cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף באו
פרסומים וספרים
ליוסף באו הייתה אהבה מיוחדת לשפה העברית ולדקויותיה. בספרו "ברית מלה" הוא מנסה להוכיח שהעברית היא שפה חכמה, הגיונית ומלאת הומור. לדוגמה: "השיג לחם רק מי שלחם בעבורו קשה", ו"הלוואי וכל הנשק בעולם יהפוך לנשיקה". כל מלה מלווה בציורים ואיורים בעלי כפל משמעויות. כתיבתו וציוריו מתובלים בהומור רב.
בשנים 2016-2020 המוזיאון קיבל תעודת הצטיינות מאתר התיירות TripAdvisor ודורג שם במקום ה-1 מתוך 295 מקומות בהם כדאי לבקר בתל אביב. בשנת 2021 המוזיאון נבחר על ידם בין 10% מהאתרים הכי מומלצים בעולם.
בשנת 2020 יוסף ורבקה באו קיבלו את אות המציל היהודי היוקרתי כל אחד הציל בדרכו שלו על ידי ארגון בני ברית העולמי.
המוזיאון בית יוסף באו
לאחר מותו, בנותיו הפכו את הסטודיו של אביהן ברחוב ברדיצ׳בסקי 9 בתל אביב למוזיאון ההנצחה "בית יוסף באו", שנועד לספר את סיפור חייו של באו: מימי השואה, דרך פעילותו במוסד, שנות ראשית המדינה ועד שנותיו המאוחרות. כמו כן, מוצגות באתר עבודותיו הגרפיות המגוונות, סרטיו, מכשירים שהוא בנה, הציוד שלו, ומכלול יצירתו הספרותיו.
הדסה וצלילה באו מציגות במקום מופעים בהם הן מספרות את סיפור חייהם של הוריהן ואת סיפורו הסודי וההיסטורי של המקום.
קסיוולאונוס
קסיוולאונוס (בלטינית: Cassivellaunus) הוא מנהיג בריטוני עתיק, ככל הנראה בן לשבט הקטווולאונים (Catuvellauni). קסיוולאנאונוס התפרסם הודות להתנגדותו ליוליוס קיסר בעת פלישתו השנייה לאי הבריטי בשנת 54 לפנה"ס במהלך מלחמת גאליה (58 - 50 לפנה"ס). קסיוולאונוס נבחר לפקד על הצבא הבריטוני המאוחד וארגן את התנגדות הבריטונית. נוכח העליונות הטקטית והטכנולוגית של הרומאים פנה למלחמת גרילה. בסופו של דבר נבגד ומיקום האופידום שלו נחשף. קסיוולאונוס ניסה לתקוף את המחנה הרומי העיקרי בחוף, אך נהדף. יחד עם זאת, קיסר בחר לסגת מהאי ולחזור לגאליה.
קסיוולאונוס מופיע באגדות בריטיות רבות תחת השמות קאסיבלנוס (Cassivellaunus) וקאסוואלן (Caswallawn).
עם חברים כאלה
עם חברים כאלה (בצרפתית: Le Bonheur des uns...) הוא סרט צרפתי בבימויו של דניאל כהן, שיצא לאקרנים ב-2020. זהו עיבוד קולנועי למחזהו "האי הצף".
תמצית העלילה
לאה, מארק, קארין ופרנסיס הם חברים ותיקים, רגילים לבלות בצוותא, כשכל אחד מהם מוצא את מקומו בחבורה. ההרמוניה נסדקת כשלאה, הדיסקרטית שבהם, כותבת רומן שהופך לרב מכר. במקום לשמוח בשמחתה, קנאות וחשבונות מהעבר צצים אל פני השטח וחושפים את הפן האנושי והשברירי כל כך של הרקמה האנושית.
קופות
הסרט יוצא ב-9 בספטמבר 2020 ב-465 בתי קולנוע, ורשם 19,482 צופים ביומו הראשון.
לאחר סוף השבוע הראשון, הסרט צבר 77,339 צופים. השבוע הראשון נסגר עם 95,111 צופים.
למרות שהוקרן ב-80 בתי קולנוע נוספים, סוף השבוע השלישי הסתמן בירידה נוספת של 29.6%, עם 49,867 צופים נוספים.
היו כ-265,552 צופים מצטברים בסוף השבוע הרביעי.
ביקורות
בצרפת, אתר Allociné חישב ממוצע של ביקורות עיתונות בציון של מתוך 11 ביקורות עיתונות ..
לדברי פאולין קנרדסון מהעיתון Le Parisien, " למרות צוות חמישה כוכבים - ברניס בז'ו, וינסנט קאסל, פלורנס פורסטי ופרנסואה דמיאנס - הסרט הצרפתי הקריקטורלי הזה ללא ניואנסים לא מצליח לשכנע. בושה.
דארק ביסט
דארק ביסט (באנגלית: Dark Beast, בעברית: חיה האפל) הוא דמות בדיונית של נבל-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת X-Men: Alpha #1 מפברואר 1995, ונוצרה על ידי הכותב סקוט לובדל והמאייר רוג'ר קרוז.
דארק ביסט הוא האלטר אגו של הנרי פיליפ מק'קוי, מדען מטורף מעידן אפוקליפס שמשמש כגרסה אפלה ומרושעת של חיה, חבר קבוצת האקס-מן. תחת שירותו של אפוקליפס, דארק ביסט ערך ניסויים אכזריים, אותם המשיך לערוך לאחר שנמלט מהיקום המקביל לתוך יקום מארוול. היה חבר בקבוצת אקס-מן האפלים של נורמן אוסבורן בזמן עלילת הסיפור "שלטון אפל". מק'קוי ברח מהרשויות, והתגלה כעומד מאחורי העימות בין צוות ההכחדה של סייקלופס לסוכנות S.H.I.E.L.D, וכי הדביק את סייקלופס, אמה פרוסט, מגנטו, מג'יק וקולוסוס בננו-זקיפים שגרמו לאבדן שליטה בכוחותיהם, ולא כוח הפניקס כמו שחשבו. כאשר התעמת עם צוות ההכחדה וחיה, מק'קוי חשף כי הוא גוסס מניסוייו הרבים, פוצץ פצצה בכוונה להרוג את שאר המוטאנטים ונהרג.
סקוואנים
הסקוואנים (בלטינית: Sequani) היו אחד משלושת השבטים הגאלים הגדולים בעת העתיקה, יחד עם האיידואים והארוורנים. הסקוואנים התגוררו באגן הצפוני של נהר סון ועמק הרי היורה, בשטח שחופף פחות או יותר לשטחם של המחוזות פרנש-קונטה וחלק מבורגון בצרפת המודרנית.
מספר שנים לפני מלחמת גאליה כרתו הסקוואנים ברית עם חלק מקואליציית השבטים הגרמאנים - הסואבים (Suebi) בראשותו של אריוביסטוס (Ariovistus), וניצחו בעזרתם את יריביהם האיידואים. היחסים בין הסקוואנים לסואבים התדרדרו עד מהרה והסקוואנים שמחו על התערבותו של יוליוס קיסר בענייני גאליה כאשר רומא פלשה לגאליה בתואנה של הגנה על הגאלים מפני הגרמאנים. בסופו של דבר יוליוס קיסר שהה בגאליה שמונה שנים במהלכן כבש את כולה. הסקוואנים צידדו בו בהתחלה, אך בהמשך הצטרפו למרד של ורקינגטוריקס בשנת 52 לפנה"ס. לאחר כיבושה של גאליה היו לחלק מהאימפריה הרומית.
מימיק (קומיקס)
מימיק (באנגלית: Mimic, בתרגום לעברית: חקיין) הוא דמות בדיונית של נבל-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת The X-Men #19 מאפריל 1966, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ורנר רות'.
מרב שין בן-אלון
מרב שין בן-אלון (נולדה ב-31 באוקטובר ב-1965) היא אמנית רב תחומית העוסקת ברישום, ציור, מיצב וכתיבה. עבודותיה מתאפיינות בגישה רדוקטיבית השואפת לבטא תוכן רגשי במינימום אמצעים ועוסקות בתכנים של מגדר וטראומה תוך ביקורת על נרטיבים חברתיים מושתקים.
ב־2020 יצא לאור ספרה 'חמש רגליים'. נובלה גרפית, ספר אמנית, ספר מתח ועבודת אמנות בפורמט של ספר. הסיפור המרכזי של הנובלה עוסק בתהליך חשיפתו של סוד משפחתי. דרך ייצוגי השפות והזמנים השונים, נגלה הפער בין הנראה לנאמר, בין הנתפש לבלתי נתפש, בין האמת לשקר עד לקריסה בתפישת המציאות. שהם סמיט, עורכת הספר נתנה לסוגה החדשה הזו שם: "נובלה פוליגרפית".
ביוגרפיה
מרב שין בן-אלון נולדה וגדלה בתל אביב שם היא חיה ועובדת כיום. אמנית רב תחומית אשר עוסקת בציור, רישום, כתיבה ומיצב. בוגרת בהצטיינות של המחלקה לאמנות ב"בצלאל" (1990), לימודי אמנות ב"ניו יורק סטודיו סקול" (1991) ותואר שני בהצטיינות בתוכנית הבינתחומית בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב (2013). שין בן-אלון הציגה בתערוכות קבוצתיות במקומות הבאים:
השכלה
סיימה בהצטיינות של המחלקה לאמנות ב"בצלאל" (1990),
למדה אמנות ב"ניו יורק סטודיו סקול" בניו-יורק (1991)
סיימה תואר שני בהצטיינות בתוכנית הבינתחומית בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב (2013).
פעילותה האמנותית
ציור 1990-2000 מתום לימודיה במחלקה לאמנות בבצלאל ב-1990 ובמהלך 10 השנים שלאחר מכן התמקדה יצירתה בציור. בשנים אלו עבדה בעיקר בשמן על בד בפורמטים שונים כשנושאי העבודה עוסקים בזהות, נשיות ואובדן. הדימויים בתקופה זו עוסקים בגוף תוך התייחסות למקטעים ממנו. דימויים בולטים הם השד או הטבור העוסקים בחוויית מות האם ובצלקת של הפרידה ממנה. דימויים ריאליסטיים אלו מתאפיינים בצבעוניות מונוכרומטית של אפורים בלבד. לקראת סוף שנות התשעים מופיעים דימויים של עור ובהם צלקות, חתכים ופצעים והצבעוניות הופכת ליותר ריאליסטית.
מדיה מעורבת 2000-2002
בשנת 2000, עשור לאחר סיום לימודיה בבצלאל הפסיקה שין בן-אלון לצייר. התחושה שהציור אינו מהווה עבורה כלי ביטוי מספק יצר צורך לחפש אחר אמצעי עבודה חדשים. שין בן-אלון התחילה לעבוד עם חולצות ישנות, מתחה אותן על מסגרות הציור מצידן הפנימי ולאחר מכן סרקה אותן לעבודות הדפס. סדרה זו נקראה 'תפרים'. בנוסף באותה תקופה החלה האמנית לכתוב. הכתיבה החלה להופיע על הקירות בסטודיו ובהמשך בחללי תצוגה שבהם יצרה מיצבים תלויי מקום.
מיצבים 2002-2012
החל משנת 2002 ובמשך עשור התמקדה יצירתה של שין בן-אלון במיצבים תלויי מקום. העבודות, שנוצרו לחללים שונים, עסקו בדיאלוג בין החלל, הטקסט והאריגה של מערכת הדימויים לכלל מהלך אחד שמטרתו להכתיב את הכוריאוגרפיה של הצופה בחלל.
מרבית המיצבים בתקופה הזו נקראו 'מיצבי-טקסט' וכללו טקסטים סיפוריים שנכתבו על ידי האמנית. מיצבים אלו נבנו בחלל ובהשראתו ועם תום התערוכה הוסרו או נמחקו. המיצבים הוצגו בתיאטרון תמונע, במשכן לאמנות בעין חרוד, בגלריה נחשון בקיבוץ נחשון, בגלריה באום אל פחם, בגלריה העירונית ברחובות, במרכז ההנצחה בטבעון ועוד.
באותה תקופה וכחלק בלתי נפרד מהתמקדותה בעבודות מיצב אצרה שין בן-אלון במשך שלוש שנים את הגלריה בתיאטרון תמונע; חלל תצוגה לא קונבנציולי שם יצרה את "פרויקט פסאז' " סדרת תערוכות שבה הוזמנו אמנים להתייחס לחלל הגלריה שאיננו קובייה לבנה אלא חלל מעבר.
רישום (2012-2015)
החל משנת 2012 התמקדה עבודתה ברישום על נייר תוך שימוש בטכניקות שונות כגון צבעי מים, טושים ועטים. חלק מרכזי בעבודה כלל עבודה בספרי סקיצות. פעולת הרישום היומיומית בספרים קשרה בין פרקטיקת הציור לזו של הכתיבה ויצרה יומן המבוסס על כלכלת דימויים דו-כיוונית שבה דימויים שצולמו או נלקחו ממקורות אינטרנטיים ונשמרו במצלמת האייפון, היוו בסיס לרישומים שהפכו תוך זמן קצר לפרויקט ברשתות החברתיות. בתערוכת היחיד 'חמישה קירות' (2015) שהוצגה בגלריית הקיבוץ הציגה מיצב רישומים שהיה מבוסס על דיאלוג בין דורי עם התערוכה 'חמישה צעירים' שהוצגה בגלריה בשנות השבעים ושוחזרה שם בשנות התשעים.
כתיבה
בשנים 2005–2012 פרסמה ברשת בלוג בשם פרוססיה, בלוג שעסק בתהליכי יצירה.
בשנים 2013–2012 כתבה מאמרים באנטייטלד מגזין קבוצתי על עיצוב ואמנות, ובמעקבים טור ראיונות בערב רב על הרשתות החברתיות כחללי תצוגה אלטרנטיביים.
בשנת 2015 פרסמה dBook ספר אמן בהוצאה עצמית ובמהדורה מוגבלת הכוללת 50 רישומים מתוך ספרי הסקיצות שלה שנעשו בשנים 2013–2014.
אומגה (קומיקס)
אומגה (באנגלית: Omega) הוא דמות בדיונית של נבל-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת New Avengers #16 מאפריל 2006, ונוצרה על ידי הכותב בריאן מייקל בנדיס והמאייר סטיב מקניבן.
אומגה הוא האלטר אגו של מייקל פוינטר, דוור מהקוטב הצפוני שלא היה מודע לכוחותיו המוטאנטים המקנים לו את היכולת לספוג את כוחותיהם של מוטאנטים אחרים. בעקבות אירועי "השמדה", שבו מאות מיליוני מוטאנטים הופשטו מכוחותיהם, התברר כי אנרגיית הכוחות הצטברה לנקודה אחת באלסקה, מקום מושבו של פוינטר, והוא הפך לישות האנרגטית הידועה בשם "הקולקטיב". הצטרף לשורות קבוצת "אומגה פלייט", שנוסדה לאחר אירועי מלחמת האזרחים של מארוול. כמו כן הוא היה חבר בקבוצת אקס-מן האפלים של נורמן אוסבורן.
AJS Review
AJS Review הוא כתב עת מדעי של החברה למדעי היהדות (Association for Jewish Studies, ובראשי תיבות - AJS).
בכתב העת מתפרסמים באופן שוטף מאמרים מדעיים וביקורות ספרים בקשת רחבה של תחומים במדעי היהדות: חקר הטקסט המקראי, חקר טקסטים רבניים כמו ספרות השו"ת, היסטוריה של עם ישראל בעת העתיקה ובעידן המודרני, אמנות וספרות.
כתב העת מודפס בהוצאת הספרים של אוניברסיטת קיימברידג', ה-Cambridge University Press, והוא פונה לקהל האקדמי ברחבי העולם. בכרכי כתב העת מוקדש דרך קבע מדור לסיקור המגמות האחרונות בחקר והוראת מדעי היהדות, וסקירת פרסומים בתחום זה.
לאסלו קוזמה
לאסלו קוזמה (במקור קוהן (כהן), בהונגרית: Kozma László; 28 בנובמבר 1902, מישקולץ – 9 בנובמבר 1983, בודפשט) היה מהנדס חשמל יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה. הוא היה בין חלוצי המחשוב וקיבל על כך פרס של IEEE בשנת 1996.
ביוגרפיה
קוזמה חזר להונגריה באוגוסט 1945 במצב פיזי ירוד. הוא התקבל לעבודה בחברת חשמל מקומית כמהנדס חשמל. בשנת 1949 הוא נעצר על ידי השלטונות ונשפט ל-15 שנות מאסר משפט ראווה. הוא שוחרר בשנת 1954 תוך טיהור שמו וביטול כל האשמות. הוא התקבל לאוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה, מונה לפרופסור ועבד בה עד לשנת 1972. בשנים 1960–1963 הוא היה דיקאן של פקולטה לחשמל.
בשנים 1955–1957 קוזמה הוביל בניית מחשב הונגרי ראשון MESZ–1. המחשב היה בעל יכולת תכנות והיה ציון דרך בפיתוח תעשיית המחשוב ההונגרית.
בשנת 1976 הוא התקבל כחבר מלא לאקדמיה ההונגרית למדעים (היה חבר בהתכתבות משנת 1961).
על הישגיו בתחום המדע וטכנולוגיה קוזמה קיבל פרס קושוט בשנת 1948 ופרסים הונגרים נוספים. בשנת 1996 הוענק לו פרס "חלוצי המחשב" של IEEE.
אינגבורג, נסיכת דנמרק
אינגבורג, נסיכת דנמרק (בדנית: Prinsesse Ingeborg af Danmark; 2 באוגוסט 1878 – 12 במרץ 1958), הייתה בתו של פרדריק השמיני, מלך דנמרק, ואמם של מלכות נורווגיה ובלגיה.
ביוגרפיה
אינגבורג נולדה ב-2 באוגוסט 1878 בארמון שרלוטנלונד, קופנהגן, לפרדריק השמיני, מלך דנמרק וללוביסה, נסיכת שוודיה, בתם של קרל החמישה עשר, מלך שוודיה ולואיזה, נסיכת הולנד. במאי 1897 התארסה אינגבורג עם בן דודה הנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד, בנו של אוסקר השני, מלך שוודיה, אשר לא הכירה אותו בכלל, וב-27 באוגוסט 1897 התחתנו השניים בקופנהגן, ויצאו לירח דבש בגרמניה. אינגבורג הייתה פופולרית מאוד בקרב העם השוודי, ובין השנים 1897–1907 מילאה את רוב תפקידיה של המלכה, מפני שחמותה סופיה, מלכת שוודיה השתתפה באירועים ציבוריים רק לעיתים רחוקות, ואילו נסיכת הכתר ויקטוריה בילתה את רוב זמנה בחו"ל מטעמי בריאות.
אינגבורג השקיעה רבות בחינוך ילדיה, וחיי המשפחה שלה היו לאות ולמופת בהרמוניה שלהם. בשנת 1922 קרס הבנק שבו היה מופקד כספם, והם נאלצו למכור את ביתם, אך אינגבורג התמודדה עם זה בגבורה. אינגבורג הוצגה בשוודיה שנים רבות, כסמל לרעיה ואם, והייתה אחת הפופולריות ביותר בקרב משפחת המלוכה.
בשנת 1905 הוצע לבעלה קרל כתר נורווגיה, אך הוא סירב לקבלו, ואחיה קרל, נסיך דנמרק הוכתר כהוקון השביעי, מלך נורווגיה. אינגבורג אהדה מאוד את הליברלים ולא אהבה את השמרנים, וכשהתפטרה הממשלה הליברלית בשנת 1918, קיבלה זאת בצורה קשה. במהלך מלחמת העולם השנייה הפגינה אינגבורג בפומבי נגד גרמניה הנאצית, על ידי חסימת חלון ביתה הפונה לשגרירות גרמניה בסטוקהולם.
ב-12 במרץ 1958 מתה אינגבורג בביתה בסטוקהולם, והיא כמעט בת 80 שנים. שלושה מנכדיה הפכו למלכים באירופה: האראלד החמישי, מלך נורווגיה, בודואן, מלך הבלגים ואלברט השני, מלך הבלגים.
משפחתה
ב-27 באוגוסט 1897 התחתנה אינגבורג עם הנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד, בנו של אוסקר השני, מלך שוודיה, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
ג'מיל אל-מדפעי
ג'מיל אל מדפעי (בערבית - جميل المدفعي; 1890–1959) היה פוליטיקאי עיראקי ששימש חמש פעמים כראש ממשלת עיראק.
קריירה מוקדמת
אל-מדפעי נולד במוסול שבעיראק ושירת בצבא האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך ערק על מנת להשתתף במרד הערבי. לאחר המלחמה סייע לאמיר פייסל בתקופת כהונתו הקצרה כמלך סוריה בשנת 1920. הוא שב לעיראק בשנת 1920 אך נאלץ לצאת לגלות בשל מעורבותו בפעילות פוליטית אנטי-בריטית. עם שובו בשנת 1923 שימש במספר עמדות פוליטיות שונות, ובין היתר שימש מספר פעמים כיושב ראש בית הנבחרים. והצטרף לממשלת עיראק בשנת 1930. בשנים אלו פעל מטעם "מפלגת ההגנה הלאומית" שהורכבה מאישים הקשורים בשושלת ההאשמית שפעלו במסגרת המרד הערבי.
כהונות ראשונות כראש הממשלה
ב-9 בנובמבר 1933 מונה לראשונה לכהונת ראש ממשלת עיראק, והחליף בתפקיד זה את הפוליטיקאי הקיצוני רשיד עאלי אל-כילאני. ממשלתו נחשבה מתונה, ושר החוץ בממשלה היה המדינאי הפרו-בריטי נורי סעיד. ממשלה זו החזיקה מעמד כשנה, ובאוגוסט 1934 הוחלף אל-מדפעי בעלי ג'אודת אל-איובי ושימש כשר ההגנה בממשלתו.
ב-1 במרץ 1935 נקרא שוב על ידי ראזי, מלך עיראק לכהן כראש הממשלה, וזאת על רקע התמרדות השבטים השיעים בדרום המדינה. הוא החזיק בתפקיד זה כשבועיים, בטרם הגיש למלך את התפטרותו, ב-16 במרץ 1935.
ב-1936 יזם הגנרל בכר סדקי הפיכה צבאית, שהדיחה את ראש הממשלה יאסין אל-האשמי והביאה למינויו של ראש הממשלה חכמת סוליימן שפעל מטעמו של סדקי, שהיה למעשה השליט בעיראק. ההפיכה כשלה, וקצינים במשטרו של סדקי חתרו תחתיו, ובסופו של דבר נרצח סדקי ב-1937. לאחר רצח סדקי סולק סוליימן, ואל-מדפעי הובא במקומו כמועמד המקובל הן על כת הקצינים, והן על הממשל ההאשמי.
כהונתו של מדפעי נמשכה בין 17 באוגוסט 1937 ל-16 בדצמבר 1938. מדפעי נקט במדיניות פרו-בריטית מתונה, ונאבק עם אנשי כת הקצינים, בראשותו של סלאח א-דין א-סבאע' שרצו במדיניות אקטיבית שתקטין את המעורבות הבריטית בעיראק, ואף בסיוע למרד הערבי בארץ ישראל. בין היתר סייעו לקצינים אישים שנתפסו כמתונים כנורי סעיד ויאסין אל-האשמי, שנותרו מחוץ לממשלה וחתרו כנגד אל-מדפעי. בסופו של דבר סולק אל-מדפעי בהפיכה צבאית נוספת, בדצמבר 1938, והוחלף בנורי סעיד.
מרד רשיד עאלי אל-כילאני ותוצאותיו
באפריל 1941 התבצעה הפיכה נוספת, וכת הקצינים בראשותו של א-סאבע' העלתה לשלטון את אל-כילאני, הדיחה את העוצר עבד אל-עילה, ושלטה בשמו של המלך הפעוט פייסל השני. כילאני ניהל מדיניות אנטי-בריטית ופרו נאצית, והגיע לעימות חזיתי עם בריטניה. בתקופת המרד שהו עבד אל-אילה, נורי סעיד, מדפעי ופוליטיקאים מתונים נוספים במלון המלך דוד בירושלים. במאי 1941 פרצה המלחמה האנגלו-עיראקית שהסתיימה בצאתו של כילאני לגלות, ובכיבוש עיראק על ידי הבריטים. ב-4 ביוני 1941 מינה עבד אל-אילה את אל מדפעי שוב לכהונת ראש הממשלה. עיראק הייתה בתקופה זו תחת שלטון כיבוש בריטי. אל- מדפעי נמנע מנקיטת צעדים חמורים כנגד אנשי כילאני, והעדיף מדיניות של פיוס לאומי. אל-מדפעי שימש בתפקיד זה עד 10 באוקטובר 1941 והוחלף בנורי סעיד.
לאחר מרד רשיד עאלי
בשנים שלאחר מכן המשיך אל-מדפעי לשמש בתפקידים חשובים בממשל העיראקי, כיושב ראש בית הנבחרים,, וחבר בממשלה בתפקידים שונים, ובין היתר שר הפנים בממשלת מוחמד א-סדר ששלטה בעת ששלחה עיראק את חיל המשלוח העיראקי למלחמת העצמאות. בתפקידים אלו נקט בקו קיצוני בכל הנוגע לסכסוך היהודי-ערבי, השמיע קולו כנגד תוכנית החלוקה, ואף עמד בראש "הוועד העיראקי להצלת פלסטין". לאחר מלחמת העצמאות שימש כשליח למדינות ערב על מנת לנסות ולגבש מדיניות אחידה לקראת השיחות הנוגעות להסכמי רודוס.
בנובמבר 1952 פרצו בעיראק מהומות סטודנטים, שהפכו למרידה עממית. עבד אל-אילה קרא שוב למדפעי להקים ממשלה, אך הוא כשל בנסיונותיו. השלטון ניתן לידי מפקד הצבא נור א-דין מחמוד שדיכא את המהומות ביד קשה. בעקבות המהומות נערכו בחירות חדשות, והשלטון נערך להעברת השלטון מהעוצר עבד אל-אילה למלך פייסל השני שהגיע לבגרות. במסגרת זו הוטלה הרכבת הממשלה על אל-מדפעי, ששימש שוב כראש ממשלה בין 29 בינואר 1953 ל-1 בספטמבר 1953. ממשלתו זו של אל-מדפעי הייתה כושלת, ואל-מדפעי נתפס כאדם חלש שאין ביכולתו לפתור את בעיותיה של עיראק. עם עלייתו לשלטון החליף המלך החדש את אל-מדפעי בפאדל אל-ג'מאלי.
גם לאחר כהונה זו המשיך אל-מדפעי לשמש בתפקידים שונים, כיושב ראש הפרלמנט. ב-1959 מת ממחלת סרטן הריאות.
אלברטו מורביה
אלברטו מורביה (באיטלקית: Alberto Moravia, במקור אלברטו פינקרלה (Alberto Pincherle; 28 בנובמבר 1907 – 26 בספטמבר 1990) היה סופר איטלקי ועיתונאי. הרומנים שלו עסקו בנושאים מודרניים כגון מיניות, ניכור ואקזיסטנציאליזם.
הוא ידוע בפרט בשל הרומן הראשון שלו "האדישים" (Gli Indifferenti), שפורסם ב-1929, ובשל הרומן האנטי-פשיסטי "הקונפורמיסט" (Il Conformista), שהיה הבסיס לסרט "הקונפורמיסט" (1970), בבימויו של ברנרדו ברטולוצ'י. רומנים אחרים שלו שהועברו לקולנוע הם "הבוז" (Le mépris) בבימויו של ז'אן-לוק גודאר (1963), "שעמום" (La Noia) והועלה בארצות הברית ב-1963 בשם "הבד הריק" (The empty canvas) ו"לה צ'וצ'ארה" (שתי נשים) בבימויו של ויטוריו דה סיקה ובכיכובה של סופיה לורן.
שנותיו המוקדמות
אלברטו פינקרלה (שם העט מורביה הוא שם המשפחה של סבתו מצד אביו) נולד בוויה זגמבטי (Via Sgambati) שברומא, איטליה, למשפחה מבוססת מן המעמד הבינוני. אביו היהודי הונציאני קרלו היה ארכיטקט וצייר. אמו הקתולית מאנקונה טרזה איג'יניה דה מרסאניק הייתה מדלמטיה. אחיה אוגוסטו דה מרסאניק, דודו של מורביה היה תת-שר בקבינט המדיני של המפלגה הפשיסטית.
מורביה לא סיים לימודים פורמליים בבית ספר משום שבגיל תשע לקה בשחפת של העצם, שריתקה אותו למיטה במשך חמש שנים. הוא בילה שלוש שנים בבית ושנתיים בבית ההחלמה קורטינה ד'אמפצו (Cortina d'Ampezzo) בצפון איטליה. מורביה היה נער אינטליגנטי וקרא הרבה. כמה מהסופרים האהובים עליו היו דוסטויבסקי, ג'ויס, אריוסטו, גולדוני,  שייקספיר, מולייר,  מלארמה. הוא למד צרפתית וגרמנית וכתב שירה בשתי השפות.
ב-1925 עזב את בית ההחלמה ועבר לברסנונה (Bressanone) שם כתב את הרומן הראשון שלו האדישים שפורסם ב-1929. הרומן הוא ניתוח ריאליסטי של התנוונות מוסרית של אם מן המעמד הבינוני ושני ילדיה. ב-1927 פגש מורביה בקוראדו אלווארו (Corrado Alvaro) ומאסימו בונטמפלי (Massimo Bontempelli) והתחיל בקריירה כעיתונאי בעיתון 900 שפרסם את סיפוריו הראשונים, ביניהם הקורטיזנה עייפה (La cortigiana Stanca) (1927), פשע במועדון הטניס (Delitto al Circolo del Tennis) (1928), הגנב הסקרן (Il Ladro Curioso) ורוח רפאים (Apparizione), שניהם ב-1929.
האדישים ונידוי פשיסטי
את האדישים פרסם מורביה בכספו. מבקרי הספרות קיבלו את הספר כדוגמה ראויה לציון של סיפורת איטלקית. בשנה שלאחר מכן הוא התחיל בשיתוף פעולה עם העיתון לה סטמפה אותו ערך אז הסופר קורציו מאלאפארטה (Curzio Malaparte). ב-1933 הוא הקים עם מריו פאנונציו את כתבי העת הספרותיים Caratteri (דמויות) ו-Oggi (היום) והתחיל לכתוב לעיתון 'לה גאזטה דל פופולו' (La Gazzetta del Popolo).
השנים שלפני מלחמת העולם השנייה היו בעייתיות עבורו. השלטון הפשיסטי אסר לפרסם סקירות על גלגל המזל (Le Ambizioni Sbagliate) (1935) ואסר לפרסם את הספר אגוסטינו (Agostino) (1941). ב-1935 הוא נסע לארצות הברית כדי להעביר סדרת הרצאות על ספרות איטלקית.
התרמית (L'imbroglio) יצאה לאור על ידי ולנטינו בומפיאני ב-1937. כדי להימנע מצנזורה פשיסטית הוא כתב, בעיקר, בסגנון סוריאליסטית ובאלגוריות. בין הספרים שנכתבו כך היה חלומו של העצל (Il Sogno del Pigro). אחרי שהשלטון תפס את המהדורה השנייה של המסכה (La mascherata) ב-1941 הא נאלץ לכתוב בשם עט. באותה שנה הוא התחתן עם הסופרת אלזה מורנטה אותה פגש ב-1936. הם חיו בקאפרי שם כתב את אגוסטינו.
אחרי שביתת הנשק ב-8 בדצמבר 1943 מצאו מורביה ומורנטה מקלט בפונדי, על גבול צ'וצ'ארה. חוויותיו מתקופה זו נתנו השראה לספרו שתי נשים (1958).
חזרה לרומא ופופולריות
במאי 1944, אחרי שחרור רומא חזר לשם מורביה והתחיל בשיתוף פעולה עם קוראדו אלווארו. הוא כתב בעיתונים חשובים כמו איל מונדו (Il Mondo) וקוריירה דלה סרה (Corriere della Sera). האחרון פרסם את כתביו עד מותו.
בסוף המלחמה עלתה הפופולריות שלו בהתמדה עם יצירות כמו האישה מרומא (La Romana) (1947), אי-ציות (La Disubbidienza) (1948), ירח דבש (L'Amore Coniugale e altri racconti) (1949) והפשיסט (Il Conformista) (1951). ב-1952 קיבל את פרס סטרגה על הספר סיפורים (I Racconti) והחלו לתרגם את הרומנים שלו בחוץ לארץ. כמו כן החלו לעבד את ספריו לקולנוע. ב-1952 עובד ספרו הפרובינציאלית (La Provinciale) על ידי מריו סולדאטי (Mario Soldati). ב-1954 ביים לואיג'י זמפה את האישה מרומא. ב-1953 הקים מורביה את כתב העת הספרותי נושאים חדשים (Nuovi Argomenti) שהעסיק את פייר פאולו פאזוליני בין עורכיו.
בשנות החמישים הוא כתב הקדמות ליצירות כמו 100 סונטות של ג'וּזפה ג'וֹאקינו בֶּלִי (Giuseppe Gioachino Belli) ותהלוכות ברומא של סטנדל. מ-1957 ואילך הוא כתב, גם, ביקורת קולנוע עבור השבועונים L'Europeo ו-L'Espresso.
שעמום (La noia) וחייו המאוחרים
ב-1960 הוא פרסם את אחד מספריו הידועים ביותר – שעמום (La noia). סיפור על קשר מיני בעייתי בין צייר צעיר ועשיר, המנסה למצוא משמעות לחייו, לנערה נינוחה ברומא. הספר זכה בפרס ויארג'ו וצולם לסרט על ידי דמיאנו דמיאני ב-1962.
ב-1962 נפרדו מורביה ואלזה מורנטה. הוא עבר לגור עם הסופרת הצעירה דאצָ'ה מָרָאיני (Dacia Maraini). הוא התרכז יותר ויותר בתיאטרון. ב-1966 ייסד יחד עם מראיני ואֶנצו סיצ'יליאנו (Enzo Siciliano) להקה שנקראה "קיפוד" (Il Porcospino), שהעלתה מחזות של מורביה, מראיני, קרלו אמיליו גאדה ואחרים.
ב-1967 ביקר מורביה בסין, יפן וקוריאה. ב-1971 פרסם את הרומן אני והוא (Io e lui), אודות תסריטאי והפין העצמאי שלו ועל הסיטואציות אליהן הוא נקלע. כמו כן פרסם את המאמר שירה ורומן (Poesia e romanzo). ב-1972 נסע לאפריקה, מסע שהיווה השראה ליצירתו "לאיזה שבט אתה משתייך?" (A quale tribù appartieni?), שפורסמה באותה שנה. בעקבות מסעו ליפן, כולל ביקור בהירושימה, פרסם סדרה של מאמרים בכתב העת "ל'אספרסו" על הפצצה האטומית. אותו נושא נמצא גם ברומן "המתבונן" (L'Uomo che Guarda) (1985).
אוסף הסיפורים הקצרים "סיפורים אירוטיים" (La Cosa e altri racconti) הוקדש לכרמן יֶרה (Carmen Llera), בת זוגו החדשה, הצעירה ממנו ב-45 שנה, איתה התחתן ב-1986.
ב-1990 נמצא אלברטו מורביה מת בחדר האמבטיה בדירתו ברומא.
נושאים וסגנונות ספרותיים
הנושאים השולטים ביצירותיו של מורביה הם צחיחות מוסרית, הצביעות בחיים בימינו ואי היכולת הבולטת של אנשים למצוא אושר בדרכים המסורתיות כמו אהבה ונישואים. מצבים אלה אופייניים לחיי בני המעמד הבינוני. נישואים במיוחד הם המטרה של יצירות כמו אי-ציות וירח דבש. ניכור הוא הנושא ביצירות כמו בוז (בתרגום העברי: מותה של אהבה) ושעמום. גם נושאים פוליטיים נמצאים לעיתים קרובות ביצירותיו. כך למשל בספר האישה מרומא – סיפורה של זונה המסתבכת עם המשטר הפשיסטי ועם רשת של קושרים. הריאליזם המיני הקיצוני בשעמום (1960) היה הראשון בין היצירות הניסיוניות של שנות השבעים.
סגנון הכתיבה של מורביה נחשב כבוטה ולא מצועצע ומאופיין במילים בסיסיות ושכיחות במבנה דקדוקי מורכב. ביצירות המאוחרות בולט מונולוג פנימי.
אקס-מן האפלים
אקס-מן האפלים (באנגלית: Dark X-Men) היא קבוצה בדיונית של נבלי-על מוטאנטים שהופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הופעתה הראשונה הייתה בחוברת Uncanny X-Men #513 מספטמבר 2009, והיא נוצרה על ידי הכותב מאט פרקשן והמאייר טרי דודסון.
היסטוריה פרסומית
ב-6 באפריל 2009, כחלק מכנס קומיק-קון, נאמר כי לקבוצת אקס-מן האפלים לא תהיה סדרת סולו אם כי הם יהיו גורם משפיע ומרכזי באירוע הקרוסאובר Uncanny X-Men של אקס מן. ב-16 באפריל 2009 הוסבר באתר Comic Book Resources כי למעשה הרעיון מאחורי האירוע Uncanny X-Men הוא ליצור שתי קבוצות, האוונג'רס האפלים של נורמן אוסבורן ואקס-מן האפלים של אמה פרוסט.
מעולם לא אושר כי הקבוצה למעשה התפרקה, אם כי מאז סוף 2009 הם המעיטו להופיע עד שלבסוף אינם מופיעים כקבוצה כלל וכלל. היות שאוסבורן נפל משלטונו באירועי "מצור", יש להניח כי הקבוצה התפרקה.
כחלק מאירועי Fall of X של שנת 2023, תחל הרצתו של כרך שני בסדרת החוברות, ובהם מדלין פריור תאסוף קבוצת "אקס-מן אפלים" משלה שתכלול גם את האבוק, ארכאנג'ל, גמביט, עזאזל, זירו, אלברט ואמפלייט.
ססילי קרלטון
ביוגרפיה
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 זכתה קרלטון במדליית זהב, בתחרות הראשונה בתולדות אליפויות העולם ממקפצה של 20 מטר, בתוצאה של 211.60 נקודות, לפני בת ארצה ג'ינג'ר הובר (206.70 נקודות) ואנה בדר מגרמניה (203.90 נקודות).
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 זכתה קרלטון במדליית כסף, בתחרות קפיצה למים ממקפצה של 20 מטר, בתוצאה של 237.35 נקודות נקודות, אחרי בת ארצה רייצ'ל סימפסון (258.70 נקודות) ולפני יאנה נסטיארבה מבלארוס (233.10 נקודות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
זיהום ימי בישראל
ממוזער|300px|ניקוי חוף הים ב[[בת ים מזפת.]] זיהום ימי בישראל הוא בעיה אקולוגית חמורה ושכיחה במקורות מים בישראל. זיהום ימי משפיע על מי השתיה, משום מיקומם של מתקני התפלה בישראל לחופי הים התיכון, על המגוון האקולוגי, תיירות, נופש ועל פרנסת הדייגים. זיהום ימי בישראל מתייחס לעיתים גם לזיהום של חוף הים עצמו, ולא רק למי הים.
אורך רצועת החוף של ישראל הוא כ-170 ק"מ הכוללים שמורות טבע, נמלים מסחריים, מרינות, וחופים חופשיים לציבור. לאורכה של רצועת החוף ישנם לא מעט אזורי תעשייה, מסחר ומגורים שמהווים גורם עיקרי להתפתחות הזיהום.
שטח הים התיכון הוא רק 0.7% משטח כלל הימים בעולם, אך תנועת הדלק בים התיכון כוללת 30% מהנפח העולמי.
הים התיכון הוא אגן סגור, במיוחד בחלקו המזרחי ולכן קצב יציאת המזהמים מהים התיכון ומיהולם באוקיינוס הוא קטן.
מקורות הזיהום הימי
מקורות הזיהום הימי בישראל הם:
בקצה הדרומי של החוף הים תיכוני הישראלי נוכחים שני גורמי סיכון לאיכות מי הים ולחופים: האחד, משבר המים ברצועת עזה - מתקן התפלה אשקלון, האחראי להתפלת כ–20% מהמים בישראל, הושבת כמה פעמים בגלל זיהום חיידקי קולי צואתי. מקור הזיהום, ככל הנראה, בשפכים לא מטופלים מעזה שהוזרמו לים התיכון. והשני, מסוף ונמל נפט - קצהו של צינור המשמש להעברת נפט גולמי מנמל אילת שבים סוף לנמל קצא"א באשקלון.
חוקים תקנות סביבתיות מסגרות ומימון
מדינת ישראל חתומה על אמנת ברצלונה להגנה על הים התיכון. בעקבות החתימה על אמנה זו נחקקו חוקים שמטרתם הגנה על הים התיכון:
התוכנית הלאומית למוכנות ותגובה לטיפול באירועי זיהום ים בשמן (התלמ"ת)
מסגרת ארגונית המאגדת את הגורמים השונים הפועלים למוכנות ותגובה לאירועי זיהום ים בשמן. תוכנית זו היא חלק מהתארגנות אזורית לטיפול משותף וסיוע הדדי בעת אירועי חירום של זיהומים גדולים. פותחה על ידי היחידה הארצית להגנת הסביבה הימית במשרד להגנת הסביבה ומבוססת על היערכות בציוד, בכוח אדם ובתרגול של הגופים המעורבים בתגובה לאירוע זיהום, כאשר האחריות מתחלקת בין הגורמים.
הקרן למניעת זיהום ים
הוקמה ב-1979 מתוקף פקודת מניעת זיהום מי ים בשמן (נוסח חדש) התש"ם-1980 ו"תקנות שפיכתם של שמנים לתוך מי הים (הקמת קרן למניעת זיהום ים), התש"ם-1979". פועלת תחת המשרד להגנת הסביבה ונכון לפברואר 2022 מחזיקה בקופתה 70 מיליון שקלים לטענת המשרד להגנת הסביבה ו-100 מיליון שקלים לטענת משרד האוצר, שאמורים לממן את היחידה הארצית להגנת הסביבה הימית. הקרן ממומנת מאגרות שמשלמים הנמלים, כספי היטלי הזרמה לים (מקור ההכנסה העיקרי של הקרן שהולך ומדלדל), קנסות שהוטלו על גופים המפרים את החוק ומזרימים שפכים לים (בוצת השפד"ן שאיננה מוזרמת לים יותר), תקציב ממשלתי, תרומות ועוד. לאחר ארבע שנים ללא דיווח לוועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת התברר, בדיווח לוועדה בנובמבר 2020, שקצא"א לא הסדירה חובותיה לקרן מזה כשנתיים ואסדות ומתקני הפקת הגז המזרימים לים תוצרים תחת היתר, אינם מחויבים כלל באגרה מאחר שהמחוקק לא הגדיר זאת בתקנות הנדרשות.
אירועי זיהום ימי בישראל
מספר אירועי זיהום בולטים בהיסטוריית מדינת ישראל:
שבועת ריטלי
מנקודת מבט היסטורית, תחילתה של הברית בין קנטונים היא כבר בהסכם הפדרלי של 1291.
קורפוס המילואים החמישי (האימפריה הגרמנית)
קורפוס המילואים החמישי (בגרמנית: V. Reserve-Korps) היה קורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה ופורק עם סיומה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול בתחילת מלחמת העולם הראשונה ונועד להוות יחידת גיבוי לקורפוס ה-5. כמפקדו הראשון מונה אריך פון גינדל, והיחידות בו היו פחות איכותיות מאשר בקורפוסים הסדירים. הקורפוס נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה החמישית בפיקוד וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה. הקורפוס נטל חלק בקרבות במערכה על הגבולות, לרבות קרב הארדנים. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים, ובשנת 1916 הוא השתתף בקרב ורדן, ולאחר מכן לחם ב. לאחר מכן לחם הקורפוס באזור לורן, ובסתיו 1918 לחם במתקפת מז-ארגון, ועם סיום המלחמה פורק הקורפוס.
פליקס לקלר
פליקס אז'ן לקלר (בצרפתית: Félix Eugène Leclerc; 2 באוגוסט 1914 - 8 באוגוסט 1988) היה זמר-יוצר, משורר, שחקן ופעיל פוליטי קנדי מקוויבק, שנאבק למען שמירת המורשת בשפה הצרפתית של מולדתו. בשנת 2006 ,לאחר מותו, הוכנס ל"היכל התהילה" של יוצרי הזמר של קנדה, הודות לשירים שכתב: Moi, mes souliers (אני, נעלי) ו Le tour de l'Île (הסיור של האי)
קורות חייו
נולד בשנת 1914 בלה טיק, קוויבק, במשפחה של חלוצי התיישבות, הילד השישי מבין אחד-עשר ילדים. אביו היה סוחר עצים ודגן. פליקס גדל באווירה מוזיקלית, שבה כל בני משפחתו ניגנו על כלים שונים. התחיל לימודים באוניברסיטת אוטאווה, אך נאלץ להפסיקם בשנת 1933 בגלל השפל הגדול. את שירו הראשון הלחין וכתב כסטודנט בשנת 1930:Notre Sentier (השביל שלנו).
עבד בעבודות מזדמנות רבות, כולל כעוזר של חונט מתים ובעבודה חקלאית בסנט מארט על יד טרואה רווייר. בשנים 1937-1934 עבד כקריין ברדיו CHRC בקוויבק סיטי וברדיו CHLN בטרואה ריווייר. החל משנת 1939 עבד כמחבר תסריטי דרמות רדיופוניות ברדיו קנדה במונטריאול, ביניהן Je me souviens (אני נזכר). בפורום זה ביצע גם את שיריו המוקדמים. שיחק גם בכמה מחזות ברדיו, ביניהם Un Homme et son péché (אדם וחאטו). פרסם חלק מתסריטיו ואף הקים להקת תיאטרון שהציגה את מחזותיו ברחבי קוויבק. באותה תקופה קיבל שיעורי גיטרה משני עמיתים מאולפני הרדיו וממורה ממוצא בריטי, ג'ון הרי אורמסבי, שעודד אותו בעבודה היצירתית.
בשנת 1950 התגלה על ידי ז'אק קנטי, שהתלהב בשומעו את הזמר ה"פנטזיסט" ז'אק נורמאן מבצע את השנסון של לקלר Le train du nord. קרנטי הקליט תריסר שנסונים של לקלר באולפני רדיו CKVL במונטריאול והפך לאמרגנו בפריז. לקלר קטף הצלחה רבה בצרפת, בין היתר, באולם A.B.C.ו גם במועדוני הלילה כגון "לה טרואה בודה" (Les Trois - Baudets) ו"בובינו". באותה תקופה חתם חוזה לחמש שנים עם חברת התקליטים פולידור. בשנת 1951 הקליט את אלבומו הראשון, ובו השירים Moi, mes souliers, Le train du nord, Bozo ו Le petit bonheur (האושר הקטן). את השיר האחרון הוא שר עוד בשנת 1948 בתיאטר די ז'זו במונטריאול. הוא שימש לאינטרמצו מוזיקלי יחד עם שנסונים אחרים בעת חילופי תלבושות של השחקנים במופע הפנטזיסטי "Le Petit Bonheur" (לכבוד האושר הקטן) שנכתב ובוים על ידי לקלר עצמו. סיורי המופעים בצרפת זיכו אותו בהצלחה רבה וסללו דרך לזמרים ולמלחינים נוספים מקוויבק. בשנת 1953 שב לקוויבק. בשנות ה-1950 הירבה להופיע, בין השאר, בקברטים של מונטריאול וב"קפה קונטיננטל". כמו כן היה מנחה בתוכניות תרבות שונות לטלוויזיה, אחת מהן, ב"רדיו קנדה", מוקדשת לאגדות של קוויבק. כשהפך לכוכב עשה תכופות סיורי הופעות ארוכים באירופה ובקנדה. במהלך שנת 1958 יצא לסיבוב הופעות בצרפת ובארצות אירופה אחרות יחד עם הנזיר-זמרברנאר דה ברייֶן, ששר לבוש בגלימת הצמר החומה של הפרנציסקנים. מפורסמות במיוחד היו הופעותיו במערב קנדה בשנת 1966, במונטריאול - בככר האמנויות (Place des Arts) ב-1967 ובמועדון "לה פטריוט" בשנים 1966,1970,1972, 1975 ו-1976, באוטווה במרכז הלאומי לאומנויות ב-1971. ב-1973 הופיע שוב בצרפת, בלגיה ושווייץ ושוב בצרפת בשנים 1975 ו-1977.
בשנת 1958 קיבל את הפרס הראשון של אקדמיית שארל קרו הצרפתית על אלבומו השני Le train du nord (רכבת הצפון).
ב-13 באוגוסט 1974 השתתף יחד עם ז'יל ויניו ורובר שארלבואה במופע - העל הפרנקופוני "סופר-פרנקו-פט" (Superfrancofête) בשדות אברהם ([plaines d'Abraham) בעיר קוויבק בפני קהל של 100,000 צופים. מופע זה הונצח באלבום "J’ai vu le loup, le renard, le lion" (ראיתי את הזאב, את השועל ואת האריה)
פליקס לקלר נפטר בבוקר ביום 8 באוגוסט 1988 בשעת שינה בסן-פייר-דה-ל'איל ד'אורליאן במחוז איל ד'אורליאן שעל יד קוויבק העיר. לפי בקשתו האחרונה גופתו נשרפה והאפר פוזר באי אורליאן. בבית הקברות של סן פייר דה ל'יל ד'אורליאן הוקמה גם מצבה אותה פוקדים מעריציו ולפעמים משאירים לידה זוגות נעליים.
לקלר השאיר שלושה ילדים:מרטן לקלר, צלם וצלם קולנוע, פרסיס לקלר, במאי, ונטלי לקלר, המטפחת את מורשת אביה כמנכ"לית ומנהלת אמנותית של ה"מרחב פליקס לקלר" (Espace Félix-Leclerc) וכסגן יושבת ראש הקרן פליקס לקלר.
ג'ינג'ר הובר
ג'ינג'ר לי הובר (באנגלית: Ginger Leigh Huber, נולדה ב-6 בדצמבר 1974) היא קופצת למים מגובה רב אמריקאית. היא סגנית אלופת העולם הראשונה ממקפצה של-20 מטר (ברצלונה 2013).
ביוגרפיה
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 זכתה הובר במדליית כסף, בתחרות הראשונה בתולדות אליפויות העולם ממקפצה של 20 מטר, בתוצאה של 206.70 נקודות, אחרי בת ארצה ססילי קרלטון (211.60 נקודות) ולפני אנה בדר מגרמניה (203.90 נקודות).
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 סיימה הובר במקום שישי בתחרות ממקפצה של 20 מטר בתוצאה של 213.70 נקודות.
אנה בדר
ביוגרפיה
בדר נולדה במוטלנגן, באדן-וירטמברג.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 זכתה בדר במדליית ארד, בתחרות הראשונה בתולדות אליפויות העולם ממקפצה של 20 מטר, בתוצאה של 203.90 נקודות, אחרי ססילי קרלטון (211.60 נקודות) וג'ינג'ר הובר (206.70 נקודות), שתיהן מארצות הברית.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 סיימה הובר במקום שביעי בתחרות ממקפצה של 20 מטר בתוצאה של 194.00 נקודות.
קונטסה 1300
קונטסה 1300 (Hino Contessa) היא מכונית נוסעים סדאן משפחתית, תוצרת יצרנית הרכב היפנית הינו מוטורס, אשר הורכבה במדינת ישראל, בחיפה.
ה"קונטסה 1300" הושקה בספטמבר, שנת 1964, ונמכרה מ-1965 ועד 1968 בגרסאות: "סטנדרט" ו"דה לוקס".
היסטוריה
חברת הינו מוטורס הוקמה בשנת 1910 והתמקדה בייצור מנועי דיזל ורכבים כבדים. בשנת 1953 החלה החברה לייצר כלי רכב פרטיים, תחילה בהרכבת דגמי רנו הצרפתית. באפריל 1961 הציגה רכב עצמאי קונטסה 900. החברה קיימה הסכם שיתוף עם מפעל קייזר-אילין תעשיות בע"מ, בחיפה שהרכיב את הקונטסה 900, קונטסה 1300, וטנדרים מסוג בריסקה 900 ובריסקה 1300. מי שעמד מאחורי ההסכם היה התעשיין אפרים אילין שהרכיב בישראל משנת 1961 את הלארק תוצרת סטודיבייקר.
ב-26 בספטמבר 1964 השיקו ביפן את הקונטסה 1300.
ביפן יוצרו פחות מ-20,000 יחידות בשנתיים הראשונות. דור זה של הקונטסה 1300 יוצא לאוסטרליה, לשווייץ ולהולנד. בניו זילנד נערך ניסיון להרכבה מקומית, והורכבו כ-600 יחידות.
שמה באיטלקית "קונטסה", בתרגום לעברית: רוזנת.
בשנת 1968 השתתפה ה"קונטסה 1300" בסרט: "Roberto Carlos e o Diamante Cor-de-Rosa."
הרכבת קונטסה 1300 בישראל
הרכבתה בחיפה החלה במאי 1965. בתחילת 1965 החלו להגיע לישראל הקיטים הראשונים להרכבה, אבל תחילת ההרכבה נדחתה בגלל עיכוב באספקת חלקים מקומיים. עד מרץ 1968 הורכבו 4,310 יחידות. העיצוב היה של המעצב האיטלקי ג'ובני מיקולטי. הקונטסה הוצעה בשתי גרסאות: ממסרה של 3 הילוכים (מוט הגיר היה בהגה), וממסרה של 4 הילוכים. לגרסת 4 ההילוכים ניתן השם: "דה-לוקס", שהיה יקר בכ-500 ל"י מגרסה הפשוטה. מחיר הרכב לגרסת 3 ההילוכים היה במאי 1965 10,500 ל"י. בגלל המיתון ששרר במשק הופחת המחיר במאי 1967 מ-11,000 ל"י לגרסת הדה-לוקס, ל-9,915 ל"י. תוספת של רדיו מסוג תדיראן עלתה כ-250 ל"י.
גרסת הקופה, שהוצגה באפריל 1965 בגרסת שתי דלתות לא הגיעה לישראל. גם הגרסה הספורטיבית של הקונטסה 1300 ספרינט לא הגיעה לישראל, כמו הגרסה של הקונטסה 900 ספרינט שלא הגיעה לישראל.
מרבית החלקים הגיעו מיפן, למעט מצבר, מצנן (רדיאטור), צמיגים, פגושים, שמשות וצבע שהיו תוצרת כחול לבן, המנוע היה מנוע אחורי, 1251 סמ"ק, 40 כ"ס, ב-5,500 סל"ד, (גרסה נוספת - 54 כ"ס), מנוע 5 מיסבים ראשים, המהירות העליונה הגיעה ל-130 קמ"ש. בסיס הגלגלים היה 2,280 מ"מ, אורך הרכב 4,150 מ"מ, רוחב 1,530 מ"מ וגובה 1.398 מ"מ. משקל הרכב 888 ק"ג, בגרסת 3 ההילוכים, ו- 940 ק"ג בגרסת 4 ההילוכים. הספידומטר היה אופקי (בזמן תאוצה המחוג בצבע אדום ובעובי של 3 מ"מ נע משמאל לימין. הצבעים הדומיננטיים היו: לבן, ב'ז, כחול בהיר, בורדו. הריפוד ניתן לבחירה: בצבע אדום, או בצבע כחול.
הקונטסה 1300 שירתה ביחידת הסיור והתנועה של משטרת ישראל, בין השנים 1965 ל-1975.
חברת אלדן להשכרת רכב רכשה ב-1967 4 קונטסות 1300 שהיו הרכבים הראשונים של החברה.
אפרים אילין ייצא כ-100 קונטסות ליוון.
בשנת 1967, אחרי מגעים שנמשכו מספר שנים, רכשה חברת טויוטה, את הינו. טויוטה קבעה, שהינו תפסיק לייצר מכוניות פרטיות ותתרכז בייצור משאיות ואוטובוסים, כפי שהיא אכן עושה עד היום.
במרץ 1969 רכש יצחק שובינסקי, הבעלים של אוטוקרס את המפעל של אפרים אילין בנשר תמורת שני מיליון וחצי דולרים.
דאקן
דאקן (באנגלית: Daken) הוא דמות בדיונית של נבל-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Wolverine: Origins #10 ממרץ 2007, ונוצרה על ידי הכותב דניאל ויי והמאייר סטיב דילון.
דאקן הוא האלטר אגו של אקיהירו, בנו המוטאנט של וולברין ושל אהובתו המתה איטסו, אשר נהרגה על ידי חייל החורף. לאחר מותה של איטסו, איש מסתורי חותך את אקיהירו התינוק מרחמה, אך הוא שורד הודות ליכולת הריפוי שלו. אקיהירו התינוק נמסר לידיהם של אקיהירה ונאטסומי, זוג יפני עשיר. הם מתייחסים לנוכחתו כמתנת האלים, אך המשרתים התייחסו אליו כמפלצת או בן כלאיים - דאקן ביפנית (駄犬). הוא פיתח אישיות קרה מאוד, ובמהלך ריב חשף לאמו המאמצת שהוא הרג את בנה. אמו התכחשה לקיומו, מה שגרם לו לחשוף את טפריו הנשלפים ולקצוץ אותה לחתיכות. אביו המאמץ התאבד, ורומולוס התגלה לראשונה לאקיהירו. שנים אחרי כן, אקיהירו התחזה לסוכן S.H.I.E.L.D כדי להסתנן למקום בו אביו היה כלוא. הוא דקר את דאם דאם דוגאן והביס את אביו, והשאיר אותו לדמם על הרצפה, כמו אמו. אקיהירו גילה כי הוא סייע בטעות לבריחתו של אביו, אם כי לא מהסיבות הנכונות.
בעקבות מעקב אחר אביו ברחבי גרמניה, אקיהירו וסייבר איתרו את אביו בבריסל, שם ניסה לטמון מסנתז קרבונדיום בכספת. קרב עקוב מדם התפתח, בו התגלו כישורי הלחימה של אקיהירו. הוא עינה את ויילד צ'יילד עד שגילה כי השניים עובדים תחת פקודותיו של רומולוס, וניסה להרוג את אביו פעם נוספת. בפעם זו היה מעורב שכיר-החרב דדפול, אשר ידיו נכרתו על ידי אקיהירו. לפני שהרג את אביו, אקיהירו נורה על ידי חייל החורף עם כדור קרבונדיום וכתוצאה מכך לקה באמנזיה. מתגלה כי כל האירוע תוכנן על ידי וולברין, וזאת על מנת ללכוד את אקיהירו. במהלך הייעוד הגלוי, סבסטיאן שו ומיסטר סיניסטר איתרו את אקיהירו כדי להחזיר לו את זיכרונותיו. כאשר גילה את האמת מאחורי מותה של אמו, אקיהירו מצטרף זמנית לאביו כדי לנקום ברומולוס.
הוא היה חבר בקבוצת אקס-מן האפלים של נורמן אוסבורן בתקופת "שלטון אפל" ו"מצור". בעת ששהה בקבוצת אקס פורס ואקיהירו באחוות המוטאנטים, אביו הרג את אקיהירו. באתחול המחודש של חברת מארוול, אקיהירו הוחזר לחיים בידי תאומי אפוקליפס כדי לשמש כחבר בקבוצת פרשי אפוקליפס החדשים.
משגור
מֶכֶר מֻתְנֶה או מִשְׁגּוֹר ובלועזית, קוֹנְסִיגְנַצְיָה, היא שיטת מכירה הנהוגה בענף הקמעונאות. זוהי שיטת התקשרות בין ספק ללקוח (שהוא בעצמו ספק או קמעונאי), שבה הסחורה נמצאת בבעלות הספק עד לרגע בו היא יוצאת מידי הלקוח - נמכרת ללקוח סופי או מוכנסת לשימוש.
אופן מכירת הסחורה
בשיטה הנהוגה לרוב במסחר, בעל חנות קונה סחורה מהיצרן ומציע אותה למכירה בחנותו, לאחר שכבר רכש את המלאי. בקונסיגנציה, לעומת זאת, בעל חנות מקבל את הסחורה מהיצרן ולא רוכש אותה, ומשלם ליצרן רק עבור מוצרים, מתוך הסחורה שקיבל, אשר נמכרו ללקוחות. לעומת שרשרת המכירה הרגילה, קונסיגנציה מיטיבה עם בעלי החנויות ופוגעת בספקי הסחורה. מסיבה זו, ניתן למצוא קונסיגנציה בענפים תחרותיים, כגון אופנת מעצבים, בהם לספקים (במקרה זה מעצבי האופנה) כוח מיקוח מצומצם מול בעלי חנויות. השיטה מתקיימת גם אצל נותני שירותים, כגון בתי חולים או מפעלים, המשלמים לספקים רק על מה שנצרך בפועל מן המלאי.
שיטת הקונסיגנציה יכולה לפעול כאשר אורך שרשרת האספקה גדול מ-2. במצב זה הגורם האמצעי בשרשרת (המתווך) נכנס להסכם עם הספק ומשלם לו רק עבור הסחורה שאותה העביר לשלב הבא בשרשרת האספקה, אף על פי שכל המלאי נמצא פיזית ברשותו. עבור הלקוח יש לקונסיגנציה יתרונות גדולים שכן המלאי הרשום מצטמצם וכך גם הנטל על תזרים המזומנים. עבור הספק יש בקונסיגנציה סיכונים שיש לנהלם. חשוב לזכור כי ערך המלאי בספרים של הספק זול משמעותית מערכו בספרי הלקוח, כיוון שהמלאי מופיע בספרים לפי העלות שעלה לכל אחד מהם להשיגו.
אלישע איבזוב
אלישע איבזוב (1 במרץ 1923 – 7 במרץ 1948) היה איש לח"י, נודע בכינויו המחתרתי "שמואל".
קורות חיים
איבזוב נולד ב-1 במרץ 1923 בטיפליס שבברית המועצות לאליהו ולשולמית (לבית אינז). לאיבזוב שני אחים ושלוש אחיות. בשנת 1924 בהיות איבזוב בן שנה עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. בשנת 1933 עברה המשפחה לתל אביב והתגוררה על גבול יפו. בפרוץ מאורעות תרצ"ו עברה המשפחה להתגורר בשכונת שפירא. איבזוב למד בתלמוד תורה בשכונה וכדי לסייע לפרנסת משפחתו, עבד גם כפועל חקלאי. בצעירותו הצטרף למפלגה הקומוניסטית, אך מאחר שהמפלגה התנגדה לציונות, פרש ממנה.
בשנת 1943 נשא לאשה את רבקה ונולד להם בן – יעקב. אולם הזוג נפרד והילד, שחי עם אמו, לא הכיר את אביו. בשנת 1945 הצטרף אלישע ללח"י והחל להשתתף בפעילות המחתרת. אחת הפעולות המרשימות והחשובות הייתה: פיצוץ בניין 'הסראיה' בכיכר השעון ביפו, ב־4 בינואר 1948, בו שכנה מפקדת הכנופיות. איבזוב, וחבר מחתרת נוסף - רחמים חכמוב, שניהם מחופשים לערבים ומצוידים בתיעוד מתאים, עברו את מחסומי הביקורת, נכנסו ליפו, והעמידו משאית טעונה בחומרי נפץ ליד המפקדה. שומרי הבניין שחשדו בהם, ירו ורדפו אחריהם, אך איבזוב וחכמוב הצליחו להימלט ולהגיע בשלום לתל אביב. בניין הסראייה נהרס כליל וקבר תחתיו כשבעים פורעים ומנהיגיהם. לפעולה זו הייתה השפעה רבה על המורל של תושבי יפו הערבים.
לאחר פיצוץ הסאריה יצא איבזוב מחופש לערבי שוב למשימת חבלה וב-5 במרץ 1948, כשהוא נוהג משאית נפץ לאזור שכם, כדי לפוצץ את מפקדתו של פאוזי קאוקג'י, מפקד 'צבא ההצלה הערבי'.
איבזוב נחשד ונעצר באחד המחסומים, לאחר שמורה הדרך שהדריך אותו בגד בו, נחקר, עונה והוצא להורג. הלח"י חטף נכבדים ערבים משייח' מוניס כבני ערובה במגמה להחליפם באיבזוב, אך הוא הוצא להורג קודם לכן. לצורך פרוק מטען החבלה הובאו שני מומחים בריטיים לחומרי נפץ (סטיבנסון והיט, שהיו אחראים לפיצוץ ברחוב בן־יהודה בירושלים). המשאית התפוצצה והם נהרגו, ועמם שני בריטים ומספר ערבים.
בני משפחתו של איבזוב פעלו, בעזרתו של הרב הראשי לצה"ל שלמה גורן, לגלות את גופתו של אלישע ולהביאה לקבורה במדינת ישראל, והוא נטמן בחלקה צבאית של בית הקברות נחלת יצחק. לבנו יעקב שלושה ילדים. הבכור נושא את שם סבו, אלישע.
שבתאי דרוקר
שמאל|ממוזער|250px|טבלת זיכרון בבית לונץ ביבנאל. שבתאי דרוקר (17 במרץ 1922 - 6 באפריל 1944) היה לוחם לח"י שנפל במהלך הקרב ביבנאל.
קורות חיים
דרוקר נולד בי"ז באדר תרפ"ב (17 במרץ 1922) בקוריץ שבפולין לפסיה וחיים דרוקר.
בשנת 1934 עלתה משפחת דרוקר לארץ ישראל, בהיות שבתאי בן שתים-עשרה. המשפחה התיישבה בחיפה ושבתאי למד בבית הספר הריאלי ובבית הספר האנגלי סנט-לוקס, אך הפסיק את לימודיו באמצע כדי להצטרף ללח"י, בה קיבל את כינויו "ציון"
העתקה טבעית
בתורת הקטגוריות, ענף של המתמטיקה, העתקה טבעית מספקת דרך לעבור מפנקטור אחד לאחר תוך שמירת המבנה הפנימי (כלומר הרכבה של מורפיזמים) של הקטגוריות. לכן, העתקה טבעית יכולה להיחשב "מורפיזם של פנקטורים". אמירה אינטואיטיבית זו יכולה לקבל צורה פורמלית על ידי הגדרת קטגוריית הפנקטורים. אחרי קטגוריות ופנקטורים, העתקות טבעיות הן אחד המושגים הבסיסיים ביותר בתורת הקטגוריות ולפיכך הם מופיעים ברוב היישומים שלה.
הגדרה
אם F ו-G הם פנקטורים בין הקטגוריות C ו-D, אזי העתקה טבעית \eta מ-F ל-G היא משפחה של מורפיזמים המקיימים שתי דרישות. אפשר לבטא את השוויון האחרון גם באמצעות דיאגרמה קומוטטיבית: אם F ו-G שניהם פנקטורים קונטרה-וריאנטים, החצים האופקיים בתרשים הפוכים. אם \eta העתקה טבעית מ-F אל G, נהוג גם לכתוב או. אפשר גם לומר כי המשפחה של המורפיזמים  טבעית ב-X.
אם לכל אובייקט X ב-C, המורפיזם \eta_X הוא איזומורפיזם ב-D, אז \eta נקרא  איזומורפיזם טבעי  (או איזומורפיזם של פנקטורים). שני פנקטורים F ו-G נקראים איזומורפיים אם קיים איזומורפיזם טבעי מ-F ל-G.
עבור \eta מ-F ל-G כללי (שאינו בהכרח טבעי), ה-naturalizer של \eta, nat(\eta), מוגדר כתת-קטגוריה הגדולה ביותר של C המכילה את כל האובייקטים של C, כך ש-\eta מצטמצם להעתקה טבעית.
דטרמיננטה
נסתכל על שני פנקטורים F ו-G מהקטגוריה של חוגים קומוטטיבים, CRing, ''לקטגוריה של חבורות, Grp. הפנקטור F ישלח חוג קומוטטיבי K לחבורת המטריצות GL_n(K). ''הפנקטור G ישלח את אותו חוג לחבורה הכפלית K^*. נגדיר \eta מ-F ל-G כך שלכל K כנ"ל,  תשלח מטריצה לדטרמיננטה שלה. באופן זה מתקבלת העתקה טבעית.
היסטוריה
סאונדרס מקליין (Saunders Mac Lane), אחד המייסדים של תורת הקטגוריות, העיר פעם "אני לא המצאתי קטגוריות כדי ללמוד פנקטורים; המצאתי זאת כדי ללמוד העתקות טבעיות." כשם שהמחקר של חבורות אינו שלם בלי מחקר של הומומורפיזמים, כך המחקר של קטגוריות אינו שלם בלי מחקר של פנקטורים. הסיבה להערה של מקליין היא שהמחקר של פנקטורים בעצמו אינו שלם ללא המחקר של העתקות טבעיות.
וינסנט סטיוארט
וינסנט סטיוארט (באנגלית: Vincent R. Stewart; 11 במאי 1958 – 28 באפריל 2023) היה גנרל אמריקאי יוצא חיל הנחתים של ארצות הברית, בתפקידו האחרון כיהן כסגן מפקד פיקוד הסייבר של ארצות הברית.
ראשית חייו
סטיוארט נולד וגדל בקינגסטון, ג'מייקה. בהמשך היגרה משפחתו לארצות הברית. הוא למד באוניברסיטת מערב אילינוי וסיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית.
קריירה
בשנת 1981 התגייס סטיוארט לחיל הנחתים. הוא עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני שריון. לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה בגדוד השריון ה-1 של החיל. בהמשך שירת כמפקד פלוגה בגדוד הסיוע של חיל הנחתים וכמפקד פלוגת קשר בגדוד הקשר ה-2. בשנים 1992–1994 שירת כמפקד גדוד המודיעין ה-1 ולאחר מכן פיקד על גדוד המפקדה של דיוויזיית הנחתים השנייה. ושימש עוזר לענייני מודיעין של ראש מטה כוח המשלוח השני של חיל הנחתים. בשנים 2009–2013 שימש כראש אגף המודיעין של חיל הנחתים. לאחר מכן שימש כמפקד פיקוד הסייבר של החיל.
בשנת 2015 מונה לראש סוכנות הביון הצבאית של ארצות הברית, שירת בתפקיד עד אוקטובר 2017. בינואר 2018 מונה לסגן מפקד לענייני תמיכה של פיקוד הסייבר של ארצות הברית. הוא פרש משירות בשנת 2019 ונפטר ב-28 באפריל 2023.
לוח הציפייה
לוח הציפייה הוא לוח שנה מיוחד, המשמש לספירת או לחגיגת הימים טרם חג המולד. הימים חופפים לרוב עם העונה הנוצרית של הציפייה. למרות שמם, רוב לוחות הציפייה הנפוצים בשוק מתחילים ב-1 בדצמבר, ללא קשר מתי הציפייה מתחילה, ויכול להקדים החל מ-27 בנובמבר ולאחר עד 3 בדצמבר.
לוחות רבים הם בצורת כרטיס מלבני גדול עם "חלונות", בדרך כלל 24: אחד עבור כל יום בדצמבר המוביל ליום חג המולד. חלון אחד נפתח בכל יום עד לחג המולד. חלונות הלוח נפתחים וחושפים תמונה, שיר, חלק מסיפור (כמו סיפור לידת ישו) או מתנה קטנה, כגון צעצוע או שוקולד. חלק מהלוחות דתיים במובהק, בעוד תוכנם של אחרים חילוני.
בדנמרק, adventkalender הוא לוח מתנות, עם ארבע מתנות בלבד, אשר פותחים בכל יום ראשון טרם חג המולד.
היסטוריה
לוח הציפייה הידוע הראשון נוצר בעבודת יד בשנת 1851. על פי המוזיאון הלאומי של מדינת אוסטריה תחתית (NÖ), לוח הציפייה המודפס הראשון נוצר בהמבורג ב-1902 על ידי חנות ספרים של פרוטסטנטי. רשויות אחרות טוענות שחבר הקהילה השוואבית, גרהארט לאנג, יצר את הלוח המודפס הראשון, ב-1908.
ה-Julekalender/Julkalender הנורדי
בנורווגיה, דנמרק, שוודיה, איסלנד ופינלנד גם כן קיימת מסורת של מה שמכונה Julekalender (בשוודית: Julkalender, בפינית: Joulukalenteri, באיסלנדית: Jóladagatal, המילה המקומית ללוח ציפייה) בצורת תוכנית טלוויזיה ותוכנית רדיו, שתיהן מתחילות ב-1 בדצמבר, ומסתיימות בערב חג המולד. ה-Julkalender עלה לאוויר לראשונה בטלוויזיה השוודית ב-1960 עם התוכנית Titteliture.
לוחות ציפייה בעבודת יד כפרויקט מלאכה
לוחות ציפייה בעבודת יד הפכו לפרויקטים פופולריים בקרב בעלי מלאכה ואמנים מכל הסוגים. ישנן יצירות בעבודת יד העשויות ממגוון חומרים - כולל בד, לבד, נייר, סיבית, קופסאות קטנות וכו'.
נומניוס מאפאמיאה
נומניוס מאפאמיאה (יוונית עתיקה: Νουμήνιος ὁ ἐξ Ἀπαμείας) היה פילוסוף יווני שחי באפאמיאה, סוריה ופרח במחצית השנייה של המאה ה-2 לספירה. הוא היה פילוסוף נאופיתגוראני ומבשר הנאופלאטוניזם.
פילוסופיה
ציטוטים מפיו של נומניוס וקטעים מכתביו הרבים נשמרו אצל אוריגנס, תאודורטוס, ובמיוחד אוסביוס מקיסריה, ומתוכם ניתן ללמוד על אופייה של הפילוסופיה האפלטונית-פיתגוראית, וקרבתה לתורתו של אפלטון.
נומניוס היה פילוסוף נאופיתגוראני, אולם מטרתו הייתה לעקוב אחר תורתו של אפלטון עד לפיתגורס, ובאותו הזמן להראות שהיא לא הייתה בסתירה לעיקרים ולפולחנים של הבראהמינים, היהודים, המאגי  והמצרים . כוונתו הייתה להחזיר את הפילוסופיה של אפלטון, הפיתגוראני האמיתי והמתווך בין סוקרטס ופיתגורס על טהרתה המקורית, ללא השפעת האסכולה האריסטוטלית  והאסכולה הסטואית, ומטוהרת מההסברים הבלתי-מספקים והלא-הגיוניים, שלדבריו נמצאו אפילו אצל ספאוסיפוס  וקסנוקרטס, ושעל ידי השפעתם של ארקסילאוס וקרנאדס, הובילו לסקפטיסיזם פילוסופי  ללא תחתית. חיבורו על האפוסטסי  של האקדמיה האפלטונית מאז אפלטון, הכיל כפי הנראה מהקטעים הרבים שנותרו ממנו, תיאור מזערי ומשעמם של הנסיבות החיצוניות של האישים הללו, והיה מלא באגדות מופלגות על חייהם, מבלי להיכנס לאופיו של הסקפטיסיזם שלהם.