cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע רעם מתגלגל
קשיים
בנוסף לכל הסוגיות הללו הייתה גם המדיניות של הפנטגון לביצוע רוטציה שנתית של הכוחות בדרום-מזרח אסיה. אף על פי שצוותי האוויר הראשונים שהגיעו לזירת הלחימה היו מנוסים מאוד, הקצב ההולך וגדל והרחבת המשימות הצריכו תגבור של כוח האדם. עקב כך הוחמר בהדרגה המחסור בצוותי אוויר מנוסים. דילמה זו נעשתה מורכבת אף יותר עקב מדיניותו של חיל האוויר שהכתיבה איסור על התנדבות מרצון לסבב לחימה שני, בנוסף להשפעה של העברתם של טייסים בין סוגים שונים של כלי טיס. לעומת זאת, הצי נטה לשמור את צוותי האוויר שלו באותה יחידה לכל אורך הקריירה הצבאית שלהם, וכך לשמור על מומחיותם, אך כך גם גרם לאבדות כבדות יותר בקרב צוותים מנוסים שביצעו משימות מגוונות.
גורם בעייתי נוסף היה מזג האוויר בזירת הלחימה. משמעות זרימות המונסון הייתה שמזג האוויר הקשה על הפעולות במשך כמעט שמונה חודשים בשנה (מסוף ספטמבר ועד תחילת מאי), שבהם הגשם והערפל הסתירו את המטרות. העדרן של יכולות להפצצה בכל מזג אוויר ובלילות גרמו לביצוען של רוב הפעולות בשעות האור, ולפיכך הקלו על הצפון וייטנאמים בביצוע פעולת ההגנה האווירית שלהם.
צפון וייטנאם במהלך המבצע
עוד לפני תחילת מבצע רעם מתגלגל העריכה המנהיגות של צפון וייטנאם שהוא עתיד לבוא. בפברואר 1965 היא הוציאה הנחיה לכוחות הצבא שלה ולאוכלוסייה "לשמור על קווי התקשורת והתחבורה ולהיות ערוכים לחורבן כללי במדינה, כולל האנוי והייפונג". ההנהגה הקומוניסטית הכריזה על "מלחמה עממית כנגד מלחמת ההרס האווירית... כל אזרח הוא חייל, כל כפר, כל רחוב, כל מפעל – הם מבצר כנגד חזית הקרב האנטי-אמריקאית". כל תושבי האנוי, למעט אלה שהיו חיוניים לפעילות השלטון, פונו ממנה אל ערי השדה. עד 1967 קטנה אוכלוסיית הבירה במחצית.
מאחר שהתמודדות אווירית עם חיל האוויר האמריקני לא באה בחשבון, החליטה הנהגת הצפון להתמקד בבניית מערכת הגנה אווירית יעילה. בתחילת המערכה, היו ברשותה של צפון וייטנאם כ-1,500 כלי נשק אנטי-אוויריים, רובם תותחים קלים בקוטר של 37 ו-57 מ"מ. בכל אופן, תוך שנה אחת, העריכו האמריקאים שהמספר גדל ליותר מ-5,000, כולל מערכות מונחות מכ"ם בקטרים של 85 ו-100 מ"מ. הערכה זו עודכנה מאוחר יותר כלפי מטה ממספר של 7,000 בראשית 1967 לפחות מ-1,000 ב-1972. ללא קשר לכך, 80% מהפלות המטוסים האמריקאים במהלך מבצע רעם מתגלגל נזקפו לזכותה של מערכת ההגנה האנטי-אווירית הצפון וייטנאמית.
את מערך ההגנה האנטי-אווירית גיבו מטוסי הקרב של הצפון וייטנאמים, שבתחילה כללו רק את מטוסי הקרב מיג-17. אף על פי שהם נחשבו למיושנים בהשוואה למטוסי הסילון האמריקאים, הפכו הצפון וייטנאמים את חולשותיהם של המטוסים שלהם לחוזקות. הם היו מהירים מספיק כדי לבצע מארבי "פגע וברח" ויכולת התמרון שלהם הייתה טובה מספיק כדי להפיל את מטוסי הווט F-8 קרוסיידר וה-F-105 ת'נדרצ'יף המתקדמים יותר, שעד מהרה פתחו טקטיקות חדשות. מטוסי המקדונל דאגלס F-4 פנטום החדשים שצוידו בטילים הפכו להיות מטוסי הקרב העיקריים של האמריקאים.
כלכלת הצפון פוזרה למען הגנתה ומפעלים גדולים שמוקמו באזורים המאוכלסים של דלתת הנהר האדום, פוצלו למערות ולכפרים קטנים בכל רחבי הארץ. באזור החיץ בדרום שהופצץ יותר בכבדות, הועברו כפרים שלמים למכלולי מנהרות תת-קרקעיות למשך המבצע. בכל רחבי צפון וייטנאם החל להיות מחסור במזון, בעיקר באזורים העירוניים, שכן מגדלי האורז התגייסו לשירות צבאי או התנדבו לעבודות שיקום נזקי ההפצצות. כאשר הותקפה מערכת התחבורה הלאומית, שוקמו גשרים חרבים או הוחלפו במעברי עפר, מעבורות, מעברים תת-קרקעיים וגשרי סירות. המערכת הוכחה כעמידה, בנויה היטב וניתנת לשיקום בקלות.
המשאב העיקרי של צפון וייטנאם הייתה ככל הנראה אוכלוסייתה. במהלך שנת 1965, התנדבו 97,000 צפון וייטנאמים לעבוד במשרה מלאה בשיקום נזקי ההפצצות. 350,000-370,000 עובדים נוספים עבדו במשרה חלקית. כאשר הותקפו קווי האספקה, פוצלו קווי מסילות הברזל ושיירות הרכבים למרכיבים קטנים יותר, שפעלו רק בלילות. המאמץ הלוגיסטי גובה באזרחים שנעו בסירות נהר קטנות, עגלות ומריצות ושימשו כסבלים והובילו משאות לצורכי המאמץ המלחמתי. הם זכו לעידוד באמצעות סיסמאות כמו "כל קילוגרם של משא... הוא כדור בראשם של הפיראטים האמריקאים".
טילי קרקע-אוויר נגד הויילד ויזל
ההכנסה לפעולה של טילי קרקע-אוויר העמידה את הטייסים האמריקאים בפני ברירות קשות: לגשת למטרות מגובה רב כדי להימנע מפגיעה מאש אנטי-אווירית ולהיות טרף לטילי הקרקע-אוויר, או לטוס בגבהים נמוכים כדי להימנע מפגיעת הטילים ולהוות מטרה לסוללות האנטי-אוויריות. עקב שינוי הטקטיקות והשימוש ההולך וגדל בחסימות מכ"ם, ירד במשך הזמן שיעור ההצלחות של טילי הקרקע-אוויר. מיחס של הפלה אחת ל-30 שיגורים ירד שיעור ההפלות ליחס של פחות מהפלה אחת ל-50 שיגורים. נתונים אלה העידו באופן משמעותי על היעילות של מבצע רעם מתגלגל, מאחר שסוללות טילי הקרקע-אוויר של צפון וייטנאם לא סבלו אף פעם ממחסור בטילים, ללא קשר למאמצים לפגוע בקווי האספקה שלהם.
האופן ההדרגתי של המבצע נתן להאנוי מספיק זמן להתרגל למצב. ב-1967, החזיקה צפון וייטנאם כבר 25 גדודי טילים, שכל אחד מהם הפעיל שישה משגרים, שפעלו לסירוגין מתוך 150 אתרים. בסיועה של ברית המועצות, החלו הצפון וייטנאמים להפעיל במהירות מערכות מכ"ם להתראה מוקדמת שכללו יותר מ-200 מתקנים שפוזרו ברחבי הארץ, עקבו אחר הפשיטות האוויריות של האמריקאים ופעלו בתאום עם סוללות הטילים, הסוללות האנטי אוויריות ומטוסי המיג שתקפו אותם. במהלך שנת 1967 איבדה ארצות הברית 248 כלי טיס (145 של חיל האוויר, 102 של הצי ואחד של חיל הנחתים).
כדי לשרוד בשטח קטלני זה, אימצה ארצות הברית טקטיקות מיוחדות חדשות. פשיטות רחבות היקף, שכונו בחיל האוויר בשם "חבילות כוח" (force packages) ובצי כונו "תקיפות אלפא" (Alpha strike), כללו אין ספור כלי טיס שנועדו להגן על המפציצים. הראשונים להיכנס לאזורי המטרות היו כוחות מיוחדים שכונו "יד הברזל" (Iron Hand) שנועדו לדכא את הכוחות האנטי-אוויריים של הצפון וייטנאמים. אלה כללו את מטוסי ה-F-105 שצוידו באמצעים אלקטרוניים מתוחכמים לגילו פליטת הקרינה של אמצעי ההנחיה והשליטה של סוללות הטילים.
החל מאמצע שנת 1966 ועד לסוף 1967 המשיך הנשיא לינדון ג'ונסון לחלק לגנרלים מטרות רגישות להתקפה ובאותה עת ניסה לפייס את היונים בקונגרס ובממשל באמצעות קיצוצים תקופתיים וביוזמות שלום שלא באו מתוך כוונה כנה. בסופו של דבר מהלכים בלתי יציבים אלה לא גרמו לשביעות רצון של אף אחד וסייעו מעט לשנות את מהלך המלחמה.
הלוחמה במיגים
מבצע רעם מתגלגל נכנס לשלבים הסופיים של ההתפתחות המבצעית שלו במהלך 1967 ו-1968. המטרה העיקרית של ההפצצות מגובה רב של צפון וייטנאם שונתה בהדרגה לעצירת שטף אספקת הציוד וחומרי הגלם ולהשמדת מרכיבי התשתיות שסייעו למאמץ המלחמתי של הצפון. אף על פי שרוב ההפלות של המטוסים האמריקאים אירעו כתוצאה מפעולתו של מערך ההגנה האווירית הצפון וייטנאמי, המשיכו מטוסי ה-F-105 וה-A-4 להיתקל יותר ויותר בטילי הקרקע-אוויר ובמטוסי המיג. מטוסי הקרב הצפון וייטנאמים היוו גם בעיה מיוחדת בשל המחסור בכיסוי מכ"ם באזור דלת הנהר האדום, שאפשר לטייסי המיג להפתיע את כוחות התקיפה. למטוסים להתראה מוקדמת היה קושי לגלות את מטוסי המיג שטסו בגבהים נמוכים והמטוסים עצמם היו קשים גם לזיהוי מבחינה ויזואלית.
אף על פי שמטוסי ה-F-105 הצליחו להפיל 27 מיגים בקרבות אוויר, יחס ההפלות הכללי של שני הצדדים הלוחמים היה שקול. ב-2 בינואר 1967 הפתיעו האמריקאים את מטוסי המיג כאשר הם הוציאו את "מבצע בולו" (Operation Bolo). מטוסי F-4 פנטום, שעשו שימוש באותם אותות רדיו, דרכי גישה, גובה ומהירות האופייניים למטוסי ה-F-105, שימשו כפיתיון לטייסי המיג-21 שחשבו שמדובר בטרף קל. התוצאה הייתה שבעה מיגים שהופלו תוך 12 דקות ללא כל אבדות לאמריקאים.
מאוחר יותר באותה שנה ביצעה ארצות הברית את הניסיון הממושך והאינטנסיבי ביותר שלה לאלץ את הצפון וייטנאמים לשבת לשולחן המשא ומתן. כמעט כל המטרות שהוגשו למטה הכוחות המשולבים אושרו לתקיפה, כולל שדות תעופה שקודם לכן היו מחוץ לתחום. רק מרכז האנוי, מרכז הייפונג ורצועת הגבול של צפון וייטנאם עם סין נותרו מחוץ לתחום המאושר לתקיפה. מאמץ עיקרי נעשה לבודד את האזורים העירוניים על ידי הריסת גשרים ותקיפת מאגרי דלק ושמנים. כמו כן הותקפו מפעל פלדה גדול צפונית להאנוי (בפעולה זו אירעה הדחיפה של פארדו), תחנות כוח, מספנות ובתי מלאכה לרכבת. מטוסי המיג נכנסו לקרב בהמוניהם, שכן עיר הבירה שלהם הייתה תחת איום ויחס ההפלות היה 1:2 לטובת האמריקאים. במהלך שנת 1968, הופלו 184 כלי טיס אמריקאים (75 של חיל האוויר, 59 של הצי ו-5 של חיל הנחתים). 22% מהפלות אלה נזקפו לזכותם של המיגים. כתוצאה מכך, אושרו תקיפות על שדות התעופה של הצפון וייטנאמים, שקודם לכן היו מחוץ לתחום המאושר לתקיפה.
למרות מאמצי המניעה של מבצע רעם מתגלגל, ביצעו הווייטקונג וצבא צפון וייטנאם את המתקפה הגדולה ביותר שלהם עד אז ב-30 בינואר 1968, והכו בכל רחבי דרום וייטנאם במהלך חג השנה חדשה. מתקפת טט הסתיימה כאסון מבחינה צבאית מבחינתה של צפון וייטנאם ושל הווייטקונג, אך גם השפיעה לרעה על דעת הקהל האמריקאית, ובהמשך על דעתם של מקבלי ההחלטות בוושינגטון. למזלה של צפון וייטנאם, רבים מתומכי ההפצצות האוויריות (כולל מפקד חיל האוויר מקדונלד בעצמו), לא רצו לסכן את המטוסים שהיו מסוגלים לשאת מטען פצצות כבד במזג אוויר גרוע, מפציצי ה-B-52. ללא הכנסתם של מפציצים אלו לפעולה, לא ניתן היה להגיב באופן משמעותי על מתקפת טט, מאחר שמזג האוויר לא אפשר את ביצועם של מבצעי תקיפה עד תחילת אפריל.
ההתנגדות למבצע
בזיכרונות שהעלה מקנמארה לאחר המלחמה, הוא ציין שבאביב 1967, היה ברור לו ולפקידים אחרים בממשל שהן מבצע רעם מתגלגל והן הלוחמה הקרקעית בדרום וייטנאם לא משיגים את מטרתם. מקנמארה טען שהוא ואחרים בממשל הביעו את התנגדותם שוב ושוב להמלצותיהם של קציני מטה הכוחות המשולבים להגברת קצב ההפצצות ולמיתון ההגבלות לאישור המטרות. הגנרלים מצאו את עצמם בין הפטיש לסדן כאשר ביצעו את תפקידם. הם טענו פעם אחר פעם שהמערכה לא משיגה את מטרותיה, ועם זאת הם דרשו שוב ושוב חופש פעולה רחב יותר כדי שהיא תצליח. המטרות המוגבלות של המבצע שנבעו ממדיניות החוץ האמריקאית והמטרות של חוגי הצבא להשגת ניצחון מוחלט, פשוט לא השתלבו אלה עם אלה.
ב-9 באוגוסט 1967 פתחה ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית שימוע על מבצע רעם מתגלגל. תלונות שהושמעו על ידי זרועות הכוחות המזוינים הכניסו לפעולה את הקולות הניציים ביותר בגבעת הקפיטול. ראשי הצבא העידו לפני הוועדה והלינו על ההסלמה של הלוחמה האווירית ועל המגבלות שהוטלו עליה מצדם של הגורמים האזרחיים בממשל. היה ברור שמקנמארה, האזרח היחיד שזומן והאחרון מבין כל מי שהעיד לפני הוועדה, יהפוך לשעיר לעזאזל. מזכיר ההגנה גייס את התנגדויותיו ללוחמה אווירית ללא הבחנה וסתר את כל הטענות שהועלו על ידי ראשי הכוחות המזוינים. הוא הודה בבוטות שלא היה "כל בסיס להאמין שמבצע הפצצה כל שהוא... יגרום לבדו למשטרו של הו צ'י מין להיכנע ובקיצור, יגרום להשמדה כללית של צפון וייטנאם ושל עמה".
כעת היה ברור לנשיא ג'ונסון שמקנמארה גורם למבוכה לממשלו. בפברואר 1968 התפטר מקנמארה מתפקידו והוחלף בקלארק קליפורד, שנבחר בשל ידידותו האישית עם הנשיא וההתנגדות שהוא הביע קודם לכן להצעותיו של מקנמארה לגבי ייצוב גודל הכוחות האמריקאים בדרום וייטנאם ולסיומו של מבצע רעם מתגלגל. עם זאת, עמדתו של מקנמארה התקבלה כמעט מידית על ידי מזכיר המדינה, דין ראסק (עד אז תומך נלהב של מבצע ההפצצה). ראסק הציע להתחיל להגביל את המבצע לאזור החיץ של צפון וייטנאם ללא תנאים מוקדמים ולהמתין לתגובתה של האנוי. תוך חודשים ספורים אימץ גם קליפורד את השקפותיו של קודמו, ובהדרגה החל להשתכנע שארצות הברית חייבת לסגת ממחויבות בלתי מוגבלת למלחמה.
עקב אכזבתו ממה שנתפש כתבוסה פוליטית מבית ומתוך תקווה שהאנוי תיכנס לשולחן המשא ומתן, הודיע הנשיא ג'ונסון ב-31 במרץ 1968 שכל ההפצצות מצפון לקו הרוחב 19 צפון יופסקו. כתוצאה מהחלטה זו, החלו חיל האוויר והצי להטיל את כל עוצמת האש שהם פיזרו קודם לכן בכל רחבי צפון וייטנאם על השטח שבין קווי הרוחב 17 ו-19. חיל האוויר הכפיל את מספר טיסות ההפצצה ליותר מ-6,000 בחודש והמערכה התרכזה בחסימת מעברים חיוניים, בחסימת כבישים ובהשמדת שיירות תובלה. גם הפעם ניצבו המפקדים הצבאיים בפני דילמה דומה: כמי שהתנגדו להגבלת ההפצצות, הם ראו במדיניות החדשה כרע במיעוטו, במיוחד כאשר הברירה הייתה לא להפציץ כלל. הצפון וייטנאמים הגיבו בהכפלת מספר סוללות ההגנה האווירית ברצועת החיץ, אך רוב סוללות טילי הקרקע-אוויר נותרו בשטחים סביב להאנוי והייפונג.
האנוי, שהתנתה במשך כל הזמן שהיא לא תשב לשולחן המשא ומתן כל עוד ההפצצות יימשכו, הסכימה לבסוף להיפגש עם האמריקאים לשיחות ראשוניות בפריז. כתגובה, הכריז ג'ונסון על הפסקה מוחלטת של ההפצצות בכל רחבי צפון וייטנאם החל מ-1 בנובמבר 1968, זמן קצר לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית. אף על פי שהפסקת ההפצצות הייתה בזיקה להתקדמות בשיחות השלום, ראשי המטות המשולבים היו ספקנים אם הממשל יתיר לחדש את המערכה בנסיבות כל שהן. הם צדקו בהערכתם.
תוצאות
ממרץ 1965 ועד נובמבר 1968 הוציא חיל האוויר האמריקאי 153,784 טיסות הפצצה כנגד צפון וייטנאם. הצי וחיל הנחתים הוציא 152,399 טיסות נוספות. ב-31 בדצמבר 1967 הודיעה מחלקת ההגנה שבמהלך מבצע רעם מתגלגל הוטלו על צפון וייטנאם 864,000 טונות של פצצות, בהשוואה ל-653,000 הטונות שהוטלו במהלך כל מלחמת קוריאה ו-503,000 הטונות שהוטלו במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
ה-CIA העריך ב-1 בינואר 1968 שהנזקים שנגרמו לצפון הסתכמו בהרס פיזי של 370 מיליון דולר, כולל 164 מיליון דולר של הנזקים לנכסים כמו בתי חרושת, גשרים ותחנות כוח. הסוכנות גם העריכה שמספר ההרוגים באוכלוסיית צפון וייטנאם הגיע לכ-1,000 בשבוע, או כ-90,000 הרוגים ב-44 חודשים, 72,000 מתוכם אזרחים. 506 מטוסים של חיל האוויר, 397 של הצי ו-19 של חיל הנחתים אבדו בקרבות. במהלך המבצע הופלו 745 אנשי צוות אוויר מעל שמי צפון וייטנאם. חיל האוויר תיעד ש-145 מתוכם חולצו, 255 נהרגו, 222 נפלו בשבי (מתוכם 23 מתו בשבי) ו-123 הוכרזו כנעדרים. המספרים המקבילים בצי ובחיל הנחתים לא בנמצא, אך במסגרת הזמן של 44 חודשי המבצע, 454 אנשי צוותי האוויר של הצי נהרגו, נשבו או הוכרזו כנעדרים.
מבצע רעם מתגלגל החל כאמצעי אסטרטגי להטלת לחץ פסיכולוגי על צפון וייטנאם, אך עד מהרה הפך להיות אמצעי מנע ומשימה טקטית. כישלונו המוחלט נבע משתי סיבות, שתיהן רבצו לפתחן של מקבלי ההחלטות האזרחים והצבאיים בוושינגטון. הסיבה הראשונה הייתה שהן פקידי הממשל והן ראשי המערכת הצבאית לא שיערו בנפשם שהצפון וייטנאמים יוכלו לעמוד מול המתקפה. יותר מכך, פקידי הממשלה לא הבינו מספיק בהפעלת הכוח האווירי כדי לדעת שצעדי המדיניות שלהם עלולים להגביל אותה. הסיבה השנייה הייתה שהפיקוד הצבאי האמריקאי כשל כבר בתחילת המערכה בהצעה ובפיתוח, ובהמשך באימוץ, של אסטרטגיה מתאימה למלחמה.
לכל אורך הדרך, נפל מבצע רעם מתגלגל קורבן לגישה ניהולית לקויה, כפי שקרה לכל היוזמות של הכוחות המזוינים האמריקאים בדרום מזרח אסיה. תהליך הניהול של המבצע הפך למטרה בפני עצמה וקצב הוצאת טיסות ההפצצה הפך למדד ההתקדמות של המבצע. קצב הוצאת הטיסות וכמות הפצצות שהוטלו שיקפו נצילות ולא יעילות. יש הטוענים שההפצצות אפילו לא היו יעילות מאחר שכדי להגדיל את קצב ההפצצות, נדרשו לעיתים שמונה מטוסים עם מטען פצצות ששני מטוסים יכלו לשאת ולבצע את אותה משימה.
מורשת
הפיקוד הצבאי האמריקאי הוכה בהלם כאשר התברר שמטוסי קרב מיושנים שאפילו לא היו מסוגלים להגיע למהירות הקול, גרמו לאבדות למטוסי ה-F-105, מטוסי התקיפה המהירים והמתוחכמים ביותר שהיו אז ברשותו של חיל האוויר האמריקאי. כלקח מהמבצע שונתה דרך החשיבה על ניהול לוחמה אווירית ועל עיצוב כלי הטיס, שעד אז התמקדו בנשיאת נשק גרעיני מעל שמי אירופה וביירוט טילים. כתוצאה מכך, הפך המקדונל דאגלס F-4 פנטום להיות כלי הטיס העיקרי בעל העליונות האווירית הן של חיל האוויר והן של הצי לכל אורך המלחמה. ה-F-4E של חיל האוויר ציוד בפסי תימרון ובתותח פנימי, בעוד שהצי ביטל את ייצורו של מטוס קרב חדש ויקר, ה- F-111B לטובת מטוס שיהיה יעיל יותר בקרבות אוויר בהשוואה לפנטום. ניתוח תוצאות המערכה הוביל ליצירת תוכנית הכשרת טייסים חדשה, כמו הטופ גאן של הצי והרד פלאג של חיל האוויר, שהכניסו לשימוש מטוסי F-5 טייגר ו-A-4 סקייהוק לצורך הדמית האיום של מטוסי מיג תת-קוליים ועל-קוליים קטנים. ארצות הברית אף החלה גם לבנות דור חדש של מטוסי קרב שיוכלו ליישם באופן יעיל יותר את יכולת הראיה הישירה בקרבות האוויר. אף על פי שדור מטוסים זה לא הספיק להיכנס לשירות בתקופה בה נסוגה ארצות הברית מווייטנאם, הם הפכו להיות דומיננטיים בקרבות האוויר העתידיים, ושירתו ומשרתים אף במאה ה-21.
רן
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
קראצ'י
קראצ'י (באורדו: ; בסינדהי:ڪراچي) היא בירת פרובינציית סינד ועיר הנמל הראשית של פקיסטן, נכון ל-2017 התגוררו בקראצ'י כ-14.9 מיליון בני אדם, עובדה ההופכת אותה לעיר הגדולה ביותר בפקיסטן, ולאחת הערים הגדולות בעולם כולו. העיר שוכנת לחופו של הים הערבי, בדרום-מערב סינד, ומדרום-מזרח לה נמצאת דלתת נהר האינדוס.
היסטוריה
ישנן עדויות ארכאולוגיות רבות בסביבת קראצ'י המצביעות על התיישבות בסביבת העיר עוד מימי העת העתיקה. ישנן אף הערכות כי אלכסנדר הגדול חנה באזור.
קראצ'י עצמה נוסדה בשנת 1729. חברת הודו המזרחית הבריטית כבשה את אזור קראצ'י ב-3 בפברואר 1839 והרסו את המבצרים המקומיים. העיר סופחה להודו הבריטית בשנת 1843. עד מהרה הבריטים הכירו בחשיבותה האסטרטגית של העיר ובנו בה נמל בשנת 1854. הבריטים אף בנו בעיר בסיסים צבאיים רבים, ששימשו אותם במלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה. במהלך המרד ההודי הגדול בשנת 1857, כבשו מורדים  את העיר והחזיקו בה לזמן קצר, עד אשר הבריטים כבשו אותה שוב. לאחר המרד הכושל השלטון הקולוניאליסטי הבריטי המשיך לפתח את העיר ובשנת 1878 העיר חוברה לרשת הרכבות של הראג' הבריטי.
בשנת 1899 הפכה קראצ'י לייצואנית החיטה הגדולה ביותר במזרח. צמיחתה הכלכלית של העיר הביאה אליה מהגרים רבים.
ב-1947, עם הכרזת עצמאותה של פקיסטן, הוכרזה קראצ'י כעיר הבירה של המדינה. באותה עת חיו בה רק 400,000 בני אדם. למרות האלימות הגואה בכל רחבי הארץ, קראצ'י נשארה יחסית שקטה. בזמן המלחמה יושבו בעיר פליטים ומהגרים מוסלמים רבים, דבר שגרם לנסיקה בגודל האוכלוסייה.
ב-1958, בשל רצונה של ממשלת פקיסטן להעביר את מרכז הכובד של הכלכלה במדינה לאזורים נוספים, החלה להיבנות עיר הבירה החדשה אסלאמאבאד. העיר רוואלפינדי, הסמוכה לאסלאמאבאד, נקבעה כבירה זמנית והשלטון עבר אליה. בעוד שגרירויות זרות העבירו את משכנן לבירה החדשה, בקראצ'י ממשיכות לפעול קונסוליות וקונסולי כבוד של מדינות מסוימות.
במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20 הגיעו לעיר פליטים רבים ממלחמת אפגניסטן. בתקופה זו חלו גם משברים פוליטיים וחברתיים בתוך העיר והפשע גאה.
כלכלה ותרבות
קראצ'י נחשבת ל"עיר האורות" – "העיר שאינה ישנה לעולם". בתקופה של חמישים שנה הפכה עצמה מעיירה קטנה למטרופולין בעל תערובת של תרבויות. יש הרואים בה מעין מדינה בתוך מדינה. העיר היא טבורה הכלכלי והמסחרי של פקיסטן.
שיעור יודעי קרוא וכתוב בעיר הוא הגבוה בפקיסטן, ויש בה מוסדות חינוכיים מהשורה הראשונה.
אוכלוסייה
השפות הכי מדוברות בעיר הן אורדו (48.52%), פנג'אבי (13.94%), פשטו (11.42%) וסינדהי (7.22%).
מבחינה דתית, כמעט כל האוכלוסייה (96.5%) בעיר היא מוסלמית. הנוצרים מהווים כ-2.4% מהאוכלוסייה וההינדים - 0.86%. דתות אחרות מהוות כ-0.4% מהכוח הדתי בעיר. עם זאת, קראצ'י היא אחת הערים החילוניות ביותר בפקיסטן. כ-65% מהמוסלמים בקראצ'י הם סונים, בעוד 35% הם שיעים. מבחינה הלכתית, הזרם הסוני מתבסס על האסכולה החנפית, עם השפעות סופיות. מרבית השיעים משתייכים לזרם האיסמאעיליה. מרבית הנוצרים משתייכים לכנסייה הקתולית ואוכלוסייה זו נחשבת לאמידה ומשכילה יותר. אמנם הרוב המכריע של ההינדים עזב את העיר עם חלוקת הארץ, אך עדיין ישנה כמות מזערית של הינדים בעיר, וכמות זו הולכת וקטנה, כתוצאה מהגירה וריבוי טבעי נמוך.
ישנה בעיר אף קהילה קטנה של זורואסטרים.
יהודים
היהודים הראשונים, בעיקר מקהילת בני ישראל הגיעו לעיר בשנת 1818, לפני גל ההגירה הגדול אל העיר בשנת 1839, והקימו בה בית כנסת בשנת 1893. בימינו כמעט ולא נותרו יהודים בפקיסטן (קיימת הערכה כי ישנם עשרה עד 15 יהודים בכל המדינה). עד חלוקת הודו בשנת 1947 מנתה הקהילה היהודית בקראצ'י כ-2,500 איש ואישה. בעיר קיים בית עלמין יהודי אשר אינו פתוח למבקרים.
בית הכנסת המרכזי של העיר, בית הכנסת מגן שלום, חדל לתפקד לאחר עליית יהודי העיר לישראל בשנות ה-70, ובשנת 1988 נהרס עד היסוד לאחר בקשה רשמית לשימור בית הכנסת כאתר מורשת על ידי יוצאי הקהילה בישראל והוקם במקומו מרכז קניות.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי ג'ינה.
נחליאל (חדרה)
שכונת נחליאל שבחדרה היא שכונה שנוסדה על ידי עולי תימן בחדרה. השכונה הוקמה על הרכס המזרחי של גבעת הכורכר בפינה הצפונית מזרחית של חדרה דאז, בסמוך לנחל חדרה. ראשוני שכונת נחליאל עלו ארצה בשנים 1910–1912 לאחר שהמשרד הארצישראלי יזם שליחות לתימן כדי לעודד את עליית היהודים לארץ. השכונה נקראה על שם המשוררת היהודיה-אמריקנית אמה לזרוס (נחלת אמה לזרוס).
אדמת השכונה שהשתרעה על 100 דונם נרכשה בידי הקק"ל (קרן קיימת לישראל) מוועד המושבה ביום כ"ג בתשרי תרע"ג (1912) מרכישת הקרקע עד לתחילת הבנייה עבר זמן קצר מאוד -כחודש ימים, דבר המעיד על הצורך הדחוף למצוא קורת גג לתימנים לפני שהחורף מגיע. סעדיה מסורי מראשוני נחליאל מעיד: "בקושי מצאנו רפת, שהייתה בלי חלונות ודלתות, שם ישנו הנשים והילדים. המבוגרים ישנו בחוץ, כמה חודשים ישנו בחאן, ארבע משפחות בחדר אחד במשך שנתיים עד שבנו את שכונת נחליאל". בסה"כ נבנו 20 בתים ועוד כ-25 משפחות התגוררו בצריפים. בשנת תרפ"ו (1926) לאחר מספר שנים שהמתיישבים החדשים התפללו בבתי כנסת זמניים, נבנה משכן בית הכנסת הגדול בנחליאל שפעיל עד היום ומכיל קרוב ל-200 מקומות ישיבה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ותחילת תקופת המנדט בשל קשיי הזמן החלו התימנים לגדל דבורים ולמכור דבש שמהר מאוד רכש לו שם טוב בשל איכותו. המתיישבים התימנים קלטו את אחיהם שעלו אחריהם.
במשך שנים רבות פעלה בשכונה קבוצת הכדורגל הפועל נחליאל, ששיחקה שנים רבות בשנות ה-60- וה-70 בליגה הארצית (אז השנייה בחשיבותה).
כיום שינתה מעט השכונה את צביונה המקורי, רוב הבתים הישנים שופצו והוגדלו, מהם שנהרסו. הלכה למעשה השכונה כיום מחוברת לשכנתה מצפון גבעת-ביל"ו שאף היא מאוכלסת ברובה ביוצאי תימן אולם היא נוסדה רק בשלהי שנות ה-40 של המאה ה-20.
קישורים חיצוניים
מישאל מסורי כספי, נחליאל - יחסי שכנים בשנותיה הראשונות, בתוך: פעמים 10, יד יצחק בן-צבי ירושלים ה'תשמ"ב
ניקולה טסלה
על שמו קרויה יחידת המדידה טסלה, המסומנת באות T – יחידה סטנדרטית למדידת עוצמת שדה מגנטי לפי מערכת יחידות המידה SI. טסלה חקר ובהמשך המציא שיטה לשידור גלי רדיו שהייתה מעין המשך של רעיון השנאי. על אף החדשנות גם בתחום זה, לא ראה תגמול רב על תרומתו למדע ולאנושות. במהלך חייו המציא טסלה מעל ל-300 פטנטים שונים. טסלה, יליד קרואטיה באימפריה האוסטרית, היה בן כומר אורתודוקסי. בהכשרה לקריירה הנדסית למד בגראץ ובפראג. בגראץ הוא למד לראשונה על דינמו והגה דרך לשימוש בזרם חילופין למטרות שימוש אזרחי. מאוחר יותר, בבודפשט, הוא העריך לראשונה את עקרון השדה המגנטי המסתובב ופיתח תוכניות עבור מנוע אינדוקציה שהיה לצעד הראשון שלו לקראת ניצול מוצלח של זרם חילופין. ב-1882 יצא טסלה לעבוד בפריז בשלוחה של חברת התעשיין אדיסון, ובהיותו בשטרסבורג ב-1883 בנה את מנוע האינדוקציה הראשון שלו.
טסלה הפליג לאמריקה ב-1884, והגיע לניו יורק עם כמה פרוטות בלבד. הוא מצא תחילה עבודה אצל אדיסון, אך בתוך זמן קצר פרצה יריבות בין שני המהנדסים. טסלה פיתח מערכת תלת פאזית של הולכת חשמל. במאי 1888 רכש ג'ורג' וסטינגהאוס, ראש חברת החשמל וסטינגהאוס בפיטסבורג, את זכויות הפטנט למערכת של טסלה של דינמו, שנאים ומנועים המבוססים על זרם חילופין. העסקה הובילה ל"מלחמת הזרמים" בין טסלה לאדיסון. ב-1891 המציא את סליל טסלה, סליל אינדוקציה הנמצא בשימוש נרחב בטכנולוגיית רדיו. עד מהרה הקים טסלה מעבדה משלו, שם עשה ניסויים בצילומי צללים במקביל לפיתוחו של וילהלם רנטגן.
על מנת להפיג את החשש האזרחי מפני התחשמלות, טסלה הציג במעבדתו תערוכות בהן הדליק מנורות על ידי מתן זרם חשמל בגופו. וסטינגהאוס השתמש במערכת זרם החילופין של טסלה עבור התערוכה העולמית בשיקגו ב-1893. בהמשך נעשה שימוש בזרם חילופין עבור המרת אנרגיה הידרומכנית לאנרגיה חשמלית במפלי ניאגרה. בקולורדו ספרינגס, שם שהה בין 1899 ו-1900, טסלה גילה את מה שראה כגילוי החשוב ביותר שלו - גלים אלקטרומגנטיים נייחים ברחבי כדור הארץ. בכך הוכיח כי ניתן להיעזר בתדר חשמלי טבעי להחליף מוליכות חוטית. הוא האיר 200 מנורות ללא חוטים בטווח 40 ק"מ, יצר ברקים מעשה ידי אדם, והפיק הבזקים בגודל 41 מטר. פעם אחת חשד בקבלת שדר חוצני, הערכה שהתגלתה כשגויה.
טסלה היה מקורב לאישים ידועי שם כגון מארק טוויין. בשובו לניו יורק בשנת 1900, החל טסלה בבניית מגדל שידור עולמי אלחוטי בלונג איילנד, ונתמך כלכלית מידי איל ההון ג'יי. פי. מורגן (ראו מגדל וורדנקליף). הפרויקט נזנח עקב קשיים כלכליים, בעיות עבודה ועצירת התמיכה של מורגן. זו הייתה התבוסה הגדולה ביותר של טסלה. עבודתו של טסלה עברה אז לטורבינות ולפרויקטים אחרים. עקב קשיים כלכליים לא קידם רבות מהמצאותיו התאורטיות וחי את שנותיו האחרונות בעוני בין בתי מלון להם התקשה לשלם על שהותו.
ילדותו, חינוכו ותחילת דרכו
תחילה התחנך טסלה בחינוך ביתי, אך בשנת 1870, בגיל 16, נשלח ללמוד בגימנסיית קרלובץ שם הצטיין בשלל המקצועות כבר בשנתו הראשונה. היה זה מוסד חינוכי ממלכתי בו רכש את הידע הטכני העיקרי הראשון שלו והתעניין במיוחד בפיזיקה. בשנתו הראשונה היו ציוני התעודה שלו להלן: מוסריות - דוגמה ומופת, חריצות - עיקשת, קטכיזם - מצוין, גרמנית - מצוין, קרואטית - מצוין, גאוגרפיה והיסטוריה - ראוי לשבח, מתמטיקה - מצוין, גאומטריה תאורטית - ראוי לשבח, היסטוריה טבעית - ראוי לשבח, כימיה - מצוין וציור - מספיק. בשנתו השנייה החל ללמוד גם פיזיקה וסיים עם ציון מצוין בתעודה.
סימן מוקדם ליכולתו השכלית הגבוהה הוא שהצליח לבצע חשבון אינטגרלי במחשבה ולא בכתב, מה שגרם למוריו לחשוד שהוא פועל לא בדרך הנדרשת ושייתכן כי הוא מעתיק. למרות היצירתיות המוקדמת שלו, טסלה לא החל לחשוב על קריירה של ממציא עד לשנות העשרים המאוחרות לחייו. טסלה רצה לטפח קריירה של פיזיקאי, אך אביו רצה לקדמו בתחום הכמורה.
בגיל שבע עשרה חלה טסלה במחלת הכולרה חשוכת המרפא, נפל למשכב והיה חשש רב לחייו. אביו של טסלה נשבע כי אם בנו ישרוד הוא יאפשר לו להתקדם בקריירה מדעית במקום דתית וללכת ללמוד באוניברסיטת גראץ לטכנולוגיה, שהייתה אוניברסיטה ממלכתית, מכובדת ונודעת. טסלה שרד והתגבר על מחלתו לאחר חודשיים שבהם היה מרותק למיטתו. באוניברסיטה החל טסלה את לימודיו בהנדסת מכונות וחשמל. יום אחד המרצה שלו לפיזיקה הראה לכיתה של טסלה מתקן דינמו חדש, שעל ידי שימוש בזרם ישיר יכול היה לשמש גם כמנוע חשמלי וגם כגנרטור חשמלי. לאחר שצפה בדינמו לזמן מה, טסלה הציע שייתכן ויהיה זה אפשרי להוציא את מערכת החיבורים הנוספים שגרר עמו הדינמו עוד מדגמים קודמים כדי לייעל אותו ולהוזיל אותו. זה, אמר הפרופסור המשועשע שלו, יהיה כמו בניית מכונה הנמצאת בתנועה תמידית. טסלה קיבל את הצהרת הפרופסור כאתגר, ובמשך שנים חקר באובססיביות בחיפוש אחר חלופה לזרם הישר, הוא מצא קצה חוט בחקר זרם החליפין. טסלה הגיע למועד בחינות השלמת התואר שלו כאשר הוא מרגיש שאינו מוכן לקראתן, וכאשר קיבל סירוב לבקשתו עבור זמן נוסף להתכונן לבחינות, הוא פרש מלימודיו הגבוהים ומעולם לא השלים אותם.טסלה היה ידוע בלמידתו המהירה של שפות, ולפי רישומים אודותיו, הוא עבד במשך ימים ולילות על בסיס שעות שינה בודדות בלבד. כסטודנט צעיר, טסלה התעמק בתיאוריות וטכנולוגיות שונות שהיו בשימוש נרחב באותה העת, וחיפש פתרונות טובים ויעילים יותר. בגיל 19, הוא ניהל ויכוחים מול פרופסורים באוניברסיטה על פגמים בעיצוב הקיים של מנועי זרם ישר (DC) שהודגמו בכיתה. הוא כתב באוטוביוגרפיה שלו על ניסיונותיו לשפר את מנועי הזרם הישר, "היה לי כל כך הרבה זמן פנוי. כאשר לקחתי על עצמי את המשימה לא הייתה זאת החלטה כמו שאנשים עושים לעיתים קרובות. אצלי היה זה נדר קדוש, שאלה של חיים ומוות. ידעתי שאמות אם אכשל. כעת הרגשתי כי הגיע הניצחון בקרב. עמוק בתוך מוחי היה הפתרון, אך עדיין לא יכולתי לתת לו ביטוי חיצוני ".
תחת אדיסון, המעבר לארצות הברית
טסלה החל את עבודתו בשנת 1881 כמפעיל טלגרף בבודפשט, שם המציא מתקן שאפשר רישום אוטומטי של אותות המורס שנקלטו. מתקן זה אפשר לו לעסוק בפעילויות חקר נוספות בזמן שהיה במשמרת. טסלה התקבל לעבודה בזכות קשריו של דודו, פאבלה, למנהל חברת הטלגרפים של בודפשט, פרנץ פושקאש. החברה הייתה אז בתחילת דרכה, ובתוך מספר חודשים קודם טסלה לחשמלאי ראשי. במקביל לעבודתו תרם טסלה לפיתוח דגמים חדשים של מגברים. בנוסף לכך הוא המשיך לחקור אחר רעיון הדינמו היעיל והזול יותר. בשנת 1882, לאחר שנים של עבודה ללא כל פריצת דרך, לקה טסלה בדיכאון קליני שנמשך מספר חודשים בעקבות דכדוך שנגרם מאי הצלחתו. הדיכאון הוחמר בעקבות קשיים כלכליים שנגרמו עקב התמכרותו של טסלה להימורים. זמן קצר לאחר שהתגבר על הדיכאון, השיג טסלה קצה חוט במחקרו האישי על האפשרות של שימוש בזרם חילופין. במקביל, התגבר טסלה בהדרגה על ההתמכרות שלו להימורים.
במהלך פברואר 1883 נרשם טסלה לעבוד בשירותי חברת אדיסון הקונטיננטלית, שהייתה השלוחה של חברת החשמל של תומאס אלווה אדיסון (הממוסדת והמבוססת בארצות הברית) באירופה. עם קבלתו לחברה נשלח טסלה להתקין רשת מנורות תאורת רחוב, תחילה בפריז, ברפובליקה הצרפתית השלישית, ובהמשך בשטרסבורג ואלזס-לורן, בקיסרות הגרמנית (בצרפת בת זמננו). בעת הרצת ניסוי של חברת הרכבות הגרמנית, פגעה רכבת בעמודי תאורת רחוב ומוטטה מספר עמודים. לטסלה, על אף שביצע עבודה גדולה יותר מן המבוקש תחילה, לא הוענק הפיצוי הכספי שהובטח בהתאם. קשיים הנוגעים לשכר היו הגורם הראשוני לקרע העתידי בין אדיסון וטסלה. ביוני ביצע טסלה הדגמה של פעילות זרם חילופין למספר משקיעים אפשריים ובהם גם ראש עיריית שטרסבורג לשעבר. על אף העניין שהראו בפיתוח של טסלה, אף אחד מבין היזמים לא השקיע בו כספית.במהלך אביב 1884, עם תרומות כספיות מצד דודיו, טסלה הפליג לארצות הברית להמשיך לעבוד תחת אדיסון. כרטיס אישור השיט שלו, כספו, וחלק ממסמכיו האישיים, נגנבו ממנו ימים ספורים לפני תחילת ההפלגה. במהלך ההפלגה פרצו פרעות על גבי האונייה בין יושביה וטסלה כמעט נזרק מין הסיפון לים. לאחר ארבעה שבועות של הפלגה הגיע טסלה לניו יורק סיטי ב-6 ביוני 1884 כאשר ביד אחת אחז ב-4 סנט אמריקאי ובידו השנייה אחז במכתב המלצה לאדיסון. בעת הגעתו לניו יורק הועסק תוך זמן קצר בידי אדיסון, שהעריך את יכולותיו מחד אך סירב לשמוע כל הצעה שלו לגבי פיתוח זרם החילופין מאידך. טסלה נשלח במהרה לחקור את אוניית האוקיינוסים של הנרי וילארד, 'האורגון', שהייתה האונייה הראשונה עליה הותקנו מנורות. חלק מהדינמואים של 'האורגון' נפגעו במהלך תאונה, ואדיסון הופתע לדעת שטסלה, בנוסף לחקר שלו במשלחת, גם הוסיף לתקן את 'האורגון'. אדיסון בהמשך אמר:
בצד עבודתו של טסלה תחת אדיסון הוא גם הרכיב ותיקן מנורות קשת חשמלית, ארגן מחדש גנרטורים חשמליים והקים 24 דגמים חדשים ויעילים שתכנן להפוך לתקן במקום המקור שהמציא אדיסון. בתחילת 1885 אדיסון הבטיח לטסלה סכום נכבד תמורת שיפור הדינמו שהמציא המבוסס על זרם ישר. השכר המוצע היה 50,000 דולר אמריקאי. טסלה הצליח בייעול הדינמו מעל ומעבר לציפיותיו של אדיסון, אולם לאחר שסיים את עבודתו לא שילם לו אדיסון את הסכום המובטח. בתגובה טסלה הפגוע התפטר מעבודתו.
"מלחמת הזרמים"
במרץ 1885 פנו לטסלה מספר תעשיינים ויזמים שניסו לגייסו לפיתוח מערכת קשת חשמלית יעילה. קבוצת יזמים הסכימו לממן את פעילותה המוקדמת של חברת החשמל של טסלה שבוססה בראהווי, ניו ג'רזי. לאחר שהשלים קשת חשמלית מוצלחת טסלה גורש מהחברה על ידי מממניו, שהשאירו את כלל ההכנסות בידיהם. מאוחר יותר טען טסלה כי הייתה זאת המכה הקשה ביותר בחייו העסקיים. בחורף שבין 1886 ל-1887 היה טסלה בשפל, ונאלץ לעבוד בפרך בכרייה עבור 2 דולר ליום שבקושי הספיקו למחייתו. לאורכה של אותה התקופה סבל מקשיים מנטליים בנוסף על כלכליים ופקפק בחשיבות של חינוכו. באפריל 1887 הציג טסלה את פיתוחיו המוצעים לאלפרד ס. בראון, מנהל וסטרן יוניון, וצ'ארלס פ. פק, שהיה התובע הכללי של מדינת ניו יורק.
טסלה תכנן מכונה שתמחיש את הרעיון שלו לייצר זרם חשמלי דרך שדות מגנטיים מסתובבים: מנוע אלקטרומגנטי המייצר את הכוח הדרוש לסובב כדור פליז בצורת ביצה ולהעמיד אותה זקופה. טסלה כינה את המכשיר "ביצת קולומבוס". טסלה הסכים לחלוק עם המשקיעים הפוטנציאלים את הרווחים של הפטנט 50% ו-50% בהתחשב בצורך שהיה לו בהלוואה. בראון קיבל את טסלה למעבדה ברשותו שמוקמה ב'רחוב חירות' (Liberty Street), מנהטן. עד סוף חודש אפריל נרשם פטנט על ההמצאה של טסלה. ב-10 במאי, חברו ההונגרי הקרוב של טסלה מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, אנטוני סזיגטי, הגיע לניו יורק. בהמשך החודש נרשם כעוזר עבור טסלה במעבדתו. ב-10 במאי 1888 הוצגה בפני אגודת מהנדסי החשמל האמריקאית (שהתפתחה לימים ל-IEEE) עבודת המחקר של טסלה: "מערכת חדשה של מנועים ושנאים מבוססי זרם חילופין" (A New System of Alternate Currents; Motors and Transformers).
החבירה לווסטינגהאוס
טסלה חבר לתעשיין ג'ורג' וסטינגהאוס על מנת לקדם את טכניקת זרם החילופין, אותה הציע טסלה. טכניקה זו היוותה תחרות לטכניקת הזרם הישר שקידם אדיסון. בין טסלה ווסטינגהאוס לאדיסון פרצה "מלחמת הזרמים" על השליטה בשוק החשמל. ב-7 ביולי 1888 מכר טסלה את הפטנט שלו עבור זרם חליפין במנוע תלת-פאזי לווסטינגהאוס ב-25,000 דולר כסף מזומן ועוד 50,000 בכסף רשום. במהלך 1888 טסלה עבר למשך תקופה בת שנה לפיטסבורג, פנסילבניה, שהייתה לבסיס הפעילות של וסטינגהאוס. בשובו לניו יורק ב-1889 השתכן טסלה בבית מלון ועבד במעבדה ב'גרנד סטריט 175'. במעבדה זו החל טסלה לחקור מתח אל-חוטי, תדרי רדיו גבוהים ופיזיקה תאורטית בתחום הקשר בין קרינה אלקטרומגנטית לבין אור. בהמשך אותה השנה הפליג טסלה לביקור באירופה כדי להיות נוכח בתערוכה העולמית של פריז. בהיותו שם פגש בפיזיקאי והמטאורולוג הנורווגי, וילהלם ביירקנס (אנ'). ביירקנס, אשר פיתח את מחקר התדרים של היינריך רודולף הרץ, העניק לטסלה הצצה למתנד שפיתח. בהמשך ביקר טסלה בבית משפחתו בסמיליאן, אוסטרו-הונגריה, לפני ששב לניו יורק. במסגרת מלחמת הזרמים, נפגעה התדמית הציבורית של זרם החילופין כאשר מספר מתקיני כבלים ברחובות הערים התחשמלו למוות. לאחר מותו של מתקין הכבלים ג'ון פיק מתאונה שכזאת, אדיסון, לראשונה, תקף באופן פומבי את זרם החילופין. בהמשך, ב-1890, אדיסון המשיך לעורר חשש ציבורי מהשימוש בזרם חילופין כאשר נעזר בזרם זה להפעיל את ההוצאה להורג הראשונה על כיסא חשמלי. לאחר שלא עמדו בדרישות הייצור, נטשה החברה של וסטינגהאוס את פיתוח מנוע האינדוקציה של טסלה. וסטינגהאוס הוביל את טסלה לוותר על זכויות היוצרים והפטנטים כדי להימנע מפשיטת רגל. כך נשלל מטסלה כל גמול חומרי על המצאתו. החלטת העברת הזכויות רדפה אותו לימים והותירה אותו ללא הכנסה מכלל תרומתו לקידום זרם החילופין.
בסופו של דבר הצליחו טסלה ווסטינגהאוס לקבע את זרם החילופין כצורה התקנית להפקת חשמל, ובכך ניצחו במלחמת הזרמים. גורם מרכזי לניצחון זרם החילופין בתחרות על השוק היה המחיר הזול שלו יחסית לזרם הישר, שהפך לגורם משמעותי בהרבה כאשר פרץ שפל כלכלי גדול בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19. וסטינגהאוס הקים את חברת החשמל הראשונה בארצות הברית ובעולם. בהמשך 1891 השלים טסלה את תהליך ההתאזרחות שלו לארצות הברית כמו גם רשם פטנט על המצאת סליל טסלה. ב-20 במאי 1891 העניק הרצאה באוניברסיטת קולומביה על "ניסויים בזרמי חילופין בתדירות גבוהה מאוד והיישום שלהם לשיטות של הארה מלאכותית" (Experiments with Alternate Currents of very high frequency and their application to methods of artificial illumination).
1892–1900; שנות השיא
בתחילת 1892 נבחר טסלה לסגן הנשיא של אגודת מהנדסי החשמל האמריקאית. הוא יצא למסע הרצאות ברחבי אירופה. בפברואר הוא נאם מול המכון המלכותי של בריטניה הגדולה והאגודה הצרפתית הפיזיקאית בלונדון ופריז בהתאמה. באפריל מיהר טסלה מפריז חזרה לסמיליאן, כדי להספיק להיות לצידה של אמו בשעותיה האחרונות. ב-24 במאי העביר טסלה הרצאה בזאגרב וב-1 ביוני בבלגרד, ממלכת סרביה. ביום שלמחרת פגש טסלה באלכסנדר הראשון, מלך סרביה. בספטמבר שב טסלה לארצות הברית. ב-24 בפברואר 1893 הרצה טסלה בפני 'מוסד פרנקלין' בפילדלפיה את הרצאת "על האור ותופעות תדר גבוהה דומות" (On light and other high frequency phenomena). בתחילת מרץ הציג את ההרצאה פעם נוספת, הפעם מול אגודת האור החשמלי הלאומית האמריקאית בסנט לואיס, מיזורי. במאי, בתמיכת טסלה, חברת וסטינגהאוס הרכיבה תצוגת תאורה עבור התערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו.
במהלך התערוכה באוגוסט העביר טסלה הרצאה לקונגרס החשמלי הבינלאומי. ההצלחה של התצוגה בתערוכה הבטיחה את העברת התשתית לבניית תחנת כוח הידראולית מבוססת זרם חילופין במפלי הניאגרה לידי חברת וסטינגהאוס. העברת חוזה הבנייה לידי וסטינגהאוס סימנה את סופה המוחץ של מלחמת הזרמים. ב-30 באפריל 1894 התמנה טסלה בידי אלכסנדר מלך סרביה לחבר של כבוד באקדמיה המלכותית הסרבית. ב-13 במרץ 1895 פרצה שרפה בשדרה בה הייתה ממוקמת המעבדה של טסלה בניו יורק. המעבדה הועלתה באש ואתה חלק נרחב מעבודתו של טסלה כולל רישומים, מודלים למנועים, כלים בשווי 50,000 דולר ועוד. כאשר רואיין לאחר השרפה בידי הניו יורק טיימס, טסלה צוטט באומרו: באפריל הותקן הגנרטור הראשון בתחנת הכוח למפלי הניאגרה ונשא את שמו של טסלה.
בתחילת 1899 הוענקה לטסלה השקעה בת 100 אלף דולר מידי איש העסקים ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי, וטסלה עבר להתגורר במלון וולדורף אסטוריה שהיה ברשותו של אסטור והיה נכון לאותה העת אחד המבנים הגדולים ביותר בעולם. בעת עבודתו של טסלה בלילה אחד, התקבלו תדרים לא מזוהים בקולט התדרים שלו. טסלה העריך כי הייתה זאת התקשורת עם עצם בלתי מזוהה הממוקם מחוץ לכדור הארץ, טענה שהתקבלה בלגלוג וזלזול רב מצד הקהילה המדעית הבינלאומית והתבררה בסופו של דבר כשגויה. ייתכן והיו אלו תדרים שהתקבלו מהממציא האיטלקי גוליילמו מרקוני, שפיתח באותה העת גם הוא את חקר גלי הרדיו. במאי 1899 עבר טסלה מניו יורק לקולורדו ספרינגס, והמשיך לעבוד באופן מבודד יותר. בדרכו עצר בשיקגו, אילינוי, שם הציג את ה'טלאוטומאטיקס' (Telautomtics), הפטנט הרשום הראשון בעולם של מכונה הנשלטת בשלט רחוק. ב-17 במאי הגיע טסלה לקולורדו ספרינגס במדינת קולורדו, והחל לעבוד במעבדה מותאמת שחקרה ניסויי תדר גבוה ומתח גבוה שלא היו ניתנים להכלה במעבדתו הקודמת בניו יורק. במקביל שכר את חדר 207 בבית המלון אלטה ויסטה. ב-15 ביוני התנסה טסלה לראשונה בשלב מקדים של ייצור ברקים ידי אדם, כאשר הבזק חשמל בגובה 5 אינץ', אותו הגדיר כעבה ורועש יתר על המידה. טסלה טען כי גילה תופעה חשמלית-גאולוגית מיוחדת, לפיה ניתן היה לשדר תדרי חשמל ברחבי כל כדור הארץ.
טסלה כתב באוטוביוגרפיה שלו על ניסוייו בהבזקי החשמל בקולורדו ספרינגס: "כאשר בשנת 1900 קיבלתי הבזקים עוצמתיים בגובה 1,000 רגל והעברתי זרמים ברחבי הגלובוס, נזכרתי בניצוץ הזעיר הראשון שראיתי במעבדת גרנד סטריט שלי והתרגשתי מרגשות הדומים לאלו שהרגשתי כשגיליתי את השדה המגנטי המסתובב (המנוע התלת-פאזי) ." בדצמבר 1900 דן טסלה עם תת-אדמירל ברדפורד מהצי האמריקאי לגבי מערכת טלגרפים אל-חוטית. ימים ספורים לאחר מכן, הוזמן טסלה לשימוע בפני בית משפט כדי שיציג את המצאותיו בתחום התדרים האל-חוטיים. בסוף 1900 שב טסלה מפעילותו בקולורדו ספרינגס חזרה לניו יורק.
מגדל וורדנקליף ושקיעה בחובות
ב-1 במרץ 1901 חתם טסלה על הסכם שיתוף פעולה עסקי עם איש העסקים, התעשיין ואיל ההון ג'ון פִּירְפּוֹנְט מורגן, לו מכר 51% מכלל הזכויות על כלל הפטנטים וההמצאות שלו. ההסכם תקף גם להמצאות עתידיות שתכנן טסלה ובתמורה העביר לו מורגן 150,000 דולר בלבד. הפטנט של טסלה על שידורי רדיו נרשם ב־1900 במשרד הפטנטים האמריקאי. כעבור ארבע שנים, בלחצם של בעלי הון, החליט המשרד להעניק את הבכורה על המצאת הרדיו לגוליילמו מרקוני האיטלקי שהעביר שידור רדיו מהממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד אל הדומיניון שלה, ניופאונדלנד, באמריקה הצפונית. ב-11 בדצמבר 1901, בכפר שורהאם (Shoreham) שבלונג איילנד, החל טסלה, בתמיכתו הכלכלית של מורגן, בפיתוח הפרויקט השאפתני ביותר שלו עד לאותה העת, מגדל וורדנקליף, שנועד לאפשר תקשורת אל-חוטית בין אירופה ואמריקה הצפונית בטווח הקצר, ובין כל קצוות העולם עבור הטווח הארוך שייעד טסלה עבור התשתית. בשנת 1903, כאשר דעת הקהל, שהושפעה מהחששות שנגרמו מהמצאותיו של טסלה, פנתה נגד הפרויקט (בעיתונים שונים פורסמו על הבזקי אור ורעשים לא מוסברים שבקעו מתוך אתר הבנייה של וורדנקליף), מורגן משך את השקעתו במגדל וורדנקליף ומנקודה זאת הלאה טסלה התקשה לממן את הפרויקט.
ב-1904 תבעה חברת ייצור האנרגיה של קולורדו ספרינגס את טסלה על שלא השלים את תשלום הוצאותיו בזמן (הוצאות שטסלה קיווה לכסות דרך ההכנסות ממגדל וורדנקליף, שפיתוחו נעצר לאחר משיכת התמיכה של מורגן). לפי קביעה משפטית, המעבדה עוקלה ופורקה לחלקים אך הציוד המדעי, כולל רישומיו ופיתוחיו של טסלה, נשמרו באכסון. בעת בניית מגדל וורדנקליף, טסלה נעזר באדריכל בעל השם הנודע סטנפורד וייט (אנ'). ב-26 ביוני 1906, במסגרת מעורבותו של וייט בפרשת אהבים, הוא נרצח. ב-10 ביולי 1906, לכבוד יום הולדתו ה-50 של טסלה, הוא הודיע בעיתונות על כך שהמציא לראשונה טורבינה ללא להבים, אשר התבססה על שימוש באדהזיה וצמיגות. בסופה של שנת 1906, טסלה, ללא המשקיע המרכזי של התשתית מתחילת דרכה וללא האדריכל הראשי שלה, הרים ידיים לנוכח אי-יכולתו לשלם לפועליו. פרויקט מגדל וורדנקליף ננטש.
ב-3 במאי 1907 טען טסלה שניסוייו לחיזוק תדר משדרים הגיעו לכדי עוצמה של 25 מיליון כוחות סוס. באותה העת טען טסלה כי יצר תדר שניתן להפיק כאמצעי מלחמה לפליטת אור ממוקד בעוצמה שתשנה את תעשיית המלחמה. המסר ה"מהפכני" של טסלה עבור תעשיית החימוש והמלחמה לא התקבל, וההמצאה שלו לא הרחיקה לכת במסחורה. ב-27 במאי נבחר טסלה לחבר אקדמיית המדעים של ניו יורק על תרומתו לגילוי ראיית הרנטגן. כדי להשיג את המימון הנדרש להחייאת פרויקט וורדנקליף, טסלה פתח משרד בשדרת ברודוויי והחל לעסוק בפיתוח פטנטים להנעה חשמלית יעלה ופיתוחים נוספים. ב-1909 הוענק למרקוני ולפיזיקאי הגרמני קרל פרדיננד בראון פרס נובל לפיזיקה על "תרומות לפיתוח טלגרף אלחוטי". טסלה זעם על כך וניסה במשך השנים הבאות, ללא כל הצלחה, לשנות את ההחלטה של הוועדה המחלקת את פרסי נובל.
ב-1910, כאשר החל להשיג תרומה כלכלית על הצלחתו בתחום הטורבינות, עבר טסלה למשרד מפואר בבניין המטרופוליטני במנהטן (אנ'), שהיה נכון לאותה העת הבניין הגבוה ביותר בעולם. במהלך אותה השנה חלה טסלה באופן חמור והיה חשש לחייו. מאוחר יותר, כאשר התגבר על החולי שאפף אותו, התברר לו כי חברו הקרוב, מארק טוויין, נפטר באפריל אותה השנה. בין 1911 ל-1913, במשך חודשים רבים היה טסלה עסוק ברישומים של ניסויים בטורבינות שלו בלחץ קיטור גבוה. את הניסויים ביצע טסלה בתחנת הכוח של חברת אדיסון בניו יורק. באפריל 1912, המשקיע הגדול ביותר של טסלה, ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי, נהרג במסגרת שקיעת הטיטניק במצולות האוקיינוס האטלנטי. ב-1914 נפטר גם וסטינגהאוס שהיה מקורב גם כן לטסלה.
שאלת הזכייה בפרס נובל
ב-7 בנובמבר 1915 הופצה כתבה בניו יורק טיימס ובראשה נרשם: "טסלה זוכה בפרס נובל על גילוי של; העברת אנרגיה חשמלית אל-חוטית, המשפיעה על הבעיות של ימינו ." לפי הכתבה נאמר כי תומאס אדיסון וטסלה יחלקו ביניהם את פרס נובל לפיזיקה לשנת 1915. טסלה הכריז מיד כי הפרס הכיר בעבודתו החלוצית, שטרם הושלמה, לשלוח תדרי אנרגיה באופן אל-חוטי דרך כל קצוות כדור הארץ. אדיסון מצידו נמנע מלהגיב על הכתבה של הניו יורק טיימס שהתבררה מאוחר יותר כשקרית.
שנותיו המאוחרות ואחריתו
נכון ל-1916, על אף הצלחות שיווקיות משניות, טסלה המשיך להתדרדר לשפל כלכלי גדול יותר ויותר. הוא נקרא לשימוע בפני בית המשפט העליון של ניו יורק בעוון אי תשלום על מיסים על אחזקת מגדל וורדנקליף (שהיה לנכס עומד) בסך 935 דולר. במהלך השימוע, מול השופט אדוארד רידליי פינץ', התוודה טסלה כי הוא למעשה חסר פרוטה. ב-18 במאי 1917, הוענקה לטסלה מדליית אדיסון על שמו של יריבו העסקי משכבר הימים. במהלך טקס הענקת המדליה, טסלה נעלם מן האולם המרכזי ובהמשך התגלה בספרייה, שם נמצא מאכיל יונים. ב-4 ביולי 1917, עם התערבות ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, מגדל וורדנקליף הופל בטענה כי היה נתון לשימושם של מרגלים גרמנים. ב-21 ביולי חתם טסלה על חוזה עסקי עם תחנת התעשייה פייל בשיקגו ששכרה את שירותיו לפיתוח הטורבינות שלה. עם חתימת חוזה זה עבר טסלה להתגורר בבית המלון בלאקסטון בשיקגו למשך 16 חודשים. בשובו לניו יורק בשנת 1918, שכר טסלה את חדר 1607 בבית המלון סנט. רג'יס, שהיה אחד מבתי המלון היוקרתיים ביותר בעיר.
בפברואר 1919 פרסם טסלה את האוטוביוגרפיה שלו, "ההמצאות שלי" (My Inventions). בעוד טסלה שהה בבית המלון סנט. רג'יס, כל יום שהייה עלה לו 15 דולר, סכום אסטרונומי נכון לאותה העת. לאחר שלא שילם במשך כ-7 חודשים והצטבר לו חוב בסך לערך 3,000 דולר, נדרש מטסלה לעזוב את בית המלון. טסלה, שתמיד חשק בחיי היוקרה על אף העובדה שלא היה מסוגל לתחזק עצמו כלכלית באופן עצמאי, עבר לבית המלון מרגוורי, היקר גם הוא. ב-1924, בית המלון סנט. רג'יס תבע את טסלה וזה הסתבך בתיק משפטי. עוד באותה השנה פגש בטסלה הפסל הקרואטי הנודע, איוואן מסטרוביץ' (Ivan Meštrović), השניים הפכו לחברים טובים ורחשו הערכה זה לזה.
ב-1926 קיבל טסלה תואר דוקטור לשם כבוד מהפקולטה להנדסה של אוניברסיטת בלגרד, ממלכת יוגוסלביה. עוד באותה השנה קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעמה של אוניברסיטת זאגרב. בהמשך פגש טסלה לראשונה בסאווה קוסאנוביץ', דיפלומט יוגוסלבי ששהה באותה העת בניו יורק והיה אחיינו של טסלה, בן אחותו הצעירה. ב-1930 חברו ותומכו הכלכלי של טסלה, ב. א. בהארנד, תמך בו בקשייו הכלכליים ובהשלמת חובותיו וטסלה עבר פעם נוספת, הפעם לבית המלון 'המושל קלינטון'. ב-10 ביולי 1931, לכבוד יום הולדתו ה-75, קיבל טסלה מכתבי ברכה רבים ממספר רב של מדענים וידוענים, בהם גם ברכתו של אלברט איינשטיין. ב-20 ביולי 1931, לכבודו של טסלה, הוצג דיוקן בדמותו בעמוד הראשי של מגזין הניו יורק טיימס השבועי. ב-2 בינואר 1934 נחתה על טסלה נחת כלכלית מסוימת כאשר הגיע להסדר עם חברת וסטינגהאוס שהחברה תעביר לו 125 דולר מדי חודש. עם הסדר זה עבר לבית המלון 'הניו יורקר', שם חי את שארית חייו חופשי מצבירת חובות למקום משכנו. לצד זאת, החוב שלו למלון 'המושל קלינטון' מעולם לא שולם.
במרץ 1934 פרסם טסלה מאמר בכתב עת ושמו "האפשרויות של גנרטורים אלקטרו-סטטיים" (Possibilities of Electro-Static Generators). ביוני הוענקה לטסלה 'מדליית ג'ון סקוט' מידי העיר פילדלפיה על המצאת השדה המגנטי המסתובב ומנוע האינדוקציה. ביולי 1934 פרץ שמו של טסלה לכותרות בעיתונים כאשר הודיע על המצאת "קרן המוות" שלטענתו הייתה מסוגלת למוטט צי אויב של 10,000 מטוסי קרב ממרחק של 250 מייל. פעם נוספת פנה טסלה לתעשיית הנשק והחימוש בטענה כי המצאתו עתידה לשנות את עתיד הלוחמה בכל העולם. ב-1937 הוענק לטסלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פואטייה. ביולי אותה השנה ניתן לו עיטור מסדר האריה הלבן מטעמו של נשיא צ'כוסלובקיה, אדווארד בנש. בנוסף הוענק לטסלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת פראג.
במהלך לילה אחד באוגוסט 1937, טסלה יצא מבית המלון להאכיל יונים בפארק המקומי. בדרכו הוא נדרס בידי מונית ולפי דיווחים שונים הוא נזרק מעל 10 מטרים קדימה. טסלה סירב להיבדק, שב לבית המלון והסתגר בחדרו למשך מספר חודשים. מאותה הנקודה שנדרס ועד לערוב ימיו, טסלה נתמך במקל הליכה. ב-8 ביולי 1942 פטר השני, מלך יוגוסלביה הצעיר, ביחד עם פמלייתו, שכללה את סאווה קוסאנוביץ', ביקר את טסלה בבית המלון הניו יורקר. בערוב ימיו היה טסלה בודד, חסר כל, ונָטה להזיות. הוא נפטר כחצי שנה בלבד לפני שבית המשפט העליון של ארצות הברית החליט להחזיר לו את זכויותיו בגין המצאת הרדיו, בשנת 1943. תחנת הכוח ההידרו־אלקטרית שיזם במפלי ניאגרה כילתה את מרבית חסכונותיו והשאירה אותו חסר כל.
טסלה מת ב-7 בינואר 1943 ניו יורק, ארצות הברית, והוא בן 86. על דלת חדרו כתב "לא להפריע" (Do Not Disturb), אך ביום שלמחרת התעלמה הסדרנית מכך, נכנסה לחדרו, ומצאה כי הוא נפטר בשנתו.
המצאותיו ופיתוחיו המדעיים
בין יתר המצאותיו אפשר למנות את המנוע החשמלי המונע בזרם חילופין, סירה נשלטת על ידי גלי רדיו, מכונה המייצרת רעידות אדמה בצורה מלאכותית, מכונית חשמלית, נורות חשמל ללא חוט להט וחידושים בתחום המכ"ם וקרני רנטגן.
פיתוח זרם החילופין
כאמור החל טסלה את ההתעניינות שלו בחקר זרם החילופין דרך חקר הדינמו שהחל בו עוד בשנותיו באוניברסיטה של גראץ. בגיל עשרים וארבע, כשטסלה התגורר בבודפשט ועבד בשרתי הטלפונים המרכזיים, לקה בדיכאון קשה לאחר שעבודתו ומאמציו לא הניבו הצלחה. כאשר השתקם ויצא אחר הצהריים אחד לטייל בעיר, הגיעה אליו התשובה: "אחר צהריים אחד, שנמצא אי שם בזיכרוני, נהניתי לטייל עם חברי [אנטוני סזיגטי] בפארק העירוני ולדקלם שירה. בגיל הזה ידעתי ספרים שלמים בעל פה, מילה במילה. אחד מאלה היה פאוסט של גתה. השמש רק שקעה והזכירה לי קטע מפואר: 'האור נסוג, נשלם יום של עמל; השקיעה ממהרת, תחומי חיים חדשים בוחנים אותנו; כך שאף כנף לא יכולה להרים אותי מהאדמה על המסלול שאחריו עלי לעקוב, יש לעקוב אחרי הדחף!' כשאמרתי את המילים מעוררות ההשראה האלה הרעיון הגיע כהבזק של ברק ובתוך רגע האמת נחשפה. ציירתי עם מקל על החול את התרשים שהוצג שש שנים מאוחר יותר בכתובת שלי בפני המכון האמריקאי למהנדסי חשמל. זו הייתה המצאת מנוע האינדוקציה, התקדמות טכנולוגית שתשנה בקרוב את כל פני העולם ."
בזרם חילופין (AC), זרימת המטען החשמלי הופכת מעת לעת את הכיוון, בעוד שבזרם ישר (DC), זרימת המטען החשמלי נעה רק בכיוון אחד. מתח AC נתון להעלאה או הורדה בעזרת שנאי. שימוש במתח גבוה יותר מוביל להעברת זרם יעילה יותר באופן משמעותי. הפסדי ההספק (PL) במוליך הם תוצר של יחסי הזרם (I) וההתנגדות (R), המתוארים בנוסחה: Pl=I^2R שטסלה קבע. המשמעות היא שכאשר משדרים זרם קבוע על מוליך נתון, אם הזרם יכפיל את עצמו, תוצר ההספק יהיה גדול פי ארבעה. ההספק המועבר שווה לתוצר של הזרם והמתח (בהנחה שאין הבדל בין הפאזות); אשר לפי נוסחה נראה כך: Pt=IV (V הוא הזרם). לפיכך, ניתן להעביר את אותה כמות הספק עם זרם נמוך יותר על ידי הגברת המתח. לכן ישנו יתרון מרכזי בזרם חילופין בעת ​​העברת כמויות גדולות להפצת חשמל במתח גבוה.
מערכות חד-פאזיות בעלות שלושה חוטים, עם שנאי אחד הממוקם במרכז המפעיל שני מוליכים, היא תוכנית הפצה נפוצה למבני מגורים ומבנים מסחריים קטנים. סידור זה מכונה לעיתים באופן שגוי "דו-פאזי". טסלה, לאחר התאונות הרבות, הוסיף למערכת מוליך שלישי, הנקרא מוליך הקשר (או מוליך האדמה), מחובר לעיתים קרובות בין מארזי מתכת שאינם נושאים זרם (הארקה) ובין קרקע עפר. מוליך זה מספק הגנה מפני הלם חשמלי עקב תאונות של מגע מקרי של מוליכי מעגלים עם שלדי המתכת של מכשירים וכלים מוליכים שונים. חיבור כל חלקי המתכת שאינם נושאי זרם למערכת אחת שלמה מבטיח שתמיד יהיה נתיב הארקה חשמלית קרוב לקרקע שיוכל לשאת זרם במקרה של תקלה. נתיב הארקה נמוך זה מאפשר החלה של זרם מול כמות התקלות המרבית, ומאפשר למכשיר הגנה מיידית מפני זרם יתר העלול לגרור כשל מערכות או שרפה, ומביא את מערכת החשמל למצב בטוח. כל חוטי החיבור מחוברים לקרקע בלוח השירות הראשי.
טסלה המציא את גנרטור זרם החילופין שפועל בשיטת ה"השראה" (יצירת זרם חשמלי או מגנטי ללא מגע ישיר). ועל ידי כך ביסס את המעמד של זרם החילופין, אשר משמש לאספקת חשמל לבתים הפרטיים על ידי חברות החשמל. יתרונו הגדול של זרם החילופין על פני זרם ישר הוא שבאמצעותו ניתן להעביר את הזרם על פני מרחקים ארוכים, ובכך לרכז את יצור החשמל בתחנות כוח מרכזיות.
טסלה שכלל את הרכב המנוע הבסיסי כאשר יצר את המנוע הראשון חסר המברשות (Brushless). בדגמי המנוע המסורתיים ישנו שימוש במברשות עשויות פחם עבור העברת האנרגיה מהמיסב הראשי לתוך הסלילים. טסלה, דרך שימוש במערכת התלת-פאזית, קבע את מיקומם של הסלילים על גבי הסטאטור (אליו הם מחוברים דרך הלחמה) והחליף את המערכת הכללית ממכנית לאלקטרונית, כך שדרך שימוש בבקר(Control Card) מתחלפים המשיכה והדחייה של הזרמים. בביטול המברשות יורד החיכוך והחום והמערכת הופכת לזולה יותר ובעלת אורח שימוש ארוך יותר. המיסבים הראשיים נותרים במקומם. בדגם המנוע חסר המברשות של טסלה שופרה השליטה על מהלך הסיבוב, על מהירות הסיבוב וטמפרטורת המנוע.
פיתוח שדרים מוקדמים
בחזונו ביקש טסלה לשדר חשמל בצורה אלחוטית מתחנת כוח מרכזית אחת שתספק חשמל לעולם כולו. לשם כך המציא את "סליל טסלה", שהוא שנאי המאפשר לשנות את מתחו ותדירותו של זרם החשמל. הסליל אפשר בצורה תאורטית ומעשית שידור חשמל באוויר למרחקים ארוכים. ב־1899 הדגים שידור חשמל למרחק של 28 מייל ואף גייס מימון להמשך הפרויקט. טסלה החל לבנות סליל טסלה ענק אולם המימון נפסק מסיבה לא ידועה ובכך נסתם הגולל על שידור חשמל אלחוטי.
תוכנית התאורה הביתית האלחוטית של טסלה כללה: (1) שני לוחות מתח גבוהים הממלאים את החדר בשדה חשמלי אחיד למדי. (2) על הנורות להיות מכוונות אנכית כדי להתיישר עם השדה החשמלי. היה זה הצעד הראשון לקראת מערכת אל-חוטית פרקטית. התוצאה הראשונית ביותר שהתקבלה מהניסויים הייתה - שני צינורות ואקום מוארים בשדה אלקטרוסטטי לסירוגין כשהם מוחזקים בידו של הנסיין. אפקט העברת האנרגיה האל-חוטית כלל יצירת שדה חשמלי בין שני לוחות מתכת, שכל אחד מהם מחובר למסוף אחד של הסליל המשני של סליל האינדוקציה. פעם נוספת, נעשה שימוש במכשיר לייצור אור כאמצעי לאיתור נוכחות האנרגיה המועברת. טסלה העריך כי הדרך האידיאלית להאיר אולם או חדר הייתה לייצר בו מצב שניתן להזיז ולהכניס מכשיר תאורה לכל מקום, ושהוא מואר, לא משנה היכן הוא ממוקם ומבלי להיות מחובר לחשמל. טסלה העריך כי כדי לייצר מצב כזה נדרשת יצירת שדה אלקטרוסטטי רב עוצמה המתחלף במהירות בתוך חדר.