cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שדרות סאנסט
כתיבה
במאמץ להסתיר את הקו האמיתי של הסיפור מאולפני פרמאונט, ולהימנע מן הצנזורה של קוד ההפקה הם הגישו את התסריט לאולפן כמעט דף אחר דף. מספר שורות חריפות אכן זכו לשינוי, אך אולפני פרמאונט היו סבורים כי המדובר בעיבוד לסיפור בשם "קופסה של שעועית" אשר לא היה כלל קיים, והתירו לוויילדר חירות יחסית להמשיך כפי שמצא לנכון. כאשר החלה ההסרטה, בתחילת מאי 1949 היה רק השליש הראשון של התסריט כתוב, ויילדר עצמו לא ידע כיצד יסתיים הסרט.
התסריט כולל התייחסויות רבות להוליווד ולתסריטאים, כאשר השורות הציניות ביותר יוצאות מפיו של ג'ו גיליס. במענה אופייני להערתה של בטי "שמעתי שאתה מוכשר", עונה גיליס "זה היה בשנה שעברה. השנה אני רק מנסה להתקיים".
כמה משורותיה של סוונסון כ"מר דה מיל, אני מוכנה לצילום התקריב שלי" ו"אני עדיין גדולה. הסרטים הם שנהיו קטנים", זוכים לציטוטים רבים. חלק גדול מהחוכמה המובעת בסרט מובע באמצעות שורותיה של דזמונד, הזוכות למענה סרקסטי של גיליס. דזמונד אינה שמה לב לתשובותיו, כאשר היא שקועה במחשבותיה ובעולם ההזיות שלה, וכך הצופים הם היחידים הזוכים לשמוע את גיליס. כך למשל, תשובתו של גיליס לקובלנה כי "הסרטים נהיו קטנים" היא "ידעתי שמשהו לא בסדר איתם". ויילדר לעיתים משחק במבנה זה כאשר דזמונד משיבה ברצינות לעקיצותיו הסרקסטיות של גיליס. כך, למשל, כאשר מעיר גיליס באופן סרקסטי באשר לסרטה המתוכנן של דזמונד "הם יאהבו את זה בפומונה" (עיירה קטנה וקרתנית), עונה לו דזמונד בשיא הרצינות והחשיבות העצמית – "הם יאהבו את זה בכל מקום!".
ויילדר העדיף להשאיר את ניתוח סרטיו לאחרים, ומשנשאל אם "שדרות סאנסט" הוא קומדיה שחורה, השיב "לא. זה רק סרט".
הצוות היצירתי העיקרי
"שדרות סאנסט" ייזכר גם בזכות האווירה של "פילם נואר" שהשיג הצילום של ג'ון פ. זייץ. הצילום הכהה, מלא הצללים השחור לבן, היה יצירתו של זייץ. ויילדר עבד עמו מספר פעמים בעבר, וסמך על שיפוטו, והותיר לו את החופש לערוך את החלטותיו בעצמו. זייץ זוכר כי שאל את ויילדר מה הוא רוצה לסצנת הקבורה של קוף השעשועים, וויילדר השיב – "אתה יודע, פשוט את צילום קבורת הקוף הסטנדרטית". בכמה סצנות פנים התיז זייץ אבק לפני המצלמה בטרם צילם על מנת ליצור אפקט של ערפול מכוון, טריק שבו השתמש גם בצילומי הסרט "ביטוח כפול" בשנת 1944 (אף הוא יצירה של ויילדר הנחשבת לקלאסית בסוגת "פילם נואר").
ויילדר התעקש כי הסרט יראה את גופתו של גיליס מנקודת מבט ממעמקי הבריכה, אך צילום זה התברר כקשה לביצוע. המצלמה הוצבה בתוך תיבה מיוחדת והוכנסה אל המים, אך התוצאה הייתה מאכזבת. לבסוף הושג האפקט באמצעות הצבת מראה על תחתית הבריכה, וצילום בבואתו של הולדן מלמעלה, דבר שיצר אפקט של עיוות, בהשוואה לדמותו של השוטר הניצב מעל גווייתו של גיליס.
ההיסטוריון של הקולנוע טום סטמפל העיר כי גם "ביטוח כפול" וגם "שדרות סאנסט" מצולמים במקומות בהירים ושטופי שמש בקליפורניה, וכי זייץ הצליח להשיג אפקטים של אור ושל צל באותו הסרט, מבלי שהתפרים ביניהם ניכרים.
המעצבת אדית הד עיצבה את התלבושות. ויילדר והד הסכימו כי על דזמונד לשמור על קשר מסוים עם תהפוכות האופנה, כך שהד עיצבה עבור סוונסון בגדים בנוסח בגדי כריסטיאן דיור או קוקו שאנל משנות הארבעים. סוונסון כינתה את הבגדים "מיושנים מעט, אקזוטיים מעט". הד תיארה את המשימה כמאתגרת ביותר בקריירה שלה. הד עיצבה גם את התלבושות עבור הולדן ושאר הדמויות בסרט, אך ויילדר הורה לפון שטרוהיים ולננסי אולסון ללבוש בגדים שהביאו עמם, על מנת להיראות אותנטיים.
הפסקול המוזיקלי נוצר על ידי פרנץ וקסמן. הוא אימץ אלמנטים של טנגו במקומות שבהם הופיעה נורמה דזמונד, בשל הערתה כי רקדה את הטנגו עם רודולף ולנטינו. סגנון זה עומת עם סגנון הבי בופ שאפיין את הסצנות בהן הופיע גיליס. וקסמן השתמש גם בקטעים מעוותים ממוזיקה של סרטים משנות העשרים והשלושים על מנת להמחיש את עולמה המעוות של דזמונד. בשנת 2002 יצא לאור הפסקול בפורמט של תקליטור.
הניוון המוגזם של ביתה של נורמה דזמונד נוצר על ידי המעצב האנס דרייר, אשר אף הוא החל את הקריירה שלו כמעצב בימי הסרט האילם. הוא אף עסק בעיצוב הפנים בביתם של כמה מכוכבי הסרט האילם, ובהם מיי וסט.
במהלך הצילומים שמו רבים לב לעובדה כי סוונסון נראית בריאה וצעירה, בעוד שהולדן נראה בוגר מכפי גילו. ויילדר התעקש להדגיש את הפרשי הגילים, והורה למאפרת ואלי וסטמור לגרום לסוונסון להיראות בוגרת יותר. סוונסון התעקשה שאישה בגילה של דזמונד שיש בידה עושר רב ושמקדישה תשומת לב לעצמה, לא תיראה זקנה, והציעה כי הולדן יאופר על מנת להראות צעיר יותר. ויילדר הסכים לכך, והתוצאה הייתה כי סוונסון שיחקה נורמה דזמונד מתוחכמת וזוהרת יותר ממה שהתכוון לכך ויילדר בתחילה.
מגע של אותנטיות
סוונסון נחשבה לנציגה מהימנה של עברה של הוליווד, וזכתה לגעגועים נוסטלגיים של מעריצים מבוגרים, אך כמעט ולא הייתה ידועה בקרב הקהל הצעיר בשנות החמישים. ויילדר השתמש באוסף התמונות הפרטי של סוונסון כדי לקשט את ביתה של נורמה דזמונד, וגרם לעברה הבדוי של דזמונד להתייחס לקריירה האמיתית של סוונסון.
התסריט מתייחס לסרטים אמתיים כ"חלף עם הרוח" ולאנשים אמתיים כדאריל זאנוק, דייוויד לוולין וורק גריפית', טיירון פאואר, אלאן לאד, רוד לה רוק, וילמה באנקי, ג'ון גילברט, מייבל נורמנד, בב דניאלס, מרי פרבוסט, בטי האטון וברברה סטנוויק, כמו גם למקרה הרצח המפורסם של "הדליה השחורה", ולהערצתה של דזמונד את גרטה גרבו.
ויילדר יוצר הפנייה לזיכרון ההוליוודי גם בבחירתו את שחקניו. אריך פון שטרוהיים היה במאי מוביל בימי הסרט האילם. בתפקיד מקס הוא צופה עם נורמה דזמונד בסצנה מתוך הסרט "המלכה קלי" אשר שטרוהיים עצמו ביים ובו סוונסון שיחקה בתפקיד הראשי. ססיל ב. דה-מיל משחק את עצמו, וצולם באולפן שבו צולם סרטו "שמשון ודלילה" באולפני פרמאונט. הוא קורא לנורמה "צעירונת", שם החיבה שבו השתמש דה מיל בחיים האמתיים לסוונסון, כאשר עבדו במשותף, פרט קטן של אותנטיות שהציע דה מיל עצמו.
הידידים הבאים לשחק קלפים עם סוונסון הם כוכבי העבר באסטר קיטון, ה. ב. וורנר ואנה ק. נילסון. הרכילאית הדה הופר משחקת את עצמה כשהיא מדווחת על נפילתה של דזמונד בסוף הסרט.
בסצנה קומית משחקת דזמונד בפנטומימה עבור ג'ו גיליס, בתפקיד אחת מ"היפהפיות הרוחצות" של מאק סנט, מחווה לתפקידיה המוקדמים של סוונסון. היא אף מחקה את צ'ארלי צ'פלין בדומה לתפקיד שביצעה בסרט "נשף המסכות" בשנת 1924.
ויילדר צילם את סרטיו במיקום אותנטי. בית הדירות של גיליס ב"בתי אלטו נידו" היה בית דירות אמיתי הממוקם קרוב לאולפני פרמאונט, ודייריו בדרך כלל תסריטאים קשי יום. הסצנות של גיליס ובטי שייפר בחצר האחורית של אולפני פרמאונט, אכן צולמו בחצר האחורית. סצנות החוץ של בית דזמונד צולמו ליד בית ישן בשדרות סאנסט, אשר נבנה במהלך שנות העשרים.
התגובה לסרט
ויילדר ובראקט חששו מהקרנת בכורה בהוליווד, ובחרו לבחון את הסרט בפני צופים בעיירה אוונסטון, אילינוי. העריכה המקורית החלה בסצנה בחדר מתים, כאשר הגופות דנות זו עם זו כיצד הן הגיעו לשם. ג'ו גיליס אמור להיות אחת מן הגופות, ולספר על רציחתו. הקהל הגיב בצחוק ונראה כי אינו בטוח במהלך הסרט אם זו דרמה או קומדיה. לאחר הקרנה נוספת שבה הגיב הקהל בצורה דומה, בוטלה סצנת הפתיחה. הפתיחה החדשה נוסתה בהצלחה בעיירה פוקיפסי, ניו יורק.
בהוליווד הזמינה פרמאונט אורחים נבחרים וראשי אולפנים להקרנה פרטית. לאחר צפייה בסרט השתוחחה ברברה סטנוויק על מנת לנשק את התפר שבשולי חצאיתה של סוונסון. סוונסון עצמה חיפשה את מרי פיקפורד ונאמר לה כי כוכבת הענק של הסרט האילם "שקועה ברגשותיה, ואינה יכולה לדבר. כולנו כך...". לואי ב. מאייר נזף בוויילדר בפני קהל הסלבריטאים, ואמר "ביישת את התעשייה שיצרה אותך והאכילה אותך. צריך לצפות אותך בזפת ובנוצות, ולהשליך אותך מהוליווד". השחקנית מיי מארי, בת זמנה של סוונסון, נעלבה מן הסרט והעירה "אף אחת מאתנו לא הייתה כל כך משוגעת".
כמה מבקרים הבינו כי המדובר בסרט אשר ישרוד לאורך זמן. "הוליווד רפורטר" כתב כי דורות עתידיים יתפנו למשימה של ניתוח גדולתו של הסרט, בעוד ש"קומונוויל" ניבא נכונה כי ספריית הקונגרס תדרוש עותק של הסרט לארכיבה.
כמה הערות שליליות הגיעו מן ה"ניו יורקר" אשר תיאר את הסרט כ"חתיכה יקרה של גבינת רוקפור הכוללת אך חיידק קטן של רעיון". "הניו יורק טיימס" כתב כי הרעיון להשתמש בקריין המת "אינו ראוי", אך מצא כי הדבר אינו מקלקל את הסרט.
הסרט היה גם להצלחה קופתית, כאשר במסע יחסי הציבור שלו ביקרה סוונסון באמצעות הרכבת בשלושים ושלוש ערים בארצות הברית במהלך מספר חודשים.
פרסים
"שדרות סאנסט" זכה בפרס האוסקר בקטגוריות: העיצוב הטוב ביותר בשחור לבן (הנס דרייר, ג'ון מיהאן, סם קומר וריי מויר); הפסקול המוזיקלי המקורי הטוב ביותר (פרנץ וקסמן); והתסריט הטוב ביותר (בילי ויילדר וד. מ. מרשמן). הסרט היה מועמד בשמונה קטגוריות נוספות.
על אף שרבים ציפו כי פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר יינתן לסוונסון, או לבטי דייוויס על תפקיד דומה של שחקנית מזדקנת הנופלת קורבן לתככיה של מעריצה צעירה ב"הכל אודות חוה", זכתה בו ג'ודי הולידיי. סוונסון זוכרת כי רבים באולם הסתכלו עליה בעת שהפרס ניתן להולידיי, בצפייה לסצנה גדולה מן החיים ומוטרפת בנוסח נורמה דזמונד.
שדרות סאנסט אף זכה בפרס גלובוס הזהב כסרט הדרמה הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, והפסקול הטוב ביותר. ויילדר ובראקט זכו בפרס גילדת הכותבים של אמריקה על תסריטם. איגוד ביקורת הסרטים של ארצות הברית בחר בסרט כסרט הטוב ביותר, ובסוונסון כשחקנית הטובה ביותר.
אחרי הסרט
"שדרות סאנסט" היה שיתוף הפעולה האחרון בין ויילדר ובראקט, ומהווה מעין נקודת אמצע בשנות השיא של הקריירה של ויילדר.
צ'ארלס בראקט המשיך בקריירת כתיבה וזכה באוסקר בשנת 1953 על תסריטו לסרט "טיטאניק" משנה זו. ויילדר המשיך להפתיע בשורת סרטים עם מרילין מונרו כ"חטא על סף ביתך" ו"חמים וטעים", ובעוד שהקריירה של בראקט דעכה תוך מספר שנים, המריאה הקריירה של ויילדר לשיאים.
ויליאם הולדן החל לקבל תפקידים ראויים. בשנת 1953 זכה באוסקר על תפקידו בסרט סטלאג 17 שביים ויילדר. בשנת 1956 נחשב לכוכב הגדול ביותר בארצות הברית.
גלוריה סוונסון לא השכילה ליצור תנופה לקריירה שלה לאחר הסרט. היא חשה שכל התסריטים שהיא מקבלת היו חיקויים עלובים של דמותה של נורמה דזמונד. בדמיינה קריירה שכולה "פרודיה על פרודיה" פרשה לבסוף מן המשחק.
ב-1957 החלה סוונסון בהפקת גרסה מוזיקלית לסרט בשם "בולבאר" (שדירה) בה ניתן לסרט "הפי אנד" הוליוודי כאשר דזמונד מברכת את הרומן בין גיליס ובטי שייפר, במקום לירות בגיליס. הסרט הופק לטלוויזיה.
מעמדו הנוכחי של הסרט
בשנת 1989 היה הסרט בין 25 סרטים שהוכרזו כ"בעלי משמעות מבחינה תרבותית" על ידי ספריית הקונגרס ונשמרו בארכיב הסרטים הלאומי.
סרטים אחרים אודות הוליווד
הוליווד עסקה בעצמה מאז שנות העשרים, אך באופן מתקתק ומושך, המתאר את חיי הכוכבים באופן אידיאלי. מספר חריגים מאופן תיאור זה כ"כוכב נולד" הקלאסי מ-1937 לא התקרבו אף לרמת התיאור של ויילדר, נגעו בצד האפל של הוליווד ברמיזות אך לא במפורש. "שדרות סאנסט" נחשב לסרט הראשון אשר התייחס לעשיית הסרטים באופן ציני וקודר. עד מהרה באו סרטים נוספים שנגעו בצד זה כ"שיר אשיר בגשם" משנת 1952 (העוסק אף הוא, אם כי באופן קליל, במעבר מהסרט האילם לסרט המדבר), ו"כוכב נולד" שהוסרט מחדש בשנת 1954. אף על פי שסרטים אלו לא הגיעו לרמת הקדרות והציניות של ויילדר הם נגעו בדרך הקלה והאכזרית בה יכול כוכב לאבד את תהילתו.
"שדרות סאנסט" החל בשורת סרטים בהם כוכבת עבר מזדקנת מנסה להיאחז בשרידי תהילתה, כגון "מה קרה לבייבי ג'יין" עם בטי דייוויס משנת 1962, "ציפור הנעורים המתוקה" עם ג'רלדין פייג' מ-1962, "עמק הבובות" עם סוזן הייוורד משנת 1967 ו"אמא יקרה" בכיכוב פיי דאנאוויי משנת 1981. הרעיון של אישה מבוגרת המתאהבת בצעיר ממנה הפך אף הוא לקלישה הוליוודית בסרטים כגון "האביב הרומאי של גב' סטון" בכיכוב ויוויאן לי ווורן בייטי משנת 1961.
הסרט ממשיך להשפיע על סרטים הנעשים עד היום. ביניהם סרטו של דייוויד לינץ' "מלהולנד דרייב", או סרטו של רוברט אלטמן "השחקן".
הגרסה המוזיקלית
המחזמר שדרות סאנסט, הגרסה המוזיקלית לסרט, הועלה לראשונה בשנת 1993 על במות לונדון. הגרסה, מאת המלחין הבריטי המפורסם אנדרו לויד ובר, נותרה נאמנה לקו העלילה ולדיאלוג, וניסתה להעלות תפאורה דומה לזו המופיעה בסרט. בילי ויילדר נתן את ברכתו למחזה. המחזה זכה להצלחה.
צפרדע זכוכית לה פלמה
תיאור
הצפרדע חיה בין העצים או השיחים והיא טורפת של חרקים קטנים כמו צרצרים, עשים, זבובים, עכבישים ואף צפרדעים קטנות אחרות.
בתי הגידול הטבעיים של הצפרדע הם יערות גשם של שפלה ראשוניים ומשניים לחים. הצפרדע מסתגלת לשינוי בבית גידול, בתנאי שנשארת צמחייה מעל הנחלים. עם זאת הוא נפגע מעט מבירוא יערות ומזיהום וריסוס יבולים.
מחלף משמר הגבול
מחלף משמר הגבול הוא מחלף שנמצא סמוך לעיר חריש וקיבוץ ברקאי. המחלף החליף את צומת משמר הגבול שחיבר בין כביש 65 לכביש 574.
עלות הקמת המחלף הסתכמה ב-600 מיליון שקלים, המחלף מצטרף לשורה של פתרונות תחבורתיים שיוקמו על מנת להקל על עומס התנועה ביישוב, מלבד מחלף משמר הגבול יוקם מחלף חריש, שיחבר את שכונות דרום חריש לכביש 6, תבנה תחנת הרכבת חריש, יורחב כביש 611 ויוקמו מספר מסופי אוטובוסים ברחבי היישוב.
היסטוריה
עוד ב־2016 פורסמה תוכנית של משרד התחבורה בה פורטו הפרויקטים העתידים להיבנות בישראל בשנים הקרובות, בהם היו הקמתם של מחלף משמר הגבול, מחלף בני ברית, מחלף ציפורי, מחלף יפתחאל, שיוקם כהכנה להקמת הרכבת הקלה בין חיפה לנצרת, סלילת כביש 200, כביש 16 וכביש 423 ועוד.
ביולי 2018 אושרה התוכנית להקמת המחלף, יחד עם מחלפים וכבישים חדשים נוספים באזור השרון.
בספטמבר 2018 החלו העבודות המקדימות להקמת המחלף שיוקם לאחר שצומת חריש יועתק כ־30-40 מטרים מערבה.
פחות מחודש לאחר תחילת העבודות להקמת המחלף התגלתה עיר עתיקה בת כ־5,000 שנים בחפירות שבוצעו מטעם רשות העתיקות. שטח העיר בשיאה היה כ־650 דונמים והתגוררו בה כ־6,000 בני אדם.
במאי 2019 פורסם כי הסתיים שלב העבודות המקדימות והחל שלב בו הקבלן של המחלף (חברת סולל בונה) תחל בעבודות על הקמת המחלף עצמו, יחלו ההרמות של הנציבים, יונחו הפלטות של הגשר ויסלל הכביש שימש את המחלף.
בלילה שבין 18–19 בפברואר 2022 נפתח המחלף לתנועה.
מלבד הקמת הפרויקט יבוצעו עבודות נוספות באזור המחלף בהם בין היתר הסטה של נחל עירון וכן מתן אפשרות להוספת פרויקטים נוספים באזור המחלף בהם סלילת נתיב תחבורה ציבורית בכביש 65 וכן כבישי גישה לפארק התעשייה עירון שעתיד להיבנות בסמוך למחלף.
קרנף הודי
קרנף הודי (שם מדעי: Rhinoceros unicornis) הוא יונק גדול, בן למשפחת הקרנפיים, שנפוץ במדינת אסאם שבהודו, בבהוטן וגם בשפלת הטראי בנפאל. הוא חי באדמות המרעה וביערות למרגלות הרי ההימאליה. בעבר היה מין זה נפוץ גם באזורי מיאנמר, פקיסטן ובנגלדש.
הקרנף ההודי יכול לרוץ במהירות של 55 קילומטר לשעה למשך זמן קצר, והוא ניחן ביכולת שחייה מעולה. חושי השמיעה והריח שלו מפותחים, אך ראייתו חלשה יחסית. משך חייו בטבע 30–40 שנה.
מבנה גוף
הקרנף ההודי הוא בעל עור חום-כסוף עבה למדי היוצר קפלי ענק על גופו. רגליו הקדמיות וכתפיו מכוסות בבליטות דמויות-יבלת. שער גופו דליל מאוד. קרנף זה קטן משני הקרנפים האפריקנים אך גבוה מהם. גודל גופו זהה לזה של הקרנף רחב-השפה. הקרנף ההודי הוא החיה השנייה בגודלה ביבשת אסיה, אחרי המין פיל אסייתי. זכרים גדולים יותר מהנקבות. פרטים בוגרים שוקלים בין 1,800 ל-2,700 ק"ג, גובהם נע בין 1.70 ל-2 מטר ואורכם 3 עד 3.8 מטר. לקרנף ההודי יש קרן אחת, הקיימת אצל בוגרי שני הזוויגים, המתחילה לצמוח בהגיע הקרנף לגיל שנה. הקרן, בדומה לציפורניו של אדם, מורכבת מקרטין והיא מגיעה לאורך של 20 עד 60 ס"מ.
התנהגות
תזונתו של הקרנף ההודי כוללת עשבים, עלים, צמחים מימיים ופירות. לרוב, הם אוכלים בשעות הבוקר והערב, עת הם משתמשים בשפתם על מנת לאחוז במזונם וללחך אותו.
אויביהם הטבעיים מועטים במספר. האויב העיקרי שלהם פרט לאדם, הוא הטיגריס. טיגריסים הורגים לעיתים קרנפים צעירים שנותרו בלי השגחה, אולם קרנפים בוגרים פגיעים פחות בשל גודלם העצום ו"כלי הנשק" שלהם. עם זאת, מתועד מקרה אחד של טיגריס שהרג נקבה בוגרת של קרנף הודי ומקרים נוספים על טיגריסים שהרגו נקבה בהיריון קשה. מקרים כאלו נדירים ביותר, ובדרך-כלל הטיגריס לא יעז לתקוף קרנף הודי בוגר. לעיתים גם פילים הודים זכרים שופעי טסטוסטרון יהרגו קרנפים אך מדובר במקרים נדירים.
תפוצה
בעבר, הקרנף ההודי היה נפוץ באזורים מפקיסטן ועד מיאנמר, וייתכן אף כי גילה נוכחות בסין. השפעת האדם הביאה לכך שתחום תפוצתו הצטמצם, וכיום הוא חי באוכלוסיות קטנות בלבד בהודו ובנפאל.
אוכלוסייה ואיומים
הקרנף ההודי הוא הצלחה גדולה של מאמצי שימור. בתחילת המאה ה-20 נותרו רק כ-100 פרטים, וכיום אוכלוסייתם גדלה, אולם היא עדיין נתונה בסכנה. הקרנף ההודי ניצוד באופן בלתי-חוקי לצורך קרנו, שכן מספר תרבויות במזרח אסיה מאמינות שיש לקרן עוצמה ויכולות ריפוי. מחירה של קרנו של קרנף הודי האמיר לעשרות אלפי דולרים בתחילת שנות ה-90, עד שהגיע לשיא של 60,000 דולר ב-1991. איום נוסף על הקרנף ההודי הוא אובדן בתי גידול. נכון לשנת 2005 המין נתון בסכנה, וקיימים כ-2,400 פרטים, כאשר הרוב הגדול חיים בקזירנגה ומקצתם בשני פארקים לאומיים נוספים בצפון-מזרח הודו.
ממשלות הודו ונפאל קידמו רבות את מאמצי השימור של הקרנף ההודי, בעידודה של הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF). ניתן למצוא אותו בעיקר בפארק הלאומי קזירנגה ובפארק הלאומי צ'יטוואן, וכן עשרות בודדות בפארקים נוספים במורדות ההימאליה, במדינות ההודיות אסאם, בנגל המערבית ואוטר פרדש.
מגמות דמוגרפיות של אוכלוסיית הקרנף ההודי:
רבייה
זכרים יכולים להזדווג מגיל תשע, והנקבות מגיעות לבגרות מינית כבר בגיל חמש. ולדותיהם הראשונים מגיחים לאוויר העולם בסביבות גיל שש עד שמונה שנים. כאשר הנקבה נכנסת לעונת הייחום, היא שורקת לזכרים על-מנת שיידעו שהיא מוכנה להזדווג. בזמן עונת הייחום קרבות קשים פורצים בין הזכרים על הזכות להזדווג עם הנקבות. בניגוד לקרנפים אחרים, הקרנף ההודי משתמש בשיניו התחתונות החדות בזמן הקרב, שעלול לעיתים להסתיים במוות. תקופת העיבור היא בת 16 חודשים. הילודים נגמלים מיניקה בתום תקופה של 18 חודשים לאחר הלידה. נקבה מסוגלת להמליט וולד בודד כל שלוש שנים לערך. האמהות דואגות לצאצאיהן ומגינות עליהם, וכך הקרנף הצעיר נשאר בקרבת אימו במשך מספר שנים. עם לידתו של קרנף צעיר חדש, האם מבריחה ומגרשת את צאצאה הקודם, אם כי במקרים רבים נשאר הגור הבוגר עם אימו לעוד שנה או שנתיים גם לאחר השגר הבא.
פירקאנמה
פירקאנמה (בפינית: Pirkanmaa, בשוודית: Birkaland) הוא אזור בפינלנד הגובל בסאטקונטה, אוסטרובוטניה הדרומית, פינלנד המרכזית, פּאייט-המה, קאנטה-המה ודרום-מערב פינלנד. האזור נקרא גם טמפרה.
רשויות מקומיות
האזור כולל 22 רשויות מקומיות, 12 מהן ערים (מסומנות):
סמל האזור
סמל האזור נוצר בשנת 1957 על ידי האמן והמעצב הפיני גוסטף הרמן פון נומרס. צבעי הסמל מתארים את היסטוריית האזור - הזהב מתאר את סטקונטה והאדום מתאר את האמה, שני אזורים היסטוריים שהיו קיימים במקום.
מזון מקומי
מוסטמקארה (בתרגום - נקניקיה שחורה) הוא מאכל אופייני לאזור, שנהוג לאכול בתוספת ריבת חמוציות הרים. הנקניקיה יוצרה לראשונה במאה ה-19 באזור ונמכרת בעיקר בדוכני שווקים.
יום קיץ בקנגסלה
המנון האזור הוא "יום קיץ בקנגסלה" (En sommardag i Kangasala) שחיבר ההיסטוריון, הסופר והמשורר הפיני זכריס טופליוס והלחין המלחין והכנר הפיני גבריאל לינסן. קנגסלה היא עיר הממוקמת כ-16 קילומטרים מטמפרה. בשנת 1853 הלסינקי חוותה התפרצות כולרה. טופליוס נמלט מהמקום ועבר אל אזור פירקאנמה והתאהב בנופים המקומיים, ובמיוחד מהנוף הנשקף מרכס הריולה. במקום זה חיבר את השיר שהפך להמנון מקומי ולאחד מהשירים הידועים ביותר בפינלנד.
מיטסוקה MC-1
מיטסוקה MC-1 (באנגלית: Mitsuoka MC-1) היא מכונית מיקרו, מיועדת לנהג בלבד, אשר יוצרה על ידי יצרנית המכוניות היפנית "Mitsuoka Motor Co., Ltd" בין השנים 1998–2007.
דגמי "מיטסוקה MC-1" יוצרו ב-2 תצורות מנוע שונות: מנוע בנזין ומנוע חשמלי.
סורת סבא
סורת סבא (בערבית: سورة سبأ) היא הסורה ה-34 בקוראן, המונה 54 פסוקים.
תוכן הסורה
פסוקים 1–6 עוסקים ביום הדין.
דוד מוזכר בפסוקים 10–11, ופסוקים 12–14 עוסקים בשלמה.
פסוקים 15–19 מתמקדים בסבא.
פסוקים 22–27 דנים בפוליתאיזם ובמונותאיזם מנקודת המבט האסלאמית.
פסוק 28 מגדיר ומתאר לכאורה את תפקידו של מוחמד.
איה זרונית מדגסקרית
איה זרונית מדגסקרית (שם מדעי: Polyboroides radiatus) היא עוף דורס ממשפחת הנציים החיה באי מדגסקר והיא קרובת משפחתה של איה זרונית אפריקנית. אין לה תת-מינים מוכרים.
איה זו חיה רק במדגסקר ברחבי יערות שפלה לחים וכן יערות הרריים טרופיים או סובטרופיים. אורכה כמו קרובתה האפריקנית, 68-70 ס"מ. היא בעלת נוצות גדולות ואפורות בהירות עם פנים חיוורים בצבע צהוב או אדום ואצל הצעירים חום או אפור כהה. לרגליה פרקים מגודלים צהובים וארוכים. הזנב שחור עם מעט נוצות מפוספסות לבנות, מקורה הארוך ושחור וגם עיניה שחורות.
אלה עופות דורסים מרשימים ובין הגדולים שבעופות מדגסקר. חיים ביערות הגשם וצדים חיות קטנות כמו זוחלים כמו לטאות ונחשים, דו-חיים, ויונקים קטנים כמו למורים, עטלפים ועכברים. כמו כן הם צדים עופות ומותאמים לשלוף מקינם המגונן גוזלי אורגים.
רציו אנרגיות
רציו אנרגיות - שותפות מוגבלת, המוכרת בשמה המקוצר רציו, היא שותפות מוגבלת הפועלת בתחום חיפושי הנפט והגז טבעי בישראל והפקתם.
רציו אנרגיות הוקמה על פי הסכם שותפות מוגבלת בין השותף הכללי "רציו אנרגיות ניהול בע"מ" (לשעבר "רציו חיפושי נפט בע"מ") לבין השותף המוגבל "רציו נאמנויות בע"מ". השותפות המוגבלת נרשמה למסחר ביום 20 בינואר 1993, ומאז ועד היום יחידות ההשתתפות ואופציות של השותפות נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב . יחידות ההשתתפות של השותפות כלולות במדד תל אביב 125 החל מיום 1 ביולי 2010.
היסטוריה
בשנת 2007 הוענקו לרציו 100% מהזכויות בהיתר מוקדם ״רציו-ים״ אשר לימים הפך לרישיונות "עמית", "רחל", "ערן", "דוד" ו- "חנה" ואשר בשטחו נמצאה תגלית לוויתן, הממוקמת כ־110-140 ק"מ מערבית לחופי ישראל.
בשנה לאחר מכן, נוכח המשאבים המימוניים והטכניים הנדרשים לביצוע קידוחי אקספלורציה במים עמוקים, העבירה רציו 85% מהזכויות ברישיונות "רציו-ים" לדלק קידוחים (המחזיקה ב-45.34% במאגר לוויתן) ולנובל אנרג'י (המחזיקה ב-39.66% במאגר לוויתן). כיום מחזיקה השותפות 15% במאגר לוויתן.
בשנת 2010, לאחר השלמת סקרים סיסמיים ופיענוחם, החליטה רציו יחד עם שותפותיה במאגר לבצע את קידוח "לוויתן-1" בשטח רישיון "עמית".
בחודש אפריל 2013 הוענקו לרציו שני רישיונות חיפוש, "נטע" ו-"רועי", חלף ההיתר המוקדם "גל".
בפברואר 2017 הודיעה רציו יחד עם שותפותיה בלוויתן על החלטת השקעה סופית (FID) לפיתוח שלב 1א' של המאגר בתקציב כולל של כ־3.75 מיליארד דולר, עם צפי לגז ראשון מהמאגר בסוף 2019 וזאת לאחר חתימה על הסכם עוגן עם חברת החשמל הירדנית (NEPCO) והסכמים עם לקוחות בשוק המקומי.
בחודש מרץ 2017 פרסמה רציו כי הגיעה להסכם עם קונסורציום בנקים ישראלים וזרים לקבלת הלוואת גישור בסך של כ־250 מיליון דולר למימון חלקה בפיתוח מאגר לוויתן, שהורחבה בחודש יולי 2018 לסך של כ־450 מיליון דולר.
בסוף חודש אוקטובר 2019 הוענקו לרציו במסגרת הליך תחרותי שיזם משרד האנרגיה יחד עם שתי חברות אנרגיה בינלאומיות Cairn Energy ו- Pharos Energy, שני מקבצי רישיונות חיפוש חדשים במים הכלכליים של ישראל, כאשר בכל מקבץ 4 רישיונות ושטחם הכולל של שני המקבצים עומד על כ־3,200 קמ"ר . חלקה של רציו ברישיונות החיפוש עומד על 33.33%.
ביום 31 בדצמבר 2019 החלה הזרמת הגז ממאגר לוויתן ואספקתו ללקוחות המאגר ולראשונה בתולדותיה החלה השותפות לרשום הכנסות ממכירת גז עם תחילת הזרמת הגז ממאגר לוויתן.
בחודש אוגוסט 2020 הודיעה השותפות על השלמתו המוצלחת של מהלך מימון מחדש בהיקף של עד כ־650 מיליון דולר עם קונסורציום בנקים ישראלים וזרים ועל פירעון מלא של הלוואת הגישור.
בחודש פברואר 2022 הודיעה רציו על שינוי שמה ל"רציו אנרגיות" וזאת לדבריה, על מנת "ששמה של השותפות ישקף באופן נכון יותר את פעילותה ויעדיה, לרבות בקשר עם הפקת הגז מפרויקט לוויתן ויוזמות לפרויקטים בתחום האנרגיות המתחדשות".
פרויקט לוויתן
ביום 3 ביוני 2010 דיווחה נובל אנרג'י, השותפה יחד עם שותפות רציו אנרגיות ודלק קידוחים - שותפות מוגבלת ברישיונות "רציו-ים", כי יש סיכוי של 50% למציאת גז בשטח הרישיונות בהיקף של כ-453BCM. לאור זאת, נובל אנרג'י המליצה לשותפים ברישיונות "רציו-ים" לקדוח את קידוח האקספלורציה "לוויתן-1".
קידוח "לוויתן-1", הממוקם כ־135 קילומטר מערבית לחיפה, במים עמוקים בעומק של כ-1,634 מטר הוא הקידוח העמוק ביותר שנקדח אי פעם באזור זה בים התיכון. הקידוח, שהחל ביולי 2010, נמשך כחמישה חודשים בתקציב כולל של כ־150 מיליון דולר (כולל עלויות השינוע של אסדת הקידוח).
בדצמבר 2010 הוכרז לוויתן כתגלית הגז הטבעי הגדולה ביותר במימי הים התיכון ותגלית הגז הטבעי הגדולה ביותר בעולם במים עמוקים בעשור הראשון של המאה ה-21. ההערכה הראשונית לכמות הגז הטבעי במאגר עמדה על כ־453 BCM. הערכות באשר לגודל המאגר המשיכו לגדול ככל שבוצעו קידוחים נוספים. העתודות והמשאבים המותנים במאגר לוויתן, על-פי דוח עתודות בלתי תלוי של NSAI, הוערכו ביוני 2020, על-פי האומדן הטוב ביותר (2P2C), בכ־646 BCM (22.8 טריליון רגל מעוקב של גז טבעי וכ-41 מיליון חביות קונדנסט).
במהלך חודש פברואר 2016 הגישו השותפות במאגר לוויתן תוכנית פיתוח ראשונית לממונה על הנפט במשרד האנרגיה הכוללת הקמת אסדת הפקה במרחק של עשרה קילומטרים מהחוף אשר תוכל להפיק בקצב שנתי של כ-12 BCM בשלב הראשון של הפיתוח (שלב 1א') עם יכולת הרחבה עתידית ליכולת הפקה שנתית של כ-21 BCM (שלב 1ב').
בחודש דצמבר 2016 אישרו השותפים בלוויתן תוכנית פיתוח סופית לשלב הראשון הכולל 4 בארות הפקה בנוסף לפלטפורמה ימית הממוקמת כ־10 ק"מ מהחוף ובעלת יכולת הפקה שנתית של כ-12 BCM אשר תתחבר אל מערכת ההולכה הארצית בחוף.
בפברואר 2017 הודיעו השותפות במאגר על החלטת השקעה סופית (FID) לפיתוח שלב 1א' של המאגר בתקציב כולל של כ־3.75 מיליארד דולר, עם צפי לגז ראשון מהמאגר בסוף 2019 וזאת לאחר חתימה על הסכם עוגן עם חברת החשמל הירדנית (NEPCO) והסכמים עם לקוחות בשוק המקומי.
נכון לחודש ספטמבר 2020 נחתמו בין שותפי לוויתן ללקוחות בשוק המקומי ובשוקי הייצוא הסכמים בהיקף כולל של כ-145 BCM, ביניהם שני הסכמים לייצוא גז טבעי לחברת החשמל הירדנית (NEPCO) ולחברת Blue Ocean המצרית.
בסוף חודש דצמבר 2019, לאחר פחות משלוש שנים מקבלת החלטת ההשקעה על ידי השותפות בפרויקט לוויתן בהתאם ללוחות הזמנים ובהשקעה של כ־3.5 מיליארד דולר, החלה ההפקה ממאגר לוויתן ללקוחות במשק הישראלי ובינואר 2020 החל ייצוא ממאגר לוויתן לירדן ולמצרים.
בחודש יולי 2023 הודיעו השותפות במאגר על הנחת צינור הולכה תת-ימי שלישי משדה הגז לאסדה, שיאפשר הגדלת יכולת הפקת הגז המרבית לכ-14 BCM בשנה החל מהמחצית השנייה של שנת 2025.
רציו מימון
רציו אנרגיות (מימון) בע"מ היא חברה פרטית המוחזקת בבעלות מלאה על ידי השותפות המוגבלת רציו אנרגיות (שותפות ציבורית). תחום פעילותה של רציו מימון הוא גיוס מקורות כספיים עבור השותפות המוגבלת אשר מטרתן לשמש את השותפות לצורך מימון חלקה בהוצאות בקשר עם חזקות לוויתן, לרבות באמצעות הנפקות של איגרות חוב.
בחודש ספטמבר 2014 גייסה רציו מימון כ־371 מיליון שקל באמצעות הנפקת סדרת אג"ח א'.
בחודש נובמבר 2016 גייסה רציו מימון כ־630 מיליון שקל ברוטו באמצעות הנפקת סדרת אג"ח ב'.
בחודש דצמבר 2017 גייסה רציו מימון כ־643 מיליון שקל ברוטו באמצעות הנפקת סדרת אג"ח ג', ששימשה בין היתר לפירעון מוקדם של סדרה א'.
בחודש יולי 2021 גייסה רציו מימון 300 מיליון שקל ברוטו באמצעות הנפקת סדרת אג"ח ד'.
רציו פטרוליום
בשנת 2011 יזמו איתן אייזנברג (הגאולוג הראשי של שותפות רציו) ומשפחות לנדאו ורוטלוי, מיזמי שותפות רציו אנרגיות, פעילות חיפושי נפט בינלאומית. לצורך כך הוקמה שותפות חדשה, "רציו פטרוליום אנרגיה - שותפות מוגבלת". בחודש ינואר 2017 הונפקה השותפות לציבור ויחידות ההשתתפות וכתבי האופציה שלה נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. עם המחזיקים הגדולים ביחידות ההשתתפות של רציו פטרוליום נמנים גם שותפות רציו אנרגיות(המחזיקה 20% מרציו פטרוליום) וקבוצת דלק (מחזיקה כ-6%). לרציו פטרוליום זיכיונות לחיפושי נפט בגיאנה, מרוקו והפיליפינים.
טענות על קשרי החברה עם העולם התחתון
בשנת 2010, שלמה שוקרון מבעלי חברת הבנייה "גלובוס אינטרנשיונל השקעות בניין ופיתוח" העלה טענות על קשרי החברה עם העולם התחתון. שוקרון החל להשקיע באמצעות חברת "גלובוס" ביחידות ההשתתפות של רציו בשנת 2000 ובתוך זמן קצר הגיע להחזקה של 26% בחברה, עד שכל גיוס הון דרש את אישורו. לאחר שרציו ביקשה לגייס הון בשנת 2005 ושוקרון התנגד ניסו הצדדים להגיע להסכמות כאשר במהלך 2008 החלה בוררות ביניהם. אולם עם גילויי הגז בשדה לווייתן בספטמבר 2010, פנה שוקרון לבית המשפט המחוזי בבקשה לבטל את הבוררות, בנימוק שהבורר התמנה בידי אנשי העולם התחתון. באוגוסט 2011, הגיעו הצדדים לפשרה שבמסגרתה הודיעה "גלובוס" כי היא "מצרה על טענות שפורסמו בעניין הליך הבוררות לפיהן הצדדים יזמו פניה לגורמים בעולם התחתון כדי ליישב את הסכסוך שנתגלע בין שתי החברות. הצדדים רצו ליישב את הסכסוך בדרכים המקובלות בעולם העסקים, ולא הייתה להם כוונה לערב בסכסוך גורמים מהעולם התחתון". עוד הוסכם ששוקרון יקבל 15% מהשותף הכללי, שיוחזקו בנאמנות, וששוקרון יפעל למכירת חלקו בתוך כמה שנים.
שלום חנוך (אלבום)
שלום חנוך הוא אלבום הסולו ה-11 (העשירי בעברית) של הזמר-יוצר הישראלי שלום חנוך.
הפקה
האלבום יצא במרץ 2009 כאשר הסינגל הראשון שיצא מן האלבום הוא "פתוחים לאהבה". בהמשך יצאו הסינגלים "אלוהים", "אומרת לי לעד", "אולי תדליקי" ו"בוכה רק לי". באלבום זה נכללו אלמנטים של רוק אלטרנטיבי ואינדסטריאל. חנוך לא בחר באף אחד משירי האלבום להיות שיר הנושא, על כן האלבום הוא למעשה נטול שם ועל עטיפתו מופיעה רק תמונתו של חנוך, ללא שמו.
מספר שירים מהאלבום בוצעו לראשונה בהופעות בסדרת "חיות לילה" בשנת 2008, ובהם "אלוהים", "להיות אדם", "בוכה רק לי", "ג'מייקה" ו"אומרת לי לעד". כמה חודשים לאחר צאת האלבום שודרה כתבה בת 14 דקות בתוכנית אולפן שישי. במסגרת הכתבה צולם קליפ לשיר "כל מה שחי" בבימויו של יאיר לפיד.
בעקבות האלבום יצא שלום חנוך לסיבוב הופעות באמפיתיאטרון קיסריה.
פרינצסה
פרינצסה (בגרמנית: Prinzesschen - נסיכה קטנה; נולדה במשוער ב-1992, מתה ב-23 בדצמבר 2006), חסידה לבנה ממין נקבה ששימשה מושא למחקר מדעי, מהארוכים ביותר שנעשו בעולם החי, שנמשך למעלה מ-12 שנים והתפרס על פני שלוש יבשות. המעקב אחר החסידה התבצע בשיתוף פעולה בין מכון מקס פלאנק לאורניתולוגיה והמרכז הבינלאומי לחקר נדידת ציפורים בלטרון של החברה להגנת הטבע ואוניברסיטת תל אביב.
פרינצסה אותרה ותויגה לראשונה ב-9 ביולי 1994, במסגרת פרויקט מעקב אחר נדידת עופות בעזרת לוויין. הצוות שעקב אחר פרינצסה הצליח להחליף את הסוללה שבמכשיר המעקב שלה כל כמה שנים, והמעקב אחריה היה לתצפית הארוכה ביותר שנערכה אי פעם אחר ציפור. התצפיות ארוכות השנים אחר פרינצסה אפשרו לגבש השערות לגבי מנהגי הנדידה והרבייה של החסידה הלבנה והגבירו את המודעות הציבורית לשימור חיי הטבע וההגנה על ציפורים נודדות.
בחודשי הקיץ נהגה לקנן בחצר בית פרטי בעיירה הגרמנית לובורג, ובחודשי החורף נדדה מדי שנה מרחק של כ-12,000 ק"מ במסלול קבוע לאפריקה דרך דרום-מזרח אירופה והמזרח התיכון. בניגוד לסברה כי חסידות דבקות בבן זוג יחיד במהלך חייהן, פרינצסה החליפה שלושה בני זוג במהלך חייה והייתה אם ל-25 צאצאים לפחות. היא נמצאה מתה ב-23 בדצמבר 2006 ליד העיירה הופסטד שבדרום אפריקה, לאחר שהזואולוג יוסי לשם, שעקב אחר נדודיה מישראל, הבחין, על פי שידורי הלוויין ממכשיר המעקב שלגופה, כי הפסיקה לנוע. על פי הערכות, פרינצסה גמאה למעלה מ-240 אלף קילומטרים במהלך מסעותיה.
פרינצסה משכה תשומת לב ציבורית רבה בגרמניה ותועדה במספר מאמרים מדעיים, בסרט טבע באורך מלא, אשר עקב אחר נדודיה במשך שנתיים ("מסע החסידה", בגרמנית: Die Reise der Störche), בספר המתאר את מסעותיה, בבול דואר גרמני ובכתבות רבות בעיתונות. במסעותיה דרומה עברה פרינצסה גם בישראל, וביקוריה וחייה סוקרו בעיתונות המקומית. אחד המאמרים, באתר ynet, נפתח במשפט "המלחמה בלבנון הפחיתה בצורה דרמטית את מספר התיירים המגיעים לישראל בתקופה האחרונה, אך נראה כי ישנה תיירת ותיקה, המתעקשת לבקר בארץ זו השנה ה-13 ברציפות".
פתילת המדבר
פתילת המדבר (שם מדעי: Calotropis) היא סוג של צמחים בעלי פרחים הנמנים עם משפחת ההרדופיים. הסוג תואר לראשונה בשנת 1810, והוא כולל שלושה מינים שמוצאם באסיה וצפון אפריקה. בישראל גדל בר מין אחד, פתילת המדבר הגדולה (מכונה "תפוח סדום"). בעבר כלל הסוג עוד שלושה מינים נוספים, עד לשינוי המקיף שנעשה במיונם מרמת המשפחה ומטה, בעוד שיוכו של מין אחד נשאר שנוי במחלוקת.
מינים
להלן מיני פתילת המדבר ותפוצתם:
תיאור
זהו שיח או עץ קטן המתנשא עד לגובה של 7 מטרים. הם מכוסים כְּסוּת צמר הנושרת עם התבגרותם. העלים והענפים מכילים מיץ חלבי רעיל המגן על הצמח משיני בעלי חיים. עם זאת חרקים כזחלי הפרפר דָנָאית הֲדוּרָה והחגב כּוּשָׁן אַרסי אוכלים את עלי פתילת המדבר ומשתמשים בחלב הארסי להגנתם.
הפרחים מייצרים צוף, ודבורי עץ גדולות הבאות למוץ ממנו מאביקות את הפרחים. הפרי הוא כדור ירוק וחלול (מכאן השם תפוח סדום), שקוטרו עד 12 ס"מ. הפרי מכיל זרעים קטנים בעלי ציציות שיער משייות.
משתמשים בצמחים אלה כתרופה ברפואה העממית, וכצמחי נוי. יש שמזהים את פתילת המדבר הגדולה כצמח המוזכר במשנה במסכת שבת כצמח שממנו ניתן להכין פתילות הנדלקות בקלות ("אין מדליקין לא בלכש ולא בחוסן ולא בכלך ולא בפתילת האידן ולא בפתילת המדבר") ומכאן השם "פתילת המדבר".
שיחים אלה צומחים כשיחים שוטים במקום נטושים השטחים חקלאיים.
טלבו
טלבו (Talbot) הייתה חברת רכב צרפתית שהחלה דרכה כחברה בריטית ליבוא מכוניות מצרפת. היא התמזגה בשנות ה-80 עם חברת פיג'ו.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-1903 כחברה ליבוא מכוניות מתוצרת Clément-Bayard הצרפתית. מתחילת 1905 החברה ייבאה את מכוניותיה תחת השם קלימנט-טלבו (Clément-Talbot). החברה הקימה את מפעלה בלונדון ויצרה חלפים ומכוניות תחת מותג זה. בין השנים 1906-1910 יצרה החברה כ- 50 עד 60 מכוניות בחודש. במשך מלחמת העולם הראשונה נמשך שיתוף הפעולה בין החטיבה הבריטית והצרפתית, אך מ- 1919 השתלטה החטיבה הצרפתית על החברה שהפכה את שמה ל- Talbot-Darracqs. משנת 1916 יצרה החברה מספר דגמים מצליחים ביניהם הטלבו 105 שנבנתה לראשונה ב -1926.
ב-1935 התמוטטה חברת Clément-Talbot, וקבוצת רוטס (Rootes) הבריטית השתלטה עליה. החטיבה הצרפתית נרכשה על ידי אנטוני לאגו ונקראה "טלבו-לאגו" ואילו החטיבה הבריטית נקראה "סאנבים-טלבו", ותחת שם זה יצרה כלי רכב עד להשתלטות של חברת קרייזלר עליה. טלבו-לאגו הצרפתית נרכשה ב-1959 על ידי סימקה. ב-1967 קרייזלר רכשה גם את החטיבה הצרפתית. ייצור המכוניות נמשך תחת השם קרייזלר, והשימוש במותג טלבו הופסק.
בשנת 1978 מכר לי איאקוקה את עסקי המכוניות האירופאיים של קרייזלר לפיג'ו והשם טלבו הוחזר לשימוש על ידיה בעבור דגמי סימקה ורוטס. פיג'ו יצרה מספר דגמים תחת המותג טלבו כגון: ה-טלבו סמבה המבוססת על ה-פיג'ו 104, טלבו טגורה המבוססת על הפורד גרנדה, טלבו סולרה וטלבו הוריזון. ב- 1985 פיג'ו החליפה את הטלבו הוריזון ב פיג'ו 309 שתוכננה במקור כטלבו אריזונה. דגמי טלבו שיוצרו תחת פיג'ו יובאו לישראל בשנות השמונים וזכו להצלחה מתונה, במיוחד הדגם הספורטיבי של הסמבה שאף השתתף במרוצי ראלי.
דגמים
דגמי טלבוט בעידן טלבו-לאגו : דגמי טלבוט בעידן פיג'ו:
ארו (מחוז)
אֵרוֹ (בצרפתית: Hérault) הוא מחוז בדרום צרפת, אחד ממחוזות חבל אוקסיטניה. קיבל את שמו מנהר הארו העובר בשטחו. זהו המחוז ה-34 במספר במחוזות צרפת.
היסטוריה
מחוז ארו היה לאחד מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו במהלך המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790. הוא נוצר מחלק מחבל לנגדוק הקדום.
בזמנו חבל הארץ היה ממגדלי הכרמים, אך בתחילת המאה ה-20 כרמיו נחרבו בעקבות מחלה קשה וצניחה במכירות, דבר אשר גרם לאלפי פועלים במחוז להתמרד. ההתמרדות דוכאה ביד קשה בידי ממשלת ז'ורז' קלמנסו.
גאוגרפיה
מחוז ארו מוקף במחוזות אוד, טארן, אביירון, גארד, ובמפרץ הים התיכון הנקרא "מפרץ האריה" (Golfe du Lion). המחוז מגוון מבחינה גאוגרפית: בדרום חופים רבים, בצפון הרי הסֶבֶנים, ושטחים חקלאיים ביניהם.
בשטח המחוז עוברים הנהרות אוד, אוֹרְבּ, ארו, ונהר וידוּרְל.
פוליטיקה
משנת 1945 עד שנת 1979 היה ז'אן באן נשיא המועצה הכללית של מחוז ארו. בהמשך נכנס למשרה זו ז'ראר סומד והחזיק בה תקופה ארוכה, עד שנת 1998, כאשר החליף אותו אנדרה וזינייה. וזינייה, כמו באן בזמנו, הוא חבר המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית. בשנת 2015 הוא הוחלף בידי קלבר מסקידה.
שמורת גובוסטאן
שמורת גובוסטאן (באזרית: Qobustan qoruğu - "שמורת ארץ הואדיות") כ-60 ק"מ דרומית-מערבית לבאקו באזרבייג'ן שוכנת באזור סלעי בעל אקלים חצי-מדברי והיא נודעת בפטרוגליפים הרבים שנותרו בה מתקופת האבן ולאחריה. האתר התגלה באקראי בשנות השלושים של המאה ה-20 על ידי כורים, ובשנת 1966 הוכרז כשמורת טבע לאומית ששטחה 44,000 דונם. בשנת 2007 היה חלק מהשמורה לאתר מורשת עולמית.
פטרוגליפים וכתובות אבן
לפני כ-12,000 שנה החלה התיישבות במערות האזור שהיה פורה ולח בסיום עידן הקרח האחרון. המקום שכן בסמיכות לחוף הים הכספי, שמפלס מימיו הגיע אותה עת כ-80 מטר מעל למפלסם הנוכחי. ב-1939 החל סקר ארכאולוגי בגובוסטאן ונמשך מאז בידי חוקרים שונים. עד כה נתגלו למעלה מ-6,000 פטרוגליפים, שהמוקדמים שבהם הם מהאלף ה-8 לפנה"ס. בפטרוגליפים נראות דמויות אדם ובעלי חיים דוגמת שור הבר, חזיר בר וסוסיים - חלקם בגודל טבעי. עוד נראות בהם סצינות ציד, הקרבת קרבנות, סצינות קרב, ריקודים והתרחשויות נוספות מחיי היום-יום. ציורי סירות גומא, שלפי אמונת התושבים הובילו את השמש לאחר שקיעתה במערב למקום זריחתה במזרח ביום המחרת, הביאו את החוקר הנורווגי תור היירדאל להציע, על סמך דמיון בין ציורים אלה לסירות סקנדינביות, כי מקורם של תושבי סקנדינביה היה בתחומי אזרבייג'ן של ימינו.
פטרוגליפים וכתובות אבן נמצאו בגובוסטאן גם מהתקופה הרומית ומימי הביניים. כתובת בלטינית מסוף המאה ה-1 נחקקה בידי יוליוס מקסימוס (Julius Maximus), שר מאה בלגיון הרומי ה-12 שיכול ויצא למשימת סיור מסוריה. כתובת זו, שתוכנה כבר אינו קריא בשל פגעי האקלים, נחשבת לכתובת הרומית המזרחית בעולם.
פטרוגליפים מימי הביניים הפכו קטנים ומופשטים יותר בהשפעת האסלאם, ונמצאו בשמורה כתובות בערבית מהמאה ה-12 עד המאה ה-14. האתר הניב ממצאים נוספים רבים כולל אבן טמבורין ששימשה ככלי נגינה פרימיטיבי, וכן נתגלו בו שרידי יישוב ואתרי קבורה.
בשנת 2007 הכריז ארגון אונסק"ו על שטח של 5,370 דונם בשמורה כאתר מורשת עולמית. בשמורה נמצא גם מוזיאון.
הרי געש של בוץ
בשמורה יש מספר גדול של הרי געש של בוץ, וההערכה היא כי מתוך 700 הקיימים בעולם, 300 נמצאים במזרח אזרבייג'ן. אלה הם תלים הנמצאים כ-10 ק"מ מדרום לאזור הפטרוגליפים, הפולטים בוץ מבעבע וגז.
מוקסין מונגולי
מוקסין מונגולי (שם מדעי: Gloydius intermedius) הוא מין של נחש ארסי ממשפחת הצפעיים החי בצפון אסיה.
תיאור
מוקסין מונגולי מגיע לאורך של 33.5–71 ס"מ, אם יכול להגיע גם לאורך 78 ס"מ. הוא בעל מבנה גוף כבד יחסית ובעל ראש גדול וחרטום מעוגל ונמוך. צבעו משתנה בין חום, כתום או צבע שמנת המוקף בפסים אנכיים עבים שצבעם חום כהה עד שחור. הנקבות אינן מטילות ביצים אלא משריצות צאצאים חיים.
הוא חי בטבע בין אזרבייג'ן, צפון איראן, דרום טורקמניסטן, צפון-מערב אפגניסטן, בדרום רוסיה, חצי האי קוריאה, בצפון-מערב סין ובמונגוליה.
הנחש מצוי באזורים הרריים, במדבריות מסוימים ולעיתים גם סמוך למקווי מים. את טרפו הוא צד ממארב ולוכד מכרסמים ועופות שונים.
ארסו לא נחקר דיו וגם לא ידוע אודות נפגעים ממנו, אם כי הוא עשוי להיות דומה לזה של מוקסין יפני.
קריפטוגרפיה ויזואלית
קריפטוגרפיה ויזואלית היא שיטת הצפנה אשר מאפשרת הצפנת מידע ויזואלי (כדוגמת טקסט או תמונה) באופן שבו שחזור המידע המוצפן יכול להתבצע בפשטות יחסית וללא עזרת מחשב, על ידי הנחת מספר תמונות זו על זו.
שיטת ההצפנה הוויזואלית הראשונה הוצעה על ידי מוני נאור ועדי שמיר בשנת 1994, והיא מהווה דוגמה לשיטת חלוקת סוד קריפטוגרפית: על פי שיטתם, ניתן "לחלק" תמונה בשחור-לבן שמעוניינים להצפין ל-n חלקים שונים, כשכל חלק גם הוא תמונה בשחור-לבן מאותו הגודל, ושחזור התמונה מתבצע על ידי הדפסת החלקים השונים על שקפים והנחתם זה על זה. בשיטה זו, לא ניתן להפיק שום מידע מ-n-1 מהתמונות; חייבים את כולן כדי לשחזר את התמונה המקורית.
תיאור בסיסי
תמונות מיוצגות במחשב בתור אוסף של ריבועים בסיסיים שצבע כל אחד מהם אחיד, המכונים פיקסלים. בקריפטוגרפיה ויזואלית בסיסית, מתחילים מתמונה בשחור-לבן שאותה מעוניינים להצפין, ומחלקים אותה למספר תמונות שונות מגודל זהה לגודל המקורי, שכל פיקסל בהן הוא שחור או שקוף (בתוכנות ציור ניתן להגדיר צבע "שקוף", וגם ניתן להשתמש בצבע הלבן בתור צבע שקוף ביישומים מסוימים. תמונה שמודפסת על שקף גם היא יכולה להכיל צבע "שקוף").
הנחת שני שקפים זה מעל זה היא בעלת פעולה דומה לפעולת OR לוגית על הפיקסלים של התמונות, כאשר 0 הוא צבע שקוף ו-1 הוא צבע שחור: רק פיקסל שקוף שהונח על פיקסל שקוף ייתן פיקסל שקוף בתוצאה - בכל המקרים האחרים יתקבל פיקסל שחור. בשל כך האתגר המרכזי בקריפטוגרפיה ויזואלית הוא מציאת שיטות חלוקת סוד שמאפשרות פענוח על ידי ביצוע פעולת OR לחלקים השונים.
דוגמאות
סכימת חלוקת הסוד הבסיסית ביותר מבוססת על פנקס חד פעמי: היא מייצגת את הסוד שאותו רוצים לחלק (במקרה זה, התמונה) בתור רצף של 0 ו-1. כעת מייצרים שני חלקים - הראשון הוא רצף אקראי של 0 ו-1 והשני הוא תוצאת ביצוע פעולת XOR של השתף הראשון עם הסוד. ניתן להוכיח כי שיטה זו מבטיחה סודיות מושלמת. בהינתן שני החלקים ניתן לקבל מהם את הסוד על ידי ביצוע XOR לשניהם.
הקושי היחיד בתרגום הסכימה לקריפטוגרפיה ויזואלית הוא שהפעולה שמבוצעת על שני החלקים בקריפטוגרפיה ויזואלית היא OR ולא XOR. כדי לעשות זאת, נוקטים בגישה הבאה: כל פיקסל בתמונות מחולק לשני חלקים - "תת פיקסלים". בכל אחד מהחלקים, כל פיקסל יורכב מחצי שחור וחצי שקוף, כאשר הבחירה בתת-הפיקסל שיהיה שחור תלויה במספר שהפיקסל כולו אמור לייצג (למשל, אם הפיקסל אמור לייצג 0 תת-הפיקסל השחור יהיה שמאלי, ואם הוא אמור לייצג 1 תת-הפיקסל השחור יהיה ימני). בצורה זו, שני פיקסלים זהים שיונחו זה מעל זה יניבו פיקסל שחציו לבן וחציו שחור, ואילו שני פיקסלים שונים שיונחו זה מעל זה יניבו פיקסל שכולו שחור.
בשיטה זו, השחזור של תמונת הסוד יורכב מפיקסלים שחורים לגמרי במקום בו היו במקור פיקסלים שחורים, ופיקסלים שחורים למחצה במקום בו היו קודם פיקסלים לבנים. ההבדל בין רמות הכהות של הפיקסלים עדיין מאפשר את ראיית התמונה המקורית.
הכללה פשוטה של שיטה זו מאפשרת לשני החלקים להכיל בעצמם תמונה (שאינה קשורה לתמונת הסוד) ולא רק מידע אקראי, ובכך מתקשרת השיטה גם לסטגנוגרפיה.
Songs of Love and Hate
Songs of Love and Hate (בעברית: שירי אהבה ושנאה) הוא אלבומו השלישי של המשורר והזמר הקנדי לאונרד כהן. האלבום הוקלט בעיקר בקולומביה סטודיו, נאשוויל, בין ה-22 ל-26 בספטמבר 1970 ורצועה נוספת באלבום הוקלטה בפסטיבל האי וייט 1970. האלבום הגיע למקום ה-145 במצעד האמריקאי, אך במדינות אחרות האלבום הצליח יותר, והגיע למקום הרביעי בבריטניה והשמיני באוסטרליה.
האלבום הופץ בגרסה מחודשת בשנת 1995. ב-2002 הוצאה גרסה של האלבום על תקליט ויניל, ומלבד אלבומו Ten New Songs (שהוצא בצורת תקליט בכמות מוגבלת) היה האחרון שנמכר גם בגרסת ויניל. ב-2007 הפיצה קולומביה רקורדס גרסה חדשה לאלבום, וכללה בו שיר נוסף שהוקלט ב-1968. האלבום נקרא על שם הנושאים בהם עוסקים שיריו.
סאורון
כמו כן, בסילמריליון, היצירה הפורסת את הרקע והאירועים הקודמים לשר הטבעות (אשר פורסמה לאחר מות טולקין על ידי בנו, כריסטופר טולקין), מתואר סאורון כגדול משרתיו של שר האופל הראשון, מורגות, אשר הפיל את אימתו על הארץ התיכונה בעידן הראשון לתולדותיה. ביתר יצירותיו של טולקין, העוסקות בעידן השני והעידן השלישי, מוזכר סאורון בעיקר בהקשר של טבעות הכוח, ובפרט כיוצרה של הטבעת האחת, בעזרתה זומם סאורון לשעבד את יתר העמים החופשיים היושבים בארץ התיכונה.
טולקין העיר שהאינור, הישויות המלאכיות, שיצר בלגנדריום שלו "היו מסוגלות להרבה רמות של טעויות וכישלון", אך מכל מכלול טעיותיהם, ללא ספק הנוראית מכל הייתה "בגידתו של סאורון ומעברו לרוע יחד עם אדונו מורגות".
למרות חשיבותו העצומה לעלילת שר הטבעות, תפקידה בפועל של הדמות בעלילה שולי. רק בשיבת המלך, כשהעלילה מתכנסת למורדור, היא זוכה ליותר מופעים. מאפיין זה ניכר גם בסרטי ג'קסון, בהם מופיע סאורון רק בסצנות ספורות וגם אז למספר רגעים. סאורון מופיע כמעט תמיד כיד המנחה, שהפרוטגוניסטים אינם פועלים ישירות נגדה, אלא מול עושי דברו.
לפני יצירת העולם
ה"אַינוּלִינדָלֶה", מיתוס בריאת העולם הקוסמולוגי, המופיע בתחילת הסילמריליון מתאר כיצד הישות העליונה, ארוּ (בקווניה: Ilúvatar, "האחד") החל את בריאתו באמצעות הפחת חיים ברוחות רבות מספור, "ילידי מחשבתו", שהיו איתו לפני שכל דבר אחר נוצר. הישות שלאחר מכן נודעה כסאורון נוצרה כרוח בת-אלמוות. סאורון בצורתו המקורית אם כן, חזה בבורא בצורה ישירה. כפי שטולקין העיר: "סאורון לא היה יכול, כמובן, להיות אתאיסט 'אמיתי', אף על פי שהוא היה אחת מהרוחות השוליות לפני העולם, שכן, ידע את ארו לפי ערכו".
בטרמינולוגיה של שפת הקְוֶנְיָה, אותה יצר טולקין, נקראות הרוחות המלאכיות הללו "אֶיינוּר" (הקדושים). אלו מהן שנכנסו לעולם הפיזי נקראות "ולאר" (האלים), במיוחד העוצמתיות מביניהן. הישויות הפחותות שנכנסו לעולם וסאורון ביניהן, נקראות "מָיאר" (המשרתים). במכתביו, העיר טולקין שסאורון היה ממסדר הרבה יותר גבוה מאשר המיאר שהגיעו לארץ התיכונה זמן רב לאחר מכן בדמות קוסמים כגון גנדלף וסרומן (ר' איסטרי). היות שנוצרו על ידי אֶרוּ, כל האֶיינוּר היו טובים וישרים, כפי שהצהיר אלרונד: "כי אין לך דבר שהוא זדוני מראשיתו, אפילו סאורון לא היה כזה".
מבצע יורם
מבצע יורם היה הניסיון השלישי של ישראל לכבוש את לטרון במלחמת העצמאות, ובכך לנסות ולפתוח את הדרך לירושלים (ראו רקע בקרבות לטרון). הוא נערך בלילה שבין 8 ל-9 ביוני 1948, לקראת כניסת ההפוגה הראשונה. כמו כל קודמיו, וכמו אלה שאחריו, ניסיון זה נכשל אף הוא, אך נחשב לזה שהיה הקרוב ביותר להשגת המטרה.
רקע
קיומו של היישוב היהודי בירושלים, שמנה כמאה אלף איש ערב פרוץ מלחמת העצמאות, היה תלוי באספקת מים ומזון משפלת החוף. הערבים, שהבינו היטב שניתוק התחבורה היהודית מהשפלה לירושלים עשוי להכריע את המערכה על העיר, ריכזו את עיקר מאמציהם בחסימת צירי התנועה לירושלים, החל מראשית המלחמה. בשורה של מבצעים צבאיים, במהלך החודשים אפריל-מאי 1948, הצליחה ההגנה להשתלט כמעט על כל אורכו של הכביש הראשי מהשפלה לירושלים, אולם קטע הדרך שבין לטרון לשער הגיא, נותר בשליטת הצבא הבריטי עד לסיום המנדט, ולכן לא ניתן היה לפעול בו. בחודש שקדם לסיום המנדט הבריטי נכנס לאזור זה גם כוח מ"צבא ההצלה", השתלט על הנקודות השולטות בחלקו המזרחי של רכס לטרון, ומנע המשך מעבר שיירות אספקה לירושלים.
אחרי עזיבת הבריטים בליל 14 במאי 1948, הוצאו גם כוחות "צבא ההצלה" מאזור לטרון, והועברו להתארגנות מחדש בסוריה. ב-18 במאי נשלח גדוד 4 של הלגיון לאזור לטרון, ותפס את כל קו הרכס שבין לטרון לשער הגיא. ב-23 בחודש תוגבר כוח זה בגדוד נוסף של הלגיון, בסיוע ארטילריה ושיריוניות. הניסיונות לעקור את הלגיון, במבצע בן נון א' ומבצע בן נון ב', אשר נערכו בשבוע האחרון של מאי, נכשלו, תוך אבדות כבדות לכוחות צה"ל. לנוכח החשיבות שייחס דוד בן-גוריון לפתיחת הדרך לירושלים, לפני ההפוגה הראשונה שכבר התקיימו מגעים להשגתה, הוא עמד על כך שחטיבת יפתח תרד מן הגליל העליון המזרחי (כדי להחליפה הוקמה בחפזון חטיבת עודד), ותצטרף לכוחות המיועדים לפריצת הדרך. בתחילת יוני הורדו הגדוד הראשון והגדוד השלישי של חטיבת יפתח לאזור מחנות סרפנד והחלו בהכנות למבצע.
תוכנית 'מבצע יורם'
המבצע הוטל על גדוד 5 מחטיבת הראל (גדוד "שער הגיא") וגדוד 3 מחטיבת יפתח (גדוד "הגליל"). על המבצע פיקד יגאל אלון, ובמטה המבצע שניהל את הקרב נכחו מיטב מפקדי חטיבות הפלמ"ח 'יפתח' ו'הראל'. אלה בחרו לעקור את הלגיון מלטרון תוך שנקטו בגישה עקיפה, מה גם שהתקפות המצח שנערכו במבצעים הקודמים לכיבוש המקום, נחלו כישלון חרוץ. משום כך כיוון הפלמ"ח את התקפתו לשני משלטים החולשים על לטרון ממזרח. משלטים שכונו בשם משלט י"ג ומשלט י"ד, בהנחה שכיבושם יערער את אחיזת הלגיון בלטרון. על כוח מחטיבת הראל היה לכבוש את משלט י"ג, עליו הגנה מחלקה ירדנית אחת, ועל הגדוד השלישי מחטיבת יפתח היה לעבור דרך המשלט שנכבש ולכבוש את משלט י"ד שהיה הגדול והמבוצר מבין השניים. כיבוש כל מתחם הלגיון בלטרון נועד לשלב הבא של המבצע.
הקרבות
עקב טעות בניווט של סיירי גדוד 5, הסתערה חזיתית הפלוגה המתוגברת מגדוד 5 ובראשה מפקדה על משלט י"ד, בו התבצר כוח לגיון ירדני העדיף עליה לאין שעור. גדוד 3 יפתח עלה דרך משלט י"ג, בהתאם לתוכנית המקורית, אך הגדוד הופתע באש של כוח הלגיון, ונסוג לנקודת היציאה שלו מבלי שניסה לכבוש את המשלט. נסיגת גדוד 3 הותירה את 'כוח זיוי צפרירי' מבודד בלב מערך אויב מבוצר, אשר לקראת הבוקר החל בהתקפת נגד.
סאורון
לפני יצירת העולם
המוזיקה הקוסמית ייצגה את הקונפליקט בין הטוב לרע. לבסוף, הביא ארו באופן פתאומי את היצירה לסיומה. כדי להראות לילדיו את אשר עוללו, בין אם היו נאמנים או לא, העניק ארו קיום פיזי למוזיקה שהופרעה. התוצאה הייתה הופעתו של העולם החומרי, "אֶאָה", שבו הדרמה בין הטוב והרע תתנגן ותיפתר.
מבצע יורם
הקרבות
'כוח זיוי צפרירי' המשיך לבדו בלחימה, ללא כל עזרה מצד כוחות צה"ל הגדולים שהיו מסביב למתחם לטרון, ועם בוקר, לאחר שבע שעות לחימה, השלים את כיבוש משלט י"ד. בקרב נפגעו כמעט כל הלוחמים (70 פצועים ו-16 הרוגים), אלא שאז הגיעה פקודת הנסיגה ממפקדת המבצע. צפרירי פיקד על הנסיגה ונאלץ להשאיר את החללים על המשלט, כשלוחמיו המעטים תומכים בחבריהם הפצועים במורד הגבעה, והוא האחרון שירד מהרכס. רק בתום המלחמה הוחזרו החללים לישראל.
סאורון
העידן הראשון
כשנכנסו לאֶאָה בתחילת הזמן, ניסו הולאר והמיאר לבנות ולארגן את העולם על פי רצון ארו והלך המנגינה, ומתוך היקום הגדול יותר, הם בסופו של דבר התמקדו בפיתוח ארדה (כדור הארץ, שהיה אז שטוח). כל מיא היה קשור לאחד מהולא רבי העוצמה אותו שירת. לדוגמה: אוסה ואוינן, שהיו רוחות הים, שרתו את אוּלמוֹ, שר האוקיינוסים. סאורון היה בין המיאר הבולטים ששרתו את אאולה הנפח, אומן הולאר האדיר. כתוצאה ממעמדו, רכש סאורון ידע עצום בכל הנוגע לחומרים הפיזיים של העולם, חישול וכל ענייני האומנות - והתגלה כ"כגדול באומני משק הבית של אאולה". בתקופה זו, שמו (המקורי) היה מיירון ("הנערץ"), אבל זה שונה לסאורון לאחר מרידתו והצטרפותו למלקור. עם זאת, במשך העידן השני, המשיך סאורון לקרוא לעצמו טאר-מיירון ("לורד מיירון").
מבצע יורם
לאחר הקרב
בדיעבד, מקריאת דו"חות מפקדים ירדנים, התברר שהתקפת 'כוח זיו צפרירי' מן הגדוד החמישי של חטיבת הפלמ"ח הראל, יצרה איום ממשי על מערך הלגיון, שנאלץ להטיל לקרב את כל העתודות שעמדו לרשותו. ייתכן מאוד, שאילו גדוד 3 היה משתלט על משלט י"ג, הלגיון היה נאלץ לפנות את מתחם לטרון. למעשה, ניתן לומר, שמבצע "יורם", למרות כישלונו, היה ההתקפה המסוכנת ביותר מבין חמשת הקרבות שביצעו כוחות צה"ל על מתחם לטרון במהלך מלחמת העצמאות. לוחמי הפלוגה המתוגברת תחת פיקודו של זיו צפרירי היו היחידים שגברו על כוח הלגיון בלטרון במהלך מלחמת העצמאות.
סאורון
נפילתו של סאורון
מלקור התנגד לולאר האחרים, שנשארו נאמנים לארו, וניסה להשחית את כל אשר יצרו. כמסופר, בזמן הזה, נופל סאורון קורבן להשפעתו המשחיתה של מלקור: "בראשית ארדה פיתהו מלקור לבוא בבריתו". טולקין מעיר לגבי מניעיו של סאורון כי "מעלתו (ולכך גם סיבת נפילתו) הייתה שאהב סדר ושיתוף פעולה וסלד מבלבול ומוויכוחים נפסדים". ולפיכך, "הרצון והכוח לכאורה של מלקור לבצע את תוכניותיו במהירות ובשליטה הם אלו שמשכו את סאורון אליו בתחילה".
מבצע יורם
לאחר הקרב
מבצע יורם נכשל, לטרון נותרה בידי הלגיון הערבי והדרך הראשית לירושלים נותרה חסומה. למחרת הקרב, ב-10 ביוני 1948, נכנסה לתוקפה ההפוגה הראשונה שנמשכה כחודש.
סאורון
נפילתו של סאורון
למשך תקופה, מעמיד פנים סאורון שהוא משרת הולאר, בשעה שסיפק למלקור מידע אודות מעשיהם. כך, כאשר עשו הולאר את אלמרן למשכנם הפיזי הראשון בעולם, "ידע מלקור את כל אשר נעשה; שכן אפילו אז היו לו בעלי ברית סודיים ומרגלים בין המיאר, אותם רתם למטרתו, וביניהם, כפי שאחר כך נודע, היה הבכיר: סאורון".
מבצע יורם
לאחר הקרב
ב-11 ביוני עברה השיירה הראשונה בדרך החליפית שנפרצה אל ירושלים - דרך בורמה, ושיירות החלו לעבור לירושלים.
סאורון
נפילתו של סאורון
מלקור הורס במהרה את אלמרן, והולאר מייסדים משכן חדש במערב המרוחק: ולינור, שבאמן, הממלכה הברוכה. כיוון שסאורון עדיין לא הצהיר בגלוי על אדונו החדש, הוא מצטרף לשאר בוולינור.
בנקודה כלשהי, עוזב סאורון את הממלכה המבורכת ועובר לארץ התיכונה, היבשת המרכזית של ארדה, שם ייסד מלקור את המעוזו הראשון, "אוטוּמנוּ". אז פרק מעצמו את עול הולאר והצטרף באופן גלוי לאויבם הגדול: "בשל הערצתו לכח הוא הפך לחסיד של מורגות ונפל ביחד איתו למעמקי הרוע".