cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסעי הצלב
ההשפעה על אירופה
מסעי הצלב היו בעלי השפעה עצומה על האירופים בימי הביניים. לעיתים הייתה אירופה מאוחדת תחת שליטתה של אפיפיוריות חזקה, אך במאה ה-14 נסדק הרעיון של "ארצות הנצרות" והתפתחו מוסדות נפרדים שהובילו ליצירת ממלכות עצמאיות יותר בצרפת, אנגליה, בורגונדי, פורטוגל, אראגון וקסטיליה.
ההיסטוריוגרפיה המודרנית דוחה את הסכמת המאה ה-19 לפיה מערביים למדו את יסודות האדריכלות הצבאית במזרח התיכון, מכיוון שאירופה כבר חוותה התפתחות מהירה של טכנולוגיית ההגנה לפני מסע הצלב הראשון. למגע ישיר עם הביצורים הערביים שנבנו במקור על ידי הביזנטים אכן הייתה השפעה על ההתפתחות במזרח, אך היעדר ראיות תיעודיות אומר שעדיין קשה להבחין בין חשיבותה של תרבות עיצוב זו לבין מגבלות המצב. זה האחרון הביא לשילוב אלמנטים עיצוביים מזרחיים כמו גופי מים גדולים, והדרה של אלמנטים מערביים כמו חפירים.
בעקבות מסעות הצלב קמו מספר מסדרים צבאיים של אבירים-נזירים, ששמו לעצמם מטרה להגן על הצלבנים בארץ הקודש ועל העולים לרגל למקומות הקדושים. אבירי המסדרים היו לוחמים אמיצים וממושמעים, ובארגונם דמו לצבא מודרני. ברם, אחרי כישלונם של מסעי הצלב ונפילת הממלכות הצלבניות במזרח התיכון התרחקו חלק מהמסדרים, דוגמת מסדר אבירי היכל שלמה (הטמפלרים), מהעיסוק הצבאי והתמקדו יותר במסחר ובבנקאות מאשר במלחמה והצליחו לצבור ממון רב (דבר שהקנה להם אויבים רבים בקרב הכנסייה והממלכות של אירופה). מסדרים מפורסמים נוספים היו מסדר האבירים הטבטוני, ההוספיטלרים, אבירי מלטה ועוד.
מסעי צלב בים הבלטי ובמזרח אירופה
מסעות הצלב בים הבלטי ובמזרח אירופה היו מאמצים (במיוחד על ידי הגרמנים) להכניע ולנצר את העמים בארצות אלו. מסעות צלב אלו החלו במאה ה-12, במקביל למסע הצלב השני, והמשיכו לסירוגין עד המאה ה-16.
הדימוי של מסעי הצלב
בדמיון העממי של המזרח והמערב התגבש הדימוי של מסעי הצלב כסדרה של תמונות סמליות קפואות. לאמיתו של דבר קשה לעמוד עתה על המוטיבציה של האנשים בתקופת מסעי הצלב, ולעיתים על הרלוונטיות שיש למוטיבציה זו באשר למהלך האירועים. למרות זאת, ההיסטוריה הפופולרית ברורה למדי ונותנת דימויים מרשימים הנוטים להיות קשורים אף למאורעות בני ימינו.
במערב אירופה נראו מסעי הצלב בדמיון העממי כהרפתקאות הרואיות, אף על פי שעיקר ההתלהבות העממית נוצלה במהלך מסע הצלב הראשון. גיבורו גוטפריד מבויון נחשב מאוחר יותר לאחד מתשעת המכובדים, תשע דמויות שסימלו את אידיאל האבירות של התקופה. דימויו של היריב ה"סרצני" גובש בדמותו של צלאח א-דין, יריבו ריצ'רד הראשון מאנגליה הוא סמל לעולם דובר האנגלית, אב טיפוס של המלך הצלבני, כאשר פרידריך ברברוסה ממלא את אותה נישה סמלית בתרבות גרמניה. עד זמננו הצלבנים ומנהיגיהם עוברים רומנטיזציה בתרבות הפופולרית, החל מתקופת מסעי הצלב עצמה, דרך התקופה הרומנטית וספריו של וולטר סקוט, וכלה בדימויים צלבניים במהלך מלחמת קרים, ומלחמת העולם הראשונה ובמיוחד כיבושה של ירושלים על ידי הגנרל אדמונד אלנבי.
בעולם המוסלמי המשיכו מסעי הצלב להיראות כמסעי טבח אכזריים וברבריים על ידי "הפרנקים" כנגד האסלאם המתורבת, וכך למשל, הרטוריקה של הפונדמנטליסטים האיסלמים מתייחסת לפעולות המערב כנגדם כ"מסעי צלב" בהקשר רגשי על מנת להראות כי מסע זה נדון לכישלון כנגד הפאן-ערביות המנצחת. כך התייחסו גורמים באמריקה ל"מלחמה כנגד הטרור" בראשית המאה ה-21 כ"מסע צלב" עד שהדו-ערכיות של המונח התבררה להם.
בספרד, הועם זהרם של מסעי הצלב על ידי אירועי ה"רקונקיסטה" שבהם מרכזית היא דמותו של אל סיד.
כמו המוסלמים אנשי הכנסיות הנוצריות המזרחיות רואים את מסעי הצלב כהתקפות על ידי המערב הברברי, ומתרכזים במצור על קונסטנטינופול ב-1204. חפצי קודש רבים שנלקחו אז מקונסטנטינופול נמצאים עדיין בידיים קתוליות, בוותיקן ובמקומות אחרים. הטורקים המודרניים סוברים שהסוסים החרוטים בטיילת סן-מרקו בוונציה צריכים להיות מוחזרים לאיסטנבול. ארצות מזרח אירופה, אפילו הקתוליות שבהן, לא התלהבו ממסעי הצלב. פולין והונגריה היו כפופות בעצמן לכיבוש הצלבנים (מהמסדר הטבטוני).
השפעה על הקהילה היהודית
עבור היהודים היה במסעי הצלב משום אסון. דרכם של הצלבנים אל ארץ הקודש הייתה זרועה בדם יהודי, הן על ידי הצלבנים עצמם, אבל יותר מכך על ידי קבוצות עממיות שצעדו בעקבות הצלבנים. כך בקיץ ד'תתנ"ו (1096) חרבו הקהילות המרכזיות של גרמניה כאשר ערי הרינוס: שפייר, וורמס ומיינץ (או שפירא, ורמיזא ומגנצא - כפי שנקראו בידי היהודים), מותקפות בידי המון מוסת. הניסיונות להציל את היהודים כשלו ואלפים רבים (כל יהודי הקהילות) מסרו את נפשם על קידוש השם אם על ידי כך שנרצחו ואם על ידי כך שהתאבדו ובלבד שלא יעברו על דתם. בקהילות שונות הוכרחו היהודים לקבל את הנצרות ועשו זאת בדרך כלל למראית עין עד יעבור זעם. קהילות נוספות על אלה מאזור הרינוס, בגרמניה ובארצות אחרות כמו צרפת ואיטליה חרבו. באנגליה בשנת 1190 יצאו צלבנים יחד עם המון משולהב וצרו על בתי היהודים, אשר ברחו למצודת יורק והתבצרו בה, וכשהבינו שגורלם נחרץ העדיפו לבצע התאבדות קולקטיבית מאשר ליפול בידי האספסוף. כמו כן נטבחו יהודים על ידי הצלבנים בארץ ישראל ובסוריה.
מעשי הזוועה של הצלבנים החריפו את מצבם של היהודים שהיה גרוע ממילא. מצבם החברתי החמיר וההגבלות החוקיות עליהם הפכו לחמורות יותר ותכופות יותר בכל רחבי העולם הנוצרי. מסעי הצלב הכינו את הרקע לחקיקה האנטי יהודית של האפיפיור אינוצנטיוס השלישי, שהייתה נקודת תפנית בהיסטוריה היהודית בימי הביניים.
בספרות האשכנזית אודות אירועי תתנ"ו, ובעיקר בפיוט ובתפילה, הושם הדגש על קידוש השם - יהודים אשר העדיפו למות ולעיתים אף להרוג את בני ביתם, מאשר להמיר דתם לנצרות. מקדשי השם אלו זכו להערכה מרובה ביהדות.
המונח "מסע צלב"
"מסעי הצלב" מעולם לא נקראו בשם זה על ידי משתתפיהם. הצלבנים התייחסו לעצמם בשמות שונים - "נאמני פטרוס הקדוש", "אבירי ישו". הם ראו עצמם כצליינים, על אף שבדרך כלל נאסר על הצליינים לשאת נשק. כצליינים נדרו הצלבנים נדר, שהיה עליהם להגשימו משהגיעו לירושלים, וניתן להם צלב שתפרו ללבושם. לקיחת הצלב לירושלים הייתה מטרת המסע. המונח "מסע צלב" התפתח מנוהג זה. מאז המאה ה-17 ניתנה למונח זה משמעות של "מסע צודק" על מנת "לשרש את הרוע", או להילחם למען מטרה צודקת. בעולם המוסלמי המונח המקביל הוא ג'יהאד, כאשר "מסע צלב" הוא מונח המשמש לתיאור פלישה עוינת של כופרים המחללים את קדשי האסלאם.
מסעי הצלב בתרבות המודרנית
גם בקולנוע מסעי הצלב משמשים רקע או עלילה לסרטים רבים, כגון בסרטו של רידלי סקוט "ממלכת גן עדן" וסרטו של סטיבן ספילברג "אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון" ובטרילוגיית מסעי הצלב ועיבודם "ארן: אביר מסדר הטמפלרים" ו"ארן: הממלכה האבודה".
ב-1965 עסק פרק בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בנושא מסעי הצלב של המאה ה-12.
אלטשולר
אַלטְשוּלֶר (Altschuler, Aletschueler) או אַלטְשוּל (Altschul) הוא שם משפחה אשכנזי, שמקורו ככל הנראה בפראג, והוא נגזר משמו של בית הכנסת הישן בפראג ("אלטשול" פירושו 'בית כנסת ישן'). {{פירושונים|* אלכסנדר בוריסוביץ' אלטשולר – משורר רוסי המתגורר מאז 1993 בישראל
הערות שוליים
}}
Альтшуллер
יחסי אוסטרליה–קזחסטן
יחסי אוסטרליה–קזחסטן הם יחסי החוץ בין הקהילייה של אוסטרליה לרפובליקת קזחסטן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהם ב-22 ביוני 1992.
יחסים פוליטיים
אוסטרליה היא המדינה השנייה אחרי ניו זילנד באוקיאניה שהכירה בעצמאות קזחסטן בשנת 1991. שגרירות אוסטרליה בקזחסטן נפתחה באלמטי בשנת 1995, אולם היא נסגרה בשנת 1999 בשל סיבות תקציביות. שגריר קזחסטן בסינגפור משמש גם כשגריר לא-תושב באוסטרליה. בשנת 2015, קזחסטן פתחה קונסוליה כללית בסידני.
מספר ביקורים בדרג גבוה התקיימו בין אוסטרליה לקזחסטן. ראש ממשלת קזחסטן לשעבר, סרגיי טרשצ'נקו, ביקר באוסטרליה ב-1993. המושל הכללי של אוסטרליה, ביל היידן, ביקר בקזחסטן ב-1994, ונשיא קזחסטן, נורסולטן נזרבייב, ביקר באוסטרליה ב-1996.
Windows Live Mail
Windows Live Mail היא תוכנת ניהול דואר אלקטרוני מחבילת התוכנות Windows Live (שם מותג שהחליף את msn), פרויקט ההובלה של מיקרוסופט, שמטרתה לשפר את מערכת חלונות. התוכנה החליפה את תוכנות הדואר האלקטרוני הקודמות של מיקרוסופט, בהן Outlook Express (שנמצאת בXP) ו-Windows Mail (שנמצאת בVISTA ודי דומה ל-windows live mail). התוכנה משפרת התאמת מערכת הדואר האלקטרוני לשאר תוכנות מיקרוסופט בסביבת חלונות, ומספקת שירותי ניהול דואר אקלטרוני נפוצים, לרבות ניהול חשבונות ספקי שירות אחרים דרכה.
יחסי אוסטרליה–קזחסטן
יחסים פוליטיים
בשנת 2010, שר החוץ האוסטרלי, קווין ראד, ביקר באסטנה כדי להשתתף בפסגת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה שהתקיימה בזמן שנשיא קזחסטן היה יו"ר הארגון. שר החוץ ראד ביקר בקזחסטן פעם נוספת ביוני 2011 לפגישה עם שר החוץ של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי באסטנה.
Windows Live Mail
בישראל החליף המותג Live Hotmail את Hotmail.co.il בפורטל MSN ב-6 בינואר 2008. ב-2012 הוחלף השירות בהדרגה לOutlook.com ב-2013 הושלם המעבר.
יחסי אוסטרליה–קזחסטן
יחסים כלכליים
קזחסטן היא שותפת הסחר המובילה של אוסטרליה במרכז אסיה. שתי המדינות חתמו על הסכם לשיתוף פעולה כלכלי ומסחרי, אשר אושרר ב-2 ביוני 2004. יחסי הסחר בין שתי המדינות צנועים. הסחר הדו-צדדי בין המדינות ב-2014 הגיע ל-22 מיליון דולר אוסטרלי.
לידיה קפוליקיו
לידיה קפוליקיו (בשוודית: Paola Lydia Capolicchio; נולדה ב-7 בינואר 1964) היא עיתונאית ומנחת טלוויזיה שוודית.
ביוגרפיה
קפוליקיו נולדה בבורוס לאם סלובנית ואב איטלקי.
בתחילת הקריירה שלה בצעירותה עבדה ככתבת בעיתון מקומי בעירה ומגישה ברדיו מקומי, ב-1986 היא התגלתה על ידי מפיק טלוויזיה.
היא הגישה תוכנית בוקר בתאגיד השידור השוודי ומהדורת חדשות, היא ייצגה את הטלוויזיה השוודית במספר תוכניות ברחבי סקנדינביה.
ב-1992 הנחתה את תחרות האירוויזיון שהתחארחה במלמו לאחר ניצחונה של קרולה ברומא בשנה הקודמת.
ב-2001 הנחתה את תחרות היופי מיס שוודיה.
היא משמשת כחברת הנהלה בארגון "לשכת המסחר האיטלקית", הפועל למען תדמית חיובית של איטליה בשוודיה ומקדם שיווק מוצרים איטלקיים בשוודיה.
היא נשואה ולה זוג תאומים.
אנה זגרס
אנה זגרס (בגרמנית: Anna Seghers; 19 בנובמבר 1900, מיינץ – 1 ביוני 1983, ברלין), שם העט של נטי ריילינג, לימים נטי רדוואני הייתה סופרת יהודיה-גרמניה, שיצירתה עסקה במוראות מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
זגרס, ילידת מיינץ, הייתה בתם היחידה של סוחר האמנות איזידור ריילינג ואשתו הדוויג לבית פולד, יהודים אורתודוקסים. התחנכה במסגרות פרטיות במיינץ, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה התנדבה בשירות העזר המלחמתי. בשנת 1920 השלימה את לימודיה בגימנסיה, ופנתה ללמוד היסטוריה כללית, היסטוריה של האמנות ולימודים סיניים באוניברסיטת קלן ובאוניברסיטת היידלברג. בשנת 1924 העניקה לה אוניברסיטת היידלברג תואר דוקטור על מחקרה על "היהודי והיהדות ביצירתו של רמברנדט".
בשנת 1925 נישאה זגרס לכלכלן היהודי-הונגרי לאסלו רדוואני שבגרמניה השתמש בשם יוהאן לורנץ שמידט. בני הזוג עברו לברלין, שם נולד בנם פטר בשנת 1926. בשנה שלאחר מכן פרסמה את סיפורה Grubestch תחת שם העט "זגרס" (ללא ציון שם פרטי), והביקורת הניחה כי המחבר הוא גבר. את שם העט זגרס שאלה מאמן התחריט והציור ההולנדי הנערץ עליה הרקולס זגרס.
בשנת 1928 נולדה הבת רות, וזגרס פרסמה את ספרה הראשון "מרד הדייגים של סט. ברברה" תחת שם העט אנה זגרס. על ספר ביכורים זה הוענק לה כבר באותה השנה פרס קלייסט. זגרס הצטרפה למפלגה הקומוניסטית של גרמניה וכעבור שנה הייתה בין המייסדות של ארגון הסופרים הפרולטריים-מהפכניים. בשנת 1930 נסעה לראשונה לברית המועצות. לאחר עליית הנאצים לשלטון נעצרה לתקופה קצרה בידי הגסטאפו. ספריה נאסרו בגרמניה והועלו באש. מעט לאחר מכן עלה בידה להימלט לשווייץ, ומשם המשיכה לפריז.
בגלותה הכפוייה בפריז השתתפה בכתבי עת של גולים גרמנים, והייתה בין עורכי כתב העת Neue Deutsche Blätter. בשנת 1935 הייתה בין מקימי ארגון ההגנה של סופרים גרמנים בפריז. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פריז בידי הגרמנים נעצר בעלה בדרום צרפת. זגרס וילדיה הצליחו לחמוק מן העיר הכבושה אל דרום צרפת, שבו שלט פטן. במרסיי השתדלה למען שחרור בעלה ובדקה אפשרויות ליציאה מצרפת. תקופה זו בחייה סיפקה את הרקע לרומאן "טרנזיט" שראה אור בשנת 1944.
במרץ 1941 הצליחו זגרס ומשפחתה לעקור ממרסיי למקסיקו סיטי דרך מרטיניק, ניו יורק ווראקרוס. בעלה, שאימץ בינתיים את השם הגרמני יוהאן-לורנץ שמידט, מצא עבודה באוניברסיטאות בעיר. זגרס הקימה את "מועדון היינריך היינה" האנטי-פשיסטי ועמדה בראשו. היא הייתה בין מייסדי הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית וערכה את ביטאונו. בשנת 1942 ראה אור הרומן הנודע ביותר שלה, "הצלב השביעי". ביוני 1943 נפצעה קשה בתאונת דרכים, שחייבה את אשפוזה הממושך. בשנת 1944 הסריט פרד זינמן את ספרה "הצלב השביעי" והצלחת הסרט הקנתה לה פרסום עולמי. בשנת 1947 עזבה זגרס את מקסיקו ושבה לברלין, שם חיה תחילה במערב העיר והייתה חברה במפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. בשנה זו הוענק לה פרס ביכנר. בשנת 1950 עברה למזרח ברלין, והייתה בין המקימות של האקדמיה הגרמנית לאמנויות. בשנת 1951 הוענק לה הפרס הלאומי של מזרח גרמניה ופרס סטלין לשלום, היא יצאה למסע לרפובליקה העממית של סין. בין 1952 ל-1978 הייתה נשיאת ארגון הסופרים של מזרח גרמניה. בשנת 1955 עברה להתגורר עם בעלה בשכונת אדלרסהוף, ברחוב שנושא כיום את שמה.
במהלך כהונתה הממושכת כנשיאת ארגון הסופרים של מזרח גרמניה, נמנעה זגרס מלמתוח ביקורת פומבית נגד צעדים שונים כמו הדחתם של סופרים מן הארגון ממניעים פוליטיים, העמדתו לדין של מנהל ההוצאה לאור של ספריה, ולטר ינקה, באשמת "קנוניה אנטי-מהפכנית", שלילת אזרחותו של וולף בירמן, ועוד. נסיונותיה להתערב בדיסקרטיות אצל ולטר אולבריכט נכשלו. בשנת 1976 הוענקה לה אזרחות כבוד של מזרח ברלין, ובשנת 1978 התפטרה מנשיאות ארגון הסופרים והייתה לנשיאת הכבוד שלו. בעלה נפטר באותה השנה. עיר הולדתה מיינץ (במערב גרמניה) העניקה לה אזרחות כבוד בשנת 1981. ב-1 ביוני 1983 נפטרה, ולאחר שארונה הוצב באקדמיה הגרמנית לאמנויות, נטמנה בבית הקברות דורותיאנשטאדט בברלין, שבו קבורים סופרים ואמנים רבים. בדירתה ברחוב הקרוי כיום על שמה בברלין פועל מוזיאון המוקדש לחייה וליצירתה. בברלין קרויים על שמה גם בית ספר תיכון וספרייה.
יצירתה
את יצירתה המוקדמה של זגרס ניתן לשייך לזרם התכליתיות החדשה (Neue Sachlichkeit). בין הסופרים שגלו מגרמניה נודעה לה חשיבות מיוחדת, וספריה "טרנזיט" ו"הצלב השביעי" הם בין הרומאנים החשובים ביותר של ספרות הגולים הגרמנית. ספריה משנות החמישים והשישים, שראו אור במזרח גרמניה, מחויבים לריאליזם הסוציאליסטי וקל להבחין בהם בנאמנותה למפלגת האחדות הסוציאליסטית הגרמנית (SED), בהערצתה לסטלין ובמבנה הסכמטי-דידקטי שלהם. יצירתה המאוחרת יותר, לאחר שנות השישים, שבה ומתאפיינת באיכות ספרותית אותנטית. גם בגיל מאוחר שמרה זגרס על רעננות ביצירתה, ופנתה לחומרים מתקופת הרנסאנס, ממזרח אסיה, מהתרבות הקריבית ועוד. סיפוריה מתאפיינים ברגישות גבוהה, בידיעותיה הנרחבות וביכולות הסיפור והעיצוב הבולטות שלה.
נשק גרעיני טקטי
שמאל|ממוזער|250px|מדענים אמריקאים בוחנים דגם של פגז גרעינינשק גרעיני טקטי הוא אמצעי לחימה במסגרת אסטרטגיה גרעינית של "תגובה גמישה". מטרת הנשק לאפשר למקבלי ההחלטות להגיב כנגד תוקפן ללא השמדתו המוחלטת. נשק גרעיני טקטי מאפשר תקיפה גרעינית שמטרותיה ונזקיה מוגבלים, בניגוד לתקיפה גרעינית אסטרטגית, שמטרתה השמדה מוחלטת של האויב.
נשק גרעיני טקטי עשוי להיבנות במיוחד עבור מטרות מוגבלות ומסוימות. ניתן גם להשתמש בנשק הנחשב מזיק יותר, דוגמת פצצות תרמו-גרעינית, אך השימוש בהן יהיה למטרות מוגבלות.
מטרות השימוש בנשק גרעיני טקטי
נשק גרעיני טקטי נועד לאפשר תגובה גמישה ומוגבלת כנגד תוקפן ללא פתיחה במלחמה גרעינית מלאה. הנשק הגרעיני הטקטי שימש כמרכיב מרכזי באסטרטגיה שפיתח שר ההגנה האמריקאי רוברט מקנמארה בשנות ה-60. אסטרטגיית התגובה הגמישה אפשרה תגובה גרעינית מוגבלת, לעומת האסטרטגיה הקודמת לה - "גמול מסיבי". לתפישת קובעי המדיניות בארצות הברית ובברית נאט"ו, איפשר הנשק הטקטי את חוסר האיזון בתחום הנשק הקונבנציונלי מול ברית ורשה.
ביקורת
מדעני מדינה ומומחי אסטרטגיה תקפו את הרעיון להשתמש בתגובה גרעינית מוגבלת. הם ציינו כי אפשר להעריך בבטחה ששימוש כזה יוביל להידרדרות למלחמה גרעינית כוללת. לפי מחקרים, שימוש בנשק גרעיני טקטי במקרה של מתקפה על ברית נאט"ו יפגע קשות במדינות המתגוננות. ההערכה במחקרים הייתה כי צפויים בין 2 מיליון ל-20 מיליון נפגעים ישירים ופגיעה קשה בשטחי המדינות. צוין כי הכנסת הנשק הטקטי ערערה את מאזן האימה בין המעצמות ופגעה כך ביציבות שנבעה ממנו.
חינוך בישראל
החינוך הפורמלי (רשמי) בישראל הוא חלק ממערכת החינוך הישראלית שנמצא באחריות משרד החינוך ומבוסס על תקציב המדינה.
מערכת החינוך בישראל מבוססת בעיקר על מערכת החינוך שהקים היישוב מראשית ההתיישבות הציונית בארץ ישראל. לאחר הקמת המדינה הוקם משרד החינוך, ונחקקו חוקים המסדירים את מערכת החינוך, בהם חוק לימוד חובה, התש"ט-1949 וחוק חינוך ממלכתי, התשי"ג-1953. בשנת 2013 השקיעה ישראל בחינוך כ-10% מהתל"ג. לצד מערכת "החינוך הרשמי", מוכרות בישראל מערכות חינוך אחרות, בעיקר במגזר החרדי, שמקובלות כתחליף לימודים לצורך "חוק לימוד חובה". רשתות "החינוך העצמאי" החרדיות מחנכות חלק גדול מאוכלוסיית התלמידים ללא פיקוח משרד החינוך ובתקציב חלקי מהמדינה.
כל לימודי החובה אמורים להיות ללא תשלום. בפועל, נגבים מההורים תשלומים רבים בכל מוסדות החינוך. ביוני 2007 יזמה שרת החינוך יולי תמיר את הסדרת נושא התשלום, וב-2007 התנהל דיון ציבורי על האפשרות לגבות תשלום כמס פרוגרסיבי מאוכלוסיית ההורים.
על פי המשפט העברי קיומם של מערכות לחינוך נאות של האזרחים היא אחת מן החובות המוטלות על הציבור, והציבור צריך להשקיע ולעשות את ההסדרים הנאותים לשם כך, כחלק מחובה זו מוטל על כלל הציבור לשאת בהוצאות התשלום ולהימנע ממצב בו כלל התשלום נופל על כתפי ההורים.
היסטוריה - החינוך לפני הקמת המדינה
בימי המנדט הבריטי החינוך העברי בארץ היה בתשלום. רוב הנוער למד כשמונה שנות לימוד, כלומר עד כיתה ח'. חוק לימוד חובה נקבע על ידי הכנסת הראשונה, בראשית פעולות החקיקה, ב-1949. החוק מחייב כל קטין בעל אזרחות ישראלית, מגיל 5 ועד גיל 14, כלומר מ"גן חובה" עד כיתה ח', לקבל חינוך הולם במוסדות הקרובים אל מקום מגוריו, ללא תשלום. החוק לא נגע להעמדת אמצעים נלווים לחינוך: ספרים, כלי כתיבה, מחברות. מאוחר יותר הורחבה תחולת החוק בשלבים, וכיום לימוד חינם/חובה הוא עד סוף כיתה י"ב.
שיטת הזרמים בחינוך
שיטת הזרמים בחינוך היא חלוקה של החינוך לזרמים אידאולוגיים מפלגתיים. היא הייתה נהוגה ביישוב היהודי בארץ ישראל ולאחר מכן בציבור היהודי מדינת ישראל מראשיתו של החינוך המודרני (בשנות העשרים של המאה העשרים) ועד לחקיקתו של חוק חינוך ממלכתי ב-12 באוגוסט 1953. היו שלושה זרמי חינוך מרכזיים - זרם העובדים, הזרם הכללי וזרם המזרחי, בנוסף להם זרם אחד שהוכר כרשמי לאחר קום המדינה - הזרם של אגודת ישראל. בנוסף, בתי תלמוד תורה ומוסדות כל ישראל חברים נותרו לא מזוהים מפלגתית.
החינוך המפלגתי הונהג בשנות העשרים, בתקופת המנדט הבריטי. אנשי היישוב היהודי בארץ ישראל היו מעוניינים להנהיג חינוך שיעביר את האידיאלים ויקנה השכלה כללית לדור הבא. מאחר ששלטונות המנדט הבריטי לא הקימו מערכת חינוך מנדטורית, וטרם קמה מדינה ריבונית שתוכל להפעיל את מערכת החינוך, הפעילו המפלגות מערכות חינוך משל עצמן.
בתקופה זו נטלו על עצמן המפלגות תפקידים רבים שבמדינה רגילה הם מוטלים על מערכות המדינה או על ארגונים וולנטריים בלתי מפלגתיים. לדוגמה, המפלגות הקימו ארגוני ספורט (הפועל של תנועת העבודה, אליצור של הדתיים, בית"ר של הרוויזיוניסטים וכן הלאה) וכוחות ביטחוניים (ההגנה של תנועת הפועלים, והאצ"ל ולח"י של הזרמים הימניים).
הזרמים היו אוטונומיים למדי. הם נבדלו זה מזה ביחס לעקרונות שונים ובעיקר לדת ולסוציאליזם. כל זרם היה אחראי על הכשרת המורים וקביעת תוכנית לימודים ועקרונות פדגוגיים.
זרם העובדים
נוסד בשנת 1923 וכלל בתי ספר של ההסתדרות הכללית. בתי הספר של רשת העובדים כונו בשם בית החינוך לילדי עובדים.
היה הזרם השני בגודלו, בו התחנכו נכון לשנת 1948 כ-30% מהיהודים. זוהה אידאולוגית עם תנועת העבודה והסתדרות העובדים הכללית. מבחינה מפלגתית זוהה עם מפא"י ומפ"ם.
זרם העובדים דגל בחינוך סוציאליסטי-פועלי על ידי "עיצוב אישיות יהודית-חלוצית-עצמאית, חדורת חזון ציוני סוציאליסטי, המוכנה להגשים בגוף ובנפש את יעודה של תנועת העבודה העברית הסוציאליסטית בארץ". למעשה כיוונו בתי הספר של זרם העובדים את תלמידיהם ל"הגשמה" - התיישבות חלוצית בקיבוצים שהיו מושתתים על טהרת הסוציאליזם. כמו כן, בבתי הספר ניסו לכוון את התלמידים לפעילות בתנועות הנוער הסוציאליסטיות.
במוסדות החינוך של זרם העובדים הניפו שני דגלים - דגל ישראל לצד הדגל האדום שסימל את האידאולוגיה הסוציאליסטית. שרו את "תחזקנה" והאינטרנציונל לצד התקווה. אחד במאי היה יום שבתון והיחס אליו היה שווה ערך ליחס לחגים האחרים.
לזרם זה נלווה תת-זרם דתי שכונה זרם העובדים הדתי או הפֶשֶט הדתי.
הזרם הכללי
הזרם הכללי דגל בחינוך לאומי-מסורתי על בסיס "הקניינים הרוחניים המשותפים לכל חלקי העם" תוך כדי שילוב הישגי המדע. ראשי הזרם ייעדו אותו לכלל האוכלוסייה וקיוו שאת ספסלי בית הספר הכללי יפקדו דתיים וחילוניים מכל העדות. תוכנית הלימודים הושתתה על הדעה כי יש ליצור חברה אחת ומאוחדת וכי על החינוך להיות "כללי" באופיו ולא מפלגתי. על בסיס הזרם הזה הוקם מאוחר יותר, עם חקיקת חוק חינוך ממלכתי, בית הספר הממלכתי.
זרם המזרחי
זהו הזרם השלישי בגודלו, בו התחנכו נכון לשנת 1948 כ-20% מהיהודים. זוהה אידאולוגית עם המפלגות הציוניות דתיות, תנועת המזרחי והפועל המזרחי. עם ההכרה בזרם של אגודת ישראל, פתיחת זרם העובדים הדתי, תהליכי החילון והחלת החינוך האחיד על העולים, הלך וקטן אחוז התלמידים שלמדו במוסדות הזרם.
זרם המזרחי דגל בחינוך דתי אורתודוקסי בשילוב ציונות ומודרניזם. שאיפתו הייתה הקניית חינוך לאומי-דתי. חשוב לציין שבניגוד לנהוג בבתי הספר החרדיים ובחדר לימדו בבתי הספר של המזרחי גם מקצועות חול - מדעיים, הומניים ושפות. בזרם המזרחי למדו רוב הדתיים ורבים מבני עדות המזרח. חלק מהדתיים בחרו לשלוח את ילדיהם ללמוד דווקא בבתי הספר של הזרם הכללי וזאת בשל הזדהות עם המסר הא-מפלגתי.
בתי הספר של זרם המזרחי נקראו בשם "תחכמוני". על בית הספר הראשון שנשא שם זה כתב הרב קוק בתרס"ח (1908) אל חברי המזרחי באירופה:
הזרם של אגודת ישראל
בניגוד לשאר הזרמים שהיו קיימים עוד מראשית ימיו של היישוב, הזרם של אגודת ישראל קיבל הכרה רשמית רק ב-1948, עם הקמת מדינת ישראל, את ההכרה הובילו מאמציו הבלתי נלאים של נשיא אגו"י הרב יצחק מאיר לוין. זרם זה היה הרביעי בגודלו והוא זוהה עם המפלגות החרדיות הלא ציוניות - אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל.
ראשית ההכרה הייתה במכתב הסטטוס קוו שנשלח על ידי דוד בן-גוריון והרב יהודה לייב פישמן מימון בקיץ 1947. הפנייה לאגודת ישראל שהייתה עד אז מפלגה אנטי-ציונית הייתה כדי לקבל את עזרתה בשכנוע הוועדה המיוחדת של האו"ם להמליץ על הקמת מדינה יהודית. במכתב הבטיח בן-גוריון בין השאר הכרה מלאה באוטונומיה של הזרם החינוכי המסופח לתנועה, פרט לדרישות לימודיות מינימליות בלשון, מדעים והיסטוריה. ההחלטה להכיר בזרם הבלתי ציוני של אגודת ישראל נבע משלושה גורמים מרכזיים:
אגודת ישראל מצידה נימקה את השינוי האידאולוגי העמוק בנימוקים פרגמטיים-רציונליים - תמיכת המדינה תזרים תקציבים שיצילו את החינוך של התנועה המצוי בקשיים כספיים. לא כל הזרמים החרדיים הסכימו לדעתה של אגודת ישראל וחלקם נותרו אנטי ציוניים בעליל, כדוגמת העדה החרדית ונטורי קרתא.
מעבר לחינוך ממלכתי
לאחר הקמת מדינת ישראל מערכת החינוך עברה מאחריות הוועד הלאומי לאחריות הממשלה הזמנית. בשנת 1949 נחקק חוק לימוד חובה לפיו כל ילד מגיל 5 ועד גיל 13 מחויב ללמוד במוסד חינוך רשמי מתוך ארבעת הזרמים. בשלב זה המפלגות לא הגיעו עוד להסכמה לגבי הקמת בית ספר אחיד לכל ילדי ישראל. התומכים בכך היו מפא"י לצד מפלגות הימין והציונים הכלליים, המתנגדים היו מצד אחד המפלגות הדתיות והחרדיות אשר חששו מאופיו החילוני של בית הספר האחיד ומהצד השני מפלגות השמאל אשר חששו מפגיעה בפגיעה בערכי העבודה. במקביל, מכיוון שחוק לימודי החובה לא חל על ילדי מחנות העולים, ילדי העולים התחנכו על ידי הסוכנות היהודית אשר הקימה רשת לחינוך אחיד, מה שהוביל לביקורת על כפייה אנטי-דתית מצד העולים מתימן ומינוי ועדת פרומקין. המשבר שנוצר בעקבות הוויכוחים על סמכות המפלגות הדתיות על החינוך הביאה להתפטרותו של בן-גוריון מראשות הממשלה ונפילת ממשלת ישראל השנייה.
ב-12 באוגוסט 1953 נחקק חוק חינוך ממלכתי אשר למעשה איחד רק את זרם הכללי וזרם העובדים. זרם המזרחי התמסד והפך לחינוך הממלכתי דתי. הזרם של אגודת ישראל נשאר אוטונומי וזאת בשל הסכם מכתב הסטטוס קוו והוכר כחינוך העצמאי של הציבור החרדי. מאחורי החוק עמדה תפיסת הממלכתיות ותפיסת כור ההיתוך שהנהיג בן-גוריון בהקמת המדינה.
בתחילת העשור השני למדינת ישראל למדו בכל מערכות החינוך בארץ כ-540,000 ילדים ובני נוער. באותה עת, בתי הספר העל-יסודיים היו החוליה החלשה ביותר של מערכת החינוך: בכל מסגרות החינוך התיכון בארץ למדו פחות מ-50,000 תלמידים. מחציתם למדו בתיכונים עיוניים, רובם ככולם בערים הגדולות ובמושבות הגדולות. רפורמה חינוכית מקיפה שיזם וקידם זלמן ארן (שר החינוך והתרבות בין השנים 1960-1955, ובין השנים 1969-1963) חוללה מהפך גדול בכל מערכת החינוך בארץ. השינויים החיוביים שהביאה הרפורמה כללו הגדלה משמעותית של מספר הלומדים בחינוך העל-יסודי, והגברת ההשקעות בחינוך אשר באה לידי ביטוי בבנייה והקמה של מאות בתי ספר, אלפי מגמות מקצועיות, מאות מעבדות, מאות אולמי מלאכה ואולמות ספורט. עוד בזכות הרפורמה הוקמה יחידה לתוכניות לימודים שהפיקה עשרות תוכניות לימוד חדשות במקצועות רבים ויזמה את כתיבתם של מאות ספרי לימוד חדשים. יחד עם זאת, הרפורמה גרמה גם שינויים לרעה: למרות שתלמידים רבים הובאו ללמוד תחת קורת גג אחת, לא הושגה אינטגרציה ממשית בין אוכלוסיות שונות בחברה.
בעשור השלישי למדינת ישראל (שנת תשכ"ח עד תשל"ז) חלה שורה של שינויים משמעותיים ברבדיה השונים של מערכת החינוך. ראשית, היקף החינוך גדל לאין ערוך, מכ-700,000 תלמידים בכל מסגרות החינוך (מגני הילדים ועד למוסדות להשכלה גבוהה) בתחילת העשור - ליותר ממיליון בסופו. שנית, גדלה מאוד מצבת המורים והמחנכים, מכ-42,000 לכ-70,000 משרות הוראה (גידול של שני-שלישים). שלישית, טיפוח מערכת החינוך הקדם-יסודית הביא לגידול של יותר מ-60% במספר ילדי הגנים. רביעית, בחינוך היסודי חלו שינויים מעמיקים עם גידול של יותר מ-20% בהיקף הלומדים בכיתות א' עד ח' והקמתן של חטיבות ביניים לקראת סוף העשור. מבנה החינוך הפורמלי בבתי הספר השתנה: מתכונת הלימודים של 8 שנים בבית ספר יסודי ו-4 שנים נוספות בבית ספר על-יסודי, פינתה את מקומה למתכונת למידה תלת-שלבית של 6 שנים בבית ספר יסודי, 3 שנים בחטיבת ביניים ו-3 שנים בבית ספר על-יסודי (תיכון עיוני או מקצועי). חמישית, בחינוך העל-יסודי חל גידול ניכר שעיקרו התבטא בחינוך המקצועי: מספר תלמידיו גדל ביותר מ-50%. שישית, במוסדות להשכלה גבוהה, הוכפל מספר הסטודנטים. שביעית, בחינוך הבלתי-פורמלי, מהפכות משמעותיות הביאו להרחבת פעילות המתנ"סים, הקמה של אגף נוער גדול במשרד החינוך, מינוי של רכז חינוך חברתי בכל בית ספר, מקצוע השל"ח (שדה-לאום-חברה) הוכנס לכל כיתה וטופחה מאוד פעילותם של "בתי ספר שדה". שמינית, עלה באורח ניכר חלקו של החינוך הערבי במערכת החינוך בישראל: חל גידול של כ-130% במספר התלמידים הערבים. לבסוף, החל תכנון החינוך לטווח ארוך: בתחילת שנות ה-70 נקראו מאות אישים לתכנן את החינוך של העשור הבא: הגיל הרך, החינוך היסודי, החינוך התיכון, החינוך המקצועי, החינוך הדתי, החינוך הערבי, החינוך הבלתי-פורמלי והחינוך המיוחד. המתכננים פעלו בוועדות שונות ובוועדות משנה, והגישו דוחות שהשפיעו על החשיבה החינוכית ועל עיצוב החינוך בעשורים שלאחר מכן.
מימון החינוך היסודי והעל יסודי בישראל
מימון החינוך היסודי והעל יסודי בישראל מורכב מארבעה מקורות:
ההוצאה הלאומית בישראל על חינוך גדלה ברבות השנים. בראשית שנות ה-70 עמדה ההוצאה על כ-7.4-7.7% מהתל"ג ובסוף שנות ה-70 היא הגיעה לכ-8.5%. בתחילת שנות ה-80, בעקבות המצב הכלכלי ירדה ההוצאה לכ-8%, אולם בסוף שנות ה-80 שבה ההוצאה ועלתה למעל 8.5% מהתל"ג. בשנים 1995–1996 הייתה עליה גדולה בהוצאה לחינוך והוא עלה בסוף שנות ה-90 למעל 9% מהתמ"ג. בהמשך שנות ה-2000 ירד אחוז ההוצאה על חינוך לכ-8.1%. אחוז ההוצאה הלאומית על חינוך גבוה במדינה יחסית למדינות OECD. לעומת זאת, ההוצאה לכל תלמיד נמוכה בהשוואה למדינות ה-OECD, בגלל השיעור הגבוה של צעירים במדינת ישראל. בשנת 2013 היה חלקה של הממשלה במימון החינוך 71% ואת היתרה 29% סיפקו משקי הבית ותרומות. חלקם של ההורים במימון החינוך גדל בהתמדה משנת 2009 אז עמד חלקו של הציבור במימון על 21.7% בלבד. בעקבות המחאה החברתית בשנת 2011 והמלצות ועדת טרכטנברג הוחלט על בניית גני ילדים ציבוריים לגילאי 3–4 במגמה להקטין את הנטל על משקי הבית אך גם צעד זה לא בלם את העלייה בשיעור המימון הפרטי הגבוה משמעותית מהמקובל במדינות ה-OECD (כ-16% על פי נתוני שנת 2010). במונחי כוח קנייה, ההוצאה השנתית לתלמיד בישראל נמוכה משמעותית מביתר מדינות ה-OECD כך ההוצאה לתלמיד בגן ילדים הייתה 3,910 דולר בשנת 2010, לעומת ממוצע ה–OECD שהיה 6,762 דולר. בחינוך היסודי ההוצאה לתלמיד עמדה על כ-5,800 דולר לעומת ממוצע OECD של כ-8,000 דולרים.
מימון ישיר ממשרד החינוך
לאורך השנים תקציב משרד החינוך היה השני בגודלו בישראל (אחרי משרד הביטחון), אך בתקציב הדו-שנתי לשנים 2016–2017 הפך משרד החינוך למשרד עם התקציב הגבוה ביותר במדינת ישראל. בשנת 2017 עמד תקציב מימון החינוך היסודי והתיכון בישראל על סך כ כ-57 מיליארד ש"ח (כולל תוספות). בשנת 2017 עמד תקציב מימון החינוך היסודי והתיכון בישראל על סך כ כ-60 מיליארד ש"ח (כולל תוספות). בין השנים 2012–2018 גדל תקציב משרד החינוך - ב-52%" ובין השנים 2000–2018 גדל תקציב משרד החינוך ב-163%.
מימון מהרשויות המקומיות
המימון של הרשויות המקומיות מסכום אותו מוציאה הרשות המקומית מקופתה, וסכום נוסף אותו מעביר משרד החינוך לרשויות המקומיות לצורך זה. בשנת 2014 עמד הסכום אותו הוציאו הרשויות המקומיות מקופתן, על כ-6.5 מיליארד ש"ח.
בניגוד למימון הישיר של משרד החינוך, ייעוד התקציב שמגיע מהרשויות המקומיות נקבע לפי שיקול דעת הרשות המקומית.
תשלומי הורים
קיימות הערכות שונות באופן מהותי לגבי גובה תשלומי ההורים עבור החינוך היסודי והתיכון בישראל; בדיון שנרך בוועדת החינוך של הכנסת בשנת 2016, העריך משרד החינוך כי גובה תשלומי ההורים עומד על כ-1.6 מיליארד ש"ח בשנה. אך מספר חודשים לאחר מכן דיווחה מנכ"לית משרד החינוך, מיכל כהן, על הערכתה כי הסכום עומד על כ-5 מיליארד ש"ח בשנה. בנוסף, אותה שנה רק כ-70% ממוסדות החינוך דיווחו למשרד החינוך במערכת "אפיק" על תשלומי ההורים שהם גובים.
הפולמוס בנושא תשלומי הורים
בישראל מתקיים לאורך השנים פולמוס נרחב בסוגיית תשלומי הורים למוסדות חינוך יסודיים ותיכוניים.
ישנם המתנגדים לחלוטין לגביית תשלום מההורים, מאידך ישנם המתנגדים לאיסור גורף בנושא ותומכים במודלים שונים בהם יתאפשר לגבות תשלום מההורים.
תרומות
חלק מהתרומות עבור מוסדות החינוך ניתן בידי פילנתרופים, וחלקו ניתן כתרומה בידי הורים לתלמידים.
למרות ניסיון משרד החינוך לאמוד את סכום כלל התרומות המגיעות למערכת החינוך בישראל, אין עדיין נתונים מהימנים על סך התרומות.
ישנם מוסדות חינוך בהם כברירת מחדל נגבית מההורים מדי חודש 'תרומה' בסכום קצוב, אם כי ההורים רשאים להודיע שאינם מעוניינים לתרום.
מערכת החינוך במגזר הערבי בישראל
עוד מראשיתה נאלצה מערכת החינוך הערבית להתמודד עם קשיים חדשים רבים. אחד הניגודים המשמעותיים היה בין האוכלוסייה היהודית, העירונית ברובה, לערביי הארץ, אשר ברובם התגוררו בכפרים אשר לא התקיימו בהם מוסדות לימוד ראויים. בזהות הכפרית של מרבית ערביי ישראל, מצופים הילדים לעזור לפרנסת המשפחה על חשבון לימודיהם. זאת בניגוד לאוכלוסיית היישוב היהודי, בה הונחלה התפיסה התרבותית לפיה הצטיינות בלימודים מבטיחה עתיד טוב יותר. הבדלים אלו מתבטאים בחריפותם בנתונים, לפיהם בשנת 1935, בעוד שיעור התלמידים בבתי הספר בין הגילאים 5–15 בקרב המגזר היהודי עמד על שיעור של 81%, הרי ששיעור התלמידים בגיל זה בקרב המגזר הערבי עמד רק על 20%.
מלחמת העצמאות הביאה לכיבוש רוב ארץ ישראל המנדטורית תחת מדינת ישראל. בתום המלחמה, נסו רבים מתושבי הארץ הערבים לארצות ערב השכנות. אלו שנשארו נאלצו להתמודד עם זעזועי משנה בהם הגירה פנימית רחבה וכן הגירת משכילים ערבים למדינות זרות. מצב זה, וכן התפיסה היהודית אשר רווחה באותה תקופה, לפיה ערביי ארץ ישראל מהווים "אויב בפוטנציה", הובילה את המדינה לקחת תחת חסותה את מערכת החינוך במגזר הערבי. זאת במטרה בין היתר "להכיל את האיום" הנשקף למגזר היהודי. במהלך הממשל הצבאי (1948-1966) מרבית תוכניות הלימודים למגזר הערבי התבססו על תוכניות הלימודים למגזר היהודי, אשר תורגמו לערבית והועברו על ידי מורים מהמגזר הערבי או מורים יהודים שעלו מארצות ערב. חרף הקמת "המועצה לחינוך ערבי" בשנת 1952, אשר מטרתה הרשמית הייתה ייעוץ בשאלה איזה תכנים תרבותיים ערבים ראוי להכניס לתוכנית הלימודים, נדמה כי מדובר היה באפקט תעמולתי גרידא אשר נועד להדגיש את שיתוף הפעולה הערבי בקביעת תוכני הלימוד במגזר. בניגוד לחינוך היהודי, תוכניות הלימודים בחינוך הערבי ביקשו לנטרל את הפן הלאומי מתוכן הלימודים. הם התמקדו בלימוד פרטים טכניים ובלימודי תרבות אירופה, תוך התעלמות מערכי היסוד התרבותיים הקשורים לחברה הערבית. למעשה, מטרתה המוצהרת של מערכת החינוך הערבית תחת שלטון ישראל לא הייתה לתרום לפיתוח כישוריהם האקדמיים של התלמידים הערביים, אלא לחנכם לערכי שלום וכן לערכים אשר היו מקובלים על ידי האוכלוסייה היהודית. מאפיין נוסף ומשמעותי ביותר במערכת החינוך הערבית באותה התקופה היה הפיקוח ההדוק על תוכני הלימוד ועל העוסקים בהוראה. כאשר חשד כנגד מי מהם בדבר העברת תוכן לימודי "לא ראוי", היה מוביל להעברה מיידית מתפקידם ולסנקציות נוספות, בהתאם לכללי המשטר הצבאי.
ביטולו של המשטר הצבאי בשנת 1966 הוביל מבחינות מסוימות להקלה בקשיים מולה ניצבה מערכת החינוך הערבית. מחד, האוכלוסייה הערבית הישראלית נתפסה כפחות מאיימת על תושבי ישראל היהודים, ועל כן ניתן לה חופש פעולה מוגבר מבעבר, כאשר ביטוי לכך הוא ביטול הצורך באישור ביטחוני כתנאי להסמכת מורים במגזר. מאידך, מלחמת ששת הימים והקשר החדש של ערביי ישראל עם ערביי יהודה ושומרון ושאר מדינות ערב הוביל לראשונה להיווצרותו של מעמד משכילים רחב בחברה הערבית, אשר נוכח לדעת כי חרף השיפור במערכת החינוך הערבית, היא עודנה מפגרת בהרבה לאחר הישגי מערכת החינוך היהודית. כתוצאה מתחושה זו, אשר זכתה להד אף בקרב בכירים במערכת החינוך היהודית, פורסמו בשנת 1975 המלצות ועדת פלד, אשר בהן לראשונה התקיים (באופן הצהרתי) שוויון בהתייחסות לתלמידים הערבים ולתלמידים היהודים. כמו כן לראשונה הוכר הקשר בין ערביי הארץ לשפתם ולתרבותם. ניסיונות נוספים בשנים האחרונות, החל משנות ה-90 ואילך לצמצום הפערים בין המגזרים, כללו בתוכם החלה הדרגתית של חוק חינוך חובה חינם בקרב גילאי 3 ו-4, וכן את תוכנית החומש במערכת החינוך, אשר ביקשה לפעול לקידום ההישגים הלימודיים והחינוכיים של תלמידי מערכת החינוך הערבית והדרוזית, ואשר יישומה החל בשנת 1999.
עם זאת, נכון לאוקטובר 2003, חרף עלייה בשיעור של כ-4% בזכאים לתעודת בגרות בקרב תלמידי המגזר, עדיין קיימים בין מערכות החינוך. בין הסיבות לפער זה ניתן למנות הן מימון נמוך לבתי הספר הערביים ביחס לבתי הספר היהודים, והן חוסר השקעה בתשתיות לשימוש מערכת החינוך. סיבה נוספת להבדל ברמת ההישגים של התלמידים הערבים לעומת זו של התלמידים היהודים נעוצה בתכני הלימוד, אשר רבים מהם עודם מועתקים מתוכניות הלימוד למגזר היהודי, ואינן מותאמות לתלמידים מהמגזר הערבי. כמו כן, עם עליית כוחו של המגזר המשכיל בקרב ערביי הארץ, החלה להתגבר הדרישה לאוטונומיה חינוכית, אשר הדוגלים בה מבקשים לאמצה כדי לחזק את הקשר של ערביי ישראל עם תרבותם וארצם. לטענת אלו, אחד הגורמים להישגים הנמוכים של התלמידים בקרב ערביי ישראל ביחס ליהודים נובע מחוסר האוטונומיה החינוכית ומהניסיון "להלביש" על התלמידים הערביים מערכת חינוכית ותרבותית אשר זרה להם במאפייניה ובתכניה. לטענת אלו, אימוץ אוטונומיה חינוכית, יחד עם מתן תקציבים הולמים, יעניק לתלמידים הערביים הזדמנות שווה לתלמידים היהודיים בישראל, ויקפיץ את הישגיהם בצורה דרסטית.
הרפורמה בירושלים (המאה ה-21)
בעשור השני של המאה ה-21 ביצע ראש עיריית ירושלים רפורמה במערכת החינוך הממלכתי, החינוך הממלכתי דתי והחינוך הערבי שבניהול עירוני בעיר.
במסגרת הרפורמה נפתחו אזורי הרישום בעיר, כך שהורים יכלו לשלוח את ילדם לבית הספר שנבחר על ידם. במקביל הוגברה השקיפות ובמטרה לאפשר להורים בחירה מושכלת פיתחה העירייה "עץ ערכים" שמודד כל אחד מבתי הספר לפי שלושה פרמטרים:
לאחר יישום הרפורמה חלה צמיחה של כ-12% אחוזים במספר התלמידים במערכות החינוך (בניגוד למגמה השלילית שהייתה קודם לכן), שיעור הזכאות לתעודת בגרות מקרב כיתות י"ב בבתי הספר היהודיים עלה מ-64% ל-72% ובחינוך הערבי חל זינוק מ-300 תלמידים במערכת החינוך העירונית לכ-5,000 תלמידים.
לפי ראש העיר, ניר ברקת, מתן האפשרות להורים לבחור את בתי הספר לילדיהם הובילה באופן ישיר לכך ש"חלק מבתי הספר הטובים פחות, ביניהם רבים שפעלו בשכונות חלשות יותר, חוו צניחה בביקוש להם, וכמה מהם פשוט נסגרו. את בתי הספר הטובים, שנהנו מביקוש מוגבר בזכות האיכות שהעניקו, אתגרה העירייה להרחיב את מרכולתם, והם אכן הגיבו בהרחבת ההיצע החינוכי שלהם, כלומר בפתיחת סניפים נוספים במקומות נוספים. באופן טבעי, הסניפים החדשים נפתחו במבני בתי הספר הטובים פחות שנסגרו, תוך שימור חלק ניכר מצוות המורים המקורי, אך בגישה ניהולית שונה ותחת הנהלה חדשה". מאידך, סמנכ"ל משרד החינוך, ד"ר איציק תומר, הביע התנגדות לרפורמה וגם מנהלים בעיר הביעו התנגדות בטענה שהרפורמה הכניסה את המערכת לסחרור ו"הפכה למעין שוק נאו-ליברלי שבמסגרתו בתי ספר מתחרים על לבם של התלמידים כאילו היו חברות סלולר ולא מוסדות לרכישת השכלה".
ביקורת על מערכת החינוך בישראל
בחינוך הממלכתי בישראל אין למנהל כל סמכות לפטר מורה כושל או אפילו להפחית את היקף משרתו, והסמכות נתונה רק לשר החינוך או למי שהוסמך על ידו. כתוצאה מכך הליך הפיטורים של מורה בלתי ראוי אורך כשנתיים ולמעשה אין שנה בה מפוטרים יותר משישה מורים (בשל סיבות שאינם עבירה פלילית). לפי מבקרי המערכת, מורה בישראל מוגן מפני פיטורין יותר מאשר כל עובד אחר במשק, והדבר פוגע באיכות ההוראה.
בבדיקות שנעשו בעשור השני של המאה ה-21 עלו מספר נתונים שמצביעים על כשליים מערכתיים: 2/3 מההורים בישראל אינם מרוצים מבית הספר, 3/4 סבורים ש"המערכת לא מכינה את הילדים לחיים הבוגרים", מרבית המורים עוזבים את עבודתם בתוך עשר שנים, "כמחצית מילדי ישראל מקבלים חינוך ברמה של מדינת עולם שלישי" לפי פרופסור דן בן-דוד, 80% ממנהלי התיכוניים סבורים שמובילי משרד החינוך אינם "אנשי מקצוע טובים" ולפי מבחנים בינלאומיים ישראל נמצאת במקום נמוך בדירוג של מדינות ה-OECD מבחינת ההישגים במתמטיקה צפיפות בכיתה ושכר מורים.
ביקורת עקבית המופנית כלפי מערכת החינוך הישראלית נוגעת לנטייתה לסטנדרטיזציה והתמקדמות יתר בבחינות. מספר מקצועות החובה בישראל גבוה בהשוואה למדינות העולם, ובכולם על התלמיד להיבחן במבחן סטנדרטי חיצוני. התוצאה, לטענת המבקרים, היא למידה "תעשייתית", שמכוונת אך ורק להצלחה במבחני הבגרות ומדכאת יצירתיות, יזמות ולמידה עמוקה. אנרדיאס שלייכר, מנהל מחלקת החינוך של הOECD, טען שהלמידה בישראל היא "ברוחב קילומטר ובעומק מילימטר", וקרא לצמצם את בחינות הבגרות למינימום ולהחליפן בהערכה בית ספרית. מבקרים אחרים מתמקדים בכך שהמבחנים הסטנדרטיים מבזבזים משאבים כספיים ולימודיים אדירים, על אף שיעילותם מוטלת בספק. הלמידה לבחינת הבגרות, למשל, נמשכת לעיתים חודשים ארוכים, ולרוב לאחר המבחן נפסקת הלמידה במקצוע. הדבר מוביל לבזבוז עצום של שעות הוראה ופגיעה ביכולת להקנות ידע לתלמידים. בנוסף, העלות הכספית של הכנה, הפצה ובדיקת מבחני הבגרות מוערכת בכחצי מיליארד שקלים, בכל שנה.
אי שוויון בחינוך בישראל
מקובל לראות בחינוך את אחד המפתחות לעתיד טוב יותר, המקדם חברה בטוחה וצודקת יותר וכלכלה צומחת ומשגשגת. מערכת החינוך לא תמיד עומדת ביעדים ובמטרות הללו. ילדים להורים משכילים ממשפחות מבוססות נהנים במקרים רבים מגישה לחינוך טוב יותר. נוסף על כך, קיימים פערים באיכות החינוך בין שכבות אוכלוסייה שונות, ומחקרים מראים שבישראל הפערים הללו גדולים במיוחד. לדעת מכון טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל, תופעות אלו מעידות על כשל מערכתי.
הדבר פוגע לא רק באותם תלמידים שלא קיבלו הזדמנות להצטיין, אלא בחברה כולה; מדינה שאינה מאפשרת להון האנושי שלה למצות את הפוטנציאל הטמון בו פוגעת בצמיחה הכלכלית שלה עצמה. בישראל יש אי שוויון ניכר במערכת החינוך, הבדלים אלו בולטים בהשוואה בין שכבות חברתיות־כלכליות ובין מוצא התלמידים. אי השוויון בין תלמידים בהישגים לימודיים קשור להבדלים ברקע החברתי־כלכלי שלהם כפי שהוא בא לידי ביטוי בהשכלת ההורים ובמצב הכלכלי של המשפחות.
VAR (כדורגל)
שופט מסך (באנגלית: Video Assistant Referee, או VAR) או שופט וידאו, הוא שופט כדורגל, הסוקר החלטות שנעשו על ידי השופט הראשי, תוך שימוש בקטעי וידאו ובדיבורית אישית עבור תקשורת. בשנת 2018 שופטי מסך צורפו לחוקי המשחק על ידי התאחדות הכדורגל הבינלאומית (IFAB) לאחר ניסויים במספר תחרויות גדולות.
ההליך
ישנם ארבעה סוגי החלטות שיפוטיות שניתן לסקור על ידי שופט מסך.
התהליך מתחיל כאשר שופט הווידאו ועוזריו סוקרים את המהלך הנידון על צגי וידאו הנמצאים בחדר התפעול, עם סיוע של מפעיל ההילוכים החוזרים. התהליך יכול להיות יזום על ידי השופט המבקש את הסקירה, או על ידי שופט הווידאו המבצע "בדיקה" כדי לראות אם הוא צריך להמליץ על סקירה של השופט. אם שופט הווידאו לא מוצא כלום במהלך הבדיקה, אז התקשורת עם השופט מיותרת, ואז הבדיקה מכוּנה "בדיקה שקטה". אם שופט המסך מאמין שיש טעות ברורה בשיפוט, הוא יצור קשר עם השופט לגבי השיפוט הזה. השופט יכול אז (א) לחלוק על עצתו של שופט הווידאו, או (ב) לבצע "סקירה על המגרש" על ידי הליכה למקום על הקווים המיועד לכך, המכונה "מקום לסקירת השופט", כדי לסקור את הווידאו עם העזרה של עוזר הסקירה. השופט רשאי להפסיק את המשחק כדי לשנות החלטה שיפוטית, או כדי לבצע "סקירה על המגרש", אבל הוא לא אמור לעשות זאת כאשר אחת הקבוצות נמצאת באמצע מהלך התקפי.
הדרך הרשמית לבקש שיפוט מסך (או סקירת וידאו) היא כשהשופט מורה על עצירת המשחק ומניח ידו על האוזניה, במצב שכזה מתבצעת סקירת וידאו. במידה ולא מתגבשת החלטה על ידי שופטי המסך, השופט המרכזי מסמן צורת מלבן עם האצבעות (צורה המסמלת מסך וידאו) על מנת שייגש ויבחן את האירוע בעצמו בקשה זו מקדימה הן "סקירה על המגרש" והן שינוי של החלטת השיפוט המקורית. שחקנים אשר דורשים שיפוט מסך על ידי סימון צורת המלבן מוזהרים על ידי כרטיס צהוב. שחקנים הנכנסים לאזור שבו השופט מבצע "סקירה על המגרש" גם כן מוזהרים על ידי כרטיס צהוב, ואיש צוות בכיר העושה זאת יודח.
ישנן הנחיות, שהן השופט והן שופט המסך צריכים לנהוג לפיהן, כשמבצעים סקירת וידאו. לדוגמה, בהילוך איטי יש להשתמש רק עבור עבירות של "נקודת מגע", כגון עבירות גופניות ונגיעה בכדור ביד. קצב הצפייה צריך להיות רגיל כדי לקבוע את עוצמת העבירה, או אם הנגיעה בכדור ביד הייתה מכוונת. במקרה של סקירה של שער, החלטות על בעיטת עונשין, והחלטות על כרטיס אדום, על מנת למנוע הזדמנות ברורה להבקעת שער, הסקירה צריכה לכסות את כל פרק הזמן מתחילת ההתקפה, מהרגע שבו הקבוצה התוקפת השיגה את הכדור או התחילה מחדש לשחק. שאר סוגי הסקירות מכסות רק את האירוע עצמו.
שופט המסך חייב להיות שופט כדורגל פעיל או שופט לשעבר.
היסטוריה
השימוש בשיפוט מסך נעשה לראשונה באופן בינלאומי במוקדמות מונדיאל 2018 במשחק של נבחרת צרפת נגד נבחרת אוסטרליה. היה שימוש בשיפוט מסך גם בטורניר עצמו ברוסיה ואף במשחק הגמר, בו הוכרעה שריקת פנדל. ברוסיה עצמה נעשה שימוש בשלבי חצי גמר הגביע הרוסי בכדורגל.
המערכת הופעלה בעונת 2018/2019 בליגת האלופות החל משלב הנוקאאוט.
בישראל, בטרם יצאה לדרך עונת 2018/2019 בליגת העל, הוחלט על הכנסת המערכת לשימוש בשלב הפלייאוף של העונה. ב-8 בפברואר 2019 הופעל לראשונה פיילוט למערכת במשחק ליגה א' דרום בין הכח רמת-גן למכבי שעריים שנערך באצטדיון וינטר, ולראשונה במשחק רשמי בליגת העל ב-16 במרץ 2019, במפגש שפתח את הפלייאוף העליון והפגיש בין מכבי תל אביב להפועל חדרה באצטדיון נתניה.
באליפות אירופה בכדורגל, שיפוט המסך החל ביורו 2020. בניגוד למונדיאל או לרוב הליגות באירופה, שופטי המסך לא היו נמצאים באצטדיון או בניידת מיוחדת אלא ישבו בתוך משרדי אופ"א בשווייץ. כמות שופטי המסך גדלה - היו 7 כאלה בכל משחק, כשאחד מהם הוא שופט המסך הראשי ובאחריותו לדבר עם שופט המשחק. יתרה מכך, בכל משחק היה שופט נבדל ייחודי. כמו כן, היה שופט שכל תפקידו הוא לדעת כל הזמן אם המהלך שמתרחש כרגע הגיע אחרי מסירה לשחקן בנבדל. כך הצליחו להוריד את זמן הבדיקה לאחר שער.
יחסי אקוודור–סין
יחסי אקוודור–סין הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת אקוודור לרפובליקה העממית של סין. אף על פי שהשפעתה הכלכלית של סין צומחת במהירות ברחבי אמריקה הלטינית, היא אולי בולטת ביותר באקוודור, שם היא נהנית ממונופול כמעט של יצוא גולמי. מבקרי נשיא אקוודור רפאל קוראה אומרים כי ההשפעה הסינית הלכה רחוק מדי ומאיימת על הריבונות הלאומית בעוד שזכויות העמים הילידים והמגוון הביולוגי עלולים להיפגע קשות בגלל התחייבויותיה לנפט של אקוודור לסין.
הגירה במהלך המאה ה-19
כמו מדינות רבות אחרות באמריקה הלטינית, הקשר המוקדם בין אקוודור לסין כלל זרימת מהגרים סינים לאקוודור במהלך סוף המאה ה-19. רבים מהמהגרים הללו, שהיו בעיקר ממחוז גואנגדונג, נמלטו מהסכסוך הפוליטי והכלכלי שערער את היציבות בסין במהלך אותה תקופה. אף על פי שאנשים אלה יצאו במקור להתיישב מחדש בפרו, קהילות סיניות החלו לצוץ במחוז גואייס באקוודור בסביבות 1880. מהגרים אלה עבדו לעיתים קרובות בעבודות חקלאות, דיג או כרייה, בעוד שחלקם הקימו מסעדות ועסקים, ולבסוף נטמעו בתרבות האקוודורית. לתהליך זה סייעו ארגונים חברתיים אקוודוריים כמו China Beneficence, שסייעו למעשה למהגרים סינים במציאת תעסוקה וסיפקו תמיכה חברתית. שרידים של ארגונים אלה עדיין קיימים במטרה הן לסייע לאקוודור סינים והן ליצירת קשרים עסקיים בין אנשי מקצוע אקוודורים לעמיתיהם הסינים. כיום, הקהילה הסינית-אקוודורית קטנה למדי בשל צעדי ההטמעה המוצלחים שנקטה ממשלת אקוודור, והיא מורכבת מכ-2,500 איש. אקוודורים בולטים ממוצא סיני כוללים את לי ג'יאן (כדורגלן, יליד 1989) ואיש העסקים קרלוס מונקאיו.
היחסים במאה ה-20
בעוד שהיחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין אקוודור לרפובליקה העממית של סין לא כוננו עד 1980, מנהיגי אקוודור הפגינו עניין בסין מאז סוף שנות ה-60. במהלך תקופה זו, ממשלת אקוודור נמנעה מהצבעה על החלטה שחסמה את PRC מלהחזיק במושב באו"ם. בתחילת שנות ה-70, בתקופת נשיאותו של חוסה מריה ולסקו איבארה, החלו סין ואקוודור לבנות מערכת יחסים מסחרית, כאשר כל מדינה הקימה משרד מסחר במדינה השנייה. התקדמות מוקדמת זו נקטעה על ידי סדרה של הפיכות צבאיות שערערו את היציבות באקוודור מ-1972 עד 1979. הממשלות הצבאיות שהוקמו לא היו סימפתיות למשטר הסיני, ובכך גרמו לחוסר התפתחות בולטת של יחסי סין–אקוודור בתקופה זו. לאחר בחירתו של חיימה רולדוס אגילרה ב-1979 וכינון מחדש של השלטון האזרחי באקוודור, כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-1980. לאחר כינון היחסים, כמה משליטי אקוודור ביקרו בסין בסוף המאה ה-20. הביקור הראשון נערך על ידי הנשיא אוסוולדו הורטאדו בשנת 1984, ולאחר מכן הפסקה של 10 שנים, אשר נשברה על ידי הנשיא Sixto Durán Ballen בשנת 1994, ולאחר מכן שוב על ידי ג'מיל Mahuad בשנת 1999. בעוד שבכירים רבים באקוודור ביקרו בסין, אף ראש מדינה סיני לא ביקר באקוודור עד שהנשיא שי ג'ינפינג ביקר באקוודור ב-2016.
הסכמי הלוואות
צריכת הנפט של סין הוכפלה בין 2000 ל-2010, והייתה צפויה לעלות על ארצות הברית עד 2019. סין חיפשה מחוץ לגבולותיה הלאומיים כדי למצוא פתרון לצורכי האנרגיה הגוברים שלה; כיום יותר ממחצית מצריכת הנפט שלה מגיעה מייבוא. סין כבר שולטת בהיקפי נפט הולכים וגדלים מוונצואלה, שם ניהלה משא ומתן על הלוואות של לפחות 43 מיליארד דולר; מרוסיה, שבה הסכום עשוי לעלות על 55 מיליארד דולר; וברזיל, עם לפחות 10 מיליארד דולר. באנגולה, העסקאות מסתכמות בסביבות 13 מיליארד דולר.
מאז 2008 אקוודור לוותה יותר מ-11 מיליארד דולר מסין, רבים מהם משמשים לפרויקטי תשתית, נפט, כרייה ואנרגיה. בשנת 2010, בנק היצוא-ייבוא של סין העניק הלוואה של 1.7 מיליארד דולר לממשלת אקוודור עבור הסכר ההידרואלקטרי קוקה-קודו סינקלייר ו-570 מיליון דולר עבור הסכר ההידרואלקטרי סופלדורה, והבנק לפיתוח סין הלווה לפטרו-אקוודור מיליארד דולר. בשנת 2011, פטרוצ'יינה שילמה מקדמה של מיליארד דולר על נפט לפטרו אקוודור. הבנק לפיתוח סין נתן הלוואה נוספת של 2 מיליארד דולר לממשלת אקוודור, 70% ממנה יועדו לשיקול דעתה של ממשלת אקוודור ו-30% ממנה היו לנפט. רבות מההלוואות שבאו לאחר מכן היו בטווח של 1–2 מיליארד דולר, עם שיעורי ריבית של בין 6% ל-8%, ודורשות תשלום בחביות נפט גולמי עד 2024.
פגיעה בריבונות
ב-2013, הכסף הסיני עזר לכסות עד 61% מצרכי המימון של הממשלה. בתמורה, סין תבעה כמעט 90% ממשלוחי הנפט של המדינה במהלך השנים הקרובות, כאשר רובם נסחרים אז ברחבי העולם ובמיוחד בארצות הברית מסגרת אשראי חדשה נמצאת תחת משא ומתן מאז אמצע 2014, אשר תהיה בנוסף למימון של 9 מיליארד דולר שאקוודור מבקשת מסין לבניית בית זיקוק שיעבד 200,000 חביות נפט גולמי ביום, כמו גם הלוואה של 2 מיליארד דולר שנחתמה עם חברת הנפט הממשלתית Sinopec. כולל מסגרת האשראי, הלוואות אלו מסין שוות ערך לכ-13.6% מהתמ"ג של אקוודור נכון לשנת 2013. הסיכון הנובע מכך הוא שאקוודור מאבדת את ריבונותה, וכאשר היא נאלצת לקדוח נפט במאגרי הטבע והאתניים שלה כדי להחזיר את חובותיה לסין, זכויות העמים הילידים מופרות וחלק מהאזורים המגוון הביולוגיים ביותר בעולם נפגעים. מבקרי הממשל הנוכחי טוענים כי אקוודור תדמה לחברה בת בבעלות מלאה של סין, בדומה למדינות רבות המתמודדות עם כושר פירעון ועם זאת עשירות במשאבים באפריקה שמדרום לסהרה.
הנשיא קוראה התלונן בפומבי על דרישות הערבות של סין להלוואות, וכינה זאת "ניסיונות נגד ריבונות אקוודור". אולם במהלך ההכפשות הפומביות הללו, הממשל של קוראה חתם בחשאי על מכתב המאפשר לפטרוצ'יינה לתפוס נכסים מחברות הנפט הפועלות באקוודור במקרה שאקוודור לא תחזיר את מלוא ההלוואות שלה לסין.
מדאיג עוד יותר הוא "הסכם ארבע המפלגות" מאוגוסט 2010, שנחתם על ידי פטריאקוודור, משרד האוצר האקוודורי, פטרוצ'יינה והבנק לפיתוח סין. סעיף 15 בחוזה זה כולל את מה שאנליטיקה השקעות מכנה "ויתור חסינות ריבונות" המאפשר לסין לתפוס רבים מנכסיה של אקוודור אם המדינה לא תצליח להחזיר את ההלוואות ומחייבת את אקוודור "לוותר באופן בלתי הפיך וללא תנאי [לוותר] על כל זכות... לתבוע כל חסינות מפני או בכל הליכים... נגדה או נגד נכסיה". הסעיף אינו כולל את הציוד הצבאי של אקוודור, שגרירויות, קונסוליות, משאבי טבע שעדיין לא נשאבו, הארכיונים והמורשת התרבותית שלה וכל רכוש שסין לא תוכל לתפוס על פי החוק האקוודורי. עם זאת, לא ברור אילו, אם בכלל, נכסים החוק האקוודורי לא יכלול. להסכם ניהול החשבונות שעליו חתמו פטריאקוודור והבנק לפיתוח סין באותו יום יש סעיף זהה.
נפט האמזונס
סין גם ניסתה להבטיח את ההלוואות שלה על ידי דחיפה להרחבה מאסיבית של גבול הנפט של אקוודור, במיוחד במרכז-דרום האמזונס ובפארק הלאומי יאסוני, לפני ואחרי שנכשלה יוזמת Yasuní-ITT. יוזמת Yasuní-ITT הייתה הצעת ממשלת אקוודור להימנע ללא הגבלת זמן מניצול עתודות הנפט של שדה הנפט Ishpingo-Tambococha-Tiputini (ITT) בפארק הלאומי יאסוני, בתמורה למחצית מערך הרזרבות, או 3.6 מיליארד דולר במשך 13 שנים מהקהילה הבינלאומית. מטרת היוזמה הייתה לשמר את המגוון הביולוגי, להגן על עמים ילידים החיים בבידוד מרצון, ולהימנע משחרור פליטת CO 2. קרן הנאמנות Yasuni-ITT הושקה רשמית ב-3 באוגוסט 2010, אך ביולי 2013 התקבלה מסקנה שהתוצאות הכלכליות אינן מספקות. הנשיא קוראה ביטל את התוכנית ב-15 באוגוסט 2013.
החברות הסיניות Sipec ו-Andes Petroleum, שהתמזגו עם הקונגלומרט הסיני PetroOriental, כבר פעלו באמזונס הצפוני של אקוודור ובפארק הלאומי יאסוני. זמן קצר לאחר שנכשלה יוזמת Yasuní-ITT, Andes הגיש הצעות על בלוקים 79 ו-83 בתוך הפארק הלאומי Yasuní. בלוקים אלה הם ביתם של הסאפרה, מהם נותרו כ-200 באקוודור, ואשר אונסק"ו הכירה כנחלה תרבותית. בלוק 79 הוא גם ביתם של שבט הקצ'ואה ובלוק 83 לשבטי הקצ'ואה וה-Shiwiar בנוסף ל-Sapara.
אולם על פי דיווחים בתקשורת בארצות הברית ובבריטניה, בשנת 2009, הרבה לפני שיוזמת Yasuní-ITT נכשלה, המשרד למדיניות כלכלית של אקוודור נתן מצגת פרטית לצוות הנשיא קוראה, בה הבטיח המשרד "לעשות את מירב המאמצים לתמוך בפטרוצ'יינה ו-Andes Petroleum בחקר ה-ITT", תוך התעלמות מההשלכות על עמים ילידים המאכלסים חלק זה של הפארק והשפעות על המגוון הביולוגי. טענות אלו נדחות על ידי אקוודור, שטוענת כי המסמכים שעליהם התבססו, שסופקו על ידי פוליטיקאים מהאופוזיציה באקוודור, טופלו. עשרה ימים לאחר החלטתה של אקוודור לנטוש את יוזמת Yasuní-ITT הממשלה הודיעה כי קיבלה הלוואה נוספת של 1.2 מיליארד דולר מסין.