cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סלייד
סקירה כללית
כל חברי סלייד גדלו באזור בלאק קאונטרי (אנ') בבריטניה. המתופף דון פאואל והבסיסט ג'ים ליאה נולדו וגדלו בוולברהמפטון; הסולן נודי הולדר (אנ') נולד וגדל בקלדמור הסמוכה, והגיטריסט הראשי דייב היל עבר בילדותו לוולברהמפטון מהולבטון. סלייד הוציאה מעל 30 אלבומים, שלושה מהם הגיעו למקום הראשון במצעד האלבומים בבריטניה. השירים שלהם שהו 315 שבועות במצעד הבריטי ונכון לשנת 2016 היו להם 24 להיטים במסגרת 30 הגדולים בבריטניה.
סלייד שלטו במצעד הסינגלים בבריטניה בראשית שנות השבעים, יותר מאומנים כמו וויזארד, סוויט, טי רקס, סוזי קוואטרו, מאד, גרי גליטר, רוקסי מיוזיק ודייוויד בואי. בין השנים 1971 ל-1974 היו להם 12 להיטים בין חמשת הגדולים, מהם שלושה במקום הראשון. לא היה אמן אחר בבריטניה של אותה תקופה שהשיג עקביות כזאת בטופ 40 בבריטניה ושהיה גם הקרוב ביותר לשיא של הביטלס שהצליחו בעשור הקודם להכניס 22 סינגלים לרשימת עשרת הסינגלים המובילים. בשנות השבעים סלייד מכרו יותר סינגלים בבריטניה מכל להקה אחרת.
באמצע שנות השבעים הלהקה עברה לארצות הברית בניסיון לפרוץ לשוק האמריקאי ואף על פי שלא הצליחו בכך, הם הטביעו את חותמם על מספר להקות אמריקאיות שציינו את סלייד כהשפעה על שיריהם. בסוף שנות השבעים, הלהקה חוותה כישלון מסחרי גם בבית אך בשנת 1980 התחדשה הקריירה שלהם כאשר הלהקה התבקשה להופיע בפסטיבל רדינג כמחליפים של אוזי אוסבורן שפרש ברגע האחרון. בשנתיים הבאות הפיקה הלהקה חומרים המותאמים לסצנת ההבי מאטל ובשנת 1984 הם סוף סוף נכנסו לשוק האמריקאי עם הלהיטים " Run Runaway" ו-"My Oh My". הצלחה זו לא נמשכה זמן רב, ובשנת 1992 הלהקה התפצלה.
הלהקה ממשיכה להופיע בהרכבים שונים עד ימינו.
הסינגל "חג שמח לכולם"
הסינגל "Merry Xmas Everybody" נמכר ביותר ממיליון עותקים ברחבי העולם וקיבל מעמד של דיסק זהב עם יציאתו בשנת 1973. עד לחודש דצמבר 2012 נמכר בלמעלה מ-1.32 מיליון עותקים ועל פי הארגון לשמירת זכויות יוצרים בבריטניה השיר מניב הכנסה שנתית ממוצעת של כ-512,000 לירות שטרלינג נכון לשנת 2013. ציטוט מכתבה ששודרה בשנת 2016 בערוץ 5 הבריטי מעלה את השווי המוערך לכ-1,000,000 ליש"ט בשנה.
ארון שוורץ (שחקן)
ארון שוורץ (באנגלית: Aaron Schwartz; נולד ב-4 בינואר 1981) הוא שחקן אמריקאי ממוצא יהודי.
ביוגרפיה
שוורץ נולד ב-4 בינואר 1981 בניו יורק. אביו, רוברט שוורץ הוא בן להורים יהודיים.
קריירה
בשנת 1989 ביצע שוורץ את הופעתו הראשונה בטלוויזיה כניצב בסדרה הקומית "משפחת קוסבי".
בשנת 1992 שיחק בסרט "אלופים על הקרח" מבית היוצר של וולט דיסני. שוורץ, יחד עם שאר צוות השחקנים הצעירים של "The Mighty Ducks", היה מועמד לפרס ההרכב הצעיר המצטיין בסרט קולנוע בטקס פרסי הנוער ה-14 (1991–1992).
בשנת 1995 שיחק בתפקיד הראשי בסרט הקומדיה "מחנה קיץ לשמנים".
בשנת 2009 החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "אחת שיודעת". הוא שיחק בסדרה עד לשנת 2012.
ג'רי לין נילסן
ד"ר ג'רי לין נילסן (באנגלית: Dr. Jerri Lin Nielsen; 1 במרץ 1952 - 23 ביוני 2009) הייתה רופאה אמריקאית, שהתמחתה כמנתחת בחדרי מיון. היא שירתה כרופאה היחידה בתחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט, שם איבחנה אצלה גוש סרטני בשד. היא טיפלה בעצמה במשך מספר חודשים, עד להגעת מטוס חילוץ, במהלכם ביצעה ביופסיה, טיפול הורמונלי וכימותרפיה, בעזרת צוות קטן שהכשירה לסייע לה.
ראשית חייה
נולדה בשם ג'רי לין קייהיל בסאלם, פרוור של ינגסטאון, אוהיו. הייתה בתם היחידה של פיליפ ולורין קהיל, וגדלה באזור כפרי מחוץ לסאלם. סיימה לימודי קדם-רפואה ורפואה באוניברסיטת אוהיו. במהלך לימודיה הכירה את ג'יי נילסן לו נישאה. לזוג נולדו שלושה ילדים והם התגרשו בשנת 1998. עבדה כרופאה ובעיקר כמנתחת בחדר מיון.
השהות באנטארקטיקה
בשנת 1998 חתמה נילסן על חוזה לשנה אחת, לשרת כרופאה באמונדסן סקוט, תחנת מחקר מדעי הנמצאת בקוטב הדרומי. אזור זה מתאפיין בחשכה כמעט מוחלטת במשך ששת החודשים של החורף, ובטמפרטורה שנעה סביב 60°C−. במהלך תקופה זו, התחנה הייתה מנותקת לחלוטין מן העולם מבחינה פיזית. לא התאפשרה כלל תנועה אווירית באזור בין אמצע פברואר לסוף אוקטובר. נילסן הייתה הרופאה היחידה בתחנה, וטיפלה לבדה ב-41 העובדים שבה.
ב-1999, במהלך עבודתה בתחנה, הבחינה נילסן בגוש באחד משדיה. לאחר התייעצות מרחוק עם רופאים מארצות הברית, היא ביצעה ביופסיה בעצמה. התוצאה לא הייתה חד משמעית, כיוון שהכלים שהשתמשה בהם היו ישנים ולא אפשרו לקבל תוצאות מדויקות.
הקרן הלאומית למדע שלחה מטוס מיוחד של חיל האוויר האמריקאי, על מנת להצניח אספקה ותרופות לטיפול לו נזקקה. הצנחות כאלו אירעו פעם בשנה עד למספר שנים קודם לכן, כאשר התחנה נוהלה על ידי חיל-הים האמריקאי, אך הופסקו. המטוס לא ניסה לנחות מחשש שהקרח יגרום לקפיאה של הדלק במטוס. עובדי המקום הבעירו מדורות בתוך חביות ובכך סימנו את אזור ההצנחה. בחשיכה של אמצע יולי הוצנחו שש חבילות של אספקה וציוד רפואי מתקדם יותר, מה שאפשר לנילסן לבחון שוב את הדגימות ולגלות שהגידול אכן היה סרטני.
בעזרת האספקה שהוצנחה, נילסן החלה את הטיפול בעצמה, בעודה עוקבת אחרי הנחיות רופאיה דרך הלווין. היא החלה טיפול הורמונלי, והכשירה את עמיתיה בתחנה ליצירת צוות קטן שסייע לה במהלך הטיפול, בעזרתו ביצעה לעצמה כימותרפיה.
החזרה לארצות הברית
למרות הסיכונים הכרוכים בטיסה בטמפרטורות כל-כך נמוכות, מספר שבועות לפני המועד המתוכנן באוקטובר, נשלח מטוס הרקולס LC-130, כדי להשיב את נילסן הביתה בהקדם האפשרי. המטוס המריא מהבסיס ב-15 באוקטובר, ואסף חבר צוות נוסף, אשר סבל מפציעה במפרק הירך.
בשנת 2005 הסרטן חזר, והופיעו גרורות במוח, בכבד ובעצמות. למרות זאת, היא המשיכה לנאום ולטוס ברחבי העולם, וביקרה בהונג קונג, וייטנאם, אוסטרליה, אירלנד, אלסקה, פולין, ואף שבה לאנטארקטיקה מספר פעמים. בשנת 2008, הודיעה כי הסרטן חזר בצורת גידול במוח. היא המשיכה בפעילותה עד מרץ 2009, שלושה חודשים לפני מותה.
נילסן נפטרה בביתה בסאות' וויק, מסצ'וסטס ב-23 ביוני 2009 בגיל 57. במרץ באותה שנה חזרה לביתה לשהות עם בעלה, טום פיצג'רלד; הוריה, לורין ופיל קהיל; אחיה, סקוט קייהיל ואריק קהיל; וילדיה: ג'וליה, בן ואלכס.
הוקרה והנצחה
בשנת 2001, נילסן הוכרזה כאשת השנה בעלת השורשים האירים על ידי כתב העת אמריקה האירית. היא חיברה יחד עם סופרת הצללים מריאני פולרס ספר אוטוביוגרפי המתאר את סיפורה (Ice Bound: A Doctor's Incredible Story of Survival at the South). הספר זכה להצלחה רבה והפך לרב מכר של ניו יורק טיימס. ב-2003 עובד לסרט (Ice Bound: אישה שורדת בקוטב הדרומי), וב-2008 היווה השראה לפרק "Frozen" בסדרה האוס של רשת פוקס. אוניברסיטת אוהיו מעניקה לתלמידי רפואה מלגה על שמה.
לקריאה נוספת
עתון שנקרא BMJ : British Medical Journal, שנת 2009, כרך 339, עמודים 3163 (עמוד אחד)
אלברט סידני ג'ונסטון
אלברט סידני ג'ונסטון (באנגלית: Albert Sidney Johnston; 2 בפברואר 1803 - 6 באפריל 1862) היה קצין בצבא ארצות הברית וקצין בצבא קונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, החשיב אותו כגנרל הטוב ביותר של הקונפדרציה. הוא נהרג בשלב מוקדם של מלחמת האזרחים, בקרב שילה.
תחילת הדרך
ג'ונסטון נולד בקנטקי, הצעיר בין ילדיהם של ד"ר ג'ון ואביגיל האריס ג'ונסטון. למרות שנולד בקנטקי, גדל בטקסס, אותה ראה כביתו. הוא התקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית ב-1826, וסיים במקום השמיני בכיתתו. כקצין זוטר בחיל הרגלים שירת, בין השאר, גם במלחמות האינדיאנים ב-1832. ב-1829 נישא להנרייטה פרסטון, ולזוג היה ילד אחד, ויליאם פרסטון ג'ונסטון. ב-1834 שוחרר מתפקידו בצבא כדי לסעוד את אשתו, שהייתה על ערש דווי.
ב-1834 החל ג'ונסטון לעבוד כאיכר בטקסס, שהייתה אז חלק ממקסיקו ובשלבי השתחררות מהשלטון המקסיקני. ב-1836 התגייס כטוראי לצבא של טקסס בעת מלחמת העצמאות של טקסס. חודש לאחר מכן קודם לדרגת סרן והיה לעוזרו של מפקד המרד, סם יוסטון. הוא התקדם לדרגת קולונל, והיה לשָליש ראשי של הצבא הטקסני; בינואר 1837 התמנה לבריגדיר ג'נרל בפיקוד על הצבא הטקסני.
ב-7 בפברואר 1837 נלחם ג'ונסטון בדו-קרב עם פליקס יוסטון, בריגדיר גנרל אחר בצבא טקסס. שניהם רצו את הפיקוד על הצבא הטקסני, ועל כך התנהל הקרב. ג'ונסטון סירב לירות ביריבו, נפצע באגן, ואיבד את הפיקוד. הנשיא השני של רפובליקת טקסס, מירבו לאמאר, מינה אותו כשר המלחמה ב-22 בדצמבר 1838. ג'ונסטון היה אמור להכין את הגנת הרפובליקה מפני מקסיקו. ב-1839 ניהל מבצע נגד האינדיאנים בצפון טקסס. ב-1840 פרש מתפקידו וחזר לקנטקי, שם נישא בשנית. הוא חזר עם אשתו לטקסס, והיה בעל מטעים.
צבא ארצות הברית
ג'ונסטון חזר לצבא טקסס במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ושירת כקולונל, מפקד החטיבה הראשונה של המתנדבים מטקסס, תחת פיקודו של זאכרי טיילור. רוב המתנדבים ערקו לפני אחד הקרבות הראשונים, קרב מונטרי, אך ג'ונסטון הצליח לשכנע כמה מהם להילחם יחד עמו, והוביל את החטיבה לקרבות במונטריי ולקרב בואנה ויסטה. לאחר המלחמה חזר למטעיו, עד שזאכרי טיילור, שנבחר לנשיאות, החזיר אותו לצבא ארצות הברית כסרן, ומינה אותו, בדצמבר 1849, לשלם בצבא ארצות הברית. ג'ונסטון שירת בתפקיד זה 5 שנים, בעיקר במערב טקסס ובסְפָר האינדיאני, ונסע בכל שנה אלפי קילומטרים בעת מילוי תפקידו. ב-1855 מינה אותו הנשיא פרנקלין פירס למפקד רגימנט פרשים חדש שהוקם, רגימנט הפרשים השני, בדרגת קולונל. בשנת 1857 השתתף ג'ונסטון במלחמת יוטה, בה ניסה הממשל הפדרלי למנוע הקמת מדינה עצמאית במערב ארצות הברית על ידי המורמונים. ג'ונסטון היה אחת מדמויות המפתח במערכה, והוא זכה למינוי שדה (כלומר, העלאה בדרגה שלא כללה העלאה בשכר, וכן ללא כל הסמכויות של הדרגה) כבריגדיר גנרל. ב-1860 חזר לקנטקי, אך לקראת סוף השנה יצא לקליפורניה כדי להתמנות כמפקד האגף הפסיפי של צבא ארצות הברית.
מלחמת האזרחים
עם פרוץ מלחמת האזרחים היה ג'ונסטון, כאמור, בקליפורניה, כמפקד האזור הפסיפי. אזרחים בקליפורניה הציעו לו לאסוף את כוחותיו ולנוע מזרחה כדי להילחם במדינות הפורשות, אך ג'ונסטון העדיף לפרוש כאשר שמע על פרישתה של טקסס מן האיחוד, ב-9 באפריל 1861. הוא נשאר בקליפורניה עד יוני; אז יצא במסע מהיר דרך המדבריות של אריזונה וטקסס, והגיע לבירת הקונפדרציה, ריצ'מונד, בתחילת ספטמבר. שם העניק לו ידידו, נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס, דרגת ומינוי גנרל. הוא היה הקצין השני בדרגתו בצבא הקונפדרציה, והתמנה למפקד הזירה המערבית של הקונפדרציה. תחת פיקודו הוקמה הארמייה של המיסיסיפי, שנועדה להגן על קווי הקונפדרציה מנהר המיסיסיפי, דרך קנטקי ועד הרי האלגהני במזרח.
למרות הניצחון הדרומי המעודד בקרב הגדול הראשון במלחמה, קרב בול ראן הראשון, שנערך ב-21 ביולי, הרי שהעניינים במערב הלכו והידרדרו. פקודיו של ג'ונסטון הפסידו בקרבות מול בריגדיר ג'נרל יוליסס גרנט, מפקד כוחות הצפון באותה גזרה; הצפוניים השתלטו על שני מבצרים חשובים בגיזרה: פורט הנרי, ב-6 בפברואר 1862 ופורט דונלסון, ב-16 בפברואר. ג'ונסטון ספג ביקורת על שמינה מפקדים לא ראויים לפקד על נקודות כה חשובות, ועל כך שלא פיקח על הכנתם המתאימה של המבצרים. במקביל, השתלט מפקד צפוני אחר, מייג'ור ג'נרל דון קרלוס ביואל, על העיר נאשוויל, טנסי, שהייתה חיונית לדרומיים. הגנרל פ.ג.ט. בורגארד נשלח מערבה כדי להצטרף לג'ונסטון; יחד, הם ארגנו את כוחותיהם בעיירה קורינת, בצפון מיסיסיפי, במטרה להפתיע את צבאו של גרנט, שחנה בפיטסבורג לנדינג, טנסי, כ-30 קילומטר מצפון מזרח משם.
קרב שילה ומותו של ג'ונסטון
ג'ונסטון ריכז את כוחותיו מכל זירת המערב, וב-6 באפריל החל בהתקפה על צבאו של גרנט, במה שנודע כקרב שילה. ג'ונסטון הצליח להשיג הפתעה מלאה, ובשלב הראשון של הקרב הצליחו חיילי הדרום להדוף לאחור את חיילי הצפון. ג'ונסטון היה בכל מקום לאורך הקו, כשהוא מנהיג אישית את ההתקפה, מעודד ומלהיב את חייליו. בערך בשעה 14:30, כאשר הוביל אחת מהתקפות אלה, נפצע ג'ונסטון מכדור שפגע מאחורי הברך. הוא לא חשב שזוהי פציעה רצינית, ושלח את רופאו האישי לטפל בכמה חיילים פצועים מצבא הצפון. למעשה, הכדור פגע בעורק בית הברך (popliteal artery), ודם החל למלא את מגפו. תוך דקות ספורות הבחינו אנשי מטהו של ג'ונסטון כי הוא נוטה להתעלף ועומד ליפול מעל סוסו. ייתכן ופציעתו בדו-קרב ב-1837 גרמה לנזק עצבי, ולכן לא חש בכאב שגרמה לו פציעתו. ג'ונסטון נלקח לערוץ קטן, בו דימם למוות תוך מספר דקות. מסתבר שהכדור הקטלני נורה על ידי אחד מחיילי הדרום. הכדור פגע בג'ונסטון מאחור, ולא היו חיילי אויב מאחוריו; לעומת זאת, הוא רכב קדימה והקדים את חייליו שירו באותה שעה אל קווי הצפון.
ג'ונסטון היה הקצין הבכיר ביותר שנהרג במלחמת האזרחים כולה. מותו היה מכה מוראלית קשה לקונפדרציה. ג'פרסון דייוויס ראה בו את הגנרל הטוב ביותר במדינה; הדבר היה חודשיים לפני שרוברט לי הופיע כמפקד הבולט ביותר של הדרום.
ג'ונסטון נקבר בניו אורלינס, לואיזיאנה. ב-1866 הוחלט בבתי המחוקקים בטקסס להעביר את גופתו של ג'ונסטון לבית הקברות של מדינת טקסס, באוסטין, החלטה שבוצעה ב-1867. 40 שנה לאחר מכן הוקמו מצבה ופסל של ג'ונסטון על קברו.
יאשה מונק
יאשה בנימין מונק (בגרמנית: Yascha Benjamin Mounk; נולד ב-10 ביוני 1982) הוא פילוסוף-פוליטי וחוקר מדע המדינה גרמני-יהודי אזרח ארצות הברית, פרופסור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
חיים מוקדמים
מונק נולד וגדל במינכן. אמו הייתה יהודייה וסוציאליסטית שנאלצה לעזוב את פולין בשנת 1969 עקב גילויי אנטישמיות. מונק כתב שרוב בני משפחתו מצד אמו של המשפחה נהרגו בשואה. מונק העיד שהוא הרגיש כמו זר בגרמניה, ולמרות שגרמנית היא שפת האם שלו, הוא מעולם לא הרגיש "גרמני אמיתי" בקרב עמיתיו. מונק סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת קיימברידג', שם הוא היה חבר טריניטי קולג'. הוא קיבל אז דוקטורט מאוניברסיטת הרווארד עבור עבודת דוקטורט בהנחיית הפילוסוף היהודי-אמריקאי מייקל סנדל בנושא "עידן האחריות: על תפקיד הבחירה, המזל והאחריות האישית בפוליטיקה ובפילוסופיה העכשווית" שפורסמה גם כספר בהוצאת הארוורד. מונק נשאר בארצות הברית כמרצה לממשל, ונבחר לעמית בכיר בתוכנית הרפורמה הפוליטית במכון המחקר אמריקה החדשה. מונק הפך לאזרח אמריקאי בשנת 2017.
קריירה
היה מנהל של צוות חידוש המרכז במכון טוני בלייר לשינוי גלובלי. כמו עיתונאי עצמאי, הוא כתב עבור "הניו יורק טיימס", "וול סטריט ג'ורנל", "Foreign Affairs", "האטלנטיק", ו"סלייט". הוא מנהל פודקאסט בשם "The Good Fight".
ביולי 2020, הוא ייסד המגזים המקוון "Persuasion" המוקדש להגנה על ערכי החברות החופשיות.
השקפות פוליטיות
מונק הוא אוחז בתפיסת עולם דמוקרטית ליברלית. מונק הצטרף בנערותו למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD). ב-2015 הוא התפטר מהמפלגה, ופרסם מכתב פתוח לנשיא דאז זיגמר גבריאל. הוא ציין את חוסר העזרה שלו מהמוסדות הגרמנים לטיפול בפליטים, הגישה הפסיבית של מנהיגי הSPD למשבר סיפוח חצי האי קרים ב-2014 ויחס המפלגה בנוגע למדניות גרמניה-יוון, שהוא כינה "בגידה בחלום הסוציאל-דמוקרטי של אירופה המאוחדת".
בית הכנסת בשדרות וילשר
בית הכנסת הוקם על ידי הקהילה היהודית ב-1862 בפינת הרחובות טמפל וברודוויי. בתחילה התפללו בו במנהג פולין (נוסח אשכנז המזרחי) אך בשנות ה-80 של המאה ה-19 נעשה בהדרגה לרפורמי. ב-1929 עבר בית הכנסת למקומו הנוכחי בשדרות וילשר.
הדו-קרב האחרון
הדו-קרב האחרון (באנגלית: The Last Duel) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מותחן ודרמה היסטורית, בבימויו של רידלי סקוט. מבוסס על הספר "הדו-קרב האחרון: הסיפור האמיתי של משפט בקרב בצרפת של ימי הביניים" מאת אריק ג'ייגר, התסריט נכתב על ידי בן אפלק, מאט דיימון וניקול הולופצנר. דיימון מככב בתפקיד הראשי לצד אדם דרייבר וג'ודי קומר, עם אפלק בתפקיד משני. הסרט תוכנן לצאת בבתי קולנוע מובחרים ב-25 בדצמבר 2020, לפני שהוחלט לדחות את צאתו לאקרנים ל-8 בינואר 2021. בהמשך, התאריך נדחה ל-15 באוקטובר 2021.
רקע
הסרט מבוסס על הרומן הדו-קרב האחרון: סיפור משפט אמיתי של לחימה בצרפת של ימי הביניים (The Last Duel: A True Story of Trial by Combat in Medieval France), שנכתב על ידי אריק ג'ייגר בשנת 2004 שעסק בדו-קרב האחרון שהוכר רשמית בצרפת. אריק ג'ייגר (שנולד ב-27 באפריל 1957) ידוע כמבקר ספרות אמריקאי ומתמחה בספרות מימי הביניים. הוא פרופסור במחלקה לאנגלית באוניברסיטת קליפורניה, שבלוס אנג'לס, בוגר מכללת קלווין בשנת 1979 ובוגר אוניברסיטת מישיגן בשנת 1987 שגם לימד באוניברסיטת קולומביה וכתב ספרות על אבירי ימי הביניים.
הספר מגולל את סיפור המשפט מ-29 בדצמבר 1386 בלחימה בין האביר מנורמנדי ז'אן דה קארוז' לבין ז'אק לה גרי. קארוז' האשים את לה גרי באונס של אשתו מרגריט דה קארוז', בינואר ופנה למלך שארל השישי בבקשה לערער על ההחלטה שניתנה על ידי הרוזן פייר ד'אלנקון, שלדעת קארוז' העדיף את לה גרי. כל לוחם שעדיין חי בסוף הדו-קרב יוכרז כמנצח כסימן לרצון האל. אם ז'אן דה קארוז' היה מפסיד בדו-קרב, מרגריט דה קארוז' הייתה נשרפת על המוקד כעונש על האשמתה הכוזבת.
גרסה מקוצרת של הספר נקראה על ידי רוברט גלניסטר ברדיו BBC כ"ספר השבוע" בין יום ה-10 ל-14 בינואר 2005.
ביולי 2019 דווח שבן אפלק ומאט דיימון יככבו, יכתבו יחד ויפיקו עיבוד לרומן, כשרידלי סקוט מביים. ג'ודי קומר לוהקה לתפקיד מרגריט דה קארוז'. הצילומים החלו באירלנד במרץ 2020 ותחילה הסרט תוכנן לצאת במהדורה מוגבלת בחג המולד 2020 לפני שייצא לאקרנים ברחבי העולם באוקטובר 2021.
פרק ראשון - האמת על פי ז'אן דה קארוז'
לאחר שירותו במלחמת מאה השנים, ז'אן דה קארוז' וחברו, האדון ז'אק לה גרי נשבעים אמונים לרוזן פייר ד'אלנסון, שזכה בתואר האדון של ז'אן על ידי בן דודו, המלך שארל השישי. ז'אק מודיע מאוחר יותר לז'אן כי פייר הורה לוואסלים החדשים שלו לשלם היטלי מלחמה והסכים לבקש סליחה בשמו של ז'אן כאשר דה קארוז' מסביר שחסר לו הסכום המבוקש.
כדי לשקם את כספיו, ז'אן מתחתן עם מרגריט דה ת'יבוויל, מקבל נדוניה גדולה וזכויות על אחוזות יקרות ערך רבות. פייר, לעומת זאת, כבר העניק חלקת אדמה אחת לז'אק. כאשר ז'אן תובע שהקרקע תינתן לו, המלך שארל דוחה את התביעה. פייר מגיב בכך שהוא ממנה את ז'אק לאדון מבצר שמשפחתו של ז'אן החזיקה בו במשך דורות.
מסע צבאי בסקוטלנד מותיר את ז'אן אביר בעל אומץ אך במצב של פשיטת רגל. כשהוא חוזר הביתה מביקור בפריז, מרגריט מספרת לו שז'אק אנס אותה כשהייתה לבד בבית. ביודעו כי פייר מגן על ז'אק, ז'אן מחליט לאתגר אותו לדו-קרב עד המוות, בקשה ששארל השישי נעתר.
פרק שני - האמת על פי ז'אק לה גרי
ז'אק זוכה באמונו של פייר על ידי שימוש בידע שלו בחשבונאות כדי לארגן את הכספים של הרוזן, מה שמקנה לו תפקיד בחצר. במפגש עם מרגריט, ז'אק מתאהב בה ומשתכנע שהיא אוהבת אותו לאחר שהיא מראה לו טוב לב.
בזמן שז'אן נעדר, אמו לוקחת את המשרתים לעזור לה בסידורים, ומשאירה את מרגריט לבד. משרתו של ז'אק דופק על הדלת וטוען שסוסו איבד את פרסת הברזל שלו. היא מאפשרת לו להיכנס, אבל אחריו עוקב במהירות ז'אק, שמצהיר בכנות על אהבתו למרגריט. היא מתעקשת שהיא נשואה ומצווה עלי שניהם לעזוב. במקום זאת, ז'אק עוקב אחרי מרגריט כשהיא מורידה את נעליה, חוזרת למעלה ונכנסת לחדר השינה שלה, שם הוא לכאורה משכנע אותה לקיים יחסי מין. לפני היציאה, הוא מייעץ לה לא לספר לבעלה. בהתייעצות עם כומר, ז'אק מבקש סליחה על פשע הניאוף.
כעבור זמן מה, פייר מודיע לז'אק שז'אן מאשים אותו באונס של מרגריט, דבר שהוא מכחיש, וקובע כי אף על פי שהיא מחתה שזה היה בניגוד לרצונה. למרות ניסיונו של הרוזן להפעיל את סמכותו, בהכרזה על ז'אק חף מפשע, ז'אן מערער בעניינו ישירות למלך שארל ומבקש דו-קרב עד המוות. ז'אק מקבל את האתגר של ז'אן.
פרק שלישי - האמת על פי הגברת מרגריט
הנישואים של מרגריט וז׳אן הופכים לחוצים בגלל הכישלון שלה להיכנס להיריון. לאחר הפגישה עם ז'אק, מרגריט מודיעה לחבריה שהיא הראתה לו טוב לב רק כדי לנסות לזכות בחסד בית המשפט. כאשר ז'אן עוזב לסקוטלנד, הוא מצווה עליה לא לעזוב את הטירה או להכניס אף אחד.
אמו של ז'אן לוקחת איתה את כל המשרתים לשליחות למרות פקודתו של ז'אן. ז'אק מופיע עם משרת שמתעתע במרגריט כדי לתת להם להיכנס. ז'אק מצהיר בגאווה על אהבתו למרגריט; הוא נכנס בכח לחדר השינה שלהם שם הוא אונס באלימות את מרגריט. כשבעלה של מרגריט חוזר, היא מספרת לו מה קרה; לאחר שאלה אלימה האם היא דוברת אמת, ז'אן משתכנע שז'אק אנס את מרגריט כדי להעליב אותו במיוחד, ומתעקש שמרגריט תקיים איתו יחסי מין כדי שז'אק לא יהיה "הגבר האחרון שהכיר אותה". חבריה של מרגריט נוטשים אותה, מאמינים שהיא משקרת כדי לכסות על רומן מפני שהיא העירה בעבר על יופיו של ז'אק, בעוד שאמו של ז'אן מתעקשת מאוחר יותר מול מרגריט לבטל את האשמותיה (ובכך תעמוד בכל ההשלכות), כך שבנה עלול להיחסך משיקול דעתו של בית המשפט, בעודה מצטטת אירוע קודם בצעירותה שבו היא עצמה נאנסה.
במשפטו של ז'אק שישה חודשים לאחר מכן, מרגריט בהריון נחושה שהיא דוברת אמת, בעוד שבית המשפט מרמז שז'אק הוא אבי ילדה. שארל השישי נעתר לבקשתו של ז'אן לדו-קרב עד המוות. מרגריט מתעמתת עם ז'אן על כך שלא אמר לה שהיא תישרף בחיים אם ייכשל. מרגריט יולדת את בנה ימים לפני שהדו-קרב אמור להתקיים. הדו-קרב מתחיל עם ז'אן וז'אק מתנצחים עד ששני הגברים נופלים מסוסיהם ונלחמים על הקרקע. ז'אן נדקר אך בסופו של דבר מצליח להצמיד את ז'אק. הוא דורש מז'אק הודאה או שיעמוד בפני קללה, אבל ז'אק טוען לחפותו, מתוך אמונה אמיתית שהוא לא אנס אותה; ז'אן הורג אותו. ז'אן מתגאה בתפארת הניצחון שלו בעוד מרגריט צופה בשקט מאחור.
ז'אן מת בלחימה במסעות הצלב כמה שנים מאוחר יותר בעוד מרגריט המשיכה לנהל את אחוזתו וחיה בשלום במשך שלושים שנים לאחר מכן עד למותה, ולא נישאה שוב.
הפקה
תחילה הוכרז על הפרויקט ביולי 2015, כאשר פרנסיס לורנס תכנן לביים את הסרט, ושון גרנט כתב את התסריט, אולם לא הוכרז על התפתחות נוספת בנושא, וזכויות הסרט בסופו של דבר בוטלו.
רק ביולי 2019 הוכרז כי רידלי סקוט מתכנן לביים את הסרט עם בן אפלק ומאט דיימון שאמורים לככב, כמו גם לכתוב את התסריט עם ניקול הולופצנר. כאשר אולפני וולט דיסני החזיקו בזכויות על הסרט כתוצאה ממיזוג דיסני-פוקס, לא היה ידוע אם החברה תפיק את הסרט בשל הנושא שלו, אולם במערכת דדליין הוליווד כתבו כי "כל אולפן בעיר חיכה" לאפשרות שדיסני תמכור את הזכויות. בספטמבר ג'ודי קומר נכנסה למשא ומתן להצטרף לצוות השחקנים. ליהוקה אושר בחודש הבא, כאשר אדם דרייבר נכנס למשא ומתן להצטרפות לסרט, לאחר שאפלק בחר למלא תפקיד משני אחר. ליהוקו של דרייבר אושר בנובמבר, כאשר דיסני אישרה שהיא תפיץ את הסרט על ידי קביעת תאריך שחרור לסרט. הארייט וולטר צורפה לצוות בפברואר 2020.
הצילומים החלו ב-14 בפברואר 2020 בדורדון, צרפת. הצילומים תוכננו להתקיין גם במחוז מית', דבלין, מחוז ויקלו וטירת קאהיר במחוז טיפררי, אירלנד בחודש מרץ. אלא שהצילומים נדחה בגלל התפשטות מגפת COVID-19.
מכיוון שהצוות היה על סף חידוש הצילומים בבארז'ה-לה-שאטל, בורגונדי, צרפת, הודיעה דיסני ב-13 במרץ 2020 כי ההפקה תיסגר "לזמן קצר", בשל חששות להידבקות צוות השחקנים לאור ההכרזה על COVID-19 כמגפה עולמית. בסופו של דבר הושלמו הצילומים באוקטובר 2020.
שחרור
הסרט היה אמור לצאת במהדורה מוגבלת ב-25 בדצמבר 2020, לפני שיוקרן בתפוצה נרחבת ב-8 בינואר 2021. אך בהמשך נודע כי ייצא ב-15 באוקטובר 2021.
קנארד
קנארד (בצרפתית: Canard) הוא משטח אווירודינמי אופקי במטוסים המותקן בקדמת המטוס, לפני הכנף ואופייני למטוסים בעלי כנף דלתא. משטחי קנארד מסוגלים לשמש תפקיד דומה לכנף קדמית על ידי הוספת עילוי לפני מרכז המסה במטוסים שנוטים להיות יציבים מדי כמו כן הוא מסוגל לייצב זרימת אוויר על גבי הכנף.
היסטוריה
האחים רייט החלו להתנסות בדגמים בעלי משטח ייצוב קדמי כבר בשנת 1900 והם התייחסו בחשדנות להתקנת משטחי ייצוב גובה מאחורי הכנפיים (יחסית לכיוון טיסה) בשל מותו של אוטו ליליינטל שנהרג בעוד הוא טס בדאון בעל משטח ייצוב אחורי. הם שיערו שהגה הגובה יטה להוציא את כלי הטיס מיציבות אבל היו משוכנעים שהוא מהווה משטח שליטה טוב יותר. כמו כן, הם היו בטוחים שלא יהיה ניתן לשלב יכולות ייצוב ושליטה במשטח בודד ולכן בחרו להקדיש אותו לשליטה.
רבים מחלוצי התעופה בזמנו האמינו, בדומה לאחים רייט, שמשטחי ההיגוי אמורים להיות בקדמת כלי הטיס רבות בשל כך שהם השתמשו בעיצוב של פרופלור מדחף — מדחף המותקן באחורי המטוס ודוחף את המטוס, בניגוד למטוסים המאוחרים יותר שכללו פרופלור מסחב המותקן בקדמת כלי הטיס ומושך אותו.
המושג קנארד הופיע לראשונה בשנת 1903 בהתייחסות למטוס סנטוס דימון 14 ביס אשר כונה Canard (ברווז בצרפתית) בשל צלליתו המזכירה ברווז. המטוס התאפיין בכנפיים ומשטחי בקרה קובייתיים ובשביל לשפר ראות משטחי הייצוב הקדמיים היו נמוכים יותר משאר גוף המטוס. מושג זה התייחס בזמנו לכלי טיס בעל משטחי הגה גובה בקדמת המטוס.
בשנת 1911 החל הלך הרוח הזה להשתנות, בעיקר משום שתצורת ההתקנה של פרופלור מסוג מסחב הפכה נפוצה בגלל נתוני היציבות שלהם. עם מעבר המנוע לקדמת כלי הטיס, משטחי הניהוג והייצוב שלא כלולים בכנפיים היו צריכים לעבור אחורה בשביל להקטין אותם, לשם זה נדרשת זרוע ארוכה יחסית. מספר חלוצים כולל את האחים רייט התנסו בתצורה תלת משטחית, עם משטח בקדמת כלי הטיס ובאחוריו. בשנת 1914 נכתב במגזין פלייט: "לסוג [מטוסי] קנארד ניתנה מכה קטלנית בכל הקשור לדגמים המדעיים."
משנת 1914 ועד כניסת עידן הסילון נעשה בקנארד שימוש במספר מוגבל של מטוסי ניסוי, רובם היו מטוסי קרב עם מנוע שהותקן באחורי המטוס עם פרופלור מדחף.
התחייה
עם התפתחות ההנעה הסילונית והתפשטות השימוש בכנפי דלתא ללא זנב — כנף דלתא הנמשכת לאורך מרבית הגוף ועד לזנב ללא משטחי מייצב והגה גובה, עלה כי כנף זאת התקשתה לתפקד במהירויות נמוכות וכן המטוס נוטה להפוך ליציבה מדי במהירויות על־קוליות. בשנות ה־50 המאוחרות חברת נורת' אמריקן אוויאשן כללה משטח קנארד במטוס XB-70 ולקירי, יריבו הסובייטי הסוחוי T2 כלל משטח קנארד גם כן, אבל בעיות שליטה ויציבות שנבעו ממשטח זה בתצורתו הקבועה במטוסים קטנים יותר מנעו שימוש נרחב בו. בשנת 1963 חברת סאאב הגישה פטנט למשטחי קנארד המותקנת בצמוד לכנף ומעט מעליה שמאז כונתה קנארד מוצמד. בדגמים מתקדמים של מטוסי המיראז' III ו־VI וכן במטוסים שפותחו על בסיסם, כגון התע"א כפיר והאטלס צ'יטה כללו משטחי קנארד מוצמדים קבועים.
משטחי קנארד עדיין כללו תכונות בעייתיות במהלך הזדקרות שכן המשטח נטה להזדקר באופן שונה מהכנף, בשביל לפצות על זה החלו לשלב משטחי קנארד נעים הנשלטים על ידי מערכות בקרת טיסה דיגיטליות. מטוסים כגון הדאסו רפאל והסאאב גריפן היו הראשונים לכלול משטחים אלו בשנים 1986 ו־1988 בהתאמה.
מאפיינים
משטחי קנארד מסוגלים להוסיף מעט עילוי בקדמת כלי הטיס ובכך להזיז את מרכז העילוי מעט קדימה (יחסית למרכז המסה) ועל ידי כך לתרום למטוסים שנוטים להיות יציבים מדי – כלומר דורשים הטיה גדולה מאוד של משטחי ההיגוי בשביל להגיב ולבצע תמרונים. כמו כן משטח קנארד מייצר מערבולות שניתן לנצלן בשביל לדרבן ולייצב זרימת אוויר מעל הכנף, זה דורש התקנת המשטח בצמוד לכנף ומעט מעליה מה שמכונה קנארד מוצמד.
במהלך נחיתה מטוס בעלת כנף דלתא ללא זנב לרוב לא משתמש במשטחי מדף שכן אלה יטו להוריד את אף המטוס בצורה חדה, משטח קנארד נע מסוגל "לקזז" נטייה זאת על ידי הוספת עילוי שיאזן את פעולת המדף.
חלק מהסיכונים הנובעים ממשטח קנארד הוא שהמשטח חייב להתנהג בצורה עקבית ואחידה עם הכנף של המטוס. אם לדוגמה כנף המטוס מזדקרת אבל הקנארד לא מזדקר, המטוס מסוגל להרים את אפו ולהחמיר את ההזדקרות ולהקשות על היחלצות. בשביל לייצר התנהגות עקבית כזאת ניתן לכוון את משטח הקנארד. לעיתים זה מתבצע על ידי משטח היגוי בשפת הזרימה של המשטח או על ידי הנעת כל הקנארד, אם כי זה דורש מערכת בקרה מורכבת. אבל עם בקרה מתאימה המשטח יכול לשלוט בצורה דינמית על מרכז העילוי ועל ידי זה לסייע ביכולת התמרון במטוסי קרב.
סניווה
סניווה (שם מדעי: Saniwa) הוא סוג נכחד של לטאה ממשפחת הכוחיים, אשר התקיימה במשך האאוקן שלפני 48 מיליון שנה. היא הלטאה הראשונה מבני משפחתה שהתגלתה באמריקה הצפונית והיא תוארה ב-1870 למדע בידי החוקר ג'וזף ליידי. משמעות השם שניתנה לליידי מהחוקר פרדיננד ונדביר היידן על שם הכינוי המקומי של כמה שבטי אינדיאנים למספר לטאות מדבריות: "Saniwa".
המאובנים של הלטאה התגלו בתצורות ברידגר ובתצורות הנהר הירוק  בויומינג. כיום כלולים בה 2 מינים, אשר תקפותם נתונה במחלוקת: Saniwa ensidens ו-Saniwa orsmaelensis.
הלטאה הייתה בעלת זנב ארוך ומייצב שאורכו כמחצית מאורכה והיא הגיעה לאורך של 1.3 עד 2.1 מטרים. היהלה חוטם מחודד, נחיריים מגודלות ושיניים מעוקלות רבות בלסת, דומות לשיני נחש וגפיים קצרות יחסית. לפי מחקר מ-2018 הלטאה גם ניחנה בעין הקודקוד, כמו של חולייתנים פרימיטיביים מתוך בלוטת האצטרובל.
לטאה זו כנראה חיה בדומה ללטאות כוח בינוניות כמו כוח הנילוס או כוח התחרה וייתכן שחיה בקרבת המים.
בוהוסלב בלבין
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות
בוהוסלב בלבין נולד ב-1621 בהראדץ קראלובה, שנודעה בעבר בגרמנית כקניגרץ. הוא היה הצעיר מבין שבעה ילדים של משפחה קתולית בוהמית, צאצאים של שושלת האבירים בלבין ז וורליצ'נה (Balbínové z Vorličné) שירדה מנכסיה במהלך המאה ה-17 ונדחקה למעמד הבורגנות. אביו לוקאש בלבין שקבורניץ כיהן כבורגגרף ("רוזן העיר") פרדוביצה. ככל הנראה, הסנדק של בוהוסלב בטקס הטבילה היה לא אחר מולנשטיין. אחרי מותו הפתאומי של אביו בשנת 1622 נלקחו הילד יחד עם אמו, סוזנה, לטירת צ'סטולוביצה, על ידי ידיד של המשפחה, אוטו פון אופרסדורף. בהמשך הם נתמכו על ידי ניקולאוס פון שנפלדט. בלבין היה בילדותו ילד חולני, אבל לבסוף שרד יותר מכל ששת אחיו. אהב לקרוא ספרים והתעניין בעיקר בתחום ההיסטוריה. כבר בגיל 7 קרא שלוש פעמים את הכרוניקה של ואצלב האייק מליבוצ'אן. הוא התחנך באמונה קתולית אדוקה, שהשפיעה על חייו ועל פעילותו בעתיד.
בגיל 9 שהה במשך שנה בבית ספר של הבנדיקטינים במנזר בראונאו (בצ'כית- ברומוב) ולאחר מכן למד בבתי ספר של הישועים ביצ'ין, פראג, אולומוץ, ברנו וגלאץ (כיום קלודסקו בפולין). לימודים במקומות מרובים לא היו יוצאי דופן באותה תקופה. בלבין רכש ידע רחב בשפות קלאסיות, ספרות, פילוסופיה והעמיק את ידיעתו בהיסטוריה של חבל בוהמיה. באולומוץ הושפע במיוחד על ידי האב מיקולאש לצ'צקי, שאת קורות חייו עתיד היה לכתוב. את ימי החופשה נהג לבלות בצ'סטולוביצה. את יופיו של הטבע למד להכיר במיוחד כמלווה את אוטו פון אופרסדורף במסעי ציד. ות קתולית|
שנותיו הראשונות כחבר מסדר הישועים
בגיל 15 נכנס בלבין למכללה הישועית בברנו כחניך (novicius) וכעבור שנתיים נדר את נדריו הראשונים כחבר מסדר הישועים. בגיל 18 התקבל ללימודי פילוסופיה במכללה הישועית קלמנטינום בפראג. אחרי קבלת התואר הראשון לימד באותה מכללה ועשה לימודי תואר דוקטור בתאולוגיה בבית הספר הישועי בטז'בון (ויטינגאו). בהמשך בנוסף להסמכתו כאיש כמורה קיבל גם את התואר M.A ,מגיסטר ב"אמנויות החופשיות".
בשנת 1642 ליווה בלבין את הפדגוג הספרדי רודריגו אריאגה במסעו ברחבי בוהמיה, מה שסיפק לו הזדמנות לאסוף בספריות ובארכיונים חומר רב ששימש לו מאוחר יותר במחקריו ההיסטוריים. בשנת 1648, זמן קצר אחרי סיום מלחמת שלושים השנים, השתתף כחבר ביחידת סטודנטים בהגנה על הגשר קרל מפני הכוחות השוודים ונפצע בקרב.
לפי בקשתו נשלח בשנת 1649 כמיסיונר באזור קונוואלד בבוהמיה ועודד, בדרך מתונה בהשוואה לעמיתים אחרים, להעברת אחרוני ההוסיטים והפרוטסטנטים בחזרה לחיק הנצרות הרומית-קתולית.
פעילותו כמורה והיסטוריון
את ספרו הראשון כתב בלבין בלטינית בשנת 1646 לרגל הכתרתו של פרדיננד הרביעי כמלך בוהמיה, תחת הכותרת „Legatio apollinis coelestis ad universitatem Pragensem“. בתום פעילותו המסיונרית החל משנת 1653 הקדיש את עצמו להוראה וכתיבה. עבד במוסדות לימוד רבים - במכללות הישועיות בגלאץ, פראג, צ'סקי קרומלוב, ברנו, ייצ'ין וינדריכוב הראדץ. אולם בגלל בקורת על התנהלותו הדתית, ועל הפטריוטיזם הצ'כי שהפגין, נאלץ בשנת 1661 להפסיק את עבודתו כמורה. כשמתח בקורת על הממונים עליו, ובמיוחד על סגן הסופריור ברנרד איגנץ בוז'יטה ממרטיניץ, שסירב לאשר את פרסום קטעי ההיסטוריה הבוהמית שהוא כתב, נדרש לעזוב את פראג. נשלח לפרובינציה והופקד על כתיבת היסטוריה של המסדר הישועי בבוהמיה. הורשה לשוב לפראג רק בשנת 1676.
עדיין נתקל בקשיים רבים מצד הממונים עליו במסדר ונאלץ ללכת ולהתבודד תוך שקיעה בעבודתו ההיסטורית. זיהה את סיכון הגרמניזציה וההתבוללות של האומה הצ'כית אחרי הקרב בהר הלבן והתחיל להיאבק על שימור השפה והתרבות הצ'כית. את המסמכים הרבים שאסף בספריות וארכיונים רבים בבוהמיה תיעד בספרו ב-20 כרכים " „Miscellanea Historica Regni Bohemiae“, ממנו הספיק לפרסם רק עשרה כרכים. בספר תיאר את כל המונומנטים ההיסטוריים-תרבותיים של ארצו, כמו כן את הטבע, את התושבים, על תרבותם ושפתם. על ידי כך הפך בתקופת הקונטרה-רפורמציה למגן החשוב ביותר של המורשת הבוהמית. בגלל בקיאותו ההיסטורית והמחשותיו הספרותיות כונה "טיטוס ליביוס של בוהמיה" או "פליניוס של בוהמיה".
כתב מעל שלושים ספרים, ביניהם החשוב ביותר היה "Miscellanea Historica regni Bohemiae בשישה כרכים, (פראג, 1679-1687}, שבו תיאר את הגאוגרפיה, ההיסטוריה הטבעית, האירועים ההיסטוריים העיקריים של מולדתו. ספרו כולל גם ביוגרפיות קצרות (vitae) של בוהמים מפורסמים.
למרות מחלותיו והתעוורותו הכמעט מוחלטת המשיך בלבין גם בזקנתו את מפעלו ההיסטורי והספרותי. אחרי שני אירועי שבץ המשיך לכתוב תוך כדי הכתבה לעוזר סופר.
בוהוסלב בלבין נפטר בשנת 1683, 4 ימים לפני שמלאו לו 67. הוא הובא לקבורה בקריפטה של כנסיית סלבטור הקדוש בפראג.
מפעלו
בוהוסלב בלבין היה מעריץ גדול, לפעמים בצורה לא בקורתית דיה, של הכרוניקן וצלב האייק מליבוצ'ן, שהשפיע מאוד על כתיבתו. הוא לקח מהאייק כמה שגיאות היסטוריות, שהיו קשורות להאדרת העבר של בוהמיה.
ספרו הראשון בשני כרכים ובעל 304 עמודים, נשא את הכותרת "Diva Vartensis seu Origines et Miracula magnae Dei hominumque Matris Marie, quae a tot retro saeculis Wartae in limitibus Silesiae comitatusque Glacensis … colitur“ שהופיע בשנת 1665. הוא מתאר על אתר קתולי קדוש בטוז'אני (וארטה),יעד לעליות לרגל על יד ברנו, ועל האנדרטה של ומרים הקדושה בהר הקדוש על יד פז'יברם. בלבין לא סיים את כתיבת הספר, כשנתבקש על ידי הישועים לכתוב את תולדות מסדרם בבוהמיה.
בשנים 1633-1632 כתב בלבין בקלאדובה את Dissertatio apologetica pro lingua Slavonica, praecipue Bohemica(דברי שבח על השפה הסלבית, ובמיוחד הצ'כית), עבודה שפרסם בעילום שם והוטל עליה איסור. הספר בא להגן על שפה הצ'כית, גינה עם זאת את הנטיות להתבדלות, אך כלל בד בבד גם דברי בקורת כלפי המעמד השלט, הפקידות הבכירה, מוסדות החינוך והכנסייה. הספר התפרסם שוב רק בשנת 1775 על ידי פרנטישק מרטין פלצל. הוא תורגם לשפה הצ'כית בשנת 1896 והפך למפורסם בכתביו.
חלק מן הספר הנקרא Bohemia docta ("בוהמיה המלומדת") הוקדש להיסטוריה התרבותית של האזור. הוא דן בהיסטוריה של הספרות הצ'כית ושאר ההיבטים התרבותיים בבוהמיה. אף על פי שנכתב מנקודת מבט קתולית, הפגין בלבין בספר רגשי אהבה למולדת ולתולדותיה. בכרך הראשון "Liber naturalis" מתאר את בטבע של בוהמיה ותולדותיו השני Popularis מוקדש לתושבים, השלישי Chorographicus למטופוגרפיה ולתאור המקומות. הכרך "Hagiographicus או Bohemia sancta (בוהמיה הקדושה) הוא קובץ טקסטים המוקדשים ל 134 קדושים של בוהמיה, ולהמרטירים שלה ולנסים שהם עוללו. הכרך הבא Parochialis או „Sacerdotalis“ מתאר את הפרוכיות, הכרך Episcopalis מורדש לבישופות של פראג, הכרך Regalis מדבר על שליטי בוהמיה, וה Epistolaris מסביר את חוקי הארץ. כרך אחר דן בשופטים ובפקידים הבכירים של בוהמיה תחת הכותרת ,Liber curialis seu de magistratibus et officiis curialibus regum Bohemiae. שני כרכים דנים בגנאלוגיה של המשפחות הבוהמיות.
ספר זה של בלבין הוצא לאור בשנית בשנת 1770 על ידי י. דיזבאך, עם הערות של העורך.
הספר Vita venerabilis Arnesti primi archiepiscopi Pragensis מתאר את חיי הארכיבישוף ארנסט מפרדוביצה. ספר אחר,Origines illustrissimorum comitum de Guttenstein, ubi refertur Vita B. Hroznatae“ עוקב אחרי שורשי משפחת הרוזנים מגוטנשטיין, וייחוסיהם אל משפחת הרוזנאטי. בלבין כתב גם שירים שפורסמו בספר Examen melissaeum. האחרון בספריו שהושלמו היה ''Vita vener. Patris Nicolai Lancicii'', "ספר חיי האב הנכבד מיקולאש לנצ'יצקי".
כתביו
-בוהמיה הקדושה או קדושי בוהמיה, מורביה, שלזיה ולוסציה
קישורים חיצוניים
Shahan, Thomas. "Boleslaus Balbinus." The Catholic Encyclopedia. Vol. 2. New York: Robert Appleton Company, 1907.
ויליאם וילסון
ויליאם וילסון (באנגלית: William Wilson; נולד בלונדון ב-13 בנובמבר 1844 - מת ב-1 ביוני 1912 בגלאזגו) היה עיתונאי, מדריך שחייה ומאמן סקוטי שפעל בשלהי המאה ה-19, ותרם לשיטות המדעיות שמאחורי השחייה התחרותית.
כדורמים
ב-1877 כתב וילסון אוסף של חוקים למשחק כדור קבוצתי במים, שלו הוא קרא "כדורגל מימי". המשחק הראשון התנהל בין גדותיו של הנהר די (River Dee) בפסטיבל בון אקורד (Bon Accord) באברדין שבסקוטלנד. דגלים מוקמו במרחקים שבין שמונה לעשרה רגל על החוף, והמתחרים השתמשו בכדור רך מגומי הודי הקרוי "פּוּלוּ". בפועל היה המשחק תחרות היאבקות מקצה עד קצה של מגרש המשחקים, אבל הוא היה פופולרי בין הצופים בפסטיבלים של מים בתקופה ההיא.
ב-1885 הכיר איגוד השחייה של בריטניה הגדולה (Swimming Association of Great Britain) במשחק, שכעת היה קרוי כדורמים, וניסח אוסף של חוקים שהתבססו על החוקים שווילסון ניסח במקור. בסופו של דבר הפכו חוקים אלו לבסיס על פיו נוסחו החוקים הבינלאומיים של פדרציית השחייה הבינלאומית (FINA), שעה שהספורט התפשט לאירופה, אמריקה ואוסטרליה.
הצלת חיים
ב-1891 פרסם וילסון כמה מאמרים מאוירים בעיתון על הטכניקות של הצלת חיים במקרי טביעה, וחילק פרסים למועדוני שחייה מקומיים בגין מיומנות בטכניקות של הצלת חיים. שיטותיו של וילסון הופצו כספר כיס, וכהכרה בתרומתו, הוא נבחר לנשיא הראשון של החברה המלכותית להצלת חיים (Royal Lifesaving Society).
המופארם ורשאץ
קוסרקסקי קלאב ורשאץ (בסרבית: Kошаркашки Kлуб Вршац) היא קבוצת כדורסל סרבית מהעיר ורשאץ, המתמודדת בליגת העל הסרבית.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1946 ושיחקה בליגה היוגוסלבית. בשנת 1992 הפכה חברת התרופות "Hemofarm" לספונסר העיקרי שלה, וסלל את הדרך עבור המועדון להעפלה לליגה הסרבית הבכירה בסיום עונת 1997/98.
בשנת 2001 חנכה הקבוצה את אולמה הביתי החדש, "היכל מילניום", המכיל 5,000 מקומות ישיבה.
הקבוצה עשתה את זה כל הדרך עד לגמר גביע קוראץ' בעונת 2000/01 והפסידה בגמר נגד אוניקאחה מאלגה. ההצלחה המקומית נמשכה עם הופעות בחצי הגמר הפלייאוף בשנים 2001 ו -2002.
הקבוצה הגיעה לשיא הראשון שלה בעונת 2002/03 כשהגיעה לגמר הגביע הסרבי, אך הפסידה לז'לזניק בלגרד.
בעונת 2004/05 הקבוצה זכתה בתואר הראשון בתולדותיה, כשניצחה את פרטיזן בלגרד בגמר אליפות הליגה האדריאטית. בראשות טופיץ' מילנקו, נבוסה בוגבץ' ופטר פופוביץ', המועדון הגיע לחצי הגמר גביע יול"ב באותה העונה, אך ניצחון של 23 נקודות במשחק הראשון לא הספיק, והיריבה היוונית מקדוניקוס הצליחה להתגבר בגומלין על ההפרש הגבוה ולהגיע לגמר.
בעונת 2005/06 חזרה הקבוצה לחצי הגמר גביע יול"ב, אך הודחה עם זריקה בשנייה האחרונה נגד אריס סלוניקי. הקבוצה הגיעה באותה עונה גם לחצי הגמר של הליגה האדריאטית ולגמר גביע הסרבי.
בשנת 2006/07, הפסידה הקבוצה לאוניקס קאזאן בשמינית גמר גביע יול"ב, אך הגיעה לחצי הגמר של האדריאטית וחצי גמר הגביע הסרבי.
בעונת 2008/09 הגיעה עד לחצי גמר האדריאטית והפסידה לפרטיזן. ולחצי גמר היורוקאפ והפסידה לריטאס וילנה 73-68.
בעונות 2009/10 ו-2010/11 לא עברה את שלב הבתים ביורוקאפ. ובאדריאטית סיימה במקום השישי. בחודש ספטמבר 2010 הוגרלה מול הפועל גלבוע גליל במסגרת מוקדמות היורוליג, והדיחה אותה בשני מפגשים.
בתחילת עונת 2012/13, עזב הספונסר של הקבוצה (ענק התרופות "המופארם") את המועדון ושמה של הקבוצה חזר לשם המקורי "קוסרקסקי קלאב ורשאץ".
שאול אבידב
שאול אבידב הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על עוצבת קרני ראם.
ביוגרפיה
אבידב נולד בנהלל, דור רביעי במשק חקלאי. אביו, אלוף-משנה במילואים עופר אבידב, הוא בעל עיטור המופת על גבורתו כקצין שריון במלחמת ששת הימים.
למד בבית הספר היסודי בנהלל ולאחר מכן בבית הספר החקלאי. בצעירותו הדריך בתנועת בני המושבים והתנדב כמגיש עזרה ראשונה במגן דוד אדום.
אבידב התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון. עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. הוא סיים את קורס מפקדי טנקים בהצטיינות ונישאר להדרכה בקורס. לאחר קורס קצינים, שימש במגון תפקידי מטה ופיקוד ובהם מפקד פלוגה, אותה הוביל בלחימה בדרום לבנון. על האופן שבו פיקד על פלוגתו במבצע חובק עולם, קרב שניהל כוח מיחידת אגוז ברכס סוג'וד בדרום לבנון, ובהיתקלות עם מחבלים ברכס עלי טהר עוטר אבידב בשנת 1997 בצל"ש אלוף. היה ראש לשכתו של אלוף פיקוד הצפון גבי אשכנזי בשנים 1999–2000 ובהמשך פיקד על גדוד 74 ועל עוצבת קרני ראם.
עם שחרורו מצה"ל הקים את חברת מוסקיטר רשת ביטחון אשר איפשרה באמצעות אפליקציה להזעיק עזרה מידי אנשים הנמצאים בקרבת מקום.
אבידב מתגורר בנהלל, נשוי לרחלי אבידב מנהלת מחלקת תרבות של המועצה האזורית עמק יזרעאל, אבא לעמרי, איתי ואיילת.
מעביר הרצאות בנושא יזמות וחדשנות, מייעץ לחברות וארגונים בתחומים שונים. מאז שנת 2017 מתנדב כנהג חובש במגן דוד אדום.
בשנת 2021 הקים ביחד עם דודו איפרגן את ״משק 27-בשר איכותי מהמשק״ חנות ומפעל בשר בחצר ביתו בנהלל.
פרנץ וונש
פרנץ וונש (בגרמנית: Franz Wunsch; 21 במרץ 1922, דרנזנהופן, אוסטריה – 23 בפברואר 2009) היה מש"ק אס אס אוסטרי, שהיה אחראי על המחסן של מחנה הריכוז אושוויץ.
ביוגרפיה
פרנץ וונש נולד ב-21 במרץ 1922. הוא הצטרף לאס אס בגיל 18 ולחם בחזית המזרחית עד שנפצע בברך והוכרז כבלתי כשיר להמשך שירות צבאי. וונש הועבר אז למחנה הריכוז אושוויץ, שם שירת במחלקה מינהלית. בספטמבר 1942, הוא הועלה לדרגת אונטרשארפיהרר, שימש כמשגיח במשמר המחנה והיה אחראי על מחסן הרכוש של הנרצחים (Effektenlager). עדים תיארו אותו כ"שונא יהודים" שהכה באכזריות באסירים והשתתף לפחות פעם בשבוע בסלקציה. התנהגותו השתנתה לאחר שנפגש עם היהודייה הצ'כוסלובקית הלנה ציטרון. ביום השני לאחר שהגיעה למחנה הריכוז, הלנה שרה לו סרנדה ליום הולדתו. הוא הביא לה אוכל והגן עליה מפני שומרים אחרים. וונש גם הציל את אחותה מתא הגזים.
ב-18 ביולי 1944 הורשע ווונש על ידי בית משפט בקטוביץ בגין הסתרת נכס ששוויו 30 רייכסמארקים. הוא הוחזק בבידוד במשך חמישה שבועות. לאחר תום המלחמה עבד כפועל. ב-25 באוגוסט 1971 הוא נעצר והובא יחד עם אוטו גרף למשפט בווינה. הוא הואשם בשליחת אסירים לתא הגזים ובטיפול רע בהם. ב-27 ביוני 1972 הוא זוכה כנראה בשל עדותה של ציטרון לטובתו.
מאדאם טוסו
מאדאם טוסו (באנגלית: "Madame Tussauds") היא רשת של מוזיאונים לבובות שעווה הקרויה על שם מארי טוסו. סניפה הראשי של הרשת נמצא בלונדון שבאנגליה. המוזיאונים ברשת זו מציגים אישים היסטוריים או אישים מפורסמים בכל תחום שהוא (מדינאים, בדרנים וכדומה), במטרה להמחיש כיצד נראו ומה עשו, בעזרת בובות השעווה המוצגות בהם.
היסטוריית מוזיאון מאדאם טוסו הראשון
המוזיאון הראשון ברשת מאדאם טוסו הוקם על ידי מארי טוסו, שהייתה פסלת שעווה.
תערוכת פסלי השעווה הראשונה נערכה בשנת 1770 בעיר פריז שבצרפת, ובה הוצגו פסליו של הרופא פיליפ קורטיוס. עקב הצלחתה הרבה והתגובות החיוביות של המבקרים הועברה התערוכה לפאלה רויאל בפריז ב-1776. בשנת 1782 נפתחה תערוכה נוספת בבולוור דו טמפל.
אמה של טוסו הייתה סוכנת הבית בביתו של קורטיוס, והוא לימד את הבת את אמנות הפיסול בשעווה. טוסו יצרה את פסלה הראשון, פסל של וולטר, בשנת 1777. בעקבות פסל מוצלח זה ביקשו מפורסמים נוספים כי תפסל אותם ובהם בנג'מין פרנקלין וז'אן-ז'אק רוסו. לאחר מותו של קורטיוס ירשה טוסו את אוסף פסליו.
בשנת 1792 עברה מארי טוסו לאנגליה עם אוסף הפסלים שלה. בשנת 1835 נפתח המוזיאון ברחוב בייקר ובשנת 1884 עבר למשכנו הנוכחי, בדרך מרילבון בלונדון.
מעמד המוזיאון הלונדוני כיום
מוזיאון מאדאם טוסו נחשב לאטרקציה תיירותית גם כיום. פַסלי השעווה שלמדו את עבודתה של מארי טוסו ממשיכים לפסל דמויות עכשוויות, דבר המושך אנשים רבים למקום, להצטלם עם הדמויות.
סניפי המוזיאון
למוזיאון המצליח סניפים נוספים בערים מתיירות נוספות, כגון אמסטרדם, ברלין, בנגקוק, הונג קונג, פריז, וושינגטון, לאס וגאס, וינה וניו יורק. הבובות במוזיאונים השונים אינן זהות, ובכל מקום ניתן למצוא בובות המתאימות לרוח המקום, וכן בובות של ידוענים או פוליטיקאים מקומיים, שאין להם מקום במוזיאון במדינה אחרת.
ספר הבדיחה והחידוד
ספר הבדיחה והחידוד (בכתיב המקורי: והחדוד) הוא קובץ של בדיחות יהודיות שליקט וניסח הסופר והפעיל הציוני אלתר דרויאנוב.
תוכני הספר
הקובץ יצא לאור במהדורה ראשונה בת כרך אחד בהוצאת "אמנות" בפרנקפורט בתרפ"ב (1922). המהדורה המלאה, בת שלושה כרכים, יצאה לאור בתרצ"ה-תרצ"ח (1938-1935) בתל אביב, ומאז הודפסה עוד כמה פעמים, האחרונה בתשנ"א (1991). בשלושת הכרכים אסף דרויאנוב 3,170 בדיחות, חידודים והלצות מעולמם של היהודים באירופה במאות האחרונות. הספר היה פופולרי מאוד בעשרות השנים שאחרי צאתו.
הבדיחות עוסקות בנושאים רבים ומגוונים, ובהם מקצועות ועיסוקים של היהודים, בעלי תפקידים בקהילה, תכונות אופי, נושאים שבינו לבינה, יחסי עניים ועשירים, יחסי יהודים וגויים וכדומה. מובאות בדיחות על הזרמים השונים ביהדות: בדיחות של החסידים על המתנגדים, של המתנגדים על החסידים ושל אלה ואלה על המשכילים ולהפך. כן משתקפים בבדיחות אירועים היסטוריים שהשפיעו על היהודים, בעיקר במאה ה-19 וה-20, כגון המלחמות בין האימפריה הרוסית ושכנותיה או המהפכה הקומוניסטית. פרק נרחב מוקדש להבאת חידודים של אישים מפורסמים, מהיינריך היינה ועד רבי חיים סולובייצ'יק. יש גם פרק העוסק בבדיחות של ילדים, ופרקים העוסקים בתכונות המאפיינות קהילות ידועות (בעיקר הטפשות של חכמי חלם). דמויות של בדחנים ידועים מקהילות פולין וליטא כגון הרשל'ה מאוסטרופולי ומוטקה חב"ד, מופיעות בבדיחות רבות לאורך הספר. בהקדמה לספר כותב דרויאנוב כי יש ברשותו עוד כמה מאות בדיחות "מן הסוג של 'אין מגלין אלא לצנועין'", אשר הוא חושש להדפיס אותן, ועדיין לא החליט מה יעשה בהן.
בהקדמה למהדורה הראשונה כתב דרויאנוב כי הרעיון להולדת הספר עלה במוחו כאשר שהה בבית-הבראה בגרמניה. נאסר עליו לקרוא חומר-קריאה כבד, ועל כן ישב ימים שלמים וקרא ספרי בדיחות והלצות. כאדם משכיל ורחב אופקים, קרא בהן בכובד ראש, והחליט לקבץ את הבדיחות לכלל אנתולוגיה יסודית, מתורגמת לעברית. לדבריו:
דרויאנוב ערך את הקובץ על רקע מפעל הכינוס שיזם חיים נחמן ביאליק, שנועד לאסוף את אוצר ההגות והיצירה היהודיים לאורך תולדותיה. בהקדמה לספר כותב דרויאנוב שבדעתו להוציא לאור גם כרך רביעי שיביא מבדיחות העמים וכרך חמישי שבו יהיה מבוא מפורט לחקר הבדיחה היהודית, אולם בסופו של דבר לא ראו הכרכים אור. במבוא קצר שהקדים לבדיחות ניסה דרויאנוב לאפיין את רוחה של הבדיחה היהודית, את תפקידה בתרבות העממית ואת הנושאים שבהם היא עוסקת. בסוף כל כרך משלושת הכרכים בא פרק "ציונים", ובו השוואה בין הבדיחות שבכרך לבדיחות מקבילות בפולקלור של עמים אחרים בעולם. בסוף שלושת הכרכים מפתחות מפורטים לאישים המוזכרים בבדיחות ולמקורות שמהם אסף דרויאנוב את החומר.
חלק מהבדיחות שהביא דרויאנוב הן חריפות מאוד, וחלקן יובנו רק למי שבקי במקורות היהודיים. הבדיחות סופרו במקור ביידיש, ודרויאנוב תרגם אותן ללשון עברית למדנית ועשירה. על התרגום כתב העיתונאי עזריאל קרליבך:
המוטו של הספר
המוטו של הספר, כפי שרשם דרויאנוב בראש כל כרך:
מבנה הספר
הספר מורכב משלושה כרכים. בהקדמה לספר המופיעה בתחילת הכרך הראשון מסביר אלתר דרויאנוב כי נמשך לעיסוק בנושא, מכיוון שדרך ההומור ניתן ללמוד רבות על מנהגיהם התרבותיים של היהודים.
הכרך ראשון עוסק בעיקר בבדיחות על בעלי מקצוע שהיו אופייניים לקהילה היהודית כמו סוחרים, חנוונים, סוכנים, פקידים, גבאים, רבנים, דיינים, סופרים, רופאים ועוד. הכרך השני עוסק ברובו בטיפוסים שונים שהיו קיימים בקהילה, ביניהם, שדכנים, עמי הארצות והדיוטות, גנבים ועוד. הכרך השני עוסק גם ביחסים בתוך המשפחה, בין חברי הקהילה לבין עצמם, וביחס בין יהודים לאלה שאינם יהודים. הכרך השלישי ממשיך את העיסוק בטיפוסים בעלי אופי שוני בקהילה כמו חקרנים, מרדנים, מפולפלים. כמו כן, עוסק כרך זה באישים ידועים שונים ובמאורעות היסטוריים.
שימושים בספר
בשנות השמונים הופיע השחקן שלמה ניצן בפינה סאטירית בתוכנית הטלוויזיה "סיבה למסיבה" בערוץ הראשון. בפינה זו הוא ביקר את הפוליטיקה הישראלית באמצעות הקראת ידיעות מהעיתונות ותגובה הומוריסטית עליהן. ניצן היה מקנח את הפינה בסיפורים שהתחילו ב"על זה אבא שלי היה אומר" ומספר בדיחה. רוב הבדיחות היו לקוחות מספר הבדיחה והחידוד, ניצן העבירן לשפה מודרנית ומובנת יותר לקהל הרחב.
משנת 2009 כותב גונן גינת טור קבוע במוסף סוף שבוע של ישראל היום, טור זה אמנם עוסק בנושאים אקטואליים אך גינת נוהג לתבל את דבריו בבדיחות שרובן לקוחות מספר הבדיחה והחידוד.
דרויאנוב בטוויטר: בשנת 2022, לכבוד חגיגות מאה שנה לספר, הוקם חשבון טוויטר בשם בדיחת דרויאנוב אחת ביום, המצייץ בכל יום בדיחה אחת מספר הבדיחה והחידוד.
בג"ץ עיריית סלואד נגד הכנסת
בג"ץ 1308/17 עיריית סלואד ואחרים נ' הכנסת ואחרים הוא פסק דין בו קבע בג"ץ כי החוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון (חוק ההסדרה) בטל. החוק נחקק בעקבות ההחלטה בבג"ץ 9949/08 שלא לאשר דחיות נוספות למועד בו יש לפנות את עמונה - התנחלות אשר נבנתה על קרקעות פרטיות של פלסטינים. נגד חוקתיות החוק עתרו 39 רשויות מקומיות פלסטיניות מיהודה ושומרון, תושבים פלסטינים שהם בעלי קרקעות בגדה ו-16 ארגוני זכויות אדם.
היועץ המשפטי לממשלה סבר שהחוק איננו חוקתי וסירב להגן עליו. לפיכך הוא התיר לממשלה להיות מיוצגת על ידי עורך דין פרטי.
ברוב של שמונה שופטים כנגד שופט אחד קבע בג"ץ שהחוק בטל. בג"ץ ביסס את החלטתו על כך שפעולת החקיקה של הכנסת כפופה לחוקי היסוד, וכן שמכוח אמנת ז'נבה הרביעית התושבים הפלסטינים הם בחזקת 'תושבים מוגנים' שלהם זכות לקניין – זכות שחוק ההסדרה פוגע בה בצורה בלתי מוצדקת.
בג"ץ לא הכריע בשאלת סמכותה של הכנסת לחוקק חוק אשר חל בתחולה ישירה על יהודה ושומרון וכן בשאלת תחולתו של חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו על האוכלוסייה הפלסטינית.
השופט נועם סולברג, בדעת מיעוט, התנגד לבטלות החוק, אבל הציע צמצום תחולת החוק על ידי שינוי בהגדרות החוק למונחים 'התיישבות' ו'מדינה'.
רקע
מאז מלחמת ששת הימים הדין החל ביהודה, שומרון ובקעת הירדן הוא מערכת המשפט הקבועה בדיני התפיסה הלוחמתית. על פי גישה זו הוקם בגדה ממשל צבאי. במהלך השנים חוקקה הכנסת חוקים החלים על אזרחי מדינת ישראל המתגוררים בהתנחלויות.
חלק מן ההתיישבות באזור הוקם על מקרקעין שלא נועדו לכך, ובמקרים מסוימים על מקרקעין פרטיים שיש להם בעלים פלסטינים. בג"ץ דן במספר עתירות של בעלי קרקע פרטיים והורה על פרוק המבנים שנבנו שלא כדין על קרקעות פרטיות ועל החזרת הקרקעות לעותרים.
בדצמבר 2014 הורה בג"ץ על פינוי עמונה בתוך שנתיים מיום מתן פסק הדין – לכל המאוחר עד 25.12.2016 (בג"ץ 9949/08).
בנובמבר 2016 דחה בג"ץ את בקשת המדינה ו-69 עותרים לדחיית פינוי עמונה והורה שוב כי הפינוי יבוצע עד ליום 25.12.2016 (בג"ץ 9949/08).
ביום 6.2.2017 אישרה מליאת הכנסת בקריאה שנייה ושלישית את החוק להסדרת ההתיישבות ביהודה ושומרון, התשע"ז-2017 (חוק ההסדרה). החוק נועד להסדיר חלקים נרחבים מההתיישבות הישראלית באזור. החוק קובע מנגנון להסדרת בנייה בלתי חוקית בהתקיים התנאים המפורטים בו, ולפיו יוקצו זכויות השימוש והחזקה במקרקעין – לרבות מקרקעין שיש בהם בעלי זכויות פלסטינים – לצורכי ההתיישבות שנבנתה עליהם. זאת, ככל שהבנייה במקרקעין נעשתה בתום לב או ב'הסכמת המדינה'.
שלבי הדיון והחלטות ביניים
ביוני 2017 התקבלה בקשתה של המועצה האזורית מטה בנימין (אליה שייכות מרבית ההתנחלויות אליהן מתייחס החוק) והיא צורפה כמשיבה נוספת בשתי העתירות.
באוגוסט 2017 ניתן תוקף של צו ביניים ארעי להסדר הדיוני שהוצע על ידי היועץ המשפטי לממשלה ולפיו לא יבוצעו פעולות של רישום, נטילת זכויות במקרקעין, הקצאה ותכנון לפי סעיפים 3 – 6 לחוק. כמו כן, הליכי האכיפה והצווים המינהליים שעליהם חל החוק ביחס לבנייה קיימת ביישובים המנויים בתוספת – יוקפאו.
ביוני 2018 התקיים הדיון בעתירות.
בדצמבר 2018 הגיש היועץ המשפטי לממשלה הודעה מעדכנת ובה פירט את ההתקדמות ביישום אמצעים משפטיים אחרים שיש בהם כדי להביא להסדרת הבנייה שבמוקד חוק ההסדרה והצדדים הגישו את תגובותיהם להודעת היועץ.
ביוני 2020 ניתן פסק הדין אשר ברוב של 8 שופטים מול מתנגד יחיד, השופט נועם סולברג, החליט על בטלות חוק ההסדרה.