cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוולין הגואל
קריירה
בתחילת דרכה עבדה כמנהלת מסעדת "המסבאה" וכמאתרת ניצבים בסוכנויות שחקנים. בשנת 1995 למדה משחק בסטודיו לאמנויות התיאטרון של יורם לוינשטיין. ב-2001 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "אמא" ולאחר מכן בתוכניות "תיק סגור", "המונה דופק", "החבר'ה הטובים", "המשאית", בתוכנית "פיק אפ" בתפקיד ברוריה פסקל לצד בר רפאלי וששי קשת, "הדמעות של אמסלם", "ילדות רעות". הגואל שיחקה בסרטי קולנוע רבים וביניהם: "מלחמה אחרת", "סיפור קיץ", "סוף העולם שמאלה", "איזה מקום נפלא", "סיפור גדול", "ילד טוב ירושלים", "ישמח חתני" ו"שרוכים".
ישראל דן טאוב
ביוגרפיה
בשנת תש"י (1950) נישא לרחל בילה, בתם של שפרה והרב שמואל שצדרוביצקי, האדמו"ר מביאלסטוק שהגיע לתל אביב אחר המלחמה. החל לכהן כספרא דדיינא (סופר בית הדין) בבית דין בתל אביב וכיהן בתפקיד כשלושים וחמש שנה.
כהונתו כאדמו"ר
עם פטירת אביו, בד' באייר תשמ"ד (6 במאי 1984), הוכתר לאדמו"ר ממודז'יץ, וכיהן באדמו"רות עד יום פטירתו.
אוולין הגואל
קריירה
בתיאטרון שיחקה בהצגות "חלק אינטגרלי" ו"שרשרת פנינים לבנה". נוסף על כך היא השתתפה בפרסומות לדיוטי פרי ג'יימס ריצ'רדסון.
בשנת 2007 הופיעה בהצגת הבידור "הגליל והתחתון" וגם בתוכנית הטלוויזיה לילדים "המובילים", שבה גילמה את בתיה, האמא הבזבזנית, ובסדרת המדע הבדיוני "הנפילים". באותה השנה התארחה בסדרה הקומית של שלישיית "מה קשור""הישראלים" ששודרה בערוץ 2 שיחקה שם בתפקיד חני המנקה של המפעל ״קיפצו לי״ מפעלי קפיצים בע״מ.
ישראל דן טאוב
כהונתו כאדמו"ר
כמסורת בית מודז'יץ, הידועה בניגוניה, גם הרב טאוב הלחין מאות ניגונים, אשר בחלקם יצאו אל מחוץ לגבולות חסידות מודז'יץ, ומושרים בקרב קהילות רבות בישראל.
אוולין הגואל
קריירה
בשנת 2008 זכתה בפרס אופיר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט "שבעה".
ישראל דן טאוב
כהונתו כאדמו"ר
בשנת תשמ"ט (1989) נתמנה כחבר מועצת גדולי התורה, וכיהן בה עד פטירתו.
בשנת תשנ"ה (1995) העתיק את מרכז חסידות מודז'יץ לבני ברק, לאחר שראה כי האווירה בתל אביב אינה ראויה לחנך בה את הדור הצעיר של חסידי מודז'יץ. ביום ל"ג בעומר תשנ"ה חנך את בית מדרשו ברחוב חבקוק בעיר, אך במקביל הוא דאג כי בית המדרש הישן ברחוב דיזנגוף בתל אביב ימשיך לפעול.
אוולין הגואל
קריירה
בשנת 2009 הופיעה בסדרת הדרמה "לחיות מחדש", ששודרה בערוץ 1. באותה שנה שיחקה בסרט "כבוד" בתפקיד ריימונד ברדוגו לצד זאב רווח, ובסדרת הדרמה של "אדמה" בתפקיד שרה אבקסיס. בנוסף החלה גם בקריירה המוזיקלית שלה והעלתה את המופע "La Rose", שכולל בתוכו שירי אהבה וגעגוע קלאסיים בעיבודים חדשים, במגוון שפות שונות. על ההפקה המוזיקלית אחראית הזמרת דיקלה דורי.
משנת 2010 את ההפקה המוזיקלית ביצע מלחין וגיטריסט חנן סורלו לוי במשך שש שנים, בהם הוצג המופע בכל הארץ. באותה שנה שיחקה בסרט "כבוד" לצדו של עמוס לביא.
ישראל דן טאוב
כהונתו כאדמו"ר
בשנת תשס"ה (2005) הוקם בעידודו המכון לשימור ניגוני מודז'יץ. בדרשותיו הוא הרבה לדבר על חשיבות השירה.
נפטר ביום שישי, כ' בסיון ה'תשס"ו, בגיל 78, ונטמן בו ביום בהר הזיתים בירושלים בסמוך לקברות אבותיו אדמו"רי מודז'יץ.
אוולין הגואל
קריירה
בשנת 2011 שיחקה בסרטו של מרקו כרמל "אחותי היפה" ועל תפקידה ראמה, בסרט, היא זכתה בפרס אופיר לשנת 2011 בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר. כמו כן החלה לשחק בסדרה "ילדי ראש הממשלה" בתפקיד עמליה בילצ'יק וכן בסדרה "אורים ותומים" בתפקיד פרחיה מזוז. בנוסף השתתפה בסרט שמור על ילדתי שהופק על ידי דינה פרלשטיין לנשיים חרדיות לצדה שיחקו גאיה טראוב ורותם זיסמן כהן.
ישראל דן טאוב
כהונתו כאדמו"ר
במעמד הקבורה הוכתר בנו הבכור, רבי חיים שאול, כממלא מקומו. בן נוסף, רבי פנחס משה, הוא האדמו"ר מקוזמיר.
משפחתו
לרבי ישראל דן טאוב שני בנים ושתי בנות:
אוולין הגואל
קריירה
בשנת 2012 השתתפה בסדרה היומית "תנוחי", ששודרה בערוץ HOT3. הסדרה מספרת את סיפורן של חמש נשים מטלנובלות מהעבר. הגואל מגלמת בסדרה זו את ברוריה פסקל מהטלנובלה "פיק אפ". במהלך אותה שנה החלה לשחק במחזמר "פרח השכונות" בתיאטרון באר שבע, פרי עטו של קובי אוז, בתפקיד אם המשפחה מסעודה בוזגלו.
בשנת 2013 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "גאליס" בדמותה של זרדה, שליטת גאליסיה הרעה. באותה שנה החלה לשחק בטלנובלה "אניגמה", וכן החלה לשחק בסדרה הקומית "שנות ה-80". ב-2014 השתתפה בעונתה השנייה של סדרת הטלוויזיה "שוברי גלים" בתפקיד עופרה בון. ב-2015 החלה לשחק במחזה "סליחות" מאת חנה אזולאי הספרי בתיאטרון באר שבע. באותה שנה השתתפה בסדרה "ג'וני ואבירי הגליל", בתפקיד שרה'לה.
ב-2016 שיחקה בסרט "ילד טוב ירושלים", בתפקיד אימו של עדי (עמוס תמם). באותה שנה חזרה לשחק את דמותה של "זרדה", בעונה השביעית של "גאליס".
בשנת 2018 שיחקה בסרטו של יעקב גולדווסר, "שרוכים".
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "פמת"א", בעונה השלישית בסדרה "בתולות", בעונה השלישית בסדרה "לה פמיליה" ובהצגת יחיד בפסטיבל תיאטרונטו במחזה "ז'קוב, ז'קוב" מאת תמר לוין על פי ספרה של ולרי זנתי. בהמשך אותה שנה השתתפה בסרט "בשורות טובות" של הבמאי ארז תדמור ובסרט "קולות רקע" של הבמאי יבגני רומן. על שני תפקידים אלו הייתה מועמדת פעמיים לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. כמו כן שיחקה באותה שנה בסדרת הטלוויזיה "הנערים", המבוססת על פרשת רצח הנער מוחמד אבו ח'דיר, בה היא מגלמת את דמותה של מרגלית בן דוד, וכן בסרט הקולנוע "הסוסיתא של הרצל".
הגואל נבחרה לככב כפרזנטורית של מכון היופי של הלגה רקנטי, יחד עם רוית אסף.
בשנת 2020 אוולין הגואל השתתפה בתוכנית אחת של הסדרה "קיבלתי תוכנית אירוח", ששודרה בערוץ 24, שבה בכל פרק מפורסם אחר מקבל תוכנית שבו הוא מראיין ומנחה.
הגואל השתתפה בתפקיד אורח בסדרת הנוער "התחנה" בתפקיד השופטת, במשפט של מפקד התחנה. באותה שנה כיכבה בסדרה הצרפתית-ישראלית שנמכרה ל-HBO "דיבוקים" בתפקיד חומסה.
בשנת 2021 שיחקה בסדרה "ישמח חתני" ובסדרה "היורשת".
חיים אישיים
הגואל הייתה נשואה למשה הגואל ממנו נולד לה בן. לאחר פטירתו של משה, עבר הבן לאימוץ אצל משפחתו של משה בארצות הברית.
משלהי שנות התשעים עד תחילת שנות האלפיים הייתה בזוגיות עם השחקן עמוס לביא. לשניים בת משותפת.
קישורים חיצוניים
ראיונות
ויטריפיקציה
ויטריפיקציה (Vitrification) או זִגּוּג (מלטינית: vitreum, זכוכית) היא תהליך הפיכתו של חומר לזכוכית, בעיקר באמצעות קירור מהיר בעזרת טמפרטורת מעבר זכוכיתית או תגובה כימית.
ויטריפיקציה היא חלק מרכזי בשיטת שימור תאים ורקמות בהקפאה לאורך זמן ולשיטה זו יתרונות שונים על-פני שימור באמצעות הקפאת רקמות רגילה. השיטה פותחה ביפן ומיושמת כיום בעיקר בתחום הקפאת ביציות וכן על ידי מצדדי שיטת הקריוניקה.
רקע
עד המצאת שיטת הוויטריפיקציה התבצע שימור תאים ורקמות בעיקרו באמצעות הקפאה רגילה. להקפאה זו היו מספר חסרונות, וביניהם בעיית היווצרות גבישי קרח זעירים ברקמה המוקפאת, וכתוצאה מכך הרס מעטפת התא והרקמה בכלל. בעיה זו הייתה בעיקרה באופנים בהם היה צורך בהישארות הרקמה במצב בו היא תוכל לתפקד כרגיל שוב עם הפשרתה (ראו להלן שימושים). הוויטריפיקציה פותרת בעיה זו בהיותה מחליפה את נוזלי הגוף יוצרי הבעיה, בחומרים כימיים מסוג קריו-פרוטקטנט (Cryoprotectant) אשר הופכים את הרקמה לזגוגיתית וקשיחה מחד, אך אינם פוגעים בה מאידך.
הקפאת ביציות
בעקבות רצונן של נשים להישאר עם יכולת רבייה גם לאחר גיל הפסקת שחרור הביציות מהגוף, התפתחו בשנים האחרונות שיטות שונות לשימור הביציות, וביניהן שיטת הזיגוג. זיגוג הביציות מתבצע בטמפרטורה 196 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, ושיעור הישרדות הביציות לאחר הפשרתן נחשב לגבוה יחסית. בחוזר שהוציא משרד הבריאות ב-27 באפריל 2010 הותר השימוש בזיגוג בבתי החולים בישראל, כל עוד קיימת הסכמתו בכתב של המטופל (כבכל הפריה חוץ גופית).
קריוניקה
מצדדי הקריוניקה טוענים כי יכולות ההחייאה ילכו וישתפרו עם השנים, עד שיבוא יום ובו הרפואה תוכל להחזיר אדם לחיים באמצעות גוף מוקפא בלבד. בשל כך נפוצה שיטת הזיגוג בקרב מצדדי שיטה זו. ברוב מקרי הקריוניקה, בשל יוקר התהליך מתבצעת הקפאה חלקית בלבד של איבר מסוים (בדרך-כלל המוח), הטיעון הנטען על ידי מצדדי השיטה הוא, כי באותו יום שבו תוכל הרפואה להחזיר אדם לחיים בשיטת הקריוניקה, היא גם תוכל לשחזר את כל גופו באמצעות איבר אחד בלבד.
אמנות ASCII
אמנות ASCII היא צורת אמנות ממוחשבת, בה משתמשים בתווי ASCII כדי ליצור ציורים שונים ולהציג תמונות ופריטי גרפיקה אחרים.
את אמנות ה-ASCII, המשתמשת ב-95 התווים הדפיסים הקיימים בקוד זה, ניתן ליצור באמצעות עורך טקסט פשוט ופרימיטיבי ולשמור כקובץ טקסט. כך אכן יצרו אומני ה-ASCII הראשונים את יצירותיהם. היות שהשיטה מתבססת על אלמנט בסיסי וראשוני בתחום המחשבים (הצגת תווים על מסך), החלה אמנות ה-ASCII את דרכה ממש במקביל להתפתחות המחשבים האישיים.
השיטה מנצלת את העובדה שתווי ASCII מיוצגים לרוב בעזרת גופן ברוחב אחיד, מה שמקל על העיצוב ומאפשר אחידות של הציור בין מחשבים ומערכות שונות.
כיום זמינות תוכנות רבות המקלות על יצירת אמנות ה-ASCII, זאת באמצעות אוטומציה של בחירת ומיקום התווים השונים. תוכנות אחרות מסוגלות לעבד תמונה רגילה (מפת סיביות, Bitmap) לתמונת ASCII.
אמנות ASCII נפוצה במיוחד בחתימות הממוחשבות של משתמשים שונים באינטרנט. גולשי אינטרנט המשתמשים בפורומים, דואר אלקטרוני, צ'אטים וכדומה נוהגים ליצור לעצמם חתימה שתקל על זיהויים ותוסיף נופך אישי להודעותיהם. חתימות אלו כוללות לעיתים קרובות, לצד פרטים מזהים כגון שם וכתובת, גם ציורי ASCII. בנוסף, שימוש ב ASCII נעשה כדי ליצור אנימציות, כאשר בכל תמונה שונה, כל סימן יכול לשנות מקום או להתחלף בסימן אחר, ובכך ליצור אנימציה.
ניתן אף לשלוח יצירות אמנות ASCII באמצעות מסרון סלולרי.
יבגניה פטרסון
יבגניה וסיליבה פטרסון (רוסית: Евгения Васильевна Петерсон; 12 במאי 1899 - 25 באפריל 2002) נודעה בשם אינדרה דבי הייתה מורה ליוגה פורצת דרך, מתלמידיו הראשונים של קרישנהמצ'ריה והאישה הראשונה שלמדה אצלו יוגה.
שנותיה הראשונות
נולדה בריגה באימפריה הרוסית לווסילי פטרסון, מנהל בנק שוודי ולאלכסנדרה לבונסקיה, אשת אצולה רוסית. כילדה למדה בבית ספר לדרמה במוסקבה. בגיל 15 החלה לגלות עניין בהודו לאחר שקראה ספר של רבינדרנת טאגור וחוברת הדרכה ביוגה של יוגי רמצ'קה. בעקבות המהפיכה הבולשביקית ב-1917 נמלטה עם אמה ללטביה, משם נדדה לפולין ולבסוף, ב-1921, הגיעה לברלין, שם הצטרפה בזכות הכשרתה כרקדנית ושחקנית לקבוצת תיאטרון, עמה הופיעה ברחבי אירופה. ב-1926 השתתפה בכנס של האגודה התאוסופית של אנני בסנט באומן שבהולנד, שם התרשמה עמוקות משירתו של ג'ידו קרישנמורטי. ב-1927 קיבלה הצעת נישואין מבנקאי עשיר בשם הרמן בולב. יבגניה התנתה את הסכמתה בכך שיממן לה נסיעה להודו. לאחר ששהתה בהודו שלושה חודשים חזרה לגרמניה אך הודיעה לבולב כי החליטה שמקומה בהודו ולא תינשא לו. יבגניה מכרה את תכשיטיה על מנת לממן את חזרתה להודו.
הודו
עם הגעתה להודו שבה לעסוק במשחק ובריקוד, והייתה לכוכב עולה בקולנוע ההודי. יבגניה אימצה לה שם במה עם צליל הינדי - אינדרה דבי ("דב" הוא השורש ההינדי ל"אלוהים"). ב-1930 נישאה ליאן סטרקטי, נספח מסחרי בשגרירות צ'כוסלובקיה בבומביי. נישואיה לדיפלומט הובילו אותה להתערות בחברה הגבוהה בבומביי, אך במקביל ניסתה להכיר גם את בני הקסטות והמעמדות הנמוכים בהודו. ודבי השתתפה לצד בעלה באירועים חברתיים, קבלות פנים, מרוצי סוסים ומשחקי כדור. באירועים אלו הכירה והתיידדה עם מהטמה גנדי, ג'ווהרלל נהרו, טאגור ואחרים. על אף שבעלה ידע שהתנהגותה אינה תואמת את הקודים החברתיים המקובלים, הוא קיבל זאת בהבנה. במהלך תקופה ארוכה זו סבלה דבי מכאבים עזים בחזה, ולאחר ארבע שנים של טיפולים ללא הצלחה הציע ידיד שלה שתנסה לתרגל יוגה.
ראשית העיסוק ביוגה
דבי ניסתה להתקבל ללימודי יוגה אצל קרישנהמצ'ריה אך סורבה בטענה כי אינו מלמד לא נשים ולא זרים. רק לאחר התערבותו של המהרג'ה של מייסור אותו הכירה באמצעות בעלה, ואשר בארמונו שכן בית ספר ליוגה בו לימד קרישנהמצ'ריה. ב-1938 הייתה דבי לתלמידתו הראשונה שאינה גבר ואינה הודית. קרישנהמצ'ריה, שנאלץ לקבלה כתלמידתו כנגד רצונו, ניסה לשבור את רוחה בשורה של דרישות ואתגרים שכללו משמעת עצמית חמורה, שעות רבות של אימון, תזונה קפדנית, הימנעות משימוש בחימום מלאכותי ובנוסף לכך עמידה בכל הדרישות הפיזיות בהן עמדו תלמידיו הגברים. לצד דבי למדו אצל קרישנהמצ'ריה איינגר ופטבי ג'ויס, מגדולי מורי היוגה בעולם. להפתעתו של קרישנהמצ'ריה עמדה דבי בכל האתגרים שהציב בפניה, מה שהוביל אותו לשנות את דעתו הקודמת לגביה. כשנודע לו כי דבי עומדת לעבור לסין עקב הצבתו של בעלה בשגרירות שם, ביקש ממנה להורות יוגה שם.
סין
ב-1939 פתחה דבי בית ספר ליוגה בביתה של מאדאם צ'אנג קאי שק בשאנגחאי. היו אלה ככל הנראה שיעורי היוגה הראשונים שניתנו בסין. בין תלמידיה היו אמריקאים ורוסים רבים, והיא זכתה לכינוי "מאטאג'י", שפירושו בהינדית "אמא". עם גמר מלחמת העולם השנייה היא חזרה להודו שם המשיכה ללמד יוגה ופרסמה את ספרה הראשון "יוגה - האומנות להגעה לבריאות ואושר". בעלה חזר לצ'כוסלובקיה, שם נפטר במפתיע ב-1946.
ארצות הברית
דבי החליטה לעבור לארצות הברית, לשם היגרה בשנת 1947. שנה לאחר מכן פתחה בהוליווד סטודיו ליוגה. דבי פיתחה תרגילי יוגה, טכניקות נשימה ותזונה ייחודיים לה. בהמשך הדגישה כי שיטות אלו הסתמכו על היוגה הקלאסית של פטנג'אלי. בין תלמידיה המפורסמים היו גרטה גרבו, איב גאבור, גלוריה סוונסון, רוברט ריאן ג'ניפר ג'ונס ויהודי מנוחין. ב-1953 נישאה דבי בשנית, לד"ר זיגפריד קנאור, רופא והומניסט נודע ממוצא גרמני. באמצע שנות החמישים קיבלה אזרחות אמריקאית, ואימצה באופן רשמי את השם אינדרה דבי. ד"ר קנאור רכש עבורה אחוזה בת 24 חדרים בטקאטה, מקסיקו, לשם עברה בשנת 1961 ופתחה את "מכון אינדרה דבי" בו לימדה יוגה. ב-1960 ביקרה בברית המועצות, שם שכנעה את השלטונות כי היוגה אינה סוג של אמונה דתית ויש להתירה במדינה. בעקבות ביקורה הפכה היוגה חוקית בברית המועצות. דבי החלה להשתתף בכנסים, בתוכניות רדיו, להופיע בטלוויזיה ולנסוע סביב העולם וללמד יוגה, כשהיא נעזרת בשליטתה המושלמת ב-5 שפות - רוסית, גרמנית, אנגלית, ספרדית וצרפתית ומפיצה את בשורתה על יתרונות היוגה. בנוסף הוציאה ספרים נוספים בתחום.
שנים אחרונות
החל מ-1966 התקרבה מאוד לגורו היוגה סת'יה סאי באבא, והחלה לכנות את היוגה אותה לימדה "סאי יוגה". בעקבותיו נסעה דבי תכופות לבנגלור ולפוטפרתי. ב-1977, עקב מחלתו הקשה של בעלה, סגרה את המכון במקסיקו ועברה עמו לבנגלור. ב-1984 נפטר בעלה בעת שהות בסרי לנקה. ב-1985 עברה לארגנטינה בה לדבריה "התאהבה" במהלך מסעותיה, שם התגוררה עד יומה האחרון. ב-1999 חגגה את יום הולדתה המאה במסיבה בה השתתפו מעל 3,000 אורחים. היא נפטרה בשלווה ב-25 באפריל 2002 בבואנוס איירס, בגיל 103. גופתה נשרפה ואפרה פוזר על נהר הריו דה לה פלטה.
מספריה
בין הספרים שכתבה:
הכותל הדרומי
הכותל הדרומי הוא קיר התמך הדרומי של רחבת הר הבית בירושלים. בנוסף, בחלקו המזרחי, הכותל הדרומי מהווה את הקיר הדרומי של העיר העתיקה כולה.
מקובל כי הקיר הנוכחי עובר בתוואי שקבע הורדוס לאחר הרחבת מתחם הר הבית החשמונאי. ניתן לראות שהנדבכים התחתונים של הכותל הדרומי הם בעלי סיתות שוליים הרודיאני אופייני המוכר מאבני הכותל המערבי. בפינה הדרום מזרחית של החומה השתמרו כ-30 נדבכים הרודיאנים, היורדים עד לסלע האם.
בכותל נמצאו שרידים של שער משולש ושער כפול (מוסתר ברובו על ידי מבנה צלבני). אף שהשערים הנוכחיים מאוחרים לתקופת הורדוס (מיוחסים לימי בית אומיה) משוער כי הם נמצאים במקומם של שערים מסוף תקופת בית המקדש השני. השם המקובל, שערי חולדה, לקוח מהמשנה במסכת מידות. מן השערים היה צורך לעלות מתחת לאדמה עד ההגעה לרחבת הר הבית. בקצהו המזרחי של הכותל נמצא שער יחיד, מימי הצלבנים. נכון לתחילת המאה העשרים ואחת, כל השערים סתומים.
הכותל הדרומי ורחבתו כלולים בחפירות הארכאולוגיות שביצע בנימין מזר לאחר מלחמת ששת הימים, ובסוף שנות ה-90 של המאה הקודמת על ידי יובל ברוך ורוני רייך מטעם רשות העתיקות. שטח הכותל בחלקו המערבי כלול היום בשטח הגן הארכאולוגי ירושלים ואילו הקטע המזרחי כלול בשטח הגן הלאומי "העופל" ובאחריות רשות הטבע והגנים.
הכותל הדרומי באגדה
מספר הרב ד"ר ש.ז כהנא:
"החלק היחיד מחומת בית המקדש שנשאר עד ימינו הוא הכותל המערבי. מדוע זכה דווקא הכותל להישאר עומד על עומדו? על המדרש האומר כי "אין שכינה זזה מכותל מערבי" מסופר, כי כאשר נתבקש העם לבנות את חומות בית המקדש בחרו העשירים לבנות את הכותל המזרחי, ושכרו פועלים שיעשו זאת; בני האצולה העדיפו את הכותל הדרומי, ושלחו את עבדיהם לעשות את העבודה; השליטים לקחו לעצמם את הכותל הצפוני, ופקדו על אלו הנתונים למרותם לבנותו; ואולם את הכותל המערבי בנו המוני העם במו ידיהם. ואכן, הכתלים הדרומי, המזרחי והצפוני נהרסו, ורק הכותל המערבי, מעשה ידיו ופרי מסירותו של העם, עדיין עומד על עומדו."
שערי חולדה
שערי חולדה הם שני שערי כניסה בכותל הדרומי של הר הבית. השער המערבי כפול והמזרחי משולש. השערים היו במפלס נמוך מרובו של הר הבית, ועל כן רוב החוקרים סבורים שהשערים מובילים במחילה אל תוך שטח ההר ומשם היה צורך לעלות במדרגות אל הרחבה. לעומתם, חוקר המקדש הרב זלמן מנחם קורן מפקפק בעניין ולדעתו השערים היו עיליים. הוא הסיק זאת בעקבות חפירות לצורכי בניה שערכו פלסטינים בהר, מהן עולה כי השטח הדרומי לא היה מכוסה בעפר בזמן הורדוס.
פרשנות נוספת העלו לאחרונה יובל ברוך ורוני רייך. לדעתם שימש השער המשולש והרחוב שעלה אליו ממזרח להובלה של בעלי חיים וקורבנות למתחם ההר ובמיוחד במהלך חג הפסח.
מדרגות חולדה
לרוחב הכותל הדרומי מצויות מדרגות ענק, המתוארכות לימי בית שני, ומזוהות כ'מדרגות חולדה' כשמם של השערים אליהם הובילו המדרגות. את המדרגות חשף בנימין מזר, וחלקן שוחזרו כדי לאפשר הליכה בטוחה עליהן. "קצב" המדרגות אינו אחיד, אלא הוא עשוי מדרגה אחת רחבה ומדרגה אחת צרה לסירוגין.
אורוות שלמה
מאחורי השער המשולש, בתוך הר הבית נמצא מתחם מהתקופה הצלבנית שהפך למסגד וידוע בשם אורוות שלמה; החפירות שערך הוואקף במתחם יצרו חשש כי שרידים ארכאולוגיים חשובים מושמדים וכן הועלה חשש להתמוטטות חלק מהכותל המערבי. אורוות שלמה הפכו שם דבר עם פרסום הספר "צופן דה וינצ'י". על פי הספר - המבוסס על סיפורים ואגדות ידועות - שם מצאו הטמפלרים את אוצרות שלמה המלך.
הארמונות המוסלמיים
בנימין מזר חשף בחפירותיו ארבעה ארמונות ענק, שתוארכו ויוחסו לח'ליפה וליד הראשון משושלת בית אומיה (705-715 לספירה). הארמונות, המכסים למעשה את כל שטח הגן הארכאולוגי (כולל רחבת התפילה בכותל המערבי), נבנו כל אחד מהם סביב חצר פנימית קְטוּרָה (לא מקורה), והיוו יחד קריית שלטון.
במאה ה-16 ניצלו העות'מאנים את תוואי הקיר החיצוני של 'ארמון 2', ו"הרכיבו" עליו את חומת העיר. בשל כך החומה העות'מאנית מגיעה רק עד פינת הארמון, ואז פונה בזווית של 90 מעלות צפונה ומתחברת להר הבית באופן שרירותי כמעט, באמצע הכותל הדרומי. כדי לאפשר מעבר אל המשכו של הגן הארכאולוגי מחוץ לחומת העיר העתיקה העות'מאנית, פרצו החופרים שער מלאכותי בחומה, במקום שבו ניצב בעבר שער 'ארמון 2'.
ראו גם
הכותל המזרחי
קישורים חיצוניים
https://www.academia.edu/32406180/EXCAVATIONS_AT_THE_TRIPLE_GATE_OF_THE_TEMPLE_MOUNT_JERUSALEM_YUVAL_BARUCH_AND_RONNY_REICH
אריך קוך
אריך קוך (בגרמנית: Erich Koch; 19 ביוני 1896 - 12 בנובמבר 1986) היה עסקן ומושל נאצי.
ביוגרפיה
קוך נולד באלברפלד (כיום חלק מהעיר וופרטל) למשפחת פועלים. בבגרותו נרשם לבית ספר למסחר, ולאחר סיום לימודיו עבד כפקיד ברכבת. בפרוץ מלחמת העולם הראשונה לחם כטוראי, ולאחר המלחמה הצטרף לשורות הפרייקור ולחם במערב גרמניה נגד הצרפתים. הוא הצטרף למפלגת הפועלים הגרמנית, שהייתה הגרעין ממנה התפתחה המפלגה הנאצית. בשנת 1925 ארגן את סניף המפלגה בעיר הולדתו והיה חבר בהנהגת חבל הרוהר. בשנת 1928 מונה לגאולייטר (מפקד-מחוז) של מזרח פרוסיה, ובשנת 1930 נבחר שם לרייכסטאג.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, מונה קוך למושל מזרח פרוסיה. בשנת 1941 מינה אותו אלפרד רוזנברג, ששימש כשר לענייני השטחים הכבושים במזרח, למושל על חלק מפולין הכבושה ומושל נציבות הרייך אוקראינה (Reichskommissar). בתפקיד זה קוך היה אחראי על הוצאה להורג של אזרחים ושליחת עובדי-כפייה לעבוד בשטח הרייך ועל השמדתם של יהודי אוקראינה על ידי האיינזצגרופן. במהלך שנת 1943 סוכן ביון סובייטי ניקולאי איבנוביץ' קוזנצוב ניסה להתנקש בחייו של קוך אך ללא הצלחה.
בשנת 1950 הוא נעצר בשלזוויג-הולשטיין על ידי שלטונות הכיבוש הבריטי והוסגר לפולין, שם הועמד לדין באשמת פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. הוא נידון למוות, אך בשל בריאותו הלקויה הומר עונשו למאסר עולם. הוא מת בשנת 1986 בכלא הפולני.
1926 בארץ ישראל
להלן אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1926 בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי.
הנהגה
שלטון המנדט
הנהגת היישוב
לורד פלומר היה איש צבא גוי, היחיד שהצליח להשליט סדר וביטחון מבחינת התנקלויות של ערבים ליהודים ומנע שפיכות דמים רבה של יהודים וערבים (מה שהיה מצוי בשנים הקודמות תחת שלטונו של הרברט סמואל). בנוסף, לורד פלומר דאג לתקציבים עבור היישוב היהודי באותן השנים וגם דאג לצמצם את ההבטחה שהייתה מצויה בקרב בתושבים בארץ ישראל באותה תקופה.
הלל שמיד
הלל שמיד (נולד ב-11 ביולי 1944) הוא פרופסור אמריטוס לעבודה סוציאלית, חוקר ומוביל מדיניות בתחום ילידים ונוער בסיכון. החל משנת 2006 שמיד מנהל את המרכז לחקר הפילנתרופיה בישראל. בין השנים 2003 ל-2006, כיהן כדיקן בית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית ע"ש פאול ברוואלד באוניברסיטה העברית בירושלים. באותה תקופה התמנה על ידי ראש הממשלה ושר הרווחה והשירותים החברתיים לעמוד בראש "הוועדה הציבורית לבדיקת מצבם של ילדים ובני נוער בסיכון ובמצוקה". המלצות הוועדה אומצו על ידי ממשלת ישראל והן מיושמות במסגרת התוכנית הלאומית לילדים ובני נוער בסיכון הידועה גם בשמה החדש "תוכנית 360".
פרופ' שמיד הוא המייסד והמנהל הראשון של תוכנית המוסמך לניהול ארגונים ללא מטרות רווח וארגונים קהילתיים ע"ש ד"ר יוסף שורץ. בשנים 2008–2011 עמד בראש מכון חרוב.
קורות חיים
שמיד נולד ב-11 ביולי 1944 בנס ציונה לישראל ויהודית שמיד, זוג חלוצים ציוניים שעלו לארץ ישראל מפולין בגיל צעיר, כבן השני והאחרון מבין הילדים. בילדותו גדל והתחנך בנס ציונה, ובתיכון למד ב"תיכון מאוחד רחובות". שמיד היה ספורטאי מצטיין. הוא היה אלוף נס ציונה בריצת 60 מ', שחקן כדורגל מצטיין, ואף שיחק בקבוצת הכדורגל המקומית לנוער "סקציה נס ציונה". בהיותו נער השתייך לתנועת "הנוער העובד והלומד".
עם סיום התיכון התגייס שמיד לצבא ושירת בנח"ל. הוא סיים את שירותו בדרגת רב-סמל פלוגתי. שמיד שירת במילואים עד לגיל הפרישה מהצבא וסיים את שירות המילואים במסגרת חיל הרפואה כמדריך ומנחה של קציני בריאות הנפש.
לאחר שירותו הצבאי פנה שמיד ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים שם השלים תואר ראשון ב-1969, תואר שני ב-1972 ודוקטורט. בעת לימודיו באוניברסיטה פגש שמיד את אשתו לעתיד, תקוה שמיד (חסון) לה נישא בשנת 1967. לזוג שלושה ילדים ושבעה נכדים.
פעילות אקדמית
תחומי העניין, ההתמחות והמחקר של שמיד מתייחסים לתהליכי ניהול וקביעת מדיניות בארגונים חברתיים ללא כוונת ריווח, וארגוני רווחה המספקים שירותי אנוש. במיוחד מתעניין שמיד בתהליך ההסתגלות וההתאמה של הארגונים לשינויים המתרחשים בסביבות הפוליטיות, הכלכליות והחברתיות במסגרתן פועלים ארגונים אלה. במחקריו בחן את השינויים הארגוניים איתם מתמודדים הארגונים ודרכי ההתמודדות איתם. כן חקר את תחום המנהיגות המובילה ארגונים אלה. שמיד ליווה במחקריו את אחד מהתהליכים שהשפיעו בצורה משמעותית על ארגוני שירותים: תהליכי הפרטת השירותים חברתיים והעברתם מידי הממשלה לעמותות וארגונים פרטיים למטרות ריווח. הוא בחן את התפקוד של ארגונים ללא כוונת ריווח לעומת ארגונים לכוונת ריווח ואת יחסי השותפות בין הממשלה וארגונים שונים.
ספריו עוסקים בהתארגנויות קהילתיות בישראל ובמדינות שונות בעולם, במדיניות וניהול של ארגונים ללא כוונת ריווח. תחום מחקר אחר בו התעניין שמיד וחקר אותו במשך כ-15 שנה הוא תחום אספקת שירותי טיפול ביתי לזקנים סיעודיים על פי חוק הסיעוד המבטיח טיפול לזקנים הזקוקים לו.
פרופ' שמיד היה חבר הוועד המנהל של האוניברסיטה העברית בירושלים בין השנים 2007–2010.
פעילות ציבורית-חברתית
בשנת 2003 מונה הלל שמיד על ידי ראש הממשלה, אריאל שרון, ושר הרווחה, זבולון אורלב, ליו"ר הועדה הציבורית לבדיקת מצבם של ילדים ובני נוער בסיכון (הקרויה על שמו "ועדת שמיד"), אשר המלצותיה אומצו ויושמו על ידי ממשלת ישראל. בעקבות הדו"ח הוחלט על הקמת ועדת מנכ"לים בין - משרדית אשר תהיה אחראית על יישום עיקרי המלצות. הדו"ח מציג מתאר את מצבם של ילדים ונוער בסיכון ומביא נתונים והמלצות בנושא.
הלל שמיד כיהן בתפקידים ציבוריים מגוונים ובניהם:
• נשיא התאגדות המרכזים הקהילתיים בישראל
• מייסד והמנהל של המכון למנהיגות של עמותת ידידים
• בשנת 2011 כיו"ר הוועדה המעניקה פרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית
• חבר בהנהלות ציבוריות של ארגונים חברתיים שונים.
הוקרה ופרסים
2000-1999: פרס הרקטור למצוינות במחקר והוראה על מעורבותו בחיים האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
2019: אות המופת שהוענק לו על ידי ממשלת ישראל במלאת 70 שנה למדינת ישראל על תרומה מיוחדת לעיצוב העבודה הסוציאלית ומדינת הרווחה הישראלית.
לקריאה נוספת
ספרים מאת הלל שמיד
פרקים בספרים מאת הלל שמיד
שכבה מחזירת אור
שכבה מחזירת אור או רְפִידִית אוֹר (בלטינית: Tapetum Lucidum; בתרגום חופשי: "שטיח בהיר") זו שכבה משקפת שמאחורי (ולעיתים בתוך) רשתית העין של בעלי חוליות רבים. היא משמשת לשיקוף האור חזרה לרשתית, ובכך מגבירה את כמות האור שנתפסת ברשתית. הדבר משפר את הראיה באזורים בעלי אור נמוך, אך יכול לגרום לתמונה הנשקפת לרצד כתוצאה מהאור המשתקף. לכן, שכבה זו נמצאת בעיקר בחיות לילה בעלות ראיית לילה משופרת כמו חתולים, דולפיננים, כלבים, תנינאים ואייליים.
אפקט ההשתקפות של השכבה מחזירת האור לעיתים נקראת "זוהר עין".
השכבה מחזירת האור אינה מצויה בעין האדם, וזו הסיבה שלבני האדם יש ראיית לילה לקויה. בצילומי צבע של חיות מתרחש לעיתים אפקט עיניים אדומות, שנובע כתוצאה מהבזק של מצלמה המשקפת את אחורי העין לשבריר שנייה (בשכבת הרשתית). הבזק מצלמה גורם לעיניהן של חיות להיראות בצבעים שונים (כחול, ירוק, צהוב וורוד).
השכבה לעיתים עובדת תוך עיקרון התאבכות של אופטיקה צרה, כמו שנראה ברקמות משתקפות כדוגמת כנפי פרפר. אולם, לזנים מסוימים קיימים מבנים שונים של רקמות, שמובילים למכניקת התאבכות משתקפת שונה.
הקונצרט למען בנגלדש
הקונצרט למען בנגלדש הוא שם משותף של שני מופעים שנערכו במדיסון סקוור גרדן, ניו יורק ב-1 באוגוסט 1971 (אחר הצהריים ובערב) למען איסוף כספים לפליטי המלחמה בבנגלדש.
רקע
עד ה-14 באוגוסט 1947 הייתה בנגלדש חלק מהודו הבריטית, שכללה גם את הודו ופקיסטן של ימינו. ב-1947 תם השלטון הבריטי והודו חולקה לשתי מדינות עצמאיות (ראו:חלוקת הודו): הודו, שכללה אזורים בעלי רוב הינדי, ופקיסטן שכללה אזורים בעלי רוב מוסלמי. פקיסטן, הייתה מחולקת לשני חלקים מרוחקים זה מזה, שהודו חצצה ביניהם: מזרח פקיסטן (בשטח שמהווה כיום את בנגלדש) ומערב פקיסטן (בגבולות פקיסטן של היום). בחלק המזרחי של המדינה שרר מרמור הולך וגובר נגד השלטון המרכזי, עקב קיפוח כלכלי, תרבותי ופוליטי מצדו. ב-1971 פתחה ממשלת פקיסטן במסע דיכוי נגד גורמים לאומיים במזרח פקיסטן. בתגובה הכריזו מנהיגים בנגליים ב-26 במרץ 1971 על עצמאות בנגלדש ופתחו בכך את מלחמת השחרור של בנגלדש. עקב המלחמה נמלטו פליטים רבים להודו, שהצטרפו לפליטים אחרים אשר נפגעו מסופה טרופית (ציקלון) שפגעה במזרח פקיסטן ב-12 בנובמבר 1970. תמונות הפליטים, ובמיוחד הילדים הרבים שסבלו מרעב זעזעו את העולם.
המוזיקאי ממוצא בנגלי, וידידו הטוב של האריסון, ראווי שנקר, ניסה לבדוק עמו אפשרות לגיוס כספים בארצות הברית עבור סיוע לפליטים. האריסון הקליט בתחילה את השיר "בנגלדש", שההכנסות ממכירתו הועברו לפליטים. לאחר מכן ניסה לגייס את חבריו ללהקת הביטלס. ג'ון לנון הסכים עקרונית ובלבד שאשתו יוקו אונו תופיע לצידו, ולמרות הסכמתו של האריסון הדבר לא התבצע בפועל. פול מקרטני סירב להופיע כל עוד נושאים משפטיים הקשורים לפירוק הלהקה תלויים ועומדים. היחיד מחברי הביטלס שהסכים להופיע היה רינגו סטאר. לבסוף גיבש האריסון להקה מקרב חברים אחרים שהכיר ועבד עמם באותה תקופה.
תוכנית המופע
תוכנית הקונצרט התחלקה לשלושה חלקים:
קונצרט מוזיקה הודית
החלק הראשון הוקדש לקונצרט מוזיקה הודית. ראווי שנקר בסיטאר, עלי אכבר חאן בסארוד ואחרים ניגנו ראגה מסורתית בשם "Bangla Dhun".
הופעת ה"סופרגרופ" של האריסון
בחלק המרכזי הופיעה "סופרגרופ", להקה בהרכב חד-פעמי שהורכבה במיוחד לצורך המופע מכוכבים סולנים. הלהקה כללה, בין השאר, את ועוד
במסגרת זו בוצעו השירים:
מופע של בוב דילן
בחלק השלישי הופיע בוב דילן עם ג'ורג' האריסון בפנדר סטראטוקסטר, ליאון ראסל בבס ורינגו סטאר בתופים ותוף מרים.
בחלק זה נוגנו שיריו של דילן:
מוצרים נלווים
הקלטות הקונצרט נערכו והופקו על ידי ג'ורג' האריסון ופיל ספקטור ונמכרו כסט תקליטים בן 3 תקליטים, האלבום אף זכה באותה שנה בפרס גראמי בקטגוריית אלבום השנה. בנוסף הופק סרט תיעודי (שיצא לאקרנים ב-1972).
ב-1992 יצאו הקלטות המופע מחדש, כולל מספר רצועות שלא נכללו בהוצאה המקורית, כסט של שני תקליטורים, עריכה מחודשת הופקה ב-2001. ב-2005 יצא מחדש הסרט, כולל הערות ותוספות כ-DVD. ההכנסות מהפקות אלה הועברו ל"קרן ג'ורג' האריסון", המנוהלת גם היא על ידי יוניצ"ף.
ביקורות ומחלוקות
כל הכסף אמור היה להמסר ליוניצ"ף כדי לסייע לפליטים. אולם, לפי מאמר ביקורת בניו יורק מגזין מ-1972 נותרו חלק מההכנסות בידי חברת התקליטים "אפל". אלן קליין, בכיר ב"אפל" תבע פיצויים מהעיתון בתביעת דיבה בסך 150 מיליון דולרים. מאמר מ-2 ביוני 1985 בלוס אנג'לס טיימס גילה שהעברת הכספים התעכבה במשך 11 שנה בגלל בעיות מיסוי. ג'ון לנון, חברו של האריסון ללהקת הביטלס, טען בריאיון לפלייבוי שהכספים נגנבו.
אינדיאן וולס מאסטרס
האינדיאן וולס מאסטרס (באנגלית: Indian Wells Masters, וגם BNP Paribas Open) הוא טורניר טניס המתקיים מדי שנה באינדיאן וולס, קליפורניה, ארצות הברית. לארי אליסון, מייסד ומנכ”ל חברת אורקל, הוא הבעלים של הטורניר לאחר שרכש אותו בשנת 2009.
פורמט
הטורניר, אשר מתקיים בחודש מרץ מדי שנה, הוא טורניר מאסטרס 1000 בסבב הגברים וטורניר WTA-1000 בסבב הנשים. הוא אחד משני הטורנירים היחידים, פרט לטורנירי הגראנד סלאם, שאורכו למעלה משמונה ימים (הטורניר השני הוא טורניר מיאמי). הנשים בדרך כלל מתחילות לשחק ביום רביעי, והגברים יום למחרת; גמרי הטורניר נערכים כ-12 ימים לאחר מכן, ביום ראשון. מתוך 96 משתתפים, 64 מתמודדים בשלב הראשון ו-32 עולים ישירות לשלב הבא. הטורניר משוחק על משטחים קשים.
היסטוריה
החל משנת 2000 הטורניר נערך במרכז הטניס אינדיאן וולס טניס גארדן (Indian Wells Tennis Garden), המכיל 29 מגרשים בהם מגרש מרכזי בן 16,100 מושבים, והוא אצטדיון הטניס השני בגודלו בעולם אחרי אצטדיון ארתור אש בניו יורק. מרכז הטניס של אינדיאן וולס נמצא כ-200 קילומטרים מזרחה ממרכז לוס אנג'לס, כ-25 קילומטרים דרומית-מזרחית מפאלם ספרינגס. כיום הטורניר הוא מהמובילים בטורנירי הטניס בעולם מבחינת מספר המבקרים, עם כ-475,000 צופים נכון לשנת 2019.
במהלך השנים הוחלף שמו של הטורניר פעמים רבות. ב-1996, הוא היה מבין הראשונים בעולם לערוך בו-זמנית טורניר גם בהסבב העולמי לנשים וגם בהסבב העולמי לגברים (ATP). עם הזמן הפך לאחד מטורנירי הטניס הגדולים בסבב, עד שלעיתים נקרא גם "הגרנד סלאם החמישי".
חנה קורן
חנה קורן (5 באוקטובר 1946 - 24 ביולי 2016) הייתה גרפולוגית ישראלית, מייסדת "חנה קורן – מכון לגרפולוגיה" הפועל מאז שנת 1973 ולו שני סניפים בישראל: בתל אביב ובחיפה.
קורן השתתפה בתוכניות רדיו בישראל, בארצות הברית ובבריטניה. השתתפה בתוכנית הרדיו "תרגיל בחמש אצבעות" ששודרה בגלי צה"ל בין השנים 1976 ל-1984 ובתוכנית הרדיו "עצם הפז"ם" ששודרה בין השנים 1989 ל-1993. בנוסף הייתה אורחת קבועה בתוכנית הטלוויזיה של אודטה שוורץ בערוץ 10 ופרסמה טורים אישיים ומאמרים בעיתונים.
למרות הפופולריות של הגרפולוגיה בישראל, אין לה תמיכה מדעית והיא נחשבת לפסאודו-מדע.
מונטיפיורי מכירות פומביות
"מונטיפיורי מכירות פומביות" היא חברה מסחרית: גלריה ובית מכירות לאמנות הפועלת בתל אביב-יפו.
היסטוריה
בית המכירות מונטיפיורי נוסד בתחילת שנת 2005 על ידי יובל בן שלוש יחד עם יורם וקשלק ויעקב גילדור. בית המכירות עוסק במכירת אמנות ישראלית עכשווית וצעירה, לצד יצירות של אמנים מבוססים. בית המכירות החל את פעילותו ברחוב מונטיפיורי 36, בבניין בו שכן קודם לכן המוזיאון הפרטי "זמן לאמנות". הלוגו של בית המכירות מורכב משרטוט חזית הבית ברחוב מונטיפיורי 36.
בשנת 2011 העתיק בית המכירות את משכנו אל חלל ברחוב גורדון 36, תל אביב. בית המכירות עורך מספר מכירות פומביות בשנה. בנוסף, הוא מציג תערוכות מתחלפות של אמנות ישראלית.
בשנת 2010 ערך בית המכירות מונטיפיורי מכירה פומבית משותפת של אמנות ישראלית עם בית המכירות בונהאמס (Bonhams) בלונדון ובכך חשף את אמנות ישראלית לקהלים חדשים.
בית המכירות מחזיק במחירי שיא עבור כמה אמנים ישראלים, ביניהם: האמן ישראל הרשברג שעבודתו נמכרה בשנת 2007 תמורת 126500 דולר. כמו כן, במהלך 2014 מכרה מונטיפיורי שתי עבודות של הרשברג אשר האמן התכחש תחילה ליצירתן. לאחר משפט ארוך, נאלץ הרשברג להודות בציור העבודות אולם התנער מערכן האמנותי. למרות כל זאת, הציורים נמכרו מעל הערכת השווי המקורית.
ניוטה הלפרין
חנה (ניוטה) הלפרין (18 בספטמבר 1910 - 29 בספטמבר 2004) הייתה מפקדת גדוד החברות בתל אביב של ארגון ההגנה.
ילדותה ונעוריה
הלפרין נולדה בוורשה שבפולין כבתם השנייה של יוסף ורבקה פיינגולד. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדדו הוריה לרוסיה והשתכנו ברוסטוב. בסיום הלחימה שבו לפולין והתגוררו בגרודנו. אביה עלה לארץ ישראל בשנת 1924 והמשפחה הצטרפה אליו כעבור שנה אל מקום מגוריו במושבה הגרמנית בחיפה.
כעבור שנתיים מעלייתם עברה המשפחה לתל אביב והתגוררה ברחוב בצלאל. הלפרין נאלצה לסייע בפרנסת המשפחה ועברה ללמוד לימודי ערב. בשעות היום הייתה חברת קואופרטיב מכבסת הקיטור "לבנה" שפעל ביפו ובערב הקדישה זמנה ללימודים סדירים וללימוד אנגלית וערבית. לאחר מאורעות תרפ"ט ביקשה להשתלב בפעילות ארגון ההגנה, אך קבלתה לארגון נדחתה לאחר שסירבה בראיון הקבלה להתייחס ליכולותיה בבישול ובעזרה ראשונה. במאי 1930, לאחר שנתנה הסכמתה להקים מחסן נשק בחצר בית הוריה, החלה לפעול בהגנה והייתה קשרית בין פלוגות הארגון בתל אביב.
גדוד החברות של ההגנה
לאחר שעברה הלפרין אימונים והכשרות בתחומי נשק, פיקוד והדרכה ועזרה ראשונה, היא השתלבה בסגל הפיקודי של העיר תל אביב ובשנת 1932 הייתה בין ארבע חברות הארגון שהוכשרו בקורס סמלים. בשנת 1931 היא החלה להדריך בפלוגת הבנות ובשנת 1933 העבירה הדרכות לשימוש בנשק. עם פרוץ מאורעות תרצ"ו היא צורפה ל"פלוגה הנודדת" והוצבה בבת ים ובשכונת התקווה, שהותקפה באותה עת מכיוון כפר סלמה, ועבדה במתן עזרה ראשונה ואספקת מזון ללוחמים. בסוף יולי 1936 עזבה את השכונה ומונתה לעוזרת מדריכה. בינואר 1937 מונתה הלפרין למפקדת מחלקה ובאוגוסט למפקדת פלוגה. בשלהי 1938 היא התמנתה למפקדת יחידת החברות של העיר תל אביב. ציון דרך מרכזי בהכרה הציבורית בהיחידה אירע בפברואר 1940, עת הובילה ניוטה את השתתפות חברות ההגנה בהפגנת הנשים כנגד חוק הקרקעות.
בשנת 1941, עם הגיע מספר החברות ביחידה ל-500, הפכה היחידה לגדוד. בראש גדוד החברות עמדה הלפרין עד לפירוקו, ביוני 1949, והייתה לאישה מפקדת הגדוד היחידה בארץ. במהלך תקופה זו נישאה, באוקטובר 1937, ליהודה הלפרין (ממפקדי החי"ש וסגן קצין העיר תל אביב) ובשנים 1944 – 1947 יצאה לחופשה מתפקידה לאחר הולדת בנם הבכור. לקראת קום המדינה ופרוץ מלחמת העצמאות שבה לתפקיד והחזיקה בו עד לפירוק ההגנה והקמת צה"ל.
במסגרת תפקידה שקדה על פיתוח ההדרכות ואימונים. בשנת 1939, עם החלטת המוסדות הלאומיים על גיוס כללי לשורות הצבא הבריטי, רוכז על ידה רישום המתגייסים בתחנת הרישום המרכזית של תל אביב (מק"ל 11). בקיץ 1942, אל מול סכנת הפלישה של גרמניה הנאצית לשטח הארץ, הוחלט על ידה להגביר את הכשרת החברות. הגדוד אורגן מחדש לחיל שדה, חיל משמר, שירות רפואי וקלט והועמד לרשותו מחנה "הדר" בשרון. כעבור שנה (1943) הוקם עבור גדוד החברות מחנה השתלמות נוסף – "נטעים". משנת 1941 שימש הגדוד מעין בסיס קליטה והדרכה ובמהלך שנות קיומו הוכשרו בו עבור יחידות ההגנה השונות כ-5,000 חניכות. תחת פיקודה נכללו כלל חברות ההגנה בתל אביב, מהן בתפקידי אבטחה, תצפית, קשר, איתות ונשקות.
לאחר הצבעת האו"ם על תוכנית החלוקה, בשנת 1947, התבקשה הלפרין על ידי מפקד המחוז ג'יימס בן גל לשוב לתפקידה. היא נענתה לבקשתו ושבה לפעילות מלאה בפברואר 1948. בחודשי מלחמת העצמאות התרחב הגדוד עד ל-1,000 חברות. לצד קיום תפקידיו במסגרת ארגון ההגנה, לאחר הקמת צה"ל פעל הגדוד כגדוד עמ"ל תחת פיקוד חטיבת קרייתי והיווה בסיס לקליטת מגויסות הח"ן. מלבד זאת התקיימו במסגרתו הטיפול במשפחות שכולות וקליטת עולים חדשים.
לאחר קום המדינה
לאחר סיום תפקידה נשלח בעלה לשליחות רכש בז'נבה מטעם משרד הביטחון. ניוטה ובנם הבכור הצטרפו אליו בשנת שליחותו. לאחר שובה לארץ נולדה בתה והלפרין התמסרה לגידול ילדיה, בין היתר בהיותה יו"ר ועד ההורים בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון (1950 – 1966).
בשנים 1961 – 1981 עבדה הלפרין כעובדת מחקר במחלקה המדינית של לשכת הקשר במשרד החוץ (כיום – "נתיב") ופעלה בה בדרגת ייצוג של רב-סרן. מתוקף תפקידה התקיים על ידה קשר מתמיד עם יהדות ברית המועצות בניסיון לאפשר עלייתם לישראל. במאי 1967 היא נשלחה מטעם הלשכה לתערוכה חקלאית שנערכה במוסקבה, במהלכה ענדה את אות מלחמת הקוממיות ואות ההגנה וענתה לשאלות הנוכחים על מדינת ישראל. זמן קצר לאחר שובה לארץ פרצה מלחמת ששת הימים, בה נפצע בנה.
הנצחת מורשת ההגנה
פעילותה להנצחת מורשת ארגון ההגנה נמשכה לאורך השנים והתגברה עם צאתה לגמלאות. בשנת 1985 נבחרה הלפרין לנשיאות הארגון הארצי של חברי ההגנה. היא כיהנה בנשיאות הארגון עד פטירתה ומטעמו הייתה שותפה בשנת 1998 להקמת "יד לאישה הלוחמת" בניצנים. בכל שנים אלו היא גם הרצתה רבות על מורשת גדוד החברות בפני קורסי מפקדות ח"ן.
לאחר הופעתו של "ספר תולדות ההגנה" הביעה את מורת רוחה מכך שבין תשעת כרכיו הוקדשו לתפקיד החברה בהגנה שלושה עמודים בלבד. ביוזמתה אורגנה קבוצה מיוצאות הגדוד לכתיבת ועריכת הספר "אלמוניות בחאקי", המוקדש לפעילות חברות ההגנה וגדוד החברות בתל אביב. גישתה זו ניכרה עוד טרם פירוקו של הגדוד:
בשנת 2003 הוענק להלפרין תואר יקירת העיר תל אביב-יפו.
מתלה כביסה
מתלה כביסה הוא מתקן המשמש לייבוש כביסה רטובה. המתקן בנוי לרוב מחבלים, עליהם פורשים את הכביסה הרטובה ומעין שלד, עליו מתוחים החבלים. הכביסה מהודקת לחבלים באמצעות אטבי כביסה.
מיקום מיטבי למתלה כביסה
מתלי כביסה חיצוניים מייבשים את הכביסה ביתר יעילות ככל שעצמת הרוח חזקה יותר במקום בו הם נמצאים. מאידך גיסא, חשיפה לגשם פוגעת בהתייבשות הכביסה. לכן המיקום המיטבי למתלה כביסה הוא סחוף רוחות, תחת גג.
דרישה נוספת היא מרחק של מתלה הכביסה מן הקרקע, כדי לאפשר תליית כבסים ארוכים.
הבט נוסף הוא קרני שמש ישירות. קרני שמש ישירות גורמות לדהייה של כביסה צבעונית, ולהלבנה של כביסה לבנה. עם התרבות הכבסים הצבעוניים, הפך מיקומו המיטבי של מתלה הכביסה למקום מוצל.
מתלי כביסה בחצרות
מתקנים חלופיים היו חבלי כביסה המתוחים לאורכה ולרוחבה של החצר, כפי שניתן לראות בסרט "האחיות מגדלנה" אודות בתי-המחסה מגדלנה.
מתלי כביסה בבנייני דירות
עם המעבר לבנייני דירות והדוחק במקום לייבוש כביסה, נקבעו מתלי כביסה מעבר לחלונות הבתים. בתכנון מתקן חבלים לבניין דירות באים לידי ביטוי שיקולים סותרים שונים מאשר בתכנון מתקן חצר. מתלה כביסה לבית דירות צריך:
לכן קיים מגוון עיצובים למתלי כביסה בבנייני דירות.
גלגלות
החבלים עשויים להיות מקובעים למוטות (חבלים בודדים) או כרוכים סביב גלגלות (חבלים כפולים). קשירת חבלי הכביסה למתלים עצמם מוזילה את עלות המתקן, מכיוון שאין צורך לרכוש גלגלות וכמות כפולה של חבלים.
ניידות
גלגלות החבלים עשויות להיות מקובעות למקום או ניידות. ניתן להקנות ניידות באמצעות מערכת גלגלות וחבלים אשר מכווצים את המרווחים שבין החבלים ומקרבים את חבלי הכביסה אל החלון. באופן זה ניתן להתקין חבלי כביסה רבים יותר ולהגיע אליהם בבטחה, אך עדיין לרווח אותם לאחר מכן כך שהרוח תחדור ביניהם.
אופן שונה של ניידות הוא ניידות של המתלים עצמם - ניתן להתקין את המתלים על ציר, כך שבעת התלייה סדורים החבלים בניצב לקרקע, ולאחר סיום תליית הכבסים המתלים עם החבלים מושכבים ומוחזרים למצבם הרגיל.
מסתורי כביסה
תפקידו של מסתור הכביסה להגן על פרטיות בעלי הכביסה מחד גיסא, ולהקנות אחידות למראה הבניין המשותף מאידך גיסא. עם זאת, מסתורי כביסה פגומים ושבורים מהווים פגיעה אסתטית בחזות הבניין בעצמם, ומסכנים את הדיירים ועוברי אורח.
מיקום מתלה הכביסה
בבנייני דירות ישנים יותר היו ממוקמים מתלי הכביסה מחוץ לאחד החלונות (או שניים מהם), לעיתים אף בחזית הבניין. מתלים אלו הותקנו פעמים רבות על ידי הדיירים עצמם. בבנייני רכבת נפוצה התקנת מסתורי כביסה על ידי הקבלן. מסתורים אלו אחידים בצורתם ומאפשרים אורך חבלים אורך.
מגמת הקטנת השטח המוקצה לחבלי כביסה עולה בד בבד עם העלייה במידת השימוש במייבש כביסה.
מתלי כביסה ניידים
בשנות השבעים של המאה העשרים היה נפוץ מתקן פנימי למתיחת חבלי כביסה. ארבעה חבלים היו מגולגלים (ברווחים קבועים ביניהם) סביב ציר בעל קפיץ, וקצותיהם מחוברים למוט ברווחים מתאימים. הציר היה מותקן על קיר. כאשר היה צורך בתוספת חבלי כביסה פנימיים, היה ניתן למשוך את כל ארבעת חבלי הכביסה יחד, ולקבע את המוט על הקיר הנגדי. בסיום השימוש, היו החבלים נגללים חזרה בכוח הקפיץ.
סודום
סודום (Sodom, סדום) היא להקת ת'ראש מטאל גרמנית שהוקמה בראשית שנות השמונים על ידי טום אנג'לריפר בגלזנקירכן.
תחילה היה סגנונה של הלהקה בלאק מטאל מהגל הראשון, עם השפעות של להקות כגון "ונום" ו"באת'ורי". השירים עסקו בנושאים כמו מאגיה שחורה ומוות, בעיקר בשני האלבומים הראשונים של הלהקה, "In the Sign of Evil" ו-"Obsessed by Cruelty".
באלבומים הבאים, "Agent Orange" ו-"Persecution Mania", הוכנסו גם מוטיבים של מחאה פוליטית ואנטי מלחמתית. הלהקה גם עברה בתקופה זו לסאונד של ת'ראש מטאל טהור או "נקי" יותר.
סודום נחשבת לאחת מלהקות הת'ראש מטאל המשפיעות ביותר, לצד להקות ת'ראש גרמני כגון Kreator, Destruction, Tankard.
ניצוצות (סרט)
ניצוצות (באנגלית: Shine) הוא סרט קולנוע אוסטרלי, משנת 1996, המספר את סיפור חייו של הפסנתרן דייוויד הלפגוט. השחקן ג'פרי ראש, שגילם בסרט את דייוויד הלפגוט בבגרותו, זכה על כך בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. עלילת הסרט מתפרשת על תקופת חייו של דייוויד הלפגוט כילד, כנער וכבוגר. את דייוויד כנער מגלם נח טיילור וכילד מגלם אותו אלכס רפלוביץ'.
עלילה
דייוויד הלפגוט הוא פסנתרן יהודי שגדל באוסטרליה להורים ניצולי השואה. אביו, אדם קשוח ושתלטן שנוטה להלל את עצמו, שהיה כנר בצעירותו, מלמד את דייוויד לנגן על פסנתר ומחנך אותו לוותר על הכול לטובת הנגינה. דייוויד גדל בחששות גדולים מפני העתיד, ביגיעה בלתי פוסקת לרצות את אביו ותוך קושי בזיהוי רגשותיו שלו. הוא לא נגמל מעולם מהרטבת המיטה בלילה.
דייוויד, שמתקדם בנגינה ומתפרסם רואה את פסגת חייו ומטרתו המוזיקלית לנגן את הקונצ'רטו מס' 3 של רחמנינוב שאותה מגדיר אביו כיצירה הקשה ביותר לנגינה. לאחר מופע בו דייוויד מרשים נציג המחפש כישרונות צעירים מלונדון מגיע דייוויד ללמוד מוזיקה בלונדון. שם אומר עליו הפרופסור שמלמד אותו לפרופסור אחר שהוא רואה בדייוויד "ניצוצות של גאונות" (מוזיקלית) (ומכאן שם הסרט). לקראת תחרות מוזיקלית מבקש מהפרופסור שילמד אותו לקראת התחרות את הקונצ'רטו מס' 3 של רחמנינוב, הפרופסור, שניגן לפני רחמנינוב עצמו, מסכים.
דייוויד מנגן את היצירה בתחרות ובסופה מתמוטט נפשית. את שתים עשרה השנים הבאות מבלה דייוויד בבית חולים פסיכיאטרי ונאסר עליו לנגן. דייוויד לא חוזר לעולם להיות אדם בעל שיקול דעת סביר, אבל במהלך שיקומו הוא זוכה בשמחת חיים שמעולם לא הייתה לו, בנינוחות ובחוש הומור. לאחר שיוצא דייוויד מבית החולים הוא חוזר לנגינה ומוצא במקרה עבודה כפסנתרן במסעדת דגים. הוא נפגש עם אסטרולוגית בשם גיליאן ומתחתן איתה. היא מעודדת אותו להופיע בפני קהל גדול, באולם קונצרטים והוא עומד היטב במשימה. הסרט מסתיים עם ביקורו של דייוויד בבית הקברות ליד קברו של אביו והשיחה שלו עם אשתו שם. שיחה נינוחה וחסרת אותו פחד שהיה מקבל בנוכחות אביו.
ההיבט המוזיקלי
אף שהסרט הוא מוזיקלי בהגדרתו לא מושמעת בו יצירה קלאסית שלמה אחת חוץ ממעוף הדבורה אותה מנגן דייוויד במסעדת הדגים לפני קבלתו כפסנתרן שם. הסרט מעצים את הקושי בקונצ'רטו מס' 3 של רחמנינוב עד כדי דבריו של אביו של דייוויד "זה האוורסט של היצירה המוזיקלית". לבד מזאת מובאים בסרט מספר קטעי יצירות קלאסיות.
12 שעות של קולנוע/מושג
"12 שעות של קולנוע/מושג" היה ערב הקרנת סרטי קולנוע ניסיוניים שהתקיים בסינמטק תל אביב ב-17 בדצמבר 1974. הערב, שאורגן על ידי רפי לביא, היה אחד מהקרנות הוידאו ארט המסודרות הראשונות בישראל. ההקרנה לוותה בחוברת משוכפלת ובה הוקדש דף לכל אמן.
בערב, שהיה אחד מן האירועים המרכזיים בהתפתחות מדיום הוידאו ארט בישראל השתתפו כ-16 אמנים. רבים מאמנים אלו היו קשורים לרפי לביא והיוו חלק מרכזי מ"דלות החומר". סרטים אלו מציגים פן מושגי, חריף שחלק מן האמנים הפלאסטיים נטשו במהלך שנות השמונים של המאה ה-20 לטובת חזרה לציור מסורתי יותר.
בין הסרטים שהוקרנו:
אמנים נוספים שהשתתפו: ג'ורג פרברוץ, דוד גרינברג, דוד ריף, הנרי שלזניאק, ז'ק קתמור, מיכאל רורברגר, מישל אופטובסקי ומשה סולסקי.
יחיאל בר לב
הרב ד"ר יחיאל אברהם הלוי בר לב (נולד ב-1943) הוא רב ומחנך ישראלי, מחבר סדרת ספרי "ידיד נפש" על הקבלה (זוהר ועוד) ועל התלמוד הבבלי והירושלמי.
ביוגרפיה
נולד בכ"ז באדר ב' ה'תש"ג (1943) בתל אביב לבנימין הלוי ומרים בר לב.
למד בישיבת תל אביב, בישיבת היישוב החדש ובישיבת פוניבז' בבני ברק. את חינוכו האקדמי השלים בארצות הברית ובשנת 1975 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה חינוכית מאוניברסיטת אריזונה. בשנת 1967 נסע לשיקגו ועסק בהוראה. בשנת 1968 חזר ארצה והתחתן עם רבקה. בשנת 1970 לימד בבי"ס הלל בלוס אנג'לס. בשנים 1971–1973 לימד בסן פרנסיסקו, כיהן כרב ביהכ"נ "רומניין אנשי ספרד", ושם קיבל תואר שני בחינוך מאוניברסיטת סן פרנסיסקו. בשנת 1973 חזר ארצה לתקופה קצרה והוסמך לרבנות מהרב עובדיה יוסף. לאחר מכן שב לסן פרנסיסקו ומשם המשיך ללמד בבי"ס היהודי בפניקס אריזונה. בשנת 1975 סיים את התואר השלישי באוניברסיטת אריזונה ועם תום לימודיו חזרו הוא, אשתו ושלושת ילדיו (אסף, דפנה וענת) ארצה.
בארץ המשיך לעסוק בהוראה ובמקביל למד אצל הרב חיים פרידלנדר (המשגיח של ישיבת פוניבז') את קבלת הרמח"ל. בעצתו של הרב פרידלנדר, כתב את החומר שהם למדו ביחד. ימים ספורים לפני פטירת הרב פרידלנדר, ביקר אצלו יחיאל בר לב, והראה לרב את מה שכתב. הרב פרידלנדר נתן ליחיאל כמה עצות, והספר "ידיד נפש, מבוא לתורת הקבלה" זכה להצלחה עצומה. (הספר תורגם לאנגלית, ספרדית, פולנית ורוסית).
בהמשך כתב עוד כמה ספרים, ביניהם שלושה חלקים של "ידיד נפש כוונות התפילה", וכמו כן ערך את הספר "מגיד מישרים" לרב יוסף קארו. לאחר מכן כתב פירוש "ידיד נפש" על ספר הזוהר, ו"ידיד נפש" על התלמוד הירושלמי והבבלי.
על מפעלו התורני כותב העיתונאי זאב גלילי, ממקור ראשון:
במשך 30 שנה מסר שיעורים בדף היומי בביכ"נ "מקור חיים" בפתח תקווה. כיום מתגורר בפתח תקווה ואב לחמישה. לפני מספר שנים התעוור כתוצאה מהסתבכות של גלואקמה, אך דבר זה לא מנע בעדו מלהמשיך את מפעלו.
שייח' מוניס
שייח' מוניס (בערבית: الشـَّيْخُ مُوَنِّس, תעתיק מדויק: א־שּיח' מֻוַנִּס) היה כפר ערבי במישור החוף התיכון בגבול מישור חוף יהודה, כ-3 קילומטרים צפונית-מזרחית לשפך הירקון, שנוסד במאה ה-18. בחודש מרץ 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נמלטו תושבי הכפר ממנו, בתי הכפר חולקו לעולים חדשים ולחיילים משוחררים ואדמותיו צורפו לשטח המוניציפלי של תל אביב-יפו. לימים הוקמו עליהן אוניברסיטת תל אביב ומספר רחובות משכונות עבר הירקון.
היסטוריה
הכפר הוקם בתקופה העות'מאנית, ככל הנראה במהלך המאה ה-18, בידי תושבים מהכפר חג'ה (נפת קלקיליה). וב-1821 הוזכר בשם "שייח' מוניס", כשמו של קדוש מקומי בכפר אלחרם סידנא עלי הסמוך. בעקבות כיבוש הארץ על ידי אבראהים פאשא ב-1831, הכפר גדל והתיישבו בו פלאחים מצריים. ב-1879 היו בכפר על פי סקר של "קרן המחקר הבריטית", 315 תושבים. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה הכפר חלק ממערבו של נדבך ההגנה שפרסו העות'מאנים בסוף 1917 מצפון לירקון, מתל רקית על רכס הכורכר מעל חוף תל ברוך, במערב, עבור בתל קסילה, שייח' מוניס, גבעת הפרחים בשכונת נאות אפקה ב', בואכה ח'ירבת הדרה היא רמת החייל, במזרח. ב-24 בנובמבר 1917 חצתה חטיבה ניו זילנדית את נחל הירקון וכבשה את שייח' מוניס, כפעולת הסחה מגזרת המאמץ העיקרי הבריטי באזור עשר טחנות. במתקפת נגד למחרת נדחקה החטיבה הניו זילנדית אל הגדה הדרומית של הירקון תוך שספגה אבדות כבדות. חודש לאחר מכן צלח חיל המשלוח המצרי של הבריטים את הירקון, שייח' מוניס נכבשה על ידי הבריטים וחלקו המערבי של קו שתי העוג'ות התייצב. ב-1922, במפקד הראשון לאחר הכיבוש הבריטי, נמנו בכפר 644 תושבים, עד-1948 עלה מספרם לכ-2,160 תושבים. רוב הגידול נבע
מהגירה מצרית.
בשנות המנדט הבריטי התרחב הכפר ותושביו נחשבו אמידים יחסית. במחקר, נטען כי "הקִרבה הרבה של שייח' מונס למרחב הכפרי של השרון מצד אחד ולמרכז האורבני בתל אביב – יפו מצד אחר הובילה להתפתחותו של מרחב מגורים שבאו בו לידי ביטוי תפיסות ארכיטקטוניות, חברתיות, לשוניות וטכנולוגיות שהיו שאובות הן מן המרחב הכפרי והן מן העיר הגדולה."
היישוב הפך למועצה מקומית שפעלה עד לשנת 1943. חלק נכבד מתושבי הכפר עסקו בפרדסנות. בכפר הוקמו ופעלו שני בתי ספר - בית ספר לבנים נבנה ב-1932 ובית ספר לבנות שנפתח ב-1943. בזכות קשרים טובים בין אחד ממנהיגי הכפר, סעיד ביידס, ונציג הפרדסנים היהודים, יצחק רוקח, נערך באותה שנה בביתו של ביידס כינוס ארצי של פרדסני ארץ ישראל, שבו השתתפו יהודים וערבים. ב-1947 נמכרו חלק מאדמות הכפר ליהודים, והוקמה עליהן שכונת תל ברוך.
אוכלוסיית הכפר מנתה בשנת 1948, כ-2,160 תושבים; שייח מוניס היה הכפר הגדול ביותר בשטח שבין תל אביב להרצליה. נכבדי הכפר קיימו קשר עם כוחות "ההגנה" ועם עיריית תל אביב במהלך מלחמת העצמאות, תוך התחייבות שלא להשתתף במלחמה, ומנעו כניסת לוחמים ערבים לא-סדירים. ב־12 במרץ חטפו אנשי לח"י חמישה מתושבי הכפר ובעקבות החטיפה דווח לאנשי ההגנה כי "כל הכפר רוגז". לכן באמצע מרץ החליט ארגון ההגנה לכתר את הכפר ולנתקו מן העורף הערבי, על מנת למנוע כניסת כוחות עוינים לתוכו. ב-20 במרץ הוא כותר על ידי כוחות חטיבת אלכסנדרוני ממערב, מדרום וממזרח. התושבים, שסבלו מן הכיתור וחששו לחייהם, החלו לעזוב לכיוון צפון. ב-30 במרץ נכנסו יחידות חי"ם של חטיבת קרייתי ויחידה של השירות הכללי לכפר ללא קרב ומצאו אותו ריק.
לאחר מלחמת העצמאות יושבו בחלק מבתיו עולים חדשים מצפון אפריקה וממזרח אירופה שהיוו חלק מאוכלוסיית רמת אביב, עד לפינוי הבתים והריסתם. את פרדסי שייח' מוניס הקצתה עיריית תל אביב להקמת פארק עירוני חדש, שנודע תחילה כפארק הירקון, ואחר כך כגני יהושע. על תוואי הדרך הראשית שהובילה לכפר מכיוון יפו נסלל רחוב חיים לבנון. בשטח שבו שכן הכפר ואדמותיו נמצאות כיום אוניברסיטת תל אביב, שכונת רמת אביב, תוכנית ל', תל ברוך, אפקה ומרכז רבין. שרידי הכפר האחרונים נהרסו ברובם בשנות ה-90 של המאה ה-20, עם הרחבת האוניברסיטה. גם ביתו של איברהים אבו כחיל במרכז הכפר עבר שינוי יסודי בשנת 1991, במהלך בו הוא נהרס ברובו בגלל שנמצא בלתי-כשיר לשיפוץ, ובמקומו בנתה אוניברסיטת תל אביב בית גדול ממנו בסגנון חיקוי על ידי האדריכל האיטלקי מנפרדי, שהביא חומרים מיוחדים מאיטליה כדי שייראו "ישנים". בניין חדש זה, המכונה עתה "הבית הירוק", מפני שנצבע בצבע של הבניין המקורי (צבע האסלאם), משמש היום מועדון סגל האוניברסיטה ומסעדה. בתחילת דצמבר 2003 נהרס ביתו של מחמוד יוסף בידאס, מנכבדי הכפר שעמד במתחם מלון רמת אביב.
לאחר קום המדינה התיישבו בבתים יהודים והשכונה נקראה בשם "בני יהודה". לאחר שהוקמה אוניברסיטת תל אביב על חורבות בתי הכפר נותרו מעט בתים בחלקה הדרומי של האוניברסיטה כאשר שמות המתחם קרויים על שם שבטי ישראל.
בשיח הפוליטי הישראלי
בשיח הפוליטי הישראלי, בעיני אנשי הימין, הפך נושא אזכור הכפר בהקשר לסוגיית הנכבה, לסמל צביעות אנשי השמאל, כיוון שאוניברסיטת תל אביב, שבה מלמדים וחוקרים רבים מהאינטלקטואלים שמזוהים כאנשי שמאל ודוגלים בפתרון הכרוך בהחזרת שטחים, יושבת על חלק משטח שבו שכן כפר ערבי-פלסטיני. עמדה כזו ביטא חיים משגב בכתב-העת "נתיב", המזוהה עם הימין, בקשר לתוכנית ההתנתקות כאשר טען כי "כלום ברמת אביב שנבנתה על חורבות הכפר הערבי שיח מוניס יש ליהודים יותר זכויות מאשר בכפר דרום או בחומש?".
אנשי שמאל טוענים בתגובה כי יש הבדל בין החזקת אדמות שנכללו בתוכנית החלוקה של האו"ם בתחומי המדינה היהודית, או שנכבשו במהלך מלחמת העצמאות, לבין החזקת השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, שכן השטחים שבתוך הקו הירוק נמצאים בריבונות ישראל ותושביהם הפלסטינים מחזיקים באזרחות ישראלית, ואילו השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים הם במעמד "תפיסה לוחמתית", ותושביהם נשלטים בפועל על ידי ישראל למרות שאינם מחזיקים באזרחות ישראלית. בנוסף, לטענתם, אחיזת ישראל באזור תל אביב מוסכמת על הקהילה הבינלאומית, בעוד ההתנחלויות בשטחים נתפסות בעיניה כהפרה של המשפט הבינלאומי.
טומי מסיאס
טומי מסיאס (בשוודית: Tommy Macias; נולד ב-20 בינואר 1993) הוא ג'ודוקא שוודי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג, סגן אלוף עולם (2021) ואלוף אירופה (2019).