cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקואליציה האנטי-צרפתית השישית
הפלישה לרוסיה
בשנת 1812 פלש נפוליאון לרוסיה כדי לאלץ את אלכסנדר הראשון להישאר במערכת הקונטיננטלית (שמטרתה הייתה להטיל אמברגו על בריטניה). הגרנד ארמה בפיקודו של נפוליאון אשר כלל כ-650,000 חיילים, מחציתם צרפתים, חצתה את נהר הניימן לתוך רוסיה ב-22 ביוני 1812. הכוחות הרוסיים, העדיפו לסגת לתוך רוסיה מאשר לנהל קרב השאירו אחריהם רק אדמה חרוכה.
ב-7 בספטמבר נפגשו שני הצבאות בקרב בורודינו, שהסתיים ללא תוצאות מכריעות. לאחר הקרב נסוג הצבא הרוסי והשאיר את הדרך למוסקבה פתוחה. ב-14 בספטמבר כבש הצבא הצרפתי ללא קרב את מוסקבה, שהייתה כמעט ריקה מאדם. אלכסנדר הראשון סירב להיכנע, והעדיף לתת לצרפתים להישאר בעיר שבה נותר מעט מאוד אוכל ומקלט (חלקים גדולים ממוסקבה עלו באש בשרפות ענק). בנסיבות אלו, וכשהחורף הקשה של רוסיה מגיע, בחר נפוליאון לסגת ממוסקבה. כך החלה נסיגתו הארוכה של הצבא, שבמהלכה סבל קשות ממחסור חמור באוכל, עריקות, מזג אוויר קשה והתקפות של הצבא הרוסי בפיקודו של מיכאיל קוטוזוב. הגרנד ארמה איבד כ-370,000 חיילים, 200,000 נלקחו בשבי ורק 27,000 הצליחו לחצות בשלום את נהר ברזינה. נפוליאון עזב את צבאו וחזר לצרפת כדי לתכנן את ההגנה על פולין מפני הכוחות הרוסיים המתקדמים.
רוסיה, בריטניה ושוודיה יוצרות ברית
בתחילת 1812 בריטניה כבר הייתה במלחמה עם צרפת במשך שמונה שנים, ונלחמה לצד הפורטוגלים והספרדים במלחמת חצי האי במשך יותר משלוש שנים. רוסיה ושוודיה, שהתנגדו לנפוליאון עד 1807 ו-1810 בהתאמה, נאלצו להצטרף למערכת היבשתית שלו נגד בריטניה, אך המשיכו לסחור עמה. ב-9 בינואר 1812 כבשו הכוחות הצרפתים את פומרניה השוודית כדי לסיים את הסחר הבלתי חוקי עם בריטניה משוודיה, דבר שהפר את המערכת היבשתית. אחוזות שוודיות הוחרמו וקצינים וחיילים שוודים נלקחו כשבויים. בתגובה הכריזה שוודיה על נייטרליות וחתמה על האמנה הסודית של סנקט פטרבורג עם רוסיה נגד צרפת ודנמרק-נורווגיה ב-5 באפריל. ב-18 ביולי, אמנת אורברו שמה קץ באופן רשמי למלחמות בין בריטניה ושוודיה ובריטניה ורוסיה, ועל יצירת ברית בין רוסיה, בריטניה ושוודיה. כאשר צעד נפוליאון לעבר מוסקבה ביוני 1812, בריטניה ושוודיה לא הצליחו לתת תמיכה צבאית ישירה לרוסיה, אם כי באותו חודש התקדמו הצבאות הבריטים והספרדים למרכז ספרד, ניצחו את הצרפתים בסלמנקה וכבשו את מדריד, והכניעו צבא צרפתי המונה 230,000 איש. בריטניה סייעה גם לסבסד את מאמץ המלחמה הרוסי ואילו נסיך הכתר השוודי קרל יוהאן, לשעבר מרשל צרפתי ז'אן בטיסט ברנדוט, יצר ידידות עם אלכסנדר, ונתן לו תמיכה מוסרית, עצות אסטרטגיות וטקטיות כיצד להביס את הצרפתים, כמו גם תובנות יקרות על נפוליאון עצמו (לאחר שהיה לו קשר רב עם נפוליאון כחבר במשפחה הקיסרית). אולם רוסיה נשאה בעול ההתקפה הצרפתית על שטחה בלבד.
לאחר שהגרנד ארמה הצרפתי נסוג ממוסקבה ב-18/19 באוקטובר 1812 וספג אבדות כבדות בגלל קור עז, מחסור במזון והתקפות רוסיות חוזרות ונשנות, נראה כי נפוליאון כבר אינו בלתי מנוצח כמו קודם לכן. ב-14 בדצמבר עזבו החיילים הצרפתים האחרונים את אדמת רוסיה, ובעלות בריתה של פריז שקלו ברצינות את המרד והצטרפו לצידו של הצאר.
עריקת פרוסיה
אמנת טאורוגן הייתה הפסקת אש שנחתמה ב-30 בדצמבר 1812 ב-Tauroggen (כיום Taurage, ליטא), בין גנרל-לויטננט לודוויג יורק פון וארטנבורג מטעם הצבא הפרוסי (שנאלץ להילחם לצד "הצבא הגדול" במהלך הפלישה לרוסיה), והגנרל הנס קרל פון דיביטש מהצבא הרוסי. על פי הסכם טילזיט (9 ביולי 1807), פרוסיה נאלצה לתמוך בפלישת נפוליאון לרוסיה. זה גרם לכך שכמה פרוסים עזבו את צבאם כדי להימנע מלשרת את הצרפתים, כמו קרל פון קלאוזביץ, שהצטרף לשירות הרוסי. כאשר המרשל הצרפתי הקרוב אל יורק, מרשל מקדונלד, נסוג מפני צבאו של דיביטש, מצא עצמו יורק מבודד. כחייל חובתו הייתה לפרוץ, אך כפטריוט פרוסי מעמדו היה קשה יותר. היה עליו לשפוט אם הרגע נוח להתחלת מלחמת השחרור; ויהי אשר תהיה התלהבותם של קציני הצוות הזוטרים שלו, ליורק לא היו אשליות לגבי בטיחות ראשו שלו, וניהל משא ומתן עם קלאוזביץ. אמנת שביתת הנשק בטאורוגגן, שנחתמה על ידי דיביטש ויורק, "ניטרלה" את הצבא הפרוסי ללא הסכמת מלכם. החדשות התקבלו בהתלהבות פרועה ביותר בפרוסיה, אך בית המלוכה הפרוסי לא העז עדיין לזרוק את המסכה, ונשלחה הוראה להשהות את יורק מפיקודו ולשולחו לבית משפט צבאי. דיביטש סירב לתת ליורק לעבור בקוויו, ולבסוף הושאר יורק בתפקידו, כאשר נחתם חוזה קאליש (28 בפברואר 1813) ובו נעה פרוסיה לצדם של בעלות הברית.
הכרזת המלחמה
ב-3 במרץ 1813, לאחר שבריטניה הסכימה לתביעות שוודיות על נורווגיה, שוודיה נכנסה לברית עם בריטניה והכריזה מלחמה נגד צרפת, ושחררה את פומרניה השוודית זמן קצר לאחר מכן. ב-17 במרץ פרסם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה קריאה לנתיניו לשאת נשק, והכריז מלחמה גם על צרפת. העימות המזוין הראשון התרחש ב-5 באפריל בקרב על מוקרן, שם הביסו כוחות פרוסים-רוסיים משולבים.
בינתיים, נפוליאון משך כ-20,000 חיילים מהמלחמה בחצי האי המתמשכת כדי לחזק את מעמדו במרכז אירופה, מה שהותיר את כוחותיו האיבריים חלשים ופגיעים להתקפות אנגלו-ספרדית-פורטוגזית. ב-17 במרץ 1813, אחיו מלך ספרד, ז'וזף בונפרטה, פרש ממדריד, סימן מובהק לאיבוד שליטה. וולינגטון הוביל צבא של 123,000 לוחמים בצפון ספרד, כבש את בורגוס בסוף מאי, והנחיל תבוסה מכרעת לז'ורדן בקרב ויטוריה ב-21 ביוני. מרשל סולט לא הצליח להפוך את הגאות בקרב הגדול שלו על הפירנאים (25 ביולי עד 2 באוגוסט).
המערכה בגרמניה
פרוסיה, שזיהתה הזדמנות לאחר מפלתו של נפוליאון ברוסיה, נכנסה מחדש למלחמה. נפוליאון הקים מחדש את צבאו והגדיל את הצבא שלו מ-30,000 לוחמים ל-400,000. בקרבות שנערכו בליצן (2 במאי) ובבאוצן (20 - 21 במאי) שבגרמניה, ניצח נפוליאון את בעלות הברית והסב להם אבדות כבדות. בשני הקרבות השתתפו למעלה מ-250,000 חיילים משני הצדדים, מה שהפך אותם לקרבות הגדולים ביותר עד כה במלחמה.
ב-4 ביוני 1813 הכריזו הצדדים על שביתת נשק, שנמשכה עד 13 באוגוסט, ובמהלכה הצליחו בעלות הברית לצרף את האימפריה האוסטרית לצידם. שתי ארמיות אוסטריות על 300,000 חייליהם התפרשו בגרמניה, לרשות בעלות הברית עמדו כ-800,000 לוחמים, ועוד כ-350,000 כעתודה.
צבאו של נפוליאון המשיך לגדול גם הוא, עד כ-650,000 לוחמים במזרח (מתוכם כ-250,000 תחת פיקודו הישיר, 120,000 תחת פיקודו של ניקולא אודינו ו-30,000 תחת פיקודו של לואי ניקולא דאבו), שחלקם הגיעו מבעלי בריתו ממלכת סקסוניה וממלכת בוואריה. בנוסף לכך, ממלכת נאפולי ואיטליה החזיקו בדרום כ-100,000 חיילים יחדיו. בחזית המערבית לחמו כ-150,000 צרפתים נגד ספרד ובריטניה. בסך הכל, כ-900,000 חיילים צרפתים ובעלי בריתם עמדו מול כ-1,000,000 חיילי בעלות הברית בכל החזיתות.
לאחר סיום שביתת הנשק, נטל נפוליאון את היוזמה וניצח בקרב דרזדן, שם הסב אבדות קשות לבעלות הברית, אך מחסור בפרשים מנע ממנו לרדוף אחרי הכוח המובס ולנצל את ניצחונו. הוא נסוג עם 175,000 חייליו לעיר לייפציג שבסכסוניה שם האמין שיוכל להקים קו הגנה ולנצח את בעלות הברית. בקרב האומות שנערך בין 16 ל-19 באוקטובר 1813, עמד הצבא הצרפתי כשהוא מונה כ-191,000 חיילים, אל מול שלוש ארמיות של בעלות הברית עם יותר מ-330,000 חיילים.
לאחר תבוסתו בקרב לייפציג, נפוליאון החל לסגת מגרמניה לעבר צרפת. הוא ניצח בקרב הנאו את כוחותיו הבווארים של קארל פון ורדה והותיר לעצמו ולצבאו דרך נסיגה נקיה עד לצרפת.
המלחמה בחצי האי האיברי
בחודש יולי 1813 הצרפתים כבר נסוגו אל הרי הפירינאים. מרשל סולט קיבל את הפיקוד על הכוחות הצרפתים והחל במתקפת נגד מוצלחת נגד בעלות הברית, כשהוא מנחיל להם תבוסות בקרב מאיה ובקרב רונססבאייס. למרות ניצחונותיו הוא איבד את המומנטום ונהדף על ידי הכוחות האנגלו-פורטוגזים, ולאחר קרב סוראורן ב-28 ביולי נמלט עם כוחותיו לעבר צרפת. ב-7 באוקטובר, בעלות הברית נכנסו לתוך צרפת. מיואש מהמצב הקשה, חתם נפוליאון ב-11 בדצמבר על הסכם ולנסי, הסכם נפרד עם ספרד, שבו נאלץ לשחרר ולהכיר בפרננדו השביעי כמלך ספרד בתמורה להפסקת אש. למרות ההסכם, לספרדים לא הייתה כל כוונה לסמוך על נפוליאון והם הפרו את הפסקת האש.
המלחמה נמשכה ובעלות הברית נחלו ניצחונות בקרב ניבל (10 בנובמבר 1813), קרב באיון (10-14 בדצמבר 1813), קרב אורטז (21 בפברואר 1814), וקרב טולוז (10 באפריל 1814).
הדחת נפוליאון וסיום המלחמה
נפוליאון, שידע שצבאו נחוש להמשיך להילחם, הציע לצעוד לעבר פריז, אך המרשלים וקציניו הבכירים סירבו. ב-4 באפריל, התעמתו המרשלים והקצינים בהנהגת מישל נה עם נפוליאון, ואמרו לקיסר שהם מסרבים להמשיך להילחם. נפוליאון העריך שצבאו ילך אחריו, ובתגובה ענה לו נה: "הצבא הולך אחרי הגנרל שלו". ב-6 באפריל 1814 התפטר נפוליאון, וכעבור חמישה ימים נחתם חוזה פונטנבלו שבו הוסדרו תנאי הגלייתו לאי אלבה ומעמדם של בני משפחתו. בצרפת הונהג בשנית המשטר המלוכני של בית בורבון, ועל כס המלכות עלה לואי השמונה עשר.
למרות זאת, קרבות קלים נמשכו בהולנד, ספרד ואיטליה, במשך חודשי הקיץ של 1814.
ב-30 במאי נחתם חוזה פריז בין נציגי מדינות הקואליציה לבין שארל מבית בורבון כנציג צרפת. צרפת חזרה לגבולותיה מ-1792, בתוספת שטחים מסוימים, וכן ויתרה על כמה ממושבותיה. הסכמות חוזה פריז היו חלק מעיצובה מחדש של מפת אירופה, שלשם השלמתו התכנסו נציגי המעצמות בקונגרס וינה (אוקטובר 1814 - יוני 1815).
ניצחון הקואליציה התגלה כזמני. בסוף פברואר 1815 נמלט נפוליאון ממקום גלותו, שב לצרפת ותפס מחדש את השלטון. נדרשה מערכה נוספת, הקואליציה האנטי-צרפתית השביעית, כדי להכריעו באופן סופי.
תיאטרון האופרטה של בודפשט
תיאטרון האופרטה של בודפשט (בהונגרית: Budapesti Operettszínház) הוא תיאטרון מוזיקלי בבודפשט.
תחילת הדרך
קארוי זינגר, שעבד בשנות ה-80 של המאה ה-19 באחד מתיאטראות הווריאטה (varieté) בבודפשט (הוא שינה לאחר מכן את שמו לשומושי), הסתכסך עם אחד הבמאים, עם הנריק קרלא. (האחים קרלא הנהיגו בבודפשט את הסוגה הפופולרית ביותר באותה תקופה: וריאטה - מגוון אמנויות במה כמו קוסמות, אקרובטיקה, שירים וכדומה - בשנות ה-70 של המאה ה-19). קרלא פיטר את זינגר על המקום ללא שום הודעה מוקדמת. זינגר (שומושי) קנה את הבניין ברחוב נאג'מזה 17 בבודפשט (Nagymező utca 17) מז'יגמונד ברודי והפך אותו למועדון לילה בתכנון האדריכלים ממוצא אוסטרי פלנר והלמר. אורפאום שומושי נפתח בשנת 1894. בנוסף לכוכבים הזרים שהופיעו בו היו גם הרבה מקומיים. האטרקציה העיקרית שלו הייתה הזמרת קרולה צציליה, אבל שומושי הביא לבודפשט גם את להקת הבנות האמריקאית המפורסמת האחיות בריסון ששרו שירים מפולפלים. בשנת 1899 האורפאום פשט את הרגל בגלל הוצאות תפעול גבוהות ותשלומי שכר טרחה גבוהים מדי לאמנים. שומושי העביר אותו לידי אימרה וולדמן שהמשיך להפעיל את מועדון הלילה עד שנת 1916 תחת השם Metropolitan Orpheum. במופעים השונים הציגו באופן עקבי אמנים זרים, אקרובטים ערבים, זמרים הודים, הרכבים אלפיניים ואיטלקיים, לפעמים התארחו גם אמני הבורגתיאטר של וינה ומאוחר יותר הופיעה שם להקתו הברלינאית של מקס ריינהרדט. התוכניות, שעדיין היו בשפה הגרמנית, כללו כבר גם שחקנים חדשים עם הופעות בהונגרית.
אורפאום שומושי נפתח בשנת 1894. בנוסף לכוכבים הזרים שהופיעו בו היו גם הרבה מקומיים. האטרקציה העיקרית שלו הייתה הזמרת קרולה צציליה, אבל שומושי הביא לבודפשט גם את להקת הבנות האמריקאית המפורסמת האחיות בריסון ששרו שירים מפולפלים. בשנת 1899 האורפאום פשט את הרגל בגלל הוצאות תפעול גבוהות ותשלומי שכר טרחה גבוהים מדי לאמנים. שומושי העביר אותו לידי אימרה וולדמן שהמשיך להפעיל את מועדון הלילה עד שנת 1916 תחת השם Metropolitan Orpheum. במופעים השונים הציגו באופן עקבי אמנים זרים, אקרובטים ערבים, זמרים הודים, הרכבים אלפיניים ואיטלקיים, לפעמים התארחו גם אמני הבורגתיאטר של וינה ומאוחר יותר הופיעה שם להקתו הברלינאית של מקס ריינהרדט. התוכניות, שעדיין היו בשפה הגרמנית, כללו כבר גם שחקנים חדשים עם הופעות בהונגרית.
עד תחילת מלחמת העולם הראשונה פעל האורפאום. כשפרצה המלחמה, "ארמון הבידור", כפי שכונה, נסגר. תור הזהב של האורפאום הגיע לסיומו, ואיתו העידן הנוסטלגי, שכונה מאוחר יותר "התקופה המאושרת של השלום".
בתום המלחמה הכשרון הגדול של ולדמן היה בכך שפינה את המקום לקברט בשם "הבמה המגוונת" של העיתונאי ומנהל התיאטרון ינה זולטאן, אך גם זה לא הציל אותו מפשיטת רגל. הבניין נקנה ונבנה מחדש על ידי יזם בשם בן בלומנטל, משקיע יהודי אמריקאי, נציגו האירופאי של חברת הסרטים האמריקאית סרטי פרמאונט.
תיאטרון האופרטה המטרופוליונית
מנובמבר 1929, תחת ניהולם של דיולה קאבוש (קאן) וארתור בארדוש, (בורשטיין) הועלו מופעי פרוזה תחת השם "תיאטרון האמנים של בודפשט". ממארס 1930 הובילו שאנדור גות (גוטפרוינד) ואלה קרטס (קוהן-כהן) את התיאטרון וחזרו להציג אופרטות. לאחר ניסוי קצר הימים זה, ביוני 1930, קיבל דז'ה שבשטין (שטרן) את חוזה השכירות לתיאטרון למשך שש שנים והחזיר את המוסד לשמו הקודם (תיאטרון האופרטה המטרופוליטני), אך בשל המשבר הכלכלי העולמי שהגיע גם להונגריה ומספר המבקרים הנמוך בשנות משבר אלה הוא נאלץ לסגור מספר פעמים. לאחר סגירת תיאטרון קיראי, כלומר "תיאטרון המלך" (Király Szinház) בבודפשט, תיאטרון האופרטה המטרופוליטני הפך לבית היחיד של האופרטה בבירת הונגריה.
משנת 1963 פינה הסגנון הישן של האופרטות את מקומו גם לז'אנרים חדשים יותר (מחזות זמר, משחקים מוזיקליים, מחול וכו'). הוא נבנה מחדש בין השנים 1966–1971 ומשנת 1998 מוכר בשם תיאטרון האופרטה של בודפשט. בימת הסטודיו של התיאטרון שפועל בתוך הבניין, נקראת "תיאטרון המחסן". מאמצע שנות השישים של המאה ה-20 ואילך חברת התיאטרון קבעה באופן קבוע ובהצלחה רבה גם הופעות מוזיקליות, עם תרומתו המרהיבה של הרכב הבלט של החברה. הנה כמה ממופעים אלה שהועלו על במת התיאטרון: גבירתי הנאווה, הלו, דולי!, סיפור הפרברים, כנר על הגג, צלילי המוזיקה, ועוד. לאחר הפסקת פעילות "תיאטרון הרוק" בבודפשט בשנת 1996 הוא התמזג עם תיאטרון האופרטה והעניק לו תנופה מחודשת לכיוון הסוגה המוזיקלית הזאת.
במאה ה-21
התיאטרון הוא אחד הצמתים בחיי התרבות והחברה של בודפשט עם כמעט 500 הצגות בשנה, אליהן מגיעים כמעט חמש מאות אלף צופים ותפוסה של כמעט מאה אחוזים. בשנים האחרונות תיאטרון האופרטה של בודפשט הפך לתיאטרון מוכר ומבוקש בחו"ל. עם הופעותיו באופרטה ובמוזיקה, הוא מתארח בקביעות בתיאטראות ופסטיבלים שונים באירופה, ונוסע ליפן מדי שנה בקביעות, אך הופיע לאחרונה גם במדינות שונות באמריקה ובאסיה. הוא הפיק הופעות בווינה, סנקט פטרבורג, פראג, יקטרינבורג.
הבניין
הבניין נבנה מחדש בשנת 1966, כאשר אדריכלות הפנימית וחלליו שונו באופן משמעותי. בין השנים 1999–2001 עבר הבניין שחזור מלא. הותקנה טכנולוגיית הבמה האירופית המודרנית ביותר, הוחזרו הקישוט המקורי ותאי הצפייה בקומה העליונה. בתיאטרון יש כיום 901 מושבים והאולם ממוזג. החפצים המקוריים שנותרו בבניין - פסלים, מנורות, עמודים שמחזיקים את שורת התאים - מתיישבים עם חלונות הוויטראז' החדשים, המראות וחפצי הריהוט הארכאיים של מזנון האודיטוריום, בחיפוי השיש והפרקט.
האודיטוריום מואר על ידי נברשת בת מאה שנים, הקירות מכוסים בריפוד קטיפה, דמויות פיסול אלגוריות מעטרות את הכניסה. את פנים התיאטרון עיצבו מאריה שיקלוש וגאבור שינאגל. הנהלת תיאטרון האופרטה בבודפשט מתחייבת לנצל את כל המאפיינים של הבניין המשוחזר באמנות ההונגרית ובחיי החברה.
מנהלי התיאטרון (משנת 1923)
מנהלי התיאטרון עד 1957, למעט תקופת מלחמת העולם השנייה, היו יהודים:
כמחציתם היו יהודים, שהיו מובילים בחיי הבידור והתרבות של הונגריה.
האגודה האמריקאית לרפואת ילדים
האגודה האמריקאית לרפואת ילדים (באנגלית: The American Pediatric Society; בראשי תיבות: APS) היא אגודת רפואת הילדים הראשונה שהוקמה בצפון אמריקה.
האגודה מעניקה את פרס ג'ון האולנד מאז 1952.
כשהכל יגמר
כשהכל יגמר הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית שרית חדד. השיר יצא לאור ב-2 בנובמבר 2020, על ידי חברת התקליטים ש. חדד הפקות בע"מ, כסינגל שלא מתוך אלבום. השיר היה לשירה הראשון של חדד, שלא יצא על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקום הראשון במדיה פורסט.
בחודש דצמבר השיר נכנס לפלייליסטים של התחנות רשת ג' וגלגלצ.
במצעד השנתי של mako ו-טיקטוק לשנת התשפ"א השיר הגיע למקום ה-23.
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-50,000 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-2 בנובמבר 2020. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את חדד כשהיא נכנסת לתוך אולם בית הקולנוע של סינמה סיטי גלילות. בהמשך, היא מתיישבת כשהיא לבדה ומתחילה לשיר את השיר. לאורכו של הקליפ, מוצגים קטעי וידאו של מעריציה ולבסוף, ניתן לראות את הבת שלה.
נכון לנובמבר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מחצי מיליון צפיות.
מחוזות מדגסקר
מבחינה אדמיניסטרטיבית מדגסקר מחולקת ל-23 מחוזות (faritra). השינוי האחרון בוצע ביוני 2021 כאשר פוצל מחוז פיטוווינאנו-ואטוואווי. כל מחוז מחולק לנפות. חלוקה זו נכנסה בתוקף באוקטובר 2009 במקום חלוקה ל-6 יחידות מנהליות.
אירווינג (טקסס)
אירווינג (באנגלית: Irving) היא עיר מרכזית במחוז דאלאס, טקסס, ארצות הברית, אשר מהווה למעשה פרוור של העיר דאלאס. על פי אומדן משנת 2016, מתגוררים בעיר כ-238,289 תושבים, מה שהופך את אירווינג לעיר ה-13 בגודלה בטקסס. נמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת' שוכן בסמוך לעיר.
היסטוריה
בשלהי המאה התשע-עשרה שכנו באזור אירווינג שלל כנסיות ודרכי סחר. ההתיישבות עצמה החלה בשנת 1903. התיישבות זו הוכרזה כעיר ב-14 באפריל 1914 ונקראה על שמו של הסופר וושינגטון אירווינג. בשנים הראשונות של היישוב, גידול האוכלוסייה היה איטי ואף לעיתים נעצר, עם כ-357 תושבים בלבד בשנת 1925. למרות זאת, בשנות השלושים חלה עליה משמעותית. בתחילת שנות השישים היו בעיר כ-45,000 תושבים. בשנת 1956 נפתחה שלוחה של אוניברסיטת דאלאס בעיר. בשנת 1971 נפתח אצטדיון. בשנת 1990 כבר התגוררו בעיר כ-115,000 תושבים.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010, מתגוררים בעיר כ-216,290 אנשים בכ-82,538 משקי בית. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,242.1 נפש לקמ"ר. ההרכב הגזעי של העיר היה 53.1% לבנים, 12.3% אפרו-אמריקאים, 0.9% אינדיאנים, 14.0% אסייתים, 16.3% מגזעים אחרים, ו-3.5% משני גזעים או יותר.
פוליטיקה וממשל
עד נובמבר 2008 נאסר על מכירת אלכוהול בחנויות העיר. בשנה זו רוב תושבי העיר הצביעו כנגד האיסור ובכך הוא בוטל.
פליקס יעקובי
פליקס יעקובי (בגרמנית: Felix Jacoby; 19 במאי 1876 – 10 בנובמבר 1959) היה פילולוג וקלסיקאי יהודי-גרמני.
חייו
יעקובי נולד במגדבורג. עשה את חוק לימודיו הגבוהים באוניברסיטת הומבולדט, מנחהו לדוקטורט היה הרמן דילס (Diels). הוא לימד באוניברסיטת קיל, משם גורש עם עליית הנאצים לשלטון, יעקובי היה חלק מקומץ יהודים שתמכו באדולף היטלר, אך לבסוף ברח מגרמניה לאנגליה ועבר ללמד באוניברסיטת אוקספורד. הוא היה חבר האקדמיה הפרוסית למדעים. הוא נפטר בברלין.
בקיץ 1933 יעקובי עדיין הצהיר בפתיחת הרצאותיו על המשורר הרומי הורציוס: "בתור יהודי אני מוצא את עצמי במצב קשה. אבל כהיסטוריון למדתי שלא להשקיף על האירועים ההיסטוריים מנקודת־מבט פרטית. מאז 1927 אני מצביע בעד אדולף היטלר, ואני מחשיב את עצמי בר מזל על שיש ביכולתי להרצות על משורר של אוגוסטוס בשנה של תחייה לאומית. אוגוסטוס הוא הדמות היחידה בתולדות העולם שאפשר להשוותה אל אדולף היטלר".
יעקובי נודע בעיקר בשל מפעל ה-Fragmente der griechischen Historiker (FGrH). זוהי סדרה בת 15 כרכים שהיא אסופת פראגמנטים של כל הסופרים היוונים העתיקים שכתביהם לא שרדו. עבודה חשובה נוספת שלו הייתה הערך שלו ב-Realencyclopädie der Classischen Altertumswissenschaft על ההיסטוריון היווני הרודוטוס; הערך נכתב ב-1913 והיווה בסיס למחקר המודרני של הרודוטוס.
הלל צייטלין
הלל צייטלין (תרל"א, 1871 – כ"ט באלול תש"ב, 11 בספטמבר 1942) היה הוגה דעות, מיסטיקן, סופר ופובליציסט יהודי, שכתב בעברית וביידיש. נרצח בשואה.
ביוגרפיה
צייטלין נולד בעיירה קורמה שבפלך מוהילב למשפחה חב"דית מזרם חסידות קאפוסט. עוד בילדותו התבלט כעילוי. בגיל 15 התייתם מאביו והחל לשמש כמורה לעברית. צייטלין הצעיר קרא ספרות מגוונת: פילוסופים יהודים כגון הרמב"ם, רומנים של סופרי דורו כגון לב טולסטוי, דוסטויבסקי, מבקר הספרות לב שסטוב (שצייטלין כתב עליו רבות), ספרי ביקורת המקרא, פילוסופיה קלאסית, מזרחית (בודהיזם) ומודרנית, בפרט שפינוזה וניטשה. היחשפותו לספרות זו הביאה אותו לספקות קשים באמונה, גם אם מעולם לא נטש את הזיקה לדת.
צייטלין כתב מונוגרפיות על ניטשה, שפינוזה ורבי נחמן מברסלב. בין השאר פרסם מאמר מקיף בכתב העת 'השילוח' על הטוב והרע על-פי השקפות חכמי ישראל וחכמי העמים, שנדפסה לימים כמונוגרפיה בפני עצמה.
כתיבתו הפובליציסטית מאופיינת בחיפוש רוחני מתמיד וניכרת בה מעורבותו הרגשית של צייטלין בסבל של בני עמו. לאחר מלחמת העולם הראשונה (שאותה ראה כביטוי אפוקליפטי של עקבי המשיח) החל צייטלין לחזור לאמונה. תהליך זה בא לידי ביטוי במאמרים שפרסם כמו "ביקורת האדם" ובו הוא מבקר את תפיסתו של ניטשה בדבר האדם העליון והחל להציג תאולוגיה רליגיוזית-משיחית מורכבת משלו. צייטלין פרסם מאמרים רבים על החסידות (ובייחוד על ר' נחמן מברסלב ועל חסידות חב"ד), המשיך להציג הגות עצמאית, ואף פרסם תפילות וקטעים ספרותיים שונים פרי עטו. בשנת 1921 פרסם מאמר שבו הספיד את חברו יוסף חיים ברנר שנרצח עם חבריו בפרעות תרפ"א. ב-1922 הזכיר בספרו "אלף-בית של יהדות" את גדולי הרפורמים, הרבנים גייגר ושמואל הולדהיים, כמי שהיו "אישים גדולים באמת, שהחדשנים בימינו אפילו שיחת חולין שלהם לא יבינו". בשנת 1924 ביקר בארץ, ובין השאר נפגש עם רבנים.
משפחתו
אשתו, אסתר, נפטרה מהתקף לב באומשלגפלץ.
בניו, אהרן צייטלין (1898–1973); ואלחנן צייטלין (1902–1942) שנספה בשואה, היו אף הם סופרים. לצייטלין הייתה בת נוספת, שנפטרה לפני השואה.
כביש E 11 (איחוד האמירויות הערביות)
דרך E 11 הוא כביש מהיר באיחוד האמירויות הערביות, הנחשב לארוך ביותר באמירויות. מסלול הכביש נמשך ממעבר הגבול בין ערב הסעודית – איחוד האמירויות, עובר דרך אמירויות אבו דאבי ודובאי, עד למעבר הגבול בין עומאן – איחוד האמירויות, הממוקם באמירות ראס אל-חיימה.
מסלול הכביש מקביל לקו החוף של איחוד האמירויות לאורך המפרץ הפרסי. הכביש מהווה את העורק הראשי בערים הראשיות של מספר אמירויות, ובכל אחת מהן ניתן לו שם שונה, כדלקמן: כביש שייח' מקטום בין ראשיד ודרך שייח' ח'ליפה בן זאיד באבו דאבי, כביש שייח' זאיד בדובאי, כביש אל איתיחאד באמירות שארג'ה, אמירויות עג'מאן, ודרך השייח' מוחמד בן סאלם בראס אל-ח'ימה.
הכביש המהיר דובאי-אבו דאבי
הכביש המהיר דובאי-אבו דאבי של E 11 הוא הקטע המקשר בין שתי הערים הגדולות והחשובות ביותר של איחוד האמירויות הערביות, אבו דאבי ודובאי. הפרויקט הוצע על ידי השייח'ים של אבו דאבי ודובאי להנצחת השייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן. בשנת 1971 אושר הפרויקט והחלה הבנייה. הכביש המהיר הושלם בשנת 1980. הכביש המהיר מתחיל ליד גשר מקטה באבו דאבי והופך לדרך שייח זאיד בדובאי.
דרך שייח' זאיד
מקטע זה של הכביש הוא העורק הראשי של דובאי. הכביש המהיר עובר במקביל לקו החוף מכיכר הסחר ועד לגבול עם האמירות אבו דאבי, 55 קילומטרים משם באזור ג'בל עלי.
הכביש נודע בעבר כדרך ההגנה. בין 1993 ל-1998, 30 קילומטרים של הכביש הורחבו. יחד עם השיפור הזה בא שינוי השם. שייח' מכתום בן ראשיד אל מכתום, שליט דובאי באותה תקופה, קרא לכביש על שם נשיא איחוד האמירויות הערביות דאז, שייח' זייד בן סולטן אל נהיאן.
דרך שייח זאיד היא בית לרוב גורדי השחקים בדובאי, כולל מגדלי האמירויות. הכביש המהיר גם מחבר בין פיתוחים חדשים אחרים כמו איי הדקלים והמרינה של דובאי. הקו האדום של המטרו של דובאי עובר לצידו של הכביש. בדובאי עצמה בחלק גדול מהכביש המהיר יש שבעה עד שמונה נתיבים לכל כיוון.
בשנים האחרונות בנתה הממשלה את תעלת המים של דובאי, במסגרת הפרויקט הוסר קטע מהכביש ונבנה גשר.
מחלפים
לכביש שייח זאיד מספר מחלפים כדי לאפשר לתנועה לצאת מהכביש המהיר. מחלפים אלו בדרך כלל מובילים לכיכרות כדי לאפשר לתנועה לצאת או לעבור לצד השני של הכביש.
פקקי תנועה
ב-12 במרץ 2008, התרחשה בכביש אחת מתאונות הדרכים הגדולות בתולדות איחוד האמירויות כאשר כ-200 כלי רכב התנפצו זה בזה לפני שעלו בלהבות. לפי משטרת אבו דאבי, 3 בני אדם נהרגו ו-277 נפצעו, 15 מהם נפצעו באורח אנוש. ערפל סמיך וראות ירודה תרמו לתאונה הקטלנית.
טברנק
טברנק היא להקת פאנק רוק ורוק ישראלי מתל אביב-יפו. הלהקה קמה ב-2017 בתור "גרסת המשך" ללהקת בוא לבר, שהתפרקה בשנת 2013. הלהקה הוציאה 3 אלבומים: "מוריס אקדמי" ב-2018, "שרים טברנק" ב-2020 ו-"חוק השלוש" ב-2023.
פעילות הלהקה
הלהקה הוקמה בשנת 2017 על ידי לירון שפר, איתן רז וישי ברגר בשם "טברנק" (מאוית: Tabarnak), שהיא קללה שמקורה בקוויבק, קנדה, השאובה מצרפתית, מעין מקבילה ל"שיט!" או "לעזאזל!". חבר של ברגר הדביק אותו בסלנג, ומכאן הפך גם לשם הלהקה. חברי הלהקה היו גם חברי "בוא לבר", ומילות השיר "פ​א​ף של ז​׳​ו" מתייחסות לתקופה ההיא: "כבר פירקנו להקה אחת כי כמה, כמה, כמה אפשר לשיר רק על באנגים, וויד ושגידע."
בדצמבר 2017 יצא האלבום הראשון של הלהקה, "מוריס אקדמי", שהוקלט בג'אפה סאונד. האלבום זכה להצלחה בקהילת הפאנק בישראל.
אינגריד ואלברי
אינגריד ואלברי (בשוודית: Ingrid Wallberg; 4 במאי 1890 – 23 בינואר 1965) הייתה אדריכלית שוודית. ידועה בעיצוביה הפונקציונליסטים, היא הייתה האשה השוודית הראשונה שעסקה באדריכלות, שהייתה בעלת משרד אדריכלים.
טברנק
פעילות הלהקה
בדצמבר 2020 הלהקה הוציאה את האלבום "שרים טברנק", והשיר "מדינה מחלה" מהאלבום נבחר על ידי מאזיני "רדיו הקצה" למקום הראשון במצעד השנתי.
אינגריד ואלברי
ביוגרפיה
אינגריד נולדה למשפחה אמידה בהלמסטאד, שוודיה, שם ניהלה המשפחה את ענף הטקסטיל לייצור בדים ולבנים Wallbergs Fabriks AB ו- Slottsmöllans tegelbruk. אביה אלפרד ואלברי, היה מנכ"ל החברה. רוב ילדותה עברה עליה בווילה אקבו שבעיר. היא למדה בבית הספר ג'ורסהולם. בגיל 18 היא חלתה במחלת עיניים, ונסעה לברלין לגור אצל אחת מאחיותיה. בעת שהותה שם, ואף על פי שעדיין לא הייתה לה הכשרה רשמית, כשרונה הוכר והיא זכתה להכין תוכנית-בינוי-עיר שהתקבלה. כשהייתה בת 25 החליטה למסד את כשרונותיה והחלה לומדת אדריכלות. בשנת 1915 למדה אדריכלות ב Königliche Kunstgewerbeschule ובמקביל עברה שיעורים פרטיים בציור קונסטרוקטיבי ורישום פרספקטיווי. בגיל 17 פגשה ואלברי את האדריכל אלברט ליליאנברג . שנתיים אחר כך הם נישאו. לילינברג מונה באותה שנה למשרת מהנדס תכנון ערים ראשון בגטבורג, והזוג עבר לסטורה גרדה, שם נולד בנם. במהלך תקופה זו שימשה ואלברי כעוזרת לבעלה ויחד הם נכנסו למספר תחרויות תכנון עירוני, כולל אחת בשיקגו, שם זכו במקום השלישי. בשנת 1923 נכנסה ואלברי לתערוכת גטבורג, שם עבדה מקרוב עם Förening Hus och Hema והציגה את הדיור בעיר. הנישואים עם אלברט לילנברג היו אומללים וכדי לפצות את עצמה, אינגריד הפכה ל"תולעת ספרים". היא התעמקה במיוחד בספרים העוסקים בתכנון ערים ופילוסופיה ולצידם ספרי מדע בדיוני- צרפתי, גרמני ואנגלי. אינגריד התגרשה מבעלה הראשון בינואר 1927. ועברה לגור אצל אחותה לוטי, שעברה לפריז כדי להתחתן עם אלברט ז'אנרה.
טברנק
שירים
טברנק, לעומת ההרכב הקודם "בוא לבר", הוא הרכב פוליטי יותר, העוסק בפוליטיקה שמאלנית, למשל בשיר "מדינה מחלה", בו הובעה ביקורת כלפי הכיבוש הישראלי, ובשיר "פותחים על ה​ע​ו​ל​ם" בו הובעה ביקורת על המערכת הקפיטליסטית. בכמה שירים, בהם "השיר הכי טוב בעולם (טברנק)" ו"רדיו טברנק" הם מעודדים תמיכה בזכויות בעלי חיים.
אינגריד ואלברי
ביוגרפיה
ז'אנרה היה אחיה של ענק האדריכלות השווייצרית לה קורבוזיה. מתחילת שנת 1928 ואלברי זכתה ללמוד אצלו ולהתעמק בסגנון עבודה שונה בתכלית מזה שהכירה. במהלך תקופה זו היא התמחתה בפונקציונליזם. אלפרד רוט, אדריכל בחברת "לה קורבוזיה", הוא שהנחה אותה. בשנת 1928 היא חזרה לשוודיה, והקימה בעזרת רוט בגטבורג. את משרד אדריכלים R&W. משרדה התמחה בתכנון בנייני דירות חדשים ובתים מדורגים, שינוי בתים צמודיי קרקע והקמת בניינים תעשייתיים בסגנון פונקציונלי.
עיקר המוניטין שלה היה על "ביתו של החייט" בו עשתה ואלברי שימוש בסלע.
בשנת 1929 ואלברי נישאה בשנית, לרופא גוסטה גוטלין. עם מות אביה בשנת 1930, היא חזרה להאלמסטד והתמסרה לעסק המשפחתי. היא הפכה לחברה במועצת המנהלים של Wallbergs Fabriks AB, ובסופו של דבר היא היו"ר שלה בין השנים 1955-1965.
בעיר הולדתה, ואלברי תכננה את מרבית מבני התעשייה ובתי מגורים פרטיים. היא הלכה לעולמה בעיר ארגריטה, ב־23 בינואר 1965.
וולפגנג זאוואליש
וולפגנג זאוואליש (בגרמנית: Wolfgang Sawallisch; 26 באוגוסט 1923 – 22 בפברואר 2013) היה מנצח ופסנתרן גרמני.
ביוגרפיה
זאוואליש נולד במינכן והפגין כישרון מוזיקלי מגיל צעיר. בילדותו למד לנגן בפסנתר, ובהמשך למד תיאוריה מוזיקלית, הלחנה וניצוח. מאוחר יותר אמר שהמנצח והמלחין וילהלם פורטוונגלר היה ההשפעה הגדולה ביותר עליו. במלחמת העולם השנייה הוא שירת כמפעיל רדיו בוורמאכט באיטליה, נפל בשבי ובילה זמן במחנות שבויים בריטיים ואמריקאיים.
כפסנתרן, ליווה מספר זמרים ידועי-שם בתחום הליד, בהם דיטריך פישר-דיסקאו ואליזבת שוורצקופף. זאוואליש הקליט יצירות של מלחינים רבים, ביניהם ריכרד שטראוס, רוברט שומאן ויוהנס ברהמס. האריה "מלכת הלילה" מתוך חליל הקסם של מוצרט בניצוחו הייתה אחת מהיצירות שנשלחו לחלל בתקליט הזהב של וויאג'ר.
זאוואליש נפטר בגיל 89 בביתו שבבוואריה.
מיני מאוס
מינרווה "מיני" מאוס (באנגלית: Minerva "Minnie" Mouse) היא דמות מצוירת המופיעה בסרטי הנפשה, קומיקס ומשחקי מחשב של חברת וולט דיסני.
בקומיקס "The Gleam" שפורסם ב-19 בינואר – 2 במאי 1942 מופיע לראשונה שמה המלא – מינרווה מאוס.
הופעות ראשונות
ב-15 במאי 1928 יצרו וולט דיסני ואב אייוורקס את הדמות מיקי מאוס כתחליף לכוכב הקודם שלהם אוסוולד הארנב. בעוד ש"אוסוולד" הופיע אצל המתחרים - אולפני יוניברסל ושם רדף אחרי ארנבות ופלירטט איתן, נדרשו דיסני ואיוורקס ליצור דמויות נוספות למלא את עולמו של מיקי - והדמות שנבחר לצורך זה הייתה הדמות של מיני מאוס.
מיני הופיעה לראשונה בסרט "שיגעון של אווירון" שיצא לאקרנים ב-15 במאי 1928. בסרט זה מיקי מציע למיני לעוף איתו באווירון. היא מסכימה לעלות איתו למטוס אך לא לניסיונו לנשקה בעודם באוויר - ניסיון שהוביל לכך שהיא צונחת מן המטוס.
הסרט הבא בו מופיעה מיני הוא: "הגאוצ'ו הדוהר" - סרט זה היה השני שנוצר בו השתתפו מיקי ומיני, אולם השלישי שיצא לאקרנים - ב-30 בדצמבר 1928. בסרט זה מועסקת מיני כמלצרית ורקדנית בבר-מסעדה - ה"קנטינה ארגנטינה" - בפאמפס של ארגנטינה. מיני רוקדת טנגו עבור מיקי הגאוצ'ו ופיט השחור - הבורח מן החוק. הן מיקי והן פיט מפלרטטים איתה, ופיט מנסה לחוטפה. מיקי, מציל אותה במסגרת תמת "העלמה במצוקה". מעלילת הסיפור עולה כי זו הפעם הראשונה שהם נפגשים.
הסרט השני שיצא לאקרנים, הוא "ספינת הקיטור וילי" - השלישי שנוצר בסדרה. סרט זה יצא לאקרנים ב-18 בנובמבר 1928. בסרט זה פיט הוא רב החובל של ספינת קיטור, מיקי הוא איש הצוות ומיני היא הנוסעת היחידה בספינה.
מיני ככוכבת משנה
ההצלחה המסחרית של "ספינת הקיטור וילי" הפכה את מיקי ומיני לפופולריים. מתוך 12 הסרטים בכיכובו של מיקי שהופקו בשנת 1929 כיכבה מיני בשבע, ואוזכרה בסרט נוסף.
בסרט "בית האופרי" שיצא לאקרנים ב-28 במרץ 1929 מיני מוזכרת כאחת מ"נערות ינקי דודל" - קבוצת נערות רקדניות, אולם היא לא מופיעה בסרט.
בסרט "כאשר החתול איננו" שיצא לאקרנים ב-11 באפריל 1929 משתתפת מיני במסיבה בה נוכחים מיקי ועכברים נוספים. סרט זה יוצא דופן בכך שגודלם של מיקי ומיני הוא כשל גודל עכברים רגילים, בעוד שבסרטים אחרים גודלם כגודל בני אדם נמוכים.
בסרט "נער המחרשה" שיצא לאקרנים ב-9 במאי 1929, מיני היא נערת כפר המבקשת ממיקי לחלוב את קלרבל הפרה עבורה. כאשר מיקי מסיים לחלוב, מביא למיני את הדלי מלא החלב ומנסה לנשקה, אך האחרונה שופכת את החלב על ראשו.
בסרט מה-23 במאי 1929 - "ילד הקרנבל" מיקי הוא מוכר נקניקיות ומיני רקדנית בקרקס. הופעתם הבאה יחד, גם היא בקרקס, בסרט "הצ'ו צו' של מיקי" מ-26 ביוני 1929. בסרט זה מיני מנגנת בכינור.
"ה"יו-הו" של מיני"
הופעתה המשמעותית הבאה של מיני הייתה בסרט "השטויות של מיקי" מ-26 ביוני 1929 בו מופיעה מיני עם השיר "היו הו של מיני" (Minnie's Yoo Hoo), בו שר מיקי על החברה שלו.
בשיר זה מגלה הקהל לראשונה כי מיקי ומיני הם בני זוג.
עלמה במצוקה
בסרט האחרון משנת 1929 בו מופיעים מיקי ומיני - "גלים פראיים", מציל מיקי את מיני מטביעה. סרט זה הוא הסרט הראשון מיני רבים בה מגלמת מיני "עלמה במצוקה" ומיקי מציל אותה.
בסרט "נער הקקטוס" מ-1 באפריל 1930, המהווה פרודיה על סרטים מסוג מערבון, מיני נחטפת על ידי פדרו ומיקי מציל אותה. סרט זה מהווה למעשה חזרה על העלילה של ה"גאצ'ו המקפץ" כאשר העלילה מתרחשת במקסיקו במקום ארגנטינה.
בסרט "החגיגה" (11 ביולי 1930), משתתפים מיקי, מיני, הוראס הורסקולר וקלרבל הפרה. בסרט זה תפקידה של מיני ארוך ומורכב מזה של מיקי.
בסרט "לוחמי השריפות" (6 באוגוסט 1930) מיני לכודה במלון בוער, ומציל אותה מיקי, ראש מחלקת הכבאים.
בסרט "תעלומת הגורילה" (1 באוקטובר 1930) נמלט בפו הגורילה מגן החיות. מיקי נכנס להיסטריה ומזהיר את מיני. מיני אינה מפחדת אולם בפו לוקח אותה בת ערובה. מיקי רץ להצילה ומוצא עצמו קשור גם כן על ידי הגורילה.
חיות מחמד
בסרט "הפיקניק" (14 בנובמבר 1930) מופיע חיית המחמד של מיני - כלב בשם רובר. לימים התפתחה דמות זו ונהפכה לפלוטו. בסרט "עזרה ראשונה" (22 בספטמבר 1944) מופיע לראשונה פיגארו, החתול מהסרט פינוקיו שיצא בשנת 1940, כחתולה של מיני.
הופעות נוספות בקולנוע ובטלוויזיה
בסרט "ימי החלוץ" (10 בדצמבר 1930) מופיעה מיני ומיקי כחלוצים במערב הפרוע, הנוסעים לאורך נתיב עגלות ומותקפים על ידי אינדיאנים. מיני נתפסת על ידם, ומיקי מנסה לחלצה ונתפס בעצמו. מיני משתחררת ומחלצת את מיקי בלבוש חיילת צבא ארצות הברית.
מיני הופיעה בסרטים רבים מאז סדרת הסרטים הראשונה. כמו כן הופיעה מיני בסדרות טלוויזיה רבות ובהן סדרת הטלוויזיה "רק מיני" (Totally Minnie) הייתה סדרה בכיכובה, וכן בסדרה "בית העכבר" מיני היא מנהלת מועדון לילה, ומיקי הוא המארח.
בסרט משנת 2004 "מיקי, דונלד, גופי: שלושת המוסקטרים" מיני מגלמת את הנסיכה, ופיט מנסה להורגה ולהשתלט על הממלכה.
מדבבים
את מיני דיבבו (בשפה האנגלית):
משל העגלה המלאה והעגלה הריקה
משל העגלה המלאה והעגלה הריקה הוא טיעון שהעלה רבי אברהם ישעיהו קרליץ ("החזון איש") בפני ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון בפגישה שנערכה ביניהם ב-20 באוקטובר 1952, להמחשת היחסים הראויים בין חילונים לדתיים.
הרקע לפגישה
ב-20 באוקטובר 1952, בעיצומו של המשא ומתן הקואליציוני לקראת הרכבת ממשלת ישראל הרביעית, נערכה פגישתו המפורסמת של ה'חזון אי"ש' עם ראש הממשלה, דוד בן-גוריון. קדם לפגישה ביקור הכנה של שלישו הצבאי של בן-גוריון, נחמיה ארגוב, בבית החזון איש בשבוע שלפני הפגישה.
לדברי יצחק נבון, עוזרו של בן-גוריון, ראש הממשלה יזם את הפגישה לאחר שהבין מח"כים ועסקנים דתיים שהחזון איש הוא מקור הסמכות שלהם. כוח שליטה כזה בבני אדם ריתק אותו, והוא ביקש להיפגש עם החזון איש. סביר להניח שאכן עמדה בבסיס הפגישה סקרנותו האינטלקטואלית של בן-גוריון, כי כוחם הפוליטי של נאמני החזון איש באותה עת לא היה רב. הפגישה זכתה לסיקור נרחב בעיתונות כבר בעיתוני הערב של אותו יום; בביטאונה של ההסתדרות הכללית ושל מפלגת השלטון מפא"י, "דבר", פורסמה ידיעה על הפגישה, ובסופה הובאה הודעת לשכת ראש הממשלה: "ראש הממשלה ד. בן-גוריון ביקר אתמול ביקור פרטי אצל הרב א. י. קרליץ ("חזון איש") בבני ברק. מטרת הביקור הייתה החלפת דעות כללית על הבעיה: כיצד יכולים אדוקים ובלתי אדוקים לחיות בתיאום ובשיתוף פעולה במדינת ישראל. לא נדונה כלל שאלת גיוס בנות ואין לביקור כל קשר לעניינים מדיניים אקטואליים".
משל העגלה המלאה והעגלה הריקה
בנוסף לשני האישים נכח בפגישה, שהתקיימה בביתו של "החזון איש", רק יצחק נבון. לפי דיווחו, בן-גוריון שאל: "באתי לדבר איתך על נושא אחד, איך יהודים דתיים ולא-דתיים יחיו יחד בארץ הזאת, בלי שנתפוצץ מבפנים? יהודים באים הנה מהרבה ארצות, למאות ולאלפים, עם מסורות שונות, מתרבויות שונות והשקפות שונות. המדינה עומדת בסכנה חיצונית, הערבים עדיין רוצים להשמידנו, ועלינו למצות כל מה שמשותף בין חלקי העם. ויש בעיה יסודית: אלה יהודים ואלה יהודים, ואיך יחיו יחד?".
החזון איש השיב לו במשל (שמקורו ב): "אם שני גמלים נפגשים בדרך במשעול, וגמל אחד טעון משא, והשני איננו טעון משא, זה שאין עליו משא חייב לפנות את הדרך לגמל הטעון משא. אנחנו היהודים הדתיים משולים לגמל הטעון משא – יש עלינו עול של הרבה מאוד מצוות. אתם צריכים לפנות לנו את הדרך" (תשובה זו נודעה כמשל העגלה הריקה).
בן-גוריון הגיב בתרעומת לטענה בדבר העגלה הריקה: "ומצוות יישוב הארץ אינה מצווה? וזה לא משא? ומצוות ההגנה על החיים אינה מצווה? ומה שעושים הבחורים שאתם כל כך מתנגדים להם, והם יושבים על הגבולות ושומרים עליכם, האין זו מצווה?", תהה. והחזון איש השיב: "אם ה' לא ישמור עיר שוא שקד שומר" (תהילים קכז, א).
למרות היותו של יצחק נבון עד בודד לפגישה כולה, נוצרו גרסאות רבות לתיאור מהלכה. הביוגרפים החרדים של החזון איש מוסיפים לתיאור הפגישה גם דיונים בענייני פילוסופיה כלליים. בן-גוריון עצמו, לאחר שנים, בנאום בפני רבנים אמריקנים, סיפר: "שאלתי את החזון איש אם מגיעה בתוך המדינה לכל פרט הזכות לחופש מצפון. הוא לא נתן לי תשובה ברורה, כי לא התמצא בהלכות מדינה". בן-גוריון סיכם ביומנו: "...דיבר כל הזמן ברוח טובה ורבת צחוק, בלי זעם קנאי, אם כי בלי ספק יש בו נימה קנאית, אם כי סמויה מן העין".
משמעות המשל
הפרשנות הנפוצה היא שטענת החזון איש היא שאין ערכים ותרבות חילוניים, ובמשמעות זו משתמשים במשל דוברים חרדים וחילוניים רבים עד היום - אלו כעולבים ואלו כנעלבים. אולם, נראה שזו טעות, וכוונת החזון איש הייתה אחרת, כפי שמצוטט לעיל בדיווח של יצחק נבון "יש עלינו עול של הרבה מאוד מצוות". באופן מפורש יותר מופיעים הדברים בספר "במחיצתם" של שלמה לורנץ. לורנץ כותב שהחזון איש הסביר לו שכוונת המשל היא לבטא שתי טענות:
ההתייחסות למשל
משל העגלה המלאה והעגלה הריקה הפך את הפגישה לסמל ליחסי חילונים-חרדים מיד לאחר קיומה. מיכאל אברהם עשה בו שימוש בספרו שתי עגלות וכדור פורח. ומצדו השני של המתרס: רבקה גרינבוים עגלתו העמוסה של חזון איש, תל אביב: י' גולן, 1996. מאמרי ביקורת על הקהילה הדתית, תרבותה ומאבקי הכוח שלה מול הרוב החילוני. בנימין בראון כותב שהמשל נתפס בעיני חילונים רבים כביטוי של התנשאות חרדית כלפי התרבות החילונית, המתבטאת בתפיסתה כחסרת תוכן ממשי.
נריוס ואלסקיס
נריוס ואלסקיס (בליטאית: Nerijus Valskis; נולד ב-4 באוגוסט 1987) הוא כדורגלן ליטאי המשחק בעמדת החלוץ בקובנה ז'לגיריס.
קריירה
ואלסקיס גדל במחלקת הנוער של פולוניה וילנה, ובגיל 18 הצטרף לז'לגיריס וילנה, במדיה שיחק עונה אחת. בשנת 2006 עבר לקבוצת קאונו ז'גריאי, ובינואר חתם בשילוטה. בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה השנייה בליטא, וואלסקיס חתם בקבוצת FBK קובנה, עמה זכה באליפות ליטא. בעונת חתם בסמורגון מהליגה השנייה בבלארוס, ובעונת  חזר לקובנה. בעונה שלאחר מכן שיחק ואלסקיס בליפאייס מטאלורגס מליגת העל הלטבית, ובעונת שיחק במינסק מליגת העל הבלארוסית.
לאחר שחזר לליטא שיחק ואלסקיס בקבוצת סודובה, ובעונת היה מלך שערי הליגה הליטאית ונבחרת לכדורגלן העונה בליטא. בינואר חתם ואלסקיס בקבוצת CSU קראיובה מהליגה השנייה ברומניה. אחרי שנה חתם בויגרי סוולקי מהליגה השנייה בפולין. בקיץ חזר לליטא וחתם בקבוצת טרקאי, במדיה שיחק שנה וחצי.
ב-16 בינואר 2017 הגיע ואלסקיס לישראל וחתם בקבוצת בני יהודה תל אביב. כעבור שישה ימים ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כאשר נכנס כמחליף בניצחון 2–0 על מ.ס. אשדוד. במשחקו השני בקבוצה פתח בהרכב וכבש צמד שערים בניצחון 4–0 על הפועל אשקלון במסגרת שמינית גמר גביע המדינה. ב-4 בפברואר 2017 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, במשחק מול בית"ר ירושלים שהסתיים בתיקו 1–1, ועד תום העונה כבש ארבעה שערים ב-14 הופעות ליגה וזכה עם הקבוצה בגביע לאחר ששיחק 120 דקות במשחק הגמר מול מכבי תל אביב. בעונת 2017/2018 כבש שבעה שערים ב-35 הופעות ליגה, ובסופה עזב את המועדון וב-6 ביוני 2018 חתם בראטצ'אבורי מירט פול התאילנדית, במדיה כבש תשעה שערים ב-15 הופעות.
ב-1 בינואר 2019 חזר ואלסקיס לישראל וחתם בהפועל תל אביב עד לסיום העונה. ב-17 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כאשר נכנס כמחליף בהפסד 1–2 להפועל חדרה בשמינית גמר גביע המדינה. את שערו היחיד במדי הפועל תל אביב כבש ואלסקיס ב-16 במרץ 2019, בניצחון 5–1 על מ.ס. אשדוד, ובתום העונה שוחרר מהמועדון. ב-6 ביולי 2019 חתם בצ'נאיין ההודית.
ב-21 באוגוסט 2020, ואלסקיס חתם בג'מדשפור.
נבחרת ליטא
ב-11 באוקטובר 2013 ערך ואלסקיס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא, בניצחון 2–0 על. ב-29 במאי 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2–0 על במסגרת הגביע הבלטי.
ישראלה אורון
ישראלה אורון (נולדה ב-9 בספטמבר 1952) היא אשת ביטחון ישראלית, לשעבר קצינת ח"ן ראשית וסגנית ראש המועצה לביטחון לאומי.
ביוגרפיה
אורון נולדה בבוסק שבברית המועצות ובשנת 1957 עלתה לישראל. אורון התגייסה לצה"ל באוקטובר 1970 ושימשה בו במגוון תפקידים. בשנת 1991 הייתה לאשה הראשונה שמונתה לתפקיד סגן דובר צה"ל, שם הייתה אחראית למחלקת מבצעים, ופיקדה עליה במהלך מלחמת המפרץ הראשונה. בשנת 1993 מונתה למדריכה במכללה לביטחון לאומי, והייתה לאשה הראשונה בתפקיד.
בשנת 1994 מותנה לקצינת ח"ן ראשית, תפקיד אותו מלאה עד שנת 1997. ביוני 2006 מונתה אורון לתפקיד סגנית היועץ לביטחון לאומי לתכנון ותשתיות במועצה לביטחון לאומי.
אורון פעילה ביוזמת ז'נבה, במועצה לשלום ולביטחון, בתנועת אחריי! ובוועד המנהל של אוניברסיטת בן-גוריון.
התמודדה בבחירות לכנסת התשע עשרה במקום ה-29 ברשימת התנועה.
פנסיון פינס
פנסיון פינס היה מלון בבעלות יהודית שפעל ברומא, איטליה בין השנים 1922–1941. המלון היה בבעלותו של יצחק אליהו פינס, ופעל בכתובת "Via Campo Marzio 12, Roma". הוא היה המלון הכשר היחידי ברומא בפרט, ובאיטליה כולה. במלון הייתה גם מסעדה כשרה. הפנסיון הפך לאבן שואבת ומקום מפגש עבור גדולי הרוח היהודים שהגיעו לרומא, ביניהם ח"נ ביאליק, הסופר יוסף ארליך (ערליך), ד"ר יוסף בורג, ממנהיגי הציונות הדתית ושר בממשלות ישראל, הרב אוגוסטו סג'רה (Segre), ועוד רבים אחרים. כמו כן הפנסיון שימש ליהודים ששהו ברומא תחנת עלייה בדרך לעלייה לישראל.
בעל המלון ומשפחתו
בעליו של הפנסיון היה יצחק אליהו פינס. פינס נולד בבלארוס ב-17 ביולי 1883. הוא למד והתחנך בישיבת וולוז'ין, ונשא לאישה את חיה לבית גינזבורג. בני הזוג התחתנו בביאליסטוק, ושם נולדו בניהם אריה-לייב וישראל.
בשנת 1906 התרחש בעיר פוגרום נגד היהודים, דבר שגרם לעזיבתם של רבים מיהודי המקום, ביניהם משפחת פינס. המשפחה עברה לדרום אוסטריה, שם נולדה בתם גיטה בשנת 1910. בשנת 1922 עברה משפחת פינס לרומא, שם ייסד יצחק אליהו את פנסיון פינס. במקום פעלה מסעדה כשרה שהייתה מבין הבודדות בכל רומא.
פינס היווה דמות מרכזית לא רק עבור באי הפנסיון, אלא גם עבור הקהילה היהודית ברומא. הוא שימש כחזן בית הכנסת האשכנזי ברומא, ובאופן לא רשמי נחשב לרב הקהילה היהודית האשכנזית ברומא.
באפריל 1930 נישאה הבת, גיטה פינס, לחיים ויטוריו קואצ'ו לביא (Labi), תכשיטן עשיר מבנגאזי שבלוב. הם הכירו בזמן שהותו בפנסיון. לאחר חתונתם של בני הזוג הם עברו לגור בבנגאזי. בבנגאזי נולדו לזוג בנם הבכור משה ובנם השני אלדד. מדי שנה היו נוסעים גיטה וחיים עם ילדיהם לבקר את המשפחה ברומא, והתארחו בפנסיון. ילדיהם זוכרים מביקורים בבית הכנסת ואת תיאטרון המריונטות של רומא.
במשך כל זמן המשטר הפאשיסטי באיטליה, המשיך הפנסיון לפעול כרגיל. בשנת 1941 נפסקה פעילות הפנסיון בעקבות מעורבותה של איטליה במלחמת העולם השנייה, וההגבלות הרבות שהוטלו על יהודי רומא. בשנת 1943, לאחר כיבוש רומא על ידי הצבא הגרמני, ברחו בני הזוג פינס, ועברו להתגורר במסתור. משפחת לביא החליטה לעזוב את לוב ולעלות מבנגאזי לארץ ישראל דרך מצרים.
בשנת 1946, זמן קצר לאחר תום המלחמה, עלו גם בני הזוג פינס לארץ ישראל. בישראל קיבל פינס עבודה כמשגיח כשרות באטליז בתל אביב. חיה, אשתו, נפטרה בשנת 1947 ובעקבות כך עבר יצחק לגור עם ביתו גיטה. בשנת 1950 עברה המשפחה להתגורר ברחוב ריינס בתל אביב, מספר חודשים לאחר המעבר נפטר יצחק.
הפנסיון וספר המבקרים
פנסיון פינס, נוסד ברומא על ידי יצחק-אליהו פינס בשנת 1922 ונסגר בשנת 1941.
בפנסיון היו שירותי הסעדה והלנה והוא שימש כמקום מפגש של גדולי אנשי הרוח ביהדות. הפנסיון החזיק ספר מבקרים, שבו נהגו אורחי הפנסיון לכתוב על חוויותיהם בפנסיון. ספר המבקרים מתעד את מבקרי הפנסיון בשנים 1937–1941. בספר מופיעות הקדשות במגוון שפות: גרמנית, עברית, אנגלית, הונגרית, פולנית, יידיש, צרפתית ורוסית.
אחד ממבקרי הפנסיון הוא אוגוסטו סג'רה שכתב את הספר "Memories of Jewish Life" הוא הגיע ממונפרטו שבצפון איטליה לרומא בשנות ה-30 לצורך לימוד רבנות, הוא תיאר במילים חמות את זיכרונותיו ואת האירוח לו זכה בפנסיון פינס, ועל תפקיד שמילא הפנסיון כמרכז יהודי רב-לאומי:
על האווירה המיוחדת ששררה במקום בשבתות מספר סג'רה:
עוד הקדשה מן הספר:
ההקדשה האחרונה בספר המבקרים היא מפורים תש"א, 13 במרץ 1941:
זמן לא ארוך לאחר ההקדשה האחרונה נפסקה פעילות הפנסיון.
הרב ד"ר אפרים אלימלך אורבך, שהגיע לרומא במסגרת שירותו כרב צבאי בצבא הבריטי, רשם ביומנו ב-15 באוגוסט 1944:
מציאת ספר המבקרים וגורלו של הפנסיון בהווה
ביולי 1939, שבועות ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בא הד"ר יוסף בורג, לימים שר בממשלות ישראל, לפנסיון פינס. בורג, לדברי בנו, אברהם בורג, עסק באותם ימים בהשגת סרטיפיקטים ליהודי אירופה, וזו הייתה ככל הנראה הסיבה למסעו לרומא. כמו יהודים רבים בחר בפנסיון פינס, בשל היותו המלון הכשר היחיד ברומא. בצאתו התפנה לכתוב הקדשה לבעל הבית בספר האורחים, כפי שעשו רבים לפניו. ואולם בורג לא הסתפק בהקדשה פשוטה, וכתב באקרוסטיכון את שם של בעל הבית:
כ-70 שנים מאוחר יותר הלך ברחוב ריינס בתל אביב אדם בשם אריאל שלום, והבחין בספר כתוב בכתב יד מונח בפח האשפה. שלום אסף את הספר, אך לא הצליח לפענח אותו, ולאחר התייעצויות העביר אותו ליד ושם, שם גילו החוקרים שמדובר בספר האורחים של פנסיון פינס. אחרי תחקיר קצר, ובזכות מעט מזל, אותרו גם בני משפחתו של בעל הפנסיון, יצחק אליהו פינס. פענוח ההקדשות פותח צוהר לעולם של מקלט רעוע ליהודים נודדים, בעיקר ממזרח אירופה, שרומא הייתה תחנת המעבר בדרכם להימלט כדי להציל את חייהם.
אשתו של פינס, גיטה, הייתה משוכנעת כי הספר נותר באיטליה או אבד. שנים לאחר מכן, מכרה המשפחה את הדירה בתל אביב, ובעלי הבית החדשים פינו את החפצים מהבוידעם, בהם גם הספר, ישירות לפח האשפה. שם מצא אותו אריאל שלום.
ד"ר יעל נידם-אורבייטו, חוקרת שואת יהודי איטליה ביד ושם, סיפרה על הממצאים לבאי העצרת השנתית של ארגון יוצאי איטליה בישראל. המרצה שהוזמן לשאת דברים אחריה, הד"ר סרג'יו מינרבי, נדהם לשמוע על העניין, שכן הוא קרוב משפחה של פינס, ודרכו אותרו שאר בני המשפחה.
בשנת 2016 הוצג הספר בתערוכה "לאסוף את השברים", שנפתחה ביד ושם לרגל יום השואה הבינלאומי. התערוכה מתעדת את יוזמת המוסד לאיסוף פריטים אישיים מתקופת השואה. אוצר התערוכה, מיכאל טל, אמר שחוקרי המוסד ימשיכו לנסות ולהתחקות אחר השמות המופיעים בספר ומה עלה בגורלם.
כריסטוף אשנבאך
כריסטוף אשנבאך (בגרמנית: Christoph Eschenbach; נולד ב-20 בפברואר 1940, בברסלאו, גרמניה, כיום ורוצלב, פולין) הוא פסנתרן ומנצח גרמני ידוע-שם. כיום המנצח הראשי של תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין.
ביוגרפיה
ילדותו המוקדמת עברה עליו בנסיבות מן הקשות ביותר. הוא נולד בימי מלחמת העולם השנייה בשנת 1940 כבן להריברט רינגמן, פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטת ברסלאו, ולמרגרטה יארוש, עוזרתו. הלידה הסתבכה והרופאים הצליחו להציל רק את התינוק, ואילו האם מתה תוך ימים אחדים. עקב דעותיו האנטי-נאציות הגלויות פוטר האב ממשרתו האקדמית וגויס לוורמכט לגדוד עונשין שנלחם בחזית הסובייטית, שם מצא עד מהרה את מותו. הילד היתום נדד יחד עם סבתו בעקבות הצבא הגרמני, שנסוג מפולין. תוך כדי נדודיהם הסבתא מתה, והילד הגיע לבסוף למחנה פליטים במקלנבורג. אחרי ימי מחסור ומחלות נמצא שם בשנת 1946 על ידי בת דוד של אמו, ואלידורה יארוש, זמרת ומורה למוזיקה, שאימצה אותו והתיישבה איתו בויזמר. בשנת 1948 שניהם עברו לגור עם בעלה של ואלידורה, וולפגנג אשנבך, בעיר נוישטאט בחבר הולשטיין. אחרי שנה של אילמות התאושש וחזר לדבר, בין היתר, הודות לצלילי המוזיקה שנשמעו בבית הוריו המאמצים.
מגיל 7 קיבל אשנבך שיעורי פסנתר מאמו המאמצת. בגיל 11 צפייה בקונצרט בניצוחו של וילהלם פורטוונגלר השפיעה מאוד על החלטתו לבחור בקריירה מוזיקלית. בשנים 1951–1953 המשיך ללמוד פסנתר אצל המורה אלזה הנסן (גיול) בהמבורג, והתחיל בנוסף ללמוד לנגן בכינור, בויולה ובעוגב. בגיל 15 נרשם ללימודים בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן. מוריו היו בעיקר האנס-אוטו שמידט-נויהאוס (פסנתר) ווילהלם בריקנר-ריגברג (ניצוח). לפי עדותו של אשנבך, בין המנצחים שלצידם עבד והשפיעו במיוחד על אמנותו היו גאורג סל, הרברט פון קאראיין וליאונרד ברנשטיין.
אשנבאך זכה במספר רב של פרסים ראשונים בתחרויות פסנתר. בשנת 1964 ניגן בהקלטה ראשונה לחברת דויטשה גרמופון (יצירה של מוצרט) וחתם על חוזה הקלטות עם החברה.
לפני שהתמנה למשרות מנהל מוזיקלי של תזמורת פריז ותזמורת פילדלפיה, היה מנצח ראשי אורח בתזמורת טונהאלה, ומנצח ראשי קבוע בשנים 1982–1986. בין משרותיו האחרות היו מנהל מוזיקלי ביוסטון, טקסס, (1988 עד 1999; מנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של המבורג (1998–2004); ומנהל מוזיקלי של פסטיבל רוויניה, מעון הקיץ של התזמורת הסימפונית של שיקגו (1994–2003), של התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית בוושינגטון די.סי. בשנים 2017-2010 ומנהל המרכז קנדי (2017-2010). בהמשך הוא מנצח אמריטוס של התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית. החל מ-2019 הוא מנצח ראשי של תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין
הוא מרבה בהקלטות, הן כפסנתרן והן כמנצח.
אשנבאך נודע בעזרה ובתמיכה שהוא מגיש למוזיקאים צעירים ומוכשרים בפיתוח הקריירה שלהם. בין אלה שנהנו מעזרתו זמרת הסופרן רנה פלמינג והפסנתרנים צימון בארטו ולאנג לאנג.
אירובים
אירובים (געז: ኢሮብ, "אירוב") קבוצה אתנית קטנה החיה ברובה בנפת אירוב שבמחוז המזרחי במדינת תיגראי שבצפון אתיופיה.
האירובים הם אחת מקבוצות הסהוים והם עצמם מורכבים משלוש תתי קבוצות "בית בוקנייתו", "בית אדגבה" ו-"בית חסבלה". האירובים הם הקבוצה הסוהית היחידה אשר חייה בגבולות אתיופיה והיא גם היחידה שהיא נוצרית בעיקרה.
היסטוריה
מסורות מסוימות גורסות שהאירובים הם צאצאים של מתיישבים יוונים או רומאים שהגיעו דרך עיר הנמל אדוליס ועל כך הם נקראים אירובים, שיבוש של הכינוי "אירופים". מסורות אחרות טוענות שהאב המייסד של הקבוצה נקרא אנדריאס והוא בנם של מלך רומא והלנה, בתו של שלמה המלך.
בתקופת השופטים סבגדיס, שום עגמה שהיה אירובי שלט על תיגראי, סימן, חמסיאן, אקלה גוזאי וסריה. החל מן המאה ה-18 ואילך החלו הסהוים להתאסלם והקבוצה הייתה היחידה שלא התאסלמה והייתה נוצרית אורתודוקסית. בשנת 1846 הקים ארגון קהילת השליחות מיסיון קתולי בקרב האירובים ורבים מהם קיבלו דת זו לרבות בית בוקנייתו.
בתקופת הכיבוש האיטלקי אירובים רבים פעלו כנגד שלטונם לרבות אישיים כגון דג'זמץ' איילה סבחת ודג'זמץ' קסה סבחת שבסיסים היה בהר אסימבה שבאזור עגמה. במהלך מלחמת האזרחים האתיופית אירובים רבים שיתפו פעולה ונתנו מחסה לכוחות המורדים ובראשם הוויאנה והיחאפה.
כיום מולדת האירובים שנכללה במחוז ההיסטורי עגמה מחולקת בין נפות שונות כאשר האזור בעל הרוב האירובי הפך להיות נפת אירוב.
תרבות
שפתם של האירובים היא האירובית שהיא ניב דרומי של הסהוית שהיא שפה כושית. כיום רוב האירובים דוברים תיגרינית כשפת אם.
רובם המכריע של האירובים נוצרים ומיעוט קטן הוא מוסלמי.
שייע כהן
שייע כהן (באנגלית: Shaye J. D. Cohen, נולד ב-21 באוקטובר 1948) הוא היסטוריון יהודי-אמריקאי החוקר את תקופת הבית השני.