cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוי אשכול
שר האוצר
בחודשים יוני–יולי 1960 ערך אשכול מסע בשש מדינות מערב אפריקה, שם נפגש עם אישי ממשל בכירים ודן עמם בפיתוח הסחר עם ישראל. במסע זה נחתמו מספר הסכמים כלכליים. בספטמבר אותה שנה ביקר במספר ערי בירה באירופה המערבית, בניסיון להסדיר את קבלתה של ישראל כ"חברה נלווה" לשוק האירופי המשותף. כמו כן ביקר באותה השנה גם במקסיקו ובארצות הברית, איפה שפעל לעודד השקעות בישראל. במהלך כהונתו של אשכול גדל נתח השוק התעשייתי על חשבון החקלאי ובעשר שנותיו כשר האוצר גדלה התפוקה התעשייתית במאה אחוזים. הפריחה הכלכלית גם השפיעה לטובת הממשלה על תוצאות הבחירות לכנסת הרביעית ב-1959, במהלכן התחזקה מפא"י בשבעה מנדטים.
כאמור, ב-1954 הוקם בנק ישראל ועם ייסודו הופסקה הצמדת הלירה הישראלית ללירה שטרלינג ובמקומה נעשתה הצמדה של הלירה לדולר ביחס של 1.80 לירות לדולר אחד, תוך כדי פיחות של חמש מאות אחוזים. משרד האוצר ובנק ישראל היו יחדיו אחראיים על תהליך צמיחה כלכלית מפואר שנמשך עד 1965, שהיה שני רק לצמיחה הכלכלית של יפן באותה העת. עם הצמיחה באה גם התערערות במאזן התשלומים. הפער בין היבוא ליצוא גדל ללא הפסקה עם העדפה ליבוא, ומדיניות הממשלה להתמודדות עם חוסר האיזון דרך סבסוד יצוא, רגולציה והיטלים על מוצרים מיובאים לא הצליחו לבלום אותה. ההפרש הגיע בתחילת שנות השישים ל-50% יותר כספים שזרמו ליבוא מאשר מיצוא. אף על פי כן, משרד האוצר סירב לבצע פיחות ואשכול אף אמר נחרצות, ב-1962, כי "אין ולא יהיה פיחות", אמרה שנחרטה בזיכרון הציבורי, שכן חודש בלבד אחריה הוכרז על פיחות. אשכול נתקל בקשיים בהשגת רוב בממשלה לתמוך בפיחות נוכח נחיצותו, והצעתו נפלה פעם אחת בהצבעה בממשלה נוכח התנגדותו של שר התמ"ס פנחס ספיר.
ב-9 בפברואר 1962 הכריז אשכול בשידור רדיו מיוחד לאומה על פיחות הלירה הישראלית לעומת הדולר מ-1.8 לירות לדולר ל-3 לירות לדולר. במסיבת עיתונאים לאחר ההודעה הסביר השר אשכול, כי הפיחות הוא חלק ממדיניות כלכלית חדשה שנועדה להבריא ולייצב את המשק, ולהכשירו להתמודדות עם שוקי חו"ל. באותה מסיבת עיתונאים נחרטה גם אימרתו של אשכול כי "אין פיחות בלי כאבים." הפיחות הביא לסערה במשק, לשביתות ולעליות מחירים. מטרת הפיחות הייתה ניסיון לצרף את ישראל אל השוק האירופי המשותף כ"חברה נלווית", ולהוכיח עמידה בסטנדרטים הכלכליים הנדרשים לקראת מהלך זה, משימה שאכן הושגה ב-1964. אמנם המסחר עם מדינות אירופה השתפר מעט, אך ככל שמטרת המהלך הייתה הורדת הצריכה הפרטית, הרי שהעלייה ברמת המחירים, עקב הפיחות, התקזזה עם מנגנון הצמדת השכר במשק.
פרשת לבון והבחירות לכנסת החמישית
במהלך עבודתו לצדו של בן-גוריון רכש אשכול את אמונו ואת חיבתו, והפך ליורשו המועדף. כאשר התפטר בן-גוריון לראשונה מתפקידו בשנת 1953, הודיע לראשי מפלגתו כי הוא רואה באשכול את האדם המתאים ביותר לרשת את תפקיד ראש הממשלה, אך סירובו של אשכול ולחצים מפלגתיים אחרים הביאו למינויו של משה שרת, שנהנה מתמיכה גורפת של הנהגת מפא"י.
בזמן כהונתו של משה שרת כראש ממשלה ופנחס לבון כשר הביטחון, אירעה פרשת העסק הביש – הנחיה לקבוצת צעירים יהודים במצרים לחבל במוסדות בריטיים ואמריקניים שם, על מנת לסכסך בין מצרים למדינות אלו, ולמנוע, או לדחות, את הלאמת תעלת סואץ על ידי מצרים. תוכנית זו סופה שעלתה בחיי אדם, כאשר הצעירים נתפסו ונעצרו, וחלקם הוצאו להורג. בעקבות האירועים במצרים, נאלץ לבון להתפטר מתפקידו. אשכול התנגד להדחתו, אולם נכשל בניסיונותיו למנוע אותה.
הוויכוח הפוליטי בעניין "עסק הביש", שכונה "הפרשה", הפך מאוחר יותר, משנת 1960 ואילך, לעניין מרכזי ששיאו בעימות בין בן-גוריון לאשכול. לאחר גלגולים שונים בחקירת "הפרשה", הגיעו הדברים לידי כך שבאוקטובר 1960 גרס בן-גוריון שיש להקים ועדת חקירה משפטית לחקר "העסק הביש", בעוד שצמרת מפא"י העדיפה לסיים את העניין. אשכול חתר להגיע לפשרה, ולסיים בהקמת ועדת שרים לחקר "הפרשה". ב-3 בנובמבר החלו דיוני "ועדת השבעה", שאשכול היה אחד מחבריה, וב-25 בדצמבר 1960 הגישה הוועדה את מסקנותיה וזיכתה את לבון, שר הביטחון, מכל אשמה.
ב-31 בינואר 1961, לאחר חודש של סכסוכים ועימותים, הגיש בן-גוריון את התפטרותו לנשיא המדינה לאחר שלא הצליח להרכיב ממשלה חדשה. ב-21 במרץ 1961 הוחלט על קיום בחירות בחודש אוגוסט. אחרי הבחירות לכנסת החמישית נתקל בן-גוריון בקשיים ללא תקדים בהרכבת ממשלה. בתום חודש של מגעים עקרים, הטיל בן-גוריון על אשכול את ניהול המשא ומתן בשמו. אשכול השכיל לרצות את המפד"ל ואת אחדות העבודה ולצרפן לקואליציה. הרכבת הקואליציה בידי אשכול הייתה סימן מובהק לכך שהוא סומן כיורש לבן-גוריון, ולכך שמעמדו בצמרת מפא"י הוא כשל מס' 2.
ראש הממשלה - הקדנציה הראשונה 1963–1965
כשהקים אשכול את ממשלתו, סברו רבים כי בניגוד לבן-גוריון, הוא ימנה כשר ביטחון אדם בעל רקע מתאים לכך, ולא יותיר את התיק בידיו; אולם אשכול החליט לכהן גם כשר הביטחון. בנאום שנשא בכנסת, אחרי הקמת הממשלה, הוא הבהיר שזו "ממשלת המשך" ושיבח את בן-גוריון במילים חמות "כאחד מגדולי החזון וההגשמה של עמנו, בכל הדורות". נראה היה כי אשכול מתכוון ללכת בדרכו של בן-גוריון, ועם זאת - לבזר מעט את ריכוזיות הכח בידי ראש הממשלה, וליצור הנהגה קולקטיבית של "זקני מפא"י".
תקופת כהונתו הראשונה של אשכול כראש ממשלה הייתה תקופה של שלווה ופיתוח. ב-10 ביוני 1964 נחנך המוביל הארצי, מפעל חייו של אשכול. היה זה אות לכך שהמדינה עוסקת בפיתוח ומטפלת בבעיות פנים. המשבר הכלכלי של 1962 טרם חלף, הגם שהנתונים הכלכליים הראו על צמיחה ועל עלייה בתל"ג, אך המשברים בשוק העבודה הלכו והחריפו. דיבורים על 'מיתון' ועל 'ריסון' נשמעו כבר במהלך 1964, והממשלה אכן נקטה בצעדי ריסון תקציבי, ששיאם היה המיתון היזום שבוצע במהלך 1966.
בגבול ירדן שרר שלום דה-פקטו, זאת לאחר מגעים סודיים עם חוסיין מלך ירדן שנוהלו אז, הביאו להבנות. ב-25 בדצמבר 1963 מינה אשכול את יצחק רבין לרמטכ"ל. השקט היחסי הופר בשנת 1965, בעקבות הקמת אש"ף, כשנעשו ניסיונות חוזרים ונשנים לחבלות כנגד המוביל הארצי. ב-28 במאי 1965 ביצע צה"ל פעולת עונשין רחבת היקף כדי לגרום לפעולות החבלה להיפסק. בחזית הסורית שרר שקט מתוח. באוגוסט 1965 הייתה הסלמה עד כדי שימוש באש טנקים וארטילריה, בשל ניסיון סורי להטות את מקורות הירדן; צה"ל הצליח לעצור את המפעל הסורי. אך באופן כללי היו אלו שנים שקטות, שהתאפיינו במיוחד בהחלטה, שהתקבלה בסוף שנת 1963, על קיצור שירות החובה בצה"ל לגברים בארבעה חודשים.
ב-13 באפריל 1964 הגיע בן-ציון שקולניק, אחיו הצעיר של אשכול, לביקור בישראל, לאחר שקיבל היתר לצאת מברית המועצות כדי להיפגש עם אחיו לראשונה לאחר עשרות שנים. ביקורו אורגן על ידי שגריר ברית המועצות בישראל.
בזירה הבינלאומית הגיע אשכול להישגים. האפיפיור פאולוס השישי ביקר בארץ ב-5 בינואר 1964 – ביקור ראשון מסוגו, שסוקר בהרחבה בתקשורת העולמית. היחסים עם ארצות הברית הלכו והשתפרו. במאי 1964 ביקר אשכול ביקור ממלכתי בארצות הברית, כראש הממשלה הישראלי הראשון המתקבל לביקור ממלכתי בארצות הברית. הוא הניח את התשתית ליחסים של שיתוף פעולה עם הנשיא לינדון ג'ונסון, שעזרו למדינת ישראל בשנים שלאחר מכן. ב-1 ביוני נפגש עם ג'ונסון ב. לקראת סוף אותו חודש נסע לביקור בן 13 ימים בצרפת, במהלכו נפגש עם הנשיא שארל דה גול וראש הממשלה ז'ורז' פומפידו. ב-14 במרץ 1965 החליטה ממשלת ישראל לכונן יחסים דיפלומטיים מלאים עם גרמניה המערבית. בזמן שהופעל לחץ כבד מצד מדינות ערב על גרמניה, ואף על פי שרבים בארץ חשבו כי טרם הגיעה השעה לכונן יחסים עם גרמניה, פחות מעשרים שנה מאז השואה, עלה בידי אשכול להעביר בכנסת את ההכרעה ההיסטורית בעניין זה.
בזירה הפוליטית הפנימית הביאה אישיותו של אשכול לפיוס ורגיעה. בניגוד להתנגדותו רבת השנים של בן-גוריון, הסכים אשכול להעלאת עצמות זאב ז'בוטינסקי לישראל, וקבורתן בטקס ממלכתי בהר הרצל ב-9 ביולי 1964. באווירה של התקדמות שקטה, צוינו אירועים כהתחלת אִכלוס העיר כרמיאל, הקמת מגדל שלום, המכביה השביעית, והתחלת הניסיונות להפעלת הטלוויזיה הישראלית.
הלחץ האמריקני בבעיית הגרעין
שיתוף פעולה ביטחוני הדוק עם צרפת הביא לישראל בין השאר את מטוסי המיראז' 3, וכן חימוש רב נוסף ביחד עם ידע בתחום הגרעין; לעומתם, הציעו האמריקנים חבילת סיוע בחימוש קונבנציונלי (בעיקר מטוסי תקיפה מסוג סקייהוק וטילי קרקע-אוויר מסוג הוק, וכן טנקים מסוג פטון אשר היוו בהמשך את עמוד השדרה של חיל השריון במשך שנים רבות, תחת הכינוי מגח) - כל זאת בתמורה להאטת קצב הפיתוח הגרעיני, לכאורה.
שמעון פרס, שהיה יוזם הקשר עם צרפת ומאבות הכור האטומי ותוכנית הגרעין הישראלית - היה בעד הידוק היחסים המיוחדים עם צרפת, אף במחיר התעמתות עם ארצות הברית. אשכול לא קיבל את דעתו, והגיע להבנה חשאית עם ארצות הברית בדבר קבלת הסיוע האמריקאי והאטת הפיתוח הגרעיני-כביכול.
ההחלטה לא התקבלה בקלות, על אף שנשמרה בסוד מעיני הציבור. פרס ובן-גוריון, לאחר שהחלו לפעול כאופוזיציה פעילה לאשכול בשנת 1965, רמזו ללא הרף על "מחדל ביטחוני" שלו אחראי אשכול. פרופ' ארנסט דוד ברגמן, ממקימי הכור, התפטר אז, כנראה על רקע זה.
הפילוג במפא"י
אשכול, אשר עם מינויו לראשות הממשלה פעל בתיאום עם בן-גוריון ולפי הקווים שהתווה האחרון, הלך והתרחק מבן-גוריון, ועל כך העידו פעולות כהעלאת עצמות זאב ז'בוטינסקי ארצה (בן-גוריון הוציא בזמנו את חרות ואת ראשיה "אל מחוץ למחנה"). הקרע האמיתי ביניהם נוצר בשאלת צירופה של אחדות העבודה למפא"י. בן-גוריון התנגד לכך, שכן הדבר היה מביא לחיזוק מעמדו של לבון, ולהשבתו עם שאר אנשי קבוצתו "מן היסוד" אל המפלגה. הפגיעה העיקרית הייתה בציפור נפשו של בן-גוריון – שינוי שיטת הבחירות, שלה הטיף זה מכבר, ואשר האיחוד בין אחדות העבודה ובין מפא"י הביא, למעשה, לזניחתה.
באוקטובר 1964 שב בן-גוריון והעלה את נושא "הפרשה" בפני ראש הממשלה אשכול, זאת אחרי שבדיקת משפטנים מצאה כי "ועדת השבעה" עיוותה את הדין. לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה משה בן זאב חיווה דעתו כי "ועדת השבעה" פעלה ללא מעמד שיפוטי המוכר בחוק, וכי חוות דעתה נטולת ערך מעבר להבעת דעתם האישית של השרים שהיו חברים בה, החל בן-גוריון במאמצים לכנס את מרכז מפא"י. משראה אשכול כי נראה שמרכז המפלגה יחליט על חידוש החקירה, נקט בצעד דרמטי, וב-15 בדצמבר 1964 הודיע על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה, שכן אינו חש עצמו חופשי להחליט כרצונו בעניין ממלכתי - הוא הקמת ועדת חקירה משפטית.
ההתפטרות טרפה את קלפיו של בן-גוריון; עתה סירב בן-גוריון להופיע בפני מרכז המפלגה שכן "לא אשחית דברי על אוזן לא שומעת". שרי מפא"י ראו כי הם נדרשים לבחור בין עמדתו של בן-גוריון - שהיא בבחינת "ייקוב הדין את ההר", לבין עמדתו של אשכול; רובם בחרו באשכול. לאחר הפצרות השרים ואחרי שנשיא המדינה הטיל שוב על אשכול להרכיב ממשלה, הוא הרכיב את הממשלה בהרכבה הקודם, בתוך שבוע ימים מאז התפטרותו.
בוועידת מפא"י שהתכנסה בפברואר 1965 נשא אשכול נאום בו קרא להפסיק את העיסוק ב"פרשה", להקים את המערך החדש (המערך הראשון), וכן קרא לבן-גוריון: "תן לי אשראי!". בסיום הוועידה הצביעו רוב הצירים כנגד הצעותיו של בן-גוריון. ב-3 ביוני 1965 העמיד בן-גוריון את עצמו כמועמד המפלגה לראשות הממשלה, אך מרכז מפא"י בחר ברוב גדול דווקא באשכול (179 קולות לעומת 103). ב-2 ביולי פרש בן-גוריון משורות המפלגה יחד עם שישה חברי כנסת נוספים והקים את רשימת פועלי ישראל.
במערכת הבחירות לכנסת השישית, נקט אשכול בצעד חריג, בפעם הראשונה במערכות–הבחירות בישראל, כאשר הקים ארגון חוץ מפלגתי בשם את"א – אזרחים תומכי אשכול, אשר בראשו עמד הרמטכ"ל לשעבר חיים לסקוב. הארגון, שהתיימר לייצג אזרחים שאינם חברי מפא"י, טען כי בבחירות אלו יש להצביע לאשכול בשל היותו נושא דגל המינהל התקין והיציבות השלטונית, ללא כל קשר לשייכות המפלגתית. בבחירות לכנסת השישית, שנערכו ב-2 בנובמבר 1965, זכה המערך (הראשון) בראשות אשכול ב-45 מנדטים אל מול 10 מנדטים בלבד בהם זכתה רפ"י. כישלונה של רפ"י היה חרוץ; נראה היה כי דרכו של אשכול, ואנשי דור הביניים במפא"י, היא שניצחה, וכי בן-גוריון "והצעירים" הוסטו הצידה לשנים רבות ולא תהיה להם עוד תקומה.
ראש ממשלה - הקדנציה השנייה 1966–1969
מיד לאחר הבחירות אושפז אשכול בשל בעיות בריאות. גם לאחר שחרורו מן האשפוז, כעבור כמה ימים, לא הצליח להרכיב ממשלה. בעיות עם השותפים מבחוץ ובעיות במינוי השרים בתוך מפא"י הקשו על התהליך. הממשלה הוצגה בפני הכנסת רק ב-12 בינואר 1966 ונתמכה על ידי 71 הח"כים של מפא"י, מפ"ם, מפד"ל, פועלי אגודת ישראל והליברלים העצמאים. רפ"י, על שלל כוכביה, נותרה באופוזיציה. את עיקר נאום הבכורה הקדיש אשכול לבעיות הכלכלה, ואלה אכן עמדו בראש סדר היום הציבורי בתחילת כהונתו.
ב-27 במאי 1966 יצא אשכול למסע בן שלושה שבועות בשבע מדינות באפריקה. הוא התקבל בהן באהדה גדולה ובמהלך ביקוריו נחתמו הסכמים כלכליים, מדיניים וצבאיים.
המיתון
עוד לפני תום שנת 1966 הסתיימו כמה פרויקטים גדולים: המוביל הארצי, נמל אשדוד, מפעלי ים המלח. סיום העבודה על פרויקטים אלו הביא לירידה בהיקף העבודות הציבוריות, ולצמצום הפעילות הכלכלית; במשק קטן כמו המשק הישראלי היו לכך תוצאות מיידיות. בנוסף, מאזן התשלומים השלילי של ישראל, העלייה באינפלציה, הירידה בעלייה, סיום שלב הפיצויים הלאומיים (להבדיל מהאישיים) של הסכם השילומים עם גרמניה, והתגברות הדרישות מצד ועדי עובדים גדולים במשק, בראשם ארגון 'האקדמאים' (שערכו ב-1965 שביתה פראית), כל אלו הביאו את הממשלה עוד במהלך 1964 וביתר שאת ב-1965, לנקיטת צעדי ריסון תקציבי, כלומר - מיתון יזום.
בנאום מ־14 בפברואר 1966, תוך כדי הצגת תקציב המדינה בכנסת, פרט שר האוצר פנחס ספיר את הבעיות העיקריות העומדות בפני המשק הישראלי: גירעון במאזן התשלומים, עליות שכר במשק, הגדלת תקציב הביטחון. הכלים למלחמה בבעיות אלה: העלאת מסים וכן התייקרויות, או בלשונו של ספיר "הגענו למצב שבו חייבת הממשלה להשתמש בכלים שברשותה כדי שעליות השכר הגדולות לא יביאו לזעזועים קשים במשק". המדיניות כונתה "מיתון", ובפי מתנגדיה הוצגה כ"יציאה מכלל שליטה" של המשק. את הפרשנות הזו הובילו חברי האופוזיציה מימין - (גח"ל), ומשמאל - (רפ"י).
בחלוף 1966 ותחילת 1967 התברר כי המדיניות הביאה לעלייה חריפה באבטלה, לירידה ברמת החיים ולעצירת השקעות חוץ. לראשונה ראתה ישראל מאזן הגירה שלילי, שבו מספר העוזבים את הארץ (שכונו "יורדים") עלה על מספר העולים אליה. בשנת 1966 לבדה ירדו מהארץ 11,000 איש. בנוסף, בינואר 1967 התמוטטו שני בנקים פרטיים קטנים, "בנק פויכטוונגר" ו"בנק אלרן", עקב פרשיות שחיתות ומעילות, ופסקה פעילות חברת הבנייה הגדולה "רסקו".
מאמציו של ספיר לשווק את "המיתון" כשלו. ראש הממשלה ושר האוצר שלו ניסו לטעון שמדובר במשבר חולף, וכדברי ספיר "ניתוח אינו יכול שלא להכאיב" – אך הציבור חש אי אמון כלפי שניהם. אשכול הואשם בהססנות ובחוסר יוזמה אל מול המשבר. גישתו הפשרנית, שזכתה לאהדה במשבר רפ"י, נראתה עתה כחוסר החלטיות גרידא. בציבור נפוצו עליו בדיחות, ואף הופץ ספרון בשם "כל בדיחות אשכול". אמרות הכנף שיוחסו לו, כגון "חצי-תה-חצי-קפה", וכן "הבטחתי, אבל לא הבטחתי לקיים" - נראו עתה כמלמולים של אדם חלש, שאינו ראוי למשרתו הרמה. אלה היו מתקפות מתוזמרות מצד האופוזיציה, שנתמכה על ידי עיתונים 'בלתי תלויים'. בפועל, האופוזיציה כמו גם העיתונאים הביקורתיים, לא הציגו שום חלופה למדיניות הממשלה שנועדה לשנות את מבנה המשק - להעביר יותר עובדים מענפי השירותים לייצור, ולהגדיל את הייצוא - תחת מיזמי הענק שהקמתם הסתיימה משכבר.
המצב הביטחוני
תקופת המיתון הייתה תקופת התעצמות חסרת תקדים ביכולתו של צה"ל. הטנקים מסוג פטון (מג"ח M48 ו-M60) ומטוסי המיראז' נקלטו בהצלחה בצה"ל. את בניין הכוח וחיזוקו, גם בשנות מיתון אלה, יש לזקוף בלעדית לזכות אשכול, אשר השכיל - גם נוכח המשבר הכלכלי - לפעול על פי סדר עדיפויות ראוי. מבחינה בינלאומית הייתה הברית שיצר אשכול עם הנשיא ג'ונסון במאי 1964, נדבך חשוב בהעצמתו של צה"ל לקראת יום פקודה.
בנובמבר 1966 הודיע אשכול בנאום בכנסת כי הממשל הצבאי הסתיים; הוא עשה זאת בהתאם להסכם הקואליציוני עם מפ"ם, ובגלל לחץ פוליטי וציבורי שהלך וגבר ואף דיבר ללבו, אך גם משום רצונו לנקוט בעוד צעד הפגנתי כנגד מורשת בן-גוריון. למעשה, הממשל לא בוטל לחלוטין, אלא שסמכויות אכיפתו הועברו לידי המשטרה והמשטרה הצבאית, והוא צומצם בהדרגה עד שחדל להתקיים מספר שנים אחר כך.
תקופת ההמתנה
ב-15 במאי 1967 נערך בירושלים מצעד יום העצמאות. על בימת הכבוד עמדו אשכול, ולידו הרמטכ"ל יצחק רבין. עוד במהלך המצעד הגיעו לאוזני הנוכחים ידיעות כי גמאל עבד אל נאצר נשיא מצרים הכניס לסיני כוחות צבא גדולים, בניגוד להסכמי שביתת הנשק. עם חדירת הכוחות המצריים לסיני, ובעקבות דרישתו של נאצר, הורה מזכ"ל האו"ם או תאנט על פינוי כוחות האו"ם שהיו מוצבים בסיני. פעולה זו הביאה למעשה לכך שנאצר שלט במצרי טיראן – מה שיצר בפועל מצור ימי על מדינת ישראל. בתוך יומיים, מ-19 במאי ואילך, גויס כוח המילואים של מדינת ישראל והועמד בכוננות. החלה "תקופת המתנה", במהלכה שותק המשק הישראלי עקב גיוס מרבית כח העבודה הכשיר לשירות מילואים ב"צו 8". חרדה קיומית ירדה על המדינה.
למשבר קדמו חודשים של חיכוכים עם סוריה, שהביאו לפגיעות ביישובי הצפון, ששיאו היה קרב אווירי באפריל 1967 בו הופלו שישה מטוסי מיג 21 סוריים, בלא כל אבדות לחיל האוויר הישראלי. יש הסוברים כי החלטתו של נאצר להזרים כוחות לסיני הייתה צעד שנועד להניא את ישראל מהתערבות בסוריה בניסיון להפיל את המשטר שם. אחרים סברו כי המשבר החל מבלי שתהיה כוונה אצל מי הצדדים להביא למלחמה כוללת, אלא ששורת צעדים, שלא ניתן היה לחזותם מראש, גררו את האזור למלחמה.
הציבור הישראלי איבד אמונו בראש הממשלה כשר ביטחון. ככל שהתמשכה תקופת ההמתנה ואשכול נמנע מלהורות על יציאה למלחמה, גבר החשש שמדינות ערב יקדימו את מדינת ישראל ויפתחו ראשונות במתקפה.
ב-23 במאי התמוטט הרמטכ"ל רבין מאפיסת כוחות, והוחלף למשך 48 שעות על ידי סגנו, עזר ויצמן. האירוע הגביר את החשש הן בצבא והן במערכת הפוליטית מהתמשכות תקופת ההמתנה. החלו לחצים על אשכול להסכים להצטרפות אנשי רפ"י לממשלה ולמינויו של משה דיין כשר הביטחון. אשכול לא הסכים לחזרת יריביו מרפ"י לשולחן הממשלה, וראה בדרישות אלה משום חתירה תחת סמכותו.
הוא ניסה למצות את כל האפשרויות לתיווך בינלאומי על מנת לסיים את המשבר. שר החוץ אבא אבן יצא לצרפת ולארצות הברית בניסיון להביא באמצעות פעולה בינלאומית לפתיחת השיט במצרי טיראן - ללא הצלחה, והמשבר הלך והחריף. בפגישה ב-2 לפנות בוקר ב-27 במאי מסר שגריר ברית המועצות לידי אשכול שדר חריף מראש הממשלה הסובייטי אלכסיי קוסיגין, שהזהיר מפני פעולה צבאית. בצהרי אותו יום התקבל שדר ברוח זו אף מידידו של אשכול, הנשיא לינדון ג'ונסון. בהצבעה שנערכה בממשלה בשעות הלילה, היו הדעות חלוקות בשאלת היציאה למלחמה. תשעה שרים, בהם אשכול, תמכו ביציאה מיידית למלחמה, ותשעה תמכו בהמתנה. אשכול לא הצליח להכריע בין המחנות, ודחה את המשך הדיון למחרת.
הקמת ממשלת הליכוד הלאומי
עוד בערב 28 במאי 1967, נשא ראש הממשלה נאום לאומה ששודר ברדיו. לקראת הנאום נוצרו כמה נוסחים, ואשכול עשה במהירות הגהה לנוסח המודפס. הנאום שודר בשידור חי, וכשהגיע אשכול לפסקה ששונתה בנוסח המודפס, במקום "כמו כן נקבעו קווי פעולה להזזת הכוחות" נכתב "כמו כן נקבעו קווי פעולה להסגת הכוחות"; אשכול לא הבין את התיקון שנעשה, ונשמע מגומגם. תקלה זו יצרה רושם קשה בציבור כאילו בראשות הממשלה יושב אדם הססן, חסר יכולת הכרעה, ולכן המדינה נתונה בסכנה גדולה.
מאולפני הרדיו הגיע אשכול לישיבת המטכ"ל. מצב הרוח במטה היה סוער, עד כדי כך שאריאל שרון, מפקד אוגדה 38 במינוי חרום במלחמה, דיבר על נקיטת יוזמה צבאית מבלי להמתין להוראה מהדרג המדיני. האלופים אריאל שרון, עזר ויצמן, אברהם יפה והרמטכ"ל הטיחו באשכול מילים קשות, והוא עזב את הישיבה בכעס. באותו יום הודיעה ירדן על הצטרפותה לברית נגד ישראל לצד סוריה ומצרים.
ב-29 במאי נכתב במאמר המערכת בהארץ כי "מר אשכול לא בנוי להיות ראש ממשלה ושר ביטחון במצב הנוכחי". אשכול נאם בכנסת וניסה להרגיע את הציבור בכך ש"סביר לצפות שהמדינות התומכות בעקרון חופש השיט יעשו ויתאמו פעולה יעילה כדי להבטיח שהמיצרים והמפרץ יהיו פתוחים למעבר ספינותיהן של כל האומות ללא אפליה". אך הלחץ הפנימי נמשך וב-1 ביוני הפקיד אשכול את תיק הביטחון בידי משה דיין. כן צורפו לממשלה נציגי גח"ל - מנחם בגין ויוסף ספיר, כשרים בלי תיק. הייתה זו ממשלת האחדות הראשונה שהוקמה במדינת ישראל, אשר באותה עת כונתה "ממשלת ליכוד לאומי". עם מינויו של דיין כשר הביטחון איבד אשכול את ההנהגה הביטחונית, ולמעשה העביר לידי דיין את ההכרעה על היציאה למלחמה ועל מהלכה.
מלחמת ששת הימים
המלחמה הייתה הניצחון הצבאי הגדול ביותר של מדינת ישראל מאז ומעולם. תוך שישה ימים הביס צה"ל את צבאות ערב, כבש את שטחי חצי האי סיני, יהודה ושומרון, רצועת עזה, רמת הגולן ומזרח ירושלים.
תוצאות המלחמה לא יוחסו על ידי הציבור לאשכול על אף שהוא עמד בראשות הממשלה, עסק בזמן הקריטי בבניין הכוח של צה״ל וניהל את מדיניות החוץ הישראלית סביב המשבר המדיני. כיום מקובלת ההערכה כי תקופת ההמתנה סייעה לצה״ל בהכנתו לקראת המלחמה, וכי המאמצים שעשתה המדינה במניעת המלחמה סייעו לקבלת לגיטימציה בינלאומית למהלכים, ולמניעת לחץ בינלאומי לנסיגה מן השטחים שנכבשו במהלכה, דוגמת הלחץ שאילץ את בן-גוריון לנסיגה הישראלית מסיני ומרצועת עזה בשנות ה-50. תהילת מלחמת ששת הימים יוחסה על ידי הציבור למשה דיין ולמפקדי צה"ל.
ב-11 ביוני 1967 תמכו רוב שרי הממשלה באיחוד מזרח ירושלים עם מערב ירושלים, שמשמעותו הייתה סיפוח מזרח העיר לשטח מדינת ישראל. ב-18 ביוני קבעה הממשלה את גבולות העיר במזרח, ואימצה את הצעתה של ועדת שרים, שלא לחוקק חוק מוצהר לאיחוד ירושלים, אלא שלושה חוקים שיאפשרו לממשלה להרחיב בצו את תחולת החוק הישראלי למזרח ירושלים מבלי שירושלים תוזכר בהם במפורש. ב-27 ביוני נערך דיון בממשלה בשאלת ירושלים, שבו קיבלו כל חברי הממשלה את עמדת אשכול כי יש לחוקק את החוקים הללו ללא דחייה. חצי שעה לאחר מכן כונסה מליאת הכנסת ואישרה את שלושת החוקים. ב-28 ביוני פרסמה מזכירות הממשלה את הצווים לאיחוד העיר ובשעה 12:00 בצהריים הוסרו המחסומים בין שני חלקי העיר.
אופק מדיני
לאחר המלחמה הוביל אשכול את הממשלה להחלטה שתוצאות המלחמה צריכות להוביל למשא ומתן ישיר עם מדינות ערב, במטרה להשיג הסכמי שלום כולל. בדצמבר 1967 תמך אשכול בהחלטה 242 של מועצת הביטחון, שקראה לנסיגת ישראל משטחים שכבשה במלחמה, תמורת הכרה בזכותה לחיות בשלום בגבולות מוכרים ובטוחים. באותה עת, לאחר ועידת חרטום שנערכה באוגוסט 1967 שבה התנגדו מנהיגי מדינות ערב לכל משא ומתן לשלום עם ישראל, תמך אשכול בהקמת היאחזויות צבאיות בבקעת הירדן ובמקומות נוספים. בתקופה זו ישראל שיתפה פעולה עם יוזמת יארינג, ואשכול תמך בקיום שיחות חשאיות עם חוסיין מלך ירדן ועם מנהיגים פלסטינים.
שרי הממשלה הצעירים משה דיין ויגאל אלון החלו במאבק ירושה ביניהם בעודו בחיים, והחלו להציע תוכניות מדיניות. אלון דחף לפתרון יסודי, והגיש את "תוכנית אלון". הוא קרא למשא ומתן על הסכם קבע, במסגרתו תיסוג ישראל ממרבית השטחים. דיין לעומתו, נקט בגישה שעל ישראל לשמור בשלב זה את השטחים, ואל לה ליזום מגע עם מדינות ערב. אימרותיו כי "מחכים לטלפון מנאצר", וכן "עדיפה שארם א-שייח בלי שלום ע"פ שלום בלי שארם א-שייח" אפיינו את השקפתו. אשכול לעומתם, סבר כי אין כל צורך להצהיר הצהרות ולהתחייב לתוכניות, והעדיף פעולה שקטה. היו במפא"י/מפלגת העבודה החדשה כאלה שסברו כי טוב שבתפקיד ראש הממשלה ימשיך ויישא אדם שאינו משתייך ישירות ל"מחנה דיין" או ל"מחנה אלון", ושאינו מעוניין ולא מחויב להכריע בין הגישות הסותרות.
היד החופשית שניתנה, בפועל, לדיין בהנהגת המדינה - הביאה לשיגשוג מסוים. מדיניות "הגשרים הפתוחים" הביאה לרגיעה ולשקט בשטחי יהודה ושומרון וברצועת עזה. מלחמת ההתשה בבקעת הירדן התנהלה בתקופה זו בכל עוזה ואשכול נדרש בתקופה זו לקבל החלטות מבצעיות לגבי היקפה. מלחמת ההתשה בחזית המצרית הייתה באותה עת בעצימות נמוכה יחסית, ורק מספטמבר 1968 החלה להתעצם. נראה היה כי בעקבות מלחמת ששת הימים פינה המיתון הכלכלי את מקומו לגאות משקית.
בשנת 1968 הוזמן אשכול על ידי הנשיא ג'ונסון לביקור ממלכתי שני בארצות הברית. ב-7 בינואר הגיע לחוותו של ג'ונסון בטקסס לביקור בן יומיים.
הקמת מפלגת העבודה
במישור הפוליטי הפנימי, פעל אשכול להקמת מפלגת העבודה הישראלית דרך איחוד מפא"י, אחדות העבודה-פועלי ציון ורפ"י, מהלך שהבשיל בינואר 1968. בהמשך חתר לצירוף מפ"ם וליצירת המערך, אשר הוקם לבסוף ב-19 בינואר 1969, זמן קצר לפני מותו.
פטירתו
בשנותיו האחרונות, לאחר המלחמה, סבל ממחלת לב. בימי חייו סוכם בין ראשי המערך (השני) כי יורשתו תהיה גולדה מאיר. ב-3 בפברואר 1969 לקה אשכול בהתקף לב. לאחר שהחלים ממנו שב לעבודה, אך ב-26 בפברואר לקה שוב בהתקף, ונפטר באותו יום בשעה 7:20. כעבור יומיים נערכה הלווייתו בהר הרצל. יגאל אלון מילא את מקומו במשך 19 יום כראש ממשלה בפועל, עד אשר מאיר התמנתה לתפקיד ב-17 במרץ.
חייו האישיים
אשכול היה נשוי שלוש פעמים.
הוא נשא את רבקה מהרש"ק בשנת 1922 וב-1924 נולדה בתם נועה. היכרותם הייתה במסגרת קבוצת החלוצים "עבודה" שפעלה במושבות יהודה וחבריה היו הגרעין להקמת דגניה ב'. לאחר מכן השתלמה מהרש"ק בהוראה ועבדה במושבים, במשקי פועלות ובעבודה עם נוער עולה ונוער ותיק. הייתה בוגרת המחזור השני של הגמנסיה העברית הרצליה. רבקה נפטרה ב-1950, בגיל 58.
במהלך נישואיו לרבקה, בשנת 1924, התפתח קשר רומנטי עמוק בינו לבין אלישבע קפלן, אותה פגש לראשונה ביוני 1920. קפלן הייתה מנשות העלייה השלישית, פעילה במוסדות ההסתדרות הציונית, בהסתדרות העובדים הכללית, ממייסדות מועצת הפועלות וחברה פעילה במפא"י. מערכת היחסים ביניהם התפתחה והעמיקה, אך בסוף מאי 1926 עזבה אלישבע לבית הוריה בפולין. באוגוסט נסע אשכול לפולין כדי לשכנעה לחזור אך היא סירבה. למרות נסיונותיו לשקם את היחסים עם רעייתו, ביוני 1927 עזבה רבקה יחד עם נועה את הארץ למשך תקופה (לשמש מורה לעברית בקהילות יהודיות בארצות הברית) והם התגרשו. מיד לאחר עזיבתה, חזרה אלישבע בספטמבר לארץ ישראל ואשכול הביא אותה לדגניה ב'. ב-27 בפברואר 1930 נשא אותה לאשה במשרדי הרבנות הראשית בתל אביב. באוגוסט 1930 נולדה בתם דבורה, שנקראה על שם אמו של אשכול, שנפטרה כשנתיים קודם לכן. באפריל 1936 נולדה בתם תמה, כשמה העברי של פרומה, אמה של אלישבע. נישואיו לאלישבע נמשכו עד למותה ממחלה קשה בשנת 1959.
סופר על אשכול שכאשר נכנס לתפקידו כראש ממשלה ב-1963, אמר לו ראש השב"כ: "זו הפעם הראשונה שאנחנו נדרשים לאבטח ראש ממשלה פנוי. אנחנו יודעים שאתה נפגש עם נשים, אבל אין לך מה לדאוג. הבחורים שלי [אנשי היחידה לאבטחת אישים] לא ידברו" על כך ענה לו אשכול: "אדרבה, שידברו".
ב-3 במרץ 1964, בעת שכיהן כראש ממשלה, נשא את מרים זליקוביץ', ילידת 1929 בבקאו ברומניה, ספרנית בספריית הכנסת, שהייתה צעירה ממנו בשלושים וחמש שנים. היא פעלה לצדו כאשת ראש הממשלה בכל שנות כהונתו ועד שנפטר.
תדמיתו של אשכול ומורשתו
ההומור שלו, אנושיותו וחכמתו מוצגים היום כאנטיתיזה לאיכות הירודה של המנהיגות הקיימת. במערכת הבחירות לכנסת העשרים שנערכו ב-2015 השתמשו שתי הרשימות הגדולות – המחנה הציוני והליכוד – בדמותו של אשכול כדי להצדיק את מדיניות העומדים בראשן. תדמיתו כסב עממי, המתבל את דבריו בשפת היידיש, ונושא אמרות כנף, בנוסח "לעניות דעתי הקובעת", "הפנקס פתוח והיד רושמת" ואחרות, נתפסה כמיושנת והייתה מושא לבדיחות במדינת ישראל של סוף שנות השישים, אך בחלוף השנים ניכר געגוע לסוג זה של הנהגה, שלא נראה במדינה מאז אשכול. עמוס עוז בספרו "מנוחה נכונה" מצייר את דמותו של אשכול כזקן חכם וסמכותי, מקור לנחמה ולעצה טובה. ההיסטוריון יעקב טלמון אמר עליו כי "היה אחרון ההומניסטים בלשכת ראש הממשלה". הדים לאירועים שקדמו למלחמת ששת הימים ולדמותו החיובית של אשכול נכרים בסרט הדוקומנטרי "האיש שניסה למנוע מלחמה / נסיונותיו של לוי אשכול למנוע את מלחמת ששת הימים", בו מגלם השחקן דב גליקמן את אשכול.
אותות ועיטורים
במרוצת השנים צבר אשכול פרסים ואותות הוקרה. הוענקו לו עיטורים לאומיים שונים והוא הוכתר באזרחות כבוד בנקודות יישוב רבות: פילדלפיה (1964), שיקגו (1964), אל פאסו (1964), טירת כרמל (1965), קריית גת (1965), נצרת עילית (1965), באר שבע (1965), בית שאן (1965), עפולה (1965), דימונה (1967), אשדוד (1968), ירושלים (1968) ופתח תקווה (1968).
אשכול עוטר בתוארי דוקטור לשם כבוד ממספר מוסדות: האוניברסיטה העברית בירושלים (1964), אוניברסיטת רוזוולט בשיקגו (1964), ישיבה יוניברסיטי בניו יורק (1964), אוניברסיטת ליבריה (1966) וההיברו יוניון קולג' בניו יורק (1968).
הנצחה
לאחר פטירתו של אשכול נקראו על שמו רחובות בערים, וכן אתרים נוספים – בית ספר "לוי אשכול" בעכו תחנת הכוח אשכול שבאשדוד, שכונות "רמת אשכול" בירושלים, בחיפה ובלוד ושכונת לוי אשכול בנתיבות, מאגר המים "מאגר אשכול", חבל אשכול והמועצה האזורית אשכול בנגב, ושמו של "הכפר הירוק" שונה ל"הכפר הירוק על שם לוי אשכול". כן נקרא על שמו "מגדל אשכול" באוניברסיטת חיפה.
יוזמתו לחלוקת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים התממשה זמן קצר לאחר מותו והפרס נקרא על שמו. ב-1970 נוסדה יד לוי אשכול הפועלת כגוף ההנצחה לזכר אישיותו ופועלו ומקיימת עשייה חינוכית, תיעודית ומחקרית, לצד הקמתו של בית לוי אשכול בשנת 2016. דיוקנו של אשכול הופיע על בול דואר, וכן על שטר כסף בערך של חמשת אלפים שקלים, שהונפק לציבור בשנת 1984, ולאחר החלפת השקל בשקל חדש בשנת 1985 הונפק שטר כמעט זהה על סך חמישה שקלים חדשים, שהיה בשימוש עד לשנת 2000, עת הנפיק בנק ישראל סדרה חדשה של שטרות והוציא מן המחזור שטרות ישנים בערכים נמוכים. דיוקנו של אשכול הוטבע אף על מטבע בערך של חמישה שקלים חדשים שיצא בהנפקה מיוחדת בשנת 1990.
נבחרת ישראל ברוגבי
נבחרת הגברים של ישראל ברוגבי היא קבוצת הרוגבי יוניון המייצגת את ישראל במשחקים בינלאומיים. מנהל הנבחרת הוא ג'וליאן שפירו, המאמן הוא קווין מיוזיקנת', והקפטן הוא אדריאן ריינסטיין (נכון ל-2021). נבחרת ישראל משתפרת באופן עקבי, בשנת 2009 הייתה ממוקמת במקום 94 בדירוג העולמי ונכון לדירוג שפורסם ב-22 ספטמבר 2022 היא ממוקמת במקום 59 בדירוג העולמי מתוך 109 הנבחרות הרשומות.
היסטוריה
ב-25 במאי 1981 נערך בשווייץ משחקה הבינלאומי הראשון של הנבחרת, המשחק הסתיים בתוצאה 9-9.
ב-1988 הצטרף האיגוד ל-International Rugby Board והנבחרת השתתפה במוקדמות גביע העולם ברוגבי לשנת 1991. הנבחרת ששובצה בבית עם שוודיה, דנמרק ושווייץ. הנבחרת הפסידה בשלושת המשחקים ולא העפילה לטורניר.
במשחקי המוקדמות של גביע העולם ברוגבי לשנת 1995 הביסה הנבחרת בשלב המוקדם את הונגריה בתוצאה 67-8 אך לא עברה את שלב הבתים הראשון ואף לא הבקיעה ולו נקודה בשניים משלושת המשחקים. במשחקי המוקדמות של גביע העולם ברוגבי לשנת 1999 לא הצליחה הנבחרת להעפיל לטורניר וסיימה רביעית בבית (מתוך חמש קבוצות) לאחר שניצחה את אוסטריה. את משחקי המוקדמות של גביע העולם ברוגבי לשנת 2003 סיימה הנבחרת במקום הרביעי בבית (מתוך 6 קבוצות) ולא העפילה לטורניר. הנבחרת לא הצליחה להעפיל לשלב הבתים של מוקדמות גביע העולם ברוגבי לשנת 2007 לאחר שהפסידה לליטא בשלב המוקדם 60-7 ו 0-53.
מאוקטובר 2006 אז הפסידה לסלובניה בבית, השיגה הנבחרת 7 ניצחונות בית רצופים וזינקה למעלה בדירוג העולמי. הנבחרת שהשתתפה במוקדמות גביע העולם ברוגבי לשנת 2011 סיימה בראש בית 3 בדרג C לאחר שניצחה את ארבע הנבחרות האחרות יוון, בולגריה, לוקסמבורג ופינלנד והעפילה לסיבוב הראשון של שלב הפלייאוף. ב-9 במאי 2009 ניצחה הנבחרת את סלובניה 26-19 והעפילה לסיבוב השני של שלב הפלייאוף, שם הפסידה לליטא.
באליפות אירופה ברוגבי דרג 3C שנערכה בווינגייט, ב-10 באפריל 2010, זכתה הנבחרת בניצחון על בולגריה 10:50 לעיני כ-800 צופים. שבוע לאחר מכן, ב-17 לחודש הנבחרת גברה על נבחרתה של יוון 0:39 לעיני כ-1000 צופים. בעקבות ניצחונה זה של הנבחרת, עוד בטרם סיימה את הטורניר היא החזיקה במאזן מושלם, הבטיחה את ראשות הבית ועלתה דרג לדרג B ושובצה לבית 3. מאז הקבוצה המשיכה והעפילה לבית 2 של דרג B, וב-6 באפריל 2013 כבר העפילה לבית 1 של דרג B.
ישראל היא אחת הנבחרות המשתפרות בעולם בשנים האחרונות. ב-2009 הייתה ממוקמת במקום 94 בדירוג העולמי (מתוך כ-95), הגיעה למקום 72 לאחר ניצחון החוץ על לוקסמבורג ב-1 במאי 2010, ב-27 באוקטובר 2011 דורגה במקום 61, בחודש מאי 2012 דורגה במקום 57 בדירוג העולמי. במשחק שהתקיים ב-2 ביוני 2012 באצטדיון וינגייט מול 1,550 צופים, ניצחה הנבחרת את נבחרת דנמרק בתוצאה 0:15 והעפילה לדרג השני העולמי. נכון ליולי 2018 היא ממוקמת במקום 58 בדירוג העולמי. בנוסף הנבחרת העפילה לדרג העליון באירופה (טופ-22) לאחר ששיחקה בדרג B ועמדה בראש טבלת הניצחונות של בית 2. בעקבות משחק שהתקיים ב-6 באפריל 2013 בין נבחרות ישראל ולטביה בו ישראל זכתה בתוצאה 15:17 מול 2,000 צופים באצטדיון וינגייט, העפילה הנבחרת לבית 1 של דרג B הגבוה יותר ולשלב הבא של מוקדמות הגביע העולמי לטורניר שיתקיים ב-2015 באנגליה. ב-12 באפריל 2014 נבחרת ישראל העפילה לבית 2 של דרג A לאחר שניצחה את נבחרת אנדורה בתוצאה 16:20 מול 1,500 צופים בווינגייט.
הנבחרת משתתפת גם במוקדמות גביע העולם ברוגבי שביעיות ובאליפות אירופה ברוגבי שביעיות שמחולקת לפי דירוג הנבחרות. ב-2012 דורגה ישראל במקום השביעי מתוך 12 בטורניר אליפות אירופה לדרג B ברוגבי שביעיות. ב-2013 אירחה הנבחרת את אליפות אירופה ברוגבי שביעיות דרג B בווינגייט. בשנים האחרונות נבחרת הגברים שיחקה במסגרת אליפות אירופה דרג A ברוגבי שביעיות. בטורניר האחרון של אליפות אירופה דרג A ביוני 2018, נבחרת ישראל הגיעה למקום החמישי. נכון ליוני 2018, נבחרת ישראל ברוגבי שביעיות מדורגת במקום ה-17 באירופה ומקווה להעפיל בעתיד לא רק לאליפות העולם אלא גם לטורניר הרוגבי שביעיות האולימפי.
סגל
סגל הנבחרת למשחק מול מלטה ב-13 בנובמבר 2021:
בסריסקוס
בַּסָרִיסְקוּס (שם מדעי: Bassariscus) הוא סוג של ראקוניים החיים בדרומה של אמריקה הצפונית ובאמריקה המרכזית ביערות, אזורים הרריים ומדבריות. הם קרוביהם של הראקון והקואטי, אך קטנים מהם ובעלי זנב מפוספס בטבעות שנתן להם את שמם. כמו כן הם בעלי עיניים גדולות, אוזניים ואף ארוכים ופרווה זהובה.
ישנם 2 מינים של בסריסקוסים:
מיכאל דגן
מיכאל דגן (בגרמנית: Michael Degen; 31 בינואר 1932 - 9 באפריל 2022) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה גרמני-ישראלי. הוא הופיע ביותר ממאה סרטים מאז 1963 ועד למותו.
גיא מונדלק
גיא מונדלק הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים וראש החוג ללימודי עבודה של אוניברסיטת תל אביב, המתמחה בדיני עבודה ובהליכים בארגונים. כיהן כראש החוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב בשנים 2008–2011, ובכהונה נוספת, משנת 2019 ואילך. הוא ניהל את מרכז מינרבה לזכויות אדם באוניברסיטת תל אביב בשנים 2005–2009 ומשמש כעורך כתב העת "עבודה, חברה ומשפט".
אנה יונסון
אנה לוביסה יונסון (בשוודית: Anna Lovisa Johnsson (Jonsson); נולדה ב-4 באוקטובר 1977), הידועה יותר בשם הבמה, אנה יונסון (בשוודית: Ana Johnsson), היא זמרת-יוצרת שוודית, הידועה בעיקר בזכות השיר "We Are" מפסקול הסרט ספיידרמן 2.
יונסון הגיעה לגמר של תוכנית המציאות השוודית, Popstars, ולאחריה הייתה חברה בלהקת אקסלנס. הלהקה הקליטה אלבום אחד, The Region of Excellence, לפני שיונסון החליטה לעזוב את הלהקה ולפתוח בקריירת סולו. אלבום הבכורה שלה, Cuz I Can, יצא באפריל 2004 בשוודיה, וכמה חודשים מאוחר יותר, מהדורה בינלאומית בשם The Way I Am , שהכילה מספר שירים חדשים. אלבומה השני, Little Angel, יצא באוקטובר 2006.
קורות חייה
אנה יונסון נולדה בגטבורג, שוודיה לרולף יונסון ולקרינה ג., אך מאוחר יותר עבר לכפר סונה, שבמחוז ורמלנד. הוריה, שניהם אדריכלים, תרמו לעניין שלה בעיצוב. היא למדה כלכלה ומולטימדיה, וחלמה להיות מעצבת גרפית, אך בסופו של דבר התעניינה יותר במוזיקה. כנערה עברה להתגורר בקרלסטד, ובהמשך כסטודנטית במינטונקה, מינסוטה, ארצות הברית. היא הייתה חובבת סקי, ולזמן מה אף הייתה גולשת חצי-מקצועית. כשחזרה לשוודיה, היא שילבה את לימודיה עם עבודות בחנות תקליטים וכדילרית במועדון לילה.
1999–2002: התחלת הקריירה ואקסלנס
כישרונות השירה של יונסון התבררו כשהייתה נערה. היא עברה להתגורר בקרלסטד שם הקימה להקות קאברים בשם @groove and Soulcream יחד עם אחיה, פטר, שניגן בתופים. הלהקות ניגנו גרסאות כיסוי של אמנים מוכרים, בין היתר של ג'מירוקוואי, לני קרביץ, בלר ורד הוט צ'ילי פפרז.
את פריצת הדרך הגדולה שלה עשתה בעונה הראשונה של תוכנית המציאות השוודית, Popstars שם היא הגיעה לשלב גמר. לאחר מכן הקימה יונסון את להקת הבנות אקסלנס, יחד עם ג'ני ברגפוט, מלין אולסון, יוהאנה לנדט וסוזנה פטולטה. ללהקה היו חמישה להיטים אשר הגיעו לעשירייה הראשונה במצעד השוודי, אלבומם הגיע למעמד של אלבום פלטינה והם ערכו סיבוב הופעות אליו נבכרו כל הכרטיסים שהוצעו למכירה. יונסון עזבה את הלהקה כי הרגישה שזה לא היה סגנון המוזיקה שלה. אקסלנס המשיכה כלהקה לזמן קצר בלעדי יונסון, ובמהלכו הקליטה את השיר הרשמי של אולימפיאדת סולט לייק סיטי ב-2002, "Vi ska vinna!" יחד עם מרקוליו. הלהקה התפרקה זמן קצר לאחר שהסינגל יצא ב-2002.
2002–2005: Cuz I Can ו-The Way I Am
לאחר שעזבה את אקסלנס, החלה יונסון לעבוד כאמנית סולו. יונסון בחרה ב-"אנה" כשם הבמה שלה, כדי להבדיל בין חייה האישיים לבין חייה כאמנית, ומכיוון ששמה האמיתי ,"אנה", הוא שם נפוץ יותר. בסתיו 2003 הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "The Way I Am". השיר נהיה ללהיט רדיו בשוודיה ובגרמניה, וזכה במועמדות לפרסי NRJ לשנת 2004. ב-2004, הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Cuz I Can. בין השירים שהופיעו באלבום, היו "Coz I Can" ו-"Life". אלבום זה יצא רק בשוודיה.
יונסון פנתה לראש קולומביה טריסטאר במהלך שיט, והוזמנה לתרום שיר לפסקול של ספיידרמן 2. השיר שלה, "We Are" היה הסינגל הראשון שנמצא בפסקול, ויצא ברחבי העולם, וזכה לשבחים רבים והגיע לעשירייה הראשונה במספר מדינות, כולל בריטניה, גרמניה ויפן. אלבום הסולו השני שלה, שנקרא The Way I Am , יצא ברחבי העולם. הוא כולל שירים מ-Cuz I Can, יחד עם מספר שירים חדשים, והופיע במקומות גבוהים בכמעט 20 מדינות. האלבום נמכר בלמעלה מ-500,000 עותקים, בעוד ש-"We Are" לבדו הופיע באוספים שונים אשר נמכרו בכ-5 מיליון עותקים. ביפן, אלבומה נמכר במעל ל-100,000 עותקים אשר הביאו את האלבום למעמד של אלבום זהב, יחד עם הופעה במקום הראשון במצעד למשך ארבעה שבועות ברציפות. סינגלים נוספים שהופיעו באלבום כללו את "Don't Cry for Pain" אשר נכתב והופק על ידי מקס מרטין, ו-"Coz I Can". בקיץ 2005, נבחר השיר "Coz I Can" כשיר הרשמי של סדרת המרוצים הגרמנית, דויטשה טורנווגן מאסטרס, שבו הופיעה יונסון בשידור חי.
ב-2005, בטקס פרסי המוזיקה NRJ, זכתה יונסון בפרסים בקטגוריות "הזמרת השוודית הטובה ביותר" ו-"השיר השוודי הטוב ביותר". היא זכתה ב-2005 בפרס הרוקביורנן בקטגוריה "העולה החדשה הטובה ביותר" ובפרס פורצי הדרך האירופיים  על האלבום 'The Way I Am'. היא אירחה את טקס פרסי הרדיו NRJ ב-2006.
2006–2007: Little Angel
"Exception" שימש כשיר הנושא לסרט המתח השוודי, Exit. יונסון גם הקליטה את השיר "Fate" עם להקת הרוק הפינית בליק (Bleak) בשיתוף פעולה עם האקורדיוניסט הפיני, קימו פוהיון. השיר היה דואט בין יונסון לבין הסולן של בליק, והוא היה שיר הנושא של הסרט מ-2006, Jade Warrior. כמו כן, צולם קליפ לשיר באדיבות Eyesonlymedia. ב-19 בינואר 2007, זכה השיר בפרס "השיר הנורדי הטוב ביותר" בטקס פרסי הרדיו NRJ.
בדצמבר 2006, הוכרז כי השיר "Catch Me If You Can" נבחר כשיר הרשמי לאליפות העולם בסקי אלפיני 2007, שהתקיים באורה שוודיה. השיר נהיה הסינגל השלישי של האלבום Little Angel ב-17 בינואר 2007.
Little Angel יצא ביפן ב-14 בפברואר 2007, עם שתי רצועות בונוס: "Falling to Pieces", שנכלל כבי סייד של הסינגל "Days of Summer", ושיר חדש בשם "If I'm Not Dreaming". לצורך הוצאת האלבום, נוצר אתר רשמי יפני חדש. בהודעה באתר הרשמי, הצהירה יונסון כי היא תעשה מעט קידום ביפן בסוף ינואר. מהדורת דלוקס למהדורה היפנית כללה גם DVD שמכיל את הווידאו קליפ של "Exception", בתוספת סרטוני תדמית נדירים והופעות אקוסטיות. האלבום הגיע בשיאו לבמקום ה-28 במצעד אלבומי אוריקון. האלבום מכר יותר מ-20,500 עותקים ביפן. "Exception" יצא כסינגל הראשון של האלבום ביפן.
2008 – הווה
ב-2008, יונסון נהפכה לפנים של חברת איגסונד פפרבורד, אשר עשתה שימוש בשיר ""Catch Me If You Can" כחלק מאחד הקמפיינים שלה. יונסון הופיעה בשידור חי ב-2 מהתצוגות של איגסונד פפרבורד. כמו כן, הוציאה מיני-אלבום, שבו נכללו הרצועות "We Are", "Break Through Time" ו-"Catch Me If You Can".
ב 17 במאי 2012, אמרה יונסון בריאיון כי "מוזיקה חדשה מובטחת, אם כי לא אגיד מתי". התוכניות לחזור לאולפן להקליט אלבום חדש במהלך סתיו 2012 נדחו מסיבות הקשורות לחייה האישיים, ולאחר מכן הוקפאה הקריירה המוזיקלית שלה.
סרטים ופסקולים
המוזיקה של יונסון הוצגה בסרטים שונים, כגון: יונסון דיבבה גם מספר סרטי קולנוע של דיסני, בגרסתם השוודית, אם כי בשם "אנה יונסון":
חיים אישיים
בראיון שפורסם בגיליון 31 של מגזין Inspire של איגסונד מ-2009, אמרה יונסון שהיא תעבור לארצות הברית, תיקח קצת פסק זמן, ואז תתחיל לכתוב שירים לאלבום חדש. ב-2009–2010, היא התגוררה בסן דייגו, קליפורניה, ולאחר מכן חזרה לסטוקהולם, ושם היא מתגוררת כיום. יונסון היא אם לשלושה בנים, כאשר הראשון נולד ביוני 2011, השני נולד בינואר 2013, והשלישי נולד בנובמבר 2020.
יונסון מציינת את פו פייטרס, רד הוט צ'ילי פפרז, קריד, אריקה באדו וג'יינז אדיקשן כחלק מהמוזיקאים האהובים עליה. היא אמרה כי דייב גרוהל והמפיק ריק רובין מהווים כמודלים לחיקוי שלה.
קאסם א-ריימי
קאסם א-ריימי (בערבית: قاسم الريمي; 5 ביוני 1978 – 25 בינואר 2020 ) היה ראש ארגון הטרור אל-קאעידה בחצי האי ערב. א-ריימי הוא אחד מ-23 האנשים שברחו מהכלא בתימן ב-3 בפברואר 2006, יחד עם חברים נוספים של ארגון אל-קאעידה. לאחר מכן, שמו נקשר לפיגוע בשנת 2007 בו נהרגו שמונה תיירים ספרדים. בשנת 2009, ממשלת תימן האשימה אותו באחריות להפעלת מחנה אימונים של אל-קעאדה במחוז אביאן. לאחר שירותו כמפקד צבאי בארגון, מונה למפקד לאחר מותו של נאסר אל-ווחיישי. הוא הותקף על ידי ארצות הברית במתקפה אווירית ב-25 בינואר 2020, ונחשב מאז כמת.
אורבן גדול-פה
אורבן גדול-פה (שם מדעי: Neoclinus blanchardi) הוא מין דג ממשפחת הצ'נופסידיים החי במערב אוקיינוס השקט.
האורבן גדול-פה יכול להגיע לאורך 30 ס"מ והוא בעל ראש גדול עם לסת מגודלת ביותר שיכולה להתמתח. העיניים גדולות והגוף קצר. הדג מסתתר רוב זמנו במאורות אך יוצא לצוד בערבים. לדג סנפירי חזה גדולים אך שאר הסנפירים קטנים ודמויי-רעמה קוצנית והזנב דק מאוד. האורבן הוא יצור טריטוריאלי התוקף מסיגי גבול ובעת הצורך יתמודד עם הפולש באמצעות פיו המנופח הנפרש כמו מניפה ואיתו הוא דוחף את יריביו בפה, בדומה להיפופוטם.
דגים אלה חיים במים רדודים סמוך לקרקעית מעומק 3 עד 73 מ'. הם חיים לחופי קליפורניה מסן פרנסיסקו לחצי האי באחה קליפורניה.
עונת 2005/2006 בליגה האדריאטית
המשחק הראשון התקיים ב-8 באוקטובר 2005 ותחרות הסתיימה ב-23 באפריל 2006. בתחרות השתתפו 14 קבוצות.
העונה הסתיימה בניצחון של ז'לזניק מסרביה ומונטנגרו, בפעם השנייה בתולדות המועדון
פלייאוף
המשחקים נערכו בהיכל מירזה דליבשיץ', סרייבו.
רד בנד
רד בנד (באנגלית: Red Band) היא להקת בובנאים ישראלית המשלבת מוזיקה וקומדיה בצורה ייחודית. הלהקה הוקמה על ידי ארי פפר, מיכה דומן ועמי וייזל. הלהקה מפעילה בובות של מספר דמויות קבועות: רד אורבך (סולן), פונצ'ו (גיטריסט), לפטי (קלידן, מתופף ובסיסט). בנוסף קיימת בובה של פיליפ שמופיעה בהופעות חיות.
הלהקה הוקמה בשנת 2005 כמופע רחוב בשם "The Puppet Folk Revival", בהמשך כיכבה בסדרת טלוויזיה בשם "Red Band" בהוט, ובשנת 2013 סולן הלהקה רד אורבך הוביל את התוכנית "המופע של רד ודביר" בערוץ 2, שעונתה השנייה יצאה בשנת 2015 ועונתה השלישית ב-2016.
במשך השנים הופיעה הלהקה ברחבי הארץ ובסיבובי הופעות בינלאומיים שכללו פסטיבלים, מועדונים ומופעי רחוב. הלהקה מבצעת גרסאות כיסוי לשירי רוק מוכרים לצד שירי פולק אמריקאים עממיים.
ביוגרפיה
בשנת 2006 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בינלאומי שכלל השתתפות בפסטיבל אמנות רחוב "Tárrega" (טרגה) וכמו כן הופעות רחוב באמסטרדם, ברצלונה, ניו יורק ועוד.
בקיץ 2008 שינתה הלהקה את שמה ל"Red Band" והפכה לסדרת טלוויזיה בכיכובן של הבובות. הסדרה שודרה על ידי חברת HOT, והגדילה את החשיפה של הלהקה.
בשנת 2014 פרסם רד אורבך קמפיין לרשת הביגוד "HOODIES" ביחד עם הדוגמנית בר רפאלי, הפרסומת נפסלה לשידור בשעות היום בעקבות תכנים מיניים ששידרה והותרה לפרסום רק משעה 22:00 בערב.
דמויות
השמות פונצ'ו ולפטי נוצרו בהשראת השיר "Poncho and Lefty" של זמר ומלחין הפולק טאונס ואן זאנט. במהלך הפרק הראשון של העונה השנייה הסביר אורבך ששמות אלו כנראה אינם שמותיהם האמיתיים - כשפגש בהם לראשונה, אחד מהם לבש פונצ'ו, והשני עמד משמאלו (לפטי, left באנגלית - שמאל), ומאז אינו טורח ללמוד את שמותיהם. עם זאת, שאר הדמויות מכנות אותם בשמות אלה וגם הם עצמם, כך שמה שרד אמר נתפס כנכון.
סדרת הטלוויזיה
סדרת הטלוויזיה שודרה בערוץ ה-VOD של הוט, בין החודשים יולי 2008 לאפריל 2011 וכללה 18 פרקים. הייתה זו הסדרה הישראלית הראשונה אשר הופקה עבור שירות VOD. מאוחר יותר שודרה העונה הראשונה גם בערוץ HOT3.
העונה הראשונה נכתבה בידי ירון ניסקי, דורון צור, שרון קנטור ודרור נובלמן ובוימה על ידי איתן צור וקרן חכמה, והעונה השנייה נכתבה על ידי דרור נובלמן, ארי פפר ואילן שפלר.
כמו במופעי בובות נוספים בעולם, שהידוע שבהם הוא "החבובות", מקפידה מאוד הסדרה שלא להציג את חברי הלהקה כבובות אלא כדמויות אנושיות לכל דבר. זוויות הצילום והסצינות המבוימות מאפשרות את הפעלתן הסמויה של הבובות, הן בתנאי האולפן והן בצילומי החוץ. בנוסף, בכל יחסי הציבור של הסדרה ובפרסומיה, נמשכת ההקפדה על בניית דמותם של חברי הלהקה ככוכבי רוק לכל דבר. כך, למשל, התראיין רד בתוכניות האירוח של עינב גלילי ולונדון את קירשנבאום.
באוגוסט 2009 הסדרה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית הסדרה הקומית.
עונה ראשונה
הסדרה היא קומדיה מוזיקלית מוקומנטרית הבנויה כאילו היא סדרה תיעודית, העוקבת אחר ניסיונות הקאמבק של הלהקה לאחר הצלחתה הקצרה בסוף שנות השישים והתפרקותה ב-1973. במסגרת אותו קאמבק התאחדו חברי הלהקה, לאחר שהסולן רד חזר מארצות הברית, והם עורכים חזרות יחד עם אמנים ישראלים אמיתיים שונים. כסדרה תיעודית כביכול, מצולמת התוכנית מנקודת מבטו של הצלם העוקב אחר חברי הלהקה בזמן החזרות ובחייהם הפרטיים.
לצד הבובות משחקים שחקנים אמיתיים: צבי שיסל בתפקיד המפיק של הלהקה (אלברט), דורית בר-אור בתפקיד היחצ"נית (דפנה) ושי אביבי בתפקיד הפסיכולוג (ד"ר נוימן) המעביר להם טיפול קבוצתי. האמנים המופיעים בתוכנית מגלמים את עצמם ובכל פרק מבוצע לפחות קטע מוזיקלי משותף אחד כעיבוד לשיר רוק מפורסם. האמנים שהשתתפו בסדרה הם שלום חנוך, הבנות נחמה, אביב גפן, אפרת גוש, שלומי שבן, מארינה מקסימיליאן בלומין, מוש בן ארי, מאור כהן, שלומי סרנגה, תיסלם, מירי אלוני ואבי טולדנו אשר שיחק בקדימון של התוכנית.
עונה שנייה
בפברואר 2011 עלתה לשידור העונה השנייה, אותה כתבו דרור נובלמן וארי פפר, בערוץ קומדי סנטרל בהשתתפות: משינה, נינט טייב, רמי פורטיס, ברי סחרוף, מרסדס בנד, הדג נחש, מתיסיהו, יהודית רביץ, שלומי שבת ואסף אבידן והמוג'וז.
לאחר שינויים במבנה הערוצים של חברת הוט, הסדרה שודרה בערוץ החדש קומדי סנטרל, במקום בערוץ HOT3. מאוחר יותר שודרו שתי עונות הסדרה בערוץ HOT3 בפורמט HDTV.
המופע של רד ודביר
באוקטובר 2013 עלתה לשידור בערוץ 2 ("רשת") תוכנית בידור בסגנון 'לייט נייט' סאטירי בכיכובם של רד אורבך ודביר בנדק. בינואר 2015 החלה העונה השנייה של התוכנית, ובסוף מרץ 2016 החלה העונה השלישית.
האימפריה המונגולית
האימפריה המונגולית הייתה האימפריה השנייה בשטחה בתולדות האנושות (אחרי האימפריה הבריטית), והגדולה ביותר מבחינת שטח יבשתי רציף, כשהיא מתפרשת בשיאה (בשנת 1268) על פני כ-33 מיליון קמ"ר - מדרום-מזרח אסיה ועד למזרח אירופה. האימפריה נוסדה על ידי ג'ינגיס חאן בשנת 1206. תחת שלטונה חיו 22.3% מאוכלוסיית העולם בזמנו, כ-110 מיליון תושבים, והיא שלטה גם בארצות גדולות כמו סין, איראן ורוסיה. בסוף המאה ה-13 החלה האימפריה המונגולית להתפרק, וחולקה לארבעה חלקים.
עלייתה של האימפריה
בעזרת כוח צבאי ומניפולציה פוליטית איחד ג'ינגיס חאן את השבטים המונגולים הנוודים היריבים תחת הנהגתו ב-1206. במהרה נקלעו המונגולים למלחמה בממלכת ג'ין וממלכת שיה המערבית בצפון סין. הם כבשו את מזרח פרס ב-1220, ועד מהרה דהרו לכיוון מזרח רוסיה והקווקז. לפני שמת, חילק ג'ינגיס חאן את האימפריה בין בניו שהמשיכו לשלוט ביד רמה והרחיבו את גבולותיה של האימפריה.
מערך הצבא
המונגולים פיתחו שיטה פשוטה אך יעילה מאוד של לוחמה. היא התבססה על המסורת הישנה של לחימה בערבה ובשטחים פתוחים, כפי שהיה נהוג בפרס מאז ימי הממלכה האחמנית. הצבא הורכב מיחידות של עשרה אנשים שנקראו ארבאן. עשרה ארבאנים יצרו פלוגה שנקראה ג'אגון; עשרה ג'אגון יצרו גדוד שנקרא מינגהאן ועשרה גדודים יצרו חטיבה שנקראה טומן (הכוללת כ-10,000 לוחמים), שהיא המקבילה לאוגדה מודרנית.
שישה מכל עשרה לוחמים מונגולים היו קשתים רכובים בעלי שריון קל, ויתר הארבעה היו פרשים כבדים יותר או פרשים נושאי רומח. לקשתים המונגולים הייתה יכולת של יריית חיצים אחורה תוך כדי רכיבה קדימה בדיוק רב. הפרשים הקלים שנקראו קאשיק, היו ניידים ביותר ביחס לסטנדרטים של אותם ימים ויכלו לבצע טקטיקות של איגוף בקלות, לעומת האבירים מאירופה שלא היו מסוגלים לכך. הסוסים המונגולים היו קטנים יחסית, ובמרוץ בתנאים שווים הם היו מאבדים יתרון. מאחר שלשאר הצבאות היו פרשים כבדים בהרבה, המונגולים יכלו בקלות להשיג את אויביהם בקרב. בנוסף, הסוסים המונגולים היו מאוד חזקים ובעלי סיבולת גבוהה, דבר שאפשר להם לעבור מרחקים גדולים בקלות ולהפתיע את האויב, כשהוא מצפה שהם יגיעו בעוד ימים, אם לא שבועות מאוחר יותר.
המשמעת בצבא המונגולי הייתה גבוהה ביותר. הכוחות של האימפריה המונגולית היו מאומנים, מסודרים, ומצוידים לניידות ולמהירות. לחיילים המונגולים היה שריון קל ביחס לצבאות אחרים שמולם התמודדו המונגולים, זאת כדי להגביר את ניידותם בשדה הקרב. בנוסף, קווי האספקה פעלו באופן עצמאי על ידי החיילים, מה שהגביר מאוד את מהירות הצבא ושליחים מונגולים עזרו לשמור על קשר בין החיילים לבין מפקדיהם.
כל המערכות הצבאיות תוכננו היטב ובזהירות, על ידי סיור בשטחי האויב ואיסוף מידע מודיעיני על תנועת צבאות. ההצלחה של הארגון והניידות של הצבא המונגולי אפשרו להם להילחם בכמה חזיתות בבת אחת. כל הגברים מגיל 16 עד 60 שיכלו לעבור את האימונים המפרכים הורשו להתגייס לצבא, מה שנחשב לכבוד גדול בקרב השבטים הלוחמים.
חוקים וממשל
באימפריה המונגולית הונהגה שיטת חוקים על ידי ג'ינגיס חאן, שנקראה יאסה, שמשמעותה סדר. אחד החוקים העיקריים ביאסה היה שמעמד האצילים קיבל יחס זהה לזה של האדם הפשוט. מערכת החוקים הקפדנית הפכה את האימפריה המונגולית למקום בטוח מאוד ומנוהל כהלכה. חוקרים ומבקרים מאירופה נדהמו מהארגון המופתי והסדר באימפריה.
האימפריה נוהלה על ידי פרלמנט לא דמוקרטי, שנקרא קורילטאי, שבו נאספו מנהיגי השבטים ונפגשו עם החאן כדי לדון על מדיניות הפנים והחוץ.
בכל רחבי האימפריה פותחו דרכי מסחר ומערכות דואר מתוחכמות (שנקראו "יאם"). סוחרים ושליחים לרוב מסין, מהמזרח התיכון ומאירופה השתמשו במערכת זו. ג'ינגיס חאן יצר גם שפה כתובה, כדי לאפשר לתושבים ללמוד קרוא וכתוב, ופטר מורים, עורכי דין ואמנים מתשלום מיסים, אף על פי שהמיסים נשארו כבדים על כל שאר הנתינים.
דת
האליטה המונגולית ורובם של הנוודים היו שאמאניסטים, וכן גם משפחת המלוכה מימי ייסוד האימפריה. עם זאת, המונגולים היו מאוד סובלניים כלפי רוב הדתות, ולרוב גם סגדו למספר דתות ביחד. כדי למנוע סכסוכים בין הדתות הרבות, קבע ג'ינגיס חאן חוקה שתבטיח חופש דת מוחלט, אף שהוא עצמו היה שאמניסט כאמור. תחת הנהגתו, כל מנהיגי הדת היו פטורים מלשלם מיסים.
מרכז אסיה
לאחר שהביסו את ממלכת קארה חיטאי, האימפריה המונגולית גבלה במערב עם האימפריה הח'ווארזמית (איראן של היום), שנשלטה על ידי השאה עלאא' א-דין מוחמד. השאה כבש שטחים במזרח כמו סמרקנד ואפגניסטן והיה גם מצוי בסכסוך עם הח'ליף של בגדאד ממערב לאחר שסירב להכיר בו כמנהיג הראשי של האסלאם. ג'ינגיס חאן לא תכנן כלל לפלוש לח'ווארזם בטווח הקרוב, אלא קיווה לשתף פעולה עם הפרסים בתחום הכלכלי ואולי אפילו לכרות ברית עימם. ב-1218 החלו שתי האימפריות לשתף פעולה ביניהן ויצרו דרכי מסחר.
השאה היה מאוד חשדן לגבי כוונותיו של ג'ינגיס חאן, במיוחד לאחר שקיבל מסרים מהשגרירים שלו בסין שתיארו כמה אכזריים היו המונגולים כשכבשו ערים סיניות. בנוסף, הח'ליף של בגדאד ניסה להצית מלחמה בין המונגולים לשאה מספר שנים לפני כן, אך ג'ינגיס חאן סירב לפתוח במלחמה עם ח'ווארזם משום שהוא הרוויח הרבה מהסחר איתה, מה גם שהיה שרוי במלחמה עם שושלת ג'ין במזרח ולא רצה לפתוח חזית נוספת במערב. עוד באותה שנה (1218) שלח ג'ינגיס משלחת של 500 איש כדי לפתוח באופן רשמי את קו המסחר עם ח'ווארזם. כאשר הגיעה המשלחת לעיר אוטרר בח'ווארזם, מושל העיר ציווה לעצור את כל המונגולים באשמת ריגול. בתגובה ג'ינגיס חאן שלח קבוצה נוספת של שלושה שגרירים מהם שניים מונגולים ואחד מוסלמי כדי לפגוש את השאה ולדרוש ממנו את שחרורם של חברי המשלחת ולהעניש את מושל העיר. השאה בתגובה הוציא להורג את שלושת השגרירים ושלח את גופותיהם חזרה לחאן וגם הורה להרוג את כל חברי המשלחת המונגולית. בעיני ג'ינגיס חאן נחשבו השגרירים כחסינים דיפלומטית, כמי שאסור לפגוע בהם. הדבר הוביל לפלישה לח'ווארזם ב-1219 שהוביל ג'ינגיס חאן בעצמו.
ג'ינגיס חאן אסף צבא אדיר שמוערך בין 200,000 ל-300,000 חיילים ביחד עם המצביאים הטובים ביותר שלו. בנוסף הוא צירף לצבא שלו חיילים זרים כמו מומחים סינים ללוחמת מצור ולבניית גשרים. בפלישה לפרס השתמש החאן לראשונה במתקפה לא ישירה, שלימים תהפוך למודל של צבאות רבים, כגון גרמניה הנאצית. ג'ינגיס חאן פיצל את כוחותיו לשלושה, ושלח אחד מהם לרדוף אחרי השאה ולהורגו, בזמן שיתר הצבא ישמיד את כוחותיו של המלך ויהרוס את המדינה.