cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ממלכות הארץ התיכונה
ארבור
המשמעות המילולית היא "ההר הבודד", בלשון העלפית, ובלשון הגמדאים לא פורש שמה. היא נקראת גם "הממלכה שתחת ההר". הממלכה נוסדה בשנת 1999 לעידן השלישי, מיד לאחר מותו של המלך נאין הראשון בידי הבלרוג של קאהזד-דום. מייסד ממלכת ההר הבודד היה תראין הראשון, בנו של נאין. הייתה זו ממלכת הגמדאים הידועה ביותר אחרי קאהזד-דום. מיקומה אכן היה בתוך ההר הבודד, הנמצא ממזרח ליער גרינווד הגדול של עלפי הסילבן, ואלה מעולם לא חיבבו אחד את השני. ארץ דייל של בני-האדם שכנה לרגליה, והשתיים היו בנות-ברית הדוקות מאוד והתעשרו אחת מהשנייה, עד שממלכת ארבור נעשתה אדירה בתפארתה ועוצמתה, והשיבה לעצמה מעט מהכבוד שאבד עם חורבן קאהזד-דום בהרי האובך. בשנת 2210 נטשו גמדאי ההר הבודד, בני עם דורין, את הממלכה הזו והצפינו אל ההרים האפורים תחת המלך ת'ורין הראשון בן תראין הראשון, שם הקימו מכרות רבים והתעשרו מהם. בשנת 2590 לעידן השלישי הם נהדפו על ידי אורקים רבים ודרקונים-קרים (cold-drakes), דרקונים חסרי-כנפיים שאינם יורקים אש. לכן הם שבו לארבור עם כל מצבוריהם מההרים האפורים. אולמותיה נמלאו אוצרות, ולפי המסופר בהוביט, היו שם גם אוצרות מימי-קדם שהיו של גזע העלפים וגזע בני-האדם. בשנת 2770 לעידן השני הגיע הדרקון האדום סמוג, שהרס את ארבור ומעטים היו הגמדאים שנמלטו מפניו. סמוג התיישב באולם הראשי של ארבור, על ערימות האוצרות - כי הדרקונים ידועים באהבתם לאוצרות ואבני-חן - ומעולם לא יצא משם בשנים ההן. בשנת 2941 לעידן השלישי יצאו מהפלך שבמערב הארץ התיכונה למסע הגדול ההוביט בילבו, הקוסם גנדלף האפור ועוד שלושה-עשר גמדאים שבראשם המלך ת'ורין השני. תכלית המסע הייתה לשחרר את ארבור שבצפון-מזרח הארץ התיכונה, מידיו של הדרקון הזקן סמוג. לקראת סוף המסע, כאשר הגיעו, תפקידו של בילבו היה לפרוץ בחשאי אל ההר. אבל סמוג הבחין כי אחד האוצרות חסרים, ונמלא כעס. הוא פרץ מתוך ההר והחל להשמיד אזורים רבים בממלכת דייל, עד שנפל ומת על ידי בארד הקשת, איש דייל ומלכהּ לימים. מיד לאחר מכן התחוללה מלחמת חמשת הצבאות לרגלי ההר הבודד, ובה נהרג המלך ת'ורין השני, צאצא למלך תראין הראשון. בשנים שלאחר מכן חזרה לפעול ממלכת ארבור, ומלכה החדש היה המלך דאין השני, רגל-ברזל, שהיה צאצא למלך ת'ורין הראשון ולכן בעל קרבת-דם לת'ורין השני, והיה לפני-כן מלך גמדאי גבעות-הברזל. דאין קיבל את הכינוי "המלך שתחת ההר", שניתן לכל מלך ארבור בזמן שלטונו. דאין השני מת במלחמת הטבעת, ובנו ת'ורין השלישי ירש את המלוכה. בנו של ת'ורין השלישי, דורין השביעי, הצליח להשיב את מצודת קאהזד-דום חזרה לידי הגמדאים.
גבעות הברזל
ממלכה אשר נוסדה מספר שנים לאחר חורבן קאהזד-דום, על ידי ניצוליה ומכך, שגם שוכני גבעות הברזל שייכים לגמדאי-עם דורין. תחילה חיו אלה עוד בממלכת ארבור, ההר הבודד. אך מאוחר יותר, קבוצה גדולה של גמדאים עקרה מההר הבודד צפונה, אל ההרים האפורים, ובראשם המלך דאין הראשון. אחרי תקופה ארוכה הם החלו להיות מותקפים על ידי אורקים ודרקונים-קרים, אשר הרגו את המלך דאין הראשון ואת פרור, בנו הצעיר ביותר. לכן הגמדאים החליטו לעזוב את ההרים האפורים. בנו הבכור ויורשו של דאין הראשון היה ת'רור, והוא הוביל את אנשיו חזרה לארבור וייסד אותה מחדש. אולם אחיו הצעיר גרור פרש מהדרך עם רבים מבני-העם ופנה לכיוון מזרח הארץ התיכונה. כך הגיע לבסוף לגבעות הברזל, אשר שוכנות בצפון-מזרח הארץ, ורק ישימון ריק מפריד ביניהן לבין ההר הבודד. בגבעות הברזל הם הקימו את ממלכתם האחרונה, וכנראה גם היא הייתה עשירה ומפוארת. הגבעות הללו נודעו בעושר בברזל, והגמדאים הקימו שם מיכרות רבים. לאחר מות גרור, נשא את הכתר נכדו, דאין השני (רגל-ברזל). והוא היה מי שקיבל את הקריאה לעזרה מהמלך ת'ורין ושנים-עשר הגמדאים שיצאו איתו למסע. על-כן, הוא הוביל צבא גדול מגבעות הברזל לארבור, ששם התנהל קרב חמשת-הצבאות. עם מות ת'ורין, נהפכו דאין וצאצאיו למלכי ממלכות עם-דורין.
דייל
פשר השם הוא כנראה "עמק קטן", באנגלית עתיקה. לא ברור מתי נוסדה ממלכה זו, אבל אפשר שהיא קמה בתחילת העידן השני ולכן היא נחשבת לעתיקה מאוד בקרב האדם. מייסדיה היו מעטים מאנשי האדין, בני-האדם רעי-העלפים, אשר לא חפצו לעקור לארץ נומנור כאשר זו ניתנה לאדין כמתנה מהאלים. מכאן שאנשי דייל קרובים בדמם לדונאדין שניצלו מנומנור בסוף העידן השני והקימו את ארנור וגונדור. אם-כן, דייל עתיקה משתי הממלכות ההן בשנים רבות, ומיקומה נמצא ממזרח להרי האובך וליער גרינווד, בצפון הרחוק. אנשיה יצרו לעצמם תרבות משלהם, וככל הנראה שפה השונה מלשון ניצולי נומנור; הם נודעו כחזקים ועשויים ללא חת. דייל נמצאת לרגלי ארבור, ההר הבודד של הגמדאים. היחסים בין בני-האדם של דיל לבין גמדאי ההר הבודד היו יחסי רעות גדולים, והם נהגו לסחור אחד עם השני. עם זאת, אנשי דיל היו גם ביחסים לא רעים עם עלפי הסילבן של יער-אופל וגם עמם סחרו ביין. בשנת 2770 לעידן השלישי הושמדה דייל על ידי סמוג, הדרקון האדום. ניצוליה נמלטו עם כיוון זרם הנהר "מהיר-זרם" (קלדווין) ושכנו מאז בבתים שבנו על כלונסאות מעל האגם. העיירה נקרא בשם אסגרות'. שושלת המלכים איבדה את מעמדה ובמקומה נבחרו מנהיגים פשוטים יותר. במלחמת חמשת-הצבאות שלקראת סוף העידן השלישי, סמוג נהרג על ידי בארד הקשת, צאצא לשושלת המלכים העתיקה של דייל. אז הוכתר למלך ראשון על אסגרות' ועל דייל, שהוקמה מחדש. באותה עת גם יצא צבא גדול מדייל למלחמת חמשת הצבאות. במלחמת הטבעת שבסוף העידן השלישי, הותקפה דייל על ידי צבא אנשי המזרח שהטילו מצור על אנשי דייל, ואלה מצאו מקלט בהר הבודד של הגמדאים. עם מיגורו של סאורון, פרצו הגמדאים ואנשי דייל את המצור של אנשי-המזרח וניצחו לבסוף. דייל התחזקה מאז מאוד והתעשרה מהסחר עם הגמדאים. בתחתית האגם של אסגרות', נמצאות עד היום עצמותיו של סמוג עם הרבה אוצרות, אך אף אחד לא מעז להתקרב אליהם. בין אנשי דייל ואנשי גונדור וארנור קיימים יחסי ידידות חמים וקרובים מאוד.
ארנור
נוסדה בשנת 3320 לעידן השני, לאחר חורבן ממלכת נומנור האדירה. ניצוליה המעטים הגיעו לארץ התיכונה ומלכם אלנדיל החליט להקים את ארנור, "ארץ המלכים", ממערב להרי האובך, בשכנות ללינדון כדי להיות בן-ברית לגיל-גלד. אנשי הממלכה נקראו מעתה דונאדין. העיר הראשית הייתה אנומינס, ועיר חשובה נוספת היא אמין-בריד, גבעות הצריחים, שאותה בנה גיל-גלד למען אלנדיל. הפלך, ארץ ההוביטים, נחשבה לחלק ממלכת ארנור והיא שכנה במרכזה, ממזרח ללינדון. לאחר מות אלנדיל במלחמת הברית-האחרונה, יסילדור בנו ירש את המלוכה גם על גונדור וגם על ארנור. בשנת 1349 לעידן השלישי קמה כאיום ממלכת אנגמר מצפון לארנור, ומלכה היה המלך-המכשף, ראש רפאי-הטבעת. שנים רבות התנהלו מלחמות בין אנגמר לארנור, וארץ ימלדריס של העלפים עזרה רבות לארנור כדי להדוף את צבאות אנגמר. לבסוף החריבה אנגמר את ארנור, ואף שכוח מגונדור הצליח להחריב את אנגמר, ארנור חדלה להתקיים, שושלת יסילדור נחלשה מאוד ובגונדור מלכו מאז ועד לתחילת העידן הרביעי, עוצרים למלך. ניצולי ארנור הפכו לעמים נודדים שחיו בעיירות נידחות, ומהם שהפכו לשומרי-יערות. עם תחילת העידן הרביעי, המלך ארגורן יורש יסילדור, שהומלך גם על גונדור וגם על ארנור, שיקם את ארנור ופורנוסט הפכה לעיר הראשית שלה. ארגורן פרש את חסותו גם על פלך ההוביטים.
גונדור
נוסדה בשנת 3320 לעידן השני. מייסדיה היו אנריון ויסילדור, בניו של המלך אלנדיל. גונדור, "ארץ הסלעים", נמצאת בדרום אריאדור ממזרח להרי האובך. היא מתוארת כמפוארת ומלאת מעוזים וערים גדולות. העיר הראשית שלה נקראה בתחילה אוסגיליאת. לכל אחד מהבנים הייתה עיר משלו: מינס-אנור הייתה עירו של אנריון ונמצאה מול ארץ מורדור, ומינס-יתיל הייתה עירו של יסילדור ונמצאה ליד שערי מורדור כדי להשגיח עליהם. לאחר מלחמות רבות וקשות, התקפות מצד מורדור ותשעת רפאי-הטבעת, ואפילו מלחמות אזרחים, נחרבה מינס-יתיל כמעט לחלוטין. העיר אוסגיליאת נהרסה וננטשה. שושלת אנריון אבדה, ושושלת יסילדור גם לא מצאה נחת, ולבסוף בניה גדלו והתחנכו בסתר בארץ ימלדריס תחת האדון אלרונד. באותה עת מלכו בגונדור עוצרי-המלך. ארגורן היה האחרון מיורשי-יסילדור שהתחנך בריבנדל. לאחר מלחמת הטבעת בעידן השלישי, שב ארגורן לגונדור ומוכתר למלך, והוא משקם את כל גונדור. רעייתו, מלכת גונדור, היא ארוון, בתו של אלרונד. בירתה החדשה היא מינס-אנור, הקרויה עתה מינאס טירית ומכונה "העיר הלבנה".
רוהן
בתחילה, היו אנשיה עם נודד, ממוצא הבית השלישי של האדין, בני-האדם רעי העלפים, של העידן הראשון. הבית השלישי היה בית הדור, שאנשיו נודעו כזהובי-שיער ובהירים, בשונה מהשאר. בתחילת העידן השני הם היו מבין אותם מעטים שלא עקרו לארץ נומנור, והעדיפו להישאר בארץ התיכונה ולחפש מקום להתיישבות. הם התיישבו באזורים רבים ונדדו כאשר מספרם היה גדול מדי במקום מסוים, עד שלבסוף התיישבו בחבל ארץ ליד הנהר הגדול אנדוין ומצפון להרי האובך. לאחר שגירשו ממנה את האורקים שחיו בה, קראו את שמה ואת שמם אאותאוד, בלשונם ארץ או עם הסוסים ובה חיו מאז למשך שנים רבות. בני-עם זה הרבו לאלף סוסים מגזע מיוחד, שנודע לימים כחזק, נאה וגא מאוד. בשנת 2510 לעידן השלישי הותקפה ממלכת גונדור על ידי אנשי המזרח ועל ידי אורקים מהרי האובך. אז ביקש קיריון עוצר גונדור, עזרה מאאורל, מלך האאותאוד. אאורל אכן הגיע עם צבא פרשים ולחם לצד ממלכת גונדור. כאות הוקרה וברית, העניק קיריון לאאורל שטח רחב מאוד, חבל ארץ פורה צפוני לגונדור בשם קלנרד'ון, שבו יוכלו אנשי האאותאוד לשכון. רוהן, "ארץ הסוסים", היה שמה של הארץ ההיא, בגלל תרבותם של האאותאוד שנקראו מאז רוהירים, עם הסוסים בסינדארין. אף שהייתה בת-ברית וידידה קרובה לגונדור, היה לה מלך משלה. בירת רוהן היא אדורס, אשר למרגלות ההרים הלבנים, ובה נמצא מדוסלד, היכל הזהב של המלך. הסוסים היו סמלה, והיא נודעה בפרשיה ובסוסיה המפוארים, והרוהירים האמינו שבמה (אורומה, הולא הצייד) הוא שהביא אותם מהיבשת שמעבר לים. העלמה אאווין, אחיינית מלך רוהן, הרגה את המלך-המכשף, אדון הנאזגול, ואת בהמתו המכונפת.
הרד
נמצאה בדרום הרחוק, ממזרח לממלכת גונדור. משמעות שמה היא "הדרום". שוכניה במוצאם היו מאנשי-הפרא הקדומים של העידן הראשון, אלה אשר בשונה מהאדין, נפלו תחת שלטונו של מלקור מורגות. במהלך העידן השני "אנשי הפרא", שבאו מהמזרח הרחוק, התחלקו לעמים שונים, ומהם היה העם אשר התיישב דרומית לארץ מורדור. ארץ זו הייתה הרד, ושוכניה הם ההרדרים. לימים הם נעשו אויבים מושבעים של ממלכת גונדור, ובני-ברית לארץ רון ולצבאות סאורון שבמורדור. שוכניה נחלקים לשבטים שונים, כאשר רבים מהם הם "האנשים כהי-העור". אחד הדברים הנודעים ביותר של תרבות ארץ הרד הוא מפלצות-הענק הנקראות אוליפאונט בלשון בני-האדם שממערב להרי-האובך. מפלצות ענק אלו דורסות כל מה שעומד בדרכם וההרדרים נהגו להקים על גבן מגדלים ולירות מהם חצים על אויביהם. שמם של המפלצות בלשון הרדרין הוא מומאקיל (מומאק ביחיד).
דוּנלנד (ארץ דוּן)
לא ברור מתי נוסדה, אך ייתכן כי היה זה בתקופת ימי-האופל של העידן השני. שוכניה במוצאם הם מאנשי-הפרא אשר באו מארץ רוּן שבמזרח, אלה אשר התדרדרו לאופל עוד בעידן הראשון. הרבה מאנשי הפרא חיו על הרי האובך, ובימי האופל רבים מהם היגרו לדרום הרי האובך, ומערבית להם. אלה שנותרו על הגבעות היו לימים העם שהפר את שבועתו ליסילדור ונהפך למת-חי, אך אלה שירדו לדרום-מערב הרי האובך, מזרחית לארץ ארנור, היו שודדים ואנשי-זדון ובני-ברית לסאורון. ארצם נקראה דונלנד, "הארץ החומה", על שם גוון שיערם של אנשיה, והם נקראו על שמה, אנשי דוּן. בימי איסנגרד, רבים מאנשיה שיתפו פעולה עם סרומן הקוסם הלבן. מלבד תרבותם הפראית והזדונית, הם היו אויבים מושבעים לאנשי רוהן.
אוטומנו
משמעות השם היא "העמוק האדיר", המתכוון בסופו של דבר למושג "העולם התחתון". היה זה המקום הראשון שבו השליטה את עצמה ממשלת האופל. מקום זה נבנה בעידנים קדומים מאוד, בטרם ניעור גזע האלפים, בצפון-מזרח הארץ התיכונה. היה זה מלקור מורגות, שורש הרוע, אשר הקים אותה כמצודה אדירה מעל ומחתחת לאדמה, עם אולמות ומרתפים גדולים. אפשר שאיתו ביחד היו עוד מיאר רבים שהתדרדרו לאופל על ידיו. אוטומנו נחרבה מספר שנים לאחר התעוררות האלפים, על ידי צבאות הולאר של המערב.
אנגבנד
הייתה מרכז חשוב עד לבא סאורון."כלא-הברזל"; צירוף המילים ביחד משמש גם באופן כללי כ-"גיהנום" ותופת בלשון העלפים. מצודה אדירה זו נבנתה במקביל לאוטומנו, בצפון-מערב הארץ התיכונה, על ידי מלקור מורגות ומשרתיו. סאורון, שהיה הגדול במשרתיו, מונה להיות האחראי על אנגבנד, ששימשה בעיקר כמחסן לנשק, וייתכן שבה טופח גזע האורקים והגובלינים מאותם אלפים שנלקחו בשבי בידי מלקור, עונו והושחתו. אנגבנד גם נפלה במלחמת הולאר, אבל יסודותיה נותרו במעמקי האדמה, ורבים ממשרתי מלקור הסתתרו ושרדו שמה, ביניהם הבלרוגים. בשובו לארץ התיכונה, לאחר בערך שלושה עידנים של מאסר בארץ האלים, מלקור שיקם את אנגבנד וחידש את שלטונו שם, והיה למלך ואל הנושא את כתר הברזל אשר בו שובצו שלושת הסילמרילים של פאנור. הוא הפך אותה לאיומה יותר, והקים על הריה המחודדים ועל מצוקיה הנוראים את תנגורודרים, "צריחי הדיכוי" השחורים שפלטו עשן וזיהום ויצרו עננים כהים מעל אנגבנד. צריחים אלה היו הסמל של אנגבנד ואלה אשר ראו אותם ממרחקים נמלאו אימה ויאוש. אנגבנד הושמדה עם סוף העידן הראשון, במלחמת החרון, לאחר שאנקלגון, הדרקון השחור של מלקור, התרסק על הצריחים השחורים ומחץ את כל המצודה.
מורדור
"הארץ השחורה"; והיא מכונה גם "ממלכת הצללים". עם סיום העידן הראשון והשמדת אנגבנד, נמלט סאורון, גדול משרתיו של מלקור, מן ההרס ונותר בארץ התיכונה בזהות שקרית של אל טהור וטוב. הוא ידע שכדי לממש את שלטון האופל שהחל אדונו יש להקים ארץ חדשה ורחוקה, שבה יוכל לתכנן את מהלכיו בחשאי וללא הפרעות – זו תהיה הכתובת שאליה יפנו כל יצירי-הזדון. לכן, חיפש סאורון ארץ מוקפת בהרים כחומה. לאחר בערך אלף שנה לעידן השני, מצא סאורון ארץ כזו מדרום לאריאדור, במזרח הרחוק שלה. ארץ ריבועית המוקפת בהרים גבוהים, ובתוכה הר געש אדיר ופעיל ובלבה ימה. הוא קרא את שמה מורדור, והחל להקים מעוז שטני ולו צריח גבוה. היה זה ברד-דור, "צריח האופל". בניית הצריח נמשכה שש מאות שנים. אורקים החלו להתיישב בארץ הזו, ואנשי המזרח ושוכני הרד באו עמה בברית. בהר הגעש שלה, שעליו שלט סאורון, הוא חישל את הטבעת האחת שלו. לכן נקרא הר זה בשם אורודרוין, "הר הדין". כאשר נלקח סאורון אל נומנור, הנאזגול משלו לפי-שעה במורדור. בשובו לארצו, חידש את ממשלתו ויצא למלחמות קשות עד שהובס בשנית. במלחמת הברית-האחרונה, ברד-דור נפל על ידי צבאות גיל-גלד וצבאות אלנדיל, אך יסודותיו נותרו. מורדור נפלה תחת שלטון גונדור. אבל כאשר נחלשה, הנאזגול שוב משלו בה ביד חזקה, בעוד שסאורון שוכן ביער-אופל. לאחר שגורש משם, שב חזרה אל מורדור והחל ליצור צבאות אדירים של אורקים, טרולים, בני-אדם וכו'. ברד-דור הוקם מחדש, וצלמו של סאורון, כעין חתולית, ענקית ובוערת, נישא על פסגתו; העין האדומה הייתה סמל מורדור. במלחמת הטבעת מוגר סאורון לגמרי, ברד-דור נחרב עד ליסוד, וארץ מורדור הושמדה סופית.
אייזנגארד
בתחילה, הייתה למעשה מעוז גדול, אחד ממעוזיה של ממלכת גונדור. היא הוקמה בשנת 3320 לעידן השני, על ידי אנריון ויסילדור, בני אלנדיל, בדרום הרי האובך - בין ממלכת ארנור לבין ממלכת גונדור. חומותיה יצרו צורה של טבעת, ששני קצוותיה מתחברים להר הדרומי של הרי האובך. במרכזה נבנה אורתנק, צריח אדיר ושחור מאבן חזקה שלא ניתן להרוס, והוא הכיל אבן פלנטיר אחת משל אנריון ויסילדור. בשנת 2710 לעידן השלישי השתלטו עליה אנשי דוּן, ארץ של אנשי-פרא זדוניים השוכנת ממש ממערב לאיסנגרד. אבל במהרה הם נטשו אותה, ובשנת 2759, לאחר בואם של האיסטרי, הייתה איסנגרד בבעלותו של סרומן, הקוסם הלבן וראש מסדר האיסטרי. מפתחות אורתנק ניתנו לו מיד, וכל ממלכות בני-האדם שמסביב רכשו לו כבוד וייראו ממנו. אז היא נהפכה לממלכה בפני-עצמה, של סרומן, אף שבהתחלה הוא הסתיר את מזימותיו. בצריח אורתנק הוא למד בחשאי את תורת חישולן של טבעות-הכוח ואת האירועים שעברה הטבעת-האחת, כדי למצוא רמזים למיקומה האבוד. בעזרת אבן הפלנטיר הוא החל לתקשר עם סאורון, וכך בעצם התדרדר לאופל בניסיון לכרות ברית איתו. אנשי-דוּן נפלו תחת שלטונו ושירתו אותו, ואף רבים מהם החלו לחיות בקרבת איסנגרד. גם אורקים רבים ונחותים, שלא כמו האורקים של מורדור, החלו לסור לרצונו ולחיות באיסנגרד, ועמם באו ווארגים רבים, הם זאבי-הזדון הענקיים. סמלה של איסנגרד בחסות סרומן היה "היד הלבנה". ייתכן כי אז הוא גם יצר טבעת-כוח פחותה בשביל עצמו. בשלב ההוא הוא החל לטפח זן חדש של אורקים, כנראה משילוב האורקים שלו עם רבים מאנשי-דון. אלה הם האורוק-היי, שהיו רוב בני-עמו, חזקים וגדולים יותר כבני-האדם, ועם זאת אכזריים ופראיים יותר כאורקים. בשונה מהאורקים, להם השמש לא הפריעה, אך בגלל בני-האדם ייתכן שהם איבדו את האלמוות שיש לאורקים. סרומן התכונן היטב למלחמות, ולבסוף גם החל לצאת אליהן, בעיקר נגד ממלכת רוהן, שעליה השתוקק לשלוט. את יועץ מלך-רוהן הוא דרדר לרצונו והפך אותו למשרתו ויועצו האישי, זהו גרימה לשון-נחש. באותה עת שלח סרומן רבים מאנשי הפרא של דון אל הפלך של ההוביטים, כדי שיהיה בחסותו והוא יוכל לשעבד את ההוביטים, בעוד שהאורוק-היי יצאו לחסל את אחוות-הטבעת. האורקים של איסנגרד כרתו עצים רבים והרסו יערות שלמים, עד שהם עוררו את זעם רועי-העצים, ואלה יצאו נגדם במלחמה מפתיעה בזמן מלחמת-הטבעת. כך נפלו חומות איסנגרד, והיא נחרבה והובסה. כל אדמותיה נהפכו לחורשות, אך בלבה עדיין ניצב צריח אורתנק.
ראו גם
Regionen und Orte in Tolkiens Welt Μυθολογικοί τόποι του Τόλκιν Meneltarma Meneltarma Meneltarma Geographia Legendarii Tolkien Länner a Stied aus Middle-earth Meneltarma Meneltarma Meneltarma Meneltarma Middle-earth locations Regioner och platser i Tolkiens värld อาณาจักรในอาร์ดา
שיח' דנון
שיח' דָנוּן (בערבית: الشيخ دنون) הוא יישוב ערבי בגליל המערבי, הממוקם כארבעה קילומטרים מזרחית לנהריה ושייך למועצה האזורית מטה אשר, בה הוא מהווה את היישוב הגדול ביותר עם כ-3,000 תושבים (נכון לשנת 2022).
היסטוריה
שי'ח דנון ושייח' דאוד היו שני כפרי לוויין של ע'אבסייה. סקר המשלחת הבריטי משנות ה-70 של המאה ה-19 מציין 70 תושבים בשייח' דאוד, 50 תושבים בשייח' דנון ו-150 תושבים בע'אבסייה. במפקד האוכלוסין של 1922 נמנו בשי'ח דנון 106 תושבים, ובשייח' דאוד 193 תושבים, כולם מוסלמים.
לאחר מלחמת העצמאות החליטו השלטונות בישראל להקצות את שי'ח דנון ושייח' דאוד, אשר ביחד נודעו כשיח' דנון, ליישוב פליטים ערבים. בינואר 1950 פונו מע'אבסייה תושבים ששבו אליו לאחר המפקד, לשיח' דנון. באפריל 1951 הועברו לכפר עוד פליטים ערבים ששהו בכפרים דרוזיים אך לא נקלטו בהם.
חינוך
בכפר קיימים פעוטונים, גני ילדים, חטיבת ביניים ומתנ"ס.
כלכלה
הכלכלה העירונית מתבססת על עסקים שונים בתוך היישוב וחקלאות. בנוסף לכך רבים מתושבי הכפר מתפרנסים מעבודה מחוץ לשיח' דנון מעבודה בבנייה ובמפעלי האזור.
שירותים ציבוריים
ביישוב קיימים טיפת חלב, מרפאה, בית מרקחת.
היה היה איש שלג
היה היה איש שלג (באנגלית: Once Upon a Snowman) הוא סרט קצר אמריקאי בהנפשה ממוחשבת, מסוגת פנטזיה וקומדיה, אשר לוקח חלק בזיכיון המדיה "לשבור את הקרח" שבבעלות חברת וולט דיסני. הסרט בוים ונכתב על ידי דן אברהם וטרנט קורי, הופק על ידי ניקול פ. הרון ופיטר דל וצ'ו, נערך על ידי ג'ף דראהיים והולחן על ידי כריסטוף בק וג'ף מורו. חברות ההפקה של הסרט הן אולפני ההנפשה של וולט דיסני ו-Walt Disney Pictures.
הסרט היה מועמד לפרס אמי לבידור בפריים‑טיים לסדרת הנפשה קצרה יוצאת מן הכלל בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-73, כאשר הוא הפסיד לפרק "קרח" מתוך הסדרה "אהבה, מוות ורובוטים".
עלילה
אולף נכנס לתחנה ופוגש את אוקן, ומבקש ממנו לחפש לו גזר שישמש לו כאף, אבל אוקן מסביר לו שהוא בדיוק מכר את כל גזריו. עם זאת מחליט אוקן לחפש חפצים אחרים שיוכלו להתאים לאולף כאף, ביניהם דגל, מחבט פינג פונג, פומפה ודג. אחד החפצים הוא מקרן ישן המראה תמונות שצולמו בקיץ, ומרוב שאולף מוקסם מהן מתחשק לו לחוות את העונה עצמה. ברקע נשמעת מנגינת השיר "In Summer". לאחר מכן יוצא אולף מהתחנה עם נקניק בתור אפו החדש.
לאחר צאתו מהתחנה מגיחה לפתע להקת זאבים שמתחילה לרדוף אחריו בטונדרה המושלגת, ובמקביל נשמעים קטעים מהוויכוח בין אנה וקריסטוף בדבר התאהבות ואירוסין. אולף עובר לידם מבלי לשים לב אליהם, וכך גורם לזאבים להסיט את תשומת לבם לשניים. אולף ממשיך להחליק ורואה את אנה, קריסטוף וסוון חוצים את הגיא בזינוק בעודם נוטשים את מזחלתם. אולף מגיע לתחתית ומוצא את אחד הגזרים שנפלו, אבל המזחלת מתפוצצת בדיוק לידו.
לצערו של אולף נשבר הנקניק בו השתמש כאף. ברואו את אחד הזאבים מייבב ברחמים נותן לו אולף את הנקניק, בחושבו שהוא זקוק לו יותר ממנו. הזאב מלקק אותו בשמחה לפני שהוא עוזב. אולף מעיר שהדבר הרגיש לו כמו חיבוק חם, ולפתע נזכר בילדותן של אנה ואלזה ובמשחקים שהן שיחקו יחד, כשברקע נשמעת מנגינת השיר "Do You Want to Build a Snowman?". הוא שומע את אלזה הצעירה מפעילה אותו ואומרת בשמו: "אני אולף, ואני אוהב להיות מחובק".
לפני כתוביות הסיום ובמהלכן פוגש אולף את אנה, את קריסטוף ואת סוון למחרת, והראשונה נותנת לו אף גזר בהמשך.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי תמי ברק, והופק על ידי עדי וולוצקי באולפני אלרום.
רשימת רצועות
במהלך הסרט מופיעים ארבעה שירים מתוך הסרט "לשבור את הקרח":
ביקורות וקבלה
ריאן בריט כתב באתר "Fatherly" שהסרט מצליח לספק יותר שעשוע מהצפוי ביחס לאורכו. דרו טיילור מאתר "Collider" העניק לסרט דירוג A, והצהיר שההומור שלו מצליח להיות מבדר באמצעות הנרטיב שלו, כמו כן הוא שיבח את דיבבו של ג'וש גד בתור אולף וציין שההנפשה מושכת מאוד. אמילי אשבי מאתר "Common Sense Media" דירגה את הסרט ב-5 מתוך 5 כוכבים, ושיבחה את הסרט על כך שהוא מתאר סקרנות וגילוי עצמי דרך אולף, תוך מחמאה להצגת האופטימיות וההתמדה באמצעות הסרט הקצר. וו. אנדרו פאוול מאתר "TheGATE.ca" דירג את הסרט ב-4 מתוך 5 כוכבים, כאשר הוא הצהיר שהסרט היה יכול להימשך זמן רב יותר. מאט פאולר מאתר "IGN" נתן לסרט דירוג של 6 מתוך 10, החמיא לביצועים של גד ולסיפור, אך הסביר שהסרט לא מביא שום דבר מהותי לזיכיון "לשבור את הקרח".
בשנת 2021 הסרט היה מועמד לפרס אמי לבידור בפריים‑טיים לסדרת הנפשה קצרה יוצאת מן הכלל בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-73, כאשר הוא הפסיד לפרק "קרח" מתוך הסדרה "אהבה, מוות ורובוטים".
קלייר דירינג
קלייר דירינג היא דמות בדיונית מסרטי פארק היורה מאת מייקל קרייטון, המהווה את אחת הגיבורות הראשיות של הסדרה החל מהסרט עולם היורה מ-2015 ובסרטי ההמשך: עולם היורה: נפילת הממלכה ועולם היורה: עולם חדש. קלייר הייתה המנהלת של פארק "עולם היורה" עד לסגירתו ובהמשך הקימה את "האחווה להגנת הדינוזאורים". היא ידידתו של אוון גריידי שהייתה בקשר רומנטי איתו ובהמשך הם מאמצים את הילדה מייזי לוקווד. לקלייר אחות בשם קרן מיטשל והיא דודתם של זאק וגריי מיטשל.
בתחילה קלייר הוצגה כאשה מפוקחת, קרירה רגשית ומכורה מדי לעבודתה, דבר הגורם לה להיות קצרת רוח ולהקדיש זמן מועט למשפחתה. היא גם מקדישה זמן מועט לרווחת הדינוזאורים בפארק אך אירועי הסרט הרביעי וסגירת הפארק, לצד קיומו של הר געש מסוכן מובילים אותה לשינוי אופייה להגנת דינוזאורים אקטיבית בסרטים החמישי והשישי.
בסרטים וכן במשחקי המחשב: Jurassic World Evolution ו-Jurassic World Evolution 2 היא מגולמת בידי ברייס דאלאס הווארד, תפקיד שהיה מהפופולרים של דאלאס הווארד, אף שמספר מבקרים ירדו עליו וטענו שהוא "סקסיסטי" וכן ביקרו את האופן בו הווארד רצה בסרט הרביעי מטירנוזאורוס בעודה לובשת נעלי עקב, מה שיכל להסתיים בטריפתה. עם זאת הווארד והבמאי קולין טרוורו הגנו על נעלי העקב. קלייר מוזכרת גם (מבלי להישמע) גם בסדרה עולם היורה: מחנה הקרטיקון. בנוסף יצא ספר מיוחד בשם "The Evolution of Claire", העוסק בחייה של קלייר.
בסרט הרביעי
קלייר מוצגת לצד משקיעים על התצוגה של היצור ההיברידי "אינדונימוס רקס", אותו הסכימה שד"ר וו ייצר (לבקשת הבעלים סיימון מסראני) והיא מתעסקת בהכנות להצגתו למבקרים. בינתיים מגיעים לפארק אחייניה, ז'אק וגריי לביקור אך מחמת עודף עבודה היא מטילה את הטיפול עליהם על העוזרת שלה, זארה ינג (מה שמסעיר את אחותה המצפה שתגדל ילדים משלה). בעל הפארק סיימון מבקש ממנה לבדוק את בטיחות גדרות היצור מהמאלף אוון גריידי, עמו יצאה לדייט בודד אך נפרדה ממנו. היא מביאה אותו והוא מוצא עקבות על הגדרות הגבוהים של המכלאה. קלייר ההיסטרית נוסעת לעבר מרכז הבקרה ומתברר לה שהיצור נמצא בפנים, אך כיוון שכמה עובדים ואוון נמצאו בפנים, הדלתות נפתחות והאינדונימוס חומק החוצה. אוון מגיע לחדר הבקרה ומבקר את התנהלותם הביטחונית, דבר שגורר אותה להוציא אותו. עם זאת כאשר אחייניה נמצאים באזור הקרוב ליצור ואנשי האבטחה עסוקים, היא נאלצת לבקש ממנו לנסוע איתה להחזיר אותם. בעודם נוסעים הם נתקלים בגופות אפטוזאורוסים שנהרגו מהיצור וקלייר מזדהה לראשונה עם היצורים של הפארק שלה. הם מגלים את עקבות האחיינים שחמקו מהיצור לעבר מפל מים וממשיכים למבנה עם כלי רכב, בו הם מופתעים מהיצור ההיברידי. אך לפני שהוא טורף אותם דעתו מוסחת ממסוק שיורה עליו. הוא בורח לתוך כלוב פטרוזאורים שפוגעים במטוס ומשתחררים בפארק לטרוף אנשים. הם חוזרים למרכז המבקרים וקלייר יורה בדימורפודון התוקף את אוון, דבר שגורם לשניהם להתנשק ומתאחדת עם אחייניה תוך כדי בכי. לאחר מכן היא נוסעת עם אוון ואחייניה למכלאת הרפטורים, שם הוסקינס הורה להוציא אותם. קלייר ואוון מתעמתים איתו אך הוא מתעקש שהם יצאו לצוד את האינדונימוס. קלייר מתלווה עם אחייניה בג'יפ לצוות הלוחמים אשר נכשלים בניסיון הציד והרפטורים בוגדים בהם. קלייר נוסעת חזרה למרכז וכמעט מותקפת בידי כמה רפטורים שניסו לחדור לג'יפ. כאשר הם מגיעים הם מוצאים את הוסקינס במעבדה של ד"ר וו, אך הוא נטרף בידי רפטור ושאר הרפטורים מכתרים את אוון וחבריו. כשאוון מחדש את הקשר עם הרפטור הם נאבקים עם האינדונימוס שהורג שניים מהם. קלייר מושכת את הטירנוזאורוס לזירה ולאחר מאבק בו כמעט נטרף, הוא גורר את היצור לעבר הלגונה והוא נטרף בידי המוסזאורוס. לאחר מכן הם חוזרים למתחם המתנה שבו אחותה קרן מגיעה להיפגש עם אחותה ולקחת את ילדיה, בעוד אוון מציע לה להישאר איתו יחד.
בסרט החמישי
קלייר מופיעה בראש "האחווה להגנת הדינוזאורים" (DPG) - ארגון הפועל בסן פרנסיסקו הקורא להציל את הדינוזאורים מההר הגעשי שבאי. היא מקבלת הזמנה לאחוזת לוקווד לצורך ניהול מסע להצלת הרפטורים, שם היא פוגשת באלי מילס, אחראי החשבון בקולג' שלה שהתקדם לעבוד עם בנג'מין לוקווד. הוא מבקש ממנה להוביל את אוון שיכול למצוא את בלו וקלייר נוסעת אליו, לאחר שנפרדו שוב. היא קובעת עם אוון פגישה והוא מנסה לשכוח מהאירועים של הפארק אך נכנע ונוסע איתה להציל את הרפטורית שלו. באי היא ופרנקלין מחכים במבנה בעוד שאר החבורה יצאו לחפש את בלו. לפתע דלתות המבנה ננעלות ובריוניקס חומק פנימה. הם נמלטים אל הגג ואז נאלצים להימלט מהר הגעש ומדינוזאורים בורחים. הם מוצאים כדור עגלגל ונכנסים אליו אך הוא נופל לים ומתמלא לאיטו מים. אוון מגיע ומחלץ אותם ויחד הם מצליחים להסתנן לספינה של שכירי החרב הבוגדניים. הם מגיעים ליבשת אך קלייר ואוון נכלאים בידי וויטלי בתוך האחוזה לצד כלובי דינוזאורים. אוון מסיח את הסטיגמולוק שלידם ששובר את חומות כלובם ופורץ את הדלת ושם הם פוגשים את מייזי, בתו המשובטת של לוקווד. שלושתם מגיעים לאזור המכירה של הדינוזאורים, בו יצור כלאיים חדש, ה"אינדורפטור" עומד להימכר אך אוון קוטע את המכירה. היצור נמלט מכלובו וקלייר, אוון ומייזי בורחים ממנו לחדר הגלריה ומשם לעבר המדרגות. היצור מפתיע אותם בתוך כלוב מוצגים ושובר את רגלה של קלייר, אך היא שורדת ועולה לגג להסיח את דעתו. כאשר היצור המוסח כמעט נופל מהגג בלו הרפטורית קופצת עליו ומפילה אותו למותו בשיפודי מוצג. לאחר מכן קלייר וחבריה יורדים למטה ורואים את הדינוזאורים הנחנקים. קלייר רוצה שישרדו ועומדת לפתוח את השער, אך אוון משכנע אותה לוותר. מייזי פותחת את השער במקומה והם בורחים החוצה. בסוף הסרט אוון וקלייר מחליטים לאמץ את מייזי שמשפחתה מתה והם נראים נוסעים באוטו ומביטים בבלו רצה בערבות אמריקה.
בסרט השישי
קלייר גרה לצד אוון ובתם המאומצת מייזי, בהרי סיירה נבדה בבידוד כדי להגן עליה תוך שהיא פועלת עם פרנקלין וזיה בהצלת נסוטוצרטופס צעיר ממרביעים לא-חוקיים. ציידים שכירים של "ביוסין" תופסים הן את "בטא", בתה של הרפטורית "בלו" והן את מייזי. קלייר ואוון מחפשים עליו מידע ומוצאים שהוא בשוק במלטה, המגיע בהמשך ל"ביוסין". הם נוסעים למלטה ופוגשים בבארי שהפך לסוכן ביון צרפתי וזה מיידע אותם על השוק הלא-חוקי ללחימת דינוזאורים. קלייר מוצאת בשוק את קיילה הטייסת ומבקשת ממנה עזרה אך נתקלת בסירוב. היא מנסה לזהות את החוטפים ונתקלת במבריחה סויונה סנטוס. לאחר עימות אלים מולה היא מקבלת מידע על מיקומה של מייזי אך נאלצת להימלט עם קיילה מחבורת אטרוסירפטורים מאומנים של סויונה ובמרדף מצליחה להפיל אחד מהם במוט ברזל. קיילה מטיסה מטוס וקלייר איתה, כשאוון מאיץ לעבר המטוס על אופנוע. המטוס מתקרב לאיטליה אך בקרבה לעמק המטוס מותקף בידי קוואצלקואטלוס, שדודג'סון דאג שיימלט וזה פוגע במנועי המטוס, מה שגורר את קלייר להיפרד מאוון וקיילה בשימוש בכיסא מפלט, אך תקיפת פטרנודונים מחוררת את המצנח והיא נופלת למכלאה של תריזינוזאורוס עצבני ולצידו הטירנוזאורוסית. קלייר מתחבאת למים בריכה מהתריזינוזאורוס ובהמשך מותקפת בידי דילופוזאורוס אך אוון וקיילה מצילים אותה. החבורה מתאחדת עם מייזי, אלן ואלי שנמצאים הפוכים במכונית ואז נאלצים להימלט מגיגאנוטוזאורוס. קלייר לצד החבורה מצליחה לחזור הביתה ואז יושבת למדורה עם אוון ומייזי.
הגבעה המערבית
הגבעה המערבית היא אחת משתי גבעות עליהן השתרעה ירושלים בתקופת בית שני, ועליה שוכנים בימינו הרובע היהודי, הרובע הארמני, והר ציון. גבולה המזרחי של הגבעה הוא הגיא המרכזי החוצה את ירושלים הקדומה לשתי גבעות: המערבית והמזרחית. חלק מן החוקרים סבורים כי כבר בתקופת בית ראשון שכנה ירושלים לא רק על הגבעה המזרחית, אלא גם על המערבית, ולסברתם זאת התקבל חיזוק, עם מלחמת ששת הימים, לאחר ביצוע חפירות במקום.
המרחיבים
המרחיב הראשון הוא יוסף בן מתתיהו, הכותב בפירוש כי "העיר נוסדה על שתי גבעות צופות ועמק מפריד ביניהן בתווך". לדבריו החומה הקדומה שהקיפה את הגבעה המזרחית, ואת חלקה הדרומי של הגבעה המערבית, נבנתה על ידי דוד ושלמה.
המצמצמים
המצמצמים טענו כי על פי גודלן הממוצע הידוע של ערים בישראל בתקופה הישראלית (בין 20 ל-40 דונם), לא ייתכן שירושלים השתרעה באותה תקופה, על שתי הגבעות גם יחד. המצמצמים התעלמו מהעובדה שיוסף בן מתתיהו היה תושב ירושלים והכיר את הטופוגרפיה שלה, והאשימו אותו באנכרוניזם. הם הסתמכו על כך שבגבעה המערבית, לא נמצאו, באותה עת, כל ממצאים ארכאולוגיים, הקשורים לתקופת בית ראשון.
חפירות ארכאולוגיות
על מנת להכריע בין דעתם של המרחיבים לדעתם של המצמצמים, היה צורך בהכרעה ארכאולוגית חד משמעית. הכרעה כזאת סיפקה הארכאולוגית הבריטית פרופסור קתלין קניון שחפרה בירושלים בין השנים 1967–1961. לקניון הייתה שיטת חפירה יסודית ביותר אשר נקראה שיטת וילר קניון. על פי שיטה זאת, אזור החפירה מחולק לריבועי חפירה קטנים ואחידים, הנחפרים בזהירות וביסודיות רבה. קניון לא מצאה שרידי יישוב, וקבעה בפסקנות שלא התקיים יישוב ישראלי בגבעה המערבית, כל ימי הבית הראשון.
אך דווקא שיטתה של קניון שהוכיחה את עצמה במקרים רבים, במקרה זה הייתה בעוכריה. החפירות באזור מצומצם לא אפשרו לה לגלות את שגילה הארכאולוג נחמן אביגד שחשף ברובע היהודי את שרידי החומה הרחבה משלהי המאה ה-8 לפנה"ס, והוכיח כי הגבעה המערבית (או לפחות חלק ממנה) יושבה (לכל הפחות מאותו הזמן) והיוותה חלק מירושלים המקראית. קביעה זאת קיבלה חיזוק כאשר נמצאו שרידים נוספים מתקופה זו, ברוב המקומות שבהם העמיקו לחפור.
עם זאת, מסקנתו של אביגד מתייחסת למאה השמינית לפנה"ס, אך טרם נמצאו הוכחות לגבי תקופות שקדמו לה.
יוסף אלמוגי
יוסף-אהרן אלמוגי (4 במאי 1910 - 2 בנובמבר 1991) היה ראש עיריית חיפה, חבר הכנסת, שר בממשלות ישראל ויו"ר הסוכנות היהודית.
לידה, עלייה ותחילת פעילות ציונית ופוליטית
נולד כיוסף-אהרן קרלנבוים בעיירה הרוביישוב שבפולין למשפחה של חסידי בעלזא. בשנת 1929, לאחר תום לימודיו התיכוניים עלה לארץ ישראל והצטרף לגרעין בשם "הכובש" שעסק בכיבוש העבודה בפתח תקווה ובכפר סבא (בשנת 1932 עלה הגרעין להתיישבות בקיבוץ רמת הכובש).
בשנת 1937 עבר אלמוגי לחיפה ומונה על ידי אבא חושי לראש פלוגות הפועל. אלמוגי המשיך לעבוד כפועל בניין מקצועי לצד תפקידו כמפקד פלוגות הפועל בחיפה. רק בסמוך לגיוסו לצבא הבריטי ב-1940, עקר עם משפחתו לבית שבנה במו ידיו בכפר סבא
ההתנדבות לצבא הבריטי ופרשת השבי של מתנדבי היישוב
ב - 30 ביולי 1940 התנדב אלמוגי, שהיה חבר ארגון ההגנה, לצבא הבריטי והיה ממתנדבי היישוב בחיל החפרים ושירת במצרים, לוב ויוון. למרות רצונו להתנדב לצבא הבריטי, נדרש אלמוגי לאישורם של אבא חושי מזכיר מועצת הפועלים ויעקב דורי, מפקד ה"הגנה" בעיר חיפה שטענו כי תפקידו בפלוגות הפועל חשוב מידי מכדי שישתחרר ממנו כעת. ההכרעה הועברה למשה שרת שפסק לזכותו ואישר את גיוסו.
בראשית שרותו הצבאי נשלח, עם פעילים אחרים בפלוגות הפועל, לקורס פיקודי במחנה סרפנד (צריפין) אותו סיים באוקטובר 1940 בדרגת קורפורל (רב-טוראי) כשמאוחר יותר, עם מינויו לתפקיד פיקודי זכה לדרגת הסרג'נט (סמל). ערב גיוסם נתמנו מטעם המפקדה הארצית של "ההגנה", אלמוגי, יצחק בן אהרון ויוסף בנקובר, ל"מפקדה עלומה" של קבוצת המתנדבים ולרכז את פעילותה. לאחר סיום הקורס הוצב אלמוגי בפלוגת החפרים 606 כסמל מחלקה.
ב-29 באפריל 1941 נפל בשבי גרמניה הנאצית עם עוד כ-1,500 חיילים ארצישראליים נוספים ונכלא במחנה השבויים סטלג 8B בשלזיה עד שנת 1945. כמעט מייד עם ההחלטה על הכניעה גילה אלמוגי מנהיגות וארגן את כל החיילים הארצישראליים שבסביבה לנפילה מסודרת ומכובדת בשבי הגרמנים לאורך כל שנות השבי קיבל על עצמו יוסף אלמוגי יחד עם מש"קים יהודים אחרים את תפקיד הניהול והטיפול בכלל השבויים הארצישראליים מול מפקדת מחנה השבוים ומול נציג השבויים הבריטיים רב-סמל שריף. בין יתר המקרים הזכורים היה ההתעקשות של אלמוגי מול מפקד מחנה השבויים כי אחד השבויים, יצחק אלקינד, שנפטר בבית חולים ממחלת סרטן, ייקבר בטקס צבאי מלא. אלמוגי ארגן את הטקס לפי מנהגי ישראל כולל דגל יהודי שעטף את הארון ותפילות "אל מלא רחמים" ו"קדיש". משמר כבוד גרמני צעד בראש מסע ההלווייה.
אלמוגי היה מיוזמי איסוף הכסף לטובת נטיעת יער "פדויי השבי" בארץ ישראל. יער שניטע על ידי הקק"ל רק בשנת 2014 לאחר פעילות של פורום משפחות פדויי השבי - לוחמי חיל החפרים, והשתחרר משביו בתום צעדת המוות ב-12 באפריל 1945 והועבר כמו עמיתיו למחנה הבראה באנגליה ומשם חזרה ארצה ושחרור מהשרות.
פעילות פוליטית לאחר הקמת המדינה
ב-1948 עיברת את שמו ל"אלמוגי", בין השנים 1951–1958 כיהן כמזכיר מועצת פועלי חיפה, מטעם מפא"י. בתקופה זו עמד מאחורי השביתה הגדולה במפעל הטקסטיל "אתא". בשנת 1961 התמנה לתפקיד מזכ"ל מפא"י, ומשנת 1955 כיהן כחבר כנסת מטעם מפא"י וכן כיהן כשר בלי תיק עד שבסוף אוקטובר 1962 מונה לשר השיכון והפיתוח. הוא המשיך לכהן בתפקיד זה עד מאי 1965, עת התפטר מהממשלה והצטרף לרפ"י. בין 1963 ל-1965 שימש גם כיו"ר מועצת המנהלים של חברת עמידר ובין 1963 ל-1966 גם כיו"ר חברת החשמל.
לאחר פרישתו של דוד בן-גוריון ממפא"י, הצטרף אליו אלמוגי והיה ממקימי מפלגת רפ"י. לאחר איחוד רפ"י עם מפלגת העבודה הישראלית שב אלמוגי אל המפלגה והצטרף לממשלה כשר העבודה.
בשנת 1974 נבחר לתפקיד ראש עיריית חיפה כשסיעתו היא הגדולה ביותר במועצת עיריית חיפה עם 15 מושבים (מנדטים). אלמוגי כיהן בתפקיד זה עד שנת 1975, בה נבחר לתפקיד יו"ר ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית.
נפטר ב-2 בנובמבר 1991 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
פרס באפט"א לאיפור ועיצוב השיער הטוב ביותר
פרס באפט"א לאיפור ועיצוב השיער הטוב ביותר הוא פרס המוענק לאמני האיפור ומעצבי השיער על ידי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה מאז 1982.
שנות ה-1980
1982: "Quest for Fire" – שרה מונזני, כריסטופר טאקר ומישל ברק
1984: גרייסטוק: האגדה של טרזן מלך הקופים - פול אנגלן, פיטר פרמפטון, ריק בייקר, ג'ואן הילס
1985: אמדאוס – פול לה בלנק ודיק סמית'
1986: ראן – טמיוקי אאימי, שוהיצ'ירו מדה, צ'יהקו נהיטו, ונוריקו טקמיזאווה
1987: שם הוורד – האסו פון הוגו
1989: הרפתקאות הברון מינכהאוזן – מגי וסטון, פבריציו ספורצה, ופם מיגר
שנות ה-1990
1991: סיראנו דה ברז'רק – Jean-Pierre Eychenne ומישל ברק
1992: המוהיקני האחרון – פיטר רוב-קינג
1993: אורלנדו – מורג רוס
1994: הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר – קאסי הנלון, אנג'לה קונטה, וסטריקרמייר
1995: טירופו של המלך ג'ורג' – ליסה וסטקוט
1996: הפרופסור המטורף – ריק בייקר ודייוויד לירוי אנדרסון
1997: כנפי היונה – סאלי ג'יי וג'אן ארצ'יבלד
1998: אליזבת – ג'ני שירקור
1999: טופסי טרווי – כריסטין בלונדל
שנות ה-2000
2000: הגרינץ' – ריק בייקר, טוני ג', סילביה נאווה, גייל ראיין, וקזוהירו טסוג'י
2001: שר הטבעות: אחוות הטבעת – פיטר קינג, פיטר אוון, וריצ'רד טיילו
2002: פרידה – ג'ודי צ'ין, ביאטריס דה אלבה, ג'ון אי ג'קסון, ורג'ינה רייס
2003: שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה – וה ניל ומרטין סמואל
2004: הטייס – קתרין בלונדל, שאן גריג, ומורג רוס
2005: סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים – הווארד ברגר, ניקי גולי, וגרג ניקוטרו
2006: המבוך של פאן – חוסה קטגלס ובלאנקה סנשז
2008: הסיפור המופלא של בנג'מין באטן – ג'ין אן בלאק וקולין קלהאן
2009: ויקטוריה הצעירה – ג'ני שירקור
שנות ה-2010
2010: אליס בארץ הפלאות – ואלי או'ריילי ופול גוץ'
2012: עלובי החיים – ליזה וסטקוט
2013: חלום אמריקאי – אוולין נוראז, לורי מק'קוי-בל, וקתרין גורדון
2014: מלון גרנד בודפשט – פרנסס האנון ומארק קולייר
2015: מקס הזועם: כביש הזעם – דמיאן מרטין ולזלי וונדרוולט
'''2016: פלורנס פוסטר ג'נקינס – ג'. רוי הלנד ודניאל פיליפס'''
2017: שעה אפלה – דייוויד מלינובסקי, איוואנה פרימורק, לוסי סיביק, וקזוהירו טסוג'י
2018: המועדפת – נדיה סטייסי
2019: פצצה – ויוויאן בייקר, קזו הירו, ואן מורגן
ירוחם צייזל
ירוחם צייזל (1909 – 26 במאי 1987) היה ראש העיר חיפה בשנים 1975-1978.
ביוגרפיה
צייזל היה חבר בארגון ההגנה, וכיהן כמזכיר אגודת פועלי המתכת. בשנת 1936 עבר להתגורר בקריית חיים.
בתקופת כהונתו החלה בניית הטיילת בבת גלים, וב-1977 הוקם ארכיון העיר חיפה.
בשנת 1979 נבחר לתפקיד ראש מועצת המשנה בקריית חיים - תפקיד אותו מילא עד יום מותו. כיום ישנה כיכר מרכזית בעיר על שמו.
תמר בורנשטיין-לזר
ביוגרפיה
תמר בורנשטיין-לזר נולדה וגדלה בעין גנים, למדה בתיכון "אחד העם" בפתח תקווה, ומאוחר יותר למדה בבית המדרש למורים בגבעת השלושה. בעת מלחמת העצמאות שירתה בלהקה צבאית והייתה מורה בבית הספר "גורדון" בפתח תקווה.
בשנת 1950 החלה לזר בקריירה ספרותית, ומשנה זו פרסמה מאות סיפורים המיועדים לגיל הרך, כמעט בכל עיתוני הילדים בישראל, סיפורים שמאוחר יותר קובצו לספרים רבים. בשנת 1955 זכתה בפרס יציב על פועלה הספרותי. בנוסף החלה לפרסם שורה של קובצי סיפורים שנושאם תקופות חגי ישראל.
משנת 1965 החלה לכתוב סדרה נוספת של ספרים לילדים, שגיבורה הוא ילד אמריקאי בשם צ'ארלי לץ, והיא מתארת את עלילותיו בישראל. משנת 1968 החלו להופיע ספריה על הרפתקאות קונדסי, ומשנת 1969 סדרת הספרים המציגה את עלילות סולימאן ודני, שתיארה את הרפתקאותיהם של שני חברים, הראשון ערבי והשני יהודי.
ב-2008 הוענק לה אות יקירת פתח תקווה.
כתבה ספר יחיד למבוגרים תחת שם העט '''ב. ל. אנז (ראשי התיבות של שמות בנותיה ושם המשפחה: בורנשטיין לזר אודליה נגה ז'''הרה).
בורנשטיין-לזר נפטרה ב-16 ביוני 2020, בגיל 93, ונטמנה בבית הקברות סגולה שבפתח תקווה. לזר הייתה נשואה לשלומק'ה (שלמה) עד למותו ב-2011 ואם לשלוש בנות: נגה ותאומות בשם אודליה חנה וזוהר. שמות בני משפחתה (כולל ארנה ויורם, אחייניה של לזר) הם גם שמות הדמויות של סדרת ספרי "קופיקו".
ארכיונה האישי שמור בספרייה הלאומית.
הנצחה
במרץ 2022 נקרא הפארק בשכונת נווה גן בפתח תקווה על שמה של תמר בורנשטיין-לזר. בפארק יש ציטוטים מכמה ספרי "קופיקו" שלה.
יצירותיה (רשימה חלקית)
לזר הייתה אחת מסופרות הילדים הפורות ביותר במדינת ישראל. כ-330 ספרים פרי עטה יצאו לאור. כתיבתה הייתה מגוונת מאוד ויצירותיה כללו אגדות, אוספי סיפורים, סדרות ספרים, וספרים חינוכיים לימודיים.
פלאוניקטיס
פלאוניקטיס (שם מדעי: Palaeonictis; מילולית: "סמור עתיק", מאחר שבעבר נחשב לסוג של לוטרה) הוא סוג נכחד של יונק ממשפחת האוקסינודונים, שבסדרת הקראודונטים, אשר התקיים בין סוף הפלאוקן לתחילת האאוקן שלפני 55 עד 34 מיליון שנה, באמריקה הצפונית, בה התגלה בויומינג ובקולורדו ובמערב אירופה, בה התגלה בבלגיה, אנגליה וצרפת ונמצאו צפונה עד לאי אלסמיר שבעבר היה חמים בהרבה. הסוג הוגדר ב-1842 בידי החוקר הצרפתי הנרי מארי דוקרוטאי דה בלנוויל. ידועים ארבעה מינים מסוג זה.
מאפיינים
הפלאוניקטיס דמה מעט גרגרן, גודלו נע בין גודל של קויוט, לגודל פומה ואף של דוב כשלמין הגדול שבהם, Palaeonictis peloria הייתה לסת באורך 20 ס"מ והוא היה גדול טורפי התקופה בה חי. הוא היה בעל מערכת לסתות קצרות רחבות ושיניים רחבות מגודלות בקדמת הלסת שפנו כלפי חוץ, ומהזכירו מעט לסתות צבוע. לסתות אלה הותאמו לנשיכה מרסקת עצמות וכנראה הותאמה לאכילת נבלות.
אוכלוסיית הפלאוניקטיס האמריקאית נכחדה עם תחילת האאוקן. באירופה הם שגשגו עד סוף האאוקן והמין האחרון שחי בסוג זה, Palaeonictis gigantea התקיים עד לפני 34 מיליון שנה מהיום יחד עם שאר משפחת האוקסינודונים. ככל נראה ההכחדה התרחשה עקב תחרות מצד טורפים חדשים כמו הנימרווידיים והמיאקויים שהחלו להתפתח אז. לעומתם ההאינודונטים המשיכו לשגשג עד המיוקן.
P-51 מוסטנג
המטוס תוכנן ושירת בחיל האוויר האמריקני החל ממלחמת העולם השנייה (1940) ועד מלחמת קוריאה (1953), וגם בחילות אוויר אחרים. הרפובליקה הדומיניקנית הייתה המדינה האחרונה שהחזיקה בו, עד 1983. המוסטנג שירת בחיל האוויר הישראלי בין השנים 1948–1961, והשתתף במלחמת העצמאות ובמבצע קדש.
תכנון ועיצוב
באפריל 1938 הקים הממשל הבריטי ועדה בראשותו של הנרי סלף, שהייתה אחראית על רכש ציוד והשקעה בפיתוח בארצות הברית עבור חיל האוויר הבריטי. כחלק מתפקידה הייתה הוועדה אחראית על רכש מטוסים ובכללם מטוסי קרב. הוועדה לא מצאה בארצות הברית מטוסי קרב מבצעיים שעמדו בסטנדרטים שהכתיבה, פרט ל־P-40 וורהוק שהיה הקרוב ביותר לדרישותיה. ברם, מפעל יצרנית המטוס, קרטיס-רייט, כבר עבד במלוא תפוקתו ולכן לא היה מסוגל לספק את צורכי הבריטים.
סלף פנה לחברת נורת'־אמריקן, שבאותה עת ייצרה מטוסי אימון עבור הבריטים, עם הצעה לחוזה ייצור ברישיון של מטוסי P-40 עבור בריטניה. נשיא נורת'־אמריקן, ג'יימס קינדלברגר, השיב שביכולתו להכין שלדה חדשה, פרי פיתוחה של החברה, בלוח זמנים קצר מזה של הקמת פס ייצור ברישיון. הוא התחייב כי הדגם החדש יעלה 40,000 דולר, ישא חימוש לפי דרישות הוועדה, וכי מטוס סדרתי ראשון יימסר לא יאוחר מינואר 1941. לאחר חתימת החוזה באפריל 1940 ואישור ממשלת ארצות הברית למכירת המטוס, שסומן NA-73, החלה עבודת פיתוח מאומצת של צוות בראשות המתכנן הידוע אדגר שמוד (Edgar Schmued). הצוות שפיתח את ה־NA-73 השתמש ברעיונות ובתובנות שהשיג קינדלברגר בביקורו בגרמניה במפעלי היינקל ומסרשמיט בשנת 1938. בנוסף, השתמש הצוות בנתוני מחקר של חברת קרטיס ושל NACA על כנף זרימה למינרית (כנף המעוצבת במיוחד כדי למנוע היווצרות מערבולות בזרימת האוויר).
מטוס האבטיפוס NA-73X
שלדת המטוס עוצבה בתצורה נקייה וחסרת בליטות חיצוניות, פרט לכונסי האוויר של המנוע ושל המאייד, ולצינור הפליטה של הרדיאטור. המתכנן, אדגר שמוד, רצה שזרימת האוויר לאורך גוף המטוס תהיה אחידה וחלקה ולכן השתמש לראשונה בעקומות קוניות מדויקות לעיצוב הגוף. כתוצאה, הגרר של המטוס היה הנמוך ביותר מבין מטוסי הקרב הבוכנתיים של המלחמה. הרדיאטור הותקן קרוב לאחורי המטוס, בניגוד לרוב מטוסי הקרב בני זמנו, שבהם הותקן במקומות קדמיים יותר: באף המטוס, בין הכנפיים או מתחתן. המבנה המיוחד של הכונס וצינור הפליטה עוצב על מנת להקטין את הגרר. המהנדסים שיערו שאוויר הנכנס לרדיאטור דרך הכונס יתחמם ועקב כך יתפשט ויצא בלחץ גבוה יותר מצינור הפליטה, ובכך ייצר דחף בדומה למנוע מגח סילון, ויקטין את השפעת הגרר שמבנה הרדיאטור יוצר. בפועל, ניסויים הוכיחו שהאפקט לא רק ביטל לחלוטין את השפעת הגרר של הרדיאטור, אלא אף תרם לעלייה מסוימת בביצועי המטוס.
בכנף הזרימה הלמינרית המיוחדת שנבחרה למוסטנג, הקימור העליון והתחתון של הכנף היו שווים בצורתם, שפת ההתקפה חדה יותר, והחלק העבה של הכנף היה אחורי יותר, בהשוואה לעיצובים הסטנדרטיים באותה תקופה. עיצוב זה נועד למנוע את תופעת המערבולות (טורבולנציה) בשכבת הגבול, כלומר בשכבת האוויר הצמודה לכנף, ולהקנות לה גרר נמוך גם במהירויות גבוהות.
בגלל לחץ הזמן, נלקחו חלקים רבים של המטוס הרווארד של אותו היצרן.
ב־9 בספטמבר 1940 נגרר מטוס ה־NA-73X מתוך המפעל של נורת' אמריקן במיינס פילדס שבקליפורניה, עדיין ללא מנוע. המנוע הורכב עשרים ימים מאוחר יותר, והמטוס ביצע את טיסת הבכורה שלו ב־26 באוקטובר.
המטוס הותאם לשאת את מנוע האליסון 23-V-1710 הטורי שמבנהו הצר תרם לגרר הנמוך של המוסטנג. המנוע היה בנפח 28 ליטר, בעל 12 צילינדרים, מגדש טורבו בעל שלב ומהירות בודדים, ומערכת קירור נוזלי. המנוע הפיק 1,120 כוחות סוס ב־3,000 סיבובים לדקה. כדי לספק אוויר למאייד, שילבו המהנדסים כונס קטן בחלקו העליון של אף המטוס. למגדש הייתה בעיה של שמירה על לחץ אוויר ברומטרי בתוך המנוע, ולכן ביצועי המנוע היו מוגבלים מאוד בגבהים גדולים של למעלה מ־9,100 מטר בלבד.
P-51 או מוסטנג סימן 1 ומוסטנג סימן 1A
ניסויי הטיסה של ה־NA-73X חשפו מספר בעיות בעיצוב המקורי, בהן זרימה לא סדירה בכונס האוויר של המאייד. הבעיה נפתרה על ידי מיקום מחדש של כונס המאייד בצמוד לציר המדחף והעלאתו מעט מעל שלדת המטוס. בנוסף לכך הוגדל הכונס של המצנן לזרימת אוויר משופרת.
בעיה נוספת הייתה שבירת האור המוגזמת בשמשה של המטוס המורכבת מיחידת זכוכית אחידה וקמורה, שנועדה ליצור פרופיל אווירודינמי מיטבי, אך יצרה עיוות ראייה והקשתה על הטייסים לראות ולהעריך בבירור את המרחק מהקרקע. בעיה זו נפתרה על ידי התאמת שמשה רגילה יותר המורכבת משלושה חלקים, האמצעי ישר ושניים נוספים קמורים מעט שהורכבו בצדדים.
המטוס הראה ביצועים טובים וטס במהירות מרבית של 614 קמ"ש בגובה 4,200 מטר, אך מגרעתו הגדולה הייתה ביצועים נחותים בגובה רב, וחיל האוויר הבריטי הגביל את השימוש במוסטנג לגבהים נמוכים. המטוס היה חמוש בשישה מקלעים בקליבר 0.50.
דגם הייצור הראשון סומן בידי הבריטים מוסטנג סימן 1. חיל האוויר האמריקאי קיבל לידיו שני מטוסים מסדרה זו לצורך ניסויי טיסה והערכה, והם סומנו XP-51.
A-36
ה־A-36 אפאצ'י פותח כמענה לצורך של חיל האוויר האמריקאי במפציץ צלילה כגון השטוקה הגרמני. עם זאת, בניגוד למטוס השטוקה, האפאצ'י היה מטוס מהיר מאוד ויכול להגן על עצמו בפני מיירטי האויב. ה־A-36 היה מעין מטוס מוסטנג סימן 1 עם מעצורי צלילה אשר הגבילו את מהירות הצלילה שלו ל־672 קמ"ש, שכן במהירויות גבוהות יותר (המטוס היה יכול להגיע לכדי 800 קמ"ש בצלילה מגובה 4,200 מטר) קשה מאוד לכוון במדויק. המטוס נשא מנוע אליסון משופר (V1710-87) אשר יצר 1,325 כוחות־סוס בגובה של 1,000 מטר, אך ביצועי המנוע ירדו באופן משמעותי בגבהים של מעל ל־4,000 מטר. חיל האוויר האמריקאי רכש כ־500 יחידות מהדגם.
P-51A או מוסטנג סימן 2
דגם זה פותח לשאת מנוע אליסון V1710-87 עם מגדש משופר שייצר 1,330 כוחות־סוס וכן מדחף קרטיס בקוטר 3.2 מטר. השילוב של השיפורים האלו הגדיל את מהירות המטוס לכדי 658 קמ"ש בגובה 3,000 מטר, קצב הנסיקה גדל לכדי 1,158 מטר לדקה וסייג הרום היה 10,300 מטר.
עם זאת, ביצועיו בגובה רב יותר היו נחותים מביצועי הספיטפייר ומהמסרשמיט Bf 109 בגבהים אלה, וחיל האוויר הבריטי הגביל את השימוש במוסטנג לגבהים נמוכים.
המוסטנג עם מנוע רולס-רויס מרלין
אף שמנוע הרולס־רויס מרלין הוא מתוצרת בריטית, הרעיון להתאים אותו למוסטנג לא החל עם הבריטים. האמריקאים שקלו לפתח מנוע בעל נתונים שקולים למנוע הבריטי המצוין, אך הסיקו שהן משך הפיתוח והן מחירו לא מתאימים. המרלין היה נגיש ובעל ביצועים מצוינים, ולכן הוחלט לייצר אותו ברישיון ולהתאימו ל־P-51. באותו הזמן, הגיעו הבריטים למסקנה דומה והחלו להתאים מטוס מוסטנג סימן 1 מספר שלדה AL975 עם תושבת מנוע חדשה לגמרי ופנלים מוגדלים כדי להתאים למנוע, וכן עם כונס גדול למערכת מצנן הביניים שהותקן בסנטר המטוס והחליף את כונס המאייד. המטוס סומן מוסטנג X והמריא לראשונה ב־13 באוקטובר 1942. המטוס הגיע למהירות מקסימלית של 627 קמ"ש, ובטיסה השישית הוחלט שאין צורך במצנן־ביניים בזמן שימוש במצנן בנדיקס החדש, מה שאיפשר הקטנת הכונס, ובכך הושג אף מבנה אווירודינמי יותר. לאחר התאמת המבנה החדש והמדחף החדש בעל קוטר של 3.45 מטר, הגיע המטוס למהירות של 695 קמ"ש בגובה 6,700 מטר.
במקביל, הותאם למוסטנג סימן 1 בנורת' אמריקן מנוע מרלין V-1650-3 שיוצר ברישיון בפקארד, יצא מפס היצור המקורי והוחזק במיוחד כדי להתאימו למנוע. למנוע הותאם מדחף של ארבעה להבים מתוצרת המילטון־סטנדרט, שעוצב עם שרוולים בתחילת כל להב. ניסויים הוכיחו שהשרוולים הגדילו את כמות האוויר שכל להב דחף.
דגמים B ו־C
מטוס הניסוי XP-51B המריא לראשונה ב־30 בנובמבר 1942 ונחת נחיתת חירום עקב התחממות יתר של המנוע. הטיסה הוכיחה כי יש צורך בכונס רדיאטור גדול יותר. כדי לספק את הצורך של מצנן הביניים, הכונס החדש הורכב על ה־XP-51B השני, והמטוס ביצע מספר גיחות ניסוי מוצלחות. הצפי לקפיצה בביצועים עם הוספת מנוע מרלין למטוס גרמה לרכש של 700 מטוסים על ידי ארצות הברית ועוד כ־1,000 על ידי בריטניה עוד לפני טיסת הניסוי הראשונה של ה־XP-51B. בשל הדרישה הגבוהה למוסטנג, נאלצה נורת' אמריקן לנצל את מפעלה השני בדאלאס שבטקסס, שבאותו הזמן ייצר מטוסי B-25. המטוסים שיוצרו במפעל זה היו העתקים מדויקים של ה־P-51B אך סומנו כדגם C.
מאחר שהיו תלונות על שדה הראיה המצומצם ועל היעדר מרווח ראש לטייסים גבוהים התאימו מספר טייסות בריטיות חופה חדשה למטוס (חופת מלקולם) שהותקנה במקור על הספיטפייר. חופת בועה זו, הייתה עשויה מיחידה אחת של פלקסיגלס מנופח, פתרה את בעיית מרווח הראש, ושיפרה מאוד את שדה הראיה מול החופה הקודמת העשויה ממספר חלונות. אף על פי שהיה זה פיתוח בריטי, מספר כנפות קרב אמריקאיות רכשו והתאימו את החופה למטוסיהם.
דגמי D ו־K
ה־P-51D הוא הדגם העיקרי והמפורסם מבין כל הסדרה, וכן גם המוצלח ביותר; כ־9,603 יחידות מהדגם נמסרו לשירות. כל השיפורים שהוכנסו בדגמי B נכללו בעיצובו של דגם D, כולל גם את מנוע V-1650-7 שהפיק 1,750 כוחות סוס וכן תמסורת מגדש־על משופרת אשר הקנתה למנוע ביצועים מצוינים בגבהים נמוכים. בנוסף, הותקנו למטוס שני מקלעים נוספים (על 4 המקלעים שהותקנו בדגמי B). מקלעים אלו הותקנו בצורה אנכית בשונה מדגמים מוקדמים יותר וזאת כדי להקטין את בעיית המעצורים בתמרון ולאחריו שמקלעים אלו סבלו ממנה.
השינוי הברור והמוכר המבדיל בין דגם D לדגמים המוקדמים הוא חופת הבועה אשר הקנתה ראות מצוינת לכל הצדדים וכן חופש תנועה רב יותר לראשו של הטייס. התקנת חופה זאת חייבה התאמת מבנה המטוס, ובדגם זה הגיבנת מאחורי תא הטייס הוסרה, כדי לשפר את ראות הטיס אחורה. הסרת הגיבנת יצרה אי יציבות מסוימת בציר הסבסוב ובדגמים מאוחרים יותר הותקן סנפיר עזר המשתלב עם הגה הכיוון כדי לתקן בעיה זאת. בעיית אי יציבות זו, דווחה עוד לפני שינוי החופה.
מטוסי המוסטנג שיוצרו במפעל בדאלאס סומנו K והיו שונים מהדגם העיקרי בחופה, עם מרווח גדול יותר לראשו של הטייס, וכן במדחף אארופרודקטס במקום מדחף המילטון־סטנדרט אשר הביקוש לו היה עצום ומפעליו לא יכלו לספק את הדרישה ההולכת וגדלה. המדחף סבל מחוסר איזון וכ־19 אחוזים מכלל המדחפים נפסלו עקב רטט חזק מדי. רוב המטוסים מהדגם נמסרו לידי חיל האוויר הבריטי והאוסטרלי.
P-51H ודגמי הניסוי הקלים
דגם H נולד עקב ניסיונות נורת'־אמריקן לשפר את נתון הטיפוס של המטוס בעזרת הקטנת משקלו ככל הניתן. המחקר לתוך תחום מטוסי־קרב קלים, וכן דיווחים מהשטח הולידו שלוש תוכניות ניסוי ה־XP-51F, XP-51G וה־XP-51J. משקלו של דגם F הוקטן לכ־2,555 קילוגרם (כ־680 קילוגרם פחות מדגם D) בעזרת התקנת חופה דקה יותר, כני נסע (תומכות וגלגלים) קטנים יותר, מנוע V-1650-3 (שהפעיל את דגמי B) וכן מדחף תלת־להבי מבית אארופרודקטס. המטוס הגיע ל־750 קמ"ש בגובה 8,840 מטר וכן היה לו שיעור נסיקה של 1,220 מטר לדקה.
ה־XP-51G היה בעצם דגם F עם מנוע נסיוני רולס־רויס RM-14SM שעשה שימוש ביחידת הזרקת דלק במקום במאייד. היחידה הייתה מאוד רגישה אך כאשר עבדה כיאות, המנוע הפיק 2,000 כוחות סוס בגובה 6,000 מטר. בנוסף, הגיע המטוס למהירות מרבית של 796 קמ"ש ולשיעור נסיקה של 1,524 מטר לדקה. המטוס הוגבל לרום מאוד גבוה של 14 ק"מ כיוון שהאוויר בתא הטייס לא עבר דיחוס.