cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כף מיי
ביצות כף מיי מהוות אתר קינון לציפורי ים, ועל כן ממוקמים בכף אתרי שימור רבים על מנת להגן על הציפורים המקננות. תצפית הציפורים של כף מיי פועלת לשימור אתרי הקינון ולהגנה על ציפורי הים.
בכף ממוקם בסיס הטירונות של משמר החופים של ארצות הברית.
קרניטין
קַרְנִיטין היא תרכובת המסונתזת מחומצות האמינו ליזין ומתיונין המשמשת כמתווכת לכניסת חומצות שומן לתוך המיטוכונדריה.
שטיח באייה
שטיח בָּאיֶיה (בצרפתית: Tapisserie de Bayeux) הוא עבודת רקמה מ-1077, שנמצאת כיום במוזיאון ייעודי בעיר באייה, בנורמנדי שבצרפת. הוא נוצר ככל הנראה בקנט, אנגליה, לאחר הכיבוש הנורמני ב-1066. השטיח מתעד את השתלשלות האירועים עד קרב הייסטינגס, שבעקבותיו השתלטו הנורמנים על אנגליה. שטיח באייה נחשב לאחת מיצירות האמנות הגדולות של ימי הביניים, ובכלל.
קרניטין
חומצות שומן משמשות, לצד סוכרים וחומצות אמינו, כחומר דלק, ממנו תאי בעלי חיים מפיקים אנרגיה. חומצות השומן מתחמצנות באברון המיטוכונדריה, והופכות לפחמן דו-חמצני ומים, תוך כדי ייצור ATP, מולקולה הידועה כ"מטבע האנרגיה של התאים". הקרניטין משמש כמעין "תעודת מעבר" לתוך המיטוכונדריה, וכך ניתן לשלוט על ריכוזי חומצות השומן בתוך ומחוץ למיטוכונדריה.
שטיח באייה
אורכו של השטיח כ-70 מטרים ורוחבו כחצי מטר. מתוארות בו באופן כרונולוגי ובחיות רבה 58 סצנות המפרטות את דרכו של ויליאם הכובש לכתר האנגלי, בצירוף הסברים ותיאורים בלטינית שרבות בה השגיאות. יש הרואים בשטיח אחת מיצירות הקומיקס הראשונות בהיסטוריה. ישנם מקורות (צרפתיים) הטוענים כי את השטיח יצרו אשתו של ויליאם, מתילדה מפלנדריה, וגבירותיה. בצרפת יש המכנים את השטיח La Tapisserie de la Reine Mathilde (שטיח המלכה מתילדה), אולם הוא נוצר ככל הנראה באנגליה בהזמנתו של אודו, בישוף באייה, אחיו החורג של ויליאם.
ביאורים ותוספות
זיהויו של הרולד השני בגפנית המתארת את מותו - מוטל בספק. ישנם היסטוריונים החולקים על הדעה המקובלת לפיה הרולד הוא הדמות שבעינה נעוץ חץ. התומכים בזיהוי מציינים את המילים "Harold Rex" ("המלך הרולד") המופיעות מימין ומעל לראש הדמות. בשטיח רקום גם כוכב שביט, שהוא ככל הנראה שביט היילי, שהופיע בשמיים סמוך להכתרתו של הרולד. אף על פי שעיצוב השטיח הושפע בבירור ממגמת תעמולה פוליטית ורצון להאדיר את ויליאם, שטיח באייה הוא עדיין מקור חזותי חשוב ביותר לתיעוד כלי-נשק, לבוש והיבטים אחרים של תרבות ימי הביניים, ומהבודדים ששרדו מאותה תקופה. עם זאת, בשטיח מופיעים הלוחמים כשהם נלחמים בידיים חשופות, כשישנם מקורות הגורסים כי באותה תקופה נהגו להילחם ולצוד כשידיהם נתונות בכפפות.
קרניטין
המנגנון
חומצת שומן הנכנסת לתא מתחברת לקואנזים A לקבלת "fatty acyl coA". על מנת להיכנס לתוך המיטוכונדריה, על ה fatty acyl coA להתחבר לקרניטין בעזרת האנזים "קרניטין אציל טרנספראז 1", ובכך הוא מוכן להיכנס למיטוכונדריה על ידי "אציל קרניטין טרנספורטר". עם הכניסה למיטוכונדריה מפורק הקרניטין על ידי "קרניטין אציל טרנספראז 2", הקרניטין יוצא חזרה לציטוזול, וחומצת השומן המחוברת לקואנזים A נותרת במיטוכונדריה להפקת אנרגיה בתהליך חמצון בטא.
שטיח באייה
ביאורים ותוספות
האורגים השתמשו בצמר שנצבע תוך שימוש בצבענים ממקור צמחי. ניתן למצוא בשטיח צבעי לבנה שרופה, חלודה, צהוב חרדלי, ירוק זית, חום כהה ולבן "מלוכלך", שנמצא גם בבדים אחרים שנוצרו באותו אזור.
השטיח היווה השראה לעבודות רקמה אחרות, בין השאר פרודיות, בעיקר כאלו המנציחות פלישות.
השטיח כיום
השטיח נמצא כיום בעיר באייה שבצרפת, הוא שוכן במבנה הבנוי כאליפסה (אליו הועבר מקתדרלת באייה), כאשר המבקרים הולכים לכל אורכו ומתבוננים בתצוגה המתחלפת, כשהם שומעים את סיפור האירועים דרך אוזניות אישיות. יצירת עותק מדויק של השטיח בגודל מלא הסתיימה בשנת 1886 והעותק מוצג במוזיאון רדינג ברדינג שבברקשייר, אנגליה.
החלק האחרון של השטיח ובו כניעת הסקסונים בברקהמסטד והכתרתו של ויליאם בווסטמינסטר אבד.
אמה מקי
אמה מרגרגט טאצ'רד-מקי (באנגלית: Emma Margaret Tachard-Mackey; נולדה ב-4 בינואר 1996) היא שחקנית צרפתיה-אנגלייה.
ביוגרפיה
מקי נולדה ב-4 בינואר 1996 בלה מאן לאב צרפתי ואם אנגליה. היא גדלה בקומונה בצרפת בשם סבלה. לאחר סיום התיכון עברה לאנגליה שם למדה ספרות ואנגלית באוניברסיטת לידס.
מקי מככבת כאחת מהדמויות הראשיות בסדרה "חינוך מיני" של נטפליקס. בסדרה היא משחקת את "מייב ויילי", נערה מרדנית ומחוננת שאביה נעלם ואמה נרקומנית. היא מציעה לחבר לתת ייעוץ מיני בבית ספר כאשר היא אחראית על הצד העסקי.
בשנת 2022 השתתפה בסרטו של קנת בראנה "מוות על הנילוס" לצד גל גדות. באוקטובר יצא סרט ביוגרפי בשם אמילי בו היא משחקת את הסופרת אמילי ברונטה.
חיים אישיים
מקי גרה בלונדון. היא בזוגיות עם השחקן דן וויטלמן.
כווית
מדינת כווית (בערבית: دولة الكويت, בתעתיק מדויק: דולת אלכוית) היא מדינה ערבית השוכנת לחוף המפרץ הפרסי, גובלת בעיראק מצפון ובערב הסעודית מדרום. המשטר במדינה הוא משטר מלוכני בראשותו של אמיר כווית.
המשמעות המילולית של השם "כווית" היא "מבצר קטן".
בשנת 1990 כבש סדאם חוסיין, שליט עיראק, את כווית, דבר שהיווה עילה לפתיחתה של מלחמת המפרץ.
היא גם חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
בשנת 1899 חתם השייח' הראשי של כווית (שהייתה אז מחוז של האימפריה העות'מאנית), מובארכ א-סבאח על חוזה חסות עם בריטניה, דבר שהביא לשלטון בריטי לא-רשמי בכווית. ההסכם אושר על ידי העות'מאנים ב-1913 בהסכם שנקרא האמנה האנגלו-עות'מאנית ובה סוכם כי תוענק לכווית אוטונומיה מסוימת וששתי האימפריות יהיו מעורבות בניהולה ובמדיניות החוץ שלה. האמנה בוטלה על ידי בריטניה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה כשהיא החליטה לבטל את מעורבות העות'מאנים ולהשתלט בעצמה על מאגרי הנפט האדירים שהפכו את כווית לנכס אסטרטגי ולהכריז עליה כפרוטקטורט (מדינת חסות).
מיד לאחר המלחמה, בין 1919 ל-1920, פרצה מלחמה בין כווית לבין סולטנות נג'ד בראשות אבן סעוד. על מנת להפסיק את הלחימה כינס הנציג הבריטי הבכיר באזור, הממונה על המנדט הבריטי על מסופוטמיה, פרסי קוקס, ועידה לשרטוט גבולות האזור בעוקיר. ב-2 בדצמבר 1922 נחתמה אמנת עוקייר, ללא נציגות כוויתית. הפרוטוקול הכיר בקיומה של כווית אך קבע גבול צפון-מזרחי של נג'ד עם עיראק וכווית והעניק לה את האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית והאזור הנייטרלי בין כווית וערב הסעודית, כלומר קיצץ את שטחה של כווית בשליש.
בשנת 1952 הפכה כווית ליצואנית הנפט הגדולה ביותר במפרץ הפרסי. בשנות ה-50 של המאה ה-20 התפתחה כווית במהירות, כמדינת חסות בריטית, בזכות כמויות הנפט האדירות שהופקו מאדמתה ורמת החיים של תושביה, שהיו רובם ככולם בני שבטים בדואים זינקה. לכווית זרמו עובדים זרים ממצרים, מהודו ומקרב הפליטים הפלסטינים.
ב-1961 סיימה בריטניה את הסדר הפרוטקטורט והכירה בכווית כאמירות עצמאית בראשות עבדאללה א-סלים א-סבאח. ב-23 בינואר 1963 נערכו בכווית, לראשונה באזור, בחירות לפרלמנט, שתפקידו הראשון היה לאשרר את החוקה. הפריחה הכלכלית והתרבותית במדינה המשיכה לאורך שנות השישים והשבעים בהם הייתה המדינה המפותחת והמתקדמת ביותר באזור המפרץ ואחת המתקדמות והחופשיות בעולם. חופש הביטוי ששרר בה משך אליה יוצרים מרחבי העולם הערבי וראו בה אור פרסומים, כתבי עת וספרים שלא יכלו לראות אור בשום מקום אחר במרחב הערבי.
בשנת 1981 פיזר שליט כויית האמיר ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח את הפרלמנט, דבר שסימן את תום תקופת הזוהר של המדינה. ב-1982, עם הצניחה העולמית במחירי הנפט, התמוטטה הבורסה לניירות ערך של כויית ועמה החלה התדרדרות בכלכלתה. מלחמת עיראק-איראן זלגה לתחומה והרתיעה תיירים ומשקיעים. השקעות במחקר ופיתוח כמו גם בתרבות נעצרו ונוצר מתח בין כווית לבין סדאם חוסיין, שליט עיראק, שהטיף להשתלטות ארצו על "המחוז הדרומי המורד של עיראק" (כלומר כווית).
ב-3 באוגוסט 1990 פלש צבא עיראק למדינה ושלט בה עד פברואר 1991. הפלישה למדינה ריבונית, בעלת זיקה מערבית ועתודות נפט הובילה את ארצות הברית להתערב, דבר שהוביל למלחמת המפרץ. כ-600 כוויתים דווחו כנעדרים במהלך השלטון העיראקי וסביר שהוצאו להורג. בתמורה לשחרור המדינה על ידי האמריקאים השיב האמיר ג'אבר את הפרלמנט (האספה הלאומית) על מכונו. ב-2003 שימשה כווית כבסיס לפלישת ארצות הברית לעיראק במטרה להפיל את ממשלו של סדאם חוסיין.
לאחר מותו של ג'אבר השלישי, אמיר כווית ב-2006, ירש אותו סעד אל-עבדאללה א-סאלם א-סבאח, אך הוא הודח על ידי האספה הלאומית כעבור עשרה ימים והשלטון ניתן לאחיו של ג'אבר, סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, שנפטר בספטמבר 2020. אחיו נוואף, אמיר כווית ירש את השליטה.
פוליטיקה
כווית היא מונרכיה חוקתית בראשה עומד האמיר, הפרלמנט הכוויתי הוא הפרלמנט העתיק ביותר שנבחר בבחירות ישירות בין כל מדינות ערב באזור המפרץ הפרסי ועל כן הוא גם הפרלמנט החזק ביותר באזור בעל הסמכויות הרבות ביותר. אזרחי המדינה גם נהנים מחופש אזרחי ופוליטי רב.
חוקת כווית, שהתקבלה ואושרה ב-11 בנובמבר 1962, מגדירה את צורת השלטון כדמוקרטיה אולם שלטון זה אינו דמוקרטי היות שראש הממשלה אינו נבחר אלא ממונה על ידי האמיר. על פי החוקה ראש המדינה הוא האמיר והוא זה אשר ממנה את ראש הממשלה ובסמכותו, בין השאר, לפזר את הפרלמנט ולמנות בכירים בצבא.
הפרלמנט (המועצה הלאומית) מורכב מ-65 חברים, מתוכם 50 נבחרים על ידי העם לתקופת כהונה של ארבע שנים. יתר 15 המושבים ניתנים לחברי הקבינט (שאינם נבחרים על ידי הציבור). החוקה מגבילה את חברי הקבינט ל-16 חברים כך שלפחות חבר קבינט אחד חייב להיות נבחר ציבור. כאמור הפרלמנט הוא בעל סמכויות נרחבות ואף על פי שהממשלה לא כפופה לו יש בכוחו להשפיע ואף לבטל חוקים, כך למשל במאי 1999 ביטל הפרלמנט מספר צווים של האמיר הנוגעים לשחרור האישה, לאומנות ולליברליזציה כלכלית.
הממשלה הכוויתית מורכבת על ידי ראש הממשלה אשר ממונה על ידי האמיר. ראש הממשלה קובע את הרכב שריו בכפוף לאישור האמיר. הממשלה ושריה אינם כפופים לפרלמנט אף על פי שכחברי קבינט הם מקבלים כיסא בפרלמנט. כמנהג, ראש הממשלה נבחר מקרב בני המשפחה המלכותית ומכל תיקי הממשלה מספר תיקים כמו תיק החוץ, תיק הפנים, ותיק הביטחון מוחזקים בידי בני המשפחה המלכותית אף על פי שהחוקה אינה דורשת זאת.
כלכלה
כווית היא מדינה קטנה אך עשירה - בין המדינות הערביות העשירות ביותר בעולם. כווית מבוססת על כלכלת שוק חופשי ובעלת עתודות נפט עצומות של 96 מיליארד חביות נפט - 10% מעתודת הנפט העולמי. אין ספק כי המדינה מבוססת על כלכלת נפט, חצי מהתוצר המקומי הגולמי מקורו בענף הנפט וכ-80% מהכנסות המדינה מקורן בנפט. המדינה ממשיכה לדון עם חברות זרות על השקעה בפיתוח בארות נפט בצפון המדינה, החל משנות ה-90 המדינה הרוויחה יותר מהשקעות זרות מאשר מיצוא נפט. השגשוג של כלכלתה תלוי ביבוא פועלים וכוח עבודה משכיל.
לאחר מלחמת העולם השנייה אמיר כווית החליט שהמדינה צריכה להיכנס לתחום הפיננסי ובשנת 1952 הכריז על הקמת הבנק הלאומי של כווית. עם הזמן הוא התפתח לאחד הבנקים הגדולים בעולם הערבי ובעולם בכלל.
כווית ניסתה להתכונן ליום שבו יאזל הנפט בבארות הנפט שלה, בכך שהקימה קרן השקעות לגיוון ענפי הכלכלה (ב-1961). בתחילת שנות ה-90 הצטברו בקרן כ-50 מיליארד דולר, אך ניהול כושל ושימוש בכסף לשיקום המדינה לאחר מלחמת המפרץ הכשילו את מילוי תפקידה המוצהר של הקרן.
האקלים במדינה מגביל את פיתוח ענף החקלאות בשל היותה מדינת מדבר, ולכן, מלבד דגים, היא תלויה לחלוטין בייבוא מוצרי צריכה. יתרה מזאת, כ-75% מהמים שראויים לשתייה חייבים לעבור זיקוק או להיות מיובאים מחו"ל.
התעשייה הכוויתית מורכבת ממספר תאגידי ענק המייצאים את תוצרתם לחו"ל בעיקר בענף הנפט, ויש גם מספר יצרנים קטנים מענפים שונים. היא כוללת גם מפעלי התפלת מים, אמוניה, פלסטיק, טקסטיל, דשנים, לבנים ומפעלי מלט. במהלך הפלישה העיראקית, העיראקים בזזו כמעט את כל מה שניתן היה לקחת, בעיקר כל מה שקשור לאלקטרוניקה ולתעשייה הקלה. עד מהרה הוחלפו מרבית המכונות בציוד חדיש ומתקדם יותר.
גאוגרפיה
כווית נמצאת במזרח התיכון. היא גובלת בצפון ובמערב בעיראק, בדרום ובדרום־מערב בערב הסעודית ובמזרח המפרץ הפרסי. בתחומי כווית נכללים כמה איים, ובהם האי החולי הגדול בוביאן.
ליבה של המדינה הוא מפרץ כווית, שהוא חלק מן המפרץ הפרסי. המפרץ חודר כ־30 ק"מ לפנים הארץ, רוחב פתחו כ־20 ק"מ, והוא מוגן על ידי איים קטנים.
רובה הגדול של כווית הוא רמה מדברית נמוכה, שמצפון למפרץ היא מישור מכוסה חצץ, ומדרום לו היא מכוסה בגבעות חול. בדרום־מערב – רמה שטוחה מכוסה חצץ, היורדת בתלילות אל ואדי באטין.
במרחק 20 ק"מ מהחוף בו נמצאת העיר כווית שוכן האי פילכה השייך לכווית.
דמוגרפיה
על-פי נתונים ממשלתיים, מנתה אוכלוסיית כווית ב-2015 כ-4.1 מיליון נפש, אשר מתוכם רק 1.3 מיליון היו אזרחים כוויתים, וכ-2.8 מיליון היו תושבים נטולי אזרחות כוויתית.
מבין חסרי האזרחות, חלק קטן הם בני שבטים מקומיים הנקראים בידוּן (שם שמשמעותו "ללא") שלא ניתנה להם אזרחות, והרוב הגדול הם מהגרי עבודה וצאצאיהם ממספר רב של ארצות, כשהקהילות הגדולות הן של מצרים, לבנונים וערבים ממדינות אחרות, וכן פקיסטנים, אשורים (בני קבוצה אתנית נוצרית מצפון עיראק), הודים, בנגלדשים ופיליפינים. ב-2003, למעלה מ-400,000 אזרחי הודו חיו בכווית, שהייתה הקהילה ההודית הגדולה ביותר מחוץ להודו. בעבר הייתה בכווית גם קהילה פלסטינית גדולה, אך מרביתה גורשה, לאחר שראש אש"ף יאסר ערפאת הביע תמיכה בכיבוש כווית על ידי סדאם חוסיין. רק לעיתים נדירות מוענקת אזרחות כוויתית לתושבים הזרים במדינה. אשר לבידון, בני השבטים משוללי האזרחות, קיימות תוכניות לאזרח בהדרגה לפחות את חלקם.
יחסי חוץ
מאז עצמאותה של כווית מהממלכה המאוחדת ב-17 ביוני 1961, קיימה כווית יחסי חוץ חזקים עם רוב המדינות, בעיקר עם מדינות מהעולם הערבי. עתודות הנפט הגדולות שלה מעניקות לה קול בולט בפורומים כלכליים גלובליים וארגונים כמו OPEC.
מורנה
{{פירושונים| אישים:
פרודואה אקסיה
פרודואה אקסיה (באנגלית: Perodua Axia) היא מכונית סופרמיני המוגדרת מכונית עירונית מתוצרת יצרנית הרכב המלזית Perodua (שם רשמי: Perusahaan Otomobil Kedua Sendirian Berhad) אשר מיוצרת משנת 2014 ועד היום.
דגם זהה הקרוי דייהטסו אילה עוצב על ידי יצרנית הרכב ה-יפנית דייהטסו ומיוצר על ידי יצרנית הרכב האינדונזית הקרויה Astra Daihatsu Motor, (הקונצרן בשותפות (Joint venture) של "אסטרה -דייהטסו-טויוטה Tsusho ") אשר מיוצר משנת 2012 ועד היום באינדונזיה.
דגם זהה הקרוי "Toyota Agya" משווק על ידי טויוטה באינדונזיה, אמריקה הלטינית, והקריביים.
דגם זהה הקרוי "Toyota Wigo" משווק על ידי טויוטה בפיליפינים, סרי לנקה, וייטנאם וברוניי
טונקין (הצרפתית)
טונקין (בצרפתית: Tonkin; בווייטנאמית: Bắc Kỳ) היה שטח חסות (פרוטקטורט) צרפתי באזור החלק הצפוני ביותר של וייטנאם המודרנית.
ייסוד שטח החסות
לאחר שעזר לאחד את וייטנאם תחת שושלת נגוין, הצי הצרפתי החל להגביר את נוכחותו בדלתא של המקונג ולאחר מכן ליישב את דרום וייטנאם, כולל העיר סייגון בשנת 1867. מרכז וייטנאם הפכה מאוחר יותר לשטח חסות צרפתי - אנאם, כשטח חסות נוסף בחצי האי הודו-סין. בשנת 1883 צרפתים ניצחו בקרב תון אן. במהלך מלחמת סין-צרפת (1884–1885), פלשו הצרפתים לחלק הצפוני של וייטנאם - טונקין (שנחשבה אז, לדריסת רגל קולוניאלית חשובה בדרום מזרח אסיה ומפתח לשוק הסיני). בעקבות הסכם השלום עם הסינים, כל וייטנאם נשלטה בידי הצרפתים.
בתקופת הממשל הקולוניאלי הצרפתי חולקה וייטנאם לשלושה שטחים שונים: טונקין (בצפון), אנאם (במרכז) והמושבה של קוצ'צ'ינה (בדרום). שטחים אלה היו שרירותיים למדי במידתם הגאוגרפית, שכן הרוב המכריע של הווייטנאמים ראו במדינה שלהם ארץ אחת. בכל חלקי ווייטנאם, הייתה התנגדות קטנה לשלטון הצרפתי שנמשך כ־70 שנים. אזורי אנאם וטונקין היו במקור ישות אחת. ב־3 ביוני 1886 העמיד המלך של טונקין את כל כוחותיו תחת פיקוד צרפתי. ב־9 במאי 1889 בוטל האיחוד של אנאם-טונקין, כאשר הן הופרדו לשתי ישויות שכל אחת מהן כפופה למושל הכללי של הודו-סין הצרפתית. אף על פי ששושלת המלוכה נגוין עדיין שלטה על טונקין, הטריטוריה הייתה למעשה תחת שלטון צרפתי ישיר.
בתקופת השלטון הצרפתי, האנוי הייתה בירת טונקין, ובשנת 1901 הפכה לבירה של כל הודו סין הצרפתית. בערים בטונקין פותחו תשתיות משמעותיות וכן היה שגשוג כלכלי תחת השלטון הצרפתי, כגון פיתוח הנמל ובניית רכבת המקשרת את האנוי לסייגון. כמו כן בוצעו תוכניות כלכליות צרפתיות - פותחו מכרות זהב, כסף, כמו כן שוכללה חקלאות האורז, תירס, תה בטונקין. היבוא אליה כלל אורז, מוצרי ברזל, קמח, יין, אופיום ומוצרי כותנה. התיעוש הוביל מאוחר יותר לפתיחת מפעלים לייצור טקסטיל לייצוא לרחבי האימפריה הצרפתית. השפעה התרבותית הצרפתית על טונקין הייתה משמעותית: הצרפתית הפכה לשפה העיקרית של החינוך, הממשלה, המסחר והתקשורת וכן הייתה פעילות מיסיונרית רחבה של הכנסייה הקתולית. כמעט 10% מכלל האוכלוסייה בחבל הפכו לקתולים עד שנות הארבעים. מבנים בולטים בהאנוי נבנו בתקופת השלטון הצרפתי, כגון בית האופרה והאוניברסיטה הטכנולוגית של האנוי. עד 1940, סך כל אוכלוסיית אנאם נאמד בכ -8 מיליון.
מינהל
טונקין הייתה מורכב מ 23 מחוזות, מחולקים לקנטונים, וקומונות. הממשל המקומי היה בידי מנדרינים ווייטנאמיים, אם כי הם התמנו על ידי התושבים ולא על ידי הקיסר כמו באנאם. היחידה הקטנה ביותר של המינהל, הקומונה, הייתה תחת פיקוח של שתי מועצות: טו ביו, וקי קי מוק, המנדרינית, עם הסמכות להטיל וטו על החלטות הטו-ביו. בהאנוי ובהייפונג היו מועצות מקומיות שמונו על ידי מושל הודו-סין.
הסוף
הממשל הקולוניאלי הצרפתי נמשך עד 9 במרץ 1945, בתקופת הכיבוש היפני (1941–1945). על אף שהמנהל הצרפתי התקיים בתקופת הכיבוש היפני כממשלת בובות, יפן השתלטה ישירות על וייטנאם במרץ 1945 והקימה את השלטון של האימפריה של וייטנאם. טונקין הפכה לאזור מוכה רעב בתקופה זו. בסוף המלחמה, צפון וייטנאם (כולל טונקין) הפכה לתחום השפעה של סין בעוד הדרום נכבש על ידי הבריטים לזמן קצר עבור כוחות הצרפתיים, שהתארגנו להשתלט מחדש על שטחיהם. הארי טרומן בוועידת פוטסדאם, הצהיר על כוונה להחזיר את האזור לידי השלטון הצרפתי, בניגוד להתנגדותו של פרנקלין ד. רוזוולט לקולוניאליזם ולמחויבותו לתמוך בוייט מין עם זאת, לאחר שהיפנים נסוגו מווייטנאם, הו צ'י מין הכריז על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם. האנוי שוב נכבשה מחדש על ידי הצרפתים והסכסוך בין וייט מין וצרפת פרצה למלחמת הודו-סין הראשונה.
פארמה (כדורגל)
תקופת השיא של המועדון הייתה בין השנים 1992 ל-2002 בתקופת בעלותו של איש העסקים האיטלקי קליסטו טנזי, אז זכה המועדון בסגנות הסרייה א' ב-1996/1997, 3 גביעי קופה איטליה, גביע סופר קאפ איטלקי אחד, 2 גביעי אופ"א אירופיים, גביע סופר קאפ אירופי אחד וגם גביע אירופה למחזיקות גביע אחד בשנת 1992/1993.
קריסה כלכלית בעקבות שערוריית הונאה של החברה המממנת של המועדון בסוף שנת 2003 גרמה למועדון לדעוך ולרדת לליגה השנייה בשנת 2008. כעבור עונה אחת חזרה פארמה לסרייה א', אך בשנת 2015 הכריז המועדון על פשיטת רגל ופירוק וכתוצאה מכך הורד לסרייה ד'. בשנת 2018 חזרה פארמה לסרייה א', לאחר רצף שיא של שלוש עליות ליגה ב-3 עונות.
היסטוריה
מועדון הכדורגל נוסד ב-16 בדצמבר 1913, בתור "מ.כ. ורדי" על שם מלחין האופרה המפורסם, ג'וזפה ורדי, שנולד בעיר, אך השם שונה במהרה לשם העיר. בשנותיו הראשונות המועדון נע בין הליגה האיטלקית השנייה והשלישית, לפני שנפל לליגות החצי-מקצועיות בסוף שנות ה-60.
לאחר חילופי בעלים ושמות רבים, המועדון התאחד עם היריבה העירונית, פרמנסה, בשנת 1970. המועדון חזר לליגות המקצועניות אך לא הרשים עד שנות ה-80. בשנת 1985 זכתה הקבוצה באליפות הליגה השלישית ובעונה הבאה הגיעה למרכז הליגה השנייה. באותה עת אימן אותה אריגו סאקי ולאחר הצלחת הקבוצה החתימה מילאן את סאקי כמאמנה ואת מקומו תפס נביו סקלה, שאימן את הקבוצה במשך שש שנים שכללו את העלייה לליגה האיטלקית הראשונה ואת הצלחתה בליגה זו ובמפעלים הבינלאומיים.
פארמה, אשר ייצגה את איטליה בשנת 1993 בגביע אירופה למחזיקות גביע, זכתה בו לאחר ניצחון בגמר על אנטוורפן מבלגיה בתוצאה 1–3. שנה לאחר מכן, היא שוב העפילה לגמר, אך נוצחה על ידי ארסנל 1–0.
כעבור שנה זכתה פארמה בגביע אופ"א, לאחר שבדרבי האיטלקי בשלב הגמר היא פגשה את יובנטוס. במשחק הראשון ניצחה פארמה 0–1 ומשחק הגומלין בטורינו הסתיים בשוויון 1–1 (באותה תקופה היו משחקים בגמר גביע אופ"א שני משחקים בשיטה של בית וחוץ).
בשנת 1999 זכתה פארמה בפעם השנייה בתולדותיה בגביע אופ"א, לאחר שניצחה במשחק הגמר את מרסיי מצרפת 0–3. באותה עונה זכתה פארמה גם בגביע האיטלקי.
בשנת 2002 הגיעה עד לשמינית גמר גביע אופ"א, והודחה בידי הפועל תל אביב הישראלית.
בשנת 2008 לאחר 18 שנים רצופות בסרייה א' נשרה פארמה לליגה האיטלקית השנייה לאחר שהקבוצה הפסידה במחזור הסיום לאינטר מילאנו שזכתה באותה שנה באליפות.
למרות הירידה לליגה השנייה הצליחה פארמה להתאושש ושבה בחלוף שנה לסרייה א'.
הקבוצה שיחקה 6 עונות רצופות בליגה הראשונה כאשר במהלך עונתה השישית סבלה הקבוצה מבעיות כלכליות רבות ונכנסה לחובות כבדים מאוד, החליפה מספר בעלים במהלך העונה והקבוצה סיימה במקום האחרון בליגה הבכירה וירדה לליגה השנייה. הקבוצה הפכה לפושטת רגל והורדה לליגה הרביעית. בעונת 2015/2016 עלתה לליגה השלישית לאחר שסיימה את העונה ללא הפסד. שנה מאוחר יותר רשמה הקבוצה עליית ליגה נוספת לסרייה ב'. ב-18 במאי 2018 פארמה ניצחה 0–2 את ספציה והבטיחה את עלייתה לסרייה א'. בכך, השלימה פארמה שלוש עליות ליגה בשלוש עונות. בסיום עונת 2020/2021 ירדה הקבוצה בחזרה לסרייה ב'.
סגל שחקנים
נכון ל-2 באוגוסט 2021
(קפטן שני)
(בהשאלה מגודוי קרוס)
חצרות יסף
חצרות יסף היה שמו של אתר קראוונים שהוקם לקליטת גלי העלייה הגדולים מאתיופיה של מבצע שלמה והעלייה מברית המועצות בשנת 1991. האתר הוקם על שטח אש של מחנה שרגא, שהופשר במיוחד לצורך העניין, בתחום השיפוט של המועצה האזורית מטה אשר, מצפון לעכו, בין היישובים בוסתן הגליל ושבי ציון, על גדתו הצפונית של נחל יסף ומכאן שמו. האתר פעל עד 2004. במהלך 13 שנות קיומו התגוררו בו כ־8,000 עולים מברית המועצות לשעבר, ובעיקר מאתיופיה.
רוב תושבי אתר הקרוונים חצרות יסף עבדו מחוץ למקום, אך היו פתרונות תעסוקה קטנים נוספים. חלקם עבדו במבנה המועצה המקומית, במתנ"ס ובמשתלה המקומית. בשנת 1993 הוקם באתר בית היוצר לאומנות אתיופית בניהולה של הסופרת והאמנית ורד שחף גולן. בשיא פריחתו העסיק בית היוצר כ-100 פסלות ורוקמות מנשות הקהילה.
כמעט כל מה שניתן היה להעתיק למקום אחר הועבר מהאתר. כך גם פסל האריה שניצב בימי הפעילות של האתר בואכה לטיילת שהייתה שם. כיום מוצב פסל האריה ליד מבנה מועצה אזורית מטה אשר. חצרות יסף הוקם כאתר דיור זמני ל-5 שנים בלבד, אך פינויו הושלם רק לאחר 13 שנים.
רקע
אתרי הקרוונים הוקמו בהוראתו של שר הבינוי והשיכון אריאל שרון בממשלת יצחק שמיר, כפתרון דיור זמני, לגלי העלייה ההמוניים בהיקפם, ותוכננו לשמש עד חמש שנים וכשלב מעבר לדיור קבע. לתפקיד ראש צוות תכנון פרויקט המגורים הזמניים מונה האדריכל יונה פיטלסון.
חצרות יסף היה שני בגודלו מבין ארבעה אתרי קרוונים גדולים שהוקמו באותה תקופה והם: בנוסף, הוקמו מספר גדול של אתרים קטנים במקומות רבים בארץ.
היסטוריה
בשנת 1991 הוכשר השטח בחצרות יסף ובמקום הונחו כ-1,658 קרוונים. ב-25% מהם שוכנו עולי חבר העמים וב-75% מהם שוכנו עולי אתיופיה, שהובאו לארץ במבצע שלמה, שנערך כמבצע הצלה בליל ה-25 במאי 1991 ובמסגרתו הועלו ברכבת אווירית לישראל, ב-33 מטוסים 14,000 איש.
המועצה האזורית מטה אשר סירבה לטפל באתר, לכן, בעקבות המלצת ועדת דקל שהקים משרד הפנים לבדיקת נושא שיוך אתר הקרוואנים בחצרות יסף, החליט משרד הפנים על הקמת מועצה בחצרות יסף. ב-30 במאי 1992 כוננה המועצה המקומית חצרות יסף ובראשה נבחר לעמוד האדריכל יהודה פתאל, מנהל אגף פרוגרמות במשרד השיכון.
מלכתחילה היה אתר הקרוונים חצרות יסף המושקע ביותר מבין כלל האתרים. נסללו בו כבישים ומדרכות משולבות, נפתחו גני ילדים ומועדוניות, בית ספר לכיתות א'–ב', אולפן ונפתחו בו נציגויות קטנות של משרדים ממשלתיים כגון משרד השיכון, משרד הקליטה, משרד החינוך ועוד. רכבת ישראל הקימה במקום תחנת רכבת שהייתה חלק ממסילת החוף. החברה למתנ"סים הקימה במקום מתנ"ס שבראשו עמד דני ויצמן ואחריו יוסי פיטוסי. רכז התרבות באתר היה רוני מיארה. הוקמה ספרייה. נפתחו שני סופרמרקטים, נקודת משטרה, הוקמו במקום גינות ציבוריות, הוקמה טיילת על חוף הים, מגרש ספורט, מתקני שעשועים, סניף של ויצו ועוד.
מינהלת חצרות יסף 1996–2001
בתום חמש שנים להקמת המועצה הקרואה היא פוזרה והאתר עבר לרשות מועצה אזורית מטה אשר, שבראשה עמד אז יהודה שביט שחלומו היה להקים במקום לאחר פינוי האתר כפר נופש בסדר גודל של כ-600 חדרים. באוקטובר 1996 מונתה לאתר חצרות יסף מנהלת שבראשה עמד עד פירוקה בשנת 2001 יעקב ברודר, לשעבר מנהל מחלקת החינוך באתר. בשנות המנהלת נקלטו באתר 4,500 עולי פלאשמורה, שהגיעו ישירות משדה התעופה. באותה תקופה היו בחצרות יסף 19 גני ילדים, בית ספר מכתה א' ועד כתה י"ב שבשיאו הכיל 850 תלמידים. מתנ"ס בניהולו של אבי חצואל, מרכז למידה שנתמך בעיקר על ידי מגבית בריטניה, אולפן לעברית הגדול בעולם ובו 110 כיתות אולפן, קופת חולים ועוד. ג'וינט ישראל תיעד את הפעילות בשתי חוברות שהפיק.
1972 בישראל
1972 בישראל הייתה השנה בה חגגה 24 שנה מיום היווסדה. במוקד האירועים בשנה זו עמדו מספר מפיגועי הטרור הקשים ביותר נגד ישראלים: חטיפת מטוס סבנה (מאי); הטבח בנמל התעופה לוד (מאי); טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן (ספטמבר) והשתלטות על שגרירות ישראל בבנגקוק (דצמבר).
צבא וביטחון
האירועים הביטחוניים הבולטים בשנת 1972 היו פיגועי טרור קשים נגד ישראלים בזירה הבינלאומית.
ספורט
במוקד השתתפותה של ישראל באולימפיאדה לא עומדים ההישגים הספורטיביים, אלא הפיגוע נגד ספורטאי נבחרת ישראל.
באולימפיאדת הנכים, שהתקיימה בעיר היידלברג זכו המשתתפים הישראלים ב-28 מדליות: 9 מדליות זהב, 10 מדליות כסף ו-9 מדליות ארד. ציפי רובין זכתה במדליית זהב ושברה שיא עולם בהטלת כידון וזכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל. בעלה אריה רובין זכה במדליית זהב ובשתי מדליות כסף בשחייה. אורה גולדשטיין זכתה בארבע מדליות (זהב בהדיפת כדור ברזל וכסף בשלושה מקצועות: קרב חמש, שחייה ל-50 מ' חזה, וזריקת דיסקוס). עוד זכו בזהב נבחרת הגברים בשחייה, ברוך חגאי (טניס שולחן), מרגלית פרץ (סיף) ורחל טסה (סיף).
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1972)
ההלכים הלבנים
הַהַלָּכִים הַלְּבָנִים (באנגלית: White Walkers; מכונים גם אחרים, באנגלית Others) הם גזע בדיוני של יצורים דמויי-אנוש המופיעים בסדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין ובסדרת הטלוויזיה המצליחה "משחקי הכס". סביבת מגוריהם היא באדמות החורף הנצחי, בקצה הצפוני של יבשת וסטרוז, מצפון לחומה.
שם
בסדרת הספרים, ההלכים ידועים בעיקר בשם "האחרים". הכינוי "ההלכים הלבנים" ניתן להם על ידי הפראיים, בנוסף למספר כינויים אחרים (כמו "הצלליות הלבנות", "אלי הקור"), אך כינויים אלו מוזכרים על ידי דמויות מעטות בלבד ולעיתים רחוקות. שימוש בכינוי "ההלכים הלבנים" נעשה גם ברחבי ווסטרוז, אך בעיקר על ידי דמויות מבוגרות, כמו נאן הזקנה, המלומד אאימון, והלורד המפקד של משמר הלילה, ג'אור מורמונט.
ככל הנראה, שמם של "האחרים" שונה בסדרת הטלוויזיה ל"הלכים הלבנים" בין היתר כדי למנוע בלבול עם קבוצת "האחרים" בסדרת הטלוויזיה אבודים של רשת ABC.
תיאור
ההלכים הלבנים מופיעים לראשונה בפרק הפרולוג של "משחקי הכס", הראשון בספרי הסדרה. הם מתוארים כ"גבוהים וצנומים" ובשרם "חיוור כמו חלב". לעיניהם גוון כחלחל, בהיר מאוד, בגופם זורם דם כחול-בהיר ועצמותיהם מבריקות כמו זכוכית חלבית. בסדרת הטלוויזיה בדרך כלל יש להם גם שיער ראש לבן, ולעיתים הם גם עוטים זקן לבן. נוסף על אלה, הם לובשים שריון עדין מוסווה שצבעו משתנה בכל צעד שלהם.
בספרים, ההלכים הלבנים נחשבים ללוחמים מעולים והם אוחזים בחרבות גבישים דקות וחדות מאוד, שכאשר נועצים אותן הן מסוגלות לחדור דרך שריון טבעות כאילו היה משי. להב החרבות קר מאוד והוא מסוגל להקפיא להבים של חרבות אחרות ואפילו לנפץ להבי פלדה. כשנשאל מאיזה חומר החרבות עשויות, ענה מרטין:
ההלכים הלבנים ניחנים ביכולת מיוחדת של החייאת המתים והחזרתם כ"רפאים" (Wights). כדי למנוע מאדם מת (או בעל חיים מת) לחזור כרפא, יש לשרוף את גופתו. כל רפא שמוחזר על ידי ההלכים הלבנים מצורף באופן מיידי לצבא המתים, אך לא ברור אם ההלכים הלבנים יכולים לשלוט ברפאים באותו אופן שבו ווארגים יכולים לשלוט בבעל חיים. הריגת הלך לבן תגרום למותם של כל הרפאים שהחזיר לחיים.
בתחילת הספרים, ההלכים הלבנים נחשבים לאגדה ווסטרוזית בעולם של "שיר של אש ושל קרח" - קיומם לא הוכח מעולם. ישנן אגדות על הלכים אשר רוכבים על גוויות של חיות מתות כגון סוסים, דובים, זאבי בלהות, ממותות ועכבישי ענק. בהמשך סיפור ניתן תוקף לאגדות אלו כאשר לא פעם נראו ההלכים רוכבים על סוסים ולאחר מותו של ויסריון, אחד מדרקוניה של דאינריז טארגאריין בעונה השביעית של סדרת הטלוויזיה מלך הלילה רוכב עליו בעת שהוא מפיל את החומה.
להלכים הלבנים יש כמה נקודת תורפה מתועדות בטקסטים עתיקים שניתן להרוג אותם באמצעותן. הראשונה היא "זכוכית דרקון" (dragonglass), שיעילותה הוכחה כאשר סאמוול טארלי הצליח להרוג את אחד ההלכים באמצעותה בעת שהותקף מצפון לחומה. בנוסף, יש תיעוד בטקסטים לכך ש"פלדת דרקון" (dragonsteel) יכולה גם היא להרוג הלכים, אך אין לזה אזכור נוסף. יש החושבים שמדובר בפלדה ואליריאנית. כשמרטין נשאל אם פלדה ואליריאנית יכולה להרוג הלכים, ענה שבמשמר הלילה ישמחו לדעת גם כן. עוד ידוע שאש מפחידה אותם, אם כי לא פוגעת בהם. בנוסף, ההלכים אינם יכולים להיכנס למקורות מים (כמו אגמים, נחלים או הים) או לעבור מעליהם, כמו גם הרפאים שהם יוצרים.
באירועים שקדמו לסדרת הספרים
לפי האגדה, מוצאם של האחרים באדמות החורף הנצחי, מצפון לחומה. הם פלשו לווסטרוז לפני ששת אלפים או שמונת אלפים שנים והביאו איתם חשכה וקור שנמשכו דור. תקופה זו זכתה לשם "הלילה הארוך" ובמהלכה האחרים החזירו את המתים לחיים בתור רפאים כדי שיוכלו לשרתם. לבסוף, האחרים הובסו ב"קרב על השחר" על ידי ילדי היער והאנשים הראשונים של משמר הלילה (שהיו בעבר אויבים), והתאחדו לנצח את האחרים אחרי שלאחר שנוצרה ביניהם ברית בזכות "הגיבור האחרון".
אחד הסיפורים המיוחסים לאחרים הוא על הלורד המפקד ה-13 של משמר הלילה שנישא לאישה עם עור חיוור ועיניים כחולות, שמגע ידה היה קר כקרח. תיאור זה תואם את התיאור של האחרים בספרים. על פי הסיפור, מפקד זה הוביל אותה ל"מבצר הלילה", אחד המבצרים על החומה, שם הכריז על עצמו כמלך ועליה כמלכה והכריח את אנשי המשמר לשרת אותם במשך 13 שנים עד שהודח בעקבות שיתוף פעולה בין בראנדון השובר, "מלך החורף" וג'וראמון, "המלך שמעבר לחומה". לאחר שנודע שבמהלך תקופת מלכותו היה נוהג להקריב קורבנות לאחרים, שמו נאסר ונמחה מההיסטוריה. באגדות המאוחרות שמו נודע כ"מלך הלילה".
אף על פי הדמיון בין מלך הלילה של הגרסה הטלוויזיונית ומלך הלילה ספרים, הדגיש מרטין שסביר להניח שלא מדובר באותם בני האדם, שכן סביר שמלך הלילה בספרים מת שנים ארוכות לפני התרחשות הסדרה.
בסדרת הספרים
ההופעה הראשונה של האחרים בסדרה בפרק הפרולוג של "משחקי הכס", עת קבוצה של שלושה סיירים של משמר הלילה מותקפת על ידי לפחות חמישה אחרים. שניים מהסיירים מתים במתקפה, בעוד השלישי מצליח לברוח. בהמשך שני הספרים הראשונים (וכן בשתי העונות הראשונות של סדרת הטלוויזיה) אין התקלות ממשית באחרים, אך הם לעיתים מאוזכרים בהקשרים שונים: כך למשל, קללה נפוצה אצל יושבי ווסטרוז היא "ייקחו האחרים אותך/את (מישהו)", ולה משמעות דומה לביטוי "לך לעזאזל".
בספר השלישי, "סופת החרבות", נתקלים סאמוול טארלי, סמול פול וגרן באחר שרוכב על סוס-רפא שהיה שייך בעבר לאחד מחברי המשמר. גרן וסמול פול מתנפלים על האחר בניסיון להרוג אותו ומצליחים להפיל את החרב שלו, אך פול נהרג. סאם מנצל את ההזדמנות ונועץ את זכוכית הדרקון שלו באחר שמתחיל להתמוסס ובסופו של דבר מת. בעקבות כך, עולה קרנו של סאם בקרב חברי המשמר, והוא זוכה לכינוי "סאם הקוטל".
בהמשך, מספר מאנס ריידר (המלך שמעבר לחומה) לג'ון שלג שהוא רוצה להעביר את האנשים החופשיים (הפראים) מעבר לחומה כדי להגן עליהם מפני האחרים והרפאים.
בעיבוד הטלוויזיוני
השינוי העיקרי בין ההלכים הלבנים בסדרת הטלוויזיה לבין האחרים בסדרת הספרים הוא שבסדרת הטלוויזיה ההלכים הלבנים מונהגים על ידי מלך הלילה שמחזיק בכוח להפוך גם בני אדם להלכים (כפי שקרה לבניו של קראסטר). צבאו של מלך הלילה נחשף לראשונה בפרק "הארדהום", אשר במהלכו רכבו ג'ון שלג וטורמונד לכפר הארדהום על מנת לשכנע את הפראיים להצטרף אליהם ולעבור את החומה. בניגוד לספרים בהם שלג שולח את אשתו של מאנס ריידר לשכנע את הפראיים לבטוח בו, בסדרת הטלוויזיה מחליט שלג לצאת בעצמו למשימה. טורמונד וג'ון שלג אכן מצליחים לשכנע את חלק מהפראיים לבוא בעקבותיהם, אבל בזמן שהם מפליגים מהנמל של הארדהום הם מותקפים על ידי מלך הלילה וצבא המתים. במהלך הקרב עם ההלכים, ג'ון שלג מאבד את זכוכית הדרקון שקיבל לפני כן מסאמוול טארלי אך מצליח להרוג הלך לבן באמצעות החרב שלו (ארך-טפר) שחושלה מפלדה ואליריאנית. ג'ון, טורמונד וחלק מהפראים נסוגים ומפליגים מהנמל של הארדהום, בעוד הם צופים במלך הלילה מחזיר לחיים כרפאים את כל הפראיים שמתו בקרב.
בעונה השישית של סדרת הטלוויזיה ובמהלך אימוניו של בראן סטארק במערה של העורב בעל שלוש העיניים, צופה בראן בחיזיון של אירוע מהעבר ורואה שילדי היער הם אלו שיצרו את מלך הלילה וההלכים הלבנים, על ידי תקיעת זכוכית-דרקון בחזה של אחד מראשוני האדם. כשבראן שואל את ילדי היער מדוע עשו זאת, הם מסבירים לו שלולא יצרו אותם הם היו מפסידים במלחמה נגד ראשוני האדם.
בחיזיון נוסף, בראן מוצא את עצמו מביט בצבא המתים ובמלך הלילה. כאשר הוא מתקרב אליהם, מלך הלילה תופס אותו ומסמן אותו, דבר שגורם לבראן לצרוח ומעיר אותו מהחיזיון. העורב בעל שלוש העיניים מבין שבעקבות זאת הקסם שהגן על המערה שלו מפני ההלכים הלבנים הולך ומתפוגג, ומורה לבראן לברוח. כעבור זמן קצר, מלך הלילה וצבא המתים מתקיפים את המערה של העורב בעל שלוש העיניים. המלחמה בצבא המתים אבודה מראש וילדי היער, העורב בעל שלוש העיניים, קיץ (הזאב של בראן) והודור נהרגים בקרב. בראן ומירה מצליחים להינצל במזל על ידי "קר ידיים", שמתגלה כבנז'ן סטארק, דודו של בראן והסייר הראשון של משמר הלילה, אשר יצא למשימה מעבר לחומה ונעלם. בנז'ן מספר להם שבמהלך אחד מסיוריו מצפון לחומה נתקל בהלך לבן שפצע אותו בעזרת חרב הקרח שלו והותיר אותו למות לבד, אך בסופו של דבר הוא ניצל על ידי ילדי היער שנעצו בו זכוכית דרקון.
בעונה השביעית יוצאים ממצפה המזרח ג'ון שלג, ז'ורה מורמונט, טורמונד, בריק דונדאריון ות'ורוס ממיר, סנדור קלגאן וג'נדרי אל מעבר לחומה. משימתם הייתה לתפוס רפא ולהביאו דרומה למעלה המלך, כדי להוכיח את קיומם של ההלכים הלבנים. במהלך המשימה הם מגלים שהריגת הלך לבן תהרוג את כל הרפאים שהחזיר לחיים. מאוחר יותר, הם נתקלים בצבאו של מלך הלילה, אך ניצלו על ידי דאינריז והדרקונים שלה. מלך הלילה מנצל את ההזדמנות ומצליח להרוג את ויסריון, אחד מדרקוניה של דאינריז, באמצעות כידון קרח. כשחברי המשימה רואים שמלך הלילה מכין כידון נוסף, הם בורחים על גבי הדרקונים בעוד ג'ון שלג נותר מאחור. לבסוף, ניצל ג'ון על ידי דודו בנז'ן, אשר מרכיב אותו על הסוס שלו ושולח אותו לחומה, בעודו נשאר מאחור, וככל הנראה נהרג על ידי צבא המתים. לאחר מכן, מלך הלילה מחזיר לחיים את ויסריון בתור דרקון-רפא ומצרף אותו לצבאו. בהמשך, מלך הלילה רוכב על ויסיריון אל מבצר מצפה המזרח, משמיד אותו ומפיל את החומה, מה שמאפשר לצבא המתים לפלוש לווסטרוז.
באוזי
בַּאוֹזי (בסינית מפושטת: 包子, פין-יין: bāozi) או בּאוֹ (סינית מפושטת: 包, פין-יין: bāo, יוטפנג: baau1), לעיתים מכונה באן על ידי דוברי עברית, הוא סוג של לחמניית שמרים ממולאת והיא נפוצה במטבחים סיניים שונים. הבאוזי ממולא מגוון רב של מליות, הן בשריות והן צמחוניות, ומגוון גם בשיטות הבישול והקיפול, אם כי הצורה הנפוצה ביותר של המאכל מבושלת באידוי. הבאוזי דומים למנטו מצפון סין.
ניתן למצוא שני סוגי באוזי ברוב חלקי סין ואינדונזיה: דאבאו (סינית: 大包, פין-יין: Dàbāo; "לחמנייה גדולה"), בגודל של כעשר סנטימטרים קוטר, המוגש כיחידה, ובדרך כלל נרכש לטייק אווי. הסוג השני, שיאבַּאוֹ (סינית: 小包, פין-יין: Xiǎobāo; "לחמנייה קטנה"), בגודל של כחמש סמנטימטרים קוטר. הלחמניות הקטנות מוגשות בדרך כלל בישיבה במסעדות ובכני אידוי ייעודי המכיל 3 - 5 יחידות, ולצידם צלוחית חרסינה למטבלים, הכוללת בדרך כלל חומץ סיני שחור ורוטב סויה, אך ניתן לרכוש גם אותם לטייק אווי. בנוסף מוגשים סוגים שונים של משחות פלפל חריף ושום, כוסברה טרייה וכרישה, שמן שומשום, ותבלינים נוספים. הבאוזי פופולריים ברחבי סין ועשו את דרכם למטבחים של מדינות רבות אחרות באמצעות הגירה סינית.
הבאוזי בתרבות
בשנת 2018 סטודיו ההנפשה פיקסאר פרסם את הסרט "באו" בבימויה של דומי שי שזכה בפרסים רבים, ביניהם בפרס האוסקר לסרט הקצר. הסרט עוסק בחוויותיה של מהגרת סינית בקנדה ובמערכת היחסים המתוחה שלה עם בנה המתבטאת דרך לחמניות הבאוזי אותם היא מכינה לו. הבמאית פרסמה לקידום הסרט את המתכון הנהוג במשפחתה ללחמניות באוזי בצורת חוברת מאוירת ובה שיחות עם אמה.
המרד על הבאונטי
המרד על הבאונטי היה מרד על הספינה הבריטית באונטי (Bounty) שאירע ב-1789, וזכה לפרסום בזכות מספר ספרים, סרטים ושירים. המרד הונהג על ידי פלצ'ר כריסטיאן נגד מפקד הספינה, לוטננט ויליאם בליי.
ויליאם בליי נשלח כמפקדה של האונייה באונטי למשימת איסוף שתילים של עץ הלחם. ב-28 באפריל, לאחר שביקרו באי טהיטי, התמרד חלק מן הצוות ליד האי טאפואה שבקבוצת איי פיג'י. ככל הנראה, ההתמרדות ארעה עקב העבודה הקשה, הקצבת המים שקבע בליי והתרופפות המשמעת עקב השהות הממושכת בטהיטי. המורדים אילצו את קפטן בליי ועוד 18 מלחים לרדת מן ה"באונטי", ולהפליג לדרכם בסירת מפרש קטנה בלב האוקיינוס. באחד המסעות המדהימים ביותר שערך אדם כלשהו מעודו, ניווט בליי את הסירה שהיטלטלה על פני ים גועש למרחק של 6,710 ק"מ, עד שלאחר שבועות רבים של תלאות וסבל בל-יתואר, רעב קשה וחולי רב, הגיעו לאי טימור באיי הודו המזרחית.
המורדים ברחו עם האונייה אל האי פיטקרן, לא לפני שאספו את הנשים שאירחו אותם חודשים קודם בטהיטי. באי מתגוררים צאצאיהם עד היום. ב-23 בינואר 1790 שרף הצוות המתמרד את האונייה, ומקץ 167 שנים בדיוק, ב-23 בינואר 1957, מצא לואיס מארדן, איש החברה הגאוגרפית האמריקאית, את שרידי האונייה.
הספינה
אוניית הוד מלכותו "באונטי" החלה את שירותה ב-1784 כמובילת פחם בשם "בת'יה" (Bethia). מאוחר יותר, ב-26 במאי 1786 נקנתה על ידי הצי המלכותי הבריטי תמורת 2,600 פאונד ושמה הוסב ל"באונטי".
"באונטי" הייתה במקורה אוניית מפרשים מסחרית קטנה, בעלת תפוסה של 220 טונות, אשר חומשה בארבעה תותחי 4 פאונד (2 ק"ג) ועשרה תותחים סובבים, קטנים יותר. לשם השוואה, תפוסת אוניותיו של ג'יימס קוק, "אנדוור" (Endeavour) ו"רזולושן" (Resolution) היו 368 טון ו-462 טון בהתאמה. שני האנשים היחידים אשר פיקדו על הספינה בגלגולה כ"באונטי" היו ויליאם בליי ופלטשר כריסטיאן.
ויליאם בליי
עד למרד על ה"באונטי" הקריירה של בליי הייתה במגמת המראה - בגיל 22 הוא מונה לרב חובלים (master, הקצין האחראי על ניווט האונייה והשטתה) בספינה רזולושן, בעת המסע השלישי והאחרון של ג'יימס קוק. לאחר שפיקד על אוניית הסוחר "לינקס" (Lynx), קיבל בליי בשנת 1786 את הפיקוד על ה"בריטניה" (Britannia), שם התוודע לפלטשר כריסטיאן אשר באותה תקופה שירת כמלח, ובהפלגה השנייה הועלה על ידי בליי לדרגת חובל שני (Second Mate). ב-16 באוגוסט 1787, כשהיה בן 33, קיבל בליי את הפיקוד על הבאונטי. בתפקיד זה הסכים למעשה לירידה משמעותית ברמת השכר שלו, לטובת פיקוד על אונייה מהצי המלכותי שנחשב יוקרתי הרבה יותר מאשר פיקוד בצי הסוחר. כריסטיאן היה אחד האנשים הראשונים שגייס לצוות ספינתו החדשה.
בניגוד לדמותו כפי שהיא מצטיירת בדרך כלל, כארכיטיפוס לדמות קצין צי נוקשה, גילויים אחרונים מראים שבליי היה ככל הנראה קצין נוח יחסית למקובל בצי הבריטי באותה תקופה. בליי קיבל את המינוי מאחר שנחשב לקצין צי מוכשר באופן יוצא דופן - דבר שיוכח מאוחר יותר כנכון. בליי נהנה מפטרונותו של סיר ג'וזף בנקס, נשיא החברה המלכותית (The Royal Society), בוטנאי עשיר ודמות משפיעה בבריטניה של אותה תקופה. פטרונותו של בנקס, ניסיונו בהפלגה תחת קוק, יכולותיו בניווט והיכרותו עם המנהגים המקומיים של האזור אליו נשלח, היו ככל הנראה הסיבות שהביאו למינויו.
מטרת המסע וההכנות אליו
הספינה נרכשה על ידי הצי כשמשימתה ביצוע ניסוי: היה עליהם לשוט לטהיטי, לאסוף שתילים של עץ הלחם ולהביא אותם לאיי הודו המערבית בתקווה שישמשו כמקור מזון זול לעבדים. הניסוי הוצע על ידי סיר ג'וזף בנקס, אשר גם המליץ על בליי כמפקד הספינה.
ביוני 1787 האונייה הוסבה לייעודה בדפטפורד. הקבינה הגדולה, שעל פי רוב שימשה למגורי הקפטן וחולקה לתא שינה וחדר אוכל, הותאמה לאחסון שתילי עץ הלחם, ושבכות הותקנו בסיפון העליון. לבליי הוקצתה קבינה קטנה בצד שמאל של האונייה, סמוך לקבינה הגדולה, ותא נוסף באמצע האונייה לסעוד בו עם קציניו. צוות האונייה כלל 46 מלחים וקצינים.
מצבת הספינה
בצי המלכותי של המאה ה-18, הדרגה והתפקיד על גבי הספינה הוגדרו בבירור על ידי היררכיה חברתית. בראש הפירמידה היו קציני הפיקוד (Commissioned Officers), אשר הוסמכו על ידי הכתר לפקד על האונייה - הקפטן, רב החובלים (Sailing Master) והחובלים (Master's Mates). פרחי הקצונה (Midshipmen), שהיו למעשה קצינים בהכשרה, היו הבאים בתור מבחינת הבכירות. הנגדים הבכירים (Warrant Officers), היו אנשי מקצוע אשר מונו על ידי הקפטן. לאנשים אלו היו זכויות מסוימות בהן זאת שאיפשרה להם לסעוד לעיתים בחדר הקצינים. אנשים אלו היו גם חסינים מקבלת עונש הצלפה. הנגדים (Petty Officers) היו עוזריהם של הנגדים הבכירים וסייעו להם, או אנשי מקצוע שדרגתם נמוכה יותר. בתחתית הפירמידה היו המלחים, אשר התחלקו למספר דרגות - מלחים כשירים (Able Seamen) ומלחים פשוטים (Ordinary Seamen). על חלק מהספינות הייתה קיימת דרגה נוספת, נמוכה יותר, של מלח מתלמד (Landsman) אשר היו לעיתים חסרי כל ניסיון.
הדרך לטהיטי
ב-23 בדצמבר 1787, יצאה האונייה מספיטהד (Spithead) שבאנגליה לכיוון טהיטי, בדרך שתוכננה לעקוף את דרום אמריקה, מסביב לכף הורן. ב-22 במרץ, לאחר שנתקל במזג אוויר קשה אשר מנע מהספינה להקיף את כף הורן, החליט בליי לשנות כיוון ולהגיע לטהיטי דרך כף התקווה הטובה שבאפריקה. במהלך חציית האוקיינוס ההודי העלה בליי את כריסטיאן לדרגת לוטננט בפועל (Acting Lieutenant), שהייתה בכירה יותר מדרגתו של רב החובלים פרייר. מעשה זה פגע בצורה רצינית ביחסים שבין בליי לפרייר, ופרייר יטען מאוחר יותר שמעשה זה בוצע על רקע אישי בלבד.
ב-24 במאי הגיעה האונייה לקייפטאון, שם עגנה במשך 38 ימים שבהם היא שופצה וצוידה מחדש. ב-26 באוקטובר, לאחר עשרה חודשים בים, הגיעה הבאונטי לטהיטי.
השהות בטהיטי
בליי וצוותו בילו חמישה חודשים בטהיטי, כאשר מטרתם הייתה לאסוף ולהכין 1,015 שתילי עץ הלחם. בליי התיר לצוותו לגור על החוף ולטפל בצמחים השתולים, וכך נחשפו אנשי צוות למנהגיהם ולתרבותם של המקומיים. חלק מהמלחים והקצינים הזוטרים קעקעו את עצמם לפי הנוהג המקומי. פלטשר כריסטיאן אף נשא לאישה את מאימיטי, אשה טהיטית. מלחים ונגדים אחרים מאנשי הצוות יצרו אף הם קשרים עם נשים מקומיות.
בליי עצמו הקדיש את מרב זמנו לטיפול ופיקוח על שתילי עץ הלחם. בתקופה זו כמעט ולא היו בעיות משמעת. בליי לא הופתע מתגובת צוותו כלפי אנשי טהיטי, ורשם את ניתוחו בדוח שהגיש לאדמירליות מאוחר יותר:
ב-5 בינואר 1789, שלושה אנשי צוות נטשו את הספינה. בליי דרש מראשי השבטים הטהיטים שיעזרו לו להשיב את העריקים ואת כלי הנשק והתחמושת שגנבו, ואיים עליהם שתושבי האי יסבלו אם לא יעשו כך. לבסוף, ב-22 בינואר, נמצאו אנשי הצוות במרחק של כ-5 מייל ממיקומה של הבאונטי. בליי נהג בסלחנות יחסית כלפיהם, כאשר פסק להם עונש מלקות, במקום להעמיד אותם למשפט צבאי - מעשה שסביר שהיה נגמר בהוצאתם להורג.
בעקבות תקרית זו ואחרות, אשר כללו בין היתר את הירקבותם של המפרשים החלופיים עקב אחזקה לא ראויה, החל בליי להתפרץ תכופות על המלחים והקצינים.
המרד
ב-28 באפריל, כאשר הספינה הייתה סמוך ל"איי הידידות" (כיום טונגה), הנהיג פלטשר כריסטיאן את המרד המפורסם. מכל הדיווחים עולה כי כריסטיאן ואחדים מתומכיו נכנסו לתאו של בליי, אותו השאיר תמיד לא נעול, העירו אותו ודחפו אותו לסיפון כאשר לגופו חולצת הלילה שלו בלבד, שם הוא נשמר על ידי כריסטיאן, שהיה חמוש בכידון. כאשר ביקש בליי מכריסטיאן להתנהג בהיגיון, ענה לו כריסטיאן "אני בגיהנום, אני בגיהנום!". למרות מילים קשות ואיומים שהושמעו על ידי שני הצדדים, המרד הושלם ללא שפיכות דמים וככל הנראה ללא מאבק מטעם הנאמנים לבליי, מלבד בליי עצמו. מ-42 אנשי הצוות שהיו על הסיפון, להוציא את בליי וכריסטיאן, 18 השתתפו עם כריסטיאן במרד, 2 נשארו פסיביים ו-22 נשארו נאמנים לבליי. המורדים הורו לבליי, רב-המלחים, שני קצינים זוטרים, שוליית הרופא ולבלר האונייה לרדת אל סירת המשוטים של הבאונטי. מספר אנשים נוספים העדיפו להצטרף לבליי ולא להישאר על הספינה, מאחר שידעו כי אלו שיישארו על הספינה ייחשבו למורדים דה פקטו לפי חוקי המלחמה הבריטיים של אותה תקופה.
סך הכול, 18 מאנשי הצוות היו בסירה עם בליי. ארבעת הנוספים הוכרחו להישאר על הבאונטי ולאייש אותה יחד עם המורדים. המרד התרחש כ-56 ק"מ מהאי טופואה (אחד מאיי טונגה). בהפגינו יכולת ניווט עילאית, ניווט בליי את הסירה הקטנה (7 מטרים אורכה) והצפופה, לאורך 6,710 ק"מ, באמצעות שימוש בסקסטנט ושעון כיס בלבד וללא כל מפות ומצפן. במהלך המסע, שארך 47 יום, הסירה עברה במצר טורס הקשה לתנועה. הסירה הגיעה ליעדה, האי טימור, ב-14 ביוני. ההרוג היחידי לאורך כל המסע היה איש הצוות ג'ון נורטון, שנסקל למוות באבנים על ידי הילידים באי טופואה, שם ניסו בליי וצוותו לרדת לחוף על מנת לאסוף אספקה נוספת.
באותו זמן, הפליגו המורדים לאי טובואיי, וניסו להתיישב בו. לאחר שלושה חודשים, שבהם הטילו טרור על הילידים, שבו לטהיטי והורידו בה 16 מאנשי צוותם. כריסטיאן, שמונה אנשי צוות נוספים ובנוסף שישה גברים ואחת עשרה נשים מטהיטי הפליגו על הבאונטי בתקווה לחמוק מהצי הבריטי. לפי יומנו של אחד מאנשי הצוות שהיה על הספינה, אנשי טהיטי שהיו על הספינה נחטפו למעשה, לאחר שהספינה יצאה להפלגה ללא הודעה מוקדמת. מטרת מעשה זה הייתה להשיג את הנשים.
המורדים עברו דרך איי פיג'י ואיי קוק, אך פחדו שיימצאו שם, ולכן המשיכו. במהלך המסע הם גילו מחדש את האי פיטקרן, אשר מופה באופן שגוי במפות של הצי הבריטי, והחליטו להתיישב שם. העובדה שהאי מופה באופן שגוי על ידי הצי הבריטי, היא ככל הנראה הסיבה העיקרית להתיישבות באי, שכן המורדים סברו כי הדבר יקשה על הצי הבריטי לאתרם. ב-23 בינואר 1790 הם שרפו את הספינה במקום שנקרא כיום "מפרץ באונטי". חלקים מהספינה שרדו - אבני הנטל שלה, אשר את חלקן ניתן עדיין לראות במי המפרץ, ולוח ההגה, הנמצא במוזיאון בפיג'י.
חזרה לאנגליה ומשפט צבאי
לוטננט בליי חזר לאנגליה ודיווח על המרד לאדמירליות ב-15 במרץ 1790. האונייה "פנדורה" (Pandora), בפיקודו של קפטן אדוארד אדוארדס, נשלחה ב-7 בנובמבר לחפש את הבאונטי והמורדים. מצבתה של ה"פנדורה" הייתה כפולה, מאחר שתוכנן כי אנשי הצוות הנוספים יאיישו את ה"באונטי" לאחר שזו תמצא. ה"פנדורה" הגיעה לטהיטי ב-23 במרץ 1791. ארבעה מהמורדים הגיעו אל סיפונה של ה"פנדורה" זמן קצר לאחר שעגנה, ועשרה נוספים נעצרו תוך מספר שבועות. כל הארבעה עשר, מורדים ואנשי צוות נאמנים גם יחד, הושמו במעצר בתא מאולתר על גבי ה"פנדורה", אשר זכה לכינוי "תיבת פנדורה". ב-8 במאי ה"פנדורה" עזבה את טהיטי ובילתה שלושה חודשים בחיפוש יתר המורדים וה"באונטי" באיים שמערבית לטהיטי, מבלי למצוא דבר מלבד מעט שברי אונייה. ב-29 באוגוסט, בעוברה במצר טורס, עלתה ה"פנדורה" על שונית (חלק משונית המחסום הגדולה). הספינה טבעה למחרת ו-31 מאנשי צוותה ו-4 אסירים טבעו. 89 אנשי הצוות הנותרים ו-10 האסירים שנותרו (אשר שוחררו מתאם ברגע האחרון) הפליגו על גבי ארבע סירות קטנות לטימור, לשם הגיעו ב-16 בספטמבר.
לאחר שהגיעו לבסוף לאנגליה, נשפטו עשרת האסירים בבית דין צבאי. במהלך המשפט ניתנה חשיבות גדולה לשאלה מי מבין אנשי הצוות נצפו אוחזים בידם נשק במהלך המרד. לפי החוקים באותה תקופה, במצב בו היה ניתן למנוע את המרד, היעדר פעולה לעשות כך אינו שונה מהשתתפות במרד עצמו. בפסק הדין אשר ניתן ב-18 בספטמבר 1792, ארבעה אנשים, אשר בליי ציין כחפים מפשע, זוכו. שניים נמצאו אשמים אך קיבלו חנינה. אחד מהשניים היה פיטר הייווד, אשר לעתיד יגיע לדרגת קפטן בעצמו. עונשו של אדם נוסף הומתק מסיבה טכנית, ולימים אף קיבל חנינה. שלושת האחרים הורשעו ונתלו. גם בליי ואדוארדס נשפטו על אובדן ספינותיהם (מהלך הכרחי לפי חוקי הצי הבריטי שאינו מעיד על אשמה), אך נמצאו זכאים.
בליי המשיך את הקריירה שלו בצי ולימים אף עלה לדרגת אדמירל (Rear Admiral - דרגה המקבילה לדרגת תת-אלוף). בקריירה שלו היה אירוע נוסף שבו נקרא תיגר על סמכותו - בהיותו מושל ניו סאות' ויילס, בשנת 1808, נעצר על ידי החיילים המקומיים בתקרית שנודעה כמרד הרום.
עוד לפני שאדוארדס חזר מחיפושו אחר ה"באונטי", יצאו האוניות "פרובידנס" (Providence) ו"אסיסטנט" (Assistant) ב-3 באוגוסט למסע שני לאסוף שתילי עץ הלחם. בליי, שקודם לדרגת קפטן, פיקד על המסע, שגם הוא היה מטעם סר ג'וזף בנקס. המסע השני הוכתר בהצלחה מלאה, לאחר שנאספו 2,126 צמחים ודגימות בוטניות אחרות והובאו לאיי הודו המזרחית.
למרות הצלחת המסע השני, הוכח רעיונו של בנקס, לגבי עץ הלחם כמקור מזון לעבדים באיי הודו המערבית, ככישלון.
גורל המורדים
כשהספינה האמריקאית טופז (Topaz), בפיקודו של מייהיו פולגר, הגיעה לאי פיטקרן ב-1808, רק ג'ון אדמס, תשע נשים ומספר ילדים עדיין היו בחיים. חמישה מהמורדים, כולל כריסטיאן, נהרגו על ידי בני טהיטי על האי. אחד מת מנפילה מגובה בעת שהיה שיכור. אחד נהרג על ידי שניים מאנשי הצוות ששרדו לאחר שתקף אותם, ואחד מת בנסיבות טבעיות. כל ששת הגברים בני טהיטי נהרגו במהלך הלחימה שארעה. מאחת עשרה הנשים, שתיים מתו מנפילה מצוק בעת שאספו ביצים.
אשתו של כריסטיאן, מיימיטי (Maimiti), ובנם, ט'רסדיי אוקטובר כריסטיאן (Thursday October Christian), שרדו לאחר מותו. למרות זאת, היו קיימות שמועות שכריסטיאן עזב את האי ומצא את דרכו חזרה לאנגליה. ב-1825 ניתנה לג'ון אדמס חנינה על חלקו במרד. בירתו של האי פיטקרן - אדמסטאון (Adamstown), קרויה על שמו. ב-30 בנובמבר 1838, איי פיטקרן סופחו לאימפריה הבריטית.
הסיבות למרד
עד היום מתקיים דיון נרחב על הסיבות שהביאו למרד על הספינה. קיימים אלו הרואים בקפטן בליי אחראי למרד. הם טוענים שבליי היה נבל ועריץ, שהתעלל בצוותו עד שלכריסטיאן והצוות לא הייתה ברירה אלא למרוד. אחרים טוענים שהאשמה כולה נחה על ראשו של כריסטיאן והצוות. הם טוענים שבליי לא היה קפטן קשוח באופן יוצא דופן אלא היה איש המתאים לזמנים שבהם חי.
להלן מספר נקודות אשר מראות את המצב בזמן המסע ויכולות להסביר מדוע אירע המרד:
המרד בספרות, בקולנוע ובטלוויזיה
מספר ספרים, סרטים ותוכניות טלוויזיה נעשו בהתבסס על סיפור המרד, בהתבסס על המציאות יותר או פחות (בסרט שנעשה ב-1962 כריסטיאן מת על הספינה הבוערת).
בקולנוע
בספרות
גילוי שבר הספינה
לאחר שראה את הגה הכיוון של האונייה במוזאון בפיג'י. הוא שכנע את עורכיו לתת לו לצלול מול חופי האי פיטקרן, שם התגלה הגה הכיוון. למרות אזהרות שקיבל ממקומיים, מרדן צלל במים המסוכנים ומצא את שאריות הספינה. מאוחר יותר נפגש עם מרלון ברנדו על מנת לשכנעו להשתתף בסרט שנעשה ב-1962. בהמשך חייו ענד מרדן צמידים שהיו עשויים ממסמרים שנמצאו על הספינה הטבועה.
שחזורים מודרניים של הספינה
כאשר נעשה הסרט בשנת 1935, עדיין נעשה שימוש נרחב בסירות מפרש, ואחת מהן נבחרה לשמש כחיקוי לבאונטי בצילומים.
הבאונטי שוחזרה פעמיים: MGM בנו העתק של הספינה עבור סרטם שנעשה בשנת 1962, הספינה נקראה באונטי II. ספינה זו נבנתה לפי התוכניות המקוריות ובאופן מסורתי במספנה בלוננברג, נובה סקוטיה, אך היא הוגדלה פי אחד וחצי בכל ממדיה על מנת להתאים לשימוש במצלמות ה-70 מ"מ שבהן נעשה שימוש. לאחר גמר ההסרטה, MGM שמרה את הספינה בשימוש. כאשר קנה טד טרנר את MGM הספינה שימשה למטרות בידור, ובסופו של דבר נתרמה למטרות צדקה.
עלויות האחזקה הגבוהות גרמו לספינה לאבד את רישיון השיט האמריקאי שלה, אך ב-2002 האונייה שוקמה. היא עגנה בסט. פיטסבורג, פלורידה שם היא שוב הפכה זמינה לחכירה, טיולים, אימונים בשיט וסרטים (המפורסם שבהם בעת האחרונה הוא שודדי הקאריביים). ב-2006 הספינה שופצה שוב באופן נרחב, והיא תוכננה לשחזר את מסעה המקורי של הבאונטי אבל ב-2012 הספינה טבעה מול חופי צפון קרוליינה במהלך סופת ההוריקן סנדי, ארבעה עשר מחברי הצוות חולצו, אשה אחת נהרגה והקפטן עדיין נעדר.
שחזור נוסף נבנה ב-1984 לסרט שנעשה באותה שנה. ספינה זאת נבנתה מפלדה מצופה בעץ, ומותקנים בה אמצעים המאפשרים נוחות מודרנית. ספינה זו עוגנת ב-DISCOVERY BAY, הונג קונג, ומושכרת לאירועים, סרטים ועוד.
כף הנלופן
כף הנלופן (באנגלית: Cape Henlopen) היא חצי אי בקצהו הדרום מערבי של מפרץ דלאוור במדינת דלאוור שבארצות הברית. מצפון לכף ממוקם מפרץ דלאוור ומדרומו האוקיינוס האטלנטי.
היסטוריה
במקור נקרא הכף על שם תיימן יאקובס הינלופן, סוחר הולנדי אשר סחר בפרוות ובתירס. בשנת 1620 הקים הינלופן שותפות עם קורנליס יאקובסן מיי (על שמו נקראת כף מיי הסמוכה), אשר סחרה עם האינדיאנים שהתגוררו לחופי נהר דלאוור. הינלופן ומיי טענו לזכות בלעדית מכוח זיכיון לסחור בנהר, אולם בוררות שנערכה באמסטרדם ב-23 בדצמבר 1623 העבירה את הזיכיון לחברת הודו המערבית ההולנדית, ובשנת 1624 הוקמה המושבה הראשונה בסמוך.
הפארק המדינתי כף הנלופן
הפארק המדינתי כף הנלופן הממוקם בשטח הכף, הוא פארק בשטח של 21 קמ"ר, בשטח מחוז ססקס. היה זה ויליאם פן שהקים את הפארק הראשון בשטח הכף - בשנת 1628. היה זה שטח ציבורי להנאת תושבי המחוזות באזור.
בשנים 1767–1769 נבנה בכף המגדלור, במטרה להקל על הספינות המנווטות במעלה מפרץ דלאוור. מגדלור זה היה המגדלור השישי שנבנה בשטח ארצות הברית, ומומן על ידי סוחרי העיר פילדלפיה. המגדלור נהרס בשריפה בשנת 1777 ונבנה מחדש בשנת 1784. מגדלור נוסף נבנה בשנת 1824 באתר הממוקם 1.6 ק"מ צפונית למגדלור הישן. ובשנים 1855–1885 נבנו שלושה מגדלורים נוספים בסמוך.