cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גמר גביע אירופה לאלופות 1970
סיכום המשחק
מן העבר השני, הגיעה סלטיק כקבוצה העדיפה למשחק הגמר בשל העובדה כי התמודדה לאורך כל הטורניר מול קבוצות חזקות, ובהן לידס יונייטד האנגלית בחצי הגמר, בנוסף לעובדה כי לזכותה ניסיון רב יותר במעמד בזכות הזכייה בתואר מספר שנים קודם לכן. מאמן הקבוצה ג'וק סטיין הביע אף הוא את התחושה כי המפגש מול פיינורד צפוי להיות קל יותר מהמפגש מול לידס בחצי הגמר.
גירלי
השקפות חברתיות
חלק מרכזי בתדמית הציבורית של גירלי הוא דעותיה הפמיניסטיות. לדבריה, מוזיקה היא דרך לחולל שינוי פוליטי, באופן שבו היא רואה כיעיל יותר מפוליטיקה פרלמנטרית. ב-2016, היא הכריזה על שותפות עם Girls Against, ארגון הפועל נגד הטרדות מיניות באולמות הופעות חיות.
הגדת חבל ימית
היסטוריה
במשך עשרים שנה חששו מפוני חבל ימית לעסוק באירועי הפינוי. לקראת אירועי 20 שנה להקמת חבל שלום ומושב דקל, מייסדי הגדת חבל ימית נברו בחומרים מהעבר וגילו את גודל העשייה שהם היו מעורבים בה בחבל ימית ואת הראייה החיובית להמשך. אז, זהבה שקד ממייסדי הגדת חבל ימית, קבלה את ההחלטה להקים את מרכז המבקרים כדי לחשוף לכולם את גודל העשייה שנעשתה בחבל ימית שהיא וחבריה היו חלק ממנה.
גמר גביע אירופה לאלופות 1970
סיכום המשחק
בצל האיום על קיום המשחק בשל השביתות בתעשייה האיטלקית, נהרו לאצטדיון סן סירו במילאן כ-50 אלף צופים, שהתחלקו שווה בשווה בין שני מחנות האוהדים. כבר בפתיחה ניתן היה לזהות את השליטה ההולנדית במשחק, שהזכירה את מה שעשתה סלטיק בעצמה ללידס יונייטד בשלב חצי הגמר. על אף השליטה של פיינורד, השער הראשון נפל דווקא לטובתה של סלטיק. בדקה השלושים זכתה סלטיק בבעיטה חופשית על סף הרחבה. במקום לבעוט בעיטה ישירה ביצעו הסקוטים תרגיל מחוכם ומסירת עקב שהגיעה לטומי גמל. המגן השמאלי בעט בנגיעה אחת כדור חד שהכניע את אדי פיטרס חראפלנד, שוערה של פיינורד, וקבע 1-0.
הגדת חבל ימית
היסטוריה
בשנת 2002 הרעיון להקמת הגדת חבל ימית הועלה בפני הנהלת אגודת חבל שלום ובפני מנהלת המחלקה האסטרטגית במועצה האזורית אשכול וזו קבלה את הרעיון בשמחה ומיד הייתה מוכנה לתת ליזמים מענק של 3,000 ש"ח. במקביל מושב דקל העמיד לטובת המיזם, את מבנה הציבור שנבנה מלכתחילה לשמש כמבנה "צרכנייה" לטובת חברי המושב אך התושבים ויתרו על היעוד הראשוני של המבנה והמקום שימש כספריה אזורית לתושבי חבל שלום עד העברתה למשכנה הקבוע במבנה קהילתי של חבל שלום, כך יצא שיוזמי הגדת חבל ימית זכו בבניין.
גירלי
חיים אישיים
גירלי מזדהה כביסקסואלית/קווירית. היא יצאה מהארון כביסקסואלית בגיל 15, בהופעה של טגן ושרה. בעבר, היא תיארה עצמה גם כפאנסקסואלית. בראיון מ-2017, בהתייחסה לזהותה המגדרית, היא אמרה: "כרגע אני מזדהה כאישה, אבל מה זה אומר בכלל? כרגע אני מרגישה כמו אישה, אבל זה עשוי להשתנות. יש ימים שאני אומרת, 'לעזאזל, אני לא מרגישה כמו אישה או גבר'".
גמר גביע אירופה לאלופות 1970
סיכום המשחק
לאחר שתי דקות בלבד השיגה פיינורד את השוויון המוצדק. כדור גובה לתוך הרחבה מצאה את ההגנה הסקוטית לא מרוכזת. מספר ניסיונות הרחקה בנגיחות הסתיימו דווקא אצל הקפטן רינוס ישראל, שנגח באין מפריע לקורה הרחוקה ופנימה כדי לקבוע שוויון 1-1, תוצאת הסיום של המחצית הראשונה.
הגדת חבל ימית
היסטוריה
במשך כשנתיים היזמים לא הצליחו לקדם את המיזם, מחוסר תקציב מינימלי לפעילות השוטפת. כל הפעילים במיזם עובדים ופועלים בו בהתנדבות. להגדלת התקציב התפעולי של המקום פנו היזמים לעזרה לאגודת חבל שלום (באגודה מאוגדים כל חברי המושבים שהתפנו מחבל ימית לחבל שלום שבמועצה האזורית אשכול). האגודה נרתמה מיד לטובת היזמים והעניקה להם תרומה על סך 10,000 ש"ח בשנה למשך שמונה שנים ובנוסף נתנה למיזם שרותי משרד והנהלת חשבונות. במהלך השנים גם המועצה האזורית אשכול העניקה למיזם בכל שנה שנייה 10,000 ש"ח נוספים בנוסף למענק של אגודת חבל שלום.
גמר גביע אירופה לאלופות 1970
סיכום המשחק
המגמה מהזמן החוקי נמשכה גם בהארכה. סלטיק עצמה חיפשה להכריע את המשחק אך נתקלה ביכולת טובה של חראפלנד, ומן העבר השני הצלה כפולה של ויליאמס לניסיון ראשון באחד-על-אחד של וורי ובעיטה מהכדור החוזר של אובה שינדוואל, הותירה את התוצאה על שוויון 1-1.
הגדת חבל ימית
היסטוריה
בשנת 2010 נתקבל תקציב משמעותי נוסף בסכום של 60,000 ש"ח לסיום ההקמה של מרכז המבקרים שניתן על ידי החטיבה להתיישבות והרשות לפיתוח הנגב, כאשר מנגד אגודת חבל שלום הוסיפה את אותו סכום סך 60,000 ש"ח ובזכותם המיזם נפתח חגיגית בדצמבר 2010.
גמר גביע אירופה לאלופות 1970
סיכום המשחק
סיום המשחק במצב של שוויון, על פי חוקי אופ"א באותה תקופה, גרר משחק חוזר יומיים אחר כך באותו המגרש. המשחק היה בדרך לסיום ללא הכרעה, עד שפיינורד הצליחה להשיג את שער הניצחון בדקה ה-116. כדור ארוך שעשה את דרכו מחצי המגרש של פיינורד עד לרחבה של סלטיק, מצא את השוער ויליאמס לא מוכן. הוא לא הצליח לקרוא את תנועת הכדור, מעד ואף הדף את הכדור בשתי ידיו המושטות. עוד בטרם שרק השופט לפנדל, השתלט שינדוואל על הכדור בחזהו, והקפיץ בקלילות מול ויליאמס היוצא כדי לקבוע 2-1. התוצאה נשמרה בדקות הספורות שנותרו, ופיינורד הפכה להולנדית הראשונה אי פעם שמניפה את גביע אירופה לאלופות.
הגדת חבל ימית
היסטוריה
בשנת 2014 המועצה לשימור אתרים בישראל הכירה במרכז המבקרים הגדת חבל ימית כאתר מורשת ופעלה לקידומו באמצעים שלה.
גירלי
חיים אישיים
היא הצהירה שהיא סובלת מהפרעה טורדנית-כפייתית ונוטלת תרופות נוגדות דיכאון. הסינגל שלה, "Up & Down", עוסק במאבקה למען בריאות הנפש. היא גולשת על סקייטבורד כתחביב.
הגדת חבל ימית
היסטוריה
בתחילת שנת 2019 ביקשה הנהלת מושב דקל להיות הגורם האחראי להמשך תפקוד מרכז המבקרים וכך היה.
מדי שנה מבקרים במקום כ־3,000 מבקרים.
התערוכה הקבועה
במקום תערוכה קבועה המכילה תיעוד היסטורי הסוקר את חבל ימית מתחילת ההתיישבות בשנה 1971 ועד לפינוי והרס הבתים בשנת 1982.
התערוכה מכילה: צילומים, קטעי עיתונות, מפות וטקסטים, סרטון המתעד עדות אישית מפי אזרחים מפוני "חבל ימית", פריטים שנתרמו ונאספו, על ידי אנשים, תמונות אומנות שונות המשקפות דרכי התמודדות שונות עם סוגיית הפינוי, תיעוד מתוך התקשורת בישראל ועוד.
אוניברסיטת בחר אל-ע'זאל
אוניברסיטת בחר אל-ע'זאל היא אחת משש אוניברסיטאות ציבוריות הפועלות בדרום סודאן. היא שוכנת בעיר ואו שבמחוז מערב בחר אל-ע'זאל, אחד מעשרת המחוזות שבדרום סודאן. היא ממוקמת כ-650 ק"מ צפונית לג'ובה, עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במדינה.
היסטוריה
האוניברסיטה נוסדה בשנת 2011 ונכון ל-2012 היא אחת משש אוניברסיטאות ציבוריות הפועלות בדרום סודאן. להלן רשימת האוניברסיטאות:
פקולטות
נכון ליולי 2011 קיימות באוניברסיטה הפקולטות הבאות:
אידיוטים שימושיים
אידיוטים שימושיים הוא כינוי גנאי ששימש בשיח הפוליטי לתיאור תומכיה של ברית המועצות במדינות המערב והיחס שהעניק להם המשטר הסובייטי. תומכים אלה היו בעיקר ליברלים, סוציאליסטים וקומוניסטים. לאחר תום המלחמה הקרה השימוש במושג התרחב, אך הפך לפחות ברור.
תולדות המושג
במקור המונח תיאר את היחס הנאיבי של אותם תומכים כלפי המעשים אותם ביצעה ברית המועצות, כדוגמת הטיהורים הגדולים של סטלין, והטלת הספק בהאשמות של המערב כלפי אותם המעשים, לעומת האופן הציני שבו המשטר הסובייטי ניצל את אותם התומכים התמימים לצורך השגת מטרותיהם. נהוג לשייך ללנין את טביעת המונח "אידיוטים שימושיים מהמערב", ביחס למפלגות וארגונים במערב התומכים באופן אוטומטי בברית המועצות, אם כי מעולם לא נמצאו בכתבי לנין עדויות לכך. האזכור המוקדם ביותר של המונח נמצא רק ב-1948 במאמר בניו יורק טיימס.
שימוש מאוחר
כיום יש המשתמשים בכינוי הגנאי כלפי יריביהם באופן דומה לשימוש שנעשה בו כלפי תומכי ברית המועצות. מטבע הדברים, טיבה של האנלוגיה הוא סובייקטיבי.
השימוש העיקרי במונח זה כיום הוא בהתייחסות לקבוצות ואנשים המביעים תמיכה בדיקטטורות, ארגונים רדיקליים וקבוצות טרור אסלאמיסטיות. לעיתים, קבוצות שמאל רדיקלי, פעילי שלום, פציפיסטים ואף ארגוני זכויות אדם מכונים על ידי מתנגדיהם "אידיוטים שימושיים של האסלאם". המשתמשים במונח זה טוענים שחלק מארגונים אלה, החורתים על דגלם את עקרונות ההומניזם וזכויות האדם, מעלימים-עין ממעשי זוועה, טבח, טרור, פרעות, פשעים נגד האנושות והפרות זכויות אדם שלא היו נסבלים במדינות מערביות, מצד הארגונים בהם הם תומכים. יש המסבירים תופעה זו בגזענות של ציפיות נמוכות, שלטענתם קיימת בקרב אותם ארגונים, הגורמת להם להיות סלחנים לגבי מעשי זוועה והפרות זכויות אדם מצד אותם ארגונים וקבוצות הנתפשים כנחותים מוסרית מהעולם המערבי הנאור והדמוקרטי.
פיליפ ריינאגל
פיליפ ריינאגל (באנגלית: Philip Reinagle; 1749 – 27 בנובמבר 1833) היה צייר בעלי חיים, נוף וצמחים אנגלי. בנו של מוזיקאי הונגרי שהתגורר באדינבורו. ריינאגל הגיע ללונדון בשנת 1763 לימים היה חבר בהאקדמיה המלכותית לאמנויות.
ביוגרפיה
פיליפ ריינאגל נכנס לבית הספר של האקדמיה המלכותית בשנת 1769, ומאוחר יותר הפך לתלמידו של אלן רמזי, וסייע לו בתמונותיו הרבות של המלך ג'ורג' השלישי והמלכה שרלוט.
הוא הציג לראשונה באקדמיה המלכותית בשנת 1773. העבודות שהציג היו בדרך כלל דיוקנאות עד 1785, כאשר נראה שהיצירה המונוטונית של הפקת העתקים של דיוקנאות מלכותיים נמאסה עליו, הדבר הוביל אותו לנטוש את הנושא לטובת ציור בעלי חיים. הוא הצליח מאוד בציור כלבי ספורט, במיוחד ספניילים, בציפורים ובחיות צייד מתות.
ריינאגל היה גם מעתיק מוכשר של המאסטרים ההולנדים, ויצר רפרודוקציות של תמונות בקר ונופים של הציירים פאולוס פוטר, יאקוב ואן רויסדאל, מיינדרט הובמה, פיליפס ואוורמן, אדריאן ואן דה פלדה, קרל דוז'רדן ואחרים, שנראו לעיתים קרובות כמקור עצמו. הוא גם צייר כמה ציורים לספר החדש של רוברט ג'ון ת'ורנטון על המערכת המינית של לינאוס (1799–1807), וציורים בבוטניקה (1809–1810). אך איוריו הטובים ביותר היו אלה של כלבים למגזין של ויליאם טפלין (1803) שנחקק על ידי ג'ון סקוט.
ריינאגל נפטר בצ'לסי, לונדון, ב־27 בנובמבר 1833, בן 84.
משפחה
בשנת 1771 התחתן ריינאגל עם ג'יין אוסטין; נולדו להם תשע בנות (אמיליה אן, מרי אן, ג'יין, שרלוט ג'נטה, רייצ'ל כריסטיאנה, פרנסס אראבלה, קרוליין, הרייט ואוריאנה ג'ורג'ינה), ושני בנים.
מבין הבנים, רמזי ריצ'רד ריינאגל היה גם אמן, ועקב אחרי הסגנון של אביו. הבן השני, פיליפ, נסע לטרינידד, שם מילא תפקידים שונים. הוא היה אחראי על תכנון ובניית קתדרלת השילוש הקדוש.
קורפוס הפאנצר אס אס השביעי
קורפוס הפאנצר אס אס השביעי (בגרמנית: VII. SS-Panzerkorps) היה קורפוס משורין של הוואפן אס אס שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-3 באוקטובר 1943, וכמפקדו מונה מתיאס קליינהייסטרקאמפ. הקורפוס כלל את דיוויזיית פאנצר אס אס העשירית "פרונדסברג" ודיוויזיית פאנצרגרנדיר אס אס ה-17 "גץ פון ברליכינגן". הקורפוס הוצב ככוח עתודה בגרמניה, ומטהו היה בעיר אולם. ב-30 ביוני 1944 סופח לתוך קורפוס הפאנצר אס אס הרביעי.
אנטון בריית
אנטון בריית (בגרמנית: Anton Braith; 2 בספטמבר 1836 – 3 בינואר 1905) היה צייר גרמני של בעלי חיים ונוף ופרופסור באקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
ביוגרפיה
אנטון בריית היה בנו של עובד יום בביברך, שלימים הפך למנהל משק חקלאי. בילדותו עזר אנטון ברעיית עדרי הבקר. בשנת 1851 הוא נכנס לבית הספר לאמנות בשטוטגרט במלגה ללמוד אצל ברנהרד פון נהר, היינריך פון רוסטיגה והיינריך פונק. לאחר ההצלחה הראשונית, הוא וחברו לכיתה אלברט קפיס עברו למינכן בשנת 1860, שם פגש את כריסטיאן מאלי ויצר קשרים עם מושבות האמנים במקומות שונים.
בשנת 1867 נסע לפריז עם כריסטיאן מאלי, אלברט קאפיס וקרל אברט. לאחר תערוכות מוצלחות במינכן, פריז ווינה, הוא ומאלי רכשו בית במינכן, ולעיתים שימש גם סטודיו לציירים אחרים כמו יוזף וילרוידר. בשנת 1874 הוא היה עם מאלי באגם קונסטנץ, בשנת 1875 הוא קנה וילה בביברך כבית שני. בשנת 1884 ערך את נסיעתו הראשונה לאיטליה, ובשנת 1889 נסיעה נוספת. הוא הגיע גם לצפון מערב גרמניה בשנת 1886.
כאשר האמנים של מינכן התפצלו בשנת 1892, בריית לא הצטרף לזצסיון במינכן, אלא נשאר נאמן למסורת הקיימת.
בשנת 1903 חלה בכבד ונפטר אחרי שנתיים בביתו בביברך. הוא לא היה נשוי והוריש את יצירתו האמנותית לעיר ביברך. העיר הקימה את מוזיאון בריית בשנת 1906. כריסטיאן מאלי, שנפטר זמן קצר לאחר מכן, שוכנע להוריש גם הוא את יצירתו לעיר. שני הציירים החברים נקברו זה לצד זה בבית העלמין הקתולי העתיק בביברך.
יצירה
בריית מונה לבית הספר במינכן, ולאחר מותו של פרידריך וולץ, נחשב לצייר החיות הגרמני המוביל, וירש אותו מאוחר יותר היינריך פון ציגל. מושאי הציור שלו היו חיות המשק בקר, כבשים ועזים, ולעיתים נדירות יותר עופות. בדרך כלל הוא צייר אותם בעדרים קטנים ומעורבים ובגזעים שונים וכך ייצג את גידול בעלי החיים, שלמעשה כבר נחשב נושא מיושן בזמנו. אבל יצירתו בהחלט זכתה להצלחה בעידן התיעוש, כיוון שתושבי העיר כמהו לחיי הארץ הכפריים. מדי פעם בריית הנציח גם מפגשים בין תושבי ערים מנוכרים לבין בעלי חיים באזורים הכפריים.
עבודתו מחולקת לארבע תקופות:
בריית צייר בעיקר למכירה תמונות סטודיו בפורמט גדול שאותן הוא הרכיב ממחקרים אישיים. פורמטים בגודל כזה לא שימשו לציור תמונות של בעלי חיים לפניו. בנוסף לתמונות החיות, בריית צייר גם תמונות נוף בפורמט קטן וציורי צמחים, שחלקם נוצרו בחוץ ומעידים על מיומנות רבה, אך אותם ככל הנראה לא מכר.
הוא היה צייר עם ידע רב באנטומיה ובהתנהגות של בעלי חיים. את הרושם החזק ביותר עשו התמונות שלו המציגות בעלי חיים שנתקלו בסכנה. עם זאת, אי אפשר להתעלם מכך שהסצינות שיצר מורכבות באופן מלאכותי ואינן מתארות את המציאות.
הוקרה
בריית הפך לחבר כבוד של האקדמיה המלכותית לאמנויות יפות במינכן.
חדרי הסטודיו של שני הציירים ממינכן – אנטון בריית וכריסטיאן מאלי נמצאים כעת במוזיאון בריית-מאלי, בעיר ביברך.
חדרים אלה, שהועברו ממינכן, שימשו פחות לייצור אמנות מאשר לתצוגה ומכירה. חדרי העבודה בפועל לא השתמרו.
אצבעות פטישון
אצבעות פטישון (באנגלית: hammer toe) הוא מצב רפואי בו יש עיוות של השרירים והרצועות במפרקי האצבעות, הגורם להן לכיפוף המדמה צורת פטיש. בשלב המוקדם של אצבעות פטישון, ניתן עוד להניע את מפרקי האצבעות, אך מצב מתקדם בו המפרק כבר נוקשה, דורש ביצוע של ניתוח. אנשים מבוגרים הם בעלי נטייה מוגברת לפתח אצבעות פטישון, כמו כן נשים נמצאות בסיכון גבוה יותר. אצבעות פטישון נובעת לרוב מנעילת נעליים לא מתאימות שיכולות לאלץ את הבוהן למצב כפוף, כגון נעלי עקב או נעליים קצרות או צרות מידי לכף הרגל. כיפוף האצבעות לפרקי זמן ארוכים עלול לגרום להתקצרות השרירים בהן, וכתוצאה מכך לעיוות האצבעות. תופעה זו קיימת לעיתים קרובות בשילוב עם בוהן קלובה, היכולה לאלץ את הבוהן הגדולה להסתובב פנימה ולדחוף את האצבעות האחרות, או בעיות אחרות בכפות הרגליים. בנוסף לכך, פציעות באצבעות הרגליים, אנשים שנולדים עם אצבע שנייה ארוכה יותר, דלקת פרקים וסוכרת עלולים גם להגביר את הסיכון לעיוותים בכף הרגל.
שרירי הבוהן עובדים בזוגות, אם השרירים המושכים לכיוון אחד חלשים בהרבה מאלה המושכים לכיוון השני, חוסר האיזון יכול לכופף את הבוהן. אם הכיפוף נמשך, כאשר הגידים והרצועות מתהדקים, הוא עשוי להיות קבוע. עיוותים בבוהן יכולים להיגרם גם כתוצאה מנזקים בשרירים, עצבים או מפרקים, כתוצאה ממצבים כמו דלקת מפרקים ניוונית, דלקת מפרקים שגרונית, שבץ מוחי, מחלת שארקו-מארי-טות, תסמונת כאב אזורי מורכב או סוכרת. במקרים רבים מספיק טיפול שמרני המורכב מפיזיותרפיה ונעילת נעליים חדשות עם קופסאות אצבעות רכה ומרווחות כדי לפתור את המצב, בעוד שבמקרים חמורים יותר או ארוכי טווח ייתכן שיהיה צורך בניתוח כדי לתקן את העיוות. בנוסף, ניתן לבצע תרגילי אצבעות שניתן לעשות בבית כדי למתוח ולחזק את השרירים. לדוגמה, האדם יכול למתוח בעדינות את האצבעות באופן ידני, או להשתמש בהונות כדי להרים דברים מהרצפה.
איוורדון-לה-בן
איוורדון-לה-בן (בצרפתית: Yverdon-les-Bains) היא עיירה בת כ-29,000 תושבים, במחוז צפון ז'ורה וו בקנטון וו באזור דובר הצרפתית בשווייץ.
איוורדון נחשבת לעיר השנייה בחשיבותה בקנטון לאחר בירת הקנטון לוזאן, מפורסמת במעיינותיה החמים, ומהווה מרכז נופש וקניות לכל האזור.
בין השנים 1804-1824 פעלו בעיר בתי ספר בניהולו של יוהאן היינריך פסטלוצי
היסטוריה
בתקופה הרומית העיר נקראה בשם אבורודונום (Eburodunum) או ''אברדונום (Ebredunum).
גאוגרפיה
העיר שוכנת על גדות אגם נשאטל למרגלות הרי היורה.
ערים תאומות
לאיוורדון-לה-בן יש מספר ערים תאומות, והן:
מוח של רוצח
מוח של רוצח (באנגלית: A killer's mind) הוא ספר שנכתב על ידי מיכאל ״מייק״ עומר ויצא לאור לראשונה בשנת 2018 באנגלית. הוא תורגם לעברית על ידי שאול לוין ויצא לאור בהוצאת כנרת זמורה-דביר.
הספר הוא ספר מתח דרמה המספר על זואי בנטלי, פסיכולוגית פורנזית בת 33 אשר עבדה במשך עשור בבוסטון כיועצת לאף בי איי. בספר זה זואי מקבלת משימה חדשה: לעזור לסוכן אף בי איי באיתור של רוצח סדרתי בשיקגו. הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של אמזון והניו יורק טיימס.
תקציר העלילה
הספר עוסק בזואי, פסיכולוגית פורנזית בת 33, עובדת באף בי איי ועוזרת לפתור תעלומות רצח שונות. כל פרק הוא מנקודת מבט של דמות חשובה בספר, חלק מהפרקים הם הזכרונות של זואי משנת 1997. הספר מתחיל מנקודת מבטו של הרוצח הלא הידוע משנת 2016. הוא רוצח סדרתי בשיקגו שרוצח רק נשים (בעיקר פרוצות), הוא מתעלל בהן מינית לאחר המוות, ואז חונט אותן. זואי מצטרפת לחקירה בשיקגו בשביל לעזור לבלש אף בי איי טייטום גריי לפתור תעלומה של רוצח סדרתי. לרוצח ניתן הכינוי "הקברן החונק" וזואי אינה אוהבת את הכינוי הזה.
בשנת 1997 זואי הייתה נערה בת 14 שגרה בעיירה קטנה בשם מיינארד עם אחותה הקטנה בת ה-9. בשנה זו קרו 3 מקרי רצח בעיירה על ידי הרוצח הסדרתי שכונה "הרוצח ממיינארד". אנשי העיירה היו מבוהלים ביותר, והמשטרה ניסתה למצוא את הרוצח בכל דרך. מכיוון שאנשי המשטרה לא הצליחו למצוא את הרוצח הם הפילו את האשמה על נער חף מפשע שתלה את עצמו בתא המעצר.
זואי חשדה שהרוצח הוא השכן שלה רוד גלובר שמבוגר ממנה בעשור. עד אותה שנה היא חשבה שהוא בחור נחמד ומצחיק, אך משהתעוררו חשדותיה החלה לחקור וללמוד על התנהגות פסיכופתית, ונוכחה לדעת שהוא מתאים לדברים שהיא קראה. זואי החליטה לפרוץ לבית של גלובר בעזרת מפתח החירום שהוא השאיר להוריה. בביתו היא מצאה עניבות אפורות ומשנזכרה שהמשטרה אמרה שכל הקורבנות נחנקו על ידי עניבות אפורות, נבהלה וברחה. היא סיפרה למשטרה על ממצאיה אך המשטרה לא האמינה לה. מאז אותו יום זואי קיבלה מגלובר מעטפות חומות שבתוכן עניבות אפורות. התיק נסגר ומאז לא ראו עוד בעיירה את רוד גלובר.
זואי עברה לשיקגו ב־2016 והתחילה לחקור את המקרה עם טייטום גריי, היה עליה למצוא את החשוד העיקרי בלי רשימת חשודים. לאט לאט השניים מבינים שלרוצח יש דפוס פעולה מובהק, הוא מתעלל מינית בנשים שהוא רוצח, חונט אותן ואז שם את הגופות במקומות ציבוריים. זואי וטייטום קיבלו רעיונות לפרופיל של הרוצח והגיעו למסקנה שמדובר בגבר בשנות ה-30 לחייו, הם מתחילים לצמצם את מספר החשודים, ואז מקבלים שיחה ממכשיר לא מזוהה ממישהי בשם לילי שהרוצח חטף אותה. הרוצח חשב שהיא תתאהב בו ושהם ייצרו יחד חיים טובים אבל הדבר לא קרה. כשהרוצח יצא לרגע, לילי למרות שהייתה קשורה והפה שלה היה אטום הצליחה לחייג למשטרה, טייטום וזואי הצליחו להבין היכן היא נמצאת אבל השיחה התנתקה. הרוצח גילה שהיא דיברה עם המשטרה ושיסף את גרונה. הוא לא הספיק לחנוט אותה, כשהוא שמע קולות של סירנה הוא ברח והשוטרים לא הצליחו לתפוס אותו.
באותו הזמן השוטרים תיחקרו אנשים שהיו קרובים לקורבנות שנרצחו, והבינו שלרוצח הייתה היכרות מוקדמת עם הקורבנות, כך הוא ידע שהן גרות לבד ורצח אותן בבתיהן. בשלב מסוים זואי החלה לחקור מקרי רצח דומים שקרו מספר שנים לפני כן, וגילתה שהיו מקרי רצח בעלי דפוס דומה ב־2008, וגם ב־1997. זואי סבורה שרוד גלובר הוא הרוצח מ 1997 ,2008 ומ־2016. היא חוקרת קצת יותר לעומק ואומרת זאת לטייטום אך הוא אינו משתכנע.
זואי הלכה לבדה למקום הרצח של אחת הקורבנות, וכאשר הגיעה לשם הבחינה ברוד גלובר, היא זיהתה אותו, נבהלה, והתחילה לברוח. גלובר אמר לה שהוא הרוצח מ־2008. הוא רדף אחריה ותפס אותה, הוא חנק אותה עם עניבה אפורה ושיחרר מעט כדי שהיא תוכל לנשום. הוא התחיל להוריד לה את הבגדים אז היא תקפה אותו, הם תקפו אחד את השנייה ולבסוף היא שברה לו את האף וחתכה לו את הירך והוא ברח. זואי הגיעה לבית החולים על ידי נהג מונית שראה אותה ושם היא סיפרה לטייטום ולמרטינז (מפקח המשימה) שהיא חושדת ברוד גלובר. מרטינז וטייטום חוקרים זאת והם מוכיחים לה שהרוצח אינו רוד גלובר. הם מתחילים לחקור מחדש.
זואי וטייטום הולכים לדבר עם אחד הקרובים של הקורבנות בשכונה קטנה, השכנה אומרת להם שמי שהם מחפשים כבר מתה, זו הייתה אמא משוגעת ומרושעת, (במיוחד כשהייתה שיכורה), הבת שלה מתה בגיל 13 מסרטן והאמא לא דיווחה לאף אחד ובמקום זה היא נעלה את הבנים שלה בבית עם אחותם המתה בחדר במשך שבוע. לאחר שבוע המקום התחיל להסריח והשכנים התקשרו, המשטרה הגיעה ומצאה את הגופה.
זואי וטייטום חשבו שקליפורד (אחד הבנים של האמא) הוא הרוצח. קליפורד היה בעלה של אחת הקורבנות, הם תחקרו אותו והבינו מהתחקור שאחיו ג'פרי הוא הרוצח האמיתי, ושהוא נמצא בפעולת חטיפה של אם חד הורית ושני ילדיה הקטנים. ג׳פרי היה שרברב וכך הוא הכיר את כל הקורבנות.
טייטום וזואי הזעיקו את המשטרה ונסעו לבית של המשפחה החטופה. הם ראו מהחלון שבני המשפחה קשורים. טייטום החליט לעלות למעלה ולנסות לעכב את הרוצח עד שהמשטרה תגיע, הרוצח תפס אותו ואיים עליו, זואי נכנסה ושמה את האקדח שטייטום הביא לה בתחתוניה. היא ניסתה לפתות את הרוצח בשביל למשוך את הזמן, היא התפשטה כמעט לגמרי בשביל שהוא יאמין לה, ואז אמרה לרוצח שלטייטום יש אזיקים ושהוא יכול לשים לה אותם והיא לא תתנגד שהוא ייקח אותה ושהם יבלו את שאר חייהם יחד. ג'פרי הסכים וטייטום, אשר ראה שיש לזואי אקדח, שם לה את האזיקים ובשנייה שהוא לקח את האקדח זואי התכופפה והוא ירה בג׳פרי 3 פעמים. המשטרה הגיעה, ג׳פרי עוד היה חי והיא לקחה אותו לבית החולים לפני ששמו אותו בכלא, והצילו את המשפחה.
עיתונאים כתבו על מעשיה של זואי והיא התפרסמה מאוד, הם גם הכירו את אחותה הקטנה כי הייתה דומה לה. כאשר אחותה של זואי, אנדריאה, חזרה הביתה היא סיפרה לזואי שאיש ברחוב ביקש לעשות איתה צילום סלפי והיא הסכימה. בסוף הספר הגיעה לזואי מעטפה חומה עם עניבה אפורה מגלובר, אבל בשונה מכל שאר המעטפות הייתה במעטפה הזאת גם תמונת סלפי של אחותה וגלובר.
ביקורות
הספר מדורג ב־4.7 כוכבים מתוך 5 והוא זכה לביקורות חיוביות רבות. הביקורות מספרות על המתח שעובר על הקוראים ועל העברת הסיפור דרך נקודת מבטה של כל דמות בספר מה שגורם לקוראים להתחבר לדמויות ולסיפור. הספר הגיע לרשימת רבי המכר של אמזון ושל ניו יורק פוסט. הספר פורסם לראשונה באנגלית ותורגם לעברית על ידי שאול לוין.
ג'סטין ת'רו
ג'סטין ת'רו (באנגלית: Justin Theroux; נולד ב-10 באוגוסט 1971), הוא שחקן, תסריטאי ובמאי אמריקאי. התפרסם בזכות תפקידיו בסרטים "מלהולנד דרייב", "אינלנד אמפייר", "אמריקן פסיכו" ו"המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה".
ביוגרפיה
ת'רו נולד בוושינגטון לעיתונאית פייליס ת'רו ולעורך הדין יוג'ין ת'רו. הוא אחיינו של הסופר פול ת'רו ובן דודם של הסופר מרסל ת'רו ומגיש הטלוויזיה לואי ת'רו. הוא למד ב"בית ספר השדה" המקומי. למד משחק ב"בית ספר בוקסטון" שבמסצ'וסטס, סיים בהצלחה את לימודיו ב"מכללת בנינגטון" שם בחר ללמוד דרמה ואמנות חזותית.
ת'רו התפרסם לראשונה ב-1999 במותחן האימה הספרותי "אמריקן פסיכו" בתפקיד טימותי פרייס, חברו של איש העסקים הפסיכופת פטריק בייטמן (כריסטיאן בייל).
בשנת 2000 שיחק בסרט "מועדון הלבבות השבורים: קומדיה רומנטית". ב-2001 לוהק על ידי דייוויד לינץ' לקאסט הראשי בסרטו "מלהולנד דרייב" בתפקיד הבמאי ההוליוודי אדם קשר. באותה שנה החל גם את שיתוף הפעולה שלו עם בן סטילר, שהחל בסרטים "זולנדר" ו"דופלקס" ונמשך בסרטו המוצלח ביותר של סטילר "רעם טרופי" אותו כתב ת'רו ביחד עם סטילר.
ב-2003 שיחק בשובר הקופות "המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה" וגילם את שיימוס אוג'ריידי האקס הרשע של המלאכית דילן סנדרס (דרו ברימור). ב-2006 חזר לשתף פעולה עם דייוויד לינץ' במותחן הפסיכולוגי "אינלנד אמפייר" בתפקיד השחקן דוון ברק, כמו כן הופיע בתור הבלש לארי זיטו בעיבוד הקולנועי של מייקל מאן לסדרת הפשע הקלאסית של שנות ה-80 "מיאמי וייס", ושיחק בקומדיה "זרים עם ממתקים" לצד שרה ג'סיקה פרקר. ב-2008 התפרסם בזכות תפקידו כג'ון הנקוק מהאבות המייסדים של ארצות הברית בסדרה "ג'ון אדמס".
ת'רו ביים את סרטו הראשון הקומדיה "הקדשה" ב-2007. ב-2010 היה אחראי על התסריט לסרטו של ג'ון פאברו "איירון מן 2" לאחר שקיבל המלצה מכוכב הסרט רוברט דאוני ג'וניור איתו עבד ת'רו ברעם טרופי.
בשנת 2014 החל לשחק בסדרת המתח "הנותרים" ברשת HBO אשר זכתה בפרס פיבודי. באוקטובר 2015 שב לעונה השנייה, ובאפריל 2017 שב לעונה השלישית. בשנת 2016 שיחק בתפקיד הראשי במותחן "הבחורה על הרכבת". ב-2017 דיבב את דמותו של הלורד גרמדון בסרט האנימציה "סרט לגו נינג'גו". ב-2018 שיחק בסרטים "המרגל שזרק אותי", "אילם" ו"המין החזק". באותה שנה דיבב את דמותו של דרופקיק בסרט "באמבלבי", ודיבב את היחפן בסרט "היפהפייה והיחפן" משנת 2019. בשנת 2021 שיחק את התפקיד הראשי של אלי פוקס בסדרה "חוף מוסקיטו" ברשת אפל TV פלוס, שמבוסס על ספר באותו שם של דודו פול ת'רו.
ת'רו ניהל מערכת יחסים עם ג'ניפר אניסטון במשך כשש שנים, במהלכה השניים היו נשואים במשך כשנתיים עד לגירושים שלהם בשלהי 2017.
משפט הרציפות של קולמוגורוב
נוסח פורמלי
יהי מרחב מטרי. יהי תהליך מקרי המוגדר עבור.
אזי קיימת "גרסה" של שהיא תהליך רציף. כלומר, קיים תהליך מקרי שהוא רציף במשתנה t, כך שמתקיים כי  לכל t \geq 0.
יתרה מזו, המסילות Y_t מקיימות את תנאי הלדר לכל קבוע.
שימושים
משפט זה משמש באחת הבניות של תנועה בראונית, יחד עם משפט ההרחבה של קולמוגורוב. משפט ההרחבה מאפשר בנייה של תהליך מקרי המקבל ערכים במרחב האוקלידי שהתפלגותו היא כשל תנועה בראונית, ומשפט הרציפות מבטיח כי מתוך התהליך המתקבל ממשפט ההרחבה ניתן לקבל תהליך שהוא אכן רציף.
קרית ספר (מפעל ביבליוגרפי)
קרית ספר הוא מפעל ביבליוגרפי שנוסד על ידי הספרייה הלאומית, ושמטרתו ליצור את "הביבליוגרפיה הלאומית של מדינת ישראל והעם היהודי". וזאת על ידי קטלוג שיטתי של כל החומר המודפס במדינת ישראל, ושל כל החומר המודפס בעולם העוסק במדינת ישראל או בעם היהודי.
במסגרת פעילות זו הוציא המפעל לאור את כתב העת "קרית ספר". כתב העת יצא 4 פעמים בשנה (רבעון), ובו תועדו כל הפרסומים הביבליוגרפיים שנוספו למאגר. כתב העת פורסם החל מייסוד המאגר בשנת 1925 ועד לשנת 2003. נכתבו בו גם מאמרים ביבליוגרפיים רבים.
הפרסום בכתב העת חולק לפי מדורים (מדור כתבי עת, מדור אנציקלופדיות, מדור מקרא, מדור ספרות המדרש, וכו'), בכל מדור הופיעו הספרים שיצאו לאור בנושא זה, כאשר לכל ספר נלווה תיאור וסקירה ממצה.
חגי הנצרות
חגים ומועדים בנצרות מציינים בדרך כלל מאורעות סביב דמותו של ישו, אמו מריה וקדושים נוצרים הידועים בתור חגי קדושים נוצרים.
ממלכת גן עדן
ממלכת גן עדן (באנגלית: Kingdom of Heaven) הוא סרט דרמה, אפוס היסטורי, משנת 2005 בבימויו ובהפקתו של רידלי סקוט על פי תסריט של ויליאם מונהאן. בסרט מככב אנסמבל שחקנים כאורלנדו בלום, אווה גרין, ע'סאן מסעוד, ג'רמי איירונס, דייוויד ת'יוליס, ברנדן גליסון, איאן גלן, מרטון צ'וקאש, ליאם ניסן, אדוארד נורטון, מייקל שין, וליבור טופיץ' ואלכסנדר סידיג.
חגי הנצרות
לוח החגים הנוצרים
בנצרות ישנם מספר סוגים של חלוקת חגים, חלוקה ראשונה היא ל"חגי שמש" ו"יום זיכרון", כאשר חגי שמש מציינים חגים הקשורים לחיו של ישו, בעוד ימי זיכרון קשורים לחגי הקדושים ומרטירים. בנצרות אורתודקסית מציינת שנים עשר חגים גדולים בשנה שנקראים לפיכך חגי השמש בעוד בנצרות הקתולית מציינים גם את שנים עשר החגים אך נוהגים להוסיף חגים הקשורים למרים אימו של ישו כחגי שמש. הבדלים נוספים בין חגים נוצרים הוא חג נייד שכולל מספר של חגים או תעניות אשר תאריכם אינו קבוע בשנה כדוגמה חג הפסחא.
קרית ספר (מפעל ביבליוגרפי)
החל מ-2003 המאגר זמין בקטלוג ציבורי מקוון וחינמי, המתעדכן מדי יום. והוא משולב בממשק הקטלוגים של הספרייה הלאומית. אולם במאגר המקוון, להבדיל מבכתב העת, אין תיאור ממצה לכל פריט אלא רק ציון של המדור (מכונה "מדור קרית ספר") אליו הוא משתייך.
ממלכת גן עדן
הסיפור מתרחש במהלך מסעות הצלב של המאה ה-12. נפח מכפר צרפתי יוצא לעזרתה של ממלכת ירושלים בהגנתה מפני הסולטאן המוסלמי מהשושלת האיובית, צלאח א-דין, שנלחם כדי לדרוש את העיר מהנוצרים; מה שמוביל לקרב קרני חיטין. הסרט מתאר באופן רופף את חייו של באליאן מאיבלין (שחי בשנים 1143–1193 לספירה).
קרית ספר (מפעל ביבליוגרפי)
ב-2018 המאמרים נסרקו וצורפו לרמב"י.
לקריאה נוספת
סקירות
ממלכת גן עדן
הסרט קיבל ביקורות מעורבות עם צאתו לאקרנים. ב-23 בדצמבר 2005, סקוט הוציא את גרסת הבמאי (הארוכה ב-45 דקות מהגרסה הראשונה) אשר זכתה לשבחי הביקורת, כשמבקרים רבים כינו אותה "הגרסה הסופית של הסרט". גרסת הבמאי הופצה ב-DVD ביוני 2006. עלות הפקתו של הסרט הייתה יותר מ-130 מיליון, אך בשלושת הימים הראשונים להקרנתו הוא הכניס כ-20 מיליון דולר, סכום נמוך מהציפיות.
עלילה
העלילה נפתחת בצרפת של שנת 1184. באליאן הוא נפח, מתאבל ונרדף בשל התאבדותה לאחרונה של רעייתו הצעירה, לאחר מות תינוקם בטרם נולד. הברון גודפרי מאיבלין עובר בכפר בדרכו למסעי הצלב, מציג עצמו כאביו מחוץ לנישואים של באליאן, ומציע לו להצטרף אליו במסע לארץ הקודש, אך באליאן דוחה אותו. לאחר שכומר העיירה מודה כי הוא זה שהורה לכרות את ראשה של אשתו של באליאן לאחר קבורתה, באליאן הורג אותו ונמלט מן הכפר. בגרסת הבמאי מורחב כי הכומר הוא אחיו למחצה של באליאן, המקנא בו, וגנב צלב מגופת אשתו. באליאן מצטרף לאביו בתקווה להשיג מחילה וגאולה לעצמו ולרעייתו המנוחה בירושלים. חיילים נשלחים על ידי הבישוף לעצור את באליאן, אך גודפרי מסרב להיכנע להם. בקרב המתפתח הוא הורג את החיילים, אך נפצע בעצמו מחץ שנשבר בגופו.
במסינה, איטליה, גודפרי הגוסס מכתיר את באליאן לאביר במכת אגרוף, מצווה עליו לשרת את מלך ירושלים ולהגן על חסרי התקווה, ולבסוף מת מפצעיו. בעת מסעו של באליאן לירושלים טובעת ספינתו בסערה, והוא נותר הניצול היחיד. על החוף של ארץ הקודש הוא מותקף על-ידי לוחם מוסלמי רכוב על סוס. באליאן הורג את הלוחם אך חס על חיי המשרת שלו, והמשרת מספר לבאליאן שמעשהו הטוב יביא לו תהילה וכבוד בקרב הסָרָקֶנִים.
בירושלים מתחיל באליאן להכיר את הזירה הפוליטית: המלך בלדווין המצורע; טיבריאס מרשל ירושלים; אחות המלך, הנסיכה סיבילה; בעלה גי דה ליזיניאן, התומך בפעולות אלימות נגד המוסלמים; ובמסדר הטֶמפּלָרִים. גי מחרחר מלחמה נגד המוסלמים ואנשיו של צלאח א-דין, וביחד עם בן בריתו, רנו משטיון, הם תוקפים שיירה של סָרָקֶנִים. בתגובה מתקדם צלאח א-דין אל טירתו של רנו בכַּרַכּ.
לבקשת המלך מגן באליאן על אנשי הכפר שבמצודת כרכ, חרף מספרם המועט אל מול הכוח המוסלמי. באליאן נלקח בשבי, נתקל במשרת ששחרר בהגיעו לארץ הקודש, ומגלה כי הלה הוא למעשה יועצו של צלאח א-דין, עימאד א-דין. עימאד משחרר את באליאן כגמול על מעשהו. צלאח א-דין מגיע עם צבאו על מנת לפרוץ את המצור בכַּרַכּ ופוגש את אנשיו של בלדווין. הם מנהלים משא ומתן להסגת הכוח המוסלמי בעוד בלדווין נשבע להעניש את רנו, אף שהאירועים גורמים לו לחולשה גופנית רבה.
בלדווין מבקש מבאליאן להינשא לסיבילה, בידיעה כי הם נמשכים זה לזה, וליטול את הפיקוד על הצבא, אך באליאן מסרב מאחר שהדבר יאלצו להוציא את גי להורג. לאחר מות בולדווין ממחלת הצרעת, סיבילה יורשת את אחיה וגי מתמנה למלך. בגרסת הבמאי, יורש המלוכה הוא בנה הקטן של סיבילה, שאינו נזכר כלל בגרסה המקורית, אך הבן נדבק גם הוא בצרעת, סיבילה הורגת אותו כדי שלא יסבול, וגי זוכה במלוכה. הוא משחרר את רנו ומבקש ממנו לעורר מלחמה. רנו רוצח את אחותו של צלאח א- דין, ושולח אליו את ראשי השליחים חזרה אליו, גי מכריז מלחמה על הסָרָקֶנִים ושולח מתנקשים להתנקש בבאליאן, אך באליאן שורד את הניסיונות.
גי ואבירי מסדר הטֶמפּלָרִים מובילים את צבא ירושלים למלחמה, חרף אזהרותיו של באליאן להישאר סמוך למקורות מים. צבאו של צלאח א-דין משמיד את האבירים בקרב במדבר, מוציא להורג את רנו וצועד אל ירושלים. טיבריאס ואנשיו נמלטים לקפריסין, מאמינים כי איבדו את ירושלים, אך באליאן נשאר להגן על העיר ואנשיה. במטרה להעלות את המורל הוא מכתיר את כל הגברים לאבירים במכת אגרוף, כפי שאביו הכתיר אותו. לאחר מצור שנמשך שלושה ימים, אנשי העיר הודפים את ניסיון הפריצה, וצלאח א-דין המתוסכל נפגש למשא-ומתן עם באליאן. כשבאליאן מודיע לו כי יהרוס את העיר לפני שייכנע לו, צלאח א-דין מסכים לאפשר לנוצרים לעזוב בבטחה בתמורה לירושלים. שניהם תוהים אם לא מוטב היה שהעיר תחרב, ולא יישאר עוד על מה להילחם.
בתוך קהל האנשים היוצא מהעיר, באליאן מוצא את סיבילה ששבה לתבוע את תוארה כמלכה. בחזרתם לצרפת הם פוגשים באבירים אנגלים בדרכם לכבוש מחדש את ירושלים. האבירים ששמעו על תהילתו של באליאן כמגינה של ירושלים מבקשים לגייס אותו, אך הוא מספר לאחד הלוחמים שהוא בסך הכל נפח ולא לוחם, ודרכיהם נפרדות לשלום. באליאן מתאחד עם סיבילה והם חולפים על פני קברה של רעייתו של באליאן בעודם רוכבים אל חיים חדשים יחד.
באפילוג של הסרט מצוין כי כמעט אלף שנים לאחר מכן, השלום בארץ הקודש הוא עדיין עניין חמקמק.
שחקנים ודמויות
רבים מהדמויות בסרט הן גרסאות רופפות של דמויות היסטוריות אמיתיות:
חגי הנצרות
יום ראשון
יום ראשון הוא יום מקודש כמעט בכל העדות הנוצריות. ביום זה קם על פי האמונה הנוצרית ישו לתחייה. בימינו, הכללים לציון יום ראשון בנצרות משתנים מעדה לעדה. במרבית העדות הנוצריות מתקיימת ביום זה תפילה חגיגית בכנסייה ובהם נערך טקס המיסה או האורכיסטיה לזכר הסעודה האחרונה, ומקובל להפחית מהעבודה הרגילה.
יום שישי
עבור הנוצרים יום שישי הוא יום אֵבֶל. על-פי הברית החדשה, זהו היום שבו נצלב ישו. אצל רוב הנוצרים הקתולים מקובל להימנע מאכילת בשר ביום שישי.
חגי הנצרות המרכזיים
במדינות בעלות רוב נוצרי ישנם חגים שיש דמיון עיקרי ביניהם, אך המסורות והחגים העממים שונים אחד מהשני הן במנהגים המסורתיים והן בתאריכי החג. לוח השנה הנוצרי מחולק לשתי תקופות עונת חג המולד ועונת חג פסחא, ומרבית החגים הנוצרים עוסקים סביב שני מאורעות אלו כאשר עונת המולד עוסקת בהולדת ישו ועונת הפסחא עוסקת בצליבת ישו.
עונת חג המולד
עונת חג המולד מתחילה חודש עד חודשיים לפני חג המולד, ומסתיימת אצל מרבית הכנסיות בחג ההתגלות אשר בהתאמה נמשך 12 יום לאחר חג המולד. בקרב הכנסייה הקתולית ידוע התקופה כזמן הציפייה לבוא של ישו לעומת אצל האורתודקסים שידוע כתקופת צום המולד. מבחינה תרבותית עונת המולד נתפסת כהחשובה ביותר בעולם המערבי מבחינה כלכלית ותרבותית בתקופה זאת מרבית החנויות יוצאות במחירים הנחות מרובים לכבוד החג ללקוחותיה כדוגמה נפוצה היא בלאק פריידיי בארצות הברית.
חגים ומועדים מרכזים שנחוגים בתקופת עונת חג המולד
כל עדה נוצרית מציינת את חגיה בזמן אחר. סיבה לכך היא כי הנוצרים המערבים משתמשים בלוח הגרגוראני בעוד נוצרים מזרחיים (אורתודוקסים בעיקר) משתמשים בלוח היוליאני לציון מועדי החגים.
עונת הפסחא
עונת הפסחא היא העונה החשובה ביותר מבחינה דתית בקרב עדות נוצריות עונת הפסחא חלה בין יום רביעי של האפר בכנסיות מערביות וביום שני הנקי בכנסיות מזרחיות, לבין חג העלייה אופייה של עונת הפסחא ידוע כתקופתם של חג נייד, שכן אין תאריך קבוע בלוח השנה שבוא חלים אותם חגים נוצרים. מבחינה דתית מציין החג את חיו של ישו בבגרות עד צליבתו ועלייתו לשמיים מנהגי עונת הפסחא שקודמים לחג נקראים התענית. בכנסייה הקתולית מציינים בתקופה זאת חגים נוספים פרט לאלו שנרשמו להלהן אשר קשורות מבחינה דתית לטענת הכנסייה לחיו של ישו בהם חג שבועות הנוצרי שנקראה הפאנטקוסט חג הלחם והיין הקדושים וחג השילוש הקדוש.
חגי הקדושים
בנצרות, חגי הקדושים הם מועדים המציינים ימי זיכרון על מותו של קדוש נוצרי שגם ידוע כפטרון של עיר או עם מסוים. מנהג הערצת הקדושים במיוחד המרטירים קיים עוד משחר הנצרות ולחגיגות נוספו במהלך השנים מגע תרבותי -לאומי. בהיסטוריה של הנצרות הקדומה אנשי דת נוצרים רבים נאלצו להתמודד עם הדתות שקדמו להופעת של הנצרות שכללה קיומם של פסטיבלים וטקסים לכבוד האלים המקומיים, אחד המאפיינים שעשו הנצרות על מנת להקל על המאמינים להתקרב לדת הנוצרית היה ל"נצר" את החגים העממים המקומיים ולתת להם משמעות חדשה בלי לפגוע בקיום הטקס ובכך נולדו חגי הקדושים. כיום מספר חגי הקדושים הוא רב מאוד ולא ניתן למנות את כולם. עם זאת, קיימים מספר חגי קדושים בעלי משמעות אוניברסלית או מוכרים ברחבי העולם עקב קהילות מהגרים רבות שהביאו את החג עמם, כדוגמה חגיגות חג אהבה הלא הוא יום הוולנטין. חגים נוספים הנפוצים בארצות הברית בעקבות קהילות מהגרים מהאיים הבריטיים היינו יום פטריק הקדוש יום לוצ'יה הקדושה ויום דויד הקדוש. מקורו של ליל כל הקדושים הוא חג אירי שציין את תחילת הסתיו ב-31 באוקטובר ולאחר שעבר ניצור יום כל הקדושים ויום כל הנשמות נחגג כיום זיכרון כללי לכבוד הקדושים והמתים כאשר ליל כל הקדושים הוא ערב החג. במקסיקו ובמדינות דרום אמריקה נוהגים לחגוג את יום המתים חג שמוצאו מפסטיבל המתים האצטקי הקדום.
חגים ומועדים נוספים
הכנסייה הנוצרית הקתולית והאורתודקסית ציינה לאורך השנים חגים וחגיגות נוספות, על פי "ניסים", "התגליות" ו"עקרונות הדוגמה הנוצרית":
דוד משה פרידמן
הרב דוד משה פרידמן מצ'ורטקוב (ז' בסיון תקפ"ז, 1827 - כ"א בתשרי תרס"ד, 1903) היה אבי חסידות צ'ורטקוב, בנו של רבי ישראל מרוז'ין (נין למגיד ממזריטש) וחתנו של רבי אהרון מצ'רנוביל.
תולדות חייו
מילדותו היה ידוע כילד מוכשר, ואביו אמר עליו עוד בהיותו תינוק כי בקרבו מקננת נשמה גדולה שתקרב את לבבות ישראל לאלוקים. עם פטירת אביו ב-1850, התיישב בזלוטיפוטוק וב-1865 עבר לצ'ורטקוב והקים שם את חצר חסידות צ'ורטקוב, הוא וחסידיו קנו את הארמון מידי הגרפה הרונימה בורובסקה. עם זאת, ההתיישבות בעיר יצרה מתיחות ניכרת עם רב העיר ותומכיו.
האדמו"ר היה ידוע בקדושתו ובפרישותו מהבלי העולם הזה ובדבקותו המתמדת בהקב"ה, בנוסף לכך הצטיין בעדינות נפשו ובאהבת ישראל לכל יהודי באשר הוא, בדרך זו הדריך את חסידיו. הגיב בסלחנות לחרם שהכריז רבי חיים מצאנז על חסידויות היוצאות מבית רוז'ין. יהודי צ'ורטקוב התייעצו עמו בענייני חולין וקדושה וגם הגויים כיבדו אותו בגלל מעלותיו ומידותיו המיוחדות. הוא נפטר בהושענא רבא תרס"ד. אחרי מותו פורסמו דברי תורתו בספר "דברי דוד".
בין חסידיו בלטו אדמו"רים ורבנים מפורסמים, כגון הרב מאיר אריק, המהרש"ם מברז'אן, רבי שמואל וינברג מסלונים ותלמידו רבי מרדכי חיים סלאנים, רבי מנחם קאליש ובנו רבי יוסף קאליש, אדמו"רי אמשינוב.
רבי שלמה גולדמן האדמו"ר מזוועהיל, למד אצלו 7 שנים.
קברו של רבי דוד פרידמן נבנה על ידי אגודת "אהלי צדיקים". לפני מספר שנים חולל הקבר ומצבתו נעקרה. האגודה בנתה קבר זמני.
יעד סופי (סרט)
הסרט בוסס על תסריט מִפְרָט שנכתב על ידי רדיק והיה מיועד ל"תיקים באפלה". הכותבים המשותפים של "תיקים באפלה" וונג ומורגן היו מעוניינים והסכימו לשכתב ולביים סרט באורך מלא על זה. הצילומים התקיימו באלבמה וונקובר. "יעד סופי" יצא לאקרנים ב-17 במרץ 2000, והיה להצלחה כלכלית כשהרוויח 10 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון שלו. פסקול הסרט יצא לאור באותו יום והולחן על ידי שירלי וולקר. הסרט יצא ב-DVD ב-26 בספטמבר 2000 בארצות הברית וקנדה, הכולל בתוכו פרשנות, סצנות מחוקות, וסרטי תעודה.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים, חלק מהמבקרים סיווגו את הסרט כ"משעמם באופן דרמטי" ו"מכוון לקהל היכרויות בני נוער", בעוד חלק שיבחו את הסרט ב"יצירת כמות מכובדת של מתח", "שובב ומלא אנרגיה מספיק לשמור על הקהל לנחש". הסרט קיבל פרס סאטורן ל"סרט האימה הטוב ביותר" ו"הופעה הטובה ביותר על ידי שחקן צעיר" לביצוע של סאווה. ההצלחה של הסרט הולידה שלושה סרטי המשך: "יעד סופי 2" (2003), "יעד סופי 3" (2006), "יעד סופי 4" (2009) ופריקוול "יעד סופי 5" (2011), המופצים כולם על ידי ניו ליין סינמה, וכן סדרה של רומנים וספרי קומיקס שפורסמו על ידי Black Flame ו-Zenescope Entertainment.
עלילה
הסרט עוקב אחרי אלכס בראונינג שאמור לצאת לסיור בית ספרי בפריז. בעודו מחכה לעלייה למטוס הוא חווה סדרת אירועים אשר כמו רומזת כי הטיסה תסתיים במוות או שהמטוס יתרסק. לבסוף הוא חווה חיזיון בו זמן קצר לאחר העלייה למטוס, זה מתפוצץ והוא וחבריו מתים. כאשר החיזיון מתגשם לנגד עיניו מקים בראונינג מהומה במטוס הממתין להמראה ומצליח לצאת ממנו, תוך כדי גרירת חלק מהנוסעים האחרים. אלו בתחילה כועסים עליו, אך עד מהרה המטוס, אשר המריא בלעדיהם, מתפוצץ.
הסרט ממשיך לעקוב אחר חבורת ניצולי הטיסה ודרך התמודדותם עם הצלתם. חלקם מאשימים את אלכס, אחרים את עצמם ואחרים מתחילים לתהות במופלא מהם. כאשר ניצולים אלו מתחילים למות בזה אחר זה בתאונות שונות, אלכס וחבריו מתחילים לחשוד כי יד הגורל מנסה לתקן את אשר קרה - כלומר, הם היו אמורים למות ומשניצלו - תאונות בלתי סבירות מנסות לתקן את אשר נגרם. אלכס אף מגבש תאוריה, לפיה סדרת הפיצוצים במטוס, אשר הייתה אמורה להרוג את הניצולים בזה אחר זה - מנחה את התאונות.
אלכס וחבריו מנסים להנצל מרדיפת הגורל אחריהם, אך רובם מתים בתהליך. לבסוף נותרים, מלבד אלכס, רק קלייר וקרטר. מאחר שאלו הצליחו להימלט פעם שנייה מהמוות לפי הסדר הקבוע שגילה אלכס, הם חושבים עצמם בטוחים. אך כאשר הם מציינים בפריז את יום השנה לתאונת המטוס, מבין אלכס כי הסדר השתנה. מתבהר לו כי יד הגורל חוזרת לרדוף את אלו שניצלו, וכמעט נספה בתאונה מוזרה נוספת, לבד קרטר אשר מציל אותו. עם זאת, הסרט מסתיים במפתיע כאשר קרטר עצמו עומד למות ואין לדעת מה סופו.
פיתוח
פיתוח הסרט והזיכיון שלו החל אחרי שג'פרי רדיק קרא על הפיצוץ וחקירה של טיסה 800 של TWA, שגרם לתשומת לב רבה בתקשורת. "אני למעשה טסתי הביתה לקנטאקי וקראתי סיפור על אישה שהייתה בחופשה ואמא ​​שלה התקשרה אליה ואמרה: 'אל תיקחי את הטיסה מחר, יש לי הרגשה ממש רעה בנוגע לזה.' היא החליפה טיסות והמטוס שהיא הייתה אמורה להיות עליו התרסק. חשבתי, זה מפחיד, מה אם היא הייתה אמורה למות בטיסה הזאת?" רדיק הסביר. לאחר מכן, החליט רדיק לכתוב תסריט בן 14 עמודים על זה הנקרא "טיסה 180" ל"תיקים באפלה". התסריט שלו נדחה על ידי יוצר הסדרה והמפיק כריס קרטר וצוות של כותבים, למעט הכותבים השותפים ג'יימס וונג וגלן מורגן, אשר התעניינו בו. שני הכותבים היו מוכנים להפוך את התסריט לסרט, והם שיכתבו את התסריט כדי לעמוד בסטנדרטים שלהם. "אני מאמין כי בשלב זה או אחר כולנו חווינו תחושה של ראיית הנולד. יש לנו תחושת בטן, הרגשה, ואז תחושה זו מוכיחה כנכונה", אמר וונג. "אנחנו רוצים לעשות למטוסים וטיסות מה ש"מלתעות" עשה לכרישים ושחייה" וונג הוסיף. "הדבר העיקרי שהם רצו בנוגע למוות שבא לקחת אנשים הוא שאתה אף פעם לא רואה סוג דמות של מייקל מאיירס. אתה לעולם לא רואה רוצח. והם אהבו את הרעיון והם אמרו 'בסדר. לכו לכתוב את זה'", חשף מורגן. "ברגע שהיה לנו סיפור בסיסי, התחלתי לקטלג צירופי מקרים מוזרים בחיים שלי. לדוגמה, הייתי בנמל התעופה הבינלאומי ונקובר כאשר ג'ון דנוור הושמע ברמקול. אני זוכר שאמרתי לעצמי, 'היי, הוא בדיוק מת בתאונת מטוס - זה קצת מוזר'. כתבנו גרסה של חוויה זו לתוך התסריט", מורגן נזכר. המפיקים קרייג פרי ווורן זייד גם עזרו לתקציב של הסרט, שניהם הסתקרנו באותה מידה על הרעיון של כוח בלתי נראה ההורג את קורבנותיו. פרי, אוהד של "תיקים באפלה", טען כי הוא "נענה לעבודה של וונג ומורגן מסיבה אחת ספציפית: אימה." ניו ליין סינמה קיבלו מימון והפצה של זכויות הסרט, לאחר שרדיק בא אליהם באופן אישי.
צילום
לפי דטמר, סצנת המוות שלה (נדרסת על ידי אוטובוס) צולם תחילה כי "זה היה קל". כל סצינות המוות צולמו באמצעות אנשים חיים. סצנות המוות, טקס הזיכרון, סצנת היער והסצנות בפריז צולמו בוויקטוריה. סצינות נוספות צולמו בטורונטו וסן פרנסיסקו. בשביל שדה התעופה, הצוות השתמש בנמל התעופה הבינלאומי ונקובר כדי להחליף את נמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי, המוזכר בסרט.
פרדריק אדווין צ'רץ'
פרדריק אדווין צ'רץ' (באנגלית: Frederic Edwin Church; 4 במאי 1826 - 7 באפריל 1900) היה צייר נוף אמריקאי שנולד בהרטפורד, קונטיקט. הוא היה דמות מרכזית באסכולה של ציורי נוף אמריקאים, שידוע בעיקר בזכות ציור נופים גדולים, המתאר לעיתים קרובות הרים, מפלים ושקיעות.
התחלות
פרדריק אדווין צ'רץ' היה צאצא ישיר של צ'רץ' ריצ'רד, חלוץ פוריטני מאנגליה שליווה את תומאס הוקר במסע המקורי דרך השממה ממסצ'וסטס למה שיהפוך להרטפורד, קונטיקט. צ'רץ' היה בנם של אליזה (1796–1883) וצ'רץ ג'וזף (1793–1876). לפרדריק היו שתי אחיות ולא היו אחים ששרדו. אביו הצליח בעסקים כצורף ותכשיטן והיה דירקטור במספר חברות פיננסיות.
עושרה של המשפחה אפשר לפרדריק להמשיך להתעניין באמנות מגיל צעיר מאוד. בשנת 1844, בן 18, הפך צ'רץ' לתלמידו של אמן הנוף תומאס קול בקאטסקיל, ניו יורק. צ'רץ' למד איתו שנתיים. בשלב הזה הכישרון שלו כבר בלט. במהלך תקופתו עם קול, הוא נסע ברחבי ניו אינגלנד וניו יורק כדי לערוך רישומים, וביקר באיסט המפטון, לונג איילנד, וברמונט. המכירה הראשונה שתועדה שלו הייתה בשנת 1846 לוודסוורת אתנאום תמורת 130 דולר. זה היה נוף פסטורלי המתאר את מסעו של הוקר בשנת 1636.
בשנת 1848 הוא נבחר כחבר הצעיר ביותר של האקדמיה הלאומית לעיצוב והועלה לחבר מלא בשנה שלאחר מכן. הוא לקח את תלמידיו כולל וולטר לאונט פאלמר, ויליאם ג'יימס סטילמן וג'רווי מקנטה.
סגנון והשפעות
הרומנטיקה בלטה בבריטניה ובצרפת בראשית המאה ה-19 כתנועה נגדית לרציונליזם של עידן ההשכלה. אמנים מהתקופה הרומנטית תיארו לרוב את הטבע בסצינות אידיאליסטיות המתארות את העושר והיופי של הטבע, לעיתים תוך שימת דגש על ההיקף המפואר שלו. מסורת זו נמשכת ביצירות של צ'רץ', אשר מביאות אידיאליזציה לאופי הטבע שלא מופרע על ידי האדם. הדגש על הטבע מעודד על ידי קווים אופקיים נמוכים והגדלת יתר של השמיים. צ'רץ' בדרך כלל העלים את משיחות המכחול שלו כך שמשטח הציור היה חלק ו"אישיותו" של הצייר נעדרת לכאורה.
צ'רץ' היה פרי הדור השני של אסכולת נהר הדסון, תנועה באמנות נוף אמריקאי שנוסדה על ידי מורו תומאס קול. גם קול וגם צ'רץ' היו פרוטסטנטים אדוקים, ואמונותיו של האחרון מילאו תפקיד בציוריו, ובמיוחד בציורי הבד המוקדמים שלו. ציורי אסכולת נהר הדסון התאפיינו בהתמקדותם בתפאורות פסטורליות מסורתיות, ובמיוחד בהרי קטסקיל, ובאיכויות הרומנטיות שלהם. הם ניסו לתפוס את הריאליזם הפרוע של אמריקה לא מופרעת שנעלמת במהירות, ואת הערכת היופי הטבעי. נופי הגבול האמריקניים שלו מראים את "השקפתה המרחיבה והאופטימית של ארצות הברית באמצע המאה התשע עשרה." צ'רץ' נבדל מקול בנושאי ציוריו: הוא העדיף סצנות טבעיות ולעיתים קרובות מלכותיות על פני נטייתו של קול כלפי ציורי אלגוריה - אף כי עבודותיו של צ'רץ' נבדקו שוב ושוב מבחינת הנושאים והמשמעויות. חוקר הטבע והמדען אלכסנדר פון הומבולדט השפיע רבות על צ'רץ'. בספריו "הקוסמוס" הציג הומבולדט חזון של קשרי הגומלין בין המדע, העולם הטבעי והרוחניות. הומבולדט נתן תפקיד חשוב לאמן החזותי להציג את מגוון הטבע, במיוחד בעולם החדש. כאשר תאוריית האבולוציה של צ'ארלס דרווין החלה לבטל את רעיונות האחדות של הומבולדט בשנות ה-60 של המאה ה-19, היסטוריונים לאמנות בדקו כיצד הציור של צ'רץ' הגיב לשנוי הזה בתפיסת העולם של הצייר.
מבקר האמנות האנגלי ג'ון ראסקין היווה השפעה חשובה נוספת על צ'רץ'. בציורים המודרניים של ראסקין הוא הדגיש את ההתבוננות הצמודה בטבע: "חובתו של צייר הנוף היא לרדת לפרטים הקטנים ביותר עם תשומת לב רבה. כל מעמד של סלע, כל סוג של אדמה, כל סוג של ענן, חייב להלמד בצורה שווה ומוצג בדיוק" יש לשלב את תשומת הלב לפרטים הקטנים עם פרשנותו של האמן, רשמיו ודמיונו כדי להשיג אמנות טובה. בעוד שציורי צ'רץ' זכו לשבחים רבים בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19, מבקרים אחדים מצאו את פנורמותיו המפורטות חסרות דמיון או פיוט.
קריירה
צ'רץ' החל את הקריירה שלו בצביעת סצנות באסכולת נהר ההדסון בניו יורק וניו אינגלנד, אך בשנת 1850 הוא התיישב בניו יורק. הוא הציג באיחוד האמנות האמריקני, במועדון האמנות של בוסטון, ובאופן הכי מרשים עבור אמן צעיר, האקדמיה הלאומית לעיצוב. השיטה שלו כללה יצירת ציורים בסטודיו שלו על בסיס רישומים בטבע. בשנים הקודמות בקריירה שלו, הסגנון של צ'רץ' הזכיר את סגנון המורה שלו, תומאס קול, והדגים את סגנונות היסוד של אסכולת נהר הדסון. ככל שהסגנון שלו התקדם הוא עזב את גישתו של קול. הוא צייר בפירוט מורכב יותר ויצירותיו הפכו להרפתקניות יותר בפורמט, לפעמים עם אפקטים קלילים דרמטיים.
צ'רץ' זכה במהרה למוניטין כאמן מסעות. עם נסיעות להרים הלבנים, מערב מסצ'וסטס, הרטפורד, קון, ניאגרה, וירג'יניה, קנטקי ומיין. הוא עשה שתי נסיעות לדרום אמריקה בשנת 1853 ו-1857 ונשאר בעיקר בקיטו, ביקר בהרי הגעש ובערי קולומביה ואקוודור המודרניים וחצה את פנמה. הטיול הראשון היה עם איש העסקים סיירוס ווסט פילד, שמימן את ההפלגה, בתקווה להשתמש בציורי צ'רץ' כדי לפתות משקיעים למיזמיו הדרום אמריקאים. צ'רץ' קיבל השראה מחקירתו של אלכסנדר פון הומבולדט את היבשת בראשית שנות ה-1800. הומבולדט קרא לאתגר את האמנים להציג את "פיזיונומיה" של האנדים. לאחר שפורסם הסיפור האישי של הומבולדט על מסעו באזורים נידחים באמריקה בשנת 1852, צ'רץ' קפץ על ההזדמנות לנסוע בעקבות הומבולדט.
כשחזר צ'רץ' לדרום אמריקה בשנת 1857 עם הצייר לואי רמי מיניו, הוא הוסיף לשרטוטים שלו את האזור. לאחר שני הטיולים, ייצר צ'רץ' מספר ציורי נופים של אקוודור והרי האנדים, כמו הרי האנדים של אקוודור (1855), קייאמבה (1858), לב האנדים (1859) וקוטפקסי (1862). לב האנדים, הציור המפורסם ביותר שלו המציג כמה אלמנטים של טופוגרפיה המשולבים לדמות אידיאלית ורחבה של הטבע. הציור גדול ומפורט מאוד - ניתן לזהות כל מין של צמח ובעלי חיים באזורי אקלים רבים המופיעים בו. כפי שהיה בעבר עם ניאגרה, צ'רץ' הופיע לראשונה עם הציור "לב האנדים" בתערוכת ציורים יחידה בעיר ניו יורק בשנת 1859. אלפי אנשים שילמו כדי לראות את הציור, כאשר המסגרת העצומה על בסיס הרצפה מציג את חלקו של חלון המשקיף על הרי האנדים. הקהל התיישב על ספסלים כדי להביט על היצירה, לעיתים השתמש במשקפת אופרה כדי להתקרב. העבודה הזאת הייתה הצלחה מיידית. צ'רץ' מכר אותו בסופו של דבר תמורת 10,000 דולר, באותה תקופה המחיר הגבוה ביותר ששולם אי פעם עבור יצירה של אמן אמריקאי חי.
בשנת 1859, צ'רץ' וחברו הטוב הכומר לואי לגראנד נובל נסעו לניופאונדלנד ולברדור. המסע עבר תיעוד בספרו של נובל (1861), שפורסם זמן קצר לפני שהציור של צ'רץ' "הקרחונים" הוצג.
בשנת 1863 הוא נבחר לעמית חבר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
עד שנת 1860, צ'רץ' היה האמן האמריקאי הנודע ביותר. דווח כי הוא הונו הסתכם בחצי מיליון דולר במותו בשנת 1900.
משפחה ונסיעות
בשנת 1860, צ'רץ' קנה חווה ליד הדסון, ניו יורק, ונשא לאישה את איזבל מורטימר קרנס (ילידת 1836, מדייטון, אוהיו), אותה הכיר במהלך התערוכה בניו יורק של "לב האנדים". עד מהרה הקימו משפחה, אולם בנם בן השנתיים הרברט ובתם אמה בת החמישה חודשים מתו שניהם במרץ 1865. כמה חודשים לאחר מכן, עם סיומה של מלחמת האזרחים, עדיין מוכים צער, צ'רץ' ואשתו, וחבר אמן צעיר נסעו לג'מייקה. צ'רץ' צייר ואיזבל יצרה אוסף של שרכים ג'מייקנים מיובשים, כמה מהם היו זנים מרהיבים. הוא ואשתו הקימו משפחה חדשה עם הולדתו של פרדריק ג'וזף בשנת 1866, ואחריו תאודור וינטרופ בשנת 1869, לואי פאלמר בשנת 1870 ואיזבל שארלוט ("דאוני") בשנת 1871.
בשלהי 1867, החל צ'רץ' את תקופת המסע הארוכה ביותר בקריירה שלו. באותו סתיו הוא ומשפחתו נסעו לאירופה, ועברו דרך לונדון ופריז. ממרסיי הם נסעו לאלכסנדריה, מצרים, אך צ'רץ' לא ביקר בפירמידות, אולי מפחד להשאיר את משפחתו לבד. הם עברו ביפו והגיעו לביירות, שם בילו ארבעה חודשים. הם נשארו עם מיסיונרים אמריקאים, כולל דייוויד סטיוארט דודג'. בפברואר 1868 נסע צ'רץ' עם דודג' לעיר פטרה על גבי גמל מירושלים. שם הוא צייר את הנוף של פטרה שהפך לנושא של אחת מיצירותיו המאוחרות החשובות, (1874). מאוחר יותר באותו אביב ביקרה המשפחה בדמשק ובבאלבק, ואז הפליגה בים האגאי תוך עצירה בקונסטנטינופול. בקיץ חזרו לדרום אירופה, והיו בחורף ברומא. באותה שנה היו ציירים אמריקאים רבים ברומא, והם הצטרפו למספר אמנים / חברים, כולל סנפורד רובינסון גיפורד, ג'רווי מקנטיי וחברים אחרים שהתגוררו גם הם ברומא. בהיותו ברומא, צ'רץ' למד לצייר פרסקו. עם זאת, ככל הנראה אירופה כולה לא עניינה את צ'רץ'.
לפני שעזב את אמריקה לטיול הגדול, רכש צ'רץ' שטח על ראש הגבעה שמעל אדמת החווה שלו, אותה רצה מזמן, מקום תצפית לנופים המרהיבים של נהר ההדסון והקטסקיל. בשנת 1870 החל בבניית אחוזה על ראש הגבעה, והמשפחה עברה לבית בקיץ 1872. בהווה שמורה אחוזה זו כאתר היסטורי.
עקב הבילוי באחוזתו ובמקסיקו, צ'רץ' נחשף פחות לזרמים האמנותיים בעיר ניו יורק. הוא החזיק שם אולפן בשנות השמונים של המאה ה-19, אך בדרך כלל היה שם מרטין ג'ונסון הייד. אשתו איזבל הייתה חולה במשך כמה שנים, והיא נפטרה ב-12 במאי 1899, בניו יורק. פחות משנה לאחר מכן, ב-7 באפריל 1900, בגיל 73, נפטר צ'רץ' בניו יורק. פרדריק ואיזבל נקברו בחלקה המשפחתית בבית העלמין ספרינג גרוב, הרטפורד, קונטיקט.
מורשת
בעשורים האחרונים לחייו הידרדרה תהילתו של צ'רץ', ועד מותו בשנת 1900 היה עניין מועט בעבודתו. ציוריו נתפסו כחלק ממורשת "מיושנת ומופרכת" שהייתה מוקדשת מדי לפרטים. המוניטין שלו השתפר עם תערוכה בשנת 1945 שהוקדשה לאסכולת נהר ההדסון במכון לאמנות בשיקגו, ובאותה שנה שב המוזיאון המטרופוליטן לאמנות להציג מחדש "לב האנדים".
בשנת 1960 היסטוריון האמנות דייוויד סי האנטינגטון השלים עבודת גמר על צ'רץ' שבחן את השפעותיו וסביבתו. בשנת 1966 הוא כתב מונוגרפיה על הצייר וארגן את התערוכה הראשונה שהוקדשה לו מאז מותו, לאוסף הלאומי לאמנויות יפות. האנטינגטון הכיר באחוזתו של צ'רץ' כיצירת אמנות גדולה, והוביל את המאמץ לשמר את האחוזה - אולנה, כנכס היסטורי. הוא הוביל את הקמפיין להצלת אולנה של פרדריק צ'רץ', והתוצאה הייתה שותפות ציבורית-פרטית שיצרה את האתר ההיסטורי.
המורשת של צ'רץ' הוחזרה מחדש. מוזיאונים אמריקאים החלו לרכוש את יצירותיו, ובשנת 1979 נמכרו "הקרחונים" "הכנסייה" בכ-2.5 מיליון דולר. בשנה שלאחר מכן ערכה הגלריה הלאומית לאמנות תערוכה גדולה, על "התנועה הלומיניסטית", 1825-1875, אשר מייצגה את צ'רץ' כצייר האמריקני המוביל בסגנון זה בתקופתו.
האתר ההיסטורי אחוזת אולנה נמצא כיום בבעלות ומופעל על ידי מדינת ניו יורק.