cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלבד אהבה
מלבד אהבה הוא סינגל שלישי מתוך האלבום חמצן של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור במרץ 2003. השיר נכתב על ידי צרויה להב, הולחן ועובד על ידי רמי קלינשטיין.
מאיר זמיר
מאיר זמיר (נולד בשנת 1948) הוא תת-אלוף לשעבר בצה"ל, אשר עוטר בעיטור העוז.
שירות צבאי
זמיר נולד וגדל בזכרון יעקב. התגייס לצה"ל בשנת 1966 ושירת בחיל השריון. הוא עבר הכשרה כאיש צוות טנק, לחם במלחמת ששת הימים ולאחריה מונה למפקד טנק. בהמשך אף עבר קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים. במלחמת יום הכיפורים שימש זמיר כמפקד פלוגה ג' בגדוד 82 בחטיבה 7. הפלוגה סופחה לגדוד 77 של החטיבה, וזכתה לכינוי "כוח טייגר". בלילה הראשון במלחמה השמידה פלוגתו כ-30-35 טנקים ונגמ"שים סורים, ובכך סייעה לבלימת הטנקים של חטיבה 43 הממוכנת הסורית, שניסתה לפרוץ מדרום לקוניטרה. המארב של כוח טייגר נלמד באקדמיות הצבאיות ברחבי העולם.
את המלחמה סיימה פלוגתו מבלי שאיבדה חייל או טנק. על האופן בו לחם ופיקד על הכוח הוענק לו עיטור העוז. לאחר מלחמת יום כיפור מונה כמפקד גדוד ולאחר מכן שימש כמפקד חטיבה 7 בשנים 1984-1982, וכמפקד חטיבת בית הספר לשריון בשנים 1987-1986. בהמשך שירותו הצבאי הועלה לדרגת תא"ל ובשנים 1991–1990 שימש כמפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה.
בשנת 1999 נעצר בפרגוואי בחשד למעורבות בסחר והברחת נשק אולם שוחרר מחוסר ראיות. בשנת 2010 נעצר בישראל בחשד למעורבות בסחר איברים. הפרשה הסתיימה בהסדר טיעון עם הפרקליטות שלפיו הוטל עליו קנס של 50,000 שקלים ועונש של שלושה חודשי עבודות שירות, שבוטל בשל מצבו הרפואי.
רים יונס
ביוגרפיה
היישום המרכזי של הטכנולוגיה הוא בניתוחים לטיפול בסימפטומים של מחלת הפרקינסון. הכיוון המקצועי של החברה הושפע מכך שאביה של רים נפטר מהמחלה.
זו חברת ההיי-טק הראשונה בחברה הערבית בישראל. החברה זכתה באות הוקרה על מובילות חברתית סביבתית בתעשייה בצפון לשנת 2014 מטעם התאחדות התעשיינים בישראל. עם השנים הפכה החברה לגלובלית ונכון לשנת 2019 היא מעסיקה קרוב ל-100 עובדים.
בין השנים 2003-1994 ייסדה עם בעלה גם את חברת “אלפא קאד”, המתמחה באספקת פתרונות תיב"ם לתחום הבניה והאדריכלות.
חברת הוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל.
חיים אישיים
רים מתגוררת בנצרת עם בעלה עימאד יונס, ואם לשלושה. משפחה ערבית-נוצרית.
חברויות ציבוריות
בחלק מעמותות בהן יונס חברה בוועד המנהל או במועצת המנהלים היא האדם הערבי הראשון בתפקיד.
וילה פוג'ו א קאיאנו
וילה מדיצ'י פוג'ו א קאיאנו (באיטלקית: Villa medicea di Poggio a Caiano), המכונה בטעות גם אמברה (Ambra, כינוי לבניין שנהרס), היא וילה השוכנת בקומונה פוג'ו א קאיאנו (Poggio a Caiano) בנפת פראטו במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה. הווילה היא אחת מ"הווילות של משפחת מדיצ'י", אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013. הווילה נמצאת כיום בבעלות המדינה ושוכנים בה שני מוזיאונים: אחת מהדירות ההיסטוריות (קומת הקרקע והקומה הראשונה), ומוזיאון הטבע הדומם (קומה שנייה).
הווילה היא אולי הדוגמה הטובה ביותר לאדריכלות שהוזמנה על ידי לורנצו דה מדיצ'י (המכונה "המפואר"), במקרה זה לג'וליאנו דה סנגאלו (Giuliano da Sangallo) לקראת שנת 1480. לא במקרה זה היא מבנה פרטי, בו ישנם אלמנטים שעיצבו מאוחר יותר את ההתפתחויות העתידיות של סוג הווילות: עירוב בין הפנים והחוץ דרך מסננים כמו לוג'יות, חלוקה סימטרית של אזורים סביב אולם מרכזי (חלל "צנטריפוגלי"), מיקום דומיננטי בנוף, ושחזור במודע של אלמנטים אדריכליים קלאסיים (כגון קמרון חבית וחזית עם גמלון של מקדש איוני).
המאה החמש עשרה
הווילה שוכנת במיקום אסטרטגי במרכז ראש גבעה, שהיא הקצה של הרי מונטאלבנו, על שלוחה לכיוון הנהר אומברונה (Ombrone) והשפלה, ושולטת על הדרך בין פירנצה לפיסטויה המטפסת כאן על הגבעה הקטנה.
היא נבנתה על ידי לורנצו דה מדיצ'י לאחר שקנה חווה כפרית מג'ובאני רוצ'ליי (Giovanni Rucellai), אשר בתורו קנה את מה שהיה אז מבצר פשוט מפאלה סטרוצי (Palla Strozzi), שנבנה על ידי משפחת קאנצ'ליירי מפיסטויה בראשית המאה החמש עשרה.
לאחר תקופה של רכישת קרקעות אינטנסיבית על ידי משפחת מדיצ'י, באזור פוג'ו א קיאנו וגם בגדה השנייה של הנהר אומברונה, סמוך לטבולה (Tavola), בין 1470 ו-1474, הזמין לורנצו את ג'וליאנו דה סנגאלו לבנות וילה שהפכה לאב-טיפוס של בתי המגורים של האצילים במדינה במאות שלאחר מכן. למעשה, לורנצו, באמצעות האדריכל האהוב עליו, היה בין הראשונים לחשוב על חלל כפרי שהטריטוריה בו הוזמנה ועוצבה על פי דרישות ההרמוניה. למעשה באותו הזמן החל להתפוגג רעיון עיצוב הווילה כמבצר (כמו וילה מדיצ'י בקרג'י שהייתה יותר כמו טירה, שנבנתה רק לפני שלושים שנה לפני כן על ידי מיקלוצו עבור קוזימו דה מדיצ'י, סבו של לורנצו). גישה חדשה זו נבעה מסיבות פוליטיות, בזכות תקופת השלום והיציבות שהגיעו תודות לפוליטיקה של לורנצו, ופילוסופיות, שעל פי ההומניסטים ראו באדם מי שמעצב נוף לטובתו.
בין חידושי התקופה, הפורטיקו הוצב בקומת הקרקע (כמעט אזור מחובר בין הנוף שמסביב לווילה), המרפסת והגמלון הקלאסיים בפיאנו נובילה והיעדר חצר מרכזית. בהדרגה הועשרה הווילה ביצירות ב"רצף" בין אדריכלות, ציור ופיסול. ציורי הקיר של פיליפינו ליפי בלוג'יה בקומה הראשונה, ואולי הגמלון מאריחי מיוליקה מזוגגים המיוחס לאנדריאה סנסובינו (Andrea Sansovino, כמה היסטוריונים מייחסים אותו לשלב שני בבנייה).
מבנה נוסף בתוך האחוזה הגדולה מיוחס גם הוא לג'וליאנו דה סנגאלו. זהו מבנה מרובע עם באסטיונים וחצר מרכזית, המכונה "קשין די טבולה" (Cascine di Tavola) השוכן בצד השני של האומברונה, והוא מרכז הפעילות החקלאית, שנבנה לפני הווילה עצמה, והיווה משקל נגד אידיאלי בעיצוב הטריטוריאלי הכללי.
העבודה על הווילה לא הושלמה ברובה עם מותו של לורנצו בשנת 1492, ונעצרה בין 1495 ל-1513, בגלל הגליית משפחת מדיצ'י מפירנצה. רק שליש מהווילה הושלם, קומת הקרקע עם הפורטיקו הייתה כבר שלמה וקירות הקומה הראשונה הגיעו לקמרון שהיה אמור לכסות את האולם המרכזי.
המאה השש עשרה
בין 1513 ל-1520, לאחר שובה של משפחת מדיצ'י לפירנצה, הסתיימו העבודות ביוזמת ג'ובאני, בנו של לורנצו המפואר, שבינתיים הפך לאפיפיור לאו העשירי. ג'וליאנו דה סנגאלו, שאז כבר היה זקן, הצליח לעקוב אחר העבודות רק מדי פעם, ורק עד 1516, שנת מותו. עם זאת, העבודות נמשכו על פי התכנון המקורי שלו, שתועד ככל הנראה גם על ידי דגם מעץ. הקמרון באולם המרכזי בקומה הראשונה נוצר עם שלט האצולה האפיפיורי (שמאז נקרא אולם לאו העשירי - Salone di Leone X), בניצוחם של אנדריאה די קוזימו פלטריני (Andrea di Cosimo Feltrini) ופרנצ'יאביג'ו (Franciabigio). קמרון החבית הגדול הדאיג כבר מהתחלה את בעלי הווילה, שחששו מהתמוטטות בגלל גודלו, אך הוא נבחן על ידי סנגאלו בפאלאצו שלו (Palazzo Ximenes da Sangallo) בפירנצה שהוא בנה, על פי אנקדוטה שסיפר ג'ורג'ו וזארי. מעבר לכך, קמרון דומה של הפורטיקו בקומה הראשונה של הווילה, שהושלם בין השנים 1492 ל-1494, שימש כאב-טיפוס נוסף.
הווילה של פוג'ו א קאיאנו הייתה תמיד מעון הקיץ של משפחת מדיצ'י, ובנוסף לאירוח אישים רבים, הייתה זו זירת האירועים החשובים בתולדות השושלת שלהם. בפרט, כלותיהם של בני המשפחה, התקבלו בברכה בווילה על ידי אצולת פירנצה לפני שהגיעו לפירנצה: זהו המקרה של יוהנה מאוסטריה, אשתו הראשונה של פרנצ'סקו הראשון וכריסטינה מלורן, אשתו של פרדיננדו הראשון. בין היתר, הנישואים בין אלסנדרו דה מדיצ'י למרגריטה מפארמה (1536), בין קוזימו הראשון ללאונור דה טולדו (1539), ובין פרנצ'סקו הראשון וביאנקה קאפלו (Bianca Cappello) שכבר הייתה פילגשו (1579). ביאנקה ופרנצ'סקו גם מצאו את מותם בווילה זו, מסיבות שלא הובהרו במלואה (הסיבה הרשמית היא שהם מתו ממלריה) ועם חשד להרעלה.
המאות השבע עשרה והשמונה עשרה
בשנת 1661 הגיעה לפירנצה מרגריט לואיז ד'אורליאן (Marguerite Louise d'Orléans), בת דודה של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ואשתו של קוזימו השלישי. הנסיכה, השונה מאוד מדמותו השמרנית והפוריטנית של קוזימו, והייתה שנואה על ידי חמותה הדוכסית ויטוריה דלה רוברה (Vittoria della Rovere), גורשה למעשה לפוג'ו א קאיאנו. כדי להקל על "השבי", בנוסף לבני לוויה של כמאה וחמישים איש, היא הקימה את התיאטרון בקומת הקרקע, לפני שבסופו של דבר חזרה לצרפת בשנת 1675.
הווילה הייתה מקום מגוריו המועדף של בנו הבכור של קוזימו השלישי, הנסיך פרדיננדו, חובב אמנות גדול שנפטר בטרם עת, מה שהפך אותה למרכז תרבותי פעיל מאוד. לעיתים קרובות הועלו שם קומדיות בתיאטרון, וכאן הרכיב פרדיננדו אוסף יחיד שאותו כינה ארון העבודות הקטנות של כל הציירים המפורסמים ביותר. זו הייתה גלריה הממוקמת בחדר בודד של הווילה, שהכילה 174 ציורים של כמה שיותר ציירים שונים, שהגדול שבהם באורך 100 וברוחב 75 סנטימטרים, ואשר כללו עבודות של ציירים חשובים, ביניהם אלברכט דירר, לאונרדו דה וינצ'י, רפאל, פטר פול רובנס ועוד. אוסף זה לא קיים יותר מכיוון שהוא פורק בשנת 1773 על ידי היורשים של משפחת מדיצ'י בדוכסות הגדולה של טוסקנה, בית הבסבורג-לורן. חדר העבודה נצבע על ידי סבסטיאנו ריצ'י עם "אלגוריה של האומנויות", אולם יצירה זו אבדה במהלך הבנייה מחדש. העוגב המונומנטלי של הרומאי לורנצו טסטה (1703), שקודם היה בפאלאצו פיטי והיום בתיאטרון בווילה, הוא תוצאה של האהבה של פרדיננדו למוזיקה.
בתקופת פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה היה הפארק מול הווילה מצויד בכמה מבנים ייחודיים להנאה: "גלגל ענק", נדנדה, "קרוסלה של חמורים" ו"קרוסלה של סוסים", אשר עדיין מוחזקים במחסן.
המאה ה-19
עם הכיבוש הנפוליאוני נכנסה טוסקנה לתחום ההשפעה הצרפתי, תחילה כממלכת אטרוריה, ואחר כך כחלק מהאימפריה הצרפתית עצמה. הווילה עברה שינויים פנימיים וחיצוניים (במיוחד על ידי פסקוואלה פוצ'יאנטי) ביוזמתה של העוצרת מריה לואיסה, דוכסית לוקה ואחריה על ידי אליסה בונפרטה, אחותו של נפוליאון בונפרטה, שהייתה מ-1804 נסיכת לוקה ופיומבינו ומשנת 1809 הדוכסית הגדולה של טוסקנה. וילה די פוג'ו הפכה לאחת ממקומות המגורים האהובים עליה, ונראה כי רומן לכאורה בינה לבין הכנר המפורסם ניקולו פאגאניני, שערך קונצרטים רבים בתיאטרון הווילה, התרחש ממש כאן. בין היתר הופיעו בתיאטרון גם ג'ובאני פאיזלו, אטיין מאול וגספרה ספונטיני. ציורי הקיר הנאו-קלאסיים של הצייר לואיג'י קטאני מפראטו באולם הכניסה בקומה הראשונה ובשבעה-עשר חדרים של הווילה מתוארכים לתקופה זו, ובביצועם שיתפו פעולה אומנים שונים, תמיד בהנהגת קטאני.
בשנת 1811 תכנן ג'וזפה מנאטי (Giuseppe Manetti) על פי הזמנתה של אליסה בונפרטה גנים אנגלים חדשים, כשהוא מייצר שדרות לא סדירות, אגם קטן, וביתנים נאו-קלאסיים קטנים, כמו מקדש דיאנה. הפרויקט הושלם רק מאוחר יותר ורק בחלקו.
כאשר פירנצה הפכה לעיר בירה, דאג ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, חובב סוסים וציד, לסדר מחדש את הווילה: נבנו אורוות חדשות וכמה חדרים בקומת הקרקע עוצבו מחדש, כמו חדר הביליארד בקומת הקרקע או חדר האוכל בפרויקט של האדריכל אנטוניו סיילר. יחד עם ויטוריו הגיעה לפוג'ו גם "רוזינה היפה", או רוזה ורצ'לנה, פשוטת עם מפיימונטה ופילגש המלך ואחר כך אשתו בנישואים מורגנטיים. עדות לסיפורי האהבה שהווילה שימשה כרקע בפעם המי יודע כמה הם חדרי השינה של המלך ואשתו בהתאמה, אותם ניתן לבקר בקומה הראשונה.
בשנת 1828 הוכנו שעוני השמש בצידי הבניין, ואילו פנים הווילה עודכן בריהוט משובח מארמונות המלוכה של מודנה, פיאצ'נצה, פארמה, טורינו, לוקה ובולוניה, אשר מוזגו למורשת הממלכה.
המאה ה-20 וימינו
בשנת 1919 תרמה מנהלת בית המלוכה את הווילה למדינה האיטלקית. בית החווה בפוג'ו א קאיאנו-טבולה והאורוות, שביחד עם הווילה היוו קומפלקס מאוחד בעל ערך אדריכלי רב, נמכרו בתקופה הראשונה שלאחר המלחמה, לארגון הסיוע לחיילים משוחררים (Opera Nazionale Combattenti) ולאחר מכן לאנשים פרטיים. הריהוט והטפטים בקומה השנייה נעלמו בתקופה זו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הבית שימש כמקום מפלט מההפצצות ליצירות אמנות חשובות מכל רחבי טוסקנה, כמו פסלי לשכת כלי הקודש החדשה של מיכלאנג'לו או המונומנט של ארבעת המורים (Monumento dei Quattro mori) מליבורנו וכו'. בנוסף, כשחזית המלחמה עברה באזור, הווילה סיפקה מחסה לאוכלוסיית העקורים שמצאו מפלט במרתפים הגדולים.
בשנת 1984 היא הפכה למוזיאון לאומי ומאז החל בה מחזור חשוב של שיפוצים בזכות רישום מלאי מ-1911. המשפצים ניסו לשחזר כמה שיותר את פנים הווילה לאותה תקופה, לשחזר את כל החפצים, הריהוט ויצירות האמנות שהתפזרו בין המוזיאונים השונים והמחסנים של המדינה.
סצנות מהסרט דרלינג משנת 1965 שבוים על ידי ג'ון שלזינגר צולמו בווילה ובגנים.
הארגון מחדש של הווילה הסתיים רק בשנת 2007, עם פתיחתה של קומה השנייה לציבור, שם הוקם המוזיאון לטבע דומם, מקום בו מצאו הציורים הגדולים של ברתולומאו בימבי (Bartolomeo Bimbi) משכן הולם, כמו גם יצירות אחרות מווילות של משפחת מדיצ'י וילה די קסטלו, וילה לה טופאיה, וילה מדיצ'י דל'אמברוג'אנה ואחרות.
בליל 6 במרץ 2017 קרס חלק (כ-20 מטר) מקירות הווילה, עקב סערה קשה.
הצעות לעתיד
פעילותם של חוקרים ומשקמים מתמקדת בשיקום כדי להנגיש לציבור סביבות אחרות של הווילה. ביניהן ניתן למנות את ה"קוצ'ינון" (Cucinone) מהמאה ה-17 וה"קריפטופורטיקו" (Criptoportico) התת-קרקעי המחבר בינו לבין הווילה. סביבה זו היא אחת הדוגמאות השמורות ביותר לאדריכלות המותאמת לצרכים הביתיים של חצר אצולה: היא כוללת מספר חדרים לשימוש בכביסה, וגם גינת ירק עם עשבי תיבול ארומטיים לשימוש במטבחים. יחד עם "אולם הנשפים", שהיה בעבר מגרש משחקים, ניתן היה להשתמש בחדרים אלה לתערוכות מהמאה השמונה-עשרה.
החלק החיצוני
החלק החיצוני של הווילה שמר על עיצוב הרנסאנס המקורי של סנגאלו, למעט שני גרמי המדרגות המעוגלים המובילים אל המרפסת, שנבנו בראשית המאה התשע-עשרה כדי להחליף את גרמי המדרגות הישרים והניצבים לגוף הווילה, הנראים היטב בתוך הלונטה הידועה של ג'וסטו אוטנס. מי שעיצב אותם בשנת 1807 היה פסקואלה פוצ'יאנטי שתכנן "גרם מדרגות חיצוני עם מעבר נוח לכרכרות מקורות" (כלומר עם אכסדרה מרכזית עמוקה מספיק כדי להיות מסוגלת, בניגוד לפורטיקו שהיה קיים, לאפשר גישה במזג אוויר גרוע לכרכרות מכוסות). גרמי המדרגות נבנו בשנים שלאחר מכן על ידי ג'וזפה קצ'יאלי. גם הגג עבר שינויים, כאשר בשנת 1575 החליף אלפונסו פאריג'י את המרזבים, במקום בו הייתה מרפסת היקפית והוסיף ארובה עם כדים, ועם גג בולט יותר שהגביה בכך את הווילה, ושינה באופן משמעותי את הפרופורציות של הפרויקט הראשוני של סנגאלו. החלונות שונו גם הם, וחולקו לארבעה חלקים עם מעין צלב אבן מרכזי, לפי מודל של שלהי המאה החמש עשרה שהומצא על ידי באצ'ו ד'אניולו. במאה השבע-עשרה נוסף הצריח עם השעון, בקנה אחד עם הגמלון המרכזי המקורי.
גוף הבניין מוקף במרפסת עם אכסדרת עמודים. בחלקו העליון של המדרגות יש לוג'יה שמעליה טימפנון וקמרון חבית מעוטרים בעדינות בתבליט. על הקיר הימני של הלוג'יה יש קישוט פרסקו המתאר את "קורבן לאוקואון" מאת פיליפינו ליפי: לאחר השחזור שהושלם בשנת 2014 מוצג בתוך הווילה.
אפריז
האפריז בן שלושת הצבעים (לבן, כחול וירוק) שנראה היום על הטימפנון בחזית הראשית של הווילה הוא העתק שנעשה בשנת 1986 על ידי היצרן ריקרד ג'ינורי, בעוד המקור נמצא בחדר בקומה הראשונה של הווילה. אורכה של עבודה זו היא 14.22 מטרים וגובהה 58 סנטימטרים. היוצר ותאריך הביצוע אינם ידועים בוודאות. נוהגים לייחס בעיקר לאנדריאה סנסובינו, בהנחה שהוא נוצר בשלב הבנייה של לורנצו דה מדיצ'י, מכיוון שהוא מתייחס לנושא החזרה ל"תור הזהב", או בביצוע של ג'וליאנו דה סנגאלו או ברטולדו די ג'ובאני. היצירה הוכנה בשני שלבים, שהשני מהם הסתיים בזמנו של לאו העשירי.
פנים הווילה
פנים הווילה עבר לאורך השנים כמה טרנספורמציות ששינו את המראה המקורי שלו.
קומת הקרקע
מאחורי גרם המדרגות, מתחת למרפסת המקיפה את הווילה, בה נמצאים ארבעה סרקופגים רומיים, יש גישה לדירות בקומת הקרקע. במאה השש-עשרה אזור זה עדיין נחשב משני לפיאנו נובילה, ולכן שיפור החדרים הללו מתוארך בעיקר למאות שלאחר מכן, למעט המגורים של ביאנקה קאפלו.
אולם הכניסה מטויח בצבע צהוב בהיר ויש בו כמה כתובות על ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ועל משאל העם שאיחד את טוסקנה עם ממלכת איטליה המתהווה.
ואז נכנסים ל"תיאטרון הקומדיה" (Teatro delle Comedie) מתחילת 1675, פרי רוחה של מרגריט לואיז ד'אורליאן, הכלה הדחויה של קוזימו השלישי. היא גורשה בפועל לפוג'ו א קאיאנו, ולהקל על חייה כמתבודדת חשבה לבנות תיאטרון, שמוזכר לראשונה בכתובים בשנת 1697. השימוש בתיאטרון נעשה תכוף יותר עם פרדיננדו דה מדיצ'י, נסיך טוסקנה.
המגורים של ביאנקה קאפלו
מצד ימין יש גישה למגורים של ביאנקה קאפלו, שם ניתן להבין בצורה ברורה יותר מאשר במקומות אחרים את הפן הרנסאנסי של הווילה. ביאנקה קאפלו הייתה אשת אצולה ונציאנית משכילה ומעודנת, שניהלה מערכת יחסים עם הדוכס הגדול פרנצ'סקו הראשון. מערכת יחסים סודית זו שכללה את שליט העיר, שכבר היה נשוי ליוהנה מאוסטריה, ואישה שגם היא הייתה נשואה, הייתה אחת מהשערוריות הגדולות של הרנסאנס ואחד מהסיפורים המרתקים בסאגת בית מדיצ'י. גם אם שני האוהבים עשו הכול כדי שהפרשה לא תיחשף, סיפורם היה נושא לשמועות והכפשות מההתחלה.
בפוג'יו א קיאנו התרחשו כמה מהרגעים החשובים ביותר בהיסטוריה שלהם, למעשה לכאן האישה, שהייתה שנואה על ידי משפחת מדיצ'י וחצר האצולה שלה שתמכו בכלה הלגיטימית, הורחקה אסטרטגית מפירנצה. בתחילה היא נשלחה לווילה משנית בגבעות של פוג'ו א קאיאנו בשם איל סרטינו (Il Cerretino), ובהזדמנות זו נולדו כמה פנטזיות פופולריות, כמו קיומו של מסדרון תת-קרקעי בין שתי הווילות שאיפשר לזוג האוהבים להיפגש בסתר. עם מותם של בעלה של ביאנקה ויוהנה מאוסטריה, שני האוהבים הצליחו סוף סוף להתחתן ובילו כמה מהרגעים היפים ביותר בחיי הנישואים שלהם בפוג'ו א קאיאנו. המגורים של ביאנקה קאפלו בקומת הקרקע עדיין מעידים על קשר זה עם הווילה. בווילה גם מתו השניים בהפרש של יום באוקטובר 1587. מחקר משנת 2004–2006 מדבר על הרעלת ארסן ברקמות של השניים, אם כי לא ניתן להבחין בין הרעלה בפועל לבין הטיפול שניתן לאחר המוות לגופות הקבורות יחד בכנסיית בוניסטלו (Chiesa di Santa Maria Assunta a Bonistallo). עם זאת, הכרוניקות הרשמיות מדברות על מוות ממלריה.
בחדר הראשון של המגורים, חדר שינה פשוט, ישנם שלושה ציורים מקראיים המיוחסים לפאולו ורונזה: משה והסנה הבוער, חציית ים סוף ותחיית לזרוס; כאן, לאחר השיקום, הוצבה גם הפייטה מאת ג'ורג'ו וזארי, שהגיעה מהקפלה של הווילה ששייכת היום לאחווה נוצרית מקומית.
החדר הבא במגורים של ביאנקה קפלו הוא "חדר הקמין". החדר, אף ששוחזר בצורה אקלקטית במאה התשע עשרה, עדיין שומר על אח השיש הלבן והיפה, כאשר לזבז האח נתמך בשני טלמונים המפוסלים באופן יוצא דופן. הפַּסָּל שיצר אותם אינו ידוע בוודאות, אך קרוב לוודאי שהיה זה ברנרדו בואנטלנטי (Bernardo Buontalenti), כפי שניתן להסיק מהפיסול של פלג גוף עליון וראשי הפסלים חרושי הקמטים. אולי אפשר לייחס אותם לתקופה בה שהה אלפונסו פאריג'י בווילה בשנת 1575, שעבד באותה תקופה עם בואנטלנטי בווילה אחרת של משפחת מדיצ'י, וילה די צ'רטו גווידי.
דלת באותו המפלס מובילה לחדר השינה של הדוכסית ביאנקה, שקירותיו מצופים בעיסת נייר דחוסה המחקה את הקוראמי (לוחות עור מעוטרים) וריהוט נאו-רנסאנס, תוצאה של עיצוב חדש כללי בסגנון סביב 1865 (החדר לא פתוח למבקרים).
גרם מדרגות מאבן, בן זמנו של הקמין, מחבר בין שני פתחים עליונים באותו החדר, אשר מקשרים את החדרים הללו עם המפלס העליון, שם כיום נמצא החדר של המלך ויטוריו אמנואלה השני, והיכן שהיו בעבר כנראה המגורים של פרנצ'סקו הראשון.
הקומה הראשונה (פיאנו נובילה)
בקומה הראשונה יש את האזור המעניין ביותר בווילה: אולם לאו העשירי, הממוקם במרכז הבניין, ובנייתו הסתיימה בסביבות 1513. לטענת ג'ורג'ו וזארי, שייך עיטור הקמרון רק בחלקו לסנגאלו, השאר היו יצירתם של אנדריאה די קוזימו פלטריני (Andrea di Cosimo Feltrini) ופרנצ'יאביג'ו (Franciabigio). עיטור הפרסקו הוא אחד ממחזור הציורים החשובים ביותר של תקופת המנייריזם.
בקומה הראשונה ניתן לבקר גם באולם הכניסה עם ציורים מונוכרומטיים של ראשית המאה התשע-עשרה, יצירתו של לואיג'י קטאני, המשחזרים נושאים חגיגיים המתייחסים להקמת הווילה: הסצנות המתוארות הן: לורנצו המפואר המקבל את הדגם של הווילה מג'וליאנו דה סנגאלו, ואניולו פוליציאנו המכתיר פרוטומה של הומרוס בזרי עלי דפנה.
בשנת 1698 צייר אנטון דומניקו גביאני (Anton Domenico Gabbiani) בפרסקו את התקרה של מה שמכונה "חדר האוכל" בקומה הראשונה מטעם פרדיננדו דה מדיצ'י, נסיך טוסקנה, או את החדר שנמצא מיד אחרי האולם הגדול, המכונה גם "חדר הסטוקו". בגין עבודה זו קיבל גביאני תשלום בסך 400 סקודו איטלקי ב-30 ביולי 1698. הפרסקו מייצג את ההאלהה של קוזימו דה מדיצ'י. קוזימו נחשב כמי שהקים ממשלה טובה בפירנצה המבוססת על שלום וצדק שממנה החל "תור זהב" חדש שאפשר את פריחתם של האומנויות השונות בפירנצה, שמואנשות בפרסקו משמאל לקוסימו, ואילו החטאים המיוצגים מימין לו מגורשים מהעיר. מסיבות אלה, בזמן מותו, אותה האנשה של העיר פירנצה מעלה את קוזימו לשמיים, מתווכת בינו לבין זאוס, כך שהאחרון יקבל את פניו באולימפוס, וזאוס, כפי שמעידה מחוותו, נענה לבקשה זו. ליד מלך האלים יושבים אסקלפיוס, פרסאוס והרקולס, נוכחים כיוון ששלושתם היו מגני שושלת מדיצ'י, ולכן באים לברך את מי שהפך לראשונה את המשפחה המוגנת על ידם לגדולה.
החדר הזה היה ידוע גם כ"אולם הסטוקו", אולם עיטורי הסטוקו שהיו בחדר, עם דיוקנאות המדיצ'י בתוך מדליונים וקישוטים אחרים, הוסרו בשנת 1812 מכיוון שהם נחשבו למיותרים. בתקופות מסוימות בשנה השולחן מכוסה במפה בעיצובים מוריים שיצר אניולו ברונצינו בין השנים 1533–1548, ארוגה להפליא במשי השזור בחוטי זהב וכסף.
את הקומה הראשונה משלימה דירתו של ויטוריו אמנואלה השני, שבה ארבעה חדרים: מלתחה, חדר עבודה, חדר קבלה וחדר שינה, והדירה של הרוזנת מיראפיורי ("בלה רוזינה") המורכבת משלושה חדרים עם ריהוט עתיק. החדר של בלה רוזינה בפרט מעוטר במיטת אפיריון וקירות מכוסים לגמרי בווילונות ממשי ורוד עם מוטיבים פרחוניים (1865), תלויים בצורה המאפשרת לראות במרכז את הפרסקו הנאו-קלאסי שבקירות. האמבטיה הצרפתית, שתוכננה על ידי אדריכל החצר ג'וזפה קצ'יאלי, הוזמנה על ידי אליסה בונפרטה והייתה כרוכה בהריסת כמה חדרים ישנים. כיום היא שמורה היטב, עם גיגית השיש עם גילופים ופסל של ונוס וקופידון בגומחה, בנוסף לריהוט המקורי של שולחן האיפור. שני ציורי הקיר המיתולוגיים מתארים את "אכילס הטובל בנהר לתה" ו"תטיס נפרדת מאכילס".
בשנת 1807 תכנן פוצ'יאנטי, בנוסף למדרגות החיצוניות, את גרם המדרגות הפנימי המחבר את קומת הקרקע לקומות הבניין הנותרות. הוא גם היה אחראי על כמה עבודות שיקום בקומה העליונה של הווילה. ציורי הפרסקו בכמה חדרי ישיבה, בסגנון נאו-קלאסי בלבד, עם נושאים שנלקחו מהמיתולוגיה העתיקה, גם הם מתוארכים לאותה תקופה.
פרסקו מהרנסאנס
הפרסקו העתיק ביותר של הווילה, השייך לתקופת לורנצו המפואר, הוא מה שמכונה "קורבן לאוקואון" מאת פיליפינו ליפי, שנשמר תחת הלוג'יה בקומה הראשונה, שנותק פעם אחת לשיקום ועכשיו הועבר למקום חדש, אף על פי שהוא די דהוי כתוצאה מאיתני הטבע. הפרסקו מתואר על ידי ג'ורג'ו וזארי כ"קורבן, בפרסקו, בלוג'יה שנשארה לא מושלמת" ואשר מתוארכת לפני מותו של לורנצו, או בכל מקרה הושלמה עד שנת 1494. ציור זה אינו קשור לפסל לאוקואון של מוזיאוני הוותיקן, שזכה לכל כך הרבה הערצה בחצרות האצילים באיטליה, אך נמצא רק בשנת 1506.
הנושא הדומיננטי של שלב הבנייה הראשון היה הפרשנות לנושאים קדומים בגישה מודרנית ודקורטיבית ופרסקו זה מעיד במלואו על כך, כמו גם האפריז על הטימפנון בחזית הראשית של הווילה, אולי מאת אנדריאה סנסובינו, והלונטה המעוטרת הראשונה של האולם שלימים יקרא אולם לאו העשירי של פונטורמו.
הוא נוצר בין השנים 1519–1521, והוא מתאר את האלים הרומאים ורטומנוס ופומונה המוצבים בנוף קלאסי יוצא דופן.
מאוחר יותר השתנה נושא הקישוטים, ככל הנראה עקב קבלת תוארי האצולה הראשונים של משפחת מדיצ'י: לורנצו דה מדיצ'י, דוכס אורבינו וג'וליאנו דה מדיצ'י, דוכס נמור ועסק באיור התהילה של משפחת מדיצ'י, מה שנרמז בבירור מהנושאים הרשמיים בציורים, כלומר "תהילת של ההיסטוריה הרומית".
בין השנים 1519–1521 עבד בווילה אנדריאה דל סרטו, שצייר את "המחווה לקיסר", רמז למתנות שקיבל לורנצו המפואר מסולטן מצרים בשנת 1487. הפרסקו הסתיים בערך בשליש משטח הקיר, שם קרוב יותר לקיר החיצוני היה צבוע בקיר עמוד גדול, אשר לאחר מכן הוסר והפרסקו משולב על ידי אלסנדרו אלורי, שצרף את חתימתו לזו של אנדריאה דל סרטו ליד הילד עם תרנגול ההודו בקדמת הציור. עם הזמן המסגרת של הפרסקו הקודם צצה מחדש, וחתכה את הסצנה לשניים, אך היא הוסתרה שוב על ידי השחזורים האחרונים.
אלסנדרו אלורי היה אפוא זה ששילב והשלים את התוכנית הדקורטיבית של האולם, ועבד בו בין 1578 ל-1582, יותר מחמישים שנה לאחר תחילת עבודות הקישוט של שאר הציירים, מטעם הגדול פרנצ'סקו הראשון, שהתגורר במיוחד בווילה בשל מערכת היחסים שלו עם האצילה הוונציאנית ביאנקה קאפלו. בנוסף להרחבת הציורים הקיימים, הוא צייר שניים מהתחלה: "סיפאקס מנומידיה מקבל את פניו של סקיפיו", רמז למסע שעשה לורנצו המפואר לנאפולי לפרננדו השני, מלך אראגון ו"הקונסול פלמיניוס משוחח עם מועצת האכאים", שמרמז על התערבותו של לורנצו המפואר במפגש קרמונה.
הוא גם צייר בפרסקו, בעזרת עזרים רבים, את שני הפנלים שמעל הפתחים, את הלונטה השנייה עם "גן ההספרידות" ואת המרחב בין הלונטות לחלונות ואת הלונטות. הקומפוזיציות המפורטות והפנטסטיות עם דמויות פרחוניות, דמויות חיות ודמויות אנוש אופייניות לטעם של הגחמות האופייניות לאותה תקופה.
אלורי הגה אפוא אדריכלות מפוארת בכל החדר, שכמעט מתנגשת באדריכלות האמיתית, עם דמויות שנראות מגולפות בצבעיהן החזקים האופייניים למנייריזם, ויוצרים תפאורה מפוארת ורבת חן.
את הקישוט הציורי השלימה סדרת שטיחי קיר מעולים שהוזמנו על ידי קוזימו הראשון ובנו פרנצ'סקו הראשון, שתוכננו תחילה על ידי סטראדנו, ואחר כך על ידי אלורי. הוצגו מספר סצנות ציד, שעוצבו מתוך השראה ממסעות הציד האמיתיים שהתקיימו בפארק הענק סביב הווילה (שהיה גדול בהרבה מהיום). עם זאת, לא ניתן להעריץ אותם בכללותם מכיוון שהאוסף מפוזר כעת בין כמה מוזיאונים בפירנצה, מאוחסן ושגרירויות מחוץ לאיטליה.
קומה שנייה
בקומה השנייה שוכן "המוזיאון לטבע דומם", שהוא ייחודי מסוגו ומציג כ-200 ציורים משלהי המאה השש-עשרה ועד אמצע המאה השמונה-עשרה ומקורם מאוספי מדיצ'י. רבים מהציורים הללו, עד פתיחת המוזיאון, היו במחסנים בפירנצה ובגופים ציבוריים אחרים, ובכך נראו ברובם לראשונה לקהל הרחב. בחדר יש טפטים מייצור צרפתי, עם נושאים אקזוטיים של ראשית המאה התשע עשרה. הנופים המתוארים רחבים עם קו אופק נמוך ודמויות קטנות המתארים את "הפראים של האוקיינוס השקט" (Les sauvages de la Mer Pacifique, 1804).
בניינים סמוכים לווילה ולגנים
בסמוך לווילה ישנם כמה מבנים כמו הקפלה, (שם הפייטה עם הקדושים קוזימו ודמיאנו, שצוירו בשנת 1560 על ידי ג'ורג'ו וזארי, ממתינים לשיקום), שוכנו בקומת הקרקע של הבאסטיון הדרום-מזרחי; ה"קוצ'ינון" שנבנה בראשית המאה השבע-עשרה והחממה הנאו-קלאסית לצמחים (באיטלקית limonaia) "עם שמורות מים צמודות", מאת פוצ'יאנטי (בערך 1825). "חדר משחקי הכדור" (Sala della Pallacorda) הוא מבנה בפינת הגן, שתחילתו בשלהי המאה השמונה עשרה כדי להתאמן על משחק זה, הטניס של ימינו, וכיום משמש את הקונסיירז' והמלתחה.
באמצע המאה ה -16, תחת קוזימו הראשון, סידר ניקולו טריבולו (Niccolò Tribol) את הגנים מחדש וסיים את בניית האורוות (1548). ניתן לראות הנוף הכללי של מתווה הגן והאורוות לאחר העבודה של טריבולו בלונטה המפורסמת של ג'וסטו אוטנס משנת 1599 שמוצגת כיום בווילה לה פטראיה.
האורוות
מבנה האורוות נרכש בסוף שנות השבעים על ידי עיריית פוג'ו א קאיאנו, והוא שוכן צמוד לחומת הגבול של הווילה, לאורך הדרך לפראטו. בקומת הקרקע שש ספינות עם קמרון צולב (מחולקות לשני מסלולים עם שלוש ספינות כל אחד) ששימשו למגורי סוסים ופרדות. בצד אחד, חדרים גדולים המיועדים לכלבי ציד; בחזית הדרומית חדר גדול עם קמרון שבו אוחסנו הכרכרות. בקומה הראשונה גלריה מרכזית ארוכה, מוארת בקצוות על ידי שני חלונות גדולים, חילקה את מקום הלינה של צוות הווילה משני הצדדים. לבניין יש מידות מרשימות שגורמות לו להראות כמו בזיליקה חילונית ולהתעלות מעל הפונקציה אליה נועד. לאחר תקופה של נטישה והידרדרות, יצא לדרך פרויקט כולל של שיקום ושיפור בתכנון האדריכל פרנקו פוריני. נכון לעכשיו שוכן בקומת הקרקע מרכז תערוכות וקונגרסים, עם ספריה ומשרד מידע לתיירים. מאז 2009 הוא מאכלס את מוזיאון הצייר, המשורר והסופר האיטלקי ארדנגו סופיצ'י שהתגורר בפוג'ו א קאיאנו. הקומה הראשונה עדיין מחכה לשיקום.
הגנים
הגנים המקיפים את הווילה, מתוארכים בעיקר למאה התשע עשרה.
במאה השמונה עשרה הוסדרו מחדש כמה אזורים בגן, והרחיבו את היער בו נהגו לצוד, מה שכונה הפסיון. באזור הגן האיטלקי ממוקמת מזרקה במרכז במקום חורשת עצים, הניזונה ממאגר מים חדש.
הגנים עוצבו מחדש לאחר 1811, אך מבלי לעקוב אחר כל הפרויקט המקורי, בתכנון המהנדס ג'וזפה מנאטי, שהוזמן על ידי אליסה בונפרטה. לואי מרטין ברטהולד ציין בשנת 1813 את הכיכר השוממה מול הווילה והציע לתקן את העובדה שמקומות הבילוי השונים בפארק, שיהיו נרחבים מאוד, הם בפועל מבודדים זה מזה: הווילה והיער מאחוריה צמודים, אך הגן האיטלקי נחתך בדרך לפראטו ויער המיועד לציד המכונה "Bargo mediceo di Bonistallo", שעדיין קיים כפארק ציבורי, על גבעה מול הווילה לכיוון כנסיית סן פרנצ'סקו, נחתך באמצעות הדרך לפיסטויה; וחורש נוסף, הפבונייר, מופרד מהווילה על ידי נהר אומברונה.
כדי לתקן את החסרונות הללו ננקטו כמה יוזמות: הדרך לפראטו הוסטה, הקירות הרבים המפרידים בין שטחי האחוזה נהרסו ואוחדו לגדר אחת, בעוד כמה שבילים מתפתלים הוקמו בכיכר הווילה והוא קושטה בעזרת צמחים שונים. מסלול נהר האומברונה יושר ונבנה גשר ברזל חדש שחיבר לקאסצ'ין די טבולה והפבונייר.
בכך קיבל הפארק צורה לא סדירה, שתנוצל בבניית גן אנגלי, עם יצירת אגם קטן ומקדש המוקדש לדיאנה. המטבחים, מכלי המים והקפלה הוסתרו על ידי קבוצות עצים חדשות.
נכון לעכשיו רק חלק הגנים המשתרע מעבר לחזית האחורית של הווילה, לכיוון האומברונה, נראה כמו גן אנגלי, עם שדרות מוצלות ופינות אופייניות. בצד ימין של הווילה הם שמרו במקום זאת על מראה של גן איטלקי, עם מיכל מים מרכזי וכמה כדי לימונים. הגן מוקף משלושה צדדים וסגור ברביעי על ידי חממת ההדרים המוזכרת לעיל של פוצ'יאנטי. הגנים עשירים במיני צמחים נדירים ובכמה פסלים, כמו פסל הטרקוטה המתארת את לכידת הנימפה אמברה על ידי אומברונה כפי שתואר על ידי לורנצו דה מדיצ'י בפואמה "אמברה".
מבצע השהיד סולימאני
מבצע השהיד סולימאני (בפרסית: عملیات شهید سردار سهپد سلیمانی) הוא מבצע תקיפה של משמרות המהפכה האסלאמית באיראן נגד בסיסי חיל האוויר האמריקאי בעיראק שנערך ב-8 בינואר 2020. המבצע היה התגובה האיראנית להריגת קאסם סולימאני על ידי ארצות הברית ב-3 בינואר 2020, וקרוי על שמו.
רקע לתקיפה
באיראן גברו הקריאות לנקום את הריגת סולימאני המוערך, וח'אמנאי הבטיח "נקמה עוצמתית", שבשונה מאירועים קודמים תבוצע ישירות על ידי כוחות איראניים ולא על ידי ארגונים כגון חזבאללה או החות'ים.
בעקבות כך הזהיר נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, את איראן שנקמה על הריגת סולימאני תתקבל בתגובה משמעותית.
פרטי התקיפה
ב-8 בינואר 2020 בשעה 01:30, באותה שעה בה חוסל סולימאני חמישה ימים קודם, שיגרו משמרות המהפכה 11 טילים לעבר בסיס חיל האוויר האמריקאי בעין אל-אסד, וטיל נוסף לעבר בסיס בארביל. ארבעה טילים נוספים החטיאו את מטרותיהם ופגעו בשטחים פתוחים בעיראק. בסך הכל שוגרו על ידי משמרות המהפכה 16 טילים. הטילים ששוגרו היו מסוג קיאם וזולפיקאר. הטילים הראשונים פגעו ב-01:34, ואחרים המשיכו 3 מטחים נוספים, במרווחי תקיפה של יותר מ-15 דקות בין מטח למטח.
ראש ממשלת עיראק, עאדל עבד אל-מהדי, עודכן לפני המתקפה על ידי משמרות המהפכה באיראן והובטח כי איראן תתקיף רק מקומות בהם "יש נוכחות אמריקאית". על פי דיווחים בארצות הברית, אל-מהדי העביר את העדכון לכוחות האמריקאים.
הכוחות האמריקאיים ששהו בבסיסים קיבלו התראה מוקדמת על התקיפה ערב קודם לכן ועדכונים בזמן אמת על שיגורי הטילים, פינו את ההאנגרים מכלי טיס בלתי מאוישים ומסוקים, והסתתרו במקלטים ארעיים שעתיים לפני המתקפה. חלק מהכוחות האמריקאיים יצאו מהמקלטים לחפש פצועים בין המטחים ונקלעו בחוץ למטח הטילים.
תוצאות
בימים הראשונים אחרי המתקפה טענו בצבא האמריקאי כי "יש מעט מאוד נפגעים, אם בכלל". במקביל, התרברבו באיראן כי בתקיפה נהרגו 80 חיילים, וגורמי ביטחון בעיראק דיווחו על מטוס אמריקאי שנפגע בתקיפה. אך מספר חודשים אחריה דווח כי כ-100 חיילים אמריקאים חוו פגיעות מוח קשות בתקיפה, בהם חיילים ששהו בעמדות שמירה בזמן המתקפה והועפו מהעמדות. כ-15 חיילים פונו מיד אחרי המתקפה לבתי חולים בעיראק. במאי, 4 חודשים אחרי המתקפה, 29 חיילים אמריקאים קיבלו את עיטור לב הארגמן, עיטור המוענק לחיילים שנפצעים בקרב.
על פי הערכות צבא ארצות הברית, הטילים ששוגרו נגד הבסיס היו טילים מדויקים בעלי הנחיה, שכוונו נגד האנגרים של כלי טיס בבסיסים. לפי הערכות במערב, האיראנים השתמשו בטילים אלו בכוונה כדי למנוע פגיעה משמעותית בכוחות האמריקאים על מנת למנוע הידרדרות למלחמה.
בנוסף לתקיפת הטילים ציפו האמריקאים לתקיפה קרקעית נגד הבסיס מיד אחרי התקיפה האווירית, שלא קרתה. בזמן התקיפה לא היו בבסיסים מערכות להגנה אווירית.
באיראן
התקיפה התקבלה בחגיגות באיראן. בטלוויזיה האיראנית הוצגו איראנים חוגגים וצוהלים, שהכריזו: "הנקמה על מותו ננקטה, וכעת הוא יכול לנוח בשלום". עלי ח'אמנאי התייחס למתקפה וכינה אותה "סטירת לחי בפני ארצות הברית", חזר על הטענה כי ארצות הברית היא המקור למתיחות במזרח התיכון, ודרש את פינוי צבאה מהאזור.
יום למחרת התקיפה בוצעה איראן תקיפה נוספת באמצעות רקטות קטיושה על מתחם בעיראק שבו שכנה השגרירות האמריקאית. לא היו נפגעים בתקיפה.
הפלת המטוס האוקראיני
מיד לאחר המתקפה הכריזה ארצות הברית על אזור אסור לטיסה מעל עיראק, איראן והמפרץ הפרסי. מספר מדינות נוספות הסיטו את טיסותיהם מהאזור מחשש לביטחונן.
במקביל, הוגברה דריכות במערכות ההגנה האיראניות בציפייה לתגובה אמריקאית. בבוקר 8 בינואר 2020 בשעה 03:38, דקות אחדות לאחר המראתה מנמל התעופה הבינלאומי האימאם חומייני בטהראן, ושעתיים לאחר המתקפה, הופל מטוס הבואינג 737 של חברת "יוקריין אינטרנשיונל איירליינס" על ידי טיל קרקע-אוויר איראני ששוגר מסוללה שחשבה שמדובר בתגובה אמריקאית. על סיפון המטוס היו 176 נוסעים ואנשי צוות. כולם נספו.
תחילה טענו באיראן כי ההתרסקות נגרמה בעקבות תקלה טכנית במטוס, ואף סירבו למסור את הקופסה השחורה של המטוס. רשת CNN דיווחה ב-8 בינואר 2020 בערב כי המודיעין האמריקאי פתח בבדיקת נסיבות ההתרסקות. ב-11 בינואר הודתה איראן שהמטוס הופל בטעות עקב המתיחות שגרם העימות בין ארצות הברית לאיראן. בהמשך לכך הכריז המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי, כי על חקירת ההתרסקות להיות פומבית.
בעיראק
ראש ממשלת עיראק, עאדל עבד אל-מהדי, קרא לכל הצדדים המעורבים לשמור על איפוק ולהימנע מתגובות והמשך דרדור המצב למלחמה כוללת, בנוסף לכיבוד המדינה העיראקית וגבולותיה. אזרחים ועיתונאים בעיראק, שיעים בעיקר, הביעו את כעסם על ארצות הברית, שלראייתם גרמה למתקפה וגוררת את עיראק למלחמה נוספת ודרשו את פינוי כוחותיה הצבאיים. במקביל דרשו אזרחים עיראקיים סוניים את הישארותה של ארצות הברית במדינה כדי לעזור להגן כנגד איראן. במקביל לוויכוח, הביעו מנהיגי האזור האוטונומי של כורדיסטן העיראקית את רצונם שהכוחות האמריקאים יישארו באזור.
בישראל
אף על פי שלא נמסרה תגובה ישראלית רשמית לתקיפה, בבוקר שלאחריה התראיין ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ואמר כי "מי שיתקוף את ישראל יספוג מכה מוחצת". עוד שיבח ראש הממשלה את הנשיא טראמפ ואת הסנקציות הכלכליות שהטיל על איראן בעקבות המתקפה.
בארצות הברית
הנשיא טראמפ גינה את המתקפה והכריז על סנקציות כלכליות חדשות על איראן. על 8 מבכירי המשטר באיראן הוטלו סנקציות אישיות והופסק סיוע כלכלי לתעשיות באיראן. עם זאת אותתו בארצות הברית כי המדינה תסתפק בצעד זה כתגובה למתקפה. צבא ארצות הברית, שהיה בתהליך פינוי כוחותיו משטח עיראק בחודשים לפני המתקפה, החליט בעקבותיה להשאיר חיילים בשטח המדינה כדי לשמור על היציבות אל מול המתיחות עם איראן.
שר החוץ האמריקאי, מייק פומפיאו, ציין בראיון לאחר המתקפה כי לארצות הברית היה מודיעין מקדים על פרטי המתקפה וכי לאיראן הייתה כוונה "לפגוע בחיילים אמריקאים", למרות זאת, לא הוצבו בבסיסים מערכות הגנה אווירית, בארצות הברית נמתחה ביקורת על מנהיגי הצבא שהעריכו שלא יצטרכו מערכות אלו לפני התקיפה, ותעדפו למקמם באזורים אחרים בעולם בהם תקיפות טילים היו סבירות יותר, במיוחד לאור פגיעות הבסיסים שהותקפו והיעדר אמצעי המיגון המתאימים בהם. רק באפריל 2020, מספר חודשים לאחר התקיפה, הוצבו בבסיסים האמריקאים מערכות הגנה אווירית כגון סוללות MIM-104 פטריוט, במקביל למחאות בעיראק על המשך נוכחות כוחות צבאיים אמריקאים במדינה.
באירופה
מנהיגי האיחוד האירופי פנו לטראמפ בבקשה שלא יגיב למתקפה במטרה למנוע פריצת מלחמה. במסיבת עיתונאים משותפת עם ראש ממשלת רומניה, טען מזכ"ל נאט"ו, ינס סטולטנברג, כי מערכות ההגנה סיפקו מידע על המטרות למרות המרחק הרב.
תורת החוגים
תורת החוגים היא ענף של האלגברה המופשטת העוסק בחקר חוגים - מבנה אלגברי בעל שתי פעולות בינאריות, המכלילות דוגמאות יסודיות כמו חוג המספרים השלמים וחוג המטריצות מעל שדה. באמצעות הכללה זו, משפטים מהאריתמטיקה מורחבים לעצמים שאינם מספרים, כגון פולינומים, מטריצות ופונקציות.
תורת החוגים עוסקת במבנה של חוגים, באידיאלים והמודולים שלהם, במחלקות מיוחדות של חוגים (כגון חוגי חבורה וחוג עם חילוק), ובשלל תכונות של חוגים, מהן המעוררות עניין במסגרת תורת החוגים עצמה, ומהם הרלוונטיות ליישומי תורת החוגים.
חוגים לא חילופיים הם בעלי אופי שונה. המגמה הנוכחית בחקירתם החלה בשנות ה-80, עם פיתוחה של גאומטריה לא קומוטטיבית ועם גילוין של חבורות קוונטיות, שהובילו להבנה טובה יותר של חוגים לא חילופיים, ובפרט חוגים נתריים לא חילופיים.
היסטוריה
שורשיה של תורת החוגים החילופיים נמצאים בתורת המספרים האלגברית, בגאומטריה אלגברית ובתורת השמורות הפולינומיות. מקום מרכזי בהתפתחותם של ענפים אלה תפסו חוגי שלמים בשדות מספרים אלגבריים ובשדות פונקציות אלגבריות וחוגים של פולינומים בשני משתנים או יותר. תורת החוגים הלא חילופיים החלה בניסיונות להרחיב את המספרים המרוכבים למערכות של מספרים היפר-מרוכבים. ראשיתן של תורות אלה בתחילת המאה ה-19, והן הגיעו לבשלות רק ברבע השלישי של המאה העשרים.
ויליאם רואן המילטון הניח את היסודות לאלגברת הקווטרניונים בשנת 1843. חוקרים נוספים עסקו במאה ה-19 במבנים אלגבריים נוספים, קודם שהנושא נעטף במסגרת הכללית של מבנים אלגבריים. מספרים היפר-מרוכבים שונים זוהו עם חוגי מטריצות בידי ג'וזף ודרברן (1908) ואמיל ארטין (1928). הגדרה אקסיומטית ראשונה של חוג ניתנה בשנת 1914 על ידי אברהם הלוי פרנקל, בהשפעת הגישה האקסיומטית של שטייניץ לשדות, האסכולה האמריקאית של א.ה. מור, ובעיקר עבודתו תחת קורט הנזל על שדה המספרים ה-p-אדיים. האקסיומות של פרנקל תארו מה שמוכר היום כחוג עם יחידה, שבו כל איבר רגולרי הוא הפיך ("חוג קלאסי"), וכך שלכל שני איברים a,b יש איברים רגולריים u,v כך ש-ab=bau=vba. ב-1920 פרסמה אמי נתר, יחד עם ו. שמיידלר, מאמר שעסק בתורת האידיאלים, שבו הגדירו אידיאל ימני ואידיאל שמאלי בחוג. כעבור שנה פרסמה נתר מאמר פורץ דרך בדבר תנאי שרשרת בהקשר של אידיאלים. מאמר זה הביא ליצירת המושג חוג נתרי, ובו נתנה נתר את ההגדרה המקובלת כיום לחוג חילופי.
חוג
חוג הוא מבנה הכולל קבוצה \ R עם פעולות המכונות "חיבור" ו"כפל", המקיימות מספר תכונות:
כמו בהרבה מבנים אלגבריים, גם כאן אפשר להגדיר תתי-מבנים. זה טבעי להגדיר תת-חוג של R בתור תת-קבוצה של R שסגורה תחת פעולות החיבור והכפל של החוג (ואם לחוג יש יחידה, דורשים גם שהיחידה תהיה בתת-חוג). עם זאת, יש תת-מבנה של חוג שמתגלה כהרבה יותר שימושי, מבנה זה נקרא אידיאל. תת-חבורה של חוג R נקראת אידיאל שמאלי אם לכל j \in J ו-r \in R מתקיים  ואידיאל ימני אם לכל j \in J ו-r \in R מתקיים. אידיאל דו-צדדי הוא אידיאל שהוא גם אידיאל שמאלי וגם אידיאל ימני. בחוגים חילופיים כל האידיאלים הם דו-צדדיים. האידיאלים משחקים תפקיד חשוב מאוד בתורת החוגים ובאפיון המבנה של החוג.
לעיתים ישנן צורות שונות להציג את אותו החוג. הדרך לזהות שתי הצגות של אותו החוג היא למצוא "איזומורפיזם" בין שתי ההצגות. כלומר: העתקה בין שני חוגים תקרא הומומורפיזם אם היא מכבדת את פעולות החיבור והכפל ואת איברי היחידה. היא תיקרא מונומורפיזם אם היא גם חד חד ערכית, ותיקרא אפימורפיזם אם היא על. במקרה שהיא גם מונומורפיזם וגם אפימורפיזם, היא נקראת איזומורפיזם. במילים אחרות, חוגים באותו הגודל הם איזומורפיים, אם ניתן לזהות את האיברים שלהם בהתאמה מלאה השומרת על שתי הפעולות.
שלושת משפטי האיזומורפיזם של חוגים מספקים צורה כללית לאיזומורפיזם בין חוגי מנה שונים של חוג נתון.
חוגים חילופיים
חוג קרוי חילופי אם פעולת הכפל המוגדרת בו היא חילופית. חוגים חילופיים מדמים מערכות מספרים מוכרות, ומאפיינים שונים של חוג חילופי בודקים עד כמה הוא דומה למספרים השלמים. בתורת החוגים החילופיים מספרים מוחלפים לעיתים קרובות באידיאלים, ואידיאל ראשוני מכליל את המספר הראשוני בחוג המספרים השלמים. חוגים חילופיים הם גם בעלי חשיבות בגאומטריה אלגברית - בעזרתם ניתן לחקור מאפיינים של עצמים גאומטריים, כמו חוגי קואורדינטות וממד.
תחום שלמות, שהוא חוג חילופי עם יחידה כפלית שאין בו מחלקי אפס (כלומר: אם \ ab=0, אז בהכרח \ a=0 או \ b=0), מכליל תכונה נוספת של השלמים. תחום ראשי (או "תחום אידיאלים ראשיים") הוא תחום שלמות שכל האידיאלים שלו הם ראשיים, כלומר מהצורה. תחומים ראשיים מקיימים תכונה של חוג המספרים השלמים שהיא מהותית לתורת המספרים האלמנטרית: לכל זוג איברים מחלק משותף מקסימלי שאפשר להציג כצירוף שלהם.
חוג אוקלידי הוא חוג חילופי שבו אפשר לבצע חילוק עם שארית, וכך לממש את האלגוריתם של אוקלידס לחישוב מחלק משותף מקסימלי. הדוגמאות המוכרות ביותר לחוג כזה הן חוג המספרים השלמים וחוג פולינומים מעל שדה, וההגדרה מכלילה ואורגת את התכונות המשותפות לשתיהן. לתכונת האוקלידיות יש גם השלכות חישוביות, בפרט בתורת המספרים האלגברית, וגם לבעיות הקשורות ביצירה של חבורות אלגבריות. כל חוג אוקלידי הוא תחום ראשי.
חוג בזו הוא חוג בו כל אידיאל נוצר סופית נוצר על ידי איבר אחד, כלומר ראשי. חוג ראשי מיוחד הוא חוג בזו מקומי וארטיני. לחוגים אלו מבנה נוח למדי - יש להם רק מספר סופי של אידיאלים, כולם חזקות של האידיאל המקסימלי היחיד. משפט זריצקי-סמואל קובע כי כל חוג בזו ניתן לכתוב כמכפלה של תחומים ראשיים וחוגים ראשיים מיוחדים.
גאומטריה אלגברית
גאומטריה אלגברית היא ענף במתמטיקה העוסק בחקירה של עצמים גאומטריים באמצעות אלגברה מופשטת (לרוב קומוטטיבית). גאומטריה אלגברית קלאסית עוסקת בחקר אוסף הפתרונות של מערכת משוואות פולינומיליות. כאשר ישנו יותר ממשתנה אחד, שיקולים גאומטריים הופכים להיות חשובים לצורך הבנת התופעות השונות המתרחשות. הגאומטריה האלגברית עוסקת לרוב בניסיון להבין את מכלול הפתרונות של משוואות פולינומיליות, ולרוב אינה עוסקת בחיפוש פתרון מסוים. מספר משפטים מאלגברה קומוטטיבית מהווים את הבסיס בגאומטריה האלגברית הקלאסית, כמו משפט הבסיס של הילברט ומשפט האפסים של הילברט.
אלכסנדר גרותנדיק נתן הגדרות מודרניות נחרצות לעצמים של הגאומטריה האלגברית. הוא הגדיר ספקטרום של חוג חילופי כמרחב של האידיאלים הראשוניים עם טופולוגיית זריצקי, והרחיב מינוח זה בעזרת אלומה וסכמה של חוגים.
תורת המספרים האלגברית
מונח מרכזי בתורה זו הוא חוג דדקינד - חוג חילופי נתרי נוצר סופית, בו כל אידיאל ראשוני הוא מקסימלי (כלומר בעל ממד קרול 1). הוא המהווה הכללה נחוצה לחוג ראשי, ובכך פותר את הבעיה של פירוק לראשוניים בחוגי שלמים כלליים - בחוג דדקינד כל אידיאל ניתן לכתוב כמכפלה סופית ויחידה של אידיאלים ראשוניים. בחוג דדקינד לכל אידיאל שברי קיים אידיאל שברי הפכי לו. לכן חבורת מחלקות האידיאלים היא אכן חבורה, ואף חבורה אבלית חופשית לה תפקיד מרכזי באפיון החוג. לכל חוג דדקינד ניתן להגדיר הערכה לפי אידיאל ראשוני, כחזקה המקסימלית שבה הוא מופיע בפירוק של האידיאל. כך ניתן להבין אובייקטים בתורת המספרים האלגברית בעזרת תורת ההערכות.
חוגים לא חילופיים
חוג לא חילופי הוא חוג בו פעולת הכפל איננה חילופית. לחוגים לא חילופיים תורת מבנה עשירה ומסובכת יותר מזו של חוגים חילופיים. אובייקט המרכזי בתורה זו הוא חוגי מטריצות. חוגים לא חילופיים המקיימים תנאי שרשרת על האידיאלים השמאליים שלהם, כמו חוגים ארטיניים ונתריים, מהווים נושא חשוב למחקר. למשל, משפט הופקינס-לויצקי קובע כי כל חוג ארטיני שמאלי הוא נתרי שמאלי.
חוגים לא חילופיים נחקרים גם על ידי המודולים שלהם, וטענות רבות קושרות בין חוג למודולים מעליו, כמו הלמה של נקאימה.
חוג מטריצות
חוגי מטריצות הם הדוגמה הקלאסית לחוגים לא חילופיים. חוג מטריצות (מסדר נתון) מעל חוג נתון, הוא אוסף כל המטריצות מאותו סדר באיברי החוג, עם פעולת החיבור (רכיב רכיב) וכפל מטריצות, המושרות מפעולות החוג המקורי. כל חוג מטריצות מסדר גדול מ-1 איננו חילופי ובעל מחלקי אפס. תורת המבנה של חוגי מטריצות מעל חוגים כלליים היא עשירה ומסובכת. כל חוג שקול מוריטה לחוג מטריצות מעליו, בכל מספר משתנים, מה שמכליל את האפיון במשפט ודרברן-ארטין. חוגים רבים מתקבלים כחוגי מטריצות מעל חוגים מיוחדים, כמו חוגים עם חילוק.
חוג עם חילוק
חוג עם חילוק הוא חוג בו לכל איבר שונה מאפס יש הפכי (דו צדדי) לכפל. חוג חילופי עם חילוק הוא שדה. לעומת זאת, במקרה הלא קומוטטיבי, התורה עשירה הרבה יותר. המשפט הקטן של ודרברן קובע כי כל חוג סופי עם חילוק הוא שדה, ולכן עיקר העניין הוא בחוגים אינסופיים. דוגמה לחוג כזה היא אלגברת הקווטרניונים של המילטון. משפט ודרברן-ארטין קובע כי כל חוג ארטיני פשוט הוא חוג מטריצות מעל חוג עם חילוק. כל מודול מעל חוג עם חילוק הוא מודול חופשי.
חוג פשוט למחצה
חוג פשוט למחצה הוא חוג המהווה מודול פשוט למחצה מעל עצמו, כלומר חוג השווה לתשתית (סכום האידיאלים הפשוטים) שלו. חוג הוא פשוט למחצה אם ורק אם כל מודול מעליו הוא פריק לחלוטין.
משפט ודרברן-ארטין קובע כי חוג הוא פשוט למחצה אם ורק אם הוא איזומורפי למכפלה של חוגי מטריצות מעל חוג עם חילוק. חוג חבורה של חבורה סופית הוא פשוט-למחצה אם ורק אם המאפיין של שדה הבסיס זר לסדר החבורה (הכיוון הקשה הוא משפט משקה).
חוג ראשוני למחצה
חוג ראשוני למחצה הוא חוג ללא אידיאלים נילפוטנטיים. רדיקלים רבים, כמו רדיקל ג'ייקובסון, הם ראשוניים למחצה.
חוג נקרא פרימיטיבי למחצה אם רדיקל ג'ייקובסון הוא אפס. כל תחום שלמות אפיני (מעל שדה) הוא פרימיטיבי למחצה; בתורה הלא חילופית המונח עשיר יותר.
משפט גולדי קובע כי כל חוג גולדי ראשוני למחצה משוכן כחוג שברים בחוג פשוט למחצה. חוג פרימיטיבי למחצה ארטיני הוא פשוט למחצה.
חוג קואורדינטות של יריעה אלגברית אפינית
כאשר X היא יריעה אלגברית אפינית, הקבוצה של כל הפונקציות הרגולריות על X יוצרת חוג הקרוי קוראים חוג הקואורדינטות של X. ליריעה אלגברית פרויקטיבית מוגדר חוג אנלוגי, הקרוי חוג הקואורדינטות ההומוגני.
שמורה פולינומית
שמורה פולינומית ביחס לפעולה של חבורה G על מרחב וקטורי היא פולינום  הנשמר תחת הפעולה:  לכל \ g\in G. השמורות תלויות בחבורה G, ובאופן שבו היא פועלת על המשתנים  (המהווה הצגה ליניארית שלה על המרחב V). אוסף השמורות מהווה תת-חוג של חוג הפולינומים, שאותו מקובל לסמן ב-\ R^G. תורת השמורות הפולינומיות סובבת סביב המבנה של חוג הפולינומים, החל ממציאת יוצרים מפורשים עבור חבורה נתונה (היינו, קבוצת שמורות שאפשר להציג בעזרתה כל שמורה אחרת), וכלה בפרטי המבנה האלגברי של החוג. לפי משפט שהוכיח דויד הילברט, המכונה המשפט היסודי של תורת האינווריאנטים, אם G חבורת אוטומורפיזמים הפועלת ליניארית על אלגברה אפינית (הליניאריות פירושה שגם ), אז R^G אף היא אפינית - כלומר קיימים מספר סופי של אינווריאנטים היוצרים את R^G מעל השדה. משפט זה היה משפט חשוב מאוד שהוכיח הילברט, לאחר שרבים ניסו להוכיח אותו למקרים פרטיים.
אירפין
היסטוריה
במאה ה-17 היו כמה כפרים באזור אירפין.
אירפין נוסדה בשנת 1899 כתחנת רכבת תפעולית, במהלך בניית קו הרכבת בין קייב לקובל. עובדי הרכבת הקימו את העיירה ליד כביש הרכבת יחד עם יישובים נוספים. שמה של העיר נבחר בשל מיקומה ליד נהר אירפין.
מ-26 ביולי 1941, מיד לאחר קרב קייב, היא נכבשה על ידי הוורמאכט ששלט עליה עד לנובמבר 1943, אז נכבשה קייב מחדש. רוב אוכלוסייתה היהודית נרצחה בבאבי יאר או במעשי טבח אחרים על ידי הנאצים.
אוכלוסיית העיר מונה כ-60,084 תושבים (הערכה נכון לשנת 2020).
הפלישה הרוסית לאוקראינה
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה התרחש בעיר קרב אירפין, במהלך ניסיונם של הכוחות הרוסים לכתר את קייב, עיר הבירה של אוקראינה, והתנגדותם של הכוחות האוקראינים להתקדמות הרוסית בפרבריה המערביים של קייב. לכל אורכו, הקרב התאפיין בלוחמה אינטנסיבית בשטח בנוי.
הקרב נערך בין ה-27 בפברואר ל-28 במרץ 2022, והסתיים עם תבוסת הכוחות הרוסים ושחרור העיר על ידי הכוחות המזוינים של אוקראינה.
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין של 2001, רוב אוכלוסיית העיירה אירפין דוברת אוקראינית (84.81%), כאשר מיעוטם דוברי רוסית (14.48%).
הקורפוס המוטס ה-18 (ארצות הברית)
הקורפוס המוטס ה-18 (באנגלית: XVIII Airborne Corps) היא יחידה גדולה של צבא ארצות הברית, והיא כיום כוח המשימה הגדול ביותר עד דרג הקורפוס של הכוחות האמריקנים. זהו הקורפוס המוטס היחיד בארצות הברית, ומונה כיום ארבע דיוויזיות עם כ-88,000 איש. המטה של הקורפוס ממוקם בפורט בראג, צפון קרוליינה, שם שכן המטה של הקורפוס ה-18 במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
היסטוריה
הקורפוס המוטס ה-18 הוקם בתחילה כקורפוס השריון השני ב-17 בינואר 1942, תחת פיקודו של ויליאם הנרי הריסון מוריס הבן, ושמו שונה ב-9 באוקטובר 1943 לקורפוס ה-18. לקראת מבצע מרקט גארדן, ב-25 באוגוסט 1944 הוכפפו לקורפוס הדיוויזיות המוטסות ה-82, ה-101 וה-17, ושמו שונה לקורפוס המוטס ה-17. מת'יו רידג'וויי פיקד על הקורפוס, והוביל את חייליו חודש לאחר מכן במהלך המבצע המוטס בהולנד. יחד עם הקורפוס המוטס ה-1 הבריטי, הוא היה תחת פיקודה של הארמייה המוטסת הראשונה של בעלות-הברית, בפיקודו של לואיס בררטון. בסוף יוני 1945 חזרו היחידות לארצות הברית, שם פורק הקורפוס. במהלך מלחמת קוריאה הוקם הקורפוס מחדש במאי 1951, ועבר למיקום החדש בפורט בראג. יחידות הקורפוס השתתפו במלחמת וייטנאם, מבצע זעם דחוף בגרנדה, במבצע מטרה צודקת בפנמה, במלחמת המפרץ, במלחמת אפגניסטן, במלחמת עיראק, ובמבצעים נוספים במהלך השנים.
ארגון
מטה הקורפוס ממוקם בפורט בראג, צפון קרוליינה, וכפופים לו היחידות הבאות:
עסידה
עסידה או עציט (מערבית: عصيدة בתרגום לעברית: דייסה) הוא מאכל העשוי מקמח שעורה ירוקה, דורה ירוקה או חיטה. עסידה נאכל במדינות ערביות וצפון אפריקאיות רבות ופופולרי במיוחד בלוב, בתוניסיה, בערב הסעודית, באריתריאה, באתיופיה, בסודאן ובתימן. תבשיל זה היה נפוץ בקרב עדות המזרח ונאכל עד היום על ידי יהודי לוב, יהודי תוניסיה ויהודי תימן.
שמות המאכל
התורה ב מפרטת כי על מנחת הביכורים להיות. "גרש" פירושו קמח קלוי ו"כרמל" פירושו שעורה רכה. לכן מתרגם הרב סעדיה גאון את המילים "גרש כרמל" בתרגום התורה לערבית יהודית כ"גריש מן אלהרף", שהוא קמח שעורה ירוקה קלויה ממנו עושים "עציט".
שלבי ההכנה
יוצקים בבת אחת מים רותחים על כמות שווה של קמח ולשים במשך עשר דקות רצופות. אין בישול נוסף.
מרכיבים וגרסאות שונות
נהוג לאכול את ה"עציט" עם האצבעות, ללא שימוש בסכו"ם, ולטבול במרק או בסירופ מתוק. מגישים את ה"עציט" בדרך כלל בצלחת גדולה ויוצרים שקע בעיסה כדי שיחזיק קצת מהנוזל.
"עציט" נאכל כחלק מארוחה עם מרק ובשר לצד ירקות טריים, או בצורת קינוח חלבי עם חמאת סאמנה או גהי. עציט מתוק נפוץ במיוחד במטבח הלובי ונהוג כמאכל לשבועות. את החמאה הנאכלת עם העציט נהוג לאחסן בצנצנת אטומה עם עלי גפן כדי להוסיף לה טעם. ייתכן שבימי קדם העציט נאכל גם עם שמן זית. בתימן השתמשו לרוב בקמח דורה להכנת ה"עציט", מכיוון שהיה מצוי שם יותר משעורה או חיטה.
רגאליצרטופס
רגאליצרטופס (שם מדעי: Regaliceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים - הדינוזאורים בעלי הקרניים.
מאפיינים
הרגאליצרטופס חי באמריקה הצפונית בקרטיקון העליון בגיל המאסטריכט, כ-68 מיליון שנה לפני זמננו. שרידיו נתגלו באלברטה, קנדה ב-2005 והוא תואר ב-2015. פירוש שמו הוא "פנים בעלי קרניים מלכותיות", כאשר Regal פירושו מלכותי ו-Ceratops פנים בעלי קרניים, והוא נקרא כך בשל הזיזים הרחבים הבולטים מהעטרה שלו ויוצרים לה מראה דמוי כתר. ההולוטיפ (כלומר: המאובן שלפיו הוגדר הטקסון) זכה לכינוי "הלבוי" (באנגלית: Hellboy, הילד מהגהנום) על שם דמות הקומיקס הלבוי, וזה ניתן לו בגלל מראהו ובגלל הקושי לחלצו ממעטפת האבן שבתוכה התאבן.