cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקורפוס השישי (ארצות הברית)
החזית המערבית
באמצע נובמבר הגיעו בעלות הברית אל הריין וכבשו מרבית השטח שמדרום לו. אולם בדצמבר פתחו הגרמנים במתקפת הבליטה, ובשל כך הוזזו חלק מהכוחות האמריקניים באלזס כדי להדוף את המתקפה. הגרמנים ניצלו פער זה, ופתחו במבצע נורדווינד לכיבוש אלזס מחדש. הגרמנים התקדמו היטב, אולם בינואר 1945 איבדה המתקפה הגרמנית מעצמתה, ובעלות הברית הצליחו להחזיר לידיהם את מרבית השטחים האבודים. יחידות מהקורפוס השתתפו בחיסול כיס קולמר במהלך פברואר. במרץ השתתף הקורפוס בפריצת קו זיגפריד והתקדם לנהר הריין מצפון לקרלסרוהה. בתחילת אפריל הוא חצה את הריין והתקדם אל היילברון. ב-12 באפריל נכבשה העיר לאחר התנגדות קשה מצד חיילי האס אס. במקביל ב-10 באפריל נחלו חלק מיחידות הקורפוס תבוסה קלה מידי האס אס בקרב ליד קריילסהיים. במאי נכנס הקורפוס למעבר ברנר בגבול שווייץ וחייליו פגשו שם את כוחות הארמייה החמישית של קלארק שהבקיעו מאיטליה בעקבות מתקפת האביב.
לאחר המלחמה
לאחר כניעת גרמניה הנאצית ב-8 במאי, פורק הקורפוס השישי. הוא הוקם מחדש ב-1 במאי 1946, ופורק שוב ב-24 בנובמבר 1950. ב-22 בינואר 1951 הוא הוקם שוב, והוצב באינדיאנה. הוא פורק עוד פעם ב-1 באפריל 1953, והוקם פעם נוספת ב-22 בנובמבר 1957. ב-1962 הועברה מפקדת הקורפוס למישיגן, וב-29 בפברואר 1968 הוא פורק בפעם האחרונה.
גונריל
תפקידה במחזה
גונריל נשואה לדוכס אולבני (שם ארכאי לסקוטלנד), והיא בתו הבכורה של המלך ליר. היא אחת הנבלים העיקריים במחזה. בתמונה הראשונה, אביה מבקש מכל אחת מבנותיו להצהיר על אהבתן אליו תמורת חלקן בממלכה. הנאום של גונריל, אפילו שהיה מלא חנופה, לא היה אמיתי וכן, משום שהיא רק ניסתה לצבור עוד כוח.
המלך ליר מגרש את בתו הצעירה קורדליה, מפני שלא התחנפה אליו כמו אחיותיה, גונריל וריגן. ליר מחליט לשהות חצי שנה בטירה של גונריל ולאחר מכן חצי שנה בטירה של ריגן. לגונריל לא באמת אכפת מאביה הזקן, ולכן היא מנחה את המשרתים שלה להזניח אותו, כדי שכך אולי יהיה מתוסכל מספיק כדי להתעמת איתה, ואולי אפילו יעזוב. היא מאמינה שאביה הוא זקן משוגע, ואומרת, "זקן דומה לילד" (מערכה ראשונה, תמונה שלישית) ויש להעמידו במקומו באמצעות נזיפות בנוסף לחנופה. ליר מגיע לטירתה של גונריל בליווי 100 אבירים רועשים והוללים. גונריל דורשת מאביה לשלוח את חלקם חזרה ולהשאיר רק את אלו המנומסים. ליר מתפרץ בכעס, ויוצא אל טירתה של ריגן.
במערכה השנייה, גונריל פוגשת את ריגן וליר בביתו של האלוף מגלוסטר. שם היא עומדת לצידה של אחותה כנגד אביה, מה שמעורר בליר זעם רב, והוא יוצא אל סופת הברקים המשתוללת בחוץ. גונריל וריגן מורות על סגירת הדלתות בפני ליר.
במערכה השלישית, גונריל מגלה שגלוסטר עזר לליר להימלט לדובר, כדי לנהל פגישות עם הצבא הצרפתי הפולש, ומציעה שדוכס קורנוול יעקור את עיניו של גלוסטר. גונריל מפתחת עניין רומנטי באדמונד (בנו הממזר של גלוסטר), וחושבת שהוא יותר גברי מבעלה הפחדן אולבני. אולבני נגעל ממעשיה של גונריל, מגנה ומאשים אותה, אך היא ממשיכה לפקפק בגבריותו.
במערכה האחרונה, בזמן שהכוחות הבריטים נאבקים בצבא הצרפתי (בהנהגתה של קורדליה), גונריל מגלה שריגן מחזרת אחר אדמונד, ולכן היא מרעילה אותה (מחוץ לבמה) כדי להבטיח שריגן לא תתחתן איתו. לאחר מותה של ריגן, גונריל מתאבדת. ההתאבדות אינה אופיינית לה, משום שלכל אורך המחזה הוצגה כאישה אנוכית, ולכן אין הסבר ברור למעשה זה, אך נרמז כי הסיבה היא שילוב של סיכול תוכניותיה והודאה בכך שהרעילה את ריגן.
ניתוח הדמות
גונריל היא אישה אכזרית וערמומית. תכונות אלה מתגלות במערכה הראשונה. מכיוון שלא היה לו יורש זכר, ליר היה מוכן לחלק את ממלכתו בין שלוש בנותיו, בתנאי שיכריזו על אהבתן כלפיו. גונריל ידעה שתגובתה תקרב אותה לכס המלכות, ולכן הצהירה: "אבי, עזה אהבתי עד אין הביע..." (מערכה ראשונה, תמונה ראשונה) היא משקרת לאביה ללא שום הסתייגות.
אופייה הזדוני מתחיל להיחשף כאשר ליר מבקש ממנה להתארח אצלה ואצל בעלה. היא אומרת לו לסלק את אביריו ומשרתיו משום שהם רבים ורועשים מדי. ליר זועם בגלל חוסר הכבוד שהיא מפגינה כלפיו, מקלל אותה ועוזב.
גונריל, אשתו של דוכס אולבני, מנהלת מערכת יחסים אינטימית עם אדמונד. היא כותבת פתק המעודד את אדמונד לרצוח את בעלה ולשאת אותה לאישה, אך הפתק מתגלה. במערכה האחרונה, גונריל מרעילה את ריגן, לאחר שגילתה שגם ריגן חושקת באדמונד, וכשאדמונד נפצע וגוסס מפצעיו, גונריל מתאבדת.
בטקסט לא צוין במפורש מהן הסיבות לשנאתה של גונריל את אביה. הסופר סטיבן ריד שיער שגונריל, בתור בת בכורה, שונאת את אביה משום שהוא מעדיף את קורדליה על פניה. ריד טוען: "דחייתו של ליר את קורדליה, מעוררת בריגן ובגונריל זיכרונות מעומעמים מעברן ומרירות מודחקת שנוצרה מתוך הדחייה שלו כלפיהן, מרירות שלעולם לא הצליחו לבטא או להשלים איתה."
קתרין אופי
קתרין אופי (באנגלית: Catherine Opie; נולדה ב-1961) היא צלמת דוקומנטרית חברתית, שעוסקת בעיקר בחקר קהילות באמצעות צילום. יצירותיה של קתרין אופי מוצגות במוזיאונים רבים וזוכות להערכה רבה. כיום, אופי היא פרופסור לצילום באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ואמנית פעילה.
קורות חיים
קתרין אופי נולדה בסנדוסקי (Sandusky) שבאוהיו ארצות הברית ב-1961. היא גדלה בבית פטריוטי ביותר. אופי התחילה להתעניין בצילום בגיל תשע כאשר נחשפה לצילומיו של לואיס היין, שהיה צלם דוקומנטרי שצילם רבות את מעמד הפועלים ועורר מודעות למצבם. אופי מציינת כי הושפעה במיוחד מצילומיו המתארים ילדים עובדים בארצות הברית, שהשפיעו על שינוי חוקי עבודת הילדים. אופי התרשמה מהיכולת של צילום להשפיע על תפיסות חברתיות, והחליטה להיות צלמת דוקומנטרית חברתית. אופי ביקשה וקיבלה את המצלמה הראשונה שלה מהוריה כשהייתה בת תשע, ומגיל צעיר זה התחילה לצלם פורטרטים של האנשים הקרובים אליה ותמונות של סביבת מגוריה. היא מתארת כי עד היום היא ממשיכה לצלם נושאים דומים.
אופי סיימה תואר ראשון באומנות במכון לאומנות של סן פרנסיסקו בשנת 1985 ותואר שני במכון לאומנויות של קליפורניה  ב-1988. בתזה שלה אופי חקרה היבטים רבים של השכונות המתוכננות בוולנסיה (Valencia) קליפורניה, משלב הבניה ועד עיצוב הפנים של הבתים.
אופי מגדירה עצמה כלסבית וחברה בקהילה הגאה. היא חיה עם בת זוג ואם לבן. ברבות מסדרות הצילומים שלה, מופיעים פורטרטים של חבריה הקרובים המייצגים באופנים מגוונים את התרבות ההומו-לסבית. בנוסף, היא מצלמת סצנות ביתיות של חברות הקהילה. באחד הראיונות איתה מתייחסים לכך כניסיון לתעד את "החלום הלסבי".
כיום אופי היא פרופסור לצילום והיא מלמדת באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
קריירה
כאשר מוזיאון גוגנהיים בניו יורק הציג את הצילומים של קתרין אופי הוא כינה אותה בשם המחייב "צלמת אמריקאית" (American Photographer). היא כונתה כך בשל העניין המתמשך שלה בצילום דוקומנטרי חברתי המתעד את התרבות האמריקאית.
ביצירה Self-Portrait/Pervert היא מוחה על הגזענות ועל תפישת הנורמלי שבתוך הקהילה הגאה, שיצרה דה לגיטימציה לחלק מתת האוכלוסיות בתוך הקהילה הגאה.
אופי מספרת שהיא לא טובה בלתת שמות לסדרות הצילומים שלה ולרבים מגופי העבודה שלה יש שמות פשוטים כגון: פורטרטים (portraits), קניונים קטנים (mini malls), בתי קרח (icehouses).
אופי מעידה על עצמה שתמיד יש לה חזון ברור לאיך תמונה "צריכה" להיות, ועם זאת בחלק מסדרות הצילומים שלה רואים את הצד הספונטני של עבודתה. למשל:
בגוף העבודות (Domestic (1995-1998 בו צילמה זוגות לסביים בביתן, היא פגשה רבים מהם באופן מקרי, במהלך מסע בערים שונות בארצות הברית.
כמו כן אופי מספרת שסדרת הצילומים (High School Footbal (2007-2009 התחילה במהלך חופשה משפחתית בה אופי צפתה מתוך סקרנות באימון פוטבול של אחיין שלה וחבריו. בעקבות זאת נסעה לקצות ארצות הברית לצלם אימוני פוטבול של קבוצות נערים.
חמיד
{{פירושונים|
דיאן דה פרימה
דיאן דה פרימה (באנגלית: Diane di Prima; 6 באוגוסט 1934 – 25 באוקטובר 2020) הייתה משוררת ואמנית אמריקאית. כמו גם, הייתה סופרת פרוזה, מחזאית, פעילת צדק חברתי ומורה. די פרימה חיברה מעל ארבעים ספרים ועבודותיה תורגמו ליותר מ-20 שפות.
חמיד
ראו גם
}}
דיאן דה פרימה
ראשית חייה
דה פרימה נולדה בברוקלין, ניו יורק ב-1934. היא למדה בתיכון אנטר קולג' ובמכללת סווארת'מור לפני שעזבה כדי להיות משוררת בעיר מנהטן. הביבליוגרפיה האינטרנטית הרשמית שלה בשם "a second generation American of Italian descent" (סבה מצד אמה, דומניקו מלוצ'י, היה אנרכיסט פעיל, שנקשר לקרלו טרסקה ואמה גולדמן)." די פרימה החלה לכתוב כבר כילדה ועד גיל 19 בהדרכה של עזרא פאונד וקנת פצ'ן. ספר השירה הראשון שלה, This Kind of Bird Flies Backward, פורסם בשנת 1958 על ידי אתי ולירוי ג'ונס' טוטם.
מעורבות בתנועת הביט
די פרימה בילתה את שנות ה-50 המאוחרות וה-60 המוקדמות במנהטן, שם היא לקחה חלק בפעילות של תנועת הביט. היא בילתה גם זמן בקליפורניה בסטינסון ביץ' וקניון טופנגה, חזרה לניו יורק אך בסופו של דבר עברה לסן פרנסיסקו לצמיתות. די פרימה הייתה דמות מגשרת בין תנועת הביט והיפים, כמו גם בין אומני החוף המזרחי לאומני החוף המערבי.
היא ערכה את "The Floating Bear" עם אמירי ברקה (לירוי ג'ונס), והייתה שותפה לייסוד של התיאטרון הפואטי והוצאת השירה. בכמה הזדמנויות היא התמודדה עם האשמות וגינואים מצד ממשלת ארצות הברית בשל עבודתה עם ה-"New York Poets Theatre" וה-"newspaper The Floating Bear". ב-1961 היא אף נעצרה על ידי הבולשת הפדרלית על פרסום של שני שירים ב-"The Floating Bear". על פי די פרימה, המשטרה הטרידה אותה בשל אופי השירה שלה. ב-1966, היא בילתה קצת זמן במילברוק עם קהילת הפסיכדלית של טימותי לירי. באביב 1966 הדפיסה את שתי מהדורות הראשונות של "Psychodelic Prayers".
ב-1969 היא כתבה, בשם בדוי, את הזכרונות שלה מתקופת פעילותה בתנועת הביט: "Memoirs of a Beatnik." משנת 1974 ועד שנת 1997, די פרימה לימדה שירה בבית ספר ג'ק קרואק לפואטיקה ערטילאית, השייך למכון נרופה שבבולדר, קולורדו, היא חלקה את התוכנית עם חברים מהביט, אלן גינסברג (מייסד ושותף של התוכנית), ויליאם בורוז, גרגורי קורסו, ואחרים. בשנת 2001 היא פרסמה את "Recollections of My Life as a Woman: The New York Years."
קריירה
בשנות ה-60 המאוחרות, היא עברה להתגורר לקליפורניה (שם היא התגוררה מאז ועד למותה). בקליפורניה, די פרימה הייתה מעורבת בתנועת הדיגרס, למדה בודהיזם, סנסקריט, גנוסטיקה ואלכימיה. ב-1966 היא חתמה על הסכם התנגדות למלחמת וייטנאם. היא גם פרסמה את עבודותיה העיקריות, The long poem Loba, ב-1978, במהדורה מוגדלת ב-1998. ספר עם מבחר שירים בשם "Pieces of a Song", אשר פורסם בשנת 1990 והוציאה גם ספר זכרונות, "Recollections of My Life as a Woman", בשנת 2001. בשנת 2009, די פרימה הייתה מועמדת לפרס המשורר של סן פרנסיסקו. בסן פרנסיסקו יש היום תנועה שמקדמת קראה של רחוב בעיר על שמה של די פרימה. ב-1960 החלה לעבוד כצלמת וכאמנית קולאז. בשנותיה האחרונות היא אף פרסמה ציורים בצבעי מים.
די פרימה שיתפה פעולה עם הבמאי מלאני לה רוסה כדי להפיק את הסרט התיעודי "עיסוק בשירה: סרט עם דיאן די פרימה." לסרט יש משמעות היסטורית משום שהוא הסרט היחידי שהתמקד אך ורק בעבודה של די פרימה, תכנים נדירים, קטעי ארכיון והקלטות של די פרימה קוראת קטעים שלה משנת 1974. הסרט נרכש על אוניברסיטת נרופה, אוניברסיטה לה היו קשרים עמוקים עם די פרימה. הסרט הוצג בפרויקט השירה בניו יורק, Poetry Center at San Francisco State University. הסרט כולל גם קריאה של חומרים חדשים של די פרימה, אשר נקראים על ידיה ועל ידי אנשים נוספים, כולל קראה ספונטנית מ-2007 של "The Poetry Deal" אשר די פרימה מקריאה בסלון שלה, כמו גם הקלטה מ-2009 של די פרימה מפסטיבל גלוסטר, "Song for Baby-o". נוסף על כך גם כמה סרטי שירה שונים צולמו כדי להראות את האסתטיקה המיוחדת של די פרימה. בתגובות לסרט נאמר שניתן לשים לב כי סרט זה מאפשר לצופה "חוויה של מיוחדת של יצירות מאת די פרימה" ו"אירוע מדהים הנובע מליבה השופע של די פרימה, מראה אינטימי ליצרת השירים שלה", הסרט מציג דרך עבור כל מי שמחפש לדעת יותר של החיים והעבודה של די פרימה.
על פי האתר הרשמי של די פרימה, היא לימדה בסדנאות, שהפופולרית ביניהן הייתה סדנה שבה היא לימדה איך לשלב בין ציורים או תמונות למילים. לדי פרימה היו כמה יצירות בתהליך כתיבה, כולל פרסום של "הנשימה האחרונה" (Last Gasp), המהדורה מורחבת של Revolutionary Letters, אשר כללו למעלה מ-20 שירים חדשים. על פי קרן השירה, די פרימה "לימדה בבית הספר "ג'ק קרואק לפואטיקה ערטילאית", לאומנויות מלאכותית שבקליפורניה, ובתוכנית מאסטר בפואטיקה בניו  קולג', קליפורניה. עבודותיה של די פרימה מצגות ומלומדות באוניברסיטת לואיוויל, אוניברסיטת אינדיאנה, אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל בספריות צ'פל היל."השירה שלה לעיתים קרובות הציגה מאבקים חברתיים ופוליטיים שהתרחשו בשנות ה-60 ו-70. למרות שרוב שיריה הציגו בעיות חברתיות ופולטיות, היו לה גם עבודות רבות על יחסיים בין-אישיים וסיפורים מחייה. רוב החומרים האחרונים שלה עסקו בנושאים נשיים ונושאים דתיים, במיוחד פילוסופיות המזרח.
די פרימה נפטרה ב-25 באוקטובר 2020. הותירה אחריה חמישה ילדים: ז'אן די פרימה, דומיניק די פרימה, אלכס מרלו, טרה מרלו, רודי די פרימה. היא נישאה לאלן מרלו ב-1962 (התגרשו ב-1969), ובשנת 1972 התחתנה עם גרנט פישר (והתגרשו ב-1975).
מאוזוליאום צלאח א-דין
המאוזוליאום של צלאח א-דין (בערבית: ضريح صلاح الدين الأيوبي) הוא מקום מנוחתו וקברו של הסולטאן האיובי צלאח א-דין. המבנה צמוד למסגד אומיה בדמשק שבסוריה. הוא נבנה בשנת 1196, שלוש שנים לאחר מותו של צלאח א-דין. במקור, מתחם הקבר כלל את קבריהם של צלאח א-דין ושל מדרסה אל-עזיזיה, שנותרו מהם רק שרידים מעטים: כמה עמודים וקשת פנימית הסמוכה לקבר צלאח א-דין.
במאוזוליאום נמצאים כיום שני סרקופגים: האחד עשוי עץ, שאמור להכיל את שרידי צלאח א-דין, והשני עשוי שיש, נבנה כמחווה לסלאח א-דין בסוף המאה ה-19 על ידי הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני ושוחזר מאוחר יותר על ידי קיסר גרמניה וילהלם השני. יחד עם סרקופג השיש, הניח וילהלם השני, גם זר ברונזה מוזהב על סרקופג השיש, שהוסר אחר כך על ידי פייסל הראשון או לורנס איש ערב שהפקידו אותו מאוחר יותר במוזיאון המלחמה האימפריאלי.
רוט (אנדרואיד)
פעולת רוט (מאנגלית: root) הוא התהליך של מתן אפשרות לטלפונים חכמים, מחשבי לוח, ומכשירים אחרים המריצים את מערכת ההפעלה אנדרואיד להשיג הרשאות לניהול המכשיר. ביטוי נפוץ לתהליך נקרא "פריצת" המכשיר, אף על פי שהשם אינו מדויק.
פעולת הרוט מתבצעת לעיתים קרובות במטרה להתגבר על מגבלות שיצרניות החומרה והמפעילות הסלולריות שמות על המכשירים, וכתוצאה מכך מתאפשרת היכולת לשנות או להחליף את יישומי המערכת והגדרות, להפעיל יישומים מיוחדים שדורשים הרשאות ברמת מנהל מערכת, או לבצע פעולות אחרות שאינן נגישות למשתמש האנדרואיד הרגיל. פעולת הרוט יכולה גם להקל על הסרה מלאה או החלפה של מערכת ההפעלה של המכשיר, בדרך כלל עם גרסה חדשה יותר של מערכת ההפעלה הנוכחית על המכשיר. במקרים מסוימים, פעולת הרוט תסיר את אחריות היצרן מהמכשיר.
מכיוון שמערכת ההפעלה אנדרואיד בנויה על ליבת לינוקס, פעולת הרוט על מערכת האנדרואיד דומה להשגת הרשאות ניהול על מערכת ההפעלה לינוקס או כל מערכת הפעלה דמוית יוניקס כגון BSD ו-OS X.
מקור השם לפעולה הוא בשם root שהוא השם המקובל למשתמש המערכת במערכות דמויות יוניקס. למשתמש זה יש, באופן מסורתי, גישה לא מוגבלת למערכת ולכן המשמעות של יכולת להריץ הוראות או תוכניות כ־root היא שליטה מלאה במערכת.
גביע פרגוואי
גביע פרגוואי (בספרדית: Copa Paraguay) הוא טורניר כדורגל רשמי הנערך על ידי התאחדות הכדורגל הפרגוואית (APF), בהשתתפות קבוצות מליגות הכדורגל בפרגוואי.
המפעל נוסד במתכונתו הנוכחית בשנת 2018.
התחרות מתחילה באפריל ומסתיימת בנובמבר, כשהזוכה בגביע מעפילה לגביע סודאמריקנה בשנה שלאחר מכן. אם הזוכה בגביע כבר העפילה לתחרויות היבשתיות דרך הליגה, אז סגנית הזוכה בגביע (או הקבוצה מהמקום השלישי) תעפיל. אם שלוש הקבוצות הראשונות כולן כבר העפילו לתחרויות היבשתיות דרך הליגה, אז הקבוצה שתעפיל תהיה המדורגת במקום הגביע ביותר בליגה שעדיין לא העפילה. החל מעונת 2021, המנצחת גם מעפיל לסופר קאפ הפרגוואי.
ג'רל מיילס קלארק
ג'רל אטווה מיילס קלארק (באנגלית: Jearl Atawa Miles Clark; נולדה ב-4 בספטמבר 1966) היא אתלטית אמריקאית בעבר. היא אלופת עולם (שטוטגרט 1993), בעלת שתי מדליות ארד מאליפות העולם (גטבורג 1995 ואתונה 1997), 4 פעמים אלופת ארצות הברית (1993, 1995, 1997 ו-2002) ופעמיים דורגה שנייה בעולם (1993 ו-1997) בריצת 400 מטר. היא פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (אטלנטה 1996 וסידני 2000), סגנית אלופה אולימפית (ברצלונה 1992), 3 פעמים אלופת עולם (שטוטגרט 1993, גטבורג 1995 ופריז 2003) ו-3 פעמים סגנית אלופת עולם (טוקיו 1991, אתונה 1997 וסביליה 1999) בריצת שליחות 4x400 מטר. היא 4 פעמים אלופת ארצות הברית (1998, 1999, 2003 ו-2004), שיאנית ארצות הברית (1997–2017) ודורגה שנייה בעולם (1998) בריצת 800 מטר.
ביוגרפיה
מיילס קלארק נולדה וגדלה בגיינסוויל, פלורידה.
1986
בתחרות שנערכה בטלהסי, פלורידה ב-31 במאי 1986 היא קבעה בקפיצה לרוחק שיא אישי חדש של 6.45 מטר.
1988
באליפות ארצות הברית שנערכה בטמפה, פלורידה ב-18 ביוני 1988 זכתה מיילס קלארק במדליית ארד בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 51.35 שניות, אחרי לילי לת'רווד (51.01 שניות) ומייסל מאלון-ואלאס (51.35 שניות).
1989
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוסטון, טקסס ב-17 ביוני 1989 היא זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.52 שניות, אחרי רושל סטיבנס (50.75 שניות) ולפני סלינה מונדי-מילנר (51.55 שניות), בתוצאה שדירגה אותה במקום 23 בעולם, בסוף השנה.
1990
באליפות ארצות הברית שנערכה בנורווק, קליפורניה ב-16 ביוני 1990 היא סיימה במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.90 שניות.
1991
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק ב-15 ביוני 1991 זכתה מיילס קלארק במדליית כסף בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 50.19 שניות, אחרי לילי לת'רווד שקבעה שיא אליפות חדש של 49.66 שניות ולפני דיאן דיקסון (50.30 שניות), בתוצאה שדירגה אותה במקום שמיני בעולם, בסוף השנה.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן ב-1 בספטמבר אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם רושל סטיבנס, דיאן דיקסון ולילי לת'רווד בתוצאה של 3:20.15 דקות, אחרי ברית המועצות (3:18:43 דקות) ולפני גרמניה (3:21:25 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.50 שניות.
1992
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ברצלונה (1992) שנערכו בניו אורלינס, לואיזיאנה ב-24 ביוני 1992 היא זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.30 שניות, אחרי רושל סטיבנס (50.22 שניות) ולפני נטשה קייזר-בראון (50.42 שניות). כחודש לאחר מכן, במשחקים האולימפיים עצמם היא זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם נטשה קייזר-בראון, גוון טורנס ורושל סטיבנס בתוצאה של 3:20.92 דקות, אחרי המשלחת המאוחדת (3:20.20 דקות) ולפני בריטניה (3:24.23 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.57 שניות.
1993
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין, אורגון ב-19 ביוני 1993 היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.43 שניות, לפני נטשה קייזר-בראון (50.93) ומישל קולניס (51.77 שניות).
כוכבת אליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה באוגוסט אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.82 שניות, לפני נטשה קייזר-בראון (50.17 שניות) וסנדי ריצ'רדס מג'מייקה (50.44 שניות) ובריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם גוון טורנס, מייסל מאלון-ואלאס ונטשה קייזר-בראון בשיא אליפות חדש של 3:16.71 דקות, לפני רוסיה (3:18.38 דקות) ובריטניה (3:23.41 דקות). התוצאה שקבעה דירגה אותה במקום שני בעולם בסוף השנה, אחרי מה יוקין מסין (49.81 שניות).
1995
באליפות ארצות הברית שנערכה בסקרמנטו, קליפורניה ב-17 ביוני 1995 היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.90 שניות, לפני קים גרהם (51.48 שניות) ומייסל מאלון-ואלאס (51.56 שניות).
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה באוגוסט אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם קים גרהם, רושל סטיבנס וקמרה ג'ונס בתוצאה של 3:22.29 דקות, לפני רוסיה (3:23.98 דקות) ואוסטרליה (3:25.88 דקות) ומדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.00 שניות, אחרי מארי-ז'וזה פרק מצרפת (49.28 שניות) ופולין דייוויס-תומפסון מבהאמה (49.96 שניות).
אלופה אולימפית
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אטלנטה (1996) שנערכו באטלנטה ב-19 ביוני היא זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.61 שניות, אחרי מייסל מאלון-ואלאס (50.52 שניות) ולפני קים גרהם (50.87 שניות). במשחקים האולימפיים עצמם, היא זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם רושל סטיבנס, מייסל מאלון-ואלאס וקים גרהם בתוצאה של 3:20.91 דקות, לפני ניגריה (3:21.04 דקות) וגרמניה (3:21.14 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.55 שניות.
אלופת עולם באולם
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בפריז, צרפת בתחילת מרץ 1997 זכתה מיילס קלארק בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.96 שניות ומדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בשיא אמריקה חדש של 3:27.66 דקות, אחרי רוסיה שקבעה שיא עולם חדש של 3:26.84 דקות ולפני גרמניה (3:28.39 דקות)
באליפות ארצות הברית שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה ב-14 ביוני 1997 היא זכתה במדליית זהב בשיא אליפות חדש של 49.40 שניות, לפני קים גרהם (50.65 שניות) ומייסל מאלון-וואלאס (50.74 שניות), בתוצאה שדירגה אותה במקום שני בעולם, בסוף השנה, אחרי קתי פרימן מאוסטרליה (49.39 שניות).
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בתחילת אוגוסט אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף בפעם השנייה בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם מייסל מאלון-וואלאס, קים גרהם וקים באטן בתוצאה של 3:21.03 דקות, אחרי גרמניה (3:20.92 דקות) ולפני ג'מייקה (3:21.30 דקות) ומדליית ארד שנייה ברציפות בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.90 שניות, אחרי קתי פרימן (49.77 שניות) וסנדי ריצ'רדס מג'מייקה (49.79 שניות).
שיאנית ארצות הברית
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריסל, בלגיה ב-22 באוגוסט היא קבעה בריצת 800 מטר שיא לאומי חדש של 1.56.78 דקות, שיפור לשיא בן 12 השנים של מארי דקר (1.56.90 דקות). תוצאה זו דירגה אותה במקום רביעי בעולם בסוף השנה.
1998
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו אורלינס, לואיזיאנה ב-12 ביוני 1998 היא זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1.58.78 דקות, לפני ג'ואטה קלארק-דיגס (1:59.01 דקות) ומרדית' ולמון (1:59.29 דקות).
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ ב-12 באוגוסט היא קבעה בריצת 800 מטר שיא לאומי חדש של 1.56.43 דקות, תוצאה שדירגה אותה במקום שני בעולם, בסוף השנה, אחרי מריה מוטולה ממוזמביק (1:56.11 דקות).
מוחמד רשיד
מוחמד רשיד (מכונה גם חאלד סלאם) הוא איש עסקים, יועץ כלכלי ופעיל פוליטי פלסטיני. רשיד שימש כיועץ הכלכלי וכאיש סודו של יאסר ערפאת במשך שנים רבות, ונחשב לאחד האנשים החזקים ברשות הפלסטינית בתקופת שלטונו של ערפאת.
ג'רל מיילס קלארק
1999
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין, ב-27 ביוני 1999 היא זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.47 דקות, לפני מרדית' ולמון (2:00.36 דקות) וקאתי ראונדס (2:00.71 דקות).
מוחמד רשיד
שנים מוקדמות
רשיד ממוצא עיראקי-כורדי, היה פעיל ה־PKK בעברו. רשיד החל לפעול באש"ף בשנים בהן מרכז הארגון היה בלבנון, והפך בהדרגה ליועץ הכלכלי האישי ואיש הכספים של יאסר ערפאת. ערפאת ניהל את כספי הארגון באופן אישי, ורשיד היה איש סודו הבלעדי בנושא זה. בתקופה מסוימת שימש כעורך עיתון של אש"ף.
ג'רל מיילס קלארק
1999
בתחרות שנערכה במונקו ב-4 באוגוסט היא קבעה בריצת 400 מטר תוצאה של 49.98 שניות, תוצאה שדירגה אותה במקום שישי בעולם בסוף השנה. שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בציריך ב-11 באוגוסט היא קבעה בריצת 800 מטר שיא לאומי חדש של 1:56.40 דקות. שיא זה זה החזיק מעמד כ-18 שנים ונשבר על ידי אג'יי וילסון (1:55.61 דקות).
רפושקה
רפושקה (בהונגרית: Raposka) הוא כפר קטן על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
מוחמד רשיד
לאחר הקמת הרשות הפלסטינית
לאחר חתימת הסכמי אוסלו הגיע רשיד לשטחי הרשות הפלסטינית, ומונה לשר האוצר ומנכ"ל החברות הממשלתיות של הרשות הפלסטינית. השליטה על החברות הממשלתיות יחד עם השליטה על חשבונות הרשות הפלסטינית אליהם הגיעו כספי תרומות ממדינות שונות והחזרי מיסים מישראל, הפכה את רשיד לבעל כח רב בהנהגת הרשות הפלסטינית. במסגרת תפקידו היה רשיד אחראי על הייבוא והייצוא של סחורות ושירותים ברשות הפלסטינית, ועל ניהול הקזינו הפלסטיני ביריחו (בשיתוף עם חברה אוסטרית בבעלות מרטין שלאף). רשיד פיתח קשרים עסקיים עם איש העסקים הישראלי יוסי גינוסר וחברות ישראליות מובילות. רשיד ניצל את סמכותו לבניית כלכלה מונופוליסטית וריכוזית, כאשר הרשות הפלסטינית וחברות מטעמה שימשו כמונופולים לאספקת מוצרים שונים בשטחה, ופערי תיווך הועברו לקופת הרשות הפלסטינית ולחשבונם האישי של בכירי הרשות הפלסטינית, וביניהם רשיד. המונופולים הגדולים היו המונופולים על אספקת מלט ודלק, שפער התיווך הגדול בו הוביל לניסיונות הברחה רבים של דלק לשטחי הרשות הפלסטינית. ברשות הפלסטינית התקיימו כ־20 מונופולים, שפוקחו באמצעות חברת PCSC (Palestinian Commercial Services Company) בראשה עמד רשיד, והייתה בעלת השליטה החלקית או המלאה במונופולים השונים. חקירת קרן המטבע הבינלאומית ב־2003 העלתה כי כ־780 מיליוני דולר הועלמו מחשבון הבנק של חברה זו במשך השנים ליעדים בלתי ידועים. בנוסף, ניהל רשיד לפי חקירה זו עוד כ־800 מיליון דולר ללא בקרה. חברה זו שימשה גם כזרוע ההשקעות של הרשות הפלסטינית בשנים אלו.
ג'רל מיילס קלארק
1999
שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד בסוף אוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בפעם השלישית בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם סוזיאן ריד, מייסל מאלון-ואלאס ומישל קולינס בתוצאה של 3:22.09 דקות, אחרי רוסיה (3:21.98 דקות) ולפני גרמניה (3:22.43 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.40 דקות.
2000
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת סידני (2000) שנערכו בסקרמנטו ביולי 2000 היא זכתה בשתי מדליות כסף, בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.23 שניות, אחרי ל. קולנדר-ריצ'רדסון (49.87 שניות) ולפני מישל קולינס (50.29 שניות) ובריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.12 דקות, אחרי הייזל קלארק (1:58.97 דקות) ולפני ג'ואטה קלארק-דיגס (1:59.49 דקות). כשלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה במונקו ב-18 באוגוסט היא קבעה בריצת 400 מטר תוצאה של 50.04 שניות, תוצאה שדירגה אותה במקום עשירי בעולם בסוף השנה.
במשחקים האולימפיים עצמם היא זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם מוניק הנגן, לטשה קולנדר ומריון ג'ונס בתוצאה של 3:22.62 דקות, לפני ג'מייקה (3:23.25 דקות) ורוסיה (3:23.46 דקות). בשנת 7200 החזירה מריון ג'ונס את המדליות שבהן זכתה לאחר שהודתה שהשתמשה בסמים אסורים. בנובמבר 2007 המליצה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF) לפסול את רביעיות השליחות של ארצות הברית ב-4x100 מטר וב-4x400 מטר. ב-10 באפריל 2008 פסל הוועד האולימפי הבינלאומי את הנבחרות האמריקאיות ולקח מהאתלטיות את המדליות, אך בחר שלא לחלק מחדש את המדליות ולא נעשה שדרוג. לאחר שכל האתלטיות האמריקאיות שהשתתפו בריצות השליחות, פרט לננסי פרי ומריון ג'ונס, פנו לבית המשפט לבוררות בספורט, ב-16 ביולי פסק בית המשפט לטובתן והחזיר להן את המדליות.
2001
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין ב-24 ביוני 2001 היא עלתה לריצת הגמר אף לא השתתפה בה.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום רביעי בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם מוניק הנגן, מישל קולינס וסוזיאן ריד בתוצאה של 3:26.88 דקות, היא פתחה ראשונה בתוצאה של 49.99 והרביעייה האמריקאית הובילה בבטחה עד להחלפה האחרונה שבה ריד הפילה את המקל.
2002
באליפות ארצות הברית שנערכה בפאלו אלטו, קליפורניה ב-23 ביוני 2002 היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.91 שניות, לפני מישל קולינס (51.20 שניות) ומוניק הנגן (51.34 שניות).
בתחרות שנערכה במדריד, ספרד ב-20 בספטמבר אותה שנה היא קבעה בריצת 400 מטר תוצאה של 50.27 שניו, שדירגה אותה במקום שלישי בעולם בסוף השנה.
2003
באליפות ארצות הברית שנערכה בפאלו אלטו ב-22 ביוני 2003 היא זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:58.84 דקות, לפני ניקול טטר (1:59.91 דקות) וג'ן טומי (2:00.12 דקות).
באליפות העולם שנערכה בפריז באוגוסט אותה שנה היא זכתה בפעם שלישית במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם דמטריה וושינגטון, מלישה ברבר וסניה ריצ'רדס בתוצאה של 3:22.63 דקות, לפני רוסיה (3:22.91 דקות) וג'מייקה (3:22.92 דקות). נוסף לכך היא השתתפה בריצת 800 מטר אך נשרה כבר לאחר שלב המוקדמות.
ווטרלו (איווה)
ווטרלו (באנגלית: Waterloo) היא בירת מחוז בלאק הוק במדינת איווה בארצות הברית. העיר שוכנת על גדות נהר סידר במזרח איווה. בעיר מתגוררים 68,406 תושבים (נכון ל-2010), ובמטרופולין של העיר מתגוררים 167,819 תושבים (נכון ל-2010).
ג'רל מיילס קלארק
2004
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אתונה (2004) שנערכו בסקרמנטו ב-12 ביולי 2004 היא זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.06 דקות, לפני ניקול טטר (2:00.25 דקות) והייזל קלארק (2:00.37 דקות). במשחקים האולימפיים עצמם היא סיימה במקום שישי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.27 דקות.
ווטרלו (איווה)
היסטוריה
במקום בו נמצאת העיר היום היו מספר התיישבויות של שבט המסקוואקי (Meskwaki). עד הקמת העיר האזור נודע בשם "פריירי רפידס קרוסינג" (Prairie Rapids Crossing).
ב-1845 הגיעו המתיישבים הראשונים לאזור והם הקימו את העיירה שבפועל אימצה לעצמה את שם האזור אף על פי שהוא לא היה שמה הרשמי. כעבור שנים ספורות תושב העיירה צ'ארלס מולן (Charles Mullan) הגיש בקשה להקמת סניף דואר בעיירה, אך היה צריך לרשום את שם המקום של סניף הדואר המיועד. מולן החליט לבחור בשם "ווטרלו" ולאחר שהסניף הוקם ב-29 בדצמבר 1851 תושבי העיירה אימצו את השם באופן רשמי.
רפושקה
ברפושקה חיו שלושה יהודים בשנת 1880.
ג'רל מיילס קלארק
חיים אישיים
היא נשואה למאמנה ג'יי ג'יי קלארק, אחיותיו הן ג'ואטה והייזל קלארק, אלופות ארצות הברית בריצות הבינוניות ואתלטיות אולימפיות.
מוחמד רשיד
לאחר הקמת הרשות הפלסטינית
רשיד היה בעל זכות החתימה היחיד לצידו של ערפאת בחשבון בנק סודי שאליו העבירה מדינת ישראל את כספי המיסים שנגבו עבור הפלסטינים, והיה בעל זכות חתימה בחשבונות בינלאומיים נוספים. בתקופה זו הועלמו סכומים ניכרים מכספי התרומות שקיבלה הרשות הפלסטינית למקומות לא ידועים. בעקבות כך החליטו קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי ב־1997 על עצירת הסיוע לרשות הפלסטינית עד להחלת שקיפות ראויה.
סביב שנת 2000 החליט ערפאת לאפשר לרשיד פעילות חופשית בחשבונות הרשות הפלסטינית ובחשבונות ערפאת, ורשיד היה יכול מעתה למשוך כספים ללא צורך באישור וחתימת אדם אחר. לטענת עזרד לב (שהיה שותפו של יוסי גינוסר ששימש כיועץ פיננסי ומנהל חשבונות כספים של הרשות הפלסטינית), ניצל רשיד אפשרות זו למשיכת כספים למימון פעילי טרור בראשית האינתיפאדה השנייה. על פי הוראותיו של ערפאת, העביר רשיד כספים רבים למנגנוני ביטחון פלסטינים שונים, כדרך להבטחת נאמנות והשגת תמיכה. מנגד, הואשם רשיד על ידי פעילי שטח פלסטינים כאחד האחראים העיקריים לשחיתות ברשות הפלסטינית. גורמים פלסטינים העריכו כי רשיד ניצל את כוחו כדי לשלשל לכיסו 300–400 מיליוני דולר מכספי אש"ף והרשות הפלסטינית.
בתקופה זו החל רשיד להיות מעורב גם במגעים מדיניים עם ישראל, כדוגמת ועידת קמפ דייוויד (2000).
איש עסקים פרטי
סביב 2003 הועבר ניהול הכספים של הרשות והחשבונות האישיים של ערפאת לידי סלאם פיאד. לטענת מקורות ברשות הפלסטינית, הדבר נעשה עקב כעסו של ערפאת על התנהלותו של רשיד, שאליה נוסף לחץ אמריקאי לפיטורו של רשיד מתפקידו. במקביל, פרסמו פיאד וקרן המטבע הבינלאומית דו"חות ציבוריים חמורים על החברות שפעלו בשליטתו של רשיד, הכנסותיהם מניצול מונופולים והעלמת כספים מחשבונותיהם. רשיד עזב את שטחי הרשות הפלסטינית בשנה זו, והחל בעסקים נרחבים באירופה ובמדינות ערב. על פי מקורות שונים ערפאת הביע מורת רוח מעזיבת רשיד, שאף הואשם בגנבת כספים מהרשות הפלסטינית עם עזיבתו.
לאחר מותו של ערפאת ב־2004 הפך רשיד לאדם היחיד המכיר את מלוא ההתנהלות הכספית של אש"ף והרשות הפלסטינית, דבר שהפך את תמיכתו לחיונית בעבור המתמודדים לכס נשיאות הרשות הפלסטינית. עם זאת, בריאיון לעיתון טען רשיד כי כספי אש"ף והרשות הפלסטינית מתנהלים תחת פיקוחה של מועצת מנהלים בת שבעה חברים, ונתונים לביקורת רבעונית של משרד רואי חשבון.
לאחר עזיבתו נחשב רשיד לאיש עסקים אמיד ובעל קשרים עם בעלי הון וראשי מדינות שונות בעולם הערבי. לטענתו, עסק בעיקר בנדל"ן, אך הואשם על ידי עיתונאים ערבים בפעולות בתחומים אחרים, כדוגמת סחר בנשק. עם זאת, בסוף 2003 חזר רשיד לשטחי הרשות בניסיון לתיווך פוליטי בין ערפאת לאבו מאזן. ב־2004 דווח כי רשיד נפגש בווינה עם בכירים ישראלים כדוגמת דב וייסגלס, חיים רמון ואביגדור ליברמן. ב־2005 דווח כי שר האוצר הפלסטיני סלאם פיאד הורה על ניתוק כל הקשרים העסקיים עם רשיד. עם זאת, ב־2007 הגיע רשיד לביקור קצר נוסף ברשות הפלסטינית, על רקע הניסיון להקמת ממשלת אחדות ברשות הפלסטינית בשיתוף פת"ח והחמאס.
במהלך העשור הראשון של המאה ה־21 יזם הקמת מרכז נופש נרחב בעקבה שבירדן, בשיתוף עם מוחמד דחלאן. נשיא הרשות הפלסטינית אבו מאזן דרש מהירדנים לעצור את המיזם, בטענה שמימונו נשען על כספים שגנב ראשיד מהרשות הפלסטינית. בעקבות כך הודיעה ירדן על עצירת הפרויקט בשל הפרת הסכם.
ב־2012 הודיע רפיק א-נטשה, הממונה על המאבק בשחיתות ברשות הפלסטינית על פתיחת חקירה כנגד רשיד באשמת שחיתות, מעילה וגנבת כספים מקופת אש"ף ומקרן ההשקעות הפלסטינית באמצעות העברת כספים לחברות קש בבעלותו ובבעלות מקורביו. במהלך החקירה הגיש התובע הכללי של הרשות הפלסטינית בקשה לאינטרפול למעצר רשיד, ששוהה מחוץ לשטחי הרשות. בעקבות פתיחת החקירה האשים ראשיד את אבו מאזן כי קיבל מידיו 25 מיליון דולר במזומן עם כינונה של הרשות הפלסטינית, בהוראתו האישית של ערפאת, וכי הוא מחזיק בנכסים רבים בשווי של עשרות מיליוני דולר ברשות הפלסטינית ומחוצה לה
בין ידידיו הקרובים של רשיד נמצאים מוחמד דחלאן, יוסי גינוסר, וסיף אל־אסלאם, בנו של שליט לוב לשעבר מועמר קדאפי.
ווטרלו (איווה)
היסטוריה
העיר התפתחה בקצב מהיר מאוד בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 והמשיכה בגדילה גם לאחר מכן.
ווטרלו נפגעה משיטפונות גדולים ב-1993 וב-2008, אך הפגיעה לא הייתה משמעותית והעיר התאוששה תוך זמן קצר.
כלכלה
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 הכלכלה המקומית התבססה בעיקר על חקלאות וייצור ציוד חקלאי במפעלים של חברות כמו ג'ון דיר, אך באותו זמן ענף החקלאות החל להידרדר וכיום הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשייה.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה האזורי ווטרלו, שנמצא במרחק של 6 קילומטרים צפון-מערבית למרכז העיר ומציע טיסות לשיקגו.
משפט סימסון
משפט סימסון הוא משפט גאומטרי הקובע כי:
בתמונה, הנקודה P נמצאת על היקף המעגל החוסם את המשולש ABC. היטלי הנקודה על הצלעות AB, AC, BC מסומנים ב N, L, M בהתאמה (כלומר מתקיים ) נמצאים על ישר אחד (צבוע באדום).
המשפט ההפוך נכון גם הוא: אם נתון משולש ונקודה כך שהיטלי הנקודה על צלעות המשולש נמצאות על ישר אחד, אזי הנקודה הזאת המצאת על היקף המעגל החוסם את המשולש.
משפט סימסון שקול למשפט תלמי (כלומר, כל אחד מהם גורר את השני) ועל כן מספיק להוכיח את אחד מהם על מנת להוכיח את השני.
מרכז שיגור הלוויינים טאיואן
מרכז שיגור הלוויינים טַאיוּאַן, (בסינית: 太原卫星发射中心, באנגלית: Taiyuan Satellite Launch Center או TSLC) הידוע גם בכינוי בסיס 25 (בסינית: 二十五基地), הוא קוסמודרום המיועד לשיגור לוויינים של הרפובליקה העממית של סין.
TSLC ממוקם בנפת קלאן, שבמחוז שאנשי. הוא השני משלושת אתרי שיגור שתוכננו במרץ 1966 ונכנס למבצעיות מלאה ב-1968.
הבסיס נמצא ברום של 1,500 מטרים מעל פני הים. הגובה יחד עם מזג האוויר היבש מהווים תנאים אידיאליים לאתר שיגור מסוגו.
הקוסמודרום משמש בעיקר כדי לשגר לוויינים מטאורולוגיים, לווייני משאבי כדור הארץ ולוויינים לשימוש מדעי על גבי משגרי צ'אנג ז'נג למסלול מסונכרן שמש. TSLC הוא בסיס שיגור מרכזי עבור טילים בליסטיים בין-יבשתיים ומשמש גם כאתר לניסויים יבשתיים בטילים המשוגרים מצוללות (SLBM).
באתר קיימים מרכז משימה ומוקד שליטה ובקרה מתקדמים טכנולוגית. ההגעה אליו מתאפשרת בשני קווי רכבת המתחברים עם מסילת נינגוו-קלאן.
סואמו טויודה
סואמו טויודה (יפנית: 豊田 副武; 22 במאי 1885 - 22 בספטמבר 1957) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
טויודה נולד באזור שהוא כיום העיר קיטסוקי, מחוז אויטה, יפן. הוא סיים את לימודיו בשנת 1905 באקדמיה הימית הקיסרית במקום ה-26 מתוך 176 צוערים, במחזור ה-33. הוא שירת כימאי על סיפון הסיירות "האשידטה" ו"נישין", ולאחר שקיבל דרגת קצונה שירת כאנסיין על סיפון המשחתת "אסטסויה".
טויודה שב לאקדמיה הימית והפך למומחה לטורפדו ולתותחנות ימית. כלוטננט משנת 1911 שירת טויודה על סיפון סיירת המערכה "קורמה". הוא סיים את לימודיו במכללת הלוחמה הימית בשנת 1915 וקודם לדרגת לוטננט-קומנדר בשנת 1917. בין השנים 1917-1919 שימש טויודה שלישו הצבאי של אדמירל יושימאסה מוטומארו. בין השנים 1919-1922 הוא נשלח כנספח צבאי לבריטניה, במהלכן קודם לדרגת קומנדר.
עם שובו ליפן קיבל טויודה מספר תפקידים ניהוליים, ובשנת 1925 קודם לדרגת קפטן וקיבל את הפיקוד הראשון בקריירה הצבאית שלו - הסיירת "יורה". בדצמבר 1930 קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה "היוגה". במהלך הוועידה הימית בלונדון בשנת 1931 ליווה טויודה את אדמירל איסורוקו יממוטו. ב-1 בדצמבר 1931 קודם לדרגת אדמירל משנה.
בין דצמבר 1931 לפברואר 1933 שימש טויודה מפקד המחלקה השנייה המטה הכללי של הצי הקיסרי היפני, וקודם לדרגת תת-אדמירל ב-15 בנובמבר 1935. בין 1935-1937 היה טויודה מנהל המשרד לענייני הצי, ב-20 באוקטובר 1937 קיבל את הפיקוד על הצי הרביעי, ושנה לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הצי השני. שני הציים פעלו במלחמת סין–יפן השנייה וסיועו לפלישה לסין. מ-1939 עד 1941 היה טויודה מפקד מחלקת המספנות בצי.
מלחמת העולם השנייה
ב-18 בספטמבר 1941 קודם טויודה לדרגת אדמירל, ובעת ההתקפה על פרל הארבור היה מפקד הבסיס הימי בקורה. ב-10 בנובמבר 1942 הפך טויודה לחבר במועצת המלחמה העליונה, בה השקיע מאמצים בהסטת משאבים בתעשייה הצבאית לעבר תעופה ימית, אך לרוב נתקל בהתנגדות באנשי הצבא היפני הקיסרי. ב-21 באפריל 1943 עזב טויודה את המועצה וקיבל את הפיקוד על בסיס הצי ביוקוסוקה.
לאחר מותו של אדמירל מינאיצ'י קוגה קיבל טויודה את הפיקוד על הצי היפני המשולב ב-3 במאי 1944. בחודש יוני של אותה שנה הגה תוכנית מבצעית בשם "מבצע א-גו" שהתממשה בתבוסה מכרעת של הצי הקיסרי תחת פיקודו של אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה בקרב ים הפיליפינים. לאחריה הגה את תוכנית "שו-גו", שהתממשה גם היא בתבוסה יפנית בקרב מצר סוריגאו. טויודה היה מודע לעובדה ששתי התוכניות היוו הימור, אך מכיוון שהדלק והאספקה של הצי הקיסרי אזלו והלכו, הוא חש שסיכויי ההצלחה עולים על הסיכון באובדן צי, שעמד בלאו הכי להפוך לחסר תועלת תוך זמן קצר. על אף התבוסות המשיך טויודה באותה אסטרטגיה, כשאישר את מבצע טן-גו בה שלח את אוניית המערכה יאמטו למשימת התאבדות לאוקינאווה.
לאחר התפטרותו של קושירו אויקאווה ממשרת ראש המטה הכללי של הצי החליף אותו טויודה, והיה למפקד האחרון של הצי הקיסרי היפני מ-29 במאי 1945 ועד לתום המלחמה.
טויודה לקח חלק במספר ועידות קיסריות בנוגע לכניעת יפן. ראשית קיווה שר הצי מיטסומאסה יונאי שטויודה יוכל לסייע במיתון ראש המטה הכללי של הצבא, יושיג'ירו אומזו (מאחר ששניהם נולדו באותו מחוז). בסופו של דבר הצטרף טויודה לאומזו במחאתו כנגד הצהרת פוטסדאם. טויודה תמך בסיום המלחמה אך התעקש שממשלת יפן תדרוש תנאים טובים יותר. לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי התקשחה עוד יותר עמדתו וטען שעל היפנים להגן על איי הבית עד האדם האחרון.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נעצר טויודה על ידי הפיקוד העליון של בעלות הברית בטוקיו ונשלח לכלא סוגאמו, אך לבסוף שוחרר מבלי שעמד למשפט בגין פשעי מלחמה.
ב-1957 נפטר טויודה מהתקף לב כשהוא בגיל 72.
יאנוש לאבוטה
ילדות וצעירות
אמו, קלארה לבית סווֶטֶנייאֶי, נפטרה כשלאבוטה היה בן 9. אביו נשא בהמשך אישה שנייה. אחרי לימודים בבודה, האב שלח את בנו לפנימייה ישועית בנאג'סומבאט (כיום טרנבה). אחר כך בעזרת מלגה הוא למד משפטים בפוז'ון. בשנת 1783 התגורר בפשט. באחד מביקוריו בבית אביו התעוררה שערורייה כשתוך כדי ריב עם אמו החורגת איים עליה בסכין. הוא נמלט מהבית והתגייס לצבא. אחרי שאביו שחרר אותו מהשירות לא חזר מיד ללימודי המשפטים אלא נסע לווינה, עד שנת 1786 השתלם בווינה בנסיבות לא ידועות היטב בנגינה ובתאוריית המוזיקה והחל בהדרגה בקריירה מוזיקלית ככנר וירטואוז וכמלחין ובקריירה תיאטרלית. בנאג'סומבט הוא כתב את יצירתו הראשונה - "רטוריקה". לתקופה הוא שהה בפראקנו (בגרמנית - פורכטנאו - Forchtenau) כיום פורכטנשטיין בבורגנלנד, באוסטריה, אחר כך התגורר למשך שלושה חדשים במנזר פאולני בבאנפאלווה, עבר בהמשך לשופרון ולבסוף חזר לפשט והשלים את לימודי המשפטים. לאבוטה עבד זמן מה כפקיד בקנצלריה של הברון לאסלו אורצי בפשט עד 1791, אחר כך לימד כמורה פרטי את בניו של הרוזן קארוי זיצ'י (1826-1753). בפשט היה מעורב בקטטות ובפרשיות אהבה סוערות.
פעילותו המוזיקלית
בשנים 1792 ו-1793 כיהן לאבוטה כמנהל מוזיקלי של החברה ההונגרית לתיאטרון בבודה ופשט. ב-1799-1797 חי בעיר מישקולץ וערך סיורים ארוכים ככנר וירטואוז בכל רחבי הונגריה. בשנים 1802–1804 ניצח על תזמורת התיאטרון ההונגרי בקולוז'וואר בטרנסילבניה, עבד גם עם להקות תיאטרון בדברצן, במארושוואשארהיי בטרנסילבניה ובלשינץ (כיום לוצ'נץ בסלובקיה). הוא נדד תכופות לשם הופעות בחצרות האצילים ולימד נגינת כינור ופסנתר (למשל לימד פסנתר בביתו של הרוזן אימרה טלקי במרמורוש). החל משנת 1816 פתח חנות למוזיקה בעיר דברצן. אחרי שנת 1817 הידרדרה בריאותו. הוא חזר לנדוד ולבסוף השתקע בטאיה, שבמחוז זמפלן (בימינו בנפת סרנץ' במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן). הוא נפטר שם בשנת 1820. לאבוטה, נחשב לצד אנטאל צ'רמק, יאנוש ביהרי ויוז'ף קושוביץ' לאחד הנציגים הבולטים של מוזיקת ורבונקוש.
יצירות
ידועות 185 יצירות של לאבוטה. (מחזור בן 18 שירים)
פרט לוורבונקוש, הלחין לאבוטה ריקודים גרמניים, פולונזות, קונטרדאנסים ומנואטים לכלי קשת וכן מוזיקת פסנתר. לאבוטה הלחין לחנים לשירי מיהאי צ'וקונאי ויטז.
הנצחה
נקראו על שמו: כמו כן פועלת שם תזמורת קאמרית של חובבים על שם לאבוטה
קישורים חיצוניים
Constantin von Wurzbach art. Kark Johann Lavotta in Biographisches Lexikon des Kaiserthums Oesterreich. 14. Theil. Kaiserlich-königliche Hof-Staatsdruckerei, Wien 1865, S. 231–233 Horchova - Jan Lavotta in Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Band 5, Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 1972, S. 53.
הטגארט ברמלה בתוך כלא איילון
מצודת הטגארט שנמצאת בשטח בית הסוהר איילון (ידוע גם בשמו הקודם כלא רמלה) היא חלק משרשרת מצודות טגארט שהוקמו בארץ ישראל ביוזמתו של סר צ'ארלס טגארט. המצודה ומתקן כליאה של שירות בתי הסוהר ממוקמים סמוך לערים רמלה ולוד. בית הסוהר משמש לכליאת אסירים שנשפטו על ידי בית משפט לתקופות מאסר ממושכות.
מבנה הטגארט בין רמלה ללוד
מצודת הטגארט ברמלה נבנתה על ידי הבריטים ובנייתה הסתיימה בשנת 1943 לאחר המרד הערבי הגדול.
לאחר הקמת המדינה הועבר המבנה למשטרת ישראל.
המצודה השתמרה עד היום והיא נמצאת בתוך השטח הכללי של כלא איילון. ניתן לזהות גם היום את סימני ההיכר של הטגארט – שני מגדלי שמירה בצד מזרח, שערי ברזל לכניסה לחיילים, לכלי רכב ולפרשים, חומה היקפית, וחצר גדולה מרובעת במרכז. עובי קירות המצודה הוא כ־60 ס"מ.
העיר רמלה
א.י. ברור מציין בספרו "ארץ ישראל" בסקירה היישובית את לוד ורמלה יחד. מאחר שבמשך מאות בשנים היו שכנות וביניהם כרמים ופרדסים. הערים רמלה ולוד ישבו במרכז הדרך מהרי ירושלים לכוון דרך האורך שבשפלת החוף שהייתה לה חשיבות רבה לאורך ההיסטוריה. דרך זו חיברה מאז ומעולם את מצרים עם ארצות הפרת והחידקל.
בתקופת הערביים שלפני הצלבנים הייתה רמלה בירת הארץ. זו העיר היחידה שתוכננה ונבנתה כדי להיות בירת המינהל של המחוז במקום קיסריה. סלימאן ביקש לעשות את רמלה למטרופולין ובנה בה בית חרושת לצביעה. הוא קידם את כלכלתה על ידי תעשייה ומסחר. בתקופה זו הצטרפו לאוכלוסייתה בני עמים רבים כולל קהילה יהודית חשובה שהוזכרה גם בגניזה הקהירית. במשך השנים הוקמו בעיר מסגדים גדולים והעיר התפתחה בזכות מיקומה ובמאה ה־10 נחשבה לאחת הערים המשגשגות ביותר בסוריה. היא הייתה מוקפת בוסתנים ושווקיה ששקקו מסחר נפרשו סביב המסגד הגדול שבמרכזה.
בשנים הבאות עד למאה ה־16, עבר השלטון על רמלה ידיים רבות. הפאטמים, הבדווים, הסלג'וקים הצלבנים והממלוכים.
בשנת 1546 העיר נהרסה לחלוטין ברעש אדמה. ובתקופה העות'מאנית ירדה ממעמד של "עיר מחוז" למעמד "עיר נפה" במחוז עזה.
עקב מיקומה המרכזי שימשה רמלה במשך כל השנים כתחנה לעולי הרגל היהודים והלא יהודים. בציר משפלת החוף ומיפו לירושלים.
בסוף המאה ה־19 ועד מלחמת העולם הראשונה עוד היה בה יישוב יהודי קטן.
בתקופת המנדט היה לבריטים ברמלה בסיס תעופה, וגם בסיסי צבא רבים בסרפנד (צריפין) ובלוד הסמוכה לרמלה.
בתקופת המנדט הבריטי היה בלוד צומת מרכזי של מסילות הברזל, בשנות ה־40 היו ברמלה כ־12,000 נפש.
בשנות המנדט התפתחה רמלה והייתה למרכז פעילות מדינית מוסלמית לאומנית.
המרד הערבי הגדול
הסיבות למרד הערבי הגדול של 1936–1939 היו העלייה החמישית, גידול באוכלוסייה היהודית, וצמיחה כלכלית אדירה.
הפלסטינים חשו שהיישוב היהודי גדל על חשבונם. בזירה הבינלאומית התגבשה ברית של מדינות שנקראות מדינות הציר – גרמניה, איטליה, ספרד ויפן. ההנהגה הערבית בארץ ישראל גיבשה הבנה פוליטית שבמצב הפוליטי הבינלאומי יש הזדמנות לסילוק המנדט הבריטי והישוב היהודי.
לכן הנהגת הערבים פתחה במאבק בשני שלבים:
שלב א – התחיל בשנת 1936 וכלל קיום הפגנות, מחאות, שביתות, אינתיפאדה לא אלימה, סגירת עסקים ובתי ספר. התוצאה המידית הייתה פגיעה בפלסטינים עצמם ובעיקר במעמד העירוני הבינוני. הפגיעה בכפריים הייתה קטנה יותר מאחר הם יכלו לקיים את עצמם.
כתוצאה מהמרד הערבי הגדול ממשלת בריטניה הבינה שצריך לחפש מוצא מהקונפליקט. הבריטים הקימו את ועדת פיל שהציעה את הפתרון של חלוקת ארץ ישראל כאשר על רוב השטח תקום מדינה פלסטינית ובחלק קטן מהשטח מדינה יהודית.
למרד הערבי הגדול היו תוצאות חשובות מבחינת היישוב היהודי: מבחינה צבאית ההגנה והאצל רכשו ניסיון רב מהעבודה עם הבריטים.
מבחינה כלכלית הייתה חשיבות גדולה לתוצאות המרד – למעשה אם נסתכל על שתי הקהילות היהודים והערבים בארץ נראה שמלכתחילה בין שתי הקהילות הייתה הפרדה גאוגרפית, פוליטית, ותרבותית. אך בתחום הכלכלי היו תלויים האחד בשני.
המרד הביא להפרדה גם בתחום הכלכלי והחל משנת 1936 היישוב היהודי דאג לעצמו בתוצרת חקלאית ובמסחר.
הרקע לתוכנית בניית "טגארט"
המיזם של מצודות הטגארט יצא אל הפועל מיד עם סיום המרד הערבי עקב שלושה גורמים מרכזיים שהיו תוצאה של התפתחות האירועים בשלב השני של המרד הערבי ומיד אחריו:
הגורם הראשון – סר צ'ארלס טגארט שהוזמן לארץ ישראל בראשית השלב השני של המרד הערבי באוקטובר 1937 על ידי שר המושבות כדי לייעץ בנושאי המלחמה בטרור הערבי. את המלצותיו הגיש בדּוח שכתב בינואר 1938 עם שתי המלצות מרכזיות:
הגורם השני – היה המלצה שכתב מפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל, רוברט היינינג (Robert Haining) באוקטובר 1938 שהמליץ לבנות את תחנות המשטרה הייעודיות שעליהן המליץ טגארט כמצודות בנקודות שליטה מרכזיות.
הגורם השלישי – היה קשור להיערכות לקראת אפשרות של פינוי הכוחות הבריטיים מארץ ישראל לאירופה עקב התחזיות למלחמה באירופה. המגמה הייתה לאפשר בקלות העברת אחריות על ביטחון הפנים מהצבא הבריטי למשטרה בערים ובמרחב הכפרי בכל ארץ ישראל.
מצודות הטגארט תוכננו והוקמו בנקודות אסטרטגיות ברחבי הארץ. המטרות היו, שליטה על האוכלוסייה המקומית כלקח ממאורעות המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939, ושליטה על מערך הדרכים בארץ ישראל למקרה של פלישה גרמנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
במיקום שנקבע למצודת רמלה הייתה מטרה לשלוט על צירים מרכזיים במישור החוף.על הציר הראשי בין יפו לירושלים ועל צומת מסילות הברזל שהיה בלוד.
בתקופת המנדט נהרגו בארץ 5,731 חיילים בריטיים שנקברו בבית הקברות הצבאי הבריטי ברמלה.
בניית המצודות
הוחלט לבחור דגם לכל מצודות המשטרה בארץ ישראל. צורת הדגם הייתה של מצודה מלבנית או מרובעת שבקצותיה המנוגדים נקבעו צריחים.
מיזם מצודות הטגארט היה אחד ממיזמי הבנייה הביטחוניים החשובים ביותר בארץ ישראל בתקופת המנדט שיצא אל הפועל בראשית מלחמת העולם השנייה בין השנים 1940–1943. במסגרת המיזם נבנו 62 מצודות משטרה בכל רחבי ארץ ישראל כדי להחזיר לבריטים את השליטה בשטח.
כל 62 מצודות הטגארט שנבנו במסגרת המיזם, נועדו לשלוט באזורים בהם היו מאבקים מול האוכלוסייה. כתוצאה מכך תוכננו המצודות כך שיעמדו במצור מתמשך של עד שלושה חודשים. כולל מגורים, מים ומזון. המיזם היה בסדר גודל יוצא דופן, ועל כן הוחלט להקים מנהלת כדי לרכז את תכנון המצודות בכל ההיבטים, לפקח על הבנייה וכן לעסוק בחלוקת חומרי הגלם והפריטים השונים לבניית כל התחנות בשטחי המנדט.
ב־12 בספטמבר 1939 יצאה תוכנית הבניה לדרך. נקבע תקציב, נרכשו אדמות ומימוש התכנית – התכנון, הביצוע והפיקוח – הוטל על מע"ץ. המבנים תוכננו ונבנו בהתאם לתקנים שהיו נהוגים ברחבי האימפריה הבריטית.
על פי הדרישה המקורית, משך בניית כל 55 המצודות היה צריך להיות שמונה חודשים וחצי עד אחד עשר חודשים אולם למעשה נמשכה בנייתן שנה וחצי בעיקר בשל העיכובים במשלוחים של חומרי גלם שהגיעו מחוץ לארץ. 7 מצודות נוספות נבנו בשלב מאוחר יותר.
אזור רמלה לוד והטגארט במלחמת השחרור – מבצע דני
עם יציאת הבריטים מהארץ, הם העבירו את כל המצודות לכוחות ששלטו בשטח. אזור רמלה–לוד היה בשליטת הלגיון והוא שלט על שתי מצודות הטגארט אשר היו בעיר רמלה ובדרך בין רמלה ללוד. עם תחילת ההפוגה הראשונה הייתה הדרך בין מהשפלה לירושלים בעייתית. האספקה אליה עברה בדרך בורמה, השליטה על מקורות המים בראש העין הייתה תחת שליטת הלגיון. במרכז הארץ היו ערוכים כוחות הלגיון בלוד ורמלה, ומערבה עד יהוד של ימינו.
ב־11 ביוני 1948, ממש לפני כניסת ההפוגה הראשונה לתוקף, תקפו כוחות הלגיון שבאזור לוד ורמלה, והגיעו עד כפר עאנה (ליד נוה מונוסון), ממש בפאתי גוש דן. כאשר צבא עיראק עומד בקו החזית בראש העין ומגדל צדק.
מטרות מבצע דני היו:
מטרה כללית יותר של המבצע הייתה נטילת היוזמה ההתקפית מן הלגיון בגזרה זו. ב־10 ביולי כבש כוח של גדוד 42 את מפקדת חסן סלאמה, שבין רמלה לבאר יעקב.
משה דיין היה מפקדו של גדוד הפשיטה 81 בחטיבה 8 (גדוד הקומנדו). כוח מהגדוד בפיקודו של רב־סרן משה דיין, טעה בניווט ופרץ בלי תכנון את קו העמדות בלוד וחדר לעיר. שאר הכוח פנה דרומה לכוון מבואות הצפוניים של רמלה, בדרכם הגיעו לטגארט המשטרה בדרך לוד-רמלה. והגיעו עד לפאתי העיר רמלה, באותו הערב הוטל על גדוד 42 מחטיבת קרייתי לתקוף את רמלה מכיוון מערב. כוחות הלגיון בעיר, והכוחות שהיו בטגארט בתחנת המשטרה שבדרך לוד–רמלה, נסוגו לעבר בית-סירא.
במאמר של משה דיין מפורטת תמונת הקרב בטגארט, כשהגיעו פלוגת הזחלים והג'יפים מכוון לוד הייתה בתחילה הפתעה גמורה של הלגיון שהיה ערוך בטגארט, בהמשך נפתחה אש חזקה. ממכונות ירייה שהיו בראש המגדל ומאשנבי המגדל כאן התפתח קרב קצר כולל רימונים שנזרקו מהמשטרה אל הכוח. רימון פגע ברכב וחייליו נפצעו מכאן המשיך הגדוד בתנועה לעבר רמלה.
במקביל נכנסו לקרב יחידות חטיבת יפתח" להשלמת הכיבוש של הערים רמלה ולוד. כוח מחטיבת קרייתי השתלט על בית חסן סלאמה בקרבת רמלה ותפס עמדות ממערב לעיר לקראת כיבושה בשלב מאוחר יותר. ב־11 ביולי סמוך לחצות החל צה"ל להפגיז את בתי העיר רמלה בארטילריה ובמקביל פיזר כרוזים בעיר וקרא לתושביה להיכנע. בבוקר למחרת החל משא ומתן עם נכבדי העיר על כניעתה. בשעה 6:30 נכנס כוח מגדוד 42 לעיר, ולא נתקל בהתנגדות. בשעה 8:00 ניתנה הוראה להפסיק את האש, תושבי העיר נכנעו, והחלה סריקת בתי העיר ואיסוף נשקם. רוב תושבי העיר נטשו אותה במהלך המלחמה, וחלקם גורשו לאחר מבצע 'דני', בעיר נותרו כמה מאות תושבים מוסלמים ונוצרים. מסוף שנת 1948 מדינת ישראל החלה ליישב את רמלה ביהודים.