותיו; מבט חדש על היצירה "O rosa bella" ("או שושנה היפה"), מן הידועות בין יצירות הרנסאנס המוקדם: טענת היסוד היא שמדובר, במילות השיר, ביהודייה יפהפייה בשם רוזה – המאמר מתמודד עם השאלות הביוגרפיות, הספרותיות והמוזיקליות לחיזוק הטענה; אורפיאוס בכתבי הרטוריקאים כמשורר, מוזיקאי ומחנך: מאין הגדרות אלו? מה תוקפן לגבי מעמדו של אורפיאוס בשירה ובמוזיקה?; דיון בחקר המוזיקה של הרנסאנס בציון תצפיות ואתגרים חדשים לקראת המאה ה-21; "ביזת רומא" (באנגלית Sack of Rome) כאירוע ממשי (1527) הנזכר ביצירות מוזיקליות: כיצד הוא נתפס בהן? מה מוסיף התיאור המוזיקלי להבנת האירוע באופן היסטורי?; סוגת ה"ברבאנו" (barabano) במאה ה-17: ביטויי סוגה זו לא רק במוזיקה של המאה ה-17 אלא גם בזו של תקופות מוקדמות ומאוחרות, כמעין רעיון קומפוזיטורי בסיסי הרץ דרך כל הספרות (בחלק הסיום של מחקר זה צוינו ההקבלות בין מנגינת ה"ברבאנו" לבין ההמנון הלאומי "התקווה"); הנושא של "קבלת החלטות" והשתקפותו ביצירות בארוקיות (מאת באך והנדל) בהן נדון, בתמליל, הצורך לבחור בין "מוסר" ו"תענוג" כשתי גברות מנוגדות (על-פי משלי, פרקים, ו); דיון בפולמוס בין שני התאורטיקנים רבי ההשפעה במאה ה-16 ג'וספו צרלינו ותלמידו וינצ'נצו גליליי, כמייצגי הבדלי השקפות בין דור האבות לבין דור הבנים; התאורטיקן ג'ובאני דל לאגו (מן המחצית הראשונה של המאה ה-16): קורותיו וכתביו (ביניהם מכתבים בענייני מוזיקה שנשתמרו בכתב יד בספריית הוותיקן).
מוזיקה ומילים (הקשר ביניהן בהלחנה, ביצוע, האזנה ותפישת תכנים)
בין הנושאים אותם חקר הרן: הנחיות לזמרים, בספרי התאורטיקנים המוקדמים, לביטוי מילים נאות; תורת התאום בין הברות הטקסט לבין צלילי המוזיקה בהלחנה ובביצוע, תורה הידועה בספרות המקצועית בשם text underlay (הנחת הטקסט תחת תווי המוזיקה): בספר Word-Tone Relations in Musical Thought ("יחסי מילה וצליל במחשבת המוזיקה") הובאו העדויות לתורה זו, על יישומיה השונים, מאז ימי קדם עד המאה ה-17, בהתייחס לזרמים הומניסטיים בהם הודגשה ה"מילה" ככוח מעצב במוזיקה; מסקנות חדשות באותו נושא (text underlay) – בהפרש אחת-עשרה שנה מאז פרסום הספר הנזכר – המוגשות תוך כדי דיון באפשרויות הלוגיות השונות לסידור המילים (ראו "How to ‘Lay’ the ‘Lay’", עם המילה lay במובן הכפול של "להניח" ו"מנגינה"); גילוי הכתב המוקדם ביותר (מ-1440 בערך) בו ניתנות הנחיות מפורשות להתאמת ההברות לצליליהן; דיון בכתב היד בו נמצא כתב זה; מה קודם למה בהלחנת המוזיקה: שיקולים לשוניים או מוזיקליים? "גרמטיקה" (דקדוק, כאן לשון) לעומת מוזיקה כקובעת את צורת ההלחנה ותוכנה: המאבק בין המחזיקים בעמדה הראשונה לבין המחזיקים בעמדה השנייה מתואר במסה מאת ג'ן לה מינרה, זמר ומלומד בקולג' נבאר (פריז) מסוף המאה ה-15 (על הוויכוחים שהתנהלו בקולג' בין שני המחנות הורחב בספר In Defense of Music); דעותיהם של תאורטיקנים שונים, ביניהם ג'ובאני מריה לנפרנקו, ניקולה ויצ'נטינו, ג'וספו צרלינו וגספר סטוקרוס בנושא התאום בין מילים וצלילים;
היחס בין שירה בבית הכנסת לבין מוזיקה רב-קולית במאה ה-16: למה התכוון צרלינו כאשר העלה על נס, בחיבור בשם Sopplimenti musicali ("תוספות מוזיקליות", 1588), את טעמי המקרא כמודל לחידוש המוזיקה הרב-קולית? שאלה זו אומרת דרשני והורחב עליה בספר In Search of Harmony: Hebrew and Humanist Elements in Sixteenth-Century Musical Thought ("בחיפוש אחר הרמוניה: יסודות עבריים והומניסטיים במחשבת המוזיקה במאה ה-16"); לקראת "קוד" רטורי בר תוקף לביצוע המוזיקה המוקדמת: באיזו מידה עשויות הנחיות הרטוריקאים העתיקים לבחירת מילים, חיבורן למשפטים וקביעת סגנונן הנאות לשמש יסוד לביצוע המוזיקה (שלא לדבר על יצירתה)?
המדריגל האיטלקי
המדריגל האיטלקי היה הג'נר החילוני המוביל במוזיקה איטלקית של המאה ה-16. דון הרן, בעבודת הדוקטור שלו, דן במדריגלים של פיליפ ורדלו, מגדולי המלחינים הראשונים של סוג כתיבה זה, אם לא מייסדו. ורדלו, ממוצא פרנקו-פלמי, התיישב באיטליה בימי בחרותו ופעל שם, בעיקר בפירנצה, בשנות השלושים. הדיסרטציה מתייחסת למכלול יצירותיו האיטלקיות (מאה ארבעים וחמש במספר) וגם למעט שנותר מיצירותיו הצרפתיות החילוניות (שנסונים, חמישה במספר). ורדלו חיבר מדריגלים לארבעה, חמישה ושישה קולות, וזאת בתקופה בה נחשבה הכתיבה לחמישה וששה קולות, שהתבססה רק מאוחר יותר, לנועזת. נקודת המוצא לדיון ביצירות, במחקר זה, היא דיון קודם בטקסטים מבחינה מבנית וסמנטית: רק אז, על-פי טענת המחבר, אפשר להבחין בעוצמת הביטוי שוורדלו נותן לאותם הטקסטים על צורותיהם ומשמעויותיהם השונות.
בין שאר העבודות הקשורות למדריגל: יצירתו החריגה של ורדלו בשם "?Chi bussa" ("מי דופק?") המשמשת, בדיאלוג הסאטירי והמחוספס שלה, אנטיתזה למדריגל האלגנטי הטיפוסי;
דיון ב"פרוטולה", סוג יצירה שהקדים את המדריגל בשירתו וצורותיו;
המלחין הוברט נייך כמחבר מדריגלים וכשייך לחוגי אקדמיה אינטלקטואליים ברומא של שנות הארבעים;
הוצאה כוללת, בעריכה ביקורתית, של יצירות נייך (המצביעות, במורכבותן, על תכונות מנייריסטיות – ראו תחת הפרק הבא);
דיון באוסף המדריגלים ה"כרומטיים" של צ'יפריאנו דה רורה משנת 1542 (המילה "כרומטי" כאן לא במובן המקובל של צלילים הזרים לסולם מסוים אלא במובן של צבע, דהיינו יחידות קצביות קצרות הכתובות בצבע שחור – זאת שוב תופעה המתקשרת למנייריזם);
מדריגלים "כרומטיים" שקדמו לאלה של רורה;
סוגי השירה הפרוזודיים השונים העומדים כיסוד ליצירות מדריגליות מוקדמות;
ערכים אנציקלופדיים רבים על מלחיני המדריגל וצורותיו ב"מילון גרוב החדש" (1980) ומהדורתו המתוקנת (2001); דיון ב"מוזיקה פיקטה" (כלומר, תוספת דיאזים ובמולים לתווים כתובים, על-פי כללי ביצוע ידועים מאז ימי הביניים ואילך) מנקודת הראות של מה שמסומן במוזיקה כ"סימני אזהרה" (cautionary signs) – כל תכליתם של סימנים אלה היא דווקא למנוע את השימוש ב"מוזיקה פיקטה" (לאותם הסימנים חשיבות לגבי ביצוע מדריגלים וסוגי יצירה אחרים, ביניהם מוטטים);
טקסטים דיאלוגיים כבסיס למדריגל: מה פירוש "דיאלוג" מבחינה ספרותית? מהם סימני ההיכר ל"דיאלוגיות" מבחינה מוזיקלית?
מנייריזם במדריגל האיטלקי
הרן בחן את תופעת המנייריזם האומנותי והספרותי כגורם מעצב במדריגל האיטלקי. בין הנושאים השונים להם התייחס כעדות להשפעת המנייריזם על המדריגל: סדרת האנתולוגיות, בעריכתו הביקורתית, של מדריגלים "בתווים שחורים" (a note nere/negre או לחלופין מדריגלים כרומטיים או a misura di breve), חמישה כרכים במספר, משנות הארבעים של המאה ה-16 – נדונות היצירות, על-פי מאפייניהן המנייריסטיים, בחלקי המבוא לכרכים אלה;
יצירותיו ה"מנייריסטיות" של המלחין הוברט נייך;
מחקרים שונים על מנייריזם במוזיקה איטלקית;
Maniera" e il madrigale" ("'מניירה' והמדריגל"), ספר ספרותי במהותו, ובו מבוא מפורט על מנייריזם והדגמת פעלוליו במאה טקסטים מדריגליים נבחרים (שנערכו בשפת המקור, איטלקית, ותורגמו לאנגלית).
מוזיקה אמנותית יהודית (מוזיקאים, מלחינים, תאורטיקנים, מושגי יסוד)
בין הנושאים בהם עסק הרן: המוזיקה בבית הכנסת, ובייחוד יסודותיה הרטוריים, כמודל לחידוש המוזיקה הנוצרית במאה ה-16 ;
ערכים אנציקלופדיים רבים על מלחינים, מוזיקאים ותאורטיקנים יהודיים ב"מילון גרוב החדש" (1980) ומהדורתו המתוקנת (2001) ; קומפוזיציה חילונית איטלקית בשם "Adonai con voi" ("ה' איתכם") בה נראה שהמשורר והמלחין (שניהם אלמוניים) מתייחסים לברית מילה – אך הטקסט כה דחוס במשמעויות נוספות שניתן להבינו לפי פרשנויות שונות;
יצירה דו-משמעית של המלחין היהודי אלגרו פורטו – ביצירה זו, שהופיעה בדפוס ב-1622, מנוסח הטקסט באופן כזה שהוא פונה, בתכניו, לשני קהלי יעד, היהודי והנוצרי;
דיון ביצירות נבחרות מן המאה ה-15 עד המאה ה-17, בהן מופיעים יהודים, בטקסטים ובמוזיקה, בסיטואציות שונות של התרחקות והתקרבות (exclusion לעומת inclusion) ביחס לנוצרים;
זרמי מחשבה שונים, חלקם ספקולטיביים, חלקם מעשיים, בכתיבה יהודית על המוזיקה בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17, בהתייחס במפורט לרבנים יהודה אריה ממודנה ויהודה מוסקטו ולמלומד אברהם פורטלאונה;
כינור דוד כדימוי בקבלה והבנתו על ידי התאורטיקנים אנג'לו ברארדי ואתנזיוס קירכר, בני המאה ה-17, כסימן היכר לעוצמת המוזיקה;
סיפורי יוסף התנ"כי כפי שהמלחין אורלנדו די לסו (1594-1532) מספר אותם ביצירותיו;
שושלת מוזיקאים ממשפחת לוי שפעלו, לאורך שלושה דורות במאה ה-16, כנגני נבל בחצר הדוכסים במנטובה;
דיון בסוגיה "האם ליהודים היה 'רנסאנס מוזיקלי' במאות ה-16 וה-17?";
השפעת טעמי המקרא על התאוריה המוזיקלית הרנסאנסית;
ה"חיפוש אחר המסורת האיטלקית הספרדית" תוך כדי התייחסות לשאלות היסוד המתעוררות בעקבות ההופעה, לאחרונה, של שתי הקלטות חדשות;
סיפורי התנ"ך כחומר יסוד לטקסטים של יצירות הרנסאנס;
מסורת וחידוש במוזיקה אומנותית יהודית מסוף הרנסאנס.
שלמה רוסי (שלמה מן האדומים)
הרן חקר את חייו ויצירתו של שלמה רוסי (שלמה מן האדומים, 1628-1570), גדול המלחינים היהודיים המוקדמים שפעל בחצר מנטובה משנת 1589 עד מותו, במספר חיבורים, כולל ספר מקיף.
הנושאים בהם נדון בשאר החיבורים הם: רוסי הנראה משתי נקודות ראות, דהיינו, כפי שהוא נתפס בעיני היהודים ומאידך בעיני הנוצרים;
יצירותיו הכליות של רוסי והשפעתן על המוזיקה הכלית בחצר וינה במאה ה-17;
מוטיב הנישואין בשיריו של רב יהודה אריה ממודנה וביצירותיו העבריות של רוסי;
מזמורי דוד כשירים רב-קוליים ("Psalms as Songs", וכו', כלומר אותם המזמורים ששמשו יסוד לאוסף "השירים אשר לשלמה");
באיזו מידה ניתן להבחין ב"עבריות" ביצירותיו העבריות של רוסי?;
רוסי כמלחין יהודי באיטליה הרנסאנסית הנוצרית;
ענן אי-הוודאות המערפל את נסיבות חייו ויצירותיו של רוסי (לכן הכותרת למחקר זה היא "רוסי, איש המסתורין");
פרשה חדשה בחיי רוסי: שהייתו בוונציה בשנת 1622.
הרן גם ערך מהדורה ביקורתית של כל יצירות רוסי.
לאונה מודנה (יהודה אריה ממודנה)
תשובת הרב על השאלה "האם מותר לשנן את מילת השם במוזיקה?", בה הוא חושף את רעיונותיו אודות מהות המוזיקה היהודית הקדושה;
דיון בשאלה "האם מודנה היה מלחין?" בו נשקלות העדויות לאשרור או לשלילת פעילותו הקומפוזיטורית.
לימודי נשים
בין הנושאים: נשים כמשוררות של המדריגל האיטלקי, בהתייחס בעיקר לוורוניקה גמברא, ויטוריה קולונא, גספרה סטמפא וורוניקה פרנקו;
ובאשר לנשים יהודיות, רוזה לוי, משוררת, שהתנצרה ב-1565;
"מדאמה אירופה", אחותו של שלמה רוסי, שהופיעה כזמרת בחגיגות חצר מנטובה בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17;
ובעיקר, שרה קופיו סולם (1641-1600), סופרת, משוררת ופטרונית של יהודים ונוצרים שנפגשו בסלון הספרותי שהקימה בביתה בגטו הוונציאני בשנות ה-20 לדיון בקשת רחבה של נושאים, כולל ספרות, שירה ודת. על הישגי סולם כזמרת הקדיש הרן מחקר בשם "Doubly Tainted, Doubly Talented" ("פעמיים מוכתמת, פעמיים מוכשרת")
ועל חייה ויצירותיה בכלל, ספר מקיף.
מוזיקולוגיה (בהתייחס בעיקר לארץ)
מעבר למחקרים שונים בהם דובר על היבטים שונים של חקר המוזיקה בארץ
הקדיש הרן ספר שלם לנושא. הספר נולד בעיצומו של תהליך פתיחת חוגים למוזיקולוגיה בשלוש אוניברסיטאות (האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן) בין השנים 1965–1970. "מוזיקולוגיה", דהיינו חקר המוזיקה, היה אז נושא חדש והספר נועד להסביר את ייחודו.
מוזיקה ישראלית בת זמננו ואירועים מוזיקולוגיים בישראל
הרן הקדיש מחקרים אחדים ליצירות פרי עטם של מלחינים ישראלים בני זמננו ולכנסים מוזיקולוגיים שהתנהלו בארץ.
מחקריו המאוחרים
בין הפרויקטים עליהם עבד הרן בשנותיו האחרונות: Fragmenta judaeorum polyphonica (שרידי יצירות רב-קוליות פרי עטם של מלחינים יהודיים מן המאות ה-16 וה-17; מאה ושבע יצירות בשישה כרכים). מדובר ביצירות רב-קוליות, מאת מלחינים יהודיים, לשלושה עד שמונה קולות, שנשתמרו באופן חלקי: בקול אחד או בשניים-שלושה קולות. המלחינים שעיקר פעילותם הייתה במנטובה או בוונציה בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17 הם: דוד סצ'רדוטה (אוסף אחד של שמונה-עשרה יצירות חילוניות באיטלקית), דוד צ'יוויטא (אוסף אחד של שבע-עשרה יצירות חילוניות באיטלקית) ואלגרו פורטו (שלושה אוספים בהם חמישים ואחת יצירות חילוניות באיטלקית). נוסף עליהם ישנם מלחינים בלתי מזוהים הקשורים לחוג המכרים של הרב יהודה אריה ממודנה.
היצירות תודפסנה בשישה כרכים, בתוספת אפראט ביקורתי מלא, על ידי המרכז לחקר המוזיקה היהודית בהוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית בירושלים. עם הוצאה זו, ביחד עם ההוצאה הביקורתית של כלל יצירות שלמה רוסי (13 כרכים)
לא רק שכל היצירות הרב-קוליות של מלחינים יהודיים מלפני אמצע המאה ה-17 תהיינה זמינות ללימוד וביצוע אלא שניתן יהיה לצייר תמונה חדשה של תרומת היהודים למוזיקה אומנותית רב-קולית באירופה על סף העת המודרנית.
הוצאות ביקורתיות בעריכתו
ושבע יצירות בשישה כרכים. לפרטים ראו לעיל, תחת "מחקריו העכשוויים") (לשישה תיקוני גבהים לכרך זה ראו
http://www.corpusmusicae.com/cmm/cmm_cc100.htm
תחת Volume Update, אוגוסט 2008)
תרגומים
תוקן ותורגם לעברית בתור "תולדות המוזיקה האירופית". רמת גן: הוצאת מסדה, 1969. 318 עמ'
לקריאה נוספת
עשרים ספרי "מי הוא מי" ואנציקלופדיות, ביניהם:
גבעת שמש
גבעת שמש היה מוסד חינוכי בשטח המועצה האזורית מטה יהודה והיה ממוקם ליד העיר בית שמש (שממנה נגזר שמו), בסמוך לקיבוץ צרעה. המוסד היה חלק ממתחם מנזר דיר ראפאת.
היסטוריה
המוסד נפתח באוקטובר 1953 עובר בני נוער ומבוגרים צעירים עם מוגבלות שכלית התפתחותית, ביוזמת אגודת אקים, בסיוע משרד הרווחה והביטחון החברתי (אז משרד הסעד) במבנה שהושכר ממנזר דיר ראפאת. עם הקמתו שוכנו בו 45 צעירים, בגילים 17 עד 30 שהוגדרו עם רמה שכלית של גיל 7. במקום הוקם משק חקלאי קטן אך לא היה אליו כביש גישה סלול או אספקת חשמל.
בפסח 1958 נסגר המוסד, עקב התנאים הקשים במקום, אך נפתח שוב לאחר זמן קצר. ב-1959 דוח של משרד הרווחה שוב הצביע על תנאים ירודים במוסד אך הוא המשיך לפעול.
בשנת 1965 עבר המוסד לניהלו של יוסף שוורץ, לאחר שמשרד הרווחה ביקש לא להיות מעורב בניהול התקציב והתפעול היומיומי של המוסד. נערך מכרז בו זכה שוורץ, שהיה לו ותק של 12 שנים כמדריך ראשי במשרד הבריאות, שתפקידו להדריך ילדים המאושפזים זמן ממושך במוסדות רפואיים. שורץ צירף אליו את שמואל ארדמן, אח פסיכיאטרי מבית־החולים בנס־ציונה, שהיה גם חבר ילדות שלו והם הקימו חברה לתפעול המקום. את התקציב קיבלו עבור כל חניך ממשרד הרווחה. בשלב זה קלט המוסד ילדים ונערים חריגים בגילאי 5 עד 16 שנפלטו מכל מסגרת אחרת, אך בעלי פוטנציאל לימודי־שיקומי. בסוף שנות ה-80 נקלע המוסד לקשיים תקציביים, אך שוורץ המשיך להפעיל אותו עד 2001 אז נסגר.
אחר כך עבר המוסד לשימוש עמותת "רטורנו" לגמילה מהתמכרויות, ב-2021 בעקבות ביקורות המקום צומצם.
שורשים (ספר)
שורשים: תולדות משפחת עבדים (באנגלית: Roots: The Saga of an American Family) הוא רומן היסטורי שנכתב על ידי אלכס היילי אשר פורסם לראשונה ב-1976. הוא מספר את סיפורו של קונטה קינטה, אפריקאי בן המאה ה-18, אשר נלכד על ידי סוחרי עבדים בתור מתבגר, נמכר לתוך העבדות באפריקה, ונשלח לצפון אמריקה. הספר עוקב אחר חייו וחייהם של צאצאיו, עד היילי עצמו. פרסום הרומן, בשילוב עם סדרת הטלוויזיה הפופולרית שהתבססה עליו, "שורשים" (1977), הוביל לסנסציה תרבותית בארצות הברית, והוא נחשב כאחת היצירות האמריקאיות החשובות של המאה ה-20. הספר שהה במשך חודשים ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, כולל 22 שבועות במקום הראשון ברשימה. שבעת הפרקים האחרונים של הספר עובדו מאוחר יותר לסדרת המשך ל"שורשים" – "שורשים: הדורות הבאים" (1979). יצירות אלו עוררו עניין רחב בגנאלוגיה, וכן עניין תרבותי ואקדמי בהיסטוריה האפריקאית-אמריקאית.
הספר תואר תחילה כ-"faction" – הלחם בין המילים "בדיוני" ו"אקטואלי", ונמכר בחנויות במדור ספרי עיון. בפרק האחרון של הספר, היילי תיאר את המחקר בארכיונים וספריות כדי למצוא סימוכין בכתב למסורת שבעל-פה של משפחתו. עם זאת, היסטוריונים וגניאלוגים מצאו שגיאות בעבודת המחקר שלו. רוב קורות הספר אינם נתמכים ברשומות היסטוריות, או נמצאות בסתירה עמן.
העיתונאי אדוארד קוסנר, בביקורתו על הספר " אלכס היילי" מאת רוברט ג'יי. נורל, ציין כי היילי, "יכול היה למנוע את כל הבעיות אם הוא והמו"ל היו פשוט מקטלגים את הספר על פי מה שהיה בפועל—רומן היסטורי אשר תקף בנרטיב המהותי שלו, אך מושפע על ידי הדמיון".
עלילה
"שורשים" מספר את סיפורו של קונטה קינטה—אדם צעיר שנלקח מביתו בגמביה בגיל שבע עשרה ונמכר כעבד—ושל שבעה דורות הצאצאים שלו בארצות הברית.
סיפורו של קונטה
קונטה הוא בנם הבכור של אומורו ובינטה קינטה, בני מנדינקה החיים בכפר ג'ופור שעל שפת נהר גמביה. ג'ופור הוא כפר חקלאי, ובשל האקלים הקשה, לא תמיד היבולים מספיקים, ותושביו חווים מחסור. אך קונטה הילד מוקף באהבה ומסורת. לכפר מגיעות שמועות על הגעתם של ה"טובוב" (כינוי לאנשים ממוצא אירופאי), גברים "בעלי עור לבן המריחים כמו תרנגולות רטובות".
האידיליה של ילדותו נקטעת כאשר יום אחד הטובוב חוטפים את קונטה הנער כשהוא מקושש עצים כדי לבנות תוף. החוטפים מכים אותו, מתעללים בו, וכולאים אותו בבטן אונייה יחד עם עוד חטופים על ידי סוחרי העבדים. התנאים הקשים התדרדרו עוד ועוד ככל שהמסע אל עבר האוקיינוס התקדם. קונטה ומספר אחרים ביקשו לתכנן התקוממות, אך בסופו של דבר המצב שלהם היה כה קשה ורבים מהחטופים לא שרדו, והדבר לא התאפשר. ספינת העבדים, Lord Ligonier, מגיעה ליעדה – נמל אנאפוליס, אשר בקולוניית מרילנד.
קונטה נמכר במכירה פומבית לטובוב ג'ון ואלר מווירג'יניה. ואלר משנה את שמו לטובי, אך קונטה מגלה עקשנות רבה, מסרב לענות לשמו החדש, ואף מנסה לברוח ארבע פעמים. בפעם הרביעית, הוא נתפס על ידי ציידי עבדים מקצועיים אשר קוטעים את רגלו כעונש. כשהוא מתעורר מעלפונו הוא מגלה שנמכר לאחיו של ג'ון, הטובוב "מאסה ואלר" (אדון ואלר בעגת העבדים) שהוא הרופא, ד"ר ויליאם ואלר, המטפל בפצעיו בעזרתה של אישה שחורה בשם בל. הוא הופך לגנן של ד"ר ואלר ואחר כך גם לנהג כרכרתו.