cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חנוך לוין
פעילות בתיאטרון
במקביל לפעילותו הספרותית ה"טהורה", עסק לוין בתקופה זו (1967 - 1970) בכתיבת מחזות סאטיריים פוליטיים. במרץ 1968 החל לעבוד יחד עם הבמאית עדנה שביט על הקברט הסאטירי "את ואני והמלחמה הבאה", אותו החל לחבר שנה קודם לכן; תחילה דובר על כך שהקברט יועלה ב"צוותא", הלהקה אף עשתה חזרות שם, אך כשמנהלי "צוותא" ראו חזרה מתקדמת של המופע הם החליטו לבטל את הצגתו שם עקב תכניו. עקב כך, החליטו היוצרים להציגו במועדון "בר-ברים" בתל אביב. חברי הלהקה כללו ארבעה מבוגרי החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב תחת עדנה שביט, בהם בת-שבע צייזלר וגד קינר (כשלעיתים החליף אותו יאיר רובין), המוזיקה לשירים נכתבה בידי אלכס כגן ובני נגרי, ועל ההפקה היה אמון דני טרץ'. בהופעה מוקדמת בקיבוץ נצר סרני התחוללה שערורייה כשוותיקי הקיבוץ, שזעמו על תכניו של הקברט, פירקו את הבמה, צרחו על השחקנים ונהגו עמם באלימות. עקב התגובות, מיתנה הבמאית עדנה שביט את ההצגה, הוציאה ממנה את אחד השירים שעוררו את הזעם הגדול ביותר, "בלדה על כיבוש הכותל המערבי", וביקשה מהשחקנים להופיע באופן רך יותר. באוגוסט 1968 הועלתה הבכורה הרשמית במועדון "בר-ברים". הביקורות היו רעות, הקהל מיעט להגיע, המופע ירד, חזר להופיע, ושוב ירד.
דגניה ב'
דְּגַנְיָה ב' היא קבוצה הנמצאת בעמק הירדן, כעשרה ק"מ מדרום לטבריה, בתחום המועצה האזורית עמק הירדן.
חנוך לוין
פעילות בתיאטרון
עבודתו הבאה של לוין הייתה רביו סאטירי בשם "קטשופ". את ההצגה מימן דוד ארנפלד, יהלומן ופעיל שמאל, שהתרשם מ"את ואני והמלחמה הבאה", הפיק דני טרץ', וביים אחיו של חנוך, דוד לוין. שחקני המחזה היו תיקי דיין, קובי רכט וטוביה צפיר (כשלעיתים החליף אותו שמעון לב-ארי), ועל הלחנת המוזיקה הופקדו שוב אלכס כגן ובני נגרי. המופע הוצג לראשונה במועדון "הקברט הסאטירי" (במרתף "קולנוע פריז") בתל אביב במרץ 1969. ההצגה "קטשופ" הייתה בידורית יותר ועוקצנית ותקיפה פחות מקודמתה, והביקורות עליה היו טובות ברובן, וכך גם תגובת הקהל.
דגניה ב'
היסטוריה
דגניה ב' נוסדה בשנת 1920, על ידי קבוצת "עבודה" של בני העלייה השנייה. שמה של דגניה ב' הוחלט על ידי החלוצים הראשונים בעמק הירדן אשר קבעו כי כל היישובים אשר יוקמו בעמק הירדן ייקראו דגניה, ע"ש הדגן הרב אשר גדל בעמק (דגניה ג' הייתה קיבוץ גניגר של היום, אשר ישב במקום אשר קיבוץ בית זרע נמצא כיום). במאורעות 1936–1939, המכונים גם המרד הערבי הגדול, שימש המקום בסיס יציאה להקמת יישובי חומה ומגדל. בין מייסדי הקבוצה נמנה לוי אשכול, לימים ראש ממשלת ישראל. גם קדיש לוז (לימים יו"ר הכנסת) הצטרף לקבוצה בשנת 1921. במפקד בשנת 1931 נספרו 136 תושבים ונמנו 39 בתים.
דגניה ב' הייתה שותפה במפעל המים מכון חמשת הקיבוצים, שהוקם בשנים 1942–1943, וכלל מכון שאיבה על גדות הירמוך שהעלה את המים אל ראש אמת מים, ממנה זרמו המים במערכת תעלות פתוחות להשקיית השדות.
חנוך לוין
פעילות בתיאטרון
בשתי יצירות אלה יצא לוין נגד פאתוס המיליטריזם הישראלי (הפארודיה מ"את ואני והמלחמה הבאה", "מסדר הניצחון של מלחמת 11 הדקות" על נאום הניצחון של אל"ם גורודיש בתום מלחמת ששת הימים), לעג לאזלת ידם ושאננותם של מדינאי ישראל ("שיחות שלום במזרח התיכון" מ"קטשופ"), ועסק באופן מקאברי בשכול ("מרובעים בבית הקברות" מ"קטשופ").
הביקורת שהופנתה כלפי לוין בעקבות "את ואני והמלחמה הבאה" התעצמה לאחר בכורת מחזהו הפוליטי השלישי, "מלכת אמבטיה" (ולא "מלכת האמבטיה", כפי שכתוב פעמים רבות בטעות), שהועלה על ידי התיאטרון הקאמרי בבימויו של דוד לוין, ובכיכובם של תיקי דיין, ישראל גוריון, יוסי גרבר, ז'רמן אוניקובסקי, ונחום שליט. עוד לפני העלאתו, רצה התיאטרון למתן את החומר של המחזה, אך נתקל בסירובו של חנוך לוין. כמו כן, תבעו אנשי המפד"ל בתל אביב, בראשותו של סגן ראש העירייה חיים בסוק, מן העירייה שלא להעלותו עקב תוכנו, שכלל שיר שחילל לכאורה את כבודו של התנ"ך, ובנוסף, פנו גם למשרד הפנים לבטל את העלאתו באמצעות "המועצה לביקורת סרטים ומחזות". המועצה הסירה שני קטעים מן המחזה, התיאטרון הקאמרי הגיש תביעה כנגד המהלך לבג"ץ, והמועצה חזרה בה ואישרה את המחזה במלואו, והוא הועלה לבסוף בתיאטרון הקאמרי באפריל 1970. ההצגה כללה, בין השאר, ביטויים גסים ("לתקוע נודות"), סצנה ("העקידה") בה יצחק מפציר באביו אברהם שלא יהסס וישחט אותו, כביקורת על ההורים השולחים את ילדיהם להיהרג במלחמות, ולעג על הזחיחות והיוהרה הישראלית ("החיזור"). אולי משום שהועלתה על בימת תיאטרון ממוסד, ההצגה עוררה סערת רוחות ציבורית חסרת תקדים: צופים הפגינו והתפרעו במהלך ההופעות, והממשלה איימה להפסיק לתמוך כספית בתיאטרון. גם הביקורת השתלחה בהצגה: "מכלול דיאלוגים דפקטיביים ופזמונים המכוונים לזרות מלח על הפצעים הפתוחים" (חיים גמזו), "מן המחזבל משתמע כי כולנו רוצחים מתועבים, אזרחים במדינה מיליטריסטית שואפת דמים" (אורי פורת) ו"סצנה על עיתונאי, הבא לראיין אלמנה צעירה, שבעלה נפל בתעלה - ומתעלס עמה באהבים - יכול להמציא רק מוח שטני או חולה רוח ... זוהי התעללות זדונית באלפי הורים שכולים" (ראובן ינאי). חרף מחאותיו של לוין, החליטה הנהלת התיאטרון בעקבות המהומות להוריד את ההצגה לאחר 19 הצגות בלבד.
כיבושי יוסטיניאנוס
המלחמה בונדלים
ההזדמנות שלה חיכה יוסטיניאנוס לצאת לכיבושים הופיעה בשנת 530, לאחר הפיכה כנגד השליט הונדלי הילדריך. הפלתו בידי גלימר, שנטה יותר לנצרות האריאנית לעומת הילדריך (שהפסיק את רדיפת הקתולים בארצו) סיפקה תירוץ לפלישה מצד הקיסר. בשנת 533, לאחר שנחתם הסכם שלום מול האימפריה הסאסאנית, הצי הביזנטי יצא לדרך ועצר באי סיציליה שהיה תחת שליטת האוסטרוגותים. שם גילה בליסאריוס, הגנרל הביזנטי, שהונדלים אינם מצפים כלל להתקפה. לאורך מסעו של הצי הביזנטי על חופי אפריקה לעבר קרתגו, בליסאריוס אסר על ביזה ומיקד את הצבא בתקיפת הכוחות שנגדו בלבד. גלימר, אכן מופתע מהופעת הצבא בשעריו, שלח את כוחותיו בניסיון לאגף את הצבא הביזנטי. אך בליסאריוס ניצח את צבאותיו באוסף של מערכות ממוקדות והכניע את העיר. הצי יצא לעיר קרתגו עצמה, והתושבים הברברים (berbers) שלחו אליהם נציגים להישבע אמונים ליוסטיניאנוס. ב-17 בספטמבר הצבא הביזנטי בראשות בליסאריוס נכנס בשערי העיר. גלימר חזר ואסף את כוחותיו מחוץ לקרתגו למשך כשלושה חודשים, אך לבסוף הובס בקרב וברח עם שארית אנשיו, מותיר מאחור את כל אוצרותיהם של הונדלים במחנה הנטוש. הלוחמים הביזנטים בזזו את האוצר הזה מיד עם הגעתם למחנה. גלימר הובא לקונסטנטינופוליס וקיבל חנינה ואדמות בגלטיה מיוסטיניאנוס.
המלחמות באיטליה
היעד הבא של יוסטיניאנוס – והיה זה יעדו המרכזי – היה העיר רומא. הייתה זו בירתה העתיקה של האימפריה, והעובדה שיוסטיניאנוס הזדהה כקיסר הרומי מבלי להחזיק בעיר הביכה אותו. בשנת 534, תירוץ דומה לזה שהביא את הביזנטים לאפריקה אירע באיטליה האוסטרוגותית: הפיכה שארגן המלך תיאודהאד כנגד השליטה העוצרת אמלסינתה (Amalasuintha). וכך בשנת 535 הגיעו לאיטליה הכוחות הביזנטים בראשות בליסאריוס. אך לעומת אפריקה שנפלה במהירות יחסית, הערים האיטלקיות הראו נאמנות מפתיעה לגותים. התושבים לא ששו להצטרף ולחסות שוב תחת שלטונו של הקיסר הרומי – שלטון שהתאפיין במלחמות אזרחים ומרידות לקראת נפילת האימפריה המערבית, לעומת השקט היחסי שאפיין את חצי המאה תחת אודואקר ותיאודוריך. למרות ההתנגדות כבשו הביזנטים שטחים רבים בדרום איטליה ואת העיר רומא עצמה, אך במחיר כבד לאוכלוסייה המקומית. נזק רב נגרם לתשתיות העיר רומא ולאקוודוקטים. המלחמות באיטליה נמשכו כשש-עשרה שנים ובמהלכן החליפה העיר ידיים לא פחות מחמש פעמים. בשנת 568 פלשו הלומברדים לשטחי איטליה המפוררת, כבר לא נותרו בחצי האי כוחות מאורגנים שיוכלו להם.
הערות שוליים
קטגוריה:האימפריה הביזנטית: היסטוריה צבאית קטגוריה:המאה ה-6
חנוך לוין
פעילות בתיאטרון
הסערה הגדולה הבאה התחוללה בעקבות המחזה "יסורי איוב" ב-1981. מחזה זה כלל סצנה בה איוב העירום, בגילומו של יוסף כרמון, משופד באחוריו על מוט על ידי חיילי הקיסר, ונמכר לקרקס על מנת שגסיסתו תמשוך קהל. מרים גלזר-תעסה, סגנית שר החינוך והתרבות, טענה מעל בימת הכנסת כי המדינה אינה צריכה לממן תיאטרון "בו גבר עירום תלוי עשרים דקות וכל ערוותו מתנדנדת". מחזהו הבא של לוין, "הזונה הגדולה מבבל" מ-1982, עורר התנגדות גם בקרב עמיתיו השחקנים בתיאטרון הקאמרי, ובראשם יוסי ידין. בעקבות ההתנגדות, קוצר המחזה בכ-20 דקות.
לוין חזר לכתיבה הפוליטית במחזהו "הפטריוט", שהועלה באוקטובר 1982 בתיאטרון נווה צדק בבימויו של עודד קוטלר. המחזה מתאר, בין השאר, אזרח ישראלי המבקש להגר לארצות הברית, ולשם כך מתבקש על ידי הקונסול האמריקאי לירוק על אמו ועל ידי הממונה על השטחים לבעוט בפני נער ערבי, רגע לפני עזיבתו הוא מגויס למלחמה באלבניה ונהרג. כשהוא מגיע לגן עדן הוא מתחיל לבקש מחילה אך לבסוף מקניט את אלוהים ותופס את כסאו. אף על פי שהמועצה לביקורת סרטים ומחזות לא נתנה את אישורה, החליט קוטלר להעלותו על הבמה; כיוון שעלתה ההצגה לבמה ללא אישור, ניתן דו"ח על העלתה ונפסלו חלקים ממנה. לאור העובדה שהקטעים שנפסלו היו משפטים מתוך ההצגה ולא סצנות שלמות, התקשו יוצרי ההצגה למצוא פתרון למגבלות הצנזורה. אלא שאז התראיין יהושע יוסטון, יו"ר המועצה לביקורת סרטים הצגות וציטט ברדיו את המשפטים שהצנזורה חתכה מההצגה. כיוון שכך, מצאו היוצרים פתרון משפטי: אם ליו"ר המועצה מותר להקריא את המשפטים שהצנזורה אסרה, משמע אסור להציג אותם אך להקריא מותר. מאז ואילך במקום להציג את המשפטים האסורים על הבמה, הם הוקראו על ידי שחקן שישב בקהל.
לוין הואשם על ידי חלק מהמבקרים במהלך שנות השמונים כי מחזותיו החלו לחזור על עצמם ("יאקיש ופופצ'ה", "המתלבט"), אולם מחזותיו המאוחרים יותר ("הילד חולם", "ההולכים בחושך", "אשכבה" ועוד) זכו לשבחים רבים.
פעילותו כפזמונאי וסופר
אף על פי שפעילותו המרכזית הייתה בתיאטרון, כתב לוין גם פזמונים שהולחנו, כ"חייל של שוקולד" בביצוע "החלונות הגבוהים" (שהתפרסם קודם לכן במדורו "דף האחוריים", ונאסר להשמעה ברדיו בשל תוכנו), "אדון כמעט וגברת כבר" בביצוע יהודית רביץ, "העץ הוא גבוה" ושירים נוספים בביצוע להקת "אחרית הימים", "אני חיה לי מיום ליום" בביצוע תיקי דיין (שהתפרסם מאוחר יותר בלחן שונה בביצועה של ריטה), "לונדון" (הלקוח ממחזהו "אורזי מזוודות"), "שחמט" (מתוך "את ואני והמלחמה הבאה") בביצוע חוה אלברשטיין, ועוד. לוין פרסם שני ספרי סיפורת ("החולה הנצחי והאהובה" ו"איש עומד מאחורי אישה יושבת"), מערכונים ("הג'יגולו מקונגו וטיפוסים אחרים'") וספר שירה ("חיי המתים").
בשנות ה-90 הופיעה השחקנית מרים גבריאלי (ששיחקה בכמה ממחזותיו) בהצגת היחיד "שש שעה רקובה" שהתבססה על כמה מסיפוריו שהופיעו בספר "החולה הנצחי והאהובה".
בשנת 2000, לאחר פטירתו, הוציא המוזיקאי דודי לוי את הדיסק "פרויקט חנוך לוין", הכולל 11 שירים שאת מילותיהם חיבר לוין. בשנת 2003 הוציא המלחין/פסנתרן עמית פוזננסקי את הדיסק "חיי המתים", הכולל 10 שירים שאת מילותיהם חיבר לוין. בשנת 2008 הוציאה חברת הד ארצי אלבום אוסף בשם "כשתחשכנה עיניי", ובו שירים שכתב לוין.
לוין נודע בסירובו העקבי להתראיין לכלי התקשורת, בו התמיד מאז תחילת שנות השבעים. באחד מהראיונות המעטים שנתן בתחילת דרכו (למיכאל הנדלזלץ מגלי צה"ל), ענה לשאלה "מדוע אתה כותב דווקא לתיאטרון?":
פעילותו בקולנוע
בשנת 1972 כתב חנוך לוין את התסריט לסרט פלוך ביחד עם הבמאי דן וולמן שגם ביים את הסרט. אברהם חלפי שיחק בתפקיד הראשי ולוין עצמו השתתף בתפקיד קטן. בשנת 1977 כתב לוין את התסריט לסרט פנטסיה על נושא רומנטי אותו ביים ויטק טרץ' ובו דמויות גרוטסקיות אופייניות לכתיבתו של לוין. הסרט הקצר "המשורר הלאומי" שכתב וביים דן וולמן בשנת 1978, התבסס על תסכית של חנוך לוין בשם "תפסו את המרגל"
חיים אישיים
לוין נישא פעמיים, לציירת נאוה כורש ולדיילת עדנה קרן, איתה נולד לו בנו אהרון לוין, מחזאי ובמאי. בת זוגו בשנות חייו האחרונות הייתה שחקנית התיאטרון ליליאן ברטו, אותה פגש בשנת 1993 בזמן החזרות להצגה "הילד חולם". משלוש נשים אלו נולדו לו ארבעה בנים.
בסוף שנות ה-90 לוין חלה בסרטן הערמונית ואושפז במרכז הרפואי תל השומר. ממיטת חוליו ביים לוין את המחזה האחרון שכתב, "הבכיינים", אך לא זכה להשלים את בימויו בעצמו (הבמאי אילן רונן השלים זאת).
לוין נפטר ב-18 באוגוסט 1999 מסרטן הערמונית ונקבר בבית העלמין קריית שאול. "הקומדיה הגדולה", שנכתבה בסוף יולי 1999, נמצאה במחשב כף היד של לוין לצד מיטתו בבית החולים ונחשבת ליצירתו האחרונה.
לוין חיבר במהלך חייו 63 מחזות, וביים 22 מתוכם (ראו את רשימת המחזות).
נושאי כתיבה עיקריים
חנוך לוין החל את דרכו כסטיריקן ונושא הסאטירה הופיע באופן עקבי בכתביו. החל בדף האחוריים, ב"את אני והמלחמה הבאה" ו"מלכת אמבטיה", דרך "חפץ" ו"הילד חולם". אולם במאמר היחיד שפרסם לוין טוען שהסאטירה אינה כלי תקף כדי לעשות שינוי. הוא אומר שהיא תמיד מציגה את המציאות בצורה צרה מדי ושהיא אפקטיבית רק ככלי ספרותי.
כתיבתו של לוין עוסקת במגוון רחב של נושאים. יש הטוענים כי נושאיו חוזרים זה על זה שוב ושוב, אך לאלו השיב לוין כי לא ניתן לבצע הכללה לדמויותיו. במקום זאת, הוא הציע להתייחס אליהן כסיטואציות, תמונות, בהן מופיעים אנשים שונים. עם זאת, הטקסטים שכתב לוין מציגים לא פעם דמות גבר שמוכנה ללכת רחוק, רחוק מאוד לעיתים, בעבור מה שנראה כתשוקה לבשר, כצורך לקבל מעט חום מהמין הנשי לרוב. דמויותיו של לוין משתקפות לאור צורך זה כאנטי-גיבורים מובהקים. קיימת מגמה בטקסטים של לוין להקצין עם הסיפור: אם הגיבור רודף אחר יחס מהאישה וקיימת בו ציפייה למשל שהנה, עוד מעט יזכה לנשיקה או למבט חם מצידה, הטקסט שובר ציפייה זו שוב ושוב. אפשר לראות בכך דרך בה הטקסט יוצר דרמה – מקום בו קיימים חיים – אך אפשר שהטקסט בא לבחון במקרים אלו עד כמה ירחיק האדם האוהב, הסובל, ללכת, בעבור מעט יחס מהאישה שהוא אוהב. דוגמאות לקיצוניות בה נוקט הטקסט היא שלילת האפשרות לאהבה מצד האישה. כך, מסכינים הגברים בחלק מהסיפורים לשמש את האישה כמשרתים; משרתים אשר טומנים בחובם תקווה סמויה להתחכך לפחות בקרבה לאישה.
פיתוח נוסף של הנושא מראה כי היחס של האחר מקנה לי מקום בעולם הזה. אפשר לראות בכך ביקורת על האדם הזקוק לתבניות בחייו: בחלק מסיפורי הפרוזה של לוין מוצג הגבר כעבד לעצלותו, שכל תשוקותיו מסתכמים ברדיפה אחרי בית, אישה ומיטה חמה. נושא זה מופיע גם אצל סופרים אחרים בספרות, כש"י עגנון ב"תמול שלשום", אך הטקסט של לוין בוחר להפשיט את האדם בצורה מוקצנת יותר, המשאירה אותו עירום לנוכח תשוקותיו, המוצגות לרוב בפני הקורא – או הצופה – כזרם תודעה המתחבט בין תשוקותיו האפלות מחד, לבין הרצון להיות אדם טוב ורגיל, מאידך.
נושא נוסף המופיע בכתיבתו של לוין הוא חוסר המשמעות של הקיום האנושי. לוין שומט פעמים רבות את הקרקע עליה מתנהל המשחק בין המינים. כך, אפשר למצוא למשל ב"איש עומד מאחורי אישה יושבת" עיקור של התשוקה על ידי מסע אל קרבי הגוף, כדי להוכיח שהתשוקה מתקיימת רק עד לאן שמגיע העור. אפשר למצוא גם רגעי התפכחות, או הארה, אצל דמויות הגברים בכתביו, המגלות כי כל המירוץ עקר מיסודו: גם האהבה המסנוורת ביותר, מכילה בהמשך ישיר לה שגרה אפורה.
יחס ציבורי ליצירותיו
המחזה מלכת אמבטיה של לוין שהועלה בתחילת שנות ה-70, נתקל בתגובה ציבורית שלילית; אנשי ציבור והקהל הרחב סירבו לקבל את הביקורת כפי שבאה לידי ביטוי במחזה. ההצגה עוררה סערת רוחות ציבורית חסרת תקדים: צופים הפגינו והתפרעו במהלך ההופעות, פצצות סירחון הושלכו ופעמיים אף האולם פונה לאחר התרעה טלפונית על הטמנת פצצה באולם, נשלחו מכתבי איום ועלתה דרישה מצד חיים בסוק, סגן ראש עיריית תל אביב מטעם המפד"ל להפסיק את התמיכה בתיאטרון. גם הביקורת השתלחה בהצגה: "מכלול דיאלוגים דפקטיביים ופזמונים המכוונים לזרות מלח על הפצעים הפתוחים" (חיים גמזו), "מן המחזבל משתמע כי כולנו רוצחים מתועבים, אזרחים במדינה מיליטריסטית שואפת דמים" (אורי פורת) ו"סצנה על עיתונאי, הבא לראיין אלמנה צעירה, שבעלה נפל בתעלה - ומתעלס עמה באהבים - יכול להמציא רק מוח שטני או חולה רוח ... זוהי התעללות זדונית באלפי הורים שכולים" (ראובן ינאי, עורך "מעריב לנוער"). שר הביטחון, משה דיין, שצפה בהצגה, אמר: "לא יכולה להיות הצגה יותר מעודדת לערבים בראייתם העוינת את מדינת ישראל".
הפקות
חנוך לוין כתב 62 מחזות, קברטים ורביואים. רשימה זו מכילה מחזות שהועלו בלבד.
אזכורים בתרבות
ארבעת סרטי הסדרה :
סורת אל-אנביאא'
תוכן הסורה
הנושא המרכזי בסורת אל-אנביא הוא נביאי האסלאם.
פסוקים 11–15 מדברים על אומות קדומות שלכאורה הוכחדו מפני שהם לא הקשיבו לנביאים שכביכול נשלחו אליהם.
פסוק 48 מזכיר את משה ואהרון.
פסוקים 51–72 מגוללים את סיפרו אברהם והצלמים.
פסוקים 73–75 דנים בלוט.
פסוקים 76–77 עוסקים בנח.
פסוקים 78–82 מדברים על דוד ושלמה.
הנושא של פסוקים 83–84 הוא איוב.
בפסוקים 85–86 מוזכרים ישמעאל וחנוך בן ירד.
פסוקים 87–88 דנים ביונה בן אמיתי.
פסוקים 89–90 עוסקים ביוחנן המטביל ובאביו.
בפסוק 91 מוזכר הריונה של מרים, אם ישו.
פרנוואלד
מחנה פרנוואלד (בגרמנית: Föhrenwald) הוא אחד ממחנות העקורים הגדולים שהוקמו לאחר מלחמת העולם השנייה באירופה, והאחרון שנסגר (בשנת 1957). המחנה נמצא כ־30 ק"מ דרומית למינכן והשתרע על שטח של 518 דונם. המחנה היה במקום הנקרא כיום "ואלדראם" (Waldram), בעיר "וולפראטסהאוזן" (Wolfratshausen) שבבוואריה, גרמניה.
היסטוריה
מתקני המחנה נבנו במקור בשנת 1939 על ידי חברת "אי גה פארבן" עבור העובדים במפעלי התחמושת שפעלו באזור. במהלך המלחמה הוא שימש כמחנה לעובדי כפייה. ביוני 1945, הופקע המחנה על ידי הממשל של אזור הכיבוש האמריקאי של גרמניה לשם שיכון פליטים. האוכלוסייה הראשונית של מחנה פליטים הייתה מורכבת מיהודים ניצולים אשר שרדו את צעדת המוות דכאו-טירול ושוחררו על ידי צבא ארצות הברית אשר שכן לא רחוק משם, ומיוגוסלאבים, הונגרים ובלטים. ב־3 באוקטובר 1945, החליט נשיא ארצות הברית דאז דווייט אייזנהאואר שפרנוואלד ישמש כמחנה עקורים ליהודים בלבד.
משנת 1946 ועד שנת 1948 הפך פרנוואלד למחנה העקורים השלישי בגודלו באזור האמריקאי בגרמניה, לאחר פלדאפינג ולנדסברג. בינואר 1946, מספר תושבי המחנה היה 4500 איש, מעל ומעבר לקיבולת ההכלה שלו.
זוגות רבים התחתנו שם ושיעור הילודה בשנת 1946 עמד על 70–80 לידות לאלף, בערך כפול מזה הקיים במדינות המתפתחות.
בשנת 1951, ממשלת מערב גרמניה קיבלה אחריות על ממשל המחנה, ואילו הג'וינט היהודי האמריקאי שמר על נוכחותו שם עד 1954. באותו הזמן, תושבים שנותרו במחנות אחרים שנסגרו הועברו לפרנוואלד עד לסגירתו בשנת 1957.
החיים במחנה
החיים במחנה זה היו קשים וצפיפות רבה שררה שם, כ־12-10 אנשים בחדרי מגורים וללא פרטיות. על כן נהגו תושבי המחנה להסתובב ברחבי המחנה הלוך ושוב ללא מטרה, חלקם הסתודדו בקבוצות, דנו בעניינים שעלו על הפרק. בחלק מהזמן הקדישו שוהי המחנה בחיפוש קרובים.
כחלק מהרשת של מחנות עקורים, פרנוואלד פעל בחסות אונר"א שסיפקה בגדים ("שמאטעס") אותם לבשו הניצולים, וכדי ליצור חברה שוויונית הבגדים של כולם היו זהים. מנהל המחנה, הנרי כהן, היה וטרן של צבא ארצות הברית שעשה מאמצים רבים כדי לספק את רווחתם של התושבים, הוא עשה זאת בסיוע של וועדת המחנה שחבריה נבחרו מבין מועמדים המייצגים מגוון רחב של מפלגות פוליטיות. כמנהל, כהן טיפח את השיקום של תושבי המחנה, עודד חינוך מבוגרים והכשרה מקצועית. בית ספר הוקם עבור בני נוער, עם חוגים מסודרים במידה רבה בזכות מאמציהם של תנועות הנוער היהודיות. הניצולים קיבלו 3 ארוחות ביום אשר הסתכמו בכ־2000 קלוריות יומיות.
חיי התרבות האוטונומיים של המחנה כללו הופעות מוזיקליות ותיאטרליות. במחנה פורסם בעיתון פנימי "במדבר" (כשמו של החומש) כשבשנת 1947 פרסם אלמנך של מאה עמודים המתעד את עבודתו של המחנה.
מערכת החינוך במחנה
לפעילות החינוכית בקרב שארית הפליטה היו שני מוקדים עיקריים: קליטת מספר רב של עולים חדשים, טיפול בצלקות העבר אשר היו עמוקות הן בגוף והן בנפש. במחנות העקורים הגדולים אשר היו באזור מינכן נפתחו בתי ספר וגני ילדים, וכן קורסים להכשרה מקצועית כניסיונות ראשוניים לשיקום הפליטים. בפורנוולד, מחנה עקורים אשר קלט בני נוער, למדו 350 ילדים בבתי - הספר הכללי, ואילו 180 תלמידים נוספים נרשמו לבתי- הספר אותו ניהל יחיאל הלברשטם, הרבי מקלאוזנברג אשר היה שייך לאגודת ישראל.
התושבים נהנו מחופש לקיים את דתם. ישיבה בשם "שארית הפליטה" הוקמה בתוך המחנה. נוכחותם של האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, מייסד חסידות צאנז-קלויזנבורג, וחסידיו, הפכו את פרנוואלד למרכז חסידות באזור האמריקאי. מגפת שחפת שפרצה במחנה בקיץ 1946, גרמה להקמתה של "הוועדה היהודית לחולי שחפת". הוועדה ייצגה ותמכה בתושבים שלא רצו או לא יכלו לעזוב.
הרכב האוכלוסייה
האוכלוסייה במחנה הייתה הטרוגנית ומורכבת מקבוצות שונות ומגוונות בעלות אורח חיים שונה אחד מהשני. בשנה הראשונה התגבשו במחנות שלוש קבוצות שונות: הקבוצה הציונית, הקבוצה הכללית והקבוצה החרדית:
כל קבוצה פעלה על פי האידאולוגיה בה האמינה והטביעה את חותמה בתחומי החיים שתאמו לה. החברה במחנה הייתה משוללת חובות, בניגוד לחברה מתוקנת, בה כל אזרח נהנה הן מזכויות והן מחובות, דבר המאזן ותורם לשיווי משקל בחיי החברה. התושבים במחנה זה קיבלו דיור, מזון, ביגוד, חשמל, מים וטיפול רפואי בחינם ונהנו מדאגה שגרתית לתחזוקה, תעסוקה, הכשרה מקצועית, חינוך וביטחון. בתמורה למאמצים אלו לא נדרשו תושבי המחנה לתמורה.
Before Love Came to Kill Us
Before Love Came to Kill Us (בעברית: לפני שאהבה באה להרוג אותנו) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת והפזמונאית הקנדית ג'סי רייז. האלבום יצא לאור ב-27 במרץ 2020 על ידי חברות התקליטים איילנד רקורדס ו-FMLY.
ביקורת
ביוני 2020, נכלל האלבום ברשימת "50 האלבומים הטובים ביותר של שנת 2020 עד כה" של מגזין בילבורד.
גטאות באיטליה
גטאות באיטליה הוקמו במאה ה-16 בערים רבות באיטליה. הגטאות העיקריים בהן התרכזה יהדות איטליה הוקמו בערים ונציה, רומא ופירנצה. בפיימונטה הונהגו השכונות המיוחדות ליהודים לתקופה מצומצמת יותר - כמאה שנה בלבד. גטאות נוספים הוקמה בערים: אנקונה, סיינה, סניגאליה, אורבינו, פרארה, טריאסטה, פדובה, ורונה, מנטובה ועוד.
סיום עידן הגטאות באיטליה החל בשנת 1792, כאשר צבאות צרפת נכנסו לניס, אז העיר "ניצה". הייתה זאת העיר האיטלקית הראשונה שנכבשה וסופחה לצרפת. לפי ביטויו של בן הדור, במועד זה "החלו חומות הגטו מרקדות". במחוז בפיימונטה החל שחרור היהודים מהגטאות באיטליה. בכל עיר אשר בה הגיע צבא צרפת בוטלה חובת המגורים בגטו. ההגבלות נגד היהודים בוטלו והוצהר כי: "כל אדם נולד ונשאר בן חורין ורשאי ליהנות מכל הזכויות במלואן. היהודים הם אזרחים וחובה להכיר בהם בתור כאלה. כך שוחררו היהודים, בהדרגה, מחובת המגורים בשכונת מיוחדת ברחבי איטליה.
מחוז מארקה
בשנת 1631 עברה השליטה במחוז מדוכסות אורבינו לאפיפיור.
נמל אנקונה לחוף הים האדריאטי היה מרכז מסחרי חשוב, בעיקר עם המזרח התיכון. שני שלישים מהמסחר היה בידי היהודים. בשנת 1555, לאחר שאנקונה כבר הייתה במדינת האפיפיור, הוקם בה גטו. החל משנת 1569 האפיפיור פיוס החמישי גזר שהיהודים במדינת האפיפיור יתרכזו רק בגטו זה, וגטו רומא ובאביניון, היום בצרפת. בשנת 1588 התאוששה הקהילה היהודית בעיר, תחום הגטו הורחב ולפי המשוער שני שלישים מהסחר בעיר היה בידיים יהודיות. אך בשנת 1659 גזר האפיפיור אלכסנדר השביעי שאין להרשות ליהודים להחזיק עסקים מחוץ לגטו. כן נאסר עליהם לעזבו משקיעת החמה עד עלות השחר.
נמל סניגאליה (Senigallia), אשר מצפון לאנקונה, עבר לשלטון האפיפיור בשנת 1631. בשנת 1633 הוקם הגטו, ובשנת 1691 חויבו היהודים לשאת אות קלון. היהודים הורשו להמשיך בעסקי הבנקאיים
פזארו הייתה חלק מדוכסות אורבינו. כאשר סופחה למדינת האפיפיור, נהרס מעמדה של הקהילה, ומספר תושביה ירד מ-631 בשנת 1628 עד ל-450 - מאה שנה לאחר מכן.
אורבינו בירת הדוכסות - היו בה 369 נפש בעת סיפוחה למדינת האפיפיור. כעבור מאה שנה מספרן פחת לחצי, ובית הכנסת נסגר.
מחוז אמיליה-רומאניה
בשנת 1598 רוב הערים, שהיו בשטחי בית אסטה (La famiglia d'Este o Estensi) עברו לשליטת האפיפיור.
היהודים בערים מסביב לפאררה גורשו. רק בערים לוגו בנפת רוונה ((Lugo (RA)) וצ'נטו ((Cento (FE)) בהם הוקמו גטאות נשארו יהודים. בלוגו הייתה קהילה גדולה של 600 נפש ובה היה מרכז המשפחה היהודית העתיקה "דל-ואקיו" - אשר צאצאיה היו רבנים בקהילות באיטליה. בין המשפחות המקומיות מצויה גם משפחה שמוצאה היה מארץ ישראל, בשם ישראלי, אשר מצאצאיה היה בנג'מין דיזראלי.
במודנה הוקם גטו בשנת 1638. אך הדוכס הבחין בתועלת שהביאו המהגרים היהודים והחליט בשנת 1652 להזמין אותם לעירו, ללא חובת השתכנות בגטו. כך הוקם בעיר בית כנסת ספרדי נוסף לשנים שהיו קיימים: האיטלקי והאשכנזי. בעיר היה מרכז ללימודי רבנות וקבלה. יהודי הגטו עסקו במסחר ובבנקאות.
ברג'ו אמיליה, לפי דרישת התושבים הנוצרים של העיר, הוקם גטו בשנת 1671. היה זה לאחר מאבק רב בין היהודים לבין הנוצרים. הגטו כלל ארבעה רחובות מקבילים ובתוכו היו כנסיות.
דוכסות מנטובה - בחלק ממחוז לומברדיה
על קיום גטו במחוז לומברדיה ידוע רק בעיר מנטובה. העיר הייתה למוקד משיכה ליהודים: מספרם הגיע ל-3,000 שהן 7% מתושבי העיר. בשנת 1612 חל שינוי, הדוכס ממנטובה לבית גונזגה (Gonzaga) החליט היהודים ירוכזו באזור אחד ויכנסו אליו רק דרך ארבע כניסות. בגטו היו שישה בתי כנסת.
רפובליקת ונציה - מחוז ונטו
הקהילה החשובה במחוז הייתה בוונציה. קיומה הובטח לחוזה עם ממשלת הרפובליקה של ונציה, הסרניססימה (Serenissima), אשר התחדש כל עשר שנים. במקביל, הקהילה נדרשה כי שלושת הבנקים היהודיים: "האדום", "הירוק" ו"צהוב", יקימו קופת הלוואה לעניים נוצרים בריבית של 5%. ב-20 במרץ 1516 ממשלת ונציה ציוותה על 700 יהודים, יוצאי איטליה וגרמניה לעבור לאזור פחוּת ערך בוונציה, שבו פעל בית יציקה. הנחיתות של אותו אזור הייתה גם בכך ששכן בו בית סוהר ומנזר אשר חבריו היו אחראיים לקבורת המוצאים להורג.
הגטו הוקם בזמן ששלטונות העיר חדלו מלראות ביהודים תושבי קבע ונעשו פחות בטוחים בתועלת הכלכלית שהם מביאים ופחות סובלניים כלפיהם מבחינה דתית. תחילה, הסוחרים היהודים יוצאי המזרח לא נדרשו לעבור לגטו, אך בשנת 1541 הם הצטרפו לאחיהם. הגטו היה לאזור מסחרי תוסס בו פרח המסחר בחפצים משומשים ובסחר סיטונאי. בגטו פעלו אחד-עשר בתי כנסת. לפי המשוער מספר היהודים בגטו הגיע בשנת 1655 לשיא של 4,870 נפש.
בפדובה, תחילה היהודים גרו באזור אחד, מבחירתם. אבל משנת 1603 הייתה זו חובה. 605 תושבי הגטו חויבו לגור בתחום רחובות מוגדר. לרובע היו ארבעה שערים ובכל שער היו שני שוערים: האחד, היהודי והשני, לא יהודי. לכל אחד מהם היו מפתח נפרד ורק ביחד ניתן היה לפתוח את השער. בשנת 1652 הקהילה התלוננה על תנאי התברואה הגרועים בגטו. ואכן בשנת 1631, פרצו מחלות בגטו, אשר הביאו למותם של 421 מתוך 721 בני הקהילה. הגטו עצמו היה מרכז מסחרי תוסס. היו בו 64 חנויות, בהם תושבי פדובה יכלו לרכוש כל דבר. בקרבת פדובה היו שתי קהילו יהודיות: "אסטה" (Este (PD)) אשר בה הוקם גטו קטן. בתים אחדים מסביב לקיר תוחמו בחומה ובה היה שער אחד בלבד ו מונסליצ'ה - אשר יהודיה הצטוו לעבור לגטו פדובה בשנת 1777.
בוורונה, תחת שלטון ונציה, הבישוף של העיר נטל את היהודים לחסותו. בשנת 1599 הוא ציווה על ריכוזם בגטו, באזור "מתחת לגגות" (sotto i tetti). בעת הקמתו, מספר התושבים היה 400 ובתי העסק 25. לקראת סופו היה מספרם - 800. ייחודו של הגטו היה בצפיפות שבו. היהודים גרו "מרפק ליד מרפק".
ברוויגו (Rovigo), תחת שלטונה של ונציה, הוקם גטו בשנת 1615. היו בו 17 משפחות, 2 משפחות הורשו לגור מחוצה לו. בשנת 1629 נהרס בית הכנסת בעיר בטענה שהוא קרוב מדי לכנסייה. הוא נבנה מחדש במרכז הגטו.
בית הבסבורג - קהילת טריאסטה
בין השנים 1684–1785 הורו השלטונות לבית הבסבורג על הקמת גטו וחייבו את היהודים להתגורר בו. הייתה זו תגובה של אנטישמיים מקומיים שדרשו בשנת 1684, לפעול בטריאסטה כפי שנהגו ביהודים בבירה וינה. התוצאה הייתה הקמת הגטו, הנהגת אות קלון ואיסור העסקת שכירים ומשרתים נוצרים. הקהילה התנגדה בתוקף למיקומו המוצע של הגטו שנחשב לאזור עלוב, וההכרעה הועברה לווינה. בשנת 1695 יזמו תושבים מהעיר עלילת דם, אך ללא הצלחה. רק בשנת 1697 נאלצו היהודים לוותר על בתיהם ולעבור לתחומי הגטו.
בית מדיצ'י - אזור טוסקנה
בפירנצה הוקם הגטו בשנת 1571. האזור שנבחר למיקום היהודים היה מקום מקלט לפושעים וגרו בו בעיר זונות. אולם תכנונו הוטל על אדריכל. המניע היה לקוסימו שמירת הקשרים עם האפיפיור. בשנת 1560 הכריז האפיפיור פיוס הרביעי על הקונטרה-רפורמציה. כך נשרף התלמוד והוטלה חובת תו הקלון. "בשום מקום באירופה לא היו היהודים בתנאים גרועים כאלה.
בית סבויה - פיימונטה
בערים רבות בפיימונטה קיימים שרידים המקוריים המסמנים את כי היו אלה אזורי המגורים של היהודים. המיוחד שבהם היה הצפיפות בתוך התיחום וההגבלה בצפייה בתהלוכות דתיות. בית סבויה הטיל עליהם חובה זאת רק במאה ה-18 והיא נשמרה רק כמאה שנה. השכונות נשארו בעיר עצמה באזורי המגורים הרגילים של היהודים. בשכונות נשמרה האותנטיות של תחום מושב המוקצב רק ליהודים - הגטו בלשון ימינו. במקומות המוכרים בתור שערי השכונה המעברים בין חצרות הבתים. עוברים מבית לבית ללא צורך לצאת אל רשות הרבים, החנויות ובתי מלאכה הוקמו בקומה הראשונה של הבניין, ובקומות מעליו עד שלוש קומות היו למגורים. במרכז המבנה יש תוספת קומות. בבתים הפונים לרשות הרבים של העיר החלונות אטומות בחומת לבנים. על היהודים נאסר לצפות בתהלוכות הדתיות הנוצריות העוברות ברחובות.
בניצה מונטפרטו (Nizza Monferrato) נוסד בשנת 1732, כנראה, הגטו הראשון בפיימונטה. שאלת מיקומו הייתה נושא לחילוקי דעות עם בישוף העיר, שכן מהמיקום המוצע ניתן היה לצפות בתהלוכות דתיות נוצריות. בגטו התגוררו 21 משפחות בני 79 נפשות. בית הכנסת הוקם במקום שלא נראה בחזית הרחוב. בית הקברות היה בעיר, אבל גם היה שימוש בבית הקברות שבניס. במאה ה-19 חברי הקהילה עזבו את העיר ועברו לקהילות אחרות.
הרפובליקה של ג'נובה - ג'נובה
הרפובליקה של ג'נובה, בשנת 1648, הזמינה סוחרים מכל אומות העולם, כולל יהודים, לגור בתחומה. רק מעטים ממגורשי ספרד נענו להזמנה. אף על פי כן הוטלו עליהם הגבלות חמורות עד כי רק קומץ קטן גר בגטו שהוקם עבורם. בשאר ערי המחוז, ליגוריה, לא היו כלל יהודים.
החיים בגטו
איטליה של המאה ה-17 והמאה ה-18 הייתה מרכז תיירות לחובבי עתיקות, מוזיקה ואומנות בעולם המערבי. התיירים אשר הגיעו לערים: רומא, פירנצה וונציה נוכחו לראות כי קיימים רבעים מיוחדים ליהודים. לפי רישומים מתקופה זו התקבלה תמונה של היהודים, אשר בלטו בצבעם השחום, בקולניותם ובצבע כובעיהם ירוק או אדום "בעותי קלון אך שוקדים על פרנסתם". לגטו היהודי היה גם מוניטין בתור מקום רועש. היה ביטוי לכך בשפה האיטלקית: "fare un ghetto" שפרושו לעשות רעש. היהודים דברו בשפת הארץ ואפילו בלבוש כמעט ולא היה הבדל חוץ מצבע הכובע אצל הגברים ומטפחת אצל הנשים. התיירים כתבו כי מסוכן היה להמצא בשעות הלילה בגטו היות שעל כך הוטל על הנוצרים עונש כבד.
האופי האורבני
האזור היהודי ניכר בגובהם הרב של הבנינים. שטח הרובע היה מצומצם ולכן הבנייה לגובה הייתה האמצעי היחידי לשכן בו את האוכלוסייה שגדלה והלכה. מרחוק היה הרובע היהודי כאלו בנוי על גבעה. המבנים לא היו חזקים וידוע על אסון שאירע במנטובה בשנת 1776, בו קיפחו את חייהם 65 ממפולת בניין. אסון דומה התרחש ברומא בשנת 1693 והקורבנות הפעם היו כמרים נוצרים שהזדמנו למקום. הבתים נפגעו בשרפות. שריפות גדולות, תוך אובדן חיי אדם רבים היו בוונציה בשנת 1752 ובורונה בשנת 1786. גם רעידת אדמה גרמה נזק לבתים: בשנת 1671 נהרסו במודנה מחצית בתי הגטו ובשנת 1690 ובגטו של אנקונה היה הרס כזה עד אשר נקבע יום זיכרון שנתי לאסון.
השמות של הרחובות העידו על האופי היהודי: via או piazza או calle של - Azimelle - המצות, cortile di Bagni - בית רחצה בפירנצה, Vicolo Sagatini - בית המטבחיים בוורונה או ככר ספרדי Spagnuola בו היה בית כנסת כמנהג ספרד. בוונציה היה רחוב על שם בית אציל, המוקף גן, אשר היה משכן לבאי הגטו Calle Mocato.
בתי הגטו לא היו רכוש יהודי. על הדיירים היה לשלם שכר דירה לבעל הבית הנוצרי. הוא מצידו היה מוגבל בשכר הדירה שיכל לגבות. בחוק מיוחד "חוק החזקה" (jus gazaga), לפיו שכר הדירה מוקפא ונאסר להוציא דיירים מהבית. החוק הונהג בפירנצה ובטורינו. במקרה של התמעטות האוכלוסייה, הקהילה שילמה את שכר הדירה עבור בדירות הריקות. מכל מקום, בעלי הבתים, שלא קבלו תמורה על השקעתם, לא תיחזקו את המבנים. וזאת הייתה הסיבה להזנחה שבלטה בגטו. מצב אשר לעיתים גרם למפולת של מבנים.
הונגריה באירוויזיון
הונגריה נטלה חלק באירוויזיון כ-17 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות ב-1994 ונעדרה מהתחרות 12 פעמים ב-1996, 1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2006, 2010, 2021, 2022 וב-2023.
היסטוריה
רשות השידור בהונגריה שידרה את התחרות לראשונה ב-1966. בין השנים 1966-1970 היא שידרה את התחרויות במלואן בשידור ישיר, בין השנים 1986-1990 היא שידרה את התחרויות עם עיכובים שנעו בין מספר שעות ליום אחד ומ-1991 שידרה שוב את כל התחרויות.
לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי ב-1990, הונגריה ביקשה להצטרף לשורות התחרות ב-1993. אולם, עקב ריבוי המדינות שרצו ליטול חלק בתחרות נאלצה הונגריה, ביחד עם 6 מדינות נוספות, להתחרות בתחרות מקדימה בשם "העפלה למיליסטריט", בתקווה להיות אחת משלוש המדינות שתקבלנה את הניקוד הגבוה ביותר, דבר שיקנה להן כרטיס כניסה לתחרות ב-1993.
בתחרות "העפלה למילסטריט" שנערכה ב-3 באפריל 1993 בסלובניה, ליובליאנה, הגיעה הונגריה למקום ה-6 עם 44 נקודות עם השיר "Árva reggel" אשר בוצע בהונגרית על ידי אנדראה סולאק, ובכך היא נותרה אחת מ-4 המדינות שלא נטלו חלק לבסוף בתחרות ב-1993.
ב-1994, כאשר עשתה הונגריה את הופעת הבכורה בתחרות היא רשמה הישג מרשים כאשר סיימה את גמר התחרות במקום ה-4 עם 122 נקודות, שהוא, נכון ל-, הישגה הטוב ביותר של הונגריה בגמר התחרות. אולם, ב-1996 הונגריה כשלה לעלות לתחרות משלב הסינון המקדים עקב החלטתו של איגוד השידור האירופי לסנן את המדינות שביקשו ליטול חלק בתחרות עקב ריבוי המדינות שביקשו להצטרף.
1994 - 1998
הונגריה החלה ליטול חלק בתחרות ב-1994 כאשר הזמרת פרידריקה באייר ייצגה אותה בדבלין עם השיר "?Kinek mondjam el vétkeimet" ("למי אני יכולה לספר על חטאיי?"). לאחר שהובילה במהלך רוב ההצבעה, סיימה לבסוף הונגריה במקום הרביעי, הישגה הטוב ביותר באירוויזיון. לאירוויזיון 1995 שלחה הונגריה את השיר "Új név a régi ház falán" ("שם חדש על קיר הבית הישן"), אולם השיר קיבל רק 3 נקודות, והוא סיים במקום ה-22, מקום אחד לפני גרמניה שסיימה אחרונה. הונגריה לא השתתפה באירוויזיון 1996 עקב המיקום הנמוך שלה בשנה הקודמת, והיא חזרה שוב לתחרות ב-1997 עם השיר "?Miért kell, hogy elmenj" ("למה את חייבת ללכת?") איתו היא הגיעה למקום ה-12. לאירוויזיון 1998 שלחה הונגריה את הזמר צ'ארלי עם השיר "A holnap már nem lesz szomorú" ("מחר לא יהיה עצוב") איתו היא הגיעה למקום ה-23. הונגריה לא עברה את הסינון שהיה באותן שנים למדינות, ולכן נמנע ממנה להשתתף באירוויזיון 1999.
2005 - 2009
הונגריה חזרה שוב לתחרות בשנת 2005 עם השיר "!Forogj, világ" ("הסתובב, עולם!") שבוצע על ידי הלהקה נוקס, איתו היא הגיעה למקום ה-12. הונגריה הודיעה שלא תשתתף באירוויזיון 2006 על-אף המיקום הגבוה אליו היא הגיעה ב-2005. היא חזרה שוב לתחרות בשנת 2007 עם השיר "Unsubstantial Blues" ("בלוז חסר בסיס") שבוצע על ידי מגדי רואוזה בשפה האנגלית לראשונה מאז שהונגריה החלה להשתתף בתחרות. השיר עלה מהמקום השני בשלב חצי הגמר אל הגמר, בו הוא סיים במקום ה-9 עם 128 נקודות, ההישג הטוב ביותר שלה בתחרות מאז 1994. לאירוויזיון 2008 שלחה הונגריה את הזמרת צ'זי עם השיר "Candlelight" ("אור הנר") איתו היא הגיעה למקום האחרון בשלב חצי הגמר. באירוויזיון 2009 שוב כשלה הונגריה להעפיל לשלב הגמר כאשר הזמר זולי אדוק הופיע במוסקבה עם השיר "Dance with Me" ("רקדי איתי") איתו הוא הגיע למקום ה-15 בשלב חצי הגמר.
ב-22 באוקטובר 2009 אישרה רשת השידור ההונגרית, MTV, את פרישתה מאירוויזיון 2010 עקב הגבלות כלכליות שמונעות ממנה לשלוח נציגות לתחרות שנערכה בבארום. לעומת זאת, רשת שידור מתחרה בהונגריה, Duna TV, שידרה את שני חצאי הגמר ואת הגמר של אירוויזיון 2010 ואף הגישה בקשת הצטרפות לאיגוד השידור האירופאי, וזאת על-מנת שהיא תוכל לשלוח נציגות לאירוויזיון 2011 שנערך בדיסלדורף. ב-27 בדצמבר 2010 הודיעה הונגריה על חזרתה לאירוויזיון 2011 שייערך בגרמניה.
יהושע הירשהורן
ביוגרפיה
יהושע הלוי הירשהורן נולד בקרילוביץ (מורובנייה קורילובצי), בחבל פודוליה שבאוקראינה, לזיסל ולרב סנדר הירשהורן אב בית דין סטנוב (נספה בשואה), בנו של הרב משולם זוסיא שגם הוא שימש אב בית דין בסטנוב. למד בישיבות בפודוליה וליטא. נסמך לרבנות בידי הרב אריה לייב ברודא ("מצפה אריה"), הרב משה נתן רובינשטיין ("אלף המגן"), הרב אברהם צבי פרלמוטר מוורשה, ועוד. כן למד באוניברסיטת אודסה. שימש ברבנות בקרילוביץ ואחר כך בסטנוב.
בקיץ ה'תרפ"א (1921) היגר למונטריאול, קנדה, בה התגוררו שארי בשרו, והחל לשמש רב בכמה קהילות בעיר. בשנת ה'תרצ"ו לערך מונה לסגן הרב הראשי בעיר. עמד בקשרים עם הרב יהודה לייב צירלסון, הרב יהודה לייב גרויברט ("חבלים בנעימים"), ועוד, ונחשב לאחד "מהרבנים הכי חשובים ופעילים בקנדה".
בשנת ה'תשי"ב (1952) – לאחר פטירת הרב צבי הירש כהן רב העיר מונטריאול, ובהיותו הרב הירשהורן המבוגר והנחשב ביותר בעירו – מונה לראש "וועד הרבנים" בעיר, גוף אשר פעל מטעם "וועד העיר", ושימש בפועל כרב הראשי בעיר. הוא איחד את רבני העיר סביב "וועד הרבנים" והחזיק בתפקיד זה בפועל עד שחלה בשנת 1961. היה בעל השפעה מכרעת בעיר ובמדינה כולה מכוח אישיותו ומעמדו, והשיב לשאלות הלכתיות בקביעות מרחבי קנדה. הרב פנחס הירשפרונג, מרבני העיר הצעירים שגדל תחתיו, שימש כסגנו והחליפו לאחר פטירתו, כינהו בין השאר "מגדולי הוראה שבזמננו". הרב הירשהורן היה חבר באגודת הרבנים, ולצד זה קרא להצטרפות לתנועת המזרחי.
מחבר שו"ת "ממעיני ישועה" (מונטריאול ה'תשי"ט), שתשובות ממנו היו לנגד הרב חיים עוזר גרודזינסקי ("האחיעזר"), הראי"ה קוק, הרב משה מרדכי אפשטיין, הרב אברהם דובער כהנא שפירא (שלושת האחרונים ביקרו במונטריאול יחדיו בשנת ה'תרפ"ד (1924), וביקרו בביתו), ועוד. במשך שנים פרסם מאמרים ב"קול תורה", "בית ועד לחכמים", "קיבוץ אחרים", "הפרדס", ועוד.
משפחתו
בקיץ ה'תרפ"ב (1922) נישא למולי (מלכה). בנם היחיד הוא מייקלס יוליוס (משולם יהודה), ששימש פרופסור במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת מקגיל בין השנים 1958–1998.
26 מבני משפחתו נספו בשואה, ביניהם אביו הרב סנדר, וכן אחותו רחל, בעלה וילדיהם.
הארמייה השישית (ורמאכט)
הארמייה השישית הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם השנייה. הארמייה זכורה בעיקר בשל מעורבותה והשמדתה בקרב סטלינגרד.
החזית המערבית
הארמייה הוקמה ב-10 באוקטובר 1939 על ידי שינוי שמה של הארמייה העשירית שפעלה בפולין, ולמפקדה מונה גנרל ולטר פון רייכנאו. מטרתה העיקרית הייתה להגן על גבולה המערבי של גרמניה כנגד התקפות בריטיות וצרפתיות.
במהלך הפלישה להולנד ובלגיה השמידה הארמייה את הביצורים באיבן אימאל, לייז' ונאמור. לאחר מכן השתתפה בפריצת ההגנה על פריז ב-12 ביוני 1940 ואגפה מצפון את הכוחות הנסוגים לכוון נורמנדי.
החזית המזרחית
במבצע ברברוסה פעלה הארמייה במסגרת קבוצת ארמיות דרום. בינואר 1942, פון רייכנאו, שקודם בינתיים לדרגת גנרל-פלדמרשל, מצא את מותו בתאונת מטוס, לאחר שהועבר לבית חולים בעקבות התקף לב.
הפיקוד על הארמייה הועבר לידי פרידריך פאולוס, ראש המטה שלה לשעבר. במאי 1942 הותקפה הארמייה על ידי כוחות סובייטיים חזקים במסגרת מתקפה שנועדה לשחרר את העיר חרקוב, היא ספגה אבדות כבדות, אך במסגרת קרב חרקוב השני הצליחה לכתר ולהשמיד את מרבית הכוחות התוקפים בסיוע יחידות נוספות של קבוצת ארמיות דרום. ב-28 ביוני 1942 נפתחה מתקפת הקיץ הגרמנית. הארמייה השישית התקדמה, כמעט ללא התנגדות, מזרחה לכיוון העיר סטלינגרד. התקדמות הזרוע הצפונית של המתקפה הגרמנית, שכללה גם את הארמייה השישית הייתה כה מהירה, עד שהיטלר הורה לארמיית הפאנצר הרביעית לנוע דרומה לכיוון רוסטוב כדי לסייע להתקדמות הזרוע הדרומית של המתקפה. ללא הסיוע של ארמיית הפאנצר הרביעית הואטה התקדמות הארמייה השישית מזרחה, וייתכן שהוחמצה הזדמנות לכבוש את סטלינגרד לפני הגעת העתודות הסובייטיות לזירה. בסופו של דבר החליט היטלר להורות לארמיית הפאנצר הרביעית לחזור למשימתה המקורית, ולתקוף את סטלינגרד בסיוע הארמייה השישית. הארמייה השישית התקדמה אל העיר מצפון, בעוד שארמיית הפאנצר הרביעית נעה אליה מכיוון דרום.
קרב סטלינגרד
הארמייה השישית הייתה הכוח הגרמני העיקרי שלחם בקרב סטלינגרד במלחמת העולם השנייה. הארמייה כללה באוגוסט 1942 13 דיוויזיות עם כ-250 אלף חיילים, והייתה אחת היחידות החזקות ביותר בצבא הגרמני. במהלך הלחימה בתוך העיר סטלינגרד תוגברה הארמייה בחלק מיחידות ארמיית הפאנצר הרביעית.
ב-23 באוגוסט 1942 החלה המתקפה הגרמנית על סטלינגרד, בהתקפת ענק של הלופטוואפה, בה השתתפו 600 מטוסי הפצצה. העיר עצמה נחרבה בהפצצה, והפכה למקום שאינו ראוי למגורי אזרחים. בין חורבות העיר הקימה הארמייה ה-62 של ברית המועצות את קווי הגנתה בבתי מגורים ובמפעלי תעשייה.
הלחימה הייתה נואשת ואכזרית. הגרמנים, שנתקלו בהתנגדות רוסית קשוחה מבעבר, סבלו אבדות במספרי ענק. כאשר סופה של הלחימה לא נראה לעין, החלו הגרמנים במתקפה ארטילרית באמצעות מרגמות ענק. לכך ענו הרוסים בריכוז ארטילרי משלהם בעברו המזרחי של נהר הוולגה. בחורבות שיצר הקרב הארטילרי לא הייתה כל אפשרות לתנועת שריון, שכן גובה החורבות הגיע לעיתים לשמונה מטרים. יכולת התמרון של הטנקים הייתה אפסית, והם היו פגיעים לאש אנטי טנקית יעילה של חוליות רוסיות שחיכו בחורבות הבתים.
בנובמבר 1942 היה כ-90% משטחה של העיר בידיה של הארמייה השישית. את אגפיה אבטחו שתי ארמיות רומניות, שהיו מורכבות ברובן מיחידות בלתי מיומנות, הסובלות ממחסור באספקה ובכוח אדם. בדרום, החזיקו עדיין הרוסים במספר מבלטים מעברו המערבי של נהר הוולגה, והיוו איום מתמיד לארמייה השישית. עם זאת היטלר, המפקד העליון של הצבא הגרמני, היה כה ממוקד בלחימה בתוככי העיר, עד כדי כך שסירב לכל בקשה לתגבר את האגפים החשופים של איגוד הכוחות הגרמני באזור סטלינגרד.
בסתיו, ריכז הגנרל גיאורגי ז'וקוב, האחראי על התכנון האסטרטגי בחזית סטלינגרד, ריכוז מאסיבי של כוחות בערבות מצפון ומדרום לעיר. המתקפה הרוסית החלה ב-19 בנובמבר 1942, בפריצה בחזית הצפונית. הארמייה הרומנית השלישית, שהחזיקה את הגזרה שמצפון לגזרת הארמייה השישית של הוורמאכט, החזיקה מעמד יום אחד אל מול המתקפה הרוסית. ב-20 בנובמבר הצטרפו למתקפה שתי ארמיות מחזית סטלינגרד, שתקפו את הכוחות הרומניים שהגנו על קו החזית מדרום לעיר. היחידות הסובייטיות שעטו מערבה, בתנועת מלקחיים ונפגשו יומיים לאחר מכן ליד העיר קאלאץ', כשהם משלימים את כיתור הארמייה השישית בעיר סטלינגרד. 250,000 חיילים גרמנים ורומנים נלכדו בכיס.
בישיבה מטה שנערכה בסמוך להשלמת הכיתור, הציעו מפקדי הצבא הגרמני כי הנצורים ינסו לשבור את טבעת הכיתור ולעזוב את העיר, על מנת ליצור קו הגנה חדש במערבו של הנהר דון. מפקד הלופטוואפה הרמן גרינג הבטיח כי הלופטוואפה יסתפק את הארמייה השישית עד לבוא החילוץ, במסגרת הרכבת האווירית לסטלינגרד. זאת למרות שכושר האספקה המקסימלי של הלופטוואפה היה 300 טון ליום, הרבה פחות מהאומדן של 500 טון אספקה יומי הדרושים לנצורים. כל זאת לא מנע מהיטלר להורות לנצורים להישאר בחורבות העיר ולהחזיק בהן בכל מחיר. אש נ"מ חזקה ומטוסי קרב הגנו על שמי העיר, והביאו לאובדן מטוסי אספקה רבים. במהלך המערכה סיפק הלופטוואפה כעשירית מהאספקה אותה התחייב לספק.
הגנרל אריך פון מאנשטיין קיבל לידיו כוח משימה, שכלל את מה שנותר מארמיית הפאנצר הרביעית של הגנרל הרמן הות, ויצא למבצע סופת חורף. שריוניו של הגנרל הות התקרבו עד כדי 50 ק"מ מהעיר הנצורה, וייתכן כי בשלב זה יכולה הייתה תנועה של הארמייה השישית להביא לפריצת המצור, ולהיחלץ, במחיר אובדן האחיזה הגרמנית בעיר. אך פון פאולוס נשמע לפקודתו של היטלר, ולא הורה לחייליו לנסות ולפרוץ את המצור. ניסיון החילוץ הגרמני נבלם על ידי כוחות עתודה סובייטיים חזקים שהוחשו לזירה. הוולגה קפאה, ואיפשרה מעבר רצוף של כוחות רוסים אל תוככי העיר, בעוד שהגרמנים קופאים מקור ללא עתודות דלק, ומתים מרעב. אלפים מתו מכוויות קור, תת-תזונה ומחלות.
לאחר נסיגת הכוחות הגרמנים מן הקווקז, תוך הקמת קו הגנה בסביבות העיר רוסטוב על הדון, הייתה הארמייה השישית מרוחקת מאות קילומטרים מן החייל הגרמני הקרוב, ולמעשה ללא כל תקווה לחילוץ. אובדנם של שדות התעופה שהוחזקו בפאתי העיר, בפיטומניק וגומארק, סימן את חוסר התקווה של הנצורים לחילוץ או לקבלת אספקה נוספת. הגרמנים לחמו ללא חימוש, אספקה, מזון או תרופות.
רק 6,000 מהשבויים שבו אי פעם לביתם, לאחר עשר שנים. השבויים היו חלשים מרעב וממחלות, ולא קיבלו טיפול רפואי ראוי. חלקם נשלחו למחנות עבודה במזרח, ורבים מהם מתו מתשישות ומרעב. כמה קצינים בכירים הוחזקו במוסקבה, הצטרפו לוועד הלאומי למען גרמניה החופשית ושימשו את הסובייטים בתעמולתם. כמה מהם חתמו על הצהרות כנגד היטלר, ששודרו לכוחות הגרמנים.
הלחימה בעיר נמשכה 199 ימים. מספרי האבדות קשים להערכה. חוקרים מעריכים כי במהלך הניסיון לכבוש את סטלינגרד ספגו כוחות הארמייה השישית כ-100 אלף אבדות, בנוסף לכ-250 אלף אבדות שספגו הכוחות הגרמניים שכותרו בתוך כיס סטלינגרד לאחר ה-19 בנובמבר 1942.
הקמה מחדש - החזית המזרחית
ב-3 במרץ 1943 היטלר הוציא פקודה להקמתה מחדש של הארמייה. למפקדה החדש מונה גנרל קרל-אדולף הולידט. הארמייה השתתפה בקרבות ברומניה ואוקראינה כחלק מקבוצת ארמיות דרום. בסוף אוגוסט 1944 כותרה הארמייה והושמדה ברובה על ידי כוחות הצבא האדום במסגרת מבצע יאשי-קישינב, אולם הפעם מפקדת הארמייה שרדה.
הפיקוד הועבר לגנרל הרמן באלק בדצמבר 1944. בינואר 1945 הארמייה עמדה בראש מבצע קונרד, שנועד לשחרר את הכוחות הגרמנים שהיו מכותרים בבודפשט. המבצע הסתיים בכישלון.
אדירנה
אדירנה (בטורקית: Edirne; ביוונית: Αδριανούπολη - אדריאנופולי; בבולגרית: Одрин - אודרין) היא בירת נפת אדירנה בתראקיה (שמשתייכת ליבשת אירופה) שבצפון-מערב טורקיה. העיר שוכנת על משולש הגבולות עם יוון ובולגריה במרחק 213 קילומטרים מצפון-מערב לעיר איסטנבול. לפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 191,470 בני אדם.
הארמייה השישית (ורמאכט)
הקמה מחדש - החזית המזרחית
אחרי כישלון מבצע קונרד הארמייה נסוגה לאזור אגם בלטון והארמייה השתתפה ונתנה חיפוי למתקפת אגם בלטון. אחרי כישלון המתקפה הארמייה החזיקה בקווים עד המתקפה הסובייטית במבצע וינה ב-15 במרץ 1945.
אדירנה
היסטוריה
לפי המיתולוגיה היוונית, הוקמה העיר בידי אורסטס, בנו של אגממנון, שקרא אותה על שמו, אוֹרֶסְטִיאָס. בהמשך, במהלך המאה ה-5 לפנה"ס, בעידן הממלכה התראקית שכן במקום יישוב בשם אוּסְקָדָמָה אשר חרב. אוסקודמה היתה בירת ממלכת אודריסה התראקית שמייסדה היה המלך התראקי תרס (או טרס), אשר התקיימה עד אמצע המאה ה-3 לפנה"ס. קברו של טרס, עם מסכת הקבורה שלו שעשויה מזהב, נתגלה בנקרופוליס המלכותי ליד הכפר סווטיצאטה (Svetitsata) בבולגריה. הקיסר הרומי אדריאנוס הקים את העיר מחדש בראשית המאה השנייה, קרא אותה על שמו, אדריאנופוליס, והפך אתה לבירת פרובינקיית תראקיה.
בקרבת העיר התרחשו קרבות רבים בין האימפריה הרומית לבין שבטים שונים.
במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 נכבשה העיר מספר פעמים בידי הרוסים, היוונים והבולגרים, אך בסופו של דבר חזרה לשלטון הטורקים, ושלטונם בה גם נקבע סופית בהסכם לוזאן שנחתם ב-1923.
בסך הכל, מתועדים במהלך ההיסטוריה של העיר חמישה עשר קרבות ומצורים, החל משנת 323 לפנה"ס ועד לשנת 1913.
קביעת הגבול במסגרת הסכם לוזאן הביאה לכך שקטע מפסי הרכבת בקו לאיסטנבול עבר בשטח יווני. בשנות ה-60 ובה-70 ניצלו את המצב אזרחים של מדינות מערביות שחששו ממאסר, בדרך כלל בשל עבירות סמים. הם נהגו לעלות על רכבת הלילה, שכונתה "אקספרס של חצות", וקפצו ממנה כשעברה בשטח יוון. בסוף שנות ה-70 שונה נתיב מסילת הברזל, והוא אינו עובר עוד בשטח יוון.
תיירות
אדירנה נודעת במסגדיה המפוארים. הגדול שבהם הוא מסגד סלימייה (Selimiye), שהוקם בשנת 1575 ותוכנן על ידי האדריכל סינאן. צריחיו מתנשאים לגובה של 70.9 מ', והם הגבוהים בטורקיה. כיפתו גבוהה במעט מכיפת האיה סופיה שבאיסטנבול. מסגד אוצ'שרפלי (Üçşerefeli; "מסגד שלוש הגלריות"), שנחנך בשנת 1447, נודע בשל צריחי השיש המסוגננים שלו, השונים זה מזה, והוא מסמל את המעבר מהארכיטקטורה הסלג'וקית לארכיטקטורה העות'מאנית.
מדי חודש יוני נערך בסמוך לעיר טורניר ההיאבקות בשמן זית של קרקפנאר. הטורניר נערך מאז 1361, והוא נחשב לתחרות הספורט הוותיקה בעולם.
ויקטור ואסקס
ויקטור ואסקס סולסונה (בקטלאנית-ספרדית: Víctor Vázquez i Solsona, נולד ב-20 בינואר 1987 בברצלונה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי-קטלאני המשחק כקשר התקפי בלוס אנג'לס גלאקסי. ואסקס גדל במחלקת הנוער של ברצלונה והוא שיחק במדי קבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק, במשך מספר שנים, לפני שעבר לקלאב ברוז' הבלגית ב-2011. בברוז' שיחק 4 וחצי שנים, ומשם עבר לקרוס אסול בסוף 2015.
אדירנה
יסוד הקהילה
מניחים שיהודים חיו בעיר אדירנה עוד בימי בית שני, אך תעוד לקהילה יהודית מאורגנת קיים רק מן המאה ה-6 עת שלט בעיר הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון. בני הקהילה היו סוחרי טקסטיל, עורות ויין. הקהילה הייתה רומניוטית בעיקרה ובית הכנסת המרכזי שלה הוקם במהלך המאה ה-11. ב-1361 כבשו העות'מאנים את העיר והפכו אותה לבירתם הראשונה. לאחר כיבוש קונסטנטינופול בידי מהמט השני בוצע טרנספר של אוכלוסיות בכל רחבי הבלקן במטרה ליצור אסלום מואץ של האימפריה מחד ולהקל על השליטה בה, מאידך. וכך, גם קהילת יהודי העיר קלטה משפחות רבות מרחבי הבלקן ובעיקר משטחי יוון של ימינו.
מגירוש ספרד ועד העת החדשה
החל מגירוש ספרד בשנת ה'רנ"ב (1492) הגיעו לעיר מגורשי ספרד בהזמנת הסולטאן העות'מאני באיזיט השני. במחצית השנייה של המאה ה-16 הגיעו לעיר גם מגורשים מאיטליה, פליטי גירוש יהודי מדינת האפיפיור. היהודים שהיו בעלי מקצוע, אוריינים ושלטו במספר שפות נקלטו היטב במסגרותיה של האימפריה החדשה ושגשגו.
ויקטור ואסקס
ברצלונה
בקיץ 2008 החליף גוארדיולה את רייקארד בקבוצה הבוגרת של המועדון, ובברצלונה ב' תפס את מקומו לואיס אנריקה. ואסקס לקח חלק במשחקי הידידות של המועדון במהלך הקיץ. ב-9 בדצמבר, לאחר שברצלונה הבטיחה את עלייתה לשמינית גמר ליגת האלופות, פתח ואסקס בהרכב במשחק האחרון של שלב הבתים נגד שחטאר דונצק, וברצלונה הפסידה 3-2. ואסקס המשיך לשחק בעקביות בברצלונה ב' עד שנפצע באופן חמור בברכו ב-8 בפברואר 2009, פציעה שגרמה לו להיעדר ממשחק במשך שנה. ברצלונה זכתה בליגת האלופות בסוף העונה והתואר נזקף לזכותו של ואסקס. ואסקס שב לשחק בפברואר 2010 והוא עזר לברצלונה ב' להעפיל לליגה השנייה בתום העונה. ב-7 בדצמבר 2010 נכנס כמחליף במשחק ליגת האלופות בו ניצחה ברצלונה את רובין קאזאן 2-0, והוא כבש את שערו הראשון והיחיד במדי הקבוצה. ברצלונה זכתה בליגת האלופות ובאליפות הליגה הספרדית, בה היה בסגל הקבוצה באחד המשחקים, ולכן גם תארים אלה נזקפים לזכותו. במקביל, הופיע 25 פעמים בליגה השנייה והבקיע פעם אחת, בהפסד 2-1 לאלצ'ה ב-19 בפברואר 2011.
אדירנה
מגירוש ספרד ועד העת החדשה
במשך שנים רבות בעיר כיהנו הרב יצחק צרפתי - מצאצאי רש"י, ומשפחתו. המשפחה יוחסה לשושלת בית דוד.
ויקטור ואסקס
קלאב ברוז'
במאי 2011 החליט ואסקס לעזוב את ברצלונה, בתום 14 שנים במועדון, והוא חתם על חוזה לשלוש שנים בקלאב ברוז' הבלגית. ואסקס השתלב במהרה בקבוצתו החדשה והיה לאחד מעמודי התווך בה. בעונתו הראשונה שם כבש 6 שערים ב-35 משחקים, מסייע לה להגיע למקום השני בליגה הבלגית, ועם שער ב-11 משחקים בליגה האירופית, הגיע עמה לסיבוב השני, שם הודחה על ידי הנובר 96. בעונה הבאה כשל לעזור לקבוצה להעפיל לשלב הבתים של ליגת האלופות, שכן פ.צ. קופנהגן גברה עליה במשחקי הפלייאוף, והיא עברה לליגה האירופית, שם הודחה כבר בשלב הבתים. הוא כבש 3 פעמים ב-28 משחקי ליגה, כשהפעם הידרדרה הקבוצה למקום הרביעי. במרץ 2013 האריך את חוזהו במועדון עד 2016.
אדירנה
מגירוש ספרד ועד העת החדשה
רבי יוסף קארו לימד בישיבה בעיר זו, טרם הקמת ישיבת בית יוסף בניקופול שבבולגריה. בשנת ה'רצ"ב נולד בה הרב משה אלשיך (המכונה "האלשיך הקדוש"), לימים רבה הישיש של צפת, ובנערותו למד בישיבתו של רבי יוסף קארו בעיר.
ויקטור ואסקס
קלאב ברוז'
בעונת 2013/2014 הודחה ברוז' עוד בשלב המוקדמות של הליגה האירופית ובליגה היא הגיעה למקום השלישי. ואסקס סבל ממספר פציעות שהגבילו את השתתפותו במשחקי הקבוצה ל-20 משחקי ליגה, בהם הבקיע פעמיים. בעונת 2014/2015 עזר לברוז' לסיים את העונה הסדירה במקום הראשון, אך ברוז' ירדה למקום השני בפלייאוף האליפות. ואסקס מילא תפקיד מפתח בעונה זו, עם 4 שערים ב-24 משחקי ליגה. במקביל, עזר לקבוצה לזכות בגביע הבלגי בכך שהבקיע פעמיים ב-4 משחקים בהם שותף, אם כי הוא נעדר ממשחק הגמר, בו ניצחה קבוצתו את אנדרלכט, בשל פציעה. בליגה האירופית הגיע עם ברוז' לרבע הגמר, שם הודחה על ידי דניפרו דניפרופטרובסק, כשבדרכה לשם הבקיע ואסקס 5 שערים ב-12 הופעות. בשל יכולתו הטובה במהלך העונה זכה בתואר כדורגלן השנה בבלגיה, תואר המבוסס על ידי הצבעות של כדורגלני הליגה הבלגית.
אדירנה
מגירוש ספרד ועד העת החדשה
בין 1520 ל-1530 תועדו באדירנה 201 בתי אב יהודיים. בראשית המאה ה-17 נמנו בעיר 5,000 יהודים, צביונה השתנה מרומניוטי לספרדי ובניה דיברו לאדינו.
ויקטור ואסקס
קלאב ברוז'
ב-30 בדצמבר 2015 חתם ואסקס בקרוס אסול המקסיקנית על חוזה לשלוש שנים.
אדירנה
מגירוש ספרד ועד העת החדשה
בשנת ה'תכ"ו (1666) שבתי צבי הוכרח להתאסלם, והוחזק במעצר בעיר (אז בשמה אדריאנופול). שנה לאחר מכן ניסה נתן העזתי להגיע לשבתי צבי ולפגוש אותו, אך יהודי העיר מנעו זאת ממנו, אך שנתיים נוספות לאחר מכן ב-1669 הצליח להיכנס לעיר ולהפגש עמו.
ויקטור ואסקס
סטטיסטיקה
נכון ל-21 במאי 2016