cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זיכרון גישה אקראית
היסטוריה
כמעט החל מהצגתו, ועד שהוחלף על ידי זכרונות מוליכים למחצה במחצית הראשונה של שנות ה-70 של המאה ה-20, שלט זיכרון הליבה בכיפה, ללא תחרות. במקביל למזעור, ירד גם מחירו בהתמדה. בראשית ימיו, מחירה של סיבית זיכרון ליבה היה בערך דולר אמריקאי אחד, ובאחריתם בערך סנט.
מנגיש
היסטוריה
ב-1968 התחילה הבניה של קומפלקס Tevatron, המאיץ בפרמילב. ב-1986 התרחשה ההתנגשות פרוטון ואנטי-פרוטון הראשונה שנרשמה בעלת מרכז מסת אנגריה של 1.8TeV. זו הפכה להתנגשות בעלת רמת האנרגיה הגבוהה ביותר שנעשתה בתוך מנגיש בעולם באותו הזמן.
זיכרון גישה אקראית
היסטוריה
ניתן לממש התקני זיכרון גם באמצעות שערים לוגיים, שהם רכיבי החומרה העיקריים מהם בנויים מחשבים. בראשית ימי המחשוב השתמשו במנורות רדיו למימוש שערים לוגיים, ועקב כך שימוש בשערים לוגיים למימוש זיכרון היה מוגבל מאוד, משיקולים של נפח, הספק ומחיר.
מנגיש
היסטוריה
המנגיש בעל רמת האנגריה הגבוהה בעולם (לפי התוצאות הנמדדו ב-2016) הוא הLHC הנמצא בסרן. ישנם מספר פרויקטים נוספים לבניית מנגישים תחת דיון.
זיכרון גישה אקראית
היסטוריה
לאחר המצאת הטרנזיסטור ב־1948, ובייחוד עם התפשטות השימוש במעגלים משולבים, התקני זיכרון הבנויים על מוליכים למחצה דחקו את רגלי כל התקני הזיכרון האחרים, ולמעשה החל מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 כל התקני הזיכרון המיוצרים מבוססים על טכנולוגיה זו, כאשר רובם ככולם נחשבים ל"זיכרון גישה אקראית".
מנגיש
תרומתו
המנגיש תורם רבות לחקר פיזיקת החלקיקים, ובכך תורם רבות לחקר היקום. המנגיש נותן יתרון עצום למאיץ, כיוון שהוא גורם לכך שאנרגיית ההתנגשות של החלקיקים המואצים תהיה גדולה פי 4 מאנרגיית ההתנגשות של החלקיקים במאיץ אחר. כך כל התנגשות היא "פורייה" יותר, ומניבה יותר חלקיקים חדשים הנוצרים וניתן לחקור אותם.
זיכרון גישה אקראית
זיכרון קריאה בלבד – ROM
קיימים התקני חומרה שהם "כמעט כמו" זיכרון, והמכונים "זיכרון קריאה בלבד". התקנים אלו, המאפשרים גישה אקראית, לא עונים על ההגדרה המקובלת לזיכרון מחשב, משום שהמעבד אינו יכול לכתוב לתוכם, אלא רק לקרוא מהם מידע שנכתב מראש. נהוג להבחין בין מעין זיכרון זה לבין זיכרון רגיל, ובהתאם ניתן למצוא בהרבה הסברים חלוקה של זיכרון המחשב ל־ROM ול־RAM.
מהירות הזיכרון
בנוסף לפרמטר של נפח הזיכרון שנמדד בבתים, ביחידות שגדלו במשך השנים, מקילובייט למגהבייט ועד לגיגהבייט בתחילת המאה ה־21, ישנו פרמטר של מהירות הזיכרון שנמדד במספר פעולות בשנייה (הרץ). ככל שפיתוח הזיכרונות התקדם כך הואצה מהירותם. רכיב זיכרון מסוג DDR (בשנת 2006), למשל, פעל לרוב במהירות של 400MHz, ואילו רכיב DDR3 הואץ ב־2011 עד 2,000 MHz. רכיבי DDR4 הואצו למהירות של יותר מ-5,600MHz בשנת 2019.
האצת הגישה לזיכרון
אף שמהירות הזיכרון גדלה במהלך השנים באופן דרמטי, עדיין קיים פער בין מהירות הזיכרון למהירות המעבד. מעבדים מודרניים פועלים בקצב הגבוה באופן משמעותי מקצב העבודה של הזיכרון, ולכן נוצר צוואר בקבוק בגישה לזיכרון. התמודדות עם בעיה זו היא באמצעות הוספת זיכרון מטמון המוטמע במעבד עצמו (או בקרבתו) וניהול מדרגי של הזיכרון.
זיכרון המטמון הוא זיכרון מחשב מהיר שקיבולתו קטנה, ותפקידו לצמצם את הגישה לזיכרון הראשי המאופיינת באיטיות ביחס למהירות המעבד. הגישה של המעבד אל זיכרון המטמון היא הישירה והמהירה ביותר, ועל כן פעולות של המעבד על נתונים מזיכרון המטמון, הן מהירות הרבה יותר מאלה המתבצעות על נתונים מהזיכרון הראשי.
מבנה הנתונים בזיכרון
יחידת הנתונים הקטנה ביותר של הזיכרון היא סיבית (ביט), שלה שני ערכים בלבד: 0 או 1. ההבחנה בין שני ערכים אלה מיושמת בשני סוגים של מתח חשמלי, כשאחד מייצג את ה־0 והשני את ה־1. גישת המעבד לזיכרון נעשית ביחידה גדולה יותר – בייט (Byte), המורכבת, במחשבים מודרניים, מ־8 סיביות. לכל בית יש כתובת, המשקפת את מספרו הסידורי מתחילת הזיכרון. הנתונים נשמרים בזיכרון המחשב בשיטת סדר בתים.
שתי יחידות נתונים אלה מתקיימות גם בנתונים המאוחסנים באמצעי לאחסון נתונים.
יחידת נתונים נוספת, המאפיינת רק את הזיכרון והמעבד, היא המילה. במחשבי סדרת IBM System/360, שיצאה לעולם בשנת 1964, נקבע גודל מילה של 32 סיביות (ארבעה בתים). גודל זה של מילה הפך מאז למקובל ביותר, וגם במחשבים אחרים מקובל גודל מילה השווה לגודל זה, למחציתו או לכפליים ממנו. במעבד אינטל 8086, למשל, גודל מילה הוא 16 סיביות. לגודל המילה יש השפעה גם על גודל הזיכרון המרבי במחשב, משום שמילה (או חלק ממנה) משמשים לרישום הכתובת. לדוגמה, מעבד עם מילה בגודל 32 סיביות מאפשר שימוש בזיכרון שגודלו עד 4GB (4,294,967,296 בתים) משום שבעזרת 32 סיביות ניתן לייצג ערכים שונים. בשנותיה הראשונות של מערכת 360 שימשו רק 24 סיביות מתוך המילה לרישום כתובת, ולאחר מכן נוצלו למטרה זו 31 סיביות, כדי לאפשר זיכרון מרבי גדול יותר.
הזיכרון הוא רצף אחיד של ביטים, בתים ומילים. המשמעות לרצף זה ניתנת על ידי המעבד, הרואה חלק ממנו כרצף פקודות בשפת מכונה ומבצע אותן, ועל ידי התוכנה, הרואה חלקים מרצף זה כטקסט (בשיטות שונות של קידוד תווים), כמספר שלם (לפי סדר הבתים המתאים למעבד), כמספר בנקודה צפה, וכו'.
השימוש בזיכרון
גודל הזיכרון שהמחשב זקוק לו תלוי ביישומי המחשב אותם מפעיל המשתמש וביעילות מערכת ההפעלה של המחשב. מערכות ההפעלה ותוכנות מחשב בכלל דורשות כמות מינימלית של זיכרון RAM כדי לפעול כהלכה.
במחשבים אישיים, להרצת מערכת חלונות XP נחוץ זיכרון של לפחות 128 מגה בייט RAM כדי לפעול באופן מלא. מחשבים בעלי 64–128 מגה בייט עדיין יכולים להשתמש במערכת ההפעלה הזו, אך חלקים מהפונקציונליות שלה יהיו מנוטרלים. במחשב עם פחות מ־64 מגה בייט אין אפשרות להתקין את המערכת. במקרים רבים, הגדלת הזיכרון (אם על ידי הוספת כרטיס זיכרון, או על ידי החלפת כרטיס קיים בגדול יותר) משפרת את ביצועי המחשב.
במחשבים הראשונים שימש הזיכרון את מערכת ההפעלה, ובנוסף לה תוכנית אחת בלבד (בזמן נתון), שלרשותה עמד כל יתר הזיכרון של המחשב. בתחילת שנות ה־60 נוצרו מערכות הפעלה הפועלות בריבוי משימות, כך שבזיכרון שכנו בזמן נתון תוכניות אחדות, שכל אחת מהן קיבלה לשימושה נתח מהזיכרון, שנקרא מחיצה.
זיכרון וירטואלי
הצורך בזיכרון גדול יותר, יחד עם מחירו הגבוה של זיכרון RAM הובילו בשנות ה־70 של המאה ה־20 לפתרון של זיכרון וירטואלי, שבו הזיכרון העומד לכאורה לרשות התוכניות המבוצעות גדול משמעותית מהזיכרון הפיזי. זיכרון וירטואלי הוא מרחב זיכרון מדומה העומד לרשות תהליך, והוא גדול מהזיכרון הפיזי המשמש תהליך זה. מרחב הזיכרון הווירטואלי נמצא על אמצעי לאחסון נתונים (כגון דיסק קשיח), והחלקים מתוכו הנחוצים למעבד בזמן נתון מובאים לזיכרון הממשי על ידי מערכת ההפעלה, תוך שהם מחליפים חלקי זיכרון שאין בהם צורך באותו רגע.
הגישה לזיכרון הווירטואלי נעשית בשיטת דפדוף. כל כתובת זיכרון שאליה ניגש המעבד היא כתובת וירטואלית המורכבת ממקטע (segment) והֵסֶט (offset). תפקיד היחידה לניהול זיכרון, רכיב חומרה הקיים בדרך כלל במעבד, להפוך את הכתובת הווירטואלית המתבקשת לכתובת פיזית בעת הפנייה לזיכרון.
בסיסו של הזיכרון הווירטואלי בעובדה שגם תוכנית הזקוקה לזיכרון רב, אינה זקוקה לכולו בבת אחת, אלא משתמשת בזמן נתון רק בחלק מהזיכרון הכולל שהיא צורכת, ולכן די בהחזקתו של חלק זה בלבד בזיכרון הפנימי, עם אפשרות להחלפתו לפי הצורך, בלי שהחלפה זו תפגע משמעותית בביצועי המחשב.
הצגת תוכן הזיכרון
תוכנו של הזיכרון ברגע נתון מעניין לעיתים את המתכנת, בעת שהוא עוסק בניפוי שגיאות. למטרה זו באפשרותו לקבל תדפיס זיכרון (core dump), המציג לו את מלוא תוכנו של הזיכרון ששימש את התוכנית הנבדקת ברגע שבו נפסקה פעולתה. כיוון שגודל בית בזיכרון הוא 8 ביטים, מוצג הזיכרון בבסיס הקסדצימלי, שבו שתי ספרות מייצגות בית אחד. בתדפיס זה התוכנה מוצגת בשפת מכונה, המובנת רק למתכנתי שפת סף.
זיכרון ליבה מגנטית
זיכרון ליבה מגנטית (Magnetic-core memory) היה הדרך הנפוצה למימוש זיכרון גישה אקראית בשנים 1955–1975. יחידת הזיכרון הבסיסית, ביט, מומשה על ידי טבעת ניתנת למגנוט בשתי דרכים, שדרכה עברו שני חוטים, בצורת שתי וערב. גישה לטבעת מסוימת, לקריאה ולכתיבה, נעשתה באמצעות העברת זרם חשמלי בשני החוטים העוברים דרכה.
בסוף שנות ה־70 הוחלף זיכרון זה בזיכרון עשוי מוליכים למחצה.
סוגי זיכרון מבוססי מוליכים למחצה
קיימים סוגים רבים של זיכרון מבוסס מוליכים למחצה. שני הנפוצים בהם מוכרים בדרך כלל כ־SRAM ו־DRAM
זיכרון סטטי – SRAM
SRAM, או Static RAM הוא מימוש זיכרון באמצעות טרנזיסטורים. המימוש הנפוץ הוא באמצעות מעגל פליפ פלופ. התקני SRAM דורשים לפחות שישה טרנזיסטורים לכל סיבית של זיכרון. התקנים אלו מהירים מאוד, ואינם דורשים רענון ("Refresh") של תוכן הזיכרון. לעומת התקני DRAM, התקן SRAM הוא מהיר יותר, אך צפוף פחות (כלומר רכיב באותו גודל מכיל פחות זיכרון), צורך הספק גבוה יותר, ויקר יותר.
זיכרון דינמי – DRAM
DRAM או Dynamic RAM הוא התקן זיכרון בו נשמר תוכן הזיכרון בהתקן דמוי קבל. כיוון שסיבית בודדת של זיכרון נשמרת בקבל יחיד (לעומת מספר טרנזיסטורים בהתקני זיכרון אחרים), זיכרון DRAM מספק צפיפות גבוהה ביותר ומחיר (משוקלל לגודל הזיכרון) נמוך יותר מרוב סוגי הזיכרון האחרים. חסרונו של זיכרון זה הוא בעובדה שיש לרענן אותו כל הזמן. משמעות הרענון היא חידוש המטען בקבל, שבגלל הפסדים של זרם זליגה הולך ופוחת כל הזמן.
פעולת הרענון עלולה לעכב את הגישה לזיכרון: אם המעבד מנסה לגשת לכתובת מסוימת בדיוק ברגע שמעגלי הרענון מרעננים אותה, הגישה מהמעבד מתעכבת.
השימוש היעיל ביותר ב־DRAM מודרני מתבצע על ידי גישה ב"פרצים" ("Bursts"), כלומר קריאה מן הזיכרון של מספר מילים שנמצאות בכתובות רציפות. גודל הפרץ האופטימלי תלוי בסוג הזיכרון, אך הגודל המקובל הוא ארבע מילים: קריאה בפרץ אחד של ארבע מילים בכתובות רציפות בזיכרון מהירה בהרבה מקריאה של ארבע מילים שנמצאות כל אחת בכתובת אחרת.
בגלל שתי תכונות אלו (המתנה לרענון והעדיפות לקריאה בפרצים), אפשר לומר ש־DRAM למעשה חורג מעט מהגדרת "זיכרון גישה אקראית". למרות זאת מקובל כיום להתייחס ל־DRAM כאל זיכרון גישה אקראית.
זיכרון מסוג DRAM הוא הזיכרון הנפוץ ביותר בשימוש בימינו, וקיימים דורות רבים של טכנולוגיה זו (ראו להלן).
סוגים נוספים של זיכרון מוליכים למחצה
קיימים סוגים נוספים רבים של זיכרון מוליכים למחצה, כולל סוגים של זיכרון לא נדיף ("Non-volatile"), ובהם זיכרון בועות, וסוגים נוספים מפותחים כל הזמן. עם זאת, בגלל הצלחתה של התעשייה האלקטרונית להמשיך ולייצר DRAM בצפיפות הולכת וגדלה ומחיר הולך ויורד, אין סיבה לחשוב שאחד מהסוגים הנוספים הללו יהפוך לסוג הזיכרון העיקרי בשימוש.
כרטיסי זיכרון גישה אקראית
כרטיסי זיכרון גישה אקראית הם לוחות של מעגלים מודפסים שבקצה האחד שלהם יש משטח עם קצוות מתכתיים חשופים הננעץ בחריצים המיועדים לכרטיסי הזיכרון, בלוח האם. הרכיבים הבולטים ביותר בכרטיסים הם סדרה של שבבים גדולים וזהים, שבבי הזיכרון.
סוגי כרטיסי זיכרון RAM, על פי האות החשמלי שהם מתאימים לו:
הבדלים בין RAM ל-ROM
ניתן לומר כי ההבדל העיקרי בין ROM (זיכרון לקריאה בלבד), לבין RAM (זיכרון לגישה אקראית) הוא ש – RAM מחזיק במידע זמני ומקצה זיכרון על מנת להפעיל תוכנית מסוימת, ולפיכך דורש "כוח" מהמחשב (מקור מתח חשמלי). לאחר שההקצאה מהזיכרון לתוכנית מסוימת הסתיימה, הזיכרון הזמני שהוקצה (ביחידות מידה של זיכרון), מועבר לטובת תוכנית אחרת המופעלת ברקע, ולכן נקרא גם "זיכרון זמני/נדיף". בגמר השימוש, מאבד זיכרון זה את תוכנו עם ניתוק ממקור האנרגיה שלו.
סגול 59
חן רותם (נולד ב-1 באוקטובר 1968), הידוע בשם הבמה סגול 59 או בקיצור "סגול", הוא ראפר, זמר וגיטריסט ישראלי. את כינויו בחר מקוד כביסה של בגדי העבודה שלו בקיבוץ עין החורש בו גדל (מדבקה סגולה עם המספר 59).
סגול 59 הוא אחד הראפרים הוותיקים בישראל. הוא ידוע באהבתו לראפ והיפ הופ שורשי. סגול מופיע באופן קבוע ומשתתף בפסטיבלים רבים בישראל (פסטיבל ישראל, פסטיבל בשקל, אינדינגב, פסטיבל יערות מנשה, פסטיבל בסוודר, פסטיבל אקטיביזם, היפ הופ סולחה, פולקל'ה ועוד) ומחוצה לה (Celebrate Brooklyn, CMJ Festival, Rap For Justice, Masterpeace, Atlanta Jewish Music Festival ועוד).
משנת 2017 מלמד סגול קורס ראפ והיפ הופ בבית הספר למוזיקה "רימון" ברמת השרון.
סגול תרם מאמרים לספרים "רעשים בלתי ידועים - פאנק, פוסט פאנק וניו ווייב" ו"פינק פלויד - להפיל את החומה" וכן התראיין לספר "זמן אמת - היפ הופ בישראל/היפ הופ ישראלי" שיצאו לאור בהוצאת רסלינג. סגול כותב ביקורות מוזיקה עבור עיתון "עכבר העיר", "הארץ", "כל העיר", מגזין המוזיקה "קולומבוס" ואתרים שונים. הוא מפעיל גם את בלוג המוזיקה "59 מילים ".
סגול הופיע באירופה ובארצות הברית יחד עם הראפר הערבי-ישראלי סאז וההרכב DAM. סגול משתתף במופעי "היפ הופ סולחה" המפגישים אמני היפ הופ יהודים וערבים, לצד ראפרים ודיג'יים אירופאים ואמריקאים.
2000–2006: התקופה הכחולה ואיפה טעינו
סגול 59 הוציא שני אלבומים תחת הלייבל פאקט רקורדס. "התקופה הכחולה" בשנת 2000, ו"איפה טעינו" בשנת 2002 שהופק בשיתוף פעולה עם עמינדב פייגנבאום "כוסאמק. קום". אלבומו השלישי, "שני הצדדים של סגול 59" יצא בשנת 2003 בחברת אן אם סי וכלל את הלהיטים "יום יפה" ו-"מה אני צריך לעשות". בתקופה זו שיתף פעולה עם הראפר "רבל סאן" ששותף בשלושת אלבומיו הראשונים. אלבומו הרביעי "היפ הופ איינשטיין" יצא ב-1 במרץ 2006 בחברת אן אם סי.
ב-2004 הקליט סגול גרסת כיסוי בעברית לשיר "Chelsea hotel" במסגרת פרויקט "שיר זר" של מגזין המוזיקה "השרת העיוור". הפרויקט, ביוזמת המגזין ובהפקתו של דויד פרץ, יצא באלבום וכלל אוסף שירים של אמנים אלטרנטיביים ישראלים שהקליטו גרסאות משלהם לשירי לאונרד כהן בתרגום לעברית. האלבום היה זמין להורדה מהאתר בחינם, אך הפצתו נאסרה עקב בעיית זכויות יוצרים.
בשנת 2004 השתתף סגול 59 בתפקיד אורח ובפסקול הסרט "צווארון כחול לבן" בבימויו של נעם קפלן, שהוצג בפסטיבלים רבים ברחבי העולם.
2007–2008: סיבוב הופעות בארצות הברית ואלבום רמיקסים
באוגוסט 2007 הופיע שירו של סגול 59 "לך קדימה" (בו הוא מארח את הזמר רועי "רוי" אדרי) באוסף של חברת התקליטים הניו יורקית JDub Records שהופץ בארצות הברית.
באוקטובר 2007 חימם סגול 59 את הופעות להקת טיפקס בחוף המערבי של ארצות הברית. בפברואר 2008 הודיעה חברת JDub כי החתימה את סגול על חוזה וכי אלבומו החדש ייצא דרכה בארצות הברית ובישראל. האלבום, "תעשו מקום", יצא בחודש מאי 2008 בארצות הברית ומופץ בישראל על ידי חברת "התו השמיני".
ביולי 2008 הצטרף לסיבוב הופעות של JDub בארצות הברית, שכלל את ניו יורק, דנבר, קליבלנד ולוס אנג'לס.
ב-2009 התארח סגול בשיר "7", שאיחד 7 ראפרים ישראליים מובילים, השתתף במיקסטייפ הבכורה של דיג'יי מש והופיע בפסטיבל "אינדינגב" יחד עם יוצר הבלוז דויד פרץ.
בתחילת 2010 הוציאה חברת JDub Records אלבום דיגיטלי להורדה באינטרנט בשם "Remixed 2000-2010" הכולל רמיקסים וקטעים נדירים של סגול 59 מהשנים 2000 ועד 2010.
באוקטובר 2010 הופיע סגול 59 בניו יורק, במסגרת פסטיבל המוזיקה הבינלאומי CMJ Music Marathon.
2011–2014: עוד נוסע אחד
בחודש יולי 2011 הוציא סגול את האלבום "עוד נוסע אחד", בו פנה לכיוון בלוז-רוק-פולק מקורי בעברית. האלבום הופק על ידי אמיר אסטליין וכלל הופעות אורח של גבע אלון, רונה קינן, דן תורן, חברי Red Band, אלברט בגר, המשורר רוני סומק, גדי אלטמן ורבים נוספים.
באוגוסט 2011 היה סגול 59 שותף להקלטת השיר "רשימת דרישות", שאיגד שמונה ראפרים ישראלים והביע תמיכה במחאה החברתית שפרצה בישראל בקיץ 2011 ("מחאת האוהלים").
באפריל 2012 יצא האלבום Jenerous Skillz שכלל שיתופי פעולה בין ראפרים ישראלים ואמריקאים, חילונים וחרדים. רותם שימש כמפיק בפועל של הפרויקט וכן התארח במספר שירים מתוכו.
באוגוסט 2012 הוציא סגול את השיר Westerns, שיתוף פעולה עם הראפר הניו יורקי הוותיק קול ג'י ראפ. סגול השתתף, יחד עם הגיטריסט שלמה מזרחי והחלילן מתן קליין, בשיר מתוך האלבום "אוטיזם מצחיק" של הלהקה הירושלמית "קוביאשי פורצלן", שיצא בנובמבר 2012.
במרץ 2013 השתתף סגול 59 באלבום "פרויקט הלביא" שהוקלט כמחווה לשיריו של הזמר אריק לביא, בהפקתה של תחנת קול הקמפוס. סגול ביצע באלבום את השיר "אנקש". מתחילת 2013 החל סגול להפעיל את בלוג המוזיקה "59 מילים" וכן להגיש פינה בשם זה במגזין המוזיקה של גלי צה"ל.
בקיץ 2013 הוציא סגול 59, יחד עם הזמרת סיון טלמור, את השיר "מלך האריות". מילות השיר נכתבו על ידי ילד שברח כפליט לישראל מאריתראה. השיר נכלל באלבום האוסף "אף אחד לא מסוגל עלי". סגול גם השתתף בשני קטעים באלבום ההיפ הופ Nouveau Depart, שחיבר ראפרים צרפתיים וישראליים ויצא באוגוסט 2013.
בספטמבר 2014 השתתף סגול בקונצרט הענק MasterPeace שנערך באולם זיגו דום באמסטרדם וכלל עשרות אמנים מכל רחבי העולם. במסגרת הקונצרט ביצע סגול, יחד עם הראפר הערבי-ישראלי סאז, שיר חדש בשם From The Beginning.
2015–2018: עסק משפחתי ופרויקט הגרייטפול דד בעברית
ב-17 במרץ 2015, יום הבחירות לכנסת ה-20, יצא המיקסטייפ הראשון של סגול 59, "תשאיר משהו לאורחים". המיקסטייפ, שאורכו 45 דקות, יצא לציון 15 שנים לאלבומו הראשון של סגול 59, והוא מתמקד בהופעות האורח של סגול לצד קטעים נדירים, שיתופי פעולה עם אמנים אחרים ורמיקסים. בין המשתתפים: שאנן סטריט, פלד ואורטגה, סאז, רבל סאן, דן תורן, שי 360, וולקן, נצ'י נצ' ורבים אחרים. במיקסטייפ נכללים גם שירים שלא נכללו באלבומים, וחלקם יצאו רק על גבי סינגלים.
ב-17 במאי 2015 הוציא סגול, יחד עם המוזיקאי היהודי-אמריקאי עמי יארס, את האלבום The Promised Land, ובו 16 שירים של הלהקה האמריקאית גרייטפול דד בתרגום לעברית. האלבום הוצע למכירה באתר באנדקמפ וזכה לסיקור רב בעיתונות המוזיקה העולמית והישראלית. בדצמבר 2015 יצאו סגול ויארס לסיבוב הופעות בארצות הברית, שכלל הופעות במיניאפוליס, סנט פול, אטלנטה, בולטימור, פילדלפיה, ניו ג'רזי וניו יורק. האלבום יצא על גבי דיסק וכן על גבי תקליט ויניל במהדורה מוגבלת. במרץ 2020 יצא סגול לסיבוב הופעות נוסף של "הארץ המובטחת", שכלל שתי הופעות במסגרת ועידת איפא"ק בוושינגטון די.סי, הופעה בניו ג'רזי והופעה באיסט וילג' במנהטן, ניו יורק.
ביוני 2015 יצא האלבום "שירים מהמיטה", שכלל 13 שירים שמילותיהם נכתבו על ידי הסופר והמחזאי רועי יבין. רותם השתתף באלבום עם "שיר השרוט". באותו חודש הוציאה הזמרת מירי אלוני את השיר "עבוד אבוד" שסגול היה שותף בכתיבת המילים והלחן שלו. השיר הופק על ידי פטריק סבג במסגרת פרויקט "929" ויצא כסינגל, הראשון של אלוני מזה שבע שנים.
ביולי 2015 יצא המיני-אלבום "עסק משפחתי", שרותם יצר יחד עם בנו, הראפר והמפיק המוזיקלי שירוטו. באותה שנה התארח באלבום "כח", המשותף לשירוטו ולראפר אסקר, שיצא באוגוסט 2017.
2017-2018: סיבוב הופעות נוסף בארצות הברית ואלבום קאנטרי עם לוקץ'
במרץ 2017 יצא רותם לסיבוב הופעות נוסף בארצות הברית, שכלל הופעה בפסטיבל המוזיקה היהודית של אטלנטה, במסגרת קונצרט מחווה ללהקת "הביסטי בויז", וכן שלוש הופעות בניו יורק.
באוקטובר 2017 הוציא סגול את השיר "חלושעס למוצ"ש (בלוז בטעמי המקרא)" שהלחין והקליט לטקסט של מאיר אריאל, שלא פורסם לפני כן. סגול קיבל את הטקסט ממשפחת של אריאל, הלחין והקליט אותו לבקשת המשפחה.
ב-6 ביוני 2018, יום השנה למלחמת לבנון הראשונה, הוציא לאור, יחד עם הזמר והיוצר ארי גורלי, את הסינגל "שיר הסריקה", חידוש לשיר מחאה מתוך מופע הקאלט "כמו בתוך קופסה", שהועלה באמצע שנות השמונים. בהמשך החודש הופיע סגול במועדון Article 24 בבוסטון, וביצע סט אקוסטי של שירים מפרויקט The Promised Land.
ביולי 2018 התארח בשיר "חוגג ת'אהבה" של צמד ההיפ הופ התל אביבי "אבירי השולחן העגול", באלבומם "צלילי הניצחון 2".
בנובמבר 2018 הוציא סגול את השיר "ענבל אור", בהפקתו של שירוטו.
בדצמבר 2018 הוציא סגול רמיקס רשמי (בהפקת שירוטו) לשיר "הוא עלה" מתוך האלבום "המדבר הכחול" של יוסי פיין ובן אילון.
בחודש דצמבר 2018 הוציא סגול, בשיתוף עם הראפר והשחקן איתי לוקץ', בשם "סדרני העבודה" את האלבום "חורשים בבוץ". האלבום, שהפקתו נמשכה כחמש שנים, הוא יצירה הומוריסטית-פארודית בסגנון הקאנטרי ומושר בעברית. באלבום השתתפו גם המפיק אורי שוחט, הגיטריסט ליאור פרלה, הזמרת הילה חלואני והכנר עומר אשנו. האלבום ניתן להורדה חינם ולהשמעה בכל שירותי הסטרימינג.
2019–הווה: האלבומים "פרקי אבות", "האב, הבן וראש העיר", "דינוזאור מילניאל"
ב-12 במאי 2019 יצא לאור השיר "כהרף עין", סינגל ראשון מתוך האלבום "פרקי אבות". את השיר הפיק בנו של סגול 59, שירוטו (תומי רותם) ומתארחים בו הראפרים נצ'י נצ' וטדי נגוסה. השיר, שכולל דגימה מתוך "אל תאחר" של הזמרת קרולינה, נכנס לפלייליסט "היפ הופ ישראלי חדש" בשירות הסטרימינג ספוטיפיי.
ב-10 ביוני 2019 יצא לאור האלבום המלא "פרקי אבות". את השירים באלבום הפיקו, בין היתר: אורי שוחט, מיכאל כהן, שקל, די ג'יי מש, מומי לוי ושירוטו.
ב-25 באוקטובר 2019 יצא בכל שירותי הסטרימינג המיני-אלבום thREeMIXes, שכלל שלושה רמיקסים לשירים מ"פרקי אבות" ("כהרף עין" עם רביד פלוטניק וטדי נגוסה, "הזוי ברמות" עם מיכאל סוויסה ו"אזרח ותיק") שנוצרו על ידי המפיקים Caress, שירוטו וקלייזמר. ב-13 בדצמבר יצא החלק השני של המיני-אלבום ובו רמיקסים נוספים, של המפיקים שחק, מאיור (יובל מאירי) ונינג'ה420. ביולי 2020 הוציא סגול רמיקס לשיר "נמאס כבר לא ליהנות" של המוזיקאי והמפיק איציק פצצתי.
בינואר 2022 הוציא סגול את השיר "ג'ודוקא", שמשלב ראפ בעברית ובערבית, יחד עם הראפר חסן אמ.סי מלוד.
בפברואר 2022 השתתף סגול, לצד אמנים דוגמת מוני מושונוב, שאנן סטריט, איתי טיראן, יוסי צברי, ליליאן ברטו ואחרים, באלבום "מילה שלי - משירי חנוך לוין", שכלל לחנים וביצועים חדשים לשיריו של המחזאי, הבמאי והפזמונאי חנוך לוין.
ביולי 2022 שחרר סגול את הסינגל "עייפים", שיתוף פעולה ראשון עם הזמרת והיוצרת ג'ני פנקין.
במרץ 2023 השתתף סגול בשיר "עאלק דמוקרטיה" התומך במחאה נגד הרפורמה המשפטית. באפריל 2023 השתתף סגול ב"ישמח חתננו", אלבום מחווה של אמנים שונים לזמר דקלון, חתן פרס ישראל של אותה שנה. סגול ביצע באלבום גרסת היפ הופ לשיר "איילת חן".
ב4 באוגוסט 2023 יצא אלבום הראפ התשיעי במספר של סגול 59, דינוזאור מילניאל. האלבום כולל 12 רצועות שהופקו על ידי מגוון רחב של מפיקים: אורי שוחט, רונן סאבו, שירוטו, אדי סומירן, אברי ג'י, נתי גרינברג ושחר נוביק. באלבום מתארחים לוקץ', ג'ני פנקין, מאור אשכנזי, רוישה, שרק, שגב, רויסון והראפרית סאפאא חתחות. עוד משתתפים באלבום: הזמרת הילה זהרור (שירה בשיר "ווסט קוסט"), הגיטריסט מיכאל קליסקי (גיטרות בשיר "ווסט קוסט"), המוזיקאי זיו וולפסון (גיטרה ובס בשיר "אאוטסיידר") והראפר/מפיק צוקוש (קולות רקע בשיר "גיים אובר"). האלבום יצא לאור בפורמט דיגיטלי לכל שירותי הסטרימינג וכן על גבי תקליט ויניל. את עטיפת האלבום צייר המאייר אבי כץ ועיצב אלעד אלחרר, שהיה אחראי גם לעיצוב האלבום פרקי אבות של סגול. זיו וולפסון ביצע את המאסטרינג לאלבום באולפני Wolfsound.
מיכאל בירנהק
מיכאל דן בירנהק (נולד ב-1969) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
תחומי המחקר וההוראה שלו הם משפט וטכנולוגיה, זכויות יוצרים, פרטיות וחופש הביטוי.
ביוגרפיה
שירת ככתב בגלי צה"ל (1987–1990), ובהמשך עבד שם כעורך חדשות (1990–1993). בנובמבר 1993 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 2, שם היה חבר בצוות המייסד של החברה ועורך חדשות עד סוף 1995, כשהחל את התמחותו בבית המשפט.
הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב במשפטים (1996). התמחה אצל סגן נשיא (ולימים נשיא) בית המשפט המחוזי בתל אביב, השופט אורי גורן. את עבודת הדוקטורט כתב באוניברסיטת ניו יורק בנושא זכויות יוצרים וחופש הביטוי (2000).
עד שנת 2007 היה בירנהק חבר סגל בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, שם ייסד וניהל (במשותף עם פרופ' ניבה אלקין-קורן) את המרכז למשפט וטכנולוגיה. בשנת 2007 הצטרף לפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, שם היה בין היתר העורך הראשי של כתב העת "עיוני משפט". הוא ייסד ועמד בראש מכון ש. הורוביץ לקניין רוחני ע"ש ד"ר אמנון גולדנברג, ניהל את תוכנית פרסול לתואר שני בינלאומי בפקולטה (2021-2015), וכיהן כסגן דיקאן למחקר (2021-2017).
בשנת 2020 הוענק לו פרס צלטנר.
מחקרו
ענף אחד של מחקרו עוסק בסוגיות של משפט וטכנולוגיה, ובעיקר הזכות לפרטיות, כמו מחקריו על הנדסת פרטיות, היבטי פרטיות של טכנולוגיה ביומטרית, פרטיות במקום העבודה, מצלמות מעקב בבתי ספר, ופרטיות במרחב העירוני. קו מרכזי במחקרו הוא הדגשת ההדדיות וההיזון החוזר שבין המשפט לטכנולוגיה. בתחום הפרטיות, הוא מצדד בעמדה הרואה בה נגזרת של כבוד האדם, וביטוי לשליטה של אדם במידע על אודותיו.
ענף אחר של מחקרו עוסק בקניין רוחני, ובמיוחד בזכויות יוצרים. הוא כותב על היחס בין זכויות יוצרים לחופש הביטוי, על הגנת השימוש ההוגן, על בעלות בזכויות במקום העבודה, ועל הדין הישראלי. הוא מחזיק בעמדה שלפיה זכויות יוצרים אינן זכויות טבעיות, אלא מכשיר משפטי שנועד להעשיר את נחלת הכלל, על ידי מתן זכויות מוגבלות ליוצרים. מכאן הוא מצדד בהרחבת ההגנות למשתמשים, כדי להגביר את הנגישות ליצירות ואת האפשרות ליצירה חדשה.
בירנהק חוקר גם בתחום ההיסטוריה של הקניין הרוחני בארץ ישראל המנדטורית ובישראל. ספרו, היחיד שעוסק בנושא זה, פורסם בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד הבריטית. מאז 2012 הוא מחבר הפרק על אודות דיני זכויות יוצרים בישראל, בספרם המרכזי של גלר ובנטלי על זכויות יוצרים בעולם.
פעילות ציבורית
בירנהק היה חבר בהנהלת האגודה לזכויות האזרח, חבר בוועדת שופמן לבדיקת ההסדר של מאגרי מידע, חבר בפאנלים של איגוד האינטרנט הישראלי לעניין בעלות על שמות מתחם, ובוועדה של האיגוד לבדיקת שמות מתחם פוגעניים, וכן היה חבר במועצה הציבורית להגנת הפרטיות (בשנים 2004–2007 לפי מינוי שר המשפטים טומי לפיד; בשנים 2007–2009 לפי מינוי השר דניאל פרידמן, וב-2015, לפי מינוי ממלא מקום שר המשפטים, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו).
ב-2018 מונה על ידי לשכת העיתונות הממשלתית (לע"מ) לכהן בראשות ועדה ציבורית מייעצת שתבחן את הכללים והקריטריונים למתן תעודות עיתונאי מטעם לשכת העיתונות הממשלתית, לאזרחים העוסקים במקצועות התקשורת בישראל. ב-2020 נמנה עם מייסדי עמותת "פרטיות ישראל". בשנת 2022 ייסד את הקליניקה לפרטיות. בירנהק חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד שינויי המשטר שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
סאות'המפטון (כדורגל)
מועדון כדורגל סאות'המפטון (באנגלית: Southampton Football Club) הוא קבוצת כדורגל מקצוענית מסאות'המפטון, אנגליה. כינוי הקבוצה הוא "הקדושים" (The Saints). בין השנים 1898 ל-2001 שיחקה הקבוצה באצטדיון הדל (Dell Stadium), אלא שתכולתו הקטנה אילצה את הקבוצה לעבור בשנת 2001 לאצטדיון גדול יותר, אצטדיון סנט מרי (32,551 מקומות ישיבה). מדייה המסורתיים כוללים חולצת פסים אדומה-לבנה ומכנס שחור.
יריבתה המושבעת של סאות'המפטון היא פורטסמות', השוכנת אף היא בדרום אנגליה. אף שעד שנות החמישים הייתה סאות'המפטון בצילה של פורטסמות', מ-1960 ואילך היו אלה הקדושים ששהו בליגה הגבוהה יותר כמעט מדי שנה. סאות'המפטון אף ניצחה את פורטסמות' בכל משחק גביע בין השתיים.
הקבוצה ידועה בין השאר במחלקת הנוער שלה שהצמיחה שמות בולטים כמו אלן שירר, ויין ברידג', אלכס אוקסלייד-צ'מברלין, תיאו וולקוט וגארת' בייל.
השנים הראשונות
סאות'המפטון נוסדה בשנת 1885 תחת השם St Mary's Church Young Men Association (אגודת הגברים הצעירים של כנסיית מרים הקדושה). 13 שנים לאחר מכן שונה שמו של המועדון לסאות'המפטון סנט מרי'ס, ומכאן כינויים "הסיינטס". הקבוצה הצטרפה לליגה הדרומית (מקבילתה של הפוטבול ליג) בשנת 1894 וזכתה באליפות הליגה הזו בין השנים 99–1897 ושוב ב-1901, 1903 ו-1904. ב-1899 הגיע המועדון לגמר גביע ה-FA, אך הובס 0–4 על ידי ברי. היה זה הראשון מבין ארבעה משחקי גמר שבהם ישתתף בעתיד; למשחק הגמר השני הגיעה הקבוצה ב-1902, אך הפעם הפסידה 1–2 לשפילד יונייטד.
הקבוצה כמעט ועלתה לליגה הבכירה בשנת 1949, לאחר שחסרה לה נקודה אחת בלבד. הפרש שערים עדיף פחות מנע ממנה להעפיל לליגה הבכירה בשנת 1950. כעבור 3 שנים ירדו הקדושים חזרה לליגה השלישית. רק ב-1960 שבה הקבוצה לליגת המשנה, כשהחלוץ דרק ריבס כובש לזכותה 39 שערים. הקבוצה הגיעה לחצי גמר גביע ה-FA בשנת 1963, אך נוצחה 0–1 על ידי מנצ'סטר יונייטד מול 68,000 צופים בווילה פארק.
העלייה על מפת הכדורגל
היה זה המאמן טד בייטס שהעלה את סאות'המפטון לראשונה בתולדותיה לליגה האנגלית הבכירה בשנת 1966, לאחר שסיימה במקום השני בליגת המשנה. החלוץ רון דייוויס כבש 43 שערים לזכות הקבוצה בעונה הבאה והשאיר אותה בליגה הבכירה בשמונה השנים הבאות. פעמיים בתקופה זו סאות'המפטון העפילה למפעלים אירופים, עד שירדה בסופו של דבר בשנת 1974 לליגת המשנה.
היום המהולל ביותר בתולדותיו של מועדון הכדורגל סאות'המפטון אירע במאי 1976. קבוצתו של לורי מקנמי, אז בליגת המשנה, זכתה בגביע ה-FA הראשון בתולדותיה לאחר ניצחון 0–1 על מנצ'סטר יונייטד באצטדיון ומבלי. הזכייה אותתה על תקופה טובה באצטדיון הדל, שכן כעבור שנתיים בלבד עלתה סאות'המפטון לליגה הבכירה. ב-1979 שוב מצאו עצמם הקדושים בוומבלי, הפעם בגמר גביע הליגה האנגלית, בו הפסידו 2–3 לנוטינגהאם פורסט. בשורותיה של סאות'המפטון שיחק אז אלן בול האגדי, אחד מיני כוכבים רבים ששיחקו בקבוצה בתקופה זו.
החתמתו של כוכב המבורג, קווין קיגן, שזכה פעמיים בפרס כדור הזהב, הייתה הברקה של המאמן לורי מקנמי, שהותירה את עולם הכדורגל כולו בהלם. קיגן, כמו גם השוער המפורסם פיטר שילטון, היו אחראים לאחת מעונותיה המוצלחות ביותר של הקבוצה מאז ומעולם (1983/1984), בה סיימה במקום השני אחרי ליברפול האלופה והעפילה לחצי גמר גביע ה-FA.
ב-1990 הקבוצה נהנתה מההתקפה השנייה בטיבה בליגה, עם 71 שערי זכות. החלוץ מתיו לה טיסיה, מלך שערי הקבוצה, זכה בפרס הכדורגלן הצעיר של השנה, שעה שעמיתו רודני וואלאס תופס את המקום השני. לה טיסיה היה מלך שערי הקבוצה גם ב-1991, ורשם לזכותו כמה הופעות בנבחרת אנגליה עד לפרישתו ממשחק פעיל בשנת 2002. גם אלן שירר הצעיר, אז קפטן נבחרת הכדורגל האולימפית של אנגליה, גילה בשלב זה כישרון יוצא דופן בהתקפה של הסיינטס.
ניקולס פוטר בסוף 1991 אף שהצליח להימנע מירידה בחמש שנותיו במועדון. תחתיו התמנה איאן ברנטפוט למאמן הקבוצה. ברנטפוט הוביל את המועדון לגמר גביע הליגה, בו הפסידה 2–3 לנוטינגהאם פורסט. שירר היה מלך שערי הקבוצה בשנת 1992 עם 21 כיבושים.
סאות'המפטון בפרמייר ליג
לקראת עונת, עונתה הראשונה של הליגה הבכירה במתכונתה החדשה כפרמייר ליג, רכשה בלקברן רוברס את אלן שירר בסכום שיא של שלושה מיליון ליש"ט. רוברס רכשו גם את שוער סאות'המפטון טים פלאוורס תמורת 2 מיליון ליש"ט, הסכום הגבוה ביותר ששולם עבור שוער כדורגל מאז ומעולם.
המועדון נחלש משמעותית בעקבות זאת ובינואר 1994 ברנטפוט פוטר. אלן בול שב למועדון, הפעם כמאמן, ואילו לורי מקמני חזר כמנהל מקצועי. כנגד כל הסיכויים הצליחו להשאיר את הקבוצה בפרמייר ליג. העונה הבאה הסתיימה טוב יותר, כשסאות'המפטון מסיימת במקום העשירי בטבלה. בול עזב בעונה הבאה לטובת מנצ'סטר סיטי, ומאמן הנוער דייב מרינגטון תפס את מקומו. מרינגטון הצליח בקושי להימנע מירידה, כשקבוצתו מסיימת את עונת במקום ה-17 בטבלה, מקום אחד מעל הקו האדום.
לקראת עונת מונה כוכב ליברפול ונבחרת סקוטלנד לשעבר, גרהם סונס, למאמן הקבוצה. סונס החתים מספר שחקנים, ביניהם הבלם הנורווגי קלאוס לונדקוואם, החלוץ הנורווגי אגיל אוסטנסטנד והקשר הישראלי אייל ברקוביץ'. בעונתו הראשונה במועדון נאלץ סונס להתמודד בתחתית הטבלה, אך ניצל בסופו של דבר מירידה לליגת המשנה. המשחק הזכור ביותר של "הקדושים" מאותה עונה היה הניצחון 6–3 על מנצ'סטר יונייטד משערים של אוסטנסטנד (3), ברקוביץ' (2, איש המשחק) ומתיו לה-טיסייה (1).
סונס התפטר בעונה שלאחר מכן ותחתיו מונה מאמן סטוקפורט קאונטי, דייב ג'ונס. ג'ונס הוביל את המועדון למקום ה-12 בעונת. אך סאות'המפטון פתחה נורא את עונת, כשצברה נקודה אחת משמונת משחקיה הראשונים. עם זאת, שיפור ניכר חל ביכולתה של הקבוצה בחלקה השני של העונה ומספר ניצחונות רצופים איפשרו לה לשרוד בליגה על חשבונה של צ'רלטון אתלטיק.
ג'ונס נאלץ לעזוב את הקבוצה לאחר עונת (בה סיימה במקום ה-13) נוכח האשמות שווא בדבר התעללות בילדים. גלן הודל, מאמן נבחרת אנגליה לשעבר, התמנה למאמן הסיינטס בינואר 2000 והצליח גם הוא להשאיר את הקבוצה בפרמייר ליג, לפני שעזב במרץ 2001 לטובת טוטנהאם הוטספר.
סטוארט גריי, מאמן הכושר של הקבוצה, קודם בתפקיד והתמנה למנג'ר זמני עד לסוף עונת. בין היתר רשם לזכותו ניצחון בלתי נשכח 2–3 על ארסנל באצטדיון הדל. מינויו הפך לקבוע בקיץ 2001, שעה שהמועדון עבר לביתו החדש באצטדיון סנט מרי בן 32,000 המקומות. 32 מיליון ליש"ט הושקעו בבנייתו. אולם עונת החניכה של האצטדיון נפתחה בכי רע, עם שני ניצחונות בלבד משמונה המשחקים הראשונים של הקבוצה. גריי פוטר במהירות ותחתיו הוחתם מאמנה הסקוטי של קובנטרי סיטי, גורדון סטראכן. הלה הצעיד את המועדון לסיום במקום ה-11 בפרמייר ליג.
סטראכן הפתיע רבים כשהוביל את קבוצתו למקום השמיני בעונת, מיקום השיא שלה אי פעם בפרמייר ליג, וכן להופעה רביעית בגביע ה-FA מול ארסנל באצטדיון המילניום. באותה עונה התבלט בקבוצה ג'יימס ביטי שהבקיע 23 שערים.
מכל מקום, כיוון שארסנל כבר הבטיחה לעצמה מקום בליגת האלופות, הופעתם של הקדושים בגמר הגביע הספיקה להם כדי להבטיח מקום בגביע אופ"א לקראת עונת . אולם סאות'המפטון נוצחה כבר בסיבוב הראשון על ידי סטיאווה בוקרשט הרומנית, והיציבות במועדון נתערערה עוד יותר נוכח הודעתו של סטראכן כי בכוונתו לפרוש מהמועדון בסוף העונה.
בסופו של דבר סטראכן עזב לפני כן, בפברואר 2004. מאמן קבוצת המילואים של סאות'המפטון, סטיב ויגלי, היה למאמן זמני, עד שנמצא מחליף בדמותו של סקוטי נוסף, מאמן פלימות' ארגייל לשעבר פול סטארוק. הלה הביא את הקבוצה למקום ה-12 המכובד בעונתו הראשונה במועדון.
אך סטארוק התפטר במפתיע כעבור שני משחקים בלבד בעונת. סטיב ויגלי זכה לאמונו של יושב ראש סאות'המפטון רופרט לואו והוחתם על בסיס קבוע, אולם לא הצליח לשנות את פני הדברים בקבוצה. תחת הדרכתו הקבוצה ניצחה רק פעם אחת ב-14 משחקים, והנהלת המועדון חשה כי ישנו צורך במציאת מאמן מנוסה יותר. לואו החתים את הארי רדנאפ, מאמן פורטסמות'.
ואולם גם רדנאפ לא הצליח להתחמק מהבלתי נמנע. ב-15 במאי 2005, ירדה סאות'המפטון מהפרמייר ליג מהמקום האחרון, אליו הידרדרה בעקבות הפסד ביתי 1–2 למנצ'סטר יונייטד. כך נסתיימו להן 27 עונות רצופות בליגה האנגלית הבכירה.
2006 והלאה
המועדון נדרש לבצע שינויים כדי להסתגל לחיים בליגת המשנה: רדנאפ נותר בתפקידו כמאמן, אולם עוזרו ג'ים סמית' פוטר מהמועדון. על אף מכירתו של כוכב הקבוצה פיטר קראוץ', סאות'המפטון רכשה מספר שחקנים ובהם בדניס וייז, קמיל קוסובסקי, ריקרדו פולר ומרסלו טחארה. הקבוצה, הייתה צפויה בעיני רבים לשוב לפרמייר ליג בתום עונת, אך לאחר פתיחת עונה טובה יכולתה של הקבוצה התדרדרה והיא סיימה במקום ה-12.
עונה לאחר מכן סיימה הקבוצה את העונה במקום ה-6, והשתתפה במשחקי המבחן על העלייה לפרמייר ליג. הקבוצה פגשה את דרבי קאונטי בחצי גמר וסיימה איתה בשוויון בסיכום שני המשחקים, הפסד בדו-קרב פנדלים מנע מהקבוצה עלייה למשחק הגמר על העפלה לפרמייר ליג והשאיר את הקבוצה עונה נוספת מחוץ לפרמייר ליג.
מצבה של הקבוצה הידרדר לאחר הניסיון הכושל לחזור לפרמייר ליג, שנתיים מאוחר יותר ובעקבות עונה גרועה במיוחד מצאה את עצמה סאות'המפטון נושרת לליגה השלישית לאחר שהקבוצה סיימה את העונה במקום הלפני האחרון.
עקב חובות אשר רבצו על הקבוצה פתחה סאות'המפטון את עונת במינוס 10 נקודות עקב החוק האנגלי הגורר הפחתת נקודות לקבוצות ההולכות להליך של פירוק, הפחתת הנקודות פגעה בקבוצה והיא לא הצליחה לחזור אל ליגת המשנה וסיימה את העונה במקום השביעי בלבד.
בעונת 2010/2011 שבה הקבוצה לאחר שנתיים של היעדרות אל ליגת המשנה לאחר שסיימה את העונה במקום השני. שנה לאחר מכן שבה הקבוצה לפרמייר ליג אחרי 7 שנות היעדרות לאחר שסיימה במקום השני.
בעונת 2016/2017 העפילה סאות'המפטון לשלב הבתים של הליגה האירופית, והוגרלה לשחק באותו בית עם אינטר מילאנו, ספרטה פראג והפועל באר שבע והודחה בשלב זה כשהיא מסיימת במקום השלישי.
ב-25 באוקטובר 2019, סאות'המפטון ספגה את התבוסה הביתית הגבוהה ביותר שלה בתולדות הפרמייר ליג, כאשר הובסה בביתה 0–9 על ידי לסטר סיטי.
בתחילת שנת 2022 נקנו 80 אחוז ממניות המועדון על ידי איש העסקים הסרבי דרגאן סולאק בסכום המוערך כ-100 מיליון לישט. בתום עונת 2022/2023 נשרה הקבוצה לצ'מפיונשיפ לאחר 11 עונות רצופות בפרמייר ליג.
סגל הקבוצה
נכון ל-10 בספטמבר 2022
(בהשאלה מארסנל)
פיאט 8 HP
פיאט 8 HP (באיטלקית: Fiat 8 HP) היא מכונית משפחתית, בתצורת קבריולה, 4 מושבים, מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצרה בשנת 1901.
עקב אורכה, מוגדרת ה- "פיאט 8 HP" כמכונית מיקרו.
סך הכול יוצרו 80 יחידות.
==מפרט טכני==
איוואן טורגנייב
איוואן סרגייביץ' טורגנייב (ברוסית: Иван Серге́евич Турге́нев, תעתיק ישיר: טורגנב; 9 בנובמבר 1818, אוריול, רוסיה – 3 בספטמבר 1883, בוז'יבאל, ליד פריז, צרפת) היה סופר ומחזאי רוסי חשוב. הרומן שלו "אבות ובנים" נחשב לאחת היצירות המעצבות של הספרות במאה ה-19.
שנותיו הראשונות
טורגנייב נולד למשפחה עשירה באוריול שבמערב רוסיה ב-28 באוקטובר 1818. אביו, סרגיי ניקולאייביץ' טורגנייב, קולונל ביחידת פרשים, מת כאשר איוואן היה בן 16, והותיר אחריו שני ילדים – איוואן ואחיו ניקולאי. גידלה אותם אמם הרגשנית והמתעללת, ורוורה פטרובנה לוטיבינובה, אישה בעלת אחוזות וצמיתים רבים. מסופר כי אמו של טורגנייב חנקה למוות את אחד מהצמיתים שלה. לאירועים כגון אלה הייתה השפעה עמוקה על אופן תיאור הצמיתים ביצירתו של טורגנייב; כאשר הצאר אלכסנדר שחרר את הצמיתים ב-1861, זה היה בין השאר בהשפעת יצירתו של טורגנייב. לאחר שקיבל חינוך אופייני לבן משפחת אצולה, למד טורגנייב שנה באוניברסיטת מוסקבה ולאחר מכן באוניברסיטת סנקט פטרבורג, כשהוא מתמקד בלימודים קלאסיים, ספרות רוסית ופילולוגיה. לבסוף נשלח ב-1838 לאוניברסיטת ברלין ללמוד שם פילוסופיה (בעיקר הגל), והיסטוריה. טורגנייב, כרוסי צעיר שלמד בחו"ל, התרשם מהתרבות המודרנית שפגש באירופה המערבית, וכשהוא חזר לרוסיה הוא היה "מתמערב" (בניגוד ל"סלאבופילים" של אותה תקופה, דוגמת דוסטויבסקי), שהאמין כי ניתן לקדם את רוסיה רק על ידי אימוץ תרבות המערב וביטול מוסדות מיושנים כמו מוסד הצמיתות.
היכרותו הראשונה של טורגנייב עם הספרות הרוסית הייתה דרך צמית ששעבדה משפחתו, שהיה מקריא לו קטעים מתוך ה"רוסיאד" של חרסקוב, משורר מהמאה ה-18 שהיה מפורסם באותה תקופה. ניסיונותיו הראשונים של טורגנייב בכתיבת ספרות – שירים וקטעים קצרים - העידו על כישרונו, והמבקר הרוסי המוביל באותה תקופה, ויסאריון בלינסקי, הזכירם לטובה.
יצירות ראשונות
הרומנים המאוחרים של טורגנייב מתאפיינים בשפה ארכאית ומצבים מלאכותיים, ונחשבים כפחותים ליצירותיו הראשוניות. ב-1867 יצא לאור "עשן", וב-1877 היצירה האחרונה הארוכה שלו, "אדמה בתולה". לבד מסיפוריו הארוכים יותר, הוא כתב גם סיפורים קצרים רבים, חלקם בעלי יופי רב וניתוח פסיכולוגי מעמיק, כגון "פלגים באביב", "אהבה ראשונה", "אסיה", ואחרים. אלה נאספו אחר כך לשלושה כרכים.
חייו האישיים
לקראת סוף ימיו חי טורגנייב בעיקר מחוץ לרוסיה, בבאדן-באדן או בפריז. חברו הספרותי הקרוב ביותר היה גוסטאב פלובר. טורגנייב ביקר לעיתים באנגליה, וב-1879 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד.
טורגנייב מת בבוז'יבאל, ליד פריז, ב-4 בספטמבר 1883. לפי משאלתו הועברה גופתו לפטרבורג לאחר טקס קצר שנערך בגאר דה ל'אסט בפריז ובו נשאו דברי הספד ידידיו הפריזאים ארנסט רנן ואדמון אבו. ההלוויה בפטרבורג התקיימה באווירה מתוחה בשל חששה של הממשלה הצארית מהפיכת המעמד להפגנה נגדו, הוטלו מגבלות על השתתפות המוסדות הרשמיים וארגוני הפועלים בצורה גלויה ורשמית בהלוויה. במהלך ההלוויה הופץ בין המלווים עלון מהפכני אך מעשה זה עבר בלי תגובה של הממשלה.
טורגנייב לא נישא, ואחת מהצמיתות שלו ילדה לו בת מחוץ לנישואים.
הערכה
טורגנייב נחשב לאחד מכותבי הרומנים הגדולים של התקופה הוויקטוריאנית, לצד ת'אקרי, הות'ורן והנרי ג'יימס; יש דמיון רב בינו לבין האחרון. משתקפת ביצירותיו הבנה עמוקה של הטבע האנושי. ישנה תחושה מלנכולית, כמעט פסימית, בכתביו, של בחינה עצמית מדכאת.
מבחינה אידאולוגית, טורגנייב היה ליברל רוסי שרצה לראות שינוי ברוסיה האוטריטית והמפגרת מבחינה טכנולוגית, אך לצד זה הוא התנגד לרדיקליזם הפוליטי של אותה תקופה. הפרק האחרון של יצירתו "אבות ובנים", האמירה המשמעותית ביותר שלו על הרדיקליזם, נחשב לעיתים קרובות כאחד מהפרקים העצובים והמפוכחים ביותר בספרות.
אנטישמיות בספריו
מכיוון שחלקם לא תורגמו לעברית, נזנחת לפעמים גישתו האנטישמית של טורגנייב בספריו ליהודים. טורגנייב נודע בתיאוריו הארסיים לדמות היהודי, כך למשל בסיפורו "ז'יד" (1846), אשר שמו מעיד עליו, מתואר היהודי ה"ז'יד" הירשל, כנמוך-קומה ורזה, בעל שיער צהוב הממצמץ בעיניו האדומות ללא הרף, בעל אף ארוך ועקום, הרודף בצע עד כדי מכירת בתו לזנות, והוא מצוטט כמי שנוהג לומר תמיד "הכסף הוא דבר טוב, אפשר להשיג בו הכל". הירשל מתואר כמוג-לב, ובתיאור העמדתו לדין באשמת ריגול וגזר דינו למוות, מתאר אותו טורגנייב כמרעיד בכל גופו צועק ומנתר, "עד שבלי רצון העלה על פנינו חיוך". באופן דומה מתוארת הכאתו של יהודי אחר וניסיון לרצחו, כאשר הקהל פורץ בצחוק.
אשקלון
אַשְׁקְלוֹן היא עיר חוף במחוז הדרום בישראל, במישור החוף הדרומי, השוכנת בין הנגב לשפלה בקצה המערבי של חבל לכיש. העיר מונה כ־162,000 תושבים, השלישית בגודלה במחוז הדרום, וה־12 באוכלוסייתה במדינת ישראל. אשקלון היא העיר המערבית ביותר במדינת ישראל.
העיר הוקמה ב־1948 כמועצה מקומית, והוכרזה ב־1951 כמגדל־אשקלון. ב־1955 אוחדה עם המועצה המקומית אפרידר לרשות מקומית אחת שנקראה אשקלון.
העיר היא אחת מהעתיקות בעולם. היא בעלת היסטוריה של יותר מחמשת אלפים שנה ונמנית עם הערים הקדומות ביותר בארץ ישראל העתיקה. מקור שמה הוא מהמילה "שקל" המציינת מידת משקל, משום שאשקלון היא אחת מערי הנמל העתיקות בארץ, והמסחר היה אחד מהפעילים ביותר. אשקלון נזכרת לראשונה בספר יהושע:.
העיר חברה בארגון פורום ה-15.
גאוגרפיה ואקלים
אשקלון שוכנת במישור החוף, בקצה הדרום־מערבי של חבל לכיש, המפריד בין הנגב לשפלה, וכעיר המערבית ביותר בישראל, גבולה הדרומי של העיר רחוק מרצועת עזה כ־7 ק"מ. לכל אורכה של העיר עוברת "דרך הים" (ויה מאריס העתיקה). אשקלון, אחת הערים העתיקות בעולם, שימשה בכל תקופותיה עיר מעבר של דרכים ונתיבות ים, מסילת רכבת שירדה ממרכז הארץ (מסילת לוד ותל אביב) אל רצועת עזה, בואכה מצרים. מסילה זו הותקנה ב־1918, בסוף מלחמת העולם הראשונה, בידי הצבא הבריטי, שכבש אז את ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית. כביש החוף העולה מצפון סיני בואכה רצועת עזה אל גוש דן, הוא ציר התנועה החשוב ביותר במישור הים התיכון.
שני נחלי אכזב, נחל שקמה בדרום ונחל אבטח בצפון, זורמים סביב אשקלון, מנקזים מדי חורף את מי השיטפונות ונשפכים לים התיכון.
אשקלון, העיר החדשה, משתרעת על שטח של כ־45,000 דונם. בתחומה גם התל העתיק של אשקלון הקדומה, המשתרע על יותר מ־2,000 דונם בתחומי הפארק הלאומי שבדרום־מערב העיר. שם, לחוף הים התיכון, מצויים גם שרידי הנמל העתיק וכן שני נמלים קטנים עם שוברי גלים בולטים אל תוך הים: נמל הנפט של קצא"א ונמל מי הקירור של תחנת הכוח רוטנברג, שהקימה חברת החשמל בסוף שנות ה־80.
אדמות אשקלון חוליות ברובן, להוציא אדמות שכונת גבעת ציון שבדרום־מזרח העיר. העיר שוכנת על כמה גבעות השוברות את קו הרקיע וקו החוף, ומגיעות לגובה של 60 עד 80 מטר מעל פני הים.
להקות בני־כנף חולפות בשמיה, ובפארק הלאומי מקננות ציפורים מסוגים שונים. תנים, שועלים, ארנבות ונמיות, דרבן לעת מצוא ולעיתים רחוקות גם צבאים תועים הבאים מחבל לכיש בתקופת היובש.
אשקלון העתיקה
אשקלון נמנית עם הערים הקדומות ביותר בארץ ישראל העתיקה. מקור שמה של אשקלון הוא שקל, שהיה פעם שמה של העיר.
בשנת 1150 לפנה"ס לערך נכבשה העיר על ידי הפלשתים. תחת שליטת הפלשתים הפכה אשקלון לאחת מחמש ערי פלשתים, שביניהן לבין ממלכת יהודה וממלכת ישראל, התקיים מתח צבאי ומדיני מתמיד. בשנת 604 לפנה"ס בא קץ עידן הפלשתים. אשקלון, העיר האחרונה של הפלשתים, נכבשה על ידי הבבלים, והצבא הבבלי בראשותו של נבוכדנאצר החריב ושרף את העיר והגלה את תושביה.
אשקלון נבנתה מחדש בתקופה ההלניסטית והייתה לנמל ימי חשוב, עם נוכחות פיניקית. בתקופה הרומית תפסה אשקלון מקום חשוב בעולם התרבות היווני, סופרים ופילוסופים יוונים רבים כגון אנטיוכוס מאשקלון היו מילידי העיר. הורדוס, שליט יהודה, שיש הסבורים שנולד בעיר, האדיר את העיר וחיזק אותה. על פי יוסף בן מתתיהו, הורדוס המלך בנה את בית המועצה הענק ששרידיו המרשימים נמצאים בפארק אשקלון. העיר המשיכה לשגשג לאחר מכן תחת שלטון האימפריה הרומית וביזנטיון. גם בתקופת המשנה ותקופת התלמוד חיו באשקלון לא־יהודים לצדם של יהודים.
אשקלון בימי הביניים
בשנת 644 השלימו הערבים את כיבוש הארץ, וכך עברה גם אשקלון לשלטון מוסלמי. בשנות ה-70 של המאה ה-11 איבדו הפאטמים את שליטתם בארץ ישראל לבית סלג'וק. הם השיבו את השליטה לזמן קצר לפני הגעת מסעי הצלב לארץ. עם פלישת הצלבנים נכבשה מרבית הארץ; אקורד הסיום של הכיבוש, קרב אשקלון, שנערך בסמוך לעיר, נגמר בניצחון הצלבנים. עם זאת, לא נפלה אשקלון בידיהם, ואשקלון נותרה אחד ממעוזיהם היחידים של הפאטמים בסוריה רבתי. היא שימשה להיערכות הצבא הפאטמי וגם כבסיס ימי לצי. בשנת 1150 בוצרה העיר על ידי שליטה הפאטמי בחמישים ושלושה מגדלים.
שלוש שנים לאחר מכן נפלה העיר בידי הצלבנים ומלכם בלדווין השלישי מלך ירושלים, וזאת לאחר מצור שהוטל עליה במשך חודש. בהמשך המאה הייתה העיר בסיס צלבני למתקפות על מצרים בהנהגת צלאח א־דין, וכוחותיו של א־דין תקפו בעיר מספר פעמים. בשנת 1187 הובסו הצלבנים בקרב קרני חיטין על ידי צלאח א־דין, וממלכת ירושלים נפלה. הצלבנים גורשו מהעיר אשקלון על ידי המוסלמים בהנהגת א־דין, שהרס את מבני העיר, גירש את האוכלוסייה והעלה הכל באש, כדי למנוע הקמה מחדש של המקום כבסיס צלבני. לאחר מכן נסתם נמלה.
המסגד הראשי של אשקלון נבנה מחדש על ידי עבד אל-מלכ אבן מרואן (685–705) לאחר שהעיר נכבשה מידי הביזנטים. לא ברור אם הבניין החליף כנסייה ביזנטית והאם זהו אותו מסגד שנבנה שוב ב־772 יחד עם מינרט. אולם בסוף המאה העשירית אלמקדסי מתאר את המסגד הגדול כעומד בשוק של סוחרי הבדים ומרוצף בשיש. המסגד והשוק מוזכרים ששים שנה לאחר מכן על ידי נאסר א־ח'וסרו (1047). בשנת 1092 בנה הגנרל הארמני הפאטימי בדר א-דין אלג'מאלי מנבר עבור ראשו של חוסיין בן עלי, נכדו של הנביא מחמד, שנכרת בקרב כרבלא ב-680. סביב הראש הקבור במקום הוקם משהד שיעי (מקום קדוש) ששימש מקום לעלייה לרגל.
אחרי נפילת אשקלון לידיים צלבניות באוגוסט 1153, והמסגד הגדול הומר לכנסייה שהוקדשה לסנט פול. ב־1123 הרוזן היו מיפו העניק "את אחד המסגדים הטובים ביותר בעיר של אשקלון" שהיה אז עוד בידיים מוסלמיות למנזר של סנטה מריה בעמק יהושפט. ב־1153 המנזר חיזק את טענותיו ביחס למסגד הגדול. המסגד המדובר הכיל את ראשו של אלחסין, נכד הנביא. הראש הוצא והועבר לקהיר ממש לפני שאשקלון נפלה בידי הצלבנים ב־1153. צלאח א־דין החריב את הקתדרלה הצלבנית, אך המנבר של בדר א-דין אלג'מאלי הועבר למערת המכפלה בחברון, שם הוא מצוי עד היום.
העיירה הערבית אל־מג'דל
אל־מג'דל (ערבית: المجدل) הייתה עיר ערבית ליד חורבות אשקלון העתיקה. בשנת 1596 היה מג'דל היישוב השישי בגודלו בארץ ישראל וגרו בו 2,795 תושבים. מג'דל נודעה בזכות תעשיית האריגה שלה. על חוף הים שכן בקרבתה משהד נבי חוסיין - מבנה עתיק מסוף המאה ה־11 ובו, על פי המסורת, נטמן ראשו של חוסיין בן עלי, נכדו של הנביא מוחמד. לכן נהגו מוסלמים לעלות אליו לרגל.
בתקופת המנדט הייתה מג'דל חלק מנפת עזה. לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל השתרע שטחה העירוני על 1,346 דונמים (מתוכם 202 דונמים שטחים ציבוריים). ערב מלחמת העצמאות התגוררו במג'דל כ־10,000 תושבים. באוקטובר 1948 נוספו להם אלפי פליטים ערבים ממקומות אחרים בארץ ישראל. אלה התגוררו ברחובות העיירה, במבנים ציבוריים ובפרדסים.
בזמן המלחמה חנה באזור חיל המשלוח המצרי במהלך מסעו צפונה דרך ציר החוף, כאשר מטרתו הייתה תל אביב. לכן הפציץ חיל האוויר הישראלי את העיירה מספר פעמים. בין 30 באוקטובר ל-4 בנובמבר 1948, נטשו החיילים המצריים את העיירה יחד עם רבים מתושביה. התושבים נמלטו לערים ברצועת עזה. העיר נכבשה ב־5 בנובמבר 1948, יחד עם איסדוד ויבנא, על ידי כוחות צה"ל במהלך מבצע יואב. בעת כניסת צה"ל לעיירה, נמצאו בה בין 1,000 ל-2,000 תושבים. לדברי ההיסטוריון בני מוריס, מפקד חזית הדרום, יגאל אלון, ככל הנראה הורה לגרש את התושבים שנותרו בעיירה, אולם ההוראה לא בוצעה על ידי המפקדים בשטח. באותו חודש הועברה האחריות על העיר ליחידה של הממשל הצבאי ולמושל העיר מונה עשהאל צוקרמן, שכיהן בתפקידו עד קיץ 1949. בשבועות הראשונים של הממשל הצבאי גדלה אוכלוסיית העיירה, ובתחילת ינואר 1949 דווח על 2,600 נפש. נראה כי חזרו אליה פליטים רבים שהסתתרו בחורשות ובכפרי הסביבה וכן פליטים שהסתננו מרצועת עזה.
כיום מג'דל היא שכונת מגדל באשקלון ובה שוכן המרכז המסחרי העיקרי בעיר. כמו כן נמצא בה מוזיאון במבנה הח'אן והשוק העירוני.
מגדל־גד תחת ממשל צבאי 1948–1950
ב-1 בדצמבר 1948 ערך צה"ל סריקה בעיירה וגירש כ-500 ערבים שלא נפקדו במפקד בעת כיבוש העיירה ולכן נחשבו לתושבים בלתי חוקיים. בהמשך גורשו מסתננים ותושבים שנחשדו בסיוע להם. ההסתננות מעזה למג'דל החלה בסוף 1948 ונמשכה למעשה עד לפינוי העיר. חלק מהמסתננים הגיע להתיישב מחדש בעיר ואחרים עסקו בגניבות.
ב-31 בדצמבר 1948 החליטה ועדת השרים לענייני רכוש נטוש, ליישב את מג'דל ביהודים. במחצית הראשונה של מרץ 1949 הגיעו הגברים החלוצים ובסוף אפריל כבר היו בעיר כ-200 משפחות יהודיות שרוכזו בשני רחובות. בסוף השנה כבר התגוררו בעיר כ-2,500 יהודים ושמה הוסב ל"מגדל־גד". לצדם התגוררו בסוף 1949 כ־2,500 ערבים, עבורם הקימו השלטונות בית ספר ומרפאה. הממשל סיפק מורה וספרי לימוד באנגלית ובערבית. בתחילת 1950 עוד שבו למקום ערבים מעזה במסגרת איחוד משפחות. הערבים במגדל גד היו בעיקר מדלת העם, לאחר שהשכבות המשכילות ברחו במהלך המלחמה. התושבים הערבים רוכזו בצפון העיר, במתחם שכונה על ידי הפקידים והחיילים הישראלים "הגטו", והם חיו תחת הממשל הצבאי על ערביי ישראל שהיה בפיקודו של דוד איל. המתחם היה מגודר בגדרות תיל ונתון תחת שמירה של שתי מחלקות מגדוד 141. כל יציאה ממנו וכניסה אליו הייתה טעונה אישור של צה"ל. הפועלים הערבים הפשוטים עבדו והשתכרו, אולם בעלי הקרקעות נותקו מאדמותיהם ומפרנסתם. הממשל הצבאי רשם את התושבים הערבים, חילק להם תעודות זהות ודאג לאספקת מצרכים עבורם. הוא דאג לתעסוקתם, בעיקר בקטיף, וכך יכלו התושבים לשלם עבור המצרכים שקיבלו. בנוסף לכך, טיפל במקרי סעד. בדצמבר 1949 פונתה הפינה הדרום-מערבית של "הגטו" מתושביה הערבים והמתחם צומצם כדי לפנות בתים ליהודים. בינואר 1950 הגיעה למג'דל יחידה של כ-30 חיילים מצריים, שהוציאו את שאריות חללי הצבא המצרי מבית הקברות המוסלמי שבעיר כדי לקבור אותם בשטח המצרי.