cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדוני הרשע
אדוני הרשע השניים של הלמוט זמו
פעם נוספת, הלמוט זמו ניסה להרכיב צוות שישי של אדוני הרשע, אליו צירף את חיפושית, מונסטון, מימי הצורחת, מונסטון, גוליית ופיקסר. כאשר מרבית גיבורי העל נהרגו לכאורה על ידי אונסלוט, זמו ראה זאת כהזדמנות לו ולצוותו להתחזות לגיבורי-על ולהשיג קבצים ומידע אשר יעזרו להם.
אדוני הרשע של ג'אסטין האמר
ג'אסטין האמר, בתו של ג'סטין האמר וברדס הארגמן החדשה, הרכיבה צוות שביעי וחדש של אדוני הרשע הכלל בין היתר את בומרנג, בלאקווינג, טייגר שארק, קלו, אדם-קוף, חרש המכונות וקונסטריקטור. הם נלחמו בקבוצת ת'נדרבולטס וניסו לגייס אותם לשורותיהם, אך הובסו וחלק מהקבוצה אף עברו לת'נדרבולטס.
אדוני הרשע של מועצת הצל
בשליחות מועצת הצל, מקס פיורי - מודל חיקוי אנושי של מנהל סוכנות S.H.I.E.L.D ניק פיורי - יצר את הקבוצה השמינית של אדוני הרשע וצירף אליה את הנסיכה פיתון, ויפלאש ונקמה. הם התגלו על ידי האוונג'רס הסודיים, במשימה אשר נוהלה על ידי קפטן אמריקה והוקאיי. לקבוצה הצטרפו בין היתר קונסטריקטור, קרוספייר, דיאבלו, פיירבראנד וקילר שירק. הם לכדו את ג'ון סטיל, כאשר זה האחרון ניסה להימלט מבאגאליה (מדינה תחת שליטת מועצת הצל) עם כתרי הנחש והקוצים. על מנת להשיג את כתר הזאבים, מקס פיורי שכר את טאסקמאסטר, אשר דרש יותר כסף ורשות להסתתר בבאגאליה. כאשר טאסקמאסטר השיג את הכתר, פיורי לא היה מסוגל לזכות בכוחותיו, וזאת כי הוא מודל חיקוי אנושי. כאשר טאסקמאסטר ענד את הכתר, הוא התקשה לשלוט בכוחותיו. תחת שליטתו של "התהום", אדוני הרשע ניסו לצאת מבאגאליה כדי לגרום לשאר העולם להיות תחת שליטתו של התהום, אך נתקלו באוונג'רס הסודיים. בעוד הקרב נמשך, ונום החדש שבר את הכתרים והביס את טאסקמאסטר. כאשר האוונג'רס הסודיים פשטו על באגאליה כדי לגייס את טאסקמאסטר, הם נאלצו להילחם באדוני הרשע. בחוברת זו, נראה כי בי-ביסט, מאדקאפ, רינגר ונבלי-על לא ידועים הצטרפו לצוות.
אדוני הרשע של לייטמאסטר
במקביל לאדוני הרשע של מועצת הצל, לייטמאסטר הרכיב צוות תשיעי של אדוני הרשע. הוא צירף לקבוצה את חברי צוות הריסה, האיש הסופג, טיטניה, מיסטר הייד, ויירלווינד ובלאקאאוט. כאשר ניסו לשדוד את תאגיד אלקמקס, הם נתקלו בקבוצת ששת העליונים של ספיידרמן העליון והובסו.
האדונים הצעירים
קבוצה זו הופיעה לראשונה באירועי "שלטון אפל", כגרסה צעירה לאוונג'רס האפלים בדומה לאוונג'רס הצעירים, ואף ניסו להיות גיבורי על. חברי הקבוצה כוללים את: בשנת 2014, לצוות הצטרפו חברים חדשים: המחפר, בנו של פליידרייבר; סנוט, מוטאנט אשר כוחותיו קשורים לנזלת ובעל כוח על אנושי; מאדבאג, מוטאנט בעל פיזיולוגיה הדומה לסרטן מואנש; דת'לוקט, בתו של יוצר תוכנית דת'לוק ועברה את שיפורי דת'לוק בעצמה; מורג, ערפד מלאטבריה; ולבסוף צ'ייס סטיין ואלכס ויילדר, חברים לשעבר בקבוצת Runaways.
ממזרי הרשע
בעלילת "עידן הגיבורים" שלאחר אירועי מצור, קבוצת נבלי-על צעירים אשר התעמתה עם בעלי הברית הצעירים כונתה "ממזרי הרשע". חברי הקבוצה הם בניהם לכאורה של נבלי על ידועים: הנעלה הוא בנו לכאורה של המנהיג, אפטרשוק היא בתו לכאורה של אלקטרו, ראש-קרב הוא בנו לכאורה של האיש הרדיואקטיבי, מורטאר (מרגמה) היא בתו לכאורה של הגרגויל האפור, סינגולריות הוא בנו לכאורה של גרביטון, והגחלת הוא בנו לכאורה של פיירו.
כשל ההיסטוריון
כשל ההיסטוריון הוא כשל לוגי המתרחש כאשר מניחים כי קובעי המדיניות בעבר ראו דברים מאותה נקודת מבט והחזיקו באותה כמות של מידע העומדת לרשות מי שמנתח את הדברים לאחר מכן. הכשל צוין לראשונה על ידי דייוויד האקט פישר, שטען כי הוא מקביל לכשל הפסיכולוג של ויליאם ג'יימס.
מניסויים שנערכו בפסיכולוגיה עולה כי אנשים נוטים לזכור באופן בלתי מדויק דברים שהתבררו כחשובים כאילו היו חשובים בעת התרחשות הדברים, ומתקשים להתעלם מן היתרון שבידיעה מה התרחש לאחר מכן. בפסיכולוגיה אפקט זה ידוע כהטיית ההערכה בדיעבד.
דוגמאות:
מובן שייתכן שמשפטים אלו נראו לאומרם נכון גם לפני שהוכחו ככאלו, אך הנטייה היא להאמין בהם רק לאחר שקרה הדבר.
אל-מטיע
שנותיו הראשונות של אל-מטיע עמדו בסימן יריבות פנימית ואי-יציבות בתוך בית עבאס. אביו אל-מקתדר הודח ועוור בידי מצביא טורקי, וכאשר אחיו הבכור אל-מסתכפי עלה לשלטון הוא הגלה אותו. לאחר שנתיים בשלטון, כבשו הבויהים את בגדאד (946) והעלו אותו לשלטון הח'ליפות שהפכה עתה תחתם לכלי ריק וסמלי. למרות שנותר בחצרו, נמנעה ממנו הזכות למנות את פקידי הממשל שייעצו לו, ובכללם את הוזיר הגדול.
הח'ליפות תחת הבויהים
הבויהים היו שושלת שיעית אשר ראתה בח'ליפות עושק של זכותו המולדת של בית עלי למנהיגות האומה המוסלמית. במשך מאה שנות שלטונם בבגדאד הם הפכו את משרת הח'ליף לסמלית וחסרת חשיבות, אף כי היא זכתה להכרה בכל רחבי העולם הסוני. מועיז אל-דוולה, האמיר הבויהי, אף שקל להעלות לכס הח'ליפות מועמד שיעי אך הונע ממחשבתו בשל חשש למרד ומרי כללי בתחומי מלכותו. תחת השלטון הבויהי, בגדאד עטתה אצטלה שיעית ומעמדו של הח'ליף הפך למשני וזוטר. הבויהים החלו לציין את העשורה ותלו במסגדים כרזות בגנות ארבעת הח'ליפים הראשונים "ישרי הדרך". מעשים אלו נתפשו ככפירה, והכרזות נתלשו בידי המון סוני זועם.
גבריאל סלומון
גבריאל (גבי) סלומון (12 באוקטובר 1938 - 4 בינואר 2016) היה פרופסור בפקולטה לחינוך שבאוניברסיטת חיפה, חתן פרס ישראל לחקר החינוך.
ביוגרפיה
גבריאל סלומון נולד וגדל בתל אביב כבן למשפחה יוצאת גרמניה ולו אח נוסף, מישי. הוא למד בבית הספר היסודי א.ד. גורדון בתל אביב, שהשתייך לזרם העובדים. עסק בחינוך ובהדרכה בצפון תל אביב מטעם תנועת הנוער המאוחדת (היום 'הנוער העובד והלומד'), סיים תיכון עירוני ד' בתל אביב. בצבא היה מדריך קומונה בתנועה וחבר בקיבוץ נחל עוז. לאחר אירועי ואדי סאליב עזב את הקיבוץ מתוך מחשבה ללכת לחינוך בעיירת פיתוח. עבר קורס של שלושה שבועות ונשלח למעלות, שהייתה עיירת עולים, שם בגיל 21, בשנים 1959–1960 הקים וניהל בית נוער ובית ספר ערב לנערים עובדים שלא סיימו בית ספר יסודי.
בשנים 1966–1968 עשה דוקטורט בפסיכולוגיה חינוכית ובתקשורת באוניברסיטת סטנפורד. לאחר מכן לימד במשך שנה באוניברסיטת אינדיאנה. בשובו לישראל ב-1969 מונה למרצה באוניברסיטה העברית. ב-1981 קודם לפרופסור חבר. במלחמת יום הכיפורים שימש כפסיכולוג בחזית הדרום ובשנים 1974–1975 הוא פיתח את השירות פסיכולוגי הלא-קליני בצבא ברמת האוגדה בדרגת רב-סרן.
בשנים 1984–1987 היה ראש המגמה למחשבים ולחינוך ופרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב, בשנים 1985–1987 שימש כיועץ ראשי לג'וינט בפרויקט "מפנה": להצלת נוער שנשר מבתי הספר. בשנים 1987–1992 שימש כפרופסור מן המניין באוניברסיטת אריזונה. ב-1992 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה, ולאחר מכן שימש כדיקן הפקולטה לחינוך שם. ב-1999 הקים וניהל את המרכז לחינוך לשלום באוניברסיטת חיפה ולאחר מכן כיהן כמנהל המרכז ללימודים מתקדמים באוניברסיטה. באוקטובר 2007 יצא לגמלאות מאוניברסיטת חיפה כפרופסור אמריטוס. שימש כעורך כתב העת של ה-APA – "Educational Psychologist". כיהן כנשיא של החטיבה לפסיכולוגיה חינוכית של הארגון הבינלאומי לפסיכולוגיה יישומית (IAAP). הוא כיהן כיושב ראש של המועצה האקדמית העליונה של מכללת אלקסמי, מכללה ערבית להכשרת מורים בבאקה אל-גרבייה. כיהן כיו"ר שותף של הוועד המנהל של עמותת סיכוי, עמותה יהודית-ערבית לקידום השוויון האזרחי בין יהודים לערבים בישראל.
שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת דרום קליפורניה, ואוניברסיטת הרווארד.
סלומון קיבל ב-1999 דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הקתולית אוניברסיטת לוון בבלגיה, בתשס"א 2001 הוענק לו פרס ישראל לחקר החינוך, ב-2002 הוענק לו פרס סקריבנר מטעם אגודת המחקר החינוכי בארצות הברית (AERA), ב-2004 היה במשך שנה מופקד הקתדרה על שם Cleveringa באוניברסיטת ליידן שבהולנד.
חיים אישיים
ב-1962 נישא סלומון לעדנה חימוביץ' ולהם נולדו שתי בנות, טל ומרב ונכדים. לאחר גירושיו מעדנה נישא בשנת 1977 לורדה שהם, לה היה נשוי עד שנת 1991. בשנת 1992 הכיר את אסתי נאמן לה נישא בהמשך.
ב-4 בינואר 2016 נפטר בגיל 77.
תיאור מחקריו
מחקריו של גבריאל סלומון כללו שלושה נושאים: האחד הוא פסיכולוגיה קוגניטיבית, תהליכי למידה והשפה הסמלית של אמצעי התקשורת. השני הוא המיחשוב והשפעתו על ילדים. השלישי הוא החינוך לשלום.
פסיכולוגיה קוגניטיבית, תהליכי למידה והשפה הסמלית של אמצעי התקשורת
מחקריו הראשונים של גבריאל סלומון עסקו בשילוב של פסיכולוגיה קוגניטיבית, תהליכי למידה והשפה הסמלית של אמצעי התקשורת (בעיקר הטלוויזיה), באותה תקופה איש לא עסק בכך בהיבט זה של אמצעי התקשורת. חוקרים שונים הרבו לעסוק באלימות התכנים שבטלוויזיה, אך לא בהשפעות הקוגניטיביות של לשונה ובפורמטים התקשורתיים שלה. בשורת מאמרים חקר את האופן שבו אנו לומדים לחשוב באמצעות סמלים שמקורם באמצעי התקשורת. אנחנו חושבים בצורות שונות: במילים ובדימויים, יש מי שחושבים במונחי נוסחאות מתמטיות, היו חוקרים שטענו שהדימויים החזותיים שלנו הם מעין מצלמה פנימית בראשנו וסלומון בדק את המידה שבה ילדים לומדים להשתמש בפורמטים הטלוויזיוניים כגון ה-Zoom-in או תנועת המצלמה סביב עצם כלשהו.
מחקרו הגדול הראשון היה על תוכנית הטלוויזיה Sesame Street (בישראל: "רחוב סומסום"). סלומון לא התעניין אם ילדי הגן לומדים מושגי מספר ומרחב, מכיוון שאת זה הם לומדים בגן, אלא – איזו השפעה יש לפורמט. התוכנית "רחוב סומסום" הייתה מבוססת על פסיפס של קטעים בני 60–90 שניות כל אחד. סלומון שאל מה הדבר עושה לדרכי החשיבה של הילדים? אחד מממצאי מחקרו היה שיש לפסיפס התזזיתי הזה השפעה שלילית על הנטייה להתמדה.
תקשורת, חשיבה ולמידה
סיכום מחקרו של סלומון בנושא השפעת לשון הטלוויזיה על דרכי החשיבה של ילדים התפרסם בספרו הראשון ספר זה נבחר כ-Citation Classic על ידי Social Science Citation Index, בשל מספר הציטוטים הרב להם זכה והוא יצא לאור בשתי מהדורות ב-1979 וב-1991.
תקשורת וחינוך
זהו שם ספרו השני של סלומון שראה אור ב-1981. הספר מנסה להציג תפישה חדשה לגמרי ברוח אינטראקטיבית של תקשורת וחינוך, עם דגש חזק על מקום הייחוסים הנעשים, כמו ייחוסי כוונות והתפקיד האקטיבי של הפרט בתהליך הקומוניקטיבי.
המיחשוב והשפעתו על ילדים
סלומון חקר האם תכנות על ידי ילדים משפר את דרכי החשיבה והגיע למסקנה שלא.
ב-1986 עמד בראש ועדה מטעם שר החינוך לבדיקת תפקידם של המחשבים בחינוך.
העברה בלמידה
סלומון פיתח ביחד עם פרופסור דייוויד פרקינס מאוניברסיטת הרווארד תאוריה חדשה על ה- transfer of learning (העברה) בלמידה. משמע, האם מלימוד א' לומדים טוב יותר גם את ב'. האם מהתמחות בשחמט פותרים בעיות של אסטרטגיה פוליטית טוב יותר? האם מיישמים באופן ספונטני לימוד עקרון כלשהו בפיזיקה לעניינים שאינם נראים, לכאורה, קשורים בפיזיקה? הם פיתחו תאוריה שלמה בנושא זה שהגיעו אליה מן השאלה האם תכנות על ידי ילדים מיושם לדרכי חשיבה בכלל והגיעו למסקנה שיישום זה תלוי באופן שבו נלמד א' ובגישה לנושא ב'. התאוריה שלהם גורסת שישנן שתי דרכים להעברה: הדרך התחתית – תרגול אינסופי של א' עד לשליטה כמו-אוטומטית בו (וראו לימוד נהיגה), וישנה הדרך העילית – מלימוד א' מפשיטים עקרון כללי שאותו, לא את א' ניתן ליישם לב' בתנאי שמחפשים עקרון כזה במודע ובכוונה. מתאוריה זו ניתן היה להבין מתי משהו בבית הספר מיושם לדברים אחרים. לימוד התכנות בבית הספר (באותו זמן, ילדים הרבו ללמוד תכנות בשפת לוגו) אינו הולך בדרך התחתית אך גם לא בעילית. מכאן מוצאים שמלימוד התכנות אין כל העברה ללימוד או לביצוע משהו אחר.
מהעיסוק בעניין המיחשוב הגיע סלומון למסקנה כי מה שמשפיע על למידת הילדים אינו מיחשוב כשלעצמו, אלא הסביבה הלימודית השלימה על כל מרכיביה: המורים, הפעילויות, היחסים שבין התלמידים לבין עצמם ועם המורה, התכנים, וכן גם המיחשוב. סלומון הסיק שהדבר החשוב הוא לעצב סביבות לימודיות, על בסיס תאוריות פסיכולוגיות אותן אנו מכירים. סלומון פיתח את הרעיון שלפיו יש לעצב סביבות לימודיות קונסטרוקטיביות, המבוססות על בעיות מהחיים, בהם מתמודדים התלמידים בצוותים, בהנחיית המורה, תוך שימוש מגוון באפשרויות המיחשוב. על בסיס זה יזמו סלומון ותמי אלמוג בשנות התשעים את פרויקט סל"ע (סביבה לימודית עתירת טכנולוגיה) בכמה בתי ספר. הפרויקט הצליח, אולם כדי ליישמו באופן כולל היה צורך לחולל מהפך רציני באופן שבו בית הספר פועל ובתפישתם של המורים מה זאת הוראה. לדעת סלומון המיחשוב בלא מהפך פדגוגי, אינו מועיל לשיפור תהליכי החשיבה של הילדים ונשאר בחזקת תוספתן לפדגוגיה שמרנית שנוצרה בתקופה קודמת ושימשה להשגתן של מטרות לימודיות שהתאימו לאותה תקופה.
חינוך וטכנולוגיה בעידן המידע
את עבודותיו בתחום המיחשוב ועיצובן של סביבות למידה עתירות טכנולוגיה סיכם סלומון בספרו חינוך וטכנולוגיה בעידן המידע. ספר זה עוסק בסביבות לימודיות עתירות טכנולוגיה ותרומתן לחינוך.
החינוך לשלום
בסוף שנות התשעים, בעקבות מענק של נדבן שרצה שיתעסקו ביחסי יהודים-ערבים, החל סלומון לחקור את החינוך לשלום, בישראל ובארצות קונפליקט נוספות. ב-1999 הקים את המרכז לחקר החינוך לשלום. ויחד עם שורת תלמידי מחקר שלו החל לחקור את הנושא. סלומון בחן מספר שאלות כגון: האם הידידות הבין-אישית שנוצרת בעת סדנה משותפת של יהודים וערבים מוכללת ליחס שונה כלפי העם השני ? באיזו מידה לימוד של קונפליקט של עם אחר, צפון אירלנד למשל, מאפשר לנו להבין טוב יותר את הקונפליקט שלנו ? האם הביקור במחנות השמדה מפתח אמפתיה כלפי סבלו של העם היריב ? עד כמה מחזיקות ההשפעות של תוכנית חינוך לשלום מעמד וכיצד ניתן לשמר השפעות כאלה מעבר לזמן וללחצים הסוציו-פוליטיים בסביבה? במסגרת זו עשה סלומון מספר סדנאות לאנשי חינוך יהודים, ערבים ופלסטינים ומומחים בנושא מארצות שונות, בנושא החינוך לשלום בישראל.
דליסיאס
דליסיאס (בספרדית: Delicias) היא עיר במדינת צ'יוואווה שבמקסיקו. היא ממוקמת דרום-מזרחית לבירת המדינה, צ'יוואווה. דליסיאס הוקמה באפריל 1933 והוכרזה כעיר באופן רשמי ב-7 בינואר 1935. כך שהיא אחת הערים הגדולות הצעירות במקסיקו. בנוסף על כך, דליסיאס היא אחת הערים הקטנות מבחינת השטח במדינה. דליסיאס היא עיר תעשייתית קטנה ומרכז חקלאי מרכזי משמעותי באזור. בשנת 2015 התגוררו בעיר כ-148,045 תושבים (לעומת 223,993 במטרופולין).
היסטוריה
בסביבת העיר נמצאו עדויות פרהיסטוריות להתיישבות במשך מאות שנים לפני זו האירופאית.
ההתיישבות המודרנית החלה ב-1884 עם התפחות הרכבת באזור. ב-1888 הגיעו לאזור מתיישבים גרמנים שהחלו לייצר מוצרי מזון, בירה וכלי פלדה. עם זאת, המתיישבים הגרמנים נאלצו לעזוב לאחר רדיפה מתמשכת על ידי אנשי פנצ'ו וייה. העיר חודשה ב-1933 לאחר המהפכה המקסיקנית והוכרזה רשמית כעירייה ב-7 בינואר 1935.
בשנת 1939 החלה להתקיים תעשייה מקומית שנועדה לחזק את החקלאים הרבים. בנוסף על כך, נבנה סכר על שמו של פרנסיסקו מדרו, אשר הגדיל את הפריון החקלאי ואת מספר התושבים. במהלך שנות ה-40 הכותנה הפכה ליבול דומיננטי, והמשיכה כך עד 1953. תוכנית הבנייה העירונית אושרה ב-30 בספטמבר 1960. במהלך שנות ה-70 וה-80 הכלכלה הפכה אט אט מחקלאית לתעשייתית, אך החקלאות כיום עדיין חשובה בכלכלה המקומית.
יאנג קים
'''יאנג או. קים (באנגלית: Young O. Kim; נולדה ב-18 באוקטובר 1962 בשם קים יונג-אוק''') היא פוליטיקאית אמריקאית, אשת המפלגה הרפובליקנית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-39 של מדינת קליפורניה. היא נבחרה לתפקיד בבחירות 2020. בשנים 2014–2016 הייתה חברת האספה המדינתית של קליפורניה. ב-2020 נבחרה אל הקונגרס של ארצות הברית אחרי שגברה בבחירות לבית הנבחרים על גיל סיסנרוס, זאת אחרי שב-2018 התמודדה מולו גם אך הפסידה.
תחילת דרכה
קים נולדה באינצ'ון שבקוריאה הדרומית, גדלה בסיאול. בשנת 1975 עזבה עם משפחתה את קוריאה הדרומית והיגרו לארצות הברית. הם התיישבו בגואם, שם סיימה את לימודיה בחטיבת הביניים, וכעבור זמן מה עברו להוואי שם השלימה את לימודיה התיכוניים. ב-1981 החלה קים ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה, שם השלימה לימודי תואר ראשון במנהל עסקים. אחרי תום לימודיה הגבוהים, עבד קים כאנליסטית פיננסית ב"בנק הבין-מדינתי הראשון" ולאחר מכן כמפקחת בחברה "JK Sportswear Manufacturing" המתחמחה בייצור בגדי ספורט. כמו כן, פתחה קים עסק משלה בענף הביגוד.
בעלה של קים, צ'ארלס, פגש ביום מן הימים את אד רויס, אז חבר הסנאט של קליפורניה, תוך שהוא מקדם מוסד ללא כוונת רווח בשם "הקואליציה האמריקאית-קוריאנית". מאוחר יותר שכר רויס את יאנג קים לעבוד אצלו. כאשר רויס נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, היא המשיכה לעבוד עבורו, ובמשך 21 שנה הייתה מנהלת לשכתו של רויס לקשרי קהילה ולענייני אסיה. במהלך רוב אותה תקופה היא הופיעה בקביעות גם בתוכנית טלוויזיה משלה, "לוס אנג'לס-סיאול עם קים יאנג" ("LA Seoul with Young Kim"),כמו גם הנחתה תוכנית רדיו בשם "רדיו סיאול" בה דנה בנושאים פוליטיים הנוגעים לאמריקאים ממוצא קוריאני.
בבחירות 2014 נבחרה אל האספה המדינתית של קליפורניה, הבית התחתון בבית המחוקקים של המדינה, כשהיא מנצחת את חברת האספה המכהנת שרון קווירק-סילבה. בבחירות 2016 הפסידה קים לקווירק-סילבה בהתמודדות חוזרת. היא האשה האמריקאית-קוריאנית הראשונה מטעם המפלגה הרפובליקנית שנבחרה אל בית המחוקקים של מדינת קליפורניה.
בית הנבחרים האמריקאי
בשנת 2017 הודיעה קים כי תתמודד למועצת המפקחים של מחוז אורנג' מטעם הרובע השלישי. עם זאת, בינואר 2018, מיד לאחר שאד רויס הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים, הכריזה קים על התמודדותה לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-39 של קליפורניה אותו ייצג רויס. רויס העניק לקים את תמיכתו הרשמית יום לאחר שהודיע על פרישתו. קים הגיעה למקום הראשון בבחירות המקדימות שהתקיימו ב מתוך 17 מתמודדים, מה שאפשר לה להתקדם לבחירות הכלליות מול גיל סיסנרוס, מועמד המפלגה הדמוקרטית. הסקרים הצביעו לאורך כל בחירות האמצע על מרוץ צמוד למדי. לראיה, FiveThirtyEight דירג את המירוץ כ"תיקו". התוצאות הראשוניות מליל הבחירות הראו כי קים מובילה עם סיסנרוס ביחס של 52.5% מול 47.5%, אך עם קבלת ההצבעות בדואר נבחר סיסנרוס לבית הנבחרים עם 51.6% מהקולות. ב-18 בנובמבר 2018 קים הודתה בהפסדה.
עמדותיה
מצע הבחירות של קים משנת 2016 כלל התנגדות להחלת שינויים ב"הצעה 13", תיקון לחוקת קליפורניה שהתקבל ב-1978 והטיל מגבלות על ארנונה. ב-2018, מצע הבחירות של קים כלל התנגדות אל חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ותמיכה ב. בשנת 2018 דווח ברשת הטלוויזיה "NBC News" כי הנושאים הנמצאים בראש מעייניה של קים הם היא תומכת בפירעון הלוואות לסטודנטים אם הלווה נמצא על סף פשיטת רגל.
כלכלת יוון
כלכלת יוון היא ה-51 בגודלה בעולם בתוצר מקומי גולמי וה-56 בעולם בשווי כוח הקנייה, על פי נתוני הבנק העולמי לשנת 2017. על פי קרן המטבע הבינלאומית, כלכלת יוון מדורגת במקום ה-40 בעולם בתוצר מקומי גולמי ובמקום ה-49 בעולם בשווי כוח הקנייה ב-2017. יוון מוגדרת כמדינה מפותחת והיא חברה באיחוד האירופי. מאז שנת 2001 היא חלק מגוש האירו. היא חברה בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי מאז היווסדו ב-1961 ובארגון הים השחור לשיתוף פעולה כלכלי. נכון ל-2017, מגזר השירותים תורם כ-79.1% מן התמ"ג (כולל תיירות שתורמת כ-15%), מגזר התעשייה 16.9% והחקלאות 4.1%. המגזר הציבורי מהווה כ-40% מן התוצר הכלכלי. במדד הגלובליזציה לשנת 2017 נמצאת יוון במקום ה-26 בעולם.
שותפות הסחר המובילות של יוון, נכון ל-2017 הן איטליה, גרמניה, טורקיה, קפריסין, ובולגריה. יותר מ-60% מהיצוא היווני מוכוון למדינות אחרות באירופה.
מאז שנת 2009, אז פרץ ביוון משבר חוב חמור (החוב עמד ב-2011 על כ-170% מהתמ"ג) הייתה המדינה במיתון שנמשך עד שנת 2017 ובמשטר צנע. בשנת 2011 ו-2012, צנח התמ"ג ביותר מ-6% בכל שנה. שיעור האבטלה הגיע לשיא של 26.9% באפריל 2013, אך נמצא בירידה ונכון ל-2023 עומד על 12%.
היסטוריה
מחקר שבחן את התפתחותה ההדרגתית של התעשייה והספנות במדינה שרוב כלכלתה הייתה חקלאית והגיע למסקנה כי התוצר המקומי הגולמי ביוון בין השנים 1833 ל-1911 היה רק נמוך מעט מן הממוצע במדינות אחרות במערב אירופה. למרות זאת יוון ידעה בתקופה זו קשיים כלכליים והתמודדה עם אי-פרעון חובותיה בשנים 1826, 1843, 1860 ו-1893.
התפתחותה של יוון לאחר מלחמת העולם השנייה זכתה לכינוי "הנס הכלכלי היווני". בין השנים 1950 עד 1973 ידעה יוון שנים של צמיחה כלכלית מהירה בשיעור ממוצע של 7% בשנה, והייתה שנייה בעולם בקצב הגידול אחרי כלכלת יפן. שיעורי הצמיחה הגבוהים ביותר היו בשנות ה-50. לאחר 1970, האטה הכלכלה. השגשוג הכלכלי ביוון הסתיים בפתאומיות בשנת 1974 עם התמוטטות המשטר הצבאי ביוון.
כניסה לגוש האירו
יוון התקבלה לקהילה הכלכלית האירופית ב-1981 ומתוקף כך הייתה גם חברה באיחוד האירופי עם הקמתו. עם זאת, בתחילת שנות ה-90 נתוניה הכלכליים היו עדיין רחוקים מלענות על הקריטריונים של האיחוד להצטרפות לאיחוד המוניטרי האירופי. ב-19 ביוני 2000, לאחר שעמדה במספר קריטריונים (שיעור אינפלציה, גירעון תקציבי, חוב ציבורי, שיעור הריבית ארוכת הטווח, שער חליפין) בהתבסס על נתוני שנת 1999, היא התקבלה לאיחוד המוניטרי והפכה לאחת ממדינות גוש האירו. לאחר ביצוע בקרה כלכלית שבוצעה על ידי הממשלה החדשה בשנת 2004, התברר על ידי אירוסטט כי נתוני הגירעון התקציבי לשנת 1999 לא דווחו במלוא היקפם לנציבות.
רוב התיקונים בנתוני הגירעון התקציבי באו כתוצאה משיטות דיווח חשבונאי שונות על ידי הממשל החדש, כך למשל, רישום הוצאות על הזמנות ציוד צבאי בעת ההזמנה ולא בעת קבלת הציוד. אולם, היה זה ישומו הרטרואקטיבי של תקן ESA95 (שיושם מאז שנת 2000) על ידי אירוסטט, אשר הביא לשינוי שיעור הגירעון התקציבי לשנת 1999 והעלה אותו ל-3.38% מן התוצר המקומי הגולמי, מעל לגבול 3% שהיה תנאי לכניסה לגוש האירו. חשיפה זו הביאה לטענות כי יוון לא עמדה למעשה בחמשת התנאים לכניסה לאיחוד הכלכלי, וכי למעשה נכנסה לאיחוד זה לאור נתונים מסולפים. בדו"ח ארגון ה-OECD לשנת 2005 על יוון נאמר במפורש כי "השפעת תקני החשבונאות החדשים על הנתונים הכלכליים לשנים 1997 עד 1999 הייתה בשיעור של 0.7 עד אחוז מן התוצר המקומי הגולמי; שינוי רטרואקטיבי זה בשיטת החישוב הניב נתוני גירעון העולים על 3% לשנת 1999, השנה שבה עמדה יוון בתנאי ההצטרפות לאיחוד הכלכלי האירופי." קביעה זו הביאה את שר האוצר היווני להודיע כי חישוב הגירעון התקציבי לפי תקן ESA97 הניבה פחות מ-3% גירעון תקציבי, וכי אותו תקן היה בתוקף בזמן החישוב ולכן יוון עמדה בתנאי ההצטרפות. בחודש ינואר 2010 גונתה יוון על ידי הנציבות האירופית על שסילפה מידע באשר לכלכלתה ואיפשרה ללחצים פוליטיים להשפיע על איסוף נתונים סטטיסטיים מדויקים. אחת השגיאות הנפוצות באשר לגורמים למשבר בכלכלת יוון היא לבלבל בין משבר האשראי העולמי בשנת 2008 לבין כניסתה של יוון לגוש האירו. אף שעסקת החלפת מזומנים עם גולדמן זקס איפשרה ליוון "להסתיר" מיליארד דולר של חוב לאומי, אולם לעסקה זו הייתה השפעה בשנת 2001, לאחר כניסת יוון לגוש האירו ואיננה קשורה לשיטות החשבונאיות שנקטה יוון לצורך עמידה בתנאי גוש האירו.
מחקר שנערך על ידי יועצים בתחום חשבונאות משפטית מצא כי המידע שהועבר על ידי יוון למינהל הסטטיסטיקה של האיחוד האירופי, אירוסטט, מכיל התפלגות סטטיסטית המעידה על מניפולציה.
משבר החוב והמיתון
לאחר 15 שנים רצופות של גידול כלכלי, יוון נכנסה למיתון בשנת 2009. אחד המאפיינים המעידים על הלוואות-יתר ביוון בעשור הראשון של המאה ה-21 הוא היחס בין סכום ההלוואות לחסכונות, העולה על 100% במחצית הראשונה של שנת 2011.
בסוף שנת 2009 כלכלת יוון התמודדה עם מצב בו היחס שבין הגירעון התקציבי והחוב הממשלתי לבין התוצר המקומי הגולמי היה הגבוה ביותר באיחוד האירופי. הגירעון התקציבי לשנת 2009 היה 15.4% מן התוצר המקומי הגולמי. עובדה זו ועליה ברמת החוב הובילו לעלייה בהוצאות על הלוואות, אשר הובילו בסופן למשבר כלכלי חמור. יוון הואשמה בכך שניסתה להסתיר את שיעורו האמיתי של הגירעון התקציבי אל מול המשבר הכלכלי העולמי. ההאשמות בניסיונות הסתרה באו לאחר שינוי חד בתחזיות הגירעון התקציבי לאחר עליית הממשלה הסוציאליסטית החדשה באוקטובר 2009, משיעור של "6–8%" לפני הבחירות, לשיעור של 12.7% אחריהן (ואחר כך אף 15.4%).
כוח העבודה היווני, שבו כ-5 מיליון עובדים, עובד בממוצע את מספר השעות השני בגובהו בין מדינות ה-OECD, אחרי קוריאה הדרומית. במחקר אחר נמצא כי בין השנים 1995–2005 העובד היווני הממוצע עבד יותר שעות בשנה מכל עובד אחר באירופה, 1,900 שעות בשנה.
כתוצאה מן המשבר הכלכלי הנמשך ביוון ירדה התפוקה התעשייתית במדינה בשיעור של 8% בין מרץ 2010 למרץ 2011. אחד הענפים שנפגעו באופן הקשה ביותר היה ענף הביגוד, אחד הענפים הבולטים בכלכלת יוון. בענף הבנייה חלה ירידה של 73.1% בפעילות בין ינואר 2010 לינואר 2011. בתקופה שבין פברואר 2010 לפברואר 2011 חלה ירידה של 9% במכירות הקמעונאיות. בין השנים 2008 ל-2011 הייתה עליה חדה בשיעור האבטלה במשק היווני. ברבעון השני והשלישי של 2008 שיעור האבטלה עמד על 7.2%, באוגוסט 2011 היה שיעור האבטלה ביוון 18.4%, למעלה מ-900,000 עובדים מובטלים.
בשלהי שנת 2009, כתוצאה מצירוף של נסיבות לאומיות ובינלאומיות (משבר האשראי העולמי ותקציב לאומי בזבזני), כלכלת יוון עמדה בפני המשבר החמור בתולדותיה מאז שיקומה של הדמוקרטיה היוונית בשנת 1974, זאת לאחר שממשלת יוון תיקנה את תחזית הגירעון משיעור של 6% ל-12.7% מן התוצר המקומי הגולמי.
משנתפרסמו הנתונים המתוקנים חלק משבר אמון בינלאומי ביכולתה של יוון לשלם את חובותיה. כדי למנוע אי-יכולת לפריעת חובות, במאי 2010 החליטו מדינות גוש האירו האחרות וקרן המטבע הבינלאומית לחבילת סיוע אשר כללה מתן הלוואה מיידית ליוון בגובה 45 מיליארד אירו, עם תוכנית להלוואות נוספות בסך כולל של 110 מיליארד אירו. כתנאי להבטחת המימון נדרשה יוון לאמץ מדיניות קיצוב נוקשה כדי להשתלט על הגירעון. הוחלט כי על יישום התוכנית יפקחו הנציבות האירופית, הבנק המרכזי האירופי וקרן המטבע הבינלאומית.
ב-15 בנובמבר 2010 תיקן אירוסטט את נתוני המימון והחוב של יוון לאחר ביצוע חקירה שיטתית באמצעות משלחת לאתונה, וקבע כי הגירעון התקציבי של ממשלת יוון בשנת 2009 היה 15.4% ואילו הגירעון הציבור היה 126% מן התוצר המקומי הגולמי, הגירעון הגדול ביותר (כאחוז מן התמ"ג) מבין כל מדינות האיחוד האירופי. המשבר הכלכלי ובאופן מיוחד, מדיניות הקיצוב שדרשו מדינות האיחוד האירופי וקרן המטבע, זכו לתגובות זועמות בציבור היווני אשר התבטאו במהומות ובאי-סדר חברתי.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 היה שיקום וב-2017 שב המשק היווני לצמיחה מתונה של כ־2%, תוך עלייה בהיקפי היצוא וההשקעות וירידה בגירעון. יוון יצאה מתוכנית החילוץ האחרונה שלה במאי 2018. ב-2021 צמחה הכלכלה ב-8% וב-2022 ב-6%.
בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה והעיצומים שבעקבותיה עלו מאוד מחירי הגז ביוון בדומה ליתר מדינות אירופה.
אופי הכלכלה היוונית
יוון נהנית מרמת חיים גבוהה. מדד הפיתוח האנושי ביוון גבוה מאוד והיא מדורגת 29 בעולם במדד זה בשנת 2011. על פי נתוני אירוסטט (מינהל הסטטיסטיקה של הנציבות האירופית) כוח הקניה של תושבי יוון בשנת 2008 היה בשיעור 94% מן הממוצע באיחוד האירופי.
יוון היא מדינת רווחה המספקת לאזרחיה שורה של שירותים חברתיים כגון מערכת בריאות ציבורית ותוכניות פנסיה. תקציב יוון לשנת 2012 מקצה למדינת הרווחה (לא כולל הוצאות על חינוך) כ-22,487 מיליארד אירו (מתוכם 6,577 מיליארד אירו לפנסיה, 15,910 מיליארד אירו לביטוח לאומי והוצאות בריאות), המהווים 31.9% מכל הוצאות הממשלה.
חקלאות ודיג
בשנת 2010 הייתה יוון היצרנית הגדולה ביותר באיחוד האירופי של כותנה (בהיקף של 182.8 אלף טונות), השנייה באיחוד בתנובת אורז (229.5 טונות) וזיתים (147.5 טונות), השלישית בתנובת תאנים (11 אלף טונות) עגבניות (1.4 מיליון טונות) ואבטיחים (578.4 אלף טונות), ורביעית בטבק (22 אלף טונות). החקלאות מהווה 3.3% מן התוצר הלאומי הגולמי ביוון ו-12% מכוח העבודה היווני עוסק בחקלאות.
יוון אחת המדינות המפיקות את התועלת הרבה ביותר ממדיניות החקלאות המאוחדת של האיחוד האירופי. כתוצאה מכניסת יוון לקהילה האירופית שופרה באופן ניכר התשתית החקלאית היוונית והתפוקה השתפרה. בין השנים 2000 ו-2007 עלה מספר העוסקים בחקלאות אורגנית ביוון ב-885%, השינוי הבולט ביותר באיחוד האירופי.
בשנת 2007 חלקו של הדיג היווני היווה 19% מן הדיג האירופי בים התיכון והיא הייתה שלישית בכמות הדגה (85,493 טונות) וראשונה במספר ספינות הדיג בים התיכון בין חברות האיחוד. יוון הייתה במקום ה-11 באירופה בכמות הכוללת של הדגה.
ספנות
ענף ספנות היווה באופן מסורתי ענף תעסוקתי מרכזי בכלכלת יוון מאז ימי קדם. בשנת 1813 היו בצי הסוחר היווני 615 אוניות. צי הסוחר המודרני של יוון התהווה לאחר מלחמת העולם השנייה כאשר אנשי עסקים יוונים החלו קונים מספר רב של אוניות אותן מכר הממשל האמריקאי כעודפים שלאחר המלחמה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 כמעט הוכפל גודלו של צי הסוחר היווני הודות להשקעות של אילי הספנות אריסטוטלס אונאסיס וסטאברוס ניארכוס.
על פי דוח של ועידת האומות המאוחדות לסחר ולפיתוח, משנת 2010, צי הסוחר היווני הוא הגדול בעולם ומהווה 15.96% מכלל מעמס צי הסוחר העולמי. המעמס הכולל של צי הסוחר היווני הוא 186 מיליון טונות. צי הסוחר היווני מייצג 41.9% מן המעמס הכולל של הצי הסוחר של מדינות האיחוד האירופי. זאת, על אף שמספר האוניות בצי הסוחר היווני הצטמצם במידה ניכרת משיא של כ-5,000 אוניות בשלהי שנות ה-70. בשנת 2010 הפליגו בצי הסוחר היווני 3,150 אוניות, עובדה המציבה אותו במקום הרביעי בין ציי הסוחר בעולם.
צי הסוחר היווני מכיל 22.5% מכלל מעמס המיכליות בעולם, ו-16.8% מכלל מעמס אוניות הצובר בעולם. תעשיית הספנות מהווה את אחת התעשיות החשובות ביוון. לספנות נתח של 6% מן התוצר הלאומי הגולמי וביוון 160,000 עובדי ספנות (4% מכוח העבודה). בשנת 2010 הכניסה תעשיית הספנות 15.4 מיליארד אירו. ביוון פועלות כ-750 חברות ספנות שונות.
תקשורת
בין השנים 1949 ועד שנות ה-80 הייתה תקשורת טלפונית ביוון מונופול ממשלתי שהופעל בידי ארגון התקשורת ההלני (ביוונית:), הידוע יותר בראשי תיבות OTE. למרות ליברליזציה של שוק התקשורת ביוון החל משנות ה-80, OTE ממשיכה לשלוט בשוק זה והפכה לאחת מחברות התקשורת הגדולות בדרום-מזרח אירופה. מאז שנת 2011 הפכה חברת דויטשה טלקום (Deutsche Telekom) לבעלת השליטה ב-OTE והיא מחזיקה ב-40% ממניותיה, בעוד ממשלת יוון הותירה בידה 10% מן המניות. ל-OTE 13 חברות בנות בארבע ממדינות הבלקן, כולל חברת הטלפון הסלולרי הגדולה ביוון "קוסמוט" (Cosmote).
חברות הטלפון הסלולרי נוספות הפעילות ביוון הן Wind Hellas ווודאפון. המספר הכולל של טלפונים סלולרים ביוון בשנת 2009, על פי נתוני החברות, הוא למעלה מ-20 מיליון, חדירה של 180% ביחס למספר אזרחי המדינה. ביוון אף 5.93 מיליון מנויי טלפון קוויים.
דירוגה של יוון במדד שימוש אישי באינטרנט הוא נמוך ביחס למדינות אירופה. מתוך 27 מדינות האיחוד האירופי יוון מדורגת במקום ה-26, יחד עם בולגריה, עם חדירה של 47% לשוק. נתון זה הוא הרבה מתחת לממוצע של 69% באירופה. מאותה סיבה יוון אף מדורגת במקום השני באיחוד האירופי באחוז האוכלוסייה אשר מעולם לא השתמש באינטרנט, 52% מאוכלוסייתה. בשנת 2009 השתמשו באינטרנט 4.791 מיליון איש ביוון.
תיירות
תיירות, במובנה המודרני, החלה לשגשג ביוון לאחר שנות ה-50 של המאה ה-20, אף שכבר בימי קדם, לאחר סיפוחה של יוון לאימפריה הרומית, היו רומאים עשירים רבים שביקרו במרכזי ההגות של יוון כדי להרחיב השכלתם. מאז שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 ענף התיירות ביוון גדל באופן ניכר, גידול נוסף בא בעקבות אולימפיאדת אתונה בשנת 2004.
מדי שנה מבקרים ביוון למעלה מ-17 מיליון תיירים. בשנת 2009 ביקרו ביוון 19.3 מיליון תיירים, גידול ניכר לעומת 17.7 מיליון תיירים בשנת 2008. הכנסות מתיירות היוו 18.2% מן התוצר הלאומי הגולמי בשנת 2008. על פי דו"ח ארגון ה-OECD, התייר הממוצע מוציא ביוון 1,073 דולר, דבר המציב את יוון במקום העשירי בעולם בהוצאות תיירים. מספר המשרות בשוק היווני הקשורות במישרין או בעקיפין לענף התיירות היה כ-840,000 עובדים בשנת 2008, 19% מכוח העבודה ביוון.
המשרד הממשלתי האחראי לענף התיירות ביוון הוא משרד התרבות והתיירות. ממשלת יוון אף מחזיקה בארגון התיירות היווני הלאומי אשר מטרתו לקדם תיירות ליוון. בשנת 2009 דירגה הוצאת לונלי פלנט את העיר סלוניקי במקום החמישי בעולם בין "ערי המסיבות", לצד ערים כמונטריאול ודובאי. בשנת 2001 דורג האי סנטוריני כאי הטוב באירופה על ידי המגזין Travel + Leisure, אותו מגזין דירג את האי מיקונוס במקום החמישי באירופה באותו דירוג.
תחבורה
בשנת 2010 פעלו ביוון 81 שדות תעופה, מהם ב-67 היו מסלולי נחיתה סלולים, ב-3 היו מסלולים ארוכים מ-3 ק"מ. שני שדות תעופה ביוון מסווגים כ"בינלאומיים" על ידי רשות התעופה האזרחית ההלנית, אולם מ-15 שדות תעופה ביוון קיימות טיסות בינלאומיות. בנוסף פועלים ביוון 9 מנחתי מסוקים.
ליוון אין חברת תעופה לאומית, אולם ענף התעופה האזרחית ביוון נשלט על ידי חברת אולימפיק, החברה הגדולה במדינה במספר יעדיה, ועל ידי חברת אגאן איירליינס, הגדולה ביוון במספר נוסעיה. בין השנים 1975 - 2009 הייתה חברת אולימפיק, חברת התעופה הלאומית של יוון, אולם קשיים כלכליים אילצו את הפרטת החברה בשנת 2009. חברות אולימפיק ואגאן זכו בפרסים על שרות לנוסע. בשנת 2009 זכתה אגאן באות "חברת התעופה האזורית הטובה באירופה" המוענק על ידי חברת הייעוץ סקייטרקס (Skytrax) ואף לשני אותות זהב ואות כסף מהתאחדות חברות התעופה האירופית האזורית (ERA), בעוד אולימפיק זכתה לאות כסף כ"חברת התעופה של השנה" מאותו ארגון ולציון לשבח ממגזין התיירות קונדה נאסט טראבלר.
רשת הכבישים ביוון אורכה 116,711 ק"מ, מהם 948 ק"מ של כבישים מהירים, נתון המדרג את יוון במקום ה-37 בעולם. מאז הצטרפות יוון לאיחוד האירופי נבנו מספר כבישים מהירים במדינה כחלק מרשת הכבישים האירופית, במימון חלקי של האיחוד האירופי. בשנת 2007 דורגה יוון במקום השביעי באירופה בהיקף הסחורות ששונעו בכבישיה, כמעט 500 מיליון טונות.
אורך רשת מסילות הרכבת ביוון הוא על פי הערכה 2,548 ק"מ. הרכבות ביוון מופעלות על ידי חברת TrainOSE, חברה בת של ארגון הרכבות ההלני (ביוונית: (OSE). רוב רשת מסילות הרכבת ביוון (1,565 ק"מ) הן ברוחב תקני ויתרתן הן מסילות צרות. 764 ק"מ מן המסילות מחושמלות. רשת מסילות הרכבת ביוון קשורה לרשתות מסילות רכבת בבולגריה, מקדוניה, וטורקיה. ביוון שני קווי רכבות פרבריים, באתונה ובסלוניקי, באתונה פועלת אף מערכת רכבת תחתית ומערכת נוספת נמצאת בשלבי בניה.
נמל הסחורות הגדול ביוון הוא אגיו תאודורי במחוז קורינתוס. נמל סלוניקי הוא השני בהיקף תנועת הסחורות ביוון, ונמל פיראוס השלישי. היקף תנועת הסחורות בנמלי יוון בשנת 2010 היה 124.38 מיליון טונות, ירידה משמעותית לעומת 164.3 מיליון טונות בשנת 2007. נמל המכולות העיקרי במדינה היה נמל פיראוס, בו עברו 513,319 TEU בשנת 2010. בשנת 2010 עברו בנמלי יוון 83.9 מיליון נוסעים, 12.7 מיליון מתוכם בנמל פאלוקיה באי סלמיס, ו-9.5 מיליון נוסעים בנמל פיראוס.
אנרגיה
אנרגיה מתחדשת היוותה 8% מכלל צריכת האנרגיה ביוון בשנת 2008, זוהי עליה לעומת 7.2% בשנת 2006, אולם עדיין נתון זה נמוך מן הממוצע האירופי של 10% בשנת 2008. 10% מכלל האנרגיה המתחדשת ביוון בשנת מקורו באנרגיה סולארית, בעוד שרוב מקורות האנרגיה המתחדשת ביוון הם ביומסה ומיחזור. בהתאם להנחיות הנציבות האירופית על אנרגיה מתחדשת, מטרתה של יוון הוא להגיע למצב שבו 18% מן האנרגיה במדינה בא ממקורות מתחדשים עד לשנת 2020. נכון לשנת 2011 אין ביוון תחנת כוח גרעינית, אולם בשנת 2009 הציעה האקדמיה היוונית באתונה כי יש לחקור את האפשרות להקמת תחנות כוח גרעיניות במדינה.
נכון לינואר 2011 ליוון יש רזרבות נפט של 10 מיליון חביות. חברת הדלק "הלניק פטרוליום" היא חברת הדלק הגדולה במדינה ואחריה "מוטור אויל הלאס". הפקת נפט ביוון היא 7,946 חביות ביום, והיא ממוקמת במקום ה-90 בעולם בין מפיקות הנפט. בשנת 2011 אישרה ממשלת יוון את תחילתם של חיפושי נפט וקידוחים בשלושה מקומות במדינה, בהערכה שניתן להפיק מהם 250 -300 מיליון חביות בתקופה של 15 עד 20 שנים ובשווי של כ-25 מיליארד אירו. סכסוך גבול ימי עם טורקיה מגביל חיפושי נפט בים האגאי.
קיימים מספר צינורות להולכת נפט וגז טבעי הנמצאים בשלבי תכנון ובנייה ביוון. בקו בורגס - אלכסנדרופולי, אשר יעביר נפט מרוסיה לבולגריה ומשם ליוון ולשאר מדינות אירופה וצפון אמריקה, יבנה בהשקעה של 800 מיליון אירו, מהם 23.5% מחברות יווניות. פרויקט נוסף הוא צינור גז המחבר בין טורקיה, יוון ואיטליה.
מערכת המיסוי
מערכת המיסוי היוונית היא מערכת מדורגת כיוון שיוון מיישמת שיטות מיסוי פרוגרסיבי. החוק היווני מכיר בשש קטגוריות של מקורות הכנסה לצורכי מס: נדל"ן, מיטלטלין, חקלאות, עסקים, עבודה שכירה ועבודה מקצועית. שיעור מס הכנסה על פרטים (להבדיל מתאגידים) ביוון נע 0% על הכנסות מתחת ל-12,000 אירו בשנה, ל-45% על הכנסה מעל 100,000 אירו בשנה. על פי הרפורמה בשיטת המס משנת 2010, בוטלו הזכאויות לפטור ממס. מס חברות ביוון ירד בשנת 2010 ל-20%, לעומת שיעור של 40% בשנת 2000. בשנת 2011 בלבד יהיה שיעור מס החברות 24%. השיעור המקסימלי של מס ערך מוסף עלה ביוון בשנת 2010 לשיעור של 23%, לעומת 19% בשנת 2009. שיעור המע"מ הנמוך ביותר הוא 6.5% על עיתונים, ירחונים וכרטיסים למופעי תרבות, בעוד ששיעור המע"מ על חלק מן השירותים המקצועיים הוא 13%. עובדים ומעבידים משלמים ביטוח לאומי ומס בריאות בשיעור כולל של 16% מן השכר במקצועות צווארון לבן ו-19.5% במקצועות צווארון כחול.
יוון סובלת משיעור גבוה מאוד של השתמטות ממס. ברבעון האחרון של שנת 2005 הגיע שיעור ההשתמטות מתשלום מיסים ל-49%, בעוד שבינואר 2006 הוא ירד ל-41.6%. על פי הערכות קיימים כ-20 מיליארד אירו של יוונים המוחזקים בחשבונות בנקים בשווייץ וכ-10,000 חברות בבעלות יוונית הרשומות במקלטי מס.
ממשלת יוון מנהלת שיחות עם ממשלת שווייץ, בדומה לממשלות בריטניה וגרמניה, במטרה למסות חשבונות בנק שווייצרים הנמצאים בבעלות אזרחי יוון. משרד האוצר היווני חשף כי על פי התוכנית חשבונות בנק שווייצרים בבעלות יוונית יאלצו לשלם מס, או לגלות מידע באשר לזהות בעל החשבון היווני לשלטונות המס ביוון. עד לתום שנת 2011 צפוי כי יושג הסכם לעניין זה בין ממשלות יוון ושווייץ.
תמ"ג
על פי נתוני אירוסטט, מינהל הסטטיסטיקה של הנציבות האירופית, האזורים החשובים ביותר ביוון מבחינה כלכלית בשנת 2008 היו אטיקה (אשר תרמה 103.334 מיליארד אירו לכלכלת יוון), מרכז מקדוניה (35.458 מיליארד אירו), תסליה (12.905 מיליארד אירו), כרתים (12.854 מיליארד אירו), ומרכז יוון (12.530 מיליארד אירו). האזור בעל ההשפעה הכלכלית הפחותה ביותר ביוון הוא צפון הים האגאי (3.579 מיליארד אירו) ואחריו האיים היוניים (4.646 מיליארד אירו).
על פי נתוני תוצר מקומי גולמי לנפש, אזור דרום הים האגאי נמצא במקום הראשון ביוון (28,300 אירו לנפש), אחריו אטיקה (28,200 אירו), מרכז יוון (25,100 אירו). התוצר המקומי הגולמי לנפש הנמוך ביותר ביוון הוא במזרח מקדוניה ותראקיה (16,600 אירו) ומערב יוון (18,200 אירו). בשנת 2008 היה התוצר המקומי הגולמי הממוצע ביוון בשיעור 23,100 אירו לנפש, מתחת לממוצע האירופי של 25,000 אירו.
וינטרס
ראו גם
}}
סדרת הפסגה
סדרת הפסגה (באנגלית: The Summit Series, בצרפתית: La Série du Siècle - "סדרת המאה", ברוסית: Суперсерия СССР — Канада - "סדרת-העל ברית המועצות - קנדה") הייתה סדרה של 8 משחקים בין נבחרות ההוקי קרח של ברית המועצות וקנדה במהלך חודש ספטמבר 1972, כאשר נבחרת קנדה מורכבת לראשונה משחקנים מקצוענים מליגת ה-NHL.
הסדרה, שנהגתה כסדרת משחקי ידידות, גלשה עד מהרה למאבק יוקרה ספורטיבי ופוליטי שהוכרע בצורה דרמטית, שינה את פני ההוקי קרח העולמי, ותרם לענף – כמו גם לתרבות ולזיכרון הקולקטיבי, בעיקר בקנדה - כמה רגעים מכוננים.
הרקע לסדרה
באותה תקופה, ליגת ה-NHL הייתה נחלתם הכמעט בלעדית של שחקנים קנדים, בעוד שבהוקי קרח הבינלאומי שלטה נבחרת ברית המועצות ביד רמה, כאשר קנדה שולחת לטורנירים הבינלאומיים – להם לא ייחסה חשיבות - שחקנים חובבים, צעירים, ותלמידי מכללות. באותה תקופה אף החרימה קנדה את ההוקי קרח הבינלאומי בדרישה לפתוח את אליפות העולם ולאפשר לשחקני ליגת ה-NHL להשתתף בה.
מצב העניינים הזה גרם למאבק על מעמד המעצמה הגדולה של הענף – ברית המועצות טענה לבכורה עקב היותה הנבחרת השלטת בהוקי הבינלאומי, ואילו קנדה ראתה בהוקי הבינלאומי כולו ענף חובבני בעוד שבקנדה מדובר בספורט הלאומי, ומקצועני הענף – שרובם קנדים - מרוכזים כולם ב-NHL.
את הרעיון להפגיש לראשונה את נבחרת ברית המועצות עם נבחרת קנדה שתורכב לראשונה משחקני NHL, על מנת להכריע את הוויכוח, הגה אלן איגלסון, עורך דין קנדי ששימש יושב ראש ארגון שחקני ה-NHL. הוא הגיע להסכמות עם איגוד ההוקי קרח הסובייטי על מתכונת הסדרה – ארבעה משחקים ראשונים בקנדה ולאחריהם ארבעה משחקים בברית המועצות, והסדרה שווקה בשם "סדרת הידידות" (באנגלית: The Friendship Series).
קנדה הופיעה ללא כמה מכוכביה הגדולים - המגן בובי אור, שנחשב באותה תקופה למגן הטוב בעולם, נעדר מהסדרה בגלל פציעה. כמו כן, באותה תקופה קמה ליגת ה-WHA - ליגה מקצוענית נוספת בצפון אמריקה שניסתה להתחרות ב-NHL. על מנת לקבל את הסכמת ה-NHL לקיום הסדרה, נאלצה נבחרת קנדה לוותר על שחקנים שערקו ל-WHA, כולל שניים שהיו אמורים להיות כוכבי ההתקפה הגדולים שלה – גורדי האו ובובי האל. למרות זאת, קנדה שלחה לסדרה נבחרת משופעת בכוכבי NHL מהדרגה הראשונה.
גם ברית המועצות הופיעה ללא שני שחקנים חשובים, החלוץ אנטולי פירסוב והמגן ויטאלי דבידוב, בשל מחלוקת עם מאמן הנבחרת, וסבולוד בוברוב.
המשחקים בקנדה
משחק מס' 1 התקיים ב"מונטריאול פורום" שבמונטריאול ב-2 בספטמבר. קנדה פתחה אותו בשני שערים מהירים – אך עד מהרה התברר לקנדים הבטוחים בעצמם שהסובייטים עולים עליהם בטכניקה, ברמת ההחלקה, ובכושר הגופני. לסובייטים היה גם יתרון של גיבוש קבוצתי עקב העובדה שהתאמנו רבות כנבחרת, בעוד נבחרת קנדה הייתה אוסף כוכבים שנאספו אד הוק מקבוצות ה-NHL והתאמנו ביחד מעט מאוד. בנוסף, הציגו הסובייטים את השוער ולדיסלב טרטיאק, שנחשב לשוער הטוב בעולם באותה תקופה. ברית המועצות השתלטה על המשחק והביסה את קנדה בקלות, 7:3. שחקני קנדה המבויישים נמלטו מהקרח ולא לחצו את ידי השחקנים הסובייטים.
משחק מס' 2 התקיים ב"מייפל ליף גארדנס" שבטורונטו ב-4 בספטמבר. קנדה זילזלה פחות, מימשה הפעם את יתרון משחק הכוח שלה, ניצחה 4:1, והשוותה את תוצאת הסדרה.
משחק מס' 3 התקיים ב"וויניפג ארנה" שבוויניפג ב-6 בספטמבר. קנדה הוליכה ברוב שלבי המשחק, אולם הסובייטים חזרו מפיגור שני שערים וכפו תיקו 4:4, תוצאה שגרמה למפח נפש בקנדה ולביקורת קשה על הנבחרת.
משחקי ההכנה של קנדה בשוודיה
נבחרת קנדה, המומה מתוצאות הביניים של הסדרה ובמורל נמוך, וחוששת לבאות לקראת המשחקים בברית המועצות, יצאה לסדרה של שני משחקים בשוודיה מול הנבחרת המקומית, כדי להתרגל לזירת הקרח של ההוקי הבינלאומי (הרחבה יותר מזו של ה-NHL). במשחק הראשון ניצחה קנדה 4:1, ובמשחק השני נזקקה לשער 45 שניות לסיום כדי לכפות תיקו 4:4 בתצוגה לא משכנעת. מצב הרוח בנבחרת בא לידי ביטוי במשחק מרובה בעבירות ובפרובוקציות, דבר שרק החמיר את הביקורת של העיתונות והקהל בקנדה על נבחרתם.
המשחקים בברית המועצות
למצב הקשה של קנדה בסדרה נוספה בעיה נוספת - מכת עזיבות, כאשר חמישה שחקנים עזבו את הנבחרת ולא הגיעו איתה לברית המועצות, הן משום שלטענתם לא קיבלו זמן משחק מספיק במשחקים הקודמים, והן מתוך רצון חלק מהם להקדים את הכנותיהם לעונת ה-NHL הקרובה. עם זאת, למרות הביקורת על נבחרת קנדה מבית והמצב הקשה של קנדה בסדרה, הגיעו עם הנבחרת לברית המועצות למעלה מ-3000 אוהדים קנדים.
כל ארבעת המשחקים הבאים של הסדרה התקיימו במתחם הספורט לוז'ניקי במוסקבה.
משחק מס' 5 התקיים ב-20 בספטמבר. בעידוד הקהל שלה, הפתיעה קנדה את הסובייטים בשני השלישים הראשונים של המשחק וסיימה אותם ביתרון 4:1. אלא שבשליש השלישי שוב נטתה הכף לטובת הסובייטים, והם חוללו מהפך וניצחו 5:4 כדי ליצור יתרון גדול של שני ניצחונות בסדרה, כשנותרו שלושה משחקים לסיומה.
משחק מס' 6 התקיים ב-24 בספטמבר. המשחק היה קשוח מאוד, וסימן נקודת מפנה באופי הסדרה, בשל שני גורמים: שיפוט חד צדדי של צמד השופטים במשחק (ממערב גרמניה) ששרקו מספר עצום של עבירות לנבחרת קנדה, ועבירה מכוונת של הקנדי בובי קלארק עם מקל ההוקי שלו על קרסולו של הכוכב הסובייטי ולרי חרלמוב, שגרמה לפציעתו למשך שארית הסדרה - חרלמוב נעדר בשל פציעתו ממשחק מס' 7, ושיחק פצוע ובמצב פיזי ירוד במשחק מס' 8. מכאן והלאה קיבלה הסדרה אופי של קרב ספורטיבי, פוליטי ותרבותי, מעבר ליוקרה של שליטה בעולם ההוקי קרח. המשחק הלך והתמלא בקטטות והרחקות. קנדה הייתה זו שעלתה ליתרון, והסובייטים שלחצו הצליחו רק לצמצם. קנדה ניצחה 3:2, וצימצמה את היתרון הסובייטי בסדרה.
משחק מס' 7 התקיים ב-26 בספטמבר, והמשיך את הגוון הקשוח והמלחמתי שקיבלה הסדרה. בנבחרת קנדה טענו שציוד האימון שלהם נעלם בדרכים מסתוריות, ושצלצולי טלפון ממטלפן עלום העירו אותם שוב ושוב משנתם בלילה שלפני המשחק. המשחק התפתח למשחק צמוד כאשר אל הדקות האחרונות נכנס המשחק במצב של שוויון 3:3, אבל 2 דקות ו-6 שניות לסיום המשחק הצליח הקנדי פול הנדרסון להבקיע את שערו של ולדיסלב טרטיאק, ולהכריע את המשחק ב-4:3 דרמטי לנבחרת קנדה, שהשוותה את תוצאת הסדרה על סף המשחק האחרון שלה.
משחק מספר 8
המשחק השמיני, שהתקיים ב-28 בספטמבר והיה אמור להיות האחרון בסדרה ידידותית, הפך להיות למשחק שיכריע את הסדרה כולה כאשר הוא מנקז לתוכו את כל אווירת העוינות שהלכה והתגברה בין הצדדים. המשחק היה משופע באירועים יוצאי דופן, עוד לפני תחילתו ותוך כדי מהלכו.
בתחילה הודיעה נבחרת ברית המועצות שאם המשחק יסתיים בתיקו, היא תכריז על עצמה כמנצחת בסדרה בגלל הפרש שערים – דבר עליו לא סוכם לפני תחילת הסדרה. הכרעה באמצעות הפרש שערים במקרה של שוויון בניצחונות מקובלת בהוקי קרח הבינלאומי, אך לא ב-NHL, וקנדה דחתה את ההכרזה הסובייטית.
לאחר מכן רבו שני הצדדים על הרכב השופטים במשחק, כאשר הסובייטים דרשו שהשופטים הגרמנים ממשחק מס' 6 ישפטו גם במשחק הזה, וקנדה סירבה ואיימה לפרוש מהסדרה. לבסוף החליטו הצדדים שכל קבוצה תבחר שופט אחד.
בשליש הראשון של המשחק, כאשר הסובייטים הובילו 1:0, שרק אחד השופטים עבירה למגן הקנדי ז'אן-פול פאריזה. פאריזה מחה וספג עבירה נוספת, ואז החליק מספר פעמים לכוון השופט עם מקל ההוקי מונף באוויר כשהוא מאיים להכותו. האירוע החמור הסתיים בהרחקתו של פאריזה מהמשחק.
לאחר שני השלישים הראשונים הוליכו הסובייטים 5:3 ונראו בדרך לניצחון. אלא שקנדה צמצמה מיד עם תחילת השליש השלישי, וכ-7 דקות לסיום נראה היה שהשוותה ל-5:5 – אלא שהשופטים התמהמהו באישור השער, ונתנו את האות לאירוע יוצא דופן נוסף.
אלן איגלסון, יושב ראש ארגון שחקני ה-NHL שהגה את הסדרה, ניסה לפרוץ מהיציע אל זירת הקרח כדי למחות, נעצר על ידי המשטרה הסובייטית, ונראה היה שהוא עומד להיות מוצא מהאולם. שחקני נבחרת קנדה החליקו במהירות לכוון היציע, נופפו את מקלותיהם אל השוטרים, ואחד מהם קפץ אל היציע, חילץ את איגלסון מידי השוטרים וגרר אותו אל זירת הקרח. השחקנים ליוו את איגלסון כשהוא צועק ומניף אגרופים דרך זירת הקרח אל הספסל הקנדי, והשקט שב על כנו כשהשער אושר לבסוף והתוצאה נקבעה על 5:5.
"שער המאה"
השער המכריע של הנדרסון הפך לאבן דרך בתרבות הקנדית, כאשר בקנדה רואים בו את השער החשוב ביותר בתולדות הענף ומכנים אותו "שער המאה". תמונתו של הנדרסון מונף על ידי חבריו לקבוצה לאחר השער הונצחה על בולים ומדליות והפכה לאחת התמונות המכוננות בתרבות ובהיסטוריה של קנדה. ב-2017, לרגל יום העצמאות ה-150 של קנדה, בחרה רשות השידור הקנדית (CBC) את השער לאירוע הספורטיבי החשוב ביותר בתולדות קנדה.
עולם ההוקי קרח אחרי סדרת הפסגה
סדרת הפסגה שינתה את עולם ההוקי קרח לבלי הכר. בקנדה למדו להכיר ברמתו של ההוקי הבינלאומי, שעד אז זכה מצידם לזלזול. הם גילו שהפער בין ה-NHL לצמרת ההוקי הבינלאומי אינו גדול כפי שחשבו, ואולי אף לא קיים כלל, ושיש להם הרבה ללמוד מההוקי הבינלאומי – על חשיבות האימונים בתקופת הפגרה, חשיבות האימונים הכלליים מחוץ לזירת הקרח, שיטות לפיתוח טכניקה טובה יותר, והחשיבות של משחק מסירות מהיר.
כמו כן תרמה סדרת הפסגה לפריצת דרך בארגון מפעלים משותפים ל-NHL ולהוקי הבינלאומי, דוגמת "גביע קנדה" וגביע העולם בהוקי קרח, ושיאו של התהליך הגיע עם השתתפות ה-NHL באולימפיאדות החורף מאז סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ועד 2014.
ב-NHL למדו גם להכיר בכשרונותיו ויכולותיו של השחקן האירופי, ומאז סדרת הפסגה ועד היום הלך ועלה משקלם של השחקנים האירופים ב-NHL.
מוחמד ואנה - האומץ להציל
מוחמד ואנה - האומץ להציל (באנגלית: Mohamed and Anna: In Plain Sight) הוא סרט תיעודי של הבמאית והמפיקה טליה פינקל. הסרט מספר את סיפורו של ד"ר מוחמד חלמי, רופא מצרי שהוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם. חלמי המצרי היה יוצא דופן בברלין בתקופת המלחמה בשל מוצאו וחזותו, ונרדף בעצמו על ידי הגסטפו, ומצד שני זכה להגנה מסוימת בזכות הקשרים שהיטלר שאף לפתח עם ארצות האסלאם. חלמי עבד בבית חולים שרוב הרופאים בו היו יהודים, וראה איך כולם מגורשים בין יום ליעד לא ידוע, ורופאים נאצים תופסים את מקומם. הוא בז לנאציזם והביע את סלידתו מהשלטון בצורה גלויה, ופוטר גם הוא בשל כך מבית החולים. הוא פתח יחד עם אשתו מרפאה פרטית שטיפלה בעיקר ביהודים, והצליח בתחבולות שונות להציל ילדה יהודייה, אנה בורוס, תוך הצגתה לעיני כל כאחייניתו המוסלמית ולאחר מכן גם כאסיסטנטית במרפאתו.
בסרט שלושה מרואיינים: העיתונאי הגרמני רונן שטיינקה שכתב ספר על הסיפור ההיסטורי של מוחמד חלמי, והוא מגולל את הפרטים ההיסטוריים; ד"ר אירנה שטיינפלד - ראש אגף חסידי אומות העולם ביד ושם, מספרת על חסידי אומות העולם וייחודיותו של מוחמד חלמי בנוף זה; וצבי אברהמזון אבירם, שהיה ילד בברלין בזמן המלחמה והוא מתאר מגוף ראשון את הצד הפסיכולוגי של ילד לבדו שצריך להסתיר את זהותו תחת המשטר הנאצי.
הצילומים נעשו בחורף בלוקיישנים האותנטיים בברלין של היום, כשהרחובות ריקים ומהדהדים את ההיסטוריה המורכבת של העיר. הסרט שזור בתמונות וקטעי ארכיון נדירים שלא נראו עד כה.
את התחקיר לסרט עשתה טליה פינקל שגם ביימה והפיקה אותו עבור הערוץ הראשון. הסרט שודר לראשונה בערב יום השואה ב-26 באפריל 2017 והיה בין ההפקות האחרונות של רשות השידור בטרם סגירתה במאי 2017.
הסרט דובב לגרמנית ונכלל בתוכנית הלימודים בבתי הספר התיכונים הממלכתיים במדינה. הסרט זכה בפרס גרשון קליין בפסטיבל הסרטים היהודיים בברלין בשנת 2018.
כעבור מספר שנים מצאת הסרט פינקל ביימה סרט נוסף בנושא חלמי, בשם "אנה והרופא המצרי". הסרט הזה שם דגש גדול יותר על המפגש בין קרוב משפחתו של חלמי ד"ר נאסר קוטבי לבין בתה של בורוס ועל המהלך בו קיבל קוטבי את אות חסיד אומות העולם בשם חלמי.
דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 1
דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 1 (באנגלית: The Twilight Saga: Breaking Dawn – Part 1) הוא סרט קולנוע אמריקני משנת 2011 בבימויו של ביל קונדון המבוסס על הספר הרביעי והאחרון בסדרה "דמדומים", מאת סטפני מאייר. זהו הראשון מתוך שני סרטים המהווים את העיבוד הקולנועי לספר הרביעי בסדרת הספרים דמדומים. התסריט נכתב על ידי מליסה רוזנברג, שכתבה את כל תסריטי הסרטים בסדרה. בסרטים מככבים קריסטן סטיוארט, רוברט פטינסון, וטיילור לאוטנר.
הטריילר הרשמי הראשון של שני החלקים יצא לאקרנים ב-15 ביוני 2011. הקרנת הבכורה העולמית של החלק הראשון התקיימה ב-18 בנובמבר 2011 (ובישראל ב-17 בנובמבר). הסרט יצא לאור לראשונה ל-DVD ב-11 בפברואר 2012 בארצות הברית. הסרט גרף מעל 712 מיליון דולר ברחבי עולם.
בנובמבר 2012 יצא לאקרנים החלק השני של עיבוד קולנועי זה.
עלילת הסרט
אדוארד קאלן (רוברט פטינסון) ובלה סוואן (קריסטן סטיוארט) מתחתנים, השניים נוסעים לירח דבש באי אסמה - אי שקנה קארלייל לאשתו, אסמה. במהלך ירח הדבש מקיימים בני הזוג יחסי מין, אדוארד ובלה ממשיכים את ירח הדבש בטיולים על האי אך ירח הדבש נקטע כאשר בלה חשה לפתע ברע ומגלה שהיא בהריון.
התינוקת שנמצאת בבטנה, רנסמיי (מקנזי פוי), היא חצי ערפדית הפוגעת בבלה דרך פנים גופה. היא מרסקת לה צלע ושותה את דמה. בשל המצב ההולך ומחמיר, קיים סיכון שבלה עלולה למות, עוד לפני שהתינוקת תיוולד. בלה מחליטה שלא להודיע להוריה על ההריון, שמא יתחילו לדאוג. לכן, בלה, אדוארד, רוזלי (העוזרת לבלה להגן על רנסמיי) ויתר משפחת קאלן מסתגרים בביתם בלב היער.
בינתיים, ראש שבט אנשי הזאב, סאם, מתכנן לתקוף את הבית ולהוציא את התינוקת מבטנה של בלה ולהרוג אותה, מכיוון שהם חושבים שהיא מהווה סכנה לבני האדם. ג'ייקוב (טיילור לאוטנר) מבין שביצוע משימה זו כרוך בהריגתה של בלה, והוא מתנגד לתוכנית, ומחליט ללכת אל בית משפחת קאלן ולסייע להם במאבק נגד ראש השבט. בסופו של דבר, ג'ייקוב מחליט לעשות עסקה עם ראש השבט: הוא יקבל חזרה ללהקה שני אנשי זאב שברחו ובתמורה, ג'ייקוב יהרוג את רנסמי. סאם ושאר אנשי הזאב פותחים בפשיטה על הבית. בינתיים רנסמי כבר נולדה, ונראה כי בלה גוססת. הערפדים, שלא שתו דם אנושי כבר זמן רב, בקושי מצליחים להחזיק מעמד במלחמה כנגד אנשי הזאב.
ג'ייקוב פונה אל רנסמיי. כאשר הוא מביט בעיניה והיא מתבוננת בו בחזרה, הוא לא יכול להרגה, מכיוון שהוא מטביע בה את חותמו, מה שמונע מאנשי הזאב מלפגוע בה והם נסוגים.
אדוארד מנסה נואשות להשיב את בלה לחיים. הוא מחדיר לה את הארס שלו, על מנת שתוכל להפוך לערפדית. הוא נושך אותה בכל גופה, אך לא מצליח להשיבה לחיים. הערפדים חושבים שהיא מתה, אלא שקארלייל מבין שלא כך הדבר; הם מצליחים לשמוע את קצב פעימות הלב שלה ומבינים שייתכן והצליחו להצילה. הם מחליפים לה בגדים ומנקים אותה מהדם.
לבסוף, בלה פוקחת עיניים אדומות; כלומר, היא ערפדית טירונית.
לאחר הקרדיטים נוספה סצנה ובה נראים ארו, קאיוס ומרקוס, ראשי הולטורי (סוג של "משפחת מלוכה" ערפדית) כאשר מדווחים להם על הפיכתה של בלה לערפדית. ארו ממלמל כי עדיין מאבקו נגד משפחת קאלן לא תם כי הוא רוצה לצרף לחיל המשמר את אדוארד, אליס ובלה.
הפקה
חברת ההפקות Summit Entertainment הכריזה בנובמבר 2008 כי רכשה את הזכויות להפקת העיבוד הקולנועי לספרה הרביעי של סטפני מאייר בסדרת הספרים "דמדומים".
ב-9 בספטמבר 2011, יצא לאור הטריילר הרשמי לסרט, בו נראים חלקים מן החתונה, יחסי המין, והמלחמות בין אנשי הזאב לערפדים, ולבסוף ישנו מבוא לתחילת סצנת הלידה של בלה.