cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטנלי קובריק
2001: אודיסיאה בחלל
"2001" מתחיל לפני ארבעה מיליוני שנים במפגש בין קבוצת קופים לבין מונולית שחור ומסתורי, שכפי הנראה מעורר אצלם את היכולת להשתמש בעצם ככלי וכנשק. תגלית חדשה זו מאפשרת להם לתבוע בור מים מקבוצה אחרת של קופים, שלה אין יכולת להשתמש בכלים. קוף מנצח זורק את העצם שלו אל על, ובנקודה זו הסרט מבצע מעבר מפורסם אל לווין נשק שחג בחלל. באותו זמן, קבוצת אמריקנים בבסיס הירח שלהם חופרים ומגלים מונולית דומה. הוכחה גאולוגית מגלה שהוא נשתל במתכוון לפני ארבעה מיליון שנים. כאשר השמש עולה מעל למונולית, הוא שולח אות רדיו לצדק. שמונה חודשים מאוחר יותר, ארצות הברית שולחת קבוצת אסטרונאוטים על החללית דיסקאברי 1 למשימה בצדק, מטרת המשימה היא לחקור את שידור המונולית אך היא מוסתרת מהצוות. במהלך הטיסה, מחשב החללית "האל 9000" נפגם אך מתנגד לניתוקו, באמונה ששליטתו על המשימה היא גורם מכריע. המחשב מחסל את תמיכת החיים לרוב הצוות לפני שהוא מכובה בהצלחה. האסטרונאוט השורד, דייוויד באומן (קיר דולי), טס ברכב חלל קטן ומגלה מונולית נוסף במסלול סביב צדק. בעקבות כך, הוא נשאב במהירות גבוהה דרך שער בחלל ורואה בדרכו תופעות אסטרונומיות יוצאות דופן. מסעו הבין-כוכבי מסתכם בהפיכתו לישות מסתורית חדשה הדומה לעובר הסגור בתוך כדור אור, הבוהה בכדור הארץ מהחלל.
תקציב הפקתו של הסרט, בסך 10 מיליון דולר, הייתה סכום עצום באותו הזמן. האפקטיים החזותיים החדשניים נעשו תחת פיקוחו הישיר של קובריק. בין השאר הוא השתמש באופן נרחב בצילום מט (שיטה שמאפשרת שילוב של מספר צילומים) כדי לצלם את טיסות החלל, שיטה שעזרה גם לג'ורג' לוקאס 9 שנים מאוחר יותר כאשר יצר את מלחמת הכוכבים. הוא אף ערך שימוש חדשני בשיטת הצילום "Slit-Scan", המאפשרת ליצור זרם פסיכדלי של צבעים, לצורך צילום המסע הבין-כוכבי שעובר באומן. בסרט הופיעו טכנולוגיות וכלים חדשניים שהעניקו השראה לחברות ייצור ולמהנדסים. בזמן יציאתו לאקרנים, קלארק אף טען שבעתיד ייבנו חלליות על בסיס אלה ב-"2001". בנוסף, ניסה הסרט לספק הצצה אותנטית לדרך שבה ייראה מסע אמיתי בחלל, עם שקט מוחלט בריק החלל והצגה ריאליסטית של חוסר משקל.
על אף שבסופו של דבר הסרט הפך להצלחה כבירה, דבר זה לא קרה בצורה מיידית. תגובת המבקרים הראשונית הייתה עוינת במיוחד, עם מבקרים שתקפו את חוסר הדיאלוגים בסרט, קצבו האיטי, ועלילתו הבלתי מובנת. דעת הקהל בקרב הצעירים–בייחוד קהל תרבות הנגד של שנות ה-60, שאהב את סצנת המסע הבין-כוכבי בסרט, הנראה כמסע פסיכדלי אל הגבולות האין-סופיים של היקום–הפכו את הסרט ללהיט. למרות מועמדויות רבות בתחום הבימוי, הכתיבה, וההפקה, פרס האוסקר היחיד שקובריק אי פעם זכה בו, היה עבור הפיקוח על האפקטים המיוחדים ב"2001: אודיסיאה בחלל". למרות זאת, רבים בימינו מחשיבים את "2001" כסרט המדע הבדיוני הטוב ביותר שנעשה אי פעם, והוא מופיע באופן קבוע בין עשרת המקומות הראשונים בדירוגים של הסרטים הטובים.
באופן אומנותי, "2001" היה שינוי ביחס לסרטיו הקודמים של קובריק. הוא כולל רק 45 דקות של דיאלוגים לכל אורך שעתיים ועשרים הדקות שהוא אורך. הדיאלוג היום-יומי והשגרתי למדי, תופס מקום משני לצד התמונות והמוזיקה. הדיאלוג הזכור ביותר בסרט מתרחש בין מחשב החללית "האל" לבין האסטרונאוט דייוויד באומן. מספר צופים טענו כי קובריק מצייר עתיד בו החברה האנושית מנותקת, וחייה בסביבה סטרילית המונעת על ידי מכונות. הסיום המבלבל והמעורפל של הסרט ממשיך לרתק צופים ומבקרים עד היום. לאחר סרט זה, קובריק מעולם לא התנסה בקיצוניות רבה כל כך באפקטים מיוחדים או בצורות עלילה; עם זאת, סרטיו הבאים יישמרו על סוג מסוים של אי-בהירות.
הפרשנויות ל"2001: אודיסיאה בחלל" הן רבות ומגוונות. על אף שיצא לאקרנים בשנת 1968, הוא עדיין מעורר ויכוחים בימינו. כאשר מבקר הסרטים ג'וזף גלמיס שאל את קובריק על משמעות הסרט, קובריק השיב:
"2001: אודיסיאה בחלל" הוא אולי סרטו רב-ההשפעה והמפורסם ביותר של קובריק. סטיבן ספילברג כינה אותו המפץ הגדול של דורו, בהשפעתו על ההתמקדות תשומת הלב במרוץ לחלל. הוא בישר את התפוצצות שוק הסרטים בסוגת המדע הבדיוני שהתרחשה 9 שנים מאוחר יותר, והתחילה עם יציאתם של "מלחמת הכוכבים" ו"מפגשים מהסוג השלישי" לאקרנים.
תפוז מכני
אחרי "2001", ניסה קובריק להתחיל הפקה של סרט על חייו של נפוליאון בונפרטה. אך לאחר שנכשל בהשגת מימון, הוא פנה לחיפוש אחר הפקה שאותה יוכל לסיים מהר בתקציב מוגבל. לבסוף התפשר קובריק על "תפוז מכני" (1971). הפרשנות שלו לרומן של אנתוני ברג'ס הוא התחקות אפלה ומזעזעת אחר אלימות בחברה האנושית. הסרט הופץ בתחילה בארצות הברית עם דירוג צפייה X, האוסר על צפייה מתחת לגיל 17, ועורר מהומה ניכרת.
הסיפור מתרחש בגרסה עתידנית של בריטניה, אשר היא גם רודנית וגם שרויה בכאוס. הדמות המרכזית הוא נער בריון בשם אלכס דלארג' (מלקולם מקדואל), שיחד עם חבריו הוא מענה, מכה, גונב, ואונס, כל זאת בעליזות ובלי ייסורי מצפון וחרטות. הכאתה ורציחתה של אישה מבוגרת על ידו, שולחת אותו לכלא בסופו של דבר. אלכס עובר טיפול סלידה ניסיוני, בשם שיטת לודוביקו, שמרסן את נטיותיו האלימות, אף על פי שהוא מאבד את חופש הבחירה המוסרי שלו. בהדגמה פומבית של הצלחת השיטה, אלכס מטופל באכזריות אך אינו משיב מלחמה; הטיפול הפך אותו לתת-אנושי. הוא הותנה נגד מוזיקה קלאסית, אהבתו שהייתה תכונתו האנושית היחידה, וכנראה כל דחפו המיני נעלם. בהמשך אנו רואים רמזים שהקידום של הטיפול הונע בגלל סיבות פוליטיות. לאחר ששוחרר, הוא נמצא על ידי חבריו לשעבר שבגדו בו ושעתה הם שוטרים, והם מכים אותו ללא רחמים.
לאחר מכן הוא מגיע לביתו של הוגה דעות פוליטי שבז "לעידן המודרני" ושמבין בתחילה את מצוקתו של אלכס, עד אשר הוא מזהה את אלכס כאיש הצעיר אשר אנס באכזריות את אשתו ושיתק אותו מספר שנים לפני כן. משלב זה אלכס נעשה פיון במשחק פוליטי.
החברה בסרט נתפסת לעיתים כקומוניסטית (כפי שהוצג על ידי מייקל סימנט בריאיון עם קובריק, אף שהוא לא חש כך) בעקבות הקשרים הקלים שלה לתרבות הרוסית. לעגה של הנוער יש אוצר מילים רוסי גדול, שיכול להיות מיוחס לברג'ס. יש מספר הוכחות שרומזות שהחברה היא סוציאליסטית, או אולי חברה העוברת מסוציאליזם שמאלני כושל, אל עבר חברה ימנית, או אף פשיסטית. ברומן, ברחובות יש ציורים של אנשים עובדים בדומה לסגנון האומנות הסוציאליסטי הרוסי, ובסרט, יש ציור קיר סוציאליסטי עם גסויות מקושקשות עליו. כמו כן, מגוריו של אלכס צולמו במבנה מקורי של מפלגת הלייבור הבריטית אשר יצא מכלל שימוש (כפי שמקדואל מעיר בפרשנויות בהוצאת ה-DVD), והכתובת "בניין דירות עירוני 18A, אגף צפון" מרמזת על שיכון בסגנון סוציאליסטי. מאוחר יותר בסרט, כאשר הממשלה הימנית החדשה לוקחת את השלטון, האווירה בהחלט יותר סמכותית מאשר הרוח האנרכיסטית של ההתחלה. תגובתו של קובריק לשאלתו של סימנט נשארה מעורפלת בנוגע לאיזה בדיוק סוג חברה זו. הוא האמין שהסרט מציג השוואות בין הקיצונים הימניים והשמאליים בספקטרום הפוליטי, ושיש הבדל מזערי ביניהם. קובריק הצהיר, "השר, בגילום אנתוני שארפ, הוא בבירור דמות של הימין. הוגה הדעות, פטריק מגי, הוא משוגע של השמאל...הם שונים רק באמונתם. קשה להבחין בהבדלים בין כוונתם ומטרתם."
קובריק צילם את הסרט במהירות וכמעט כל אתרי הצילום נמצאים בתוך לונדון או בקרבתה. למרות הטבע הפחות טכנולוגי של הסרט לעומת "2001: אודיסיאה בחלל", הפגין קובריק את כישרונו ביצירת חידושים והמצאות; בנקודה אחת, הוא זרק מצלמה ישנה מגג של בניין כדי להשיג את האפקט שרצה. ליצירת הפסקול, שכר קובריק את מלחינת המוזיקה האלקטרונית ונדי קרלוס – שהזדהתה כגבר באותו זמן והייתה ידועה בשם וולטר קארלוס – כדי שתכתוב עיבוד ליצירות קלאסיות מפורסמות (כגון הסימפוניה התשיעית של בטהובן), עבור סינתיסייזר אנלוגי מסוג "Moog".
פרט רב חשיבות בעלילה הוא העובדה שהדמות הראשית, אלכס, מחבבת מוזיקה קלאסית, ושטיפול הלודוביקו שוטף המוח מפתח אצלו התניה כנגד מוזיקה קלאסית. לכן, היה זה אך טבעי לקובריק להמשיך את המסורת, שהתחילה ב"2001: אודיסיאה בחלל", ולתת גם בסרט זה מקום מרכזי בפסקול למוזיקה הקלאסית. אף על פי כן, בסרט זה, מוזיקה קלאסית מלווה סצנות של מהומות אלימות ומיניות כפייתית לעומת טיסות חלל חינניות ונוכחות חייזרים מסתורית. סצנת אלימות בהילוך-איטי בסרט, היא כוריאוגרפיה לפתיחה של האופרה "העורב הלקחן" מאת רוסיני. ברג'ס, בהקדמה לעיבוד הבימתי שלו לספרו, אמר שבסופו של דבר, מוזיקה קלאסית היא מה שגאלה את אלכס.
הסרט היה שנוי במחלוקת קיצונית עקב התיאור הבוטה של אלימות ואונס המבוצעים על ידי כנופיית נערים. הוא יצא לאקרנים באותה שנה בה יצאו "כלבי הקש" של סם פקינפה ו"הארי המזוהם" של דון סיגל, ושלושת הסרטים הציתו ויכוח פראי בתקשורת לגבי ההשפעה החברתית של אלימות בקולנוע. המחלוקת החריפה כאשר בוצעו מספר פשעים בהשראת הסרטים, חלקם אף בוצעו כאשר העבריינים עטו על פניהם מסכות הזהות לאלה המוצגות ב"תפוז מכני". קוראים בריטיים של הרומן ציינו שקובריק השמיט את הפרק האחרון (אשר הושמט גם מהגרסה האמריקנית של הספר), שבו אלכס מוצא ישועה וחוזר לשפיות הדעת.
לאחר שקיבל מכתבים עם איומים על חייו בעקבות המחלוקת, ביצע קובריק צעד יוצא דופן והביא להסרת הסרט מהאקרנים בבריטניה. הסרט לא היה זמין בבריטניה עד אשר יצא לאור מחדש בשנת 2000, שנה לאחר מותו של קובריק, אף על פי שניתן היה לראותו ברחבי אירופה. קולנוע "סקאלה" בלונדון הציג את הסרט בשנות ה-90 המוקדמות, ולאחר התעקשותו של קובריק, הקולנוע נתבע ונסגר, תוך שהוא שולל מלונדון את אחד מבתי הקולנוע העצמאיים היחידים שלה. בשנת 1973, הוציא קובריק לאור מחדש את "תפוז מכני" לבתי הקולנוע בארצות הברית לאחר מספר עריכות, כדי שהוא יוכל לקבל דירוג צפייה R (מתחת לגיל 17 עם ליווי מבוגר). דבר זה אפשר לעיתונים רבים יותר לפרסם אותו, כיוון שבשנת 1972 עיתונים רבים הפסיקו לפרסם סרטים המדורגים X בגלל הקשר של דירוג זה עם סרטים פורנוגרפיים.
באמצע שנות ה-90, יצא לאור בבריטניה סרט דוקומנטרי, בשם "הפרי האסור", על אודות המחלוקות שנגעו בצנזורה במדינה. קובריק לא יכול למנוע ממפיקי הסרט לכלול קטעים מ"תפוז מכני" בסרטם.
בארי לינדון
סרטו הבא של קובריק, שיצא לאקרנים בשנת 1975, היה עיבוד קולנועי לספרו של ויליאם מייקפיס תאקרי משנת 1844, "מזלו של בארי לינדון", הידוע גם בשם "בארי לינדון". זהו רומן פיקרסקי על הרפתקאותיו ועל ביש מזלו של מהמר אירי מהמאה ה-18 אשר מנסה לטפס בסולם החברתי. לאחר ששירת בצבא הפרוסי, לינדון מקדם את עצמו אט-אט אל תוך החברה האנגלית הגבוהה, ובסופו של דבר נושא לאישה את הרוזנת מלינדון. עולם האצולה מתברר כגן עדן ריקני, משעמם ונרקב. לינדון אינו מצליח לשמור על מעמדו החדש, ולאחר סדרת מקרים הוא נופל בחזרה לנקודת ההתחלה שלו.
מבקרים כגון פאולין קייל, שהיו ביקורתיים כלפי עבודותיו הקודמות של קובריק, מצאו את "בארי לינדון" כסרט קר, איטי, וחסר-חיים. קצבו ומשכו השקולים–יותר משלוש שעות–דחו הרבה מבקרים וצופים אמריקניים. הטיים מגזין פרסם כתבת שער על הסרט, וקובריק היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר. הסרט כולו היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר וזכה בארבעה, יותר מכל סרט אחר של קובריק. אף על פי כן, הסרט לא הצליח היטב בקופות בארצות הברית, אך הוא משך קהל ברחבי אירופה, ובייחוד בצרפת.
כמו רוב סרטיו של קובריק, המוניטין של "בארי לינדון" גדל עם השנים, במיוחד בקרב יוצרי סרטים אחרים. הבמאי מרטין סקורסזה ציין אותו כסרט האהוב עליו מכל יצירתו של קובריק. סטיבן ספילברג הילל את ה"טכניקה המושלמת" שלו, על אף שכאשר היה צעיר, הוא התפרסם בתארו אותו, "כמו ללכת דרך הפראדו עם ארוחת צהריים."
כמו לשני קודמיו, לסרט זה אין פסקול מקורי. שירים איריים מסורתיים שולבו עם יצירות קלאסיות, כגון קונצ'רטו לצ'לו של אנטוניו ויוואלדי, קונצ'רטו כפול של יוהאן סבסטיאן באך, סרבנד של גאורג פרידריך הנדל, וכמה מיצירותיו של פרנץ שוברט. המוזיקה עובדה ונוצחה על ידי לאונרד רוזנמן, והוא זכה על עבודתו זו בפרס האוסקר.
הניצוץ
קצב העבודה של קובריק הואט משמעותית לאחר "בארי לינדון", והוא לא יצר סרט חדש במשך חמש שנים. "הניצוץ", שיצא לאור בשנת 1980, היה עיבוד לרומן בעל אותו שם מאת סטיבן קינג, יוצר ספרי האימה רבי-המכר. בסרט כיכב ג'ק ניקולסון כג'ק טוראנס, סופר כושל המקבל עבודה זמנית כמשגיח מלון "אוברלוק", מקום נופש יוקרתי בעומק הרי הקולורדו, בתקופת אי-פעילותו. העבודה דורשת ממנו להעביר את החורף במלון המבודד יחד עם אשתו וונדי (שלי דובל), ובנם הצעיר דני, שניחן בסוג של יכולת טלפתית–"הניצוץ", ממנה נגזר שם הסרט.
כאשר החורף מתעצם, בידוד המשפחה מעמיק, והרוחות והשדים מהעבר האפל של מלון "אוברלוק" מתעוררים. המלון מציג לדני חזיונות מזעזעים יותר ויותר. בינתיים, ג'ק אט-אט מאבד את שפיותו על ידי הסביבה הרדופה, עד אשר הוא הופך לבסוף לרוצח פסיכוטי.
"הניצוץ", יותר מכל שאר סרטיו, חיזק את שמו של קובריק כפרפקציוניסט מושבע. הוא דרש מאות טייקים בסצנות מסוימות (בהפקת הסרט צולמו בקירוב כ-400,000 מטרים של סרט צילום). תהליך זה היה קשה במיוחד לשחקנית שלי דובל, שהייתה רגילה לדרך הבימוי המהירה יותר והמאולתרת של רוברט אלטמן.
על אף שהוכח כהצלחה מסחרית, בתחילה, הסרט זכה בעיקר לביקורות שליליות. סטיבן קינג אף סלד מהסרט, וקרא לקובריק "אדם שחושב יותר מדי ומרגיש מעט מדי." כמו רוב סרטיו של קובריק, הביקורות המאוחרות אהדו את הסרט הרבה יותר. בקרב חובבי סרטי אימה, "הניצוץ" הוא סרט פולחן, והוא מופיע רבות ברשימות סרטי האימה הטובים ביותר לצד "פסיכו" (1960), "מגרש השדים" (1973), ועוד סרטי אימה קלאסיים. חלק מתמונותיו, כגון נהר הדם הנשפך מתוך המעלית העתיקה, הם מבין התמונות הידועות ביותר מבין כל סרטיו של קובריק. ההצלחה המסחרית של "הניצוץ" חידשה את אמונתם של האחים וורנר ביכולתו של קובריק ליצור סרטים משביעי-דעת אומנותית ורווחיים, זאת לאחר הכישלון המסחרי של "בארי לינדון" בארצות הברית.
מטאל ג'אקט
שבע שנים מאוחר יותר, קובריק עשה את סרטו הבא, "מטאל ג'אקט" (1987), עיבוד קולנועי לספרו של גוסטב האספורד על מלחמת וייטנאם בשם "The Short-Timers", בכיכוב מת'יו מודין כג'וקר, אדם בולדווין כ"Animal Mother", ר. לי ארמי כסמל הארטילריה הארטמן, ווינסנט ד'אונופריו כטוראי לאונרד "גומר פייל" לורנס. קובריק אמר למבקר הסרטים סטיבן הול שמשיכתו לספרו של האספורד הייתה מפני שהוא היה "לא נגד מלחמה ולא בעד מלחמה", ו"לא החזיק בדעות מוסריות או פוליטיות", ועסק בעיקר ב"איך שהדברים נמצאים."
הסרט מתחיל בבסיס הגיוס של חיל הנחתים האמריקני בפאריס איילנד, קרוליינה הדרומית, שם מדריך האימונים הוותיק סמל הארטילריה הארטמן מעביר את מגויסיו ללא רחמים דרך אימונים בסיסיים, כדי להפוך אותם מ"רימות" חסרות תועלת למכונות הריגה נמרצות וממושמעות. טוראי לורנס, מגויס איטי-תנועה בעל משקל עודף שהארטמן מדביק לו את הכינוי "גומר פייל" (כינוי בעגה למתגייס שמפשל ללא הפסקה), לא מצליח להתמודד עם תוכנית האימונים ואט-אט נשבר תחת הלחץ. בליל הסיום, הוא חוטף התמוטטות פסיכוטית ורוצח את הארטמן ולאחר מכן מתאבד.
בהתאם לסגנונו הטיפוסי של קובריק, חציו השני של הסרט קופץ באופן מפתיע לווייטנאם, בעקבו אחר ג'וקר לאחר שקודם לדרגת סמל. ככתב עבור עיתון צבא ארצות הברית, כוכבים ופסים, ג'וקר מוצב בין העורף לחזית, ומשתמש בשכל ובסרקזם כדי לנתק את עצמו משפיכות הדמים שמתנהלת סביבו. בנוסף להיותו נחת במלחמה, הוא גם עיתונאי ולכן חייב לציית לכללי המוסר של מקצועו. הסרט עוקב אחר התקדמותה של פלוגת חיל רגלים אל ובתוך העיר הואה, שהושמדה על ידי מתקפת טט. הסרט מגיע לשיאו בקרב בין פלוגתו של ג'וקר לבין צלף המסתתר בהריסות, שמתגלה להיות בחורה צעירה. היא כמעט הורגת את ג'וקר עד אשר שותפו הכתב יורה בה ופוצע אותה קשות. ולאחר מכן ג'וקר הורג אותה כדי לשים קץ לייסוריה.
צילום סרט על מלחמת וייטנאם באנגליה היה אתגר רציני לקובריק ולצוות ההפקה שלו. חלק נכבד מהצילומים נעשו באזור הדוקלנדס בלונדון, באתר הצילום של העיר ההרוסה שעוצב על ידי מעצב ההפקה אנטון פירסט. כתוצאה מכך, הסרט מאוד שונה חזותית מסרטים אחרים העוסקים במלחמת וייטנאם כגון "פלאטון" (1986) ו"אפוקליפסה עכשיו" (1979), שרובם צולמו במעמקי הג'ונגל במזרח הרחוק. במקום ג'ונגל טרופי, החצי השני של הסרט נפתח בעיר מלאה בהריסות בניינים, ומפיץ אור על היבט הלוחמה העירונית במלחמה שלרוב מצטיירת (ולכן נתפסת) כמלחמה ביערות. מבקרים ופרשנים טענו שזה תרם לעגמומיות והרצינות שבסרט, והוסיף לסרט אווירה קודרת וקרה. בזמן עשיית הסרט, נעזר קובריק בר. לי ארמי, מדריך אימונים אמיתי לשעבר בצבא ארצות הברית, ששיחק בסרט ועבד גם כיועץ טכני.
"מטאל ג'אקט" זכה לביקורות מעורבות כאשר יצא לאור אך מצא לעצמו קהל אוהדים גדול יחסית, זאת לצד העובדה שהסרטים "פלאטון" של אוליבר סטון ו"המקצוע: לוחם" של קלינט איסטווד שיצאו באותה שנה, האפילו עליו. כמו כל סרטיו של קובריק, המעמד שלו גדל לאין שיעור מאז שיצא לאקרנים.
שנות ה-90
סרטו האחרון של קובריק היה "עיניים עצומות לרווחה", בכיכוב זוג הכוכבים הנשוי באותו זמן טום קרוז וניקול קידמן שגילמו זוג אמיד ממנהטן. ליהוקם של קרוז וקידמן כזוג נשוי בסרט, גרם להפצת השמועות (הנכונות) כי הסרט יכיל עלילה טעונה מינית.
הסיפור של "עיניים עצומות לרווחה" מבוסס על הרומן הפרוידיאני של ארתור שניצלר, "סיפור חלום", אף על פי שהסיפור הועבר מווינה בשנות ה-20 אל ניו יורק של שנות ה-90. הוא עוקב אחר מסעו של דוקטור ויליאם הארפורד (קרוז) אל תוך העולם התחתון המיני של ניו יורק, לאחר שאשתו, אליס (קידמן), גרמה לו לאבד את אמונו בה כאשר הודתה שהייתה לה פנטזיה בה ויתרה עליו ועל ילדתם תמורת לילה עם גבר אחר. עד אז, הארפורד האמין שנשים הן יותר נאמנות מגברים באופן טבעי. תגלית חדשה זו יוצרת אצלו ייאוש וספקות, והוא מתחיל לשוטט ברחובות ניו יורק, נוהג בעיוורון במסעו.
הסרט היה בשלבי הפקה במשך יותר משנתיים, ושניים מחברי צוות השחקנים הראשיים, הרווי קייטל וג'ניפר ג'ייסון לי, הוחלפו במהלך הצילומים. על אף שהוא ממוקם בניו יורק, הסרט צולם ברובו בבמות אקוסטיות בלונדון. צילומי מנהטן עצמה היו צילומים מזדמנים שנעשו על ידי צוות משני. בגלל החשאיות של קובריק לגבי הסרט, שמועות בלתי מדויקות לגבי העלילה והתוכן התפשטו. התוכן המיני בסרט עורר ספקולציות רבות במיוחד, מספר עיתונאים כתבו שהוא צפוי להיות "הסרט המיני ביותר שנעשה אי פעם." הליהוק של זוג הכוכבים הנשוי באותו זמן, טום קרוז וניקול קידמן, כבעל ואישה בסרט העצימו את גוזמאות העיתונאים.
"עיניים עצומות לרווחה", כמו "לוליטה" ו"תפוז מכני" לפניו, ניצב בפני צנזורה עם יציאתו לאור. בארצות הברית ובקנדה, צלליות דיגיטליות מוקמו כדי להסתיר חלקים בסצנות של יחסי מין, על מנת שהסרט יוכל לקבל דירוג צפייה R (צפייה מתחת לגיל 17 עם ליווי מבוגר). באירופה ובשאר העולם, הסרט יצא לאור ללא עריכה ובצורתו המקורית. הוצאת ה-DVD שיצא לאור בשנת 2007 הפכה את הסרט לזמין לקהל בצפון אמריקה, לראשונה בגרסה הלא ערוכה של הסרט.
"הסוד הבוער" ו"ילד טבעי"
בשנת 1956, כאשר אולפני MGM דחו את בקשתם של האריס וקובריק לצלם את "שבילי התהילה", הם הזמינו אותו לחפש בין שאר הנכסים שלהם. האריס וקובריק גילו את רומנו של שטפן צווייג, "הסוד הבוער", שבו רוזן צעיר מנסה לפתות אישה יהודייה צעירה בכך שהוא מתיידד עם בנה בן ה-12, שנהיה מודע למצב במהרה. קובריק היה נלהב במיוחד מרומן זה ואף שכר את הסופר קאלדר ווילינגהם שייצור ממנו תסריט, אך הגבלות קוד הייז הפכו את הפרויקט לבלתי אפשרי.
קובריק התעניין גם ביצירת עיבוד קולנועי לספרו של ווילינגהם, "ילד טבעי", אך הבין במהרה כי לא יוכל לבצע זאת בגלל קוד הייז.
"כשגברים שונאים" ("One-Eyed Jacks")
בשנת 1956, המפיק פרנק רוזנברג קנה את הזכויות לרומנו של צ'ארלס נידר, "המוות האמיתי של הנדרי ג'ונס" עבור 40,000 דולר. שנתיים מאוחר יותר, חברת ההפקות העצמאית של מרלון ברנדו קנתה ממנו את הזכויות לרומן בנוסף לתסריט מעובד ראשוני, שנכתב על ידי סם פקינפה, עבור 150,000 דולר. בעת זו כבר פורסם שברנדו עשוי לביים את הסרט.
מאוחר יותר באותה שנה, פורסם שקובריק יביים את "Gun's Up", שמו הזמני של הסרט. זמן קצר לאחר הודעה זו, שונה שם הסרט ל-"One-Eyed Jacks" והוכרז על "בחירתם פה אחד של ברנדו, רוזנברג וקובריק" בפינה פליסר כשחקנית הראשית.
בנובמבר 1958, קובריק התפטר ממשרתו כבמאי הסרט, והצהיר כי הוא חש כבוד עצום למרלון ברנדו כאחד מ"האמנים הראשונים במעלה בעולם כולו" אך מכיוון שהשיג את הזכויות עבור "לוליטה" של נבוקוב, והוא רוצה להתחיל מיד בעבודות ההפקה לאור ההזדמנות הזאת, החליט להתפטר. הסרט הושלם בידי ברנדו.
"נפוליאון"
בסופו של דבר, המיזם בוטל בעקבות מחירם הגבוה של אתרי הצילום, יציאתו של הסרט מלחמה ושלום (1968) של סרגיי בונדארצ'וק על בסיס ספרו של לב טולסטוי, וכישלונו של הסרט ווטרלו שגם הוא היה מבוסס על סיפורו של נפוליאון. הרבה ממחקרו ההיסטורי של קובריק ישפיע על סרטו "בארי לינדון" (1975), שמוקם בסוף המאה ה-18, ממש לפני מלחמות נפוליאון.
גיסו של קובריק, יאן הארלן, הצהיר שהשחקן האנגלי דייוויד המינגס היה הבחירה המועדפת שלו לגילום נפוליאון. אפשרויות אחרות היו אוסקר ורנר וג'ק ניקולסון. לאחר שנים של הפקה מוקדמת, הסרט נדחף הצידה שוב ושוב לטובת מיזמים יותר כלכליים. בשנת 1987, קובריק הודיע שהוא לא ויתר על הסרט, ציין שהוא קרא יותר מ-500 ספרים על הדמות ההיסטורית ושהוא משוכנע שעוד לא הופיע סרט ראוי בנושא.
"מסמכים אריים"
בתחילת 1976, סטנלי קובריק רצה לעשות סרט על השואה, וניסה לשכנע את יצחק בשביס-זינגר לכתוב תסריט מקורי בנושא. קובריק חיפש אחר "מבנה דרמטי שדוחס את המידע הרחב והמורכב אל תוך סיפורו של אדם יחיד שמייצג את תמצית הגיהנום מעשה ידי אדם הזה." זינגר סירב, באומרו, "אני לא יודע דבר אחד על השואה."
בשנות ה-90 המוקדמות, קובריק כמעט נכנס להפקתו של סרט המבוסס על רומנו של לואיס בגלי, "Wartime Lies", סיפורם של ילד ודודתו במחבואם בזמן השואה. טיוטת התסריט הראשונה, בשם "מסמכים אריים", נכתבה על ידי קובריק בעצמו. עוזר התסריטאי בסרט "מטאל ג'אקט", מייקל הר, דיווח כי קובריק שקל ללהק את ג'וליה רוברטס או את אומה תורמן לתפקיד הדודה. בסופו של דבר, ג'ואנה טר סטיג' נבחרה לתפקיד הדודה, וג'וסף מזלו לתפקיד הילד הקטן, וקובריק אף ביקר בעיירה הצ'כית ברנו כדי לבדוק אותה כאתר הצילום של ורשה במלחמה. אך קובריק בחר שלא לעשות את הסרט בעקבות יציאתו לאור של סרט השואה של סטיבן ספילברג, "רשימת שינדלר" (1993). בנוסף, לדברי אשתו של קובריק, כריסטיאן, הנושא עצמו נהיה מדכא ומסובך מדי בשביל הבמאי. קובריק לבסוף הסיק שסרט מדויק על השואה הוא מעבר ליכולת הקולנוע, ונטש את המיזם בשנת 1995. במקומם זאת, הפנה חזרה את תשומת לבו אל "אינטליגנציה מלאכותית.
"אינטליגנציה מלאכותית"
במשך שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, קובריק שיתף פעולה יחד עם בריאן אולדיס להרחבת סיפורו הקצר של האחרון, "Super-Toys Last All Summer Long" (בתרגום חופשי: צעצועי-העל שרדו לכל אורך הקיץ), לסרט בשלוש מערכות, בעזרתם של שרה מייטלנד ואיאן ווטסון, תחת שמות זמניים שונים, כגון "פינוקיו" או "אינטליגנציה מלאכותית". זה הוא סיפור אגדות עתידני על רובוט הדומה ומתנהג כילד, הנמכר כתחליף זמני למשפחה שילדם שרוי בתרדמת עקב מחלה קשה. סיפור זה עוקב אחר מאמציו של הרובוט להפוך לילד אמיתי, בסגנון דומה לסיפור "פינוקיו".
קובריק ניהל דיונים טלפוניים רבים עם סטיבן ספילברג בקשר לסרט, ולדברי ספילברג, בשלב מסוים הוא הצהיר שהנושא קרוב יותר לליבו של ספילברג מאשר לליבו שלו. בשנת 1999, בעקבות מותו של קובריק, ספילברג אסף את הטיוטות השונות והרישומים שנותרו על ידי קובריק וכותביו, חיבר תסריט חדש, וביחד עם מה שנשאר מיחידת ההפקה של קובריק, יצר את הסרט "אינטליגנציה מלאכותית", בכיכובם של היילי ג'ואל אוסמנט, ג'וד לאו, פרנסס או'קונור, וויליאם הרט. הסרט יצא לאור ביוני 2001.
הסרט מכיל בתחילתו קרדיט לקובריק תחת תפקיד המפיק, והקדשה קצרה בסופו "לסטנלי קובריק". בסרט ישנם מספר מוטיבים חוזרים של קובריק, כגון מספר כל יודע, נושאים של אנושיות וחוסר אנושיות, ונקודת מבט עוקצנית על הפסיכואנליזה. בנוסף, הפסקול של ג'ון ויליאמס מכיל הרבה הרמזים ליצירות שנשמעו בסרטיו של קובריק.
"Lunatic at Large"
בנובמבר 2006, פיליפ הובס, חתנו של קובריק, הכריז שהוא יוביל יצירת עיבוד קולנועי לתסריט "Lunatic at Large" (בתרגום חופשי: מטורף בלארג'), אשר הוזמן על ידי קובריק מסופר הספרות האפלה ג'ים תומפסון בשנות ה-50, אך אבד ולא נמצא עד מותו של קובריק. מיזם זה נמצא כרגע בשלבי פיתוח ומתוכנן לראות אור ב-2012.
תסריטים שלא התממשו
נותרו מספר תסריטים אשר הוזמנו או נכתבו על ידי קובריק ולא נעשה בהם שימוש, ביניהם "הסגן הגרמני" ("The German Lieutenant"; נכתב יחד עם ריצ'רד אדמס), המציג חבורת חיילים גרמניים הנשלחים למשימה בשלהי מלחמת העולם השנייה; "16 מיליון דולר" ("16 Million Dollars"), אודות שודד הבנקים הידוע לשמצה וילי סאטון (הסרט היה אמור להיות מופק על ידי חברת ההפקות של קירק דאגלס, אף על פי שדאגלס האמין שהתסריט כתוב גרוע, וקרי גרנט היה מועמד לתפקיד הראשי); וטיוטה ראשונית של תסריט על כוח הגרילה הקונפדרטיבי של ג'ון ס. מוסבי במלחמת האזרחים האמריקנית.
מיזמים נוספים
קובריק היה מרותק לעבודותיו של יוצר הסרטים הנאצי פייט הרלן, שהיה דודהּ של אשתו, ושקל ליצור סרט על מעגלו הפנימי של יוזף גבלס. על אף שקובריק עבד על כך למשך מספר שנים, המיזם לא התפתח ליותר מתוואי גס של סיפור.
בנוסף, קובריק רצה ליצור סרט המבוסס על הרומן "המטוטלת של פוקו" מאת אומברטו אקו, אך אקו סירב בגלל אי שביעות רצונו מהסרטת ספרו הקודם "שם הוורד" ואי רצונו של קובריק לאפשר לו לכתוב את התסריט בעצמו. לאחר שקובריק נפטר, אקו הודה כי התחרט על החלטתו.
לפני שעבר לעבוד על "2001: אודיסיאה בחלל", טרי סאות'רן הציע לקובריק ליצור סרט פורנוגרפי עטור-תקציב בשם "סרט כחול", כדי להמציא מחדש סוגה זו. קובריק החליט שלא להענות להצעה זו, באמונה שהוא חסר את המזג עבור קולנוע פורנוגרפי, וכי סבר שלא יוכל לחדש מספיק על מנת לרומם את המוניטין שלו. באותו זמן, סאות'רן החל לעבוד על רומן בשם "סרט כחול" שיצא לאור בשנת 1970, המספר על יוצר סרטים רב חשיבות בשם בוריס אדריאן, המנסה ליצור סרט כזה (הספר הוקדש לקובריק).
כאשר ג'.ר.ר. טולקין מכר את זכויות הצילום לספרו "שר הטבעות" ליונייטד ארטיסטס בשנת 1969, הביטלס שקלו ליצור סרט על בסיסו, ופנו לקובריק שיביים אותו, אך קובריק ענה לג'ון לנון שהוא חושב שלא ניתן לצלם סרט על פי הספר עקב גודלו העצום.
קובריק השתעשע גם ברעיון של עיבוד הספר "הבושם" של פטריק זיסקינד, ספר שהוא נהנה ממנו מאוד, אך דבר לא יצא מזה. הספר עובד לסרט מאוחר יותר, על ידי טום טיקוור.
סגנון וסימנים מסחריים
קובריק השקיע תשומת לב רבה בהוצאת הסרטים שלו במדינות אחרות. לא רק שהוא שמר על שליטה מוחלטת בבחירת צוות הדיבוב, לפעמים אף צולמו חומרים חלופיים במיוחד להוצאות הבינלאומיות. כך לדוגמה, ב"הניצוץ", הטקסט במכונת הכתיבה צולם מחדש עבור מדינות אחרות, וב"עיניים עצומות לרווחה", כותרות העיתונים והפתקאות צולמו מחדש לשפות שונות. מאז מותו של קובריק, נאסר על הפקת דיבובים חדשים בכל הסרטים שהיה בעל הזכויות עליהם; במדינות בהן לא אושרה הפקת דיבוב, כתוביות הן התרגום המותר היחיד. קובריק גם פיקח מקרוב על תרגום תסריטיו לשפות שונות.
החל מ-"2001: אודיסיאה בחלל", כל סרטיו למעט "מטאל ג'אקט" השתמשו בעיקר במוזיקה קלאסית שהוקלטה מראש, בשני מקרים בעיבוד אלקטרוני של וונדי קארלוס. הוא השתמש לעיתים גם במוזיקת פופ שמחה בדרך אירונית בסצנות המציגות הרס וחורבן, במיוחד בכתוביות הסיום או בסצנת הסיום של הסרט.
בביקורתו על "מטאל ג'אקט", רוג'ר איברט שם לב כי ברבים מסרטיו של קובריק יש תצלום תקריב של פני דמות ברגע החשיפה שלה, שבו ראשה של הדמות מופנה כלפי מטה בעוד עיניה מופנות כלפי מעלה. קובריק השתמש גם רבות בצילומים בזווית רחבה, בצילומים עוקבים (tracking shot), בצילומי תקריב, ובצילומים בין קירות מקבילים ארוכים וגבוהים.
ברבים מסרטיו של קובריק יש התייחסות לסרטיו הקודמים. הדוגמאות הידועות ביותר לעניין זה הם הופעת תקליט הפסקול של "2001: אודיסיאה בחלל" בחנות התקליטים ב"תפוז מכני", ובדיחתו של קווילטי על "ספרטקוס" ב"לוליטה". פחות ברורה היא ההתייחסות לצייר בשם לודוביקו ב"בארי לינדון", לודוביקו הוא שם טיפול ההתניה ב"תפוז מכני".
בכל סרטיו של קובריק יש סצנות בתוך, או ממש מחוץ לבתי שימוש. ב"2001: אודיסיאה בחלל" ישנן שתי דוגמאות מפורסמות לכך. בצורה מוזרה, הסצנה הזכורה ביותר בנוגע לדבר זה בסרט, היא הסצנה שבה דוקטור פלויד מתוסכל מהוראות השימוש הארוכות בשירותים בחללית, ולא הסצנה המסיימת בה חוקר דייוויד באומן את השירותים בחדרו השמימי לאחר המסע הבין-כוכבי שלו.
CRM-114
על אף ש"דוקטור סטריינג'לאב" מפעיל מכשיר הנקרא "CRM-114", וב"תפוז מכני" יש תרופה בשם הדומה "סרום 114", הטענות המרובות והחוזרות שהמספר 114 מופיע בסרטים אחרים של קובריק הן מפוקפקות. "CRM-114" מופיע לראשונה ברומן "Red Alert", שעליו מבוסס "דוקטור סטריינג'לאב", בניגוד לטענות שראשי התיבות מופיעות גם בסרטו המוקדם של קובריק, "ההרג". אף על פי כן, במקרה יוצא דופן של השפעת במאי על התרבות הפופולרית דרך אגדה אורבנית מוגזמת, ישנם מספר מקרים של הופעת סימנו המסחרי של קובריק. מערכת סינון דואר זבל, להקת רוק מתקדם, מגבר קול בסרט "בחזרה לעתיד", קוד קטלוג בסדרת הטלוויזיה "גיבורים", ונשק בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", כולם בשם "CRM-114", בנוסף לסרט קצר בשם "סרום 114".
דמותו
בראיונות, נמנע קובריק מלדבר על ענייניו הפרטיים, ורק לעיתים נדירות דיבר בפומבי. תדמיתו הפומבית בתקשורת נעה בין גאון מתבודד למטורף מגלומני, הסוגר את עצמו בפני העולם. מאז מותו דחו חבריו ומשפחתו של קובריק שני סטריאוטיפים אלה. ברור שהבמאי השאיר אחריו משפחה חזקה ומעגל של חברים קרובים, ורבים מהאנשים שעבדו איתו דיברו עליו בצורה חיובית.
באופן כללי, טבעו המתבודד המפורסם של קובריק הוא מיתוס, ונראה שנבע מסלידתו מטיסות. על אף שהחזיק פעם רישיון טיסה, סבל קובריק מפחד טיסה וסירב לקחת חופשות הכרוכות בטיסה. כתוצאה מכך עזב רק מספר פעמים את אנגליה בכל 40 שנותיו שם. בנוסף לכך, התרחק קובריק ממערכת הוליווד וממכונת הפרסום שלה, ולכן זכה לכיסוי תקשורתי אישי מועט. קובריק קנה את אחוזת "Childwickbury" בהרטפורדשייר שבאנגליה, ושם שילב את חייו הפרטיים ואת עבודתו. הוא רכש ציוד עריכה קולנועית מקצועי, והחזיק במספר מצלמות, שבהן השתמש לעיתים בסרטיו. לעיתים קרובות נכנסו ויצאו ילדים וחיות בית מחדרו כאשר עבד על תסריט או נפגש עם שחקן. מראהו לא היה ידוע בשנותיו המאוחרות, עד כדי כך שבריטי בשם אלן קונוואי התחזה אליו בהצלחה, ואף נפגש עם מספר שחקנים מפורסמים ונכנס למסעדות מפוארות. קונוואי הוא הנושא לסרט "משחק אותה קובריק" (2005), שנכתב על ידי עוזרו של קובריק אנתוני פריווין, ובוים על ידי בריאן קוק, עוזר הבמאי בסרטיו של קובריק במשך 25 שנים.
קובריק שמר על קשר הדוק עם בני משפחתו ועם שותפיו העסקיים, בעיקר באמצעות הטלפון. הוא טלפן לשותפיו בכל שעות היום והלילה לשיחות שנמשכו מדקות ספורות ועד שעות רבות. לאחר מותו, דיברו רבים ממעריציו וממכריו על שיחות טלפון אלו בחיבה רבה ובנוסטלגיה, בייחוד מייקל הר וסטיבן ספילברג. בזיכרונותיו כתב הר שעשרות אנשים טענו כי דיברו עם קובריק ביום מותו, והר כתב, "אני מאמין לכל אחד מהם." לעיתים קרובות אירח קובריק אנשים בביתו, שחקנים, חברים, במאי קולנוע, כותבים ואינטלקטואלים.
פרט שלא נודע בתקופת חייו הוא כי קובריק אהב בעלי חיים. הוא גידל כלבים וחתולים רבים, והפגין חיבה רבה כלפיהם. הוא גידל כלבים בכל שלב בחייו, ואלמנתו של קובריק, כריסטיאן, כתבה בגרסת הספר שלה ל"סטנלי קובריק: חיים בתמונות", כי קובריק נהג להביא איתו את חתוליו לאולפני צילום וחדרי עריכה, כדי להיות יותר זמן איתם. מת'יו מודין, ששיחק בסרט "מטאל ג'אקט", זכר כי קובריק היה עצוב במיוחד כאשר משפחת ארנבים נהרגה בתאונה בצילום הסרט. קובריק היה כל כך לא מרוכז לאחר מכן שהחליט לבטל את הצילומים לאותו יום. פיליפ קפלן, אחד מעורכי הדין של קובריק ומחבריו, סיפר כי קובריק ביטל פעם פגישה ברגע האחרון, בה היה אמור לשבת לדיון איתו ועם עורך דין נוסף שטס ללונדון במיוחד מארצות הברית, כיוון שנשאר ער כל הלילה עם חתול גוסס ולא היה במצב שאפשר לו להשתתף בפגישה.
לקובריק היה מוניטין של חוסר רגישות וחוצפה כלפי האנשים שעבדו איתו. חלק משותפיו התלוננו על אישיותו הקרה ועל חוסר האהדה לרגשות הזולת. על אף שבזמן צילומי הסרט "תפוז מכני" נעשה קובריק חבר קרוב של כוכב הסרט מלקולם מקדואל, הוא סיים במפתיע את ידידותם מעט לאחר השלמת הסרט. מקדואל נפגע מכך קשות, והקרע בין השניים נותר עד מותו של קובריק. ג'ורג' סי. סקוט, אשר נודע כי העריץ את קובריק כאחד האנשים היחידים אשר תמיד ניצחו אותו בשחמט, התמרמר בפומבי על שימושו של קובריק במשחקו המאוד מוגזם באחת מהסצנות בסרט "דוקטור סטריינג'לאב", לאחר שהובטח לו על ידי קובריק שסצנה זו היא רק טיוטה ושלא תופיע בסרט.
צוות עובדיו ושכיריו של קובריק הצהירו כי הוא היה ידוע לשמצה בכך שלא נהג להחמיא לאף אחד, ורק לעיתים נדירות הפגין הערכה כלפי שותפיו לעבודה מהחשש שיהפכו שבעי רצון ושאננים. קובריק החמיא להם על עבודתם רק לאחר שהסרטים הושלמו, אלא אם הרגיש שעבודתם היא "גאונית". השחקנים היחידים שזכו לתואר "גאונים" על ידי קובריק היו פיטר סלרס ("לוליטה", "דוקטור סטריינג'לאב"), ג'יימס מייסון ("לוליטה"), ומלקולם מקדואל ("תפוז מכני").
סוגיה לעצמה הייתה עניין מתן/חלוקת הקרדיטים בסרטיו, לרבות התעקשותו "לגזול" לעצמו קרדיטים, בעיקר מתסריטאיו, אחדים מהם סופרים בעלי מוניטין ואיכות מוכחת. סופר המותחנים ג'ים תומפסון אף תבע אותו – וזכה, על גזילת קרדיט בסרט "נתיבי התהילה", וקיימות גם עדויות של סופרים נוספים (דוגמת קאלדר וינינגהאם) שחוו על בשרם דחיקה ואפילו השמטה. (גם מוזיקאים/מלחינים לא ניצלו מגורל זה – כמו שניים ממלחיני "נשיקת רוצח" ועוד). מייקל הר, בזיכרונותיו על ידידותו עם קובריק, התלונן כי קובריק היה קמצן באופן קיצוני ומאוד חמדן בנושא כסף. הוא הצהיר שקובריק היה "אדם איום לעשות איתו עסקים", ושהבמאי היה מאוכזב עמוקות עד יום מותו שג'ק ניקולסון הרוויח יותר כסף ממנו בהפקת "הניצוץ". קירק דאגלס העיר רבות על אי רצונו של קובריק להתפשר, האגו שיוצא מכלל השליטה שלו, וההחלטיות חסרת הרחמים שלו לעשות סרט בדרך העבודה הייחודית לו במקום בעבודת צוות. אף על פי כן, הודה דאגלס שחלק גדול מסלידתו מקובריק נוצר בגלל דעתו השלילית של הבמאי על הסרט "ספרטקוס".
משפחתו הקרובה של קובריק הרגישה שהתפיסה הרווחת שלו כמיזנתרופ מוזר ומתבודד הייתה סטריאוטיפ מוגזם. בתו החורגת, קאתרינה, נזכרה כי אחותה אניה הצהירה פעם ש"ככל שהיא קוראת יותר על אבא, ככה היא חושבת יותר שהווארד יוז הוא בן-אדם נורמלי לגמרי." לאחר מותו, הוציאה משפחתו של קובריק את הסרט והספר "סטנלי קובריק: חיים בתמונות" (הסרט הדוקומנטרי בוים על ידי יאן הרלן; הספר נכתב בתיאום איתו על ידי כריסטיאן קובריק), בין השאר כדי לטהר את השם שנוצר לו.
פוליטיקה
בזכרונותיו על קובריק, כתב מייקל הר, חברו ושותפו לכתיבת התסריט של "מטאל ג'אקט":
הר כתב בהמשך שקובריק החזיק ברובים ולא חשב שמלחמה היא דבר רע לחלוטין. בסרט הדוקומנטרי "סטנלי קובריק: חיים בתמונות", אמר הר "...הוא האמין שזה בסדר לגמרי להכיר בעובדה, שמכל התכונות של מלחמה, היא גם מאוד יפה." כאשר יצא הסרט "מטאל ג'אקט", הוא אמר "השמאל הפוליטי יקרא לקובריק פשיסט." בראיון משנת 1987 עם ג'ין סיסקל, אמר קובריק: "הסרט 'מטאל ג'אקט' מציע שיש יותר דברים לומר על מלחמה מאשר שהיא רק רעה." הוא הוסיף שכל דבר רציני שמפקד האימונים אומר, כגון ש"רובה הוא רק כלי, זה הלב הקשה שהורג", נכון לגמרי.
על אף שמספר אנשים אמרו כי קובריק סלד מארצות הברית, מייקל הר אמר שהיא הייתה הנושא היחיד עליו דיבר, ושהוא שקל לעיתים קרובות לחזור לגור שם. הר כתב כי קובריק קיבל קלטות VHS מחברים מארצות הברית של משחקי פוטבול, "סיינפלד", "משפחת סימפסון", ותוכניות טלוויזיה אחרות שלא היה יכול להשיג בבריטניה. קובריק אמר לסיסקל שהוא לא היה אנטי-אמריקאי וחשב שארצות הברית היא מדינה טובה, אף על פי שחשב שרונלד רייגן היה נשיא גרוע. בראיון, הוא חזה בנוסף קריסה כלכלית בינלאומית, בכך שטען שרוב הבנקים הגדולים בארצות הברית מחזיקים איגרות חוב זרות ומפוקפקות כערבויות, והלוואות עצומות למדינות העולם השלישי יוחסו כנכסים בעלי ערך. קובריק השווה זאת לסיפור האגדות מאת הנס כריסטיאן אנדרסן, "בגדי המלך החדשים", וחש אפילו בזמן המלחמה הקרה, כי קריסה כלכלית בינלאומית הייתה יותר מדאיגה וקרובה להתרחש מאשר מלחמת השמדה גרעינית. עד כמה שידוע על דעותיו של קובריק בנושאי קצבאות סעד ומיסוי, על פי חברו איאן ווטסון, קובריק אמר על מפלגת הלייבור הבריטית של לפני שנת 1997, ש"אם הלייבור יצליחו להיכנס [לשלטון], אעזוב את המדינה." ווטסון טען כי קובריק התנגד באופן קיצוני למיסוי יתר על העשירים ולקצבאות סעד באופן כללי.
לדעת פאולין קייל, עבודתו המוקדמת של קובריק היא יותר סוציאל ליברלית מאשר עבודתו המאוחרת. הסרטים המוקדמים שלו מכילים רעיונות ליברליים, והסאטירה על הממשלה והצבא ב"דוקטור סטריינג'לאב" נראית כמושפעת מנקודת מבט פוליטית ליברלית. באותה מידה, מנתח הסרטים גלן פרוסק חושב שסרטו המוקדם של קובריק, "שבילי התהילה", משקף ראיית עולם המושפעת מז'אן-ז'אק רוסו, בה אדם עם אהדה אנושית טבעית הנהרסת על ידי החברה המחבלת; סרטיו המאוחרים של קובריק נוטשים את תפיסה זו. עבודתיו הבוגרות יותר של קובריק הן יותר פסמיסטיות וחשדניות כלפי ה"טוב-לב" הפנימי של בני האדם, הן גם ביקורתיות כלפי עמדות המאמינות בדבר זה. לדוגמה, ב"תפוז מכני", המשטרה היא גסה ואלימה באותה מידה כמו הכנופיה, וקובריק מציג גם את הוגה הדעות החתרן מר אלכסנדר וגם את שר הפנים הרודן כמניפולטיביים וזדוניים. קובריק צוטט בנוגע ל"תפוז מכני":
הוא ממשיך ואומר:
קובריק ציטט רבות מספריו של רוברט ארדרי ושל ארתור קסטלר, המפורסם בכתיבת "הרוח במכונה". שני הסופרים–קסטלר דרך פסיכולוגיה וארדרי דרך אנתרופולוגיה–חיפשו אחר הסיבה ליכולת האדם לגרום למוות ולחורבן, ושניהם, כמו קובריק, היו חשדניים כלפי האמונה הליברלית בטוב-לב המולד באדם. ארדרי וקובריק שניהם ייחסו זאת לרוסו, אשר, לדברי ארדרי, "הוליד את הרעיון הרומנטי המופרך". בראיונו עבור ה"ניו יורק טיימס", קובריק הצהיר כי תפיסתו את האדם הייתה קרובה יותר לזאת של הנצרות מאשר לתפיסה של ההומניזם או של התאולוגיה היהודית, באומרו, "אני מתכוון, זו בסופו של דבר תאולוגיה נוצרית, תפיסה זו של האדם."
ככל הנראה, קובריק האמין שחירות היא דבר שעדיין ראוי לרדוף אחריו, אפילו אם האנושות היא ביזיונית בסופו של עניין, ושרוע בחלקו של הפרט–על אף שהוא לא רצוי–עדיין עדיף בהשוואה לרוע של החברה הטוטליטרית. קובריק אמר בריאיון עם ג'ין סיסקל:
דת
סטנלי קובריק היה ממוצא יהודי, אך משפחתו לא הייתה דתייה. שמו האמיתי של אביו היה יעקב, והוא שונה לז'אק או ג'ק כדי להיטמע בחברה האמריקנית. פעמים רבות נאמר על קובריק שהוא אתאיסט, אך הוא לא אישר זאת אף פעם. בראיונו של קובריק עם קרייג מקגרגור, הוא אמר:
מותו
בשנת 1999 – ארבעה ימים לאחר הקרנת הגרסה הסופית של "עיניים עצומות לרווחה" למשפחתו, לצוות השחקנים הראשיים ולמנהלי האחים וורנר – נפטר קובריק מהתקף לב בשנתו. הוא נקבר לצד העץ האהוב עליו באחוזתו שבהרטפורדשייר, אנגליה.
If I Ruled the World: Songs for the Jet Set
If I Ruled the World: Songs for the Jet Set הוא האלבום ה-21 של הזמר האמריקאי טוני בנט. את האלבום הוציאה חברת התקליטים קולומביה רקורדס לאור ב-19 באפריל 1965, לאחר שהוקלט בחודשים אוגוסט–אוקטובר אותה השנה. הוא עובד על ידי דון קוסטה. בנט הקדיש את הרצועה השמינית, "Sweet Lorraine", לנט קינג קול, שנפטר כמה חודשים לפני צאת האלבום.
זפוריז'יה (כדורסל)
מועדון הכדורסל זפוריז'יה (באוקראינית: Ферро-ЗНТУ) היא קבוצת כדורסל אוקראינית מהעיר זפוריז'יה, המתמודדת בסופרליגה האוקראינית.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1972 בשם "Строитель" והחלה לשחק בליגה האזורית ובהמשך בליגה הסובייטית השנייה. הקבוצה משתתפת בסופרליגה האוקראינית מאז הקמתה בשנת 1992. בעונת 2008/09 הקבוצה הייתה שותפה להקמת ליגה ראשונה נפרדת. בעונת 2009/10, לאחר איחוד הליגות הבכירות של אוקראינה, חזרה לשחק בסופרליגה, במסגרתה הגיעה הקבוצה עד למקום השלישי וזכתה ב"גביע הראשון שלה" לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת בי.סי. קייב 74-82. בעונת 2011/12 הגיעה עד לגמר הגביע, בו הפסידה לקבוצת בודיבלניק קייב 82-70. ובנוסף הגיעה לחצי גמר הפלייאוף וניצחה את בודיבלניק במשחק על המקום השלישי. בעונת 2012/13 הגיעה עד לחצי גמר הפלייאוף ובנוסף זכתה הקבוצה בגביע האוקראיני לאחר לניצחון בגמר מול קבוצת בי.סי. גוברלה.
במסגרת אירופאית
בעונת 1996/97 השתתפה הקבוצה במוקדמות גביע קוראץ' והפסידה לקבוצת סודרטלי קינגס בסיכום שני מפגשים. ובעונת 2010/11 השתתפה במוקדמות היורוצ'לנג' והפסידה לקבוצת בנפיקה ליסבון בסיכום שני מפגשים.
מענק כספי
מענק כספי הוא כסף הניתן על ידי גורם, לעיתים קרובות, גוף ציבורי, קרן צדקה או מוסד מיוחד למתן מענקים ליחיד או לגוף אחר (בדרך כלל, ארגון ללא מטרות רווח, לעיתים עסק או גוף ממשלתי מקומי) עבור מטרה ספציפית הקשורה לתועלת הציבור. להבדיל מהלוואות, לא מחזירים מענקים כספיים.
המענק הוא תרומה כספית. האדם או הגוף המקצה את המענק משמש כתורם כספי המענק למקבל המענק. גופים כלכליים כגון חברות או משקי בית פרטיים זכאים לקבל מענקים כספיים. המענקים יכולים להינתן עם החזר מותנה או ללא תנאי כלל.
בישראל ניתן מענק שחרור לחיילים משוחררים על ידי האגף והקרן לחיילים משוחררים.
עדויות אקונומטריות מראות כי מענקים ציבוריים לחברות יכולים ליצור תוספת במשרות, מכירות, ערך מוסף, חדשנות והון.
לונדה שייבינגר
פעילותה
במהלך שלושים השנים האחרונות, עבודתה של שייבינגר הוקדשה לניתוח שלושה חלקים נפרדים מבחינה אנליטית אך שמשתלבים יחד בפאזל המגדר והמדע : ההיסטוריה של השתתפותן של נשים במדע, מבנה המוסדות המדעיים, והמגדר של הידע האנושי. כתוצאה מעבודה זו, היא גויסה למכון קליימן לחקר מגדר של אוניברסיטת סטנפורד, תפקיד בו כיהנה בין 2004 ל-2010. תפקידה היה לקדם ולתמוך במחקר על נשים ומגדר ברחבי אוניברסיטת סטנפורד – מהנדסה, לפילוסופיה ועד לרפואה ולעסקים. בשנים 2010 ו-2014 היא הציגה בנאום המרכזי את המאמר שכתבה עבור פגישת קבוצת המומחים של האו"ם בנושא מגדר, מדע וטכנולוגיה. במאמר נכתב שהחלטות האו"ם ממרץ 2011 קוראות ל"ניתוח מבוסס מגדר... במדע וטכנולוגיה" ולשילוב של "פרספקטיבה מגדרית בתוכניות לימודים במדע וטכנולוגיה". בדומה לכך, בשנת 2022, היא הכינה את המאמר לכנס ה-67 של האו"ם בנושא מעמד האישה בראש סדר העדיפויות, חדשנות ושינוי טכנולוגי, וחינוך בעידן הדיגיטלי להשגת שוויון מגדרי והעצמת כל הנשים והבנות.
בשנת 2013 הציגה שייבינגר את פרויקט החידושים המגדריים בפרלמנט האירופי. היא הציגה חידושים מגדריים גם בפני האספה הלאומית של דרום קוריאה ב-2014. בשנת 2015, היא הציגה ל-600 משתתפים מ-40 מדינות בנושא חידושים מגדריים ב-פסגת המגדר 6 - אסיה פסיפיק, מפגש שהוקדש לחידושים מגדריים במחקר. היא מדברת ברחבי העולם על חידושים מגדריים – מברזיל ועד יפן, ועבודתה אף הוצגה בכנס בארמון המלוכה באמסטרדם למלך ומלכת הולנד. בשנים 2018–2020 היא הובילה קבוצת מומחים של הנציבות האירופית להפקת חידושים בנושא: "חידושים מגדריים 2: כיצד ניתוח כולל תורם למחקר ולחדשנות".
כהוקרה על עבודתה היצירתית על פני תחומי מחקר אקדמיים, שייבינגר זכתה בפרסים רבים בניהם: הפרס למנהיגות הבינתחומית בבית הספר לרפואה בסטנפורד בשנת 2010, פרס לינדה פולין למנהיגות לבריאות הלב של נשים מהמרכז הרפואי "סדרס סיני" בלוס אנג'לס בשנת 2015, פרס על היותה חלוצה מבין משפיעני מגדר/סקס על חדשנות וטכנולוגיות חדשות לשנת 2016, ופרס ההכרה של נשיא איגוד הנשים הרפואי האמריקאי לשנת 2017. היא החזיקה במלגות יוקרתיות במכון מקס פלנאק לתולדות המדע בברלין (1999–2000) ובמרכז למדעי הרוח של סטנפורד (2010/2011, 2017/2018, 2022/2023). בנוסף לכך, שימשה כיועצת לברית אוניברסיטת ברלין, 2022/23.
חידושים מגדריים במדע, בריאות ורפואה, הנדסה וסביבה (2009)
שייבינגר טבעה את המונח "חידושים מגדריים" ב-2005. בשנת 2009, היא השיקה חידושים מגדריים במדע, בריאות ורפואה, הנדסה וסביבה, תחום מחקר ומתודולוגיה, באוניברסיטת סטנפורד. לפרויקט הצטרפה הנציבות האירופית ב-2011, והקרן הלאומית למדע בארצות הברית ב-2012. חידושים מגדריים קיבלו שוב מימון מהנציבות האירופית ב-2018/20 ומהקרן הלאומית למדע בארצות הברית (2020/22 כדי להרחיב מתודולוגיות ומקרי מקרים. פרויקט זה ריכז למעלה מ-220 מדעני טבע, מהנדסים ומומחי מגדר בסדרה של סדנאות שיתופיות ששאבו כישרונות מרחבי ארצות הברית, אירופה, קנדה, אסיה ובהמשך גם דרום אפריקה ואמריקה הלטינית. הפרויקט שימש כבסיס האינטלקטואלי לדרישות "המימד המגדרי במחקר" במסגרת המימון "אופק 2020" של הנציבות האירופית.
המכון לחקר מין ומגדר בסטנפורד פיתח שיטות מעשיות הקשורות בסקס, מין וניתוחים נוספים הקשורים במדע, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה. בנוסף, מכון זה סיפק דוגמאות לאופן שבו סוג זה של ניתוח מוביל לגילוי וחידושים. הפרויקט מדגיש מקרים ממחקרים, החל ממחקר תאי גזע, למחקר אוסטאופורוזיס בגברים, ועד בובות כוללות של מבחני ריסוק, רובוטים חברתיים, למידת מכונה, כוסות מחזור, נוטריגנומיקה, מדעי ימי, טכנולוגיות רפואיות וטכנולוגיה מסייעת לקשישים.
יש לציין במיוחד את המקרה של גוגל תרגום. בשנת 2012, צוות החידושים המגדריים גילה שגוגל תרגום משתמש כברירת מחדל לכינוי זכר מכיוון ש"הוא אמר" נפוץ יותר באינטרנט מאשר "היא אמרה". אף על פי שהטיה זו אינה מודעת, יש לה השלכות חמורות. הטיה מגדרית לא מודעת מהעבר מגבירה את אי השוויון המגדרי בעתיד. כאשר מתאמנים על נתונים היסטוריים (כמו גוגל תרגום), המערכת יורשת הטיה (כולל הטיה מגדרית). במילים אחרות, הטיית העבר מונצחת אל העתיד, גם כאשר ממשלות, אוניברסיטאות וחברות, כמו גוגל, יישמו בעצמן מדיניות לטיפוח שוויון. המטרה של חידושים מגדריים היא לספק שיטות ניתוח שיעזרו למדענים ומהנדסים לבצע את המחקר ממש מההתחלה.
שייבינגר גם פעלה ליצירת תשתית למדע אחראי על מגדר על פני שלושת עמודי התשתית האקדמית: סוכנויות מימון, כתבי עת שנבדקו על ידי עמיתים ואוניברסיטאות. היא ייעצה לסוכנויות מימון, כולל קרן המדע הגרמנית והקרן הלאומית למדע של ארצות הברית, לגבי מדיניות לשילוב ניתוח מין, מגדר וגיוון במחקר. היא ועמיתיה פרסמו הנחיות לעורכי כתבי עת רפואיים להערכת ניתוח מין ומגדר בכתבי יד שהוגשו לפרסום. היא גם עזרה לאוניברסיטאות לשלב ניתוח חברתי בתוכניות הליבה של מדעי הטבע והנדסה. לבסוף, היא ייעצה לתעשייה בפיתוח מוצרים העונים על הצרכים של קבוצות משתמשים מורכבות ומגוונות.
האם הפמיניזם שינה את המדע? (1999)
ספרה של שייבינגר, "האם הפמיניזם שינה את המדע?", חולק לשלושה חלקים: 'נשים במדע', 'מגדר בתרבויות המדע' ו'מגדר במהות המדע'. לאורך הספר היא מתארת את הגורמים שהובילו לאי השוויון בין זכר לנקבה בתחום המדעי. בנוסף, היא נתנה דוגמאות לסוגים שונים של נשים בחברה. רעיון חשוב שהועלה בספר היה הפרטי מול הציבורי, שבו הספירה הפרטית נתפסת כנחלת הנשים והספירה הציבורית כתחום שמתייחס לגברים. נקודה חשובה נוספת שהיא העלתה היא שהרעיון של שילוב נשים בתחומי המדע אינו אומר שהמדעים יאמצו נקודת מבט פמיניסטית יותר. גידול פשוט במספר הנשים בתחום נתון אינו משנה את התרבות של אותו תחום. הבנייה של מגדר ומדע היא מחזורית בכך שרעיונות של מגדר מובאים לשולחן כבר בעת עיסוק במדע ויכולים להודיע אילו ראיות אנשים מחפשים או תחומים שהם בוחרים ללמוד, ושכל מה שנמצא אז משפיע על תיאוריות של מגדר. הסתירות השונות שהוצגו באמצעות ההישגים וההשתקה של נשים במדע לאורך ההיסטוריה מלמדות כיצד הטבע והחברה יכולים להשפיע על המגדר והמדע. שייבינגר לא רק מתייחסת למגדר בהקשר של מדע, היא גם מתארת את הפמיניזם משתנה דרך ההיסטוריה והתרבות. חשוב לציין שהספר כתוב מנקודת מבט מערבית ושהתרבות בה היא דנה היא של העולם המערבי, ובמקרים רבים, של ארצות הברית.
החלק הראשון מבין שלושת החלקים של הספר בוחן את ההשפעות של כמה מהנשים הראשונות שנודע שהשתתפו במדע, כמו כריסטין דה פיזן ומארי קירי. : 21–32
המדור בוחן גם את הספירה המספרית של נשים בתחומי המדע השונים באקדמיה בסוף המאה ה-20 בארצות הברית, וכן בוחן את התפלגות גורמים נוספים, כגון שיעורי שכר ורמת התואר, ביחס ל-מגדר. : 36, 55
הסעיף ממשיך בתיאוריה שהחיזוק התרבותי של תפקידים מגדריים עשוי לשחק גורם מדוע יש פחות נשים במדע. : 54–64
הסעיף טוען גם שפיצול תפקידים מגדריים בחיים האישיים, שבהם נשים עדיין לוקחות על עצמן את רוב האחריות הביתית, עשוי להיות סיבה שמפריעה לנשים בתחומים מדעיים להשיג יותר. : 92–103
החלק השלישי של הספר, "מגדר במהות המדע" מפרט את נקודות המבט שהביאו נשים לתחומים כמו רפואה, פרימטולוגיה, ארכאולוגיה, ביולוגיה ופיזיקה. למעשה, שייבינגר קובעת כי בזמן כתיבת הספר, גילתה שנשים קיבלו כמעט 80 אחוז מכלל הדוקטורנטים בפרימטולוגיה ולמרות זאת, קיום מספר רב של נשים מדעניות בתחום אינו מוביל בהכרח לשינוי בהנחות של המדע, או בתרבות המדע. : 127–136
למוח אין מין? נשים במקורות המדע המודרני (1989)
באמצעות תיאוריה שטבע פרנסואה פולין דה לה בר, עבודתו ההיסטורית עטורת הפרסים של שייבינגר מתמקדת בהיסטוריה של המאה השמונה עשרה של המדע והרפואה. "למוח אין מין? נשים במקורות המדע המודרני" (1989) היא אחת העבודות המדעיות הראשונות שחקרו נשים ומגדר במקורותיו של המדע המערבי המודרני. למוח אין מין? חשף את "התאומים הבכורים" המיוחסים של המדע המודרני: מיתוס הגוף הטבעי, והמיתוס של ידע נייטרלי ערכי. כפי שמדגימה שייבינגר, הטענה של המדע לאובייקטיביות היוותה חלק מרכזי המחזיק מערכת שהפכה את הדרת הנשים מהמדע לבלתי נראית, וגרמה להדרה זו להיראות הוגנת וצודקת. היא טוענת שנשים היו מוכנות לתפוס את מקומן במדע בתקופה המודרנית המוקדמת באסטרונומיה, בפיזיקה, במתמטיקה, באנטומיה ובבוטניקה, אך לא כך היה.
שייבינגר מזהה לראשונה את הנשים הללו ואת המבנים של החברה האירופית המודרנית המוקדמת שאפשרו להן מקום במדע. עבודתה על נשים גרמניות שעובדות במדעים דמויי גילדה - מריה סיבילה מריאן ומריה מרגרטה ווינקלמן, ראויה לציון. שייבינגר חשפה את סיפורה של ווינקלמן, אסטרונומית ידועה, ותיארה דרכים חשובות שלא נעשו ביחס לנשים במדע במאה השמונה עשרה. ווינקלמן, למשל, ביקשה להיות האסטרונומית של האקדמיה המלכותית למדעים בברלין כשבעלה נפטר ב-1710. למרות תמיכתו של הפילוסוף הדגול גוטפריד וילהלם לייבניץ, היא נדחתה. בנוסף, הדלת נטרקה לנשים אסטרונומיות במשך מאות השנים הבאות.
לא רק נשים, כמו מריאן ווינקלמן, הודרו מהמדע המודרני, אלא גם המושג "נשיות" הפך לחריג. החלק הידוע ביותר בספר זה הוא הפרק של שייבינגר על "שלדים בארון", שבו היא מספרת את סיפורם של האיורים הראשונים של שלדים נשיים באנטומיה האירופאית. שיבינגר טוענת שהניסיון להגדיר את מעמדה של נשים (בעיקר נשים לבנות ממעמד הביניים) בחברה האירופית בכלל ובמדע בפרט הוא שהוליד את הייצוגים הראשונים של השלד הנשי. ויכוח גדול התעורר על החוזקות והחולשה המיוחדות של השלדים הנשיים הללו, והתמקד במיוחד בתיאורים של הגולגולת כמדד לאינטליגנציה והאגן כמדד לנשיות. לאחר שנות ה-50, האנטומיה של ההבדל בין המינים סיפקה מעין סלע שעליו ניתן היה לבנות יחסים טבעיים בין המינים. המבנה הנעלה לכאורה של הגוף (והנפש) הגברי צוטט כדי להצדיק את תפקידו החברתי. עם זאת, מאפייני הגוף הנשי הצדיקו את תפקידה הטבעי כאישה וכאם. נשים לא היו אמורות להיות שוות לגברים במדע ובחברה, אלא המשלימות שלהן.
ספר זה שזכה לשבחים בינלאומיים תורגם ליפנית, גרמנית, סינית, פורטוגזית, ספרדית, קוריאנית ויוונית.
הגוף של הטבע: מגדר בהתהוות המדע המודרני (1993)
ספר זה, שנכתב מיד לאחר "למוח אין מין?", מתמקד באופן שבו ידע מגדר. הוא בוחן כיצד מגדר בנה היבטים חשובים של התוכן של המדע המודרני המוקדם, עם תיאורי מקרה בוחנים את מינון הצמחים, את הפוליטיקה המגדרית של טקסונומיות ומינוחים, מגדר של קופי אדם, והסוכנות המיוחסת לנשים בעיצוב אופי גזע. הפרק שלה על "חיים פרטיים של צמחים", מתמקד בקארולוס ליניאוס ובאופן שבו הטקסונומיות שלו תרמו לאזרח את תפקידה של "האישה" בתרבות המודרנית. היפרבול מוזר של צמחים החוגגים נישואים מהבילים על ערוגות מדוושות מבושמות בעדינות הקיפו את גילוי מיניות הצמח. מיניות הצמח הוטמעה מאוד במודלים הטרוסקסואלים של חיבה אנושית, אף על פי שרוב הפרחים הם הרמפרודיטיים. כאן מגלה שייבינגר כיצד הטקסונומיה הלינאית משחזרת היררכיות חברתיות על ידי קביעת הטקסון המוגדר על ידי האבקנים הזכריים מעל זה המוגדר על ידי אבקנים נשיים.
הפרק הידוע שלה "למה יונקים נקראים יונקים", מספר את ההיסטוריה של השד באירופה של המאה השמונה עשרה. חשוב מכך, פרק זה מסבירה כיצד מושגים של מגדר יצרו טקסונומיות מדעיות, וכיצד הטקסונומיות הללו חיזקו את תפקידי המגדר במדע ובחברה. על ידי הדגשת עד כמה טבעי זה היה לנקבות – הן אנושיות והן לא אנושיות – להניק את ילדיהן.
ספר זה מכיל גם פרקים על מקורות המאה השמונה-עשרה של מחקרים מדעיים של מין וגזע, והקשר שלהם לשאלות לגבי מי צריך להיכלל ומי להדיר ממוסדות מדעיים חדשים שצצו.
הספר זכה בפרס לודוויק פלק לספר לשנת 1995 מהחברה למחקרים חברתיים של המדע, והמאמר שלה, "למה יונקים נקראים יונקים", המופיע על שער הפרסום הרשמי של התאחדות ההיסטוריונים האמריקאית, זכה בפרס ההיסטוריה של נשים במדע לשנת 1994.
צמחים ואימפריה: חיפוש ביולוגי קולוניאלי בעולם האטלנטי (2004)
לאחר שהעבירה את תשומת הלב מאירופה לעולם האטלנטי, שייבינגר פרסמה את "צמחים ואימפריה" ב-2004. בספר מפותחת מתודולוגיה חדשה, "אגנוטולוגיה " (מוגדרת כהיסטוריה התרבותית של הבורות), בה נחקרים התנועה, הניצחון, הדיכוי וההכחדה של הידע המגוון במהלך מפגשים של המאה השמונה-עשרה בין האירופים לתושבי האיים הקריביים – גם אמריקאים ילידים וגם עבדים אפריקאים. בעוד שההיסטוריה הרבה של המדע הקולוניאלי התמקדה באופן שבו הידע נוצר ונע בין יבשות ומסורות הטרודוקסיות, שייבינגר בוחנת מקרים של אי העברת גופי מידע חשובים מהעולם החדש לאירופה.