cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סגהאלום
היסטוריה
מתחילת המאה ה-19, בהשפעת עידן הנאורות והרפורמציה, החלה ההתפתחות האזרחית בהנהגת האינטליגנציה של הכפר. יותר מ-200 צעירים מסגהאלום השתתפו במאבקי המהפכה 1848–1849 ובמלחמת העצמאות. התקופה מאמצע המאה ה-19 ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה הביאה להתפתחות בחיי היישוב. המלחמה שפרצה בשנת 1914 שברה את ההתפתחות הזו. לאחר שנות המלחמה, אירועי 1919 והזעזועים של חוזה טריאנון, ארגון הבנייה המקומית והחינוך העל-יסודי הביא לשינוי גדול. ההתפתחות הכלכלית, התרבותית והבריאותית שהחלה בשנות ה-20 של המאה ה-20 הראתה בבירור כי יישוב קדום זה יצא לדרך של התפתחות כעיר. התפתחות רחבת היקף זו נקטעה במלחמת העולם השנייה. אובדן הערכים האינטלקטואליים היה משמעותי בהרבה מהנזק החומרי שנגרם על ידי הלוחמה. לאחר מלחמת העולם השנייה, התרחשו אותם אירועים היסטוריים בחיי סגהאלום כמו בכל יישוב בהונגריה, תפקידה המרכזי לשעבר נמוג במובנים רבים, ולא היה זכר להתפתחות עירונית עד 1970. .
קהילה יהודית
יהודים התיישבו במקום במחצית הראשונה של המאה ה-19. רובם התפרנסו ממסחר, מחקלאות וממלאכה. הקהילה התארגנה ב-1856. בעקבות חילוקי הדעות בקונגרס יהודי הונגריה (1869,1868) בין החרדים לבין המשכילים (הקרע ביהדות הונגריה), הצטרפה הקהילה המקומית לזרם הניאולוגי שגרס השתלבות בחברה ההונגרית ותיקון סדרי החיים הדתיים. ב-1890 התגוררו בסגהאלום 343 יהודים. במקום היו חברה קדישא, בית כנסת, בית ספר ואגודות צדקה. עד 1915 כיהן במקום רב. במלחמת העולם הראשונה התגייסו לצבא 70 מבני הקהילה, שלושה מהם נפלו בקרבות. ב-1930 חיו במקום 220 יהודים.
תקופת השואה
אחרי המלחמה חזרו לעיירה כל היהודים ששולחו לאוסטריה וכמה ששרדו מאושוויץ. חיי הקהילה חודשו. ב-1949 העלילו על היהודים עלילת דם, רצח נער נוצרי לשם שימוש בדמו לאפיית מצות לחג הפסח. הרוחות נרגעו כשנמצאו רוצחיו של הנער והיהודים זוכו מכל אשמה. ב-1951 הוקם גלעד לזכר הנספים בשואה. בשל עוינות תושבי המקום החלו היהודים לצאת את העיירה. ב-1955 נמכר בניין בית הכנסת ונהרס. ב-1957 ישבו רק ארבע משפחות יהודיות בסגהאלום.
אמן (תרבות)
אוֹמָן או אָמָּן (בקמץ קטן, כלומר יש לקרוא: אוֹמָּן) הוא אדם אשר נעזר בכישרון יצירתי כדי ליצור אָמָּנוּת (יש לקרוא: אוֹמָנוּת, להבדיל מאֻמָּנוּת). המושג אמן מתקשר בעיקר לאמנות חזותית ולאמנות הבמה כגון: מוזיקה, ספרות, קולנוע ותיאטרון, שבהם יש לאמן חופש פעולה נרחב ביצירתו.
דוקטרינת הלשטיין
דוקטרינת הלשטיין (בגרמנית: Hallstein-Doktrin) הייתה עיקרון מרכזי במדיניות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (גרמניה המערבית) בין השנים 1955–1967. הדוקטרינה פותחה על ידי הקאנצלר הראשון של גרמניה המערבית, קונראד אדנאואר, והיא נקראת על שם מזכירו האישי וולטר האלשטיין. היא הוכרזה על ידי אדנאואר לפני הממשלה הפדרלית ב-22 בספטמבר 1955: "אנו נראה בכינון יחסים דיפלומטיים עם 'הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית'-כביכול כמעשה בלתי ידידותי." ב-8 בדצמבר הבהיר המנהל הכללי של משרד החוץ לכינוס השגרירים כי הסנקציות על כך יגיעו לניתוק יחסים.
על פי דוקטרינת הלשטיין, הרפובליקה הפדרלית סירבה לכונן קשרים דיפלומטיים עם מדינות שהכירו ברפובליקה הדמוקרטית של גרמניה (גרמניה המזרחית). באמצעות גישה זאת, קיוותה המערבית לבודד את המזרחית, כחלק ממדיניות אי-ההכרה בלגיטימיות של קיומה ומתוך תקווה למוטטה. כפועל יוצא ממדיניות הלשטיין לא היו לגרמניה המערבית קשרים דיפלומטיים עם מרבית מדינות הגוש המזרחי, כולל מזרח אירופה, עד לסוף שנות ה-60. היא לא נאכפה על ברית המועצות, בשל מעמדה כמעצמת-על. בשני מקרים הביא יישום הדוקטרינה לניתוק קשרים דיפלומטיים: ב-1957 עם יוגוסלביה, כשזו הכירה ברפובליקה הפדרלית, ושוב ב-1963 עם קובה.
הדוקטרינה נשמרה בקפדנות עד שנת 1967. עם היבחרו של וילי ברנדט לשר החוץ הגרמני במסגרת הקואליציה הגדולה בין הנוצרים דמוקרטים לסוציאל-דמוקרטים, היא החלה להישחק. ברנדט החל בפיתוח מדיניות האוסטפוליטיק, שכיוונה להפשרה ופיוס ביחסי גרמניה המערבית ומזרח אירופה. ב-1967 כוננו קשרים דיפלומטיים עם רומניה וב-1968 הם חודשו עם יוגוסלביה, למרות הכרתן של שתי מדינות אלו ברפובליקה הדמוקרטית. באפריל 1971 לא נאכף ניתוק יחסים על צ'ילה כשממשלת סלבדור איינדה כוננה קשרים עם גרמניה המזרחית. הדוקטרינה נגנזה סופית בדצמבר 1972, כששתי הגרמניות חתמו על הסכם הכרה הדדית.
תאודור רוזוולט (CVN-71)
תאודור רוזוולט (CVN-71) (באנגלית: USS Theodore Roosevelt (CVN-71)) היא נושאת מטוסים מסדרת נימיץ המשרתת בצי ארצות הברית, שייכת לפיקוד כוחות צי ארצות הברית, ומונעת באנרגיה גרעינית על ידי שני כורים גרעיניים.
נושאת המטוסים "תאודור רוזוולט (CVN-71)" קרויה על שמו של נשיא ארצות הברית ה-26 תאודור רוזוולט שכיהן בתפקיד מ-14 בספטמבר 1901 - 3 במרץ 1909.
היסטוריה
ב־5 במרץ 2020, "תאודור רוזוולט (CVN-71)" יחד עם סיירת הטילים "USS Bunker Hill (CG-52)", הגיעו לדה נאנג, וייטנאם, לביקור נמל בן חמישה ימים, לציון 25 שנה ליחסי ארצות הברית-וייטנאם ("United States–Vietnam relations" ).
מגפת הקורונה
ב-24 במרץ 2020, בעת מגפת הקורונה, התגלו על האונייה שלושה מלחים חולים במחלת נגיף קורונה 2019. תוך ימים אחדים גדל המספר לעשרות חולים. "תאודור רוזוולט" היא האונייה הראשונה של צי ארצות הברית שהתגלתה בה מגפת הקורונה בעודה בים. ב-27 במרץ עגנה האונייה בגואם. ב-31 במרץ יותר ממאה ממלחיה חלו. מפקד האונייה, ברט קרויזר, ביקש את עזרת הצי. מפקדת הצי הורתה לפנות את האונייה ולהשאיר עליה צוות מצומצם של 400 מלחים (מתוך כ-5,000 מלחים המשרתים עליה) לתחזוקה חיונית. ב-2 באפריל, לאחר שפנייתו של קרוזייר לעזרת הצי פורסמה באמצעי התקשורת, הורה מזכיר הצי של ארצות הברית, תומאס מודלי, להעביר מתפקידו את קרוזייר.
נושאות המטוסים מסדרת נימיץ
אלו הן אוניות המלחמה הגדולות ביותר שנבנו אי פעם, והן מן האוניות הגדולות ביותר שנבנו בכלל. כל אונייה נושאת עליה כוח אווירי גדול ומודרני, והן מהוות את אחד הסממנים לעוצמתה של ארצות הברית כמעצמת על. בצי ארצות הברית ניתן לאוניות אלה הסימול CVN, שמורכב מ-CV שהוא הקוד שמציין נושאת מטוסים ו-N שמציין גרעינית, ומספריהן הסידוריים הם 68 והלאה.
"תאודור רוזוולט (CVN-71)" היא נושאת המטוסים הרביעית בסדרה (מתוך עשר), לפי תאריך השקתה.
אינטרפרומטריה
אינטרפרומטריה (באנגלית: Interferometry) היא משפחה של שיטות מדידה המאפשרות קבלת מידע מתבניות ההתאבכות של גלים, בדרך כלל גלים של השדה האלקטרומגנטי. אף על פי שאינטרפרומטרים ניתן עקרונית לבנות לכל תדר של הספקטרום האלקטרומגנטי השימוש העיקרי בהם הוא בתחום האופטי שבו תבנית ההתאבכות מתקבלת על ידי פיצול ואיחוד מחדש של אלומת אור. תבנית ההתאבכות שתתקבל באמצעות האינטרפרומטר יכולה לתת מידע על הפרש הדרכים האופטיות בין שתי הקרניים ביחס לאורך הגל של האור. בידיעת אורך הגל של האור ניתן למדוד שינויים זעירים בדרך האופטית ולהפך. אינטרפרומטריה היא אחת הדרכים המדויקות ביותר למדידת שינויים במרחק. ציוד למדידה מדויקת של טיב פני שטח או חישת ויברציה משתמש באינטרפרומטריה.
אינטרפרומטר מייקלסון
אחד האינטרפרומטרים המפורסמים ביותר הוא אינטרפרומטר מייקלסון (Michelson) שהומצא על ידי אלברט אברהם מייקלסון המבוסס על פיצול הקרן באמצעות מראה חצי חדירה והחזרת הקרניים באמצעות מראות הניתנות להזזה (בדרך כלל על ידי מערכת גלגלי שיניים או ברגים מיקרומטריים, בשל השינויים הקטנים והעדינים הנדרשים).
באינטרפרומטר זה נעשה שימוש בניסוי מייקלסון-מורלי על מנת למדוד את השינוי במהירות האור כאשר כדור הארץ נע בכיוונים שונים ביחס לאתר. שום שינוי כזה לא נמדד. על מנת להסביר את תוצאות הניסוי הציע לורנץ את משוואות לורנץ המתארות התכווצות גופים הנעים באתר בהתאם למהירותם. בשנת 1905 בתורת היחסות הפרטית הציע אלברט איינשטיין הסבר אחר לתוצאות אלו, אשר אליהם הגיע משיקולים תאורטיים עצמאיים: מהירות האור קבועה לכל הצופים, מה שמייתר את הצורך באתר שבו האור יתקדם.
אינטרפרומטר פברי-פרו
אינטרפרומטר פברי-פרו (Fabry-Perot) (נקרא גם "אטלון") מורכב משתי מראות חצי מחזירות. עקרון הפעולה שלו פשוט ביותר: קרן נשלחת בזווית אל המראה הראשונה, חלקה עובר וחלקה מוחזר. החלק העובר מגיע אל המראה השנייה, חלקו עובר וחלקו מוחזר. החלק המוחזר מגיע אל המראה הראשונה, חוזר ממנה אל המראה השנייה וחוזר חלילה.
בעקבות כך יוצאות קרניים מקבילות משני צידי המראה החצי-מחזירה, שאותן אפשר לרכז באמצעות עדשה ולקבל תבנית התאבכות. למשל, בתמונה משמאל אנו רואים את חלק הקרן העובר דרך שתי המראות ולא מוחזר כלל (ציור 1), ואת חלק הקרן היוצא לאחר שהוחזר פעמיים (ציור 2).
בדרך כלל משתמשים בקרניים בכיוון שממנו הגיעה הקרן, מכיוון ששם העדינות (Finesse) גבוהה יותר. באינטרפרומטרים אלה משתמשים בבניית מסננים אופטיים צרי סרט, על ידי תכנון שכבות דקות כך שרק אורכי גל שעוברים התאבכות בונה עוברים דרכן, ואחרים מוחזרים.
אינטרפרומטר מאך-זנדר
אינטרפרומטר מאך-זנדר (Mach-Zehnder) מבוסס על פיצול הקרן לשתי קרניים שעוברות דרך גאומטרית זהה (אך דרך אופטית שונה, עקב מעברה של אחת משתי הקרניים בתווך שונה, הוא התווך הנבדק), ונועד לבדיקת תכונות של חומרים. על ידי הצבת חומר כלשהו בדרכה של אחת הקרניים ניתן לדעת משינוי פאזת הקרן את טיב החומר וצפיפותו. לחלופין, כשניתן לשנות את מקדם השבירה של החומר (ולכן את הדרך האופטית) ניתן לשלוט בעוצמת האות המתאבך. בתכונה זו משתמשים בבניית מאפנני עוצמה בתקשורת אופטית בקצב גבוה. אחד השימושים העיקריים של אינטרפרומטר מאך-זנדר הוא לשם מדידת ההשפעות עקב שינויים בלחץ, שינויים בצפיפות, או שינויים בטמפרטורה של גזים. הדבר נבדק על ידי הצבת תאי-מחקר המכילים גז מסוים בדרכה של אחת הקרניים, ומדידת השינויים בתבנית ההתאבכות המתקבלת, עקב שינויי לחץ וטמפרטורה בתא.
מאפיין המייחד את אינטרפרומטר מאך-זנדר הוא העובדה שהקרניים לא עוברות יותר מפעם אחת במסלול, להבדיל מאינטרפרומטר מייקלסון שבו כל קרן מוחזרת ממראה דרך אותו מסלול שבו כבר עברה.
אינטרפרומטר הנבורי-בראון
אינטרפרומטר הנבורי-בראון הוא אינטרפרומטר עוצמה (בשונה מאינטרפרומטרי הפאזה). זוהי טכניקה המיועדת למדידת הגודל הזוויתי של כוכבים. על ידי איסוף האור משתי מראות גדולות, בחירת תחום אורכי גל מתאימים, גילוי ישיר של העוצמה המתקבלת וביצוע קורלציה אלקטרונית בין שני האותות, ניתן לקבל תבנית התאבכות שאינה רגישה לפאזה של מקור האור, אך היא פחות רגישה לאי-דיוקים במדידת המרחק בין שני תתי-הרכיבים. המכשיר הומצא על ידי רוברט הנבורי בראון (Robert Hanbury Brown) בשנת 1949, הקמתו הושלמה ב-1964 ובמשך 9 שנים התבצעו בו מדידות גודל זוויתי של 32 כוכבים. לאחר שידוע במדויק הגודל הזוויתי של הכוכב הנמדד, ניתן לחשב את הגודל שלו לאחר שמודדים את המרחק אליו בשיטת ההיסט (פרלקסה).
יון קוז'ה
יון קוז'ה (ברומנית: Ion Coja, נולד ב-22 באוקטובר 1942 בקונסטנצה) הוא פובליציסט, פוליטיקאי וסופר רומני, בלשן בהכשרתו, מרצה לבלשנות כללית בפקולטה לספרות של אוניברסיטת בוקרשט, היה חבר בבית המחוקקים הרומני, נודע כתעמולן אנטישמי וכמכחיש שואה.
פעילותו הפוליטית והתעמולתית
בין היתר, טען כי לנשיאי רומניה האחרונים יון איליאסקו, אמיל קונסטנטינסקו וטראיאן בססקו "מוצא יהודי". קוז'ה היה סנאטור בין השנים 1992–1996, כנציג מחוז קונסטנצה, מטעם "המפלגה הדמוקרטית החקלאית של רומניה".
ביולי 2001, בבוקרשט, קוז'ה, יחד עם גאורגה בוזאטו ארגנו סימפוזיון בכותרת "Holocaust în Romania?" (שואה ברומניה?), שכותרתו מדברת בעד עצמה.
בסתיו 2003 טען קוז'ה, במכתב פתוח שהופנה אל נשיא איחוד הקהילות היהודיות של רומניה, ניקולאה קאז'אל, שקורבנות פוגרום בוקרשט בינואר 1941 היו יהודים שנרצחו על ידי יהודים אחרים שלבשו חולצות ירוקות (סמל היכר של חברי תנועת הלגיונרים) וזאת בפקודת הקומוניסטים שעשו הסכם סודי עם יון אנטונסקו במטרה להוציא שם רע לתנועת הלגיונרים. כעבור כמה חודשים קוז'ה שינה את גרסתו וטען, בהסתמך על עדותו של לגיונר זקן, שהגופות שנתלו על ווים בבית המטבחיים של בוקרשט, בעת הפוגרום, לא היו גופות של יהודים, אלא של לגיונרים.
פרופסור יון קוז'ה, עושה נפשות לתאורית קונספירציה חדשה על רצונה של ישראל להשתלט על רומניה באמצעות מיליון יהודים ישראלים, שיקבלו אזרחות רומנית ותאוריה זו מופיעה בתקשורת הרומנית העכשווית.
רכילות
רכילות הוא מונח המתייחס לשיח שנושאו המרכזי הוא אנשים אחרים כגון מכרים, קרובים וידוענים. רכילות עוסקת בהפצת מידע שלא זכה לפרסום רחב, לעיתים תוך חדירה לפרטיות; ועוסקת בדרך כלל בשערוריות, נושאים שהם בגדר לשון הרע ובשמחה לאיד. משמעות המלה והשימוש בשורש ר'כ'ל' (להפצת מידע) בעברית היו במקורם הקדום שליליים בלבד. בשפה המודרנית נוספו למונח משמעויות נוספות.
רכילות משמשת לשיתוף והפצה של עובדות, דעות ודברי בדיה כאחת. לרוב מיוחסת לרכילות אמינות נמוכה, ופעמים רבות מתפשטות בדרך זו עובדות שגויות ומידע בדוי שכל תכליתו הוא לעורר עניין שווא בנושאי השיחה.
בעת העתיקה, המשתמשים בדרכי המסחר היו מעבירים ידיעות וסיפורים ממקום למקום, וימי השוק היו ימי המפגש בין אוכלוסיות שונות. הרוכלים, שנדדו עם מרכולתם, היו המקור לידיעות מסעירות וחדשות תוססות. זה מקור המלה "רכילות", או הביטוי "הולך רכיל". אלו אותם סוחרים הנודדים המעבירים גם ידיעות, ו"רכילות".
כיום מתרכז העיסוק האקדמי ברכילות בתפקידה ביחס ליחסי כוח גלויים ונסתרים בחברה.
רכילות בתקשורת המונים
אמצעי התקשורת, ובפרט אלה מהם הנחשבים לצהובונים, מקדישים מקום גם לרכילות. פורץ הדרך בתחום זה במדינת ישראל הוא העיתונאי אלכסנדר זאובר שנתן חלק רחב בעיתונו "עיתון מיוחד" לענייני הרכילות של אנשי היישוב ואף שם בעיתונו פינת שידוכים ובדיחות. טור הרכילות של "העולם הזה" בשם "רחל מרחלת על כל העולם" נכתב בדרך כלל על ידי העיתונאים השונים בעיתון, על-פי מידע שהביאה שולה תבור. בזמנו נחשב טור זה לאחד ממאפייני העיתונות הצהובה ב"העולם הזה", אך ברבות השנים הפך מודל לטורי הרכילות בעיתונות הישראלית. טור רכילות מאוחר יותר היה "ציפורה", של העתון "חדשות" (לאחר סגירת "חדשות" עבר המדור למקומון העיר), שסיפק לקוראיו מידע כדוגמת "הילה נחשון אקס אסי דומב, הגיעה למסיבה שעשה איציק קטורזה, איזה רופא שיניים ביוקנעם. דאגו להכיר לה איזה מישהו, ולא עבר זמן רב והשניים יצאו יחד" (22.9.06).
בשנות התשעים המוקדמות הקימו במוסף "7 ימים" של ידיעות אחרונות את המדור "שליחות קטלנית" אותו כתבה גפי אמיר. בשנת 1997 התמנה גיל ריבה ככתב הרכילות של המוסף. בתקופתו הפך המדור עוקצני במיוחד והיה אימת הסלבריטאים והפוליטיקאים. לזכותו נזקפו לא מעט חשיפות עיתונאיות שהביכו את ממשלות נתניהו, ברק ושרון. ריבה פרש מהעיתון בשנת 2001 את מקומו תפסו עם השנים העיתונאים יגל בר-קמא, אריק מילמן, יסמין לוי ואדווה מלמד.
אחיזתם של טורי הרכילות בעיתונות הישראלית גברה בתחילת המאה ה-21, וכך יכולים גם קוראי "הארץ", שנמנע במשך שנים רבות מלכלול טור רכילות, לקרוא במוסף TheMarker ענייני רכילות על אישים בולטים בנוף הכלכלי הישראלי.
סיקור הלוויות ובפרט של אלמונים שאף אחד מעולם לא הכיר או שמע עליהם, היא דוגמה מובהקת לצורה נפוצה של רכילות באמצעי התקשורת בארץ.
הרכילות כמנגנון פיקוח
הרכילות היא אחד מהאמצעים הבלתי פורמליים החשובים ביותר לשמירת הנורמות החברתיות וחיזוקן. בשל העובדה שהרכילות מגלה גם את הנורמות וגם את מידת החריגה מהן, היא משמשת כערך לסיפוק מידע על העולם החברתי. הרכילות מגבירה את נאמנות אנשי הקבוצה לערכיה, ואי ידיעה זו מגבירה את חרדתו ומדרבנת אותו להתנהל בהתאם למקובל. רכילות משמשת כמגנון פיקוח גם בשל העובדה שאדם שנמנה עם קבוצה כלשהי ומוסר לה מידע אודות אנשים אחרים, גורם לו בעצם להשתייך לקבוצה ולהימצא במרכז תשומת הלב. למעשה ניתן להסיק שאנשים החרדים למקומם בחברה, נוטים להפיץ דברי רכילות יותר מאשר אנשים אחרים וזאת כדי להתקבל ולהצליח בקרב קבוצות ההתייחסות שלהם.
הנחת יסוד נוספת טוענת שמרכלים בדרך כלל על אנשים שחרגו והפרו את הנורמות החברתיות המקובלות בקבוצה. על פי הנחה זו, הרכילות היא במובן של "שיפוט חברתי" של הסוטים מהנורמות.
הרכילות מסייעת בהעברת מידע שבעזרתו לומדים חברי הקבוצה אילו התנהגויות מקובלות ואילו לא. הרכילות מהווה מעין סנקציה חברתית בלתי ישירה כלפי החורגים מהנורמות ומשמשת כאזהרה לאדם הנוהג בניגוד לקוד ההתנהגות המקובלת.
רכילות בעידן הדיגיטלי
הרשתות החברתיות הן אמצעי יעיל לתקשורת רחבה המחברת בין פרטים רבים של קבוצה. הרשתות מאפשרות טווח רחב יותר של חיבורים דיגיטליים חברתיים מאשר בעבר. כדוגמה פייסבוק מאפשרת לפרט להתחבר לעד 5000 חברים מכל העולם, לצד היכולת לקחת חלק בקבוצות וקהילות של הפייסבוק ולהיחשף לאנשים שאין חברים בפייסבוק. כך יכולתם של אנשים לעקוב אחרי אנשים אחרים דרך הפייסבוק גדולה יותר מבמרחב הלא וירטואלי אשר מחוץ לרשת החברתית.
לפי מספר דאנבר, ככל שקבוצת הדיון גדולה יותר, כך ישנה נטייה להיווצרות של שיחות קטנות יותר בתוכה. כמו כן מספר המשתתפים האידיאלי בהתדיינות הוא 4 משתתפים. האפשרות לייצר קשרים ברשתות החברתיות, מייצרת רשת רכילות חוצת יבשות, ובשל כך פייסבוק מהווה פלטפורמה לרכילות שלא נראה כמותו בעבר. בעידן הפרה-דיגיטלי, רכילות הייתה חלק מפרקטיקה שלוקחים בה חלק פרטים החיים יחדיו ומדברים את אותה השפה, אך כיום רכילות עברה גלובליזציה, והיא נחלקת על ידי אנשים שמגיעים מרקעים תרבותיים שונים המדברים שפות שונות.
גרג אוטוון ואבן לושן, טובעים בספרם "ספר הפייסבוק" את המונח "Facebook friend whore", כביקורת על הניסיון לייצר קשרים חברתיים, עם כמות אנשים גדולה כך שמבחינה קוגניטיבית אינה אפשרית עבור פרט. בהקשר של רכילות, הניסיון לייצר קהילה גדולה יותר מהאפשרי של חברים משפיעה על ההתנהגות של רכילות, כאשר היית נעשית באופן רגיל, בו קבוצות היו קטנות יותר. בשנים האחרונות הרשתות חברתיות מקבלות ביקורת רבה בגלל השפעתן השלילית על החיים של אנשים. לדוגמה ב 2016, פורסמה כתבה על מקרה בו אדם שם קץ לחייו בעקבות שיימינג ברשת חברתית. המקרה העלה שאלות בנוגע לאחריות של פייסבוק על חיי אדם.
הנרי וולאס
הנרי אגרד וולאס (באנגלית: Henry Agard Wallace; 7 באוקטובר 1888 – 18 בנובמבר 1965) היה חוקר בתחום האגרונומיה וסגן נשיא ארצות הברית בכהונתו השלישית של פרנקלין דלאנו רוזוולט (1941-1945). קודם לכן, שימש וולאס כמזכיר החקלאות (1933-1940) וכמזכיר המסחר. וולאס היה תומך חזק בליברליזם של הניו דיל, ותמך במדיניות רכה יותר כנגד ברית המועצות. יריבותו עם פעילי מפלגה ומנהיגי המפלגה בערים הגדולות הובילה למחלוקת בעת תפקודו כסגן הנשיא במהלך מלחמת העולם השנייה. וולאס שירת קדנציה אחת בתפקיד סגן הנשיא, ולא מונה בשנית לתפקיד לאחר שהנשיא רוזוולט פעל בעצת יועציו, והחליט לבחור בסנאטור הארי טרומן על פניו של וולאס כשותפו למירוץ בבחירות לנשיאות ב-1944. וולאס היה מועמדה של המפלגה הפרוגרסיבית לנשיאות ארצות הברית בבחירות בשנת 1948, לאחר שעזב את המפלגה הדמוקרטית. הוא התמודד מול טרומן, מול תומאס דיואי הרפובליקני ומול סטרום ת'ורמונד שתמך בזכויות המדינות. הוא השיג 2.4% מהקולות ולא זכה באלקטורים. במשך תקופה ארוכה בחייו הועלו טענות כי הוא מחזיק בקשרים עם גורמים קומוניסטים. בשנות חייו האחרונות התנער וולאס מטענות אלה וטען כי הוא אנטי-קומוניסט.
ראשית חייו
משפחת וולאס הייתה ממוצא סקוטי-אירי פרסבטריאני, והיגרה מאלסטר אל פנסילבניה. סבו, הנרי וולאס, היה כומר שהטיף לצדק חברתי. הוא היה בעל אדמות באיווה ותמך בהתאגדות של חקלאים. הוא טען שעזרה לחקלאים היא משימה אלוהית.
בנו, ואביו של הנרי, היה הנרי קאנטוול וולאס, חקלאי, עורך עיתון, פרופסור וסופר ששירת כמזכיר החקלאות בממשלם של וורן הרדינג וקלווין קולידג'. הנרי נולד ב-7 באוקטובר 1888 בחווה בעיירה אוריינט באיווה. המשפחה עברה לדה מוין. אמו, מאי ברודהאד, הייתה דתייה. היא הוכשרה במכללה במוזיקה ובאומנות.
התקדמות בחקלאות
וולאס למד באוניברסיטת איווה וסיים את לימודיו ב-1910 עם הכשרה לגידול בעלי חיים. במהלך תקופתו באוניברסיטה, היה חבר באחווה. הוא הפך לעורכו של "החקלאי של וולאס", כתב עת חקלאי משפיע שהוקם על ידי אביו, בין 1910 ל-1924, והפך לעורך הראשי בין 1924 ל-1929. וולאס התנסה בהכלאת זני תירסים וכתב מאמרים רבים. הוא פרסם מאמרים סטטיסטיים בנושא החקלאות והכניס את נושא האקונומטריקה לחקלאות.
ב-1914, נישא וולאס לאילו בראון, וב-1926, בעזרת הירושה שלה, הקים תאגיד להכלאת זני תירס והתעשר ממנו.
דתו
וולאס גדל כפרסביטריאניסט, המהווה את אחד הזרמים בנצרות, אך שינה את דעותיו במכללה. ב-1919 נטש את הכנסייה. בעשר השנים הבאות הקדיש וולאס זמן רב בחקירת דתות ומנהגים שונים, כולל ספיריטואליזם ודתות אזוטריות. ב-6 ביוני 1925, הצטרף לאגודה התאוסופית. הוא נטש אותה ב-23 בנובמבר 1935, ובסופו של דבר בחר וולאס לדגול בכנסייה האפיסקופלית.
וולאס התכתב עם המשורר, הצייר והתאוסופיסט האירי ג'ורג' ויליאם ראסל, שנודע בשם העט AE או Æ, וערך את עיתון "The Irish Homestead" של אגודה חקלאית קואופרטיבית. ראסל, כמו וולאס, ניסה להמציא מחדש את החיים הכפריים.
במהלך שנות השלושים החליף וולאס מכתבים עם הצייר, המיסטיקן ופעיל השלום ניקולאי רוריך ועם אשתו הלנה. ניקולאי והלנה פיתחו תאוסופיה משלהם שהדגישה את המכנה המשותף בין הדתות. רוריך היה מועמד לפרס נובל לשלום והוזמן לבית הלבן במהלך כהונתו של הנשיא הרברט הובר. וולאס פגש את רוריך ב-1929, וגם פרנקלין ואלינור רוזוולט פגשו אותו.
רוריך, שהיה גורו, עזר לאיגור סטרווינסקי ליצור את הבסיס ליצירתו מ-1913, פולחן האביב. בשנות העשרים נסע רוריך לטיבט, מעוז החוכמה העתיקה של התאוסופיסטים, ובשנות השלושים פרסם אוסף אגדות מסורתיות. רוריך הפך לידוען בינלאומי ודרש את הגנת יצירות האומנות והיצירות התרבותיות האנושיות מפני המלחמה, לצד אלברט איינשטיין, ג'ורג' ברנרנד שו והרברט ג'ורג' ולס. וולאס ורוזוולט ביקשו מהקונגרס לתמוך בניסיונו של רוריך ליצור ברית שלום, וב-1935 צירים מעשרים ושתיים מדינות באמריקה הלטינית חתמו על הברית בוושינגטון. רוזוולט, שהתעניין בדתות אסייתיות, החליף מכתבים עם הלנה רוריך.
כעבור שנים, בזמן מערכת הבחירות של 1948, פורסמו מכתבי "גורו יקר" התכתבותו של וולאס עם רוריך, שפגעו קשות בוולאס.
שערוריית רוריך
ב-1933, ממשל רוזוולט, שהכיר בברית המועצות, שלח את ניקולאי רוריך ואת בנו ג'ורג' אל מרכז אסיה בשליחות מחלקת החקלאות. באסיה החליט רוריך, במקום להביא זנים עמידים לבצורת, לחפש מקדש עתיק בטיבט. היפנים והבריטים, ששלטו באזור, לא ראו זאת לטובה. רוריך נמלט להודו לבקש מקלט.
בתקופת מערכת הבחירות של 1940 נחשפו המכתבים ששלח וולאס לרוריך. במכתבים פנה וולאס לרוריך בשם "גורו יקר" וחתם את המכתבים באות G על שם גלהאד (Galahad), שכפי שהתברר מאוחר יותר היה השם שרוריך העניק לו. באחד המכתבים כתב וולאס כי הוא מצפה ל"שחר של יום חדש" שבו אנשיי "צפון שמבאלה (Shambhala)", מונח בודהיסטי המקביל למושג מלכות שמיים, יצרו עידן של שלום ושפע. כאשר נשאל וולאס על פשר המכתבים התמוהים הוא שיקר וטען כי מדובר בזיופים. על פי העדויות הקיימות נראה כי וולאס היה תומך נלהב של רוריך ופועלו לפחות מאמצע שנות ה-20, והוא אף סייע בהעברת אחד החוקים שיזם רוריך בקונגרס ב-1935. למרות זאת, כאשר הביך רוריך קשות את ממשלת ארצות הברית באחד ממסעותיו במרכז אסיה, ניסה וולאס להתנער ממנו ולהסתיר את העובדה כי בין שניהם היה קיים קשר כלשהו בעבר. הרפובליקנים, ששמו את ידם על המכתבים, שקיבלו את השם "מכתביי גורו יקר", איימו לחשוף את אמונותיו החריגות של וולאס לציבור. הדמוקרטים איימו בתגובה לחשוף את הרומן שניהל המועמד הרפובליקני לנשיאות, ונדל וילקי, מחוץ לנישואין. בסופו של דבר שני הצדדים הסכימו שלא לחשוף את שתי הפרשיות.
סגן נשיא ארצות הברית
וולאס החזיק בתפקיד מזכיר החקלאות עד לחודש ספטמבר 1940 עת הוא נאלץ להתפטר לאחר שרוזוולט בחר בו כמועמד לסגן הנשיא. הוא היה מועמד שנוי במחלוקת. השמרנים במפלגה, בעיקר הדרומיים, לא סמכו עליו. וולאס, כליברל ותומך ניו דיל, היה מתאים לרוזוולט. ותיקי המפלגה ראו אותו כמצטרף רפובליקני וכמיסטיקן מוזר שמתנגד לכלכלת השוק ותומך בביורוקרטיה. כשהכריז רוזוולט על בחירתו בוולאס, התקבל וולאס בבוז בידי הוועידה הלאומית והצירים כמעט מרדו. רוזוולט איים להתפטר מתפקידו כמועמד והם נכנעו. רוזוולט ניסה למשוך את הרפובליקנים הפרוגרסיביים בתקווה שיצטרפו לקואליציית הניו דיל שלו. וולאס זכה לתמיכתם של 626.3 צירים (59% מתוך 1,100) בהשוואה ל-329.6 שקיבל יושב ראש בית הנבחרים, ויליאם בנקהאד מאלבמה (שמת כמה חודשים לאחר מכן).
נכון ל-2017, וולאס הוא סגן הנשיא האחרון שלא שירת בסנאט של ארצות הברית וסגן הנשיא האחרון מטעם כל מפלגה שלא התמודד בבחירות מעולם.
רוזוולט מינה את וולאס לעמוד בראש מספר ועדות שתפקידם היה לעזור בניהול כלכלת המלחמה וויסות האספקה ב-1941. עם כניסת ארצות הברית אל מלחמת העולם השנייה הפכו התפקידים לחשובים. בתוך זמן קצר החלו לפרוץ מאבקי כוח שנגעו לטיפול באספקת המלחמה, בין וולאס לאגף השמרני במפלגה הדמוקרטית שאותו הוביל מזכיר המסחר של ארצות הברית, ג'ס הולמן ג'ונס.
ב-8 במאי 1942, וולאס נשא את אחד מנאומיו הידועים ביותר שנודע בשם "המאה של האדם הפשוט". הנאום, שנשען בחלקו הגדול על מקורות נוצריים, שטח חזון חיובי על המלחמה וטען כי מדובר בהרבה מעבר לניצחון פשוט על הנאציזם. הנאום קרא ל"מאה אמריקנית" לאחר המלחמה, שהייתה מאבק בין מדינות העבדות לעולם החופשי. וולאס טען שהחירות מקורה בתנ"ך, אולם שרק לאחרונה הפכה לזכותם של אנשים. הדמוקרטיה היא ביטויה הפוליטי של הנצרות, הכריז, והאידיאלים של הניו דיל צריכים להתפשט בעולם ללא קולוניאליזם. וולאס נשא נאום נוסף שהכה גלים בעולם במרץ 1943. הנאומים, כמו גם ספר שהופיע בשנת 1943, היו פופולריים אך הם קנו לוולאס אויבים רבים מצד הנהגתה של המפלגה הדמוקרטית, שמרנים, אנשי עסקים מרכזים ובעלי ברית חשובים כמו וינסטון צ'רצ'יל.
ב-1943 בזמן המהומות הגזעניות בדטרויט אמר וולאס כי המדינה לא יכולה "להילחם בנאצים באכזריות בחוץ לארץ ולהמשיך להעלים עין ממהומות גזעניות בבית".
באותה השנה, דילג וולאס בין מדינות אמריקה הלטינית כמחווה של רצון טוב, במטרה לגייס תמיכה למלחמה בקרב בעלות ברית חשובות. הניסיון היה מוצלח ו-12 מדינות השתכנעו להכריז מלחמה על גרמניה הנאצית. וולאס חתם על הסכם סחר עם חלק ממדינות אמריקה הלטינית שכלל גם סעיפים שדרשו מיצרנים לשלם משכורות הוגנות לעובדיהם ולדאוג לסביבת עבודה בטוחה. ארצות הברית התחייבה מצידה לשלם עד מחצית מסכום הכסף שנדרש על מנת לבצע שיפורים אלה. ההסכם הביא להתנגדות מצד מחלקת המסחר של ארצות הברית.
לאחר שוולאס הסתכסך בפומבי פעם נוספת עם ג'ס ג'ונס ופקידי ממשל בכירים אחרים, רוזוולט פיטר את וולאס מכל תפקידיו. אף על פי שסקר לפני הוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1944 חשף ש-65% תמכו במועמדותו של וולאס ורק 2% בהארי טרומן, היה זה טרומן שנבחר. וולאס הוביל על רוב המועמדים אולם היה חסר רוב. כשהחל וולאס לצבור קולות, התפזרה הוועידה בגלל סיכון לשריפה והתכנסה מחדש למחרת היום, כשטרומן נבחר. וולאס עזב את תפקידו כסגן הנשיא ב-20 בינואר 1945, וב-12 באפריל, הפך סגן הנשיא טרומן לנשיא עם מותו של רוזוולט.
מינויו לתפקיד
רוזוולט ניסה לנחם את וולאס המאוכזב ומינה אותו למזכיר המסחר בינואר 1945, מעט לפני מותו. וולאס זכה להתנגדות למועמדותו. בינואר 1945 קרא לשכר מינימום לאומי, לשמירה על השכר הגבוה מתקופת המלחמה, ולתוכניות ממשלתיות שיפעלו למען עידוד התעסוקה. מינויו של וולאס נחשב לניסיון למסד את הניו דיל לקראת סיומה של המלחמה. השמרנים בסנאט ניסו להגביל את כוחו של וולאס ולשלול ממנו סמכויות. שמרנים כהארי פ. בירד ניסו למנוע את מינויו לחלוטין.
ב-1 במרץ 1945, אושר מינויו של וולאס ברוב של 56 מול 31. חמישה דמוקרטים, ארבעה מתוכם דרומיים, התנגדו לוולאס.
כהונתו
וולאס המשיך להיות שנוי במחלוקת ולבודד את עצמו. יריביו השמרנים חששו מהתנגדותו לצעדים צבאיים כנגד ברית המועצות, והשמאליים יותר התנגדו לו כשביקר את הסובייטים. עם פיתוח של נשק גרעיני, הצהיר וולאס שהדבר יהפוך את ארצות הברית לתוקפנית וקרא לפיקוח אזרחי על הפצצה. בנאום ב-12 באפריל 1946, טען שפרט לשפה המשותפת ולמסורת, אין לארצות הברית דבר במשותף עם אנגליה האימפריאליסטית. רוב האמריקנים באותה תקופה לא רצו בריתות עם אירופה או לשלוח חיילים אמריקניים אל מעבר לים. טרומן לא יכול היה להחליט מה לעשות עם וולאס. בספטמבר 1946 פיטר טרומן את וולאס מתפקיד מזכיר המסחר עקב חילוקי דעות שנגעו למדיניות כלפי ברית המועצות. וולאס היה האחרון מאנשיו של רוזוולט בממשל טרומן. וולאס הוא סגן הנשיא לשעבר האחרון ששירת בקבינט.
הניו ריפבליק
לאחר כהונתו כמזכיר המסחר, עבר וולאס לשמש כעורכו של שבועון ה"ניו ריפבליק", ובעזרת הכוח החדש שניתן לו עם התפקיד, תקף את מדיניות החוץ שבה נקט ממשל טרומן. על דוקטרינת טרומן שהוצגה לראשונה ב-1947, אמר וולאס כי היא מסמנת את תחילתו של "עידן הפחד" ועל תוכנית מרשל טען שהיא תוביל למלחמה
הבחירות ב-1948
ב-1948 התפטר וולאס מתפקידו כעורכו של השבועון על מנת להתמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו באותה השנה מטעם המפלגה הפרוגרסיבית. בין ההבטחות שנתן במהלך הבחירות ניתן למנות את הפסקת ההפרדה הגזעית, זכות הצבעה מלאה לאפרו-אמריקאים וביטוח בריאות ממלכתי. בזמן מערכת הבחירות עבדו פעילים אפרו-אמריקאים ופעילים לבנים בשיתוף פעולה זה לצד זה במדינות הדרום, דבר שנחשב לחריג באותה תקופה. חריג נוסף בעת מסע הבחירות של וולאס היה כאשר הוא סירב לנאום בפני קהילות שהיו מושתתות על הפרדה גזעית, ואף סירב לאכול ואף לשהות איתם באותו המקום.
טיים מגזין התנגד לוולאס ולמדיניותו כלפי השחורים. במהלך טיוליו בדרום זכה להתנגדות חריפה. יריבו, הנשיא טרומן, טען שהאלימות כלפי וולאס הפרה את הערכים האמריקניים.
וולאס נכשל במערכת הבחירות כאשר נחל הפסד צורב לנשיא הארי טרומן. וולאס קיבל רק 2.4% מקולות הבוחרים ולא הצליח לסחוף אחריו אף מדינה. הוא סיים במקום הרביעי, מיד לאחר תומאס דיואי הרפובליקני וסטרום ת'ורמונד הדמוקרט הדרומי שהצליח למשוך ארבע מדינות דרומיות (בהן נרשם כמועמד הדמוקרטי) והשיג 39 אלקטורים. רבים טענו שמועמדותו של וולאס והתנגדותו למדיניות החוץ של טרומן נטרלה את הטענה הרפובליקנית שטרומן היה רך כלפי הקומוניזם.
סוף חייו ומותו
ב-1950, כאשר פלשה קוריאה הצפונית הקומוניסטית לקוריאה הדרומית הדמוקרטית, פרש וולאס מהמפלגה הפרוגרסיבית ותמך בפעולות הממשל האמריקאי בעת מלחמת קוריאה. אולם הוא עדיין לא היה אהוד בקרב הציבור, וסקר הראה שרק לאקי לוצ'יאנו היה אמריקני שנוא יותר ממנו. ב-1952, הוא פרסם ספר בשם "היכן טעיתי" (Where I Was Wrong) שבו טען כי הדעות שהחזיק בעבר על ברית המועצות ומנהיגה, יוסיף סטלין, נבעו ממידע מוטעה שהובא לידיו, וכי מאז גילה זאת הוא מגדיר את עצמו כאנטי-קומוניסט.
בעקבות זאת, כתב וולאס מספר מכתבים לאנשים שהוא האמין כי הביאו להכפשת שמו בניסיון לשנות את הרושם שהתקבל עליו בכך שהוא מקורב לגורמים קומוניסטים. הוא גם תמך במועמדותו המחודשת של הנשיא דווייט אייזנהאואר ב-1956. ב-1961 הזמין הנשיא הנבחר, ג'ון פיצג'רלד קנדי, את וולאס להשתתף בטקס השבעתו לתפקיד אף על פי שוולאס הביע תמיכה ביריבו בעת הבחירות, ריצ'רד ניקסון (כוולאס, היה ניקסון סגן הנשיא לפני שניסה להתמודד על הנשיאות). וולאס הנרגש כתב לקנדי בתגובה: "בשום שלב בהיסטוריה שלנו, עשרות מיליוני אנשים רבים כל כך מעולם לא הפגינו התלהבות כה רבה מנאום השבעה (של נשיא נבחר) כפי שהם הפגינו מהנאום שלך".
ב-18 בנובמבר 1965, מת וולאס בעיר דנבורי שבמדינת קונטיקט ממחלת ה-ALS ממנה סבל מאז 1964. גופתו נשרפה ואפרו נקבר בבית הקברות גלנדאל בעיר דה מוין שבמדינת איווה.
מציאות וירטואלית
מציאות וירטואלית היא תאוריה, הטוענת כי ייתכן שהמציאות הנוכחית היא וירטואלית, סוג של הדמיית מחשב עד לדרגה שבה בלתי ניתן להבחין בין המציאות האמיתית והמדומה. על פי התאוריה יכולה המציאות להכיל מוחות אשר יודעים או לא יודעים שהם נמצאים במציאות וירטואלית.
בצורה חזקה יותר, טוענת התאוריה שאולי אנחנו נמצאים ברגע זה ממש בהדמיה. מציאות וירטואלית שונה ממציאות מדומה אשר ניתנת להשגה בטכנולוגיה של זמננו, בכך שניתן להבחין בקלות בין העולם האמיתי והעולם המוצג במכשיר מציאות מדומה. אדם אשר משתמש במכשיר מציאות מדומה בת זמננו תמיד יוכל להבחין בין המציאות האמיתית ובין המציאות המדומה.
רעיון המציאות הווירטואלית מעלה מספר שאלות:
אנשים מדומים
בהדמיית זו כל ישות נוצרה בתוך ההדמיה והיא לא קיימת בעולם האמיתי. כל ישות מיוצגת על ידי חלק ממכונה, או מכונה עצמאית. כך כל המידע המקיים אדם מסוים, מאוחסן במכונה, והוא יכול להיות מועבר ממכונה למכונה, או אפילו להיות מאוחסן בנפרד לשימוש עתידי. אפשרי שהגוף אשר קיים בהדמיה יועבר אל העולם האמיתי, על ידי העברת המידע המקיים אותו למוח סינתטי בגוף סינתטי.
אנשים קיימים ועולם מדומה
בתרבות הפופולרית
בסרט מטריקס, מכונות בעלות בינה מלאכותית משתלטות על העולם, ומשתמשות במוחות של בני אדם בתור ספקי כוח תוך כדי שמירה על מוחותיהם מחוברים ל"מטריקס", הדמיה הנראית להם מציאותית. ההדמיה מראה את העולם כפי שהיה אילולא השתלטו המכונות על כדור הארץ.
ג'רג' שבש
משפחתו
אֶחַיו: אימרה שבש, פאל שבש, לאסלו שבש, שאנדור שבש ואישטוואן שבש.
הנצחה
אחרי מלחמת העולם השנייה. לאחר מותו במחנה הריכוז דכאו, שמו הונצח בכמה מקומות:
תליית נעליים
תליית נעליים הוא מנהג עירוני. בימינו המושג מתייחס בעיקר לנעליים שנזרקות לעבר כבלי חשמל, קווי טלפון או כל סוג של כבלים מוגבהים. הנעליים מושלכות גם לעבר גדרות או עצים.
תליית נעליים
"תליית נעליים", או כבילת נעליים, הוא המנהג לזרוק נעליים מעלה כששרוכיהן קשורים יחד כך שהם ייתקעו על כבלי חשמל, חוטי טלפון או כל סוג אחר של כבלים גבוהים. ברגע שזוג הנעליים שרוך יחד הן מושלכות מעלה כמו בּוֹלָאס (נשק הטלה מן העבר שהוטל לעבר עופות וחיות קטנות).
הנוהג לתלות נעליים נפוץ ברחבי אירופה וצפון אמריקה, בערים גדולות וכן ביישובים או כפרים. לרוב, הנעליים שמושלכות לעבר החוטים והכבלים הם נעלי סניקרס. כמו כן נזרקים נעליים מעור ואף מגפיים. לכל אזור יש שוני בסוג הנעליים שמושלכות וגם בגיל של מבצעי המנהג בהתאם למצבם הסוציואקונומי.
תכלית
לפי רוב הסברות, תליית נעליים קשורה לעולם הפשע. הסברה הראשונה גורסת שמדובר במעשה בריוני בו נעליו של קורבן נזרקות כדי שהוא לא יוכל להשיג אותן. סברה אחרת גורסת כי מדובר במתיחה אותה מבצעים אנשים שיכורים. תושבי לוס אנג'לס טענו בעבר שאוסף נעליים התלויות מחוטי טלפון או כבלי חשמל באזורם מסמלים טריטוריה בה נמכרים סמים וחומרים אסורים אחרים, או אזור של התכנסות חברי כנופיה.
מנגד ישנן גם דעות אחרות על המנהג שאינן קושרות אותו בונדליזם או בפשיעה. במספר תרבויות, נעליים נתלות או נזרקות לאוויר בתור מחווה לסיום שנת הלימודים או לפני חתונת זוג בתור טקס מעבר. ישנם המחזיקים בדעה כי המנהג לקוח דווקא מהעולם הצבאי, ובו חיילים שסיימו את הכשרתם או תפקידם הצבאי זרקו את נעליהם למקומות גבוהים. בסרט לכשכש בכלב (1997) מתבצעת תליית נעליים בתור מחווה לסמל ויליאם שומאן (שבגילומו של וודי הרלסון).
יש גם הסבר פשוט והגיוני יותר לתליית הנעליים: נעליים ישנות, בלויות או שאינן נוחות מושלכות כדי להיפטר מהן. ייתכן גם שהמנהג בא מצורך אנושי לסמן טריטוריה.
באזורים מסוימים בעולם, נעליים לכודות על כבלי חשמל או טלפון מסמלות מוות של אדם. נעליים אלה שייכות לאדם שנפטר. לפי אמונה טפלה, נשמתו של האדם תרד מגן עדן עם תחיית המתים ובדרכה מטה תיקח את נעליה הישנות. לפי הסבר חלופי, הנעליים מושלכות מעל או מעבר לבית כדי להגן עליו מרוחות רעות. סברה אחרת אומרת שהנעליים נזרקות לצורך מזל כאשר אדם יוצא לדרך חדשה בחייו ועוזב את אזור מגוריו.
"עץ נעליים"
"עץ נעליים" הוא עץ (או עמוד חשמל או כל מתקן גבוה העשוי מעץ) שנערמו עליו נעליים. עצי נעליים לרוב יימצאו לצד כבישים ראשיים וייתכן שיהיו עליהם רק נעליים מסוג מסוים (למשל, נעליים צבאיות או נעלי עקב). כיום יש לפחות 76 עצים כאלו ברחבי ארצות הברית, ומספר לא ידוע ברחבי העולם.
האנדרטה לחללי מלחמת העולם השנייה
ברחבי העולם אנדרטאות רבות לחללי מלחמת העולם השנייה.
ואלה
ואלה (בצרפתית: Valais, בגרמנית: Wallis) הוא קנטון הממוקם בדרום-מערב שווייץ. הקנטון כולל את החלק העליון של עמק הנהר רון ממקורו בקרחון הרון ועד שפכו לאגם ז'נבה, ואת רכסי ההרים והעמקים משני צדדיו.
קנטון ואלה גובל מצפון בקנטונים ברן ו-וו, ממזרח בקנטונים אורי וטיצ'ינו, בדרום באיטליה ובמערב בצרפת.
הקנטון כולו מצוי בהרי האלפים ויש בו אתרי סקי מהגבוהים ביותר בשווייץ, מרחצאות חמים, מסלולי טיול, מגלשות הרים, ספורט אתגרי, פארקי חבלים, אופני הרים ועוד. זהו אחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר בשווייץ והוא מציע אפשרויות לינה רבות, בצימרים, פנסיונים ובתי מלון וכן בקמפינג. מספר עיירות וכפרים בקנטון ואלה אוסרים על כניסת כלי רכב הממונעים על דלק לתחומם, מטעמי שמירת איכות הסביבה וכדי לשמור על הצביון הכפרי. בין אלו ניתן למצוא את העיירות סאס-פה, צרמט ולויקרבאד.
בחלק המזרחי של הקנטון רוב התושבים דוברים גרמנית-שווייצרית. בחלק המערבי רוב התושבים דוברי צרפתית. רוב התושבים הם נוצרים-קתולים.
הקנטון גדול ובעל אוכלוסייה קטנה המרוכזת בעמקים המבודדים אלה מאלה. מצב זה משמר שפות ומבטאים נדירים וייחודיים לקנטון זה. רוב השפות הייחודיות לקנטון הן ממוצא לטיני או גרמני. כ-63% מתושבי הקנטון מדברים צרפתית כשפת אם, כ-28% גרמנית שווייצרית, כ-2% איטלקית וכ-7% שפות אחרות. חלק משפות אלה הן ממוצא לטיני (כולל ניבים נדירים של צרפתית ואיטלקית) וחלק ממוצא גרמני. בעמק ארולה (Val d'Arolla), למשל, שבחצי הצרפתי של הקנטון ישנן שתי אוכלוסיות: דוברי גרמנית בעלי מבטא ייחודי ואוכלוסייה של כשלושת אלפים איש המדברים שפה לטינית ייחודית להם (להבדיל מצרפתית, איטלקית ורומנש שמדברים שווייצרים אחרים).
הרשויות המקומיות של עמק ארולה מעודדות את התושבים בו לבנות בתים בשיטות המסורתיות ולהתלבש בלבוש המסורתי כדי למשוך תיירים. העשירים שבתושבי לוזאן שוכרים בעמק זה בקתות מסורתיות (Chalets) שמשמשות להם למגורי נופש בסופי השבוע.
בירת הקנטון והעיר הגדולה ביותר היא סיון (Sion) המונה כ-27,000 תושבים.
בעמק הרון עבר צבא הפילים של חניבעל בדרכו לקרב נגד הרומאים.
דגל ואלה הוא אדום לבן עם שלושה עשר כוכבים, לסימון 13 המחוזות בקנטון.
היסטוריה
בשנת 57 לפנה"ס כבשו הרומאים את האזור אחרי הקרב הגדול באוקטודורוס (מרטיני של ימינו) וקראו לפרובינציה ואליס פואנינה. התרבות הרומאית הייתה מושרשת מאוד באזור שגם תושביו הקלטים שקדמו לרומאים וגם השבטים הבורגונדים שכבשו אותו לאחר מכן אימצו את השפה רומאנית שהייתה שגורה באזור. מסופר על הלגיון התבאי שהתנצר ולאחר מכן נטבח בשנת 286 בסט. מוריץ.
משנת 888 האזור היה חלק מממלכת בורגונדיה ובשנת 999 נתן רודולף השלישי, מלך בורגונדי, זכויות לבישוף של סיון שמונה מאוחר יותר למושל והרוזן של ואלאיס. בשנת 1032 כבשה האימפריה הרומית הקדושה את האזור והוא היה חלק מהדוכסות הקטנה של בורגנדי שנשלטה על ידי בית צרינגן. ימי הביניים באזור אופיינו במאבקים בין הבישופות של סיון לבין השליטים האזרחיים בית צכרינגן ודוכסות סבויה. דוכסות סבויה הצליחה להשתלט על מרבית השטח ממערב לסיון בעוד שבאזור הגבוה של העמק (ממזרח) שלטו אדונים פאודלים אבירי רארון, לה-טור-שאטיליון והדוכסים מויספ. במהלך המאה ה-13 החלו הקהילות הגדולות במזרח ואלה לצבור כוח ועצמאות בד בבד עם התיישבות של גרמנים שהגיעו מאזור ברן. בשנת 1353 קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק לרפובליקה של שבעת הזנדנים (דוברת הגרמנית) אוטונומיה והיא הפכה עצמאית למעשה. לקראת סוף המאה ה-14 רכש הדוכס מסבויה את בישופות סיון, רפובליקת הזנדנים התנגדה לניסיון ההשתלטות על ואלה עילית (החלק המזרחי) ופרצה מלחמה בין דוכסות סבויה לבין הרפובליקה. בשנים 1375–1376 הביסה הרפובליקה את בית לה-טור שאטילון ובשנת 1388 הביסה לחלוטין את כוחות הבישוף. והרפובליקה דוברת הגרמנית השתלטה על כל ואלה עילית. הגבול בין הרפובליקה של הזנדנים לבית בית סבויה עבר מערבית לסיון, כך שבמערב ואלה (ואלה תחתית) השפה המדוברת הייתה צרפתית ובמזרחה (ואלה עילית) גרמנית. חלוקה שנשמרת עד ימינו.
עם מינויו של וולטר פון-סופרסקס לבישוף של סיון בשנת 1457 זכו דוברי הגרמנית בעמק לעליונות. כאשר פרצו המלחמות הבורגונדיות בשנת 1475 הבישוף של סיון ורפובליקת זנדן כרתו ברית בברן. בנובמבר באותה השנה הם כבשו את החלק המערבי של ואלה מידי דוכסות סבויה עד מרטיני. במרץ 1476, לאחר הניצחון בגרנדסון כבשו הכוחות הגרמנים את סט. מוריץ, אביין, תונטון ומונטה. למרות ויתורם על שלוש הטריטוריות האחרונות, ב-1477 הם שבו וכבשו אותם ב-1536. בהסכם תונטון בשנת 1569 מונטה, אילז ובוורט סופחו לוואלה. ב-12 במרץ 1529 הפכה ואלה לחברה בקונפדרציה השווייצרית.
ואלה התנגדה לרפורמציה הפרוטסנטית ונשארה נאמנה לכנסייה הקתולית. ב-1628 הפכה ואלה לרפובליקה, הרפובליקה של שבע הזנדן תחת חסותו של הבישוף הנסיך של סיון. הבישוף שמר על מעמדו עד שנת 1798 כאשר כוחותיו של נפוליאון בונפרטה כבשו את ואלה על הרפובליקה המהפכנית של ואלה (16 מרץ) שסופחה מיידית (1 במאי) לרפובליקה ההלווטית עד שנת 1802 כאשר היא הפכה לחלק מהרפובליקה הרודנית. ב-1810 הרפובליקה הרודנית סופחה לצרפת של נפוליאון כמחוז סימפלון. ואלה שוחררה מצרפת בשנת 1813 וב-4 באוגוסט 1815 הצטרפה רשמית כקנטון לקונפדרציה השווייצרית. בשנת 1845 הצטרפה ואלה לליגה הקתולית הבדלנית במהלך שהוביל למלחמת זונדרבנד כאשר 100 אלף חיילי הפדרציה עמדו מול 80 אלף לוחמי הבדלנים אולם בסוף ואלה החליטה שלא להשתתף במלחמה.
גאוגרפיה
הקנטון נשלט על ידי עמק הרון הרחב שחוצה אותו ממזרח למערב. אל עמק הרון מתנקזים גאיות בגדלים שונים. העמק המפורסם ביותר המתנקז לעמק הרון הוא מטרטל שבו שוכנת עיירת התיירות צרמט ועליו משקיף המטרהורן (4,478 מטר). חמישים מהפסגות בקנטון גבוהות מ-4,000 מטר כאשר הגבוהה מכולן היא המונטה רוזה בגובה של 4,634 מטר. בקנטון אפשר למצוא גם קרחונים ענקיים, הכוללים גם מהגדולים שבקרחוני האלפים. נהר הרון מנקז את כל הזרימה בעמק לכיוון דרום מערב ובעיירה מרטיני הוא פונה צפונה לכיוון אגם ז'נבה (מהעיירה סט. מוריץ הנהר זורם בקנטון וו).
בדרום הקנטון מתנשא רכס האלפים הפניניים שמפריד בין עמק הרון לעמק הפו שבצפונה של איטליה. בין שני העמקים ישנם שני מעברים צרים: מעבר סימפלון ומעבר סן ברנאר הגדול. מצפון לעמק הרון מתנשא רכס האלפים הברניים.
עמקי ואלה
בטבלה להלן מפורטים העמקים המרכזיים שמתנקזים לעמק הרון ממזרח למערב. בטבלה שם העמק ושם הנחל הזורם בעמק. ברבים מן העמקים יש בראש העמק סכר מים עם תחנת כוח הידרו אלקטרית לייצור חשמל, שם הסכר מובא מתחת לנחל.
אמות המים
בקנטון ואלה יש הרבה אמות מים, (בצרפתית: (ביס) bisse) שנבנו לפני מאות שנים. אמות המים מוליכות מים מהנחלים הגבוהים לראשי ומרכזי ההרים שנמצאים בגובה נמוך יותר. הסיבה בשלה נבנו אמות המים היא האקלים היבש (יחסית) השורר באזור, וההתיישבות על ההרים מלבד ההתיישבות בעמק, שם זורמים לרוב הנחלים. אמות מים אלו היוו מדי פעם מוקד סכסוך בין הכפרים, בעיקר בשנות בצורת. לרוב יש מסלולי הליכה בסמיכות לאמות המים.
מנהל ופוליטיקה
הקנטון מחולק ל13 מחוזות כאשר מחוז רארון מחולק לשני מחוזות משנה, ול122 רשויות מקומיות. המחוזות הם: סיון היא בירת הקנטון, בה נמצאים מועצת הקנטון והממשלה וכן בית המשפט הקנטונלי.
לואלה שני נציגים בבית העליון הפדרלי, ו8 נציגים בבית התחתון.
יין וחקלאות
תעשיית היין בוואלה היא הגדולה ביותר בשווייץ, כאשר המותג המפורסם ביותר הוא קוניאק הפירות ויליאמין המיוצר במרטיני.
תיירות
בוואלה יש מסורת ארוכה של תיירות שמבוססת על מלונאים שמשקיעים זמן וכסף על מנת לספק את הלקוחות. המלונאי המפורסם ביותר שיצא מוואלה הוא סזאר ריץ.
בוואלה יש כ-120 יעדי תיירות חורף וקיץ. בין הבולטים שבהם:
תעשייה
הסכר הגבוה ביותר באירופה, "סכר גראן דיקסנס", הוא בוואלה, ותחנות הכוח ההידרואלקטריות שבקנטון מספקות כרבע מתצרוכת החשמל של שווייץ כולה.
החלק המערבי והמתועש ביותר בוואלה נקרא "שבלה" (בין סט. מוריץ לאגם ז'נבה) והוא חשוב מאוד לכלכלת הקנטון. בשבלה יש הרבה מפעלים שהבולטים שבהם הן חברות בת של נוברטיס וסינגנטה במונטה. בעיירה קולומבה-מורץ יש בתי זיקוק נפט.
במזרח, ליד ויספ יש מפעל לעיבוד אלומיניום. מתכות וכימיכלים נוספים מיוצרים באזור ויספ, כולל חברת כלי הבישול הידועה סוויס דיאמונד.
ילנה ראלף
ילנה סרגייבנה ראלף (באוקראינית: Елена Сергеевна Ральф; נולדה ב-27 בנובמבר 1983) היא דוגמנית ישראלית ומלכת היופי של ישראל לשנת 2005.
ביוגרפיה
ילנה ראלף נולדה באוקראינה הסובייטית לאירינה שנפטרה מסרטן ב-2019 בגיל 62 ולסרגיי שמת מדום לב ב-2011. היא עלתה לישראל לבדה בשנת 2001, בגיל 18. ראלף השתכנה ברמת גן והחלה ללמוד עברית.
בשנת 2005 זכתה ראלף בתחרות מלכת היופי ובתחרות מיס תבל זכתה במקום השישי. לאחר התחרות החלה ללמוד סוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן גם ניהול ומדע המדינה באוניברסיטה הפתוחה. במקביל, שימשה ראלף כפרזנטורית של חברת הקוסמטיקה "סבוקאלם" והשתתפה בקמפיינים רבים, בהם של החברות "אינטימה", "לוריאל", "וולה", "לה סיירה מילאנו " ו"נאף נאף".
ראלף שותפה ומעצבת בחברת תכשיטי היוקרה בבורסה ליהלומים "ראלף" (Ralph). כמו כן, היא מתנדבת בסוכנות היהודית ובקרן היסוד ואוספת תרומות לישראל באמצעות ארגון איחוד הקהילות היהודיות (UJC), ראלף לקחה חלק בתחרות "מלכת היופי של העלייה" שנערכה בערוץ הראשון.
ראלף רשומה בסוכנות הדוגמנות הבינלאומית "Women".
בתחילת 2009 היא לוהקה לצד לירן כוהנר לתוכנית המציאות "המירוץ למיליון". שתיהן הודחו ראשונות.
מפלגת האזרחים הדמוקרטית
מפלגת האזרחים הדמוקרטית (בבוסנית: Građanska Demokratska Stranka) היא מפלגה רב-אתנית בבוסניה והרצגובינה.
בבחירות לבתי הנבחרים שנערכו ב-5 באוקטובר 2002, המפלגה לא זכתה באף מושב. אך המפלגה זכתה במושב אחד מתוך 140 המושבים של בית הנבחרים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה.
+44
(פלוס 44) היא להקה שהוקמה בפברואר 2005 על ידי שניים מחברי להקת "בלינק-182" לאחר שזאת הכריזה על "הפסקה בלתי מוגבלת בזמן". הרעיון להקמתה עלה בעת שבלינק-182 שהו בסיבוב ההופעות האחרון שלהם בבריטניה ושמה לקוח מקידומת החיוג הבינלאומית של המדינה. סגנון הלהקה הוא רוק.
בלהקה ארבעה חברים:
בנובמבר 2006 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון, "When Your Heart Stops Beating", שהגיע למקום העשירי במצעד מכירות האלבומים האמריקני באותו שבוע. הסינגל הראשון מתוך הדיסק היה "When Your Heart Stops Beating" בארצות הברית ואילו באירופה היה "Lycanthrope". הסינגל השני, "Baby Come On", יצא ב-17 בפברואר 2007. בקיץ 2007, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות אשר נקרא "Honda Civic Tour" עם הלהקות פול אאוט בוי, דה אקדמי איז..., קוברה סטארשיפ ופול וול.
ב-23 באוקטובר 2007, הודיע הופוס באתר הרשמי שלו, www.himynameismark.com, כי הלהקה חתמה חוזה עם חברת התקליטים Interscope Records, כדי להתחיל לעבוד על האלבום השני.
גרסאות כיסוי
הלהקה ביצעה גרסאות כיסוי בהופעות החיות שלה. השירים שנוגנו בהופעות הם "Christmas Vacation" של הדיסנדנטס, ו"The Metro" של ברלין.בנוסף לזאת, למרות הצהרותיהם של מארק הופוס וטראוויס בארקר שלא יבצעו שירים של להקתם הקודמת בלינק-182 בהופעות של 44+, בוצעו, לשמחתם של מעריצי הלהקה שרובם היו מעריצי בלינק-182, שלושה מלהיטיה של הלהקה: "What's My Age Again?", "The Rock Show" ו-"Dammit" בהופעות שנכללו בסבב ההופעות "Honda Civic Tour"
הלהקה הקליטה שני קאברים (גרסאות כיסוי) לשירים: הפרויקט נקרא iTunes Foreign exchange ובמסגרתו להקות מרחבי העולם מקליטות שירים אחת של השנייה, השיר שלהקת Wir Sind Helden תקליט הוא "When Your Heart Stops Beating".
נסמה מחגוב
נסמה עלאא א-דין עלי מחגוב (בערבית: نسمة علاء الدين علي محجوب; נולדה ב-26 בספטמבר 1989) היא זמרת ושחקנית מצרית. החלה את הקריירה המקצועית שלה לאחר שזכתה בעונה השמינית של אקדמיית הכוכבים - MENA בשנת 2011. למגוב יש את המיומנות לשיר בשפות רבות, כמו ערבית מצרית, אנגלית, איטלקית, צרפתית, עברית, ספרדית, גרמנית, לטינית ואפילו הינדית. היא מצטיינת בקריירה המוזיקלית שלה בשירה מזרחית, פופ, רוק, אופרה ועוד. כעת מחגוב החליטה להקדיש את זמנה למוזיקה המקורית שלה ולמצוא שירים שישלימו את חזון המוזיקה החדש שלה.
תיאטרון
נסמה הופיעה על הבמה מגיל 10. היא רואה בכך את ביתה השני בו היא מרגישה בטוחה ביותר. לאחר סיום הלימודים, היא רדפה אחרי אהבתה לעמוד על הבמה ולהופיע על ידי היותה חברה פעילה ב- Fabrica במשך כמה שנים. היא המשיכה לנגן את אפואנין בגרסה הערבית של Fabrica של עלובי החיים (מחזמר) ולוהקה כצוענייה בגרסתם של El Leila El Kebira מאת Sayed Mekawy. בשנת 2015 שיחק מהגוב את התפקיד הראשי של מחזמר מקורי ערבי חדש בשם "דוניה חביבטי", עם השחקן כמאל אבו ראיה. המחזמר הראה את כישרונה הייחודי כזמרת, שחקנית ורקדנית וביים הבמאי המפורסם, גלאל אל שרקווי.
תוכנית טלוויזיה
מהגוב הקליטה שירים שונים לסרטים, סדרות ומודעות. היא הציגה את כישוריה המוזיקליים בתוכנית הטלוויזיה Sahibat Al Saada בהנחיית Essad Yunis, שם יצרה וביצעה מדלי שירים בינלאומיים מפורסמים ביותר מרחבי העולם ושירים מפורסמים מהמזרח התיכון.
מייק קריגר
מישל "מייק" קליגר (נולד ב-4 במרץ 1986) הוא יזם ומהנדס תוכנה ברזילאי. הקים את אינסטגרם יחד עם קווין סיסטרום. ב-24 בספטמבר 2018, הודיעו השניים על התפטרותם.
ביוגרפיה
בסטנספורד למד מערכות סימבוליות, והכיר שם את קווין סיסטרום. בשנת 2010 ייסדו השניים את אפליקציית אינסטגרם. קריגר יצר את העדכונים עבור אינסטגרם בשלושת השנים הראשונות.
בשנת 2012 נמכרה אינסטגרם לפייסבוק. קריגר, שהחזיק בכ-10% מניות החברה הרוויח כ-100 מיליון דולר מהעסקה.
קריגר נשוי לקייטלין טריגר.
פילנתרופיה
באפריל 2015, קריגר הודיע על שותפות עם GiveWell בהקמת קרן צדקה בשווי 750 אלף דולר למשך שנתיים. הכספים נועדו לתמוך במטרות עליהן הומלץ במסגרת Open Philanthropy Project.
BT (סדרת טנקים)
ה-BT (ברוסית: Быстроходный танк (БТ), "בייסטרוחודני טנק", מילולית: "טנק מהיר") הייתה סדרת ייצור תוצרת ברית המועצות של טנקים קלים, שיוצרו במספרים גדולים בין השנים 1932 ל-1941. על אף שלטנקים בסדרה זו היה מיגון קל, הם היו בעלי חימוש טוב וניידות גבוהה לעומת טנקים מקבילים מאותה תקופה.
היורש הישיר של סדרת ה-BT היה ה-T-34, שהוצג לראשונה ב-1940 ותפס את מקומם של כל הטנקים הסובייטיים המהירים, כמו גם טנקי חיל הרגלים והטנקים הבינוניים בשורות הצבא האדום.
תכנון
לדגמי טנקי ה-BT המוקדמים הייתה "יכולת המרה" לנסיעה על כבישים, פיתוח של המתכנן ג'יי. וולטר כריסטי כדי להפחית את הבלאי הגבוה ממנו סבלו זחלי הטנקים בשנות ה-30: בתוך שלושים דקות, היה צוות הטנק מסוגל להסיר את הזחל ולהתאים את רצועת המנוע אל הגלגלים האחוריים ביותר בכל צד, מה שאיפשר את נסיעה על כבישים במהירות גבוהה מאוד. ניתן היה לשלוט בכיוון הנסיעה של הטנק באמצעות זוג הגלגלים הקדמי. אף על פי כן, כוחות השריון הסובייטיים מצאו שליכולת ההמרה אין שימוש פרקטי במדינה בה יש כבישים סלולים מעטים כל כך, ועקב כך גם נוספו לטנק סיבוכים ומשקל מיותר. יכולת ההמרה הוסרה מהדגמים המאוחרים יותר.
כריסטי, מכונאי מכוניות מרוץ מניו ג'רזי, ניסה ללא הצלחה לעניין את משרד החימוש של צבא ארצות הברית לאמץ את תכנון מזקו"ם הכריסטי שלו. סוכנים סובייטיים מנציגות הסחר Amtorg, עשו שימוש בקשריהם הפוליטיים בניו יורק כדי לשכנע אנשי צבא ואזרחים אמריקניים לספק תוכניות ומאפיינים של מזקו"ם הכריסטי לברית המועצות. לפחות שני דגמי טנקים בעלי מזקו"ם כריסטי מסוג M1931 נרכשו (ללא צריחים) בארצות הברית ונשלחו תחת מסמכים מזויפים שתיארו אותם כ"טרקטורים לעבודה חקלאית". הטנקים הועברו בהצלחה למפעל KhPZ בחרקוב. הדגם המקורי סומן בברית המועצות כ'טנק מהיר' ובקיצור BT (שנקרא מאוחר יותר BT-1). בהתבסס על דגמים אלה ועל תוכניות שהושגו, פותחו שלושה אבות טיפוס לא חמושים, ה-BT-2, שהושלמו באוקטובר 1931. ייצור המוני של הטנק החל ה-1932 ומרבית הכלים צוידו בתותח בקוטר 37 מ"מ ובזוג מקלעים. מחסור בתותח מסוג זה הוביל לכך שחלק מהכלים צוידו בשלושה מקלעים. עיצוב השריון המשופע בחזית הטנק, שהחל באב הטיפוס M1931, אומץ בהמשך בטנקים סובייטיים נוספים ומאוחר יותר נעשה בו שימוש גם בשריון הצד.
ה-BT-5 והדגמים שאחריו צוידו בתותח בקוטר 45 מ"מ.
היסטוריה מבצעית
טנקים מסדרת BT שירתו במלחמת האזרחים בספרד, קרב חלקין גול, מלחמת החורף, הפלישה לפולין והשלבים הראשונים של מלחמת העולם השנייה.
טבילת האש הראשונה של הטנקים מסדרת BT התרחשה במהלך מלחמת האזרחים בספרד: גדוד טנקי BT-5 נלחם בצד הרפובליקני ותותח ה-45 מ"מ שלו השמיד בקלות את הטנקים הקלים תוצרת איטליה וגרמניה שלחמו בצד הלאומני.
קרב חלקין גול
במהלך קרב חלקין גול שנערך בין מאי לספטמבר 1939, השתמשו כוחות הצבא האדום במספר רב של טנקים קלים מסדרת BT, והאחרונים מילאו תפקיד חשוב בתבוסה שנחלו הכוחות היפניים בקרב זה. מצד שני, הקרב חשף את המגרעות של הטנקים מסדרה זו. הם הושמדו בקלות על ידי חוליות "ציידי טנקים" החמושים במטעני חבלה. בשל הטמפרטורות הגבוהות (מעל 38 מעלות צלזיוס) בהם פעלו והחום שנפלט ממנועי הבנזין שלהם, נפגעו טנקי ה-BT-5 וה-BT-7 מבקבוקים מלאי בנזין (נודעו מאוחר יותר בכינוי "בקבוקי מולוטוב") שהביאו להתלקחות הטנק אף ללא שהוצתו לפני שהושלכו על מטרתם. כאשר תדרך הגנרל גאורגי ז'וקוב את סטלין על הקרב הוא ציין עובדה זו באומרו ש"...טנקי ה-BT היו מעט דליקים...". לעומת זאת, זכה תותח ה-45 מ"מ להערכה רבה מצד צוותי הטנקים היפניים, בשל עוצמתו ודיוקו.
לאחר הקרב, נחלקו מפקדי הצבא האדום לשני מחנות: מחנה אחד יוצג על ידי ותיקי מלחמת האזרחים בספרד, כמו גנרל פאבל ריצ'אגוב מחיל האוויר הסובייטי, הגנרל דמיטרי פבלוב מחיל השריון ומרשל ברית המועצות גריגורי קוליק, ראש מנהל הארטילריה הסובייטית וחביבו של סטלין. במחנה השני יוצג על ידי ותיקי קרב חלקין גול, גיאורגי ז'וקוב וגריגורי קרבצ'נקו מחיל האוויר הסובייטי. תחת ענני המחלוקת, הלקחים מהמערכה הראשונה האמיתית של ברית המועצות בה שולבו יחד שריון, ארטילריה ומטוסים בחלקין גול לא הופקו. כתוצאה מכך, במלחמת החורף היו טנקי ה-BT מוצלחים פחות, ונדרשו לסובייטים שלושה וחצי חודשים ויותר ממיליון חיילים כדי לבצע את מה שהשיג ז'וקוב בחלקין גול בתוך עשרה ימים.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ירד קרנה של קבוצת ותיקי מלחמת האזרחים בספרד, כאשר המרשל קוליק הועמד למשפט צבאי והורד בדרגה. גנרל ז'וקוב ומרבית ותיקי קרב חלקין גול מונו לראשי פיקודים ברוסיה האירופית כדי להתמודד מול הארמיות הגרמניות.