cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקוסם (סרט)
פרה-פרודקשן ופיתוח
במהלך ההפקה, לומט הרגיש שהסרט הגמור יהיה "חוויה ייחודית לחלוטין שאף אחד לא חוה לפני כן". כשנשאל על כל השפעה אפשרית מהעיבוד הקולנועי הפופולרי משנת 1939 של MGM - "הקוסם מארץ עוץ" - לומט ציין כי "לא היה שום דבר שיכולנו להשתמש [מהסרט של 1939] פרט ללוודא שאנחנו לא משתמשים בשום ממנו. הם עשו סרט מבריק, ולמרות זאת הרעיון שלנו הוא שונה - הם קנזס, אנחנו ניו יורק; הם לבנים, אנחנו שחורים, והמוזיקה שונה לחלוטין. אנחנו רצינו לוודא שאנחנו לא חופפים בשום תחום".
מייקל ג'קסון, כוכב מוטאון לשעבר שעד תחילת הפיתוח של הסרט, בשנת 1977, עזב את מוטאון לטובת אפיק רקורדס יחד עם אחיו - שותפיו להרכב חמישיית הג'קסונים - לוהק לתפקיד הדחליל. ג'קסון התמסר לתפקיד, וצפה בסרטי וידאו של צביים, ברדלסים ופנתרים כדי ללמוד תנועות חינניות לתפקיד. טד רוס ומייבל קינג הובאו כדי לחזור ולגלם את התפקידים שביצעו בהפקה הבימתית של המחזמר, בעוד ניפסי ראסל לוהק לתפקיד איש הפח. לנה הורן, לוהקה לתפקיד גלינדה, המכשפה הטובה, והקומיקאי ריצ'רד פריור גילם את דמותו של הקוסם.
שלב הצילומים
הסרט צולם באולפני אסטוריה שבקווינס, ניו יורק. ביתן מתפורר שנותר מתערוכה עולמית שנערכה בניו יורק בשנת 1964 שימש כמקום הצילומים של ארץ המאנצ'קינים, פארק שעשועים בקוני איילנד שימש כמקום צילומי סצנת המפגש עם איש הפח, ומרכז הסחר העולמי שימש כעיר הברקת. הסצנות שצולמו בעיר הברקת היו משוכללות, וכללו 650 רקדנים, 385 אנשי צוות ו-1,200 תלבושות. מעצב התלבושות טוני ולטון גייס את העזרה של מעצבי אופנה גבוהה בניו יורק לצורך צילומי סיקוונס עיר הברקת, והשיג תלבושות ובדים אקזוטיים ממעצבים כמו אוסקר דה לה רנטה ונורמה קמלי. אלברט ויטלוק יצר את האפקטים המיוחדים החזותיים של הסרט, בעוד סטן ווינסטון שימש כמאפר ראשי.
קווינסי ג'ונס היה המפיק המוזיקלי של הסרט. מאוחר יותר הוא כתב שהוא לא רצה לעבוד על הסרט בתחילה, אבל עשה זאת כטובה אישית לסידני לומט. הפקת הסרט היא שיתוף הפעולה הראשון בין ג'ונס לבין מייקל ג'קסון; מאוחר יותר, השניים עבדו שוב ביחד על שלושה מאלבומיו של ג'קסון: "Off the Wall", "Thriller", ו-"Bad". ג'ונס נזכר כי העבודה יחד עם ג'קסון הייתה אחת החוויות האהובות עליו בהפקת הסרט "הקוסם", והוא ציין את המסירות של ג'קסון לתפקידו, תוך שהוא משווה את סגנון המשחק שלו לזה של סמי דייוויס ג'וניור. לג'ונס הופעת קמאו קצרה בסרט, במהלך קטע "הזהב" שבסיקוונס של עיר הברקת, בה הוא נראה מנגן על פסנתר גדול.
הכנסות ורווחים
"הקוסם" היה כישלון מסחרי בקופות הכרטיסים; בעוד תקציב הסרט עמד על 24 מיליון דולר, בקופות הסרט הכניס רק 13.6 מיליון דולר. מאחר שזכויות השידור בטלוויזיה נמכרו לערוץ CBS עוד לפני הפצת הסרט בקולנוע, בסכום של 10 מיליון דולר, בסופו של דבר, הסרט הסב הפסד נקי של 10.4 מיליון דולר עבור Motown Productions ויוניברסל. באותו הזמן, היה זה הסרט המוזיקלי היקר ביותר שנעשה אי פעם. הכישלון של הסרט הרחיק לחלוטין את אולפני הוליווד מהפקות נוספות שכוללות שחקנים אפרו-אמריקאים בלבד, פרויקטים שהפכו לפופולריים במשך מספר שנים, במהלך "עידן הבלקספלויטיישן" של שנות ה-70.
הסרט שוחרר על גבי קלטות VHS לצפייה ביתית בשנת 1989 ושודר לראשונה בטלוויזיה על ידי CBS ב-5 במאי 1984 (בגרסה ערוכה באורך של 100 דקות), תוך ניצול הפופולריות של מייקל ג'קסון באותה העת. מעת לעת, הסרט המשיך להיות משודר בטלוויזיה בערוצים שונים, כגון BET, TVOne, VH1, והיה לשידור הבכורה ברשת השידור הדיגיטלית Bounce TV. לעיתים קרובות, הסרט שודר בטלוויזיה האמריקאית במהלך חג ההודיה (מאחר שסצנת הפתיחה של הסרט מציגה את משפחתה של דורותי מתכנסת לארוחת חג ההודיה).
הסרט שוחרר על גבי DVD בשנת 1999. בשנת 2008 שוחררה מהדורה מיוחדת של הסרט, "The Wiz: 30th Anniversary Edition", לציון 30 שנה לסרט. מהדורות ה-DVD כוללות תוספות מיוחדות: כתבה קצרה משנת 1978 אודות הפקת הסרט, וכן הקדימון המקורי. גרסת Blu-ray שוחררה בשנת 2010.
הסרט הופץ בישראל על ידי סינמה אינטרנשיונל קורפריישן.
ביקורות
מבקרי הקולנוע קטלו את הסרט, עם שחרור המקורי באוקטובר 1978. מבקרים רבים היפנו את ביקורתם כלפי דיאנה רוס, בטענה כי היא מבוגרת מדי מכדי לשחק את דמותה של דורותי. רובם הסכימו כי מה שעבד בהצלחה רבה כל כך על במת התיאטרון - פשוט לא מצליח לעבוד גם על המסך הגדול. תומאס היסצ'אק, בספרו "Through the Screen Door: What Happened to the Broadway Musical When It Went to Hollywood", מותח ביקורת על "התסריט האידיוטי של ג'ואל שומאכר", וקובע כי "Believe in Yourself" הוא השיר הכי פחות מוצלח במחזמר. הוא מתאר את דמותה של דורותי, כפי שדיאנה רוס מגלמת אותה, כדמות "קרה, נוירוטית ולא-מושכת בצורה מוזרה"; כמו כן הוא ציין כי הסרט היה "כישלון מסחרי בקופות הכרטיסים". בספרו "History of the American Cinema", רוברט הרטפול מתאר את הסרט כ-"אחד הכישלונות הגדולים ביותר של העשור", וכ-"פלופ המוזיקלי הגדול ביותר של השנה". בספר "The Grove Book of Hollywood" נטען כי הסרט "חיסל את קריירת הקולנוע של דיאנה רוס", שכן סרט זה היה האחרון בו הופיעה רוס. בספרו "Blockbuster", טום שון מכנה את הסרט "עלוב ומופקע". מחבר הספר "Mr. and Mrs. Hollywood" מתח ביקורת על התסריט, וציין כי "הקוסם היה מפחיד מדי לילדים, וטיפשי מדי למבוגרים". ריי בולג'ר, ששיחק את הדחליל בסרט הקולנוע "הקוסם מארץ עוץ" משנת 1939, לא התרשם במיוחד מהסרט "הקוסם", ואמר כי הוא "מוגזם, ולעולם לא תהיה לו המשיכה האוניברסלית שהסרט המוזיקלי הקלאסי של MGM הצליח להשיג".
הופעתו של מייקל ג'קסון בסרט כדחליל הייתה אחד האלמנטים היחידים שזכו להתייחסויות חיוביות מצד המבקרים, שציינו כי ג'קסון אחוז ב"כישרון משחק אמיתי" וכי הוא היה היחידי אשר "סיפק את הרגעים הבאמת בלתי-נשכחים." בהתייחסותו לסרט הגמור, ג'קסון הצהיר כי "אני לא חושב שזה היה יכול להיות יותר טוב, אני באמת לא יודע". בשנת 1980, ג'קסון ציין כי התקופה אשר במהלכה עבד על הסרט הייתה "החוויה הגדולה ביותר שלי עד כה ... אני לא אשכח את זה". עיצוב התפאורה המשוכלל של הסרט זכה לשבחים מצד המבקרים, ובספר "American Jewish Filmmakers" צוין כי הסרט ניצל בצורה העשירה ביותר את העיר ניו יורק כאתר הצילומים, מאז ימי הזוהר של סרטיהם של פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס. בסקירה של הסרט מאת כריסטופר נול בשנת 2004, נכתבה ביקורת חיובית על הופעותיהם של טד רוס (האריה הפחדן) וריצ'רד פריור (הקוסם מארץ עוץ). עם זאת, הסקירה של נול מותחת ביקורת חריפה על הסרט, תוך שהוא כותב כי מלבד השיר "Ease on Down the Road", שאר הסרט הוא "טריפ של ריקודים רעים, תפאורות צעקניות, ותסריט מבולגן מאת ג'ואל שומאכר שנמשך לאורך 135 דקות מייסרות". בשנת 2005, האנק סטואיבר (וושינגטון פוסט) כתב כי הסרט הוא "תענוג בר-הערכה, גם אם הוא מבולגן", וציין כי השירה - במיוחד של דיאנה רוס - הייתה "פלא".
הניו יורק טיימס פרסם ניתוח של הסרט, במסגרת דיון של סרטי ז'אנר הבלקספלויטיישן: "ככל שקהל סרטי הבלקספלויטיישן הצטמצם, זה נראה כאילו שסרטי הקולנוע 'Car Wash' ו-'The Wiz' עלולים להיות הנשימה האחרונה של מה שהייתה נוכחות שחורה הולכים ומתרחבת בקולנוע המיינסטרים". העיתון "The St. Petersburg Times" ציין כי "כמובן, הספיק רק כישלון אחד כמו "הקוסם" (1978) כדי להעניק להוליווד תירוץ לסגת לקרקע בטוחה יותר (כלומר, לבנה יותר), עד אשר הגיעו אליה ג'ון סינגלטון וספייק לי. ובכל זאת, ללא ז'אנר הבלקספלויטיישן - ייתכן ולא היה קם דור חדש של אנשי קולנוע שחורים, לא היו דנזל וושינגטון או אנג'לה בסט, או שאולי היה לוקח להם זמן רב הרבה יותר לפרוץ". הבוסטון גלוב ציין כי "המונח 'סרט שחור' צריך להימחק מאוצר המילים של מבקרי הקולנוע. כדי להבין עד כמה [המונח] מיושן, מטעה ומגביל, יש לשקול את הסרטים הבאים, אשר כולם כונו 'סרטים שחורים' ...", ולאחר מכן הסרט "הקוסם" נכלל ברשימת סרטים נוספים משנות ה-70, בהם "שאפט", "Blacula" ו-"Super Fly".
למרות הביקורות השליליות הרבות, והכישלון המסחרי בקופות הכרטיסים עם שחרורו המקורי של הסרט, "הקוסם" הפך עם הזמן לסרט פולחן קלאסי, בעיקר כי הוא כולל את הופעתו הקולנועית האחת והיחידה של מייקל ג'קסון.
גביע המדינה בכדורסל 2018/2019
גביע המדינה בכדורסל לעונת 2018/2019 היא התחרות ה-59 מאז היווסדו של המפעל.
הפועל ירושלים זכתה בגביע החמישי בתולדותיה, לאחר שניצחה במשחק הגמר את מכבי ראשון לציון.משחקי התחרות החלו ב-23 בדצמבר 2018, והגמר נערך ב-14 בפברואר 2019 בפיס ארנה שבירושלים.
בעונה זו פסל איגוד הכדורסל את כל קבוצות הליגה הלאומית מלבד מכבי חיפה עקב השבתת הליגה.
שמינית גמר
אל שלב זה העפילו כל קבוצות ליגת העל אשר היו בשלב הקודם ביחד עם מכבי חיפה, ואליהן הצטרפו מכבי אשדוד באר טוביה, מכבי ראשון לציון והפועל באר שבע בני שמעון שלא השתתפו בשלב הקודם בזכות הישגם בעונה שעברה והנוכחית, בעוד מכבי תל אביב, הפועל חולון והפועל ירושלים עדיין לא שותפו.
רבע הגמר
אל רבע הגמר העפילו 5 הקבוצות שניצחו בשמינית הגמר, ואליהן הצטרפו מכבי תל אביב, הפועל חולון והפועל ירושלים שלא השתתפו בשלב הקודם בשל הישגיהם בעונה שעברה.
חצי גמר
משחקי חצי הגמר התקיימו בפיס ארנה שבירושלים.
הגמר
משחק הגמר התקיים ב-14 בפברואר 2019 בפיס ארנה שבירושלים, וניצחה בו הפועל ירושלים בתוצאה 67:82.
דייוויד הלברשטם
דייוויד הלברשטאם (באנגלית: David Halberstam; 10 באפריל 1934 – 23 באפריל 2007) היה עיתונאי יהודי אמריקאי, נודע בעיקר בעבודתו ככתב צבאי בראשית מלחמת וייטנאם עבור הניו יורק טיימס, על עבודת סיקור המלחמה זכה בפרס פוליצר בגיל 30. לאחר מכן היה כתב ופרשן פוליטי, כתב ופרשן ספורט וביוגרף.
תולדות חייו
הלברשטאם נולד בקונטיקט למשפחה יהודית וגדל ביונקרס (ניו יורק) וברובע הברונקס. למד באוניברסיטת הרווארד והיה עורך עיתון האוניברסיטה, הרווארד קרימסון.
בסוף שנות החמישים סיקר את צמיחת התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית במיסיסיפי עבור ה-Daily Times Leader ממיסיסיפי ו-The Tennessean שראה אור בנאשוויל.
בשנת 1962, עוד לפני מעורבותה הרשמית של ארצות הברית במלחמת וייטנאם, הוצב בסייגון ככתב במשרה מלאה של הניו יורק טיימס. הלברשטאם היה "יציר המלחמה הקרה, שבגר באווירה אנטי-קומוניסטית והיה ליברל שהאמין, כמו מנהיגי ארצו, בחיוניות של מעורבות צבאית בדרום-מזרח אסיה כחלק מהמאבק הגלובלי". אולם כאדם סקרן וביקורתי, שידע להתבונן גם מן הצד, החל להבחין במשגים, שקרים וחוסר יעילות בפעילות האמריקאים בדלתת המקונג ולדווח דיווחים אופוזיציוניים שביקרו את הצבא ואת הפוליטיקאים ועמדו בניגוד לקו המרכזי. פעילותו גרמה לו להתעמת לא אחת עם משטרת ממשל דרום וייטנאם (בעלת-בריתה של ארצות הברית), אך הדיוק שבדיווחיו, הבקיאות שהפגין וכישרונו הובילו לפופולריות שלו בקרב הקוראים. אחד מדיווחיו מאותה תקופה היה סיקור הצתתו העצמית של הנזיר הבודהיסטי טיץ' קואנג דוק ב-11 ביוני 1963, מתוך מחאה על רדיפת הבודהיסטים על ידי ממשלת דרום וייטנאם ונשיאה נו דין דיים, לו היה עד.
כתיבתו האופוזיציונית הייתה חדשנית, עד אז נצמדו בדרך כלל כתבים צבאיים לקו המרכזי וניזונו במידה רבה מדוברות הצבא. "הוא שינה את הדיווח הצבאי לעד כאשר הראה שאפשר ואף רומנטי לספר את סיפור החזית האמיתי ולהציג את הצד שלך בסכסוך כמטעה", כתב עמיתו ריצ'רד הולברוק. עם זאת זכה לביקורת נוקבת כאנטי-פטריוט פרו-קומוניסטי שמקווה לראות בתבוסתה של ארצות הברית.
בשנת 1964, והוא בן 30 בלבד, זכה בפרס פוליצר.
הלברשטאם הוחזר מווייטנאם תוך לחץ על עיתונו מצד הממשל והנשיא קנדי, אך לא שקט. להפך, הוא החל לחקור את התהליכים ההיסטוריים והפוליטיים שהובילו להעמקת המעורבות האמריקאית בדרום מזרח אסיה. ספרו הראשון בנושא, The Making of a Quagmire: America and Vietnam during the Kennedy Era ראה אור ב-1965, ספרו החשוב ביותר בנושא הוא The Best and the Brightest שראה אור ב-1972. בשנת 1968 השתתף בסרט הקונטוורסלי In the Year of the Pig, שהציג ראיונות עם מספר עיתונאים בנוגע לראשית מלחמת וייטנאם.
במחצית השנייה של שנות השישים שב הלברשטאם וסיקר את התנועה לזכויות האזרח. באביב 1967 לייוה את מרטין לותר קינג. בנוסף, נסע באותה תקופה לוורשה, נסיעה שהובילה לנישואיו עם השחקנית אליזבטה צ'יזווסקה (Elżbieta Czyżewska) ולעריקתה למערב.
בהמשך העביר הלברשטאם את מרכז עשייתו מעיתונות שטח לכתיבת ספרים פוליטיים וביוגרפיות, בהן Ho אודות הו צ'י מין (1971) ו-The Powers That Be מ-1979 על אנשי התקשורת ויליאם ס. פיילי, הנרי לוס ופיל גרהם ועוד. לצד ספרי עיון כתב גם מספר רומנים, הראשון שבהם היה The Noblest Roman מ-1961.
בשנת 1981 הוציא לאור את ספרו The Breaks of the Game על משחק הכדורסל וליגת ה-NBA. במשך שארית חייו היה כתב ופרשן ספורט מעמיק ונלהב. בשנת 1989 פרסם את ספרו Summer of '49 על מאבק הבייסבול האפי בין ניו יורק יאנקיז לבוסטון רד סוקס ובשנת 1999 פרסם את ספרו רחב היריעה  Playing for Keeps אודות מייקל ג'ורדן.
הלברשטאם נהרג בתאונת דרכים, כשבועיים לאחר יום הולדתו ה-73.
כביש 55
כביש 55 הוא כביש רוחב ודרך היסטורית המובילה מכפר סבא שבשרון הדרומי עד מבואות העיר שכם שבשומרון, שם הוא מתחבר עם כביש 57 המוביל לבקעת הירדן ועבר הירדן, ועם כביש 60. אורכו של הכביש 25.5 ק"מ. בכביש נתיב אחד לכל כיוון והוא מואר לכל אורכו. בכביש שוליים למעט בגשרים, והעקיפה מותרת בו במספר מועט של קטעים.
היסטוריה
הדרך מקלקיליה לשומרון ולשכם דרך עזון היא אחת הדרכים העתיקות ביותר במערב השומרון. בסקר ארכאולוגי שבוצע באזור בשנות ה-80 של המאה ה-20 נמצאו לאורכו ביצורים מתקופת הברזל הקדומה II ועד התקופה ההלניסטית.
בחלק מהתקופות הייתה הדרך במצב תחזוקה רע, ונעשה שימוש בכביש 57 הצפוני והארוך יותר לחיבור תעבורתי בין אזור יפו והשרון הדרומי לאזור שכם. הכביש נסלל בשנת 1935 במסגרת הקלת הנגישות של כפרי השומרון לשכם. הכביש קיצר את הדרך מקלקיליה לשכם בכ-20 קילומטר לעומת המצב לפני סלילתו, עת נדרשו הנוסעים לעבור דרך טולכרם.
סלילת עוקף קלקיליה ועזון
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, היה "כביש 55" לציר מרכזי בתוכנית לפיתוח שורה של התנחלויות. באוגוסט 1978, הציג שר החקלאות אריאל שרון, שקיבל את האחראיות להקמת ההתנחלויות ביהודה ושומרון לאחר "המהפך" הפוליטי ב, ועליית הליכוד לשלטון, את תוכנית הפיתוח של האזור. שרון הכריז על תוכנית להקמת אשכול יישובים לאורך הכביש, שיכלול 2,000 יחידות דיור. המטרה הייתה ליצור חיץ בין היישובים הערבים בצפון ודרום השומרון, באמצעות התיישבות יהודית. ההתנחלויות שהוקמו לאורך הציר כללו את קרני שומרון, מעלה שומרון, אלפי מנשה, קדומים ועמנואל. באותה עת כביש 55 עבר בתוך קלקיליה, עזון ונבי אליאס. כביש 55 המשיך צפונית מזרחית מצומת כפר סבא מזרח היישר לתוך קלקיליה, עבר בקטע קצר של כביש 444 בתוך קלקיליה, והמשיך מזרחה. משיקולי ביטחון ותחבורה הכריז שר השיכון דוד לוי, בקיץ 1987, על תוכנית לסלילת כביש עוקף קלקיליה. בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה וריבוי מקרים של יידוי אבנים ובקבוקי תבערה על כלי רכב ישראלים שנסעו בתוך קלקיליה, אישר שר הביטחון יצחק רבין, בפברואר 1988, הפקעת קרקעות לצורך סלילת עוקף קלקיליה. שנה אחר כך, בפברואר 1989, נחנך הקטע הראשון של העוקף, באורך שלושה ק"מ, והוחל בסלילת עוקף עזון. במהלך טקס חנוכת העוקף הפגינו פעילי תנועת "כך" נגד הסלילה, בטענה שסלילת כבישים עוקפים היא כניעה לטרור. עוקף עזון נחנך באמצע שנות ה-90.
סלילת חיבור לכביש 531
בצידו המערבי, כביש 55 מתחבר לרחוב ויצמן בכפר סבא, המחבר את הכביש לקרבת צומת רעננה. בעבר נכלל קטע זה בכביש 55, ורוב התנועה על כביש 55 עברה דרך הרחוב הראשי של כפר סבא. עם סלילת כביש 531, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, נסלל חיבור למחלף אלישמע. תושבי שכונת "גאולים" בכפר סבא, עתרו לבית המשפט נגד סלילת הכביש. אחר כך נמשכו העבודות וביולי 2001, עתר תושב השכונה לבית המשפט לעניינים מינהליים לאסור על פתיחת קטע הכביש לתנועה, בטענה שהכביש הוקם שלא על פי תוכנית המתאר, על שטח ציבורי פתוח, וללא שמע"צ ועיריית כפר סבא דאגו להקמת מיגון אקוסטי שיגן על הבתים בשכונה מפני רעש.
ב-23 במאי 2002 נחנך לבסוף הכביש שמחבר את צומת עדנים דרך נווה ירק לצומת כפר סבא מזרח. כביש זה סומן בתחילה כחלק מכביש 55, במקום רחוב ויצמן שהוצא מהסימון של כביש 55 והוגדר כדרך עירונית. בהמשך שונה הסימון של הקטע החדש ומאז הוא נחשב לחלק מכביש 40, וכביש 55 מתחיל בצומת כפר סבא מזרח.
בניית גדר ההפרדה ומעבר אליהו
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2002, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר הפרדה החוצה את תוואי הכביש. לצורך הפרדת תנועת כלי הרכב הפלסטינים והישראלים לאורך הכביש, תוכנן תחילה כביש חדש בין קרני שומרון ליישוב מתן, כביש 5250, שישמש את התנועה הישראלית בלבד. כך שתנועת כלי הרכב הפלסטינים לכיוון קלקיליה והכפר חבלה תמשיך על כביש 55 שהמשכו לכיוון ישראל יחסם. לתוכנית כביש 5250, עלו התנגדיות רבות. בהן תושבי היישוב מתן שחששו מהתנועה הרבה שתעבור דרך היישוב. בנוסף תוואי הכביש עבר בשטח הררי קשה לבנייה ודרש הפקעה של מאות דונמים של קרקעות מהכפרים הפלסטינים, בנוסף לקרקעות שהופקעו לצורך בניית הגדר. במקום זאת נבנתה גדר ההפרדה באזור כך שתכלול גם את אלפי מנשה וכביש 55 בקטע המוביל אליה, שאחריו נבנה מעבר אליהו.
בעקבות הפסיקה נעשו שינויים בתוואי הגדר, אך הוגשו שתי עתירות נוספות על ידי המועצה המקומית אלפי מנשה, שביקשה לתקן את התוואי כך שיאפשר ליישוב להתרחב בעתיד, ומועצות חמישה כפרים פלסטינים, שביקשו לתקן את התוואי כך שיורחק מאדמותיהן ומבתיהן לכיוון הקו הירוק. בית המשפט קבע כי הפגיעה בעותרים הפלסטינים היא מידתית, דחה על הסף את העתירה של מועצת אלפי מנשה, וקיבל את התוואי שקבעה הממשלה. במאי 2010 השלים משרד הביטחון את ביצוע הוראת בג"ץ מספטמבר 2005, לשנות את תוואי גדר ההפרדה באזור אלפי מנשה. עם ביטולו והזזתו של תוואי הגדר, שלושה כפרים פלסטיניים הוצאו מהמובלעת שיצרה גדר ההפרדה: ראס א-טירה, א-דבעה וואדי רשא. בעוד שניים אחרים נשארו בה, הכפרים הבדוויים ערב א-רמאדין וערב אבו פרדה. עם זאת החיבור בין קלקיליה לחבלה נשאר כפי שנבנה, כלומר המעבר הוא במנהרה ששחלק מהאדמות החקלאיות של הכפרים נותרו מצדה השני של הגדר.
סלילת עוקף נבי אליאס והרחבת הכביש
בתחילת שנת 2016 הוחל בהכנות לסלילת עוקף נבי אליאס, שיסיט את תוואי כביש 55 אל מחוץ לכפר. לצורך כך הוצאו צווי הפקעה ל-104 דונם של קרקע חקלאית בקרבת הכפר נבי אליאס, שהייתה בבעלות פרטית של פלסטינים. בעלי האדמות עתרו לבג"ץ, שבנובמבר 2016 דחה את העתירה. 250 עצי זית עתיקים נכרתו לצורך סלילת הכביש העוקף. בינואר 2018 הסתיימו העבודות לסלילת הכביש והוא נפתח לתנועה.
התוכנית לסלילת מקטע עוקף פונדוק
בשנת 2021 הוחלט לסלול מקטע שיעקוף את הכפר אל-פונדוק, שנחשב לאחד הקטעים המסוכנים בכביש ומספר פעמים נרגמו מכוניות ישראליות כשנסעו בקטע הכביש העובר בתוך הכפר העוין.
לאחר שנבחן השטח ותוכנן תוואי לכביש, פלש פלסטיני בן הכפר פונדוק אל התוואי, והחל בבניה בלתי חוקית במקום. התרעותיה של תנועת רגבים, שדיווחה בראשית הבניה, לא טופלו, וכחלוף שנה הושלמה הבניה ובמקום ניצבת וילה גדולה בעלת מגרש רחב, החוסמת את תוואי הכביש המתוכנן.
אקסטרים אי
אקסטרים אי (באנגלית: Extreme E) הוא מרוץ מכוניות שטח חשמליות, המפוקח על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). בניגוד למרבית מרוצי המכוניות, המרוצים נערכים באזורים מרוחקים בעולם במטרה להעלות את המודעות להתחחמות האקלים העולמית. האליפות מקדמת גם ערכים של שוויון מגדרי, כאשר כל קבוצה מורכבת מנהג ונהגת מרוצים שחולקים ביניהם את התחרות בצורה שווה.
היסטוריה
פרויקט האקסטרים אי נוסד בשנת 2018 על ידי אלחנדרו אגג, המייסד של אליפות הפורמולה אי ונהג המרוצים גיל דה פראן. האליפות הוצגה לציבור בלונדון בינואר 2019. באותו האירוע הוצגה האונייה סנט הלנה, שתשמש כמרכז השליטה הנייד של האליפות. חברת קונטיננטל הוצגה כספק הצמיגים לאליפות וחברת CBMN הברזילאית כספקית הניאוביום שישמש לבניית הרכבים. אלי ראסל מונה למנהל השיווק הראשי של האליפות, קסטר וילקינסון ונינה דרייר מבחרת רד בול הוחתמו כמנהלי שיווק של האירועים.
בשנת 2020 החלה האליפות למשוך תשומת לב לאחר שקן בלוק התחרה עם המכונית בסטייג' האחרון של ראלי דקר. בספטמבר הודיע אלוף הפורמולה 1, לואיס המילטון, על הצטרפותו לאליפות כבעלים של קבוצת X44. בסוף אותו החודש החלו שישה ימי מבחן למכוניות שהתקיימו בדרום צרפת. במהלך המבחנים לקחו חלק גם ולטרי בוטאס, סבסטיאן לב וז'אן-אריק ורן. בנובמבר 2020 נמסרו הרכבים לקבוצות על מנת שאלו יוכלו לצבוע ולהתאים אותם בהתאם לצביעה הייחודית של כל קבוצה. לכל קבוצה הותר לבצע עד 100 ק"מ של נסיעות מבחן פרטיות במכונית. בדצמבר התקיים מבחן משותף לכל הקבוצות באראגון, ספרד.
בינואר 2021, שלושה חודשים לפני מרוץ הבכורה, הודיע ג'נסון באטן, אלוף הפורמולה 1, על הצטרפותו לאליפות כבעלים של קבוצה וכמתחרה. האליפות יצאה לדרך ב-3 באפריל 2021, עם המרוץ הראשון שהתקיים במדבר סמוך לאלילה, ערב הסעודית בהשתתפות תשע קבוצות. יוהאן כריסטופרסון ומולי טיילור, צמד הנהגים של קבוצת RXR בבעלות ניקו רוזברג זכו בניצחון הבכורה.
פורמט התחרות
סוף שבוע של מרוצים כולל ארבעה סבבים של תחרות נגד השעון וארבעה סבבים של תחרות: 2 מקצי דירוג שנערכים בשבת, חצי גמר, "מרוץ משוגע" (Crazy Race) ותחרות Shoutout. מקצי הדירוג מתבצעים כמרוץ נגד השעון וקובעים את המיקום לקראת המשך המרוצים, בשקלול כולל של תוצאות שני המקצים ביחד. שלוש הקבוצות הראשונות בדירוג עולות אוטומטית למקצה חצי הגמר, שתי הקבוצות הראשונות בחצי הגמר ממשיכות לגמר. שלוש הקבוצות הבאות מתחרות ב"מרוץ המשוגע", כאשר הקבוצה המנצחת עולה לגמר. שאר הקבוצות מתחרות במקצה ה-Shoutout, שלא מאפשר לעלות לגמר, אבל מאפשר צבירת נקודות.
בכל מקצה צריכה כל קבוצה להשלים שתי הקפות של המסלול: הקפה שמבוצעת על ידי הנהג והקפה המבוצעת על ידי הנהגת. סדר המתחרים נתון לשיקול דעת הקבוצה במקצה הדירוג הראשון. במקצה הדירוג השני הסדר הוא הפוך. בין כל הקפה יש זמן עצירה מינמלי של 45 שניות לביצוע ההחלפה בין הנהגים.
ראשיד נורגאלייב
ראשיד גוּמארוביץ' נורגאלייב (ברוסית: Рашид Гумарович Нургалиев; נולד ב-8 באוקטובר 1956, קזחסטן הסובייטית, ברית המועצות) הוא מדינאי רוסי. היה שר הפנים של רוסיה משנת 2004 ועד למאי 2012, המפקד על משטרת הפדרציה הרוסית.
ביוגרפיה
נורגאלייב נולד למשפחת שוטרים בקזחסטן.
ב-1972 סיים את בית הספר התיכון בכפר נאדוביצה בקרליה, שם מאוחר יותר עבד כמורה לפיזיקה (1979 - 1981) ולמד באוניברסיטת פטרוזאבודסק עד 1979.
החל מ-1995 עבד נורגאלייב בשירות הביטחון הפדרלי והיה מפקח ראשי במינהל הפיקוח הארגוני והיה ראש מחלקה במינהל לביטחון פנים של הפס"ב.
ב-1998 עבד במינהל הביקורת הראשי של סגל הקרמלין. ב-1999 חזר לפס"ב ועבד כראש המינהל למאבק בהברחות ובסמים של המחלקה לביטחון כלכלי בפס"ב (Управления по борьбе с контрабандой и незаконным оборотом наркотиков Департамента экономической безопасности ФСБ России). בשנת 2000 היה לראש מינהל הפיקוח וסגן מנהל הפס"ב.
ב-2002 מונה לראש המשטרה הפלילית של אם.וה.דה ועבד כסגן שר הפנים. נורגאלייב פעל להקמת מחלקה למלחמה בטרור כחלק מהמינהל הראשי למאבק בפשע המאורגן של משרד הפנים.
ב-2003 מונה לממלא מקום שר הפנים. ב-2004 היה לשר הפנים ולחבר בוועדה הלאומית למלחמה בטרור. במרץ 2011 נטל חלק ברפורמה המשטרתית הגדולה ביותר בתולדות רוסיה מאז 1917 עם הפיכת המיליציה למשטרת הפדרציה הרוסית. עם סיום תפקידו כשר הפנים הוא מונה לסגן מזכיר של המועצה לביטחון לאומי של רוסיה.
הוא נשוי ויש לו שני בנים - שניהם קצינים במשטרה.
הר מקלנן (ארץ ויקטוריה)
הר מקלנן (באנגלית: Mount McLennan) הוא הר נישא בצידו הצפוני של עמק טיילור, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
ההר מתנשא מעל קרחון קנדה, קרחון חבר העמים, וקרחון לופטוס.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי חוקר הארצות הקנדי צ'ארלס רייט, ממשלחת טרה נובה אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1913–1910.
התרסקות המסוק
ב-19 בנובמבר 1969 התרסק על צלע ההר מסוק. בהתרסקות נהרגו הגאולוג תומאס אי. ברג (Thomas E. Berg), והצלם הניו זילנדי ג'רמי סייקס (Jeremy Sykes); סייקס היה הניו זילנדי הראשון שנהרג על אדמת אנטארקטיקה.
פליצ'ה ג'ימונדי
פליצ'ה ג'ימונדי (באיטלקית: Felice Gimondi; 29 בספטמבר 1942 – 16 באוגוסט 2019) היה רוכב אופניים איטלקי. כונה "הפניקס". היה אחד מחמישה רוכבים שניצחו בכל שלושת הגרנד טורס.
ילדותו והתחלת הקריירה הספורטיבית שלו כחובב
ג'ימונדי נהג לרכב באופניים יחד עם אמו, דוורית שביצעה את עבודתה על גבי אופניים. ב-1964, ג'ימונדי התחרה במירוץ הכביש של המשחקים האולימפיים, וסיים במקום ה-33. אחרי שניצח בגרסת החובבים של הטור דה פראנס ב-1964, הוא הוחתם בקבוצת סאלבארני.
קריירה כמקצוען
בשנתו הראשונה כמקצוען, כתוצאה מפרישת רוכב אחר בקבוצתו הוא צורף לטור דה פראנס של 1965 בדקה האחרונה, וזכה במירוץ כשהוא הופך לגיבור לאומי איטלקי.
ב-1966 הוא זכה בשניים מחמשת המרוצים הקלאסיים (חמשת המונומנטים): פריז - רובא וג'ירו די לומברדיה.
ב-1967 הוא זכה בג'ירו ד'איטליה.
ב-1968 הוא זכה בטור של ספרד (הוואלטה אספניה).
ב-1969 הוא זכה שוב בג'ירו ד'איטליה.
ב-1974 זכה ג'ימונדי במירוץ הקלאסי מילאנו - סן רמו.
ב-1976 הוא זכה בפעם השלישית והאחרונה בג'ירו ד'איטליה.
הוא מחזיק בשיא ההופעות על הפודיום בג'ירו ד'איטליה: 9 בסך-הכל, מתוכן 3 זכיות במקום הראשון, פעמיים במקום השני וארבע פעמים במקום השלישי.
הישגיו מרשימים אף יותר בהתחשב בכך שרוב-רובה של הקריירה שלו כרוכב מקצועי התנהלה בצל הקריירה של אדי מרקס, הנחשב לרוכב האופניים הגדול בכל הזמנים.
ג'ימונדי פרש ב-1979, כשבאמתחתו 158 ניצחונות כמקצוען. בין פעולותיו אחרי פרישתו, היה דירקטור ספורטיף (מנהל ספורטיבי) למשך זמן קצר בקבוצת Gewiss, כיהן כנשיא קבוצת "Mercatone Uno" בזמן שרכב בה מרקו פנטאני וכיהן כנשיא קבוצת רכיבת-האופניים TX Active - Bianchi.
ב-16 באוגוסט 2019 נפטר כתוצאה מהתקף לב בעת ששחה בים בעת חופשה בג'ארדיני נקסוס שבסיציליה.
חומרים אסורים
ג'ימונדי נכשל פעמיים בבדיקות לאיתור חומרים אסורים: לראשונה ב-1968 בג'ירו של איטליה, ובפעם השנייה ב-1975 בטור דה פראנס.
רב מכר לרצח
רב מכר לרצח (באנגלית: A Murder of Crows, "רצח העורבים") הוא סרט מתח אמריקאי משנת 1999 שכתב וביים ראודי הרינגטון. את התפקיד הראשי משחק קובה גודינג ג'וניור.
עלילת הסרט
לאסון ראסל הוא עורך דין פלילי מבריק ומצליח מניו-אורלינס שברקורד שלו שורה ארוכה של זיכויים של נאשמים בעבירות רצח, המאבד את רישיונו לאחר שנמצא מכשיל משפט מטעמי מצפון במטרה להביא להרשעתו של נאשם שאכן ביצע את הרצח שיוחס לו.
פרישתו הכפויה מן המקצוע מביאה את ראסל לחופי פלורידה במטרה לכתוב רומן. במהלך שהותו במקום מגלה ראסל כי השכן שלו העונה לשם כריסטופר מארלו, כתב ספר על רוצח שהרג עורכי-דין שהביאו לזיכויים של פושעים. מארלו מעביר את הספר שטרם יצא לדפוס לעיונו של ראסל על מנת לקבל את חוות דעתו. כשמסתבר לו מפיו של הבלש המשטרתי כי מארלו מת באופן מפתיע, ראסל לא עומד בפיתוי ומוציא לאור את הספר תחת שמו שלו מבלי לדעת שהספר מתאר 5 רציחות שהתרחשו באמת. הספר הופך לרב-מכר וראסל זוכה לפרסום ארצי ולכסף רב. עד מהרה הופך ראסל לחשוד המרכזי בביצוע הרציחות המתוארות בספר.
ראסל נמלט מהמשטרה ומנסה בכל דרך לאתר את כותב הספר "האמיתי" שככל הנראה ביצע את הרציחות המתוארות בו. חקירה מאומצת אותה הוא עורך מביאה אותו לגלות את העקבות של הרוצח האמיתי הודות לרמזים שהותיר לו. השימוש שעשה הראשון בכמה דמויות מתגלה כלא מקרי לחלוטין. ראסל מגלה כי שמו של "השכן" המסתורי תואם למעשה את שמו של המחזאי האנגלי כריסטופר מארלו שהיה הראשון לכתוב את המחזה "דוקטור פאוסטוס", המתאר את סיפורו של פאוסט, שמכר את נשמתו לשטן. עלילה זו פותחה מאוחר יותר על ידי המחזאי הגרמני יוהאן וולפגנג פון גתה שאחת מיצירות הפאר שלו עונה לשם "פאוסט".
טעות אחת בודדת אותה ביצע כותב הרומן מביאה את ראסל לחשוף את זהותו. הוא מגלה שהאיש שעמד מאחורי הדמויות המחופשות שעטפו אותו בפלורידה (מארלו, הבלש גתה ואחרים) הוא למעשה מרצה לתיאטרון שאיבד את רעייתו ובתו, כאשר האחראי למותן זוכה בבית המשפט. בעקבות הזיכוי הוא יצא למסע נקמה בעורך הדין שזיכה אותו ובארבעה עורכי דין נוספים שזיכו רוצחים, ואשר לשיטתו "מכרו את נשמתם לשטן" וייצגו רוצחים, וכך באופן מטאפורי פעלו כפי שעשה ד"ר פאוסט.
הפצת הסרט בישראל
בעלי זכויות ההפצה של הסרט בישראל העדיפו לוותר תחילה על מימוש זכויות ההפצה בקולנוע, אך לאחר הצלחתו המסחררת ורמת הביקוש הגבוהה בספריות הדי.וי.די, הוקרן הסרט לבסוף גם בבתי הקולנוע ברחבי הארץ.
בית מגורים
בית מגורים הוא מבנה קבע המשמש באופן שגרתי למגורי אדם ומשפחתו. במובנו הכללי ביותר, זהו מבנה מעשה-ידי אדם המורכב מקירות ומגג ולפחות פתח כניסה אחד, שהוא בדרך כלל הדלת הראשית.
תפקיד ושימוש
הבית מספק מחסה מפני גשמים, שלגים, רוחות, חום, קור ופולשים זרים, בין אם בני-אדם או בעלי חיים. בעבר, ובחלקים מסוימים של העולם, גם כיום, ישנם בעלי חיים מבויתים החיים בבית בקרב בני האדם. לבית יש גם תפקיד רגשי חשוב והוא מהווה את מקום המבטחים של האדם ומשפחתו. חלקים מן הבית משמשים את כלל הקבוצה וחלקים אחרים מהווים את המקום הפרטי של האדם. מבחינה קוגניטיבית ורגשית הבית הוא מקום גאוגרפי שנרשם בתודעתו של אדם למשך כל ימי חייו.
במקרים רבים מעביר האדם חלקים גדולים מזמנו, ואף את מרבית זמנו, מחוץ לביתו (למשל במקום עבודתו), אולם ביתו משמש אותו לכל הפחות לשינה. אם נצמצם את ממדי הבית לממדיו הקטנים ביותר יהיה זה חלל המאפשר שינה. עם זאת, בתי מגורים משמשים בדרך כלל למגוון רחב של פעילויות כגון הכנת מזון, טיפוח עצמי, לימודים, עיסוק בתחביבים ועבודה, והללו נחשבים כחלק מהותי של המגורים בבית.
מושג הבית בתרבות ובחברה
הזכות לדיור היא אחת מזכויות האדם המוכרות במשפט הבינלאומי.
חסר בית הוא מצב וקטגוריה חברתית של אדם החסר קורת גג קבועה, בדרך כלל על רקע מחסור כלכלי. המונח "חסרי בית" עשוי לכלול אף את מגזר האוכלוסייה אשר לן במקלטים לחסרי קורת גג, המופעלים על ידי גופים פרטיים או ציבוריים. מספר קטן של חסרי בית בוחרים באורח חיים זה.
מבנה
לבית מגורים יש לפחות כניסה אחת (דלת או שער), ובדרך-כלל גם חלונות. הבתים מתחלקים לאזורים פרטיים ואזורים ציבוריים-משפחתיים. על פי ויטרוביוס, בן המאה ה-1 לספירה, ספר שישי פרק ה' סעיף 1 (רייך 1997) כבר לפני כ-2,000 שנה היו בבתי המגורים חדרים פרטיים. "החדרים הפרטיים הם אלה אשר לאיש אין רשות הכניסה אליהם ללא הזמנה, כמו חדרי שינה, טרקלינים, חדרי רחצה וכל היתר המשמשים צורך דומה" (שם 141).
עיצוב הבית
במקומות שונים ברחבי העולם קיימים מוזיאונים המציגים בתים בסגנונות בנייה שונים מתקופות שונות בהיסטוריה. במהלך ההיסטוריה הפך תכנון הבית, עיצובו וקישוטו לנושא בעל חשיבות ומשמעות חברתית ותרבותית.
היסטוריה
על פי יובל פורטוגלי (1999) עולה ממחקרים ארכאולוגים ואנתרופולוגים כי הבתים הקדומים היו כמעט זהים בצורתם המעוגלת לפני המעבר לצורה המצולעת. הצורה המעוגלת אליבא דפורטוגלי היא צורה טבעית יותר, ראשונית יותר. אולם, כאשר היישוב גדל וכמות הבתים גדלה והבתים נדחסים אלו לאלו צורתם הופכת להיות יותר מצולעת כמו חלת הדבש.
בתחילה היו בעלי החיים המבויתים מתגוררים בתוך המתחמים השבטיים ובתוך בתי המגורים. בחצר הפנימית של הבתים או מתחת לבתים. דוגמה מובהקת לכך היא מגורי החיות בתוך "בתי ארבעת המרחבים" של תקופת הברזל - היא תקופת השופטים והמלכים של ממלכת ישראל וממלכת יהודה. בבתי ארבעת המרחבים הראשונים היו החיות גרות בחצרות הפנימיות של הבתים ממש כאילו היו הם חלק מהמשפחה והיה להם "חדר משלהם".
האדריכל הרומי ויטרוביוס בן המאה ה-1 לספירה, לפני כ-2000 שנה, הותיר אחריו את ספר האדריכלות הראשון המוכר לנו כיום ובו הציג את רעיון הבקתה הפרימיטיבית. הספר "על אודות האדריכלות" תורגם לעברית ב-1997 בידי רוני רייך.
בהמשך, כאשר צמחה ההתמחות, היו האנשים עובדים בתוך בתיהם ובית המגורים נבנה והותאם למקצוע של בעלי הבית. רק בשלב מאוחר הרבה יותר, החלו להופיע אזורי תעשייה ומסחר שאליהם העובדים היו יוצאים מביתם והולכים לעבוד בהם. ככל שהתופעה הלכה והתרחבה כך בתי המגורים איבדו את התצורה העסקית-מקצועית שלהם והם הפכו ל"יחידות מגורים" בלבד.
כיום בנויים מרבית בתי המגורים מבטון, מלט לבנים וקירות גבס (בשילוב חומרים רבים אחרים), אם כי נמצאים בשימוש גם בתים הנבנים בעיקר מעץ ואף ממתכת.
חסידות אלכסנדר
חסידות אלכסנדר היא חצר חסידית שמקורה בעיירה אלכסנדר הסמוכה ללודז' שבפולין. עד לשואה הייתה פולין למרכזה של החסידות, והיא כללה כ־100,000 חסידים בגוונים שונים. בשואה נפגעה החסידות קשות כאשר רובם של החסידים נרצחו, והחסידות לא שבה למעמדה ההיסטורי בכמות לאחריה.
האדמו"ר הנוכחי הוא רבי ישראל צבי יאיר דנציגר. החסידות מונה היום מאות משפחות רובן הגדול בישראל ובארצות הברית.
חסידות אלכסנדר בפולין
יסודה של חסידות אלכסנדר בחסידות פשיסחא שהקים רבי יעקב יצחק מפשיסחה ('היהודי הקדוש'), שהיה תלמידו של החוזה מלובלין, ועוד בחיי רבו החל להנהיג קבוצת חסידים שנחשבה אליטיסטית, בשונה מחסידויות אחרות מאותה תקופה שבהן לא הייתה הבחנה בין אנשים פשוטים לבין בעלי מעמד. לאחר פטירתו של רבי יעקב יצחק מונה תלמידו רבי שמחה בונים מפשיסחה למנהיג העדה. בתקופתו התגברה המחלוקת בין תלמידי החוזה מלובלין לחבורת פשיסחה. לאחר פטירת רבי שמחה בונים הכתירו רוב החסידים את בנו רבי אברהם משה מפשיסחא לרבם, אבל לא ארכו ימיו ונפטר לאחר שנה וחצי, ואת מקומו מילא רבי יצחק מוורקא, הוא העמיד את הדרך של חסידי וורקא להרבות באהבת רעים ולהקפיד על מדת האמת וסלידה משקר באופן של אוהב את הבריות ומקרבן לתורה, מכונה 'הרבי הזקן' מוורקא. לאחר פטירתו עבר ההנהגה לגדול התלמידים רבי שרגא פייבל מגריצא היה גם תלמיד מובהק של רבי יעקב לורברבוים מליסא בעל הנתיבות המשפט, ולאחר פטירתו התמנה רבי מנחם מנדל מוורקא בנו של רבי יצחק מוורקא למנהיג העדה, הוא היה מפורסם לצדיק נסתר והיה מכונה הרבי "השתקן" וגם הרבה בנשיאות עול הכלל בעניינים בציבורים ובפדיון שבויים, מכונה 'הרבי הצעיר' מוורקא. בפטירתו עלה לכהן רבי דב בעריש מביאלה, השפיע פרנסה בהרחבה להחסידים, עד כדי כך ששבע שנות הנהגתו מכונה "שנות השובע", ערך שולחן בכל יום, מקצת מדברי תורתו נדפסו בספר "מגיד דבריו ליעקב".
לאחר פטירתו בשנת תרל"ו הוכתר רבי יחיאל דנציגר בנו של רבי שרגא פייבל מגריצא, גר אז בעיר פילץ ולאחר כמה שנים עבר להתגורר בעיר אלכסנדר. רבי יחיאל היה מכונה "השרף". נפטר בי"ד בשבט תרנ"ד (1894).
את מקומו של רבי יחיאל מילא בנו הגדול רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר. רבי ירחמיאל נפטר בכ"ט בטבת ה'תר"ע (1910) ללא שהותיר אחריו בנים. היה ידוע כחכימא דיהודאי וגם שפל ברך. רבי יעקב אריה מראדזמין אמר שנשמתו היא נשמת האור החיים הקדוש, וגם האוה"ח לא הותיר אחריו בנים. דברי תורתו נדפסו בספרו "ישמח ישראל".
לאחר פטירתו רוב חסידי אלכסנדר הכתירו כאדמו"ר את אחיו של בעל הישמח ישראל, רבי שמואל צבי דנציגר שנפטר בכ"ט בתשרי תרפ"ד 1923. שהיה ידוע כאוהב ישראל ועניו. דברי תורתו נדפסו בספר "תפארת שמואל".
מעט מהחסידים קיבלו את הנהגתו של רבי אהרן צבי לנדא, בנו של האדמו"ר רבי דב בעריש מביאלה, אולם הוא נפטר בפתאומיות חודשים ספורים בלבד לאחר מכן ואת מקומו ירש אחיו רבי אלימלך מנחם מנדל לנדא, שעבר לעיירה סטריקוב ובה הקים את שושלת סטריקוב.
לאחר פטירת התפארת שמואל הוכתר בנו רבי יצחק מנחם מנדל דנציגר. תחת הנהגתו של רבי יצחק מנחם הוקמה רשת של ישיבות ברחבי פולין בשם "בית ישראל", על שם האדמו"ר בעל הישמח ישראל. רבי יצחק מנחם דנציגר היה מחותנם של האדמו"רים מסוכטשוב, סלונים ואוסטרובצה. עם כניסת הנאצים לפולין ברח ללודז', ומשם לוורשה שם שהה במשך שנתיים. בכ"ג באלול תש"ב (1942) נרצח במחנה המוות בטרבלינקה. מקצת מדברי תורתו כונסו בספרו "עקדת יצחק". שאר כתביו וספריו אבדו בשואה.
החל משלהי המאה ה־19 התרחבה חסידות אלכסנדר לממדים גדולים, והייתה לאחת משתי החסידויות הגדולות בפולין (לצד חסידות גור). אדמו"רי אלכסנדר עמדו בראש תנועת החסידות בפולין והשפעתם על הציבור היהודי בפולין הייתה רבה. החסידים ייסדו מאות שטיבלעך בכל עיר ועיר, במקביל היא נקלעה לסכסוך ארוך עם חסידות גור, בנושאים כדוגמת מינוי רבנים ושוחטים ובבחירות מקומיות להנהגת הקהילות. להתעצמותה של החסידות תרמה ישיבת מרכזה בסמוך לעיר לודז', שהייתה המרכז התעשייתי של פולין ובה שכנה קהילה יהודית גדולה.
בתקופת המנדט הבריטי עלו מקצת מחסידי אלכסנדר לארץ ישראל, והקימו מרכזים קטנים של החסידות בתל אביב, בחיפה ברחובות וישיבת "ישמח ישראל" בירושלים.
אגודת ישראל
בתחילת ייסוד אגודת ישראל בשנת תרע"ב, חתם התפארת שמואל עם האגודה, אך זמן קצר לאחר מכן, לאחר שצפה כיצד יצא, יצא נגדה בחריפות. לאורך כל השנים היה לחץ חזק מאוד מהרבה אישים חשובים וחזקים שרצו שאלכסנדר ייכנס לאגודה, הן בזמן התפארת שמואל והן אצל בנו העקידת יצחק, אך עם כל זה דחו זאת מכל וכל ולא נכנסו לאגודה לעולם. אלכסנדר בפולין היתה הסמל של פרומקייט וקנאות, וניצבת הרחק מהפוליטיקה.
חידוש החסידות לאחר השואה
במהלך השואה הוכתה החסידות מכה קשה. מרבית החסידים ואיתם האדמו"ר העקידת יצחק וצאצאיו נספו במהלכה. בקיץ תש"ז (1947) הוקמה מחדש החסידות בארץ ישראל. שרידי חסידי אלכסנדר הכתירו לאדמו"ר את רבי יהודה משה דנציגר, חתנו של רבי בצלאל יאיר דנציגר שנשלח לארץ ישראל על ידי בן דודו בעל ה'עקדת יצחק', באמרו שהוא רואה עננים שחורים מעל שמי אירופה. גם חמיו, רבי בצלאל יאיר, תמך בעניין. הוא התיישב בירושלים והנהיג את חסידיו בבית הכנסת הוותיק בשכונת בית ישראל ואחר כך עבר לבני ברק. נפטר בכ"ג באדר א' תשל"ג 1973. מכונה ה"אמונת משה" על שם ספרו.
אחריו, הוכתר בנו רבי אברהם מנחם דנציגר, שהנהיג את החסידות ל"ב שנים עד פטירתו בי"ז באדר ב' תשס"ה. דברי תורתו כונסו בספרו אמרי מנחם.
עם פטירתו הוכתר בנו, רבי ישראל צבי יאיר דנציגר, האדמו"ר הנוכחי. הוא למד בישיבת סלבודקה, והיה לחתנו של הרב משה ברגמן מייסד ישיבת רשב"י. בתקופת כהונתו התרחבה והתפתחה החסידות בכל רחבי תבל, וגם הוקמו ונבנו כמה וכמה שטיבל'ך חדשים בארה"ק ובכל ארצות הגולה.
החסידות כהיום
חסידות אלכסנדר מונה מאות משפחות ברחבי תבל. אבל היא לא שבה למעמדה המרכזי לפני השואה. מרכז החסידות הוא בעיר בני ברק והיא מחזיקה בה מוסדות חינוך הכוללים כוללי אברכים, ישיבה קטנה, ישיבה גדולה ובתי מדרש; תחת מרכז חסידי אלכסנדר.
וכן בתי כנסת בירושלים, מודיעין עילית, עמנואל, ביתר עילית, אנטוורפן, בורו פארק, לייקווד, מונסי, גולדרס גרין וסטמפורד היל שבלונדון, וציריך. הרחוב בבני ברק בה שוכן מבנה הישיבות נקרא בשם "אדמו"רי אלכסנדר".
אלכסנדר בורו פארק
בשנת תשמ"ד פרשו כמה חסידים והכתירו את הרב יחיאל מנחם זינגר בנו של הרב יעקב פייבל, בנו של רבי יצחק מאיר זינגר, אב"ד העיר אלכסנדר חתנו של בעל "תפארת שמואל" כאדמו"ר מאלכסנדר בורו פארק. נפטר בשנת תשמ"ט ובמקומו מילא בנו, הרב יוסף יצחק מאיר זינגר. יש לו בתי כנסת בבני ברק ובאשדוד, וישיבה כלל חסידי בבורו פארק "תפארת שמואל".
ספרי החסידות
חסידות אלכסנדר עשירה בספרות תורנית, עיונית וסיפורית. לספרי האדמו"רים וספרים על אדמו"רים, ראו בערכי אדמו"רי אלכסנדר.
אליפות העולם בשחייה 1998
אליפות העולם השמינית בשחייה נערכה בפעם השנייה בפרת', אוסטרליה לאחר 7 שנים, ב-8 בינואר - 17 בינואר 1998. האליפות כללה את ארבעת המקצועות האולימפיים: שחייה, קפיצה למים, שחייה צורנית וכדורמים, ובנוסף התקיימה תחרות שחייה במים פתוחים. בתחרות השתתפו 1371 ספורטאים, מ-121 מדינות.
גרייהאונד איטלקי
הגרייהאונד האיטלקי (באנגלית: Italian Greyhound) שייך למשפחת הכלביים.
אליפות העולם בשחייה 1998
האליפות החלה בשערורייה, לאחר שספורטאים מסין נשלחו חזרה לארצם עקב חומרים אסורים שנימצאו אצלם כבר בשדה התעופה של פרת'.
גרייהאונד איטלקי
היסטוריה של הגזע
בצורתו הננסית התבסס הגזע בתקופת האימפריה הרומית.
אליפות העולם בשחייה 1998
ארצות הברית ניצחה באליפות עם 16 מדליות זהב ו-30 בסך הכל. רוסיה סיימה שנייה עם 11 מדליות זהב (10 מדליות זהב שצברה רוסיה הגיעו מקפיצות למים, שחייה צורנית ושחייה במים פתוחים) ו-16 בסך הכל. אוסטרליה סיימה שלישית עם 7 מדליות זהב, כולן בשחייה (סיימה במקום השני בשחייה) ובסך הכל צברה 24 מדליות.
גרייהאונד איטלקי
היסטוריה של הגזע
נשות רומי נהגו להתהדר בכלבי שעשועים מסוגים שונים, בעיקר במזרח, אבל גם בכלבים הננסיים והמהירים שעדינותם הרבה שבתה את לבן.
בעבר שימש לצייד ארנבות בצרפת, ובגרמניה היה ידוע גם כסייען לציד בעזרת נשר מאולף. באותה תקופה הגזע היה חזק וגדול יותר מהיום. בתקופת הרנסאנס הגזע הפך לפופולרי יותר ויותר עד שבמאה ה-16 זכה הכלב לשמו - גרייהאונד איטלקי. מכאן ואילך יש תיעוד להתפשטותו באירופה. לאנגליה הוא הגיע בתחילת המאה ה-17 ולארצות הברית רק במאה ה-19.
אליפות העולם בשחייה 1998
השחיינים הבולטים
מייקל קלים, זכה ב-7 מדליות, 4 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. בנוסף, בלטו השחיינים לני קרייזלברג, זכה ב-3 מדליות (2 זהב, 1 כסף), גרנט האקט , 3 מדליות (2 זהב 1 כסף) ואיאן ת'ורפ , השחיין הצעיר ביותר בהיסטוריה של אליפויות העולם שזכה במדליית זהב, בגיל 15 ו-3 חודשים, 3 מדליות (2 זהב 1 כסף). מרסל ואודה זכה ב-3 מדליות (1 זהב ו-2 כסף), אלכסנדר פופוב  זכה ב-3 מדליות (1 זהב ב-100 מטר חופשי, 1 כסף ו-1 ארד), קורט גרוט, זכה אף הוא ב-3 מדליות, (1 זהב, 1 כסף ו-1 ארד).
גרייהאונד איטלקי
זכרים ונקבות
צורתו של הגרייהאונד האיטלקי מוארכת, מבנהו מזכיר בצורה מיניאטורית את זה של הגרייהאונד ושל הסלוגי.
אליפות העולם בשחייה 1998
שיאי עולם
באליפות זו, לראשונה, לא נקבע אף שיא עולם, אך נקבעו 8 שיאי תחרות חדשים (3 לנשים ו-5 לגברים) במשחי הגמר.
כדורמים
{| cellpadding="2"
נשים
7 - 6  8 - 5
גרייהאונד איטלקי
הגזע בישראל
בארץ הגזע חדש ונדיר יחסית. בשנות ה-80, הגיעו מספר כלבים לארץ מרוסיה, אך הגזע נעלם בהדרגה. בשנים האחרונות נוספו מספר כלבי יבוא והגזע נמצא בעלייה ברישום המלטות וגורים.
אליפות העולם בשחייה 1998
גברים
6 - 4 הונגריה יוגוסלביה 9 - 5
שחייה
3 שחיינים יצגו את ישראל באליפות. איתן אורבך סיים במקום ה-7 במשחה ל-100 מטר גב, יואב ברוק סיים במקום ה-15 במשחה ל-50 מטר חופשי ומיקי חליקה סיים במקום ה-13 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
נפתלי הירצקא פרנקל
הרב נפתלי הירצקא פרנקל (כ' בתמוז תרצ"ט, יולי 1939 - ה' בטבת תשע"ז, 3 בינואר 2017) היה חבר בד"צ העדה החרדית ורב קהילת חוג חת"ם סופר בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בעיירה מאקווא בהונגריה להינדא ויהושע פרנקל שהיה שוחט ובודק וחזן. בשנת תש"ט (1949) עלה לישראל. למד בישיבת 'בית יוסף צבי' דושינסקיא תחת הנהגתו של הרב ישראל משה דושינסקי. בתשכ"ב התחתן עם מרת חיה שרה, בתו של הרב יששכר דב גולדשטיין, רב קהילת חוג חת"ם סופר בירושלים וראש כולל שומרי החומות. לאחר נישואיו למד בכולל תרביצ"א של חסידות דושינסקיא וכן למד אצל רבי יצחק יעקב וייס, גאב"ד 'העדה החרדית', והוסמך על ידו להוראה. בתש"ל מונה למו"ץ בעדה החרדית. בסיון תשס"ו התמנה לדיין בבד"ץ העדה החרדית והיה מראשי מערכת הכשרות שלה. הרב פרנקל היה רב קהילת חוג חת"ם סופר בירושלים ורב בית כנסת "אהל ישראל" בשכונת תל ארזה.
נפטר בה' בטבת תשע"ז בגיל 77 בבית חולים לניאדו בנתניה, לאחר אירוע מוחי שעבר כמה חודשים קודם לכן. הלווייתו התקיימה בהשתתפות אלפים בקריית צאנז שבנתניה ובסמוך לבנין זופניק בירושלים, הספידוהו האדמו"ר מצאנז והרב יצחק טוביה וייס. נטמן בהר המנוחות.
לאחר מותו חתנו, הרב משה מרדכי ווידער, "אב"ד לינז", מילא את מקומו בראשות כולל שומרי החומות, ובנו הרב אהרן שמואל, איש חסידות דושינסקיא, מילא את מקומו בקהילת חוג חתם סופר ירושלים.
משפחתו
לרב פרנקל נולדו חמישה בנים ושבע בנות, ביניהם:
ספריו
לאחר פטירתו הוציא לאור נכדו רבי לייבוש הלברשטאם ספר "פנ"ה הודה" לזכרו
המטרופוליט סטפן
המטרופוליט סטפן (בבולגרית: Стефан I-екзарх, 7 בספטמבר 1878 – 14 במאי 1957) היה הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית בבולגריה. חסיד אומות העולם שסייע בהצלת יהודי בולגריה, מגירוש אל מחנות ההשמדה, בשנת 1943.
ביוגרפיה
המטרופוליט סטפן נולד בשם סטויאן פופגריגורייב שוקוב, בכפר שירוקה לקה (Широка лъка) אשר בדרום בולגריה, סמוך לגבול היווני.
בין השנים 1896–1900, עבד בתפקידי הוראה שונים בכפרים הסמוכים. את ההסמכה לכמורה הוא קיבל בעיר קייב בשנת 1904. עד שנת 1910 לימד בבית הספר לבנים בעיר פלובדיב. בשנה זו מונה למזכיר הפטריארכיה הבולגרית באיסטנבול, בשם הנזיר סטפן. לאחר תום מלחמת הבלקן הראשונה, שב לבולגריה והתיישב בעיר סופיה. בין השנים 1915–1919, התמחה בתאולוגיה בשווייץ. בשנת 1922 מונה לבישוף של העיר סופיה, תפקיד בו כיהן 22 שנים. בשנים אלו סייע רבות לפליטים בני לאומים שונים, אשר הגיעו לבולגריה לאחר מלחמת הבלקן הראשונה ומלחמת העולם הראשונה ולא נחשבו לאזרחים בולגרים על ידי השלטונות. לחלק מהפליטים ניתן דרכון ננסן ו-4,000 מהם גורשו מבולגריה בספטמבר 1939, רובם יהודים. ב-16 באפריל 1925 יצא המטרופוליט סטפן ללא פגע מהפיגוע בכנסיית סווטה נדליה, אף על פי שגג הכנסייה קרס מעל הבמה ממנה נשא את דרשתו.
הצלת יהודי בולגריה
ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה אל ההסכם התלת-צדדי שבין גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והאימפריה היפנית. בתמורה להצטרפותה סופחו אליה שטחי תראקיה ומקדוניה שנלקחו מיוון ומיוגוסלביה אותן כבשה גרמניה.
בתחילת 1942, בעקבות ועידת ואנזה החל משרד הפנים הבולגרי בתכנון הטיפול ב"שאלה היהודית" בדומה לפתרון הסופי שתוכנן על ידי הנאצים לשאר אירופה. בינואר 1942, החלו דיונים בממשלה הבולגרית, שכותרתם: "פתרון סופי של בעיית היהודים בבולגריה", כלומר – גירושם למחנות ההשמדה והחרמת רכושם. בתאריך ה-22 בפברואר 1943 נכנע המלך הבולגרי וחתם על צו הגירוש. ב-4 במרץ 1943 החל מבצע גירושם של יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט (בשטחי סרביה המודרנית) והם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. הגירוש בוצע על ידי שוטרים בולגרים, אשר הכו את המגורשים ובזזו את רכושם.
ב-9 במרץ 1943 נחתמו צווי גירוש ל-6,365 יהודים מקהילות "בולגריה הישנה" ובכללם 2,500 מיהודי סופיה. ראשי הקהילה הרבנים אשר חננאל ודניאל ציון פנו לסטפן וביקשו את עזרתו. סטפן נפגש עם המלך, ביקש ממנו לבטל את הגירוש וציין שיינתן מחסה לכל יהודי בולגריה בכנסיות. במקביל, אחד ממנהיגי הקהילה פנה אל סגן יו"ר הפרלמנט, דימיטר פשב שהיה בן כיתתו וידידו וסיפר לו על התוכנית הסודית. לאחר שפשב וידא את אמיתות הידיעות, (שעמדו בניגוד לסיכום שהיה ידוע להנהגה הבולגרית). הוא זימן למשרדו ב-9 במרץ כמה חברי פרלמנט ממתנגדי תוכנית הגירוש ואת שר הפנים גברובסקי שהיה פטרונו של בלב, ראש הקומיסריון לענייני יהודים. הוא חשף בפניו את גילוי המזימה ודרש ממנו לבטל את מבצע הגירוש תוך כדי איום בקיום דיון בפרלמנט שיביא להפלת הממשלה. הלחץ של הכנסייה וקומץ חברי הפרלמנט, גרם להשעיית צו הגירוש.
באפריל 1943, פרסמה הכנסייה הבולגרית "קול קורא" המביע התנגדות לכל צורה של גזענות ובכלל זה רדיפת יהודים וציינה כי לא תוכל לציית לחוקים כאלו. המלך נכנע פעם נוספת ללחץ הגרמני והחליט לגרש את כל יהודי סופיה לערי השדה. גם במקרה זה, פנה סטפן למלך במכתב, המרמז שיוטל חרם דתי על המלך ובו נכתב "אל תרדוף אחרים, שמא ירדפו גם אותך. אלוהים צופה על מעשיך מהשמים ". עוד ביצעו כמרי הכנסייה טקסי התנצרות המוניים ליהודים, במטרה למנוע את רציחתם. הגירוש לערי השדה אמנם התבצע, אך יהודי סופיה לא נשלחו אל מחנות ההשמדה.
אחרית דבר
בולגריה הייתה המדינה היחידה בתקופת מלחמת העולם השנייה, אשר מסרה בהסכם ובאישור המלך יהודים שהיו בחזקתה לידי הנאצים, תוך ידיעה ברורה על גורלם הצפוי. 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט נספו רובם ככולם במחנות ההשמדה. עם זאת, היהודים שהיו אזרחי בולגריה והתגוררו בתחומה לא נפגעו וגם במקרה הזה, מדובר במדינה היחידה באירופה, שהייתה נתונה תחת כיבוש נאצי ויהודיה לא נשלחו אל מחנות ההשמדה. בשנת 1941 נמנו בבולגריה 48,000 יהודים ובשנת 1945 מנו בני הקהילה 51,000 נפשות.
המטרופוליט סטפן, כיהן בין השנים 1944–1945, כסגן הפטריארך של בולגריה. ב-21 בינואר 1945, הוא נבחר לתפקיד ראש הכנסייה הבולגרית. למרות התנגדותו למעורבות כמרים בפוליטיקה הפנימית, היחס של השלטון הקומוניסטי לדת בבולגריה, גרם לו למתוח ביקורת גלויה כלפי המשטר. הוא אולץ להתפטר ממשרתו ב-6 בספטמבר 1948, פרש למנזר בעיירה באניה שבמחוז פלובדיב, שם הלך לעולמו בתאריך 14 במאי 1957. בתאריך 12 במרץ 1992, 49 שנים לאחר הצלת יהודי בולגריה הכירה מדינת ישראל במטרופוליט סטפן כחסיד אומות העולם. בטקס שנערך במוסד יד ושם, קיבלה את האות בשם המטרופוליט סטפן, אחייניתו.
שיר הפלאפל
שיר הפלאפל (מכונה גם במילות הפתיחה של הפזמון: ולנו יש פלאפל) הוא שיר עברי שכתב דן אלמגור, הלחין משה וילנסקי ובוצע לראשונה על ידי ברוך נדב סולן להקת רביעיית איילון בשנת 1957.
השיר נכתב במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל, ומיד עם פרסומו הפך לפופולרי. הוא הופיע באלבומה של רביעיית איילון "ניו יורק – תל אביב" (1959). השיר זכה לגרסאות כיסוי, בהן של שושנה דמארי, צלילי העוד, ושל נסים גרמה, המוכרת אף יותר מהביצוע המקורי.
הפזמון מתאר את הפלאפל כמאכל הלאומי של מדינת ישראל. הפזמון מזכיר גם את שתיית הגזוז המקובל לשתותו לצד אכילת הפלאפל, את הפלפל החריף שמקובל להוסיף לפלאפל בפיתה ואת עדיפותו של הפלאפל המיוצר בידי יוצאי תימן, על פני זה המיוצר בידי אשכנזים.
השיר מופיע גם בספר הפזמונים של דן אלמגור הצ'ופצ'יק של הקומקום (2010).
בראיונות עמו סיפר אלמגור כי בסביבות שנת 2010 עדכן את השיר וכתב לו בית נוסף הפותח במילים "השיר הזה נכתב לפני הרבה שנים". הבית מציין כי גם לאחר כחמישים שנה מכתיבת השיר, הפלאפל עודנו הוא המאכל הלאומי בישראל.
ונציה של הצפון
ונציה של הצפון הוא שמן הלא-רשמי של מספר ערים בצפון אירופה המוכרות בזכות התעלות שלהן, המזכירות במקרים רבים את העיר האיטלקית ונציה:
זוגדידי
זוּגדידי (בגאורגית: ზუგდიდი) היא בירתה ההיסטורית של סמגרלו, המחוז ההיסטורי שבמערב גאורגיה. כאשר היא ממוקמת בצפון-מערב סמגרלו. היא מהווה מרכז מנהלתי של נפת זוגדידי, ובירת מחוז סמגרלו וסוואנתי עילית. זוגדידי שוכנת על גדת נהר צ'חוֹאוּשי (ჩხოუში) במרחק 110 ק"מ מהים השחור. היא הוכרזה לעיר בשנת 1918, ואוכלוסייתה מונה 42,998 איש.
בעיר עוברת מסילת ברזל, ודרכים חשובות במדינה (זוגדידי-מסטיה, שבנפת מסטיה). בזוגדידי ישנם מפעלים חשובים, ביניהם מפעל לתה. בשנת 2005 הוקם בזוגדידי בית חולים מודרני לחולי לב. כמו כן יש בעיר יש בית ספר גבוה צרפתי-גאורגי. ליד זוגדידי, לפני הכניסה לסכר אנגורי, שעל נהר האנגורי, מפעל ההידרו-אלקטרי הגדול ביותר בקווקז.
היסטוריה
שמה של זוגדידי מורכב מ-2: זורג-דידי (דידי פירושו גדול). לראשונה נזכרת בכתובים בתחילת המאה ה-17, כמרכז הפוליטי, האדמיניסטרטיבי והתרבותי של נסיכות אודישי או נסיכות מגרליה. ושימשה ככזו עד ל-1803. נסיכי דדיאני בנו במחצית השנייה של המאה ה-19 ארמון. בשנים 1855–1857 הייתה תחת שליטת האימפריה העות'מאנית, ולאחר מכן תחת שליטת האימפריה הרוסית. שהיה בבעלותו של צ'ארלס לואיס נפולאון מוראט, נכדה של אחותו של נפולאון, שנשא לאישה, בשנת 1868, את ביתו של אחד משליטי מגרליה האחרונים, סלומה דדיאני. הארמון נשרף בשנת 1894 ושוחזר בשנת 2000. ארמון דדיאני הפך למוזאון היסטורי בשנת 1921. וכולל בין מוצגיו את מסכת המוות של נפולאון, תמונה של הקיסר הצרפתי, על חימושו, סמלי האצולה שלו, רהיטיו וספריו.
יהודי זוגדידי
בהסכמת הנציג הסובייטי לענייני דתות בנו יהודי העיר בית כנסת, שהחל לפעול בשנות ה-40. לנוכח פעולה זו של סולק הנציג הסובייטי לענייני דתות מתפקידו.
פרנץ אולנדורף
חיים (פרנץ היינריך) אוֹלֶנְדוֹרְף (Franz Heinrich Ollendorff; 15 במרץ 1900 – 9 בדצמבר 1981) היה פיזיקאי, ממקימי הפקולטה להנדסת חשמל, פרופסור להנדסת חשמל בטכניון וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת תשי"ד (1954).
קורות חיים
פרנץ אולנדורף נולד בשנת 1900 בשרלוטנבורג שבברלין, בירת גרמניה למרתה לבית ווהלאואר (Wohlauer) ואיש העסקים נתן אולנדורף. הוא למד הנדסה ב, בה המשיך לימודיו וסיים תואר דוקטור בשנת 1921. במהלך לימודיו היה אולנדורף סטודנט של מקס פלאנק ועבד במכון מקס פלאנק וכן שימש כאסיסטנט של אלברט איינשטיין. לאחר לימודיו עבר לאוניברסיטת דנציג, בה ביצע מחקרים בתדרי הרדיו ושם הכיר את אשתו, רות לבית קלטר (מתרגמת ומורה לחלילית).
בשנת 1924 בעקבות התנגדות אנטישמית להעסקתו שהובלה על ידי פרופ' פטרסן עזב אולנדורף את משרתו באוניברסיטת דנציג ועבר לעבוד כמהנדס ראשי בחברת סימנס. לאחר מכן חזר לאוניברסיטת ברלין, שם כיהן כמרצה (פריבט-דוצנט) במחלקה של ארנסט אולריך, משרה שממנה הודח בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון וחקיקת החוק להחזרת הפקידות המקצועית הלאומית על כנה. במהלך עבודתו כמרצה באוניברסיטת ברלין פרסם מספר ספרים חשובים בנושאי התאוריה האלקטרומגנטית. כמו כן פיתח את מתמטיקת הפזורים מתוך המתמטיקה של המספרים המרוכבים.
בברלין עסק בנוסף בחינוך בבית הספר היהודי. בשנת 1926 ביקר אלונדורף בארץ ישראל ומסר הרצאות אורח בטכניון. בשנת 1934 העתיק את בית הספר לירושלים יחד עם תלמידי בית הספר ולאחר מכן שב לגרמניה והיה פעיל ב"עליית הנוער". בשנת 1937 עלה יחד עם אשתו לארץ ישראל והצטרף לסגל הטכניון. בטכניון, אשר בו לימד משך 44 שנים, ייסד בשנת 1938 את המחלקה להנדסת חשמל, בה שימש דיקן הפקולטה הראשון. בשנת 1939 הועלה לדרגת פרופסור. בשנת 1955 מונה לפרופסור מחקר, הראשון בטכניון במעמד זה. בסוף 1956 מונה לפרופסור מחקר באוניברסיטת קליפורניה, אך עם תחילת מבצע סיני חזר לישראל.
במקביל לעבודתו בטכניון הצטרף אולנדורף לסגל המורים של בסמ"ת, שבו לימד עד לשנת 1975. שם הקים את המגמה לחשמל (שנקראה אז זרם חזק) ומגמת רדיו שלימים הפכה למגמת אלקטרוניקה. אשתו עבדה כמורה למוזיקה, לזוג לא היו ילדים. אמו נשלחה ב-1942 לטרזיינשטט, שם נספתה.