cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב קרני חיטין
4 ביולי
בשעת צהריים פקד המלך על ריימון מטריפולי, שעמד בראש כוח החלוץ, לתקוף את הכוח המוסלמי, שחסם את נתיב התנועה של הצבא הצלבני אל מקורות המים. המקורות הראשוניים, ובעקבותיהם מחקרים מודרניים העוסקים בקרב, חלוקים ביחס לשאלה מה היה יעדו של הפיקוד הצלבני בשלב זה של הקרב. לפי המקורות הראשוניים המוסלמיים, הצלבנים ניסו להמשיך בתנועה מזרחה, במטרה להגיע לכנרת בדרך הקצרה ביותר, בעוד שלפי מקורות אחרים הם ניסו לפרוץ את הדרך אל בקעת ארבל, במטרה לאפשר לכוח העיקרי של הצבא להגיע למעין הסמוך לכפר חיטין (כיום "חורבת חיטים", סמוך לנבי שועייב) ועל ידי כך להציל אותו מהשמדה. טאקי א-דין, אמיר חמה, שפיקד על האגף הימני של הצבא המוסלמי, נהג בהתאם לטקטיקה המוסלמית המקובלת במקרה של התקפת פרשים כבדים. הוא הורה לכוחותיו לפתוח את שורותיהם ולאפשר לפרשים הצלבניים לעבור דרך מערכם, מבלי להסב לו נזק ממשי. לפי גרסה שונה, המופיעה באחת הכרוניקות העתיקות העוסקות בקרב, טאקי א-דין כיתר את כוחו של ריימון, לאחר שזה חדר לעומק המערך המוסלמי, והשמיד את רובו. רק קבוצת פרשים קטנה, שכללה את ריימון עצמו וכתריסר אבירים נוספים (כולל ארבעת בניו החורגים של ריימון, וריימון בנו של נסיך אנטיוכיה) הצליחו להימלט משדה הקרב. לאחר שעברו הפרשים של ריימון, נסגרו השורות המוסלמיות, וטבעת הכיתור סביב הכוח הצלבני העיקרי התהדקה. במקום להסתובב לאחור ולהכות באויב בעורפו, בחר ריימון להציל את עצמו ואת שרידי כוחו, ורכב צפונה לכיוון צור. לפי טענה אחרת, אותה מביא בנימין זאב קדר, נותק ריימון מעיקר הצבא ולא נותרה לו ברירה, אלא להציל את נפשו. כך או כך, בריחתו של ריימון משדה הקרב שימשה לאחר מכן כחומר להתקפות אישיות נגדו והייתה אחת הסיבות להשחרת דמותו במקורות הנוצריים.
לו היה הצבא הצלבני מסוגל לשמור על הלכידות בין הפרשים לרגלים, ייתכן שהיה מצליח להיוושע, אך הוא כשל בכך. מהמקורות הראשוניים לא ברור אם היו אלו המוסלמים שהצליחו להפריד בין הרגלים לפרשים או שהצבא התפרק מעצמו, אך דבר אחד ודאי – המלך לא הצליח לשלוט בכוחותיו וצבאו התמוסס תחת מטר החצים המוסלמים והחום הכבד. שרידי הרגלים החלו לנוס לעבר הקרן הצפונית של קרני חיטין, אך גם בפסגה לא נמצאו להם האמצעים להגנה נגד ההתקפות המוסלמיות העזות.
נסיגה זו סתמה את הגולל על הצבא הנוצרי. הפקודות החוזרות ונשנות של המלך לרדת מהפסגה ולבוא לעזרת האבירים שהמשיכו להילחם במוסלמים למרגלות ההר נענו בשלילה. האבירים לחמו בגבורה, אך לבסוף נאלצו לסגת אף הם לעבר הפסגה והתקבצו סביב אוהלו האדום של המלך שהוצב סמוך לקרן הדרומית. פעמיים הסתערו האבירים לעבר השורות המוסלמיות ופעמיים הצליחו להגיע סמוך לעמדתו של צלאח א-דין עצמו, למרות העדיפות המכרעת של המוסלמים. לרוע מזלם של הנוצרים, לא היה די במעשי גבורה אלו על מנת להביס את הצבא המוסלמי. ללא עזרת הרגלים, נידונו ניסיונות התקיפה של האבירים לכישלון. מרבית סוסיהם נהרגו/נפצעו מחיצי הקשתים הרכובים המוסלמים, והם נאלצו להילחם רגלית. בשלב הסיום של הקרב, הצליח כוח פרשים קטן מחיל המאסף, בראשות באליאן ד'אבליין, רז'ינאלד מצידון וז'וסלין לפרוץ את טבעת הכיתור המוסלמית ולהימלט, אך הרוב המכריע של הצבא הצלבני כותר והושמד סמוך לקרני חיטין.
ניתוח הטקטיקה
הקרב החל בצורה דומה למרבית הקרבות בין המוסלמים לצלבנים – הפרשים הקלים המוסלמים החלו להטריד את שדרת המסע הצלבנית בירי חיצים ובתקיפות פגע וברח, אך לא היה די בכך להכריע צבא גדול. ביום הראשון למסע הצליחו הצלבנים בעזרת קשתיהם הרגליים להדוף את ההתקפות המוסלמיות בלי שנגרמו להם אבדות כבדות במיוחד.
הקושי העיקרי של הצבא הפרנקי היה נעוץ בהיעדר מים ובחום הכבד ששרר באזור במהלך הקרב. אלו וסיבות נוספות הובילו להתרופפות המשמעת בקרב חיל הרגלים הצלבני. כתוצאה מכך ביום השני למסע, בו נערך הקרב העיקרי, סירבו הרגלים להישמע להוראות המלך. סירובם של הרגלים הותיר את סוסי האבירים חשופים לחיצי הפרשים המוסלמים ולא הייתה להם תשובה הולמת לאיום זה. החום הציק לאבירים עוד יותר מאשר לרגלים, אך הם לא ברחו והמשיכו להילחם. לרוע מזלם לא עזרו להם אומץ לבם ואימוניהם המעולים. הצבא המוסלמי היה גדול והסתערויות חוזרות ונשנות של אבירים משוריינים לא הצליחו למוטט את המערך המוסלמי.
תוצאות הקרב
התוצאות היו הרות אסון לצלבנים. כמעט כל צבאם הושמד במערכה ויחד איתו אבדה כמעט כל האצולה הבכירה שניהלה את המדינה. מי שלא נהרג בקרב נשבה וגם "הצלב האמיתי" אבד. בין השבויים רמי המעלה היו המלך גי דה ליזיניאן, רנו משאטיון, ז'ראר מפקד הטמפלרים ואחרים. מתוך 1,200 אבירים שיצאו לקרב רק מעטים הצליחו להימלט וכ-150 מהם נשבו. פחות מאלף רגלים ופרשים הצליחו להימלט משדה הקרב והשאר נהרגו בקרב או נפלו בשבי. רנו משאטיון הוצא להורג באופן אישי על ידי צלאח א-דין, והאבירים הטמפלרים וההוספיטלרים שנכנעו, נרצחו אף הם בפקודת האחרון. המלך הצלבני וקומץ האצילים, ששרדו את הקרב ונפלו בשבי, הוגלו לדמשק. השבויים הבלתי מיוחסים נכבלו ונשלחו לשוקי העבדים בסוריה.
עבור המוסלמים, הניצחון היה לא רק צבאי, אלא היה לו גם אפקט תעמולתי ראשון במעלה. הייתה זו הפעם הראשונה מאז כינונה של ממלכת ירושלים שצבא צלבני גדול הפסיד בהיקף כזה לצבא מוסלמי. מיתוס הצלבנים הבלתי מנוצחים חלף מהעולם. התדהמה והשמחה שאחזו במוסלמים כשנודע להם גודל הניצחון עזרו להם להתגבר על מסעות הצלב האחרים שלא אחרו לבוא. הצלבנים לא העזו עוד לצאת לקרב גדול ללא סיוע מאסיבי מאירופה והם המתינו, לפיכך, למסע צלב חדש שיגאל אותם מתבוסתם וישיב להם את שטחיהם האבודים.
הגיוס הטוטאלי של ממלכת ירושלים פגע בה קשות כי לא נותרו מספיק חיילים כדי להגן על המבצרים ועל הערים הבצורות. קומץ המגינים שנשאר להגן על מקומות היישוב הצלבניים נכנע במהירות ורק נקודות יישוב בודדות נשארו בידיים פרנקיות בפרק הזמן הקצר שעבר בין הקרב לבין שטיפת הארץ בנחשול המוסלמי. מספר מבצרים וערים בצורות המשיכו להחזיק מעמד. כך למשל מבצר כוכב הירדן החזיק מעמד כשנה וחצי של מצור קשה. אבל כוכב הירדן היה יוצא הדופן. רוב המבצרים האחרים אבדו.
חשוב בהרבה מאובדן המבצרים והערים הבצורות היה אובדנה של ירושלים. הנוצרים הורשו לעזוב עם כל רכושם אחרי מצור בן שבועיים, אך האובדן היה קשה ביותר לנוצרים. הזעזוע שגרמה התבוסה יחד עם איבוד ירושלים והמקומות הקדושים לנצרות היה הגורם שהניע את מסע הצלב השלישי מאירופה לארץ ישראל. מסע הצלב החדש, שבו השתתפו כמה עשרות אלפי חיילים, לא הצליח להשיב את מה שאבד לממלכה בקרב בודד זה. רק רצועת חוף צרה ודלה נכבשה בחזרה.
הודות לעזרה של אירופאים במסעות צלב, תרומות כספיות וכיוצא באלה, הצליחה הממלכה להתאושש מעט, ובימיו של פרידריך השני, במחצית הראשונה של המאה ה-13, אפילו הצליחו להחזיר את ירושלים לידיים נוצריות לתקופה של 15 שנה בעזרת מאמציו הדיפלומטיים של פרידריך. הישג זה נמחה אחרי מפלה קשה נוספת ב-17 באוקטובר 1244. ביום זה ספגו הצבא הצלבני ובעלי בריתו המוסלמים תבוסה מוחצת מצדם של הממלוכים בקרב הירביה. כמעט כל הצבא הצלבני אבד וכמעט כל השטחים שחזרו לידיים פרנקיות ב-50 השנים שחלפו בין מפלת קרני חיטין לקרב זה אבדו. רק רצועת חוף צרה ביותר נותרה בידיים צלבניות.
התבוסה בקרב הירביה שמה קץ לניסיונות ההתפשטות הנוצריים. אף שבתקופות מאוחרות אפשר היה למצוא בערים 1000 ולעיתים גם 2000 אבירים ורגלים רבים, לא יצאו עוד הצלבנים להתקפות גדולות. הם הסתגרו בין חומותיהם וצפו בהרס שיטתי של מבצריהם ועריהם הבצורות על ידי המוסלמים. מדי פעם גילו התנגדות, אך לא ניצלו הזדמנויות למתקפה חדשה. כך לא עזרו למונגולים בקרב עין ג'אלות בשנת 1260 ושמרו על נייטרליות. בסופו של דבר, לא הייתה עוד תקומה למפעל הצלבני ורצועת החוף הנוצרית הלכה והתכווצה לאטה עד אשר גורשו אחרוני הצלבנים בשנת 1291 מאדמת ארץ ישראל.
השפעת הקרב על המחשבה ועל הפוליטיקה הערבית המודרנית
לצלאח א-דין ולניצחונו בקרב קרני חיטין ישנה השפעה גם על התעמולה האנטי ישראלית בקרב המוסלמים. ערבים רבים רואים במדינת ישראל ובציונות המשך ישיר למסעי הצלב והם נוהגים להשוות את ישראל לממלכת ירושלים הצלבנית. זיכרון הקרב משמש ככלי תעמולה בניסיונות שכנוע של המוסלמים בצדקת דרכם. יחס דומה אפשר למצוא גם בקשר לארצות הברית, ובמיוחד אחרי הפלת משטרו של סדאם חוסיין.
לקריאה נוספת
קיימים כמה עשרות מקורות ראשוניים שמתארים את מהלכי הקרב ואת השתלשלות האירועים שהביאו לפרוץ מעשי האיבה. דיון מפורט בהם אפשר למצוא בנספח לספרו של רונסימן. חלק מהמקורות הראשוניים ניתן למצוא במאגר אלקטרוני באתר Medieval Sourcebook.
פרופ' יהושע פראוור מהאוניברסיטה העברית כתב מספר ספרים על ממלכת הצלבנים בארץ ישראל. הספרים יצאו בהוצאת מוסד ביאליק. אלו המקורות המקיפים והזמינים ביותר לקורא העברי. קיימים גם מקורות זמינים רבים באנגלית ובצרפתית. המידע על המסדרים הצבאיים והצבאות השונים נמצא בספרים ממוקדים יותר וקשה למצוא מידע מקיף אודותיהם בספרי רקע גדולים שעוסקים בדרך כלל בתהליכים הגדולים ולא בפרטים הקטנים.
ספרים על הצבאות ועל הקרב עצמו
הוצאת אוספרי מתמקדת בפן הצבאי, הטקטי והאסטרטגי של ההיסטוריה
המפלגה הסוציאליסטית (ולונים)
המפלגה הסוציאליסטית (בצרפתית - Parti Socialiste) היא מפלגת שמאל סוציאל-דמוקרטית המייצגת את הקהילה הוולונית בבלגיה, ופונה גם אל המיעוט דובר הגרמנית. לאחר הבחירות שנערכו בבלגיה בשנת 2007 הפכה המפלגה למפלגה הוולונית השנייה בגודלה בבית המחוקקים הבלגי. מנהיג המפלגה הוא אליו די רופו. המפלגה נמצאת לעיתים קרובות בקואליציה, ובשל האופי המפוצל של הפוליטיקה הבלגית, שולטת המפלגה במספר רב של רשויות מקומיות. בבלגיה פועלת לצד המפלגה מפלגה סוציאליסטית נוספת, המפלגה הסוציאליסטית - אחרת, המייצגת את בני הקהילה הפלמית. שתי המפלגות חברות במפלגת הגג של הסוציאל-דמוקרטים האירופאים מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
אוזנן אפור
אוזנן אפור (שם מדעי: Plecotus austriacus) הוא מין של עטלף. הוא נקרא "אוזנן" בגלל אוזניו הענקיות. האוזנן הוא עטלף חרקים הנפוץ בעיקר באירופה.
האוזנן הוא עטלף חרקים גדול יחסית (אך קטן ביחס לעטלפי פירות), שצד בלילה עשים וחרקים אחרים, ובכך תורם לחקלאות. את החרקים הוא צד באמצעות אקולוקציה (איכון הד, איתור באמצעות קול) כאשר הוא משחרר קריאות קול בתדרים 18-45 קילוהרץ וכל קריאה נמשכת כ-5.8 מילישניות. ההדים מגלי הקול החזקים שלו מגיעים לאוזניו הגדולות במיוחד, דבר המאפשר לו לאתר את מיקומו של החרק בדייקנות רבה.
באנגלית נקרא האוזנן "Grey long-eared bat" והוא נבדל מבן מינו הקרוב האוזנן החום, הנפוץ יותר באירופה, בביטנו האפורה והבהירה יחסית.
האוזנן בארץ ישראל
בעבר סברו שהאוזננים החיים בארץ ישראל השתייכו למין זה אך מחקרים שנערכו בתחילת המאה ה-21 מצאו ששתי האוכלוסיות העיקריות שלו בישראל הן מינים נפרדים: אוזנן הנגב (Plecotus christii) ואוזנן החרמון (Plecotus macrobullaris), שניהם נמצאים בסכנת הכחדה בישראל.
ירון פרנסקי
ירון פרנסקי הוא כנר ישראלי.
קריירה מוזיקלית
פרנסקי החל את לימודי הכינור עם אביו, הכנר ונגן החליליות גרשון פרנסקי, המשיך את לימודיו אצל ישראל עמידן ובאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים אצל יאיר קלס.
למד בגרמניה אצל אנדרה גרטלר ובארצות הברית אצל דורותי דיליי, פרנקו גולי והנרי טמיינקה. בגיל 21 נבחר לכהן ככנר ראשי בתזמורת הסימפונית של נאשוויל (ארצות הברית) ובהמשך כיהן ככנר ראשי בתזמורת הסימפונית של צ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית) ושל ג'קסון ויל (פלורידה).
בשנת 1986 שב ארצה בהזמנתו של מנדי רודן, לכהן ככנר ראשי של הסינפונייטה הישראלית באר שבע וב-1989 הוזמן על ידי נעם שריף לכהן ככנר ראשי ועוזר מנצח בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
ב-1994 שב לסינפונייטה הישראלית באר שבע ככנר ראשי ומשנה למנהל המוזיקלי, הוא כיהן בשני התפקידים עד לפרישתו בספטמבר 2020.
בשנים האחרונות מופיע כנגן ראשי אורח בתזמורות בספרד ובגרמניה. הוזמן להוביל את תזמורת בית האופרה "סן קרלו" בנאפולי. הוביל את תזמורת הפסטיבל הבינלאומי במקסיקו סיטי ומוזמן קבוע כמחליף בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ירון פרנסקי מוזמן להופיע כסולן וכמנצח בישראל ומחוצה לה ומרבה להופיע בהרכבים קאמריים. הוא לקח חלק בפסטיבלים חשובים כמו: שלזוויג-הולשטיין בגרמניה, ארנן בשווייץ, פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון ועוד.
במקביל לקריירה המוזיקלית שלו הוא גם מטפל מוסמך בשיטת טיפול בילדים אוטיסטים הנקראת "הומוריקה", המשלבת הומור ומוזיקה. בשנים האחרונות, הוא גם מרבה לעצב תכשיטים מזהב וכסף.
חיים אישיים
נשוי לכנרת תמי סימור ומתגורר בארצות הברית.
מרטין מרילנד
המרטין מודל 167 (באנגלית: Martin Model 167) היה מפציץ קל אמריקני שטס לראשונה ב-1939. המטוס פעל במלחמת העולם השנייה בשירות צרפת ובריטניה, שם כונה המרילנד.
תכנון ופיתוח
פיתוח המטוס החל ב-1938 על ידי חברת גלן ל. מרטין, בתגובה למכרז של קורפוס האוויר של הצבא האמריקאי (שהפך מאוחר יותר לחילות האוויר של צבא ארצות הברית) למפציץ קל, בהצגת מודל 167 שקיבל לאחר מכן את הסימון הרשמי XA-22. חברת מרטין עיצבה מטוס דו-מנועי חד-כנפי עשוי כולו מתכת, המסוגל להגיע למהירות של 447 קמ"ש ובעל שלושה אנשי צוות, כאשר מטיל הפצצות ישב בחרטום המטוס מתחת לתא הטייס. להגנה עצמית צויד המטוס בזוג מקלעים בצריח על גב המטוס, וארבעה מקלעים לירי קדימה הותקנו בכנפיים. ב-XA-22 לא נעשה שימוש מבצעי בארצות הברית לאחר שבחוזה זכה ה-A-20 האבוק של חברת דאגלס, אך מרטין קיבלה הזמנות ממדינות אחרות ובסופו של דבר נבנו כ-450 יחידות של מטוס דו-מנועי מהיר יחסית זה.
צרפת
צרפת התמודדה מול מרוץ חימוש גרמני והייתה זקוקה בדחיפות למטוסים מודרניים. כתוצאה מכך, רכש חיל האוויר הצרפתי מספר רב של מטוסים מסוגים שונים מתוצרת ארצות הברית בסוף שנות ה-30. מרטין קיבלה הזמנה ליותר מ-200 מטוסי 167F להם הותאם ציוד מיוחד עבור הצרפתים כגון מכשירי מדידה מטריים. בצרפת ציפו לתחילת משלוחי המטוסים בינואר 1939, אך הדגם שסומן כ-גלן מרטין 167A-3 נכנס לשירות רק בתחילת 1940, מכיוון שהאמברגו שהטילה ארצות הברית בתחילת מלחמת העולם השנייה הביא להחרמת מטוסים רבים ועיכב בחודשיים את שליחתם לאירופה. כאשר החלה הפלישה הגרמנית היו לצרפתים רק ארבע טייסות מפציצים מצוידות ב"גלן". המטוסים נשלחו במהירות לקו החזית, ובזכות מהירותם וכושר תימרון מעולה עבור מטוסים מסוגם, עמדו בהצלחה יחסית מול מטוסי האויב. ביותר מ-400 גיחות, אבדו רק 8% מהמטוסים, אחוז האבדות הנמוך ביותר של מטוסים בשירות צרפת במערכה.
מיד לאחר כניעת צרפת ושביתת הנשק ביוני 1940, פונו טייסות הגלן מרטין לצפון אפריקה הצרפתית כדי למנוע את נפילתן לידי הגרמנים. מטוס אחד נחת בטעות בספרד ונבחן על ידי חיל האוויר הספרדי, וכמה יחידות הועברו לידי זרוע האוויר של חיל הים הצרפתי. בתקופת שלטון וישי נטלו מטוסי הגלן מרטין חלק בעימותים כנגד כוחות חבר העמים הבריטי, למשל במהלך המערכה בסוריה ובלבנון ב-1941. כאשר ב-1943 עברה צפון אפריקה הצרפתית לשליטת בעלות הברית בעקבות מבצע לפיד, הוצאו הגלן מרטין 167 מהשירות והוחלפו במטוסים מודרניים יותר, כדוגמת ה-B-26 מראודר.
בריטניה
לאחר הפסקת האש הפרנקו-גרמנית, הועברו כל ההזמנות הנותרות של הצרפתים לבריטניה שם קיבלו את השם מרילנד סימן I. רבים ממטוסים אלה נשלחו למצריים ולמלטה והשתתפו שם בלחימה ב-1941. בזרוע האוויר של חיל הים המלכותי הם ראו מעט פעילות מבצעית, ושימשו בעיקר לאיתור ולגרירת מטרות. חיל האוויר המלכותי עשה שימוש במרילנד כמטוס סיור וצילום במבצעים בצפון ומזרח אפריקה, ובעיקר ממלטה. מכיוון שהיה מהיר ובעל חימוש טוב יותר מהבריסטול בלנהיים שימש המרילנד גם כמפציץ, אך היות שנחשב "ציפור נדירה", היה תפקידו העיקרי סיור ואיסוף מודיעין, לרוב מעל מטרות חשובות באיטליה: המרילנד נשלח לאסוף מידע על הצי האיטלקי לפני קרב טאראנטו ב-11 בנובמבר 1940. טייסו של המרילנד היה אלוף ההפלות אדריאן וורברטון (Adrian Warburton) שהשיג את עשר ההפלות שלו באמצעות המקלעים הקידמיים של המטוס - האדם היחיד אי פעם שהפך לאלוף הפלות במפציץ.
מרילנד, מטייסת מס' 771 של זרוע האוויר של הצי המלכותי, היה המטוס שדיווח שהביסמרק עזבה את בסיסה בברגן ב-22 במאי 1941, וכתוצאה מכך הוזנקו אוניות הצי למרדף שהסתיים בהטבעת אוניית המערכה הגרמנית.
כל 150 מטוסי המרילנד סימן II הועברו למצרים, שם שירתו במסגרת חיל האוויר המדברי בשתי טייסות של חיל האוויר המלכותי וארבע טייסות של חיל האוויר הדרום-אפריקאי כמפציצים קלים וכמטוסי סיור. הם לקחו חלק במבצע צלבן, בנובמבר 1941.
שירות
המרילנד שירת במדינות הבאות:
בית רייך
בית רייך הוא ביתו של שמעון רייך, אחד ממייסדי העיר נהריה. לבית רייך הייתה היסטוריה עשירה שבמהלכה שימש דיירים רבים וביניהם אנשים רמי מעלה וכן מעפילים בלתי חוקיים. בין הדיירים רבי המעלה ששהו בבית היו חיים ויצמן, נחום סוקולוב, ארתור ווקופ וכן מספר נציבי עליון בריטים. הבית בנוי בסגנון בינלאומי מאופק.
היסטוריה
בניית בית רייך החלה בשנת 1936 והסתיימה בשנת 1937. בפברואר 1938 התרחש בנהריה שיטפון כבד שגרם נזק רב: בתיהם ושדותיהם של תושבים רבים הוצפו וזעמם הופנה כלפי שמעון רייך, כיוון שהיה מנהל האחזקה הטכנית של "חברת נהריה" ולכן נחשב לאחראי לכשלים השונים בעיר וביניהם השיטפון. אחד התושבים הזועמים כתב על קיר ביתו של רייך, שהיה אז הבית הגדול ביותר במושבה, את הביטוי "Reich macht arm", שפירושו בגרמנית "עשיר הופך לעני". עד שנת 1939 הושלמה מלאכת הבנייה של עמדת תצפית עם זרקורים על גג הבית.
הבית שימש באופן זמני את הקצין הסקוטי אורד צ'ארלס וינגייט בשנים 1937–1939. במהלך שהותו בבית רייך יזם את הקמתן של פלגות הלילה המיוחדות. על פי עדותו של עזרא רייך, בנו של שמעון רייך, הבית שימש פעמים רבות מקום מסתור בעבור מעפילים בלתי חוקיים. באחת הפעמים, כך הוא מספר, הגיע לביתם סיסי רבינוביץ', מפקד הפלי"ם: בין הדיירים רבי המעלה ששהו בבית היו גם חיים ויצמן, נחום סוקולוב וארתור ווקופ. כמו כן, בזמן מלחמת העולם השנייה שהה בבית רייך סר אלן גורדון קנינגהם, קצין בריטי אשר זכה לניצחונות על האיטלקים במסגרת המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה, והיה הנציב העליון האחרון בארץ ישראל.
כוח הטיטאנים
כוח הטיטאנים (באנגלית: !Teen Titans Go) היא סדרת הנפשה אמריקאית לילדים, המשמשת כספין אוף פרודי לסדרה "הטיטאנים". הסדרה לא מהווה לה המשך, ורק אלמנטים ספורים נשארו דומים ביניהן. בארצות הברית הסדרה משודרת בקרטון נטוורק. בישראל הסדרה דובבה לעברית, תחילה באולפני דאבי דאב, ושודרה בערוץ הילדים בין 2015 ל-2017. דיבוב הסדרה המשיך לאחר מכן ב-2021 בווידאופילם אינטרנשיונל, ופרקיה הופצו בשירות ה-VOD של חברת yes. חלק מהמדבבים דיבבו בסדרה המקורית.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר הטיטאנים, חמישה נערים גיבורי-על. הטיטאנים מתמודדים עם מצבים אופייניים לגיל ההתבגרות, נלחמים זה בזה ובנבלים, מבצעים תעלולים רבים ומצילים לעיתים רחוקות את העיר.
לא תתגודדו
לא תתגודדו היא מצוות לא תעשה המופיעה בתורה ועיקרה שלא לפצוע את הגוף בשריטה או בחבורה לאות אבל על המת.
מקור וטעם המצווה
מקור המצווה הוא בלשון הפסוק:
על כך פירש רש"י:
לכהנים, האיסור הזה הוזכר פעם שלישית ב:
ספר החינוך מבאר את שורש המצווה:.
האיסור לשרוט את הגוף
האיסור לעשות שריטה כולל גם איסור עשיית חבורה בכל מקום בגוף, והוא חל על גברים ונשים כאחד. אמנם בפסוק כתוב שהאיסור הוא לשרוט לאות צער על אדם שנפטר, מלשונו של הרמב"ם משמע שהאיסור הוא חלק מאיסורי הליכה בחוקות הגויים שהיו עושים כן לשם עבודה זרה:.
איסור 'לא תתגודדו' כולל את העושה שריטה על המת בין ביד בין באמצעות כלי, אך מי שמתגודד לעבודה זרה עובר רק אם עשה זאת בכלי. דין זה נלמד מהפסוק, כלומר שצורת ההתגודדות לעבודה זרה היא באמצעות חרב או כלי אחר אך לא ביד.
בחינוך פסק שהשורט את עצמו בעקבות צער על אובדן ממון אינו עובר בלאו, אך זהו דבר אסור ומאוס.
בתלמוד בבלי מסופר שרבי עקיבא הצטער מאוד כשנפטר רבי אליעזר בן הורקנוס, והכה את עצמו עד שדמו שתת-לארץ, ואמר:, כלומר: יש לי הרבה שאלות בהלכה אך אין לי את מי לשאול. בעלי התוספות מסבירים שאין במעשיו איסור "ושרט לנפש לא תתנו בבשרכם" משום שהוא עשה זאת על דברי התורה שאבדו עם פטירתו של רבי אליעזר ולא על רבי אליעזר עצמו.
הרמב"ן כתב שמהפסוק "לא תתגודדו" למדו חכמים שאסור להתאבל יותר מדי על אדם שנפטר.
עונש המתגודד
השורט עצמו על המת עובר בלאו, ואם עשה זאת בעדים והתראה חייב מלקות. שרט שריטה אחת על חמישה מתים או חמש שריטות על מת אחד, לוקה חמש מלקות.
האיסור לעשות אגודות אגודות
בתלמוד מובא איסור נוסף שנלמד מאותו פסוק: כלומר: לשיטת אביי האיסור הוא על מחלוקת בין שני בתי דין בעיר אחת ולא בין שני בתי דין בעיירות שונות, ולשיטת רבא האיסור הוא על מחלוקת בתוך בית דין אחד ולא על מחלוקת בין שני בתי דין.
הרמב"ם פסק כשיטת אביי וכתב:.
בספר החינוך מובא הסבר שונה:.
מושל קולורדו
מושל קולורדו (באנגלית: Governor of Colorado) הוא המושל וראש הרשות המבצעת של מדינת קולורדו שבארצות הברית. המושל אחראי על אכיפת חוקי המדינה ובסמכותו לאשר את הצעות החוק שעברו באספה הכללית של קולורדו או להטיל עליהן וטו, לכנס את בית המחוקקים, ולהעניק חנינות, למעט במקרים של בגידה או הדחה. המושל הוא גם המפקד העליון של הכוחות הצבאיים של המדינה.
מושל קולורדו הנוכחי הוא הדמוקרט ג'ארד פוליס, שהושבע לתפקידו ב-8 בינואר 2019.
בחירת המושל
כדי להיבחר כמושל קולורדו, על המועמד לתפקיד להיות בן 30 לכל הפחות, להיות אזרח ארצות הברית, ולהיות תושב קולורדו במשך שנתיים לכל הפחות טרם היבחרו.
חוקת קולורדו משנת 1876 קבעה מלכתחילה שהמושל ייבחר פעם בשנתיים, כשתקופות כהונתו תתחיל ביום שלישי השני של חודש ינואר שלאחר הבחירות. תיקון לחוקה, שהתקבל ב-1956, ונכנס לתוקף ב-1959, האריך את משך כהונת המושל לארבע שנים. מלכתחילה לא חלה על המושל הגבלת כהונה. תיקון לחוקה שהתקבל ב-1990 הגביל את כהונת המושל לשתי תקופות כהונה רצופות, אם כי אין מגבלה על מספר תקופות הכהונה הכולל שיכול מושל לכהן בהן, כל עוד מושל שכיהן שתי תקופות כהונה רצופות ימתין תקופת צינון של ארבע שנים לפני שיוכל להיבחר שוב.
סדר הירושה
במקרה בו משרת המושל מתפנה טרם סיומה המתוכנן, סגן המושל מושבע כמושל. במקרה ששתי המשרות מתפנות, סדר הירושה ממשיך לנשיא הסנאט המדינתי וליושב ראש בית הנבחרים המדינתי, בתנאי שהם מאותה מפלגה כמו זו של המושל היוצא. עד 1968 נבחר סגן המושל בנפרד מהמושל, ומאז נבחרים המושל וסגנו באותו פתק הצבעה.
היסטוריה
ב-7 בנובמבר 1859 התארגנה הזמנית, ששטחה חרג במקצת משטחה של מדינת קולורדו הנוכחית. טריטוריה זו מעולם לא קיבלה הכרה מהממשלה הפדרלית בימים הסוערים אז של ערב פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית. במהלך קיומה של טריטוריה זו כיהן בה מושל אחד בלבד, הדמוקרט תומך האיחוד רוברט ויליאם סטיל, שנבחר בבחירות כלליות. ב-6 ביוני 1861, חודשים מספר לאחר הקמתה של טריטוריית קולורדו ומספר ימים לפני הגעתו של מושל הטריטוריה הראשון, הכריז סטיל על פירוקה של הטריטוריה.
הוקמה על חלקים משטחיהן של טריטוריית ניו מקסיקו,, ו. במהלך שנות קיומה של טריטוריית קולורדו, בשנים 1861–1876, כיהנו בה שבעה מושלים, בשמונה תקופות כהונה, שמונו לתפקידם על ידי נשיא ארצות הברית.
מאז כינונה של קולורדו כמדינה בארצות הברית ב-1 באוגוסט 1876 ועד היום כיהנו כמושלי המדינה 38 אישים, כולם גברים, ב-43 תקופות כהונה נפרדות, כאשר מושל אחד כיהן בשלוש תקופות כהונה בלתי רצופות, ושלושה מושלים כיהנו בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות כל אחד. המושלים שמשך כהונתם היה הארוך ביותר הם ריצ'רד לאם ורוי רומר, שכיהנו בתפקידם 12 שנים בשלוש תקופות כהונה רצופות כל אחד. תקופות הכהונה הקצרה ביותר הייתה זו של ג'יימס המילטון פיבודי שכיהן בין ה-16 ובין ה-17 במרץ 1905, לאחר שבבחירות שנערכו ניצח אלווה אדמס, שלאחר שבוע של כהונה הכריז בית המחוקקים כי לא הוא המנצח החוקי בבחירות, אלא פיבודי, אך בית המחוקקים התנה את קביעתו זו בכך שפיבודי יתפטר מיד מתפקידו ובמקומו יושבע סגנו הנבחר ג'סי פולר מקדונלד.
Okay (שיר)
Okay (לעיתים מסוגנן כ-okay) הוא שיר של הלהקה האמריקאית, LANY, והזמרת האמריקאית, ג'וליה מייקלס, שיצא, על ידי חברות התקליטים Side Street Entertainment ופולידור רקורדס, ב-23 באפריל 2019.
נכון לנובמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-49 מיליון פעמים בספוטיפיי.
רקע
בריאיון עיתונאי לזיין לואו מ-Beats 1, מייקלס אמרה כי: "זה היה יום די אינטנסיבי. מבחינה רגשית, שנינו עברנו הרבה... וזו הייתה הפעם הראשונה שבאמת נפגשנו. אז כשיש לך את הזמן הזה ביחד, ואז אתה כמו, 'אוקיי, בוא נשפוך הכל על השולחן' זה יכול להיות קצת כבד. הייתה נקודה שבה [פול] הביט בי, רציני מאוד, ואמר, 'אני אהיה בסדר, נכון?' ואני הייתי כמו, 'אוף, אנחנו חייבים לכתוב את זה'".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר יצא לראשונה בערוץ היוטיוב של הלהקה ב-23 במאי 2019. בווידאו קליפ, מייקלס וסולן LANY, פול קליין, מסתובבים על חוף הים של סנטה מוניקה בנפרד. שניהם מסיימים מחליקים ברולר דרבי, מתחת לכדור דיסקו ענק. נכון לנובמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-7 מיליון פעמים.
ביקורת
מדלין רוט, מ-MTV, אמרה כי: "הדרך שבה [מייקל] וקליין חוזרים על המילים המרכזיות של השיר - "" - הופכת אותו להצהרה הצהרתית וגם לשאילתה מודעת לעצמה". בנוסף, היא אמרה כי: "הקולות שלהם שזורים זה בזה, ושוברים את הנוסחה המסורתית של שיתוף פעולה שבו אמנים מתחלפים בתורות בפסוקים".
ראניה אנטיפוס, מבילבורד, אמרה כי: "זה כל כך נפוץ להרגיש כל כך נמוך אחרי שברון לב כי אתה מתחיל לתהות אם אי פעם יהיה בסדר שוב. זו השאלה שבה מתמודדים LANY וג'וליה מייקלס בשיתוף הפעולה החדש שלהם. הלחן קליט וקליל באופן מפתיע לנושא כה כבד, אבל הקצב הקצבי מוסיף לתחושה של, כן, אולי אני אהיה בסדר בתוך החושך."
מייק ואס, מ-Idolator, כינה את השיר "פנינה נוספת" עבור מייקלס.
וילה פויאנה
וילה פויאנה (איטלקית: Villa Poiana) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, קילומטרים אחדים מדרום לוויצ'נזה. הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתו של בוניפאצ'ו פויאנה. הבנייה נמשכה בשלהי שנות הארבעים ובשנות החמישים של המאה השש עשרה.
אדריכלות
תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות", והיא כמו גם חזיתו בעלי סימטריה דו-צדדית האופיינית לעבודותיו של פלאדיו.
במרכז מצוי בית האדון והוא בעל מתאר רבוע. כמקובל בווילות של פלאדיו גם כאן לבניין זה שלוש קומות הניכרות בחלונותיהן. קומת האדון בעלת החלונות הגבוהים היא הקומה השנייה אליה עולה גרם מדרגות קצר. מתחתיה שוכנת קומת השירותים הנמוכה, שחלונותיה צרים מאוד. הקומה העליונה שמתחת לגג ניכרת בחלונותיה הרבועים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית.
חזית הבניין פשוטה למדי. עיקרה קשת סרליאנית המונחת מעל פתח קשות ושני פתחים צדדיים צרים. קשת נוספת סוגרת על שלושת הפתחים מלמעלה. בין שתי הקשתות קרועים חמישה חלונות עגולים פשוטים שמעניקים לחזית את ייחודה. מעל הכל סוגרת על החזית גמלון משולש. לבניין גם חזית אחורית והיא זהה כמעט לקדמית.
לפי התוכנית בספרו של פלאדיו, תוכננו משני צידי הבניין המרכזי שני אגפים סימטרים עבור מבני המשק והשירותים, אך רק הימני נבנה. ספרו של פלאדיו מזכיר גם גן ובריכת דגים, אך כל אלה לא שרדו. את עיטור קירותיהם של החדרים הפקיד פלאדיו בידיהם של הציירים ברנרדינו אינדיה, אנסלמו קאנרה והמכייר ברתולמאו רידולפי. חלק מציורי הקיר מיוחסים גם לאליודורו פורביצ'יני ולג'ובאני בטיסטה זלוטי. ציורי הקיר מציגים נוף קלאסי, סצנות של אלים וקיסרים, מלחמה וניצחון.
וילה פויאנה היא חלק מאתר מורשת עולמית אשר הוכרז על ידי ארגון אונסק"ו, ושמו: "המרכז ההיסטורי של ויצ'נצה, והווילות הפלדיאניות בוונטו".
בית המדרש לרבנים בווינה
בית המדרש לרבנים בווינה (בגרמנית: Israelitisch-Theologische Lehranstalt תרגום: בית האולפנה הישראלי התאולוגי), היה מוסד להכשרת רבנים וללימוד מדעי הפילוסופיה שהתקיים בווינה אוסטריה, מיום ייסודו ב-15 באוקטובר 1893, ועד  לפברואר 1938 עת פלשו הכוחות הנאצים לווינה, והרסו את המוסד.
הרקטור של המוסד היה הרב ד"ר אדולף שוורץ, שהתווה את דרכו האקדמית של המוסד.
רקע
ב-27 במאי 1785, הרחיב יוזף השני, קיסר אוסטריה, את כתב הסובלנות שהשווה את זכויות היהודים וחובותיהם, לאלו של שאר האוכלוסייה, גם לתחומי ממלכת גליציה. לאור זאת, החלה עולה לדיון שאלת השכלתם של הרבנים מורי העם ומחנכיו. במסגרת דיונים אלו הוצע בשנת 1786 לפתוח בית ספר לפילוסופיה לרבנים. בשנת 1792, הועלו במקביל, שתי הצעות להקמת בתי מדרש לרבנים, האחת בפראג, והשנייה בלבוב. הצעות אלו לא הבשילו לכדי תוכניות מעשיות, אך גם לא ירדו מסדר יומה של הממשלה המרכזית.
בית הכנסת הישן (קניגסברג)
בית הכנסת הישן (בגרמנית: Alte Synagoge) היה בית כנסת חסידי בקניגסברג.
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, איפשר ליהודים לקיים שירותי דת בקניגסברג. בשנת 1753 נתן פרידריך השני, מלך פרוסיה, ליהודים רשות לבנות בית כנסת בשנורלינגסדאם (Schnürlingsdamm). בית הכנסת הזה נהרס בשריפה הגדולה בעיר ב-1811 והוחלף ב-1815 בבניין חדש בסינגוגנשטראסה (Synagogenstraße) 2. לאחר פיצול הקהילה, הוקם בשנת 1893 בניין חדש ברחוב סינגוגנשטראסה 14–15 עבור המיעוט האורתודוקסי שכונה קהילת "עדת ישראל". בית הכנסת הישן בסינגוגנשטראסה 2 נפתח מחדש בשנת 1897 לאחר שיפוצים ושימש את "יהודי המזרח" בקניגסברג כדי לשמור על מנהגי מזרח אירופה. הקהילה היהודית הרפורמית בנתה את בית הכנסת החדש ברובע לומזה (Lomse). בתי הכנסת הישנים והחדשים בסינגוגנשטראסה (משנת 1933 – זיילרשטראסה, Seilerstrasse) נהרסו בשנת 1938 במהלך ליל הבדולח. בשל חשש לפגיעה במבנים אחרים בסביבה, לא הוצת מבנה בית הכנסת של עדת ישראל. ריהוט וחפצים נהרסו. לאחר השיקום המאולתר של חדר התפילה שימש בית הכנסת את הקהילה היהודית. הבניין נהרס בהתקפות אוויר באוגוסט 1944.
מפרץ לנד
מפרץ לנד (באנגלית: Land Bay) המכונה גם מפרץ אמורי לנד (באנגלית: Emory Land Bay) הוא מפרץ מלא קרח, בחוף ארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
רוחבו של המפרץ 70 קילומטרים.
המפרץ ממוקם בסמוך ממזרח לאי גרובס.
גילוי המפרץ
המפרץ התגלה על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית (אשר חקר את אנטארקטיקה בין השנים 1939–1941).
מקור השם
המפרץ נקרא על שם קרחון לנד הנשפך אליו.
הקרחון נקרא על שמו של אדמירל אמורי ס. לנד (Emory S. Land), שהיה יושב ראש המועצה הימית של ארצות הברית (U.S. Maritime Commission).
לקריאה נוספת
• R. Kwok, Ross Sea Ice Motion, Area Flux, and Deformation, Journal of Climate: Vol. 18, No. 18, pp. 3759–3776. doi: 10.1175/JCLI3507.1
אילן לוקאץ'
אילן לוּקאץ' (נולד ב-7 במאי 1962) הוא עיתונאי ישראלי. משמש ככתב בחברת החדשות של ערוץ 12.
ביוגרפיה
לוקאץ' נולד בחיפה ולמד בתיכון חוגים. אביו עבד כמסגר מכני בתחנת הכוח בחברת החשמל והיה שחמטאי חובב, ואמו, שנפטרה ממחלת הסרטן כשהיה בכיתה י"ב, עבדה כאחות.
בצבא שירת בגדוד הקשר של פיקוד הצפון. בתום השירות, נרשם ללימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה.
לוקאץ' מנגן על גיטרה בס וקונטרבס. בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 היה מוזיקאי פעיל. ב-1988 היה שותף בהרכב בשם "מקהלת השירות הבולאי", יחד עם הגיטריסט אופיר לוקיי והמתופף אסף מרוז (שמאוחר יותר הצטרף ללהקת "אבטיפוס" ולאחר מכן ל"איפה הילד?"). לאחר מכן ניגן עם רע מוכיח בהרכב שנקרא "בלוז אביוז". בשנת 1992 היה חבר בלהקת הליווי של טל גורדון, בסיבוב הופעות שנערך לאחר צאת אלבום הבכורה שלה.
לעיתונות הגיע במקרה, אחרי שהתחיל את לימודי התואר השני. תחילה עבד כמגיה בעיתון "העיר", הפך לעורך לשוני ואז עורך. לאחר מכן עבר לוקאץ' לקבוצת מירור של איל העיתונות הבריטי רוברט מקסוול, שפעלה בישראל עד תחילת שנות ה-90 ורכשה את העיתון "מעריב". לאחר זמן קצר התפטר ועבר לעיתון "הארץ", שם שימש כסגן עורך המוסף, המשיך לדסק היומי ולבסוף מונה לעורך "גלריה". כשרצה לעסוק יותר באקטואליה, עבר לדסק הלילה של העיתון ובשנת 1995 עבר לחברת החדשות של ערוץ 2 כעורך משנה במהדורה המרכזית ואחר כך כעורך המהדורה ו"סדר עולמי". לאחר מכן התמנה לכתב התרבות, וערך גם את "אולפן שישי" ב-2005.
לוקאץ' הוא חבר ארגון מנסה והיה תקופה מסוימת חבר הנהלת הסניף הישראלי שלו.
ב-2014 נערך ללוקאץ' בירור משמעתי בחברת החדשות בעקבות תגובה שכתב בפייסבוק, לפיה "יש ימנים (בחברת החדשות), כמובן שיש יותר שמאלנים, אבל זה בגלל שיש מיתאם בין איי-קיו לבין נטייה שמאלה, ובכירים בתקשורת נמצאים בדרך כלל מעל לממוצע".
חיים אישיים
לוקאץ' מתגורר בתל אביב, נשוי לד"ר רונית פוריאן ואב לשלושה ילדים.
דיר יאסין – סוף המיתוס
דיר יאסין - סוף המיתוס הוא ספר מאת פרופסור אליעזר טאובר, העוסק בפרשת דיר יאסין ומהווה סיכום של חמש שנות מחקר. כותרת הספר רומזת לכוונת הכותב להכריע בכל המחלוקות הנוגעות לפרשה. הספר ראה אור בעברית בשנת 2017, בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
הספר
הספר מהווה מחקר מקיף על פרשת דיר יאסין והוא מבוסס על עדויות לוחמי האצ"ל והלח"י היהודים מחד, ועדויות תושבי דיר יאסין מאידך לצד מסמכים ארכיוניים. הספר הוא פרי מחקר מקיף שהוצע לפרסום תחילה בשפה האנגלית, אך נדחה על ידי הוצאות שונות בצפון אמריקה (לדברי טאובר, "הם כתבו לי במפורש שזה נושא שהם חוששים להיכנס אליו" ) ובעקבות כך החליט לתרגם את ספרו לעברית. ב-2021 הספר ראה אור בשפה האנגלית בהוצאת האגודה ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, תחת הכותרת ״The Massacre That Never Was: The Myth of Deir Yassin and the Creation of the Palestinian Refugee Problem״.
הספר פורש בפני הקורא פירוט מלא של מהלך הקרב - כולל הנסיבות שהובילו למותו של כל אחד מהחללים. מסקנתו היא שאין מדובר ב"טבח".
ביקורת
הספר זכה לשבח בשל איסוף הנתונים הקפדני וההסתמכות על מגוון המקורות, אך חלק מהמבקרים טענו כי מבחינה מתודולוגית לא הצליח המחבר להוכיח קשר בין הנתונים ובין המסקנה המוצגת בכותרת הספר.
איתמר רדאי טוען למספר שגיאות עובדתיות בספר, ואף טען כי טאובר לא הגדיר את המושג "טבח" ולכן לא יכל לפסוק בעניין.
אברהם סלע טען שעל אף מגמתו המוצהרת של המחבר וגם היותו מחקר מרשים ומרענן בספרות המחקר על המלחמה, חסרונו העיקרי של הספר היא שיטת ההפנייה למקורות, שלא מאפשרת בדיקת תקפותו של כל מקור ביחס לטענה עמה הוא משויך.
גדי חיטמן ציין אף הוא לשבח את גישתו המתודולוגית של טאובר, אך טוען כי קריאת הספר יצרה אצלו את הרושם שלא רק שטאובר מעוניין לשים קץ למיתוס סביב פרשת דיר יאסין, הוא מבקש להציג אמת היסטורית על בסיס המחקר ומגוון המקורות שאסף תוך המעטה מחשיבותם של הפרסומים שקדמו לו.
עודה בשאראת שיבח אף הוא את איסוף הנתונים הקפדני של טאובר, אבל דחה את מסקנתו שיש להבין את האירוע כ"טרגדיה של חישובים מוטעים מצד התוקפים ואי הבנה בסיסית של האירוע מצד המגינים".
יוסף קרמיש
יוסף קרמיש (1907, זלוטניקי (Zolotnyky) שבאזור טרנופול - 18 באוקטובר 2005, ישראל) היה ניצול השואה, מראשוני ומבכירי חוקרי השואה בשנות החמישים, מראשי הוועדה ההיסטורית היהודית והמכון ההיסטורי היהודי, היסטוריון פורה, יועץ לתביעה במשפט אייכמן ומקימו ומנהלו הראשון של ארכיון יד ושם.
קורות חייו
קרמיש היה בעל תואר דוקטור להיסטוריה מאוניברסיטת ורשה, אותו קיבל בשנת 1937. הוא חקר את תולדות יהודי ורשה. בספטמבר 1939 גויס קרמיש לצבא פולין אך עם כיבוש מזרח פולין בידי ברית המועצות החל לנהל בית ספר בפרוביז'נה. עם פלישת גרמניה ב-1941 סייע קרמיש ליהודים נרדפים בתור עובד יס"ס. בהמשך תקופת השואה הסתתר קרמיש במספר מקומות באזור פרוביז'נה.
מחקריו בישראל
קרמיש היה חוקר שואת יהדות פולין. בין תחומי מחקרו היו ארכיון "עונג שבת" ועמנואל רינגלבלום, מראשי פעיליו. בשנת 1961 סייע לתביעה במשפט אייכמן.
בין ספריו:
דוד ואני
"דוד ואני" (1973–1974) הוא הדפס רשת מאת האמנית הישראלית דגנית ברסט.
תיאור
הדפס-הרשת "דוד ואני" נוצר בשנים 1974–1973 במהדורה של 10 עותקים. האמנית הדפיסה אותו בסדנת ההדפס של בית הספר לאמנות "בצלאל" בשנת הלימודים הרביעית או החמישית שלה. הוא מציג את פסלו של מיכלאנג'לו "דוד" ולצידו את דמותה של האמנית, העומדת בתנוחה הדומה לזו של הפסל. הדמויות מבוססות על תצלומים שהודפסו בצבע שחור על גבי הרקע האפור של המשטח. מעל דימויים אלו הוסיפה האמנית דגם צבעוני של מעוינים תלת-ממדים וצבעוניים. בנוסף לסדרת ההדפסים יצרה האמנית ציור עם מוטיב זהה, שאף הוא הועבר אל הבד בדפוס-רשת.
העבודה יוצרת השוואה בין דמות האמנית לדמות הפסל. אלן גינתון הצביע על היחסים השונים שבין דמות האמנית הלבושה לפסל העירום וטענה כי הוא מהווה בחינה וערעור על מוסכמות חברתיות ומגדריות, לצד "צורה של התקשרות" אל האמנות בכלל והאמנות הקלאסית בפרט. מרדכי עומר קשר את הגריד המופיע בעבודה כביטוי של "הסעת גבולות, עיבוי משמעויות ופירוק הזהויות".
קונור סווינדלס
קונור ראיין סווינדלס (באנגלית: Connor Ryan Swindells; נולד ב-19 בספטמבר 1996) הוא שחקן ודוגמן בריטי. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו כ"אדם גרוף" בסדרת המקור של נטפליקס, "חינוך מיני".
קריירה
הוא התחיל לשחק כשראה כרזת אודישן למחזה מקומי וחברו שכנע אותו ללכת לאודישן. הוא קיבל את התפקיד הראשי. לאחר מכן שיחק בשתי הצגות מקומיות נוספות.
בשנת 2017 שיחק בסדרת הדרמה פרוצות ובפרק בסדרה ג'יימסטאון.
במרץ 2017 לוהק סווינדלס במקום השחקן ג'ו אלווין לתפקיד דונלד בסרט "נעלמים", סרט מתח פסיכולוגי סקוטי שביים כריסטופר ניילום, בכיכובם של ג'רארד באטלר ופיטר מולן. הצילומים החלו באפריל 2017, והופעת הבכורה הייתה ב-4 בינואר 2019.
בשנת 2018 הוא כיכב בתפקיד אדם בסרט הדרמה "VS." בבימוי אד לילי.
בשנת 2019 הוא הופיע לצד אסא באטרפילד וג'יליאן אנדרסון בסדרת הדרמה הקומית של נטפליקס "חינוך מיני" בתפקיד אדם גרוף, בנו של המנהל, בריון שמנהל מערכת יחסים מתוחה עם אביו.
בשנת 2020 שיחק בסרט אמה, דרמה קומית-תקופתית בריטי שביימה אוטום דה ויילד. התסריט שנכתב בידי אלינור קאטון, מבוסס על ספר באותו השם מאת ג'יין אוסטן.
קהילת יהודי קניגסברג
קהילת יהודי קניגסברג הייתה עד המאה ה-20 אחת הקהילות היהודיות הגדולות יותר ב. רוב בני הקהילה היהודית בקניגסברג היגרו והנותרים נרצחו ב במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
היהודים הראשונים בקניגסברג בתקופת היותה בירת דוכסות פרוסיה, דוכסות וסאלית של ממלכת פולין (כיום קלינינגרד, רוסיה), היו הרופאים אייזק מאי (1538) ומישל אברהם (1541) בחצרו של אלברכט, דוכס פרוסיה. בשנת 1680 או 1682 התיר הנסיך פרידריך וילהלם, לתושבים היהודים לשכור מקום תפילה בבית אוילנבורגשס (Eulenburgsches, לימים מלון דויטשס האוס, Hotel Deutsches Haus) בקרווידרשטראסה (Kehrwiederstraße) לימים תאטרשטראסה (Theaterstraße). רובם היו סוחרים מהאיחוד הפולני-ליטאי.
קהילה יהודית החלה להתפתח בקניגסברג ב-1704, אז הוקם בית קברות יהודי. סטודנטים יהודים התקבלו לראשונה לאוניברסיטת קניגסברג ב-1712.
בשנת 1750 הוציא פרידריך השני, מלך פרוסיה, צו שסיווג את היהודים בפרוסיה למספר קטגוריות. החלוקה העיקרית הייתה בין יהודים "נסבלים" (geduldete Juden) שיכלו להישאר בפרוסיה, יהודים "לא נסבלים" שנדרשו לעזוב עם הגיעם לבגרות, ויהודים "מוגנים" (יהודי חסות). מספרם של היהודים המוגנים הוגבל בתחילה ל-203 משפחות בכל ברנדנבורג-פרוסיה. הם הורשו לגור בעיר אך לא הורשו לנוע אל מחוץ לה. רוב יהודי פרוסיה היו "יהודים נסבלים" שאינם מוגנים. הם לא הורשו להתיישב דרך קבע בפרוסיה, לרכוש קרקעות או בתים, לעסוק בפעילות מסחרית או כלכלית, ולגור בערים – אלא אם היו שכירים או לקוחות של היהודים המוגנים. כתוצאה מכך היו מעט יהודים בקניגסברג במאה ה-18. ההגבלות הוקלו במהלך המאה ה-19. בשנת 1753 התיר פרידריך השני ליהודי העיר לבנות בית כנסת חסידי בשנורלינגסדאם (Schnürlingsdamm) ברובע פורשטט (Vorstadt), וזה הושלם ב-1756. גאורג דוד קיפקה (Georg David Kypke) היה מפקח ממשלתי שלו. ב-1756 היו בקניגסברג 29 משפחות של יהודים מוגנים, וב-1789 – 57. באמצע המאה ה-18 היו פחות מ-500 יהודים בעיר, וכ-800 עד סוף המאה, מתוך כמעט 60,000 תושבים.
המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20
העיר מנתה 300 תושבים יהודים בשנת 1756, 900 תושבים בשנת 1800 ו-1,027 בשנת 1817. חלק ניכר מהם הגיע מהאימפריה הרוסית. בית הכנסת הראשון, בית הכנסת הישן (Alte Synagoge), נשרף ב-1811. הוא נבנה מחדש ברחוב בית הכנסת (Synagogenstraße) הסמוך ונחנך ב-1815. האמנציפציה ליהודים התרחשה בשנת 1812 במהלך הרפורמות הפרוסיות, אך על היהודים נאסר לעבוד במקצועות קצינים וממשל, בין היתר. אמנציפציה מלאה התרחשה רק בשנת 1869 בקונפדרציה הצפון-גרמנית. הקהילה היהודית של קניגסברג שגשגה במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ב-1880 היו בה 5,000 נפש. את ההיסטוריה הראשונה של יהודי העיר כתב היימן יולוביץ' (Heymann Jolowicz) בשנת 1867. בשנת 1893 הסניף האורתודוקסי של עדת ישראל (Adass Jisroel) פתח בית כנסת ברחוב סינגוגנשטראסה (רחוב בית הכנסת, Synagogenstraße), ליד בית הכנסת הישן. האורתודוקסים מנו רק 25–30 משפחות, אך כללו בנקאים, סוחרים ותכשיטנים בעלי השפעה. בית הכנסת הליברלי נויה סינגוגה (Neue Synagoge, "בית כנסת חדש") נבנה לאורך לינדנשטראסה ברובע לומזה (Lomse) בין השנים 1894 ל-1896 כדי לשרת את רוב האוכלוסייה היהודית. בעיר היו גם יהודים מפולין וליטא. מספר היהודים הרוסים גדל בסוף המאה ה-19 עקב פוגרומים אנטי-יהודיים באימפריה הרוסית. בין יהודי קניגסברג היו ציונים והיו תומכי הישארות בגרמניה, רבים מהם חברי האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית.
רבים מיהודי קניגסברג שירתו במהלך מלחמת העולם הראשונה. עד 1917 היו 820 מיהודי קניגסברג בצבא הפרוסי, כולל 80 מתנדבים. 15 מהם קיבלו צלב הברזל דרגה ראשונה ו-102 – דרגה שנייה.
בין המלחמות ובמלחמת העולם השנייה
במאי 1939 היו בעיר רק 1,585 יהודים, ולאחר מכן נאסרה ההגירה. יהודי קניגסברג בולטים שהתאבדו במהלך מלחמת העולם השנייה היו חבר המועצה פול סטטינר, הקונסול פליקס יאפא ורעייתו והרופאה לוטה גוטשלק. דודה, הפוליטיקאי אלפרד גוטשלק, רעב למוות ב-1942. מנהיג הקהילה היהודית, הוגו פלקנהיים, הוברח למקום מבטחים.
אישים בולטים
אישים בקהילה היהודית של קניגסברג (כולל מומרים לנצרות)
הרהורים על כוחה המניע של האש
הרהורים על כוחה המניע של האש ועל מכונות המותאמות לרתום את כוחה (בצרפתית: Réflexions sur la puissance motrice du feu et sur les machines propres à développer cette puissance) הוא ספרו של הפיזיקאי הצרפתי סאדי קרנו, שפורסם ב-1824. זהו פרסום משמעותי בהיסטוריה של התרמודינמיקה, שעסק בתאוריה מוכללת של מנועי חום.
קהילת יהודי קניגסברג
לקריאה נוספת
יהדות פרוסיה
הרהורים על כוחה המניע של האש
חשיבות היסטורית
הספר באורך 118 עמודים נחשב לאחת העבודות המייסדות של מדע התרמודינמיקה. הוא מכיל את הניסוח הראשוני והמוקדם ביותר של החוק השני של התרמודינמיקה. קרנו קבע בו שהכוח המניע (עבודה מכנית) נוצר אודות למעבר הקלוריק (חום) מגוף חם לגוף קר.
עבודה זו כמעט ולא זכתה לתשומת לב מהקהילה המדעית עד אשר מהנדס המכרות הצרפתי אמיל קלפיירון הציג את חישוביו של קרנו בצורה גרפית וויזואלית יותר בחיבורו מ-1834 "מסה על כוחה המניע של האש". דרך מאמרו של קלפיירון, הפיזיקאי הגרמני רודולף קלאוזיוס למד על תורת החום של קרנו, ובאמצעות וריאציה על הנחותיו וטיעוניו של קרנו על חום, קלאוזיוס ניסח את החוק השני בצורה מתמטית בעזרת מושג האנטרופיה.
בשנת 1849 המונח "תרמודינמיקה" כבר היה מצוי בשימוש בספרו של לורד קלווין "תיאור של תורת קרנו על כוחה המניע של האש".
"הרהורים" מכיל מספר עקרונות חדשניים כמו מעגל קרנו, מנוע החום של קרנו (וההמשגה של מנועי חום באופן כללי), משפט קרנו ונצילות תרמודינמית. בדומה לאופן שבו "הרהורים" הקדימה את הניסוח הפורמלי של החוק השני, כך גם מאמרו מ-1843 של הפיזיקאי האנגלי ג'יימס ג'אול "שווה הערך המכני של החום" הקדים את החוק הראשון של התרמודינמיקה.
למרות העובדה שתאוריית הקלוריק הייתה שגויה, עבודתו של קרנו שילבה בתוכה שלוש תובנות שעודנן רלוונטיות לתרמודינמיקה של ימינו ושנעשה בהן שימוש על ידי ממשיכי דרכו של קרנו כדי לנסח באופן מתמטי מדויק את המושג החמקמק של אנטרופיה:
יחסי דרום אפריקה–לוב
יחסי דרום אפריקה–לוב הם היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין מדינת לוב.
משטר האפרטהייד
במהלך כל תקופת שלטונו של מועמר קדאפי בין השנים 1969 עד 1994 המשטר בלוב נתפס כעוין כלפי משטר האפרטהייד שמשל בפרטוריה. לוב סיפקה סיוע ותמיכה בתנועות שפעלו נגד האפרטהייד לצד אימונים צבאיים לכוחות הקונגרס הלאומי האפריקני. לאחר שהקונגרס הלאומי האפריקני הפך לחוקי נלסון מנדלה ביקר בלוב וערך פגישה עם קדאפי במאי 1990, במהלכה הודה לו על הסיוע שלוב סיפקה לתנועה.
הקונגרס הלאומי האפריקני
לאחר שבאפריל 1994 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בדרום אפריקה בסופן נלסון מנדלה ניצח והפך לנשיא דרום אפריקה. לאחר הבחירות היחסים בין דרום אפריקה לבין לוב השתנו מקצה לקצה. העוינות מצד משטר קדאפי התחלפה בשיתוף פעולה והשקעות הדדיות. דרום אפריקה מצידה ביצעה מחוות גדולות במטרה לקדם את היחסים ושחררה שני אזרחי לוב שהיו מעורבים בפיצוץ בטיסה 103 של פאן אמריקן שהתרסקה מעל לוקרבי.
בשנת 1994 מועמר קדאפי שהיה באותה עת מנודה על ידי הקהילה הבינלאומית, הוזמן לטקס ההשבעה של נלסון מנדלה. דרום אפריקה אף העניקה לקדאפי ב-1997 את אות התקווה הטובה, אחד מהעיטורים הגבוהים ביותר במדינה.
מלחמת האזרחים בלוב
אף על פי שהעניקה גיבוי להחלטה 1973 של מועצת הביטחון של האו"ם שקבעה אזור אסור לטיסה מעל שמי לוב, דרום אפריקה התנגדה להפצצות נאט"ו על כוחותיו של קדאפי ותמכה ב"מפת הדרכים לשלום" של האיחוד האפריקאי שקראה להפסקת אש, סיוע הומניטרי ושיחות בין המורדים לממשלה.
במהלך המלחמה נתפסה הנהגת ה-ANC כאוהדת לקדאפי, ולפי אחד האנליסטים היו לכך שש סיבות: דחיית מעורבות חיצונית מערבית באפריקה; להשיב את תמיכת הקיצוניים שאבדו לקונגרס בתמיכה בהחלטה 1973; מדיניות דרום אפריקה בקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני; תפיסה שמעצמות עולות יתפסו את האחריות הפוליטית שקשורה לאפריקה; מדיניות דרום אפריקה של הפעלת לחץ לפתרון סכסוכים; והסתמכות של ה-ANC על כספים שהועברו על ידי משטר קדאפי וההשקעות הלוביות הרבות בדרום אפריקה.
כיום
בימיה הראשונים של מועצת המעבר הלאומית דרום אפריקה עקבה אחר התגובה האפריקאית לשלטון החדש, ובהדרגה החלה להכיר בה כממשלה הלגיטימית של לוב בספטמבר 2011, כחודש אחרי רוב מדינות המערב ושבועיים אחרי סין ורוסיה.
אדולף שוורץ (רב)
אדולף אריה שוורץ (בגרמנית: Adolf Arye Schwarz; 15 ביולי 1846, אדאסטוול, פאפה הונגריה – 13 בפברואר 1931, וינה אוסטריה) היה רב, מלומד, סופר ופובליציסט, כיהן כראש בית המדרש לרבנים בווינה. משנת 1875 שימש כרבה של העיר קרלסרוהה.
שוורץ נולד בשנת 1846 לרב יעקב שוורץ שהיה רבה של אדאסטבל, ואצלו למד את לימודיו היסודיים. בהגיעו לגיל 13, פנה ללמוד לימודי תיכון, בעיר הסמוכה פאפה. המשיך ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת וינה, ולאחר מכן פנה ללימודי תאולוגיה ורבנות בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
התנגשות המטוסים בנמל התעופה לוד (1970)
התאונה
בלילה שבין 29 ו-30 בנובמבר 1970 התקיים תרגיל פריסה בשדה התעופה לוד שעל קיומו נמסר לכל הגורמים הרלוונטיים כולל הנהלת שדה תעופה לוד.
במסגרת התרגיל נגררו מטוסי דקוטה וסטרטוקרוזר לאורך המסלול היחיד ומשטחי החנייה לעבר מחסות מפני תקיפה אווירית מדומה. בשעה 02:50 זמן מקומי, מטוס בעל רישום 4X-FPS, אחד משני מטוסי הסטרטוקרוזר שהוסבו למכלית תדלוק, נגרר על ידי טרקטור של התעשייה האווירית לאורך מסלול 12/30 ללא אורות על הטרקטור ועל המטוס. כמה דקות מאוחר יותר אישר מגדל הפיקוח לטיסת חברת TWA מספר TW691, טיסת מטען סדירה לקנזס סיטי דרך ציריך שבוצעה על ידי מטוס בואינג 707-331C אות קריאה N790TW, להמריא ממסלול 30. מטוס המטען של חברת TWA מסוג בואינג 707 בקש הסעה ואישור המראה לטיסה 645 לציריך. הקברניט, שלא היה מודע לסטרטוקרוזר שנגרר על המסלול, הורה לקצין הראשון שלו להתחיל בריצת ההמראה. הקברניט שזיהה את הסטרטוקרוזר לפניו על אותו מסלול, משך בהגאים להמראה מוקדמת. כשהגיע המטוס לכשני שלישים המסלול, פגעו מנועים מס. 1 ו-2 שעל כנף שמאל של המטוס בתחתית מכלול הזנב של הסטרטוקרוזר, וקצה כנף שמאל קרעה חלק מזנב הסטרטוקרוזר. טייס הבואינג, ניסה ברגע האחרון להסיט את המטוס ימינה, אך המטוס הזדקר, ועקב מהירותו הנמוכה, גלש אל שדה השלף, מצפון למסלול 30/12, והחל לעלות באש. מטוס ה-TWA, שהיה עמוס ב-30 טון של מטען, בעיקר פרטי ריהוט ופרחים ליצוא, עלה באש שהתפשטה תוך זמן קצר לסטרטוקרוזר. שני המטוסים הושמדו לחלוטין. שלושת אנשי הצוות של TWA נחלצו מהמטוס ללא כל פגע, והגיעו בכוחות עצמם, תוך רבע שעה, למשרדי אל על בטרמינל. שנים מאנשי הקרקע נהרגו במקום, והשלישי, נפצע קשה ומת מפצעיו לאחר כשבוע.
כוחות ההצלה של שדה התעופה לוד שהוזעקו, הגיעו למקום כעשר דקות לאחר האירוע. הם ניסו להציל את עובדי התע"א, וחיפשו לשווא את צוות ה-707 ש"נעלם" מהקוקפיט, בזמן הממושך שעבר עד להגעת כוחות ההצלה. שדה תעופה לוד, נסגר למשך כ-11 שעות, ונפתח שוב לתנועת מטוסים בשעות אחר הצהריים של אותו יום, 30 בנובמבר 1970.
התנגשות מטוס חיל האוויר סטרטוקרוזר ומטוס טי.וו.אי מוגדרת כתאונה החמורה ביותר בנמל התעופה בן-גוריון.
איוש מגדל הפיקוח בזמן התאונה
מגדל הפיקוח בלוד בשעה 02:50 אויש על ידי פקחית הטיסה סילביה מאיירס והסמלים מאירוביץ ווינשטוק הפקחים הצבאיים במשמרת הלילה. הפקח האזרחי הנוסף פול קילאני ישן ואחראי המשמרת יחזקאל שאבו, עתיד לקום ממנוחתו עם תחילתו של אירוע העומד להתרחש בשדה התעופה.
סה"כ במשמרת הלילה במגדל הפיקוח אמורים להיות 3 פקחים אזרחיים ו-3 פקחים צבאיים.
הבואינג 707 של טי.וו.אי קיבל אישור המראה מפקחית התעופה סילביה מאיירס.
גורר הסטרטוקרוזר קיבל אישור לעלות על המסלול, מסמל מאירוביץ, הפקח הצבאי, שלדבריו הודיע לפקחית האזרחית, על דבר הגרירה (מאיירס הכחישה שנאמר לה, סמל ויינשטוק תמך במאירוביץ ואמר שמאיירס הנהנה בראשה לאותת הסכמה).
ועדת חקירה
ועדת חקירה מונתה ב-30 בנובמבר 1970 על ידי שר התחבורה שמעון פרס. בראש הוועדה עמד מפקד חיל האוויר לשעבר האלוף (מיל) דן טולקובסקי. חברי הוועדה גבו בין היתר עדות מהמעורבים בתאונה: צוות המטוס האמריקאי, הפצוע שגרר את מטוס התובלה הצבאי, אנשי מגדל הפיקוח, עובדים אחרים וכן מספר טייסים מומחים. כן שמעו חברי הוועדה את סרטי ההקלטה של מגדל הפיקוח.
הנוהל לפי ההוראות שניתנו על ידי שר התחבורה משה כרמל בשנת 1966 היה כי יש לקיים טיסות היוצאות משדה התעופה לוד בין 9 בלילה ל-4 בבוקר מכיוון מערב לכיוון מזרח ורק אחר כך נוטה המטוס למערב כדי שהמראות מטוסים בשעות הלילה לא תהיה מעל תל אביב. הוועדה בדקה מדוע ניתנו לקברניט מטוס המטען האמריקאי הוראות להמריא בכיוון מזרח למערב בניגוד להוראות הקבע של נמל התעופה.
מומחי ביטחון הפנו אצבע מאשימה אל נוהלי הביטחון של נמל התעופה לוד, בו משמשים מסלולי ההמראה גם כמסלולי הובלה, ללא שימוש בכבישים עוקפים.
סיבות לתאונה ומסקנות אישיות
ועדת החקירה מנתה 3 סיבות עיקריות לתאונה החמורה:
בעקבות מסקנות ועדת החקירה מנהל מגדל הפיקוח שמואל פוליאק, הועבר מתפקידו והועבר לעבוד במחלקת מבצעים של מנהל התעופה האזרחית. למנהל מגדל הפיקוח מונה יעקב וכטל.
הפקחית האזרחית מאיירס, הפקחים הצבאיים ווינשטוק ומאירוביץ וראש המשמרת יחזקאל שאבו הושעו מתפקידם. נגד מאיירס נפתח משפט, וסניגורה, ששכרו מומן על ידי אגודת הפקחים, היה עו"ד שמואל תמיר. היא הועברה לעבוד במחלקת התאום בשדה התעופה לוד.
צוות חקירה של טי.וו.אי
אנשי צוות המחקר של טראנס וורלד איירליינס שהגיעו לישראל מפריז בעקבות האסון עסקו בבדיקת הממצאים. בין השאר בחנו מקרוב כל סמ"ר של מסלול האספלט סמוך למקום ההתנגשות.
300: עליית האימפריה
300: עליית האימפריה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2014, סרט המשך לקודמו המצליח "300", מז'אנר הפעולה, המלחמה והפנטזיה. בבימויו של נועם מורו הישראלי, ובהפקתו ותסריטו של זאק סניידר האמריקאי. יצא לאקרנים ב-6 במרץ 2014. הסרט הוא עיבוד לרומן גרפי מאת פרנק מילר.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות, המבקרים שיבחו את הופעתה של אווה גרין אבל ביקרו את הסיפור והתמונות הקשות, הסרט הכניס 337 מיליון דולר ברחבי העולם.
תקציר העלילה
"300: עליית האימפריה" הוא סרט ההמשך לסרט "300" אשר מגולל את סיפורו של הגנרל היווני תמיסטוקלס אשר מוביל צבא מורדים יוונים להילחם בצבא הפרסי אשר פולש ליוון תחת פיקודו של חשיארש הראשון מלך פרס, בן תמותה שנחשב לאל ולצדו מצביאה יפהפייה נקמנית אכזרית וחסרת רחמים המפקדת על הצי הימי הפרסי בשם ארטמיסיה. כעת, תמיסטוקלס יוצא ביחד עם צבא המורדים שלו לקרב גדול במיוחד להרוג את חשיארש ואת ארטמיסיה.
בסוף הסרט במהלך הצגת הקרדיטים נשמע השיר war pigs של להקת בלאק סבאת'. הקרדיטים מוצגים במהלך הקרנת אנימציה שמראה את הקרב, המראה האחרון לפני הצגת שם הסרט, הוא מראה של תמיסטוקלס משסף את ראשו אחשוורוש.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט כתב והלחין המוזיקאי Junkie XL.
Refine S7
Refine S7 הוא קרוסאובר מהודר, המשלב מאפיינים של SUV (ראשי תיבות של Sport utility vehicle), מתוצרת יצרנית הרכב הסינית  JAC Motors (שם רשמי: "Anhui Jianghuai Automobile Co., Ltd", שם בסינית: "江淮汽车") אשר מיצר משנת 2017 ועד היום.
SINE
Short interspersed nuclear elements ובקיצור SINEs, הם רצפי DNA שאינם מקודדים המופיעים בשכיחות גבוהה בגנומים איקריוטים שונים, ומהווים כ-13% מהגנום של יונקים. הם סוג של רטרו טרנזפוזום (אלמנטים של DNA אשר מגבירים את עצמם בגנומים איקריוטים בתיווך רצפי RNA).