cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המפרי בוגרט
המפרי דפורסט בוגרט (באנגלית: Humphrey DeForest Bogart; 25 בדצמבר 1899 – 14 בינואר 1957) היה שחקן קולנוע אמריקאי בעל מעמד מיתי שנותר גם שנים רבות לאחר מותו. בשנת 1999 הכריז מכון הקולנוע של ארצות הברית כי בוגרט הוא "גדול שחקני הקולנוע של כל הזמנים".
בוגרט שיחק דמויות חכמות, אמיצות, קשוחות, ציניות, ולעיתים חסרות רסן, החיות בעולם מושחת, אך שומרות על קוד מוסרי פנימי. בין תפקידיו הטובים ביותר נמנו דמויות שפגמים וחולשות באישיותן מובילות אותן לאבדון. סרטיו הידועים ביותר הם "הנץ ממלטה" (1941), "קזבלנקה" (1942), "התרדמה הגדולה" (1946), "האוצר מסיירה מדרה" (1948), "קי לארגו" (1948), "מלכה אפריקאית" (1951) (התפקיד עבורו זכה בפרס האוסקר כ"שחקן הטוב ביותר"), "הכה את השטן" (1953) ו"המרד על הקיין" (1954). בסך הכול הופיע ב-75 סרטי קולנוע.
גם מחוץ לארצות הברית נחשב בוגרט לדמות נערצת. שחקנים צרפתים כז'אן-פול בלמונדו הושפעו עמוקות מעבודתו. בסרט "עד כלות הנשימה", שהיה אולי עבודתו הידועה ביותר של הבמאי ז'אן-לוק גודאר, הגיבור מישל מעריץ את אישיותו של בוגרט ומחקה חלק ממחוותיו הידועות בדרך שהיא בעת ובעונה אחת נוגעת ללב ואבסורדית. הבמאי פרנסואה טריפו, במאי נוסף מן "הגל החדש" בקולנוע הצרפתי, ביים את "ירו בפסנתרן" (Tirez sur le pianiste), מחווה נוספת לבוגרט. כוכב הסרטים ההודי אשוק קומאר ציין כי ההשפעה המכרעת על משחקו היא השפעתו של בוגרט.
בוגרט שומר על מעמד בכורה אף במולדתו. אחד המחזות הפופולריים של וודי אלן "שחק אותה סם" הוא על אדם צעיר המאוהב בהילה של בוגרט, ובעת ובעונה אחת מאוים ממנה. הכותרת מתייחסת לציטוט (מוטעה) מן הסרט "קזבלנקה". בשנת 1997 הוציאה ארצות הברית בול דואר לזכרו של בוגרט. מעמדו של בוגרט בפנתיאון של הוליווד ודאי היה מפתיע את צופי הקולנוע בשנות העשרים והשלושים, שהכירו את בוגרט כשחקן בינוני במחזות בברודוויי ובסרטי "סוג ב'" הוליוודיים. עלייתו לדרגת כוכב על החלה עם סדרת סרטים הנפתחת בסרט "הרי הסיירה הגבוהים" משנת 1941, ונמשכה עד מותו, וכאמור, לאחריו.
ילדות ונעורים
בוגרט נולד כ"המפרי דפורסט בוגרט" ב-25 בדצמבר 1899 בניו יורק, בנם הבכור של בלמונט דפורסט בוגרט ומוד האמפרי.
יש הסבורים כי קביעת תאריך לידתו בחג המולד הוא חלק מן האגדה שרקמו סביבו אולפני האחים וורנר, וכי למעשה נולד מספר ימים קודם לכן. כיום נראה כי אכן זהו תאריך הולדתו, אם כי מעולם לא נמצאה תעודת הלידה שתאשר זאת.
אביו של בוגרט היה רופא מצליח, ואמו ציירת פרסומות בעלת מוניטין. בעודו תינוק ציירה אותו אמו לסדרת פרסומות למזון תינוקות. הזוג בוגרט חי חיי רווחה, אך חיי הנישואין שלהם היו סוערים. שניהם היו מכורים לאלכוהול ולמורפיום. האם סבלה ממיגרנות כרוניות. "איני יכול לומר שאהבתי את אמי" אמר בוגרט, "אך הערצתי אותה." את בוגראט הצעיר גידלה אומנת אירית. כילד, רכש בוגרט את האינפוף שיאפיין אותו כבוגר, בתאונה בה ננעץ שביב של עץ בשפתו התחתונה.
בוגרט נשלח אל המעולים שבבתי הספר, מתוך תקווה כי לימים יפקוד את ספסלי אוניברסיטת ייל, אך בוגרט הפך למתבגר בעייתי וסולק מבית הספר התיכון.
תחילת הקריירה
לאחר שסולק מבית הספר, עסק בוגרט בעבודות כפיים, הצטרף לצי ארצות הברית, ולבסוף הפך לשחקן, יותר מתוך שסבר כי אורח חיים זה יאפשר לו לישון עד מאוחר, מאשר מתוך נטיית הלב. הוא נהנה מתשומת לב הקהל, ומהמאמץ שיש בגילום דמויות בסצינות קשות לביצוע.
הוא החל את הקריירה שלו על במת התיאטרון בשנת 1921 בניו יורק, ותפקידו הראשון היה של משרת יפני. מעולם לא לקח שיעורי משחק. מבקר מוקדם ציין כי "על מנת להיות עדינים ככל האפשר, נאמר רק כי שחקן זה אינו ראוי". בוגרט תיעב את התפקידים הסתמיים שקיבל בתחילת הקריירה שלו.
בין השנים 1922 ו-1935 שיחק בוגרט בעשרים ואחד מחזות. לרוב שיחק תפקידי נערים סוררים, או תפקידים משניים של צעיר רומנטי בקומדיות. בשלב זה של הקריירה שלו פגש באשתו הראשונה, הלן מנקן. הם נשאו בשנת 1926, התגרשו בשנת 1927, ונותרו ידידים. בשנת 1928 נישא בשנית למרי פיליפס. לפיליפס, כלמנקן, היה אופי סוער, וידוע כי בעברה נשכה את אצבעו של שוטר שניסה לאסור אותה בעוון שכרות. בתקופה זו של חייו פגש בשחקן ספנסר טרייסי שנחשב לכוכב רציני בברודוויי. השניים נותרו ידידים, וטרייסי הדביק לבוגרט את הכינוי "בוגי" שדבק בו כל חייו.
בשנת 1934 הופיע במחזה "היער המאובן" בו שיחק לראשונה גנגסטר, דמות שתהייה מזוהה עמו. בתחילה, מששמע את הצעת המפיק, היה בטוח שמדובר בטעות, ושעליו לשחק שחקן פוטבול. המחזה היה להצלחה גדולה. בוגרט מצא את עצמו בדמות הרוצח הנמלט דיוק מאטיני, וכאשר עלה הסרט על מסך הקולנוע שכרו אותו אולפני האחים וורנר לשחק תפקיד זה אף בקולנוע. בתחילה נבחר לתפקיד השחקן אדוארד ג'י רובינסון אשר הרבה לשחק גנגסטרים בסרטי שנות השלושים, אך כוכב הסרט לסלי האווארד אשר שיחק לצד בוגרט במחזה על במת התיאטרון התעקש כי בוגרט יקבל את התפקיד. בוגרט הכיר להווארד טובה, ומשנולדה בתו הראשונה קרא לה לזלי.
הסרט הוקרן לראשונה בשנת 1936 ובוגרט קיבל ביקורות טובות, אך מעתה שובץ לתפקידי נבלים בדרמות פשע. נאמר כי בשנים אלו נדונה דמותו הקולנועית של בוגרט לשמונה מאות שנות מאסר עם עבודת פרך, ולשנים עשר גזרי דין של מוות בכיסא החשמלי.
מרי פיליפס סירבה לעזוב את ברודוויי לטובת הוליווד ובמהרה הזוג התגרש. בשנת 1938 נישא בוגרט בשלישית לשחקנית מאיו מת'ות, אשר הייתה מכורה לאלכוהול שגרם לה להזיות פרנואידיות, ולתקופות של קינאה מטורפת. חייו הסוערים של הזוג קיבלו כיסוי עיתונאי נרחב. במקביל רשמה הקריירה הקולנועית של בוגרט שפל, כאשר הופיע בתפקיד מדען מטורף בסרט "שובו של ד"ר X” בשנת 1939.
שיטת "האולפנים הגדולים" הביאה לכך ששחקן היה מוגבל לשחק עבור אולפן אחד, ולאולפני וורנר לא היה כל עניין בקידום הקריירה של בוגרט. הם היו מעוניינים בכמות ולא באיכות. לעיתים הייתה מתחילה הסרטת סרט חדש מספר שעות לאחר שהסתיימה הסרטת הסרט הקודם. כל שחקן שסירב לקבל תפקיד היה צפוי לתקופות של אבטלה מאונס ללא תשלום. בוגרט שנא את התפקידים שנבחרו עבורו. בין 1936 ו-1940 שיחק בממוצע בסרט חדש מדי חודשיים. השחקנים המובילים לפני בוגרט לא כללו רק שחקנים הידועים כיום כג'יימס קאגני, ספנסר טרייסי או אדוארד ג'יי רובינזון, אלא גם שחקנים כויקטור מקלגלן, ג'ורג' ראפט או פול מוני. רוב התסריטים הטובים באולפן עברו לשחקנים אלו, ובוגרט נאלץ להסתפק בשאריות. בתקופה זו פיתח תדמית של אידיאליסט ציני, אדם שגלה ממקומו הטבעי בניו יורק, שותה יותר מדי ונידון לחיות את חייו בקרב אנשים שאינם כפי מידתו, ולעסוק בקטנות.
עלייתו לדרגת כוכב
לראשונה היה הקהל יכול לצפות בבוגרט משחק דמות מורכבת. סאם ספייד, הבלש הפרטי, גיבור "הנץ ממלטה" עדיין יכול היה להיות אלים, אך הוא היה דמות ראשית גדולה – יפה, חכם, נועד לשרוד בעולם האכזרי שיצר הסופר דשיל האמט. כאשר הוא מגלה שאהובתו היא רוצחת, אינו מהסס להסגירה, באמרו "לא אכפת לי מי אוהב אותך. לא אשחק את תפקיד הבובה שלך. הרגת את מיילס ואת הולכת על זה לכלא. אני מקווה שלא יתלו אותך בצווארך הענוג. אם תהיי ילדה טובה, תצאי החוצה בעוד עשרים שנה ותשובי אלי. אם יתלו אותך, אזכור אותך לנצח".
כאשר נכנסה אמריקה אל מלחמת העולם השנייה נדרש סוג חדש של שחקנים בתפקידים הראשיים. שחקנים פחות הדורים ומהוקצעים, אלא קשוחים יותר, ומוכנים יותר להשתמש באלימות על מנת להפוך את העולם לבטוח יותר ולקבל את מבוקשם. דמותו של בוגרט התאימה לסוג זה של תפקידי שנות המלחמה. בוגרט שיחק את הנער שגדל ברחובות, שידע כיצד לירות באקדח ולהלום בלסתו של היריב באגרופו, תוך כדי שהוא מסנן מבין שיניו "ספר זאת לבוס שלך".
תפקידו הרומנטי הגדול הראשון של בוגרט היה בסרט קזבלנקה בו שיחק את ריק בליין, בעלים של מועדון לילה. בוגרט למד כיצד להביע כאב בעיניו וכיצד להראות רגש תוך שימוש עדין בקולו. עדיין היה צעיר, אך נראה כגבר שחי חיים קשים.
כאשר הפך "קזבלנקה" לסרט פולחן, דובר רבות בעובדה כי התסריט נכתב בעוד שצילומי הסרט נמשכו. באופן כמעט מאולתר הפך בוגרט את ריק בליין לתמצית כל נסיונותיו בשש השנים שקדמו להפקת הסרט: האידיאליסט הבודד, השותה לשוכרה, הגולה ממקומו הטבעי. בוגרט היה לבליין, ובליין היה לבוגרט – דמות מורכבת העייפה מהצגת רגשותיה והאידיאלים שלה, שחקן שח השומר מרחק אף מחבריו.
בוגרט היה מוקף בצוות בינלאומי, שכלל את אינגריד ברגמן, קלוד ריינס, פיטר לורה, סידני גרינסטריט, פאול הנרייד וקונרד ויידט. דולי וילסון שיחק את הפסנתרן סאם, ידידו של ריק, על אף שלא ידע לנגן בפסנתר. הסרט זכה לשבחים רבים, הן בשל תסריטו והן בשל המוזיקה שליוותה אותו. הסרט זכה בפרס האוסקר לשנת 1943. בוגרט היה מועמד לפרס עבור תפקידו כריק, אך הפסיד לשחקן פול לוקאס ששיחק בסרט "משמר הריין".
בוגרט ובאקול
נישואיו הרביעיים של בוגרט לשחקנית לורן באקול היו לבסוף נישואים מאושרים. הם נפגשו במהלך הסרט "להחזיק ולאבד" (על פי סיפור של ארנסט המינגוויי, בו גילם בוגרט דייג קשוח בשם הארי, ובאקול זכתה לומר את השורה המפורסמת, כשהיא נשענת אל משקוף הדלת, ומלחשת "אתה יודע לשרוק, סטיב? פשוט הצמד את שפתיך ונשוף"). הם נישאו ב-21 במאי 1945.
יחסיהם של בוגרט ובאקול עומדים במרכז יצירת המופת של סגנון הפילם נואר משנת 1946 – "התרדמה הגדולה". העלילה, פרי עטו של ריימונד צ'נדלר, מפותלת ומסובכת. הבמאי הווארד הוקס (אשר ביים גם את "לאחוז ולאבד") הודה כי לא ידע כיצד לביים את הסרט, פרט לעובדה שראה כי יש בו פוטנציאל לסצינות יפות. צ'אנדלר עצמו העריץ את משחקו של בוגרט. "בוגרט יכול להיות קשוח גם מבלי לאחוז באקדח. יש לו חוש הומור הכולל טונים חבויים של בוז". ב- 1947 שיחקו ביחד שוב בסרט מעבר אפל.
חייהם המשותפים של באקול ובוגרט היו לסיפור הצלחה. באקול איפשרה לבוגרט לעסוק בתחביבו – השיט, שכן היא עצמה סבלה ממחלת ים. השניים גרו בבית מגורים מרווח בלוס אנג'לס בשכונה שבין בוורלי הילס ובל אייר.
סוף הקריירה
בשנת 1951 שיחק בוגרט בסרט "מלכה אפריקאית" לצידה של קתרין הפבורן, בבימויו של ידידו ג'ון יוסטון. הפקת הסרט הייתה קשה, והסרט צולם באפריקה. בוגרט שיחק ימאי קשוח בשם צ'ארלי אלנוט החוצה את אפריקה לצידה של דמותה החסודה של הפבורן. התפקיד זיכה אותו בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1952.
בוגרט היה יכול להסתמך על מעמדו בהוליווד על מנת לארגן משלחת לוושינגטון הבירה בתקופת ציד המכשפות של הסנאטור ג'וזף מקארתי, על מנת למחות על רדיפת השחקנים והכותבים. בוגרט לא היה מוכן ללחץ האדיר שהופעל עליו לזנוח את המאבק, ולאחר כשנה הפסיק את פעילויותיו, והתנצל על גלישתו לפוליטיקה.
ב-1954 הופיע בסרט הרוזנת היחפה לצידה של אווה גרדנר.
ב-1954 הופיע בסרט "המרד על הקיין". תפקידו כקפטיין קוויג, המתעמר במלחיו עד שהוא מביא אותם למרד, היה במידה רבה המשך של תפקידיו הקלאסיים – אדם בודד ויגע, שאינו סומך על איש, אך התפקיד חסר את ההומור שגרם לתפקידיו הקודמים להיות כה מושכים. דמותו של קוויג הייתה דמות פרנואידית, הסובלת מרחמים עצמיים, ואשר צרות המוחין שלה היא המביאה לאובדנה.
בוגרט תמיד זילזל בבריאותו, ושתה לשוכרה כשלא היה צריך לעבוד. כך גם הופיע פעם לבית המשפט כשהוא שיכור, לאחר שהואשם בתגרה בבאר. משנשאל על ידי השופט אם שתה השיב "כמו כולם בבוקר, לא?". הוא עישן בכבדות סיגריות ללא פילטר. פעם, כשחתם חוזה ארוך טווח עם האחים וורנר, צפה כי שערו ושיניו יישרו בטרם תסתיים תקופת החוזה.
בשנת 1955 שיחק בסרט "אנחנו לא מלאכים" וב- 1956 בסרט "גם גיבורים נופלים" (סרטו האחרון). בריאותו הידרדרה,הוא חלה בסרטן הוושט. הוא סירב לדון בכך, או להיעזר ברופא עד לינואר 1956, וניתוח שעבר להסרת הגידול, בוצע מאוחר מדי. הוא מת ב-14 בינואר 1957 לאחר שמשקלו הגיע ל-36 קילוגרם והוא נכנס לתרדמת. הבמאי ג'ון יוסטון נשא את ההספד בהלווייתו, ואמר כי לעולם לא יהיה עוד אחד כהמפרי בוגרט.
סנטר (כדורסל)
רוב הסנטרים גבוהים מ-2.05 מטר ונחשבים לפיזיים ביחס לשחקני העמדות האחרות. מכיוון שסנטרים הם השחקנים הגבוהים בקבוצה, בעברית נהוג לעיתים לכנות את התפקיד בכינוי "הגבוה".
במקרים רבים הסנטרים הם הקלעים והריבאונדרים המצטיינים של קבוצתם, ולעיתים גם של הליגה. כך למשל הסנטר כרים עבדול-ג'באר (2.18 מטר) שנמצא במקום השני של קלעי כל הזמנים של ליגת ה-NBA, ואילו הסנטר וילט צ'מברלין (2.16 מטר) מחזיק בשיאי קליעה רבים והוא שיאן הריבאונדים בכל הזמנים של ה-NBA.
סנטר חזק וגבוה נהנה מיתרון של יציבות ויכולת לראות טוב יותר את מיקום השחקנים במגרש, לכן שחקנים כאלה, שיש להם גם יכולת ראיית משחק, כדוגמת ניקולה וויצ'יץ' וארווידאס סאבוניס, משמשים גם כרכז שני ולעיתים אפילו רכז ראשון של קבוצתם.
דרסט השביעי, מלך הפיקטים
דרסט השביעי (באנגלית: Drest VII; נפטר ב-729) היה מלך הפיקטים במשך כשנתיים, משנת 724 ועד הדחתו בשנת 726. הוא המשיך לטעון לכתר עד מותו.
ביוגרפיה
דרסט עלה לשלטון לאחר שקודמו נכטאן בנו של דר איליי ויתר על כיסאו בשנת 724 ועבר להתגורר במנזר.
לא ידוע שמו של אביו של דרסט (השם אינו מופיע ב"דברי ימי אלסטר", "דברי ימי טיגרנאך" או ב"דברי ימי הפיקטים"), אולם אזכור מאוחר יותר ב"דברי ימי הפיקטים" מזכיר את טאלורגן כאביו של דרסט השביעי. ככל הנראה היה דרסט השביעי קרוב משפחה של נכטאן מאחר שלא הייתה מחלוקת בדבר עלייתו לשלטון. מאחר שבניו של נכטאן נפטרו, ככל הנראה מדובר בבן אחיו - וייתכן שדרסט היה בנו של טאלורג בן דרוסטן (אחיו של נכטאן או אחיו המאומץ של נכטאן).
בשנת 725 נכלא סימול, בנו של דרסט (לא ברור על ידי מי), ובשנת 726 כלא דרסט את נכטאן, מעשה זה הביא להדחתו של דרסט על ידי אלפין בשנת 726. דרסט הביס את אלפין ושב ומלך אולם מלחמת הירושה על הכס נמשכה בשנת 728 עת טענו דרסט, נכטאן, אלפין ואואנגוס מק פרגוסה לכתר. דרסט נהרג בקרב כנגד כוחותיו של אואנגוס בשנת 729. לאחר מותו שב לשלטון נכטאן.
מדד TIMI
מדד TIMI (ראשי תיבות באנגלית: Thrombolysis In Myocardial Infarction) הוא מדד להערכת מטופלים הסובלים מתסמונת כלילית חדה בסיכון גבוה. מדד זה מבוסס על קריטריונים פשוטים שניתן להשיגם בקלות עם הגעת המטופל לחדר המיון.
חישוב ציון TIMI
גורמי סיכון: (כל גורם סיכון שווה נקודה אחת, סיכום הנקודות נותן את ציון TIMI):
הציון הוא אמצעי יעיל לזיהוי המטופלים שיפיקו תועלת מטיפול פולשני כגון צנתור. במחקרים אחרונים (FRISC II, TACTICS TIMI 18) נמצא כי מטופלים עם ציון TIMI גבוה (5-7 נקודות) וכן בינוני (3-4 נקודות) הפיקו תועלת מהתערבות פולשנית מוקדמת, בעוד שהמטופלים עם ציון הסיכון הנמוך (0-2 נקודות) לא הפיקו תועלת מהגישה הפולשנית.
מירלנד קונסטנט
מירלנד קונסטנט (באנגלית: Myrlande Constant; נולדה ב-1968) היא אמנית טקסטיל מהאיטי המתמחה בתפירת דגלי וודו, אמנות הנקראת "דראפו וודו". היא החלה לעסוק ביצירת דגלי וודו ב-1993. היא הייתה האישה הראשונה בהאיטי ובעולם שעסקה באמנות הזו שהייתה עד אז גברית לחלוטין. בנוסף יצרה את דגלי הוודו בקנה מידה מאד גדול, לעיתים בגודל של 2 מטר על 3 מטר. גם החומרים בהם השתמשה כגון חרוזים ותכשטים שונים, על מנת ליצור דגלי וודו תלת מימידיים ולא דו־ממדיים כמקובל, היו פורצי דרך. היא נחשבת כיום למוכשרת והחדשנית ביותר מבין אמני הדראפו וודו העכשוויים והשפיעה רבות על אמנים ואמניות בהאיטי ובארצות הברית.
קונסטנט הציגה תערוכות בכלל רחבי העולם, וייצגה את מדינתה, האיטי, יחד עם הצייר פרנץ זפירין, בביאנלה ה-59 בוונציה ב-2022.
קריירה
ב-1993 היא החלה לייצר דראפו וודו. שלא כמו רוב אמני הדגל, היא מעולם לא התלמדה עם אף אחד; הסגנון והטכניקה שפיתחה היו ייחודיים.
כאשר קונסטנט החלה את הקריירה האמנותית שלה, הדגלים הורכבו בעיקר מפאייטים שטוחים, המוחזקים במקומם על ידי חרוז עגול יחיד. זה הוביל לדגלים שהדימויים שלהם, למרות בולטותם, היו בעיקר גרפיים ודו-ממדיים. החידוש העיקרי של קונסטנט היה בשימוש בחרוזים עגולים זעירים ובתכשיטים גליליים זעירים כחומר העיקרי. יחידות קטנות יותר אלו, מאפשרות לחרוזים שלה לתפקד כפיגמנטים, ומעניקות לדימוי של הדראפו שלה תחושה ציורית במרקם עשיר. לעיתים קרובות מגדירים את עבודתה "ציור עם חרוזים". הדראפו של קונסטנט מציג חוש צבע עדין להפליא, ומשתמש בפרספקטיבה ובתלת מימד שלא היו ידועים בעבר למדיום הדראפו.
קונסטנט הושפעה מאסונות של האומה שלה. לדוגמה, לאחר רעידת האדמה בהאיטי ב-2010, יצרה את אחת היצירות המפורסמות שלה.
בנוסף לחידושים הסגנוניים שלה, קונסטנט הרחיבה באופן דרמטי את גודל הדראפו וודו. כמה מהדגלים החדשים ביותר שלה מתקרבים ל-10 מטר מרובע. כדי להשלים את הדגלים העצומים הללו, היא לעיתים נעזרת בשנים עשר עוזרים על מנת לתפור חרוזים במשך ימים ארוכים. קונסטנט מעצבת בעצמה את הדגלים, מציירת את התבניות ומפקחת על כל התהליך, וכן מבצעת את התפירה במקביל לעוזריה.
השיטה והסגנון של קונסטנט השפיעו על כל אמן דראפו וודו הפועל כיום. עבודותיה של קונסטנט מוצגות לעיתים קרובות ברחבי ארצות הברית; כל האוספים החשובים של אמנות האיטי העכשווית מכילים דוגמאות של עבודתה. החידושים שלה הולידו כמה אמנים אחרים שעבדו בסגנונה; הטובים שבהם הם חניכיה לשעבר רודי אזור, מירי דליסה ואוולין אלסיד וכן מרלין הולברג.
השראה ותהליך העבודה
התהליך העיקרי של יצירת הדגלים שלה מתחיל בציורי עיפרון על בד לבן. לאחר מכן, היא תופרת את הפאייטים והחרוזים אל הבד. לבסוף, היא משלבת את הצבעים הקשורים לרוחות. בדרך כלל, רוב העבודות שלה גדולות כמו כיסויי מיטה המתארים אירועים משמעותיים שונים בהיסטוריה של וודו והאיטי באמצעות שימוש במחט, חוט, בד וקישוטים זעירים.
הדגלים של קונסטנט גדולים בגודלם, לרוב ברוחב של עד שני מטרים, מתוחים על מסגרות עץ. עבודתה ממזגת את התרבות העכשווית עם ההיסטוריה של האיטי ודת וודו: אלוהויות וקדושים נוצריים (שהם חלק ממערכת האמונות ההיברידית של וודו) שקועים לעיתים קרובות באווירה קסומה, ממוסגרות על ידי דימויים של גיטרות חשמליות, דגים וקישוטי חרוזים דקורטיביים, קבוצה צפופה של יצורים כלאיים, שגופם עובר מאדם לחיה ליצור מיתי, רוחות פוריות ומתים לצד מזבחות, צלבים והכוכב הפגאני המחומש. בשילוב סמליות איקונית עם טכניקה חדשנית.
יצירתה המפורסמת בעקבות רעידת האדמה בהאיטי 2010
גודל העבודה הוא 239 על 249 ס"מ. זוהי יצירת אמנות העשויה מבד, חרוזים ופאייטים. היצירה מתארת את ההריסות והתוצאות של רעידת האדמה ב-2010 ומוצגת במוזיאון פאולר בארצות הברית.
ביצירה מתואר גבול של עצמות מוצלבות וגולגולות, כאשר מלאכים ואלוהים מביטים מלמעלה על המצב, יש כאן דמיון לחזון העצמות היבשות של בספר יחזקאל: "הָיְתָה עָלַי, יַד-יְהוָה, וַיּוֹצִאֵנִי בְרוּחַ יְהוָה, וַיְנִיחֵנִי בְּתוֹךְ הַבִּקְעָה; וְהִיא, מְלֵאָה עֲצָמוֹת." בנוסף קיימים ביצירה בתים, כנסיות ומקדשי וודו, אשר הפכו להריסות. ישנם כלבים וחזירים המכרסמים את שרידי האדם הבלתי-מוגנים שלא קבורים. הארכיבישוף הקתולי סרג' מיוט, שוכב מת מתחת לגג הנופל של הקתדרלה שלו עם יד על תנ"ך. פרטים אחרים ביצירה מוצגים כוודואיסטים: רוחות הנושאות ילד בזרועותיהם, או מריצות את ההרוגים והפצועים ליעדים המתאימים. אנשים נוספים מרימים את ההריסות או שוקעים אל הקרקע, התחושה היא של חוסר יציבות של האדמה. היצירה הזו גורמת לצופה להרגיש את מה שקרה ברעידת האדמה, הכאוטיות של הדימויים מזכירה עד כמה כאוטי היה האירוע בפועל.
תערוכות
בשנת 2011 השתתפה קונסטנט בסדרת תערוכות, סדנאות והרצאות באוניברסיטת בראון בפרובידנס, רוד איילנד, שם היא העבירה סדנה של שלושה ימים להכנת דגלים.
ב-2014, הוצגה עבודתה לאורך כל הדרך. עם אנדרה יוג'ין, אדלר גרייר, פסקל מונין ואחרים בתערוכה קבוצתית שאצרה בשיתוף הרנס לואיס מרסלין וקייט רמזי שכותרתה "חזונות טרנספורמטיביים: יצירות של אמנים האיטיים מהאוסף הקבוע" שהתקיימה באוניברסיטת מיאמי לואו.
בשנת 2018, היא הייתה אחת האמנים המשתתפים בתערוכה הקבוצתית, PÒTOPRENS: The Urban Artists of Port-au-Prince at Pioneer Works, בשיתוף האמן והאוצר האיטי-אמריקאי אדוארד דובל-קארי והאמנית והאוצרת הבריטית לאה גורדון.
בשנת 2019, יחד עם עשרים ושניים אמנים נוספים, עבודותיה הוצגו בפסטיבל Faena בנושא "הסעודה האחרונה" במיאמי.
בשנת 2022, התקיימה תערוכת רטרוספקטיבה של עבודתה במוזיאון פאולר ב-UCLA.
בשנת 2022 ייצגה את האיטי יחד עם הצייר פרנץ זפירין, בביאנלה ה-59 בוונציה.
חיים אישיים
קונסטנט נשואה ואם לארבעה ילדים, חיה בהאיטי.
יוסף סנדל
יוסף סַנדֶל (ביידיש: סאנדעל; בפולנית: Józef Sandel; כ"ח באלול תרנ"ד, 29 בספטמבר 1894, קולומיאה, גליציה – ה' בכסלו תשכ"ג, 1 בדצמבר 1962, ורשה) היה מבקר וחוקר אמנות יהודית ועיתונאי יהודי פולני, יו"ר האגודה היהודית לקידום האמנויות היפות בפולין שלאחר מלחמת העולם השנייה, היסטוריון של האמנות הפלסטית היהודית בפולין.
ביוגרפיה
יוסף בן אביגדור סנדל נולד בסתיו 1894 בקולומיאה שבגליציה, אוסטריה, במשפחה יהודית ענייה. על אף שלא רכש השכלה גבוהה, עסק באמנות כתחביב ובמקצוע. בשנים 1930–1933 ניהל את הגלריה לאמנות צעירה (Galerie Junge Kunst) בדרזדן. בסוף שנות ה-30 עבר לעיר וילנה שבפולין, ושם ארגן את המחלקה לאמנות בייווא (המכון המדעי היהודי). כתב ביקורות אמנות בעיתוני וילנה "צייט" ו"טאָג" ובכתבי עת נוספים (בעיקר ביידיש, שכן הפולנית שבפיו הייתה דלה). בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה בברית המועצות, ולאחריה שב לפולין עם הגל הראשון של השבים למולדת, באמצע שנת 1946, והתיישב בוורשה. כיהן כיו"ר האגודה היהודית לקידום האמנויות היפות (Żydowskie Towarzystwo Krzewienia Sztuk Pięknych), שהתארגנה מחדש לאחר המלחמה, והיה הרוח החיה בה. האגודה פעלה לרכוש ולהציל יצירות אמנות יהודיות, ארגנה תערוכות של אמנות יהודית, ושאפה לייסד מוזיאון לאמנות יהודית. לאחר התפרקות האגודה, הוקמה ב-1950 גלריה לאמנות יהודית במסגרת המכון ההיסטורי היהודי בוורשה, וסנדל כיהן כמנהלהּ, עד סגירתה ב-1953. יוזמה נוספת של סנדל במסגרת האגודה הייתה קיבוץ רשימה של האמנים היהודים הנספים והנעדרים במלחמה, שלימים שימשה אותו בספרו על האמנים היהודים בפולין שנספו בשואה.
סנדל הרבה לפרסם בעיתונות היידית והפולנית ביקורות, מחקר וסקירות היסטוריות של האמנות הפלסטית היהודית בפולין. פרסם ביידיש בהוצאת "יידיש בוך" בוורשה את הספרים "מוטיבים יהודיים באמנות הפולנית" (1954) – קובץ רשימות על האמנים היהודים הנודעים בפולין מהמחצית השנייה של המאה ה-18 ועד השואה – ואת אלבום הביוגרפיות והרפרודוקציות "אמנים יהודים בפולין שנספו" (1957), שניהם בעריכת דוד ספארד. לאחר מותו ראה אור הספר והאלבום "אמנות פלסטית של יהודים בפולין" (1964), גם הוא בעריכת ספארד.
עבודתו הספרותית נעשתה יחד עם אשתו, ארנסטינה (אֶרנָה) (אסתר) פּוֹדהוֹרצֶר-סנדל (ערנא פּאָדהאָריצער-סאנדעל; Erna Podhorizer-Sandel; 1903–1984).
סנדל נפטר בוורשה בדצמבר 1962, בן 64 במותו. נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה.
הוואי
הוואי (באנגלית: Hawaii; בהוואית: Hawai'i; תעתיק: הָוַיְאִי ) היא קבוצת איים באוקיינוס השקט המהווה את המדינה ה-50 בארצות הברית. זוהי המדינה הדרומית ביותר בה והיא שוכנת במרחק של כ-4,000 קילומטרים מהחוף המערבי של ארצות הברית.
על-פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010, חיו בהוואי באותה שנה כ-1.3 מיליון איש. העיר הגדולה ביותר במדינה היא עיר הבירה, הונולולו.
כמדינה בארצות הברית, יש להוואי כמה מאפיינים ייחודיים. היא המדינה האחרונה שנוספה לאיחוד. בדומה לאלסקה, היא נמצאת מחוץ לרצף היבשתי של ארצות הברית. היא המדינה הדרומית ביותר של ארצות הברית, והיחידה שנמצאת כולה באקלים טרופי. הוואי נחשבת לאזור עם הגלים הטובים ביותר עבור גלישת גלים.
מבחינה אתנית, היא המדינה היחידה בארצות הברית שאין בה רוב לבן, ויש בה השיעור היחסי הגבוה ביותר של אזרחים ממוצא אסיאתי מקרב מדינות ארצות הברית. הוואי היא גם הבירה העולמית של בעלי חיים בסכנת הכחדה, והמדינה היחידה בארצות הברית המייצרת קפה בכמות תעשייתית.
שטחה של הוואי נמצא בגדילה מתמדת, עקב הרי הגעש הפעילים, הנמצאים בקרקעית הים של הונולולו בירתה, שלאחר כל התפרצות של לבה רותחת מתקשה הלבה במהירות על ידי מי הים, ונהפכת לאדמת בזלת המתחברת לאדמה מההתפרצות הקודמת.
אטימולוגיה
מקור השם הוואי "Hawaii" כנראה מבוסס על שפת ילידי הוואי למילה "מולדת" (Owhyhee).
היסטוריה
לפי ממצאים ארכאולוגיים, איי הוואי אוכלסו לראשונה בידי פולינזים לפני כ-1,500 שנה.
למרות עדויות מעורפלות על ביקורים מוקדמים יותר, הביקור האירופי הראשון באיי הוואי נערך על ידי החוקר הבריטי קפטן ג'יימס קוק, שביקר באיים בשנת 1778 והיה הראשון שפרסם את מיקומם המדויק. קוק כינה את האיים "איי סנדוויץ'", על-שם מממן מסע המחקר שלו,.
לאחר סדרת קרבות שהסתיימה בשנת 1795 אוחדו האיים בסיועה של הממלכה המאוחדת לממלכה בשנת 1810. ממלכת הוואי התקיימה בין השנים 1810 עד 1893, כאשר בית המלוכה הודח. בזמן קיומו של בית המלוכה שלטו באי שתי שושלות - שושלת Kamehameha ושושלת Kalkaaua. שרשרת של הפיכות ב-1840, 1852, 1864 ו-1810 הביאו לכך שהשלטון המרכזי האבסולוטי של בית המלוכה נחלש ושהוקמה במקביל ממשלה נבחרת. ב-1843 ניסה האנגלי לורד ג'ורג' פולט (Lord George Paulet) לספח את האיים לממלכה המאוחדת בתואנה של פגיעה בנתינים בריטים. לאחר מחאות על מעשיו הכריזו בריטניה וצרפת כי הן רואות בהוואי מדינה עצמאית, והשלטון והעצמאות הוחזרו למלך הוואי. ארצות הברית סירבה להצטרף להכרזה של אנגליה וצרפת. בימי כהונתו של הנשיא ויליאם מקינלי, ב-1898, סופחה הוואי לארצות הברית והוכרזה על ידי הקונגרס של ארצות הברית כטריטוריה של ארצות הברית. כשישים שנה לאחר מכן, ב-21 באוגוסט 1959, הפכו איי הוואי למדינה ה-50 של ארצות הברית.
ב-7 בדצמבר 1941 תקפו מטוסים של האימפריה היפנית את בסיס חיל הים האמריקאי בפרל הארבור שבאי אואהו. המתקפה על פרל הארבור הובילה להצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
בשנת 1973 הועבר השידור החי הראשון באמצעות לוויין מחוף אל חוף מהוואי, שידור שבו הופיע הזמר אלביס פרסלי, במופע מיוחד.
באי הגדול של הוואי פועלת משנת 1992 תחנת כוח גאותרמית שנבנתה ומתופעלת על ידי החברה הישראלית אורמת.
נשיא ארצות הברית ה-44, ברק אובמה, הוא יליד הונולולו, בירת הוואי.
גאוגרפיה
הוואי מורכבת מ-19 איים ואטולים עיקריים במרכז האוקיינוס השקט. מניין האיים המלא, כולל האיים הקטנים יותר והאיים הקטנטנים של כל אטול, הוא 137.
הוואי היא המדינה היחידה בארצות הברית ששטחה ממשיך לגדול, בשל פעילות געשית באיים (בעיקר מהר קילוואה).
הערים העיקריות הן הונולולו (באי אואהו), הילו (באי הוואי), ליהואה (באי קאואיי) וקאהולואי (באי מאווי).
יש עוד מספר איים בצפון-מערב אשר מיושבים רק בילידים או אינם מיושבים כלל, וכן כאלו המשמשים כבסיסים צבאיים בלבד.
הרי געש
האי הוואי עצמו הוא נקודה חמה ויש בו שני הרי געש פעילים, מאונה לואה שהוא הר הגעש הפעיל הגדול ביותר על פני כדור הארץ, וקילוואה, אשר נחשב להר הגעש הפעיל ביותר בכדור הארץ.
צוקי קאלאופאפה
הצוק הימי הגבוה ביותר (1,010 מטרים) שוכן בכפר קאלאופאפה באי מולוקאי שבהוואי. למרגלותיהם של הצוקים נמצא האוקיינוס השקט.
ממשל ופוליטיקה
ממשלת מדינת הוואי דומה לממשל הפדרלי של ארצות הברית עם התאמות שמקורן בתקופת ממלכת הוואי. הרשות המבצעת מונהגת על ידי מושל הוואי וסגנו, הנבחרים ביחד. שאר הממשל ממונה בידי המושל. הרשות המחוקקת היא מערכת דו-ביתית המורכבת מבית נבחרים בן 51 נציגים ומסנאט בן 25 נציגים. בשני הבתים מחזיקה המפלגה הדמוקרטית ברוב.
כלכלה
עד הפיכתה של הוואי לטריטוריה של ארצות הברית, התבססה כלכלתה על חקלאות, ענף בו הועסק מרבית כוח העבודה האזרחי במדינה. עם הסיפוח, פיתחה ארצות הברית את החקלאות, בעיקר את מטעי קנה הסוכר והאננס והמבנה התעסוקתי נשאר חקלאי בעיקרו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפכה הוואי לבסיס צבאי אדיר בו רוכזו כוחות אמריקאיים שנועדו לפעול נגד יפן. כחלק מהתהליך התפתחו שירותים לחיילים וכן תעשיות עזר לשוכנים ולצבא. הוואי הייתה תחת משטר צבאי, שהכתיב לחלק מהתושבים תפקידי שירות בתוך בסיסי הצבא (ניקיון וכביסה למשל) והכתיב לאחרים עבודה בבתי מלאכה שקמו לטובת המאמץ המלחמתי.
ירדן מאירסון
ירדן מאירסון (נולדה ב-21 ביוני 1993) היא ג'ודוקא ישראלית, אלופת ישראל בג'ודו 6 פעמים בשנים 2011, 2014,ו-2016-2019. זכתה 4 פעמים במדליית הארד באליפויות אירופה הפתוחות שנערכו בשנים 2016 ו-2017 ובמדליית זהב בתחרות גביע אירופה שנערכה במלגה בשנת 2018.
ביוגרפיה
ב-2009 השתתפה תחת הדרכתו של אורן סמדג'ה באליפות אירופה לקדטים שנערכה בסלובניה, והודחה בסיבוב השני.
במרץ 2011 זכתה באליפות ישראל במשקל עד 70 ק"ג, לאחר שגברה בגמר על ליאור וילדיקאן.
ביולי 2011 זכתה במדליית הארד בגביע האירופאי עד גיל 20 שנערך בהונגריה.
ב-14 באוגוסט 2011 זכתה מאירסון במדליית הארד במשקל עד 70 ק"ג בגביע אירופה עד גיל 20 בברלין שבגרמניה.
באוגוסט 2012 שוב זכתה במדליית הארד במשקל עד 70 ק"ג בגביע אירופה עד גיל 20 שנערך בברלין.
במרץ 2013 זכתה במדליית הכסף בגביע אירופי עד גילה 20 שנערך בפורטוגל.
ביוני 2013 השתתפה בגביע אירופה ג'וניור בליבניץ באוסטריה במשקל עד 63 ק"ג וזכתה במדליית הארד.
בדצמבר 2013 זכתה באליפות ישראל במשקל עד 70 ק"ג, לאחר שגברה בגמר על בר פרין
באוקטובר 2015 זכתה באליפות ישראל במשקל מעל 78 ק"ג לאחר שגברה בגמר על רז הרשקו.
באוקטובר 2016 זכתה במדליית הארד באליפות אירופה הפתוחה שנערכה בגלאזגו שבסקוטלנד.
2017
בינואר זכתה באליפות ישראל במשקל עד 78 ק"ג לאחר שגברה בגמר על ענבל לניר
ב-5 בפברואר זכתה במדליית ארד בטורניר אליפות אירופה הפתוחה, בסופיה, בולגריה.,
במרץ זכתה במדליית הארד באירופה הפתוחה פראג, שבצ'כיה
ב-9 באפריל במדליית הכסף בגראנד פרי באנטליה שבטורקיה.. בהמשך החודש השתתפה באליפות אירופה שנערכה בוורשה והודחה בסיבוב הראשון.
ב-23 ביולי זכתה במדליית הארד באליפות אירופה הפתוחה שנערכה במינסק.
בספטמבר השתתפה באליפות העולם שנערכה בבודפשט והודחה בסיבוב הראשון.
2018
בפברואר זכתה במדליית כסף בתחרות גביע אירופה (משקל עד 78 ק"ג) בפורטוגל כשניצחה בחצי הגמר את ההונגרייה אוולין סלנקי, אולם הפסידה בגמר ליפנית שאיו אומוז'ה.
באוקטובר זכתה במדליית הזהב בגביע אירופה בג'ודו.
2019
במרץ סיימה מאירסון במקום החמישי בגראנד פרי טביליסי לאחר הפסידה בקרב על הארד.
בספטמבר זכתה בפעם השנייה ברציפות באליפות ישראל.
רינה גנור
רינה גנור (נולדה ב-1946) היא שחקנית עבר בקולנוע הישראלי.
ביוגרפיה
גנור (גרינבאום) נולדה במזרח אירופה כבת בכורה למשפחה בת ארבעה ילדים שעלתה לישראל ב-1957 והקימה חנות בגדים בתל אביב. ב-1967 התחתנה עם ישראל פוליאקוב, אך כעבור מספר שנים השניים התגרשו.
קריירה
ב-1964 החלה את דרכה הקולנועית בסרט שהתבסס על סדרת התסכיתים הפופולרית "משפחת שמחון". באותה שנה אף שיחקה בהצגת התיאטרון "סמי ימות בשש".
ב-1965 שיחקה בהצגת הילדים "הרפתקה בקרקס" בתיאטרון הקאמרי.
ב-1966 שיחקה בסרט "הטל צל ענק", אודות חייו של האלוף דוד מרכוס. כמו כן באותה השנה את אחד התפקידים הנשיים הראשיים, קרולינה בת הגביר, בסרט "שני קוני למל".
ב-1969 שיחקה בסרט "תעלת בלאומילך" בכיכובו של בומבה צור. כמו כן באותה השנה שיחקה יחד עם בעלה דאז ישראל פוליאקוב, בסרטה של אלידע גרא, "לפני מחר".
מאז 1970 הפסיקה גנור להופיע בסרטים, והופיעה בתפקידים קטנים בתיאטרון.
קוילה-סוריה
קוֹילה סוריה הוא מונח שמקורו בתקופה ההלניסטית (ביוונית: ἡ Κοίλη Συρία, "סוריה החלולה"; בלטינית: SYRIA COELE) והיו לו משמעויות גאוגרפיות שונות בתקופות שונות. המונח התייחד לתיאור האזור שמוכר כיום כבקאע בלבנון, אך לעיתים קרובות השתמשו בו לתיאור כל השטח שמדרום לנהר אל-כביר, בגבולה הצפוני של לבנון עם סוריה של ימינו, ובכלל זאת ארץ יהודה, עד גבול מצרים. האזור עמד במוקד סכסוך בין הממלכה הסלאוקית לבית תלמי מאז קרב איפסוס (301 לפנה"ס).
נראה שמקור המונח הוא "חילת סוריה". "חילא" בארמית סורית פירושו עמק או בקעה. במובן המצומצם של המונח, הוא התייחס לאזור שבין הר הלבנון ומול הלבנון. עם זאת, ייתכן שהמונח "קוילה" מקורו במונח "כל" בשפות שמיות במובן של סוריה כולה.
היסטוריה
בשנת 318 לפנה"ס כבש את קוילה סוריה תלמי בן לאגוס, גנרל בכיר בצבאו של אלכסנדר הגדול שנעשה שליט מצרים. הוא נסוג מן האזור ב-313 לפנה"ס, בזמן שהצטרף לקואליציה נגד אנטיגונוס מונופתלמוס. ב-312 לפנה"ס הביס סלאוקוס הראשון את דמטריוס הראשון ממקדון (בנו של אנטיגונוס) בקרב עזה, והדבר איפשר לתלמי לכבוש מחדש את קוילה סוריה. הוא החזיק בשטח מספר חודשים עד שחזר לידי אנטיגונוס. תלמי כבש את האזור בשלישית ב-302 לפנה"ס אך נסוג במהירות לאחר ששמע דיווח כוזב כי אנטיגונוס ניצח. הוא חזר רק לאחר שאנטיגונוס נוצח בקרב איפסוס ב-301 לפנה"ס. קוילה סוריה ניתנה לסלאוקוס, בשל ניצחונו בקרב איפסוס ותרומתו האפסית של תלמי לניצחון. למרות זאת, סלאוקוס לא כבש בכוח את קוילה סוריה מתלמי - ייתכן בשל עזרתו של הלה לביסוס בית סלאוקוס בבבל. המלכים הבאים בשושלת הסלאוקית לא ויתרו על השטח, דבר שהוביל לסדרת מלחמות בין בית תלמי לסלאוקים, הקרויות "המלחמות הסוריות".
בשנת 194 הקים ספטימיוס סוורוס פרובינקיה רומית בשם "קוילה סוריה", שאליה ואל הפרובינקיה פיניקיה סופחו החבלים הצפונים של הפרובינקיה סוריה פלשתינה.
ג'יגר, קיסר אתיופיה
ג'יגר (געז ጊጋር; נולד ב-1745, מת בערך ב-1832) היה קיסר אתיופיה במהלך תקופת השופטים האתיופית. הוא שלט החל ב-3 ביוני 1821 ועד 18 ביוני 1830, למעט הפסקה של מספר ימים בחודש אפריל 1826 עת באדה מריאם השלישי תפס את השלטון.
ג'יגר ירש את אחיו, הקיסר יואס השני, בחסותו של מאריה, ראס באגמדיר. מאוחר יותר, ב-1826 הודח ג'יגר מכס השלטון בידי ראס וובה היילה מריאם, והאחרון המליך תחתיו את באדה מריאם השלישי. אולם לאחר ימים ספורים השיב ראס מאריה את המצב לקדמותו, וג'יגר שב אל הכס.
קיימת אי בהירות באשר לשאלת מוצאו המדויק: בימיו נחשב אמנם לבנו של הקיסר ייאסו השני, אולם יש הסוברים כי היה נצר לקיסר פאסילידס בדרך אחרת.
לפי כתביו של סמואל גובאט, לימים הבישוף הפרוטסטנטי השני של ירושלים, אשר ביקר בגונדר ב-1830, ונפגש עם ג'יגר בארמונו בפאסיל גמב, היה הקיסר נזיר במשך שנים רבות. גובאט ציין כי:
עוד ציין גובאט את מצבו העגום של הקיסר ואת חוסר סמכויותיו, דבר שאפיין את קיסרי תקופת השופטים. הוא עמד על כך שהקיסר היה תלוי לחלוטין מבחינה כלכלית במצביאים שהעניקו לו חסות, ואף סיפר כי הוא, גובאט, העניק לו במתנה את ספרי הבשורה ומעשי השליחים מתורגמים לאמהרית, אך הקיסר ביקש להחזירם תמורת מתנה "שימושית יותר", דוגמת בגד או בד משי.
ג'ינגל בל KIIS-FM
ג'ינגל בל (בעברית: Jingle Ball) הוא קונצרט שנתי, המתקיים מתחילת ועד אמצע כל דצמבר, על ידי תחנת הרדיו KIIS-FM בלוס אנג'לס. מאז שנת 2000, סדרת הקונצרטים התקיימה במקומות שונים ברחבי דרום קליפורניה, כולל אודיטוריום שריין, סטייפלס סנטר לוס אנג'לס והונדה סנטר באנהיים.
פסטיבלי ג'ינגל בל אחרים מתקיימים על ידי iHeartMedia – תחנה מקבילה בערים אחרות, כגון WHYI במיאמי, WXKS בבוסטון, KRBE ביוסטון, טקסס ו-WIOQ בפילדלפיה, פנסילבניה כחלק מסדרת הג'ינל בול של iHeartRadio. הקונצרטים בניו יורק משודרים בכל רחבי המדינה על ידי The CW, כחלק מהעסקה הכוללת שלהם עם iHeartMedia בנוגע לאירועים וקונצרטים.
בשנת 2020 לא התקיים הפסטיבל בפעם הראשונה בתולדותיו, בעקבות מגפת הקורונה.
היסטוריה
ג'ינגל בל נוצר במקור על ידי תחנת הרדיו WHTZ בשנת 1995. הקונצרט מתקיים מדי שנה במדיסון סקוור גארדן בניו יורק. הקונצרטים השנתיים בדצמבר החליפו את קונצרט הקיץ השנתי של WHTZ (1984–1993).
קונצרט הג'ינגל בל הראשון נערך ב-15 בדצמבר 1995. במסגרתו הופיעו:
2001
נערך בסטייפלס סנטר ב-19 בדצמבר 2001.
2002
נערך בהונדה סנטר ב-19 בדצמבר 2002.
2003
נערך בסטייפלס סנטר ב-5 בדצמבר 2003.
2004
נערך בהונדה סנטר ב-3 בדצמבר 2004.
2006
נערך בהונדה סנטר ב-7 בדצמבר 2006.
2007
נערך בהונדה סנטר ב-27 באוקטובר 2007.
2009
נערך בתיאטרון נוקיה לוס אנג'לס לייב ב-5 בדצמבר 2009.
2010
נערך בתיאטרון נוקיה לוס אנג'לס לייב ב-5 בדצמבר 2010.
2012
נערך בתיאטרון נוקיה לוס אנג'לס לייב ב-1 בדצמבר 2012 וב-3 בדצמבר 2012.
1 בדצמבר 2012
3 בדצמבר 2012
2014
נערך בסטייפלס סנטר ב-5 בדצמבר 2014.
2015
נערך בסטייפלס סנטר ב-4 בדצמבר 2015.
2016
נערך בסטייפלס סנטר ב-2 בדצמבר 2016.
2017
נערך בפורום ב-1 בדצמבר 2017.
2018
נערך בפורום ב-30 בנובמבר 2018.
2019
נערך בפורום ב-6 בדצמבר 2019.
2020
לא התקיימו קונצרטים, אך נערך קונצרט וירטואלי בעקבות מגפת הקורונה.
ניוון וולריאני
ניוון ווֹלריאני (באנגלית: Wallerian degeneration) הוא תהליך המתרחש בעקבות חיתוך או פגיעה בקשר בין אקסון לגוף תא העצב.
תוך 96 שעות מהפגיעה, מתחילים לצוץ נבטים של קצות עצב מהחלק הפרוקסימאלי של אתר הפגיעה, כלומר החלק של גוף התא. הנבטים מכוונים על ידי גורמי גידול עצביים, המופרשים על ידי תאי השוואן, לכיוון הנוירולמה (צינור העצבים שנותר חלול). לאחר ההגעה לצינור, ההתחדשות ממשיכה בקצב של 1-3 מ"מ ליום, עד ההגעה לתא המטרה. תהליך ההתחדשות איטי וקשה הרבה יותר במערכת העצבים המרכזית (כולל חוט השדרה) מאשר בעצבים היקפיים, כי שם המיאלין מיוצר על אוליגודנדרוציטים ולא תאי שוואן.
התהליך קרוי על שם אוגוסטוס וולני וולר (1816–1870), שחקר אותו בשנת 1850, על ידי חיתוך עצבים קרניאלים של צפרדעים.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 2018
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 2018 נערך ב-13 במאי 2018 ברויאל פסטיבל הול, שבלונדון.
שמות המועמדים פורסמו ב-4 באפריל. הסדרה "שחיתות" הייתה מועמדת בארבע קטגוריות. הסדרות "מראה שחורה", "הכתר", ו-Three Girls היו מועמדות בשלוש קטגוריות כל אחת.
טקס פרסי האומנויות של האקדמיה הבריטית לטלוויזיה לשנת 2018 נערך ב-28 באפריל 2018.
פנינה מוצפי-האלר
פנינה מוצפי-האלר (נולדה ב-2 בפברואר 1955) היא פרופסור מן המניין לאנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופעילה חברתית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה במגדל העמק, כבת חמישית להורים שעלו מעיראק, למדה בפנימיית שטיינברג בכפר סבא. סיימה לימודי תואר ראשון בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית ב-1976. ב־1988 קיבלה תואר ד"ר מאוניברסיטת ברנדייס שבמסצ'וסטס, שבארצות הברית, על חיבורה: "טרנספורמציה באזור צוואפונג, מרכז בוצוואנה: מדיניות לאומית ויחסי מקומיים".
לימדה באוניברסיטת בוסטון, באוניברסיטת ברנדייס, באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, באוניברסיטת בואזיצ'י ובמכללת הוליקרסט שבווסטר מסצ'וסטס.
ב-1995 שבה לישראל והתקבלה כמרצה במחלקה למדעי ההתנהגות שבאוניברסיטת בן-גוריון ושנה אחר כך עברה לגור וללמד ביחידה ללימודי חברה במכון בלאושטיין לחקר המדבר שבאוניברסיטת בן-גוריון, בקמפוס שדה בוקר. בין השנים 2002 ל-2003 הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת אוטווה שבקנדה, עם שובה ארצה התמנתה כמרצה בכירה באוניברסיטת בן-גוריון. מלמדת גם במכללת ספיר. בין השנים 1998 ל-2001 שימשה כעמיתת מחקר במכון ון ליר בירושלים והייתה חברת מערכת בכתב העת תיאוריה וביקורת. שימשה גם כחברת מערכת בכתב העת Hagar היוצא לאור בשפה האנגלית בישראל ועניינו לימודי חברה. שימשה כחברת מערכת במספר כתבי עת בארצות הברית ביניהם Political and Legal Anthropolgy Review, Identities: Global Studies in Culture and Power, מאז אוקטובר 2007 מכהנת כעורכת "הגר", ביחד עם דוקטור מיכאל פייגה.
עם שובה ארצה הייתה אחת המייסדות של הקשת הדמוקרטית המזרחית, כשאז זו נקראה "ישראל 96" ומנתה ארבעים חברים וחברות. פעילה בפורום דו-קיום בנגב, ב-Ichad (הוועד הישראלי נגד הריסת בתים), מאז שנת 2005 היא מרצה אורחת בכלא באר שבע, במעון לנשים מוכות, ובמקום. חברה באחותי.
החל משנת 2010 חברה ביחידה ללימודי החברה בדרגת פרופ' חבר, במחלקה לאדם ולמדבר, במכון בלאושטיין לחקר המדבר, שבאוניברסיטת בן-גוריון שבנגב.
הרצתה במכללה החברתית כלכלית.
אודות מחקרה
התחילה את עבודת השדה באזור כפרי בבוצוואנה, במטרה לבדוק את האופן שבו מתקבלים הלכה למעשה תהליכים של רפורמות אגרריות על ידי אנשים בשטח. במשך חמישה עשר חודשים עשתה עבודת שדה אנתרופולוגית "מסורתית", למדה את השפה המקומית (סצוואנה), גרה בבקתה ללא חשמל ומים. ב-1988 קיבלה את הדוקטורט מאוניברסיטת ברנדייס, נושא העבודה היה: Transformation in the Tswapong Region, Central Botswana: National Policies and LocalRealities "טרנספורמציה באזור טסוונפונג, מרכז בוצוואנה: מדיניות לאומית ומציאות מקומית". אחרי סיום הדוקטורט נשארה ללמד בארצות הברית.
תחומי המחקר והניתוח האקדמי של מוצפי-האלר מתחלקים לשלושה נושאים המשתלבים זה בזה.
מחקרה בבוצוואנה
אפריקה היא העבודה האתנוגרפית הממושכת ביותר שלה, שהתחילה ב-1981, כשהעבודה המרכזית הייתה בין 1982 ל-1984 והמשיכה ב-1990, 1993 ו-2000. כשבכל אחת מהפעמים בדקה התפתחויות של המציאות שאותה חקרה בתחילת שנות השמונים. על בסיס עבודה ממושכת זו כתבה את ספרה Fragmented Worlds, Coherent Lives: the Policies of Difference in Botswana. הספר מנסה להבין איך למרות כל התנודתיות, וחוסר המיקוד הגאוגרפי בחייהם של הבצוואנה (האנשים החיים בבוצוואנה), הם יוצרים עולם של משמעות ויש להם זהויות שהן קוהרנטיות ואת זה היא עושה על ידי סיפורי חיים ועל ידי ההבנה של המשמעות החברתית של מרחב.
מבחינה תאורטית, הספר שנכתב ב-2002, מתמודד עם משבר הייצוג באנתרופולוגיה ועם התפישות הפוסטמודרניסטיות ששימשו כמערך הסבר למציאות בתהליכים המתרחשים בעולם השלישי. היא מפתחת שם מודל שמנסה לדבר בתקופה הפוסט-פוסט מודרניסטית, פוסט-קולוניאלית ונעה בין ניתוח של עובדות פוסט-מודרניסטיות לפרשנויות של שיטות מציאות. הספר בנוי על שתי נקודות זמן ושתי פרשנויות שהיא נתנה למציאות בבוצוואנה ובכך היא מאתגרת לא רק את האתנוגרפיה שהיא בעצמה כותבת, אלא את הקשר בין עובדות ומשמעויות.
המחקר על בורקינה פאסו
עבודתה של פנינה מוצפי-האלר לא הסתכמה רק בבוצוואנה, אלא גם במחקר חדש שמומן על ידי קרן ישראל-הולנד. המחקר שנעשה במשך שלוש שנים, כלל שיתוף פעולה בין ארבעה מוסדות: אחד בהולנד, שניים בבורקינה פאסו ואחד באוניברסיטת בן-גוריון בישראל. המחקר הציע לבדוק את האופן שבו האיכרים מקבלים, דוחים או יוזמים תוכניות פיתוח ש"מונחתות" עליהם מלמעלה. שם המחקר: Farmers' Participation in Sustainable Development: A Socially Sensitive Model for Intervention
פנינה מוצפי-האלר עבדה על החיבור בין מיקרו למקרו והיא ממשיכה לעבוד עליו גם בעבודתה העכשווית בירוחם, ובודקת כיצד בני אדם משתנים והם בעלי אחריות במציאות חייהם; ומה הקשר בין תוכניות גדולות לאינדיבידואליזם בחברה.
ריבוד, מגדר ואתניות בישראל
עניינה במציאות הישראלית הניע את רצונה ללמוד סוציולוגיה ואנתרופולוגיה, היא הביעה את הדבר במאמרה "יש לך קול אותנטי" שהתפרסם בשנת 1997 בכתב העת תיאוריה וביקורת. במאמר היא מנסה לשלב את הביוגרפיה האישית של החוקרת עם סוגיית אתניות בישראל. היא חזרה לעבוד על נושא החברה הישראלית רק ב-1995, וקבוצת ואן ליר היוותה זרז מרכזי לשנות את השיח על מזרחיות ומעמד בישראל.
היא כתבה והייתה בין העורכים של הספר מזרחים בישראל, שהתפרסם בשנת 2002, אותו ערכה יחד עם יהודה שנהב וחנן חבר. היא המשיכה בפרויקט של איסוף, תרגום ועריכה של כל ההרצאות שנערכו במהלך כנס שנערך במכון ון ליר בין ה-19 ל-21 בדצמבר 1999. כנס זה היה ראשון מסוגו בישראל בכמה מובנים: " מזרחיות נדונה בו לא כ"בעיה חברתית" ולא כמושא מחקרם של אנשי אקדמיה שראו עצמם חלק מה"חברה הישראלית" החוקרת את ה"אחרים", המזרחים. אלא מזרחיות הייתה נקודת מוצא, בסיס לגיטימי לדיבור ולמחקר, נקודה שממנה אפשר להבין את החברה הישראלית. מזרחיות הפסיקה להיות ה"שוליים" הנחקרים של האקדמיה והפכה למרכז, לאתר אנליטי ופוליטי שמתוכו נשמעים קולות הדוברים את עצמם." (מתוך מבוא לספר "מזרחים בישראל")
בשנת 2005 השתתפה בעריכת וכתיבת הספר קולות מזרחיים : לקראת שיח מזרחי חדש על החברה והתרבות הישראלית.
בין השנים 2000 עד 2004 הייתה חוקרת אתנוגרפיה במועצה המקומית המדברית ירוחם, במימון האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, שם היא חקרה יחסי מגדר ושינויי חברה. מחקרה התמקד על התהליך של החזרה בתשובה בקהילה.
החל משנת 2005 חוקרת את עובדי הניקיון במדינת ישראל, ביחד עם הסוציולוגית אורלי בנימין מאוניברסיטת בר-אילן ועם היסטוריונית החברה מאוניברסיטת חיפה דבורה ברנשטיין. הן מראיינות ומשתתפות בהתבוננות בשדה בוקר, ירוחם, דימונה, אופקים ובאר שבע.
נתח תדרים
מנתח תדרים (באנגלית: Spectrum Analyzer) הוא מכשיר מדידה חשמלי המודד את ההספק של אות חשמלי. במצב העבודה העיקרי של המכשיר, הוא מציג סדרה של מדידות הספק, שכל אחת מהן חושבה בתחום תדרים צר שהמפעיל הגדיר. כך מוצג ניתוח של ההספק שמכיל האות בתחום רחב של תדירויות. המכשיר גם יכול להמיר למדידה אלקטרונית גלים מסוגים אחרים, כגון: גלים אקוסטיים וגלים אופטיים, באמצעות המרה מתאימה.
קיים גם נתח תדרים אופטי, המציג את ספקטרום האות הנמדד תוך שימוש בטכניקות מדידה אופטיות ישירות, כגון מונוכרומטור (מסנן אורכי גל). בתצוגת נתח התדרים מופיעה התדירות בציר האופקי, והאמפליטודה של ההספק מופיעה בציר האנכי.
היסטוריה
נתחי התדרים הראשונים, אשר הומצאו בשנות ה-60 של המאה ה-20, נשלטו באופן אנלוגי. לאחר הגילוי של טרנספורם פורייה המהיר (FFT) ב-1965, הוצגו ב-1967 נתחי התדרים הראשונים אשר היו מבוססים על ה-FFT.
בשנות ה-10 של המאה ה-21 קיימים שלושה סוגים בסיסיים של נתחי תדרים: נתח תדרים הנשלט אנלוגית, נתח אותות וקטורים, ונתח זמן אמת.
סוגים ומאפיינים
שני סוגים עיקריים של נתחי תדרים נמצאים בשימוש. הראשון מבוסס על מקלט סופרהטרודין, וממיר את האות הנקלט סביב תדר נמוך, ותכולת התדר שלו מוצגת כפונקציה של הזמן. התדר המרכזי אליו מומר האות עובר סריקה בעזרת מתנד מבוקר מתח (VCO). כתוצאה מכך, במצבים מסוימים לא כל תחולת האות מוצגת על המסך בכל רגע.
חיל הלוחמה האלקטרונית של רוסיה
חיל הלוחמה האלקטרונית של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Войска радиоэлектронной борьбы Вооружённых Сил Российской Федерации) — הם יחידה בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, האחראים על תחום השימוש ב במסגרת הלוחמה האלקטרונית בצבא הרוסי.
נתח תדרים
סוגים ומאפיינים
רוחב הפס של המסנן (BPF) של המקלט קובע את כושרו של המכשיר להפרדה (רזולוציה) בין תדירויות שונות. ככל שמוגדר מסנן צר יותר, כך הרזולוציה גבוהה יותר, וניתן להציג מספר גדול יותר של תחומי תדרים (ומתקבלת תצוגה "עדינה" יותר); אולם מכיוון שההספק הכולל מחושב בכל תחום בנפרד - ככל שהרזולוציה גבוהה יותר, כך קצב העדכון של המדידות איטי יותר, בגלל המספר הגדול יותר של חישובי ההספק. ה"תשלום" בעבור דיוק בתדירויות (ה-Trade-Off) מבוטא בנוסחה:
חיל הלוחמה האלקטרונית של רוסיה
מאפיינים כלליים
יחידות חיל הלוחמה האלקטרונית מבצעים פעולות לצורך הגנה על מערכות בקרה ושימוש בכלי נשק המשבש את פעולות האויב, כגון שיבוש מערכות השליטה והבקרה של האויב וצמצום יעילות הנשק שברשותו.
נתח תדרים
סוגים ומאפיינים
שבה ST מציין את זמן
חיל הלוחמה האלקטרונית של רוסיה
היסטוריה
השימוש הראשון אי פעם בעולם בלוחמה אלקטרונית בעת מלחמה התבצע בהצלחה במהלך מלחמת רוסיה–יפן כאשר ממלא מקום  מפקד צי האוקיינוס השקט של רוסיה, סגן אדמירל פאבל אוחטומסקי הורה לחייליו ב-15 באפריל 1904 לנסות ליירט תשדורות יפניות. חייליו הצליחו לשבש את תשדורות הרדיו היפניים בהצלחה. במהלך התקפה של הארטילריה היפנית על פורט ארתור, מערכות הרדיו של ספינת הקרב הרוסית "ניצחון" והעמדה היבשתית המכונה "הר הזהב" יצרו הפרעות יזומות במערכות הקשר היפניות ושיבשו את העברת הקואורדינטות מספינות הקרב היפניות לכוחות הארטילריה שביבשה.
נתח תדרים
סוגים ומאפיינים
הסריקה (Sweep Time) בשניות, k הוא קבוע פרופורציה (חסר ממדים), Span הוא טווח התדירויות (בהרץ), ו-RBW הוא רזולוציית המדידה במונחי רוחב סרט (Resolution BandWidth), שנמדד גם כן בהרצים. זהו רוחב הסרט של שרשרת רכיבי הרדיו (RF) שלפני גלאי ההספק. ככל שרוחב הסרט קטן יותר, כך שני אותות (שלכל אחד מהם תדירות מרכזית שונה) יכולים להיות קרובים יותר בתדירות, והמכשיר עדיין יוכל להציגם בנפרד זה מזה; יתרון נוסף לקביעת רוחב סרט קטן הוא, שכך פוחת הספק הרעש הכולל המתווסף לאות הנמדד בעת המדידה, וכך עולה רגישות המדידה.
חיל הלוחמה האלקטרונית של רוסיה
היסטוריה
בשנים 1911-1912 אורגן לראשונה באימפריה הרוסית גוף ללוחמה אלקטרונית: המטה של הצי הבלטי ביצע משימות ציטוט ופיקוח על אוניות גרמניות בסיוע ספינות שעגנו בלייפאיה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ובתקופת מלחמת העולם השנייה מבצעי לוחמה אלקטרונית ושיבוש תשדורות רדיו היו מתפקידי הצי.
נתח תדרים
סוגים ומאפיינים
(VBW (video bandwidth filter הוא מסנן-מעביר-נמוכים הנמצא אחרי גלאי המעטפת. זהו רוחב הסרט של שרשרת האות לאחר הגלאי. המכשיר לוקח מספר דגימות ליחידת זמן ושומר בזיכרון רק אחת מהן -את הממוצע שלהן, או את הגבוהה מביניהן. רוחב סרט זה קובע את היכולת להבדיל בין שתי רמות הספק שונות של הדגימות. הפילטר נדרש כדי "לעדן" את התצוגה על ידי הסרת רעש מהמעטפת. כמו ה-RBW, גם ה-VBW משפיע על זמן הסריקה של התצוגה, על פי הנוסחה: שבה f1 ,f2 הם הגבולות של תחום התדירויות של הסריקה.
חיל הלוחמה האלקטרונית של רוסיה
היסטוריה
בשנת 1950 הוקם לראשונה בברית המועצות חיל ייעודי ללוחמה אלקטרונית.
בשנת 1991 המטה הכללי הרוסי יזם את הקמתו של חיל הלוחמה האלקטרונית של רוסיה. מאמצע שנות ה-90, הוטלה על החיל המשימה לא רק להבטיח את תפקוד הציוד האלקטרוני אלא גם פיתוח ציוד חדש וליצור אינטראקציה עם רשויות תדרי הרדיו, תוך שימוש בספקטרום תדרי הרדיו ולקבוע נוהל חדש לשימוש בספקטרום התדרים של מכשירי רדיו אלקטרוניים למטרות שונות.
קווין דה בראונה
קווין דה בראונה (בהולנדית: Kevin De Bruyne; נולד ב-28 ביוני 1991) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי במנצ'סטר סיטי ובנבחרת בלגיה, בה הוא משמש כקפטן.
תחילת הדרך בגנק
דה בראונה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת עיר הולדתו מרובע דרונחן שבעיר גנט, בלגיה. ב-1999 עבר לגנט ולאחר שש שנים עבר לראסינג גנק, ובגיל 17 עלה לקבוצה הבוגרת. דה בראונה ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–3 לשרלרואה ב-9 במאי 2009. ב-7 בפברואר 2010 הבקיע דה בראונה את השער הראשון שלו בקבוצה הבוגרת, בניצחון 0–1 נגד סטנדרד לייז'. הוא כבש חמישה שערים ובישל 16 שערים ב-32 משחקים בעונת ובאותה שנה זכה עם המועדון באליפות.
צ'לסי והשאלה לוורדר ברמן
ב-31 בינואר 2012 חתם דה בראונה לצ'לסי לחמש וחצי שנים תמורת שבעה מיליון פאונד. ב-18 ביולי 2012 ערך את הופעת הבכורה הלא רשמית שלו במועדון נגד סיאטל סאונדרס ב-2 באוגוסט 2012 הושאל דה בראונה לוורדר ברמן. ב-15 בספטמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו במדי ברמן בהפסד 2–3 להנובר 96. אף על פי שהציג יכולת טובה נקלע עם הקבוצה למאבקי ההישרדות בליגה, אך סייע לה להישאר בסוף העונה בליגה הבכירה.
וולפסבורג
ב-18 בינואר 2014 עבר לוולפסבורג תמורת 18 מיליון פאונד. בעונתו השנייה בוולפסבורג דה בראונה כבש 16 שערים בכל המסגרות ובישל 27 שערים, היכולת שהציג זיכתה אותו בשחקן העונה בבונדסליגה. הוא הוביל את קבוצתו לזכייה בגביע הגרמני אחרי ניצחון 3–1 על דורטמונד.
מנצ'סטר סיטי
ב-29 באוגוסט 2015 עבר דה בראונה למנצ'סטר סיטי תמורת 75 מיליון אירו. במשחקו השני בפרמייר ליג הוא כבש בהפסד של מנצ'סטר סיטי 2–1 לווסטהאם. דה בראונה הוביל את מנצ'סטר סיטי להופעה היסטורית בחצי גמר ליגת האלופות אחרי שהוא כבש בניצחון 1–0 על פריז סן-ז'רמן בשלב רבע הגמר. בסך הכל דה בראונה כבש בעונת הבכורה שלו במנצ'סטר סיטי 16 שערים. בעונת 17–2016 מנצ'סטר סיטי סיימה במקום השלישי בליגה, דה בראונה הצטיין וסיים כמלך הבישולים בפרמייר ליג עם 18 בישולים. ב־22 בינואר 2018 דה בראונה האריך את חוזהו עד שנת 2023. באותה עונה הוא זכה עם מנצ'סטר סיטי בגביע הליגה ובאליפות הפרמייר ליג. הוא סיים בפעם השנייה ברציפות כמלך הבישולים של הפרמייר ליג עם 16 בישולים לצד שמונה שערים. באותה עונה הוא נכלל בנבחרת העונה של הפרמייר ליג. עונת 2019/2020 הייתה עונת שיא של דה בראונה מבחינה אישית. בפרמייר ליג הוא כבש 13 שערי ליגה, והוא רשם 20 בישולים בליגה, מה שזיכה אותו פעם נוספת בתואר מלך הבישולים בפרמייר ליג. דה בראונה השווה גם את שיא הבישולים לעונה לכמות שרשם תיירי הנרי בעונת 2002/2003.בעונת 2020/2021 כבש בניצחון של מנצ’סטר סיטי על פריז סן ז’רמן 1–2 בחצי גמר ליגת אלופות, שלאחר מכן עלתה לגמר אלופות ראשון בהיסטוריית הקבוצה. דה בראונה היה אחד השחקנים הדומיננטיים בעונה הזו, והיה חלק משמעותי בכך שסיטי כבשה 102 שערי ליגה על אף שהיא הפסידה את תואר האליפות לליברפול, בהתאם לכך, זכה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית בתום העונה. גם בסיום עונת 2020/2021 זכה בתואר, שנה שנייה ברציפות. ב-5 באפריל 2021 האריך את חוזהו במנצ'סטר סיטי עד 2025. ב-11 במאי 2022 כבש רביעייה בניצחון 1–5 על וולברהמפטון וונדרס במסגרת הפרמייר ליג. בסיום אותה העונה זכה בתואר שחקן העונה בפרמייר ליג בפעם השלישית.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, שיחק דה בראונה בכל נבחרות בלגיה הצעירות. ב-11 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 0–1 ל. במהלך מוקדמות מונדיאל 2014 הפך דה בראונה לשחקן הרכב בנבחרת וכבש ארבעה שערים, ובסוף הקמפיין עלה עם נבחרתו לטורניר גדול לראשונה מזה 12 שנים. בטורניר זה הגיעה בלגיה לשלב רבע הגמר שבו הפסידה לארגנטינה 0–1. דה בראונה שיחק בנבחרת בלגיה במונדיאל 2018, שבו העפילה לחצי הגמר והפסידה לנבחרת צרפת.
נכלל בסגל נבחרת בלגיה לטורניר מונדיאל 2022.
חיים אישיים
אמו של דה בראונה היא בלגית, ילידת בורונדי וחיה גם בחוף השנהב. דרונגן, עיר הולדתו, היא במטרופולין העיר גנט, בפלנדריה, החלק דובר ההולנדית של בלגיה. מלבד שפת אמו הוא דובר גם צרפתית, אנגלית וגרמנית.