cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קייס סעיד
ביוגרפיה
ב-25 ביולי 2021, על רקע ההפגנות המתמשכות הנוגעות לתפקוד לקוי של הממשלה בנושא מגפת הקורונה בתוניסיה וחשד לשחיתות שלטונית, השעה פיטר סעיד את ראש ממשלת תוניסיה, הישאם משישי, הקפיא את פעילות הפרלמנט ל-30 יום, ביטל את חסינות חברי הפרלמנט, ושמר לעצמו את הזכות לפטרם כרצונו. רבים בעם התוניסאי הביעו חשש שצעדיו של סעיד יגררו את תוניסיה בחזרה למשטר סמכותני כפי שהיה בה עד 2011, ויבטלו את ההישגים השבריריים של מחאת האביב הערבי. ב-29 בספטמבר מינה סעיד לראשות הממשלה את נג'לא בודן רמדאן, האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה, והגיעה לתפקיד ללא ניסיון פוליטי.
ב-5 בפברואר 2022 הודיע ​​סעיד על פירוק המועצה העליונה של השלום, גוף עצמאי שהוקם ב-2016 למינוי שופטים. הנשיא התוניסאי האשים את הגוף בהטיה ובהשפעה של מפלגת א-נהדה האיסלאמיסטית. ימים לאחר מכן הודיע ​​סעיד כי החליף את מועצת השלום העליון בגוף "זמני" אחר ונתן לעצמו את הסמכות לפטר שופטים ולאסור עליהם לשבות. ב-6 בפברואר 2022 פיזר סעיד את מועצת השיפוט העליונה בטענות לשחיתויות ברשות השופטת, ובמקביל הודיע בתקשורת שיתיר הפגנות שלוות כנגד המהלך. ב-22 במרץ 2022 פיזר את הפרלמנט המושעה לאחר שאושרה בו הצעת חוקה לשלילת סמכויותיו.
קייס סעיד קידם חוקה חדשה שאישורה דרש משאל עם, שהתקיים ב-25 ביולי 2022. חוקה זו נועדה להחליף את החוקה שנוצרה בשנת 2014, לאחר המהפכה ב-2011 , פחות משליש מבעלי זכות הבחירה השתתפו במשאל העם על שינוי החוקה, שבו זכה קייס סעיד ב–94.6% מהקולות. בעקבות ניצחון זה, הוא יוכל למנות ולפטר ראש ממשלה, שרים ושופטים ללא אישור פרלמנטרי. בדצמבר 2022 התקיימו בחירות פרלמנטריות כאשר רק 8.8% השתתפו בבחירות. חודש לאחר מכן פרסם בית הדין האפריקאי לזכויות אדם החלטה כי מהלכיו של סעיד שריכזו את מלוא הכוח הפוליטי בידיו לא היו חוקתיים.
יחסו להומוסקסואליות ולפמיניזם
בראיון שנערך ביוני 2019 לעיתון Acharaâ Al Magharibi, אמר סעיד שהוא תומך בעונש המוות, שהושעה ב-1991 בתוניסיה. הוא גם הצהיר כי ההומוסקסואליות, או יותר נכון הביטוי הציבורי שלה, ממומנת ומעודדת על ידי מדינות זרות, ואמר לעיתון כי:
הוא נקט גם עמדות שמרניות בנושאי נשים ופמיניזם, ויצא נגד שוויון מגדרי בנושאי ירושה, בהתאם לפרשנות החוק הדתי שבמדינה.
יחסו לישראל וליהדות
סעיד מתנגד להסדרת יחסי ישראל–תוניסיה באומרו שישראל נמצאת במלחמה עם העולם המוסלמי, וכי כל מנהיג מוסלמי שמנרמל את יחסי החוץ שלהם עם הציונים, צריך להיות מועמד לדין באשמת בגידה. הוא אמר כי למדינתו אין שום בעיה עם יהודים, וכי תוניסאים, כולל אביו, הגנו על יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
על פי דיווח בעיתון הערבי הבינלאומי "ראי אל-יום", נשיא תוניסיה קייס סעיד ביקש להתקרב לישראל בשנת 2022.
מרצדס-בנץ T2
מרצדס-בנץ T2 (בגרמנית: Mercedes-Benz T2) הם קשת רחבה של דגמים במספר תצורות של כלי רכב מסחריים מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס-בנץ, אשר יוצרו בין השנים 1967–1996 בגרמניה.
בין השנים 1969–2000 הורכבו דגמי "מרצדס-בנץ L 319" באיראן על ידי יצרנית המכוניות האירניות "Iran Khodro" ברישיון מרצדס.
רו מקלנהן
רו מקלנהן (באנגלית: Rue McClanahan; 21 בפברואר 1934 – 3 ביוני 2010) הייתה שחקנית אמריקאית זוכת פרס אמי. נודעה בעיקר בזכות גילום דמותה של בלאנש בסדרת הטלוויזיה "בנות הזהב".
ביוגרפיה
מקלנהן נולדה באוקלהומה לאב קבלן בניין ואם קוסמטיקאית, צאצאי מהגרים מאירלנד ושבטי אינדיאנים. בסיום לימודיה התיכוניים למדה תיאטרון וגרמנית באוניברסיטת טולסה. בשנת 1957 הופיעה לראשונה כשחקנית במחזה באוף ברודוויי, ובשנת 1969 שיחקה לראשונה בברודוויי וגילמה דמות ראשית במחזה "ג'ימי שיין", לצדו של דסטין הופמן. באותה שנה זכתה בפרס אובי לשחקנית בתפקיד ראשי במחזה "מי שמח עכשיו". כעבור שנה הופיעה באופרת הסבון "עולם אחר" וזכתה להכרה ציבורית.
בשנת 1996 השתתפה בסרטו של גארי מרשל "אלוהים היקר", בתפקיד אימו של גרג קיניר. בשנת 1997 שיחקה בקומדיה "קומדיה בלב ים" לצידם של ג'ק למון וולטר מתאו, ודיבבה בסרט "משאלתה של אנאבל". בשנת 1999 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "מחסה בטוח" ברשת The WB, למשך עונה אחת.
לאורך השנים השתתפה במספר סדרות נוספות וסרטי קולנוע ספורים, וכן השתתפה במחזות תיאטרון ובמחזות זמר. תפקידה הקבוע האחרון היה בקומדיית המצבים "חיים שפלים" ("Sordid Lives") בשנת 2008. ב-2009 הופיעה בתפקיד אורח בפרק בסדרה "חוק וסדר".
מקלנהן הייתה צמחונית אדוקה. בשנת 1997 אובחנה כחולה בסרטן השד, ממנו החלימה. בשנת 2009 סבלה מבעיות לב ובראשית 2010 עברה אירוע של שבץ מוחי. באותה שנה עברה אירוע שבץ נוסף, וכעבור שלושה ימים נפטרה בגיל 76. בעת מותה הייתה נשואה בפעם השישית. בשנת 2007 יצא לאור ספרה האוטוביוגרפי "חמשת בעלי הראשונים".
מנואל אמצ'סורה
מנואל אמצ'סורה גואסו (בספרדית: Manuel Amechazurra Guazo; 8 במרץ 1888 - 13 בפברואר 1965), לעיתים נקרא בשם מנולו (Manolo), היה כדורגלן ספרדי-פיליפיני ששיחק בראשית המאה ה-20 כבלם. אמצ'סורה שיחק במספר קבוצות ברחבי אנגליה וקטלוניה, כשהבולטת שבהן היא ברצלונה, שם שיחק בשתי קדנציות: בין 1906 ל-1908 ובין 1909 ל-1915.
קריירה
אמצ'סורה נולד בלה קרלוטה, נגרוס שבפיליפינים בפיליפינים לאב ממוצא בסקי ולאם ממוצא קנטברי. משפחתו והוא היגרו כשהיה בגיל צעיר לברצלונה, בירת קטלוניה שבספרד. בברצלונה החל לשחק כדורגל, כבלם, וב-1902 הצטרף לקבוצה המקומית אייריש. באייריש שיחק במשך 4 שנים, וב-1906 עבר לקבוצה הבכירה בעיר ובאזור, ברצלונה. ב-1907 הפך גם לחבר הנהלה במועדון, ושנה לאחר מכן עבר מברצלונה לאנגליה, שם שיחק במספר קבוצות לתקופות קצרות. כך הוא למד טכניקות וטקטיקות משחק מתקדמות, שכן הכדורגל באנגליה היה מפותח יותר מבספרד בתקופה זו. כששב לספרד ב-1909 הוא יישם את הידע שרכש במהלך נסיעתו. תחילה שיחק לפרק זמן קצר באירון שמחבל הבסקים, לפני שחזר לברצלונה.
אמצ'סורה עזר לברצלונה לזכות במספר רב של תארים בקדנציה השנייה שלו בקבוצה. בזירה המקומית, זכה עם הקבוצה 4 פעמים באליפות קטלוניה. ב-1910 נערכה המהדורה הראשונה של גביע הפירנאים, שהיה הטורניר הבינלאומי הראשון בעולם בכלל ובאירופה בפרט. אמצ'סורה זכה עם ברצלונה ב-4 המהדורות הראשונות של הטורניר, תוך שהוא פותח בכל משחקי הגמר, מ-1910 ועד 1913. הטורניר עצמו הופסק ב-1914 בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה. כמו כן, ב-1910 היה שותף לראשונה לזכייה בגביע הספרדי. הוא פתח בהרכב ברצלונה במשחק הגמר, בו ניצחה ברצלונה 3-2 את אספניול מדריד. ב-1912 וב-1913 סייע לקבוצתו לזכות בגביע פעמיים ברציפות, כשגם במשחקי גמר אלו הוא פתח בהרכב ואף שימש קפטן הקבוצה. בנוסף ב-1913 חלה באופן חמור והיה אף חשש לחייו, אך הוא הצליח להתאושש.
אמצ'סורה נחשב לשחקן המקצועי הראשון בברצלונה, בתקופה בה הכדורגל היה עדיין חובבני. על אף התנגדותו של נשיא המועדון ז'ואן גאמפר, שילמו לו חלק ממנהלי המועדון כסף. על מנת להימנע מבעיות בכך שהמועדון מעסיק מקצוען, המשכורת הוצהרה כאילו הייתה עבור לימוד אנגלית. מספר חודשים לאחר מכן החלו שחקנים נוספים במועדון לקבל תשלום בדרכים מוסוות. במקביל לכך שהיה שחקן ברצלונה, השתתף אמצ'סורה במספר משחקים במדי נבחרת קטלוניה, בין 1910 ל-1912.
נסיעותיו הרבות באנגליה ובספרד הקנו לו את הכינוי "ההרפתקן".
חוטים מקשרים
הספר חוטים מקשרים (באנגלית: The Thread) הוא ספר מאת ויקטוריה היסלופ, המספר סיפור בתוך סיפור. בסלוניקי בסוף מלחמת העולם הראשונה חיו זה לצד זה בני שלוש דתות מרכזיות: היהודים, הנוצרים והמוסלמים. האירועים ההיסטוריים המתוארים בספר השפיעו על מרקם החיים ועל היחסים בין האוכלוסיות והדתות השונות.
בסיפור מתואר עברה של משפחת הגיבור הראשי, דימיטריס, בליווי של אירועים היסטוריים שהתרחשו בעיר סלוניקי והשפיעו על חייו.
תקציר העלילה
עלילת הספר מתפרשת על פני כמה תקופות: מסוף מלחמת העולם הראשונה ב-1917 ועד 2007.
הספר פותח בתיאור שרפה גדולה שהתרחשה בסלוניקי בשנת 1917. השרפה הגדולה הייתה הגורם לכמה אירועים מרכזיים המסופרים בספר. זמן קצר לפני שהחלה השרפה נולד בנם של גיבורי הספר קונסטנדינוס ואולגה קומנינוס, דימיטריס. זמן קצר לאחר השרפה בסלוניקי פרצה בסמירנה (עיר טורקית - איזמיר, בשמה היווני) מלחמה יוונית-טורקית שהובילה לשרפה. בעקבות שרפה זו איבדה ילדה יווניה בשם קטרינה את אימה בעת שניסו להימלט מן העיר.
כשקטרינה מגיעה לסלוניקי, היא ודימיטריס נפגשים בשכונת מגוריהם וגדלים במקביל כשכנים. במהלך השנים דימיטריס וקטרינה מתאהבים זה בזה, מתחתנים ונולדים להם שני ילדים- תאודוריס ואולגה.
בסיפור מתוארת האהבה והמסירות של קטרינה ודימיטריס לשכניהם היהודים. כשמגרשים את שכניהם היהודים של קטרינה ואביינייה אמה המאמצת, מיוון לפולין, בעקבות השואה, הם מבקשים מהן להחביא את החפצים הקשורים לדת היהודית. קטרינה ואביינייה מחביאות את החפצים בתוך כריות ושמיכות ורוקמות עליהם סימנים שמרמזים מה יש בפנים. בבגרותם, קטרינה ודימיטריס שומרים על החפצים.
הספר נקרא "חוטים מקשרים" מכיוון שהסימנים שקטירנה ואביינייה רוקמות הם המקשרים בין שתי הדתות: היהדות והנצרות.
רקע היסטורי בזיקה לאירועים בספר
עלילת הספר מתרחשת לאורך מספר תקופות. הספר פותח בתקופת מלחמת העולם הראשונה ביוון (1914–1918) בעיר סלוניקי וכן בטורקיה באיזמיר (סמירנה בשמה היווני), ממשיך לאורך מלחמת יוון טורקיה (1919-1922), ואחר כך לאורך מלחמת העולם השנייה (1939-1945.העלילה מסתיימת בשנת 2007
ב־1923 מנהיגי טורקיה ויוון הגיעו להסכמה ביניהם על חילופי אוכלוסין בין המדינות. היוונים ליוון והטורקים לטורקיה. ערים טורקיות כמו איזמיר (המוזכרת בספר) ואדירנה (ביוונית סמירנה ואדריאנופול) בהן היה רוב יווני, התרוקנו מאוכלוסייתן היוונית. סלוניקי התרוקנה מאוכלוסייתה הטורקית,
לאחר מלחמת העולם השנייה אוכלוסיית היהודים ביוון התמעטה גם היא. התרוקנות האוכלוסייה מוזכרת בספר כאירוע עצוב וקשה כאשר השכנים היוונים נפרדים מחבריהם המוסלמים-טורקים והיהודים.
ביקורות
הספר "חוטים מקשרים" זכה לביקורות רבות, חלקן טובות וחלקן רעות.
רוב הביקורות הן טובות. הן משבחות את תוכן העלילה, את סגנון הכתיבה ואת הסופרת. הן שיבחו גם את המידע שקיבלו מהספר על העבר של סלוניקי - "למדתי מהספר הרבה על ההיסטוריה של העיר היוונית סלוניקי במאה ה-20, ועל היהודים שגרו בה".
ישנה גם ביקורת בה צוין שהספר מאכזב, והעלילה צפויה ועלובה - "העלילה הראשית די עלובה ודי צפויה. מרוב מאמץ לדבוק באירועים היסטוריים, המחברת מעמיסה על הקורא האומלל פירוט משעמם של מבוכי הפוליטיקה היוונית הסבוכים, כאילו העתיקה אותם הישר מספר הכנה לבחינת בגרות של תלמידי תיכון ביוון."
לואיז קוקס
לואיז קוקס (באנגלית: Louise Cox; 23 ביוני 1865 – 1945) הייתה ציירת אמריקאית הידועה בזכות דיוקנאות הילדים שלה. היא זכתה במספר פרסים במהלך הקריירה שלה.
ביוגרפיה
האולנד קינג נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ב-23 ביוני 1865, לאנה סטוט וג'יימס קינג. משפחתה עברה לניו יורק כשהייתה ילדה.בשנת 1872, אנה קינג תבעה גירושין מבעלה, תוך שהיא מציינת יחס אכזרי ובלתי אנושי. ג'יימס סי קינג הורשע בגין רצח הקשור לתביעה זו בנובמבר 1872. בשנת 1880, כשהייתה בת 14, קוקס למדה בבית הספר הקטן של לוסי מקגווייר בדובר, ניו ג'רזי. כאשר למדה לראשונה בבית ספר לאמנות היא גרה עם אמה ואחותה פאולין. ב-30 ביוני 1892, היא התחתנה עם המורה שלה קניון קוקס בבלמונט, מסצ'וסטס, בבית דודתה, הם כתבו מכתבים ארוכים זה לזה בתקופה שבה הייתה מורה בטולדו, אוהיו. במכתב שכתב לה ב-1887, הוא שיבח את כישרונה האמנותי והביע את אמונתו שתהיה לה קריירה מצליחה.
באותה שנה הוא הכריז עליה כתלמידה הטובה ביותר שלו בינואר 1892, לאחר שחזרה לניו יורק, הזוג התארס. שניהם הציגו את עבודותיהם באקדמיה הלאומית לעיצוב ובאגודת האמנים האמריקאים. באפריל 1893, קוקס עברה הפלה טבעית, והזוג הפליג לאירופה. הטיול, בין היתר לצורך החלמתה הרגשית, כלל נסיעות לפריז, איטליה והולנד.
נולדו להם שלושה ילדים. לאונרד, יליד 1894 שהיה מתכנן ערים ואדריכל. הבן אלין, שנולד שנתיים לאחר מכן, הפך לאמן, ידוע במיוחד בציורי הקיר שלו, ולעיצוב פנים. הבת קרוליין ילידת 1898 הייתה גם אמנית מוכשרת.
המשפחה התגוררה בניו יורק ברחוב מזרח 67 ובשנת 1910 התגוררה איתם אמה של קוקס, אנה טי קינג, סופרת. לאחר מות בעלה, ב-1919, קוקס התגוררה באיטליה, הוואי ובפרבר צפוני של ניו יורק. היא התגוררה בהונולולו, הוואי ב-1930 ועד 1935. ב-1940 היא גרה בניו קאסל, ווסטצ'סטר, ניו יורק. באותה תקופה היא הייתה בת 74 ועדיין פעלה וציירה בסטודיו.
היא מתה ב-11 בדצמבר 1945 בווינדהאם, קונטיקט.
חינוך
עם עזרה כספית מדודה בבוסטון, קוקס למדה באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, במהלך תקופתה באקדמיה הלאומית לעיצוב, קוקס למדה סגנון אקדמי של ציור, המבוסס על סגנונו של ז'אן לאון ז'רום. לפי קוקס, עקרונותיו של ג'רום "התבססו על לימוד, יסודיות ומשמעת עצמית".
היא עזבה לאחר שנתיים כדי להירשם לליגה לסטודנטים לאמנות, בתמיכת חלקית על ידי חבר של אמה, ולמדה אצל תומאס דיוינג. היא קיבלה חינוך פחות מסורתי בליגה. חלק מהשיעורים נערכו בשיתוף פעולה על ידי התלמידים בלבד. במהלך סקיצה בהנחיית סטודנטים בכיתה היא למדה במהירות לפרש ולהבין צורות, שלדבריה "עזר לי בציור דיוקנאות מאוחר יותר של ילדים צעירים ופעילים" תלמידים התלבשו לפעמים בתלבושות מיתיות והיסטוריות, מה שהפך לנושא ציוריה. בליגת הסטודנטים לאמנות פגשה קוקס את מדריך האמנות ובעלה לעתיד, קניון קוקס. מורה בעל מוניטין. קניון קוקס נבחר כמדריך לשנת 1885 עבור כיתת הנשים. המדריכים האחרים שלה כללו את ג'יי אלדן וויר, ג'ורג' דה פורסט ברוש וצ'ארלס יארדלי טרנר. היא נחשבה לתלמידה מושכת וחרוצה עם חוש הומור טוב.
קריירה
הציור הנודע הראשון של קוקס היה "אוכלי הלוטוס", שהוצג באקדמיה הלאומית לעיצוב ב-1887, בתערוכת פריז ב-1889, ובארמון האמנויות היפות בתערוכה העולמית של קולומביה ב-1893 בשיקגו, אילינוי. ב-1893 הציגה קוקס את הציור, "פסיכה", בתערוכה שנתית עבור אגודת האמנים האמריקאים. היא נבחרה לחברה באותה שנה. האקדמיה הלאומית לעיצוב העניקה לה את פרס הלגרטן השלישי לשנת 1896 עבור "פומונה", ואת פרס הלגרטן השני לשנת 1904 עבור "האחיות".
החל משנת 1896 בילו קוקס ובעלה את הקיץ עם ילדיהם במושבת האמנים הגדולה הראשונה - מושבת האמנות קורניש בניו המפשייר. בקורניש היא ציירה ציורים של ילדיה וילדי המקומיים, שחלקם היו דיוקנאות מוזמנים.
היא נבחרה לשותפה באקדמיה הלאומית לעיצוב ב-1902. היא גם הפכה לחברה במועדון האמנות של ניו יורק.
היא ציירה טבע דומם, דמויות אידיאליות ודיוקנאות, אך הייתה ידועה בעיקר בזכות דיוקנאותיה של ילדים.
עבודותיה נמצאות בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, המוזיאון הגבוה לאמנות באטלנטה, ג'ורג'יה, מוזיאון סמיתסוניאן לאמנות בוושינגטון, והאקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, היא נחשבה בין "אמני הוויטראז' המצטיינים", כגון רייט גודהו, דייוויד מייטלנד ארמסטרונג וויליאם ווילט.
יעקב יוסף שלמה הלפרין
הרב יעקב יוסף שלמה הלפרין (ה' באלול ה'תרס"ב - י"א בטבת ה'תשמ"ה) היה האדמו"ר מווסלוי. שימש כאדמו"ר גם לחסידי אדז'וד ושטפנשט.
תולדותיו
נולד לרב חיים דב הלפרין שכיהן כאדמו"ר בבוקרשט. אביו של הרב חיים דב היה האדמו"ר הרב שלום הלפרין מווסלוי. אמו של הרב יעקב יוסף שלמה הייתה בת הרב דוד גוטרמן, האדמו"ר מסאווראן. למד תקופה קצרה בוורשה שבפולין ואחר כך בישיבת בית ישראל בוישווה, אצל רבי מנחם מנדל הגר. נישא לשרה דבורה, בתו של רבי יעקב שמשון קנר, האדמו"ר מטשכויב. חתונתם נערכה בעיר קלויזנבורג.
אדמו"רות
בעצת דודו-זקנו רבי משה יהודה לייב פרידמן מפשקאן החל לשמש כאדמו"ר ברומניה עוד בחיי אביו, בשנת ה'ת"ש. שימש גם כרבם של חסידי שטפנשט ביאס. עלה לישראל זמן קצר אחרי אביו, ב-1949. תחילה ישב בנהריה, שבה התרכזו ציבור גדול של עולי רומניה, פתח שם בית מדרש וייסד חוגים תורניים לילדים ולנוער. בשנת תשט"ו עבר לתל אביב והקים שם חצר בשדרות בן-גוריון. נפטר בי"א בטבת תשמ"ה ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק.
משפחה
ילדיו:
האלבומים המקוריים (אלבום של דני סנדרסון)
האלבומים המקוריים הוא מארז תקליטורים (אנתולוגיה) של הזמר דני סנדרסון, שיצא בשנת 2008 על ידי חברת NMC.
תכולת המארז
האלבומים הכלולים במלואם במארז לפי סדר כרונולוגי:
אמפיתיאטרון גבעת רם
אמפיתיאטרון גבעת רם ע"ש מונה ברונפמן-שקמן הוא האמפיתיאטרון המרכזי של האוניברסיטה העברית בירושלים בקמפוס אדמונד י' ספרא (גבעת רם). הוא ממוקם במרכז הקמפוס ובסמוך אל אצטדיון גבעת רם וממנו נשקף נוף אל הכנסת ואל מוזיאון ישראל.
האמפיתיאטרון הוקם בשנים 1954 עד 1957 במטרה להחליף את אמפיתיאטרון הר הצופים ע"ש רוטברג בזמן שקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים היה מובלעת ישראלית בתוך השטח הירדני של מזרח ירושלים.
האמפיתיאטרון תוכנן על ידי האדריכל שמואל מסטצ'קין, שתכנן מבנים נוספים בקמפוס. הוא קרוי על שם מונה ברונפמן-שקמן שתרמה לשיפוצו.
בכניסה אל האמפיתיאטרון מוצב הפסל "שלוש האמנויות" של הפסל משה ציפר.
ליובר
ליובר (באוקראינית: Любар) היא עיירה במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה.
יהדות
היהודים מופיעים בליובר עוד בראשיתה. בית הכנסת הראשון נבנה ב-1491. בתקופת מרד חמלניצקי היהודים ברחו מן המקום ובית הכנסת נשרף על ידי הקוזקים. האוכלוסייה היהודית החלה לחזור לליובר בסוף מאה ה-17 תחילת מאה 18. שיא האוכלוסייה היה ב-1910, אז האוכלוסייה היהודית בליובר נאמדה ב-8648 שהיו יותר מ-40 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
בתקופת מלחמת האזרחים לאחר מהפכת אוקטובר פרצו פוגרומים ברחבי אוקראינה, בליובר נרצחו 44 יהודים, יותר ממאתיים נפצעו, מאות נשים נאנסו.
שואה ומלחמת העולם השנייה
חיילי ורמאכט נכנסו לליובר ב-6 ביולי 1941, ובמקום הוקם גטו. ב-9 באוגוסט 1941 כ-300 גברים יהודים מהעיירה נרצחו בכפר הסמוך יורובקה, ובספטמבר נרצחו כ-1,380 יהודים נוספים בסמוך לעיירה. הגטו חוסל באוקטובר 1941 בידי שוטרים אוקראינים.
מריה בוצ'קאריובה
מריה לאונטייבנה בוצ'קאריובה (ברוסית: Мария Леонтьевна Бочкарёва; יולי 1889 – 16 במאי 1920) הייתה חיילת רוסייה, שלחמה במלחמת העולם הראשונה והקימה את גדוד הנשים של צבא רוסיה. היא הייתה האיש הראשונה ברוסיה לפקד על יחידה צבאית.
ראשית חיים
מריה נולדה כמריה פרולקובה למשפחת איכרים בניקולסקו ביולי 1889. אביה היה סמל בצבא האימפריה הרוסית שלחם במלחמת רוסיה-טורקיה. היא עזבה את הבית בגיל שש-עשרה להתחתן עם אפאנסיי בוצ'קאריוב. הם עברו לעיר טומסק שבסיביר, שם עבדו כפועלים. בעלה התעלל בה וגרם לה לעזוב אותו. היא מצאה עבודה כמשרתת אצל מעסיקים שאילצו אותה לעבוד בבית הבושת שלהם. הם העבירו אותה לעיר שרטנסק ושם החלה מריה מערכת יחסים עם גבר יהודי מקומי בשם יעקב (או יענקל) בוק. היא ובוק פתחו איטליז, אך במאי 1912 נעצר בוק בגין עבירות גניבה ונשלח לעבודות כפייה ביאקוצק. בוצ'קאריובה הלכה אחריו לגלות, בעיקר ברגל, שם הקימו בני הזוג איטליז נוסף. בוק נתפס שוב בגניבה ונשלח לכפר אמגה בשנת 1913. שוב בוצ'קאריובה הלכה אחריו. אך בוק החל לשתות בכבדות ונעשה פוגעני.
קריירה צבאית
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, עזבה בוצ'קאריובה את בוק וחזרה לטומסק. בנובמבר היא נדחתה על ידי גדוד המילואים 25 של טומסק בצבא הרוסי הקיסרי. המפקד הציע לה לנסות במקום זאת להצטרף לצלב האדום. היא הצטרפה לצבא באמצעות הבטחה לאישורו האישי של הצאר ניקולאי השני. לאחר הכשרה של שלושה חודשים, החלה בתפקיד קדמי בשורות הקורפוס החמישי, גדוד 28, שהוצב בפולאצק. היא זכתה לעיטור על שהצילה 50 חיילים פצועים בשטח.
לאחר שנפצעה בזרועה וברגלה, בוצ'קאריובה עבדה כאחות רפואית עד שחזרה לחזית בדרגת רב"ט והייתה אחראית על אחד עשר גברים. היא סבלה מפציעה נוספת שהותירה אותה משותקת במשך ארבעה חודשים. לאחר שהחלימה, חזרה לחזית כקצינת משנה המספקת אספקה למחלקה בת 70 גברים. אנשי הגדוד התייחסו אליה בלעג או הטרידו אותה מינית עד שהוכיחה אומץ בקרב. בסופו של דבר, היא הייתה מותשת מפציעותיה הגופניות ואיבדה עניין בתפקידה הצבאי. היא שוחררה באביב 1917.
לאחר פרישת הצאר בתחילת 1917 עקב מהפכת פברואר, היא הציעה למיכאיל רודזיאנקו להקים יחידת לחימה נשית, שלטענתה תתקן את בעיית המורל של הצבא. היא האמינה שזה יבייש את הגברים לתמוך שוב במאמץ המלחמתי. לאחר שהסכימה להוביל את היחידה, הצעתה אושרה על ידי מפקד הצבא הראשי ברוסילוב והיא פנתה לשר המלחמה אלכסנדר קרנסקי. אף על פי שגיוס נשים נגד את תקנות הצבא, גדוד הנשים קיבל פיצוי מיוחד והיה לגדוד הנשים הראשון שהתארגן ברוסיה. גדוד הנשים הרוסי הראשון של בוצ'קאריובה משך בתחילה כ-2,000 נשים מתנדבות, אך המשמעת הקפדנית של המפקדת הותירה ביחידה 300 מגויסות בלבד.
היא הייתה מעורבת רק בשוליים ביצירת יחידות לחימה אחרות של נשים שהוקמו ברוסיה באביב ובקיץ 1917. היחידה שלה הייתה בחזית בזמן מהפכת אוקטובר ולא השתתפה בהגנה על ארמון החורף - יחידת נשים אחרת עשתה זאת, גדוד הנשים הראשון של פטרוגרד. יחידתה של בוצ'קאריובה התפרקה לאחר שהתמודדה עם עוינות גוברת מצד הכוחות הגברים שנותרו בחזית. בוצ'קאריובה חזרה לפטרוגרד ושם עוכבה לזמן קצר על ידי הבולשביקים. היא הבטיחה אישור להצטרף למשפחתה בטומסק אך חזרה לפטרוגרד שוב בתחילת 1918. לטענתה, קיבלה אז מברק שביקש ממנה להעביר מסר לגנרל לאוור קורנילוב, שפיקד על הצבא הלבן בקווקז. לאחר שעזבה את מטה קורנילוב היא נעצרה שוב על ידי הבולשביקים ולאחר שנודע להם על הקשר שלה עם הלבנים, אמורה הייתה להיות מוצאת להורג. ברם היא חולצה על ידי חייל ששירת עמה בצבא הקיסרי בשנת 1915 ושכנע את הבולשביקים לשחררה. היא קיבלה דרכון חיצוני והתאפשר לה לצאת מהארץ. אחר כך עשתה בוצ'קאריובה את דרכה לוולדיווסטוק במזרח, שם עזבה לארצות הברית בספינת הקיטור "שרידן" באפריל 1918.
ארצות הברית ובריטניה
בחסות פלורנס הרימן, שמימנה את נסיעותיה בוצ'קאריובה הגיעה לסן פרנסיסקו ועשתה את דרכה לניו יורק ולוושינגטון די. סי.. היא קיבלה פגישה עם הנשיא וודרו וילסון ב-10 ביולי 1918, במהלכה התחננה בפני הנשיא להתערב בנעשה ברוסיה. וילסון ככל הנראה התרגש כל כך מפנייתה הנרגשת שהוא הגיב עם דמעות בעיניו והבטיח לעשות ככל יכולתו.
בעת שהותה בניו יורק, הכתיבה את זיכרונותיה, בספר בשם ישקה: חיי כאיכרה, בגלות וכחיילת, לעיתונאי רוסי בשם אייזיק דון לוין. לאחר שעזבה את ארצות הברית היא נסעה לבריטניה שם התקבלה אצל המלך ג'ורג' החמישי. משרד המלחמה הבריטי העניק לה 500 רובל מימון כדי לחזור לרוסיה.
חזרה לרוסיה והוצאה להורג
בוצ'קאריובה הגיעה לארכנגלסק באוגוסט 1918 וניסתה לארגן יחידה אחרת, אך נכשלה.
באפריל 1919 היא חזרה לטומסק וניסתה להקים מחלקה רפואית לנשים בפיקוד אדמירל התנועה הלבנה אלכסנדר קולצ'ק, אך לפני שהספיקה להשלים משימה זו היא נתפסה מחדש על ידי הבולשביקים. היא נשלחה לקרסנויארסק שם נחקרה במשך ארבעה חודשים. בסופו של דבר היא נידונה למוות והוצאה להורג כ"אויבת הפועלים" ונורתה למוות על ידי סוכני הצ'קה ב-16 במאי 1920.
מורשת
מריה בוצ'קאריובה הפכה לדמות אגדית בתרבות הרוסית, רק לאחר התפרקות ברית המועצות והייתה אחת מגיבורות הסרט הרוסי הגדוד, בבימויו של דמיטריי משקייב והופץ לבתי הקולנוע בפברואר 2015.
בשנת 2018 הניו יורק טיימס פרסם אודותיה הספד מאוחר.
Ma che freddo fa
"Ma che freddo fa" (בעברית: "אבל כמה קר") הוא שיר איטלקי משנת 1969 שהלחין קלאודיו מטונה למילים של פרנקו מיליאצ'י. השיר השתתף בתחרות פסטיבל סן רמו ה-19 בביצוע כפול של הזמרת נאדה, שהייתה אז בת 15, ושל להקת The Rokes, והגיע למקום החמישי. הבית הראשון של השיר מצטט את שירו של דונובן "Laléna". הגרסה של נאדה זכתה להצלחה רבה, השיר צעד במשך 5 שבועות רצופים בראש המצעד האיטלקי, והסינגל נמכר בכמיליון עותקים, בעיקר בארצות דוברות איטלקית וספרדית.
מספר רב של אמנים ביצעו גרסאות כיסוי של השיר בהם הזמרות מינה וג'וזי פררי, הזמר רנצו ארבורה, ולהקת Piccola Orchestra Avion Travel. הזמרת דלידה ביצעה את השיר בצרפתית בשם "Et pourtant j'ai froid".
לופש
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מוזיאון מלחמת יום הכיפורים (סוריה)
מוזיאון מלחמת יום הכיפורים, רשמית פנורמת מלחמת אוקטובר (בערבית: بانوراما حرب تشرين) הוא מוזיאון לאומי הממוקם בדמשק, סוריה, המנציח את מלחמת אוקטובר 1973 בין מצרים לסוריה נגד ישראל מנקודת מבט סורית.
היסטוריה
המוזיאון, כמו פנורמת 6 באוקטובר במצרים, נבנה בסיוע צפון קוריאה, כפי שעולה מהתבליטים הסוציאליסטים-ריאליסטים במוזיאון וציור קיר גדול המציג את אסד יד ביד עם המנהיג העליון של קוריאה הצפונית קים איל-סונג. המוזיאון נחנך בשנת 1998 על ידי הנשיא חאפז אל-אסד.
תערוכות
המוזיאון מציג את הטנקים, המטוסים והנשק שהיה בשימוש סוריה במהלך המלחמה, רובם מתוצרת ברית המועצות, נשק ישראלי שנלקח, כגון טנקים ישראליים, רובם נתפסו במהלך מלחמת 1973, עם חריגות לממצאים כמו טנק שנלקח מישראל בקרב סולטן יעקוב שהתרחש במהלך מלחמת לבנון 1982, כמו גם הריסות ושרידי המטוסים הישראליים שהופלו על ידי חיל ההגנה האווירית הסורי. המוזיאון מכיל גם אולמות גלריות גדולים הכוללים ציורים גדולים וציורי קיר המתארים את נשיא סוריה לשעבר חאפז אל-אסד, ובעיקר ציור של 238 מ"ר של הנשיא.
בפנורמה ישנם ציורים גדולים המתארים את קרבות המלחמה וחיילים סורים. נאמר כי ציירי ציורי הקיר המוצגים בגלריות השתמשו בחיילים ותיקים אמיתיים כמודלים לעבודתם ובילו תקופות זמן ממושכות במקומות המתוארים בציורים.
ציורים שונים מתארים את ההיסטוריה של סוריה, בשילוב של לאומיות ערבית וסורית. אלה כוללים הנצחה של אבלה, מלכת זנוביה מתדמור שהתייעצה עם הסנאט שלה, אל-וליד הראשון, מוקף על ידי מוסא בן נציר וטאריק בן זיאד והציור האחרון שמציג את צלאח א-דין בירושלים, מוקף בצלבנים שהביס.
פנורמה תלת־ממדית
החלק העיקרי של המוזיאון הוא הפנורמה התלת־ממדית. הצופה יושב על רציף מסתובב, שקוע בתיאור הקרב על קוניטרה ברמת הגולן, בעוד שסיפורי המלחמה והקרב שהוקלטו מראש מושמעים ברמקולים.
אלווה מאייר
אלווה מאייר (באנגלית: Alvah T. Meyer; 18 ביולי 1888 - 19 בדצמבר 1939) היה אצן אמריקאי-יהודי, סגן אלוף אולימפי בריצת 100 מטר.
ביוגרפיה
מאייר נולד בניו יורק. היה חבר במועדון האתלטיקה האירי-אמריקאי שכלל אתלטים יהודים אלופים אולימפיים נוספים כמו מאיר פרינסטיין ואבל קיוויאט.
מאייר זכה בתואר אליפות ארצות הברית באתלטיקה באולם בשנת 1911 בריצת 60 יארד. באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בשנת 1912 הוא זכה בתואר בריצת 220 יארד.
בשנת 1939 נפטר מאייר בטוסון שבאריזונה.
הגדוד (סרט)
עלילה
אביב 1917. מהפכת פברואר שינתה את חייה של רוסיה ואת מהלך המלחמה הגדולה. הצאר הריבון כבר ויתר על כס המלוכה. בתעלות, שם העימות עם הגרמנים נמשך יותר משנה, הבולשביקים מנהלים את התעמולה שלהם בכל הכוח ובעיקר הם קוראים לשלום עם האויב. הקצינים הרוסים כמעט אינם יכולים להחליט דבר ללא אישור של ועדות החיילים. הצבא נמצא על סף ריקבון סופי. על פי הוראת הממשלה הזמנית, לצורך העלאת המורל, נוצר גדוד מוות נשי בפיקודה של מריה בוצ'קאריובה. תחתיה, גדוד המוות מהווה דוגמה לאומץ לב, אומץ ורוגע, מעלה את רוח החיילים ומוכיח כי כל אחת מגיבורות הנשים המשרתות בו ראויה לתואר חיילת צבא רוסיה.
פיתוח
הרעיון עלה במהלך צילומי הסרט "מצודת ברסט". המפיק איגור אוגולניקוב, שהתעניין בתולדות המלחמה הפטריוטית הגדולה, החליט להראות את גורלן של נשות חיל המצב של ברסט שנשלחו לשבי. אך בהמשך ננטש רעיון זה, אך הוא הפך לעלילה העוסקת בכוחן של הנשים במהלך מלחמת העולם הראשונה ששירתו בגדוד המוות הנשי של מריה בוצ'קאריובה.
צילומים
הסרט צולם במחוז פסקוב (בייחוד באזור הכפר בוגרובו וכביש לסקובסקוי) בסתיו 2013 ועברו לסנקט פטרבורג באביב 2014.
חושב עליה (שיר של עידן יניב וליאור דטאוקר)
חושב עליה הוא שיר שכתב והלחין ליאור דטאוקר וביצעו עידן יניב ודטאוקר. השיר יצא לאור בשנת 2005.
רקע
השיר יצא כסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה של יניב הנושא את אותו שם. את השיר עיבדו נדב ביטון ויניב עמרמי. השיר גם נכלל באלבום שהוציא דטאוקר בשנת 2008, בגרסה אחרת.
בקיץ 2006 היה השיר ללהיט וזכה להשמעות רבות ברדיו. לדברי עידן יניב, תחילה היה השיר ללהיט בהופעות, לאחר מכן זכה להורדות רבות בסלולר והושמע בתחנות רדיו אזוריות ורק לאחר מכן הושמע בגלגלצ. השיר הביא את יניב לקדמת התודעה הציבורית.
"חושב עליה" מדבר על ניסיונות של גבר להתמודד עם פרידה של זוגתו ממנו. על פי ליאור דטאוקר, את השיר כתב על מי שלימים הפכה לאשתו.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשס"ו (2006) דורג השיר במקום השני, ובמצעד המקביל של גלגלצ דורג השיר במקום השלישי.
מוזיאון הצבא הלאומי (מצרים)
המוזיאון הצבאי הלאומי המצרי הוא המוזיאון הרשמי של צבא מצרים.
מיקום
המוזיאון הצבאי הלאומי ממוקם באזור הצפון מערבי של שלושת ארמונות הרם, בתוך מצודת קהיר. הוא משקיף על גבעות מוקטאם ועל הכניסה למצודה. ארמונות הרם הוקמו במקור על ידי מוחמד עלי פאשה בשנת 1872.
המוזיאון
המוזיאון הוקם בשנת 1937 בבניין הישן של משרד המלחמה המצרי במרכז העיר קהיר. מאוחר יותר הוא הועבר למיקום זמני ברובע גארדן סיטי בקהיר. בנובמבר 1949 הועבר המוזיאון לארמון הרם במצודת קהיר. הוא שופץ מספר פעמים מאז, בשנת 1982 וב-1993.
הערות שוליים
30.02944°N, 31.26139°W
פסגת אאוטלוק
פסגת אאוטלוק (באנגלית: Outlook Peak) הוא הר ברכס הנסיכה מרגרט באזור קיקיקטאלוק בטריטוריית נונאווט שבקנדה.
הר ממוקם בקצה של כיפת הקרח מולר, והוא חלק מהרי הקורדילרה הארקטית.
גובהו של ההר 2,210 מטרים מעל פני הים (והוא הרביעי בגובהו בנונאווט).
ההר מתנשא לגובה של 2,210 מטרים (ההר השני בהתנשאותו בנונאווט).
ההר הוא הגבוה בהרי האי אקסל הייברג.
השבועה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קארמנו מיפסוד בוניצ'י
קארמנו מיפסוד בוניצ'י (במלטית: Karmenu Mifsud Bonnici; 17 ביולי 1933 – 5 בנובמבר 2022) היה פוליטיקאי מלטזי, שכיהן כראש ממשלת מלטה מדצמבר 1984 ועד מאי 1987.
ביוגרפיה
נולד ללורנצו מיפסוד וקתרין בונצ'י. קארמנו נולד במשפחה הקשורה למפלגה הלאומית. אחיו אנטואן היה חבר פרלמנט מהמפלגה הלאומית ומזכיר הפרלמנט, ואילו בן דודו, אוגו מפסוד בוניצ'י, גם היה חבר פרלמנט מטעם המפלגה הלאומית, שר ונשיא מלטה. לקארמנו שתי אחיות ושלושה אחים, אחד מהם (אנטואן) הוא חבר המפלגה הלאומית בפרלמנט, ואחר הוא כומר בכיר. הוא מעולם לא התחתן.
בוניצ'י למד משפטים באוניברסיטת מלטה בשנת 1954. בהמשך למד גם מיסוי ודיני עבודה באוניברסיטת קולג' בלונדון בשנים 1967–1968, ומאז היה מרצה למשפטים תעשייתיים ופיסקאליים באוניברסיטת מלטה.
בשנות ה-60, בשיא הסכסוך בין הכנסייה המלטזית למפלגת הלייבור, היה בוניצ'י פקיד של מספר ארגוני שכבות הקשורים לכנסייה, כולל הגילדה החברתית הקתולית ותנועת העובדים הצעירים הנוצרים. היה חבר הנהלה בעיתון "איל-הדדיעם", ותמך ב"חונטת ה"ביושנות" של ארגוני הכנסייה המתנגדים לדום מינטוף ומפלגתו. מאוחר יותר הוא טען שהוא "לאומני מלידה, אבל לייבור באמצעות בחירה חופשית ושכנוע".
בשנת 1969 הועסק בוניצ'י כיועץ מקומי של התאחדות העובדים הכללית של מלטה, ולקח חלק במאבקם של האיגוד המקצועי ומפלגת העבודה נגד הצעת החוק ליחסי תעשייה שהציעה הממשלה הלאומנית. הוא תמך במפלגת הלייבור לאורך כל שנות ה-70.
מנהיג מפלגת העבודה וראש הממשלה
במאי 1980 מינה דום מינטוף את בוניצ'י לסגן ראש מפלגת הלייבור, מינוי שאושר על ידי ועידת המפלגה. בוניצ'י ניהל את הקמפיין של מפלגת הלייבור בבחירות 1981, בחירות שהסתיימו בניצחון השלישי והאחרון למפלגת הלייבור בראשות מינטוף.
באוקטובר 1981 מינטוף מינה את בוניצ'י כמחליפו לראש מפלגת הלייבור, מינוי שאושר שוב על ידי ועידת המפלגה. בוניצ'י נבחר לפרלמנט במאי 1982 עם התפטרותו של פול זוירב, ופקד את משרד התעסוקה והשירותים החברתיים, מבלי שהתמודד מעולם לבחירות. המינוי זיכה אותו בכינוי "דוקטור אפס". כמה פרשנים סבורים כי מינטוף בחר למנות באופן ישיר את בוניצ'י כדי למנוע את בחירתם של יריבים פנימיים של מינטוף במפלגת הלייבור.
ב-22 בדצמבר 1984, לאחר התפטרותו של מינטוף, הושבע בוניצ'י כראש הממשלה, ובכך הפך לראש ממשלת מלטה הראשון מאז עצמאותה שהושבע מבלי להתמודד בפועל לבחירות כלליות. הוא גם שמר על התיקים של שר הפנים והחינוך.
כהונתו של בוניצ'י כראש ממשלה נתפסה כהמשך לכהונתו של דום מינטוף (הוא אף שמר על אותו קבינט). האלימות הפוליטית נמשכה, גברה והתעצמה בגלל העובדה שבחירות 1987 התקרבו. היחסים עם הכנסייה הידרדרו עוד בשתי חזיתות: חקיקת הצעת חוק לתפיסת רכוש הכנסייה ללא תמורה, וניסיונות הממשלה להשתלט על בתי הספר לכנסיות.
בשנת 1985 היה בוניצ'י ראש צוות המשא ומתן בחטיפת טיסה 648 של איג'יפטאייר, טיסה בה נהרגו 60 מתוך 92 הנוסעים.
בוניצ'י הפסיד במעט בבחירות ב-1987 והיה אמור לשאת ברוב האשמה בתבוסה – שאולי היה לה תפקיד בהתקף הלב שעבר זמן קצר לאחר מכן. הוא נשאר לכהן כמנהיג האופוזיציה עד שנת 1992, לאחר תבוסה שנייה בבחירות התפטר מתפקידו והחליף אותו אלפרד סנט. הוא החזיק בכיסאו עד הבחירות הבאות בשנת 1996. מאז לא התמודד בבחירות כלליות.
שנותיו המאוחרות
בשנת 2003, לקראת משאל העם למען הצטרפותה של מלטה לאיחוד האירופי, יזם בוניצ'י יחד עם פעילים פוליטיים נוספים את "הקמפיין לעצמאות לאומית" (CNI) ומאוחר יותר הצטרף לחזית "מלטין אינקומו" (חזית עליית מלטה) כדי להתנגד להצטרפות מלטה לאיחוד האירופי. אנשי חזית מלטין אינקומו הציעו שבמקום שמלטה תצטרף לאיחוד, היא תחתום עם האיחוד על "הסכם שותופת" שיקדם את מלטה כ"שווייץ של הים התיכון".
שנתיים לאחר מכן התנגד גם לאשרור החוקה האירופית, אך הצעתו בוועידה הכללית של מפלגת העבודה בשנת 2005 נדחתה. מאז שמר על פרופיל נמוך במפלגה תוך שמירה על תפקידו בCNI.
נפטר ב-5 בנובמבר 2022.
גיילנקירכן
גיילנקירכן (בגרמנית: Geilenkirchen) היא עיר במחוז היינסברג שבמדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה. העיר שוכנת ליד הגבול עם הולנד על הנהר וורם (Wurm), במרחק של כ-15 ק"מ מצפון-מזרח להרלן (Heerlen) ו-20 ק"מ מצפון לאאכן.
היסטוריה
לפי האטימולוגיה העממית מקור השם בכנסייה ששכנה במקום, והוקמה על ידי פרנקי ששמו היה גלו (Gelo). כך ששם המקום הוא הלחם של Gelo ושל Kirche (כנסייה בגרמנית).
המקום שימש כמעבר על הנהר וורם כבר בתקופה הרומית. בשנות השלושים של המאה ה-20 נתגלו במקום קברים מהמאות ה-6 וה-7. חרסים שהתגלו במקום בו ניצב השוק של היום, מעידים שראשיתה של העיר היה בראשית ימי הביניים. גיילנקירכן מוזכרת לראשונה במקור משנת 1170 בשם Gelenkirken או Gelenkirchen, אך סביר להניח שהייתה התיישבות במקום עוד זמן רב לפני כן. הדרך מאאכן לרוארמונד חצתה את הנהר כאן והמעבר היה מאובטח על ידי טירה. בראשית המאה ה-13 הוזכרו לראשונה במקורות הרוזנים של גיילנקירכן. המשפחה ישבה בטירה העתיקה ששכנה על עיקול הנהר וורם.
ב-1798 נכבש חבל הריין על ידי נפוליאון, שהקים את גשר האבן הראשון שחצה את הנהר. ב-1918, לאחר מלחמת העולם הראשונה הוכרז חבל הריין כאזור מפורז והוא נכבש על ידי מדינות ההסכמה. בין השנים 1918 – 1929 הוצבו בגיילנקירכן חיילי כוח הכיבוש הבלגים. ב-1932 אוחד אזור גיילנקירכן עם מחוז היינסברג כדי ליצור את מחוז גיילנקירכן-היינסברג, כשגיילנקירכן הייתה לבירת המחוז.
במלחמת העולם השנייה עבר בגיילנקירכן קו זיגפריד, שקצהו הצפוני היה בהיינסברג, כ-11 ק"מ מצפון לגיילנקירכן. בנובמבר 1944 היה כאן מיקומו של "טריז גיילנקירכן". ב-8 בנובמבר הוטלה פצצת נפאלם על העיר וב-10 בנובמבר החלו בעלות הברית במתקפה שנקראה "מבצע קליפר" לחיסול טריז גיילנקירכן. ב-19 בנובמבר נכבשה גיילנקירכן. היינסברג (או יותר נכון חורבותיה), ששכנה במרחק של 11 ק"מ צפונה, נכבשה רק ב-24 בינואר 1945.
לאחר המלחמה הייתה גיילנקירכן חלק מאזור הכיבוש הבריטי. ב-1949 הוקמה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה וב-1955 הסתיים שלטון הכיבוש של בעלות הברית.
ב-1953 בנה חיל האוויר המלכותי הבריטי בסיס טיסה במקום בו פעל כבר בשנות השלושים שדה תעופה. בסיס זה היה בשימוש עד 1968, אז הוא הועבר לידי חיל האוויר הגרמני. כיום פועל במקום בסיס גיילנקירכן של נאט"ו, המשמש כבסיס האם של מטוסי השליטה והבקרה בואינג E-3 סנטרי המאוישים על ידי צוותים מ-14 מדינות.
כריסטין קילר
כריסטין מרגרט קילר (באנגלית: Christine Margaret Keeler; 22 בפברואר 1942 - 4 בדצמבר 2017) הייתה דוגמנית ונערת שעשועים אנגלייה. בעקבות פגישתה במועדון ריקודים עם האוסטאופת ואיש החברה סטיבן וורד נכנסה למעגלים חברתיים בהם הסתובבו אנשים רמי מעלה. בשיאה של המלחמה הקרה ניהלה מערכת יחסים עם שר הקבינט, ג'ון פרופיומו, וכן עם נספח הצי הסובייטי, יבגני איוואנוב. תקרית ירי בין שניים ממאהביה האחרים גרמה לעיתונות לחקור אותה, וחשפה כי מערכות היחסים שניהלה, עלולות לאיים על הביטחון הלאומי. בנאום בבית הנבחרים פרופיומו הכחיש כל התנהגות פסולה אך מאוחר יותר הודה ששיקר.
תקרית זו הכפישה את ממשלתו השמרנית של הרולד מקמילן ב-1963, במה שנודע בשם פרשת פרופיומו. על פי החשד, קילר הייתה זונה, מה שלא היה עבירה פלילית, וסטיבן וורד נמצא אשם בהיותו הסרסור שלה; משפטו נפתח לאחר המבוכה שנגרמה לממשלה. המשפט נחשב מאז לעיוות דין וכניסיון של הממסד להגן על עצמו.
ביוגרפיה
באותו קיץ עזבה קילר את ביתה, ושהתה זמן קצר בכפר סלאו עם חבר לפני שעברה ללונדון. בתחילה עבדה כמלצרית במסעדה ברחוב בייקר, שם פגשה את מורין אוקונור, שעבדה במועדון הקברט של מאריי בסוהו. היא הכירה את קילר לבעלים, פרסי מאריי, ששכר אותה כמעט מיד בתור נערת שעשועים וחשפנית.
במועדון של מאריי היא פגשה את סטיבן וורד, אוסטאופת ואמן אנגלי. העיסוק שלו ואמנותו הביאו אותו להצלחה חברתית ניכרת, והוא רכש חברים חשובים רבים. השניים חיו במהרה יחד עם חזות חיצונית של זוג, אבל, לדבריה, זאת הייתה מערכת יחסים אפלטונית, לא מינית. באוטוביוגרפיה שלה, "סודות ושקרים", קילר טענה שוורד שימש כסוכן כפול, אשר קיים קשר עם שני חברים הבכירים ב-MI5 וה-KGB, והעביר סודות מדינה לרוסים.
פרשת פרופיומו
בסוף השבוע של 8–9 ביולי 1961 הכיר וורד את קילר לג'ון פרופיומו, שר המלחמה, במסיבת בריכה שהתקיימה בקליוודן, אחוזה בבקינגהאמשייר, שבבעלות ויקונט אסטור השלישי. פרופיומו החל ברומן קצר עם קילר. אורכה המדויק של מערכת היחסים שנוי במחלוקת. או שזו הסתיימה באוגוסט 1961, לאחר שפרופיומו הוזהר על ידי שירותי הביטחון מפני הסכנות האפשריות של חוג החברים של וורד, או שמערכת היחסים המשיכה עד דצמבר 1961. בין חבריו האחרים של וורד, שאותם פגש פרופיומו לזמן קצר, היה נספח הצי הסובייטי וקצין מינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות, יבגני איוואנוב. לדברי קילר, היא ואיבנוב ניהלו מערכת יחסים מינית קצרה.
צילום דיוקנה על ידי הצלם לואיס מורלי
בשיאה של פרשת פרופיומו ב-1963, הצטלמה קילר לתמונה שצולמה על ידי לואיס מורלי. הצילום, באולפן בקומה הראשונה של פיטר קוק Establishment Club, נועד לקדם את הסרט "The Keeler Affair", שמעולם לא יצא לאקרנים בבריטניה. קילר לא רצתה להצטלם בעירום, אבל מפיקי הסרט התעקשו. מורלי שכנע את קילר לשבת על כיסא שגבו מופני לחזית, כך שבעוד מבחינה טכנית היא תהיה עירומה, גב הכיסא יסתיר את רוב גופה. קילר סיפרה להיסטוריון טים בנסון ב-2007 שהיא לא הייתה עירומה ולבשה תחתונים במהלך כל הצילום.
התמונה הקפיצה את מכירות דגם הכיסא (כיסא מס' 7) של ארנה יאקובסן, למרות שהכיסא בו נעשה שימוש היה חיקוי של דגם זה, כדי למנוע הפרת זכויות יוצרים. הכיסא מוצג כעת במוזיאון ויקטוריה ואלברט.
בהזדמנות אחרת הסכימה קילר להצטלם בעירום.
הרשעתה בשבועת שקר
ב-18 באפריל 1963, הותקפה קילר בביתו של חבר. היא האשימה את לאקי גורדון, שנעצר והואשם. במשפטו, שהחל ב-5 ביוני, הוא טען כי חפותו תתברר על ידי שני עדים אשר, כך מסרה המשטרה לבית המשפט, לא ניתן היה למצוא אותם. ב-7 ביוני, בעיקר על פי עדויותיה של קילר, נמצא גורדון אשם ונידון לשלוש שנות מאסר. בשלב זה החל משפטו של וורד, וקילר הייתה עדת התביעה הראשית.
משפטו של וורד, שהתנהל בין 22 ל-31 ביולי 1963, אופיין כ"פעולת נקמה פוליטית" על המבוכה שנגרמה לממשלה. הוא הואשם בכך שהוא חי מרווחים לא מוסריים שהרוויח מניצולן של קילר ומנדי רייס-דייוויס, בהתבסס על כספים להוצאות משק הבית או להחזרי הלוואות שהשתיים העבירו לוורד בזמן שחיו איתו. הרווחים של וורד כאוסטאופת היו 5,500 ליש"ט בשנה (כ־120,000 ליש"ט בערכי 2020) בזמן שהתשלומים הקטנים הללו נעשו. לאחר דברי סיכום עוינים מהשופט, וורד הורשע, אך לפני שהמושבעים נתנו את דינם, הוא נטל מנת יתר ומת לפני שניתן היה לגזור את דינו. בימים האחרונים של משפטו של וורד, הרשעתו בתקיפה של גורדון בוטלה על ידי בית המשפט לערעורים כאשר עדיו הנעדרים נמצאו והעידו כי העדויות שמסרה קילר היו שקריות באופן מהותי. קילר הועמדה לדין באשמת עדות שקר בפני השופט סר אנתוני הוק, ובדצמבר 1963 הודתה באשמה ונידונה לתשעה חודשי מאסר, שמהם ריצתה שישה חודשי מאסר.
לאחר הפרשה
לאחר שחרורה מהכלא ב-1964, קילר ניהלה שתי מערכות נישואים קצרות, לג'יימס לוורמור בשנים 1965-66 ולאנתוני פלאט בשנים 72–1971. נולד לה ילד מכל בעל, את הבכור גידלה בעיקר אמה של קילר, ג'ולי. קילר חיה בעיקר לבדה בעשורים האחרונים של חייה. רוב הסכום הנכבד שהרוויחה מסיפוריה שמכרה לעיתונים פוזר אצל עורכי הדין. היא אמרה שבשנות ה-70 "לא חייתי, שרדתי". באחד מהראיונות שנתנה היא טענה שהרתה כתוצאה ממערכת היחסים שלה עם פרופיומו ובעקבות כך עברה הפלה. הדיוקן שלה, שצויר על ידי וורד, נרכש על ידי גלריית הדיוקנאות הלאומית ב-1984.
ב-1988 הופיעה קילר בסרטון התדמית של בריאן פרי לסינגל "Kiss and Tell" (נכלל במקור באלבום הסולו השביעי של פרי, Bête Noire, ב-1987) עם מנדי רייס-דייוויס.
מותה
ב-5 בדצמבר 2017, הודיע בנה של קילר, סימור פלאט, כי אמו "נפטרה אתמול בלילה בערך בשעה 23:30" בבית החולים האוניברסיטאי המלכותי פרינסס בלוקסבוטום, בברומלי, לונדון. קילר הייתה חולה במשך כמה חודשים. היא סבלה ממחלת ריאות חסימתית כרונית והייתה בת 75 במותה. הלווייתה התקיימה ב-16 בדצמבר בקרמטוריום מערב לונדון בבית הקברות קנסל גרין.
בתרבות
איבון בקינגהאם גילמה את קילר בסרט האסור "The Keeler Affair" משנת 1963.
בסרט מ-1989 על פרשת פרופיומו, "סקנדל", השחקנית ג'ואן ויילי גילמה את קילר.
במחזמר של אנדרו לויד ובר, "סטיבן וורד", שעלה בתיאטרון אלדוויץ' ב-2013, גילמה את קילר השחקנית שרלוט ספנסר.
השחקנית גאלה גורדון גילמה את דמותה של קילר במהלך העונה השנייה של סדרת הדרמה "הכתר" בהפקת שירות ההזרמה נטפליקס ב-2017.
סופי קוקסון גילמה את קילר בסדרה "המשפט של כריסטין קילר", מיני סדרה בת שישה חלקים שהוקרנה ב-BBC One מ-2019 עד 2020.
במימון מועצת האמנויות אנגליה ומועצת האמנויות של ויילס, נפתחה תערוכה בשם "Dear Christine" בניוקאסל על הטיין ביוני 2019. התערוכה הוצגה גם בסוונסי באוקטובר 2019, בערים נוספות, והסתיימה ב-Arthouse1 בלונדון בפברואר 2020. הפרויקט בן ארבע שנים מאת האמנית/אוצרת פיון ווילסון מציג עבודה של 20 נשים אמניות "על מנת להציב פרספקטיבה נשית על נרטיב שהוביל ברובו גברים". התערוכה תוארה על ידי העיתונאית והסופרת ג'ולי בורצ'יל כ"דבר של יופי ללא אכזריות". המבקר והסופר איאן מקיי כתב, "בכמה דרכים חשובות, כריסטין היקרה, התערוכה, מבקשת בכוונה נעלה כלשהי להציל את דמותה וניסיונה של כריסטין ולעבד אותה מחדש, להציל אותה מהעמוד הראשון של העיתון שנחרט בתודעה".
בקיץ 1963 יצא הסינגל "כריסטין", של המוזיקאי ג'ויס בלייר, תחת השם הבדוי 'מיס X', שעשה פרודיה על קשריה של קילר עם ג'ון פרופיומו. הסינגל הגיע למקום ה-37 במצעד הסינגלים הבריטי למרות שנאסר להשמעה על ידי BBC בשל הנושא שלו.
קריסטין קילר מוזכרת בשיר "שיעורי פסנתר" מתוך האלבום Stupid Dream מ-1999 של פורקיופיין טרי. הרומן שלה עם פרופיומו מכונה "סקס פוליטי בריטי" בשירו של בילי ג'ואל "We Didn't Start the Fire" מהאלבום "Storm Front" מ-1989.
כריסטין קילר מוזכרת בהומור בשיר "Post World War Two Blues" מתוך האלבום "Past, Present and Future" משנת 1973 של אל סטיוארט.
פרסומים אודות קילר והפרשה
מאת קילר
על ידי אחרים
נייט גריי
גריי הוא גרסה חלופית של קייבל שנוצר במציאות החלופית "עידן אפוקליפס" מהחומר הגנטי של סקוט סאמרס וג'ין גריי בידי נבל-העל מיסטר סיניסטר. שמו הפרטי נגזר מזה של סיניסטר, נתניאל אסקס, ושם המשפחה שלו מזה של אמו הגנטית ג'ין גריי. משום שלא נדבק בווירוס הטכנו-אורגני כמו קייבל, נייט קיבל כוחות טלפתיה וטלקינזיס עצומים, והוא אחד המוטאנטים החזקים ביותר בתקופת הזמן שלו. למרות הנרמז משמו, נייט היה חבר בקבוצת אקס-מן לתקופה קצרה, גם במציאות עידן אפוקליפס וגם במציאות הרגילה. הוא מוכר יותר בשמו האמיתי, אם כי לאחר אירועי אונסלוט, הוא מיוחס לרוב כאיש אקס. היה חבר באחוות המוטאנטים של האבוק, ולאחר חזרתו במהלך אירועי "שלטון אפל" חבר לקבוצת אקס-מן האפלים של נורמן אוסבורן. היה לאחרונה חבר בקבוצת המוטאנטים החדשים.
סוף הרומן (סרט, 1955)
סוף הרומן (באנגלית: The End of the Affair) הוא סרט רומנטי אמריקאי - בריטי משנת 1955 בשחור לבן בבימויו של אדוארד דמיטריק, עם ואן ג'ונסון, דבורה קר וג'ון מילס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת גרהם גרין (1951). ב-1999 הופק רימייק בכיכובם של רלף פיינס וג'וליאן מור.
העלילה מתרחשת בלונדון בתקופת מלחמת העולם השנייה וקצת לאחריה.
דברה קר הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הבריטית הטובה ביותר.
אדוארד דמיטריק היה מועמד לפרס דקל הזהב.
תקציר העלילה
מוריס בנדריקס (ואן ג'ונסון) הוא סופר ועיתונאי ששוחרר משירות צבאי בשל פציעה.
במסגרת עבודתו הוא מראיין עובדי ציבור ונפגש עם הנרי מיילס (פיטר קושינג) שמכיר לו את אשתו, שרה (דברה קר). תוך זמן קצר מתחיל רומן אהבה סודי ביניהם. מוריס מוצא חן בעיניה יותר מבעלה היבש והמשעמם. הם מבלים מחוץ לעיר ואחר כך בדירתו של מוריס בלונדון. הוא רוצה לשאתה והיא עדיין קשורה להנרי.
באחד הלילות פוגע טיל V-1 בבית של מוריס. דלת הכניסה נופלת עליו והוא נפצע. שרה בטוחה שהוא מת ונודרת לאלוהים שאם יחיה היא תעזוב אותו. מוריס מתאושש אך שרה בורחת משם לכנסייה ומתייעצת עם כומר והם נפרדים לשנה.
כעבור שנה נגמרת המלחמה ומוריס נפגש עם הנרי שמספר לו על התנהגות מוזרה של אשתו שנעלמת לעיתים קרובות. מוריס שוכר את שירותיו של החוקר הפרטי אלברט פרקיס (ג'ון מילס). הוא מצליח להשיג את היומן של שרה ובה היא כותבת על הנדר שלה.
ז'לסון מרטינש
ז'לסון דני בטאליה מרטינש (בפורטוגזית: Gelson Dany Batalha Martins; נולד ב-11 במאי 1995 בפראיה שבכף ורדה) הוא כדורגלן פורטוגלי המשחק בעמדת הקיצוני בקבוצת מונקו מליגת העל הצרפתית ובנבחרת פורטוגל.
קריירת מועדונים
מרטינש נולד בפראיה, בירת כף ורדה. בגיל צעיר עבר להתגורר בפורטוגל, ובשנת 2008 הצטרף למחלקת הנוער של פוטבול בנפיקה. בשנת 2010 הצטרף מרטינש למחלקת הנוער של מועדון הפאר ספורטינג ליסבון. בעונת עלה מרטינש לספורטינג ליסבון ב', קבוצת המילואים של המועדון, מהליגה הפורטוגלית השנייה. ב-24 באוגוסט 2014 ערך מרטינש את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-82 בניצחון 0–1 על אולהאננסה במסגרת המחזור השלישי בליגה. ב-21 בדצמבר הבקיע מרטינש את שער הבכורה שלו בקבוצה, שער בתוספת הזמן של המחצית השנייה בניצחון 1–3 על ויטוריה דה גימארייש ב', קבוצת המילואים של ויטוריה דה גימארייש, במסגרת המחזור ה-20 בליגה. ב-21 בינואר 2015 ערך מרטינש את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-79 בהפסד 2–3 לבלננסש במסגרת שלב הבתים של גביע הליגה הפורטוגלית. בסך הכל ערך מרטינש 40 הופעות ליגה בקבוצת המילואים בעונת, בהן הבקיע שישה שערים, והוסיף 2 הופעות בגביע הליגה הפורטוגלית.
לקראת עונת הועלה מרטינש באופן רשמי לקבוצה הראשונה של המועדון. ב-9 באוגוסט 2015 נכנס מרטינש כמחליף בתוספת הזמן של המחצית השנייה בניצחון 0–1 על בנפיקה ליסבון במסגרת הסופר קאפ הפורטוגלי. ב-14 באוגוסט ערך מרטינש את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית, כשנכנס כמחליף בדקה ה-90 בניצחון 1–2 על טונדלה במסגרת המחזור הראשון בליגה. ב-17 בספטמבר ערך מרטינש את הופעת הבכורה שלו בשלב הבתים של מפעל אירופי, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–3 ללוקומוטיב מוסקבה במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים של הליגה האירופית לעונת עונת 2015/2016 בליגה האירופית. ב-26 בנובמבר הבקיע מרטינש את שער הבכורה שלו בליגה האירופית, שער בדקה ה-43 בניצחון 2–4 על לוקומוטיב מוסקבה במסגרת המחזור השלישי בשלב הבתים. ספורטינג ליסבון העפילה מהמקום השני בבית, כשהיא שנייה ללוקומוטיב מוסקבה, ומשאירה מאחוריה את בשיקטש ואת סקנדרבו קורצ'ה. מרטינש ערך שש הופעות במפעל: חמש בשלב הבתים, ואחת נוספת בהפסד 1–3 לבאייר לברקוזן במשחק הגומלין של שלב 32 הגדולות, בו הודחה בנפיקה ליסבון. ב-13 בדצמבר הבקיע מרטינש את שער הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית, שער בדקה ה-29 בניצחון 1–3 על מוריירנסה במסגרת המחזור ה-13. ב-15 בינואר 2016 הבקיע מרטינש את השער ה-5,000 של ספורטינג ליסבון בהיסטוריה של ליגת העל הפורטוגלית, שער בדקה ה-61 בתיקו 2-2 נגד טונדלה. ב-7 במאי הבקיע מרטינש צמד שערים בניצחון 0–5 על ויטוריה סטובאל במסגרת המחזור ה-33 בליגה. בסך הכל ערך מרטינש 29 הופעות ליגה בעונתו הראשונה במועדון, רובן כמחליף, והבקיע ארבעה שערים.
ב-25 ביולי 2018 חתם מרטינש באתלטיקו מדריד לשש שנים. ב-20 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ולנסיה. ב-30 באוקטובר הבקיע את שערו הראשון בניצחון 0–1 על סנט אנדראו בגביע הספרדי. עד ינואר ערך 12 הופעות בכל המסגרות בקבוצה.
ב-27 בינואר 2019 הושאל מרטינש למונקו עד לסוף העונה. ב-29 בינואר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 2-2 נגד גנגאן בגביע הליגה הצרפתית. ב-10 בפברואר כבש את שערו הראשון בקבוצה בתיקו 2-2 נגד מונפלייה בליגה. עד סיום העונה כבש 4 שערים ב-17 הופעות בכל המסגרות וסייע לקבוצה להישאר בליגה. ב-1 ביולי 2019 חתם באופן קבוע במונקו לחמש שנים.
קריירה בינלאומית
ב-7 באוקטובר 2016 ערך מרטינש את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, כשהחליף את פפה בדקה ה-72 בניצחון 0–6 על נבחרת אנדורה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
הגדת ריילנדס
הגדת ריילנדס היא הגדה של פסח מאוירת שנכתבה באמצע המאה ה-14 בקטלוניה שבספרד.
היסטוריה
ההגדה נרכשה על ידי אנריקטה ריילנדס בשנת 1901 מרוזן קרופורד. ההגדה נמצאת בספריית ג'ון ריילנדס (קרויה על שם בעלה של אנריקטה ריילנדס) באוניברסיטת מנצ'סטר. ממרץ עד לספטמבר 2012 ההגדה הוצגה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק, בכל חודש ההגדה נפתחה בעמוד שונה ואפשרה למבקרים לעקוב אחר סיפור יציאת מצרים שבהגדה.
ב-1988 פורסמה מהדורת פקסימיליה של ההגדה יחד עם הקדמה ותרגום לאנגלית של חלקיה העיקריים. ההגדה מושווית להגדת שאלתיאל המכונה "הגדת האח להגדת ריילנדס", שקרויה בשם זה בשל הדמיון בסגנון ציוריה להגדת ריילנדס. לצד הפיוטים שבהגדה, יש ציורים ומיקרוגרפיה.
בהגדה ישנם שלושה עשר עמודים המתארים בעזרת ציורים את סיפור יציאת מצרים מסיפור הסנה הבוער עד לקריעת ים סוף.
סאן-ספוט
סאן-ספוט הוא האלטר אגו של רוברטו "בובי" דה קוסטה, מוטאנט ממוצא ברזילאי בעל היכולת לספוג ולתעל אנרגיה סולארית. הוא אימפולסיבי ואידיאליסט, אך נחשב כחבר קרוב להרבה מחבריו לקבוצה. דמותו הייתה חשובה בקבוצת המוטנטים החדשים המקורית משנות ה-80 וגלגולה המחודש כאקס פורס. לאחר אירועי "אוונג'רס נגד אקס-מן", סאן-ספוט היה לאחד מאלה אשר נבחרו להצטרף לקבוצת האוונג'רס כאות לרצון טוב מצד קפטן סטיב רוג'רס לקרב בין אוכלוסיית המוטאנטים לשאר גיבורי-העל שאינם מוטאנטים.
את דמותו של סאן-ספוט בסרט יהלייב אקשן "אקס-מן: העתיד שהיה" ו"המוטנטים החדשים" גילמו השחקנים איידן קנטו והנרי זאגה, בהתאמה.
מקור, המוטנטים החדשים
רוברטו דה קוסטה גדל בריו דה ז'ניירו, ונולד לאיש העסקים עשיר ממוצא אפרו-ברזילאי בשם עמנואל דה קוסטה, ולאשתו לבנת-העור, הארכאולוגית נינה דה קוסטה. מערכת היחסים בין רוברטו לאביו דמתה יותר ליחסים בין חברים טובים מאשר ליחסי אב ובן. עמנואל דחף את בנו להגיע לפסגת יכולותיו הפיזיות והאינטלקטואליות, מה שגרם לרוברטו להפוך לשחקן כדורגל ולהחשב כמועמד פוטנציאלי להשתתפות במשחקים האולימפיים. במהלך משחק כדורגל הותקף רוברטו בידי שחקנים גזעניים מהקבוצה היריבה, שלעגו לצבא עורו הכהה. תוך כדי ספיגת מכות הקבוצה היריבה הופיעו כוחותיו המוטאנטיים, והפכו אותו ליצור עשוי אנרגיה סולארית שחורה. הצופים והשחקנים ברחו מהאצטדיון, כולם פרט לחברתו של רוברטו, יוליאנה.
כמה ימים לאחר מכן, חבר מועדון הלפייר דונלד פירס שכר שכירי חרב לחטוף את יוליאנה, כדי להוביל את רוברטו למלכודת. הוא נלחם בשכירי-החרב והובס, אולם ניצל בידי המוטאנטיות קארמה ופסיכה. רוברטו הצטרף למרדפן של קארמה ופסיכה אחר פירס, וצירפו אליהם את וולפסביין. לאחר קרב נגד שכירי-החרב, שכיר-חרב אחד חוזר למוטב ומצטרף אל רוברטו וחבריו - קאנונבול. צ'ארלס אקסבייר הציע להם הכשרה, אותה הם קיבלו והפכו לקבוצת המוטנטים החדשים.
המוטנטים החדשים, אקס-פורס
בשלב מסוים, רוברטו קיבל את הסם שנתן למסווה ופגיון את כוחותיהם, ושונה ליצור מפלצתי באופן זמני. הוא התאחד עם הוריו, וביקר בנובה רומא עם קבוצתו. הוא נתקל במלכה הלבנה ובהליונס, נחטף ואולץ לשמש כגלדיאטור, ביקר באסגרד, נלחם באביו של וורלוק, נלחם בקמרון הודג' ובקבוצת "הזכות", נאבק בקבוצת כוח החירות והתאהב בחייזרית גוסאמיר.
מאוחר יותר, אביו של רוברטו נרצח בידי המוטאנט העוצמתי גדעון, שלקח את רוברטו תחת חסותו. הצוות פוגש את קייבל, שמצטרף לצוות והופך אותו לקבוצת אקס פורס. גדעון ביצע ניסויים ברוברטו, מה שנתן לו יכולות תעופה וירי פרצי אנרגיה סולארית. נבל חדש בשם "שלטון אש", הדומה לרוברטו, מופיע כחלק מהחזית לשחרור מוטאנטים.