cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אין יומהולדת
אין יומהולדת ב"אליס מבעד למראה"
אין יומהולדת מופיעה לראשונה בספרו של לואיס קרול "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם", הספר השני בסדרת "אליס בארץ הפלאות".
בספר, אליס מחמיאה להמפטי דמפטי על העניבה (בתחילה אליס חשבה שזו חגורה) שהוא לובש. המפטי דמפטי מסביר לה שזוהי מתנת אין יומהולדת מהמלך הלבן והמלכה הלבנה.
אליס לא מבינה מה הכוונה במתנת אין יומהולדת, לכן המפטי דמפטי מסביר לה שזוהי מתנה שניתנת לאדם כשזה לא יום ההולדת שלו. לאחר חישוב קצר של מספר אין יומהולדת בשנה, המפטי דמפטי מסביר לאליס שישנם 364 ימים של אין יומהולדת בשנה, בהם אפשר לקבל מתנות אין יומהולדת. אליס שוקלת את דבריה ולבסוף מחליטה שמתנות אין יומהולדת הן "הכי טובות".
אין יומהולדת בסרט "עליסה בארץ הפלאות" של דיסני
בסרט "עליסה בארץ הפלאות" (כך נקרא בהפצה הראשונה בישראל) של חברת וולט דיסני משנת 1951 פוגשת עליסה את חתול צ'שייר המייעץ לה לבקר את הכובען המטורף, את ארנביב ואת נמנמן. עליסה הולכת לבקרם והם מארחים אותה במסיבת תה מטורפת, בה הם חוגגים את האין יומהולדת שלהם. לאחר שהכובען המטורף וארנביב מסבירים לעליסה מהו אין יומהולדת היא מבינה שגם לה יש אין יומהולדת, והם שרים ביחד את השיר "אין יומהולדת שמח" (מוזיקה ומילים מאת מק דוד, אל הופמן וג'רי ליווינגסטון). בהמשך הם חוגגים גם את האין יומהולדת של מלכת הלבבות במשפט של עליסה.
חגיגות אין יומהולדת במציאות
ישנה קבוצה ציבורית שנקראת "אין יומהולדת שמח" שבה נפגשים מדי פעם וחוגגים מסיבות אין יומהולדת. המסיבות כוללות מסיבת תה, הקשבה למנגינת הקומקומים השורקים, משחק הכובעים, מלחמות אוכל ועוד.
קאמפ בשם אין יומהולדת שמתקיים במידברנרות חנוכה ברחבי הארץ. הקאמפ כולל חגיגות אין יומהולדת במהלך היום בתוך אוהל-עוגה גדול, אזור בו ישנם כלים מוזיקליים מיוחדים שמשתתפי הקאמפ מוזמנים לנגן עליהם, מסיבות, זולה ועוד.
פרשנות לסרט עליסה בארץ הפלאות
באליס בארץ הפלאות הכובען המטורף חוגג את האין יומהולדת שלו, שאינו מושג בעולם של אליס – העולם שלנו. בעולם שלנו אנשים מציינים רק את יום הולדתם – היום שאמם ילדה אותם, אחרת הם חוגגים כל יום בשנה, את הימים שבהם לא נולדו בנוסף ליום הולדתם. במקרה זה, הכובען המטורף חייב לקיים חגיגה כל יום מה שהופך את המושג לחלש. חגיגה נועדה להיות אירוע נדיר, משהו שלא קורה לעיתים קרובות. אם כל יום הוא מיוחד, אז אין יום מיוחד. לכן, המילה "לחגוג" היא חסרת משמעות בארץ הפלאות.
משפחת קארין
משפחת קארין או צביר קארין היא משפחת אסטרואידים ותת-משפחה של משפחת קורוניס. המשפחה נמצאת בחגורת האסטרואידים ומורכבת מ-90 אסטרואידים לפחות.
חישוב של מסלול שלושה-עשר מבני המשפחה אחורה בזמן, אפשר לקבוע את מסלול הגרם השמיימי שממנו נוצרה המשפחה, בעקבות התנגשות שהתרחשה לפני 5.8 ± 0.2 מיליון שנה. זו ההתנגשות הקרובה ביותר לימינו שנמצאה עד כה. מעריכים שתוך מאה מיליון שנה המשפחה תתפזר עד שלא תיבדל מאוכלוסיית האסטרואידים שסביבה.
המשפחה נקראת על שם האסטרואיד הגדול בה 832 קארין שקוטרו 19 ק"מ ומסתו בסביבות 15-20% ממסת הגוף המקורי שהיה בקוטר המוערך ב-33 ק"מ. קארין 832 היא אסטרואיד מסוג S. הגוף (4570) 1990FV נחשב בעבר לחלק מהמשפחה עד שזוהה כ'מסתנן' ב-2004. ליתר חברי המשפחה קוטר הנע בין 1 ל-7 ק"מ.
תגליות נוספות הקשורות למשפחה
פני האסטרואידים במשפחה זו חלקים ויחסית חסרי פגיעות, מה שיאפשר לדעת את הרכבם בבדיקה ספקטרוסקופית וישפוך אור על הקשר האפשרי בין אסטרואידים למטאוריטים. העובדה שגילם ידוע, יאפשר גם להגדיר את קצב היווצרות מכתשים באסטרואידים.
ייתכן שהמשפחה היא המקור לאחת מחגורות האבק הבין-פלנטרי שהתגלו על ידי הלוויין IRAS ולמטאוריטים עם הרכב התואם אסטרואידים מסוג S ותקופת חשיפה לקרינה קוסמית של 5.8 מיליון שנה לערך.
מחקר של המשפחה גילה לראשונה את אפקט יארקובסקי בחגורת האסטרואידים.
מיכאל מושונוב
מיכאל מושונוב (נולד ב-3 במרץ 1986, מוכר גם בשם הבמה מייק מושון) הוא שחקן, זמר, ראפר, מוזיקאי ומנחה טלוויזיה ישראלי. זוכה 2 פרסי אופיר על תפקידיו בסרטים "איים אבודים" ו"מבול".
ביוגרפיה
מושונוב הוא בנם של השחקנים מוני מושונוב וסנדרה שדה, אחותו היא זמרת האופרה אלמה מושונוב. בת דודתו היא הזמרת מיקה שדה.
ההופעה הראשונה של מושונוב בטלוויזיה הייתה ב-1990 בגיל 4, כשהתארח בתוכנית לילדים "מסיבת גן".
ב-1991 בגיל 5 השתתף לצד אביו בקלטת הווידאו לילדים "כמו גדולים" של אריק איינשטיין.
מושונוב לא גויס לצה"ל לאחר שזה החליט לשחררו.
הוא בוגר סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
קריירת משחק
ב-1991 בגיל 5 השתתף לצד אביו בקלטת הווידאו לילדים "כמו גדולים" של אריק איינשטיין.
ב-1992, כשהיה בן 6, השתתף לצד אביו ואחותו בסרט "כבלים".
ב-2001, בגיל 15, שיחק בסרט "חתונה מאוחרת", שוב לצד אביו.
בשנת 2004 שיחק בסרט הקולנוע "איציק".
בשנת 2005 הצטרף לצוות המנחים של תוכנית הנוער "אקזיט" לצד עפר שכטר, שירי מימון ואחרים.
הוא משחק בתיאטרון, בסרטים ובסדרות טלוויזיה רבות, בהם דרמת הטלוויזיה "פרשת השבוע", ששודרה בהוט 3, וסרט הקולנוע "NO אקזיט". בנוסף לכך, שיחק בין השאר בהצגה בתיאטרון אורנה פורת, שנקראת "צבעים בחול" ומבוססת על סיפור חייו של הצייר נחום גוטמן.
בשנת 2007 גילם את התפקיד הראשי בסרטו של רפאל נג'ארי "תהילים", שהיה אף מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 2007.
בשנת 2007 שיחק בסרטו של רשף לוי "איים אבודים". על משחקו בסרט זה הוענק לו פרס אופיר בקטגוריית "השחקן הראשי הטוב ביותר". באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בתיאטרון הרפרטואר של הקאמרי בתל אביב במחזה "יומן חוף ברייטון".
בשנת 2008 קיבל תפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "דאוס". באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "לבנון" בבימויו של שמוליק מעוז על מלחמת לבנון הראשונה, סרט שספג ביקורת לא מועטה בשל העובדה שמושונוב המגלם חייל קרבי לא שירת בצה"ל בעצמו מעולם.
בשנת 2010 גילם את הילד המפגר יוריק בסרט "בנא". ושיחק במיני-סדרת הדרמה "נבלות" שם גילם את מוש'קה, דמותו הצעירה של יהורם גאון.
בשנת 2011 שיחק בסרט הקולנוע "מבול" בבימויו של גיא נתיב. על משחקו בסרט זכה שוב בפרס אופיר, הפעם על שחקן המשנה הטוב ביותר. באותה שנה שיחק בסרט המתח של נדב לפיד "השוטר", הסרט קיבל ביקורות חיוביות, זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל סן פרנסיסקו ובפסטיבל בואנוס איירס.
בשנת 2012 שיצא לאקרנים הסרט "חתולים על סירת פדלים", שם שיחק לצידה של דנה פרידר. כמו כן באותה שנה שיחק בסדרת הדרמה של ערוץ 2, רשת "קטמנדו" לצידם של גל גדות, ניצן לברטובסקי, לירון לבו וקרן ברגר.
בשנת 2013 שיחק בסדרה הקומית "פרופיל 64" בערוץ 10 לצד דנה פרידר, מאור שוויצר ואחרים. ובקולנוע, שיחק בסרטו של דן תורג'מן "רימון הזהב" המתאר את סיפור התבגרותם של עולי תימן.
בשנת 2014, שיחק מושונוב בסרט "ערבים רוקדים" בתפקיד יונתן, עליו היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר, ובסרט "יונה" שם גילם את יאיר, לצידה של נעמי לבוב.
בשנת 2015 גילם את עומרי בסדרה "שרגא בישגדא" ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית. באותה שנה שיחק בסרטו הקצר של טל זגרבה "נדרים" שם גילם את דמותו של אייל, בנם של דליק ווליניץ ושירי גולן.
במאי 2016 יצא לאקרנים הסרט "ג'נקשן 48" בבימויו של אודי אלוני, שם מיכאל משחק בתפקיד ראשי לצד הראפר תאמר נפאר. ביוני של אותה שנה עלתה הסדרה הקומית בערוץ הילדים "גרעינים" שם משחק לצד דנה פרידר, דאנה איבגי ודניאל גד.
בשנת 2017 משחק תפקיד ראשי בהצגה "על מי ועל מה" מאת איאד אקטאר (זוכה פרס פוליצר) בבימויו של משה נאור, בתיאטרון חיפה.
בשנת 2018 שיחק בסדרה המתופפת הקטנה. ושיחק בסרט הבריטי-אמריקאי "מריה מגדלנה" בכיכובה של רוני מארה.
בהמשך הצטרף לעונה השלישית של "שכונה" ששידורה החל באפריל 2018 בתפקיד רוי.
בשנת 2022 שיחק בתפקיד ראשי בסרט ״אמריקה״ של הבמאי אופיר ראול גרייצר ובסרט "חומוס FULL טריילר" לצד אביו מוני מושונוב, קרן מור, מנשה נוי, רונן דוידוב ואחרים.
קריירה מוזיקלית
ב-2006 החל לפעול בהרכב כהן@מושון לצד חברו מיכאל כהן. באותה שנה הוציאו את אלבום הבכורה שלהם, "כושר גופני". כמו כן, השתתפו במוקדמות פרסי המוזיקה של MTV אירופה. ב-2011 הוציאו את אלבומם השני "מחשב לכל ילד". האלבום קיבל שבחים רבים. ב-2016 הוציאו את אלבומם השלישי, "ימים ארוכים", אשר הושפע מוזיקלית מהזמר אריק איינשטיין וכולל דגימות רבות של שיריו (איינשטיין היה חבר קרוב של אביו של מושונוב, מוני).
ב-2020 הוציא יחד עם המפיק המוזיקלי יונתן ריקליס את האלבום "רדיקלים חופשיים". באוגוסט 2021 השתתף עם הזמרת J.Lamotta בסינגל "טוויסט".
בוצ'צ'אה
בוצ'צ'אה (ברומנית: Bucecea; ביידיש: בוטשעטשה) היא עיירה במחוז בוטושאן בצפון מזרח רומניה. שם המקום נגזר משמו של נחל מקומי קטן.
היסטוריה
העיירה נוסדה ב-16 בינואר 1828 (תקפ"ח) באישורו של נסיך מולדובה יוניצה סנדו סטורדזה Ioniță Sandu Sturdza, על ידי אציל מקומי בשם דימיטריה ראלט Dimitrie Ralet. לצורך ביסוסה והקמתה של העיירה חפץ המייסד ברב בעל שיעור קומה, שיבוא להתגורר בה יחד עם חסידיו, והזמין את רבי אליעזר זאב מבוטשעטש שיקבע בה יתד ויכהן בה כרב וכמנהיג חסידי. רבי אליעזר זאב בא יחד עם חסידיו ועם נערים רבים שאימץ בתקופת "גזירת הקנטוניסטים". מפקד האוכלוסין של העיירה בשנת 1931 (תקצ"א) מראה על אוכלוסייה של 85.97% יהודים מתוך כלל תושבי העיירה.
יהודים
יהודים התפרנסו כמגדלי בקר, קצבים, אופים, חנוונים ורוכלים. במשך כמאה ועשר שנים מאז הקמתה, עד שנת 1940, היו היהודים חלק עיקרי מתושבי העיירה. בשנת 1851 היו 523 תושבים ומתוכם 61% יהודים. בשנת 1891 היו בעיירה 1281 תושבים ומתוכם 72% יהודים. בספטמבר 1894, מאות מתוך יהודי העיירה היו צפויים לגירוש אך שליט האזור ביטל את צו הגירוש בשל הנזק שגירוש היהודים יגרום לכלכלת העיר. עד תחילת מלחמת העולם השנייה התנהלו בעיירה חיים יהודיים תקינים, בשנת 1937 היו חמישה בתי כנסת בעיירה, תלמוד תורה, ומקווה כשר. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן המצב השתנה במהירות, ובשנת 1941 נתפסו כל יהודי העיירה ונשלחו למחנה ריכוז. אחדים מהניצולים חזרו אחרי השואה. שתי המצבות האחרונות בבית הקברות הן משנת 1956 ומשנת 1975.
בעיירה כיהנו ברבנות ובאדמו"רות האדמו"רים של שושלת חסידות בוטשעטש, אשר סמכותם הקיפה גם את יהודי האזור, באמצעות כוחה של תנועת החסידות, שהייתה חזקה בבוטשעטש. האדמו"רים נטמנו בה לאחר פטירתם, ואוהל קיים על קברם.
עד מלחמת העולם השנייה המוני יהודים מרומניה וגם מחוצה לה, היו פוקדים את העיירה בימי ההילולא של צדיקי שושלת בוטשעטש בוטושאן, להתפלל על קברי הצדיקים הטמונים באוהל האדמו"רים בעיירה, בו טמונים רבי אליעזר זאב מבוטשעטש, בנו רבי יוסף אהרן מבוטשעטש, ובנו רבי אליעזר זאב מרילוס מבוטשעטש. כיום רבים עורכים נסיעה מיוחדת לרומניה על מנת לפקוד את המקום.
אמפתוגן-אנטקטוגן
המונחים אמפתוגן ואנטקטוגן (באנגלית: Empathogens - entactogens) הם שני מונחים שונים המתייחסים לאותה קבוצה של סמים פסיכואקטיביים היוצרים השפעה רגשית וחברתית ייחודית הדומה לזו של MDMA (אקסטזי). סמים אחרים בקבוצה זו הם MDA, 6-APB, MDEA, MBDB ו-AET. לסמים מהקבוצה הנ"ל מתייחסים לעיתים קרובות כאל סוג מיוחד של סמים ממריצים או פסיכדליים הלוצינוגנים מכיוון שיוצרים תחושות סובייקטיביות הדומות לאלו של האמפטמינים  ושל הLSD. . המבנה הכימי של רוב האנטקטוגנים מכיל ליבה אמפטמינית מותמרת.
המונח אמפתוגן הוטבע ב-1983 על ידי ראלף מטסנר כדי להתייחס לחומרים המשרים תחושת אמפתיה.
המונח אנטקטוגן הוטבע על ידי דייוויד ניקולס כתחליף למונח אמפתוגן, בניסיון להימנע מאסוציאציה שגויה של הנ"ל עם המושגים השליליים הקשורים לשורש היווני "פאתוס" (סבל); ניקולס כמו כן ראה את המילה אמפתוגן כמגבילה, ולא כוללת בה את השימושים הרפואיים של הסמים הגורמים ליותר מהחדרת תחושת אמפתיה. המילה "אנטקטוגן" נגזרת מהשורשים "אן" (יוונית: תוך), "טקטוס" (לטינית:לגעת) ו"גן" (יוונית:ליצור). אף אחד מהמונחים אינו דומיננטי מהשני, וניתן להחליף בין שני המונחים למרות ההבדלים הקונוטטיביים שלהם מכיוון שהם מתייחסים בדיוק לאותם חומרים.
החוקרים המוזכרים טענו שהסמים הללו יוצרים ספקטרום שונה של השפעות פסיכולוגיות מממריצים כמו אמפטמין ומתאמפטמין או מסמים פסיכדליים כמו LSD או מסקלין. כפי ששמותיהם מרמזים, משתמשי האנטקטוגנים מדווחים לרוב על הרגשת אמפתיה, אהבה, וקרבה רגשית לזולת. לעומת זאת, נעשו עד כה רק השוואות ראשוניות ביותר של הסמים הללו במחקרי מעבדה מבוקרים.
אם מתייחסים ל-MDMA כאנטקטוגן מייצג, נראה שהפעילות הפרמקולוגית של הקבוצה הזו דומה לזו של מתאמפטמין. רמות הדופמין, סרוטונין ונוראפינפרין מחוץ לתא מועלות גם על ידי מתאמפטמין וגם על ידי MDMA. לעומת זאת, אנטקטוגנים אחרים מקבלים מעט מאוד תשומת לב מדעית, ועל כן קשה להסיק מסקנות בנוגע למנגנון פעולתם של אנטקטוגנים בכלליות. כמו כן נטען שלא ידוע מדוע אנטקטוגנים יוצרים השפעות רגשיות השונות משל ממריצים.
רבים מהאנטקטוגנים מופיעים בפקודת הסמים המסוכנים ואינם חוקיים בישראל ובמדינות אחרות בעולם.
לקריאה נוספת
Robert Joseph Boland, Marcia l.Verdun, Pedro Ruiz (ed) - Synopsis of Psychiatry ed 12, Wolters Kluwer, Philadelphia, Baltimore, NY,London etc 2022
יצחק מאיר השיל (קופיטשניץ)
רבי יצחק מאיר העשיל (כ"א בכסלו תרכ"ב,24 בנובמבר 1861 - א' בתשרי תרצ"ו, 28 בספטמבר 1935) היה אבי חסידות קופיטשניץ.
תולדותיו
בשנת תרנ"ד, לאחר פטירתו של חמיו פנו אליו מעיירות שונות לשמש כרבם, והוא שאל את דודו - רבו רבי דוד משה פרידמן מצ'ורטקוב מאיזה עיירה לקבל את המינוי, הרבי הטיל גורל, וכשיצא הפתק "קופיטשניץ" אמר הרבי "מזל טוב קופיטשניצער רבי".
במלחמת העולם הראשונה, נמלט עם משפחתו לווינה כרוב אדמו"רי רוז'ין, עקב פחדם מהשלטון הרוסי, ונשאר בה עד לפטירתו ביום ראשון של ראש השנה תרצ"ו. נקבר בווינה.
משפחתו
ילדיו:
ליאון בוטשטיין
ליאון בוטשטיין (באנגלית: Leon Botstein, נולד ב-1946) הוא מוזיקולוג, פדגוג ומנצח יהודי אמריקאי, יליד שווייץ, ונשיא בארד קולג' (מאז 1975).
בוטשטיין מכהן כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית האמריקאית החל משנת 1991, ובין השנים 2003 - 2011 כיהן כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית ירושלים. בוטשטיין הוא בימינו מנצח אורח בר כבוד של התזמורת. הוא משמש כנשיא-שותף של האוניברסיטה המרכז-אירופית, בבודפשט, בהונגריה.
חייו
ליאון בוטשטיין נולד בציריך כילדם השלישי של זוג רופאים יהודים רוסים-פולנים שאיבדו את משפחתם בגטו ורשה. משווייץ היגרה המשפחה לארצות הברית והתיישבה בריוורדייל. ההורים התעניינו במיוחד בחינוך ילדיהם, שלמדו מגוון רב של מיומנויות: לשון עברית וגרמנית, מוזיקה, ריקוד בלט, לוליינות, עבודה בעץ, טניס. בוטשטיין למד לנגן בכינור מגיל 9, אך שאף מגיל צעיר להיות מנצח. בהמשך עשה דוקטורט במוזיקולוגיה באוניברסיטת הרווארד, עם עבודה המוקדשת להיסטוריה החברתית של המוזיקה המודרניסטית בווינה.
אחרי שסיים בגיל 16 את התיכון למוזיקה ואמנויות בניו יורק למד לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת שיקגו, היה בגיל 23 לנשיא הקולג' הצעיר ביותר בתולדות ארצות הברית. בוטשטיין כיהן במעמד זה בקולג' פרנקוניה שבמדינת ניו המפשייר החל משנת 1970 ועד סגירתו בשנת 1975.
בוטשטיין ביצע בבכורה יצירות מאת ארנסט שוסון, אהרן קופלנד, רוג'ר סשנס, ג'ורג' פרלס, ארנסט פון דוהנאני, פרנץ ליסט, אנטון ברוקנר, בלה בארטוק, קרל אמדאוס הרטמן, מקס רגר, ריינהולד גליאר. עם התזמורת הסימפונית האמריקאית ביצע בקונצרט חי את האופרה "הלנה המצרייה" (עם דבורה וויגט) ו"אהבתה של דנאה" (עם לורין פלניגן). האלבום שהקליט עם הסימפוניה הראשונה מאת גבריל פופוב ונושא עם וריאציות מאת דמיטרי שוסטקוביץ' היה בשנת 2004 מועמד לפרס גראמי על ביצוע בכורה הטוב ביותר.
בושטיין הוא אחיו של הביולוג דייוויד בוטשטיין. היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה, שאותה הכיר בקיימברידג', נולדו לו שתי בנות, שאחת מהן, אביגיל, נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1979, בגיל 7. באותה תקופה הנישואים התפרקו. מנישואיו השניים, למומחית לתולדות האמנות ברברה האסקל, נולדו לו שני ילדים נוספים.
ספרים
לאון בוטשטיין הוא עורך כתב העת "The Musical Quarterly"
קישורים חיצוניים
Leon Botstein made Bard College what it is, but can he insure that it outlasts him? כתבה מאת אליס גרסורי ב"ניו יורקר" 29.09.2014
גרף רציף
גרף רציף נוצר בשרטוט של קו או של קווים אחדים, שנעשה כך שכל קו מורכב מנקודות במישור לפי מערכת צירים קרטזית. על הצירים מופיעות יחידות המידה, שאליהן יש להשוות את הקווים. במקרה בו יש יותר מקו אחד, יופיע לצד הגרף מקרא, שיסביר מה מייצג כל אחד מהקווים. דוגמאות שגרתיות:
נפקדים נוכחים
נפקדים נוכחים הוא כינוי לפלסטינים אשר עזבו, ברחו או גורשו מבתיהם במהלך מלחמת העצמאות ורכושם הופקע מהם מכוח חוק נכסי נפקדים, אך נותרו כעקורים בתוך תחומי מדינת ישראל או שחזרו אליה במועד מאוחר יותר. אנשים אלה, אם כן, הם נפקדים מבחינת החוק, אך למעשה נוכחים במדינה. לפי הערכות היו ב-1950 כ-46,000 נפקדים נוכחים מתוך כ-156,000 ערבים שנותרו בישראל סך הכול.
אוכלוסייה נוספת שמוגדרת נפקדים-נוכחים הם ערביי המשולש. הם אמנם לא עזבו את בתיהם, אבל המשולש סופח רק ב-20 במאי 1949 עם יישום הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות. בינתיים, מדינת ישראל הפקיעה אדמות שהיו שייכות לתושבי המשולש אבל היו תחת שליטה ישראלית. לאחר הסיפוח, ישראל לא הייתה מוכנה לשחרר את האדמות מחזקת נכסי נפקדים למרות שבעליהם המקוריים הפכו לאזרחי המדינה.
הבסיס החוקי
הנכסים של הנפקדים-נוכחים הופקעו על פי חוק נכסי נפקדים והופקדו לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים. באופן עקרוני, מטרת החוק והאפוטרופוס היא לשמור על נכסים אזרחיים שהופקרו במהלך מלחמה מסיבות שונות. החרמה של נכסים אלה נחשבת פשע מלחמה לפי אמנת ז'נבה. במדינות רבות יש חוקים ומנגנונים האחראים על נכסי נפקדים, כשהמטרה של כולם היא לשמור על הנכסים עד שהנפקדים יוכלו לשוב ולקחתם. במקרה הישראלי, מדינת ישראל לא מוכנה לתת לנפקדים לשוב לבתיהם מפני שהם מוגדרים אוכלוסיית אויב. אבל בעניין הנפקדים-נוכחים ישנה בעייתיות מסוימת להגדיר אותם כאוכלוסיית אויב מפני שהם אזרחי המדינה לכל דבר ועניין.
מציאות החיים של הפליטים הפנימיים
הנפקדים-נוכחים לא הורשו לשוב לבתיהם גם אם הם חיו באותו אזור והיו להם מסמכים שמוכיחים שהנכס היה בבעלותם. בחלק מהמקרים המדינה דאגה לפליטים הפנימיים ויישבה אותם מחדש בכפרים שונים בבתיהם של נפקדים או נפקדים-נוכחים אחרים (למשל במקרה איקרית/ ראמה). בכפרים רבים נוצרו שכונות של נפקדים נוכחים שנקראות "שכונות הפליטים". בכפרים מסוימים אוכלוסיית הנפקדים שיושבה בהם הייתה יותר גדולה מהאוכלוסייה הכפרית המקורית שנשארה במקומה. לעיתים הפליטים הפנימיים התיישבו ליד כפרם בתקווה שיוכלו לחזור אליו בעתיד, משלא ניתן להם לחזור הפכה ההתיישבות הארעית למקום קבע, למשל המקרה של עין הוד/ חוד.
תותי פרוטי
תוּתִי פְרוּטי (מאיטלקית: Tutti i frutti, 'כל הפירות') הוא ממתק צבעוני המכיל סוגים רבים ושונים של פירות (בדרך כלל מסוכרים) או תמצית טעם מלאכותית המדמה את הטעם של השילוב של פירות שונים. לרוב הוא משמש כדי ליצור את הטעם של גלידת תותי פרוטי וגם מסטיק.
היכל המדונה של לוקאס הקדוש
היכל המדונה של לוקאס הקדוש (איטלקית Santuario della Madonna di San Luca) היא כנסייה קתולית המוקדשת למרים, אם ישו, הממוקמת בגובה של 270 מטרים מעל פני הים, בליבו של אזור מיוער על "גבעת המשמר" (Colle della Guardia), דרומית-מערבית למרכזה של העיר בולוניה באיטליה. להיכל נועדת חשיבות רבה לדברי העיר, והוא יעד עלייה לרגל למאמינים הבאים להעריץ את איקונין המדונה והילד השמור במקום והמיוחס לפי המסורת ללוקאס כותב הבשורה. עוד ידוע ההיכל בשל פורטיקו באורך של 3,796 מטרים העולה אליו לאורך 664 מדרגות משער העיר. הפורטיקו הוא הארוך בעיר.
מסלול מרוץ האופניים החד-יומי, ג'ירו דל'אמיליה, הנערך מדי שנה בסתיו באזור בולוניה, מסתיים בטיפוס לאורך הפורטיקו אל היכל המדונה של לוקאס הקדוש.
תותי פרוטי
בארצות הברית תותי פרוטי מתייחס לעיתים גם לפירות המושרים עם ברנדי או משקאות חריפים אחרים או גם לפירות המותססים יחד עם נוזל המכיל סוכר ושמרים.
הזב הגדול
הזב הגדול (פרסית زاب بزرگ; ערבית الزاب الاعلى - תעתיק מדויק: אלזאב אלאעלא; טורקית Büyükzap Suyu; כורדית: Zêyê Mezin; ארמית סורית: ܙܒܐ ܥܠܝܐ; יוונית עתיקה Λύκος; לטינית Lycus) הוא נהר הנובע בטורקיה וזורם דרומה לאורך 473 ק"מ, עד שהוא מתמזג עם נהר החידקל, דרומית לעיר מוסול שבעיראק. הנהר תוחם בקירוב את הגבול הדרומי של תפוצת האוכלוסייה הכורדית בעיראק, ומהווה גבול פוליטי של האזור האוטונומי הכורדי. הנהר מהווה מקור מים חשוב של החידקל, ומשמש להשקיה ולהפקת אנרגיה הידרואלקטרית באמצעות סכרים הבנויים עליו.
בשנת 750 לספירה התחולל קרב גדול על נהר הזב בין הח'ליפים מבית אומיה לבין בית עבאס.
ג'ק רובי
ביוגרפיה
נולד ב-1911 בשיקגו שבאילינוי בשם יעקב לאון רובינשטיין, בנם החמישי מתוך שמונה של זוג מהגרים יהודים שומרי מצוות מפולין. אין ודאות באשר לתאריך המדויק של היוולדו, שכן רישום הלידות בשיקגו בשנת 1911 לא היה חובה, ובהזדמנויות שונות נתן רובי תאריכים שונים, בין מרץ ליוני. התאריך 25 במרץ הוא היותר נפוץ מבין התאריכים המיוחסים ליום הולדתו.
רובי היה ילד בסיכון, ובילה חלק מנערותו במוסדות לנוער עברייני. לכשהתבגר עבד בתחילה כסוכן הימורים בהימורי סוסים, ולאחר מכן סחר בגרוטאות ברזל. היו לו קשרים לפשע המאורגן, ולמאפיה של אל קאפון. הוא שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, אך לא השתתף בקרב. לאחר שחרורו הוא עבר לדאלאס ועבד בניהול מועדוני לילה, מועדוני חשפנות, אולמות ריקודים, וכן שימש כאמרגן לזמרים וכסרסור לזונות. רובי נסע לקובה בשנת 1959, על מנת לבקר ידיד בשם לואיס מקווילי שנשלח לכלא על ידי משטרו של פידל קסטרו. מקווילי היה קשור לארגוני הפשע של סנטו טרפיקנטה ג'וניור ומאיר לנסקי.
רצח רוצחו של קנדי
רובי (שכונה "ספארקי") נשא לרוב אקדח, ועדים ראו אותו עם אקדח בבניין משטרת דאלאס מספר פעמים לאחר 22 בנובמבר 1963, הוא יום רצח קנדי. ידוע כי התחזה לעיתונאי, ושהה בבניין בליל 22 בנובמבר, אם כי הסיבה לכך אינה ברורה. ב-24 בנובמבר ירה רובי בלי הארווי אוסוואלד בשעה שזה הועבר מבניין משטרת דאלאס אל תא הכלא.
רובי טען כי ירה באוסוואלד ברגע של זעם, כאשר הייתה לו ההזדמנות לכך. כאשר נעצר טען שירה באוסוואלד כדי להראות "שליהודים יש ביצים", ושרצח אוסוואלד ימנע מז'קלין קנדי את עוגמת הנפש של מתן עדות במשפטו של אוסוואלד. מיליונים ראו כיצד נרצח אוסוואלד בשידור ישיר בטלוויזיה. הייתה זו הפעם הראשונה שרצח כזה אירע בשידור חי. האקדח בו השתמש רובי היה קולט קוברה 0.38.
המסלול שעשה רובי כדי להגיע למרתף בית הכלא בדאלאס שנוי במחלוקת. הוצעו כמה מסלולים שמהם משתמע שלרובי היה סיוע מבפנים על מנת להגיע ליעדו, זאת על אף שעיתונאים רבים הסתובבו בתחנה אותו יום מבלי שנבדקו. רובי העיד שנכנס לכלא אותו יום דרך דלת הכניסה, ושוטר בשם נפוליאון דניאלס העיד כי ראה אותו נכנס בדרך זו.
בדיקת פוליגרף שנערכה לרובי הראתה כי אחת השאלות שהוא שיקר לגביהן הייתה האם הכיר את לי הרווי אוסוואלד קודם לרצח.
ישנו ויכוח באשר למניעיו של רובי. ישנם המאמינים כי פעל על פי פקודות מראשי המאפיה ושהיה חלק מן הקשר לרצח הנשיא, ולמעשה היה זה חיסול מוזמן שמטרתו למנוע מאוסוואלד להעיד. ניתנה חשיבות לעובדה כי נכנס בקלות לאזור מאובטח, כשהוא נושא אקדח. אחרים סוברים כי המדובר באדם מעורער בנפשו, אשר חיפש נקמה על רצח הנשיא בו ראה את אלילו. הם מייחסים חשיבות לעובדה שיציאתו של אוסוואלד התעכבה בכמה דקות עקב חקירת השירות החשאי והעובדה כי רצה ללבוש סוודר. אם היה אוסוואלד עוזב את תאו בשעה המתוכננת, רובי לא היה מספיק לבצע את הרצח.
עורך דין מצליח בשם מארווין בלי הסכים לייצג את רובי בחינם. כמה משפטנים סבורים כי ניתן היה להגיע לעסקה על בסיס של "רצח ללא זדון" המקביל לעבירת ההריגה במשפט הישראלי, ובמקרה זה העונש המקסימלי היה חמש שנות מאסר. בלי בחר בכיוון אחר, וניסה להוכיח כי רובי לא היה שפוי בדעתו. ב-14 במרץ 1964 הורשע רובי ב"רצח בזדון" ונידון לעונש מוות.
רובי ביקש מספר פעמים להעיד בפני ועדת וורן. רק לאחר שאחותו כתבה אל הוועדה מכתבים, ופרסמה אותם בתקשורת, הסכימה הוועדה לשמוע את רובי. בפני הוועדה התחנן רובי כי הוא ומשפחתו יועברו לוושינגטון בשל חשש לחייהם. השופט ארל וורן סירב, בטענה כי אין הדבר בסמכויותיו.
רובי ערער על הרשעתו לבית המשפט העליון של מדינת טקסס, בטענה כי לא יכול היה להתקיים משפט הוגן בעיר דאלאס בשל האווירה התקשורתית השוררת שם. בית המשפט הסכים, ופסק כי על בית המשפט היה להסכים לבקשתו לשינוי מקום הדיון בעת המשפט, ומסיבה זו אין ההרשעה יכולה לעמוד. בעודו ממתין למשפט חדש אושפז רובי ב-9 בדצמבר 1966 בבית החולים פארקלנד ממוריאל בטקסס עקב דלקת ריאות. ביום המחרת הוא אובחן כחולה בסרטן, ומת שם ב-3 בינואר 1967.
יוליוס רויבקה
יוליוס רויבקה (בגרמנית: Julius Reubke; 23 במרץ 1834 – 3 ביוני 1858) היה מלחין, פסנתרן ונגן עוגב גרמני.
ביוגרפיה
רויבקה נולד בהאוזניינדורף, בנו של בונה העוגבים אדולף רויבקה. הוא נכנס לבית הספר למוזיקה של ברלין (שהפך מאוחר יותר לקונסרבטוריון שטרן), שם למד פסנתר אצל תיאודור קולאק. לפי המלצתו של הנס פון בילוב נסע ב-1856 לוויימאר, ללמוד שם אצל פרנץ ליסט, והיה לאחד מבכירי תלמידיו. כשרויבקה מת כעבור שנתיים בפילניץ, כתב ליסט מכתב תנחומים לאביו ובו אמר, "באמת, אין מי שיחוש ביתר עמקות את האבדה, שפקדה את האמנות עם לכתו של יוליוס שלך, מזה שצפה באהדה ובהתפעלות בחתירתו האצילה, המתמדת והמצליחה בשנים האחרונות, ואשר ישא עמו בנאמנות את זכר ידידותו עד יומו האחרון."
רויבקה לא האריך ימים די הצורך לצבור כמות ניכרת של יצירות. אף על פי כן, הסונאטה לפסנתר שלו (1857) מבוצעת מדי פעם בימינו ויצירתו הנודעת ביותר, הסונאטה לעוגב על פי מזמור בתהילים (גם היא מ-1857) נחשבת לאחת מיצירות העוגב המשובחות ביותר של המאה ה-19. בשתי היצירות ניכרת השפעתו של ליסט, בעיקר בסונאטה לפסנתר.
רויבקה מת בגיל 24 כתוצאה ממחלת השחפת.
יחסי פורטוגל–פינלנד
יחסי פורטוגל–פינלנד הם יחסי החוץ בין פורטוגל לפינלנד. שתי המדינות חברות ב ובארגונים בינלאומיים רבים אחרים, ביניהם מועצת אירופה, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE), הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD), קרן המטבע הבינלאומית (IMF) וארגונים שונים של האו"ם.
היסטוריה
לאחר הכרזת העצמאות הפינית בשנת 1917, הכירה פורטוגל ברפובליקה של פינלנד ב-19 בדצמבר 1919. ב-10 בינואר 1920 שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים.
כשפרצה מלחמת החורף בשנת 1939, הכריז הדיקטטור הסמי-פשיסטי אנטוניו דה אוליביירה סלזאר על סולידריותו עם פינלנד. פורטוגל, שנותרה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה, לא לקחה חלק ישירות במלחמה הפינית-סובייטית, אלא הייתה שחקן מרכזי בהדרת ברית המועצות מחבר הלאומים בשנת 1939. הציבור הפורטוגלי לקח חלק גדול בגורל פינלנד כשבתקופת הרעב של חורף של 1939/40 נאספו בפורטוגל תרומות למזון ובגדים והצלב האדום הפיני אסף כמה טונות של ציוד סיוע בפורטוגל. בנוסף, כ-100 חיילים פורטוגזים התנדבו לשורות הפינים בלחימה, כולל 20 קצינים, ובהם ותיקי מלחמת האזרחים בספרד. פורטוגל הייתה אחת התומכות הנמרצות ביותר של פינלנד בתקופה זו והתמיכה הכוללת הסתכמה בכ-90 מיליון מארק פיני.
התמיכה הפורטוגלית נמשכה עד סוף מלחמת העולם השנייה. לאחר תום מלחמת העולם, נסע הגנרל הפיני והנשיא מנרהיים לפורטוגל למספר שבועות מסיבות בריאותיות בשנת 1945, שם התקבל בצהלה ופגש הן את סלאזר והן את הנשיא אנטוניו קרמונה.
אולם לאחר מכן היחסים איבדו במהירות את העוצמה שלהם. פינלנד השתלבה ב לאחר תום המלחמה, אך מבחינה כלכלית היא הייתה תלויה רבות בסחר עם ברית המועצות הקומוניסטית עד סוף 1991. מבחינת מדיניות החוץ פינלנד ופורטוגל התרחקו גם בשל דחייתה של פינלנד את המדיניות הקולוניאלית הפורטוגלית. פינלנד סיפקה תמיכה פוליטית עבור התנועות לעצמאות האפריקאיות, במיוחד במושבות הפורטוגזיות של אנגולה ומוזמביק, ואף סיפקה סיוע הומניטרי ישיר לנפגעי המלחמה הקולוניאלית הפורטוגזית. למרות התמיכה הפינית במתנגדי פורטוגל, לא התקיימה שום מחאה דיפלומטית של פורטוגל.
בקשר לדיון ברחבי אירופה בשנת 2011 על חבילות סיוע עבור פורטוגל בשיאו של משבר האירו, עלתה בפינלנד התנגדות להלוואות הצלה לכלכלות דרום אירופה, אולם גורמים בחברה הפינית נזכרו מדי פעם גם בסיוע הפורטוגלי לפינלנד בשנת 1940.
יחסים כלכליים
פינלנד הייתה במקום ה-27 בקרב הקונים ובמקום ה-39 בקרב הספקים בסחר החוץ של פורטוגל בסחורות, ואילו פורטוגל הייתה במקום ה-48 בקרב הקונים ובמקום ה-28 בקרב הספקים בסחר החוץ הפיני בסחורות.
לי אורפז
לי אורפז (נולדה ב-1977) היא אמנית ומרצה לאמנות ישראלית, עוסקת בצילום ווידאו ארט.
ביוגרפיה
אורפז נולדה בניו יורק, והיא בוגרת המחלקה לצילום בבצלאל (BFA), בעלת תואר שני מבצלאל באמנות ובצילום (MFA).
אורפז עסקה בראשית דרכה בהדרכת ילדים ונוער בצילום, בבית ספר בלוד במסגרת קרן קרב ובמוזיאון הרצליה, ושמשה כאסיסטנטית לצלם מיכה קירשנר. אורפז לימדה צילום בגימנסיה הרצליה, במכון אבני, ובמוסררה. כיום מלמדת במכללת אורנים, ובבצלאל, האקדמיה לאמנות ירושלים. בנוסף לכך, אורפז היא צלמת עצמאית, העוסקת בצילום פורטרטים, צילום למגזינים, צילום מוצרים, רפרודוקציות, עבודות אמנות, עיצוב פנים ואופנה.
עבודותיה
אורפז היא אמנית צילום ווידאו אשר אינה מגישה את החומר מעובד, מנוסח וערוך לצופים. היא אמנית שמבקשת מהצופים להביט ולסקור את עבודותיה, לעמול ולמצוא את ההקשרים והזיקות ביניהן, ולפענח את התמות שאינן נפתרות באופן חזותי ובהיר, אלא אחרי העמקה, מחשבה תאורטית ורעיונית ועיבוד רגשי
אורפז מנסה ללכוד את המציאות בצילומיה. האור, מופיע בצילומים כאמצעי המעכב את הראייה ואף חוסם אותה. הדימויים שלה, בצילומים ובעבודות הווידאו מקיימים מתח שבין תנועה לנייחות, הם מופיעים ונעלמים, קיימים ועוזבים, וכמו מיצבי הווידאו עצמם משאירים רק את זכרם בחלל. אורפז עוסקת בזיכרון ובהיעלמותו, בזיכרון אישי וקולקטיבי ומייצרת תחתיו ובמקומו דימויים חידתיים
בתערוכת היחיד השנייה שלה בשנת 2011 "כלֹא היה" בגלריה עינגא עסקה אורפז במצבי תודעה. תהליכי החיפוש והעיסוק בזיכרון נועדו לבסס תהליכי הבנה והשלמה עם העבר, עם האירועים והעובדות, עם זאת מתקיימת בעבודותיה רמיזה למצבים של חלום, פנטזיה והזיה, בהם מתערער הביטחון בשיפוט המציאות ומוטל ספק בעובדות ובזיכרון הצילום של אורפז בתערוכה זו מופנם ומצומצם, ומגיש לצופה חומר גלם להרהורים, למחשבות ולהתמודדות עם שאלות במגוון הקשרים - רעיוניים ורגשיים.
בתערוכת היחיד השלישית של אורפז "ההווה מתמשך" שהוצגה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית בשנת 2016, מצלמת אורפז במגוון אמצעים נוספים : באמצעות רחפן מגבוה, בעזרת טכנולוגיה צבאית של ראיית לילה ובמצלמה תרמית הקולטת גופים על פי חתימת החום שלהם. השימוש במגוון אמצעים מאפשר למבט שלה לשוטט, להרחיב את השטח המצולם פיזית וגם רעיונית, וכך לפתור את המגבלות האנושית. מכשירים אלה כמו גם עבודותיה נוסכים תחושת של עצמה וביטחון מחד, אך מאידך - מדגישים את תחושת האיום, הקטנות והזמניות של האדם
אורפז מציגה את השתייכות הפרט למבנה חברתי גדול ממנו, עוסקת בחוקי המשחק הקפיטליסטי, בזיוף ובשייכות לסיטואציות מהונדסות. היא מציעה אפשרות אחרת מזו המקובלת של חיים בכאן ועכשיו, בתוך עידן מזויף שכולו מחוות מאולצות, באמצעות התייצבות מחוץ לזמן. הזרוּת מייצגת עבורה אפשרות יחידה של חיוּת, ושל מודעות לזמן האנושי
בעבודותיה, אורפז מקיימת דיאלוג מתמיד גם עם הארכיון המשפחתי שלה המכיל תצלומים מאמצע המאה העשרים ועד סיומה, תמונות אשר צולמו על ידי אביה וסבה, שהיו צלמים. דיאלוג זה מאפשר לה לגעת בעבר ובהווה, בהשתייכות, בזיכרון, במציאות המשתנה ובמקומה שלה בתוך מציאות זו.
אורפז עוסקת בחיים ובמשמעותם. בזיכרון העבר, בהתמודדות הסתמית והיום-יומית בהווה ובוחנת את העתיד. היא משתמשת בדימויים מינוריים, מונוכרומטיים, לעיתים זמניים- הבוקעים, מופיעים ונעלמים לתוך עצמם. אורפז מציגה רמיזות ומקטעי מידע המחייבים את הצופה למחשבה והרהור, על מנת לבחון ולהתחקות אחר התמות הרגשיות, הערכיות והרעיוניות המוצגות וכדי לפענח את כוונותיה.
איליה קאן
איליה אברמוביץ' קאן (ברוסית: Илья Абрамович Кан; 4 במאי 1909 – 12 בדצמבר 1978), שחמטאי יהודי-סובייטי בדרגת אמן בינלאומי.
קאן באליפויות ברית המועצות
קאן השתתף עשר פעמים באליפות ברית המועצות.
קאן באליפויות ערים שונות
! !! !!01!!02!!03!!04!!05!!06!!07!!08!!09!!10!!תוצאה
בשנת 1936 חלק מקום 1–2 ביחד עם ולדימיר אלאטורצב באליפות מוסקבה. בשנת 1937 סיים במקום הרביעי באליפות מוסקבה (ניצחו: ולדימיר אלאטורצב וסרגיי בלהונץ'). בשנת 1937 סיים בקום השני, אחרי ראובן פיין בתחרות מוסקבה.
בשנת 1950 העניקה פיד"ה דרגת אמן בינלאומי לקאן. תרומתו לתיאורית הפתיחות היא בעיקרה בהסתעפות של ההגנה הסיציליאנית הנושאת את שמו: 1. ה4 ג5 2. פו3 ה6 3. ד4 ג:ד4 4. פ:ד4 א6. הסתעפות גמישה זו הייתה בשימוש של שחקני הצמרת מאז שנות החמישים של המאה העשרים, כולל אלוף העולם לשעבר אנטולי קרפוב, ורב האמן האנגלי טוני מיילס. ההסתעפות נקראת לעיתים הסתעפות פאולסן, על שם האמן הגרמני לואיס פאולסן, ששיחק אותה באמצע המאה ה-19.
קאן ניצח את מיכאל בוטביניק מספר פעמים בתחילת הקריירה שלו. בשנת 1954 הוא היה עוזרו בתחרות מול וסילי סמיסלוב. הוא מופיע כעורך בביטאון "Shakhmatny Bulletin" בגיליון השישי.
דוגמאות מתוך משחקיו
=== לבן: מיכאל בוטביניק - שחור: איליה קאן מוסקבה 1931 ===
בוטביניק השתלט על טור ד', איפשר לכלים שלו לחדור לעמדות היריב, חילופי הכלים סמוך למסע ה-30 השאירו את בוטבניק בסיום צריחים ורגלים שבו לא התקשה לזכות.
=== לבן: מיכאל בוטביניק - שחור: איליה קאן סברדלובסק 1943 ===
בשלב המציעה, כשכל הכלים עדיין על הלוח, מבצע בוטביניק מספר מסעים והעמדה הופכת לעמדת סיום, שבו שני רגלים לבנים קרובים לערוגת ההכתרה. כמה מסעים נוספים של המלך הלבן והעמדה שוב משתנה לגמרי - הרגלים החופשיים נעלמים, ובמקומם נוצרת עמדה פשוטה שבה ללבן מספר דרכים לזכייה.
אילן ואילנית (אלבום, 1970)
אילן ואילנית הוא אלבום האולפן הרביעי של הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית. את האלבום הוציאה לאור באוגוסט 1970 חברת התקליטים הד ארצי בקטלוג BAN 14146. באלבום נכללו שני שירים שזכו להצלחה במצעד הפזמונים השבועי של קול ישראל: "עכשיו עכשיו", שהגיע בשיאו למקום השמיני, ו"בין שני לבבות", שדורג במקום הראשון במצעד.
אורטוריה לחג המולד
האורטוריה לחג המולד (בגרמנית: Weihnachts-Oratorium) היא אורטוריה מאת יוהאן סבסטיאן באך, מס' 248 ברשימת יצירות באך. היא מורכבת משש קנטטות. האורטוריה בוצעה לראשונה בשישה אירועים הסובבים את חג המולד - בשלושת הימים הראשונים של חג המולד, מ-25 עד 27 בדצמבר 1734, בחגיגת ברית המילה, 1 בינואר 1735, ביום א' הראשון של השנה החדשה, 2 בינואר 1735, ובחג ההתגלות, 6 בינואר 1735. הקנטטות בוצעו לסירוגין בכנסיית תומאס ובכנסיית ניקולאי בלייפציג.
תולדות האורטוריה
באך הגיע ללייפציג בשנת 1723, בעקבות מינויו למנהל המוזיקלי של בית הספר של כנסיית סנט תומאס. בתוקף תפקידו היה ממונה על המוזיקה בכנסיות החשובות של העיר, סנט תומאס וסנט ניקולאי ועל חיי המוזיקה בעיר כולה. שמו יצא לתהילה ברחבי העולם הלותרני, ובמסגרת תפקידו היה עליו לספק קנטטה חדשה מדי שבוע, לתפילות ימי ראשון ולחגים. נוסף על כך נדרש לחבר מוזיקה לאירועים חוץ-כנסייתיים בעיר. מחבר הטקסט איננו ידוע, אך יש מקום להניח, שהיה כאן שיתוף פעולה מצד כריסטיאן פרידריך הנריצ'י, פיקאנדר.
עקב אכזבתו של באך מרמת הביצוע ומן ההערכה הזעומה שזכה לה מצד רשויות העיר ופרנסיה, בחר להקדיש את זמנו ומרצו לכתיבת מוזיקה חילונית. הוא ביצע מגוון רחב של יצירות, הן משלו והן משל מלחינים אחרים עם אנסמבל קולגיום מוזיקום, שייסד גאורג פיליפ טלמן בשנת 1704. עם זאת, באך הוסיף לעסוק במוזיקה הליטורגית, באיסוף, עריכה ועיבוד של יצירות מוקדמות יותר. בשנת 1733 בוצע החלק הראשון של המיסה בסי מינור בחצר של מושל סקסוניה ונערכו מחדש קטעים מן הפסיון על פי יוהנס.
היצירה שייכת לקבוצה של שלוש אורטוריות, שנכתבו לקראת סוף הקריירה של באך בשנים 1734 ו-1735 לחגיגות חשובות; האחרות הן Lobet Gott in seinen Reichen, BWV 11 (אורטוריית העלייה) 11 רי"ב ואורטוריית הפסחא (רי"ב 249). כולן יצירות פרודיה מוקדמות, אם כי "אורטוריות חג המולד ארוכה ומורכבת הרבה יותר מן האחרות.
האורטוריה כתובה בשישה חלקים, כל חלק מיועד לביצוע באחד מימי החגיגות החשובות של תקופת חג המולד. היצירה מוצגת לעיתים בשלמותה או מחולקת לשני חלקים. זמן הביצוע הכולל ליצירה בשלמותה קרוב לשלוש שעות.
החלק הראשון (ליום חג המולד) מתאר את הולדת ישו, השני (ל-26 בדצמבר) את "בשורת הרועים", השלישי (ל-27 בדצמבר) את "התפעלות הרועים", הרביעי (ליום השנה החדשה) את חגיגת ברית המילה של ישו וקריאתו בשם, החמישי (ליום א' הראשון אחרי השנה החדשה) את מסע שלושת האמגושים והשישי (לחג ההתגלות) מתאר את התפעלות האמגושים.
מבנה הסיפור
מבנה הסיפור מוגדר במידה רבה הדרישות המיוחדות של לוח השנה הכנסייתי לחג המולד 1735/1734. באך ויתר על הנוהל הרגיל שלו בכתיבת קנטטות כנסייתיות, של ביסוס התוכן על קריאת הבשורה לאותו יום, במטרה להשיג תוכן סיפורי רציף. לו נדרש לעקוב אחר לוח השנה, היה הסיפור מתנהל כדלקמן:
מכאן, שהמשפחה הקדושה הייתה נמלטת לפני ביאת האמגושים, סדר דברים שלא היה עולה בקנה אחד עם תוכנית האורטוריה כשלמות רציפה. באך הסיר את התוכן ליום השלישי של חג המולד (27 בדצמבר), הבשורה על-פי יוחנן, ופיצל את סיפור שתי קבוצות המבקרים - רועים ואמגושים - לשניים. בכך השיג תצוגה מובנת יותר של סיפור חג המולד: המנוסה למצרים מתרחשת אחרי סופו של החלק השישי.
העובדה, שבאך ראה בששת החלקים שלמות מאוחדת, גדולה יותר, ניכרת בבירור הן בטקסט המודפס ששרד והן במבנה המוזיקה עצמה. לא זו בלבד, שההוצאה נושאת את הכותרת Weihnachts-Oratorium - המחברת יחדיו את ששת פרקיה, אלא שהפרקים האלה גם ממוספרים ברצף. כפי שציין ג'ון בוט, דבר זה מורה, כמו במיסה בסי מינור, של אחדות מעבר למגבלות הביצוע של השנה הכנסייתית.
ביצוע
האורטוריה נכתב לביצוע בששת הימים של חג המולד במרוצת חורף 1734 ו-1735. הפרטיטורה המקורית מכילה גם פרטים הנוגעים לדרך הביצוע של כל אחד מחלקי האורטוריה. הם היו חלק בלתי נפרד מטקסי התפילה בשתי הכנסיות החשובות ביותר בלייפציג, כנסיית סנט תומאס וכנסיית סנט ניקולאס. כפי שאפשר לראות להלן, היצירה בוצעה בשלמותה רק בכנסיית סנט ניקולאס. ביצועים ראשונים:
Queen of Hip-Pop
Queen of Hip-Pop הוא אלבום הסטודיו השישי של נמיאה אמורו. האלבום יצא לאור ב-13 ביולי 2005.
מוזיקה יהודית דתית
מוזיקה יהודית דתית היא התופעה ההיסטורית של יצירה מוזיקלית למטרות דתיות וביצועה בקרב יהודים מאמינים מהתקופה המקראית ועד ימינו, בארץ ישראל ובתפוצות. מוזיקה זו נוצרה ויועדה בעיקרה לבתי המקדש, בתי הכנסת, לטקסים ואירועים דתיים. זאת להבדיל ממוזיקה יהודית שהוגדרה על ידי קורט זאקס כ-"מוזיקה שנוצרת על ידי יהודים, עבור יהודים, וכיהודים".
בתנ"ך
כבר במקרא ישנה התייחסות רבה לכלי נגינה בטקסים דתיים. לאחר קריעת ים סוף, יצאה מרים הנביאה בשירה, יחד עם הנשים בליווי תופים ובמחולות. בספר תהלים יש אזכורים רבים לשימוש בכלי נגינה בקריאת המזמורים. מוזכרים בו כינורות, נבלים, שופרות, חצוצרות ותופים; וכלים נוספים שנקראים נחילות, שמינית, גיתית, עלמות ומחלת/מחול. המזמור האחרון בספר תהלים מעודד ניגון במגוון כלים בעת שירת שבחי האל:
במזמור שנכתב לאחר חורבן הבית הראשון מתוארת דילמה דתית ורגשית איך אפשר להמשיך לשיר בגלות, על אדמת נכר, את שירי בית המקדש:
במשנה
גם במשנה מוזכרים טקסים שלוו במוזיקה דתית בימי הבית השני, כגון חליל בטקס הבאת הביכורים וכינורות, נבלים, מצלתיים וחצוצרות בשמחת בית השואבה. במסכת תמיד מסופר שאת הצלצל והחליל היה ניתן לשמוע מירושלים ועד יריחו.
בימי המשנה מוזיקה נוגה בקינות הייתה חלק בלתי נפרד מכל הלוויה. זאת ניתן ללמוד מדברי רבי יהודה במשנה על חובת הבעל בקבורת אשתו: "אפילו עני שבישראל, לא יפחות משני חלילים ומקוננת" ומהאמירה שאספקת חליל למת היא "דבר האבד".
לאחר החורבן
לאחר חורבן המקדש השני וביטול הסנהדרין נאסרה בהלכה היהודית השירה והמוזיקה בבתי משתה. ולכן המוזיקה היהודית מאז התרכזה בבתי הכנסת והייתה דתית בעיקרה. כמה מחכמי הראשונים אסרו כל מוזיקה שאינה לצורך דתי, וההלכה נפסקה כך גם בספר שולחן ערוך. אך כיום גם דתיים נוהגים לשמוע ולנגן גם לא למטרות דתיות.
במהלך המאות הראשונות לספירה שררה אחדות סגנונית בבתי הכנסת בקהילות היהודיות השונות במזרח התיכון. לחנים מורכבים לא היו מקובלים, ככל הנראה, ומנגינות התפילה התבססו על תבניות דקלום (קריאה קצבית בקול רם) פשוטות של אמירת תהילים ופרקי תפילה אחרים, שהוקראו על ידי שליח ציבור יחד עם הקהל במעין דיאלוג. למשל: הצבור אמר "נאוה תהילה", והחזן המשיך: "בפי ישרים..." שיטה זו עדיין נהוגה בימינו בקהילות תימניות. סגנון דומה של דקלום קיים גם במסורת של הכנסיות הקתוליות והאורתודוקסיות העתיקות ביותר, שככל הנראה קיבלו מהיהדות את כתבי הקודש יחד עם השלד המוזיקלי שנלווה אליהם.
בתקופת גאוני בבל במאה השישית, כשהחלו להתפתח הפיוטים – קטעי שירה דידקטיים ששולבו בקטעי התפילה הקיימים, ולפיוטים הוצמדו לחנים מיוחדים, התבסס מעמדו של שליח הציבור כחזן שנדרש לזמר את הלחנים בביצוע אמנותי הולם. הפיוטים אף נכתבו לרוב על ידי החזנים עצמם. אחד החזנים הראשונים, היה אלעזר הקליר שחי בארץ ישראל במאה השישית. התפתחות הפיוט והניגון לוותה בהתנגדות מצד רבנים, בין היתר כי הם נתפסו כשינוי מ"מטבע שטבעו חכמים". כך למשל פסק רב נחשון שחי בבבל במאה התשיעית: "ואין מכניסים לבית הכנסת חזן שיודע פיוט. ובית הכנסת שאומרים פיוט מעידין על עצמם שאינם תלמידי חכמים". גם בגרמניה בסוף המאה ה-12 מחה רבי יהודה החסיד על החזנים שחוזרים על הקטעים המיועדים לציבור: "חטא הוא, לפי שהן עושין כן כדי להשמיע קולם הנעים, ועוד שיש טורח ציבור שלא לצורך". למרות זאת התחבבו הפיוטים והנעימות על הקהל, ועם השנים הפכה מוזיקת בית הכנסת לאמנות המוזיקלית היחידה שנטמעה במורשת היהודית גם מחוץ לבית הכנסת בכלל מחזור החיים היהודי. הדרישות יצרו ביקוש לחזנים מוכשרים בבתי הכנסת, שהעלו את החזנות לדרגת אמנות אשר שכרה בצִדהּ.
טעמי המקרא
ככל הנראה המסורת העתיקה ביותר ששרדה במוזיקה היהודית הדתית היא מסורת טעמי המקרא. הטעמים הם סימנים מיוחדים המצורפים לטקסט המקראי (מעל כל מילה, מתחתיה או אחריה), ומנחים את הקורא בנגינת המילים, בצורת הגייתן ובחלוקת המשפט. מבחינה מסוימת טעמי המקרא הם סימני הפיסוק הקדומים של העברית, אך בנוסף, יש להם תפקיד מוזיקלי בולט. לכל טעם יש ניגון מסוים, המורכב מצירוף כמה תווים. הניגון מעשיר את הקריאה והופך אותה לנעימה יותר, ומקל על הזכירה.
פיוט
פיוט הוא שירה ליטורגית יהודית, המיועדת בדרך כלל לשירה או הקראה באירועים דתיים, לרוב בזמן התפילה בבית הכנסת. שורשי הפיוט מגיעים עד ימי התנאים, ומרביתם התחברו כאמור בימי הביניים. הפיוטים נכתבו בדרך כלל בעברית או ארמית, ורובם פועלים לפי סכמה פואטית כלשהי, כגון אקרוסטיכון לפי סדר האלפבית העברי או איות שם המחבר.
פיוטים מפורסמים הם אדון עולם, יגדל אלוהים חי, שיר הכבוד ומעוז צור.
לפיוטים יש מנגינות מסורתיות, אך הן משתנות מאוד בין העדות, ולקהילה בודדת עשויות להגיע לעשר מנגינות שונות לפיוטים ידועים.
זמירות
הזמירות הם טקסטים פיוטיים ששרים בעדות אשכנז במהלך סעודות שבת או אירועים אחרים כגון ברית מילה. בעדות ספרד שרים אותם גם בבית הכנסת לפני תחילת התפילה ולעיתים במהלכה. הזמירות מושרות בדרך כלל בשפה העברית או הארמית, אך לעיתים גם ביידיש או בלאדינו. ברובם חוברו הזמירות והפיוטים בין המאות ה-14 וה-17, אם כי פיוטים רבים חוברו גם לאחר מכן, ועד ימינו.
מטרת הזמירות הוא להנעים את ארוחות השבת, לייחד אותן מארוחות בימי החול ולהזכיר על השולחן דברי תורה.
שירת הבקשות
שירת הבקשות הוא מנהג המתקיים בקרב בני עדות המזרח ויהדות צפון אפריקה, בו נוהגים לקום בשבת מאשמורת הבוקר ולשיר בצוותא אוסף פיוטים טרם תפילת שחרית של שבת, החל משבת פרשת בראשית לאורך חודשי החורף. שירי הבקשות הם אוסף פיוטי שירת הקודש שמקורה ביהדות ספרד, פיוטים המבטאים שבח לקב"ה, ערגה לארץ ישראל, פיוטי שבת, ועוד.
המנהג לשיר בקשות מקורו בספרד לפני הגירוש, אך עיקר התפשטותו התרחשה כנראה בחוגי המקובלים בצפת במאה ה-16. המנהג המשיך והתפתח בארץ ישראל עם עלייתם של בני עדות המזרח ויוצאי צפון אפריקה, ונהוג לקום עם עלות השחר בשבת בבית הכנסת עדס ובבית הכנסת מוסיוף בירושלים, וכן בבית הכנסת כארדי שבנתניה על ידי משפחת ג'רבי. אירוע שירת הבקשות בלילות שבתות החורף מתקיים בקרב קהילות שונות בארץ, זאת לצד מופעי שירה ופיוט המתקיימים בימי חול ברחבי הארץ.
ניגונים חסידיים
ניגונים חסידיים, היא סוגה מוזיקלית נוספת השייכת למוזיקה היהודית. המונח כולל ניגונים ושירים שהושרו בתנועת החסידות, בה יוחס למוזיקה תפקיד חשוב בעבודת השם, וכן שירים בסגנון זה שהולחנו כיום. בחצרות החסידיות קיים שימוש נרחב בניגונים אלו, החל בניגוני שבת המושרים בכל טיש חסידי, עבור דרך ההתוועדויות השונות בהן ממלאת השירה תפקיד מרכזי ועד ניגון ההכנה המושר בחצרות מסוימות כהכנה לשמיעת הדרשה שנושא האדמו"ר.
הניגונים החסידיים לעיתים קרובות מושרים ללא כל מילים. ישנם ניגונים איטיים ואקסטטיים הנקראים 'ניגוני דבקות', וכן ניגונים קצביים לביטויי שמחה. את הלחנים מחברים בעלי תפקיד בחצרות, ולעיתים האדמו"ר עצמו מלחין אותם.
מוזיקה יהודית דתית כיום
במהלך המאה ה-20 פחת מספרם של חובבי החזנות ובקרב הציבור הדתי והחרדי החליפה המוזיקה החסידית את מקומה של החזנות הקלאסית. בשנים האחרונות יש פריחה מחודשת לחזנות, ובכמה ערוצים דתיים, בהם "רדיו קול חי", מוקדשות לה תוכניות מיוחדות במתכונת "פרקי חזנות".
The Labyrinth Tour: Live from the O2
The Labyrinth Tour: Live from the O2 הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמרת-יוצרת הבריטית ליאונה לואיס. האלבום יצא לאור ב-29 בנובמבר 2010, על ידי חברות התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט וסייקו מיוזיק.
הצלחה
האלבום הגיע למקום החמישי במצעד אלבומי הווידאו שבסקוטלנד. בסמוך לכך, הצליח להיכנס למצעד אלבומי הווידאו של חברת המצעדים הרשמית, תוך שהגיע שם למקום הרביעי בשיאו. במצעד אלבומי הווידאו של ספרד הגיע אל המקום ה-18 בלבד.
האלבום הגיע למקום ה-59 במצעד האלבומים שבשווייץ, ולמקום ה-63 במצעד האלבומים שבגרמניה.
יאיר חיים בכרך
הרב שמעון יאיר חיים בַּכָרָךְ (מכונה על שם חיבורו חַוֹת יאיר; ה'שצ"ח, 1638 – א' בטבת ה'תס"ב, 1 בינואר 1702) שימש כרב בקובלנץ, מיינץ (מגנצא) ובסוף ימיו בוורמס (וורמייזא). היה מגדולי האחרונים באשכנז, וידוע במיוחד בשל ספר השו"ת "חות יאיר".
ייחוסו
אביו היה רבי משה שמשון, אב"ד ודרשן בוורמייזא ובפראג, וכונה "רב המדינה"; נפטר בוורמייזא בכ"ט בניסן ה'ת"ל (1670). סבו אבי-אביו היה רבי אברהם שמואל בכרך, דרשן בפראג ורבן של העיר וורמייזא ומדינת פפאלץ, ומחבר הספר שמן המאור.
אשתו של רבי אברהם שמואל, סבתו של רבי יאיר חיים, הייתה חוה בכרך (1585–1652), בתו של הרב יצחק כ"ץ רבן של וינה, ניקלשבורג ומוראביה כולה, נכדת המהר"ל מפראג, ואחות רבי נפתלי כ"ץ מלובלין ורבי חיים הכהן כ"ץ רבן של ניקלשבורג, פרנקפורט דמיין, פוזנא ומוראביה, וראש ישיבה בפראג; חוה בכרך הייתה למדנית נודעת, חידשה הלכות, וסופר עליה שהייתה מתפלפלת בהלכה עם תלמידי אביה. היא שגידלה את הרב בכרך בילדותו.
אמו, הרבנית טופריש, הייתה בתו של רבה של מוראביה. נפטרה בי"א באדר ה'תכ"ב.
שהותו בוורמייזא
לאחר פטירת אביו בשנת ה'ת"ל שימש תקופה מסוימת כממלא מקומו, אך לא נתמנה כרב באופן רשמי. במקומו, בחרה קהילת וורמייזא ברבי אהרן תאומים כאב"ד העיר. רבי יאיר חיים חיבר מאוחר יותר ספר ביקורת חריף על חיבורו של הרב תאומים "מטה אהרן", פירוש להגדה של פסח, אולם הוא לא הוציא את הספר לאור, ואסר לפרסמו גם בעתיד. בהקדמה לאחד מספריו גולל הרב בכרך את סיפור המחלוקת בינו לבין הרב תאומים, אך לא הדפיס את ההקדמה וגם עליה הטיל איסור לפרסום. חלקים מדבריו התפרסמו בכל זאת במאה ה-19, במאסף "ביכורים" של אהרן ילינק. על אי-מינויו לרבנות וורמייזא כתב הרב בכרך בשו"ת שלו כי לדברי הממנים "לא יעשה כן במקומינו למנות בעל בית בקהילתינו לרב מורה צדק עלינו".
הוא שהה בוורמייזא במשך 20 שנה. בי"ג בסיוון ה'תמ"ט (1689) הוחרב רחוב היהודים בוורמייזא בידי הצבא הצרפתי שכבש את העיר במלחמת תשע השנים. יהודי הקהילה גורשו והתפזרו בקהילות שונות, והרב בכרך התיישב בפרנקפורט. כעבור עשר שנים (1699), הותרה שיבת היהודים לוורמייזא, ועמם שב הרב בכרך. אז, בריאותו רופפת והוא כמעט חירש, מינתה אותו הקהילה כרב העיר (הרב תאומים עבר עוד קודם לכן לכהן ברבנות העיר קראקא).
הכרה
רבי יאיר חיים חיבר כארבעים ספרים בתחום ההלכה, והחשוב והמוכר שבהם הוא שו"ת חַוֹת יאיר, שהקנה לו תהילת עולם. שמו של הספר נגזר משמו שלו ומשמה של סבתו המפורסמת חוה, אשר לזכרה הקדיש את ספרו זה. השו"ת נחשב לאחד מספרי ההלכה החשובים ביותר באשכנז. הוא יצא לאור לראשונה בשנת 1699, בסיועו של שמשון ורטהיימר, קרובו מנישואין (אשתו הייתה אחות חמיו של ורטהיימר).
בהקדמתו מתנצל המחבר על שגיאות שאולי נפלו בדבריו מחמת התלאות הרבות שעבר, וקורא לעצמו "אפר כירה" שאינו יכול להתגאות; למרות זאת, הוא כותב כי החליט לפרסם את מכתביו, לשם שמיים.
מלבד גדולתו כרב וכפוסק, נחשב הרב בכרך גם כשליח ציבור מומחה: רבי יוזפא שמש כתב עליו,.
המורה והסופר חתן פרס ישראל הרב יהושע בכרך הוא מצאצאיו, ובבית אחד מצאצאיו שביישוב נוקדים נמצאת ספרייה ובה כתבי יד מקוריים של הרב יאיר בכרך. בהקדמתו לספר "חות יאיר" ביקש רבי יאיר חיים כי צאצאיו יוציאו לאור כתבים רבים נוספים שלו שלא יכול היה להדפיס בגלל הצרות והתלאות הרבות שעבר ונדודיו הרבים; בהתאם לכך, דאג הרב יהושע בכרך להוסיף בספרי סבו חלקים חסרים רבים שמצא בכתבי יד שנשמרו בספרייתו, והוציאם לאור.
דרכו התורנית וחיבוריו
הרב בכרך היה במובנים רבים פוסק מקורי, וכתביו מראים על סגנון עצמאי. הוא נודע גם בידיעותיו הכלליות ובמדעים שונים כמתמטיקה ומוזיקה. על מחויבותו לאמת כתב בפתח אחת מתשובותיו:.
על אף שהעריך את חשיבותה של תורת הנסתר וכתב "שהיא בלי ספק נשמת התורה", לא עסק הרב בכרך בלימוד הנסתר וחשש "כי הדרך להגיע אל ידיעתה מסוכן מאד", ועדיף "לעמוד על עקרי הדת ומשפטי המצוות". כמו כן התנגד בחריפות לפלפול מוגזם.
כתב מספר מאמרים על אסטרונומיה מנקודת מבטה של ספרות חז"ל, אך היות שחש שהוא אינו בקי דיו בתחום, שרף את כל כתביו בעניין זה ואף ייעץ לידידו: "אל תוסף עוד ראות פני בחקירות בחכמה זו, כי איתי הייתה, ולרוב יגיעה ומיעוט השגה שלחתיה לנפשה; וגם אתה עשה כן".
חיבר ספר על שולחן ערוך אורח חיים בשם מקור חיים, במתכונת ספרי המגן אברהם והט"ז, אך בטרם סיימו התפרסמו שני החיבורים הללו והוא נאלץ לערוך אותו מחדש כדי להתייחס לפסקיהם. מרבית חיבור זה אבד, אך נתגלה במאה העשרים תקציר ובו סכומי הדינים היוצאים מהחיבור, ללא הדיון ההלכתי.
פסקיו
מפסיקותיו הידועות:
היה מראשוני הפוסקים שזיהו את חילזון הפורפורא כחילזון שמפיקים ממנו תכלת לציצית.
שיראזית יהודית
שיראזית יהודית היא דיאלקט של השפה הפרסית-יהודית. היא מדוברת בעיקר על ידי יהודים פרסים המתגוררים בשיראז ובאזורים הסובבים אותה במחוז פארס באיראן.
רקע
פרסית יהודית (ידועה גם בשם ג'ידי) היא קבוצה של דיאלקטים יהודיים של השפה הפרסית, שדוברו על ידי יהדות איראן, יהדות בוכרה, יהדות אפגניסטן וקהילות יהודיות נוספות באזור מרכז אסיה. הדיאלקטים שונים במקצת זה מזה, אך לרוב מאפשרים הבנה הדדית. השפות היהודיות-פרסיות הן ברובן שילוב של ארמית, פרסית עתיקה, עברית והשפה המקומית, והכתב באלפבית עברי. שיראזית יהודית שימשה את הקהילה היהודית בשיראז ושימרה חלק מהדיאלקט השיראזי שהיה רווח בעיר. הדיאלקט השיראזי משתייך לקבוצת השפות האיראניות הדרום-מערביות. אחד ההבדלים הבולטים בין שיראזית יהודית לדיאלקטים אחרים של פרסית הוא השימוש במערכת הפועל: בזמן עבר, סיומות הפועל המצביעות על הגוף באות לפני הפועל.
אוצר מילים
רשימת המילים הבאה מציינת מספר הבדלים בין שיראזית יהודית לאספהאנית יהודית.
רלית טהיטי
מאפיינים
רלית זו נעה בשטחים פתוחים יחסית, במטעי קוקוס, ביצות וכרי דשא גבוהים, בהם היא קיננה על הקרקע. המזון העיקרי שלה היה חרקים שמצאה בין העשבים וככל הנראה ניזונה גם מליבת פרי הקוקוס. לא ידוע על התנהגות הרבייה שלה, אך ייתכן שהזכר קרא לנקבות בקריאות עזות, בדומה למיני רליות קיימות.
הכחדה
רלית זו החלה להתמעט בטהיטי במשך סוף המאה ה-18, כשכמה חוקרים מעריכים שהתקיימה עד 1844, אם כי ייתכן ששרדו אוכלוסיות בודדות באיים קטנים. הסיבות להכחדה היו ציד מסיבי של האנשים שהגיעו לאיים והבאת מינים פולשים, כמו חתולים ובעיקר חולדות, שטרפו את ביצי וצעירי הרליות.
לצידה נכחדו עוד כמה עופות אנדמיות לטהיטי, כמו חרטומן טהיטי (Prosobonia leucoptera) והתוכי מסוג ציאנורמפוס, תוכון שחור-חזית (Cyanoramphus zealandicus). כולם נכחדו במהלך המאה ה-18, כנראה מאותם סיבות.