cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספרי שנים
ספרי השנים או אָנַּלִים (בלטינית: Annales, מ-Annus שפירושו "שנה") הן רשימות קצרות, המסודרות לפי סדר כרונולוגי. ספרי השנים היוו רשימת אירועים שהתרחשו בפרק הזמן אותו ביקשו לתאר, לרוב שנה ירחית. בין האירועים המצוינים בהם היו טקסים דתיים וחגיגות דתיות, כיבושים וקרבות משמעותיים בעיני הכותב, ובעלי תפקידים שכיהנו בשנה הנדונה. ספרי השנים מהווים מקור חשוב לחקר ההיסטוריה של רומא העתיקה הקדומה, ומעידים על התפתחות המשטר הרומי בראשיתו. לרוב, נשמרו ספרי השנים במקדשים הראשיים.
במזרח הקרוב הקדום
במזרח הקדום, בבבל ובאשור נהגו המלכים לנהל אנלים שבהם הם תארו את מסעות המלחמה שלהם וכן את מפעלי הבנייה שלהם. האנלים נכתבו על גבי לוחות חרס או לוחות אבן בכתב יתדות בשפה האכדית והבבלית, והיו מסודרים לפי סדר כרונולוגי של השנים, לעיתים אורגנו לפי שנות מלוכה ולעיתים לפי מספרי המסעות.
רות דיין
רות דיין (לבית שוורץ; 6 במרץ 1917 – 5 בפברואר 2021) הייתה פעילה חברתית ישראלית ואשתו הראשונה של משה דיין. ייסדה את חברת האופנה והטקסטיל "משכית" והייתה שותפה בייסוד ארגון הצדקה "וראייטי ישראל".
ספרי שנים
ברומא העתיקה
האנלים היו בשימוש ברומא העתיקה הם נקראו Annales maximis. בתחילת כל שנה, היה הפונטיפקס מקסימוס קובע לוחות בצבע לבן כאשר על כל לוח מופיע שם של אחד מעוזריו או פקידיו. אלו נצטוו לכתוב מדי יום את כל האירועים שהתרחשו באותו יום כמו ליקויי שמש וירח, שינויים במחירים של מצרכים שונים, מגפות, אירועים "מבשרי רע", מות שליטים ועוד. בהתחלה נרשמו רק פרטים שהיה להם קשר כל שהוא עם מוסד הכהונה. עם הזמן החלו לרשום כל אירוע חשוב ש"ראוי להזכר" כמו מלחמות, ניצחונות, מינויים פוליטיים ועוד. ריבוי פרטים זה הופך את האנלים לחומר כה חשוב לחוקר ההיסטוריה. לקראת סוף המאה השנייה לפני הספירה, הפסיק הכהן מוקיוס סקיבולה את כתיבת לוחות האנלים. את כל הלוחות שנכתבו עד אז (ושנשמרו בארכיון מיוחד) העתיק בכתב יד בספר גדול שכלל 80 כרכים. אחריו כבר לא כתבו את האנלים על לוחות אלא בכתבי יד, בהתחלה ביוונית ומזמן קטו הזקן, בלטינית. כותבי האנלים נקראו אנליסטים וסגנון הכתיבה נקרא בשם "אנליסטיקה". בימיו של סולה השתנה הסגנון של האנליסטיקה והפך ל"אנליסטיקה חדשה". כדי למשוך את הקוראים לקרוא את החומר היבש של האנלים, האנליסטים החדשים, הוסיפו פירושים, הכניסו אירועים וציטטו נאומים שלא היו ולא נבראו. עובדות שונו כדי להתאימן לצרכים פוליטיים ותעמולתיים. בעקבות זאת, הופיעו סוגים חדשים של אנלים. ספרי שירה אפית העוסקת באירועים מהעבר נקראו אנלים וגם ספרי היסטוריה ואפולוגטיקה שעסקו בשליטים או אנשים חשובים מהעבר, נקראו כך.
רות דיין
ביוגרפיה
דיין נולדה בחיפה בשם רות שוורץ, הבכורה מבין שתי בנות לצבי שוורץ, עורך דין יליד נובוסליצה, ולרחל לבית קלימקר, אשת חינוך ילידת קישינב ובתו של דב קלימקר, שניהם מאנשי העלייה השנייה. אחותה הצעירה היא ראומה, שלימים נישאה לעזר ויצמן. בהיותה בת שנתיים נסעה עם הוריה לאנגליה לצורך לימודיו של אביה. בגיל 10 שבה לארץ ישראל עם משפחתה ועברה להתגורר בשכונת מוסררה, ולאחר מכן בשכונת רחביה בירושלים, שם למדה בגימנסיה העברית רחביה והייתה פעילה ב"המחנות העולים". בגיל שבע עשרה עברה לנהלל ולמדה בבית הספר החקלאי לבנות. בנהלל הכירה את משה דיין, וב-1935 השניים נישאו. מנישואיהם נולדו יעל, אודי ואסי. ב-1945 עברה המשפחה להתגורר בתל אביב.
ספרי שנים
בימי הביניים
בימי הביניים התפתחו ספרי שנים. בימי הביניים המוקדמים הכנסייה פרסמה לוחות שנה וחילקה אותן לכנסיות השונות. לוחות אלו היו חשובים מאוד כדי לקבוע את מועד החגים הנוצריים שלא חלים תמיד באותו תאריך. במשך הזמן החלו הכמרים לכתוב על גבי לוחות שנה אלו את האירועים החשובים שהתרחשו בסביבות כנסיותיהם כמו לידות, מתות, מגפות ומלחמות. נרשמו גם אירועים כמו הופעת כוכבי שביט, מינוי כמרים וראשי מנזרים ומחירי מצרכים. בתקופה מאוחרת יותר המשיכו לכתוב את האנלים בצורה מפורטת יותר ומתוך חובה. למשל המלך האנגלי אלפרד הוציא צו לכתוב אנלים שאחר כך נקראה הכרוניקה האנגלו-סקסונית. בשלב מאוחר יותר נקראו אנלים ספרי היסטוריה שנכתבו בצורה כרונולוגית כמו ה"אנלים של הכנסייה" שנכתבו במאה ה-12 על ידי ברוניוס ועסקו בתולדות הכנסייה משנתה הראשונה עד שנת 1198. בעת החדשה הכתיבה האנליסטית המסורתית הלכה ונעלמה בהדרגה. מעין ניסיון להחזירה לתפארתה נעשה בצרפת במאה ה-19 על ידי קבוצת היסטוריונים שנקראו "האסכולה האנלית". הם טענו שהיסטוריה צריכה לעסוק בכל מה שאירע בעבר ולא רק באירועים הקשורים במלכים ומנהיגים שונים עם התעלמות מוחלטת מאירועים הקשורים באדם הקטן והלא חשוב. הם ניסו לכתוב כרוניקות יומיומיות על כל שאירע באותו יום כולל שמות הנולדים והנפטרים, פסקי הדין, מזג האוויר, אירועים חריגים, תאונות ועוד. לאחר זמן לא רב גם אסכולה זו נעלמה בהדרגה.
רות דיין
ביוגרפיה
במהלך מלחמת העצמאות, מונה משה דיין למפקד ירושלים, והמשפחה עברה בעקבותיו למגורי השרד בווילה לאה שבשכונת רחביה בירושלים.
ספרי שנים
בימי הביניים
במאה ה-20 נקראה אסכולת האנאל על שם המונח הקדום. כמו כן, משתמשים במושג Annals ככינוי לעיתונות מדעית תקופתית.
רות דיין
ביוגרפיה
ב-1949 עבדה דיין כמדריכה חקלאית במושבי העולים החדשים בפרוזדור ירושלים. היא וחוקרת הפולקלור זהרה וילבוש הבחינו במיומנות הנשים בתחומי מלאכת היד וביצירותיהן. דיין החליטה לנסות ולהפוך את העיסוק למקור פרנסה ושימור תרבותי, וביצעה בכך תפנית מההכוונה הרשמית של המדינה שניסתה לחנך את העולים לעיסוק בחקלאות. פרויקט איתור הנשים (והגברים, רובם צורפים ממוצא תימני), הדרכתן ושיווק ראשוני של יצירותיהן נקרא פרויקט "אשת חיל".
שנה לאחר מכן הקימה את חוג הידידים של המרכז הרפואי שיבא - תל השומר, וכיהנה במשך שנים כנשיאת כבוד של החוג.
ב-1952 עזבה את פרויקט "אשת חיל" והתלוותה למשה דיין שנשלח לקורס מפקדים בכירים בבריטניה. שם החלה ללמוד אריגה וטווייה מתוך מטרה להמשיך בעבודה זו עם שובה לארץ.
שנה לאחר שובה לישראל, ב-1954, בעידוד ובתמיכה של שרת העבודה, גולדה מאיר, ושל מנכ"ל משרד ראש הממשלה, טדי קולק, הפך הפרויקט לחברת הלבשה ורקמה ממשלתית בשם "משכית", כשדיין משמשת כמנכ"לית שלה. החברה סיפקה מקומות תעסוקה למאות עובדים, בעיקר עולים חדשים, מקריית שמונה שבצפון ועד לדימונה שבדרום. בבגדי החברה ובאריגיה שולבו דוגמאות של עדות ואוכלוסיות שונות, בהם לובים, פרסים, תימנים, וגם דרוזים, בדואים ופלסטינים.
ב-1964 נקלעה "משכית" לקשיים עקב ניהול כושל וכמעט עמדה להימכר לידיים פרטיות, אלא שוועדת שרים לענייני כלכלה החליטה לשמר אותה כחברה ממשלתית.
דיין נמנתה על מקימי וראייטי ישראל ב-1967.
הייתה חברת המועצה הציבורית של יש דין: ארגון מתנדבים לזכויות אדם, חברת הוועד המנהל של המרכז היהודי ערבי לפיתוח כלכלי וחברת המועצה הציבורית של קרן אברהם.
ב-1970 הצטרפה לאגודת "ברית בני שם", אגודה להבנה בין יהודים וערבים, ושימשה כנשיאה במשך כ-40 שנה.
בסוף 1971, כעבור 37 שנות נישואים, התגרשה רות ממשה דיין.
ב-1973 פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "ואולי: סיפורה של רות דיין".
ב-2001 הוציאה לאור את אסופת המכתבים שכתב לה משה דיין עת היה כלוא בכלא עכו, בשנים 1941-1939, בספר מופיעים גם קטעים מיומנה. על חייה של דיין ביימה דינה צבי ריקליס את הסרט התעודי "ביג מאמא", ששודר בערוץ 2 ב-2004.
דיין הייתה חברת המועצה הציבורית של ארגון בצלם.
ב-2013 הושק מחדש המותג "משכית" לאחר שני עשורים, ביוזמת מעצבת האופנה שרון טל ותוך שיתוף פעולה מלא של דיין.
בשנת 2014 זכתה דיין בעיטור נשיא מדינת ישראל.
בשנת 2014 זכתה גם בפרס רפפורט על מפעל חיים בקטגוריית: עשייה נשית פורצת דרך ומחוללת שינוי בחברה הישראלית.
ב-1 במאי 2014 נפטר בנה אסי דיין וב-19 בנובמבר 2017 נפטר בנה אודי דיין.
ב-2017 זכתה בפרס שלמה בובליק לשנת תשע"ז, המוענק על ידי האוניברסיטה העברית בירושלים.
דיין התגוררה בשכונת למד בתל אביב ונפטרה ב-5 בפברואר 2021 בביתה, כחודש לפני יום הולדתה ה-104. נקברה בבית העלמין בנהלל. אנשים רבים כתבו עליה דברי הספד ובהם ראובן ריבלין, אביב גפן, יאיר לפיד ואנשי מרצ.
אמנדה טאפינג
אמנדה טאפינג (באנגלית: Amanda Tapping, נולדה ב-28 באוגוסט 1965) היא שחקנית ובמאית קנדית. ידועה בעיקר בזכות תפקידה כאסטרופיזיקאית סמנתה קרטר בסדרת המדע הבדיוני "סטארגייט SG-1" וב"סטארגייט אטלנטיס". משנת 2008 מככבת בתור ד"ר הלן מגנוס בסדרה "מקלט באפלה" של רשת Syfy.
ביוגרפיה
טאפינג נולדה ברוצ'פורד, מחוז אסקס, אנגליה ולה שלושה אחים. בגיל 3 עברה עם משפחתה לאונטריו, קנדה. טאפינג למדה בתיכון צפון טורונטו והצטיינה במדעי הסביבה ודרמה. כשסיימה את לימודיה בשנת 1984 החליטה להתרכז בדרמה והרחיבה את השכלתה באוניברסיטת וינסדור בבית הספר לאומנות הדרמה.
לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטה המשיכה ללמוד את אומנות התיאטרון לצד הופעות בפרסומות, סרטים ותוכניות טלוויזיה כגון תיקים באפלה, אגדת ארץ-ים.
ב-23 בספטמבר 1994 נישאה לאלן קובץ'. הזוג מתגורר בוונקובר, קנדה, ויש להם בת אחת שנולדה ב-22 במרץ 2005.
משנת 1997 עד 2007 שיחקה טאפינג בסדרה סטארגייט SG-1 בתפקיד סמנתה קרטר, ולאחר מכן בעונתה הרביעית של סטארגייט אטלנטיס. היא בחרה שלא להמשיך בתפקיד כדי להתמקד בסדרה מקלט באפלה של רשת SyFy, אותה היא מפיקה בפועל (יחד עם דמיאן קינדלר ומרטין ווד), וכן מככבת בתפקיד הראשי. בשנת 2012 שיחקה בקומדיית המדע הבדיוני "מילקשייק בחלל" לצדם של קריסטין קרוק ובילי בויד. בשנת 2016 החלה לגלם את דמותה של ד"ר אמנדה פרואו בסדרת המדע הבדיוני "הנוסעים בזמן" בתפקיד חוזר ושבה עם דמות זו כאורחת לעונה השנייה.
קסיה אלר
קסיה אלר (בפורטוגזית: Cássia Eller; 10 בדצמבר 1962 - 29 בדצמבר 2001) הייתה מוזיקאית וזמרת ברזילאית.
ביוגרפיה
אלר נולדה בריו דה ז'ניירו, אך בילתה את רוב נעוריה בבלו הוריזונטה. ב-1990 היא חזרה לריו והקריירה המוזיקלית שלה נסקה.
מקורו של האלבום המפורסם ביותר שלה הוא בהופעה חיה ב-MTV הברזילאי ונקרא Acústico MTV ואילו שיריה הידועים ביותר הם גרסתה ל"Malandragem" והלהיט הברזילאי "Segundo sol". סגנון המוזיקה שלה מביע שילוב של רוק ומוזיקה ברזילאית פופולרית. אלר הייתה ידועה בקולה העמוק והמחוספס והוכרה כאחת הזמרות הלסביות הברזילאיות. עקב אופי מיניותה וסגנונה המוזיקלי נוצרו השוואות בינה לבין מוזיקאיות אחרות כ-Ani DiFranco ,Indigo Girls ו-Melissa Etheridge.
היא מתה ב-29 בדצמבר 2001 לאחר שהוחשה לבית החולים בריו דה ז'ניירו על ידי בת זוגה. היא אושפזה כשהיא הוזה ולא נהירה וסבלה מסדרת התקפי לב; חקירת משטרה גילתה שמקורו של ההתקף היה דווקא במצב ליבה ולא בשימוש יתר של סמים. היא הייתה בת 39 במותה והותירה אחריה בן צעיר שנשאר תחת חסותה של בת זוגה.
קסיה אלר הותירה אחריה מורשת מוזיקלית הנשמרת עד ימינו בברזיל ופופולריותה רק גדלה מאז מותה. תחנות רדיו ברזילאיות שונות ממשיכות להשמיע את שיריה, ואלבומיה נמכרים עד היום בהצלחה רבה.
ג'ייסון קרייס
ג'ייסון קרייס (באנגלית: Jason Kreis, נולד ב-29 בדצמבר 1972) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל אמריקאי, המשמש כמאמן הנבחרת האולימפית של ארצות הברית בכדורגל וכעוזר מאמן אינטר מיאמי.
ביוגרפיה
קרייס נולד באומהה שבנברסקה. אחרי ששיחק בכל משחקי קבוצת הכדורגל של אוניברסיטת דיוק, חתם קרייס בקבוצת ראלי פליירס מליגת ה-USISL. ב-1996 נבחר קרייס במקום ה-43 בדראפט ה-MLS, על ידי דאלאס בורן. קרייס כבש את השער הראשון בתולדות הקבוצה. ב-1999 היה קרייס לאמריקאי הראשון שזוכה בתואר ה-MVP של ה-MLS, אחרי שהוביל את הליגה בנקודות ובשערים.
ב-26 ביוני 2004 כבש קרייס את שער הליגה ה-89 שלו נגד די.סי. יונייטד ועקף את רוי לסיטר בטבלת מלך השערים בכל הזמנים של ה-MLS. בתואר זה החזיק שלוש שנים, עד אשר חיימה מורנו שבר את שיאו.
ב-17 בנובמבר 2004 עבר קרייס בטרייד לריאל סולט לייק, והפך לשחקן הראשון בהיסטוריה של הקבוצה. הוא עזב את דאלאס כשהוא שיאן הקבוצה במשחקים (247), שערים (91), בישולים (65) ונקודות (247). קרייס הפך לכובש הראשון בתולדות סולט לייק, כאשר כבש שער בהפסד 1–3 ללוס אנג'לס גלאקסי. ב-13 באוגוסט 2005 היה לשחקן הראשון בהיסטוריה של ה-MLS שכבש למעלה ממאה שערים.
קרייס לא הצליח לשחזר את הישגיו בליגה בנבחרת ארצות הברית, וכבש רק שער אחד ב-14 משחקים. הופעת הבכורה שלו הייתה ב-20 באוגוסט 1996, נגד נבחרת אל סלבדור. את שערו היחיד בנבחרת כבש ב-1999, בתיקו 2:2 מול ג'מייקה.
רעידת האדמה באלסקה (1964)
ב-27 במרץ 1964 התרחשה רעידת אדמה באלסקה, שהייתה רעידת האדמה השנייה בעוצמתה שנמדדה בהיסטוריה, והחזקה ביותר ביבשת אמריקה הצפונית. היא התרחשה בדרום אלסקה בשעה 17:36 (זמן מקומי) ביום שישי הטוב, נמשכה 4 דקות ו-38 שניות והגיעה לעוצמה של 9.2 בסולם מגניטודה לפי מומנט. מוקד הרעש היה כ-123 ק"מ מזרחית לעיר אנקורג' ובעומק של 25 ק"מ.
רובם של 131 הרוגי רעידת האדמה נספו כתוצאה מגלי צונאמי באזור מפרץ הנסיך ויליאם. גל הצונאמי, בגובה 67 מטר, החריב כליל את העיר הקטנה ואלדז. 30 מתושביה ששהו בקרבת הנמל, רובם ילדים שהמתינו לספינה, נהרגו. לאחר מכן נבנתה ואלדז מחדש במרחק מה מהעיר המקורית.
באי קודיאק (ראו במפה שמשמאל) התרוממה הקרקע לגובה של 9.1 מטר. מזרחית לאנקורג' ירדו פני הקרקע ב-2.5 מטרים, והים הציף את האזור. במהלך רעידת האדמה נגרמו תזוזות קרקע חזקות מאוד (תזוזות אנכיות עד 11.5 מטרים). באנקורג', העיר הגדולה באלסקה, הורגש הרעש בעוצמה רבה, על אף מאה עשרים ושלושה הקילומטרים שהבדילו בינה לבין מוקדו. בעיר נגרם נזק רב לרכוש, בתים נחרבו, תשעה בני אדם נהרגו, צינורות מים נותקו ותושבים רבים נאלצו להתקיים משלג שהופשר. מגדל הפיקוח בנמל התעופה הבינלאומי קרס. אנקורג' ניצלה מהצונאמי ומאסון גדול בהרבה.
גלי הצונאמי הגיעו עד לקליפורניה, שבה נספו שנים עשר איש בקרסנט סיטי שבצפון המדינה. באורגון נהרגו ארבעה אנשים. הדיה של הרעידה החזקה הגיעו למרחק אלפי קילומטרים, ואפילו בדרום אפריקה נצפו תנודות במעיינות.
מכיוון שמוקד הרעש היה באזור שאינו מיושב, מספר ההרוגים (131) היה קטן באופן יחסי. תרמה לכך גם בניית העץ הנפוצה באלסקה והתרחשות הרעידה ביום שישי הטוב, שהוא בנצרות יום שישי שלפני חג הפסחא, יום שבתון.
שמואלי
ראו גם
}}
מחלף נס ציונה
מחלף נס ציונה הוא מחלף בכביש 431 המקשר אותו עם כביש 423. הוא נפתח לתנועה באופן חלקי בפברואר 2009 עם קישור לכביש 4313 לכיוון באר יעקב, ובהמשך נוסף החיבור לכביש 423.
המחלף נבנה בתצורה משולבת של מחלף יהלום ולולאת מחלף עלה תלתן. גשר המחלף עובר מעל כביש 431 בתוואי כביש 423. הלולאה מקשרת בין כביש 423 בכיוון צפון לבין כביש 431 בכיוון מערב. ממערב למחלף מתחילה דרך השרות של כביש 431 הנמשכת עד למחלף מבוא איילון. מסיבה זו משמש המחלף גם ככניסה למחלף ראשונים עבור הנוסעים בכביש 431 לכיוון מערב, ומנקז אליו את התנועה הנכנסת לכיוון מזרח של כמה מחלפים בכביש 431 הנמצאים ממערב לו. כדי לסייע בהשתלבות חלקה של כלל התנועה בכביש השרות אל הנתיב הראשי של כביש 431 בכיוון מזרח, נבנתה במחלף מנהרה קצרה העוברת מתחת לרמפה המשמשת את היוצאים מכביש 431 במחלף זה.
כביש 423 משמש כדרך אזורית המקשרת בין רחובות, נס ציונה וראשון לציון.
לודוויג היונקר מהסן
לודוויג היונקר מהסן (בגרמנית: Ludwig der Junker; 1305 - 2 בפברואר 1345) היה אציל גרמני מבית הסן.
ביוגרפיה
לודוויג נולד בשנת 1305, לאוטו הראשון, רוזן הסן ולאדלהייד מרבנסבורג, בתו של אוטו השלישי, רוזן רבנסבורג. בשנת 1326 ביקרו אוטו הראשון ואשתו את האפיפיור יוחנן העשרים ושניים באביניון עם ליווי גדול. במהלך הביקור, הבטיח האפיפיור כי לודוויג יקבל משרה כנסייתית, אולם, לודוויג סירב להישאר רווק, וויתר על הקריירה הכנסייתית שלו.
בשנת 1328 מת אביו, ואחיו הבכור היינריך השני, רוזן הסן, ירש את רוזנות הסן, בעוד לודוויג קיבל את טירת גרבנשטיין.
לודוויג נפטר ב-2 בפברואר 1345. אחיו היינריך השני החליט בשנת 1367, אחרי מות בנו אוטו הצעיר מהסן, לאמץ את בנו של לודוויג - הרמן השני, רוזן הסן כיורשו.
משפחתו
ב-15 באוקטובר 1340, התחתן לודוויג עם אליזבת משפונהיים, בתם של זימון השני, רוזן שפונהיים-קרויצנאך ואליזבת מהיינבסרג-פאלקנבורג, ממנה היו לו שלושה ילדים:
נסיכות אכאיה
נסיכות אכאיה (יוונית Πριγκιπάτον Αχαϊας; צרפתית Principauté d'Achaïe), או נסיכות מוראה, הייתה נסיכות שהשתרעה בשיאה על-פני כל שטחו של חצי האי פלופונסוס בדרומה של יוון. הנסיכות הייתה אחת משלוש ישויות וסאליות של האימפריה הלטינית, שקמו על חורבותיה של האימפריה הביזנטית, לאחר מסע הצלב הרביעי ב-1204.
היסטוריה
הנסיכות נוסדה בשנת 1205 ובשנת 1212 השתרעה על פני כל שטחו של הפלופונסוס, למעט העיר מונמבסיה שנכבשה בשנת 1248. הנסיכות הגיעה לשיאה בתקופתו של גיום השני וילאהרדואין, ששלט בה החל ב-1246 ועד מותו ב-1278. ב-1249, הקים גיוס השני את מצודת מיסטרס הסמוכה לספרטה, וקבע בה את בירתו. עשר שנים לאחר מכן, בסתיו 1259, הובסה הנסיכות על ידי הביזנטים, וגיום השני נשבה. תמורת חירותו והמשך קיומה של הנסיכות, הוא הוכרח לוותר על דרום-מזרחו של הפלופונסוס ועל שלושה ממאחזיו החשובים, ובהם גם מיסטרס. ב-1278 עברה הנסיכות לרשותו של שארל הראשון, אשר לא שלט בה באופן ישיר, אך שלח לה חיילים וכסף כדי לסייע במאבקיה נגד האימפריה הביזנטית החדשה.
ב-1289 שבה הנסיכות לשלטונו של בית בין וילאהרדואין, אך זמן קצר לאחר מכן, ב-1307 חזרה באופן רשמי לרשותו של בית אנז'ו, ובאופן מעשי ב-1318. במשך רובה של המאה ה-14 ועד שנת 1383, שררה בנסיכות מלחמת ירושה ממושכת ואלימה. זו התחלפה בתקופת אינטררגנום שנמשכה מ-1383 ל-1396, והסתיימה עם שלטונו של פדרו בורדו דה סן סופראנו (Pedro Bordo de San Superano). ב-1430 נכבשה רוב הנסיכות על ידי דספוטט מוראה, וסופחה אליה לחלוטין ב-1432.
חברה וכלכלה
החוק השולט בנסיכות שילב חקיקה ביזנטית וצרפתית. הנסיכות חולקה עם הקמתה בין 12 ברונים, ששטחם התחלק הלאה לעשרות יחידות משניות. 12 היחידות תפקדו כיחידות מנוריאליות אוטונומיות מבחינה טריטוריאלית וכלכלית. האצילים ואנשי הכנסייה החשובים לקחו חלק במועצה שבראשותה עמד הנסיך, וזו נהנתה מכוח רב והחלטותיה חייבו גם אותו. מאידך, האצילים חויבו בתקופות שירות צבאיות ארוכות, ולא יכלו לעזוב את שטח הנסיכות אלא באישורו של הנסיך. בכל אופן, עזיבתם את הנסיכות הוגבלה לשנתיים ויומיים, ואם לא שבו אל שטחה, נחלתם עשויה הייתה להיות מוחרמת. כלכלת הנסיכות נסמכה על תוצרת חקלאית מגוונת, שכללה יין, צימוקים, שעווה, דבש, שמן ומשי.
ארתור שנאבל
ארתור שנאבל (בפולנית: Artur Schnabel; 17 באפריל 1882 – 15 באוגוסט 1951), היה פסנתרן קלאסי יהודי-פולני, שגם הלחין ולימד. שנאבל נודע ביחסו הרציני למוזיקה, ובהימנעותו מכל מה שהיה בו שמץ של ברק טכני צרוף. נאמר עליו, שנטה להתעלם ממגבלותיו הטכניות בחתירתו להגשמת האידיאלים המוזיקליים שלו. כך או כך, שנאבל נחשב לאחד הפסנתרנים הדגולים של המאה העשרים, שלחיוניות, העומק וההבנה הרוחנית שבנגינתו, בעיקר ביצירות בטהובן ושוברט, היו מעט מאוד מתחרים, אם בכלל.
ילדות ונעורים
שנאבל נולד בליפניק, בשלזיה האוסטרית, אזור שהפך לחלק מפולין ב-1919. ולמד נגינה בפסנתר מגיל שבע בווינה, אצל תאודור לשטיצקי (בשעתו תלמיד של קארל צ'רני), שאמר לו: "לעולם לא תהיה פסנתרן. אתה מוזיקאי". שנאבל התייחס לדברים אלה במלוא הרצינות, ובמקום לנגן את היצירות הווירטואוזיות לראווה של מלחינים כמו פרנץ ליסט, שהיו פופולריות בסוף המאה ה-19, בחר להתרכז בקלאסיקה הגרמנית של מוצרט, בטהובן ושוברט. בהמשך גם למד קומפוזיציה אצל אזוויוס מנדיצ'בסקי, שהיה ידיד של יוהנס ברהמס. כעבור שנים, נהנה שנאבל לצטט את נבואתו של לשטיצקי כפאראדוכס, שכן הוא עצמו לא יכול היה מעולם להבחין בין המוזיקאי לפסנתרן, גם לא לגבי תלמידיו. במקרה שלו, המוזיקאי והפסנתרן התמזגו כליל, אם כי הפסנתרן היה ונשאר משרתו של המוזיקאי.
קריירה
בשנת 1898 עבר שנאבל לברלין, שם החל בקריירה של פסנתרן מקצועי. בניגוד לאווירת הרפיון המנוון משהו של וינה, ברלין שקקה חיים ומרץ ושנאבל הצעיר השתלב ללא קושי בחיי הבוהמה הברלינאית. הוא חלק עם חברו הווינאי פראנץ הוטר שני חדרים בביתו של סנדלר, בבית דל ורועש, אך לא רחוק מבתי הקפה של הקורפינשטנדאם, מקום מושבם של אמנים, בוהמיאנים ומתקני עולם למיניהם. אל חדרו השכור הצליח להכניס פסנתר כנף שהעניקה לו ברוחב יד הפירמה בכשטיין. ב-10 באוקטובר 1898, בן שש-עשרה וחצי, הופיע לראשונה בנגינה בפומבי, באולם של חברת בכשטיין, הקטן היותר בברלין אך מותאם יפה לנגינת מוזיקה אינטימית, בעיקר של אמנים מתחילים. הביקורות היו אוהדות ואף נלהבות, אם כי שניות מסוימת התגלתה בין המבקרים השונים - בלייפציג סברו שהוא שכלתני מדי, ואילו במינכן תיארו אותו כחושני מדי. הגדרות אלה דבקו בו במשך שנים. הוא קנה פרסום מסוים הודות לקונצרטים תזמורתיים שנתן בניצוח ארתור ניקיש, שנתן גושפנקא אמנותית ליכולתו כפסנתרן כשהזמין אותו לנגן עם תזמורת הגוונדהאוז ועם הפילהרמונית של ברלין. שנאבל הרבה להופיע עם אשתו לעתיד, הקונטראלטו תרזה בהר, בלידר. סיור רסיטלים משותף שלהם ברוסיה לא יצא לפועל, משום שפקידי הצאר סירבו להעניק אשרת כניסה לאמן יהודי, אם כי עילה זו לא נאמרה מפורשות. בהר הופיעה בהצלחה עצומה עם פסנתרן לטבי בשם האנס שמידט, ומיד עם שובה לגרמניה חידשה בנובמבר 1901 את הופעותיה עם שנאבל. נראה שלבהר הייתה השפעה מסוימת על הרפרטואר של שנאבל: היא עודדה אותו להעמיק בסונאטות של שוברט וביצירות של ברהמס. במקביל לביצועיו עם תזמורות, ניגן שנאבל מוזיקה קאמרית בטריו שהוקם ביוזמת הצ'לן ההולנדי אנטון הקינג ועם הכנר המוכשר אלפרד ויטנברג, תלמידו של יוזף סוק. סדרות הקונצרטים של הטריו זכו בהצלחה רבה במשך שנים, והוא התפרק רק משום שכל אחד מן הנגנים נחל הצלחה רבה כל כך בתחומו, שלא נותר להם פנאי לטריו.
הזוג שנאבל רכש בית קיץ ברינבאך, כפר אוסטרי קטן על אגם טראונזה, אגם שובה-לב בזאלצקמרגוט, שם קמה מושבת מוזיקאים וחובבי מוזיקה. בין הנופשים בבתי הקיץ שם היו משפחת מנדלסון והכנר קרל פלש. ארתור שנאבל ותרזה בהר, עם בנם הראשון, קרל אולריך, באו לקיץ הראשון שלהם במקום בשנת 1910 וציפו להמשיך בכך עוד שנים רבות.
אין ספק, שהתוצאה החשובה ביותר של התיישבות הקיץ של הזוג שנאבל ברינבאך היה הקשר האמיץ שנוצר בין ארתור לקרל פלש, שמילא מאז ואילך תפקיד חשוב בקריירה של שנאבל. פלש, כנר וירטואוז עתיר ניסיון וכבוד, הציע לשנאבל לערוך יחד איתו את הסונאטות לכינור ופסנתר של מוצרט. העבודה המשותפת נתנה להם הזדמנות להתוודע זה לזה ויצרה ביניהם ידידות, שנמשכה רוב שנות חייהם.
בטריו שנאבל השני שנוצר בשנת 1910 השתתף, נוסף לשנאבל ופלש, הצ'לן הבלגי ז'אן ז'רארדי. טריו זה הופיע בהצלחה בברלין עד 1914, כשמלחמת העולם הראשונה שמה קץ לפעילותו. לפני שיכלו לחדש את פעילותם, כבשו הגרמנים את בלגיה ועמיתיו של ז'רארדי לא שבו לראותו.
בינואר 1914 ביקר שנאבל ברוסיה, שם הופיע בהצלחה רבה בנגינת הקונצ'רטו ברה מינור של ברהמס, מלחין שלא היה מוכר עדיין לקהל המאזינים הרוסי. בביקורו זה התוודע אל גלאזונוב והתרועע עם ברונו ולטר ואחרים. בשובו לברלין חידש את הרסיטלים עם תרזה בהר, בתוכניות שאפתניות במיוחד - בטהובן בלבד, שומאן בלבד, ברהמס, ליסט ותוכנית שכולה מוזיקה מודרנית. האולמות היו מלאים והמבקרים עלו על גדותיהם בשבחים לזוג האמנים. גם שנאבל ופלש הופיעו בהצלחה רבה ברסיטלים משותפים. בין לבין, הספיק שנאבל להופיע כסולן עם התזמורות החשובות בגרמניה, ועם הטריו שלו בהרכבו החדש, עם הצ'לן הוגו בקר.
פסנתרן במלחמה
בראשית מלחמת העולם הראשונה חשש שנאבל, אמן ופאציפיסט, פן יידרש להצטרף לכוחות הלוחמים, אך בקדחת הכללית של המלחמה התברר, שהמוזיקה היא גורם חשוב במוראל של הציבור. בעיקר היה זה בטהובן, שאנשים האזינו לו בדבקות דתית כמעט. בחורף של שנת 1914–1915 ניגנו שנאבל ופלש את כל הסונאטות לכינור ופסנתר של בטהובן לפני אולמות מלאים. קונצ'רטו "הקיסר" של בטהובן, כמו "ארואיקה" שלו היו לפולחן מוזיקלי עם נימות פטריוטיות. שנאבל ניגן את "הקיסר" בטקס חנוכת התיאטרון העממי החדש בברלין, בקלן ובמקומות אחרים בעלי חשיבות. בתקופה זו עדיין ציפו הכל לניצחון מהיר. הסדק הראשון באופטימיות של שנאבל הופיע באביב 1915, כשהגרמנים החליטו לשגר אחדים ממיטב אמניהם לארצות חוץ. הוא עצמו נשלח לאיטליה, שם התקבל בקרירות מופגנת והעיתונות תקפה אותו כ"נציג המיליטריזם הגרמני".
תנאי החיים הקשים בגרמניה השפיעו על בריאותו של שנאבל, ובשנת 1916 לקה בשיגרון חמור ובדלקת עצבים בכתף, שהגבילו את תנועותיו למשך שלושה חודשים והביאוהו להטיל ספק ביכולתו לחזור ולנגן. המשפחה יצאה לאתר נופש ביער השחור, שם טופל שנאבל בפיזיותרפיה. כיוון שנבצר ממנו לנגן, התמסר לאהבתו השנייה, ההלחנה, שאליה לא יכול היה להתפנות מאז פרוץ המלחמה. הוא חיבר חמישייה לכלי מיתר בשלושה פרקים ארוכים. ביצירה זו התרחק מן המודרניות המתקדמת של יצירות קודמות. מורכבותה האולטרה-כרומטית ומצלוליה רבי העוצמה משקפים את הלך הנפש שהיה שרוי בו עקב תסכולי המלחמה, המחלה והחששות מן הצפוי לו בעתיד. על כל אלה נפל עליו כרעם משמיים זימון משלטונות הצבא, שלא ראו כל סיבה מדוע יימנע משירות מולדתו, כאמנים אחרים לפניו. לרווחתו, הוצע לו לכפר על אי-גיוסו בשווה כסף, ושנאבל אכן התחייב, בפזיזות וללא מחשבה יתרה, לסכום כסף שעלה בהרבה על סיכויי השתכרותו בתקופת המלחמה. בחודשים הבאים הופיע יותר מבכל זמן אחר בחייו והתרושש יותר ויותר. הקהל התלהב, אך ההכנסות סבלו, משום ששנאבל התבקש שוב ושוב לנגן במופעי צדקה, חלקם מפוקפקים למדי. בשנת המלחמה הרביעית רווח למשפחת שנאבל ממצוקתה הודות להזמנה לסיור קונצרטים בסקנדינביה מטעם יצרן פסנתרים דני נודע. מסע הקונצרטים נחל הצלחה מסחררת, ראשיתה של פופולריות מתמשכת של שנאבל בארצות סקנדינביה.
בקיץ 1918 הלחין שנאבל את רביעיית המיתרים הראשונה שלו, היא נכתבה אומנם בסולם רה מינור הקונבנציונלי, אבל הייתה צעד ברור בכיוון אטונליות וקונטרפונקט קווי חופשי. היה זה הישגו הגדול ביותר עד אז, אקספרסיוניזם נועז ואולטרה-מודרני, שבו נקט לראשונה ב"נוטורנו" משנת 1914. יצירה זו, הארוכה ביותר שכתב עד אז, ציינה גם נקודת-מפנה בגישתו להלחנה, שלא הייתה עוד עיסוק צדדי אלא עניינו העיקרי לשנים הבאות.
אחרי המלחמה
הימים הקשים שפקדו את גרמניה אחרי המלחמה העלו את מודעותו של שנאבל לפוליטיקה. חיסול הקיסרות ועליית הדמוקרטיה עוררו בו תקווה, אך המאבקים הברוטליים שהתחדשו תוך חודשיים בלבד בין ימין לשמאל והרציחות האלימות של רבים ממיטב מנהיגי העם הגרמני נצרבו בנפשו של שנאבל והשפיעו עליו לשנים רבות. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הרבה שנאבל במסעות קונצרטים ברחבי העולם. הוא ביקר בארצות הברית, רוסיה ואנגליה. על שנים אלה אמר לקהל סטודנטים, כי היו המאתגרות ומן הסתם המאושרות ביותר בחייו. אנשים אחרים, שבחרו כמוהו לחיות בברלין בשנים אלה התקשו לקבל דברים אלה, משום ששנים אלה נחרתו בזיכרון רוב הברלינאים כקשות, הכאובות והסוערות ביותר בחייהם, פרט אולי לשנות השלטון הנאצי במלחמת העולם השנייה. אף על פי כן, למרות המצוקה, העוני, האינפלציה המטורפת וההשפלה שבתבוסה הקשה במלחמה, ראתה גרמניה בשנים אלה התחדשות אינטלקטואלית ואמנותית שלא הייתה כדוגמתה מאז התקופה הרומנטית.
משנת 1925 לימד באקדמיה של ברלין וכיתות האמן שנתן שם הקנו לו תהילה רבה.
שנאבל נודע בקידום הסונאטות של שוברט, שהוזנחו עד אז, וכן, עוד למעלה מזה, הסונאטות של בטהובן. בתקופה ההיא מיעטו לנגן את המוזיקה של בטהובן והיא לא זכתה להערכת הציבור. שנאבל לא נכנע מעולם לרצון הקהל וראה עצמו, תמיד ובכל מקרה, כמשרתה של המוזיקה בלבד. בהיותו בסיור בספרד כתב שנאבל אל אשתו, כי בשעת ביצוע וריאציות דיאבלי של בטהובן, התחיל לרחם על הקהל. "אני האדם היחיד כאן שנהנה מן המוזיקה, ואני זה שמשלמים לו; הם משלמים ונאלצים לסבול", כתב. צפוי היה, שהקהל הספרדי, שראה בקונצרטים בילוי נעים ומבדר, לא יקבל בסובלנות יצירה תובענית בת 55 דקות, אך שנאבל התעקש להתמיד בנגינה על אף פטפוטים בקהל, רעשים מבחוץ ויללת חתולים מאחורי הבמה. הוא השמיט בהדרגה מן הרפרטואר שלו יצירות של שופן וסירב לנגן לקהל הרוסי את "הקמפאנלה" של ליסט, ועל אף אזהרות מקדימות, כפה על הקהל בליברפול את הסונאטה אופוס 111 של בטהובן. טענתו הייתה, שאיננו רואה סיבה לנגן יצירות שאחרים מיטיבים לבצען, בעוד שהוא מצטיין בביצוע יצירות נשכחות וזנוחות. שנאבל עשה רבות לקירוב בטהובן למאזינים והיה הראשון לבצע את המחזור השלם של סונאטות בטהובן (כלומר, הוא ניגן את כל הסונאטות לפסנתר של בטהובן בסדרה של קונצרטים) וכן הראשון להקליט את כולן, מבצע שהושלם בשנת 1935. קובץ ההקלטות הזה עדיין מופץ עד היום ורבים רואים בו את אבן הבוחן לפרשנות הסונאטות של בטהובן, אם כי מגרעות מזדמנות בטכניקה של האצבוע פוגמות בביצועי הפרקים המהירים (השמועה אומרת, שרחמנינוב התייחס אליו, בזלזול, כ"פסנתרן אדג'יו"). שנאבל הקליט גם את כל הקונצ'רטי של בטהובן ואף ערך את קובץ הסונאטות השלם של בטהובן בהוצאת סיימון ושוסטר, ניו יורק, והוסיף הערות והסברים מאירי עיניים לביצוע הסונאטות.
אף כי רפרטואר הנגינה שלו לא סטה כמעט לעולם מיצירות בטהובן, שוברט, מוצרט וברהמס, כמעט כל חיבוריו המוזיקליים (שאף לא אחד מהם כלול ברפרטואר הפעיל) הם אטונאליים.
שנאבל ניגן עם מספר רב של מוזיקאים ידועי שם ביצירות קאמריות, ביניהם הכנרים קרל פלש ויוזף סיגטי, הויולן פאול הינדמית והצ'לנים פבלו קזאלס ופייר פורנייה. בין תלמידי הפסנתר שלו היו ליאון פליישר, אלאן בוש, יוניס נורטון, פלורנס קירש דו ברול, נדיה אטינגון-רייכרט, קארלו צקי ואיש הרדיו קרל האס.
שנאבל, בהיותו יהודי, עזב את ברלין בשנת 1933 אחרי עליית הנאצים. הוא חי באנגליה שנים אחדות ונתן כיתות אמן בטרמצו שעל אגם קומו באיטליה, לפני שעבר לאמריקה בשנת 1939. בשנת 1944 נעשה לאזרח ארצות הברית. הוא קיבל משרת הוראה באוניברסיטת מישיגן וחזר לאירופה אחרי סיום מלחמת העולם השנייה. הוא המשיך להופיע בקונצרטים משני צדי האוקיינוס האטלנטי עד סוף חייו; רשימת יצירותיו כללה בסופו של דבר סימפוניות, קונצ'רטו לפסנתר וחמש רביעיות מיתרים, וכן יצירות שונות, קטנות יותר. הוא המשיך להקליט, אם כי לא נטה חיבה יתרה לכל התהליך באולפן ההקלטות.
בנו, קרל אולריך שנאבל, היה גם הוא פסנתרן קלאסי.
ספר
ספרו של שנאבל, My Life and Music הוא תערובת של אוטוביוגרפיה ופרשנות על נושאים שונים בתחום המוזיקה.(reprinted 1988; Mineola, NY: Dover Publications; ISBN 0486255719
מזראטי MC20
עיצוב
העיצוב דומה ומבוסס על ה-MC12 אך כולל מידות קטנות יותר ועיצוב מודרני הפגושים עוצבו מחדש ומידות הגלגלים הוגדלו. עיצוב הפנים כולל מושבים מעור בצבע שחור-כחול לוח מחוונים דיגיטלי בקוטר 10 אינצ'ים.
מפרט טכני
ה-MC20 כוללת מנוע טווין טורבו בנזין V6 צילנדרים בנפח 3.0 ליטרים המספק כ-630 כוחות סוס ב-7,500 סיבובים לדקה ומומנט כוח מרבי של 73.7 קילוגרם כוח בין 3,000-5,500 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שמונה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 2.9 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 325 קילומטרים לשעה.
מזראטי MC20 צ'ילו
היא גרסת הקבריולה ל-MC20 שנחשפה ב-26 במאי 2022. היא כוללת את אותה מערכת הנעה אך נתון התאוצה עלה ל-3.0 שניות במקום 2.9 שניות ב-MC20 הרגילה. מזראטי התקינה בדגם גג מתקפל שרובו מורכב מזכוכית עם שקיפות המשתנה בלחיצת כפתור, לחיצה על כפתור אחר תפתח את הגג חשמלית בזמן של 12 שניות בלבד. הגג המתקפל מוסיף כ-65 ק"ג המעמידה את המשקל העצמי של הדגם על 1,540 ק"ג.
שותפות
שותפות היא התאגדות משפטית, בין מספר ישויות משפטיות (כגון מספר בני אדם, מספר חברות וכיוצא בזה) המנהלים יחד עסק לשם הפקת רווחים, ואינם מאוגדים באופן אחר כמו בחברה בערבון מוגבל או אגודה שיתופית. בדין הישראלי, בעקבות הדין האנגלי, תכלית קיומה של שותפות היא ניהול עסק. בכך היא נבדלת מהשותפות לפי הדין הקונטיננטלי שלפיו ייתכן קיומה של שותפות בנכסים לצורך הפקת רווחים.
מעמד חוקי
את מעמדן החוקי של השותפויות בישראל מסדירה פקודת השותפויות [נוסח חדש], התשל"ה-1975.
שותפות נוצרת באמצעות הסכמת חבריה. לפי סעיף 4 לפקודת השותפויות יש צורך ברישומה של שותפות, פרט לשותפות בין חקלאים, אצל רשם השותפויות, אבל אי רישומה אינו גורע מקיומה וחוקיותה של השותפות והשאלה האם קשר מסחרי בין מספר בני אדם יוצר שותפות כמשמעה בדין נבחנת על פי הנסיבות. שותפות רשומה יכולה לקבל שם מסחרי, ולתבוע ולהיתבע בשמה הרשום. שמה הרשום של השותפות מוגן על פי חוק.
סוגי שותפות עסקית
בשותפות יכולים להתאגד שני חברים ויותר. החוק הישראלי מגביל את מספר השותפים הכלליים לעשרים, פרט לשותפויות של עורכי דין ורואי חשבון, שבהן אין הגבלה על מספר החברים (עד מרץ 2010 הוגבל מספר החברים בשותפויות כאלה לחמישים חברים).
ניהול העסקים באמצעות שותפות הוא צעד מקובל, ויש בו מספר יתרונות לעומת ניהולם באמצעות חברה, כאשר היתרון העיקרי הוא חוסר הפורמליות הנדרש לשם כך. השותפות אינה חייבת בתזכיר ובתקנון, אין צורך באסיפות בעלי מניות לשם ניהולה, ופירוקה פשוט בהרבה מפירוק חברה. חסרונה העיקרי הוא חבותם האישית של חברי השותפות בחובותיה, זאת לעומת "מסך ההתאגדות" המבחין בין חובות חברה בע"מ, עמותה או אגודה שיתופית, ובין רכושם האישי של חבריה.
פירוק שותפות
בשותפות שבה שני שותפים בלבד קרויה פעמים רבות על שם של שני השותפים, כשבין שני השמות מקשר מילת היחס "את", למשל "כהן את לוי". כאשר יש שותף דומיננטי קרויה השותפות על שמו, בצירוף הקיצור "ושות'" לציון קיומם של שותפים נוספים, למשל "גורניצקי ושות'".
איריס שמי
איריס שמי (נולדה ב-1956) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה
שמי נולדה בקיבוץ בית השיטה לרות ולסופר אהרון שמי.
מוזיקה
התפרסמה בשנים 1978–1983 כחברה בלהקת הבנות "סקסטה".
לאחר מכן היא הייתה חברה בהרכב המוזיקלי "בננה" ביחד עם אהרון סייקס וחיים פינרי, איתם השתתפה ב-1983 בתחרות הקדם אירוויזיון של אותה שנה, בו הגיע שירם, "מדונה", למקום הרביעי בתחרות.
היא שרה את שיר הנושא לסדרה "פיף ותלתול" בדיבובה העברי.
ב-2020 חזרה לפעילות מוזיקלית כשלקחה חלק באיחוד של להקת סקסטה.
עיסוקים נוספים
ב-1990 לקחה חלק במסע פרסום לוופל טורטית של עלית.
אחרי שעזבה את תחום הזמרה עבדה בהנהלה של ערוץ הקניות.
כשחקנית היא השתתפה בתפקיד קטן בסרט "ואז היא הגיעה".
ב-2019 החלה לעבוד כדיילת באל על.
צרוולציס
צרוולציס (שם מדעי: Cervalces) הוא סוג נכחד של אייל שחי באמריקה הצפונית בתקופת הפליסטוקן. אייל זה היה דומה במראהו לאייל קורא - הגדול שבאיילים החיים. בסוג היו 4 מינים שמרביתם חיו בצפון אירופה וצפון אסיה, אך מין אחד - Cervalces scotti חי באמריקה הצפונית. אחרוני איילים אלה נכחדו לפני 11,000 שנה, בסופו של עידן הקרח.
אייל זה היה גדול בהרבה מרוב האיילים שחיו פעם. הוא הגיע לאורך 3 מטר ולמשקל של מעל 705 ק"ג. מוטת קרניו הענקיות הגיע לאורך 2 מטר, אך היו קטנות יותר מאייל אחר מאותה תקופה - המגלוצרוס שקרניו הגיעו לאורך 2.5 מטר. לאייל היו קרניים כפופות מעט שפנו לצדדים ואחורה והיו שפלות מעט. בצורתם הם דמו לקרני אייל הקורא הרחבות יותר משאר האיילים. ואולם מבנה גופו היה דומה יותר למראה אייל אציל מאשר לאייל קורא. הקרניים נועדו לעזור לאייל להילחם עם יריביו ולהבליט את נוכחותו בעיני הנקבות, בהתאם לעקרון ההכבדה.
האייל חי לאורך אירואסיה ואמריקה הצפונית ביערות, ערבות, ביצות וגדות נהר וכנראה ניזון מצמחי מים ומעשבים.
אביגדור פלדמן
אביגדור פלדמן (נולד ב-7 ביולי 1948, תל אביב) הוא עורך דין ופובליציסט ישראלי העוסק במשפט פלילי ובזכויות האדם.
ביוגרפיה
נולד לאהרון פלדמן, ניצול השואה, בעל כריכיית ספרים, ולאם ניצולת אושוויץ, ונצר לרבי מקוֹצק. למד בבית ספר הדתי צייטלין, אך לא סיים את לימודיו התיכוניים, והשלים את לימודיו לבגרות אקסטרנית. בנערותו עזב את הדת. לאחר שירותו הצבאי היה מתופף בלהקת קצב מקומית שניגנה באזור רמלה ולוד. למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, ועם סיום לימודיו התמחה ועבד אצל עורך הדין אמנון זכרוני. הוסמך לעורך דין בשנת 1974. בשנת 1985 קיבל תואר שני בזכויות האזרח באמריקן יוניברסיטי שבוושינגטון די. סי., בעזרת מלגה שקיבל מהקרן החדשה לישראל. לאחר מכן עבד במשך שנה באגודה לזכויות האזרח. הוא משמש גם כמורה אורח בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב (שם הוא מלמד קורסים על "המשפט" של קפקא, ועל עיוות דין).
פלדמן נמנה עם מקימי ארגון "בצלם", והוא חבר הנהלה בו. הוא גם הקים את המרכז להתדיינות באגודה לזכויות האזרח, ובשנת 1991 נמנה עם מקימי הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל. בשנת 1991 קיבל את פרס רוברט קנדי לשלום.
בשנת 2017 החל לפרסם במוסף "הארץ" טור בשם "בדלתיים פתוחות", ובו הרהורים וחוויות מעולם המשפט.
פלדמן היה נשוי לחוקרת התרבות שרה חינסקי, ובנם הוא העיתונאי יותם פלדמן. כיום פלדמן גר בתל אביב והוא חי עם בת זוגו רונית רובינסון, מורה ליוגה. פלדמן אב לשלושה. אחיו הוא התסריטאי והמחזאי חנן פלד.
עבודתו כפרקליט
פלדמן נחשב לפרקליט פלילי בולט ומרבה לעסוק בתיקים פליליים בעלי נגיעה לזכויות האזרח ובעלי נגיעה פוליטית, כמו כן ייצג מחבלים המואשמים בפעולות טרור. כך, למשל, ייצג את ראשי הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית, וכן את מרקוס קלינגברג, מרדכי ואנונו וטלי פחימה; ייצג את ענת קם (יחד עם עו"ד איתן להמן) במשפט שבו הורשעה בריגול חמור ונדונה לארבע וחצי שנות מאסר (לאחר הרשעתה החליפה קם את פלדמן בעורך דין אחר). מייצג את חבר הכנסת לשעבר באסל רטאס לאחר שנחשד בעבירות טרור.
במשך שנים היה פלדמן מעורב במשפטם של רוצחי הנער דני כץ. בשנת 1984 הורשעו חמישה ערבים מסחנין ברציחתו של הנער החיפאי דני כץ, ופעילותו המאומצת של פלדמן הביאה לקיום משפט חוזר שבו נדונה הטענה כי הודאותיהם הוצאו מהם בכוח. בשנת 1999 הורה נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, על קיום משפט חוזר לחמישה, אך הללו הורשעו בשנית, הן בבית המשפט המחוזי והן בבית המשפט העליון, שקבע בשנת 2005 כי ההודאות לא הוצאו בכוח מהנאשמים.
לאחר פרישתו של דוד ליבאי מצוות ההגנה של משה קצב שהואשם באונס, הצטרף אליו פלדמן, לצדם של הפרקליטים ציון אמיר ואבי לביא. קצב הורשע ונדון לשבע שנות מאסר.
בספטמבר 2021 ייצג את המחבל זכריה זביידי, לאחר שהאחרון ברח מבית הסוהר גלבוע יחד עם חמישה אסירים נוספים.
דעותיו על עולם המשפט ועבודת הפרקליט
פלדמן נחשב נועז וגלוי בדעותיו ובהתבטאויותיו המביעות ביקורת כלפי מערכת המשפט והוא מרבה לבטאן במאמרים ובראיונות בכלי התקשורת. חרף ביקורתו על מערכת המשפט, יצא נגד הרפורמה שהציעו יריב לוין ושמחה רוטמן.
להלן כמה ציטוטים מדבריו:
על עולם המשפט
בריאיון לאילנה דיין אמר: "עולם המשפט הוא עולם השקר... אלו חיים בנשף מסכות... המערכת לא יודעת לעשות צדק... המשפט אינו נותן סיכוי לאיש, מי שמזוכה - זה במזל; באותה מידה אפשר לערוך הגרלה: לקחת אלף נאשמים ולהטיל בגורל שני זיכויים..."
בריאיון לאורנה בן דור אמר פלדמן: "יש שמועה די משמעותית על קיומה של כנופיית שלטון החוק, כפי שהיא מכונה, שהיא יכולה להעיף, להרים ולהוריד את כל מי שהיא רוצה, ששומרת בכספת תיקים על כל אחד, ואין כמעט אדם שאין לו תיק".
על עבודת הפרקליט
"הפרקליט אינו מחפש את האמת, ואינו מוצא אותה... כשאני מקבל על עצמי לקוח, אני לוקח את השקר ומוסיף לו את האסתטיקה שלי, אחרת אין לו סיכוי... במקצוע הזה יש הרבה הונאה, הונאה עצמית והונאת האחר - הלקוח, התובע, השופט... מכל התיקים שייצגתי, המקרה היחיד שבו אני יכול לומר שייצגתי את האמת היה של הנאשם ברצח חנית קיקוס שטוען לחפותו, אלא שגם שם כולם שיקרו, הפרקליטות, בית המשפט, בית המשפט העליון... אין דבר מרעיל את הנשמה יותר מן השקר... לעיתים קרובות אני מתעב את המקצוע ושואל את עצמי מה אני עושה שם... חיי הפרקליט מבוזבזים, אלו חיים שאין בהם תוחלת, ללא תועלת, ללא הנאה וללא יתרון... הנחמה שלי היא אותם מקרים שאני נלחם למען עניינים עקרוניים ומצליח בהם".
על חוסר האפקטיביות של השמאל האקטיביסטי
"... והכיבוש הפך להיות לשאלה משפטית; כיבוש הוא לא שאלה משפטית, הוא שאלה אנושית מהדרגה הראשונה; הוא שאלה מוסרית מהדרגה הראשונה; הוא שאלה שנוגעת לכל אחד מאיתנו, וכל אחד שיבוא יום אחד וינסה להצדיק את עצמו מה הוא עשה בתקופה החשוכה הזאת. ולהגיש בג"ץ - זה לא מספיק; לבוא ולהגיד: אני הגשתי בג"צים; אני כתבתי דו"חות; אני הלכתי ודיברתי עם אנשים; אני צילמתי; אני עשיתי סרט - לא שווה כלום. כל הקבוצה הזאת שתבוא יום אחד לאותו בית משפט דמיוני, וכל אחד יספר מה שהוא עשה - שום דבר, לא שווה כלום. אני הייתי עומד שם? לגיהנום!; עשית סרט? לגיהנום!; הגשת עתירה לבג"ץ? לגיהנום!; כתבת מאמרים, היית גדעון לוי (לא שאני רוצה לראות אותו בגיהנום) אבל היית גדעון לוי? כתבת כל פעם על הכיבוש? אפילו היית עמירה הס ועברת לגור שם - גם היא לגיהנום. כי זה כלום, זה לא שווה כלום, כל הדברים הללו, והדבר הזה הוא דבר מטריד ביותר. אז שיבואו יום אחד, עוד עשר-עשרים שנה, ויקראו את פסקי הדין של בית המשפט העליון, ויבינו, בעיקר, שהיושבים כאן בארץ, באולם הזה, בכל מקום אחר, לא נקפו אצבע. עשו רק למענם: הגשתי בג"צים, כי הייתי עורך דין; הגשתי בג"צים, כי היה לי נחמד; עשיתי סרט, כי עשיתי סרטים דוקומנטריים; תראו כמה סרטים דוקומנטריים יש על הכיבוש, על הערבים; כמה ספרות נכתבת על זה: 'פה ושם בארץ ישראל' ועוד כהנה וכהנה, אבל מישהו עשה משהו אמיתי למען או בשביל להפסיק את הכיבוש? אין אחד כזה. אז כולכם לגיהנום!"
נשק גרעיני
נשק גרעיני הוא נשק שכוחו ההרסני נוצר על ידי תגובה גרעינית של ביקוע או היתוך. אלה מושגים בדרך כלל באמצעות הפעלת פצצת ביקוע גרעיני. אפילו פצצה גרעינית (שלעיתים נקראת גם "מתקן גרעיני") בעלת תפוקה של נשק גרעיני נמוכה היא בעלת עוצמה גדולה יותר מכל כלי נשק קונבנציונלי. מתקן גרעיני יחיד מסוגל להשמיד עיר שלמה.
מאז הפצצת הירושימה ונגסאקי, בוצעו יותר מאלפיים פיצוצים של מתקנים גרעיניים למטרות ניסוי גרעיני, הרתעה במסגרת המלחמה הקרה או עימותים אחרים, והדגמה. המדינות היחידות הידועות כמי שביצעו ניסויים כאלה הן (לפי סדר כרונולוגי): ארצות הברית, ברית המועצות, הממלכה המאוחדת (בריטניה), צרפת, סין, דרום אפריקה, הודו, פקיסטן וקוריאה הצפונית.
אפשר שמספר מדינות אחרות מחזיקות ברשותן נשק גרעיני, אך לא הודו בכך מעולם בפומבי או שטענתן בדבר ההחזקה לא אומתה. לדוגמה, ישראל נוקטת מדיניות של עמימות באשר ליכולותיה הגרעיניות למרות הערכות כי יש ברשותה מאות ראשי קרב גרעיניים וכן יכולות שונות לשיגורם. בעבר דווח באמצעות ויקיליקס כי טורקיה אף היא מחזיקה בפצצת אטום אך היא מעולם לא אישרה זאת. איראן הואשמה על ידי האומות המאוחדות ומדינות רבות בפיתוח תוכניות גרעין למטרות צבאיות ואף הוטלו עליה ועל קוריאה הצפונית סנקציות כלכליות ואחרות. דרום אפריקה פיתחה אף היא נשק גרעיני בחשאי, אך התפרקה ממנו בתחילת שנות התשעים. סוריה הואשמה אף היא על ידי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית כי עסקה בפיתוח נשק גרעיני לאחר שביצעה בדיקות בעקבות פרסומי אמצעי תקשורת בינלאומיים על הפצצת כור גרעיני בשטחה על ידי ישראל.
בפצצות גרעיניות נעשה שימוש גם למטרות שאינן צבאיות, כגון ניסויים מדעיים. יסודות סינתטיים כגון איינשטייניום, שנוצרו בעת הביקוע הגרעיני, התגלו כתוצאה מהניסוי הראשון בפצצת מימן.
סוגים של נשק גרעיני
ראשיתו של הנשק הגרעיני במלחמת העולם השנייה, שבמהלכה עסקו גרמניה, האימפריה היפנית וארצות הברית בפיתוח נשק כזה. רק מאמצי הפיתוח של ארצות הברית, שנעשו במסגרת שכונתה "פרויקט מנהטן", הבשילו לכדי נשק גרעיני, בצורה של ארבע פצצות ביקוע גרעיני ("פצצות אטום"), ששתיים מהן הוטלו על יפן. האחת, שכונתה "ילד קטן", על הירושימה ב־6 באוגוסט 1945 והשנייה, שכונתה "איש שמן", על נגסאקי שלושה ימים לאחר מכן. מאז לא הופעל יותר נשק גרעיני במלחמה.
גם גרמניה הנאצית הייתה קרובה לייצור ממשי של נשק גרעיני, שהיה עתיד להינשא לארצות הברית על הטיל הבין-יבשתי "אמריקה", מעין המשך פיתוח לטיל וי-2, ואשר פותח במחוז תורינגיה שבגרמניה. בשלזיה תחתית, היום בתחומי פולין, ב"פרויקט ריזה", היה ניסיון לפתח כלי תעופה הדומה לצלחת מעופפת, כדי שיישא נשק גרעיני למרחקים. בסיום המלחמה נעשה גם ניסיון נואש של גרמניה לפגוע בסן-פרנסיסקו באמצעות פצצות העשויות מתחמוצת האורניום ושהיו אמורות להינשא לשם על ידי צוללות יפניות. אלא שמפקד הצוללת הגרמנית, שנשא מטען זה ליפן, העדיף להסגיר עצמו לאמריקאים בנמל פורטסמות', ניו המפשייר באפריל 1945. כל המטען והמסמכים לגביו הוחרמו על ידי צבא ארצות הברית והיו בגדר סוד ביטחוני שנים רבות. יש האומרים שגילוי ניסיון תקיפה זה, הוא שדחף את הממשל האמריקאי לזרז את הטלת הפצצות על יפן.
בפצצת ביקוע מופקת האנרגיה הגרעינית בתהליך שרשרת של ביקוע גרעיני שבו גרעין כבד מתפרק לשני גרעינים קטנים יותר תוך שחרור אנרגיה ונייטרונים שגורמים להתפרקות של גרעינים אחרים. אנרגיה רבה יותר, שפירושה עוצמת הרס גדולה יותר, מופקת בהיתוך גרעיני (Nuclear fusion), שהוא הבסיס לפצצת מימן. עוצמת ההרס של פצצת המימן הראשונה, שפוצצה ארצות הברית בניסוי שנערך ב־1 בנובמבר 1952, הגיעה ל־10 מגהטון TNT, פי 700 מזו של פצצת האטום שהוטלה על הירושימה.
פצצת נייטרון היא דגם נוסף של נשק גרעיני, שבו נגרם ההרס כתוצאה מפליטה של נייטרונים בעלי אנרגיה גבוהה מאוד. ייחודה של פצצה זו היא שהיא הורגת אנשים מבלי לפגוע במבנים והיא נקייה יותר מנשורת גרעינית.
פצצה מומלחת, היא נשק גרעיני, שנועד לתפקד כנשק רדיולוגי, המייצר כמויות מוגברות של נשורת גרעינית, שלא מאפשרת חיים באזור נרחב במשך זמן רב. הפצצה יכולה תאורטית לשמש כנשק יום הדין ולהשמיד את כלל האנושות לעד. עד כמה שידוע מעולם לא נבנתה ולא נוסתה פצצה שכזו.
מרוץ החימוש הגרעיני
המדינה השנייה להצטרף למועדון הגרעיני הייתה ברית המועצות. בראש הפרויקט הגרעיני שלה עמד לברנטי בריה, והראש המדעי שלו היה איגור קורצ'אטוב. הפרויקט הסובייטי נעזר רבות במודיעין טכנולוגי שהגיע ממרגלים דוגמת קלאוס פוקס על פרויקט הגרעין האמריקאי.
ב-29 באוגוסט 1949 פוצצה ברית המועצות פצצה גרעינית לה קראה "ברק ראשון" באתר סמיפלטינסק שבצפון מזרח קזחסטן. ב-3 בספטמבר זיהה מטוס סיור אמריקאי שטס מעל קמצ'טקה שרידי רדיואקטיביות, וב-23 בספטמבר הודיע הנשיא טרומן שברית המועצות ערכה ניסוי גרעיני. האמריקאים קראו לפצצה הסובייטית "ג'ו 1" (על שם יוזף סטלין). לאזרחי ברית המועצות נודע שגם בידי ברית המועצות יש פצצת אטום רק ב־8 במרץ 1950, בהודעה של סגן ראש הממשלה קלימנט וורושילוב.
מרוץ החימוש הגרעיני בין ארצות הברית לברית המועצות הפך למרכיב מרכזי של "המלחמה הקרה". שיאו של תהליך זה בפרויקט "מלחמת הכוכבים". לאחר ברית המועצות הצטרפו גם בריטניה, צרפת וסין לקבוצת המדינות בעלות הנשק הגרעיני.
בנובמבר 1952 ביצעה ארצות הברית ניסוי היתכנות בהתקן תרמו גרעיני המוכר בשם פצצת מימן ולאחר הצלחת הניסוי החלה לתכנן את התאמתו לנשיאה על ידי מטוס. באוגוסט 1953 ברית המועצות ביצעה ניסוי במתקן גרעיני שטענה באותו זמן כי היה פצצת מימן.
לאחר התפרקות ברית המועצות נותר מרבית הנשק הגרעיני בתחומי רוסיה, אך עדיין נותרו פצצות גרעיניות בקזחסטן ובאוקראינה ואלה מצויות תחת שליטה רוסית. ניסיונה של עיראק לפתח נשק גרעיני נבלם באמצעות הפצצת הכור הגרעיני שלה, אוסיראק, על ידי חיל האוויר הישראלי ואחר כך בעקבות מלחמת המפרץ. מדינה נוספת החותרת במרץ להשגת יכולת לייצור נשק גרעיני היא איראן, דבר הנתפס בידי ישראל והעולם כאיום חמור.
עד כה נערכו כאלפיים ניסויים בנשק גרעיני, מהם 1,030 על ידי ארצות הברית ו־715 על ידי ברית המועצות. בין היתר נבחנה האפשרות להשתמש בנשק גרעיני לכרייה ולשיגור חלליות.
עוצמתו הרבה של הנשק הגרעיני כוללת אותו, יחד עם הנשק הביולוגי והנשק הכימי, בקבוצת הנשק הלא קונבנציונלי - כלי נשק שהשימוש בהם נחשב למעשה חריג ביותר, והקהילה הבינלאומית חותרת למנוע את הפצתם. צעד חשוב לעצירת הצטרפותן של מדינות נוספות למועדון הגרעיני הוא האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני והאמנה למניעת ניסויים גרעיניים.
עם השנים, ארצות הברית ורוסיה הסכימו על צמצום מאגרי הנשק הגרעיני שברשותן, דבר שהתבטא בחתימה על הסכם סטארט החדש ב-2011. מאידך, ארצות הברית קידמה יוזמות אנטי-בליסטיות שונות על אדמת אירופה שרוסיה התנגדה להן ואילו רוסיה בהנהגת ולדימיר פוטין, הפגינה במספר הזדמנויות צעדים מתגרים שונים ובהם חידוש טיסות המפציצים האסטרטגיים, שהובילו להידרדרות ביחסי ארצות הברית–רוסיה במידה כזו שיש המכנים אותה המלחמה הקרה השנייה.
הפולמוס על צדקת הטלת הפצצות על הירושימה ונגסאקי
מאז סיום מלחמת העולם השנייה ועד היום, קיים ויכוח על הנחיצות והלגיטימיות של הפצצת הירושימה ונגסאקי. רבים מבקרים את ההפצצה ורואים בה פשע מלחמה. מנגד, יש הרואים בה כורח צבאי ומדיני.
מבקריה של התקיפה, עמם נמנים הגנרל דאגלס מקארתור והנשיא דווייט אייזנהאואר, טענו כי היפנים כבר הוכרעו למעשה בטרם הטלת הפצצה ותבוסתם הייתה מובטחת, ולכן הטלתה לא הייתה מוצדקת. אחרים טענו כי על האמריקאים הייתה חובה לנסות להרתיע את היפנים על ידי הטלת הפצצה על שטח בלתי מאויש, בטרם ישתמשו בפצצה נגד אוכלוסייה אזרחית (רעיון כזה הועלה בטרם הטלת הפצצה, על ידי הפיזיקאי מקס בורן שהציע להטילה על ההר פוג'י, הר קדוש במסורת היפנית). רבים ממבקרי ההפצצה מאמינים כי החלטת ארצות הברית הושפעה ממניעים אחרים כגון הרתעת הסובייטים באמצעות הדגמת יכולת, בדיקת השפעות הנשק הגרעיני, נקמה על התקפת היפנים על פרל הארבור או הצדקת השקעת 2 מיליארד דולר בפרויקט מנהטן.
בתגובה לביקורת, טענו האחראים להפצצה ותומכיהם כי היא הייתה מהלך הכרחי שבא להביא לסיומה של המלחמה. הנשיא טרומן הסביר מאוחר יותר שהפצצה הוטלה על מנת למנוע את מותם של מיליון חיילים אמריקנים במלחמה הנואשת שהיו היפנים מנהלים על מנת למנוע את כיבוש מולדתם אם כי כשגילו שני מדענים יהודים את סוד הגרעין הנשיא טרומן התעלם מהאזהרה על האיום הגדול שהתגלה. צ'רצ'יל אמר כי הפצצה, שההתמודדות איתה היא למעלה מכוחותיה של אומה, יכולה הייתה לשמש מוצא של כבוד ליפנים להיכנע מבלי לחוש תחושת חרפה. תומכי ההפצצה טוענים כי הטלת הפצצה על שטח ריק לא הייתה מביאה לסיום המלחמה שכן היפנים לא נכנעו גם אחרי השמדת הירושימה, והצמרת הצבאית סירבה להיכנע גם אחרי הפצצה שהוטלה על נגסאקי, ושינתה דעתה רק בהתערבות הקיסר הירוהיטו. בעלי עמדה זו רואים את הכניעה כקשורה בהכרה היפנית כי הפצצת הירושימה אינה מאורע מבודד וחד פעמי ושאי כניעה תביא להמשך הרס יפן באמצעות נשק גרעיני (למעשה, לאחר הטלת הפצצה על נגסאקי לא הייתה לארצות הברית פצצה שלישית מוכנה לשימוש בשל הקושי בהפקת חומר הביקוע, אך סביר להניח שהיפנים לא ידעו זאת).
מבחינה משפטית ומוסרית, ההתקפה על הירושימה היוותה הפרה חמורה של עקרון חסינות האזרחים במלחמה. אולם עיקרון זה הופר באופן עקבי במלחמת העולם השנייה על ידי כל הצדדים. בעלות הברית הפרו אותו בצורה שיטתית בהפצצת מרכזי אוכלוסייה. הפצצת דרזדן ב-1945, שלא עשתה שימוש בנשק גרעיני, הייתה קטלנית והרסנית לא פחות מהפצצת הירושימה. מדינות הציר פגעו בחסינות הלא לוחמים באופן חמור גם כן. פשעיהם של היפנים, במלחמה וקודם לה, בפרט בסין ובפיליפינים היו חמורים וקשים. למרות זאת, הפצצת הירושימה נטבעה בזיכרון ההיסטורי כאירוע בולט ומעורר מחלוקת.
חיל הפקחים האדומים
חיל הפקחים האדומים (באנגלית: Red Lantern Corps) הוא ארגון בדיוני המופיע בחוברות הקומיקס גרין לנטרן ביקום DC קומיקס. הארגון הופיע לראשונה בחוברת Green Lantern Vol.4 #25 מדצמבר 2007 ונוצר על ידי הכותב ג'ף ג'ונס והמאייר אית'ן ואן סקייבר.
חיל הפקחים האדומים הוא אחד מתוך שבעה חילות פקחים השואבים את כוחם מאור ספציפי מתוך הספקטרום הרגשי. החיל שיחק תפקיד מפתח כמשתתף קבוע באירועי "הלילה האפל ביותר", ולאחר אירועי פלאשפוינט החל בהרצת חוברות משלו. חברי החיל מתיישבים בכוכב הלכת איסמאולט, וכוחם מונע בידי רגש הזעם. כמה מהאפיונים הרבים של החיל שאבו השראה מסרטו הפוסט-אפוקליפטי של דני בויל "28 יום אחרי".
הכותב ג'ף ג'ונס תיאר את חיל הפקחים האדומים בתור החיל האלים ביותר בקרב שבעת חילות הפקחים, שמתבסס על תגובה אלימה הנובעת מהתפרצות רגשית של רגש הזעם, מאשר על תוכנית מלחמה מתוכננת היטב. הוא מוסיף ומתאר את אטרוסיטוס בתור הפקח האדום העקבי ביותר, שרגשות הזעם נמצאים אצלו תחת שליטה, ומציין שתהיה לו בעיה לשלוט בחברי החיל הפראיים.
היסטוריית החיל
החיל מוזכר לראשונה בעלילות "מלחמת חיל סינסטרו", כאשר שומר היקום-לשעבר גאנטת' חושף בפני האל ג'ורדן, גאי גרדנר, ג'ון סטוארט וקייל ריינר את דבר הנבואה אודות "הלילה האפל ביותר". נבואה זו מתארת מלחמת אור אשר תתנהל בין שבעה חילות פקחים המונעים בידי הספקטרום הרגשי. חלק מהנבואה מציין ש"כוח שנאה יעלה כאשר הפקח האדום יימשח בדם, וזעמו של המשתמש לא יהא מזוכך או מוגבל".
שורשיו של חיל הפקחים האדומים נעוצים לפני זמנו של חיל הפקחים הירוקים, כאשר בהתאם להמשכיות יקום DC, שומרי היקום הקימו צבא רובוטים בשם "ציידי האדם" כדי לשמור על סדר ברחבי היקום. לאחר עידנים בהם היו בשימוש, שומר היקום העריק קרונה שינה את התיכנות המרכזי של ציידי האדם וגרם להם להאמין שהדרך היחידה לשמור על הסדר היא להכחיד את כל החיים התבונתיים מהיקום. סקטור 666 נופל טרף לפילוסופיה חדשה ומעוותת זו, כאשר ציידי האדם טובחים בכל התושבים מלבד לחמישה. חמשת השורדים נודעים בהמשך כחמש האינוורסיות - תא טרוריסטי שמקדיש את חייו להשמדתם של שומרי היקום. הם נכלאים בכוכב הלכת איסמאולט, ואחד מחבריהם - אטרוסיטוס - נמלא חמת זעם באופן שגורם ליצירתה של סוללת הכוח האדומה הראשונה. עם הזמן, הוא נמלט מספר פעמים מכלאו, אך הוא מובס וחוזר למקום כלאו. באחד מאותם מקרים, הוא מתקיף את הגרין לנטרן אבין סור, אך נלקח חזרה למאסר בידי הגרין לנטרן-לשעבר סינסטרו.
לאחר מאורעות "פלאשפוינט", בליז הופכת לנציגת החיל בקבוצת "השומרים החדשים". כמו כן, הגרין לנטרן גאי גרדנר נמלא חמת זעם בעקבות מותו הרגעי של קייל ריינר - מה שמושך אליו את טבעת הכוח האדומה של וייס. הוא בוחר להישאר עם חיל הפקחים האדומים. גרדנר מביס בקרב את אטרוסיטוס ונעשה למנהיג החיל.
שבועת חיל הפקחים האדומים
כאשר הם טוענים את טבעות הכוח שלהם, חברי חיל הפקחים האדומים מדקלמים את השבועה הבאה:
רם שמואלי
רם שמואלי (נולד ב-17 ביוני 1960) הוא טייס קרב לשעבר בחיל האוויר הישראלי, בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כראש להק המודיעין בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה
שמואלי נולד וגדל בכפר יהושע, בנם של צביקה ועמליה. הוא דור שלישי למשפחת חקלאים מקומית ונכד לעולי העלייה השלישית. הוא נקרא על שמו של, טייס בן הכפר שנהרג בתאונה.