cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
NGC 300
תכונות
בשנים 2008 ו-2010 נצפו בגלקסיה שני אירועים של התבהרות פתאומית של כוכב באופן שמזכיר סופרנובה, אך חלש בהרבה. האירוע של 2008 שסומן כ-NGC 300 OT2008-1 נצפה כהתבהרות של כוכב לעוצמת הארה של פי 4.4 מיליון מעוצמת ההארה של השמש. חיפוש בתמונות קודמות של המקום העלה שבמקום היה כוכב מוקף בענן אבק עם עוצמת הארה של פי 60,000 מעוצמת ההארה של השמש, שמתאימה לכוכב עם מסה גדולה של למעלה מ-10 מסות שמש. לא ידוע מה המנגנון שגרם להתבהרות הפתאומית והקצרה יחסית, אך נראה שהכוכב אינו יציב ומגיע לשלבי חייו האחרונים. האירוע של 2010 נחשב בתחילה לסופרנובה וקיבל את הסימון SN 2010da, אך לאחר מכן התברר שמדובר באירוע דומה של התבהרות פתאומית של על-ענק צהוב עם מסה של 12-10 מסות שמש, שהגיע בשיאו לעוצמת הארה של למעלה מפי מיליון מעוצמת ההארה של השמש.
NGC 300, כמו גם NGC 55 הסמוכה ועוד מספר גלקסיות ננסיות נמצאות במחצית המרחק בין שביל החלב וגלקסיית הפסל, שנמצאת במרכזה של קבוצת פסל. לא ברור האם הגלקסיות האלה אכן קשורות כבידתית לשאר הגלקסיות של קבוצת פסל ומהוות תת-קבוצה שלה, או שהן למעשה קבוצת גלקסיות קטנה נפרדת, שנמצאת בין הקבוצה המקומית וקבוצת פסל. אם זו אכן קבוצה נפרדת, אז ייתכן שזו קבוצת הגלקסיות הקרובה ביותר לקבוצה המקומית.
זאידה בן יוסוף
זאידה בן-יוסוף (באנגלית: Zaida Ben-Yusuf; 21 בנובמבר 1869 – 27 בספטמבר 1933) הייתה צלמת פורטרטים אמריקאית, שנודעה בזכות דיוקנאותיהם האמנותיים של אמריקאים עשירים, אופנתיים ומפורסמים. במהלך סוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20.
ראשית חייה
בן-יוסוף נולדה כאסתר ז'גדה בן יוסף נתן בלונדון, אנגליה, ב־21 בנובמבר 1869, בת בכורה לאם גרמנית, אנה קינד בן-יוסף נתן ואב אלג'יראי, מוסטאפה מוסא בן יוסף נתן. בשנת 1881 אמה נפרדה מבעלה, והתגוררה ברמסגייט ועבדה כאומנת ונותרה עם ארבע בנותיה: זאידה (בת 11), היידי (בת 8), ליילה (בת 4) ופרל (בת 3). אביה אחר הגירושין תועד כנותן הרצאות על תרבות האסלאם, שלמד תקופה מסוימת באוניברסיטת קיימברידג'. הוא נישא שנית ונולדה לו בת מהנישואים השניים, שנקראה זאידה, שנפטרה בגיל צעיר.
מאוחר יותר בשנת 1888, אנה בן-יוסף היגרה לבוסטון, מסצ'וסטס, שם הקימה חנות כובעים ברחוב וושינגטון ב־1891.
בשנת 1895, זאידה בן-יוסוף הלכה בעקבות אמה והיגרה לארצות הברית שם עבדה תחילה ככובענית בשדרה החמישית 251, ניו יורק. היא המשיכה בנושא האופנה, גם זמן מה לאחר שהפכה לצלמת, וכתבה מדי פעם סקירות על כובעים ואופנה למגזינים שונים כמו "הרפרס בזאר" ו "ליידיס הום ז'ורנל".
קריירת צילום
בשנת 1896 החלה בן-יוסוף להתפרסם כצלמת. באפריל 1896 פורסמו שתי תמונות שלה במגזין "קוסמופוליטן", ותמונה נוספת הוצגה בלונדון במסגרת תערוכה שהוצגה על ידי אגודת הצלמים - "לינקד רינג". היא נסעה לאירופה בהמשך אותה שנה, שם נפגשה עם ג'ורג' דיוויסון, ממקימי אגודת הצלמים "לינקד רינג", שעודד אותה להמשיך בצילום. היא הציגה בתערוכות השנתיות שלהם עד 1902.
באביב 1897 פתחה בן-יוסוף סטודיו משלה לצילום דיוקנאות בשדרה החמישית 124, ניו יורק. ב־7 בנובמבר 1897 פרסם העיתון "דיילי טריביון" בניו יורק מאמר על הסטודיו של בן-יוסוף ועל עבודתה ביצירת כרזות פרסום, ואחריהן הופיע פרופיל נוסף בפרק השבועי של פרנק לסלי ב-30 בדצמבר. במהלך שנת 1898 היא הפכה לפופולרית כצלמת, כאשר עשר מיצירותיה הוצגו באקדמיה הלאומית לעיצוב ביריד השנתי ה-67 של המכון האמריקאי. כאן זכה דיוקנה של השחקנית וירג'יניה ארל במקום השלישי בנושא הפורטרטים והקבוצות.
במהלך נובמבר 1898 ערכו זאידה בן-יוסוף ופרנסס בנג'מין ג'ונסטון מופע של שתי נשים עם עבודותיהם במועדון המצלמה של ניו יורק. בשנת 1899 נפגשה בן-יוסוף עם פרד הולנד דיי בבוסטון, שצילם אותה. היא העבירה את הסטודיו שלה לשדרה החמישית 578 והציגה במספר תערוכות, כולל "סלון הצילום" השני בפילדלפיה. כמו כן, היא תוארה במספר פרסומים, וקטע ארוך ב"פוטוגרפיק טיימס "בו תיאר אותה סאדאצ'י הרטמן כ"צלמת מעניינת של צילומי דיוקן".
בשנת 1900 התכתבה בן-יוסוף עם פרנסס ג'ונסטון על תערוכה של צלמות אמריקאיות בפריז שתוצג במקביל לתערוכה העולמית. לבן-יוסוף היו חמישה דיוקנאות בתערוכה זו, שעברה לאחר מכן לסנקט פטרבורג, מוסקבה וושינגטון. היא הוצגה גם בתערוכה של הולנד דיי, "בית הספר החדש לצילום אמריקאי", עבור האגודה לצילומים מלכותיים בלונדון, והיו לה ארבעה תצלומים שנבחרו על ידי אלפרד שטיגליץ לתערוכה הבינלאומית בגלאזגו בשנת 1901, סקוטלנד.
בשנת 1901 כתבה זאידה בן-יוסוף מאמר, "ידוענים מול המצלמה", ל"סאנדיי איווניג פוסט ", שם תיארה את חוויותיה עם מצולמיה. בשלב זה היא צילמה בין השאר את גרובר קליבלנד, פרנקלין רוזוולט, ולאונרד ווד.
עבור המהדורה בספטמבר של מגזין "מטרופוליטן" היא כתבה מאמר נוסף, "הצילום החדש - מה הוא עשה לפורטרטים מודרניים", שם תיארה את עבודתה כאמנותית יותר מרוב הצלמים המסחריים, אך פחות רדיקלית מכמה צלמי אמנות ידועים יותר. המגזין "ליידי הום ז'ורנל" של נובמבר הכריז שהיא אחת מ"צלמות הנשים המובילות באמריקה ", כשהחלה את הסדרה הראשונה מתוך שישה מאמרים מאוירים בנושא "צילום מתקדם לחובבים" ב"סאטרדיי איווניג פוסט".
נסיעה ליפן
בשנת 1903 נסעה בן-יוסוף ליפן, סיירה ביוקוהמה, קובה, נגסאקי, טוקיו, ניקו וקיוטו, שם שכרה בית. הסיור היווה את הבסיס לסדרה של ארבעה מאמרים מאוירים, "יפן באמצעות המצלמה שלי", שפורסמה ב- Saturday Evening Post מ־23 באפריל 1904. בפברואר 1905 הופיעה מאמרה על קיוטו במגזין Booklovers והמגזין החודשי של לסלי פרסם מאמר מאויר על "נשים ביפן". היא כתבה גם על אדריכלות יפנית והרצתה בנושא.
כמה מצילומיה ליוו מאמר בינואר 1906 מאת קתרין באד כתיעוד אדריכלי, שלשמה הגישה מאמר, "תקופת דאיקן", שהופיע בחודש לאחר מכן.
בשנת 1906 פרסמה שלושה צילומים מביקור בקאפרי בגיליון ספטמבר של "עידן הצילום", ובשנת 1908 כתבה שלוש מאמרים על החיים באנגליה. היא חזרה לניו יורק בנובמבר 1908, אך חזרה בלונדון בשנה שלאחר מכן. ספר הטלפונים של לונדון לשנת 1911 רשם אותה כצלמת בצ'לסי.
בשנת 1912 כתב סאדאצ'י הרטמן שזאידה בן-יוסוף ויתרה על הצילום והתגוררה באיי הים הדרומי.
ב־15 בספטמבר, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה והפלישה הגרמנית לצרפת, חזרה בן-יוסוף לניו יורק מפריז, שם התגוררה באותה תקופה. היא הגישה בקשה להתאזרחות בשנת 1919, כשהיא מתארת את עצמה כצלמת והורידה עשר שנים מגילה. היא המשיכה לנסוע, ביקרה בקובה בשנת 1920 ובג'מייקה בשנת 1921.
חיים מאוחרים
בן יוסוף נכנסה לתפקיד פרסום אופנה בעיר ניו יורק בשנת 1924. היא הרצתה בחנויות כל-בו מקומיות בנושאים הקשורים לאופנה. בשנת 1926 מונתה למנהלת האופנה של אגודת הכובענים הקמעונאית של ניו יורק, ארגון שלימים הייתה המנהלת שלו.
ב־1930, רישומי מפקד האוכלוסין הראו שזאידה בן-יוסוף התחתנה עם מעצב הטקסטיל, פרדריק ג'יי נוריס.
היא נפטרה שלוש שנים מאוחר יותר ב־27 בספטמבר בבית החולים המתודיסטי אפיסקופלי בברוקלין.
מורשת
עבודתה של בן-יוסוף הייתה נושא לתערוכה, "זאידה בן-יוסוף: צלמת פורטרטים של ניו-יורק", בגלריית הפורטרטים הלאומית של הסמיתסוניאן, שהתקיימה בין התאריכים 11 באפריל ועד ה -1 בספטמבר 2008. האוצר, פרנק ה. גודייר השלישי, התוודע לראשונה לבן -יוסוף כאשר גילה שניים מתצלומיה בשנת 2003, המתארים את דניאל צ'סטר פרנץ ואוורט שין, ויצא לגלות יותר על הצלם שנשכח כמעט לחלוטין.
גודייר הציע כי ייתכן כי אפליה מגדרית הביאה להשכחת זאידה בן-יוסוף, למרות תרומתה המשמעותית לפיתוח הצילום כאמצעי ביטוי אמנותי. ההיסטוריה הצילומית נטתה להתמקד בצלמים גברים כמו שטיגליץ, ופחות בצלמות, אף על פי שזה היה אחד העיסוקים הבודדים שנחשבו כקריירה מכובדת עבור רווקה בשלהי המאה ה -19 ותחילת המאה העשרים של ניו יורק. אפילו בניו יורק הפרוגרסיבית יחסית, בה התכנסו מחדשים בתחום האמנויות, המדע, העיתונאות והפוליטיקה, קשה הייתה לאישה מקצועית אחת לפרנס את עצמה. סיבה נוספת להשכחת של בן-יוסוף הייתה שהיא לא הורישה ארכיב משמעותי של עבודות למוסד אחד, והתקשתה לאסוף מספיק דוגמאות כדי לתת לקריירה שלה את ההערכה ההיסטורית המתאימה. התערוכה של גודייר שימשה חלון ראווה ליצירתה של בן-יוסוף, וביססה אותה מחדש כדמות מפתח בהיסטוריה הצילומית של האמנות.
Harder Than Ever
Harder Than Ever הוא אלבום הבכורה של הראפר האמריקאי ליל בייבי. האלבום יצא לאור ב-18 במאי 2018, על ידי חברות התקליטים 4 פוקטס פול, וולף-פאק מיוזיק גרופ, קוואליטי קונטרול מיוזיק גרופ, מוטאון רקורדס וקפיטול רקורדס. האלבום מכיל הופעות אורח של סטארליטו, דרייק, מאניבאג יו, גאנה, יאנג ת'אג, ליל עוזי ורט, אופסט והוד-ריץ' פאבלו ג'ואן. בנוסף, האלבום מכיל הפקות מוזיקליות של סאות'סייד, ויזי , טיי קית' , קוואי גלובל וטורבו , בין היתר.
סינגלים
הסינגל המוביל של האלבום, "Southside", יצא להורדה דיגיטלית ב-8 במאי 2018, יחד עם וידאו קליפ. השיר הופק על ידי סאות'סייד. את הקליפ ביים אדגר אסטבס.
הסינגל השני מתוך האלבום, "Yes Indeed", בהשתתפות דרייק, יצא לאור ב-15 במאי 2018. את השיר הפיק ויזי.
ביקורת
האלבום זכה בעיקר לביקורות חיוביות. באתר Album of the Year, זכה האלבום לציון ממוצע משוקלל של 70 מתוך 100, בהתבסס על שתי ביקורות.
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע בשיאו למקום השלישי במצעד הבילבורד 200, וצבר 71,000 יחידות שקולות לאלבום בשבוע הראשון שלו. האלבום הפך להוצאה הראשונה של ליל בייבי שהגיעה לעשירייה הפותחת במצעדי הבילבורד. בשבוע השני, ירד האלבום למקום השביעי במצעד וצבר 45,000 יחידות נוספות. בשבוע השלישי, ירד האלבום למקום התשיעי וצבר 37,000 יחידות נוספות. בשבוע הרביעי, נותר האלבום במקום התשיעי והרוויח 34,000 יחידות, תוך שצבר 184,000 יחידות שקולות לאלבום סך הכל בארבעת השבועות הראשונים לצאתו. נכון לדצמבר 2018, האלבום צבר 717,000 יחידות שקולות לאלבום בארצות הברית. ב-28 בפברואר 2020 קיבל האלבום את תואר הפלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, על מכירות של כמיליון עותקים בארצות הברית סך הכל.
יחסי אלבניה–יוון
יחסי אלבניה–יוון הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין אלבניה ליוון. בגלל נוכחותם של מהגרים אלבנים ביוון והמיעוט היווני באלבניה, כמו גם המגעים התכופים ברמה הגבוהה בין ממשלות אלבניה ויוון, שתי המדינות כיום מקיימות יחסים דיפלומטיים מעולים. שתי המדינות חברות בארגונים בינלאומיים רבים, כולל מועצת אירופה ונאט"ו, וחולקות דעות פוליטיות משותפות על הבלקן והעולם. יוון היא תומכת חזקה במועמדותה של האיחוד האירופי לאלבניה, על ידי הצעת "סדר יום 2014" לקידום שילובם של כל מדינות מערב הבלקן באיחוד האירופי. תחת נשיאות יוון באיחוד האירופי, קיבלה אלבניה מעמד רשמי של מועמדת לצירוף אל האיחוד האירופי ב-24 ביוני 2014, שחפף יחד עם יום השנה העשירי ל"אג'נדה 2014" שהציעה ממשלת יוון כחלק מוועידת האיחוד האירופי-מערב הבלקן 2004, בסלוניקי.
יוון היא המשקיעה הגדולה ושותפת הסחר העיקרי של אלבניה, ויחד עם איטליה, יוון תמכה בתוקף בכניסת אלבניה לנאט"ו שהושגה בשנת 2009. ממשלות שתי המדינות משתפות פעולה בתחומים רבים, מכלכלה ואנרגיה, וכלה בצבא, בתיירות ותרבות, עם פרויקטים גדולים כמו הצינור הטרנס אדריאטי ותחנות הכוח ההידרואלקטרית. ממשלת יוון היא גם אחת התורמות הגדולות של אלבניה והתורמת הזרה העיקרית של התיאטרון הלאומי של אלבניה.
היחסים הדיפלומטיים המודרניים בין המדינות כוננו בשנת 1971, והיום הם נחשבים לטובים. הנושאים העדכניים בסדר היום של שתי המדינות שהן חברות נאט"ו כוללים ביטול מעמד המלחמה שנמצא בתוקף בין יוון לאלבניה, מאז מלחמת העולם השנייה, כאשר הכוחות האיטלקיים תקפו את יוון באוקטובר 1940,  וזכויות האדם עבור המיעוט היווני באלבניה.
היסטוריה
לאחר הכרזת העצמאות של אלבניה בשנת 1912 נפתרה סופית חלוקת האדמות בין אלבניה ויוון תחת חסות המעצמות הגדולות (אוסטרו–הונגריה ואיטליה) באמצעות פרוטוקול פירנצה. היחסים לא השתפרו עד 1939 עם כיבוש אלבניה על ידי איטליה. כוחות יוונים ואלבנים נקלעו לסכסוך במהלך מלחמת איטליה–יוון אף על פי שבמהלך כיבוש הציר ביוון היו קבוצות ההתנגדות היוונית והאלבנית בקשר הדוק ואף החליפו מידע על כוחות הכיבוש הנאצים.
הרפובליקה העממית הסוציאליסטית של אלבניה, בהיותה בעלת ברית של ברית המועצות, הייתה מעורבת במלחמת האזרחים היוונית (1946 - 1949) על ידי תמיכה בצבא היווני הדמוקרטי המוביל. לסקוביק שבדרום אלבניה הפכה לתקופה למטה שלה. כמה פלישות אירעו משטחי אלבניה לאזור גרמוס היווני. לוחמי הגרילה הקומוניסטית ברחו חזרה לאלבניה לאחר סיום המבצע. לאחר הקפאה שנמשכה למעלה משלושים שנה, שתי המדינות כוננו מחדש את היחסים הדיפלומטיים בשנת 1971, במקרה בו שיתוף פעולה כלכלי וחישובים אסטרטגיים גרמו לאנוור הוג'ה ולחונטה הצבאית הימנית ששלטה ביוון בשנים 1967–1974 לבסס שיתוף פעולה בין המדינות.
שאיפות לקונפדרציה
היו דיונים רבים, מחקרים וניסיונות של אלבנים ויוונים להקים קונפדרציה בתקופה העות'מאנית. במאה ה-19 היו תוכניות ליצור קונפדרציה יוונית-אלבנית, שקמה לתחייה מתוכניות המאה ה -18 הקודמות. בשנת 1907 נחתמו פרוטוקול ותזכיר הבנות מיוחד על ידי ניוקליס קזאזיס ואיסמעיל קמלי, ראש הממשלה הראשון של אלבניה. יתרה מזאת, הסופר הארווני אריסטידס קוליאס בספרו "הכרזת איגוד הארוונים" קובע "משנת 1881 עד 1907 קיימנו מאמצים ושיחות חוזרות ונשנות בין יוונים ואלבנים ליצירת מדינה יוונית-אלבנית." בנוסף, תאנוס פלולוגוס-אננוסטופולוס בספרו "יוון ואלבניה בראשית המאה העשרים (1995)" הצהיר כי איסמעיל קמלי, פילנה, עבד עם פוליטיקאים ולוביסטים יוונים רבים, כולל מנהיגים ארבניים, על פדרציה יוונית-אלבנית אפשרית., כזו ש"שומרת על עצמאות לאומית ודתית של שני העמים." באופן דומה, ניוקליס קזאזיס ראה בכך דרך להיפטר מההשפעה האיטלקית ביוון באזור.
שנות ה-90
לאחר נפילת הקומוניזם באלבניה בשנת 1992 הגיעו ליוון מספר גדול של פליטים כלכליים ומהגרים מאלבניה (ושאר המדינות הקומוניסטיות לשעבר כולל בולגריה, מקדוניה הצפונית, רומניה, רוסיה, אוקראינה, ארמניה וגאורגיה), בעיקר כמהגרים בלתי חוקיים, לחפש עבודה. האלבנים ביוון מהווים 60-65% מכלל המהגרים ביוון. לפי מפקד האוכלוסין בשנת 2001, ביוון יש רשמית 443,550 בעלי אזרחות אלבנית.
בשנות התשעים עזרה יוון לפאטוס נאנו כמנהיג אלבני בגלל היותו נוצרי אורתודוקסי, והעדיפה אותו על פני סאלי ברישה המוסלמי, שכן נאנו נתפס כמיודד יותר לאינטרסים היוונים. במהלך המרד האלבני ב-1997, יוון השתתפה במבצע "Alba" לשמירת השלום וההומניטרי. כמו כן, לפני מבצע "אלבה", יוון השתתפה ב"מבצע קוסמאס" ב-15 במרץ 1997, שכלל פינוי 240 נכבדי חוץ מאלבניה. כיום שתי המדינות מתארות את יחסיהן כ"מצוינות" עם אלבניה, בה רואים ביוון אחת מ"בעלות הברית החזקות והחשובות ביותר" שלה, שכן שתי המדינות החברות בנאט"ו נהנות מיחסים קרובים בימינו. יוון התנגדה לתוואי הצינור הטרנס אדריאטי שעובר בשטח אלבני, מכיוון שהוא יאפשר לאלבניה להפוך למוקד העברה לגז במערב הבלקן.
יחסים מודרניים
לאחר משחק הכדורגל בין סרביה נגד אלבניה (מוקדמות יורו של אופ"א 2016), לאומנים אלבנים נושאים דגלים וכרזות לאומניות תקפו יוונים אתניים מקומיים, הם תקפו בתים, וריסקו חלונות מכוניות. התקרית גרמה להתערבות דיפלומטית מצד יוון על ידי משרד החוץ היווני שליחת השתדלנות למשרד החוץ של אלבניה ודרש במשפטו של האחראים להתקפות. שר החוץ האלבני הצהיר כי "תגובה מהירה ויעילה של משטרת המדינה, זיהתה את האנשים האחראים".
על פי נתוני בנק אלבניה, יוון ממשיכה להיות המשקיעה הגדולה ביותר באלבניה בשנת 2017. ההשקעות הישירות הזרות שביצעה יוון באלבניה הסתכמו ב -1.22 מיליארד אירו ברבעון הראשון של 2017, לעומת 1.175 מיליארד אירו בשנת 2016. כמו כן, האינטרס של חברות יווניות להרחיב את פעילותן באלבניה גדל.
במהלך שריפות בר ענקיות, באוגוסט 2017, שהשתוללו באלבניה במשך שבועות, ביקשו הרשויות באלבניה תמיכה מיוון. יוון שלחה שני מטוסי קנדאייר CL-415 ושבעה רכבי כיבוי יחד עם צוותיהם כדי לסייע לאלבניה.
בתי קברות צבאיים של חיילים יוונים שנפלו
בינואר 2018, בעקבות הסכם בין שרי החוץ היוונים לאלבנים, נעשה מאמץ שיטתי להשבת גופותיהם של חיילים יוונים שנפלו במלחמת איטליה–יוון בין המדינות. ההערכה היא כי בין 6,800-8,000 חיילים יוונים שנפלו נקברו בחופזה במקום לאחר מותם בקרב ושרידיהם לא זוהו כראוי. עבודתם של צוותים יוונים-אלבניים משותפים החלה ב-22 בינואר במערת קלצ'רה, אתר קרב קלייסורה. מספר קטן של פעילי צ'אם אלבנית ניסו לשבש את העבודה אך סולקו על ידי המשטרה האלבנית. שרידי החיילים היוונים ייקברו בבתי העלמין הצבאיים היוונים במערת קלצ'רה ובכפר המיעוט היווני בולאט (ויולאראטס) הסמוך לגבול היווני-אלבני.
סוגיית צ'אם
סוגיית צ'אם מתייחסת למחלוקת שהועלתה על ידי אלבניה מאז שנות ה-90 על שובם של הצ'אם אלבנים, שגורשו מהאזור היווני אפירוס בין 1944 ל-1945, בסוף מלחמת העולם השנייה, תוך ציון שיתוף הפעולה של רובם עם כוחות הכיבוש של מדינות הציר. בעוד שאלבניה לוחצת על פתיחת הנושא מחדש, יוון רואה את הנושא סגור. עם זאת, סוכם על הקמת ועדה דו צדדית, רק בנושא הנכסים, כבעיה טכנית. הוועדה הוקמה בשנת 1999, אך טרם תפקדה.
סוגיית קוסובו
אלבניה הייתה המדינה הראשונה שהכירה בקוסובו כמדינה עצמאית, בינתיים יוון שומרת על עמדה נייטרלית בנושא, וקבעה כי היא תקבל החלטה אם להכיר בקוסובו העצמאית או לא לאחר בחינת הנושא לעומק וכי החלטתה תגיע כתוצאה של שיתוף פעולה הדוק עם מדינות אירופה והשכנות, תוך התחשבות בתפקידה של סרביה בשמירה על יציבות אזורית.
יחסים דו צדדיים ושיתוף פעולה
היחסים השתפרו משמעותית מאז 1991; יוון ואלבניה חתמו על הסכם ידידות, שיתוף פעולה, שכנות טובה וביטחון ב-21 במרץ 1996. בנוסף, יוון היא המשקיעה הזרה העיקרית באלבניה, והיא השקיעה יותר מ-400 מיליון דולר באלבניה. כמו כן, יוון היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של אלבניה, כאשר המוצרים היווניים מהווים כ -21% מהיבוא האלבני, ו -12% מהיצוא האלבני מגיע ליוון, והיא עומדת במקום הרביעי של אלבניה. כמו כן, היא המדינה התורמת הגדולה ביותר, לאחר שסיפקה סיוע בסך 73.8 מיליון יורו.
יוון תומכת נלהבת בשילוב האירו-אטלנטי של הרפובליקה של אלבניה, ומאז כניסת אלבניה לנאט"ו במאי 2009 התפתחו היחסים בין אלבניה-יוון בכל החזיתות. היחסים, במיוחד לאחר הניצחון בבחירות של אדי ראמה בשנת 2013, חלו שיפור והתחממות מאסיבית ביחסים בין שתי המדינות במשך תקופה קצרה, כאשר ראש המדיניות החוץ האלבנית, ראלף ג'וני, תיאר את הדיפלומטי. היחסים בין שתי מדינות כ"מצוינים ". עם זאת, במהלך שנת 2014, רק שנה לאחר בחירת רמה, היחסים בין אלבניה ויוון התדרדרו והפכו מתוחים יותר ויותר, בגלל סירובו של רמה להסכם שהגדיר את הגבולות הימיים וקבע את האזור הכלכלי הבלעדי בין שתי המדינות, שהקדימה את אלבניה קודמת הממשלה חתמה עם יוון בשנת 2009. למרות הקשיים ביחסים בין המדינות, יוון, נחשבת לבעלת בריתה ושותפה החשובה ביותר של אלבניה.
שתי המדינות משתפות פעולה בתחומים רבים, כמו פוליטי, שיפוטי, אנרגיה ותיירות. בין המדינות מתקיימים ביקורים קבועים ברמה גבוהה, ומגעים תכופים בין ממשלות המדינות, הפרלמנטים והרשויות המקומיות בנושאים שונים הנוגעים למגזרים בודדים ואינטרסים הדדיים. פרויקטים גדולים שמתנהלים כיום בין המדינות כוללים את התפתחותם התיירותית של קו החוף היוני המשותף בין המדינות ואת צינור הטרנס אדריאטי (TAP). פגישות רשמיות בין שתי הממשלות והפרלמנטים הן תכופות וצבאות שתי המדינות מנהלות אימונים משותפים באופן קבוע כחלק מתוכנית האימונים של נאט"ו למודרניזציה של כוחות הצבא האלבני.
תחת כהונתה של יוון בנשיאות האיחוד האירופי, הוענקה לאלבניה ב-24 ביוני 2014 מעמד של מועמדת רשמית לצירוף אל האיחוד האירופי, אשר עולה בקנה אחד עם יום השנה העשירי ל"אג'נדה 2014" שהציעה ממשלת יוון להגברת שילוב אלבניה וכל מדינות מערב הבלקן באיחוד האירופי.
נציגויות דיפלומטיות
יוון מחזיקה באלבניה שגרירות בטירנה וקונסוליות בג'ירוקסטרה ובקורצ'ה. מאידך, אלבניה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה וקונסוליות ביואנינה ובסלוניקי.
מיי בריט
מיי בריט (אנגלית: May Britt, נולדה ב-22 במרץ 1934) היא שחקנית קולנוע אמריקאית-שוודית-יהודייה שהתפרסמה בעיקר בסרטים בשנות ה-50 ובנישואיה המתוקשרים לשחקן סמי דייוויס ג'וניור.
קורות חיים
נולדה בשוודיה בשם Maybritt Wilkens. היא עבדה כעוזרת לצלם בסטוקהולם. ב-1951 הגיעו לשם המפיק האיטלקי קרלו פונטי והבמאי מריו סולדטי שחיפשו מועמדת לבנה ובלונדינית לסרט "Jolanda, the Daughter of the Black Corsair" הם בחרו בה ולאחר שינוי שמה עברה לרומא שם השתתפה במספר הפקות באולפני צ'ינצ'יטה שהידועה ביותר היא מלחמה ושלום לצידה של אודרי הפבורן (1956).
לאחר מכן עברה להוליווד וחתמה חוזה עם פוקס המאה ה-20. היא הופיעה במספר סרטים בתוכם כפירי אריות (1958) לצידו של מרלון ברנדו וב-1959 שיחקה בסרט המלאך הכחול בתפקיד הראשי של זמרת הקברט לולה, תפקיד אותו ביצעה מרלן דיטריך בגרסה המקורית של הסרט מ-1930.
ב-1959 הכירה את סמי דייוויס ג'וניור והם נישאו ב-13 בנובמבר 1960. הנישואים האלה עוררו עניין בכל העולם. צעירה לבנה ובלונדינית נישאת לאפרו-אמריקאי שתום עין ויהודי. לפני הנישואין היא עברה גיור והטקס נוהל על ידי רב.
Sì (שיר)
Sì (בעברית: כן) הוא השיר שייצג את איטליה בתחרות האירוויזיון של שנת 1974 בביצועה של הזמרת ג'יליולה צ'ינקווטי, והגיע למקום השני אחרי השיר השוודי "Waterloo" בביצוע להקת אבבא.
רקע
את מילות השיר ולחנו כתבו מריו פנזרי, דניאל פצ'ה, לורנצו פילאט וקורדו קונטי. צ'ינקווטי שרה אותו באיטלקית.
בשידורים המוקדמים שרה צ'ינקווטי את השיר לבד בחדר אפל. הווידאו קליפ שודר בשחור-לבן, מכיוון שרשת הטלוויזיה RAI לא עברה לשידור בצבע עד שנת 1977. בערב התחרות לבשה צ'ינקווטי שמלה כחולה, ולוותה בתזמורת וארבע זמרות ליווי צעירות, שהיו לבושות בחולצות בצבע צהוב בהיר וחצאיות פרחוניות. השיר מושר בגוף ראשון, והדוברת בו מתארת את אהבתה לגבר, ואת ההתרגשות שהיא חשה כשהיא אומרת לו בסופו של דבר "כן", שהיא מסכימה לחיות את שארית חייה איתו. לאורך השיר המילה "sì" נאמרת 16 פעמים.
השיר שובץ אחרון בסדר ההופעה, אחרי השיר "E depois do adeus" שייצג את פורטוגל, ושימש אות יציאה לפעולה במהפכת הציפורנים שהתרחשה באותה שנה בפורטוגל.
עובדיה שורט
עובדיה שורט (באנגלית: Obadiah Short; 26 ביולי 1803 – 15 ביולי 1886) היה צייר בריטי חובב של נופים. הוא מזוהה עם אסכולת נוריץ'.
Sì (שיר)
רקע
לפי שיטת הניקוד באותה שנה, היה נהוג חבר שופטים בן 10 חברים, שבו כל שופט היה מצביע לשיר האהוב עליו. השיר "Sì" קיבל 18 נקודות, בהן חמש נקודות מהממלכה המאוחדת, ארבע נקודות ממונקו, שתי נקודות מפינלנד ומספרד, ונקודה אחת מישראל, לוקסמבורג, בלגיה, אירלנד ופורטוגל, ואפס נקודות משאר שש המדינות המשתתפות.
זה היה הניקוד הגבוה ביותר של איטליה עד לאותה שנה פרט לאירוויזיון 1964, שבו זכתה צ'ינקווטי בתחרות עם השיר "Non Ho L'Età".
עובדיה שורט
קורות חייו
עובדיה שורט נולד ב-26 ביולי 1803 בנוריץ', בנם של ג'וזף שורט ואליזבת' קוביט. הוא הוטבל לאחר מכן בכנסיית סנט אוגוסטין, נוריץ'. אביו עבד בהמרת תבואה גולמית למאלט והיה שרת בקהילת נוריץ' של סנט אוגוסטינוס ושל סבינט. אמו הייתה אורגת כותנה מנוריץ'. שניים מאחיו הצעירים נפטרו בינקותם ואחר, ויליאם, הוטבל בשנת 1807.
Sì (שיר)
רקע
צ'ינקווטי הקליטה גרסאות של השיר באנגלית ("Go"), בצרפתית ("Lui"), בגרמנית ("Ja") ובספרדית ("Si") שיצאו באירופה. השיר הוקלט כגרסת כיסוי בפינית בשם "Niin" על ידי לאה לאוון (Lea Laven) והיה ללהיט בפינלנד שהגיע לעשרת הגדולים במצעד.
צנזורה של השיר בשנת 1974
השידור החי של השיר נאסר באיטליה על ידי רשות השידור הלאומית RAI מכיוון שהאירוע התרחש במקביל לקמפיין של משאל העם האיטלקי בנושא הגירושים, שנערך בחודש מאי אותה שנה.
RAI צנזרה את השיר בגלל שמו ומילות השיר (שבהם נאמרת המילה "כן" פעמים רבות), והחשש שמא תואשם במסר תת-ספי ותעמולה כדי להשפיע על קהל המצביעים האיטלקי להצביע "כן" במשאל. השיר נאסר לשידור ברוב תחנות הרדיו והטלוויזיה כחודש לאחר התחרות. כתוצאה מכך לא הצליח השיר להיכנס למצעד 40 הגדולים באיטליה, והוא אחד השירים הפחות מוכרים מאלה שייצגו את איטליה באירוויזיון. בניגוד לשיר "Non ho l'età" צ'ינקווטי לא הצליחה עם השיר גם בשאר מדינות אירופה ובסקנדינביה. הגרסה האנגלית בלבד של השיר הגיעה למקום השמיני במצעדים בבריטניה ביוני 1974.
עובדיה שורט
חיי עבודה
שורט עבד כאורג מגיל שלוש עשרה בערך, ולמד גם לטוות בומבזין (אריג שזור ממשי מעורב עם צמר). בשנת 1834 הוא מצא עבודה כמעצב דוגמאות בחברת "אדוארד וילט, אחיינו ושות'", יצרן גדול של צעיפי משי שישב תחילה בפוטרגייט, נוריץ'. כמעצב היה לו תפקיד חשוב, אם כי כחלק מצוות עובדים גדול. לעיתים רחוקות צוינו שמות מעצבי הדוגמאות ברשומות החברה ולכן לא ידוע על רבים מהם. לא כולם היו עובדים מקומיים, או אמנים ידועים, כפי שהיה עם שורט, שנשאר באותה חברה במשך 50 שנה.
במפקד האוכלוסין בשנת 1841 תואר שורט כ"אמן", אך מאוחר יותר תואר מקצועו כ"מעצב", "מעצב בדי טקסטיל" ו"מעצב אומן".
משפחתו
שורט התחתן עם סוזנה קיברט בכנסיית סנט סביור בשנת 1821. ילדיהם היו אליזבת (ילידת 1824), הרייט (ילידת 1826), אן (נולדה במרץ 1830 ונפטרה בפברואר 1831), עובדיה (נולד ביולי 1833 ונפטר בינקותו בגיל 10 חודשים), עובדיה (נולד בערך בשנת 1835), רחל (נולדה בשנת 1838), שרלוט (ילידת 1841), ואמה (ילידת 1844).
קריירה אמנותית
בשנת 1832, רופאו של כרום, ויליאם דאלרימפל, התעניין בשורט וסיפק לו מכתב המלצה לרוזן מלסטר. הוא שהה אצלו מספר ימים ולמד על יצירות האמנות של הרוזן. באותה שנה הוזמן שורט על ידי Dalrymple לצייר ציפורים למוזיאון הטירה של נוריץ', וכן לשרטט נושאים פתולוגיים עבור תלמידי בית החולים נורפוק ונוריץ'. שורט למד את אמנות ציור הנוף על ידי העתקת עבודותיהם של מאסטרים ישנים כמו אלה בהולקהאם, וסגנונו האמנותי מקורו ככל הנראה בגישתו לאוסף הרוזן מלסטר. הוא הושפע מהאמן אלפרד פריסט, אותו הכיר בשנת 1851 בערך, ואולי גם מהצייר יליד לונדון ג'ון וארלי.
באוספי המוזיאונים של נורפוק שבסיסם בטירת נוריץ' יש למעלה משלושים רישומים וציורים של שורט, כמו גם ספר רישומים וכמה מההערות שלו בכתב יד. תמונותיו של מאוסהולד הית' צוירו שנים רבות לאחר שרוב האחו המקורי הוחלף על ידי בעלי אדמות. הם מתארים את המקום כחסר עצים ונקי מפעילות אנושית.
תפוקה, מוניטין ומורשת
שורט הפיק מספר רב של ציורי שמן, אך רק ארבעה הוצגו בחייו. אלה הוצגו בשתי התערוכות השנתיות האחרונות של אגודת האמנים נוריץ' בשנת 1832 (קוטג'ים בת'ורפ וסצנת החוף, ירמות') ובשנת 1833 (סצנת חוף בקורטון וסצנה בטרוז'). תפוקתו האמנותית הייתה נמוכה משום שהיה מועסק בעבודת כפיים בטקסטיל במהלך חייו הבוגרים. כנוצרי אדוק ייתכן מאוד שלא עבד בימי ראשון, מה שהגביל את הזמן שהקדיש לאמנות. עבודותיו זכו לראשונה להכרה ציבורית שהוצגו בתערוכה בשנת 1927 בנוריץ', כאשר הוצגו שלושה ציורי שמן וצבעי מים של נורפוק. בציוריו מונצחים נופים שלווים שלרוב מישהו עובר בנתיב כפרי מיוער, או של בקר ליד גדת נהר קטן בתוך נוף נורפוק השטוח. בניגוד לסגנונו הרגיל, הוא הפיק סדרה של שנים-עשר צבעי מים קטנים של מאוסהולד הית', אלה זכו להערכה מהיסטוריון האמנות דרק קליפורד על "הגוונים הכהים והעשירים שלהם".
היסטוריוני אמנות ותיקים כמו דיקס וקונדאל לא הזכירו את שורט, אך מחברים עדכניים יותר שיבחו את יצירתו, בעודם רואים בו צייר מינורי. ההיסטוריון דרק קליפורד דירג אותו כ"כישרון מינורי מהנה" והסופר הרולד דיי כתב כי שורט הפיק ציורים מקסימים, תוך שהוא מתאר אותו כ"לא אחד מגדולי בית הספר נוריץ'".
באוספי המוזיאונים של נורפוק יש את האוסף הציבורי היחיד בבריטניה של יצירות מאת שורט. כמה מציוריו של שורט מציגים מבנים שנהרסו, וכעת הם מהווים מקור מידע להיסטוריונים. דוגמאות לכך כוללות את תיאור האזור סביב כנסיית סנט לורנס, נוריץ' ברחוב ווסטוויק, חלק ממגדלי העיר, בניינים ליד גדות הנהר ומבנים נוספים שנעלמו זה מכבר.
מותו
עובדיה שורט נפטר ב-15 ביולי 1886 בהייגם, נוריץ', בן 82.
בהספד שלו, שפורסם ב־Bury and Norwich Post כמה ימים לאחר מותו, הוא תואר כאדם אדיב, חסר שאפתנות, לא תובעני וכנוצרי אדוק, שאמנותו הייתה ראויה לשבח בזכות "בחירת הנושאים המקסימה".
עבודות פנימיות
עבודות פנימיות (באנגלית: inner workings) הוא סרט הנפשה קצר של חברת וולט דיסני. הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-16 ביוני 2016, לפני תחילת הסרט "מואנה" ובוים על ידי ליאו מטסאודה.
ההפקה
בחודש אפריל 2016, הוכרז כי אולפני וולט דיסני פיתחו סרט קצר נוסף, שכותרתו עבודות פנימיות, על המאבק הפנימי במוח בין החצי הפרקטי וההגיוני של האדם לבין החצי המדמיין, החופשי שלו. ליאו מאטסודה, אמן סיפורים שהששתף בסרטים 6 גיבורים וראלף ההורס, ביים את הסרט, אשר שון לורי הפיק. לדברי מאטסודה, הסרט היה מבוסס באופן רופף על שכבות ביולוגיות שקופות שקרא מהאנציקלופדיה בריטניקה בתור ילד.
הסרט הקצר משלב ציורים שנעשו בעבודת יד וטכנולוגיית CG, באמצעות אולפני ההנפשה של וולט דיסני עם התוכנה Meander, ששימשה בסרט הקצר שלהם Paperman.
עלילה
הסרט הקצר עוקב אחרי פעולותיו הפנימיות של פול, אדם שחי בשנות השמונים בקליפורניה. המוח של פול, הלב, הריאות, הבטן ואפילו שלפוחית השתן והכליות שלו מתעוררים ביום טיפוסי לעבודה. הלב מבטא תשוקות לנסות ארוחת בוקר גדולה מיוחדת בדחיפת הבטן של פול, משחק בחוף ומדידת זוג משקפי שמש חדשים בדוכן המנוהל על ידי ספק אטרקטיבי. עם זאת, המוח פשוט רוצה שפול יגיע לעבודה בזמן בשיעמום, על מנת למנוע סיכונים אפשריים כי המוח חושב שהכיף יהרוג את פול לאורך הדרך. המוח מסיר את השליטה של הלב, כדי שפול יוכל להגיע לעבודה בזמן. הוא ועשרות עובדים נוספים יושבים בשולחנות ומכניסים נתונים למחשבים שלהם, באותו קצב בדיוק. המוח מבחין בשגרה המשמימה של חייו של פול, ומבין שהמחזור הזה יוביל בסופו של דבר למותו כאדם עצוב, אומלל, בודד. במהלך ארוחת הצהריים, המוח נותן את השליטה של פול בחזרה אל הלב, אשר שולח אותו לקחת חלק בפעילויות שראה בדרכו למשרד. פול חוזר לעבודה אחר כך, שמח ומרוצה, ומתחיל לרקוד לקצב תוסס שמתפשט במהירות אל עמיתיו לעבודה ואפילו אל הבוסים הקשישים שלו. במהלך הכתוביות, פול חולם בהקיץ שהוא עושה פעילויות כיפיות אחרות עם הבוסים שלו לעבודה, מתחתן עם מוכרת משקפי שמש ומקים משפחה איתה.
פרסום
הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-16 ביוני 2016, לפני הסרט "מואנה".
.site
.site הוא תחום כללי ברמה העליונה המשמש במערכת שמות הדומיינים של האינטרנט. הדומיין הועבר רשמית ל-DotSite Inc (חלק מ-Radix) ב־12 במרץ 2015. בשנת 2000, שנים לפני הבעלות הנוכחית, חברה אחרת (Affilias LLC) ניסתה להגיש בקשה לבעלות על ה-TLD, יחד עם .info ו-.web.
שימוש
תחום ה-.site הגיע למיליון רישומי דומיינים בפברואר 2019. Radix טוענת שכ־70% מהדומיינים הרשומים הללו היו של עסקים קטנים ובינוניים בתחומים כמו מסחר אלקטרוני וטכנולוגיית מידע.
לדומיין .site היו בעיות קלות עם ניצול לרעה למטרות ספאם ומטרות הונאה.
התנגשות שם
באוקטובר 2013 ICANN פרסמה את תוכנית ההערכה וההקלה הסופית שלהם בנושא התנגשות השם שעמדה בפני תוכנית gTLD החדשה.
היינריך השישי, רוזן לוקסמבורג
היינריך השישי, רוזן לוקסמבורג (1240 – 5 ביוני 1288) היה רוזן לוקסמבורג וארלון ממותו של אביו, היינריך החמישי הבלונדיני, בשנת 1281 עד מותו שלו בקרב וורינגן, שבע שנים מאוחר יותר, כאשר ירש אותו בנו, היינריך השביעי.
ביוגרפיה
היינריך נולד ב-1240 והיה בנם של היינריך החמישי הבלונדיני ומרגרט מבאר. אביו השתתף במסע הצלב של לואי התשיעי, מלך צרפת נגד תוניס והוא המשיך במלחמה זו, ונהרג לצד שלושה מאחיו בקרב וורינגן על ידי אביר של יוהאן הראשון, דוכס בראבנט.
משפחתו
היינריך התחתן עם ביאטריס ד'אווסנס בתו של בולדווין ונכדתו של בוכארד הרביעי מאווסנס בסביבות 1260 ונולדו להם שלושה בנים, שניים מהם זכו לכבוד ולמצוינות הגבוהה ביותר:
דבלולן
דבלולן (שם מדעי: Callaeas; באנגלית מכונה: Kōkako) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת הדבלולניים החיים רק בניו זילנד. בסוג שני מינים, אחד מצוי על האי הצפוני ואחד על האי הדרומי.
מאפיינים
עופות אלו אנדמיים לניו זילנד, והם בעלי דלדל תחת מקורם. אצל המין הצפוני צבע הדבלול כחול, ואצל המין הדרומי הדבלול אדום. המקור שחור וקצר. במראם הם מזכירים מעט חוגלות, והם מעופפים חלשים כמותם היכולים כמעט רק לדאות עד ל-100 מטרים. הם יכולים להגיע לאורך 38 סנטימטרים ולמשקל 250 גרם, כשהמין הצפוני גדול יותר.
ג'רמי צ'יילד
סר קולס ג'ון ג'רמי צ'יילד, הברונט השלישי (באנגלית: Sir Coles John Jeremy Child, 3rd Baronet; 20 בספטמבר 1944 – 7 במרץ 2022) היה שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
קולס ג'ון ג'רמי צ'יילד נולד ב-20 בספטמבר 1944 בווקינג שמחוז סארי. הוא התחנך בוולסלי האוס סקול בעיר החוף ברודסטיירס שבמחוז קנט ובאיטון קולג'. אחר כך למד משחק בבית הספר של תיאטרון אולד ויק בבריסטול.
אחר שהופיע בתיאטרון רפרטוארי לוהק צ'יילד לתפקיד חשוב בסרט "Privilege" משנת 1967. מאז שיחק ביותר מתשעים תפקידים בסרטי קולנוע ובתוכניות טלוויזיה. בין השאר הופיע בתפקיד קטן בסרט הפולחן "קוואדרופוניה"; בדמות פירס לי במיני-סדרה "אדוארד וגברת סימפסון"; בתפקיד פוליטיקאי טורי, צ'ארלס גארני סיימור בעיבוד הטלוויזיוני לספרו של ג'פרי ארצ'ר "ראשון בין שווים", ובתפקיד קמע בסרט "דג ושמו וונדה". בין השנים 1977 ל-1978 הופיע בעונה השנייה של הסדרה "Backs to the Land".
ב-2004 הופיע צ'יילד בסרט "וימבלדון - אהבה בלבן" ובסדרת הדרמה "השופט ג'ון דיד". עוד השתתף בפרק בסדרה "רופאים" ובאופרת הסבון "איסטאנדרס" גילם דמות בשם דייוויד וולש. צ'יילד גילם את דמותו של שר החוץ הבריטי שלוש פעמים במהלך הקריירה שלו.
ב-1993 הופיע צ'יילד בתשדירי בחירות של מפלגת הלייבור בהם כיכבו גם יו לורי וסטיבן פריי.
חיים אישיים
צ'יילד התחתן שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה השחקנית דבורה גרנט, איתה התחתן ב-1976 והתגרש ממנה באותה השנה. לבני הזוג נולדה בת אחת. אשתו השנייה הייתה ג'אן טוד, לה היה נשוי מ-1978 עד 1987. לבני הזוג נולדו בן ובת. לצ'יילד נולדו בת ובן מנישואיו השלישיים לאליזבת' מורגן. הוא התגורר בבנסון שבמחוז אוקספורדשייר.
האסון בהלוויית הרב וואזנר
האסון בהלוויית הרב וואזנר (מכונה גם אסון מדרגות המוות) היה אסון תדחוקת קהל שהתרחש ב-4 באפריל 2015, אור לט"ז בניסן ה'תשע"ה בישראל, במהלך הלוויית הרב שמואל הלוי וואזנר בעיר בני ברק, בו נהרגו שני אנשים ונפצעו למעלה מ-90.
רקע
הרב שמואל הלוי וואזנר, ראש ישיבת חכמי לובלין בבני ברק ומחשובי פוסקי ההלכה החרדים במאה ה-21, הלך לעולמו בליל הסדר, ט"ו בניסן ה'תשע"ה, 4 באפריל 2015, בגיל 102, לאחר שהיה מאושפז בבית החולים במשך חודש. לפי הוראתו של הרב חיים קניבסקי, הלווייתו נערכה במוצאי החג, מה שגרם לתכנון מהיר ולקוי של ההלוויה מצד מארגניה. מסע ההלוויה נע מישיבת חכמי לובלין לבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
הלוויותיהם של מנהיגי הציבור החרדי מתקיימות במתכונת רחבה ובהשתתפות מאות אלפי בני אדם. עקב הריכוז של מאות אלפי אנשים במספר רחובות מצומצם - בהלוויות אלו קיים חשש לאסון רב נפגעים כתוצאה מתדחוקת קהל. בהלוויית הרב וואזנר נהרגו שניים ונפצעו למעלה מ-90 עקב כך, ומאז משטרת ישראל הגבירה את האבטחה המשטרתית של הלוויות אלו.
האסון
ההספדים על הרב וואזנר נאמרו בהיכל בית המדרש של ישיבת "חכמי לובלין". נהוג שמיטת הנפטר מונחת בסמוך לדוכן ההספדים, ובסיום משא ההספדים מוציאים המלווים את המיטה למסע ההלוויה.
עם סיום משא ההספדים, סמוך לשעה 01:30 לפנות בוקר, הוצאה המיטה מבית המדרש של הישיבה, בו שהו אלפי בני אדם בשעת ההספדים. בחדר המדרגות הקטן והצר הצטופפו מאות אנשים שיצאו מבית המדרש במטרה להשתתף במסע ההלוויה, בעת שהמיטה עברה בו. כתוצאה מהדוחק והצפיפות נמחצו ונפצעו עשרות אנשים בדרגות פציעה שונות, כמה מהם במצב קשה, וצעיר אחד נהרג - מרדכי גרבר בן ה-27, תושב אלעד וחסיד שבט הלוי. כמה ימים לאחר מכן נפטר מפצעיו צעיר נוסף, יצחק סאמעט בן ה-18, תושב ירושלים וחסיד תולדות אהרן, שעמד להינשא מספר חודשים לאחר מכן.
מעט לאחר מכן, ברחוב הרב דסלר, הרחוב בו שוכנת הישיבה, נושאי המיטה נאלצו להידחק בין אלפי האנשים שגדשו את הרחוב בניסיונם להגיע אל האמבולנס שעמד במרחק של של כחמישים מטרים מהכניסה לישיבה, ללא הצלחה. לאחר ניסיונות לדחוף בכוח את ההמון במטרה להגיע אל האמבולנס ולהכניס לתוכו את המיטה - החלה מפולת אנושית שהובילה לפציעתם של כמה עשרות אנשים.
לאחר האסון
מאז האסון, כונו המדרגות בהן אירעה המפולת בשם "מדרגות המוות". לעילוי נשמת שני הנספים באסון הוקם מיזם אמירת משניות והוכנסו ספרי תורה.
הלווייתו של הרב חיים גריינימן התקיימה כשבוע לאחר האסון בהלוויית הרב וואזנר, והשתתפו בה רבבות. כהפקת לקחים מהאסון, תוגברה האבטחה לאורך מסע הלוויה וצומצמה כניסת אנשים למתחם הקבורה.
לאחר האסון הופנתה ביקורת רבה על תפקוד המשטרה ובפרט על תפקודו של מפקד מרחב דן שמעון לביא, על כך שלא התארגנה באופן ראוי לאבטחת ההלוויה ההמונית. ביקורת דומה הופנתה לעיריית בני ברק. המשטרה דחתה את הביקורת בטענה כי התארגנה כראוי להלוויה, וכי השוטרים שאבטחו את ההלוויה לא היו אמורים להיכנס לתוך בניין הישיבה שם אירע האסון, בשל העובדה שמדובר באירוע פנים חרדי.
כתוצאה מהארגון הלקוי של ההלוויה ותוצאותיה הקטלניות, החלה משטרת ישראל להגביר את האבטחה המשטרתית של ההלוויות ההמוניות של מנהיגי הציבור החרדי בישראל, וכן להפעיל כוח סדרנות שהוכשר על ידי המשטרה במסגרת יחידת התנדבות שתורכב מאנשי הקהילה החרדית.
נאוה צוקרמן
נאוה צוקרמן (נולדה ב-1948) היא מנהלת אומנותית ובמאית ישראלית. הקימה את תיאטרון תמונע בשנת 1987.
ביוגרפיה
נאוה צוקרמן נולדה ביד אליהו בתל אביב. אמה שפרה ילידת רוסיה הגיעה לישראל בגיל חודש וגדלה בירושלים. אביה הגיע לארץ בגיל 12 מבסרביה. סבה היה מדור ההשכלה ברוסיה והיה פעיל בקהילה היהודית בעירו בה הקים את התיאטרון והעיתון הראשונים.
בגיל 5 נשלחה נאוה צוקרמן ללמוד בלט לפי בקשתה. מאוחר יותר כאשר המשפחה העתיקה את מגוריה לתל אביב, והמצב הכלכלי הורע, הוזמנה על ידי המורה לריקוד להמשיך בלימודי הריקוד חינם. בחופש הגדול הייתה מגיעה לסטודיו, מנקה אותו ורוקדת להנאתה.
לאחר לימודיה התיכוניים, התגייסה לצה"ל, שם שרתה כקצינת ח"ן בפיקוד הגדנ"ע.
בגיל 22 נישאה למיקי צוקרמן (ממייסדי מכון פילת) ופתחה סטודיו לתנועה ומחול לילדים בגבעתיים.
למדה ספרות כללית ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב ותנועה בסמינר הקיבוצים.
לאחר גירושיה ממיקי פגשה בשנות ה-70 את אילן רוזנטל והם הפכו לזוג ושותפים ליצירה. מתגוררת בתל אביב ולהם בת בשם מאי.
קריירה
בהיותה סטודנטית ב"מכון לחינוך התנועה" בסמינר הקיבוצים, בהנהלתה של נעמי בהט, נשלחה נאוה צוקרמן לסדנה בפריז אצל הרקדנית והכוריאוגרפית מרתה גרהם למשך שלושה חודשים.
בשנת 1981 ייסדה את אנסמבל "תמו-נע", שם הנחתה סדנאות בתיאטרון, מחול ותנועה. כן הנחתה סדנאות בבי"ס לתיאטרון חזותי בירושלים, לימדה בבי"ס לאמנויות במצפה רמון, באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב
לימדה והנחתה גם באוניברסיטת טנסי, בבי"ס לאומנויות בבולטימור, בתיאטראות בלובלין, לודג', קרקוב, בפוזנן מדריד ובפסטיבל סדנאות בלונדון.
במשך השנים יצרה וביימה כ-20–30 הצגות שהוצגו בישראל ומחוצה לה.
בשנת 1987 ייסדה את תיאטרון תמונע שתחילה שימש להפקת הצגות תיאטרון שוליים בלבד, ובשנת 1999 הפך למרכז תרבות רב תחומי.
בנוסף יזמה פסטיבלים שנתיים למשל: בתחום המחול פסטיבל אינטימדנס, בתחום המוזיקה פסטיבל אולטראסאונד, בתחום התיאטרון פסטיבל תמונע ובתחום האמנות הרב תחומית – פסטיבל א-ז'אנר (בשיתוף עם יאיר ורדי).
בשנים 2000 עד 2005 שימשה כמנהלת האמנותית של פסטיבל "הרמת מסך" במרכז סוזן דלל
פרסים והוקרה
בשנת 2009 זכתה בפרס על מפעל חיים של משרד התרבות ליוצרים ולמבצעים בתחום המחול.
בשנת 2019 זכתה בפרס קיפוד הזהב של תיאטרון הפרינג על מפעל חיים
טיסה 1951 של טורקיש איירליינס
מספר הנפגעים היה קטן יחסית משום שהמטוס מדגם בואינג 737-800, התפרק לשלושה חלקים על הקרקע ולא נשרף.
הטיסה
הטיסה המריאה מנמל התעופה אטאטורק באיסטנבול בשעה 8:25 שעון מקומי, כשעל סיפונה היו 128 נוסעים ושבעה אנשי צוות.
הטייס הראשי היה חסן טאחסין אריסן (Hasan Tahsin Arısan), טייס בכיר בחברת התעופה, ומפקד צי בחיל האוויר הטורקי.
חקירת התאונה
חקירת התאונה נעשתה על ידי מנהל הבטיחות ההולנדי (Dutch Safety Board) בסיוע מומחים מטורקיש איירליינס, בואינג, NTSB, רשות התעופה הפדרלית האמריקאית, והמשרד לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית. הקופסה השחורה נמצאה באותו היום, ונשלחה לפריז לניתוח.
הדו"ח הסופי פורסם ב-6 במאי 2010 ובו נכתב כי הסיבה העיקרית לתאונה הייתה תקלה במערכת המד גובה במטוסי ה-737-800. בואינג הודיעה על תקלה זו, והמליצה לטייסים שלא להשתמש בטייס האוטומטי בעת הנחיתה. מד הגובה הראה על גובה 2- מטרים, בעוד המטוס היה בגובה 600 מטרים, מערכת הטייס האוטומטי הגיבה בהתאם והפחיתה את כוח המנועים כהכנה לנחיתה, הפחתת פעילות המנוע הביאה להאטת המטוס. לאחר כדקה וחצי הפעילו הטייסים מחדש את המנועים וכיבו את הטייס האוטומטי, אך היה זה מאוחר מדי והמטוס התרסק.
רוג'ר אלאם
רוג'ר אלאם (באנגלית: Roger Allam; נולד ב-26 באוקטובר 1953) הוא שחקן אנגלי הידוע בעיקר מהופעותיו בתיאטרון, אם כי שיחק גם בקולנוע, טלוויזיה ורדיו.
תפקידו המפורסם ביותר הוא המפקח ז'אבר בהפקה המקורית בלונדון של המחזמר "עלובי החיים", כמו גם גילום דמותו של דאגלס ריצ'רדסון בסדרת הרדיו זוכת הפרסים "Cabin Pressure", ומפקח בילוש פרד ת'רסדיי בסדרת הטלוויזיה "Endeavour".
ביוגרפיה
אלאם נולד בבאו שבלונדון. הוא למד ב-"Christ's Hospital" ובאוניברסיטת מנצ'סטר. אביו היה כומר בסנט מרי וולנות'.
אלאם היה מועמד ארבע פעמים לפרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר וזכה פעמיים. הוא היה מועמד וזכה בפרס אוליבייה לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1983 שיחק אלאם בתפקיד מרקוציו בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית של "רומיאו ויוליה". הוא הופיע גם בתוכניות דרמה רבות ברדיו ה-BBC. ב-2001 כיכב בעיבוד של רדיו 4 ל"עלובי החיים" בתפקיד ולז'אן. ב-2000 שיחק בתפקיד היטלר בתיאטרון המלכותי הלאומי במחזה "Speer" מאת דייוויד אדגר. ב-2001 זכה בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר על תפקידו כקפטן טרי דניס בהפקה מחודשת של המחזה "Privates on Parade". הצגת הבכורה הייתה בדצמבר 2001 בתיאטרון דונמאר ורהאוס שבקובנט גרדן. בנובמבר 2002 כיכב לצדה של ג'יליאן אנדרסון בקומדיה הרומנטית "What the Night Is For" מאת מייקל ולר בתיאטרון קומדי.
ב-2003 שיחק בתפקיד וילי ברנדט, מי שהיה קנצלר גרמניה, במחזה "Democracy" בתיאטרון קוטסלו שבתיאטרון המלכותי הלאומי. הוא המשיך להופיע בהצגה עם העברתה לווסט אנד. בדצמבר 2004 ובינואר 2005 הופיע אלאם בתפקיד אבנאזר הנבל בהפקת פנטומיים (Pantomime ) של "אלאדין" בתיאטרון אולד ויק, כשלצידו כיכבו איאן מקלן, מורין ליפמן וסם קלי. ב-2006 וב-2007 חזר וגילם את אותה דמות באולד ויק עם איאן מקלן ופרנסס ברבר. ב-2005 הופיע אלאם במחזה "Blackbird" מאת דייוויד הארוור יחד עם ג'ודי מיי בפסטיבל אדינבורו בהפקה של הבמאי הגרמני פיטר סטיין. בפברואר 2006 הועברה ההצגה לתיאטרון אלברי בלונדון. לאחר מכן זכה המחזה "Blackbird" בפרס המחזה החדש הטוב ביותר.
ב-2006 שיחק אלאם בסרט "המלכה", בבימויו של סטיבן פרירס ובכיכובה של דיים הלן מירן, בתפקיד המזכיר הפרטי של המלכה. בפברואר 2007 הופיע בפארסה משנות השישים "בואינג בואינג" בתיאטרון קומדי בווסט אנד יחד עם מארק ריילנס, פרנסס דה לה טור וטמזין אאותווייט. בינואר 2007 הופיע אלאם בפעם הראשונה בתפקיד חבר הפרלמנט פטר מניון בפרק ספיישל של הקומדיה "The Thick of It" של ה-BBC. ביולי 2007 שיחק שוב באותו תפקיד בתוכנית ספיישל נוספת, ובפרק קצר באורך 15 דקות. הוא המשיך לגלם את הדמות גם בעונות הבאות של הסדרה.
ב-2008 שיחק אלאם בתפקיד מקס ריינהרדט, אמרגן פסטיבל זלצבורג, במחזה "Afterlife" מאת מיקיל פריין, בהפקה שביים מייקל בלייקמור בבמת ליטלטון בתיאטרון הלאומי. ב-2009 הופיע אלאם בתפקיד אלבין / זאזא במחזה "La Cage aux Folles" בתיאטרון פלייהאוס שבלונדון. בעונת התיאטרון של 2010 שיחק במחזות "הנרי הרביעי, חלק ראשון" ו"הנרי הרביעי, חלק שני" בתפקיד פלסטף בתיאטרון שייקספיר גלוב. ב-2011 זכה בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר על תפקיד זה. באוקטובר 2010 התאחד עם חבריו להפקת "עלובי החיים" בקונצרט לציון 25 שנה למחזמר בביצוע השיר "One Day More".
ב-2013 כיכב אלאם בתפקיד פרוספרו במחזה "הסערה" מאת ויליאם שייקספיר בתיאטרון השייקספיר גלוב בלונדון לצדו של קולין מורגן בדמות אריאל. אלאם הגיש פרס מפעל חיים למחזאי מייקל פראיין בטקס פרסי אוליבייה ב-2013. הוא שיתף פעולה שוב עם סטיבן פרירס בסרט "תמרה דרו" המבוסס על רצועת הקומיקס הפופולרית של פוזי סימונד. בסרט הוא מגלם את ניקולס הרדימנט, סופר של ספרי מתח המוקסם מתמרה דרו, בגילומה של ג'מה ארטרטון.
אלאם הקליט מספר ספרי שמע בהם הספר "סולאר" מאת איאן מקיואן.
חיים אישיים
אלאם נשוי לשחקנית רבקה סייר ולהם שני בנים.
באוגוסט 2014 היה אלאם אחד ממאתיים אנשי ציבור שחתמו על מכתב למערכת הגרדיאן המתנגדים לעצמאות סקוטלנד לקראת משאל העם על עצמאות סקוטלנד שנערך בספטמבר.
פיגוע הירי ליד קדומים
פיגוע הירי ליד קדומים הוא פיגוע ירי שבוצע ב-6 ביולי 2023, י"ז בתמוז ה'תשפ"ג, על ידי מחבל פלסטיני סמוך ליישוב קדומים בשומרון. במהלך הפיגוע המחבל ירה למוות בלוחם סיירת גבעתי, שהוקפץ למקום בעקבות התרעה של תצפיתנית. המחבל נהרג בידי כוחות צה"ל.
הפיגוע
ב-6 ביולי 2023, סמוך לשעה 15:45, נסע המחבל אחמד ע'יט'אן, תושב הכפר קיביה בנפת רמאללה, ברכב בעל לוחית לבנה (פלסטינית), בציר הביטחון היישובי של קדומים. תצפיתנית שראתה זאת הקפיצה את כוח צה"ל של סיירת גבעתי שהיה באזור. כשהתבקש להציג תעודה, פתח המחבל בירי מאקדח לעבר הלוחם סמ"ר שילה אמיר מטווח אפס, ומותו נקבע במקום. בהמשך רץ לכיוון רכבו והמשיך את הירי לעבר ישראלים שעמדו בצומת ג'ית, ללא נפגעים. בשלב זה הוקפץ כוח של סיירת גבעתי שניהל עימו חילופי אש עד להריגתו. בתחילה היה חשש שהמחבל מנסה לחדור ליישוב, ובשל כך הופעלה התרעה ותושבי קדומים התבקשו להסתגר בבתיהם.
המחבל, פעיל החמאס אחמד ע'יט'אן, הוא בנו של מנהיג חמאס המקומי בכפר, הילאל ע'יט'אן, ובן דוד של מעתז אלח'ואג'א, פעיל החמאס שביצע את פיגוע הירי בתל אביב במרץ 2023 ובו נרצח אור אשכר. דודו היה ממקורבי יחיא עיאש. השב"כ טען שהמחבל היה ללא רקע ביטחוני קודם.
תגובות לפיגוע
דובר הזרוע הצבאית של החמאס אבו עוביידה נטל אחריות על הפיגוע וברך עליו, באומרו כי הפיגוע הוא המשך לתגובות הפלסטיניות למבצע בית וגן.
בכפר קיביה, כפרו של המחבל, קראו המסגדים להתאבל על מותו של המחבל, ותושביו התעמתו עם כוחות הצבא שהגיעו לעצור את בני משפחתו. בכפר קדום הסמוך לקדומים החלו ערבים להתפרע והציתו צמיגים.
מפלגת הלייבור האוסטרלית
מפלגת הלייבור (באנגלית: Australian Labor Party – מפלגת העבודה האוסטרלית), הידועה גם כ-ALP, או Labor, היא מפלגת שמאל-מרכז אוסטרלית שהוקמה ב-1901.
הלייבור הוקמה כמפלגה פדרלית לפני הישיבה הראשונה של הפרלמנט האוסטרלי בשנת 1901, אם כי שורשיה נטועים בתנועות העבודה והפועלים השונות שהתעוררו במושבותיה של אוסטרליה, כך שהוקמה באופן רשמי עוד בשנת 1891. דבר זה הופך אותה למפלגה הפוליטית הוותיקה ביותר באוסטרליה. היא גם הייתה המפלגה הראשונה באוסטרליה שזכתה ברוב בשני בתיו של הפרלמנט האוסטרלי, בבחירות הפדרליות בשנת 1910, עת כוננה ממשלתו של אנדרו פישר. המפלגה קדמה למפלגת הלייבור הבריטית ולמפלגת הלייבור של ניו זילנד בתאריך היווסדן, בכינון ממשלה ובישום מדיניות.
היסטוריה
שורשי מפלגת הלייבור הנוכחית של אוסטרליה נטועים במפלגות הלייבור שהוקמו במושבות האוסטרליות בשנות התשעים של המאה ה-19 עוד קודם לאיחוד אוסטרליה. מסורת המפלגה מייחסת את הקמת המפלגה להתכנסות של עובדי משק החי שהתארגנו לשביתת הגוזזים בקווינסלנד תחת עץ אקליפטוס בעיירה ברקלדין ב-1891. סניף הלייבור של הפרבר בלמיין של סידני טוען להיותו הוותיק ביותר באוסטרליה. דרכה של הלייבור כמפלגה פרלמנטרית החלה ב-1891, באוסטרליה הדרומית ובקווינסלנד ב-1893 ומאוחר יותר בשאר המושבות.
ההתמודדות הראשונה של נציגי הלייבור הייתה בבחירות לאספת הנבחרים של ניו סאות' ויילס ב-1891, כאשר נציגי המפלגה זכו ב-35 מתוך 141 מושבים. שתי המפלגות הגדולות אז היו המפלגה הפרוטקציוניסטית ומפלגת הסחר החופשי והלייבור היוותה אז לשון מאזניים. המפלגה הציעה את תמיכתה תמורת וויתורים לטובתה. מפלגת הלייבור המאוחדת הוקמה באוסטרליה הדרומית ב-1891 ובאותה שנה נבחרו מטעמה שלושה נציגים לבית העליון של אספת הנבחרים של המושבה. בבחירות שהתקיימו במושבה שנתיים לאחר מכן, זכתה המפלגה ב-10 מושבים מתוך 54 בבית התחתון של אספת הנבחרים של אוסטרליה הדרומית, והצטרפה לקואליציה עם המפלגה הליברלית.
ב-1905 נבחר תומאס פרייס להיות ראש ממשלת אוסטרליה הדרומית הראשון מטעם הלייבור. ב-1899 הקים אנדרסון דאוסון את ממשלת הלייבור הראשונה בעולם (ממשלת מיעוט שהוקמה בקווינסלנד). ממשלה זו כיהנה שבוע עד אשר השמרנים, שהתפלגו, התאחדו מחדש ושבו לשלטון.
הדעות על התמיכה באיחוד אוסטרליה בקרב מפלגות הלייבור של המושבות והאיגודים המקצועיים היו מגוונות. כמה מנציגי הלייבור התנגדו לחוקה המוצעת, בטענה שהסנאט כפי שהוצע היה בעל כוח רב מדי, בדומה לבתים העליונים של המושבות ובדומה לבית הלורדים הבריטי. הם חששו שהאיחוד יעגן את עוצמתם של הכוחות השמרניים. עם זאת, מנהיג מפלגת הלייבור הראשון וראש ממשלת אוסטרליה, כריס ווטסון, היה מתומכי האיחוד.
העשורים הראשונים
בעת איחוד אוסטרליה, לא היה למפלגת הלייבור מנגנון ארגוני ארצי. בבחירות הראשונות לפרלמנט הפדרלי שהתקיימו ב-1901 התמודדו מפלגות הלייבור המקומיות בחמש מתוך שש המדינות, בטסמניה, שם לא פעלה מפלגת הלייבור, נבחר קינג או'מיילי כמועמד עצמאי של הלייבור. בסך הכול זכו מפלגות הלייבור השונות ב-15% של הקולות וב-14 מתוך 75 מושבי הבית התחתון ובשמונה מושבים בסנאט, בנוסף לשני חברים עצמאיים שהצטרפו למפלגה לאחר הבחירות. 24 החברים התכנסו כסיעה הפרלמנטרית של הלייבור (שהייתה ידועה באופן בלתי רשמי כ"שדולה" – Caucus,) ב-8 במאי 1901 בבית הפרלמנט במלבורן, מקום התכנסותו של הפרלמנט הראשון. השדולה בחרה בכריס ווטסון כמנהיגה והחליטה לקרוא למפלגה בשם "מפלגת הלייבור הפדרלית" ולתמוך בממשלת המיעוט של המפלגה הפרוטקציוניסטית כנגד מפלגת הסחר החופשי. מפלגת הלייבור תחת מנהיגותו של ווטסון הגדילה את מספר מושביה בפרלמנט ל-23 בבית הנבחרים ול-8 בסנאט בבחירות של 1903 והמשיכה להיות לשון המאזניים ולתמוך במפלגה הפרוטקציוניסטית. באפריל 1904 נפלה ממשלתם של ווטסון ושל אלפרד דיקין על רקע הרחבת תחולתם של חוקי יחסי העבודה כך שמוסד הבוררות יחול גם על עובדי המדינה. מנהיג מפלגת הסחר החופשי, ג'ורג' רייד, סירב להתמנות כראש הממשלה וכך היה ווטסון לראש הממשלה הראשון מטעם הלייבור וראש הממשלה הראשון בעולם מטעם מפלגת לייבור כל שהיא ברמה ארצית (קדם לו אנדרסון דאוסון שבדצמבר 1899 כיהן כראש ממשלת קווינסלנד לתקופה קצרה), אף על פי שהייתה זו ממשלת מיעוט שכיהנה רק ארבעה חודשים. ווטסון היה אז בן 37 ועד היום הוא ראש הממשלה הצעיר ביותר בתולדות אוסטרליה. לאחר נפילת ממשלתו של ווטסון, שב דיקין לכהן כראש הממשלה לתקופה קצרה, שאחריה כיהן בתפקיד רייד והוא העביר את חוק הבוררות של 1904, שהיה הסיבה לנפילתה של ממשלת הלייבור.
לפני הבחירות של 1906 הבינה מפלגת הסחר החופשי שסוגיית המחירים הוסדרה והחליטה לשנות את שמה ל"מפלגה האנטי-סוציאליסטית" ומשכה אליה כמה מחברי המפלגה הפרוטקציוניסטית. בבחירות אלה, שבהם הותרה לראשונה הצבעה בדואר, הגדיל ווטסון את מספר מושבי הלייבור בפרלמנט ל-26. אף על פי שללייבור היו יותר מושבים מ-16 המושבים של המפלגה הפרוטקציוניסטית, היא תמכה בדיקין כראש הממשלה. ב-1907 התפטר ווטסון מתפקידו כמנהיג המפלגה והוחלף באנדרו פישר. ב-13 בנובמבר 1908 הסיר פישר את תמיכתו בממשלת דיקין והקים ממשלת מיעוט. ממשלת פישר העבירה מספר רב של חוקים. כדי לעצור את הדומיננטיות של הלייבור, השתכנעו דיקין ומנהיג המפלגה האנטי-סוצאליסטית, ג'וזף קוק לנהל שיחות בנוגע לאיחוד מפלגותיהם. המפלגה שנוצרה כתוצא מהאיחוד במאי 1909 נקראה המפלגה הליברלית של הדומיניון (Commonwealth Liberal Party), שבאופן עממי כונתה "המיזוג" (the Fusion), כשדיקין היה המנהיג שלה וקוק סגנו. החברים היותר ליברלים של המפלגה הפרוטקציוניסטית עברו ללייבור. כעת היה לרשותו של דיקין רוב בבית הנבחרים וב-27 במאי 1909 הופלה ממשלת פישר בהצבעה. פישר לא הצליח לשכנע את המושל הכללי, הלורד דדלי, לפזר את הפרלמנט וביוני הקים דיקין את ממשלת הרוב הראשונה באוסטרליה, שמשלה עד לבחירות של אפריל 1910.
בבחירות אלה, הוביל פישר את הלייבור לניצחון בו השיג 50% מקולות הבוחרים ו-42 מושבים. הייתה זו ממשלת הרוב הראשונה באוסטרליה שהוקמה לאחר בחירות, הממשלה הראשונה שנהנתה מרוב בסנאט וממשלת הרוב הראשונה של ממשלת לייבור כל שהיא בעולם. המפלגה יישמה את רבים מקווי המדיניות שלה, במיוחד בתחומי הביטחון, תחיקה, כלכלה, תחבורה, תקשורת וביטחון סוציאלי, כולל הנהגתם של קצבאות לזקנים ולנכים, הנהגת תנאי עבודה נאותים, קצבאות אימהות ופיצוים לעובדים. בנוסף, הנהיגה ממשלת פישר מטבע לאומי, הקימה את הצי המלכותי האוסטרלי, סללה את מסילת הברזל הטרנס-אוסטרלית, הגדילה את מספר שופטי בית המשפט העליון, בנתה את הבירה הפדרלית, קנברה והקימה את Commonwealth Bank of Australia. פישר נקט בצעדים לשבירת המונופולים של הבעלויות על הקרקעות, קידם הצעות לרגולציה על שעות העבודה, שכר ותנאי העבודה ותיקן את חוק הבוררות של 1904 כך שהעניק סמכות גדולה יותר לנשיא בית הדין לעבודה ואפשר לעובדי הממשל הפדרלי להתאגד. כמו כן הונהג מס קרקעות שמטרתו הייתה לפרק את אחוזות הקרקע הגדולות ויאפשר את הקמתן של חוות קטנות ובמקביל הוחל חוק הבוררות גם על עובדי החקלאות. בנוסף, גיל הפרישה לגמלאות הורד מ-65 ל-60. הנהגתן של קצבאות האמהות אפשרה ללידות רבות יותר להתבצע בפיקוחם של רופאים, ובכך ירד שיעור תמותת התינוקות. פישר היה ראש הממשלה הראשון שמינה לאוסטרליה שגריר בבריטניה (High Commissioner).