cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף אלון
יוסף (ספי) אֵלון (נולד ב-5 באוגוסט 1951) הוא נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע בדימוס. מאפריל 2007 ועד אפריל 2008 כיהן כשופט בפועל (מינוי זמני) בבית המשפט העליון.
ביוגרפיה
יוסף אלון נולד בשנת 1951 בירושלים, למשפטן פרופ' מנחם אלון (לימים המשנה לנשיא בית המשפט העליון), ולרות לבית בוקסבוים. אחיו הם הסופר ארי אלון, השר וחבר הכנסת לשעבר הרב בני אלון, והרב מוטי אלון.
אלון סיים את לימודיו בישיבה התיכונית מדרשית נעם בפרדס חנה. שירת שירות חובה בצה"ל ואף נפצע במהלך מלחמת ההתשה.
בשנת 2009 הוצע שמו כמועמד למינוי קבע בבית המשפט העליון. ההצעה גררה גילוי דעת מטעם רבנים המזוהים עם האגף הימני של הציונות הדתית שקראו לחברי הוועדה לבחירת שופטים לא לבחור בו בשל פסיקות שלו סביב תוכנית ההתנתקות, שנתפסו בעיניהם כפוליטיות.
בספטמבר 2009 מונה אלון לתפקיד נשיא בית המשפט המחוזי בבאר-שבע במקומו של השופט יהושע פלפל שפרש לגמלאות.
באוגוסט 2014 נכלל שמו ברשימת המועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון, אך הוא לא נבחר.
לאחר תום שבע שנות כהונה כנשיא בית משפט, בהתאם לחוק, סיים את כהונתו והפך בספטמבר 2016 לשופט בכיר בבית המשפט המחוזי בבאר שבע. ב-2 בפברואר 2017 פרש לגמלאות.
בינואר 2019 הצטרף לצוות ההגנה של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
פזטיירוי
פזטיירוי (מיוונית: πεζέταιροι - בני לוויה רגליים) היו חיילי חיל רגלים נושאי רמחים ששירתו בצבא המקדוני בעת העתיקה.
פזטיירוי היו החיילים שהרכיבו את הפלנקס בצבאו של אלכסנדר הגדול. הם גויסו מקרב בני מקדוניה מקוריים. לצד ההטיירוי וההיפספיסטים הם היו החלקים המלכותיים בצבאו של אלכסנדר הגדול ובין הנאמנים ביותר.
כ-9,000 פזטיירוי החלו את המסע, כשהם מאורגנים בשש חטיבות שונות. לרוב, הפזטיירוי נלחמו יחד, אם כי ידועים מקרים בהם חטיבה מסוימת נשלחה למשימתה ללא שאר החטיבות. בדומה להטיירוי, גם הפזטיירוי גויסו על פי בסיס טריטוריאלי.
מלך טוקיו
מלך טוקיו (אנגלית: King Of Tokyo) הוא משחק קוביות שמשלב אסטרטגיה ומזל, לשניים עד שישה שחקנים. המשחק נוצר בשנת 2011 באנגלית, על ידי ריצ'רד גארפילד (ממציא המשחק מג'יק).
המשחק סובב סביב מפלצות דמיוניות שמשחקים השחקנים אשר נלחמות אחת בשנייה כדי לשלוט בעיר טוקיו ולהישאר בחיים עד לסוף המשחק. המשחק יצא בעברית על ידי חברת "הקוביה".
למשחק יצאו מספר הרחבות ובשנת 2016 יצאה למשחק מהדורה חדשה באנגלית. כמו כן, יצאה גרסה נוספת למשחק שנקראת "מלך ניו יורק" (King Of New York).
איזביצה
איזביצה (בפולנית: Izbica; ביידיש: איזשביצא) היא עיירה קטנה הנמצאת בפרובינציית לובלין שבמזרח פולין, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היסטוריה
העיירה נזכרת לראשונה בשנת 1419. בשנת 1540 קיבלה זכויות עירוניות, ואלה חודשו באמצע המאה ה-18 על ידי מלך פולין אוגוסט השלישי. באמצע המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 סבלה העיר מפלישת השוודים לפולין.
בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיירה בשטחי אוסטרו-הונגריה, ובין השנים 1815 ו- 1915 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1863 נפגעה העיירה משריפה גדולה, והיא ניזוקה גם בעת מלחמת העולם הראשונה, בשל קרבתה לחזית.
בשנת 1897 היו בה 3019 יהודים, 95% מתושבי העיירה. בשנת 1921 מנתה אוכלוסייתה 3,085 תושבים, מהם 2,862 יהודים, וב- 1939 גדל מספרם לכ- 6,000 תושבים, מהם 5,098 יהודים. אוכלוסיית העיירה גדלה בעיקר בשל מסילת הרכבת שעברה במחוז לובלין, שנפתחה בשנת 1917.
יהודי איזביצה
משפחות ראשונות של יהודים ישבו בעיירה בשלהי המאה ה-18. פיתוחה הכלכלי במאה ה-19 משך אליה יהודים נוספים. בשנת 1839 הקים הרב מרדכי יוסף ליינר בעיירה חצר חסידית מהגדולות בפולין, שנודעה בשם חסידות איזביצה ראדזין. בשנת 1855 נחנכו בעיירה בית כנסת ובית מדרש (נהרסו בשואה), ובסוף המאה ה-19 היוו היהודים כ- 95% מתושבי עיירה, והיא נודעה כ"בירת היהודים המחוזית".
בתחילת המאה ה-20 התארגנו החוגים הציוניים הראשונים בעיירה, ונוסד בה סניף של הבונד. לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה התנפלו איכרים מן הסביבה שבאו לשוק של העיירה, יחד עם תושבים מקומיים, על היהודים בעיירה, וגרמו נזקים כבדים לבית הכנסת תוך חילול ספרי תורה. עד שהתייצב השלטון הפולני בשנת 1919 סבלו היהודים בעיירה גם ממעשי אלימות מצד חיילי הצבא הכחול. בשנים אלה סייע ליהודי הקהילה ארגון הג'וינט.
בשואה
הגרמנים נכנסו לעיירה באמצע ספטמבר 1939, שהו בה כשבוע, ועם צאתם באו במקומם חיילי הצבא האדום. משנקבעו באופן סופי קווי הגבול במזרח פולין בין גרמניה לברית המועצות, על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נסוג ממנה הצבא האדום. בתקופת ביניים של שלושה ימים התארגנה בעיירה קבוצת פולנים שפגעה פגיעות ביהודי העיירה, וביצעה מעשי ביזה של רכוש יהודי. עם כניסת הגרמנים לעיירה, הוטלו על היהודים בה גזירות שונות, ובהן חובה לענוד סרט עם מגן דוד על הזרוע והגבלות תנועה. כמו כן, מדי יום נלקחו יהודים לעבודות כפייה בעיירה ובסביבותיה. לצד הצבא הגרמני קבעה את משכנה בעיירה גם יחידת ס"ס, שהרבתה להתעלל ביהודי המקום.
כבר בתחילת תקופת הכיבוש שימשה העיירה כמקום ריכוז לפליטים יהודים ממערב פולין. ב- 10 בדצמבר 1939 הובאו אליה 1,139 יהודים שגורשו מקולו, וכעבור 10 ימים באה גם קבוצה של כ- 1,900 מגורשים יהודים מלודז'.
בתחילת שנת 1940 הוקם בעיירה יודנרט, בראשו הועמד שמעון שוורץ, אשר נצטווה לדאוג לאספקת כוח אדם לעבודות הכפייה. בקיץ 1940 נשלחה קבוצת עובדי כפייה יהודים מהעיירה למחנה העבודה ברודה-אופלין, ובעזרת בני משפחותיהם דאג היודנרט להעביר לעצורים במחנה מזון ובגדים. במרץ 1941 הקימו הגרמנים בזמושץ' בית מלאכה ששימש את חיל האוויר הגרמני, והיודנרט באיזביצה נצטווה לשלוח למקום 300 עובדי כפייה יהודים. באותו חודש הגיעו לעיירה עוד כמאה מגורשים יהודים מלובלין. באביב 1941 פרצה בעיירה מגפת טיפוס הבהרות, שנמשכה שבועות אחדים, והפילה חללים רבים.
באביב 1942 התחדשה זרימת הפליטים לעיירה. במרץ הגיעו שני טרנספורטים של יהודים ממגורשי צ'כוסלובקיה, וחודש אחר כך הגיעו שלושה משלוחים של מגורשים מגרמניה. ב- 30 באפריל 1942 הגיעו לעיירה כ- 600 יהודים נוספים.
ב- 24 במרץ 1942 החל גירושם של יהודי העיירה למחנות ההשמדה. יחידה של אוקראינים, בפיקודם של אנשי הס"ס שבמקום, ריכזה בכיכר השוק כ- 2,200 יהודים, ועוד באותו היום הועברו למחנה ההשמדה בלז'ץ. ב- 1 במאי 1942 גורשו עוד כ- 500 מיהודי העיירה למחנה ההשמדה סוביבור.
לאחר גל הגירושים הראשון החלו הגרמנים לרכז באיזביצה, שהוכרזה "יודנשטאט" (עיר יהודים), את האוכלוסייה היהודית של המחוז, ובאוקטובר 1942 הובאו למקום אלפי יהודים מזמושץ, מקרסניסטב, מגוז'קוב, מטורובין, מז'ולקייווקה וממקומות נוספים. בסוף אוקטובר 1942 היו בעיירה כ- 8,000 יהודים, אשר רבים מהם נאלצו ללון תחת כיפת השמיים. העיירה עצמה הוקפה במשמרות של גרמנים ואוקראינים, כדי למנוע מעשי בריחה.
ב- 22 באוקטובר החל גל הגירושים השני מהעיירה. היהודים רוכזו במגרש גדול סמוך לבית הקולנוע המקומי, ומשם הובלו לתחנת הרכבת, הועלו על קרונות משא, ושולחו לסוביבור. עד 30 באוקטובר 1942 גורשו כ- 5,000 יהודים מהעיירה למחנות המוות. מפקד יחידת הס"ס במקום, אנגלס, נהג לעבור בין המגורשים כשהוא רכוב על סוס, ולירות בזקנים ובחולים שהתקשו לצעוד למקום הריכוז, ובשבוע הגירוש לסוביבור נרצחו בעיירה עצמה כ- 500 יהודים.
יום לאחר סיום הגירוש הגיעה לעיירה פלוגה של מכבי אש פולנים, שאנשיה סקרו את בתי היהודים בחיפוש אחר מסתתרים. יהודים שנתפסו במקומות מסתור הובלו בקבוצות של 40 איש לבית העלמין היהודי, ונרצחו שם.
אחרי הגירושים נותרו בעיירה כ- 1,000 יהודים, שרוכזו כולם ברחוב אחד, והועסקו באיסוף וסידור הרכוש שהשאירו אחריהם המגורשים למחנות השמדה. בתקופה זו שבו לעיירה מספר צעירים יהודים שהצליחו להסתתר ביערות הסמוכים. בינואר 1943 גורשו כ- 750 מן היהודים שנותרו בעיירה לסוביבור, ו- 300 הנותרים שולחו לסוביבור באפריל 1943.
הערות שוליים
Izbica
הדובה הגדולה
הדובה הגדולה או העגלה הגדולה (מיוונית עתיקה: ἄρκτος וגם Ἄμαξα; בלטינית: Ursa Major) היא קבוצת כוכבים שנראית במשך כל השנה במרבית החצי הצפוני של כדור הארץ. את הדובה הגדולה ניתן לראות בשעות הערב באביב ובקיץ. זוהי קבוצת כוכבים גדולה וקלה לזיהוי, שמורכבת מכוכבים בהירים יחסית. עבור צופה הממוקם בישראל, כוכבים מסוימים בדובה הגדולה נשארים תמיד מעל האופק ואינם שוקעים, זאת בשל קרבתם לקוטב הצפוני השמימי. תכונות אלה הופכות אותה לשימושית במיוחד לצורכי ניווט, והיא מופיעה במיתולוגיות של עמים רבים.
הדובה הגדולה, שרוב כוכביה שייכים לצביר הכוכבים הקרוב ביותר לכדור הארץ - כ-75 שנות אור - נקראת לעיתים (אך ורק ביחס לשבעת הכוכבים הבולטים) גם "העגלה הגדולה" וגם "המחבת", "המחרשה", "הכף" או "המצקת" הגדולה (באנגלית שמה של הקבוצה הוא The big dipper). בכתבים עבריים עתיקים היא מוזכרת בשם מְזָרֶה - כף, או כלי המשמש להפרדת הפסולת מהתבואה.. שיומים אלה נדחקו מפני השימוש האסטרונומי בציור "הדובה הגדולה" לציון כוכבים ספציפיים.
ייתכן כי המילה "מזרות" בפסוק באיוב מתייחסת לדובה הגדולה והדובה הקטנה בתור כפות.
מאפיינים בולטים
שמות כוכבי העגלה הגדולה מימין לשמאל (לפי האיור) הם דובהה, מראק, פקדא (פח'ד'), מגרז, אליות, מיזר ואלקאיד, ושמותיהם לפי סימון באייר מ-α (אלפא) עד η (אטא) בדובה גדולה לפי סדר זה. למיזר יש כוכב בן לוויה בשם אלקור, שבקושי ניתן לראיה על ידי העין הבלתי-מזוינת, ושימש מימי קדם כמבחן ראיה: לפי המסורת, הרומאים היו מצווים על הנבחן לספור את הכוכבים בקבוצה, ולפי המספר שאמר הנבחן היו מחליטים אם להפכו למפקד או לא.
את כוכב הצפון (פולאריס) ניתן למצוא על ידי המשך הקרן בין מראק לדובהה ומדידת חמישה צעדים באורך המרחק ביניהם, לכיוון הצד שבו נמצא יצול העגלה. על ידי סיבוב קשת ממגרז דרך שאר כוכבי הידית, מגיעים לארקטורוס (α ברועה דובים), הכוכב הבוהק ביותר בשמי הצפון, ואחריו לספיקה (α בבתולה). מלבד דובהה ואלקאיד, כל כוכבי המחבת הגדולה הנראים בבירור נעים לכיוון נקודה משותפת במזל קשת. לעומת זאת, דובהה ואלקאיד נעים בכיוון שונה משאר הכוכבים, ולכן צורת העגלה הגדולה משתנה משמעותית כל 100 אלף שנים.
בתרבות הערבית קיימת קבוצה שנקראת "ניתורי האיילה" - סדרה של שלושה זוגות כוכבים: כוכבים אלו נמצאים לאורך גבולה הדרום-מערבי של המערכת, "אצבעות הדובה". W בדובה גדולה הוא אבטיפוס לסוג כוכבים כפולים משתנים שקרובים מאוד זה לזה עד כדי כך שהאטמוספירות שלהם מתחככות והם לאט לאט מתקרבים זה לזה עד להתנגשות. ל-48 בדובה גדולה יש מערכת שמש עם שלוש פלנטות שמסת שתים מהן 0.76 ו-2.54 מסות צדק. הוא ידוע גם כוריהאט ספטה-רישי.
גרמי שמיים עמוקים
ישנן מספר גלקסיות בדובה הגדולה, שכוללות את הצמד M81 ו-M82 מעל ראש הדובה, וגלקסיית גלגל הרוח שהיא גלקסיה ספירלית מצפון-מזרח לאלקאיד. עצמי מסיה נוספים כוללים את ערפילית הינשוף ושתי גלקסיות מוט ספירליות M108 ו-M109. הקואורדינטות לעצם M40 הן של כוכב כפול. בסך הכל קבוצת הכוכבים מכילה כ-50 גלקסיות, שבהירות נראית רובן היא מדרגה 10 או יותר.
הדובה הגדולה במיתולוגיה
בתנ"ך כתוב:
מקובל לזהות את גרם השמיים עַיִשׁ או עָשׁ שבפסוקים אלו עם הדובה הגדולה, זיהוי שהוצע לראשונה על ידי רב סעדיה גאון. זיהויים אפשריים אחרים הם ההיאדות או ארקטורוס.
איירון מן (סרט)
איירון מן (באנגלית: Iron Man) הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 2008 המבוסס על חוברות הקומיקס "איירון מן", ובהפקה מבית אולפני מארוול. את הסרט ביים ג'ון פאברו ומככבים בו רוברט דאוני ג'וניור, גווינת' פאלטרו, טרנס הווארד וג'ף ברידג'ס בתפקידים הראשיים. עלילת הסרט מביאה את סיפורו של טוני סטארק, תעשיין כלי נשק ומהנדס גאון, שבונה שלד חיצוני בעל טכנולוגיה מתקדמת והופך לגיבור-העל שנודע בשם "איירון מן".
הסרט היה בשלבי פיתוח מאז שנת 1990 על ידי אולפני יוניברסל, פוקס המאה ה-20 וניו ליין סינמה, לפני שאולפני מארוול קנו את הזכויות ב-2006. מאז, הפקת הסרט החלה לצבור תאוצה, בשיתוף עם חברת ההפצה סרטי פרמאונט. פאברו נשכר כבמאי ומטרתו הייתה לספק לסרט תחושה מציאותית. הוא בחר לצלם את הסרט בקליפורניה, בניגוד לרקע החוף המזרחי שבקומיקס כדי להבדיל את הסרט מרבים מסרטי גיבורי-העל שהתרחשו בעיר ניו יורק. במהלך הצילומים, השחקנים קיבלו יד חופשית בבחירת הדיאלוגים, וזאת מכיוון שתהליך הפרה פרודקשן התמקד בפיתוח עלילתי ובסצנות פעולה. גרסאות גומי ומתכת של חליפות השריון של איירון מן נוצרו תוך שילוב גרפיקת תלת־ממד בידי חברת סטן וינסטון - יוצר אפקטים מיוחדים זוכה פרס אוסקר שהיה אחראי למגוון האפקטים בסרטים כדוגמת שליחות קטלנית, הנוסע השמיני ופארק היורה.
ביקורות הסרט היו חיוביות, ושיבחו את הופעתו של דאוני ג'וניור. מכון הסרטים האמריקני בחר בסרט כאחד מעשרת הסרטים הטובים של השנה. הסרט היה מועמד לפרסים רבים, בהם שני פרסי אוסקר, תשעה פרסי סאטורן (מתוכם זכה בשלושה), פרס באפט"א, פרס גראמי ופרס הוגו לעיבוד הדרמטי הטוב ביותר. נוסף על כך, הסרט נבחר בידי מגזין אמפייר לאחד מתוך 500 הסרטים הטובים ביותר של כל הזמנים. הסרט הוא הראשון בסדרת הסרטים המקדימים לפרויקט "הנוקמים" ולמעשה הוא הסרט הראשון שפותח את היקום הקולנועי של מארוול. הוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-30 באפריל 2008.
עלילת הסרט
טוני סטארק הוא איש עסקים ונדבן גאון שירש מאביו את "תעשיות סטארק" להנדסת כלי נשק. הוא נמצא באפגניסטן שסועת הקרבות יחד עם חברו הטוב לוטננט קולונל רודי רודס לצורך מיצג הדגמה לנשק "יריחו" החדש. השיירה נקלעת למארב וסטארק נפצע באורח אנוש בידי אחד מנשקיו. הוא נחטף ונכלא במערה על ידי ארגון טרור שקורא לעצמו "עשר הטבעות". אסיר נוסף בשם ינסן מציל את חייו באמצעות התקנתו של אלקטרומגנט המחובר למצבר, ששומר על הרסיסים שבחזה של סטארק מלהגיע לליבו ולהרוג אותו. מנהיג הארגון, ראזה, מציע לסטארק חופש אם יבנה עבורם את טיל "יריחו". אולם, סטארק וינסן מגיעים להבנה שראזה לא יעמוד במילתו.
בתחילה, סטארק וינסן בונים בחשאי גנרטור אלקטרוני רב עצמה שיעזור לתפעל את האלקטרומגנט של סטארק, לו סטארק קורא "כור הקשת". בנוסף, השניים בונים אבטיפוס לחליפת שריון המונעת בידי כור הקשת כדי להימלט. ארגון הטרור מגלה את כוונותיהם ותוקף אותם. ינסן מקריב את חייו ומרוויח לסטארק מספיק זמן כדי להטעין את החליפה ולהימלט מהמקום, תוך שהוא משמיד את כלי הנשק של הארגון. הוא ניצל בידי רודס, ועם חזרתו הביתה הוא מכריז על כך שחברתו לא תייצר עוד כלי נשק. אובדיה סטיין, שותפו הוותיק של אביו ומנהל החברה, מייעץ לסטארק כי דרך זו תהרוס את "תעשיות סטארק" ואת מורשתו של אביו. בסדנת העבודה בביתו, סטארק בונה גרסה משודרגת לחליפת האבטיפוס וגם מתקן משוכלל יותר לכור הקשת שבחזה שלו. העוזרת האישית שלו, פפר פוטס, שומרת על כור הקשת המקורי בקופסת תצוגה מזכוכית עם הכיתוב "זו ההוכחה שלטוני סטארק יש לב". סטיין מבקש לדעת פרטים על עבודתו, אך סטארק שומר על פרטיותו.
באירוע צדקה שנערך על ידי "תעשיות סטארק", העיתונאית כריסטין אברהרט מודיעה לסטארק שכלי הנשק של חברתו, כולל טילי "יריחו", נשלחו לארגון "עשר הטבעות" ונעשה בהם שימוש לתקוף את עיירת הולדתו של ינסן, גולמירה. סטארק גם מגלה שסטיין מבקש להחליפו כראש החברה. בזעמו על הגילויים הללו, סטארק עוטה את חליפת השריון שלו וטס לאפגניסטן כדי להציל את כפרו של ינסן. בדרכו חזרה הביתה, שני מטוסי F-22 ראפטור יורים על סטארק ומאיימים להפילו מהאוויר. הוא נאלץ להתקשר לרודס ולגלות לו את זהותו הסודית בניסיון להפסיק את המתקפה. בינתיים, ארגון "עשר הטבעות" אוסף את שרידי חליפת האבטיפוס של סטארק מהמדבר ונפגש עם סטיין, שמשתק את ראזה בעזרת מתקן על-קולי וטובח באנשיו. הוא מורה לאנשיו לקחת את חליפת השריון ולהשתמש בה למטרתו. סטארק מבקש לגלות כלי נשק נוספים שנשלחו לארגון הטרור, ושולח את פפר לפרוץ למערכת המחשבים של החברה דרך משרדו של סטיין. היא מגלה שסטיין סיפק לארגון כלי נשק ושכר אותם להרוג את סטארק. פוטס נפגשת עם פיל קולסון, חבר סוכנות הביון S.H.I.E.L.D וחושפת בפניו את תוכניותיו של סטיין.
בסצנה שאחרי הכתוביות, מנהל S.H.I.E.L.D ניק פיורי מבקר את סטארק בביתו ומציין בפניו שהוא אינו גיבור-העל היחיד שקיים בעולם. נוסף על כך, הוא מעוניין לדבר איתו על פרויקט הנוקמים.
הופעות אורח
בנוסף, מופיעים בסרט פאראן טהיר כראזה, מנהיג ארגון "עשר טבעות"; פול בטאני מדבב את קולו של ג'רוויס, מערכת ההפעלה בעלת הבינה המלאכותית של סטארק; לזלי ביב מגלמת את כתבת "ואניטי פייר" כריסטין אברהרט; ג'ון פאברו כשומר ראשו ונהגו האישי של סטארק הארולד "האפי" הוגאן; וקלארק גרג כפיל קולסון, סוכן S.H.I.E.L.D. הופעות הקמע כוללות את יוצר הקומיקס סטן לי בתור אדם אותו מזהה סטארק כיו הפנר, סמואל ל. ג'קסון כמנהל S.H.I.E.L.D ניק פיורי וגיטריסט הלהקות רייג' אגיינסט דה משין ואודיוסלייב טום מורלו מופיע כשומר טרוריסט.
פיתוח
באפריל 1990, אולפני יוניברסל קנו את זכויות לעבד את איירון מן למסך הגדול,וסטוארט גורדון נשכר לביים סרט בתקציב נמוך. אולם, הרעיון לא יצא לפועל ובפברואר 1996, פוקס המאה ה-20 רכשו את הזכויות מיוניברסל. גם ניקולאס קייג' וגם טום קרוז הביעו התעניינות לשחק בתפקיד הראשי. התסריטאי ג'ף וינטר ויוצר הקומיקס סטן לי כתבו ביחד תסריט שהציג רקע מדע בדיוני חדש עבור הדמות, כלל מספר סצנות פעולה ונבל-על גדול-ראש בשם מודוק. באוקטובר 1999, הבמאי קוונטין טרנטינו קיבל הצעה לביים את הסרט. כאשר העסקה לא יצאה בסופו של דבר לפועל, אולפני פוקס מכרו את הזכויות לחברת ניו ליין סינמה בטענה שלמרות שהתסריט עורר עניין, לאולפני ההסרטה היו יותר מדי גיבורי-על של מארוול בשלבי הפקה ו"אנחנו לא יכולים להפיק את כולם". ביולי 2000, תסריט הסרט נכתב בידי טד אליוט, טרי רוזיו וטים מק'קנליס עבור חברת ניו ליין, לפיו דמותו של ניק פיורי תופיע בסרט ותוביל לסרט משלה. ביוני 2001, האולפנים ניהלו שיחות עם ג'וס וידון - מעריץ הקומיקס - לביים את הסרט.
בדצמבר 2004, הבמאי ניק קסאווטס נשכר למלאכת הבימוי, ותאריך יציאת הסרט נקבע ל-2006, אולם לאחר שנתיים בהם ההפקה נקלעה למבוי סתום, העסקה עם קסאווטס לא יצאה לפועל. אולפני ניו ליין החזירו את הזכויות למארוול. טיוטות תסריט נכתבו בידי אלפרד גו, מיילס מילר ודייוויד הייטר, אך לא נעשה בהן שימוש. התסריט של ניו ליין הביא לעימות בין טוני סטארק לבין אביו הווארד סטארק, שהפך לוור משין. בנובמבר 2005, אולפני מארוול החלו בשלבי הפקה מאפס, והכריזו על הסרט כפרויקט עצמאי, היות שאיירון מן היה הדמות היחידה של החברה שלא נעשה לה עיבוד קולנועי. כותבים רבים סירבו להשקיע מזמנם בפרויקט בשל חוסר התעניינות בדמות.
פרה-פרודקשן
ג'ון פאברו נשכר לביים את הסרט באפריל 2006, והתסריטאים ארתור מרקום ומאט הולוויי החלו לכתוב את התסריט. גם מארק פרגוס והוק אוסטבי עבדו על תסריט משלהם, ופאברו שילב בין שני התסריטים, עם ליטוש אחרון של ג'ון אוגוסט. מספר יוצרי הקומיקס כמו מארק מילר, בריאן מייקל בנדיס וג'ו קסאדה נקראו לספק עצות לגבי התסריט. ביוני 2006 נקבע תאריך היציאה של הסרט ל-2 במאי 2008.
מאז צאתו של הסרט "דרדוויל", בו שיחק פאברו בתפקיד משנה, הוא היה מעוניין לעבוד בשנית עם המפיק אבי ארד. כדי לחגוג את קבלת תפקיד הבמאי, פאברו עבר משטר דיאטה והוריד כ-30 ק"ג ממשקלו. הוא ניצל את ההזדמנות כדי ליצור סרט מרגלים אולטימטיבי פוליטיקלי קורקט, כאשר בין השראותיו נמנו טום קלנסי, ג'יימס בונד ו"רובוקופ". בבואו לביים את הסרט, פאברו בחר לנקוט בגישה שדומה לסרט עצמאי וציין כי זה כמו ש"רוברט אלטמן יביים את סופרמן". הוא גם הוסיף את "באטמן מתחיל" כהשראה. פאברו רצה ליצור סיפור שבו אדם בוגר המציא את עצמו מחדש, פשוטו כמשמעו, לאחר שגילה שהעולם מורכב יותר ממה שהאמין. הוא שינה את הרקע שבסיפור המקור ממלחמת וייטנאם לאפגניסטן, מאחר שלא רצה לעשות סרט תקופתי.
בחירת הנבל הייתה קשה, משום שפאברו הרגיש שאויבו המושבע של איירון מן, המנדרין, לא יהיה ריאליסטי, במיוחד לאחר התייעצות עם כותב הקומיקס מארק מילר. לדבריו, הפנטזיה שבעשר טבעותיו של המנדרין תוכל לקבל מענה רק בסרט המשך, אם כי יהיה צורך למתן אותה מעט. זאת ועוד, ההחלטה שהדמות תפעל מאחורי הקלעים דומה לדמויותיהם של סאורון משר הטבעות או לקיסר פלפטין ממלחמת הכוכבים. פאברו גם רצה שאיירון מן יתמודד מול אויב גדול ממדים. המעבר מהמנדרין לאובדיה סטיין נעשה לאחר ליהוקו של ג'ף ברידג'ס לתפקיד. במקור, סטיין נועד להפוך לנבל בסרט ההמשך. בטיוטות הראשונות של התסריט, דינאמו הארגמן גם הופיע כנבל. פאברו הרגיש שחשוב להכליל התייחסויות פנימיות עבור מעריצי הקומיקס, כמו התייחסות לנבל ויפלאש על ידי כינויים של טייסי מטוסי הראפטור "ויפלאש-1" ו"ויפלאש-2", וכן מגנו של קפטן אמריקה, המונח בסדנת העבודה של סטארק.
הסצנה שלאחר כתוביות הסיום, בה סמואל ל. ג'קסון הופיע לראשונה כניק פיורי, נכתבה על ידי בריאן מייקל בנדיס. פאברו ודאוני לקחו השראה מאילון מאסק, מייסד טסלה מוטורס ו-SpaceX לצורך תיאורו המציאותי של סטארק.
צילומים
צוות ההפקה התמקם בבמות הקול של חברת יוז לשעבר, אשר נמצאות בשכונת פליה ויסטה, לוס אנג'לס. יוז היה אחת ההשראות לדמות הקומיקס, וצוות הצילום הכיר בצירוף המקרים כאשר צילם את הסצנה בה סטארק בוחן את ביצועיה של חליפת השריון סימן 3 באותו האנגר בו נבנה יוז H-4 הרקולס.
הצילומים החלו ב-12 במרץ 2007, כשהשבועות הראשונים התמקדו בשביו של סטארק באפגניסטן. המערה בה הוחזק סטארק הייתה בגודל 150–200 מטרים, וכללה מסילות ניידות שאיפשרו תנועה חלקה של מצלמות. המעצב ג'יי מייקל ריבה הכניס מערכת אוורור לסט הצילומים, לאחר שצפה בריאיון עם לוחם טליבאן וגילה שהאוויר במערות למעשה קר מאוד. סצנות חוץ של אפגניסטן צולמו בדיונות החול של אולנצ'ה, קליפורניה. צוות הצילום נאלץ להעביר יומיים שלמים בתנאי שטח קשים ורוחות של 60 - 100 קמ"ש.
הצילומים בבסיס חיל האוויר אדוארדס החלו באמצע אפריל והסתיימו בתחילת מאי. צילומי החוץ לביתו של סטארק היו דיגיטציה של חופי פוינט דיום שבמאליבו, בעוד צילומי הפנים נערכו בפליה ויסטה. הצילומים הסתיימו ב-25 ביוני 2007 בסיזרס פאלאס, לאס וגאס.
סצנות הדיאלוג דרשו מידה רבה של אלתורים, מכיוון שהתסריט עדיין לא הושלם כאשר הצילומים החלו (יוצרי הסרט התמקדו בפיתוח עלילתי בדרך שתהיה הגיונית, וכן בסצנות הפעולה). פאברו ציין כי יכולת האלתור מוסיפה לסרט וגורמת לו להרגיש טבעי יותר. מספר סצנות צולמו בעזרת שתי מצלמות כדי ללכוד שורות דיאלוג שנאמרו באותו רגע; מספר רב של טייקים נדרש, ודאוני רצה לנסות דבר חדש בכל טייק. כך למשל, היה זה רעיונו של דאוני לקיים מסיבת עיתונאים על הרצפה, וכן הוא המציא את הנאום אותו נושא סטארק במיצג ההדגמה לנשק "יריחו".
בריאן מייקל בנדיס כתב שלושה דפי דיאלוג להופעת האורח של סמואל ל. ג'קסון כניק פיורי, וצוות הצילום בחר את שורות הדיאלוג הטובות ביותר מתוכם. הופעת האורח התקיימה בנוכחות צוות מצומצם מאוד כדי למנוע הדלפת מידע, אולם מספר ימים לאחר מכן כבר פורסם באינטרנט על השתתפותו של ג'קסון. ברשותו של ג'קסון נעשה שימוש בתווי פניו לגרסת אולטימייט מארוול של ניק פיורי.
פוסט-פרודקשן
פאברו רצה שהסרט יהיה אמין בכך שהראה את חליפת השריון בשלושת שלבי בנייתה. סטן וינסטון, שעבד בעבר על סרטו של פאברו "זאתורה" ונחשב למעריץ של חוברות הקומיקס, בנה יחד עם חברתו גרסאות גומי ומתכת של חליפות השריון. דאגתו העיקרית של פאברו בנוגע לאפקטים הייתה אם המעבר בין החליפות שעשויות בתלת־ממד לבין אלה שעשויות מחומר גומי יהיו נראים לעין וניתנים לגילוי. חברת האפקטים אינדסטריאל לייט אנד מג'יק נשכרה כדי ליצור את רוב האפקטים החזותיים, אשר הושלמו בחלקם גם על ידי החברות אורפנג' ואמבאסי. פאברו בטח בעבודתם של איי.אל.אמ לאחר שצפה ב"שודדי הקאריביים: סוף העולם" וב"רובוטריקים".
עיצוב חליפת השריון סימן 1 נועדה להיראות כאילו נבנתה מחלקים חלופיים: כך למשל, החלק האחורי היה פחות משוריין מהחלק הקדמי, מכיוון שסטארק השתמש במשאבים העומדים לרשותו כדי לבצע התקפה חזותית. חליפה זו גם מבשרת על עיצובו העתידי של שיריונו של סטיין. דגם יחיד ששוקל 41 ק"ג נבנה לצורך הצילומים, והביא לדאגה בקרב חברי הצוות כאשר איש פעלולים מעד כאשר היה בתוכו. אולם, גם הפעלולן וגם החליפה נותרו ללא פגע. השריון גם עוצב כדי שתהיה אפשרות ללבוש רק את חלקו העליון. חברת האפקטים אמבאסי יצרה דגם תלת־ממדי של החליפה. אולפני סטן וינסטון בנו דגם אנימטרוני של איירון מונגר, שנישא ל-גובה שלושה מטרים ואשר שוקל 360 ק"ג. סטיין מתייחס לשם זה בשלב מוקדם של הסרט כאשר הוא בא לתאר את עצמו ואת סטארק כ"סוחרי ברזל" (Iron Mongers). האנימטרוניקה דרשה צוות של חמישה אנשים שתפעיל זרוע אחת בלבד, וכן מתקן מאזן כדי לדמות הליכה. נעשה שימוש במודל מיניאטורה לצורך צילומי בנייתו.
חליפת השריון סימן 2 דומה לאבטיפוס של מטוס, עם מדפים הנראים לעין. המאייר אדי גרנוב עיצב את מראה חליפת השריון סימן 3 יחד עם פיל סונדרס. עיצוביו של גרנוב היו להשראה העיקרית לעיצובי הסרט, והוא הצטרף לפרויקט לאחר שזיהה את עבודותיו בעמוד מייספייס של פאברו. סונדרס פישט את איוריו של גרנוב והפך אותם לחמקניים יותר ובעלי פרופורציות פחות קריקטוריסטיות. לעיתים, דאוני חבש רק את הקסדה, השרוולים ולוחית החזה של התלבושת מעל חליפת לכידת תנועה. לצורך צילומי תעופתה של חליפת השריון סימן 3, היא הונפשה בדרך שתיראה ריאליסטית על ידי המראה איטית ונחיתה מהירה. כדי ליצור את צילומי הקרב בין איירון מן למטוסי ה-F-22 ראפטור, מצלמות הוטסו באוויר כדי להקנות רפרנס לפיזיקה, רוחות וקרה על העדשות. לצורך העמקת המחקר של פיזיקת התעופה, צנחני צניחה חופשית צולמו במנהרת רוח אנכית.
פיל סונדרס יצר איור קונספט עבור חליפת השריון וור משין וציין שהחליפה הייתה אמורה להופיע בסרט, אך הוחלט להשאירה מחוץ לחדר העריכה בשלב הפרה-פרודקשן. עוד הוא ציין שחליפת השריון נועדה להיקרא סימן 4, שהיא הייתה אמורה לכלול חלקי נשק מתחלפים אשר יולבשו על חליפת השריון סימן 3, ושטוני סטארק היה אמור לעטות אותה בקרב הסופי של הסרט.
מוזיקה
המלחין ראמין דג'אוודי הוא מעריץ של הקומיקס "איירון מן", ועדיין יש לו חוברות מסוף שנות ה-70. באמצעות אחיו אמיר, דג'אוודי הכיר את מוזיקת ההבי מטאל ומשתמש בה מאז תחילת שנות ה-90. דרך עבודתו המקובלת היא להלחין לאחר שצפה בעריכה קולנועית. פאברו היה מעוניין להתמקד במוזיקה "כבדה" של גיטרות לפסקול הסרט, ודג'אוודי הלחין את הפסקול בעזרת גיטרות לפני שנעזר בתזמורת. הוא ציין שמשחקו של דאוני נתן השראה למספר מהנעימות המרכזיות של "איירון מן" (העוסקות במצבי הרוח המשתנים שלו), כמו גם הלייטמוטיב של סטארק כרודף שמלות. הגיטריסט טום מורלו של הלהקות רייג' אגיינסט דה משין ואודיוסלייב, שמופיע בסרט בתפקיד אורח, תרם לפסקול הסרט.
הכנסות וביקורות
בסוף השבוע הראשון להקרנתו, הסרט גרף למעלה מ-98 מיליון דולר והגיע למקום הראשון ברשימת שוברי הקופות. הדבר הציב אותו במקום ה-11 ברשימת הכנסות סוף השבוע של כל הזמנים, והפתיחה השלישית בגודלה אחרי "אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח" ו"האביר האפל". הסרט גרף למעלה מ-35 מיליון דולר ביום הראשון להקרנתו, מה שמיקם אותו במקום ה-13 בהכנסות ליום הראשון של כל הזמנים. נכון ליולי 2009, הסרט גרף 585,174,222 דולר ברחבי העולם – 318,412,101 דולר בארצות הברית ו-266,762,121 דולר ברחבי העולם.
אתר הביקורות Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון 93% בהתבסס על 243 ביקורות (227 ביקורות מתוכן "טריות", בעוד 16 מתוכן "רקובות"), תוך ציון העובדה ש"הבמאי ג'ון פאברו והכוכב רוברט דאוני עושים את סרט גיבורי-העל החכם והקופצני הזה לאחד שאפילו אלה שאינם מעריצי קומיקס ייהנו ממנו". אתר הביקורות Metacritic העניק לסרט ממוצע משוקלל של 79 בהתבסס על 38 ביקורות. טוד מקארתי ממגזין וראייטי קרא לסרט "מופע יקר, מרהיב ובידורי של אפקטים מיוחדים" עם "אנרגיה חדשה וליטוש מסוגנן". לעומתו, קירק הוניקאט מהוליווד ריפורטר שיבח את הסרט אך מצא שהקרב הסופי בין חליפות השריון השונות היה מאכזב, וכיצד אויבו של סטארק למד להשתמש בחליפה?". פרנק לווס ממגזין ניוזדיי שיבח את "האמת האמוציונלית, הליהוק המשובח ואת הסופר מדע, אשר הועבר בצורה סבירה ושעשה את הסרט נאמן לחומר המקור ועדכן אותו". הוא הודה כי "מה שהפך את הקומיקס לכה מושך לא היה הפן הטכנולוגי המגניב של אדם בחליפת מתכת, אלא הפן האנושי שהביא אותו למצב הזה". אנתוני אוליבר סקוט מהניו יורק טיימס קרא לסרט "סרט גיבורי-על טוב בצורה לא שגרתית, או לפחות סרט גיבורי-על שהוא טוב בדרכים בלתי שגרתיות, מכיוון שבוודאי יש בו בעיות". גארת' פרנקלין מ-Dark Horizons שיבח את התפאורות והטכנולוגיות המרשימות שמשתלבות בצורה חלקה בעזרת תלת־ממד מהוקצע", ומציין ש"רוברט דאוני ג'וניור יחד עם ג'ון פאברו עוזרים לסרט להתעלות מעל לנוסחא הרגילה. התוצאה המתקבלת - למרות שאינה מקורית או פורצת דרך - מרעננת בכנותה ומתחמקת מסגנון דרמטי ואפל לטובת סרט פעולה קליל ומרצה-קהל עם נגיעות של תמות אנטי-מלחמתיות וגאולה". טוד גילקרייסט ממגזין IGN מציין שדאוני ג'וניור הוא הדבר הטוב ביותר בסרט שמתנהל כטייס אוטומטי, המספק פיתוח עלילתי ייחודי ופרטי דמויות שממלאים את סיפור המקור בעוד השחקנים נושפים בהצלחה חיים לתוך תפקידיהם הקונבנציונלים".
מבין המגזינים השבועיים הגדולים, רוג'ר איברט משיקגו סאן-טיימס וריצ'רד קורליס מטיים מגזין ציינו את הסרט 'איירון מן' בתור הסרט המועדף עליהם לשנת 2008. דייוויד אדלשטיין ממגזין ניו יורק קרא לסרט "עשייה מיתית מעוצבת... פאברו לא הולך על מסגרות מסוגננות של דפי קומיקס, לפחות לא במחצית הראשונה. הוא הופך את זה למציאותי, וניתן לחשוב שצופים במותחן צבאי". לעומתו, דייוויד דנבי מהניו יורקר מפרסם ביקורת שלילית וטוען שלסרט "יש הרגשה מעט דיכאונית ושגרתית... גווינת' פאלטרו מרחיבה את עיניה ורוטטת. אי אפשר לעשות הרבה עם התפקיד הנושן של החברה הנאמנה, שאוהבת את הבחור אך לא מסוגלת להגיד לא; טרנס הווארד, שמשחק איש צבא שרודף אחרי זנבו של סטארק, נראה חסר רוח לחימה ונלקח כמובן מאליו". קריסטובל הרלדז מ"ברייט לייטס פילם ג'ורנל" מבקר את הפן הסוציאלי-תרבותי של הסרט ומציין שהסרט הוא "הרבה יותר מפנטזיה של איש עשיר. זוהי מדיניות חוץ אמריקנית מופשטת ללא כל תוכן. 'איירון מן', בעזרת נרטיב ובימוי מדויקים, מספק פעם נוספת את המיזוגניה והרטוריקה האנטי-מוסלמית שהוליווד ידועה בה".
הוקרה
הסרט "איירון מן" נבחר בידי מכון הסרטים האמריקני לאחד הסרטים הטובים ביותר לשנת 2008. הסרט היה מועמד לפרסים רבים, בהם שני פרסי אוסקר בקטגוריות האפקטים המיוחדים ועריכת הסאונד, אך הפסידם לטובת "הסיפור המופלא של בנג'מין באטן" ו"האביר האפל", בהתאמה. בנוסף, הסרט היה מועמד לתשעה פרסי סאטורן, מתוכם זכה בקטגוריית סרט המדע בדיוני הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר (דאוני ג'וניור). מועמדויות נוספות כללו פרס גילדת שחקני המסך לאנסמבל הפעלולנים, פרס באפט"א לאפקטים מיוחדים, פרס גראמי לפסקול ופרס הוגו לעיבוד הדרמטי הטוב ביותר. הסרט זכה בשני פרסים בטקס פרסי סקרים שנערך ב-18 באוקטובר 2008 בקטגוריות סרט המדע בדיוני הטוב ביותר והשחקן הראשי בסרט מדע בדיוני הטוב ביותר (דאוני ג'וניור).
הסרט נבחר בידי מגזין אמפייר לאחד מתוך 500 הסרטים הטובים ביותר של כל הזמנים.
בשנת 2022 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
פתן ים אלגנס
פתן ים אלגנס (שם מדעי: Hydrophis elegans) הוא מין של פתן ים מתת-משפחת פתני הים, המצוי בצפון אוסטרליה שלחופי קווינסלנד, הטריטוריה הצפונית וצפון אוסטרליה המערבית. ייתכן שהוא מצוי גם באינדונזיה וצפונה עד הפיליפינים.
מאפיינים
פתן ים זה מגיע לאורך של 2 מטרים, כשהפרט הכי גדול שתועד ב-2008 הגיע לאורך 2.6 מטרים. נחש זה בעל רצועות מפוספסות בקרם-בהיר על רקע שחור והוא בעל ראש רחב, נחיריים הפונים כלפי מעלה ובעלי שסתומים למניעת כניסת מים לתוכם. הוא בעל זנב ארוך ורחב המשמש כהגה והוא יכול לצלול למשך זמן רב מתחת למים.
הוא מצוי בימים הטרופיים של צפון אוסטרליה, בהם שוניות אלמוגים המכילות מינים רבים של דגי גרם, מהם הוא ניזון תוך שימוש בארס קטלני מניביו. לרוב הוא מצוי עד לעומק 30 מטר, בדרך כלל בבדידות אך לעיתים יימצאו מספר פרטים יחדיו.
נחש זה לא עולה כלל ליבשה והנקבות משריצות צאצאים חיים מתחת למים. הם קטלניים לאדם, אך המתקפות נדירות מאחר שממעטים לפגוש אותו וצבעי האזהרה שלו מרחיקים יריבים ממנו.
וולארו האנטילופה
וולארו האנטילופה או קנגורו האנטילופה (שם מדעי: Macropus antilopinus), הוא מין של יונק כיס בינוני-גדול בסוג קנגורו ובקבוצת הוולארו האנדמי לצפון אוסטרליה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1842 על ידי האורניתולוג האנגלי ג'ון גולד, והוא משויך לתת-הסוג Osphranter. המינים הקרובים אליו ביותר מבחינה גנטית הם הוולארו השחור והוולארו המצוי, ומבחינה חיצונית ואקולוגית הוא דומה בעיקר לקנגורו אדום. פירוש השם המדעי הוא "ארוך-רגל אנטילופה", והמקור לכך הוא רגליו האחוריות שארוכות כשל אנטילופה, וכמו כן במבט מאחור או בפרופיל צד הוא מזכיר במקצת אנטילופות בינוניות כאוריבי או פוקו. וולארו האנטילופה הוא יונק הכיס השלישי בגודלו בסדרת הקנגוראים לאחר הקנגורו האדום וקנגורו אפור מזרחי.
אנטומיה ומאפיינים פיזיים
וולארו האנטילופה גבוה ורזה יותר באופן יחסי ממיני הוולארו האחרים ובשל כך הוא דומה יותר מבחינה חיצונית לקנגורו האדום ולקנגורו האפור; עם זאת, עדיין מבנה הלוע שלו דומה יותר לוולארו. לזכרים הבוגרים יש כפלים נפוחים ייחודיים מאחורי הנחיריים ועד לאמצע החרטום, ומשערים שהם משמשים לאידוי החום ולקירור הגוף באקלים החם שבהם חיים יונקים אלה. ראשו של וולארו זה בינוני ביחס לגופו, והוא מתאפיין בחרטום מוארך ומרובע בדומה לקנגורו אדום, עם נחיריים עגולים ושפה שסועה המזכירה את שפת הסוס. גופו מעוגל ומקושת שנראה במיוחד בשעת האכילה, וזנבו ארוך ורחב ולעיתים קרובות הוא נשען עליו - בעיקר בעמידה זקופה. האוזניים גדולות ורחבות והן מעוגלות בקצוותיהן.
הגפיים הקדמיות של הוולארו קצרות ודקות ובעלות 5 אצבעות עם טפרים קטנים וחדים, בעוד שהגפיים האחוריות ארוכות ועבות באופן יחסי. כף הרגל ארוכה ודקה ומחולקת ל-4 אצבעות שנראות בפועל כ-3: זרת בינונית, אצבע גדולה וארוכה במיוחד במרכז, ואצבע אחת מאוחדת האופיינית לקנגוראים שלמעשה מורכבת משתי אצבעות; הבוהן נעדרת אצל הוולארו. הזרת בעלת טופר בינוני, האצבע המרכזית בעלת טופר גדול ועבה, ואילו האצבע המאוחדת בעלת שני טפרים קטנים. הקרסול של הוולארו ארוך מאוד ומשמש כמשענת העיקרית שלו.
וולארו האנטילופה מפגין דו-צורתיות זוויגית ניכרת, המתבטאת בעיקר בגודל, בצבע הפרווה ובמשקל; משקל של הזכרים למשל עולה לעיתים קרובות על 70 ק"ג, בעוד שהנקבות יגיעו רק לעיתים רחוקות למשקל של 30 ק"ג, ומשקלם הממוצע הוא כ-15 ק"ג. הראש של הזכרים גדול משל הנקבות, והגוף שלהם מאסיבי ושרירי יותר.
כסות ומראה חיצוני
הפרווה של וולארו האנטילופה גסה ומדובללת ואופיינית למיני הוולארו, והיא מורכבת משערות דלילות. צבע הפרווה משתנה בין הזכרים לנקבות:
לשני הזוויגים הסנטר, הגרון, המותניים, הגחון, תחתית הזנב והחלק התחתון של הגפיים בצבע לבן קרמי עד אפרפר, וכפות הידיים והרגליים בצבע חום שוקולד או שחור.
תפוצה ובית גידול
בית הגידול של וולארו זה הוא בעיקר יערות הסוואנה הדלילים והמישוריים של אוסטרליה בגבהים של פחות מ-500 מטר מעל פני הים. ניתן למצוא אותם גם בעמקים ושקעים נמוכים בקרבת נהרות גדולים, במיוחד באזורים לחים המאוכלסים בדשא ירוק וקצר. האוכלוסיות המזרחיות נמצאות גם במדרונות ופסגות של גבעות קטנות, ואילו האוכלוסיות הצפוניות מעדיפות אזורים עם מים קבועים. בניגוד למיני יונקים וציפורים רבים, הם נהנים מהשריפות הקבועות בסוף העונה היבשה בעקבות הדשא הירוק שצומח לאחר מכן. וולארו האנטילופה נוטה להימנע ממדרונות תלולים וסלעיים המאוכלסים על ידי הוולארו השחור והמצוי, אך למרות עשוי לסגת עונתית לאזורים גבוהים כאשר שטחי המרעה שלו מוצפים בעקבות מונסונים. הטמפרטורות בתחומי מחייתו 36-20 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-500 מילימטר לשנה.
אקולוגיה
וולארואי האנטילופה הם בעלי חיים חברתיים, שחיים בקבוצות של 3 פרטים ומעלה. קבוצות גדולות במיוחד של 30 פרטים נראות בעיקר בשטחי מרעה פוריים. קבוצות מעורבות של זכרים ונקבות נראים לעיתים קרובות, אך זכרים מבוגרים נוטים לחיות לעיתים קרובות בבדידות. בתקופה שבו וולד הוולארו גודל בכיס, הקבוצות מתחלקות לפי מגדר: קבוצות קטנות של זכרים, וקבוצות גדולות של נקבות וצאצאיהן. אין קשר חזק בין הפרטים שבקבוצה, אך למרות הן פרטים יחידים והן קבוצות נקשרים יחסית לשטח המחיה שלהם. בניגוד למיני קנגורו אחרים, אצל הוולארו הזכרים והנקבות נוהגים לטפח אחד את השני בלא קשר להתנהגות מינית.
במהלך היום הוולארואים נמצאים באזור המיוער כדי לתפוס מחסה בצל העצים מפני השמש הקופחת. בשעות בין הערביים הם הולכים לאזורי המרעה ומבלים שם בחיפוש אחר מזון עד השחר. במהלך עונת הגשמים הקרירה, הוולארוים עשויים לרעות גם במהלך היום כשיש מזג אוויר מעונן, אולם הם נסוגים חזרה ליער כאשר יורד גשם חזק.
וולארו האנטילופה אמנם אינו טריטוריאלי, אך למרות זאת הוא פעיל בשטח מחיה קבוע המכונה "שטח ביתי". טווחי הבית של הזכרים הם בגודל של 100 דונם או יותר, ואילו טווחי הבית של הנקבות הם פחות מ-20 דונם. הוולארו הוא יונק צמחוני, ותזונתו מורכבת בעיקר מעשב ירוק וטרי. הם נוטים לחפש אזורים עם עשב קצר או אזורים עם עשב ארוך שנשרף ומתחיל לצמוח מחדש. הוולארו עשוי להתחרות על מקורות המזון עם כיסאים אחרים הנמצאים בתחומי מחייתו כמו הקנגורו האדום ווולאבי אגיל. הייחום מתרחש בדרך כלל זמן קצר לאחר שהעובר מתחיל להתפתח בכיס. בתקופה זאת זכרים דומיננטיים וחזקים מרחיקים זכרים צעירים מהנקבות. לפני תחילת הקרב הזכרים משמעים קול שריקה חזק - בדרך כלל לאחר חבטה בקרקע עם כף הרגל. הם גם עשויים לעשות תנועת "השלכת ראש" לצדדים לפני הקרב. הלחימה בין הזכרים כוללת נעילה של המרפקים, איגרוף ובעיטות שנעשות תוך כדי הישענות על הזנב השרירי. עלייה בהיקף של קרבות הזכרים מתרחשת סמוך לעונת הרבייה. מלבד האדם אין כיום טורפים ידועים של וולארו האנטילופה, וייתכן כי הדינגו או עיט מחודד זנב עשויים להוות איום לגורים שמחוץ לכיס.
ההריון של הנקבה נמשך כ-35 ימים, לאחריהם נולד וולד יחיד בלתי מפותח שמטפס לתוך הכיס של אימו בדומה לשאר הקנגורוים. הוולד יונק ומתפתח במשך מספר חודשים, ולאחר כ-6 חודשים הוא מפותח לגמרי ובעל פרווה כשל הבוגרים ויוצא לראשונה מהכיס של אימו. בגיל של 37 שבועות האם אינה מאפשרת יותר לגור להיכנס לכיס. גור הוולארו נגמל בהדרגה ככל שעובר הזמן, ונגמל לחלוטין בגיל 15 חודשים. גם לאחר הגמילה, הוולארו הצעיר שומר על מערכת יחסים קרובה עם אימו, והם נחים יחד ומטפחים אחד את השני. הזכר מגיע לבגרות בגיל שנתיים והנקבות מגיעות לבגרות לאחר כ-16 חודשים. הכיס של הנקבה מתחיל להתפתח בגיל 20 חודשים.
תוחלת החיים של וולארו האנטילופה בטבע היא גבוהה למדי ומגיעה עד 16 שנים. בשבי היא נמוכה יותר ומגיעה ל-15 שנים.
מצב שימור
וולארו האנטילופה מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל תפוצה רחבה, אוכלוסייה גדולה למדי, התרחשות במספר אזורים מוגנים, וכי אין זה סביר שהוא יחווה בעתיד הקרוב ירידה ברמה כזו שתגרום להכללתו בקטגוריה מאוימת. עם זאת המין זקוק למעקב צמוד על ידי הרשויות האוסטרליות מכיוון שאוכלוסיות מסוימות נמצאות בירידה.
אין איומים עיקריים ידועים למין זה. ככל כנראה הוא מאוים במידה מסוימת על ידי פעילות אנושית מוגברת של שינוי הנוף ופיתוח קרקעות לחקלאות. הבערת אש לא מבוקרת בערבות עשב וציד מסורתי על ידי האבורג'ינים עשויים להיות איומים אפשריים.
וולארו האנטילופה נמצא במספר אזורים המוגנים, וזקוק לתוכנית ניטור של האוכלוסייה הכוללת בדיקת העדפות בית-גידול, מבנה חברתי, תזונה מעודפת, וגנטיקה בין אוכלוסיות מבודדות.
עורק האשך
עוֹרֵק הָאֶשֶׁךְ (TA: arteria testicularis) הוא עורק בבטן הזכר המתפצל מאבי העורקים ומספק דם לאשך, ליותרת האשך, לשריר מרים האשך ולשופכן.
זהו עורק ארוך היוצא מאבי העורקים מעט מתחת לעורק הכליה. העורק נע באלכסון מטה והצדה מאחורי הצפק, על גבי שריר המותניים הגדול, כאשר העורק הימני נמצא לפני הווריד הנבוב התחתון ומאחורי עורק המעי הגס האמצעי ועורק המעי העקום והמעי הגס, ואילו העורק השמאלי נמצא מאחורי עורק המעי הגס השמאלי ועורקי המעי העקול. העורק חוצה את השופכן, ואף מספק לו ענפים קטנים, וכן את חלקו התחתון של עורק הכסל החיצון. לאחר שהוא מגיע לטבעיתון המפשעה העמוק, הוא עובר בתעלת המפשעה, שם מסתעפים ממנו ענפים קטנים לשריר מרים האשך, והוא יוצא ממנה מטבעיתון המפשעה השטחי לעבר שק האשכים. העורק נכנס לחבל הזרע ומתפצל למספר ענפים המזינים את האשכים ואת יותרת האשך. הענפים ליותרת האשך מלווים את צינור הזרע ומשיקים עם עורק צינור הזרע, ואילו הענפים לאשך חודרים את הגלימה הלבנה.
צריחת האנפה
צריחת האנפה (באנגלית: The Harsh Cry of the Heron) הוא ספר ההמשך לטרילוגיה הפופולרית מאת ליאן הרן, סיפורי האוטורי, אשר יצא בשנת 2006. העלילה מתרחשת 16 שנים לאחר סיום אירועי הטרילוגיה, ומתארת את האירועים שמובילים בסופו של דבר למפלתו של טקאו, בהתאם לנבואה שנגלה לו שנים קודם לכן.
תקציר העלילה
איום חדש על טקאו מופיע. אראי זנקו ואשתו האנה כרתו ברית עם סאגה הידקי, מצביא אשר כבש את רוב איי האימפריה בשמו, לכאורה, של קיסר נטול כוח. סאגה דורש מטקאו לוותר על השלטון, כאשר ברצונו להושיב במקומות את זנקו כשליט בובה. בינתיים, קיקוטה אקיו, ראש משפחת קיקוטה הגולה, יחד עם הברברים הלבנים שהגיעו לחוף הממלכה, גם זוממים להפיל את טקאו. לקראת סוף חייו, מוטו קנג'י מנסה לראות את נכדו היסאו ולהגיע להסכמה עם בית קיקוטה. כשהוא מנסה לברוח עם הילד, הוא מבין כי היסאו הוא שר רוחות, בעל כוח לתקשר ולשלוט בנשמות המתים, למרות שעדיין לא פיתח את יכולות השליטה. הנשמה של אמו, יוקי, רודפת אותו. כשקנג'י מבין שלא יצליח לחמוק מידיו של אקיו, הוא מתאבד. עם מותו, הנאמנות של בני משפחת מוטו מחולקת בין האחיינית שלו שיזוקה (אמם של זנקו וטקו, הנאמנה לטקאו) וזנקו, אשר בברית עם אקיו.
בניסיון להימנע מקרב עם סאגה שיחריב את ארצו שאך חזרה לפרוח, טקאו מסכים לתחרות קשתות, בה המנצח ישלוט בממלכת שלוש הארצות. בשל ידו הנכה של טקאו, שיגקו לוקחת את מקומו. האוטורי יוצאים המנצחים, וטקאו יוצא מהבירה בתהילה, ומשאיר מאחוריו כשי לקיסר את הקירין, חיה אקזוטית שהיא סמל של מזל וברכת האלים. אך הקירין משתחרר, ונשרך אחרי פמלייתו של טקאו. הדבר נחשב כעלבון לקיסר, וסאגה מנצל את ההזדמנות לרדוף את טקאו. בקרב שמתפתח, שני הצדדים סופגים הפסדים קשים, ולבסוף שיגרו יורה לסאגה בעין, והוא נסוג עם חייליו.
מאיה, תחת השפעתה של יוקי, מתגנבת לבית הוריה ובטעות הורגת את אחיה התינוק עם מבט הקיקוטה; מזועזעת ממעשה ידיה, היא בורחת. מיוסרת ואבלה, קאדה נופלת לאי שפיות זמנית כאשר האנה מגלה לה את דבר הנבואה לגבי מותו של טקאו, ועל קיומו של בן נוסף שלו. בזעמה, היא פוקדת שביתה (בית שיגרו לשעבר) יישרף עד היסוד, ויוצאת עם האנה ובניה לבירת אראי, קוממוטו, בעת שכוחותיו של זנקו מחריבים את האגי. טקאו מוצא אותה, ומנסה לדבר על ליבה, אך היא קוראת לשומרים. טקאו אינו מסוגל להילחם עם אשתו, אז הוא מוותר על השלטון לטובת בתו שיגקו. הוא פורש למקדש בטריאמה עם מיקי וחברו הוותיק קובו מאקוטו. כמה שבועות מאוחר יותר, אקיו והיסאו באים להרוג אותו, אבל ברגע האחרון, חמוש באקדח, היסאו קופא על מקומו ואינו מסוגל להרוג את אביו. אקיו חוטף את האקדח, והוא מתפוצץ בידיו, והורג אותו וגם את מאיה (הנשלטת באותו הרגע על ידי דיבוק החתול). טקאו, שמאמין שזה הזמן שלו, שם סכין בידיו של היסאו, ואז דוקר את עצמו באמצעותו. ובכך, מגשים את נבואת המוות שלו.
מרסל דסאי
מרסל דסאי (בצרפתית: Marcel Desailly; נולד ב-7 בספטמבר 1968 באקרה, גאנה בשם Odenke Abbey) הוא כדורגלן עבר צרפתי. דסאי זכה עם נבחרת צרפת במונדיאל 1998 וביורו 2000.
דסאי, שנולד בגאנה, הגיע לצרפת בגיל 4, לאחר שאימו נישאה לדיפלומט צרפתי, ושמו שונה. את הקריירה המקצוענית שלו החל ב-1986 בקבוצת נאנט הצרפתית. ב-1992 עבר דסאי לאולימפיק מרסיי וזכה עימה שנה לאחר מכן בליגת האלופות. ב-1994 הוא זכה שוב בגביע, הפעם כשחקן מילאן, לאחר שכבש את שערה הרביעי של קבוצתו בניצחון 4-0 על ברצלונה במשחק הגמר, והיה לשחקן הראשון שזוכה בגביע שנתיים ברציפות עם שתי קבוצות שונות. במהלך שנותיו במילאן זכה, מלבד ליגת האלופות, גם בשתי אליפויות הסרייה א'.
בקיץ 1998 עבר דסאי לצ'לסי, שם שיחק 6 עונות, ואף מונה לקפטן הקבוצה בשנת 2000. שם גם נרקם שיתוף פעולה ייחודי בהגנה בינו לבין שותפו לנבחרת צרפת, פרנק לבף. עם צ'לסי זכה דסאי בגביע האנגלי, מגן הקהילה ובסופרקאפ האירופי. לאחר 6 עונות בצ'לסי הצטרף דסאי לקבוצת אל-ע'ראפה הקטרית, ונהיה לקפטן הקבוצה. תחת הדרכתו של המאמן הצרפתי ברונו מטסו (שאימן את נבחרת סנגל במונדיאל 2002) זכתה הקבוצה באליפות קטאר ב-2005. לאחר מכן שיחק עונה אחת במועדון ספורט קטאר, ולאחר שזו סיימה את הליגה במקום השני פרש דסאי ממשחק.
ריינג'ר 2
ריינג'ר 2 (באנגלית: Ranger 2) הייתה משימת ניסוי לגשושית הריינג'ר של נאס"א כחלק מתוכנית ריינג'ר שמטרתה הייתה שליחת גשושיות אל הירח על מנת לקבל תמונות קרובות מפניו. ריינג'ר 2 שוגרה על מנת לבחון את מערכותיה ולבצע מספר תצפיות מדעיות על קרינה קוסמית, שדות מגנטיים, קרינה, חלקיקי אבק וחיפוש אחר "זנב" של גז מימן הנגרר אחרי כדור הארץ.
מרסל דסאי
את הופעת הבכורה בנבחרת צרפת ערך דסאי ב-1993, אך הפך לשחקן מרכזי רק ב-1996. הוא היה שותף לזכיית הנבחרת במונדיאל 1998 בצרפת, אף על פי שהורחק במשחק הגמר נגד נבחרת ברזיל. לאחר הטורניר אף הוענק לדסאי אות לגיון הכבוד, אות הכבוד הצרפתי החשוב ביותר. ההצלחה עם הנבחרת המשיכה, ודסאי ונבחרתו זכו גם בטורניר יורו 2000. לאחר הטורניר פרש ממשחק בינלאומי הקפטן דידייה דשאן, ודסאי מונה במקומו לקפטן הנבחרת הצרפתית, שזכתה שנה לאחר מכן בגביע הקונפדרציות. לאחר יורו 2004 פרש דסאי מהנבחרת, כשהוא מחזיק בשיא ההופעות בנבחרת עם 116 הופעות, שיא שנשבר על ידי ליליאן תוראם במהלך מונדיאל 2006.
ריינג'ר 2
מבנה החללית
ריינג'ר 2 הייתה שייכת לבלוק 1 של גשושיות הריינג'ר והייתה זהה כמעט לחלוטין לריינג'ר 1. היא הייתה בעלת בסיס משושה ברוחב 1.5 מטרים עליו הורכבו מוטות אלומיניום בצורה חרוטית לגובה 4 מטרים. שני לוחות סולאריים באורך 5.2 מטרים הורכבו על הבסיס ונפרשו לאחר השיגור. אנטנה מתכוונת הורכבה בתחתית הבסיס. הכלים המדעיים ושאר הרכיבים הורכבו על הבסיס ומוטות האלומיניום. הכלים כללו: טלסקופ ליימן־אלפא, מגנטומטר אדי־רובידיום, מנתח אלקטרוסטטי, גלאי חלקיקי אנרגיה לטווח בינוני, שני טלסקופים, תא מיינן לקרינה קוסמית, גלאי אבק קוסמי וסופרי סיניטילציית קרני־X קוסמיות.
מרסל דסאי
מאז שפרש ממשחק פעיל עבד דסאי כפרשן כדורגל ברשת BBC, כמו גם כדובר של אתר הימורי ספורט. דסאי משמש גם כשגריר יוניצ"ף בגאנה.
ריינג'ר 2
משימה
ריינג'ר 2 שוגרה למסלול חנייה ארצי במסלול לווייני נמוך ב-18 בנובמבר 1961, אך עקב כשל טכני שלב האג'ינה של המשגר לא הופעל ולכן הגשושית לא הוכנסה למסלולה המתוכנן ונשארה במסלול הנמוך. מסלולה דעך והיא שבה לאטמוספירה ב־20 בנובמבר 1961.
יהדות ברזיל
יהדות ברזיל היא הקהילה היהודית השנייה בגודלה באמריקה הלטינית (אחרי יהדות ארגנטינה), ותחילתה במאה ה-16 באזור מדינת ברזיל של היום.
ליהודים היה חלק עקיף ב"גילוי" ברזיל על ידי האירופים. גילויים ושיפורים טכנולוגיים רבים שנעשו על ידי יהודים מומחים בתחומים של טכנולוגיות שיט ואסטרונומיה (כמו לוי בן גרשום שפיתח כמאתיים שנים קודם מכשירי תצפית אסטרונומיים ואברהם זכות ששיפר את האַצְטְרוֹלָב) הם שאפשרו לפורטוגזי פדרו אלברש קברל לגלות את ברזיל ב-1500. בנוסף, באותה תקופה יהודים שימשו כמתורגמנים ויועצים במסעות לגילוי יבשות חדשות (לדוגמה, פדרו נונס) בגלל הידע של המנהגים של מדינות אחרות וידע במספר שפות. ייתכן מאוד שגם במסעו של קברל בו גילה את ברזיל, היו בצוותו יהודים, אם כי הדבר אינו וודאי.
בברזיל היה עץ שהיה מבוקש מאוד באירופה באותה תקופה (pau-brazil) וסוחרים היו שטים לברזיל כדי להביא ממנו לאירופה. עקב המסעות האלו החלה להיווצר אוכלוסייה של קבע בברזיל. בשנים 1500–1570 מספר היהודים שהיגרו לברזיל היה גדול, ובאופן הדרגתי נוצרה קהילה יהודית. ב-1567 הוחל איסור יציאת אנוסים מפורטוגל שבשנת 1580 (כאשר פורטוגל איבדה את עצמאותה לספרד) הפך לחוק. לכן יציאת יהודים לברזיל הפכה קשה יותר, אך למרות זאת, תמורת תשלום, ההגירה של יהודים לברזיל המשיכה. זו הייתה תחילתה של תקופה קשה לקהילה היהודית, וחבריה נזהרו מאוד מלהבליט את יהדותם. קיימים מספר מיתוסים, לפיהם בין כובשי ברזיל היו יהודים אנוסים.
הקהילה היהודית-הולנדית ברסיפה
ב-1630 צי של 70 אוניות הולנדיות כבש את מדינת פרנמבוקו באזור הצפון מזרחי של ברזיל. בגלל התנגדות התושבים המקומיים התקופה שבין 1630–1635 הייתה לא יציבה וקשה גם ליהודים, אבל מ-1635 הקהילה היהודית בברזיל שגשגה כלכלית, חברתית ותרבותית. בתקופה זו החלו להגיע לברזיל יהודים גם מהולנד.
יהודי הולנד היו בעיקר יהודים שנמלטו מספרד ומפורטוגל כדי ליהנות מהחופש הדתי ששרר בהולנד בזמן הייסוד מחדש של האינקוויזיציה בפורטוגל וספרד. רבים מיהודים אלו היו סוחרים, בין השאר כיוון שידעו הולנדית וגם פורטוגזית, וחלקם היגר לברזיל. באמסטרדם ובערים הולנדיות נוספות קמו קהילות יהודיות קטנות. למרות זאת, נחסמו בפני היהודים אפשרויות מסחר ואף אפשרויות רבות נוספות. הקהילה הכילה במהרה יותר חברים משיכלה לתמוך בהם. כדי לפתוח בפני היהודים באמסטרדם אפשרויות מסחר וכדי לספק בית ליהודים שלא יכלו לממן זאת, הובילו סוחרים הולנדים משלחת שנועדה להשתלט על ברזיל ומטעי הסוכר שלה מפורטוגל שנחלשה תחת שלטון ספרדי. על אף אזהרות מוקדמות של שנים מפני בלשים, המשלחת ההולנדית השתלטה בקלות על ברזיל וכל רסיפה בקרב השני של גואררפס. במשך עשרים שנה, המושבה שגשגה יחד עם היהודים שבתוכה. למרות הטינה שהופנתה כלפיהם על ידי נוצרים הולנדים ופורטוגזים, היה צורך ביהודים בתהליכי המסחר מפני שהיו היחידים שדיברו הולנדית ופורטוגזית מלכתחילה.
שלא כמו באמסטרדם ובפורטוגל, היהודים ששהו ברסיפה חוו סובלנות דתית יוצאת דופן הכוללת אישור לתהלוכות ציבוריות, ובניית בית כנסת, בתי ספר דתיים ואף מקווה. ב-1640 נפתח בית הכנסת קהל צור ישראל. מלחמת אזרחים שנתמכה על ידי המלכות הספרדית גרמה להרס במושבה בעוד שברזילאים-פורטוגזים, אשר היו נוצרים קתולים, לחמו לסילוק ההולנדים הפרוטסטנטים. בעוד שמלחמת הגרילה פגעה קשות במסחר בסוכר, יהודים רבים שבו לאמסטרדם כשהשאירו חלק מהקהילה מאחוריהם.
הגירה מרחבי האימפריה העות'מאנית ומאירופה
יהודים שבו לברזיל בעשור הראשון של המאה ה־19, לאחר קבלת עצמאותה וההגירה אליה עלתה במשך המאה ה־19 ותחילת המאה ה־20. מרבית המהגרים בתקופה זו היו יהודים מרחבי האימפריה העות'מאנית, עם התפוררותה של זו. מרבית המהגרים הגיעו מסוריה, טורקיה ולבנון; אך הגיעו גם יהודים ממרוקו.
בסוף העשור השמיני של המאה ה־19, חברי התנועה הציונית שקלו ליישב יהודים רבים בברזיל כדי להימלט מהפוגרומים ברוסיה, אך חוקי הגירה נוקשים וסכסוך פוליטי גרמו לנטישת הרעיון. המהגרים שבכל זאת הגיעו לברזיל באו מקהילות יהודיות שונות מכל העולם והפכו את הקהילה הברזילאית למגוונת מאוד ובדרכים רבות למיקרוקוסמוס של החברה הברזילאית ככלל. בין המהגרים היו גם "סוחרי נשים", אשר הביאו עימם צעירות יהודיות ממזרח אירופה לעבודה בזנות (בדומה להגירה דומה בארגנטינה).
בראשית המאה ה-20 רכשה יק"א שטח של 996.5 קמ"ר בדרום ברזיל לצורך יישוב איכרים יהודים שיעסקו בגידול טבק. בשנת 1910 דווח על 300–400 יהודים, רובם מבסרביה, במושבה "פיליפסון" של יק"א. מהגרים שהגיעו בתחילה למושבה של יק"א עברו בהמשך לערים וכך גדל מספר היהודים בערי ברזיל. בשנת 1910 היו בפורטו אלגרה 15-20 משפחות יהודיות שקיימו פעילות יהודית משותפת.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה חיו בברזיל כ-5,000–7,000 יהודים, מדיניות ההגירה של ברזיל השתנתה לאחר המלחמה והיא הרשתה הגירה של מהגרים המעוניינים לעבוד בחקלאות, בלבד. בשנת 1920 הודיעה ממשלת ברזיל שהיא מוכנה לקלוט 2500 משפחות של פליטים יהודים מאוקראינה וליישבם כחקלאים על חשבונה. בשנת 1924 הרשתה ברזיל הגירה של יהודים המעוניינים לעסוק בחקלאות בלבד תוך דרישה מהארגונים היהודיים להתחייב להשיב לאירופה מהגרים שהממשלה אינה מעוניינת בהם.
ג'פרי לסר, חוקר ההגירה היהודית לברזיל, טען כי בשנים 1881–1920 נכנסו לברזיל 18,889 יהודים. ואילו בין השנין 1920–1929 היגרו אליה יותר מ 30,000 יהודים.
באופן כללי, הקהילה עברה רדיפות רבות למרות החרמת כל ארגוני ההגירה, כולל ארגונים קהילתיים יהודיים על ידי הממשלה למשך תקופה מסוימת במהלך מלחמת העולם השנייה.
יהדות ברזיל לאחר מלחמת העולם השנייה
בשנת 1948 הוקמה הקונפדרציה היהודית של ברזיל. עיתון המשקיף ⁩⁩דיווח שגרים בברזיל 108,000 אשכנזים ו-8,000 ספרדים.
לאחר מלחמת העולם השנייה התרחשו מספר גלי הגירה של יהודים לברזיל. כך, נמלטה חלק מיהדות קובה, כמו גם יהודים ממצרים והונגריה לברזיל בעקבות המהפכות במדינות אלו (הונגריה ומצרים בסוף 1956; קובה ב-1959). הייתה גם הגירה פנימית בתוך אמריקה הלטינית, בעיקר מבוליביה ולברזיל היגרו גם יהודים מישראל.
חלק מן התהפוכות הפוליטיות בברזיל פגעו גם ביהודים ושמם של חלק מן המשטרים הימניים (למשל זה של ז'טוליו ורגאס) והצבאיים נקשר גם באנטישמיות.
אף כי לא קיימים נתונים מדויקים על כך, מעריך המכון לתכנון מדיניות העם היהודי כי בעשור הראשון של המאה ה-21 חיים בברזיל כ-107,000 יהודים בברזיל והם מהווים חלק אינטגרלי בכל תחומי החיים בברזיל. כמחצית מהיהודים הברזילאים חיים בסאו פאולו וכרבע מהיהודים בריו דה ז'ניירו. כאשר יש נוכחות משמעותית של כמה אלפי יהודים גם בפורטו אלגרה וקוריטיבה. ושאר היהודים מפוזרים בקהילות קטנות של כמה מאות אנשים בממוצע ברחבי ברזיל. הקהילה מקיימת מוסדות חינוך, תרבות ודת. בברזיל פועלים גם ארגונים ציוניים ותנועות נוער ציוניות.
הקהילה היהודית בסאו פאולו הקימה את בית החולים היהודי אלברט איינשטיין, הנחשב לטוב במדינה ובאמריקה הלטינית. בית החולים נחנך בשנת 1971.
עולים מברזיל היו מעורבים בפיתוח והקמה של מספר יישובים בישראל, הבולט שבהם הוא קיבוץ ברור חיל, אשר מקיים מספר אירועים ברוח תרבות ברזיל.