cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלי אברמוב
חיים אישיים
אברמוב הלך לעולמו ב-24 בנובמבר 2015, בתל אביב, בעקבות מחלת הסרטן. נקבר בבית הקברות "מנוחת עולם" בנתניה.
השאיר אחריו את אשתו, יעל בדרשי, ואת שני ילדיהם נעמי ואסף.
ועידת לוזאן
ועידת לוזאן הייתה ועידה שזומנה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם בעקבות המלצת ועדת הפיוס לארץ ישראל (שהורכבה מנציגי שלוש מדינות: ארצות הברית, צרפת וטורקיה) במטרה לגבש הסכם שלום כולל וקבוע בין מדינת ישראל למדינות ערב. הוועידה פעלה במהלך שנת 1949 בעיר לוזאן שבשווייץ. במהלכה, נאותה ישראל להצעה אמריקאית לקבל שליטה על רצועת עזה, כולל אזרוח מאות אלפי התושבים והפליטים בה. לאחר מכן הציעה לקלוט מאה אלף פליטים פלסטינים. שתי היוזמות לא צלחו.
הרקע לוועידה
את רעיון הקמת הוועידה הציע לאו"ם פולקה ברנדוט, "המתווך", כחלק משורת הצעות שהעביר לאו"ם במסמך הנקרא "דו"ח ברנדוט". כשלושה חודשים לאחר הרצחו של ברנדוט החליט האו"ם בהחלטת עצרת 194 מתאריך 11 בדצמבר 1948, על הקמת ועדת הפיוס לארץ ישראל. ועדת הפיוס יזמה את כינוסה של ועידת לוזאן כדי לסייע לממשלות ולגורמים הנוגעים בדבר ללבן את הבעיות שביניהם - הפליטים, ירושלים, גבולות מדינת ישראל וההכרה של מדינות ערב בה, בניסיון להגיע להסכמי שלום בין הצדדים.
הצורך בהשגת הסכם קבע נבע מהעובדה שהסכמי שביתת הנשק שנחתמו לאחר מלחמת העצמאות ב-1949, נחשבו להסכמים זמניים.
לפי ראש המשלחת הישראלית לשיחות, ולטר איתן, הוועידה נערכה בנקודת זמן מאוד רגישה מבחינת מעמדה של ישראל בזירה הבינלאומית ומול האו"ם - מדינה חלשה שעדיין לא מלאו שנה לעצמאותה כאשר ב 29 בנובמבר 1948 נדחתה בקשתה של ישראל להתקבל כחברה באו"ם ובמאי 1949 עמדה ישראל לחדש בקשתה. מעמדת פתיחה נחותה שכזו לא יכלה ישראל להרשות לעצמה להכשיל ועידת שלום בחסות בינלאומית, ולכן לא עזבה את הוועידה אף כי היה לה ברור שעל פי הנהלים שנקבעו - מפגשים בלתי ישירים, מדינות ערב כגוש אחד מול ישראל תחת משא ומתן פרטני עם כל אחד מן הצדדים כפי שהיה בועידת רודוס - אין שום סיכוי להגיע להסכם כלשהו.
משתתפי הוועידה
אל הישיבה הראשונה של הוועידה, שהתקיימה ב-27 באפריל 1949, הגיעו משלחות מישראל, מצרים, עבר הירדן ולבנון. המשלחת מסוריה הצטרפה בשלב יותר מאוחר. בוועידה נכח גם נציג הוועד הערבי העליון כנציגם של הפלסטינים.
נציגי המשלחות הערביות הופיעו בפני הוועידה כגוש אחד. ההנהגה בישראל, שחששה כי בשל ליכוד זה לא תוכל להתקדם לקראת הסדר, הציעה לנהל משא ומתן עם כל מדינה בנפרד, ללא ידיעת המדינות האחרות. הצעה זו לא צלחה כיוון שהערבים ראו בניהול משא ומתן ישיר עם ישראל, מעין הכרה עקיפה בקיומה.
אף שהצדדים הרשמיים למו"מ היו מדינות בלבד, היגעו לוועידה גם מספר נציגים מטעם הפליטים הפלסטינים, שאת הגעתם מימנו מכספי הפליטים. מדינות ערב, שראו בהם גורם המאיים על האינטרסים שלהם בשיחות, סירבו להיפגש עמם. הדבר הגיע לידי כך שכאשר ניסו הנציגים להיפגש עם חברי המשלחת המצרית, הם גורשו מן החדר בכח. בסופו של דבר, נציגים אלה נועדו עם נציגי ממשלת ישראל בלבד.
בראש המשלחת הישראלית שיצאה לוועידה עמד המנהל הכללי של משרד החוץ, ולטר איתן, שאליו צורפו אישים בכירים נוספים ממשרד החוץ: אליהו ששון, זלמן ליף, גרשון אבנר וראובן שילוח. בראש המשלחות הערביות עמדו פקידים מדרג ומעמד דומים.
עמדת המעצמות
בדיונים שקדמו לכינוס הוועידה התבהרו עמדות המעצמות, ארצות הברית וצרפת, בנוגע לסכסוך הערבי-ישראלי. לארצות הברית, שהייתה היוזמת הראשית, היה אינטרס שהמפגש יצליח כיוון ששאפה להשגת יציבות במזרח התיכון, כדי למנוע את גלישת האזור לידי ברית המועצות. גם לצרפת, כנציגת אירופה, היו אינטרסים במזרח התיכון. שתי המעצמות דאגו לענייניהם על ידי כך, ששלחו נציגים מטעמם שינהלו את הוועידה.
ישראל לא הייתה מרוצה מהרכב הוועדה וניסתה להכניס אליה גם נציג מהגוש הסובייטי, אך ללא הצלחה.
לאמריקאים הייתה יכולת לנהל את מהלך האירועים ולהפעיל לחץ על ישראל. כיוון שבאותם ימים ניסתה ישראל להתקבל כחברה מן המניין באו"ם, כיוונו האמריקאים את החתימה על פרוטוקול לוזאן שפתח את הדיונים, ליום לאחר ההצבעה באו"ם על קבלתה של ישראל כחברה בו.
פעילות הוועידה
חברי הוועידה היו: מארצות הברית- מארק אתרידג', מצרפת- קלוד דה בוסנז'ה ומטורקיה- חוסיין יאלצ'ין. הם הוסמכו לתפקיד ב-11 בספטמבר 1948. בינואר 1949 התחילה הוועידה לבקר באזור בלוויית כמה מפקידי האו"ם. הוועידה ביקרה בתל אביב, בירושלים ובבירות הערביות כדי לדון בנוהלי הוועידה. במרץ 1949 כינסה הוועידה את מדינות ערב בביירות כדי לגבש את עמדתם הכוללת בעניין. אל הכינוס הגיעו כל מדינות הליגה הערבית, גם כאלו שאינן חולקות גבול עם ישראל. לאחר כמה חודשים הושגה הסכמה בין ישראל לבין מרבית מחברות הליגה הערבית לכנס את ועידת השלום בעיר לוזאן שבשווייץ.
פרוטוקול לוזאן
ועדת לוזאן ניסחה מסמך שיהיה מקובל על כל הצדדים והחתימה אותם עליו בטרם התחלת השיחות. הפרוטוקול קבע, כי בסיס הדיונים לשלום כולל בסכסוך יהיו שני מסמכים של האו"ם: הראשון - החלטת עצרת האו"ם מ-1948 הדורשת מישראל לאפשר לפליטי מלחמת העצמאות לחזור לבתיהם. השני- מפת החלוקה מ-29 בנובמבר 1947 .
הייתה זו הפעם הראשונה לאחר קבלת תוכנית החלוקה (החלטה 181), שארצות ערב הסכימו לדון בה. מעבר לכך, משמעות הדבר הייתה הכרה בפעם הראשונה של מדינות ערב בקיומה של מדינה יהודית. הייתה זו גם הפעם הראשונה שישראל הסכימה לעקרון זכות השיבה של כל פליט שיחפוץ בכך, ולעקרון בינאום ירושלים. קשה לדעת מי עמד מאחורי העמדה הישראלית, שכן ישראל חששה מחתימה על הפרוטוקול הן בגלל התביעה לחזרת הפליטים, והן בשל החשש לכרסום בהסכמי שביתת הנשק שקבעו את הישגיה במלחמה - שליטה בשטחים גדולים יותר מאלו שיועדו לה על פי החלטת החלוקה. חתימת ישראל על הפרוטוקול הייתה ככל הנראה תוצאה של חוסר הבהירות ששררה בקרב המשלחת הישראלית ללוזאן, שהגיעה אליה ללא הנחיה חד-משמעית ממקבלי ההחלטות בישראל. הדבר נבע מכך שבדיונים בכנסת טרם היציאה לוועידה לא הצליחו להגיע להכרעה בנוגע להתנהלות בה. יש הטוענים כי איתן שעמד בראש המשלחת הישראלית, חתם על הפרוטוקול מבלי שקיבל על כך אישור בארץ. בחודשים שלאחר החתימה על הפרוטוקול ניסתה ישראל להמעיט בערכו ככל האפשר ונטתה להגדיר אותו כ"אמצעי פרוצדורלי" וחסר משמעות פוליטית.
גם הערבים התקשו בתחילה לחתום על המסמך שהיווה התכחשות גמורה לעמדתם במשך כל תקופת המנדט הבריטי. ניתן לשער כי מרגע שנתנו מדינות ערב את הסכמתן להשתתף בוועידה, מטרתן הייתה לנסות ולממש את החלטות תוכנית החלוקה 181 מ-1947.
הנושאים שעמדו לדיון
העמדות הערביות הוצגו בתור קונצנזוס כללי ולא כאינטרסים ייחודיים. בוועידה עמדו לדיון שלושה נושאים אשר העסיקו את העולם הערבי כולו: הנושא הראשון, שהיה גם החשוב ביותר מבחינת הערבים היה בעיית הפליטים שנוצרה בעקבות מלחמת העצמאות. לפי הערכות האו"ם, הגיע מספר הפליטים אז ל-750,000 בקירוב. הנושא השני: גורלה של ירושלים. הנושא השלישי: עתידם של השטחים שהוענקו לערביי ישראל בתוכנית החלוקה. בפועל עסקה הוועידה בעיקר בשאלת הפליטים.
בזמן ועידת לוזאן כבר הייתה ירושלים מחולקת, והגדה המערבית הייתה מסופחת לירדן, סיפוח שהוחלט עליו בהסכמי שביתת הנשק שנחתמו בין שתי המדינות בתחילת אפריל 1949. בשאלת ירושלים והמדינה הערבית בשטחי ארץ ישראל המערבית, בחרה ישראל בפתרון הירדני. לגבי הפליטים, עמדת ישראל התבססה על שתי הנחות יסוד. האחת, ישראל לא ראתה עצמה נושאת באחריות ליצירת בעיית הפליטים, אך למרות זאת הייתה נכונה לתרום ולסייע בפתרון הבעיה מתוך שיקולים אנושיים. ההנחה השנייה הייתה, שכל פתרון הכולל שיבתם של הפליטים מסכן את קיומה של מדינת ישראל.
עוד יצוין כי כבר בטרם הוועדה, הציע רמטכ"ל צבא סוריה שחודש קודם לכן תפס את השלטון בהפיכה, לקלוט בסוריה בין 250,000 ל-500,000 פליטים, במסגרת הסכם נפרד שלום נפרד עם ישראל. המימון ליישובם ופיתוןחם של מקורות תעסוקה עבורם יבואו ממדינות המערב. בתמוה הוא תבע כי קו הגבול החדש יעבור במרכז נהר הירדן, מה שיעניק לסוריה מחצית ממימיו וממי הכנרת. בן גוריון סירב להיפגש עימו ודחה כל ויתור על שטח או מים.
השיחות בוועידה
השיחות התנהלו בשני סבבים: סבב ראשון: מ-27 באפריל עד 23 ביוני 1949. סבב שני: מ-18 ביולי עד 12 בספטמבר 1949.
הסבב הראשון
בעקבות סירוב המשלחות הערביות לשבת באולם אחד עם המשלחת הישראלית, התנהלו השיחות בלוזאן באופן בלתי ישיר, כשהמתווכים משמשים כשליחים בין המשלחות. הדיונים התקיימו בשתי רמות: רשמית ובלתי רשמית. ברמה הרשמית ניסו חברי ועדת הפיוס בשלב הראשון לקבוע בסיס משותף למשא ומתן על שלום כולל באזור, ודנו בנושאים שונים שהעיקרי בהם היה שאלת הפליטים. ברמה הבלתי רשמית, התקיימו מגעים דו-צדדיים בין כמה אישים ישראליים ובין חברי משלחות ערביים. עיקר הדיון ברמה הבלתי רשמית היה בעניין ההסדר הטריטוריאלי, והמפגשים היו ברי תוקף רק כאשר החליטו להביאם לדיון רשמי של המשלחות.
הוועידה התכנסה בצל תחושה בהנהגה הישראלית שלא ניתן יהיה להגיע להסכם שלום ישראלי- ערבי, שנבעה בעקבות מלחמת העצמאות. העמדה הישראלית הרשמית שהוצגה בלוזאן הייתה, כי רק כאשר יכירו הערבים הכרה ישירה במדינה היהודית, תפתח הדרך למשא ומתן משמעותי בשאלת הפליטים. טרם הוועידה קבעו מקבלי ההחלטות בישראל, ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ושר החוץ משה שרת, את עמדת הממשלה ביחס לפליטים על שני רכיביה העיקריים, שאלת השיבה ושאלת הפיצויים. הוחלט כי ישראל תקבל מספר מצומצם של פליטים בלבד ותשלם פיצויים עבור הקרקעות הנטושות. עם זאת, צעדים אלו יוכלו להתבצע מבחינתה רק במסגרת הסכם שלום כולל באזור, שבמסגרתו תזכה ישראל לקבל פיצוי כספי הולם ממדינות ערב לנזקי המלחמה, ובעבור הרכוש היהודי שהשאירו יהודי ערב בארצות מוצאם בטרם העלייה לארץ.
מזכיר המדינה של ארצות הברית, דין אצ'יסון, נפגש ב-5 באפריל 1949 עם שר החוץ משה שרת. בפגישה הביע אצ'יסון את עמדתו, כי על ישראל להסכים להעניק זכות שיבה לכרבע מהפליטים הערבים. אצ'יסון רמז על כך, כי מחווה מסוג כזה מצד ישראל תאפשר להארי טרומן, נשיא ארצות הברית, להמשיך בתמיכתו במדינת ישראל. כמו כן הבטיח המזכיר כי יעשה ניסיון להתקדם לקראת הסכם כולל של הסכסוך הישראלי- ערבי. שרת ובן-גוריון סירבו להיענות להצעת ארצות הברית והסכימו להחזיר מספר מוגבל של פליטים במסגרת איחוד משפחות, ולתת פיצויים לאחרים.
בהמשך הציע ראש המשלחת האמריקאית, מרק את'רידג', לישראל שתספח אליה את רצועת עזה על פליטיה, כ-400,000 נפש. ממשלת ישראל דנה בהצעה, החליטה לקבל אותה באם תוצע לה רשמית, ויידעה את את'רידג' על ההחלטה. מצרים, שכבשה את עזה במהלך המלחמה, סרבה להעברת השליטה.
מעבר לכך, מדינות ערב דרשו שהפליטים יחזרו לשטחים שהיו מיועדים למדינה הערבית על פי תוכנית החלוקה באזורי רמלה, לוד והגליל המערבי. על אף שישראל חתמה על פרוטוקול הוועידה שכולל בתוכו את תוכנית החלוקה, היא סרבה לדרישת הערבים ונצמדת להסכמי שביתת הנשק. הסבב הראשון של ועידת לוזאן הגיע למבוי סתום.
רבים בוושינגטון ראו בישראל את מכשילת תהליך השלום. באיגרת ששלח טרומן לבן-גוריון ב-29 במאי 1949, האשים אותו בכך שגרם לקיפאון בלוזאן. כמו כן איים הנשיא על ישראל בהטלת סנקציות ובעיון מחדש ביחסה של ארצות הברית למדינה היהודית. בנוסף לאיגרת, איים הממשל האמריקאי להשעות מלווה של מאה מיליון דולר למדינת ישראל. גם במהלך הדיונים המשיכו האמריקאים ללחוץ על ישראל. הנציג האמריקאי אתרידג' איים להתפטר וביצע זאת בסופו של דבר ביולי 1949, פול פורטר החליף אותו. על אף כל איומי האמריקאים, בן-גוריון לא חשש ולא מיהר לפעול. דעתו הייתה כי אין לוותר על אינטרסים חיוניים לישראל מתוך שיקולים הנובעים מלחץ.
הסבב השני
אל הסבב השני הגיעה ישראל עם הצעה לקלוט לתחומה 100,000 פליטים. הצעה זו לא התקבלה על ידי הערבים שדרשו שכל הפליטים יוחזרו לישראל.
הסימנים לסיום הוועידה החלו להופיע באמצע אוגוסט 1949. היה זה לאחר ש"ועדת הפיוס" ניסתה לחזור על פרוטוקול מאי 1949 במסמך חדש. הבעיה שהפעם הערבים לא הסכימו לשינוי הפרוטוקול, וישראל לא נאותה לחזור על הסכמתה כבעבר. האמריקאים, שבתחילה רצו מאוד בהצלחת הוועידה, החלו להתייאש מניסיונות הפיוס שלא הובילו להישגים. כמוצא אחרון הגיע פול פורטר לוושינגטון להתייעצות. בשובו הציע לצדדים המעורבים, כי הוועידה תשלח לאזור "משלחת סקר כלכלית" כדי לבדוק את הפוטנציאל הכלכלי הגלום בכל מדינה לקלוט פליטים. ישראל לא הסכימה לשתף פעולה, והעדיפה להישאר בגבולותיה ולהתעסק בענייניה הפנימיים. המשלחות הערביות וישראל סירבו לחתום על הצהרה משותפת עם סיום הוועידה.
ועידת לוזאן הסתיימה בספטמבר 1949 ללא הסכמי שלום.
השלכות הוועידה
ועידת לוזאן, שהיוותה מעין המשך ישיר לשיחות שביתת הנשק שלאחר מלחמת העצמאות, הייתה על פי ההיסטוריון אילן פפה "הזדמנות נדירה לפתור את הסכסוך הישראלי-ערבי, הזדמנות שלא נוצלה ועל כן לא ניתן לומר אם הוחמצה או לא". לכאורה נראה כי האו"ם לא הצליח לנצל הזדמנות חד פעמית שהייתה בידיו לקדם את הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות להסכם שלום כולל, אך הסוגיה סבוכה מדי מבחינה היסטוריוגרפית.
יש התולים את כישלון השיחות בעובדה שנציגי המדינות שהרכיבו את הוועידה, מארצות הברית, מצרפת ומטורקיה היו חסרי ידע בענייני המזרח-התיכון, ובשל כך לא ידעו כיצד להתנהל במצב הסבוך. אחת הטעויות שעשו הייתה עריכת השיחות במרוכז בין ישראל לבין כל נציגי המדינות הערביות שגובשו לקבוצה אחת, ולא באופן נפרד כפי שבוצעו בהסכמי שביתת הנשק. במצב כזה דאג כל אחד מנציגי המדינות הערביות מתגובת הנציגים האחרים ולא פעל למען קידום האינטרסים של מדינתו. בנוסף לכך, השיחות לא נערכו באופן ישיר אלא בתיווך משתתפי הוועידה.
עמדות לפיהן ישראל היא זו שהכשילה את הפיוס
גורמי מפתח בממשל האמריקאי ראו בישראל כאחראית לכישלון השיחות. האמריקאים דרשו מישראל את שובם של 250,000 פליטים, ואילו מדינות ערב הודיעו באופן לא רשמי שאם ישראל תיאות לקלוט 340,000 פליטים, הן יסכימו לקלוט את 410,000 הנותרים בתחומם. הקונסול האמריקאי בירושלים בֶרְדֶט תמך בעמדת מדינות ערב, וטען כי הצעת ישראל אינה אלא "מעשה מרמה". הנציג האמריקאי לוועידת הפיוס, מַרְק אֶתְרידְג' (Ethridge), נימק את התפטרותו בכך שישראל גורמת לקיפאון השיחות בוועידה: "'ישראל היא מדינה שהוקמה על יסוד תפיסה מוסרית, ועליה להיות מושתת על בסיס מוסרי. יחסה כלפי הפליטים ראוי לכל גנאי מבחינה מוסרית וקצר-ראות מבחינה מדינית. כל ביטחונה מותנה ביחסי ידידות עם שכונתיה [...] בכל מועד שהוא במרוצת חייה של הוועדה, יחס נדיב ומרחיק-ראות מצד היהודים עשוי לפתוח את הדרך לשלום'."מזכיר המדינה האמריקאי, דין אַצ'יסוֹן (Acheson), הביע את עמדתו שעל ישראל להסכים להענקת זכות שיבה לכרבע מן הפליטים הערבים.
באיגרת ששלח טרומן לבן גוריון ב-29 במאי 1949, האשים הנשיא האמריקאי את ראש הממשלה הישראלי בכך שגרם לקיפאון בלוזאן, ואף איים על ישראל בהטלת סנקציות, השעיית מלווה של מאה מיליון דולר לממשלת ישראל ועיון מחדש ביחסי המדינות.
אף אליהו ששון, חבר המשלחת הישראלית, ראה את ישראל כאחראית לכישלון, בתורה אחר פתרון שאינו מתחשב באינטרסים של הצד השני, במסגרתו יוותרו מדינות ערב על כל השטחים המוחזקים על-ידי ישראל, על קליטת כל הפליטים במדינות השכנות ואף תיקון הגבולות לטובת ישראל בלבד.
תוכיים
מיון
במשפחה קיימים 79 סוגים וכ-330 מינים
מכללת לוינסקי לחינוך
מכללת לוינסקי לחינוך היא המכללה העברית הראשונה להכשרת מורים. המכללה האקדמית מציעה תוכניות לתואר ראשון בחינוך (.B.Ed) ותעודת הוראה, להסבת אקדמאים להוראה, לתואר שני בחינוך (M.Ed.) וכן, קורסים ייחודיים למורים ולגננות.
נכון לשנת 2020, למעלה מ-48,000 מורים ומחנכים הוכשרו במכללה - יותר מבכל מוסד לימודי בישראל.
היסטוריה
מכללת לוינסקי לחינוך נוסדה על ידי חברי תנועת חובבי ציון בשנת תרע"ג (אוקטובר 1912). המכללה נקראה בשם "בית המדרש למורות ביפו (מוסד חובבי ציון) לזכר א. ל. לוינסקי", ונודעה בשם "סמינר לוינסקי". ביום 31 באוקטובר 1982 קיבל המוסד, שנקרא אז בשם "המכללה לחינוך ע"ש לוינסקי", היתר לפתוח מוסד להשכלה גבוהה. המוסד קרוי על שמו של אלחנן לייב לוינסקי (1857-1911), סופר ועיתונאי ומראשוני אגודת חובבי ציון ברוסיה.
בשנת 1913 פרצה מלחמת השפות. הסתדרות המורים ותלמידות הסמינר למורים עמדו בראש המאבק למען תחיית השפה העברית. באותה שנה, לוין קיפניס עלה לארץ ישראל והחל לימודי אמנות ב'בצלאל'. בהמשך דרכו לימד בסמינר לוינסקי מלאכת–יד.
בשנת 1938, במלאת 25 שנים לסמינר, חנכה עבורו עיריית תל אביב בניין חדש, ברחוב בן-יהודה 195. הבניין שימש מאז כמשכנו הקבוע במשך 43 שנים. בסמוך לו נבנה בית הספר "לדוגמה" ע"ש הנרייטה סאלד, אשר שימש כבית ספר לאימונים ולהתנסות של תלמידי סמינר לוינסקי.
בשנת 1945 נפתח בית המדרש למורות וגננות גם בפני בנים ושמו שונה ל"בית המדרש למורים וגננות". נוסדה המדרשה למוזיקה בתל אביב, המוסד הראשון בארץ ישראל להכשרת מחנכים למוזיקה, על ידי ליאו קסטנברג.
בשנת 1981 עבר סמינר לוינסקי לבניין החדש בקרית החינוך בצפון העיר. להקמתו היו שותפים משרד החינוך והתרבות ו"חטיבת הנשים של המגבית המאוחדת" בניו יורק, שהיא חברת–בת של הסוכנות היהודית. המדרשה למוזיקה התמזגה עם הסמינר. השם הרשמי שונה ל"מכללה ע"ש א.ל. לוינסקי". כעבור שנתיים, באישור המועצה להשכלה גבוהה, נקבע השם 'מכללת לוינסקי לחינוך'. באותה שנה אברהם רוכלי מונה למנהל המוסד הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1996.
בשנת 1986 קיבלה המכללה מהמועצה להשכלה גבוהה הכרה מלאה והסמכה להעניק תואר 'בוגר חינוך בהוראה' (B.Ed.) בכל מסלולי ההכשרה ובכל מקצועות ההוראה הנלמדים במכללה. שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1989 הוקם המסלול להסבה ולהסמכת אקדמאים להוראה.
בשנת 2003 קיבלה המכללה היתר והכרה מהמועצה להשכלה גבוהה ללימודי התואר האקדמי השני בהוראה (M.Ed.).
בשנת 2006 הוקמה רשות המחקר, ההערכה והפיתוח במכללה, גוף אקדמי-מחקרי המבצע מחקרים בתחום חינוך וחברה.
בשנת 2011 נפתחה תוכנית M.Teach לתואר שני ותעודת הוראה לבית הספר העל–יסודי.
בשנת 2012 חגגה מכללת לוינסקי לחינוך 100 שנים להיווסדה, זכתה בפרס קונסטנטינר לחינוך יהודי וחנכה את גלריית מכללת לוינסקי לאמנות עכשווית.
בשנת 2013 שונה המבנה האקדמי של המכללה והוקמו שלוש פקולטות: הפקולטה לחינוך, הפקולטה הרב-תחומית והפקולטה לחינוך מוזיקלי. בנוסף, תוכנית טיפול במוזיקה לתואר שני (M.A.A.T) אושרה על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
החל משנת 2015 קיבלה המכללה אישור לפתיחת מסלולים עם תזה בתוכניות: התואר השני לחינוך מוזיקלי, התואר השני בהוראה ולמידה ובתואר השני בחינוך לשוני בחברה רב-תרבותית.
המכללה הובילה את תהליך האקדמיזציה של הכשרת המורים והראשונה שקיבלה הכרה אקדמית מלאה בכל מסלולי ההכשרה.
מכללת לוינסקי מתכוננת להתאחד עם המכללה האקדמית בוינגייט, על פי תוכנית הות"ת.
תוכניות הלימודים
תוכניות הלימודים של מכללת לוינסקי לחינוך משלבות בין התנסות פעילה, למידה עיונית ושימוש בטכנולוגיות מידע. כבר בשנת הלימודים הראשונה, הסטודנטים משתלבים בהתנסות מעשית בגנים או בבתי הספר בליווי של צוות מקצועי ומיומן מטעם המכללה. ההיכרות עם המציאות הבית ספרית לצד הכלים שרוכשים הסטודנטים במהלך לימודיהם הופכים אותם למאוד מבוקשים על ידי המסגרות החינוכיות השונות. יותר מ-90% מבוגרי המכללה נקלטים במערכת החינוך.
במסגרת המכללה פועל גן ילדים ייחודי, היחיד מסוגו בישראל, שבמסגרתו מתנסים הסטודנטים בהוראה והילדים מקיימים מפגש יום – יומי עם סביבה עתירת גירויים. בנוסף פועל במכללה "בית הספר לחינוך מוזיקלי" (לשעבר, "המדרשה למוזיקה"), המוסד האקדמי היחיד בישראל להכשרת מורים למוזיקה. עד 2013 פעל במסגרת זאת גם "בית הספר לשירת מקהלה על שם גרי ברתיני".
המכללה מפעילה גם מכינה קדם אקדמית. במסגרת המכינה, נבחנים לבחינות הבגרות.
למכללה יש שלוחה באילת, בה מתקיימות חלק מתוכניות הלימודים.
פקולטות ותוכניות
במכללת לוינסקי לחינוך פועלות שלוש פקולטות, בהן מתקיימים לימודים אקדמיים בתוכניות ובחוגים המוצעים במכללה:
המכללה מציעה מגוון תוכניות ללימודים אקדמיים: לתואר ראשון בחינוך, לתואר שני, להסבת אקדמאים וכן מכינה ייעודית להוראה (טרום תואר) לצד תוכניות וקורסים הפתוחים לקהל הרחב.
מרכז לוין קיפניס
המרכז הוקם ב-1982 על ידי משפחת קיפניס ומיועד לשוחרי ספרות הילדים והנוער. הוא מעניק שירותים לחוקרים, לתלמידי מחקר, למורים, לסטודנטים ולשוחרי ספרות ילדים. לוין קיפניס, חתן פרס ישראל, ראה חשיבות רבה בבניית מרכז מחקרי לספרות ילדים ובכך הוגשם חזונו.
מית"ר
מרכז תמיכה וייעוץ לסטודנטים עם צרכים מיוחדים, שנועד לסייע להם במהלך לימודיהם האקדמיים במכללה כחלק ממערך התמיכה לסטודנטים, הפועל מטעם משרד דקנית הסטודנטים.
המרכז הוקם מתוך אמונה כי בעזרת הדרכה, ליווי מקצועי ומתן תמיכה מתאימה יכול כל סטודנט בעל צרכים מיוחדים לשפר את המיומנויות האקדמיות שלו ולמצות את הפוטנציאל הטמון בו, וברוח זו הוא מציע סביבה תומכת, מבינה ומקבלת לסטודנטים אלה.
מרכז מהות (מורים, הורים ותקשורת)
מטרת המרכז היא ליצור שיתופי פעולה בחשיבה ובעשייה בין כל הגורמים הקשורים בחינוך: מורים, אנשי מערכות חינוך והורים. המרכז הרב-ארגוני הארצי הוקם בשנת 2002 ביוזמת המחלקה להורים, משפחה וקהילה באגף לחינוך מבוגרים במשרד החינוך ומכללת לוינסקי לחינוך, והוא משמש ככתובת לפיתוח תרבות זו של שותפות. בשנת 2009 הושק המרכז מחדש.
משמר לילדים
משמר לילדים היה שבועון לילדים של העיתון "על המשמר", שיצא לאור החל מ-7 בספטמבר 1945 עד 1985.
היסטוריה
העיתון "על המשמר" כלל מדור לילדים בשם "שי משמר לילדים" שנערך על ידי לאה גולדברג. בשנת 1945 הוחלט לייחד לילדים עיתון נפרד. מייסד השבועון היה צבי זהר, עורך בספרית פועלים, ועורכו הראשון, שהתמנה ב-1946, היה מרדכי אמיתי. רפאל אליעז שימש כעוזרו של מרדכי אמיתי ושניהם פרסמו משיריהם וסיפוריהם בעיתון. מ-1948 ועד אמצע שנות ה-70 ערך את העיתון בנימין טנא ולצידו שלמה ניצן שהחליפו לאחר הפרישה.
השבועון היה בעל צביון ציוני סוציאליסטי וככל עיתוני הילדים בני תקופתו, היה בעל שאיפות חינוכיות ולימודיות. תוכן השבועון כלל דיווחי אקטואליה, סיפורת מקורית ומתורגמת, סיפורים בהמשכים, אגדות, שירים, חידות ותשבצים ומדורים שונים בנושאים כגון ארכאולוגיה ומדע.
השבועון נהג לפרסם יצירות ביכורים של קוראיו הצעירים, אשר חלקם זכו לפרסום בבגרותם: שיר מאת המשורר לעתיד יוסי גמזו התפרסם ב"משמר לילדים" כשהיה כותבו בן תשע, ואיל מגד פרסם בו את שירו הראשון בגיל עשר וחצי.
רבים וטובים מיוצרי התקופה תרמו מיצירתם לשבועון: לאה גולדברג כתבה עבורו, פניה ברגשטיין פרסמה בו משיריה, דבורה עומר פרסמה בו סיפורים, ושני הספרים הראשונים בסדרת חסמבה של יגאל מוסינזון הופיעו לראשונה כסיפור בהמשכים ב"משמר לילדים", החל משנת 1949. עמוס בר פרסם בו סיפורי ילדים, עוזי בן כנען פרסם בו מדור עצה והדרכה, נקדימון רוגל החל להתפרסם בזכות סיפורי ארץ ישראל שלו שהופיעו בשבועון, ותרגומים משירי הילדים של לייב מורגנטוי פורסמו בו. בין הכותבים הנוספים נכללו גם יעקב רבי והסופרים יפרח חביב, חיים אילויצקי ויהואש ביבר.
בין מאיירי השבועון היו רות שלוס, יוחנן סימון, שמואל כץ, (בין השנים 1950-1953), אריה רוטמן, נפתלי בזם, מיכל אפרת, נורית צרפתי, מאיר מוזס, יעקב גוטרמן ודני קרוון.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 שוק עיתוני הילדים בישראל היה רווי, ומספר הקוראים היה בירידה. באפריל 1985 התאחד השבועון עם שבועוני הילדים "דבר לילדים" ו"הארץ שלנו" לשבועון בשם "כֻּלָּנוּ", בעריכת דוד פאיאנס, שהיה בבעלות משותפת של שלושת העיתונים ("הארץ", "דבר" ועל המשמר"). השבועון הממוזג זכה תחילה להצלחה ומכר כ-40 אלף עותקים מדי שבוע, אך תפוצתו ירדה בתחילת שנות ה-90. בסוף 1991 העיתון נמכר על ידי שלושת העיתונים לחברת "צ.צ. הפקות", שהוציא לאור את העיתון המתחרה "פילון".
אראגווי (נהר)
האראגווי נשפך לנהר הקורה קילומטרים ספורים מהסכר ליד העיר מצחתה. מיקומו של מבצר אנאנורי הוא במעלה הנהר מעל לסכר. כמו כן ממוקם על גדת הנהר גם מנזר זדאזני.
יהדות העולם על ביתא ישראל: המאה ה-16 - המאה ה-18
במהלך תקופה זו שבין המאה ה-16 למאה ה-18 מגיעות ליהדות העולם עדויות ממקור ראשון על יהודים בחבש. כמו כן רבנים ממשיכים לכתוב על מוצאם של ביתא ישראל, במהלך אמצע המאה ה-16 אנו נתקלים בעדויות על עזרתם של היהודים לאימפריה העות'מאנית לאחר מכן הכתבים ממשיכים לתאר את ממלכת ביתא ישראל אף על פי שזו נכבשה וסופחה לאימפריה האתיופית במהלך האינקוויזיציה האתיופית (1624–1627) ככל הנראה הידיעה על תבוסת ממלכת היהודים לא הגיעה לתפוצות ישראל.
הרדב"ז
לרבי דוד בן שלמה אבן זמרא ממגורשי ספרד ששימש כגדול רבני יהדות מצרים מגיעה שאלה הלכתית הנוגעת לאישה עגונה, שאלה זו שמתחילה ככזו נגמרת בפסק הלכה הקורא לפדות את יהודי ביתא ישראל שבויי המלחמה הנמכרים לעבדות והכרה מלאה בעדה בתור עדה יהודית מהמניין:
שאלה זו מוצגת לאחר שאישה זו מתבררת כיהודייה מביתא ישראל, יהודייה זו נשואה ובעלת משפחה וילדים, אויבים אשר מגיעים לביתה הורגים את כולם אך את הנשים והטף הם לקחו למכירה לעבדות, לאחר שיחה איתה יהודי זה שפדה אותה מגלה שהיא משתייכת ליהודי אתיופיה יהודי זה מביא ממנה ילדים, וכעת השאלה היא האם ילדי האישה שהיא עגונה יכולים לבוא בקהל ה'?
הרדב"ז לא מסתפק בתשובה ברורה, כותב על היהודים בממלכת ביתא ישראל שהם ככל הנראה משתייכים לקראים:
לאחר שאלה זו מובאת שאלה נוספת לפתחו של הרב לאחר שזה פסק הלכה הנותנת אישור שהקראים יבאו בקהל ישראל, בשאלה זו נשאל על עבד יהודי-אתיופי אשר נקנה על ידי יהודי אחר ומה דינו של עבד זה:
הרדב"ז עונה לאותו יהודי מכיוון שהוא קנה עבד יהודי לא חלים על אותו עבד דיני עבדות וכאשר יהודי זה קנה את היהודי הוא ביצע מצוות פדיון שבויים:
קראים או פרושים
לאור התנגשות בין פסקי ההלכה שהביא הרדב"ז הוא מביא תשובה סופית לגבי השתייכותם של ביתא ישראל לקראים או לרבנים שהרי אין מצווה להחיות את הקראים ולפדותם:
תשובתו של הרדב"ז הפותרת זו הייתה שביתא ישראל אינם משתייכים לקראים והם משבט דן מכיוון שהם אינם יודעים את המשנה שלא כמו הקראים ומתעלמים ממנה, בזאת הוא פוסק שביתא ישראל הם כתינוק שנשבה, הרדב"ז גם מביא תשובה לספק שיכול להיות שהם מהקראים ופוסק ששבט דן גלה קודם חורבן בית המקדש הראשון:
בהמשך מביא הרב בעיית חיתון נישואים עם בני העדה:
המוהריק"ש
הרב יעקב קשטרו (המוהריק"ש) אחד מתלמידיו של הרדב"ז חוזר על פסיקת רבו על ביתא ישראל שאין הם משתייכים לקראים:
הרב גם מביא דוגמאות ומקרים על ילדים שנולדו לגברים אשר לא ידעו שהנשים שפדו הם נשאות ובדבריו מביא תשובה:
ישראל מפירושא
רבי ישראל מפירושא כותב באחד מאיגרותיו (1517–1523) על פגישה עם יהודי מאתיופיה שנמכר לעבדות במצרים אך נפדה על ידי יהודי המקום, יהודי זה מספר לרב על מספר יהודי ממלכת ביתא ישראל כמו כן גם על שלטונם:
בהמשך רב זה כותב על חסרונם של התלמוד אצל יהודי אתיופיה כמו כן על השבטים אשר מתגוררים בממלכת היהודים כל זה הוא שמע מהנגיד של יהודי מצרים יצחק הכהן שולאל:
משה באסולה
רבי משה באסולה כתב (1521–1523) שפגש יהודי שבוי מאתיופיה שנמכר על ידי הערבים ליהודי מצרים והגיע לירושלים מספר לרב שמוצאם של יהודי אתיופיה הוא ממספר גולים משתי תקופות עיקריות:
אברהם בן אליעזר הלוי
המקובל רבי אברהם בן אליעזר הלוי, ממגורשי ספרד שעלה לארץ ישראל וחי בירושלים וכתב על הממלכה היהודית באתיופיה. הלוי, שהיה מתעסק לרוב בחישובי גאולה ובוא המשיח, חשב שהגאולה קרבה והמלחמה של יהודי אתיופיה כנגד האימפריה הנוצרית הם המבשרים על בואה. באחד מהאיגרות שלו משנת ה'רפ"ה (1525) כותב הלוי:
על פי הלוי, מיקומה של ממלכת היהודים - הנקראת בפי קיסרי אתיופיה הנוצרית בשם "פלאשה" ובאיגרתו בשם "פלאסה" היא בין שלושה לחמישה ימים מהעיר סואקי"ם המזוהה עם עיר הנמל סואכין הנמצאת בסודאן דהיום.
יצחק בן אברהם עקריש
בספר "קול מבשר" מאת רבי יצחק בן אברהם עקריש (ה'ר"ן-ה'ש"ם, 1490–1580 לערך), שהתחקה אחר ידיעות ששלחו לוחמי האימפריה העות'מאנית כאשר נלחמו כנגד האימפריה האתיופית יחד עם בעלי בריתם המקומיים, בני ביתא ישראל. בהקדמה לספר מתאר עקריש בפרוטרוט ובשבועה שלוש ידיעות על הממלכה היהודית, מהן שתיים התפרסמו לדבריו במצרים ובקושטנדינא. תחילה מתאר ר' עקריש את מסעו בספינה מקושטנדינא למצרים בשנת השכ"ב (1562), כיהודי יחיד בין "ישמעאלים ותוגרמים וערביים". אחד הנוסעים הזקנים האחרים בספינה טען כי לחם מגיל 15 בשירות מושל מצרים דאז סולימאן הראשון. ר' עקריש מעיד כי לסיפורי הזקן ניכרה השפעה מפתיעה על אחד הנוסעים האחרים בספינה, שביקש מעקריש לתשאל את הזקן. לאחר דין ודברים ביניהם שואל הנוסע, המזוהה על ידי עקריש כיהודי אנוס, את הזקן:
הזקן החל לתת מידע קצת יותר מפורט ואומר שיש להם זה מלכות גדולה הנמצאת בהרים גבוהים:
המשנה כאן שואל אותם בבירור מי זה העם הזה והתייר עונה לו שהם יהודים, המשנה צחק ואמר שלא יכול להיות שהם יהודים והם גיברי מלחמה, יועצי המשנה החלו להרהר איך יכול להיות שהאימפריה העות'מאנית שכבשה שטחים רבים אנה יכולה בלי היהודים האלה ולמה היא לא כובשת אותם:
בהמשך מעיד רבי עקריש כי שמע מפי הרופא הרב שמואל סולם במצרים, כי חודש לפני כן זומן הרופא בדחיפות אל השר (כנראה הסולטאן סולימאן הראשון). לאחר חקירה תקיפה קצרה, מסר לו השר איגרת שהגיעה מ"דושדמור", המזוהה כעוזרמור, מפקד טורקי שלחם בחבשים בימי גלאוודיוס. באיגרת נכתב כי הכוח העות'מאני ניצל הודות לשר יהודי ששלח לעזרתם שנים עשר אלף פרשים:
אברהם בן יצחק הלוי אבן מיגאש
הרב אברהם אבן מיגאש כותב בספרו "כבוד אלקים" (1605) על ביתא ישראל ועל ממלכתם "פלאסה" כך:
מנשה בן ישראל
הרב, הדרשן והמדינאי מנשה בן ישראל כותב בספרו "מקוה ישראל" שעוסק בחקר עשרת השבטים כותב על ביתא ישראל מפי עדויות ששמע מנוסעים מאתיופיה שהגיעו לאירופה, בן-ישראל כותב גם על מקור המנהגים היהודים בנצרות האתיופית וכן כותב על מקום מושבם של ביתא ישראל וכן על מלכם:
ואו (פירושונים)
{{פירושונים|אותיות: אחר:
ראו גם
}}
Gold
Gold (בעברית: זהב) הוא אלבום האוסף התשיעי של זמרת הפופ האמריקנית, שר. האלבום יצא לאור ב-1 במרץ 2005 על ידי חברת התקליטים גפן רקורדס. ב-AllMusic זכה האלבום לדירוג של ארבעה וחצי כוכבי זהב.
עם יציאתו נכנס אלבום האוסף אל המקום ה-11 במצעד האלבומים שבסקוטלנד.
רקע
אלבום האוסף יצא שנתיים בלבד לאחר שהוציאה שר את אלבום המולטי-פלטינה The Very Best of Cher. בתחילת חודש אוגוסט 2010, הוכרז שאלבום האוסף מכר כ-88,000 עותקים בארצות הברית בלבד.
בסמוך לצאתו, עלה אלבום האוסף לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
פרד'ינג
פרד'ינג (באנגלית: Farthing; מילולית: רבע) היה מטבע בריטי בשווי רבע פני. מטבעות כאלה נטבעו באנגליה במאה ה-13, ויצאו משימוש ב-31 בדצמבר 1960, עת חדלו להיות הילך חוקי.
פרד'ינגים מוקדמים
בהשוואה לפנים וחצאי הפני בני זמנו, ידוע מעט מאוד על פרד'ינג הכסף הימי-ביניימי, מכיוון שבהיותם המטבע הקטן ביותר, הם נצברו רק לעיתים נדירות. מעולם לא נמצאו פרד'ינגי כסף באוצרות גדולים, וכיוון שהכילו רק כסף, בשווה ערך של רבע פני, הם היו קטנים ואבדו בקלות. הם גם נטבעו בכמויות קטנות בהרבה, משום שאף שהיו שימושיים לאנשים רגילים, הם לא היו שימושיים כל כך עבור העשירים והחזקים. מבחינת המטבעה, הרווח בטביעתם היה פחוּת והטרחה רבה יותר. כמו כן, ממדיהם מקשים את גילויים על ידי מגלי מתכות, והם נדירים עד ימינו.
עד למאה ה-13, "מטבעות חתוכים" ענו על הצורך בהילך חוקי בעל ערך נמוך. כלומר, מטבעות של פני היו מחולקים לחצאים ורבעים, בדרך כלל לאורך קוויו של צלב אשר כיסה חלק משמעותי מצדו האחורי של המטבע. במשך זמן רב חשבו כי מטבעות פרד'ינג הכסף הראשונים יוצרו בתקופתו של אדוארד הראשון (1272–1307), אך לאחרונה נתגלו חמש דוגמאות המתוארכות לתקופת שלטונו של הנרי השלישי (1216–1272). כולם בסגנון הצלב הקצר האופייני לתקופה, נטבעו בין 1216 ל-1247, ודומים בעיצובם לפני, אך גודלם רק רבע. עקב העדר דוגמאות ידועות ועדויות מתועדות, חושבים כי מטבעות אלה הם ניסיונות ולא מטבעות שנכנסו למחזור.
הנפקתם של פרד'ינגים אושרה בחוק הפטנטים משנת 1222, אך רק לאחרונה נמצאו דוגמאות ממשיות. על פני המטבע מוצג חלקו העליון של המלך כשהוא אוחז במטה, עם הכתובת " HENRICUS REX ". בגב המטבע מוצג צלב קטן עם שלושה כדורים בכל רביע, ועם כיתוב המתאר את טובע המטבע: " TERRI (or ILGER or (?)ADAM) ON LUND " - טרי (או אילגר או אדם) מלונדון. נתגלו רק שתי דוגמאות לעבודתם של טרי ושל אילגר, וזיהויו של אדם אינו ודאי מכיוון שרק חלק מן המטבע שיצר שרד.
פרד'ינגים אדוארדיאניים והנריאניים
רשומות בנות התקופה מראות כי יותר מארבעה מיליון פרד'ינגים נטבעו בתקופת מלוכתו של אדוארד הראשון, 1272 - 1307, אך ביחס לכמות זו, מעטים שרדו עד זמננו. המטבעה הפוריה ביותר הייתה מטבעת לונדון, המזוהה באחורי המטבעות על ידי כיתוב קטן של " CIVITAS LONDON " או " LONDONIENSIS ", אך פרד'ינגים נטבעו גם בברוויק ( VILLA BEREVVICI ), בריסטול ( VILLA BRISTOLLIE ), לינקולן ( CIVITAS LINCOL ), ניוקסל ( NOVICASTRI ), ויורק ( CIVITAS EBORACI ), אך תוצרתן של רוב המטבעות הפרובינציאליות נדירה כיום.
הפרת'ינגים האדוארדיאניים נבדלים מאוד במשקלם ובטוהרם. שלוש המהדורות הראשונות ממטבעת לונדון שקלו 6.85 גרגרים (0.44 גרם), בעוד שמהדורות מאוחרות יותר שקלו 5.5 גרגרים (0.36 גרם), אך ערכם נותר זהה מכיוון שבמטבעות הכבדים יותר תכולת הכסף הייתה בריכוז נמוך יותר. נהוג לחשוב כי הגדילו את המטבעות כדי להקל על הטיפול בהם, אך מטבעות בריכוזים נמוכים של מתכות יקרות מעולם לא היו פופולריים באנגליה. הציבור העדיף את אי הנוחות של מטבעות קטנים יותר בעלי תכולת מתכות גבוהה יותר. הפרת'ינגים של אדוארד היו מטיפוס "הצלב הארוך" מאחור, והכיתוב הרגיל בחזית היה " EDWARDUS REX " (המלך אדוארד), או לעיתים " E R ANGLIE " (אדוארד מלך אנגליה), ועל מטבע אחד אף " ER ANGL DN " (אדוארד מלך אנגליה אדון (אירלנד)).
רק שתי מטבעות, לונדון וברוויק (Berwick), הנפיקו מטבעות פרד'ינג בתקופת אדוארד השני (1307 - 1327), ותוצרתן מוגדרת "נדירה" ו"נדירה מאד" בהתאמה. המטבעות דומים מאוד למטבעות של אביו, והשילוב של נדירותם ומצבם הגרוע של הממצאים הביא לכך שלא נערך מחקר רב על הפרד'ינגים של תקופתו. נראה עם זאת כי במשך רוב שנות מלכותו נטבעו פרד'ינגים של אדוארד הראשון מדי פעם.
ניתן לזהות בקלות פרד'ינגים מתקופת אדוארד השלישי (1327–1377), אף כי הם די דומים לפרד'ינגים של קודמיו, על ידי הכתובת " EDWARDUS REX A " (אדוארד מלך אנגליה) בחזית. שלוש מטבעות טבעו פרד'ינגים בתקופתו: לונדון הפוריה ביותר, מטבעות ברוויק נדירים, ורק דוגמה אחת ידועה של המטבעה ברדינג ( VILLA RADINGY ). הפרד'ינגים מתקופה זו הם די נדירים. אף כי הטוהר הרגיל של הכסף בתקופה זו היה 0.925 (כסף סטרלינג), בטביעה השנייה בשנים 1335–1343 ייצרה מטבעת לונדון מטבעות גדולים יותר של 0.833 כסף.
פרד'ינגים מתקופת ריצ'רד השני (1377 - 1399) נדירים בכל מצב שהוא. כולם נטבעו במטבעת לונדון והם נושאים את הכיתוב " RICARD REX ANGL " (ריצ'רד מלך אנגליה).
הנרי החמישי, מלך אנגליה הנפיק פרד'ינגים "כבדים" (טרום 1412) כמו גם "קלים" (20% קלים יותר, 1412 - 1413)), אך כיוון שקיצוץ היה כה נפוץ, קשה להבדיל בין הסוגים השונים לפי גודלם בלבד. שתי המהדורות נדירות, ונושאות כיתוב קדמי של " HENRIC REX ANGL " וכיתוב אחורי של " CIVITAS LONDON ", אף כי על המטבעות הקלים הכיתוב מופיע בתור " CIVITAS LOIDOI ".
ניתן להבדיל בין המהדורה היחידה של פרד'ינגים של הנרי החמישי (1413 - 1422) לבין אלו של אביו, כי הצוואר מוצג בדמותו של הנרי החמישי על המטבעות, אך קשה להבחין ביניהם לבין אלו של תקופת מלוכתו הראשונה של הנרי השישי (1422 - 1461). הם נבדלים בכל זאת בכך שכל מטבעותיו של הנרי החמישי נטבעו בלונדון, ואילו אלה של הנרי השישי בקאלה ( VILLA CALIS ).
לא יוצרו כל פרד'ינגים בתקופת מלוכתם השנייה של הנרי השישי ושל אדוארד הרביעי, או במשך מלוכתו הקצרה של אדוארד החמישי, מלך אנגליה.
סוג נדיר ביותר של מטבעות נטבע בתקופת ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה (1483 - 1485). הכיתוב בהם סביב דמות המלך הוא " RICAR DI GRA REX ".
רק סוג נדיר אחד של פרד'ינגים נטבע בתקופת הנרי השביעי, מלך אנגליה (1485 - 1509), במטבעת לונדון. יש עליו את הכיתוב הייחודי " HENRIC DI GRA REX " סביב דמות המלך, להבדיל ממטבעות של הנרים מוקדמים יותר.
הנרי השמיני, מלך אנגליה (1509 - 1547) הוציא פרד'ינגים שנטבעו בלונדון בכל שלוש המהדורות שטבע, אף כי כולן נדירות ביותר. על פני מטבעות מהטביעה הראשונה (1509 - 1526) מופיע הכיתוב " HENRIC DI GRA REX " סביב שער מתרומם. על פני מטבעות מהטביעה השנייה (1526 - 1544) כתוב " RUTILANS ROSA ", יש ורד סביב השער, ומאחור כתוב " DEO GRACIAS " סביב צלב ארוך. פרד'ינגים מן הטביעה השנייה נטבעו גם בקנטרברי, והם נבדלים בסימן מטבעה בצורת גלגל קתרין. הטביעה השלישית (1544 - 1547) יוצרה על בסיס כסף ונושאת את הכיתוב " h D G RUTIL ROSA " סביב ורד, ואת הכתובת האחורית " DEO GRACIAS " סביב צלב ארוך עם כדורון בודד בכל רביע.
לא יוצרו פרד'ינגים בתקופת מלוכתם של מרי הראשונה, פיליפ ומרי, או אליזבת הראשונה, בעיקר מכיוון שלאחר שורה של הפחתות במשקל הכסף במטבע, פרד'ינג הכסף הפך קטן מכדי לטבוע אותו, והיה קל מדי לאבד אותו.
פרד'ינגים מבוססי מתכת
בתקופת שלטונו של המלך ג'יימס הראשון (1603 - 1625) הופיעו לראשונה מטבעות נחושת. מניסיונו הקודם כמלך סקוטלנד למד ג'יימס כי מטבעות נחושת בעלות ערך נמוך יהיו מקובלים על הבריות, הואיל ומטבעות כאלה היו בשימוש בסקוטלנד כמו גם ביבשת במשך זמן מה. אך נראה היה כי לאנגלים יש אובססיה בקשר לזהב וכסף: הם דרשו שהמטבעות יהיו עשויות ממתכת בשווי ערכן הנקוב.
ג'יימס החליט לא לתת את טביעת מטבעות הנחושת בידי המטבעה המלכותית, אלא בידיו של ג'ון הרינגטון, ברון אקסטון. הוא שילם ביוקר על הזכות, אך גם הרוויח ממנה יפה. שלא כמו מטבעות גדולים יותר, פרד'ינגים לא הכילו את ערכם במתכת. הוא נפטר ב-1614, והזכות לטבוע פרד'ינגים עברה לבנו, שנפטר אף הוא מספר חודשים מאוחר יותר. אז עברה הזכות חזרה לאשתו של הרינגטון, אן. נראה כי לאחר מכן מסרה לידי הרינגטון את הזכות או מכרה אותה ללודוויק, דוכס לנוקס. המהדורות של לנוקס היו גדולות יותר מאלה של הרינגטון.
המטבעות החדשים היוו הילך חוקי עד לערך כולל של שישה פני, והציגו את האלה בריטניה (על פי הדוגמנית הדוכסית מריצ'מונד) מאחור. תוך זמן קצר נתגלה כי המטבעה לא הייתה מסוגלת לייצר את גלמי הנחושת הדרושים למטבעות החדשים, ואלה יובאו לבסוף משוודיה.
ב-1684 וב-1685 יוצרו פרד'ינגים עשויים בדיל ופקק נחושת קטן במרכזם - הם שקלו 5.4 - 6.0 גרם וקוטרם היה 23 - 24 מ"מ. הם נשאו אותם כיתובים כמו פרד'ינגי הנחושת. יוצרו מעט מאוד פרד'ינגים ב-1685 כיוון שהמלך מת ב-8 בפברואר 1684, בלוח הישן (כלומר כאשר אחרי 24 במרץ 1684 בא 25 במרץ 1685, ראש השנה החדשה). על פרד'ינגי הבדיל הופיע הכיתוב " NVMMORVM FAMVLVS " – a subsidiary coinage בתוספת התאריך בשוליים, במקום מאחור.
בתקופת מלכותו של ג'יימס השני, המשיכו לייצר פרד'ינגים מבדיל עם פקק נחושת. קיימות דוגמאות בכל טווח השנים בין 1684 ו-1687. בחזית הייתה דמות פרוטומה פונה ימינה של המלך, בכיתוב " IACOBVS SECVNDVS " – "ג'יימס השני" בעוד האחור הציג את בריטניה היישובה פונה שמאלה, עם הכיתוב " BRITANNIA " והכיתוב " NVMMORVM FAMVLVS " והתאריך על שפת המטבע.
המשיכו לייצר פרד'ינגים מבדיל במשך שנותיה הראשונות של מלוכתם המשותפת של ויליאם ומרי. מטבעות אלו מתוארכים 1689 - 1692. אך פופולריות המטבעות הלכה ופחתה כאשר הלכו וניכרו בעיות קורוזיית הבדיל. ב-1693 וב-1694 יוצרו שוב פרד'ינגי נחושת, במשקל 4.7 - 6.2 גרם ובקוטר 22 - 23 מ"מ. בשתי המהדורות, חזית המטבע הציגה את ראשיהם של השותפים למלוכה בכיתוב " GVLIELMVS ET MARIA ".
לאחר מותה של המלכה מרי השנייה ב-1694, ייצור המטבעות נמשך תחת אותו חוזה, כאשר פרד'ינגים של המלך ויליאם השלישי יוצרו עבור כל השנים בין 1695 ו-1700. עם זאת, מהר מאוד התברר שהיצרנים חסכו בעלויות: הם השתמשו בכח עבודה זול, כולל נוכרים אשר חלקם לא ידעו אף לאיית את שמו של המלך שחרתו על התבניות. ב-1698 היה כבר היצף של מטבעות נחושת והועבר חוק להפסקת הטביעה למשך שנה. נראה כי הייתה לכך השפעה מועטה ביותר, והתרבות המטבעות נמשכה. ניסיונות פרלמנטריים נוספים לעצירת ההיצף נעשו מאוחר יותר.
פרד'ינגים של אן ושל מלכי בית הנובר
הודות להיצף של השלטון הקודם, לא היה צורך בייצור פרד'ינגי נחושת תחת שלטונה של אן מלכת בריטניה (1701 - 1714) עד לשנת מלוכתה האחרונה. לולא מתה המלכה באותה שנה, אין ספק כי הפרד'ינג משנת 1714, שמשקלו 4.8 - 5.8 גרם וקוטרו 21 - 22 מ"מ, היה נכנס למחזור בכמויות גדולות, אך מעמדו בפועל מוטל בספק, כיוון שהוא עלול להיחשב כתבנית. סר אייזק ניוטון היה אדון המטבעה, והיו לו אידיאלים גבוהים בקשר לאיכות הטביעה. הפרד'ינג של אן עולה משמעותית בעיצובו ובטביעתו על דוגמאות של ויליאם השלישי. דמותה הישנה של בריטניה, ששימשה מאז זמנו של צ'ארלס השני נזנחה לטובת עיצוב של תבליט גבוה חד יותר, בו רגלה החשופה של בריטניה מכוסה, כמדווח, לפי הוראותיה של המלכה. בסביבות 1802 שמועה מוזרה סחפה את בריטניה: שהפרד'ינג של המלכה אן שווה הון - £500 לפחות, והופיעו מודעות בעיתונים רבים, המציעות פריטים למכירה. במרץ 1802 נמכר פריט אחד במכירה פומבית בלונדון עבור לא פחות מ-750 גיניאות (£787 ו-10 שילינג).
מותה של המלכה אן הזם את הניסיונות להנפיק את הפרד'ינג שלה, אך הצורך במטבעות נחושת לא פחת לאחר הכתרתו של המלך ג'ורג' הראשון (1714 - 1727). מחיר הנחושת עלה, כך שהפרד'ינגים החדשים היו קלים יותר ממהדורות קודמות: 4.5 - 5.3 גרם. הפרד'ינגים שנטבעו ב-1717 נראו מעט מוזרים כי הם היו קטנים יותר ועבים יותר ממהדורות קודמות, עם קוטר של 20 - 21 מ"מ. הם מכונים פרד'ינגי dump. פרד'ינגים מ-1719 - 1724 גדולים מעט יותר, 22 - 23 מ"מ, אך בעלי משקל דומה. לרוע המזל סבלו שתי המהדורות מבעיות ייצור, כיוון שהתבניות היו בעיצוב של תבליט בולט, והיה קשה להפעיל מספיק לחץ על הגלמים כדי ליצור רישום טוב. המטבע מציג את ראשו של המלך ג'ורג הפונה ימינה, והכיתוב " GEORGIVS REX " מקדימה, ובריטניה עם הכיתוב " BRITANNIA " והתאריך בשוליים התחתונים, מתחת לבריטניה.
תחת שלטונו של ג'ורג' השלישי (1760 - 1820), חוץ ממטבעות של ג'ורג השני, שנטבעו "לאחר המוות", כפי שצוין קודם, המהדורה הראשונה של פרד'ינגים לא יצאה עד 1771. הזיופים שגשגו, והגדרת זיוף מטבעות נחושת כפשע (שהעונש עליו כולל החרמת כל רכושו של האשם, לפי החוק האנגלי הישן) לא השפיעה כמעט במשך כעשרים השנה הבאות. לכן רוב המטבעות במחזור באותה תקופה היו מזויפים. החוזה של מתיו בולטון ב-1797 לייצור מטבעות עגלה של פני ושל שני פני, כדי לְהָזֵם את הזיופים, לא כלל גם ייצור של פרד'ינגים, אף כי בולטון ציפה שהוא יכלול אותו, ואף הכין מספר תבניות בגודל ומשקל מתאימים, בהתאם לתפיסתו על הערך האינטרינזי של מטבעות נחושת. ב-1799 קיבל בולטון רישיון להנפקת פרד'ינגים. בינתיים עלה מחיר הנחושת, הופחת משקל המטבעות מעט בהשוואה לעיצוב העגלה, ולפרד'ינג של 1799 היה מראה מקובל יותר, אף כי צדדיו של המטבע היו רחוקים מלהיות קונבנציונליים: מאחור נשא המטבע את הכיתוב " 1 FARTHING " – הפעם הראשונה בה שם ההילך החוקי הופיע על מטבע אנגלי. כמו כן, הייתה זו גם הפעם הראשונה בה מטבע בריטי נשא את התאריך באותו צד כמו ראשו של המלך. ב-1806 - 1807 טבע בולטון פרד'ינגים מ-22.5 טון נוספים של נחושת, אך מחיר הנחושת עלה שוב, ומשקל המטבע עוד פחת מזה של 1799.
לאחר שעברה המטבעה ממצודת לונדון לגבעת מצודת לונדון הועדף ייצור מטבעות זהב וכסף על פני ייצור מטבעות נחושת ב"טביעה המחודשת הגדולה" של 1816. טביעת מטבעות הנחושת לא נמשכה עד תקופתו של ג'ורג' הרביעי מלך בריטניה (1820 - 1830), כאשר פרד'ינגים נטבעו ב-1821. על בנדטו פיסטרוצי (Benedetto Pistrucci), שהועסק במעצב וכחרט במטבעה, הוטל לחרוט את העיצובים עבור הטביעה החדשה. לרוע מזלו של פיסטרוצי, הוא הפיק דיוקן מכוער במיוחד של המלך, בעל פנים וצוואר נפוחים. המלך לא היה מרוצה מן הדיוקן, ועבודתו של פיסטרוצי על בריטניה באחורי המטבע לא הייתה טובה הרבה יותר: בריטניה פנתה כעת לימין, בפעם הראשונה בהיסטוריה. פיסטרוצי הורד בדרגה בשל סרובו להעתיק את עבודתו של אמן אחר, ועל ויליאם ויון הוטל ליצור פרד'ינג טוב יותר, מטיפוס "הראש החשוף" המחמיא יותר של 1826. עם זאת, ויון לא דחה את כל רעיונותיו של פיסטרוצי, ובריטניה עדיין פנתה לימין על אחורי המטבע. הפרד'ינג של ג'ורג' הרביעי הופק בשני טיפוסים. בשנים 1821 - 1823, 1825 ו-1826 הוא שקל 4.5 - 4.8 גרם וקוטרו היה 22 מ"מ, ובשנים 1826 - 1830 הוא שקל 4.6 - 4.9 גרם וקוטרו היה 22 מ"מ. שני העיצובים (של פיסטרוצי ושל ויון) הופקו בשנת 1826. החזית של עיצובו של פיסטרוצי הציגה דמות פונה שמאלה של המלך ג'ורג' הרביעי בכיתוב " GEORGIUS IIII DEI GRATIA ", בעוד שהאחור הציג בריטניה חבושה קסדה פונה ימינה, ישובה בצד שמאל של המטבע, עם מגן וקלשון, בכיתוב " BRITANNIAR REX FID DEF " והתאריך בשוליים מתחת לבריטניה.
מייקל לרנר (רב)
הרב מייקל לרנר (באנגלית Michael Lerner נולד ב-1943) הוא אקטיביסט יהודי-אמריקאי, רב ומחבר פורה. מייסד כתב העת "תיקון" (Tikkun) של התנועה להתחדשות יהודית שעליה הוא נמנה, ועורכו מאז הקמתו ב-1986.
משפחה והשכלה
מייקל לרנר נולד וגדל בניוארק, ניו ג'רזי. הוא גדל במשפחה ציונית. אביו היה שופט, אמו יועצת לפוליטיקאים. בביתו עברו סנטורים וחברי קונגרס. על מכתב ההמלצה שלו למכללה חתם הנשיא ג'ון קנדי. בצעירותו הוא למד בבית ספר פרטי שאותו אפיין כבעל "מחויבות לנצרות". הוא אמנם כתב שהוא מעריך את "היופי והחוכמה העצומים של הנצרות שאליה נחשף", אבל הוא גם חש מבודד מבחינה דתית, כילדם של ציונים נלהבים שלמד בבית הספר העברי שלוש פעמים בשבוע. לפי בקשתו, בכיתה ז' עבר לבית ספר ציבורי בשכונת ויקואהיק בניוארק, שם בני גילו היו, להערכתו, 80% יהודים. הוא סיים את בית הספר התיכו בשנת 1960. לרנר קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קולומביה. בשנת 1972 הוא סיים דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ב-1977 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה קלינית/חברתית ממכון רייט בברקלי. לרנר היה נשוי לנאן פינק עד 1991, והתחתן עם דבורה קון ביולי 1998, התגרש ב-2014 ולאחר מכן נישא בשנית לקאט זאוויס ב-2015. בנו הבכור עלה לישראל ושירת בצה"ל
פעיל חברתי
ב-17 בפברואר 1970 השתתף בהפגנה במחאה על פסקי הדין במשפט "השבעה משיקגו" שהפכה לאלימה, למרות שלרנר דגל באי-אלימות, לרנר ואחרים נעצרו והואשמו בהסתה להתפרעות. לרנר ושותפיו נודעו בשם "השבעה מסיאטל". במהלך משפטם, מנהל ה-FBI ג'יי אדגר הובר פרסם הצהרה פומבית (שחזרה על עצמה ברדיו ובטלוויזיה) שתיארה את לרנר כ"אחד הפושעים המסוכנים ביותר באמריקה", אף על פי שמעולם לא עסק בשום מעשה אלימות. סוכנים פדרליים שהעידו במשפט הודו מאוחר יותר כי מילאו תפקיד מרכזי בעידוד האלימות ובעקבותיה המהומות בהפגנה. המשפט הגיע לשיאו בקטטה באולם בית המשפט (שבמהלכה היה לרנר הנאשם היחיד שנותר בישיבה), והשופט שלח את הנאשמים לכלא בשל ביזיון בית המשפט. לרנר הועבר לכלא פדרלי, שם שהה מספר חודשים לפני שבית המשפט הפדרלי לערעורים ביטל את הרשעתו בביזיון בית המשפט והורה לשחררו. האישומים העיקריים הקשורים להתפרעות בוטלו לאחר מכן על ידי הממשלה הפדרלית לאחר שנחשפה פרשת ווטרגייט, וממשל ריצ'רד ניקסון החליט למנוע את חשיפת דרכי הטיפול שלו בפעילים דוגמת לרנר. בינתיים, בית המחוקקים של מדינת וושינגטון העביר חוק, המכונה בדרך כלל "חוק לרנר", שאסר על אוניברסיטת וושינגטון להעסיק כל אדם "שעשוי לעסוק בפעילות פוליטית בלתי חוקית", והחוזה של לרנר לא חודש (החוק בוטל מאוחר יותר על ידי בית המשפט העליון בוושינגטון).
קריירה אקדמית
לאחר שסיים את הדוקטורט שלו. לרנר עבר להרטפורד, קונטיקט, שם שימש כפרופסור לפילוסופיה בטריניטי קולג' עד 1975, אז חזר לברקלי, הצטרף לפקולטה באוניברסיטת קליפורניה ולימד משפטים וכלכלה עד 1976, כאשר קיבל תפקיד באוניברסיטת סונומה סטייט לשנה אחת. בינתיים הוא השלים דוקטורט שני. בשנת 1977, בפסיכולוגיה חברתית/קלינית במכון רייט בברקלי.
בשנת 1976 הקים לרנר את המכון לעבודה ולבריאות הנפש כדי לעשות מחקר על הפסיכודינמיקה של החברה האמריקאית. ב-1979 הוא קיבל מענק מהמכון הלאומי לבריאות הנפש כדי להכשיר פעילי איגודי עובדים לפעול למניעה של הפרעות נפשיות, ובמקביל הרחיב את מחקרו הקודם על הפסיכודינמיקה של החברה האמריקאית.
כתיבתו משקפת טרנספוזיציה של ניתוח פסיכולוגי גם לכלכלה, הוא הסביר: "ההתמקדות בכסף ובכוח עשויה לעשות פלאים בשוק, אבל היא יוצרת משבר אדיר בחברה שלנו. אנשים שבזבזו כל היום ללמוד איך למכור את עצמם ולעשות מניפולציות על אחרים, לא נמצאים בעמדה ליצור חברויות מתמשכות או מערכות יחסים אינטימיות... אמריקאים רבים רעבים לחברה מסוג אחר - כזו המבוססת על עקרונות של אכפתיות, רגישות אתית ורוחנית וסולידריות קהילתית. הצורך שלהם במשמעות עז בדיוק כמו הצורך שלהם בביטחון כלכלי".
כתב העת "תיקון"
לאחר שכיהן במשך חמש שנים כדיקן של בית הספר לתארים מתקדמים לפסיכולוגיה בניו קולג' של קליפורניה בסן פרנסיסקו, לרנר ורעייתו ייסדו ב-1986 כתב עת לביקורת פוליטית, תרבותית וחברתית בשם "תיקון". כתב העת הוקם מתוך כוונה לאתגר את השמאל על חוסר יכולתו להבין את מרכזיותם של דאגות דתיות ורוחניות בחייהם של אמריקאים רבים.
עם העורך, חברו פיטר גייבל, לרנר פיתח את האסכולה "פוליטיקה של משמעות": שהאמריקאים רעבים לא רק לביטחון חומרי אלא גם לחיים הקשורים למשמעות עליונה כלשהי, וכי הכישלון של התנועות הליברליות והפרוגרסיביות לזכות בתמיכת הרוב העקבית התבססה על חוסר יכולתם להבין את הרעב הזה ולטפל בו על ידי הצגת לאמריקאים ולעובדים בעלי הכנסה בינונית בחברות תעשייתיות מתקדמות אחרות שהערכים של השוק התחרותי והשורה התחתונה של כסף וכוח הם הכוח הבסיסי. בשנת 1993, הגברת הראשונה הילרי קלינטון כללה את "הפוליטיקה של המשמעות" בסינתזה של הפילוסופיה הפוליטית והחברתית שהיא יצרה
בשנת 2002 ארגנה לרנר קבוצה בשם קהילת "תיקון" בקרב קוראי המגזין ושותפים לחזון שלו.
הכשרה לרבנות
לרנר קיבל הסמכה לרבנות בשנת 1995, באמצעות שלושה רבנים אורתודוקסים. הוא הקים את בית הכנסת 'בית תיקון' שהפך להתגלמות של מה שהוא תיאר כ"נאו-חסידות", כשהוא רודף בלהט אחר הממד הרוחני של התפילות במקום למהר ולסיים אותן. המטרה, הוא התעקש, היא להתחבר לאלוהים, לא פשוט לקרוא כל תפילה בסידור. בית הכנסת שלו גדל, לדברי החברים, לא רק בגלל נכונותו של לרנר להתייחס ברצינות למסר הצדק החברתי של הנביאים, אלא גם בגלל שהחוויה בפועל של מעורבות בתפילה, מדיטציה, שירה וריקודים בבית הכנסת הפכה לחוויה אקסטטית של התעלות עבור רבים מאלה שהשתתפו בה. ספרו של לרנר Jewish Renewal: A Path to Healing and Transformation משנת 1994 בהוצאת HarperCollins, הפך לרב מכר וקירב אלפי צעירים לתנועת ההתחדשות היהודית.
יהדות חיובית
לרנר חבר ופעיל בתנועה להתחדשות יהודית, שאותה הוא מתאר כ"יהדות חיובית", ודוחה את מה שהוא מחשיב כפירושים אתנוצנטריים לתורה. פרסומיו מקדמים פלורליזם דתי וגישות פרוגרסיביות או ליברליות לבעיות פוליטיות. הוא, למשל, התבטא נגד התקפות על קהילות מהגרים בארצות הברית, וניסה לבנות גשרים עם מנהיגים נוצרים, בודהיסטים ומוסלמים סביב נושאים אלו.
קריאתו של לרנר לשינוי רוחני של החברה האמריקאית התבטאה לראשונה ב"תיקון" ולאחר מכן בספרו "הפוליטיקה של המשמעות". לרנר פיתח רעיונות אלה עוד יותר בספריו "Spirit Matters" ו-"The Left Hand of God".
בפברואר 2007 פרסם לרנר טור שכותרתו "אין אנטישמיות חדשה", ובו מתח ביקורת על כמה ארגונים יהודים אמריקאים על תיוג מבקרי ישראל כאנטישמים. במיוחד הוא מתח ביקורת על הליגה נגד השמצה ועל הוועדה האמריקאית לעניינים ציבוריים של ישראל, שאותן אפיין כ"ישראל-יכולה-לעשות-לא-קולות לא נכונים בפוליטיקה האמריקאית". לרנר כתב כי המנטליות הזו, שמובילה תדיר להאשמות כי יהודים שמתנגדים למדיניות ישראל כלפי הפלסטינים הם "יהודים שונאים את עצמם", מרחיקה צעירים יהודים ש"אומרים שהם לא יכולים יותר להזדהות עם יהדותם".
הכיבוש הישראלי
לרנר התנגד נחרצות ל בגדה המערבית ועזה, אותו הגדיר "לא מוסרי וטיפשי" והוסיף "לא שרדנו מתאי־הגזים כדי להיעשות המדכאים בעזה". עם הקמת כתב העת "תיקון", הפך לפעיל שלום ולמען פתרון שתי המדינות.
בדצמבר 1988 ארגן כנס לתמיכה בתהליך השלום, ואחר כך פרסם "תיקון" מודעת תמיכה במשא ומתן בין ישראל והארגון לשחרור פלסטין להקמת מדינה פלסטינית לצד ישראל. בין החותמים על המודעה היו אנשי רוח מאונברסיטאות פרינסטון, קולומביה וברקלי, בהם קארל ברנשטיין, אלן גינזבורג, נורמן ליר, ארתור מילר ופיליפ רות׳.