cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דלטון הייוויי
הצורך בסלילת הדרך נבע מהפיכתו של שדה הנפט באזור למסחרי לכל דבר בשנת 1977. מכיוון שעקב תנאי מזג האוויר אין אפשרות להעביר את הנפט עם מכליות דרך הים, הוחלט על בניית צינור נפט הנקרא קו צינור הנפט טראנס-אלסקה מפרודו ביי בצפון עד לעיר ואלדז שבדרום אלסקה, בה מצויים מסופי הנפט להעברה למכליות. בעקבות הקמת צינור הנפט, הוקמו נקודות בקרה והגברת זרימה לאורך הקו וכדי להקל על תחזוקת הקו ולקשר בין התחנות - נסללה דרך דלטון.
לאורך הדרך יש רק 2 נקודות יישוב בהן אפשר לתדלק ולהתרענן. הנקודה הראשונה נמצאת מיד לאחר הגשר העובר מעל נהר יוקון, ובמקום נמצאת גם מסעדה קטנה המשרתת לרוב את פועלי הקו. הנקודה השנייה נקראת "קולד-פוט" (Coldfoot) ומהווה תחנת רענון לעוברים בדרך. במקום קיים מלון דרכים קטן ומסעדה עם תפריט מלא ועשיר. מקולד-פוט ועד פרודו-ביי אין כל נקודת יישוב, תדלוק, או כל נקודה אחרת (למעט תחנות השאיבה).
סויוז 36
סויוז 36 (ברוסית: Союз-36) הייתה חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב-26 במאי 1980 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס כשעל סיפונה זוג קוסמונאוטים: ואלרי קובסוב וברטלן פרקש מהונגריה, נציג הונגרי ראשון בחלל. בהתאם לתוכנית המקורית הטיסה הייתה מתוכננת לשנת 1979 אך היא נדחתה בעקבות תקלה שהתרחשה במהלך טיסה של חללית סויוז 32.
החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת ביקור החמישית. העגינה בוצעה ב-27 במאי לתא העגינה האחורי. לאחר העגינה עבר הצוות לתחנת החלל בה כבר שהו באותה העת לאוניד פופוב וואלרי ריומין. במשך שבוע ביצע הצוות שמנה ארבעה אנשים מספר ניסויים בתחומי הטכנולוגיה, הביולוגיה והרפואה.
ב-3 ביוני 1980 הקוסמונאוטים שהגיעו לחלל בחללית סויוז 36, נכנסו לתא החללית סויוז 35, התנתקו מתחנת החלל וחזרו לכדור הארץ.
עלי עפיף
עלי עפיף (נולד ב-20 בינואר 1988) הוא כדורגלן קטרי ממוצא תימני וטנזני המשחק בעמדת החלוץ בא-דוחייל ובנבחרת קטר.
חיים אישיים
לעפיף שישה אחים ואחיות. אביו, חסן עפיף אל יאפיי הוא ממוצא תימני שנולד בעיר מושי שבטנזניה. הוא שיחק בקבוצות בליגה המקומית ובסומליה עד שהגיע לקטר כדי לשחק עבור אל איתיחאד. אמו, פאיזה מגיעה מתימן.
לעלי יש אח כדורגלן בשם אכרם עפיף, המשחק גם הוא בנבחרת.
יוסף
יוֹסֵף או יוסף הצדיק הוא דמות מקראית, בנם של יעקב ורחל. במסורת היהודית נקרא גם יוסף הצדיק. על פי המקרא שמו ניתן על ידי רחל אמו, שהייתה עקרה שנים רבות, וכשנולד ראתה בו סימן לבן נוסף:.
על פי הסיפור המקראי, יוסף היה בנו האהוב של יעקב, דבר שהביא לקנאת האחים בו ולמכירתו לשיירת סוחרים. לאחר הגעתו למצרים, נמכר יוסף לפוטיפר והפך לראש ביתו. אולם, בעקבות עלילה שטפלה בו אשת פוטיפר, הוא הושלך לבית האסורים. בבית הסוהר פתר יוסף את חלומותיהם של שר המשקים ושל שר האופים. בהמשך, פרעה נזקק גם הוא לפותר חלומות ויוסף הוצא מבית הסוהר לשם כך. יוסף פתר לפרעה את חלומותיו, ובישר לו על שבע שנות שובע העומדות בפתח ולאחריהן שבע שנות רעב. בתגובה לפתרון החלומות, מינה פרעה את יוסף למשנה למלך ולאחראי על הצלת מצרים מהרעב הצפוי לה.
לאחר שבע שנות השובע, כאשר התחילו שנות הרעב, אחיו של יוסף ירדו מצרימה להביא לחם, ופגשו אותו שם. יוסף הכירם אך אחיו לא הכירו אותו. יוסף העביר את אחיו תלאות רבות, עד שלבסוף נגלה אליהם כיוסף אחיהם. יוסף ואחיו מתפייסים, וכל משפחת יעקב יורדת מצרימה לחיות במצרים בארץ גושן.
במותו, מצווה יוסף את אחיו להעלות את ארונו אל ארץ ישראל, לאחר שה' יגאל אותם ממצרים.
תאריך הולדתו
לפי מקורות קדומים ומאוחרים נולד יוסף בא' בתמוז.
הבן האהוב
על פי הסיפור המקראי, היה יוסף בן הזקונים של יעקב מאשתו אהובתו רחל, לה היה זה הבן הבכור, ולכן יעקב אהב אותו אהבה יתרה, והעניק לו כתונת פסים. אהבה זו גרמה לקנאה גדולה. בנוסף, יוסף הביא את דיבת אחיו בפני אביהם – והם שנאו אותו בשל כך.
על פי המשך המקרא, חלם יוסף חלום ובו הוא ואחיו אוספים שעורים בשדה, ולפתע אלומתו של יוסף קמה, ניצבת על עומדה, והאלומות של כולם משתחוות לאלומתו. המשמעות הייתה ברורה: כל האחים יבואו להשתחוות ליוסף, והוא ימלוך עליהם או ישלוט בם. יוסף, שראה בחלום זה כבחלום הנוסף נבואה, סיפר את חלומו לאחיו, מה שגרם לסיבה נוספת לשנאתם אותו. לאחר מכן חלם יוסף חלום נוסף: בו 11 הכוכבים, יחד עם השמש והירח, באים להשתחוות לו. הפעם הייתה המשמעות רחבה יותר: לבד מ-11 הכוכבים (=האחים, השבטים), יבואו גם השמש (האב, יעקב) והירח (האם) להשתחוות ליוסף בסופו של דבר. יוסף סיפר גם חלום זה לאחיו. אחיו לא הגיבו לסיפור החלום, ויוסף שב וסיפר את החלום לאביו בפניהם. יעקב הגיב בגערה: "הבא נבוא אני ואמך ואחיך להשתחוות לך ארצה"? על פי רש"י, הגערה נועדה לשכך את קנאתם של האחים על ידי יצירת הרושם כי החלום הוא חלום שווא. לכאורה, כיוון שאימו של יוסף – רחל – נפטרה כבר, הרי שאין אפשרות כי החלום יתקיים. אולם, מיד בהמשך נכתב "ואביו שמר את הדבר". מכך ניתן ללמוד, על פי רש"י, כי יעקב כן האמין שביום מן הימים החלום יתגשם.
מכירת יוסף
לאחר עניין החלומות, שלח יעקב את יוסף לדרוש בשלום אחיו שנדדו עם הצאן לאזור שכם ועמק דותן. האחים הבחינו בו מרחוק וקראו זה לזה: ראובן, הבכור, מנע מהם לבצע את הרעיון, והם השליכו אותו לבור. לאחר מכן הלך ראובן לשמש את אביו.
יהודה הוסיף ואמר: "מה בצע כי נהרגהו", הוא הציע למכור את יוסף לשיירה של ישמעאלים שעברה במקום, שמכרו אותו למצרים. וכך הגיע יוסף למצרים. כשראובן חזר והבחין בנעשה הוא הבין שמוכרחים לעשות משהו כדי להסתיר את הדבר מאביהם הזקן. הם שחטו גדי עיזים, טבלו את כתונת יוסף בדם, ובאו אל יעקב ושאלוהו: הכתונת בנך היא זו? יעקב הנדהם ביכה את מות יוסף, באומרו: "חיה רעה אכלתהו, טָרֹף טֹרַף יוסף".
יוסף במצרים וניסיון אשת פוטיפר
יוסף נמכר לעבד בבית פוטיפר שר הטבחים - משרי פרעה. לאחר שהתברר כאיש ארגון מוצלח הוא הושם להיות אחראי על בית פוטיפר. אשת פוטיפר שחשקה לשכב עם יוסף, ניסתה פעמים מספר לשכנעו בדברים, אך יוסף סירב בהתמדה. לבסוף, כשהיו שניהם לבדם בבית, ניסתה לתפוס את יוסף ולגרום לו לשכב עמה, אך יוסף ברח מהבית, בעוד בגדו נשאר בידה. אשת פוטיפר האשימה את יוסף בניסיון לאנוס אותה, ועקב כך הוא הושם בבית הסוהר.
ה' שוב עמד לימינו, והוא נשא חן בעיני שר בית הסוהר, שמינה אותו לשרת את שר האופים ושר המשקים, שנכלאו בשל רשלנות בהכנת מאכלי המלך. כאשר שניהם חלמו חלומות מוזרים, פתר להם יוסף את החלומות: שר האופים ייתלה, ואילו שר המשקים יקבל חנינה וישוב למשרתו. יוסף ביקש משר המשקים לזכור לו חסד ולשחררו מבית האסורים, אך שר המשקים שכח את יוסף.
לאחר שנתיים, כאשר פרעה חלם חלומות שלא היה מי שיפתור אותם, נזכר שר המשקים בנער העברי היושב בבית הכלא, והמליץ לפרעה להיעזר בשירותיו כדי לפתור את החלום.
יוסף כמשנה למלך
יוסף פתר בהצלחה את חלום פרעה: שבע שנות שפע יגיעו לעולם, ולאחריהן שבע שנות רעב. בעקבות הפתרון, הזדרז יוסף והציע לפרעה לאגור מזון בזמן השבע כדי שהארץ תוכל לשרוד בזמן הרעב. פרעה התפעל עד מאוד מהפתרון ומההצעה המעשית שבעקבותיו, ומינה את יוסף על ביצוע משימת אגירת המזון, ומינה אותו להיות משנה למלך. בעקבות כך, העניק פרעה ליוסף את השם צָפְנַת פַּעְנֵחַ. יש האומרים שפירושו של שם זה הוא "מגלה נסתרות" (שכן יוסף פירש את חלומו של פרעה).
יוסף ביצע בהצלחה את המשימה, אגר אוצרות מזון רבים, ומכר אותם ליושבי מצרים. במשך כל זמן זה, הוא חיכה שאחיו יבואו מצרימה, על מנת לפגשם. לאחר זמן רב, הם אכן הגיעו כדי לקנות מזון במצרים, ואז יוסף העליל עליהם שהם מרגלים. הוא דרש מהם להביא את אחיהם הקטן - בנימין, כביכול כדי להוכיח שכוונותיהם חיוביות. בנוסף, לאחר שבנימין ירד מצרימה, האשים אותו יוסף בגנבת הגביע שלו.
לבסוף התגלה יוסף אל אחיו: "אני יוסף - העוד אבי חי"?, ומיהר לשלוח שלוחים אל אביו שיבוא אליו. יעקב הסכים, ויוסף הוריד אותו בכבוד רב מצרימה. משהגיע למצרים עם כל אחיו, הקצה להם מקום מיוחד – ארץ גושן, שם הם התגוררו בשלום ובשלווה.
לאחר פטירת אביו יעקב, נפטר גם יוסף, לאחר 80 שנות מלכות במצרים. לפני מותו ביקש יוסף מאחיו להעלות את עצמותיו לארץ ישראל, כאשר יעלו גם הם.
עץ משפחה
עץ משפחה המציג את הדורות הקודמים:
בניו ומורשתו
יוסף נשא לאישה את אסנת בת פוטי-פרע כהן העיר און שבמצרים העתיקה. על סיפור אהבתם ונישואיהם מסופר בחיבור יוסף ואסנת בספרים החיצוניים. שני בניו של יוסף מאסנת: אפרים ומנשה, התפצלו והיו לשניים משבטי ישראל על פי דברי יעקב, שרואה בהם בנים שלו, "וְעַתָּה שְׁנֵי בָנֶיךָ הַנּוֹלָדִים לְךָ בְּאֶרֶץ מִצְרַיִם, עַד בֹּאִי אֵלֶיךָ מִצְרַיְמָה לִי הֵם, אֶפְרַיִם וּמְנַשֶּׁה כִּרְאוּבֵן וְשִׁמְעוֹן יִהְיוּ לִי.
בתרבות היהודית הפך יוסף לסמל לאדם שבתבונתו ואמונתו מחלץ את עצמו משפל תחתיות ומהמצב הנואש ביותר להיות שליט הארץ. חז"ל ראו בו דמות של צדיק, שמתגבר על יצריו ומעביר על מידותיו ואינו נוקם ונוטר על עוולות שנעשו לו. יש הרואים בסיפור גדולתו של יוסף מעבר ממשפחתיות ללאומיות, בכך שיוסף "מתאמן" בתכסיסי מלכות ושלטון במצרים, כהכנה ליצירת עם.
לפי ספר בראשית יוסף נפטר בגיל מאה ועשר במצרים, ובמדרש כתוב שהיה זה א' בתמוז, היום שבו נולד.
מקום קבורתו של יוסף מיוחס למצבת קבר הממוקמת בסמוך לאתר המקראי שכם הקדומה, בפאתי העיר שכם (בסמוך למחנה הפליטים בלאטה) והמכונה קבר יוסף.
דמותו ההיסטורית של יוסף
ישנם המציעים כי ייתכן שהאירועים המתוארים בסוף ספר בראשית (פרקים מ"א–נ'), שבהם חלה עליית יוסף לשלטון במצרים העתיקה וירידת יעקב אבינו ובני משפחתו למצרים אירעו בתקופת שלטונם של השושלות החיקסוסיות (שושלות 15–16) במצרים, שהיו ממוצא שמי ועודדו זרים להשתקע במצרים ולתפוס עמדות שלטוניות, כדי לחזק את שלטונם בארץ זו, מה שיכול היה להקל על יוסף להשתלב בהיררכיה המצרית. הוצע שהכתוב "וַיָּקָם מֶלֶךְ חָדָשׁ עַל מִצְרָיִם אֲשֶׁר לֹא יָדַע אֶת יוֹסֵף" מתייחס לגירוש השליטים הזרים ממצרים, שבעקבותיו השלטונות החלו לראות את בני ישראל כאִיום: "פֶּן יִרְבֶּה וְהָיָה כִּי תִקְרֶאנָה מִלְחָמָה וְנוֹסַף גַּם הוּא עַל שֹׂנְאֵינוּ". משושלות אלו לא נותרו כמעט כל תעודות, כך שאין כרגע ממצא המאשש או סותר השערה זו.
ישנם חוקרים (כדוגמת ישראל פינקלשטיין וישראל קנוהל) הטוענים כי בניגוד לתיאור המקראי של מוצא עם ישראל ממסופוטמיה, מקורו הוא למעשה בקבוצות כנעניות מקומיות שהתגבשו בתקופת הברזל לעם אחד באזור ההר. לפי השערה זו, סיפורו של יוסף הוא ייצוג הזיכרון של שלטון החיקסוס במצרים, כפי שהשתמר אצל צאצאיהם של מגורשי החיקסוס. פרשנות זו טוענת שהחיקסוס היו חלק מהקבוצות הפרוטו-ישראליות שהתגבשו לעם ישראל.
בסרט "פענוח יציאת מצרים" שנעשה בשנת 2006 ועסק בחקר האמת ההיסטורית של יציאת מצרים, נטען כי יוסף הוא אחד משליטי החיקסוס שהשתמש בטבעת חותם שעליה מוטבע השם: "יעקבהר". לטענת הסרט, זהו השימוש היחידי בשם עברי מהתנ"ך ("יעקב") בהיסטוריה של מצרים העתיקה.
יוסף במדרש
סיפור יוסף זכה למדרשים רבים, בהם המציגים אותו כצדיק, שמתגבר על יצריו ומעביר על מידותיו ואינו נוקם ונוטר על עוולות שנעשו לו. להלן רק מקצת מהמדרשים.
יחסי יוסף ואחיו
התורה מספרת, והמדרש מרחיב ומפרט מה הייתה הדיבה שבפי יוסף וכיצד נענש על כך:
לפי צוואת גד א' 6–7: "ויגד יוסף לאבינו כי שחטו בני זילפה ובלהה את כל הטוב בעדר ויאכלו, למרות דעת ראובן ודעת יהודה; כי ראה יוסף כי אנוכי הצלתי טלה מפי הדוב ואהרגהו ונאכלהו, ויגד כזאת לאבינו".
את הפסוק, המתאר את הבור אליו השליכו אחי יוסף את יוסף, דרשו חז"ל "ממשמע שנאמר 'והבור רק' איני יודע שאין בו מים? אלא מה תלמוד לומר 'אין בו מים' - מים אין בו, אבל נחשים ועקרבים יש בו"
דברי אחי יוסף הובילו למדרש: "אפשר יוסף בן שבע עשרה שנה היה רואה את אחיו מוכרים אותו והוא שותק? אלא מלמד שהיה מתחבט לפני רגליו של כל אחד ואחד כדי שיתמלאו עליו רחמים - ולא נתמלאו."
לאחר שיוסף מאשים את בנימין בגנבה, פונה אליו יהודה ומתחיל את דבריו בדברים שעל פי הפשט הם דברי תחנונים: המדרש דורש את המילים  כפנייה תקיפה ואף מאיימת: "מה פרעה גוזר ואינו מקיים, אף את גוזר ואינך מקיים; מה פרעה להוט אחר הזכרים, אף אתה כן; מה פרעה מלך ואתה שני לו בארץ מצרים, כך אבא מלך בארץ כנען ואני שני לו, ואם שולף אני את חרבי, ממך אני מתחיל ובפרעה רבך אני מסיים".
יופיו וכיבוש יצרו
בפסוק נדרשו חז"ל לכפילות, שהרי כשנאמר "בן שבע עשרה שנה" אין צורך להוסיף "והוא נער", ופירשו "אלא שהיה עושה מעשה נערוּת, ממשמש בעיניו מתלה בעקיבו מתקן בשערו", ורש"י מבהיר: "כדי שיהיה נראה יפה".
בתורה מתואר: מדרש תנחומא ממחיש את יופיו של יוסף: "פעם אחת נתקבצו המצריות ובאו לראות יופיו של יוסף, מה עשתה אשת פוטיפר? נטלה אתרוגים ונתנה לכל אחת ואחת מהן, ונתנה סכין לכל אחת ואחת, וקראה ליוסף והעמידתו לפניהן. כיוון שהיו מסתכלות ביופיו של יוסף היו חותכות את ידיהן. אמרה להן: ומה אתן בשעה אחת כך, אני שבכל שעה רואה אותו על אחת כמה וכמה."
את המילים דורש המדרש כמלמדות על צניעותו של יוסף: "בשעה שיצא יוסף למלוך על מצרים היו בנות מלכים מציצות עליו דרך החרכין, והיו משליכות עליו שירין וקטלין ונזמים וטבעות כדי שיתלה עיניו ויביט בהן. אעפ"כ לא היה מביט בהן. אמר לו הקדוש ברוך הוא: אתה לא תלית את עינך והבטת בהן, חייך שאתה נותן לבנותיך צעידה בתורה. מהו צעידה? פרשה." הפרשה שהובטחה ליוסף היא פרשת בנות צלפחד, שהיו מצאצאי יוסף.
מאמציה של אשת פוטיפר לפתות את יוסף מתוארים במדרש: "הייתה אדונתו עמו בבית והייתה משדלתו בכל יום ויום בדברים, והייתה מחלפת ג' חליפות בגדים בכל יום ויום - כלים שלבשה בשחרית לא לבשה אותם בחצי היום, ובחצי היום לא לבשה בין הערבים. כל כך למה? כדי ליתן עיניו בה. ... ובכל יום ויום משדלתו בדברים ועמד ביצרו."
דבריו של יעקב בברכתו ליוסף,, משמשים את המדרש כדי ללמוד שלא בקלות התגבר יוסף על יצרו: "ר' שמואל אמר: נמתחה הקשת וחזרה, הדא הוא דכתיב (בראשית מ"ט) 'ותשב באיתן קשתו' - קשיותו. ר' יצחק אמר: נתפזר זרעו ויצא דרך צפרניו, שנאמר 'ויפוזו זרועי ידיו'. רב הונא בשם רב מתנא אמר: איקונין של אביו ראה וצנן דמו, דכתיב 'משם רועה אבן ישראל'."
יחסי יוסף ופרעה
על דברי התורה על חלומות פרעה אומר המדרש: "פותרין היו אותו, אלא שלא היה קולן נכנס באזניו. 'שבע פרות הטובות' - שבע בנות אתה מוליד; 'שבע פרות הרעות' - שבע בנות אתה קובר. וכן אמרו 'שבע שבלים הטובות' - שבע מלכיות אתה מכבש; 'שבע שבלים הרעות' - שבע אפרכיות מורדות בך. ... וכל כך למה? כדי שיבוא יוסף באחרונה ויטול גדוּלה. אמר הקדוש ברוך הוא: אם יבוא יוסף תחילה ויפתור את החלום אין זה שבחו - יכולין החרטומים שיאמרו לו: אילו שאלת אותנו כבר פתרנו אותו לך. אלא המתין להם עד שנתייגעו והוציאו את רוחו ואחר כך בא יוסף והחזירה עליו."
על הפסוק מסופר שאמרו איצטגניני פרעה: "עבד שלקחו רבו בעשרים כסף תמשילהו עלינו?" אמר להן: "גינוני מלכות אני רואה בו". אמרו לו: "אם כן, יהא יודע בשבעים לשון". בא גבריאל ולימדו שבעים לשון. למחרת כל לשון שפרעה דיבר עמו השיב לו. לבסוף דיבר יוסף בלשון הקודש ופרעה לא הבין מה הוא סח. אמר לו פרעה: "למדני". לימד יוסף את פרעה, אך הוא לא למד. אמר לו פרעה: "הישבע לי שלא תגלה". נשבע לו. כשאמר יוסף לפרעה "אבי השביעני לאמור", אמר לו פרעה: "לך ושאל על שבועתך" (כלומר מצא מי שיתיר לך נדרך). אמר לו לו יוסף: "אם כן, אשאל גם על השבועה שנשבעתי לך". על כורחו אמר פרעה ליוסף: "עלה וקבור את אביך כאשר השביעך".
יוסף באסלאם
סורה (פרק) מספר 12 בקוראן היא סורת יוסֻף (בערבית: سورة يوسف) והיא מספרת על יוסף ואחיו. בדומה לסורות אחרות בקוראן, התיאור המופיע בקוראן דומה בפרטים מסוימים לסיפור המקראי, אך מוסיף ומשנה במספר מקומות.
לאחר הקדמה קצרה, מסופר שם:
לפי אמונת האסלאם, גם התנ"ך, גם הברית החדשה וגם הקוראן נכתבו באותו זמן על ידי האל על ה"לוח השמור" (בערבית: اللوح المحفوظ) שבשמיים, וירדו לארץ בזמנים שונים. על פי תפיסה זו, אין חשיבות לסדר הירידה של הכתובים, כיוון שכולם קדושים ונכונים. לפי תפיסה זו, סיפור יוסף בקוראן מוסיף על הסיפור המקראי, אך אינו שולל אותו.
מסיבה זו, כאשר פרשנים מוסלמים רוצים לפרש למשל מי מהאחים אמר לא להרוג את יוסף (פסוק 9), יהיו שיחזרו לסיפור המקראי ויפרשו שיהודה (בערבית يهوذا. תעתיק: יהוד'א) הוא זה שהגן עליו. זאת, בהתבסס על הפסוק במקרא לפיו יהודה לא רצה להרוג את יוסף:.
יעל רסולי
יעל רסולי (נולדה ב-21 ביוני 1983) היא זמרת, מחזאית, במאית תיאטרון ובובנאית ישראלית.
ביוגרפיה
רסולי נולדה ב-1983 בירושלים לגריאטרית ד"ר איריס רסולי ולקרדיולוג ד"ר יוסף רסולי. כל משפחתה התברכה בכישרונות מוזיקליים - אביה ניגן בכינור ואימה ניגנה בפסנתר; אחיה הבכור ניגן בצ'לו; אחותה, מאיה רסולי, היא ויולנית קלאסית ואחיה הצעיר ניגן בחליל.
בגיל 4 למדה לנגן בפסנתר וכשהייתה בת 5 עברה עם משפחתה לטורונטו, שם למדה בבית ספר לאומנויות ובגיל 7 הצטרפה למקהלה ששרה מוזיקה קלאסית.
כשהייתה בת 10 שבה המשפחה לארץ ורסולי הצטרפה למקהלת "אנקור" של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. בין היתר שרה יצירה של המלחין לוצ'אנו בריו עם הפילהרמונית של ברלין, את "הליכה לקיסריה" באוהל יזכור ביד ושם, וליוותה את יוני רכטר בקונצרט עם הפילהרמונית.
לאחר לימודיה בתיכון ליד האוניברסיטה החלה ללמוד מוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב, משחק בסטודיו של יורם לוינשטיין ועיצוב במה בלונדון.
במהלך שהותה בלונדון ביקרה ב-2003 בפסטיבל שרלוויל בצרפת, שם נחשפה לתיאטרון בובות למבוגרים. עם שובה לישראל, נרשמה לבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים.
ב-2019 זכתה בתוכנית של קרן שוסטרמן לאמנים ישראלים מובילים ולימדה במשך 5 חודשים בימוי ויצירה עכשווית, תיאטרון חזותי ומוזיקלי ב-Trinity College בהרטפורד, באוניברסיטת קונטיקט ובמרכז הייחודי לתיאטרון ע"ש יוג'ין אוניל.
ב-2022 זכתה בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה על "שפה אמנותית חזותית, המאפשרת לקהל לחוות ולחוש עוצמות של רגשות, חרדות, פחדים ומצוקות ובתוך כך לראות את הכוח של האמנות על נפש האדם."
נמל התעופה הבין-לאומי הוניארה
זהו הנמל הבין-לאומי היחיד של איי שלמה והוא נמצא שמונה קילומטרים מעיר הבירה הוניארה. לשדה התעופה שני מסופי נוסעים קטנים: מסוף לטיסות בינלאומיות ומסוף לטיסות פנים. המסופים נמצאים במרחק של כ -500 מטרים זה מזה. המסוף הבינלאומי מכיל שלושה דלפקי צ'ק-אין, בנק, טרקלין VIP, חנות דיוטי פרי, חנות מתנות, כמו גם סוכן נסיעות, דלפק מידע לתיירים ודלפק להשכרת רכב.
השליטה בנתיבי הטיסה הייתה הגורם לקרב על שדה הנדרסון בקרב גוודלקנל במהלך מלחמת העולם השנייה.
שדה הנדרסון נקרא על שם נחת מארינס אמריקני, לופטון הנדרסון, טייס שנהרג בקרב מידוויי, בעת שהוביל את הטייסת בפעולה נגד נושאת מטוסים יפנית והפך לטייס הימי הראשון שנהרג בקרב.
שם בן נח
שֵׁם, דמות מקראית, בנו של נח, אחיהם של חם ושל יפת.
ביוגרפיה
שם חי 600 שנה. לפי הכרונולוגיה המקראית נולד בשנת א'תקנ"ח לבריאת העולם ומת בשנת ב'קנ"ח. הוא מוזכר בספר בראשית, כמו גם בדברי הימים.
אף על פי שבתורה נאמר: "ויולד נח את שם את חם ואת יפת" כך שנראה שהוא הבכור, כמה פרשנים מתייחסים אליו דווקא כאל הבן השני או השלישי בגילו. זאת משום שבפסוק אחר נאמר "שם בן מאת שנה ויולד את ארפכשד שנתיים אחר המבול", ואילו היה שם הבן הגדול היה צריך להיות בן 100 בזמן המבול (שכתוב "ויהי נח בן חמש מאות שנה").
בזמן המבול היה שם בן 98 שנה, ושהה עם משפחתו בתיבה.
בגיל 100 שנה, הוליד שם את ארפכשד. לפי המסופר בבראשית, בניו של שם היו עֵילָם, אַשּׁוּר, אַרְפַּכְשַׁד, לוּד, אֲרָם. בני ארם היו עוּץ, חוּל, גתר ומש. בדברי הימים נמנים כולם כבניו של שם.
המקרא מייחס לשם את האבהות על עמים שונים מאזור המזרח התיכון, כגון אשור, עילם (פרס), ארם (סוריה) וכדומה, ולכן קבוצת העמים האלה נקראת "עמים שמיים", והשפות המדוברות על ידיהם נקראות "שפות שמיות". עם קבוצה זו נמנים גם היהודים והערבים (המייחסים עצמם לפי הקוראן לבני ישמעאל), צאצאי אברהם, שהיה דור תשיעי לשם.
הזיקה בין שם לבין ארץ ישראל התפתחה עם השנים. ספר בראשית מתאר כיצד בתחילה ניתנה הארץ לכנען בן חם, אולם תיאור זה מתפתח בספר היובלים, בו מתוארת הארץ כ"נחלת בני שם" והתיאור הכרונלוגי משתנה כך שכנען קיבל את הארץ רק לאחר שגזל את הנחלות באופן בלתי מוצדק משם.
שם חיצוני לאשתו הוא מחלה או מחלתירן, על פי מספר מדרשים תימניים, נישא לצאצאית שלו - בכל בת אברהם ומהם נולד אבנר בן נר.
במדרשי חז"ל
במדרשי חז"ל, שם נחשב תלמיד חכם, אברהם יצחק ויעקב למדו ב"בית מדרשם של שם ועבר", ובבית מדרש זה "נטמן" יעקב במשך 14 שנה כשהיה בדרכו לחרן. וכן, על־פי מדרשים אחרים, "מלכי-צדק מלך שלם" הוא "שם", שהיה כהן, ועליו נאמר: "וּמַלְכִּי צֶדֶק מֶלֶךְ שָׁלֵם, הוֹצִיא לֶחֶם וָיָיִן, וְהוּא כֹהֵן, לְאֵל עֶלְיוֹן".
על פי חז"ל, נחשב שם לממשיך צדיקותו של נח "וַיִּקַּח שֵׁם וָיֶפֶת אֶת-הַשִּׂמְלָה, וַיָּשִׂימוּ עַל-שְׁכֶם שְׁנֵיהֶם, וַיֵּלְכוּ אֲחֹרַנִּית, וַיְכַסּוּ אֵת עֶרְוַת אֲבִיהֶם; וּפְנֵיהֶם, אֲחֹרַנִּית, וְעֶרְוַת אֲבִיהֶם, לֹא רָאוּ", והעברים נחשבים לממשכי דרכו של שם "וּלְשֵׁם יֻלַּד, גַּם-הוּא: אֲבִי, כָּל-בְּנֵי-עֵבֶר",
חז"ל מזהים את תמר, אשת יהודה, כבתו של שם, ומסבירים שיהודה דן אותה לשרפה כשחשב שזנתה בשל היותה בתו של שם שהיה כהן, ובשל ההלכה שבת כהן שזנתה דינה שרפה (לאחר שהתברר כי תמר הרתה מיהודה עצמו בוטלה שרפתה).
מקום קבורתו במסורת היהודית
מקום קברו של שם אינו מתואר בתנ"ך, אך רבי פתחיה מרגנשבורג שחי כ-2800 שנה לאחר מות שם המקראי, מעיד על מסורת ערבית שנקבר באזור החרמון: "בארץ סיחון ועוג, אין בו עשב וצמח, כמהפכת סדום ועמורה. וראה קבר ארוך שמונים אמה. ואמרו הישמעאלים שהוא קבר של שם בן נח. אבל היהודים לא אמרו זה". רבי יוסף סופר מצפת גם מצטט מסורת על קברו באזור, אך מוסיף כי גם אביו - נח נקבר עימו במערה. מאידך, בספר "מסע דפלסטינ" של שמואל ב"ר שמשון (1210) כתב כי נקבר בנינוה.
מסורת מאוד מאוחרת המופיעה בספר גבעת שאול טוענת כי נקבר במערת שם ועבר בצפת.
איוואנגורוד
גאוגרפיה
נמצאת בתחום אזור הגבול ולכן כל מעבר אל העיר נרבה עובר דרך כניסה מגודרת ומחייב רישום דרכון בעת מעבר.
היסטוריה
העיירה הוקמה לראשונה בשנת 1492 כמבצר, בתקופת שלטונו של איוואן הרביעי וממנו היא נטלה את שמה ("עירו של איוואן"). בשנים 1581, 1590 ומ-1612 עד 1704 האזור היה בשליטת שוודיה. ב-1617 רוסיה ושוודיה חתמו על חוזה סטולבובו, במסגרתו האזור הועבר לריבונות שוודית. רוסיה כבשה מחדש את השטח במהלך מלחמת הצפון ב-1704. למרות שינויים טריטוריאליים ושינוי ריבונות איוואנגורוד הו הוגדרה כחלק מהנרבה מ-1649 עד 1945. ב-1780 העיר, יחד עם נרבה נכללה במחוז נרבה של פלך סנקט פטרבורג. ב-1796 המחוז פורק ומוזג אל תוך מחוז יאמבורג.
במהלך מלחמת העצמאות האסטונית (1918 - 1920), הרפובליקה האסטונית שאך הוקמה השתלטה על אזור הנרבה, כולל איוואנגורוד בינואר 1919, צעד שרוסיה הסובייטית הכירה בו במסגרת חוזה טרטו משנת 1920.
במהלך השואה בשנת 1942 נלקחו יהודי האזור, ביניהם יהודי העיירה אולכסנדריבקה ונרצחו על ידי אנשי ס"ס ליד העיר.
בינואר 1945 הרשויות הסובייטיות הגדירו את נהר הנרבה כקו גבול בין אסטוניה הסובייטית לרוסיה הסובייטית וכתוצאה מכך הנהלת העיר עברה למחוז המשנה קינגיספ. עם הגידול באוכלוסייתה איוואנגורוד הוכרזה כעיר ב-28 באוקטובר 1954.
לאחר עצמאות אסטוניה באוגוסט 1991 היו כמה חילוקי דעות באשר לגבול האסטוני-רוסי באזור הנרבה וחוקת אסטוניה (שאומצה ב-1992) הכירה בחוזה טרטו כמסמך קובע לקו הגבול. ברם, הפדרציה הרוסית רואה באסטוניה כיורשת לאסטוניה הסובייטית ועל כן קו הגבול הוא זה שהוגדר בין הרפובליקות בשנת 1945. רשמית, לאסטוניה אין תביעה טריטוריאלית על האזור, לאחר שאושרר הסכם גבול בין המדינות והותיר את איוואנגורוד בשטח רוסיה. אף ששרי החוץ של שתי המדינות חתמו על הסכם גבול בשנת 2005 ההסכם לא אושרר בשל מתיחות פוליטית בין המדינות.
דמוגרפיה
בעיר מתגוררים 9861 תושבים (2021). על פי מפקד אוכלוסין כלל רוסי שנערך בשנת 2010, נמצא כי בעיר מתגוררים בני יותר מ-30 לאומים, וביניהם: רוסים (84.7%), אוקראינים (2.7%), בלארוסים (1.5%), טטרים (0.52%) וארמנים (0.50%). כ-7.5% מהתושבים לא הגדירו את השתייכותם האתנית.
תעשייה
איוואנגורוד היא מרכז של תעשיית טקסטיל, מזון. בעיר פועלים מפעלי מתכות ותחנת כוח הידרו-אלקטרית, הממוקמת בקצה העיר.
תחבורה
לעיר חיבור מסילת ברזל עם סנקט פטרבורג, העיר הגדולה ביותר הסמוכה אליה, והיא צומת תחבורתי בין העיר טאלין שבאסטוניה לסנקט פטרבורג. כביש A180 מחבר את סנקט פטרבורג עם איוואנגורוד ומחבר את העיר עם כביש E20 האירופי המוביל לטאלין ולנמל התעופה שאנון.
חינוך ומדע
בעיר פועל המכון הטכני-הומניטארי של איוואנגורוד (Ивангородский гуманитарно-технический институт), שמהווה סניף של אוניברסיטת סנקט פטרבורג לרכיבי אוויר וחלל והוא המוסד להשכלה גבוהה היחיד בעיר. בצמוד לו פועלת מכללה, "המכללה הטכנית-הומניטרית של איוואנגורוד" (Ивангородский гуманитарно-технический колледж).
ערים תאומות
לאיוואנגורוד 3 ערים תאומות:
גרייגיט
גרייגיט הוא מינרל ברזל סולפידי נדיר, שנוסחתו הכימית היא Fe+2Fe+3S4 ולכן הוא צורה מיוחדת של, ליתר דיוק "סולפיד הברזל (II, III)", המכיל ברזל עם שני מספרי חמצון. גרייגיט הוא המינרל הגופריתי המקביל לתחמוצת הברזל, המינרל מגנטיט (Fe3O4).
גרייגיט מתגבש במערכת הגבישית הקובייתית ומפתח אגרגטים מינרליים כדוריים מתמניונים הצומחים יחד עם משטחים מעוגלים בגודל של עד 0.5 מילימטרים. לעיתים רחוקות הוא מופיע גם כגבישים קובייתיים, גרגרים ואבקות של גרגירים קטנים. המינרל אטום בכל צורה וצבעו כשהוא טרי (מיד שכורים אותו) צהוב ברונזה או ורוד בהיר. אולם באור משתקף, משטחים מלוטשים נראים לבנים בגוון שמנת ובאוויר הפתוח הופך המינרל לכחול מתכתי לאחר זמן מה. לעומת זאת, בצורת אבקה מרוכזת, גוון הגרייגיט הוא שחור-פיח, המקביל לקו השרטוט שלו.
אטימולוגיה וסיווג
מחברים שונים, כדוגמת מ. ר. פיגוט (M. R. Piggott ) וה. וילמן (H. Wilman) ב-1958 וס. ימגוצ'י (S. Yamaguchi) וט. קצוראי (T. Katsurai) ב-1960, ניבאו את קיומם של סולפידים של ברזל דמויי ספינל מגנטיים עם הרכב בתחום שבין Fe+3S3 לבין Fe+2S4 וסולפידים כאלו סונתזו באופן מלאכותי במעבדה, למשל על ידי א.מ. פרקה (A. M. Freke) ודונלד טייט (Donald Tate) ב-1961.
כמינרל שנוצר בטבע, התגלה ספינל ברזל מגנטי לראשונה באזור צומת קרמר (Kramer Junction) המכונה גם "ארבע הפינות" (Four Corners) (וגם בארות מספר 3, 4 ו-5 של ארבע הפינות) באזור הכרייה מזרחית ליישוב הקטנטן קרמר שבמחוז סן ברנרדינו במדינת קליפורניה בארצות הברית. המינרל תואר לראשונה בשנת 1964 על ידי בריאן ג'. סקינר (Brian J. Skinner), ריצ'רד ס. ארד (Richard C. Erd) ופרנק ס. גרימלדי (Frank S. Grimaldi), שקראו למינרל על שם המינרלוג האמריקאי והכימאי הפיזיקלי ג'וזף וילסון גרייג (Joseph Wilson Greig; 1895–1977).
המינרל מהמיקום המייצג נמצא באוסף המינרלוגי של המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בוושינגטון הבירה, ונשמר תחת האוספים מספר 117502 ו-136415.
הסיווג הנוכחי של הגרייגיט על פי האגודה הבינלאומית למינרלוגיה הוא בקבוצת העל של הספינל. יחד עם המינרלים קדמוינדיט (Cadmoindite), קופרורודסיט (Cuprorhodsite), דוברליט (Daubréelite), אינדיט (Indite), ג'וגולדסטיניט (Joegoldsteinite), קליניניט (Kalininite), לינאיט (Linnaeite), פולידיימיט (Polydymite), זיגניט (Siegenite), ויולריט (Violarite) ושינגג'ונגיט (Xingzhongite) הוא שייך ל"תת-קבוצת הלינאיט" בתוך קבוצת ה"תיוספינל" (Thiospinel group).
כימיה
בהרכב האידיאלי (תאורטי), כלומר בהרכב הטהור של גרייגיט עם הנוסחה האמפירית Fe+3S4, המינרל מורכב מברזל (Fe) וגופרית (S) ביחס מולרי של 3:4, המקביל ל (אחוז ממשקל המינרל) של 56.64% ברזל ו-43.36% גופרית.
הניתוח המיקרוכימי של תרכיזי המינרלים מהמיקום המייצג אזור "קרמר-ארבע הפינות" (קליפורניה), אשר עם זאת כלל 75% גרייגיט, 10% מרכזיט ו-15% חומר אורגני, וכלל, בנוסף לברזל כמרכיב העיקרי, אטומים של אלומיניום, נחושת, קובלט, מגנזיום, מנגן, נתרן, אשלגן, ניקל, צורן, טיטניום ופלואור בין 0.1 לפחות מ-0.001%. דגימות אחרות מסקטקס במקסיקו, שעברו אנליזה באמצעות, הראו 56.5% ברזל לפי משקל ו-42.2% גופרית לפי משקל, וכן רמות נמוכות של 0.38% ארסן, 0.14% כרום, 0.1% ניקל, 0.08% נחושת ו-0.01% אבץ. דגימה מקורנוול באנגליה (בריטניה) גילתה בנוסף ל-55.9% ברזל ו-42.2% גופרית 1.3% אנטימון, 0.2% נחושת ו 0.1% מנגן (כל הנתונים אחוז במשקל).
גרייגיט יוצר תמיסה מוצקה עם ויולריט (Fe+2Ni+3S4). הברזל בערכיות 3 מוחלף על ידי ניקל.
מבנה הגביש
הגרייגיט מתגבש במערכת הגבישית הקוביתית בחבורת סימטריות מרחבית Fd m (חבורת סימטריות מרחבית מספר 227) עם פרמטר סריג a = 9.88Å ושמונה יחידות לכל תא יחידה. המבנה תואם למבנה ספינל בו מוחלף החמצן בגופרית (קבוצת התיוספינל).
תכונות
כמו מגנטיט, גם גרייגיט הוא מאוד מגנטי. מגנטיות זו גורמת גם להצטברות של גרגרי גרייגיט קטנים יותר תוך יצירת אגרגטים גדולים יותר.
המינרל יציב מבחינה תרמית עד 282 מעלות צלזיוס. כאשר המינרל מחומם לטמפרטורות מעל 282 מעלות צלזיוס באמפולה סגורה, הוא הופך לפירוטיט (Fe0.85-1S), ובטמפרטורות גבוהות יותר גם לפיריט (FeS2).
גרייגיט מתמוסס לאט בחומצה הידרופלואורית וחומצת מלח.
היווצרות ותפוצה
גרייגיט נוצר במשקעים במים. מצד אחד, חיידקים מחזרים סולפטים כמו , המחזרים סולפט לסולפיד בתנאים אנאירוביים ונייטרליים עד בסיסיים, אחראים להיווצרות. מצד שני עשוי גביש גרייגיט להיות בתאים של חיידקים (התופעה שבה יצורים פועלים בהתאם לשדה מגנטי) שמתיישרים בשורה בעזרת גבישי גרייגיט על פי השדה המגנטי של כדור הארץ.
במיקום המייצג התגלה הגרייגיט יחד עם קלציט, מינרלים מקבוצת הכלוריט, קולמניט (Colemanite) וויאטצ'יט (Veatchite), או יחד עם קלציט, דולומיט, גלנה, מרכזיט, פיריט וספלריט בסקטקס במקסיקו.
כסוג נדיר של מינרל ניתן היה להוכיח את קיומו של הגרייגיט רק במעט מקומות. כ-60 אתרים תועדו ברחבי העולם (נכון לשנת 2020). בנוסף למיקום המייצג באזור קרמרס-ארבעת הפינות במחוז סן ברנרדינו בקליפורניה התגלה המינרל במקומות נוספים בקליפורניה: בכמה אתרי כרייה של בוראטים בבורון (Boron) שבמחוז קרן, כמו גם לפסגת קויוט במחוז המבולדט ומכרה לווייתן (Leviathan Mine) במחוז אלפיין. מקומות נוספים בארצות הברית כוללים אתרים במחוז אלגר במישיגן, מחוז מדיסון במיזורי, מחוז צ'רצ'יל בנבאדה ומחוז אדי בניו מקסיקו. מקומות נוספים שבהם התגלה הגרייגיט כוללים את תצורת חתרורים בישראל, אלבניה, איטליה, צרפת ואף ברכס המרכז-אטלנטי, ובמטאוריט (Yamato 691 meteorite (Y-691)) שהתגלה ב-1969 באנטארקטיקה.
ירושלים ליונס
ירושלים ליונס (אריות ירושלים) היא קבוצת פוטבול המשחקת בליגת הפוטבול הישראלית.
הקבוצה משתתפת בליגת הפוטבול הישראלית מאז עונת והיא אחת ממייסדות הליגה. כבר בעונת הבכורה ירושלים זכתה באליפות אחרי ניצחון על חיפה אנדרדוגס.
בעונת 2007–2008 סיימה הקבוצה במאזן 1–7 העפילה לגמר וזכתה באליפות הליגה הראשונה. בעונת 2008–2009 סיימה הקבוצה במאזן 3–5 העפילה לגמר והפסידה למודיעין פיונירס הידועים כיום כתל אביב פיונירס. בעונת 2009–2010 סיימה הקבוצה במאזן 4–6 העפילה לגמר והפסידה לתל אביב סייברס. בעונת 2010–2011 סיימה הקבוצה במאזן 1–9 העפילה לחצי גמר והפסידה למורדי יהודה. בעונת 2011–2012 סיימה הקבוצה במאזן 0–10 העפילה לחצי גמר והפסידה לתל אביב פיונירס. בעונת 2012–2013 סיימה הקבוצה במאזן 4–6 העפילה לווילד קארד והפסידה למורדי יהודה. בעונת 2013–2014 סיימה הקבוצה במאזן 2–7 העפילה לגמר והפסידה לתל אביב פיונירס. בעונת 2014–2015 סיימה הקבוצה במאזן 4–5 העפילה לווילד קארד שם הפסידה לרמת השרון האמרס.
את עונת 2015–2016 החלה הקבוצה עם שינויים נרחבים בסגל האימון והשחקנים כאשר גני מידד מתמנה רשמית למאמן הראשי, BJ וייס למאמן ההגנה ודוד אבל מקבל את תפקיד הקוורטרבק ולוקח את הנהגת ההתקפה. משחקי הקבוצה עברו בעונה זו למגרש הכדורגל במישור אדומים עקב התרחבות הליגה למגרשים גדולים יותר ואי התאמתו של מגרש הפוטבול ע"ש קראפט. את העונה סיימה הקבוצה במקום השני עם מאזן 2–8 הודחה מהפלייאוף לאחר הפסד צמוד לחלוצי תל אביב.
עונת 2016–2017 החלה במקום בו הפסיקה קודמתה, עם חיזוקים משמעותיים לסגל השחקנים בדמות מספר שחקני מפתח משני צדי הכדור - ליאור מרקוס, אזי ג'סקי ועוד. לאחר מספר משחקים בהם הקבוצה התקשתה למצוא את עצמה וניצחה בניצחונות דחוקים וצמודים, החלה לגבש ולעצב את עצמה. את העונה סיימה הקבוצה במקום הראשון עם מאזן של תשעה ניצחונות והפסד אחד. בפלייאוף פגשה בחצי הגמר את היריבה הוותיקה מורדי יהודה וניצחה אותה. בגמר פגשה את הפיינסליטית של ארבע השנים האחרונות, חלוצי תל אביב, אשר גם ניצחה את המפגש הקודם ביניהן בגמר. בתום משחק צמוד ומותח, הגיעו הקבוצות להארכה. הכדור ניתן תחילת לתל אביב אך לאחר מאמץ הגנתי נעצרו החלוצים והתקפת האריות הצליחה להבקיע וניצחה את גמר הישראבול 10.
פיטר דייוויסון
פיטר דייוויסון (באנגלית: Peter Davison; נולד ב-13 באפריל 1951) הוא שחקן אנגלי, ידוע בעיקר בזכות תפקידו כטריסטן פרנון בסדרת הטלוויזיה "כל היצורים גדולים כקטנים" לפי ספרו של ג'יימס הריוט ובתפקיד הדוקטור החמישי בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
ביוגרפיה
פיטר דייוויסון נולד בלונדון בשם פיטר מופט. הוא בחר בשם הבמה דייוויסון כי השם פיטר מופט היה שמם של שחקן אחר ובמאי שעבד אחר כך בהפקות רבות יחד עם דייוויסון. אביו היה מהנדס חשמל ומוצאו היה מגיאנה. דייוויסון למד בבית ספר לביטוי ולדרמה (Central School of Speech and Drama), והופיע בהצגות ובתפקידים קטנים בטלוויזיה. פריצת הדרך שלו הייתה בשנת 1978, אז הופיע בתפקיד טריסטן פרנון בסדרת הטלוויזיה "כל היצורים גדולים כקטנים" והפך למוכר בכל בית באנגליה. באותה שנה התחתן עם השחקנית האמריקאית סנדרה דיקנסון, ממנה התגרש ב-1994. דייוויסון ודיקנסון הופיעו יחד בפרק בסדרת הטלוויזיה "אנשי המחר" ויחד גם ביצעו את שיר הנושא של תוכנית הטלוויזיה לילדים "Button Moon" ששודרה בשנות השמונים. הוא שיחק בגרסה טלוויזיונית של "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", כמו כן הופיע בקומדיות מצבים בריטיות אחדות ובתפקידים דרמטיים.
ב-1981 חתם דייוויסון על חוזה לשחק בתפקיד הדוקטור החמישי בסדרה "דוקטור הו" למשך שלוש שנים. הוא החליף את טום בייקר והיה בן שלושים, השחקן הצעיר ביותר שגילם את הדוקטור עד אז. על אף שהמפיקים החשיבו כהצלחה ליהוק שחקן אופי ברמתו, הוא לא חידש את החוזה לתקופה נוספת כיוון שחשש להיות מזוהה עם תפקיד יחיד. הוא גילם את תפקיד הדוקטור גם בתוכנית צדקה מיוחדת בשנת 1993, בפרק מיוחד של הסדרה המחודשת בשנת 2007, ובמחזות אודיו שהופקו על פי הסדרה. בתו של פיטר, ג'ורג'יה, גילמה בדוקטור הו המחודש את בתו של הדוקטור והופיעה בפרק אחד.
ב-1986 שיחק דייוויסון בסדרה פופולרית נוספת, "A Very Peculiar Practice" שכתב אנדרו דייוויס בתפקיד ד"ר סטיבן דייקר. הוא חזר וגילם את אותו תפקיד בסדרת המשך של הדרמה-הקומית הסוריאליסטית "A Very Polish Practice". דייוויסון הופיע בתפקיד הראשי בסדרה "קמפיון", המבוססת על סדרת ספרים מז'אנר "מי-עשה-זאת" של הסופרת מרג'רי אלינגהם. בתחילת שנות התשעים הוא נעלם בהדרגה מהמסכים, פרט להופעות אורח אחדות בתוכניות טלוויזיה. בשנת 2000 חזר להופיע בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "At Home with the Braithwaites".
במהלך שנות התשעים השתתף דייוויסון בתוכניות רדיו אחדות ובסדרת דרמה קומית של רדיו-4 של ה-BBC. עוד שיחק בסדרות טלוויזיה כגון " Hope And Glory", "The Last Detective" ו"אי של שפיות" ("Distant Shores") של רשת ITV. ב-2006 הופיע בסדרה " The Complete Guide to Parenting" בה שיחק בתפקיד פרופ' ג'ורג' האנטלי.
ב-2013 כתב והשתתף בפרק פארודיה על הספיישל 50- The Five(ish) Doctors Reboot לצד קולין בייקר וסילבסטר מק'קוי.
אדם שימפנזה
אדם שימפנזה (באנגלית: Humanzee) הוא כינוי לאפשרות התאורטית שייווצר הומיניד כתוצאה מזיווג של אדם ושימפנזה. לא ידוע בוודאות אם היה מקרה כזה ואם זיווג כזה אפשרי, אך ניסויים שנערכו בתחילת המאה ה-20 לא הניבו פרי.
סבירות
לאדם 46 כרומוזומים, בעוד לשימפנזה ולקופי האדם האחרים 48 כרומוזומים. ההבדל נוצר כשבמהלך האבולוציה של אבות האדם התאחו שני כרומוזומים (תוך ששרידי טלומר וצנטרומר נותרו בכרומוזום המאוחד). פרט להבדל במספר הכרומוזומים יש דמיון רב בין הכרומוזומים של בני אדם לקופי אדם – כרומוזומים 6, 13, 19, 21, 22 ו-X זהים בכל קופי האדם וכרומוזומים 3 ,11, 14, 15, 18, ו-20 תואמים בין גורילה, שימפנזה ואדם. הדמיון בין שימפנזה לאדם גדול יותר וכולל את כרומוזום 1, חלקים מכרומוזום 2, 5, 7, 8, 9,10, 12, 16 וכרומוזום Y. מידת הדמיון הכרומוזומלי והבדל דומה במספר הכרומוזומים קיים בקרב מיני סוסים ובקבוצת מינים זו הוא מאפשר לפעמים התרבות בין שני מינים אבל הצאצא יהיה עקר באופן כמעט ודאי, כיוון שמספר הכרומוזומים של בן הכלאיים יהיה 47, מספר אי-זוגי שלא מאפשר התרבות. בדומה לפרד, בעל 63 הכרומוזומים, שהוא תוצר הכלאה בין סוסה (64 כרומוזומים) לחמור (62 כרומוזומים). בשנת 1977 הוכיח החוקר ג'יי מייקל בדפורד שתאי זרע אדם עוברים את קליפת הביצית של גיבון (Hylobates lar) הן במבחנה (in vitro) והן בגוף (in vivo); לעומת זאת, זרע אנושי אפילו לא נצמד לביצית של פרימטים שאינם קופי אדם כדוגמת בבונים או קופי רזוס. נראה אפוא שבהומינידיים, המשפחה שאליה משתייך השימפנזה, תא הזרע תואם לביצית. על אף זאת, לא הוכח שזיווג כזה עשוי להניב היריון.
עדויות גנטיות
בעקבות מחקר גנטי השוואתי של אדם ושימפנזים, הועלתה השערה כי חילופי גנים בין אבות האדם ואבות השימפנזה נמשכו כ-1.2 מיליון שנה לאחר הפיצול בין המינים שחל לפני כ-7 מיליון שנים. הדמיון בין כרומוזומי X מצביע על פיצול מאוחר יותר מזה המחושב לפי קצב הצטברות השינויים בחלקים אחרים של הגנום ועל פי ממצאי מאובנים. צאצאים זכרים של הכלאות מעין אלו היו ככל הנראה עקרים אך הנקבות פוריות.
מנת קרב
מנת קרב (בצה"ל ידועה בראשי תיבות מנק"ר או מנ"ק) היא ארוחה משומרת וארוזה מראש, המשמשת כוחות צבא, ומיועדת בעיקרה לשמש כמזון במצב לחימה, בו אין אספקה מסודרת של מזון לכוחות.
מנת הקרב מיועדת לאכילה ללא צורך בבישול, ולכן מרבית המזונות בה הם משומרים, מיובשים או מיובשים בהקפאה. ישנו דגש על כך שמנת הקרב תכלול את כל אבות המזון, ותספק ביעילות את צורכי החייל במצב לחימה. מנות קרב הן בעלות חיי מדף ארוכים וניתנות לשינוע בקלות יחסית. היות שמנת קרב מכילה רכיבים משומרים בעיקר, טעמה ידוע לשימצה בקרב חיילים רבים. לצבאות רבים בעולם יש מספר תפריטים של מנות קרב, הכוללים מנות אתניות או מיוחדות כדוגמת מנות כשרות (צבא ארצות הברית, צבא הממלכה המאוחדת) ומנות קרב צמחוניות. מנות קרב משמשות גם לצרכים שאינם מלחמתיים: שימוש במנות קרב נעשה בעת אימונים צבאיים, כאספקה באזורי אסון ובמקומות שלא ניתן להקים בהם מטבח מסודר. עלותה של מנת קרב לרוב גבוהה יותר מארוחה רגילה, ולכן משתדלים למעט בשימוש בה שלא לצורך.
מנות קרב בצה"ל
בצה"ל משמשות מנות הקרב לעיתים גם כמזון בימים שטרם חג הפסח, בעת הכשרת כלי המטבח לחג. במשך עשרות שנים היה הלוף אחד מסמלי מנת הקרב בצה"ל, אך בשל תלונות רבות מצד חיילים, שונה הרכב המנה באמצע העשור הראשון של המאה ה-21, והוצא ממנה הלוף. במקום הלוף נוספו מגוון מנות שבעת הוספה של מים קרים הן מתחממות בעזרת תגובה כימית. בין המנות החדשות ניתן למצוא שווארמה, קציצות ברוטב ואף גולאש. בשנת 2015 דווח כי במסגרת שינוי רחב היקף לשיפור איכות המזון בצה"ל ישתנה תפריט מנת הקרב ויכיל בשר שאינו מעובד וזו תכונה "ארוזית לשטח". בשנת 2017, אף הוחלט לאפשר לחיילים שאינם צורכים מזון מן החי, לקבל מנת קרב טבעונית.
תמחיר ספיגה
דוגמה לתמחיר בספיגה מלאה
עלויות ישירות: העסקת עובדים: 120 שקלים לתקופה. עלויות תקורה: שכר דירה, ביטוח, חשמל, מים, שמירה ואחזקה: 80 שקלים לתקופה. מספר יחידות מיוצרות: 100. ספיגה של כל יחידת מוצר אחת: 1.2 שקלים של עלות ישירה 0.8 שקלים של עלות עקיפה סה"כ ספיגה למוצר: 2 שקלים
ארקדי שייחט
ארקדי (אברהם) סמוילוביץ' שייחט (ברוסית: Аркадий Самойлович Шайхет, 12 בספטמבר 1898 - 18 בנובמבר 1959) היה צלם ועיתונאי יהודי סובייטי, שהנציח בעבודותיו את ההיסטוריה של ברית המועצות, בעיקר לפני ובעת מלחמת העולם השנייה ובאמצע המאה העשרים. נחשב ממייסדי אסכולת "הכתבה האמנותית" של הצילום העיתונאי הסובייטי.
קורות חיים
שייחט נולד ב-1898 (30 באוגוסט לפי הלוח היוליאני שנהג אז באימפריה הרוסית), תחת השם אברהם שייחט, הילד הרביעי למשפחה יהודית, בעיר מיקולאייב שבדרום אוקראינה. הוריו, שמואל ורחל שייחט, הגיעו למיקולאייב מהעיר חרסון השכנה. הוא סיים את לימודי בית הספר היסודי בלבד ואז, בן 14, החל לעבוד כשוליה למכונאי במספנת מיקולאייב. ב-1918 התגייס לצבא האדום ולחם בשורותיו כנגד הצבא הלבן בחזית האוקראינית של מלחמת האזרחים ברוסיה במשך ארבע שנים, עד 1922.
כשהשתחרר מהצבא האדום לאחר הניצחון הקומוניסטי באוקראינה, בגיל 24, חזר לעיר הולדתו אך לא מצא שם שריד כלשהו למשפחתו. לפיכך עבר לבירה מוסקבה ובה מצא עבודה בחנות צילום פרטית. ב-1923, שנה אחרי הגיעו לבירה, נישא לאחיה (לבית קחראן) (Achya Kacharan).
קריירה מקצועית
תמונות ראשונות שצילם שייחט החלו להופיע בעיתונות הסובייטית כבר ב-1923. בתוך כשנה כבשה מצלמתו את עמודי השער של כתבי עת סובייטיים רבים ויצירותיו הופיעו על במות עיתונאיות שונות ובהן השבועון "אוגוניוק" (Огонёк - "הניצוץ"), המגזין "ההישגים שלנו" (Наши достижения) ועוד.
ב-1926 ייסד יחד עם העיתונאי מיכאיל קולצוב (אף הוא יהודי יליד אוקראינה; "טוהר" למוות על ידי סטלין ב-1940) את המגזין "הצילום הסובייטי". באותה שנה גם הוצגו לראשונה עבודות שלו, בתערוכה של צילומים עיתונאיים.
ביוני 1927 נעצר שייחט על ידי המשטרה החשאית של סטלין במסגרת אחד הטיהורים המקובלים באותה תקופה. אף כי למזלו הוא שוחרר כעבור חצי שנה בלבד; צילומים רבים שלו הוחרמו אז ואבדו.
בתערוכת "עשר שנות צילום סובייטי" (1928) הוצגו לא פחות משלושים מתצלומיו, והוא זכה בתעודת הצטיינות בגין הישגיו בצילום, הראשונה מכמה תעודות מסוג זה שקיבל במהלך הקריירה שלו. החל מ-1930 הופיעו צילומיו גם במגזין התעמולה הסטליניסטי "ברית המועצות בבנייה" (СССР на стройке), שהופיע גם בשפות רבות ברחבי העולם. באותה שנה הוא היה גם בין מייסדי האיגוד המקצועי של הצלמים הסובייטים.
הכתבה המצולמת הראשונה של שייחט, שכללה גם את סדרת הצילומים הראשונה שלו שהתפרסמה, נעשתה יחד עם שני צלמים יהודים סובייטים אחרים - מקס אלפרט וסולומון טולס - Тулес. היא נקראה "עשרים וארבע שעות בחייה של משפחת פיליפוב" ("24 часа из жизни Филипповых") והופיעה ב-1931, דווקא בעיתון גרמני, פרו-קומוניסטי, בשם "עיתון הפועלים המצויר" (Arbeiter-Illustrierte-Zeitung), שהופיע אותה תקופה בברלין. הכתבה וסדרת הצילומים הזו הִשוו בין חייהם המאושרים והבטוחים לכאורה של העובדים הסובייטים לאלה של מקביליהם האומללים במדינות הקפיטליסטיות.
ב-1935 השתתף בתערוכת "אמני הצילום הסובייטים" וזכה שוב בתעודת הצטיינות. גם בשנים שלאחר מכן השתתף בתערוכות רבות וזכה לתעודות הצטיינות רבות. צילומיו היו לסימן ההיכר של עידן התיעוש הסטליניסטי של שנות העשרים והשלושים בברית המועצות.
ב-1938 סר חִנו שוב בעיני סטלין. עם זאת, בניגוד לשותפו קולצוב, העורך הראשי של "אוגוניוק", שנאסר וכעבור שנתיים מת בכלא, שייחט רק איבד את מקומות עבודתו הקודמים, אך לא נעצר וכעבור כשנה הותר לו למצוא לעצמו עבודה מחדש וצילומיו חזרו להופיע ב"ברית המועצות בבנייה" ובמגזינים אחרים.
במלחמת העולם השנייה זכו לפרסום מיוחד שורת צילומים שביצע, על "הקרב על סטלינגרד" ועל "שחרור קייב, אוקראינה", אשר הופיעו במגזינים כמו "צילומים מהחזית" (Фронтовая иллюстрация) ואחרים, לרבות "פראבדה". לאחר המלחמה ועד סמוך לפני מותו חזר לפרסם מצילומיו, בעיקר ב"אוגוניוק". במרץ 1959 מתה אשתו, וכחצי שנה אחריה נפטר גם הוא, בן 61 במותו.
תערוכות יחיד של צילומיו ממשיכות להתקיים מפעם לפעם, ברחבי העולם, עד היום. במהלך אפריל–מאי 2012 למשל, הוצגה תערוכה שכזו, ב"מוזיאון מוסקבה לאמנות", תחת השם "המשכיות, 1928–1931". שנתיים קודם לכן, ב-2010 הציגה גלריית אלכסנדר ניילי הניו יורקית, תערוכה של 40 מעבודותיו תחת השם: "ארקדי שייחט, התמונות המועדפות, שנות העשרים והשלושים". תערוכה זו הייתה ייחודית, משום שלצורך הכנתה נעזרה הגלריה בנכדתו של שייחט, מריה ז'וטיקובה.
פרדריק ייטס
פרדריק ייטס (באנגלית: Frederick Dewhurst Yates; 16 בינואר 1884 - 10 בנובמבר 1932), שחמטאי אנגלי שזכה באליפות אנגליה שש פעמים בשנים: 1913, 1914, 1921, 1926, 1928 ו-1931.
קריירה
ייטס לא היה אחד מענקי השחמט, אך היה שחקן טוב. ניצח בין היתר את אלכסנדר אלכין, מקס אויבה, עקיבא רובינשטיין ומילן וידמר. עם זאת, בסיכום מצטבר היה לו מאזן שלילי עם כל אלו. נגד אלכין +2 -10 =3 (שני ניצחונות, עשרה הפסדים ושלוש תוצאות תיקו), מול רובינשטיין +2 -8 =5, מול אויבה +2 -5 =1 ומל וידמר +1 -4 =1.
מול שחקנים פוזיציוניים כגון חוסה ראול קפבלנקה וגזה מארוצי לא היו לייטס סיכויים. קפבלנקה הביס אותו +8 -0 =2 ומארוצי +8 -0 =1.
ייטס מת מתאונת חנק בעודו ישן.
לייטס הייתה גישה ספורטיבית מאוד, בין היתר זה מתבטא בכך שפרסם את אחד מהפסדיו לקפבלנקה באוסף העצמי של משחקיו הטובים ביותר.
השתתפות באולימפיאדות
פרדריק ייטס שיחק בנבחרתה האולימפית של אנגליה בשלוש אולימפיאדות:
משחק מופת בו מנצל אלכין את החלשת משבצות המרכז
אלכסנדר אלכין (בלבן) - פרדריק ייטס
המשחק מוצג פעמיים:
ב. המשחק מוצג מסע אחר מסע עם הערות מפורטות ברמה בסיסית יותר כך שניתן לעקוב אחר הרעיונות של שני השחקנים.
ספר שכתב
F.D. Yates: 101 of my best games. Moravian Chess, Olomouc 2004. ISBN 80-7189-478-8
קבר נח
קבר נח המקראי:
ברכת קדושת היום
"קדושת היום" היא הברכה האמצעית בתפילת שבע - תפילת העמידה של שבת ויום טוב, ותפילת מוסף של ראש חודש וחול המועד.
ברכת "קדושת היום" באה במקום 13 הברכות האמצעיות שבכל יום, בהן מבקש אדם צרכיו. בברכה זו מזכיר המתפלל את חשיבות וקדושת היום, ובתפילת מוסף מזכיר את קורבן היום.
בחתימת הברכה יש שינוי בין הימים:
לוי לוין אפשטיין
לוי הלוי לוין אפשטיין (1866 – 1938) היה מו"ל עברי ועסקן ציוני בוורשה ובארץ ישראל. ממייסדי "המזרחי" בפולין וסגן יו"ר התנועה בפולין. יו"ר ועד קרן היסוד בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בוולקוביסק שבפלך סובאלק של פולין הרוסית, בנו של שמואל לוין אפשטיין, מייסד הוצאת לוין אפשטיין. קיבל חינוך תורני.
לאחר נישואיו התגורר בוורשה. החל משנת 1884 השתתף בעסקי המו"לות של אביו והיה אחראי על פעילות המו"לות של המשפחה בוורשה. היה פעיל בתנועת חובבי ציון בפולין והיה ממייסדי ה"מזרחי" בפולין וסגן היו"ר של התנועה בפולין. השתתף כציר בקונגרסים הציוניים.
במלחמת העולם הראשונה פעל לעזרת הפליטים בפולין, ייסד בתי מחסה ומוסדות חינוך.
כיהן בתפקידים ציבוריים רבים, ובהם: סגן יו"ר בית המדרש לרבנים "תחכמוני" בוורשה, חבר המועצה הלאומית היהודית של יהודי פולין, חבר הנהלת הקרן הקיימת והנהלת קרן היסוד, סגו יו"ר המשרד הארצישראלי בוורשה, חבר מועצת הקהילה היהודית בוורשה.
היה ממייסדי חוות ההכשרה החלוצית בגרוכוב, ממייסדי בית מחסה ליתומים "אשל" וממייסדי בית הספר העברי הדתי בפולין.
נפטר בירושלים, בשנת 1938. נקבר ברחובות, שאחיו אליהו זאב לוין אפשטיין היה ממייסדיה.
יפת בן נח
יֶפֶת, דמות מקראית, בנו הקטן של נח במקרא, אחיהם של שם ושל חם.
על פי רשימת העמים שב, ליפת היו שבעה בנים (כלומר, מיוחסים לו שבעה עמים): גומר, מגוג, תירס, יוון, תובל, משך, ומדי. (משך ותובל מוזכרים מספר פעמים בנבואת יחזקאל, ומהנבואות כמו גם ממקורות אשוריים ויווניים נובע כי שתי האומות שכנו באזור מזרח אסיה הקטנה. גם במקורות האשוריים והיווניים שתי האומות בלתי ניתנות להפרדה).
ובני גומר: אשכנז וריפת ותוגרמה. ובני יוון: אלישה ותרשיש, כתים ודודנים.
יפת ושם אחיו נתברכו על ידי אביהם בשל התנהגותם הנאה בשעת המעשה המגונה של חם: שכוונת הדברים כנראה: ירחיב אלוהים ליפת (נחלתו) ובשכנותו עם שם ישעבדו להם את כנען. בעקבות פסוק זה נוצר הביטוי "יפיפיותו של יפת באהלי שם" שמשמעו היא להשתמש בתורות ושיטות מודרניות (בעבר, החוכמות היווניות) על מנת לפאר את התורה היהודית (אהלי שם).
יפת בתרבויות שונות
עם התפשטות התנ"ך באירופה, נתפסה הדמות של יפת על ידי הנוצרים האירופאים כאבי האירופאים. לכן הביטוי "יפתי" נזכר בהקשרם של האירופאים. הביטוי היה שימושי גם בפיהם של סופרים פרה-דרוויניסטים במה שהפך לימים להיות הקבוצה ההודו-אירופית, דוברת השפות ההודו-אירופיות.
יש הסבורים שיפת קשור בדרך כלשהי לטיטאן יאפטוס מן המיתולוגיה היוונית.
אדוארד פאלמר תומפסון
אדוארד פאלמר תומפסון (באנגלית: Edward Palmer Thompson; 3 בפברואר 1924, אוקספורד - 28 באוגוסט 1993, ווסטר) היה היסטוריון וסוציאליסט אנגלי.
תומפסון נודע ביותר כיום בשל עבודתו ההיסטורית על התנועות הרדיקליות הבריטיות בשלהי המאה ה-18 ובפרוס המאה ה-19, במיוחד ספרו "התהוות מעמד הפועלים האנגלי" (The Making of the English Working Class, 1963), פרט לכך הוא גם פרסם ביוגרפיות חשובה על ויליאם מוריס (1955) ועל ויליאם בלייק (ראתה אור לאחר מותו, ב-1993). תומפסון היה עיתונאי ומסאי פורה, פרסם רומן אחד ואסופת שירה. הוא היה אחד מן האינטלקטואלים הבכירים במפלגה הקומוניסטית של בריטניה, אך עזב את המפלגה ב-1956 בעקבות בעקבות הפלישה הסובייטית להונגריה, ושיחק תפקיד מפתח בתנועת השמאל הבריטית בשלהי שנות ה-50. הוא היה מבקר סוציאליסט של ממשלות הלייבור של 1964 - 1970 ו-1974 - 1979, ובמהלך שנות ה-80 הוא היה מהבולטים שבאינטלקטואלים שיצאו כנגד הנשק הגרעיני באירופה.
שנותיו הראשונות
תומפסון נולד באוקספורד להורים מתודיסטיים-מיסיונריים. אחיו הבכור היה הקצין ויליאם פרנק תומפסון (1920 - 1944) שנהרג בעת שסייע לפרטיזנים הקומוניסטים הבולגרים במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא סיים את לימודיו בבית הספר קינגסווד, בבאת'. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שרת בחיל השריון באיטליה ואחרי כן למד בקורפוס כריסטי קולג', קיימברידג', שם הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של בריטניה, ביחד עם כריסטופר היל, אריק הובסבאום, רודני הילטון, דונה תור ואחרים. הקבוצה הקימה את כתב העת Past and Present ב-1952.
ויליאם מוריס
עבודתו החשובה הראשונה של תומפסון הייתה הביוגרפיה של ויליאם מוריס, שנכתבה בהיותו חבר המפלגה הקומוניסטית. כותרת המשנה שלה הייתה 'מרומנטיקה למהפכה' (From Romantic to Revolutionary), היה זה חלק ממאמצי מפלגת ההיסטוריונים הקומוניסטית, בהשראתו של תור, להדגיש את שורשי המרקסיזם בבריטניה בעת שהמפלגה הקומוניסטית הייתה נתונה תחת התקפה בטענה שהיא נהתה בצורה עיוורת אחרי הנתיב שהתוותה מוסקבה, אולם היה זה גם ניסיון לנער מעל מוריס את מבקריו ולהציג את משנתו הפוליטית במשך למעלה מחמישים שנה.
למרות שתומפסון שם דגש על פעילותו הפוליטית של מוריס, הוא השתמש בכישרונו הספרותי על מנת לזרוע אור על היבטים שונים בעבודתו של מוריס, כגון שירתו הרומנטית המוקדמת, שזכתה לפני כן לתשומת לב מועטה.
במבוא למהדורה השנייה של ספרו (1976) מצוין, כי המהדורה הראשונה (1955) זכתה למעט תשומת לב מהממסד הספרותי כיוון שבאותה תקופה נקודת הראות המרקסיסטית לא הייתה פופולרית. אולם, המהדורה המעודכנת השנייה התקבלה מעט טוב יותר.
השמאל החלוצי החדש
לאחר "הנאום הסודי" שנשא ניקיטה חרושצ'וב בוועידה העשרים של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ב-1956, שחשף את העובדה שהנהגת המפלגה הקומוניסטית הייתה מודעת מזה זמן רב לפשעי סטלין, תומפסון (ביחד עם ג'ון סאביל ואחרים) החל להוציא לאור את The Reasoner, המציג תפישה השונה מזו המקובלת בתוך המפלגה הקומוניסטית. שישה חודשים לאחר מכן, עזבו הוא ורוב עמיתיו את המפלגה בשאט נפש בשל פלישת ברית המועצות להונגריה.
ברם, הוא נותר כפי שהוא כינה עצמו "סוציאליסט הומניסט", ובצוותא עם סאביל ואחרים הם ייסדו את New Reasoner, כתב עת שתר אחר מציאתה של אלטרנטיבה סוציאל-דמוקרטית למה שעורכיו ראו כגישה המרקסיסטית הרשמית הנוקשה של הפלגים הקומוניסטים והטרוקסיסטים וההתנהלות הסוציאל-דמוקרטי של המלחמה הקרה של מפלגת הלייבור ובעלי בריתה הבינלאומיים. ה-New Reasoner היה הגוף החשוב ביותר של מה שנודע כ"שמאל חדש" (New Left), תנועה בלתי רשמית של מתנגדים שמאלניים שהיו קשורים באופן הדוק לתנועה המתהווה של פירוק הנשק הגרעיני בשלהי שנות ה-50 ובראשית שנות ה-60.
אחרי כן הצטרף תומפסון לשנתון Socialist Register, והיה (ביחד עם ריימונד ויליאמס וסטיוארט הול) אחד מהעורכים של 1967 May Day Manifesto, אחד מכתבי העת השמאליים הבולטים בתקופה של 1964 - 1970 שמתחו ביקורת על ממשלת הלייבור של הרולד וילסון.
התהוות מעמד הפועלים האנגלי
עבודתו של תומפסון הייתה גם ייחודית בשל הדרך בה הוא הגדיר "מעמד". עבור תומפסון מעמד אינו מבנה כי אם מערכת.
תועמלן לא מפלגתי
תומפסון עזב את אוניברסיטת וורביק במחאה על ההתמסחרות של האקדמיה, אותה תיעד בספרו Warwick University Limited (1971). הוא המשיך להורות ולהרצות כפרופסור אורח, במיוחד בארצות הברית, אולם יותר ויותר עבד ככותב פרילנס. הוא כתב מסות רבות ל-New Society, Socialist Register וכתבי עת היסטוריים. ב-1978 יצא לאור ספרו The Poverty of Theory, (שם הוא מתאר בצורה יפה את ה"אנטי-עובדתיות" כזבל היסטורי) ותוקף את האסכולה המרקסיסטית-סטרוקטורליסטית של לואי אלתוסר וממשיכיו בבריטניה ב-New Left Review, ועורר תגובה ארוכה כספר של פרי אנדרסון (Perry Anderson) בשם Arguments Within English Marxism.
במהלך שנות ה-70 הוא הגיע לתודעה ציבורית רבה כבמבקרה של ממשלת הלייבור שהקדישה תשומת לב מעטה מדי לחירויות האזרח; כתביו מהעת ההיא אסופים בספר Writing By Candlelight (1980).