cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טלמטיקה
טלמטיקה בתעשיית הרכב
בתעשיית הרכב, משתמשים במערכות טלמטיקה למגוון שימושים: איסוף אגרות נסיעה בדרכים, ניהול התנועה בדרכים, תמחור תעריפי ביטוחים, איתור מיקום של ציי רכב גנובים, מתן התרעה אוטומטית על התנגשות, שירותי ניווט לנהגים, מערכות שמע ותמונה בידוריות, מערכות אזעקה, מערכות התרעה בפני תאונה ומערכות תקשורת לזיהוי מצב תאונה והצלת חיי הנוסעים ברכב.
מערכות טלמטיקה בתעשיית הרכב משמשות גם להעברת דיאגנוסטיקה, אודות מצב הרכב: חבילת הטלמטיקה המותקנת ברכב מזהה בעיה אלקטרונית או מכנית ויודעת להעביר את המידע לגורם המתאים ואף לשלוח את המידע לבעלי הרכב באמצעות דואר אלקטרוני.
למעשה, בתחום הרכב מערכות טלמטיקה נועדו לשפר את בטיחות הנהיגה והנסיעה ולהעלות את איכות החיים בתוך המכונית. ניתן לומר כי היתרון העיקרי של מערכות טלמטיקה לרכב הוא היכולת להפחית את מספר הפצועים קשה, הנכים וההרוגים בתאונות דרכים ברחבי העולם.
הודעה על תאונת דרכים
מתן הודעה אוטומטית על התרחשות תאונת דרכים הוא אחד השימושים החשובים ביותר של מערכות טלמטיקה ברכב. חיישני תאונה המותקנים ברכב מסוגלים לזהות מצב של תאונת דרכים ולהודיע באופן אוטומטי ומיידי למוקד חירום ייעודי, היוצר קשר עם כוחות ההצלה המקומיים. מוקד החירום מסוגל לספק לכוחות ההצלה מידע מדויק אודות מיקום הרכב המעורב בתאונה. כך, ללא פעולה יזומה של הנהג, מערכות טלמטיקה המותקנות בכלי רכב עשויות להציל חיים ולמנוע פציעות ונכויות קשות.
איתור מיקום של כלי רכב
יישום של מערכות טלמטיקה בתחום הרכב המאפשרות לעקוב ולצפות במיקום, תנועות ומצב הרכב (או של צי כלי רכב). יכולת זו מושגת על ידי שילוב בין GPS Receiver ומכשור אלקטרוני (בדרך כלל מדובר על מכשור המכיל מודם GSM GPRS או שולח SMS) המותקן ברכב ומתקשר עם המשתמש ועם PC או תוכנה המבוססת על רשת. הנתונים מתורגמים למידע באמצעות כלי דיווח שונים להם מצורפת תצוגה ויזואלית על גבי תוכנת מפות ממוחשבת.
יישום דומה מאפשר לעקוב אחר התנועות והמצב של יחידה נגררת באמצעות יחידת מיקום המוצמדת לנגרר והעברת הנתונים על ידי רשת תקשורת סלולרית או רשת לוויינית, מחשב PC ותוכנה מתאימה.
ניווט
ניווט לווייני בהקשר של מערכות טלמטיקה בתחום ברכב עושה שימוש ב-GPS ובמפות אלקטרוניות ומאפשר לנהג הרכב לנווט ליעד הרצוי. ישנן מערכות טלמטיקה המחוברות למוקד אנושי המסוגל לספק לנהג הוראות נסיעה ליעד המבוקש בזמן אמת ולספק לו שירותי נוחות נוספים, כמו למשל מיקום הכספומט הקרוב ביותר אליו, מיקום מסעדות באזור בו הוא נמצא ועוד.
תקשורת בטיחותית ברכב
מערכת אלקטרונית ברכב אשר מטרתה העברת מידע בטיחותי אודות סכנות העשויות להיות בדרך, מיקום ומהירות כלי הרכב. יחידות אלחוטיות אלה יכולות להיות מותקנות בכלי רכב, להיות מקובעות לסימני תנועה שונים בצידי הדרך או למכשירי טל' החירום הממוקמים בצידי הדרכים. חיישנים המחוברים לרשתות תקשורת מספקים את האינפורמציה המועברת בדרך כלשהי לנהג או ישירות למרכז שליטה או מרכז תקשורת אחר.
כך, מערכות טלמטיקה בתחום הרכב מסוגלות גם לספק לנהג ולנוסעיו מידע אודות עומסי תנועה בנתיב נסיעתו או מידע לגבי דרכים חלופיות הכדאיות ביותר לנסיעה במטרה להגיע במהירות ההמרבית ליעד.
בסיס נתונים נייד
בסיס נתונים נייד הוא למעשה השימוש בתקשורת נתונים אלחוטית הנשענת על גלי רדיו על מנת לשלוח ולקבל נתוני מחשב בזמן אמת בין מכשירים. ניתן להשתמש בבסיס נתונים נייד על מנת לצפות בערוצי טלוויזיה באמצעות מכשירי LCD. זוהי דוגמה לאופן בו מערכות טלמטיקה עשויות לספק תכנים בידוריים ולשנות את איכות הנסיעה לא רק של נהג הרכב אלא גם של הנוסעים בו.
מערכת התרעה לגבי סכנות במסלול הנסיעה
מערכות התרעת חירום בתחום הרכב פותחו במטרה לייצר סטנד עולמי של מערכות תקשורת בין כלי רכב ובין כלי רכב לסביבה ולהפך.
טלמטיקה מיוחסת בדרך כלל למערכות ממוחשבות המעדכנות והמקבלות מידע בו זמנית והמסוגלות לשלוט על תהליכים כמו מתן אזהרה מידית למכונה ספציפית או למספר מכונות. באמצעות שימוש במערכות טלמטיקה ניתן להעביר באופן מיידי מידע מרכב ספציפי לכלי רכב בסביבתו, לגבי סכנות במסלול הנסיעה.
טכנולוגיה חכמה לרכב
טכנולוגיות חכמות בכלי רכב הן לרב מערכות בטיחות לרכב או חיישנים אלקטרו מכניים אוטונומיים המותקנים ברכב. בטכנולוגיות אלה משתמשים בעיקר לבטיחות ותקשורת בין כלי רכב או בין כלי רכב וחיישנים שונים הנמצאים בדרכים. טכנולוגיה חכמה ברכב יכולה גם לדווח באופן אוטומטי או יזום למוקד יצרן הרכב אודות מצבה המכני של המכונית. בדרך זו מקבל הנהג התרעה אודות טיפולי תחזוקה צפויים או כשל מתקרב של מערכת מסוימת. הנהג נשלח אל המוסך הקרוב ותתכן גם התרעה למוסך אודות התקלה והחלפים שיש להכין כדי לטפל בה.
פיקוח לצורכי ביטוח לרכב
מערכות טלמטיקה לרכב יכולות לשמש גם לתיעוד התנהגות הנהג במהלך נסיעתו ברכב והעברת המידע לחברת הביטוח. חברת הביטוח יכולה בדרך זו להעריך את הסיכוי של אותו נהג להיות מעורב בתאונת דרכים ולחייב את הנהג על ביטוח הרכב בהתאם. למשל, נהג הנוהג למרחקים ארוכים במהירות מופרזת ישלם יותר מנהג הנוהג למרחקים קצרים באיטיות.
תנ"ך קורן
תנ"ך קורן הוא ספר תנ"ך שהודפס בהוצאת קורן ירושלים בשנת 1962, והיה לפרויקט הדגל של ההוצאה. הספר הפך לאחד מספרי התנ"ך הנפוצים בישראל. הוא ידוע בעיקר בזכות הגופן המיוחד שלו, וחידושים אחרים שנקטה ההוצאה.
מטרת הדפסת התנ"ך
אחת מן המטרות העיקריות בהדפסת התנ"ך הייתה הצורך שהרגיש אליהו קורן להדפיס מחדש את התנ"ך בארץ ישראל, בידי יהודים ועל פי המסורה היהודית. עד אז נדפסו רוב מהדורות התנ"ך בידי מדפיסים נוצרים בחוץ לארץ. כך תיאר זאת קורן:
הנוסח
דניאל גולדשמידט, אברהם מאיר הברמן ומאיר מדן הגיהו את התנ"ך בדקדקנות רבה. למהדורה לא צורף מבוא על שיטת קביעת הנוסח. בהקדמה נאמר רק:
עם זאת, ידוע כי נוסח התורה בוסס על החומש של ר' וולף היידנהיים (רוו"ה), ונוסח נביאים וכתובים הושתת בעיקר על פי נוסח הדפוס הראשון של מקראות גדולות (ונציה רפ"ד-רפ"ו), עם תיקוניו של מנחת שי.
הגופן
למטרת הוצאת התנ"ך עיצבה ההוצאה גופן ייחודי על פי מסורה קדומה, והוא מצטיין במקוריותו ונועד לאפשר קריאה נוחה ככל האפשר ("על סמך ניסיונותיהם של מדעני האופטיקה", כלשון ההוצאה), המדגיש את ההבדלים השונים בין האותיות. בעיצוב הגופן הודגש נושא "החזרת העטרה ליושנה", בכך שהושבה לאות ל צורתה המקורית עם צווארה הזקוף, במקום מנהגם של מדפיסים "להשכיב" אותו או אף "להתיז" את ראשו כשהיה צורך לשים טעם מעליה. כמו כן הקפידה ההוצאה על מיקום החולם לפני ואחרי ה-ש, על מנת שלא לבלבל בינו ובין שׁ ימנית או שׂ שמאלית.
בסידור הנביאים והכתובים אירעה תקלה זוטא, כאשר התברר שהמרווח בין הניקוד והטעמים מתחת לאות לבין האות עצמה, גדול מדי בכעשירית המילימטר. משהובחן בטעות זו, היא תוקנה בעריכת טקסט התורה, ושם אכן הסימנים צמודים יותר לאותיות.
חידושים נוספים
מאפיינים נוספים שהודגשו כדי לקרב את ההוצאה למסורת היהודית הם הבלטה של חלוקת ה"סדרים" היהודית לעומת חלוקת הפרקים בתנ"ך (הנוצרית) - זו האחרונה מוקמה בשוליים הפנימיים (יחד עם מספור הפסוקים הכרוך בה), ואילו ה"סדרים" מוספרו (לעומת כתבי יד קדומים שבהם הם מסומנים באות ס' בלבד), והושמו בשוליים החיצוניים. כן הוחלט שלא לנקד כלל את ה"כתיב" בקרי וכתיב, כדי למנוע בלבול וקריאה שלו בניקודו של ה"קרי" (בניגוד לנוהג העתיק בכתבי היד ובדפוסים, לנקד את ה"כתיב" בניקודו של ה"קרי"). בדומה לכך לא נוקד השם המפורש, הנקרא אחרת מצורתו הכתובה, מאותה סיבה.
במהדורות רבות של התנ"ך צורף גם אטלס מקראי, אשר נערך על ידי בן-ציון לוריא, ובחלק מן המהדורות גם תווים כהוראות מוזיקליות לקריאת הטעמים. במהדורות החדשות אף צורף כנספח תרגום לעברית (מאת הרב זאב קרוב) של ספר דניאל ושל החלקים הארמיים של ספרי עזרא ונחמיה.
התקבלותו של התנ"ך
מהדורה זו של התנ"ך יצאה בארבעה גדלים – רגיל, כיס, מהודר וענק (התורה יצאה גם במהדורת מיקרו ממוספרת) – וזכתה להצלחה רבה. בפתח המהדורה כיום מובאים דבריו של יושב ראש הכנסת קדיש לוז, שאמר עם קבלת הכרך המהודר של התנ"ך בהוצאה זו בשנת תשכ"ה (1965):
עד לסוף המאה העשרים היה תנ"ך זה כמעט היחיד שבו קראו הפטרה בבתי הכנסת, ואשר ניתן במתנה במעמדים רשמיים שונים (התחרה עמו בנושא זה רק התנ"ך בהוצאת עדי, שכונה "התנ"ך הצה"לי"). כיום ירדה מעט הדומיננטיות של תנ"ך קורן, עקב קיום הוצאות תנ"ך רבות אחרות, אך עדיין הוא הבולט ביותר בשוק ספרי התנ"ך בישראל.
דברים שכתב על התנ"ך העיתונאי אדם ברוך משקפים את היחס הציבורי האוהד לתנ"ך זה:
ביקורת
ככלל התקבל התנ"ך בהתלהבות, כאמור, אך גם נמתחה עליו ביקורת. על יסודות קביעת הנוסח ערער הרב מרדכי ברויאר, אשר טען שרבות מהכרעותיהם של הדפוס הראשון, מנחת שי ורוו"ה היו פגומות, משום שכתבי יד משובחים רבים לא היו לנגד עיניהם. הרב ברויאר גרס כי יש ליצור נוסח אקלקטי (שאינו מבוסס על כתב יד או דפוס יחיד) המכריע על פי הרוב שבין כתבי היד הקרובים למסורה, ובפרט על פי מסורתו של כתר ארם צובא, אשר טען כי נוסחו הוא מופתי במובנים רבים (טענה אשר מוסכמת היום בקרב רוב החוקרים). אחרים דווקא טענו נגד הוצאת נוסח אקלקטי או מוכרע על פי ספרים אחרונים, כדוגמת אהרן דותן, אשר במהדורת התנ"ך שלו (בהוצאת עדי) הסתמך דווקא על כתב יד לנינגרד של התנ"ך, משום שהאמין כי הוא (ולא כתר ארם צובא, כמקובל) המשקף את מסורתו של אהרון בן אשר, גדול המסרנים.
על שתי מפות באטלס המקראי נטען כי הן ערוכות לאור שיטת ביקורת המקרא המודרנית, ובסתירה למסורת.
ביקורת אחרת נמתחה על עיצובה של האות ר בתנ"ך, אשר בהיותה ישרת זווית בפינתה, היא נחשבת כ-ד כשרה מבחינה הלכות סת"ם; היו שטענו בעקבות זאת כי אין לקרוא בתנ"כי ההפטרות של ההוצאה, שכן אין הם כשרים לפי ההלכה. בעקבות הביקורת נערך מקצה שינויים בגופן, ובין השאר שונתה האות ר' כאשר זוויתה הפכה לקהה.
סטיאג'יט ריי
סטיאג'יט ריי (בבנגלית: সত্যজিত রায় or সত্যজিৎ রায়, קרי, שׁוֹטּוֹגִ'יט רַיי, באנגלית: Satyajit Ray; 2 במאי 1921 – 23 באפריל 1992) היה במאי קולנוע הודי-בנגלי. הוא נולד בכלכותה (קולקטה של היום) למשפחה בנגלית בולטת בתחום האמנויות. את דרכו האמנותית החל בתחום הקולנוע המסחרי, אולם לאחר פגישתו עם הבמאי הצרפתי ז'אן רנואר ולאחר שצפה בסרט הנאו-ריאליסטי האיטלקי גונבי האופניים בעת ביקור בלונדון, החליט להפוך לבמאי עצמאי.
ריי ביים שלושים ושבעה סרטים, בהם סרטים עלילתיים, סרטים דוקומנטריים וסרטים קצרים. הוא אף עסק בכתיבה, בהוצאה לאור, באיור, עיצוב גרפי וביקורת סרטים. סרטו Pather Panchali (1955), זכה ב-11 פרסים בינלאומיים, כולל פרס המסמך האנושי הטוב ביותר בפסטיבל קאן. סרט זה, לצד סרטיו Aparajito (1956), ו-Apur Sansar (1959), יוצרים את טרילוגיית אפו (The Apu Trilogy). סטיאג'יט כתב את התסריטים, ליהק, צילם, ערך, ואף עיצב את הכתוביות ומודעות הפרסום לסרטיו. במהלך עבודתו זכה לפרסים רבים, כולל 32 פרסים לאומיים לקולנוע בהודו, 2 פרסי פילמפייר, וכן פרסים בפסטיבלי סרטים רבים. בשנת 1992 זכה בפרס אוסקר לשם כבוד, על מפעל חיים.
סטיאג'יט ריי נחשב לאחד מגדולי היוצרים של הקולנוע של המאה ה-20, בשנת 1992, סקר מבקרי ה-Sight & Sound דירג את ריי במקום ה-7 ברשימת 10 הבמאים המובילים בכל הזמנים.
משפחתו וילדותו
משפחתו של סטיאג'יט ריי היא משפחה בנגלית ידועה וניתן לשחזר לפחות עשרה דורות במשפחה זו. סבו של ריי, אוּפֶּנְדְרוֹקִישׁוֹר ריי, היה סופר בנגלי ידוע, ואף מאייר, פילוסוף, מוציא לאור, אסטרונום חובב ומנהיגה של תנועת ברהמו סמאג', תנועה דתית חברתית אשר פעלה בבנגל במאה ה-19. שוּקוּמַר ריי, בנו של אופנדרוקישור ואביו של סטיאג'יט, היה סופר בנגלי פורץ דרך בתחום ספרות ילדים וחרוזים היתוליים, ואף היה מאייר ומבקר. ריי נולד לשוקומר וסופראבהה בקולקטה. אביו נפטר כאשר היה כבן שלוש ומשפחתו התקיימה מהכנסתה הדלה של אימו. הוא סיים לימודי תיכון בקולקטה ולימודי תואר ראשון בכלכלה בהצטיינות, אף שמשיכתו הייתה תמיד לתחום האמנויות. בשנת 1940 התעקשה אימו כי ימשיך לימודיו באוניברסיטת וישווה בהרטי של רבינדרנת טאגור. למרות חוסר רצונו לעזוב את קולקטה, הוא ציית לבקשת אימו. בעת לימודיו אלה ניטעה בו ההערכה לאמנות המזרח.
בשנת 1943 החל לעבוד עבור הוצאה לאור Signet Press, שם אייר כריכות ספרים. בין הספרים שאייר הייתה אף גרסה לילדים של הרומן הבנגלי הנודע Pather Panchali, אשר הותיר עליו רושם עז והיה לנושא הסרט הראשון שיצר. רבים מן האיורים שיצר עבור אותו הספר הפכו לתמונות בסרט שיצר.
בשנת 1947 ייסד, יחד עם יוצרים נוספים, את החברה לקולנוע של כלכותה, באמצעותה נחשף ליצירות קולנועיות זרות רבות. ריי הקפיד לאורך תקופה זו ללמוד קולנוע באופן יסודי. בתקופת מלחמת העולם השנייה יצר קשרי חברות עם חיילים אמריקאים שהוצבו בכלכותה ומהם למד על סרטי הקולנוע האמריקאיים שהוצגו בעיר.
שנות טרילוגיית אפו
עם שובו מלונדון החליט כי סרטו הראשון יהיה סביב עלילתו של הספר Pather Panchali, המספר על שנות ילדותו של אפו, ילד קטן בכפר בנגלי. לצורך יצירת הסרט אסף ריי צוות חסר ניסיון, אף שהצלם סוברטה מיטרה, והמנהל האמנותי בנסי צ'אנגרגופטה, הפכו מאוחר יותר ליוצרים ידועים. רוב השחקנים בסרט היו חובבים. צילומי הסרט החלו בשנת 1952, והתקציב בא מחסכונותיו האישיים של ריי. ריי קיווה כי לאחר שיצלם את הקטעים הראשונים בסרט, יצליח לגייס את התקציב הדרוש להשלמת הפרויקט, אולם הוא לא הצליח במשימה זו. צילומי הסרט נמשכו לאורך שלוש שנים, עקב אילוצי תקציב. השלמת הסרט התאפשרה בשנת 1955, בזכות הלוואה מממשלת מערב בנגל. הסרט זכה להצלחה רבה בקרב המבקרים והקהל הרחב. הסרט הוצג בבתי הקולנוע, בהודו ומחוצה לה, משך תקופה ארוכה ולריי הוענקו פרסים רבים על יצירתו. במהלך יצירת הסרט ריי סירב לקבלת סיוע מגורמים שבקשו להשפיע על התסריט, או לפקח על הפקת הסרט, ואף סירב לבקשת גורמים ממשלתיים (אשר סייעו בסופו של דבר להפקת הסרט) לשנות את סיום הסרט ל"סוף טוב" שבו משפחת הילד עוברת לפרויקט שיכון. ריי אף זכה לעידוד רב מבמאי הקולנוע ג'ון יוסטון, אשר לו הראה קטע מסרטו בעת שזה ביקר בהודו.
סרטו השני של ריי, אפראג'יטו (הבלתי נלאה), מתמקד בשאיפותיו של הגבר הצעיר, אפו, ובאמו האוהבת. מבקרים רבים מצאו כי סרטו זה עולה באיכותו על סרטו הראשון. הסרט זכה בשנת 1957 בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה. בטרם השלים את טרילוגיית אפו יצר ריי שני סרטים נוספים. הראשון היה קומדיה בשם Parash Pathar והשני Jalsaghar שנחשב לאחד החשובים בסרטיו.
בעת שיצר את הסרט השני על תולדותיו של אפו, ריי עדיין לא חשב על יצירת טרילוגיה והרעיון עלה רק כאשר נשאל על כך בעת שהיה בפסטיבל הסרטים בוונציה. הסרט השלישי Apur Sansar (עולמו של אפו) נוצר בשנת 1959. בדומה לתגובות לשני הסרטים הראשונים בטרילוגיה, היו מבקרים שמצאו כי סרט זה עולה על קודמיו, ומהווה שיא חדש ביצירתו של ריי. בסרט מתוארים ימיו של אפו, המתגורר בבית צנוע בעיר כלכותה, כשהוא קרוב לסף העוני. אפו נישא בנישואים חריגים לאפרנה, והסרט מתאר את חיי נישואיהם ויש הרואים בו "אחד התיאורים הקולנועיים החיוביים הקלאסיים של חיי נישואים", אך בסופם טרגדיה. הסרט זכה לביקורות קשות בבנגל, וריי הגיב להן במאמר שפרסם. אף שזכה להצלחה רבה בחייו המקצועיים, ריי לא שינה את אורחות חייו והמשיך לחיות יחד עם אמו ומשפחתו המורחבת בבית שכור.
תחילת שנות ה-60
בתקופה זו התמקדה יצירתו של ריי בסרטים שעסקו בתקופת שלטון הרג'ה הבריטי בהודו, כינוי לתקופת השלטון הקולוניאלי בין השנים 1858–1947 בתת-היבשת ההודית. בתקופה זו יצר את הסרט דווי, סרט דוקומנטרי על רבינדרנת טאגור, סרט קומי בשם מהאפורוש, וכן סרט על פי תסריט מקורי שלו. הוא אף יצר סדרת סרטים המתמקדת בדמותה של האשה ההודית.
סרטו דווי (על שם האלה ההינדית) מתמקד בחקר האמונות הטפלות בחברה ההינדית. הסרט מספר על אשה צעירה שחמיה מעלה אותה לדרגת אלה. ריי חשש כי הצנזורה ההודית תפסול את הקרנת הסרט, או שתדרוש להוציא קטעים מתוכו, אולם הסרט הוצג במלוא אורכו. בשנת 1961, על פי דרישתו של ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו, ניתן לריי תקציב להפקת סרט דוקומנטרי על רבינדרנת טאגור, לכבוד יובל המאה להולדתו. כיוון שהיו סרטים מעטים בלבד בהם צולם טאגור, ריי ניצב מול האתגר של יצירת סרט מתמונות בודדות וצילומי רקע, והוא העיד כי יצירת הסרט גזלה פרק זמן השווה ליצירת שלושה סרטים עלילתיים. באותה שנה הוציא ריי לאור מחדש את ירחון הילדים סאנדש (בבנגלית: שׁוֹנְדֶשׁ), שאותו פרסם לראשונה סבו. ריי הפך למאייר הראשי של הירחון ואף כתב בו סיפורים ומאמרים רבים המיועדים לילדים. כתיבה הייתה לריי מקור הכנסה עיקרי בתקופה שלאחר הוצאת הירחון לאור.
בשנת 1962 ביים ריי את הסרט קנצ'נז'ונגה, על פי תסריט מקורי אותו כתב. היה זה הסרט הראשון אותו צילם בצבע. סרט מספר את סיפורה של משפחה מן המעמד הגבוה המבלה אחר צהריים בדרג'ילינג, עיר ציורית למרגלות ההרים, שם מנסה המשפחה לשדך את בתם הצעירה למהנדס שהתחנך בלונדון. במחצית הראשונה של שנות השישים ביקר ריי ביפן ונהנה ממפגש עם הבמאי אקירה קורוסאווה שאת עבודתו העריך מאוד. בשנת 1964 ריי יצר את הסרט צ'רולטה (Charulata) אשר מבקריו ראו בסרט זה את יצירתו המושלמת ביותר. הסרט מבוסס על סיפור קצר של טאגור ומספר על אשה בודדה, במאה ה-19 בבנגל, ורגשותיה המתפתחים כלפי גיסה.
גוטליב שומאכר
גוטליב שומאכר (בגרמנית: Gottlieb Schumacher; 21 בנובמבר 1857, זנסוויל, מדינת אוהיו – 26 בנובמבר 1925, חיפה) היה מבני המושבה הגרמנית (הטמפלרית) בחיפה. מהנדס וארכאולוג חובב.
ביוגרפיה
שומאכר נולד בארצות הברית להורים ממוצא גרמני. אביו יעקב שומאכר הצטרף לטמפלרים ובשנת 1869 היגר עם משפחתו לארץ ישראל והיה מבוני מושבת הטמפלרים בחיפה. גוטליב גדל שם, ובבגרותו נשלח לשטוטגרט בגרמניה שם למד ארכיטקטורה והנדסה. לאחר סיום לימודיו חזר לארץ.
שומאכר תכנן בתים רבים, ביניהם מבנה היקב בראשון לציון, בית החולים של המסיון בצפת ואכסניה גדולה לצליינים בנצרת. שומאכר עבד בשירות השלטון העות'מאני בתכנון תוואי המסילה דמשק - חיפה של מסילת הרכבת החיג'אזית. בנוסף שימש גם כמהנדס העיר עכו. מחבר המפה Karte des Ostjordanlandes ("מפת מזרח הירדן").
בשנת 1872 התמנה יעקוב שומאכר לתפקיד סגן הקונסול של ארצות הברית בחיפה ובצפון הארץ, וביתו הפך לבניין הקונסוליה של ארצות הברית. התפקיד עבר, לאחר מותו בשנת 1891, לבנו גוטליב שומאכר, והבית נשאר בניין הקונסוליה עד שנת 1904.
פעילות ארכאולוגית
בשנת 1885, לורנס אוליפנט שלח את שומאכר, שהיה חבר באגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל, לערוך סקר בגולן לשם בניית קו הרכבת שאותה רצתה משפחת סורסוק לסלול בגולן. במסגרת הסקר נסקרו גם אתרים ארכאולוגיים, הוא היה הראשון שערך סקר מדעי מקיף באזור זה. בין היתר סקר לראשונה את חורבת א-רפיד בשנת 1890.
שומאכר חפר בין השנים 1905-1903. בתל מגידו הוא היה הראשון שחפר בתל זה. עד היום קרויה התעלה שחפר בתל "תעלת שומאכר", הוא חפר גם בלגיו, שם איתר מצודה צבאית קטנה בראש שלוחה מעל לכפר, מצפון לנחל קיני, בשטח מורם מסביבתו בשיפולים הצפון-מזרחים של גבעת אל-מאנאך. כמו כן הוא חפר בחורבת מוצב.
שומאכר היה אחראי בין השאר על שרטוט תוואי רכבת העמק ותכנון העיר חיפה.
בתו של גוטליב, נלי, נולדה במושבה הגרמנית בשנת 1896 והתגוררה בחיפה עד מותה בגיל 96. היא כתבה את הספר "גשם משמים בהירים" המהווה מקור היסטורי לתולדות המושבה הגרמנית ותולדות חיפה. הספר תורגם לעברית.
אלקטרופורציה בלתי הפיכה
אלקטרופורציה בלתי הפיכה (IRE - Irreversible electroporation, NTIRE - Non thermal irreversible electroporation) היא שיטה ניסיונית ברפואה להסרת רקמה רכה על ידי שימוש בשדות חשמליים לאורך זמנים קצרים מאוד. השדות החשמליים מועברים לרקמה באמצעות אלקטרודות אשר נוגעות או חודרות לרקמה. השדות החשמליים מופעלים בצורה של פולסים על בסיס פרוטוקולים הנבדלים ביניהם בתדירות, אורך הפולס ועוצמת השדה המופעל ונקראים פרוטוקולי - אלקטרופורציה. כתוצאה מהפעלת השדה החשמלי נוצרים חורים זעירים (נאנו-פורות) בממברנת התא אשר אינם נסגרים (בניגוד לאלקטרופורציה הפיכה - RE) ומפרים את ההומאוסטאזיס שלו ומביאים את התא לידי מוות-מתוכנת (אפופטוזה). ההבדל משיטות הסרה המשתמשות בחום הוא שלרוב שיטות אלו מביאות למוות תאי לא מתוכנת, דהיינו - נקרוזיס.
אלקטרופוציה בלתי הפיכה בולטת משיטות הסרה אחרות ביכולת להשמיד תאים בצורה מדויקת עם דרגה גבוהה של שימור של מבנים רקמתיים כגון כלי דם, עצבים ותווך בין תאי (extracellular matrix).
מחקרים קדם-קליניים בחיות הדגימו יעילות ובטיחות במודלים בחיות לרבות השמדת גידולים סרטניים. מבוצעים ניסויים קליניים באלקטרופורציה בלתי הפיכה אך היא טרם אושרה לשימוש בקנה-מידה רחב עבור בני-אדם.
מנגנון
שימוש בשדות חשמליים חזקים מאוד לזמנים קצרים מאוד מביאה ליצירת חורים בקנה מידה מיקרוסקופי ונאנוסקופי בקרום התא החיצוני הבנוי משכבה כפולה של פוספוליפידים (דו-שכבה פוספוליפידית). במצב כזה יכולים להיווצר שני סוגים של נזק:
שימוש ברפואה
מספר אלקטרודות, לרוב בצורת מחטים ארוכות, מוחדרות לרקמה. נקודת החדירה נבחרת לפי התנאים האנטומיים. שימוש בדימות הוא חיוני ואמצעי-דימות מקובלים הם: על-קול (US), טומוגרפיה ממוחשבת (CT) ודימות תהודה מגנטית (MRI). לאחר החדרתן, האלקטרודות מחוברות למחולל אותות חשמליים ייעודי לצורך ביצוע אלקטרופורציה בלתי הפיכה. עם תחילת הפרוצדורה והפעלת המחולל, המחולל מייצר הפרשי פוטנציאל המשתנים לאורך הטיפול בין האלקטרודות. לרוב, המחולל מייצר פולס אחד או מספר פולסים חשמליים אשר יכולים להיות זהים אחד לשני או שונים אחד מהשני. צירוף הפולסים הניתנים מכונה "פרוטוקול אלקטרופורציה", הפרוטוקלים השונים נבדלים זה מזה במספר הפולסים, תדירות הפולסים, משך הזמן שאורך כל פולס, המתח החשמלי של כל פולס, צורת הפולס (מלבן, טרפז) וכן השתנות הפולסים בין אחד לשני (לדוגמה: דעיכה אקספוננציאלית). הגאומטריה של השדה החשמלי שיוצרות האלקטרודות מחושב ומותאם לאזור שצריך לעבור הסרה, ניתן להשפיע על גאומטריה זו באמצעות שינוי מיקום האלקטרודות ושינוי פרוטוקול האלקטרופורציה. זמן הטיפול תלוי בגודל ובצורת השדה הטיפולי ובמספר האלקטרודות בהם משתמשים, זמני הטיפול הם בין דקה ל-10 דקות. לרוב, יש צורך להשתמש במרפי-שרירים גם כאשר הטיפול מבוצע בהרדמה כללית וזאת מאחר שבמהלך הטיפול גירוי של הלוחית הסופית המוטורית גורם להתכווצויות שרירים חזקות.
מכשיר המיישם את הטכנולוגיה (אלקטרופורציה בלתי-הפיכה) הקיים באופן מסחרי נקרא NanoKnife ומיוצר על ידי חברת AngioDynamics. המכשיר קיבל את אישור מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) לביצוע ניסויים קליניים.
מחקרים קליניים
עבור אף מהמערכות בגוף האדם אשר עשויות להיות מטופלות עבור מצבים פתולוגיים מסוימים לרבות גידולים סרטניים, עדיין לא בוצעו מחקרים אקראיים רב-מרכזיים או מעקבים ארוכי-טווח אחר מטופלים. במחקרים עם עוצמה נמוכה יותר עלו טענות לגבי הפרעת קצב חדרית חולפת המקושרת עם טיפול באמצעות אלקטרופורציה בלתי הפיכה בקרבת הלב.
ערמונית
סרטן הערמונית (קרצינומה) מופיע לרוב בסמוך למבנים אנטומיים חיוניים כדוגמת: שופכה, שלפוחית, פי-הטבעת ועצבים וכלי-דם חשובים. כתוצאה מעובדה זאת הטיפולים הניתוחיים בגידולים אלו מוגבלים וכרוכים בזמן החלמה ארוך ותופעות-לוואי. טיפולים המבוססים על קרינה וחום כרוכים לעיתים בנזק תמידי למבנים האנטומיים החשובים הנמצאים בסמוך לגידול. בשל עובדות אלו, הועלתה השערה כי טיפול המבוסס על אלקטרופורציה בלתי-הפיכה המאופיינת בשימור גבוה של מבנים בסביבת הטיפול עשוי לשפר את התוצאות בטיפול בגידולים בבלוטת הערמונית. אלקטרופורציה בלתי הפיכה הוצעה לראשונה כטיפול בגידולים בבלוטת הערמונית על ידי גארי אוניק ובוריס רובינסקי ב-2007 וב-2010 הם פרסמו עבודה שכללה 16 מטופלים עם דירוגי גליסון 6-8. בהמשך, פורסמו מספר מחקרים נוספים לגבי טיפול בסרטן הערמונית באמצעות אלקטרופורציה בלתי - הפיכה אך בהיעדר מחקרים רב מרכזיים המכסים תקופות מעקב ארוכות, הטיפול עדיין נחשב כניסיוני.
כבד
שיטות הסרה המתבססות על חום הראו תוצאות טובות בטיפול בגידולים בכבד. לעומת זאת, עבור גידולים הממוקמים קרוב לכלי-דם או דרכי-מרה, שיטות ההסרה המבוססות על חום מראות יעילות פחותה וירידה בבטיחות הטיפול.
במחקר עוקבה לא אקראי שבוצע במרכז יחיד, הוערכה הבטיחות של טיפול בגידולים בכבד באמצעות אלקטרופורציה בלתי-הפיכה. בסך הכל הוערכו כ-25 חולים. המחבר מציין כי ב-50% מהמקרים הגידול הראה תגובה לטיפול. עבור גידולים בקוטר גדול מ-5 ס"מ לא נצפתה תגובה באף חולה, באופן המזכיר תוצאות של מחקרים אחרים. במסגרת מחקר זה, לא דווח על נזק לכבד באף אחד מהחולים.
לבלב
במקרים רבים סרטן הלבלב אינו נתיח כבר בעת האבחנה. טיפול ניסיוני באלקטרופורציה בלתי הפיכה הדגים את בטיחות הטיפול וכן הארכת חיים בזמן רב יותר לעומת הטיפול הסטנדרטי הנהוג כיום.
גידולים במערכות נוספות
לפי תוצאות מחקרים שנערכו אלקטרופורציה בלתי-הפיכה עשויה להוות חלק מטיפול יעיל בגידולים במספר רקמות כולל: לב, מוח, בלוטת התריס, כליה, עצמות.
בעבודה מ-2009 דווח על הצלחה של הוכחת היתכנות לטיפול באמצעות אלקטרופורציה בלתי הפיכה בגידולים בשד וברקמות הטרוגניות אחרות.
כלי הדם הכליליים
אלקטרופורציה בלתי-הפיכה הוצעה כטיפול להתחדשות תאי השריר החלק בכלי הדם הכליליים לאחר צנתור וזאת לאחר שהודגמה יעילות ובטיחות של הסרה של תאי שריר-חלק מדפנות כלי-דם במודל חולדה.
פרפור-עליות
מספר עבודות קדם-קליניות בחיות הראו שהפעלת אלקטרופורציה בלתי-הפיכה סביב מוצא וורידי הריאה בלב יוצרת רקמת צלקת שמשמשת כמבודד לפעילות חשמלית המגיעה משם וגורמת לפרפור במקרים מסוימים. בהתבסס על תוצאות אלו משערים כי אלקטרופורציה בלתי-הפיכה יכולה לשמש כשיטה לטיפול בפרפור-עליות אשר תהווה חלופה לשיטות הקיימות כיום לרבות: צריבה באמצעות גלי-רדיו או באמצעות הקפאה (קריו-אבלציה). היתרונות של אלקטרופורציה על השיטות הקיימות הם: גרימת נזק מוגדר וממוקד בלב והיעדר נזק תרמי לרקמה סמוכה.
יאנוש הילינגר
יאנוש הילינגר (בהונגרית: Hillinger János; בודפשט, 20 בדצמבר 1912 – בודפשט, 17 באפריל 1989) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא מומחה למחלות ריאה, רופא ראשי ומנהל מחלקה בבית חולים. הילינגר נכלא מספר פעמים בשל פעילותו האנטי קומוניסטית, גורש לערי שדה – גירוש שהיווה פגיעה קשה בקריירה הרפואית שלו. זכרו נשמר הן במדליה והן בלוח הנצחה.
ביוגרפיה
יאנוש הילינגר נולד במשפחה יהודית לאדולף הילינגר (יליד נאג'ווארד פקיד בית משפט והוצאה לפועל ולאסתר קליין. סבו וסבתו מצד אביו היו ליפוט (לייב) הילינגר ואילונה שפיצר (1856–1939), סבו וסבתו מצד אמו היו איגנץ קליין ורגינה באום. אביו נהרג במלחמת העולם הראשונה ויאנוש למעשה כמעט לא הכיר אותו.
אמו, אסתר קליין עבדה בדואר והייתה מפעילת טלגרף. על פי האגדה, היא זו שהעבירה בטלגרף לוולדימיר איליץ' לנין את הודעת ההכרזה על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. אסתר גידלה את שני בניה לבדה בנסיבות קשות ודאגה להשכלתם. אישטוואן סיים כצורף מאסטר, יאנוש הילינגר סיים את הגימנסיה הריאלית ההונגרית המלכותית הממלכתית על שם לאיוש קושוט בפשטארז'בט עם תוצאות מצוינות (1931). הוא השלים את השכלתו הגבוהה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פטר פאזמאן בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). יאנוש היה ספורטאי קרב עשר במהלך שנות לימודיו. הוא היה ספורטאי מצוין, בעל אינספור פרסים ומדליות. כל עוד הזמן התיר, הוא עסק בספורט גם כרופא.
בסיום לימודיו תחילה עבד בקאלוז (מחוז פייר) כרופא. אמו מכרה את בית משפחתם כדי שתוכל לשלם עבור הקמת המרפאה הרפואית של בנה, כי כיהודי לא התקבל לשום משרה בתקופה זו. ב-1942 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הונגריה. כיהודי, בין השנים 1943–1945 נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). הוא היה במחנות ועבד בקומארום, ארשקאויוואר, ג'רג'נאורוספאלו, קשבר, ושופרון וגם בסמוך לווינה בתקופה זו. הוא גורש למחנה ריכוז ועבודה בגרמניה בינואר 1945. הוא דיבר לא רק גרמנית ספרותית היטב, אלא גם את הניב הווינאי. כישורי השפה והכוח הפיזי שלו הצילו אותו במהלך חפירת מלכודת לטנקים ליד וינה. אמו ואחיו גורשו ב-27 ביוני 1944. באותה שנה ניספו בשואה אישטוואן במילדורף בבוואריה בסמוך למחנה הריכוז דכאו ואמו במאוטהאוזן.
משפחתו
ב-3 בפברואר 1940 נישא למריה מולנאר. נולדו להם ארבעה ילדים: יאנוש (1940–1941), מריה (1942), אווה (1944), ז'וז'אנה (1953).
ראסט (שפת תכנות)
ראסט (באנגלית: Rust) היא שפת תכנות מרובת פרדיגמות תכנות שפותחה על ידי מוזילה, השמה דגש על מהירות ובטיחות. השפה מתאפיינת ביכולות ביצועיות גבוהות, כמו היכולות הביצועיות של שפות סף, אך גם בפשטות המאפיינת שפות עיליות. היא מתאימה לאנשים בעלי ניסיון בשפות כמו שפת C, המחפשים חלופה בטוחה יותר, כמו גם לאנשים בעלי ניסיון בשפות כמו פייתון שמעוניינים לכתוב קוד עם יכולת ביצועית גבוהה יותר, אבל בלי לוותר על חלק מהתכונות שמשרתות את השפה.
שפת ראסט משלבת יכולת ביצועים גבוהים כמו של שפת C. בשפה אין איסוף זבל, ובמקום זאת היא משתמשת במנגנון בעלות על ערכים, מה שמשפר את הביצועים של תוכנות בשפה.
למרות שראסט מונעת גלישת חוצץ ובעיות זיכרון דומות בדרך כלל, בעת שימוש בפונקציות לא בטוחות זה בלתי נמנע, ולכן על המתכנת לבדוק את תאימות ערכי הקלט להגדרת הפונקציה ואף להגבילם בעת הצורך.
התחביר של השפה פשוט וקל ללמידה.
השפה זכתה בתואר "שפת התכנות האהובה ביותר" לשנים 2016 עד 2021 בסקר קהילת המתכנתים של StackOverflow.
למרות היותה יחסית שפה חדשה, חברות גדולות כמו פייסבוק, דיסקורד ומיקרוסופט משתמשות בראסט כדי לפתח את המוצרים שלהן.
ב-8 בפברואר 2021 הוקמה קרן ראסט (Rust Foundation) במטרה לקדם את שפת התכנות ולפקח עליה.
Hello World
דוגמה לתוכנית Hello world הכתובה בראסט. המאקרו  מדפיס הודעה להתקן היציאה התקני (מסך).
מנגנון הטיפוסים
מנגנון טיפוסים סטטי - הכל נקבע בזמן הידור (ולמרות שאפשר להגדיר משתנים מקומיים בלי הצהרת הטיפוס זה רק כשברור בצורה דטרמיניסטית מהו הטיפוס - גם במקרה של שימוש במנגנון Options או Result, בשביל להשתמש בטיפוס כזה בקוד צריך לפתוח אותו על ידי match או unwrap, כך שהקוד תמיד דטרמיניסטי).
מנגנון טיפוסים חזק - אין המרה מרומזת בין טיפוסים.
דוגמאות לטיפוסיים עיקריים
Signed int – i8, i16, i32, i64, i128
Unsigned int – u8, u16, u32, u64, u128
Float – f32, f64
Boolean – bool
Vector – דומה ל-Array אבל בעל אורך משתנה.
String – אוסף של בתים שמהווים מחרוזת תקנית לפי תקן UTF-8.
HashMap – מיפוי על ידי שימוש ב-key ו-value.
Struct – מגדירים את שם ה-Struct, שמות השדות והסוג של השדות, ניתן לממש פונקציות.
Enum – טיפוס שיכול להיות כמה וריאנטים שונים, כל וריאנט יכול להכיל מידע מסוג שונה. מאפשר לבדוק בצורה כוללת את כלל האופציות שמוכלות בטיפוס באמצעות match.
Struct, trait ופולימורפיזם
בשפה אין ירושה אך יש מנגנונים אחרים המאפשרים תכנות מונחה עצמים.
Struct – מבנה המאפשר שמירת נתונים והגדרת פונקציות.
Trait – מבנה ייחודי המאפשר להגדיר קבוצה של פונקציות עבור כל סוג.
בשפה אין הורשה או ממשקים, ישנן שתי דרכים ליצור משהו שדומה לאלו:
1 – במקום ירושה פשוטה אפשר להשתמש ב-composition (במקרים שזה מתאים).
2 – אפשר לממש trait אחד עבור כמה struct. זה מאפשר פולימורפיזם כי אפשר להתייחס לאובייקט אחד על פי של-trait שהוא מממש. מימוש trait עבור struct נותן גם יכולת הדומה למימוש ממשק (ניתן להגדיר trait בלי מימוש וניתן לממש trait אחד עבור כמה סוגים).
Option & Result
Option & Result – טיפוס העשוי להכיל משתנה ממשי (some) או  None (או Ok ו- Err עבור Result), זה מאפשר להתייחס למקרה בו אין את המידע המבוקש (כמו Nullabe ב-#C) ולכן בדרך כלל משמש לבדיקת תקינות הערך המוחזר מפונקציה. הטיפוסים הם סוג מיוחד של Enum.
בנוסף בראסט ישנו מנגנון קפדני המונע שגיאות של גישה ל-None – המהדר יוודא שבכל קוד שמשתמש במשתנה מסוג option יהיה match או unwrap ובשתי האפשרויות חייב להיות טיפול למקרה של None.
Match – מספק תבנית התאמה שמשמשת אותו כמו switch ב-C. התבנית מחזירה ערך ו\או מבצעת קוד כתלות בפרמטר. משמש גם לבדיקה האם some וטיפול במקרה של None.
Unwrap – פונקציה זו מחלצת את המשתנה הפנימי מתוך Option & Result במקרה של some – כלומר שקיים ערך ממשי ולא None. הפונקציה מחזירה שגיאה במקרה של None, ועוצרת את ריצת התוכנית, ולכן עדיפה לשימוש רק כאשר אין סיבה להמשיך את ריצת התוכנית אם הערך לא קיים.
מנגנון ה-Ownership
מנגנון הבעלות הוא מנגנון ניהול זיכרון הייחודי לראסט, הוא לא מאפשר להשתמש במשתנה כלשהו לאחר השימוש הראשון בו אלא אם כן משכפלים את הבעלות על ידי clone.
הוא מונע טעויות של 'דליפה' של שאריות מידע שאינן בתוקף ומשימוש במידע שכבר היה בשימוש.
מנגנון זה הוא לא מנגנון ניהול זיכרון במובן הרגיל, כי מתבצעת אכיפה של סט כללים על ידי המהדר בלבד ולכן זה לא מאט את ריצת התוכנית.
מנגנון הבעלות מבוסס על שלושה חוקי יסוד הנותנים לשפה את היכולת לפעול עם יותר ביצועים ולהישאר בטוחה:
בטיחות
המהדר אוכף סט של חוקים קפדניים המבטיחים במידת האפשר בזמן הידור את שלמות ובטיחות ריצת התוכנית.
בשפה אכיפה של מוסכמות תכנותיות רבות המונעות טעויות של אבטחה וזליגת זיכרון. למשל כאשר מגדירים סתם משתנה הוא יהיה immutable, קבוע לאחר ההגדרה, אלא אם כן הוגדר בפירוש מראש כניתן לשינוי על ידי מילת המפתח.
דליפת זיכרון היא נדירה אך אפשרית בשפה במהלך שימוש רגיל. בעת שימוש בקוד המוגדר כ-unsafe, מתאפשרות מספר פעולות לא-בטוחות העשויות לגרום לבעיות כמו גלישת חוצץ או קריאה זיכרון לאחר שחרורו (use after free). עם זאת, שימוש בקוד unsafe נחוץ, לדוגמה, כאשר מנסים לכתוב קוד יעיל ככל הניתן ובמהלך גישה לקוד שכתוב בשפות תכנות אחרות (כמו C).
יחסי ירדן–רוסיה
יחסי ירדן–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הפדרציה הרוסית לבין הממלכה הירדנית ההאשמית. המדינות כוננו את יחסיהן בשנת 1963, כאשר רוסיה הייתה חלק מברית המועצות. החל משנות התשעים, עם התפרקותה של ברית המועצות, היחסים חמים, ולמדינות קיימים אינטרסים משותפים רבים. רוסיה מחזיקה שגרירות ברבת עמון, וירדן מחזיקה שגרירות במוסקבה.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו את יחסיהן ב-20 באוגוסט 1963, כאשר רוסיה הייתה חלק מברית המועצות, על אף שירדן הייתה בעלת ברית של ארצות הברית והגוש המערבי במהלך המלחמה הקרה. היחסים בין המדינות בשנות השישים עד שנות התשעים המוקדמות היו קרים, עקב עמדתה של ארצות הברית. הירדנים התנגדו לשיטה הקומוניסטית ונאבקו בקומוניזם, בטענה כי הוא ההפך המוחלט מחופש.
ירדן קיימה יחסים עם ברית המועצות על אף התנגדותה לקומוניזם, כיוון שברית המועצות תמכה במדינות ערב במלחמות רבות והיחסים היו חיוניים לירדן כדי לחזק את תמיכתם בפלסטינים בסכסוך הישראלי-פלסטיני, במישרין ובעקיפין.
ב-18 בדצמבר 1991 הכירה ירדן ברוסיה ובכל מדינות חבר העמים האחרות. ביקורים רמי דרג של מנהיגי שתי המדינות אחת אצל השנייה הם דבר נפוץ שקורה אחת לחצי שנה בממוצע. בספטמבר 2000 ניהלו ולדימיר פוטין ועבדאללה השני שיחה קצרה ב"פסגת המילניום" בניו יורק. בחודש אוגוסט 2001 נסע המלך לביקור רשמי לרוסיה. המלך ביקר ברוסיה בין 2001 ל-2005 שבע פעמים. הנשיא פוטין נסע לביקור רשמי בממלכה ההאשמית של ירדן ב-12 עד ה-13 בפברואר 2007.
כיום היחסים בין שתי המדינות הם ידידותיים על רקע הרבה אינטרסים משותפים. בניגוד לכך, ירדן חברה בכוח המשימה המיוחד למבצע פתרון אינהרנטי במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה יחד עם בחריין, קטר, ערב הסעודית וארצות הברית, שנלחם כנגד משטר בשאר אל-אסד ורוסיה. ירדן מצליחה לשמור על יחסיה ההדוקים עם רוסיה גם כאשר היא תומכת בארצות הברית.
יחסים כלכליים
בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת חלה עלייה משמעותית בייצוא הירדני לרוסיה ובשנת 2013 חלה ירידה קיצונית בו. לשם השוואה, ערך הייצוא הירדני לרוסיה בשנת 2012 עמד על 22 מיליון דולר אמריקאי ולאחר שנה הוא עמד על 6.92 מיליון דולר בלבד. בשנת 2014 הייצוא עלה במעט וכלל בעיקר תרסיסים להגנה על מזון מפני מזיקים. הייצוא הרוסי לירדן משמעותי בהרבה ועמד על 227 מיליון דולר אמריקאי כאשר רובו כלל דגנים.
בשנת 2014 חתמה ירדן חוזה עם החברה הממשלתית הרוסית רוסאטום העוסקת באנרגיה אטומית, שעיקרו בנייה עתידית של שני כורים גרעיניים לייצור חשמל בשווי של חמישה מיליארד דולרים אמריקאיים כל אחד. כיום הפרויקט הוא בשלבי תכנון, ובניית הכורים צפויה להסתיים לקראת שנת 2025.
ייאוש שלא מדעת
סוגיית ייאוש שלא מדעת היא סוגיה מפורסמת בתלמוד, במסכת בבא מציעא העוסקת במעמדה ההלכתי של השבת אבדה שאין בה סימנים המחייבים להשיבה, באופן שנמצאה לפני שנודע לבעליה שאבדה וממילא עדיין לא הספיקו הבעלים להתייאש ממנה.
רקע
על פי ההלכה, אדם המוצא אבדה, אסור לו להתעלם ממנה, אלא חייב לקחתהּ כדי לעסוק בהשבתהּ לבעליה. כתנאי להשבת האבידה, המאבד צריך לתאר באוזני המוצא סימני זיהוי של האבדה על מנת לאמת כי היא אכן שייכת לו. ההנחה היא שאדם שמאבד חפץ ללא סימני זיהוי מתייאש מלקבל אותו בחזרה, משום שיקשה עליו לאתר אותו. בכך הוא מוותר על החפץ ולכן המוצא זוכה בו מן ההפקר, ויכול לקחת אותו לעצמו, ולא חלה עליו חובת השבתו.
ייאוש שלא מדעת מתאר מצב שבו ניתן להניח כי החפץ נמצא עוד לפני שהבעלים גילה על אבדתו, ולכן הוא גם לא התייאש ממנה. עם זאת, יש להניח שכאשר הוא יגלה על האבדה הוא יתייאש ממציאתה.
ייאוש קונה - הגדרות והסברים
ההגדרה המילונית למילה "ייאוש" היא אובדן תקווה. בהלכה, המושג מופיע בעיקר בנושאים הקשורים לממונו של אדם, בהם בהקשר שלנו: אם אדם מתייאש מחפץ שאבד לו – המוצא יכול לזכות בו ולקחת אותו לרשותו. יש מהראשונים שהסבירו שכשאדם מתייאש מהחפץ הוא יוצא מרשותו והופך להפקר. לפי הסבר אחר, במקרה של ייאוש בדרך כלל החפץ אינו עשוי לחזור לבעלים, ולכן התורה התירה לכל אדם לזכות בו. מתוך כך אנו מתייחסים לחפץ כאילו הוא אבוד מהבעלים ומצוי אצל שאר בני האדם, ולכן הוא נעשה הפקר גמור.
לפי הסבר נוסף, בעלות על חפץ תלויה בכך שהחפץ נמצא בשליטת בעליו ובדעתו להשתמש בו. ויתור מודע של הבעלים על החפץ, גורר אובדן שליטה והעדר שימוש, וכך ייאוש משמעו אובדן בעלות בחפץ.
קניין מכוח ייאוש - המקור
המקור לקניין האבדה על ידי המוצא משום ייאוש הבעלים שנוי במחלוקת התלמודים. בתלמוד הירושלמי הקניין מבוסס על דרשת הכתוב: "אשר תאבד ממנו ומצאתה". חובת ההשבה חלה על ה"אבוד לבעלים" ('תאבד ממנו') ומצוי לאחרים. במקרה של ייאוש, הבעלים מניחים שאינו מצוי גם לאחרים ("שאבוד ממנו ומכל אדם"), ולכן הם מוותרים על בעלותם באבדה.
יש ראשונים שסוברים שגם התלמוד הבבלי לומד את הקניין בייאוש מ"אבדה האבודה לכל אדם". עם זאת, יש הטוענים שלפי הבבלי קניין בייאוש נובע מהיעדר סימני זיהוי באבדה. לפי אותם ראשונים, העובדה שיש לאבדה סימנים יוצרת חזקה שהבעלים לא מתייאשים ממנה ויש לה תובעים. מנגד, אם הבעלים התייאשו - אין תובעים, ועל כן המוצא לא חייב להחזיר את האבדה.
לפי דעה אחרת, הסיבה לזכיית המוצא באבדה שבעליה התייאשו ממנה היא כאמור משום הפקר.
ייאוש שלא מדעת - מחלוקת האמוראים
הלכת ייאוש שלא מדעת שנויה במחלוקת אביי ורבא. התלמוד קובע, שהמחלוקת מתייחסת למקרה בו לאבדה אין סימני זיהוי.
דעת אביי
לדעת אביי, ייאוש שלא מדעת אינו ייאוש, ומי שמצא אבדה לא יכול לקחת אותה לעצמו. הסיבה לכך היא שהמאבד אינו יודע שהחפץ אבד ממנו, ובפועל הוא לא התייאש ממציאתו. בין הראשונים יש המסבירים את עמדת אביי כך, שגם כאשר האבדה היא ללא סימן לא ניתן לדעת בוודאות אם הבעלים התייאשו ולא מחפשים את האבדה. לכן לא ניתן לקבוע שהיה ייאוש וכי החפץ שייך למוצא. בנסיבות אלו, מוצא האבדה חייב להשיב אותה לבעליה. אכן, אם ניתן לדעת בוודאות שהבעלים התייאשו – המוצא אינו חייב להשיב את האבדה.
דעת רבא
לדעת רבא, ייאוש שלא מדעת נחשב ייאוש מכיוון שכאשר אותו אדם ידע שהחפץ אבד לו הוא עתיד לוותר עליו. חלק מהראשונים סבור שהייאוש תקף רק כשקיימת וודאות בדבר ייאוש הבעלים בעתיד. כשצפוי שהבעלים לא יידעו על האבדה, גם בעתיד, מסתבר שרבא יודה שלא מדובר בייאוש, ואפילו אם ניתן לדעת שהבעלים יתייאשו אם יגלו את דבר האבדה.
לדעת אחרונים, לרבא לא נדרש ייאוש בפועל. די בייאוש קונסטרוקטיבי. לכן, גם אם הבעלים לא התייאש מן האבדה, נחשב הדבר כאילו הוא התייאש, על בסיס ההנחה שאם ייוודע דבר האבדה לבעלים הם מן הסתם יתייאשו.
לפי כמה אחרונים, גם אם הבעלים הודיע שאינו מתייאש מהאבדה לאחר שגילה את האובדן – נחשב הדבר כאילו התייאש, מפני שהולכים אחר דרך בני אדם, שדרכם להתייאש. דעה דומה מופיעה גם בקרב ראשונים שסברו כי הסיבה לכך שייאוש שלא מדעת נחשב ייאוש לדעת רבא היא כי סופו מעיד על תחילתו. לפי דעה זו, אבדה ללא סימן נחשבת כ"אבדה האבודה ממנו ומכל אדם", ולכן המצב מוגדר כייאוש, אף על פי שאין ייאוש בפועל.
פסיקת ההלכה
התלמוד פוסק כדעת אביי, שייאוש שלא מדעת אינו ייאוש.
כך גם פוסק הרמב"ם, בעקבות התלמוד: "ייאוש שלא מדעת אפילו בדבר שאין בו סימן אינו ייאוש. כיצד? נפל ממנו דינר ולא ידע בו שנפל, אף על פי שכשידע בו שנפל יתייאש - הרי זה אינו ייאוש עתה עד שידעו הבעלים שנפל; אבל אם עדיין הבעלים אומרים: 'שמא נתתיו לפלוני או שמא במגדל הוא מונח או שמא טעיתי בחשבון', וכיוצא בדברים אלו - אין זה ייאוש".
נחלקו הראשונים אם יכול להשתמש בחפץ שמצא, או ש'יהא מונח עד שיבא אליהו' ואינו יכול להשתמש בו כלל. הסוברים שכל עוד הוא לא יודע של מי האבדה, הוא זוכה בה ויכול לעשות בה כרצונו, מסבירים כי הסיבה לכך היא שהפסיקה שייאוש שלא מדעת אינו ייאוש רלוונטית רק במצב שבו יודעים מי הבעלים. להלכה פסק הרב בן ציון אבא שאול שיכול להשתמש.
במקרה שלקח חפץ מבעלים וידוע לו בבירור שהבעלים מסכים שייקח, אף שלא נטל ממנו רשות, במקרה כזה לדעת הבית יוסף אף אביי מודה לדברי רבא.
אבדה שיש בה סימן
במצב שבו יש סימן באבדה, גם רבא יודה שייאוש שלא מדעת לא נחשב ייאוש, מכיוון שברגע שהבעלים יגלה על האבדה הוא יחפש אותה בטענה שיש לו סימן, ולכן יש סיכוי שיקבלה חזרה. גם אם הוא יתייאש לאחר מכן, לא ניתן לומר שהייאוש היה מלכתחילה, אלא רק מהרגע שבו התייאש בפועל, והמוצא אינו יכול ליטול את האבדה לעצמו לפני הייאוש.
אם המוצא ראה מי הבעלים
אם אדם ראה מטבע נופלת מכיס של חברו ונטלה קודם שהבעלים ידע על האבדה, יש מהראשונים שכתב שהוא חייב להחזיר אותה גם לדעת רבא. הסיבה לכך היא שייאוש מקנה את האבדה למוצא רק אם הוא לא יודע מי הבעלים. לעומת זאת, כשהמוצא ראה מי הבעלים, הוא חייב להשיב להם את האבדה. זאת משום שלוּ הבעלים היה יודע שחברו מצא את המטבע ומכיר את הבעלים, הוא לא היה מתייאש.
כגון הצפות או גאות ושפל, המוצא לא צריך להחזיר בגלל שהתורה התירה אבדה כזאת (עיין בבא מציעא דף כ"א עמוד ב').
פירות מפוזרים שנפלו
אדם שמצא פירות מפוזרים, ונראה מתוך הנסיבות שלא הונחו שם, אלא נפלו מהעץ או ממקום אחר, פטור מהשבתם לבעלים. הסיבה לכך היא שאבדה בעלת חשיבות, בעליה צפויים לבדוק אם היא ברשותם, ולכן יש להניח שהבחינו באבדה, וכבר התייאשו. עם זאת, יש שטענו כי כל עוד לא ידוע בוודאות שהבעלים התייאש, אין להניח שהתייאש, ולכן המוצא חייב להשיב את האבדה לבעליה.
אבדה ששטפה נהר
"אבידה ששטפה נהר" הוא מושג המתאר מצב שבו הבעלים אינו יכול לשים ידו על האבדה ולכן הוא מנוּעַ מלהשיבה לבעליה. המקור להלכה זו הוא מדרשת הכתוב: "וכן תעשה לכל אבידת אחיך אשר תאבד ממנו ומצאתה" - "מי שאבודה הימנו (מן הבעלים) ומצויה אצל כל אדם (שיכול להשיבה). יצאתה זו שאבודה ממנו ואינה מצויה אצל כל אדם". לכן אם יש קושי להגיע אל האבדה ולהצילה, היא יוצאת מרשות הבעלים והמוצא יכול לקחתה. על בסיס דרשה זו נטען, שבנסיבות המתוארות גם בעלים שזועק שאינו מתייאש – דבריו בטלים, משום שהאבדה אינה בת-השבה.
למעשה, אבדה ששטפה נהר היא בגדר ייאוש מדעת. כשאדם יודע שלא ניתן להציל את אבדתו הוא מתייאש, ולכן המוצא זכאי לקחת את האבדה לעצמו. לפי דעות אחרות ההיתר ההלכתי לאי השבת האבדה מקורו בסיבות אחרות, כמו החלת דין הפקר.
השארת/שכחת חפץ במקום ציבורי
אדם שהניח חפץ במקום מסוים וניכר שהחפץ הונח ולא אבד - אסור למוצא לקחת את החפץ. בספרות האחרונים, ובמקביל בפסיקה הישראלית, עלתה השאלה מה דינו של חפץ שנשכח באתר ציבורי – האם בעלי האתר יכולים להשתמש בחפץ ולקחתו.
על פניו נראה כי בעלי המקום הציבורי אינם יכולים לקחת את החפץ ולהשתמש בו. עם זאת, יש מהאחרונים שפסקו, שאין בחפץ דין אבדה ולא חלה חובה להשיבו, מפני שהוא בא בהיתר לידי בעלי האתר הציבורי. יש שהתנו זאת בכך שקיימת וודאות בכך שבעל החפץ לא יבוא ויבקש אותו בחזרה. לפי דעה אחרת, חפץ שהושאר במקום ציבורי הוא "אבדה מדעת", שנחשבת להפקר וכל הקודם זוכה בה. מנגד, יש מהאחרונים שטענו שאין מדובר באבדה אלא בפיקדון שהושאר במקום הציבורי, ולכן דיני הייאוש אינם חלים, כך שלבעלי המקום אין זכות בפיקדון.
החקיקה בישראל
חוק השבת אבידה שנחקק במדינת ישראל לא תואם את פסיקת ההלכה בנושא ייאוש שלא מדעת. לפי החוק, אדם צריך להשיב את האבדה לבעליה "זולת אם בנסיבות העניין יש להניח שבעל האבדה התייאש ממנה מחמת מיעוט שוויה". כלומר, החוק דורש מהאדם להפעיל שיקול דעת סביר, ולבחון אם הבעלים יחפשו אחר האבדה או לא, כשהמשקל העיקרי הוא שווי האבדה.
זאת בניגוד לדעת אביי (שנפסקה להלכה), ולפיה רק במקרה שהמוצא יודע בוודאות שהבעלים התייאשו אין חובה להשיב את האבדה, גם במקרה של אבדה ללא סימנים או שאינה יקרה.
נראה שהחוק מאמץ חלקית את דעת רבא בכך שהוא קובע פרק זמן של ארבעה חודשים שלאחריו נחשב שהבעלים התייאשו.
נוסח החוק תואם את העמדה שלפיה גם בעלים שהכריז שהוא לא מתייאש מהאבדה, בנסיבות שאינה בת-השבה, רואים זאת כייאוש מכיוון שהולכים אחר דרך בני אדם, שדרכם להתייאש בנסיבות אלו.
דרך נוספת להבין את החוק היא שהוא כלל אינו מתייחס לייאוש הבעלים. לפי הסבר זה, הגורם להפקעת הבעלות על האבדה הוא שיקולי מדיניות של המחוקק שאין קשר בינם לבין מושג הייאוש המקורי. כך יוצא שלמרות שהחוק מתייחס למושג "ייאוש", בפועל לא נשאר מהמונח התלמודי דבר, למעט השם. לפי הבנה זו אין כל התייחסות בחוק לשאלה אם ייאוש שלא מדעת נחשב ייאוש, מכיוון שההגדרה החוקית של ייאוש קשורה לפרק הזמן שעבר מאז שהוכרזה האבדה במשטרה וללא כל קשר לשאלה אם הבעלים יודעים שאבד להם חפץ או התייאשו ממציאתו.
איתן פוקס
איתן פוקס (נולד ב-21 באוגוסט 1964) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק ישראלי.
ביוגרפיה
פוקס נולד בניו יורק ב-1964. הוא בנם של שלמה (סימור) פוקס, פרופסור לחינוך ושרה קמינקר, מתכננת ערים וחברת מועצת עיריית ירושלים, אחיו הם עו"ד דוד פוקס והפרופסור לבלשנות דני פוקס. בן דודו הוא האלוף יהודה פוקס. עלה עם משפחתו לישראל בגיל שנתיים וגדל בירושלים. בנעוריו למד בבית הספר רנה קסין בעיר ולאחר מכן למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכה פוקס להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
פוקס חי מאז 1988 עם בן זוגו ושותפו ליצירה, גל אוחובסקי.
עשייתו הקולנועית והטלוויזיונית
סרטו הראשון של פוקס הוא "אפטר" (1990), סרט קצר שביים כפרויקט גמר באוניברסיטת תל אביב. סיפור העלילה עוסק במתח מיני בין חייל למפקדו, וכבר בסרט זה ניכרים המאפיינים של יצירותיו הבאות: פירוק מיתוס הגבר-מאצ'ו-הלוחם הישראלי, עיסוק בגיבורים הומוסקסואלים ויציאה מהארון, שימוש במוזיקה, בעיקר עברית, כאלמנט בעל תפקיד חשוב בסרט.
בהמשך ביים את הסרטים "שירת הסירנה" (1994) ו"בעל בעל לב" (1997) ואת סדרת הטלוויזיה "פלורנטין" (1997), בהם החל לגבש שיטות עבודה אמריקאיות ולהשתמש בקצב מהיר של צילום ועריכה.
סרטיו הבאים, "יוסי וג'אגר" (2002, עם יהודה לוי ואוהד קנולר) ו"ללכת על המים" (2004, עם ליאור אשכנזי) זכו להצלחה גדולה הן בקרב הקהל והן בקרב המבקרים וקיבלו פרסים בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים. "ללכת על המים" זכה להצלחה גם בגרמניה ונבחר להיות סרט הפתיחה בפסטיבל ברלין. הסרט היה אף מועמד לפרס סזאר הצרפתי ב-2006. בשני הסרטים הסיפורים המרכזיים עוסקים בהומוסקסואליות - נושא הסרט "יוסי וג'אגר" הוא האהבה בין שני קצינים קרביים בגבול הצפון, ואילו ב"ללכת על המים", שדן ביחסים המורכבים שבין גרמנים לישראלים ובענישת נאצים, ישנה עלילה מקבילה של התפתחות היחסים בין שני גיבורי הסרט, סוכן מוסד ישראלי סטרייט ובחור גרמני הומוסקסואל. בשנת 2006 יצר פוקס את הסרט "הבועה", יחד עם אוחובסקי, המתאר את הווית הבועה התל אביבית לאור המציאות בישראל. השניים גם הקימו חברת הפקות עצמאית.
בסרטיו האחרונים שיתף פעולה בתחום הפסקול עם עברי לידר.
באוגוסט 2009, בעקבות מקרה הרצח בברנוער, התראיין פוקס לעיתון הארץ, והביע הסתייגות משלושה אומנים מפורסמים, אשר למרות הצלחתם בוחרים להישאר בארון ונמנעו מלהשתתף בעצרת הזיכרון שהתקיימה שבוע לאחר הרצח. פוקס עורר נגדו סערה תקשורתית בעקבות ראיון זה, שהוגדר על ידי רבים כאאוטינג. ביניהם יהודית רביץ שיצאה מהארון ב-23 בדצמבר באותה השנה בדף הראשי של עיתון ידיעות אחרונות ויהודה פוליקר שיצא מהארון ב-2010 בסרט אודותיו ששודר בערוץ 10.
באוקטובר 2009 עלתה לשידור בערוץ 3 של חברת הכבלים HOT סדרת הטלוויזיה בבימויו, "תמיד אותו חלום" - דרמה מוזיקלית אשר במרכזה משולש רומנטי בין נער מתבגר שאימו עזבה אותו, חברת ילדות שלו ובן-זוגה החדש. הסדרה משלבת בתוכה את שיריו המוכרים של הזמר צביקה פיק, שאף מופיע בה בתפקיד אורח. בסדרה משתתפים בתפקידים הראשיים: עידו רוזנברג, אלון לוי ודנה פרידר. כמו כן משתתפים מיה דגן, ידידיה ויטל, שמואל וילוז'ני, אנחל בונני, אמנון וולף, יוליה איגליניק, זאב רווח, שרית וינו-אלעד, תחיה דנון.
במאי 2012 יצא לאקרנים סרטו "הסיפור של יוסי", סרט ההמשך לסרט יוסי וג'אגר.
ב-14 במרץ 2013 יצא לבתי הקולנוע סרטו "בננות".
בנובמבר 2014 עלתה לאוויר הסדרה "משפחה טובה" בערוץ הראשון.
בדצמבר 2020 פתח סרטו "סאבלט" את פסטיבל ירושלים במהדורתו המקוונת.
אב הזמן
אַב הַזְּמַן (ידוע גם בכינוי סַבָּא זְמַן) הוא האנשה של הזמן. דמותו מוצגת בדרך כלל כקשיש מזוקן, לבוש גלימה הנושא עמו שעון חול או מכשיר מדידת זמן אחר, כסמל לתנועה המתמדת של הזמן, וכן חרמש, הקושר בין התנועה המתמדת של הזמן למוות, אשר הוא בלתי נמנע. לעיתים הוא מופיע יחד עם תינוק השנה החדשה, כדימוי לשנה החולפת המפנה את מקומה לשנה הבאה.
דמות אבא־זמן נתקשר במיתולוגיה היוונית עם הטיטאן קרונוס (כרונוס. ביוונית, χρόνος, "זמן") הוא גם שמו של אל החקלאות בתרבות זו, ובמיתולוגיה הרומית הוא סטורנוס. בדומה לכרונוס, בשירת אוגרית, אחד מכינויו של אל היה "אַב שנם" (בכתיב מלא: אב שנים).
פאודוסיה מורוזובה
פאודוסיה מורוזובה (ברוסית מודרנית: Феодосия Прокофьевна Морозова; 31 במאי? 1632 – 12 בנובמבר? 1675) הייתה בת-אצולה רוסייה, מפטרוניות הצד השמרני במהלך הפילוג בכנסייה הרוסית. מורוזובה מתה מרעב במאסר לאחר שסירבה להתכחש לאמונתה, ונחשבת כקדושה מעונה בקרב אדוקי האמונה הישנה.
ביוגרפיה
פאודוסיה סוֹקוֹבְנִינה נולדה במוסקבה למשפחת בויארים בעלת השפעה, אך זוטרה יחסית. אביה פְּרוֹקוֹפי סוקובנין היה חצרן והופקד על פמליית הצאריצה מריה, אשת אלכסיי הראשון. ידוע שהיו לו עוד שני בנים ובת אחת מלבדה. בגיל שבע-עשרה נישאה פאודוסיה לגְּלֶבּ מורוזוב בן הארבעים, בויאר שהיה אחד מאציליה הנישאים והעשירים ביותר של רוסיה. רכושו של בעלה כלל אחוזות בכל הממלכה, רבבות צמיתים ומשרתים רבים; בנחלתו במוסקבה לבדה חיו שמונת אלפים צמיתים. לזוג נולד בן אחד, איוואן. פאודוסיה שירתה בחצר הצאר כבת-לווייתה של הצאריצה מריה. גלב מת ב-1662, והותיר את אלמנתו כאחת הנשים רבות-ההשפעה ברוסיה וכאפוטרופוסית של בנם בן השתים עשרה.
ב-1664 פגשה מורוזובה את אַבאקוּם, שגלה ממוסקבה שנים קודם, ושעמד להפוך לאחד מראשי המתנגדים לרפורמה בכנסייה. מאז 1654, ניסה הפטריארך ניקון לתקן את סידורי התפילה ואת מנהגי הדת ברוסיה בהתאם למקובל בכנסיות היווניות הרחק בדרום; הוא הפעיל את מלוא כוחן של הרשויות בשירות מטרתו. השמרנים בממלכה, וביניהם נשים במספר גדול (שהיוו רוב בקרבם לפי העדויות), התנגדו לשינויים כמו הצטלבות בשלוש אצבעות במקום בשתיים, וראו את ניקון כאנטיכריסט. מורוזובה אירחה את אבאקום ואת אשתו באחוזתה למשך מספר חודשים. היא נטתה למחנה המסורתי עוד קודם, אך השפעתו של הכומר הפכה אותה לאחת המנהיגות הנחרצות של מי שנודעו בדיעבד כ"פלגנים" וכ"אדוקי האמונה הישנה".
לפי המסופר אודותיה, הבויארית אימצה אורח חיים לא-שגרתי. היא לבשה אדרת שיער לגופה, חדלה מלהפגין את עושרה ותרמה כסף רב לעניים ולנזקקים. ביתה במוסקבה נעשה למקום מקלט לפלגנים נרדפים, כמו סכלים קדושים שגורשו מכפריהם ואב-המנזר אברהמי מליסקובו, ולמוקד של העתקת והפצת ספרות פלגנית. יחד עם אחותה אבדוקיה וחברתן המשותפת, אשת קצין המשמר מריה דנילובה, היא הנהיגה חוג נשים ששימשו כפטרוניות תומכי הדת הישנה במוסקבה. פאודוסיה עמדה בקשר רציף עם אבאקום, והתכתובת ביניהם נחשבת לאחת מפסגות הספרות הרוסית במאה ה-17. אבאקום שיבח אותה על צניעותה אך גם הפציר בה לגלות קנאות, ופעם אף המליץ לה לעקור את עיניה שלה, בדומה למסטרידיה הקדושה מירושלים. הוא גם האשים אותה בגאווה, ניאוף ואיחורים לתפילה. פאודוסיה, מצדה, עסקה רבות בנישואי בנה איוואן, שהיה מבני-לווייתו של הצאר אלכסיי ושהפגין צייתנות כלפי התיקונים הכנסייתיים.