cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המלחמה הוויליאמית באירלנד
1690: הבוין והלימריק
טירקונל קיווה להשיג תמיכה צרפתית מספקת כדי להאריך את הסכסוך ולהשיג תנאים טובים יותר, דבר שלדבריו יכול להיעשות עם מספר מוגבל של חיילים צרפתיים. הסכם שלום שנקבע במשא ומתן דרש ממנו גם להפחית את השפעתה של המפלגה התומכת במלחמה, בראשות סארספילד, שהפכה יותר ויותר פופולרית בצבא. הוא אמר לג'יימס שהקבוצה התומכת במלחמה רוצה אוטונומיה אירית או אפילו עצמאות, בעוד שהוא רוצה לראות את אירלנד קשורה בתקיפות לאנגליה; לשם כך, הוא נזקק לנשק, לכסף ולגנרל צרפתי 'מנוסה' שיחליף את סארספילד וברוויק.
1691: אתלון, אוגרים והמצור השני על לימריק
עד סוף 1690 התרחבו המחלוקות בין "מפלגת השלום" היעקוביטית ל"מפלגת המלחמה". מי שתמכו במאמצי טירקונל לנהל משא ומתן עם ויליאם כללו את הקצינים הבכירים תומאס מקסוול וג'ון המילטון, בנוסף לדמויות פוליטיות כמו לורד ריברסטון ודניס דאלי. "מפלגת המלחמה" של סארספילד טענה שעדיין ניתן להביס את ויליאם; בעוד שהמפלגה אופיינה כמייצגת את האינטרס ה"אולד אירי", מנהיגיה כללו את הקצין האנגלי דורינגטון ו"אולד אנגלי" פרסל ולוטרל.
מעודד מכישלונו של ויליאם לכבוש את לימריק ובקשתו לצמצם את השפעתו של טירקונל, סיעתו של סארספילד פנתה ישירות ללואי ה-14 בבקשה שטירקונל וברוויק יודחו מתפקידם. הם גם ביקשו סיוע צבאי צרפתי משמעותי, אם כי קבלת הסיוע הייתה לא סבירה שכן המשטר הצרפתי ראה בפלנדריה, הריין ואיטליה סדרי עדיפויות אסטרטגיים גדולים יותר. לבסוף השיג גינקל את רשותו של ויליאם להציע ליעקוביטים תנאי כניעה מתונים, כולל ערובה לסובלנות דתית, אך כאשר בדצמבר עשתה "מפלגת השלום" מהלכים לקבל את ההסכם, סארספילד דרש מברוויק שהמילטון, ריברסטון ודיילי ייעצרו. ברוויק נענה, אם כי ככל הנראה באישורו השקט של טירקונל, שחזר מצרפת כדי לנסות להחזיר את השליטה על ידי הצעת ויתורים לסארספילד.
מבוהל עמוקות מהקרע בין תומכיו האירים, ג'יימס שוכנע לבקש תמיכה צבאית נוספת ישירות מלואי. לואי שיגר את הגנרל שארל שאלמו, מרקיז דה סן-רוה, להחליף את ברוויק כמפקד הצבא האירי, בהנחיות סודיות להעריך את המצב ולעזור ללואי לקבל החלטה אם לשלוח סיוע צבאי נוסף. סן-רוה, מלווה בלוטננט-גנרלים דה טסה וד'אוסון, הגיע ללימריק ב-9 במאי; הם הביאו מספיק נשק, תירס וקמח כדי לקיים את הצבא עד הסתיו, אבל לא חיילים או כסף.
עד סוף האביב, מודאג מכך ששיירה צרפתית תוכל להנחית תגבורת נוספת בגאלווי או בלימריק, גינקל החל לעשות הכנות להיכנס לשטח במהירות האפשרית. במהלך חודש מאי, שני הצדדים החלו לאסוף את כוחותיהם למסע קיץ, היעקוביטים בלימריק והוויליאמיטים במולינגר, בעוד ההתכתשות נמשכה ברמה נמוכה.
ב-16 ביוני החל חיל הפרשים של גינקל לסייר מבאלימור לעבר אתלון. סן-רוה תחילה חילץ את כוחותיו מאחורי קו השאנון, אך ב-19 ביוני הוא הבין שאתלון היא המטרה והחל לרכז את חייליו ממערב לעיר. גינקל פרץ את קווי ההגנה היעקוביטים וכבש את אתלון ב-30 ביוני לאחר מצור קצר אך עקוב מדם, ולקח את מקסוול בשבי; סן-רוה נכשל בניסיונותיו להקל על חיל המצב ונסוג חזרה מערבה.
אתלון נתפס כניצחון משמעותי לכוחותיו של ויליאם, שכן האמינו שצבאו של סן-רוה יתמוטט ככל הנראה אם יחצה את קו השאנון. האדון השופט בדבלין פרסם כרוז המציע תנאים נדיבים ליעקוביטים שנכנעו, לרבות חנינה חינם, החזרת אחוזות מעוקלות, והצעה לדרגה דומה או גבוהה יותר ושכר אם ירצו להצטרף לצבאו של ויליאם. הפיקוד היעקוביטי התפרק בהאשמות הדדיות: סיעתו של סארספילד האשימה את מקסוול, תומכו של טייקונל, בבגידה, בעוד שכפופו של סן-רוה ד'אוסון צידד בטירקונל, שמינה אותו למושל גאלווי.
מבלי לדעת את מיקומו של הצבא הראשי של סן-רוה, ובהנחה שהוא כולל כוח גדול יותר, ב-10 ביולי המשיך גינקל בהתקדמות זהירה דרך בלינסלו במורד הכביש הראשי של לימריק וגאלווי. התוכנית הראשונית של סן-רוה, שאושרה על ידי טירקונל, הייתה לסגת ללימריק ולאלץ את הוויליאמיטים להיכנס לשנה נוספת של מערכה, אך ברצונו לתקן את שגיאותיו באתלון, נראה כי במקום זאת החליט לכפות קרב מכריע. גינקל, עם 20,000 איש, מצא את דרכו חסום על ידי צבאו של סן-רוה בגודל דומה באוגרים בשעות הבוקר המוקדמות של 12 ביולי. למרות הגנה אמיצה ועקשנית מצד חיל הרגלים האירי חסר הניסיון, במהלך קרב אוגרים נהרג סן-רוה, קצינים בכירים יעקוביטים רבים נתפסו או נהרגו, והצבא היעקוביטי התנפץ.
ד'אוסון אשר ירש את הפיקוד הכללי, נכנע לגאלווי ב-21 ביולי, בתנאים נוחים. בעקבות קרב אוגרים שרידי צבאו של סן-רוה נסוגו אל ההרים לפני שהתקבצו מחדש תחת פיקודו של סארספילד בלימריק, שם ההגנות עדיין היו בתהליך תיקון: רבים מגדודי הרגלים היעקוביטים התרוקנו כמעט לחלוטין, אף על פי שכמה נכשלים הגיעו מאוחר יותר. טירקונל, שהיה חולה זמן מה, מת בלימריק זמן קצר לאחר מכן, ומנע מהיעקוביטים את המשא ומתן העיקרי שלהם. סארספילד והצבא העיקרי של היעקוביטים נכנעו בלימריק באוקטובר לאחר מצור קצר.
הסכם לימריק
סארספילד, שהיה כעת המפקד הבכיר של היעקוביטים, וגינקל חתמו על הסכם לימריק ב-3 באוקטובר 1691. ההסכם הבטיח שהקתולים יישארו חופשיים להחזיק בדתם ונתנה הגנה משפטית לכל יעקוביטי שמוכן להישאר באירלנד ולהעניק שבועת נאמנות לוויליאם ומרי, למרות שאחוזות ההרוגים לפני ההסכם עדיין היו עלולות להיחלט.
האמנה הסכימה גם לדרישתו של סארספילד כי אלה שעדיין משרתים בצבא היעקוביטי יוכלו לעזוב לצרפת. התהליך הידוע באירלנד כ"מעוף אווזי הבר", התהליך החל כמעט מיד, תוך שימוש בספינות אנגליות שהפליגו מקורק; ספינות צרפתיות השלימו אותו עד דצמבר. הערכות מודרניות מצביעות על כך שכ-19,000 חיילים ורפארים עזבו: נשים וילדים הביאו את המספר לקצת יותר מ-20,000, או כאחוז אחד מאוכלוסיית אירלנד. נטען כי היה צורך להכריח חלק מהחיילים לעלות על הספינות כאשר נודע להם שהם יצטרפו לצרפתים. רובם לא הצליחו להביא או ליצור קשר עם משפחותיהם ונראה שרבים ערקו בדרך מלימריק לקורק.
לאחר מכן
"אווזי הבר" התגבשו בתחילה לצבאו של ג'יימס השני בגלות. לאחר מותו של ג'יימס, הם אוחדו לתוך הבריגדה האירית של צרפת, שהוקמה ב-1689 תוך שימוש ב-6,000 החיילים שליוו את מאונטקאשל. יעקוביטים מפוזרים עדיין היוו סיכון ניכר לביטחון באירלנד ולמרות התנגדות של הפרלמנט האנגלי והאירי, ויליאם המשיך לעודד אותם להצטרף לצבא שלו; עד סוף 1693 הצטרפו עוד 3,650 יעקוביטים לשעבר לכוחותיו של ויליאם שנלחמו ביבשת. הלורד לוטננט ויסקונט סידני הגביל בסופו של דבר את הגיוס ל"פרוטסטנטים ידועים", ובעקבות כך נשלחו הביתה השרידים האחרונים של הצבא היעקוביטי שעדיין באירלנד עם תמריץ כספי לשמור על השלום.
בינתיים בית המחוקקים האנגלי, אשר פעל בלחץ של פליטים אירים פרוטסטנטים בלונדון, העביר חוק משנת 1691 "לביטול שבועת העליונות באירלנד וקביעת שבועות אחרות". הדבר דרש מכל מי שנשבע את שבועת העליונות, כגון בעת עיסוק בעריכת דין, כרופא, או בעת ישיבה בפרלמנט האירי, להכחיש טרנסובסטנציאציה; למעשה, הוא חסם את כל הקתולים, אם כי כלל סעיף הפטור את הנהנים מסעיפי הסכם לימריק בנסיבות מסוימות. למרות זאת, פרוטסטנטים רבים זעמו בתחילה על תפיסתם כי ההסכם הותיר את היעקוביטים "חסינים לעונשי התבוסה". העובדה שהממשל בחר לאסור חיפושים אחר נשק וסוסים יעקוביטים על מנת למנוע סגירת חשבונות פרטיים נלקחה כעדות להטיה פרו-קתולית, ואף עלתה שמועה שהלורד צ'נסלור סר צ'ארלס פורטר היה "יעקוביטי סודי".
החששות המתמשכים מפני תמיכתם הפוטנציאלית של הקתולים בפלישה צרפתית ומינויו בשנת 1695 של קאפל כסגן הלורד הביאו לשינוי בגישה. באותה שנה, הפרלמנט האירי העביר את חוק פירוק הנשק, שאסר על קתולים מלבד אנשי ה"סעיפים" של לימריק וגאלווי להחזיק נשק או סוס בשווי של יותר מ-5 פאונד. הצעת חוק שנייה משנת 1695, שנועדה להרתיע את הקתולים האירים "מהתכתובת חוץ ותלותם" וכוונה במיוחד ל"משפחות העתיקות האנגליות" של המדינה, מנעה את הקתולים מלחנך את ילדיהם בחו"ל. האדונים הקתוליים ראו בפעולות כאלה הפרת אמונה חמורה, המסוכמת בביטוי cuimhnigí Luimneach agus feall na Sassanaigh ("זכור לימריק ובגידה סכסונית") שלכאורה השתמשו בהם בשנים מאוחרות יותר על ידי גולי הבריגדה האירית. עם זאת, למרות הרחבה מאוחרת יותר של חוקי העונשין, ה'סעיפים' של לימריק, גאלווי, דרוגהדה וחילות מצב אחרים הכפופים לסעיפים של כניעה ויליאמית, נשארו בדרך כלל פטורים למשך שארית חייהם.
השפעה לטווח ארוך
לניצחון הוויליאמיטי במלחמה באירלנד היו שתי תוצאות עיקריות לטווח ארוך. הראשון היה שזה הבטיח שג'יימס השני לא יחזור לכיסאותיו באנגליה, אירלנד וסקוטלנד באמצעים צבאיים. השני היה שזה הבטיח דומיננטיות בריטית ופרוטסטנטית קרובה יותר על אירלנד. עד המאה ה-19, אירלנד נשלטה על ידי מה שנודע כ"העילית הפרוטסטנטית", המעמד השליט הפרוטסטנטי ברובו. רוב הקהילה האירית הקתולית וקהילת הסקוטים של אלסטר הפרסביטריאנית הודחו באופן שיטתי מהשלטון, שהתבסס על בעלות על קרקע.
במשך למעלה ממאה שנה לאחר המלחמה, הקתולים האירים שמרו על קשר סנטימנטלי לעניין היעקוביטים, כשהם מציגים את ג'יימס והסטיוארטים כמלכים החוקיים שהיו נותנים הסדר צודק לאירלנד, כולל שלטון עצמי, השבת אדמות שהוחרמו וסובלנות כלפי קתוליות. אלפי חיילים אירים עזבו את המדינה כדי לשרת את הטוענים לכתר מבית סטיוארט בצבאות ספרד וצרפת. עד 1766, צרפת והאפיפיור נשארו מחויבים להחזיר את הסטיוארטים לממלכותיהם הבריטיות. לפחות גדוד אירי אחד (500 איש) כלל חיילים אירים בשירות הצרפתי, נלחם בצד היעקוביטי במרידות היעקוביטים הסקוטים עד לקרב קלודן ב-1746.
הפרוטסטנטים תיארו את הניצחון הוויליאמיטי כניצחון למען חופש הדת והאזרח. ציורי קיר המהללים את המלך ויליאם עדיין מעטרים באופן שנוי במחלוקת את קירות הגמלון באלסטר, ותבוסתם של הקתולים במלחמת הוויליאמיטים עדיין מונצחת על ידי יווניסטים פרוטסטנטים, על ידי מסדר אורנג' ב-12 ביולי.
פול בייה
פול בייה (באנגלית: Paul Biya; נולד ב-13 בפברואר 1933) הוא נשיא קמרון מאז 1982. בייה הוא ראש המדינה (שאיננה מונרכיה) המכהן הוותיק בעולם והוא ראש המדינה המכהן המבוגר ביותר בעולם.
ביוגרפיה
תחת שלטונו, קמרון שרדה משבר כלכלי ועברה תאורטית מהיותה מדינה עם פוליטיקה חד-מפלגתית לרב-מפלגתית, אולם הסברה הרווחת היא שלמעשה אין דמוקרטיה בקמרון, לאור בחירות מרובות בהן זכה הנשיא למעל 95% מהקולות, ולאור הסברה שבייה הוא מהמנהיגים המושחתים ביותר שידעה אפריקה מעודה.
בייה נולד בכפר מוומקה במרכז-דרום קמרון ולמד במכללה למדעי המדינה של פריז שצרפת, שם סיים לימודי יחסים בינלאומיים בשנת 1961.
ב-1975 בייה התמנה לראש הממשלה, ועם התפטרותו של הנשיא אהידוג'ו ב-6 בנובמבר 1982, נבחר לנשיא המדינה. בבחירות שנערכו ב־1984 קיבל 99% מהקולות.
בבחירות ב-11 באוקטובר 2004 נבחר בייה לתקופת שלטון נוספת של שבע שנים, ברוב של 70.92 אחוזים, אולם המתנגדים לו טוענים כי הבחירות לוו בזיופים נרחבים.
היה בקשר קרוב עם הרב יהודא לאון אשכנזי "מניטו" במסגרתו למדו ביחד על ענייני תאולוגיה ומקרא, ואף יזם את הכנס הבין-דתי "משה האפריקאי" בדצמבר 1993, אשר נתן במה לשיח בין הדתות השונות. על פי המחקר, קשר זה היה אחת הסיבות לחידוש הקשרים הדיפלומטיים עם קמרון ולהפסקת החרם של מדינות אפריקה על ישראל.
קאג'ול
קאג'ול דבגאן (בנגלית: কাজল দেবগন - Kajol Debgôn, בהינדי: काजोल देवगन, באנגלית: Kajol Devgan, שם נעורים מוקרג'י - Mukherjee; נולדה ב-5 באוגוסט 1974) היא שחקנית הודית. זוכת חמישה פרסי פילמפייר (האוסקר ההודי).
תחילת הקריירה
מגיל 16 התחילה לשחק בקהיבהי 1992. את תפקידה הראשון שיחקה בשנת 1991. שיחקה לרוב לצד השחקן שאה-רוח' ח'אן. הפריצה הגדולה של קאג'ול הייתה בסרט "יה דילגי", או בשמו הבינלאומי "משחק האהבה" לצד אקשאיי קומאר וסאיף עלי ח'אן בשנת 1994. סרט זה נכנס לרשימת חמשת שוברי הקופות של השנה בהודו וברוסיה באותה שנה. מלבד זאת, היא כיכבה לצדו של שאהרוח' ח'אן ושילפה שטי בסרט "המהמר", שהיה מותחן פסיכולוגי. בשנת 1995 שיחקה קאג'ול לצידו של שארוק חאן בסרט "הלב האמיץ יזכה בכלה", הסרט מוקרן עד היום בבבתי קולנוע בהודו ושבר שיא של 600 שבועות בקולנוע. הסרט גרף את כל הפרסים באותה שנה (1995) ולא הותיר סיכוי למתחריו. הוא נחשב לאחד הסרטים ההודים המצליחים בכל הזמנים.
חייה האישיים
בשנות ה-90 היא החלה במערכת יחסים עם השחקן אג'איי דבגן. ב-24 בפברואר 1999 נישאה לו ובשנת 2003 נולדה בתם הראשונה של הזוג.
סרטים
בין סרטיה: "קאראן וארג'ון", "אויב", "משחק האהבה", "משהו זז בלב", "גם באושר גם בעצב" ועוד. כמו כן, היא ובעלה השתתפו בתוכנית "מי רוצה להיות מיליונר?" בהודו על ידי המנחה אמיטאב באצ'אן, ותרמו את הכסף שזכו לבית חולים לחולי סרטן. קאג'ול היא השחקנית עטורת הפרסים הרבים ביותר מבין משפחה מרובת שחקנים. היא גם האשה השחקנית הראשונה שזכתה על משחקה בתפקיד רעה בהודו. בטקס ה"filmare award" היא קיבלה פרסים בתור השחקנית הטובה ביותר על תפקידיה בסרטים "הלב האמיץ יזכה בכלה","משהו זז בלב", "גם באושר גם בעצב","פאאנה", אנחנו משפחה, אום שאנטי אום ועוד.
פיפינג טום
באנגלית – Peeping Tom
חובת הצבעה
חובת הצבעה היא הדרישה במדינות (או ישויות) מסוימות שאזרחים בעלי זכות בחירה יצביעו בבחירות. חלק מהמדינות (או ישויות) מטילות עונשים על מי שלא יצביע ללא סיבה מוצדקת. בחירת מפלגה איננה חובה, שכן ניתן להצביע באופן מחאתי, והם עדיין ייספרו.
נכון לדצמבר 2021, לפי ספר העובדות העולמי, ל-21 מדינות (או ישויות) ברחבי העולם יש חובת הצבעה, כאשר חלקן לא אוכפות את חובת ההצבעה:
במדינות (או ישויות) הבאות הייתה חובת הצבעה:
וירג'ין אמריקה
וירג'ין אמריקה (באנגלית: Virgin America) הייתה חברת תעופה אמריקאית. בסיסה היה בנמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו, והיא הפעילה טיסות ליעדים בארצות הברית ומקסיקו. בעבר הפעילה החברה גם קו טיסות לטורונטו אך זה הופסק ב-6 באפריל 2010.
למרות שהחברה הוקמה על ידי היזם הבריטי ריצ'רד ברנסון, מחזיקה קבוצת וירג'ין ב-25% בלבד ממניות החברה, מכיוון שעל פי החוק האמריקאי, חברת תעופה הרשומה בארצות הברית חייבת להיות תחת "שליטה בפועל" של אזרחים אמריקאים. 75% הנותרים שייכים לקבוצת ההשקעות VAI Partners LLC.
החברה הוקמה באביב 2003, והיא החלה לפעול רק ב-8 באוגוסט 2007, מכיוון שהיו התנגדויות רבות לחברה החדשה. המתנגדים; חברות התעופה האמריקאיות ובראשם קונטיננטל איירליינס, טענו שאין לאפשר לחברה להירשם בארצות הברית מכיוון שבעליה אינו תושב המדינה.
בדצמבר 2016 הושלמה רכישת החברה על ידי אלסקה איירליינס, אך החברה המשיכה להפעיל טיסות תחת וירג'ין אמריקה עד 24 באפריל 2018, שאז היא מוזגה לחלוטין עם אלסקה איירליינס.
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא וירג'ין אמריקה באתר Airliners.net
ויקטור סובורוב
ויקטור סובורוב הוא שם העט וכינויו של ולדימיר רזון (Ви́ктор Суво́ров, Влади́мир Богда́нович Резу́н), קצין מודיעין סובייטי לשעבר ממוצא אוקראיני. סוברוב עבד ב-GRU וערק לבריטניה בשנת 1978, שם עבד כמנתח מודיעין וכמרצה. הוא ידוע בעיקר כמקדם הטענה שסטלין תכנן לתקוף את גרמניה הנאצית בטרם מבצע ברברוסה, ושהפלישה הגרמנית לברית המועצות הייתה מתקפת-מנע. סברתו נדחתה על ידי רוב גדול של ההיסטוריונים העוסקים בתחום, והוא אף הואשם בזיוף ובהטעיה במקורות שהביא.
ביוגרפיה
ויקטור רזון נולד בעיירה ברבש שבחבל פרימוריה, בעת שאביו שירת שם כקצין בחיל התותחנים של הצבא האדום. אביו של רזון - אוקראיני ואימו - רוסיה. מגיל 11 למד בפנימייה צבאית. לאחר סיום הפנימיה התקבל ללימודים בבית הספר לקצינים בעיר קייב. סיים את הלימודים ביוני 1968 והוסמך לקצונה. באוגוסט 1968, כמפקד מחלקת טנקים, נטל חלק בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. בהמשך שירת ביחידת שריון שהוצבה בעיר צ'רנוביץ'. ב-1970 עבר לשרת באגף המודיעין. ב-1971 - 1974 למד באקדמיה צבאית-דיפלומטית (מוסד שמכשיר את קציני המודיעין הצבאי לפעול מחוץ לגבולות ברית המועצות כמרגלים וכמפעילי סוכנים). בתום הלימודים נשלח לז'נבה, שם פעל תחת המעטה הדיפלומטי בנציגות ברית המועצות לארגון האומות המאוחדות. ב-1978 ערק עם משפחתו לבריטניה - לדבריו הסיבה לעריקה היא כי מפקדיו ניסו להפוך אותו ל"שעיר לעזאזל" כדי לחפות על כישלונותיהם. מנגד, טוענים הרוסים כי בעת עבודתו בז'נבה ויקטור רזון גויס על ידי שירות הביון הבריטי והיה למעשה מרגל בריטי. והסיבה לבריחתו - חשד שדבר גיוסו התגלה למפקדיו. לפי מקורות מסוימים ברוסיה נטען, כי לאחר שערק, נשפט רזון (שלא בפניו) בברית המועצות ונידון למוות (העונש לא בוטל עד היום).
רזון נשוי ואב לשניים (בן ובת).
כתיבתו
לדברי סובורוב, שם העט שלו היה כינויו בפנימייה צבאית, שמשמעותו אמורה לשקף את היותו "מתחכם". (אלכסנדר סובורוב היה מצביא רוסי מפורסם מהמאה ה-18). סובורוב גם חיבר מספר ספרים על תקופתו של סטלין; חלקם בדיוניים, אך האחרים היסטוריים במודע, אולם כתובים באופן פולמוסי ובסגנון מדעי-פופולרי, דבר המעורר את כעסם של היסטוריונים מקצועיים. ספריו מלאים שנאה יוקדת לקומוניזם ומתארים בלשון ציורית את פשעיהם של מנהיגי ברית המועצות נגד עמם. הספר הראשון בסדרה היה "בוקע הקרח" (Ледокол). הספרים דנים בהיסטוריה של מלחמת העולם השנייה, ומבוססים על זכרונות רשמיים ומסמכים סובייטים שונים. טענתו המרכזית של סובורוב היא שמנהיגי ברית המועצות, החל מלנין דרך לאון טרוצקי ועד סטלין, תכננו פלישה לאירופה לשם כיבוש השטחים שבשליטת הנאצים. הפלישה אמורה הייתה להתחיל ביולי 1941 (ככל הנראה ב-6 ביולי), אך לא יצאה לפועל, כי שבועיים לפני כן, ב-22 ביוני 1941, פלשו הנאצים לרוסיה במבצע ברברוסה. כראיה לסברותיו, סובורוב טוען שבידי הסובייטים היה צבא עצום מחומש בנשק חדיש. סובורוב איננו מקבל את הקביעה שהציוד הסובייטי היה נחות יחסית לציוד הגרמני.
סברתו של סובורוב לגבי אופיו המניעתי של ברברוסה, הממשיכה טיעונים דומים לאלו שהופיעו בתעמולה הנאצית בימי המלחמה ובכתבי אנשי ימין קיצוני גרמניים בשנות ה-60, לא התקבלה בקונצנזוס האקדמי. בין המתנגדים העזים ביותר לסובורוב מצויים ההיסטוריון הישראלי גבריאל גורודצקי וההיסטוריון האמריקני דייוויד מ. גלנץ (שבמחקרו המקיף אודות הצבא האדום ב-1941, תיאר גוף שהיה מצוי במשבר עמוק), ששניהם סיווגו את עבודתו כמרושלת וחסרת בסיס. מתנגדים נוספים הם הגנרלים הרוסים מחמוט גארייב ודמיטרי וולקוגונוב, וההיסטוריון הצבאי הגרמני מנפרד מסרשמידט. ויגברט בנץ איתר מספר מקרים בהם סובורוב הציג מקורות באופן מוטה ומטעה.
בספרים נוספים הוא חושף את מה שלטענתו היה פרצופו האמיתי של גיאורגי ז'וקוב וכן אישים מפורסמים נוספים מהעידן הסובייטי. הוא חוזר ומדגיש את שנאתו לרצח חסר הרחמים של האיכרים בעת הקולקטיביזציה הכפויה. למרות שהתאוריה המרכזית שלו אינה מקובלת כל כך במחקר, דעותיו לגבי אישים ואירועים שלא קשורים ישירות לפריצת המלחמה, כמו פרשות השחיתות של ז'וקוב וקצינים בכירים אחרים, מקבלות תמיכה מהמקורות.
ג'רמי
ג'רמי (Jeremy) הוא גרסה אנגלית לשם ירמיה. הגרסה הצרפתית היא ז'רמי. {{פירושונים|
ראו גם
}}
את אשר כתבתי כתבתי
אֵת־אֲשֶׁר כָּתַבְתִּי כָּתָבְתִּי או מה שכתבתי, כתבתי (בלטינית: QUOD SCRIPSI, SCRIPSI) הוא ביטוי לטיני. שימושו הידוע ביותר הוא של פונטיוס פילאטוס, נציב הרומאים בתקופת בית שני, שאמר את הביטוי בתגובה לכוהנים היהודים שביקשו ממנו שישנה את שכתב על הצלב של ישו, INRI – "ישו מנצרת, מלך היהודים" אל "אשר אמר אני מלך היהודים". פירוש הביטוי הוא שהדובר אמר את דבריו, ואין מה להוסיף.
היסטוריה
הביטוי מופיע בברית החדשה ביוחנן י"ט, 20–22, כאשר ישו נשלח להצליב, פילטוס כתב את השלט שיתלה מעל ישוע על הצלב. הוא כתב את "ישוע מנצרת, מלך היהודים" בעברית (או, ככל הנראה, בארמית ) לטינית, ויוונית עתיקה:
הכוהנים היהודים הביעו את התנגדותם לכך בפני פילטוס, וטענו שישו רק תבע את התואר, ושהם לא הכירו בו ככזה. לפיכך אמרו פילאטוס לא לכתוב מלך היהודים אלא "אשר אמר אני מלך היהודים." פילטוס הגיב להם באדישות ב"QUOD SCRIPSI, SCRIPSI" (במקור ביוונית: Ὃ γέγραφα γέγραφα, "הו גגראפה, גגראפה"):
זה התפרש על ידי הירונימוס כרמז לכותרות תהילים נ"ו ו-נ"ז, שנראה כי בוולגטה מתייחסים לכתובת שאין לשנותה.
לסירובו של פילטוס לשנות את הכתובת שני הסברים. האחד, התואם את המסורת הנוצרית, הוא שפילטוס אכן הכיר במלכותו של ישו, והשני, הביקורתי, הוא שהחלטתו של פילאטוס לראות בישו "מלך היהודים", נועדה ליצור את הבסיס המשפטי להעמדת ישו לדין, כשאשמתו – מרידה ברומאים, שהעונש בגינה הוא צליבה.
שימושים אחרים
בשנת 1306, כאשר אנרי השני מירושלים חתם על פטנט לתת את ממלכת קפריסין למושל אמלריך השני, מלך ירושלים, מרשל המקדש שליווה את אמלריק אמר על פי הדיווחים "Quod scripsi, scripsi" בבוז להנרי כאשר חתם על פָּטֶנט.
הפילוסוף עמנואל קאנט השתמש במשחק מילים על "Quod scripsi, scripsi" בתגובה למבקרים על ספרו המטפיזיקה של המידות, באמצעות המשפט "Quod scripsi, scribentes" (מה שכתבתי, אני כותב).
צב מדגסקר
צב קרינתי (שם מדעי: Astrochelys) הוא סוג של צבים ממשפחת צבים יבשתיים האנדמיים לאי מדגסקר. הסוג מכיל רק שני מינים.
צבים אלה בעלי שריון חום בעל טבעות מוגבהות וקצוות השריון משולשות. הרגליים חזקות מספיק לשאת את הגוף, אף שהוא קטן ביחס לצבי הענק.
שני המינים מצויים בסכנת הכחדה חמורה בטבע עקב פגיעה בבתי גידולם, שריפות ומציד לא חוקי.
הקהילה היהודית הספרדית ברומניה
הקהילה היהודית הספרדית ברומניה התחילה בהתיישבות היהודית בנסיכות ולאכיה (שמאוחר יותר התאחדה עם נסיכות מולדובה וייסדו יחד את רומניה) במחצית הראשונה של המאה ה-16, אם כי אזכורים ראשונים ליהודים אלה יש משנת 1496. יהודים, גולי ספרד ופורטוגל, הגיעו לנסיכות ולאכיה מהאימפריה העות'מאנית, שקיבלה אותם לאחר הגירוש. היהודים הספרדים התיישבו בעיקר בדרום נסיכות ולאכיה ומעט במערבה, קרוב לגבולות מהם באו ובעיקר בבוקרשט. מרבית היהודים הגיעו לוולאכיה מסרביה, מבולגריה ומטורקיה והשתלבותם התבססה גם על הקרבה הלשונית בין שפת הלדינו, המדוברת על ידם ובין הרומנית. תיעוד ראשון בכתובים של קיום קהילה יהודית ספרדית בבוקרשט נמצא בתשובה של הרב שמואל די מדינה מסלוניקי, מ-1550, המתייחס לנסיבות מותו של משרת יהודי. כל תשעת שמות היהודים המוזכרים בתשובה, הם שמות יהודים ספרדיים. שניים מהשמות מוזכרים גם בתשובה של יוסף קארו מ-1559, שגם היא עוסקת במותו הלא טבעי של יהודי בנסיכות ולאכיה.
הקהילות
בשנת 1730 שליט נסיכות ולאכיה, ניקולאה מברוקורדט, נתן ליועציו היהודים, דניאל דה פונסקה וצ'לבי מנטש באלי, סמכויות שאפשרו להם לייסד רשמית את הקהילה היהודית הספרדית. כבר באותה שנה ייסדו הספרדים תלמוד תורה שהפך בהמשך, ב-1868, לבית ספר לכל דבר. הקהילה ייסדה ב-1878 גם בית ספר לבנות. ההיסטוריון היהודי יוליו באראש מציין את שנת 1790, בה הגיעו לבוקרשט מספר רב של משפחות יהודיות מטורקיה, אולם רק ב-1830 נוסדה קהילה ספרדית נפרדת בבוקרשט וב-1864 נחנך בית עלמין נפרד לעדה הספרדית. ב-1934 התקיימו ברומניה 11 קהילות ספרדיות בעלות ארגון גג. הקהילות הספרדיות התקיימו בערים בוקרשט, קראיובה, פלוישט, טורנו סברין, טימישוארה, קורביה, קאלאפאט, בראילה, גאלאץ, טולצ'אה, קונסטנצה וג'יורג'יו. יוליו באראש הזכיר שגם בפוקשאן התקיימה בעבר קהילה ספרדית וכך סיפר משה גסטר גם על קהילה ספרדית באלבה יוליה.
בתי הכנסת
הרב אליעזר פאפו ודמשק אליעזר ארגנו מחדש, ב-1811, את חברה קדישא של הקהילה הספרדית בבוקרשט וקבעו לה תקנון חדש. אנשי חברה קדישא כינו עצמם בשם Hermanos (אחים). בני הקהילה החליפו הרבה מקומות תפילה עד שבשנים 1819 - 1820 בנו לעצמם את ההיכל הספרדי החדש, קהל גראנדה בבוקרשט ברחוב נגרו וודה מס' 12. בית כנסת גדול זה שופץ כמה פעמים, ב-1838, ב-1853, ב-1892 וב-1938. ב-1892 הובא מלייפציג עוגב גדול לניגון בבית הכנסת, בנוסף לשירת המקהלה המקומית.
בתוך הקהילה נוצרו מתחים בין השמרנים ובין המבקשים לחדש, לכן חלק מהקהילה הקים ב-1846 בית כנסת נוסף, קהל צ'יקו בבוקרשט, מכונה גם "קהל קדוש שלום", שנהרס והוקם מחדש במאי 1883. בעת מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט נבזז ההיכל הגדול, קהל גראנדה ונשרף ובני הקהילה נאלצו להיסתפק בהיכל הקטן. ב-1955 פורק המבנה של ההיכל הגדול.
רבני הקהילה
בתחילה, כשבני הקהילה היו מעטים, הם הסתמכו על רבנים מחוץ לרומניה, רבני סלוניקי וקהילות ספרדיות אחרות קרובות יחסית לרומניה. הקהילה היהודית הספרדית הגדולה ביותר ברומניה הייתה תמיד בבוקרשט וקהילה זו, לאחר שגדלה, שכרה לעצמה רב, שהיה מקובל גם על הקהילות הספרדיות האחרות ברומניה. היו תקופות בהן רב הקהילה הספרדית היה ממוצא אשכנזי.
בתי העלמין
על פי רישומים של יצחק באלי, שהיה מזכיר הקהילה היהודית הספרדית בבוקרשט, לקהילה היו תחילה שני בתי עלמין, האחד בכפר בודשט (Budeşti) והשני במקום בו יש כעת המפלים של גן צ'ישמיג'יו. בהמשך קנתה הקהילה קרקע ברחוב סבסטופול, שם היה בית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט, שנסגר ב-1864. לאחר סגירת בית העלמין סבסטופול, הקהילה קנתה קרקע ופתחה את בית העלמין הספרדי של בוקרשט.
אגוארו
אגוארו (בספרדית: Agüero) הוא שם משפחה ספרדי.
משה קריף
משה קריף הוא סופר, משורר, פעיל חברתי אקטיביסט במגזר השלישי, ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית (1996), ומי שהיה דובר התנועה, עד קבלתו של בג"ץ הקרקעות בבית המשפט העליון, באוגוסט 2002.
קריף הוא פובליציסט חברתי שכתב בידיעות אחרונות וגלובס ועורך דין חברתי, בוגר תואר ראשון במשפטים ב שייצג את תושבי גבעת עמל בשנת 2016, בתביעה נגד מדינת ישראל ועיריית תל אביב-יפו על העוול שנגרם להם בעקבות הפקרתם בידי הרשויות שפעלו לנישולם מבתיהם.
קריף היה יועץ תקשורת פוליטית ומרצה בתוכנית לתקשורת פוליטית באוניברסיטה העברית, ממקימי כנס ישראל-שדרות לחברה,
קריף, בעברו היה קצין בגולני וקצין מודיעין של טייסת מסוקי קרב בפיקוד צפון, בהמשך היה הדובר של מתאם פעולות הממשלה בשטחים. השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
קריירה
הוריו של משה יוצאי תוניסיה ואיראן. קריף איים לתבוע את הרשות השנייה על רקע תחושת ההפליה העדתית שהוא חש כשניסה להתקבל לדירקטוריון הרשות לטלוויזיה. לדבריו: "נפסלתי כי הרשות לא רואה בניסיון אקטיביסטי חברתי במגזר השלישי כעומד בתנאי החוק והסף".
פרסומיו
קריף פרסם מספר ספרים וספר שירה, פרט לכתיבתו בידיעות אחרונות ובגלובס:
צב אנגונוקה
צב אנגונוקה (שם מדעי: Astrochelys yniphora) הוא מין של צב יבשה הנמצא בסכנת הכחדה חמורה ומצוי בטבע רק באזורים קטנים בצפון- מערב האי מדגסקר. הוא קרובו לסוג של המין צב קרינתי הדומה לו, חי באותו אזור ומצוי גם בסכנה חמורה.
מאפיינים
הצבים בעלי דו-צורתיות זוויגית והזכרים גדולים יותר מהנקבות. אורכם של הזכרים עד 414 מ"מ ושל הנקבות עד 370 מ"מ, כאשר משקלם של הזכרים עד 10.3 קילוגרם ושל הנקבות עד 8.8 קילוגרם. שריונם חום בהיר עם חלקים כהים ובעל טבעות מוגבהות המסתיימים בקצה שטוח וקצוות השריון משולשים, גם בחיבור בין השריון לצוואר. הראש והגוף בהירים יותר מהשריון והרגליים חזקות ויכולות לשאת את משקל הגוף.
צב זה מצוי רק בשטחי הפארק הלאומי מפרץ בלי (Baie de Baly National Park) שלחופו המזרחי של מצר מוזמביק, המצוי כ-150 ק"מ מערבה מהעיר מאהאז'אנגה. בפארק ישנו אקלים חם המורכב ליערות חמים נשירים, סוואנה וביצות מנגרובים. הצבים מסתתרים בין השיחים ובין עשבים ובמבוקים מהשמש.
הצב ניזון בעיקר מעשב וכן מעלים, שיחים קטנים ועשבי תיבול. הצב גם נראה אוכל עלי במבוק מתים (אך לא עלים של במבוק חי) וגם מצואת חזיר הסבך, המצוי באי ושל מיני טורפים. חזיר זה הוא אויב המאיים על הביצים ועל הצבים הצעירים.
צבים אלו גדלים באיטיות ומגיעים לבגרות רק בגיל 15 שנה. הם מצויים בסכנת הכחדה בטבע עקב פגיעה בבתי גידולו, שרפות יער, ציד בלתי חוקי וסחר לחיות מחמד.
סטריכנוס
סְטְרִיכְנוֹס (שם מדעי: Strychnos) הוא סוג של צמחים בעלי פרחים השייך למשפחת הלוגניים המסווגת בסדרה גנציינאים. הסוג כולל עד 100 מינים מקובלים של צמחים מעוצים: עצים, שיחים או מטפסים, ויותר מ-200 שסיווגם טרם נקבע. המינים של הסוג סטריכנוס נפוצים ברחבי האזורים הטרופיים בעולם, והם מכילים אלקלואידים אינדולים רעילים בשורשים, בגבעולים ובעלים של המינים השונים. בין האלקלואידים הללו ניתן למצוא את הרעלים הידועים והארסיים סטריכנין וקורארה.
אטימולוגיה
השם סטריכנוס מוזכר לראשונה על ידי פליניוס הזקן בספרו תולדות הטבע על סולנום שחור. המילה נגזרת מיוונית עתיקה στρύχνον (סטרוכנון) - "חריף", "מריר". משמעות המילה סטריכנוס לא נקבעה ביוון העתיקה, שם היא יכלה לציין מגוון של צמחים שונים שתכונת הרעילות משותפת להם. קארולוס ליניאוס חידש את השם ב-1753 כשקבע את שם הסוג.
תיאור
מיני הסטריכנוס הם צמחים מעוצים הגדלים באזורים הטרופיים והסובטרופיים; הם גדלים כעצים, שיחים או מטפסים. הצמחים מחוזקים במינים מסוימים, ללא חיזוק באחרים. במינים הגדלים כמו מטפסים, הקנוקנות הן קצרות מסולסלות פעם או פעמיים, לפעמים עם קוצים קצרים. העלים נגדיים ברובם והם בדרך כלל בעלי פטוטרת, לפעמים יושבים ישירות. הטרף תמים עם שלושה עד שבעה עורקים עיקריים.
התפרחות הסופיות או הנלוות הן בלתי מסוימות. הפרחים הרמאפרודיטים נישאים על עוקץ או ישיבים. הם בעלי סימטריה רדיאלית עם עטיף כפול. ישנם ארבעה או חמישה עלי גביע מחודדים. ארבעת או חמשת עלי הכותרת הם צינוריים (בצורת גבעול) ממוזגים. יש ארבעה או חמישה אבקנים. העלי בנוי משני עלי שחלה המתמזגים לשחלה עלית ברובה בעלת מגורה אחת או שתים, כל אחת מכיל מספר ביציות. עמוד העלי הארוך והצר הוא גלילי.
הענבות הבשרניות הופכות מכתומות לאדומות כשהן בשלות. הענבות בעלות קליפת הפרי הדקה או העבה הן כדוריות או סגלגלות באורך של 8 עד 40 מילימטרים ובהתאם למין. הבשר הוא בעיקר כתום. הם מכילים מאחד עד שמונה זרעים.
מינים בסוג
ישנם כ-190 (170 עד 200) מינים בסוג סטריכנוס (Strychnos); להלן מבחר:
שאיוקזה
שאיוקזה (בהונגרית: Sajókaza) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית שאיוקזה קטנה בעשרות השנים האחרונות מ-1,099 תושבים בשנת 1990 עד 964 תושבים בשנת 2022 (ירידה של כ-13%).
יהודי שאיוקזה
יהודים התיישבו במקום במחצית השנייה של המאה ה-18 ובקהילה פעלו חברה קדישא, אגודת נשים ובית קברות. בית כנסת נבנה בשנת 1932 והקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי.
בסוף שנת 1941 גויסו 40 גברים מהכפר לעבודות כפייה. הם נשלחו לחזית אוקראינה שבה לחם הצבא ההונגרי לצד הגרמנים, ושם הועסקו בבניית גשרים ובסלילת דרכים, רובם נספו.
באפריל 1944 רוכזו יהודי המקום ברחבת מכרות הפחם והוחזקו שבועיים תחת כיפת השמיים ואחר כך גורשו לגטו דיושג'ר משם שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו 28 יהודים וחידשו את חיי הקהילה ובגלל עוינות התושבים הלא יהודים עזבו בזה אחר זה, ובשנת 1957 כבר לא ישבו יהודים בכפר.
יצחק לעבאוויטש
הרב יצחק לבוביץ (נולד חודש שבט ה'תש"ז). גאב"ד וודרידג' ומייסד קהל יראים וודרידג', במדינת ניו יורק.
ביוגרפיה
נולד במישקולץ הונגריה, להוריו, הרב שלמה וברכה, בתו של הרב יצחק ארנפלד מזנטה הונגריה, מחבר ספר נחלת יצחק. הרב שלמה בנו של הרב עקיבא צבי מבלד, הונגריה. הרב שלמה היה אחד מתלמידי חכמים המפורסמים בברוקלין, ניו יורק.
בסיון ה'תש"ט הגיע הרב שלמה ומשפחתו לאמריקה שהתיישבה בוויליאמסבורג, ברוקלין.
בשנת ה'תשכ"ו נשא לאישה הרבנית ציפערל, בתו של הרב נפתלי ליכטנשטיין בן הרב אברהם אב"ד סמאש-אויוואר בן הרב מקראסנא הרב ברוך בנדיט ליכטנשטיין.
בשנת ה'תשכ"ח, לאחר נישואיו, נתמנה לאחד מראשי הישיבה בישיבת תורה ויראה דסאטמר בברוקלין, והיה הר"י הצעיר בחייו של הרבי מסאטמר, הרב יואל.
בשנת ה'תשל"ו הקים את ישיבת ישרש יעקב בבית המדרש שלו ברחוב רוטלדידזש' 146 בוויליאמסבורג, השם ישרש יעקב על שם סבו הרב יעקב שפירא אב"ד טערצאל.
אנדרה (כדורגלן)
קריירה
אנדרה גדל במחלקת הנוער של פלומיננסה, ולקראת עונת 2020 צורף לסגל הקבוצה הבוגרת. ב-17 בספטמבר 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, בניצחון 1–0 על אתלטיקו גויאניינסה במסגרת הגביע הברזילאי.
יצחק לעבאוויטש
ביוגרפיה
בשנת ה'תשל"ט עבר עם הישיבה לטורונטו, אונטריו, קנדה לשנה אחת לשם נשלח על ידי הרבי משולם פייש לאווי מטאהש לבנות מוסדות הקיימים עד היום.
אנדרה (כדורגלן)
קריירה
ב-21 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הברזילאית, בהפסד 0–1 לרסיפה. ב-4 ביולי 2021 כבש את שער הבכורה שלו בליגה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-86 במשחק נגד פלמנגו וכבש את שער הניצחון בדקה ה-91.
יצחק לעבאוויטש
ביוגרפיה
בשנת ה'תשמ"ה, בחודש טבת, הוא, בעזרתו ושיתוף הפעולה של יצחק אייזיק קפעטש ממונסי, יצא לעיר וואודרידזש יחד עם הישיבה. בכך הפכו לראשוני היהודים החסידים לאחר מלחמת העולם השנייה שעזבו ברוקלין ניו יארק. אל הרי קטסקיל הגבוהים, כעבור כ-15 שנה הגיעה העיירה הקטנה וויזניץ קימישה.
אנדרה (כדורגלן)
קריירה
בעונת 2021 קיבל אנדרה יותר קרדיט ממאמניו, ואף שיחק עם הקבוצה במשחקי גביע הליברטדורס שלה.
יצחק לעבאוויטש
ביוגרפיה
בשנת ה'תשנ"ח, בסיוע ותרומות של כמה תומכים נבנה הבית מדרש הגדול
משפחתו
הרב לייבוביץ מחותן עם הגאב"ד רבי יצחק טוביה וייס, ורבי אליעזר חיים בלום
בנו הרב יעקב משה מתגורר במונסי ומכהן כראש ישיבת "בית הלל".
העופר (סרט)
העופר (באנגלית: The Yearling) הוא סרט קולנוע אמריקאי לכל המשפחה משנת 1946 בבימויו של קלרנס בראון עם גרגורי פק, ג'יין ויימן וקלוד ג'רמן  בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר רב המכר "העופר" מאת מרג'ורי קינן רולינס משנת 1938 שזיכה אותה בפרס פוליצר.
העלילה היא על ילד הגר עם הוריו, חקלאים קשי יום, במקום מבודד בפלורידה, מאמץ עופר ונאלץ לבסוף להיפרד ממנו.
ב-1994 הופק סרט טלוויזיה בשם העופר המבוסס על אותו ספר, עם פיטר שטראוס (האב) וג'ין סמארט (האם).
פרסים
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר:
תקציר העלילה
עזרא "פני" בקסטר (גרגורי פק) חייל משוחרר מצבא הקונפדרציה, מגיע לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית ביחד עם אשתו אורי (ג'יין ויימן) למקום מבודד ביער בפלורידה ומקים שם משק חקלאי קטן. שלושת הילדים שלהם מתו וכעת בשנת 1878 הם מגדלים את בנם היחיד, ג'ודי (קלוד ג'רמן) בן ה-12. ג'ודי הוא בקשר טוב עם אביו לו הוא קורא Pa ובקשר פחות טוב עם אמו לה הוא קורא Ma. היא חמורת סבר ודיכאונית בעקבות מות בניה. ג'ודי משוטט הרבה לבדו ביער ונתקל בחיות רבות כמו דביבון אותו הוא רוצה לאמץ אבל הוריו מסרבים.
בעת טיול ביער מוכש פני על ידי נחש ארסי. הוא הורג צביה ומבקש מג'ודי לחתוך את בטנה ולשים את הכבד על מקום הנכישה. גודי עושה זאת וממהר אל בית משפחה פורסטר להזעיק את הרופא. פני ניצל אך ג'ודי חוזר למקום ההכשה ומוצא שם עופר צעיר כבן שנה. הוא מבקש לאמץ אותו כחבר משום שהוא בודד. לאחר היסוס מאשר לו אביו לאמץ את העופר ומזהיר שיכולות להיות צרות ממנו.
במשפחת פורסטר יש מספר אחים מבוגרים וילד קטן המכונה Fodderwing הסובל ממום ברגלו. ג'ודי מגיע לשם ורוצה לשאול אותו בקשר לשם לעופר. אחד אחד האחים, באק פורסטר, (צ'יל וילס) אומר לו שהוא מת ולפני מותו הציע לתת לעופר את השם "דגל" בגלל זנבו הלבן.
העופר אוכל את שתילי התירס והאב שנפצע בעבודה בשדה, מסכים להשאיר אותו בתנאי שג'ודי יזרע שוב תירס ויבנה מכלאה לעופר. ג'ודי עושה זאת אך בלילה העופר מדלג מעל המכלאה ומחסל שוב את שתילי התירס.
האב מצווה על ג'ודי להרוג את העופר אך ג'ודי מסרב. האם יורה בעופר, פוצעת אותו ופוקדת על ג'ודי לשים קץ לעופר הפצוע. ג'ודי יורה בו ובורח ליער שם הוא משוטט רעב ועייף עד שמוצא סירת קאנו קטנה שמשיטה אותו בנהר שם הוא נמצא על ידי ספינה וניצל.
הוא חוזר לביתו לאחר שהוריו התייאשו למצוא אותו בחיים. הוא מבקש סליחה מהאב וגם האם סולחת לו ובפעם נדירה מחבקת אותו.
ספירה (סדרת לוויינים)
ספירה (ברוסית:Сфера, ספירה) הייתה סדרת לוויינים שפותחה בברית המועצות. השיגורים בוצעו בשנים 1968–1978. מטרת הלוויינים הייתה לבצע עדכון קואורדינטות של נקודות שונות על פני כדור הארץ בדיוק גבוה יותר. הדרישה לכך גברה לקראת הפעלה מבצעים של מערכת ניווט לוויינית ציקלון במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. בסך הכול בוצעו 18 שיגורים. כול השיגורים למעט שיגור מס' 2 הסתיימו בהצלחה. הלוויין האחרון סיים את השירות בשנת 1980.
פיתוח הלוויינים החל לפי הזמנה של היחידה הקרטוגרפית של המטא הכללי. הזמנה הועברה ל"מערכות המידע הלווייניות רשטניוב" שהחלה את הפיתוח בשנת 1963. הלוויין הראשון שוגר בשנת 1968 ופעל במשך 15 חודשים (6 חודשים מעל התכנון). מערכת הוכרזה כמבצעית לאחר סיום הבדיקות בשנת 1972 (אחרי השיגור התשיעי). על בסיס תוצאות המדידות הוכנה מערכת קואורדינטות חדשה במקום מערכת שהייתה בניצול בברית המועצות החל משנת 1942.
כול הלוויינים שוגרו תחת שם "קוסמוס" מקוסמודרום פלסצק. משקל הלוויינים היה 600 ק"ג בלוויינים הראשונים וגדל ל-850 ק"ג בלוויין אחרון בסדרה. על הלוויין הותקן פאנל סולארי בהספק 100 ו"ט. גוף הלוויין היה גליל בקוטר של כ-2 מ' ובאורך של כ-3 מ'. בתוכו הותקן מכשור שונה. הלוויין הראשון שוגר למסלול בגובה של 1200 ק"מ. יתר הלוויינים שוגרו לגובה 1300–1500 ק"מ.
בשנת 1977 החל פיתוח של סדרה משודרגת "מוסון" ששיגוריה החלו בשנת 1981.
חניתה
חֲנִיתָה הוא קיבוץ בגליל המערבי, על גבול לבנון, מצפון-מזרח לשלומי. זהו אחד מיישובי חומה ומגדל.
היסטוריה
חניתה הייתה יישוב יהודי קדום בנחלת שבט אשר. בתקופת התלמוד נזכרת העיירה חנותה (העליונה והתחתונה) בתוספתא, בתלמוד הירושלמי ובפסיפס כתובת רחוב כעיירה יהודית בתחום צור, המחויבת בקיום המצוות התלויות בארץ. היישוב שלט על המעבר מרכס סולם צור לעמק הפורה שמתחתיו.
ממצאים ארכאולוגיים
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום עם העלייה לקרקע בשנת 1938 נמצאו:
חלק ניכר מממצאים אלו מוצג כיום במוזיאון שבקיבוץ.
רכישת הקרקע
בשנות המרד הערבי הגדול ובהתאם לספר הלבן ממשלת המנדט הבריטי אסרה על רכישת קרקע על ידי יהודים באזורים מסוימים, בהם האזור בו ממוקם היום קיבוץ חניתה. יוסף סיניגליה, איש הקרן קיימת לישראל, יחד עם חברו אליעזר וינשל, יזמו את קניית האדמות בגליל הצפוני עבור הקמת יישוב עברי. בעלי האדמות סברו כי סיניגליה, בעל חזות איטלקית טיפוסית, הוא נציג הכנסייה, המבקשת לרכוש קרקעות על מנת להקים עליהן מנזר. באמצעות מתווך ערבי מלבנון, הקרקעות הועברו ונרשמו בסופו של דבר על שם קק"ל במשרדי הטאבו בעכו.
וכך מספר יוסף סיניגליה:
באתר חניתה תחתית יש לוח הנצחה לזכרו של יוסף סיניגליה.
העלייה לקרקע
המרד הערבי הגדול שפרץ בשנת 1936 סיכן את היישובים החדשים והבלתי מוגנים. לכן הוחלט להקים מודל חדש להתיישבות : מודל "חומה ומגדל" הקמת יישוב מוגן המוקף חומה ובו מגדל שמירה, ביום עבודה אחד. רכישת אדמות חניתה - 5,000 דונם של אדמת טרשים הררית, עוררה מחלוקת בקרב ההנהגה הציונית, (נטען כי "יהודים אינם יכולים לחיות מההר" וכן הובע חשש, כי בהיות היישוב התנחלות יהודית מבודדת בלב אזור ערבי, יפול השטח במדינה הערבית, אם תקום) אולם בסופו של דבר החליט דוד בן-גוריון בתחילת שנת 1938 לאשר את הרכישה. קבוצת המתנדבים שתכננה להתיישב בחניתה הציעה תוכנית: להקים מחנה במרחק קילומטר מהכביש, ולאחסן בו מזון, מים, תחמושת, ביגוד וכלי עבודה, כהכנה לעלייה לנקודת ההתיישבות הנמצאת בלב אזור של יישובים ערבים.
בבוקר 21 במרץ 1938 הגיעו 400 איש, וביניהם 100 אנשי פלוגות השדה בפיקודו של יצחק שדה. יוסף פיין מדגניה ודוידקה נמרי מאשדות יעקב ניהלו את מבצע העלייה על הקרקע, שבו השתתפו כ־50 משאיות אל האתר מזרחית לכפר הערבי אל-באסה. הם פצחו בפריצת דרך למחנה וסחבו על גבם ועל חמורים וגמלים ל"חניתה תחתית" את כל הציוד הדרוש. לעת ערב עזבו רוב האנשים את המחנה, ורק קבוצת כיבוש בת כ־100 איש בפיקודו של צבי בן יעקב נשארה. העלייה לחניתה הייתה מגדולי מבצעי ההתיישבות של חומה ומגדל, להתיישבות באזור חדש, הררי, עוין וקשה להגנה. העלייה לקרקע זכתה לסיקור עיתונאי נרחב בעיתוני התקופה. מפורסמת התמונה, שצולמה במהלכה, בה נראה יצחק שדה, חובק משני צדדיו את יגאל אלון ומשה דיין, על גבה כתב חיים ויצמן את המילים הנבואיות "המטה הכללי"(בצרפתית).
בו בלילה הותקפו המתיישבים על ידי ערביי האזור ושניים מהם, יהודה ברנר ויעקב ברגר נהרגו. אחר כך, המשיכו ועבדו, ובתוך חמישה ימים פרצו דרך אל חניתה תחתית. בסך הכול נפלו עשרה אנשים על הגנת המחנה. העבודות נמשכו עד שבתאריך 8 באפריל נפרצה הדרך לבית האבן - משכנה של משפחת אריסים ערבית - במקום שכונה "חניתה עילית", אז עברה הקבוצה לשם והשאירה את חניתה תחתית להיות מחנה אימונים לקורס מ"כים עבור ההגנה.
כיום נמצא באזור חניתה תחתית חניון גדול של הקרן הקיימת ובו שחזור של חומה ומגדל וסלע הנצחה לעשרת הנופלים בחניתה תחתית.
השנים הראשונות
לאחר שישה חודשים במקום הוחלפו פורצי הדרך בקבוצת "שימרון", שתפקידה היה ליצור תשתית ליישוב חקלאי, אליה הצטרפה מאוחר יותר קבוצת "שגב". כלכלת היישוב התבססה על גידול מטעים וגידולי ירקות, אך בהצלחה מועטה עקב הפיצול הרב של החלקות והמחסור במי השקיה. כמו כן היו ביישוב דיר עיזים, רפת ולול. כדי להרחיב את מקורות ההכנסה ייסדו בקיבוץ יוזמות שונות, מהן הצליחו שתיים: בית מרגוע ומפעל לייצור כלים לחיתוך מתכת.
היישוב במלחמת העצמאות
בתחילת מלחמת העצמאות נותקו שבעת יישובי הגליל המערבי מהשטח שנועד להיות מדינת ישראל ונמצאו בשטח שיועד למדינה ערבית. ילדי היישוב פונו לחיפה. ביום הכרזת המדינה פרצו הכוחות הלוחמים את המצור והגליל המערבי אוחד עם שאר המדינה (מבצע בן עמי).
הקיבוץ במאה ה-21
חברי הקיבוץ מתפרנסים מחקלאות ותעשייה. לקיבוץ מטעי בננות, אבוקדו, גידולי שדה וגם רפת משותפת עם קיבוץ סער. כמו כן יש בקיבוץ שני מפעלים:
מוזיאון חניתה
מוזיאון חניתה נמצא בבית האבן שהיה בחניתה העילית ביום העלייה לשם. שמו הרשמי של המוזיאון הוא "מוזיאון לחומה ומגדל להנצחת הנוטר והשוטר העברי מתקופת המנדט הבריטי". במוזיאון תצוגה של אביזרים ומסמכים מתקופת חומה ומגדל, הנוטרות העברית ותצוגה של ממצאים ארכאולוגיים שנתגלו במקום, בעיקר רצפות פסיפס. בעיקר מפורסם "הפסיפס הגאומטרי" שהוא ייחודי בארץ. במקום מוקרן סרט על העלייה לחניתה.
יוג'ין פולנסקי
יוג'ין פולנסקי (בפולנית: Eugen Polanski, נולד ב-17 במרץ 1986 בסוסנוביץ שבפולין) הוא כדורגלן עבר פולני ששיחק בעמדת הקשר ההגנתי.
פולנסקי ערך 19 הופעות במדי נבחרת פולין, והעביר את מרבית הקריירה בבונדסליגה.
קריירת מועדונים
פולנסקי נולד בסוסנוביץ שבפולין בשם בוגוסלאב יוג'ין פולנסקי, ובילדותו היגר עם משפחתו לגרמניה. בגיל שמונה החל לשחק בילדים של בורוסיה מנשנגלדבך, שם גם עלה לבוגרים לאחר כעשור. בפברואר 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בהפסד 2-0 לורדר ברמן. זה היה משחקו היחיד של פולנסקי באותה עונה. את שערו הראשון הבקיע פולנסקי בתיקו 1-1 מול באייר לברקוזן בנובמבר 2005. בעונת 2006/07 פולנסקי ירד ליגה עם בורוסיה מנשנגלדבך, ונשאר בקבוצה בעונת 2007/08, אך מיעט לשחק. בתום עונה זו, עלתה בורוסיה מנשנגלדבך חזרה אל הבונדסליגה, ופולנסקי עבר לחטאפה מהלה ליגה הספרדית. פולנסקי שיחק עונה אחת בחטאפה, בה שיתף פעולה בקישור עם חאבייר קסקרו, וצבר 26 הופעות. הקבוצה ניצלה בקושי מירידה בעונת 2008/09. ביוני 2009 הושאל פולנסקי לשנה אחת למיינץ 05, ובהמשך ההשאלה הפכה לחוזה קבוע. פולנסקי היה אחד השחקנים היציבים בקבוצה, ושיחק בה שלוש עונות וחצי, בהן צבר 66 הופעות והבקיע שלושה שערים.
בפגרת החורף של עונת 2012/13 עבר פולנסקי להופנהיים, והשתלב מיד בקבוצה שהייתה בנויה על מערך התקפי מאוד אך פגיע בהגנה, עם קווין פולאנד, רוברטו פירמינו ואנתוני מודסט. פולנסקי שיחק במועדון עד ליולי 2018, אז פג חוזהו. בתחילת 2019, לאחר שלא חתם באף קבוצה, פרש פולנסקי ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
פולנסקי שיחק בנבחרות גרמניה השונות, וצבר 19 הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. עם זאת, בזכות שורשיו הפולניים, הוא יכול היה לבחור לשחק בנבחרת פולין והוא אכן נענה להזמנתו של מאמן נבחרת פולין פרנסישק סמודה. את הבכורה ערך במשחק ידידות מול נבחרת גאורגיה באוגוסט 2011. פולנסקי השתתף עם פולין ביורו 2012 אותו אירחה פולין, ופתח בכל שלושת משחקי הנבחרת בשלב הבתים, אך הנבחרת הודחה בשלב זה. בשנת 2014 ערך פולנסקי את הופעתו האחרונה במדי נבחרת פולין.
ריצ'רד ו. ספנסר
ריצ'רד ווהן ספנסר (באנגלית: Richard Vaughn Spencer; נולד ב-18 בינואר 1954) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי. כיהן כמזכיר הצי ה-76 של ארצות הברית מאוגוסט 2017 עד נובמבר 2019. בחודש יולי 2019 שימש בו-זמנית במשך כשבוע כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בפועל ולאחר מכן, גם כשבוע, כסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית. ספנסר שירת כטייס בחיל הנחתים של ארצות הברית בין השנים 1976 – 1981. לפני כניסתו לפוליטיקה היה סגן יושב הראש וסמנכ"ל כספים ראשי של חברת Intercontinental Exchange מנובמבר 2001 ועד ינואר 2008.
ראשית חייו
ספנסר נולד בווטרברי שבקונטיקט. הוא למד ברולינס קולג' שבפלורידה, שם הוא התמחה בכלכלה. לאחר סיום לימודיו הוא התגייס לחיל הנחתים ושירת כטייס בין השנים 1976 – 1981.
קריירה
לאחר שחרורו מחיל הנחתים בדרגת קפטן הוא עבד בוול סטריט במשך 15 שנים והחזיק במשרות בחברות גולדמן זקס; בר סטרנס; דונלדסון, לפקין וג'רנט; א.ג. בקר; פיין וובר; ומריל לינץ'. בין השנים 2009 –2015 הוא שירת ב"מועצה הביטחונית העסקית" (Defense Business Board), צוות ייעוץ של מחלקת ההגנה וכחבר בצוות הניהולי של ראש המבצעים הימיים.
מזכיר הצי
ביוני 2017 מינה נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ את ספנסר כמזכיר הצי ה-76. המינוי אושר על ידי הסנאט ב-1 באוגוסט 2017, וב-3 באוגוסט הוא הושבע לתפקידו.
ב-15 ביולי 2019 קיבל ספנסר על עצמו לשמש בתפקיד מזכיר ההגנה בפועל ואמר שהוא "מצפה להמשיך לשמש בתפקיד זה עד שמינויו של מזכיר ההגנה הקבוע תאושר על ידי הסנאט והוא יתפוס את תפקידו. בזמן זה אמשיך לשמש כמזכיר הצי". ב-23 ביולי, עם כניסתו לתפקיד מזכיר ההגנה של מארק אספר, קיבל ספנסר על עצמו את תפקיד סגן מזכיר ההגנה בפועל ומילא תפקיד זה עד לכניסתו של דייוויד נורקוויסט ב-31 ביולי 2019.
ספנסר פוטר מתפקידו ב-24 בנובמבר 2019.
קמבריון
תור הקמבריון (Cambrian, נקרא גם קמבריום) היא יחידת הזמן הגאולוגית הראשונה בעידן הפלאוזואיקון.
תקופה
תור זה הוא המוקדם ביותר ממנו נמצאו סלעים בכמות משמעותית. משך התור כ-60 מיליוני שנים, מלפני כ-542 מיליוני שנים עד לפני 488 מיליוני שנים. התור הגאולוגי שקדם לקמבריון נקרא אדיקר (Ediacaran).
במחקר שהתפרסם ב-2018 בכתב העת Science, הצליחו החוקרים להראות, שבעלי חיים מתור הקמבריון התפתחו מבעלי חיים בתור האדיקר וכי יש המשך אבולוציוני בין שתי התקופות.
החוקרים סוברים, שעלייה בכמות החמצן באטמוספירה של כדור הארץ בתור זה, האיצה תהליכי התפתחות והופעת זני חיים חדשים.
מקור שמו
שמו של התור ניתן לו על ידי אדם סדג'וויק שכינה אותו כך בשל שמה הלטיני של ויילס (מחוז בבריטניה), "קמבריה", שם סלעי הקמבריון חשופים בצורה הטובה ביותר בבריטניה.
המפץ הקמבריוני
בראשית תור זה, בתוך תקופה של 10–20 מיליון שנה, הופיעו רוב המערכות הגדולות של בעלי החיים חסרי החוליות, תהליך הקרוי על שם התקופה "המפץ הקמבריוני". כל האורגניזמים בעידן זה חיו בים. בין המאובנים שנמצאו בתקופה זו ישנם היצורים הקדומים ביותר שהתגלו שהיו בעלי יכולת חישה.
עדויות בישראל
בישראל מצויים סלעים מתור זה באזור אילת. באזור תמנע נמצאה כמות גדולה של נחושת בסלעים מתור זה.
פיוטר גריגורנקו
פיוטר גריגורייביץ' גריגורנקו (ברוסית: Пётр Григорьевич Григоренко; באוקראינית: Петро Григорович Григоренко, תעתיק: "פֶּטְרוֹ הְּרִיהּוֹרוֹבִיץ' הְּרִיהוֹרֶנְקוֹ") (16 באוקטובר 1907 - 21 בפברואר 1987) היה מייג'ור גנרל בצבא האדום ממוצא אוקראיני, פעיל זכויות אדם, מתנגד משטר וסופר.
קורות חיים
גריגורנקו נולד ב-16 באוקטובר 1907 בכפר בוריסובקה שליד זפוריז'יה. מגיל 16 עבד כפועל במוסכי הרכבת בעיר דונצק. בשנת 1929 התקבל ללימודים באוניברסיטת חרקוב, אך לאחר שנתיים של לימודים עזב את האוניברסיטה לטובת קריירה צבאית. בשנת 1934 סיים אקדמיה צבאית של חיל ההנדסה והוסמך לקצונה. שירת כקצין אג"ם גדודי ולאחר מכן כמפקד גדוד הנדסה שעסק בבניית ביצורי קו סטלין. בשנים 1937–1939 למד באקדמיה הצבאית על שם פרונזה במוסקבה. השתתף בקרב חלקין גול כקצין מטה של מפקדת הכוחות הסובייטים באזור. לאחר תום הקרבות נשאר לשרת במטה של מפקדת כוחות הצבא האדום במזרח הרחוק. לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביקש מספר פעמים להישלח לחזית הלחימה. בקשתו אושרה רק בדצמבר 1943, אז מונה לסגן ראש מטה ארמיית המשמר ה-10 שלחמה באזור לנינגרד. בפברואר 1944 נפצע קשה בקרבות. לאחר החלמתו מונה לראש מטה דיוויזיית ח"יר שלחמה בקרפטים. יחד עם יחידתו השתתף בשחרור צ'כוסלובקיה. על חלקו במלחמה עוטר ב:עיטור לנין, עיטור הדגל האדום, עיטור הכוכב האדום ועיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה. את המלחמה סיים בדרגת קולונל.
לאחר המלחמה לימד באקדמיה הצבאית על שם פרונזה במוסקבה. בשנת 1959 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
בשנת 1961 הוא מתח ביקורת על המדיניות של ניקיטה חרושצ'וב וכעונש הוגלה למזרח רוסיה. בשנת 1963 הוא הקים את "האיגוד למאבק להחזרת הלניניזם". בשנות השבעים התמנה גריגורנקו היה בין מייסדי קבוצת הלסינקי במוסקבה. השלטונות הסובייטים שלחו אותו לפסיכושקה, מעין סוג של מאסר פסיכיאטרי, בשנים 1964-1965 ו-1969-1976. בשנת 1964 נשללו ממנו דרגתו הצבאית, עיטוריו והטבות הפרישה שלו.
הוא השתתף באופן פעיל במאבק הטטרים מקרים לאוטונומיה, והפגין כנגד הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה בשנת 1968. בשנת 1970 הוא נכלא בבית חולים פסיכיאטרי.
גריגורנקו היה אחד מהראשונים שהטילו ספק בגרסה הסובייטית הרשמית של ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה. הוא הצביע על כך שקצת לפני ההתקפה הגרמנית ב-22 ביוני 1941, רוכזו כוחות סובייטים גדולים במערב ביאליסטוק, עמוק בתוך השטח הכבוש הפולני, כשהם מתכוננים למתקפת פתע, אך פגיעים לכיתור במקרה של מתקפת פתע גרמנית. הרעיונות שלו פותחו מאוחר יותר על ידי ויקטור סובורוב.
אמורי לבו
אמורי ריימונד לבו (בצרפתית: Amaury Raymond Leveaux; נולד ב-2 בדצמבר 1985) הוא שחיין צרפתי, שיאן עולם (2008–2021) במשחה ל-100 מטר חופשי (בריכת 25 מטר) סגן אלוף אולימפי (בייג'ינג 2008) במשחה ל-50 מטר חופשי, אלוף אולימפי (לונדון 2012) אלוף עולם (ברצלונה 2013), אלוף אירופה (דברצן 2012) ושיאן עולם במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי. בעבר החזיק בשיא העולם (בריכת 25 מטר) במשחה ל-50 מטר חופשי ובמשחה ל-50 מטר פרפר.
ביוגרפיה
לבו נולד וגדל בבלפור.
סגן אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2006 זכה לבו בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.76 שניות, אחרי אנדריי סרדינוב מאוקראינה (51.95 שניות) ולפני ניקולאי סקוורצוב מרוסיה (52.96 שניות). מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3:16.53 דקות), אחרי איטליה (3:15.23 דקות) ורוסיה (3:16.47 דקות).
2007
באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה במרץ 2007 זכה לבו במדליית ארד, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
2008
באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 זכה לבו במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.99 דקות, אחרי פאול בידרמן מגרמניה (1:46.59 דקות) ולפני מאסימיליאנו רוסולינו מאיטליה (1:47.33 דקות).
סגן אלוף אולימפי
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה לבו בשתי מדליות כסף. מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.45 שניות, אחרי סזאר סיילו מברזיל שקבע שיא אולימפי חדש של 21.30 שניות ולפני בן ארצו אלן ברנרד (21.49 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם פביאן ז'ילו, פרד בוסקה ואלן ברנאר בשיא אירופה חדש של 3:08.32 דקות (הנוכחי, 2017), אחרי הרביעייה מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:08.24 דקות, (הנוכחי, 2017) ולפני אוסטרליה שקבעה שיא אוקיאניה חדש של 3:09.91 דקות. הוא שחה ראשון בתוצאה של 47.91 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 13 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.44 דקות אך נמחק מהמשך התחרות ולכן דורג לבסוף במקום 18 ובמקום עשירי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:13.57 דקות. כשחיין רביעי הוא קבע בזינוק שליחים תוצאה של 1:45.89 דקות.
שיאן עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות צרפת (בריכת 25 מטר) שנערכה באנז'ה בתחילת דצמבר 2008 זכה לבו במדליית זהב במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 22.29 שניות, שיפור לשיא העולם בן החודש וחצי של מאט יעקוביץ' מאוסטרליה (22.50 שניות). שבוע לאחר מכן, באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה ברייקה, קרואטיה באמצע דצמבר הוא זכה ב-4 מדליות זהב. במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 20.63 שניות, לפני פרד בוסקה (20.69 שניות) ודויה דראגניה מקרואטיה ויבגני לגונוב מרוסיה שקבעו תוצאה של 21.15 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא עולם חדש של 20.48 שניות שיפור לשיאו העולם בן השלושה חודשים של רולנד סקומן מדרום אפריקה (20.64 שניות). שיא זה החזיק מעמד 8 חודשים ונשבר על ידי רולנד סקומן (20.30 שניות). במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 44.94 שניות (השיא הנוכחי, דצמבר 2017), לפני פביאן ז'ילו (45.84 שניות) ופיליפו מאניני מאיטליה (46.62 שניות). בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא עולם חדש של 45.12 שניות, שיפור לשיא העולם בן 5 ימים של בן ארצו אלן ברנרד (45.69 שניות), במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 22.23 שניות, לפני מילוראד צ'אביץ' מסרביה (22.36 שניות) ורפאל מוניוס מספרד (22.46 שניות). בשלב המוקדמות הוא קבע שיא עולם חדש של 22.18 שניות, שיא זה החזיק מעמד 11 חדושים ונשבר על ידי שטפן דיבלר מגרמניה (21.80 שניות), השיא הנוכחי (2017). במשחה שליחים 4x50 מטר חופשי ביחד עם אלן ברנרד, פביאן ז'ילו ופרדריק בוסקה בשיא עולם חדש של 1:20.77 דקות, לפני איטליה (1:23.37 דקות) וקרואטיה (1:23.68 דקות).
2009
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בסוף יולי 2009 זכה לבו בשתי מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.25 שניות, אחרי סזאר סיילו בשיא אליפות חדש של 21.08 שניות ופרד בוסקה (21.21 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות. כשחיין ראשון הוא שחה תוצאה של 48.37 שניות.