cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מונצה (כדורגל)
שנות ה-2000 - חוסר יציבות כלכלית
לאחר מכירת המועדון לפיירו מונטקילה במרץ 2015, מונצה הכריזה שוב על פשיטת רגל ב-27 במאי. ב-2 ביולי באותה השנה, המועדון נרכש על ידי ניקולה קולומבו ושמו שונה ל-SSD Monza 1912. במאי 2016 שינה המועדון את שמו ל-SS Monza 1912. הקבוצה הצליחה לעלות חזרה לסרייה ג' ב-2017.
2018 - עידן ברלוסקוני
ב-28 בספטמבר 2018, חברת האחזקות Fininvest, שבראשה עמד נשיא מילאן לשעבר סילביו ברלוסקוני, הודיעה על רכישת מונצה.
בעונה הראשונה בבעלות החדשה, מונצה סיימה את הסרייה ג' במקום החמישי. ב-1 ביולי 2019, המועדון חזר לשמו ההיסטורי AC Monza.
במרץ 2020, מונצה עמדה בראשות הטבלה בסרייה ג' עם יתרון של 16 נקודות על פני קאררזה שבמקום השני. באותו חודש, ההתאחדות הכדורגל האיטלקית הודיעה על השעיית הליגה עקב מגפת הקורונה. ב-8 ביוני הכריזה התאחדות הכדורגל האיטלקית על מונצה כאלופת הסרייה ג', והקבוצה עלתה לסרייה ב' לאחר היעדרות של 19 שנים.
בעונת 2021/2022 סיימה הקבוצה את העונה במקום הרביעי והעפילה לחצי גמר הפלייאוף, שם ניצחה את ברשה 4–2 בסיכום שני המשחקים. בגמר התמודדה הקבוצה מול פיזה, אותה ניצחה 1–2 במשחק הראשון במגרשה הביתי. המשחק השני נערך ב-29 במאי, פיזה הובילה 2–1 בסיום 90 דקות והמשחק הלך להארכה. שני שערים של מונצה בהארכה העניקו לה ניצחון 3–4 בסיכום שני המשחקים, ועלייה היסטורית לסרייה א'. המועדון שיחק 40 עונות בסרייה ב', יותר מכל מועדון איטלקי אחר, מבלי שעלה פעם אחת לסרייה א'.
סגל שחקנים
נכון ל-24 בספטמבר 2022
(בהשאלה מארסנל) (בהשאלה משחטאר דונצק)
(בהשאלה מיובנטוס)
(בהשאלה מאינטר)
(בהשאלה מהלאס ורונה)
(בהשאלה מפיורנטינה)
(קפטן) (בהשאלה מאטאלנטה)
(בהשאלה מטורינו)
(בהשאלה מקליארי)
פאל שוורצמן
פאל שוורצמן (בהונגרית: Schwarczmann Pál; בודפשט, 12 באוקטובר 1904 – בודפשט, 17 באפריל 1980) היה רופא, מומחה ברפואה פנימית, יהודי-הונגרי, רופא ראשי ומנהל מחלקה בבית החולים היהודי, מנהל בית חולים ופרופסור חבר באוניברסיטה.
ביוגרפיה
פאל שוורצמן נולד במשפחה בורגנית יהודית כבנם של מרקוס שוורצמן (1878–1949) סנדלר, ושל אסתר שץ (1873–1956) (ראשי תיבות של שליח ציבור או שומרי מצוות). אביו הגיע לבודפשט מטרנסילבניה בעוד אמו נולדה בבודפשט. את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון הקלוויניסטי של בודפשט (1923). בגלל החוק המפלה ומגביל יהודים הנומרוס קלאוזוס, הוא לא יכול היה ללמוד בבית ספר לרפואה בהונגריה ולכן קיבל את התואר הרפואי באוניברסיטת וינה ב-1930. הוא עבד במשך שנה במחלקה הפנימית של בית החולים פרידריכשיין (Krankenhaus in Friedrichshain) בברלין ולאחר שחזר הביתה, קיבל תפקיד בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט. בשנת 1932, מונה לרופא משנה במחלקה הפנימית ג' בראשות לאיוש לוי. מאוחר יותר קיבל את המינוי רופא. משנת 1941 עבד כרופא ראשי בבית החולים ואז נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). הוא שרד ולאחר מלחמת העולם השנייה חזר לבית החולים היהודי בבודפשט, שם הפך לרופא הראשי ומנהל המחלקה הפנימית ג' מ-1949 (עם פרישתו של לאיוש לוי לגמלאות). כאשר בית החולים הולאם והוסב מאוחר יותר למכון הכשרה רפואית, ב-1 בדצמבר 1960, הוא מונה לפרופסור חבר של המחלקה לרפואה פנימית. שם ארגן את הטיפול האינטנסיבי ברפואה הפנימית. בנוסף, היה חבר בוועדת החינוך המקצועי (1958–1968) ויועץ רפואי בבית הספר להכשרה לאחיות ברחוב ארקל. הוא עמד בראש המחלקה עד 1975, אז פרש לגמלאות. אחר כך, עד מותו היה הרופא הראשי והמנהל של בית החולים היהודי צדקה בבודפשט של הקהילה היהודית של בודפשט.
שוורצמן הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5ב-3–5). בנוסף לאשתו ולמשפחתו, כל הנשיאות, המייצגת את הקהילה היהודית בהונגריה ואת הקהילה היהודית של בודפשט הופיעה לאזכרה ולגילוי המצבה שלו שהתקיימה ב-5 ביולי 1981.
אשתו הייתה ד"ר מריה פוגל (1904–1990), איתה התחתן ב-1940. בתו היא ד"ר אווה ז'וז'אנה שוורצמן.
טייסת 149
טייסת 149, שכונתה גם טייסת "התוכי המנפץ", הייתה טייסת מטוסי קרב בחיל האוויר הישראלי. טרם סגירתה, הפעילה הטייסת מטוסים מסוג כפיר C-2 והייתה מוצבת בבסיס חצור.
היסטוריה
טייסת "התוכי המנפץ" הוקמה כטייסת A-4E סקייהוק ("עיט") בשנת 1976 בבסיס עציון, כטייסת קרב שלישית (אחרי טייסות 140 ו-144).
לאחר הסכם השלום עם מצרים (בשנת 1979) ובעקבותיו פינוי הבסיסים שבחצי האי סיני והחזרת סיני למצרים, עברה הטייסת לבסיס עובדה יחד עם הטייסת 144.
באפריל 1988, במסגרת שינוי ארגוני בחיל, הועברו הטייסות האחיות 149 ו-144 לבסיס חצור, שם תפסו את מקומן של שתי טייסות כפיר שנסגרו, טייסת 113 וטייסת 254.
הטייסת נסגרה בשנת 1992.
בין מפקדי הטייסת: משה הרץ, ישראל פרנס, מיקי לב, יהודה קם (1988-1990), רון רוסו (1990-1992).
Gotta Move On (שיר של טוני ברקסטון)
"Gotta Move On" הוא שיר של הזמרת האמריקאית טוני ברקסטון. הוא נכתב והופק על ידי ברקסטון יחד עם ג'רמיה פלטון וקנת' קובי עבור אלבום האולפן העשירי שלה (2020), בעוד ההפקה נעשתה על ידי קובי בשם סאונדז, כאשר פול בוטין וברקסטון משמשים כמפיקים קוליים. השיר עוסק במערכת יחסים כושלת וכולל סולו גיטרה של הזמרת. הוא פורסם כסינגל השלישי מתוך האלבום ב-24 באוגוסט 2020, והפך לשירה האחד-עשר של ברקסטון שדורג בראש במצעד שירי ה-R&B למבוגרים.
הצלחה מסחרית
"Gotta Move On" הגיע למקום הראשון במצעד שירי ה-R&B למבוגרים ב-20 בפברואר 2021, והפך לשירה האחד-עשר ברקסטון ולסינגל השני מ-Spell My Name אחרי "Do It" (2020) שעשה זאת, והפך אותה עם אלישה קיז לאישה היחידה שעשתה זאת. ברקסטון החזיקה בעבר בשיא משנת 1996 עד שקיז התעלתה עליה ב-2008 ושמרה על הבעלות הבלעדית על השיא עד 2021. מעבר להצלחתו במצעד שירי ה-R&B למבוגרים, "Gotta Move On" דורג במקום ה-12 במצעד ה-R&B/היפ-הופ איירפליי.
וידאו קליפ
ברקסטון שיתפה פעולה עם הבמאי מייק הו כדי לצלם קליפ ל-"Gotta Move On" שפורסם באינטרנט ב-23 באוקטובר 2020. בקליפ ה"קולנועי", זוג חווה הפסקה קשה במערכת היחסים שלהם. משתתפת בקליפ גם כן.
ג'רמי סוויפט
ג'רמי פול סוויפט (באנגלית: Jeremy Paul Swift; נולד ב-27 ביוני 1960) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
סוויפט נולד בסטוקטון-און-טיס שבמחוז דרהאם. בין השנים 1978 ו-1981 למד משחק בבית הספר "גילדפורד דרמה סקול". בשנות השמונים של המאה העשרים עבד כמעט אך ורק בתיאטרון. הוא הופיע עם להקות תיאטרון כמו "דבורה וורנר קיק תיאטר" והלהקה הקומית "The People Show". בתקופה זו הופיע סוויפט בפרסומות רבות בטלוויזיה. בשנות התשעים של המאה העשרים שיחק בתיאטרון המלכותי הלאומי בהפקה של פילידיה לויד של המחזה "What the Butler Saw" לצדם של דייוויד טננט וריצ'רד וילסון. בטלוויזיה שיחק בסיטקום "Blind Men" של רשת ITV, ובמיני-סדרה "יריד ההבלים", עיבוד לרומן באותו שם של BBC One.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הופיע סוויפט בסרט "פארק גוספורד" בתפקיד המשרת ארתור. בסרט "אוליבר טוויסט" בבימויו של רומן פולנסקי שיחק בתפקיד מר באמבל. בערוץ BBC שיחק בסיטקום "The Smoking Room". בתיאטרון הופיע במחזה "Abigail's Party", ההפקה האחרונה בתיאטרון המפסטד הישן.
ב-2009 שיחק בתפקיד ראשי במחזה "The Antiques' Rogue Show" ששודר ב-BBC2 בהשתתפות ליז סמית' ופיטר ווהן. הוא הופיע בתפקיד הדיאקון בסרט "דו-קרב", עיבוד לסיפור קצר מאת אנטון צ'כוב, ושיחק בדרמה הטלוויזיונית "Canoe Man", המבוססת על סיפור היעלמותו של ג'ון דרווין.
סוויפט כיכב בסרט הקומי הבריטי "Downhill" שיצא לאקרנים ב-2014 ולצדו כיכבו גם נד דנהי, קארל תאובולד וריצ'רד לומסדן. ביים את הסרט ג'יימס ראוס וכתב את התסריט טורבן בוס.
סוויפט הוא גם מלחין, ואחת מיצירותיו היא המוזיקה לסרט הטלוויזיה "Werewolves: The Dark Survivors" עבור ערוץ דיסקברי ו-ITV global.
בסדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" של רשת ITV גילם סוויפט את תפקיד ספראט, הבאטלר של הרוזנת האם (מגי סמית'). ב-2016 הופיע בתפקיד דניס, משרת של הרוזנת מוורודאקי (לסלי קארון) בפרק בסדרה "משפחת דארל".
ארדל או'הנלן
ארדל או'הנלן (באנגלית: Ardal O'Hanlon; נולד ב-8 באוקטובר 1965) הוא קומיקאי ושחקן אירי. הוא גילם את האב דוגאל מגווייר בסדרה "האב טד", ג'ורג' סאנדיי בסיטקום "הגיבור שלי" ומפקח בילוש ג'ק מוני בסדרה "Death in Paradise".
ביוגרפיה
ארדל או'הנלון נולד בקריקמקרוס, לפוליטיקאי והרופא רורי או'הנלן. יש לו חמישה אחים ואחיות. בתוכנית הטלוויזיה המתחקה אחרי שורשים משפחתיים התברר שסבו מצד אביו מייקל או'הנלון היה סטודנט לרפואה בקולג' האוניברסיטאי של דבלין. הוא הצטרף ל-IRA בתקופת מלחמת העצמאות האירית, והיה חבר בחוליה של מייקל קולינס שהתנקשו בחייהם של סוכני חרש בריטיים ב"יום ראשון העקוב מדם. עוד התגלה בתוכנית שמצד אמו הוא קרוב משפחה של המו"ל האירי פיטר פנלון קולייר.
או'הנלן למד בבלקרוק קולג' בדבלין וב-1987 סיים תואר בתקשורת מ-National Institute for Higher Education בדבלין.
קריירה
הוא צד את עינו של הבמאי גרהם ליינהן שליהק אותו לתפקיד האב דוגאל מגווייר בסדרה "האב טד" ששודרה מ-1995 עד 1998. ב-1995 זכה או'הנלן בפרס הקומדיה הבריטית לשחקן הקומי החדש על הופעתו בסדרה. הוא הופיע בדמות האב דוגאל גם ב-ident של ערוץ 4 ובתוכנית "קומיק ריליף" בערוץ BBC1. אחר כך הופיע בסרט הקומדיה הקצר "Flying Saucer Rock'n'Roll".
או'הנלן שיחק לצדן של אמה פילדינג ובת' גודארד בדרמה הקומית "Big Bad World" של רשת ITV, ששודרה במשך שתי עונות בקיץ 1999 ובחורף 2001. עוד הופיע בתפקיד משנה בסרט "שוליית הקצב" אבא של ג'ו, והשתתף בפרק של התוכנית "של מי השורה הזאת בכלל?".
בשנת 2000 החל או'הנלן לככב בסדרה "הגיבור שלי" בדמות גיבור-על נאיבי שהגיע מהכוכב אולטרון. הדמות מלהטטת בין אירועים של הצלת האנושות וחיים שקטים בפרוורים. הוא גילם את הדמות עד 2005 ואז הוחלף על ידי ג'יימס דרייפוס ששיחק בעונה השישית.
או'הנלן דיבב את הדמות הראשית בשלושה פרקי חג המולד של סדרת האנימציה "Robbie the Reindeer". ב-2005 הופיע בסיטקום "Blessed" של ערוץ BBC One שכתב בן אלטון. בסוף 2005 גילם את דמות הסקוטי התמהוני, קוקונט טאם, בסרט "The Adventures of Greyfriars Bobby". ברדיו הופיע או'הנלון בשנת 2011 בתוכנית "Quote... Unquote".
ב-2006 כתב והגיש את התוכנית "Leagues Apart" בערוץ RTE שבחנה את היריבויות הגדולות בין קבוצות הכדורגל באירופה, בהן רומא נגד לציו באיטליה, בין ברצלונה וריאל מדריד בספרד, וגלטאסראיי ופנרבחצ'ה בטורקיה. ב-2007 הגיש תוכנית נוספת בשם "So You Want To Be Taoiseach?", תוכנית פוליטית בה יעץ איך להיות טישך (ראש הממשלה) באירלנד.
ב-14 באפריל 2007 הופיע או'הנלן בפרק "Gridlock" בסדרה "דוקטור הו" בו גילם יצור בדמות חתול בשם תומאס קינקייד ברניגן. בעונה השלישית של הסדרה "סקינס" שיחק בתפקיד מורה של נעמי קמפבל (לילי לאבלס) שמנסה לנשק אותה. בהמשך היה במערכת יחסים עם אמה של נעמי (אוליביה קולמן). הוא משחק בתפקיד הראשי בקומדיה האירית "Val Falvey, TD" בערוץ RTÉ One.
בפברואר 2011 חזר או'הנלון להופיע בתיאטרון גייט בדבלין וכיכב במחזה "אלוהי הקטל" לצדה של מאורה טיירני. עוד באותה שנה השתתף בתוכנית הטלוויזיה "Argumental".
ב-1998 יצא לאור הרומן הראשון שכתב או'הנלן "The Talk of the Town" (פורסם בארצות הברית בשם "Knick Knack Paddy Whack"). הרומן הוא אודות נער בגיל העשרה בשם פטריק סקאלי וחבריו.
בפברואר 2015 השיק את הפסטיבל "Sky Cat Laughs Comedy Festival" שמתקיים בקילקני מ-28 במאי עד 1 ביוני. עוד ב-2015 שיחק בתפקיד פיטר החלבן בסיטקום "After Hours".
חיים אישיים
או'הנלון נשוי למלאני, ולבני הזוג שלושה ילדים: אמילי, רבקה ורד. הוא אוהד של מועדון הכדורגל לידס יונייטד.
השתיין
השתיין הוא ספר מאת הסופר הגרמני הנס פאלאדה, שיצא לאור בשנת 1950, לאחר מות מחברו.
הספר נכתב על ידי פאלאדה במהלך שנת 1944, בעת מאסרו ב"בית מחסה לפושעים חולי נפש", לשם נשלח על ידי המשטר הנאצי, מה שהיה שקול באותם הימים לעונש מוות. תקוותו היחידה לצאת ממצב זה הייתה להבטיח לגבלס כי ישלים יצירה אנטישמית שהוזמנה אצלו בעבר. בעקבות זאת הובטח שלומו, וסופקו לו חומרי כתיבה, בהם השתמש פאלאדה לכתיבת שלושה ספרים, ובהם "השתיין". שלושת הספרים נכתבו בקוד, שפוענח רק לאחר מותו של פאלאדה.
קונצרט יובל היהלום
קונצרט יובל היהלום (באנגלית: Diamond Jubilee Concert) הוא מופע שנערך בחזית ארמון בקינגהאם במאל שבלונדון, ב-4 ביוני 2012. המופע אורגן על ידי גארי בארלו, כחלק מחגיגות יובל היהלום למלכותה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, בדומה למופעים שנערכו במהלך חגיגות יובל הזהב: הנשף בארמון והמסיבה בארמון.
המופע אורגן על ידי רשת ה-BBC ועל ידי בארלו, סולן להקת טייק ד'את. עבודות ההכנה נמשכו כשנתיים.
בקונצרט ניתנו כרטיסים ל-10,000 צופים, כאשר הצופים אשר רצו לצפות במופע פנו בדואר או באמצעות אתר אינטרנט למארגנים, ומבין 1.2 מיליוני המעוניינים, הוגרלו 10,000 הכרטיסים, בלא תשלום.
הקונצרט בוצע מבמה שנבנתה במיוחד סביב אנדרטת ויקטוריה, במרכז המאל. הבמה תוכננה על ידי האדריכל מארק פישר. הצופים במופע הוזמנו לפיקניק אחר הצהריים בגני ארמון בקינגהאם. תפריט הפיקניק הוכן על ידי השף הסטון בלומנטל.
תיאור המופע
במופע השתתפו האמנים הבאים (לפי סדר הופעתם):
שידור המופע
המופע שודר בשידור חי ברשת BBC One וברדיו ברשת רדיו 2 של ה-BBC. כמו כן קטעים מהמופע שודרו למחרת ברשת ABC האמריקאית. במופע צפו כ-14.8 מיליון צופים בממוצע (ובשיאו של המופע צפו בו 17 מיליון צופים).
דייוויד מיי
דייוויד מיי (באנגלית: David May; נולד ב-24 ביוני 1970) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל אנגלי.
קריירה
מיי החל לשחק כדורגל בקבוצות הנוער של בלקברן רוברס, ולאחר מכן שיחק כמגן וכבלם בקבוצה הבוגרת, איתה סיים את הליגה כסגנית האלופה מנצ'סטר יונייטד בעונת 1993/1994.
ביולי 1994 הוא נרכש על ידי מנצ'סטר יונייטד תמורת 1.2 מיליון ליש"ט, כגיבוי לסטיב ברוס וגארי פאליסטר המתבגרים. פציעתו של המגן הימני הבכיר של הקבוצה, פול פארקר, גרמה לכך שהמאמן אלכס פרגוסון הציב אותו בעמדה זו במשך רוב עונתו הראשונה בקבוצה. כיוון שביצועיו היו לא-טובים, בסוף העונה החליט פרגוסון להסיט את גארי נוויל מעמדת הקשר האחורי לעמדת המגן הימני, והוא החל לפתוח בקביעות בהרכב במקום מיי. מנצ'סטר יונייטד סיימה את העונה במקום השני, כסגניתה של בלקברן רוברס אותה עזב מיי.
לקראת סוף עונת 1995/1996 נפצע סטיב ברוס, ומיי החל למלא את מקומו בעמדת הבלם ותפס את המקום בהרכב הפותח. בתום עונת 1996/1997 זומן מיי לסגל נבחרת אנגליה לאחר עונה אישית מרשימה, אך לא שיחק.
בעונות הבאות נדחק מיי לאחור לאחר הופעת שחקנים כמו יאפ סטאם, וס בראון והנינג ברג, אך שב להרכב לקראת סוף עונת 1998/1999, בה הייתה צריכה הקבוצה סגל רחב במהלך ההתמודדות על הטרבל, בו אף זכתה בסוף.
בעונה שלאחר מכן מיי הושאל להאדרספילד טאון, שם אימן סטיב ברוס, ששיחק לצידו ביונייטד. בהופעתו הראשונה בקבוצה ספג פציעה ונאלץ לחזור למנצ'סטר יונייטד, שם נשאר שלוש שנים נוספות, אך לעיתים קרובות הושבת על ידי פציעה ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים. בארבע העונות האחרונות של מיי במדי יונייטד הוא רשם רק 12 הופעות, ובשל מספר ההופעות הנמוך זכה רק בשתי אליפויות בפרמיירליג, אף על פי שהיה בסגל בשש אליפויות. ההופעה התחרותית האחרונה של מיי במנצ'סטר יונייטד הייתה ב-3 בדצמבר 2002, במשחק גביע הליגה נגד ברנלי.
בקיץ 2003 עבר מיי לברנלי של המאמן סטן טרנט, ששיחקה בליגה השנייה באנגליה. הוא הופיע 39 פעמים במדי המועדון, ואף שימש כקפטן הקבוצה במספר הזדמנויות.
בנובמבר 2004 עבר לשחק במועדון החובבני באקאפ בורו, בו שיחק שנתיים, ולאחר שפרש הפך לעוזר מאמן הקבוצה.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו התעסק מיי בייבוא יין. בשנת 2007 נסע לדובאי על מנת ללמד בבית ספר לכדורגל. באותה שנה החל להגיש בערוץ הטלוויזיה של מנצ'סטר יונייטד, MUTV, והוא גם מגיש שותף בפודקאסט הרשמי של המועדון.
Kuki Linux
היא פותחה על ידי צוות פיתוח שהיה מפוזר במדינות שונות: ז'ואהו פרו (Joao Ferro), ג'וסף בראדוק (Joseph Braddock), פדרו קוינטס (Pedro Quintas), דולסידו קוסטה (Dulcidio Costa) ושוחררה בתאריך 21 באוקטובר 2008 (גרסה 1.0, Alpha).
ההפצה ניתנת להורדה בגרסת 32 ביט (בגרסה מלאה או גרסה חלקית Lite), למכשירים עם מינימום 256MB זיכרון.
המערכת מופצת כשעליה מותקנות מראש תוכניות רבות כגון: תוכנת המסרים Pidgin, דפדפן האינטרנט FireFox, חבילת יישומים משרדיים Libre Office ועוד.
רשימת גרסאות
צוות שחרר מספר גרסאות אל השוק, להלן 5 הגרסאות האחרונות:
שמעון פרנקל
ד"ר שמעון פרנקל, (1809 - 1 בנובמבר 1880) היה הרופא העברי הראשון, מייסד המרפאה העברית הראשונה ב- ארץ ישראל (בירושלים), ומייסדו של בית החולים היהודי הראשון בארץ-ישראל (בירושלים), בדצמבר 1843
רקע תקופתי כללי
במחצית הראשונה של המאה ה-19 לא היו בתי חולים בירושלים העות'מאנית, ולחולים לא היה מוסד רפואי מסודר אליו ניתן לפנות בעת הצורך. משה מונטיפיורי שביקר מספר פעמים בארץ ישראל ובירושלים, הזדעזע מרמת התחלואה הגבוהה ותנאי ההיגיינה והסניטציה הקשים, ויזם הקמת בית חולים בירושלים. מנגד עמד ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם, שניהל את איסוף וחלוקת כספי החלוקה, והתנגד לכל מודרניזציה, מאחר שראה בה איום חילוני על דרכי החיים המסורתיות. בכוחו ומעמדו הכלכלי כפה הארגון את עמדותיו על יהודי ארץ ישראל. במכתב אל הראשון לציון, הביע מנהל הארגון את דעתו נגד הקמת בית חולים יהודי, ונגד העסקת רופא יהודי "העלול להחדיר מינות וכפירה לירושלים".
המאה ה-19 לא היטיבה עם ארץ ישראל, ומצבם של היהודים בה החמיר בעקבות מלחמת מוחמד עלי (שליט מצרים) עם האימפריה העות'מאנית. יחד עם המלחמה בא רעב ועימו מגיפות חולירע, טיפוס ומלריה. בסופו של העימות, בשנת 1840, החזירו הטורקים לידם את השלטון על ארץ ישראל. באותה תקופה התגברה השפעתן של המעצמות הזרות בארץ, וקונסולים מטעמן פעלו באופן נמרץ בירושלים.
בשנת 1838 פתח הקונסול הבריטי מרפאה בירושלים, ובשנת 1844 הפכה מרפאה זו לבית החולים של המיסיון האנגלי, שמשך יהודים נזקקים על ידי אספקת מזון כשר, קביעת מזוזות בדלתות, ובעיקר בהצעת שירות רפואי, תרופות, מזון וביגוד חינם.
הרופאים הראשונים שהגיעו לארץ ישראל היו נוצרים, שנשלחו מטעם המיסיון לירושלים החל משנת 1825. המיסיונרים קיוו לשכנע את היהודים, הנזקקים בדחיפות לעזרתם הרפואית, כי ימירו את דתם. ואמנם השירותים הרפואיים שלהם נתמכו על ידי "החברה הלונדונית לקידום הנצרות".
כתשובה למגמה זו החליט משה מונטיפיורי לשלוח רופא יהודי לירושלים. הוא תר אחרי אדם מתאים, שיסכים לעזוב את אירופה המערבית ולעלות לארץ. ד"ר שמעון פרנקל ואשתו מינה קיבלו על עצמם את האתגר הקשה. בהגיעו לרובע היהודי בירושלים פתח מרפאה יהודית ראשונה, שנקראה אחר-כך בצדק "מרפאת מונטיפיורי". היה ידוע, שהמטרה היא להוות משקל נגד לשליטה הנוצרית ברפואת עיר הקודש, עד שכינו את ד"ר פרנקל בשם: "הרופא האנטי מיסיונרי". באותו זמן פעל במקום הרופא המיסיונר ד"ר מיקגואן, והמטרה הייתה להכשיל את השפעתו המזיקה. המחלוקת האידאולוגית בין השניים לא הפריעה להם לשתף פעולה ולעבוד בצוותא למען חולֵי-ירושלים. עם זאת לא זנח ד"ר פרנקל את מלחמתו נגד המיסיון. זמן קצר לאחר עלייתו הוא החל במאבק למען פתיחת בית-חולים יהודי בירושלים, שיהווה תשובה הולמת לבית החולים האנגלי, העומד לקום בקרוב.
העדה הספרדית בירושלים היא זו שסייעה לפתיחת בית החולים היהודי, כאשר שכרה למטרה זו בניין מרשים בן שלוש קומות, אחד הגדולים ברובע היהודי. כך הצליח ד"ר פרנקל לפתוח בית חולים יהודי בהיותו שנה בלבד בארץ, ימים ספורים לפני פתיחת בית החולים של המיסיון. אלא שהמוסד הרפואי החזיק מעמד פחות מארבע שנים ואז נסגר מחוסר תקציב.
החרדים הקנאים התנגדו לפעילותם של ד"ר פרנקל וחבורתו, מתוך חשש לחדירת הרוח המודרנית ויחד עִמה הרפורמה. מאידך גיסא המעיטו בסכנת הרופאים המיסיונרים.
יש לציין שבשנים 1835-1914 הוקמו בירושלים שישה בתי חולים ומרפאות רבות..
ביוגרפיה
ד"ר פרנקל נולד ב- 1809 בעיר זילץ בשלזיה,  אז גרמניה, היום פולין. למד רפואה במינכן, התמחה בברלין, במחלות טרופיות. עלה כרופא על סיפון אניה הולנדית, הפליג לאיי הודו המערבית, ההולנדית. שם הכיר את מינה לבית זקס, הזוג התחתן והמשיכו לירח דבש בלונדון. בלונדון נודע להם ממודעה  ב- "Jewish Chronicle" שמונטפיורי מחפש רופא יהודי לעבודה בארץ-ישראל. משה מונטיפיורי שילם את הוצאות הנסיעה, צייד את הרופא בבית-מרקחת ובמכשירים כירורגיים ומימן את משכורתו. כן הבטיח לו את הגנתם של הקונסול האנגלי ושל הפחה הטורקי. ב- 11.4.1843 הגיעו בני הזוג לירושלים.
פרנקל פתח מרפאה שנקראה בפי התושבים "מרפאת מונטפיורי". המרפאה נמצאה בצפון מערב הרובע היהודי.. המרפאה שירתה את תושבי ירושלים כולם בלי הבדל דת ולאום. עם בואו של פרנקל לירושלים הוכפל מספר רופאי העיר מ-1 ל-2.
פרנקל ניהל את המרפאה היהודית הראשונה בארץ-ישראל  כ-15 שנה. פעילותו נבדקה בקפדנות, וכל צעד חריג שעשה זכה לתגובה. למרות זאת לא העזה ההנהגה היהודית לאסור על עבודתו הרפואית או להגבילה מאחר שלא היה לה תחליף..
הרופא השני ד"ר אדווארד מקגוון (McGowan), שיתף פעולה עם פרנקל בניתוחים שונים. ב-1844 פתח את בית החולים של המיסיון בעיר העתיקה וניהלו עד שנת 1860..
מספר חודשים לאחר בואו של פרנקל לירושלים, התחיל לפתוח בהליכים להקמת בית חולים יהודי בעיר. לצורך זה פנה לברון ליונל דה רוטשילד שהתגורר בלונדון. בקרב העדה הספרדית התארגנה קבוצת תומכים בהקמת בית חולים יהודי. בקיץ תר"ג שכרה העדה מבנה בן 3 קומות ששימש בעבר בית חולים של הצבא המצרי,בעת שלטון מוחמד עלי בארץ-ישראל, הבניין שופץ במהירות ובית החולים היהודי הראשון בארץ-ישראל נפתח ימים אחדים לפני חנוכתו של בית החולים המסיונרי האנגלי..
בית החולים היהודי נסגר לאחר 4 שנות פעילות. בדו"ח של החברה המסיונרית משנת 1849 נכתב : "בית חולים יהודי הוקם על ידי היהודים בירושלים אך נסגר לאחר ארבע שנים. היה להם רופא בעל יכולת וידע רב ד"ר פרנקל שנשלח על ידי משה מונטיפיורי לנהל את בית החולים ..מדוע לא הצליח בית החולים של היהודים ? אין זאת אלא משום שלא היה מבוסס כבית החולים המיסיונרי על אהבה ברוח הנצרות וגמילות חסדים …", לאחר סגירת בית החולים דיווח על כך עיתון יהודי בלונדון והסביר את סיבת הסגירה בכך שהתברר שהוא נחות לעומת בית החולים המיסיונרי.
המשרד לפיתוח דיגיטלי, תקשורת ותקשורת ההמונים של רוסיה
המשרד לפיתוח דיגיטלי, תקשורת ותקשורת ההמונים של רוסיה (ברוסית: Министерство цифрового развития, связи и массовых коммуникаций Российской Федерации, בקצרה "Минцифры") הוא המשרד הפדרלי ברוסיה האחראי על כלל תחומי התקשורת ברוסיה, בכללם טלוויזיה, רדיו, אינטרנט, טלפון, סלולרי, ודואר.
שמעון פרנקל
ביוגרפיה
ב- 1856 נפטרה רעייתו מינה בזמן שילדה את ביתם השנייה. פרנקל נשאר לבד עם שתי בנותיו הקטנות - רוזלי בת ה -3, ומינה התינוקת שנקראה על שם אמה המנוחה. ב- 1858 נסע פרנקל עם בנותיו לאירופה. ב- 1879 נראה בירושלים. בשלהי 1879 נסע ליפו. כבר בימיו הראשונים ביפו קנה חלקת קבר ושילם מראש עבור סידורי הלווייתו. כן, חתם על צוואתו לחלוקת רכושו בין שתי בנותיו : רוזלי שהתגוררה ב- אוסטרליה ומינה ב- גרמניה.
שלושה שבועות לאחר הגיעו ל- יפו ב -9 בינואר 1880, הניח תפילין ותוך כדי תפילה איבד את הכרתו, למחרת נמצא על ידי בעל ביתו חסר הכרה, אשר הזעיק את הרופא הגרמני ד"ר פרנץ גוטליב פאולוס, שהזעיק עקב חומרת המצב את ד"ר אברהם סדוף. ב-11 בינואר 1880 נפטר. נטמן בבית העלמין היהודי ביפו.
המשרד לפיתוח דיגיטלי, תקשורת ותקשורת ההמונים של רוסיה
המשרד הוקם כמשרד התקשורת ותקשורת ההמונים על בסיס המשרד לטכנולוגיות מידע ותקשורת במאי 2008, בתקופת ממשלת פוטין השנייה.
שמעון פרנקל
ביוגרפיה
נינתו ד"ר לוטה (אהובה) זלץ לבית ווכטל, הייתה רופאת ילדים. (1905 - 1980). ב- מלחמת העצמאות טיפלה בפצועים ב- באר טוביה ולא פונתה עם הנשים והילדים לעורף.
המשרד לפיתוח דיגיטלי, תקשורת ותקשורת ההמונים של רוסיה
היסטוריה
המשרד יונק את שורשיו ממשרד הדפוס והטלגרף של האימפריה הרוסית שהוקם ב-15 ביוני 1865 מתוך יחידות הטלגרף של משרד הפנים. במרץ 1868 פורק והוקם מחדש באוגוסט 1880. אך פורק שוב שנה לאחר מכן. בתקופת הצאר, תחום הדפוס והתקשורת היה באחריות משרד הפנים ומחלקת הטלגרף שלו.
לאחר מהפכת פברואר הוקם משרד הדפוס והטלגרף של הממשלה הזמנית שהפך לקומיסריות העממית לענייני דפוס וטלגרף שפורקה על מנת להקים במקומו את הקומיסריון העממי לענייני תקשורת, ב-17 בינואר 1932. ב-15 במרץ 1946 משרד התקשורת של ברית המועצות הוקם כיורש קומיסריון התקשורת.
ב-4 בפברואר 1990 הוקם משרד התקשורת של הרפובליקה הרוסית שהפך ביולי 1990 למשרד לתקשורת, מידע וחלל.
ב-10 בנובמבר 1991 שינה שמו למשרד התקשורת של רוסיה, שפורק ב-17 במרץ 1997 והפך ל"ועדת התקשורת הממלכתית".
ב-12 במאי 2008 המשרד לטכנולוגיות מידע ותקשורת הפך למשרד התקשורת ותקשורת ההמונים ובראש המשרד הועמד איגור שצ'גולב. מאז 2009 המשרד מנהל ומתאם את פעילות פורטל השירותים הציבוריים של הפדרציה הרוסית בשיתוף פעולה עם רוסטלקום.
ב-15 במאי 2018 הוכרז על שינוי שם המשרד למשרד הממשלתי לפיתוח דיגיטלי, במסגרת ממשלת מדבדב השנייה. ממרץ 2004 ועד נובמבר 2020 סוכנות התקשורת הפדרלית (ברוסית: Федеральное агентство связи), הייתה אחראית לניהול נכסי המדינה בתחום התקשורת כדוגמת סוכנות הידיעות הממלכתית "רי"א נובוסטי" והחברה הרוסית לתקשורת לוויינים והסוכנות הפדרלית לדפוס ותקשורת המונים (Федеральное агентство по печати и массовым коммуникациям), שעסקה בניהול נכסי המדינה בתחום הדפוס והטלגרף כמו העיתון "רוסיסקאיה גאזטה" ותאגיד התקשורת VGTRK, אך במסגרת ממשלת מישוסטין הסוכנויות פורקו בנובמבר 2020.
רגולטור האינטרנט
השירות הפדרלי לפיקוח בתחום התקשורת, טכנולוגיות מידע ותקשורת ההמונים (Федеральная служба по надзору в сфере связи, информационных технологий и массовых коммуникаций), הוא הרגולטור הראשי בתחום האינטרנט ותקשורת ההמונים ברוסיה ומהווה לזרוע ממשלתית בתחום זה.
דוד שניאור
דוד שניאור (בלועזית David Schneuer, 1905 - 1 בנובמבר 1988), היה צייר, מעצב במה וגרפיקאי שפעל בתחילת דרכו בגרמניה ולאחר מכן בישראל. נולד בעיר פשמישל  בגליציה (כיום בדרום-מזרח פולין), גדל במינכן ולמד בה אמנות. יצירתו משקפת באופן ייחודי את תור הזהב של האקספרסיוניזם הגרמני ששלט באמנות החזותית בגרמניה בין השנים 1905–1925. הוא חווה את האירועים שהובילו לעליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933, כמו גם מאסר באותה שנה, כעציר פוליטי במחנה הריכוז דכאו. לאחר שנחלץ כעבור חודשיים מהמאסר, הצליח להגיע לארץ ישראל דרך פראג כשבאמתחתו כרזות וציורים ספורים פרי יצירתו ששרדו.
נמנה עם מייסדי "אגודת הציירים העבריים לגרפיקה שימושית בארץ ישראל" ואף היה חבר כבוד בה. הוא השתקע בתל אביב, ועבד בה לפרנסתו בתחום הגרפיקה והפרסום. בהמשך הקדיש את רובו ככולו ליצירת מאות רבות של ציורים ורישומים שמוצגים עד היום באוספים קבועים בגלריות ובמוזיאונים רבים ברחבי הארץ ובעולם. יונה פישר, אוצר אמנות וחתן פרס ישראל, כתב בספר האמן "SCHNEUER" ‪ שיצא לאור בשנת 1986, כי "דוד שניאור הוא רשם וירטואוזי, חושני אינסטינקטיבי" וכן "בעל מלאכה פשוט" כפי שנהג שניאור להעיד על עצמו. דני קרוון כתב בירחון לאמנות ולספרות גזית, כי "דוד שניאור הוא וירטואוז בשליטתו על כלי עבודתו, ככנר אמן היודע להוליך את הקשת על גבי המיתר ולהפיק ממגע זה גוני גוונים וצלילים".
ילדותו ובגרותו
דוד שניאור נולד ב-16 בדצמבר 1905 בעיר פשמישל. בהיותו בן שנתיים החליטו אביו יוסף ואמו דבורה, להגר לאמריקה, אך דחו את החלטתם בעת ששהו זמן מה בהמבורג. בסופו של דבר החליטו להשתקע במינכן שם גדל שניאור עם ששת אחיו ואחיותיו ובמרוצת הזמן התבססו במקום. בתחילת דרכו עבד אביו במינכן כשוחט, ובהמשך הפך לסוחר אמיד בעל השפעה ומהלכים בעיר. כיוון שבבית ניהלו ההורים אורח חיים דתי, נשלח שניאור ללמוד במסגרת שנקראה "תלמוד תורה" שהקימה הקהילה החרדית בעיר, ובמקביל למד בבית הספר העממי הגרמני שרוב תלמידיו היו קתולים. לאחר מכן למד בבית הספר התיכון הריאלי. חבריו באותה עת היו תלמידים בוואריים כמו גם ילדים יהודים שעמם נטל חלק בפעילויות של איגוד הספורט היהודי "בר כוכבא" " ואיגוד הצעירים הציוני "בלאו וייס" - ("Blau Weiss" שפירושו תכלת לבן/ כחול לבן).
בשנת 1922, כשהיה בגיל 17, נשלח להכשרה חקלאית בפרוסיה המזרחית למשך מספר חודשים, במסגרת חברותו בארגון בלאוּ-וייס שראה בלימודי החקלאות אבן יסוד של החזון הציוני. הוא נהג להזכיר את המטלות החקלאיות השונות שהוטלו עליו באותה עת, כגון העמסת קציר על סוסים וזריעת תפוחי אדמה כחלק מהחוויות המכוננות שעיצבו את חייו והתבטא לא אחת כי עבודת הידיים בחקלאות, הייתה למעשה ההכנה הראשונה שלו כאמן יוצר.
פריז, ברלין ומינכן
לאחר שסיים את ההכשרה בפרוסיה, נסע לברלין ועבד שם במשך חצי שנה עם צייר שלטים ויחד עמו צייר שלטים עבור חנויות של יהודים.
לקריאה נוספת
כתבה מקיפה על חייו ויצירתו של דוד שניאור בירחון לאמנות ולספרות "גזית"
מוזיאון המשאיות והתובלה
מוזיאון המשאיות והתובלה של קבוצת תעבורה הוא מוזיאון ישראלי שנמצא ברמלה ליד בניין המטה של קבוצת תעבורה, צמוד לכביש 44 בין מחלף רמלוד לצומת מעשיהו. המוזיאון מציג משאיות ורכבים נוספים ששימשו להובלה ותעבורה על כבישי ישראל.
תולדות המוזיאון
המוזיאון הוקם בשנת 2009 לכבוד יום ההולדת ה-85 של מייסד קבוצת תעבורה, אברהם (בונדי) לבנת.
המשאיות אותרו ונאספו למוזאון ממוסכים של קבוצת תעבורה באזור רמלה ובחיפה.
רוב סוגי המשאיות המוצגות במוזיאון היו בשרות קבוצת תעבורה בין שנות ה-50 של המאה ה-20 לשנות ה-80 של המאה ה-20.
מוצגים בולטים
האוסף של המוזאון כולל כ-40 משאיות ורכבים נוספים.
מבצר ארטבה
מבצר ארטבה הוא מבצר חשמונאי-הרודיאני, שהתגלה בשנת 2015 על ידי ד"ר דביר רביב מאוניברסיטת בר-אילן וד"ר אהרן טבגר מאוניברסיטת אריאל בשומרון. האתר ממוקם בראש גבעה בגובה 364 מטרים, סמוך לערוצו של נחל נטוף מדרום מזרח לכפר דיר אבו משעל בחבל בנימין.
גילוי האתר
בשנת 2015, במסגרת סקר דרום השומרון החדש, נחשפו על גבעה במערב הרי בית אל שרידי אתר מבוצר מימי הבית השני. האתר, שלא היה מוכר עד לעת האחרונה, ממוקם בראש גבעה דמוית חרוט, במרחק כעשרה קילומטרים מצפון-מזרח למודיעין וכקילומטר מדרום-מזרח לכפר דיר אבו משעל. גבעת האתר נסתרת מסביבתה הרחוקה ורק המתקרב אליה יכול להבחין בה; אולי בשל כך "נעלם" האתר מעיניהם של חוקרים שונים שפקדו את האזור. הגבעה (גובהה 364 מטרים מעל פני הים) חולשת על ערוצו של נחל נטוף (ואדי ארטבה), שהתחתר למרגלותיה ויצר מדרונות תלולים המקיפים אותה. במדרון הדרום-מערבי של הגבעה, בחלקו התחתון, שוכן אתר קדום נוסף הנקרא ח'רבת ארטבה וכ-200 מטרים בנחל, מערבית לגבעה, נובע עין ארטבה. פסגת האתר שטוחה יחסית, שטחה כ-22 דונם והיא מכוסה ברובה בקרקע המעובדת כיום.
בסיור שבוצע באתר ביוני 2015 התברר שתושבי דיר אבו משעל החלו בעבודות פיתוח וחציבה במקום בעזרת כלים מכניים כבדים, בין השאר לצורך פריצת דרך גישה לראש הגבעה ולהקמת מבנה.
במהלך עבודות אלה נחשפו ונפגעו שרידי מגדל רבוע הבנוי בסגנון הלניסטי-חשמונאי, שפינתו הוסרה בעת העבודה. עוד נחשפו פריטים אדריכליים, פתחיהם של חמישה בורות מים גדולים, בורות אחסון, וכן מיני חציבות (יסודות מבנים ומחצבות אבן). לעבודות העפר של התושבים התלוו חפירות שוד שיטתיות שנערכו בכל רחבי האתר והציפו אל פני השטח שברי כלי חרס רבים מן התקופות ההלניסטית והרומית הקדומה. המבצר שהתגלה בעת ביצוע עבודות עפר לא היה מוכר לחוקרים עד גילויו הנוכחי. לפי ממצאי כלי החרס באתר, הוא מתוארך לתקופה בין אמצע המאה השנייה לפנה"ס ועד לנטישתו בסוף המאה הראשונה לפני הספירה. הערכות מקובלות על חוקרי האתר הן שהמבצר תפקד מימי יהונתן או שמעון החשמונאים ועד סוף ימי שלטונו של הורדוס.
תקופת שלטון החשמונאים
על הרקע ההיסטורי להקמתו של המבצר במקום ניתן ללמוד מנתוניו הגאוגרפיים-היסטוריים. גבעת המבצר חולשת על ערוצו הגדול של נחל נטוף, היורד מהר בית אל מערבה לעבר שפלת יהודה. אפיקו הרחב של הנחל אִיפשר מעבר נוח יחסית בין אזור מודיעין ובין מרכז הר בית אל וניתן להניח שהחשמונאים עשו בו שימוש רב במהלך שנות המרד. נוסף על כך, ראוי לציון עמק קטן, משופע במעיינות ומבודד, הממוקם בחלקו המרכזי של הנחל, כ-2 ק"מ ממזרח לארטבה. נתוניו הייחודיים של עמק זה אפשרו למורדים החשמונאיים להשתמש בו כבסיס שהייה והתארגנות. מבחינה גאוגרפית-היסטורית ממוקם המבצר בחלקו הצפוני של פלך רמתיים, אחד משלושת הפלכים שהועברו משומרון ליהודה במסגרת ההסכם שכרת יהונתן החשמונאי עם דמטריוס השני בשנת 145 לפסה"נ. שלושת הפלכים, המשתרעים בשוליה הצפוניים של פחוות יהודה בגבולותיה מימי שיבת ציון, ומקובל להניח שהיו מיושבים בעיקרם באוכלוסייה יהודית או פרו-יהודית עוד בטרם סיפוחם ליהודה.
ניתן לראות במצודה זו חלק ממערך ביצורים שנועד לבסס את השליטה באזור זה ולהוות מעין קו ביצורים צפוני של האזור הנתון תחת שליטתם של החשמונאים במחצית המאה השנייה לפסה"נ.
הממצאים באתר
לפי הערכתו של רביב, "ההתיישבות במקום החלה כיישוב חקלאי בימי בית שני המוקדמים במדרון המערבי של הגבעה, באתר הנקרא "ח'רבת ארטבה", ואילו בימי יהונתן או שמעון החשמונאים, הוקם מבצר מלכותי בראש הגבעה ובהמשך נבנו על גבי המדרון הדרומי של הגבעה מבנים, בורות מים ומחסנים."
מקוואות הטהרה
מקווה הטהרה השני כולל מבוא חצוב, פתח קשות בגובה 1.5 מטרים המוביל לחדר טבילה רבוע שמידותיו 3.2X3.3 מטרים, ועל דפנותיו ניכרים שרידי טיח אפור בהיר. על כן נראה שהוא נחצב במהלך התקופה ההרודיאנית. קרקעית המקווה מכוסה בסחף אך אפשר להבחין בה לפחות במדרגה אחת.
במהלך התקופה לאחר מציאת המקוואות בוצעו בהן פעולות שוד עתיקות תוך כדי השחתת המדרגות והרצפה.
בורות המים
השריד המרשים ביותר באתר הם חמישה בורות מים גדולים החצובים בסלע. שניים מהבורות ממוקמים בדרומה של הגבעה ושלושה בחלקה הצפוני, כולם בתוך התחום המבוצר. סלע הקירטון הרך אּיפשר לחצוב את הבורות בקלות יחסית, אך חייב גם התחשבות באפשרות התפוררות וקריסה. החשש מפני קריסת התקרה הביא לחציבת בורות מוארכים וצרים ואף לבניית קיר תמך באחד מהם. צורת הבורות רבועה בדרך כלל: בור מס' 1 מלבני, בורות 2 ו-4 טרפזיים, בור מס' 3 בצורת צלב ובור 5 רבוע. מידות הבורות בממוצע: 16 מטרים אורך, 7 מטרים רוחב, 6 מטרים גובה ונפח כ-600 מ"ק. בור 4, הוא הגדול מבין הבורות: אורכו 22 מטרים, רוחבו 10 מטרים, גובהו 11 מטרים ואפשר היה לאגור בו יותר מ-1,200 מ"ק. יש לציין כי הנתונים חלקיים בלבד, שכן כיום הבורות מלאים בסחף רב המכסה את קרקעיתם. בכל הבורות קיים לפחות פתח אחד בתקרה ובארבעה מהם קיים גם פתח נוסף באחת הדפנות. הפתחים בתקרת הבורות קטנים יחסית ושימשו לשאיבה ולקליטת מים. לעומתם הפתחים הצדדיים רחבים בדרך כלל ונראה כי שימשו לכניסת החוצבים. בסיום מלאכת החציבה נסתמו הפתחים הצדדיים בקירות אבן שטויחו כחלק מהדפנות. דופנות הבורות וקרקעיתם מכוסים בשתי שכבות טיח: שכבה עבה של טיח לבן האופייני לתקופה ההלניסטית ומעליה שכבת טיח אפור האופייני לתקופה הרומית הקדומה. על גבי הטיח נותרו קווים אופקיים, חלקם גבוהים מאוד, המלמדים על מפלסי אגירת המים ועל הכמות הגדולה שנאגרה בבורות בפועל. שטח הכיפה ומיקומו של האתר באזור גשום יחסית איפשרו לאסוף בקלות את מי הנגר ולמלא את הבורות. מיקומם של בורות המים במרכז גבעת המבצר ולא בשוליה איפשר גישה נוחה ובטוחה אליהם בעת מצור.
בורות המים במבצר ארטבה דומים בצורתם ובגודלם למאגרי המים, המבוססים לרוב על איסוף מי נגר עילי, שנמצאו במבצרים ובמצודות בתחום המדינה החשמונאית, לרבות במבצרי מדבר יהודה כגון אלכסנדריון, קיפרוס והורקניה, המתוארכים בבירור לתקופה החשמונאית.
נפחם הכולל של הבורות בארטבה נאמד ביותר מ-3,400 מ"ק, כמות מים נכבדת בהשוואה למבצרים האחרים, שנאספה באמצעות תעלות ואמות ונועדה לאפשר עמידה במצור ממושך ואספקת מים לשוכני האתר, ואולי אף לתושבי האזור בעיתות מצוקה.
הטיפולוגיה המשותפת למפעלי המים במצודות המלכותיות, צורתם האחידה של חלק מהבורות וכן הטיח הלבן מאפשרים לתארך את חציבת הבורות באתר לתקופה החשמונאית ואת המשך השימוש בהם לימי הורדוס. עם זאת, בשל צורתו יוצאת הדופן של בור מס' 3 ופגיעתו במתקן קדום (מקווה טהרה שתואר לעיל), ייתכן שהוא נחצב רק בימי הורדוס.
מחסנים
במדרון הצפוני של גבעת האתר אותרה מערה גדולה ששימשה כפי הנראה לאחסון ובה שברי חרסים רבים מן התקופה ההלניסטית. בתחתית המדרונות הדרומי והמזרחי של הגבעה פזורים שרידי מבנים הבנויים לרוב אבני שדה ואבנים מהוקצעות. מלבדם אותרו בורות מים, כבשן סיד, מחצבות, מערות קבורה ומערות אחסון. ראויה לציון מערה גדולה מקורה בקשתות חצובות, שבתוכה נמצאו שברי חרסים רבים, מרביתם קנקנים, הנפוצים במכלולים המתוארכים לתקופה שבין המרידות וימי מרד בר כוכבא. על פי צורת המערה נראה שהיא נחצבה בתקופה ההרודיאנית ושימשה כמחסן מלכותי.
תולדות האתר לאור הממצאים
נתוניו הגאוגרפיים והארכאולוגיים של מבצר ארטבה מלמדים על היותו אחד ממבצריה של יהודה בימי הבית השני. מיקומו בראש גבעה נישאה, שרידי הביצורים ומערכת אספקת המים המרשימה הם המאפיינים העיקריים של מבצרי מדבר יהודה ושל המבצרים אשר הוקמו בחלקיה המיושבים של הממלכה החשמונאית-הרודיאנית. עשרות שברי כלי החרס שנמצאו במקום מאפשרים לתארך את הקמת המבצר לאמצע המאה הב' לפני סה"נ ואת קיומו עד שלהי המאה הא' לפני סה"נ, כלומר מימי יהונתן או שמעון ועד סוף ימי הורדוס. זאת בשעה שהיישוב ששכן לרגלי גבעת המבצר, מדרומו ומדרום-מערב לו (ח'רבת ארטבה), המשיך להתקיים עד לימי מרד בר כוכבא.
=== העברת מחוזות משומרון ליהודה === מבחינה גאוגרפית-היסטורית ממוקם מבצר ארטבה בחלקו הצפוני של מחוז רמתיים, אחד משלושת המחוזות שהועברו משומרון ליהודה במסגרת הסכם שכרת יהונתן החשמונאי (161–142 לפני סה"נ) עם דמטריוס השני בשנת 145 לפני סה"נ (מקבים א יא, 34). שלושת המחוזות משתרעים בשוליה הצפוניים של פחוות יהודה בגבולותיה בימי שיבת ציון, וחוקרים רבים ראו בסיפוחם אשרור של מצב קיים, שבו התגוררו באזור זה יהודים כבר בראשית התקופה החשמונאית. הסכם זה הביא להאצה ולפיתוח של ההתיישבות היהודית בדרום השומרון, ומעתה עבר גבולה הצפוני של הממלכה החשמונאית בגבולם הצפוני של שלושת המחוזות. מיקומו של מבצר ארטבה סמוך לגבול זה מאפשר לראות בו מבצר גבול צפוני של יהודה בראשית דרכה של המדינה החשמונאית. לאור נתונים אלו, ניתן להניח כי מבצר ארטבה הוקם בידי שמעון החשמונאי. נתוניו הגאוגרפיים של מבצר ארטבה, ובעיקר מיקומו סמוך לגבולה הצפוני של יהודה בימי הבית השני וסמיכותו לבירות מחוז (רמתיים ותמנה), איפשרו לו למלא פונקציות ביטחוניות ואדמיניסטרטיביות כאחד. בשלהי המאה הראשונה לפני סה"נ עבר המבצר לידי הורדוס, כמו שאר מבצרי הממלכה החשמונאית. השרידים מתקופה זו מלמדים על המשך השימוש בבורות המים ועל הקמתו של מבנה מונומנטלי במקום ממנו שרדה אבן שהייתה חלק מכרכוב שעיטר חזית מבנה מפואר. מבנה מלכותי הרודיאני בארטבה מתווסף לשרידי אחוזות מלכותיות מימי בית הורדוס שתועדו באזור דרום-מערב השומרון. נראה כי המבצר ננטש בסוף ימי הורדוס ולא נושב עוד.
חורבת ארטבה
החורבה שוכנת למרגלות המבצר, על המדרון הדרום־מערבי של הגבעה. היא תוארה לראשונה בסקר ארץ-ישראל המערבית ולאחר מכן בארכיון אגף העתיקות המנדטורי ובסקריהם של ישראל פינקלשטיין, צביקה צוק ורביב דביר.
אנדריאוס טפינאס
אנדריאוס טפינאס (בליטאית: Andrius Tapinas; נולד ב-6 באפריל 1977) הוא סופר, עיתונאי ומנחה טלוויזיה ליטאי.
ביוגרפיה
טפינאס נולד בווילנה ב-6 באפריל 1977.
ב-1998 סיים תואר בכלכלה בינלאומית באוניברסיטת וילנה, לאחר מכן הוא החל להגיש את תוכנית הבוקר "בוקר טוב ליטא" ובכך נהיה לאחד המנחים הצעירים במדינה. באירוויזיון 1999 שנערך בירושלים הוא מסר את תוצאות הניקוד הליטאי.
ב-2003 התחיל להנחות את תוכניתו העוסקת בעסקים הנקראת "דור הכסף".
הוא ידוע כחובב פוקר וב-2006 נהיה לליטאי הראשון שזכה בפרס אליפות העולם בפוקר.
חיים אישיים
הוא היה נשוי לראסה, מגישת חדשות עד לגירושים ב-2019. להם שני ילדים.
גזה חורין
גזה חורין (בהונגרית: Chorin Géza; פשט, 1 במאי 1872 – בודפשט, 2 באפריל 1933) היה מלחין, מבקר מוזיקה, עיתונאי יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
גזה חורין נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל חורין, סוחר ושל רוזה לוינגר. הוא למד ב"קונסרבטוריון הלאומי" (כיום שמו בית הספר הגבוה למוזיקה בלה ברטוק, אחד ממוסדות החינוך המוזיקלי הוותיקים ביותר בהונגריה) אצל קארוי ראוך ולאחר מכן המשיך את לימודיו בפריז. הוא בילה שם שנים רבות בהלחנה והתפרנס מהיצירות שהלחין. חורין היה חבר פופולרי בעולם האמנות הצרפתי והצעיר ההונגרי שהתיישב ליד הפסנתר על פי בקשה פשוטה מהקהל ניגן את השנסונים האופנתיים דאז במשך שעות. נסיבות משפחתיות החזירו אותו לבודפשט, שם ידעו על הצלחותיו בחו"ל וקיבלו אותו באהבה. גם שם ההלחנה הייתה עיסוקו העיקרי, אם כי, הוא ביקר רבות גם בבורסת התבואות וכתב על כך דיווחים ב"עיתון" (Újság). הוא היה חסיד המוזיקה הקלה, וכתב המוני שירים, לחנים ושאנסונים. אחת מיצירותיו, "אהובתי נועלת מגפיים צהובים", הפכה לפופולרית עד כדי כך שהפכה כמעט לשיר עם. הוא הלחין שורה שלמה של לחנים עבור שירתו של המשורר הלאומי ההונגרי שנדור פטפי ומצא דרך להביא את השירים ההונגריים האלה גם לחו"ל. הוא תמיד בחר שמות ליצירותיו שעשו גם "תעמולה" לרעיון הלאומי ההונגרי. שירי הלכת שלו בשם "הונווד" ו"בודפשט", בהוצאת חברת סלברט בפריז ("מהדורת סלברט" נוסדה לפני למעלה ממאה שנים וחייבת את העושר והמגוון של הקטלוג שלה לגאונותם של פרנסיס סלברט ואשתו מיקה) זכו להצלחה גדולה. כש"ג'ונסון ודין", הרקדנים המפורסמים ביותר בעולם באותה תקופה, הופיעו באובודה, הוא כתב עבורם שירים נוספים (ג'ונסון ודין היו אמני הסטפס המפורסמים ביותר בתחילת המאה ה-20. הם טענו שהציגו את "ריקוד הבעיטות" הזה בברודוויי כבר בשנת 1895). הוא גם כתב שירים, קטעי ריקוד קטנים יותר ואופרטות. רבים משיריו הופיעו דרך הוצאות לאור מוזיקה יוקרתיים בצרפת. הלחנים והשירים שלו היו פופולריים במיוחד בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה.
גזה חורין תמיד מילא תפקיד מוערך במערכת ה"עיתון" במשך עשרות שנים. למרות שעבודתו הייתה מוגבלת לתחום התמחותו הוא עמד לרשות העיתון ועמיתיו במערכת גם בתחומים אחרים בנאמנותו והתעקשותו המופתית. ב-1 בספטמבר 1918 נשא את אדל מאלר (אלמנתו של מיקלוש באלה) בבודפשט. הוא חי נישואים מאושרים וכאשר אשתו חלתה קשה, גזה חורין עמד לצידה באהבה עוד יותר, למרות שגם הוא סבל ממחלה קשה במשך שנים, סבל מטרשת עורקים ומחלות לב חמורות, אך עדיין עמד על רגליו ועבד בכוח נעורים כבעבר. בתו המאומצת הייתה השחקנית ז'וז'י באלה.
בשבת, 1 באפריל 1933, היה במשרדו, והתכונן לאספה הכללית של הקואופרטיב ביום ראשון. למחרת, ביום ראשון בבוקר, הרגיש לפתע רע בדירתו ברחוב נאדור. קרוביו לקחו אותו לבית החולים, אך הוא מת מהתקף לב בדרך. חורין הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה. כל חברי מערכת ה"עיתון" הופיעו בהלוויה והגופים העיתונאים ההונגרים יוצגו כמשלחת. משלחת של מורי המכללה למוזיקה ייצגה את איגוד המלחינים ומשלחת נוספת ייצגה את המוציאים לאור. ארונו של גזה חורין היה מכוסה בכיסוי יוקאי של התאחדות העיתונאים ההונגרית ונוצר יער ממש של הזרים ששלחו מעריציו, חבריו לדרכו אחרונה. בטקס ההלוויה ליוו אותו וספדו לו ברנאט לינצקי החזן הראשי והרב ד"ר פרנץ הבשי. אשתו נפטרה שנתיים לאחר מכן ב-19 במאי 1935 בבודפשט.
ירחמיאל גרין
ירחמיאל גרין (19 ביולי 1910, דלאטין, גליציה – 1943, ינובסקה, לבוב) היה סופר שכתב רומנים על חיי היהודים באזור גליציה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. שיריו של גרין הוקלטו על ידי משה ברגובסקי ונכללו במחקרו על שירי עם יידיים.
ביוגרפיה
ירחמיאל גרין נולד ב־1910 בתחום המושב דלאטין, לאימו פרומה, ולאב ששמו לא ידוע. אמו נפטרה בצעירותו, ואביו המשיך להתגורר בדלאטין עד הכיבוש הנאצי, ולא נודע גורלו. גרין התחנך בחדר, ואחר כך רכש השכלה בישיבה וגם בבית ספר שהוקם על ידי הברון הירש, בו למדו לימודי קודש, לימודים כלליים, עברית, פולנית וגרמנית. ב־1930 עבר לוורשה, והיה חבר במועדון הסופרים.
גרין ואשתו הועברו למחנה העבודה ינובסקה עם הקמתו, ביחד עם כל תושבי גטו לבוב. הוא המשיך בעבודתו הספרותית, אותה רשם והדפיס על נייר שגנב ממפעל הכפייה בו עבד. בנוסף לכך השתייך למחתרת שפעלה במחנה ושסייעה לאסירים לברוח, מצוידים בתעודות מזויפות.
למרות זאת, הוא עצמו לא חולץ, ונרצח עם חיסול המחנה בנובמבר 1943. גרין היה בונדיסט־סוציאליסט וציוני בהשקפתו. אחייניתו היא נחמה בידרמן, יוזמת יום האם בישראל.
יצירתו
גרין נמנה עם הסופרים הצעירים שפעלו בפולין בין מלחמות העולם. כתיבתו עוסקת בחיי היהודים הכפריים באזור הרי הקרפטים, בסוף המאה ה־19 ותחילת המאה ה־20. הוא פרסם סיפורים קצרים ("תמונות") בעיתוני יידיש שונים: היינט, פארויס, פאלקסצייטונג, ארבעטער צייטונג וורשה, שטערן קייב וליטערארישע בלעטער. ב־1938 החל לפרסם סיפור יומי בהמשכים בעיתון היידי היינט: "האורגים מקולומיאה". באותה שנה יצא לאור ספרו "יהודי ההר" (בארג יידן), חלק מהטרילוגיה "בין עולמות" (צווישן וועלדער), שאבדה. באותה תקופה המחיז גרין את "האורגים מקולומיאה" ופרסם את חלקי הסיפור כספר "די וועבער פון קולומיי", שמתאר את חיי אורגי הטליתות בקולומיאה בסוף המאה ה־19 ושביתתם, שנחשבת לשביתת הפועלים המאורגנת הראשונה ברוסיה.
ב־1939 סיים לכתוב רומן על הבעל שם טוב, ששלא שרד את מלחמת העולה השנייה. בעת שהותו בלבוב פרסם ב־1941 את הטקסט של "האורגים מקולומאיה" כספר בקייב. הספר שפורסם תחת השלטון הקומוניסטי היה שונה מהסיפור בהמשכים שהתפרסם בפולין לפני המלחמה. תחת עינו הפקוחה של השלטון הותאם התוכן לאווירה הקומוניסטית, וכלל תיאור מדויק של החיים והמסורת בעיירות היהודיות, וזאת במקביל להילולה של הפילוסופיה הסוציאליסטית ולביקורת על מוסד החסידות והסגידה לרבנים. בשנים 1939–1941, בעת שהותו בלבוב, כתב שתי קומדיות שלא שרדו את המלחמה: "די וועלט לאקערט" (העולם בוער) וקומדיה על חכמי חלם בשם "כעלעמער חכמים" (כולם חכמים) שאותה גם המחיז. בעת שהותו במחנה הכפייה כתב רומן נוסף, שלא שרד, על עובדי הכפייה במחנות הנאצים, (מחנה ינובסקה 1942).
Party
Party (בעברית: מסיבה) הוא שיר של הזמרת האמריקאית ביונסה בהשתתפות הראפר אנדרה 3000 מאלבומה הרביעי 4. השיר יצא לאור כסינגל השלישי מן האלבום ב-30 באוגוסט 2011. השיר נכתב על ידי הראפר קניה וסט יחד עם ג'ף באסקר, ביונסה נואלס, דקסטר אר. מילס, דוגלאס דוויס, ריקי וולטרס, והופק על ידי קניה, ג'ף וביונסה. השיר היה מועמד לשיתוף הפעולה הטוב ביותר בראפ בטקס פרס גראמי ה-54.
"Party" התקבל היטב על ידי מבקרי המוזיקה, ששיבחו את שירת הראפ של אנדרה 3000 ואת מילותיו. כמו כן, שיבחו גם את ביצועה התקיף והחושני של ביונסה. השיר הגיע למקום ה-9 המצעד הבינלאומי של קוריאה הדרומית, ואף הגיע למקום ה-2 המצעד ההיפ הופ וה-R&B של ארצות הברית. השיר הגיע למקום ה-50 המצעד הבילבורד הוט 100 של ארצות הברית.
רמיקס בשיתוף ג'יי קול
"Party" הוא שיר הרמיקס הרשמי בהשתתפות הראפר ג'יי קול, המקום אנדרה 3000. מילות הראפ של אנדרה הוחלפו באלו של ג'יי קול, אך כל האלמנטים האחרים של הרמיקס זהים לזה של שיר המקור. הראפ של ג'יי קול קצר מזה של אנדרה 3000. גרסת הרמיקס על ג'יי קול היה אמור להופיע כשיר המקור המופיע באלבום, ולכן ביונסה גייסה אותו לגרסת הרמיקס לאחר מכן. הגרסה שוחררה רשמית לעולם כסינגל להורדה דיגיטלית ב-24 באוקטובר 2011.
מבקרי המוזיקה החמיאו לגרסת הרמיקס, וקבעו שאפשר לשמוע את קצב השיר טוב יותר. לגרסה יצא קליפ שצולם בניו ג'רזי ונוהל על ידי ביונסה. בקליפ השתתף גם ג'יי קול, הנראה שר בחגיגה בחצר האחורית עם בנות בביקני וריקודים בסגנון חופשי. הקליפ אירח כמה הופעות אורח, בהם סולאנג' נואלס וקלי רולנד. קליפ השיר זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה, ששיבחו את היכולת של ביונסה להרים מסיבה ללא כוריאוגרפיה משוכללת, אופנה גבוהה או אלמנטים קולנועיים נוספים.
מייקל קופר
מכללות
קופר נולד וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה. הוא התחיל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת פסדינה סיטי, שם למד שנתיים, לפני שעבר ללמוד באוניברסיטת ניו מקסיקו בה השלים את לימודיו. בעונתו האחרונה בניו מקסיקו העמיד קופר של 16.3 נקודות, 5.7 ריבאונדים ו-4.2 אסיסטים למשחק עבור קבוצת הכדורסל של המכללה.
לוס אנג'לס לייקרס
קופר נבחר על ידי הלוס אנג'לס לייקרס בבחירה ה-60 בדראפט 1978, והפך לחלק חשוב בקבוצות ה"שואו-טיים לייקרס" בזכות יכולותיו ההגנתיות. במהלך 12 עונותיו בלייקרס, נבחר קופר שמונה פעמים לאחת מחמישיות ההגנה של העונה, מתוכן חמש בחמישייה הראשונה. בעונת הוא אף נבחר לשחקן ההגנה של העונה. ביחד עם כרים עבדול-ג'באר ומג'יק ג'ונסון, זכה קופר עם הלייקרס בחמש אליפויות NBA בעונות, , , ו-.
בגובה 1.96 מטר ובמשקל 77 ק"ג, קופר הצנום שיחק בעמדות הקלע, סמול פורוורד ולעיתים גם רכז, כשבצד ההגנתי נדרש בדרך כלל לשמור על השחקן הטוב ביותר בעמדות הקלע או הסמול פורוורד. לארי בירד ציין בעבר שקופר הוא השומר הטוב ביותר מולו שיחק. במהלך הקריירה העמיד קופר ממוצעים של 8.9 נקודות, 3.2 ריבאונדים, 4.2 אסיסטים ו-1.2 חטיפות למשחק. כשעזב את הקבוצה בסוף עונת, דורג קופר בין 10 המובילים בתולדות המועדון בטבלת קלעי השלשות (עם 428 שלשות), משחקים (873), דקות (23,635), חטיפות (1,033), חסימות (523), אסיסטים (3,666) ואחוזי קליעה מקו העונשין (83.3%).
וירטוס רומא
בעונת שיחק קופר בווירטוס רומא מהליגה האיטלקית במשך עונה אחת, בה העמיד ממוצעים של 15.8 נקודות, 6.1 ריבאונדים, 1.8 אסיסטים ו-1.9 חטיפות למשחק. בסיום העונה הודיע קופר על פרישתו ממשחק מקצועי.
קריירת אימון
לאחר קריירת המשחק, שימש קופר כעוזר ג'נרל מנג'ר בלוס אנג'לס לייקרס תחת ג'רי וסט במשך שלוש שנים, לפני שהצטרף לצוות האימון כעוזר המאמן של מג'יק ג'ונסון, ולאחר מכן של צ'אק דיילי. בשנת 1999 הוא מונה לעוזר מאמן בלוס אנג'לס ספארקס מליגת ה-WNBA, ועזר לקבוצה להגיע לפלייאוף לראשונה בתולדות המועדון, עם מאזן ניצחונות 20–12. בנובמבר 1999 מונה קופר למאמנה הראשי של הספארקס, ונבחר ל"מאמן העונה בליגת ה-WNBA" לאחר שהוביל את הקבוצה למאזן 28–4. בשתי העונות הבאות זכתה הקבוצה באליפות ה-WNBA עם קופר כמאמנה.
לאחר מכן עבר קופר לאמן את קבוצת אלבקרקי ת'אנדרבירדס מליגת הפיתוח של ה-NBA במשך שנתיים (2006–2007). בעונתו הראשונה זכתה הקבוצה באליפות הליגה. בכך הפך קופר לאדם היחיד שזוכה, כמאמן או כשחקן, באליפות ליגת ה-NBA, באליפות ליגת ה-WNBA ובאליפות ליגת הפיתוח. בשנת 2007 חזר קופר לתפקיד מאמנה הראשי של לוס אנג'לס ספארקס, ובשנת 2009 הוא מונה לתפקיד מאמן קבוצת הנשים של אוניברסיטת דרום קליפורניה. קופר פרש מהתפקיד בשנת 2013 לאחר שקבוצתו העמידה מאזן ניצחונות שלילי (57–72) בשנותיו בקבוצה. בנובמבר 2013 מונה קופר למאמנה של קבוצת אטלנטה דרים מליגת ה-WNBA.
תאטרו גרנדה
התֵּאַטְרוֹ גְּרָנְדֶה (באיטלקית: Teatro Grande di Brescia) הוא מקום ההופעות העיקרי בעיר ברשה, לומברדיה, שבאיטליה. במקום מתקיימים מופעים של אופרות, מחזות זמר, הצגות, הופעות, בלט, מחול מודרני ואירועים שונים.
היסטוריה
התאטרו גרנדה של ברשיה מקורו באקדמיה דיי ארראנטי, מוסד מהמאה ה-17 שאיגד קבוצה של אינטלקטואלים. האקדמיה הקימה את התיאטרון בסביבות שנת 1640. במאה זו נולדה האופרה והתפתחותה יצרה את הצורך בתיאטראות ציבוריים שבהם ניתן יהיה להעלות מופעים אלה. התיאטרון הראשון נקרא תאטרו דגלי ארראנטי ונבנה בשנת 1664. בגלל הצורך הגובר בחללים גדולים נבנו אחריו עוד שני תיאטראות. פנים התיאטרון הנוכחי נבנה מחדש בעשור הראשון של המאה ה-19. הוא נקרא "גְּרָנְדֶה" לכבוד נפוליאון בונפרטה, אשר הקים את הגרנד ארמה. המבנה המארח את התאטרו גרנדה הוא מבנה ארכיטקטוני בצורת קומפלקס שנוצר במשך 300 שנה בהם עובד ושונה. באותו קומפלקס נמצא גם התיאטרון הציבורי הראשון של ברשיה, שנבנה בשנת 1664. המגרש היה צמוד לתחומי העיר הדרומית במאות ה-14 וה-15 והוענק לאקדמיה דיי ארראנטי מידי הרפובליקה של ונציה. האדריכלים ממשפחת אבנצו בנו את המטה הראשון של האקדמיה בשנת 1643.
בבניין האקדמיה היה גרם מדרגות מלכותי שהוביל לחדר עליון גדול. רק חזית ארמון מהמאה ה-16 עדיין עומדת. היא מחולקת לשלושה חלקים על ידי חלונות גדולים ומשקיפה על שוק היין הישן, קורסו זאנארדלי. בשנת 1780 האדריכלים אנטוניו ויגליאני וגספרה טורביני הוסיפו מרפסת בקומת הקרקע ששימשה לפעילויות הסוסים. בשנים 1664 ו-1710, אזור זה הפך לתיאטרון. גרם המדרגות הרחב מתחת למרפסת מוביל לכניסה הראשית של התיאטרון מהמאה ה-17, ואילו שתי דלתות הצד הקטנות יותר נוספו בסביבות 1745. גרם המדרגות ממשיך אחרי הדלתות לאולם המתפאר בשני ציורי קיר מונוכרום גדולים של הצייר המקומי גאטאנו קרסרי המתארים את הטרגדיה והקומדיה. מעל המדרגות, שלוש דלתות גדולות מובילות לחדר הפסלים המוקף בקמרון מלכותי מהמאה ה-18. המראה הנוכחי של החדר הזה משנת 1863 והוא יצירתו של ג'ירולמו מגנאני. מעל המעקה ניצבים פסלי גבס ובדים מאת ג'וזפה לוציארדי; בקירות הצדדיים מופיעים פרוטומות של סופרי הקומדיה המקומיים ג'ירולמו רובטה וג'וזפה ורדי, שפוסלו בהתאמה על ידי לאונרדו ביסטולפי (1911) ודומניקו גדוני (1901). הפואייה נבנה בין 1760 ו-1769 על ידי האדריכל אנטוניו מרקטי כחדר אקדמי עבור ארראנטי, שהחליף את החדר הקודם שנהרס בשנת 1739.
המבואה מובילה לבית הקפה תֵּאַטְרוֹ גְּרָנְדֶה-בֶּרלוּקִי. החדר הזה שימש לראשונה כחדר מנהלי האקדמיה והשחזור האחרון חשף את הקישוט שיצר פרנצ'סקו טולרולי בשנת 1787. מהמבואה, מסדרון פרסקו קצר שנבנה באותו זמן שהחדר מוביל אל הרוטונדה הקטנה וממנה יש גישה קומה הראשית. חלק זה של התיאטרון בנוי מעל האורוות הישנות והתיאטרון הראשון שתכנן אנטוניו רייני בשנת 1735 ונבנה על ידי אנטוניו קוגיני. רייני וקוגיני היו שני אדריכלי תיאטראות ידועים הקשורים למשפחת ביביינה.