cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסון מעבורת החלל קולומביה
מהלך ההתפרקות
הזמנים שלהלן מתייחסים לשניות שלאחר ממשק חדירה (מ"ח), נקודת זמן שרירותית בה המעבורת יורדת אל מתחת לגובה 400,000 רגל (121,920 מטרים). בין מ"ח+270 למ"ח+360 מד עומס התחיל להראות קריאות לא שגרתיות, שכנראה מרמזות על נזק מבני שנגרם מטמפרטורה גבוהה במיוחד. במ"ח+290 מד טמפרטורה התחיל להראות טמפרטורה גבוהה מהרגיל, עד 18.3 מעלות צלזיוס, במקום 1- מעלות בזמן מ"ח+493. בנקודה זו הוא הפסיק לפעול. במ"ח+370 מד טמפרטורה שנמצא בצד החיצוני של שלדת הכנף, בדיוק מאחורי החיבור בין לוח 9 ולוח 10, התחיל להראות עלייה בטמפרטורה, עד 1,371 מעלות, במקום 1,093 מעלות במצב רגיל. במ"ח+496 החיישן התחיל להראות קריאות לא סדירות, המרמזות על נזק לחיישן או לחיווט שלו. חיישן טמפרטורה נוסף, המותקן בצד הפנימי של השלדה, הראה עלייה חדה בטמפרטורה החל ממ"ח+425, עד 232 מעלות בזמן מ"ח+525, אז הפסיק לעבוד. התאמה בין סדר קריסת חיישנים אלה ושני חיישנים נוספים, לסידור החוטים המוליכים אליהם, מראה על פרצה שהחלה בשני השלישים העליונים של הלוח הקדמי של שלדת הכנף (מאחורי לוחות הפחמן-פחמן המחוזק המרכיבים את שפת הכנף), והתקדמה תוך 25 שניות כלפי מטה, עד לגודל אנכי של 22 ס"מ.
14 שניות לאחר הכשל הראשון בחיישני שפת הכנף שאירע במ"ח+487, חיישנים שהכבלים שלהם עוברים ב הצמודה לדופן תא כן הנסע השמאלי הפסיקו לפעול בזה אחר זה. תוך 50 שניות, 70% מהכבלים בצמה זו נותקו. במ"ח+530 ומ"ח+562 חיישנים על לוחות היגוי (Elevons, לוחות שבמטוס רגיל מבוצעים על ידי מאזנות (Aileron) והגה גובה (Elevator)) בכנף השמאלית כושלים. מידע זה שודר אל הקרקע, והבקר האחראי על מערכות תחזוקה, מכניקה וצוות דיווח על כך למנהל הטיסה.
רוב הנתונים האלו לא שודרו בזמן אמת אל בקרת הקרקע. הפעם הראשונה שקריאות חריגות נראו בחדר הבקרה הייתה במ"ח+613, כאשר נראתה נפילה במדידת לחץ הידראולי, כתוצאה מניתוק הצמה על דופן תא הגלגל.
בזמן מ"ח+727 קיר תא כן הנסע כבר נפרץ, והטמפרטורה בתוכו עלתה. עלייה זו נראתה על הקרקע על ידי בקר מערכות התחזוקה, מכניקה וצוות. במ"ח+790 נרשמה עלייה בלחץ האוויר בצמיג הגלגל החיצוני בכן הנסע השמאלי, ואחריה נפילה אל מתחת לתחום המדידה.
שינוי חד נוסף בנטיית הגלגול של המעבורת נרשם במ"ח+834. בניסיון לשמור על כיוון הטיסה, המעבורת ביצעה שינוי חד בזווית המאזנות, המראה על עיוות נוסף בכנף. במ"ח+887 אבדו כל הקריאות מחיישני הטמפרטורה והלחץ מכן הנסע השמאלי, דבר שמראה על שריפת החוטים המוליכים אליהם.
ניתוח של מידע שנרשם לאחר אובדן הקשר עם המעבורת (שאירע במ"ח+923) מראה שינוי מהיר נוסף במבנה האווירודינמי של המעבורת בזמן מ"ח+917. המידע מראה על הגדלה נוספת של הגלגול והפנייה של המעבורת, המראים על גידול נוסף של הגרר והעילוי של הכנף. אף על פי שמערכת בקרת הטיסה של הקולומביה ניסתה לתקן את הפנייה על ידי הפעלת כל ארבע הרקטות לפנייה ימינה, בנוסף לזווית הטיה מקסימלית של המאזנות, השליטה על המעבורת אבדה בזמן מ"ח+970. בזמן זה הפסיקה מערכת ההקלטה של החיישנים לפעול.
כאשר מידע המצביע על בעיה אפשרית החל להגיע אל בקרת הקרקע, למעבורת כבר נגרם נזק ממנו לא יכלה להינצל.
בנוסף לקריאות החיישנים, גם ניתוח של פיזור לוחות הפחמן-פחמן המחוזק לאורך שדה השברים על הקרקע הצביע על נזק באזור לוחות 8 ו־9. לוחות 8 - 22 (בין לוח 8 לקצה הכנף) של כנף שמאל נפלו ראשונים, אחריהם לוחות 1 - 7, ורק לאחריהם לוחות המגן של כנף ימין. כמו כן, על לוחות 8 ו־9 הייתה הכמות הגדולה ביותר של משקעי מתכת מותכת, מבין כל הלוחות שנמצאו.
ועדת החקירה
ועדת החקירה לתאונת הקולומביה, שמונתה לחקור את התאונה, מנתה את החברים הבאים: בתום קרוב לשבעה חודשי חקירה, מצאה הוועדה הן כשלים הנדסיים שגרמו ישירות לתאונה, והן כשלים ארגוניים בנאס"א, שהביאו ליצירת הכשלים ההנדסיים.
סיבות הנדסיות
הוועדה מצאה ש־81.7 שניות לאחר השיגור, נפרדה פיסת קצף בידוד מהצד השמאלי של הדו-רגל המחבר את מכל הדלק החיצוני למעבורת, ושתי עשיריות שנייה מאוחר יותר פגעה בשפת הכנף בחצי התחתון של לוח הפחמן-פחמן המחוזק מספר 8, ויצרה פרצה. פיסת הקצף הייתה באורך 50 - 70 ס"מ, ברוחב 30 - 45 ס"מ ובמשקל כ־760 גרם. היא פגעה במעבורת במהירות 600 - 900 קמ"ש.
הפגיעה לא נראתה במהלך השיגור, והתגלתה רק יום למחרת, במהלך ניתוח של צילומי השיגור. במהלך הנחיתה חדר אוויר לוהט (כנראה בטמפרטורה של יותר מ־2,700 מעלות צלזיוס) אל הפרצה, התיך את שלדת האלומיניום של הכנף השמאלית וגרם להחלשתה. בסופו של דבר העומסים האווירודינמיים גרמו לקריסת הכנף ולאובדן שליטה על המעבורת. גוף המעבורת התגלגל באוויר ללא שליטה, כאשר מגיני החום שלו, הנמצאים בעיקר בתחתיתו, כבר לא מופנים אל האזורים החמים ביותר. כתוצאה מכך התפרקה המעבורת.
על-פי ניתוח של נתוני מכ"ם פיקוד החלל של חיל האוויר, ניתק מן המעבורת עצם במהלך יום הטיסה השני, התרחק ממנה וחזר לאטמוספירה ונשרף כעבור יומיים וחצי. ניתוח של המידע מראה שסביר שהעצם היה לוח פחמן-פחמן מחוזק.
הוועדה מצאה שכדי שקצף בידוד ייפרד מהדו-רגל, צריכים היו להיות פגמים קיימים בשכבת הקצף על המכל. כמו כן, בעת תכנון מכל הדלק החיצוני במחצית שנות ה-70', הכלים ההנדסיים שעמדו לרשות המתכננים היו חלשים מאוד יחסית לכלים העומדים לרשות מהנדסים כיום. שיטות הפיתוח אז היו שונות מהמקובל כיום – כל היבט של הפיתוח נעשה בנפרד, בעוד כיום מקובל לפתח את כל צדדי הפיתוח – מבני, תרמי וכדומה ביחד. קצף הבידוד עצמו הוא רכיב מורכב מאוד, בעל התנהגות שונה בכיוונים שונים. כיוון שהוא עשוי מתאי אוויר רבים, גם ההרכב שלו אינו זהה בכל נקודה. מעט מדי מאמץ נעשה כדי להבין את התנהגות הקצף בעת השיגור וההמראה.
הקצף מיושם על חיבור הדו-רגל באופן ידני, מה שגורם לשונות רבה בין מכלים שונים. חיתוכים בקצף שנעשו בהוראת ועדת החקירה, מצאו כיסים, חללים ושברים בתוך הקצף באזור זה. אף כי הקצף יושם בהתאם לנהלים, נהלים אלה נכתבו על ידי אנשים שלא הבינו לאשורן את תכונות הקצף.
הסיבה הישירה להיפרדות קצף הבידוד מגוף המכל אינה ברורה. ככל הנראה מדובר בצירוף של לחצים אווירודינמיים, רעידות בגוף מכל הדלק, מתחים במבנה המכל, רוחות צד וגורמים נוספים.
כדי לאמת את פגיעוּת לוחות המגן לפגיעוֹת קצף, השתמשה הוועדה במתקן המשמש לבדיקת עמידות מטוסים בפני פגיעת ציפורים. במתקן בוצעו שינויים מתאימים, כדי לירות פיסות קצף בגודל המשוער של פיסת הקצף שפגעה בקולומביה בדגם של כנף המעבורת, הבנוי מחלקי כנף של המעבורות אטלנטיס ודיסקברי בנות גיל דומה. הבדיקה הראתה פגיעות משמעותיות, ואף פרצות של ממש, שנוצרו בדגם הכנף על ידי הקצף. בנוסף, חלק מן השברים נשארו בתוך הכנף, דבר שתואם את התצפית של עצם שניתק מן המעבורת ביום הטיסה השני. מסקנה נוספת מבדיקה זו היא שמידת הנזק שתיגרם לכנף תלויה במשתנים רבים, שאת ערך חלקם לא ניתן לדעת, מה שהופך חיזויים אנליטיים של מידת הנזק לקשים מאוד. עוד הוכח שהכלים העומדים לרשות נאס"א כדי לבצע חיזויים אלה אינם מתאימים למשימה.
סיבות ארגוניות
הוועדה הגיעה למסקנה ששורש הבעיות הארגוניות בנאס"א מגיע עד הדרך בה הוחלט על בניית מעבורות החלל. לדעת הוועדה, התקציב, ההיסטוריה והתרבות הארגונית של נאס"א, כמו גם שיקולים פוליטיים, פשרות ושינויים בסדרי עדיפויות כתוצאה מן ההליך הדמוקרטי הם שהביאו למצב שגרם לתאונה. כתוצאה מן הדרישות השונות מרכב החלל החדש, נוצר רכב שהוא פשרה בין צרכים שונים ואינו הרכב המיטבי לטיסות חלל (ראו דיון נרחב יותר בנושא בערך מעבורת חלל). כתוצאה מכך נוצר רכב שמעולם לא ענה לדרישות האמינות, העלות, קלות החזרה לשימוש, קלות תחזוקה, והבטיחות.
קיצוצים חוזרים ונשנים בתקציב נאס"א גרמו לקיצוצים בכמות הבדיקות והעברת עבודות לקבלנים חיצוניים, מה שפגע בבטיחות הטיסה. למרות קיצוצי התקציב, נאס"א ניסתה להמשיך ולעסוק ביותר משימות ממה שהתקציב שלה איפשר, כפי שמצאה כבר ועדת הערכה שפעלה ב־1990. כדי לעמוד בקיצוצי התקציב מחד, ולהמשיך בתוכנית תחנת החלל הבינלאומית ואף בתוכניות לשלוח אדם למאדים מאידך, החליט מנהל נאס"א בשנים 1992–2001, דניאל גולדין, לקצץ בתוכנית שלקחה את החלק הגדול ביותר מתקציב נאס"א – תוכנית מעבורת החלל. מספר העובדים, הן של נאס"א, והן של קבלנים חיצוניים, שעבדו בתפעול המעבורת ירד באופן כמעט קבוע לאורך שנות ה־90'. גולדין אף החזיר למרכז החלל ע"ש ג'ונסון את ניהול תוכנית המעבורת, לאחר שהועברה אל מטה נאס"א בוושינגטון בהמלצת ועדת רוג'רס, שחקרה את אסון צ'לנג'ר. בנוסף, תוכניות שונות להחליף את המעבורת בכלי רכב חללי חדש גרמו לעיכוב בביצוע שדרוגים למערכות המעבורת השונות, מחשש להוצאת כספים על רכב שממילא יצא משירות בקרוב. בסופו של דבר, שתי תוכניות גדולות להחלפת המעבורת לא הצליחו להגיע לידי השלמה.
עשרות טיסות מוצלחות יצרו הרגשה כוזבת שסכנת התרסקות אינה קיימת. אף על פי שנפילת פיסות קצף תועדה במרבית ההמראות של המעבורת (ובכ־10% מהן, מהרגל השמאלית של הדו־רגל), כיוון שהמעבורות חזרו בשלום, תיאור התופעה הוחלף מאיום על בטיחות הטיסה, לעניין ידוע ומוכר הקשור להחזרה לשימוש. זאת אף על פי שנפילת הקצף הייתה מנוגדת למפרט הן של מכל הדלק והן של מגן החום.
הוועדה מצאה 7 מקרים של נפילות של פיסות קצף בגודל עשרות סנטימטרים מן הדו־רגל, שגרמו לנזקים בולטים למגן החום, אך 2 מתוכם נתגלו רק לאחר שהוועדה הורתה לנאס"א לבחון מחדש את הצילומים של כל השיגורים. כתוצאה מכך לדעת הוועדה על נאס"א לבחון מחדש את תהליך בחינת הצילומים שלה.
אירוע נפילת קצף מהדו־רגל במהלך STS-112 לכד את תשומת לב הוועדה במיוחד. בניגוד לפעמים קודמות, אירוע זה הטריד במיוחד את הנהלת תוכנית המעבורת בגלל גודלו. הנהלת התוכנית ביקשה למצוא את הסיבה לנפילה, ולמצוא דרכים למנוע אותה בעתיד. זה לא מנע מהם לאשר את שיגור משימות STS-113 ו-STS-107 אחריהן, ולפני שנמצא פתרון לבעיה. לדעת הוועדה תהליך קבלת ההחלטות בנושא זה היה שגוי, גם מבחינת הניתוח ההנדסי של המצב.
במשימה STS-27-R נתגלתה פיסת קצף גדולה שפגעה במעבורת, ונמצאה בצילומי השיגור ביום השני למשימה. הצוות קיבל הוראה לבחון את מקום הפגיעה בעזרת המצלמה שבקצה הזרוע הרובוטית, ודיווח שהמקום נראה כאילו ספג פגיעה מרובה ציד. בבדיקה לאחר הנחיתה נמצא נזק רב, ואריח אחד ממגן החום היה חסר לגמרי, כך שגוף המעבורת נחשף ישירות לחום החדירה לאטמוספירה. הגוף לא נחדר רק משום שבמקרה באותו מקום לוח האלומיניום היה עבה במיוחד. במשימה STS-107, לעומת זאת, בנסיבות דומות, הצוות לא התבקש לבדוק את המקום, בקשות לצילומים מהקרקע ומאמצעים אחרים נדחו, ונשללה האפשרות להתכת הגוף. ההבדלים בגישות בין שני המקרים מראה, לדעת הוועדה, שנאס"א אינה ארגון לומד, ועל חוסר בזיכרון ארגוני.
הוועדה מצאה שהמבנה הארגוני של נאס"א לא סיפק בלמים ואיזונים מספיקים. כדי לחסוך בתקציב, מנגנון של שני צוותי מהנדסים, אחד של נאס"א ואחד של קבלן חיצוני, שבדקו זה את זה, הוחלף בצוותים של הקבלן החיצוני בלבד. זאת למרות התנגדות של מהנדסים בתוכנית המעבורת.
בעקבות אסון צ'לנג'ר, הוקם במטה נאס"א בוושינגטון משרד בטיחות, אמינות ובקרת איכות, אך למשרד לא ניתנה סמכות ישירה על כל פעילות הבטיחות של מרכזי נאס"א השונים, כפי שהמליצה ועדת רוג'רס.
ההישגים יוצאי הדופן של נאס"א בתוכנית אפולו יצרו את התחושה בקרב ההנהלה והעובדים שנאס"א היא "מקום מושלם", כדברי הוועדה, וכתוצאה מכך, נוצרה התנגדות לשינוי, ולמעשה לא בוצעו שינויים ארגוניים שהומלצו על ידי מספר ועדות, כולל ועדת רוג'רס.
עקב חריגות בלוח הזמנים ובתקציב של בניית תחנת החלל הבינלאומית, קבע המשרד לתקציב ומנהל בבית הלבן תאריך יעד בשנת 2004 להשלמת ליבת החלק האמריקאי של תחנת החלל. אם לא תעמוד נאס"א בתאריך זה, איים המשרד, תופסק תוכנית תחנת החלל. לאחר בדיקת האפשרויות, קבעה נאס"א לעצמה את התאריך 19 בפברואר 2004 כתאריך יעד להשלמת ליבת התחנה, עם שיגור Node 2 של התחנה. הוועדה מצאה שלמרות עיכובים שנגרמו מתקלות טכניות במעבורת, מנהלי התוכנית היו מקובעים בתאריך זה (שאף הופיע בשומר מסך שהופץ למנהלי התוכנית). כדי לעמוד בו, גייסו משמרת שלישית לעבודה במרכז קנדי, ולא עצרו משימות גם כאשר נתגלו נפילות קצף שגרמו נזקים משמעותיים למעבורות, כדי למצוא את הסיבה לנפילות ולמנוע אותן. לוחות הזמנים נדחסו עוד ועוד, עד שבשלב מסוים תוכננו ארבע טיסות בתוך חמישה חודשים, לוח זמנים אף יותר צפוף מזה שקדם לטיסה האחרונה של הצ'לנג'ר, שספג ביקורת של ועדת רוג'רס. אך עקב אווירת ה"ניתן לביצוע" (Can do) ששררה בנאס"א, אף אחד לא העז להיות זה שיאמר שלא ניתן לעמוד בתאריך זה. לינדה האם, יו"ר קבוצת ניהול המשימה של STS-107, הייתה יותר מודאגת מהשפעת פגיעת הקצף במעבורת על לוח הזמנים לשיגור המעבורות הבאות, מאשר על שרידות המעבורת.
כתוצאה מכך בעיות שהועלו נתקלו בהתעלמות. הוועדה מצאה שמהנדסים בדרג נמוך לא הצליחו להעביר את השגותיהם אל ההנהלה הבכירה.
כשלים בטיפול בבעיה
הוועדה מצאה שאף שהפגיעה בכנף הייתה ידועה לצוות ניהול המשימה, לא ננקטו הצעדים הדרושים כדי לקבל תמונה מלאה של המצב, וממילא לא ננקטו צעדים כדי להתמודד עמו.
בעקבות גילוי הפגיעה בצילומים למחרת השיגור, קבוצת העבודה הצילומית הבין-מרכזית ביקשה להעביר בקשה לצילומים נוספים של המעבורת בעודה במסלול ממשרד ההגנה. מנהלי תוכנית מעבורות החלל דחו את הבקשה. בהיעדר צילומים נוספים, הסתפק צוות ההערכה שהוקם במודל מתמטי שלא פותח במקור כדי להעריך פגיעות במעבורת. הצוות הגיע למסקנה שייתכן נזק מקומי, אך לא היה יכול לומר בוודאות שייגרם נזק מבני. המידע הועבר לצוות ניהול המשימה, שקבע שהנזק יהיה בעיית החזרה לשימוש בלבד.
גם לאחר שממצאי צוות ההערכה הועברו לידי צוות ניהול המשימה, מהנדסים ברחבי נאס"א ובקרת המשימה המשיכו להחליף ביניהם הודעות דוא"ל בעניין, אם כי בדרך כלל בתחומי ההתמחות והוותק של השולח.
המלצות נוספות
במהלך בדיקת הסיבות לתאונה, מצאה ועדת החקירה גורמים נוספים שעלולים לגרום לתאונות, אף כי הם כנראה לא גרמו לתאונה הנוכחית.
הנצחה וזיכרון
בבית הקברות הלאומי ארלינגטון הוקמה אנדרטה בסמוך אל האנדרטה לזכר אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר ולידה קברים של אסטרונאוטים שנספו.
בבאר שבע ניטעו שבעה דקלים לזכר שבעת האסטרונאוטים בכניסה המערבית לעיר.
על שם כל אחד מחברי צוות המשימה נקראו אסטרואיד בחגורת האסטרואידים, גבעה בגבעות קולומביה על פני המאדים, ומכתש על הירח מבין המכתשים הקטנים שבתוך מכתש אפולו. זאת, לצד פעולות הנצחה רבות נוספות.
כלכלה דמוקרטית
כלכלה דמוקרטית (או "דמוקרטיה כלכלית"; באנגלית: Economic Democracy) מציעה חזון של מדינה עם שוק חופשי כשהעובדים שותפים בניהול החברות המסחריות הפועלות בתחומה וברווחיהן. כלומר, תאגידים וארגונים למטרות רווח במדינה יתבססו על שיתוף של ציבור נרחב ברווחים ובהליכי קבלת ההחלטות - להבדיל מהמצב כיום במסגרתו שולטים בחברות מספר מצומצם של בעלי מניות שליטה או שליחיהם (חברי הוועד המנהל).
ל"כלכלה דמוקרטית", אין הגדרה מובהקת אחת, אלא היא מושג רחב הכולל מספר מודלים ותאוריות בעלי חפיפה רעיונית גבוהה. על פי רוב, חזון הכלכלה הדמוקרטית מעלה על נס מדינה שבה יפעלו ארגונים שמזכירים יותר קואופרטיבים מאשר חברות מסחריות במובן הרגיל של המילה. מהבחינה הזו הכלכלה הדמוקרטית משלבת חזון של כלכלת שוק עם סוציאליזם (מה שמכונה לעיתים "סוציאליזם של שוק") - מחד היא מחייבת מבנה של חלוקה מחדש של ההון במסגרת החברות המסחריות, ומאידך היא לא נשענת על התערבות ממשלתית בכלכלה "מלמעלה", ברמה המדינתית (כמו בסוציאל-דמוקרטיה) - אלא נסמכת בעיקר על הדינמיקה של השוק החופשי (עם זאת, כלכלה דמוקרטית לא מחייבת שוק חופשי לחלוטין ולא פוסלת התערבות ממשלתית בכלכלה ככל שהדבר מביא לתועלת חברתית. השוק החופשי הוא רק אמצעי).
מאפייני הכלכלה הדמוקרטית
מבחינה מוסרית, גורסים תומכי הכלכלה הדמוקרטית (ראו למשל אלן אנגלר) כי לא ייתכן שבמדינה דמוקרטית יתקיימו ישויות אנטי-דמוקרטיות לפי אופיין ומבנה הסמכות שלהן (חברות מסחריות, מפעלים ותאגידים, המאופיינים במבנה היררכי סמכותני). אדם בוגר מבלה חלק ניכר מחייו במקום העבודה ולכן זה קריטי, לפי גישה זו, שגם מקומות העבודה יוכפפו לעקרונות דמוקרטיים.
אחד ההוגים המרכזיים כיום במסגרת רעיונית זו הוא המתמטיקאי האמריקאי דייוויד שוויקארט (David Schweickart) שספרו "After Capitalism" מציע חזון של שינוי המבנה המותר בחוק לחברות מסחריות, כך שיתפקדו כיחידות ארגוניות עצמאיות של חלוקת ההון. הרעיון הוא שמבנה החברות יהיה דמוקרטי והעובדים יהיו שותפים (במסגרת הליכים דמוקרטיים) בתהליכי קבלת ההחלטות. למודל שלו שלושה מרכיבים מחייבים:
המודל של הכלכלה הדמוקרטית מתיימר לענות על מספר קשיים שהעיבו על הכלכלה הריכוזית (סוציאליזם או מדינת הרווחה):
סוגיית היזמות
טענה קלאסית שניתן להעלות כנגד הכלכלה הדמוקרטית היא שהיא מסרסת יזמות - זאת משום שגם הפועל הפשוט וגם היזם המסכן את הונו, זמנו ומרצו, מקבלים נתח מהרווחים באופן שוויוני (טענה דומה עולה כנגד הקואופרציה). גם אם מייחסים ליזמים מוטיבציה כלכלית בלבד, עדיין טענה זו אינה נגזרת הכרחית של מודל הכלכלה הדמוקרטית. העיקרון של חלוקת רווחי המפעל\תאגיד לעובדים אין משמעו בהכרח חלוקה שווה לחלוטין. בהינתן שהעובדים מצביעים על - וקובעים את - מבנה חלוקת הרווחים, הגיוני יותר שהם יסכימו לתגמל את היזם\ת מעל לעובד הפשוט, משום שהלה אחראי לקידומה של החברה כולה וכך תורם גם לרווחיהם ולמקום עבודתם. מאידך, סביר להניח שהם לא יאשרו תגמול לפיו היזם גורף את מרבית הרווחים ורק חלק זעום מהם מתחלק, אם בכלל, בין העובדים. באותו אופן עשויים העובדים להסכים על תמריצי תפוקה או יעילות מסוימים על מנת לאזן בין ערך השוויון לבין הצורך בקיימות כלכלית.
היבט נוסף בכלכלה הדמוקרטית הוא שהיא פגיעה פחות לניידות של ההון לעולם השני והשלישי (שם השכר נמוך), שכן בעלי החברות והמפעלים הם במידה רבה גם העובדים עצמם. זה מונע אפשרות של שחקני-על כלכליים למשוך את השקעתם מהמסגרת המדינתית אם התנאים לא יטיבו עמם, וכך נמנע כשל שוק המובנה בגלובליזציה.
סקר קוד
סקר קוד בהנדסת תוכנה הוא הליך בו קוד המקור של התוכנה נבדק לגילוי הפרה של כללי אצבע בתכנות, טיפול בשגיאות והיבטים אחרים הקשורים לאיכות הקוד. חלק מסוים מבדיקה זו נעשה באמצעות כלים אוטומטיים לסקירת קוד, אך בשל אופייה הסמנטי של הבדיקה, חלק הארי שלה מתבצע באופן ידני על ידי קריאה שיטתית וביקורתית של קוד המקור (וההסברים הנלווים), בדרך כלל על ידי עמית מנוסה של כותב הקוד. בנוסף, נהוגים גם סקרי קוד הממוקדים בהיבטים קריטיים של מערכות תוכנה כגון אבטחת מידע וביצועים.
סקר קוד נחשב כחלק מבדיקות קופסה לבנה המניחות שקוד המקור של התוכנה זמין לבודק, ולפיכך ניתן לסקור את ההתנהגות הפנימית של התוכנה, נוסף על השוואת הפלט לערכים צפויים כלשהם.
סוג מיוחד של סקר קוד מתמשך נהוג במתודולוגיית פיתוח התוכנה XP באמצעות טכניקת תכנות בזוגות.
לוטרה שעירת-אף
לוטרה שעירת-אף (שם מדעי: Lutra sumatrana) היא מין של לוטרה החיה בטבע בדרום-מזרח אסיה. לוטרה זו נמצאת בסכנת הכחדה בטבע עקב ציד בלתי חוקי, ועד לשנת 1998 חשבו שהיא כבר נכחדה בטבע עד שהתגלתה שוב בשמורות בתאילנד ובסומטרה בשנת 2005.
לוטרה זו מגיעה לאורך 51–81 סנטימטרים ומשקלה ל-5–5.8 קילוגרם. היא בעלת ראש גדול עם אף שעיר שנתן לה את שמה, הפרווה חומה, הגרון לבן יותר מהבטן והזנב שטוח ואורכו 36–50 ס"מ בממוצע.
הלוטרה חיה בטבע במיאנמר, דרום תאילנד, קמבודיה, וייטנאם, וחצי האי המלאי עד לסומטרה ובורנאו שבאינדונזיה. היא כמעט נכחדה לגמרי בכמה מדינות כמו בקמבודיה, וייטנאם, דרום תאילנד וסומטרה.
הלוטרות חיות בביצות ובנהרות טרופיים וחמימים וגם באזורי החופים ושם היא מוצאת את מזונה. הלוטרה יכולה לשחות במהירות ולצלול לאורך כמה דקות מתחת למים. היא אוכלת בעיקר דגים וסרטנים במים ולעיתים רחוקות יותר גם יונקים קטנים, עופות מים כמו ברווזים וזוחלים קטנים.
הלוטרה ניצודה בטבע בכמויות וכיום היא נמצאת בסכנה. היא פגיעה גם בגלל פגיעה בבית הגידול שלה.
פורמולה 1 עונת 1988
במסגרת פורמולה 1 של שנת 1988 נערכו 16 מרוצים. באליפות העולם זכה הברזילאי איירטון סנה ובאליפות היצרנים זכתה קבוצת מקלארן-הונדה.
ג'ו באדן
ג'וסף אנטוני באדן השני (באנגלית: Joseph Anthony Budden II) אשר ידוע בשם הבמה שלו ג'ו באדן הוא ראפר אמריקאי.
פורמולה 1 עונת 1988
לפי התקנות של עונה זו, החל מהעונה שאחר כך (עונת 1989), אסור יהיה להשתמש במנועים בעלי מגדש טורבו. בעקבות זאת, החליטו רוב הקבוצות, למעט קבוצת מקלארן-הונדה להשתמש במעונים בלחץ אטמוספירי כבר בעונה זו. התוצאה הייתה שליטה מוחלטת של קבוצת מקלארן-הונדה לאורך כל העונה כאשר נהגיה (סנה ואלן פרוסט) זוכים בכל המרוצים למעט אחד בו פרשו שניהם. יתר על כן, ברוב המרוצים, סיימו שני נהגי הקבוצה בשני המקומות הראשונים.
ג'ו באדן
קריירה
את הקריירה המוזיקלית שלו החל בשנת 1997 אך לא הוציא אף אלבום עד 2003 ולא זכה לפרסום רב. הפריצה הגדולה באה בעקבות הסינגל "Pump It Up" ב-2003 מתוך אלבום הבכורה שלו "Joe Budden". הסינגל נכלל גם בפסקול של הסרט "2 מהיר 2 עצבני".
פורמולה 1 עונת 1988
עם זאת, העונה הייתה מתוחה מאוד בשל התחרות הגדולה על האליפות בין שני נהגים אלו. שיטת הנקוד הישנה שהייתה עדיין תקפה אז (קרי, נלקחות בחשבון רק 11 התוצאות הטובות ביותר של כל נהג) גרמה לכך שסנה זכה באליפות למרות שאם היו לוקחים בחשבון את כל הניקוד שנצבר, פרוסט היה מנצח ב-11 נקודות הפרש. בעקבות עונה זו, הפך פרוסט לאחד המצדדים הגדולים בהחלפת שיטת הניקוד (שאכן הוחלפה בתחילת שנות ה-90).
ג'ו באדן
קריירה
בשנת 2004 החל באדן לעבוד על אלבומו השני "The Growth". אולם, האלבום נגנז על ידי חברת התקליטים שלו דאף ג'אם. בעקבות זאת עזב באדן את דאף ג'אם וחתם ב"אמלגם דיגיטל". על מנת לא לאכזב את המעריצים ולא להיעלם ממפת ההיפ הופ, באדן השתתף והוציא מספר מיקסטייפים.
פורמולה 1 עונת 1988
בעונה זו נלקחו בחשבון רק 11 התוצאות הטובות ביותר של כל נהג.
ג'ו באדן
קריירה
בשנת 2008 הוציא שני אלבומי אינדי: האלבום "Mood Muzik 3: The Album" ו-"Halfway House".
פורמולה 1 עונת 1988
דירוג נהגים סופי
עוד 20 נהגים סיימו ללא נקודות אליפות.
ג'ו באדן
קריירה
אלבום אולפן שני שלו יצא בפברואר 2009 ונקרא: "Padded Room". האלבום לא הצליח והגיע רק למקום ה-42 במצעד הבילבורד.
פורמולה 1 עונת 1988
דירוג נהגים סופי
הערה: התוצאה בסוגריים מציינת את סך הנקודות שצבר הנהג. התוצאה בלא סוגריים מציינת את הנקודות שנלקחו בחשבון עבור האליפות בהתאם לתקנון.
גוסטב לה בון
שארל-מארי גוסטב לה בון (בצרפתית: Gustave Le Bon; 7 במאי 1841 – 13 בדצמבר 1931) היה איש אשכולות צרפתי מוביל שתחומי העניין שלו כללו רפואה, אנתרופולוגיה, פסיכולוגיה, סוציולוגיה ופיזיקה. הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו מ-1895 The Crowd: A Study of the Popular Mind, שנחשבת לאחת היצירות המכוננות בנושא הפסיכולוגיה של ההמון. לה בון נחשב לאחד מאבות הפסיכולוגיה החברתית, ובמיוחד בנושא השפעות הלאומיות והפסיכולוגיה של ההמון.
חייו
לה בון נולד בעיר נוז'אן-לה-רוטרו במחוז אר ולואר שבצפון צרפת. לאחר שסיים את לימודי הרפואה ערך מסעות ברחבי אירופה, אסיה וצפון אפריקה וכתב ספרים בנושאי רפואה, ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה. הירבה לחקור את התרבות הערבית ותרבויות קדומות. לאחר מכן פנה לתחום הפסיכולוגיה, ונחשב לאחד מאבות התחום של פסיכולוגיה חברתית. בנוסף ערך מחקרים וניסויים רבים בפיזיקה.
ספרו הראשון שזכה להצלחה בתחום הפסיכולוגיה החברתית היה "החוקים הפסיכולוגיים של התפתחות העמים" (1894). בספר זה פיתח את ההשקפות כי ההיסטוריה היא תוצאה של מאפיינים לאומיים וגזעיים, וכי הכוח השולט בהתפתחות החברתית איננו ההיגיון אלא הרגש. בספרו הנודע ביותר "הפסיכולוגיה של ההמון" (1895), טען כי אישיותו של היחיד נטמעת בדעת הקהל הדומיננטית, נוטה לקונפורמיזם ופועלת באופן רגשי ולא שכלתני. הוא הראה שהתנהגות ההמון מבוססת על מיתוסים, דימויים וסמלים, מושפעת ממילים ונוטה לנהות אחר מנהיגים.
גוסטב לה בון נחשב לשמרן וריאקציונר בדעותיו, והביע זלזול בנשים ובעמים ילידים. הוא נפטר בפריז ב-1931.
הפסיכולוגיה של ההמון
לה-בון גרס כי הישות החדשה, "ההמון הפסיכולוגי", יוצרת גוף חדש המאופיין ב"חוסר מודעות" קולקטיבי. כאשר קבוצה של אנשים מתאספת ומתלכדת ויוצרת קהל, מתקיימת "השפעה מגנטית של ההמון", שמשנה את התנהגותו של כל אדם משום שהיא נשלטת על ידי "המוח הקבוצתי". מודל זה מתייחס לקהל כאל יחידה אחת אשר גוזלת מכל חבר את דעותיו, ערכיו ואמונותיו; כפי שקובע לה בון: "ההמון דומה במשהו לאדם ישן, שהגיונו פסק לרגע מלפעול... שאינו מסוגל לא לחשיבה ולא לשיקול הגיוני."
לה בון פירט שלושה תהליכים מרכזיים שיוצרים קהל פסיכולוגי: א) אנונימיות, ב) הדבקה ו-ג) סוגסטיביות.
אנונימיות מספקת לאנשים רציונליים תחושה של היותם בלתי מנוצחים ואובדן אחריות אישית. האינדיבידואל הופך לפרימיטיבי, חסר היגיון ומופעל על ידי הרגש. חוסר ריסון עצמי זה מאפשר לאנשים "להיכנע לאינסטינקטים" ולקבל את הדחפים האינסטינקטיביים של ה"לא מודע" הקולקטיבי: "הדבר המופלא ביותר בהמון פסיכולוגי הוא שיהיו אשר יהיו היחידים המרכיבים אותו, בין שאורחות חייהם דומים בין שאינם דומים, וכך גם העיסוקים, האופי והמשכל של האנשים, כבר מעצם היותם להמון נקנית להם כעין נפש קיבוצית, שמכוחה הם חשים, חושבים ופועלים בצורה שונה משהיה כל אחד מהם חש, חושב ופועל אילו עמד לבדו." לדעתו של לה בון, ההמון משנה את חוקי האבולוציה של דרווין והופך לאטביסטי, מה שמוכיח את התיאוריה האמבריולוגית של ארנסט האקל: "אונטוגניה משחזרת פילוגניה".
הדבקה מתייחסת להתפשטות בקהל של התנהגויות מסוימות, כאשר יחידים מוותרים על האינטרס האישי ותכונות האופי שלהם למען האינטרס הקולקטיבי.
סוגסטיביות (השאה) היא המנגנון שדרכו מושגת ההדבקה; כשהקהל מתלכד למוח יחיד, הצעות המושמעות על ידי קולות חזקים בקהל יוצרות מקום ללא מודע להגיע לקדמת הבמה ולהנחות את התנהגותו של האדם. בשלב זה, הקהל הפסיכולוגי הופך להיות הומוגני וכפוף לסוגסטיות של המנהיגים, אלא ש"המנהיגים שאנחנו מדברים עליהם", אומר לה בון, "הם בדרך כלל אנשי פעולה ולא אנשי מילים. הם אינם ניחנים בראיית הנולד... הם מגויסים במיוחד משורות אותם אנשים עצבניים במיוחד, לא רציונליים, הנמצאים על גבול הטירוף".
המצאות ותרומות בתחום הפיזיקה
בספרו "האבולוציה של החומר" (1905) הציג לה בון את השקילות המון-אנרגיה, ובמכתב מ-1922 לאלברט איינשטיין התלונן על אי ההכרה בו. איינשטיין הגיב והודה שהוצעה לפניו שקילות אנרגיה-המון, אך תורת היחסות כבר הוכיחה זאת. גסטון מוך נתן ללה-בון קרדיט על כך שהוא חזה את תורת היחסות של איינשטיין.
בספרו "האבולוציה של כוחות" (1907) ניבא לה בון את העידן האטומי. הוא כתב על "התגלותו של כוח חדש - כלומר אנרגיה תוך-אטומית - העולה על כל האחרות בעוצמתו", והצהיר כי מדען שיגלה דרך לנתק במהירות גרם אחד של מתכת כלשהי "לא יהיה עד לתוצאות מהניסויים שלו... הפיצוץ שייווצר יהיה כל כך אדיר עד שהמעבדה שלו וכל הבתים השכנים, על תושביהם, יתרסקו מייד."
יחסו לתרבות הערבית
לה בון נודע כאחד מהוגי הדעות במערב שהחשיב את הציוויליזציה האסלאמית, ובמובן זה לא הלך בדרכם של היסטוריונים אירופאים מודרניים אחרים. מאחר שטייל בעולם הערבי וערך בו מחקרים חברתיים, נוכח בתרומתם הגדולה של המוסלמים לציביליזציה האירופאית, וחזה שתור הזהב הערבי יחזור. בספרו "הציביליזציה של הערבים" (1884) תיאר את מרכיבי הציוויליזציה הערבית והשפעתם על העולם.
השפעתו
ב-1902 יזם לה בון סדרת פגישות שבועיות, שבהן לקחו חלק אנשי שם מכל המקצועות שדנו בענייני השעה, ביניהם פול ואלרי, אנרי ברגסון, רמון פואנקרה (נשיא צרפת וראש ממשלתה לעתיד), ואחיינו אנרי פואנקרה שהיה מתמטיקאי ומדען מפורסם.
ג'ורג' לכמן מוס טען כי תיאוריות מנהיגות פשיסטיות שהופיעו במהלך שנות העשרים של המאה ה-20 תרמו רבות לתיאוריות של לה בון על פסיכולוגיית ההמונים. לה בון לא היה הראשון שניתח את השפעת ההמון על החברה, אך בניגוד לצ'יפיו סיגלה הוא ראה בהשפעה זו גם היבטים חיוביים. לרעיונותיו הייתה השפעה חשובה על ההתפתחות התחום של הפסיכולוגיה החברתית. ספרו של זיגמונד פרויד "פסיכולוגיה של ההמון ואנליזה של האני" (1921) מבוסס על ביקורת רעיונותיו של לה בון. מוסוליני ולנין קראו את לה בון, והיטלר עשה שימוש לצורכי התעמולה הנאצית בניתוח התנהגות ההמון שהוצג בכתביו של לה בון.
ממש לפני מלחמת העולם הראשונה הציג וילפרד טרוטר בפני וילפרד ביון את כתביו של לה בון ואת עבודתו של זיגמונד פרויד, "פסיכולוגיה של ההמון ואנליזה של האני". ספרו של טרוטר "אינסטינקט העדר בשלום ובמלחמה" (1919) שימש בסיס למחקר של וילפרד ביון וארנסט ג'ונס שייסדו את התחום שעתיד להיקרא דינמיקה קבוצתית. במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים, כתביו של לה בון שימשו חוקרי תקשורת כמו האדלי קנטריל והרברט בלומר לתיאור התגובות של קבוצות המושפעות מהתקשורת.
אדוארד ברנייס, אחיינו של זיגמונד פרויד, הושפע מלה בון ומטרוטר. בספרו רב ההשפעה תעמולה, הוא הכריז שמאפיין מרכזי של הדמוקרטיה הוא המניפולציה של ציבור הבוחרים על ידי תקשורת ההמונים והפרסום. היו שטענו כי תיאודור רוזוולט וצ'ארלס ג'י דאוס ועוד רבים מהפרוגרסיביים האמריקאים בתחילת המאה ה-20 הושפעו מאוד מכתביו של לה בון.
אמישראגז
החברה האמריקאית ישראלית לגז בע"מ, המוכרת במותג אמישראגז, היא חברה ישראלית העוסקת בייבוא ושיווק גז פחמימני מעובה וגז טבעי וכן מוכרת מוצרים מבוססי גז ומספקת שירותי תיקונים ובדיקות של מערכות הגז אותן היא מספקת. לחברה מספר חברות בנות: אמישראגז - גז טבעי, המשווקת גז טבעי, נגב גז טבעי המקימה ומפעילה תשתית לגז טבעי בדרום ישראל, ו"ראנד מערכות אנרגיה בע”מ", הממוקמת בפתח תקווה ופועלת בתחום האנרגיה הסולרית ודודי שמש וחשמל. נכון לשנת 2020 לחברת אמישראגז 32 סניפים ברחבי הארץ ובנוסף להם שלושה מתקנים ראשיים למילוי ואחסון מכלי גז.
היסטוריה
אמישראגז נוסדה בינואר 1949 בשוך הקרבות הראשונים של מלחמת העצמאות על ידי משה פרדיס והייתה חברת הגז הישראלית הראשונה בישראל. החברות האחרות שהיו בארץ נשלטו על ידי חברות נפט בינלאומיות. את מכלי הגז הראשונים והציוד הרב, הביא פרדיס מארצות הברית, אליה עבר אחרי בריחתו מגרמניה ופורטוגל, לאחר עליית הנאצים לשלטון. החברה בהובלתו של פרדיס הייתה הראשונה שהתקינה את המכלים בזוגות מחוץ לבית הלקוח, בעוד שעד אז, המיכלים היו קטנים ונדרשו למילוי תכוף ובעיקר נרכשו על ידי הלקוח והורכבו על ידיו, דבר שגרם לסכנה בטיחותית. בשנותיה הראשונות ייבאה תנורי גז וכירות גז (בתחילה הוטלה על הרכישה מס מותרות).
החברה הצליחה ושלטה בנתח שוק של 30% וצברה נכסים רבים ברחבי הארץ ובהם ברחובות אחד העם ואלנבי בתל אביב, אך בסוף שנות ה-50 הממשלה כפתה על חברות הגז להכניס כשותפות את חברות הדלק ופרדיס נאלץ למכור 39 אחוזים ממניות החברה ל"דלק" חברת הדלק הישראלית. בשנות ה-70 של המאה ה-20 נפטר משה והניהול עבר לידי בנו רפאל שלאחר כ-12 שנים מינה את הנכד מיכאל כמנכ"ל משותף בחברה.
בשנת 2007 מכרה חברת הבת של דלק, דלק ישראל את מניותיה באמישראגז תמורת 72 מיליון דולר לדלק פטרוליום.
פיניקס מרקורי
פיניקס מרקורי (באנגלית: Phoenix Mercury; בתרגום חופשי: "כוכב חמה פיניקס") היא קבוצת כדורסל אמריקאית המשחקת בבית המערבי בליגת כדורסל הנשים WNBA.
הקבוצה, אשר הוקמה ב-1997, בין הקבוצות הראשונות בליגה, משחקת בעיר פיניקס וזכתה שלוש פעמים באליפות הליגה (2007, 2009 ו-2014). מקור שמה הוא בקבוצת ה-NBA של העיר, פיניקס סאנס (קרי, השמש פיניקס), שכן כוכב חמה (מרקורי) הוא הקרוב ביותר לשמש.
היסטוריה
סגל השחקניות של פיניקס לקראת עונתה הראשונה כלל מספר כוכבות בינלאומית בכדורסל נשים, לרבות ננסי ליברמן בעלת הוותק הרב, ומעליו מונתה המאמנת שריל מילר. הקבוצה מיהרה לבסס עצמה כאחת הקבוצות הבולטות בליגת הנשים בעונותיה הראשונות ואת משחקי העונה הראשונה סיימו במאזן 16 ניצחונות לעומת 12 הפסדים והעפילה לפלייאוף. באותה עונה הליגה הייתה קטנה למדי, ועל כן הפלייאוף לא חולק למזרח ומערב, כפי שנהוג בליגות ספורט רבות בארצות הברית. מרקורי ניצבה למול ניו יורק ליברטי בחצי הגמר והפסידה.
ב-1998 שוב סיימה הקבוצה עם מאזן ניצחונות מרשים - 19 מתוך 30, עלתה לפלייאוף שם ניצחה את קליבלנד רוקרס אך הפסידה בגמר הליגה ליוסטון רוקטס. לאחר אכזבה בעונת 1999, בה סיימה הקבוצה עם מאזן שלילי ולא עלתה לפלייאוף, חזרה לנצח בעונת 2000, אך הפסידה ללוס אנג'לס ספארקס בפלייאוף.
לאחר ההפסדים בפלייאוף עזבה מילר את משרת האימון וקבוצת השחקניות אשר ליוותה הקבוצה מהקמתה החלה להתפרק, כאשר אחדות פורשות ואחרות עוברות לקבוצות אחרות. במהלך שש העונות הבאות, 2001-2006, לא הצליחה הקבוצה להגיע לפלייאוף וסיימה בין המקומות האחרונים בבית המערבי. הקבוצה החליפה מאמנים בזה אחר זה, אך דבר לא עזר. בעונת 2003 הגיעה הקבוצה לשפל וסיימה עם 8 ניצחונות בלבד מתוך 34 משחקים. ההפסדים הרבים אמנם לא הוסיפו לכבודה של מרקורי, אך זיכו אותה בבחירות הראשונות בדראפטים השנתיים. במסגרת עונות רזות אלו הצליחה הקבוצה להחתים את דיאנה טוראסי וקפי פונדקסטר, ואט-אט הלך ונבנה גרעין קשה של שחקניות מוצלחות המכירות זו את זו ומורגלות לשחק ביחד.
הקבוצה המגובשת הצליחה, לראשונה מאז עונת 2000, להגיע למאזן חיובי ב-2006, אך על אף השיפור לא הצליחו להעפיל לפלייאוף. בעונת 2007 העוקבת מגמת השיפור כבר הייתה ניכרת יותר: הקבוצה סיימה במקום הראשון בבית המערבי עם 23 ניצחונות מתוך 34 משחקים, עם ממוצע של 89 נקודות למשחק - הגבוה ביותר בתולדות ה-WNBA. בסיבוב הפלייאוף הראשון הקבוצה הביסה את סיאטל סטורם, ובסדרת גמר המערב ניצחה את סן אנטוניו סטארס. פיניקס התייצבה בסדרת גמר ה-WNBA כנגד אלופת העונה הקודמת - דטרויט שוק. לאחר שכל קבוצה ניצחה בשני משחקים, השתיים ניצבו למשחק חמישי ומכריע בדטרויט, שם פיניקס ניצחה וזכתה באליפות ראשונה.
על אף ההצלחה החליט מאמן הפיניקס באותה עונה, פול ווסטלנד, לפרוש מאימון הקבוצה ובמקומו נשכרו שירותיו של קורי גיינס, שחקן NBA לשעבר. בעונת 2008 הקבוצה הפגינה יכולת חלשה לעומת עונת האליפות וכשלה להעפיל לפלייאוף, לאחר שסיימה את העונה הרגילה עם מאזן שלילי.
גרטנייט השני, מלך הפיקטים
גרטנייט השני או גרטנייט מק דומלך (באנגלית: Gartnait II, בגאלית סקוטית: Gartnait mac Dolmech- "גרטנייט בנו של דומלך"; נפטר ב-597) היה מלך הפיקטים, משנת 586 לערך ועד מותו.
על פי "דברי ימי טיגרנאך" מלך גרטנייט לאחר מותו של קודמו, ברידיי הראשון בשנת 581, ומלך עד שנת 597.
פדרציית החתירה הבין-לאומית
היסטוריה
הפדרציה יוסדה בידי נציגי ענף החתירה מצרפת, שוודיה, בלגיה ואיטליה ב-25 ביוני 1892 בטורינו כתגובה לפופולריות ההולכת וגדלה של ענף ספורט החתירה, גם הנסיבות הצריכו אחידות תקנות כמו אורך המרוץ, סניית הסירה, וקטגוריות משקל. כמו כן הימורים על מרוצי חתירה באותו זמן היו דבר נפוץ, והחותרים או המאמנים היו לעיתים קרובות מהמרים בעצמם. מצב בחובבים לא היה ידוע בספורט. מצב כזה יכול היה להביא אסון על הספורט כמו מרוצים מכורים.
ורד הגליל
ורד הגליל היא חוות נופש ברמת כורזים מצפון לכנרת, בתחום המועצה האזורית הגליל העליון.
פדרציית החתירה הבין-לאומית
היסטוריה
FISA הקימה את המשרד הראשי שלה בלוזאן, שווייץ ב-1922.
ורד הגליל
היסטוריה
החווה נוסדה על ידי יונה ויהודה אבני, יהודה עולה מארצות הברית ויונה ילידת ירושלים, שרצו להקים במקום יישוב, מטעמים ציוניים, אולם במתכונת של חווה אמריקאית. יוסף וייץ מהקרן הקיימת לישראל הקצה לבקשתם את הקרקע בשנת 1961. באותה עת היה האזור שומם ולא מפותח.
בשלב ראשון, בשנת 1963, הוקמה במקום אורווה בה גידלו סוסים לרכיבה.
בנוסף, ניטעו מגוון של זני ורדים ששימשו לייצור ריבת ורדים ופרדס של פירות הדר. בשלב שני, הוקמה מסעדה, שנפתחה לקראת סוף שנת 1964. בשלב שלישי נבנו במקום חדרי אירוח ללינה כפרית עשויים קש, עגולים בעלי כיפה חדה, שנקראו בונגלו. החווה תוכננה על ידי האדריכל ישראל דן מילוסלבסקי.
לוורד הגליל הגיעו דמויות ססגוניות לעבוד באורווה עם הסוסים. בשנים 1964-1965 עבד בחווה אילן אנסבכר שעבר בשנת 1965 לסוריה ונעצר בשנת 1970 בישראל בחשד שריגל נגדה. בשנות ה-70 וה-80 גר בחווה, למשך למעלה מ-15 שנה, הנסיך קרל ליינינגן, נינה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת וחתנו של בוריס השלישי, מלך בולגריה.
החווה כיום
נכון ל-2022, חוות הנופש מונה 30 בתי נופש מעץ ובזלת מקומית הפזורים בשטח רחב ידיים, במקום פועלת חוות סוסים ממנה יוצאים טיולי רכיבה לרוכבים בכל הרמות, בית ספר לרכיבה בסגנון מערבי ומרכז מקצועי מוסמך לרכיבה טיפולית. חוות הסוסים אף מקיימת אירועי רודיאו - מופעי רכיבה לקהל הרחב ולקבוצות.
במקום פועלת מאז שנות ה-60 מסעדה שנכון ל-2022, מנוהלת על ידי השף חיים טיבי.
החקיקה ברשות הפלסטינית
החוק הפלסטיני הוא אוסף החוקים החלים על תושבי הרשות הפלסטינית, בהתאם להסכמי אוסלו. תוקף החוקים חלקי בלבד, בשל המורכבות ההיסטורית המשפטית של האזור, החפיפה בתחומי השיפוט, ושיעורי הפשיעה הגבוהים בשטחי השיפוט. כמו כן קיימים חוקים שונים בשטחי A ו-B המנוהלים על ידי הרשות הפלסטינית וברצועת עזה המנוהלת על ידי החמאס.
להלן מתוארת ההיסטוריה המשפטית של החוק הפלסטיני, והתפתחות החקיקה בתקופת הרשות הפלסטינית.
רקע היסטורי
החוק העות'מאני הוחל על שטחי ארץ ישראל בשנת 1517. בסוף המאה ה-19 ניסח השלטון העות'מאני בארץ ישראל קובץ דינים אזרחיים בשם המג'לה, שנכנס לתוקף במאה ה-19 ונשאר בתוקף עד תום המנדט הבריטי בשנת 1948. חוקי המג'לה שיקפו את חוקי האסלאם, ושילבו בהם אלמנטים מחוקים מודרניים אירופאים, במיוחד מהחוק הצרפתי.
בנוסף לחוקים אלה, עשו התושבים שימוש רב במשפט המנהגי ("פיקה" או "אורף") על מנת ליישב סכסוכים שונים.
לאחר 1948 הוחל החוק הירדני על שטחי הגדה המערבית, והחוק המצרי על רצועת עזה.
בשנת 1967, במלחמת ששת הימים, כבשה ישראל את שטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, והחילה צווים צבאיים שונים על תושביהן.
חוקים נוספים נחקקו לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, בשנת 1994. החוק המרכזי המסדיר את נושאי השיפוט בשטחי הרשות הפלסטינית הוא "חוק היסוד של הרשות הפלסטינית" שנחקק בשנים 2002-2003.
מבחינה שיפוטית, מערכת המשפט ברשות הפלסטינית מורכבת משכבות על גבי שכבות של מערכות המשפט הללו, שכמעט כולן בתוקף. כל מערכת חוקים חדשה שהוחלה על תושבי שטחים אלה ביטלה רק חלקים קטנים ממערכות החוקים שקדמו לה. אי לכך, משפטן צריך להכיר את כל המערכות המשפטיות ההיסטוריות על מנת לקבוע מהו החוק התקף כיום בכל תחום ותחום.
חוק היסוד של הרשות הפלסטינית
חוק היסוד, שנחקק בשנת 2002, מהווה בסיס להצעת החוקה של מדינה פלסטינית עתידית. החוק נחקק על ידי המועצה המחוקקת הפלסטינית (הרשות המחוקקת של הרשות הפלסטינית) ונחתם על ידי יאסר ערפאת. תיקון לחוק התווסף ב-19 במרס 2003 כדי להגדיר באופן חוקי את תפקידו של ראש ממשלת הרשות הפלסטינית.
חוק היסוד מבוסס באופן רופף על השריעה האסלאמית. בסעיף 4 מצוין: "האסלאם הוא הדת הרשמית בפלסטין. יישמר כבודן וקדושתן של שאר הדתות. עקרונות השריעה האסלאמית יהיו המקור העיקרי לחקיקה. השפה הרשמית תהיה השפה הערבית." כמו כן, חוק היסוד נפתח בפסקה האסלאמית המסורתית "בשם אללה, הרחמן, הרחום."
סעיפי חוק היסוד
חוק היסוד מונה 121 סעיפים. בתיקון לחוק שהתווסף ב-19 במרס 2003 יש גם "מגילת זכויות" ובה מפורטים, בין השאר, נושאים עקרוניים שונים:
משפט מנהגי
במהלך ההיסטוריה היה מקובל אצל ערביי ארץ ישראל לנהוג על פי המשפט המנהגי, בנוסף למערכת של חוקים פורמלית. מערכת המשפט המנהגי קרויה בערבית "פיקה" או "אורף". מערכת כללים זו פעלה מחוץ למערכת המשפט, וטיפלה בעיקר במחלוקות המבוססות על מנהגים ערביים מסורתיים.
הפלסטינים מרבים להשתמש בגישור באמצעות בורר (עולמא) כהליך חלופי ליישוב סכסוכים. בעיני רבים שיטה זו מדגישה מסורות של פיוס, גישור, וכבוד משפחה.
החוק הפלילי
בין חוקי הרשות הפלסטינית נמצאים משפט פלילי וחוק עונשין. פשעים ומעשי אלימות מטופלים בהתאם לסעיפי המשפט הפלילי. בנוסף לכך, קיימים בתי דין מיוחדים לענייני ביטחון, בהם דנים בעבירות ביטחוניות. בתי דין אלה פועלים מכוח חוק מיוחד שנחקק על ידי אש"ף בשנת 1979. בתי דין אלה רשאים לגזור עונש מוות על עבירות מסוימות.
החוק האזרחי
לא קיימת מערכת משפט אזרחי ברשות הפלסטינית, והתושבים מרבים להשתמש במשפט המנהגי על מנת ליישב סכסוכים עסקיים, סכסוכים משפחתיים, פגיעות אישיות, סכסוכי נדל"ן.
חוק הקרקעות הפלסטיני
חוק הקרקעות הפלסטיני מבוסס על החוק עות'מאני. החוק אוסר על פלסטינים למכור קרקע לאזרחי מדינת ישראל. העונש על מפירי החוק הוא עונש מוות.
הרוביישוב
יהודי הרוביישוב
במהלך פרעות ת"ח ות"ט נרצחו באכזריות רובם המכריע של יהודי העיר, אך בהמשך, שוקמה הקהילה במקום, והיא נתחייבה במיסים נוספים. בראשית המאה ה-18 השתתפו נציגי הקהילה בישיבות גליל חלם של ועד ארבע הארצות. בשנת 1736 נשרפו בית הכנסת בעיירה ובתי יהודים רבים בה.
במחצית השנייה של המאה ה-18 גדלה הקהילה היהודית בעיר, ובמאה ה-19 ייסדו יהודים כמה ממפעלי התעשייה בה, אשר סיפקו פרנסה לרבים מתושבי העיר. צביון הקהילה בשנים אלה היה חסידי, ובסוף המאה ה-19 התיישב בעיר האדמו"ר אפרים זלמן רוקח משושלת בעלז. אחר פטירתו כיהנו בעיר כאדמו"רים בניו רבי נפתלי רוקח ורבי זונדל רוקח. בין השנים 1890 ו-1905 היגרו רבים מיהודי העיר לארצות הברית. בשנת 1907 נפתח בעיר בית ספר עברי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נמלטו מהעיר רבים מיהודיה, בשל איומי השלטונות הרוסיים. עם תום המלחמה, פרעו ביהודי העיר חיילי הצבא הכחול, ובמהלך שהות הצבא האדום בעיר בזמן המלחמה הפולנית-סובייטית, פרעו ביהודי העיר כנופיותיו של סימון פטליורה. בתום המלחמה, השתקמה במעט הקהילה בעיר בסיוע הג'וינט, אך רבים מיהודיה היגרו ממנה, בעיקר לארגנטינה ולמקסיקו. חלקם עלו לארץ ישראל, ובהם יוסף אלמוגי.
בין מלחמות העולם התגברה בעיר הפעילות הציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל ושל הבונד. בעיר פעלו תנועות נוער ציוניות רבות ומרכז הכשרה של השומר הצעיר, וכן בתי ספר עבריים. בשנים אלה סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות, שבאו לידי ביטוי בקריאות לחרם, ובמקרה אחד של רצח צעיר יהודי. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר 11,750 יהודים, רוב תושביה.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנסו לעיר חיילי הצבא האדום, אך אלו נסוגו ממנה ב-3 באוקטובר 1939 בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ועמם צעירים יהודים רבים. עם כניסת הגרמנים לעיר, החלו בביצוע מעשי התעללות וגזל ביהודיה, תוך חטיפת יהודים לעבודות כפייה. בהמשך, הוטלו על יהודי העיר תשלומי כופר גבוהים, ורב הקהילה, הרב יוחנן טברסקי, הוצא להורג. ב-2 בדצמבר 1939 הצטרפו כאלפיים גברים יהודים לצעדת המוות הראשונה מחלם והרוביישוב. רובם נרצחו.
בראשית 1940 הועברו יהודי העיר לגטו שהוקם במזרחה, בו רוכזו כ-6,000 מיהודי העיר וסביבתה בצפיפות רבה. יהודי העיר צוו לענוד סרט זרוע עם מגן דוד, ומונה בקרבם יודנרט, בראשות שמואל ברנדט, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם לעבודות כפייה, ולהעביר לגרמנים תשלומי כופר ודברי ערך. באוגוסט 1940 הובאו לגטו כ-500 יהודים מצ'נסטוחובה.
ב-13 באוגוסט 1940 ריכזו הגרמנים בעזרת שוטרים פולנים 800 יהודים בבניין בית הספר המקומי, שם הוחזקו שלושה ימים ללא מזון, כאשר לאחר מכן נשלחו 600 מהם לעבודות כפייה במחנה בלז'ץ, במהלכן כמחציתם נספו. בנובמבר 1941 הובאו לגטו בעיר כ-300 יהודים נוספים מקרקוב, ובמרץ 1942 הובאו מאות יהודים נוספים ממיילץ, והקהילה המקומית התגייסה לעזרתם.
ב-2-1 ביוני 1942 ריכזו הגרמנים בסיוע שוטרים פולנים 3,049 יהודים מהגטו, ושילחו אותם בקרונות משא למחנה ההשמדה סוביבור. ארבעים יהודים שהתנגדו לגירוש נורו במקום.
ב-9-7 ביוני 1942 נרצחו 180 יהודים מהגטו בבית העלמין היהודי בעיר, וכ-500 יהודים מהעיר ומכפרי הסביבה שולחו לסוביבור. באותה תקופה נרצחו כ-40 חברי תנועת דרור ששהו בכפר ורבקוביצה (Werbkowice), אשר התכוננו לפעילות פרטיזנית.
ב-28 באוקטובר 1942 חוסל הגטו בעיר, וכ-2,500 היהודים הנותרים בו שולחו לסוביבור. כ-400 יהודים שגילו התנגדות במהלך הגירוש נרצחו בשטח בית העלמין בעיר. 160 צעירים יהודים הושארו בעיר עבור פינוי הגטו והריסת בית העלמין היהודי. בספטמבר 1943 הועברו אלו למחנה בודזין שליד קרשניק, ויחידים מביניהם הצליחו להימלט ליערות. מספר מיהודי העיר שנמלטו ממנה לפני האקציות השתתפו במרידות שונות בשטחי פולין, ואחד מהנשלחים לסוביבור, הנער יעקב ביסקוביץ, השתתף במרד שהתקיים במקום.
מאיר מוהר
מאיר מוהר (1888, רוזוודוב, גליציה – 30 באוקטובר 1967, תל אביב) היה סופר, מתרגם ומשורר עברי ישראלי. היה גם איש חינוך בגרמניה.
חייו
מוהר נולד בעיירה רוזוודוב שבגליציה המערבית (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום באוקראינה), דור רביעי למשפחת סופרי סת"ם. כדי להימלט משירות החובה בצבא האוסטרו-הונגרי, היגר מוהר לארצות הברית והתפרנס כחייט, אך בעיקר ישב בספריית העיר ניו יורק וקרא. עם חזרתו לאירופה פרצה מלחמת העולם הראשונה והוא גויס נגד רצונו לצבא האימפריה. במהלך הקרבות נפצע, ועם החלמתו וסיום המלחמה עבר לברלין בירת גרמניה, שם שימש כמחנך וכמורה לעברית.
נשא לאישה את חיה (חייצ'ה), ולזוג נולדו שלושה בנים: המשורר יחיאל מוהר, הצייר אברהם מוהר והמוזיקאי ישעיהו מוהר. יחיאל מוהר היה הראשון שעלה לארץ ישראל, ובעקבותיו עלו הזוג בשנת 1939. בנו ישעיהו הצטרף אליו ב-1942. בנו אברהם נותר מאחור ועקבותיו אבדו ברוסיה במלחמת העולם השנייה בלוחמו בגרמניה הנאצית. ב-3 במאי 1948 נפטר בנו, במהלך מלחמת העצמאות.
בארץ ישראל התיישב מוהר בתחילה בירושלים ואחר כך בתל אביב, והתפרנס כמתרגם, משורר וסופר. ספריו "עין בעין" ו"בחרט אנוש" זכו להערכה רבה בישראל. על הראשון זכה בשנת 1951 בפרס רופין. מוהר פרסם את שיריו וסיפוריו בעיתוני הארץ גם על הווי העיירה הגליציאנית. לאחר שאבד בנו השני הסתגר והפסיק לכתוב לתקופה, אך זמן קצר לפני פטירתו חזר לכתוב.
ב-1964 נפטרה אשתו. מוהר נקבר בבית העלמין בחולון בסמוך לקבר אשתו. בנו המשורר יחיאל מוהר ואשתו עדינה וכן נכדו עלי מוהר קבורים אף הם בבית הקברות בחולון.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
דלק יפני
דָּלָק יפני (שם מדעי: Martes melampus) הוא מין של דלק ממשפחת הסמוריים החי ביפן בין העצים. הוא קרוב משפחתו הקרוב של הצובל.
אורכו עד חצי מטר ומשקלו 1,000–1,500 גרם, כשהזכרים גדולים מהנקבות. הוא בעל פרווה חומה כהה עד צהובה בהירה עם גרון בצבע קרם וזנבו ארוך ומשמש לאיזון על העצים. הפנים לבנות, העיניים שחורות והאוזניים קטנות ומעוגלות מעט.
הדלקים חיים בטבע ביערות מחטניים באיי יפן, באי צושימה ובשתי הקוריאות. אלו יצורים טריטוריאליים המחפשים מזון בין העצים. הם יוצאים לצוד ביום ובלילה וצדים יונקים קטנים, עופות וביצים, חרקים גדולים וצפרדעים. באזורי מים שונים הם גם ינסו לצוד דגים אבל גם יאכלו פירות. המאורה שלו נמצאת בין חללי עצים או במאורה באדמה אליה הוא נמלט מטורפים כמו עופות דורסים, שועלים וחתולים.
תת-מינים
ישנם 3 תת-מינים של הדלק:
ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל
בשנת 2000, לרגל שנת המילניום, ביקר האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל, והיה לאפיפיור השני המבקר בארץ. מסעו של האפיפיור באזור כלל גם ביקור בירדן וברשות הפלסטינית. האפיפיור החל את הביקור בירדן ב-20 במרץ 2000, הגיע לישראל ב-21 במרץ 2000, ועזב לרומא ב-26 במרץ 2000.
האחראי על תאום הביקור בישראל היה השר לענייני ירושלים, חיים רמון. בין היתר נפגש האפיפיור עם נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן, וביקר ביד ושם ובכותל המערבי. הוא קיים מיסה פרטית בחדר הסעודה האחרונה בירושלים, ומיסות פתוחות בהר האושר, בבזיליקת הבשורה בנצרת ובכנסיית הקבר בירושלים. האפיפיור הקדיש יום אחד לביקור בבית לחם שם נפגש עם יושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת, קיים מיסה בכיכר האבוס וסייר במחנה הפליטים דהיישה.
ביקורו של האפיפיור הוגדר רשמית כ"מסע צליינות לארץ הקודש לרגל שנת המילניום" ("Jubilee Pilgrimage to the Holy Land"), וזאת בשונה מרוב יתר ביקוריו ברחבי העולם, המוגדרים כ"מסעות שליחות" ("Apostolic Voyages"). האפיפיור נפגש עם בכירי הכנסיות הסרות למרות הכס הקדוש, עם בכירים מכנסיות אחרות ועם מנהיגים דתיים יהודים ומוסלמים. כראש מדינת הוותיקן הוא התקבל על פי כל כללי הטקס ונפגש עם ראשי המדינות שבהן ביקר.
מהלך הביקור
האפיפיור יוחנן פאולוס השני החל את ביקורו בירדן ב-20 במרץ 2000. הוא התקבל בטקס רשמי על ידי המלך עבדאללה השני בנמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עאליה. משם המשיך להר נבו שם היה אורחם של מושל מחוז מידבא וראש העיר מידבא. הוא ביקר במנזר השוכן במקום וצפה לעבר ארץ הקודש.
למחרת, 21 במרץ 2000, ערך האפיפיור מיסה באצטדיון הבינלאומי בעמאן, ונשא דרשה אודות הפסוק:, ולאחר מכן ערך תפילה באתר הטבילה בבית עברה. בהמשכו של היום טס האפיפיור לנמל התעופה בן-גוריון והתקבל בטקס רשמי בנוכחות הנשיא עזר ויצמן וראש הממשלה אהוד ברק. בנאומו קרא האפיפיור להשקעת מאמצים כנים של יהודים ונוצרים למגר דעות קדומות מכל סוג, ולמאבק מתמיד להצגת פניהם האמיתיות של היהדות והיהודים, כמו גם אלה של הנצרות והנוצרים. הוא סיים את דבריו במשאלה:. משפט זה נקבע על בול דואר ישראל אשר הונפק לזכרו של האפיפיור לאחר מותו בשנת 2005.
את יומו השני בישראל פתח האפיפיור בביקור בקאסר אל-יהוד, ומשם המשיך לבית לחם והתקבל במנחת המסוקים בעיר על ידי יושב ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת. לאחר מכן ערך מיסה ונשא דרשה בכיכר מאנגר בעיר אודות הפסוק:. בהמשכו של היום ביקר האפיפיור במחנה הפליטים דהיישה, וסיים את סיורו ברשות הפלסטינית בביקור אצל יאסר ערפאת.
ב-23 במרץ 2000 ערך האפיפיור מיסה פרטית בחדר הסעודה האחרונה על הר ציון, ולאחר מכן נפגש בהיכל שלמה עם הרבנים הראשיים לישראל, הרב ישראל מאיר לאו והרב אליהו בקשי דורון. לאחר מכן התקבל בידי הנשיא ויצמן במשכן הנשיא, ומשם יצא לביקור ביד ושם. באוהל יזכור הוא שוחח עם מספר ניצולי שואה, בהם גם אדית צירר, שלאחר המלחמה נמצאה בידי האפיפיור עצמו עת היה כומר צעיר, והוא הביאה לתחנת רכבת סמוכה וצירפה אל ניצולים נוספים. עוד פגש האפיפיור בחבר נעוריו יז'י קלוגר ובאלי זבורובסקי, ניצול שואה, וממייסדי ועידת התביעות. בסיום הביקור הוענק לאפיפיור שי: קופסת עץ ובה סדרת ציורים המתארים אירועים מהתנ"ך, מעשה ידיו של הצייר היהודי קרול דויטש, אשר נרצח עם אשתו באושוויץ. בסיום היום ערך האפיפיור מפגש בין דתי בהשתתפות יהודים, נוצרים ומוסלמים, אשר התקיים במתחם הצרפתי בירושלים. בנאומו באירוע שילב, לצד פסוקים מהתנ"ך ומהברית החדשה, גם את איה 2 מסורת אל-פאתחה בקוראן:.
את יומו הרביעי של הביקור פתח האפיפיור במיסה המונית לנוער שנערכה בהר האושר, ואשר כללה דרשה אודות הפסוק. לאחר מכן נפגש האפיפיור עם בני נוער שהשתתפו באירוע.
למחרת, 25 במרץ 2000, הגיע האפיפיור לנצרת וערך מיסה בבזיליקת הבשורה. לאחר מכן שב לירושלים ונפגש עם נציגי הסגל הדיפלומטי בבירה. לקראת סוף היום נועד האפיפיור לפגישה אקומנית עם הפטריארך היווני-אורתודוקסי של ירושלים דיאודורוס הראשון ועם הפטריארך הארמני של ירושלים טורקום מנוגיאן, אשר נערכה בפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית ברובע הנוצרי.
את יומו האחרון של הביקור הקדיש האפיפיור לפגישה עם המופתי של ירושלים, שייח' עכרמה צברי, ולאחר מכן ביקר בכותל המערבי והטמין פתק בין אבניו (נוסח הפתק להלן). הוא שב ונפגש עם הפטריארך הארמני טורקום מנוגיאן, וסיים את ביקורו בירושלים במיסה ובדרשה על תפילת "אני מאמין" שנערכו בכנסיית הקבר. לאחר מכן יצא האפיפיור לנמל התעופה בן-גוריון וסיים את ביקורו בישראל.
רקע
יוחנן פאולוס השני נחשב לידיד העם היהודי כבר לפני מינויו לאפיפיור. הוא הביע פעמים רבות צער על העוולות שגרמו נוצרים ליהודים במהלך ההיסטוריה, וקבע כי הנצרות שוב אינה מאשימה את היהודים בדבר. כשלושה חודשים בלבד לאחר בחירתו לאפיפיור, בעת ביקורו באושוויץ, כרע ברך בפני המצבה המרכזית במקום, ביקש מחילה מהעם היהודי והתנצל על סבלם של קורבנות השואה. בנוסף, בתקופתו, כוננו יחסים דיפלומטיים בין מדינת ישראל וקריית הוותיקן.
קודם לביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל, ביקר בארץ רק האפיפיור פאולוס השישי, ביקור שהתרחש 36 שנים קודם לכן. פאולוס השישי נודע גם הוא ביחסו האוהד לעם היהודי, ובתקופתו הסתיימה ועידת הוותיקן השנייה ופורסם המסמך המכונה "נוסטרה אטאטה" (בעתותינו), העוסק, בין היתר, ביחסה של הכנסייה הקתולית אל היהודים. מסמך זה קבע בין היתר כי וכי. עם זאת, ביקורו של האפיפיור פאולוס השישי בארץ היה חטוף ונמשך 11 שעות בלבד. קבלת הפנים לכבודו נערכה בתל מגידו, ולא בירושלים, ורבים ראו בירידת ראשי המדינה למגידו משום חרפה לאומית.
מסריו של האפיפיור
לעומת ביקורו של פאולוס השישי בארץ, נמשך ביקורו של יוחנן פאולוס השני חמישה ימים, קדמה לו עבודת הכנה ממושכת והוא לווה על ידי אמצעי התקשורת בארץ ובעולם. לאורך כל ביקורו, שב האפיפיור והביע חרטה על פשעי העבר שנעשו ביהודים, והדגיש את הצורך בפתיחת דף חדש ביחסים בין מאמיני שתי הדתות. כך כתב בפתק שהטמין בין אבני הכותל המערבי:
וכך גם בנאומו ביד ושם:
האפיפיור התייחס באופן ישיר לשואה במספר הזדמנויות, ובייחוד בעת ביקורו ביד ושם, שם אמר כי:
הביקור נעדר "תקריות מביכות", דוגמת זו שארעה בעת ביקורו של פאולוס השישי בישראל, 36 שנים קודם לכן, עת הגן על קודמו פיוס השנים עשר, מפני הטענות שהושמעו נגדו בישראל, כי לא פעל להצלת היהודים בזמן השואה; או בעת ביקורו בארץ של בנדיקטוס השישה-עשר בשנת 2009, עת נמתחה ביקורת נוקבת על נאומו ביד ושם.