cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קורין אלאל
שנות השמונים
ביוני 1987 יצא אלבומה השני של אלאל, "פירות אסורים", שעיבדה את שיריו והפיקה אותם יחד עם הקלידן דורון פיקר. אלאל הלחינה את כל שירי האלבום, שמתוכו התפרסמו השירים "מלחמה", "היום כבר עולה", "פירות אסורים", "כבשים", "זר בגופו", וכן "שישי בלילה" למילותיו של שמוליק קלוסקי, אשר כתב עם קורין אלאל גם את "תינוק בוכה". את המילים לשיר "כבר הרבה מאוד ימים" כתבה הזמרת חני ליבנה. בראיון איתה ב"עד פופ" באותה שנה שכחה להזכיר את שותפיה להקלטות וההופעות, ובגלל זה נעלבו חברי "גן עדן" ובמיוחד פיקר, ואף ניתקו את הקשרים עימה.
בשנת 1987 למדה אלאל טכנאות קול אצל יואב גרא. בסיום הקורס יצא אריך נגן ובו מופיעים שלושה שירים בביצוע אלאל: "קבוצה ריקה", "דרך הכורכר" ו"Mediterranean Girl".
בפברואר 1989 הוציאה אלאל את אלבומה השלישי, "אנטארקטיקה", בעיבודה ובהפקתה של יהודית רביץ. גם באלבום זה הלחינה אלאל את כל השירים, שכלל להיטים כ"אנטארקטיקה" שכתבה חנה גולדברג (הזכור בזכות השורה הפותחת "אין סוסים שמדברים עברית..."), "הטבעת נפלה", "התעשייה האבירית" (שנכתב על כישלונו של פרויקט מטוס הלביא של התעשייה האווירית, וזאת למרות שם השיר ומילותיו, שאינן מתייחסות לבניית מטוס אלא לאבירים שבונים ספינה), "ארץ קטנה עם שפם", "שיר לשירה" והשיר בצרפתית "Le Dejeuner Du Matin". האלבום זכה להצלחה מסחרית, וכך גם סיבוב ההופעות שחל לאחריו, ממנו הוקלט ביצועה של אלאל לשיר "אין לי ארץ אחרת". באותה שנה השתתפה אלאל בשנית בפסטיגל, עם השיר "אנני אוקלי" שכתב אהוד מנור על צלפית המערב הפרוע אנני אוקלי. השיר הגיע למקום השישי.
שנות התשעים
בשנת 1990 הופיעה אלאל במופע "שפת אימי" בבימוי צדי צרפתי. במופע נכללו שירים צרפתיים שתרגם אהוד מנור לצד שירים שמנור כתב ואלאל הלחינה. במופע זה שרה אלאל וניגנה בגיטרה אקוסטית. בין השירים הידועים של המופע היו "החיים בוורוד", "שלושת הפעמונים" ו"המנון לאהבה" של אדית פיאף, "אי שם בלב" של ז'ורז' ברסנס, ו"שפת אימי", "קשר הירח", "זאת לא חוכמה לומר Je T'aime" ו"נפוליאון" המקוריים. המופע, שזכה להצלחה גדולה, הוקלט באוגוסט 1990 ויצא באלבום מצליח בעל אותו שם באוקטובר 1990.
בינואר 1991, בזמן מלחמת המפרץ, הופסק המופע, ואלאל הופיעה בליווי אותו הרכב במופע ממיטב להיטיה. היא גם הפיקה מוזיקלית יחד עם ברי סחרוף את אלבומה הראשון של להקת "כרמלה גרוס ואגנר", ושרה עימם את "נשים כותבות שירה". אלאל גם השתתפה באלבום בקולות רקע בשירים "עלבון", "תמונה אימפרסיוניסטית" ו"חנוך מחנך".
בסוף 1991 חזרה אלאל לעבוד עם רביץ כמעבדת ומפיקה באלבומה "זן נדיר" (שיצא במאי 1992). האלבום "זן נדיר" היה מאלבומיה המגובשים ביותר של אלאל, ורבים משיריו הפכו ללהיטי רדיו, למרות שהוא לא זכה להצלחה מסחרית. להיט האלבום היה "זן נדיר", שהלחינה אלאל למילים של מאיר גולדברג. פרט לו הצליחו גם השירים "מעיין", "ייפוי כח", "יוצאת אל החיים", "ימי הפרח והאהבה" ו"כמה זה שוקל".
בשנת 1992 הפיקה אלאל יחד עם אילן וירצברג את אלבומה של גלי עטרי "ביום שאחרי", ועיבדה יחד עם וירצברג את שיריו. אלאל הלחינה לאלבום את הלהיט הגדול ביותר מתוכו, "חזקה מהרוח" למילים של אסתר שמיר, וכן את "ערמונים מהאש" שכתב מאיר גולדברג.
ב-1994 הוציאה דנה אינטרנשיונל את אלבומה "אומפטמפה", בו הלחינה אלאל למילותיה של יונה וולך את השיר "מאה אחוז גבר", ששמו נכתב שם כ"100% גבר".
בשנת 1995 השתתפה אלאל באלבום השני של כרמלה גרוס ואגנר, "עיוור בלב ים". באותה שנה עיבדה ושרה עם להקת המכשפות גרסת כיסוי לשירה "חיה בתוך קופסה" וחידוש ששרה הלהקה עם ניק קייב לשירו "Shivers". שירים אלו יצאו באלבומן השני של המכשפות, "מתכסות". כמו כן ביצעה עם יזהר אשדות את "תן לי קצת ממך" באלבום ההופעה שלו ב"הארד רוק קפה" שיצא באותה שנה.
בינואר 1997 יצא אלבומה של אלאל "כשזה עמוק", בהפקת ערן צור ובעיבוד נגני האלבום. אלאל הלחינה את כל שירי האלבום, בהם "כשזה עמוק" שכתבה ושרה עם ענבל פרלמוטר סולנית להקת המכשפות, "לחיות" (אשר גרסת רמיקס שלו מסיימת את האלבום), "ספינת השוטים", "אל תלך", "בואי אלי", "עיפרון ברק" ו"פירמידות". בשיר "אין לנו במלאי" שהופיע באלבום ואותו הלחינה אלאל למילים של פרלמוטר, השתתפה אורנה בנאי בדקלום. האלבום החדשני והמקורי זכה רק לביקורת מאוד קרירה, וחברת התקליטים מיהרה להוציא את אלבום האוסף הראשון ובו מבחר של 18 מלהיטיה. באותה שנה השתתפה אלאל בעיבוד ובהפקה בארבעה שירים באלבום הבכורה של אביתר בנאי. היא גם ניגנה בהקלטות בקלידים וגיטרות ושרה קולות רקע, שבלטו בעיקר בשיר "כלום לא עצוב".
בשנת 1998 השתתפה אלאל בפרויקט "עבודה עברית", והקליטה עבורו גרסת כיסוי לשירו של רמי פורטיס "שמש לך מצפים", שבהקלטתו המקורית השתתפה כזמרת ליווי. בחודש מאי באותה שנה הופק לטלוויזיה המופע "חברים שרים אלאל" שצולם בפארק הפילבוקס בחולון, ושתועד גם על גבי אלבום בשם זה. אל אלאל הצטרפו זמרים שונים ששרו, איתה או בלעדיה, את מיטב להיטיה. אסף אמדורסקי את "שיר לשירה", דודי לוי את "התעשייה האבירית", אורנה בנאי את "חזקה מהרוח" (וזו הייתה הפעם היחידה שזו הופיעה כזמרת), אורלי פרל את "קשר הירח", אביתר בנאי את "כשזה עמוק" ו"מעיין", ערן צור את "פירמידות" ו"מותק" ויהודית רביץ את "זן נדיר". אלאל עצמה שרה את השיר "אין לי ארץ אחרת" בליווי ראש עיריית חולון, מוטי ששון, וכן שרה לבדה את השירים "ארץ קטנה עם שפם", "שיר בכיף" ו"אנטארקטיקה".
בשנת 1999 הפיקה אלאל לטל גורדון ורונה קינן את המופע המשותף "רציתי שזה לא ייגמר", ולאחר מכן גם את האלבום המתעד אותו שיצא בשנת 2000.
שנות האלפיים
בשנת 2000 הקליטה אלאל אלבום שלם בהפקתו של יובל מסנר, אך החליטה לגנוז את כל ההקלטות ובסוף האלבום לא יצא מעולם (גם לא יצאו ממנו סינגלים קודם לכן).
בשנת 2001 עוררה אלאל סערה תקשורתית, כשלקראת הוצאת אלבומה "תנינענק" יצאה מהארון, וכפי שהיא סיפרה על כך בתוכנית בהנחיית יהונתן גפן "אומרים שהיה פה" בשנת 2014:
האלבום היווה צעד נוסף של אלאל לכיוון הביטוי האישי (היא השתתפה בכתיבת חצי משירי האלבום והלחינה את כולם), וכן העמקת העבודה במחשבים וסימפולים. האלבום הוקדש לזכרה של סולנית להקת המכשפות ענבל פרלמוטר שנהרגה ארבע שנים קודם בתאונת דרכים. בין הבולטים בשירי האלבום היו "תנינענק", "את יפה", "גשם של פתאום", "משפחה", "לנוח בטוח" ו"לפני שנפרד מוחמד". האלבום גם כלל קליפים לשירים "תנינענק" ו"לפני שנפרד מוחמד", ואת הוצאתו ליווה סיבוב הופעות.
בשנת 2004 הוציאה אלאל את אלבומה השמיני, "הכחול של השמיים". בין שיריו המוכרים הם "הכחול של השמיים" ו"מה הפרח".
בשנת 2005 יצא "המיטב", אוסף כפול ובו מיטב להיטיה של אלאל, בנוסף לשירים שרואים אור לראשונה באלבום של אלאל: "אני משתגעת", שיצא ב-1981 על גבי סינגל, ו"כשהים חזר", שהוקלט באותה השנה לכבוד יום ההתרמה למען נפגעי הצונאמי בגלי צה"ל. "כשהים חזר" הוא השיר הקצר ביותר שאלאל הקליטה (2 דקות ו-9 שניות).
בשנת 2008 יצא אלבומה התשיעי של אלאל, "פשוט כל כך". באלבום 12 שירים שנכתבו בין השאר על ידי ארז ברזוליק, אגי משעול ומאיר גולדברג. לאלבום קדמו הסינגלים "עד סוף אפריל" שכתב ברזוליק והפך ללהיט, ו"פשוט כל כך" שכתב ברזוליק עם אלי סורני.
בשנת 2009 השתתפה אלאל בתוכנית המציאות "האח הגדול VIP", ודורגה בסיומה במקום החמישי. בעת השתתפותה בתוכנית סיפרה על התמודדותה עם מחלת סרטן השד ממנו החלימה.
בשנת 2011 הוציאה עם הילדה סילאן אבישר את הסינגל "תחזיק בו בטוב", מתוך אלבום ילדים ראשון. ב-2012 יצא הסינגל השני ממנו, "השקרן", ובהמשך השנה יצא האלבום "ארנבות משוקולד", שכלל 8 שירים שכתבו משוררים לצד גרסה חדשה לשירה של אלאל "שיר לשירה". המופע והאלבום "ארנבות משוקולד" זכה להצלחה רבה.
בשנת 2012 למדה אלאל הפקת מוזיקה אלקטרונית במכללה של תעשיית המוזיקה BPM שבה היא מלמדת פיתוח יצירתיות, טקסטים והלחנה.
בשנת 2013 העלתה אלאל את המופע הקאמרי "לתמונה נוספו המון צבעים", אותו הפיק מוזיקלית מיכאל גוטליב. המופע עלה לראשונה בנובמבר באותה השנה במסגרת פסטיבל הפסנתר. ההופעה הוקלטה ויצאה כאלבום הופעה בדצמבר 2014.
בשנת 2017 הפיקה מוזיקלית את אלבומו של הזמר טל סונדק - "בכל זאת אינני נפרד".
חיים אישיים
בריאיון ל-ynet ביוני 2017 סיפרה אלאל, שהשתתפותה בתוכנית "האח הגדול" הפגישה אותה עם אלוהים ועם היהדות: "התחלתי לקרוא שם תהילים, כי בערבים לא היה מה לעשות, כשחזרתי הביתה המשכתי להכיר את אלוהים, התחלתי להכיר את כל היהדות – משום מקום". הדבר נקשר על פי דבריה גם לפרויקט שלה של הלחנת מגילת קהלת, שגרם לה לחוש שייכות גדולה לארץ.
בקיץ 2023 חשפה אלאל כי היא עוברת הליך רפואי עקב חשש להתמודדות עם מחלת סרטן הלבלב.
אלאל מתגוררת במושב גנות.
לקריאה נוספת
Padva, Gilad (2003). ‘When It’s Deep – You Know It’: Sexuality, Liminality, and Hebrew in Corinne Allal’s Pop Songs. Women & Language 26(2), 9-14.
תחרה
תחרה היא אריג, סריג עדין, או רשת כלשהי. תחרה ארוגה נוצרת בנול, אפשר גם לרקום תחרה ביד על בד בדרך כלל בעל אריג רפוי. סריגי התחרה נוצרים במסרגה אחת בעלת וו בקצה או במסרגות לסריגה רגילה. יש תחרות שנעשות על ידי ליפוף חוטים המחוברים לסלילים. בכל אמצעי העשייה, ישנן מגוון של דוגמאות. תחרה משמשת לקישוט בגדים בכלל ובגדי שינה נשיים, מפות שולחן, מפיות שונות, ממחטות, וילונות, קישוטי שיער, תיקים ועוד. בתקופות שונות שימשה לבישת או ענידת תחרה לסמל מעמד. שמלות כלה מעוטרות לרוב בתחרה או עשויות לגמרי מבד תחרה. במאה ה-19 ואמצע המאה ה-20 נהגו גם לקשט מדפי ארונות הכלים והבגדים בפסי תחרה מיוחדים.
על פי 'המילון החדש' של אברהם אבן-שושן, תחרההיא 'צורת משנה של תחרים' תחרים סלסלה, רצועה של רקמה חרורה, גדילים.
סוגי תחרה
תחרה ארוגה – אפשר לארוג בד תחרה על הנול, או על מסגרת, האורג יכול להשחיל את השתי ואחר להעביר דרכו את הערב, בצורה שייוצרו 'חורים' בבד.
תחרה רקומה או תפורה – שולפים מאריג מספר חוטים ומחזקים ומקבעים את הרווחים שנוצרו בעזרת תכי רקמה.
תחרה סרוגה או מצונרת – על ידי דילוג על עיניים, אפשר לקבל בסריגה כל מיני חורים, ואפשר ליצרם כך שנוצרת דוגמה מעניינת.
תחרת סלילים – תחרה שנעשית בעזרת סלילים, כל סליל קשור לחוט והתחרה נוצרת על ידי ליפוף וקשרים.
תחרת טנריפה – את חוטי הבסיס מותחים על בד, אחרי שקושרים את החוטים בצורת שונות, משחררים את התחרה מהבד.
תחרה אירית – מצנרים כל מיני יחידות בצורות הנדסיות שונות, עלים, פרחים, חיות וכולי מחברים אותן בעזרת רשת של שרשרות, מעוינים, פרחים, משושים, קשתות ועוד.
תחרת ספראנג (Sprang) – תחרה הנעשית על ידי מתיחת חוטי שתי כשהם מתוחים בין שני מקלות, בעזרת מקל קטן שאותו מכניסים בין כמה חוטים ומסובבים את החוטים כך שנוצרים חורים משני צידי החוטים על ידי קליעה וסיבוב החוטים זה על זה, מקבלים דוגמאות שונות, לבסוף מקבעים את הדוגמה שנוצרה. על מקלות צד.
תחרת פילה – דומה לרשת דייגים, נעשית על סליל עץ עגול ומסרגה אחת. התחרה עשויה מקשרים.
תחרת מקוק (Tating)- עשויה מקשרים ולולאות בכלי מיוחד הנראה כלהב דו-צדדי. תחרה זו בעיקר משמשת לקישוט ועיטור בגדים.
תחרת השפל הגדול – בזמן השפל הגדול 1933-1929, כאשר לאנשים לא היה כסף למחיה, נשים רקמו על בד משובץ בחוטי תפירה ורקמה ויצרו מעין תחרה.
תחרת שאטלנד – (Shetland lace) סריגה הגיעה לשאטלנד בערך בשנת 1500, ב-1830 התחילו תושבי האיים לסרוג גרביים וצעיפים עדינים כדי להתגבר על השפל במכירת סריגים אחרים. התחרה הזו אינה ממש תחרה אלא בגלל דקות ועדינות החוט הטווי והדוגמאות המורכבות, היא נחשבת למוצר יקר ומיוחד.
תחרת מחט- (Needle Lace) זו צורה של רקמה שאינה מחוברת למצע בכל תך, אך מחוברת בקצוות. התכים נרקמים על הקודמים להם.
היסטוריה
ראשיתה של התחרה היא ברשתות שקלעו וקשרו דייגים, ומלכודות לציפורים שקשרו ציידים בין עצים. עם הדורות אנשים פיתחו תחרות יותר עדינות, עם חוטים דקיקים כקורי עכביש. סוגים של התחרות נוצרות כיום בדגמים מוקטנים של כלי הקשירה והקליעה המשמשים דייגים עד היום.
בדנמרק ובנורווגיה נמצאו קטעי תחרת ספראנג, כובעים, רשתות שיער וגרביים שתוארכו ל-1500 עד 1100 לפנה"ס. בפרו הקדומה נמצאו קטעי ספראנג. ובציורים יווניים נראות נשים יוצרות משהו דמוי ספראנג.
במצרים העתיקה, גדלו פשתן ועל פי ממצאים שנחפרו במאה ה-19 בקברות עתיקים, נמצאו שם מומיות לבושות בבגדים מקושטים בתחרה של חוטים שלופים מהאריגים וכן רצועות פשתן שנכרכו על המומיות. מקלעות שונות שיצרו פסי תחרה שימשו גם להידוק בגדים לגוף. גם חלק מצורות החיבור של חלקי הבגדים נעשה בצורה של קליעה וקשרים הנראים כמו תחרת סלילים. כמו כן נמצאו במצרים רשתות שיער עשויות בספראנג מהתקופה הקופטית. .
בימי הביניים בין המאה ה-5 ועד המאה ה-15, נוצרו במנזרים בכל רחבי אירופה יצירות שונות דמויות תחרה. דוגמאות של תחרה בימי הבינים הכילו דוגמאות של לכסנית, הפלר דה ליס (fleur-de-lis) וצמחייה שונה.
שיא העידון בהתפתחות התחרה הגיע בזמן שלטונו של לואי ה-14 בצרפת. ההערצה והאהבה לתחרה הגיעה למעלה כזו שאנשים השתמשו בתחרה כבכסף עובר לסוחר. גם לואי ה-15 וגם לואי ה-16 התקשטו בתחרה והעניקו אותה לנשותיהם ולמאהבות שלהם. מאדאם דה פומפדור מצוירת לרוב עם פיסות תחרה על מלבושיה.
בשלהי המאה ה-15 או ראשית המאה ה-16. בגדי תחרה נארגים לרוב מכותנה, אך גם מחוטי משי, כסף וזהב.
במאה ה-16 מתקין הקיסר צ'ארלס ה-5 (Emperor Charles V 1500- 1558) תקנה המחייבת מנזרים ללמד את כל החניכות ליצור תחרה.
הנרי ה-8 התקין את תקנות הלבוש (Acts of Apparell) שבו נאסר על מי שדרגתו נמוכה מדרגת אביר ללבוש חולצות ומכנסיים מעוטרים בתחרה.
המלכה ויקטוריה החליטה ללמוד לסרוג קרושה, ויצרה שמונה צעיפים אותם העניקה כפרס לחיילים ותיקים שלחמו במלחמת דרום אפריקה. בעקבות פעולתה זו של המלכה הפכו יצירות התחרה האיריות מאוד רצויות בבריטניה. ומכירתן ספקה פרנסת להרבה משפחות.
ב-3 בנובמבר 1885, אושר פטנט מספר 329,739 עבור ' תחרה עשויה במכונה'. על שם הממציא הגרמני א. הנקלס (E. Henkels) שגר בלנגרפלד (Langerfeld) בממלכת פרוסיה באימפריה הגרמנית, הוא הגיש את הפטנט ב-8 באוקטובר 1884. על פי דבריו הוא שיפר את התחרה שארוגה במכונה, עלי ידי הוספת האפשרת להוסיף תחרה בצורת זיגזג.
תחרה הפכה כל כך יקרה שלא זרקו שום פיסה, גם מקטעים קטנים יצרו פריטים לקישוט או אף ללבוש. בהרבה בגדים ממוחזרים אפשר לראות גם קטעי תחרות ישנות. כמו כן תפרו לעיתים קטעים שונים של תחרה למעין מפית שנקראה גם דוגמית והיא שימשה כמפית קישוטית.
לעיתים תחרה שמשה גם למטרות פוליטיות, או להצגת דמויות מכתבי הקודש שסמלו או רמזו משהו על לובש/ת התחרה, או ליצוג השושלת של לובש/ת התחרה. במלחמת העולם הראשונה יצרה עקרת הבית לואיז לינו-פרחאו (Louise Lie'naux-Vergauwe) הבלגית בתחרת סלילים סדרה שלשש יצירות חתרניות שבהן הביעה את דעתה על מוראות הכיבוש הגרמני.
יהודים שעסקו בטקסטיל יצרו גם תחרות.
בשנות ה-1990 התחילו אמני-סיבים ליצור תחרות שחרגו מהנוהג של עשיית תחרות חד-גווניות וסימטריות, הם קראו לכך 'סריגה וקרושה בסגנון חופשי' עיצוב אקראי, שימוש בחוטים שונים בעובי ומרקם. הם יצרו סוג של תחרה אישית חד פעמית.
ברשומות בית המשפט הבריטי "אולד ביילי" (Old Bailey) בין 1676 עד 1913 מופיעים יותר מ-2,000 מקרים של גנבת תחרה, מה שמראה לנו את ערכה הרב של התחרה וגם את הקלות של גנבתה. הגנבים מכרו את התחרה או החליפו אותה במזומנים בבתי עבוט.
תחרה בישראל
בחוברת "אומנים, מרפאים ועושי נפלאות בגליל", שיצאה בהוצאת אריאל ב-1993 תיאר המחבר מיכאל בן דרור, את אינעם הארון, רוקמת התחרה מריחניה.
בשנת 1994 הוצגה תערוכה "תחרה" במוזיאון למוזיקה ולאתנולוגיה בחיפה. התערוכה משכה קהל רב, כיום המוזיאון נסגר.
בישראל יש היום קבוצת יוצרות תחרה בחורפיש.
צווארוני תחרה
במאה ה-19 אנשים לא התרחצו יותר מפעם בשבוע והכביסה הייתה עניין מפרך. אי לכך נשים וגם גברים רבים לבשו בגדים חסרי צווארונים, שאליהם תפרו בתפר נסתר ביד, צוארונים וחפתים נפרדים מתחרה, שאותם היו מורידים בקלות מכבסים ושוב תופרים על מפתח הצוואר וקצוות השרוולים. מקדימה היו רוכסים את הצווארון עם סיכה קישוטית. לרוב היו לאשה מספר ערכות של צוארון וחפתים תואמים, כל ערכה סרוגה, מצונרת או עשויה מאריג רקום בדוגמה שונה. כאשר האשה כיבסה ערכה אחת וענדה ערכה שנייה היא חשה שהשמלה נראית שונה.
אנה פבלובה
אנה פבלובה (ברוסית: Анна Павлова; 12 בפברואר 1881 - 23 בינואר 1931) הייתה בלרינה רוסייה מפורסמת בתחילת המאה ה-20.
חייה
אנה פבלובה נולדה בסנקט פטרבורג שברוסיה למשפחת איכרים, והייתה ילדה חלשה וחולנית. ככל הנראה הייתה בת לא חוקית של הבנקאי היהודי לזר פוליאקוב. ערב אחד לקחה אותה אמה לראות את בלט "היפהפייה הנרדמת" בתיאטרון מריאינסקי. באותו ערב היא החליטה שהיא רוצה לרקוד את תפקיד הנסיכה ולהופיע באותו תיאטרון.
ב-1891 הכניסה אותה אמה לבית הספר הקיסרי לבלט, שם למדה אצל גדולי מורי הבלט ברוסיה באותה העת, בהם אנריקו צ'יקטי. היא העריצה רקדניות בעלות מראה שונה משלה. פבלובה פיתחה איכויות של יופי והייתה לסמל שהפריד אותה משאר הרקדניות. באפריל באותה שנה הופיעה לראשונה בפני קהל ביצירה מאת מריוס פטיפה. פבלובה סימה לימודיה בגיל 18, בשנת 1899 והצטרפה לבלט הקיסרי, התקדמה במהירות והפכה לסולנית שנייה בשנת 1902 ל-Première Danseuse בשנת 1905, ולרקדנית הראשית (פרימה בלרינה) בשנת 1906.
בן זוגה, מיכאיל פוקין, אחד מגדולי הכוריאוגרפים ורקדני הבלט בעולם, חיבר עבורה מבחר מיצירות הבלט שלו. היצירה המפורסמת ביותר שלו לרקדנית אנה פבלובה היא "מות הברבור", למוזיקה של סן סנס.
בראשית המאה ה-20 הקימה להקת בלט והחלה לסייר עימה ברחבי העולם. כאשר הגיעה עם "מות הברבור" להופעה בוולינגטון שבניו זילנד זכתה להצלחה רבה, והומצא הקינוח פבלובה על שמה. זוהי עוגה על בסיס מרנג עגול מקושט בקצפת ועליו פירות טריים, עוגה קלה ואוורירית, קשיחה וגם שברירית, בדומה לרקדנית.
בעת סיור של להקתה בהאג שבהולנד, הרכבת בה נסעה ירדה מהפסים. פבלובה, שהתעוררה משנתה בשל התאונה (אך לא נפגעה), יצאה מהרכבת אל הגשם השוטף בהיותה לבושה בכותונת לילה. בעקבות אירוע זה חלתה בדלקת ריאות, ונפטרה מסיבוכי המחלה בלונדון. טקס האשכבה נערך בכנסייה רוסית אורתודוקסית. גופתה נשרפה, והאפר הוטמן בקרמטוריום גולדרז גרין בגולדרז גרין שבלונדון. ביום טקס ההשכבה נערכה הופעה כסדרה לזכרה, אך אף רקדנית לא הופיעה במקומה, ואור סימן את המקום בו הייתה אמורה לרקוד.
האמנה להגנה על זכויותיהם של כל מהגרי העבודה ובני משפחותיהם
סיבות ורקע היסטורי לאימוץ האמנה
ב-1990 מספר מהגרי העבודה העולמי עמד על כ-154 מיליון והתעוררה ההבנה בקרב מדינות שיש צורך בעיגון נורמות בינלאומיות להגנה על זכויות העובדים הזרים על רקע תופעת הגירת העבודה ההולכת וגדלה. במבוא לאמנה עולים נושאי הפגיעות והקשיים שאיתם צריכים להתמודד מהגרי העבודה ובני משפחותיהם כאשר הם מנותקים מארץ מולדתם ונמצאים בארץ זרה והצורך בהגנה בינלאומית על זכויותיהם. הבטחת זכויות אדם יסודיות לעובדים זרים היא תנאי מרכזי למניעת סחר בבני אדם למטרות עבודה. אמנה זו היא ייחודית ונותנת מענה מקיף לזכויות מהגרי עבודה ובני משפחותיהם למרות שמבחינה היסטורית, לאמנה זו קדמו אמנת הגירה לתעסוקה 1949 והמלצה לתקנות הגנה על העובדים הזרים 1955, שנכתבו על ידי ארגון העבודה הבינלאומי, וכן אמנת עובדים זרים 1975, אמנת עבודה בכפייה 1930, אמנת ביטול עבודה בכפייה 1957, אמנות זכויות אדם בינלאומיות, והאמנה נגד אפליה בחינוך 1960.
תכנים עיקריים של האמנה
האמנה קובעת סטנדרטים מינימליים שאותם המדינות החברות באמנה יאמצו כלפי עובדים זרים ובני משפחותיהם, ללא תלות במעמד החוקי שלהם. לעיתים מהגרי עבודה לא חוקיים מקופחים או מגורשים תוך רמיסת זכויות אדם בסיסיות להן כל אדם זכאי. בנוסף האמנה מוסיפה בפרק III זכויות נוספות לעובדים זרים חוקיים.
הפרקים העיקריים באמנה כוללים: מטרה והגדרות, מניעת אפליה במתן זכויות, זכויות אדם לכל מהגרי העבודה, הן חוקיים והן לא חוקיים, זכויות נוספות למהגרי עבודה ובני משפחותיהם הרשומים באופן חוקי. פרק III, סעיפים 8-35, מבטיח זכויות אדם לכל מהגר עבודה ובכללן זכויות אזרחיות, פוליטיות, כלכליות, סוציאליות ותרבותיות. סעיף 15 מגן בפני פגיעה בזכות לרכוש, סעיף 21 מגן מפני השמדת מסמכי זהות כמו דרכון, סעיף 22 מונע גירוש קולקטיבי או שרירותי, סעיף 20 קובע שמהגר עבודה לא יקופח ולא יאבד אישור שהייה על רקע הפרת חוזה, סעיף 23 מאפשר למהגר העבודה להסתייע בשירותים הקונסולריים של נציגות מדינתו אם לדעתו הופרה האמנה כלפיו, סעיף 16 מאפשר במקרה של מעצר, להיוועץ עם הקונסול של ארצו, סעיף 25 קובע תנאי עבודה ותנאים סוציאליים זהים לחלוטין למהגר עבודה ולאזרחי המדינה.
סעיפים נוספים שנוגעים לזכויות אדם בסיסיות: סעיף 9 – הזכות לחיים, סעיף 10 – מניעת עינויים ואכזריות, סעיף 11 – נגד עבדות או עבודה כפויה, סעיף 12 – חופש מחשבה, דעה ודת, סעיף 13 – חופש הבעת דעה, סעיף 14 – הזכות לפרטיות, סעיף 16 – הזכות לחופש ולביטחון ושלא להיעצר באופן שרירותי, מעמד שווה בפני החוק, סעיף 18 – שוויון בפני החוק ביחס לאזרחים, סעיף 27 – הזכות לביטחון סוציאלי כמו לכל אזרח, סעיף 28 – הזכות לעזרה רפואית, סעיף 30 – הזכות לחינוך ילדי מהגרי העבודה באופן שווה, בלי תלות לגבי מעמדו החוקי.
בפרק IV מוזכרות זכויות אחרות של מהגרי עבודה חוקיים ובני משפחותיהם בנוסף לזכויות המגיעות להם לפי פרק III. על פי סעיף 37 יהיה זכאי מהגר העבודה לקבל הסברים לפני עזיבתו את מדינת האם, או לחלופין במדינת היעד לגבי התנאים והחוקים במדינה שבה יהיה מועסק. סעיף 38 – מדינות מעסיקות יאפשרו היעדרות זמנית של מהגר עבודה חוקי ממדינתם, מבלי שיאבד את רישיונו. בסעיף 39 נאמר שלמהגר עבודה חוקי חופש תנועה מלא במדינת המעסיק וכן חופש לבחור במקום מגוריו. על פי סעיף 40, למהגרי עבודה הזכות לייצר קשרים כלכליים ומסחריים כדי להגן על השקעתם. סעיף 43 עוסק בשוויון בנגישות למוסדות חינוך, לדיור ולדיור מוגן, לשירותי בריאות, לשירותים סוציאליים ותרבותיים. בסעיף 44 מצוין שהמדינה תסייע בשמירה על שלמות המשפחה של מהגר העבודה. לפי סעיף 47 מוכרת הזכות להעברת כספים לתמיכה במשפחותיהם של מהגרי העבודה, שבארץ המוצא. לפי סעיף 49, מהגר עבודה שאיבד את מקום עבודתו וזכאי לפיצויים, המדינה תאריך את רישיון השהייה שלו על פי הצורך למשך תקופת האבטלה המקובלת. בסעיף 51 מצוינת הזכות לחפש עבודה חלופית במקרה של הפסקת עבודה, מבלי לאבד את הזכות לרישיון שהייה חוקי. בסעיפים 52-53 מהגר עבודה חוקי ובני משפחתו, יוכלו לבחור באופן חופשי את סוג העבודה שהם רוצים, כל זאת תחת מגבלות והסתייגויות מסוימות שהמדינה יכולה לקבוע. סעיף 54 קובע שמהגר עבודה חוקי ייהנה מאותו חוק שקיים כלפי אזרח מדינה ביחס להגנה בפני פיטורין, הטבות למובטלים, גישה לעבודות ציבוריות. סעיף 56- אין לגרש מהגר עבודה למעט על פי חוק מדינה וכן למנוע מצב שיפסיד זכויות שצבר- הכל תחת מגבלות פרק III.
מנגנון יישום ואכיפה
מנגנון היישום והאכיפה של האמנה הוא הוועדה להגנה על זכויותיהם של כל מהגרי העבודה ובני משפחותיהם. ועדה זו מורכבת ממומחים עצמאיים העוקבים אחר יישום האמנה במדינות שהן צד לאמנה. המושב הראשון של הוועדה היה במרץ 2004. כל מדינה, בתום שנה להצטרפותה לאמנה, מחויבת לשלוח דוח מפורט לוועדה על יישום זכויות מהגרי העבודה במדינתה, בהתאם לעקרונות האמנה, ולאחר מכן שוב כל חמש שנים. הוועדה אחראית לבחון את הדוחות ולהעביר הערות והמלצות בהתאם. הוועדה תאפשר בנסיבות מיוחדות ליחידים לפנות אליה במידה ולדעתם הייתה הפרה של הזכויות המתוארות באמנה, וזאת בכפוף לכך שעשר מדינות לפחות יאשרו הליך כזה בהתאם לסעיף 77 של האמנה. הוועדה עורכת פגישות בז'נבה פעמיים בשנה ובנוסף, הוועדה עורכת כנסים לדיון בנושאי האמנה ויכולה להפיץ דוחות פומביים בהתאם.
מדינות חברות באמנה
לפי סעיף 87 באמנה, היא נכנסת לתוקף עם אשרור של עשרים מדינות. האמנה נכנסה לתוקף ב-14 במרץ 2003 וכיום חברות בה 51 מדינות. המדינות החברות נכון לדצמבר 2017, הן: אלבניה, אלג'יריה, ארגנטינה, אזרבייג'ן, בנגלדש, בליז, בוליביה, בוסניה והרצגובינה, בורקינה פאסו, כף ורדה, צ'ילה, קולומביה, קונגו, אקוודור, מצרים, אל סלבדור, גאנה, גואטמלה, גיאנה, גינאה, הונדורס, אינדונזיה, ג'מייקה, קירגיזסטן, לסוטו, לוב, מדגסקר, מאלי, מאוריטניה, מקסיקו, מרוקו, מוזמביק, ניקרגואה, ניז'ר, ניגריה, פרגוואי, פרו, הפיליפינים, רואנדה, סאו טומה ופרינסיפה, סנגל, סיישל, סרי לנקה, סנט וינסנט והגרנדינים, סוריה, טג'יקיסטן, טורקיה, מזרח טימור, אוגנדה, אורוגוואי וונצואלה.
ניתן לראות שמדינות שקולטות מהגרים במערב אירופה ובצפון אמריקה לא הצטרפו לאמנה. ובנוסף, ניתן לראות שמדינות מקור, שמהן יצאו מהגרי העבודה, אשררו את האמנה מתוך כוונה להגן על אזרחיהם העובדים במדינות זרות.
סוגיות עיקריות שמתעוררות
ניתן לראות כי מדינות רבות לא הצטרפו לאמנה ולכן השפעת האמנה על מהגרי העבודה עדיין קטנה. שום מדינה מערבית הקולטת מהגרי עבודה לא הצטרפה ובכללן מדינות מערב-אירופה וצפון אמריקה, שבהן מספר מהגרי העבודה הגבוה ביותר. זהו מצב היוצר א-סימטריה בין מדינות האם של מהגרי העבודה, שרובן חתומות על האמנה, למדינות היעד שרובן לא חתומות על האמנה. בנוסף, קיימות סיבות נוספות להיענות הנמוכה; ישנן מדינות הטוענות שיש להן חוקים מוסדרים למהגרי עבודה ואין צורך להחליפם על ידי אימוץ אמנה זו ולחלק מן המדינות יש מספר מהגרי עבודה נמוך. כמו כן, קיימות סיבות סוציאליות, כלכליות ופוליטיות לאי הצטרפותן של חלק מן המדינות לאמנה; ישנן מדינות הרואות בסוגיה זו כעניין לאומי פנימי וסיבה נוספת היא שלעיתים חוסר יציבות כלכלית ואבטלה גבוהה בקרב אזרחי המדינות, גורם להן שלא לעודד הגירת עבודה. חלק מהמדינות חוששות כי לדעתן האמנה מבטיחה יותר מדי זכויות למהגרי העבודה; צירוף משפחות לאמנה, זכויות גם למהגרי עבודה לא חוקיים, מדינות חוששות כי הצטרפות לאמנה תעודד הגירה לא חוקית למדינה ומדינות אשר יצטרפו לאמנה יהיו נתונות לביקורת חיצונית אשר עשויה להציגן באור שלילי מבחינת כיבוד זכויות אדם.
המעמד החוקי של העובדים הזרים בישראל
מדינת ישראל אינה חברה באמנה זו והמעמד של העובדים הזרים הוא ארעי. כלומר, עובד זר לא זכאי לקבל מעמד של תושב קבע או תושב ארעי, או להתחיל תהליך של התאזרחות. כדי שעובד זר יקבל אשרת שהייה בארץ, על חברת כוח אדם קבלנית להגיש בקשה למשרד הפנים, בשם אותו עובד שהיא רוצה לגייס ולאחר אישורה, העובד הזר רשאי לקבל את האשרה מנציגות ישראלית הנמצאת במדינתו. מדינת ישראל מקצה מכסות לענפים מסוימים שבהם עובדים זרים רשאים לעבוד והם אינם רשאים לעבור מענף לענף, אך יכולים להחליף מעסיק באותו ענף. העובדים הזרים בישראל מועסקים תחת חברת כוח אדם שהביאה אותם והיא זו שמוסמכת להעביר אותם ממעביד למעביד. בישראל אין חקיקה מקיפה לגבי הזכויות והחובות המגיעות לעובדים הזרים, אך קיים חוק עובדים זרים, התשנ"א-1991 שאינו עוסק בזכויות אדם בסיסיות, אלא עוסק בכמה זכויות וחובות מצומצמים, בין הזכויות נמצאת הזכות לקבל דיור וביטוח בריאות מהמעביד והזכות להחזיק העתק של חוזה ההעסקה. כמו כן, החוק מגדיר את חובות המעביד וחברת הקבלן כלפי המדינה. יתר על כן, לעובדים הזרים במדינת ישראל לא ניתנות זכויות פוליטיות, אך שמורה להם הזכות המרכזית לפניה לערכאות משפטיות. לגבי מעמדו החוקי של העובד הזר, קיים חוק הכניסה לישראל, התשי"ב-1952. בישראל היה קיים הסדר כבילה שעל פיו עובד זר לא יכול היה להחליף מעביד, אך בג"ץ קו לעובד במרץ 2006 קבע כי מעתה יוכל העובד הזר להחליף מעביד. בסוף 2006, ממשלת ישראל קיבלה החלטות לפיהן יש להבטיח תשלום שכר כחוק ומתן תנאים הוגנים לעובדים הזרים ולשמור על זכויותיהם. ההסדר המעודכן של הממשלה לא שינה את מעמדם הארעי של העובדים הזרים ואינו מבטיח להם את הזכאות למעמד חוקי קבוע למשך חמש שנים. כלומר, המדינה רשאית לשלול מהעובד הזר את מעמדו החוקי בישראל בכל עת וכן החברה הקבלנית עשויה לפטר את העובד בתום שנת המחויבות ואז העובד יאבד את מעמדו החוקי. בנוסף, עובד/ת זר אשר התחתן עם עובד/ת זר אחר או עם אזרח ישראלי והוא הורה לילד שנולד בישראל, מאבד את מעמדו כעובד חוקי ומועמד לגירוש.
מיתרידטס הראשון, מלך פרתיה
מיתרידטס הראשון (138-195 לפנה"ס) שלט על האימפריה הפרתית בשנים 138-171 לפנה"ס, לאחר שירש את כס המלוכה מאחיו פראטס הראשון. הוא הפך את הממלכה הפרתית לאימפריה גדולה ורבת עוצמה, לאחר שהרחיב את גבולותיה למזרח, דרום ומערב. במהלך תקופת שלטונו השלימו הפרתים את השתלטותם על כל החלק המזרחי של הממלכה הסלאוקית. בשלב ראשון פנה מיתרידטס מזרחה, וכבש את ממלכת באקטריה, כולל העיר הראת (167 לפנה"ס), ובכך העניק לפרתים שליטה על דרכי המסחר החשובות (דרך המשי), שעברו באזור זה. לאחר מכן פנה מיתרידטס מערבה, תקף את הסלאוקים והשתלט על כל המישור האיראני, ועל דרום מסופוטמיה, כולל ממלכות פרס, מדי ועילם, והערים הגדולות בבל וסלאוקיה.
בשנת 140 לפנה"ס הביס מיתרידטס את המלך הסלאוקי דמטריוס השני "ניקאטור" ולקח אותו בשבי, אך שנתיים לאחר מכן הוא נהרג בקרב כנגד צבא סלאוקי בפיקוד אנטיוכוס השביעי, אחיו של דמטריוס השני, ליד סלאוקיה. לאחר מותו ירש אותו בנו, פראטס השני.
בגלל כיבושיו הרבים של מיתרידטס וסובלנותו הדתית, הוא הושווה לשליטים איראניים גדולים שקדמו לו, כולל כורש הגדול מייסד האימפריה הפרסית.
אלוף בן
ביוגרפיה
בן נולד ברמת השרון ב-1965 בשם אלוף בומשטיין, לעתידה ולמשורר אריה סיון. סבו, חיים בומשטיין, עבד בעיתון "הזמן" בווילנה. אלוף בן נקרא על שם אחיה הצעיר של אמו,, שנהרג במבצע חץ שחור ב-1955. שירת בצה"ל בחיל המשטרה הצבאית.
תומאזו אלבינוני
תומאזו אלבינוני (איטלקית: Tomaso Albinoni; 8 ביוני/14 ביוני 1671, ונציה  - 17 בינואר 1751) היה מלחין בארוק איטלקי.
אלבינוני התפרסם בזמנו כמלחין אופרות, אך כיום זכור בעיקר הודות למוזיקה הכלית שלו. ה"אדאג'ו בסול מינור" שלו, שהוא למעשה שחזור מאוחר, הוא אחד הקטעים המוכרים ביותר במוזיקה של תקופת הבארוק שהיה ליצירה פופולרית ומושמעת, לצד הקאנון של פכלבל. כיום סבורים המומחים כי הקטע המפורסם נכתב על ידי רמו ג'אזוטו (Remo Giazotto) מוזיקולוג שהתמחה בעבודותיו של אלבינוני, על פי קטע מסונאטה של אלבינוני עצמו.
אלוף בן
ביוגרפיה
החל לעבוד ברשת המקומונים "העיר" ב-1986, אז עיברת את שם משפחתו מבומשטיין לבן. בתקופת עבודתו ב"העיר" הפכה כתבה שלו, שנאסרה לפרסום על ידי הצנזורה, על חילופים צפוים בראשות המוסד לבסיס לבג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי. בין שאר הכתבות שפרסם ב"העיר" ניתן למנות את התחקיר הראשון על הונאת "הפנסיה הגרמנית", את הריאיון הראשון עם עמוס לוינברג, קצין המודיעין שנשבה במוצב החרמון ומסר לשוביו הסורים סודות רבים, סיפור גירוש ערביי מג'דל (אשקלון) בשנת 1950 ותחקיר על הפיכתו של הוועד למען החייל לארגון כלכלי שמספק שירותים לצה"ל.
בשנת 1989, עבר לעיתון "הארץ", שם פרסם זמן קצר לאחר מכן את פרשת השחיתות של תא"ל רמי דותן מחיל האוויר. בן עבד בעיתון במגוון תפקידים, בהם עורך לילה, כתב תחקירים, ראש מערכת החדשות וכתב לענייני ביטחון. משנת 1993 עד תחילת 1997 היה כתב מדיני, אז התמנה לראש מערכת החדשות, ושב לתפקיד כתב מדיני ביוני 1999, תפקיד אותו מילא עד סוף שנת 2007. ככתב מדיני סיקר שישה ראשי ממשלה, את תהליכי השלום עם הפלסטינים, סוריה וירדן, האינתיפדה השנייה, ההתנתקות מעזה, מלחמת לבנון השנייה ותוכנית השלום של אהוד אולמרט. בן צפה את כישלון פסגת קמפ-דייוויד בטור שפרסם ביולי 2000 ערב פתיחתה, אך הודה בטעותו על שלא זיהה את התפנית בעמדתו של אריאל שרון לפני שהודיע על תוכנית ההתנתקות.
תומאזו אלבינוני
ביוגרפיה
בשנת 1705 נשא אישה; אנטונינו ביפרי, מנצח המקהלה בכנסיית סן מרקו היה עד לנישואים, וככל הנראה היה ידידו של אלבינוני. נראה, מכל מקום, שלאלבינוני לא היו עוד קשרים עם המוסד הזה, הראשון במעלה בחיי המוזיקה בוונציה, ואת תהילתו הראשונית כמלחין אופרות השיג בערים רבות באיטליה, ביניהן ונציה, ג'נובה, בולוניה, מנטובה, אודינה, פיאצ'נצה ונאפולי. בתקופה זו גם הרבה לחבר מוזיקה אינסטרומנטלית: לפני 1705 כתב בעיקר טריו סונאטות וקונצ'רטי לכינור, אבל מאז ועד 1719 כתב סונאטות סולו וקונצ'רטי לאבוב. אלה האחרונים מופיעים באופוס 7 ובאופוס 9: קונצ'רטי לאבוב ולתזמורת כלי קשת וגם קונצ'רטי לשני אבובים ולתזמורת כלי קשת.
שלא כמלחינים אחרים בני זמנו, נראה שמעולם לא חיפש משרה בכנסייה או בחצרות אצולה, אבל יש לזכור שאלבינוני היה בעל אמצעים ונהנה מן האפשרות להלחין באופן עצמאי. בשנת 1722 הזמין אותו מקסימיליאן עמנואל השני, הנסיך הבוחר של בוואריה, להיות מנצח האופרות בחצרו. אלבינוני הקדיש לו סדרה של שנים-עשר קונצ'רטי, אופוס 9 שנזכרו לעיל: 4 קונצ'רטי לאבוב, 4 לשני אבובים ו-4 לכנור.
אלוף בן
ביוגרפיה
בשנת 2008 זכה ב"מלגת שיף" כחוקר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
תומאזו אלבינוני
ביוגרפיה
בשנת 1742 יצא לאור בצרפת קובץ סונאטות לכינור של אלבינוני. הקובץ התפרסם כ-"posthumus", כלומר, לאחר מות המלחין, ומתוך כך סברו המלומדים במשך שנים שאלבינוני מת סמוך לאותה שנה. ואולם, נראה שאלבינוני המשיך לחיות בוונציה באלמוניות; רשומות מקהילת סאן ברנאבה, מקום הולדתו, מלמדות שאלבינוני מת בשנת 1751, "בגיל 84" (כנראה שגיאה), ממחלת הסוכרת.
מוזיקה והשפעות
אלבינוני כתב כחמישים אופרות, ו-28 מהן הופקו בוונציה בין 1723 ל-1740, אבל כיום הוא נודע בעיקר במוזיקה האינסטרומנטלית שלו, בייחוד בקונצ'רטי לאבוב.
אלוף בן
ביוגרפיה
בשנים 2009 - 2011 שימש ככתב מדיני וכעורך עמוד הדעות של הארץ במקביל לעבודתו כפרשן מדיני, עד שב-1 באוגוסט 2011 מונה לעורך הראשי של העיתון והחליף בתפקיד את דב אלפון. מאמריו התפרסמו בעיתונים בינלאומיים כמו "הניו יורק טיימס", "הגרדיאן", "פוריין אפיירס" ו"ניוזוויק". כעורך פרסם בין השאר מספר כתבות על הבוררות בין מדינת ישראל לאיראן בעניין חברת קו צינור אילת אשקלון ומאמר דעה בו טען שעמדתו המדינית של ראש הממשלה בנימין נתניהו היא מאמץ רב שנים למיגור התנועה הלאומית הפלסטינית. כעורך ראשי פרסם את מאמרו מעורר המחלוקת של גדעון לוי "הרעים לטיס" שמתח ביקורת על מוסר הלחימה של צה"ל בהפצצת עזה בעת מבצע צוק איתן.
תומאזו אלבינוני
מוזיקה והשפעות
המוזיקה האינסטרומנטלית שלו משכה אליה תשומת לב רבה מצד יוהאן סבסטיאן באך, שכתב שתי פוגות (BWV 946 ו-BWV 951), המבוססות על נושאים של אלבינוני מתוך הטריו סונטות אופוס 1 שלו לשני כינורות ובאסו קונטינואו. באך השתמש גם בבסים של אלבינוני לתרגילי הרמוניה לתלמידיו. קרוב משפחתו של באך, המלחין יוהאן גוטפריד ולתר, עיבד כמה יצירות מאת אלבינוני לעוגב סולו, בדומה למה שעשה באך ליצירות אחדות מאת ויולדי.
רבות מיצירותיו של אלבינוני אבדו במלחמת העולם השנייה כשהספרייה הממלכתית בדרזדן נהרסה בהפצצת בעלות הברית, ועל כן רק מעט ידוע על חייו ועל המוזיקה שלו מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-18 ואילך.
האדאג'ו בסול מינור המפורסם של אלבינוני הוא שחזור משנת 1945 שעשה רמו ג'אזוטו על פי קטע מפרק איטי של טריו סונאטה, שגילה בין הריסות הספרייה. השימוש המפורסם ביותר ביצירה נעשה בסרט "גליפולי" משנת 1981, שעלילתו מתרחשת במלחמת העולם הראשונה, סביב קרב בשם זה. גם להקת הדלתות הקליטה גרסה אינסטרומנטלית משלה ליצירה בליווי תזמורת, לאלבום "An American Prayer". גם להקת הרוק המתקדם רנסאנס הקליטה גרסה (עם טקסט מושר) ליצירה, וגם שלמה ארצי הקליט גרסה עם מילים המושרות בעברית באלבומו "את ואני" משנת 1975. בערוב השנים עברה היצירה מטאמורפוזה על ידי יוצר מוזיקת ההאוס די ג'יי טיאסטו, שנתן לה אינטרפרטציה עכשווית.
אלוף בן
ביוגרפיה
נשוי לדנה פלד (בתם של דליה וישראל פלד ), ולהם בן ובת. כמו כן יש לו בת מזוגיות קודמת עם העיתונאית ראלי סער.
את שאהבה נפשי
אֶת שאהבה נפשי הוא סרט קולנוע תיעודי ישראלי משנת 2004, שזכה בפרס אופיר (האוסקר הישראלי) לסרט התעודה הטוב ביותר, בבימויה ובהפקתה של אילאיל אלכסנדר, שזהו סרטה הראשון. הסרט מציג את סיפורן של שלוש נשים לסביות חרדיות המתגוררות בירושלים ונאבקות בשאלת נטייתן המינית ומשיכתן לנשים. הסרט מציג את הקונפליקטים העומדים בפניהן בין רצונן לממש את תשוקתן ואהבתן המינית האותנטית לבין נאמנותן למשפחתן ולאמונתן הדתית. הסרט עוקב אחר מהלך חייהן ובחירותיהן הקשות. שם הסרט לקוח משיר השירים ג,א:.
הסרט נבחר להיכלל בקטלוג של חברת ההפצה וסוכנות המכירות הבינלאומית "Films Transit International", מחברות ההפצה הגדולות בעולם הקולנוע התיעודי. זהו הסרט הישראלי הראשון שזכה להיכנס לקטלוג של החברה. את זכויות ההפצה בצפון אמריקה רכשה חברת "Women Make Movies". הסרט נקנה לשידור על ידי ערוצי טלוויזיה שונים בעולם, ביניהם: BBC בריטניה, SUNDANCE ארצות הברית, CBC קנדה, ABC אוסטרליה, DRTV דנמרק, THE POLISH TV, פולין וכיוצא בזה. בישראל שודר הסרט בערוץ 8 והוקרן בסינמטקים ובהקרנות שונות ברחבי הארץ.
פרסים
הסרט היה סרט הפתיחה של פסטיבל דוקאביב 2004, שם הוקרן בהקרנת בכורה וזכה בפרס יצירת הביכורים. הוא זכה בפרס אופיר בקטגוריות הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר, כמו גם בפרס הסרט הטוב ביותר - הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, הוא זכה פעמיים לפרס חביב הקהל, בפסטיבל הסרטים היהודי בברלין ובפסטיבל הפסטיבל הלסביות וההומואים בטורינו שבאיטליה הסרט היה מועמד לפרס הסרט הזר הטוב מטעם האקדמיה הבריטית לקולנוע והוקרן גם ב-OutFest, הנחשב לפסטיבל ההומו-לסבי הגדול והנחשב בארצות הברית שמתקיים בלוס אנג'לס, שם זכה ב"פרס החופש". הסרט זכה בפרסים נוספים ברחבי העולם.
גלידה
גלידה היא מאכל קפוא ומוקצף, מתוק בדרך כלל, המבוסס על תחליב מוצק (תערובת מים ושומן) המורכב מגבישי קרח, אוויר, ממתיקים, שומן ומוצקים נוספים שאינם שומן (כמו מוצקי חלב וחומרי טעם וריח). התחליב לרוב יהיה מבוסס על חלב פרה (כולל שמנת, או יוגורט), חלב סויה או מים (אז הוא מכונה "סורבה"). הגלידה היא מאכל שמשמש כקינוח או כמרכיב בקינוחים בכל מיני סוגים.
בעולם, צורות רבות של גלידה העשויות ממרכיבים שונים. גלידת השמנת האיטלקית הנקראת "ג'לאטו", נחשבת כגלידה הסטנדרטית והמפורסמת בעולם. בסין, נהוג להכניס גלידות לתוך בצק, לטגן בשמן ולהכין מהם גלידות מטוגנות מתוקות, מלוחות, חריפות וכן בכל הצבעים. במערב, נאכלת גלידה לרוב, בצורת כדורים בתוך קונוס עשוי ופל.
מקור השם העברי
אליעזר בן-יהודה, הגה את המילה "גלידה", ויצר אותה במשקל "לביבה" על-פי השורש ג-ל-ד, מהמילה "גליד". על-כן, ההגייה התקנית של המילה היא בהטעמה מלרעית ולא בהטעמה המלעילית הנפוצה. המילה העברית העתיקה "גליד" מתייחסת לנוזל שנקרש - "גליד קרח".
המילה 'גלידא' מופיעה לראשונה, בתרגום אונקלוס ל: "הָיִיתִי בַיּוֹם אֲכָלַנִי חֹרֶב וְקֶרַח בַּלָּיְלָה וַתִּדַּד שְׁנָתִי מֵעֵינָי" [הֲוֵיתִי בִּימָמָא אַכְלַנִי שַׁרְבָּא וּגְלִידָא נְחַת עֲלַי בְּלֵילְיָא וְנַדַת שִׁינְתִי מֵעֵינָי], כלומר קרח בארמית הוא גלידא. שף-קונדיטור המתמחה בייצור גלידות נקרא "גלסייר" (מצרפתית: Glacier). במילון 'אוצר הלשון העברית' מאת יעקב כנעני משנת תשכ"א, מובאת המילה "גלידאי" ובצדה: "העוסק בעשייתה או במכירתה של גלידה". ובערך "גלידן" כתוב "כמו גלידאי". על פי האקדמיה ללשון העברית, יש עדיפות מסוימת לצורה גלידאי – על פי שתי מילים קרובות שאושרו: שוקולדאי (שוקולטייר) ומגדנאי (קונדיטור).
היסטוריה
עדויות ראשונות למאכלים קפואים הופיעו כבר בתקופת ממלכת פרס, אז נהגו להוסיף מיץ ענבים לשלג או קרח, שנשמר מהחורף במחסנים תת-קרקעיים. האיטלקים הם הראשונים שעליהם ידוע שהכינו גלידה על ידי ערבוב של מיצי פירות וקרח. מטורינו עברה הגלידה על ידי הערבים לרומא. ברומא השתמשו באותם מרכיבים ואף הוסיפו דבש, כמו כן ידוע על נירון קיסר שאחסן מתחת לארמונו קרח בשביל "הקינוח המתוק". במאה ה-16 פותחה שיטה לייצור מסחרי של גלידה על ידי ג'מבטיסטה דלה פורטה, לאחר מכן עברה הגלידה לצרפת שם הוסיפו לה גם חלב והיא הייתה דומה לגלידה של ימינו. בשנת 1843, המציאה עקרת בית אמריקאית מכונה ידנית לייצור גלידה, אך הפטנט נרשם מספר שנים לאחר מכן על שמו של אמריקאי אחר. ב-1903 הומצא גביע גלידה העשוי ופל, וב-1922, הומצא מקל הגלידה, שממנו התפתחה תעשיית הארטיקים והשלגונים.
היסטוריית הגלידה בישראל
בשנת 1923 פתח יצחק וינטרוב, שהיגר מלונדון לארץ ישראל, את בית הקפה "בר כוכבא" ברחוב נחלת בנימין בתל אביב. וינטרוב השתמש במתכונים, שהביא עמו על מנת לייצר גלידות, וכך הפך בית הקפה לגלידריה הראשונה בישוב. באמצע שנות הארבעים, נסגר בית הקפה, ומכונות ייצור הגלידה נמכרו לגלידריה של ויטמן, שהפכה במרוצת השנים לחברת "ויטמן".
ב-1 במאי 1942, אסרה ממשלת המנדט על ייצור וצריכה של גלידה בארץ ישראל, וזאת במטרה להקטין את הצריכה של חומרי גלם כסוכר וחלב, בשל המחסור ובעיות האספקה שיצרה מלחמת העולם השנייה (קרחונים וגלידות סורבה למיניהן, הותרו לייצור). האיסור התבטל בפברואר 1945, חודשים ספורים לפני תום המלחמה באירופה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, פתחו זוג עולים מבולגריה את "גלידריית קוזו" ביפו, שבה נמכרה "גלידה מסטיק" הראשונה בישראל. באותה תקופה ייצרה תעשיית הגלידה בישראל מגוון מוצרים מצומצם מאוד, בעיקר בטעמי וניל ושוקולד, שנמכרו בכדורים קטנים בתוך גביע ופל חרוטי צר. במעוזי הגלידה, כמו "גלידה באר שבע" הראשונה בישראל, "ברוקלין באר", "ויטמן" בתל אביב ו"גלידת תל חנן" בצפון היו מבחר ואיכות מעט גדולים יותר. בבתי קפה, אפשר היה להזמין גלידה בגביעי מתכת עם כפית. בהמשך הופיע הארטיק, שהיה בראשיתו מלבן קטן של גלידת וניל בציפוי שוקולד דק, ואליו הצטרף הקרטיב - שלגון קרח מלבני-שטוח בטעמי לימון או משמש (ההבדל ביניהם היה בעיקר בצבע ולא בטעם).
בסוף שנות ה-50, נפתח סמוך לכיכר דיזנגוף בתל אביב מזנון גלידה בשם "פיצה", בו נמכרה גלידה בטעמים שונים באמבטיות פלסטיק צבעוניות עם כפיות צבעוניות. כמענה לכך החלו מקומות אחרים בעיר להתחרות על צרכני גלידה בגביעים וכפיות מסוגים שונים ומשונים. באמצע שנות ה-60 הופיע חידוש נוסף, כשקיוסק קטן ברחוב אלנבי בתל אביב, סמוך לכיכר מוגרבי, החל למכור גלידה בכוסות פלסטיק גבוהות, שהכילו רסק אגוזים ופירות בתחתית וקצפת מעל לגלידה, מעיין גרסה ישראלית לגלידת סנדיי האמריקאית המסורתית.
בסוף שנות ה-80, הגיעה לישראל גלידת "פרוזן יוגורט", כאופנה חולפת. בעשור השני של המאה ה-21, נעשה ניסיון להחיות אותה מחדש כטרנד מתמשך בדמות "יוגורטריות", בהן נמכרת גלידת יוגורט. בשנת 2008, נפתח בתל אביב בית הספר הראשון לגלידה בישראל.
הישראלים נמצאים במקום השביעי בעולם בצריכת גלידה. ממוצע צריכת גלידה לנפש בישראל הוא כ-10 ליטר לשנה.
נכון ליולי 2021, החליטה בן אנד ג'ריס העולמית, לדרוש את הפסקת החלוקה להתנחלויות, בעקבות לחץ מאסיבי של ארגוני BDS, שהתגבר בעקבות מבצע "שומר החומות". הזכיין, אבי זינגר, שהקים את המפעל בישראל בבאר טוביה, סירב בתוקף לדרישה, ומנגד, קבל הודעה, שבעוד שנה וחצי לא יחדשו לו את הרישיון.
גלידת שמנת
גלידת שמנת, היא גלידה חלבית המבוססת על שמנת מתוקה בדרך כלל בגלידות איטלקיות, או על בסיס שמנת חמוצה, בתור תחליף לגלידות יוגורט. בעת ייצור תעשייתי, מערבבים אותן לפעמים עם סוגי גלידות אחרים. בחלק מהגלידות האלה יש פחות אוויר מאשר בגלידה רגילה.
על פי החוק בישראל, גלידת שמנת כוללת 8% שומן חלב, 10% מוצקי חלב ועד 13% פחמימות שאינן לקטוז (סוכר חלב). גלידת שמנת משובחת דומה בהרכבה, אך שיעור השומן הנדרש בה הוא 12%.
ג'לאטו
תהליך הכנת גלידה ביתית מורכב מחימום מבוקר של תערובת חלב, שמנת, חלמונים וסוכר, לדרגה הגורמת להסמכה ופסטור. לאחר מכן קירור, הוספת מרכיבי טעם ועיבוד התערובת במכונת גלידה, או לחלופין הקפאה והקצפה (או ערבול) לסירוגין של הקרם עד לקבלת המרקם הרצוי. תהליך ההקפאה תוך כדי ערבוב גורם לכליאה של אוויר בתוך התערובת הקופאת והפיכתה לגלידה. בגלידה תעשייתית משתמשים בחומרים שומניים, כגון תרכיזי חלב, המחליפים את תפקיד החלמונים ומשמשים כבסיס, בחומרים מתחלבים כמקשרים בין שומנים לשאר הנוזלים ובאבקת C.M.C המשמשת לייצוב הגלידה.
מגוון הטעמים שיש לגלידה הוא רחב ביותר, ותלוי בדמיון. הטעמים הנפוצים הם שוקולד, וניל ופירות שונים. קיימים גם טעמי קוקוס, פיסטוק, קפה, ריבת חלב, אגוזים ואף טעמים שמבוססים על משקאות חריפים כמו רום או ברנדי. קיימות גם גלידות פיקנטיות בטעמים כמו צ'ילי, שום, ואסאבי והל, אך אלו פחות נפוצות.
גלידת יוגורט ביתית ופרוזן יוגורט
גלידת יוגורט היא גלידה שעשויה מ-25% יוגורט לפחות, בטעם מתקתק. גלידה זו מכינים בבית, בהקצפת יוגורט עם חומרי טעם (למשל יוגורט פשוט עם שוקולדה מקופלת) ועם ממתיק סמיך (כמו סירופ תירס). בשלב הראשון, מקפיאים את הבלילה למשך שעתיים בלבד - הקפאה חלקית. כעבור שעתיים, מכניסים את הבלילה החצי קפואה למיקסר כדי לשבור גושי קרח גדולים, ומיד שבים ומקפיאים אותה.
פרוזן יוגורט הוא מאכל דומה המוכן בגלידרייה, בעזרת ציוד תעשייתי. מאכל זה מכיל לרוב יוגורט מוקצף ומוגש בטמפרטורה הנמוכה מנקודת הקיפאון, בדומה לגלידה רגילה או בנקודה נמוכה יותר, כדי שלא יימס בעת שטוחנים אותו. בגלידרייה, ניתן לטחון אותו בעזרת מטחנת גלידה ולערבב אותו עם תוספות שונות. לרוב, ניתנת למזמין אפשרות לבחור מבין מרכיבים רבים, את אלו שהוא רוצה שיוכנסו למנה.
יוגורט קפוא יכול להכיל, בדומה ליוגורט, תרביות חיידקים שהיו פעילות לפני ההקפאה. בניגוד לגלידות השמנת הוא מכיל גם חומרים שעוזרים להקצפה. הפרוזן יוגורט מיוצר מיוגורט, ממתיק, ג'לטין, סירופ סוכר וחומרי טעם וריח. בניגוד לגלידת היוגורט הביתית, מכונות תעשייתיות מאפשרות הכנסת פחות חומר מעודד הקצפה או גיוון טעמים רב.
גלידה מסטיק
גלידה מסטיק (גלידות על בסיס שרף), הוא כינוי עממי לגלידות בעלות מרקם נמתח ודביק, שנקראת כך על שם תבלין ה-"מסטיקא (שרף עץ האלה טחון)". גלידות אלה מבוססות על אבקת פקעות טחונות של סחלב או קורנפלור, מי ורדים, ו-"שרף המסטיקא" שתורם למרקם (בניגוד למרקם של גלידות אחרות שהם בעלות מרקם אוורירי יותר) ונפוצות בעיקר במטבח המזרח-תיכוני. כיום בגלל מחירו הגבוה מאוד של תבלין המסטיקא והקושי להשיג אותו יש מוכרי גלידה הנוהגים להחליף אותו בגלוקוזה או בחומר אחר שתורם לגלידה להראות בתור מאכל דביק.
גלידה "אמריקאית"
גלידה זו היא רכה ואוורירית יותר מגלידות אחרות. הגלידה האמריקאית הומצאה על ידי צוות חוקרים מאנגליה שגילו דרך להכפלת נפח האוויר המוחדר לגלידה בעת ייצורה. תהליך זה אפשר ליצרני גלידה להקטין את תכולת חומרי הגלם בגלידה וכך לצמצם את עלויות הייצור. רבים מיצרני הגלידה הגדולים משתמשים בתהליך זה.
העובדה שבתהליך הייצור מתקבל מוצר רך יחסית מאפשרת את הגשתו על ידי מכונה, להבדיל מגלידה רגילה המוגשת באופן ידני. הגלידה משוחררת באמצעות ברזים מיוחדים מתוך מכל אל הגביע או כוסית ההגשה. גלידה זו אינה מיוצרת בבית אלא רק בגלידריות ומפעלים.
גלידה לא חלבית
גלידת פרווה, היא גלידה שאין בה רכיבי חלב כלל, ועשויה ברובה ממים עם שומן צמחי, או מתחליפי חלב כמו סויה וטופו. גלידה זו טובה לשומרי כשרות בארוחות בשריות או לאנשים, שאינם צורכים חלב מסיבות רפואיות (למשל רגישות ללקטוז), או לטבעונים שאינם אוכלים מוצרים מן החי.
גלידות באיראן
גלידה פרסית מסורתית נקראת בשם "גלידת פרח וזמיר" או "גלידת זעפרן" על שם התבלין "זעפרן" שנמצא בתוכה. היא מבוססת על שמנת מתוקה עם חלב, זעפרן, פיסטוקים ומי ורדים ומוגשת בדרך כלל בתוך שני ופלים עגולים, ולעיתים אף מוגשת עם "פאלודה" - ברד פרסי עם אטריות ומי ורדים. היא נקראת גם "גלידת אכבר משטי", שהיה מוכר הגלידות הראשון בטהראן אשר הכין את הגלידה במיוחד לבואו של נשיא צרפת לאיראן במאה ה-19.
גלידות בהודו
בדרום מזרח אסיה ובעיקר בהודו נמכרת גלידה שנקראת "קולפי". היא כוללת טעמי תבלינים ופירות כגון: פיסטוק, הל, מנגו או זעפרן. טעמים חדשים יותר הם תפוז, בוטנים או אבוקדו. זמן ההמסה שלה הוא מאוד איטי בדומה לגלידה מסטיק.
ייצור גלידה תעשייתי
בייצור גלידה בקנה מידה מסחרי, כל חומרי הגלם המשמשים ליצור הגלידה מוכנסים לדוד גדול, מומסים בחום ומעורבבים. סוג הגלידה (גלידת שמנת, ג'לאטו, סורבה) נקבע כבר בשלב זה לפי חומרי הגלם שבהם משתמשים. לכל גלידה יש מתכון בסיסי, שאליו אפשר בהמשך לצרף תוספות שונות ליצירת טעמים שונים.
לאחר ההמגון ניתן לתערובת לנוח בקירור מספר שעות. תהליך זה מגביר את פעולת החומרים המייצבים ומקנה לגלידה מרקם של קרם. לאחר שלב זה מוספים לתערובת חומרים נוספים, דוגמת חומרי טעם, רסק פירות (בשרבטים), סירופים, אגוזים, שוקולד או צבעי מאכל, והיא עוברת הקפאה תוך כדי הקצפה.
את ההקפאה נהוג לבצע במתקן שצורתו גליל אנכי, שבמרכזו וו בחישה ודופנותיו כפולות. בין הדפנות הכפולות זורם גז אמוניה קר מאוד, הגורם בהדרגה לצינון התערובת, עד להתמצקותה. הבחישה המתמדת מכניסה אוויר לתוך התערובת ומגדילה את נפחה, כך שהקצפת הגלידה יוצרת גלידה רכה וחלקה. בתהליך זה נכנסת למתקן ברציפות תערובת נוזלית ויוצאת גלידה רכה, כך שתוכל להיכנס בקלות לתבניות ולאריזות. הגלידה יוצאת למכונות מילוי ואריזה שונות לגלידות ושלגונים ומהן לשלב של הקפאה עמוקה, שמטרתו להקשות את הגלידה כדי שתהיה עמידה לזמן ארוך.
הגשת גלידה
למעט סוגי גלידה רכים, המוגשים ביציקה לכלי ההגשה, הגלידה מוגשת לרוב, בכלי ההגשה, בכדורים שהופרדו מהגלידה שבמיכל בעזרת כף ביתית רגילה או כף גלידה שעוצבה במיוחד לכך. הכפות המיוחדות נותנות לגלידה צורה של כדורים.
בעבר הייתה נפוצה צורת ההגשה בגביעי פני ליק אך השימוש בהם פסק לטובת גביע הגלידה - מאפה בצורת חרוט, העשוי מוופלה או ופל. צורות הגשה נוספות הם גלידה בכוס, בצלחת או על מקל. בצלחת מגישים גלידה כשהיא חלק ממערך קינוח אחר (כדור גלידה לצד עוגה), חלק מקינוח אחר, או כשהיא מצופה במעטפת שוקולד. גלידה המוגשת בכוס זכוכית הדומה לכוס קוקטייל נקראת "גלידת סנדיי".
הארי פוטר ומסדר עוף החול
הארי פוטר ומסדר עוף החול (באנגלית: Harry Potter and the Order of the Phoenix) הוא הספר החמישי בסדרת הספרים "הארי פוטר" מאת ג'יי קיי רולינג. הספר מתאר את שנתו החמישית של הארי פוטר בבית הספר לכישוף ולקוסמות, הוגוורטס. הספר יצא לאור באנגלית ב-21 ביוני 2003, וראה אור בעברית ב-11 בדצמבר 2003. סרט המבוסס על ספר זה יצא לאקרנים בבריטניה ב-12 ביולי 2007 ובישראל ב-19 ביולי 2007.
תקופת החופשה
לאחר שובו של וולדמורט בסוף הספר הקודם מצפה הארי בכל רגע לשמוע על מקרי מוות אשר יעידו כי וולדמורט פעיל, ולהפתעתו לא מדווח על אף דבר חריג. במקביל מתחיל משרד הקסמים, המתכחש לחזרתו של וולדמורט, בקמפיין לערעור אמינותם של הארי ודמבלדור הטוענים כי וולדמורט אכן חזר ומציגים את דמבלדור כפרנואיד שעבר זמנו ואת הארי כנער מעורער בנפשו בעל שגעון גדלות. דמבלדור מושעה מהקסמהדרין ומקונפדרציית הקוסמים הבינלאומית, ויחד איתו מושעים נאמנים נוספים כמו טיבריוס אוגדן. במשרד הקסמים נעשה דה-לגיטימציה לקוסמים מקורבים לדמבלדור כמו ארתור וויזלי ורמוס לופין.
בעת שהותו של הארי בביתם של דודיו תוקפים שני סוהרסנים אותו ואת בן דודו, דאדלי דרסלי, סמוך לביתם בדרך פריווט. מיד לאחר ההתקפה, שבמהלכה גירש הארי את שני הסוהרסנים בעזרת לחש פטרונוס, מקבל הארי זימון למשרד הקסמים לצורך שימוע משמעתי על כך שביצע שני פשעים-לכאורה: קסם מחוץ לגבולות בית הספר ובאזור מוגלגים בנוכחות מוגל. על שני פשעים אלה הוזהר בספר השני. מספר ימים לאחר מכן כאשר הדרסלים אינם בביתם, מגיעים לשם מספר מחברי מסדר עוף החול, ביניהם רמוס לופין, אלאסטור מודי, נימפדורה טונקס, וקינגסלי שאקלבולט, על מנת לאסוף את הארי אל מפקדת מסדר עוף החול אשר בכיכר גרימולד מספר 12. הארי מגלה כי הבית בו שוכנת המפקדה שייך לסיריוס בלק, סנדקו וחבר ילדות של אביו, ג'יימס, ועבר במשך דורות רבים מדור לדור. בבית שוהים חבריו הרמיוני גריינג'ר, רון ויזלי ומשפחתו של רון אשר מסבירים לו על מהות מסדר עוף החול.
בהמשך החופשה מלווה הארי לשימוע במשרד הקסמים על ידי ארתור ויזלי. אדון ויזלי מופתע לגלות כי השימוע מתבצע באולם דין אשר לא דנו בו במשך שנים מאז בוצעו משפטי הראווה של אוכלי המוות שנתפסו בעבר, וכי השימוע נעשה בנוכחות הקסמהדרין כולו (דבר שמתבצע בדרך כלל במשפטים פליליים של קוסמים שמבצעים פשעים חמורים הרבה יותר) ולא בנוכחות אמיליה בונז לבדה (ראש מחלקת אכיפת חוקי הקסם). דמבלדור מגיע לסייע להארי, בהפתעה גמורה לו ולשאר השופטים. הוא מביא את גברת פיג, שכנתו הסקיבית של הארי, כעדת ראייה להתקפתם של הסוהרסנים במטרה להוכיח שקסם הפטרונוס בוצע במצב של סכנת חיים כהגנה עצמית. לאחר סיום השימוע, בו זוכה הארי מהאישומים, על אף ניסיונותיו של פאדג' להפליל אותו (בונז עצמה הצביעה לטובתו, פאדג' ואמברידג' נגדו), מופתע הארי לפגוש את לוציוס מאלפוי המבקר את פאדג' במשרדו, לאחר שמאלפוי זומן על ידי וולדמורט מיד לאחר חזרתו לחיים.
בהוגוורטס
כששבים החברים להוגוורטס הם מגלים כי האגריד ידידם נעדר ומשערים כי הוא עסוק עדיין בביצוע המשימה שהוטלה עליו על ידי דמבלדור. לצוות המורים של הוגוורטס מתווספת דולורס אמברידג' כמורה להתגוננות מפני כוחות האופל. אמברידג' היא עוזרת בכירה לשר הקסמים פאדג' והיא מונתה על ידו לתפקיד בבית הספר במטרה להגביר שם את כוחו ושליטתו של משרד הקסמים. היא מתנגדת ללמד בכיתתה קסמים מעשיים שיהוו הגנה שימושית אמיתית, מחשש שדמבלדור חפץ להקים צבא שילחם במשרד הקסמים, ובהמשך, היא ממונה לתפקיד מפקחת עליונה בבית הספר.
רון מתקבל לקבוצת הקווידיץ' של בית גריפינדור כשומר. אך לאחר המשחק הראשון, בו נצחו הגריפינדורים אוסרת אמברידג' על הארי ועל פרד וג'ורג' ויזלי להמשיך לשחק לצמיתות כעונש על תקיפתם את דראקו מאלפוי אשר עורר את חמתם בלעגו. הארי מוחלף על ידי אחותו הצעירה של רון, ג'יני, המשחקת בתפקיד המחפשת.
האגריד שב לבית הספר ומספר להארי, רון והרמיוני כי השליחות שהוטלה עליו הייתה לעודד את הענקים לתמוך במסדר עוף החול, הוא אומר בצער כי השליחות נכשלה אך מביע תקוה שיהיו ענקים שיצטרפו למסדר בעתיד.
בתחילת פברואר עשרה אוכלי מוות נמלטים מאזקבאן. הידועים הם רבסטאן, רודולפוס ובלטריקס לסטריינג', ג'אגסון, אנטונין דולוחוב, אוגוסטוס רוקווד ומאלסיבר. שניים אפשריים נוספים הם גיבון ות'ורפין ראול (שמופיעים בספר השישי). תלמידי הוגוורטס, כמו שאר עולם הקסמים, מתחילים לחשוד שמשהו לא בסדר, ואולי הסוהרסנים כבר לא בחזקת המשרד.