cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמעון קופר
הרשעה ברצח כפול
בחוות דעתם, שרטטו השופטים את "שיטת העבודה" של קופר, לפיה נהג לקשור קשרים רומנטיים עם נשים שונות, תוך שהוא מציג מצג שווא לפיו הוא פועל בשירות הביטחון וזאת כדי להבטיח את זכויותיו הכלכליות בנכסים משותפים לו ולנשותיו החוקיות, תוך שהוא דואג למסמכים המוכיחים זאת. כחלק משיטת עבודה זו, היה קופר מספר לנשותיו כי הן סובלות מבעיות רפואיות כגון דום נשימה ובעיות פסיכיאטריות של דיכאונות, וזאת כדי ליצור אליבי באשר לנסיבות מותן, בין אם מדובר בהתאבדות או כשל לבבי. למרות שבפועל היה מדובר בנשים בריאות לחלוטין ללא כל בעיות (הן פיזיות והן נפשיות).
בפסק הדין מתחו השופטים ביקורת על התנהלות המשטרה, שלא חשפה את מעשיו של קופר. השופטים ציינו כי רק לאחר חשיפת המעשים בתחקירו של עמרי אסנהיים בתוכנית "עובדה", נפתחה חקירה פלילית נגד קופר. בהקשר זה שיבחו השופטים את עבודת התחקיר של אסנהיים וצוות התוכנית וציינו כי "על רקע החקירה הלא יסודית שניהלה המשטרה בשלב הראשון, באו הגילויים שלו ושל חבריו והפיחו רוח חדשה בחקירה הפלילית. בדיון העקרוני בסוגיה שלפנינו, אין להתעלם גם מהערך הרב - חברתי, ציבורי ומשפטי - שעשוי להיות לתחקיר עיתונאי ראוי בחשיפת פרשיות פליליות חשובות, וכבר היו דברים מעולם".
לאחר הקראת פסק הדין, הגיב העיתונאי עמרי אסנהיים להחלטה להרשיע את קופר ברצח כפול וציין כי: "היום הזה הוא הוכחה בחשיבות של עיתונות חוקרת. העיתונות צריכה להיות כל הזמן עם עין פתוחה. קופר הוא דמות מרתקת, היה מאד קשה לעשות תחקיר כי האיש משקר במצח נחושה. הבנו מהרגע הראשון שיש כאן אדם עם התנהלות מאוד בעייתית. אני לא מרגיש שמחה, אבל מרגיש סיפוק אדיר מהעבודה העיתונאית".
ב-24 ביולי 2016 נגזרו על קופר שני מאסרי עולם והוטל עליו הפיצוי המקסימלי שקבוע בחוק של 258 אלף ש"ח לכל רצח.. רישיונה של ד"ר זקוטצקי נשלל לשמונה שנים.
בספטמבר 2016, יצא לאור הספר "לתפוס רוצח" אותו כתב עמרי אסנהיים (בהוצאת "כנרת זמורה ביתן") העוסק בפרשת שמעון קופר, בתחקיר אודותיו בתוכנית "עובדה" ובאירועים שהובילו להרשעתו ברצח הכפול.
בשנת 2019 הועלתה הצגה בתיאטרון הבימה בשם "סיבת המוות אינה ידועה" העוסקת בפרשה.
לאחר ההרשעה וכניסתו לכלא
ביולי 2017, נעצר קופר בחשד שבמהלך שהותו בכלא עשק ביחד עם בת זוגו ניצולת שואה בת 94, וכי היה אחראי למותה, על מנת שלאחר מותה תוריש להם את רכושה. במסגרת חקירת המקרה, נבדק החשד לפיו בת זוגו של קופר הכירה את ניצולת השואה במהלך עבודתה כמטפלת שלה. בין השתיים נוצרו יחסי קרבה ובת הזוג שיתפה את הקשישה בקשריה עם קופר, לה סיפרה כי הוא מתגורר בארצות הברית. קופר אף נהג לשוחח עם הקשישה בתדירות רבה מהכלא וגם ביניהם נרקמו יחסים. בהמשך חקירת המשטרה, עלה החשד כי השניים פעלו בצורה שיטתית ולאורך זמן כדי לייצר אותה מערכת יחסים של קרבה לקשישה, במטרה שזו תהווה בסיס להעברת רכושה על שמם.
שריל סטרייד
שריל סטרייד (באנגלית Cheryl Strayed; לבית ניילנד; נולדה ב-17 בספטמבר 1968) היא סופרת אמריקאית, מחברת ספרות תיעודית וסיפורת, מחזאית ויוצרת. מחברת ארבעה ספרים, עבודתה זוכת פרסי הכתיבה זכתה לפרסום נרחב ברחבי העולם, במגזינים ואנתולוגיות, ועל פי ספרה "Wild" צולם הסרט "הולכת רחוק". ספרה הראשון, הרומן "לפיד" (Torch), יצא לאור בהוצאת הספרים הוטון מיפלין הרקורט בפברואר 2006, וזכה לביקורות חיוביות. "לפיד" זכה בפרס ה- "Great Lake Books Award" ונבחר בידי העיתון היומי The Oregonian כאחד מעשרת הספרים הטובים של 2000 אשר נכתבו על ידי סופרים ממערב האוקיינוס השקט. באוקטובר 2012 יצאה הוצאה מחודשת לספר, בצירוף פרק מבוא מאת סטרייד.
ספרה השני של סטרייד, האוטוביוגרפיה Wild: From Lost to Found on the Pacific Crest Trail יצא לאור בארצות הברית על ידי אלפרד א. קנופף ב-20 במרץ 2012, ותורגם ל-30 שפות. בשבוע בו הוא יצא לאור, הוא עלה ישירות למקום השביעי ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס בקטגוריית ספרות בכריכה קשה שאינה סיפורת. ביוני 2012, הכריזה אופרה וינפרי על Wild כעל הספר הנבחר הראשון ל-Oprah's Book Club 2.0 (מועדון הספרים המובחרים של אופרה וינפרי). ביולי הוא הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. במקום זה הוא נותר שבעה שבועות. הגרסה הרכה של הספר Wild יצאה לאור על ידי הוצאת הספרים "וינטאג'" במרץ 2013, והספר נכלל ברשימת רבי המכר של ה"ניו-יורק טיימס במשך כ-126 שבועות. הספר גם היה רב מכר ברחבי העולם – בבריטניה, בגרמניה, באוסטרליה, בברזיל, בספרד, בפורטוגל ובדנמרק. Wild זכה בפרס דיסקברד של בארנס אנד נובל ובפרס "אורגון בוק אוורד". בדצמבר 2014 יצא לאקרנים הסרט "Wild" בכיכובה של ריס ויתרספון, שהתבסס על ספר זה.
ביולי 2012, יצא לאור ספרה השלישי של סטרייד:  Tiny Beautiful Things: Advice on Love and Life from Dear Sugar על ידי הוצאת הספרים "וינטאג'". הוא נכנס למקום החמישי ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס בקטגוריית "ספרי עזרה עצמית" וגם הוא פורסם ותורגם ברחבי העולם. הספר מבוסס על טור עיצות שכתבה סטיוארד שלא למטרות רווח באתר "אתThe Rumpus" בשנים 2010–2012.
ספרה הרביעי של סטרייד, Brave Enough (אמיץ מספיק), יצא לאור בארצות הברית על ידי הוצאת הספרים קנופף ב-27 באוקטובר, וכשבוע לאחר מכן בבריטניה על ידי הוצאת הספרים "Atlantic Books". גם הוא נכנס לרשימת רבי המכר, ושהה במקום העשירי בקטגוריית ה"ייעוץ והעזרה עצמית".
שנות חייה המוקדמות
סטרייד נולדה בספאנגלר שבפנסילבניה, בתו של ברברה אן "בובי" (1945-1991) ורונלד נילאנד. בגיל שש היא עברה עם משפחתה לחסקה, מינסוטה. הוריה התגרשו זמן קצר לאחר מכן. בגיל 13, היא עברה יחד עם אמה, אביה החורג גלן למברכט, יחד עם שני אחיה, קרן וליף, למחוז הכפרי אייטקין (Aitkin), בו הם גרו בבית שבנו בעצמם על 40 דונם. בבית לא היה חשמל או מים זורמים במשך מספר שנים. צנרת הותקנה בו רק לאחר מעברה של סטרייד לקולג'. בתקופה מאוחרת יותר, סטרייד חידשה קשריה עם אחותה למחצה מצד אביה.
ב-1986, בגיל 17, סיימה סטרייד את לימודיה בתיכון במקגרגור שבמינסוטה, בו הייתה אצנית שדה, מעודדת ונבחרה כמלכת הנשף. הספר "Torch" מבוסס פחות או יותר על שנות התבגרותה במחוז אייטקין. לאחר שסיימה את שנת הלימודים הראשונה באוניברסיטת סנט תומאס בסנט פול, היא עברה לאוניברסיטת מינסוטה במיניאפוליס, וסיימה בהצטיינות תואר ראשון כפול באנגלית ובלימודי נשים. במרץ 1991, בעודה סטודנטית במכללה, נפטרה אמא שלה, בובי, בפתאומיות ובמהירות ממחלת סרטן הריאות בגיל 45. סטרייד תיארה זאת כאבדה הגדולה ביותר בחייה בתחילת הספר "Wild" וכתבה על הצער והיגון בעקבות מות אם בכל ספריה האחרים ובחלק מעבודותיה האחרות.
לאורך שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 לחייה של סטרייד, היא התפרנסה ממגוון עבודות: בתור מלצרית, בתור יועצת ותומכת לבני נוער, כיזמית ומארגנת פוליטית, כפקידה זמנית במשרד, וכחובשת, ובו בזמן היא כתבה, לעיתים קרובות במהלך נסיעות ברחבי ארצות הברית. בשנת 2002, היא קיבלה תואר שני באומנות כתיבת סיפורת מבאוניברסיטת סירקיוז, והמנטורים שלה היו הסופרים ג'ורג' סונדרס, ארתור פלאוארס, מרי גייטסקיל ומרי קפונגרו.
קריירה
בנוסף לארבעת ספריה, Wild (פראי), Tiny beautiful things (דברים קטנטנים יפייפיים), Brave Enough (אמיצה מספיק) ו-Torch (לפיד), סטרייד פרסמה מאמרים במגוון מגזינים לרבות "וושינגטון פוסט מגזין", "מגזין הניו יורק טיימס", "ווג", "פח הבית", "הביקורת של מיזורי", "מגזין סאן". שלוש פעמים עבודותיה נבחרו להכלל ברשימת המאמרים הטובים ביותר של אמריקה  ("הרואין/e" בשנת 2000, "אהבת חיי" בשנת 2003 ו"המדים שלי" במהדורת 2015). סטרייד שימשה כעורכת אורחת של "The Best American Essays 2013" (המאמרים הטובים ביותר 2013). היא זכתה בפרס Pushcart על המאמר שלה Munro Country, שעסק במכתב אותו קיבלה מאליס מונרו וההשפעה שהיה לו על כתיבתה.
סטרייד כתבה טור עיצות פופולרי בשם "Dear Sugar" ב-The Rumpus. היא החלה לכתוב את הטור במרץ 2010, כאשר יוצר הטור, סטיב אולמנד, ביקש ממנה להחליף אותו. היא כתבה את הטור בעילום שם עד 14 בפברואר 2012, כאשר היא חשפה את זהותה כ"שוגר" ב"מסיבת שחרור". מבחר מהסיפורים והעצות שהיו חלק מהטור נאספו לספר רב המכר Tiny beautiful things.
ספרה Wild תיאר את מסע ההליכה של 1,100 ק"מ על שביל הרכס הפסיפי אליו יצאה בעקבות מות אמה האהובה, ומספר על המאבק הפנימי לשרוד שהוביל אותה לצאת למסע זה. שלושה חודשים לפני שפורסם הספר, השחקנית ריס וית'רספון הציעה אותו כתסריט לחברת ההפקה Pacific Standard. ניק הורנבי עיבד את הספר Wild לגרסת המסך, ווית'רספון, כדמות הראשית, גילמה בו את סטרייד.
סטרייד משמשת גם כדוברת בעד זכויות נשים וכמרצה מבוקשת אודות חייה וספריה במוסדות אקדמיה וסדנאות ברחבי העולם, כמו גם מוזמנת להדריך בסמינרים שונים. היא נוסעת ברחבי העולם כדי לפגוש סופרים סדנאות, להוביל כתיבת סמינרים.
סטרייד מארחת את הפודקאסט "Dear Sugar" עם סטיב אולמנד, בו השניים מקריאים מכתבים ממאזינים, מייעצים להם ומתדיינים בנושאים ובדילמות שהמכתבים מעלים. הפודקאסט הוא מופק על ידי רשת WBUR, שהיא שותפה של הרדיו הציבורי של בוסטון.
גרסת הקולנוע ל- Wild
הסרט "Wild" יצא לאקרנים ב-3 בדצמבר 2014 בארצות הברית בכיכובה של השחקנית ריס וית'רספון, המגלמת את סטרייד. את הסרט ביים ז'אן-מארק וולה והוא הופץ על ידי פוקס. ווית'רספון חתמה הסכם הפקה פוטנציאלי על הסרט עם המפיק ברונה פפנדרה. הספר עובד לגרסה המתאימה למסך על ידי ניק הורנבי, באוקטובר 2013. צוות השחקנים כולל את לורה דרן (המגלמת את אמה של סטרייד, בובי), בתו של סטרייד, בובי סטה לינדסטרום (בתפקיד שריל הצעירה), גבי הופמן, תומאס סדוסקי, מיכיל האוסמן, קווין רנקין ואחרים.
חייה האישיים
באוגוסט 1999 נישאה סטרייד לבמאי בריאן לינדסטרום ולזוג שני ילדים. משפחת סטרייד-לינדסטרום מתגוררת בפורטלנד שבאורגון. בתה, בובי סטה לינדסטרום, גילמה בסרט Wild את סטרייד בצעירותה.
Konami
חברת Konami אחזקות (ביפנית: コナミ株式会社) היא חברה יפנית העוסקת בפיתוח ושיווק צעצועים, קלפים להחלפה, סדרות וסרטי אנימה, מכונות מזל, מכונות ארקייד ומשחקי וידאו.
החברה ידועה במיוחד בשל מספר סדרות משחקי וידאו פופולריות שפיתחה לאורך השנים בהן Castlevania, Contra, Dance Dance Revolution, Gradius, Frogger, מטאל גיר, Pro Evolution Soccer, Silent Hill, Bloody Roar ויו-גי-הו!.
החברה נוסדה בשנת 1969 באוסקה שביפן על ידי קאגמאסה קוזוקי (Kagemasa Kōzuki), אשר עודנו היו"ר הנוכחי של החברה, בתור חברה להשכרה ותיקון מכונות ג'וקבוקס.
מטה החברה ממוקם בטוקיו.
קרחון לטניצה
קרחון לטניצה (באנגלית: Letnitsa Glacier; בבולגרית: ледник Летница) הוא קרחון באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 1.8 קילומטרים.
הקרחון מנקז את המדרונות הדרום-מזרחיים של רכס אימאון, ממזרח לפסגת אורגנה, ומדרום לפסגת ריגס.
הקרחון ממוקם מדרום-מערב לקרחון גראמאדה, ומצפון-מזרח להדום הקרח קרמנה.
הקרחון זורם לכיון דרום-מזרח.
הקרחון נשפך אל מפרצון חיסריה, הנפתח אל מצר אוסמר.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי חוקרים בולגריים בשנת 2009.
מקור השם
הקרחון נקרא על שם העיירה לטניצה שבצפון בולגריה.
שירת הלויים
שירת הלויים היא אחת מהמצוות שהיו מוטלות על הלויים בזמן שבית המקדש היה קיים. זמן השירה היה בעיקר בעת הקרבת קרבן התמיד, אך היו זמנים נוספים שהיו משוררים בהם כגון בעת ניסוך היין, וניסוך המים בשעת הבאת ביכורים, ועוד.
השירה לוותה בדרך כלל בשלושה כלי נגינה, נבל כינור וצלצל, מלבד שנים עשר יום בשנה שבו היו לויים שרים את ההלל בליווי חלילים.
לכל אחד מימי השבוע נתקן שיר מיוחד, אשר היה בעל קשר מסוים לדברים שנבראו באותו היום בששת ימי בראשית. בימי שבת ומועדים היה שיר מיוחד המתאים לאותו היום. כיום תקנו לומר בסיום תפילת שחרית את אותו השיר שהיו נוהגים לומר בבית המקדש - שיר של יום, זכר לשירת הלויים.
מקור המצווה
בתלמוד נחלקו האמוראים מהו המקור למצוות שירת הלויים. לדעת הרמב"ם ההלכה היא כדעתו של רב יהודה אמר שמואל שאמר:.
הממונה על השירה
המשנה במסכת שקלים מתארת את חמישה עשר בעלי התפקידים החשובים בבית המקדש והוגרס בן לוי נכלל ברשימה בתפקיד האחראי על שירת הלויים: על פי התלמוד, להוגרס בן לוי הייתה טכניקה מיוחדת של הכנסת האגודל לפיו להוציא קולות מיוחדים מגרונו ומסופר עליו:.
המשנה במסכת יומא מזכירה אותו לגנאי מאחר שלא הסכים ללמד את הטכניקה של שירתו לאחרים ונזכר לגנאי בעבור זה:.
שירה על היין
שירת הלויים שנאמרה על הקרבנות, נאמרה רק בשעת ניסוך היין של קרבן תמיד של שחר ושל קרבן תמיד של בין הערבים ושל קרבן מוסף, וכך אמרו בתלמוד:.
כלי השיר
בחמישה כלים היו משתמשים כדי ללוות את השירה בבית המקדש. ביום רגיל היו שנים עשר לויים לכל הפחות, שהיו מנגנים בכינור נבל וצלצל, מלבד שנים עשר לוים אחרים ששרו:
במהלך השיר, 3 פעמים היו עוצרים הלויים את שירתם, והכהנים היו תוקעים בחצוצרות תקיעה, תרועה ותקיעה.
מלבד השירה הרגילה, היו שנים עשר ימים שבהם היו הלווים אומרים את הלל בבית המקדש, ובאותן ימים היו מנגנים בחליל.
עבודות הטעונות שירה
מלבד השירה על הקרבנות, היו הלויים משוררים במקרים נוספים:
מקום אמירת השירה
שירת הלויים הייתה נעשית על גבי דוכן שנקרא 'דוכן הלוויים' אשר היה בנוי משלוש מדרגות עליהם עמדו הלויים בעת ששרו השיר של אותו היום.
הדוכן היה ממוקם בין עזרת ישראל (העזרה) לעזרת הכוהנים.
זהות המשוררים
המשוררים צריכים להיות לויים בעלי קול ערב (לוי בעל מום שהיה פוסל כהן מלעבוד כשר אף הוא). אמנם אף ישראלים כשרים לשירה, ובלבד שיהיו מיוחסים. ויש סוברים שזהו רק לגבי הבאים לזמר בפיהם, אבל אלו שבאים לנגן על כלי, יכולים להיות אף סתם ישראלים ואפילו עבדים.
לויים שלא הגיעו לגיל המצוות אינם רשאים לעלות על הדוכן אלא הם עומדים מאחורי הדוכן ומסייעים את הלויים בקולם, אבל אינם משתמשים בכלי שיר.
המחללים בחלילים אינם עומדים על הדוכן אלא עומדים לפני המזבח ואינם מזמרים בפיהם אלא מנגנים בחלילים, התנאים נחלקו מי היה רשאי לחלל, י"א שהם היו לויים וי"א שהם היו משפחת בית הפגרים ומשפחת בית ציפרייא מאמאום והם היו ישראלים מיוחסים וי"א שהם היו עבדי הכהנים.
התוקעים בחצוצרות לפני השירה ובין הפיסקאות שבשירה צריכים להיות כהנים.
זהות השיר ששוררו הלויים
לכל יום מימות השבוע היה מזמור אחר. רשימת המזמורים לימי השבוע כפי שמופיע במשנה (מסכת תמיד ז, ד):
במוספי שבת היו שרים את שירת האזינו ומחלקים אותה לשישה חלקים (הזי"ו ל"ך), כך שבמשך שש שבתות היו משלימים את כל הפרשה וחוזר חלילה.
בשבת בתמיד של בין הערבים, היו שרים לפי הסדר הזה: בשבת הראשונה את שירת הים מ'אז ישיר' עד 'מי כמכה', בשנייה מ'מי כמכה' עד סוף השירה, בשלישית שירת הבאר וחוזר חלילה.
בחגים וזמנים מיוחדים (ראש השנה יום כיפור, פסח שבועות סוכות וראשי חדשים, ועוד) היו שרים שיר מיוחד שהיה מתאים לאותו מועד:
במוספי ראש השנה מזמור פ"א ובתמיד של בין הערביים כ"ט, בחול המועד סוכות ביום א' אומרים מזמור כ"ט, בב' נ' יו-כג, בג' צ"ד יו-כג, בד' צ"ד ח-טו, בה' פ"א ז-יז, בו' פ"ב ה (ימוטו כל מוסדי ארץ)-ח.
בשבת שחל בראש חודש או ראש השנה במוסף מתחילים בשיר של ר"ח או ר"ה וממשיכים לשיר של שבת, אבל שבת שחל ביו"ט במוסף מתחילין בשיר של שבת וממשיכין לשיר של יום טוב.
בשבת שחל בחול המועד נדחה שיר של חול המועד לגמרי (ובסוכות ממשיכים כסדר ונדחה האחרון). בראש השנה שחל ביום ה' מתחילים בשחרית רק מפסוק ז' ובמוסף מתחילים מההתחלה עד פסוק ז', ואם לא באו עדים עד המנחה אומרים בתמיד של בין הערבים מההתחלה עד פסוק ז'.
שיר של יום
כזכר לאותו שיר שהיה מושר על הקרבנות, נוהגים לומר כל יום בסיום תפילת שחרית (אשר נתקנה כנגד קורבן תמיד של שחר) את אותו שיר שהיו הלויים משוררים בבית המקדש.
לשכות כלי השיר
לצורך אחסון כלי השיר, היו בבית המקדש שתי לשכות שהכניסה אליהן הייתה מעזרת נשים ונקראו 'לשכות כלי שיר'. לשכות אלו שימשו כמחסן כלי הנגינה של הלויים. הלשכות עצמן לא היו בעזרת נשים אלא במחילה מתחת לרצפת עזרת ישראל, אך הפתחים שבהם נכנסו ללשכות אלו היו בעזרת נשים, משני צדי המדרגות העולות לשער ניקנור. מידותיהם של הלשכות אינן ידועות.
חאן טנגרי
ממוקם בקשר הררי צפוף במיוחד, ההר מתנשא לגובה 7,010 מטר ופסגתו משמשת לנקודה הגבוהה ביותר בקזחסטן. עד שחוקרים סובייטים גילו כי פיק פובדה ("פסגת הניצחון"), בגובה 7,439 מטר (24,406 רגל), האו למעשה גבוה יותר, נחשב חאן טנגרי הוא הנקודה הגבוהה ביותר בטיין שאן. קרחון קלגורי (באורך 58 ק"מ) מדרום וממזרח לפסגה הוא הקרחון הגדול ביותר הידוע בסין העממית.
לאורך ההיסטוריה סופרים ומשוררים רבים כתבו על גובהו ועל יופיו של ההר, אשר האדירו את יוקרתו וחשיבותו. פיוטר סמיונוב טיין-שאנסקי היה האירופאי הראשון לראות במו עיניו את ההר בשנת 1857 ופסגת ההר טופסה לראשונה בשנת 1931 בידי מטפס ההרים מיכאל פוגרבסקי מברית המועצות.
שרקייה (סרט)
שַׁרְקִייה הוא סרט קולנוע מאת ובבימויו של עמי ליבנה. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2013.
עלילה
קאמל נאג'ר מתגורר בכפר בלתי מוכר הממוקם לצד הכביש שבין באר שבע לדימונה ועובד כמאבטח בתחנה המרכזית של באר שבע.
את הכפר מנהל אחיו חאלד, אשר עובד לפרנסתו בעבודות בניין ונשוי לנאדיה שמתכוננת ללימודים באוניברסיטה.
באחד הימים, חוזר קאמל מהעבודה ומגלה שעל דלת אחד הצריפים בכפר הודבק צו הריסה. הדבר מכניס למתח רב את כל המשפחה. חאלד מפסיק לעבוד, נשאר בכפר על מנת לשמור ולהיות מוכן לכוחות הפינוי העתידים להופיע. קאמל מנסה להסדיר את העניין במשרדי הרשויות אך ללא המסמכים המתאימים כל שמוצע לו הוא לקבל פיצוי ולפנות את האדמה. קאמל יודע שגורל הכפר מצוי בידיו, הוא מחליט לקחת סיכון ולעשות מעשה.
אודות ההפקה
שמו המקורי של התסריט היה "תחנה מרכזית", החלפת השם ל"שרקייה" הגיע בעקבות רוח השרקייה שהגיחה בבוקר יום הצילומים האחרון והעניקה לסרט אפקט רוח טבעי וגם את שמו.
הסרט צולם במשך 12 יום ולאחר עריכת ראף קאט צולמו עוד יומיים השלמות.
הסרט צולם בתחנה המרכזית בבאר שבע ולצורך סצנת המטען קיימה הנהלת התחנה תרגיל ביטחוני. בפזורת תל ערד הוקם במיוחד לצורך הצילומים כפר בדואי לא מוכר וסצנת הריסתו מופיעה בסרט.
שחקנים
עדנן אבו ואדי, עדנן אבו מוחרב, מאיסה עבד אלהאדי, אלי מנשה, סבטלנה דמידוב, אנטון אוסטרובסקי-קלין, יוסף אבו עמר, עמית רוזנברג, ג'וש שגיא, ליאון נונין, עמר זיאדנה ותמר רוזנבלט.
סמירה ורה-קרוז
סמירה ורה-קרוז (בפורטוגזית: Samira Nandi Marques Vera-Cruz Pinto, נולדה ב-11 בספטמבר 1990) היא במאית, מפיקה, עורכת, ותסריטאית קולנוע מכף ורדה.
הבכורה שלה כבמאית הייתה בסרט הקצר "Buska Santu" ב-2016, איתו השתתפה בפסטיבלי הקולנוע של כף ורדה (CVIFF) והפסטיבל הבינלאומי סינמה פלאטו.
ביוגרפיה
היא גדלה בין הערים Mindelo, פראיה, מינדלו וליסבון.
היא השלימה תואר בלימודי קולנוע, עם התמקדות בתקשורת עולמית, באוניברסיטה האמריקאית בפריז ב-2013.
היא התחילה את הקריירה שלה כעיתונאית בסוכנות הצילום של כף ורדה (ACI), ומאוחר יותר עבדה כמנהלת קשרי לקוחות ב-Greenstudio, בעיר פראיה, שבאי סנטיאגו.
היא עברה לאנגולה בתחילת 2014, שם עבדה כמפיקה באולפני Muxima Filmes שבלואנדה.
כשחזרה ב-2016 לכף ורדה, המשיכה לעבוד כמפיקה בחברת ההפקה Kriolscope, שם ביימה את הסרט הראשון שלה - "Buska Santu" - בתמיכת החברה.
בחודש נובמבר 2016, היא הקימה חברת הפקות משלה, "פאראלקס הפקות".
דבון (פירושונים)
ראו גם
}}
עיגולי פורד
בגאומטריה אוקלידית, עיגולי פורד הם עיגולים שמרכזם בנקודה ורדיוסם הוא 1/(2q^2), כאשר p/q הוא שבר שאינו ניתן לצמצום, כלומר p וגם q הם מספרים זרים שונים זה מזה.
כל עיגול פורד משיק לציר האופקי y=0, וכל שני עיגולי פורד משיקים זה לזה או זרים.
חישוב עיגולי פורד צמודים נעשה על ידי חיבור המונים למונה חדש, וחיבור המכנים למכנה חדש.
הם נקראים על שם לסטר פורד (האב) שתיאר אותם ב-1938 במאמר בכתב העת American Mathematical Monthly.
סויוז 26
סויוז 26 (ברוסית: Союз-26) היא חללית סויוז שהמריאה ב-10 בדצמבר 1977 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשעל סיפונה זוג קוסמונאוטים: יורי רומננקו, גאורגי גרצ'קו. החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת קבועה הראשונה. העגינה בוצעה ב-11 בדצמבר לתא העגינה האחורי. זאת מכיוון שלאחר ניסיון לא מוצלח של צוות סויוז 25 היו ספקות בתקינות תא עגינה קדמי. לאחר העגינה הצוות עבר לתחנת החלל. עד ל-13 בדצמבר הושלמו כל הסידורים בתחנת החלל ובמהלך היום נערך סיור טלוויזיוני במתחם. ב-20 בדצמבר הקוסמונאוטים יצאו לחלל לבדיקת תא עגינה קדמי. הסיור נמשך שעה ו-28 דקות ובמהלכו נבדק תא עגינה קדמי. לאחר הסיור סוכם שתא עגינה תקין, זה איפשר להמשיך בתוכנית ולבצע עגינה של חללית סויוז 27. לאחר התחברות החללית סויוז 27 הקומפלס כלל 3 חלליות מחוברות ובו היה צוות של 4 אנשים.
ב-16 בינואר הקוסמונאוטים שהגיעו לחלל בחללית סויוז 27 (ולדימיר דז'ניבקוב ואולג מקארוב) נכנסו לתא חללית סויוז 26, התנתקו מתחנת החלל וחזרו לכדור הארץ.
הקוסמונאוטים יורי רומננקו, גאורגי גרצ'קו חזרו לכדור הארץ בחללית סויוז 27 ב-16 במרץ 1978 לאחר שהייה של 96 יממות בחלל.
אנסזיזאורוס
אנסזיזאורוס (שם מדעי: Anasazisaurus; משמעות שמו: "לטאת אנסאזי") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת ההדרוזאוריים שהתקיים במשך הקרטיקון שלפני 74 מיליון שנה מזמננו באמריקה הצפונית. הדינוזאור התגלה בתצורות קירטלנד שבניו מקסיקו והוא נחשב בעבר למין של קריטוזאורוס, עד שהופרד לסוג עצמאי ב-1993 בידי החוקרים אדריאן האנט (Adrian Hunt) וספנסר ג. לוקאס (Spencer G. Lucas), אשר קראו לו לכבוד המבנים שדמו למגורי הצוקים של השבטים האינדיאנים המקומיים. הסוג הכיל מין בודד - Anasazisaurus horneri, שנקרא לכבוד החוקר ג'ק הורנר. מין נוסף שנחשב במקור לקריטוזאורוס - Anasazisaurus navajovius בוטל.
הדרוזאור זה ידוע רק משרידים חלקיים של הגולגולת וחלקי הלסת. גודל הגולגולת הגיע לאורך 90 ס"מ והערכה של החוקר גרגורי ס. פאול הביא לאורך של 7.5 מטרים ולמשקל של עד 2,500 ק"ג. הוא היה אוכל צמחים שנע על ארבע או על 2 רגליים וניזון מצמחייה קרקעית שאותה ליחך בשיניו האחוריות שלאורך הלחיים. היה לו חלל אף קצר יחסית שאולי שימש להרעה או לתהודה.
דוסיטיי אוברדוביץ'
דוסיטיי אוברדוביץ' (בסרבית - בכתב קירילי: Доситеј Обрадовић, בכתב לטיני: Dositej Obradović; 1739 או 1740 – 7 באפריל 1811) היה סופר, מתרגם, פילולוג, הוגה דעות ומחנך סרבי. התחיל את דרכו כנזיר אורתודוקסי, אך הפך בהמשך לרציונליסט, נציג עידן האורות בקרב העמים הדרום-סלביים ואישיות רבת השפעה בתרבות העם הסרבי. כתב בשפת העם, חיבר פרוזה ושירים, בעיקר פטריוטיים ותירגם לסרבית אגדות ומשלי איסופוס. ספריו הידועים ביותר הם "המכתב של חרלמפיה","עצות בטעם טוב" והספר האוטוביוגרפי "חיים והרפקתאות". אוברדוביץ' היה מייסדו של בית הספר הגבוה שהפך לאוניברסיטת בלגרד ושר החינוך הראשון של הנסיכות הסרבית.
שנות ילדותו ונעוריו
אוברדוביץ' הצטייר כתלמיד חולמני שנמשך לחוויות מיסטיות. אחרי שהתייתם מהוריו נלקח אל בית דודו ניקולה פארצנין שפרש עליו את חסותו וחשב לייעד אותו לכמורה. עוד בגיל 10 התוודע בטימישוארה לדרשות הבישוף הסרבי גאורגיה פופוביץ', כומר נאור, שהתנגד לפונדמנטליזם והטיף לשילוב האמונה עם השכל הישר. פופוביץ' הפך בעיני הילד לדמות נערצת. דימיטריה שלמד לבד קרוא וכתוב ידע בגיל מוקדם לדקלם בעל פה את הברית החדשה ואת ספר "הפרולוג מאוחריד" על חיי הקדושים וכן מספר דרשות. יום אחד, בגיל 15, בהשפעת ספרים שקרא וההיכרות עם נזיר מקבץ נדבות מן המנזר דצאן ניסה לברוח מהבית אל אותו מנזר שנמצא מעבר לגבול, בשטח הסרבי תחת הכיבוש העות'מאני. הוא שאף לחיות במדבר כדוגמת קדושים נוצרים רבים. הדוד מצא אותו והחזירו הבייתה. הפעם דודו החליט שיש לגמול אותו מן החלומות המיסטיים והחליט לשלוח אותו לעיר הקרובה, טמשוואר, כיום טימישוארה, כדי ללמוד שם כשוליה את מלאכת הבורסקאות. עם זאת בשעות הפנאי כשבית המלאכה היה סגור המשיך דימיטריה לקרוא בעיון רב על חיי הקדושים ועל נסיהם.
מנזר הופובו
יום אחד בקיץ 1757, יחד עם חניך אחר בשם ניקולה פוטין, עזב דימיטריה את בית המלאכה ושניהם יצאו עם שלושה גרושים בכיס, שבקושי הספיק להם לקנות לחם, למסע רגלי לאורך נהר הבגה. המסע נמשך ארבעה ימים, דרך היישוב סטארי סלאנקמן עד שהגיעו ב- 31 ביולי (לפי הלוח הגרגוריאני: 13 באוגוסט 1757, למנזר האורתודוקסי נובו חופובו, שנמצא 97 ק"מ מערבה מטימישוארה, בפרושקה גורה באזור סרם. הם הצטרפו למנזר מתוך כוונה להישאר שם כנזירים.
במנזר למד דימיטריה לימודי דת, כולל את השפה הסלבית הכנסייתית העתיקה ויוונית. ב-17 בפברואר 1758 קיבל רשמית על עצמו את עול הנזירות תחת השם דוסיטיי. הוא אימץ את השם דוסיטיי - שמו של הקדוש דוסיתאוס שגם הוא, בגיל 10, ברח מבית הוריו למנזר. ביום החמישי הגדול ב-16 באפריל 1758 הוסמך דוסיטיי כדיאקון על ידי המיטרופוליט של קרלובצי, פבלו ננאדוביץ'. בהתחלה נודע הנזיר הצעיר באדיקותו ובתחנוניו אל אלהים למען רווחת הילדים והנוער. שאף להיות אחד ה"יורודיווים", אותם "נביאים משוגעי האל" בהם התפרסמה המסורת הדתית הפרבוסלבית. אולם דווקא האגומן של המנזר, תאודור מילוטינוביץ', איש ואלייבו ביקש לצנן את הלהט המיסטי של הנזירים הצעירים ועודד אותם לקרוא ספרות כללית ומדעית. דוסיטיי התוודע באותה תקופה לספרי תאולוגיה פולמוסית והגות רציונליסטית, גם למשלי איסופוס, ול"זקוניק של הקיסר דושאן".אחרי שקרא אחד מספרי צ'זארה ברוניו הוקסם דוסיטיי על ידי חקר ההיסטוריה והתחיל לפקפק בחלק מהסיפורים על חיי הקדושים שהלהיבו את ילדותו.
דוסיטיי עבד תקופה ככומר בקרלובצי. בסופו של דבר, מאוכזב מהחיים במנזר, הגיע למסקנה כי שאיפתו להרחבת אופקים אינה מסופקת בהם דיה. שלוש שנים ושלושה חודשים אחרי כניסתו למנזר, בשנת 1760 החליט אוברדוביץ' לעזוב ולצאת לעולם הגדול.
השיבה למולדת
בשורת תחילת המרד הסרבי הראשון פגשה אותו בטריאסטה. הוא ארגן את ההתרמה הראשונה לטובת המורדים ואחר כך ביצע מטעם הנהגת המרד מספר שליחויות חשאיות שמטרתן הייתה להבטיח את תמיכת האימפריה הרוסית בעניין הסרבי. לבסוף השתקע בשנת 1807 בנסיכות הסרבית שקמה תחת הנהגתו של קאראג'ורג'ה פטרוביץ' והיה למזכיר ויועץ אישי של המנהיג. בנוסף היה מורו הפרטי של בנו של קאראג'ורג'ה, אלקסה. כאדם המשכיל ביותר בסרביה התמנה דוסיטיי אוברדוביץ' כשר החינוך הראשון של הנסיכות. בשנת 1808 הקים אוברדוביץ' את בית הספר הגבוה בבלגרד, שעמד להפוך בעתיד לאוניברסיטת בלגרד ובשנת 1810 הוא הקים את הסמינר התאולוגי הראשון במדינה.
דוסיטיי אוברדוביץ' הלך לעולמו בשנת 1811 בבלגרד. בנוגע לרצונו בנוגע למקום שבו ייטמן אחרי מותו קיימות כמה גרסאות. אף על פי שרצה להיקבר על יד מזרקת היידוצ'נקה שבשכונת קושוטניאק של בלגרד, הובא בסופו של דבר לקבורה בחזית הקתדרלה מיכאיל הקדוש. פעמיים היו צריכים להזיז את קברו: בשנת 1837 כהשלטון החליט להרוס את הקתדרלה הישנה ולבנות במקומה כנסייה חדשה, וב-1897 כשנקבר לצידו ווק קרג'יץ' שגופתו הועברה מווינה לבלגרד.
כתביו
המהדורה הראשונה של כל כתביו הופיעה בשנים 1833–1845 במכון הדפוס המלכותי הסרבי בבלגרד ובקרגויבאץ. הכרך הראשון (1783) משתמש בשפה הקרובה לסרבית המדוברת של זמנו, הכרך השני (1788) - יותר שפה הקרובה יותר לרוסית ולסלבית הכנסייתית העתיקה (Fischer W)
קרב קמלן
קרב קמלן היה הקרב האחרון של המלך ארתור, שבו נהרג בידי בנו הלא חוקי, סר מורדרד. לפי האגדה התרחש הקרב בשנת 537 לערך.
מקורות
האזכור הראשון לקרב מופיע בכתבי תולדות ויילס במאה ה-10. המיקום של הקרב אינו ידוע אך ישנם כמה אפשרויות. אחת היא קווין קאמל שבסאמרסט. אפשרות אחרת היא ליד נהר הקאמל שבקורנוול או באזור צפון מערב ויילס.
רקע
מורדרד, בנו הממזר של ארתור ממורגן, אחותו למחצה של ארתור, חובר לאמו וביחד מנסים להפיל את שלטון ארתור על קמלוט.
מהלך הקרב
במהלך הקרב ארתור נלחם נגד מורדרד. מורדרד פצע את ארתור קשות אך לא לפני שארתור הצליח להרוג אותו באמצעות חרבו אקסקליבר. רבים מאבירי השולחן העגול מתו במהלך הקרב. על פי רוב הגרסאות של האגדה, ארתור מת מפצעיו ונקבר בסירה בנהר האבלון. על קברו נכתב "המלך בעבר ובעתיד" בהתאם לאמונה כשיזדקקו לו, הוא יקום מהמתים.
תעלת אלאמו
תעלת אלאמו (באנגלית: Alamo Canal) או גם תעלת אימפריאל (Imperial Canal) הייתה תעלת השקיה באורך 23 קילומטרים שקישרה בין נהר הקולורדו למקורו של נחל האלאמו (Alamo River). התעלה נבנתה במטרה לספק מים להשקיה בעמק אימפריאל בדרום קליפורניה בארצות הברית. חלק קטן מהתעלה שכן בארצות הברית, אבל רובה שכן בתחומי מקסיקו.
תכנון ובנייה
במהלך ההיסטוריה זרם נהר הקולורדו למפרץ קליפורניה, ועם זאת, בתקופת שיטפונות האביב היה הנהר עולה מעל לגדותיו ונשפך לנחל האלאמו. מי הנחל התנקזו לאזור שקע סלטון של מדבר קולורדו. הצפות כאלו נצפו בשנים 1884, 1891, 1892 ו-1895.
החל מאמצע ועד שלהי המאה ה-19 הציעו כמה אנשים, שבהם בלט אוליבר ווזנקרפט (Oliver M. Wozencraft; 1887-1814), לנצל את הטופוגרפיה ולהוביל מים להשקיה אל שקע סלטון באמצעות הטיה מבוקרת של מי נהר הקולורדו דרך הערוץ היבש של נחל האלאמו. תעלת אלאמו הייתה הניסיון הראשון לייצר הטיה כזו. את התכנון ביצע המהנדס צ'ארלס רוקווד (Charles Robinson Rockwood), והוא הקים את חברת הפיתוח של קליפורניה ב-1896 במטרה לגייס כסף, לבנות את התעלה ולמכור חלקות חקלאיות. ניסיונותיו לגייס כסף כשלו עד שב-1900 הוא פגש בג'ורג' צ'אפי, מהנדס ממוצא קנדי שהיה לו ניסיון רב במיזמי השקיה בקליפורניה. צ'אפי השתכנע בישימות של המיזם, הצטרף לחברה ותרם 150,000 דולרים. העבודה על התעלה החלה מיד, ועוד בטרם זרמו מים בה, החלה החברה למכור בהצלחה חלקות באזור המדברי ששמו שונה לשם הקליט "עמק אימפריאל".
פתח הכניסה לתעלה ושערי הכניסה הזמניים מעץ (המכונים שער צ'אפי) שכנו בארצות הברית סמוך לפיילוט נוב (Pilot Knob), וניצלו בסיס סלע יציב. התעלה חצתה את הגבול למקסיקו ונתיבה היה מקביל לנהר הקולורדו לאורך של כ-6 קילומטרים, ובנקודה זו התעלה פנתה מערבה עד מקורותיו של נחל האלאמו. התעלה תוכננה בנתיב זה במטרה לעקוף מדרום את אזור דיונות החול המכונה דיונות אלגודונס (Algodones Dunes) ולחסוך בעלויות שהיו נדרשות אם התעלה הייתה צריכה לחצות את הדיונות.
כמות קטנה של מי השקיה החלה לזרום בתעלה אל עמק אימפריאל ב-1901, כשב-1902 החלו להגיע כמויות גדולות יותר. באותה שנה נוצרו חיכוכים בין מנהלי החברה לפיתוח קליפורניה וצ'אפי החליט לפרוש ממנה.
ב-1906 הושלמה העבודה על שערים קבועים מבטון בנקודת הנלון (Hanlon Heading).
יצירת ימת סלטון
הסחף הרב שנישא עם מי הנהר שקע בתעלה וצמצם מאוד את כמות המים שזרמו בתעלה ב-1904. החקלאים של עמק אימפריאל שהיו תחת מצוקה כספית לחצו על החברה לפיתוח קליפורניה לפתור את הבעיה. צ'ארלס רוקווד, שעמד בפני אפשרות של פשיטת רגל ו"לאחר התלבטות בוגרת" הורה לפתוח פרצה בגדה של הנהר קולורדו בערך שישה קילומטרים דרומית לשערי הכניסה הזמניים מעץ (שער צ'אפי).
הפרצה, המכונה "פתח הכניסה המקסיקני הנמוך" (Lower Mexican Intake), שנבנתה ללא שערי כניסה ובלא אישור משלטונות מקסיקו, אפשרה לנהר הקולורדו לזרום בלא הפרעה לתוך התעלה, וממנה לחוות של עמק אימפריאל.
במהלך השיטפונות העונתיים של 1904 ועד שלהי 1906 זרמה כמות גדולה מאוד של מים מנהר הקולורדו ישירות לשקע סלטון. בחלק מהזמן זרם כל נהר הקולורדו דרך התעלה. עקב כך נוצר אגם גדול במרכז השקע ששרד עד ימינו והוא כונה ימת סלטון, האגם הגדול ביותר בקליפורניה.
ההחלטה של רוקווד ליצור את הפרצה תוארה אחר-כך כ"מחדל כל כך רציני שהוא על גבול הפלילי".
מורשת ותחליף
גם אחרי שנהר הקולורדו שב למסלולו הקודם הבטיחה הזרימה בתעלת אלאמו הספקת מים שוטפת לימת סלטון ששמרה על כך שימת סלטון לא תצטמצם למרות ההתאדות הגבוהה בשקע סלטון.
השיטפונות של 1904–1906 הרסו את מתקני חברת המלח ניו ליברפול (New Liverpool Salt Company) שפעלה בשקע סלטון. ב-10 בינואר 1908 זכו בעלי החברה בתביעה כנגד חברת הפיתוח של קליפורניה בסכום של קרוב לחצי מיליון דולרים. גם חברת סאותרן פסיפיק שנגרמו לה הוצאות ניכרות בתיקון הפרצה תבעה את החברה לפיתוח קליפורניה וזכתה בפיצויים בסך הקרוב לארבעה מיליון דולרים. ביוני 1915 הייתה החברה חייבת מעל לחמישה מיליון דולרים, שמרבית ההוצאות קשורים ישירות לכישלון בהפעלת התעלה.
חוב זה הביא לפשיטת רגל של החברה לפיתוח קליפורניה וכל נכסיה עברו לחברת סאותרן פסיפיק. ב-1911 הקימו החקלאים של עמק אימפריאל חברת השקיה משותפת שנשאה את השם "נפת ההשקיה אימפריאל" (Imperial Irrigation District). עד 1916 רכשה חברת ההשקיה את כל הנכסים לשעבר של החברה לפיתוח קליפורניה מסאותרן פסיפיק וקיבלה על עצמה לתפעל את התעלה.
בניית התחליף לתעלת אלאמו, התעלה הכול-אמריקנית, שנקראה כך משום שזרמה כולה בתחומי ארצות הברית, הושלמה ב-1940. בהגיע 1942 הייתה התעלה הכול-אמריקנית התעלה היחידה שסיפקה את מי נהר הקולורדו לעמק אימפריאל.
כרמית לוי
כרמית לוי (נולדה בשנת 1975) היא חוקרת סרטן ישראלית, המתמחה במלנומה; פרופסור מן המניין במחלקה לגנטיקה של האדם וביוכימיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
כרמית לוי נולדה בירושלים, למשפחה ששורשיה בתימן. סיימה דוקטורט בביוכימיה בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 2005–2011 עשתה פוסט-דוקטורט ועבדה כחוקרת בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד. בשנת 2011 חזרה לישראל כחלק מהמאמץ הלאומי להשבת מדענים מצטיינים מחוץ לישראל, ונקלטה כחוקרת באוניברסיטת תל אביב ובמרכז המצוינות שעוסק בחקר רגולציה גנית במחלות אנושיות מורכבות, בהובלת האוניברסיטה העברית בירושלים.
מתגוררת בגבעתיים. רווקה.
מחקר
לוי הובילה מחקר שפורסם בכתב העת המדעי Nature. המחקר מומן בתמיכת משרד המדע, במסגרת תוכנית משותפת עם פרופ' יורג הוהיזל ולורין סנדר מהמרכז לחקר הסרטן DKFZ בהיידלברג שבגרמניה, ד"ר שושי גרינברגר מהמרכז הרפואי שיבא וד"ר רונן ברנר מהמרכז הרפואי וולפסון. במחקר התגלה כי סרטן, שנמצא באפידרמיס, בטרם חדירותו לדרמיס שולח בועיות זעירות המכילות חומר גנטי מסוג microRNA, והן שיוצרות את השינוי במבנה הדרמיס, כהכנה לקליטת התאים הסרטניים ולשינוע הגרורות. החוקרים ניסו בהצלחה במחקר שני חומרים כימיים שעשויים לעצור את התהליך בשלביו הראשוניים: SB202190, מעכב את שליחת הבועיות מהגידול שבאפידרמיס אל שכבת הדרמיס, ו-U0126 מונע את היווצרות השינויים בדרמיס גם לאחר הגעת הבועיות.
פרסומים מדעיים
1. Bell RE, Levy C*. The 3 M’s: Melanoma, MITF and microRNA. PCMR 2011.
2. Feige E, Yokoyama S, Levy C, Khaled M, Igras V, Richard J. Lin, Lee S, Widlund HR, Scott R. Granter, Andrew L. Kung, Fisher DE. Hypoxia-induced transcriptional repression of the melanoma oncogene MITF by the HIF1-DEC1 axis. PNAS 2011.
3. Khaled M., Schubert S, Janas M.M, Veguilla R.A, Golan D, Fisher D.E, Novina C.D, Shomron N and Levy C*, “A Regulatory Loop Between Microprocessor and Spliceosome Activities: the Case of miR-211 and TRPM1”. Plos Genetics 2011.
8. Levy C, Golan D, Friedman B and Shomron N “Biased hosting of intronic microRNA genes”, Bioinformatics. 2010 Feb 24.
9. Shomron N and Levy C “MicroRNA-Biogenesis and Pre-mRNA Splicing Crosstalk”. Journal of Biomedicine and Biotechnology. 2009:594678
10. Yokoyama S, Feige E, Poling L.L, Levy C, Widlund H.R, Khaled M, Kung A.L, and Fisher D.E “Pharmacologic suppression of MITF expression via HDAC inhibitors in melanoma lineage”. Pigment Cell and Melanoma Research. 2008 Aug;21(4):457-63.
12. Levy C, Lee Y, Nechushtan H, Schueler-Furman O, Sonnenblick A, Hachohen S and Razin E “Identifying a common molecular mechanism for inhibition of MITF and STAT3 by PIAS3”. Blood. 2006 Apr 1;107(7):2839-45.
13. Sonnenblick A, Levy C and Razin E. “Immunological trigger of mast cells by monomeric IgE: effect on microphthalmia transcription factor, STAT3 network of interactions”. J Immunol. 2005 Aug 1;175(3):1450-5.
14. Levy C, Sonnenblick A and Razin E, “The interplay between MITF, PIAS3 and STAT3 in mast cells and melanocytes”. Mol Cell Biol. 2004 Dec.
15. Miller A.J, Levy C, Davis I.J, Razin E, and Fisher D.E. “SUMOylation of MITF and its related family members TFE3 and TFEB”. J Biol Chem. 2004 Oct 25.
16. Levy C, Sonnenblick A and Razin E “Role played by microphthalmia transcription factor phosphorylation and its Zip domain in its transcriptional inhibition by PIAS3”. Mol Cell Biol. 2003 Dec;23(24):9073-80.
17. Levy C, Nechushtan H and Razin E “A New Roll for the STAT3 Inhibitor, PIAS3” J Biol Chem. 2002; 277, 1962-1
הפדרציה הספרדית העולמית
הפדרציה הספרדית העולמית הוא ארגון ציוני שנוסד ב-1925 ומטרתו ליצור קשרי תרבות בין קהילות יהודיות ספרדיות ברחבי העולם ולחזק את זיקתן למדינת ישראל, תוך שימור המורשת של יהודי ספרד. כן נועד הארגון לתמוך בקהילות יהודיות ברחבי העולם ובזכותן לחופש פולחן ותרבות.
ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים
בשנות ה-20 של המאה ה-20 חפצו בני העדה הספרדית בארץ ישראל, שהתאחדו כגוף פוליטי, להקים ארגון ספרדי עולמי שיפעל במסגרת התנועה הציונית. בקונגרס הציוני ה-13 בקרלסבד בשנת 1923, הצירים הספרדים ובני עדות המזרח שהגיעו אליו מארץ ישראל וממדינות נוספות, החליטו לאחר דיונים על הקמת משרד בירושלים שמטרתו הכנת ועידה עולמית לנציגי הקהילות הספרדיות והמזרחיות מסביב לעולם, שתפקידה יהיה לייסד התאחדות עולמית שבעזרתה נציגיה במוסדות התנועה הציונית ייטלו חלק בקביעת המדיניות ובקבלת ההחלטות בה. המטרה הייתה הרחבת הפעילות הציונית בקרב בני קהילותיהם, והגברת שיתוף הפעולה שלהם בתחיית הארץ ובבניינה.
עבודתו המעשית של המשרד החלה באביב של שנת 1924, ואל פעילותו הצטרפו גם ראשי הסתדרות חלוצי המזרח.
מרכז המשרד המכין הוקם בירושלים, ומלבדו הוקמו סניפים בחברון, בחיפה וביפו. פעילים נוספים של המשרד היו בהר טוב, בזכרון יעקב ובפתח תקווה. בפברואר 1925 התקיים בארץ ישראל ועידה של נציגים ספרדים שהחליטה על הצטרפות להתאחדות העולמית.
בגולה הוקמו סניפים בדמשק שבסוריה, בווינה שבאוסטריה, בבלגרד שביוגוסלביה, במנצ'סטר שבאנגליה ובבואנוס איירס שבארגנטינה.
רעיון הקמת ההתאחדות זכה לתמיכה רחבה, בין היתר של הרב יעקב מאיר, חיים ויצמן, מנחם אוסישקין, ההנהלה הציונית בארץ ישראל, הוועד הלאומי ו-ועד העיר ליהודי ירושלים.
ועידה עולמית ראשונה
באוגוסט 1925 קיימה התאחדות הספרדים כנס ייסוד בווינה, במקביל לקונגרס הציוני ה-14 שהתקיים בעיר באותה עת. בכנס השתתפו 62 צירים מ-15 מדינות, בהן ארץ ישראל, בולגריה, יוון, יוגוסלביה ואוסטריה. משה דה פיג'וטו נבחר לנשיא הארגון, וכנשיא הכבוד של הוועידה הוכתר הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. במהלך הדיונים בכנס נדונו הדרכים להגברת ההשתתפות של היהודים הספרדים בפעילות הציונית. נציגי בולגריה הציעו שלא להקים ארגון נפרד, אלא לדרוש מההסתדרות הציונית להקים משרד שיפעל לעורר את הפעילות הציונית בקרב הספרדים. שאר נציגים בכנס התנגדו לדרך זו והציעו להקים התאחדות עולמית של היהודים הספרדים שתהיה תנועה עממית רחבהותשנה את המצב מלמטה. הוסכם בחוקות ההתאחדויות שיוקמו יחייבו את היות ההתאחדויות חלק בלתי נפרד מהתנועה הציונית ללא יכולת לפרוש ממנה. הרב נסים עובדיה, מיוזמי ההתאחדות, הכריז מעל בימת הנואמים על הקמת הארגון בפועל. בתקנות ההתאחדות נקבע שמטרתה היא:
היוזמה לכנס הייתה של ראשי הקהילות הספרדיות בירושלים, תל אביב, יפו וצפת. חברי המשלחת מארץ ישראל היו: הרב הראשי הראשון לציון בן ציון חי עוזיאל, אליהו אלישר, אברהם אלמליח, מאיר ג'ינאו, עו"ד מאיר לניאדו, זכריה גלוסקא (כציר הסתדרות התימנית), מזכיר הוועד המכין היה מורנו לוי אשר שימש גם כמזכיר הקונגרס בווינה. ברקע הייתה ביקורת על קשיי קליטתם ושילובם של יהודים ממוצא ספרדי במהלך העלייה הרביעית. במהלך הכינוס הוכרז על הקמת ארגון גג לקהילות הספרדיות, מטה הארגון נקבע בירושלים ומשה דה פיג'וטו נבחר לנשיאו. נציגי הפדרציה פעלו מול המוסדות הלאומיים במטרה להקל על תהליך קליטת ושילובם בחברה של עולים מקהילות ספרדיות. על הקמת הפדרציה נמתחה ביקורת מחוגים שונים. אלברט רומנו נשיא ההסתדרות הציונית בבולגריה ואחד מנציגי יהדות בולגריה לכינוסי הפדרציה ציין כי פעילותה יוצרת אי אמון בין ספרדים לאשכנזים.
חברי הקונגרס היו אורחי הקהילה היהודית הספרדית בווינה, והרוח החיה בה היה הרב נסים עובדיה וצעירי אגודת "איספירנסה".
הרב בן ציון חי עוזיאל הוסיף: "את היהודים האלה צריך לעורר מתרדמתם ועי"כ, לרכוש אותם לעבודת תחייתנו. זאת אפשר יהיה לעשות רק על ידי יצירת התאחדות ספרדית עולמית חזקה ובעלת תוכנית מסוימת".
בשנות ה-20 וה-30
לשם מילוי תפקידו כנשיא ההתאחדות, עזב דה פיג'וטו את עסקיו ועלה לארץ ישראל, כדי למסד בה את הארגון. בתקופה שלאחר ההכרזה, הוקמו סניפים להתאחדות במדינות הבלקן, אירופה, אפריקה, סוריה וארצות הברית, בעוד שבארץ ישראל ההתארגנות הייתה דלה ולא משמעותית.
בשנת 1926 נרשמה ההתאחדות במשרד מושל מחוז ירושלים, ועם הקמתה בפועל, הוקמו סניפים בתל אביב, ביפו, בחיפה, בצפת, בביירות שבלבנון, בדמשק ובחלב שבסוריה, בקהיר ובאלכסנדריה שבמצרים, בבלגרד ובניש שבסרביה, בסרייבו שבבוסניה, בסקופיה ובביטולה שבמקדוניה, בפלבודיב שבבולגריה, בווינה שבאוסטריה, בפריז שבצרפת, במנצ׳סטר שבאנגליה, בניו יורק וברוצ׳סטר שבארצות הברית, בארגנטינה, באורוגוואי, בברזיל, בפרו, בצ׳ילה ובקובה. עד לשנת 1945, נוספו להתאחדות סניפים באלג'יריה, באיטליה, בהולנד, בוונצואלה, בתוניסיה, ביוגוסלביה, במרוקו ובקולומביה.
הרב נסים עובדיה עשה סיור בבלקן במטרה לגייס את הקהילות בה להתאחדות החדשה אך רבים טענו שאין צורך להקים מסגרות נפרדות לספרדים וניתן לפעול יחד.
בשנים הראשונות, חברי הוועד הפועל בארץ ישראל היו אברהם אלמליח, שבת אשר, משה דוד גאון, מאיר לניאדו, יצחק לוי, יוסף מיוחס ומשה קרסו. בוועד הפועל של חוץ לארץ, שמרכזו היה בסלוניקי, חבריו היו שלמה אלקלעי, ויטה חיון, דוד פולרנטין, דוד קואינקה, יצחק קנסינו ואברהם רקאנטי.
הכספים לפעילות הארגון נתרמו על ידי אישים וקהילות מסביב לעולם. את חלק ניכר מההוצאות מימן משה דה פיג׳וטו מכיסו. בתו מרים נחום אף קיימה מספר נשפי התרמה לטובת הארגון.
אנשי ההתאחדות ראו כחלק ממטרתם להגן על זכויות הספרדים בתוך ההסתדרות הציונית ובקרו צעדים שנראו להם כאפליה של ספרדים. בוועידת היהודים הספרדים מארצות הבלקן, שהתקיימה בבלגרד בחודש מאי 1930, נאם משה דה פיג'וטו כנציג ארץ ישראל, ואמר כי מאחר שמאמצי ההתאחדות שבנשיאותו לא צלחו לטפל באפליית יוצאי יהדות ספרד והמזרח בארץ ישראל בכל הקשור לתעסוקה, משרות, עלייה, התיישבות וחלוקת כספי הקרנות, יש לתרום לקרנות הלאומיות אך ורק בתנאי שכספי התרומה ילכו לטובת יוצאי ספרד והמזרח בארץ ישראל. מסקנה זו קיבלה תמיכה מנציגי קהילת יהודי סופיה מבולגריה, והצהירו כי אם מוסדות התנועה הציונית לא ייענו לדרישות יוצאי ספרד והמזרח, לא יתרמו האחרונים כספים לקרנות הלאומיות.
בסוף שנת 1931 נוסד בפריז שבצרפת וועד מרכזי שכלל 12 חברים, שמטרתו הייתה לפעול לכינוס ועידה ספרדית עולמית, ובראשו הועמד משה דה פיג'וטו, שלבינתיים עבר להתגורר בפריז, ולסגניו מונו הרב נסים עובדיה וסלבדור אברבנאל.
למרות ירידת המעורבות של נציגי ארץ ישראל, בוועידה הבין-ארצית שהתקיימה באמסטרדם בשנת 1938, השתתפו מטעם הוועד הפועל הרב יוסף מרדכי הלוי (כחבר נשיאות האיחוד) ויצחק רפאל מולכו, שנבחרו גם למוסדות המרכזיים של ההתאחדות. בוועידה זו הוחלט על הקמת בית מדרש לרבנים בירושלים, ודנו באפשרות לפתיחת מדור לענייני ספרדים בסוכנות היהודית.
השואה ולאחריה
במהלך השואה נפסקה הפעילות של האיחד. בשנת 1945 התארגנו בארצות הברית לפעילות של האיחוד בצופן ודרום אמריקה ובדצמבר 1946 התקיים כינוס של הספרדים בארץ ישראל. תוכנן אז לקיים קונגרס ספרדי באוגוסט 1947 בניו יורק. אולם הכינוס לא יצא אל הפועל ובתחילת 1949 דובר על כינוס הקונגרס הספרדי בירושלים. הכינוס בירושלים נתקל בהתנגדות מצד נציגי התפוצות ועל כן ביולי 1950 התכנס בפריס הוועד המכין של הקונגרס הספרדי והחליט לקיימו בדצמבר 1950 בלונדון. אולם גם לכינוס זה קמו מתנגדים והקונגרס נדחה לנובמבר 1951.
הפדרציה
בנובמבר 1951 נערכה בפריז קונגרס ספרדי עולמי בו הוחלט על הקמת הפדרציה הספרדית העולמית. הנהלת הפדרציה התיישבה בפריס, אולם בהמשך עברה ללונדון. קונגרס עולמי שני התכנס במאי 1954 בירושלים.
ב-1973 נבחר נסים גאון לנשיא הפדרציה והוא פעל להעמקת הקשר בין הקהילות הספרדיות גם בדרום ובצפון אמריקה. מ-1973 שכן מטה הפדרציה בז'נבה וב-1994 הועבר לירושלים, למשרדי ועד העדה הספרדית ועדות המזרח תחת ניהולו של יחזקאל זכאי, אשר שימש כמנכ"ל הסניף הישראלי של הפדרציה העולמית. הנשיא בישראל היה השר בדימוס, אהרון אוזן.
בראשית שנות ה-80 תיווך ניסים גאון כנשיא הפדרציה בין מנהיגי תנועת האוהלים לנציגי ממשלת ישראל.
הנשיא גאון התחיל במרץ רב לקדם את נושאי הספרדים והמזרחים, לעזר לו בז'נבה שימש מזכירו שמעון דרעי. הגזבר העולמי היה גיסו ליאון תמן שהתגורר בלונדון, ולידו סייע ד"ר דוד סילורה כמזכיר וועדת הכספים העולמית וכמנכ"ל הפדרציה הספרדית בבריטניה וחבר העמים הבריטי.
הפדרציה עסקה ועוסקת במגוון פעילויות החל מתמיכה במשפחות נזקקות וכלה במתן מלגות לימודים בשיתוף מוסדות אקדמיים למטרות חקר מורשת יהדות ספרד. מבין חברי נשיאות הפדרציה לאורך השנים ניתן לציין את חברי הכנסת לשעבר משה עמאר, יעקב ז'אק אמיר, יעקב ניצני ובנימין ששון.
הפדרציה העולמית וגם הסניף הישראלי ידעו עליות ומורדות. אין ספק כי היה לה תפקיד נכבד בשיח הבינעדתי בישראל.
ליאון תמן, גזבר הפדרציה, בשל חילוקי דעות עם גיסו, נשיא הפדרציה פרש ממנה בשנת 1987 והקים את "תעל"י" -תנועה עולמית לאחדות ישראל. עוזרו הנאמן, ד"ר דוד סילורה היה המנכ"ל הראשון של התנועה ומשרדי התנועה שכנו במלון דניאל -הרצליה, שהיה בבעלותו של ליאון תמן. סיסמת התנועה הייתה : "לא עוד ספרדים, לא עוד אשכנזים - כולנו עם אחד". עם מותו במפתיע של ליאון תמן וסגירת ברז המימון הכספי - שבקה התנועה מלהתקיים.
כתב עת
בדצמבר 1931 הוחלט להוציא לאור בטאון של ההתאחדות העולמית של הספרדים ובחודש יולי 1932 (סיוון ה'תרצ"ב) ייסד הרב נסים עובדיה יחד עם עובדיה קמחי כתב עת בשם "Le Judaisme Sepharadi" ("היהדות הספרדית") שיצא לאור בפריז, ובו פורסמו מאמרים אודות ארגון ואיחוד הקהילות הספרדיות בעולם. כתב העת שימש גם כבמה להפצת רעיונותיה של ההתאחדות ובמה למחקרים ומאמרי הגות וספרות בנושאי הקהילות הספרדיות בעולם. עם הכותבים בו נמנו זאב ז'בוטינסקי, מנחם אוסישקין, משה דוד גאון, דוד ילין, אברהם אלמליח ואחרים. בשנת 1940 פסקה הוצאת הירחון בשל כיבוש צרפת על ידי הנאצים, ובשנת 1945 חזר לצאת תחת השם "קול ספרד" עד לשנת 1967 בעריכת עובדיה קמחי. בשנות ה-50 עבר הבטאון להיות דו שפתי: צרפתית ואנגלית.
צפרדע האחו
צפרדע האחו (שם מדעי: Lithobates pipiens) היא מין של צפרדע ממשפחת הצפרדעיים החיה באמריקה הצפונית ושייכת לסוג ליטובטס. הצפרדע היא הדו-חיים הלאומי של ורמונט ומינסוטה.
תיאור
צפרדע זו מגיעה לאורך ממוצע של 11 ס"מ, גדולה יחסית למשפחתה והיא בעלת עור לח בצבע ירוק בהיר עד חום ולבן מלמטה כשצידי הגוף, הגב והפנים עד העיניים אפורים-ורודים. הראשן בעל גוונים חומים כהים עד שחור ובעלי כתמים בהירים מלמטה.
תפוצת הצפרדע משתרעת בצפון ממפרץ הדסון וימת העבדים הגדולה שבקנדה ובארצות הברית מדרימים עד לניו מקסיקו וקנטקי. אוכלוסייה של הצפרדע מצויה גם בפנמה אך היא מבודדת משאר האוכלוסיות. אוכלוסיות אחרות של הצפרדע נפגעו במספר אזורים וחלה ירידה הדרגתית בתפוצתם, בין השאר עקב זיהומים וייבוש ביצות.
הצפרדע שוכנת עד לגובה 3,000 מטר מעל פני הים במקווי מים עומדים כמו בריכות, ביצות ובנחלים בגדות יערות ולעיתים נמצאת גם בפארקים עירוניים. הצפרדע שוכנת סמוך למים הרדודים העשירים בצמחייה ובהם מטילה את ביציה, לעיתים מעל 6,500 ביצים.
הצפרדעים הבוגרות טורפות בעיקר של חרקים ושאר פרוקי רגליים אך הפרטים הגדולים יכולים לטרוף גם צפרדעים אחרות, ציפורים ואף נחשי בירית קטנים ובתקרית אחת נתפסה צפרדע שצדה עטלף. בתורה הצפרדע נטרפת בידי עופות מים, נחשים, דביבונים ובידי צפרדעים אחרות והם אף נאכלות בידי אנשים.
רוז'ה קזאלה
רוז'ה קזאלה (בצרפתית: Roger Cazala, 1906, בומון-סור-סארת, צרפת – 1944, פלוסנבירג, גרמניה) היה ביולוג, חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת שנרצח על ידי הנאצים.
קורות חיים
קזאלה למד רפואה בסורבון והוכשר במכון פסטר. משנת 1933 היה רוקח ועובד מעבדה בשאטורו, מעבדה שהקים אביו. עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה החל קזאלה לרחוש איבה לנאציזם ועם כיבוש צרפת במאי 1940 הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית. בשנת 1942 מת אביו וקזאלה קיבל לידיו את המעבדה וניהלה.
פעילות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה
בתקופת הכיבוש הנאצי בצרפת היה קזאלה חבר בארגון מחתרת צרפתי שהשתייך לתנועת ההתנגדות הצרפתית ונתמך על ידי המפלגה הקומוניסטית של צרפת. הוא סייע ליהודים במחוז אנדר על ידי הסתרתם בבתיהם של תושבים מקומיים וכן על ידי העברת יהודים מאזור צרפת הכבוש על ידי הגרמנים לאזור משטר וישי. יהודים אלה קיבלו מאוחר יותר מסמכי זהות מזויפים שבחסותם ניצלו מגירוש. קזאלה שמר את מסמכי הזהות המקוריים של יהודים אלה, בתקווה שהיהודים יוכלו להיעזר במסמכים אלה ולשוב לזהויותיהם המקוריות לאחר השחרור. בין היתר הסתייע קזאלה בפייר-מארי ז'רלייה ובארגון ההצלה "ידידות נוצרית" (Amitié Chrétienne), בראשו עמד פייר שאייה. לימים הוכרו ז'רלייה ושאייה אף הם בתור חסידי אומות העולם.
בשנת 1943 נתן קזאלה מקלט בביתו למשך 20 יום ליהודי שנמצא ברשימה של יהודים שיועדו לגירוש. לאחר מכן העביר את היהודי, פריימן שמו, לביתם של קרובי משפחתו שלו-עצמו בכפר בוזאנסה (Buzançais) במרכז צרפת. שם נותר פריימן במסתור עד פלישת בעלות הברית לנורמנדי ביוני 1944.
בסוף 1943 היה קזאלה אחד ממייסדי סניף של "החזית הלאומית" - אחד מארגוני התנועת ההתנגדות הצרפתית - במחוזו, מחוז אנדר. ישיבת ייסוד הסניף התקיימה בביתו.
ב-30 במאי 1944 עצרו סוכני גסטפו את קזאלה, עם מספר פעילי מחתרת נוספים באזורו. קזאלה הועבר בין מספר מחנות ריכוז, בהם דכאו, ולבסוף נספה במחנה הריכוז פלוסנבירג ב-14 באוקטובר 1944.
הנצחה והכרה
ב-1992 הכיר יד ושם ברוז'ה קזאלה בתור חסיד אומות העולם.
על שמו של קזאלה נקרא רחוב בשאטורו. בית המרקחת שהשתייך למשפחתו נמכר, אך שמו המקורי נשמר.
מרכז ההוקי של ריו
מרכז ההוקי האולימפי של ריו דה ז'ניירו הופעל לראשונה ב-2007 כמתקן הוקי זמני במסגרת המשחקים הפאן-אמריקאיים. המרכז שימש לתחרויות ההוקי שדה, ונבנה במתחם הספורט בשכונת דאודורו בעיר.
לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) תוכנן תחילה להקים אצטדיוני הוקי זמניים בבארה אולימפיק פארק עבור טורניר ההוקי האולימפי, שנועדו להכיל 10,000 מקומות ו-5,000 (במגרש המשני). אולם לאחר מכן הוחלט להשמיש מחדש את מגרשי ההוקי בשכונת דאודורו ואף להפוך אותם למרכז האימונים הקבוע של נבחרת ההוקי הברזילאית.
מרכז ההוקי כולל 2 מגרשים (ועוד מגרש אימונים קטן המותאם לאימוני שוערים) לצד חדרי הלבשה ומנהלה. לצורך האולימפיאדה הוקמו יציעים זמניים סביב 2 המגרשים. על פי התוכנית המגרש הראשי נועד להכיל כ-10,000 צופים והמשני כ-5,000. אולם בפועל מספר המקומות צומצם והאצטדיון המרכזי מכיל כ-7,800 מקומות בארבעה יציעים (ולאחר המשחקים יישאר בו יציע קבוע המכיל 2,500 מקומות) והמגרש המשני מכיל כ-4,100 מקומות ב-2 יציעים.
המרכז נבנה ליד דאודורו ארנה ובקרבתו מתקנים אולימפיים נוספים כגון אצטדיון דאודורו הזמני, שיארח את חלק מתחרויות הקרב חמש, ההיפודרום האולימפי בוילה מיליטר, המטווח האולימפי, מתקני הרכיבה לאופני ההרים ומסלולי השטת הקיאקים.
דיוויזיית השריון הרביעית (מצרים)
דיוויזיית השריון הרביעית היא יחידה צבאית של צבא מצרים. שירותה הבולט ביותר היה במלחמות הערבים עם ישראל במלחמת סיני ב-1956, במלחמת ששת הימים ב-1967 ומלחמת יום הכיפורים ב-1973.
סקירה כללית
דיוויזיית השריון הרביעית הייתה דיוויזיית השריון הראשונה שהוקמה על ידי הצבא המצרי. מעורבות הדיוויזיה במלחמת 1956 החלה ב-29 באוקטובר 1956, כאשר גדוד סיור, ואחריו קבוצות השריון ה-1 וה-2 (הבריגדות) הצטוו לחצות את התעלה, ממיקומה באזור דוורסואר, לצד המזרחי עד שהתגלו לכוחות הישראלים. מצרים החלה לקבל טנקי T-34 ו-SU-100 מצ'כוסלובקיה, באישור סובייטי, בשנת 1956. בשנת 1967, דיוויזיית השריון הרביעית עדיין הייתה מצוידת בחלקה ב-T-34/85, רובן היו בגדודי טנקים שתמכו במערכי חי"ר.
הדיוויזיה לחמה במלחמות 1967 ו-1973. אף שנחשבה לכוח חזק לפני מלחמת 1973 היא גילתה ביצועים גרועים לאחר שהישראלים חצו את התעלה בעקבות קרב החווה הסינית וכיתורה של הארמייה השלישית. טנקי M60A3 אמריקניים הועברו למצרים בשנת 1987 ועוד 150 הועברו בין השנים 1987 ו-1993. הם נמסרו תחילה לשתי חטיבות הטנקים העצמאיות ולאחר מכן לדיוויזיות השריון ה-4 וה-9. כמו עם טנקי ה-T-62, המצרים ציידו מחדש את חייליהם חטיבה כל פעם.