cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסע בין כוכבים: מדור 31
חזרה להפקה פעילה
במאי 2022 עדכן קורצמן שהמיקוד המרכזי של צוותו כרגע הוא בשתי הסדרות העתידיות, "מדור 31" ו"אקדמיית צי הכוכבים", זאת בנוסף להפקות שונות נוספות, לאו דווקא טלוויזיוניות או קולנועיות, כגון פודקאסטים ומשחקי מחשב.
ב-18 באפריל הוכרז כי אושרה הפקתו של סרט טלוויזיה, בבימויו של אולטונד אוסונסנמי, על פי תסריט מאת קרייג סוויני. כן דווח כי הסרט יהיה סנונית ראשונה בסדרת סרטי טלוויזיה שקורצמן מתכנן להוציא אחת לשנתיים, כחלק בשלב השני של יקום "מסע בין כוכבים" המתחדש.
צילומים
ביולי 2023 פורסם כי צילומי הסרט אמורים להתחיל בחודש אוקטובר, באונטריו, בתלות בסיומן של שביתות הכותבים והשחקנים.
פנטום האופרה
פנטום האופרה (בצרפתית: Le Fantôme de l'Opéra) הוא רומן אימה גותי בלשי שנכתב על ידי הסופר הצרפתי גסטון לרו ופורסם לראשונה בשנת 1909. הסיפור עוסק באהבתו הטרגית של גאון מעוות לזמרת אופרה צעירה יפה ומוכשרת, על רקע בית האופרה "לה גרנייה" בפריז.
לרו כתב את הסיפור כרומן בלשי רווי מסתורין, שפורסם בהמשכים בעיתונות הצרפתית. הספר בנוי כחקירה בלשית אותה עורך לרו, וכולל שיחות עם הדמויות השונות ששרדו, כאשר כל אחת מספרת את נקודת המבט שלה ולפעמים הן מצטלבות. הספר שוזר בתוכו פרטים בדיוניים ופרטים אמיתיים, ונכתב במידת מה כאגדה אורבנית. סיפורו של לרו זכה להצלחה גדולה שנפחה בדמויות ובעלילה חיים שמעבר לסיפור המקורי.
בעקבות הספר המצליח הופקו סרטים רבים (אפילו סרט אילם משנת 1925 בכיכובו של לון צ'ייני) ובשנת 1986 המחזאי הנודע אנדרו לויד ובר העלה את "פנטום האופרה" על במות ברודוויי והווסט אנד בתור מחזמר, אותו גם הלחין (בהרצה המקורית כיכבו מייקל קרופורד ושרה ברייטמן). המחזמר הפך לאחד ממחזות הזמר המצליחים ביותר בכל הזמנים, ומציג זמן רב (מ-1986 עד ימינו). באוקטובר 2009 עלה מחזמר המשך שאף אותו יצר אנדרו לויד ובר. המחזמר נקרא "האהבה לעולם לא מתה" - הפנטום ששלט מהמרתפים בבית האופרה בפריז, חוצה את האוקיינוס ויתגלה בניו יורק כעבור 10 שנים כיד המכוונת מאחורי פארק השעשועים בקוני איילנד. ב-2004 יצא סרט קולנוע מוזיקלי בבימויו של ג'ואל שומכר, המהווה עיבוד למחזמר של ובר (בסרט כיכבו ג'רארד באטלר ואמי רוסום). בשנת 2019 הוצג המחזמר בישראל.
שלוש יצירות זכו למעשה להפוך לעלילה הקנונית של "פנטום האופרה". הראשונה שבהן היא הספר המקורי מאת גסטון לרו. השנייה היא הרומן "פנטום" שנכתב על ידי סוזן קיי (Susan Kay) ומהווה סיפור-מחדש של קורות חייו של אריק (הוא הפנטום). אף על פי שהם נבדלים זה מזה במספר פרטים, המחקר המקיף שביצעה קיי על התרבויות בהן חי הפנטום והפרשנות המרגשת שלה לעלילה ולמניעי הדמויות, הפכו אותו למקובל כמעט על כל המעריצים ושוחרי הפנטום כתיעוד הקנוני של חייו. היצירה השלישית היא המחזמר "פנטום האופרה" מאת אנדרו לויד ובר. עלילת המחזמר מבוססת על הספר של לרו אך מספר פרטים שונו בה על מנת להתאימה לעיבוד בימתי (למשל: השמטת דמותו של הפרסי). עלילת המחזמר והמשכיו מהווה מעין "יקום מקביל" לסיפור הפנטום עם המשכיות משלו. בשל ההצלחה חסרת התקדים של המחזמר, לא מעט יצירות, בהן סיפורת מעריצים, מבוססות דווקא על עלילת המחזמר ולא על עלילת ספרו של לרו. המוזיקה של המחזמר של אנדרו לויד ובר הפכה למזוהה ביותר עם הפנטום.
עלילה
העלילה מתרחשת בשנת 1881 בבית האופרה "לה גרנייה" (שנבנה בשנים 1857–1874) של פריז. זהו מבנה מפואר בעל עשרות קומות, מרתפים עמוקים ומפותלים, אלפי מסדרונות וגג עם מאות חבלים, פיגומים וגשרי עץ, ואפילו אגם תת-קרקעי. במרתפי הקומפלקס המפואר שוכן לו יצור מוזר ומסתורי, פנטום – מעין רוח רפאים, שכולם נאלצים להשלים עם קיומו וכל חברי בית האופרה חיים בפחד מתמיד ממעשיו ומדרישותיו. מדי פעם הוא מביע את דעתו על הזמרות הראשיות ודורש שישמרו לשימושו, בכל מופע את תא מספר 5. הוא גם מקבל שכר על פועלו, שכן הוא דורש מהנהלת בית האופרה: "עשרים שטרי כסף בני אלף פרנק כל אחד". מנהלי האופרה הקודמים העדיפו לא להסתבך עמו ועם נקמתו הכואבת, ונענו לדרישותיו, כאשר את התיווך ביניהם ביצעה עובדת ניקיון בשם מאדאם ז'ירי, שזכתה לאמונו של הפנטום.
הפנטום מתאהב בה מיד ומחליט לקחת אותה תחת חסותו. הוא מנצל את שליטתו במעברי הסתרים שעוברים בכל המבנה המפואר כדי לדבר אליה דרך הקירות ולהציג את עצמו כ"מלאך המוזיקה" שאביה שלח על מנת ללמד אותה זמרה ופיתוח קול. תחת הדרכתו של הפנטום, שבנוסף להיותו מהנדס מוכשר הוא גם גאון מוזיקלי, כריסטין הופכת לזמרת שמיימית. באמצעות איומים וחבלה הוא מסלק מהאופרה את ה"פרימה דונה" (הזמרת הראשית) קרלוטה הדיווה ומשיג לכריסטין תפקיד ראשי באופרה החדשה. כריסטין לוקחת את ההזדמנות בשתי הידיים ונהפכת לכוכב הזוהר החדש בשמי האופרה. היא זוכה לתשואות עצומות מצד הקהל ובפרט לחיזורים מצד ראול הוויקונט דה-שאניי (Raoul the Vicomte de Chagny), חבר ילדות בו הייתה מאוהבת.
הפנטום, שלא מרוצה מחיזורי הוויקונט הצעיר, מחליט לקחת את כריסטין למסע חלומי אל מקום משכנו הגותי, אותו הוא מרפד במוזיקה השמיימית והמהפנטת שהלחין. הוא לוקח אותה אל ביתו שנמצא בקצה אגם תת-קרקעי במרתפי האופרה. הפנטום נכסף ליום שבו המוזיקה שלו תהיה חלק מכריסטין, שהיא תפרח ותצליח, אבל בעיקר שתהיה אהובתו. שם הוא חושף את עצמו בשמו – אריק (Erik) – ומתוודה לפניה על אהבתו כלפיה. כריסטין מגלה במהרה ש"מלאך המוזיקה" שלה איננו מלאך אלא אדם בשר-ודם, ובמהרה מגלה גם את הצדדים הפחות יפים שבו. בפרט, כאשר אריק שר בפניה את שיר האהבה שהלחין במיוחד בשבילה היא מורידה את המסכה מפניו של הפנטום ורואה את פניו המעוותות והמכוערות, דבר הגורם לפנטום לאבד את עשתונותיו. מאוחר יותר, תיארה כריסטין בפני ראול את הרגע המזעזע:
כריסטין זועמת על כך שאריק התחזה למלאך, ניצל את תמימותה וגרם לה לפתוח את לבה ונפשה כלפיו. היא דורשת ממנו לשחררה לחופשי. אריק מצהיר שוב על אהבתו כלפיה ומסכים לשחררה כעבור חמישה ימים, אך רק בתנאי שתישבע לחזור אליו מרצונה החופשי ולא להתאהב באדם אחר. לבסוף הוא מחזיר אותה בחזרה אל האופרה, כדי שלא ירגישו בחסרונה והיא תוכל להמשיך לככב על הבמה. כריסטין מסכימה לשבועה וחוזרת אליו מתוך רחמים, אך מתאהבת במחזרה הצעיר והיפה, ראול. היא נקרעת בין ההבטחה למורה שלה, המלחין הגאון אך מעורר-הרחמים, לבין אהובה היפה ומלא התשוקה.
בינתיים, הנהלת האופרה החדשה מחליטה לא להיכנע לסחטנות הפנטום, ולמרות הצלחתה של כריסטין משבצים שוב את קרלוטה בתפקיד הראשי. הפנטום מחליט ללמד אותם לקח ובעזרת אמצעי לא ידוע – מה שגורם לקהל ולצוות להיראות כעל-טבעי – גורם לקרלוטה לקרקר באמצע ההופעה ולכך ש"שירתה הנוראה עוד תפיל את הנברשת" כפי שהפנטום איים בקול רם. הנברשת שמתרסקת גורמת למהומה רבתי ולמותה של עובדת אחת, שהייתה אמורה להחליף את מאדאם ז'ירי - לאחר שזאת פוטרה בשל "טירופה".
כריסטין אחוזת האימה מבינה ש"מלאך המוזיקה" שלה הוא רוח הרפאים של האופרה, שלא בוחל גם ברצח כדי להשיג את מטרותיו. היא מתנחמת בזרועותיו של ראול שמבטיח להגן עליה. השניים מחליטים להתארס בסתר ולברוח מאימתו של אריק הפנטום. כריסטין מודיעה לראול שהם יברחו מיד אחרי הופעתה בתור מרגריטה באופרה "פאוסט". (במחזמר של ובר כריסטין מופיעה באופרה "דון חואן המנצח" בתור פיתיון לפנטום, על מנת שהמשטרה תלכוד אותו.)
הפנטום מגלה את בגידתה של כריסטין, מתמלא בזעם ומחליט לנקום. הוא חוטף את כריסטין על הבמה, בזמן הופעתה האחרונה בבית האופרה כמרגריטה באופרה "פאוסט" (במחזמר של ובר, כריסטין נחטפת בזמן השיר "נקודת האל-חזור" באופרה שכתב הפנטום "דון חואן המנצח"). במהלך ההופעה כריסטין שרה: האור מתעמעם במהירות עד לחושך מוחלט ולאחר שנייה שב על כנו, אך כריסטין לא נראית בשום מקום - היא נחטפה בידי הפנטום.
ראול עוקב אחריהם, אל מעמקי המרתפים ומעבר לאגם התת-קרקעי, באמצעות הדרכתו של זר מסתורי הידוע בתור "הפרסי", אשר הכיר את הפנטום לפני הגיעו לאופרה. ברם, ראול נופל קורבן לאחת ממלכודותיו המתוחכמות של אריק ונאלץ להקשיב בחוסר-אונים לשיחה בין אריק לכריסטין. במלכודת העינויים של אריק, משתבשת דעתו של ראול, והמלכודת מתחילה להשפיע עליו. באותו רגע לוקח הפרסי את משימת ההצלה על כתפיו, ומכאן והלאה הסיפור מסופר מנקודת מבטו. אריק המיואש מציב בפני כריסטין אולטימטום: עליה להינשא לו - או שהוא יפוצץ את בית האופרה ויהרוג את ראול ואת שאר הנוכחים בבית האופרה. ברגע האחרון, כריסטין בוחרת להינשא לפנטום ולהציל את בחיר ליבה – ראול. הפנטום ממלא את חלקו בהסכם ומושך ידית שגורמת לנחשול מים להציף את חומר הנפץ, ביחד עם המלכודת שבה לכודים הפרסי וראול.
לאור זאת שהסיפור מסופר מנקודת מבטו של הפרסי מכאן ואלך, הפרסי וראול מתעלפים, ובקטע הבא הם נמצאים בביתו של אריק, כאשר כריסטין עומדת בצד ובשקט, ואריק מטפל בראול ובפרסי. הפרסי מוחזר לביתו, ורק בהמשך מתוודעים למצבו של ראול. אריק מגיע לבית הפרסי כאשר נהיה כבר מבוגר וחלש, ומספר לו על כל המאורעות לאחר שהחזיר את הפרסי לפתח ביתו. אריק מספר לפרסי על כך שכריסטין נישקה אותו – דבר שהוא מעולם לא זכה לו עקב קורות חייו הטראגיים ופניו המעוותות – ולאור זאת שהוא עמד למות מאהבתו אליה, הוא ביקש שתיקח את טבעת הזהב הקטנה ובעזרתה תינשא לראול, וכאשר הוא ימות, תקבור אותו ביחד עם הטבעת שנתן לה כאות לאהבתו.
בסיכום של הספר בידי לרו, הוא כותב:
קורות חיו של הפנטום, לפי ספרה של סוזן קיי
פנטום האופרה הוא בעצם אדם, ששמו הוא אריק (Erik). ברומן של לרו אין פירוט היסטורי שלם של קורות חייו של הפנטום, אלא רק שברי זכרונות ועדויות של אנשים שונים.
הפרסי, למשל, נזכר בתקופה בה אריק הועסק בחצר השאה של פרס, ופריחתו של הארמון במזנדרן. הארמון הכיל תא עינויים מתוחכם שתכנן אריק, והשאה והסולטאנה הקטנה ניצלו זאת לענות ולהרוג קורבנות רבים. הארמון נבנה בצורה כזאת שאף לחישה איננה פרטית, וכל אוושת קול נשאת אל מקומות נסתרים, ואי-אפשר לדעת מי מאזין למה. דבר זה היה בעל חשיבות רבה בחצר מלאת התככים של השאה. את כל המבנה הזה תכנן אריק והשאה פחד שאריק יפנה את גאוניותו כנגד והורה להוציאו להורג. הפרסי, שהיה Daroga - ראש המשטרה של הארמון, סייע לאריק להימלט, אחרי שאריק הציל פעם את חייו. בסופו של דבר עברו שניהם להתגורר בפריז וקיבלו תשלום חודשי נאה מהשאה על מנת לשמור על שתיקה.
אף שלרו לכאורה מספק רק סקירה שטחית על העבר של אריק, קורות חיים יותר עמוקות קיימות במספר צורות, בהתבסס על מה שאנו למדים מהרומן של לרו. הגרסה "הרשמית" המקובלת ביותר להיסטוריה של אריק הוא הרומן "פנטום" שנכתב על ידי סוזן קיי (Susan Kay). הרומן של קיי מספר את קורות חייו של אריק, מלידתו ועד למותו במרתפי האופרה.
לפי הרומן של קיי, אריק נולד בעיירה קטנה לא רחוק מרואן לאדריכל גאון ומפורסם. אריק נולד כתינוק שפניו התעוותו כתוצאה ממום בלידה וכתוצאה מכך אמו שנאה אותו והתנכרה לו. אביו מת בטרם נולד. היא סירבה אף לתת לו שם והכומר שהטביל אותו קרא לו "אריק" על שמו. בגלל פניו המעוותות אריק תמיד לבש מסכה מבד שהסתירה את פניו. כבר מגיל צעיר אריק גילה עניין רב באדריכלות והנדסה, ואף למד באופן פרטי אצל פרופסור מפורסם.
ביום הולדתו הוא עשה טעות קשה כאשר סירב ללבוש את מסכת הבד שאמו הכריחה אותו ללבוש מאז לידתו. הוא דרש לדעת מדוע היא נוהגת בו בצורה שונה, והיא בכעס הראתה לו את פניו במראה. אריק הקטן לא הבין שהוא רואה את השתקפותו וחשב שהמראה היא חלון שדרכו הוא רואה מפלצת לכודה. אחרי אירוע זה הוא ניסה ליצור מראה על מנת שיוכל לשלוט במפלצת הזאת.
כאשר אמו נשאה לרופא מקומי, ברח אריק מהבית באמצע הלילה. אחרי שבוע ללא מזון, נתקל אריק בקרנבל נודד של צוענים. הוא ניסה לגנוב מהם קצת לחם, אך תחת זאת הצטרף אליהם והם לימדו אותו להיות לוליין וגנב סוסים. אחרי שהם הצליחו להסיר את המסכה וגילו את פניו המעוותות, הם הפכו אותו ל"פריק שואו" (מופע אימים או מופע חריגים) תחת השם "הגווייה החייה". יחד עם הצוענים הוא טייל ברחבי אירופה ואסיה. בתקופת מסעות אלה אריק רכש כישורים באקרובטיקה ומוזיקה וחידד את גאוניותו המעוותת. בסופו של דבר הוא רכש כבוד המבוסס על יראה מצד הצוענים וזכה לאוהל משלו.
כעבור מספר שנים, החליט ראש המשטרה (ה"דארוגה") של ארמון מזנדרן והחצר הקיסרית להעסיק את אריק כמתנקש ומהנדס אישי של השאה הפרסי. אריק בנה לשאה מלכודות ומתקני עינויים מתוחכמים (כגון הפלצור הפונג'אבי ותא העינויים המתומן). אחרי שאריק תכנן ובנה את "היכל ההדים" עבור השאה, פחד השאה שאריק ידע יותר מדי על סודותיו והחליט להיפטר ממנו. נאדיר, הדארוגה שנהפך לחברו, עזר לאריק להימלט מזעם השאה והשניים חזרו לבסוף לצרפת. (בהתבסס על התאריכים בעלילה, השאה - ששמו לא מוזכר - יכול להיות נאסר א-דין שאה קאג'אר שמלך בשנים 1848–1896).
לפי הרומן של קיי, אריק חשק במשרת האדריכל הראשי והמתכנן שיבנה את בית האופרה של פריז. לרוע מזלו, עד שנודע לו על כך המכרז הסתיים. הוא פנה אל הזוכה במכרז, האדריכל שארל גרנייה, וסגר איתו עסקה שתאפשר לו לעזור לתכנן ולבנות את בית האופרה. מתחת לבית האופרה נוצר אגם מלאכותי באמצעות שימוש בשמונה משאבות הידראוליות שמטרתן הייתה לנקז את מי התהום שהפריעו לבנייה. אריק ניצל את הסחת הדעת כדי לבנות רשת של מנהרות, מסדרונות ודלתות סתרים מבלי שאף אחד יידע על כך. מעבר לאגם התת-קרקעי הוא בנה מאורה לעצמו, שם הוא יכול לחיות בטוח הרחק מעינו של הציבור.
מלבד היותו ממציא גאון ומהנדס, אריק ניחן בגאונות מוזיקלית. הוא החל לבקר בבית האופרה על מנת להאזין לאופרות ומנגינות, וזעם על טעמם הרע של המנהלים. מאחר שלא יכל להופיע בציבור בגלל פניו המעוותות, הוא נטל את הזהות של רוח רפאים הרודפת את המקום, והשתמש באלימות וחבלה על מנת לסחוט את מנהלי האופרה להענות לדרישותיו ולציית לרצונו. הוא ניצל את האמונות הטפלות של העובדים, ואת הידע שרכש על כל מעברי הסתרים בבניין, שאפשרו להגיע כמעט לכל מקום שירצה, מבלי שמישהו יבחין בכך. הוא הטיל את חתיתו על אלה שסירבו להענות לדרישותיו באמצעות עונשים ו"תאונות", חלקן קטלניות. אריק אף לא היסס להרוג אנשים בתור אזהרה. ברם, אלה שהיו נאמנים לו וצייתו לפקודותיו, זכו ממנו ליחס אדיב והוגן (בפרט מאדאם ז'ירי המסורה).
בסוף הרומן של סוזן קיי, כריסטין מקיימת יחסי מין עם אריק לפני שהוא מת ונכנסת להיריון. נולד להם בן, לו כריסטין קוראת שארל. ראול לא מודע לכך. שארל, כפי שמתואר בספר, הוא מה שאריק יכול היה להיות לולא נולד עם פניו מעוותות. בנוסף להיותו גאון מוזיקלי ומוכשר במגוון תחומים, הוא גם נאה מאוד וניחן בפנים יפות. סוף זה של הסיפור נחשב לעושה צדק, שכן הוא מעניק נחמה גדולה לאריק שסבל כל חייו: הן אהבתה (הנפשית והגופנית) של כריסטין, והן יורש שנולד לו מאהובתו ומממש את חלומותיו.
המחזמר של אנדרו לויד ובר
המחזה המוכר ביותר על הפנטום הוא המחזמר מאת אנדרו לויד ובר אשר הועלה לראשונה ב-1986. המחזמר נחשב למחזמר המוצלח ביותר שהציג אי-פעם. הוא הולחן בידי אנדרו לויד ובר. מילות השירים נכתבו בידי צ'ארלס הארט וריצ'רד סטילגו.
המוזיקה של ובר משלבת בין מוזיקה גותית אופראית המתבססת על קלידים דומיננטיים ובייחוד עוגב, לצד ליווי קצבי של מוזיקת רוק. רוב המוזיקה במחזמר נוטה למוזיקה קלאסית ואופרה קלה, כאשר יש שילוב של קטעי כינורות, כלי נשיפה ואופרה.
המחזמר הופק בידי קמרון מקינטוש והחברה לתיאטרון שימושי. בהפקה המקורית כיכבו מייקל קרופורד (הפנטום), שרה ברייטמן (כריסטין) וסטיב ברטון (ראול).
בשנת 2009 עלה המחזמר "האהבה לעולם לא מתה", המשך שהפיק והלחין אנדרו לויד ובר למחזמר המקורי ובו הפנטום מגיע לקוני איילנד בניו יורק. העלילה מבוססת על הספר "הפנטום של מנהטן" שכתב פרדריק פורסיית', כהמשך למחזמר של המקורי של ובר.
עלילת המחזמר
המחזמר עוקב אחרי כריסטין דאאה, זמרת אופרה צעירה בבית האופרה של פריז. בית האופרה נרדף על ידי ישות הקרויה "פנטום האופרה" - דמות מסתורית המכפיפה את בית האופרה לרצונותיה.
כריסטין לומדת שירה עם קול מסתורי המופיע בחדרה ומלמד אותה. היא מאמינה כי זהו "מלאך המוזיקה" שאביה הבטיח שישלח לה אחרי מותו.
כשקרלוטה, הפרימה דונה של בית האופרה, מסרבת לשיר לאחר שהפנטום מפיל עליה את התפאורה, כריסטין מחליפה אותה וזוכה לתשואות.
בחדר ההלבשה שלה לאחר מכן, ראול הוויקונט דה-שאניי, חבר ילדות שלה, מגיע ומברך אותה על הצלחתה.
הפנטום, הוא "מלאך המוזיקה", מתגלה לפניה ולוקח אותה לביתו שמתחת לבית האופרה (כאן הם שרים את שיר הנושא של המחזמר, The Phantom of the Opera). היא מתעלפת לאחר שהוא שר לה שיר אהבה שכתב, ומביע את רצונו שתינשא לו. כשהיא מתעוררת, היא מסירה את חצי-המסיכה אותה הוא לובש, וחושפת את פניו המעוותים. הפנטום מתרגז, אך לאחר מכן נרגע ומחזיר את כריסטין אל בית האופרה.
אחד מעובדי הבמה, ג'וזף בייקה, מבהיל את הרקדניות בסיפורים על הפנטום. באותו זמן, ראול, קרלוטה והמנהלים החדשים של בית האופרה - אנדרה ופירמין, נסערים מפתקים ששלח להם הפנטום, ובהם הוא דורש להפוך את כריסטין לזמרת הראשית באופרה. המנהלים מחליטים לא להקשיב לו, ונותנים לקרלוטה את התפקיד הראשי באופרה חדשה, בעוד שכריסטין מקבלת תפקיד אילם.
בזמן ההופעה, נשמע הפנטום הנוזף במנהלים על כך שתא חמש לא הושאר פנוי עבורו כפי שציווה. לאחר שקרלוטה מכנה את כריסטין "קרפדה", הוא גורם לה להתחיל לקרקר. כמה רגעים מאוחר יותר, גופתו של בייקה נתלית מהבמה. כריסטין המזועזעת בורחת עם ראול לגג בית האופרה, שם הם מתוודים אחד לשנייה על אהבתם. הפנטום מגלה זאת, וביאושו מפיל את הנברשת.
בתחילת השנה מתקיים נשף מסיכות, לאחר כחצי שנה בה הפנטום לא הופיע. כריסטין וראול מתארסים בסתר, והפנטום מגיע ומגיש אופרה חדשה שהוא כתב, בדרישה כי כריסטין תשחק את התפקיד הראשי.
כריסטין הולכת לבית הקברות כדי להיוועץ באביה, שם הפנטום מתחזה שוב למלאך המוזיקה, וראול מגיע ומציל את כריסטין מידיו.
ראול והמנהלים מתכננים תוכנית - כשכריסטין תשיר באופרה של הפנטום, הגיוני שהוא יופיע גם הוא, ולכן יוצבו צלפים אשר ירו בו.
הפנטום חוטף אותה אל ביתו, וכשראול מגיע להצילה לוכד אותו, ומעלה בפניה שתי הצעות: או שתינשא לו (לפנטום), וראול ישוחרר, או שתשתחרר לבדה והוא יהרוג את ראול. כריסטין מחליטה להציל את ראול, ולאחר שהיא מנשקת את הפנטום הוא משחרר את שניהם. כשבאים אנשי בית האופרה, ומג בראשם, כל מה שהם מוצאים זה מסיכת הפנטום, שהוא השאיר לאחר שנעלם בדרך-נס.
הבדלים בין המחזמר לספר
מלבד הבדלי העלילה הברורים, יש כמה שינויים מהותיים בין הספר של לרו לבין המחזמר של ובר:
דמותו של הפנטום
בספר, פניו של הפנטום מעוותים לגמרי, והוא מזכיר שלד חולני. במחזמר, רק חצי מפניו מעוות, והוא נפוח, חלק ממוחו חשוף ושתי עיניו בצבעים שונים. על אף שבספר הפנטום נוטה לעטות את המסיכה רק במקרים הדורשים זאת, במחזמר הפנטום עוטה אותה כל הזמן ואף נעזר בפאה.
בספר, הפנטום ידוע בשמו, אריק, וזה השם אשר משתמשים בו כדי לתארו. לעומת זאת, במחזמר הוא מכונה "הפנטום" מהתחלתו ועד סופו.
הבדלים עיקריים בעלילה
הפלת הנברשת, אחד מרגעי השיא של המחזמר והספר כאחד, מתרחשת בספר לאחר שהפנטום גורם לקרלוטה לקרקר - הוא קורא "בשירתה היא עוד תפיל את הנברשת!" והנברשת מתרסקת. במחזמר, אף על פי שקיימת סצנה דומה (אם כי הנברשת מתנדנדת במקום ליפול), הנברשת נופלת לאחר שהפנטום מגלה על אהבתה של כריסטין לראול, ובייאושו מרסק את הנברשת.
סרטי קולנוע
לצופה הישראלי ידועים שני עיבודי קולנוע לפנטום האופרה:
להלן הרשימה המלאה:
מעריצי הפנטום
בתקופה המודרנית, נהפך סיפור הפנטום לאגדת קאלט, שריכזה סביבה אגודות מעריצים מושבעים, הקוראים לעצמם Phantom Phans. המושבעים שבמעריצים, מזדהים עמוקות עם דמותו של הפנטום, אריק, אבל המעריצים יכולים לאהוב גם דמויות אחרות. מעריצים רבים מרותקים מכל דבר הקשור לפנטום, החל מדמותו המורכבת והטרגית של אריק, עבור במוזיקה שיצר לו אנדרו לויד ובר וכלה באלמנטים עיצוביים המזוהים עם הדמות: עוגב ענק, נרות ופמוטים, מסכות, גלימות שחורות מקטיפה, משי, נברשות גדולות ומפוארות ועוד. מעריצי הפנטום ידועים גם בספרות המעריצים שהם כותבים. הרבה ממעריצי הפנטום אף כתבו את גרסאותיהם לסיפור העלילה, ואחרים גם כתבו המשכים. רוב הסיפורת מסוג זה מתפרסמת בעיקר באינטרנט ובאתרי מעריצים לפנטום, אך חלקם גם ראו אור ויצאו לספרים בדפוס.
דורותיאה ליביו
דורותיאה ליביו (Dorothea (Dorothy) Livio; ברומנית - Doroteea Liviu ;נולדה ב-21 בפברואר 1926) היא זמרת אופרטה, מוזיקה קלה ומיוזיק-הול שהייתה פופולרית בישראל בשנות החמישים. היא הקליטה, בין השאר, גם שירי זמר עבריים שהולחנו על ידי בעלה, פאול קוסלה ומלחינים אחרים.
חייה
דורותיאה ליביו נולדה במשפחה יהודית בממלכת רומניה. היא הייתה זמרת מופעי רוויו ואופרטות בבוקרשט מגיל 15. בימי מלחמת העולם השנייה. היא הופיעה אז בבכורה על במת התיאטרון היהודי באראשאום. בעלה רובן ליביו (שנודע כליביו רוביו - Liviu Rubio) היה במאי, מבקר תיאטרון וסופר, ונאלץ בשנת 1945 לברוח מבוקרשט לפריז מחשש שייעצר מסיבות פוליטיות. דורותיאה הצטרפה אליו שנה לאחר מכן והשאירה את בנם התינוק מריו ליביו (לימים אסטרופיזיקאי נודע וסופר), בידי סבתו. בשנת 1950 התגרשו בני הזוג וליביו עלתה לישראל בגפה. בארץ נישאה למוזיקאי פאול קוֹסלָה, שעלה גם הוא מרומניה באותה תקופה, ונולד לה בן נוסף, אילון.
בעלייה הגדולה מרומניה בראשית שנות ה-50 הגיעו לארץ אמנים רבים מתחום המוזיקה הקלה. רבים מהם הופיעו בפני הקהל בבתי הקפה של תל אביב והשמיעו לקהל מוזיקה פופולרית לועזית, רומנית, איטלקית וספרדית במקצבי הרומבה והסמבה, שנקראו בפי אנשי התקופה "מוזיקה סלונית", להבדילה משירי מולדת ישראליים. ביניהם היו דוצ'י קרלו ותזמורתו, פאול קוסלה והרמן קוסלה ותזמורתם והבולטת שבהם דורותיאה ליביו. בספרם "איפה היינו ומה עשינו" מכנים אמנון דנקנר ודוד טרטקובר את מגזר תרבות ישראלי זה בשם "החגורה הרומנית" שבמסגרתה הופיעה "פצצת הזמר הנפלאה דורותיאה ליביו".
במדורו הסאטירי "מה נשמע" ב"דבר השבוע" תיאר דן בן אמוץ את הופעתה של דורותיאה ליביו בנשף בחירת מלכת היופי תשי"ג-1953 שנערך בקפה "ריביארה" בבת ים:
דורותיאה ליביו הופיעה במסגרת תיאטרון הרֶביוּ והמוזיקה "דו רה מי", בניהולו של ג'ורג' ואל והפכה לכוכבת שלו. התיאטרון הופיע בתל אביב ונהג לערוך סבבים של הופעות בערי השדה, אשר משכו אליהם קהל רב של עולים מרומניה וממרכז אירופה והציג אופרטות כדוגמת "הרוזנת מאריצה" ו"סילבה נסיכת הצ'רדש" של אמריך קלמן. במסגרת התיאטרון שחקו ושרו גם אלכסנדר יהלומי וג'טה לוקה.
מאזדה רוד פייסר AP
מאזדה רוד פייסר AP (באנגלית: Mazda Roadpacer AP) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב היפנית מאזדה אשר יוצרה בין השנים 1975–1977.
יעקב פרנקל
יעקב אהרון פרנקל (נולד ב-8 בפברואר 1943 בתל אביב) הוא כלכלן ישראלי, נגיד בנק ישראל בשנים 1991 עד 2000, סגן יו"ר AIG ויו"ר ג'יי פי מורגן צ'ייס אינטרנשיונל.
ביוגרפיה
יעקב פרנקל נולד ב-1943 בתל אביב. בוגר בית הספר צייטלין. בשנת 1966 השלים לימודי תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 1969 קיבל תואר שני בכלכלה, ובשנת 1970 קיבל תואר דוקטור לכלכלה, שניהם מאוניברסיטת שיקגו. נישא לניצה, רופאה ולעתיד פרופסור למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב, ולהם נולדו שתי בנות. הזוג התגרש ב-2010.
היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת שיקגו ומופקד על הקתדרה לכלכלה בינלאומית. לאחר מכן היה היועץ הכלכלי הראשי ומנהל המחקר של קרן המטבע הבינלאומית. חבר במועצת שבע המדינות המתועשות (G-7 Council) ובמועדון ה-30 (G-30) בו הוא מכהן כיו"ר חבר הנאמנים.
נגיד בנק ישראל
בשנת 1991 מונה לנגיד בנק ישראל. בדצמבר 1991 הנהיגו פרנקל ושר האוצר יצחק מודעי את "רצועת הניוד" של השקל מול סל המטבעות, דהיינו, תחום ממנו לא יחרוג שער השקל. מאחר שתחום הניוד הביא בחשבון אינפלציה מסוימת, הוא היה מוגבל בשני קווים אלכסוניים שקבעו את השער המרבי ואת השער הנמוך ביותר בכל עת. לפיכך נקראה רצועת הניוד בשם "רצועת האלכסון". שיטת "האלכסון" צמצמה את אי-הוודאות הכרוכה בשיעור גבוה של אינפלציה. בשל ירידת שיעור האינפלציה פחתה האפקטיביות של רצועת הניוד עד שבוטלה פורמלית בשנת 2005. בתקופת כהונתו כנגיד נמתחה עליו ביקורת על ניסיון ההסתרה של דו"ח ועדת זוסמן שהמליצה על העברת אחריות קביעת הריבית במשק לידי ועדה מוניטרית.
יעקב פרנקל מונה לתקופת כהונה שנייה כנגיד בנק ישראל, אולם התפטר במהלכה. במהלך כהונתו של פרנקל כנגיד הוא החזיק את הריבית במשק ברמה גבוהה. דבר זה הביא לביקורת נגדו בשל הפגיעה בצמיחה והגברת האבטלה, אך מנגד תרם לריסון האינפלציה. במשך רוב כהונתו של פרנקל הייתה האינפלציה גבוהה יחסית למערב, אך נמוכה ביחס לשיעוריה ההיסטוריים בישראל. בשלהי כהונתו כבר התייצבה האינפלציה בישראל על שיעור נמוך כמקובל במדינות המפותחות. ביום העצמאות תשס"ב (2002) הוענק לו פרס ישראל לכלכלה.
בדו"ח מבקר המדינה נמתחה ביקורת על כספים שמשך פרנקל בגין פדיון ימי מחלה והוצאות אש"ל, ובעקבותיו הוא חויב להחזיר מאות אלפי שקלים למדינה
לאחר בנק ישראל
שימש כיו"ר וכמנכ"ל מועדון ה-30, סגן יו"ר AIG ויו"ר קבוצת האסטרטגיה הכלכלית הגלובלית של AIG.
בתחילת שנות ה-2000 שימש פרופ' פרנקל כיו"ר חברת לומניס, שהתפרסמה בעיקר בתנאי העסקה מפליגים לבעלי עניין בחברה בתקופת כהונתו, גם לאחר שפעילות החברה נפגעה ומחיר המנייה שלה קרס.
הופיע מספר פעמים בכינוסים כלכליים עולמיים והשמיע תחזיות אופטימיות על הצפוי לכלכלה העולמית. הוא אף התעמת עם כלכלנים שטענו ששוק הנדל"ן בארצות הברית בועתי וצפוי לקרוס. בין היתר, טען בוועידת דאבוס בשנת 2006 כי "הצלחנו לבטל את המחזוריות בכלכלה". במאי 2008, בריאיון לסבר פלוצקר אמר "הרכבת הפיננסית כבר עברה, לדעתי, את נקודת השפל, והיא מתקדמת בכיוון הנכון. זו רכבת גמישה, מגיבה מהר לשינויים. נוסעיה של הרכבת הפיננסית יכולים לחוש שהותירו את הגרוע מאחוריהם".
בספטמבר 2008 קרסה חברת AIG והולאמה על ידי הממשל האמריקאי. הממשל הזרים לחברה 140 מיליארד דולר מכספי משלם המיסים האמריקאי מתוך אמונה שחברה כה גדולה אסור שתקרוס. פרנקל נשאר בתפקידו כסגן יו"ר AIG העולמית. בראיונות שונים שנתן לכלי התקשורת סירב להכיר באחריותו האישית לסיכונים הרבים שנטלה החברה בשוק נגזרי האשראי והנדל"ן שהובילו לקריסתה.
בנובמבר 2009 התפטר מתפקידו ובדצמבר מונה ליו"ר ג'יי פי מורגן צ'ייס אינטרנשיונל, האגף הבינלאומי של אחד מהבנקים הגדולים בעולם.
בסוף חודש יוני 2013 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו כי פרנקל צפוי להתמנות פעם נוספת לנגיד בנק ישראל, במקומו של סטנלי פישר. החלטה זו הצריכה אישור הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה ואישור מליאת הממשלה. אולם בעקבות דיון ציבורי בפרשה שבה היה מעורב פרנקל בהונג קונג בשנת 2006, הודיע פרנקל ביולי 2013 כי הוא מסיר את מועמדותו. באשר לפרשה זו, בשנת 2006 גרס פרנקל כי הוא טעה במסלול היציאה בשדה התעופה, והשתמש בזה המיועד לפקידי ממשל בכירים. משרד המשפטים בהונג קונג מסר כי פרנקל נתפס כשהוא מנסה כביכול לגנוב תיק בגדים, נעצר והובא לפני שופט, ולאור הצהרות שנמסרו וחומר נוסף בוטל האישום מספר חודשים לאחר מכן. המשרד שלל את גרסתו של פרנקל לפיה הוא העביר לאחרון התנצלות והודה לו על שלא הגיש תביעה. פרנקל מסר בתגובה מסמך מ-22 בדצמבר 2006 בו ציין נציג משרד המשפטים של הונג קונג כי ההאשמות מבוטלות.
וירה דרייק
וירה דרייק (באנגלית: Vera Drake) הוא סרט דרמה משנת 2004 שכתב וביים מייק לי. הסרט מספר את סיפורה של אשה ממעמד הפועלים בלונדון של 1950, המבצעת הפלות בלתי חוקיות. הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה, היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר וזכה בשלושה פרסי באפט"א.
תקציר עלילה
וירה דרייק (אימלדה סטאונטון) היא אשה מסורה למשפחתה, היא מטפלת בבעלה וילדיה, באמא הקשישה ובשכן חולה. בתה אתל (אלכס קלי), היא בחורה ביישנית העובדת במפעל לייצור נורות. בנה סיד (דניאל מייס), הוא חייט התופר חליפות לגברים. בעלה, סטנלי (פיל דייוויס), הוא מכונאי רכב. למרות שהמשפחה היא דלת אמצעים הם מחזיקים מעמד בזכות הקשר המשפחתי החזק שביניהם. בסרט אנחנו רואים את המעשים הטובים והחסדים הקטנים שהיא עושה באופן קבוע למען כל מי שהיא נתקלת בו. וירה עובדת כמנקה ועוזרת בית, אבל בנוסף ובלי ידיעת בני משפחתה היא עוזרת לנשים בהריון לבצע הפלה. היא אינה מקבלת תשלום תמורת מעשיה, ומתייחסת לכך כאל מעשה צדקה. לעומתה לילי (רות שין) גובה מהנשים 2 גיני עבור ארגון ההפלה ללא ידיעתה של וירה, היא גם מוכרת מזון בשוק השחור.
עלילת משנה בסרט מספרת את סיפורה של סוזן (סאלי הוקינס), בחורה ממשפחה אמידה, בתה של אחת הנשים שוירה עובדת אצלן. מחזר של סוזן אונס אותה והיא נכנסת להיריון. היא נעזרת בחברתה כדי ליצור קשר עם רופא שיעשה לה הפלה. הרופא מפנה אותה לפסיכיאטר, והוא מנחה אותה בשאלותיו כך שיוכל להמליץ על ביצוע הפלה באופן חוקי. לשאלותיו היא עונה שהיו מקרים של מחלות נפש במשפחתה, ואם לא תוכל לבצע הפלה היא תתאבד. ביצוע ההפלה עולה לה 100 גיני.
מצבה של אחת מהנערות שוירה עוזרת להן להפיל מתדרדר, והיא כמעט מתה. בעקבות זאת המשטרה עוצרת את וירה לחקירה. היא מוחזקת במעצר בלילה, ומובאת לפני שופט למחרת בבוקר. סיד המום ממעשיה של אמו, ואומר לאביו שהוא אינו חושב שיוכל לסלוח לה.
וירה משוחררת בערבות, ועומדת למשפט באולד ביילי. אף אחת מהמעסיקות שלה אינה מוכנה להעיד עדות אופי לטובתה. עורך הדין שלה מעריך שהיא תקבל את תקופת מאסר מינימלית שהיא שנה וחצי. השופט גוזר עליה מאסר של שנתיים וחצי. מאסרה משפיע על כל הסובבים אותה שהיו תלויים בה.
רקע
בסרט שילב מייק לי אלמנטים מימי ילדותו. הוא גדל בסאלפורד שבלנקשייר. חייו היו רגילים, אביו היה רופא ואמו מיילדת, בסביבה שבה חיו אנשים במעמדות חברתיים שונים. בספר "The Cinema of Mike Leigh: A Sense of the Real" הוא אומר "אני חייתי בסביבה מיוחדת של מעמד הפועלים, כמה מקרובי המשפחה גרו במעלה הרחוב במקום עם יותר עלים. תמיד היה מתח, או לפחות דואליות. שני העולמות הללו התנגשו זה בזה. כך שאתה תמיד רואה בסרטים שלי את העולם האחד ויחסו לעולם השני."
הפקה
מייק לי ידוע בשיטות העבודה הייחודיות שלו ליצירת ריאליזם בסרטיו. הוא נוהג להשתמש באימפרוביזציה כדי ללכוד את תגובות השחקנים שאינן כתובות בתסריט. בזמן צילומי "וירה דרייק" רק אימלדה סטאונטון ידעה שנושא הסרט הוא הפלות. השחקנים שגילמו את תפקידי בני משפחתה, כולל סטאונטון עצמה, לא ידעו שהיא אמורה להעצר, עד אשר השוטרים דופקים בדלת הבית שבו הם עשו חזרות. תגובות ההפתעה והבלבול שלהם היוו את הבסיס לדיאלוג והחומרים שהופיעו בסרט.
תגובות
הסרט זכה להצלחה אצל המבקרים. האתר Metacritic האוסף ביקורות על סרטים ומחשב ממוצע, נתן לסרט ציון של 83 מתוך 100. באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes 92% מתוך 155 הביקורות היו חיוביות, ממוצע הציון הוא 7.9 מתוך 10.
הסרט ספג ביקורת מנשים שעבדו כמיילדות בשנות החמישים. עיקר הביקורת הייתה לגבי השיטה שבה השתמשה וירה דרייק לביצוע ההפלה. השיטה הייתה להחדיר בעזרת מזרק תמיסה של חומר חיטוי עם מי סבון פושרים לתוך רחם האישה. לטענת ג'ניפר וורת', שהייתה מיילדת בשנות החמישים, שיטה זו היא קטלנית. היא טוענת שהסרט "מסוכן", כיוון שנשים יכולות לחקות את השיטה הזו במקומות שההפלה היא עדיין בלתי חוקית.
המפנה הלשוני
המפנה הלשוני (באנגלית: The Linguistic Turn) מתאר תפנית מחשבתית ומחקרית, שזכתה לתהודה גוברת מאז תחילת המאה ה-20 בפילוסופיה, תורת הספרות ובבלשנות, לפיה ללשון חלק בלתי נפרד מהעיסוק במחשבה ובעולם. נציגים רבים של דיסציפלינות אלה אימצו את המיקוד המחקרי בלשון, אך המפנה נוכח גם ברוב תחומי מדעי הרוח מדעי החברה. הביטוי "מפנה לשוני" נטבע על ידי גוסטב ברגמן וזכה לפופולריות בזכות אנתולוגיה בשם זה שפרסם ריצ'רד רורטי ב-1967.
המושג "המפנה הלשוני" מתאר אפוא שורה של התפתחויות שונות מאוד בחשיבה המערבית של המאה ה-20. כלל, כולן מבוססות על ספקנות ביחס לרעיון שהשפה היא "מדיום שקוף" לתפיסת המציאות. תפיסה זו מוחלפת בדעה ששפה היא היבט בלתי נפרד ממחשבה, ולפיכך כל הכרה אנושית מושתתת על השפה. "מציאות" שמעבר לשפה נחשבת כ"לא קיימת", כ"נונסנס", או לכל הפחות כבלתי ניתנת להשגה. החשיבה הרפלקסיבית, בעיקר בפילוסופיה, הופכת אפוא לביקורת על השפה.
העת העתיקה
מאז אפלטון, ההגות המערבית הכירה בשפה כמושא לחקירה פילוסופית. אולם, השפה לא הפכה לאמצעי מרכזי לעיסוק בפילוסופיה, ולרוב נתפסה כמשנית לביטוי המחשבה. אין כמעט דיאלוג אפלטוני שעוסק במפורש בשפה, למעט קרטילוס ופיידרוס. קרטילוס הוא דיאלוג שעוסק במילון ובסמכות על המילים. בדיאלוג עולה הטענה שכדי שתתאפשר דיאלקטיקה אנחנו צריכים שמי שיופקד על השפה ועל המילון יהיה הפילוסוף, כי הפילוסוף רואה את המילים כהווייתן. הבחירה הנכונה בשמות היא האמת, ולתת שם לא נכון לדבר משמעו להתרחק מהאמת. בפיידרוס יש עיסוק בקשר בין שפה מדוברת ושפה כתובה. השפה הכתובה היא משנית לשפה המדוברת, וכפועל יוצא השפה בכלל נתפסת כמשנית למחשבה.
שורשי המפנה
הסימנים הראשונים לתפנית הלשונית נמצאו כבר אצל רטוריקנים הומניסטים שונים בתקופת הרנסאנס האיטלקי, למשל בלורנצו ואלה, וכן בהתפתחות הדקדוק של "פור רויאל".
ישנם חוקרים המצביעים על תחילת התפנית בשלהי המאה ה-19 דרך הגותו של פרידריך ניטשה, החל בחיבורים מוקדמים כמו "על אמת ושקר במובן החוץ מוסרי". בסיפרו המאוחר לגנאלוגיה של המוסר, ניטשה עוסק בגנאלוגיה הערכים המוסריים (מחקר מטא-מוסרי) בין השאר דרך עיסוק מרכזי באטימולוגיה, ובסוף המאמר הראשון בספר מציע במפורש שעתיד המחקר כרוך בלשון:
פילוסופיה אנליטית
לפי מייקל דאמט, ניתן לתארך את המפנה הלשוני לשנת 1884, עת פורסם חיבורו של גוטלוב פרגה "יסודות האריתמטיקה" (Die Grundlagen der Arithmetik), שבו פרגה מנסח את "עקרון ההקשר", על מנת לענות על שאלה כיצד מספרים ניתנים להכרה אם אין לנו מושג או אינטואיציה לגביהם. לפיו, לא ניתן להבין מילים או מושגים אלא במסגרת הקשר של משפט שלם. לפיכך בעיות אונטולוגיות ואפיסטמולוגיות, שנפתרה באופן מסורתי על פי קווים אידיאליסטיים, נפתרת במקום זאת על פי הקשרים הלשוניים.
הפילוסוף האנליטי הבולט ברטרנד ראסל המשיך לפתח את תובנויותיו של פרגה במאמרו הידוע "On Denoting" ומילא תפקידי בפיתוח של אטומיזם לוגי.
פרגה וראסל היוו מקור השפעה מרכזי להגותו המוקדמת של לודוויג ויטגנשטיין, שנתן ביטוי מזוקק למפנה הלשוני בספרו הראשון טרקטט לוגי-פילוסופי.
פילוסופיה קונטיננטלית
לצד ניטשה, מקור השפעה מרכזי למפנה הלשוני בפילוסופיה הקונטיננטלית היה מחקרו הבלשני של פרדינן דה-סוסיר, שהובילו להיווצרות הסטרוקטורליזם ומאוחר יותר לפוסט-סטרוקטורליזם. מקרים מובהקים של המפנה הלשוני בהגות הפוסט-סטרוקטרליסטית הם ה"שיח" בהגותו של מישל פוקו והדקונסטרוקציה בהגותו של ז'אק דרידה.
יעל פולמן
יעל פולמן (נולדה ב-19 באפריל 1990) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
פולמן למדה בבית הספר הניסויי בירושלים, רוקדת ומשחקת מגיל צעיר. בוגרת בית הספר למשחק יורם לוינשטיין.
בשנת 2017 השתתפה בסדרה "כיפת ברזל" בתפקיד אלישבע גליקמן. על תפקיד זה הייתה מועמדת פולמן לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה במסגרת פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017.
בשנת 2018 שיחקה בעונה השלישית של הסדרה "שכונה", בה גילמה את דורי, נערה המתאהבת ברחלי, כוכבת הסדרה (תותי ניניו). רומן להט"בי זה היה פורץ דרך וראשון מסוגו בסדרת נוער ישראלית.
בשנת 2019 החלה לשחק במופע הקומי "דור הוואי".
בשנת 2021 שיחקה את דמויותיהן של התאומות רננה ויערה בסרט הקולנוע "אחד בלב" בבימויה של טליה לביא.
פולמן קרובת משפחתו של הבמאי והתסריטאי ארי פולמן. היא נשואה ואם לשני בנים, מתגוררת ברמת השרון.
חנוך דאום
משה חנוך דָאוּם (נולד ב-16 בדצמבר 1975, י"ב בטבת ה'תשל"ו) הוא עיתונאי, סופר, סאטיריקן, פובליציסט, בעל טור, סטנדאפיסט, קומיקאי ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה
דאום נולד ב-1975 לרחל ולרב יחזקאל דאום, לימים רב קונצרן תנובה והמושב רמת מגשימים ברמת הגולן. הוא נקרא על שם שני סביו. כשהיה בן 18 נפטר אביו. בצעירותו למד בישיבה לצעירים בירושלים, ולאחר מכן, בישיבת ההסדר במעלות ובישיבת שיח יצחק. את שירותו הצבאי עשה בחיל השריון, במסגרת ישיבת הסדר. סבו הרב משה רוזה, היה מנהל בית ספר סגולה בבני ברק, גיסו הוא הרב מיכי יוספי וגיסתו היא הבמאית מנורה חזני. אחיו הם הרב שי דאום, ר"מ בישיבת עוד יוסף חי ביצהר ורב קהילת 'אור הצפון' בצפון תל אביב ופרופ' חיים שקד, נשיא המכללה האקדמית לחינוך חמדת הדרום.
דאום כתב טורים ב"מעריב", ב"הצופה", באתר "וואלה", והוא בעל טור ב"7 ימים" של ידיעות אחרונות. הוא נוהג לכתוב על נושאים בעלי אופי קליל לכאורה ומרבה להזכיר בהם את משפחתו, אך כותב גם על נושאים פוליטיים.
במשך שנתיים עד ל-2004 שימש דאום כמבקר הטלוויזיה של מעריב.
דאום עבד כאחראי תכנים בחברת "רשת" וערך את התוכנית "היכל התרבות". בשנת 2007 החל לעבוד בערוץ 10. בין היתר שימש דאום כעורך הראשי של משדר סיכום היום "היום שהיה" וסמנכ"ל הפיתוח של הערוץ. לאחר קרוב לשנתיים עזב את הערוץ והחל לשמש כסמנכ"ל אסטרטגיה בזכיינית ערוץ 2 רשת. ביוני 2009 עזב את תפקידו והחל לשמש כיועץ בכיר למנכ"ל הזכיינית אבי צבי. ב-2010 הגיש את התוכנית "שעת נפש" בגלי צה"ל שעסקה בנושאי הפרעות נפש ופסיכיאטריה יחד עם ד"ר אילן רבינוביץ'.
בשנת 2012 השתתף בסדרת הדוקו-ריאליטי "מחוברים". בדצמבר 2013 החל להגיש את התוכנית "המתנחל", ששודרה בערוץ 10 והחל מ-2019 בערוץ 13. בפברואר 2015 החל להגיש תוכנית רדיו יומית בכל בוקר ברדיו תל אביב. התוכנית משודרת במקביל גם בתחנות "גלי ישראל" ורדיו דרום. ב-2015 השתתף בתוכנית "הקודחים", והחל להופיע בכל רחבי הארץ במופע סטנד-אפ בשם "חנוך דאום אוכל ת'ראש". בשנת 2016, השתתף דאום בתוכנית הסיטקום "גרעינים" בתפקיד שיקלובר, בערוץ הילדים. בהמשך אותה שנה עלתה לשידור ב-HOT תוכניתו "מחשב מסלול מחדש", שבה הוא מחפש משמעות לחייו סביב משבר גיל ה-40, ביחד עם אורן חזן ואמיר חצרוני.
בשנת 2017 שימש דאום פרזנטור בקמפיין ההשקה של משכך כאבים בשם "קומבודקס".
משנת 2019 משמש דאום כפרזנטור של חברת שירביט.
בין השנים 2019–2022 הנחה את תוכנית הדוקו-ריאליטי "יסמן", ששודרה למשך שתי עונות ב-yes.
בינואר 2020 הופיע בפינה בשם "אוף דה רקורד" בתוכנית "ארץ נהדרת", ובה הוא מארח פוליטיקאים לריאיון לא שגרתי.
ביולי 2020 הוציא ספר אוטוביוגרפי הנושא את שם מופע הסטנדאפ שלו: "החיים הם תקופה קשה" ובאוגוסט 2022 הוציא את הספר "החיים הם רק תקופה", ספר ההמשך ל"החיים הם תקופה קשה". באותה שנה הנחה את תוכנית הטלוויזיה "טאבו" בערוץ כאן 11.
חיים אישיים
דאום נשוי לאפרת, בתם של יהודה חזני וחנה חזני, ולהם ארבעה ילדים. הם מתגוררים באלעזר.
על פי הצהרותיו, שפורטו בספרו האוטוביוגרפי "אלוהים לא מרשה", סובל דאום מתסמונות OCD (הפרעה טורדנית כפייתית) והפרעת קשב וריכוז.
דעותיו
ב-2009, כשבועיים לאחר הירי בבית אגודת הלהט"ב בתל אביב, פרסם דאום ב"ידיעות אחרונות" טור ביקורתי נגד תגובת קהילת הלהט"ב לרצח. בסופו התייחס לטרנסג'נדרים, וכתב שלדעתו גבר החותך את איבר מינו במטרה להפוך לאישה סובל מהפרעת אישיות. הוא טען כי מדובר בדבר לא בריא שמסוכן לעודדו. עוד הוסיף כי אם בתו תספר לו שהיא לסבית לא תהיה לו שום בעיה עם כך, אבל אם היא תספר שהיא רוצה להפוך לגבר – ישלח אותה לטיפול. במחאה על הטור הפגינו עשרות אנשים מקהילת הלהט"ב מול בית ידיעות אחרונות. דאום הגיב למחאות, ואמר כי הוא מכבד את מי שחושב אחרת ממנו, אולם דעתו לא השתנתה ומגובה ב-DSM. עם זאת, בתחילת 2014 הקדיש את אחד מפרקי תוכניתו, "המתנחל", לקהילה הטרנסג'נדרית, ובסופו הביע חרטה על כתיבת הטור, ש"נבע מחוסר היכרות".
על זהותו הדתית כתב דאום: "אינני חוזר בשאלה. אינני חילוני. כנראה גם אינני דתי". כן אמר: "אני חי בתחושה עמוקה שאין בורא לעולם". למרות זאת, חנוך, שידוע כאחד שנע על הרצף הדתי־חילוני במשך כל חייו, הצהיר בספרו "החיים הם תקופה קשה", שאינו יודע אם יש אלוהים, אך הוא משוכנע שהוא מקשיב לתפילותיו. לסיכום דעותיו בעניין כתב חנוך שאין זה משנה אם אלוהים קיים או לא, אם האמונה יוצרת דברים יפים כל כך.
קישורים חיצוניים
ביקורת על ספריו:
מנזר וקרשט
מנזר וֶקֶרֶשט (ברומנית: Mănăstirea Văcărești), הידוע גם כ"בית סוהר וקרשט", היה מערך מבנים בסגנון ברנקובנסק, בבוקרשט, רומניה.
המנזר והמבנים הנלווים נבנו בשנים 1716 - 1736 על ידי השליט של נסיכות ולאכיה באותן שנים, ניקולאה מברוקורדט. מברוקורדט ייעד את המקום להיות משכן תפילה ומעון נסיכותי. הבנייה נפסקה באמצע בגלל חטיפתו של מברוקורדט וחודשה כעבור שנים, כאשר שב מברוקורדט לכס השלטון. במגפת הדבר של 1730 מת גם מברוקורדט ונקבר באתר של כנסיית המנזר.
מברוקורדט, שהיה חובב תרבות, הקים במקום בית ספר בשפה היוונית, בית דפוס וספרייה, שבימיו הייתה מהגדולות והעשירות באירופה, שכללה יצירות של 237 מחברים. קונסטנטין מברוקורדט, בנו ויורשו של ניקולאה, הוסיף ב-1936 קפלה בעלת מבנה ארכיטקטוני מפואר בצלע המזרחית.
ב-1848, לאחר דיכוי המהפכה בבוקרשט, נכלאו במנזר וקרשט חלק ממשתתפי המהפכה ולשם כליאתם נעשו התאמות במבנים. ב-1864, לאחר מרידות האיכרים, נכלאו במנזר המשתתפים במרידות. במהלך השנים נכלאו בכלא וקרשט אישים רבים, חלקם מפורסמים, דוגמת: ליביו רבראנו, טודור ארגזי, יואן סלאביץ' וקורנליו זליה קודריאנו ושותפיו למזימות הרצח.
במהלך הזמן המבנים נזנחו ומצבם התדרדר וב-1985 התקבלה החלטה לפרק אותם ולפנות את השטח לבניית מבנים חדשים. קמה התנגדות לפירוק, בעיקר בגלל הערך ההיסטורי והאמנותי, אך החלטה נשארה בעינה וב-1986 התחיל הפירוק. לאחר המהפכה הרומנית ב-1989 נפסק פינוי השטח וכל התוכניות נעצרו.
אנטנה
אנטנה (מאיטלקית: Antenna, בעברית: מְשׁוֹשָׁה) היא מתמר, רכיב חשמלי או מתקן המורכב ממוליכים המיועד לשדר או לקלוט גלי רדיו.
מקור המונח
את השימוש הראשון במילה אנטנה לתיאור ההתקן האלחוטי משייכים לגוליילמו מרקוני, מהנדס חשמל איטלקי. בשנת 1895 מרקוני ערך ניסויים בציוד אלחוטי, במסגרתם השתמש במוט באורך של 2.5 מטרים לצורך השידור והקליטה של האותות האלחוטיים. באיטלקית פירוש המילה antenna הוא מוט (ומקורה מלטינית), וכך כינה מרקוני את מוט השידור והקליטה. מאז הפכה המילה אנטנה למונח בינלאומי לתיאור רכיב השידור והקליטה של גלי רדיו.
אפיון
תכונות האנטנה מורכבות ממספר תחומים: מדידות של המאפיינים של אנטנה קיימת מתבצעים במטווח אנטנות.
סוגי אנטנות
קיימים סוגים שונים של אנטנות, בהם:
הבתולה מלודמיר
חנה רחל ורברמאכר (בכתיב יידי: ווערבערמאכער; ה'תקס"ו, 1805 – כ"ב בתמוז ה'תרמ"ח 1 ביולי 1888), בת רבי מאניש, הידועה כבתולה מלודמיר (די לאדמירער מויד), הייתה אישה יהודייה שהשתייכה לתנועת החסידות וסיגלה לעצמה גינוני אדמו"רות.
ביוגרפיה
תולדות חייה ידועים בעיקר מתוך אגדות וסיפורי עם. חנה רחל נולדה בעיירה לודמיר שבאוקראינה והייתה בת יחידה להוריה. הוריה מתו בצעירותה והיא ירשה ממון רב מאביה שהיה סוחר. דבר זה העניק לה עצמאות כלכלית. בשלב מסוים החלה לנהוג באדמו"רות, ללמוד תורה ולקבל בקשות מאנשים שפנו אליה - בעיקר בני המעמד הנמוך. ההנהגה הדתית לא ראתה זאת בעין יפה, והרב מרדכי טברסקי, האדמו"ר מצ'רנוביל, הורה לה לחדול ממנהגיה ולהתחתן. לפי חלק מהמסורות התארסה ואולי אף התחתנה, אך הקשר לא עלה יפה והיא נפרדה במהרה מבעלה. משגברו הרינונים אחריה עלתה לארץ ישראל, כנראה בערך בשנת 1860 (על רקע עליות אחרות של חסידים באותה תקופה).
בירושלים המשיכה חנה רחל לנהוג מנהגי אדמו"ר חסידי - התעטפה בטלית, הניחה תפילין, ערכה מדי שבת סעודה שלישית לחסידיה בביתה שבשכונת מאה שערים, לימדה תורה, אמרה מאמרי חסידות והעניקה ברכות. חנה רחל נהגה להתפלל עם נשים אחרות בכותל המערבי ובקבר רחל. לפי חלק מהעדויות אף עסקה בקבלה מעשית. נפטרה ככל הנראה בכ"ב בתמוז ה'תרמ"ח (1888) ונקברה בבית הקברות בהר הזיתים. יש הטוענים כי כינויה "הבתולה" ניתן לה ככינוי גנאי על ידי מתנגדיה.
דמותה בימינו
בשנים האחרונות הפכה דמותה לסמל בעיני תנועות המקדמות את מעמד האישה ביהדות. על חייה נערכו מספר מחקרים, ויוספה אבן-שושן כתבה מחזה בשם "הבתולה מלודמיר" שהועלה בתיאטרון החאן ב-1997. לפי סברה מסוימת חלק מהמוטיבים במחזה "הדיבוק" נלקחו מדמותה.
הרב שלמה אבינר הוציא את הספר הנערה מלודמיר אשר עוסק בדמותה.
מעבר גבול
מעבר גבול הוא תחנה המשמשת למעבר בני אדם וסחורה ממדינה למדינה הסמוכה לה. מעבר הגבול משמש לביקורת דרכונים ומכס, לעיתים בקפדנות רבה ולעיתים בצורה שטחית ביותר (עד כדי ויתור על ביקורת), בהתאם לטיב היחסים בין המדינות. בנוסף למעברי גבול יבשתיים, מתבצע מעבר ממדינה למדינה שאינן בהכרח סמוכות זו לזו גם דרך נמלי הים והאוויר.
בעבר, בכל מעברי הגבול בהם התאפשרה תנועה היו ממוקמות גם תחנות ביקורת, אך בהווה קטן מספרן של תחנות הביקורת בשל הסכמים בינלאומיים בילטרליים או רב לאומיים.
עקב רגישותם והיותם סמלי שלטון וריבונות, היוו מעברי גבול, לא אחת, יעד לפיגועי טרור. אשר על כן, אבטחתם היא אחת המשימות המרכזיות של כוחות הביטחון במדינה.
מעברי גבול בישראל
במדינת ישראל, על אף היותה בעלת שטח גאוגרפי קטן, קיימים 18 מעברי גבול קבועים. מעברי הגבול האוויריים והיבשתיים נמצאים תחת אחריות רשות שדות התעופה.
בישראל קיימים מעברים גם בין אזור יהודה ושומרון לשאר חלקי ישראל לאורך הקו הירוק, מעברים אלה אינם מוגדרים מעברי גבול ועל רובם אחראית רשות מעברים יבשתיים.
מעברים שאינם פעילים עוד (נכון לשנת 2021)
בעבר פעלו גם מעבר שער פאטמה ומעבר שער עגל שנסגרו אחרי הנסיגה מרצועת הביטחון ומעבר נטפים ששימש כמעבר גבול עם מצרים.
הנץ ממלטה (ספר)
הנץ ממלטה (באנגלית: The Maltese Falcon) הוא ספרו של דשיל האמט, אשר עובד מספר פעמים לקולנוע. הגרסה משנת 1941, אותה כתב וביים ג'ון יוסטון ובה כיכב המפרי בוגרט, נחשבת לסרט קלאסי בסוגת הפילם נואר, ולאחד מסרטי הבלשים הטובים ביותר שנוצרו אי פעם. ספרו של האמט יצא לאור בשנת 1930 ותורגם לעברית בשנת 1967 בהוצאת שין שין שין, ובשנת 1981 ומחדש ב 2013 בהוצאת כתר.
תקציר העלילה
גיבור הספר הוא הבלש הפרטי סם ספייד, המתואר כגבר קשוח, ציני, חד לשון ושנון, המתנגש לעיתים קרובות עם אנשי המשטרה המרובעים, הפועל בסביבה העירונית המאוכלסת בסן פרנסיסקו. ספייד הוא רווק כבן שלושים ובעברו שירת כחייל במלחמת העולם הראשונה וכן שימש כבלש משטרה. לאורך הספר מתגלה ספייד כמי שבקי היטב בשימוש באקדח וכן כבעל מיומנות גבוהה בקרב מגע ואיגרוף. ספייד נשכר על ידי לקוחה יפהפייה בשם מיס וונדרלי למצוא את אחותה שנעלמה. שותפו של ספייד, מיילס ארצ'ר, מסכים לעקוב אחר האדם בו חושדת וונדרלי, איש מסתורי בשם פלויד ת'רסבי. ארצ'ר נרצח, וכך גם ת'רסבי, וספייד הופך לחשוד העיקרי ברציחתם.
וונדרלי מתוודה כי שמה הוא למעשה בריג'יד או'שונסי, וכי היא יודעת שת'רסבי רצח את ארצ'ר, ומבקשת מספייד כי ימצא את רוצחו של ת'רסבי. אז מופיע במשרדו של ספייד אדם בשם ג'ואל קאירו, המציע לו 5,000 דולר אם ימצא פסלון יקר ערך של ציפור. העקבות מובילות אל או'שונסי, המנסה להרחיק עצמה מקאירו, אך ברור כי היא יודעת היכן מצוי הפסלון. למחרת מופיע במשרדו של ספייד לקוח נוסף בשם גוטמן, המספר לספייד על מקורה של הציפור הקרויה "הנץ ממלטה". לפסלון היסטוריה ארוכה ועקובה מדם. מסתבר כי גוטמן שכר את או'שונסי ות'רסבי לרכוש עבורו את הציפור, אך אלו החליטו לשמור את הפסלון לעצמם.
ספייד מחליט לעקוב אחרי או'שונסי ומגיע למסקנה כי היא על סיפון הספינה "לה פלומה". כשהוא מגיע לספינה הוא מוצא כי היא בוערת, וכי כל לקוחותיו (או'שונסי, קאירו וגוטמן) נעלמו. ספייד חוזר למשרדו ומספר על האירועים למזכירתו. בעודו עושה זאת, מגיע למשרד רב החובל של "לה פלומה" כשהוא גוסס, ומשליך את הפסלון יקר הערך לרגליו של ספייד.
ספייד מניח כי המחפשים אחר הפסלון יגיעו אף הם במהרה. ואכן, הם מגיעים לדירתו מאוחר יותר ודורשים את הפסלון. ספייד מסרב להעניק להם את הפיסלון אלא אם כן יאמרו מי הוא שרצח את ארצ'ר, ת'רסבי, ורב החובל. לאחר ויכוח ומאבק, הוחלט כי אחד מן הבריונים שבשליחות גוטמן, בחור בשם וילמר, הוא שישא באחריות לרציחות. ספייד מסכים למסור את הפסלון, אך מבקש לחכות עד הבוקר על מנת שיוכל להורות למזכירתו להוציא את הפסלון ממחבואו. בסופו של דבר, מתגלה כי הפסלון מזויף. קאירו וגוטמן יוצאים למסע נוסף בחיפוש אחר הפסלון האמיתי, וספייד נותר עם בריג'יד או'שונסי, אשר מתברר כי היא הרוצחת האמיתית של ת'רסבי וארצ'ר.
על אף משיכתו אליה, ספייד מסגיר את או'שונסי למשטרה. כאשר השוטרים מגיעים לעצור את או'שונסי, הם מספרים לספייד כי וילמר ארב לגוטמן ליד המלון וירה בו. הסיפור מסתיים במפגש של ספייד עם אלמנתו של ארצ'ר (סיום זה לא מופיע בגרסה מ-1941).
גרסאות קולנועיות
הסרט צולם פעמיים בשם "הנץ ממלטה", בשנת 1931 ובשנת 1941. כמו כן, צולמה גרסה בשנת 1936 בשם "השטן פגש בליידי" בבימוי ויליאם דיטרלה ובכיכוב בטי דייוויס ווורן ויליאם. לספר קיימים מספר סרטי המשך, וסרטים אחרים המציגים את הדמויות מן הספר. הגרסה שזכתה להצלחה הגדולה ביותר היא הגרסה משנת 1941.
גרסת 1931
הסרט משנת 1931 בוים עבור אולפני האחים וורנר על ידי רוי דל רות. ריקרדו קורטז משחק את סם ספייד. העלילה דומה למדי לעלילת הספר, אך הטון הוא קליל יותר, ויש שימוש רב יותר במיניות, בימים שקדמו לקוד הייז - קוד הצנזורה הפנימית, אותו אכפו על עצמם האולפנים הגדולים. כך למשל, כולל הסרט סצנת עירום באמבט של השחקנית בב דניאלס, שלא הייתה עולה על הדעת מספר שנים לאחר מכן.
בשנת 1936 ניסו האולפנים להקרין שוב את הסרט, אך הפעם נתקלו בסירוב של משרדי "קוד ההפקה". במשך שנים לא ניתן היה להציג את הסרט בארצות הברית.
גרסת 1936
בשנת 1936 ניסו אולפני האחים וורנר ליצור גרסה נוספת, שהתבססה באופן רופף יותר על עלילת ספרו של האמט. הגרסה, בכיכובה של בטי דייוויס ובבימויו של ויליאם דיטרלה, נכשלה קופתית וביקורתית.
גרסת 1941
הגרסה השלישית של האחים וורנר, משנת 1941 הייתה ניסיונו הראשון של ג'ון יוסטון כבמאי. יוסטון כתב את התסריט, עיבוד מדויק למדי ליצירתו של האמט. בסרט כיכבו המפרי בוגרט כסם ספייד ומרי אסטור כבריג'יד או'שונסי. סידני גרינסטריט, בהופעתו הראשונה על במת הקולנוע לאחר עשרות שנים כשחקן תיאטרון, הרשים כנבל גוטמן, ופתח עשור משגשג של הופעה כנבל בסרטי האחים וורנר. פיטר לורה שחק את ג'ואל קאירו. בוגרט, גרינסטריט ולורה שיתפו פעולה בסרטי פשע ומסתורין נוספים, אשר הזכור מביניהם הוא "קזבלנקה" (1942).
הסרט זכור במיוחד בשל הופעתו של בוגרט, אשר הייתה אבן דרך משמעותית בקריירה שלו. בוגרט לא היה בחירתו הראשונה של האולפן לתפקיד ספייד, והוא קבל את התפקיד לאחר שהכוכב ג'ורג' ראפט, שנחשב למושך קהל מוצלח יותר מבוגרט, סבר כי "זה אינו סרט חשוב". תפקידו של בוגרט הפך לסטראוטיפ של דמות הבלש בסרטי פילם נואר ובקולנוע בכלל.
לראשונה יכל הקהל לצפות בבוגארט משחק דמות מורכבת. סם ספייד עדיין יכול היה להיות אלים, אך הוא היה דמות ראשית גדולה – יפה, חכם ושורד בעולם האכזרי שיצר הסופר. כאשר ספייד מגלה שאהובתו היא רוצחת, הוא אינו מהסס להסגירה באומרו "לא אכפת לי מי אוהב אותך. לא אשחק את תפקיד הבובה שלך. הרגת את מיילס ואת הולכת על זה לכלא. אני מקווה שלא יתלו אותך בצווארך הענוג. אם תהיי ילדה טובה, תצאי החוצה בעוד עשרים שנה ותשובי אלי. אם יתלו אותך, אזכור אותך לנצח".
הסרט זכה להצלחה רבה, והיה מועמד לפרס האוסקר כסרט הטוב ביותר. כמו כן, היו מועמדים לזכייה גם ג'ון יוסטון כתסריטאי, וסידני גרינסטריט כשחקן המשנה.
הסרט נחשב לאחד מסרטי הבלשים החשובים שנעשו בהוליווד. הוא הוכרז כ"משמעותי מבחינה תרבותית" על ידי ספריית הקונגרס ונמצא ראוי לשימור.
הציטטה הזכורה מן הסרט - "החומר ממנו עשויים החלומות" - מופיעה כמספר 14 ברשימת "מאה הציטטות הקולנועיות הזכורות ביותר" של מכון הסרטים האמריקאי.
קנדלמאס
קנדלמאס (באנגלית: Candlemas, בלטינית: Festum candelarum, Candelariaׂ - חג הנרות), הידוע בכנסייה האורתוקדסית כ"חג המפגש" – היפאפנטה (ביוונית: Η Υπαπαντή, ביוונית מודרנית: "אי איפאפאנדי") או בפולחנן של כל הכנסיות כ"חג הצגת האדון" או "חג הצגתו של ישו בבית המקדש" (בלטינית: Praesentatio Jesu in Templo, בבולגרית: Сретение Господне) הוא חג נוצרי המציין את היטהרותה של מרים אם ישו לאחר לידת ישו (בלטינית: Purificatio Beatae Mariae Virginis ), הצגתו של ישו הרך הנולד במקדש, ותפילתו ונבואתו של שמעון הקדוש. זהו החג האחרון בשנה הנוצרית שתאריכו נקבע ביחס לחג המולד. החגים הבאים בתור מחושבים ביחס לחג הפסחא.
החג חל ב-2 בפברואר, 40 יום לאחר חג המולד. על פי המקרא, אישה שילדה בן זכר טמאה ארבעים יום ולאחריהם תבוא להיטהר במקדש. כך מציין החג את היטהרותה של מרים לאחר לידת ישו.
השם "קנדלמאס", בעברית "מיסת נרות", מגיע ממנהג הכנסייה הקתולית, לפיו עורך המיסה ב-2 בפברואר מברך את הנרות בהם יעשה שימוש במשך יתרת השנה. הנרות צריכים להיות עשויים דונג דבורים.
ברנדין
ברנדין (באנגלית: Bernardine) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1957 עם פאט בון, טרי מור, ג'נט גיינור בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה מאת מרי צ'ייס שהוצג בברודוויי ב-1952 בכיכובו של ג'ון קר
ג'נט גיינור מופיעה בסרט לאחר הפסקה של 19 שנים וזו הייתה הופעתה האחרונה בקולנוע.
השיר "ברנדין" חובר במיוחד לסרט בידי ג'וני מרסר (מילים ולחן) מושר על ידי פט בון והפך ללהיט ואחד המזוהים ביותר איתו.
כן שר בון את השיר "מכתבי אהבה בחול" שחובר ב-1931 והפך ללהיט לאחר ביצוע זה.
תקציר העלילה
חבורה של תיכוניסטים בעיירה וינגייט עומדים לפני סיום לימודיהם. הם חובבי מכוניות וסירות מרוץ ומתכנסים מדי פעם ב"מועדון שמרוק". ביניהם נמצאים ארתור "היפה" בומונט (פאט בון) וסנפורד "פופו" וילסון (דיק סרג'נט). הם מפנטזים על נערות וארתור שר להם שיר על נערה דמיונית בשם ברנדין מאוד הנמצאת באיידהו.
וילסון חובב תיפוף ומחפש נערה לצאת איתה להופעה של המתופף ג'ק קוסטנזו. הוא הולך למרכזיית הטלפונים ושם פוגש בנערה יפה ומחליט שזו ברנדין שלו. הנערה היא ג'ין קנטריק (טרי מור). וילסון מתחיל לחזר אחריה והיא נענית להזמנתו להופעה.
ארתור מדריך את וילסון בשיטות "טכניות" איך להתחיל עם בחורות אך וילסון מנסה אותן ללא הצלחה על ג'ין והיא בורחת ממנו ובדרך היא תופסת טרמפ עם אחיו הנאה של ארתור, לנגלי, המשרת כקצין בצי ומתחיל ביניהם רומן.