cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב אמאוס
ההכנות לקרב
גם הפעם ירד הצבא הסלאוקי לאורך השפלה והגיע ליהודה מן המערב. הצבא היווני הקים מחנה מבוצר בתוך עמק איילון, לא רחוק מאמאוס, שנמצאה במקום טקטי נוח ששומר על המבואות להרי יהודה, ושעל שמה קיבל הקרב את שמו (בסמוך למחלף לטרון). אמאוס שוכנת על פרשת דרכים וניתן לעלות ממנה לכיוון ירושלים בדרכים אחדות. דרכים אלה אל לב ארץ יהודה הן קשות ומבותרות ואף מסוכנות יותר, מזו שעברה דרך בית חורון שבה הובס הצבא הסלאוקי בקרב הקודם, אך גם דרכים אלה שימשו בעת העתיקה את הצבאות הפולשים. עם זאת, דרכים נוחות מחברות את אמאוס לשפלה וגם האוכלוסייה במקום הייתה ידידותית ליוונים. ייתכן שלבחירת מיקום המחנה בצומת של דרכים אחדות היו כמה שיקולים. ייתכן שביקשו לטהר את הדרכים בזו אחר זו, או אף לפצל את כוחם כדי לכסות שטח רב יותר.
צבאו של יהודה המכבי התרכז במצפה. המורדים קיימו עצרת תפילה המונית. כמו כן, צמו במשך יממה וערכו טקסים דתיים שונים שבוצעו במתכונת דומה לטקסים המוזכרים בספרי הנביאים. הפעולות שננקטו להפעלת האלוהות לקראת קרב אמאוס: צום, צעקה, תקיעה בחצוצרות, חגירת שק ואפר, פרישת ספרי התורה, נשיאת בגדי כהונה, ביכורים, מעשרות, מינוי מפקדים, שילוח היראים ועוד.
שדה הקרב
אזור האמאוס שומר על עורקי התחבורה אל ההרים, ומבחינה לוגיסטית מיקום אידיאלי שכן קל לקבל למקום אספקה מהעמק. על פי קנאל המחנה הסלאוקי שהיה מבוצר היטב חנה כנראה ממערב לכפר, מקום המשופע במים, והיה מוגן נגד התקפת פתע מצד עמק איילון על ידי הואדי הקטן, ואדי שלמאן, העובר לידו. אך לעומת זאת היה חשוף להתקפה מכיוון ההרים, דבר שהוא לא צפה שיעשה.
יהודה לעומת זאת היה בהרי ירושלים, באזור שהכיר היטב, וקשה לצפות עליו, כך שגורם ההפתעה נשמר בידיו. מרגליו של יהודה שצפו בקלות מפסגות ההרים, יכלו לראות את ההיערכות של הכוח הסלאוקי שבעמק, ומועד צאתם של לוחמיו לתקיפת הפתע שלהם בהרים ולדווח במהירות ליהודה על כך. בחסות החשיכה היה יהודה מסוגל להתגנב ולהתמקם בסמוך למחנה, ואז לתקוף אותו עם עלות השחר.
מהלך הקרב
הפיקוד הסלאוקי ידע שצבא המורדים מתרכז באזור מצפה. לא ברור אם המודיעין הסלאוקי גילה את המצאות המורדים באזור או שהידיעה על מיקומם הודלפה במכוון על ידי המורדים. גורגיאס לקח את היחידות המובחרות של צבאו, שכללו גם חלק מהפרשים, ויצא איתן למסע לילי לכיוון מצפה בליווי סיירים מקומיים מהחקרא, כדי להפתיע את המורדים. מספר החיילים שיצאו עם גורגיאס על פי מקבים א' מסתכם ב-5,000 רגליים ואלף פרשים, מספר מאוד גדול למסע לילי קשה וארוך טווח, שבו גורם ההפתעה צריך להישמר. לדעת בצלאל בר כוכבא מספר החיילים היה מצומצם יותר.
הפיצול של הכח הסלאוקי נודע למורדים, שעקבו בדריכות אחר הנעשה במחנה הסלאוקי. יהודה המכבי ניצל את יציאתו של חלק גדול מהכוח האיכותי של הצבא הסלאוקי, ויצא עם שלשת אלפים מחייליו המובחרים לתקוף את המחנה הסלאוקי, כאשר הם צועדים דרך ההרים ממזרח למערב.
יהודה שהתקרב למחנה הסלאוקי במשך שעות הלילה המאוחרות, התארגן עם אנשיו מדרום לאמאוס, כדי לפתוח במתקפה עם שחר.
בינתיים, גורגיאס, שלא איתר את המורדים במקום שבו היו אמורים להיות, חזר עם אנשיו לאמאוס. המורדים שהוכיחו כושר פיקוד וציות מעולים, נמנעו על פי פקודת יהודה מביזת המחנה הסלאוקי והתייצבו נגד האיום החדש. בראותם את מחנם בוער ומעלה עשן ואת המורדים עומדים הכן בכוננות קרבית לעומתם במישור, נשברה רוחם של החיילים הסלאוקים, והם נסו משדה הקרב ללא מאבק. מפלתו של גורגיאס נודעה לליסיאס שנתקף כעס ודאגה לנוכח ההפסד משום שציפיותיו נכזבו ופקודת המלך לא התבצעה כראוי.
על פי בר כוכבא, בקרב זה גילה צבא יהודה יכולת מודיעין גבוהה, שליטה טובה של מערכת הפיקוד בחיילים, רמת משמעת גבוהה, יכולת ניווט מעולה של הפיקוד הבכיר והזוטר, כושר גופני מעולה של כל החיילים, ניידות רבה ומהירות תנועה.
תוצאות הקרב
על פי ברוך קנאל תוצאות הקרב היו הצטיידות בציוד ונשק שהספיקו לכל לוחמיו, כל העם המסוגלים לשאת נשק, מלבד המתיוונים בירושלים, עמדו עתה לפקודת יהודה, ניתוק כל הדרכים לבירה, והשלמת המצור על החקרא אף מכיוון דרום. ולבסוף, העלאת קרנו של יהודה המכבי לאחר ניצחונותיו כנגד ניקנור וגורגיאס, כך שהעם עמד מאחורי יהודה, והייתה לו נכונות להקריב קורבנות למען המאבק.
על פי פרופ' הר לקרב הזה היו תוצאות פוליטיות חשובות. מערכת אמאוס ותוצאותיה על האוכלוסייה היהודית הבהירה לשליטים הסלאוקים כי גזירות הדת של אנטיוכוס היו שגיאה מדינית קשה, שקוממו כנגדם כמעט את כל תושבי יהודה, דבר שהשלטון לא ציפה לו. ולכן יש מקום להשערה של החוקרים כי איגרתו של אנטיוכוס אפיפנס לגרוסיה של היהודים (מקבים ב יא כז-לג), נשלחה בעקבות קרב זה. באיגרת זו המלך הבטיח חנינה מליאה, למי שיחזור בו מהמרד, הרשאה לאיכרים לחזור למקומותיהם, ביטול כולל של הגזרות הדתיות ונתינת רשות לחזור לדת האבות של היהודים. אך החשמונאים לא יכלו לקבל אותה, כיוון שהפולחן האלילי נותר במקדש, והכהונה הגדולה והשלטון ביהודה הותרו בידי מנלאוס המתיוון, תוך כדי התעלמות מהחשמונאים.
אטד
אָטָד (שם מדעי: Lycium) הוא סוג שיח בר קוצני המשתייך למשפחת הסולניים. האטד מונה כ-100 מינים, רובם קוצניים. בארץ ישראל חמישה מינים גדלים בר:
האטד הוא שיח תרמופילי (אוהב חום) הגדל באזורים יבשים.
בארץ ישראל נפוץ המין אטד אירופי, הגדל בעיקר באזור השפלה בצורת שיח משוכות, והנמצא גם באזורים נוספים.
פרי האטד הוא ענבה אשר ברוב המינים ראויה למאכל, אם כי ישנם מספר מינים שפריים רעיל. הסינים משתמשים בפרי האטד הן למאכל - פרי הגוג'י, והן להכנת תה צמחים.
עלי האטד בשרניים ופשוטים בצורתם, העלים מסורגים (עלה אחד בכל מפרק).
אטד מוזכר במשל יותם - משל תוכחה שנשא יותם בן גדעון על הר גריזים לאנשי שכם, ובו המשיל את אבימלך לאטד. האטד המקראי איננו מזוהה בוודאות. מתכונות האטד במשל, מקובל כיום לזהותו עם נושא הערך.
נגוס (משחק קלפים)
מקור השם
המשחק נקרא נגוס, בהשפעת כינויו של קיסר אתיופיה על שם הקלף "מלך עלה" שהוא מלך שחור.
כללי המשחק
השלב החמישי, שונה מהאחרים בכך שהמטרה היא לסדר את הקלפים לפי סדר ולסיים אותם. כאן צובר השחקן שמסיים ראשון מאה נקודות והשני שישים. בכל סבב משחקים מתחלקות 160 נקודות שליליות ו- 160 חיוביות. המנצח במשחק הוא השחקן שצבר את מירב הנקודות החיוביות. יש שתי גרסאות של נגוס, הגרסה הקלאסית בה סדר המשחקים יהיה: לקיחות, לבבות, מלכות, נגוס ושלב הסידור. גרסה נוספת היא הגרסה החופשית בה כל שחקן בתורו קובע על פי הקלפים שנפלו בחלקו את סדר המשחקים.
לקיחות
בשלב זה המטרה לא לקחת שום קלף כל לקיחה מקנה חמש נקודות שליליות.
לבבות
בשלב זה המטרה היא לא לקחת קלפים עם סמל לב, כאשר כל לקיחת לב מקנה חמש נקודות שליליות. בגרסה הקלאסית אסור בשלב זה להתחיל את הסיבוב בקלף לב.
מלכות
בשלב זה אסור לקחת קלף מלכה. כל לקיחת מלכה מקנה ללוקח עשר נקודות שליליות
נגוס
בשלב זה אסור לקחת קלף מלך עלה. לקיחת קלף מסוג זה מקנה 40 נקודות שליליות. בגרסה הקלאסית אסור להתחיל את הסיבוב בקלף עלה.
נגוס מקוצר
צורה נוספת של נגוס היא הנגוס המקוצר. בגרסה זו ישנם שניים או שלושה סיבובי משחק. בגרסת שני השלבים משחקים את כל שלבי הלקיחות במשחק אחד כאשר 160 נקודות שליליות מחולקות בין המשתתפים. בשלב השני משחקים את שלב הסידור. אפשרות נוספת היא משחק בו משחקים שני סיבובים בהם יש שני סוגי לקיחות אסורות במשחק אחד, בכל משחק מחולקות שמונים נקודות שליליות ושלב נוסף של סידור.
אלפרד בודנהיימר
אלפרד בודנהיימר (בגרמנית: Alfred Bodenheimer; נולד ב-1965 בבזל שבשווייץ) הוא חוקר ספרות וסופר שווייצרי. הוא פרופסור להיסטוריה של הספרות והדת היהודית באוניברסיטת בזל. בנוסף לפרסומים אקדמיים, הוא גם מחברם של מספר רומני פשע.
ביוגרפיה
בודנהיימר קיבל חינוך יהודי מסורתי, ולמד בישיבה יוניברסיטי בניו יורק ובישיבת המבתר בישראל. בשנת 1991 השלים את לימודיו באוניברסיטת בזל עם תואר בפילולוגיה גרמנית ובהיסטוריה ובשנת 1993 קיבל תואר דוקטור על מחקרו על עלייתה של אלזה לסקר-שילר לארץ ישראל. לאחר שהורה בישראל ובאוניברסיטת לוצרן, וקיבל הביליטציה באוניברסיטת ז'נבה, שב בודנהיימר לאוניברסיטת בזל בשנת 2003 כפרופסור להיסטוריה של הספרות והדת היהודית. בין השנים 2005–2008 היה בודנהיימר גם רקטור בית הספר הגבוה ללימודי יהדות בהיידלברג. בין השנים 2010–2012 היה דיקן הפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת בזל. בבזל הוא עומד בראש המרכז ללימודי יהדות מאז אוגוסט 2010.
מבחר מפרסומיו
רשימה מפורטת של פרסומים אקדמיים ניתן למצוא באתר אוניברסיטת בזל.
רחל שפירא
רחל שפירא (נולדה ב-25 ביולי 1945) היא פזמונאית ומשוררת ישראלית, כלת פרס אקו"ם למפעל חיים בתחום הזמר העברי ב-1999. רבים משיריה הפכו לנכסי צאן ברזל, ביניהם "מה אברך", "כמו צמח בר", "חלומות (של אתמול)" ו"עוד יהיה לי". בעלת עיטור נשיא מדינת ישראל (2022).
חייה ויצירתה
שפירא נולדה וגדלה בקיבוץ שפיים. עסקה בהוראה בקיבוץ כמורה לחינוך מיוחד ולאחר מכן כמורה באולפן עברית. עבדה גם בבית ההארחה של הקיבוץ.
קריירה
שפירא התפרסמה לראשונה בשנת 1967, אז גילה אותה מלחין הלהקות הצבאיות, יאיר רוזנבלום. בזמן חופשתו בשפיים גילה רוזנבלום בעלון זיכרון את השיר "מה אברך", אותו כתבה שפירא לזכר בן כיתתה אלדד (דדי) קרוק, שנפל במלחמת ששת הימים, בקרב שנערך בשועפאט באזור ירושלים. רוזנבלום הלחין את השיר, אותו ביצעה להקת חיל הים עם הסולנית רבקה זהר. שיר זה נחשב עד היום כאחד משירי הזיכרון הישראליים הידועים ביותר.
לאחר "מה אברך" החלה שפירא לפרסם פזמונים נוספים, שהולחנו על ידי מלחינים ידועים ובוצעו בדרך כלל על ידי זמרות.
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים החל שיתוף פעולה פורה בין שפירא לבין המלחין מוני אמריליו. השניים כתבו ביחד שירים רבים, בין השאר לחוה אלברשטיין, ללהקות הצבאיות, לפסטיבל הזמר והפזמון ועוד. בין שיריהם המשותפים הידועים: "אגדת שלושה וארבעה", "בוקר טוב (עולם שלי)", " בעיניים עצומות", "הארץ שלי", "השיר על ארץ סיני", "ומתוק האור בעיניים", "כשאומרים לי שמש", "פרח משוגע", "ציפור בגשם", "שיר השקיעה" ועוד.
השיר "כמו צמח בר" (הלחין נחום היימן), המספר על פרידה, בוצע במקור על ידי חוה אלברשטיין כפסקול לסרט הטלוויזיה "דודי ורעי", על פי ספרה של הסופרת נעמי פרנקל; וחידשה אותו כעבור שנים סי היימן (בתו של מלחין השיר, נחום היימן). אלברשטיין הוציאה ב-1978 אלבום משיריה של שפירא בשם "התבהרות", שבו נכללו השירים "התבהרות חלקית" (לחן: שלום חנוך), "סינדרלה מקומית" (מיקי גבריאלוב), "פרח משוגע" (מוני אמריליו) ו"שיר תשרי" (דני עמיהוד).
אילנית ביצעה בין היתר את שיריה "שיר של יום חולין" (לחן: יאיר רוזנבלום), "חלק בעולם" (קובי אושרת), "שיר על נחלים" (הנרי ברטר), ו"נחמה" (נורית הירש). רוחמה רז ביצעה את "חלומות" (לחן: יאיר קלינגר; השיר חודש לימים על ידי אייל גולן). דפנה דקל הקליטה לאלבום הבכורה שלה את להיטה "הצילו" מפרי עטה של שפירא. "גלי עטרי ביצעה רבים משיריה של שפירא, בהם "רק אתמול" (לחן: יצחק קלפטר), "נפאל" (אריאל זילבר), "אסמרלדה" (על "הגיבן מנוטרדם"; לחן: אריאל זילבר) ו"עוד יום" (מתי כספי) כמו כן הוציאה ב-1989 אלבום שלם משיריה בשם "בראשית", אשר כלל את "אמצע שום מקום", "עוף מוזר" וחידוש ל"פרח משוגע". ירדנה ארזי ביצעה אף היא חלק משיריה כמו "דרישת שלום" (יאיר קלינגר), "תאורת חצר", "חפץ חיים ברוח הגוברת" (ירוסלב יעקובוביץ'), "שיר הערב מצלצל", "באתי אליך" ועוד. ענת עצמון ביצעה את שיריה "לנגן על הגבול" ו"שמור על קשר". ריקי גל ביצעה בין היתר את שירה "היי שקטה". שיתוף פעולה פורה היה לשפירא עם הזמרת מרגלית צנעני, שביצעה את שיריה "עוד יהיה לי", "חומות חימר", "מנטה" ו"קפה אלהמברה". שפירא גם כתבה שירים עבור דני ליטני וטל סונדק.
בין ההרכבים שביצעו את שיריה נמצאים "הכל עובר חביבי" ("לילה בכרך", "תלווי אותי", "שנשאר ידידים", "מכאן ועד מחר"), אורנה ומשה דץ ("שיר למענך", "בדרכי האהבה" "אנשי הגשם"), "חלב ודבש" ("קסם הלילה"), "האחים והאחיות" ("בוא בשלום"), להקת "חופים" ("אנשי הגשם") "הארוסים בית אלפא" (שרידי העצב) ועוד.
בין שיריה שהשתתפו בתחרויות הזמר ניתן למנות את "ומתוק האור בעיניים" (ששי קשת, פסטיבל הזמר והפזמון 1971) "השיר על ארץ סיני" (שהלחין מוני אמריליו ובביצוע שלמה ארצי, פסטיבל הזמר והפזמון 1972), "עולם קטן" (הלחינה נורית הירש, ביצוע חוה אלברשטיין, פסטיבל שירי הילדים 1983), "קרוב לים" (ירדנה ארזי, קדם אירוויזיון 1988) ועוד.
בשנת 2020 עלה בקיבוץ פלך המחזמר "חומות חימר" המבוסס על שיריה.
POCO (חברה)
פוקו (באנגלית: POCO) היא חברה סינית השייכת לשיאומי. היא הוכרזה לראשונה באוגוסט 2018 כסדרת סמארטפונים תחת שיאומי. בנוסף, פוקו השיקה את הסמארטפון הראשון שלה, "Pocophone F1" במהלך ההכרזה.
היסטוריה
המותג פוקו הושק תחת המותג שיאומי באוגוסט 2018 עם זאת, פוקו השיקה את הסמארטפון הראשון Pocophone F1 במיתוג Poco שהפך להצלחה. הפכה למותג עצמאי לפני השקת המכשיר השני שלה בינואר 2020. במהלך 3 שנים השיקה החברה 11 מכשירים, רובם סמארטפונים חדשים המבוססים על המותג רדמי.
בינואר 2021 הציגה POCO את הלוגו החדש שלה, הקמע והסיסמה "Made of Mad POCO Global" ועדיין ממשיכה להשתמש בלוגו הישן.
פוקופון F1
פוקופון F1 הושק ב-22 באוגוסט 2018. גודל המסך הוא 6.18 אינץ' מתצוגת IPS LC. יש לו מערך מצלמה כפולה מאחור, ברזולוציה 5 ו-12 מגה פיקסל, המצלמה קדמית ברזולוציה 20 מגה פיקסל. הסוללה בקיבולת של 4,000 מיליאמפר-שעה. המעבד הוא סנאפדרגון 845 מתוצרת קוואלקום. הזיכרון RAM בעל 6GB, והאחסון פנימי הוא 128 ג'יגה בייט. לסמארטפון יש גם שקע USB ו-SIM כפול, וחיישן טביעת אצבע.
פוקו F2 פרו
פוקו F2 פרו הוכרז במאי 2020 ויורשו של פוקופון F1. גודל המסך הוא 6.67 אינץ' מתצוגת Super AMOLED, ומשקלו 218 גרם. מערך המצלמה מורכב מארבעה מצלמות, ברזולוציה 64, 13, 5 ו-2 מגה פיקסל וכן מצלמה קדמית ברזולוציה 20 מגה פיקסל. הזיכרון RAM בעל 6GB, והאחסון פנימי הוא 128 ג'יגה בייט. המעבד הוא סנאפדרגון 865 מתוצרת קוואלקום, והסוללה בקיבולת 4,700 מיליאמפר-שעה. לפוקו F2 פרו יש תמיכה בתקן בלוטות' 5.1, ושקע USB ו-SIM כפול, והרחבת הזיכרון באמצעות כרטיס Nano-SIM.
פוקו F3
פוקו F3 הוכרז במאי 2021. המסך של הסמארטפון בגודל 6.67 אינץ', ושוקל 196 גרם. המסך מתצוגת Super AMOLED ברזולוציה של 2400×1080 פיקסלים וקצב רענון של 120 הרץ. החיישן הראשי ברזולוציה 48 מגה פיקסל, והמצלמה הקדמית ברזולוציה 20 מגה פיקסל. הזיכרון RAM בעל 6GB או 8GB, והאחסון פנימי הוא 128 או 256 ג'יגה בייט. המעבד הוא סנאפדרגון 870 5G מתוצרת קוואלקום, וסוללה בקיבולת של 4,520 מיליאמפר-שעה. הפוקו F3 תומך בתקן בלוטות' 5.1, ו-Wi-Fi בתקשורת הסלולרית 5G, ויש לו גם שקע USB-C 2.0 ו-SIM כפול, והרחבת הזיכרון הפנימי לא ניתנת להרחבה.
פוקו F4 GT
פוקו F4 GT הוא הוכרז באפריל 2022. המסך הוא בגודל 6.6 אינץ' ברזולוציה 1080x2460 פיקסלים ומסך קורינג גורילה קלאס 5, ומשקלו 200 גרם. המעבד הוא סנאפדרגון 8 Gen 1. הזיכרון RAM בעל 8GB, והאחסון הפנימי הוא 256 ג'יגה בייט. מערך המצלמה מורכב משלושה מצלמות, מצלמת עדשה רחבה ברזולוציה 64 מגה פיקסל; מצלמה אולטרה רחבה בשדה ראייה של 123 מעלות ברזולוציה 8 מגה פיקסל; ומצלמת מאקרו ברזולוציה 2 מגה פיקסל, וכן מצלמה קדמית ברזולוציה 16 מגה פיקסל. הסוללה בקיבולת של 5,080 מיליאמפר-שעה, במתח טעינה מהירה בת 67 וואט.
פוקו F4
פוקו F4 הוא הוכרז ביוני 2022, והוא ממשיכו של פוקו F3. המסך שלו בגודל 6.67 אינץ' מתצוגת AMOLED ברזולוציה 1080×2400 פיקסלים בקצב רענון של 120 הרץ. מערך המצלמה הוא אותו הדבר כמו אצל המכשיר פוקו F4 GT, חוץ מהמצלמה הקדמית שהיא ברזולוציה 20 מגה פיקסל. המעבד הוא סנאפדרגון 870 של קוואלקום, והזיכרון RAM בעל 8GB או 12GB, והאחסון פנימי הוא 128 או 256 ג'יגה בייט. הסוללה בקיבולת 4500 מיליאמפר-שעה, במתח טעינה מהירה בת 67 וואט.
פוקו X3 NFC
פוקו X3 NFC הוא הוכרז בספטמבר 2020. המכשיר שוקל 215 גרם ובעל תצוגת LCD בגודל 6.67 אינץ' בקצב רענון של 120 הרץ. מערך המצלמה מורכב מארבעה חיישנים, ברזולוציה 64, 13, 2 ו-2 מגה פיקסל, וכן מצלמה קדמית ברזולוציה 20 מגה פיקסל. הסוללה בקיבולת 5,160 מיליאמפר-שעה, במתח טעינה בת 33 וואט. המעבד הוא סנאפדרגון 732G מתוצרת קוואלקום. הזיכרון RAM בעל 6GB, והאחסון פנימי הוא 64 או 128 ג'יגה בייט, והרחבת הזיכרון באמצעות כרטיס SD עד 256GB.
פוקו X3 פרו
פוקו X3 פרו הושק במרץ 2021. המידות, המשקל, התצוגה, הסוללה, החיבור לאינטרנט, ה-SIM כפול, והרחבת הזיכרון זהים לפוקו X3 (הזמין רק בהודו). עם זאת ניתן למצוא הבדלים במעבד שבו מותקן הסנאפדרגון 860 של קוואלקום, ויש גם זיכרון RAM בעל 8GB. גם המצלמה שונה, החיישן הראשי הוא ברזולוציה 48 מגה פיקסל. עם זאת, הקלטת הוידאו והמצלמה הקדמית אינם שונים בהשוואה ל-Poco X3 NFC.
פוקו M2 פרו
שאומי הכריזה על המכשיר השלישי של סדרת POCO, פוקו M2 פרו שהוכרז ביולי 2020. המכשיר עם מסך שגודלו 6.67 אינץ' מתצוגת IPS LCD, ומשקלו 209 גרם, יש לו חריץ קטן בראשו עבור המצלמה הקדמית, והוא מופעל על ידי המעבד סנאפדרגון 720G של קוואלקום, ועם זיכרון RAM של 4 או 6 ג'יגה בייט, והאחסון הפנימי הוא 64 או 128 ג'יגה בייט. מערך המצלמה מורכב מארבעה חיישנים ברזולוציה, 48 (עדשה רחבה), 8 (אולטרה רחבה), 5 (מאקרו) ו-2 (עומק) מגה פיקסל, וכן מצלמה קדמית עם עדשה רחבה ברזולוציה 16 מגה פיקסל. הסוללה בקיבולת של 5,000 מיליאמפר-שעה.
עיצובו של המכשיר הוא מסגרת מפלסטיק, גוף מזכוכית ועם חיישן טביעת אצבע, מסך קורינג גורילה 5, וכרטיס SIM ננו כפול.
פוקו M3
פוקו M3 הוא הוכרז בנובמבר 2020. גודל המסך הוא 6.53 אינץ' ומשקלו 198 גרם. מערך המצלמה מורכב שלושה חיישנים, כלומר חיישן ראשי ברזולוציה 48 מגה פיקסל; חיישן עומק ברזולוציה 2 מגה פיקסל; ועדשת מאקרו ברזולוציה 2 מגה פיקסל, וכן המצלמה הקדמית היא חיישן ברזולוציה 8 מגה פיקסל. הסוללה היא בקיבולת 6,000 מיליאמפר-שעה, המעבד הוא סנאפדרגון 662 מתוצרת קוואלקום. הזיכרון RAM בעל 4GB, והאחסון הפנימי הוא 64 ג'יגה בייט, והרחבת הזיכרון באמצעות כרטיס Nano-SIM עד 512GB.
פוקו M3 פרו 5G
פוקו M3 פרו 5G הוא הוכרז במאי 2021. המסך שלו בגודל 6.5 אינץ' בקצב רענון של 90 הרץ ומשקלו 190 גרם. מערך המצלמה הוא אותו הדבר כמו אצל המכשיר פוקו M3. הסוללה בקיבולת של 5000 מיליאמפר-שעה, המעבד הוא של מדיה-טק Dimensity 700. הזיכרון RAM בעל 4GB או 6GB, והאחסון הפנימי הוא 64 או 128 ג'יגה בייט.
פוקו M4 פרו 5G
פוקו M4 פרו 5G הוא הוכרז בנובמבר 2021. המסך שלו בגודל 6.6 אינץ' בקצב רענון של 90 הרץ ומשקלו 195 גרם. המצלמות, הזיכרון, הסוללה והאחסון פנימי הם אותו הדבר כמו אצל פוקו M3 פרו 5G. למכשיר יש מעבד של מדיה-טק Dimensity 810, ותקן התקשורת הסלולרית היא 5G ולמכשיר יש שבב NFC.
פוקו M5
פוקו M5 הוא הוכרז בספטמבר 2022, המכשיר הושק יחד עם פוקו M5s. המסך בגודל 6.58 אינץ' ברזולוציה 1080×2408 פיקסלים, ובתדר רענון 90 הרץ, ומשקלו 201 גרם. המעבד הוא מדיה-טק Helio G99, עם זיכרון RAM של 4 או 6 ג'יגה בייט, והאחסון הפנימי הוא 64 או 128 ג'יגה בייט. מערך המצלמה מורכב משלושה מצלמות, מצלמת עדשה רחבה ברזולוציה 50 מגה פיקסל; וזוג מצלמות מאקרו ברזולוציה 2 מגה פיקסל, וכן מצלמה קדמית ברזולוציה 5 מגה פיקסל. הסוללה בקיבולת של 5,000 מיליאמפר-שעה.
פוקו M5s
פוקו M5s הושק יחד עם פוקו M5 בספטמבר 2022, ועם מפרט מעט שונה. הוא עם מסך בגודל 6.43 אינץ' מתצוגת AMOLED, ומשקלו 178.8 גרם. המעבד של מדיה-טק Helio G95, והזיכרון, האחסון הפנימי והסוללה ללא הבדל מהמכשיר פוקו M5. מערך המצלמה מורכב מארבעה מצלמות, מצלמה אולטרה רחבה בשדה ראייה של 123 מעלות ברזולוציה 64 מגה פיקסל; מצלמת רוחב-על ברזולוציה 8 מגה פיקסל; וזוג מצלמות ברזולוציה 2 מגה פיקסל, שאחת מאקרו, והשנייה עומק, וכן מצלמה קדמית ברזולוציה 13 מגה פיקסל. למכשיר יש שקע USB-C 2.0, ובלוטות' 5.0, למכשיר גם כרטיס SIM ננו כפול וטעינה במתח של 33 וואט.
פוקו C3
פוקו C3 הוא הוכרז בספטמבר 2020, המכשיר הוא מיתוג מחדש של הסמארטפון רדמי 9C שהוכרז כחודשיים קודם לכן, כשהשינוי הבולט הוא הסרת חיישן טביעת האצבע. מעבר לכך המסך בגודל 6.53 אינץ' מתצוגת IPS LCD ברזולוציה 1600×720 פיקסלים, ומשקלו 194 גרם. מערך המצלמה מורכב משלושה חיישנים, ברזולוציה 13, 2 ו-2 מגה-פיקסל, וכן מצלמה קדמית עם עדשה רחבה ברזולוציה 5 מגה פיקסל. המעבד הוא של מדיה-טק Helio G35, והסוללה בקיבולת 5,000 מיליאמפר-שעה עם חיבור MicroUSB לטעינה. הזיכרון RAM בעל 3GB או 4GB, והאחסון פנימי הוא 32 או 64 ג'יגה בייט.
מארק גרמני
מארק גרמני או דויטשה מארק (בגרמנית: Deutsche Mark, בסימון מקוצר: DM) היה ההילך החוקי בגרמניה מחודש יוני 1948, במערב גרמניה, ומשנת 1990, עם איחוד גרמניה, עד כניסתו של מטבע האירו למחזור ב-2002. הדויטש מארק החליף את הרייכסמארק, שנהג בגרמניה משנות העשרים עד 1948.
היום המרק הגרמני אינו במחזור ולא ניתן להשתמש בו, אך ניתן עדיין להחליף מארקים ישנים באירו בסניפי הבנק המרכזי הגרמני, ואף לשלוח שטרות ומטבעות בדואר.
היסטוריה
המארק היה המטבע הרשמי של גרמניה מאז איחודה הראשון על ידי אוטו פון ביסמרק. הוא הוצג לראשונה ב-1873 כ"גולדמרק" (מרק זהב) והמטבעות במחזור גובו במתכת היקרה לפי תקן הזהב. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הפסיקו לייצר מטבעות מגובים בזהב בשל מחיר הזהב היקר והדפסת הכסף התנתקה מגיבוי פיזי. בשל כך נקרא המטבע "פאפירמארק" ("שטרות נייר") שהלך והפך חסר ערך עם התמוטטות הכלכלה הגרמנית והדפסת הכסף הבלתי מבוקרת שגררה את ההיפר-אינפלציה בגרמניה בשנות ה-20 של המאה ה-20, בה ערכי השטרות זינקו למיליונים ומיליארדים.
בסוף 1923, כשהאינפלציה הפכה להיפר-אינפלציה והפפירמרק איבד מערכו מדי יום ביומו, הוא הוחלף ברנטנמרק, שגובה בסחורות ובנדל"ן. שנה אחר כך, ב-1924, הוחלף לרייכסמארק שהיה בשימוש עד תום מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-50 התחזקה מאוד הכלכלה הגרמנית והמרק הפך לסמל לאומי ליציבות ולחוזקה של הכלכלה המקומית. החל משנות ה-60 נחשב למטבע הסחיר החזק ביותר באירופה לצד הליש"ט הבריטי ולאחד המטבעות החזקים והיציבים בעולם כולו.
להלכה, הוחלף המארק הגרמני במטבע האירו כבר ב-1999, אז הפך האירו להילך החוקי ב-13 ממדינות האיחוד האירופי, וגרמניה בכללן. שערו של המארק מול האירו (1.955830 מרק גרמני לאירו אחד) נקבע על ידי הבנק המרכזי האירופי ב-31 בדצמבר 1998. כמו כן, חלה חובה על הצגת מחירים גם באירו. באופן תאורטי, ניתן היה לדוגמה לרשום המחאות באירו. למעשה, הופצו שטרות האירו ומטבעותיו ב-1 בינואר 2002, והמארק הגרמני נסחר והומר בבנקי גרמניה ומדינות האיחוד האירופי עד אמצע אותה שנה.
המארק הגרמני היה המקור לשמו ולערכו של המרק הסחיר בבוסניה והרצגובינה, הממשיך להתקיים ולשמור על ערכו המקורי של המרק הגרמני מול האירו.
חיווים
גנאלוגיה
ספר בראשית מתאר את הגנאלוגיה של החיוי, וקובע כי הם צאצאיו של כנען:
יש מן החוקרים הרואים בחיווים המשך של העם החורי, הנזכר במקרא בתקופה קדומה יותר. ראיה לכך היא שאהליבמה בת ענה בת צבעון, אשת עשו, מוזכרת בספר בראשית הן כחיווית והן כחורית. אחרים סוברים כי מדובר ביושבי אוהלים (חיוי מלשון חוה - אוהל) משבטי האמורי. החורים ישבו בעבר הירדן המזרחי, לא רחוק מהאזורים שיושבו על ידי החיווים יושבי גבעון והסביבה. כמו כן, החורים התבלטו בכך שהיו שונים מעמי כנען האחרים, בקרבתם לעברים ובשיטת ההנהגה שלהם (בראשם לא עמד מלך אלא 'אלוף'), זאת בדומה לחיווים יושבי שכם, שרצו לכרות ברית עם יעקב ולהיות 'לעם אחד' עם בני ישראל. ובדומה ליושבי גבעון, בזמן כיבוש הארץ, אשר כרתו ברית עם בני ישראל (ואף לפני כריתת הברית, ישנו תיעוד באגרות תל אל-עמארנה שיושבי שכם סייעו לשבטי החבירו המזוהים על ידי חוקרים מסוימים כבני ישראל), וכן הנהיגו אותם זקנים ולא מלך.
הברית עם ישראל
לאחר כיבוש יריחו והעי על ידי יהושע, הגיעו נציגי החיווים מגבעון והערים הסמוכות, ובהציגם את עצמם כמי שבאו מארץ רחוקה (כנראה התבססו על מושבותיהם שבהר הלבנון), כרתו עם בני ישראל ברית. גם לאחר שהתבררה תרמיתם, התקיימה הברית והגבעונים, כעונש על רמאותם, שימשו את ישראל כחוטבי עצים ושואבי מים.
הברית עם ישראל נכרתה על ידי החיווים יושבי גבעון, שכונו 'גבעונים', וככל הנראה לא השתתפו בה החיווים יושבי הצפון.
בימי שאול הופרה הברית עם הגבעונים, ושאול המית רבים מהם. הסיבה הנזכרת בספר שמואל היא "בְּקַנֹּאתוֹ לִבְנֵי-יִשְׂרָאֵל וִיהוּדָה" (שמואל ב', פרק כא), והפרשנים מייחסים זאת לתרמיתם בכריתת הברית, או להתנכלותם לבני ישראל בזמן מלכות שאול, על רקע מדיני או רוחני. בימי דוד תוקנה ההפרה הזו, ברציחתם של שבעה מבני שאול על ידי הגבעונים - בהסכמתו של דוד.
מן המסופר בספר מלכים א' פרק ט' עולה כי על אף שהתיאור המקראי בספרים הקודמים שגורס כי בני ישראל השמידו את עממי כנען שישבו לפניהם בארץ, וירשו את ארצם, עדיין נותרו מבני העממים האלה בארץ (ובהם החיווים) וכי שלמה המלך הסב אותם לעבדים לצרכיו השונים.
נתינותם של הגבעונים הוסיפה להתקיים בנאמנות לאורך שנים רבות. לפי האמור בספרי עזרא ונחמיה (עזרא ב, מג-מז. נחמיה ז, מו-ס), גלו הגבעונים יחד עם ישראל, ואף שבו עימם לירושלים ויהודה לאחר מכן.
Net5
Net5 הוא ערוץ טלוויזיה הולנדי הנמצא בבעלות קבוצת הטלוויזיה Talpa TV. ערוצים אחרים שבבעלות הקבוצה הם Veronica TV, SBS 6, SBS 9.
היסטוריה
Net5 הושק על ידי קבוצת SBS כערוץ השני של הקבוצה בהולנד, אחרי SBS6, ב-1 במרץ 1999. מנהל הקבוצה הכריז ב-4 בדצמבר 1998 על הקמת הערוץ, שאמור היה להיות גרסה מסחרית לשידור הציבורי במדינה. הערוץ הושק ב-1 במרץ 1999, והסרט הראשון ששודר בערוץ הוא לב אמיץ.
מאחר שלא היו באותה עת ערוצים מסחריים רבים, ההחלטה לבחור לערוץ את השם Net5 נבעה בחלקה מהרצון להתחרות בערוץ המסחרי ההולנדי RTL 5. הכוונה הייתה למקם את הערוץ באפיק 5 במספרים בשלט הרחוק במקום הערוץ הישן RTL 5, אך הערוץ מוקם לבסוף באפיק 9.
מינואר 2000 עד אוגוסט 2002 שיתף הערוץ פעולה עם ערוץ הילדים ההולנדי Kindernet. הערוץ שידר משעות הבוקר המוקדמות עד השעה 15:00 בערוץ Net5.
ב-10 באפריל 2017 רכשה Talpa אחזקות 67% ממניות Sanroma Media ב-SBS מדיה.
ננה שרייר
ננה שרייר (נולדה ב-15 באפריל 1968) היא משוררת, מסעדנית ואשת חיי לילה ישראלית ממוצא גאורגי.
ביוגרפיה
שרייר נולדה בכותאיסי, גאורגיה בשם ננה צוציאשווילי. בגיל שנתיים נהרגה אמה ואביה נישא מחדש. בשנת 1972, בהיותה בת ארבע, עלתה ארצה עם אביה וסבתה. המשפחה שוכנה בעפולה ומאוחר יותר עברה לקריית ים. בגיל 18 שינתה את שמה לשרייר בהשראת הנרי שרייר, עזבה את ביתה, עברה לתל אביב והחלה בלימודי משחק.
בשנותיה הראשונות בתל אביב הכירה את הצייר מאיר פיצ'חדזה, שהיה בן זוגה במשך מספר שנים. בשנת 1992 פתח הזוג במשותף את ה״ננה בר״ בפלורנטין. מאוחר יותר נפרדו השניים ושרייר עברה לעבוד בהנהלת בר הסטפן בראון, שם הכירה את בעלה לעתיד, גולן דור. לזוג בת משותפת, עדן, שנולדה ב-2000.
לשרייר עוד בת שנולדה בשנת 2011.
ננוצ'קה
ב-2003, לאחר שצברה ידע וניסיון נרחבים בניהול עסק בתעשיית חיי הלילה של תל אביב, פתחה שרייר את "ננוצ'קה", בר-מסעדה בסגנון גאורגי ברחוב לילנבלום. המקום זכה להצלחה גדולה מאוד עם פתיחתו ונותר לאורך השנים מוסד קולינרי ואייקון חיי לילה תל אביבי משמעותי.<BR> מסעדת ננוצ׳קה התאפיינה בקהל מבקרים נאמן, מטבח גאורגי פופולרי ואווירה צבעונית ורועשת ייחודית. בסופי שבוע היה המקום מלא עד אפס מקום כשהמבקרים בו מבלים עד השעות הקטנות של הלילה בחגיגות, ריקודים ואף שבירת כלי אוכל על הרצפה בעידודה של בעלת המקום. בשנת 2013 הפכה שרייר טבעונית וכעבור כשנה החלה להפוך את המטבח של ננוצ'קה לטבעוני, מהלך שנתפס אז כסיכון עסקי משמעותי. ביוני 2018 נסגרה המסעדה לאחר כ-15 שנות פעילות. לקראת הסגירה צוטטה שרייר כאומרת שברצונה לקחת אוויר, לטייל בעולם ולקחת פסק זמן מעולם המסעדנות.
מחוברות
בשנת 2011 עלתה לאוויר ב-'HOT' עונתה השנייה של תוכנית הדוקו-מציאות "מחוברות". שרייר נבחרה להיות אחת המשתתפות ובמהלך העונה חשפה לצופים אל מול המצלמה את חייה האישיים, משפחתה ועולמה הפנימי. דמותה הצבעונית של שרייר היוותה את אחד משיאי התוכנית ועוררה עניין רב בקרב הצופים.
כביש 79
כביש 79 הוא כביש רוחב בצפון ישראל, החוצה את עמק זבולון ואת הגליל התחתון המערבי. הכביש מוביל מצומת אפק בקריית ביאליק ועד לצומת משהד שמצפון לנצרת, ואורכו 27 קילומטר.
תולדות הכביש
הכביש נסלל על תוואי דרך עתיק שהוביל בין נצרת לעכו. בין שפרעם לעכו הדרך העתיקה ביצעה עיקוף קל מצדה המערבי של ביצת עין אפק בשל הקושי לחצות דרכה. הכביש, שנקרא כביש נצרת-שפרעם, נסלל עוד בימי המנדט הבריטי. בשנות ה-50 תחזוקתו הייתה ירודה ביותר. בשנת 1971 נתקבל מלווה מהבנק העולמי לצורך שדרוג הכביש, שעד אז הוביל כ-1000 כלי רכב ביממה, נועד לאפשר מעבר של כ-7000 כלי רכב ביממה על הכביש, ובכך להקל את עומס התנועה על כביש 75 שנשא עליו את עיקר התנועה בין חיפה וטבריה. העבודות החלו במחצית הראשונה של 1972 והכביש נחנך בתחילת 1975.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 החלה החברה הלאומית לדרכים לשדרג את כביש 79 באמצעות הרחבתו לכביש דו-מסלולי ודו-נתיבי, כולל הקמת מסלול לרכבת קלה עתידית במרכזו. העבודות, בהשקעה של כ-400 מיליון שקל, כללו ביטול צמתים מרומזרים והקמת ארבעה מחלפים קטנים, וסדרת מעברים חקלאיים.
ביולי 2011 נחנך מחלף המוביל, שהיה אחד מהצמתים העמוסים בצפון ישראל, מחלף זה מפריד מפלסית את כביש 79 מכביש 77. באותו חודש נפתח גם מחלף סומך.
במסגרת הקמת כביש עוקף קריות נבנה גשר המעביר את תנועת כביש 79 מעליו. הגשר נפתח לתנועה במחצית 2012. בתקופה זו הוחל גם בעבודות להרחבת קטע הכביש שבין קריית ביאליק ומחלף גלעם לכביש בן 2 מסלולים לכל כיוון עם הפרדה בין שני כיווני הנסיעה. במסגרת העבודות בוטל בחורף 2013 מחלף גלעם, והוחלף בצומת מרומזר, לצורך בנייתו מחדש. המחלף נפתח מחדש ב-14 במאי 2014.
בסך הכל, במהלך סוף העשור הראשון של המאה ה-21 ובעשור השני של מאה זו, הוקמו 13 מחלפים חדשים לאורך הכביש, וכן שודרג הכביש באופן משמעותי.
ניקולאי רזאנוב
ניקולאי פטרוביץ' רזאנוב (ברוסית: Николай Петрович Резанов; 17 במרץ 1764 – 8 במרץ 1807) היה אציל ומדינאי רוסי שיזם את ניסיון הקולוניזציה הרוסית של אלסקה וקליפורניה.
שנותיו הראשונות
רזאנוב נולד בסנקט פטרבורג ב-1764. בהיותו בן 14 כבר שלט בחמש שפות. ב-1791 הצטרף לצוות של גברילה דרז'ווין, המזכיר האישי של הצארית יקטרינה הגדולה, ומ-1797 היה חבר בסנאט השולט (מוסד שלטוני בן עשרה חברים; הוחלף בדומה ב-1905). ב-1802 מונה רזאנוב, אחד מעשרת הברונים של רוסיה, לשליח של רוסיה ליפן. הוא היה מהתומכים הנלהבים במשלחת הרוסית בפיקודו של אדם יוהאן פון קרוזנשטרן (Adam Johann von Krusenstern) בניסיון הרוסי הראשון להפליג סביב כדור הארץ (1803). רזאנוב עצמו שימש מפקד המשלחת שכללה שתי ספינות עד שהגיעה לחצי האי קמצ'טקה. כתב כמה ספרים שנשמרו באקדמיה למדעים של סנקט פטרבורג, שבה היה חבר, ובהם לקסיקון ליפנית. אך המפעל החשוב ביותר של רזאנוב, שפעל שנים רבות גם אחרי מותו, היה חברת הפרוות הרוסית-אמריקנית.
החברה הרוסית-אמריקנית
שנים לפני כן פגש רזאנוב את גריגורי שליחוב מחברת הפרוות שליחוב-גוליקוב. שליחוב עניין את רזאנוב במיזם לקבלת מונופול על סחר בפרוות במדינות חסות רחוקות של רוסיה. רזאנוב, שהבין את הפוטנציאל הגלום בחברה, הצטרף כשותף, והפך במהרה לאיש עסקים. עם מותו של שליחוב ב-1795 הפך רזאנוב לרוח החיה בחברה ושאף לקבל עבורו ועבור שותפיו זכויות יתר המקבילות לאלו שהעניקה בריטניה לחברת הודו המזרחית הבריטית.
ב-1804 נשלח רזאנוב לנגסאקי שביפן, כשליח מטעם רוסיה, כדי להשיג הסכמי סחר בין שתי המדינות. רזאנוב הביא עמו מתנות יקרות לשוגון, אך הלה שמר על שתיקה במשך חודשים ואז החזיר את המתנות. למעט הקשר עם מושבת המסחר ההולנדית הקטנה באי דג'ימה, היו היפנים נחושים שלא ליצור קשר עם העולם החיצון. לאחר הכישלון ביפן הפליג רזאנוב בחזרה לרוסיה והגיע לקמצ'טקה ב-1805, שם חיכו לו הוראות להישאר במושבות של רוסיה בתפקיד מבקר מטעם הצאר וכמנהל בפועל של החברה הרוסית-אמריקנית. כמה שנים של ניהול כושל גרמו לחברה הרוסית-אמריקנית הפסדים כבדים, והיא עמדה בפני חורבן מוחלט. רזאנוב סייר בין תחנות החברה באיים, כשהוא קובע מכסות על מנת להגן על חיות הפרווה מטבח נמהר, ומעניש או מגרש אנשים שעברו על כללי החברה. הוא דאג להקים בתי ספר ביישובים הקטנים, ותרם להם ספרים מספרייתו האישית. הוא אף הקים בתי ספר לבישול שפרחו לתקופה קצרה.
בשליחות לקליפורניה
את החורף שבין סוף 1805 לתחילת 1806 עשה רזאנוב ב"ארכנגלסק החדשה" (כיום סיטקה באלסקה), שבה היה המטה של החברה הרוסית-אמריקנית. בחורף זה תושבי היישוב (ובהם גם רזאנוב) כמעט גוועו ברעב בשל המחסור במזון. בסוף החורף קנה רזאנוב ספינה מקברניט אמריקני והפליג לקליפורניה, שהייתה אז חלק מהמושבה הספרדית, ספרד החדשה (לימים מקסיקו). מטרת המסע הייתה לרכוש מזון מהספרדים בתמורה לסחר חליפין במוצרים אמריקניים ורוסיים, ולארגן הסכם שעל פיו תישלח אספקת מזון פעמיים בשנה מקליפורניה למושבות של הרוסים בצפון אמריקה. ספינתו של רזאנוב הטילה עוגן בנמל סן פרנסיסקו בתחילת אפריל 1806. המסע היה סוער ורזאנוב לא הצליח לעצור בדרך כפי שהתכוון על מנת לדרוש בעלות בשם רוסיה על הנהר קולומביה.
על אף שהתקבל בכבוד רב ותושבי קליפורניה דאגו לרווחתו, הוסבר לו מיד כי חוקי ספרד אסרו על המושבות שלה לסחור עם מעצמות זרות, וכי מושל קליפורניה אינו ניתן לשיחוד. רזאנוב עמד בפני כישלון נוסף, אבל פרשת האהבים בינו לבין קונספסיון ארגלו (Concepción Argüello), בתו של מפקד סן פרנסיסקו, דון חוסה דאריו ארגלו (José Darío Argüello), יכולתו הרטורית של רזאנוב וכישוריו הדיפלומטיים שהעבירו את הכמורה המקומית לתמוך במטרתו, הביאו לתוצאות אחרות. שישה שבועות אחרי שרזאנוב הגיע לסן פרנסיסקו, הוא הפליג בחזרה לארכנגלסק החדשה מאורס לאחת הנשים היפות בקליפורניה, כשבטן ספינתו, ה"ג'ונו", גדושה במוצרי מזון כדוגמת בשר מיובש, ובידיו הסכם לאספקת מזון קבועה למושבה הרוסית באלסקה, שמושל קליפורניה הבטיח לו שישלח מיד עותק ממנו לספרד לאישור סופי. זמן קצר לאחר שחזר לארכנגלסק החדשה הוא חצה את הים לקמצ'טקה ושלח את ספינותיו להשתלט על האי סחלין מקבוצת האיים הקוריליים שהיה אז בריבונות יפנית. רזאנוב החל במסע היבשתי הממושך לסנקט פטרבורג כשמטרתו להשיג את חתימתו של הצאר על ההסכם עם ספרד כמו גם לשלוח מכתבים אישיים לאפיפיור ולמלך ספרד ובהם בקשת הסכמה והיתר מלכותי ההכרחיים למימוש נישואיו לקונספסיון.
בהגיעו לקרסנויארסק שבמרכז סיביר חלה רזאנוב במלריה. המחלה והתשישות הכריעו אותו והוא מת ב-8 במרץ 1807 ונקבר בקתדרלת ווסקרנסקי (Воскресенский собор) בקרסנויארסק. על קברו הוקמה מצבה מפוארת (שנהרסה יחד עם הקתדרלה בשנות ה-60 של המאה ה-20).
הערכת פועלו
דווקא ההסכם שהצליח להשיג עם קליפורניה, שעורר התרגשות גדולה בספרד החדשה, היה, בראייה היסטורית, בין ההישגים הפחותים יותר. רזאנוב טרח קשה להשיגו משום דאגתו הכנה לעובדיו ולילידי אלסקה שעבדו עבור החברה הרוסית-אמריקנית ושבפועל היו עבדים. התכתובת שניהל עם מנהלים בחברה מלמדת על כוונתו הברורה לגרום לסיפוח כל החוף המערבי של צפון אמריקה לרוסיה, ולעודד הגירה מיידית בקנה מידה נרחב של רוסים לחבל ארץ זה. אלמלא מת, ובהתחשב בכישוריו, ייתכן שהיה מצליח להגשים חזון זה. אבל ההסכם עם קליפורניה מעולם לא נחתם, הרפורמות שביצע רזאנוב בחברה הרוסית-אמריקנית גוועו בשל התנגדות, ולכן נחרץ גורלם של המושבות הרוסיות לכיליון, והנערה הספרדייה שאהבה את רזאנוב, ושלא קיבלה מידע על גורלו עד מותה, הפכה לנזירה.
ב-1979 חיברו המלחין אלכסיי ריבניקוב (Алексей Рыбников) והמשורר אנדרי ווזנסנסקי (Андрей Вознесенский) אחת מאופרות הרוק הרוסיות הראשונות, כשהם בוחרים בפרשת אהבתם של רזאנוב וקונספסיון כנושא לאופרה. שם האופרה - "ג'ונו ואבוס" (Юнона и Авось), על שם שתיים מספינותיו של רזאנוב. ההפקה המקורית הועלתה בתיאטרון "לנקום" במוסקבה וזכתה להצלחה גדולה. את האופרה עדיין מבצעים, כמעט 30 שנים לאחר שהועלתה לראשונה על הבמה.
מנחם אבידום
מנחם אֲבִידוֹם (6 בינואר 1908 - 5 באוגוסט 1995) היה מלחין ישראלי. חתן פרס ישראל למוזיקה (1961).
חייו
מנחם אבידום נולד בסטניסלב שבאוסטרו-הונגריה; שמו המקורי היה מָאהלֶר-קאלקשטיין (אמו הייתה דודנית של גוסטב מאהלר). שמו העברי הוא צירוף שמות בנותיו: (אבי-) דניאלה ומרים.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל. משנת 1928 עד 1931 למד אצל אנרי רבו בפריז קומפוזיציה וקונטרפונקט. השפעת האימפרסיוניזם הצרפתי ניכרה במוזיקה שלו, שהתאפיינה בשקיפות רקמתה, לצד השפעות סלאביות שרכש בשנות חייו הראשונות.
בין 1931 ל-1934 עסק בהוראת מוזיקה במצרים. המוזיקה המזרחית שאסף שם השפיעה על יצירות שחיבר, אך פסל בהמשך, על אף הצלחתן.
בשנים 1935 עד 1939 חיבר מוזיקה אטונאלית, אם כי לא הכיר את המוזיקה של ארנולד שנברג. יצירות שנכתבו בתקופה זו הן הסוויטה הפוליפונית, חמישיית כלי נשיפה, שלישיית קשת, "מקהלות" ושלושה קטעי פסנתר. בשנת 1939 החל אבידום ליצור בסגנון ים תיכוני. יצירה אופיינית לתקופה זו, מן המושמעות ביותר, היא הקונצ'רטו לחליל (1944).
בשנת 1951 חיבר קונצ'רטינו לכינור למען יאשה חפץ, שניגן אותו בביצוע בכורה בארצות הברית בשנת 1952. קונצ'רטינו לצ'לו ופסנתר חובר לפי הזמנת הצ'לן גריגורי פיאטיגורסקי.
בין השנים 1935–1946 היה מורה לתאוריה של המוזיקה בקונסרבטוריון ובמדרשה למורים למוזיקה בתל אביב. בין 1945 ל-1952 היה מזכ"ל התזמורת הפילהרמונית הישראלית . משנת 1955 עד שפרש לגמלאות בשנת 1980 היה מנכ"ל אקו"ם ומשנת 1958 עד 1971 היה יושב ראש איגוד הקומפוזיטורים. כן היה חבר המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות ובמכון הבינלאומי לאמנויות ולספרות.
אבידום קיבל את פרס אנגל בשנת 1947 ושוב בשנת 1956. ב-1961 זכה בפרס ישראל על האופרה "אלכסנדרה" (מילים מאת אהרן אשמן. בשנת 1962 זכה בפרס אקו"ם למוזיקה, ובשנת 1982 זכה בפרס אקו"ם למפעל חיים בתחום המוזיקה הקונצרטית.
מנחם אבידום נפטר ב-5 באוגוסט 1995, בגיל 87. בתו דניאלה רבינוביץ' ניהלה את הקונסרבטוריון הישראלי למוסיקה תל אביב.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
ויליאם ס. בורוז
'''ויליאם ס. בורוז (באנגלית: William S. Burroughs'''; 5 בפברואר 1914 – 2 באוגוסט 1997), סופר, מסאי, מבקר תרבות, צייר ואמן ספוקן וורד אמריקאי. יחד עם דמויות נוספות כמו ג'ק קרואק, אלן גינסברג, הרברט הנקה ופיטר אורלובסקי היה חלק מדור הביט. חלק ניכר מכתביו של בורוז מבוסס על חוויותיו האישיות, התנסותו בסמים שונים וניסיונות הגמילה שלו. בורוז היה הומוסקסואל גלוי.
קורות חייו
בורוז נולד בסנט לואיס. בשנת 1951 הרג בשוגג את בת זוגו ג'ואן וולמר בבר במקסיקו במהלך משחק בשם "שעשוע בסגנון וילהלם טל", שבו ניסה לירות בכוס זכוכית שהניח על ראשה. אחיו, שהגיע לבקרו בכלא, הצליח לשחד פקידי ממשל וסוהרים כדי לשחררו בערבות, ובורוז נמלט בחזרה לארצות הברית לפני תום משפטו. הוא הורשע שלא בפניו ונידון לשנתיים מאסר.
שנים לאחר מכן טען בורוז כי לאירוע הירי הייתה השפעה מכריעה על החלטתו להתמקד בכתיבה, אם כי הוא החל לכתוב עוד בשנת 1945.
ספרו הראשון ג'אנקי, שיצא לאור בשנת 1953, מתאר בגוף ראשון את חייו של מכור להרואין. את הספר החל לכתוב בהשפעת ידידו אלן גינסברג, ששימש עבורו גם עורך וסוכן ספרותי. בורוז פרסם את הספר בתחילה תחת שם העט ויליאם לי בהוצאת הספרים הקטנה Ace Books, שהוציאה עד אז בעיקר ספרי קומיקס, סיפורי פשע אמיתיים וסיפורים בלשיים. לאחר שזכה לפרסום בינלאומי בזכות ספרו ארוחה עירומה, הודפס הספר במהדורות חוזרות בשנות ה-60 ובשנות ה-70. בשנת 1962 הספר ארוחה עירומה נאסר למכירה בבוסטון ארצות הברית בשל גסות, אם כי ארבע שנים מאוחר יותר בית המשפט העליון במסצ'וסטס ביטל את ההחלטה והספר חזר להימכר. זה היה המשפט האחרון בנושא צנזורה בספרות שנערך בארצות הברית. הוא ציין שהושפעה מדנטון וולץ' והקדיש לו אחד מספריו.
בשנת 1991 הופקה גרסה קולנועית לספר בבימויו של דייוויד קרוננברג.
ב-1984 זכה לעיטור אביר במסדר האמנויות והספרות של צרפת.
בורוז נפטר ב-2 באוגוסט 1997 מסיבוך של התקף לב שעבר יום קודם לכן. כמה אסופות של כתביו התפרסמו מאז מותו, ודיונים אודות כתביו ואישיותו מתקיימים בעשרות רבות של אתרי אינטרנט. מספר סרטים ותוכניות טלוויזיה נעשו על חייו ובהתבססות על כתביו.
חדוה ודוד
היסטוריה
השניים נפגשו לראשונה בלהקת פיקוד מרכז שם שירתו שניהם, בתוכניות "למה כובע" ו"לא רוצים טובות". לאחר שחרורם הקימו יחד עם אושיק לוי וגבי ברלין את "רביעיית הטיילת". הרביעייה התפרקה לאחר תוכנית אחת, והשניים המשיכו לשיר יחד, ואף היו לזוג תקופה מסוימת בחייהם הפרטיים.
בשנת 1965 הוציא הצמד את אלבום הבכורה "צמד זמרי עם", שכלל 12 קטעים ובהם שירי עם בשפות שונות. בין המצליחים שבהם היה גוגולי גוגולי בגאורגית (בעיבודו של דוד קריבושי) שזכה בהמשך לגרסאות וביצועים רבים. האלבום יצא בהוצאה מחודשת בשנת 2001 עם תוספות בונוסים בסדרת "נוסטלגיה עברית". ב-1966 יצא אלבומם השני, שנשא את השם "חדוה ודוד". את רוב שירי האלבום, שהיו גרסאות בעברית לשירים לועזיים, כתב חיים קינן. באותה שנה הופיעו הצמד בפסטיבל הזמר והפזמון, וזכו במקום השלישי עם השיר "השניים" ובנוסף שרו גם את השירים "דבש" ו"מגדים". ב-1967 שבו לפסטיבל עם שני שירים, "שיר ריקוד" ו"מה עוד". באותה שנה הוציאו תקליט של שירי מלחמת ששת הימים הנושא את השם "ירושלים של זהב" יחד עם נגן המפוחית לארי אדלר.
בשנת 1968 יצאו חדוה ודוד למסע הופעות של כרמון, ונשארו בארצות הברית עד יולי 1970. בשנת 1970 זכה הצמד בפסטיבל הבינלאומי של טוקיו עם שירם של תרצה אתר ודוד קריבושי "אני חולם על נעמי". השיר הגיע למקום השני במצעד הפזמונים של קול ישראל ב-1971. לזכייה בפסטיבל נלוותה הצלחה מסחרית: הצמד הקליט גרסה של השיר ביפנית שנמכרה בשנת 1971 ביפן במאות אלפי עותקים, היקף מכירות שנחשב גדול עבור זמרים לא-יפנים.
ב-1972 הקליטו בעברית ובאנגלית את השיר "קחי אותי למעלה" וב-1973 את השיר "תמיד לשוב" שהיה שירם האחרון. באוגוסט 1973 הגיעו לישראל לסיבוב הופעות לאחר שהופיעו ברחבי העולם. הצמד התפרק בשנה זו. עמרני השתקעה בלוס אנג'לס והופיעה בלהיטי סולו בקדם אירוויזיון: ב-1978 עם "בלב אחד" (סלאם עליכום), ב-1979 עם "שנינו יחדיו" וב-1981 עם "בוא אלי". טל עבר לארצות הברית, ניסה להתפרנס כזמר אך התמכר לסמים, ועבר לפריז לעבור תהליכי גמילה ושיקום.
פרס ניומן
פרס ניומן הוא פרס ספרותי המוענק באוניברסיטה העברית בירושלים, על שם ברטה וישראל (אירווינג ) ניומן, שמשפחתם תרמה את סכום הפרס. הפרס מוענק מאז שנת 1963 לסופר עברי בולט, וכולל סכום כספי של 50,000 שקלים. את ההחלטה להעניק את הפרס לסופרים עבריים, קיבל ניומן ביוזמת פרופ' אברהם יצחק כץ, שהיה שנים רבות הרוח החיה במפעל ספרותי מיוחד זה ולשיקוליו היה משקל מכריע בבחירת חתני הפרס. בשנת 2010 הוחלט לתת את הפרס לסירוגין שנה אחת על מפעל חיים ובשנה האחרת לסופר צעיר בעל הישגים. הפרס ניתן בעבר באוניברסיטת ניו יורק, לאחר מכן הועבר לאוניברסיטת בר-אילן והחל מ-2013 אל האוניברסיטה העברית בירושלים.
הזוכים
בזוכים נכללים
יהודית פולגאר
יהודית פולגאר (בהונגרית: Polgár Judit; נולדה ב-23 ביולי 1976) היא שחמטאית הונגריה-יהודייה בדרגת רב אמן. נחשבת לשחמטאית הטובה ביותר בהיסטוריה. היא חברה בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
קורות חיים
פולגאר, יהודייה ילידת הונגריה, מחזיקה בתואר "רב אמן" בשחמט משנת 1991, עת הייתה בת 15 וארבעה חודשים ושברה את שיא רב האמן הצעיר ביותר שהוחזק בידי בובי פישר משנת 1958.
לאסלו פולגאר, אביה של יהודית, אימן אותה ואת שתי אחיותיה סוזן וסופיה, במטרה לעשותן לילדות פלא המצטיינות בשחמט, ואף לימד אותן את השפה הבינלאומית אספרנטו. פולגאר היא פוליגלוטית: מלבד אספרנטו והונגרית, היא דוברת רוסית, אנגלית וספרדית. פולגאר מעולם לא השתתפה באליפות העולם בשחמט לנשים, משום שסירבה לשחק בתחרויות המיועדות לנשים בלבד.
אחותה סופיה והוריה עלו לישראל, אחותה סוזן היגרה לארצות הברית, ואילו יהודית נשארה בהונגריה ונישאה לווטרינר מבודפשט. מחזיקה באזרחות ישראלית ואם לשניים.
הקריירה כשחמטאית
בשנותיה הראשונות, אומנה פולגאר על ידי אחותה סוזן, לימים אלופת העולם בשחמט לנשים. פולגאר הייתה ילדת פלא - כבר בגיל 10 היא ניצחה אמן-בינלאומי, ובגיל 11 היא ניצחה רב-אמן. בשנת 1990 היא ניצחה באליפות העולם עד גיל 14 (גבריאל שוורצמן היה שני). ב-1989 הייתה לשחמטאי הצעיר בהיסטוריה שמגיע למד כושר של 2500 נקודות, שיא שהחזיק מעמד במשך 28 שנים. בדצמבר 1991, בגיל 15 וארבעה חודשים, קיבלה פולגאר את התואר רב-אמן, והייתה לרב-אמן הצעיר ביותר בהיסטוריה. ב-1993 כמעט והעפילה לטורניר המועמדים של פיד"ה. ב-1994 השתתפה באליפות לינארס בשחמט. בסיבוב החמישי בטורניר שיחקה נגד אלוף העולם, גארי קספרוב. במפגש ביניהם הזיז קספרוב את אחד מכלי המשחק ועזב אותו לשבריר שנייה, אך התחרט לאחר מכן והניח את הכלי בערוגה אחרת, וזאת בניגוד לכללי השחמט שאינם מתירים מעשה שכזה. פולגאר שמה לב לכך, אך לא התלוננה בפני השופט שכן לא רצתה ליצור אי-נעימויות באירוע האליפות הראשון שבו השתתפה, וחששה שאי-קבלת תלונתה תביא לעונש הפחתת זמן. האירוע הוקלט במצלמה, שאכן תיעדה את קספרוב עוזב את הכלי למשך 1/25 שנייה. המשחק נמשך והסתיים בסופו של דבר בהפסדה של פולגאר. האירוע עורר סערה וגרר ביקורת על מנהל הטורניר שלא הכריז על הפסד טכני של קספרוב למרות הראיות המצולמות, והוא זכור עד היום בעולם השחמט. בינואר 1996 דורגה פולגאר במקום העשירי בעולם עם מד כושר 2675.
בשנת 2003 השיגה פולגאר את אחד ההישגים הגדולים ביותר בקריירה שלה, כשסיימה במקום השני בתחרות קורוס ויק אן-זהה (אחת מארבע תחרויות העל שנערכות כל שנה) ללא הפסד. היא סיימה במרחק חצי נקודה בלבד מהמקום הראשון ונקודה שלמה מעל המקום השלישי, שאליו הגיע אלוף העולם המכהן, ולדימיר קראמניק.
בשנת 2004 פרשה פולגאר זמנית משחמט בעקבות לידת בנה הבכור אוליבר, וחזרה לשחק בטורניר קורוס בשנת 2005 עם תוצאה טובה של 7/13. במאי 2005 סיימה במקום השלישי בטורניר חזק בסופיה שבבולגריה שבעקבותיו עלתה לדירוג השיא של הקריירה שלה: מקום שמיני בעולם עם מד-כושר 2735. בספטמבר 2005 הייתה פולגאר לאישה הראשונה בהיסטוריה שהשתתפה באליפות העולם של פיד"ה, אולם על הישג זה העיבה ההופעה המאכזבת שלה בתחרות - מקום אחרון, עם 4.5/14.
בשנת 2006 פרשה שוב באופן זמני משחמט בעקבות היריון. באוקטובר אותה שנה סיימה במקום ראשון משותף בתחרות חזקה בהולנד, בה ניצחה פעמיים את המדורג ראשון בעולם, וסלין טופאלוב. בשנת 2007 שיחקה שוב בטורניר המועמדים של פיד"ה אולם הודחה כבר בסיבוב הראשון לאחר הפסד 2.5-3.5 ליבגני ברייב. בנובמבר אותה שנה השתתפה ב"ליגת האלופים", תחרות שבה שיחקו כל אלופי העולם (לגברים). היא השיגה בתחרות זו הישג מרשים (בהתחשב ברמת היריבים) של 50%. בינואר 2008 השתתפה בקורוס ויק-אן-זהה וסיימה עם תוצאה מכובדת של 13\6.
פולגאר השתתפה במכביה של 2009 ונבחרה לאחד משני משתתפיה הבולטים ביותר.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2011 היא הודחה ברבע הגמר.
ב-13 באוגוסט 2014 הודיעה על פרישה סופית משחמט תחרותי.
ב-2015 מונתה לתפקיד הקפטן והמאמנת הראשית של נבחרת הונגריה בשחמט.
סרט ביוגרפי בשם "וריאנט פולגאר" (Variant Polgar) יצא בשנת 2014 בבימויו של יוסי אבירם. הסרט מתאר את סיפורן יוצא הדופן של שלוש האחיות לבית פולגאר שגודלו להיות גאונות בשחמט על ידי הוריהן. האחיות לא נשלחו ללימודים במסגרות הרגילות אלא נשארו בבית ולמדו שחמט מהבוקר עד הלילה. כמו כן יש תיאור בסרט זה על המאבק העיקש של האב כנגד השלטון ההונגרי הקומוניסטי וכנגד מוסכמות שוביניסטיות של עולם השחמט.
כמו כן יצא סרט אנימציה זוכה פרסים אודות האחיות בהונגריה, בשנת 2019.
הברקות שחמטאיות
משחק בין פולגאר לגילברטו מילוש, שהתקיים בסאו פאולו בשנת 1996
פולגאר בלבן שיחקה 32. ז5!! והשחור ענה מהג7
פולגאר השיבה במסע מבריק נוסף 33. מהח5! ולאחר רו8 34. ז:ו6! השחור נכנע.
באולימפיאדות השחמט
פולגאר ייצגה את הונגריה ב-2 אולימפיאדות (1988, 1990) בתחרות לנשים וב-8 בנבחרת גברים.
משחקים מנותחים
יהודית פולגר (בלבן) - מאגם באדאלס
המשחק מוצג פעמיים:
א. המשחק כולו כאשר ניתן לראות אותו בצורה רציפה, או לעצור מדי פעם ולקרוא את ההערות למשחק זה.
ב. המשחק מוצג מסע אחר מסע עם הערות מפורטות ברמה בסיסית יותר כך שניתן לעקוב אחר הרעיונות של שני השחקנים. המשחק מדגים היטב עקרונות של פיתוח מסודר של הכלים.
בית הקברות היהודי בוורינג
בית הקברות היהודי בוורינג שנפתח בשנת 1784, הוא בית קברות יהודי ואתר הקבורה העיקרי של חברי הקהילה היהודית בווינה. מלבד בית הקברות סנט מרקס, זהו בית הקברות האחרון בווינה שנותר בסגנון. לאחר סגירתו בשנות ה-80 של המאה ה-19, הוא נהרס חלקית בתקופת הרייך השלישי, וכיום נגיש רק בחלקו בשל מצבו הירוד. קיים ויכוח מתמשך על שיקום בית הקברות מאז 2006 בין פוליטיקאים ברמה הפדרלית והמקומית ובין מומחים בתחום.
היסטוריה
בשל פקודת התברואה של קיסר רומא הקדושה יוזף השני, כל בית קברות בווינה בתוך חומות העיר היה צריך להיסגר. במקום בתי הקברות המקומיים הישנים שהתפתחו סביב כנסיות הרובע, נבנו בתי קברות חדשים מחוץ לחומות העיר. גם הקהילה היהודית הושפעה מהצעד הזה, ובית הקברות היהודי ברוסאו נסגר. מסיבה זו, בשנת 1784 רכשה הקהילה היהודית חלקת אדמה בגודל 20 דונם ליד בית הקברות הכללי שהוקם לאחרונה בוורינג; שם, באותה שנה, פתחו את בית הקברות היהודי החדש, שתוחם בחומה. במקור, בית הקברות כלל רק את החלק שממערב לכניסה; אולם בהמשך הורחב פעמיים מזרחה באמצעות רכישת קרקעות נוספות. עד להשלמת החלק היהודי של בית הקברות המרכזי בווינה בשנת 1879 נבנו כ-8000 עד 9000 קברים. שלא כמו בבית הקברות היהודי ברוסאו, שבו ניתן למצוא רק כתובות בעברית, בבית הקברות וורינג קיימות מצבות עם כתב עברי וגם גרמני. קבורות אחרונות בבית הקברות התקיימו מדי פעם בכספות המשפחה בסוף שנות ה-80. לאחר מכן לא התקיימו עוד קבורות בבית העלמין. בסביבות שנת 1900 ניטעה שדרת עצי ליים באמצע בית הקברות שאינו בשימוש. זהו סימן להלך רוחה הליברלי של הקהילה היהודית בווינה באותה תקופה, שכן עצי ליים הנטועים ליד קברי כוהנים אמורים למוסס את ההפרדה בין הקברים הללו לקברים שמסביב במסורת היהודית המסורתית. בית הקברות הכללי השכן ( Allgemeiner Währinger Friedhof), הפך בשנות ה-20 של המאה ה-20 לפארק וורינג. בית הקברות היהודי לעומת זאת, נותר על כנו בשל ההלכה האוסרת להזיז קברים ממקומם. אולם בתקופה הנאצית חלק ניכר מבית הקברות נהרס. כ-1,500–2,000 קברים נהרסו בעבודות חפירה של בריכת הגנה מפני שריפות שמעולם לא נבנתה. הקהילה חילצה את הקברים שנפגעו עד כמה שניתן לפני כן, והעבירה את השרידים לבית הקברות המרכזי לאחר ארגון רחב היקף של משאיות ודלק, שם נקברו בקבר אחים. שרידיהם של 200 נקברים נוספים הובאו על ידי הנאצים ל לניתוח ומחקר בתחום "לימודי הגזע". השרידים נקברו מאוחר יותר בבית הקברות המרכזי. בשנת 1942 בעקבות הפקעת כל חלקת האדמה; הקהילה היהודית נאלצה למכור את בית הקברות לעיר. עובד מדינה הצליח לשמר חלק משטח בית הקברות לאחר שגרם לכך שיוכרז כמקום מקלט לציפורים.
לאחר מלחמת העולם השנייה ולאחר משא ומתן קשה, הוחזר בית הקברות לקהילה היהודית, אך היה צריך לתת לעיר בתמורה את חלקו ההרוס. לאחר מכן החליטה העירייה לפתח את חלקת האדמה שנרכשה בזול ככר דשא; לאחר מכן בנתה עליה מבנים. בינתיים, החלה הידרדרות מהירה של בית הקברות, שכן הקהילה היהודית לא יכלה להרשות לעצמה לשמר אותו. גם לאחר שהרפובליקה של אוסטריה התחייבה בשנת 2001, בהסכם וושינגטון, להעניק סיוע לשימור ושיקום בתי קברות יהודיים, לא ננקטו צעדים לשימור בית קברות זה. תשלומי הממשלה ליהודים לתחזוקת בתי הקברות היהודיים משמשים לשימור שני החלקים היהודיים של בית הקברות המרכזי, ולכן כמעט ואין כספים זמינים לתחזוקת בית הקברות היהודי בוורינג. אף לאחר ההכרזה של נציב השיקום של וינה, קורט שולץ, כי יתאפשר השימוש באתר כפארק, רק כמה עצים רקובים נכרתו. בעקבות קריאות של הירוקים של וינה לניקוי בית הקברות, בסוף פברואר 2006 חבר מועצת העיר האחראי אז על כספי העיר, ספ רידר (מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית), הציע כפתרון קרן כספים, שבה יהיה חלק לפדרציה, לעיר ולתורמים הפרטיים. עם זאת, ביוני 2006 קרא ראש העיר, מייקל האופל, לממשלה הפדרלית לשלם עבור התיקונים, ותיאר כל תרומה אפשרית מצד המדינות כ"תרומה מרצון טוב" לכל היותר. לפיכך לא ננקטו צעדים קונקרטיים.
מאחר שלא בוצעה תחזוקה נוספת של אוכלוסיית העצים, נהרסו מצבות נוספות עקב נזקי הרוח. בתחילת 2007 העריכה הקהילה היהודית את עלות תיקון בית הקברות ב-14 מיליון יורו. בינואר 2007, יחד עם מכון החינוך, הקהילה החלה יוזמה שתכננה הוצאת ספר, לוח שנה שכולל תצלומים וכן תערוכה, שיתרמו לשיקום הנכס. כמו כן, מוצעים כיום סיורים מודרכים בלתי סדירים בבית העלמין על בסיס חודשי. ב-2 במרץ 2007, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPÖ) ומפלגת העם האוסטרית (ÖVP) הסכימו לבסוף להצעה של הירוקים במועצת העיר, לפיה יש לפנות את "הסכנות והנזקים הגרועים ביותר" בבית הקברות על ידי עיריית וינה. עם זאת, כדי לשחזר ולשמר את הנכס לטווח ארוך, וינה מסתמכת במידה רבה על השתתפות הפדרציה. נשיאת המועצה הלאומית, ברברה פראמר, עם קבוצת עבודה של נציגי הפדרציה, המדינות הפדרליות והרשויות המקומיות, מתכננים גיבוש פתרון כלל אוסטרי.
פריסה
משמאל לכניסה ממש ליד הכביש, נמצא המבנה ששימש בעבר להכנת גופת הנפטר על פי ההלכה היהודית. זוהי דוגמה לארכיטקטורה ניאו -קלאסית שנבנתה על ידי יוסף קורנהאוזל. רוב המבנה עדיין שמור היטב. החלק הישן יותר של בית הקברות נמצא משמאל לכניסה; שדרת עצי הליים מפרידה את החלק העתיק מהחלק החדש יותר שנרכש מאוחר יותר. החלק הישן יותר מכיל קברים של אנשים מפורסמים היסטורית כמו פאני פון ארנשטיין ומשפחת אפשטיין. החלקה הספרדית ממוקמת משני צידי השדרה הראשית באזור הצפוני. לאורך השדרה הראשית עצמה נמצאים קברי הכהנים. בחלק החדש של בית הקברות נקברו בעיקר אנשים מהחברה הענייה; בשל החומרים הזולים יותר מהם עשויות המצבות הללו, הן נפגעו בצורה חמורה בהרבה מהשחיקה שפגעה במצבות האיכותיות יותר. בחלק החדש ישנה חלקה בה נקברו תינוקות ואמהות שמתו בלידה. קברי המשפחה של יהודים נכבדים, ממוקמים לאורך חומת בית הקברות בחלק הצפוני.
חלק ספרדי
במאה ה-18 ליהודים היה אסור באופן עקרוני להתגורר בווינה. עם זאת, היהודים הספרדים מהאימפריה העות'מאנית היו יוצאי דופן, והורשו להתגורר בה כנתינים עות'מאניים לפי חוזה פסרוביץ. דרך הספרדים התפתחה וינה למרכז חשוב של הסחר המזרחי בין האימפריה העות'מאנית לקהילות הספרדיות של אמסטרדם, המבורג או קופנהגן. הקברים בחלקה זו מאופיינים באכיטקטורה מזרחית.