cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סימנים של כבוד
לוקיישנים
הכניסה של "המועדון החברתי אנקרה" היא למעשה דלת כניסה לדירת מגורים. המספרה בסרט בה מתרחשת סצנת רצח היא מספרה הידועה בשם Broadway Gents Hairstylist, ששמה שונה לצורך העניין ל"עזים סלון לשיער". הבעלים של המספרה החליט לשמור על רוב חזית החנות כפי שהייתה בצילומים. בתסריט המקורי היה השם "עוזים"; שם זה שונה מאוחר יותר ל"עזים" כיוון שהשם "עוזים" אינו קיים בטורקית.
"בית החולים טרפלגר" הוא למעשה בית החולים מידלסקס, בית חולים הממוקם באזור פיצרוביה בלונדון שחדל מלקבל חולים בדצמבר 2005. הבניין נשא את הכתובת "בית החולים טרפלגר" שהותאמה לסגנון הבניין.
סצנת הלחימה צולמה במרחצאות אירונמונגר רואו, איזלינגטון.
כתובות הקעקע
ויגו מורטנסן למד אודות פושעים רוסים והקעקועים שהם נוהגים לקעקע על עצמם. מורטנסן בילה זמן רב עם מומחה מאפיה רוסי, ד"ר גילי מקנזי (מומחה לפשע מאורגן של האו"ם). לדבריו בניו יורק דיילי ניוז היו כתובות הקעקע כל כך אמיתיות שסועדים במסעדה רוסית בלונדון השתתקו מפחד כשהוא הלך איתן חשוף, עד שבסופו של דבר גילה להם את זהותו וסיפר שהקעקועים מיועדים לסרט. מאותו יום הוא החל למחוק את הקעקועים כשסיים לשחק על הסט. סוג הקעקועים ומיקומם הוא סוג של כרטיס הביקור של האדם; הוא מספר מאין הוא הגיע, במה הוא מתמחה ומה היו מעשיו.
סצינות האלימות
סצינות אלימות הם סימן מסחרי בהרבה מעבודותיו של קרוננברג, וכך גם בסימנים של כבוד בו קיימת סצנה של מאבק אלים במרחצאות בו הלוחמים נלחמים עם סכיני לינולאום. כשנשאל בראיון על ההבדל בין קרב אקדחים לקרב סכינים השיב קרונברג, "אין לנו נשק בסרט הזה. לא היו רובים בתסריט. הבחירה של הסכינים המעוקלים בסצנת הלחימה במרחצאות הייתה שלי. הם לא איזה סוג של סכינים טורקים אקזוטיים; רק סכיני לינולאום. זה נותן תחושה שהחבר'ה האלה יכולים להסתובב ברחובות עם הסכינים הללו, ואם אי-פעם הם יתפסו הם יוכלו לומר, "אנחנו בסך הכל עובדים בחיתוך לינולאום".
הפצה
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-8 בספטמבר 2007, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, שם זכה בפרס הקהל עבור הסרט הטוב ביותר. הסרט הופץ בהפצה מצומצמת ברוסיה ב-13 בספטמבר 2007.
בארצות הברית ובקנדה הופץ הסרט תחילה בהפצה מצומצמת ל-15 בתי קולנוע, ב-14 בספטמבר וגרף 547,092$. ב-21 בספטמבר 2007 החלה הפצת הסרט בצורה נרחבת (הכוללת 1,404 בתי קולנוע), וגרף 5,659,133$. בסופו של דבר הגיעו רוחי הסרט ל-51,202,291$.
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות טובות ברחבי העולם. נכון ליוני 2010 קיבל הסרט בRotten Tomatoes ציון חיובי של 89%, בהתבסס של 186 ביקורות. ב-Metacritic קיבל הסרט ניקוד של 82 מתוך 100, מבוסס של 35 ביקורות.
רוג'ר איברט בשיקגו סאן-טיימס נתן לסרט ציון של 4 מתוך 4 וכתב "סימנים של כבוד אינו מותחן רגיל כשם שקרוננברג אינו במאי רגיל". הוא הוסיף כי סצנת הלחימה בוימה ב"אותו סטנדרט שהוצב בקשר הצרפתי. שנים מהיום תשמש סצנה זו כאמת מידה".
פספודרמה
פספודרמה (שם מדעי: Psephoderma; מילולית: "עור חצץ") הוא סוג של זוחל ימי נכחד מקבוצת הזאורופטריגיים שחי בתור הטריאס ודמה במראהו לצב ים, אף שאין לו קשר עם הצבים. הוא היה קרובו של הפלקודוס ושל ההנודוס. הוא אחד מאחרוני הפלקדונטים שהיו בעולם והוא נכחד לפני 201 מיליון שנה.
מאפיינים
זוחל קדום זה נמצא ב-1858 באזור אנגליה והרי האלפים. שני מיני הסוג קיבלו את שמם הספציפי בהתאם לאזור גילוים.
אורכו של היצור הגיע ל-180 סנטימטר. במראהו הוא דמה לצב והיה בעל גולגולת שטוחה בעלת מקור שקוע שבתוכו שיניים דמויות מטבעות ששימשו לכתישת רכיכות ימיות כמו צדפות. ליצור היה שריון שפוצל לשניים כשחלקו הקדמי נמצא לפני הצלעות והיה רחב ובעל קפלים ובקצהו היו מעט קוצים והחלק האחרוני היה צר יותר ונמצא באזור הירכיים. מאחוריו היה זנב ארוך (עד 80 ס"מ) ששימש להיגוי. הרגליים היו קצרות וחסרות קרומים.
זוחל זה שט במימי הטריאס של אירופה וניזון מרכיכות שונות בפיו המוזר. הוא היה איטי יחסית והסתמך על שריונו כדי להימנע מתקיפה.
פנתר בלמואידס
פנתר בלמואידס (שם מדעי: Panthera balamoides) הוא מין נכחד מהסוג פנתר, שחי בתקופת הפליסטוקן באמריקה הצפונית. המאובנים שלו התגלו בחצי האי יוקטן שלפני 13,400 שנה מהיום. הממצאים התגלו בידי חוקר המערות התת-מימיות חרונימו אבילאס (Jerónimo Aviles). המין תואר בשנת 2019 על סמך ממצאים שהתגלו בתוך סנוטה בטולום שבקינטנה רו, מקסיקו. ממצאיו כללו רק שליש מהמפרק של עצם הזרוע שהשתייכו כנראה לסוג של פנתר. ואולם ב-2019 כמה חוקרים סברו שייתכן שמדובר על עצם של דוב ענקי - הארקטותריום, אשר היה טורף היבשה הגדול מעולם, ומאובניו התגלו הן באמריקה הצפונית והן באמריקה הדרומית אליה היגר וגם בחצי האי יוקטן. אם סברה זה נכונה היא הופכת את המין ללא רלוונטי.
פנתר זה היה כנראה קרוב ליגואר, אך היה קטן ממנו והיה יכול לטפס על עצים ביעילות כמו נמר. עם זאת המבנה הוא של טורף עוצמתי יותר המזכיר מעט יגואר או אריה.
האזור בו נמצא הפנתר היה אזור של סוואנה שהיה עשיר בצמחייה וכלכל מינים רבים של יונקים כמו פרסתנים, דלשינאים גדולים ואף פילאים קדומים. ייתכן שאלה שימשו מזון לפנתר הגדול. הוא כנראה צד ממארב מוסווה והשתמש בעוצמתו כדי להפיל טרף ולנשוך אותו בצווארו. הוא חי לצד טורפים גדולים נוספים כמו זאב בלהות, דוב הבולדוג והסמילודון.
נפתלי הרץ וייזל
נפתלי הֶרְץ וַייזֶל (לעיתים ויזל; שמו הלועזי: הארטוויג וסלי, Hartwig Wessely; בראשי תיבות: נה"ו, רנה"ו או רנ"ו; ה' בטבת ה'תפ"ו – אור לא' באדר ב' ה'תקס"ה, 9 בדצמבר 1725 – 28 בפברואר 1805) היה בלשן ומשורר עברי, מאבות תנועת ההשכלה היהודית. חיבורו "דברי שלום ואמת", שעניינו שינוי מקיף בחינוך היהודי, עורר פולמוס סוער בין המשכילים הראשונים ובין רבני קהילות באירופה. מחזור השירים שחיבר על דמותו של משה, "שירי תפארת", השפיע על כמה דורות של משוררים אחריו, וחלק מן החוקרים רואים בו את ראשיתה של הספרות העברית החדשה.
נעוריו וראשית דרכו
משפחתו של נפתלי הרץ הייתה משפחת סוחרים יהודית בשם רייז, שמוצאה במחוז פודוליה שבפולין. בעקבות פרעות ת"ח ת"ט ב-1648 עברה המשפחה לקרקוב ואחר כך לאמסטרדם. לאחר שצברה המשפחה הון במסחר היא עברה לעיירה שבגרמניה. על שם העיירה שונה שם המשפחה לווייזל או לווסלי (Wessely). לרגל עסקי המסחר שלה ובשל הקשרים הכלכליים שפיתחה עם מלך דנמרק עברה המשפחה להמבורג, שם נולד נפתלי הרץ ליששכר בר בן יוסף חיים וייזל ב-9 בדצמבר 1725. בילדותו עברה המשפחה לקופנהגן, שם סיפק אביו סחורה ומוצרים למלך, ושם החל נפתלי הצעיר לקבל חינוך יהודי מקובל: לימודי תורה ותלמוד. ב-1735 בא המדקדק שלמה זלמן הנאו לקופנהגן, ואביו של נפתלי הרץ שכר אותו כמורה פרטי לבנו. בהשפעתו של הנאו החל נפתלי הרץ להתעניין בדקדוק עברי וממנו גם קיבל את הנטייה לפרוץ מתחומי הלימוד היהודי המסורתי ולהתעניין בהיסטוריה, בגאוגרפיה, בטבע ובמתמטיקה. הוא החל לקרוא בספרי מדע עבריים מימי הביניים, ואף למד לשונות זרות ובהן גרמנית וצרפתית. הוא גם למד בישיבות של גדולי התורה, בהן בישיבתו של רבי יהונתן אייבשיץ, ורכש בקיאות בתלמוד, בהלכה ובאגדה. ב-1742, בגיל שבע-עשרה, הגיע לידיו התנ"ך בתרגומו לגרמנית של מרטין לותר, ושם קרא גם את הספרים החיצונים. הוא החליט לתרגם את הספר החיצוני "חכמת שלמה" לעברית, ואף הוסיף לו פירוש קצר שלימים הרחיב אותו לחיבור בשם "רוח חן". התרגום כתוב על טהרת העברית המקראית; נורמה זו של שימוש בלשון המקרא בלבד (שאותה רכש גם מהנאו, שתיקן את לשון הסידור כך שתתאים לה) ליוותה עוד שנים ארוכות את העברית של תנועת ההשכלה.
ברלין
באמסטרדם הגיע נפתלי הרץ לעצמאות כלכלית, ופתח בית מסחר משל עצמו. ב-1769 חזר לקופנהגן, ונשא שם אישה בשם שרה בת מנחם. אחר כך הורע מצבו הכספי, וב-1774 עבר לברלין לנהל את בית המסחר של יוסף פייטל אפרים (בנו של היינה פייטל אפרים).
עוד לפני שבא לברלין עמד בקשרי מכתבים עם משה מנדלסון. הוא שיבח את ספרו של מנדלסון, פיידון, והציע לתרגם אותו לעברית. משבא לברלין העמיקה הידידות ביניהם, אף על פי שנפתלי הרץ היה שמרן יותר בדעותיו ובהשכלתו ממנדלסון. ב-1775 פרסם את ספרו השני, "יין לבנון", שהוא פירוש בלשני על מסכת אבות, ועליו קיבל הסכמות מלאות שבחים מרבי יחזקאל לנדא מפראג בעל "הנודע ביהודה" ורבי דוד טבל מליסה, שעתידים היו לרדוף אותו בהמשך ימיו. את הפירוש הרחב "רוח חן" על "חכמת שלמה" הוציא ב-1780, ועליו כבר לא הופיעו הסכמות של רבנים (כנראה בגלל ההתנגדות לעיסוק בספרים החיצונים). ב-1778 יצא לאור הכרך של התרגום והביאור של מנדלסון לספר שמות, ובראשו הקדים נפתלי הרץ שיר בשם "מהלל רֵע", ובו דברי שבח על מנדלסון וביקורת על החינוך היהודי בן הזמן. נפתלי הרץ התרעם על כך שאין מלמדים את הילדים מקרא (לבד מחומשי התורה) ולא דקדוק ופירוש המילים בעברית.
באותן שנים ירד בעל בית המסחר שלו מנכסיו, ונפתלי הרץ פוטר מעבודתו והגיע למצוקה כלכלית. הוא החל לעבוד כמורה לילדים, אולם לא מצא רווחה גם בתחום זה: הורי הילדים האדוקים לא שכרו אותו משום שהיה חדשן מדי לטעמם, והמשכילים לא שכרו אותו משום שהיה שמרן מדי והתנגד לחידושי מחקר הטבע בני הזמן משום שלא הלמו את הפסוקים בספר בראשית. ב-1804 אמר למשכיל איש המבורג, משה מנדלסון-פרנקפורטר, דודו של רש"ר הירש: "הישנים יחשדוני לחדש, והחדשים יחשדוני לישן". באותן שנים החל לעבוד על מילון עברי מקיף, שלא יצא לאור. אז גם חיבר את הפירוש לספר ויקרא בסדרת התרגום והביאור של מנדלסון. הפירוש מקיף ועמוק מאוד, אבל לדעת המבקרים התמקד יתר על המידה בשאלות לשוניות, ובגלל רצונו ליישב את המקראות עם דברי חז"ל הפך מסורבל וארוך. בכל אופן, בזכות הוצאת הפירוש נפתרה בעיית המחסור הכלכלי של נפתלי הרץ.
"דברי שלום ואמת"
ב-13 באוקטובר 1781 הוציא יוזף השני, קיסר הקיסרות הרומית הקדושה, את "כתב הסובלנות" (Toleranzedikt) שלו. המטרה של כתב הסובלנות הייתה להביא למודרניזציה של העם היהודי, ולצורך זה הוענקו ליהודים זכויות רבות ובוטלו איסורים שונים שחלו עליהם, אך גם הוטלו עליהם חיובים חדשים, בפרט בתחום החינוך. בכתב הסובלנות בוטלו חלק מהמסים שנהגו עד אז, הותר ליהודים ללמוד מקצועות שהיו אסורים להם, לנהל בתי עסק, והם לא חויבו עוד ללבוש בגדים מיוחדים; מנגד, הטיל הכתב רשימה ארוכה של הגבלות וגזרות חדשות וישנות על היהודים, ובהן איסור ישיבה באזורים מסוימים באוסטריה, מיסים חדשים, איסור על כתיבת פנקסי הקהילות בעברית או ביידיש אלא רק בגרמנית ועוד. כתב הסובלנות עסק גם בחינוך היהודי: הותר ליהודים ללמוד בבתי הספר המודרניים של המדינה ולפתוח בתי ספר מודרניים משל עצמם שבהם ילמדו בגרמנית.
רוב הציבור היהודי והנהגתו הרבנית קיבלו בספקנות את ההיתרים החדשים, וסברו שהם מיועדים לתועלת הקיסר יותר מאשר לטובתם. אפילו מנדלסון הסתייג מהצו, וחשד – ככל הנראה בצדק – שכוונתו של הקיסר להביא להתבוללות של היהודים ולהמרת דתם לנצרות. אולם נפתלי הרץ ראה ב"כתב הסובלנות" הזדמנות גדולה, ופרסם את החוברת "דברי שלום ואמת", שבה קרא ליהודים לאמץ את התקנות החדשות. לדבריו בחוברת, יש צורך לחזק את לימוד "תורת האדם", כלומר המדעים הכלליים – מדעי החברה ומדעי הטבע – כדי ש"תורת ה'", כלומר התורה והמצוות, יסתמכו עליהם. לשיטתו, בגלל הצרות והרדיפות עזבו היהודים את לימוד החכמות החיצוניות ואפילו את לימוד הדקדוק והתנ"ך, וכעת באה להם הזדמנות לערוך רפורמה בחינוך היהודי ולהחזיר לימודים נחוצים אלה לעולמם:
לשם לימוד "תורת האדם" צריכים היהודים גם ללמוד גרמנית, כדי שיוכלו ללמוד את המדעים כראוי. סדר הלימודים צריך להיות מדורג, ולימודי המקרא חייבים להיות השלב הבסיסי בלימודו של כל ילד. מצד שני, לא כל ילד חייב ללמוד תלמוד; מי שיכולתו אינה מספיקה לתלמוד די שילמד מקרא, משנה וידיעות כלליות וייעשה סוחר או בעל מלאכה. נפתלי הרץ לא יצא בחוברת נגד הרבנים או התלמוד, כמו המשכילים בזמנו ובזמן שאחריו, אבל מכיוון שלרוב הרבנים באירופה באותו זמן לא הייתה כל השכלה כללית, הייתה בדבריו קריאת תיגר גדולה על העולם הרבני, שהתמצתה בדברים שציטט מוויקרא רבה:.
וייזל קרא ב"דברי שלום ואמת" את הקריאה המרכזית של ההשכלה: היה גם אדם! לא מספיק להיות תלמיד חכם ולשקוע רק בלימוד התלמוד. יש לפתח גם את הידע הכללי. מאוחר יותר אימץ יל"ג את הרעיון בשירו "הקיצה עמי" והפיק את הסיסמה שרבים מהמשכילים תמכו בה: "היה אדם בצאתך, ויהודי באהליך".
החוברת "דברי שלום ואמת" הציתה את המערכה הראשונה בתולדות מלחמת התרבות היהודית, גורס פיינר, לא רק משום שהיא היוותה איום על החינוך היהודי. שהרי לא היה זה האיום היחיד על הדת במאה ה-18; היו המיסטיקנים המשיחיים, דוגמת שבתאי צבי, הכפירה הרציונליסטית והנטורליסטית האירופית, ובייחוד זו היהודית, החילון בדפוסי החיים של היהודים והפעילות של הסטודנטים והרופאים בני ההשכלה המוקדמת, דוגמת יהודה בן מרדכי הורביץ. כל אלו כאילו קראו תגר על היהדות האורתודוקסית. החידוש של וייזל, לדעת פיינר, שווייזל לא הסתפק בכך שהמליץ על חילון החינוך והעמיד את התלמוד כשווה לשאר המקצועות, כביכול, אלא גם בכך שהוא הוציא את דבריו לא כספר, כשאר המשכילים, אלא כחוברת, שהיוותה מעין תחליף של "דרשנות משכילית" לעומת הדרשנות המסורתית.
לא בכל מקום התקבלה החוברת בביקורת; בקהילת טריאסטה שבאיטליה חזקו את ידיו של נפתלי הרץ ואף פתחו בית ספר ברוח דבריו. הוא שלח להם איגרת, שאחר כך פרסם אותה בשם "רב טוב לבית ישראל", ובה מיתן במקצת את דבריו, והבהיר שלא הייתה כוונתו שלימוד התורה יהיה טפל ללימוד החכמות החיצוניות. הוא קיבל מכתבים שבהם הסכמה לשיטתו גם מרבני קהילות נוספים באיטליה, אם כי היו חכמים באיטליה שהסתייגו משיטתו, כדוגמת ר' ישמעאל הכהן, רבה של מודנה. רב העיר ברלין, צבי הירש לוין, החל בהליכים לגירוש נפתלי הרץ מן העיר, ואולם מנדלסון פנה לשלטונות שהבטיחו את הגנתם. דוד פרידלנדר ומשכילים נוספים עוררו פרובוקציות כנגד הרבנים על רקע הפולמוס, נראה שלא ברצונו של נפתלי הרץ; פרידלנדר אף תרגם את "דברי שלום ואמת" לגרמנית. בנו של הרב לוין, שאול ברלין, שהיה בעצמו רב קהילה אבל גם משכיל בסתר, חיבר בעילום שם סאטירה לגלגנית על העולם הרבני בשם "כתב יושר", שנועדה להגן על "דברי שלום ואמת", אך נדפסה רק אחרי מותו של ברלין ב-1794. נפתלי הרץ מצדו כתב עוד שתי איגרות, "עין משפט" ו"רחובות", להשיב על טענותיו של ר' דוד טעביל, אבל באיגרת האחרונה הוא כבר מכיר בכך שהשינוי שקיווה לו לא התחולל:. הוא מצדו עזב את הפולמוס בין הרבנים והמשכילים ופנה לעסוק ביצירה ספרותית.
"שירי תפארת"
ב-1785 הוציא נפתלי הרץ לאור את "ספר המידות", העוסק במוסר ובחכמת הנפש, ובו מעט מתפיסות המוסר שהתעוררו באותן שנים באירופה. בזמן העבודה על הספר, ב-1783, מתה אשתו, ומאז ועד סוף חייו עבד על יצירתו הגדולה "שירי תפארת".
"שירי תפארת" הוא אפוס שירי על תקופת המקרא העוסק בדמותו של משה. יש בו שישה חלקים ושמונה-עשר שירים. החלק הראשון יצא לאור ב-1789, ארבעת החלקים הבאים יצאו ב-1802, והחלק האחרון יצא רק לאחר מותו, ב-1829. כנראה התעורר לחיבור היצירה בעקבות עיסוקו בספר שמות, וגם מתוך היצירות התנ"כיות שחיברו המשוררים הגרמנים באותה תקופה: המשורר הגרמני פרידריך גוטליב קלופשטוק פרסם בין השנים 1748–1773 את Messiade ("שירת המשיח"), פואמה גדולה על ישו, וכנגדה חיבר נפתלי הרץ את "שירי תפארת", שהם Moseide ("שירת משה"). השירים נכתבו – לראשונה מחוץ לשירת יהודי איטליה – במשקל הברתי, ומשקל זה שימש את משוררי ההשכלה הבאים עד תקופת התחייה.
מצד תוכנם משקפים השירים את גדולתו של משה, ומתארים גם את ההומניות שלו. הם עוסקים בקורותיו של משה ועם ישראל מהולדת משה עד מעמד הר סיני. יש בהם גם רעיונות פסיכולוגיים וגם רמיזות אקטואליות ובקשת גאולה רוחנית ומדינית ליהודים. נפתלי הרץ עצמו כתב שמטרתו בכתיבת השירים לא הייתה ליצור יצירה פיוטית חדשה, אלא לבאר את המקראות ו"לקרב הבריות לתורה בנעימת השיר". הוא ממשיך את דרכו השמרנית מבחינה דתית, וכמעט שאין בשירים עניינים שלא נזכרו במדרשי חז"ל או אצל הפרשנים. "שירי תפארת" עשו רושם גדול מיד עם צאתם, ותורגמו לצרפתית ולגרמנית.
נפתלי הרץ נותר כל חייו על התווך שבין עולם ההשכלה ועולם המסורת. בהופעתו החיצונית נראה כמשכיל אירופי בן הזמן, אולם מצד שני המשיך לשמור מצוות, וכשפנו אליו עורכי עיתון המשכילים "המאסף" שיכתוב אצלם, הסכים רק בתנאי שלא יתפרסמו בעיתון "שירי עגבים", לא יהיה עיסוק במיתולוגיה היוונית ולא ייכתבו דברי לגלוג וסאטירה על המסורת היהודית. בעת זקנתו הוצעה לו משרת רבנות בקהילה הפורטוגזית בלונדון (נפתלי הרץ רחש מאז ימיו באמסטרדם נטייה חיובית ליהדות הספרדית, ואף העדיף את ההגייה הספרדית של העברית), אך הוא סירב להצעה.
בברלין כתב עוד מספר שירים, בין השאר שירי הזדמנות לרגל אירועים בחיי הנסיכים והקיסרים האירופאיים בני הזמן, פרסם יצירות ב"המאסף" והשאיר עוד כמה ספרים בכתב יד. ב-1804 עבר לעיר המבורג, ושם עוד כתב ודרש דרשות בציבור. ב-28 בפברואר 1805 הלך לעולמו ונקבר בבית הקברות של הקהילה הספרדית באלטונה.
הערכת דמותו
את הגישות השונות בין ההיסטוריונים על משמעותו של פולמוס "דברי שלום ואמת" סיכם ההיסטוריון משה סמט:
סמט עצמו נוטה להמעיט בעוצמתו של הפולמוס, ולדבריו, כעבור כמה שנים כבר התייחסו הרבנים לווייזל כאל אדם כשר כבתחילה, ואף שבחו אותו ואת ספריו.
בעולם האורתודוקסי ממשיכות שתי הגישות המנוגדות ביחס אל וייזל עד המאה ה-21: רבים מן הרבנים מתייחסים אליו כאל רשע ואוסרים על עיון בספריו. בשנות התשעים של המאה העשרים התפרסמה בכתב העת החסידי "קובץ בית אהרן וישראל" סדרת מאמרים על אודות רבנים שהפליגו בגנותו. חסידי ברסלב מחזיקים במסורת שלפיה כתב יד של גרסה אחרת של הספר "יין לבנון", ובו דברי כפירה מפורשים, הושלך לאש על ידי רבי נחמן מברסלב. הרב דוד טעביל מליסא, שהיה בין המסכימים לספרו "יין הלבנון", התבטא נגדו בחריפות ואמר שמלכתחילה הסכים רק בגלל הפצרת רבני קהילתו.
לעומת זאת, רבנים ומחברים רבים ציטטו מדבריו של נפתלי הרץ, ובהם למשל רבי ישראל ליפשיץ בעל "תפארת ישראל", הרש"ש, יעקב צבי מקלנבורג בעל הכתב והקבלה, הרש"ר הירש, המלבי"ם בכמה מקומות בפירושו וכן גם רבי דוד צבי הופמן. גם הראי"ה קוק ובנו הרצי"ה הזכירו את וייזל. תלמיד הראי"ה, הרב דוד כהן (הנזיר) התייחס בשיעוריו למורכבות ביחס לוייזל ואף העיד מה ששמע אודותיו באופן אישי מרבו החפץ חיים ומרבו הראי"ה קוק. מהדורות חדשות של ספריו יצאו לאור בהוצאות תורניות במאה העשרים ובראשית המאה ה-21.
אצל המשכילים במאה ה-19 נחשב וייזל כאחד מאבות תנועת ההשכלה, ביחד עם מנדלסון. "שירי תפארת" שלו נפוצו בין אנשי תנועת ההשכלה באירופה בעשרות השנים הבאות, בין השאר בגלל תפיסות ההשכלה המשוקעות בהם, ונכתבו עליהם דברי שבח רבים. מנגד באה גם ביקורת על יבשותם ואורכם של השירים. את הערכת שירתו של נפתלי הרץ סיכם במאה העשרים ח"נ ביאליק:
אצל חוקרי הספרות העברית קיימות שתי גישות הדנות בשאלה מתי החלה הספרות העברית החדשה. גישה אחת רואה במחזות של רבי משה חיים לוצאטו את נקודת הפתיחה. לעומתה, מחשיבה הגישה השנייה (בין השאר יוסף קלוזנר וברוך קורצווייל) את רמח"ל כשריד אחרון לתקופת היצירה של המקובלים במאות ה-15–17, ולא כפתיחתה של התקופה הבאה. היוצר העברי הידוע הבא אחרי רמח"ל הוא משה מנדלסון, אבל יצירתו של מנדלסון ברובה הייתה בגרמנית, וכתיבתו העברית לא המשיכה אחריה מורשת של יצירה. לעומתו נפתלי הרץ כתב עברית בלבד, ו"שירי תפארת" שלו השפיעו על הספרות העברית עוד עשרות שנים אחרי מותו; רבים ממשוררי ההשכלה, ובהם שלום הכהן, מאיר הלוי לטריס, אד"ם הכהן ואפילו יל"ג ראו עצמם כיורשיו וכממשיכי דרכו. מטעמים אלו קבעו קלוזנר וקורצווייל שנפתלי הרץ הוא אשר פתח בחיבורו "דברי שלום ואמת" את עידן הספרות העברית החדשה.
הנצחתו
על שמו של נפתלי הרץ וייזל נקרא רחוב בתל אביב.
גליקוזיד
גליקוזיד הוא חומר כימי המורכב ממולקולת חד סוכר או רב סוכר המחוברת לשייר כימי אחר שאינו סוכר. מולקולת הסוכר מחוברת דרך הפחמן האנומרי למולקולה אחרת דרך קשר O-גליקוזידי (קישור לאטום חמצן), S-גליקוזידי (קישור לאטום גפרית) או N-גליקוזידי (קישור לאטום חנקן). החלק הסוכרי במולקולת הגליקוזיד נקרא גליקון והשייר נקרא אגליקון או גנין. לגליקוזידים תפקידים שונים ומגוונים בצמחים ובחיות. צמחים רבים מאחסנים חומרים כימיים חשובים בתאים בצורת הגליקוזיד שאינה פעילה מבחינה כימית. כאשר הצמח נזקק לחומר הוא מגיב את הגליקוזיד עם מים בנוכחות אנזים ספציפי, הגליקון מוסר מהמולקולה ונותר האגליקון הפעיל כימית. בחיות מתרחש תהליך הפוך: הגוף מצמיד שייר סוכרי (במקרים רבים חומצה גלוקורונית, נגזרת של גלוקוז) לחומר רעיל כלשהו וכך יוצר גליקוזיד אשר אינו רעיל ושיכול להיות מופרש בקלות מן הגוף.
רוברט ג'ון בריידווד
רוברט ג'ון בּרֵייְדְווּד (באנגלית: Robert John Braidwood; 29 ביולי 1907 – 15 בינואר 2003) היה ארכאולוג אמריקאי. מהמשפיעים והמעצבים במחקר העידן הפרה-היסטורי והמהפכה הנאוליתית.
ביוגרפיה
בריידווד, בן למשפחה ממוצא סקוטי, נולד בדטרויט, מישיגן. את נעוריו העביר בלימודים ועבודה במספר בתי עסק, בהם בית המרקחת של אביו ונגריה.
בשנת 1929 סיים מסלול אקדמי בנושא אדריכלות באוניברסיטת מישיגן. הוא חזר לאוניברסיטה כדי ללמוד אנתרופולוגיה והיסטוריה עתיקה, וסיים את לימודיו עם תואר שני בשנת 1933. בזמן לימודיו הצטרף למשלחת לתל עוּמָר, וכאשר סיים את לימודיו חבר למשלחת המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו לעמק אמוק שבסביבת אנטיוכיה. הוא עבד באזור ביסודיות רבה ובחדשנות ניכרת לאורך השנים 1933–1938. עם התלים שנחפרו על ידיו נמנים צָ'טַלהויוּק, קוּרְדוּ, תל טאיינאט ודָחַבּ. בשנים הללו גם פגש מחדש את לינדה שרייבר, עמה למד באוניברסיטת מישיגן, ונישא לה בשנת 1937. בני הזוג עבדו יחדיו שנים רבות. בשנות מלחמת העולם השנייה עבד בתוכנית מיפוי מטאורולוגי עבור חיל האוויר האמריקני.
בשנת 1942 סיים דוקטורט בספרות ומזרחנות באוניברסיטת שיקגו, ולאחר שלוש שנים הפך לחבר פקולטה מן המניין במחלקה לאנתרופולוגיה ובמכון האוריינטלי. השפעה ניכרת על בריידווד הייתה לוויר גורדון צ'יילד ועיסוקו במעבר מחברת ציידים-לקטים לתרבות מבוססת חקלאות, המהפכה הנאוליתית. בשנת 1947 החל בריידווד את החפירות באתר העיראקי ג'רמו בחיפוש אחר עדות ארכאולוגית להיסטוריה של ייצור המזון והמעבר לחברות חקלאיות. בריידווד היה חלוץ בתחום, והראשון לנסות למלא את הפער התאורטי שהותיר צ'יילד בממצאים מהשטח. החפירה בג'רמו הייתה ממומנת היטב ונערכה באופן מקצועי ביותר; בריידווד היה מהראשונים לשלב מחקר ארכאובוטני, ארכאוזואולוגי וגאוארכאולוגי בחפירות. נוסף לכל אלה עמד לרשותו של בריידווד כלי חדיש בעולם הארכאולוגיה: תיארוך פחמן-14.
בג'רמו נערכו שלוש עונות חפירה: 1948, 1950–1951, 1954–1955. עונות חפירה עתידיות בוטלו, למורת רוחו של בריידווד, בשל מהפכת 14 ביולי 1958 אשר הדיחה את שלטון השושלת ההאשמית במדינה. אף על פי כן, המחקר באתר הניב מידע שמושי, ואף זיכה את זוג הבריידוודים במענק מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע (NSF) - אחת המענקים הראשונים שהוענקו בתחום מחקרם. יתרה מזאת, החפירות באתר אשר החלו על בסיס "תאוריית נווה המדבר" של צ'יילד, הובילו את בריידווד לניסוח "תאוריית אזור הגלעין" שגרסה כי ראשית הביות אירעה במדרונות ההרריים של הסהר הפורה. הזוג חקר מספר אתרים פוטנציאליים באיראן, אולם הצעה לניהול החקר הפרהיסטורי הטורקי משכה את תשומת לבם. הבריידוודים, יחד עם הארכאולוג הטורקי חָלֶתּ צָ'מְבָּל, ניהלו את הפרויקט המשותף אוניברסיטת שיקגו ואוניברסיטת איסטנבול באתר צ'איאונו.
האתר נחפר לראשונה בשנת 1964 והתגלה כעתיק מג'רמו. יושבי האתר זוהו כקדומים שבחקלאי אנטוליה וחקירתם סייעה למילוי הפער התאורטי שיצרו מבשרי חקר התקופה. החפירות באתר נוהלו בשיתוף פעולה בין ארכאולוגים רבים, מומחים שונים וחופרים ממדינות רבות. הבריידוודים חדלו מלחפור באתר בשנת 1988.
רוברט ג'ון בריידווד, פרופסור אמריטוס ותושב להפורטה, אינדיאנה, נפטר ביום רביעי 15 בינואר 2003 בבית החולים של אוניברסיטת שיקגו, והוא בן 95; אשתו, לינדה שרייבר בריידווד, נפטרה שעות ספורות אחריו, בגיל 93.
הדרוזאורוס
הדרוזאורוס (שם מדעי: Hadrosaurus; משמעות השם: "לטאה שרירית/עבה") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת ההדרוזאוריים שחי בתקופת הקרטיקון באמריקה הצפונית.
מאפיינים
הממצאים הראשונים של הדינוזאור כללו עצמות רגליים וידיים, אגן, כמה חוליות ועצמות שיניים. לא נמצאו עצמות גולגולת שלמות אך מעריכים שהיא הייתה דומה לגולגולת של הדרוזאורים נוספים כמו האדמונטוזאורוס וצורתה כשל "מקור ברווז". בתוך גולגולת זו היו מעל 1,400 שיניים שטוחות שהתאימו לטחינת צמחייה קרקעית. ההדרוזאורוס תואר ב-1858 בידי החוקר ג'וזף ליידי והוא כלל מין אחד - Hadrosaurus foulkii. ההדרוזאורוס נחשב להדרוזאור פרימיטיבי יחסית והוא משויך לתת-משפחה עצמאית - Hadrosaurinae.
ככל הנראה זה היה יצור איטי ורגוע שחי בעדרים שננדו לאורך החופים והמישורים ומשכו טורפים.
בתרבות
ההדרוזאורוס הופיע במספר סרטים וסדרות טלוויזיה, לעיתים כשהוא מבלבל עם דינוזאור קרוב אחר:
מצודת קוויבק
מצודת קוויבק (בצרפתית: Citadelle de Québec) היא מצודה צבאית הממוקמת בראש קפ-או-דיאמן בעיר העתיקה של קוויבק סיטי בפרובינציית קוויבק שבקנדה.
המצודה משמשת בית מגורים רשמי של בית המלוכה הקנדי ושל המושל הכללי של קנדה. בסמוך למצודה נמצא בניין הפרלמנט.
היסטוריה
המצודה הראשונה באתר נבנתה בסמוך למישורי אברהם במהלך המאה ה-17 בהוראת לואי דה בוד (Louis de Buade). תוכנית מפורטת יותר לביצורים הוכנה על ידי המהנדס הצבאי ז'אק לאבאס דה נרה באישור סבסטיין לה פרסטרה דה וובאן בשנת 1701.
לאחר כיבוש לואיסבורג בשנת 1745 נערכו במצודה שיפוצים והורחבו ביצוריה על פי תוכניות של המהנדס הצבאי גספאר-ז'וזה שוסרגו דה לרי.
צורתה הנוכחית של המצודה (צורת הכוכב) נבנתה על ידי השלטונות הבריטיים בין השנים 1820–1831 על פי תוכניות של המהנדס הצבאי המלכותי אליאס ווקר דרנפורד. תוכנית זו שילבה בתוכה חלקים מהמצודה הצרפתית של 1745. מטרת הביצורים שנבנו הייתה לנצל את הגובה האסטרטגי של כף דיאמונד למקרה של מתקפה אמריקאית, או מרד של התושבים הצרפתית של קוויבק.
פרדריק המילטון-טמפל-בלקווד אשר כיהן כמושל הכללי של קנדה בשנים 1872–1878 קבע במצודה את מגורי המושל הכללי, ומדי שנה מתגורר בה מאז המושל הכללי מספר שבועות בשנה (יתרת הזמן המושל מתגורר באחוזת רידו).
בשנת 1943 נערכה במצודה ועידת קוויבק, וועידה נוספת בשנת 1944, בהן נכחו וינסטון צ'רצ'יל, פרנקלין דלאנו רוזוולט וויליאם ליון מקנזי קינג ונדונה האסטרטגיה של הממלכה המאוחדת, קנדה וארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
המבצר הוא בסיס האם של הרגימנט המלכותי ה-22 של הכוחות המזוינים של קנדה מאז 1920.
רביעיית אביב
רביעיית אביב היא רביעיית מיתרים ישראלית, שהוקמה בשנת 1997.
חברי הרביעייה בעת ייסודה היו:
הנגנים השתלמו בנגינת מוזיקה קאמרית אצל חברי רביעיית אלבן ברג בקלן שבגרמניה. כל ארבעת החברים ברביעיית אביב זכו במלגות מטעם קרן התרבות אמריקה ישראל.
הרביעייה זכתה בתחרויות בינלאומיות שונות באירופה ובאוסטרליה. היא מרבה לצאת לסיורי קונצרטים בעולם והופיעה בארצות הברית, קנדה, דרום אמריקה, דרום אפריקה ובסין.
בישראל הופיעה הרביעייה בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, בפסטיבל ישראל ובפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון.
הרביעייה מקיימת סדרת קונצרטים במוזיאון תל אביב לאמנות ומארחת בה אמנים מחוץ לארץ. כמו כן הקליטה על גבי תקליטורים שמונה מרביעיות המיתרים מאת דמיטרי שוסטקוביץ'.
משנת 2014 הרכב הרביעייה הוא:
סרגיי אוסטרובסקי, כינור ראשון.
פיליפ וילאפרנקה, כינור שני.
נעמי ביאלוברודה, ויולה.
דניאל מיטניצקי, צ'לו.
דיסופסאליס
דיסופסאליס (שם מדעי: Dissopsalis) הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת ההאיניילוריים שבסדרת הקראודונטים, אשר היה קרובו של ההאיניילורוס. סוג כולל 2 מינים: Dissopsalis pyroclasticus שהתגלה בקניה ותוארך לאמצע תקופת המיוקן ו-Dissopsalis carnifex שחי באסיה באמצע ובסוף המיוקן ונתגלה בפקיסטן, הודו וסין. הסוג הוגדר ב-1910 בידי החוקר הבריטי גאי אלקוק פילגרים.
הדיסופסאליס היה אחרון הקראודונטים שחיו מעולם, אם כי היה קרוב בתקופתו להאינדון מהמין Hyaenodon weilini שגם חי לקראת סוף המיוקן בסין. עם זאת ההאינדון נכחד מעט לפני סוף המיוקן והדיסופסאליס שרד קצת אחריו.
הוא היה יונק מעט קטן יותר מקרוביו והגיע לאורך 1.2 מטר, לגובה 50 סנטימטרים ולמשקל של 30 עד 40 קילוגרם בממוצע. הוא היה בעל רגליים קצרות יחסית שמנעו ממנו לרוץ היטב אך היה בעל לסתות גדולות עם ניבים חדים וארוכים בקדמת הלסת וטוחנות גדולות ורחבות שעזרו לו לרסק טרף ביעילות. ייתכן שהיה אוכל נבלות שגנב טרף של טורפים אחרים.
עם זאת הוא הפסיד בתחרות עם יונקים מסדרת הטורפים שהיו מומחים בציד ממנו. בנוסף אולי הוא נכחד עקב שינויי אקלים גדולים שהתחוללו בסוף המיוקן וגרמו להתייבשות גדולה ולהתקררות אזורים רחבים בעולם.
טיפול בחמצן
טיפול בחמצן הידוע גם בשם חמצן משלים, הוא השימוש בחמצן כטיפול רפואי. טיפולים אלה יכולים להיות מיועדים למחלות, המתאפיינות באחוז נמוך של חמצן בדם, הרעלת פחמן חד-חמצני, כאבי ראש, ועל מנת לשמור על כמות מספיקה של חמצן, תוך מתן שאיפות הרדמה.טיפול בחמצן לטווח ארוך יכול להיות יעיל לאנשים עם אחוז חמצן נמוך, כגון אנשים שסובלים ממחלת ריאות חסימתית כרונית או סיסטיק פיברוזיס. החמצן יכול להינתן במספר דרכים, כולל צינורית האף, מסיכת פנים ובתוך חדר היפרברי.
חמצן נדרש למטבוליזם התא הטבעי. ריכוז גבוה מהריכוז התקין עלול לגרום להרעלת חמצן שעלול להוביל לנזק לריאה או לגרום לכשל נשימתי. ריכוזי חמצן גבוהים אף מגדילים את הסיכון לשריפות, במיוחד בזמן עישון, וללא לחות, גם יכולים לייבש את האף. רוויה החמצן המומלצת בטיפול תלויה במצב המטופלים. ברוב התנאים מומלצת רוויה של 94-96%, ואילו לאלה שבסיכון של פחמן דו תחמוצת מומלצת רוויה של 88-92%, ולאלה שעם חד תחמוצת הפחמן או דום לב מומלצת רוויה גבוהה ככל האפשר. האוויר בדרך כלל מורכב מ 21% חמצן ואילו טיפול בחמצן יכול להעלות את אחוזו החלקי של החמצן באוויר עד ל-100%.
השימוש בחמצן ברפואה החל להיות נפוץ סביב 1917. טיפול בחמצן נמצא ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי, מהתרופות היעילות ביותר והבטוחות ביותר במערכת הבריאות. חמצן ביתי יכול להיות מסופק על ידי מכלי חמצן או מכשיר חמצן. טיפול בחמצן הוא אחד הטיפולים הנפוצים ביותר שניתנים בבתי חולים במדינות המפותחות.
שימושים רפואיים
החמצן משמש לטיפול רפואי הן במקרים כרוניים והן במקרים חריפים. ניתן להשתמש בו במתאר בית החולים, מתאר טיפולי טרום אשפוזי, או כטיפול ביתי.
תנאים כרוניים
שימוש נפוץ בחמצן נעשה אצל חולים עם מחלת ריאות חסימתית כרונית (COPD), ברונכיטיס כרונית או אמפיזמה, שהן מחלות הנגרמות לרוב בעקבות עישון ארוך טווח. חולים אלו עשויים להידרש לטיפול בחמצן לאורך כל שעות היום או רק בעת החמרה זמנית של מצבם. ההתוויה למתן חמצן אצל חולים הסובלים מ-COPD היא לחץ חלקי של חמצן בעורק (PaO2) של 55 מילימטר כספית או פחות, או רווי חמצן בעורק של 88 אחוז או פחות. מתן חמצן לחולים אלו הוכח כמעלה שרידות ומגדיל את תוחלת החיים.
תנאים חריפים
החמצן נמצא בשימוש נרחב ברפואה דחופה, הן בבית החולים והן בשירותים רפואיים דחופים או במתן עזרה ראשונה מתקדמת.
בסביבת בית החולים, זרם חמצן גבוה משמש למקרים כמו החייאה, טראומה גדולה, אנפילקסיס, דימום גדול, הלם, פרכוס או היפותרמיה.
זה יכול גם לשמש אנשים אחרים שפציעתם או מחלתם הובילה לרמות חמצן נמוכות, אך במקרים כאלה זרימת החמצן צריכה להיות מתונה כדי להשיג רמות רוויה של החמצן, בהתבססות על כמות החמצן בדם שנבדקה. שימוש מופרז בחמצן אצל חולים חריפים מגביר את הסיכון למוות. בשנת 2018 המלצות העיתון הבריטי לרפואה היו שצריך להפסיק טיפול בחמצן אם אחוז הרוויה היה גבוה מ 96% ולא צריך להתחיל טיפול בחמצן אם אחוז הרוויה הוא מעל 90% ועד 93%. החריגים מההצעות האלה הם אלה שעם הרעלת פחמן חד-חמצני, כאבי ראש מקבצי, התקפות של מחלת תאי חרמש ובמקרים של חזה אוויר.
לשימוש אישי, חמצן בריכוז גבוה משמש כטיפול ביתי על מנת למנוע התקפי כאבי ראש מקבציים.
אנשים שמקבלים טיפול חמצן עבור חמצן נמוך בעקבות מחלה חריפה או אשפוז לא צריכים לחדש את המרשם לטיפול בחמצן באופן קבוע, הם יכולים להמשיך את טיפולם ללא הערכה חדשה מהרופא על מצבם. אם האדם התאושש מן המחלה, טיפול נוסף יהיה מיותר ויהווה בזבוז של משאבים.
תופעות לוואי
פרוטוקולי רפואת חירום רבים מצביעים על כך שלא ניתן למנוע טיפול חמצן מכל חולה, בעוד שפרוטוקולים אחרים ספציפיים יותר או זהירים. עם זאת, ישנם מצבים מסוימים בהם טיפול חמצן ידוע שיש לו השפעה שלילית על מצבו של המטופל.
אסור לתת חמצן לחולה הסובל הרעלת פאראקואת אלא אם הם סובלים מצוקה נשימתית חמורה או עצירה נשימתית, משום שזה יכול להגביר את הרעילות. (הרעלת פאראקואת היא נדירה – למשל התרחשו 200 מקרי מוות ברחבי העולם מ 1958 עד 1978). טיפול בחמצן אינו מומלץ לחולים שסבלו מפיברוזיס ריאתי או מנזק ריאות אחר הנובע מטיפול בבליומיסין.
נתינת רמות גבוהות של חמצן לתינוקות גורמות לעיוורון מפני שזה מוביל להתפתחות יתר של כלי דם חדשים בעין ומפריע לראייה. לתופעה הזו קוראים רטינופתיה של פגות (ROP).
לחמצן יש השפעות הקשורות בהיצרות כלי הדם, הפחתת היקפי מחזור הדם נחשב פעם שיש לו פוטנציאל להגדיל את ההשפעות של שבץ. עם זאת, לפי חוק הנרי כאשר חמצן נוסף ניתן לחולה, החמצן הנוסף מתמוסס בפלסמה. זה מאפשר התרחשות פיצוי בכך שהחמצן המומס בפלזמה תומך בנוירונים, מפחית דלקות ובצקת מוחית לאחר שבץ. מאז 1990, רפואה היפרברית שימשה בטיפולים של שבץ על בסיס עולמי. רק במקרים נדירים, היו התקפים למטפלי רפואה היפרברית. עם זאת, בשל חוק הנרי הנזכר למעלה, אין בדרך כלל שום המשך שלילי לאירוע. התקפים כאלה הם בדרך כלל תוצאה של רעילות חמצן. אמנם תת סוכר בדם עשוי להיות גורם תורם, אך גורם זה ניתן להשמדה או הפחתה על ידי ניטור קפדני על תזונת המטופל לפני הטיפול בחמצן.
עזרה ראשונה של חמצן שימשה כטיפול חירום לפציעות צלילה במשך שנים. רקומפרסיה בחדר היפרברי כאשר החולה נושם 100% חמצן היא התגובה הרפואית הבסיסית בבית החולים ובצבא למחלת לחץ דם. ההצלחה של טיפול רקומפרסיה כמו כן הירידה במספר טיפולי הרקומפרסיה הנדרשים נראים אם עזרה ראשונה בחמצן ניתנת בתוך ארבע שעות לאחר העלייה לשטח. ישנן הערכות שחמצן אינו הטיפול היעיל ביותר לטיפול בחולי דקומפרסיה וכי היליוקס יכול להיות חלופה טובה יותר.
מחלת ריאות חסימתית כרונית
הטיפול צריך להיות מיושם בחולים עם מחלת ריאות חסימתית כרונית, כגון אמפיזמה, במיוחד אלה ששומרים פחמן דו-חמצני בגוף (סוג II כישלון נשימתי). חולים אלו עשויים לצבור עוד פחמן דו-חמצני ולהוריד את ה-pH אם סופקו חמצן משלים, דבר שיסכן את חייהם. זה בעיקר כתוצאה מחוסר איזון של איזון אוורור במקרה הגרוע ביותר, ניתנת רמות גבוהות של חמצן בחולים עם אמפיזמה חמורה ופחמן דו-חמצני גבוה עשוי להפחית את קצב הנשימה עד לכישלון הנשימה, עם עליה נצפית בתמותה בהשוואה לאלו שקיבלו טיפול חמצן טיטרציה. עם זאת, הסיכון של אובדן הנעה נשימתית בעל משקל קטן יחסית מול הסיכונים הנובעים מאי נתינת חמצן במצב חירום, ולכן נתינת חמצן במצב חירום מעולם לא התווית. מעבר מטיפול חירום לטיפול סופי, שבו השימוש בחמצן יכול להיות מכויל בקפידה, מתרחש בדרך כלל זמן רב לפני רדוקציות משמעותיות במערכת הנשימה.
מחקר שנערך בשנת 2010 הראה כי טיפול חמצן טיטרטי (ניהול חמצן מבוקר) הוא פחות מסוכן לחולי COPD וחולים אחרים שאינם COPD, עשויים אף הם, במקרים מסוימים, להפיק תועלת רבה יותר מטיפול חמצן טיטרטי.
סיכון אש
מקורות מרוכזים מאוד של חמצן מקדמים בעירה מהירה. החמצן עצמו אינו דליק, אבל תוספת של חמצן מרוכז למדורה מגבירה מאוד את עוצמתה, ויכולה לסייע בשרפה של חומרים (כגון מתכות), שהם יחסית אינרטיים בתנאים רגילים. סיכוני אש ופיצוץ קיימים כאשר מחמצנים מרוכזים וחומרי דלק מתקרבים זה לשני ; עם זאת, יש צורך באירוע הצתה, כגון חום או ניצוץ, כדי לגרום לבעירה. דוגמה ידועה של שרפה אקראית מואצת בחמצן טהור התרחשה בחללית אפולו 1 בינואר 1967 במהלך בדיקה קרקעית ; כתוצאה מכך נהרגו כל שלושת האסטרונאוטים. תאונה דומה נהרג בה הקוסמונאוט הסובייטי ולנטין בונדרנקו בשנת 1961.
חמצן מרוכז יאפשר לבעירה להמשיך במהירות ובאנרגטיות. צינורות פלדה וכלי אחסון המשמשים לאחסון והעברת חמצן גזי וחמצן נוזלי יפעלו כדלק; ולכן עיצוב וייצור מערכות אלה דורש הכשרה מיוחדת כדי להבטיח שמקורות ההצתה ממוזערות. חמצן מרוכז מאוד בסביבה בלחץ גבוה יכול להצית פחמימנים באופן ספונטני כגון שמן וגריז, וכתוצאה מכך תהיה אש או פיצוץ. החום הנגרם כתוצאה מלחץ מהיר משמש כמקור ההצתה. מסיבה זו, כלי אחסון, רגולטורים, צנרת וכל הציוד אחר בשימוש עם חמצן מרוכז מאוד חייב להיות "נקי חמצן" לפני השימוש, כדי להבטיח את היעדר דלקים פוטנציאליים. דבר זה אינו חל רק על חמצן טהור; כל ריכוז גבוה באופן משמעותי מריכוז החמצן באטמוספירה (כ 21%) נושא סיכון פוטנציאלי.
בתי חולים בעלות סמכות שיפוטית, פועלות לפי מדיניות "ללא עישון", אשר למרות הצגתם מסיבות אחרות, תומכות במטרה לשמור על מקורות הצתה במרחק עם צנרת חמצן רפואי. מקורות הצתה של חמצן שנקבו רפואית כוללות נרות, ארומתרפיה, ציוד רפואי, בישול, וונדליזם מכוון. עישון של סיגרים וסיגריות הוא עניין מיוחד. מדיניות זו אינה מבטלת לחלוטין את הסיכון לפגיעה במערכות חמצן ניידות, במיוחד בהיעדר ציות להנחיות.
רפואה אלטרנטיבית
כמה מתרגלי רפואה אלטרנטיבית קידמו "טיפול בחמצן" כתרופה למחלות אנושיות רבות, כולל איידס, מחלת האלצהיימר וסרטן. הנוהל עשוי לכלול הזרקה של מי חמצן, דם מחמצן, או מתן חמצן בלחץ אל פי הטבעת, הנרתיק או כל פתח גוף אחר. על פי האגודה האמריקאית לסרטן, "ראיות מדעיות זמינות אינן תומכות בטענות כי הנחת חמצן - שחרור כימיקלים בגוף האדם יעיל בטיפול בסרטן ", וחלק מהטיפולים האלה עלולים להיות מסוכנים.
אחסון ומקורות
חמצן יכול להיות מופרד באמצעות מספר שיטות, למשל באמצעות תגובה כימית או זיקוק חלקי, ולאחר מכן אפשר להשתמש בו מיד או לאחסן אותו לשימוש עתידי.
הסוגים העיקריים של מקורות לטיפול בחמצן הם:
קבלה
מכשירים שונים משמשים למתן חמצן. ברוב המקרים, החמצן יעבור תחילה דרך וסת לחץ, המשמש כדי לשלוט בלחץ גבוה של חמצן הנמסר מתוך גליל (או מקור אחר) ללחץ נמוך יותר. לחץ נמוך זה נשלט אז על ידי מדד לחץ, אשר עשוי להיות נמצא או ניתן לבחירה, והוא שולט על זרימה במדד מסוים כגון ליטר לדקה (lpm). טווח מדד הלחץ הטיפוסי עבור חמצן רפואי הוא בין 0 ל 15 ליטר לדקה עם כמה יחידות המסוגל להשיג עד 25 ליטר לדקה. מדדי לחץ רבים התלויים על קיר מעוצבים באמצעות עיצוב צינורות המסוגלים ״לחייג״ לזרימת חמצן, דבר זה מועיל במצבי חירום.
מינון נמוך של חמצן
אנשים רבים דורשים רק עלייה קלה בחמצן באוויר שהם נושמים, במקום חמצן טהור או כמעט טהור. זה יכול להיות מועבר באמצעות מספר התקנים התלויים במצב, בזרימת הנדרשת ובמקרים מסוימים תלוי בהעדפת החולה.
בית הכנסת סיניורה גיברת
בית הכנסת סיניורה גיברת (באנגלית: Signora Giveret Synagogue; בטורקית: Sinyora giveret sinagogu) הוא בית כנסת בעיר איזמיר, טורקיה. בית הכנסת מתוארך למאה ה-17 והוא בשימוש עד היום.
טיפול בחמצן
מינון נמוך של חמצן
צינורית האף (NC) היא צינור דק עם שני חרירי קטנים הנכנסים לנחיריים של המטופל. הם יכול לספק בנוחות חמצן בשיעורי זרימה נמוכים, 2-6 ליטר לדקה (LPM), עם מתן ריכוז של 24-40%.
בית הכנסת סיניורה גיברת
היסטוריה
בית הכנסת סיניורה גברת נבנה בשנת 1660, על ידי אשה ששמה לא ידוע, שהקדישה את ביתה לקהל ועלתה לארץ ישראל. הוא עומד בצומת של רחוב 927 (המכונה חברה סוקאק ('רחוב בית הכנסת')) עם שדרת אנאפארטלאר. המבנה ניזוק בשריפה הגדולה בשנת 1841, ולאחר מכן שוחזר על ידי משפחת ירושלמי לפי התכנון המקורי, בסגנון אדריכלות איטלקית.
טיפול בחמצן
מינון נמוך של חמצן
יש גם מספר מסכות פנים, כגון מסכת פנים פשוטה, שמשתמשים בה לעיתים קרובות למתן חמצן בזרימה של בין 5 ל 8 ליטר לדקה, עם ריכוז של חמצן בין 28% ל 50%.
בית הכנסת סיניורה גיברת
המתחם
לבית הכנסת סיניורה גברת יש חצר גדולה מוקפת חומות מסיביות וגבוהות שחוסמות את הנוף מבחוץ. בחצר ישנם מבנים נוספים שנקראים, בית מידאש (בית מדרש). בתי הכנסת שלום ואלגזי, נמצאים באותו רחוב בסמוך לבית הכנסת סיניורה גברת. פינת הרחובות בו ממוקם בית הכנסת נמצאת בסמוך, לבזאר ההיסטורי של איזמיר, הכולל רשת של חנויות קטנות ורחובות צרים המקיפים את בית הכנסת.
ארכיטקטורה ותכונות
המתכנסים והמתפללים נכנסים לבית הכנסת, דרך גרם מדרגות בן 5 מדרגות למרפסת. עזרת הנשים של בית הכנסת מגיעה עד ארון הקודש. המושבים מסודרים באופן ליניארי, בדומה לפנים הכנסייה. המחיצה מתחילה באולם הכניסה עד לתוך האולם הראשי. חלל זה צמוד לקיר ההקל כקומת ביניים המופרדת על ידי רשתות עץ. הבניין נבנה בבניית אבן. גג הבניין הוא גג ירך מעץ (גג משולש). גם הרצפה והתקרה עשויים מעץ. דלת הכניסה לבניין היא דלת ברזל פשוטה. מהכניסה ניתן לראות את החזית הצפונית של הבניין. מסדרון קצר מחבר לחצר ולכניסה לבניין. בבניין ריהוט צנוע וחלונות רבים לכניסת אור טבעי. המושבים מסודרים בקפידה ועל חלקם חרוטים שמות הבעלים. כמה מושבי עץ ממוקמים בצדדים, ליד הקירות.
טיפול בחמצן
מינון נמוך של חמצן
מסכות רגילות שואבות את החמצן משקיות המאגר הנלוות, עם שסתומים בכיוון אחד בכך שהאוויר המתנדף יוצא ישירות מתוך המסכה. כאשר הם מצוידות כראוי ובשימוש במדדי זרימה של 8–10 ליטר לדקה ומעלה, הם יכולות לספק קרוב ל 100% חמצן. מסכות מסוג זה מצוינות לשימוש במקרי חירום חריפים.
בית הכנסת סיניורה גיברת
תכונות מבניות
המבנה מלבני עשוי אבן ולבנים. הוא מכוסה בגג עץ. ניתן להגיע ל"מחיצה" שנמצאת על גבי הכניסה לאולם דרך החצר. הרצפה והתקרה עשויים מאריחים ועץ. על התקרה בחלק הפנימי ישנם פרחי ברונזה מוקפים בצורות גיאומטריות ירוקות, ארון הקודש עשוי מעץ אשוח וחיפויי בצבע בורדו. פתחי החלונות מקושתים. החלונות בחזית הצפונית והדרומית מעניקים לבניין אור טבעי.
טיפול בחמצן
מינון נמוך של חמצן
מערכות אספקת חמצן (DODS) או החייאה של חמצן מספקות חמצן רק כאשר האדם שואף, או, במקרה שהאדם ללא נשימה, המטפל לוחץ על כפתור על המסכה להפעלתה. מערכות אלה חוסכות מאוד בחמצן לעומת מסכות זרימה קבועה, אשר שימושי במצבי חירום שבהם יש כמות מוגבלת של חמצן זמין ויש עיכוב בהעברת החולה לטיפול גבוה יותר. הם מאוד שימושיים בביצוע החייאה, בכך שהמטפל יכול לספק נשימות הצלה המורכבות מ 100% חמצן בלחיצת כפתור. יש להקפיד לא לנפח את הריאות של המטופל, מערכות מסוימות משתמשות בשסתומי בטיחות כדי למנוע זאת. מערכות אלו עשויות לא להיות מתאימות לחולים חסרי הכרה או לאנשים במצוקה נשימתית, בגלל המאמץ הנדרש לנשימה מהם.
מתן חמצן בזרימה גבוהה
במקרים בהם החולה דורש ריכוז גבוה של עד 100% חמצן, ישנם מספר מכשירים זמינים, עם הנפוץ ביותר הוא מסכת המאגר, אשר דומה למסכת נשימה חוזרת חלקית למעט זה שיש לה סדרה של שסתומים חד-כיווניים המונעים מן האוויר לשאוף לשקית. צריכה להיות זרימה מינימלית של 10 ליטר לדקה. ה FIO2 הנמסר (חלקיקי נפח שאיפה של חמצן מולקולרי) במערכת זו היא 60-80%, בהתאם לזרימת החמצן ותבנית הנשימה. סוג אחר של התקן הוא צינורית האף בזרימה גבוהה המאפשרת זרימה מעבר לזרימת החמצן הנדרשת להינתן דרך צינורית האף, ובכך לספק FIO2 של עד 100% כי אין כניסה של אוויר החדר, אפילו עם פה פתוח. זה גם מאפשר לחולה להמשיך לדבר, לאכול ולשתות תוך קבלת הטיפול. שיטה זה של נתינת החמצן קשורה עם נוחות כללית גבוהה יותר, ושיפור חמצון ושיעורי נשימה מאשר טיפול בחמצן דרך מסכת פנים.
ביישומים מומחים כגון תעופה, מסכות הדוקות מתאימות ניתנות לשימוש, מסכות אלה משמות גם ביישומים כמו הרדמה, טיפול בהרעלת פחמן חד-חמצני ובטיפולים היפרבריים
מתן חמצן בלחץ חיובי
חולים שאינם מסוגלים לנשום בעצמם צריכים לקבל לחץ חיובי להעברת החמצן לתוך הריאות שלהם על מנת שיעבור תהליך חילוף גזים. מערכות המספקות לחץ חיובי זה שונות במורכבות (ובעלות), החל עם מסכת כיס בסיסית אשר איש עזרה ראשונה מאומן יכול להיעזר בה כדי לספק באופן ידני הנשמה מלאכותית עם חמצן משלים הנמסר דרך פתח במסכה.
גרסאות אוטומטיות של המערכת BVM, יכולות גם לספק מינון מדוד ומתוזמן של חמצן ישיר למטופל דרך מסכת פנים או נתיב אוויר. מערכות אלו קשורות למכונות ההרדמה המשמשות בפעולות הרדמה כללית, המאפשרת העברת כמות חמצן משתנה, יחד עם גזים אחרים הכוללים אוויר, חמצן דו חנקני והרדמת שאיפה.
לאהפולופל
הכביש הלאומי מספר 92 עובר דרך הכפר.
טיפול בחמצן
מתן כתרופה
חמצן וגזים דחוסים אחרים משמשים בשילוב עם נבולייזר כדי לאפשר אספקת תרופות לדרכי הנשימה העליונות והתחתונות. נבולייזרים משתמשים בגז דחוס כדי להכניס תרופות נוזליות לתוך תרסיס, עם טיפות ספציפיות בגודל, להפקדה בחלק המתאים והרצוי של דרכי הנשימה. קצב זרימת גז דחוס אופייני של 8–10 ליטר לדקה משמש לטיפול בתרופות, מי מלח, מים סטריליים וכו'.
יהודי החצר
יהודי החצר (בגרמנית: Hofjuden) היו יהודים ששימשו כחצרנים וסוכנים של חצרות שליטי מדינות אירופאיות שונות, בעיקר גרמניה. אחדים מהם הגיעו לעשירות מופלגת ונעשו מלוויהם, יועציהם ועושי-דברם בענייני-כספים של נסיכים ומלכים, שקירבום לחצרותיהם והעסיקו אותם לפעמים גם בתפקידים מינהליים ודיפלומטיים, לא-רשמיים וסודיים.
לאהפולופל
מוסדות
בלאהפולופל פעל בשנים 1976–2012 בית הספר הסאמי-נורווגי לאהפולופל. בית הספר הוקם על מנת לאפשר לסאמי הנוודים אפשרות להשכלה באזור המחיה שלהם, ופנים המבנה עוטר בידי אמנים סאמים בתמיכת מועצת האמנות של נורווגיה.
טיפול בחמצן
מסנני נשיפה עבור מסכות חמצן
למסכות חמצן מסוננות יש את היכולת למנוע נשיפה, חלקיקים זיהומיים פוטנציאליים משוחררים לתוך הסביבה. מסכות אלה הם בדרך כלל מעוצבות בסגנון סגור על מנת למזער דליפות ולשלוט בנשימת אוויר החדר באמצעות סדרה של שסתומים בכיוון אחד. סינון הנשיפות נעשה על ידי הנחת מסנן בפתח הנשיפה, או באמצעות מסנן אינטגרלי המהווה חלק מהמסכה עצמה. מסכות אלה הפכו לפופולריות בקהילת הבריאות של טורונטו (קנדה) במהלך משבר ה- SARS 2003. הסארס זוהה כמבוסס על מערכת הנשימה ונקבע כי התקני טיפול בחמצן קונבנציונלי לא נועדו להכללת חלקיקי נשיפה. חששי וחשדי החולים ללבוש מסכה כירורגית נסתר על ידי שימוש בציוד חמצן סטנדרטי. בשנת 2003, מסכת חמצן HiOx80 הותרה למכירה. מסכת HiOx80 היא מסכה בעלת עיצוב סגור המאפשרת למסנן להיות ממוקם על פתח הנשיפה. כמה עיצובים חדשים צמחו בקהילת הבריאות הגלובלית על הבלימה וסינון של חלקיקים זיהומיים פוטנציאליים. עיצובים אחרים כוללים את מסכת החמצן ISO-O2, מסכת החמצן Flo2Max, ומסכת ה-O. השימוש במסכות חמצן המסוגלות לסנן חלקיקי נשיפה הופכים בהדרגה לפרקטיקה מומלצת להכנת מגפה בסמכויות שיפוט רבות.
יהודי החצר
רקע
אחרי מלחמת 30 השנים התחילו גם הישויות הפוליטיות השונות בגרמניה לעבור לצורת שלטון ריכוזית–אבסולוטית. לשם כך נזקקו השליטים הגרמנים לפקידים שיהיו נאמנים להם ולא למעמדות הקיימים.
טיפול בחמצן
מסנני נשיפה עבור מסכות חמצן
מסכות חמצן אופייניות מאפשרות למטופל לנשום אוויר בחדר בנוסף לחמצן הטיפולי שלהם, אך מכיוון שמסכות חמצן מסוננות משתמשות בתכנון סגור הממזער או מבטל את מגע המטופל עם היכולת לשאוף אוויר בחדר, נמצא שהריכוז החמצוני שהחולה מקבל גבוה יותר ומתקרב ל - 99% באמצעות זרימת חמצן מספיק. מכיוון שכל החלקיקים הנשאפים נמצאים בתוך המסכה, תרופות מונעות גם הם נמנעות מלהשתחרר אל הסביבה הסובבת, תוך הפחתת החשיפה התעסוקתית לצוותי הבריאות ולחולים אחרים.
לאהפולופל
מוסדות
בכפר פועלת אכסניית Láhpoluoppal fjellstue (בקתת לאהפולופל), וכנסיית לאהפולופל שהוקמה ב-1967.
יהודי החצר
רקע
ההנהגה העירונית הקיימת (הפטריציאט) שהייתה בעלת כוח פוליטי וכלכלי משל עצמה כחלק מהשיטה הפיאודלית, התנגדה להעברת סמכויות לידי הנסיכים ושאר שליטים ואף התנגדה לשיטות הכלכליות החדשות אותן ניסו הנסיכים להטמיע. כי כל סמכות שנטל לעצמו הנסיך נגרעה מהם.
טיפול בחמצן
כלי טיס
בארצות הברית, רוב חברות התעופה מגבילות את המכשירים המותרים על המטוס. כתוצאה מכך, הנוסעים מוגבלים במכשירים אשר הם יכולים להשתמש. חברות תעופה מסוימות יספקו צילינדרים לנוסעים עם עמלה קשורה. חברות תעופה אחרות מאפשרות לנוסעים לעלות למטוס עם מכשירי ריכוז חמצן שאושרו על ידם לפני הטיסה. עם זאת, הרשימות של התקנים שאושרו משתנה מחברת תעופה לאחרת בגלל כך הנוסעים צריכים לבדוק עם כל חברת תעופה שהם מתכננים לטוס על. נוסעים בדרך כלל אינם רשאים לשאת צילינדרים משלהם. בכל המקרים, הנוסעים צריכים ליידע את חברת התעופה מראש על הציוד שלהם.
פלקדונטים
פלקדונטים (שם מדעי: Placodontia) היא משפחת זוחלים ימיים מקבוצת הזאורופטריגיים שחיו במימי הטריאס העליון. מאובניהם התגלו באירופה, צפון אפריקה ואסיה עד להודו וסין. יצורים אלה היו קרוביהם הרחוקים של הפלסיוזאורים.
בני קבוצה זו התאפיינו בלוחיות שריון על גבם בצורה שהזכירה מעט צבים ימיים. הם היו בעלי לסתות שטוחות שעזרו להם לפצח קונכיות של חלזונות וצדפות. עם זאת מספר מינים דווקא ניזונו כמסנני פלנקטון או היו צמחוניים. היו להם גפיים גדולות ללא סנפירים והם יכלו לעלות לחוף. אורכם הממוצע הגיע למטר עד 2 מטר כשכמה סוגים הגיעו גם ל-3 מטרים.
כל המינים נכחדו לאחר תור הטריאס ואת מקומם החליפו הפיוזאורים הגדולים יותר.
יהודי החצר
רקע
שליטי הישויות בגרמניה מצאו ביהודים בני ברית שיהיו מוכנים לעשות כרצונם, כי ליהודים לא הייתה נאמנות למערכת הפיאודלית הקיימת שלא קלטה אותם לתוכה, וכן היו היהודים בעלי השכלה (לפחות ידיעת קרוא וכתוב), בעלי ניסיון מסחרי-כלכלי ובעלי קשרים עם קהילות אחרות, קשרים שעזרו להם לספק לנסיכים את צורכיהם הצבאיים.
יהודי החצר היו משרתיהם הנאמנים של המושלים במאבקם נגד מתנגדיהם הפנימיים והחיצוניים.
תפקידם בחצר
יהודי החצר תפקדו בתפקידים פיננסיים שונים, ובמלחמות שבמאות ה-17 וה-18 כאפסנאים וסיפקו צורכי מזון ומלאי צבאי, לבוש ואריגים, טבק ויי"ש לצבאותיהם ולחצרותיהם של שליטי אוסטריה, פרוסיה ושל מדינות גרמניה השונות.
מעמדם החוקי
למעמדם של יהודי החצר לא היה בסיס חוקי והם היו תלויים בחסדי המושל ושנואים על האצולה ועל המוני העם כאחד.
מעמדם של יהודי החצר היה רב-סכנות לעצמם ולכל העדה היהודית, מאחר שהיו תלויים בשרירות לבם של השליטים האבסולוטיים ובחילופי רצונם/כעסם, ונפילתם של היהודים המקורבים למלכוּת גררה אחריה לעיתים פורענויות לשאר אחיהם. הגילויים השונים והמנוגדים שבתופעה ההיסטורית של "יהודי החצר" בגרמניה של המאות ה-17 וה-18 והשניות - ולפעמים אף הטרגיות - שבמעמדם באו לידי ביטוי בדמויותיהם ובגורלם של אישים כגון שמואל אופנהיימר, שמשון ורטהיימר, יוסף זיס אופנהיימר, מנדל רוזנבאום.
מעמדם בקהילה היהודית
בין יהודי-החצר, היו בודדים שהתרחקו ממורשתם היהודית ומעמם היהודי, וניסו להידמות בכל לחברת החצרנים הנוצרים. אך רובם נותרו יהודים נאמנים, שעושרם וגדלותם שימשו להם רק חיפוי כלפי חוץ להווייתם ולפעילותם הפנימית במסגרת החיים היהודיים המסָרתיים. בין יהודי-החצר היו רבים שהיו פרנסים בקהילותיהם, והשתמשו בקרבתם למלכוּת כדי להיות שתדלנים ליהודי המדינות. יש מהם שהצליחו להעביר גזירות, כגון למנוע הדפסת כתבי-פלסתר ודברי-ניאוץ נגד היהודים, לבטל פעולות של גירוש יהודים וכדומה; הם גם הקימו בכספם בתי-כנסת, הדפיסו ספרי-תלמוד, ייסדו בתי-דפוס, בתי-מדרש וישיבות; בעקבות פעולותיהם, שוקמו/חודשו כמה קהילות שנתבטלו בימי הרפורמציה, כגון בדרזדן, בלייפציג, בקאסל, בבראונשוייג ובהאלֶה.
חלק ממערכת הקשרים של יהודי החצר נבעה מקשרי החיתון ביניהם. כך למשל דודתו של יוסט ליבמן, שהיה אחד מיהודי החצר בברלין, הייתה אמו של ליפמאן ברנס שהיה יהודי חצר בהנובר. ברנס עצמו חיתן את בנו האחד עם בתו של שמשון ורטהיימר, את בנו השני חיתן עם בתו של אליהו גומפרץ ואת בתו עם הרב דוד אופנהיים מפראג. אחד מנכדיו של ברנס נישא לאחת מבנותיו של ברנד להמן.
יהודי החצר היו היהודים הראשונים להיחשף באופן משמעותי לתרבות האירופאית הסובבת ולנסות להטמיעה בחייהם. ההכרח שלהם להקנות לילדיהם חינוך כללי יצר את הגישושים הראשונים שהתעצבו בסופו של דבר לתנועת ההשכלה. מהיותם בכירי מעמד הפרנסים, יהודי החצר גם הטו את הכף בעד השכלה, רפורמה דתית ואקולטורציה ונגד הרבנות המסורתית בקהילות רבות במרכז אירופה בסוף המאה ה-18.
הרי גהט המערביים
הרי גהט המערביים או הרי סהיאדרי הוא רכס הרים ארוך במערב הודו, העובר מערבית לרמת דקאן, ומפריד בינה לבין מישור חוף לאורך הים הערבי. בשנת 2012 הוכרז שטח של 7,953 קמ"ר ברכס ההרים כאתר מורשת עולמית.
אורך הרכס כ-1600 ק"מ, מתחיל סמוך למדינות גוג'ראט ומהאראשטרה, מדרום לנהר טפטי ועובר דרך המדינות מהאראשטרה, גואה, קרנאטקה, טאמיל נאדו וקרלה, שם קצהו במחוז קניאקומרי, בכף קומורין שבקצה הדרומי של תת-היבשת ההודית. גובה הרכס הממוצע הוא כ-1200 מטר.
כ-60% משטח רכס הרי גהט המערביים ממוקמים במדינת קרנאטקה.
הרים אלה בולמים גשמי מונסון, ומשום כך מדובר באזור גשום מאוד, במיוחד בצדם המערבי. הרכס יצר גם סביבה אקולוגית ייחודית, ובשל כך האזור מהווה בית גידול לצמחייה מיוחדת ולאלפי מינים של בעלי חיים, בהם 325 מינים של בעלי חיים בסכנת הכחדה.
חוויאר פרז דה קוויאר
חוויאר פרז דה קוויאר (בספרדית: Javier Pérez de Cuéllar de la Guerra, הגייה מדויקת: חווייר פרס דה קוּאֶיַאר דה לה גרה; 19 בינואר 1920 – 4 במרץ 2020) היה דיפלומט פרואני, שכיהן כמזכ"ל האו"ם, החל מ-1 בינואר 1982 ועד 31 בדצמבר 1991.
בספטמבר 2004 פרש מתפקידו כשגריר פרו בצרפת, אך הוא המשיך להתגורר בצרפת.
קריירה דיפלומטית
חוויאר פרז דה קוויאר נולד בלימה. הוא הצטרף בשנת 1940 למשרד החוץ הפרואני. בשנת 1944 צורף לשירותים הדיפלומטיים של ארצו, ובשנים שאחר מכן שימש כמזכיר בשגרירויות פרו בצרפת, אנגליה, בוליביה וברזיל. מאוחר יותר אף מילא את תפקיד השגריר בשווייץ, ברית המועצות, פולין וונצואלה.
הוא היה חבר במשלחת הפרואנית לעצרת הכללית הראשונה של האו"ם ב-1946, וכמו כן היה חבר במשלחות ארצו לכינוסים ה-25 עד ה-30 של העצרת. בשנת 1971 מונה לנציג הקבוע של פרו באו"ם, והוביל את משלחות ארצו בכל העצרות עד 1975.
ב-27 בפברואר 1979 מונה דה קוויאר לתת-מזכ"ל האו"ם לעניינים מדיניים מיוחדים. החל מאפריל 1981, בהחזיקו עדיין במשרה זאת, שימש כנציגו האישי של מזכ"ל האו"ם למשבר אפגניסטן. במסגרת זאת ביקר בפקיסטן ובאפגניסטן באפריל ובאוגוסט אותה שנה כדי להמשיך במגעים בהם החל מזכ"ל האו"ם כמה חודשים לפני כן.
מזכ"ל האו"ם
ב-31 בדצמבר 1981 החליף פרז דה קוויאר את קורט ולדהיים כמזכ"ל האו"ם. הוא נבחר מחדש לתקופת כהונה נוספת באוקטובר 1986. במהלך שתי הקדנציות שלו הוביל ניסיונות תיווך בין בריטניה לבין ארגנטינה בעקבות מלחמת פוקלנד וקידם את מאמציה של קבוצת קונטדורה להשכין שלום ויציבות באמריקה המרכזית. כן נטל חלק במשא ומתן לעצמאותה של נמיביה, תיווך בסכסוך בסהרה המערבית בין מרוקו לחזית הפוליסריו, והיה פעיל גם בנושא קפריסין. תקופת כהונתו השנייה כמזכ"ל האו"ם הסתיימה בסוף 1991.