cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב גשר לדפורד
תוצאות
באותו הזמן שבו הנרי וצבאו לקובנטרי, ובנובמבר כונס הפרלמנט, שכעת הורכב באופן מכריע מתומכי המלכה מרגרט, נידה את יורק, סולסברי, ווריק ותומכיהם הנותרים מתאריהם והחרים את נכסיהם. אף על פי כן, כשלו הלנקסטרים בנסיונותיהם לגייס תמיכה מקומית כדי לסלק את יורק מאירלנד. סאמרסט הצליח לנחות סמוך לקאלה ואף כבש טירה סמוכה, אך נהדף פעמיים כשניסה לכבוש את העיר מידי ווריק. ווריק הצליח להפליג מקאלה, תוך שהוא חומק מאוניות המלך בפיקודו של דוכס אקסטר, ולהגיע לאירלנד, שם נפגש עם יורק כדי לגבש את תוכניותיהם.
Hear What I Say
Hear What I Say (בעברית: תקשיב למה שאני אומרת) הוא אלבום האולפן החמישי והאחרון של הזמרת-יוצרת ההולנדית סי. סי. קאץ'. האלבום יצא לאור בשנת 1989, על ידי חברת התקליטים מטרונום מיוזיק. מתוך האלבום יצאו שני סינגלים: "Big Time", ו-"Midnight Hour".
אלבום זה היה אלבום האולפן היחיד של סי. סי. קאץ' אשר לא יצא על ידי חברת התקליטים הנסה, בעקבות כך שעזבה את חברת התקליטים ועברה למטרונום מיוזיק.
רקע, קידום והפקה
בשנת 1989, הוציאה סי. סי. קאץ' את הסינגל הראשון מתוך האלבום "Big Time", אשר תיפקד גם כסינגל הארבע עשרה במהלך הקריירה שלה. השיר לא זכה להצלחה רבה, תוך שהצליח להיכנס למצעד השירים שבגרמניה בלבד. בהמשך, הוציאה את השיר "Midnight Hour", כסינגל השני מתוך האלבום. השיר לא זכה להצלחה.
בשונה משאר אלבומיה, את האלבום הזה הפיקו אנדי טיילור, דייב קלייטון, ג'ו דוורניאק ואביון וחלק משיריו נכתבו על ידי סי. סי. קאץ' עצמה.
הפסקה מעולם המוזיקה
לאחר שהוציאה את האלבום הזה, נפרדה סי. סי. קאץ' מחברת התקליטים מטרונום בתנאים טובים, כדי לקחת פסק זמן מתעשיית המוזיקה. במהלך תקופה זו היא התמקדה ברוחניות שלה, בתרגול יוגה ובתרגול של מדיטציה; היא גם התחילה לכתוב שירים משל עצמה.
בתחילת שנות התשעים, סי. סי. קאץ' עבדה על פרויקט עם פיטר גבריאל, במסגרתו יצא השיר "Harmonix". השיר נכלל באלבום של ג'אם ניישן, Way Down Below Buffalo Hel. בשנת 1998 היא חזרה לגרמניה, הוציאה את הסינגל "Megamix '98" והופיעה בתוכנית הטלוויזיה "Top of the Pops".
מאז יציאת אלבום האולפן הזה, לא הוציאה סי. סי. קאץ' אלבום אולפן נוסף.
סמל מוסקבה
סמל מוסקבה הוא סמלה הרשמי של העיר מוסקבה, בירת רוסיה, המשמש גם כבסיס לסמל רוסיה הנוכחי.
הסמל עוצב לראשונה בתקופת איוואן השלישי, כסמל נסיכות מוסקבה. בתחילת המאה ה-18 החלו להשתמש בתמונתו של גאורגיוס הקדוש רכוב על סוסו בזמן שהוא קוטל את הדרקון.
לאחר המהפכה הרוסית אומץ סמל חדש, בגרסה הסובייטית, אשר כלל כוכב אדום גדול, מוקף בעיגול המסמל את התעשייה, ואובליסק רחב. הסמל לא נחשב לסמל העיר אלא לסמל מועצת העיר.
ב-1993 אומץ סמל חדש, גאורגיוס הקדוש הרכוב שדוקר נחש, על רקע מגן אדום.
שנקר (מכללה)
'''שנקר - הנדסה. עיצוב. אמנות (מקוצר לרוב ל"שנקר'''") היא מכללה אקדמית המיועדת להכשרת כוח אדם אקדמי ולמחקר בתחומי ההנדסה, העיצוב והאמנות. המוסד, שנמצא ברמת גן, נקרא על שם אריה שנקר.
במכללה פקולטה להנדסה, פקולטה לעיצוב וכן בית-ספר לאמנות רב-תחומית. היא חרתה על דגלה את הרב-תחומיות, ובבסיסה שיתוף הפעולה בין שתי הפקולטות. בית הספר מפעיל עשרה מכוני ומרכזי מחקר בתחומי הנדסת פלסטיקה, פרמצבטיקה, טקסטיל, תרבות ועיצוב, אופנה ועוד.
שנקר מפעיל מחלקה ללימודי חוץ המונה למעלה מ-1200 סטודנטים. המחלקה מפעילה מגוון קורסים ומסלולי לימודי תעודה, רובם בנושאים הקשורים לעיצוב ולאופנה.
בחסות המוסד פועלת המכללה הטכנולוגית "שנקר הנדסאים", הממוקמת מחוץ לקמפוס שנקר המרכזי, בקרבת קמפוס אוניברסיטת תל אביב ברמת אביב. במכללה שני מסלולי לימוד: המסלול ללימודי הנדסאים - הנדסאי בניין/אזרחית, הנדסאי אדריכלות ועיצוב פנים, הנדסאי אדריכלות נוף, הנדסאי תוכנה; והנדסאי עיצוב מדיה ואת המסלול ללימודי תעודה במגוון תחומים.
בשנת 2017 נבחר בית הספר במקום ה-6 ברשימת "50 בתי הספר לאופנה הטובים בעולם" של המגזין הבינלאומי Business of Fashion.
באפריל 2020 החל פרופסור שיזף רפאלי לכהן כנשיא המכללה, לאחר עשר שנים שבהן כיהנה פרופסור יולי תמיר כנשיאתו.
היסטוריה
ב-1945 הונחה אבן פינה לבית ספר לטכנאי טקסטיל על שם אריה שנקר, עם התפתחות ענף הטקסטיל בארץ נבנה בשנת 1956 מבנה גדול בן שלוש קומות שנקרא "טכניקום אורט לטקסטיל על שם אריה שנקר" ושימש כתיכון (כיתות ט'-י"ב) למקצועות הטקסטיל. בעקבות משבר בענף הטקסטיל והעדפת התלמידים מקצועות אחרים כגון אלקטרוניקה נסגר בית הספר.
ראשיתה של מכללת שנקר היא בהמלצה על הקמת מכללה לצורכי הכשרת כוח אדם אקדמי, עבור תעשיית הטקסטיל בארץ, אשר הוצעה על ידי ועדה מטעם משרד המסחר ותעשייה. הקמת הבסיס לפעילות המכללה בוצעה באמצעות אנשי אקדמיה ותעשיינים. אנשי אקדמיה ומהנדסים מומחים בתחום הטקסטיל גויסו ועלו לארץ מארצות הברית לצורך הקמת המכללה.
נשיא המכללה הראשון היה ד"ר נתן בראון, שעמד עד אז בראש מערכת החינוך של העיר ניו-יורק.
בשנת 1970 פתחה המכללה את שעריה. מגמות הלימוד בזמן פתיחת המכללה היו: טכנולוגיה טקסטילית, ניהול הייצור, ניהול ושיווק, עיצוב אופנה ועיצוב טקסטיל. מסלולי הלימוד היו אז מסלול לתואר הנדסאי, מטעם מה"ט, ומסלול לתואר "בוגר" מטעם המועצה להשכלה גבוהה של העיר ניו יורק. המכללה הוקמה ברמת גן, בבניין ששימש עד לסגירתו כשנה קודם לכן, כתיכון מקצועי של רשת אורט. במחזור הראשון של המכללה למדו כמאה סטודנטים.
בשנותיה הראשונות של המכללה היא תוקצבה על ידי קרן האגרה לחינוך ומחקר בטקסטיל, אשר פעלה במסגרת משרד התעשייה והמסחר. כספי הקרן הגיעו מאגרה שהוטלה על תעשייני הטקסטיל בארץ. עובדה שהיוותה את הבסיס לקשר של תעשיית הטקסטיל בישראל אל שנקר. כמו כן, תעשיינים רבים כיהנו בחבר הנאמנים של שנקר בתקופה זו.
בשנת 1973 הציגו בוגרי המחזור הראשון של שנקר את עבודות הגמר שלהם, בתצוגת האופנה הראשונה שנערכה על ידי המכללה. תצוגת האופנה של בוגרי בית הספר לאופנה של שנקר הפכה למסורת עבור בוגרי המסלול, המלווה את המכללה במשך כל שנות פעילותה. עד היום נחשבת תצוגת האופנה לאירוע מוכר המסוקר בהרחבה באמצעי התקשורת בישראל.
בשנת 1976 קיבלה המכללה הכרה כמוסד להשכלה גבוהה, והחלה לקבל למגמות הלימוד עולים מספר רב של תלמידים ערבים, חדשים מרוסיה, ארצות הברית ודרום אמריקה וכן תלמידים שהגיעו מחו"ל עבור לימודים במכללה . בנוסף, החלה המכללה להקים שלוחות בדרום הארץ, בין השאר בקריית גת ובדימונה.
בשנת 1983 עמדה המכללה בסכנת סגירה בשל גירעון תקציבי. לאחר מכן היא הפכה למתוקצבת על ידי המועצה להשכלה גבוהה, כשכל מחלקות הלימוד במכללה הפכו למוכרות על ידה. לבוגרי מחלקות העיצוב הוענק התואר B.Des ובוגרי מחלקות ההנדסה הוענק התואר B.Tech.
בשנת 1988 הוקם בקמפוס המכללה בניין חדש, שבו שוכנו ספריית שנקר וארכיון תלבושות וטקסטיל.
במהלך שנות התשעים החלה מגמת עולמית של מעבר תחום ייצור הטקסטיל אל מדינות מזרח אירופה ומזרח אסיה. הנהלת המכללה החליטה כי יש להרחיב את תחומי הפעילות שלה בהתאם לכך. העיקרון המנחה היה התרחבות לתחומים שבהם עוסקת התעשייה בישראל. התחום הראשון שאליו התרחבה המכללה היה הנדסת פלסטיקה, בשנת 1995. ב-1998 קיבל החוג אישור על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
שנקר במאה ה-21
בשנת 2000 שינתה המכללה את שמה המקורי "שנקר" ל"שנקר - בי"ס גבוה להנדסה ולעיצוב". מחלקות העיצוב אוגדו תחת הפקולטה לעיצוב ומחלקות ההנדסה תחת הפקולטה להנדסה. בנוסף, באותה שנה התמזגה המכללה עם בית הספר העצמאי ללימודי העיצוב "ויטל", לאחר שזה הפסיק את פעילותו, ובזכות כך הרחיב את מחלקות העיצוב של המכללה.
בשנת 2001 נחנך בניין חדש על שם מיטשל, בקמפוס המכללה. בשנת 2004 קיבלה המכללה אישור מהמועצה להשכלה גבוהה להעניק תואר בוגר במדעים, B.Sc., לבוגרי הפקולטה להנדסה.
בשנת 2008 נפתח בית הספר לאמנות רב-תחומית, המעניק תואר בוגר באמנויות (B.F.A). בהמשך נפתחו בבית הספר תוכניות לתואר שני בעיצוב (M.Des), תואר שני בעיצוב למהנדסים ותואר שני בעיצוב ובפיתוח משחקים דיגיטליים.
בשנת הלימודים תש"ע (2010) נחנכה במכללה תוכנית לימודים המעניקה לבוגריה את התואר מוסמך במדעים, M.Sc., בהנדסת פלסטיקה. הייתה זו התוכנית הראשונה לתואר שני במכללה. על פי המועצה להשכלה גבוהה, נמצאת התוכנית במצב של הסמכה קבועה.
בסמסטר ב' של שנת הלימודים 2012 (תשע"ב) החלו הלימודים במסלול לתואר מוסמך בעיצוב, M.Des.. במהלך שנת הלימודים שונה שמה של הפקולטה לעיצוב לשם "הפקולטה לעיצוב ע"ש עזריאלי".
בשנת 2018 נערך בשנקר האקתון ויקימדיה הראשון לעיצוב.
המכללה מקיימת שותפויות אקדמיות עם מוסדות אקדמיים, כגון: המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס,, הקולג' המלכותי לאמנות, RISOD , אוניברסיטת פנסילבניה ואוניברסיטת ריירסון.
פעילות סטודנטים
"אגודת הסטודנטים והסטודנטיות שנקר" היא עמותה הפועלת למען הסטודנטים והסטודנטיות בשנקר במישורים האקדמיים, החומריים והתרבותיים, וכדי לייצג את הסטודנטים בפני מוסדות שנקר וכלפי חוץ. האגודה חברה בהתאחדות הסטודנטים בישראל. בזמן משבר הקורונה הוקם מיזם חברתי כלכלי ללא מטרות רווח על ידי סטודנטים, במטרה לייצר תזרים מזומנים מיידי כאשר בתי העסק שלהם היו סגורים בזמן המשבר.
חבר הנאמנים
חבר הנאמנים של שנקר הוא גוף המשתתף בתהליכי קבלת ההחלטות וקביעת עיקרי המדיניות של שנקר בכל הנוגע לתחומי הניהול, הפיתוח והתקציבים. הוא מורכב מנציגים מהארץ ומחו"ל בעלי תפקידים בכירים בעולם העיצוב, האמנות והאופנה. יו"ר חבר הנאמנים היא אורית אפרתי.
מתוך חבר הנאמנים נבחר הוועד המנהל, המופקד על קביעת המדיניות השוטפת של ניהול המוסד ופיקוח על ועדות משנה מקצועיות. יו"ר הוועד המנהל הוא צביקה ימיני.
בכל שנה מקיים חבר הנאמנים של שנקר אירוע שנתי שבמסגרתו מוענקים תוארי עמית כבוד מטעם שנקר לאישים הבולטים בהישגים הקשורים לפעילות המכללה במישרין או בעקיפין, בנוסף לתרומתם לתחום התמחותם.
בין האישים הבולטים: משה גרשוני, אורי גרשט, לימור לבנת וקרן מור.
ארגון בוגרים
ארגון בוגרי שנקר הוא עמותה שהוקמה בראשית 2009 ופועלת כגוף עצמאי. ארגון הבוגרים משמש כנציגם של בוגרי שנקר, וחזונו ליצור מארג של הזדמנויות לקידום הבוגרים לדורותיהם, והצבתם בחזית האקדמיה ובחזית התעשייה הישראלית והגלובלית.
סמל המכללה
סמל המכללה עוצב על ידי המעצב דן ריזינגר בשנת 1982. הוא משלב את האות ש' בעברית והאות S בלועזית בחיבור שתי וערב.
ריזינגר עיצב את הסמל לאחר שקיבל השראה מפעילות המכללה בשנות ה-70 כמכללה טכנולוגית לאופנה וטקסטיל.
בשנת 2010 קיבל ריזינגר תואר כבוד מטעם מכללת שנקר, עבור עיצוביו המשפיעים בתרבות הישראלית. תואר זה ניתן לו בין היתר עבור עיצוב סמל המכללה.
הקמפוס
קמפוס שנקר מורכב מכחמישה מתחמים מרכזיים הממוקמים בעיר רמת גן.
בניין פרניק - הבניין הראשון שבו פעל שנקר, עוד כאשר בית הספר הוקם בשנת 1970, כשקודם לכם שימש המבנה כבניין תיכון אורט. בשנת 1990 שונה שם הבניין וכיום הוא נקרא על שמם של פרנסס ודייוויד פרניק.
בבניין זה שוכנות המחלקות לעיצוב אופנה, עיצוב טקסטיל, הנדסת תוכנה, הנדסה כימית והנדסת תעשייה וניהול, כמו גם משרדי ההנהלה.
בניין מיטשל - נקרא על שם אדוארד ואנה מיטשל ונחנך בשנת 2002. נבנה בסיוע קרן מיטשל, משפחת לורבר ואיגוד התעשיינים בישראל. גובהו שבע קומות ומספר קומות תת-קרקעיות, מכיל כיתות וחדרי סמינר לעיצוב ולהנדסה.
בבניין זה שוכנות המחלקות לתקשורת חזותית, עיצוב תעשייתי, והנדסת פלסטיקה. לצדן נמצאים דקאנט הסטודנטים, הספרייה ומרכז הלמידה הרב-תחומי ומשרדי אגודת הסטודנטים. בסמוך לבניין מיטשל שוכן בניין הסדנאות, משכנה של המחלקה לעיצוב תכשיטים ע"ש אליס גוטסמן והסדנאות של מחלקת עיצוב תעשייתי. בניין ביאליק - מכיל את המחלקה להנדסת חשמל ואלקטרוניקה, חממת הצעצועים וכיתות קורסי היחידה ללימודי חוץ.
בניין רוזן מכיל את מרכז כתר לחדשנות, מדור המידע והרישום של מכללת שנקר והיחידה הבינלאומית. בניין עלית - הבניין המשמש את בית הספר לאמנות רב-תחומית. בניין עלית נמצא מחוץ לקמפוס הראשי של שנקר, בסמוך למתחם בורסת היהלומים ברמת גן, כ-800 מטרים מהקמפוס הראשי של המכללה. בעבר שימש הבניין כבית חרושת לחברת עלית. בשנת 2009 נחנך הבניין מחדש, לאחר תהליך שימור ארוך.
ארכיון הטקסטיל והאופנה ע"ש רוז
ראשית הארכיון היא מתרומה שהגיעה לשנקר מהמכון הטכנולוגי לאופנה בניו יורק (Fashion Institute of Technology) בשנות השמונים של המאה העשרים, לאחר מכן הוא התרחב על ידי מספר אוספים שנוספו לו.
בארכיון אוסף נדיר של פריטי אופנה של ארץ ישראל. הוא מכיל ביגוד ואביזרים שנוצרו ונלבשו בישראל עוד מהמאה ה-19, ובאוספיו גם פריטי טקסטיל ארכאולוגיים.
החומרים בארכיון מתחלקים לשלושה תחומים עיקריים: תחום הטקסטיל, המכיל מגוון סוגי בדים ללבוש ולעיצוב הבית, כמו כן ישנם גם סוגי טקסטיל אתנוגרפיים עתיקים וגם בני זמננו; תחום הלבוש המכיל מגוון סוגים של פריטי לבוש כמו שמלות, מעילים והלבשה תחתונה - בתחום זה אוסף הארכיון מתמקד באופנה של מדינות מהמאות ה-19 וה-20. ישנם גם אוספי תלבושות לאומיות ממדינות שונות ותלבושות אתניות של עמים שונים, כמו כן קיים מגוון פריטים מתחום אביזרי האופנה, כמו כובעים, נעליים, חגורות ומניפות.
אוסף הארכיון מכיל פריטים עשירים ונדירים בעיקר ממדינות אירופה ומארצות הברית, פריטיו מקוטלגים ונשמרים על פי תקן מוזיאונים. הוא משמש כמרכז לחקר האופנה ההיסטוריה, החברה והתרבות.
הארכיון מכיל אוספים של מספר מעצבי אופנה ישראלים וביניהם רוז'י בן יוסף.
מנהלת הארכיון היא טל גרנובסקי-אמית.
קרלה דיאז
קרלה דיאז מחייה (בערבית: Carla Díaz Mejía; נולדה ב-19 ביולי 1998) היא שחקנית ספרדייה, אשר זכתה להצלחה עולמית בזכות השתתפותו בסדרה "אליטה".
ביוגרפיה וקריירה
קרלה דיאז נולדה ב-19 ביולי 1998 וגדלה במדריד, ספרד. הוריה ניהלו בית ספר לריקודים, ולכן היא עסקה בריקודים מאז שהייתה צעירה. בשנת 2007, כשהייתה בת 9, החלה דיאז את קריירת המשחק שלה, כאשר הופיעה במספר פרסומות טלוויזיה. היא קיבלה את תפקידה הראשון בסדרת המסתורין Punta Escarlata, אף על פי שבסופו של דבר הוצאת הסדרה נדחתה לשנת 2011. היא גם כיכבה כצעירה מבין ארבע האחיות לובו ב"ארץ הזאבים" (2010–2014), כצעירה מבין האחים בן ברק ב"הנסיך" (2014–2016) וכצעירה מבין שש האחיות סילבה ב"שש אחיות"(2015–2017). בהמשך, הודיעה נטפליקס כי קרלה דיאז תשתתף בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה המצליחה "אליטה".
נמל עזה
נמל עזה הוא נמל בשכונת א-רימאל בעיר עזה, המשמש כנמל הבית של סירות דיג פלסטיניות ובסיס משטרת החופים הפלסטינית, שהיא חלק מכוחות הביטחון הלאומיים הפלסטינים. במסגרת הסכם אוסלו מוגבלת פעילותה של המשטרה הימית הפלסטינית ל-6 מיילים ימיים מהחוף. מאז 2007 בעקבות השתלטות של ארגון החמאס על רצועת עזה במהלך עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה נמצא נמל עזה תחת סגר שהוטל על ידי מדינת ישראל כחלק מהסגר על רצועת עזה, והפעילויות בנמל הוגבלו לדיג בקנה מידה קטן. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 שימש גם כנמל ליבוא סחורות למדינת ישראל.
בעת העתיקה
בעת העתיקה היה במקום יישוב ונמל בשם מיומה, אשר שימש את הוואסלים של עזה.
הנמל היה ממוקם על חוף הים התיכון (פיניקיה) דרומית לעזה העתיקה. היישוב הוקם בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הגדול, שקרא לה בתחילה מג'ומה אולם החליף את שמה לאחר מכן לקונסטנטיוס על שם בנו, קונסטנטיוס השני, הפריד את המערכת השלטונית מעזה, מהשלטון ונתן לה זכויות יתר רבות. הוא לקח בחשבון שהיא חייבת להיות תלויה בעזה, שהייתה מלאה בטקסים פגאניים. בשנת 361, עם הפיכתו של יוליאנוס הכופר לקיסר רומא, פנו תושבי עזה לערכאות כנגד תושבי קונסטנטיוס. יוליאנוס העדיף את תושבי עזה והורה כי קונסטנטיוס תהיה נספח של העיר עזה, למרות שהיא נמצאת במרחק 20 סטדיה, ומאז היא נקראה המחוז הימי של עזה.
נמל עזה היה נקודה חשובה מדרך הבשמים ונתיבי המסחר של השבטים הנבטים, והגיעה לשיאה בזמן הממלכה הנבטית. אתרי דרך הבשמים בנגב היו בשליטת ממלכת הנבטים עד סיפוח ממלכתם לאימפריה הרומית בתחילת המאה ה-2, והעברת בירת הנבטים צפונה למזרח ירדן. לאחר מכן הייתה הדרך בשליטת הרומאים וחיילים רומאיים איישו מצדים ומחנות לאורכה. עם שקיעת האימפריה הרומית החלו הערים לאורך הדרך לשקוע וננטשו לחלוטין לאחר הכיבוש הערבי במאה ה-7.
בתקופת עזה הביזנטית, בראשית המאה הרביעית הקים הנזיר הילריון מנזר בקרבת נמל עזה. היה זה המנזר הראשון שהוקם בארץ ישראל.
בעת החדשה
בתחילת המאה ה-20 החלו השלטונות העות'מאנים להסדיר את הפעילות הימית בעזה ולגבות מכסים, לאחר שהיצוא מהנמל, בעיקר של חיטה, תמרים והדרים, גדל בצורה משמעותית. ב-1906 ביקשו להקים במקום נמל חדש. ענף יצוא חשוב באותה עת היה גידול וייצוא שעורה לתעשיית הבירה באירופה.
במקום לא פעל מסודר אלא סירות קטנות שהעבירה את הסחורה לספינות שעגנו מול החוף. הדייגים היו משתמשים בסירות הדייג שלהם גם כדי להעביר סחורות לספינות שעגנו מול החוף.
בשנת 1934, החלה עיריית עזה בהקמת מזח חדש בנמל ותוכנן כביש חדש בין אילת לעזה, במימון ממשלת המנדט.
במלחמת סיני לאחר שנכבשה הרצועה והדייגים המקומיים דיווחו שהם תופסים כ-1,000 טון דגים בשנה, החלו ספינות דיג ישראליות גם לדוג במימי רצועת עזה.מנהל נמל יפו ביקר בנמל עזה והציע שתחודש תנועת הספינות בין הנמלים.
בשנת 1958, עצרה ישראל מול חופי אשקלון, ספינה סורית שהייתה בדרכה לנמל עזה. הספינה שוחררה לאחר שהובר שנכנסה למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל בגלל טעות בניווט.
בשנת 1959, סגרו שלטונות הרפובליקה הערבית המאוחדת את הנמל, כדי למנוע הברחות של שטרות כסף מלבנון, בעת שניסו להנהיג מטבע חדש במדינה. בשנת 1960, הודיע נשיא הרפובליקה הערבית המאוחדת גמאל עבד אל נאצר, על תוכנית להקמת נמל חדש ומודרני בעזה, כחלק מתוכנית כוללת לפיתוח הרצועה.
לאחר 1967
בשנים הראשונות שלאחר מלחמת ששת הימים הנהיג שר הביטחון, משה דיין, מדיניות שכונתה בישראל, ספק בציניות ספק בגאווה, "הכיבוש הנאור". מדיניות זו דגלה בשמירה על המשך חיים אזרחיים תקינים בשטחים שנכבשו, תוך מתן אפשרות לתושביהם לשפר את מצבם הכלכלי. הנמל הופעל על ידי הממשל הצבאי הישראלי בשטחים והותר לפרדסני עזה לשווק פרי הדר לאירופה דרך הנמל. עם זאת רוב הפרי מעזה החל להיות מיוצא דרך נמל אשדוד, ורק 7 ספינות משא פקדו את הנמל ב-1967. גם יבוא סחורות דרך הנמל כמעט פסק לחלוטין מאחר שהחל סחר במשאיות דרך נמלי ישראל ועם ירדן.
באוקטובר 1970, הודיע שר התחבורה, שמעון פרס (שהיה אחראי גם על פיתוח הכלכלי בשטחים), שמזח חדש ומודרני שישמש בעיקר ליצוא פרי הדר. התוכנית בוטלה חודש אחר כך בגלל עלותה הגבוהה. אך במרץ 1971, בעת שבנמלי חיפה ואשדוד נוצרה צפיפות רבה של אניות, שבעקבותיה קבעו תאגידי הספנות הבינלאומיים היטלי צפיפות על מטענים המיועדים לישראל. הועלתה הצעה להתגבר על הצפיפות ולהפנות אניות, בעיקר אניות עם מטעני מלט וסוכר בשקים מנמלי חיפה ואשדוד לנמל עזה. עד מהרה התברר, כי אין קשיים בפריקת המטענים בנמל עזה, והתפוקה בפריקת מלט אף גבוהה מאשדוד והוחל בהפניית מספר גדול יותר של אניות אל הנמל, בעיקר עם מטעני מלט. בסוף 1971 הושלמה הקמתו של מזח חדש באורך 146 מטר ומנופים שהחליפו חלק מהצורך בעבודת סבלים ידנית בנמל. עם זאת מנהל רשות הספנות והנמלים נפתלי וידרא התנגד לפיתוח הנמל, בטענה שאין צורך בנמל שלישי בישראל לחופי הים התיכון, אך אחר כך, בדצמבר 1974, עבר הנמל לאחריות רשות הנמלים.
בשנת 1973, כבר הורגשה צפיפות בנמל שמספר אוניות עגנו בו במקביל, וביוני 1973 הופעל בנמל מזח שני ובו תשתית לאספקת דלק ומים לאוניות. בטקס חנוכת המזח אמר שר התחבורה, שמעון פרס:
בינואר 1974, עגנה בנמל לראשונה אונייה בבעלות ישראלית, ובמרץ 1974, לראשונה מאז מלחמת ששת הימים נפרק מטען אורז שהגיעה ממצרים עבור אונר"א. ביוני 1974, הוחל בתכנון שובר גלים באורך 2.5 ק"מ שיאפשר את הגדלת כושר התפוקה בנמל פי שלושה ל-700 אלף טון בשנה. באפריל 1974, נפרקה האונייה המאה מאז הנמל החל לשמש כנמל יבוא גם לישראל. תפעול הנמל באותן שנים נעשה על ידי צוות של 4 עובדים ישראלים -22 עובדים מקומיים, וכ-300 סוורים שעבדו בקבלנות. הכנסות הנמל כיסו את הוצאות התפעול ועלות הקמת המזחים החדשים. אך בסוף 1975, מאחר שהנמל לא יכול לשמש לפריקת אוניות מודרניות, דוגמת אוניית מכולות, הפעילות בה נפסקה. ב-1976 התפטר מנהל הנמל. ראש עיריית עזה רשאד א-שווא פנה לשר הביטחון, שמעון פרס, וביקש שיאפשרו לעיריית עזה לקנות את הנמל, על פי התוכנית הנמל היה אמור לשמש להעברת סחורות לירדן, אך התוכנית לא יצא לפועל, ומאז הנמל משמש רק כנמל דייג.
לאחר הסכם וואי
במסגרת הסכם וואי שנחתם ב-23 באוקטובר 1998 על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ויושב ראש הרשות יאסר ערפאת, ושנועד לפרט צעדים למימוש הסכמי אוסלו ולקבוע לוח זמנים מדויק לביצוע הצעדים הנדרשים בהסכמים, הסכימה מדינת ישראל על בניית נמל מודרני חדש בעזה שיאפשר יצוא סחורות ופיתוח כלכלי של הרצועה. הסכם וואי שעליו חתם נתניהו כלל את הפסקה: כדי להבטיח שלא יהיו עיכובים סוכם כי ועדה משותפת תפעל במטרה להגיע בתוך 60 ימים "להסכמה אשר תאפשר את התחלת הבנייה של הנמל". על פי התכנון המקורי היה הנמל אמור לשמש גם סוחרים מישראל ולהוות תחרות לנמלי אשדוד וחיפה.
הסכם לבניית הנמל נחתם עם חברה הולנדית בספטמבר 1999, בעלות של 80 מיליון דולר, הממומנים בחלוקה שווה על ידי צרפת, הולנד ומהלוואה של הבנק האירופי לפיתוח. העבודות להקמת השלב הראשון של הנמל, החלו ביולי 2000, ואמורות היו להסתיים במחצית שנת 2002. שלב זה כלל הקמת שני רציפים, אחד באורך 200 מטר להעברת סחורות, והשני באורך 150 מטר למכוניות. כן נבנה שובר גלים, באורך 730 מטרים. בשלב הראשון אמור היה הנמל החדש לקלוט אוניות בתכולה של 15–30 אלף טון. בעקבות עיכובים שיצר הסגר על רצועת עזה, בנייה הנמל מעולם לא הושלמה. בינואר 2002, פשטו לוחמי שייטת 13 העל הנמל פוצצו את מפקדת המשטרה הימית הפלסטינית ומחסנים שלה. בנוסף, פוצצו ספינת משמר וספינת משא.
מאז ההשתלטות של החמאס על עזה, פועל בנמל הכוח הימי של החמאס ובמקום נמצאת המפקדה שלו. באוקטובר 2007 חוסלו שלושה אנשי חמאס, ושלושה נפצעו, מפגיעת טיל שנורה מספינת חיל הים אל בניין המפקדה.
בקיץ 2016, הוקם בנמל "מגדלור", פסל גדול ממדים, על ידי האמן שריף סרחאן. בסיס המגדלור הורכב מהריסות מגדלי א-נדא שנהרסו בהפצצה של צה"ל.
השפעת ההסגר הימי של ישראל על הפעילות בנמל
ביוני 2007 השתלט החמאס על רצועת עזה. מאז נתונה הרצועה על ידי מדינת ישראל בהסגר והיא שולטת במימיה הטריטוריאליים. סחר החוץ של עזה מתנהל כמעט אך ורק עם ישראל או דרך נמליה. מאז ישראל אינה מאפשרת לפלסטינים להקים נמל ימי מודרני בעזה על פי הסכם וואי. מדינת ישראל שולטת בחופי רצועת עזה ומתייחסת אל המרחב הימי מולה כמים הטריטוריאליים של ישראל. רוחבו של המרחב הימי הזה הוא 12 מייל ימי, והוא קרוי בהסכמים הבין-לאומיים שטח L, שטח הכלואה בין אזור החיץ הימי של הגבול הישראלי-מצרי מדרום לאזור החיץ של הגבול הישראלי-פלסטיני מצפון לגבול המשתנה מעת לעת ממערב. על פי הסכמי אוסלו, הגבול המערבי, המרחק המותר בדיג לדייגי עזה, אמור היה להיות 20 מייל ימי, אולם ההיבט הזה של ההסכם מעולם לא יושם, ומיד לאחר חתימתו הוגבלו הדייגים העזתים לשטח של 12 מייל ימי. במהלך האינתיפאדה השנייה צומצם השטח ל-10 מייל ימי, שצומצמו לאחר יישום תוכנית ההתנתקות ל-6 מייל ולאחר עליית חמאס לשלטון ל-3 מייל.
כתוצאה מהגבלת המרחב הימי המותר בדייג על ידי צה"ל, סובלים דייגי הרצועה מחוסר יציבות כלכלית. מרחק ההפלגה המותר מכתיב לא רק את שטח הדיג המוקצה לדייגי הרצועה אלא גם את סוגי הדגים שניתן לצוד, בהתחשב בעונות הנדידה, ההטלה והבקיעה של מגוון הדגה בדרומו של מזרח הים התיכון. על מנת להגיע לעומק של מעל 100 מטר יש להרחיק בין 6.5 ל-13.5 מייל ימי מהחוף, באזורים שונים של הרצועה. כתוצאה מכך צנח מספר הדייגים הפעילים בעזה מ-10,000 איש בשנת 2000 לכ-3,500 ב-2015.
המצוקה בעזה מביאה את הדייגים העזתיים לקחת סיכונים כדי לחזור עם שלל שקשה להשיג בתחום הדיג המותר. תקריות בין צה"ל לדייגים מתרחשות כמעט על בסיס יומיומי ורובן נגמרות בירי אזהרה, אבל כ-20 דייגים נהרגו מירי צה"ל מאז 2007. ב-2016, לפי נתוני מדור הדיג במשרד החקלאות של הרשות הפלסטינית, עצר צה"ל 113 דייגים ו-46 סירות דיג הוחרמו. בינואר 2019, הגישו ארגוני זכויות אדם (גישה, עדאלה ומרכז אל-מיזאן לזכויות האדם) עתירה לבג"ץ, בה טענו ש: "תפיסת הסירות והחזקתן בידי ישראל, במשך חודשים ושנים, נעשית בחוסר סמכות ובניגוד להוראות הדין הבינלאומי. על ישראל לחדול מהפרקטיקה הענישתית, האלימה והלא חוקית שהיא מפעילה נגד דייגי עזה לאורך שנים ופוגעת כך קשות ביכולתם להתפרנס ובכלל כלכלת הרצועה". ביולי 2019 הסכים צה"ל להחזיר 65 סירות אך ללא המנועים ורשתות הדייג.
ויקיטקסט
ויקיטקסט (באנגלית: Wikisource) הוא מיזם של קרן ויקימדיה ומיזם־אחות לוויקיפדיה. המיזם מיועד להיות ספרייה הכוללת מאגר חופשי של טקסטים.
היסטוריה
המהדורה הרב־לשונית של ויקיטקסט החלה את דרכה ב־6 בדצמבר 2003 (תחת שמה הנוכחי; הייתה קיימת לפני כן תחת השם Project Sourceberg).
ב־12 במאי 2005 אושרה בהצבעה הקמתן של מהדורות מיוחדות בכל השפות. הקמתן בפועל של אתרים בשפות רבות החלה בחודשים אוגוסט–ספטמבר 2005, ומאז ויקיטקסט הוא פרויקט רב־לשוני בדומה לרוב הפרויקטים של קרן ויקימדיה.
ויקיטקסט העברי
מכיוון שעל טקסטים שמחברם נפטר לפני פחות משבעים שנה יש זכויות יוצרים, בוויקיטקסט ניתן למצוא בעיקר ספרי קודש. ספרי חול שפגו עליהם זכויות יוצרים ניתן למצוא בפרויקט בן־יהודה.
במהלך שנת 2007 הסתיימה יצירת מהדורת המקרא (התנ"ך) בוויקיטקסט, בשלוש מהדורות: כתיב, מנוקדת ועם טעמים. נוצר דף לכל פרק בנפרד ולכל פסוק בנפרד. תוכן לכל ספרי התנ"ך ניתן למצוא בדף "מקרא" בוויקיטקסט ופרטים לגבי הנוסח ואופן הצגתו בדף המתאר את אופן ההצגה של המקרא.
במקביל נפתח מרחב שם חדש בשם "ביאור" המשמש לכתיבת פירושים על טקסטים המופיעים בוויקיטקסט. לדוגמה אפשר למצוא פירוש על חלק ניכר מהתנ"ך, על המשנה וכן התחלה של פירושים על טקסטים נוספים.
במאי 2009 הגיע ויקיטקסט העברי ל־10,000 יחידות טקסט, תוך העלאת הספר משנה תורה לרמב"ם לאתר. הדף העשרת־אלפים היה רמב"ם הלכות מלוה ולוה יז. לאחר מכן, תוך פחות מחודש, ויקיטקסט הגיע ל־25,000 יחידות טקסט עם סיום העלאת כל הלכות משנה תורה לרמב"ם.
בספטמבר 2013 הגיע האתר לכמות של 100,000 יחידות טקסט.
נכון למאי 2023 האתר מכיל כ־240,000 יחידות טקסט.
במידת האפשר, יש בו גם טקסטים חדשים מעשרות השנים האחרונות, ואף כאלו שהעניין בהם הוא שימושי כגון. עם זאת, רוב הטקסטים החדשים מוגנים בזכויות יוצרים ולכן אסורים להעלאה לאתר.
אתר הניווט בתנ"ך
אתר הניווט בתנ"ך הוא אתר עברי ללמידת התנ"ך, המציג טקסטים עתיקים כגון זה של התנ"ך עצמו ושל חלק ממפרשיו, וכן כולל מחקר מקורי בצורת מאמרים, פירושים, ועוד. באתר מנגנון המאפשר תגובות על הדפים בו, הפועל כמעין פורום, וכן מנוע חיפוש המשמש בפועל כקונקורדנציה לתנ"ך.באתר שימוש רב בקישור, בין הדפים בו לבין עצמם וכן בין הדפים בו לבין דפים רלוונטיים מחוץ לאתר. כך לדוגמה, ניתן ללחוץ על מילים ועל פראזות בתוך הטקסט של התנ"ך ולהגיע לערכים המבהירים אותן. הדגש על הקישור גם נותן את ידו לכלים ייחודיים כגון מאגר דמויות בתנ"ך המסודר בצורת עץ משפחה.
האתר נושא אופי דתי במידת-מה, המתבטא בשיח המושפע מהשקפות חז"ל על התנ"ך ובשימוש מועט, אם בכלל, בביקורת המקרא. יחד עם זאת, האתר אינו מגדיר את עצמו כדתי ורבים ממשתמשיו אינם דתיים.
חלק ניכר מהאתר הוטמע בויקיטקסט העברי, והדפים שיובאו ממנו מהווים חלק גדול מהדפים העוסקים במקרא ובפרשנותו בויקיטקסט.
ביום מן הימים
ביום מן הימים (באנגלית: Someday) הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב בידי אייזיק אסימוב בשנת 1956, ותורגם לעברית ב-1976 בקובץ 'גדול ורחב הוא העולם' ושוב ב-2009 תחת השם 'בבוא היום' בקובץ 'כתבי אייזיק אסימוב כרך 1'. הסיפור הוא חלק מסיפורי מולטיוואק.
עלילה
הסיפור מתרחש בעתיד בו המחשבים מהווים חלק מרכזי בחברה. בני אדם מפעילים את המחשבים, אבל המחשבים מבצעים את כל השאר. תכנות בינארי נלמד בבתי הספר, וקריאה וכתיבה נעשות מיושנות.
הסיפור הוא על שני נערים שמשדרגים מחשב ישן שנועד ליצור מעשיות עבור ילדים. הנערים מורידים ספר על מחשבים לזיכרון של המחשב הפייטן כדי להרחיב את אוצר המילים שלו, אבל הפייטן פשוט משלב מחשבים לתוך המעשיות הרגילות שלו. הסיפור מסתיים לאחר שהנערים עוזבים בהתרגשות את החדר לאחר שהחליטו ללכת לספרייה כדי ללמוד כתיבה כאמצעי להעברת מסרים סודיים. כשהם עוזבים, אחד הנערים בועט בטעות במספר ומפעיל אותו.
לבד בחדר, המספר מתחיל לספר סיפור על מחשב עני בשם שסובל מהתעלמות והתעללות מהאנשים החורגים שלו, שדורשים ממנו כל הזמן ליצור מעשיות. הסיפור מסתיים במילים: "המחשב הקטן ידע שהמחשבים יגדלו ויהיו חכמים וחזקים יותר ויותר; וביום מן הימים- ביום מן הימים-".
דאיזן מאדה
דאיזן מאדה (ביפנית: 前田 大然; נולד ב-20 באוקטובר 1997 באוסקה שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת סלטיק מליגת העל הסקוטית ובנבחרת יפן.
קריירת מועדונים
דאיזן מאדה החל את הקריירה המקצוענית שלו במצומוטו ימאגה במסגרת ליגת המשנה היפנית, ובהמשך שיחק במועדון במסגרת ליגת העל היפנית. בסך הכל ערך 55 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-6 בינואר 2017 הושאל מאדה למיטו הוליהוק מליגת המשנה היפנית למשך עונת. הוא ערך 36 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 13 שערים.
ב-21 ביולי 2019 הושאל מאדה למשך עונה אחת למאריטימו מליגת העל הפורטוגלית. ב-11 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד ספורטינג ליסבון במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת. ב-25 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-2 לטונדלה במסגרת המחזור השלישי בליגה. בסך הכל ערך 23 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-3 באוגוסט 2020 הושאל מאדה ליוקוהמה אף. מרינוס מליגת העל היפנית עד לתום עונת. הוא ערך 23 הופעות ליגה במדי המועדון במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שלושה שערים. בתום העונה חתם על חוזה קבוע במועדון. בעונת ערך מאדה 36 הופעות ליגה, בהן הבקיע 23 שערים, וסיים כמלך השערים של ליגת העל היפנית, יחד עם לאנדרו דמיאו.
קריירה בינלאומית
מאדה היה חלק מסגל נבחרת יפן לטורניר קופה אמריקה 2019, וערך שתי הופעות בטורניר. ב-17 ביוני 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 4-0 לנבחרת צ'ילה במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
ב-10 ביוני 2022 הבקיע מאדה את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-1 על נבחרת גאנה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת יפן לטורניר מונדיאל 2022.
ג'יל קלייבורג
ג'יל קלייבורג (באנגלית: Jill Clayburgh; 30 באפריל 1944- 5 בנובמבר 2010) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית ממוצא יהודי. הועמדה פעמיים לפרס האוסקר על תפקידיה בסרטים "אשה לא נשואה" ו"להתחיל מחדש".
נחשבת לאחת מחלוצות תפקידי האישה העצמאית בקולנוע.
ביוגרפיה
קלייבורג נולדה בעיר ניו יורק, בתם של ג'וליה לואיס דור ואלברט הנרי "ביל" קלייבורג.
אימה הייתה פרוטסטנטית ממוצא בריטי, ואביה היה ממשפחה יהודית מבוססת ממוצא אשכנזי וספרדי. גדלה בשכונת אפר איסט סייד שבמנהטן ולמדה בבית ספר פרטי לבנות "ברארלי".
היא החליטה להיות שחקנית בעת שלמדה ב"מכללת שרה לורנס" שם סיימה את לימודייה בהצלחה עם תואר בתיאטרון.
קלייבורג נישאה לתסריטאי-מחזאי דייוויד רייב ב-1979. לזוג נולדו בן, מייקל, ובת, השחקנית לילי רייב.
קלייבורג נפטרה בגיל 66 בביתה שבקונטיקט לאחר מאבק בן 20 שנה במחלת הסרטן לוקמיה לימפוציטית כרונית. הסרט "על אהבה וסמים אחרים", שיצא מספר שבועות לאחר פטירתה, הוקדש לזכרה.
קריירת משחק
החלה לשחק ב"תיאטרון צ'ארלס סטריט" שבבוסטון. ולאחר מכן למדה משחק ב"סטודיו הרברט ברגהוף" שבגריניץ' וילג', הופיעה במספר מחזות ברודוויי.
את הופעת הבכורה שלה על המסכים עשתה באחד הסרטים הראשונים של בריאן דה פלמה "מסיבת החתונה". ב-1975 הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקידה בסרט הטלוויזיה "Hustling".
ב-1976 השתתפה בקומדיית הפשע "קו הכסף" בתור המזכירה הילי בארנס.
קלייבורג הועמדה בשנת 1978 לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א על תפקידה בדרמה הקומית "אשה לא נשואה", בסרט גילמה את אריקה עקרת בית הנשואה באושר לעורך דין.שלוות החיים של אריקה נפגעת כאשר יום אחד בעלה נוטש אותה והיא נאלצת להתמודד לבדה עם ההשלכות. בתפקידה ייצגה קלייבורג באחת הפעמים הראשונות בתולדות הקולנוע את האשה האמריקאית החזקה והעצמאית. קלייבורג זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל קאן. בשנת 1979 הייתה קלייבורג מועמדת לפרס האוסקר בתפקיד ראשי ולפרס גלובוס הזהב על תפקידה בתור מרילין הולמברג בקומדיה "להתחיל מחדש", באותו טקס גלובוס הזהב הועמדה קלייבורג גם לפרס השחקנית הטובה ביותר בסרט דרמטי על תפקידה בתור זמרת האופרה קתרינה סילברי במלודרמה המוזיקלית של ברנרדו ברטולוצ'י "לה לונה".
קלייבורג הועמדה ב-1981 ברביעית כמועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בעיבוד הקולנועי למחזה "יום שני ראשון באוקטובר".
השתתפה בסרטים "נישואים חפוזים" בתור נאן אמו של אלכס וויטמן (מת'יו פרי), בקומדיה הספרותית "לרוץ עם מספריים" ובדרמה הקומית "על אהבה וסמים אחרים" בתור ננסי אמו של ג'יימי רנדל (ג'ייק ג'ילנהול).
שיחקה בחמישה פרקים בסדרה "אלי מקביל" את ג'נין, אמה של אלי (קליסטה פלוקהארט).
הועמדה ב-2005 לפרס אמי על תפקיד האורח שלה בסדרה "ניפ/טאק". בשנים 2007-2009 שיחקה בסדרת הדרמה "כסף, דארלינג" ברשת ABC, את דמותה של לטישה דארלינג, אשתו של פטריק (דונלד סאת'רלנד).
ב-2011 השתתפה בסרט האחרון בחייה, הקומדיה "מסיבת רווקות"
המוח הירוק
עלילה
העולם המתואר הוא עולם שבו כריתת היערות ובירוא השטחים שלוו בהדברה מאסיבית של החרקים, הביאו להתפתחות מואצת של החרקים, עד כדי מלחמה טריטוריאלית של ממש בין בני האדם לחרקים.
"מרוץ החימוש" בין הצדדים מתבטא בהתקדמות בטכנולוגיית ההדברה של האנושות ומנגד - בהופעת מיני חרקים גדולים יותר וארסיים יותר. המלחמה נמשכת עד שנוצרת אפשרות לדיאלוג אמיתי עם התפתחות תבונה חרקית משותפת (רעיון דומה הופיע בספרי רוברט היינליין, אורסון סקוט קארד ורבים אחרים).
זרזיר מצוי
זרזיר מצוי (שם מדעי: Sturnus vulgaris), המכונה גם זרזיר אירופאי, הוא עוף מצוי ממשפחת הזרזיריים שבסדרת ציפורי השיר.
תפוצה
הזרזיר נפוץ בכל היבשות בעולם, למעט אמריקה הדרומית. תפוצתו הראשונית והטבעית היא ממרכז סיביר במזרח עד לאיים האזוריים במערב, ומנורווגיה בצפון עד למזרח התיכון. ביבשת אוסטרליה ובניו זילנד הוצג המין בין השנים 1862–1883 דרך תחנות אקלום, שמטרתן הייתה להביא מיני עופות חדשים שיעזרו במלחמה במזיקים. בדרום אפריקה שוחררו פרטים ב-1899 לאותה מטרה.
ב-1890 שוחררו בפארק העירוני של העיר ניו יורק כ-100 פרטים, על ידי קבוצת אנשים שדגלו בהבאת מינים שונים של עופות שהוזכרו במחזותיו של ויליאם שייקספיר, אל ארצות הברית. מתוך המאה שרדו רק 15, אולם כיום חיים מיליוני צאצאיהם באמריקה הצפונית, מאלסקה ועד צפון מקסיקו.
הזרזיר המצוי שוכן באזורים מישוריים ולא הרריים. בעונת הרבייה הוא זקוק לאתרי קינון כנקבי עצים, גגות בתים ובניינים נטושים, לעיתים חומס הזרזיר קינים של עופות אחרים או שוכן בקינים נטושים. על כן בוחר הזרזיר אזור מיוער או מיושב, ומעדיף קרבת שדות צמחייה בעונת הקינון. מלבד תקופה זו, הזרזיר נפוץ בכל האזורים המישוריים.
תיאור המין
אורכו של זרזיר בוגר הוא 21.5 ס"מ בממוצע, מוטת כנפיו כ-40 ס"מ בממוצע, ומשקלו 70–100 גרם. בעונת הרבייה נוצותיו שחורות, כאשר גוון ירוק מבריק משתקף מנוצות הגב, החזה והעורף, וגוון ירוק-סגול משתקף מנוצות הכנף.
מחוץ לעונת הרבייה, דוהים קצות הנוצה ומקבלים גוון לבן עכור, בעיקר באזור החזה. מרחוק נראה החזה מוכתם, וזהו סימן היכר המבדיל אותו מעופות דומים לו בגודל וניצויים שחור בלבד.
הזכר והנקבה זהים בעוד מספר מאפיינים: רגליהם חומות-אדמדמות, קשתית עיניהם חומה, ומקורם צהוב בעונת הרבייה ושחור מחוץ לה.
הבדלים בין המינים ניכרים במספר מאפיינים: אצל הזכר נוצות החזה מוארכות, בעוד שאצל הנקבה הן קצרות ופלומתיות. לזכרים כתם כחול בתחתית המקור, בעוד שלנקבות כתם ורוד.
אצל הצעירים קצות הכנף מעוגלים יותר, וחסרים את הגוון המבריק של הבוגרים. המקור בצבע חום-כהה כל עונות השנה.
מינהל מקרקעי ישראל
מינהל מקרקעי ישראל הוא הגוף שניהל את קרקעות המדינה בישראל עד סוף פברואר 2013, מכוח חוק מינהל מקרקעי ישראל, תש"ך-1960. ב-1 במרץ 2013 הפך המינהל לרשות מקרקעי ישראל.
זרזיר מצוי
רבייה
עונת הרבייה של הזרזיר המצוי מתחילה באביב ומסתיימת באמצע הקיץ. בשל אורכה של עונת הרבייה, מתעברת הנקבה מספר פעמים ומטילה במהלכה עד 3 פעמים, 4–7 ביצים בעונה אחת.
ההטלה הראשונה (4–5 ביצים בממוצע), מתרחשת בדרך כלל בתיאום עם כל הנקבות באזור. ההטלה השנייה היא תוצאה של הפוליגמיה הנהוגה במין. ההטלה השלישית, שהיא נדירה יותר, מתרחשת 40–50 יום לאחר ההטלה הראשונה.
מינהל מקרקעי ישראל
פעילות המינהל
המינהל ניהל את הקרקעות שבבעלות שלושה גופים:
זרזיר מצוי
רבייה
ביצי הזרזיר חלקות ומבריקות וגונן תכול-לבן. הדגירה נמשכת כ-11–15 ימים עד לבקיעת הגוזלים. בתחילה הגוזלים חסרי ישע, והוריהם מאכילים אותם מזון רך בלבד. עם גדילתם מובא להם מגוון של מזון מהצומח ומהחי (תולעים, רימות וחרקים שונים). שני ההורים מאכילים את הגוזלים ומסלקים את צואתם מהקן, זאת כדי להרחיק טפילים וכן כדי להרחיק טורפים הנמשכים לריח הצואה.
מינהל מקרקעי ישראל
פעילות המינהל
נכסים אלה הוקנו לאפוטרופוס לנכסי נפקדים שהעבירם לרשות הפיתוח, גוף שהוקם על פי חוק בשנת 1951. התמורה ממכירתן נשמרה באוצר המדינה, אולם נרשמה, כסכום שיעמוד במסגרת הסדר שלום כולל למימון יישוב הפליטים במקומות הימצאם, בקיזוז התביעות הנגדיות שיהיו ליהודים עולי מדינות ערב על הרכוש שהניחו במדינות אלה.
בניהולו של המינהל נמצאים 93 אחוזים משטח מדינת ישראל שהם כ-22 מיליון דונם.
זרזיר מצוי
רבייה
הזכרים אינם מספקים מזון לגוזלי ההטלה השנייה והשלישית, אם ההטלה הראשונה שרדה. סברה אחת גורסת, שהזכר המקנן מזהה שהגוזלים מההטלות הללו הם צאצאיו של זכר אחר.
מינהל מקרקעי ישראל
פעילות המינהל
מדיניות המינהל נקבעת על ידי מועצת מקרקעי ישראל, שהוקמה על פי חוק מינהל מקרקעי ישראל, תש"ך-1960.
זרזיר מצוי
רבייה
הצעירים לומדים לעוף כעבור 21–23 ימים מבקיעתם, אך הוריהם ממשיכים לספק להם מזון למשך מספר ימים נוספים. כשהצעירים עצמאיים לחלוטין, הם מגבשים להקה יחד עם שאר בני גילם.
מינהל מקרקעי ישראל
פעילות המינהל
רוכשי זכויות באדמות המינהל בקרקעות עירוניות חוכרים אותן בחכירה לדורות ולא בבעלות. ההתקשרות מול המינהל נעשית באחת משתי דרכים:
זרזיר מצוי
רבייה
תוחלת החיים המקסימלית של מין זה היא 18 שנים. פרטים בשבי מאריכים חיים מעט יותר מפרטים שגדלים בטבע.
התנהגות
הזרזיר המצוי אינו יוצר את גומחות הקינון, אלא מקים קן בנקבים קיימים בטבע (לדוגמה, בעצים ישנים או בקיני ציפורים אחרות) או מעשי יד אדם. <BR> בשל התרבותו המהירה ואופיו החמסני, גרם הזרזיר לירידה דרסטית ומהירה בתפוצתם של מינים אחרים המקננים בגומחות ובנקבים, בעיקר באזורים בהם הוצג לראשונה בסוף המאה ה-19.
מינהל מקרקעי ישראל
פעילות המינהל
תחומי הפעילות המרכזיים של מינהל מקרקעי ישראל הם:
זרזיר מצוי
התנהגות
בתקופת החיזור הזכרים משתמשים בטכניקת מעוף ייחודית, ומנפנפים בכנפיהם בחצי הדרך. הם גם מנקים ומקשטים את קיני הנקבות ושרים להן.
מינהל מקרקעי ישראל
היסטוריה אדמיניסטרטיבית
בחוק מינהל מקרקעי ישראל נקבע כי שר האוצר ושר החקלאות יהיו ממונים על ביצועו במשותף.
זרזיר מצוי
התנהגות
הזכר קנאי לבת זוגו הפורייה, עוקב אחריה בכל פעילות שהיא עושה ואף אינו מהסס לתקוף את מתחריו.
מינהל מקרקעי ישראל
היסטוריה אדמיניסטרטיבית
על מנת לקיים את ההחלטה הראשונה של המינהל, להחכיר נחלות ישירות למתיישבים, ב-1965 חולקו קרקעות המדינה החקלאיות לאגודות שיתופיות במושבים במטרה להגדיר את גבולות הנחלות ומטרות השימוש בקרקעות. ההעברה הייתה אמורה להיות באמצעות חוזים זמניים אך החוזים הוארכו ומציאות זו התקבעה כך שהבעלות על הקרקעות נותרה אצל האגודות השיתופיות. כמו כן, האגודות שאליהן הועברו הקרקעות, לרוב כללו מספר מצומצם יחסית של מתיישבים. כך נוצר מצב שבו נמסרו אדמות רבות למספר מצומצם של אנשים במרחב הכפרי, בסתירה למטרת ההחלטה המקורית, דבר שהקשה על המדינה לעשות שימוש בקרקעות אלו בעשורים מאוחרים יותר.
זרזיר מצוי
התנהגות
הזרזיר הוא עוף חברותי ביותר היוצר להקות גדולות של מאות עד אלפי פרטים, בהן הוא מתרבה, משיג מזון ונודד. הוא נמצא תדיר בסביבת האדם, אינו מפחד מפניו ואף עלול להזיק לו.
הזרזיר המצוי משתמש בקולו המגוון, אותו הוא משמיע לאורך כל השנה, למעט בתקופת חידוש הניצוי במעבר בין העונות. שירת הזרזיר כוללת מרכיבים רבים – שריקות, המהומים, נקישות וזמזומים.
מינהל מקרקעי ישראל
היסטוריה אדמיניסטרטיבית
כחלק ממתן מענה למשבר הדיור שהחריף עקב הגידול בקליטת העלייה מברית המועצות, הממשלה החליטה ב-1990 על העברת המינהל לאחריות משרד הבינוי והשיכון ומינוי שר הבינוי והשיכון, אריאל שרון, כיו"ר מועצת מקרקעי ישראל.
זרזיר מצוי
התנהגות
בנוסף הוא חקיין מוכשר המחקה בקולו עופות אחרים, קולות בעלי חיים כצפרדעים וחתולים, ובסביבת האדם מחקה אף קולות מכניים וחשמליים וקולות אדם.
מינהל מקרקעי ישראל
היסטוריה אדמיניסטרטיבית
בשנת 1996 הוקם משרד האנרגיה והתשתית המורחב (משרד התשתיות הלאומיות) בראשות אריאל שרון ואליו הועברו נציבות המים ממשרד החקלאות ומינהל מקרקעי ישראל ממשרד הבינוי והשיכון. הקמת המשרד הייתה תוצאה של אולטימטום שהציב דוד לוי, דאז בכיר בליכוד, מכיוון שהתוכנית המקורית של רה"מ בנימין נתניהו הייתה להכפיף את המינהל למשרד ראש הממשלה.
זרזיר מצוי
תזונה
הזרזיר המצוי הוא אוכל-כול, ומסתגל בקלות למזונות שונים. מזונו מגוון וכולל זרעים, חרקים, חולייתנים קטנים, חסרי חוליות, צמחים ופירות.
מינהל מקרקעי ישראל
היסטוריה אדמיניסטרטיבית
גם אהוד ברק בהיותו ראש הממשלה ניסה להכפיף את המינהל למשרדו; תוכניתו של ברק הייתה כי במשרד ראש הממשלה תוקם "רשות לתכנון לאומי" ואליה יועברו מינהל התכנון, המועצה הארצית לתכנון ובנייה, הוועדות המחוזיות לתכנון ובנייה, לשכות התכנון המחוזיות וועדות הערר המחוזיות ממשרד הפנים ומינהל מקרקעי ישראל ממשרד התשתיות הלאומיות. תוכנית זו נכשלה לאחר התנגדות של שר הפנים נתן שרנסקי ושר התשתיות הלאומיות אליהו סויסה וטענותיהם כי הקמת הרשות תביא לריכוזיות יתר.
זרזיר מצוי
תזונה
הוא מצליח לחדור מבעד לקליפת עורם הקשה של חרקים רבים, על ידי ניקוב עורם בעזרת מקורו החד וקריעתם מבפנים בעת פתיחת המקור. בטכניקה דומה משתמש הזרזיר גם לאכילת פירות.
מינהל מקרקעי ישראל
היסטוריה אדמיניסטרטיבית
ראש הממשלה היחיד שהצליח עד כה להעביר את המינהל לאחריות משרדו, בלא לחץ קואליציוני או פוליטי, היה אריאל שרון, שלא היה שבע רצון ממינויו של אפי איתם כשר התשתיות הלאומיות ולכן לא רצה שאיתם יהיה אחראי על מינהל מקרקעי ישראל. ב-2003 הוקם משרד התעשייה והמסחר המורחב (שאליו צורף תחום העבודה ממשרד העבודה והרווחה) בראשות אהוד אולמרט והמינהל הועבר לאחריותו. ב-2005, לאחר שאולמרט מונה לשר האוצר, הועבר המינהל עקב עומס לאחריותו של שר התיירות אברהם הירשזון. ב-2006 הוחזר המינהל לאחריות משרד הבינוי והשיכון וב-2015 הועבר שוב לאחריותו של שר האוצר.
זרזיר מצוי
אויבים טבעיים
אויביו הטבעיים של הזרזיר, כמו גם של מרבית ציפורי השיר, הם הבזיים, חתולי הבית וטורפים קטנים אחרים כסמוריים וגחניים.
הימצאות המין בלהקות גדולות בעונת הנדידה משפרת את כוח הישרדותו בפני טורפים, מאחר שחברי הלהקה מתריעים ליחידים ולחלשים שבלהקה על נוכחות טורף באזור.
המין והאדם, פגיעות אקולוגיות
הזרזיר המצוי מוגדר כמין פולש ונחשב לאחד ממיני העופות הפולשניים ביותר על פני כדור הארץ. שלוש תכונות עיקריות עשו אותו לכזה: רבייה מהירה, נדידה בלהקות גדולות ואופי אגרסיבי, שתלטני וחסר פחד.
מינהל מקרקעי ישראל
ועדת רונן ורכישת אדמות המינהל
בשנות ה־90, בעקבות החלטת ועדה ממשלתית שנקראה "ועדת רונן", מועברת זכות בעלות (העדיפה על חכירה) לרוכשי דירות מגורים בשיכונים הציבוריים שנבנו על אדמות המינהל, בעת הרישום הראשון של הדירה ע"ש המשתכן בלשכת רישום המקרקעין (המכונה בציבור בשם "הטאבו") על ידי החברה המשכנת. זאת בהתקיים לגביהם שלושה תנאים: (דהיינו שהבניין הוקם על גבי מקרקעין שבבעלות מדינת ישראל או רשות הפיתוח בלבד).
באופן זה נרשמו בשנים האחרונות כ-40,000 דירות בבעלות רוכשיהן והן מהוות מה שנהוג לכנות בציבור "קרקע פרטית".
זרזיר מצוי
המין והאדם, פגיעות אקולוגיות
המין הובא ליבשת אמריקה ואוסטרליה כחלק מהמלחמה בחרקים מזיקים, והוא אכן עושה זאת ביעילות וביסודיות ומצמצם את היקף נזקי החרקים. אולם עם הירידה בכמות החרקים בעונת החורף, הופך המין למזיק בעצמו, וגורם נזק קשה לחקלאים המגדלים תבואה, פירות וגרגירים. באזורים חקלאיים מסוימים, התרבה המין עד כדי כך שהפך לנציג היחיד בשמיים, בהדיחו מינים אנדמיים אחרים שלהקותיהם קטנות יותר. כיום נאמדים נזקי החקלאות בארצות הברית בידי הזרזירים במיליונים רבים של דולרים.
מינהל מקרקעי ישראל
סוגיות ציבוריות בנוגע למינהל
שני נושאים הנוגעים למינהל מהווים סוגיות משמעותיות בדיון הציבורי:
זרזיר מצוי
המין והאדם, פגיעות אקולוגיות
מספר רב של אסונות תעופה נגרמו בשל נוכחות זרזירים במסלולי הטיסה שבנמלי תעופה, וגם בשל התנגשויות מטוסים בלהקות נודדות.
מינהל מקרקעי ישראל
שימוש בקרקע חקלאית למטרות מסחריות
ניצול אדמות המגזר החקלאי שבבעלות המינהל למטרות מסחריות של הקמת קניונים ושכונות מגורים יוקרתיות, כלומר שימוש חורג. בעניין זה חלו בשנים האחרונות שינויים במדיניות המינהל לכאן ולכאן. תוך כדי התנודות שחלו בעניין זה, הוקמו בשנים האחרונות קניונים ושכונות מגורים על גבי האדמות החקלאיות של קיבוצים רבים. ההתפתחות האחרונה בעניין זה היא ההוראה שנתן היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז בראשית שנת 2005 שלא לאשר את ההחלטה מספר 979 של מועצת מקרקעי ישראל, שהעניקה זכויות מסחריות בתוך חלקות המגורים שבנחלות החקלאיות. ככל הנראה הסוגיה בכללותה טרם הוכרעה סופית. בשנת 2007 תוקנה החלטה 979 בהחלטה 1155 של מועצת מקרקעי ישראל שקבעה את השימושים הלא חקלאים המותרים בקרקע חקלאית.
זרזיר מצוי
המין והאדם, פגיעות אקולוגיות
מחקרים שנעשו לאחרונה הראו שהמין משמש פונדקאי של מספר מחלות המסכנות את האדם: ביניהן בלסטומיקוזיס, חצבת הבקר (cysticercus bovis) והיסטופלסמוזיס. תפוצתו ורבייתו המהירה הופכים אותו לנשא מסוכן של מחלות אלו.
מינהל מקרקעי ישראל
שימוש באדמות קק"ל
איסור החכרת בתי מגורים שהוקמו על אדמות הקק"ל לאנשי המגזר הערבי, כיוון שמטרת הקק"ל כפי שנקבעה באמנת היסוד שלה משנת 1901 היא לרכוש קרקעות להתיישבות יהודים בארץ ישראל. יש הסבורים שיש בכך משום אפליה לא מוצדקת של ערבים ודרוזים אזרחי ישראל. הסיבה לכך היא שלפני קום המדינה היו בבעלות המנדט הבריטי והיישוב היהודי פחות מ־20% מהקרקעות (עוד כמה אחוזים היו ללא בעלות, בעיקר בנגב), לאחר מלחמת העצמאות הגדילה המדינה במהירות את כמות הקרקעות שבבעלותה, וכיום היא מחזיקה בכ־92% מהאדמות בתחומי הקו הירוק. המדינה עשתה זאת בעיקר על ידי הפקעת רכושם של פליטים פלסטינים, אשר ברחו בזמן מלחמת העצמאות, וחזרתם לבתיהם נמנעה. בנוסף, הופקעו קרקעות של ערביי ישראל, (רובן הגדול בזמן הממשל הצבאי). כיום נותרו בבעלותם הפרטית של ערביי ישראל, המהווים כ־20% מאוכלוסיית ישראל, רק כ־3.5% משטח המדינה (אם כי יש לציין שבבעלות פרטית של יהודים, המהווים כ-80% מאוכלוסיית ישראל, נמצאים גם כן רק 3.5% משטח המדינה - כלומר, באופן יחסי לגודל האוכלוסייה, כמות הקרקע הפרטית שבידי ערבים גבוהה פי חמישה מזו שבידי יהודים).
זרזיר מצוי
המין והאדם, פגיעות אקולוגיות
כיום קיימת ירידה מסוימת במספר הפרטים של המין באזור תפוצתו הראשוני, כחלק מדלדול מקורות המזון וצמצום אזורי הקינון (באירופה נותרו אזורי יער מעטים במישור).
מינהל מקרקעי ישראל
שימוש באדמות קק"ל
על המצב שבו רוב מוחלט של אדמות המדינה נמצא בבעלות ציבורית קמו עוררים בטענה כי הדבר מנוגד לעקרון זכות הפרט לקניין חופשי ומונע יוזמה חפשית. מנגד נטען כי ללא בעלות מדינת ישראל על אדמותיה לא ניתן היה לקלוט את גלי העלייה, לאפשר דיור ציבור לעולים, למחוסרי דיור ולזוגות צעירים ולהקים את ערי הפיתוח (באמצעות חברות ציבוריות משכנות כדוגמת עמידר ועמיגור), ואת ההתיישבות החקלאית במלוא היקפה.
זרזיר מצוי
המין והאדם, פגיעות אקולוגיות
לעומת זאת קיימת עלייה הדרגתית במספר המינים באזורי תפוצתו המשניים. בעשור האחרון נצפה בחלקים נוספים במקסיקו וכן במזרח אוסטרליה, שכונתה עד כה "מרחב שמיים נטול זרזירים". ציד המוני של זרזירים מותר במדינות מרכז אמריקה ובאוסטרליה, כחלק מהמגמה לעצור את התפשטות המין.
מינהל מקרקעי ישראל
מעבר מהחכרה למכירה - הרפורמה במינהל מקרקעי ישראל
במסמך של משרד האוצר (אפריל 2009), המציג את הרפורמות המבניות במשק לשנים 2009–2010, נרשם כי יש "להעביר בחוק את הבעלות בקרקע לידי כלל החוכרים המחזיקים בחוזי חכירה לדורות ביעודי מגורים ותעסוקה. במסמך מוצע להקים לשם כך רשות מקרקעין ממשלתית חדשה שתנהל את קרקעות המדינה - רשות מקרקעי ישראל. הרפורמה מתחילה בקרקעות העירוניות אולם בחלק מאותו מסמך מופיעות הנחיות שמטרתן הפשרת הקרקע החקלאית (המהווה את החלק הגדול בקרקעות המדינה) לסחר נדל"ני. משרד האוצר מסביר צעדים אלו בכך שלטענתו המינהל מהווה חסם בפני הפיתוח הכלכלי במדינת ישראל, היות שהקרקע מהווה גורם ייצור מרכזי במרבית הפעילויות הכלכליות במשק.
שינוי זה הוצע במסגרת חוק ההסדרים 2009, המכיל בתוכו סעיף "הרפורמה במקרקעי ישראל". רפורמה זו מהווה חלק מתהליך של הפרטת המינהל, ונמתחת עליה ביקורת ציבורית רבה, הן בשל המשמעות הרחבה של הפרטת המינהל ושל מכירת קרקעות המדינה, והן בשל השיטה של שינוי החוק במסגרת חוק ההסדרים (המונעת דיון ציבורי ראוי בנושא, לטענת המבקרים). כמו כן יש הטוענים כי השינוי מנוגד לחוק יסוד: מקרקעי ישראל ולאמנת קק"ל עם המדינה (1961); על פי ההסכם הקואליציוני של הליכוד עם ש"ס, אם קק"ל לא תסכים לשינויים המוצעים ברפורמה, תיסוג מדינת ישראל מאמנה זו איתה, ובכך תאבד קק"ל את השפעתה על המדיניות הקרקעית בישראל.
בדיון שנערך בכנסת על הרפורמה במינהל ב-22 ביולי 2009, לא התקבל רוב של תמיכה בקרב חברי הכנסת, ועל כן נדחתה ההצבעה בנושא.
לאחר משא ומתן שהתנהל בין הנהלת המינהל ומשרד האוצר ובין לארגון העובדים והסתדרות נחתמו הסכמים שהוצאו אל הפועל. מכוחם פרשו מרצון כ-200 עובדי המינהל והעובדים הנותרים שובצו לתפקידים החדשים בהתאם למבנה החדש של רשות מקרקעי ישראל.
דעות נוספות על הרפורמה
מבקרי הרפורמה מצביעים על מספר משמעויות שיהיו לה על החברה הישראלית:
ההתנגדות לרפורמה מגיעה ממגוון רחב של הקשת הפוליטית. בין המתנגדים: תנועות נוער, קבוצת אנשי אקדמיה שפרסמה מכתב גלוי לראש הממשלה, רבנים מסוימים, ארגונים ירוקים (החברה להגנת הטבע, מכון דש"א, אדם טבע ודין), ארגונים חברתיים (התנועה לאיכות השלטון, יסו"ד - ישראל סוציאל-דמוקרטית, עבודה שחורה, אתר לחץ חברתי, האגודה לצדק חלוקתי, המכון לאסטרטגיה ציונית), חברי כנסת מהאופוזיציה ומספר חברי כנסת מהקואליציה של הליכוד, התנועה למען איכות השלטון (מכיוון שלטענתם במועצת רשות המקרקעין החדשה שתוקם יש רוב לנציגי משרדי הממשלה, הנתונים ללחצים פוליטיים, מה שיקל על גורמים מקורבים למרכזי המפלגות הגדולות לרכוש את הקרקעות; בנוסף, העברת סמכויות אל הוועדות המקומיות לתכנון ולבנייה, שהואשמו לא אחת בפוליטיזציה ובייצוג האינטרסים של ראשי הרשויות המקומיות, עשויה לטענתם להקל על חברי מפלגות העוסקים בתחום הנדל"ן לקדם את תוכניותיהם), ועוד.
כמו כן, גם בתוך המבקרים יש הטוענים כי קיים צורך ברפורמה משמעותית במינהל מקרקעי ישראל - אולם רפורמה זו לא צריכה לטענתם לכלול את הפרטתו והעברת אדמות המדינה לידיים פרטיות.
מוחמד מג'אדלה
מוחמד מג'אדלה (בערבית: محمد مجادلة; נולד ב-25 בדצמבר 1992) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ערבי ישראלי. משמש כמנהל חטיבת החדשות וכמגיש בכיר ברדיו א-נאס המשדר מנצרת, משמש גם כפרשן בחדשות 12, ובעל טור קבוע בעיתון "גלובס".
ביוגרפיה
מג'אדלה נולד בעיר באקה אל-גרבייה שבמשולש לשר המדע, התרבות והספורט לשעבר ראלב מג'אדלה ולהודא גאניים מג'אדלה. הוא למד בבית הספר החקלאי ימה ובהמשך, לימודי תקשורת במכללה האקדמית עמק יזרעאל, אותם סיים בשנת 2017.
קריירה
בראשית דרכו העיתונאית ייסד מספר אתרי חדשות מקומיים בחברה הערבית, ולקראת אמצע שנת 2013 התחיל להגיש את המהדורה המרכזית בערוץ החדשות i24NEWS בשפה הערבית.
לצד תפקידו כמגיש, לא חדל מג'אדלה מלתפקד גם כעיתונאי שטח, ונשלח לסקר אירועים רבים, בהם חתימת הסכם הגרעין עם איראן בווינה ב-2015, ואירועים בגבול רצועת עזה במהלך מבצע צוק איתן. בנוסף לכך, הוביל את משדרי הבחירות לכנסת ה-20 של ערוץ i24NEWS בערבית.
בשנת 2017 עזב את תפקידו כעורך וכמגיש המהדורה המרכזית בערוץ i24NEWS, ועבר לערוץ מוסאווא, שם ייסד את חטיבת החדשות. לאחר מכן הגיש את תוכנית האקטואליה המרכזית בערוץ.
עם פרסום תוצאות המכרז לשידורי הרדיו האזורי רדיו א-נאס בשפה הערבית בשנת 2019, מונה מג'אדלה למנהל חטיבת החדשות ברדיו, וקיבל את המשימה להקים אותה. הוא מגיש את תוכנית הדגל של הרדיו בשעות הבוקר.
במרץ 2021 החל לכתוב טור פרשנות פוליטית קבוע לעיתון "גלובס". באותו הזמן החל להיות פאנליסט ב"אולפן שישי" וב"פגוש את העיתונות", והחל מיולי 2021 הצטרף באופן רשמי לצוות הפרשנים והכתבים של חברת החדשות.
בנוסף לעבודתו כמגיש, קריין והפיק מספר סרטים תיעודיים ששודרו בערוצים בין-לאומיים בשפה הערבית, ובהם אל-ג'זירה, CNN בערבית, ודויטשה ולה בערבית.
חיים אישיים
מג'אדלה רווק. מתגורר בבאקה אל-גרבייה.
ביג'ו
בַיְג'וּ (טורקית Baycu Noyan - באיג'ו נויאן) היה מצביא מונגולי בפרס. הוא נולד קודם לשנת 1230 ונפטר בשנת 1260. הוא מונה בשנת 1241 בידי אוגדיי חאן כמחליפו של המצביא צ'ורמגן אשר החל להרחיב את הכוח המונגולי מערבה לתוך המזרח התיכון.