cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קריסניה טאריניוס
השאול
רק אז, הבינה קריסניה כי רייסטלין ניצל אותה, וחמור מכך - היא (קריסניה) ניצלה אותו לצורך גאוותה ויהירותה שלה. היא הודתה בפני עצמה כי היא אוהבת אותו, אך לעולם לא תגשים אהבה זו. קרמון, אשר נכנס לשאול להתעמת עם אחיו התאום מצא אותה חלשה, אך ללא כל נזק גופני, פרט לעיוורונה. היא נלקחה מן השאול וניצלה, אולם אף אחד מכוהני פלאדין לא יכל היה לרפא את עיוורונה - והיא הבינה כי זהו עונשה על יהירותה - ועצם היותה עיוורת גרם לה לראות את האמת. קריסניה נכנסה לתפקיד ראש כנסיית פלאדין בתום מלחמת הגבירה הכחולה, בשנת 357 אחה"ח. היא הורתה על בנייתו מחדש של מקדש פלאדין בפלנתאס לאחר שנהרס במלחמה. היא נעשתה לכוהנת טובת לב והתחבבה מהר על אנשי העיר, ואף נהגה להשתתף כל שנתיים בפסטיבל העין כאשר נערך.
מלחמת הכאוס
לפני פרוץ המלחמה, ניסתה קריסניה לקרב בין המגים לבין הכוהנים על ידי שיתוף פעולה. היא הזמינה מג גלימות לבנות בשם וַאלִין אַר טַנְדָאר להצטרף אליה. הוא הסכים לאחר אישורה של מועצת המכשפים. ואלין הפך ליותר משותף - הוא נעשה ליועצה, חברה ואיש סודה הקרוב ביותר. בהתקרב זמן המלחמה, חשה קריסניה כי משהו אינו כשורה. היא איבדה את מגעו של האל שלה, ושמעה שמועות על מלחמה שהחלה במזרח. היא החליטה לא לספר לחסידיה על כך ושלחה שליח ושליחה נאמנים לצריח הכהונה הראשי. השליחה נהרגה במסע, וחברה למסע גילה כי לא יכל לרפא אותה באמצעות תקשורת עם האל פלאדין.
היא החליטה לבקש את עצתו של האלף האפל דאלאמר, ונסעה עם ואלין אל צריח הכישוף הנעלה. שם, דאלאמר העניק לה שתי אבני דרקון, ואמר כי אולי דרכן תצליח קריסניה ליצור קשר עם אלהּ. כאשר חזרו למקדש פלאדין, ואלין התוודה על אהבתו אליה ואף נשק לה. תחילה, קריסניה לא התנגדה לנשיקה, אולם לאחר מכן דחתה אותו ואמרה לואלין שבשל מעמדה בכנסייה, היא אינה יכולה להתמסר לאהבה. היא ציוותה עליו לנסוע לקאלאמן לחקור את פשר שמועות המלחמה במזרח, בעוד היא תיסע לנראקה. הוא הסכים, אך ביקש מאחיו, גֶ'רִיל לנסוע איתה יחדיו. קריסניה פגשה בדאלאמר פעם נוספת, והעניק לה "מתנה" בדמותו של נמר לבן בשם טנדאר, אשר יהווה כמדריכהּ בדרך לנראקה. קריסניה קיבלה מתנה זו בשמחה. במקדש פלאדין בפלאנתאס, פגשה בפאלין מאז'ר ובדודנו פלד בהיר-להב אשר אמרו לה כי הם בדרכם לצריח הכישוף הנעלה בפלאנתאס. קריסניה העניקה לפאלין את מדליון האמונה שלה כדי שיוכל לעבור בשדרות המגנות על הצריח.
לבסוף, נסעה קריסניה לנראקה יחד עם הנמר, ג'ריל ואשתו קֶלָה. היא גילתה כי היא יכולה לראות מבעד לראייתו של הנמר וגם לחוש את כאבו. כאשר הגיעו לנראקה, קריסניה ונמרהּ מצאו את אבני הדרקון הנוספות. ג'ריל נהרג בעיר, דבר שגרם לנמר לשקוע בדיכאון. דבר זה גרם לקריסניה להבין כי הנמר הוא בעצם ואלין אשר ערך עסקה מכושפת עם דאלאמר. מאחר שהוא לא יכול לבכות כנמר, קריסניה בכתה תחתיו. במהלך החודש הבא, נסעו קריסניה וטנדאר/ואלין לבית האלים. שם הם השתמשו בחמש אבני הדרקון. תחילה נתגלתה בפניה מלכת האופל וניסתה לפתות אותה, אולם קריסניה דחתה אותה. לאחר מכן, פלאדין, בדמותו של פיזבן הופיע בפניה וסיפר לה על עזיבתם ההכרחית של האלים את העולם כדי להגן עליו עבור מאמיניהם. לאחר עזיבת האל, הודתה קריסניה לבסוף שהיא אוהבת את ואלין - דבר שהסיר את הכישוף, אשר שמר עליו בדמות נמר, מעליו והוא חזר לדמותו האנושית. הם הסכימו לשוב לפלאנתאס והתוודו על אהבתם האחד לשני.
עידן בני התמותה
קריסניה וואלין חיו יחדיו במקדש הישן של פלאדין בפלאנתאס, למרות שרוב האנשים ויתרו על האלים הישנים, מאחר שהאלים עזבו את העולם בתום מלחמת הכאוס. קריסניה אף הפכה למיסטיקנית לאחר שלמדה אומנות זו במצודת האור. היא הייתה נוכחת ומפקחת בלווייתו של לורד גונתר אות' ויסטן בשנת 392 אחה"ח, והפכה גם ליועצת במצודתו עבור יורשיו. היא המשיכה בביקוריה במקדש פלאדין בפלאנתאס.
סאליוט 3
סאליוט 3 (OPS-2 ברוסית:Салют-3) הייתה תחנת חלל סובייטית, אשר שוגרה בשנת 1974 כחלק מתוכנית סאליוט. תחנה זאת הייתה השנייה מסדרת תחנות חלל צבאיות בשם "אלמאז" והראשונה המוצלחת. למרות זאת, תחנה זו נכללת כחלק מתוכנית סאליוט על מנת להסתיר את מטרתה האמיתית. בשל האופי הצבאי של התחנה, לא שחררה ברית המועצות מידע רב באשר לתחנה והמשימות אליה.
רק שלוש משימות תוכננו להגיע לתחנה, אך לבסוף רק שתיים שוגרו: סויוז 14 שהביא לתחנה את צוותה הראשון והיחיד, וסויוז 15 אשר כשלה לעגון ולהביא את הצוות השני. על אף שפורסם מידע מועט מאוד אודותיה, מספר מקורות מדווחים כי היו עליה מספר מצלמות שפנו אל כדור-הארץ ואף תותח אוטומטי. התחנה סיימה את חייה 24 בינואר 1975 כאשר חדרה לאטמוספירה.
רקע כללי
תחנת החלל הראשונה הייתה סאליוט 1 (נקרא גם DOS-1) אשר שוגרה על ידי ברית המועצות באפריל 1971. אך רק משימה אחת הצליחה לעגון בה, סויוז 11 שנשארה בה 23 יום במהלך יוני של אותה שנה, וחרף הצלחה זאת הצוות מת במהלך החזרה לכדור הארץ.
באותו הזמן התקיימו בברית המועצות שתי תוכניות נפרדות עבור הקמת תחנות חלל. סאליוט 1, למשל, השתייכה לתחנות האזרחיות אשר נקראו: Durable Orbital Stations או בקיצור DOS. דוגמאות נוספות הן DOS 2 ב-1972 וDOS 3 ב-1974 הבלתי מוצלחות ובהמשך סאליוט 4, סאליוט 6, סאליוט 7 המוצלחות.
תחנות החלל הצבאיות פותחו וממנו על ידי הצבא ונראו אלמאז, באופן כללי הן היו מאוד דומות לתחנות החלל האזרחיות הן בצורתן ובגודלן. אך בניגוד לתחנות האזרחיות פנים התחנה היה שונה מאוד, זאת בעקבות שינויי תכנון שבוצעו על ידי ולדימיר צ'לומיי. תחנת החלל הצבאית הראשונה ששוגרה היא סאליוט 2 באפריל 1973, אך בשל תקלה מספר ימים לאחר שהוכנסה למסלול מעולם לא אוישה.
תיאור התחנה
סאליוט 3 הורכבה ממנעל אוויר, רכיב עבודה בעל היקף גדול, מרכב מחיה בעל היקף קטן, כל אלו נתנו לתחנה מרחב מחיה כולל של 90 מטרים מעוקבים. נוסף על כך התחנה כללה זוג לוחות סולאריים, מעגן אחד, ושני מנועים ראשיים אשר יכלו לייצר דחף שווה ערך ל-3,900 ניוטון. מסת התחנה בזמן השיגור הייתה 18,900 ק"ג.
התחנה הייתה מאובזרת עם מקלחת, עמדת שנה אנכית וגם מיטות מתקפלות. הרצפה כוסתה בצמדן כדי לסייע לקוסמונאטים להתנייד בתחנה. התחנה כללה גם בידור, בין השאר סט שח מגנטי, טייפ וקסטות. נוסף על כך היו בתחנה מספר מכונות כושר כגון הליכון. מערכת מחזור המים הראשונה נבדקה על תחנה זאת, ונקראה פריבוי.
מצלמות צפייה בכדור הארץ
התחנה נשלטה על ידי רכיב "האגאט-1" אשר שימש טלסקופ לצפייה בכדור-הארץ. הטלסקופ היה בעל אורך מוקד של 6.375 מטר ובעל רזולוציה אופטית יותר משלושה מטר, על פי מקורות פוסט-סובייטים. היסטוריונים של נאס"א העריכו שעל פי גודל המראה הטלסקופ היה בעל רזולוציה אופטית של פחות ממטר אחד. הטלסקופ עבד לצד מצלמות רחבות ושימושו העיקרי היה צבאי. נאמר כי הקוסמונאטים ששהו בתחנה צפו במטרות שהונחו על האדמה בשטח בייקונור. נוסף על כך היו משימות משניות כמו חקר זיהום מים, שטחים חקלאיים וכו'.
הקוסמונאוטים יכלו לפתח תמונות חשובות על פני התחנה ולהדפיסן לבחינה נוספת, ובמידת הצורך אף סריקתן כדי לשלוח אותן בשידור טלוויזיה לכדור-הארץ. אך התהליך היה ארוך מאוד - עד כדי חצי שעה, ולכן תמונות לא חשובות נארזו לתוך קפסולת חזרה קטנה שיכלה להשתחרר מהתחנה.
נוסף לטלסקופ היו על התחנה מצלמות נוספות כמו: מצלמה טופוגרפית, מצלמת כוכבים, מצלמת הוולגה שצפתה בגלים האינפרה אדומים והייתה בעלת כושר הפרדה של 100 מטר. הקוסמונאוט פאבל פופוביץ' אשר ביקר בתחנה במשימת סויוז 14 נזכר כי התחנה הייתה מאובזרת בעד 14 מצלמות.
התותח בתחנה
התחנה כללה גם תותח מטוסים משופר לשימוש בחלל, כאשר מטרתו הייתה "להגנה עצמית". עד היום לא ידוע סוגו, אך על פי הערכות היה זה אחד משני תותחים של חברת נודלמן, האחד היה הנודלמן-ריכטר NR-23, תותח מטוסים שהיה בשימוש רחב בצבא הסובייטי, והשני הנודלמן-ריכטר NR-30 שהיה אף הוא בשימושם. השערה זאת אושרה על ידי הקוסמונאוט פאבל פופוביץ'. למרות זאת, התותח לא נוסה מעולם כאשר שהה צוות בתחנה, וזאת בפאת חשש לרעידות במהלך הירי. לקראת סיום משימות התחנה נערך ניסוי בתותח - יש האומרים שירה עד שאזלה התחמושת, ומקורות אחרים טוענים לשלושה ניסויי ירי.
פעילות התחנה
בתחנה זאת עגנה רק חללית אחת - סויוז 14. חללית נוספת הגיעה למרחק של פחות מ-40 מטרים ממנה, אך כשלה בעגינה בשל בעיה במערכת העגינה שלה.
שיגור
התחנה שוגרה ב-25 ביוני 1974 על ידי משגר פרוטון תלת שלבי. תחנת החלל סאליוט 3 הייתה תחנת החלל הראשונה ששמרה על מסלול אחיד סביב כדור-הארץ, דבר שדרש ממנה 500,000 הפעלות של מערכות שמירת המסלול. המסלול המתוכנן היה בגובה 219 עד 270 ק"מ דבר שעורר חשד בקרב האומות המערביות כי התחנה היא למטרות צבאיות. נוסף לכך, בחירת הצוות מאנשי חיל האוויר ושימוש בתדרי רדיו שמיועדים עבור הצבא העמיקו חשד זה.
סויוז 14
סויוז 14 המריאה ב-3 ביולי 1974 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשבוע לאחר שיגור תחנת היעד שלהם, סאליוט 3. על סיפונה זוג קוסמונאוטים: פאבל פופוביץ' ויורי ארטיוכין. ב-4 ביולי, יום לאחר השיגור, עגנה החללית בתחנה והחלה את שהות הצוות שם, 15 יום. ב-9 ביולי דווח כי הצוות הפעיל את המצלמות שפנו לעבר כדור-הארץ והחלו מספר ימי מחקר, תוך צילום אזורים שונים כגון מרכז אסיה. סרטי הצילום הונחו בקפסולה מיוחדת על מנת להחזירם לכדור-הארץ. ב-19 ביולי נחתה החללית בבטחה לאחר ניתוק מוצלח.
סויוז 15
סויוז 15 המריאה ב-26 באוגוסט 1974 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן, כשעל סיפונה זוג קוסמונאוטים: גנאדי סרפנוב ולב דיומין.
מטרת הטיסה הייתה להתחבר לתחנת החלל סאליוט 3, ולבצע סדרת ניסויים במשך כחודש. לאחר שלושה ניסיונות להתחבר אליה התברר, שתקלה במערכת אינה מאפשרת לבצע את החיבור. צוות החללית נצטווה לשוב לכדור-הארץ. שלטונות ברית המועצות הכריזו שמטרת הטיסה הייתה ביצוע תמרונים שונים בקרבת תחנת החלל, והתוכנית בוצעה.
במהלך טיסה זאת נשבר שיא הגיל המבוגר ביותר של אדם בחלל על ידי דיומין, שהיה אז בן 48. דיומין החזיק בשיא רק כשנה עד טיסתו של דיק סלייטון במסגרת אפולו-סויוז.
פעילות בלתי מאוישת
לאחר כישלון סויוז 15 הוחלט כי מערכת העגינה, ה"איגלה", צריכה לעבור שיפור משמעותי. בשל החלטה זאת, דעיכת המסלול של סאליוט 3 והזמן הממושך שנדרש היה לשינוי זה, הוחלט לבטל את המשימה הבאה לתחנה. החללית שיועדה לשיגור למשימה זאת שימשה לאחר מכן כסויוז 20 לתחנת החלל האזרחית סאליוט 4. כתוצאה מהחלטה זאת שוחררה קפסולת החזרה ובה סרטי סויוז 14. בנאס"א טוענים כי בגובה 8.4 ק"מ נפתחו המצנחים, גורמים אחרים טוענים שלא כך ושהקפסולה התעוותה, אך כל הסרטים ניתנו להצלה.
לאחר כל זאת נעשה ניסוי בתותח שעל התחנה. הדבר נעשה באופן אוטומטי ונשלט מכדור-הארץ. יש הטוענים כי התותח ירה עד שאזלה התחמושת, ולעומתם טוענים אחרים כי נערכו מספר ניסויים.
התחנה החלה לאבד גובה, וב-24 בינואר 1975 התרסקה מעל האוקיינוס השקט.
קישורים חיצוניים
Saljut
אן סקסטון
ביוגרפיה
סקסטון נולדה כאן גריי הרווי ב-9 בנובמבר 1928 בניוטון שבמסצ'וסטס, כבת אמצעית לאביה רלף צ'רצ'יל הרווי, סוחר, ואמה מארי גריי. חייה של סקסטון תוארו בשיריה וגם בביוגרפיה שנכתבה עליה על ידי דיאן מידלברוק, ביוגרפיה שהוזמנה על ידי בתה של סקסטון. מכתבים אלו, עולה כי חיי משפחתה של סקסטון היו קשים, עם אב אלכוהוליסט ומהמר ואם קרה וגנדרנית. יחסיה עם אמה היו מורכבים, ורצופי עלבונות ועונשים. אחות סבתה, שהתגוררה בבית המשפחה, היא היחידה המתוארת כמי שאיתה ניהלה סקסטון מערכת יחסים טובה בשנות ילדותה.
סקסטון למדה בבתי ספר בבוסטון, וב-1945 נשלחה לפנימייה תיכונית לבנות - "רוג'רס הול" בלוואל מסצ'וסטס, שם החלה לכתוב שירה. ב-1947 עברה סקסטון לבית ספר לנשות חברה, בית ספר גארלנד שבבוסטון. שנה לאחר מכן, ב-1948 ברחה לצפון קליפורניה כדי להתחתן עם אלפרד מולר סקסטון השני (או בכינויו קאיו), מי שהיה אהובה משנות התיכון, אך לא התקבל על ידי משפחתה על רקע מעמדו החברתי. קאיו ויתר למענה על חלומו ללמוד רפואה, וחזר לגור איתה בניוטון סמוך להוריה. לאחר תקופה קצרה, הוא הצטרף לעסקי הצמר של אביה, ועבד כסוכן נוסע.
ב-1949 החל בעלה לשרת בצי האמריקני בקוריאה, ונעדר מן הבית לתקופה ארוכה. סקסטון עברה להתגורר בקונטיקט, ובשנה זו עבדה תקופה קצרה כדוגמנית בסוכנות הדוגמניות "הרט" בבוסטון.
ב-1951, כשהיא סובלת מן הריחוק ממשפחתה ובעלה, שבה לניוטון. בתקופה זו, סקסטון החלה בפעם הראשונה בטיפול נפשי אינטנסיבי ואובחנה כסובלת מדיכאון. ב-1953 נולדה בתה הראשונה, לינדה גריי סקסטון. שנה אחרי כן היא סבלה מדיכאון לאחר לידה ואושפזה בבית חולים פסיכיאטרי. בשנת 1955 ילדה את בתה השנייה, ג'ויס לאד סקסטון ושנה לאחר הלידה סבלה מהתמוטטות עצבים נוספת ואושפזה שוב, הפעם בבית חולים ציבורי. בתקופה זו טיפל בה הפסיכאטר ד"ר מרטין אורן, לו הקדישה מספר שירים. ד"ר אורן עבד עם סקסטון בבית החולים יום יום, תוך הקלטת פגישותיהם. מאוחר יותר שימשו הקלטות אלו, בצעד נדיר של חשיפת חומר טיפולי, את הביוגרפית שלה, דיאן מידלברוק. ד"ר אורן עודד את סקסטון לכתוב שירים, ועם שחרורה לנסות למצוא מסגרת שבה תוכל לשפר את כישוריה כמשוררת. לאחר חצי שנה משחרורה מבית החולים, בנותיה חזרו לטיפולה.
ב-1959 נפטרה אמה מסרטן, ואביה נפטר משבץ.
שנות ה-60 היו שנים פוריות מבחינת התפתחותה של סקסטון כמשוררת מוכרת. ב-1960, סקסטון פרסמה את ספר השירה הראשון שלה - "בדלם וחלק מהדרך חזרה", ובו שירים המתעדים את התמוטטות העצבים שלה ואת תהליך השתקמותה. שנתיים מאוחר יותר קיבלה את המשרה הראשונה שהוצעה לכותבים שאינם אקדמאים באוניברסיטת הרווארד, ובמקביל הנחתה סמינר כתיבה ושירה יחד עם הסופרת והמשוררת מקסין קמין. באותה שנה פרסמה גם את ספרה השני "כל היפים שלי". בשנת 1965 נבחרה לחברה באגודה המלכותית לשירה בלונדון, וב-1967 פרסמה את ספרה השלישי "חייה או מות".
ב-1968 הופיעה עם להקה במופע הרוק "אן סקסטון ואנשים מסוגה" (Anne Sexton and her Kind), אחד הראשונים מסוגו, המתבסס על הלחנות רוק לשיריה. ב-1969 פורסם ספרה הרביעי "שירי אהבה".
שנות ה-70 היו שנים שבהן סקסטון נאבקה בדיכאון שממנו סבלה, ושבעקבותיו ניסתה להתאבד מספר פעמים. ב-1970 ביצעה ניסיון התאבדות אשר לא צלח, ולמרות בעיותיה הנפשיות המשיכה ללמד והפכה ב-1972 לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בוסטון, והוציאה את ספרה "ספר הטיפשות". ב-1973 התגרשה מבעלה, ובאוגוסט אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי בפעם השלישית באותה שנה, בעקבות הידרדרות במצבה הנפשי ולאחר ניסיון התאבדות. למרות כל אלו, סקסטון השתתפה כחברה בחבר השופטים של פרס פוליצר.
ב-4 באוקטובר 1974, התאבדה סקסטון בחנק מאדי מפלט בחנייה של ביתה, ונקברה בבית הקברות פורסט היל שבבוסטון.
שירתה של סקסטון
אן סקסטון היא מודל למשורר המתוודה. קריאת הביוגרפיה שלה היא מפתח חשוב לקריאת שירתה. סקסטון העלתה בשיריה נושאים שנויים במחלוקת, ופתחה את הדלת לתמות נשיות שלא הועלו קודם לכן בשירה. היא עסקה בפירוט בנושאים כמו וסת, הפלה טבעית, בגידה, אוננות, ותפקיד האישה בחברה. כמו כן, כתבה בצורה גלויה ופרטנית על אשפוזיה הפסיכיאטריים ומחלתה, והשתתפה בעיצוב המחודש של גבולות השירה יחד עם קבוצת משוררות מקבילות לה בזמן, כמו חברותיה פלאת' וקמין.
הביקורת והציבור הרבו לעסוק בהיבטים התוכניים-מוסריים של שיריה. בחירתה לקבלת פרס פוליצר עוררה הדים רבים, ונשמעו טענות בקשר ללגיטימציה הציבורית שניתנת למשוררת העוסקת במחלות נפש ובאשפוזים בפרטנות כה רבה, והנזק האפשרי שמסב המעמד שניתן לה לאנשים צעירים הבוחרים לכתוב. גל של ניסיונות התאבדות בעקבות התאבדותה של סילביה פלאת', חברתה ובת דורה השירית של סקסטון, גרם שוב לחידוש הביקורת על כך ששירתה גורמת לאנשים צעירים לעצב לעצמם אורח חיים הרסני, הנראה בעיניהם כמתאים לתדמית המשורר.
נושאי שירתה
ספרה הראשון של סקסטון עוסק רבות בטיפול הנפשי, בפסיכואנליזה ובמערכת היחסים בין המטופל למטפל. את השיר "ד"ר מרטין" כתבה סקסטון לפסיכאטר שטיפל בה:
סקסטון עסקה רבות במערכות היחסים בין אם לבת. אחד ממחזורי השירה המרכזיים שלה הוא "הדימוי הכפול", הכתוב בשבעה חלקים, ובו סקרה את מערכת היחסים שלה עם אִמָּהּ ועם בתה (ג'ויס) לנוכח מחלתה.
ומסיימת את המחזור בהתייחסות נוספת לבתה:
שוב ושוב היא עוסקת במוות ובהתאבדות כמו בשיר "חיקויים של טביעה" מ "חייה או מות":
עד שניסיון ההתאבדות שלה מצליח, ומותה הופך למציאות.
כנסיות העץ במרמורש
במחוז מרמורש אשר בצפון רומניה, ביישובים הפזורים על שתי גדות הטיסה, נבנו במהלך השנים כנסיות רבות עשויות מעץ. שמונה כנסיות עץ עתיקות נכללו על ידי אונסק"ו ברשימת אתרי המורשת העולמית.
כנסיית העץ פאראסכיווה הקדושה מדסשט
כנסיית "פאראסקיבה הקדושה" (Sf.Paraschiva) במועצת דסשט (Deseşti)  נבנתה מעץ, בשנת 1770.
כנסיית העץ ניקולאה הקדוש מברסנה
ב-1806 צוירו מחדש הקירות הפנימיים על ידי חודור טואדר (Hodor Toader), עם השפעות של בארוק ורוקוקו. הציורים בוצעו על העץ המדורג בעזרת חתיכות אריג מקובעות ומכוסות ברובד של סיד מעובד לפי מנהג התקופה.
כנסיית העץ פאראסקיבה הקדושה מפויינילה איזיי
כנסיית "פאראסקיבה הקדושה" (Sf.Paraschiva) במועצת פויינילה איזיי (Poienile Izei)  נבנתה מעץ, בשנת 1604.
כנסיית הגבעה ביאוד
כנסיית הגבעה ביאוד נבנתה בכפר יאוד  על ידי משפחת באלאה (Balea) בתחילת המאה ה-17 והיא עתיקה בכ-100 שנים מהכנסייה השנייה של היישוב, "כנסיית המישור ביאוד", שגם היא מהווה ממצא ארכטקטוני/אומנותי משומר היטב. הכנסייה מייצגת גם את יצירתו של הצבע המקומי הידוע, אלכסנדרו פונחלסקי (Alexandru Ponehalschi).
כנסיית העץ העתיקה על הגבעה ביאוד משכה את תשומת לבם של החוקרים הראשונים, כבר לפני יותר ממאה שנה. בשנת 1900 הוזכרה כאחת הכנסיות היפות ביותר על ידי יואן מיכאי (Ioan Mihalyi) מאפשה (Apşa) בעבודתו "מסמכים ממרמורש מהמאות ה-15 וה-16".
בשנת 1909 אסף יואן ברלאה (Ioan Bîrlea) את הרישומים שבכנסייה לאוספו רב הערך על רישומים בכנסיות העץ של מרמורש. שנתיים מאוחר יותר תיארך טיט בוד (Tit Bud) את ראשית הכנסייה לשנת 1364, בהסתמך על תאריך שמצא על אחת הקורות של עליית הגג וגם על המסורת המקומית והחשיב אותה בכך לכנסייה הישנה ביותר במרמורש. ההיסטוריון ראדו פופה (Radu Popa), בשנת 1970, הציג סימן שאלה על קביעתו של טיט בוד והציע תיארוך אחר, אחרי 1717, מועד הפלישה הטאטארית. ההיסטוריון של האומנות, מריוס פורומב (Marius Porumb), חשב שהכנסייה כנראה מהמאה ה-17 עם שיפוצים מהמאה ה-18. השאלה מפתרה סופית בשנת 1997 כשהחוקר האיסלנדי, אולפור אגרטסון (Ólafur Eggertsson) תיארך מדעית את הכנסייה לעשור השני של המאה ה-17.
כנסיית העץ המלאכים הקדושים משורדשט
כנסיית "המלאכים הקדושים" (Sfinţii Arhangheli), בכפר שורדשט (Şurdeşti) היא כנסיית עץ יוונית קתולית עתיקה המתוארכת לשנת 1721. גובה צריח הכנסייה הוא 54 מטרים והגובה הכולל מהקרקע הוא 72 מטרים. הכנסייה נבנתה על ידי הבנאי יון מאקאריה (Ion Macarie). פנים הכנסייה מאויר במחזות תנ"כיים שצוירו על ידי הצבע "שטפאן", שחתם על האיורים.
כנסיית העץ המלאכים הקדושים מפלופיש
כנסיית "המלאכים הקדושים" (Sfinţii Arhangheli) בכפר פלופיש (Plopiş)   היא כנסיית עץ שנבנתה בשנת 1796.
כנסיית העץ פאראסקיבה הקדושה מרוגוז
כנסיית "פאראסקיבה הקדושה" (Sf.Paraschiva) בכפר רוגוז (Rogoz)  זו כנסייה שנבנתה מעץ, בשנת 1663.
מייקל קאמן
מייקל ארנולד קאמן (באנגלית: Michael Arnold Kamen; 15 באפריל 1948 – 18 בנובמבר 2003) היה מלחין, מנצח תזמורת ופזמונאי יהודי-אמריקאי.
קורות חיים
במהלך לימודיו בבית הספר התיכון למוזיקה ואמנות בניו יורק, התיידד קאמן עם מארק סנואו. במהלך לימודיו הקים קאמן את להקת New York Rock & Roll Ensemble. הלהקה הוציאה חמישה אלבומים בין השנים 1968–1972.
לאורך הקריירה עבד בין היתר עם פינק פלויד, קווין, אריק קלפטון, רוג'ר דלטריי, אירוסמית', טום פטי, בון ג'ובי, דייוויד בואי, בריאן פרי, מטאליקה, Guns N' Roses וקייט בוש.
קופינסיי
האי ממוקם ממזרח לאי מיינלנד (הגדול באיי אורקני). צפונית מזרחית ובסמוך לו נמצא האי "הסוס של קופנסי" (the Horse of Copinsay).
מייקל קאמן
קורות חיים
קמן אובחן כחולה בטרשת נפוצה בשנת 1997. הוא נפטר בלונדון מהתקף לב ב-18 בנובמבר 2003, בגיל 55.
קופינסיי
כיום האי אינו מיושב והוא משמש כשמורת טבע. באי ממוקם מגדלור.
היסטוריה
באי התגלו שרידים היסטוריים של התיישבות מהתקופה הנאוליתית ובהם אתרי קבורה נאוליתיים.
האי היה מיושב עד אמצע המאה ה-20. באי היו מספר בתי חווה ואף בית ספר עבור ילדי החוואים וילדי משפחות שומרי המגדלור שבאי. חוואי האי התפרנסו מגידול צאן ובקר. בשנת 1958 עזבו המשפחות האחרונות את האי.
בשנת 1972 נרכש האי על ידי אגודה אורניתולוגית בשל המספר הרב של ציפורי הים המקננות בו, והוקמה בו שמורה לזכרו של חוקר הטבע ג'יימס פישר. אי זה, לצד האיים הסמוכים - קורן הולם, וורד הולם ובלק הולם הוגדרו כאזור שימור מיוחד בשל אתרי הקינון הרבים שבאיים.
באי חייה מושבה גדולה של כלבי ים אפורים.
אזכורים תרבותיים
מסורות מקומיות מספרות על שדון שנקרא שדון קופינסיי (Copinsay Brownie) המתגורר באי.
מסינה
מסינה או מיסינה (באיטלקית:, בסיציליאנית: Missina) היא העיר השלישית בגודלה באזור האוטונומי סיציליה שבאיטליה וכן בירת נפת מסינה. בעיר מתגוררים כ-243,000 תושבים (2009).
מסינה נמצאת בפינה הצפון-מזרחית של סיציליה, מול העיר וילה סן ג'ובאני שבצדו השני של מצר מסינה, במחוז רג'ו די קלבריה שבאיטליה גופא. הענף הכלכלי העיקרי של העיר הוא הנמל, אשר משמש גורמים מסחריים כמו גם את חיל הים האיטלקי. באזור גדלים גם פירות הדר וירקות, ומיוצר יין. העיר היא ארכידיוקסיה של הכנסייה הקתולית מאז 1548 ומארחת כל שנה יריד בינלאומי.
היסטוריה
היוונים הקימו את מסינה במאה השמינית לפנה"ס. היא נקראה בתחילה זָנְקְלֶה שפירושה ביוונית עתיקה "חרמש", על שום צורת הנמל הטבעי שלחופו הוקמה. במאה החמישית לפנה"ס כבש אותה אנאקסילס מרגיום, והוא קרא לה על שמה של העיר היוונית מסניה. ב-397 לפנה"ס כבשה אותה קרתגו, אך היא נכבשה מחדש בידי דיוניסיוס הראשון, טיראן סירקוסאי.
ב-288 לפנה"ס השתלטו על העיר המאמרטינים, טבחו בגברים ולקחו את נשותיהם. העיר הפכה לבסיס ממנו פשטו על הכפרים שבסביבה, עד שהיירון השני כבש אותה בחזרה. ב-264 לפנה"ס הגיעו הרומאים, שחששו מהתגברות השפעתה של קרתגו באזור. בתום המלחמה הפונית הראשונה הייתה מסינה (אז מסאנה; Messana) עיר חופשית, הקשורה בברית עם רומא. בהמשך שימשה את סקסטוס פומפיוס כבסיס למלחמתו באוגוסטוס קיסר.
לאחר נפילת האימפריה הרומית, נכבשה מסינה בידי הגותים, ואחר כך בידי האימפריה הביזנטית (535) הערבים (842) והאחים הנורמנים רוז'ר ורובר גיסקאר (1061). ריצ'רד לב הארי עבר בה במהלך מסע הצלב השלישי (1189) ואף הוא כבש אותה לזמן קצר.
מסינה הייתה ככל הנראה המקום בו פרצה המגפה השחורה שפקדה את אירופה במאה ה-14, כאשר חיילים גנואים ששבו מחצי האי קרים נשאו עמם את המחלה, וספינתם עגנה כנראה בנמל מסינה.
במאות ה-16 וה-17 שלטו במסינה הספרדים. לשיא גדולתה הגיעה בראשית המאה ה-17, אז הייתה אחת מעשר הערים הגדולות באירופה. ב-1674 מרדו תושבי העיר בספרדים, בעזרתו של לואי ה-14, ולזמן מה הייתה מסינה לעיר עצמאית. בעקבות הסכמי ניימכן ב-1678 שבו הספרדים והשתלטו על העיר. הכיבוש המחודש היה אגרסיבי, והאוטונומיה היחסית ממנה נהנו התושבים עוד מהתקופה הרומית נשללה מהם. לאחר הכיבוש המחודש, נבנה מבצר להגנה על העיר.
ב-1847 הייתה מסינה אחת הערים הראשונות באיטליה שפתחו במאבק לאיחוד איטליה. ב-1848 היא הייתה אחת מהערים הראשיות במהפכת 1848 בסיציליה נגד מלכי בית בורבון ששלטו על ממלכת שתי הסיציליות, אך המרד דוכא והיא נכבשה על ידי הכוחות המלוכנים. ב-1860 שחררו את העיר כוחותיו של ג'וזפה גריבלדי.
מסינה נחרבה כמה פעמים על ידי צונאמי ורעידות אדמה. לאחר רעידת האדמה שפקדה אותה ב-5 בפברואר 1783, נבנה ארמון מסינה מחדש, לפי תוכניותיו של ג'אקומו מינוטולי. ב-28 בדצמבר 1908 הכו בה רעידת אדמה וצונאמי, הרעידה הייתה בעוצמה של 7.5 בסולם ריכטר ונמשכה בין 30 ל 40 שניות. לאחר כמה דקות הכה גל צונאמי בגובה של 12.5 מטר בחוף מסינה. למעלה מ-60 אלף בני אדם מצאו את מותם, ורוב העיר העתיקה חרבה. רוב העיר נבנתה מחדש לפי תוכניותיו של לואיג'י בורצי, אדריכל בן העיר. ב-1943 ניזוקה העיר מההפצצות של בעלות הברית, שאף במהלכן נהרגו אלפים.
ב-1955 אירחה מסינה ועידה של שרי החוץ של איטליה, בלגיה, גרמניה המערבית, הולנד, לוקסמבורג וצרפת, שהובילה לכינונו של השוק האירופי המשותף.
יהודי מסינה
במסינה התקיימה קהילה יהודית עוד מהתקופה הרומית. עד 1453 הקהילה היהודית במסינה נהנתה משוויון זכויות ומאוטונומיה, אך רדיפות היהודים בספרד, החלו להשפיע על סיציליה, שהחלו לבצע פרעות ביהודי האי. ב-1474 נערכה עלילת דם ביהודי מסינה וב-1493, שנה לאחר תחילת גירוש ספרד, גורשו גם יהודי מסינה, ועברו להתגורר באיסטנבול. למרות זאת במאות ה-16 וה-17 מלכים שונים הזמינו למסינה מגדלי משי יהודיים, על מנת שיעזרו לתעשיית המשי של מסינה להתפתח, וכדי להפוך את העיר לנמל חשוב הזמינו מלכים את היהודים לחזור ולהתיישב במסינה. בשנת 1695 נתן קארלוס השני מבית הבסבורג הספרדי שוויון חוקי ליהודים והוקם בעיר גטו מסינה. עד היום קיים במסינה רחוב הקרוי בשם "רחוב היהודים" (ויה דל ג'ודקה).
המינהל הלאומי למודיעין (פרו)
המינהל הלאומי למודיעין (בספרדית: Dirección Nacional de Inteligencia, או DINI) היא סוכנות הביון של פרו. הסוכנות אחראית לאיסוף מודיעין צבאי, מודיעין משטרתי וסיכול ריגול.
היסטוריה
ב-27 בינואר 1960, שירות המודיעין הלאומי הוקם כשירות הביון והביטחון בפרו.
בעקבות השערוריות שלוו את השירות בתקופת נשיאותו של אלברטו פוג'ימורי, השירות פורק בנובמבר 2000. ב-4 בינואר 2006, הוקם המינהל הלאומי למודיעין (DINI).
אנה ולנטינוביץ'
אנה ולנטינוביץ' (Anna Walentynowicz; 13 באוגוסט 1929 - 10 באפריל 2010) הייתה פעילה פולנית בארגון עובדים, אשר פיטוריה מעבודה בנמל גדנסק בשנת 1980 הובילו להקמת ארגון העובדים החופשי סולידריות. היא נחשבת לגיבורה לאומית בפולין.
אודות
ולנטינוביץ' נולדה ברובנו שבאוקראינה של היום והתייתמה מהוריה במהלך מלחמת העולם השנייה. היא החלה לעבוד בנמל לנין שבגדנסק בשנת 1950. תחילה שימשה כרתכית ואחר כך כמפעילת מנוף. בזכות חריצותה בעבודה הוכרה כ"גיבורת עבודה סוציאליסטית" על ידי המשטר הקומוניסטי של פולין, אולם בשנות השבעים החלה לאבד את אמונה בו. היא מעולם לא הייתה חברה במפלגה הקומוניסטית, והייתה קתולית אדוקה, אשר האמינה בצדק חברתי. בחייה המאוחרים הושפעה מאוד מהאפיפיור יוחנן פאולוס השני, עמו פיתחה ידידות אישית.
היא החלה בפעילות ציבורית לאחר שלמדה שהממונים בנמל גונבים כספי בונוס שהיו אמורים להגיע לעובדים. בעקבות פעילות זאת החלה המשטרה החשאית להתנכל לה.
בשנת 1978 היא הצטרפה לאיגוד העובדים החופשי, אשר פעל בנפרד ממפלגת השלטון הקומוניסטית. היא עזרה בהפצת העלון המחתרתי של האיגוד ברחבי הנמל. עקב השתתפותה באיגוד לא חוקי היא פוטרה מעבודתה ב-7 באוגוסט 1980, כחמישה חודשים לפני שהייתה אמורה לצאת לפנסיה. ההחלטה הזאת עוררה את כעסם של חבריה לעבודה, אשר פתחו בשביתת מחאה על כך ב-14 באוגוסט. שביתה זו הובילה להקמת ארגון סולידריות.
לאחר נפילת הקומוניזם בשנת 1989 התרחקה ולנטינוביץ' מפוליטיקה, מארגוני העובדים וגם מסולידריות. בשנת 2000 סירבה לקבל תושבות של כבוד מהעיר גדנסק.
יונתן אוריך
יונתן אוריך (נולד ב-21 בפברואר 1989) הוא הדובר ומנהל הניו מדיה של בנימין נתניהו ודובר תנועת הליכוד.
ביוגרפיה
נולד בכפר סבא. אביו אדוארד (אדי) היה חילוני, יליד פולין (נפטר ב-2018), ואמו דתית. גדל כילד דתי ולמד בבית הספר הממלכתי דתי "בר-אילן" בעיר. בנעוריו היה חבר בתנועת בני עקיבא ובתנועת ציונות דתית ריאלית. בהיותו תלמיד תיכון שימש כעורך באתר רוטר. בשנת 2009 התנדב במטה בחירות של קדימה בראשות ציפי לבני. למד בישיבת הר עציון. לאחר מכן התגייס לדובר צה"ל והיה במשך כחמש שנים עורך אתר צה"ל. תוך כדי השירות הצבאי שימש כעורך אתר כיפה תחת שם העט אורי פולק. מעט לאחר שחרורו מהצבא מונה לעורך מדור היהדות של אתר nrg, וכתב מגזין במקור ראשון.
דובר תנועת הליכוד ובנימין נתניהו
בשנת 2015, בגיל 26, מונה לראש מערך הניו מדיה ולדוברו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ודובר תנועת הליכוד, לשם הגיע לבקשתו של טופז לוק, ששירת איתו בדובר צה"ל.
בספטמבר 2019 זומן לוועדת הבחירות המרכזית בחשד לביזיון בית המשפט, לאחר שהופרה הבטחתו כי הצהרת ראש הממשלה לא תכלול תעמולת בחירות. אוריך טען שהאחריות להפרה חלה על ראש הממשלה, ובעקבות זאת חויבו הליכוד ונתניהו בתשלום הוצאות בסך 15,000 ש"ח לכל אחת משתי הרשימות, כחול לבן והמחנה הדמוקרטי.
באוקטובר 2019 נחקר באזהרה בחשד להטרדת עד המדינה שלמה פילבר. במהלך החקירה, המשטרה ביצעה חיפוש לא חוקי במכשיר הטלפון של אוריך, אך בינואר 2022 פסק בית המשפט העליון בהרכב מורחב של תשעה שופטים שהמשטרה יכולה לערוך חיפוש בטלפונים סלולריים ובמחשבים של חשודים גם אם הוא החל ללא צו.
בדצמבר 2019 נבחר במקום ה-29 ברשימת 100 המשפיעים של מגזין TheMarker.
במרץ 2020 שימש כיועץ האסטרטגי של קמפיין הליכוד בפעם השלישית ברצף. בתפקיד זה פעל גם בשנת 2021. במקביל, עבד עם אחת המפלגות באלבניה.
החל מדצמבר 2020 אוריך הוא שותף בחברת הייעוץ התקשורתי "פרספשן" של שרוליק איינהורן. במאי 2022 דווח כי אוריך ואיינהורן העניקו ייעוץ תקשורתי ואסטרטגי לנשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי בזמן מלחמת רוסיה אוקראינה.
בשנת 2022 שימש כאסטרטג ודובר קמפיין הליכוד בבחירות לכנסת העשרים וחמש, בהן זכה בנימין נתניהו להרכיב את הממשלה.
חיים אישיים
נשוי לטליה (לבית פליקס) ומתגורר בתל אביב.
ג'ינג'י (סדרת טלוויזיה)
ג'ינג'י היא סדרת טלוויזיה ישראלית בת 14 פרקים המבוססת על סדרת ספרים מצליחה בעלת אותו שם מאת גלילה רון־פדר-עמית אך עם שינויים מהספרים המקוריים. הסדרה הופקה על ידי חברת "פרופיל הפקות" ובוימה בידי אריה בן ציון ויצחק חלוצי. הסדרה שודרה בערוץ הראשון ב-1996.
עלילת הסדרה
האויבת המושבעת של חבורתו של אודי היא שכנתו ששמה דנה פישמן. דנה אוהבת להציק לילדי החבורה בכל הזדמנות, ומתנכלת אף לאודי עצמו, אותו היא מאשימה בכל מיני תעלולים, ועל כך הוא סופג עונשים רבים על אף שלא הוא ביצע אותם. ג'ינג'י לא מסתדר גם עם אחיו הגדול יורם, ומתעמת עמו לעיתים קרובות.
הרפתקאות הפירטים
הרפתקאות הפירטים (באנגלית: Pirates: Adventures in Art) היא סדרת אנימציה ממוחשבת קנדית לילדים ששודרה בעבר בישראל בערוץ הופ! והטלוויזיה החינוכית הישראלית. הסדרה מלמדת את הקהל הצעיר מושגים שונים בתחום היצירה והאמנות.
עלילה
הסדרה מתמקדת בארבעה פירטים שמפליגים בספינתם, המונה ליזה, ומנסים להחזיר את הצבעים והאומנות שלקחה המלכה אפרורית. על ארבעת הפירטים נמנים קליאו הנסיכה, שנאלצה להימלט מהמלכה משום שאהבה אומנות, ולכן חברה לליאו, פרסקו ושילדון בהימלטותה מהמלכה. מנגד, המלכה אפרורית שולחת את רב החובל זעף לתפוס את הפירטים, אך הוא נכשל במשימה זו שוב ושוב.
ההשבעה הראשונה של תאודור רוזוולט לנשיאות ארצות הברית
סגן הנשיא רוזוולט היה בארוחת צהריים על אגם צ'מפליין, כאשר נודע לו כי מקינלי נורה. הוא מיהר לבאפלו, אך לאחר שהתאוששותו של הנשיא הייתה ודאית, הוא יצא למסע מחנאות משפחתי וטיול רגלי להר מרסי שבהרי אדירונדאק (Adirondack). בהרים, רץ בישר לו כי מקינלי על ערש דווי. רוזוולט הרהר עם אשתו, אדית, כיצד להגיב לכך בצורה הטובה ביותר, בלי לנסוע לבאפלו ולחכות למותו של מקינלי. יום לאחר מכן קיבל רוזוולט מברק ובו נכתב כי הנשיא מקינלי מת בשעה 2:15 בבוקר. הוא הגיע לבאפלו מאוחר יותר באותו הבוקר, וקיבל הזמנה לשהות בביתו של אנסליי וילקוקס, עורך דין וחבר ידוע מראשית שנות ה-80 של המאה ה-19, כאשר שניהם עבדו בצמוד למושל ניו יורק דאז, גרובר קליבלנד, על הרפורמה בשירות המדינה.
בשעה 13:00 אחר הצהריים, ב-14 בספטמבר, הגיעו כמה מחברי הקבינט של ארצות הברית בממשל הנשיא מקינלי לבית וילקוקס (הידוע כיום כאתר ההיסטורי הלאומי של תאודור רוזוולט). בין חברים אלו נמנו מזכיר המלחמה של ארצות הברית אליהוא רוט, מזכיר הצי ג'ון לונג, התובע הכללי פילאנדר נוקס, מזכיר הפנים אית'ן היצ'קוק, מנהל רשות הדואר, צ'ארלס אמורי סמית', ומזכיר החקלאות ג'יימס וילסון. איתם היו השופט הייזל, השופט אלברט הייט מבית הדין לערעורים בניו-יורק, והסנאטור צ'אנסי דה-דיפו מניו יורק. רוזוולט נפגש עמם באופן בלתי רשמי בספרייה, וברגע האחרון נכנסו אנשי העיתונות, אך נאסר עליהם לצלם. ואז, כשנשאל אם הוא מוכן להישבע לנשיאות, הוא ענה: "אני אקח על עצמי את השבועה, ובאותה שעה של שכול לאומי עמוק ואיום, אני רוצה לציין שזו תהיה מטרתי להמשיך, ללא כל שינוי, את המדיניות של הנשיא מקינלי, למען שלום וכבוד הארץ האהובה שלנו". לאחר תשובתו ניהל השופט הייזל את ההשבעה.
כפר הנוער בן שמן
בֶּן-שֶׁמֶן (כְּפַר הַנּוֹעַר) הוא כפר נוער בקרבת המושבים בן שמן וגינתון. בו פנימייה, בית ספר יסודי ובית ספר תיכון.
היסטוריה
כפר הנוער הוקם בשנת 1927 על אדמות בית החרושת חדיד. הכפר נוסד על ידי ד"ר זיגפריד להמן, מתוך מטרה להנחיל לילדים ולנוער ערכי ציונות, עבודת האדמה והערכת בני האדם. מבני הכפר תוכננו על ידי האדריכל הארצישראלי פריץ קורנברג. וילפריד ישראל שימש בתפקיד נשיא כפר הנוער בן־שמן משנות העשרים ועד יום מותו (1943). הראשונים שהתחנכו בכפר היו ילדים מקובנה. עם הזמן הצטרפו לכפר תלמידים חדשים מן הארץ ומחוצה לה.
ב-1932 קלט כפר הנוער את הקבוצה הראשונה של עליית הנוער, קבוצה של 12 נערים ונערות שהגיעו ארצה על ידי רחה פראייר. קבוצה זו סימנה את תחילתה של תנועת עלייה גדולה, שמנתה בסופה מאות אלפי ילדים ובני נוער מכל תפוצות ישראל.
בימי המרד הערבי הגדול נורו יריות על הכפר לעיתים תכופות.
ב 1940 נערך כאן חיפוש אחר נשק על ידי הבולשת הבריטית ונאסרו המנהל וצוות ההוראה, משפטם, משפט בן שמן, עורר סערה גדולה.
צייטגבר
צייטגבר (מגרמנית: Zeitgeber, "קוצב זמן") הוא אות חיצוני המסנכרן את שעונו הפנימי של היצור החי למחזורי האור והחושך של כדור הארץ, הנמשכים כ-24 שעות. הצייטגבר המשפיע ביותר על בעלי חיים וצמחים הוא האור. בין הצייטגברים האחרים ניתן למצוא טמפרטורה, יחסים חברתיים, נטילת תרופות ודפוסי אכילה או שתייה. כדי לשמור על סינכרון בין השעון הפנימי ולסביבה, הצייטגבר מעודד שינויים במרכיבים המולקולריים של השעון כך שיתאימו לשלב המתאים במחזור היומי של 24 שעות בתהליך הנקרא "אימון" (Entrainment).
כפר הנוער בן שמן
היסטוריה
במלחמת העולם השנייה קלט הכפר כמות נכבדה של ילדים פליטים מאירופה אשר ברחו מאימי השואה. ילדים אלו השתלבו לאחר מכן במערכות הביטחוניות וההתיישבות הציונית והיוו דוגמה מכוננת להצלחתו של כפר הנוער והצוות החינוכי שבו להנחיל ערכים תחת מחסור תקציבי ואיומים קיומיים. חניכי וחניכות הכפר שילבו לימודי חקלאות עם אימונים מטעם ארגון ההגנה.
צייטגבר
המונח צייטגבר נכנס לעגה המדעית כאשר יורגן אשוף (Aschoff), אחד מהאבות המייסדים של ענף הכרונוביולוגיה, טבע אותו בשנות ה-60 של המאה ה-20. כיום זהו המונח המקובל בספרות המדעית בתחום זה.
כפר הנוער בן שמן
היסטוריה
רוב מורי ותלמידי כפר הנוער פונו לפנימיית נעורים ליד נתניה. אפשר היה להגיע למקום רק בשיירות. שיירה שיצאה לבן שמן ב-14 בדצמבר 1947 הותקפה ליד מחנה בית נבאלא על ידי חיילי הלגיון הירדני ו-13 מאנשיה נהרגו (שיירת בן שמן). לאחר מכן הסכימו הבריטים לתת ליווי צבאי לשיירות לבן שמן עד צאתם מהארץ, ואחרי צאתם, קויים הקשר רק על ידי מטוסים. הערבים היו צולפים על מסלול הנחיתה ולאחד הטייסים, צבי זיבל, הוענק אות גיבור ישראל על אומץ ליבו בקיום הקשר עם בן שמן. הגנת המקום הוטלה על פלוגה מגדוד 54 של חטיבת גבעתי. ב-14 במרץ 1948 הגיעה למקום בשיירה, פלוגה א' של גדוד 51 גבעתי (הפלוגה הדתית של חי"ש תל אביב), בפיקודו של אליהו חן-ציון שהגנה על המקום, ביחד עם התלמידים הבוגרים, כל תקופת המצור עד להסרתו במבצע דני.
כיום קיים משק חקלאי בכפר הנוער, שבו עובדים ומתמחים התלמידים אשר רובם לומדים לקראת תעודת בגרות 5 יחידות בחקלאות עם יחידה מעשית בענף בו הם עובדים. בין השאר מגדלים התלמידים חסה, בצל ירוק, נענע ופטרוזיליה בשיטת ההידרופוניקה על מצע מים במנותק מן הקרקע.
בכפר קיים מרכז למידה הפועל בשעות אחר הצהריים והערב, המספק תמיכה לימודית אישית ומלווה בצוות מורים מקצועי, מערך תמיכה רגשית רחב הכולל פסיכולוגים ועובדים סוציאליים וכן פעילויות חברתיות, ביניהן להקת הזמר בניצוחו של עופר שריקי.
אתרים בכפר הנוער
כפר הנוער בן שמן הוכרז כאחד מ-50 אתרי מורשת ותקומה לאומית לשימור.
בשנת 2012 נפתח חדר התיעוד ע"ש ריכרד לוינזון - מכיל 40 שנים של תיעוד שנצבר על ידי מר ריכרד לוינזון, בנוסף למסמכים רבים אחרים שנשמרו בכפר ב-87 שנים האחרונות. כיום קיים בחצר חוות הניסיונות מוזיאון לתולדות המקום
בנוסף על כך, בכפר הנוער פועלת שלוחה של מכינה קדם-צבאית אדרת.
הערות שוליים
...
אדוארד אבי
אדוארד פול אבִּי (באנגלית: Edward Paul Abbey; 29 בינואר 1927 – 14 במרץ 1989) היה סופר ומסאי אמריקני, שנודע בתמיכתו בשימור הסביבה, בביקורתו על מדיניות הטיפול באדמות הציבור ובדעותיו הפוליטיות האנרכיסטיות. יצירותיו הידועות ביותר כוללות את הרומן "כנופיית המקלות בגלגלים", שצוטט כמקור להשראה לקבוצות של סביבתנים רדיקליים, וספרו האוטוביוגרפי "Desert Solitaire".
ילדות ונעורים
אבי נולד בעיירה אינדיאנה שבפנסילבניה ב-29 בינואר 1927. אמו, מילדרד פוסטלוואיט (Mildred Postlewait) הייתה מורה ונגנית עוגב בכנסייה, והיא הנחילה לבנה הערכה למוזיקה הקלאסית ולספרות. אביו, פול רוויר אבי (Paul Revere Abbey) היה סוציאליסט, אנרכיסט ואתאיסט שלדעותיו הייתה השפעה חזקה על בנו.
אבי סיים את לימודי התיכון באינדיאנה ב-1945. שמונה חודשים לפני יום הולדתו ה-18, שבו היה עתיד להיות מגויס לצבא האמריקני, החליט אבי לסייר בדרום-מערב ארצות הברית. הוא עבר ממקום למקום ברגל, באוטובוסים, בטרמפים וכנוסע סמוי על רכבות משא. במהלך מסעותיו אלו התאהב בנוף המדברי של אזור ארבע הפינות. אבי כתב:
בצבא ביקש להיות מוצב בתפקיד של פקיד כתבן, אבל במקום זאת שירת שנתיים במשטרה הצבאית באיטליה. אבי קודם בדרגה פעמיים, אבל בשל נטייתו להתמרד הוא הורד בדרגה פעמיים ולבסוף סיים את שירותו בכבוד כטוראי. חוויותיו משירותו הצבאי הותירו בו משקעים בדמות חשדנות כלפי מוסדות גדולים וחוקיהם, שהשפיעו על כתיבתו במהלך הקריירה שלו וחיזקו את השקפותיו האנרכיסטיות.
כאשר חזר לארצות הברית ניצל אבי את חוק החיילים המשוחררים האמריקנים (1944) על מנת לממן את לימודיו באוניברסיטת ניו מקסיקו, שבה קיבל תואר בוגר אוניברסיטה בפילוסופיה ואנגלית ב-1951 ומוסמך אוניברסיטה בפילוסופיה ב-1956. בתקופה שלמד באוניברסיטה התפרנס אבי ממגוון עבודות מזדמנות, כולל כתב בעיתון ומוזג בבר בעיירה טאוס בניו מקסיקו. בתקופה זו היו לו מעט חברים גברים והוא קיים קשרים אינטימיים עם כמה נשים. זמן קצר לפני קבלת תואר בוגר נשא אבי את אשתו הראשונה ג'ין שמצ'ל (Jean Schmechal) שהייתה גם היא סטודנטית באוניברסיטה. בהיותו סטודנט ערך את עיתון הסטודנטים שבו פרסם מאמר שכותרתו "כמה השלכות של אנרכיה". ציטוט בולט מהמאמר ש"יוחס בצורה אירונית ללואיזה מיי אלקוט" הכריז ש"האדם לא יהיה חופשי לעולם בטרם המלך האחרון ייחנק בעזרת מעיו של הכומר האחרון". רשויות האוניברסיטה החרימו את כל העותקים של הגיליון, ופיטרו את אבי מעריכת העיתון.
עם קבלת מכתב השחרור בכבוד מהצבא שלח אבי את המכתב בחזרה למשרד כשהוא כותב עליו "בחזרה לשולח". ה-FBI ציין עובדה זו בתיק שנפתח לאבי ב-1947 בגין הסתה לסרבנות אזרחית. בהיותו באוניברסיטה תלה מנשר שבו עודד צעירים להשמיד את צווי הגיוס שקיבלו. אבי היה ברשימת המעקב של ה-FBI מאז והארגון פקח עליו עין כל חייו. ב-1952 כתב אבי מכתב נגד הגיוס לצבא בזמן שלום ועובדה זו צוינה גם היא ברישומים של ה-FBI: "אדוארד אבי הוא נגד מלחמה וצבא". במהלך חייו בנה ה-FBI תיק על אבי, עקב אחרי תנועותיו וראיין אנשים רבים שהכירו אותו. בשלהי חייו למד אבי על העניין שהפגין ה-FBI בו ואמר "הייתי נעלב אם הם לא עוקבים אחרי".
לאחר סיום לימודי התואר הראשון נסעו אבי ואשתו יחד לאדינבורו שם למד אבי כשנה באוניברסיטת אדינבורו תוך ניצול מלגה מתוכנית פולברייט. בתקופה זו נפרדו אבי ושמצ'ל. ב-1951 ניהל אבי רומן עם ריטה דיאנין (Rita Deanin) שב-1952 הפכה לאשתו השנייה לאחר שהוא ושמצ'ל התגרשו. לדיאנין ואבי נולדו שני ילדים, ג'ושוע נ. אבי (Joshua N. Abbey) וארון פול אבי (Aaron Paul Abbey).
התזה של אבי לתואר שני דנה באנרכיזם והמוסריות של האלימות, כשהוא בוחן שתי סוגיות: "עד כמה מחויב הקשר הנוכחי בין אנרכיזם ואלימות?" ו"ובהנחה שקשר זה תקף, אילו טיעונים הציגו האנרכיסטים, ישירות או בעקיפין, להצדיק את השימוש באלימות?" לאחר קבלת תואר המוסמך שהה אבי ב-1957 באוניברסיטת סטנפורד בחוג לכתיבה יוצרת שניהל וולאס סטגנר.
עבודתו בשירות הפארקים הלאומיים
בשנים 1956 ו-1957 עבד אבי כפקח עונתי במסגרת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית במונומנט הלאומי ארצ'ס (Arches National Monument כיום הפארק הלאומי ארצ'ס), סמוך לעיירה מואב. אבי עבד בתפקיד זה מאפריל עד ספטמבר כל שנה, ובתקופות אלו תחזק שבילים, קידם את פניהם של המבקרים, וגבה את התשלום עבור השימוש באתר הקמפינג. הוא התגורר בקרוון שסופק לו על ידי שירות הפארקים, כמו גם במבנה ללא קירות (ramada) שבנה בעצמו. בתקופת שהותו בארצ'ס צבר כמות גדולה של רשימות ורישומים ששימשו אחר-כך בסיס לספרו העיוני הראשון Desert Solitaire. בתקופה זו נולד ארון, בנו השני של אבי, באלבקרקי שבניו מקסיקו.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 עבד אבי כפקח עונתי במונומנט הלאומי אורגן פייפ קקטוס (Organ Pipe Cactus National Monument - קקטוס צינור העוגב) בגבול שבין אריזונה למקסיקו. ב-1961 צולמה בניו מקסיקו גרסה קולנועית של הרומן השני שלו "הבוקר האמיץ" (The Brave Cowboy) שיצא לאור ב-1956. הסרט, על פי תסריט של דלטון טרמבו ובכיכובו של קירק דאגלס שרכש את זכויות ההסרטה של הספר והפיק את הסרט, יצא לאור ב-1962 כ"בודדים הם האמיצים" (Lonely Are the Brave). דאגלס אמר פעם שכשאבי ביקר באתר הסרט, הוא נראה וגם דיבר כל כך דומה לחברו גרי קופר שדאגלס היה מבולבל. עם זאת, יותר מ-25 שנים אחר-כך שאבי נפטר, כתב דאגלס שהוא מעולם לא פגש אותו, אלא התכתב איתו בלבד. ב-1981 עובד גם הרומן השלישי שלו "אש על ההר" (Fire on the Mountain) לסרט טלוויזיה באותו שם.
ב-16 באוקטובר 1965 נשא אבי לאישה את ג'ודי פפר (Judy Pepper) שליוותה אותו בעבודתו כפקח שמורה עונתית באוורגליידס של פלורידה ואחר כך כצופה אש בפארק הלאומי הגעשי לאסן. פפר נפרדה מאבי למשך תקופות ארוכות כאשר למדה באוניברסיטת אריזונה על מנת להשלים את לימודיה לתואר השני. בתקופות אלו נהג אבי לשכב עם נשים אחרות והדבר נודע לפפר בהדרגה ופגע בנישואיהם. ב-8 באוגוסט 1968 ילדה פפר בת, סוזנה "סוזי" מילדרד אבי. אבי רכש למשפחה בית בקניון סבינו (Sabino Canyon), בסמוך לעיר טוסון באריזונה. ג'ודי פפר מתה מלוקמיה ב-11 ביולי 1970, אירוע שריסק את אבי, וגרם לו להיכנס ל"התקפים של דיכאון ובדידות" במשך שנים. הוא הקדיש לג'ודי את ספרו "שמש שחורה" (Black Sun). עם זאת, הספר איננו רומן אוטוביוגרפי על יחסיו עם ג'ודי, אלא סיפור על אישה שאבי ניהל איתה רומן ב-1963. אבי סיים את כתיבת הטיוטה הראשונה של "שמש שחורה" ב-1968, שנתיים לפני שג'ודי נפטרה, והיה זה "סלע מחלוקת בנישואיהם".
ספרו הרביעי של אבי Desert Solitaire היה ספרו העיוני הראשון והוא יצא לאור ב-1968. בספר תיאר אבי את תקופת שהותו בארץ הקניונים של דרום-מזרח יוטה בשנים 1956–1957. ספר זה נחשב בין הטובים בסוגת ספרות הטבע האמריקנית, והושווה לספרו של אלדו לאופולד (Aldo Leopold) "אלמנך מחוז סנד" (A Sand County Almanac ) ווולדן של הנרי דייוויד תורו. בספר מתאר אבי בצורה ססגונית את הנופים של דרום יוטה וההנאות שבבדידות כפקח שמורת טבע בכברת ארץ נידחת. בספר גולל אבי את ההרפתקאות שחווה בארץ הקניונים הסמוכה ובהרים, תקף את מה שכינה "תיירות מתועשת" והפיתוח שהביאה בכנפיה לפארקים הלאומיים ("מגרשי חנייה לאומיים"), יצא כנגד סכר קניון גלן ומתח ביקורת על נושאים מגוונים אחרים. ב-1973 נישא אבי לאשתו הרביעית רנה דאונינג (Renee Downing). אבל משום שנעדר תקופות ארוכות הם התגרשו אחרי ארבע שנות נישואים.
שנות חייו האחרונות
אבי פגש את אשתו החמישית והאחרונה, קלארק קארטרייט (Clarke Cartwright) ב-1978, והתחתן איתה ב-1982. ביחד נולדו להם שני ילדים, רבקה קלייר אבי (Rebecca Claire Abbey) ובנג'מין ק. אבי (Benjamin C. Abbey).
ב-1984 חזר אבי לאוניברסיטת אריזונה על מנת ללמד. בתקופה זו המשיך לעבוד על ספרו "קדמת השוטה" (Fool's Progress).
ביולי 1987 נסע למפגש שארגן "כדור הארץ תחילה!" (!Earth First), ארגון רדיקלי לשמירת הסביבה, בגדה הצפונית של הגרנד קניון. בהיותו שם ניהל ויכוח מר על דעותיו בנושא הגירה עם חברי קבוצה אנרכו-קומוניסטית המכונה "Alien Nation" (אומת הנכרים). אבי הקדיש פרק שלם בספר "היידיוק חי" (Hayduke Lives, ספר ההמשך ל"כנופיית המקלות בגלגלים") למאורעות שהתרחשו בזמן המפגש. בסתיו 1987 פרסם כתב העת Utne Reader מכתב ממארי בוקצ'ין שבו טען שאבי, גארט הרדין וחברים מהארגון "כדור הארץ תחילה!" הם גזענים ואקו-טרוריסטים. אבי נעלב עד עמקי נשמתו, תבע התנצלות פומבית, והצהיר שאיננו גזען או תומך בטרור. כל השלושה שבוקצ'ין כינה "גזענים" התנגדו להגירה בלתי חוקית לארצות הברית, בציינם שגידול באוכלוסייה יגדיל את הנזק לסביבה. בנוגע להאשמה ב"טרור אקולוגי", ענה אבי שהטקטיקות בהם תמך נועדו להגן כנגד הטרור שהוא חש שהופעל על ידי הממשל והתעשייה כנגד בעלי חיים והסביבה.
מוות וקבורה
אדוארד אבי מת ב-14 במרץ 1989, בגיל 62, בביתו בטוסון שבאריזונה. מותו נבע מסיבוכים שמקורם בניתוח. הוא סבל במשך ארבעה ימים מדימום בוושט שמקורו בדליות בוושט (esophageal varices), בעיה חוזרת ונשנית בקבוצה אחת של ורידים. בהפגינו חוש הומור, הוא הותיר הודעה לכל מי שישאל על מילותיו האחרונות: "אין תגובה". אבי גם השאיר הוראות מה לעשות בגופתו. הוא רצה שגופתו תושלך על קרקעית של משאית ותיקבר מהר ככל האפשר. הוא לא רצה שיחנטו אותו או שיקברו אותו בתוך ארון מתים. הוא העדיף במקום זאת, שגופתו תוכנס לתוך שק שינה ישן, וביקש שחבריו יתעלמו מכל חוקי המדינה בנוגע לקבורה. וכך כתב: "אני רוצה שגופתי תדשן את האדמה ותסייע לצמיחתו של קקטוס או ורד הצוקים או לענה או עץ". לגבי טקס הקבורה עצמו הכריז אבי "נאומים רשמיים אינם רצויים, אם כי המנוח לא יתערב אם מישהו יחוש דחף לנאום. אבל דאגו שהכול יהיה פשוט וקצר". הוא דרש אש רובים ומוזיקה של חמת חלילים, טקס אשכבה עליז ורועש, "ומבול של בירה ואלכוהול! והרבה שירה, ריקודים, פטפוטים, צרחות, צחוקים והתעלסויות".
במאמר בכתב העת Outside, המוקדש לטיולים בחיק הטבע תואר כיצד כיבדו חבריו את בקשתו:
גופתו של אבי נטמנה במדבר קבסה פרייטה (Cabeza Prieta Desert – מספרדית "ראש כהה") במחוז פימה באריזונה, היכן ש"לעולם לא תמצאו אותו". החברים חקקו ציון על סלע קרוב, שבו נכתב:
EDWARD PAUL ABBEY 1927—1989 אין תגובה
יצירותיו
אבי הושפע מכתיבתם של אלדו לאופולד (Aldo Leopold), הנרי דייוויד תורו, גארי סניידר (Gary Snyder), פיוטר קרופוטקין וא.ב. גתרי (A.B. Guthrie, Jr.). אף שהושווה פעמים רבות לסופרים כדוגמת תורו ואלדו לאופולד, לא ביקש אבי להיות מסומן כסופר טבע, באומרו שהוא לא הבין "מדוע כל כך הרבה רוצים לקרוא על העולם שבחוץ, כשהרבה יותר מעניין פשוט לצאת להליכה בלב העניין". הנושא שעניין את אבי יותר מכל היה המאבק לחירות אישית כנגד המדינה הטוטליטרית הטכנו-תעשייתית, כשהוא מציב את הטבע הבראשיתי כרקע לאתר שבו יתנהל מאבק זה. מרבית יצירותיו של אבי מבקרות את שירות הפארקים ואת החברה האמריקנית בשל הסתמכותה על טכנולוגיה וכלי רכב ממונעים. הוא רצה לשמר את הישימון כמקלט לבני האדם והאמין שהמודרניזציה גרמה לנו לשכוח את מה שבאמת חשוב בחיים.
בנגע לסגנון הכתיבה מציין אבי:. אבי חש שזה חובתם של כל הסופרים
אבי הפך למושא של מחלוקת עזה בשל חספוסו, התנגדותו לאנתרופוצנטריות וכתיבתו הבוטה. הסופר ונדל ברי טען שהקבוצות של איכות הסביבה המרכזיות מתחו ביקורת באופן קבוע על אבי משום שאבי ניסה דרך קבע לקדם עמדות שנויות במחלוקת שהיו שונות מאוד מאלו שציפו תהיינה לאנשי איכות הסביבה.
פעמים רבות נטען שכתביו של אבי שיחקו תפקיד משמעותי בהאצת הקמת "כדור הארץ תחילה!". הספר "כנופיית המקלות בגלגלים" נתן השראה לאנשי שימור הסביבה המתוסכלים מקבוצות שימור הסביבה המרכזיות ומה שראו כפשרות שאינן מתקבלות על הדעת. "כדור הארץ תחילה!" נוסד עקב כך ב-1980, כארגון המנסה לקדם את רעיון החבלה האקולוגית או "המקלות בגלגלים". אף שאבי לא הצטרף רשמית לקבוצה, הוא התחבר עם רבים מחבריה, ומדי פעם תרם מאמר לארגון.
גיירמו ויסקארה
קריירת מועדונים
ויסקארה נולד בבוליביה ובגיל צעיר עבר עם משפתחו לברזיל. ויסקארה התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של ויטוריה מליגת העל הברזילאית.
בעונת הושאל לבוליבר. ב-21 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 5-0 נגד ספורט בויס. את העונה סיים עם הקבוצה כאלוף הקלאסורה וכאלוף האפרטורה.
בקיץ הושאל לאוריינטה פטרולרו. בעונתו הראשונה במועדון, שיחק ברוטציה עם מרקוס ארגו וסיים את העונה עם 16 משחקי ליגה. בעונתו השנייה במועדון רשם 41 הופעות בליגה.
את עונת התחיל כשחקן חופשי וב-12 בינואר 2018 חתם בהפועל רעננה מליגת העל עד לסיום העונה.
בקיץ ויסקארה חזר לאוריינטה פטרולרו.
קריירה בינלאומית
בפברואר זומן לראשונה לסגל נבחרת בוליביה לקראת המשחק נגד. ב-29 במאי 2016 ויסקארה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 4-0 ל.
ויסקארה נכלל בסגל הנבחרת לקראת הקופה אמריקה 2016.
ישיבת עטרת ירושלים
ישיבת עטרת ירושלים (בעבר ישיבת עטרת כהנים ורבים ממשיכים להשתמש בשם זה) היא ישיבה גבוהה בראשות הרב אבישי צרויה והרב אביב צוברי, ובנשיאות הרב שלמה אבינר הממוקמת ברחוב הגיא שברובע המוסלמי בירושלים.
בבניין הישיבה שוכן "בית הכנסת איגוד לוחמי ירושלים". ליד הישיבה פועלת גם המכינה הקדם צבאית "עטרת ירושלים".
היסטוריה
ישיבת עטרת כהנים הוקמה בשנת 1983 כחלק מפעילות עמותת עטרת כהנים ליישוב יהודים ברובע המוסלמי, במבנה ששימש בעבר את ישיבת תורת חיים, ונעזב בעקבות מאורעות תרפ"ט, ובאופן סופי במאורעות תרצ"ו. בראש הישיבה הועמד מראשיתה הרב שלמה אבינר. הישיבה היא אחת מישיבות הקו ונוקטת בקו ממלכתי. בסביבות שנת 1991 הופרדה הישיבה מעמותת עטרת כהנים, כדי להפריד בין לימוד התורה ובין פעילות הרכישה, ושמה שונה לישיבת "עטרת ירושלים".
אופי הישיבה
בישיבה לומדים רוב היום גמרא בעיון. כמו כן מושם דגש על לימודי אמונה ומחשבת ישראל והרב אבינר מוסר שיעורים כלליים בכתבי הראי"ה פעמיים בשבוע, וכן שיחות צהריים מדי יום בנושאים שונים. הישיבה הייתה מהישיבות הראשונות שפתחו שיעור עבור בוגרי צבא, בסוף שנות השמונים של המאה ה-20.
בישיבה לומדים 230 תלמידים ואברכים. היא מוציאה ירחון בשם עיטורי ירושלים (נקרא בעבר עיטורי כהנים), שבו מופיעות תשובות של הרב אבינר במגוון נושאים ומאמרים של רבני הישיבה ותלמידיה, כמו גם כתבים של הרב צבי יהודה הכהן קוק וסיפורים עליו. הישיבה עורכת כנסים תורניים בחול המועד סוכות ופסח. בעבר התמקדו הכנסים בסוגיות הקשורות למקדש, אולם כיום הם עוסקים בעיקר בנושאים אחרים.
הישיבה פועלת בשיתוף פעולה עם עמותת עטרת כהנים ליישוב יהודים ברובע המוסלמי, המכונה בישיבה "הרובע היהודי המתחדש". תלמידי הישיבה נוהגים להתפלל בשבת תפילת מנחה ליד הכותל הקטן ומשתתפים במבצעי אכלוס של בתים שנקנו על ידי העמותה. ארבעה מתלמידיה נרצחו וכמה נפצעו על רקע לאומני באירועי טרור באזור.
בין הרבנים כיום ובעבר: הרב אביחי רונצקי, הרב עמיאל שטרנברג, הרב מרדכי שטרנברג, הרב יוסף קלנר, הרב אליהו מאלי, הרב חיים אביהו שוורץ, הרב מנחם פרומן, הרב אייל קרים, הרב מנחם בורשטין והרב בנימין אלון.
הישיבה קשורה למדרשת ראשית ירושלים, העוסקת בהנחלת מורשתה של ירושלים בציבור, וכן למכינה קדם צבאית עטרת כהנים, שהקים הרב אייל קרים, כיום הרב הצבאי הראשי.
"בית הכנסת איגוד לוחמי ירושלים"
תקופה קצרה לאחר מלחמת ששת הימים, גילה מרדכי קופ ראש "איגוד לוחמי ירושלים" את בית הכנסת תורת חיים ברובע המוסלמי של העיר העתיקה, היחיד ששרד גם במהלך שנות השלטון הירדני. האיגוד הקים במקום את "בית הכנסת איגוד לוחמי ירושלים". גם לאחר הקמת ישיבת עטרת ירושלים במתחם, בית הכנסת ממשיך לפעול במקביל לישיבה.
אדוארד דיטל
אדוארד דיטל (בגרמנית: Eduard Dietl; 21 ביולי 1890 – 23 ביוני 1944) היה גנרל גרמני במלחמת העולם השנייה שהתפרסם בשל חלקו במערכה בנורווגיה במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
דיטל נולד ב-21 ביולי 1890 ברוזנהיים שבבוואריה, כבנו של פקיד במשרד האוצר הבווארי. במהלך מלחמת העולם הראשונה הועלה לדרגת האופטמן (סרן) ונפצע ארבע פעמים.
לאחר המלחמה נשאר דיטל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 במאי 1938 מונה דיטל למפקד הדיוויזיה ההררית ה-3.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה דיטל מפקד הדיוויזיה ההררית ה-3, ולחם עימה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-14. כאשר פלשה גרמניה לנורווגיה במהלך מלחמת העולם השנייה, הונחתה הדיוויזיה של דיטל באזור הרי הצפון. דיטל קיבל הוראה להישאר שם, אולם אז כבשו בעלות הברית בפיקודו של אוטו רוגה את נרוויק. כוחותיו של דיטל יצאו ממחבואם ותקפו את הנורווגים ובעלי בריתם. רוגה נאלץ להיכנע ונרוויק נכבשה.
לאחר הצלחה מזהירה זו קיבל דיטל ב-19 ביוני 1940 תוספת עלי אלון לצלב האבירים של צלב הברזל, והיה החייל הגרמני הראשון שקיבל זאת. כמו כן הפך דיטל לפופולרי מאוד בעיני אנשיו ובעיני קצינים אחרים. היה אחד מחביביו של היטלר ואפילו מתנדבים פינים שלחמו לצד גרמניה העריצו אותו.
התקשורת הגרמנית ניצלה את גיבור המלחמה הפופולרי הזה למטרות תעמולה. דיטל נודע באהדתו למשטר הנאצי ובשנאתו ליהודים למרות שלא הייתה לו האפשרות לרדוף אותם באופן מעשי.
התפרסם במיוחד נאום של דיטל על מדרגות במינכן: