cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוסטאשה
לפני מלחמת העולם השנייה
באוקטובר 1928, נרצח המנהיג הקרואטי סטייפאן ראדיץ' בסקופשטינה בידי פוליטיקאי רדיקלי סרבי, פונישה ראצ'יץ'. כתגובה לרצח ייסד ברנימיר יליץ' באוניברסיטת זאגרב קבוצת נוער בשם תנועת הנוער הקרואטי. שנה מאוחר יותר, הוזמן אנטה פאבליץ' בידי יליץ' בן ה-21 להצטרף לארגון כחבר צעיר, אירוע שמאוחר יותר ייחשב למאורע היסטורי בעל חשיבות רבה. תנועה נוספת דומובראנסקי פוקרט (Domobranski Pokret), (מה שהיה שמו של הצבא הקרואטי החוקי באוסטרו-הונגריה), החלה לפרסם את Hrvatski Domobran - עיתון אפונימי המוקדש לענייני האומה הקרואטית. ההתארגנות סביב העיתון "דומובראן" ניצל את הזעם שהקרואטים חשו בעקבות רציחתו של הפוליטיקאי הבולט ביותר בפרלמנט המדינה, על מנת להניע ולהקצין את האווירה המתוחה שכבר הייתה עוד לפני כן בקרואטיה. ב-1929 נוצרו בקרואטיה שני זרמים פוליטיים שסועים, כאשר פאבליץ' ונוספים אשר תמכו בנקיטה באלימות על מנת לתקן את המצב הפוליטי במדינה.
מספר חברים במפלגת הימין הקרואטית תרמו לכתיבת העיתון, עד תקופת חג המולד ב-1928 בה העיתון נאסר לפרסום בידי הרשויות הממלכתיות של יוגוסלביה. בינואר 1929, המלך החרים את כל התנועות הלאומיות, ואנשי מפלגת הימין הרדיקלית הוגלו, בהם אנטה פאבליץ', גוסטאב פרצ'ץ ובראנימיר יליץ'. לקבוצה הזו הצטרפו מאוחר יותר גולים קרואטים נוספים.
ב-20 באפריל 1929, פאבליץ' ואחרים חתמו במשותף על הצהרה בסופיה, בולגריה ביחד עם חברים מהועד המקדוני הלאומי, בה הכריזו שהם הולכים לרדוף אחר "זכותם החוקית לפעילות למען כינון חוקה הדוגלת בזכויות אדם ולאום, חופש פוליטי ועצמאות מלאה בקרואטיה ומקדוניה." בעקבות זאת, בית המשפט לשימור המדינה בבלגרד שפט את פאבליץ' ופרצ'ץ למוות ב-17 ביולי 1929.
הגולים ארגנו תמיכה במטרתם אצל הקרואטים בגולה שבאירופה, דרום אמריקה ובצפון אמריקה. הם זכו לתמיכה רחבה בעיקר בבלגיה, ארגנטינה ובפנסילבניה. בינואר 1932, הם הכריזו שם לארגונם המחתרתי "האוסטאשה".
ב-1932, כמה חברי אוסטאשה ברשות אנדריה ארטוקוביץ' ניסו לגרום להתקוממות באזור ליקה-ולביט, וכשלו. הם ברחו לצפון איטליה, שם הקימו מחנה אימונים על יד ברשה.
שם הארגון לקוח מן הפועל "אוסטאטי" (ustati) שמשמעו "לעלות". לשם זה לא היו קישורים פאשיסטיים בשנים הראשונות בממלכת יוגוסלביה, התואר "אוסטאש" היה בשימוש בהרצגובינה על מנת לציין את המורדים הסרבים האורתודוקסים מהמרד ההרצגוביני של 1875.
בשנת 1933 התנקש פאבליץ' בחייו של פרצ'ץ. בעקבות קישורם המוקדם יותר ללאומנים המקדונים, האוסטאשה הואשמו בקשירת קשר לרצח אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה בשנת 1934, וכך הורשע אאוגן קווטרניק בתכנון ההתנקשות המוצלחת, שנעשתה בידי כמה חברים בארגון המקדוני המחתרתי אימרו (IMRO). מידת ההשתתפות של האוסטאשה ברצח לא ידועה. ידוע רק שהרצח נעשה בידי מקדוני בשם ולדה ג'יאורג'ייף, ולא בידי חברי האוסטאשה, על אף שהארגון סייע בארגון הרצח.
זמן קצר לאחר הרצח, כל הארגונים אשר היו מקושרים לאוסטאשה, כולל ה-Hrvatski Domobran, שהיה ארגון אזרחי, הוחרמו ברחבי אירופה. פאבליץ' וקבאטרניק נכלאו באיטליה באוקטובר 1934 עד מרץ 1936. לאחר מרץ 1937, בתקופה שאיטליה ויוגוסלביה חתמו על הסכם שלום, מרבית חברי האוסטאשה הוסגרו ליוגוסלביה.
למרות זאת, ההסגרות לא חיסלו את הארגון, להפך, הן הקנו אליו יותר סימפתיה בקרב הנוער הקרואטי, ובעיקר אצל סטודנטים. בפברואר 1939, שני נלהבי האוסטאשה מילה בודאק ואיבן אורשאניץ', היו לעורכי מגזין חדש, Hrvatski narod ("העם הקרואטי"), שתמך ברעיונות האוסטאשה ובעצמאות קרואטית.
מלחמת העולם השנייה
מאות מחברי הארגון הסתננו למדינה דרך איטליה, ומנהיגם סלאבקו קווטרניק הקים ממשלה בזאגרב והכריז על ייסודה של מדינת קרואטיה העצמאית. שם המשטר החדש במדינה הבהיר בבירור את הניסיון המוצלח בהפיכת קרואטיה למדינה קרואטית לאומית-לאומנית.
ולאדקו מאצ'ק קרא לעם להתנגד לשיתוף פעולה עם הממשל החדש באותו היום. אנטה פאבליץ' הגיע ב-20 באפריל 1941, והפך ל"פוגלבניק" (מנהיג בקרואטית) של קרואטיה החדשה שבמהרה כללה את מרבית שטחי קרואטיה המודרנית, בוסניה והרצגובינה וחלקים מסרביה (מחוזות סירמיה וסאנדז'אק). משום שלאוסטאשה לא היו צבא ומשטר יציבים לשליטה הכרחית בטריטוריות שלו, גרמניה ואיטליה חילקו את שטחי קרואטיה לשני אזורי השפעה, אחד דרום-מערבי תחת חסות איטלקית, והשאר בצפון-מזרח קרואטיה תחת חסות גרמנית.
מעשי הזוועה כנגד האוכלוסייה הלא-קרואטית במדינה החדשה החלו ב-27 באפריל 1941, כאשר יחידה חדשה בצבא האוסטאשה עוללה רצח המוני באוכלוסייה הסרבית הגדולה שבשטחים המיושבים בגודובאץ (על יד ביילובאר).
עם הזמן, כל מתנגדי השלטון וכל מי שאיים עליו בדרך כלשהי הוצא מחוץ לחוק. מפלגת האיכרים הקרואטית הוחרמה ב-11 ביוני 1941, בניסיון של האוסטאשה להפוך לייצוג השלטוני העיקרי של האיכרים והפועלים בקרואטיה. ולאדקו מאצ'ק נשלח למחנה הריכוז ביאסנובאץ, אבל עקב הפופולריות שלו, שוחרר בהמשך למעצר בית מאצ'ק נקרא בשלב מאוחר יותר בידי הזרים לייצגם ולהתנגד לממשלת פאבליץ', אך הוא סירב לבקשתם.
פאבליץ' פגש לראשונה את אדולף היטלר ב-6 ביוני 1941. מילה בודאק, שכיהן אז כשר בממשלתו של פאבליץ', הכריז בפומבי על האלימות הגזענית, כחלק ממדיניות המשטר ב-22 ביוני 1941. וייקוסלאב "מקס" לובוריץ', אחד ממפקדי הארגונים של המשטרה החשאית בקרואטיה, החל בבניית מחנות ריכוז בקיץ של אותה השנה.
כנופיות האוסטאשה החריבו כפרים מסביב לאלפים הדינרים. ב-1942, גנרל אדמונד גלאס פון הורסטנאו כתב מספר דיווחים למפקדיו בוורמאכט, בהם הביע את חרדתו לאור מעשי הזוועה שמחוללים האוסטאשה. הדיווחים שלו אומתו בידי דיווחיו של פילדמרשל וילהלם ליסט.
האיטלקים החלו גם להביע את חוסר רצונם לשתף פעולה עם האוסטאשה, והצבא האיטלקי החל לשתף פעולה עם הצ'טניקים בחלקי השליטה הדרומיים שלהם. אף על פי שהיטלר התעקש שמוסוליני ישלח את כוחותיו לעבוד עם האוסטאשה, הגנרל האיטלקי מריו רואטה, ורבים כמוהו בשטח, סירבו לפעול על פי הוראות אלו.
לקראת סוף שנת 1942, השמועות לגבי מעשי הזוועה שחוללו האוסטאשה ביאסנובאץ ובסביבה, הופצו גם בקרב הציבור הקרואטי. סופרים מפורסמים, כמו ולדימיר נאזור ואיבן גוראן קובאצ'יץ', ברחו משטחי השליטה של האוסטאשה, והצטרפו לפרטיזנים, ואחריהם הצטרפו רבים אחרים.
הצבא הרגיל של קרואטיה, המשמר הביתי (Domobrani), הורכב ממספר גדול של אנשים שבקושי היו מוכנים ללחימה ולא השתתפו במעשי הזוועה. חברי מפלגת האוסטאשה היו חלק מיחידות צבאיות למחצה שהשתתפו בפשעים. פאבליץ' טען שלמעלה מ-30,000 אנשים הצטרפו למפלגה באותה התקופה, אף על פי שדיווחים נייטרליים יותר טוענים שמדובר במחצית מהמספר הזה.
בשנת 1943 ספגו הגרמנים אבדות קשות בחזית המזרחית, וכוחות איטלקיים רבים החלו לערוק, והשאירו מאחוריהם כמויות עצומות של תחמושת, שסייעו למורדים ללחום נגד האוסטאשה. הפרטיזנים הפכו במהרה לכוח המורד העיקרי בכל רחבי יוגוסלביה, והחלו לגייס אליהם אפילו עריקים דומבורנים וצ'טניקים. הם קיבלו סיוע רב מבעלות הברית באמצעות הצנחות אוויריות של ציוד.
לאחר המלחמה
בסופו של דבר הצבא האדום והפרטיזנים שחררו את יוגוסלביה, והאוסטאשה הובסו. הם המשיכו ללחום במשך זמן קצר אחרי כניעת גרמניה ב-9 במאי 1945, אבל במהרה הוכנעו גם הם.
מספר רב של חברי האוסטאשה וגם מספר חיילים דומבורנים, כמו גם אזרחים רבים, ניסו להימלט לעבר אוסטריה ואיטליה בסופו של אותו החודש, אבל הם הוסגרו לרשויות בידי הפרטיזנים בגבול האוסטרי, חלקם הוצאו להורג במקום, ואחרים נשלחו בצעדת מוות בחזרה למדינה, אירוע שנודע כטבח בלייבורג. פאבליץ' הצליח להימלט, והסתתר באוסטריה ורומא לזמן מה, בסיועם של עמיתיו הפרנציסקנים, ולבסוף נמלט לארגנטינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שאריות האוסטאשה ירדו למחתרת או שברחו למדינות זרות, כמו קנדה, אוסטרליה, גרמניה ודרום אמריקה, באמצעות עזרתן של הכנסיות הקתוליות באזורים הללו וגם בעזרתם של ארגוני פשוטי העם אשר לא התנגדו לשלטון החדש.
חלק מהם התמידו והמשיכו במסע הצלב שלהם כנגד יוגוסלביה: האוסטאשה נטלו חלק בלמעלה מ-24 פעולות טרור בתקופה שלאחר המלחמה, שכללו פיגועים בארצות הברית. מרבית פעולותיהם לא היו מוצלחות בעקבות מחסור חמור בתמיכה עממית בפעולות ובעקבות רדיפתם בידי סוכנויות הביון היוגוסלביות (UDBA/KOS), שסוכניהן התנקשו באנטה פאבליץ' בבואנוס איירס, ופצעו אותו פצעי מוות.
גם כיום יש אוסטאשה בין קרואטים בקרואטיה ומחוצה לה. הללו לרוב מכחישים, לפי רוב, את היקף הזוועות שבהם הואשמו, ומוקיעים זאת כטענות-כזב של סרבים ויהודים, שאותם הם שוטמים. זאת ועוד, יש רבים מאוד בקרואטיה שאינם נאו-אוסטאשים של ממש, אך מאמינים כי הארגון אולץ לסייע לנאצים, או שפעל כך מתוך שאיפה לעצמאות לאומית, ולפיכך רואים בהם לוחמי-חופש, ומטילים את הדופי שבזוועות העת ההיא בצ'טניקים, פרטיזנים סרביים ולאומנים שסייעו ביד הנאצים, או בידי משתפי-הפעולה הסרביים של מילאן נדיץ' באזור הכיבוש הגרמני, אף שאלה גם אלו, מתגמדים באכזריותם ביחס לאוסטאשה, הנוראים במשתפי-הפעולה עם הנאצים, והיחידים שהקימו ותפעלו, בגפם, מחנות-ריכוז של ממש. פרניו טוג'מן, נשיא קרואטיה לשעבר, שייך לזרם הזה, והוא חלק כבוד למפקד יאסנובאץ, דינקו שאקיץ', שנתפס ב-1998, ונפטר בכלא ב-2008. הוא גם מינה את איבו רויניצה לשגרירו בארגנטינה, אך זו סירבה לקבלו, שכן היה מפקד האוסטאשה במחוז דוברובניק. בלווייתו של דינקו שאקיץ', המפקד הנודע לשמצה נשרף במדי האוסטאשה, וכומר קתולי ספד לו ואמר שהוא "דוגמה ומופת לכל קרואטי".
אידאולוגיה
המילה "אוסטאשה" (Ustaše) היא ריבוי לשם הפועל Ustaša - אדם הנוטל חלק ב-"אוסטאנאק" (Ustanak), כלומר, מרד או התקוממות. בתרגום פשוט פירוש המילה מורד, מתקומם. האוסטאשה דגלו בהפיכת קרואטיה ל"טהורה", וראו בסרבים המתגוררים בקרואטיה, בוסניה ובהרצגובינה, כמכשול הגדול ביותר העומד בפניהם. כך, שרי האוסטאשה מילה בודאק, מירקו פוק ומילובאן ז'אניץ' הכריזו במאי 1941 שמטרות האוסטאשה היו:
האידאולוגיה הנאצית העמידה קושי אפשרי בפני הקרואטים, עקב היותם סלאבים, שנחשבים בתורת הגזע הנאצית לגזע נחות. כדי להתגבר על כך הגו האידאולוגים של האוסטאשה תאוריה שלפיה מקורם של הקרואטים בגותים, עם גרמני קדום.
האוסטאשה סברו שהבוסנים המוסלמים הם במוצאם קרואטים, שאבותיהם המירו דתם לאסלאם. בניגוד לאורתודוקסים הסרבים, מוסלמים לא נרדפו בידי שלטון האוסטאשה ואפילו חלקם הצטרפו לנאצים ולכוחות האוסטאשה, כחלק מיחידות הוואפן אס אס, הדיוויזיה ההררית אס אס ה-13 ( 13th SS Mountain Division Handschar) בבוסניה המוסלמית (מפקדה היה אמין אל-חוסייני) ודיוויזיית הרמנים של האס האס ה-23 קאמה (23rd SS Grenadier Division Kama) שיועצה היה אדמונד גלאיס פון הורשטנאו (נציג הצבא הגרמני בקרואטיה) ומפקדה היה קולונל איבן מארקוליי, שהוחלף בשלב מאוחר יותר בידי קולונל ויקטור פאביצ'יץ'. סגן קולונל מארקו מסיץ' פיקד על החטיבה הארטילרית. קרואטיה אפילו הפכה מוזיאון לשעבר בזאגרב למסגד.
בנושאים אחרים, האוסטאשה היו נגד דמוקרטיה והמהפכה התעשייתית.
העקרונות הבסיסיים של התנועה הוגדרו בידי פאבליץ' ב-1929 בפרסום החוברת "עקרונות תנועת האוסטאשה".
יחסים עם מדינות הציר ומוסדות בינלאומיים
כמו בשאר תקופת השואה, גם בנוגע ליאסנובאץ ניכרת ההשפעה שהייתה לחוסר המעש של מוסדות ועמים, ביחס לנחישות האוסטאשים והגרמנים, ביחס להשמדה:
עמדת הוותיקן
בתור מדינה קתולית, הייתה קרואטיה בקשרים טובים עם הוותיקן שהכיר בה "דה-פקטו". לפיכך, היה הוותיקן, נוכח שתיקתו, מטרה קלה לסרבים אורתודוקסים ולפרוטסטנטים להוקיע, כגוף שממש תמך במשטר האוסטאשי. רבים מהגרועים שבאנשי המחנה: מירוסלאב פיליפוביץ' המכונה מאיסטורוביץ', אנטון וורבאן, איביצה ברקליאצ'יץ' ועוד, היו בין כמרים ובין כמרים לשעבר. הארכיבישוף הקרואטי, אלויזיה סטפינאץ כתב ב-26 במרץ 1941: "ככלות הכול, הקרואטים והסרבים הם עולמות נפרדים, שני קטבים אשר לעולם לא יתקרבו זה לזה... הסכיזמה הפרבוסלאבית היא הקללה הגדולה ביותר של אירופה, יותר אף מהפרוטסטנטית. היא חסרת עקרונות מוסר וחוקים, ואין כאן כל חוש צדק ולא יושר-מידות". סטפינאץ' גם התבטא לא-פעם נגד היהודים, אך בלשון רפה יותר. עם זאת, מנחם שלח הראה כי סטפינאץ' ניסה להציל יהודים, צוענים וקרואטים ואף את הסרבים. עם כל זה, הרי שרוב שתדלנותו באה לאחר שהיהודים כבר היו כלא-היו.
עמדת האיטלקים
הגם שהיו פשיסטים ובני-ברית לגרמנים, מעולם לא צידדו האיטלקים במדיניות גזענית חריפה כמו זו שבגרמניה. יתר על כן, האיטלקים איוו לשטחים מן הטריטוריה שהוכרזה כ"מדינת קרואטיה העצמאית", ולאט לאט גזלו מהם שטחים, בייחוד אזור החוף, דלמטיה, הקרוי אזור "א". מחנות ריכוז שהוקמו באזורים אלו חוסלו על כל אסיריהם מבעוד מועד.
קציני צבא איטלקים בכירים סייעו ליהודים להימלט מן הקרואטים ואף מן הגרמנים. עם זאת, אין זה נכון שהמנהיגות הפשיסטית צידדה במעשים אלו. מוסוליני השתכנע לשלח את היהודים, ושנאתו אליהם גברה לאחר הפלתו ממעמדו וכינון ממשלת הבובות שלו בצפון איטליה. צ'אנו התייחס לעניין בזלזול, ולא השקיע בו מאמץ. גם בין אנשי הצבא האיטלקים, והרבה יותר בקרב אנשי ה"חולצות השחורות" היו אנטישמים. יש דיווחים על כך מעם הגנרלים דאלמאצו ואליברטי, וכן דו"ח אנטישמי ארסי של רנאטו קוטורי. מנחם שלח מציין כי בכל שטח הכיבוש האיטלקי התרחשה מהומה אחת, ובה נפרעו פרעות ביהודים בספליט, אך הקמתם של מחנות בידוד ליהודים בלוב האיטלקית (כגון פורט אל-עזיזי ומקומות נוספים). כמו כן, היחס הטוב של האיטלקים למגזרים מסוימים אינו יכול לחפות על מעשי נבלה כלפי אוכלוסייה אזרחית בסרביה, קרואטיה, אתיופיה וצפון-אפריקה. ניתן לקבוע, כי בכירים בצבא ובחברה האיטלקית עשו ככל שביכולתם למען יהודים ואחרים, אך זאת בניגוד להוראות הממשל הפשיסטי ולא בתמיכתו, כביכול.
עמדת הצלב האדום
באופן דומה לעמדתו כלפי הוותיקן והשלטונות האיטלקיים, נוקט מנחם שלח עמדה פייסנית כלפי אנשי הצלב האדום של איטליה ושווייץ, אשר פעל בקרואטיה. אמת, יוליוס שמידלין השתדל למען היהודים והקורבנות בכלל, אך משהגיע לביקור במחנה יאסנובאץ, ב-13 ביוני 1944, מצאו בעל תנאים נאותים, אפילו שנודע לו, מסתמא, מה התחולל שם. ניתן לומר, שיוליוס שמידלין והצלב-האדום סייעו יותר מכל מוסד אחר לקורבנות המשטרים הפשיסטיים של מדינות הציר, אך יש לומר שעזרה זו הייתה מעטה ואחרי זמנה, ולעיתים נערכה תוך כדי אפליה (שמידלין היפלה לטובה את האסירים היהודים) בין אסירים שונים.
עמדת האזרחים והמוסדות של קרואטיה
הגם שרבים סייעו לאוסטאשה או הצטרפו לשורותיהם, הטבע הקיצוני של התנועה גרם ליצירת פערים לא רק בין האידאולוגיות שלהם ושל רבים מאזרחי המדינה, אלא גם יצר מחלוקת בקשר לשיטות היישום של השקפת-עולם זו. בדין-וחשבון של ועדת-החקר הממלכתית של קרואטיה לחקר פשעי הכוחות הכובשים ועוזריהם, נאמר כי בבואו, "גלוי וידוע היה מלפני פאבליץ', שתמיכת העם בו מועטה", ולכן בא לזאגרב בלילה. מנחם שלח אומר כי אכן היה חשש כזה, אך הוא נתבדה וכי התגובה לבואו של פאבליץ' ושל הנאצים התקבל בתשואות. עם זאת, אין עוררים לכך, שמשנחשפו מטרות המשטר ושיטות ביצוען, קמו מתנגדים רבים למשטר, בין פעילים (שהצטרפו לפרטיזנים) ובין סבילים (שניסו להשפיע על המשטר בטרוניות). ב-1942 דיאנה בודיסלאבייביץ' באה במגע עם אוסטאשים ונשאה ונתנה בעד ילדים שמיועדים היו להישלח אל סטארה גרדישקה.בהסתייעה בד"ר קאמיל ברסלר, איש הצלב-האדום, סייעה לילדי ג'אקובו, ולאסירי סטארה-גרדישקה, ולמענם אף שמה נפשה בכפה ונפגשה עם וייקוסלאב לובוריץ', ועם אאוגן קווטרניק, ועלה בידה למלט כמה מן הילדים, ולהבטיח את שלומם במעונות ובתי-אומנה בזאגרב ובמקומות אחרים, וכן לחזות בזוועות המחנות הללו. אפילו היו אוסטאשים שלא הסכימו עם המשטר. מהם יש להזכיר את ולדימיר צ'ופיץ', שפיקד על המשק במחנה, והציל מספר אסירים, בהם בוריסלאב שבה, וכן את מנהל בית-החולים האוסטאשי, מארין יורצ'ב שנתלה עם אשתו כשסייע לאסירים לתקשר עם אוסטאשה שאחר-כך ערק לפרטיזנים עם מידע על זוועות-יאסנובאץ. דינקו שאקיץ' הורה לתלותו ביום 22 בספטמבר 1944. גישת האזרחים המקומיים שנותרו באזור, ביחס אל האסירים, הייתה טובה.
עמדת הנאצים
קרואטיה עצמאית הוקמה על ידי הגרמנים והאיטלקים ונשענה על סיועם. לפיכך, הייתה למדינה גרורה של מעצמות הציר ובאשר שכזו הייתה תלויה בהם עד מאוד. במשך הזמן התרחקה מהאיטלקים עקב עמדתם של אלו ביחס למדיניות הגזענית של האוסטאשה, והתקרבה יותר לפטרוניה הגרמנים. האנטישמיות הגזענית של האוסטאשה לא הייתה רק אצטלה פוליטית שמטרתה לקרב את הלבבות בין קרואטיה והמדינה שהקימה אותה. האוסטאשים, כקנאים קתולים וכגזענים קרואטים לאומנים, היו אנטישמים ומצאו יסוד משותף עם הנאצים, והסבו אותו למרכז על מנת לשפר את היחסים עם הנאצים. עם זאת, נתגלעו במשך הזמן מחלוקות, בייחוד לגבי גבולות בשטחי ספר, ולגבי גירושם של חלק מן היהודים המתבוללים, שגרמו לריחוק כלשהו אף מן הנאצים. האוסטאשה לא היו עושי רצונם של הגרמנים ואין בלתם, הם פעלו לפי אנטרסים משלהם, ובמידה מסוימת אף קיוו להרוויח מריב אפשרי בין הגרמנים והאיטלקים.
הרשויות הנאציות שפעלו בקרואטיה
מלכתחילה, עודדו הנאצים את הפעולות שננקטו על ידי האוסטאשים נגד יהודים וצוענים. כמו כן, הביעו תמיכה במדיניות נגד הסרבים. במשך הזמן החלו רומזים לאוסטאשים על כוונתם לרצח-עם. כך, למשל, פגישת היטלר עם סלאבקו קווטרניק, ב-21 ביולי 1941, אחד מנאומי המפתח של היטלר בנושא האנטישמיות והנאום המרכזי שלו בעניין ה"פתרון הסופי":
הנאצים כוונו את האוסטאשים לעבר ביצוע הפתרון הסופי, שיבוצע במחנות סגורים. נאמר בוועידת וואנזה כי יש להביא לידיעת ממשלת קרואטיה כי גרמניה מוכנה להעביר את היהודים שבקרבה מזרחה. אך כמו כן נאמר בפרוטוקול כי "ביצוע הפתרון הסופי של בעיית היהודים בקרואטיה וסלובאקיה אינו דוחק, שכן ההיבטים העיקריים של שאלה זו נפתרו על ידי אמצעים רדיקליים שנקטו הממשלות". זהו הרקע, למעשה, להשמדה שבוצעה ביאסנובאץ, אשר- לפי וועדת-החקר הממלכתית"- היה מחנה כדוגמת המחנות הנאציים. הדמיון בשיטות ההשמדה היה רב. כמו כן, הגרמנים הסגירו אסירים לאוסטאשים או פיקחו על העברתם: כך, למשל, פיקחו על העברת יהודי סאראייבו למחנה. העדים זוכרים נוכחות של גרמנים במחנה מפקידה לפקידה, ובין השאר משאית גרמנית שהביאה למחנה כ-50 שבויים צ'טניקים.
ביקור הוועדה ה-"בינלאומית" במחנה יאסנובאץ
מתוך שמועות שהגיעו על המצב במחנה, אורגנה ועדת-עיתונאים בינלאומית שביקרה במחנה. הוועדה הגיעה למחנה ב-6 בפברואר 1942, ובה היו חברי העיתונות והצבא האיטלקים, הגרמנים, הבולגרים, הונגרים, רומנים וכן נציג של הוותיקן. למעשה, הייתה זו ועדה של מעצמות הציר, שרצתה לבחון את המחנה וכן לְהָזֵם שמועות על הנעשה בו. העדים זוכרים את ההכנות הקפדניות שבוצעו במחנה. בראשון בחודש נרצחו 300 החולים שבבית-החולים, ואלו שחלו אחר-כך הוחבאו בעליות-גג בעיירה יאסנובאץ. כלי המזון הוכפלו בגודלם, והמזון שופר. בשני צריפים הותקנה מנורה, תנור קטן, ודרגשים מרובי-קומות עם מצע קש. בית-חולים חדש נבנה, ואסירים בריאים שוכנו בו במיטות, ולידם כוסות חלב טרי, ורופאים בחלוקים לבנים. לאסירים ניתנו תגים עם מספרים סידוריים, שמטרתם הייתה להראות כאילו אסירים רבים עברו במחנה ושוחררו, והאסירים הוכרחו לתרגל מראש לענות לשאלות חברי-הוועדה רק במספרם. השבילים במחנה נוקו, ורצפות מוכתמות בדם שופשפו חמש-שש פעמים בשביל לנקותן מהדם. עבודות הבנייה והתחזוקה שהיו כרוכות בכל זה גרמו למותם של 72 אסירים, שהוכו למוות בידי אוסטאשים שעמדו כל עשר אמות והכו את האסירים כתמריץ לעבודה. אאוגן קווטרניק ו וייקוסלאב לובוריץ' הנחו את הוועדה, והציגו להם את הסדנאות ששופצו, ואף צילמו תמונות של האסירים העובדים וכן הפיקו סרטון קצר, שנגנז. שליחו של קאשה, שנכח במקום, מאיור קנהה, דיווח כדלקמן: "על תוכניות הבינוי במחנה סיפר הקאפיטאן לובוריץ', מפקד המחנה בפועל... תוכניות בינוי אלו הושלמו לאחר ביקורו במתקני-מחנות בגרמניה" מסתבר, אם כן, שהנאצים בחנו את המחנה, שכן התעוררו בקרבם ספקות ראשונים. לאחר מכן, כתב קאשה את הדברים הבאים: "הפוגלאבניק (אנטה פאבליץ') מבקש מהגנרל באדר להבין, כי מחנה יאסנובאץ אינו יכול לקלוט את הפליטים (מקוזארה). אני הסכמתי עמו מפני שהמחנה נחוץ לפתרון בעיית שילוח היהודים מזרחה. השר טורינה יכול לשלח את היהודים ליאסנובאץ". לגבי היהודים לא ברור האם נועד יאסנובאץ לשימוש כמקום ריכוז לקראת השילוח, או שמא כמקום שבו יחוסלו היהודים, וכך לא יהיה צורך לשלחם, כפי שהיה בסיימישטה. על כל פנים, סטארה גרדישקה היה מקום לשילוח היהודים, אך מדובר כאן דווקא על מחנה 3. על כל פנים, בלי קשר למדיניות ה"פתרון הסופי", ברור שרצח הסרבים הוחלט בזאת בידי הגרמנים. יאסנובאץ שופץ ונאמר כי הוא יכול להכיל "כמות בלתי מוגבלת של אסירים".
לבטיהם של הנאצים והשילוחים לאושוויץ ויאסנובאץ
אך במשך הזמן נתעוררו ספקות בקרב הנאצים באשר לנכונות ולרדיקליות של האוסטאשים: הם חששו, שמא רצח הסרבים והיהודים במקביל יתנגשו, וכן חששו מהשפעות של הוותיקן ושל איטליה כנגד המדיניות הגזענית של האוסטאשה. בעיקר הניע אותם קיומם של בני-תערובת יהודיים, שהיו ל"ארים של כבוד" במשטר האוסטאשי.
לפיכך החלו בגישושים לקראת הכנת גירושים לאושוויץ, שם יוכלו לכלות את היהודים בקלות ולנצל את הגופות והרכוש שלהם. עם זאת, עדיין מונה ליאסנובאץ מקום בתוכניות הנאציות כמקום ריכוז שבו יחוסלו יהודים שלא יהיה פנאי לגרשם. כך, למשל, במהלך גירושים ממחנה טניה לאושוויץ, נעשו גם מספר משלוחים ליאסנובאץ, ובאחד מהם קרון רכבת שהוסט מדרכו לאושוויץ ובו הזקנים והחולים. בהכנה לגל גירושים משני, שלח הנס הלם דו"ח ובו נאמר שהיהודים ירוכזו בסטארה-גרדישקה, ואלו ש"עוסקים ב'עבודות כפייה' במחנות האוסטאשיים (יאסנובאץ, סטארה גרדישקה) לא יגורשו". כמו כן, גילו הנאצים עניין ביהודים שנשארו במחנה, אפילו ביוני 1944, לאחר ביקור ועדת-הצלב-האדום באתר. קאשה כתב: "שמידלין גילה עניין מיוחד ביהודים... וייקוסלאב לובוריץ' מסר לי, כי שמידלין העיר את תשומת לבו לכך שכלפי היהודים חייבים לנהוג בצורה הטובה ביותר, וכי עליהם להישאר בחיים, יהיה אשר יהיה. הוא הציע, כי הצלב האדום השווייצרי ישגר ליהודי המחנה תרופות, מצרכי-מזון ובגדים, וכי עליו לקבל ערובה שיחולקו ליהודים בלבד... לובוריץ' סבור, כי שמידלין הוא סוכן אנגלי ולכן מנע ממנו כל מגע עם האסירים היהודים". דיווחים אחרים על המחנה, אותם ניתן למצוא בתצוגה אודות המחנה במוזיאון השואה בבלגראד, כוללים את דיווחו של אדמונד גלאייזה פון-הורטזנאו אודות "יאסנובאץ, אליו לא נותנים לאף איש בן-תמותה להביט". וארתור הפנר: "בלי קשר לתעמולה, יאסנובאץ הוא מהגרוע שבמחנות הריכוז ושניתן להשוותו רק ל"תופת" של דאנטה". אסירות סטארה גרדישקה שולחו לעבודות בגרמניה, וגנרלים נאציים ביקרו במחנה ובחרו אסירות, כך אנו מוצאים גנרל ושמו שמידט יושב עם וייקוסלאב לובוריץ', וכן דו"ח של ד"ר פטרסן לממוניו אודות עובדות יהודיות פוטנציאליות: "באשר לעובדים יהודיים, הם אינם באים בחשבון שכן... לא נותרו שם כמעט יהודים, רובם ככולם חוסלו".
סמלים
הכובע, שחבשו לראשם חברי הארגון, היה מעוטר במגן מסמל קרואטיה אשר היה מוקף או מובלט באמצעות האות יו.
דגל מדינת קרואטיה העצמאית היה בצבעים אדום-לבן-כחול כמו בטריקולור של דגל קרואטיה, במרכז הדגל היה המגן מסמלה של קרואטיה וסמל האוסטאשה, האות יו, הופיע בפינה השמאלית העליונה של הדגל. המטבע של המדינה היה הקונה הקרואטית.
ברכת השלום של האוסטאשה הייתה: Za dom - Spremni.
"שלום": Za dom! - למען הבית (המולדת).
"תשובה": Spremni! מוכנים (אנו מוכנים).
הברכה הזו הייתה המקבילה הקרואטית לברכתם של הנאצים זיג הייל (Sieg - Heil).
ככל הנראה הברכה הומצאה במאה ה-19 בידי הקרואטי יוסיפ יילאצ'יץ'. כיום הברכה מוכרת כברכת האוסטאשה בלבד, ולא כברכה קרואטית עממית מסורתית.
אצטדיון אביבה
אצטדיון אביבה (באנגלית: Aviva Stadium; הנקרא גם לאנסדון רוד או דבלין ארנה) הוא אצטדיון כדורגל ורוגבי הממוקם בדבלין, אירלנד. האצטדיון, אשר מכיל 51,700 מקומות ישיבה, הוא ביתם של נבחרת אירלנד בכדורגל ונבחרת אירלנד ברוגבי יוניון, וכן של קבוצת הרוגבי לנסטר.
היסטוריה
האצטדיון נחנך באופן רשמי ב-14 במאי 2010 על ידי הטישך בריאן קוואן. הוא נבנה במקומו של אצטדיון לאנסדון רוד הקודם אשר נהרס ב-2007. ב-2009 רכשה חברת הביטוח הבריטית "אביבה" את זכויות השם של האצטדיון ל-10 שנים ושינתה את שמו לשמו הנוכחי, אצטדיון אביבה. משחק הכדורגל הראשון באצטדיון היה משחק ידידות בין מנצ'סטר יונייטד וכוכבי הליגה האירית. יונייטד ניצחה 7-1 ופארק ג'י-סונג כבש את השער הראשון בתולדות האצטדיון. האצטדיון אירח את גמר הליגה האירופית 2011, תחת השם דבלין ארנה, בו גברה קבוצת פורטו על בראגה בתוצאה 0:1.
האצטדיון נבחר לקחת חלק באירוח משחקי יורו 2020, אך עקב מגבלות שהוטלו באירלנד עקב התפשטות נגיף הקורונה במדינה, הועברו המשחקים שהיו אמורם להתקיים באצטדיון למדינות אחרות.
סם הואר
הואר כתב וביים את סרט הבכורה שלו "Having You" בכיכובן של אנה פריל ורומולה גראי, ששודר לראשונה במאי 2013 בערוץ Sky Movies.
ביוגרפיה
הואר נולד בשם סיימון פטריק דואורו הואר, בנו של טימותי ג'יימס דואורו הואר ואשתו לשעבר "לינדה" קינווארה קייזר, נכדתו של הרברט קייזר הברון הראשון מרות'רוויק. הוא התחנך באיטון קולג', ואחר כך למד פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת אדינבורו. באוניברסיטה הופיע במספר מחזות בתיאטרון הסטודנטים.
קריירת משחק
הואר שיחק בתיאטרון בהפקות של תיאטרון צ'יצ'סטר, שייקספיר גלוב, ותיאטרון רויאל היימרקט, בהפקה של המחזה "ארוחת בוקר בטיפאני" בבימויו של שון מתיאס שרצה במשך שישה חודשים. בטלוויזיה הופיע הואר בסדרות כגון "איסטאנדרס" ו"רופאים". בקולנוע שיחק בסרט "מצפן הזהב" לצדה של ניקול קידמן, ובסרט "קפטן אמריקה" יחד עם סמואל ל. ג'קסון.
ב-2012 הופיע הואר בסרט הטלוויזיה "ברט ודיקי". אחר כך כיכב בתפקיד אורח בפרק בסדרה "האב בראון", בדרמה "Dancing on the Edge" של סטיבן פוליאקוף, ובתפקיד ראשי בקומדיה "Blandings" של ערוץ BBC1, המבוססת על סיפוריו של פ. ג'. וודהאוס. בסדרה השתתפו גם ג'ניפר סונדרס, טימותי ספול, דייוויד ואליאמס ופלומה פיית'.
הואר גילם את דמותו של דאגלס קמפילד בדרמה של ה-BBC "הרפתקה בחלל ובזמן" שנוצרה לציון 50 שנה לסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
בימוי וכתיבה
הואר ביים מספר וידאו קליפים ושני סרטים קצרים; "Training Day" הוצג בפסטיבלים שונים בהם Rushes Soho Shorts Festival ו-Encounters International Film Festival. בהמשך ביים את "בייביסיטינג" בכיכובם של רומולה גראי, דן סטיבנס ואימוג'ן סטאבס.
בנוסף ל-"Having You" הואר עוסק בכתיבה של פרויקטים נוספים, וכן פיילוט טלוויזיוני בשם "Underperforming" עבור חברת Finite Films.
חיים אישיים
במרץ 2013 ילדה השחקנית רומולה גראי את בתם הבכורה. הואר וגראי התחתנו ביולי 2014.
חברת הדלק הפטרבורגית
חברת הדלק הפטרבורגית (ברוסית: Петербургская топливная компания, בראשי תיבות: ПТК) היא חברת מניות משותפת פתוחה מהעיר סנקט פטרבורג, רוסיה, שנוסדה בספטמבר 1994, לאחר שמשבר אספקת הדלק פגע קשות בעיר. החברה מתמחה בעיקר בזיקוק בנזין, אחסנה, הובלה וקמעונאות. מאז 2001, החברה היא חברת מניות משותפת פתוחה והפכה לחברת-בת של בנק סנקט פטרבורג.
נכון ליולי 2002, היא הייתה המפעילה המובילה בתחום הקמעונאות בבנזין בפטרבורג ומפעילה 94 מתוך 270 תחנות התדלוק בעיר ובכמה תחנות באזורים הסמוכים לעיר. מאמצע 2003 היו לה 69 תחנות ו־28% מהמכירות, ואחריה חברת פייטון בנזין עם 36 תחנות ונתח שוק של 14%. על פי אתר האינטרנט שלה, בפברואר 2008, היו לה 84 תחנות דלק בסנקט פטרבורג ו־111 במקומות אחרים ברוסיה, כולל 10 במוסקבה (מתוכן לפחות 4 היו שייכות ליוקוס). החברה גם רכשה את שדה התעופה רז'בקה לאחר שהנהלת השדה פשטה רגל. בבעלותה נמצאת חברת התחבורה הפטרבורגית.
היסטוריה
חברת הדלק הפטרבורגית הוקמה בספטמבר 1994 כחברת מניות משותפת סגורה על ידי הוועדה לניהול נכסי העירייה של מינהל סנקט פטרבורג, הוועדה לניהול נכסים של ממשלת מחוז לנינגרד, חברת האוניות של הים הבלטי, חברת ספינות הקיטור הצפון-מערבית, מנהלת רכבת אוקטיברסקאיה, חברת נמל סנקט פטרבורג. בשנת 1994, כסגן ראש עיריית סנקט פטרבורג, העניק ולדימיר פוטין לחברה את הזכות להיות הספק הבלעדי של בנזין לעיר, כולל אספקה לצי הענק של אמבולנסים עירוניים, ניידות משטרה, אוטובוסים ומוניות.
העסקה עוררה לכאורה מלחמת כנופיות אלימה שבמהלכה, ב־1 ביוני 1994, נעשה ניסיון להתנקש בחייו של ולדימיר קומארין, סגן נשיא החברה ומנהיג לכאורה של ארגון הפשע טמבוב.
הדירקטוריון הראשון והוועד המנהל של החברה נבחרו ב־13 בספטמבר 1994 שלאחריו החלה לפתח את רשת תחנות התדלוק שלה. ב־22 במרץ 1996, זיה באזאייב הפך לסגן נשיא החברה. ב־4 ביוני 1996 החברה הסכימה לשתף פעולה עם יוקוס עד שנת 2000. בספטמבר 1996 קנתה החברה לראשונה 20 אלף טון נפט גולמי לעיבוד בבית הזיקוק בקרישינפטאורגסינתז.
אנדריי סטפנוב, בתורו, השתתף ללא הצלחה כמתמודד בבחירות לאספה המחוקקת של פטרבורג בשנת 1999. נשיא החברה יורי אנטונוב כיהן כסגן מושל העיר בשנים 1997 עד 2002.
בשנת 2001 הותאמה החברה מחדש כחברה מניות משותפת פתוחה והפכה לחברת בת של בנק פטרבורג. אחזקת המניות של ועדת הרכוש העירוני של מינהל העיר, בפיקודו של ולרי נזרוב, צמצמה את אחזקתה מ־14.5% מהמניות ל־1.3%.
באוגוסט 2001 טען שר הפנים, בוריס גריזלוב, כי עד 100 מפעלים תעשייתיים בפטרבורג (כולל חברת הנפט הפטרבורגית), כמו גם ארבעת נמלי הים העיקריים של צפון מערב רוסיה, סנט פטרבורג, קלינינגרד, ארכנגלסק ומורמנסק, היו בשליטת ארגון הפשע טמבוב. במאי 2002 שלח גריזלוב ועדת חקירה לפטרבורג לבדיקת האשמות בשחיתות בשוק הבנזין בעיר. החקירה החלה לאחר שחברת פייטון בנזין, קמעונאית הבנזין השנייה בגודלה בעיר, התלוננה באפריל בפני גריזלוב והן בפני התובע הכללי, כי העירייה מעניקה העדפות לחברת הדלק הפטרבורגית. עם זאת, לכך לא היו השלכות ניכרות ולא דווח על התקדמות משמעותית בחקירה.
באוגוסט 2006 הודיע נשיא החברה, יורי אנטונוב, כי החברה תרצה למכור את תחנות הדלק שלה לחברת הנפט Surgutneftegaz, ספקית הבנזין שלה וכי גזפרום וסורגוטנפטגז עשויים לבנות מסוף אחסון והפצה ליד סנקט פטרבורג, באתר בבעלות חברת הדלק הפטרבורגית.
ביולי 2019 החברה נרכשה על ידי רוסנפט, שמחזיקה כעת בכל מניות החברה.
דאייה
דאייה היא טיסה בכלי טיס הכבד מהאוויר, אך ללא שימוש במנוע. אף על פי שמטוסים רבים יכולים לדאות, הדבר נעשה בדרך-כלל בעתות חירום בלבד (תקלה במנועים או מחסור בדלק כמו שאירע לדאון גימלי); השימוש הנפוץ במונח מתייחס לדאייה בעזרת כלי טיס ייעודיים המכונים דאונים.
בדומה לסקי למשל, דאייה נפוצה הן כתרבות פנאי והן כספורט. תחרויות דאייה בוחנות את יכולתם של הטייסים לזהות ולנצל את תנאי מזג-האוויר השונים. כדי לצבור גובה הטייס מנצל תופעות מזג-אוויר שונות כגון תרמיקות (אוויר חם עולה), זרמי אוויר עולים בניצב למצוקים בדומה לעננות אורוגרפית (Ridge Soaring) וגלים (Wave Soaring).
מהבחינה הפיזיקלית גרידא, ניתן להגדיר דאיה, וזאת בדומה לצניחה, ואפילו להליכה, ריצה או קפיצה - כסוג של פעולה, שהיא למעשה מעין "נפילה מבוקרת".
היסטוריה
מרבית הפיתוחים הראשונים בנושא הטיס היו למעשה מכשירי דאייה (ראו היסטוריה של התעופה), אולם ספורט הדאייה התפתח רק לאחר מלחמת העולם הראשונה. אחת הסיבות לפיתוחו היא אמנת ורסאי, שהציבה מגבלות חמורות על פיתוח כלי-טיס חד-מושביים ממונעים בגרמניה. כך, בשנות העשרים ושנות השלושים של המאה ה-20, בעוד שטייסים ויצרני מטוסים בכל רחבי העולם עסקו בשיפורם של מטוסים ממונעים, הרי שהגרמנים עסקו בפיתוח דאונים ושיפור אמנות הדאייה, וגילוי דרכים חדשות לשימוש בכוחות האטמוספירה כדי לדאות רחוק יותר ומהר יותר. תחרות הדאייה הראשונה בגרמניה אורגנה בידי אוסקר אורסינוס בווסרקופה בשנת 1920. עשר שנים מאוחר יותר הפכה תחרות זו לאירוע בינלאומי. מאז הצטרפו ספורטאים ממדינות רבות לספורט הדאייה, אולם גרמניה נותרה מרכז עולם הדאייה, ומרבית יצרני הדאונים המובילים הם עדיין חברות גרמניות. גם לישראל חלק בהיסטוריה של הדאייה
נסיקה
בעוד שקל להבין כיצד מאבד הדאון גובה במהלך הדאייה, הרי שניתן גם לנסוק במהלך הדאייה, כלומר, לצבור גובה. הנסיקה מתרחשת בדרך-כלל כאשר הדאון טס דרך גוש אוויר שעולה למעלה במהירות הגבוהה מזו שבה יורד הדאון למטה. שלושה סוגים של זרמי אוויר משמשים לנסיקה: זרמי אוויר חם, מקומות בהם הרוח נושבת אל מול פני גבעה או הר, וגלים עומדים באטמוספירה (בדומה לאדוות על-פני זרם מים). זרמי אוויר מול גבעה או הר מאפשרים בדרך-כלל נסיקה עד לגובה של 2,000 רגל (600 מטר) מעל פני השטח לכל היותר; זרמי אוויר חם, בתלות במזג-האוויר ובפני השטח, יכולים לאפשר עליה עד לגובה של מעל 10,000 רגל (3,000 מטר) מעל קרקע מישורית, ואף מעבר לכך בהרים; גלים עומדים אפשרו לטייסי דאונים לנסוק לגבהים של כמעט 50,000 רגל (15,000 מטר).
במקרים נדירים הצליחו טייסי דאונים להשתמש בשיטה בה משתמשים עופות מסוימים (כגון האלבטרוס) כדי לצבור מהירות, המאפשרת גם צבירת גובה: חצייה חוזרת ונשנית של הגבול בין גושי אוויר הנעים במהירות אופקית שונה. שיטה זו מכונה "נסיקה דינאמית".
שיטות שיגור
היות שמרבית הדאונים אינם מצוידים במנוע, אין ביכולתם להמריא בכוחות עצמם. קיימות מספר שיטות שונות המשמשות לשיגור דאונים.
"גרירה אווירית" או "גרירת מטוס" היא גרירה של הדאון בעזרת כבל על ידי מטוס ממונע, ושחרורו בגובה הרצוי. לאחרונה נעשה שימוש גם בדאונים ממונעים (שהם למעשה מטוסים קלים) ובמטוסי "מיקרולייט" כדי לגרור דאונים.
שיטה אחרת היא גרירת הדאון בעזרת מגליל (winch) שהוא למעשה מנוע על הקרקע המוצב בקצה המסלול ומושך אליו כבל מתכת, או כבל מסיב סינתטי, באורך 1,000 עד 1,600 מטרים; כתוצאה מהגלילה צובר הדאון מהירות ואז ממריא. טייס הדאון מנתק את הכבל בגובה של 400 עד 500 מטרים. שיטה זו זולה בהרבה מגרירה אווירית (מחירה כמה עשרות שקלים לכל המראה) ולכן פופולרית מאוד. באופן דומה, ניתן גם לגרור את הדאון בעזרת כבל המחובר לרכב נוסע (ממש כמו גרירת עפיפון תוך-כדי ריצה כדי שיצבור גובה).
ניתן גם לשגר דאונים מעל גבעה בעזרת רצועת גומי מתוחה אל-מול רוח מתאימה ("מקלעת" או "בנג'י"). מספר אנשים מותחים את הגומי, המחובר לוו המצוי בדאון ומשמש בדרך-כלל לגרירתו; כשהגומי מתוח דיו משחררים אותו, והדאון צובר מספיק מהירות כדי להתרומם מעל לגבעה.
בישראל השיטה המקובלת ביותר היא גרירת מטוס. במועדון הדאייה במגידו נעשה בעבר שימוש גם בגרירת מכונית (בעיקר לגרירת דאוני הדרכה). המראות באמצעות מגליל (winch) או בנג'י אינן מיושמות בארץ אף על פי שבעבר היו ניסיונות כאלה. ישנם דאונים המצוידים במנועי מדחף או מנועי סילון המתקפלים לתוך גוף הדאון, דאונים אלה יכולים להמריא בעצמם ואף נעזרים במנוע בטיסות ארוכות במיוחד.
וידיאדר סורג'פרסאד נייפול
וידיאדר סורג'פרסאד נייפול (באנגלית: Vidiadhar Surajprasad "V. S." Naipaul; 17 באוגוסט 1932 - 11 באוגוסט 2018) היה סופר, יליד טרינידד וטובגו, ממוצא הודי, שחי בהמשך באנגליה. נייפול כתב את ספריו בשפה האנגלית.
נייפול זכה בפרס מאן בוקר ב-1971. בשנת 1989 זכה בתואר האבירות הבריטי, ובשנת 1990 נבחר לכהן כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. ב-1983 זכה בפרס ירושלים. ב-1993 בפרס נונינו הבינלאומי ובפרס דייוויד כהן, וב-2001 בפרס נובל לספרות.
חייו
נייפול נולד ב-1932 ב- צ'אגואנאס The Borough of Chaguanas בטרינידד טובגו להורים הודים ברהמינים, אביו היה כתב מטעם הגארדיאן בטרינידד והוא זה שעודד את נאיפול להיות סופר. בהיותו בן שש עקרה משפחתו לבירת טרינידד פורט אוף ספיין. בבגרותו למד נייפול בקולג' המלכותי של המלכה Queen's Royal College והצטיין בלימודיו. בשנת 1950 זכה במלגת לימודים מטעם אוניברסיטת אוקספורד, עבר לאנגליה ומימש את מלגת הלימודים עד תומה.
במהלך לימודיו באוקספורד הכיר את פטרישיה הייל, אזרחית בריטית וסטודנטית והם נישאו בשנת 1955 והיו נשואים עד שנת 1996. באותה שנה נפטרה פטרישיה. כיום נשוי הסופר לנאדירה, עיתונאית לשעבר, מוסלמית פקיסטנית אשר בין היתר הייתה אחותו של אמיר פייסל עלאווי (Ameer Faisal Alavi) שהיה גנרל ומפקד הכוחות המיוחדים של צבא פקיסטן, ונרצח בשנת 2008. בין השנים 1954 ל 1956 היה נייפול כתב ושדרן ב בי.בי.סי והתמקד בנושאים הקשורים לאזור הקריביים. בין השנים 1957 ל 1961 עבד כמבקר ספרות קבוע בעיתון הבריטי דה ניו סטייטסמן.
בשנת 1954 סיים את לימודיו האקדמיים באוקספורד והחל למעשה את הקריירה הספרותית שלו. המעבר לאוקספורד והתרבות הבריטית עוררו בנייפול בתחילה בלבול אך בעקבות כך הוא התמקד בכתיבתו בחקר שורשיו הטרינידדיים. שלושת ספריו הראשונים היו סוג של פורטרט קומי של החברה והתרבות בטרינידד. כך בספרו מ 1959 רחוב מיגל ובספרו מ 1957 המעסה המיסטי וכן ברומן בית למר ביזוואז (1961) אשר התבסס על חיי אביו בטרינידד. בספרים מאוחרים יותר החל נייפול לשלב נושאים נוספים בספריו כמו הקולוניאליזם והפוסט קולוניאליזם והשלכותיהם על התנהגות בני אדם בכל תחומי החיים. הרומן אנשי הגרילה (1975) הוא דוגמה לכך. במהלך חייו ערך הסופר מסעות רבים בעולם, שנועדו בין היתר לצורך מחקר על חברות ותרבויות שונות. נייפול פרסם מסות וספרים רבים (ספרי מחקר ולא יצירות ספרותיות) שעוסקים בחקר תרבויות שונות. הספרים דנים בשאלות פוליטיות מוסריות ופילוסופיות כמו: השוואה בין האסלאם הערבי לאסלאם הלא ערבי, הודו המערבית המפותחת מול הודו הענייה והפצועה, ועוד.
במהלך השנים התערה נייפול בחברה הבריטית. בשנת 2008 פרסם עיתון הטיימס הבריטי את רשימת 50 הסופרים הבריטים האיכותיים מאז סוף מלחמת העולם השנייה ונייפול דורג במקום השביעי.
נייפול נפטר ב-12 באוגוסט 2018 בביתו שבלונדון.
יוסי גרין
יוסף יצחק (יוסי) גרין (באנגלית: Yossi Green; נולד בט' בסיון ה'תשט"ו, 30 במאי 1955) הוא מלחין וזמר חרדי אמריקאי-ישראלי, מגדולי היוצרים במוזיקה החסידית. הלחין מאות שירים עבור זמרים רבים, בהם לזמרים המצליחים ביותר במוזיקה החסידית. רבים משיריו הפכו ללהיטים.
ביוגרפיה
נולד בישראל והתגורר בבני ברק. בצעירותו היגר עם משפחתו לארצות הברית.
בבגרותו למד בישיבה בשכונת סטמפורד היל בלונדון, שם החל להלחין על "פסנתר ישן ושבור למחצה בעליית גג בבית משפחתו הקרובה". בספרו 'מנגינת חיי' מספר גרין כי דודו ודודתו שהאזינו לאחד משיריו יצרו קשר עם המוזיקאי האנגלי יגאל צליק, שבא לביתם ולקח את גרין תחת חסותו.
קריירה מוזיקלית
באותה תקופה ניצח צליק על מקהלת הילדים פרחי לונדון, והוא ביקש מגרין שילחין שירים עבור המקהלה. גרין נענה להצעתו והלחין שלושה שירים שהופיעו באלבום הלהקה. בשנת 1974 הקים צליק שלוחה ישראלית למקהלת הילדים - "פרחי ירושלים יד בזמר", וגרין הלחין לה את הלהיט "קול ברמה נשמע" שהופיע באלבום שהוציאה הלהקה.
גרין הוציא סדרה של ארבעה אלבומים בשם "גוונים של גרין" עם לחנים מוכרים שלו, בעיבוד ושירה שלו, לצד זמרים נוספים.
בשנת 2008 הוציא גרין אלבום מקורי בשם התו השמיני, בו הלחין את כל השירים, והוא מבצע אותם לצד זמרים חרדים ידועים אחרים, ביניהם אברהם פריד, מרדכי בן-דוד, חיים ישראל ועוד. גרין המשיך להוציא אלבומים מסדרת "התו השמיני", בהם גרסאות שלו לשירים ישנים שהלחין לצד שירים שהולחנו לאלבום.
באוקטובר 2014 הוציא אלבום בשם "אידיש נחת" ובו לחנים חדשים מבוצעים על ידו בליווי מקהלת ילדים, בו התפרסם השיר "התקבצו מלאכים" שהפך ללהיט. בפברואר 2016 הוציא את החלק השני בסדרה - "סיבבן במצוות". ביוני 2018 הוציא את החלק השלישי, ובדצמבר 2020 הוציא את החלק הרביעי - "אמונה וביטחון".
בשנת 2017 הוציא לאור ספר בשם "מנגינת חיי: השירים, הסיפורים, החידושים".
במשך תקופה פרסם טור אישי שבועי בעיתון "כל ישראל" מבית קו עיתונות, בשם "גוונים של גרין".
יוסי אבישר
יוסף (יוסי) אבישר (נולד ב-17 באוקטובר 1940 בירושלים) הוא סופר ובמאי קולנוע ישראלי שמביים בעיקר סרטים דוקומנטריים.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לנתן אבישר, פועל בניין ומנהל עבודה בסולל בונה, ושושנה אבישר, יקירת ירושלים ובתו של המקובל חכם יוסף כהן, שניהם ילידי ירושלים. אבישר למד בגמנסיה רחביה בירושלים ובבית הספר החקלאי כדורי. התגייס באוגוסט 1958 לצה"ל ושירת בחטיבת גולני.
קולנוע
אבישר ביים 93 סרטים דוקומנטריים וכתבות תחקיר באורך של למעלה מחצי שעה עבור הערוץ הראשון. בנוסף ביים את "בשתי אוקטבות", סדרה בת שמונה פרקים עם האב פרופ' מרסל דיבואה ופרופ' ישעיהו ליבוביץ, בהנחיית יונה הדרי רמג'. לקראת חגיגות החמישים לישראל, ביים והפיק סדרה בת חמישים סרטונים על חמישים שנות המדינה, ששודרה בכבלים.
אבישר חבר באיגוד הבמאים מהימים הראשונים להקמתו, ושימש במשך שנים כסגן יו"ר האיגוד. בשנת 1965 הציג הסטודיו למשחק של ניסן נתיב את מחזהו של אבישר "עין ביד" (בימוי: ניסן נתיב). בשנת 1968 זכה המחזה במקום הראשון ב"אינטרדרמה" של ברלין. בשנת 1976 זכה אבישר בפרס התסריט המקורי על הסרט "הגן", בבימויו של ויקטור נורד ובכיכובם של שייקה אופיר ומלאני גריפית. על בסיס תסריט זה כתב את ספרו "הגן", רומן המתרחש בירושלים, שיצא לאור בשנת 1977 בהוצאת "בוסתן".
ספרות
אבישר הוא חבר באגודת הסופרים העבריים. הוא פרסם סיפורים קצרים במוספים ספרותיים של עיתונים בארץ. ספרו השני, "הקינקל השביעי", זכה לביקורות נלהבות.
ספרו השלישי, "זיכרון לבן", יצא בהוצאת "מאה הפקות", מסע פסיכדלי עם משוררת לעיר האמת ועיר השקר לא זכה להתעניינות.
בשנת 2013 יצא לאור ספרו "ליבוביץ מתפלמס" (בהוצאת כרמל), ספר וקלטת וידאו הכוללים 13 שעות פולמוס בין ישעיהו ליבוביץ להוגים ואנשי רוח שבאו אליו להתדיין במשנתו. הספר מבוסס על תיעוד הווידאו ועל תמליל השיחות, שהתקיימו בהנחיית יונה הדרי. כן ערך את ספרה של יונה הדרי רמג', "עושים חושבים", שיצא בהוצאת ידיעות אחרונות.
ספרו השישי רומן מתח "התעלומה של הירושה הצרפתית בירושלים" יצא לאור בשנת 2014 בהוצאת מ.א.ה הפקות כספר דיגיטלי וכספר מודפס.
חיים אישיים
אבישר גר בירושלים בשכונת ימין משה. הוא נשוי לורדה (פלס) ואב לשלושה ילדים.
אולימפיאדת השחמט 1996
אולימפיאדת השחמט ה-32 אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בירוואן, שבארמניה, בין 15 בספטמבר ל-2 באוקטובר 1996.
נבחרת ישראל
באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
הנבחרת זכתה במקום ה-17.
להלן התוצאות הקבוצתיות:
התמימים והפראים
התמימים והפראים (באנגלית: The Savage Innocents) הוא סרט קולנוע משנת 1960 בהפקה בריטית, צרפתית, איטלקית, בבימויו של ניקולאס ריי, עם אנתוני קווין, יוקו טאני ופיטר או'טול בתפקידים הראשיים.
אולימפיאדת השחמט 1996
התחרות לנשים
אולימפיאדת ה-32 לנשים התקיימה במקביל לתחרות הפתוחה.
התמימים והפראים
התסריט שנכתב על ידי ניקולאס ריי, מבוסס על ספרו של הסופר השווייצרי הנס רוש "גג העולם" משנת 1953, המתאר את חייהם ותרבותם של האינואיטים (המכונים עדיין בספר ובסרט "אסקימוסים").
אולימפיאדת השחמט 1996
נבחרת ישראל
הנבחרת זכתה במקום ה-7.
התמימים והפראים
אנתוני קווין שמגלם את הדמות הראשית, הוא אמנם שחקן לבן, אבל כל שאר הדמויות המקומיות מגולמות על ידי אינואיטים אמיתיים או על ידי שחקנים אסייתיים.
הסרט עורר בזמנו עניין רב בהציגו את מנהגי האינואיטים ביחס נשים (מתן רשות לאישה נשואה "לצחוק" (לשכב) עם גבר אחר) ובעיקר את שליחת הזקנים שבהם שאינם יעילים, למות בקרח או להיטרף על ידי דובים.
הצילומים המרהיבים נעשו בשדות הקרח של קנדה וגרינלנד.
הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
תקציר העלילה
שניהם צדים דובים וכלבי ים בשיטות מסורתיות עם מוט מחודד וחבל. הם נעים במזחלות קשורות לכלבים או שטים בקיאקים וגרים באיגלו.
אינוק חושק בתחילה באינימה אבל בוחר לבסוף באסיאק (יוקו טאני) לאחר שחיממה בלילה את רגליו הקרות בין שדיה...
אינוק אוסף במשך עונה שלמה 100 פרוות שועלים ונוסע במזחלת עם אוסיאק ופוטווי, למחנה הלבנים. הוא מציע את מרכולתו ובתמורה מקבל רובה עם קליע אחד. לשם רכישת קליעים נוספים עליו להביא עוד פרוות...
בלילה מגיע לאיגלו שלהם מסיונר איטלקי (מרקו גוליאלמי) שמנסה לשכנע אותם לעבור לנצרות. לאחר שהמיוסינר מסרב לאכול את מנת התולעים שאינוק מציע וגם מסרב "לצחוק" עם אסיאק, אינוק כועס ומטיח את ראשו בקיר האיגלו. לרוע המזל המיסיונר מת והם בורחים מהמקום.
פוטווי חלשה ומבקשת מהם להשאירה לבד בשדה הקרח. היא מדריכה את אסיאק שנמצאת בהיריון שאם ייוולד לה בן, תלקק את כל גופו אך אם תיוולד בת עליה לשים אותה על הקרח ולמלא את פיה בקרח כדי שתמות כי לא תוכל לעזור בציד. רק אם תיוולד לה בת לאחר בן, תוכל להשאיר אותה בחיים...
אוסיאק יולדת לבדה באיגלו בן והם קוראים לו פאפיק. התינוק נולד ללא שיניים ואינוק רוצה להמיתו כי זה סימן רע אך אוסיאק משכנעת אותו לוותר.
לאחר כמה עונות נוחת באזור מטוס קל ומתוכו יוצאים שני שוטרים אחד מהם (פיטר או'טול) קושר את אינוק ומודיע לו כי הם לוקחים אותו למשפט במחנה וייתכן שיוצא להורג באשמת רצח המיסיונר. בדרך נופלת המזחלת למים הקפואים. אחד השוטרים טובע ואינוק מציל את השני (פיטר אוטול).
בין אינוק והשוטר מתפתחת ידידות. אינוק מספר לו על המנהגים שלהם וכי המיסיונר העליב אותו כשלא אכל את אוכל התולעים שהציע לו וגם לא רצה "לצחוק" עם אשתו ולא התכוון להרוג אותו. השוטר אומר כי הוא מבין אותו אבל האחרים לא יבינו זאת ויגזרו את משפטו למוות. הוא מחליט לתת לאינוק לברוח והוא ידווח עליו כי נעלם וכנראה מת.
אינוק חוזר לאשתו אסיאק ולבנו פאפיק וממשיך בשגרת חייו.
אנלציט
אנלציט או אנלקימה הוא מינרל טקטוסיליקטי (סיליקט במבנה מרחבי) יוצר סלעים שצבעו לבן, אפור או חסר צבע. האנלציט מכיל סיליקט, אלומיניום, נתרן ומים במבנה גבישי קובייתי. נוסחת הרכבו הכימי היא: NaAlSi2O6•H2O. כמויות זעירות של אשלגן וסידן יכולים להחליף את אטומי הנתרן. בסוג סינתטי המכונה Ag-analcite מחליף כסף את הנתרן.
בדרך כלל נוהגים לשייך את האנלציט לקבוצת הזאוליטים, קבוצה של מינרלים אלוּמוֹ־סיליקטיים, אבל ההרכב הכימי של האנלציט דומה יותר לזה של קבוצת הפלדשפטואידים (מינרלים השייכים לקבוצת המינרלים הטקטוסיליקטים שהם דמוי פצלת השדה, אך בעל מבנה שונה המכיל פחות סיליקה) והוא מופיע בטבע יחד איתם. עם זאת לאנלציט יש מבנה המכיל חללים גדולים (במונחים מולקולריים), האופייני לזאוליט. בחללים אלו מתיישבות בדרך כלל מולקולות של מים. החללים יוצרים תעלות ברוחב המאפשר ליונים עד גודל מסוים לעבור בתוכו ולכן יכול האנלציט לשמש כמסננת של חומרים כימיים.
מבחינת תכונותיו האופטיות האנלציט הוא איזוטרופי ולעיתים באופן אנומלי דו-צירי. והוא נטול פליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו). האנלציט הוא פלואורסצנטי. בעקבות שפשוף או חימום נטען האנלציט במטען חשמל סטטי חלש.
לאנלציט יש מבנה גביש מיוחד בצורת איקוסיטטרהדרון קובייתי (פאון בעל 24 פאות). מבנה זה, המכונה בטעות לעיתים קרובות בספרות המינרלים כטרפזוהדרון, ייחודי לאנלציט ולשני מינרלים נוספים, קבוצת הגארנט והמינרל לוסיט. מבנה זה מאפשר זיהוי קל של המינרל. גבישים במבנה זה של קבוצת הגארנט קשים יותר ובעלי צבע עז ולגבישי הלוסיט ברק עמום והם מוטמעים בתוך מסת האם בעוד שגבישי האנלציט בולטים.
האנלציט משתתף בשתי שורות איזומורפיות (מצב בו אטום אחד או יותר במבנה המינרל יכולים להיות מוחלפים על ידי אטומים אחרים מבלי שיחול שינוי במבנה המינרל):
האנלציט נתגלה על ידי רנה ז'יסט אאיאי בשנת 1797 ב-Acitrezza שבאיי הציקלופים (Isole dei Ciclopi) מזרחית לסיציליה (חלק ממערכת הר הגעש אטנה), ומקור שמו מיוונית "אנלקימוס" – חסר כוח, חלש, רמז לתכונתו להיטען במטען חשמלי סטטי חלש.
מקור ותפוצה
האנלציט מופיע כמינרל עיקרי בבזלת אנלציטית ובסלעי יסוד בסיסיים אחרים כדוגמת פונוליט. הוא נוצר גם בחללים ובווסיקולות של סלעי יסוד עניים בסיליקה יחד עם פרהניט, קלציט, וזאוליטים. האנלציט נוצר גם בקרקעית אגמים כתוצר התמרה של פירוקלסטים או חרסיות, באבני חול ובאבני טין.
מקומות בהם ניתן למצוא אנלציט כוללים את איי הציקלופים (Isole dei Ciclopi) מזרחית לסיציליה ובנפת טרנטו שבצפון איטליה; העיירה פלינדרס (Flinders) במדינת ויקטוריה באוסטרליה ;איי קרגלן באוקיינוס ההודי ;בימת סופיריור במחוז קופר שבמדינת מישיגן, בהר ברגן בניו ג'רזי ובעיירה גולדן במדינת קולורדו בארצות הברית ;בכף בלומידון בנובה סקוטיה ובאזור הר סנט-אילר (Mont Saint Hilaire) שבפרובינציית קוויבק בקנדה; ובאיסלנד.
Az én apám
Az én apám (בעברית: אבי) הוא שיר בהונגרית שנכתב והולחן על ידי יוצי פפאי, פרנץ מולר כרמל ובוצע על ידי יוצי פפאי. השיר ייצג את הונגריה באירוויזיון 2019 שהתקיים בתל אביב, ישראל, בעקבות זכייתו במקום הראשון בתחרות הגמר הלאומי ההונגרית - A Dal 2019.
וירג'יניה וייד
שרה וירג'יניה וייד, קצינה (באנגלית: Sarah Virginia Wade, OBE; נולדה ב-10 ביולי 1945) היא טניסאית עבר אנגלייה. אחת הטניסאיות הבולטות בעולם בשנות ה-70, דורגה במקום השני בעולם בשנת 1975. היא זכתה ב-7 תוארי גראנד סלאם, מהן 3 זכיות ביחידות ו-4 זכיות בזוגות נשים. היא הטניסאית הבריטית היחידה שזכתה בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם.
בהיותה בת שנה עברה וייד עם משפחתה לדרבן דרום אפריקה. אביה שימש כראש הכנסייה של העיר. שם למדה לשחק טניס. כשסיים את שליחותו חזרה המשפחה לאנגליה בגיל 15. ב-1966 היא סיימה את לימודי התואר הראשון שלה במתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת סאסקס.
במסגרת טורנירי גראנד סלאם היא השתתפה ב-10 משחקי גמר בתחרויות לזוגות נשים וזכתה ב-4 תארים, עם מרגרט קורט מאוסטרליה.
באליפות צרפת הפתוחה היא לא הצליחה להתברג מעבר לשלב רבע הגמר בתחרויות לנשים, אך זכתה בתחרויות לזוגות נשים.
לאחר הפרישה היא עסקה בפרשנות טניס וגם נבחרה לוועדה המארגנת של אליפות וימבלדון.
בשנת 1986 היא זכתה בעיטור, קצינה במסדר האימפריה הבריטית.
מתח (מתקן)
מתח הוא מתקן כושר המורכב ממוט אופקי המרוחק מהקרקע. מטרת המתקן לאפשר למשתמש בו להיתלות עליו ולהתרומם בעזרתו, תוך הפעלת שרירי הידיים, הגב והבטן.
סגנון העבודה המקובל על מתח הוא היתלות עליו תוך אחיזתו בידיים ומבלי לגעת בקרקע, וביצוע עליות וירידות ללא עזרת הרגליים כך שבעלייה הסנטר עובר את המוט, והירידה היא עד יישור הידיים (אך ללא 'נעילת' מרפקים). ביצוע עלייה שלמה יכול להיות קשה לאלו שאינם מאומנים בעבודה עם מתח, ועל כן הירידה שלהם היא לרוב חלקית.
עליות על מתח הן התרגיל הבסיסי והנפוץ ביותר לחיזוק הידיים מבין התרגילים במכשירים. התרגיל פופולרי מאוד בפארקים ובגינות-כושר שבהן ישנו מוט-מתח. התרגיל נחשב לתרגיל הבסיס החשוב ביותר בענף הספורט התעמלות רחוב.
תרגיל נוסף הנעשה על המתח הוא אחיזה ממושכת, כשהסנטר עובר את קו המתח. סרט גומי עוזר למתעמלים מתחילים במתח על ידי הצמדה של צד אחד של הסרט למוט בעזרת קשר לולאה, והכנסת כפות הרגליים ללולאה שנוצרה בצידו השני. בכך הסרט נוטל חלק מעומס משקל המתעמל ועוזר לו להרים את עצמו (על ידי תכונות האלסטיות של סרט הגומי) מספר גדול יותר של פעמים, אך עם זאת הוא פחות אפקטיבי לפיתוח השרירים.
מתקני מתח לשימוש ביתי מגיעים לרוב בתור מוט שמסוגל להתחבר למשקוף הדלת באמצעות הברגת לחץ. בחדרי כושר לרוב המכשיר קיים בגרסה שמסוגלת להתחבר לסולם באמצעות ווים. כמו כן קיים גם מכשיר מתח בעל משטח דריכה המחובר למשקולות שמספקות התנגדות נגדית למשטח שעליו עומד המתעמל ובכך מקלות עליו. דבר זה מאפשר אימון במתח גם למי שכרגיל מתקשה לבצע זאת.
יש מספר סוגים של תרגילים שניתן לבצע על מתקן המתח:
בהתעמלות מכשירים
המתח הוא אחד המתקנים שבהם מתחרים גברים בהתעמלות מכשירים. לפי התקן שקבעה ההתאחדות הבינלאומית להתעמלות, גובה המתח מעל פני הקרקע הוא 2.78 מטרים (או 2.60 מטרים מקצה המזרן), אורכו 2.40 מטרים וקוטרו 2.8 ס"מ.
תרגיל המתח נפתח כאשר המתעמל נתלה על המתח, באמצעות ניתור או בריצה. מותר לו להיעזר במאמנו או במתעמל אחר לשם כך, ולמאמן מותר גם לשהות בסמוך למתח במהלך התרגיל. התרגיל חייב לכלול אלמנטים תנופתיים, פניות ומעופים, והוא מבוצע באמצעות הזרועות בלבד.
המתח נכלל בתוכנית האולימפית כבר באולימפיאדה הראשונה בעת החדשה, אולימפיאדת אתונה (1896). בהמשך נכלל בה לסירוגין, ומאז אולימפיאדת פריז (1924) הוא חלק בלתי נפרד מהמשחקים.
אחיזות אופייניות
המתעמלים אוחזים במתח במגוון דרכים אופייניות לענף ההתעמלות לטובת ביצוע התרגילים ושיפור האחיזה.
שיא גינס בעליות מתח
קיין אקשטיין מאוסטרליה הוא אתלט מקצועי ששבר את שיא גינס בעליות מתח, כשהצליח להשלים 4,210 עליות מתח תוך 12 שעות בלבד, וכתוצאה מכך, גם שבר גם את השיא של 24 השעות. הוא ביצע שש עליות כל דקה ב-10 שעות הראשונות, ואחר כך חמש עליות בשעתיים שנותרו לו. אחרי שאיבד את השיא, שבר אותו שוב ב-2016 עם 7,620 עליות מתח.
לדברי אקשטיין, המניע למעשהו היה להעלות את המודעות להפרעות בכפיס המוח, שמתבטאות בבעיות עצביות במוח, ומהן סובל גם בנו של חברו הטוב ביותר.
יוהאן נפומוק הומל
יוהאן נפומוק הומל (בגרמנית: Johann Nepomuk Hummel, 14 בנובמבר 1778 - 17 באוקטובר 1837) היה מלחין ופסנתרן וירטואוז ממוצא אוסטרי, שנולד בפרסבורג (כיום ברטיסלאבה, סלובקיה). המוזיקה שלו משקפת את המעבר מן התקופה הקלאסית לתקופה הרומנטית במוזיקה.
ילדות וראשית קריירה
הומל נולד בפרסבורג, שהייתה שייכת אז להונגריה אך כיום נמצאת בתחום סלובקיה. אביו, יוזף הומל, היה מנהל בית הספר הקיסרי למוזיקה צבאית ומנצח התזמורת של תיאטרון שיקאנדר. מוצרט שמע את הילד בגיל שמונה, התרשם מכישרונו והציע לו שיעורי מוזיקה. הומל למד וגר בביתו של מוצרט בווינה במשך שנתיים ללא תשלום והופיע לראשונה בקונצרט בגיל תשע, בנגינת אחד הקונצ'רטי של מוצרט.