cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה
מוועדה לממשלה
למעשה הייתה זו צרפת בעצמה שהוכחה כמכשול העיקרי לקבלת הוועדה כממשלה גולה בצורה מלאה. עמדת ממשלתו של אדואר דאלאדיה הייתה דו-ערכית לגבי השאיפות של הוועדה ושל צ'כוסלובקיה באופן כללי. למרות שדאלאדיה הביע פומבית את דעתו שהפייסנות כלפי היטלר תוביל למלחמה, הוא נכנע בסופו של דבר לרצונותיו של נוויל צ'מברלין. כשפרצה המלחמה היססו דאלאדיה וממשלתו בשאלה מי מהווה סכנה גדולה יותר, ברית המועצות או האיום הנאצי. באופן דומה, על אף שהוא העניק לוועדה מעמד של סוכנות בלתי ממשלתית, לא התחייבה ממשלתו כלפי בנש עצמו, וראתה תסריטים רבים אפשריים בצ'כוסלובקיה שלאחר המלחמה. אחת מההסתייגויות העיקריות של דאלדייה מהענקת מעמד ממשלתי לבנש הייתה המצב המעורפל ששרר בסלובקיה שהייתה אז עצמאית. הממשלה הצרפתית של חורף 1939 חשה שבנש לא בהכרח מדבר בשמם של כל תושבי צ'כוסלובקיה, בהתייחס למצב הנזיל בסלובקיה. הדיפלומטיה של צרפת כלפי בנש הייתה אם כן גמישה. היא נמנעה מכל ביטוי ישיר של תמיכה בשאיפה של הוועדה של בנש לחזרה לרפובליקה הראשונה. עם זאת, כיוון שבנש היה איש המפתח לקבלת תמיכה צבאית מהצבא הצ'כוסלובקי המאומן היטב, הייתה צרפת למדינה הראשונה למעשה שחתמה ברית עם הוועדה. ההסכם מ-2 באוקטובר 1939 בין צרפת ובין בנש אפשר את בנייתו מחדש של הצבא הצ'כוסלובקי על אדמת צרפת. בסופו של דבר לחמו יחידות מהדיוויזיה הראשונה של הצבא הצ'כוסלובקי לצד מארחיהם בשלבים האחרונים של המערכה על צרפת.
היה זה הכישלון של כוחות בנות הברית במערכה זו שסייע בצורה הישירה ביותר לשאיפותיה של ועדת בנש. עם נפילת צרפת לידי הנאצים, קיבלו השקפותיו של וינסטון צ'רצ'יל, שזה עתה נבחר לראש ממשלת בריטניה, עדיפות על החששות של הרפובליקה הצרפתית השלישית הגוועת. צ'רצ'יל היה נחרץ הרבה יותר מקודמו בהתייחס לעניין צ'כוסלובקיה, והכיר במהירות בבנש כנשיא הממשלה בגולה לאחר נפילת צרפת. עם זאת, הוועדה חשה עדיין חוסר ביטחון במידת מה בקשר להכרה זו, משום שהזכירה את בנש במפורש כנשיא, אך לא קישרה את בנש באופן מפורש לממשלה שהייתה קיימת קודם בצ'כוסלובקיה. לכן הם הפעילו באפריל 1941 לחץ על הבריטים להבהיר את עמדתם בצורה נחרצת יותר. ב-18 באותו חודש הם שלחו מכתב לממשל הבריטי ובו דרשו שההסכמים עליהם הם חותמים "יחתמו, כמו לפי ספטמבר 1938, בשמה של הרפובליקה הצ'כוסלובקית". שר החוץ הבריטי, אנתוני אידן נתן הסכמה כזו ב-18 ביולי 1941. ארצות הברית וברית המועצות נאלצו לעשות אותו דבר מאוחר יותר באותה שנה, משום שסלובקיה הכריזה מלחמה על שתי ארצות אלו. כאשר בברטיסלאבה (בירת סלובקיה) פעלה ממשלה שהייתה שייכת באופן בולט לברית מדינות הציר, הייתה הממשלה של בנש הממשלה הידידותית היחידה שנותרה במחצית השנייה של 1941, שניתן היה להכיר בה. השאלה המשפטית שנותרה הייתה האם ממשלת בנש היא "ממשלת המשך" בפועל של הרפובליקה הראשונה, או שהיא ממשלה יורשת ללא בסיס חוקתי מוצק.
הספקות נמחקו באביב 1942. לאחר כמעט שישה חודשים של תכנון מעבר לקווי האויב הצליחו פעילי מחתרת צ'כיים להתנקש בחייו של ריינהרד היידריך, הרודן שעמד בראש הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה. הצלחת משימה זו, מבצע אנתרופואיד, גרמה לבריטניה וצרפת לבטל רשמית את הסכם מינכן, ובכך להעניק לגיטימציה דה יורה לממשלת בנש כממשיכה של הרפובליקה הראשונה.
תכנון לעתיד
הסכם מינכן קיבל חיזוק מהפעילות החתרניות של הגרמנים שבחבל הסודטים. במהלך השנים האחרונות של המלחמה, פעל בנש לפתור את בעיית המיעוט הגרמני וקיבל את הסכמת בנות הברית לפתרון המבוסס על טרנספר של האוכלוסייה הגרמנית בחבל הסודטים לאחר המלחמה. הרפובליקה הראשונה הייתה מחויבת למדיניות מערבית ביחסי החוץ. התוצאה הייתה הסכם מינכן. בנש החליט לחזק את ביטחונה של צ'כוסלובקיה כנגד תוקפנות גרמנית עתידית באמצעות כריתת בריתות עם פולין ועם ברית המועצות, אבל האחרונה התנגדה להתחייבות משולשת צ'כוסלובקית-פולנית-סובייטית. בדצמבר 1943 חתמה ממשלת בנש ברית עם הסובייטים.
לאחר המלחמה
העניין של בנש ביחסים ידידותיים עם ברית המועצות הונע גם מרצונו להימנע מעידוד סובייטי למהפכה קומוניסטית בצ'כוסלובקיה. בנש פעל להביא גולים קומוניסטים צ'כוסלובקיים בבריטניה לשתף פעולה עם ממשלתו, כשהוא מציע ויתורים מפליגים, כולל הלאמה של התעשייה הכבדה והקמה של ועדות עממיות מקומיות בסוף המלחמה. במרץ 1945 הוא מינה גולים צ'כוסלובקיים קומוניסטים ששהו במוסקבה לשרים בתפקידי מפתח בממשלתו.
באקו (כדורגל)
מועדון הכדורגל באקו (באזרית: Bakı Futbol Klubu), הוא מועדון כדורגל אזרי שנוסד בשנת 1997. קבוצת הכדורגל ממוקמת בעיר באקו, בירת אזרבייג'ן. הקבוצה משחקת באצטדיון טופיק בחרמוב.
יהושע טן-פי
יהושע טן-פַּי (2 ביולי 1914, תרע"ד, קישינב, בסרביה – 13 במרץ 1988, תשמ"ח) היה משורר עברי, עיתונאי, מילונאי, עורך וסופר ילדים.
ביוגרפיה
יהושע טן-פי נולד כשייע בּוּּּדשְׁטְסקי (Ши́е Буде́штский) בקישינב, לשאול-יחזקאל ולמניה (לבית בריל) בודשטסקי, משפחה דתית. למד בגימנסיה העברית-דתית "מגן דוד" שהקים הרב יהודה לייב צירלסון. עלה לארץ ישראל בשנת 1934, והצטרף לקיבוץ השומר הצעיר במגדיאל. עבד בראשית צעדיו בארץ ישראל כפרדסן, חקלאי ופועל בניין המשיך לעבוד בסביבות מגדיאל. בתקופה זו כתב את ספר השירים הראשון שלו, שיצא בשנת 1937. אחר-כך עבר לגור בתל אביב והשתתף בקביעות במוסף הספרותי של "דבר". בשנים 1937–1938 שהה בפריז לצורך השלמת לימודיו, שם התאהב בלשון הצרפתית, ולימים התפרסם בעיקר כמחבר המילון המפורסם, מילון טן-פי לצרפתית. עם עלייתו עברת את שמו ל"פייטן", כיוון שראה עצמו כמשורר כבר מגיל צעיר. לימים שינה את השם פייטן ל"טן-פי" – אנגרמה, אותו השם בהיפוך ההברות.
עבד כמורה בבית הספר של כפר ויתקין ואחרי-כן בכפר יהושע. בשנת 1942 הצטרף למערכת עיתון "הארץ" בתל אביב וכעבור שלוש שנים עזב אותה. אז ייסד את הוצאת הספרים הקטנה "ספריית השעות", שבמסגרתה הוציא לאור בעיקר ספרוני ילדים, מקור ותרגום. בין מפעליו המו"ליים גם השבועון "הד ירושלים", והשבועון המצויר לילדים "מיקי מעוז". בשנת 1948 חזר למערכת "הארץ", ובשנת 1951 הועבר לירושלים, כדי לשמש ראש מערכת העיתון בעיר. היה חבר המועצה הספרותית של אגודת הסופרים וסגן יושב ראש אגודת העיתונאים בירושלים.
יהושע טן-פי היה משורר ייחודי, שלא הצטרף לשום חבורה ספרותית. הושפע מאוד מהשירה הצרפתית בת זמנו. בין הנושאים שעליהם כתב בצעירותו – ייחודו של המשורר הצעיר ופריצתו אל העולם. "אשירה ליהושע טן-פי" היא פואמה ידועה שלו, שבה ניסח את התקדשותו לעולם הפיוט. לבד משיריו, תרגם משפות רבות, בהן יידיש, רומנית, גרמנית, צרפתית ואנגלית.
בשנת 1958 נפטרה בתו נועה שהייתה אז בת 12 (על שמה "בית נועה" בעמק המצלבה בירושלים). ואז בא שבר נורא נוסף כשנפל בנו במלחמת ההתשה בתעלת סואץ. שיריו נעשו עמוקים יותר ומעניינים יותר, נוגעים ללב ושונים לגמרי מכל מה שכתב עד אז. את שנותיו האחרונות הקדיש לזכר ילדיו. בין דורות של משכילים וסטודנטים הוא מוכר כאמור בשל מילון טן-פי לצרפתית.
בשנת 1986 השיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
ארכיונו האישי נשמר בארכיון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
נבחרת אסטוניה בכדורסל
נבחרת אסטוניה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של אסטוניה.
נבחרת אסטוניה הייתה בשנות ה-30 של המאה ה-20 אחת מנבחרות הכדורסל הטובות באירופה. היא סיימה פעמיים במקום החמישי באליפות אירופה בכדורסל בשנים 1937 ו-1939 והשתתפה, בפעם היחידה בתולדותיה, במשחקים האולימפיים שנערכו בשנת 1936, בהם סיימה במקום ה-12.
בעקבות סיפוחה של אסטוניה לברית המועצות בשנת 1940, הפסיקה נבחרת הכדורסל להתקיים והיוותה חלק מנבחרת ברית המועצות בכדורסל עד לפירוקה של ברית המועצות בשנת 1991, בעקבותיו הוקמה הנבחרת מחדש.
מאז הקמתה מחדש, הצליחה נבחרת אסטוניה להעפיל פעמיים נוספות לאליפות אירופה בכדורסל. ההישג הטוב ביותר בגלגולה הנוכחי של הנבחרת הוא המקום השישי באליפות אירופה בכדורסל בשנת 1993.
Poison
Poison היא מילה באנגלית שפירושה "רעל".
נימוסי שולחן
נימוסי שולחן הם כללי התנהגות מקובלים לשעת ארוחה, הכוללים בין היתר את כללי השימוש הנכון בסכו"ם. בתרבויות שונות קיימים נימוסי שולחן שונים. משפחות, או קהילות, עשויות לקבוע את מידת ההקפדה שבה ממלאים אחר נימוסי שולחן ואת האופן שבו אלה נאכפים.
מערב אירופה
באופן מסורתי במערב אירופה המארח, או מארחת, הוא שפותח בארוחה ומתחיל באכילה, אלא אם כן הוא מזמין את אורחיו להתחיל בארוחה לפניו. המארח יקפיד להתחיל ולאכול רק לאחר שהאוכל הוגש לכל המסובים לשולחן. בארוחות חגיגיות האורחים עשויים להעיר הערות המשבחות את מראה המזון ולהודות למארח בטרם תחל הארוחה. בארוחות קבוצתיות אין זה נימוסי להתחיל לאכול בטרם הוגש המזון לכל המסובים וכולם מוכנים להתחיל בארוחה. מפיות אישיות יש להניח על הברכיים ולא להכניסן לצווארון החולצה. אין להשתמש במפית האישית לכל שימוש זולת ניגוב הפה ואין להותירן פרושות על הכיסא אם הסועד צריך לעזוב את השולחן תוך כדי הארוחה, או להותירן פרושות על השולחן עם סיום הארוחה.
את המזלג יש לאחוז ביד שמאל ואת הסכין ביד ימין. יש להשתדל לאחוז את המזלג באופן שבו קצות שיני המזלג קעורות כלפי מטה. השימוש בסכין הוא לחיתוך המזון, או לסידורו על גבי המזלג. כאשר אין שימוש בסכין, ניתן להחזיק את המזלג כאשר שיני המזלג קעורות מעלה. כאשר שיני המזלג קעורות כלפי מעלה המזלג מאוזן על צידה של האצבע המורה ומוחזקת במקומה עם האגודל והאצבע. אין לאחוז במזלג כפי שאוחזים באת חפירה, כאשר כל האצבעות כרוכות סביב ידית המזלג. על המזלג יש להרים אל הפה מנת מזון שניתן להכילה בחלל הפה ואין לנגוס, או ללעוס, מזון המוחזק במזלג. ידית הסכין צריכה להיות אחוזה בכף היד ואין לאחוז בסכין כפי שאוחזים בעט בשעת כתיבה. אסור שהסכין תגיע אל הפה ואין ללקק את הסכין. כאשר אוכלים מרק, יש לאחוז בכף המרק ביד ימין. כדי לאסוף את שאריות המרק מן הקערה, אין לקרב את פאות הקערה לפה אלא יש להטותה כלפי חוץ, הרחק מן הסועד ולאסוף עם הכף. את כף המרק אין להכניס לחלל הפה ויש לשאוב המרק מצידה הרחב של הכף, לא מן הקצה. מזון יש ללעוס תמיד בפה סגור. אין לדבר בשעה שיש מזון בפה, או בשעת לעיסה. ליקוק אצבעות ואכילה מהירה או איטית מאוד, עשויים אף הם להיות בניגוד לכללי הנימוס.
יש לטעום מן המזון בטרם מוסיפים להם מלח או פלפל. הוספת תבלינים למזון המוגש בטרם טעימתו נחשב כעלבון לטבח, כיוון שיש בכך כדי להעיד על חוסר אמון ביכולתו של הטבח להכין את המזון כראוי.
בעת ששותים יין לבן או יין רוזה יש לאחוז את כוס היין בצווארה. כוס יין אדום ניתן לאחוז בבית הקיבול. מקובל כי סועד ימזוג לעצמו יין אף בשעה שהוא יושב לשולחן עם סועדים נוספים, אולם נימוסי יותר להציע למזוג יין אף לאחרים היושבים אל השולחן. אין להפוך בקבוק יין ריק אל תוך כלי קרח.
אין זה נימוסי לשלוח יד אל מעבר לסועד אחר כדי לקחת מזון או דבר אחר. יש לבקש מסועד אחר להעביר את כלי המזון ואילו אותו סועד צריך להעביר את כלי המזון כאשר התבקש לעשות זאת. אכילת מזון או שתייתו בקול רם וכן נקישה של הסכו"ם נחשבת כהתנהגות גסת רוח. על הסועד להותיר את מרפקיו בתחום הכיסא שבו הוא יושב ואין להניחם על השולחן. אין להניח על שולחן הארוחה גם טלפון, מפתחות, תיק יד או ארנק.
כאשר סועד סיים את מנת המזון שהוגשה לו, הדרך הנכונה לאותת על כך לסועדים האחרים ולמלצרים היא בהנחת הסכין והמזלג צמודים יחדיו על גבי הצלחת, כך שהם מורים על השעה שש על לוח השעות וחודי הסכין והמזלג מורים לכיוון השעה 12.
בארוחות משפחתיות מקובל כי על ילדים לבקש רשות לעזוב את שולחן הארוחה בטרם סיומה.
בסיום הארוחה יש להשאיר כמות קטנה של אוכל על הצלחת כדי להראות שהסועד שבע ולא יכול לגמור את הצלחת.
אם בשעת ארוחה מצלצל טלפון סלולרי של סועד, או נשמע צליל הודעה, הסועד צריך להתעלם מן השיחה. במקרים יוצאי דופן, כאשר הסועד סבור שמדובר בשיחה דחופה, עליו לבקש את סליחת הסועדים בעזיבתו, לעזוב את שולחן הארוחה ולקבל את השיחה במקום שבו שיחתו לא תשמע באוזני סועדים אחרים, בחזרתו לשולחן על הסועד לבקש סליחה בשנית
סמל אורגון
סמל מדינת אורגון (באנגלית: Seal of the State of Oregon), או החותם של מדינת אורגון (באנגלית: Oregon State Seal) הוא הסמל הרשמי של מדינת אורגון בארצות הברית. הוא עוצב על ידי הארווי גורדון ב-1857, שנתיים לפני הצטרפותה של אורגון לארצות הברית ב-1859. הסמל מופיע על צידו הקדמי של דגל מדינת אורגון.
נימוסי שולחן
מערב אירופה
בבתים דתיים, הארוחה תסתיים בברכה, ואם היו יותר משלושה סועדים שאכלו לחם ומגיל בר מצווה ומעלה (למנהג האשכנזים), ולמנהג עדות המזרח מספיקים שניים גדולים ואחד קטן.
סמל אורגון
עיצוב
הסמל עגול, בטבעת החיצונית רשום שמה של המדינה באנגלית: "State of Oregon" ושנת הצטרפותה לארצות הברית, 1859. במעגל הפנימי מופיע עיטם לבן-ראש, הציפור הלאומית של ארצות הברית, הניצב על גבי מגן המציג תמונת נוף של הרים והאוקיינוס השקט ובה מרכיבים רבים: ההרים והאוקיינוס השקט שמופיעים ברקע הסמל, מייצגים את הגאוגרפיה ההררית של המדינה הסמוכה לחוף. מתחת לתמונת הנוף מופיע הכיתוב באנגלית "The Union", שמשמעותו "האיחוד", ומתחתיו ציור המייצג אלומת קש, מחרשה ומכוש המסמלים את החקלאות במדינה.
את המגן מקיפים 33 כוכבים מחמושים המסמלים את מעמדה של אורגון כמדינה ה-33 באיחוד.
נימוסי שולחן
צפון אמריקה
נימוסי השולחן בצפון אמריקה קובעים כי על השולחן יש להניח את כמות הסכו"ם הקטנה ביותר, הנחוצה לארוחה וכי רק אותם כלי סכו"ם שבהם יהיה שימוש, על פי תכנון הארוחה, יונחו על השולחן. גם אם הדבר נחוץ על פי תכנון מנות הארוחה, אין להניח יותר משלושה כלי סכו"ם מצידי הצלחת, ואם תוכננו יותר מנות בארוחה, יש להניח כלי סכו"ם נוספים בעת הגשת המנה המאוחרת.
סמל אורגון
היסטוריה
קודם להצטרפותה של המדינה לארצות הברית, שלטה בטריטוריה ממשלה מחוזית שסמלה, שכונה "סמל הסלמון", היה סמל עגול שהציג שלוש אלומות קש ודג סלמון מתחת לכיתוב "Oregon", שם המדינה באנגלית. דג הסלמון סימל את תעשיית הדיג הענפה בטריטוריה והקש סימל את החקלאות. הסמל הוחלף עם הכרזת אורגון כטריטוריה רשמית של ארצות הברית ב-1849.
נימוסי שולחן
צפון אמריקה
בארוחות רשמיות מפת השולחן צריכה לגלוש 25–40 ס"מ מעבר לשולי השולחן. בארוחות לא רשמיות ניתן להסתפק בהנחת מצעית לפני כל סועד. בארוחות המתנהלות בשעות האור, אין להניח פמוטים על השולחן, גם אם הנרות בהם אינם דולקים.
סמל אורגון
היסטוריה
הסמל הטריטוראלי של אורגון אומץ מיד עם הכרזת הטריטוריה ב-1849. הסמל היה עגול, בטבעת החיצונית רשום שמה שמו של הסמל וחמישה כוכבים מחומשים בתחתיתו. במרכז הסמל היה מגן שהציג ספינה שטה באוקיינוס, המייצגת מסחר, ומתחתיה תמונת נוף של הרים ומחרשה. במגן תמכו נשר מימין ויליד אמריקאי משמאל. מעל המגן היה ציור של בונה המסמל את תעשיית הפרוות שהייתה התעשייה המרכזית בהיסטוריה המוקדמת של המדינה.
ב-1857 נפגשה הוועדה המכוננת של אורגון, וקבעה את סמל המדינה שיכנס לשימוש מיד עם הכרזתה של אורגון כמדינה. הסמל שעוצב על ידי הארווי גורדון אומץ על ידי הוועדה, שהוסיפה לו את ציור האייל. השימוש נכנס לתוקף עם הכרזתה של אורגון כמדינה ב-14 בפברואר 1859.
נימוסי שולחן
צפון אמריקה
על גברים שלא לחבוש כובעים בשעת הארוחה. נשים אורחות יכולות לחבוש כובע בארוחות בשעות היום. אין להשתמש בטלפונים בשעת הארוחה. קריאה בעיתון, או ספר בשעת הארוחה מקובלת רק בארוחת בוקר, או כאשר הסועד לבדו ליד השולחן. יש לעזוב את שולחן הארוחה לצרכים דחופים, רק לאחר התנצלות בפני שאר הסועדים.
אם יש צורך להוציא מזון מחלל הפה בשעת הסעודה - גלעין זית, עצם דג, או סחוס - הכלל הוא שהוא יצא מן הפה באותו אופן שנכנס אליו. לדוגמה, אם הזית הוגש לפה ביד, אזי ניתן להוציא את הגלעין ביד. אם הזית הוגש לפה בתוך סלט בעזרת מזלג, אזי יש להניחו מהפה על המזלג ואז להניחו על הצלחת. כך יש לנהוג גם בעצמות קטנות ובסחוס. אין לירוק מן הפה עצמים אל תוך מפית, ודאי שלא מפית בד. זאת כיוון שעל המפית להיות מונחת על ברכי הסועד לאחר ניגוב הפה ושיירי המזון עלולים ליפול על הרצפה. אין לירוק מזון ואם האוכל אינו לטעמו של הסועד, יש לבלוע את אותה מנה אשר כבר נמצאת בפה.
בצפון אמריקה ניתן להחזיק את המזלג ביד שמאל בשעה שחותכים מזון בסכין ולהעבירה ליד ימין כדי להרים את מנות המזון ולהגישן לפה, עם זאת מקובלים לעניין זה גם כללי הנימוס של אירופה ולפיהם המזלג נותר תמיד ביד שמאל. את המפית האישית יש להניח על הכיסא אך ורק כאשר עוזבים את שולחן הארוחה באופן זמני. בסיום הארוחה יש להניח את המפית לשמאל הצלחת.
הודו
בארוחות חגיגיות בהודו המארח מבקש מאורחיו להתחיל בארוחה. ככלל, אין לעזוב את שולחן הארוחה בטרם סיים המארח, או הזקן מן הסועדים, את הארוחה. אין זה נימוסי לעזוב את השולחן ללא קבלת רשות המארח. בדרך כלל, אדם המסיים ארוחתו, ישב וימתין ליד השולחן לשאר הסועדים לסיים לאכול ויעזוב השולחן רק לאחר שכולם סיימו.
בארוחה מסורתית הודית צלחת הסועד מוגשת עם כמויות קטנות של כל מנות המזון. כלל יסוד הוא להשתמש ביד ימין לאכילה ולנטילת המזון. מקובל לרחוץ ידיים לפני ואחרי הארוחה. ניגוב ידיים במפית נחשב למעשה שאינו היגייני.
צ'יצ'רון
צ'יצ'רון (בספרדית: Chicharrón; בפורטוגזית: Torresmo; בצרפתית: Oreilles de Crisse) הוא מאכל ספרדי שמקורו באזור אנדלוסיה ונפוץ במדינות דרום אמריקה, ספרד, פורטוגל, פיליפינים, קנדה וארצות הברית.
מאכל הצ'יצ'רון מורכב מעור של חזיר המתובל ועובר טיגון בשמן עמוק.
נהוג להגיש את הצ'יצ'רון בליווי תפוח אדמה, רוטב שום, רוטב סלסה, סופריטו או אפונה.
גרסאות
לצ'יצ'רון גרסאות שונות ומלבד הגרסה הרגילה קיימות גם גרסאות מבוססות על עור של תרנגול, בקר או צלעות חזיר.
רומינה ז'אן
רומינה ז'אנקלביץ' (בספרדית: Romina Yankelevich; 5 בספטמבר 1974–28 בספטמבר 2010), הידועה בשם הבמה רומינה ז'אן (Romina Yan) ובכינוייה רומי או רו, הייתה שחקנית, זמרת, רקדנית, מנחה ותסריטאית ארגנטינאית ממוצא יהודי. נודעה בעיקר בשל כיכובה בטלנובלה "קטנטנות". נפטרה בגיל 36 כתוצאה מדום לב.
ביוגרפיה
רומינה ז'אנקלביץ' נולדה בבואנוס איירס שבארגנטינה. בתם של השחקנים, הבמאים ומפיקי הטלוויזיה וכריס מורנה (דה ג'אקומי) שהפיקה בין היתר סדרות ארגנטינאיות מצליחות, כגון: "קטנטנות", "קיץ נצחי", "המורדים", "פינת אור", "פלוריסיינטה", "אלמה פיראטה" ו"כמעט מלאכים". הייתה אחותו הבכורה של המפיק, הבמאי והתסריטאי הארגנטינאי, הנשוי לשחקנית הארגנטינאית סופיה רקה.
אבי סבה,, נולד ב-1896 למשפחה יהודית שהיגרה לארגנטינה מסופיה, בולגריה, והתיישבה בשנת 1899 באנטרה ריוס, הוא היה איל תקשורת ומחלוצי הרדיו והמדיה בארגנטינה. סבה,, היה מפיק תוכניות טלוויזיה ואיש עסקים ארגנטינאי ממוצא יהודי.
קריירה
הופעת הבכורה של ז'אן הייתה בגיל 16 בשנת 1991, כרקדנית בשעשועון בשם "תשחק איתי". הופעתה השנייה התרחשה שלוש שנים מאוחר יותר, ב-1994, בטלנובלה "Mi Cuñado" ("הגיס שלי") בה גילמה את דמותה של לורנה פיקבאה, ובאותה שנה הצטרפה לצוות השחקנים של "Quereme".
ז'אן פרצה לתודעה כאשר כיכבה ב-1995 בטלנובלה המצליחה לילדים, "קטנטנות", שנוצרה על ידי אמה, כריס מורנה, בתפקידה של בלן פראגה, וזכתה לפופולריות במדינות רבות ברחבי העולם, ביניהן ישראל, ברזיל ומקסיקו. ז'אן פרשה מהסדרה ב-1998 (ושבה להופיע כתפקיד אורח בעונה השישית וכן בפרק באחרון של העונה השביעית והאחרונה). ב-2001 כיכבה בקטנטנות: הסרט. בהמשך כיכבה במספר טלנובלות ארגנטינאיות, בהן "Abre tus Ojos" (2003) ו-"אהבה שלי" (2005). ב-2008 כיכבה בסיטקום שיצרה אמה, כריס מורנה, בשם "B&B: Bella y Bestia" ("היפה והחיה"). ב-2009 הצטרפה לעונה השלישית של הטלנובלה "כמעט מלאכים" בתפקיד של אריאל, אימה של קיקה והאקרית מחשבים.
חיים אישיים
ז'אן נישאה למפיק הארגנטינאי דריו ג'ורדאנו ב-27 בנובמבר 1998, ולהם נולדו שלושה ילדים: פרנקו ב-2000, ולנטין ב-2002 ואסול ב-2006. ימים ספורים טרם חתונת השניים, היא הוטבלה לכנסייה הקתולית.
פטירתה
ב-28 בספטמבר 2010, ז'אן נפטרה בגיל 36, כתוצאה מדום לב. ז'אן הובהלה לבית החולים בשעה 16:30 (שעון ארגנטינה) כאשר הייתה בלי סימנים חיוניים, לאחר שהתעלפה ברחוב כשיצאה מחדר כושר. נעשו במשך 50 דקות מאמצים להחיותה, אשר לא צלחו, ובשעה 17:20 (שעון ארגנטינה) נודע על דבר פטירתה על ידי התקשורת המקומית.
לאחר פטירתה
פטירתה הותירה תדהמה והלם רב בארגנטינה. דף שנפתח בפייסבוק לזכרה, הנקרא "No puedo creer que murió Romina Yan" (תרגום: אני לא יכול להאמין שרומינה ז'אן נפטרה), זכה ל-150,000 הרשמות ביומו הראשון וכחצי מיליון הרשמות כשבוע לאחר פטירתה. המילים "רומינה ז'אן", "כריס מורנה" ו"קטנטנות" היו למילים הפופולריות ביותר בטוויטר באותו היום.
ערוץ טלפה הארגטינאי, אשר שידר סדרות של כריס מורנה, ביניהן "קטנטנות" ו"כמעט מלאכים", ערך במסגרת מהדורת החדשות שלו תוכנית בת שעתיים לזכרה. התוכנית השיגה 18.3% רייטינג, אחוזי הצפייה הגבוהים ביותר למהדורת החדשות של הערוץ בשנים האחרונות. במהלך משדר נוסף לזכרה בערוץ 13 הארגנטינאי, עלה לשידור המנחה ואיש הטלוויזיה, מרסלו טינלי, והודיע כי האולפן הגדול של ערוץ 13, בו מצולמת, בין היתר, הגרסה המקומית ל"רוקדים עם כוכבים", נקרא מעתה "אולפני רומינה ז'אן".
ז'אן נקברה בטקס פרטי בפילאר, ובעת קבורתה נאספו מעריצים באובליסק של בואנוס איירס על מנת לחלוק כבוד אחרון לשחקנית עם נרות ופרחים. המעריצים צעדו מהאובליסק לתיאטרון ה"גראן רקס" בבואנוס איירס, בו היא שיחקה במסגרת המחזמר של הסדרה "קטנטנות", שם נערכה עצרת נוספת.
נערכה כשבוע לאחר פטירתה ב-5 באוקטובר 2010 עצרת נוספת, קטנה יותר, בכיכר רבין שבתל אביב, על ידי מעריצים ישראלים. ביום השנה הראשון לפטירתה, תרמה משפחתה אמבולנס על שמה עבור מגן דוד אדום באמצעות עמותת ידידי מד"א בארגנטינה.
ב-29 בנובמבר 2010, כחודשיים לאחר פטירתה, בפרק האחרון של העונה הרביעית והאחרונה של הטלנובלה "כמעט מלאכים", אמה, כריס מורנה, הקדישה ביטוי לפטירתה:
לציון שמונה שנים לפטירתה של ז'אן, ב-5 בספטמבר 2018, כריס מורנה העלתה בתיאטרון ה"גראן רקס" אשר בארגנטינה מופע מיוחד עם כוכבי הטלנובלות הארגנטינאיות של כל הזמנים, ביניהם פקונדו ארנה, נטליה אוריירו, מריאנה אספוסיטו, בנחמין רוחאס, אגוסטינה צ'רי ולואיסנה לופילטו. המופע נקרא "Vive Ro" והציג את עלילת חייה של השחקנית הן עם שירים חדשים והן עם שירים נוסטלגיים מהטלנובלות של כריס מורנה.
אינסוף (פילוסופיה)
אינסוף הוא העדר גבול בהמשכיותו של עצם או נתון מוגדר. הוא מונח מצוי בפילוסופיה, תאולוגיה ומתמטיקה. העיסוק הפילוסופי באינסוף נקשר בין השאר לדיונים במושגי החלל, הזמן, האלוהות ואחרים.
העת העתיקה
משמעותו הפילוסופית של מושג האינסוף הופיעה בפרדוקסים של זנון, אותם הגה ביוון העתיקה במאה החמישית לפנה"ס. טיעוניו עוסקים בפרדוקסליות של התנועה ושל הזמן כאשר מחלקים גודל סופי נתון לחלקים רבים והולכים לבלי גבול. דיון על האינסוף מופיע בכתביו של הפילוסוף היווני אריסטו.
ימי הביניים
פרשנות והרחבה לרעיונותיו של אריסטו נוסחו בשלהי ימי הביניים, על ידי הפילוסוף ויליאם איש אוקאם איש המאה ה-14.
בקבלת האר"י
לפי שיטת הקבלה של האר"י גדול מקובלי צפת במאה ה-16 ותלמידיו, עצמות הבורא איננה ניתנת למחקר. על פי שיטתו חקר השגת האלוהות נעשה אך ורק מתוך התרשמות הנברא מהאור המתפשט מעצמותו של הבורא. לשיטתו, בטרם נבראו העולמות והנבראים, היה "אור עליון פשוט ממלא כל המציאות, והוא הנקרא אור אין סוף". מחשבת הבריאה היא רצון הבורא להטיב לנבראיו, כאשר האין סוף הוא שורש הנבראים, כלומר הקשר שיש בין הבורא לנבראיו.
ג'ולי וג'וליה
הסרט משווה בין חייהן האמיתיים של השפית ג'וליה צ'יילד וג'ולי פאוול, בחורה שמציבה לעצמה למטרה לבשל את כל 524 המתכונים בספר הבישול של ג'וליה בשנה אחת. חלומה של ג'ולי הוא להפוך לסופרת, ועל כן, על מנת להתפרסם, היא מתארת את מהלך השנה הזו בבלוג.
התסריט, שנכתב בידי במאית הסרט נורה אפרון, הוא עיבוד של שני ספרים אוטוביוגרפיים. הראשון "My Life in France", שנכתב על ידי ג'וליה צ'יילד, והשני הוא ממואר בשם "ג'ולי וג'וליה", שנכתב בידי ג'ולי פאוול בעקבות הבלוג האמיתי שכתבה בשנת 2002.
אינסוף (פילוסופיה)
בפילוסופיה
.
ג'ולי וג'וליה
הסרט היה מועמד לזכייה במספר פרסים בהם פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור מריל סטריפ. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב עבור מריל סטריפ בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי" והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי. כמו כן הסרט היה מועמד לפרס באפט"א ופרס גילדת שחקני המסך.
אינסוף (פילוסופיה)
בהגות המאה ה-20
כתב על כך המקובל יהודה אשלג:
ג'ולי וג'וליה
עלילה
ג'ולי פאוול היא בחורה צעירה שגרה בקווינס, ניו יורק, בשנת 2002. ג'ולי עובדת במוקד שירות שתומך בקורבנות פיגועי 11 בספטמבר ולא מרוצה מעבודתה, היא רואה את חברותיה מתקדמות בעבודה ומצליחות, בעוד היא, שחולמת להיות סופרת - לא מגשימה את חלומה. על מנת לעסוק במשהו שיהווה פורקן למתחים כשהיא חוזרת הביתה מהעבודה, לוקחת על עצמה פאוול אתגר – להכין את כל המתכונים בספר הבישול של ג'וליה צ'יילד "אמנות הבישול הצרפתי" בשנה אחת. ובשביל להניע את עצמה לכיוון המטרה היא כותבת על התהליך בבלוג שפתחה במיוחד.
במקביל לסיפורה של ג'ולי, מוצג גם סיפורה של ג'וליה צ'יילד במהלך שנות החמישים בפריז. בעקבות עבודתו של בעלה, פול, מגיעים הזוג לגור בפריז, שם ג'וליה מחליטה שהיא רוצה ללמוד בישול ונרשמת לבית הספר הנחשב לבישול קורדון בלו. לאחר שסיימה את לימודיה מתחילה צ'יילד לכתוב ספר בישול צרפתי לעקרות בית אמריקאיות.
אינסוף (פילוסופיה)
בהגות המאה ה-20
"אין סוף ברוך הוא. שענינו הוא מחשבת הבריאה, בסוד רצונו להטיב לנבראיו בבחינת אין סוף".. "אין סוף ברוך הוא נקרא כן, משום שזה הקשר שיש בין עצמותו יתברך להנשמות, המובן אצלנו בסוד רצון להנות לנבראיו. וחוץ מהקשר הזה של רצון להנות אין לנו שום דיבור. ושם הוא תחילת העסק. והוא נקרא אור בלי כלי, אבל שם מתחיל שורש הנבראים, היינו, הקשר שיש בין הבורא לנבראים, הנקרא רצונו להטיב לנבראיו. והרצון הזה מתחיל מעולם אין סוף ונמשך עד עולם העשיה".
ג'ולי וג'וליה
עלילה
עלילת הסרט עוקבת במקביל אחר שני האתגרים, השזורים זה בזה, שלקחו על עצמן שתי הנשים הללו. בסופו של דבר, כתבה על הבלוג של פאוול מופיעה בעיתון הניו יורק טיימס, ולאחר מכן היא מקבלת הצעות רבות לכתיבת ספר אודות הפרויקט מהוצאות לאור. לעומת זאת, הספר של צ'יילד נדחה בהתחלה על ידי מוציא לאור, אך בהמשך יוצא לאור בהוצאה אחרת ומצליחה יותר.
בסצנה האחרונה של הסרט, אחרי שפאוול השלימה את האתגר שלקחה על עצמה, היא ובעלה מבקרים במטבח של ג'וליה צ'יילד שמוצג במוסד הסמית'סוניאן. ולאחר מכן, באותו מטבח, רואים את ג'וליה צ'יילד בזמנה, חוגגת עם בעלה את הוצאת ספרה לאור.
ויאצ'סלב סוקריסטוב
ויאצ'סלב ואסילייביץ' סוקריסטוב (בליטאית: Viačeslavas Sukristovas, ברוסית: Вячеслав Васильевич Сукристов; נולד ב-1 בינואר 1961) הוא כדורגלן עבר סובייטי-ליטאי ששיחק בעמדות קשר ומגן בקבוצת ז'לגיריס וילנה בתקופת ברית המועצות.
קריירה
בשנת 1990 הגיע סוקריסטוב לישראל ובמשך כשבע שנים שיחק במספר קבוצות ישראליות (ביניהן בית"ר תל אביב, מכבי נתניה ובני יהודה תל אביב). שיחק ארבעה משחקים במדי נבחרת ברית המועצות והיה בסגל הנבחרת שהגיעה למקום השני ביורו 1988 (אך סוקריסטוב לא שותף באף אחד מהמשחקים). לאחר התפרקות ברית המועצות שיחק בנבחרת של ליטא.
אחרי פרישתו ממשחק פעיל הוא החל בקריירת האימון. בשנת 2005 אימן את ז'לגיריס וילנה, ולאחר מכן מונה לעוזר המאמן במועדון.
הר דורט
הר דורט (באנגלית: Mount Dort) הוא הר הבולט מעל הקרח המקיף אותו, ממזרח לקרחון אמונדסן, ומדרום לשפך קרחון קפלרי שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,250 מטרים מעל פני הים.
גילוי ההר
ההר התגלה לראשונה ומופה על ידי משלחת המחקר של ריצ'רד בירד שחקרה את האזור בין השנים 1928–1930. שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא על שם וויקפילד דורט הבן, גאולוג בתחנת מקמרדו בקיץ 1965- 1966.
ראשית הגז
ראשית הגז היא מצוות עשה מהתורה לתת לכהן את ראשית הצמר מגז הצאן. ראשית הגז היא אחת ממתנות כהונה שהטילה התורה על עם ישראל לתרום לכוהנים, והיא נמנית עם עשר המתנות שנותנים בחוץ לארץ, ובזמן שאין בית המקדש קיים.
מתנת הגז שהכהן מקבל היא חולין לכל דבר ואין בה קדושה. על פי עיקרון זה פסק הרמב"ם שאפשר לתת ראשית הגז אף לבת כהן ואפילו כאשר היא נשואה לישראל.
מקור המצווה
מקור המצווה ב:
טעמי המצווה
הרמב"ם מסביר שמטרת המצווה היא לספק לכוהנים צמר כדי שיהיה להם מה ללבוש, שכן הלבוש הוא חלק מהצרכים החיוניים לכהן, ולא די לו בתרומה שמספקת לו את המזון.
הגדרת הצאן
אף שבתורה נאמר 'צאנך' סתם, אין מצוות ראשית הגז נוהגת אלא בכבשים דווקא, ולא בעיזים, ונוהגת בין בזכרים ובין בנקבות. וכמו כן מין כבשים שצמרם קשה ואינו ראוי ללבישה - פטורים מראשית הגז.
כמות הצאן
בהלכה מוסכם שראשית הגז "אינו נוהג אלא במרובה", יש אומרים שצריך חמישה כבשים לכל הפחות, יש אומרים ארבעה ויש אומרים שניים. הדיון נסוב אודות המילה "צאן" שמתפרשת כריבוי של כבשים. בית שמאי מוכיחים מהכתוב "יחיה איש עגלת בקר ושתי צאן" ב שאפילו שני כבשים מכונים "צאן". ואילו דעת בית הלל שרק חמישה כבשים נחשבים ל"צאן" ומוכיחים את דעתם מהפסוק "חמש צאן עשויות" ב. בתלמוד הבבלי מובאת דעת רבי יוסי שארבעה כבשים הם השיעור המינימלי ומוכיחה מהפסוק "וארבע צאן תחת השה" ב.
להלכה הוכרע שצריך חמישה כבשים לכל הפחות כדי להתחייב בראשית הגז, ונוסף תנאי שרק אם מכל החמישה נגזז משקל שישים סלעים לפחות, ומשקל גיזת כל כבש אינו פחות משנים עשר סלעים. אין לפצל את הגיזה כדי לתת אותה לכמה כוהנים, אלא אם כן יש מספיק גז, כדי שכל כהן יקבל כמות שתעמוד לכל הפחות על משקל של חמישה סלעים צמר לאחר ליבון הצמר. חמישה סלעים הוא שיעור שאפשר לעשות ממנו בגד קטן.
הגדרת ראשית
מהתורה אין שיעור מוגדר כמה צמר נחשב ל"ראשית", ואפשר לתת לכהן אפילו "כל שהוא". אך חכמים קבעו שיש לתת אחד משישים כתרומה.
"ראשית הגז מצוותה בתחילה", אם נתן בין בתחילה בין באמצע ובין בסוף יצא". לעומת זאת, בהלכות תרומה לא הוסק מהלשון "ראשית דגנך" ש"מצוותה בתחילה".
קיום המצווה מחוץ לארץ
לפי המשנה, החיוב לתת ראשית הגז נוהג בין בארץ ישראל ובין בחוצה לארץ. בתלמוד הבבלי נאמר, שלא נהגו לתת ראשית הגז בבבל, כי סמכו על דעת התנא רבי אלעאי שדימה את ראשית הגז לראשית הדגן הסמוכה לו בפסוק, והיא (מצוות תרומה) מהמצוות התלויות בארץ (באדמה) שאינן נוהגות אלא בארץ ישראל.
הרמב"ם פוסק על סמך זה שהמצווה נוהגת רק בארץ ישראל. דעת הטור. מדאורייתא המצווה נוהגת גם בחוץ לארץ, אלא שלא נהגו כך.
מערכת תלת-פאזית
מערכת תלת־פאזית (או תלת־מופעית) היא השיטה הנפוצה ביותר לייצור והולכת אנרגיה חשמלית. השיטה מבוססת על זרמי חילופין בתדר זהה הזורמים בשלושה מוליכים, כאשר בין הזרמים קיים הפרש מופע של 120°.
עקרונות פעולת המערכת
במערכת תלת־פאזית סימטרית, שלושה מוליכים נושאים זרם חילופין באותו תדר ואותה משרעת מתח ביחס לנקודה משותפת ("נקודת האפס"), אך עם הפרש מופע של שליש אורך הגל. הנקודה המשותפת מיוחסת בדרך כלל לקרקע ולעיתים קרובות למוליך נושא זרם הנקרא ניוטרל (או אפס). בשל הפרש המופע, המתח על כל מוליך מגיע לשיאו בשליש של מחזור לאחר אחד המוליכים האחרים ושליש של מחזור לפני המוליך האחר. עיכוב מופע זה יוצר הפרש מתחים קבוע בין המוליכים המאפשר הפעלת מכשירים חשמליים. זה גם מאפשר לייצר שדה מגנטי מסתובב במנוע חשמלי וליצור סידורי פאזה אחרים (חד/דו מופעי) באמצעות שנאים. המתח בין המוליכים נקרא "מתח שלוב", ואילו המתח בין המוליכים לנקודת היחוס נקרא "מתח פאזי".
מערכת שלושת השלבים הסימטריים המתוארת לעיל נקראת פשוט מערכות תלת־פאזיות, כי אף על פי שניתן לתכנן וליישם מערכות כוח תלת־פאזי אסימטריות (כלומר, עם מתח לא שווה או הפרשי פאזה לא סימטריים), הן אינן משמשות בפועל כי הן חסרות את היתרונות החשובים ביותר של מערכות סימטריות.
במערכת תלת־פאזית המזינה עומס מאוזן וליניארי, סכום הזרמים הרגעי של שלושת המוליכים הוא אפס. במילים אחרות, הזרם בכל מוליך שווה בגודלו לסכום הזרמים בשניים האחרים, אך עם סימן הפוך. נתיב ההחזרה של הזרם בכל מוליך פאזה הוא שני המוליכים האחרים.
כוכב
בחיבור דמוי כוכב נעשה שימוש לראשונה על ידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה. בתצורת חיבור כוכב, שלושת מקורות המתח מחוברים בנקודה אחת (המכונה "אפס"), והמתח נוצר על גבי המוליכים ביחס לנקודה זו. כאשר נקודת האפס מקוצרת לאדמה באמצעות הארקה, המתח הפאזי של המערכת "מקובע" לערך סופי ידוע.
בחיבור כוכב, מתח הקו גדול פי \surd3 מהמתח הפאזי ומקדים אותו ב30 מעלות ואילו הזרם שווה.
משולש
בתצורת משולש מקורות המתח מחוברים זה לזה בטור, כך שכל הדק מחובר למקור מתח שונה. בתצורה זו, לא קיימת במערכת נקודת "אפס" ולכן בעוד שהמתח השלוב נשאר קבוע, הרי שהמתח הפאזי יכול תאורטית לקבל כל ערך שהוא.
בחיבור משולש, מתח הקו זהה למתח הפאזי ואילו הזרם הקווי גדול פי \surd3 מהזרם הפאזי ומקדים אותו ב30 מעלות.
ספגטיפיקציה
ספגטיפיקציה (אנגלית: Spaghettification) היא תהליך שבו גוף נמתח ומתפרק בעת נפילה לעבר עצם מסיבי כמו חור שחור. התופעה מתרחשת כתוצאה מפעולת כוחות גאות על הגוף. מקור המושג במילה "ספגטי" שבה השתמש סטיבן הוקינג בספרו קיצור תולדות הזמן על מנת לתאר את השינוי בצורתו של אסטרונאוט שמתקרב לחור שחור. תופעת הספגטיפיקציה יכולה להתרחש בעת נפילה לעבר חורים שחורים או לעבר עצמים קטנים ומסיביים אחרים, כמו כוכבי נייטרונים.
בחור שחור כוכבי, שרדיוסו קילומטרים ספורים, תהליך זה יכול להתרחש עוד לפני ההגעה לאופק האירועים, בעוד שבחור שחור על-מסיבי, הגדול הרבה יותר, התהליך צפוי להתחיל עמוק בתוך אופק האירועים. עם ההתקרבות אל הסינגולריות של החור השחור, כוחות הגאות גדלים ותהליך הספגטיפיקציה מתחזק, עד כי בשלב מסוים, הגוף לא יוכל לעמוד יותר בכוחות, והוא צפוי להיקרע לגזרים. מאחר שגודלו של החור השחור אפסי, ספגטיפיקציה תקרע לגזרים אפילו אטומים.
הרפובליקה הנשיאותית בצ'ילה
משבר וחוסר יציבות (1925 - 1938)
עם המעבר לשיטה של דמוקרטיה נשיאותית התחולל מאבק בין איבניס ואלסנדרי על הנהגת המדינה. תמיכתם של מספר פוליטיקאים מובילים באיבנייס על אף התנגדותו של אלסנדרי הביאה להתפטרותה של הממשלה כולה, להוציא את איבנייס, שר המלחמה, שנותר שר יחיד בה. לנוכח המשבר פרסם איבנייס מכתב פומבי לאלסנדרי בו ציין כי בהיותו השר היחיד בממשלה, יכולתו של אלסנדרי למשול ולהעביר חוקים נתונה לחתימתו של איבנייס בלבד. אלסנדרי לא יכול היה להשלים עם מצב זה ומינה את לואיס בארוס בורגוניו לתפקיד שר הפנים (שבשיטה דאז היה גם סגן הנשיא) והתפטר סופית ביום 2 באוקטובר 1925.
בארוס בורגוניו, שהיה ממלא מקום בלבד, הוחלף בנשיאות בידי אמיליאנו פיגרואה שנבחר כתוצאה מקונצנזוס בין המפלגות השונות כדי לפתור את המשבר הפוליטי שפקד את המדינה. איבנייס שמר על כוחו הפוליטי והיה לשר הפנים. כאשר לא יכול היה עוד פיגרואה לשלוט באיבנייס, התפטר ביום 7 באפריל 1927, ואיבנייס, שהיה סגן הנשיא מתוקף תפקידו, עלה לכס הנשיאות.
במהלך כהונתו של איבנייס הוקמה חברת התעופה הלאומית, LAN צ'ילה וכן את הקרביניירוס של צ'ילה, מוסד ביטחוני-משטרתי שאיחד את המשטרה, המשטרות העירוניות ואת חיל הפרשים, ואת חיל האוויר הצ'יליאני. בנוסף קידם איבנייס את קודקס חוקי העבודה וחתם על חוזה לימה ב-3 ביוני 1929, שהסדיר את סכסוך הגבול עם פרו. בתחילה נהנה איבנייס מתמיכה עממית נרחבת, אולם בחלוף החודשים החל לנקוט באמצעים סמכותניים ביותר. מאות פוליטיקאים, בהם אלסנדרי, יצאו לגלות, על העיתונות הוטלו הגבלות, ואילו איבנייס היה זה שמינה את חברי הקונגרס, שקיבל את הכינוי "קונגרס טרמל" על שם טרמס דל צ'ייאן, המקום בו הסכימו המפלגות הפוליטיות להסדר זה.
ביום חמישי השחור, 24 באוקטובר 1929, קרסה הבורסה לניירות ערך בניו יורק והחל השפל הגדול. משטרו של איבנייס נקלע גם הוא למשבר כלכלי חסר תקדים ברמה הלאומית הן משום ששילש את החוב החיצוני של צ'ילה על ידי לקיחת הלוואות מארצות הברית של אמריקה, והן על שום הקריסה הבלתי נמנעת של מכרות המלחת בצפון. בכך הפכה צ'ילה לאחת המדינות שהושפעו ביותר מהמשבר העולמי. לאור המשבר הציע איבנייס את התפטרותו בשנת 1931, והשאיר את רסן השלטון בידי חואן אסטבן מונטרו, נשיא הסנאט. בבחירות שנערכו באוקטובר ניצח מונטרו את אלסנדרי בהפרש זעום, וזה שב לגלות.
עם איושו את משרת הנשיא נאלץ מונטרו להתמודד מספר ניסיונות הפיכה. בראשית ספטמבר 1931 התחוללה התקוממות השייטת של צ'ילה, המכונה גם "מרד המלחים", בקוקימבו, שהייתה הראשונה מסדרת התקוממויות דומות שהתחוללו בחודשים הבאים, עד שעלה בידי המתקוממים להפיל את הממשלה ב-4 ביוני 1932. ראשי ההפיכה הצבאית, מרמדוקה גרובה, קרלוס דאבילה, אאוחניו מטה הכריזו על הקמתה של הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה. הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה התקיימה משך 12 יום בלבד, שכן ב-16 ביוני 1932 הציבה הפיכה פנימית את דאבילה בראש המשטר וזה סילק את הסוציאליסטים מהממשל והגלה את גרובה ומטה לאי הפסחא. במהלך הימים הספורים בהם התקיימה הרפובליקה הסוציאליסטית של צ'ילה פוזר קונגרס טרמל, מורדי התקוממות השייטת זכו לחנינה וההלוואות הנוחות במסגרת קופת האשראי העממי, שנודעה בכינוי "הדודה העשירה", חודשו. דאבילה נשאר בשלטון עוד כשלושה חודשים, עד ל-13 בספטמבר 1932. אחרי מספר נשיאים זמניים שב ונבחר ארתורו אלסנדרי לנשיא הרפובליקה.
תקופת כהונתו השנייה של אלסנדרי התאפיינה בשיקום כלכלת המדינה והמערכת הפוליטית. לשם כך עשה אלסנדרי שימוש בסמכויותיו הנרחבות כנשיא והצליח בהרחקת הצבא מהפוליטיקה. בזירה הפוליטית התחרו ביניהם קואליציה של שמרנים וליברלים, המפלגה הרדיקלית שהתמיכה בה הלכה וגברה, ומפלגות השמאל החדשות: המפלגה הסוציאליסטית של צ'ילה שהוקמה בשנת 1933 והמפלגה הקומוניסטית של צ'ילה שהוקמה בשנת 1922, אולם שורשיה מוקדמים יותר). מצד שני של הקשת הפוליטית אימצו צעירי המפלגה הנציונאל סוציאליסטית של צ'ילה בהנהגת חורחה גונסאלס פון מראס את האידאולוגיה הפשיסטית שגאתה באירופה במדינות כגון ספרד, איטליה וגרמניה.
על אף שבתחילת שלטונו הייתה ממשלתו של אלסנדרי מגוונת למדי, החלו הרדיקלים להתקרב בהדרגה למפלגות השמאל, עד שפרשו מהממשלה באפריל 1934. הפער הפוליטי שבין הממשל הימני ובין הרדיקלים והשמאל הלך והעמיק וכך גם התרבו תופעות של אלימות פוליטית. דוגמה לכך ניתן למצוא בטבח רנקיל בו נטבחו כ־200 פועלים ואיכרים שהתקוממו בחודשים יוני ויולי של שנת 1934 בדרום המדינה במחאה על ניצולם בידי בעלי ההון, על השימוש בחנות החברה, וכן על גזילת קרקעות מתמשכת. בפברואר 1936 הכריז אלסנדרי על מצב חירום וסגר את שערי הקונגרס. בו בזמן פתחו הפועלים בשביתה תחת חסותה של איחוד הפועלים של צ'ילה שנוסד זמן קצר קודם לכן.
לקראת הבחירות לנשיאות של שנת 1938 התאחדו הרדיקלים עם הסוציאליסטים והקומוניסטים, יצרו בשנת 1937 את החזית העממית והעמידו בראשה כמועמד לנשיאות את איש המפלגה הרדיקלית פדרו אגירה סרדה. מנגד בחרה קואליציית השמרנים והליברלים כמועמד לנשיאות את רוס, שהיה שנוא על האופוזיציה וזכה על ידה לכינוי "שר הרעב". מועמד הימין היה איבנייס, שנתמך על ידי הברית העממית המשחררת והמפלגה הנאציונל-סוציאליסטית.
לאור חלוקת הכוחות נראה היה כי תעמולה משומנת מחד ופיצול האופוזיציה בין הימין והשמאל הבטיחו את ניצחונו של רוס. אולם, ניסיון הפיכה מהימין ודיכויו העקוב מדם, שזכה לכינוי הטבח בביטוח הלאומי הביאו לתוצאה שונה מהמצופה: ב-5 בספטמבר 1938, השתלטו כ-30 חברים צעירים מהמפלגה הנאציונל-סוציאליסטית על הבניין המרכזי של האוניברסיטה של צ'ילה וכ-30 נוספים על בניין הביטוח הלאומי, הממוקם מנגד לבנין הנשיאות של צ'ילה, והתבצרו בהם. לאחר חילופי אש בין המתבצרים לכוחות הממשלה ומספר הרוגים ספורים, הכניעו כוחות הקרביניירוס את המתבצרים בשני המקומות, ריכזו אותם בבניין הביטוח הלאומי, העמידו אותם בשורה ורצחו אותם. האופוזיציה ייחסה את הרצח להוראה ישירה של אלסנדרי ובעקבות הטבח פרש איבנייס מהמרוץ לנשיאות והורה לתומכיו להצביע עבור החזית העממית. בבחירות שנערכו ב-23 באוקטובר 1938, זכתה החזית העממית בכ־51% מקולות הבוחרים, ואילו רוס זכה בכ־49%.
הממשלים הרדיקלים: מהחזית העממית לתום הפופוליזם (1938 - 1958)
עם מינויו לנשיא המדינה, החל אגירה סרדה ביישומה של מדיניות שמאלית מתונה בקדמו תיעוש וכרסום בכוחה של האוליגרכיה. לשם כך, ולאחר רעידת האדמה ההרסנית שפקדה את צ'ייאן ואשר החריבה חלקים נרחבים מדרום המדינה בשנת 1939, ייסד את החברה לקידום הייצור באמצעות "הפרויקט לתחליפי ייבוא" ביקשה החברה להשיג עצמאות כלכלית, בדומה למדינות לטינו אמריקאיות אחרות באותם הימים. דוגמה לכך ניתן לראות בהקמתה של החברה הלאומית לחשמל בשנת 1943; תחילת ניצול עתודות הנפט בדרום המדינה וחברות נוספות שיחדיו הביאו לצמיחה שנתית של כ־7.5% בין השנים 1940 - 1943.
ההצלחה הכלכלית הביאה לשינויים בחברה הצ'יליאנית ולתהליך עיור מוגבר. סנטיאגו, למשל, גדלה והגיעה כמעט לכמיליון איש. תחום התרבות ראה גם הוא פריחה ספרותית לאור פעילותם של אנשי רוח כגון המשורר ויסנטה אואידוברו והסופר אוגוסטו דאלמר נאמן למקצועו הישן כמורה, הרחיב אגירה סרדה את רשת החינוך הציבורית למרבית חלקי המדינה, פעולה שהאמין שהייתה הדרך היחידה להתגבר על העוני.
בזירה הבינלאומית התמודדה צ'ילה עם המשברים העולמיים החריפים. כתוצאה ממלחמת האזרחים הספרדית הגיעו פליטים ספרדיים לצ'ילה הודות למאמציו של פבלו נרודה, שהיה באותה העת שגריר צ'ילה בספרד, רבים מהם על סיפון הוויניפג. מספר חודשים לאחר מכן פרצה מלחמת העולם השנייה, בה שמרה צ'ילה על נייטרליות, כמו במלחמת העולם הראשונה. צ'ילה שמרה על קשרים אמיצים עם איטליה הפשיסטית וחלקים באוכלוסייה הביעו בפומבי את תמיכתם בגרמניה הנאצית. בו בזמן תכו חלקים נרחבים באוכלוסייה בבעלות הברית. בזירה המקומית תבעה צ'ילה בשנת 1940 ריבונות על חלקים באנטארקטיקה, והגדירה את גבולותיה של אנטארקטיקה צ'ילנה.
בסוף שנת 1941 נפטר אגירה סרדה בפתאומיות ממחלת השחפת, ולא סיים את כהונתו. בבחירות 1942 נבחר בן מפלגתו הרדיקלית חואן אנטוניו ריוס לרשת את מקומו על כס הנשיאות. ריוס הגשים ומיסד את המפעלים הרבים בהם החלה החזית העממית תחת הנהגתו של אגירה סרדה. לאחר ההתקפה היפנית בפרל הארבור וכניסתה של ארצות הברית למלחמה, ולאור הלחצים הכבדים שהפעילה ארצות הברית על צ'ילה ועל ארגנטינה, שתי המדינות הלטינו-אמריקאיות היחידות שטרם הצטרפו לבעלות הברית, הכריזה גם צ'ילה מלחמה על גרמניה בינואר 1943, ועל יפן ב-1945. כניסתה של צ'ילה למלחמה לצד בעלות הברית הייתה חשובה שכן היא הייתה ספקית חשובה של מלחת ויצרנית חשובה של חנקות שונות, שהיו חיוניות לייצור אבק שרפה, וכן של נחושת, ששימשה לייצור תחמושת. כתרומה ל"עולם החופשי" תבעה ממשלת ארצות הברית באופן חד צדדי כי מחירי הנחושת בזמן המלחמה יעמדו על כשליש ממחירן בשוק החופשי במהלך שנות המלחמה. הפחתת מחיר זו השפיעה על צ'ילה בלבד, שכן חברות הכרייה, שהיו אמריקאיות, נהנו מסובסידיה מטעם ממשלת ארצות הברית בגובה של כ־120 מיליון דולר בשנה. חישוב מחיר הסובסידיה בלבד מביא את הפסדיה של צ'ילה מתרומתה זו למאמץ המלחמתי לכמעט 500 מיליון דולר.
לאחר המלחמה הוכרזה גבריאלה מיסטרל ככלת פרס נובל לספרות לשנת 1945, מה שהיה לציון דרך בספרות הצ'יליאנית.
תחת שלטונו של ריוס החלו להיקרע קרעים עמוקים בקרב הקואליציה הפוליטית שהביאה אותו לשלטון. חוסר הסכמה הרחיק מעליו את הקומוניסטים, הסוציאליסטים, חברי תנועות שמאל אחרים ואף חלק מאנשי מפלגתו הרדיקלית, ולאור המשבר דרש הנשיא את פרישתם של הרדיקלים ממשלתו. כקודמו בתפקיד לא השלים גם ריוס את כהונתו, שכן נפטר כתוצאה מבריאותו הרעועה בשנת 1946.
בבחירות שנערכו בשנת 1946 ניצח גבריאל גונסאלס וידלה, איש המפלגה הרדיקלית, בזכייתו במעט יותר מ-40% מהקולות. גונסאלס עמד בראשה של הברית הדמוקרטית בה שיתפו פעולה, בין השאר, המפלגה הרדיקלית וזו הקומוניסטית, תחת הנהגתו של פבלו נרודה. בבחירות לרשויות העירוניות של שנת 1947 סימנו בצורה ברורה את עליית כוחה של המפלגה הקומוניסטית לנוכח פריצתה של המלחמה הקרה. לנוכח התחזקות זו הוציא גונסאלס ווידלה את הקומוניסטים ממשלתו, והפך למתנגדם החריף. בתגובה הכריזו איגודי העובדים במכרות בלוטה וצ'וקיקאמאטה שנשלטו בידי הקומוניסטים, על שביתה, ובסנטיאגו הוכרז מצב חירום של מדינה במצור. לנוכח המשבר אישר הקונגרס ב-3 בספטמבר 1948 את חוק הגנת הדמוקרטיה, שזכה לכינוי הגנאי "החוק המקולל", אשר הוציא את המפלגה הקומוניסטית אל מחוץ לחוק ושלח את פעיליה למחנות מעצר בפיסאגואה שבצפון המדינה.
בזמן כהונתו של גונסאלס ווידלה צברה תנופה "תוכנית סרנה" לפיתוח הפרובינציה של קוקימבו ולעיצוב מחדש של לה סרנה; הוענקה זכות בחירה לנשים; הוקמו הבסיסים הראשונים באנטארקטיקה ונוסדה האוניברסיטה הטכנית של המדינה.
הפופוליזם באמצעותו הגיע איבנייס לשלטון הביא לתמיכה רחבה בו, שכללה גם את השמאל, ובמהלך שנות שלטונו הראשונות אפילו סייע להקמת מרכז הפועלים המאוחד, שהיה ארגון גג של כלל ארגוני העובדים בצ'ילה באותה התקופה וכן הצליח להביא לביטולו של חוק הגנת הדמוקרטיה לקראת סיום כהונתו. מבחינה כלכלית נכשלה במחצית שנות ה-50 תוכנית תחליפי הייבא והכלכלה נכנסה למיתון, ואילו משטרו של איבנייס החל להתערער לאור העדר בסיס מפלגתי.
בחפשו פתרון לבעיה הכלכלית מינה הנשיא את חברת קליין-סקס האמריקאית להציע פתרון. החברה תמכה בנקיטת צעדים ליברליים, כגון רפורמות בסחר החוץ, השעיית סובסידיות, ביטול ההתאמה האוטומטית של משכורות הסקטור הציבור וחלק מזה הציבורי, שינוי מעמדו של הבנק המרכזי והקמתו של בנק המדינה של צ'ילה כאמצעים היחידים להבראה. אמצעים אלו לא התקבלו בעין יפה בציבור הרחב והשביתות וחוסר היציבות הפוליטית מיהרו לשוב. איבנייס הכריז עם מצב של מדינה במצור אולם הקונגרס לא אישר זאת. בשנת 1957 הסתיימה מחאה רחבה של אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה של צ'ילה כנגד עלית מחירי התחבורה הציבורית במותם של למעלה מ-20 מפגינים ונזקים גדולים ברכוש במרכז סנטיאגו.
בשנת 1958 שוב התקיימו בחירות לנשיאות ומצב פוליטי חדש, שזכה לכינוי "שלושת השלישים", שלט בכיפה משך למעלה מעשור.
שלושת השלישים (1958 - 1970)
על אף מאמציהם של בלוק הטיהור הדמוקרטי, קואליציה של מספר מפלגות בקונגרס ששמו לעצמן למטרה למנוע את היבחרותו של חורחה אלסנדרי לנשיאות, האכזבה משנות הפופוליזם של איבנייס אפשרו את ניצחונו של אלסנדרי, המועמד העצמאי, איש הימין ובנו של הנשיא לשעבר ארתורו אלסנדרי. אלסנדרי זכה בבחירות של שנת 1958 כ-31.6% מהקולות; סלבדור איינדה, מועמדה של חזית הפעולה העממית שהייתה קואליציית השמאל קיבל 28.9%, ואילו מועמד הנוצרים הדמוקרטיים, אדוארדו פריי מונטאלבה השיג 20.7% מהקולות. בבחירות אלו החלה המפלגה הרדיקלית, שמועמדה לואיס בוסאי קיבל 15% מקולות הבוחרים, לאבד את בכורתה למען עלייתה של מערכת פוליטית שזכתה לכינוי "שלושת השלישים" (הימין, הנוצרים הדמוקרטיים והשמאל), אשר אפיינה את המערכת הפוליטית הצ'יליאנית משך כ-15 שנים. מכיוון שאיש מהמועמדים לא הצליח להשיג את הרוב הדרוש על מנת להיבחר לנשיאות, נדרש הקונגרס לבחור מבין המועמדים, ובחר, בסופו של דבר, במועמד הימין.
במהלך כהונתו נאלץ אלסנדרי להתמודד עם תוצאותיה ההרסניות של רעידת האדמה בוולדיביה וגל הצונאמי שבא אחריה, שארעה ב-22 במאי 1960, ואשר הייתה רעידת האדמה החזקה ביותר בהיסטוריה הסייסמית המתועדת, בעוצמה של 9.5 בסולם ריכטר. מוקד הרעש היה ולדיביה, אולם הרעש החריב את כל נקודות היישוב בין צ'ייאן וצ'ילואה. תיקון הנזקים עלה כ-422 מיליון דולר. שנתיים לאחר האסון ארחה צ'ילה את מונדיאל 1962, בו הגיע לשלב חצי הגמר והפסידה לנבחרת ברזיל, המנצחת בתחרות.
מבחינה כלכלית הוקמו בתקופת כהונתו של אלסנדרי מספר חברות ממשלתיות, כגון החברה הלאומית לטלקומוניקציה של צ'ילה, החברה הלאומית לכרייה וכן חברת התעופה הלאומית לדקו. אלסנדרי הצליח לקבל סיוע מארצות הברית של אמריקה באמצעות הברית למען הקדמה (מבית היוצר של הנשיא ג'ון קנדי. נוסף על כך החלה ממשלת אלסנדרי ביישומה של רפורמה אגררית, שבעיני אלסנדרי הייתה חיונית לייעל את ניצול הקרקע. הרפורמה כללה חלוקה מחדש של אדמות המדינה, מבלי לפגוע בנחלותיהם של בעלי הקרקעות הגדולים.
בהתקרב בחירות 1964 כבר התחוללה המלחמה הקרה בשיא עוצמתה, ונראה היה כי התחזקות הסוציאליזם של איינדה אינה ניתנת לעצירה. או אז עתה תדמיתו של פריי כמי שביכולתו לעצור את חזית הפעולה העממית. בעזרת סיסמתו: "מהפכה וחירות" הצליח פריי לקבץ תומכים לרפורמות לשינוי פני המדינה מבלי להיכנע להשפעה הסובייטית, כפי שנחשד היה איינדה. כך, תוך שנתיים בלבד, הפכה מפלגת הנוצרים הדמוקרטיים לשחקן הפוליטי העיקרי של שנות ה-60.
ההתמודדות בין איינדה, פריי וחוליאן דוראן, מועמדה של החזית הדמוקרטית שאיגדה את הרדיקלים, הליברלים והשמרנים, הייתה צמודה למדי. היה זה אירוע מקרי, שנודע בשם הנרנחסו, שהכריע את הבחירות. מותו של הציר הסוציאליסטי מקוריקו, אוסקר נרנחו, הביא לערכת בחירות משנית לציר מחליף, שקדמה לבחירות לנשיאות. בבחירות אלו ניצח בנו של נרנחו, סוציאליסט גם הוא, בגורפו 39.2% מהקולות, לעומת 32.5% למועמד החזית הדמוקרטית ו- 27.7% למועמד הנוצרים הדמוקרטיים. תוצאות אלו סימנו ניצחון אפשרי לאיינדה והכו באימה את תומכי הימין. אלו התגייסו מהמוניהם לסייע לפריי, אשר קיבל סיוע גם ממשלת ארצות הברית. "מצעד המולדת הצעירה", שאורגן על מנת לתמוך במועמדותו של פריי, הצליח מעל למשוער עם הצטרפותם של אלפי בני אדם לאירוע בפארק קאוסינייו והפך למעין תחזית לבחירות העתידות לבוא. בבחירות שהתקיימו ב-4 בספטמבר 1964 קיבל פריי 56% מקולות הבוחרים, שיעור תמיכה מהגבוהים ביותר בהיסטוריה האלקטוראלית של צ'ילה, בעוד שאיינדה קיבל 40%.
אדוארדו פריי מונטאלבה הוציא לפועל מדיניות של רפורמות מתונות, שהבולטות בהן היו בנייתן של אלפי בנייני מגורים, מודרניזציה של מנגנון המדינה, רפורמה בחינוך (חינוך חובה החל מגיל 8), חיזוק ארגוני בסיס והרחבתה של הרפורמה האגררית. רפורמה אחרונה זו הפכה לנושא רגיש במיוחד, שכן בניגוד לרפורמות שביצע קודמו בתפקיד, אלסנדרי, כללו הרפורמות החרמת אחוזות ענק. דבר זה שהביא לעוינות מצד הפוליטיקאים של הימין, שראו בכך בגידה וכפיות טובה על סיועם להיבחרותו לנשיאות.
הממשל החל גם בפרויקט "צ'יליאניזציה של הנחושת" ברכישתו את "מכרה אל טניינטה וחלק גדול מהמכרות "אנדינה" ו"אקסוטיקה" . הממשל ביצע גם מספר עבודות ציבוריות, כגון כריית תעלת לו פראדו ושדה התעופה פודאוואל, ייסוד הטלוויזיה הלאומית של צ'ילה והחל בחפירת הרכבת התחתית של סנטיאגו דה צ'ילה
בשנת 1967 החלה מפלגת הנוצרים הדמוקרטיים להתפצל סביב השאלה כיצד לנהוג לנוכח דחייתן הן מימין והן משמאל. בשנת 1968 החלו השביתות להיות תכופות יותר ואילו השינויים בהתאגדויות הפוליטיות של הסטודנטים של האוניברסיטה של צ'ילה והאוניברסיטה הקתולית של צ'ילה הביאו לחיכוכים דחופים ביניהם לבין השלטון.
בשנת 1969 החריף המשבר הפוליטי והחלו שמועות על הפיכה צבאית ממשמשת ובאה. אלו הגשימו עצמן ב-21 באוקטובר 1969 בניסיון הפיכה שזכה לכינוי טקנאסו בהנהגת הגנרל רוברטו ויאו, במהלכו יצאו לרחובות סנטיאגו חיילים וטנקים מרגימנט "טקנה". על אף שניסיון ההפיכה לא התממש והסתבר כאזעקת שווא, הוא שיקף את חומרת המצב הפוליטי ממנו צמח ניצחונו הקרב של איינדה.
באותה השנה צמחה תנועת הפעולה העממית המאוחדת, הפלג השמאלי ביותר של מפלגת הנוצרים הדמוקרטיים המפולגת, והתאחדה עם קואליציית השמאל, האיחוד העממי. הקואליציה החדשה כללה את הסוציאליסטים, הקומוניסטים, הרדיקלים, הסוציאל-דמוקרטים ומספר קבוצות נוספות שהמחנה המשותף לכולן היה תמיכתם באיינדה לנשיאות. רדימירו טומיק, המועמד הרשמי מטעם הממשל, לא נחשב כמי שיש לו סיכוי להביס את איינדה, ואילו הימין הכריז על חורחה אלסנדרי כמועמדו.
על אף שבתחילת הדרך זכה אלסנדרי לתמיכה משמעותית, זו החלה להישחק בחלוף השבועות הבאים. ב-4 בספטמבר 1970 התקיימו הבחירות, בהן זכה איינדה ב 36.3% מקולות הבוחרים, אלסנדרי ב-34.9% ואילו טומיק ב-27.9%. מכיוון שאיש מהמועמדים לא זכה ברוב הדרוש מוטל היה על הקונגרס להכריע מיהו המנצח. החל משנת 1946 נהג הקונגרס במצבים אלו לבחור במועמד שזכה במספר הקולות הגדול ביותר (בשנים 1946, 1952, וב־1958), אולם לחץ רב הופעל על מנת לבחור באלסנדרי. נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון התנגד בעקשנות לניצחון המרקסיזם באמריקה הלטינית ועל כן גיבש, יחד עם סוכנות הביון המרכזית שתי תוכניות פעולה אפשריות למקרה שיבחר הקונגרס באיינדה: הראשונה הייתה לשכנע את הנוצרים הדמוקרטיים להצביע בעבור אלסנדרי, שבתורו יתפטר ויכריז על בחירות חדשות בהן יבחר פריי; התוכנית השנייה הייתה ליצור מצב של חוסר יציבות פוליטית בעקבותיה יראה עצמו הצבא כמי שנאלץ להתערב. האפשרות הראשונה ירדה מהפרק כאשר טומיק הכריז כי הגיע להסכם עם איינדה כי זה יזכה בנשיאות, אולם יבטיח לכבד את החוקה ואת הזכויות המוענקות בה. ההסכם עורר את רובוט ויאו ליישם מיידית את התוכנית השנייה ולחטוף את מפקד הצבא, רנה שניידר באופן שירמז כי הצבא מעורב בחטיפה, על מנת למנוע מהקונגרס לבחור באיינדה. אירוע החטיפה התרחש ב-22 באוקטובר 1970, אולם שניידר התנגד לחוטפיו, נפצע באורח קשה, ונפטר ימים ספורים לאחר מכן. לאור ההתרחשויות הכריז הקונגרס ב-24 באוקטובר על מינויו של איינדה כנשיא החדש.