cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריצ'רד בלינג'ר
קריירה בממשל הפדרלי
לאחר כהונתו כראש עיריית סיאטל, הצטרף בלינג'ר לממשלו של הנשיא תאודור רוזוולט, וכיהן כנציב בשנים 1907–1908. ב-1909 סייע בלינג'ר לארגן את, תערוכה עולמית שנועדה להבליט את ההתפתחות בצפון מערב ארצות הברית.
מזכיר הפנים של ארצות הברית
ב-1909, על אף הבטחות קודמות להשאיר בתפקידם את חברי הקבינט של הנשיא לשעבר רוזוולט, מינה הנשיא הנבחר ויליאם הווארד טאפט את בלינג'ר כמזכיר הפנים במקומו של השמרן ג'יימס רודולף גרפילד. אחד מצעדיו הראשונים של בלינג'ר כמזכיר הפנים היה ביטול ההגנה הממשלתית על אדמות שהיו אמורות להיות מוקצות לפיתוח של אנרגיה הידרואלקטרית, והשבתם לרשות הציבור להחכרה. הפרוגרסיבים חששו שמונופולים הידרואלקטריים ישתלטו על אתרים כאלו כדי לשלוט או כדי למנוע פיתוח וכך יכתיבו את מחירי החשמל, מאחר ש-13 חברות, כולל ג'נרל אלקטריק ווסטינגהאוס, כבר שלטו ביותר משליש מהמשאבים ההידרואלקטריים כאשר הסתיימה נשיאותו של רוזוולט. אף על פי כן, עד מהרה עורר צעד זה שערורייה. באוגוסט אותה שנה, במקביל לוועידת ההשקיה הלאומית שהתקיימה בספוקיין, פרסם כתב של יונייטד פרס ידיעה על שטח של 15,868 אקר (64 קמ"ר) במונטנה שנמכר לתאגידים גדולים, ג'נרל אלקטריק, גוגנהיים ואמלגמייטד קופר. בתחילה התעלם בלינג'ר מהסיפור, ולאחר מהן הוא האשים את הכתבים בהתנגדות לפיתוח המערב. אף על פי שהסיפור על מונטנה הוכח כמנופח מעבר לממדיו, ההאשמות על משוא פנים המשיכו לרדוף אחר בלינג'ר כמזכיר הפנים.
ההאשמות החמורות ביותר היו קשורות למיזמי כריית פחם ביער הלאומי צ'וגץ' על ידי היזם מסיאטל המקורב לבלינג'ר, קלרנס קנינגהאם, שמומן על ידי תאגיד שהיה מקושר לג'יי. פי. מורגן ולמשפחת גוגנהיים מניו יורק. הקבוצה השקיעה ב-33 תביעות קרקע, אף על פי שחוקי הקרקעות של אלסקה נועדו לטפח חוואים בשטחי אדמה קטנים ולמנוע מונופולים וכך קבעו שכל טוען לבעלות על קרקע יוכיח שהוא פועל בשם עצמו בלבד, וכן הגבילו כל תביעת קרקע ל-160 אקרים. בעת שכיהן כנציב משרד הקרקעות הכללי, העניק בלינג'ר ליזם גישה מיוחדת לתיקים הממשלתיים. במשך כמה חודשים ב-1908, בין כהונתו כנציב משרד הקרקעות לבין כהונתו כמזכיר הפנים, פעל בלינג'ר כנציג של קבוצת הפיתוח קנינגהאם-מורגן-גוגנהיים מול הממשלה הפדרלית, וביצע פעולות שדלנות מול מזכיר הפנים דאז ג'יימס רודולף גרפילד. עם מינויו כמזכיר הפנים, העביר בלינג'ר מתפקידו את חוקר משרד הקרקעות הכללי לואיס ר. גלאביס, ובסופו של פיטר אותו לאחר שהוא התלונן בפני גיפורד פינצ'ו (ראש שירות היערות, ולפיכך האחראי על היער הלאומי צ'וגץ', אך גם כפוף למזכיר הפנים) ובפני הנשיא טאפט, ושיתף פעולה עם העיתונות.
סדרה של מאמרים בעיתונות שנכתבו על ידי פרוגרסיביסטים, כולל מאמרו של גלאביס במגזין Collier's Weekly, עוררו השמרנים. באחד המאמרים הואשם אף הנשיא טאפט על כך שהיה חלק מקשר בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב-1908. בלינג'ר שוב דחה את הטענות ונראה היה שטאפט היה מעוניין להביא את הפרשה לקיצה, וטען שהן בלינג'ר והן פינצ'ו נותרו מחויבים למדיניות השימור של רוזוולט. בכל אופן, בלינג'ר איים להתפטר אם טאפט לא יסכים לחקירה של הקונגרס שתנקה את שמו, ובדצמבר הוא שלח מכתב לסנאטור הרפובליקני מוושינגטון, בו דרש שהחקירה תושלם.
אף על פי שצ'ארלס טאפט, אחיו למחצה של הנשיא, ייעץ לו לבקש מבלינג'ר להגיש את התפטרותו, עמד הנשיא לצד מזכיר הפנים שלו, והתובע הכללי ג'ורג' וודוורד ויקרשאם אפילו רשם דוח על פיטוריו של גלאביס, בו הוא שינה את התאריך למוקדם יותר. לאחר שלעיתון Collier's Weekly הגיע מידע מחוגים פנימיים בוושינגטון שבלינג'ר תכנן לתבוע את המגזין לאחר ה"טיוח" המתוכנן, שכר המגזין את לואי ברנדייס כפרקליטו. פינצ'ו חשף בציבור את חילוקי הדעות שלו על גישתו של בלינג'ר ומשרדו הוציא דוח אחר לסנאטור דוליבר, היושב ראש הרפובליקני של ועדת החקלאות והיערנות של הסנאט. צעד זה הוביל את טאפט לפטר גם את פינצ'ו. במהלך השימוע בפני הוועדה המיוחדת, הן גלאביס והן פינצ'ו מסרו עדות, והעדות על שינוי התאריך על ידי הקצרן הוביל את טאפט לקחת את האחריות כמי שנתן את ההוראה לעשות כן, אף על פי שהקצרן ועובדים אחרים פוטרו גם הם. התשאול של ברנדיס הפך את גישתו האנטי-שמרנית של בלינג'ר לברורה, אך לא חשף שום דבר שעלול היה להתפרש כמעשה פלילי. בכל אופן, אמון הציבור במנהיגותו של בלינג'ר במחלקת הפנים דעך.
לאחר הפסד כבד של הרפובליקנים בבחירות אמצע הכהונה שנערכו בנובמבר אותה שנה, התפטר בלינג'ר בסופו של דבר ב-12 במרץ 1911. במקומו של פינצ'ו מינה טאפט את הנרי גרייבס, שהיה מחויב להגנת היערות, ובלינג'ר סייע לטאפט להבטיח את חקיקתו של חוק חדש שיאפשר לו למשוך קרקעות ציבוריות ממיזמי פיתוח פרטיים, וכך לאפשר להם להגן על שטחי אדמה שהיו שווים בהיקפם לאלו שעליהם הגן רוזוולט בכמעט שתי תקופות נשיאות. בכל אופן, סדרת השערוריות שהיו קשורות לבלינג'ר, נאמנותו של טאפט כלפיו, וסירובו של בלינג'ר להתפטר במשך תשעה חודשים נוספים, בשילוב עם השערורייה בנוגע לחוק פיין-אלדריץ', פילגו את המפלגה הרפובליקנית והובילו להפסדו של טאפט בבחירות לנשיאות של 1912.
חיים אישים
ב-1866 נשא בלינג'ר לאישה את ג'וליה אלברטסון בריידלי. לזוג נולדו שני בנים. לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים הוא שב לעסקי עריכת הדין בסיאטל.
ריצ'רד בלינג'ר נפטר בסיאטל ב-6 ביוני 1922. הוא נטמן בבית הקברות לייק ויו שבעיר.
סוטייסקה ניקשיץ' (כדורסל)
סוטייסקה ניקשיץ' (במונטנגרית: KK Sutjeska Nikšić), היא קבוצת כדורסל מונטנגרית מהעיר ניקשיץ', המתמודדת בליגת העל המונטנגרית.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1948 תחת השם "סוטייסקה ניקשיץ'". מאז החליפה את שמה מספר פעמים ("מלאדוסט", "ק.ק. ניקשיץ'", "פרטיזן ניקשיץ'"). בהמשך השתתפה בליגה היוגוסלבית/סרבית. ובליגה המונטנגרית שהוקמה בשנת 2006, לאחר פירוקה של המדינה המשותפת של סרביה ומונטנגרו. בסיום עונת 2008/09 הקבוצה הייתה על סף פירוק בליגה השלישית. לאחר התערבות של עיריית ניקשיץ', החל המועדון לטפס בחזרה לליגה הבכירה. בסיום עונת 2010/11 העפילה הקבוצה לליגה הבכירה. מאז נאבקת הקבוצה באופן קבוע בפלייאוף העליון על תארים.
בעונת 2012/13 זכתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בגביע המונטנגרי לאחר שניצחה בגמר את קבוצת בודוצ'נוסט פודגוריצה 55-64. בעבר השתתפה הקבוצה בליגה הבלקנית.
לארס רוסינג
לארס רוסינג (בדנית: Lars Rosing; נולד ב-25 בינואר 1972) הוא שחקן דני-גרינלנדי. אחיו של במאי הקולנוע אוטו רוסינג. הוא נולד במאניצוק, עיירה במערב גרינלנד, וגדל באילוליסאט, עיר גדולה יותר בצפון. מאוחר יותר התגורר רוסינג בנוק, בירת גרינלנד.
קריירה
לארס רוסינג מגלם את הגיבור מאליק בסרט העלילתי הבינלאומי הראשון של גרינלנד "Nuummioq". לארס רוסינג מתגורר ליד מונטריאול שבקנדה.
ניקולאי קינסקי
ננאוי ניקולאי קינסקי (בצרפתית: Nanhoï Nikolai Kinski; נולד ב-30 ביולי 1976) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון צרפתי-אמריקאי. הוא נולד בפריז וגדל בקליפורניה. כיום מתגורר בברלין, הוא שיחק בעיקר בסרטים אמריקאיים וגרמניים, ומדבר אנגלית, גרמנית וצרפתית. הוא מחזיק בשתי אזרחויות אמריקאית וצרפתית.
הוא בנם היחיד של השחקן הגרמני קלאוס קינסקי ואשתו השלישית, מינהוי ז'נבייב לואניק. הוא אחיה למחצה של השחקניות פולה קינסקי ונסטסיה קינסקי, ובאמצעות נסטסיה, דודה של הדוגמנית קניה קינסקי-ג'ונס.
ביוגרפיה
ניקולאי נולד בשנת 1976 בפריז, לשחקן הגרמני קלאוס קינסקי, ולאשתו השלישית, מינהוי ז'נבייב לואניק, דוגמנית לשעבר. אמו נולדה בווייטנאם והגיעה עם משפחתה לצרפת בגיל שבע. לאביו נולדו שתי בנות מבוגרות יותר, פולה קינסקי ונסטסיה קינסקי, שנולדו בגרמניה לנשותיו הראשונה והשנייה בהתאמה. הוא עבר עם משפחתו לקליפורניה, שם התגורר ניקולאי בעיקר עם אמו לאחר שהוריו התגרשו בשנת 1979. הוא מעולם לא היה קרוב לאחיותיו למחצה, שחיו רוב הזמן בגרמניה.
קריירת משחק
אביו עודד את התעניינותו במשחק. ניקולאי שיחק לראשונה בגיל 13 לצד אביו בסרט "פגניני" שאותו ביים אביו משנת 1989. באמצע שנות ה-90 הוא למד בבית הספר לתיאטרון באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בפקולטה לתיאטרון וסיים את לימודיו.
לאחר מכן עבר קינסקי לברלין, שם למד לדבר גרמנית שוטפת. מאז שיחק במספר סרטים וסדרות טלוויזיה בשפה הגרמנית, בנוסף ליצירות אמריקאיות.
הוא שיחק בסרט "איאון פלקס" משנת 2005 לצד שרליז ת'רון.
בשנת 2015 שיחק במותחן הפסיכולוגי האמריקאי "1915" שנכתב ובוים על ידי האמריקאי-ארמני גארין הובניסיאן. הסרט עוקב אחר במאי מסתורי שמעלה מחזה כדי להחזיר לחיים את רוחות הרפאים של טרגדיה נשכחת במלאת מאה שנים לרצח העם הארמני.
יוסף עוזיאל
יוסף בן פנחס עוזיאל (31 במאי 1888 – 21 בפברואר 1968) היה עיתונאי ציוני וסופר יהודי.
קורות חיים
יוסף בן פנחס עוזיאל נולד בסלוניקי שתחת שלטון האימפריה העות'מאנית. מצד אמו היה נצר למשפחת רבנים מפורסמים, משפחת ארדיטי. התחנך בבית הספר היסודי "תלמוד תורה קטן" בשכונת קאלאמריה, ואחר-כך למד בבית הספר האיטלקי, שבו רכש את השכלתו הכללית הרחבה.
בהתבגרותו נפגש עם המנהיג הציוני דוד פלורנטין. הלה, שהיה לרבו לעניין הציוני והשפיע על דרכו הספרותית והעיתונאית, צירפו למערכת העיתון בלדינו "איל אב'יניר" ("El Avenir"; 'העתיד'), עיתון ציוני שנמנה עם העיתונים היהודיים החשובים והנפוצים בסלוניקי. עוזיאל פרסם בו מאמרים, רשימות וסיפורים קצרים, בעיקר בנושאי חגים, ועליהם חתם בשם העט "נער עברי". כן פרסם רומן בהמשכים מחיי יהודי איטליה בשם "לה פרינג'יפיסה אינקארסיליאדה" ('הנסיכה הכלואה') ותרגם ללאדינו ב-1914 את הרומן של בנימין זאב הרצל "אלטנוילנד", והוציאו לאור כספר ("בייז'ה-נואיב'ה טיירה"). הרומן של הרצל היה מהיצירות הראשונות שתורגמו ללאדינו, ופרסומו שיקף את התגברות ההתעניינות ברעיון הציוני בקהילה. הוא כתב בשבועונים הציוניים "לה טריבונה ליבירה" ו"רב'יסטה פופולארה", ובמשך זמן קצר ערך את ביטאון הפדרציה הציונית "לה איספיראנסה" ('התקווה'). העיתונות הייתה עבורו כלי להפצת הציונות ובמה לוויכוחים עם מתנגדיה.
בשנת 1920 עלה עוזיאל לארץ ישראל, והגשים בכך את הרעיון הציוני שעליו חלם, דיבר ואותו הפיץ בקרב יהודי סלוניקי, שכן הוא האמין שמקומו של היהודי הוא במולדת, ארץ ישראל. לפרנסתו פתח בית מסחר לחומרי בניין בתל אביב, ועם זאת המשיך בארץ בפעילותו הציבורית והעיתונאית. הוא שלח מאמרים לעיתונות היהודית בסלוניקי על אודות המתרחש בארץ, במטרה לשכנע את קוראיו לעלות לארץ ישראל.
שישה כותבים בלטו בניסיונותיהם להשפיע על עליית יהודי סלוניקי לארץ מעל דפי 'איל מכביאו': רקנטי, 'חובב ציון', עוזיאל, פלורנטין, סימן טוב יקואל וחיים לוי. כל אחד בדרכו סָקר, התריע, דרש בלהט, שכנע, השיב על טענות והפנה את כל מרצו לכתיבה אוהדת בדבר עלייה לארץ ישראל.
בכרך של 1922 התפרסם מכתבו של עוזיאל, שעלה זה לא כבר לארץ ישראל:. קריאה זו באה, כפי הנראה, בעקבות המצב החברתי, הדמוגרפי והדתי המעורער של היהודים באותה עת בסלוניקי – בעקבות מלחמת יוון–טורקיה (1919–1922).
ב-1929 פרסם את ספרו "המגדל הלבן". באותה שנה התמנה למזכיר הרבנות הראשית בתל אביב, ושימש בתפקיד זה עד צאתו לגמלאות.
בספטמבר 1931 הקים יחד עם שישה נוספים את הסתדרות עולי סלוניקי (שלימים נקראה "התאחדות עולי יוון") ושימש כיושב הראש שלה. הארגון שתי מטרות הציב לעצמו: ביסוסם של עולי סלוניקי, וקידום עליה מאורגנת מסלוניקי לארץ ישראל. ארגון זה הוליד מאוחר יותר את ארגון לשדה בראשות יוסף עוזיאל וליאון רקנאטי, ומטרתו הייתה סיוע באיסוף כספים לטובת התיישבות ארגון קופינאס.
הספר "המגדל הלבן"
הספר המגדל הלבן: רשמים, זכרונות וספורים מחיי עיר עברית בגולה הוא ראשיתה של יצירה עברית-תיעודית על אודות עולמם של היהודים-הספרדים דוברי לדינו מסלוניקי. היה סנונית ראשונה של יצירה ספרותית-תיעודית בשפה העברית – יצירה המבקשת לתעד את הווי חייהם של יהודי סלוניקי. עוזיאל היה לחלוץ המספרים בעברית שהעמיד במרכז יצירתו קהילה מקהילות היהודים-הספרדים דוברי הלדינו, וניתן לומר כי לפניו לא נכתב, אף לא ספר אחד, על חיי קהילה יהודית-ספרדית כלשהי, גם לא על סלוניקי.
בספר הביא עוזיאל רשמים, זיכרונות וסיפורים המציירים תמונת חיים של עיר ואם בישראל – סלוניקי. שמו של הספר קרוי על שמו של המגדל הלבן בסלוניקי (לה טור בלאנש) - מגדל עגול בנמל סלוניקי וסמל העיר, שצילומו מופיע גם על עטיפת הספר.
לספר פרולוג ושלושה חלקים: בפרולוג מובאים התרשמויותיו של אלכסנדר שלן, סופר נורווגי, ששהה ימים אחדים בשנת 1890 בסלוניקי ופרסם את רשמי נסיעתו בעיתון "אפטנפוסט". הוא מלא התפעלות מהקהילה היהודית ומביע את הערכתו הרבה בראותו את התנהגותם ועבודתם של היהודים.
בחלק הראשון של הספר – רשמי מסע – מוצגת התכתבות בין גוסטב ויבורג, הנוסע הדני ממוצא יהודי, לידידו אלברט ורמונד בשנת 1900, שבה מספר העיתונאי על נסיעתו לסלוניקי, על רשמיו מקהילת סלוניקי ועל ייחודה לעומת קהילות אחרות. אנו עדים לחוויה הנפשית שהוא חווה, המזכירה לו את היותו יהודי וגורמת לו להיות גאה ביהדותו. סלוניקי היהודית עושה עליו רושם חזק, והוא מדגיש כיצד קיבוץ מרוכז של יהודים מטביע את חותמו על העיר כולה, והוא מציין את ההשפעה הרבה של יהודי סלוניקי על כל חיי עירם. בעיקר, הוא מתאר את הווי חייהם של היהודים, ומדגיש את תכונות המשפחות המאחדות בקרבן: צביון יהודי ודרך ארץ, מוסריות, מעשיות ושאיפות רוחניות, עדינות ויושר טבעי, כבוד עצמי, לפעמים מופרז, וביחד עם זה גם פשטות הטבע, כובד ראש, ומעל הכול לב רך ורחמן ומזג נוח. בפרט השתמרה בהן מסורת שלמה של נימוסים יפים, וביניהם הבולטים ביותר – הסדר והניקיון, והמעלה אשר יותר מכל מציינת את היהודים האלה ונותנת זיו לחיי המשפחה בסלוניקי זאת היא הצניעות. המכתב האחרון והיחידי נשלח מאלברט ורמונד אל גוסטב ויבורג, ובו הוא מציין את העניין הרב שגילה במכתבי חברו. כמו כן הוא כותב במכתב על החלום של מדינה יהודית בארץ ישראל.
בחלק השני של הספר – זיכרונות – תיאור אישים מהקהילה היהודית, שבלטו בהתנהגותם, באהבת האדם שבהם ובתרומתם למען רווחת יהודי סלוניקי שהתבטאה בעזרה לנצרכים, בהקלה במיסים, בהקמת בית-חולים ועוד. בזכות תכונותיהם הנאצלות ומעשיהם הפכו למושא הערצה על בני הקהילה. בחלק זה יש גם תיאור דמויותיהם של גויים שכונו בפי יהודי סלוניקי "חסידי אומות העולם" שראויים, לדעת יוסף עוזיאל, למצבת זיכרון.
בחמשת הסיפורים הנוספים: "ל"ו הצדיקים", שלושה דורות", "מתנתו של 'סינייור דה-אליהו'", "ערב-כיפור" ו"לבבות" מתעד המחבר את החיים של יהודי סלוניקי. וגם מתוכם עולה נשמתה של קהילה מפוארת, שטיפחה את מסורת ישראל וטוהר המשפחה. את כל היופי, התמימות והכנות המאפיינים את יהודי סלוניקי, השכיל המספר להעלות בפשטות, בחן רב ובעניין. בין הנושאים; הכמיהה לעלייה לארץ-ישראל, והכאב על מצבה של עיר הקודש ועל גורל תושביה היהודים יחד עם התחושה שהגאולה קרובה. דור הזקנים החולמים אוחד עם דור התקווה הרץ לקראת העתיד. נושא נוסף שבא לידי ביטוי הוא יחסי אנוש; תחושת אחדות, אהבת הבריות, היכולת להבין את מצוקתו של הזולת ולהושיט לו יד בעת צרה. בעיצוב הדמויות בולטת האמונה התמימה בבורא העולם, והשילוב במילים, בביטויים ובמטבעות לשון בשפת הלדינו מוסיפים צבע לשוני ונעימה מיוחדת המקרבים את הקורא למתואר. כמו כן, משקפים הסיפורים את עולמו של יוסף עוזיאל השומר על מסורת ישראל. הציוני המשכיל הרואה בכתיבתו שליחות חברתית: הנצחת אורחותיה, הווייתה וייחודה של קהילת סלוניקי שברובה ככולה נכחדה בשואה.
הרומן "ז'אק פריירה"
ברומן ז'אק פריירה מתאר הכותב את פרשת חייה של משפחה סלוניקאית עשירה בשלהי המאה התשע עשרה ובראשית המאה העשרים, אשר אירע סכסוך בין ענפיה. גיבור הרומן הוא ז'אק פריירה, בחור צעיר בעל מזג סוער שנדד מקושטא לדרום אמריקה תוך שניתק בהדרגה את קשריו עם משפחתו שנשארה בקושטא. הרומן נפתח בהגיעו לסלוניקי, עיר הולדתו, כדי לברר מה עלה בגורלו של מגרש שהיה שייך לאביו.
אמנם יוסף עוזיאל בפנייתו אל הקורא מציין, שהרומן בא לתאר דרמה אנושית ולא יהודית בלבד. אבל אנו רואים בצירוף הרקע שבו מתפתחת העלילה הסובבת סביב היחסים במשפחה סלוניקאית טיפוסית מהשדרות הגבוהות, ואורח החיים של בניה כטיפוסיים לבני קהילה זו בראשית המאה העשרים. מדפי הספר מבצבצת גם האווירה המיוחדת של קהילת סלוניקי, שורשיותה והמשך הדורות שבה. בשיחה בין הסב וז'אק פריירה בא לידי ביטוי יחסו של הסב לבנקאות ולאורח החיים החדש של צאצאיו.
ברומן משתקף גם הפער בין הדורות: הדור הישן, המסורתי, לעומת הדור החדש העשיר יותר, המתגאה בגינוני המערב והמתרחק מהמסורת ומהלבוש המסורתי. מובא תיאור מפי המספר על לבושו של סבא רבא בבגדים המסורתיים:
בתיאור הבגד המסורתי שלבשו יהודי סלוניקי בעבר, ושנזנח לטובת הבגדים האירופאיים יחד עם השינויים האחרים שהתרחשו בעקבות ההתמערבות, מצליח המספר לבטא את אהדתו ואפילו כמיהתו אל הישן והמסורתי המייצג והמייחד את יהודי סלוניקי. יש בקטע זה גם התייחסות לשינוי הפיזי שחל בבני פריירה בעקבות השינויים באורח החיים.
לאורך הרומן כולו משתקפים השינויים שעברו הקהילות היהודיות בבלקן עם ההיפתחות למערב, אשר האיצה את תהליכי החילון, יצרה פער בין הדורות ועוררה חשש מהתרחקות מהיהדות ומהתבוללות. ישנה ביקורת על ההתמערבות ולעג כלפי המתמערבים. ברומן מובא יחסו השלילי של הסב אל המתמערבים:
יחסי גרמניה–דרום סודאן
יחסי גרמניה–דרום סודאן הם היחסים הדיפלומטיים שבין גרמניה ודרום סודאן.
סקירה כללית
גרמניה הכירה רשמית בדרום סודאן מיד לאחר הכרזת העצמאות במדינה ב-9 ביולי 2011. מה שהיה בעבר משרד ג'ובה של שגרירות גרמניה בח'רטום שודרג לאחר מכן לשגרירות. שיתוף הפעולה הרשמי לפיתוח דו-צדדי עם דרום סודאן החל עם זאת כבר בשנת 2006, לאחר חתימת הסכם השלום המקיף בשנת 2005.
שיתוף פעולה בפיתוח
גרמניה מספקת 83 מיליון אירו בשיתוף פעולה לפיתוח (DC), מה שהופך אותה לתורמת הרביעית בגודלה בדרום סודאן אחרי ארצות הברית, האיחוד האירופי ובריטניה. תיק ה-DC של הממשלה הפדרלית כולל שילוב של שיתוף פעולה פיתוח דו-צדדי, מעורבות של ארגונים וקרנות לא ממשלתיים וכן שיתוף פעולה עם האומות המאוחדות. בהתייעצויות הבין ממשלתיות בין גרמניה לדרום סודאן באפריל 2015 אושרו סדרי העדיפויות הקיימים בתוכנית. בתחום העדיפות לפיתוח תחום המים והתברואה העירוניים, תוכנית העדיפות לביטחון תזונתי ופיתוח שווקים חקלאיים פועלת בשבע מתוך עשר המדינות הפדרליות במדינה ומכסה את תחומי הפעולה הבאים: זמינות מזון, גישה למזון, שימוש נכון במזון ויציבות אספקה. לאור הביצועים החלשים של ממשלת דרום סודאן, תוכנית העדיפות לחיזוק יכולת השלטון המקומי ועמידותם עוזרת לתמוך ביישום הסכם השלום.
בנוסף, הממשלה הפדרלית תומכת במעורבות של החברה האזרחית באמצעות פרויקטים שמבוצעים על ידי אגרו אקשן הגרמנית, מלטשר אינטרנשיונל, יוהניטר אינטרנשיונל ועזרה. הם עוזרים לשפר את מצבם של עקורים פנימיים, בעיקר באזורים היציבים יותר, על ידי מתן מים ותברואה, תמיכה רפואית ומזון. תמיכה ניתנת גם לעבודה של הסוכנויות המרכזיות לסיוע בפיתוח של הכנסיות הפרוטסטנטיות והקתוליות, המתמקדת בסוגיות המפתח של פיוס וניהול טראומות. המעורבות הגרמנית מכסה עוד יותר את התמיכה בתקשורת באמצעות פרויקטים שנערכו על ידי דויטשה וול אקדמיה (הכשרת עיתונאים מקומיים).
פעילויות גרמניות להגנה על זכויות האדם
הממשלה הפדרלית תומכת ביישום הסכם השלום והקמת בית משפט היברידי, רפורמה מנהלית, ביזור, חיזוק הדיווח התקשורתי העצמאי והחברה האזרחית וכן בפיתוח מדינה המבוססת על שלטון החוק והמשטרה. על ידי מתן תמיכה באספקת המים והחקלאות במדינה, גרמניה מסייעת באכיפת זכות האדם למים ומזון. הממשלה הפדרלית סייעה גם לדרום סודאן בפיתוח אסטרטגיה לפירוק נשקם של לוחמים לשעבר ומיליציות ושילובם מחדש בחיים האזרחיים.
המנדט של האומות המאוחדות ברפובליקה של דרום סודאן (UNMISS), שהושק ביולי 2011, כולל מרכיב חזק לזכויות אדם. גרמניה תומכת במשימת שמירת שלום זו על ידי אספקת כוחות אזרחיים, משטרה וצבא.
יוסף עוזיאל
הנצחה
קרן על שם יוסף בן פנחס עוזיאל למלגות, מיסוד המכון לחקר יהדות שאלוניקי בתל אביב, מתנהלת במכון סלטי לחקר הלדינו.
יחסי גרמניה–דרום סודאן
פעילויות גרמניות להגנה על זכויות האדם
באביב 2014 ניהל נציב הממשלה הפדרלית למדיניות זכויות אדם וסיוע הומניטרי, חבר הבונדסטג הגרמני שטרצר, שיחות עם ממשלת דרום סודאן, לגבי סוכנויות וחברה אזרחית בג'ובה.
יוסף עוזיאל
קישורים חיצוניים
הסיפור "אחיה השילוני ואשת ירבעם":סיפור על ימי ירבעם בן נבט מאת יוסף בן פנחס עוזיאל
הופיע במקור ב"דבר לילדים " ב-1959 וכעת הוא בבלוג "המולטי יקום של אלי אשד "
https://www.no-666.com/2022/01/17/%d7%90%d7%97%d7%99%d7%94-%d7%94%d7%a9%d7%99%d7%9c%d7%95%d7%a0%d7%99-%d7%95%d7%90%d7%a9%d7%aa-%d7%99%d7%a8%d7%91%d7%a2%d7%9d-%d7%a1%d7%99%d7%a4%d7%95%d7%a8-%d7%a2%d7%9c-%d7%99%d7%9e%d7%99-%d7%99/
תומאס ריד (מזכיר חיל האוויר)
ראשית חייו
תומאס ריד נולד בניו יורק. הוא למד בבית הספר התיכון שבדריפילד, מסצ'וסטס וב-1956 הוא סיים לימודי תואר בוגר במדעים בהנדסת מכונות באוניברסיטת קורנל, שם הוא היה המצטיין בכיתתו. במהלך לימודיו הוא קיבל הכשרה ב"גיס אימון קציני המילואים" (ROTC) והוסמך כלוטננט-משנה בחיל האוויר.
קריירה צבאית ומקצועית
ריד החל את שירותו הפעיל בחיל האוויר בנובמבר 1956 ושירת בו עד 1959 כקצין מיזמים טכניים במערכת טילי ה-LGM-30 מיניטמן בחטיבת הטילים הבליסטיים של החיל. בעת שירותו הוא למד באוניברסיטת דרום קליפורניה בשעות שבהן לא היה בתפקיד וסיים לימודי תואר מוסמך במדעים בהנדסת חשמל.
ב-1959 הוצב ריד במעבדה הלאומית לורנס ברקלי של אוניברסיטת קליפורניה, שעסקה בפיזיקה של פצצת מימן. במאי 1961 הוא שוחרר משירות פעיל בחיל האוויר, אך הצטרף מחדש למעבדת לורנס כאזרח לצורך סדרת הניסויים שנערכה ב-1962 והמשיך שם כיועץ עד 1967.
ב-1962 ארגנן ריד את חברת סופרקון ביוסטון, טקסס כמנהל שותף. סופרקון פיתחה וייצרה סגסוגות של מוליכי-על בטמפרטורות קריוגניות (טמפרטורות נמוכות מאוד).
במקביל לפעילותו בסופרקון, ארגן ריד את תאגיד הפיתוח קווייקר היל בסן רפאל, קליפורניה ב-1965 ושימש כחשב, כנשיא וכיושב הראש שלו. חברה זו עסקה במיזמי חקלאות, פניה ובנייה בקליפורניה ובקולורדו.
ב-1973 הצטרף ריד למחלקת ההגנה של ארצות הברית כעוזר למזכיר ההגנה ולסגנו. בפברואר 1974 הוא מונה כמנהל מערכות התקשורת, הבקרה והשליטה.
קריירה פוליטית
ריד גם היה פעיל בעולם הפוליטי. הוא ארגן את מערכת הבחירות הראשונה של רונלד רייגן למשרת מושל קליפורניה ב-1966. הוא סייע בגיוס הכספים במערכת הבחירות הראשונה הבלתי מוצלחת של רייגן לנשיאות ב-1968. ריד הקים רשת פעילים פוליטיים לאומית ושכר את פ. קליפטון וייט, האסטרטג הפוליטי הידוע, כדי שינחה אותו במאמציו. לאחר שהפסיד רייגן לריצ'רד ניקסון, ניהל ריד את מסע הבחירות המוצלח שלו להיבחר מחדש כמושל קליפורניה ב-1970. ב-1970 שימש ריד כפעיל ארצי למהלך לבחירתו מחדש של ניקסון לנשיאות.
ב-2 בינואר 1976 מונה ריד כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית על ידי הנשיא ג'רלד פורד והמשיך בתפקיד זה עד 6 באפריל 1977, בתקופת נשיאותו של ג'ימי קרטר. בתקופות נשיאותו של רייגן שימש ריד כסגן יושב הראש של הוועדה הלאומית לכוחות אסטרטגיים. הוא היה ידיד משכבר הימים הן של הנשיא רייגן והן של היועץ לביטחון לאומי, ויליאם פ. קלארק. קלארק עצמו נודע בהערכה הרבה שרכש לריד והוא ביקש ממנו לקח על עצמו מספר משימות חשובות, כולל סקירה של תוכניות ביטחוניות ואסטרטגיות.
פעולותיו הפיננסיות של ריד ב-1981 כאיש עסקים פרטי נחקרו על שימוש לכאורה במידע פנים על ידי התובע הפדרלי של העיר ניו יורק, וכתוצאה מכך הו התפטר מתפקידו כיועץ מיוחד לענייני ביטחון לאומי של הנשיא רייגן. לאחר משפט שנערך בפני חבר מושבעים ב-1985 זוכה ריד מכל אשמה.
קריירה ספרותית
במרץ 2004 פרסם ריד אוטוביוגרפיה בשם "על פי התהום: היסטוריה מבפנים של המלחמה הקרה". הספר עוסק בהתנסותו של ריד מימיו במעבדת ליברמור ועד לימיו כיועץ של הנשיא רייגן. בספר נחשבו פרטים חדשים על משבר הטילים בקובה, על ה-CIA, על מבצע בו סיפק קולונל ולדימיר וטרוב, שערק מהק.ג.ב., מסמכים ל-DST (המודיעין הצרפתי), ועל היבטים נוספים של המלחמה הקרה.
ספרו השני של ריד, שנכתב במשותף עם דני ב. סטילמן, נקרא "נשק גרעיני אקספרס: היסטוריה פוליטית של הפצצה ותפוצתה", שפורסם בינואר 2009. אחת הטענות שהעלה ריד בספר הייתה שב-1982, החליטה סין להציף את מדינות העולם השלישי בידע גרעיני.
בפברואר 2012 פרסם ריד רומן ריגול בשם "משולש טהראן". הספר עוסק בניסיון של איראן לבנות ולפוצץ פצצה גרעינית בארצות הברית.
המחרה
בשיווק, המחרה היא התהליך שבו קובעת פירמה את המחיר למוצר או שירות שהיא מוכרת.
בקביעת מחירים יש צורך להתייחס לסוגים ומידות שונות של סיכונים. הפתרון המעשי ביותר הוא לקבוע שערים מותאמים לכל קבוצה תוך הפעלת שיקול דעת, כשלחלק שיעור גבוה יותר, ולאחרים נמוך יותר בצורה אחידה ומדורגת. זאת תוך סכימתם לסכום הרווח הכולל הרצוי על ידי הפירמה.
פטריק דונהיו
פטריק ג'יימס דונהיו השני (באנגלית: Patrick James Donahue II) הוא קצין בדימוס בצבא ארצות הברית בדרגת לוטננט גנרל. בתפקידו האחרון שירת כסגן מפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית.
המחרה
בענף הנדל"ן
לרוב התמחור בענף הנדל"ן קשור במיקום (עיר, קרבה לאתרים ושירותי קהילה), קומת הדירה (לרוב, דירה בקומה גבוה תתומחר יותר גבוה), איכות המבנה וחומרי הבניה, מוניטין הדיירים והשכנים.
פטריק דונהיו
ביוגרפיה
דונהיו נולד בניו ג'רזי. אביו רוברט שירת כקצין בצבא ארצות הברית במשך 38 שנים והשתחרר בדרגת לוטננט גנרל. שני אחיו שירתו אף הם בצבא, אחד מהם השתחרר בדרגת בריגדיר גנרל.
המחרה
בענף הביטוח
לרוב קשור בהשתייכותו של הלקוח לחברה וקבוצה מסוימת, גיל, סיכון, השכלה, מין, מקום מגורים, גובה הכנסה, רכוש, מצב משפחתי, מספר ילדים, שכיר או עצמאי, מסגרת אשראי ועוד.
במקום להתאים את כלל דמי הביטוח באופן זהה לכלל המבוטחים, ניתן לבצע התאמה מובנית לכל סוג של תת-קבוצה. לעיתים, כאשר שיעור דמי הביטוח שנקבע לכמה תתי קבוצות זהה, הן יאוחדו לקבוצה אחת. אם קיים מידע אמין שניתן להסתמך עליו לגבי כל קבוצה, טקטיקה זו נחשבת עדיפה על פני קביעת שיעור זהה לכלל המבוטחים לפי שיטת התיערוף הקבועה. בשיטת התמחור הדיפרנציאלית ניתן לקבוע את גובה התעריף שיגבה מכל קבוצה, בכפל לפי אחוזונים או מספרים קבועים. לאור כך שבקביעת שערים קבועים אך עם ריבוי המשתנים כל שינוי קטן יכול ליצור שינוי גדול בגובה גביית דמי הביטוח, וסך הגבייה יכול להשתנות משמעותית; עדיף לשלב בין שיטת האחוזונים והמספרים הקבועים ולקבוע את שערי התמחור לפי אחוזים שישתנו לפי משתנים אך גם בשילוב ממשים קבועים.
פטריק דונהיו
ביוגרפיה
ב-1980 סיים לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא ארצות הברית. הוא שירת כמפקד מחלקה בדיוויזיית החי"ר השנייה בקוריאה הדרומית, כמפקד פלוגה וסגן מפקד גדוד בדיוויזיה המוטסת ה-82.
בשנים 1998–2001 פיקד על הגדוד הראשון ברגימנט החי"ר 506 של דיוויזיית החי"ר השנייה בקוריאה הדרומית ולאחר מכן שימש קצין אג"ם של הדיוויזיה. בשנים 2002–2003 פיקד על קורס אימון מפקדי חטיבות ועסק בהכנת הצבא לקראת מלחמת עיראק, עם פרוץ המלחמה מונה לראש המטה למבצעים עתידיים של קורפוס V ושירת בעיראק עד מאי 2003.
ביוני 2003 מונה למפקד חטיבה 1 בדיוויזיה המוטסת ה-82, שפרסה באזור קנדהאר שבאפגניסטן. בינואר 2004 נשלחה החטיבה ללחימה בעיראק ובשנים 2005–2006 השתתפה שוב בלחימה באפגניסטן, הפעם במחוז ח'וסת. ביולי 2006 מונה לעוזר מזכיר הצבא של ארצות הברית ולסגן ראש מטה הצבא. באוקטובר 2009 מונה לסגן מפקד דיוויזיית החי"ר השלישית בתקופת הצבתה בצפון עיראק. בדצמבר 2010 מונה לראש ענף פיתוח קונספט ולמידה במרכז לשילוב יכולות הצבא של פיקוד האימונים וההדרכה, במרץ 2012 מונה לסגן ראש מטה הפיקוד. באוגוסט 2012 מונה למפקד כוחות הצבא בפיקוד אפריקה של ארצות הברית.
ביולי 2014 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לסגן מפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית. במאי 2017 סיים את תפקידו ופרש מהשירות הצבאי.
דונהיו בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר, בעל תואר שני בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצבא ובעל תואר במינהל מאוניברסיטת הרווארד. כמו כן השתתף בתוכנית לימודי יחסים בינלאומיים באוניברסיטת אינסברוק שבאוסטריה. הוא נשוי למורין.
הארמייה הראשונה (האימפריה הרוסית)
הארמייה הראשונה (ברוסית: ) של צבא האימפריה הרוסית, הייתה ארמייה רוסית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
הארמייה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, ולמפקדה מונה פאול פון רננקמפף. יחד עם הארמייה השנייה היא פלשה לפרוסיה המזרחית, ונחלה תבוסה קטנה בקרב שטלופנן. הארמייה הראשונה נחלה ניצחון על הגרמנים בקרב גומבינן, אולם אז הביסה הארמייה הגרמנית השמינית את הארמייה הרוסית השנייה בקרב טננברג, ולאחר מכן נפנתה לטפל בארמייה הראשונה. רננקמפף נחל תבוסה מכריעה בקרב הראשון על האגמים המזוריים, ונאלץ לסגת מפרוסיה המזרחית. מאוחר יותר ספגה הארמייה תבוסה בקרב לודז'. רננקמפף שהיה ממוצא גרמני הואשם בבגידה והוחלף באלכסנדר ליטבינוב. הארמייה המשיכה להילחם עד שפורקה ב-1918.
ThrustSSC
ThrustSSC (נקראת גם Thrust supersonic car, בתרגום חופשי: "מכונית הדחף העל-קולית") היא המכונית הראשונה בעולם ששברה באופן רשמי את מחסום הקול: ב-15 באוקטובר 1997 הגיעה למהירות של כ-1,228 קמ"ש. מכונית זו מונעת על ידי שני מנועי סילון תעופתיים שהוצמדו לצדדיה, ולא על ידי מנוע בעירה פנימית.
פרטים
אנדי גרין, איש קבע של חיל האוויר המלכותי, נהג במכונית ב-15 באוקטובר 1997 בשטח מדברי בנבדה שבארצות הברית. לגוף המכונית חוברו 2 מנועי סילון תוצרת רולס-רויס, אותם מנועים שנמצאים בגרסה הבריטית של המטוס F-4 פנטום. המכונית באורך 16.5 מטרים, רוחב של 3.7 מטרים ומשקל של 10.5 טונות. הדחף הנקי של מנועי הסילון הוא 223 קילו-ניוטון וצריכת הדלק היא כ-18 ליטרים של דלק לשנייה. אם ממירים את תצרוכת הדלק הזאת למושגים של רכב רגיל, מדובר על כ-55 ליטרים לקילומטר. לצורך השוואה, משאית קאמאז משנת 1989 צורכה כ-50.28 ליטרים ל-100 קילומטרים. התאחדות הרכב העולמית הכירה בשיא החדש בהודעה שפרסמה ב-11 בנובמבר 1997. בהודעה פורסם ש"זוהי הפעם הראשונה בהיסטוריה שרכב שנע על הקרקע עבר את מהירות הקול". כמו כן, פורסם בהודעה שמהירות המכונית לאחר נסיעה של המייל הראשון שלה עמד של 1,227.986 קמ"ש, ומהירות המכונית לאחר נסיעה של הקילומטר הראשון שלה עמד על 1,223.657 קמ"ש.
הניסיון לשבור את שיא המהירות בכלי רכב שנע על הקרקע, נקבע דווקא ל-15 באוקטובר 1997 כמחווה לצ'אק ייגר, ששבר את מחסום הקול חצי מאה ויום אחד לפני כן. המכונית למעשה שברה את שיא המהירות האישי שלה, שיא שהשיגה במספר נסיעות מבחן שנערכו בסתיו 1996 ובאביב 1997 בשטח מדברי במחוז מעאן שבירדן. המכונית מוצגת במוזיאון בקובנטרי שבאנגליה שבו קיים גם סימולטור שלה לקהל המבקרים.
מיקשה מאהלר
מיקשה מאהלר (בהונגרית: Mahler Miksa; סימה, 15 באוקטובר 1846 – ברטיסלאבה, 23 ביולי 1919) היה דוקטור לפילוסופיה ומורה ומנהל בגימנסיה ראשית.
ביוגרפיה
מיקשה מאהלר נולד במשפחה יהודית כבנו הבכור של שלמה מאהלר רב הכפר ציפר, לימים הרב הראשי של ברטיסלאבה. אחיו היו אדוארד מאהלר ודיולה מאהלר. הוא השלים את הגימנסיה הראשית ביאסברן ואת לימודיו באוניברסיטה בפשט. לאחר מספר שנות הכשרה הוא הפך במלגה קבוע חניך להכשרת מורים בבודפשט. משם בשנת 1877 הפך בגימנסיה היהודית של נובה מסטו תחילה מנהל זמני ובסוף מנהל קבוע. תפקיד זה מילא במשך 18 שנה ופעל רבות גם למען ההונגריזציה של האזור על ידי הכשרה וקורסים בהונגרית בחינם למבוגרים; לכן הוכר על ידי משרד החינוך הציבורי ההונגרי. ב-28 באוגוסט 1895 מינה אותו שר הדתות והחינוך הציבורי בממשלת הונגריה כמורה קבוע בגימנסיה הראשית הממלכתית ברובע 6 של בודפשט, שם לימד מתמטיקה ומדעי הטבע.
הוא כתב מאמרים פדגוגיים וחברתיים עבור כתבי עת, "קונצנזוס" (Egyetértés), "שוויון" (Egyenlőség), בעלון אגודת המורים וכן בעלון הגימנסיה הראשית בה לימד (ב-1896 על חינוך ביתי, ב-1897 על חינוך בית הספר, ב-1899 על חינוך חברתי).
סטרהיניה פבלוביץ'
סטרהיניה פבלוביץ' (בסרבית: Strahinja Pavlović; נולד ב־24 במאי 2001 בשאבאץ שבסרביה ומונטנגרו) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת רד בול זלצבורג ובנבחרת סרביה.
פרטיזן בלגרד
פבלוביץ' הגיע למחלקת הנוער של פרטיזן בלגרד מליגת העל הסרבית בקיץ 2015. בחודש ספטמבר 2018 הוא חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון, חוזה לשלוש עונות.
ב-23 בפברואר 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על פרולטר נובי סאד במסגרת המחזור ה-23 בליגה לעונת. בעונה זו הוא ערך 11 הופעות ליגה במועדון.
ב-6 באוקטובר 2019 הבקיע פבלוביץ' את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 לווז'דובאץ במסגרת המחזור ה-11 בליגה לעונת.
החזרה למונקו
לקראת עונת חזר פבלוביץ' למונקו מליגת העל הצרפתית. ב-20 בדצמבר 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על דיז'ון במסגרת המחזור ה-16 בליגה לעונת 2020/2021. זו הייתה הופעתו היחידה במדי מונקו בעונה זו.
ההשאלה לסרקל ברוז'
ב-21 בינואר 2021 הושאל פבלוביץ' למשך חצי עונה לסרקל ברוז' מליגת העל הבלגית. ב-23 בינואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על קורטרייק במסגרת המחזור ה-21 בליגה לעונת. במשחק זה גם הבקיע את שערו היחיד במועדון. בסך הכל ערך 11 הופעות ליגה במדי המועדון.
החזרה למונקו
לקראת עונת 2021/2022 חזר פבלוביץ' למונקו.
השאלה לפ.צ. בזל
ב-16 בפברואר 2022 הושאל לפ.צ. בזל עד לסיום העונה.
רד בול זלצבורג
ב-28 ביוני 2022 נמכר פבלוביץ' לרד בול זלצבורג תמורת 7 מיליון אירו.
קריירה בינלאומית
נכלל בסגל נבחרת סרביה לטורניר מונדיאל 2022 ואף כבש שער לזכות נבחרתו במשחק נגד קמרון.
ההפיכה במצרים (2013)
ההפיכה במצרים (2013) היא הפיכה צבאית שביצע צבא מצרים במדינה כאשר הדיח את נשיא מצרים הנבחר מוחמד מורסי ומינה במקומו את עדלי מנסור כנשיא זמני. ההפיכה באה בעקבות גל של מחאות ציבורית והפגנות מיליונים נגד שלטונו של מורסי, נציג האחים המוסלמים. הפגנות אלו, שתוארו כ"גדולות בתולדות מצרים", וחוסר הסכמתו של מורסי להיענות לדרישת המפגינים הביאו את שר ההגנה המצרי עבד אל-פתאח א-סיסי להכריז על ההפיכה.
רקע
ההפגנות ההמוניות הראשונות של תושבי מצרים נגד מורסי החלו ב-22 בנובמבר 2012, לאחר שהחליט לפטר את התובע הכללי במצרים. כעבור חודש נערכו הפגנות במצרים נגד כוונתו של מורסי לקיים משאל עם במטרה לאשר חוקה חדשה. בציבור המצרי התפתחה תסיסה והמפגינים מחו על הסמכויות הנרחבות שנטל לעצמו מורסי, על חשבון מערכת המשפט ובניגוד לרוח החוקה ועל ההרעה במצב הכלכלי במדינה. בעקבות הלחצים וההפגנות נגדו, נשיא מצרים מוחמד מורסי החליט להקפיא את תוכניתו להעלאת מחירים. כדי להרגיע את זעם הציבור ביטל מורסי את הצו המקנה לו סמכויות רחבות, אך סירב לבטל את משאל העם על החוקה החדשה.
סדר האירועים שהובילו להדחת מורסי
ב-29 ביוני 2013 הודיעה קבוצת הנוער המובילה את המאבק נגד מורסי, כי אספה למעלה מ-22 מיליון חתימות של תושבי המדינה בעצומה הקוראת להדיח את מורסי מתפקידו. באותו היום החלו מפגינים רבים למלא את כיכר תחריר. למחרת יצאו מיליוני אנשים לרחובות בקהיר ובערים נוספות כדי להפגין נגדו. בהפגנות נהרגו חמישה ומאות נפצעו מיריות שנורו על המפגינים. מורסי דחה את דרישות המפגינים להתפטר, והודיע כי לא תהיה מהפכה שנייה במצרים.
ב-1 ביולי 2013 הודיע צבא מצרים כי הוא נותן אולטימטום של 48 שעות למקבלי ההחלטות ולפוליטיקאים, שבמהלכן יהיה עליהם להגיע להסכמות ביניהם, ולא - יתערב במתרחש ויציג "מפת דרכים חדשה". מורסי דחה את האולטימטום. ב-3 ביולי בתום האולטימטום הודיע הצבא למורסי: "אינך עוד נשיא מצרים". שר ההגנה עבד אל-פתאח א-סיסי הכריז על השעיית החוקה ומינויו של ראש בית הדין החוקתי עדלי מנסור כנשיא זמני. הורכבה ממשלה זמנית של גורמים מקצועיים שתגבש חוקה חדשה ועל פיה ייערכו בחירות חדשות לנשיאות ולפרלמנט מורסי נעצר בידי הצבא המצרי והועבר למתקן צבאי.
האירועים לאחר הדחת מורסי
למחרת הושבע עדלי מנסור, נשיא בית המשפט החוקתי העליון של מצרים, לנשיא זמני של מצרים במקום מורסי. במקביל עצר צבא מצרים את המנהיג העליון של תנועת האחים המוסלמים, מוחמד בדיע, ואת סגנו ח'ירת א-שאטר, בשל מעורבותם בהריגה של שמונה מפגינים בעימותים שהתרחשו מחוץ למטה המפלגה בקהיר. כמו כן נעצרו בכירים נוספים בתנועת האחים המוסלמים. בשלושת הימים שבין ה-5 ביולי עד ל-7 ביולי נהרגו במהומות 40 איש מתומכיו של מורסי וממתנגדיו ונפצעו יותר מ-1,400. ביום 8 ביולי אירעו מהומות בקהיר במהלכן נהרגו כ-53 מתומכי האחים המוסלמים ונפצעו כ-600, כאשר נורתה עליהם אש במהלך ההפגנות ליד המטה שבו מוחזק מורסי, ולאחר מכן הוצא צו סגירה למטה האחים המוסלמים.
חמאס, ארגון טרור שהחל כסניף הפלסטיני של האחים המוסלמים, החל לשלוח לוחמים דרך מנהרות ההברחה של רצועת עזה לחצי האי סיני, ואלה ביצעו פעולות טרור וגרילה כנגד כוחות מצריים. בפעולות סיכול של צבא מצרים נהרגו ונעצרו עשרות פעילי חמאס בסיני.
ב-26 ביולי 2013 נערכו הפגנות ענק של תומכי מורסי. הצבא הגיב בירי על המפגינים וגרם למותם של מאות מפגינים.
בטבח 14 באוגוסט נהרגו מאות אנשים במבצע של הצבא לפיזור המפגינים בקהיר (בעיקר במסגד ראבעה אל-עדוויה), המהומות ברחבי מצרים התפשטו לאזורים נוספים. עוצר לילי הוטל על קהיר. סגן הנשיא מוחמד אל-בראדעי הודיע על התפטרותו. ב-15 באוגוסט 2013 הוארך מעצרו של מורסי בחודש. ב-20 באוגוסט נעצר מוחמד בדיע, המנהיג הרוחני של האחים המוסלמים. ב-4 בנובמבר 2013 נפתח משפטו של מורסי, שהואשם ברצח והסתה לרצח של מפגינים.
תגובות העולם
ירדן וסעודיה הביעו את תמיכתן בצבא המצרי "כנגד הניסיונות לפגוע ביציבותה של מצרים". יו"ר אש"ף מחמוד עבאס הביע את תמיכתו בצבא המצרי "במאבקו כנגד הטרור". ראש ממשלת טורקיה ארדואן הביע ביקורת כלפי המדינות העומדות לצד ההפיכה הצבאית וגינה את שתיקת האו"ם נוכח מה שהוא כינה "מעשי הטבח הבלתי פוסקים במצרים".
2014
בינואר אושרה במשאל עם חוקה חדשה. החל משפט של הנשיא המודח מורסי. שר ההגנה עבד אל-פתאח א-סיסי התפטר מתפקידו כדי להתמודד בבחירות לנשיאות מצרים 2014. במרץ נידונו 529 פעילי "האחים המוסלמים" לעונש מוות. ב-8 ביוני 2014 הושבע א-סיסי לנשיא.
Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player
Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player (בעברית: אל תירו בי, אני רק הפסנתרן) הוא אלבום האולפן השישי של הזמר והיוצר הבריטי אלטון ג'ון. הוא יצא לאור בינואר 1973 על ידי ו־, הראשון מבין שני אלבומי אולפן שיצאו לאור באותה שנה. הוא האלבום הראשון של ג'ון שהגיע לראש המצעד בבריטניה, והשני מבין שבעה אלבומים רצופים שהגיעו למקום הראשון בארצות הברית.
הסינגל המוביל, Crocodile Rock", היה הסינגל הראשון של ג'ון שהגיע למקום הראשון בארצות הברית. הסינגל השני מתוך האלבום, "Daniel", היה גם הוא להיט שהגיע למקום השני בארצות הברית, ולמקום הראשון בקנדה ובניו זילנד. שני הסינגלים היו להיטי טופ־5 בבריטניה.
רקע
לאחר יצירתו המהנה והקלה של האלבום הקודם,"Honky Château", יצירת "Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player" התבררה כקשה. לאחר הקלטת "Honky Château", ועוד לפני שיצא לאור, יצאו ג'ון והלהקה לסיבוב הופעות בארצות הברית, סיבוב הופעות שנערך לאורך אפריל 1972 עד אמצע מאי, וחזרו לאולפן ב־ (האתר שבו הוקלט "Honky Château") כדי להקליט את האלבום. ג'ון, שהיה מותש מעבודה, הרגיש על סף התמוטטות עצבים. אף על פי ששאר חברי הצוות היו להוטים לחזור לצרפת, ולאחר שכבר הגיעו לאתר, ג'ון שוחח עם המפיק דאג'ן ואמר לו בתחילה שאינו רוצה להקליט, אך לבסוף שינה את דעתו כדי "לגמור עם זה" (בלשונו) לפני החופשה שהייתה מתוכננת לו בחודש יולי בלוס אנג'לס. בהתאם לגישה זו הוא סבל ממזג רע, התלונן ורב עם כולם (כולל בטלפון עם האמרגן . הם לא דיברו אחר כך ארבעה חודשים). כפי שאובחן אחר כך, הוא אף היה חולה במחלת הנשיקה. מסיבות אלה ההקלטות לוו מבחינתו במאמץ רב. כתריסר שירים נכתבו במשך ארבעה ימים.
האלבום כולל עיבודי כלי נשיפה שנעשו על ידי המפיק,, ב־"Elderberry Wine", "Midnight Creeper" ו־"I'm Going to Be a Teenage Idol" (נגני כלי הנשיפה היו אותם הנגנים שניגנו באלבום הקודם). השיר האחרון, הוכרז, לאחר כתיבתו, כמחווה לידידו של ג'ון, סולן "טי רקס" מארק בולאן: "ניגנו אותו בשבילו, ואני חושב שהוא אהב אותו", סיפר ג'ון בריאיון למגזין "Beat Instrumental". "הוא לא הכה אותי, בכל אופן". האלבום כולל תזמורים של פול בקמסטר, תזמורים שהפכו נדירים יותר כבר מאז האלבום הקודם. את התזמור של בקמסטר ל־"Have Mercy On The Criminal" כינה ג'ון "מהפכני", בהופעתו עם התזמורת הסימפונית של מלבורן ב־1986. אף על פי שלא יצא כסינגל, זכה "Have Mercy On The Criminal" לביצועים של ג'ון בהופעות חיות לאורך השנים.
מבקרי מוזיקה מאותה תקופה כינו חלק מביצועי האלבום, ובמיוחד של "Crocodile Rock", "מועתקים", דבר שג'ון אישר בגלוי: בספרה של אליזבת רוזנטל "His Song: The Musical Journey of Elton John", ג'ון מצוטט באומרו ש־"Crocodile Rock" נכתב כמחווה גלויה (פסטיש) לאלבומי שנות ה־50, תוך שהזמרה שלו מחקה במכוון את הזמר בובי וי. "High Flying Bird" תוכנן להישמע כהקלטה של ואן מוריסון, ו־"Midnight Creeper" תוכנן להישמע כשיר של "הרולינג סטונז".
ג'ון התייחס בביטול לאלבום, שאותו כינה "מאוד פופי" ו" חד־פעמי" ("disposable"), אף כי מבקרי מוזיקה והקהל קיבלו את האלבום בחום — שני הסינגלים הצליחו מאוד. ג'ון נהנה מביקוש רב וממופעים מכורים מראש, בסיוע ההצלחה הגדולה של הסינגלים.
בהקלטות האלבום הוקלטה גם גרסת פסנתר לשיר "Skyline Pigeon" (מאלבום הבכורה, "Empty Sky"), שהייתה צד ב' של הסינגל "Daniel". הגרסה צורפה כרצועת בונוס במהדורה המחודשת של האלבום, שיצאה בשנות ה־90.
שם האלבום ועיצוב העטיפה
שם האלבום נבחר בעקבות היכרות של ג'ון עם הקומיקאי גראוצ'ו מרקס. ג'ון הכיר את מרקס במהלך החופשה שלאחר הקלטת האלבום. השניים הסתדרו היטב ונפגשו במספר אירועים. ג'ון, שסבל הקנטות מלשונו החדה של מרקס (אם כי צחק), עשה באחד המקרים מחוות חיקוי של הרמת ידיים ואמר:. על עטיפת האלבום מצולם זוג מחוץ לאולם קולנוע, כששם הסרט שכתוב על הכרזה הוא: " אל תירו בי, אני רק הפסנתרן, בכיכוב אלטון ג'ון". כמו כן, בעטיפה מוצגת כרזת סרטם של האחים מרקס, כמחווה לגראוצ'ו מרקס.
השם הוא גם אלתור על שם סרטו של פרנסואה טריפו "תירו בפסנתרן" (1960) ועל הציטוט המקורי, שנלקח מאוסקר ויילד,, שויילד אמר שראה אותו תלוי מעל פסנתר בבר בעת ביקור שלו בארצות הברית.
הצלחה
בארצות הברית, היה זה האלבום השני ברציפות של ג'ון שהגיע למקום הראשון במצעד בילבורד 200, בחודש מרץ, ושהה בראש המצעד במשך שבועיים, ובסך הכל שהה במצעד למעלה משנה וחצי. הסינגל המוביל, Crocodile Rock", היה הסינגל הראשון של ג'ון שהגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 (בהחליפו את של סטיבי וונדר), ושהה במקום הראשון במשך שלושה שבועות. כמו כן, הוא הסינגל הראשון של ג'ון שהגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הקנדי RPM 100. הסינגל השני מתוך האלבום, "Daniel", היה גם הוא להיט שהגיע למקום השני בארצות הברית, ולמקום הראשון בקנדה ובניו זילנד. "Teacher I Need You" קיבל השמעות רדיו רבות בתחנות FM בארצות הברית.
ביקורת
סטיבן הולדן, מבקר "רולינג סטון", כתב שהאלבום הוא "בידור שובה לב" המסמן את המשך השלב השני בקריירה של ג'ון, שלב שהחל עם האלבום הקודם, "Honky Château". הולדן טען שהמוזיקה של ג'ון [באותה תקופה] הייתה מבחינה מהותית "הטוב שברוק אנד רול של שנות ה־50 ושנות ה־60 המוקדמות". הוא כתב שהאלבום "טוב כקודמו, אם לא יותר" ושבאופן כללי, השירים האפקטיביים ביותר הם ה"טיולים בפנטזיה־נוסטלגיה", כדוגמת "Crocodile Rock". הוא תיאר את "Daniel" כשיר המרגש ביותר באלבום, "אבן חן של וירטואוזיות טכנית", שהלחן והביצוע שלהם "באופן בלתי רגיל מלאי רגישות והבעה", ושהמילים של טופין "נפלאות באופן יוצא מן הכלל". הולדן עשה שימוש במשל מתחום האיגרוף בסכמו:.
ג'ף קלטרבאנק מ־"The Daily Vault" כתב שזהו האלבום הראשון שבו ג'ון "התמסר לחלוטין" למוזיקת פופ במשך כל האלבום. קלטרבאנק תיאר את השירים: "Daniel" הוא אחד הביצועים המרגשים שלו, "Crocodile Rock" הוא מחווה, הן מבחינת מוזיקה הן מבחינת מילים, לשנות ה־50, עם "פזמון שלחלוטין לא ניתן לעמוד בפניו", "Teacher I Need You" הוא "פזמון כיפי", "Elderberry Wine" "חייב יותר ל־R&B מאשר לפופ" שג'ון "מניע אותו בכוח אישיותו גרידא" ו־"Blues For My Baby And Me" הוא "ללא עוררין אחת מהבלדות של ג'ון שאינן מוערכות כראוי". בשלושת השירים הבאים החומר נחלש, לדעת קלטרבאנק, ובמיוחד ב־"Texan Love Song" ה"נדוש", שבאופן מסוים תופס אווירת קאנטרי, אך "קשה להתחמק מהטיפשיות של המילים". על "Have Mercy On The Criminal" כתב שהוא "ה־'Madman Across the Water' של האלבום, "עם נימה אפלה ומניפולציה מבריקה של מצבי רוח". על השיר החותם, "High Flying Bird", כתב שגם הוא שיר שאינו מוערך כראוי, עם הרמוניות קוליות של ג'ונסטון, אולסון ומארי ש"מעבירות צמרמורות בעמוד השידרה שלי בכל פעם". קלאטרבנק סיכם:.
גאורג אוגוסט ואלין
גאורג אוגוסט ואלין (בשוודית: Georg August Wallin; בפינית: Yrjö Aukusti Wallin; כינויו בערבית: عبد الولي (עבּד אל-וַלי); 24 באוקטובר 1811 – 23 באוקטובר 1852) היה מזרחן, אתנוגרף ובלשן פֿינוֹ-שוודי שערך מסעות במצרים, בסיני ובערב בשנות ה-40 של המאה ה-19 לשם חקר ניבי השפה הערבית, בעיקר בקרב הבדואים. ואלין נודע כאחד האירופים הלא-מוסלמים הבודדים שחדר למכה.
קורות חייו ופועלו
ואלין נולד בעיר סונד שבחבל אולנד, הדוכסות הגדולה של פינלנד, למשפחה שוודית. ב-1836 קיבל תואר מוסמך בשפות המזרח באוניברסיטת הלסינקי, החל בעבודת מחקר לתואר שלישי בבלשנות הלשונות ערבית ופרסית והועסק בספריית האוניברסיטה. ב-1839 עבר לסנקט פטרבורג שם השתלם בידיעת השפה הערבית אצל הבלשן המצרי מוחמד עיאד אל-טנטאווי (1810–1861) ובהשראתו יצא למזרח.
בתמיכת מלגה שהעניקה לו אוניברסיטת הלסינקי, בהיותו דוצנט של הפקולטה לספרות בה, נסע ב-1843 למצרים והשתקע בקהיר כדי לשכלל את ידיעותיו בערבית. במטרה להתקרב למושאי תצפיותיו הציג עצמו כנתין של האימפריה הרוסית ממרכז אסיה בשם עבּד אל-וַלי (عبد الولي, אולי בשל הדמיון בעיצורים לשמו השוודי Wallin). למרות השמועות, אין הוכחה להתאסלמותו. באפריל 1845, אחרי שהות של כשנתיים בקהיר, יצא למסעו הראשון לערב, ובו עבר דרך סיני לעבר הירדן והגיע למעאן ומשם פנה דרומה והמשיך בדרך השיירות עד אל-מדינה, מכה וג'דה. בדרכו שהה במקומות שונים כדי להעיר ולתעד ניבי דיבור בדוויים. ואלין ביקש להגיע לתוככי מדבר א-רובע אל-ח'אלי, אך מחסור במימון אילץ אותו לקצר את מסעו. אחרי הפלגה בים סוף ונחיתה בסואץ חזר לקהיר ב-14 במרץ 1846. למכה נכנס בתוך קבוצת עולי רגל ועל מעשיו בה כתב שמרוב פחד מחשיפת זהותו חלה, ומשום כך לא הפיק מהביקור תועלת למחקריו. מאז תחילת המאה ה-16, שאז תועד הנוצרי הראשון שביקר במכה, נמנו עד ואלין כ-20 אירופים שהצליחו לחדור אליה למרות סכנת המוות שנשקפה ללא-מוסלמים. בדצמבר 1846 יצא למסעו השני, ובמהלכו ביקר במנזר סנטה קתרינה בסיני והמשיך לארץ ישראל, שם פקד כמה מהמקומות הקדושים לדתות האברהמיות. בירושלים, שלא נשאה חן בעיניו, שהה ימים לא מעטים, ובסוף מסעו בארץ, בצאתו מנמל יפו, כתב ביומנו: "ישמרני האל מכל הערים הקדושות – – – כל אחד בירושלים תוהה על אמונתך ועל דתך". לקהיר חזר ביוני 1847 בדרך הים מיפו. במסעו השלישי והאחרון, שהחל בדצמבר 1847, שאף לחזור לערב ולהגיע עד לדרומהּ. במסע זה הוצג בשם עבּד אל-מולא (عبد المولى), אך מכיוון שזהותו נודעה נאלץ לשנות את תוכניתו, ובמקום להגיע עד עומאן עשה את דרכו לפרס.
בשובו לאירופה ב-1849 התעכב בלונדון ושם שקד על עיבוד רשימותיו והשלים את כתיבת התיזה שלו על המשורר הסופי אבן אל-פריד. ביוני 1851 חזר לארצו לאחר שהתמנה לפרופסור לשפות המזרח באוניברסיטה של הלסינקי. ואלין התכונן למסע נוסף לערב וקיווה לתמיכה כספית של החברות הגאוגרפיות הבריטית והרוסית. הרוסים דרשו שיערוך מסע חקר נפרד לארצות המוסלמים של מרכז אסיה והוא לא נענה לכך, ומכל מקום תוכניתו לא הספיקה להבשיל. ואלין מת ב-1852, שלוש שנים לאחר שובו מהמזרח ויום אחד לפני שמלאו לו 41 שנים.
הערכתו
ואלין היה האירופי הראשון שליקט שירה בדואית והתעמק בחקר הערבית המדוברת, אך ברבות הימים היה להערת שוליים, מה גם שהרשומות שהותיר נכתבו בשפות שאינן נגישות לקהל הרחב. פרסומו בימיו בא בשל מסעותיו החלוציים בערב, ולאו דווקא על מחקריו הבלשניים שעדיין לא פורסמו. ב-1851 העניקה לו החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית מדליית זהב (המייסדים) על "מסעותיו המעניינים והחשובים בערב". ב-1852 הוענקה לו מדליית כסף מטעם החברה הגאוגרפית הצרפתית על "מסעו בערב". ריצ'רד פרנסיס ברטון, טרם ביקורו ב-1853 בערים הקדושות לאסלאם בערב, פנה לוואלין במכתב ארוך רצוף שאלות, אך איחר את המועד. המזרחן וקצין המודיעין הבריטי דייוויד הוגארת, בספרו "החדירה לערב", מנה את ואלין בנשימה אחת עם הנוסעים המלומדים קרסטן ניבור, אולריך יאספר זטצן, יוהאן לודוויג בורקהרדט, ריצ'רד פרנסיס ברטון ויוסף הלוי, כמי שהבקיע את הדרך לתוככי ערב. ואלין נחשב לחלוץ המזרחנים הפֿינים, ולכבודו נערך הכנס השנתי של החברה המזרחנית הפינית ביום הולדתו.
כתביו
ואלין ניהל יומן מפורט וכתב מכתבים לרוב. אלה שימשו בסיס למאמרים שתיארו את מסעותיו. את מחקריו המדעיים לא הספיק לפרסם בחייו. שלושת המאמרים על מסעותיו במזרח פורסמו בשפה האנגלית בכתב העת של החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית. אחד פורסם עוד בחייו, ושניים מהם נערכו וראו אור אחרי מותו.
חלק ממכתביו ומפרקי יומניו של ואלין, שנכתבו בשוודית, נערכו ופורסמו בארבעה כרכים ב-1864, שתים-עשרה שנים לאחר מותו, על ידי אנשי הספרייה הלאומית של פינלנד, שבה נשמר עזבונו. מכלול כתביו למיניהם נערכו וראו אור בשבעה כרכים בשנים 2010–2017 בידי צוות האגודה לספרות השוודית בפינלנד.
הרוזן של לוקסמבורג
הרוזן של לוקסמבורג או הרוזן מלוקסמבורג (בגרמנית: Der Graf von Luxemburg) היא אופרטה בת שלוש מערכות מאת פרנץ להאר. הלברית נכתבה על ידי רוברט בודנצקי ואלפרד מריה וילנר. הצגת הבכורה הראשית של האופרטה התקיימה ב-12 בנובמבר 1909 בתיאטר אן דר וין בווינה. מייד לאחר מכן הוצגה האופרטה בבודפשט ב-14 בינואר 1910 בתיאטרון קיראי.
תולדות היצירה
ב־1908 קיבל להאר שתי לבריות מהמחברים השותפים מאלפרד מריה וילנר ורוברט בודנצקי בו-זמנית: הרוזן של לוקסמבורג עבור התיאטר אן דר וין והיצירה "אהבה צוענית" לתיאטרון קרל. המלחין אהב יותר את היצירה השנייה, אז הוא מסר אותה לפני תום תקופת החוזה. הדבר עורר דאגה בקרב הנהלת התיאטר ואן דר וין, שכן חשבו שהמלחין לא יוכל להשלים את ההצגה שהובטחה להם עד לתאריך היעד שעליו הסתמכו מאוד, שכן זו הייתה אחד המופעים המרכזיים של התיאטרון לעונת התיאטרון הבאה. להאר גם אוים בפיצויים, אבל המלחין מסר את התווים המוגמרים לאמיל שטיינגר לפני מועד החוזה. הכותרת של היצירה הייתה במקור הרוזן של לוקסנבורג, כי לא רצו להזכיר את הדוכסות הגדולה באותו שם, אבל אחרי שהקהל קרה ליצירה את לוקסמבורג בכל זאת, להאר הסכים לשנות את האות מ"נ" ל"מ". הבכורה זכתה להצלחה בלתי צפויה, שכן להאר, על פי עדותו, הלחין אותה במהלך נופש של מספר שבועות בבאד אישל ללא בעיות מיוחדות. גם המבקרים בירכו על היצירה, אך צוין כי להאר התפרנס מהעניין של יצירותיו הקודמות, כלומר, הוא לא הכניס פתרונות מהפכניים וחדשניים לאופרטה. הוויכוחים נסבו כעת לא רק על היצירה החדשה, אלא גם כוויכוח כללי על האופרטות של להאר.
מערכה ראשונה
הנסיך בזיל בזילוביץ' מאוהב באנז'ל דידייה, הזמרת המהוללת של האופרה. הוא היה מתחתן איתה, אבל עליו לכבד חוקים חברתיים - הוא לא יכול היה להתחתן עם מישהי מתחת למעמדו. לכן, הוא מחפש אריסטוקרט שמוכן להתחתן עם אנז'ל לפרק זמן קצר, על מנת להתחתן עם כוכבת התיאטרון לאחר גירושיהם שנקבעו מראש. רנה, הרוזן של לוקסמבורג, מצוין למטרה זו. הוא מוכן תמורת חצי מיליון להתחתן עם אנז'ל מבלי לראות אותה. התנאי של בזיל הוא שרנה לא יכול לראות את הכלה. רנה נכנס לעסקה. הטקס מתקיים בנוכחות הנסיך בזיל, הצדדים נפרדים בפרגוד. רנה רואה רק אחת מידיה של אנז'ל. הוא עונד טבעת נישואין על אצבעה, ואז בחגיגיות מנשק את ידה.
מערכה שנייה
היא מתרחשת שלושה חודשים לאחר מכן, בארמון אנז'ל. בני זוג שלא מכירים זה את זו נמצאים כבר בהליכי גירושין והגורל המקרי מפגיש אותם. רנה מגלה שהוא נשא לאישה את אנז'ל. הוא מוכיח אותה שהיא נכנסה לנישואים מדומים כדי שתוכל להתגרש כרוזנת ולהתחתן עם הנסיך. הוא רוצה לעזוב, אבל אנז'ל לא מרשה לו, מכיוון שהוא רשמית עדיין בעל ליום אחר.
מערכה שלישית
בלובי של הגרנד הוטל בפריז, רנה פוגש במקרה את הרוזנת קוקוזובה, שהיא אהבתו הישנה של בזיל, ומגלה שהם כבר מאורסים. הרוזנת מסתתרת מאחורי מסך. רנה, כשבזיל נכנס בריצה, מצביע על המסך כדי למצוא שם את אנז'ל הנחשקת שלו. עם זאת, בזיל מוצא שם את הרוזנת קוקוזובה. הוא רואה את חילופים באימה, אבל לפני שמנסה להימלט, הרוזנת רואה את הנסיך הנבוך כטרף קל שלה, גוררת אותו משם, ובכך נותנת דרור לרנה ואנז'ל, שעשויים להיות כעת לצמיתות זה של זה.
להיטים מפורסמים
בגרמנית: בתרגום (חלק):
עבד אל-מג'יד א-סולייהים
עבד אל-מג'יד א-סולייהים (בערבית: عبد المجيد الصليهم; נולד ב-15 במאי 1994 בריאד שבערב הסעודית) הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אל-נאסר מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
קריירה בינלאומית
ב-7 בנובמבר 2017 ערך א-סולייהים את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 2-0 על נבחרת לטביה במשחק ידידות.
קופה אמריקה 1947
אליפות דרום אמריקה 1947 (בספרדית: Campeonato Sudamericano de Football 1947) היא המהדורה ה-20 של אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל. הטורניר נערך באקוודור בין ה-30 בנובמבר ל-31 בדצמבר 1947, ואורגן על ידי התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית (CONMEBOL). בטורניר הגמר השתתפו שמונה נבחרות החברות בהתאחדות. ארגנטינה זכתה בטורניר בפעם התשיעית בתולדותיה.