cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטארבקס
סטארבקס בישראל
בספטמבר 2001 פתחה סטארבקס שישה סניפים בתל-אביב, באמצעות חברת דלק ישראל ששימשה זכיין מקומי, אך היוזמה לא עלתה יפה. עיתוי השקת הרשת בעיצומה של האינתיפדה השנייה, תחרות מצד בתי קפה מקומיים, תמהיל מוצרים לא אטרקטיבי ובחירת מיקומים שלא התאימו לבית קפה בצורה שבה פעלה הרשת, היוו את הגורמים המכריעים לכישלון ולחיסול פעילות הרשת בישראל תוך פחות משנתיים.
בעקבות הפופולריות של הרשת, החזרה של סטארבקס לישראל מהווה נושא לעצומות אינטרנטיות וכן למתיחות של אחד באפריל ברשתות החברתיות.
בחודש נובמבר 2019 הודיעה הרשת כי אין לה תוכניות לפתוח סניפים בישראל.
במאי 2020, החלה חברת אסם לשווק בישראל קפסולות קפה של סטארבקס תואמות למכונות קפה של נספרסו, כחלק משיתוף פעולה גלובלי בין רשת סטארבקס לחברת נסטלה העולמית.
ביקורת
ארגון אוקספם האשים את סטארבקס שביקש מהאגודה הלאומית לקפה לחסום רישום שלושה זני קפה אתיופים מובחרים כסימנים מסחריים בארצות הברית. התוכנית הייתה מאפשרת לאתיופיה - מולדת הקפה - לזכות בנתח גדול יותר מהרווחים במסחר בקפה, באמצעות שליטה בשימוש שנעשה בו בשווקים הבינלאומיים. נטען, שהתוצאה עלולה להיות שלילת הכנסות בסך 47 מיליון אירו לשנה ממגדלי קפה אתיופים. נוכח יותר מ-90,000 מכתבים שהביעו דאגה, הניחה סטארבקס בסניפיה עלונים בהם האשימה את אוקספם ב"התנהגות מוליכת שולל" ודרשה שהקמפיין של אוקספם ייפסק. ב-20 ביוני 2007 הודיעו נציגים בכירים של אתיופיה ושל סטארבקס כי הגיעו להסכם בדבר הפצה, שיווק ורישוי אשר מבטיח הגנה על זכויות עובדים ועל סימן המסחר של המגדלים.
רון ברקאי
רון ברקאי (נולד ב-31 באוקטובר 1943) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית שבאוניברסיטת תל אביב.
חייו ופועלו
רון ברקאי נולד בירושלים. אימו עלתה לישראל כתינוקת מבגדאד שבעיראק ואביו הגיע כנער מקהיר. בהתחלה גרה המשפחה בירושלים, בדירה שהשתייכה לכנסייה האתיופית ברחוב החבשים (הקרוי כיום רחוב אתיופיה). ביתם הופגז במהלך מלחמת העצמאות ובאחת ההפוגות ב-1948 עברו לדירת חדר בתל אביב, ליד מסגד חסן בק. עד למלחמה גרו בדירה זו ערביי המקום. רון ברקאי למד בבית ספר דתי תחכמוני עד לכיתה גימל. בשנת 1953 עברה המשפחה לשכונת קריית שלום, שם למד בבית חינוך. בסיום הלימודים היסודיים הלך לבית הספר המקצועי על שם הולץ (רשת עמל), בו למד מכונאות מטוסים. במשך שנים ספורות עבד במקצוע ולאחריהן עשה בגרות אקסטרנית ובשנת 1967 התחיל ללמוד באוניברסיטת תל אביב. הוא השלים את לימודי התואר הראשון בחוגים להיסטוריה כללית ולהיסטוריה של המזרח התיכון. בשנת 1974 התקבל למסלול ישיר ללימודי התואר השלישי (ללא מ"א) באוניברסיטה העברית בירושלים. את עבודת הדוקטור בנושא "דימוי עצמי ודימוי אויב אצל מוסלמים בספרד של ימי הביניים" כתב בהנחייתו של פרופסור עמנואל סיון.
בין השנים 1968 ל-1975 לימד ברקאי בגימנסיה שלווה שבתל אביב. בשנת 1973 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב, בה מונה בשנת 1996 לפרופסור מן המניין. כמו כן לימד באוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 1988 ל-1993 היה ראש בית הספר להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב. נמנה עם המייסדים של כתב העת Mediterranean Historical Review שיוצא לאור בהוצאת אוניברסיטת תל אביב, הוא חבר במערכת כתב העת Social History of Medicine שרואה אור בלונדון, חבר מערכת כתב העת "ג'מאעה" הרואה אור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בעבר היה עורך וחבר מערכת כתב העת זמנים. שהה בשבתונים והיה פרופסור אורח באוניברסיטת אוקספורד, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, בסורבון בפריז 1, בפריז 8 סן-דני, באוניברסיטת קומפלוטנסה במדריד ובאוניברסיטת סלמנקה. באוקטובר 2010 יצא לגמלאות מן האוניברסיטה.
בנעוריו היה חבר המפלגה הקומוניסטית הישראלית ופעיל בברית הנוער הקומוניסטי הישראלי, עזב ב-1968 את המפלגה והמשמרת הצעירה שלה. לכל אורך השנים פעיל פוליטית בארגוני השמאל האוניברסיטאיים. לצד העבודה האקדמית, שולח ברקאי ידו גם בספרות. פרסם עד כה שלושה רומנים: בשנת 2001 "כמו סרט מצרי", בשנת 2004 "האישה שאהבה סיפורים" ובאוקטובר 2010 ראה אור הרומן החדש שלו "התחתית של תל אביב". שלושת הספרים ראו אור בהוצאת חרגול. כמו כן פרסם תרגומים של סיפורים קצרים מאת אוקטב מירבו וגי דה מופסאן.
באוגוסט 2010 ראה אור גיליון חדש, מס. 111 של כתב העת "זמנים", שאותו ערך ברקאי והוא מוקדש לשיער (שיער ראש, זקנים, שפמים ושיער חזה) והיסטוריה.
גישתו ההיסטורית
בתחילת דרכו האקדמית למד רון ברקאי לטינית, ערבית וספרדית של ימי הביניים. את מחקריו הראשונים הקדיש ליחסי נוצרים ומוסלמים בחצי האי האיברי. במסגרת זו פרסם בשנת 1984 את ספרו הראשון: "האויב בראי. מוסלמים ונוצרים בספרד בימי הביניים", שראה אור בספרדית. החל משנת 1982 החל לחקור את היחסים וההשפעות ההדדיות שבין נוצרים, מוסלמים ויהודים בספרד, ובעיקר העברות של ידע מדעי בין הקהיליות השונות בספרד. להשקפתו אין לראות את ההיסטוריה של יהודי ספרד כתופעה מבודדת אלא בקונטקסט רחב של היחסים עם המוסלמים והנוצרים. מכאן גם נטייתו להדגיש את החיים המשותפים במשך למעלה משבע-מאות שנים ואת היצירה הענפה של קהילות אלה, לצד תקופות של משבר וגירוש. במסגרת זו נמנה רון ברקאי גם על חוקרי המוריסקוס, האנוסים המוסלמיים של ספרד.
האויב בראי. מוסלמים ונוצרים בספרד של ימי הביניים
ספר זה מבוסס על עבודת הדוקטורט של רון ברקאי. הוא יצא לאור בארבע הדפסות במדריד שבספרד, בשפה הספרדית. הספר עוסק בהתגבשות תפישתן העצמית של הקהילה הנוצרית והקהילה המוסלמית בספרד בתהליך העימות בין השתיים. ברקאי משתמש בשורת מושגים מהפסיכולוגיה החברתית שעוסקים בגיבוש הדימוי העצמי. הוא עוסק בדימוי העצמי כחלק מדימוי האחר. מושג מרכזי הוא "דימוי הראי" משמעו: 'אני רואה את האויב כהיפוך מושלם לדרך שבה אני רואה את עצמי.' ברקאי ניסה להציג את מידת מורכבותם ופתיחותם הרבה של הדימויים הללו, דבר שקיים הן אצל המוסלמים והן אצל הנוצרים. זאת מכיוון שבדימויים בעלי אופי פתוח ניתן למצוא גם קרבה מנטלית אל האחר והאחר לא נתפש כאויב בלבד שצריך לחסלו פיזית. הדבר מסביר את אחת התופעות הבולטות בספרד לאורך מאות שנים –"החיים יחדיו", שאפשרו השפעות עמוקות בין שלוש התרבויות המוסלמית, היהודית והנוצרית לאורך זמן ארוך כל כך.
מדע, מאגיה ומיתולוגיה בימי הביניים
ספר זה יצא לאור בעברית ב-1986. הספר עוסק בשלוש התרבויות בספרד: יהודים, נוצרים ומוסלמים והוא כולל ארבעה פרקים. פרק אחד עוסק בהיבטים תאורטיים ופרקטיים של האסטרולוגיה, בעיקר בספרד. אחת השאלות המרכזיות למשל היא האם אפשר שאדם מאמין יעסוק באסטרולוגיה? שהרי אם הכוכבים קובעים גורלו של האדם, הוא אינו אחראי למעשיו ואין לו חופש בחירה, בשעה שרוב הדתות קובעות שיש חופש בחירה. האסטרולוגיה נחשבה בימי הביניים למדע מובהק, וכשקמו האוניברסיטאות הונהגו בהן לימודי האסטרולוגיה בעיקר במסגרת הפקולטות לרפואה. זאת מכיוון שהאסטרולוגיה נחשבה גם אמצעי עזר לדיאגנוזה וגם לטיפול רפואי.
הפרק השני עוסק בתפישות גניקולוגיות אצל יהודים, מוסלמים ונוצרים בימי הביניים ובעת החדשה ודן גם באיזו מידה הייתה לתפישות הגינקולוגיות השפעה על הדימויים של האישה והתכונות הנפשיות שיוחסו לה.
הפרק השלישי עניינו הוא רפואה עממית בקרבם של יהודים, נוצרים ומוסלמים בספרד בימי הביניים. הוא מראה קרבה ושוני באמצעים ובתפישות המאגיות בין שלוש התרבויות.
הפרק הרביעי דן במיתוסים היסטוריים, תוך כדי בחינה של מקומם בהיסטוריוגרפיה הספרדית, כיצד הם נוצרו ואיך הם משפיעים על ההיסטוריוגרפיה הספרדית. הוא עוסק במיתוסים כמו אל סיד, המערה המבורכת (קובאדונגה), סנטיאגו דה קומפוסטלה (יעקב הקדוש שניצר את ספרד) ועוד.
אסונותיה של דינה, או הגינקולוגיה היהודית בימי הביניים
ספרו זה של ברקאי ראה אור בפריז בשפה הצרפתית, בשנת 1991. דינה המקראית, בתו של יעקב, הופכת לקול הדובר בחיבורים גניקולוגיים עבריים של ימי הביניים. בחלקו הראשון של הספר עומד המחבר על תפישות היהדות את האישה וגופה והשינויים שחלו בתפישות אלו בעקבות המגע עם התרבות המדעית היוונית והערבית. בחלק השני הוא מביא הוצאה ביקורתית ותרגום לצרפתית של "ספר התולדת". במקורו היה זה חיבור גינקולוגי חשוב ביותר, שנכתב ביוונית במאה ה-2 לספירה על ידי סורנוס מאפסוס. החיבור תורגם ללטינית במאה השישית ולבסוף עובד לעברית בשנת 1197, כדו-שיח בין דינה ליעקב.
נוצרים, מוסלמים ויהודים בספרד בימי הביניים. בין השפעה הדדית לגירוש
זוהי אסופת מאמרים בצרפתית של רון ברקאי עצמו ושל אחרים, שהוא אסף, כתב הקדמה והוציא לאור לציון חמש מאות שנים לכיבוש גרנדה המוסלמית וגירוש היהודים מספרד. הספר ראה אור בפריז בשנת 1993.
היסטוריה של טקסטים גינקולוגיים יהודיים בימי הביניים
ספר זה ראה אור בשפה האנגלית בהוצאת בריל בליידן בשנת 1998. בספר זה מנתח ברקאי את דרך התפתחות ענף רפואת הנשים בתרבות היהודית של ימי הביניים, תוך הדגשת ההשפעות שספג מחיבורים ערביים, לטיניים, ספרדיים וצרפתים. בחלק השני של הספר הוא מביא הוצאה ביקורתית של רוב החיבורים שהתגלו עד כה (בעיקר בעברית ובערבית יהודית, בליווי תרגום אנגלי).
המיתולוגיה הספרדית
ספר זה ראה אור בסדרת "המיתולוגיות" של הוצאת מפה בשנת 2005, שם הוא עוסק במיתולוגיות נוצריות, מוסלמיות ויהודיות, שהתפתחו בספרד. הספר מביא את הרקע ההיסטורי להתפתחות הסיפורים המיתולוגיים, כמו גם תרגום של סיפורים כאלה מערבית, לטינית וספרדית של ימי הביניים.
חלק חשוב של מחקרו של רון ברקאי הוקדש לתולדות האנוסים המוסלמיים בספרד (מוריסקוס) ולתרבותם. במסגרת זו פרסם מספר מאמרים בצרפתית, אנגלית ועברית. בקרוב יראה אור ספרו באנגלית: "רפואה עממית של המוריסקוס במאה השש-עשרה" בהוצאת בריל שבליידן. ספר זה מביא כתב יד נדיר שגילה ברקאי בספריה הלאומית של מדריד וממנו ניתן ללמוד כי הערבית הייתה בשימוש אצל חלק מהמוריסקוס, אף על פי שהדבר נאסר על ידי האינקוויזיציה. כמו כן ניתן למצוא השפעות ספרדיות על המונחים ועל מבנה הלשון של אנוסים אלה.
מחקרו העכשווי
בשנים האחרונות עוסק מחקרו של רון ברקאי בהיסטוריה של המגפה השחורה. הוא מנסה לעשות מחקר השוואתי בין חיבורים רפואיים שנכתבו על ידי מוסלמים, נוצרים ויהודים בספרד בין המאה הארבע-עשרה למאה החמש-עשרה.
כמו סרט מצרי
זהו ספר הפרוזה הראשון של רון ברקאי, שראה אור ב-2001 בהוצאת חרגול ותורגם לאיטלקית ולצרפתית. גיבור הספר הוא יוסף אלפנדרי, יהודי ספרדי מצרי שעלה לישראל ממצרים. הוא מתאפיין במספר דברים: ראשית ברצונו העז להשתלב בחברה הישראלית האשכנזית המתהווה, להיות חלק ממנה והוא נכשל כישלון חרוץ. הוא תוצר של התרבות הערבית—מצרית העשירה אליה הוא קשור בכל נימי נפשו ומצד שני הוא מתעב ערבים. הוא צופה נלהב בקולנוע הערבי-מצרי, במשך שנים רבות הוא שומע את 'קול קהיר' רק כדי לשמוע את הערבית-מצרית ושירה מצרית כמו אום כולתום, ועבד אל-חלים חאפז, אסמאהן ולילה מוראד. בספר גם מתוארים הקונפליקטים שלו עם משפחתו. בספר שזורים אלמנטים אוטוביוגרפיים מחייו של ברקאי, אולם הוא בעיקרו רומן בדוי.
האישה שאהבה סיפורים
זהו ספר הפרוזה השני של רון ברקאי שיצא לאור ב-2003 בהוצאת חרגול. הספר מגולל את קורותיו של היסטוריון ישראלי שעורך מחקר על מלחמת האזרחים בספרד. הוא עובד בארכיון המרכזי של מלחמת האזרחים שנמצא בעיר סלמנקה ובמהלך העבודה הוא גונב מהארכיון שני מכתבים שכתב חייל רפובליקני ערב מותו לאימו ולאהובתו. מטרת ההיסטוריון היא לנסות ולהביא את המכתבים ליעדם. הוא עורך מסע גם לגילויה של ספרד וגם לגילוי עצמו ושבסוף מביא אותו לבית משוגעים. הספר רווי בתיאורים פלסטיים גם של סלמנקה וגם של בית המשוגעים שנמצא בסמוך לתל אביב.
התחתית של תל אביב
זהו ספר הפרוזה השלישי של רון ברקאי שיצא לאור בדצמבר 2010 בהוצאת חרגול-עם עובד. גיבורו הוא מאיר הולצמן, ארכאולוג המתמחה בתקופה הצלבנית וחופר בעיקר בשטחי יהודה ושומרון. סיוט אחד מביא אותו לבחינה מעמיקה, גם היא מסוייטת מאוד, של חייו הפרטיים ושל עבודתו המקצועית.
אליפות וימבלדון 2014
אליפות וימבלדון 2014 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-23 ביוני והסתיימה ב-7 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
הפרסים
משתתפי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
סך הפרסים באליפות היה £25,000,000.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. השנה דורגו 32 ספורטאים. 16 המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
Visual C++
Visual C++ היא סביבת פיתוח משולבת (IDE) שנוצרה עבור שפות התכנות C ו-C++ ותוכננה בידי מיקרוסופט. יש בה כלים לפיתוח ולניפוי שגיאות קוד של ++C, בייחוד קוד שנכתב עבור Microsoft Windows API, ה-DirectX API וסביבת העבודה .NET של מיקרוסופט. הסביבה היא חלק מויז'ואל סטודיו הכולל כלי פיתוח לשפות תכנות נוספות.
יכולות
++Visual C מתפארת בתכונות כמו צביעת מבנים תחביריים בעורך הקוד בצבעים שונים (syntax highlighting), השלמת קוד באופן אוטומטי (IntelliSense) ויכולות ניפוי שגיאות מתקדמות.
לדוגמה, סביבת הפיתוח מאפשרת ניסוי שגיאות מרחוק על מחשב נפרד על ידי הרצת הקוד שורה אחרי שורה. יכולות ניפוי שגיאות מתקדמות נוספות הן האפשרות לקפוץ לכל שורה בקוד בזמן ניפוי שגיאה, עריכה של שורות והמשך ניפוי השגיאות בזמן ריצה (Edit and Continue) ללא צורך בבניית הפרויקט מחדש, ועוד.
סביבת ההידור והקישור נותן אפשרויות של Precompiled Headers, Incremental Link, Minumal Rebuild אשר מקצרות באופן משמעותי את זמני ההידור והקישור.
אליפות וימבלדון 2014
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות דורגו:
במשחק הגמר בוב בריאן ומייק בריאן מארצות הברית נפגשו עם ואשק פוספיסיל מקנדה וג'ק סוק מארצות הברית שלא היו מדורגים והפסידו להם ב-5 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות דורגו:
במשחק הגמר שרה אראני ורוברטה וינצ'י מאיטליה נפגשו עם טימאה בבוס מהונגריה וקריסטינה מלדנוביץ' מצרפת וניצחו אותן ב-2 מערכות. באותה שנה הן ניצחו גם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
תחרות זוגות מעורבים
במשחק הגמר ננד זימוניץ' מסרביה וסמנתה סטוסור מאוסטרליה שיחקו נגד מקס מירני מבלארוס וג'אן האוצ'ינג מטאיוואן וניצחו אותם בשתי מערכות. לסמנתה סטוסור זה היה הניצחון השני בתחרות זוגות מעורבים בווימבלדון.
ישראל בווימבלדון
טניסאים ישראלים השתתפו ב-3 תחרויות.
בתחרות הגברים דודי סלע הפסיד בסיבוב הראשון למיכאיל קוקושקין מקזחסטן ב-3 מערכות.
בתחרות הנשים לישראל היו 2 נציגות:
בתחרות זוגות גברים יונתן ארליך שיחק עם דניאלה ברצ'אלי מאיטליה. הם הפסידו בסיבוב הראשון לזוג שהיה מדורג במקום ה-4 ב-5 מערכות.
פסטאווי (מחוז משנה)
מחוז משנה פסטאווי (בבלארוסית: Пастаўскі район; ברוסית: Поста́вский райо́н) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר פסטאווי.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה פסטאווי 39,487 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2016 נמנו במחוז המשנה 36,442 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 85.81% בלארוסים, 8.99% רוסים, 2.73% פולנים, 1.26% אוקראינים ו-1.21% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (72.86%) ורוסית (25.31%).
גבול גרמניה–צרפת
גבול גרמניה–צרפת (בגרמנית: Grenze zwischen Deutschland und Frankreich; בצרפתית: Frontière entre l'Allemagne et la France) הוא הגבול המפריד בין גרמניה לצרפת. אורכו 448 קילומטרים, וכמחצית ממנו עובר לאורך הריין.
היסטוריה
ראשיתו של גבול גרמניה–צרפת ב והאמנות השונות בעקבות מלחמת שלושים השנים (1618–1648), החל משלום וסטפליה (1648) והסכמי ניימכן (1678–1679), מסמנות את הריין כגבול בין ממלכת צרפת למדינות גרמניה השונות. הגבול בפועל נקבע בקונגרס וינה ב-1815. הגבול השתנה לאחר התבוסה הצרפתית במלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871), אז נאלצה הרפובליקה הצרפתית השלישית למסור את אלזס-לורן ל החדשה. השטח הוחזר לאחר מכן לצרפת 48 שנים מאוחר יותר לאחר חוזה ורסאי ב-1919, לאחר תבוסתה של הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה. הגבול השתנה שוב בשנת 1941 כאשר גרמניה הנאצית סיפחה דה פקטו את האזור (לא מתוקף אמנה כלשהי וללא הכרה משפטית בין-לאומית). הגבול הנוכחי הוקם מחדש לאחר תבוסת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
מסלול
הגבול עוקב אחרי הריין העליון מנקודת מפגש הגבולות עם הגבול הצרפתי–שווייצרי והגרמני–שווייצרי בבזל (47.59°N, 7.589°W), ועובר בין שטרסבורג לאופנבורג. הריין מהווה את הגבול המזרחי של אלזס בצד הצרפתי ואת הגבול המערבי של מדינת באדן-וירטמברג בצד הגרמני.
במעלה הזרם בקרלסרוהה (48.967°N, 8.234°W)עוזב הגבול את הריין, חותך מערבה ויוצר את הגבול הצפוני של אלזס ולורן בצד הצרפתי ואת הגבול הדרומי של ריינלנד-פפאלץ וחבל הסאר בצד הגרמני. הוא חולף על פני זארבריקן, פטיט-רוסל, פריימינג-מרלבך, קרוצוולד, אוברהרן, ופוגש את כביש E29 של האיחוד האירופי לפני שהוא מסתיים בנקודה המשולשת הגרמנית–צרפתית–לוקסמבורגית על המוזל ליד העיירה שנגן (49.46°N, 6.369°W). בשל מיקומה בין שלוש המדינות נבחרה העיירה כאתר הסמלי לחתימת הסכם שנגן בין צרפת, גרמניה ומדינות בנלוקס ב-1985.
ריכוז אלוואולרי מינימלי
ריכוז אלוואולרי מינימלי או MAC (אנגלית: Minimum alveolar concentration) הוא מושג המשמש להשוואת עוצמה של חומר הרדמה. מושג זה מוגדר כריכוז של אדי חומר ההרדמה בריאות בו 50% מהחולים לא יזוזו בתגובה לחתך בבטן. ערך זה משמש כסף מינימום, כשלמעשה את החולים מרדימים בערכים גבוהים מזה. למעשה, מדובר בערך החציוני. השימוש במושג מינימום הוא ככל הנראה תוצר של המקום הראשוני בו המושג הופיע. ככל שערך ה-MAC נמוך יותר, כך החומר פוטנטי יותר. מושג זה הוצג לראשונה ב-1965.
יש לשים לב שהעלייה ב-MAC היא אקספוטנציאלית: אם בריכוז של MAC יורדמו 50% מהחולים, הרי שבריכוז של פי 1.3 יורדמו 99% מהחולים.
סטפן אלכסנדרובסקי
סטפן אלכסנדרובסקי (ברוסית: Степан Александровский; 25 בדצמבר 1842 – 1 בפברואר 1906) היה צייר דיוקנאות וצבעי מים רוסי.
ביוגרפיה
בנעוריו הוא תכנן לפתח קריירה ברפואה, אך עד מהרה מצא את עצמו נמשך לאמנות. להגשמת היעד הזה, הוא עבר לסנט פטרסבורג והחל שיעורי אודיטינג באקדמיה הקיסרית לאמנויות. אחד מדיוקנאותיו זכה במדליית כסף קטנה בשנת 1861.
הוא היה משתתף קבוע בתערוכות האקדמיה וזכה בתואר "אמן" בשנת 1864. מאוחר יותר הפך ל"אמן מן השורה הראשונה" (1869). הוא זכה בתואר "אקדמי" בשנת 1874 על דיוקנו של שר המלחמה, דמיטרי מיליוטין. עד 1884, הוא היה "אמן חופשי" וחבר כבוד באקדמיה.
הוא היה אחד מהחברים המייסדים של אגודת צבעי המים הרוסיים. בין יצירותיו הידועות ביותר ניתן למצוא סדרת אלבומי דיוקנאות: שלושים מנהיגים מכובדים ממרכז אסיה שהגיעו למוסקבה להכתרת אלכסנדר השלישי (1884); ארבעים וחמישה מאבירי מסדרים צבאיים שונים (1886) וחברי שגרירות של האמיר מבוכרה (1889).
הוא גם סיפק איורים למספר כתבי עת והשתתף בתערוכות שערכה החברה האימפריאלית לעידוד האמנויות.
אוונס פול
אוונס פול (ידוע גם בתור פלומה קומפר; נולד ב-25 בנובמבר 1955) הוא פוליטיקאי מהאיטי, שכיהן כראש ממשלת האיטי וכראש עיריית פורט-או-פרנס.
ביוגרפיה
פול נולד בשנת 1955. בבחירות לראשות עיריית פורט-או-פרנס, שהתרחשו בשנת 1990, נבחר פול.
בשנת 1992, קיבל פול את פרס זכויות האדם על שם לטלייה מופיט.
סטנלי ריד
הוא נולד במחוז מייסון שבקנטקי, פתח משרד עורכי דין בעיר מייסוויל, ונבחר לבית הנבחרים של קנטקי. הוא למד בבית ספר למשפטים, אך לא סיים את התואר, ובכך היה לשופט בית המשפט העליון האחרון שלא סיים תואר בבית ספר למשפטים. לאחר ששירת במהלך מלחמת העולם השנייה בצבא ארצות הברית, עלה כוחו של ריד כעורך דין בולט בייצוג תאגידים והוא היה בעל תפקיד בוועד החוות הפדרלי ובתאגיד השיקום הפיננסי. ב-1935 הוא מונה כפרקליט המדינה של ארצות הברית וייצג את הממשלה בכמה דיונים חוקתיים בנוגע למדיניות הניו דיל.
אוונס פול
ביוגרפיה
בשנת 2006, הוא התמודד ללא הצלחה על תפקיד נשיא האיטי, במפלגת הברית הדמוקרטית.
סטנלי ריד
לאחר פרישתו של השופט ג'ורג' סאת'רלנד, מינה הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את ריד כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. ריד כיהן על כס השיפוט עד פרישתו ב-1957 ובמקומו מונה צ'ארלס ויטאקר. ריד כתב את חוות דעת הרוב בפסקי דין כמו "סמית' נגד אולרייט", "גורין נגד ארצות הברית" ו"אדמסון נגד קליפורניה". הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסקי דין כמו "מק'קולום נגד מועצת החינוך".
אוונס פול
ביוגרפיה
הוא נהג להנחות את התוכנית "פלומה" ברדיו קארייב בין השנים 1974 ל-1976, משם קיבל את כינויו, פלומה קומפר.
סטנלי ריד
ראשית חייו
סטנלי ריד נולד בעיירה מינרווה שבמחוז מייסון, קנטקי לג'ון ופרנסס (בלית פורמן) ריד. אביו היה רופא אמיד ופרוטסטנט שלא היה משויך לארגון דתי מסוים. למשפחות ריד ופורמן היו שורשים בהיסטוריה הקולוניאלית המוקדמת של אמריקה, והמורשת של המשפחות השפיעה על ריד הצעיר כבר בילדותו.
ריד למד בקולג' קנטקי וסליין וב-1902 סיים לימודי תואר ראשון. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת ייל ושם קיבל תואר ראשון נוסף ב-1906. משם הוא המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת וירג'יניה, שם הוא היה חבר באחוות דלתא פי, ובאוניברסיטת קולומביה, אך לא סיים תואר במשפטים. במאי 1908 נשא ריד לאישה את ויניפרד אלגין. לזוג נולדו שני בנים, ג'ון וסטנלי הבן, ששניהם היו עורכי דין כמו אביהם. ב-1909 נסע ריד לצרפת, שם הוא השלים את השכלתו בסורבון.
ראשית הקריירה
לאחר סיום לימודיו בצרפת, שב ריד לקנטקי. ב-1910 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד עורכי דין במייסוויל. ב-1912 הוא נבחר לאספה הכללית של קנטקי וכיהן בה שתי תקופות כהונה של שנתיים כל אחת. לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, התגייס ריד לצבא ארצות הברית וקיבל מינוי של קצין בדרגת לוטננט. בסיום המלחמה ב-1918 שב ריד לעיסוקו בעריכת דין ובלט בפעילותו במשפט תאגידי. הוא ייצג את חברת הרכבות צ'ספיק ואוהיו ואת איגוד מגדלי טבק הברלי של קנטקי, בנוסף לתאגידים גדולים נוספים. ריד היה פעיל מאוד בארגון בני המהפכה האמריקאית ובארגון בני המלחמות הקולוניאליות, בעוד שרעייתו הייתה בעלת תפקיד ברמה הארצית בארגון.
ועד החוות הפדרלי
עבודתו של ריד עבור כמה גופים חקלאיים גדולים בקנטקי הקנתה לו שם ארצי כבר סמכא בחוקי התאגידים החקלאיים. מוניטין זה משך את תשומת ליבם של פקידי ממשל פדרליים. בנובמבר 1928 נבחר הרברט הובר כנשיא ארצות הברית ובמרץ 1929 הוא הושבע לכהונתו. המגזר החקלאי בארצות הברית עמד על סיפו של משבר. שלא כמו קודמו, הסכים הובר להעניק תמיכה למגזר החקלאי, וביוני 1929 העביר הקונגרס את חוק השיווק החקלאי. במסגרת החוק הוקם ועד החוות הפדרלי, שהיה אחראי לביצועו של החוק. קריסת שוק המניות באוקטובר 1929 הובילה את היועץ המשפטי הראשי של הוועד להתפטר. אף על פי שריד היה דמוקרט, המוניטין שלו כעורך דין המומחה לתאגידים חקלאיים הובילה את הנשיא הובר למנותו כיועץ המשפטי הראשי של הוועד ב-7 בנובמבר אותה שנה. בתפקיד זה שימש ריד עד דצמבר 1932.
תאגיד השיקום הפיננסי
בדצמבר 1932 התפטר היועץ המשפטי הראשי של תאגיד השיקום הפיננסי, וריד מונה במקומו. מאז 1930 לחץ יושב ראש הפדרל ריזרב יוג'ין מאייר על הובר לנקוט בגישה פעילה יותר לשיפור המצב על רקע השפל הגדול. בסופו של דבר התרצה הובר והגיש הצעת חוק בהתאם. חוק תאגיד השיקום הפיננסי נחתם ב-22 בינואר 1932, אך פעולותיו נשמרו בסוד במשך חמישה חודשים. הובר חשש שהמתקפות הפוליטיות מצד הרפובליקנים ופרסום המידע אילו תאגידים קיבלו את הסיוע של תאגיד השיקום הפיננסי עלולים היו לשבש את ניסיונות הסוכנות לשמור על חיותן הפיננסית של החברות. כאשר העביר הקונגרס חקיקה בנובמבר 1932 שאילצה את תאגיד השיקום הפיננסי לפרסם את שמות החברות שקיבלו הלוואות, המבוכה הפוליטית שנוצרה הובילה להתפטרות נשיא התאגיד ושל מחליפו ולתחלופת בעלי תפקידים בו. בחירתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות באותו חודש הובילה לשינויים נוספים בסגל התאגיד. ב-1 בדצמבר התפטר היועץ המשפטי הראשי של התאגיד, והובר מינה את ריד לתפקיד. רוזוולט, שהתרשם מעבודתו של ריד והיה זקוק לאדם שמכיר את התאגיד, את צוותו ואת פעולותיו, השאיר את ריד בתפקידו. ריד פיקח והגן על הקריירות של מספר עורכי דין צעירים בתאגיד, רבים מהם היו לבעלי השפעה רבה בממשל רוזוולט, כמו אלג'ר היס, רוברט ה. ג'קסון, תומאס גרדינר קורקורן, צ'ארלס אדוארד ויזנסקי הבן ודייוויד קאשמן קויל.
במהלך תקופת כהונתו בתאגיד השיקום הפיננסי, הייתה לריד השפעה על שני צעדי מדיניות לאומיים חשובים. ראשית, הוא היה פעיל בהקמת תאגיד אשראי הסחורות. בראשית אוקטובר 1933 הציע רוזוולט לנשיא תאגיד השיקום הפיננסי ג'סי ג'ונס לפתוח תוכנית לחיזוק מחירי הכותנה. ב-16 באוקטובר נפגש ג'ונס עם ריד ויחד הם הקימו את תאגיד אשראי הסחורות. למחרת היום הוציא הנשיא רוזוולט את צו נשיאותי 6340, שהיה הבסיס החוקי להקמת התאגיד. ייחודו של התאגיד היה שהממשלה יכלה להחזיק בעודפי הכותנה כביטחונות להלוואות. אם מחירי הכותנה עלו מעבר לערכה, יכלו החוואים לפדות אותה, לשלם את ההלוואות ולהרוויח. אם המחירים נותרו בשפל, עדיין נותר לחוואים מספיק כסף כדי להתקיים וכדי לזרוע את גידולי הכותנה של השנה הבאה. התוכנית פעלה היטב עד שהיא הפכה לבסיס של התוכנית החקלאית של הניו דיל.
הצעד השני בו היה ריד מעורב היה כאשר הוא סייע להגן על מדיניות הזהב של הממשל, ובכך הוא הגן גם על מדיניות המוניטרית הלאומית. הדפלציה גרמה לשער הדולר לרדת בכ-60%. אך עדיין החוק האמריקאי התיר לאמריקאים ולאזרחים זרים לפדות שטרות כסף במטבעות זהב בערכים שהיו טרם השפל, ובכך גרמו להסתערות על עתודות הזהב של ארצות הברית. נטישת תקן הזהב יכלה לעצור את ההסתערות. היא גם פחתה את ערך הדולר ובכך הורידה את מחירי הסחורות ומשכה משקיעים זרים. בסדרה של צעדים שנקט רוזוולט הוא הוביל את נטישת תקן הזהב במרץ ובאפריל 1933, ובכך גרם לשער הדולר לרדת. אך הייתה נחוצה הורדה נוספת של שער הדולר. אחד הדרכים לכך הייתה להעלות את שער הזהב, אך החוק הפדרלי דרש שמחלקת האוצר תרכוש את הזהב בשערו הגבוה שמלפני השפל. הנשיא רוזוולט ביקש מתאגיד השיקום הפיננסי לרכוש את הזהב במחירים הגבוהים ממחירי השוק כדי לפחת עוד יותר את הדולר. אף על פי שמזכיר האוצר הנרי מורגנטאו הבן סבר שלממשלה לא הייתה סמכות לרכוש זהב, ריד הצטרף ליועץ המשפטי הראשי של מחלקת האוצר, הרמן אוליפנט, כדי לספק תמיכה משפטית קריטית לתוכנית. הדפלציה הנוספת סייעה לייצב את הכלכלה במהלך התקופה הקריטית בה היו שכיחות ההסתערויות על הבנקים.
הסיוע שהגיש ריד למדיניות הזהב של רוזוולט לא תמה אז. ב-5 ביוני 1933 העביר הקונגרס החלטה משותפת שביטלה את הסעיפים בכל החוזים הציבוריים והפרטיים שמתירים המרת זהב. בעלי חוב זועמים רבים דרשו את ביטול החוק. בסופו של דבר הגיע העניין לפתחו של בית המשפט העליון של ארצות הברית. התובע הכללי של ארצות הברית הומר סטיל קאמינגס ביקש מריד להצטרף אליו בכתיבת תגובת הממשלה לבית המשפט ולסייע לו במהלך הטיעונים בעל פה. עזרתו של ריד הייתה קריטית, שכן בבית המשפט היה אז רוב שמרני.
ב-2 בפברואר 1935 פרסם בית המשפט העליון הודעה חסרת תקדים שהוא מעכב את פסיקתו בשבוע. בית המשפט הכה בהלם את האומה שוב כאשר הכריז על עיכוב נוסף ב-9 בפברואר. לבסוף, ב-18 בפברואר פסק בית המשפט בפסק הדין "נורמן נגד חברת הרכבת בולטימור ואוהיו" (.Norman v. Baltimore & Ohio Railroad Co) שלממשלה יש את הסמכות לבטל חוזים פרטיים אך לא חוזים ציבוריים. על כל פנים, רוב השופטים פסק שבשל העובדה שלא נתקבלה ראייה שהחתומים על החוזים עם הממשלה הפדרלית ניזוקו, לא נפסק לטובתם שום תשלום.
פרקליט המדינה של ארצות הברית
הסיוע שהגיש ריד בהגנה על האינטרסים הממשלתיים בתיקי סעיף הזהב הובילו את הנשיא רוזוולט למנות אותו כפרקליט המדינה של ארצות הברית. פרקליט המדינה המכהן, ג'יימס ביגס, נחשב באופן כללי כחסר השפעה ואף בלתי כשיר לתפקידו. הוא הפסיד ב-10 מתוך 17 תיקים שבהם הוא ייצג את הממשל בחמשת חודשי כהונתו הראשונים בתפקיד. ב-15 במרץ 1935 התפטר ביגס וריד מונה כמחליפו ב-18 במרץ ומינויו אושר על ידי הסנאט ב-25 במרץ. בכניסתו לתפקיד הוא מצא את משרדו באי-סדר. כמה קריאות תיגר על חוק השיקום התעשייתי הלאומי, שנחשב לעמוד התווך של הניו דיל, הגיעו לבית המשפט העליון וריד נאלץ לוותר על ההגנה עליהם, שכן משרדו לא היה מוכן לטיעונים. ריד פעל במהירות להשבת הסדר על כנו והתצהירים שהוגשו לאחר מכן בלטו בשל הטיעונים המשפטיים החזקים שלהם והמחקר המעמיק שנלווה להם. עד מהרה ייצג ריד את הממשל בפני בית המשפט העליון בהגנה על תאימותם לחוקה של חוק ההסדר החקלאי, חוק הביטחונות , חוק הביטוח הלאומי , חוק יחסי העבודה הלאומי , חוק חברת אחזקת התשתיות הציבוריות , חוק הפחם והחוק להקמת רשות עמק טנסי, וחידש את המאבק על חוק השיקום התעשייתי הלאומי. לחץ העתירות היה כה רב עד שריד ניהל שישה תיקים מרכזיים בפני בית המשפט העליון תוך שבועיים. ב-10 בדצמבר הוא התמוטט כתוצאה מתשישות במהלך דיון בבית המשפט. בחלק מהתיקים נחל ריד הפסד, כולל בפסקי הדין "תאגיד העופות שכטר נגד ארצות הברית", שפסל את חוק השיקום התעשייתי הלאומי, ו"ארצות הברית נגד בטלר" שפסל את חוק ההסדר החקלאי.
1937 הייתה שנה מוצלחת מבחינתו של ריד כפרקליט המדינה. הוא ייצג את הממשלה וניצח בכמה תיקים מרכזיים כמו פסק הדין "מלון החוף המערבי נגד פאריש, שאישר את תקפותם של חוקי שכר המינימום, פסק הדין "המועצה הלאומית ליחסי עבודה נגד תאגיד הפלדה ג'ונס ולאפלין" , שאישר את חוק יחסי העבודה הלאומי, ופסק הדין "חברת המכונות סטיוארד נגד דייוויס" שאישר את סמכות המיסוי של חוק הביטוח הלאומי. עד סוף השנה ניצח ריד ברוב התיקים הכלכליים שבהם הוא ייצג את הממשל וזכה למוניטין כאחד מפרקליטי המדינה החזקים ביותר מאז יצירת התפקיד ב-1870.
מינויו
ב-15 בינואר 1938 הודיע שופט בית המשפט העליון ג'ורג' סאת'רלנד בן ה-75 על פרישתו ב-18 בינואר. ב-15 בינואר מינה הנשיא רוזוולט את ריד כמחליפו. רבים בוושינגטון הבירה היו מודאגים בנוגע למאבק על אישור המינוי. השופט ויליס ואן דוונטר, אחד מקבוצת ארבעת הפרשים השמרנים, פרש בקיץ הקודם. במקומו מינה רוזוולט את הוגו בלאק והמאבק על אישור מינויו של בלאק בסנאט ארך שבעה ימים ולא היה קל. להקלתם של רבים, תהליך אישור מינויו בסנאט של ריד היה חלק ועורר ויכוחים מעטים בלבד. ב-25 בינואר אושר המינוי וב-31 בינואר הוא הושבע לתפקידו. מחליפו כפרקליט המדינה היה רוברט ה. ג'קסון. ריד היה האדם האחרון שכיהן כשופט בבית המשפט העליון מבלי שהיה בוגר תואר במשפטים.
ריד כיהן בבית המשפט העליון 19 שנים. תוך שנתיים הצטרף אליו לכס השיפוט המנטור שלו, פליקס פרנקפורטר ובן חסותו רוברט ה. ג'קסון. ריד וג'קסון חלקו דעות דומות בנוגע לסוגיות הביטחון הלאומי ולעיתים קרובות הצביעו יחדיו. ריד ופרנקפורטר החזיקו גם בדעות דומות ובדרך כלל הסכימו זה עם זה. פרנקפורטר נהג לכתוב פסקי דין ארוכים ומקצועיים בעוד שריד כתב פסקי דין תמציתיים עם דיון קצר על עובדות המקרה.
ריד נחשב שופט מתון ולעיתים היה לשון המאזניים בהצבעות על פסקי הדין. הוא כתב מעל 300 פסקי דין ונשיא בית המשפט העליון וורן ברגר אמר ש"הוא כתב בבהירות ובתקיפות". ריד היה פרוגרסיבי בהשקפותיו הכלכליות, ובדרך כלל תמך בביטול הפרדה גזעית, בחירויות האזרח, בזכויות האיגודים המקצועיים וברגולציה כלכלית. עם זאת, בחופש הדיבור, בתחום הביטחון הלאומי, ובסוגיות חברתיות מסוימות, הוא בדרך כלל היה בעל גישה שמרנית. לעיתים קרובות הוא אישר את ההגבלות של הממשל הפדרלי, אך לא של הרשויות המדינתיות או המקומיות, על חירויות האזרח. ריד גם התנגד ליישום מגילת הזכויות במדינות על בסיס התיקון ה-14 לחוקה.
פסיקותיו
על פסיקותיו הבולטות של ריד נמנו:
משפט אלג'ר היס
פרסומו של ריד לא בא אך ורק מפסיקותיו. ב-1949 הוא היה מעורב במשפטו של אלג'ר היס. היס, שהיה אחד מבני חסויותיהם של ריד ופרנקפורטר, הואשם באוגוסט 1948 בריגול. ביוני 1949 הוגש נגדו כתב אישום. עורך הדין של היס זימן את ריד ואת פרנקפורטר למתן עדות אופי. אף על פי שריד התנגד מסיבות אתיות לכך ששופט מכהן ימסור עדות בבית משפט, מרגע שהוא זומן להעיד הוא הסכים לכך. כמה משקיפים גינו בתקיפות את ריד על העתרותו לזימון.
פרישתו
החל מאמצע שנות ה-50, החל ריד לכתוב יותר ויותר חוות דעת מיעוט והתנגד לעיתים קרובות ביותר לפסיקות בית המשפט. חוות דעת המיעוט הראשונה שלו נכתבה ב-1939, כשנה לאחר תחילת כהונתו על כס השיפוט. בתחילה נכתבו חוות דעת המיעוט שלו, כפי שנהגו יוז, ברנדייס, סטון ורוברטס, שכמוהו היו עורכי דין עם ניסיון רב, רק כאשר הוא לא יכול היה לשאת את מה שהוא החשיב כתיקונים לחוקה פרי עטם של השופטים כפי שהוכנסו בפסקי הדין של בלאק, פרנקפורטר, דאגלס ומרפי, שאותם מינה רוזוולט. ב-1955 כבר עלתה תדירות חוות דעת המיעוט של ריד יותר ויותר. הוא החל לחוש שהתורה המשפטית של בית המשפט העליון התרחקה ממנו יותר מדי ושהוא איבד את השפעתו. ב-25 בפברואר 1957 פרש ריד מכהונתו, בציינו את גילו, 73, כסיבה להתפטרות. במקומו מונה צ'ארלס ויטאקר.
לאחר פרישתו ניהל ריד חיי פרישה פעילים. בנובמבר 1957 ביקש ממנו הנשיא דווייט אייזנהאואר לשבת בראש המועצה לזכויות האזרח של ארצות הברית שהוקמה אז. ב-7 בנובמבר הכריז אייזנהאואר על המינוי, אך ב-3 בדצמבר דחה ריד את המינוי, בציינו את חוסר התקינות של שופט לשעבר שיכהן בגוף פוליטי. עם זאת, כמה גופי תקשורת ציינו שהמינוי היה סופג התנגדויות מפעילי זכויות אדם, שחשו שריד לא היה פרוגרסיבי דיו בהשקפותיו.
ריד המשיך בכל אופן לשרת את הרשות השופטת באופנים שונים. במשך כמה שנים הוא כיהן כשופט זמני בכמה בתי משפט פדרליים בערכאות נמוכות, במיוחד בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה. הוא גם מילא כמה תפקידים מיוחדים, היכן שניסיון שיפוטי היה דרוש, כמו סכסוכי גבולות בין המדינות.
ב-1958 הוא נבחר כחבר בסניף ניו ג'רזי של אגודת סינסינטי בזכות היותו צאצא של קולונל דייוויד פורמן, שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
מותו
כאשר הוא נעשה יותר חלש וחולה, עברו ריד ורעייתו להתגורר במוסד סיעודי בהנטינגטון שבמדינת ניו יורק.
סטנלי ריד נפטר בהנטינגטון ב-2 באפריל 1980, ונטמן במייסוויל.
הסופר קאפ האירופי 2014
ריאל מדריד ניצחה במשחק 2–0 וזכתה בתואר הסופר קאפ האירופי השני שלה.
מיקום
אצטדיון קארדיף סיטי הוכרז כמיקום הסופי של הסופר קאפ האירופי 2014 בישיבת הוועד הפועל של אופ"א ב-30 ביוני 2012. זה היה הסופר קאפ האירופי הראשון שהתארח בוויילס.
האצטדיון נפתח ביולי 2009 במקום בו שכן קודם אצטדיון האתלטיקה של קארדיף, והוא האצטדיון הביתי של קבוצת הכדורגל קארדיף סיטי, המשחקת בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. האצטדיון מכיל 33,000 מקומות.
קבוצות
זה היה הסופר קאפ הראשון מתוך שלושה רצופים שמשתתפות בו רק קבוצות ספרדיות, והשני בסך הכל. הקבוצות נפגשו גם בסופר קאפ האירופי 2016.
הסגלים למשחק
קשר ריאל מדריד, צ'אבי אלונסו, הושעה לקראת משחק, עקב הפרות התנהגות בגמר ליגת האלופות, שגם ממנו הושעה.
ההחתמות החדשות של ריאל, טוני קרוס וחאמס רודריגס, ערכו את הופעת הבכורה הרשמית שלהם בריאל מדריד. שחקן נוסף שהוחתם באותו קיץ, קיילור נבאס, לא עלה בהרכב ולא שותף. בסביליה ערכו בכורה דניס סוארס, אלש וידאל וגז'גוז' קריכוביאק, כמו גם המחליף יאגו אספס.
פרטים
הזוכה בליגת האלופות הייתה הקבוצה "הביתית" למטרות אדמיניסטרטיביות.
Queen of Kings
Queen of Kings (בעברית: מלכת המלכים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הנורווגית-איטלקייה אלסנדרה מלה, שיצא לאור ב-9 בינואר 2023. השיר ייצג את נורווגיה באירוויזיון 2023 שהתקיים בליברפול שבממלכה המאוחדת לאחר שזכה בתחרות מלודי גרנד פרי 2023, הקדם הלאומי של נורווגיה לאירוויזיון.
רקע
בראיון לאתר המעריצים של האירוויזיון Eurovision Fun, סיפרה מלה כי השיר עוסק בהפגנת כוחן של נשים, אך גם כוחם של כל האנשים, על כמה חשוב להרגיש את עצמך. מלה אמרה שהחוויות שלה כאישה ביסקסואלית השפיעו על יצירת השיר.
מלודי גרנד פרי
מלודי גרנד פרי 2023 הייתה המהדורה ה-61 של התחרות, התחרות בוחרת שיר המייצג את המדינה באירוויזיון. השיר נבחר לחצי הגמר הראשון מתוך שלושה והעפיל לגמר. בגמר צברה אלסנדרה עם השיר סך 233 נקודות, 104 נקודות מהשופטים ו-129 מהקהל, והשיר סיים במקום הראשון ונבחר לייצג את נורווגיה באירוויזיון 2023.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. נורווגיה שובצה למחצית הראשונה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-9 במאי 2023.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. נורווגיה שובצה ראשונה, לפני מלטה. ב-9 במאי 2023 ביצעה אלסנדרה את "Queen of Kings" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה היא נמנתה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. נורווגיה הופיעה כמדינה ה-20.
במופע הגמר, בתום הקראת הניקוד שהעניקו צוותי השופטים, דורג שירה של נורווגיה במקום ה-17, עם 52 נקודות. בהצבעת הקהל הוא דורג במקום השלישי, עם 216 נקודות. כך, בתום הקראת הניקוד מהצבעות הקהל בבית, שהתווסף לניקוד מהשופטים, סיים "Queen of Kings" במקום החמישי, כשבסך הכל זכה לקבל 268 נקודות.
פולאצק (מחוז משנה)
מחוז משנה פולאצק (בבלארוסית: Полацкі раён; ברוסית: По́лоцкий райо́н) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר פולאצק.
מעבר מנקמן
מעבר מנקמן (באנגלית: Monkman Pass) הוא מעבר הרים שגובהו 1,061 מטרים מעל פני הים, בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גאוגרפיה
המעבר ממוקם ברכסי הארט, דרומית מערבית לעיירה טאמבלר רידג'. ונחשב לגבול הדרומי של הרי הרוקי הצפוניים.
מעבר מנקמן ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, והוא נמוך בגובהו ממעבר ילוהד וממעבר פיין.
מעבר מנקמן הוא מוצאו של נהר מריי (Murray River).
מעבר מנקמן, כמו גם מפלי מנקמן מצויים בשטח הפארק הפרובינציאלי מנקמן.
היסטוריה
בעקבות הצעה לבנות כביש מהיר שיעבור דרך מעבר מנקמן, נערך בין השנים 1937 - 1939 סקר באזור. התוכנית לא הושלמה ולבסוף הכביש (הכביש המהיר ג'ון הארט) עובר דרך מעבר פיין. כיום עובר דרך מעבר מנקמן "השביל ההיסטורי מעבר מנקמן" שנבנה בין השנים 2006 - 2007, ונפתח לציבור בשנת 2008.
גילוי ומקור השם
המעבר התגלה על ידי אלכסנדר מנקמן (על שמו קרוי המעבר), סוחר פרוות שחצה אותו בשנת 1922. שמו של המעבר ניתן לו רשמית ב-6 באוקטובר 1925.
שנות ה-50 של המאה ה-20 במוזיקה הפופולרית
ערך זה מכיל סקירה של האירועים והמגמות העיקריות במוזיקה הפופולרית במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20.
במהלך העשור הז'אנרים הדומיננטיים בעולם המערבי היו רוק אנד רול, דו-וופ, מוזיקת פופ, סווינג, רית'ם אנד בלוז, מוזיקת בלוז, מוזיקת קאנטרי, רוקבילי וג'אז.
רוק אנד רול
מוזיקת רוק אנד רול הייתה דומיננטית במיוחד החל מאמצע שנות ה-50 ובמהלך סוף העשור, ובהמשך הפופולריות של סגנון מוזיקלי זה התפשטה למרבית מדינות העולם. רוק אנד רול התפתח כתוצאה של שילוב בין הז'אנרים המוזיקליים של מוזיקת הקאנטרי והמוזיקה האפרו-אמריקנית של אותה העת (מוזיקת רית'ם אנד בלוז ומוזיקת גוספל). בשנת 1951 טבע שדר הבלוז האמריקאי אלן פריד את המונח "רוק אנד רול" כאשר החל לנגן שירי רית'ם אנד בלוז ורוק אנד רול בתוכנית הרדיו שלו עבור הקהל האמריקאי הלבן.
במהלך שנות ה-50 גברה הפופולריות של הגיטרה החשמלית (שפותחה על ידי לס פול). הלהיטים הגדולים של פול "How High the Moon", ו"The World Is Waiting for the Sunrise" סייעו לפיתוח סגנונות נגינה מורכבים יותר במוזיקת הרוק אנד רול אשר פותחו בין היתר על ידי האמנים צ'אק ברי, לינק ריי, וסקוטי מור. צ'אק ברי, אשר נחשב לאחד מחלוצי מוזיקת הרוק אנד רול, פיתח את האלמנטים העיקריים שהעניקו את הייחוד לסגנון מוזיקלי זה, כאשר שיריו התמקדו בעיקר בחיי בני העשרה ושילבו קטעי נגינת סולו בגיטרה ווירטואוזיות שהשפיעו רבות על מוזיקת הרוק שתפותח בהמשך.
אמנים כמו אלביס פרסלי, צ'אק ברי, ביל היילי והקומטס, בו דידלי, פאטס דומינו, ריצ'רד הקטן, ג'רי לי לואיס, ביג ג'ו טרנר וג'ין וינסנט היו מהאמנים הבולטים הראשונים שיצרו את שירי הרוק אנד רול המוקדמים אשר הושפעו במיוחד ממוזיקת הרית'ם אנד בלוז. אמנים נוספים בולטים שביצעו שירי רוק אנד רול בהמשך העשור כללו בין היתר את ג'וני ריי, האחיות פונטנה והצמד לס פול ומרי פורד. לסרט הקולנוע "The Blackboard Jungle", אשר הקרנת הבכורה שלו הייתה ב-25 במרץ 1955, הייתה גם השפעה רבה במיוחד על הפופולריזציה של הרוק אנד רול. השיר של להקת ביל היילי והקומטס "(We’re Gonna) Rock Around the Clock", אשר התנגן בפתיח של הסרט, הפך ללהיט מיידי.
הזמר פאט בון, אשר היה לאחד מאמני הרוק אנד רול המצליחים ביותר במהלך העשור, זכה לפרסום רב לאחר שביצע גרסות כיסוי בסגנון מוזיקת פופ לשירי רית'ם אנד בלוז שונים כמו "Two Hearts, Two Kisses (Make One Love)", "Ain't That a Shame", ו-"At My Front Door (Crazy Little Mama)". התקליטים עם גרסאות הכיסוי של בון נמכרו בכמויות גדולות בהרבה מהתקליטים עם הביצועים המקוריים של השירים. חלק גדול מההצלחה של בון נבעה מכך שהוא גרם לכך ששירי הרית'ם אנד בלוז שביצע הפכו מתאימים לניגון בתחנות הרדיו הגדולות באותה תקופה. דמותו האמריקאית והנקייה של בון סייעה רבות לגרום לכך שהסגנון המוזיקלי החדש הפך פופולרי בקרב קהל רחב בהרבה.
אלביס פרסלי, שהחל את הקריירה שלו במהלך אמצע שנות החמישים, הפך במהרה לאמן הרוק אנד רול המצליח ביותר בעיקר בזכות סדרת הופעות טלוויזיוניות שביצע, ובשל הופעותיו בסרטי קולנוע שונים, וכמו כן בזכות מספר רב של אלבומים מצליחים אותם הפיק לאורך השנים. אלביס הצליח להביא את הרוק אנד רול למיינסטרים של התרבות הפופולרית. פרסלי תרם גם לעלייה בפופולריות של תת-ז'אנר הרוקבילי, אשר שילב את הסגנון המוזיקלי של מוזיקת הקאנטרי עם הסגנון המוזיקלי של מוזיקת הרית'ם אנד בלוז. אלביס הפך לכוכב המוזיקלי הגדול ביותר מאז גלן מילר ופרנק סינטרה. הביצועים יוצאי הדופן של פרסלי הפכו אותו לפופולרי במיוחד אך גם לדמות שנוייה במחלוקת באותה העת. ההצלחה המאסיבית של פרסלי הביאה את הרוק אנד רול למיינסטרים וסייעה רבות למוזיקאים אפרו-אמריקאים להשיג הצלחה במצעדי הפופ.
בשנת 1957 עלתה לשידור בארצות הברית תוכנית הטלוויזיה הפופולרית "American Bandstand". בתוכנית, אשר הונחתה על ידי דיק קלארק, הופיעו אמני רוק אנד רול שונים. התוכנית סייעה גם לעלייה בפופולריות של אמני רוק אנד רול עם דימוי נקי יותר ופחות שנוי במחלוקת, כגון בובי דארין, ריקי נלסון, פרנקי אבאלון, פול אנקה, ניל סדאקה, וקוני פרנסיס.
התרסקות המטוס הטרגית בשנת 1959 בה נהרגו המוזיקאים באדי הולי, הבופר הגדול וריצ'י ואלנס וכמו גם הגיוס של אלביס פרסלי לצבא מיוחסים בעיני רבים לתקופה בה הסתיים עידן הרוק אנד רול הקלאסי.
פופ קלאסי
מוזיקת הפופ הייתה דומיננטית במיוחד במצעדים במהלך המחצית הראשונה של העשור. שירי פופ, ובמיוחד פופ ווקאלי, החליפו בהדרגה את מוזיקת הביג בנד / סווינג שהייתה פופולרית בסוף מלחמת העולם השנייה, אם כי לעיתים קרובות נעשה בהם שימוש בתזמורות אשר ליוו את הזמרים/ות. בעוד שהז'אנרים של מוזיקת הביג בנד והסווינג שמו את הדגש העיקרי על התזמור (Orchestration) של השירים, מוזיקת הפופ שלאחר המלחמה ושל תחילת שנות ה-50 התמקדו יותר בסיפור של השיר ו/או ברגש שבא לידי ביטוי בשיר.
אמני מוזיקת פופ בולטים במהלך העשור כללו את פטי פייג' (אשר להיטיה הגדולים ביותר בעשור כללו את "The Tennessee Waltz", "I Went To Your Wedding", "The Doggie In The Window"), נט קינג קול (אשר להיטיו הגדולים ביותר בעשור כללו את Mona Lisa, "Too Young"), פרי קומו (אשר להיטיו הגדולים ביותר בעשור כללו את "If", "Don't Let The Stars Get In You Eyes", "Wanted", "Round And Round"), פרנק סינטרה (אשר להיטיו הגדולים ביותר בעשור כללו את "Young at Heart", " Three Coins in the Fountain ", " Witchcraft "), טוני בנט (אשר להיטיו הגדולים ביותר בעשור כללו את "Cold, Cold Heart", "Because of You", "Rags to Riches"), רוזמרי קלוני (אשר להיטיה הגדולים ביותר בעשור כללו את "Come On-a My House", "Mambo Italiano", "Half as Much", "This Ole House"), דין מרטין (אשר להיטיו הגדולים ביותר בעשור כללו את "That's Amore", "Return to Me", "Sway), אדי פישר (אשר להיטיו הגדולים ביותר בעשור כללו את "Anytime", "Wish You Were Here", "Thinking of You", "I'm Walking Behind You", "Oh! My Pa-Pa", "Fanny"), דוריס דיי (אשר להיטיה הגדולים ביותר בעשור כללו את "Secret Love", " Whatever Will Be Will Be (Que Sera Sera) ", "Teacher's Pet"), גאי מיטשל (אשר להיטיו הגדולים ביותר בעשור כללו את "My Heart Cries for You", "The Roving Kind", "Pittsburgh, Pennsylvania", "Singing the Blues"), בינג קרוסבי (אשר להיטיו הגדולים ביותר בעשור כללו את " "Play a Simple Melody" אותו ביצע יחד עם בנו גארי קרוסבי, ו-"True Love" אותו ביצע יחד עם גרייס קלי ), והרכבי פופ ווקאלי כמו האחים מילס (אשר להיטם הגדול ביותר בעשור היה "Glow Worm"), להקת האורגים "(אשר להיטם הגדול ביותר בעשור היה Goodnight Irene "), והקורדטס (אשר להיטיהם הגדולים ביותר בעשור כללו את "Mister Sandman" ו-"Lollipop").
במהלך העשור הפופולריות של הפופ הקלאסי החלה לדעוך במקביל לכניסתה של מוזיקת הרוק אנד רול למיינסטרים וכך שז'אנר זה הפך לז'אנר אשר בהדרגה היה לז'אנר המוזיקלי המוביל במכירות התקליטים בארצות הברית. בעקבות כך, בעוד שזמרי קרונינג כמו אדי פישר, פרי קומו ופאטי פייג' היו דומיננטיים במיוחד במחצית הראשונה של שנות החמישים, הם התקשו להגיע לצמרת מצעד הפזמונים לקראת סוף העשור. עם זאת, זמרי פופ חדשים זכו לפופולריות רבה לאורך כל העשור, כאשר רבים מהם ישיו בהמשך גם שירי רוק אנד רול. זמרים וזמרות אלו כוללים בין היתר את פט בון, אניטה בראיינט, קוני פרנסיס, גוגי גרנט, בובי דרין, ואנדי ויליאמס. אפילו אייקון הרוק אנד רול אלביס פרסלי הוציא במהלך הקריירה שלו לא מעט שירי פופ במקביל לשירי הרוק אנד רול.
רית'ם אנד בלוז
בשנת 1951 החל הזמר ריצ'רד הקטן להקליט שירים בסגנון שירי הבלוז של ג'ו בראון ובילי רייט עבור חברת תקליטי RCA. עם זאת, רק ב-1954 תפס את תשומת לבם של חברת Specialty Records עם דמו שהכין. בעקבות כך הוא פיתח כמה מלהיטי הרית'ם אנד בלוז הפופולריים ביותר כגון "Tutti Frutti" ו-"Long Tall Sally" אשר ישפיעו רבות על מבצעים כמו ג'יימס בראון, אלביס פרסלי, ואוטיס רדינג.
לבקשתו של לאונרד צ'ס מחברת צ'ס רקורדס, צ'אק ברי יצר עיבוד מחודש לשיר הקאנטרי הישן "אידה האדומה", לו הוא קרא "Maybellene". השיר זכה להצלחה רבה והגיע למקום השלישי במצעדי הרית'ם אנד בלוז של שנת 1955, וכמו גם הגיע למצעד ה-top 30 של מוזיקת הפופ.
בשנת 1959, נוסדו שתי חברות תקליטים בולטות בבעלות של אמנים שחורים, אשר אחד מהם יזכה בהמשך להצלחה עצומה - חברת התקליטים של סם קוק "Sar", וחברת התקליטים של ברי גורדי "מוטאון".
בלוז
למוזיקת הבלוז הייתה השפעה עצומה על המוזיקה הפופולרית בשנות החמישים. אמני בלוז בולטים בעשור כוללים בין היתר את בו דידלי, וצ'אק ברי, אשר בחרו להפסיק להתמקד באספקטים המלנכוליים של מוזיקת הבלוז ובמקום זאת השפיעו רבות על ההיווצרות של מוזיקת הרוק אנד רול.
ריי צ'ארלס ופאטס דומינו השפיעו רבות על כך שמוזיקת הבלוז הפכה פופולרית במיוחד במהלך העשור. סגנון הבוגי ווגי של דומינו השפיע רבות על סגנון הרוק אנד רול.
מוזיקת קאנטרי
אמני מוזיקת הקאנטרי הבולטים ביותר בתחילת העשור כללו בין היתר את האנק ויליאמס, פטסי קליין, צ'ט אטקינס, ביל מונרו, אדי ארנולד, ג'ין אוטרי, טקס ריטר, ג'ים ריבס, טנסי ארני פורד, וקיטי וולס.
בתחילת העשור תת-הסוגה הונקי-טונק הייתה הפופולרית ביותר מבין תתי הסוגות של מוזיקת הקאנטרי, כאשר מרבית השירים עסקו בשברון לב, בדידות, אלכוהוליזם וייאוש.
האמנים הפופולריים ביותר בסגנון ההונקי טונק במהלך העור כללו את האנק ויליאמס, ג'ורג' ג'ונס, ווב פירס וקארל סמית'.
לקראת סוף שנות העשור תת-סוגה חדשה, שזכתה לשם "Nashville sound" (הצליל של נאשוויל) זכתה להצלחה רבה, והיא הושפעה רבות מהעלייה העצומה בפופולריות של מוזיקת הרוק אנד רול. האמנים הפופולריים ביותר בסגנון זה כללו את אדי ארנולד, ג'ים ריבס, ג'וני הורטון, סטונוול ג'קסון, ומרטי רובינס.
בתחילת העשור התפתח סגנון הרוקבילי שתוצאה ממיזוג מוזיקת הרוק אנד רול ומוזיקת הקאנטרי. סגנון הרוקבילי היה פופולרי במיוחד במהלך העשור בקרב מעריצי מוזיקת קאנטרי. אלביס פרסלי תרם רבות לפופולריזציה של הז'אנר ב-1954 כאשר הוציא לשווקים מספר שירים בסגנון זה תחת חברת התקליטים Sun Records.
ג'אז
תתי סוגות שונות של מוזיקת הג'אז, בהם בי בופ, הארד בופ, קול ג'אז ובלוז, זכו לפופולריות רבה במהלך העשור. אמני ג'אז בולטים במהלך העשור כללו בין היתר את לסטר יאנג, בן ובסטר, צ'ארלי פארקר, דיזי גילספי, מיילס דייוויס, ג'ון קולטריין, ת'לוניוס מונק, צ'ארלס מינגוס, ארט טייטום, ביל אוונס, אחמד ג'מאל, אוסקר פיטרסון, גיל אוונס, ג'רי מאליגן, קנונבול אדרלי, סטן גץ, צ'ט בייקר, דייב ברובק, ארט בלייקי, מקס רואץ', רביעיית הג'אז המודרני, אלה פיצג'רלד, ריי צ'ארלס, שרה ווהן, דיינה וושינגטון, נינה סימון, ובילי הולידיי.
מגמות נוספות
בשנת 1956 הזמר האמריקני הארי בלפונטה תרם לפופולריזציה של הסגנון המוזיקלי קליפסו לאחר שהוא לשווקים את האלבום קליפסו שכלל בין היתר את הלהיט "Banana Boat Song" אשר היה עיבוד מחודש לשיר עממי ג'מייקני מסורתי האלבום הפך לימים לאלבום הראשון שמכר מעל למיליון עותקים, ובעקבות כך בלפונטה זכה לכינוי "מלך הקליפסו".
מוזיקת פולק
אמני מוזיקת פולק כמו האורגים, פיט סיגר, וודי גוטרי, שלישיית קינגסטון, ואודטה היו מבין האמנים הבולטים ביותר שתרמו רבות לעלייה בפופולריות של מוזיקת הפולק במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60.
באירופה
במהלך העשור המוזיקה הפופולרית האירופאית החלה להיות מושפעת באופן ניכר מסגנונות המוזיקה האמריקנית כגון ג'אז, סווינג, ומוזיקת הפופ המסורתית, בעיקר בהשפעת סרטי קולנוע ותקליטים. השינוי המהותי ביותר במהלך העשור היה ההשפעה של הרוק אנד רול האמריקני על המוזיקה הפופולרית האירופאית, אשר תרם לכך שלראשונה אמנים אירופאים רבים החלו ליצור מוזיקה שנועדה בראש ובראשונה לקהל צעיר. בעוד שבתחילה האמנים האמריקנים היו אמני הרוק המובילים באירופה, בהמשך החלו להקות וזמרים אירופאים שונים להפיק שירי רוק אנד רול אשר החלו בהדרגה לזכות לפופולריות רבה.
מיצב וידאו
מיצב וידאו (אנגלית: Video installation) הוא ז’אנר באמנות עכשווית המשלב טכנולוגיית וידאו (הקרנה או תצוגה במסכים) עם אמנות המיצב, תוך לקיחה בחשבון של ההיבטים של הארכיטקטורה שמסביבו. מיצב וידאו מתקיים במרחב פיזי כשעצם העמדתו משנה את המרחב עצמו ובכל פעם שמיצב הווידאו מוקם בחלל אחר הוא משנה את החלל ומשתנה ביחס לחלל בו הוא מוצב. שימוש בטכנולוגיית וידאו במיצבים היא שכלול של עבודת המיצב ופיתוח עוד ממדים לעבודת האמנות.
אודות
מיצב וידאו הוא חלק מגמה שהחלה בשנות השישיים באמנות של חיות (liveness) שכללה אמנות גוף, אמנות אדמה, מיצג ומיצב באופן כללי. אמניות אלו החלו לחקור את הביטויים של הכאן ועכשיו בעזרת שימוש במרחב הפיזי ובטכניקות נוספות. מיצב הודיאו מאפשר ליצור, יותר מסוגי אמנות אחרים, מניפולציות ובדיות של הזמן והמקום הפיזי בו עבודת הווידאו מוצבת. על כן, מיצב הווידאו במיוחד מאפשר חוויה שהיא לא רק אינלקטואלית אלא גם גופנית.
מיצב וידאו קורה בזמן ומקום מסוים ודורש מהצופה, במקרים שבהם הוא רחב היקף, לעבור תהליך הכולל צפייה בווידאו, שיטוט בין החלקים השונים של העבודה (עבודות רבות מורכבות ממספר אובייקטים בנוסף למסכים) ותהליך עיבוד עבודת האמנות. אתגר נוסף הוא ההצבה בחלל מוזיאון או גלריה ביחס לעבודות מיצב אחרות, כיצד עבודה אחת לא פוגעת בצפייה בעבודות אחרות. אחת האסטרטגיות העיקריות המשמשות אמנים העוסקים במיצב ווידאו היא שילובו של החלל כמרכיב מפתח במבנה הנרטיבי. בדרך זו, הסצנות נפרשות פיזית זו לצד זו בהקרנות מרובות, בשונה מזו לאחר זו בהקרנה יחידה (כפי שהן במבנה קולנועי קלאסי). כך יכול הצופה לשקוע לתוך החוויה המקיפה אותו. במצב זה, הצופה ממלא תפקיד פעיל כאשר הוא יוצר את רצף הנרטיבים על ידי שוטטות בחלל. לפעמים, הרעיון של השתתפות הקהל מועצמת אף יותר על ידי יצירת מיצב וידאו אינטראקטיבי.
מיצב הווידאו נולד יחד עם אמנות הווידאו בשנות ה-70, והוא גדל בפופולריות ככל שטכנולוגיית ייצור הווידאו הדיגיטלי הפכה נגישה יותר. בתחילה אמנים השתמשו בכלים טכנולוגיים של גופי תקשורת בארצות הברית או בנו בעצמם סינתסייזרים. כיום, מיצב הווידאו הוא ז’אנר אמנותי נפוץ ביותר ונתן לראותו במגוון של סביבות – מגלריות ומוזיאונים ועד לעבודות הנעשות במרחב הציבורי, ומותאמות לנוף העירוני או מוקרנות על גבי אלמנטים בטבע.
אחד מחלוצי השימוש במיצבי וידאו היה האמן הקוריאני / אמריקאי נאם ג'ון פייק שעבודותיו מאמצע שנות השישים השתמשו בצגי טלוויזיה מרובים, בסידורים פיסוליים. אמנים מרכזיים נוספים הידועים במיצבי וידאו שלהם כוללים את ביל ויולה, גארי היל, טוני אורסלר, סאם טיילור ווד, שירין נאשט ופיפילוטי ריסט ואחרים.
סמל איי פוקלנד
סמל איי פוקלנד הוענק לאיים ב-29 בספטמבר 1948.
בראש הסמל ניצב כבש המסמל את תעשיית גידול הצאן שהיוותה עד לאחרונה מרכיב מרכזי בכלכלת האיים, ואת העשב האופייני לאיים.