cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קפה
יבשת אמריקה
לעולם החדש הגיע הקפה בעקבות הקולוניזציה הצרפתית, ראשית למרטיניק ואיי הודו המערבית, בהם הקימו הצרפתים מטעי קפה. בשנת 1787 הבריח סגן-אלוף פרנסיסקו דה מלו פאלטה פולי קפה מגינאה הצרפתית לברזיל, הברחה ששינתה את ההיסטוריה של הקפה. השימוש הנרחב בכוח עבודה של עבדים במטעי הקפה של ברזיל הביא לעלייה ניכרת בתפוקת הקפה העולמית במהלך המאה ה-19 ולהפיכתו ממשקה של האצולה למשקה עממי. במהלך רוב המאה ה-19 והמאה ה-20 הייתה ברזיל היצרנית העיקרית של קפה בעולם ומונופול-למעשה, אך מדיניותה, שגרסה שמירה על מחירים גבוהים, הביאה לכניסת יצרניות חדשות לשוק, ביניהן קולומביה, גואטמלה ואינדונזיה.
מכונת הקפה הראשונה הומצאה בשנת 1901. מכונת הקפה בשיטת הלחץ הומצאה בשנת 1938 ושיטת הפעלתה נהוגה עד היום.
היום, יצרנית הקפה הגדולה בעולם היא ברזיל. הצרכנית הגדולה ביותר היא ארצות הברית הצורכת כמיליארד וחצי טון קפה בשנה.
הכנת קפה
ישנן מספר דרכים להפיק את תמצית הקפה מהפולים הטחונים, ובהתאם להן מספר דרכים להכנת משקאות המבוססים על קפה.
קפה טורקי ("קפה שחור")
הדרך הבסיסית והעתיקה ביותר להכנת קפה, שמקורה במזרח התיכון. שיטה זו מבוססת על כתישה ידנית של הפולים באמצעות מכתש ועלי, ובישול האבקה המתקבלת בצורה מבוקרת בקנקן קפה הנקרא ג'זווה. הבעיה בשיטה זו היא שהשמנים האתריים נוטים להתנדף בעת הבישול ולכן נדרשים כלים מיוחדים ומידה רבה של מיומנות לביצוע נכון של התהליך. עם זאת, הכנת משקה קפה בצורה זו ממצה מהאבקה את המידה הרבה ביותר של השמנים האתריים וכך מתקבל המשקה בעל הטעם והארומה החזקים ביותר. באופן מסורתי, בתום שתיית קפה טורקי, הופך השותה את הכוס על הצלוחית כדי שהיא תתקרר, ולאחר מכאן קוראת המארחת את עתידו של השותה בשאריות הקפה שלא נמס והצטבר בתחתית הכוס.
קפה תימני / קפה לבן
משקה קפה שמקורו בתימן. לקפה זה יש צבע בהיר יחסית מפאת זמן קלייה קצר במיוחד. טעמו וריחו של הקפה התימני הם חלשים יחסית מכיוון שנהוג להוסיף לו זרעי תירס או חיטה קלויים וטחונים, או שילוב של שניהם, וכן להוסיף תערובת תבלינים הנקראת חוויאג' המוסיפה חריפות לקפה. את הפולים טוחנים בצורה דקה מאוד ושותים כמו קפה בוץ - כפית אבקת קפה חלוטה במים רותחים.
קפה מרוקאי
במרוקו נהוג להכין קפה שחור ולהוסיף מעט חלב.
קפה "בוץ"
דרך פשוטה יותר להכין משקה קפה היא לחלוט את הפולים הטחונים במים, בטמפרטורה של מעל 90 מעלות צלזיוס. שיטה זו מבוססת על תהליך של דיפוזיה. השמנים האתריים מפעפעים מתוך הקפה אל תוך המים, ובסופו של דבר האבקה, שנעשית כבדה יותר, שוקעת לתחתית הכלי. יתרונה של שיטה זו הוא שהיא אינה דורשת כלים מיוחדים; ניתן לבצע את החליטה ישירות בכוס שממנה שותים. עם זאת, התוצאה המתקבלת פחות ארומטית מאשר על ידי בישול מיומן של האבקה.
קפה פרקולטור
קפה פרקולטור היא שיטה משוכללת יותר לביצוע הדיפוזיה, המונעת את היווצרות משקע ה"בוץ", נעשית על ידי הנחת האבקה בכלי מיוחד שתחתיתו היא מעין פילטר (מסנן) עשוי נייר. מניחים את הכלי על הכוס ומוזגים את המים החמים לתוכו, והטיפות של המים החמים עם השמנים האתריים שפעפעו לתוכם מטפטפים לתוך הכוס, כאשר המשקע נשאר בפילטר. הוכח כי שימוש בפילטר נייר מונע נוכחות של קפסטול שהוא חומר שמעלה את הסיכוי להתקפי לב בעיקר אצל נשים.
אספרסו
הדרך המודרנית והמשוכללת ביותר להכנת קפה היא שימוש במכונת האספרסו. למעשה, מדובר בשני תהליכים שונים במקצת המפיקים תוצאה דומה. בשיטה המקובלת יותר שהומצאה בצרפת בשנת 1922, מזרימים קיטור בלחץ גבוה (כ-9 אטמוספירות), דרך קפה טחון ודחוס. את האבקה מניחים בתוך מסננת המותאמת למנה אחת של אספרסו (כ-7 גרם) או לשתי מנות. הקיטור מתעבה על האבקה ובתוך כך מתקרר מ-100 לכ-90 מעלות וממצה מהאבקה את השמנים האתריים. לעומת זאת במכונת האספרסו שהומצאה על ידי אקילה גאג'ה האיטלקי (שרשם פטנט עליה בשנת 1938), הקיטור מעובה באמצעות בוכנת לחץ לפני המגע עם הקפה. בשתי השיטות התוצאה היא תמצית חזקה וארומטית, המכוסה בשכבת קצף המכונה "קרמה". את התמצית ניתן לשתות ישירות, או להשתמש בה כבסיס להכנת משקאות קפה אחרים, כמו קפוצ'ינו ולאטה.
מקינטה
אפשרות נוספת להכנת קפה היא "מקינטה". במקינטה חולטים משקה הנקרא "מוקה", על-שם עיר הנמל מוח'א שבדרום מערב תימן ממנה יצאו בעבר משלוחי הקפה בדרך הים (באירופה שמה השתבש למוקה).
מקינטה היא קומקום המחולק לשלושה חלקים: את המקינטה שופתים על הגז. המים מתחממים והלחץ במכל התחתון עולה. המים במקינטה רותחים בטמפרטורה גבוהה ממאה מעלות, דבר שיכול להתקיים בשל היותם כלואים בתא לחץ (בחלק התחתון). כאשר לחץ האדים מספיק חזק כדי לחדור את שכבת הקפה שעל הפילטר (בחלק האמצעי) יעלו המים כאדים בלחץ, כלומר כקיטור בטמפרטורה גבוהה במיוחד ובכך נוצרת חליטה יעילה של השמנים האתריים של הקפה, ומתקבל משקה ארומטי במיוחד.
במקינטות מסוימות (למשל - בריקה) יש משקולת קטנה מעל הצינורית שמעבירה את הקפה לחלקו העליון, וכתוצאה מכך יש צורך בלחץ גדול יותר של הקיטור, והמשקה המתקבל הוא איכותי יותר.
קפה נמס
קפה נמס הוא משקה קפה המוכן מערבוב של אבקה עם מים או חלב, קפה נמס ידוע גם בשם "נס קפה", שנגזר משם המותג "נסקפה" של חברת נסטלה. הקפה הנמס הומצא בשנת 1901 בשיקגו. האבקה מיוצרת מפולי קפה קלויים. הללו נגרסים או נטחנים עד דק ואחר כך עוברים תהליך של מיצוי וצמצום. מכיוון שיטת החליטה בה ממוצה הקפה עד תום. בעזרת לחץ נמוך וטמפרטורה גבוהה, מתאדים המים בחלקם ונותר נוזל קפה בריכוז גבוה. מכאן עשוי הנוזל לעבור אחד משני תהליכים שונים:
קפה ואקום
קנקן קפה ואקום הומצא בגרמניה בשנת 1930 על ידי לואף מברלין. שיטה זו נקראת גם קפה סיפון. בשיטה זו שמים גרגירי קפה טחון בחלק העליון, מים בחלק התחתון ושמים בחימום. המים שמתאדים יוצרים לחץ רב ודוחפים את שאריות המים דרך צינורית אל החלק העליון. לאחר הקירור נוצר ואקום ששואב את הקפה החלוט חזרה אל החלק התחתון. לאחר מכן מפרקים את החלק העליון, וניתן למזוג את הקפה שיש לו טעם חלק ורך.
גישר
גישר הוא משקה המיוצר מבישול וחליטת קליפות פולי הקפה, ובתוספת סוכר ולעיתים גם חוויאג' לקפה. טעמו שונה לחלוטין מטעם הקפה ודומה לתה שחור אך בעל ארומה מיוחדת המזכירה את טעם פרי הקפה. המשקה מקובל בעיקר בתימן, אך גם בחצי האי ערב לשם נדד עם הבדואים. לסובלים מבריחת סידן מומלץ שלא להפריז בו, מפני שיש לו תכונה של ספיחת סידן.
מיצוי הקפאין מפולי קפה והכנת קפה נטול קפאין
בעבר יוצר קפה נטול קפאין מפולי קפה רגילים, שנטחנו והושרו במתילן כלוריד, החשוד כחומר מסרטן. מתחילת שנות ה־90 החל השימוש בדו תחמוצת הפחמן – CO2 לצורך המיצוי. בלחץ אטמוספירי רגיל יכול דו־תחמוצת הפחמן להמצא כמוצק (קרח יבש) או כגז, ובלחצים גבוהים הוא עשוי להיות גם נוזל.
כשמזרימים דו־תחמוצת הפחמן במצב צבירה "נוזל סופר־קריטי" למכל של פולי קפה ירוקים (לפני שלב הקלייה בתנור), החומר מתפשט כגז, חודר לתוך הפולים וממיס את הקפאין (שנמס מצוין ב־CO2 נוזלי). על ידי הגדלת הלחץ עובר CO2 למצב צבירה נוזלי וניתן לנקז אותו ולמצות ממנו את הקפאין הנקי לשימוש במשקאות קלים. לאחר התהליך, בלחץ רגיל CO2 הופך לגז ומתנדף מהמוצר ללא עקבות.
איסור שתיית הקפה
בפולי הקפה קיים סם ממריץ בשם קפאין. אף על פי ששתיית הקפה תופסת מקום נכבד בארצות ערב הקפידו חכמי דת מוסלמים לאסור במשך מאות שנים את שתיית הקפה משום שלהגדרתם הוא "חומר משכר".
גם באירופה הייתה שתיית הקפה אסורה בתקופות שונות. היו שהאמינו כי זהו משקה רעיל וכל הלוגם ממנו עתיד למות בייסורים קשים. איסור שתיית קפה בשוודיה נמשך עד שנת 1822. ההתנגדות לקפה לובתה על ידי סוחרי היין והשיכר, שראו בקפה תחרות לפרנסתם.
צ'ארלס השני, מלך בריטניה, אסר בצו, בשנת 1675, את שתיית "משקה הממזרים השחור". המהומה שקמה בעקבות הצו הביאה לביטולו כעבור 11 ימים. גוסטב השלישי, מלך שוודיה, היה בין שליטי אירופה שאסרו על עמם את שתיית הקפה. הוא ערך ניסוי כדי לבדוק את השפעת הקפה: הוא אילץ שני נידונים למוות לשתות משקה יחיד עד מותם, אחד קפה ומשנהו תה. הוא מינה את שני רופאיו הבכירים לעקוב אחר תוצאות הניסוי ולדווח לו מי מבין שני האסירים ימות ראשון. שני הרופאים נפטרו קודם. המלך נרצח בשנת 1792. כעבור שנים רבות מת אחד האסירים. היה זה דווקא האסיר שהושקה תה בלבד. שותה הקפה הגיע לגיל מופלג.
הפילוסוף הצרפתי שארל מונטסקיה, שנודע בהתנגדותו לשלטון מלוכני, טען כי ניסיונות בתי המלוכה השונים לאסור על שתיית הקפה נובעים מהיותו "משקה המעורר את השכל" ומתוך פחד שהוא יגרום לשינוי הסדר החברתי הקיים. "לו אני הייתי המלך", טען מונטסקייה, "הייתי אוסר על המעמדות הנמוכים אפילו לגימת קפה אחת. המשקה הזה מחדד את השכל ועלול לגרום ליצורים נמוכים לגלגל מחשבות מסוכנות נגד השליטים. מוטב ששפלי המעמד ילכו לבתי היין ויסבאו לשוכרה, כדי שמוחם ישתבש, מחשבותיהם לא יהיו צלולות והם יידעו את מקומם הנכון והנחות בסדר הציבור".
המורמונים אוסרים לשתות קפה עד היום.
קפה של נוכרי
לפני כ-500 שנה, עת החל משקה הקפה לצאת את גבולות מרכז אפריקה צפונה, החלו דיונים הלכתיים סביב שאלת שתיית קפה שנעשה על ידי נוכרי. המנהג הנפוץ היה לשתות קפה שהוכן על ידי נוכרי, והדיונים ניסו למצוא הצדקה למנהג. הם נסבו הן אודות קליית פולי הקפה על ידי נוכרי, והן אודות בישול אבקת הקפה במים.
הראשון לדון בכך היה הרדב"ז, שחי במצרים, וכעבור למעלה ממאה שנה הדיונים עברו גם לאירופה, עת התפשט הקפה גם שם.
היתרים לקליית פולי הקפה
ארבעה היתרים מרכזיים ניתנו על ידי האחרונים לקליית הקפה, ועל כל אחד מהם ישנם חילוקי דעות בקרב הפוסקים אם הוא עומד במבחן ההלכה:
היתרים לבישול אבקת הקפה במים
גם ביחס לבישול הקפה במים ניתנו מספר הסברים להקל, וגם לגביהם נחלקו הפוסקים:
הכנת קפה בשבת
אחת השאלות ההלכתיות שהתעוררו בעקבות תפוצת הקפה היא האם בהכנת קפה בשבת יש איסור משום מלאכת מבשל.
ככלל, מאכל שבושל כבר לא חל עליו איסור בישול בשבת ("אין בישול אחר בישול").פולי הקפה עברו קלייה לפני שנארזו ולכן, לכאורה, איסור בישול לא חל עליהם. אך מכמה סיבות שאלה זו נתונה למחלוקת:
שתיית קפה לפני התפילה
לפי ההלכה, אסור לאכול או לשתות לפני תפילת שחרית משעת עלות השחר, וחכמים סמכו דין זה על איסור לא תאכלו על הדם.
בנוגע לקפה, כתבו כמה פוסקים שמי שנצרך לשתותו כדי שיוכל להתפלל כראוי - יכול לשתותו לפני התפילה. יש שכתבו שלכתחילה אין להוסיף חלב או סוכר לקפה ששותים לפני התפילה, שכן הם אינם נצרכים כמו הקפאין, ורק מי שמתקשה לשתות את הקפה בלעדיהם יכול להוסיפם, ויש פוסקים שכתבו שמותר לכתחילה להוסיף סוכר או חלב לקפה, שאין זו דרך גאווה.
ג'ונג'ון
ג`ונג`ון הוא סיפור אגדה פיוטי שכתב יוסי בנאי על ג`ונג`ון והציפור בתוך כלוב לבה.
הספר ראה אור בלווי 12 תחריטים של האמן אלי אברהמי. זהו ספרו האחרון של יוסי בנאי. כחודש לפני מותו הוקלט בנאי קורא את הסיפור והתקליטור מצורף לספר. תחילה יצאה לאור מהדורה מוגבלת בת 80 עותקים בשנת 2004 בהוצאת מרכז גוטסמן לתחריט בקיבוץ כברי. הספר עם הדפסי התחריטים והתקליטור יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2006.
זהו ככל הנראה סיפור געגועים של יוסי בנאי להוריו ולילדותו ואולי לימי הילדות של רבים מאיתנו, לחלומות ולחיים בשכונת מחנה יהודה. למרות מראהו אין זה ספר ילדים כפי שהוא נראה במבט ראשון. ג`ונג`ון היא אישה פרסית זקנה, גמודת קומה ובעלת קמטים, הצוחקת "בפה ריק משיניים" ומפליאה לספר סיפורים. מתבקש לזהות בג`ונג`ון את דמותה או בת דמותה של אמו של יוסי בנאי. בספר מופיעים שנים עשר סיפורים מול שנים עשר תחריטים.
לקריאה נוספת
יוסי בנאי ואלי אברהמי, ג`ונג`ון, הוצאת עם עובד, 2006
אושרית סרוסי
אושרית סרוסי (נולדה ב-1 באוקטובר 1989) היא קומיקאית ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
סרוסי נולדה וגדלה בבאר שבע. בעלת תואר ראשון בבית הספר לאמנויות הקול והמסך במכללת ספיר.
קריירה
בשנת 2016 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה הקומית "מסובך" שיצר וכיכב בו רן שריג בערוץ עשר.
ב-2017 השתתפה בתוכנית המערכונים "טלוויזיה מהעתיד", ובמספר פרקים בסדרה "רון" ב-Yes.
ב-2018 הייתה אחת מכותבי הסדרה "ויקי ואני" בערוץ עשר, שם גם גילמה את דמותה של טובה. התארחה גם בסדרה "עיר מקלט" ב-Yes. באותה שנה הגישה פינה בתוכנית האקטואליה של ערוץ עשר "היום שהיה" בהנחייתו של גיא זהר.
ב-2019 כתבה, יחד עם גיתית פישר וחן רוטמן את הסדרה הקומית "זאת וזאתי" ברשת 13, ושיחקה שם בתפקיד הראשי של מילעל.
דמות רשת מוכרת נוספת שיצרה היא מכבית (מסדרת הרשת "חנאל ומכבית").
בשנת 2021 יצאה הסדרה "האחיין שלי בנץ" בערוץ כאן חינוכית, בה היא מגלמת את המורה שיא-גל.
בשנת 2022 השתתפה בסדרה "העיר הטובה", ששודרה בחברת התקשורת והכבלים "HOT", בתפקיד עובדת רווחה. בנוסף השתתפה בתוכנית הקומדיה "זה לא אולפן שישי" שמשודרת בקשת 12 ומונחה על ידי ישראל קטורזה וארז טל.
בשנת 2023 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "השגרירות".
בעתיד היא צפויה להשתתף בסדרה "ממושטרות" ולגלם פעם נוספת את דמותה של מילעל.
חיים אישיים
סרוסי דתייה ומתגוררת ברמת גן עם בן זוגה המפיק פורת אביגל, ולהם בת.
אי הלורד האו
אי הלורד האו (באנגלית: Lord Howe Island, מבוטא haʊ) הוא אי באוקיינוס השקט, הנמצא כ-600 קילומטרים ממזרח לאוסטרליה. האי מנוהל על ידי מנהלת אי הלורד האו, אחת מ-175 הרשויות המקומיות במדינת ניו סאות' ויילס, האחראית גם לפירמידת בול, אי קטן בלתי מיושב השוכן דרומית מזרחית לאי הלורד האו. האי לא נחשב לאזור של ממשל מקומי באוסטרליה. ב-1982 הוכרזו אי הלורד האו ופירמידת בול אתר מורשת עולמית בשם "קבוצת איים הלורד האו" (Lord Howe Island Group), נימוקי הוועדה מטעם אונסק"ו התבססו על היופי והמגוון הביולוגי של האיים. "הפארק הימי אי הלורד האו" ו"הפארק הימי אי הלורד האו (המים הטריטוריאליים של חבר העמים הבריטי)" נועדו לשמור על הטבע במים המקיפים את קבוצת האיים.
אזור הזמן התקני של האי הוא UTC+10:30. בזמן שעון קיץ השעה מוזזת קדימה בחצי שעה לפי כך היא UTC+11.
היסטוריה
האי התגלה ב-17 בפברואר 1788 על ידי אוניית צי בריטית בפיקודו של הנרי לידג'ברד בול, שהיה בדרכו ממפרץ בוטאני לאי נורפוק עם אסירים כדי להקים במקום מושבת עונשין. במסעו חזרה ב-13 במרץ 1788 הוא שלח משלחת שהגיעה לחופי האי. האי לא היה מיושב ולפי מצבו, נראה היה שהוא לא היה מוכר לעמים הפולינזיים מהאוקיינוס הדרומי. הר לידג'ברד על האי ופירמידת בול הסמוכה נקראים על שמו של המגלה. האי עצמו נקרא על שם ריצ'רד האו, הרוזן האו הראשון שהיה הלורד הבכיר של האדמירליות.
האי היה בעבר תחנת עצירה עבור ספינות רבות שהפליגו מניו סאות' ויילס לאי נורפוק, ועגנו בו גם ספינות סחר וציד לווייתנים. מספר ספינות השאירו עזים וחזירים על האי כדי שישמשו מאכל למבקרים עתידיים, אולם ההתיישבות הקבועה הראשונה הוקמה רק ב-1834 באזור הידוע כיום בשם "ההתיישבות הישנה".
עד 1974 לא היה באי מסלול המראה תקני והדרך היחידה להגיע אליו באוויר הייתה באמצעות רחפת ממפרץ רוז, שהייתה נוחתת בלגונה המקיפה את שונית האלמוגים. בשנת 2002 עלתה המשחתת הבריטית אה"מ נוטינגהאם על סלע הזאב וכמעט טבעה.
גאולוגיה
צורתו של אי הלורד האו היא חרמשית בקירוב, אורכו 10 קילומטרים ורוחבו 2 קילומטרים. האי הוא שריד ארוזי של הר געש עתיק בן 7 מיליון שנים. צורת החרמש של האי מגנה על שונית האלמוגים והלגונה. רכס ההרים התת-ימיים לורד האו, המוגדר על ידי הרים ימיים (guyot) המכוסים באלמוגים, מגיע עד למרחק 1000 קילומטר בכיוון צפון, וככל הנראה מדובר בתוצאה של תנועת הלוח האינדו-אוסטרלי בכיוון צפון מעל נקודה חמה נייחת. רכס זה הוא אחד מבין המאפיינים המצויים על הרמה התת-ימית הידועה בשם עליית לורד האו, שהיא חלק מהיבשת השקועה זילנדיה.
הר לידג'בירג (777 מטרים) והר גוור (875 מטרים) הם תצורות הנוף הבולטות ביותר בדרום האי. שני ההרים הללו עשויים מסלע בזלתי, שריד מזרמי לבה שבעבר מילאו קלדרה געשית גדולה. זרמי הלבה הללו התקיימו לפני כ-6.5 מיליון שנים, האירוע הגעשי האחרון על האי שבהדרגה הלך ולבש את צורתו הנוכחית.
שונית האלמוגים, בקו רוחב 31° דרום, היא השונית הדרומית ביותר בכדור הארץ.
פירמידת בול היא אי קטן הנמצא במרחק 16 קילומרים מדרום לאי הלורד האו וגם היא שריד ארוזי של הר געש. פירמידת בול היא הגדולה ביותר מבין הערימות הגעשיות היוצרות איים קטנים באזור זה.
פלורה ופאונה
אי הלורד האו הוא אזור אקולוגי יבשתי מובחן, הידוע בשם "היערות הסובטרופיים של אי הלורד האו". האי הוא חלק מהאזור האקולוגי אוסטרליה, והוא בעל מאפיינים ביוטיים דומים לאלו של אוסטרליה, גינאה החדשה וקלדוניה החדשה. אי הלורד האו לא היה מעולם חלק מיבשת כלשהי ומקור הפלורה והפאונה שלו הוא מעבר לים. כמחצית מאוכלוסיית מיני הצמחים באי היא אנדמית. אחד מהצמחים הידועים הוא הוֹוִיאָת בֶּלְמוֹר, שהוא מין אנדמי במשפחת הדקליים. בכל שנה מיוצאים כמה מיליוני עצים וזהו ענף התעשייה הראשי באי, מלבד תיירות.
מאפיין ייחודי נוסף של האי הוא הפטריות הזוהרות, אותן ניתן לראות לאחר גשם כבד. הפטריות מצויות ביערות הדקלים וממשיכות לזהור במשך כמה ימים גם לאחר שקוטפים אותן. הזוהר הוא כה בהיר עד שניתן להשתמש בהן על מנת לקרוא בחושך.
באי חיים 14 מינים של עופות ים ו-18 מינים של עופות יבשה, ביניהם המין האנדמי ווקה הלורד האו (Gallirallus sylvestris) ושלושה תת-מינים אנדמיים.
מאז הגעת האדם לאי נכחדו ממנו כמה מינים ותת-מינים אנדמיים של עופות. תרנגול הביצה (Porphyiro albus), היונה לבנת הגרון (Columba vitiensis godmanae), תוכי אדום ארוך זנב (Cyanoramphus novaezelandiae subflavescens) וה-Sula tasmani הוכחדו על ידי מתיישבים שהגיעו במהלך המאה ה-19. בעקבות תאונה של הספינה מאקאמבו ב-1918, הובאו לאי חולדות מצויות שגרמו לגל הכחדה נוסף של בעלי חיים, כגון קיכלי אי הלורד האו.
על האי נותר רק מין אחד של יונק, עטלף היער הגדול (Eptesicus sagittula). מקורן של הידיעות על עטלף אנדמי זה הוא מגולגולות שנמצאו, ונראה שגם יונק זה נכחד. הסיבה המשוערת להכחדתו של העטלף היא הבאתו של הינשוף Tyto novaehollandiae במטרה להילחם בחולדות. שני מיני זוחלים הם אנדמיים לאי: חומט מהמין Leiolopisma lichenigera ושממית מהמין Phyllodactylus guentheri. שני המינים נמצאים בכמות קטנה באי הראשי, ובכמות גדולה יותר על האיים הקטנים יותר. החומט והאילנית הפועה הובאו לאי מאוסטרליה על דרך המקרה במהלך השנים האחרונות.
כעשירית מיערות אי הלורד האו נעקרו על מנת לפנות מקום לחקלאות, וכ-20% נוספים מושפעים מבקר מבוית, מכבשים, מעזים ומחזירי בר. למרות מספר לא קטן של מינים שפוגעים בפאונה ובפלורה הטבעיות של האי, אוכלוסיית העזים של האי חוסלה לאחרונה, אוכלוסיית חזירי הבר הצטמקה, וישנם מאמצים מתמשכים למגר את אוכלוסיות החולדות, העכברים והצמחים שמגיעים לאי. תוכנית שימור מיוחדת הצליחה להעלות את מספר ציפורי הווקה מ-20 בשנת 1970 עד לכ-200, נכון ל-2007.
יששכר אצראף
הרב יששכר אצראף (1817–1892) היה ראש ישיבה, אב בית דין ורבה של סלא שבמרוקו, ובסוף ימיו מנהיג העדה המערבית בירושלים ואב בית הדין שלה.
ביוגרפיה
נולד בסלא שבמרוקו בשנת 1817 (ה'תקע"ז). כשבגר, שימש כראש ישיבה מקומית, והעמיד תלמידים רבים, שחלקם הפכו לרבנים מפורסמים, ואחד מהם היה הרב רפאל אנקאווה, שגם נישא בהמשך לבתו.
לאורך המחצית השנייה של המאה ה-19, שימש הרב אצראף כרבה הראשי של סלא, כמנהיגה הרוחני, וכאב בית הדין המקומי. בתקופה זו קיים גם קשרים הדוקים עם נכבדים ואישי דת מוסלמיים, שאיתם היה נפגש ומקריא לפניהם את ספרי הרמב"ם, ומקיים עמם דיונים בנוגע לדתם.
את השנים האחרונות של חייו רצה הרב אצראף לבלות בארץ ישראל, אולם בני הקהילה ביקשו שלא יעזבם. לבסוף, הצליח לשכנעם שברצונו לעלות לקבר אביו שבסטאת, ומשם המשיך לארץ ישראל.
בשנת 1880 (ה'תר"ם) הגיע לירושלים, והשתכן בה. עם הגעתו, החל להיות מעורה בפעילות ציבורית בעיר, ואת תפקידיו כמנהיג בסלא החל למלא תלמידו וחתנו רבי רפאל אנקאווה.
לאחר פטירת מנהיג העדה המערבית בירושלים, הרב רפאל אלעזר בן טובו, מונה הרב אצראף לשמש תחתיו כמנהיג העדה וכאב בית הדין שלה. בשנות כהונתו, זכו אנשי העדה לרווח כלכלי, וענייני העדה התנהלו ללא מחלוקות.
הלך לעולמו ב-19 באוגוסט 1892 (כ"ו באב ה'תרנ"ב), ונקבר בהר הזיתים.
את מקומו בהנהגת העדה המערבית החליפו הרבנים משה מלכא ונחמן בטיטו.
מצבת קברו, שבמשך השנים ניזוקה, חודשה והוחלפה באמצע העשור השני של המאה ה-21.
נכדו היה הרב מיכאל יששכר אנקווה.
טירת שאמבור
טירת שאמבור (בצרפתית: Château de Chambord) היא טירה בעמק הלואר בצרפת. היא אחת הטירות הידועות בעולם בזכות אדריכלות הרנסאנס שלה המבדילה אותה מטירות אחרות של ימי הביניים.
זוהי הטירה הגדולה ביותר בעמק הלואר (Loire Valley), אך נבנתה במקור רק כדי לשמש כבית ציד עבור פרנסואה הראשון, מלך צרפת, בעוד שארמונו שכן בטירת בלואה ובטירת אמבואז. התוכנית המקורית של הטירה מיוחסת, אך עם ספקות, לדומינקו דה קורטונה, שדגם העץ שבנה לתכנון הטירה שרד די זמן כדי שיצויר בידי אנדרה פליביאן במאה ה-17. מספר כותבים טוענים לעומת זאת, שלאדריכל הרנסאנס הצרפתי פיליברט דלורמה היה תפקיד מרכזי בתכנון הטירה. הטירה שונתה באופן ניכר במהלך 20 השנים בהן נבנתה (1547-1519 הבנייה החלה בספטמבר 1519. אחרי הפסקה ממושכת, הבנייה חודשה בספטמבר 1526. ), במהלכן היא הושגחה על ידי פייר נפבו (Pierre Nepveu). ב-1913 העלה לראשונה מרסל ריימונד את ההשערה שלאונרדו דה וינצ'י, אורח של המלך פרנסואה בקלו לוסה ליד אמבואז, היה אחראי לתכנון המקורי, ששיקף את רעיונו של לאונרדו לטירה ברומוראנטין לאמו של המלך, ואת עניינו בתכנון גרם המדרגות המרכזי בצורת סליל בורגי כפול; הדיון בכך עוד לא הגיע למסקנות חד משמעיות. קרוב להשלמתה, פרנסואה התגאה בכוחו ועוצמתו ואירח בטירת שאמבור את אויבו הוותיק קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אדריכלות
הטירה המסיבית מורכבת ממגדל עוז עם 4 צריחים מבוצרים מסוג באסטיון בפינות. מגדל העוז מהווה גם חלק מהחומה הקדמית של מתחם גדול יותר עם עוד שני מגדלים גדולים. בסיסים לעוד 2 מגדלים נמצאים בחלק האחורי אך לא נוצלו, ונשארו באותו גובה כמו הקיר.
הגג של טירת שאמבור מנוגד למבנה המסיבי שלה ולעיתים קרובות מושווה לקו הרקיע של העיר, עם כל המגדלונים, הצריחים, הארובות והגגות המשופעים הבולטים ממנו. בגג יש 11 סוגי מגדלים ו-3 סוגי ארובות, ללא סימטריה, ממוסגרים בפינות על ידי המגדלים המסיביים. התכנון מקביל לסגנון הצפון איטלקי ולסגנון ה-Leonardesque.
אחד משיאי האדריכלות בטירה הוא גרם המדרגות המרכזי, גרם מדרגות פתוח בצורת סליל בורגי כפול. שני הסלילים הבורגיים עולים 3 קומות מבלי להיפגש ומוארים מלמעלה על ידי מעין מגדלור בנקודה הגבוהה ביותר בטירה. ישנם סברות שלאונרדו דה וינצ'י תכנן את גרם המדרגות הזה, אך הן מעולם לא אושרו.
לטירה חזית באורך 128 מטר עם 800 עמודים מפוסלים וגג מעוטר באופן מורכב. כאשר פרנסואה הראשון, מלך צרפת, החל את בניית הטירה, הוא רצה שהגג שלה יראה כמו קו הרקיע של קונסטנטינופול.
הטירה מעולם לא תוכננה לספק הגנה מפני צר ואויב. תפקיד החומות, הצריחים והחפיר החלקי הם קישוטיים בלבד ואפילו בזמן בנייתם היו אנאכרוניסטים. אלמנטים אדריכליים, כגון חלונות פתוחים, לוג'יה ואזור פתוח ענק בחלק העליון, הושאלו מסגנון הרנסאנס האיטלקי, ולא התאימו לאקלים הקר של מרכז צרפת.
התוכנית והאדריכלות של הטירה נתנו השראה לויליאם הנרי קרוסלנד בתכנונו את "בניין המייסד" ב-Royal Holloway, University of London. בניין המייסד מציג מגדלים דומים ותוכנית דומה, אך נבנה מלבני פארהאם אדומות.
תחת פרנסואה הראשון
כתוצאה מכל האמור לעיל, בטירה לא היה ריהוט בתקופה זו. כל הריהוט, טפטי הקירות, כלי אכילה ועוד הובאו במיוחד בכל טיול ציד, דבר שהווה נטל לוגיסטי מכביד. זו הסיבה שרהיטים מסוימים נבנו בתקופה זו על מנת שיוכל להתפרק לחלקים ויוכלו להיות משונעים בשיירות.
המלך פרנסואה הראשון מת מהתקף לב ב-1547.
תחת לואי ה-15
בשנים 1725–1733 התגורר בטירה סטניסלאב לשצ'ינסקי, המלך המודח של פולין וחתנו של לואי ה-15, מלך צרפת. ב-1745 העניק לואי ה-15 את הטירה למוריס דה סאקס (Maurice de Saxe), מרשל צרפת, כפרס על גבורתו בקרב. מוריס דה סקסה השתמש בטירה כבסיס לרגימנט שלו. מוריס דה סקסה מת ב-1750 ושוב נותרה הטירה העצומה ריקה להרבה שנים.
רוזנות שאמבור
ב-1792, בעקבות המהפכה הצרפתית, הורתה הממשלה למכור את הריהוט בטירה, הפנאלים על הקירות הוסרו ואפילו הריצוף נמכר כחומר גלם מעץ. לפי מ. דל סאסיי הדלתות נשרפו כדי לחמם את החדרים בזמן המכירה. הטירה הריקה ננטשה עד עלייתו של נפוליון בונפרטה שנתן את הטירה למפקד הצרפתי לואי אלכסנדר ברת'יה (Louis Alexander Berthier). מאוחר יותר הטירה נרכשה מאלמנתו עבור הדוכס מבורדו, אנרי שארל דידונה (1883-1820), שהיה עדיין תינוק ומאוחר יותר אחז בתואר הרוזן משאמבור (Comte de Chambord). ניסיון רסטורציה והשתלטות קצר נעשה על ידי סבו, שארל העשירי, מלך צרפת (1830-1824) אבל ב-1830 הוא נכשל ושניהם הוגלו. בזמן מלחמת צרפת–פרוסיה (1871-1870) שימשה הטירה כבית חולים שדה.
משפחת הדוכס
הניסיון האחרון להתגורר בטירה בא מרוזן שאמבור, אבל אחרי שהרוזן נפטר ב-1883, הטירה הושארה ליורשי אחותו: משפחת הדוכס מפארמה, איטליה. בהתחלה לרוברטו הראשון, דוכס פארמה, שמת ב-1907 ומאוחר יותר לאליא, דוכס פארמה. כל ניסיון לשפץ את הטירה נגדע עקב תחילתה של מלחמת העולם הראשונה ב-1914.
היסטוריה מודרנית
ב-1939, קצת אחרי פריצת מלחמת העולם השנייה, אוסף של מוזיאון הלובר (כולל מונה ליזה וונוס ממילו) ומוזיאון קומפיין אוחסנו בטירת שאמבור. מפציץ אמריקני התרסק על מדשאת הטירה ב-22 ביוני 1944.
הטירה נהפכה לרכוש ממשלת צרפת עוד ב-1930 אבל עבודות שחזור ושיפוץ החלו רק מספר שנים אחרי סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945. כיום טירת שאמבור היא אטרקציה תיירות אך לרוע המזל איננה רווחית. ניתן לראות על קירות הטירה גרפיטי וחריטות, כולל חריטות של שמות ותאריכים של אנשים שביקרו בטירה, בין השאר חתימתו החרוטה של ויקטור הוגו.
בית המדינה של מדינת מרילנד
בית המדינה של מדינת מרילנד (באנגלית: Maryland State House) ממוקם באנאפוליס בירת מדינת מרילנד שבארצות הברית. המבנה משמש את האספה הכללית של מרילנד, והוא מבנה בית המחוקקים המדינתי הוותיק ביותר בארצות הברית, ונעשה בו שימוש ברצף מאז בניית המבנה, בשנת 1772, ועד ימינו. כיפת המבנה היא כיפת העץ הגדולה ביותר בארצות הברית.
המבנה הניצב כיום באתר הוא המבנה השלישי שנבנה עבור בית המחוקקים. המבנה הוכרז בשנת 1968 כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית.
היסטוריה
הקמת המבנה החלה בשנת 1772 והושלמה רק בשנת 1779 בשל המהפכה האמריקאית. המבנה תוכנן על ידי האדריכל ג'וזף הורשיו אנדרסון (Joseph Horatio Anderson). בראש כיפת המבנה הוצב קולט ברקים על ידי בנג'מין פרנקלין. בין ה-26 בנובמבר 1783 ל-3 ביוני 1784 שימשה העיר אנאפוליס כבירת ארצות הברית, ובניין בית המחוקקים של מדינת מרילנד שימש את קונגרס הקונפדרציה (בית המחוקקים הראשון של ארצות הברית). באולם הסנאט שבמבנה התפטר ג'ורג' וושינגטון מתפקידו כמפקד הצבא הקונטיננטלי ב-23 בדצמבר 1783. חודש לאחר מכן, ב-14 בינואר 1784, אושרר במקום חוזה פריז. מאז שנת 1969 מנוהל המבנה על ידי "קרן הנאמנות של בית מדינת מרילנד" ("State House Trust").
תיאור המבנה
הבניין מורכב משני מבנים - המבנה המקורי, מהמאה ה-18 (שנבנה במקור מעץ וצופה גבס), ומבנה חדש שנבנה בין השנים 1902–1906, המצופה משיש איטלקי. המבנה החדש תוכנן על ידי האדריכלים פרנסיס בולדווין (Francis Baldwin) וג'וסיה פנינגטון (Josiah Pennington). במבואת הבניין מצויר על הרצפה קו שחור המסמל את קו ההפרדה בין שני המבנים.
בתוך המבנה מצויה רוטונדה גבוהה ובמרכזה העתק של ספינה - ה"פדרליסט של מרילנד". הספינה המקורית נבנתה בשנת 1788 על מנת לסמל את אשרורה של מרילנד לחוקת ארצות הברית, והיו לה שבעה מפרשים על מנת לסמל את היות מרילנד המדינה השביעית לאשרר את החוקה. ההעתק נבנה בשנת 1987 לרגל יובל המאתיים לאשרור החוקה.
משמאל לאולם הכניסה למבנה מצויים חדר קלוורט (Calvert Room) - על שם המושל הראשון של המדינה, וחדר הכסף של מרילנד (Maryland Silver Room) בו מוצגים מסמכים היסטוריים של המדינה. שני חדרים אלה ממוקמים במקום בו עמד הבית התחתון המקורי של המדינה (the House of Delegates).
בבניין החדש ממוקמים אולם הסנאט ואולם הנבחרים הנוכחיים של המדינה. אולם הסנאט החדש מעוטר בצבעי אדום ולבן, ואילו אולם הנבחרים מעוטר בשחור וזהב. ארבעת צבעים אלה הם צבעי דגל מדינת מרילנד. על שטיח אולם הסנטר מופיע סמל מדינת מרילנד משנת 1648, ועל קירות האולם ציורים של ארבעת חותמי הכרזת העצמאות האמריקאית מהמדינה.
אולם בית הנבחרים שופץ בשנת 1992, ועל קירותיו מופיעים דיקנאות היושבי ראש של הבית התחתון.
בסמוך לבניין ניצב בית הממשלה - מעונו הרשמי של מושל המדינה.
משה בן-עמי
משה בן-עמי (19 באוגוסט 1898 - 18 בפברואר 1960), איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת הראשונה.
בן-עמי נולד בטבריה ולמד בישיבה בעיר. את לימודיו האקדמיים עשה בסמינר למורים על שם ליפשיץ בירושלים ובפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. לאחר מכן עבר לתל אביב והחל לעסוק בפעילות ציבורית, בהיותו יו"ר ועדת השכונות היהודיות ביפו (1943–1946) וסגן יו"ר ועד העדה הספרדית בעיר. לצד אלו עבד בן-עמי כיו"ר המחלקה לשירותים סוציאליים בעירייה. בשנים 1931–1944 היה בן-עמי חבר באספת הנבחרים השלישית מטעם רשימת "תומכי ז'בוטינסקי מבני עדות המזרח".
לאחר קום המדינה נבחר לכהן כחבר הכנסת הראשונה מטעם מפלגת ספרדים ועדות המזרח. לאורך כהונתו היה חבר ועדת הכנסת, ועדת הכספים וועדת חוקה, חוק ומשפט.
בן-עמי נפטר ב-18 בפברואר 1960 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
שניים שעשאוה
שניים שעשאוה, הוא מושג הלכתי המתייחס לעבירה שבוצעה על ידי שני אנשים, אשר חז"ל דרשו מן הפסוקים ששניהם פטורים מעונש. דין זה מופיע בתלמוד בהלכות שבת.
מקור הדין וטעמו
לפי רש"י טעם הפטור הוא משום 'דלאו אורחיה בהכי' (=שאין דרכה בכך). כלומר, מאחר שלא מקובל לעשות מלאכה על ידי שניים כאשר די באדם אחד שיעשה אותה, אם עשו אותה ביחד, המלאכה אינה נחשבת למלאכת מחשבת שנאסרה מן התורה בשבת. יש מהאחרונים שכתבו שהטעם שהזכיר רש"י הוא רק להווה אמינא (=בתחילה חשבו כך), אך למסקנת הסוגיה הפטור אינו מטעם זה אלא מגזרת הכתוב שדהוזכרה לעיל.
היקף הפטור
התנאים נחלקו באילו מקרים חל הפטור של "שניים שעשאוה":
כאשר רק אחד מהשותפים במעשה יכול לבצע את המלאכה לבדו, לדעת כולם רק הוא חייב, והשני שאינו יכול, פטור משום שהוא רק 'מסייע', והמלאכה הייתה יכולה להיעשות בלעדיו.
לדעת חלק מהראשונים, גם הפטור במקרה של אדם שהוציא אדם חי מרשות לרשות, המנומק בתלמוד בכך ש"החי נושא את עצמו", מבוסס על פטור "שניים שעשאוה"; שהרי מאחר שהאדם שהוציאוהו השתתף בהוצאת גופו, נמצא ששניים יחד עשו את המלאכה ולכן פטורים.
מהות הפטור
האחרונים נחלקו מהי משמעות הפטור שנאמר ב'שניים שעשאוה': יש שכתבו שפטור 'שניים שעשאוה' הוא פטור מחיוב קרבן בלבד, אבל שניהם עוברים על איסור דאורייתא. ויש שכתבו שהוא פטור כללי, אפילו מהאיסור, ומדאורייתא אכן הדבר מותר לגמרי, אמנם מדרבנן אסור לעשות כן.
במלאכות שאינן הוצאה
יש שכתבו שדין 'שניים שעשאוה' נאמר רק במלאכות שנאמר בהם שיעור למלאכה, כגון מלאכת כותב ומלאכת הוצאה, ולכן ב'שניים שעשאוה' יש לפוטרם מאחר שכל אחד לא עשה כשיעור הנצרך, אך במלאכות שלא נאמר בהם שיעור, אלא שיעורים בכל שהוא, כגון מלאכות בונה תופר שוחט, אין פטור 'שניים שעשאוה' ועושי המלאכה עברו על האיסור ומתחייבים עונש.
בשו"ת הריב"א חידש שאף לעניין איסור מחמר כגון במחמר על ידי שתי בהמות, במקרה וכל אחת מהם יכולה לסחוב את העגלה לבדה, ישנו פטור 'שניים שעשאוה'.
במצוות
אף שבתלמוד נזכר הפטור של 'שניים שעשאוה' רק לעניין איסורי שבת, יש אחרונים שהזכירו דין זה של 'שנים שעשאוה', אף בדינים אחרים. כך למשל, יש שכתבו שכשם שלעניין עבירות שניים שעשאוה פטורים, כך גם במצוות - אם שני אנשים קיימו יחד מצווה אחת, אין עשיית המצווה מתייחסת אליהם, ולא יצאו בה ידי חובתם.
משוואת פל
משוואת פל (באנגלית: Pell's equation) היא משוואה דיופנטית מן הצורה, כאשר D הוא שלם לא ריבועי, ו- x, y נעלמים שצריכים לקבל ערכים שלמים. אם אין ל- D מחלקים ריבועיים, אז למשוואה יש אינסוף פתרונות, שנובעים כולם מפתרון יסודי יחיד. את הפתרון היסודי אפשר לקבל על ידי פיתוח השורש הריבועי של D לשבר משולב. משערים שבמקרה הטיפוסי, הפתרון היסודי הוא מסדר הגודל של.
היסטוריה
משוואת פל נחקרה כבר במאה השביעית לספירה בהודו, על ידי המתמטיקאי והאסטרונום בראהמגופטה, שפיתח את שיטת Chakravala לפתרון משוואות ממעלה שנייה, ובהן גם משוואת פל. שיטתו זו מופיעה בספרו Brahma Sphuta SiddhaDta כבר בשנת 628, כאלף שנים בטרם זמנו של ג'ון פל. ספרו זה תורגם לערבית בשנת 773, וללטינית ב-1126. הן Bhaskara II במאה ה-12 והן DarayaDa במאה ה-14 גילו פתרונות כלליים למשוואת פל ומשוואות ריבועיות דומות. את "בעיית הבקר של ארכימדס", אפשר לתרגם למשוואת פל, שפתרונה הוא בן יותר מ-206,000 ספרות.
שם המשוואה נקבע על ידי לאונרד אוילר, אשר ייחס את חקירתה למתמטיקאי האנגלי ג'ון פל. ישנם הטוענים שאוילר בלבל בין פל ללורד ברונקר, אשר היה המתמטיקאי האירופאי הראשון שגילה פתרון כללי למשוואה. אולם, התייחסות למשוואת פל מופיעה בספר של יוהאן ראהן, אשר נטען שפל תרם לה רבות, וייתכן שאוילר במודע קרא למשוואה על שמו של פל. חקירה יסודית של המשוואה נעשתה על ידי ז'וזף לואי לגראנז'.
משוואת פל ושלמים אלגבריים
הערך \ x^2-Dy^2 הוא הנורמה של האיבר בשדה המספרים. הפתרונות למשוואת פל, אם-כך, הם מספרים כאלה, שהנורמה שלהם היא 1. לפי משפט 90 של הילברט, הפתרון הכללי למשוואה הוא, ובגלל ההומוגניות אפשר להניח ש-a,b שלמים. זהו, אם כן, הפתרון הכללי במספרים רציונליים.
הדרישה שהמקדמים x ו-y שלמים פירושה שמחפשים את האיבר דווקא בחוג, שבו איברים בעלי נורמה 1 הם איברים הפיכים. למעשה האיברים ההפיכים הם בעלי נורמה 1 או 1-, ולכן מעוניינים גם בפתרונות למשוואה. לעיתים מחפשים פתרונות בחוג השלמים של השדה, השווה לחוג אם, ול-  אם. במקרה האחרון האיברים ההפיכים מתאימים לפתרונות של המשוואות. משפט היחידות של דיריכלה מתאר את אוסף האיברים ההפיכים בחוגים כאלה, ולכן אפשר לראות בו הכללה של פתרון משוואת פל.
היתרון בגישה זו הוא שהיא מציעה באופן טבעי פעולת כפל של פתרונות: הנורמה היא פונקציה כפלית, ולכן אם ו-, מתקבל פתרון נוסף מן המכפלה . באופן כזה אפשר ליצור מפתרון אחד סדרה אינסופית של פתרונות. למעשה, אפשר להוכיח שאוסף הפתרונות הוא בעל מבנה כזה בדיוק: כולם נוצרים מפתרון יסודי אחד. יתרה מזו, הפתרונות לכל משוואה מהצורה מתקבלים מהכפלת מספר סופי של פתרונות יסודיים של המשוואה, בפתרונות השונים של המשוואה.
גודלם של הפתרונות
ידוע שהפתרון היסודי x,y מקיים את החסם, ומשערים שחסם זה הדוק, עד כדי סדר הגודל. לדוגמה, עבור D=661\,, הפתרון הקטן ביותר למשוואה הוא (38 ספרות) ו- (36 ספרות). (זהו הפתרון היסודי הגדול ביותר עם D<=1000).
הארי הילמן
הארי ליווינגסטון הילמן ג'וניור (באנגלית: Harry Livingston Hillman Jr.; 8 בספטמבר 1881 – 9 באוגוסט 1945) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בעל שלוש מדליות זהב מאולימפיאדת סנט לואיס (1904).
יוסף תאומים
רבי יוסף בר מאיר תאומים (ה'תפ"ז, 1727 - י' באייר ה'תקנ"ב, 2 במאי 1792) היה רבה של פרנקפורט על האודר; מגדולי פרשני שולחן ערוך. נודע בעיקר בזכות חיבורו פרי מגדים (פמ"ג).
הארי הילמן
ביוגרפיה
הילמן נולד בברוקלין, ניו יורק.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה הילמן בשלוש מדליות זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.2 שניות, לפני פרנק וולר (49.9 שניות) והרמן גרומן (50.0 שניות); בריצת 200 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 24.6 שניות, לפני פרנק קסלמן (24.9 שניות) וג'ורג' פואייג'; ובריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.0 שניות, לפני פרנק וולר (53.2 שניות) וג'ורג' פואייג' (56.8 שניות), כולם מארצות הברית. התוצאה שקבע בריצת 400 מטר משוכות הייתה טובה מזו של שיא העולם, אך הוא הפיל את אחת המשוכות ולכן היא לא נחשבה לשיא עולם, וכמו כן המשוכות היו נמוכות יותר (76 ס"מ במקום 91.4 ס"מ).
יוסף תאומים
קורות חייו
נולד ב-1727 בכפר שטריץ שליד לבוב, בפולין (כיום באוקראינה). עם לידתו עברו הוריו ללבוב שם כיהן אביו, ר' מאיר תאומים, כדיין, מגיד מישרים ומורה צדק. בצעירותו למד תורה מאביו, בגיל עשרים הדפיס כמה מחידושיו בסוף ספרו של אביו. בסביבות שנת תק"ד (1744) עבר להתגורר בקומארנו, שם נישא.
הארי הילמן
אלוף אולימפי
באולימפיאדת אתונה (1906) סיים הילמן רק במקום החמישי בריצת 400 מטר משוכות, הריצה היחידה בה השתתף, לאחר שהיה אחד משישה אתלטים שנפגעו מגל ענק ששטף את הסיפון בספינה שהביאה אותם ליוון.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה הילמן במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.3 שניות, אחרי בן ארצו צ'ארלס בייקון שקבע שיא עולם חדש של (55.0 שניות) ולפני ג'ימי טרמיר מבריטניה (57.0 שניות).
יוסף תאומים
קורות חייו
בין תקכ"ז לתק"ל (1767–1770) עבר לברלין, מאחר שבקומארנו הופרע מלימודו. שם המשיך בכתיבת ובהדפסת ספריו. בשנות מגוריו בברלין לימד בין השאר בבית מדרשו של העשיר רבי דניאל יפה. בשנים אלו היו לו מספר היתקלויות עם חתנו של יפה, המשכיל דוד פרידלנדר, שלא ראה בעין יפה את בואו לברלין.
הארי הילמן
אלוף אולימפי
הילמן זכה בארבעה תוארי אליפות של איגוד האתלטים החובבים, שניים מהם בריצת 200 מטר משוכות ושניים בריצת 400 מטר משוכות.
קריירת אימון
לאחר שפרש מספורט תחרותי שימש הילמן מאמן אתלטיקה. בין היתר היה מאמן נבחרות ארצות הברית למשחקים האולימפיים בפריז 1924, באמסטרדם 1928 ובלוס אנג'לס 1932. אחד האתלטים המפורסמים שאימן היה ארל תומפסון מקנדה, האלוף האולימפי בריצת 110 מטר משוכות (אנטוורפן 1920).
יוסף תאומים
דרכו בלימוד ותכונותיו
בילדותו לא היה ר' יוסף מן המחוננים בכישרונות עילאיים, וגם בגדולתו, כשכבר התפרסם כאחד מגדולי הדור, היה נוהג לבקש כי לא יפסיקוהו בדרשתו בשאלות וקושיות, כדי שלא יתבלבל. ר' יוסף היה שקדן ומתמיד גדול, וכמעט ו"לא פסיק פומיה מגרסה". היה ידוע בענוותנותו הרבה, עד כדי שגם כשהיה ראש ישיבה ורב עיר היה חותם על אגרותיו "יוסף מלמד" (על שום שהיה מלמד תינוקות) בלבד.
ר' יוסף התנגד לשיטת הפלפול שכלשונו "למדנים תורניים האוהבים פלפול של הבל, אבני בהו על קו תהו, ושונאים איש הישר הולך", וצידד בלימוד לאסוקי שמעתא אליבא דהלכתא. קו זה הובילו בחיבורו 'פרי מגדים'. קושיות סבוכות בלימוד היה פותר מתוך עיון מרובה בתלמוד ובראשונים.
"פרי מגדים"
ר' יוסף תאומים, נודע בעיקר בזכות חיבורו פרי מגדים על השולחן ערוך. החיבור היה לאחד מפרושים החשובים של השולחן ערוך, ונתחברו עליו ספרים וקיצורים רבים. רבים מהפוסקים האחרונים, דוגמת "משנה ברורה" מסתמכים עליו רבות.
ה"פרי מגדים", ושאר ספריו, ידועים בעיקר בשל חדירתם לעומק הסוגיות, מבלי להיכנס לפלפולים עמוקים. המסורת מספרת כי לפני שכתב את חידושיו נהג ללמוד את הנושא עשרים פעמים. כמו כן מסופר עליו כי את מסכת חולין למד במשך עשרים שנה רצופות קודם שהתחיל לכתוב את חידושיו עליה, ורק אחרי שחזר עליה 101 פעמים והייתה שגורה על פיו עם מפרשיה, כתב את פירושו 'פרי מגדים' לחלק "יורה דעה" בשולחן ערוך.
את ספרו "פרי מגדים" כתב מספר פעמים, בהן שיכתב את כולו מחדש. מסיבה זו פעמים רבות נמצאות בספרו הפניות למה שכתב במקום אחר ואינן בנמצא.
חיבורו 'פרי מגדים' מכיל פירושים, הערות וביאורים על חלק אורח חיים של השולחן ערוך, ועל חלק יורה דעה. החלק על אורח חיים כולל שני חלקים: "משבצות זהב" שהוא פירוש לספרו של הט"ז, ו"אשל אברהם" על סדר המגן אברהם. החלק על יורה דעה כולל שני חלקים: "משבצות זהב" על הט"ז, ו"שפתי דעת" על סדר הש"ך.
בעבר נדפס ה"פרי מגדים" בסוף כל כרך של השולחן ערוך. במהדורות החדשות של שולחן ערוך שנדפסו לאחרונה היו שהחלו להדפיסו סביב ה"שולחן ערוך" עצמו, עקב חשיבותו.
בפתיחת ספרו כתב המחבר מאמר ארוך בו הוא מסכם באריכות את כל הדינים הנוגעים למורה הוראה בסדר הוראת ההלכה לשואלים. חיבור זה יחיד מסוגו ובעל חשיבות רבה לכל פוסק. כמו כן נודע ה"פרי מגדים" ב"פתיחות" שהוא מקדים לכל נושא הלכתי ב"שולחן ערוך", בו הוא מבהיר את עקרונות ויסודות העניין.
שאר חיבוריו
בין ספריו האחרים:
במהלך השנים נדפסו חיבורים שונים שמטרתם ללקט ולבאר את דברי פרי מגדים בספריו. ביניהם גם הספר שאלות ותשובות הפרי מגדים, שליקט ר' אפרים לייכטג מספרי הפרי מגדים, קישוארדה 1935.
מלבד הספרים שפורסמו, הרב תאומים הותיר חיבורים רבים שלא הגיעו לדפוס.
דגל סנט מארטן
דגל סנט מארטן הוא הדגל הלאומי של החלק ההולנדי של האי סנט מארטן, שהוא שטח אוטונומי בתוך ממלכת ארצות השפלה. הדגל אומץ ביוני 1985. הדגל מציג את סמל המדינה על משולש שווה-צלעות בצבע לבן בצד התורן. המחצית העליונה של האזור שנותר היא בצבע כחול והתחתונה בצבע אדום. יחס הממדים של הדגל הוא 2:1.
לואיס קרול
צ'ארלס לוטווידג' דודג'סון (באנגלית: Charles Lutwidge Dodgson; 27 בינואר 1832 – 14 בינואר 1898), המוכר בשם העט לואיס קרול (Lewis Carroll), היה סופר, מתמטיקאי, לוגיקן, צלם, מרצה, ממציא ופילוסוף בריטי.
יצירותיו הידועות ביותר הן הספרים "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" (Alice's Adventures in Wonderland) והמשכו "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם" (Through the Looking-glass, and What Alice Found There), וכן פואמת האיגיון "ציד הסנרק" (The Hunting of the Snark). כמו כן כתב מספר ספרים בנושאי מתמטיקה, חידות מתמטיות ולוגיות, ועוד ספר ילדים בשני חלקים, "סילבי וברונו".
מיומנותו של לואיס קרול במשחקי-מילים, היגיון אבסורדי, לוגיקה, איגיון ופנטסיה ריתקה אליו קוראים צעירים ומבוגרים כאחד, מימיו ועד היום. השפעתו ניכרת לא רק בספרות הילדים, אלא אף על סופרים כג'יימס ג'ויס והספרות במאה ה-20 בכלל.
תולדות חייו
צ'ארלס לוטווידג' דודג'סון נולד בכפר דיירסברי שבמחוז צ'שייר, השלישי במשפחה של 11 ילדים, מתוכם שבע בנות.
אביו היה כומר הכפר, אשר עלה במעמדו בכנסייה עד לדרגת סגן בישוף. האב היה מתמטיקאי מוכשר וגם חובב איגיון, צ'ארלס הצעיר ירש מאביו את חיבתו לנושא. בילדותו היה משעשע את אחיותיו בתיאטרון בובות שבנה, וביצירות שפרסם בעיתונים משפחתיים. בגיל 12 נשלח ללמוד בבית ספר פרטי בריצ'מונד, וב-1845 עבר ללמוד בפנימיה "רגבי" שם היה אומלל למדי.
ב-1851 התחיל ללמוד בקרייסט צ'רץ' קולג' היוקרתי של אוניברסיטת אוקספורד, יומיים לאחר מכן מתה אמו והשאירה משפחה מוכת הלם ויגון. בקולג' למד לימודים קלאסיים ומתמטיקה, והצטיין בלימודיו. ב-1855 הפך למרצה למתמטיקה באוקספורד. התנאי להיות מרצה מן המנין באותה תקופה, היה להפוך לכומר ולא להינשא, וקרול הסכים לתנאים אלה. בגיל 23 התמנה לכומר, ואוקספורד הפכה לביתו.
דודג'סון פרסם חיבורים במתמטיקה ולוגיקה. מומחים כיום אינם מייחסים עניין מיוחד לחיבוריו במתמטיקה, הנחשבים לכתובים ברוח המסורת. לעומת זאת חיבוריו בלוגיקה, כמו "חידה לוגית" ו"לוגיקה סימבולית" וכן פרדוקסים שהציע ופתרונותיהם דוגמת הפרדוקס שהוצג בדיאלוג "מה אמר הצב לאכילס", נחשבים למקוריים ומקדימים את זמנם. הרצאותיו נודעו בשיממונן, הוא לא אהב ללמד, חשב את תלמידיו לטפשים, והם מצידם חשבו אותו למרוחק ומשעמם.
בנוסף לעבודתו האקדמית כתב שירים וסיפורים קצרים. בין השנים 1854 ל-1856 הופיעו יצירותיו בכתבי עת שונים. כתיבתו הייתה מבדחת ולפעמים סאטירית. ב-1856 פרסם לראשונה שיר החתום בשם "לואיס קרול", השם הוא משחק מילים על שמו בתרגום ללטינית ובחזרה לאנגלית.
באותה שנה הגיע ל"כרייסט צ'רץ'" דיקן חדש, הנרי ג'ורג' לידל, עם משפחתו. קרול התיידד עם המשפחה ובמיוחד עם ילדיו של הדיקן, שלוש בנות ובן. הוא הרבה לצלם אותם, והיה משעשע אותם בחידות, סיפורים ומשחקים. הוא נהג לקחת את הילדים לשיט בנהר ובסופו היו עורכים פיקניק.
באחד מימי שיט אלה ב-1862 המציא קרול עבור אליס לידל (בתו האמצעית של הדיקן), גרסה ראשונה של "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות". אליס ביקשה שיכתוב עבורה את הסיפור, והוא הכין עבורה ספרון הכולל איורים משלו בשם "הרפתקאות אליס מתחת לאדמה". חברים שראו את הספר אצל הדיקן, עודדו את קרול לפרסם את הספר. הוא ערך שינויים בסיפור, הצייר ג'ון טניאל הוסיף איורים, ושם הספר שונה ל"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות". הספר יצא לאור ב-1865. הוא זכה להצלחה אדירה עוד בחייו של קרול, וזכה למחמאות על כך שאין בו מוסר השכל, בניגוד לספרי הילדים בני תקופתו. הספר עבר בהצלחה את מבחן הזמן, והצליח לשמור על הפופולריות שלו שנים לאחר מכן.
יש הטוענים כי דודג'סון התאהב נואשות באליס הקטנה, שהייתה בת שש שנים בלבד בעת שנפגשו, והחליט לחכות שתגדל כדי לממש את אהבתו אליה. בהגיעה לגיל 18, לאחר 12 שנים תמימות, דחתה אליס את דודג'סון והוא נותר שבור לב.
אחרי ההצלחה המסחררת של "הרפתקאות אליס", התפצלו חייו של המחבר לשתי דמויות. האחת של "לואיס קרול" הסופר המפורסם, שהפך להיות אלטר אגו של צ'ארלס דודג'סון. דודג'סון נשאר באלמוניות יחסית; הוא התנכר לדמות של כותב ספרי אליס, וכשהיה מקבל מכתבים עבור לואיס קרול היה מחזיר אותם לשולח. הוא המשיך ללמד בכרייסט צ'רץ' עד 1881. הוא נודע כטיפוס אקסצנטרי ומתבודד, אשר נסע לחו"ל (לרוסיה) רק פעם אחת בחייו. בסוף ימיו עבר לחיות עם אחיותיו בסארי, ונשאר לגור שם עד מותו מדלקת ריאות ב-1898. בן 65 היה במותו.
שורות המגינים
שורות המגינים היה כינויה של התארגנות חשאית מטעם "ההגנה" של המעפילים שהיו עצורים במחנות המעצר בקפריסין.
במסגרת חשאית זו, אנשי הפלמ"ח ששהו במחנות קפריסין, אם אחר גירוש מישראל על ידי הבריטים או שנשלחו במיוחד כדי ליטול חלק בפעילות, הכשירו מעפילים לקראת גיוסם להגנה (ומאוחר יותר לצה"ל).
המשימה הראשונית של "שורות המגינים" הייתה למנוע מהמעפילים, ששבו לחיות מאחרי גדרות תיל, לחזור למעמד הסביל של פליטים. המטרה הושגה באמצעות אימונים פרה-צבאיים (ומאוחר יותר - צבאיים) בתוך המחנות, הסברה ציונית ופעילויות מדודות אנטי-בריטיות כגון הפגנות, השגת הקלות, שליטה מסוימת על התור לשחרור/עלייה והשתלטות על הסדר במחנות.
המארגן והמפקד של שורות המגינים היה יואש צידון-צ'אטו.
ראשוניי מקימי שורות המגינים היו אנשי פלי"ם שגורשו לקפריסין יחד עם מעפילי האונייה "שבתאי לוז'ינסקי".
מזוביה
מָזוֹביה (בפולנית: Mazowsze, בלטינית: Mazovia) היא אחת משש-עשרה הפרובינציות (בפולנית: Województwo, ווייוודות, ביחיד: ווייוודה) של פולין. היא שוכנת במזרח פולין, וגובלת בצפון בווייוודה פודלסיה, במזרח בווייוודות ורמיה-מזוריה ולובלין, בדרום בווייוודה שְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקיֶה, ובמערב בווייוודות קויאוויה-פומרניה ולודז'. ווייוודת מזוביה חופפת את רובו של האזור ההיסטורי מזוביה, אך לא במדויק. האזור ההיסטורי כולל גם חלק ממזרח פודלסיה ומצפון-מערב לודז', ואינו כולל חלקים מדרום ומזרח ווייוודת מזוביה.
מזוביה היא הווייוודה הגדולה ביותר בשטחה בפולין וכך גם המאוכלסת ביותר – אוכלוסייתה עומדת על למעלה מחמישה מיליון תושבים. מבחינה היסטורית, למזוביה חשיבות רבה בהתפתחותה של פולין. מבחינה גאוגרפית מזוביה נמצאת במרכז אגן הניקוז של נהר ויסלה. מזוביה היא ווייוודה מישורית במיוחד, ובניגוד לחלקים אחרים בפולין, היא חסרה אגמים וגבעות. כחמישית משטח הווייוודה מכוסה ביערות, וחלק ניכר אחר מכוסה בשטחים חקלאיים וכפריים.
בירתה של מזוביה והעיר הגדולה ביותר בה היא העיר ורשה, השוכנת במרכזה. במקביל, היא משמשת בירתה של פולין כולה. ערים גדולות נוספות הן ראדום, פלוצק ושדליץ.
מקור השם
הווייוודה מזוביה נושאת את שמו של האזור ההיסטורי החופף בצורה ניכרת את שטחה. אזור מזוביה נקרא ככל הנראה על שמו של השבט הסלאבי שהתגורר בו עד למאה ה-9 - המזוביאנים (Mazowszanie). עם זאת, ישנה חוסר ודאות באשר למקור שם השבט, כאשר הסברה המרכזית קושרת בין המילה מזוביה לביצה. ביצות כיסו את אזור מזוביה בימי קדם באופן ניכר, ובימינו אפשר גם כן למצוא כאלו באזור. אחרים טוענים שמקור הביטוי מזוביה מהמילה הסרבית mezewo, מילה אשר משמעותה מישור - התיאור הגאוגרפי הבולט של מזוביה. סברה נוספת טוענת שהאזור נקרא על שמו של המלך הפולני מיישקו השני למברט, אשר שלט במקום למשך תקופה מסוימת.
גאוגרפיה
מזוביה מהווה שפלה רחבה ואחידה יחסית, כאשר את התכונות הגאוגרפיות שלה יוצרת העובדה שמזוביה מהווה נקודת מפגש לשורה של נהרות גדולים. לצד נהר הוויסלה החוצה אותה מצפון מערב לדרום-מזרח, שלושה נהרות נוספים מתנקזים אל הוויסלה - הבוג המערבי ונרב ממזרח, והפיליצה מממערב. את שטחה של מזוביה מכסים יערות רבים - בעיקר יערות של עצים מחטניים. שאר השטח כולל בעיקר שדות חקלאיים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בוורשה, בירת הוויווידה, היא 8.5 מעלות צלזיוס. החודש הקר ביותר הוא ינואר (עם טמפרטורה ממוצעת של -1.9 מעלות צלזיוס), והחודש החם ביותר הוא יולי (עם טמפרטורה ממוצעת של 19.0 מעלות צלזיוס). הגשמים יורדים בעיקר בקיץ, כאשר כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 531.5 מ"מ.
העת העתיקה וימי הביניים
כבר בתקופה הפרהיסטורית החלה במזוביה התיישבות אנושית מוקדמת. במהלך האלף הראשון לספירה יושב האזור בידי שבטים סלאבים, ולקראת סוף המאה ה-9 אזור מזוביה מיושב על ידי שבט סלאבי בשם מזוביאנים (Mazowszanie). במאה ה-10 עלה לגדולה השבט הסלאבי שישב בפולין גדול, ממערב למזוביה, ובמחצית השנייה של אותה המאה שולבה מזוביה בממלכת פולין, תחת המלך הפולני מיישקו הראשון לבית פיאסט, אשר ישב בפולין גדול. עם הצטרפותה של מזוביה לפולין האזור נכנס לעול הנצרות הקתולית בדומה לשאר חלקיה של פולין, שעד אז החזיקו באמונות פגאניות. תהליך זה לא היה קל, ולווה במאבקים פנימיים אלימים ובמרידות של מתנגדי נצרות שדוכאו על ידי המלוכה והאצולה בשנים הבאות פולין כולה ידעה תקופה של פריחה מסוימת, אשר זו נגדעה לאחר כמה הפסדים לכוחות זרים במהלך המאה ה-12. בשנת 1138 מת מלך פולין בולסלאב השלישי ללא יורשים, והמדינה חולקה בין יורשיו. במהלך 192 השנים הבאות, המכונות "תקופת הפיצול", הייתה פולין מחולקת לעשרות מדינות קטנות, ובכך הפכה גם מזוביה למדינה עצמאית והוגדרה כדוכסות. בתקופה זו התקשתה מזוביה להגן על עצמה מפני פולשים זרים, והיא הופרעה מפלישות של שבטים סלאבים וגרמאנים. תחת זאת הצליחה מזוביה להרחיב את נחלותיה. באותן השנים הייתה מזוביה לאזור שולי, והאפילו עליה פולין גדול ממערב ופולין קטן מדרום. מצב עניינים זה איפשר לה במובנים רבים לשמור על תרבותה. במשך תקופה ארוכה השטחים היו מוחזקים על ידי נציגים שונים של שושלת פיאסט. בשנת 1495 קונראד השלישי הצליח לרכז כל שטחי מזוביה תחת שליטתו. אומנם לבנו לא היו יורשים ושטחים הועברו לשליטת ממלכת פולין.
העת החדשה
במהלך המאות ה-14 וה-15 אוחדה פולין מחדש. בשנים אלו הפך אזור מזוביה שהיה משני במאות הקודמות לאזור חשוב ומשגשג. האזור היה נחשב למפותח למדי בהשוואה לחלקים אחרים בפולין, והיה ידוע כמקום יצוא של תבואה, עצים ופרווה. בשנת 1569, אוחדו פולין וליטא למדינה אחת, ובכך הפכה מזוביה מאזור פריפיאלי ללב המדינה הפולנית-ליטאית - כאשר ורשה בירת מזוביה נמצאת על אמצע הדרך בין בירתה של פולין עד אז קרקוב לבין וילנה, בירתה של ליטא. עקב כך באותה השנה התכנס הסיים הפולני בורשה, וזו הפכה לבירה דה פקטו של פולין. בשנים הבאות המשיכה מזוביה לשגשג, אך מגמה זו התמתנה החל מאמצע המאה ה-17. במהלך מאה זו ובמאה שלאחריה סבלה מזוביה משורה של פלישות של גורמים חיצוניים - בעיקר שוודים, סקסונים טרנסילבנים ורוסים. באותה התקופה פולין כולה חוותה היחלשות, כאשר המדינות הסובבות אותה מתחזקות משנה לשנה. מצב עניינים זה נגמר בשנת 1795, אז חולקה פולין באופן סופי בידי שכנותיה, האימפריה הרוסית, הקיסרות האוסטרו-הונגרית ופרוסיה. עקב פיצולה של פולין הפך אזור מזוביה למפוצל גם הוא לשלושה חלקים, ומאז היווה אזור מפגש גבולות בין רוסיה, אוסטריה ופרוסיה; כאשר הבירה ורשה עברה לשלטון רוסי.
במהלך מאה ושלושים השנים הבאות של שלטון זר, הייתה מזוביה לאזור שולי ותקופה זו נחשבת לתקופה חשוכה בהיסטוריה הפולנית בכלל והמקומית בפרט. במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914-1918) סבל האזור מפגעי המלחמה בין רוסיה לגרמניה ואוסטריה, כאשר הפולנים עומדים בתווך. לאחר המלחמה זכתה פולין בעצמאות מחודשת והוקמה הרפובליקה הפולנית השנייה, דמוקרטיה אשר ורשה הייתה במרכזה ושימשה כבירתה. אזור מזוביה המשיך לדעת חוסר יציבות גם לאחר מלחמת העולם במסגרת המלחמה הפולנית-סובייטית, אך עד ראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 פולין כולה חזרה ליציבות מסוימת. בין מלחמות העולם הושלם התיעוש של מזוביה והאזור ידע פיתוח מסוים. השקט במקום הגיע לקיצו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה (1939), אז נכבש האזור בידי גרמניה הנאצית. באותה התקופה עברה על פולין כולה ועל מזוביה בפרט אחת התקופות האפלות ביותר בתולדותיהן, כאשר האזור ידע חורבן של ממש. כיבוש פולין גרם להרס רב, במיוחד בוורשה הבירה. הדבר המשיך בהוצאה להורג של מאות אלפים מתושבי העיר - היהודים בעיקר. ואם לא די בזה, במהלך מרד ורשה (1944) נהרגו עוד כמאתיים אלף תושבים בוורשה ובסביבותיה, וגורשו עוד עשרות אלפים רבים אחרים. מספר חודשים לאחר מכן שוחררה פולין כולה על ידי ברית המועצות, ולאחר המלחמה הוקמה פולין מחדש במסגרת הרפובליקה העממית הפולנית, מדינה שלכאורה הייתה עצמאית, אך למעשה סבלה ממרות סובייטית. בשנים הבאות אזור מזוביה היה למוכה אסון - עקב המלחמה אוכלוסיית האזור הידלדלה באופן משמעותי וההרס המשיך להיראות בכל מקום. עם זאת, עד לשנות ה-60 שוקם האזור ובירתו ורשה נבנתה מחדש, כאשר האזור עובר מודרניציה רבתי שהאיצה עם תום הקומוניזם והקמתה של הרפובליקה הפולנית השלישית בראשית שנות ה-90.
מחוזות
במזוביה ישנם 42 מחוזות, מתוכם חמש ערים מחוזיות.
דוד סער סלמה
דוד סער סלמה (נולד ב-4 במרץ 1969) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, מפקד חיל הים. קודם לכן שימש ראש מטה חיל הים, סגן מפקד מפקדת העומק, מפקד בסיס חיפה, מפקד שייטת ספינות הטילים, מפקד בסיס אשדוד ומפקד בסיס אילת.
ביוגרפיה
סלמה נולד וגדל בעתלית והתחנך בבית הספר היסודי בישוב. בנעוריו החל את לימודיו בפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה שליד ביה"ס הריאלי העברי, ובסוף כיתה י' המשיך בבית הספר הריאלי שבחיפה. התגייס לצה"ל בשנת 1987, והתנדב לשייטת 13. השלים את הכשרת מסלול הלוחם בשייטת, ויצא לקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לשייטת ומונה למפקד צוות, והשתתף בלחימה בדרום לבנון ובאיו"ש. לאחר מכן מונה למפקד יחידת לוחמים בשייטת. בהמשך שירת כקצין אג"ם של השייטת. לאחר מכן היה מדריך ראשי בשייטת 13. עבר קורס חובלים ובסיומו יצא ללימודים במכללת המלחמה של צי ארצות הברית. בחזרתו סיים את ההכשרה בבית הספר לפיקוד ימי ושירת כקצין מחלקה בסטי"ל. לאחר מכן מונה למפקד אח"י יפו.