cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת
ראשית חייו
אדוארד הוטבל בשם אדוארד אלברט כריסטיאן ג'ורג' אנדרו פטריק דייוויד על ידי הארכיבישוף מקנטרברי. סנדקיו היו סבתו הגדולה המלכה ויקטוריה, סביו הגדולים כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ואשתו לואיזה, נסיכת הסן-קאסל, בן-דודה הרחוק של אמו וילהלם השני, מלך וירטמברג, דודתו הגדולה אולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, דודו הגדול אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסוניה-קובורג-גותה, הוריו של אביו אדוארד ואלכסנדרה, דודו הגדול הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג', בן-דודו של אביו ניקולאי רומנוב, הצארביץ' של רוסיה והוריה של אמו פרנסיס ומרי. השם אדוארד נבחר לזכר דודו המנוח הנסיך אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל, שנודע בקרב משפחתו בתור "אדי", מאחר שאחד משמותיו היה אדוארד; השם אלברט נכלל בשמו לבקשתה של המלכה ויקטוריה, לזכר בעלה המנוח אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה; השם כריסטיאן נבחר על שמו של סבו הגדול כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק; וארבעת שמותיו האחרונים - ג'ורג', אנדרו, פטריק ודייוויד - ניתנו לו על שם הקדושים המגינים של אנגליה, סקוטלנד, אירלנד וויילס בהתאמה. אדוארד כונה בקרב משפחתו וחבריו הקרובים בשמו האחרון, דייוויד.
כמקובל אצל ילדי המעמד הגבוה באותה התקופה, באדוארד ואחיו הצעירים טיפלו אומנות ולא הוריהם באופן ישיר. אחת ממטפלותיו הראשונות נהגה לצבוט אותו לפני שהוצג בפני הוריו, ובעקבות כך אדוארד הבוכה והמטפלת שלו נשלחו על ידם בכל פעם מחדש. כשנתגלה הטיפול הלקוי שלה בילדים, היא פוטרה והוחלפה בשרלוט ביל. אביו של אדוארד, שהיה איש משמעת ומחנך קפדן, נהג דווקא להפגין חיבה כלפי ילדיו, ואמו נהגה סביבם בעליזות ושמחה, שעמדו בסתירה עם מעמדה הציבורי החמור והרציני.
אדוארד למד בחינוך ביתי בשנותיו הראשונות. כשהוריו יצאו למסע באימפריה הבריטית למשך 9 חודשים לאחר מותה של המלכה ויקטוריה ב-1901, אדוארד הצעיר ואחיו נותרו בבריטניה עם סבם וסבתם, המלך אדוארד והמלכה אלכסנדרה. עם חזרתם, אדוארד ואחיו הופקדו בידי פרדריק פינץ' והנרי הנסל, שהיו אחראים לחינוכם בפועל למשך יתר שנות ילדותם. אדוארד נותר תחת השגחתו הקפדנית של הנסל עד שהיה כמעט בן 13; מורים פרטיים אחרים לימדו אותו גרמנית וצרפתית. אדוארד עבר את בחינת הכניסה למכללה הימית המלכותית שבבית אוסבורן של הצי המלכותי הבריטי והחל את לימודיו בה ב-1907. הנסל ביקש שיתחיל את לימודיו מוקדם יותר, אך אביו של אדוארד סרב. לאחר שנתיים בבית אוסבורן, בהן אדוארד לא נהנה, הוא עבר ללמוד במכללה הימית המלכותית "בריטניה" שבדארטמות', בה היה אמור ללמוד כשנתיים ולאחר מכן להצטרף לצי המלכותי.
אדוארד הפך באופן אוטומטי לדוכס קורנוול ולדוכס רות'סיי ב-6 במאי 1910, בעקבות מותו של סבו ועלייתו לכס המלוכה של אביו בתור ג'ורג' החמישי. הוא הוכתר כנסיך ויילס ורוזן צ'סטר כחודש וחצי לאחר מכן, ב-23 ביוני 1910, ביום הולדתו ה-16. ההכנות לקראת עתידו כמלך החלו באופן מיידי; מסלולו האקדמי במכללה הימית הופסק בטרם סיומו הרשמי, והוא החל שירות של שלושה חודשים כפרח קצונה על סיפון אה"מ הינדוסטן. לאחר מכן, החל לימודים במגדלן קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד; על פי דעת הביוגרפים של אדוארד, הוא לא היה מוכן ללימודים אלו מבחינה אינטלקטואלית. הוא סיים את לימודיו לאחר 8 סמסטרים, ללא תואר או הכשרה אקדמית רשמית.
כנסיך ויילס
אדוארד הוכתר באופן רשמי כנסיך ויילס בטקס מיוחד שנערך בטירת קרנארבון ב-13 ביולי 1911. הטקס נערך בוויילס ביוזמתו של הפוליטיקאי הוולשי דייוויד לויד ג'ורג', שכיהן באותה העת כשר האוצר של בריטניה ולימים כראש ממשלת הממלכה המאוחדת מטעם המפלגה הליברלית. הטקס שתכנן לויד ג'ורג' היה בעל מאפיינים ולשים טקסיים, והוא אף לימד את אדוארד מספר מילים בשפה הוולשית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, כבר היה אדוארד בגיל המינימלי לשירות בצבא הבריטי והיה נלהב לקחת חלק במלחמה. הוא הצטרף למשמר הגרנדירים ביוני 1914 ועל אף שהיה נחוש לשרת בחזית המלחמה, שר המלחמה הוריישו קיצ'נר סירב לכך בטענה שההשלכות של נפילת יורש העצר בשבי האויב יהיו קשות ומרחיקות לכת. אף על פי כן, אדוארד חזה במלחמת החפירות וביקר בקווי החזית בכל הזדמנות שנקרתה בדרכו, ועל כך הוענק לו ב-1916 הצלב הצבאי. בנוסף, הוא יצא לטיסה הצבאית הראשונה שלו ב-1918 ובהמשך הוציא רישיון טיס. על אף שתפקידו במלחמה היה מצומצם, הוא העניק לו פופולריות רבה בקרב אלו ששירתו בה.
ב-1919 אדוארד הסכים להיות נשיא הוועדה המארגנת של תערוכת האימפריה הבריטית בוומבלי שבמידלסקס. לבקשתו נבנה לטובת התערוכה "מגרש ספורט לאומי גדול", שלימים נודע כאצטדיון ומבלי.
במהלך שנות ה-20 אדוארד ייצג את אביו באופן תדיר כנסיך ויילס ברחבי בריטניה ומחוצה לה. דרגותיו הצבאיות, מסעותיו, מראהו ועובדת היותו רווק משכו אליו את תשומת הלב הציבורית. בשיא הפופולריות שלו הוא היה לאדם המצולם ביותר בעולם ונהג לקבוע טרנדים אופנתיים לגברים. במהלך ביקורו בארצות הברית ב-1924 דיווח המגזין "Men's Wear" כי "הגבר הממוצע באמריקה מתעניין בבגדיו של נסיך ויילס יותר מאשר באלו של כל אדם אחר".
אדוארד הרבה לבקר באזורי עוני בבריטניה ויצא ל-16 מסעות ברחבי האימפריה הבריטית בין 1919 ל-1935. במהלך ביקורו בקנדה ב-1919 הוא רכש את חוות בדינגפילד שבקרבת פקיסקו שבפרובינציית אלברטה, ובביקורו במדינה ב-1924 העניק את גביע נסיך ויילס ל-NHL. במהלך ביקורו באוסטרליה ב-1920 יצא ללא פגע כאשר הרכבת עליה נסע ירדה מהפסים בפאתי פרת'. ביקורו בהודו בנובמבר 1921 התרחש במקביל להפגנות ושביתות התנועה לאי שיתוף פעולה של מהטמה גנדי למען שלטון עצמי להודו, ובשיאן התרחשו מהומות בבומביי. ב-1929 אלכסנדר לית', שמרן מצפון אנגליה, שכנע את הנסיך להגיע לביקור של מספר ימים באזורי מכרות הפחם של נורת'מברלנד ודרהאם, בהם אחוז האבטלה היה גבוה מאוד. בין ינואר לאפריל 1931 אדוארד ואחיו הנסיך ג'ורג' יצאו למסע בן 29,000 ק"מ בדרום אמריקה על אוניית הקו האוקיינית "אורופסה". בשובם טסו לנמל התעופה לה בורז'ה ומשם בטיסה נוספת ומיוחדת של אימפיריאל איירווייז ישירות לפארק הגדול בווינדזור.
למרות מסעותיו המרובים ופגישותיו הרבות עם מנהיגים ואנשים מרחבי העולם, אדוארד החזיק בדעות קדומות על רקע גזעי כלפי זרים ורבים מנתיני האימפריה הבריטית, מאחר שהאמין שהלבנים הם עליונים מטבעם ומיסודם. ב-1920, במהלך ביקור באוסטרליה, הוא כתב על האבוריג'ינים והאוסטרלים המקומיים כי "הם היצור החי המזעזע ביותר שראיתי מאודי!! הם הצורה הנחותה ביותר של בני אדם והקרובה ביותר לקופים".
במהלך שנות ה-20 וה-30, התנהגותו של אדוארד התאפיינה ברדיפת שמלות וחוסר אחריות, אשר הדאיגו מאוד את ראש הממשלה סטנלי בולדווין, אביו המלך ג'ורג' החמישי ואת סביבתו הקרובה של הנסיך. אביו היה מאוכזב מהתנהגותו ומחוסר יכולתו להשתקע ולהיות רציני, נגעל מהרומנים השונים שלו עם נשים נשואות והסתייג מעלייתו של אדוארד לכס המלוכה לאחר מותו. "לאחר שאמות", אמר ג'ורג', "הילד יהרוס את עצמו תוך 12 חודשים". למלך ג'ורג' הייתה חיבה יתרה והעדפה לבנו השני אלברט (שכונה "ברטי") ולבתו הבכורה של אלברט, אליזבת (שכונתה "לילבת"), לימים ג'ורג' השישי ואליזבת השנייה בהתאמה. הוא אף אמר לאחד מאנשי חצר המלוכה כי "תפילותיי הן שבני הבכור לא יינשא ודבר לא יחצוץ בין הכתר לבין ברטי וליליבת".
ב-1930 ג'ורג' החמישי העניק לאדוארד את הבעלות על מבצר בלוודר שבסארי ועל הפארק הגדול בווינדזור. במתחמים אלו השתמש אדוארד לטובת מערכות היחסים שלו עם נשים נשואות, וביניהן פרדה דאדלי וורד וליידי פארנס האמריקאית, שהייתה אשתו של חברו של אדוארד. פארנס היא שהכירה לאדוארד בהמשך את חברתה ווליס סימפסון, אשר התגרשה ב-1927 מבעלה הראשון, קצין הצי האמריקאי, וינפילד ספנסר. בעלה השני, ארנסט סימפסון, היה איש עסקים בריטי-אמריקאי. ווליס סימפסון הפכה למאהבתו של אדוארד במהלך נסיעתה של פארנס מחוץ לבריטניה, על אף שהנסיך התעקש בפני אביו שאין כך הדבר ושהוא לא מנהל כל מערכת יחסים עמה. אולם, על אף הפצרותיו, מערכת היחסים שלו עם אביו נפגעה והתערערה אף יותר בשל מערכת יחסים זו. אף על פי שהוריו פגשו את סימפסון בארמון בקינגהאם ב-1935, הם סירבו לקבל אותה לביקור נוסף.
כמלך הממלכה המאוחדת
המלך ג'ורג' החמישי נפטר ב-20 בינואר 1936 בבית סאנדרינגהאם שבנורפוק לאחר 25 שנים על כס המלוכה. אדוארד הוכתר תחתיו כאדוארד השמיני, מלך הממלכה המאוחדת בגיל 43, כשהוא לא נשוי וללא ילדים וכשהשמועות על אופיו והתנהגותו רוחשות מסביב לעולם. אולם, טיב הקשר שלו עם סימפסון טרם היה ידוע ברבים. ביום שלאחר מכן, אדוארד חרג מהנהוג וצפה בהכרזה על עלייתו לכס המלוכה מחלון בארמון סנט ג'יימס, כשהוא מלווה בסימפסון. אדוארד הפך למלך הראשון בהיסטוריה של בריטניה לטוס במטוס, כשטס מסאנדרינגהאם ללונדון לטובת מועצת העלייה שלו.
אדוארד גרם לאי-נוחות בקרב חוגי הממשל בשל פעילויות שהתפרשו כהתערבות בעניינים פוליטיים. לדוגמה, במהלך ביקורו בכפרים נחשלים בדרום ויילס, אמר אדוארד כי "משהו חייב להיעשות" למען כורי הפחם, מה שנתפס כניסיון להנחות את מדיניות הממשלה, על אף שלא הציע פתרונות או שינויים ממשיים. שרי הממשלה הסתייגו מלשלוח מסמכים מסווגים או מדיניים למבצר בלוודר בו ישב אדוארד, מאחר שהיה ברור כי הוא אינו מקדיש להם תשומת לב. כמו כן, רבים מהם חששו כי סימפסון ואורחים נוספים של אדוארד עשויים לקרוא בהם, מה שהיה עשוי להוביל לחשיפה של סודות מדינה.
גישתו החריגה והלא "אורתודוקסית" של אדוארד נגעה גם במטבעות שנשאו את דיוקנו; אדוארד ביקש לחרוג מן המסורת, במסגרתה צד הפרופיל של המלך מוטבע בכיוון ההפוך משל קודמו - הוא התעקש שפניו יופנו לכיוון שמאל, בדומה לאביו, על מנת שיהיה ניתן לראות את פסוקת השיער שלו. קומץ מטבעות בלבד הוטבעו בטרם ויתורו של אדוארד על כס המלוכה, והם נדירים ביותר. כשאחיו של אדוארד, ג'ורג' השישי, עלה לכס המלוכה אחריו, גם פניו הופנו כלפי שמאל על מנת לשמור על המסורת, שכן אדוארד היה אמור לפנות לימין.
ב-16 ביולי 1936 ג'ורג' אנדרו מקמהון הוציא אקדח טעון בקרבתו של אדוארד בזמן שרכב על סוס בדרך קונסטיטושן שבקרבת ארמון בקינגהאם. המשטרה זיהתה את האקדח והתנפלה על מקמהון, שנעצר. כמהלך משפטו, הוא טען כי "כוח חיצוני" הוא שפנה אליו על מנת להרוג את אדוארד, שהוא הודיע ל-MI5 על תוכניתו ושהוא הוציא אותה אל הפועל רק על מנת לעזור ל-MI5 לעצור את העבריינים האמיתיים. בית המשפט דחה את טענותיו ושלח אותו לכלא לשנה. יש המאמינים כי מקמהון באמת היה בקשר עם ה-MI5, אך המהימנות של טענותיו האחרות עדיין מוטלת בספק.
באוגוסט ובספטמבר אדוארד וסימפסון שטו במזרח הים התיכון על סיפון יאכטת הקיטור "נהלין". באוקטובר כבר היה ברור שהמלך החדש מתכנן להתחתן עם סימפסון, במיוחד כשהליך גירושיה של סימפסון הגיע לבית המשפט לעניינים אזרחיים באיפסוויץ'. על אף שהשמועות על הרומן בין סימפסון לאדוארד כבר היו נפוצות בארצות הברית בתקופה זו, כלי התקשורת בממלכה המאוחדת בחרו שלא לדווח על כך, ועל כן הציבור הבריטי לא ידע דבר עד לדצמבר 1936.
הוויתור על המלוכה
בנובמבר 1936 הצהיר אדוארד בפני ראש הממשלה סטנלי בולדווין על רצונו להינשא לסימפסון כשהליך גירושיה יושלם. בולדווין הודיע לו שהנישואים הללו יתפסו כ"לא מוסריים" בקרב העם. כמלך אנגליה, אדוארד היה גם ראש הכנסייה האנגליקנית, והארכיבישוף מקנטרברי, היה מהמתנגדים החריפים לנישואים בין אדוארד לסימפסון והתעקש שאם אדוארד יבחר להינשא לה יהיה עליו לוותר על כס המלוכה.
אדוארד וסימפסון התעקשו למסד את מערכת היחסים ביניהם. אדוארד ניסה להציע פתרון חלופי, במסגרתו הנישואים יוגדרו נישואים מורגנטיים, אולם ההצעה נדחתה. בולדווין התייעץ גם עם פוליטיקאים בכירים מהאופוזיציה, ולאחר מכן הציג בפני המלך שלוש אפשרויות; הראשונה - שלא להינשא לסימפסון; השנייה - להינשא ולהסתכן במשבר חוקתי, שכן אז תיאלץ כל הממשלה להתפטר; והשלישית - לוותר על הכתר ולעשות כרצונו כאדם פרטי. אדוארד חתם על כתב הוויתור ב-10 בדצמבר 1936 בנוכחות שלושת אחיו הצעירים - הנסיך אלברט, דוכס יורק, הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר והנסיך ג'ורג', דוכס קנט. הפרלמנט הבריטי העביר למחרת היום חוק מיוחד לאישור התפטרותו של המלך. בחוק נקבע שמיד עם חתימת ההסכמה המלכותית לחוק (חתימה הנדרשת לכל חוק באנגליה) יחדל אדוארד להיות מלך, והכתר יעבור אוטומטית לבא בתור בסדר הירושה - אחיו, אלברט (לעתיד, המלך ג'ורג' השישי). ביום שלאחר מכן, פעולתו האחרונה של אדוארד כמלך הייתה לתת את חתימת ההסכמה לחוק. כמו כן, בהתאם לחוק וסטמינסטר, אישרו כל ראשי הדומיניונים את הוויתור של אדוארד על כס המלוכה.
לאחר התפטרותו, ולאחר שחזר לתואר של נסיך, אדוארד נשא נאום רשמי לאומה בו הסביר את החלטתו. הנאום כלל את השורה המפורסמת. הוא הוסיף כי. ביום שלאחר מכן אדוארד עזב את בריטניה וטס לאוסטריה; סימפסון לא יכלה להצטרף אליו עד שגירושיה הושלמו מספר חודשים לאחר מכן. אדוארד לא זכה לטקס הכתרה בטרם ויתר על תוארו. בתאריך שבו תוכנן במקור להיערך טקס ההכתרה שלו, הוכתר אחיו. בתו הבכורה של אחיו, אליזבת, הפכה לראשונה בסדר הירושה לכתר הבריטי.
לאחר הוויתור
ב-12 בדצמבר 1936 התכנסה המועצה המלכותית לציון עלייתו לכס המלוכה של ג'ורג' השישי, אשר הכריז על כוונתו להעניק לאחיו אדוארד את התואר "דוכס וינדזור" ואת תואר הכבוד "הוד מעלתו המלכותי". הוא ביקש להפוך את הענקת התארים לפעולתו הראשונה כמלך, אך המסמכים הרשמיים בנושא לא נחתמו עד 8 במרץ בשנה שלאחר מכן. במהלך תקופת ביניים זו נקרא אדוארד "דוכס וינדזור" בלבד, ללא תואר הכבוד. החלטתו של ג'ורג' להפוך את אדוארד לדוכס מלכותי נועדה, בין היתר, למנוע ממנו מלהתמודד לבית הנבחרים הבריטי או להביע עמדה פוליטית בבית הלורדים.
מכתב הרשאה מ-27 במאי 1937 העניק בשנית את התואר "הוד מעלתו המלכותי" לאדוארד, אך הבהיר מפורשות כי "אשתו וצאצאיו, אם יהיו, לא יזכו לתארים האלו". שרי הממשלה הבריטית נחלקו בדעתם בדבר הענקת התואר "הוד מעלתה המלכותית" לסימפסון - חלקם טענו כי אין במכתב צורך מאחר שהתואר "הוד מעלתו המלכותי" ניתן לאדוארד אוטומטית לאחר הוויתור על כס המלוכה ולכן סימפסון גם תקבל אותו באופן אוטומטי עם נישואיהם; אחרים טענו כי אדוארד היה צריך לאבד את כל התארים המלכותיים עם הוויתור על כס המלוכה ולא יכול להמשיך לשאת בתואר הכבוד "הוד מעלתו המלכותי". יש שהגדילו לעשות ואף כינו אותו פשוט "מר אדוארד וינדזור". ב-14 באפריל 1937 הגיש פרקליט המדינה הבריטי דונלד סומרבל למזכיר הפנים ג'ון סיימון תזכיר שמסכם את דעתו ואת דעותיהם של פרקליט המדינה הסקוטי תומאס קופר והיועץ הפרלמנטרי גרנוויל רם בנושא הענקת התואר "הוד מעלתה המלכותית" לסימפסון:
סימפסון שינתה את שמה לווליס וורפילד ואדוארד נישא לה בטקס פרטי ב-3 ביוני 1937 בשאטו דה קנדה שעל יד טור שבצרפת. הטקס נערך על ידי הכומר האנגליקני רוברט אנדרסון ג'רדין מדרלינגטון שבמחוז דרהאם. ג'ורג' השישי אסר על חברי משפחת המלוכה להשתתף בטקס לתרעומתם של ווליס ואדוארד, שביקש שאחיו הנסיכים הנרי וג'ורג' (דוכסי גלוסטר וקנט בהתאמה) ובן דודו מדרגה שנייה לואי מאונטבאטן יגיעו לטקס.
שלילת התואר "הוד מעלתה המלכותית" מווליס גרם למתחים רבים בין אדוארד למלך ולבית המלוכה, אך מתחים אלו התגברו בשל המחלוקות על ההסדרים הכלכליים ביניהם. ממשלת בריטניה סירבה לכלול את ווליס ואדוארד ברשימה האזרחית, אשר חבריה מקבלים תמיכה כלכלית מטעם האוצר הבריטי, ולכן המלך שילם את קצבתו של אדוארד מכיסו. אדוארד, שהיה הבן הבכור, קיבל בירושה מאביהם את טירת בלמורל ובית סנדרינגהאם. הארמונות, שהיו רכוש פרטי של משפחת המלוכה, לא עברו אוטומטית למלך החדש לאחר הוויתור על הכתר, ואדוארד הכריח את אחיו לקנות אותם ממנו ב-300 אלף לירות שטרלינג, אשר הועברו לו בתשלומים שנתיים. אדוארד היה מתקשר לג'ורג' באופן תכוף בתחילתה של מלוכותו, על מנת להפציר בו להעביר לו כספים נוספים ולהעניק לווליס את התואר "הוד מעלתה המלכותית", עד שהמלך הורה לא להעביר אליו את השיחות.
היחסים בין אדוארד לשאר משפחת המלוכה היו מתוחים למשך עשרות שנים. אדוארד הניח שלאחר מספר שנות גלות בצרפת הוא יוכל לחזור ולהשתקע בבריטניה. אולם, ג'ורג' השישי, שנתמך בידי המלכה מרי והמלכה אליזבת, איים על אדוארד שאם יחזור לבריטניה ללא הזמנה הוא יפסיק את התמיכה הכלכלית בו. אדוארד התמלא במרירות כלפי אימו, המלכה מרי, וכתב לה בשנת 1939 לאחר שסירבה לאשר לו להגיע לאזכרת אביו ש"מכתבך האחרון השמיד את שמץ הרגשות שנותרו לי כלפייך... והפך את המשך ההתכתבות בינינו לבלתי אפשרית".
באוקטובר 1937 ווליס ואדוארד ביקרו בגרמניה הנאצית בניגוד להמלצת הממשלה הבריטית, ופגשו את אדולף היטלר בבית הנופש שלו ברגהוף שבבוואריה. הביקור זכה לסיקור נרחב בתקשורת הגרמנית ובמהלכו הדוכס הצדיע במועל יד תוך אמירת זיג הייל. בגרמניה "התייחסו אליהם כמו למלוכה... אנשי האריסטוקרטיה קדו בפניה ונהגו בה בכל הכבוד והמעמד שהדוכס תמיד רצה בהם", טען הביוגרף המלכותי אנדרו מורטון בריאיון ל-BBC בשנת 2016.
אלברט פון מנסדורף-פויי-דיטריכשטיין, שהיה השגריר האוסטרי בלונדון ובן דודו מדרגה שנייה וחברו של המלך ג'ורג', האמין שאדוארד העדיף את הפשיזם הגרמני כסוללת מגן מפני הקומוניזם, ושהוא אף תמך תחילה בברית עם גרמניה הנאצית. לדברי אדוארד, החוויות ו"סצנות האימה" בהן חזה במלחמת העולם הראשונה הובילו אותו לתמוך במדיניות הפיוס כלפי גרמניה הנאצית. היטלר ראה באדוארד כידידותי כלפי משטרו והאמין שיחסי גרמניה–הממלכה המאוחדת יכלו להיות טובים בהרבה אם לא היה מוותר על כס המלוכה. אלברט שפר ציטט את היטלר באומרו כי "אני בטוח שאיתו היה ניתן להשיג יחסים ידידותיים קבועים. אם היה נשאר, הכל היה אחרת. הוויתור שלו על כס המלוכה היה הפסד חמור עבורנו". ווליס ואדוארד השתקעו בפריז, בה שכרו אחוזה בסוף 1938.
מלחמת העולם השנייה
במאי 1939 אדוארד התראיין לתחנת הרדיו של רשת NBC - זה היה לריאיון הראשון שלו מאז ויתר על כס המלוכה. הריאיון התקיים במהלך ביקורו של אדוארד בשדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה בוורדן שבצרפת. בריאיון אדוארד קרא לשלום באירופה, בעקבות רוחות הקרב שנשבו בה באותה התקופה: "אני במודעות עמוקה לנוכחותם של המתים הרבים, ואני משוכנע שאם יכלו להשמיע את קולם הם היו תומכים בדבריי. אני מדבר כעת כחייל של המלחמה הקודמת שתפילתו הכנה ביותר היא שרשע וטירוף הרסני לא יכבשו את המין האנושי בשנית. אין אף אומה שאנשיה רוצים במלחמה". הריאיון נשמע על ידי מיליונים ברחבי העולם, אך ה-BBC סירב לשדר אותו. הריאיון שודר מחוץ לארצות הברית ברדיו גלים קצרים ודווח במלואו בעיתונות הכתובה הבריטית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, ווליס ואדוארד שבו לבריטניה בסיועו של לואי מאונטבאטן, על סיפון אה"מ קלי. אולם, הם חזרו במהרה לצרפת, מאחר שאדוארד הצטרף לחיל המשלוח הבריטי בצרפת כמייג'ור גנרל, על אף שהיה בדרגת פילדמרשל. בפברואר 1940 השגריר הגרמני בהאג, יוליוס פון צך-בורקרסרודה, טען שאדוארד הדליף את תוכניות המלחמה של בעלות הברית להגנה על בלגיה, טענה שהנסיך הכחיש. כשגרמניה הנאצית פלשה לצרפת במאי 1940 ווליס ואדוארד נמלטו אל עיירת הנופש הדרומית ביאריץ, וביוני אל ספרד. בספרד קיימו שורת מגעים עם נציגי המשטר הנאצי, בהם הביע אדוארד את אכזבתו מהמשטר בבריטניה. הדבר דווח ליואכים פון ריבנטרופ ולאדולף היטלר אשר הורו לפעול להעברת הזוג לטריטוריה בשליטה גרמנית. ביולי עבר הזוג לפורטוגל, שם גרו בביתו של ריקרדו איספיריטו סנטו, בנקאי פורטוגזי שהיה מקושר הן לבריטים והן לגרמנים. תחת שם הקוד "מבצע וילי", סוכנים נאצים ובראשם ולטר שלנברג תכננו לשכנע את אדוארד לשוב לספרד, ואף לחטוף אותו אם הדבר יידרש. אולם, הידיעות על ניסיונות החטיפה של אדוארד הגיעו למשרד החוץ הבריטי, אשר הזהיר את ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, אליו כתבו כי "הדוכס הוא תומך נאצים ידוע והוא עשוי להפוך למוקד למזימות". לכן, צ'רצ'יל איים על אדוארד שאם לא ישוב לבריטניה יעלה אותו למשפט צבאי.
הקשר הנאצי
היסטוריונים רבים טענו כי אדולף היטלר היה מעוניין להפוך את אדוארד לשליט בובה גרמני של בריטניה לאחר מבצע ארי-הים. כמו כן, נטען שבשל הסימפתיה שרכשו ווליס ואדוארד למשטר הנאצי לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה, התקבלה ההחלטה בממשלה הבריטית להעבירם לאיי הבהאמה וזאת על מנת למנוע אפשרות שייפעלו לטובתה. ב-1940 אמר אדוארד כי "ב-10 השנים האחרונות גרמניה ארגנה מחדש את החברה שלה באופן מוחלט... מדינות שלא היו מוכנות לקבל ארגון מחדש שכזה של החברה שלהן ואת ההקרבות הכרוכות בכך, צריכות לשנות את המדיניות שלהן". בזמן השלטון הגרמני בצרפת, ביקש אדוארד מכוחות הוורמאכט להציב שמירה על נכסיו בפריז ובריביירה הצרפתית ונענה בחיוב. בדצמבר 1940 התראיין אדוארד למגזין האמריקאי ליברטי במשכן המושל בנסאו. את תוכן הריאיון העביר המראיין, פולטון אוורסלר, לנשיא האמריקאי, פרנקלין דלאנו רוזוולט, בפגישה שערכו בבית הלבן ב-23 בדצמבר 1940. הריאיון פורסם ב-22 במרץ 1941 ובו צוטט אדוארד באומרו ש"היטלר היה המנהיג הנכון וההגיוני של העם הגרמני" ושהגיע הזמן בו נשיא ארצות הברית צריך לגשר להסדר שלום באירופה. אדוארד מחה בטענה כי דבריו סולפו והוצאו מהקשרם.
לאחר חששות רבים שעלו בקרב בעלות הברית מהמזימות שרוחשות סביב אדוארד, החליט רוזוולט להורות על מעקב מודיעיני אחריו ואחרי ווליס במהלך ביקורם בפאלם ביץ' שבפלורידה באפריל 1941. אחד מהמודיעים שגויסו היה קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג, ששימש באותה התקופה כנזיר בנדיקטיני בארצות הברית. הדוכס סיפר ל-FBI כי ווליס קיימה יחסי מין עם השגריר הגרמני בלונדון, יואכים פון ריבנטרופ ב-1936, שהיא נותרה איתו בקשר מאז ושהיא מדליפה סודות מדינה לגרמנים.
הסופר צ'ארלס הייאם טען כי אנתוני בלאנט, שהיה סוכן MI5 ומרגל סובייטי, פעל לקראת סוף המלחמה בהוראת בית המלוכה הבריטי על אדמת אירופה. בלאנט הגיע לארמון בעיר קרונברג אים טאונוס שבהסן, אז בשטח הכיבוש האמריקאי בגרמניה על מנת להשיג מכתבים רגישים שהוחלפו בין אדוארד לבין אדולף היטלר ומנהיגים נאציים אחרים. בשלהי שנות ה-50 פורסמו "מסמכי מרבורג", אשר נמצאו על ידי חיילים אמריקאיים במרבורג במאי 1945, ואלו חיזקו את התיאוריות בדבר תמיכתו של אדוארד באידאולוגיה הנאצית. כמו כן, בתום המלחמה תפסו האמריקאים בגרמניה העתקי מברקים המעידים על התכנית הנאצית לחטיפתם של בני הזוג, ערב עזיבתם את פורטוגל לבהאמה בשנת 1940. כדי להציל את אדוארד ממבוכה-רבתי בהאשמות בשיתוף פעולה עם הנאצים במלחמה, פנה ראש הממשלה צ'רצ'יל ב-1953 לנשיא האמריקני דוויט אייזנהאואר ולממשלה הצרפתית בבקשה לגנוז את המידע המודיעיני בנוגע לתוכנית החטיפה. צ'רצ'יל דיווח לקבינט הבריטי באותה שנה כי אדוארד עצמו לא היה מודע לתוכנית. ארבע שנים לאחר מכן המידע על מברקי הנאצים דלף לעיתונות, ואדוארד שנשאל עליהם פטר אותם כ"פברוק מוחלט".
לאחר המלחמה, הודה אדוארד בספר הזיכרונות שלו כי העריץ את הגרמנים, אך שלל טענות על היותו פרו-נאצי. על היטלר כתב: "הפיהרר נדמה לי כדמות מגוחכת, עם ההצגות הדרמטיות שלו והיומרות הבומבסטיות שלו". בשנות ה-50 העיתונאי פרנק ג'יילס שמע את אדוארד מאשים את שר החוץ הבריטי אנתוני אידן בכך ש"האיץ את המלחמה בשל היחס שלו למוסוליני... זה מה שאידן עשה, הוא עזר להביא את המלחמה.... וכמובן שגם רוזוולט והיהודים". בשנות ה-60 אדוארד אמר לחברו, פטריק בלפור, ברון קינרוס כי "אף פעם לא חשבתי שהיטלר היה כזה בחור נורא".
בסרט התיעודי Edward VIII: Britain's Traitor King, אשר שודר במרס 2022 בערוץ 4 הבריטי, הוצגו מסמכים, קטעי יומנים וראיונות שחשפו את מידת המעורבות של אדווארד עם המשטר הנאצי. בין השאר ניטען כי אדווארד קיווה לחזור לשלטון באנגליה בגיבוי הנאצים, ואף סיפק להם מידע מודיעני רגיש שנועד לאפשר להם להכניע את בריטניה במלחמה. עוד נטען כי "פרשת סימפסון" לא הייתה אלא סיפור כיסוי, שמטרתו הייתה להסיט את תשומת הלב של הציבור מבגידתו בארצו ובמשפחתה.
חיים מאוחרים
עם תום המלחמה ווליס ואדוארד שבו לצרפת, בה התגוררו לשארית חייהם כשהם למעשה בגמלאות - אדוארד לא החזיק שוב באף תפקיד רשמי. התכתבויות שנערכו בשנים 1946–1949 בין אדוארד לחברו קנת דה קורסי נחשפו בארצות הברית ב-2009; באותה התקופה בריאותו של ג'ורג' השישי התדרדרה ודה קורסי חשש מהשפעתה של משפחת מאונטבאטן על יורשת העצר, הנסיכה אליזבת. על כן, במכתבים מתוארת תוכניתו של דה קורסי, במסגרתה ישוב אדוארד לאנגליה וימצב את עצמו כעוצר של הממלכה. דה קורסי הציע לאדוארד לרכוש אחוזה חקלאית בפאתי לונדון על מנת לצבור את תמיכתו של הציבור הבריטי ולהפוך את עצמו לזמין במקרה שהמלך יהפוך לא כשיר. אולם, אדוארד היסס להוציא לפועל את התכנית ובזמן זה התאושש המלך מניתוח שעבר, מה שהסיר זמנית את האופציה לאי כשירות.
הממשלה הבריטית סיפקה את קצבתו של אדוארד לאחר המלחמה והוא התפרנס גם מסחר לא חוקי במטבעות חוץ. עיריית פריז סיפקה לו בית בפרוור ניי-סיר-סן תמורת דמי שכירות שנתיים. הממשלה הצרפתית פטרה אותו מתשלומי מס הכנסה, והותר לו לרכוש מוצרים פטורים ממס דרך השגרירות הבריטית. ב-1952 ווליס ואדוארד רכשו ושיפצו בית נופש בגיף-סור-איווט, שהיה לנכס היחידי שאי פעם היה בבעלותם. ב-1951 אדוארד הוציא לאור ספר זיכרונות, "סיפורו של מלך", בו הביע את חילוקי הדעות שלו עם הפוליטיקה הליברלית. התמלוגים על הספר הפכו להכנסה נוספת עבור הזוג.
גם בשנות ה-50 וה-60 נותרה תדמיתם של ווליס ואדוארד כידוענים ברחבי העולם ובייחוד בפריז, בה התגוררו וכן בערים גדולות כמו ניו יורק ולונדון. הם נהגו לארח מסיבות, לשבת בבתי קפה יוקרתיים ותרו הלוך ושוב בין פריז לניו יורק.
בעקבות פטירתו של ג'ורג' השישי, ביוני 1953 הוכתרה אחייניתו של אדוארד בשם אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת. ווליס ואדוארד לא הגיעו להכתרה, אלא צפו בה בטלוויזיה בפריז. אדוארד טען שלא נהוג ששליט או שליט לשעבר יגיע להכתרה של שליט אחר. אדוארד כתב מאמרי דעה על ההכתרה למגזין סאנדיי אקספרס הבריטי (מהדורה של הדיילי אקספרס) ולמגזין Woman's Home Companion האמריקאי, כמו גם ספר קצר בשם "הכתר והעם, 1902-1953".
ב-1955 הזוג הגיע לביקור בבית הלבן, בתקופת נשיאותו של דווייט אייזנהאואר. כמו כן, הם הופיעו בתוכנית הטלוויזיה "Person to Person" בהנחייתו של אדוארד מורו ב-1956, וב-1970 ערכו ריאיון טלוויזיוני בן 50 דקות ל-BBC בהנחיית קנת האריס. ב-4 באפריל באותה השנה הזמין אותם הנשיא האמריקאי ריצ'רד ניקסון כאורחי כבוד לארוחת ערב בבית הלבן יחד עם וורן ברגר, צ'ארלס לינדברג, אליס רוזוולט, ארנולד פלמר, ג'ורג' הרברט ווקר בוש ופרנק בורמן.
משפחת המלוכה מעולם לא קיבלה את ווליס, והמלכה מרי מעולם לא הסכימה אפילו לפגוש אותה באופן רשמי. כמו כן, במשך שנים רבות לא היו בני משפחת המלוכה בקשר גם עם אדוארד, כמעין חרם לא רשמי. אולם, אדוארד פגש מדי פעם את אימו ואת אחיו המלך ג'ורג' ואף הגיע להלווייתו ב-1952. עד יום מותה, המלכה מרי כעסה על בנה וזעמה על בחירתו להתחתן עם ווליס, וצוטטה באומרה "לוותר על הכל בשביל זה?". ב-1965 ווליס ואדוארד שבו ללונדון; ביקרו אותם המלכה אליזבת, גיסתו של אדוארד מרינה, נסיכת יוון ודנמרק ואחותו מרי, הנסיכה המלכותית, אשר מתה שבוע לאחר פגישתם והם הגיעו להלווייתה. ב-1967 הצטרפו למשפחת המלוכה בציון מאה שנים להולדת המלכה מרי. האירוע הרשמי האחרון בו השתתף אדוארד היה הלווייתה של מרינה ב-1968; הוא סירב להזמנתה של אליזבת השנייה להכתרתו של צ'ארלס כנסיך ויילס ב-1969 ואמר כי הוא בטוח שהנסיך לא ירצה שיגיע לשם "דודו-הגדול הזקן".
בשנות ה-60 בריאותו של אדוארד התדרדרה. בדצמבר 1964 הוא נותח ביוסטון על ידי מייקל דבייקי בשל מפרצת באבי העורקים הבטני ובפברואר 1965 הוא נותח על ידי סטיוארט דיוק-אלדר בשל היפרדות רשתית בעינו השמאלית. בשלהי 1971 אדוארד, שהיה מעשן מגיל צעיר, אובחן בסרטן ראש צוואר וטופל באמצעות טיפול קובלט רדיותרפי. ב-18 במאי 1972, ביקרו אותו בביתו שבפריז אחייניתו המלכה אליזבת ובנה, הנסיך צ'ארלס במהלך ביקורם בצרפת. המלכה ואדוארד שוחחו למשך 15 דקות, אך רק ווליס הופיעה בתמונה המלכותית, מאחר שאדוארד היה תשוש מדי.
מותו ומורשתו
ב-28 במאי 1972, עשרה ימים לאחר ביקורה של המלכה, אדוארד נפטר בביתו שבפריז, פחות מחודש לפני יום הולדתו ה-78. גופתו הושבה לבריטניה וארונו הוצב בקפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור. ב-5 ביוני נערך טקס הלוויה שלו בקפלה בנוכחות המלכה, משפחת המלוכה ואשתו ווליס, אשר לנה בארמון בקינגהאם. במקור תכננו ווליס ואדוארד להיקבר בבולטימור, סמוך לקברו של אביה. אולם, בעקבות הסכם שערכו עם המלכה אליזבת ב-1965 הוסכם שייקברו באנגליה. אדוארד נקבר בבית הקברות המלכותי שבפרוגמור, מאחורי המאוזיליאום המלכותי של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט. כשהיא חלשה מאוד וסובלת מדמנציה, ווליס נפטרה ב-1986 ונקברה לצד בעלה בפרוגמור.
בראיית היסטוריונים כדוגמת פיליפ ויליאמסון, במאה ה-21 רווחת האמונה הפופולרית שגורסת כי הנסיבות שהובילו לוויתורו של אדוארד על כס המלוכה היו פוליטיות ולא דתיות וכי ההגבלים הדתיים שמנעו מאדוארד להמשיך ולכהן כמלך "לא מספקים הסבר שמניח את הדעת". אולם, אמונה זו מקורה בעובדה שבחברה המודרנית גירושים הם הרבה יותר נפוצים ומקובלים חברתית מאשר בממלכה המאוחדת באותה התקופה. ויליאמסון טוען כי הגבלים דתיים אלו שחלו על המלך אכן היו מספקים באותה תקופה ובשלם לא היה יכול להמשיך לכהן כמלך אם ביקש להתחתן עם גרושה.
שלט אצולה
בעת עלייתו לשלטון השתמש אדוארד השמיני בשלט האצולה המלכותי, אולם זה עבר למלך ג'ורג' השישי לאחר המלכתו. שלט האצולה שעוצב עבור דוכס וינדזור, עשה שימוש בשלט האצולה הקיים בשינוי אחד - הוספת שלוש תגיות שבאמצעית שבהן הוטען כתר אדוארד הקדוש.
כריס גאנטר
כריסטופר רוס גאנטר (באנגלית: Christopher Ross Gunter; נולד ב-16 ביולי 1989) הוא כדורגלן עבר ולשי, ששיחק בעמדת המגן. לאחר פרישה ממשחק פעיל - פנה לקריירת אימון.
קריירת מועדונים
גאנטר התחיל להתאמן בקבוצת הילדים של המועדון קארדיף סיטי בגיל 8. בהמשך עבר לקבוצת הנוער של המועדון. תחיל שיחק בעמדת החלוץ אך בהמשך עבר לשחק בהגנה - בעמדות הבלם האחורי או מגן ימני. באוגוסט 2006 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון. ב-22 באוגוסט 2006 שיחק את משחקו הראשון במדי הקבוצה הבוגרת - משחק במסגרת גביע הפוטבול ליג.
נבחרת ויילס
גאנטר שיחק בנבחרות הנערים והנוער של ויילס מגיל 15. בגיל 16 ו-299 יום ערך הופעת בכורה בנבחרת הצעירה של ויילס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת של ויילס ב-26 במאי 2007, במשחק ידידות מול נבחרת ניו זילנד.
ביורו 2016 השתתף גאנטר בכל ששת משחקי הנבחרת בטורניר והגיע איתה עד לחצי גמר.
נכלל בסגל נבחרת ויילס לטורניר מונדיאל 2022.
מסטבה
מסטבה (באנגלית: mastaba, בערבית: مصطبة) או פר-ג'ד (במצרית עתיקה: pr-djt, בתרגום חופשי לעברית: בית עולמים או בית הנצח) הוא שם כולל למבני קברים קדומים במצרים העתיקה. מבני קברים אלו קדמו להופעת הפירמידות, ומתוארכים לתקופה שבין המאה ה-31 לפנה"ס עד הופעת הפירמידה הראשונה שנבנתה במאה ה-27 לפנה"ס, הפירמידה של ג'וסר. משמעותו המילולית של השם "מסטבה" בשפה הערבית היא "ספסל בוץ". מבנים אלו נקראו בשם זה על שום צורתם השטוחה המזכירה ספסל.
זהו מבנה טרפזי בנוי מאבנים או מלבנים מסותתות מעל בור קבורה באדמה. המבנה היה אטום (בדומה למצבה גדולה), למעט פתח על גג המבנה דרכו הכניסו את הנפטר ולאחר מכן סתמו את הפתח בעזרת זרדים כדי שבעלי חיים לא יכנסו וכדי שיהיה לרוח המת לאן לחזור.
המסטבה הכילה חדר פולחן להקרבת קורבנות, תא נסתר להעמדת פסל המת, וחדר פולחן שהיה מכוסה בציורי קיר מהווי חייו של הנפטר. על אחד מקירות המסטבה היה שקע עליו מצוירת דלת מדומה - דלת על אחד הקירות בחדר, מצוירת – לא אמיתית, על מנת לקשר בין חדר הקבר לחדר האורחים ששם היו המתנות. בתוך גומחת הדלת המדומה היה מדף, עליו הניחו את המנחה למת. המצרים הקדמונים האמינו כי נשמת המת יוצאת דרך הדלת המדומה כדי לאכול את המנחה.
המסטבה הייתה מבנה משפחתי, והוסיפו בה חללים בהתאם לצורך.
לפני שהוקמו הפירמידות נקברו הפרעונים במבנים אלו. במשך הזמן שיכללו את ה"מסטבה" ובנו אותן אחת על השנייה בצורת פירמידת מדרגות, ולאחר מכן הגיעו לצורת מבנה הפירמידה אותה אנו מכירים.
נורית כהן
נורית כהן (26 באוקטובר 1939 – 14 בפברואר 2013) הייתה שחקנית ומדבבת ישראלית. ידועה בעיקר בשל משחקה בקומדיית המצבים הישראלית "החיים זה לא הכל", שם גילמה את דמותה של בתיה נוימן, אמו של גדי נוימן (אבי קושניר).
קריירה בתיאטרון, בקולנוע וכרקדנית
כהן למדה בלט קלאסי מגיל צעיר מאוד אצל מיה ארבטובה והחלה להופיע בגיל 15 כרקדנית וכשחקנית בתיאטרון. היא רקדה סגנונות רבים ולימדה בלט במשך שנים בסטודיו של ארבטובה. בין השאר לימדה בלט קלאסי את נבחרת ההתעמלות האמנותית של ישראל ואף הייתה הפרטנרית של הרקדן הרוסי האלמותי המפורסם רודולף נורייב.
ב-1974 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט הישראלי "צ'רלי וחצי" בתפקיד יפה, אשתו של ששון (זאב רווח). ב-1981 שיחקה בסרט "מסג'יסט הצמרת" כרוזה. ב-1982 גילמה את אנט מויאל בסרט "אדון ליאון". בשנת 1997 השתתפה במחזמר המצליח "הכל אגדה". ב-2001 החלה לגלם למשך תשע עונות עד שנת 2011 את בתיה נוימן, אמו של גדי נוימן (אבי קושניר) בסיטקום המצליח "החיים זה לא הכל" (רשת).
בתיאטרון שיחקה במשך שנים רבות את אמה של חנה'לה ואת הירח בהצגה שמלת השבת של חנה'לה ואת התפקיד הראשי במחזה "אמי הגנרלית". כמו כן השתתפה בהצגות רבות, ביניהן: המכשפה, הצגות של חנוך לוין, אשה בעל בית, תמרה.
קריירת דיבוב
כהן התחילה לדבב דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "הלב" (1984). אחר כך, הייתה המדבבת המקורית בקלטת "פינוקי". מאז, המשיכה כהן לדבב עשרות סרטים וסדרות טלוויזיה בישראל. בהם "כוח המחץ" (1989), "דמבו הפיל המעופף" (1991), "היפהפייה והיחפן" (1990), ב"רובין הוד", היא דיבבה את גברת קלאק, מולאן" (1998), "בילבי" (1999), "באטמן: הדור הבא" (2000), "מרד התרנגולים" (2000), "אטלנטיס: האימפריה האבודה" (2001), "המסע המופלא" (2003), "הארי פוטר והאסיר מאזקבאן" (2004), "גיבורי התנ"ך הגדולים" (2004), "קובי קובי" (2004), "ג'קי צ'אן" (בערוץ הילדים) "צ'רלי בממלכת השוקולד" (2005), "אחי הדוב 2" (2006), "החלילן מהמלין" (2006), "מכושפת" (2007), "לילו וסטיץ'" (2008), "אליס בארץ הפלאות" (2010), ("נומיאו ויוליה") ו"הלורקס" (2012).
נפטרה ב-14 בפברואר 2013 ממחלת הסרטן ונטמנה בבית העלמין ירקון.
כהן הייתה נשואה לשחקן מישה נתן, ממנו התאלמנה ב-1995. לזוג היו שתי בנות ונכדים. בשנותיה האחרונות התגוררה ברמת גן.
דקומנוס
בדרך כלל בכל הערים שנבנו על ידי הרומאים ברחבי האימפריה, כמו גם במחנות הצבאיים שלהם, השתמשו בתכנון עירוני כמעט זהה שהיה מבוסס על רשת רחובות סדורה, בצירים צפון-דרום ומזרח-מערב, שבמרכזה עוברים שני רחובות ראשיים "קארדו מקסימוס" (cardo Maximus) בציר צפון-דרום, ו"דקומנוס מקסימוס" (decumanus maximus) בציר מזרח-מערב. במחנה הרומי הייתה "הדרך העשירית" (via decumana או via decimana) הדרך שהפרידה בין הקוהורטה התשיעית לקוהורטה העשירית (כפי שה-via quintana, "הדרך החמישית", הפרידה בין הקוהורטה החמישית לשישית).
בערים רבות, שהיו בעבר קולוניות רומיות, יש זכר לצירים אלה גם כיום. דוגמה לכך היא העיר העתיקה של ירושלים, בה הקארדו המערבי (יש הרואים בו "קארדו מקסימוס") ניכר ברחובות סוק ח'אן א-זית, והמשכו ברחוב היהודים. ה"דקומנוס מקסימוס" הוא למעשה ציר "נחל צולב" המקשר בין שער יפו להר הבית, וניכר היטב ברחוב דוד - הגבול בין הרובע המוסלמי והרובע הנוצרי שמצפון לו, והרובע הארמני והרובע היהודי שמדרום לו. מתווה צירים ראשיים מצטלבים דומה ניתן לראות, לדוגמה, גם בעיר פריז: מסלול הציר המרכזי (cardo maximus) מצפון לדרום נשמר עד היום ברחוב סן ז'ק בגדה השמאלית ורחוב סן מרטן בגדה הימנית; הציר האופקי העיקרי (decumanus) נשמר במסלול רחוב סן אונורה וסן אנטואן, (כיום רחוב ריבולי), עד כיכר הבסטיליה.
דייב בינג
דייוויד "דייב" בינג (באנגלית: David "Dave" Bing; נולד ב-24 בנובמבר 1943) הוא איש עסקים אמריקאי, כדורסלן עבר וראש העיר דטרויט לשעבר. בינג מוכר בעיקר כשחקן דטרויט פיסטונס, בה שיחק במשך תשע עונותיו הראשונות בליגת ה-NBA (1966-75) בעמדות הרכז והקלע. על הישגיו כשחקן, הוצג בשנת 1990 בהיכל התהילה של הכדורסל ונבחר בשנת 1996 לרשימת 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
ביוגרפיה
בינג נולד וגדל בוושינגטון די. סי., שם אביו היה בנאי. בגיל חמש נפצע בעין ימין ומאז ראייתו בעין זו מטושטשת. הוא למד בתיכון ספינגרן (Spingarn) שם החל בשנת 1959 לשחק כדורסל. לאחר מכן למד באוניברסיטת סירקיוז, שם שיחק בנבחרת הכדורסל של האוניברסיטה. בשנת 1966 הצטרף לקבוצת ה-NBA הדטרויט פיסטונס ובאותה שנה זכה בתואר רוקי השנה ב-NBA. הוא שיחק שנתיים בוושינגטון ויזארדס ושנה בבוסטון סלטיקס.
בשנת 1980 לאחר שסיים את קריירת המשחק שלו פתח חברה בשם Bing Steel, אשר כעבור כמה שנים שינתה את שמה ל-Bing Group והייתה לאחד מספקיות המתכת הגדולות בארצות הברית לתעשיית הרכב.
באוקטובר 2008 הכריז בינג כי יתמודד על תפקיד ראשות עיריית דטרויט. בפברואר 2009 זכה בפריימריז ובמאי ניצח את המועמד השני אשר שימש כראש עיר זמני באותו זמן. בנובמבר 2009 נבחר בשנית, הפעם לכהונה מלאה.
חמה (מחוז)
מחוז חמה (בערבית: محافظة حماة) הוא אחד מ-14 מחוזותיה של סוריה, משתרע במרכז סוריה. שטחו של המחוז 8,883 קמ"ר, אוכלוסייתו הוערכה בשנת 2011 בכ-1,628,000 תושבים. המחוז מחולק לחמש נפות ובירתו היא העיר חמה.
הדת
מוסלמים מהווים 92% ונוצרים 8%
כיבוש תוניס (1535)
כיבוש תוניס (1535). תוניס שהייתה בשליטה של האימפריה העות'מאנית, נכבשה על ידי צבא והצי של האימפריה ההבסבורגית בהנהגת קרל החמישי ובעלי בריתו.
רקע
בשנת 1533 הורה סולימאן המפואר לאדמירל ח'יר א-דין ברברוסה, לבנות צי מלחמה גדול עבור קונסטנטינופול. בסך הכל נבנו 70 ספינות מלחמה מסוג גאליות במהלך חורף 1533–1534, מאוישים על ידי אלפי עבדים, כולל 2,000 יהודים. עם הצי הזה, ברברוסה ביצע פשיטות אגרסיביות לאורך חופי איטליה, עד שכבש את תוניס ב -16 באוגוסט 1534, והדיח את השליט המקומי מולי חסן, שהיה כפוף לכתר הספרדי. ברברוסה הקים בסיס ימי חזק בתוניס, שיכול לשמש נמל יציאה לפשיטות באזור כולל על מלטה הסמוכה.
באותה העת, קרל החמישי, אחד האנשים החזקים באירופה באותה תקופה, ריכז צבא גדול של כ -30,000 חיילים, 74 ספינות מלחמה מאוישות בשבויים ועבדים שחתרו במשוטים (חלקם אסירים פרוטסטנטים שנשלחו מאנטוורפן), בנוסף היו בצי שריכז עוד 300 אוניות מפרש, כולל קאררה סנטה אנה והגלון הפורטוגזי סאו ז'ואו בפטיסטה, הידוע גם בשם בוטאפוגו (הספינה החזקה ביותר בעולם באותה תקופה, עם 366 תותחי ברונזה). כל זאת כדי לסלק את העות'מאנים מהאזור. ההוצאה הכרוכה בקרב הייתה לקרל החמישי מאוד משמעותית, כ-1,000,000 דוקאטים. כגובה המחיר שעלה המבצע הצבאי שלו נגד סולימאן על הדנובה. המימון של המבצע הגיע באופן בלתי צפוי מאוצר הזהב שזרם מהעולם החדש. אוצר בגודל של 2 מיליון דוקאטים זהב שנשלח על ידי פרנסיסקו פיסארו, בתמורה לשחרורו של קיסר האינקה אטוואלפה (שבכל זאת הוצא להורג ב־29 אוגוסט 1533).
למרות פנייתו של קרל החמישי, המלך הצרפתי פרנסואה הראשון הכחיש את תמיכתו במשלחת, והסביר שהוא חתם על הפוגה של שלוש שנים עם ברברוסה בעקבות פתיחת השגרירות עות'מאנית 1533 בצרפת. פרנסואה הראשון היה גם במשא ומתן עם סולימאן המפואר למתקפה משולבת על קרל החמישי, בעקבות פתיחת השגרירות העות'מאנית בצרפת. פרנסואה הראשון נעתר רק לבקשתו של האפיפיור פאולוס השלישי שלא יתקיימו קרבות בין נוצרים במהלך המשלחת.
הקרב
ב־1 ביוני 1535 השמיד קרל החמישי את הצי של ברברוסה, אחרי מצור יקר אך מוצלח בלה גולטה, כבש את תוניס. בפעולה אוניית הקרב הפורטוגלית העצומה "בוטאפוגו" פרצה את הכניסה לנמל לאחר מכן פתחה באש על לה גולטה. בהריסות העיר הספרדים מצאו כדורי תותח עם סימון פלר-דה-ליס הצרפתי, עדות למגעים שנבעו מהברית הפרנקו-עות'מאנית.
הטבח שהיה בעיר, הותיר בערך 30,000 הרוגים. ברברוסה הצליח לברוח לאלג'יר עם קבוצה של כמה אלפי טורקים. מולי חסן, המושל הקודם הוחזר לכסאו. צחנת הגוויות הייתה כזו שקרל החמישי עזב את תוניס והעביר את מחנהו לרדאס.
המצור הדגים את גודל הכוח של שושלת הבסבורג באותה תקופה: קרל החמישי שלט בחלק גדול מדרום איטליה, סיציליה, ספרד, אמריקה, אוסטריה, הולנד. יתר על כן, הוא היה קיסר רומא הקדוש והיה לו שליטה דה-יורה גם על חלק גדול מגרמניה.
התבוסה בתוניס הניעה את האימפריה העות'מאנית לכרות ברית רשמית עם צרפת נגד האימפריה ההבסבורגית. השגריר ז'אן דה לה פורט נשלח לאיסטנבול, ובפעם הראשונה הצליח להפוך לשגריר קבע בחצר הסולטאן העות'מאני ולנהל משא ומתן על הסכמים.
קרל החמישי חגג את ניצחונו ברומא ב־5 באפריל 1536, לזכר ניצחונו בתוניס. מושל לה גולט הספרדי, לויס פרס וארגה, בנה את האי צ'יקלי באגם תוניס כדי לחזק את הגנות העיר בין השנים 1546–1550.
אחרית דבר
ברברוסה הצליח להימלט לנמל באלג'יר, שם חיכה לו הצי שלו. משם הפליג לנמל אחר ולקח 6,000 עבדים והביא אותם לאלג'יר. העות'מאנים כבשו את העיר מחדש בשנת 1574. עם זאת המושלים העות'מאנים של תוניס היו אוטונומיים למחצה ופעלו כיחידות פרטיות כנגד הספנות הנוצרית. כתוצאה מכך, השליטה העות'מאנית בים התיכון נמשכה עד שהצרפתים כבשו את האזור שלוש מאות שנה מאוחר יותר בשנת 1830, בפלישה שהובילה להקמת אלג'יריה הצרפתית, והקמת פרוטקטורט על תוניסיה בשנת 1881.
קונטרס ההתפעלות
"קונטרס ההתפעלות" הוא קונטרס שנכתב על ידי רבי דובער שניאורי - אדמו"ר האמצעי, שהיה בנו של בעל התניא וממשיכו בשושלת אדמו"רי חב"ד. הקונטרס נשלח לחסידים בשנת תקע"ד (שנה לאחר מות בעל התניא). הקונטרס הוא איגרת לכלל חסידי חב"ד והוא עוסק בדרכי ההתפעלות במוח לב ובמחשבה על פי דרך חב"ד, ומסביר את עיקרי עבודת האלוהים החב"דית. על פי הקונטרס, "התפעלות" מושגת על ידי התבוננות בהנהגת ה' את העולם.
מבנה הקונטרס
הקונטרס מחולק להקדמה, שהיא איגרת נפרדת, שבה מבאר האדמו"ר את חיוב ההתפעלות, ושולל מחד את המתפעלים "התפעלות חיצונית" הנקראים בפיו "הדרכים הישנות" (הכוונה לחסידויות הפולניות), ומאידך את אלה שחוששים, כביכול, להתפעל (כאן הכוונה לר' אהרן מסטרשלה שהיה תלמיד של בעל התניא והנהיג חלק מהחסידים אחרי מותו). האדמו"ר מבכה את המצב שרוב החסידים לא מתעוררים להתפעלות ומסביר את הסיבות למצב. הקונטרס עצמו מחולק למספר חלקים שבהם מסביר האדמו"ר את המדרגות בהתפעלות, הדרכים להגיע אליהן ואת מונעי ההתפעלות.
יעל רנן
ביוגרפיה
יעל רנן נולדה וגדלה בתל אביב. היא מצאצאי הרב אדר"ת, רבן של הערים פוניבז' ומיר שעלה לארץ ישראל במאה ה-19 והיה הרב האשכנזי הראשי של ירושלים. את תאריה האקדמיים קיבלה מאוניברסיטת תל אביב, שם למדה לתואר ראשון בפילוסופיה ואחרי כן במסלול הישיר לדוקטורט בספרות כללית. תואר דוקטור לספרות הוענק לה בשנת 1978, על עבודת דוקטור הנושאת את השם "לשון פיגוראטיבית בפרוזה של המודרניזם", שנכתבה בהדרכתו של פרופסור מאיר שטרנברג. עד לפרישתה בגיל 60 שמשה רנן מרצה בכירה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב, שם היא לימדה לאחר מכן בהתנדבות בחוג ללימודי נשים.
גולת הכותרת של עבודתה כמתרגמת הייתה תרגום ספרו של ג'יימס ג'ויס, יוליסס, ספר עב-כרס המחזיק כ-900 עמודים. רנן החלה לתרגמו בגיל 25, וסיימה לתרגם את הספר לאחר 12 שנות עבודה. הספר יצא לאור בשנת 1985 והיא קיבלה עליו פרס טשרניחובסקי לתרגום בשנת 1994.
נפטרה ב-2 באוגוסט 2020 בתל אביב.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
לה וגה (קאוקה)
היסטוריה
בשנת 1777 העיירה הוקמה רשמית, ולאחר מאה שנים בשנים 1874 עד 1875 סופחו לרשות המקומית כפרים רבים באזור.
אוסיאקוב
אוסיאקוב (בפולנית: Osjaków) היא עיירה באזור פרובינציית לודז' בפולין, כ-45 ק"מ מדרום מערב לבירת הפרובינציה, לודז'.
תולדות היישוב
האזכור הראשון של העיירה במקורות היסטוריים הוא משנת 1299. במועד כלשהו לפני 1446 קיבלה העיירה זכויות של עיר. באזור העיירה היו מכרות ברזל שנוצלו החל מהמאה ה-16. תוצרת העיירה הועברה לחבל שלזיה ולצ'נסטוחובה. עם זאת, העיירה לא התפתחה מעבר לכך ובשנת 1793 (מועד החלוקה השנייה של פולין) איבדה את זכויות העיר. חלק מתושביה השתתפו במרד ינואר – המרד הכושל שנוהל בשנים 1864-1863 במטרה להשיג עצמאות לפולין. עקב השתתפותם במרד הוגלו כמה מתושבי העיירה לסיביר.
בתחילת המאה ה-20 נבנתה במרכז העיירה כנסייה נאו-גותית.
יהודי אוסיאקוב
תחילת היישוב היהודי בעיירה הוא במחצית הראשונה של המאה ה-18. במאה ה-19 כבר היו בידי רוב יהודי העיירה מגרשים, שדות ובתים. יהודי העיירה השתייכו תחילה לקהילת דז'יאלושין, ובמחצית השנייה של המאה ה-19 היו לקהילה עצמאית. בשלהי המאה ה-19 ישב על כס הרבנות בעיירה הרב אליהו זינגר, ששימש קודם ברבנות בפשיסוחה. ב-1909 שימש כרב הקהילה הרב יצחק בר אברהם ברון, ואת כיסאו ירש חתנו, הרב מנחם טיגר.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם פעלו בעיירה מוסדות תמיכה וסעד של הקהילה היהודית, וכן נתקיימו בה ספרייה ואגודת ספורט יהודית. באותה עת התגוררו בעיירה כ-700 יהודים, כמחצית מסך תושביה.
בשואה
לאחר שהגרמנים כבשו את העיירה בספטמבר 1939, חלק מיהודיה יצאו ממנה או גורשו למקומות אחרים. בימי הכיבוש הראשונים הגיע רב העיירה לפיוטרקוב טריבונלסקי, ובראש השנה ת"ש, נאסר על ידי השלטונות הגרמנים, בתוך קבוצה של יהודים. לאחר שהתעללו בהם הגרמנים, שלחו אותם במשאית אל יעד לא ידוע.
ביולי 1942 הובאו לגטו שבעיירה כ-500 יהודים שנעקרו מקיילצ'יגלוב הסמוכה. במחצית השנייה של אוגוסט 1942 הועברו יהודי הגטו, יחד עם יתר יהודי הנפה, לוויילון. שם נבחרו הכשירים לעבודה, ונשלחו לגטו לודז', והיתר שולחו למחנה ההשמדה חלמנו.
לאחר מלחמת העולם השנייה
במרכז העיירה עומד כיום אתר הנצחה לקורבנות רצח העם שביצעו הגרמנים בפולנים.
העריק
העריק (באנגלית: The Defector), הוא מותחן ריגול מאת הסופר האמריקני דניאל סילבה, שיצא לאור ב-2009.
עלילת הספר
בספר זה, התשיעי בסדרת הספרים אודות גבריאל אלון, סוכן המוסד והמתנקש, הוא נדרש לאתר את חברו שהפך נעדר, גרגורי בולגנוב, איש הביון הרוסי, אשר סייע לו במשימה קודמת וערק לאחר מכן ללונדון. אלון נאלץ להיאבק בשנית בסוחר הנשק הרוסי ואיש הק.ג.ב לשעבר, איוון חרקוב. המרדף אחר חרקוב במאמץ להצלת בולגנוב מתרחש בלונדון, ז'נבה וציריך. לצורך החקירה מסתייע אלון רבות בקשריו ב-MI5 וב-CIA, וכן באשתו קיארה, לוחמת מוסד מוכשרת בזכות עצמה, בכיר המוסד עוזי נבות, המתנקש מיכאל, יוצא סיירת מטכ"ל ומעל כולם ביועץ הבכיר לראש הממשלה, רב המרגלים ארי שומרון (בן דמותם הבדיוני של רפי איתן, איסר הראל ומייק הררי), איש הפלמ"ח בעברו, אשר היה מופקד בין היתר על מבצע לכידתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן בארגנטינה בשנת 1960 וכיהן כראש המוסד.
אלון הוא יליד עמק יזרעאל ובן לניצולי השואה יוצאי גרמניה, יוצא יחידה מובחרת ובוגר בצלאל. בספטמבר 1972, בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, גויס אלון לשורות המוסד על ידי רב המרגלים ארי שומרון. עד מהרה הפך אלון למתנקש המוביל במבצע זעם האל. בספר, ולאורך כל הסדרה, מנצל אלון את כישוריו האמנותיים ואת זהותו הבדויה כרסטורטור של יצירות אמנות מימי הרנסאנס. בשל אימוניו במוסד, אלון בקי בקרב מגע ומומחה בשימוש באקדח בשיטת ה"שלוף- דרוך- תירה". הנשק המועדף עליו הוא אקדח ברטה מדגם 92F (בקוטר 9 מ"מ ארוך), ואקדח ברטה בקוטר 0.22 מ"מ בו השתמש בעת שרדף והתנקש בחיי שישה ממתכני הטבח במינכן במהלך שנות השבעים.
היראצ'יוס
היראצ'יוס (שם מדעי: Hyrachyus; מיוונית עתיקה: "שפן חזיר") הוא סוג של יונק נכחד שדמה במראהו לסוס או לקרנף קדום אך היה קטן מהם בהרבה. הוא חי בתקופת האאוקן באמריקה הצפונית, אירופה ואסיה. ייתכן שנמצא אפילו באי ג'מייקה. המאובנים תוארכו לסביבת 40 מיליון שנה מהיום.
מאפיינים
ההיראצ'יוס נחשב לאביו הקדום של הקרנף, דמה מעט לטפיר מודרני אך היה קטן בהרבה. הוא הגיע לאורך 1.5 מטר ולמשקל 45–90 ק"ג והוא היה בעל מבנה רגליים דקות יחסית אך בעל צורת שיניים המעידה שהוא קרוב לקרנפיים המודרניים. יצור זה היה שוכן יערות שניזון מעשבים וצמחייה דומה.
ייתכן שהיה קרוב לפלאותריום שהיה בעל מבנה גוף דומה והיה כבר מאבות הסוסיים החיים.
מאובניו של יונק קדום זה התגלו בין היתר בצרפת, גרמניה, הממלכה המאוחדת, הונגריה, סין העממית, קולורדו וויומינג
מינים
בסוג זה היו שבעה מינים:
רמי יעקב
רמי יעקוּב (באנגלית: Rami Yacoub; נולד ב-17 בינואר 1975) הידוע גם בשמו הפרטי רמי, הוא מפיק מוזיקלי וכותב שירים שוודי ממוצא פלסטיני וחבר לשעבר באולפני שירון ואולפני מרטון. יעקב שיתף פעולה עם מקס מרטין בתחילת הקריירה שלו. הוא עבד עם מוזיקאים ושחקנים כמו ליידי גאגא, אריאנה גרנדה, דמי לובאטו, סלינה גומז, בריטני ספירס, ניקי מינאז', מדונה, צ'ארלי XCX, בון ג'ובי, בקסטריט בויז, ואן דיירקשן, וסטלייף, הסאטרדייז, פינק, סלין דיון, אנריקה איגלסיאס, טייסטו, אביצ'י, אן סינק,, לינדזי לוהן, ויזר ומונסקין.
קריירה
במהלך הקריירה שלו, עבד יעקב על להיטים בין-לאומיים כדוגמת "" ו-"I'm Not a Girl, Not Yet a Woman" של בריטני ספירס, "How It's Done" של קאש דול, קים פטרס, אלמה וסטפלון דון ו-"What Makes You Beautiful" של ואן דיירקשן, כמו גם להיטן של דמי לובאטו ושר לויד, "Really Don't Care".
בנוסף לכך, עבד יעקב על שלושת השירים "Addicted", "" ו-"Devil Pray" של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה.
פונטיוס פילאטוס
כהונתו של פילאטוס
המידע על פילאטוס מגיע ממספר מקורות. יוסף בן מתתיהו בקדמוניות היהודים מספר, במסגרת סקירה היסטורית על הנציבים ששלטו ביהודה, על מספר עימותים בין פילאטוס לבין תושבי הארץ, יהודים ושומרונים. בנוסף, מוכר פילאטוס מהמקורות הנוצריים כמי שהיה הנציב בזמן צליבתו של ישו. פילאטוס גם מופיע בכתובת הקדשה של מבנה, כנראה מקדש, לכבוד הקיסר טיבריוס בקיסריה. הכתובת נמצאה בשנת 1961 בשימוש משני בתיאטרון בקיסריה. בשנת 2018 אף פוענחה כתובת על טבעת שנמצאה בהרודיון 50 שנה לפני כן, ובה מופיע השם פילאטוס. ייתכן כי הטבעת הייתה שייכת לפונטיוס פילטוס או לאחד מפקידיו.
מעט מאוד ידוע על שנותיו הראשונות של פילאטוס לפני היותו לנציב ביהודה. ההנחה היא שהוא היה חייל לתקופת מה, כמצופה מאדם הממונה לנציב באימפריה הרומית. היו ששיערו שפטרונו היה סיאנוס, אולם אין ידיעה ברורה בנושא.
בחלקה הראשון של תקופת כהונתו כיהן כמושל סוריה לוציוס אליוס למיאה, אשר נשאר ברומא ולא שהה בפועל בסוריה. דבר זה הקשה על פילאטוס אשר לא יכול היה לזמן סיוע צבאי מהיר ממושל סוריה במקרה הצורך.
בקדמוניות היהודים ואצל פילון
יוסף בן מתתיהו מספר כי תקופת שלטונו של פילאטוס החלה בתקרית חמורה, בה הציב בירושלים את ניסי הקוהורטות, עליהם היו "פרוטומות" - דיוקנאות של הקיסר טיבריוס. המעשה, אשר היה בניגוד לנוהג שאסר הצבת פסלים בירושלים בהתאם לציווי התורה, איסור שכיבדו הרומאים עד אז, נחשב על ידי היהודים כהתגרות. בתגובה היהודים קיימו שביתת שבת מול ביתו של פילאטוס בקיסריה, ומשנוכח פילאטוס כי היהודים מוכנים להיהרג על קידוש השם ולא לאפשר את הצבת הניסים בירושלים, הורה על הסרתם.
פילון האלכסנדרוני, בחיבורו "המלאכות אל גאיוס", מספר על אירוע דומה בו קישט פילאטוס את ארמונו בשלטי זהב ויש המזהים אותו כאירוע עליו סיפר יוסף בן מתתיהו.
אירוע נוסף בעל משמעות היה ביזת אוצר בית המקדש ושימוש בו להקמת אמת מים לירושלים. אף שכוונתו של פילאטוס הייתה חיובית - להזרים מים לאזור המקדש על-מנת לאפשר את ניקוי רחבת המקדש שהצחינה מדם הקרבנות, הנוצות ושאר חלקי החיות הטבוחות - עורר אירוע זה במיוחד את כעס הבריות ולנוכח ראשית ההתארגנות המרדנית כנגד הרומאים, שילח בהם פילאטוס את חייליו שערכו שם טבח באנשים.
פילאטוס אף הכביד ידו על השומרונים שהולהבו על ידי משיח שקר שהבטיח להם להראות את כלי המשכן מזמנו של משה. כאשר נקהלו השומרונים על מנת לחזות בפלא, הורה הנציב פילאטוס להכות בהם ולהרגם.
אירוע זה העלה על פילאטוס את חמתו של נציב סוריה שהיה ממונה עליו. הנציב, ויטליוס האב, שהיה אביו של הקיסר ויטליוס, הורה לפילאטוס לשוב לרומא וליתן שם דין וחשבון בפני הקיסר. ויטליוס האב, נציבה של סוריה (לה הייתה כפופה יהודה) ביקש לפייס את היהודים, לאחר התקופה הסוערת של כהונת פילאטוס. הלה ויתר על ההשגחה על בגדי הכוהן הגדול, שהיו מופקדים בידי הנציב הרומי. כשיצא למלחמה נגד הנבטים ביצע ויטליוס האב מעקף גדול סביב יהודה, כדי לא לעבור דרכה עם ניסי הלגיונות, והוא עצמו בא לירושלים כדי להקריב במקדש ונתקבל על ידי היהודים באהדה רבה.
בברית החדשה
על פי הברית החדשה הובא ישו בפני פילאטוס על ידי הרשויות היהודיות בירושלים לאחר שנעצר על ידיהן, נחקר, והתשובות שנתן נחשבו לחילול הקודש.
על פי פרקים 18 ו-19 בבשורה על-פי יוחנן, משהובא ישו בפני פילאטוס שאלו הנציב האם הוא עומד על דעתו כי הוא "מלך היהודים", דבר המרמז על כוונת מרידה, ונענה בתשובה המתחמקת "אתה אמרת". למרות זאת, הודיע פילאטוס לעם כי לא מצא בישו כל עוון, והציע להם לשחרר אסיר אחד, כפי שהיה המנהג, לכבוד חג הפסח. אך היהודים בחרו לשחרר את בר אבא שהיה שודד במקום לשחרר את ישו. כמו כן צוין בבשורה כי פילאטוס השתמש בביטוי "את אשר כתבתי כתבתי" בקשר לכיתוב INRI.
העדות הפלוויאנית היא קטע בספר "קדמוניות היהודים" (יח, 64) של יוסף בן מתתיהו שמתאר את האירוע בקצרה: "וכשהוציא פילאטוס דינו (של ישו) לתלייה (לצליבה), על-פי מסירתם של האנשים הראשונים (במעלה) אצלנו ...", כמשקף את אמינות האירוע כפי שמגוללת אותו הברית החדשה, אולם אמינות העדות עצמה מוטלת בספק.
אגדות נוצריות
על פי אגדות נוצריות מוקדמות, המצוטטות על ידי אוסביוס, לאחר תום נציבותו נפל פילאטוס קורבן לרדיפות קליגולה, נשלח אל גלות בגאליה והתאבד שם, בעיר ויין. מקורות אחרים מספרים כי גופתו הושלכה אל נהר הטיבר, אך הנהר סירב לקבלה. כן הוקיעו את הגופה נהרות שונים באירופה עד שנפלטה לחופו של הר גבוה (הקרוי עד היום הר פילאטוס), המשקיף על העיר לוצרן בשווייץ. האגדה מספרת כי פילאטוס מופיע מדי יום שישי הטוב ורוחץ את ידיו.