cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אאודי RS5
דור שני (שם קוד 5F)
הדור השני והנוכחי נחשף בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה ב-8 במרץ 2017. מעצבי אאודי העניקו לדגם את השינויים הנדרשים לטובת מראה אגרסיבי וספורטיבי יותר לעומת הדגמים הרגילים, גם לעומת האאודי S5, וכן לטובת שיפור זרימת האוויר סביב הרכב לשיפור כוח ההצמדה וקירור הבלמים. את התחושה הספורטיבית בתא הנוסעים הם יצרו באמצעות מושבי RS בריפוד עור ותפירת "יהלומים" במושבים (אופציה), גלגל הגה RS עם תחתית שטוחה וגימור בקרבון ואלקנטרה בדשבורד ובדלתות. בשונה מהדור הראשון הדור הנוכחי כולל גרסת קופה וגרסת ספורטבק (קופה 5 דלתות) שנחשפה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ניו יורק ב-2 באפריל 2018.
בשונה מהדור הקודם הפעם לקחה אאודי מנוע V6 קטן יותר ובעל נפח של 2.9 ליטר בנוסף לשני מגדשי טורבו שפותח על ידה ביחד עם פורשה, אומנם ההספק נותר על 450 כ"ס אך נתון המומנט עלה ומאפשר תאוצה מהירה יותר, את תיבת ההילוכים כפולת המצמדים החליפה אאודי בתיבת הילוכים אוטומטית כמו בשאר דגמי ה-RS החדשים. תיבת ההילוכים מעבירה את הכוח לכל הגלגלים דרך מערכת הנעה כפולה קוואטרו ביחס של 60:40 לטובת הציר האחורי. כאופציה ניתן להוסיף "דיפרנציאל ספורט" המאפשר חלוקה של מומנט בין הגלגלים האחוריים.
הדור הנוכחי כולל מנוע בנזין V6 צילינדרים בנפח 2.9 ליטר בי-טורבו (שני מגדשי טורבו) המספק 450 כ"ס בין 5,700 ל-6,700 סל"ד ומומנט מרבי של 61.1 קג"מ המתקבל בין 1,900 ל-5,000 סל"ד. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. נתון התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש עומד על 3.9 שניות ומהירות מרבית מוגבלת אלקטרונית של 250 קמ"ש או 280 קמ"ש בחבילת דינמיק . צריכת הדלק המשולבת עומדת על 8.7 ליטר לכל 100 ק"מ. פליטת הפחמן דו-חמצני עומדת על 197 גרם לק"מ.
מתיחת פנים שנת 2020
ב-10 בדצמבר 2019 חשפה אאודי את מתיחת הפנים ל-RS5. מתיחת הפנים כוללת עיצוב ספורטיבי ואגרסיבי יותר לפגושים מלפנים ומאחור ופנסים מעודכנים הנושאים את חתימת תאורת ה-LED החדשה והקרבית של דגמי אאודי העדכניים. המראה האגרסיבי יותר הושג גם באמצעות הרחבה של בתי הגלגלים ב-40 מ"מ לעומת הדגם היוצא.
חבילת "חצי יובל"
בדצמבר 2019 הציגה אאודי ספורט את חבילת "חצי יובל", בכדי לציין 25 שנה של אאודי RS, החבילה הזאת מציגה את הדגמים בצבע כחול כמו האאודי RS הראשונה, אאודי RS2 אוונט, וסמל של 25 שמוטבע על שטיחי הרצפה.
אאודי RS5 קומפטישן
ב-17 במאי 2022 חשפה אאודי את חבילת הקומפטישן ל-RS5 קופה. חבילת הקומפטישן כוללת הנמכת מרכב של 10 מ"מ, קפיצים חדשים, העלת המהירות ל-290 קמ"ש ובנוסף, מערכת ההיגוי זכתה ליחס מהיר יותר של 1:13.1, דיפרנציאל הספורט (quattro sport differential) זכה לכיול חדש שלפי החברה מייצר תעדוף גבוה יותר לטובת הציר האחורי ותיבת השמונה הילוכים האוטומטית זכתה לכיול מחדש המאפשרות העברות מהירות יותר. בכדי להפחית משקל (8 ק"ג) ולשפר את חווית הסאונד של המנוע, אודי הסירה חלק מחומרי בידוד הרעש בין תא המנוע לתא הנוסעים והתקינה מערכת פליטה חדשה. בפינות הרכב נמצא חישוקי גלגלים קלים יותר ובעיצוב ייחודי, צמיגי פירלי "P זרו קורסה". יחד עם מערכת בלימה קרמית וכיול שונה למערכת ה-ABS.
לצד השדרוגים המכניים נמצא גם שדרוגים קוסמטיים שונים, כגון השחרה של הסמלים, גימורים בקרבון מט, גימור כהה בתא הנוסעים ועוד.
מידות
אורך הדור השני עומד על 4,720 מ"מ, רוחב הדור השני עומד על 1,860 מ"מ, גובה הדור השני עומד על 1,360 מ"מ, משקל הדור השני עומד על 1,730 ק"ג, בסיס הגלגלים בדור השני עומד על 2,770 מ"מ.
לוס אלטוס (עיר)
לוס אלטוס (באנגלית: Los Altos) היא עיר במחוז סנטה קלרה, קליפורניה, בצפון עמק הסיליקון, באזור מפרץ סן פרנסיסקו. פירושו של השם לוס אלטוס בספרדית הוא "הגבוהים". האוכלוסייה מנתה 28,976 על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010.
היסטוריה
במקור האזור נקרא Banks and Braes (בנקים וחזיות). פול שופ, היה מנהל בחברת הנדל"ן והרכבות שנקראה מסילות הרכבת של דרום האוקיינוס השקט . הוא ועמיתיו הקימו את חברת אדמות אלטוס (Altos Land) בשנת 1906 והחלו בפיתוח לוס אלטוס. החברה רכשה 140 דונם אדמה משרה ווינצ'סטר. התכנית של שופ הייתה לקשר בין הערים פאלו אלטו ללוס גאטוס על כן הם בנו את לוס אלטוס כעיר שינה למגורים בלבד ללא אזורי מסחר ותעשייה. במקביל הוא המשיך בפעילותו בהפעלת הרכבת היומית לסן פרנסיסקו וממנה.
ב־19 באפריל 1908, חברת רכבת דרום האוקיינוס השקט החלה להפעיל שירות רכבות קיטור דרך לוס אלטוס, תוך הפעלת חמש רכבות ביום. שני קרונות משא שימשו כמחסן הרכבת. כמו כן, הבניין המסחרי הראשון, שנקרא Eschenbruecher's Hardware, נבנה במרכז העיר. בשנת 1913 הוקמה תחנת הרכבת לוס אלטוס בסגנון כפרי אמריקאי ברחוב First מספר 288.
בשנת 1949, תושבים רבים לא היו מרוצים ממדיניות היעד של מחוז סנטה קלרה. כמו כן, עמד באוויר כל הזמן האיום המתמיד שהעיירה תסופח לערים השכנות של פאלו אלטו ו- מאונטיין ויו ולכן הם החליטו להתאגד. ב־1 בדצמבר 1952 לוס אלטוס הפכה לעיר האחת עשרה במחוז סנטה קלרה.
בשנת 1976, מייסדי אפל, סטיב ג'ובס וסטיב ווזניאק, בנו את חמישים מחשבי Apple I הראשונים במוסך של ג'ובס בלוס אלטוס.
בשנת 2004 ג'ודי פוסקו בעלת הבית השכירה את ביתה בלוס אלטוס, הידוע לימים כ"קאסה פייסבוק ", למארק צוקרברג, בו הוא וכמה מקורבים אחרים הגדילו את פייסבוק מ־200,000 ל־2.5 מיליון משתמשים בפלטפורמה.
רעידות אדמה
לוס אלטוס נמצאת ליד העתק סן אנדראס ונתונה לרעידות אדמה.
גאוגרפיה
לוס אלטוס גובלת בעיר לוס אלטוס הילס ממערב, פאלו אלטו מצפון וממערב, מאונטיין ויו מצפון מזרח, סאניווייל ממזרח וקופרטינו מדרום מזרח.
את לוס אלטוס חוצים שלושה נחלים הזורמים צפונה למפרץ סן פרנסיסקו, נחל אדובי - על גבולה המערבי, נחל סטיבנס  - על גבולה המזרחי ונחל פרמנטה  - באמצע. נחל הייל קריק הוא יובל של נחל פרמננטה, ונחל פרמננטה מופנה ברובו לנחל סטיבנס על ידי תעלת הסחה. כל שלושת הנחלים מקורם באגפי ההר השחור.
אקלים
האקלים בלוס אלטוס אופייני לאקלים באזור מפרץ סן פרנסיסקו, בלוס אלטוס יש אקלים ים תיכוני עם חורפים קרירים ורטובים וקיצים חמים ויבשים. בדרך כלל, בחודשים החמים יותר, כאשר השמש שוקעת, חזית הערפל זורמת מעל הגבעות מערבה ומכסה את שמי הלילה, וכך נוצרת שמיכת ערפל הלוכדת את חום הקיץ הנספג בקרקע במהלך היום. למרות זאת, נדיר שהטמפרטורה הנמוכה בלילה תעלה על 16 מעלות צלזיוס.
הרי סנטה קרוז הנמצאים ממערב ללוס אלטוס, "עוצרים" את הגשמים בלוס אלוס וכתוצאה מכך הממוצע השנתי של הגשמים מגיע רק ל־389 מ"מ גשם בממוצע בשנה. ימי הגשם מתרחשים בממוצע 57 ימים בשנה. השנה הגשומה ביותר שנרשמה במאה העשרים הייתה 1983 עם 826 מ"מ גשם. השנה היבשה ביותר הייתה 1976 עם 186 מ"מ גשם. בפברואר 1998 ירדה כמות הגשם הגדולה ביותר בחודש אחד 316 מ"מ. בפברואר 1998 ירדו הגשמים הרבים ביותר ביום אחד הם הגיעו ל־95 מ"מ ביום אחד. שלג נדיר מאוד במרכז בעיר לוס אלטוס, אך ב־21 בינואר 1962 ירדו 38 מלמטרים של שלג.
מפקד 2010
במפקד ארצות הברית בשנת 2010, דיווח שלוס אלטוס מנתה 28,976 תושבים. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1724.6 נפש לקילומטר מרובע (4466.8 / לקילומייל מרובע). ההרכב האוכלוסייה של לוס אלטוס היה 20,459 (70.6%) לבנים, 148 (0.5%) אפרו-אמריקאי, 48 (0.2%) אינדיאנים, 6,815 (23.5%) אסייתים, 59 (0.2%) תושבי האוקיינוס השקט, 195 (0.7%) אחרים. היספנים או לטינים מכל אחד היו 1,132 נפשות (3.9%).
במפקד האוכלוסין דווח כי 28,749 נפש (99.2% מהאוכלוסייה) התגוררו בבתים משלהם, 34 (0.1%) בשיכונים שאינם ממוסדים, ו- 193 (0.7%) בשיכונים ממוסדים.
בעיר היו 10,745 בתים פרטיים, גרו בהם 4,067 (37.9%) ילדים מתחת לגיל 18. סך 7,476 (69.6%) היו זוגות נשואים בין המינים שחיים יחד. היו 599 (5.6%) נשים בודדות בעלות בתים, ללא בעלים. היו 228 (2.1%) בעל בית גברים בודדים. התפקדו 199 (1.9%) שחיו בשותפות ללא נשואין. 55 (0.5%) זוגות חד מיניים. ב־2,086 בתים (19.4%) גרו אנשים פרטיים. ב־1,228 בתים (11.4%) גר אדם בודד, בני 65 ומעלה. היו 8,303 משפחות (77.3% מכלל משקי הבית); גודל המשפחה הממוצע היה 3.08 נפש.
התפלגות הגילאים של האוכלוסייה כללה:- 7,560 נפש (26.1%) מתחת לגיל 18. 1,006 נפש (3.5%) בגילאים 18 עד 24. נתפקדו 5,273 נפש (18.2%) בגילאים 25 עד 44. התפקדו 9,353 אנשים (32.3%) בגיל 45 עד 64. בנוסף 5,784 נפש (20.0%) שהיו בני 65 ומעלה. הגיל החציוני היה 46.2 שנים. על כל 100 נקבות היו 93.1 גברים. על כל 100 נשים בגיל 18 ומעלה היו 90.9 גברים.
ההכנסה החציונית של משקי הבית של לוס אלטוס בשנים 2013–2017 הייתה 208,309 דולר. מחיר רישום הדירות הממוצע בשנת 2014 היה 1.96 מיליון דולר. בשנת 2017, העיתון פורבס דירג את לוס אלטוס (על פי מספרי המיקוד של הרחובות 94022 ו- 94024) שמספרי המיקוד בעיר נמצאים במקומות, השלישי וה-48 היקרים ביותר בארצות הברית. מחירי הבתים עומדים על של 7,755,000 דולר ו -3,431,615 דולר בהתאמה. בשנת 2018, נתוני סקר הקהילות האמריקאיות מראים כי לוס אלטוס הייתה העיר החמישית העשירה ביותר בארצות הברית.
2000
נכון למפקד האוכלוסין בשנת 2000 התגוררו בעיר 27,693 נפש, ב־10,462 משקי בית ו- 8,024 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1648.3 נפשות לקילומטר מרובע (4269 / לקילומייל רבוע). היו 10,727 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 1653.6 יחידות דיור לקילומטר מרובע (638.5 לקילומייל רבוע). ההרכב האוכלוסייה בעיר היה 80.35% לבנים, 15.42% אסיאתיים, 0.47% אפרו-אמריקאים, 0.17% אינדיאנים, 0.16% תושבי האוקיינוס השקט, 0.66% אחרים.
מתוך 10,462 משקי בית, 33.6% נולדו ילדים, 69.4% היו זוגות נשואים שגרים יחד, 5.4% נשים בודדות שנהלו משקי בית ללא בעלים, 23.3% היו בודדים ללא משפחות. 18.7% היו רווקים, כולל 9.8% בני 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.61 נפשות וגודל המשפחה הממוצע היה 2.98 נפשות.
1930
כ-2,900 נפש ראו עצמם תושבים בלוס אלטוס.
עלויות דיור
לוס אלטוס שואפת לשמור על אווירה חצי כפרית. בלוס אלטוס יש מעט מדרכות למעט באזורי מסחר ולאורך הצירים הראשיים. גודל המגרש המינימלי למגורים הוא רבע דונם. ברוב הרחובות יש שולי עפר ותאורת רחוב מועטה או ללא תאורה בכלל.
בתים רבים בלוס אלטוס עולים מעל ל־2 מיליון דולר. עובדה זו העמידה את העיר (יחד עם לוס אלטוס הילס השכנה, איתה היא חולקת מיקודים) במקום ה-24 וה- 28 ברשימת המיקודים היקרים ביותר באמריקה לפי העיתון פורבס משנת 2007. בשנת 2015 הציב פורבס את לוס אלטוס (מיקודים 94022 ו-94024) במקום ה -11 וה -57 היקרים ביותר בארצות הברית, מאחורי הערים, אתרטון, במדינת קליפורניה וסגאפונאק, במדינת ניו יורק. עבור המיקוד 94022, הכולל חלקים מלוס אלטוס הילס, קליפורניה, מחירי הבתים עמדו על 4.9 מיליון דולר בממוצע של 120 יום בשוק. עבור המיקוד 94024, מחיר הדירה החציוני הוא 2.8 מיליון דולר בממוצע של 36 ימים בשוק.
כלכלה
מאז אמצע שנות ה-90, מרכז העיר לוס אלטוס חווה קשיים כלכליים קלים עקב תחרות של מרכזי קניות וחנויות רשת בערים הסמוכות, כמו גם מחסור בבתי מלון או בתי קולנוע. החייאת מרכז העיר הוא נושא מרכזי בפוליטיקה העירונית.
מעסיקים מובילים
על פי הדו"ח הכספי השנתי המקיף של העירייה לשנת 2018, המעסיקים המובילים בעיר הם:
ממשל
העיר לוס אלטוס מיוצגת בבית המחוקקים ובבית הנבחרים של ארצות הברית על ידי סנטורים ואנשי קונגרס מהמפלגה הדמוקרטית.
חינוך ציבורי
תלמידי היסודי וחטיבות ביניים לומדים בבתי הספר הציבוריים של מחוז לוס אלטוס ושל מחוז קופרטינו או בבית הספר בוליס צ'רטר (K – 8). בית הספר הציבורי של מחוז של לוס אלטוס הוא בעל ציוני ה- API הממוצעים הגבוהים ביותר בקליפורניה. כולל שבעה בתי ספר יסודיים באזור לוס אלטוס – מאונטיין ויו.
ילדי התושבים בדרך כלל לומדים באחד מבתי הספר התיכוניים הציבוריים משני מחוזות: Mountain View-Los Altos Union High School District, או Fremont Union High School District.
כל בתי הספר הציבוריים זוכים להערכה רבה, ובוגרים רבים מבתי הספר התיכוניים במחוז לוס אלטוס ממשיכים בהשכלתם באוניברסיטאות ידועות.
חינוך פרטי
בלוס אלטוס ישנם גם בתי ספר פרטיים ודתיים מוערכים. בית הספר סנט ניקולס, בית הספר סנט סימון, בית הספר היסודי מיראמונטה, (JrK-8) בית הספר קנטרברי כריסטיאן (K-6), הקמפוסים של כיתות היסודי וחטיבות הביניים (K-6) של בית הספר Pinewood, בית הספר עבור לומדים עצמאיים, וקמפוס בית הספר היסודי של בית הספר וולדורף ממוקמים בתחומי העיר. בתי ספר אחרים בקרבת העיר כוללים את בית הספר התיכון סנט פרנסיס במאונטיין ויו, ומכללת Kings (המלכים) בסאניווייל. בתי ספר אחרים רחוקים יותר שתלמידים מלוס אלטוס מגיעים אליהם הם: תיכון מיטי, בית ספר מנלו, בית ספר פריורי וודסייד, בית ספר קסטיליה, בית הספר הארקר, המכינה מכללת בלרמין, בית הספר התיכון הומסטאד ובית הספר היהודי גדעון האוזנר בפאלו אלטו.
ספריות ציבוריות
ספריית מחוז סנטה קלרה מפעילה את הספרייה הציבורית לוס אלטוס ואת ספריית סניף וודלנד בלוס אלטוס.
פארקים ושימור סביבה
נחל אדובי, זורם בפארק עצי הסוקיה הענקיים, שנקראת פארק רדווד , לאורך שדרת האוניברסיטה בלוס אלטוס שנרכשה על ידי העירייה בשנת 1974. באוקטובר 2009 התקשרה עיריית לוס אלטוס עם חברת אקטרה להסרת צמחים שאינם מקומיים ולהחיות את המערכות האקולוגיות של עץ הסקויה, האלון, השחים והעשבייה על ידי שתילה וזריעה של צמחים מקומיים, שיפור תנאי הקרקע ויצירת בית גידול לחיות בר כמו בתי גידול לציפורים (כגון: תרנגול הודו, צבאים ועוד) וכוורות דבורים מקומיות. משפחת הלסי נטעה את עצי הסוקיה (סקוויה נאה) שהובאו מהרי סנטה קרוז במקום את עצי הערבות שגדלו במקום. בית הלסי ההיסטורי, שנבנה בסוף שנות העשרים של המאה העשרים על ידי תיאודור ואמה הלסי. הוא דוגמה טובה לתחיית האדריכלות הספרדית. העיר ייעדה את בית הלסי כנקודת ציון מקומית בשנת 1981. ב־16 ביוני 2010, מועצת העיר לוס אלטוס השלימה את הרכישה של לטובת שבילים, על מנת לספק מסלולי טיולים וספורט בטוחים המחברים בין פארק שופ ופארק גרוב רדווד.
דגי טרוטת עין-הקשת (Oncorhynchus mykiss) נמצאים בנחל אדובי היסטורית. עם זאת, שערי גאות שבשפך הנחל אדובי והכביש המהיר 280, מונעים ככל הנראה מעבר של סלמונים נודדים, לעלות במעלה הזרם.
ספורט
בלוס אלטוס יש מגוון ארגוני ספורט מוכווני נוער, תוכניות ופעילויות לאחר הלימודים. כמה דוגמאות:
ערים תאומות
ללוס אלטוס היו ארבע ערים תאומות:
תוכנית הערים התאומות הופעלה על ידי עמותת Los Altos Sister Cities בע"מ, שהוקמה בשנת 1988. מאוחר יותר החליטה העמותה להפסיק את השתתפותה. דבר שהביא להתמוססות התכנית ולוס אלטוס אף היא הפסיקה את השתתפותה בתוכנית הערים התאומות.
יצחק משה דניאל
יצחק משה דניאל (בבולגרית: Исак Мойсей Даниел; 12 בנובמבר 1895 רוּסֶה, נסיכות בולגריה – 16 בספטמבר 1942, תל אביב, ארץ ישראל המנדטורית) היה מחזאי ובמאי תיאטרון בבולגריה, רומניה, צרפת ואוסטריה. לאחר עלייתו לישראל הקים וניהל את "תיאטרון סדן", התיאטרון האמנותי ובהמשך את המטאטא ונחשב לאחד מאבות התיאטרון הסאטירי של ישראל.
באירופה
יצחק דניאל נולד בנובמבר 1895 בעיר רוּסֶה שבנסיכות בולגריה למשפחה אמידה וציונית. (ממשפחתו נודע הרב שמואל דניאל, איש סלוניקי שעבר לאיזמיר, בעל הספר "זקן שמואל" על בעל הטורים והבית יוסף.) סיים גימנסיה בולגרית ממשלתית בעירו. הוא היה פעיל בתנועה הציונית בבולגריה ונמנה עם ראשי התנועה בעירו. בביתו ספג את החיבה לתיאטרון. בראשית העשור השני של המאה ה-20 יצא ללמוד בימוי באקדמיה הממלכתית לאמנות דרמטית בברלין. לאחר מלחמת העולם הראשונה המשיך את לימודיו בווינה ובמשך שנתיים הועסק כעוזרו של מקס ריינהרדט. בהמשך ביים דניאל מחזות בתיאטרון האודסאי בווינה ובתיאטראות העירוניים בקראיובה, בוקרשט ופריז. בבולגריה ייסד דניאל בית ספר ללימודי משחק שאחת מבוגרותיו הייתה השחקנית הבולגרייה הנודעת זורקה יורדנובה (בול'). דניאל ביים בתיאטרון הלאומי הבולגרי בסופיה, וברפרטואר שלו נכללו מיצירותיהם של ויליאם שייקספיר, אוסקר ויילד, גרהרט האופטמן, ארתור שניצלר ומולייר.
בארץ ישראל
ב-1926 עלה דניאל לארץ ישראל. הוא לימד משחק ועם תלמידיו נמנו זאב ברלינסקי ושושנה דואר. הוא הקים את תיאטרון "סדן" ביחד עם קבוצת שחקנים שכללה את נתן כוגן ומשה חורגל, אך בשל קשיים תקציביים הפסיק התיאטרון את פעילותו לאחר שהעלה שלוש הצגות בלבד. חילוקי דעות שפרצו בתוך התיאטרון הארץ ישראלי בין מנחם גנסין למרים ברנשטיין-כהן, הובילו לפנייתה של ברנשטיין-כהן לדניאל, שאותו פגשה בזמן שהות חברי הקבוצה בברלין, לבא ולביים בתיאטרון. הצעד הוביל לעימות עם גנסין ולפירוק התיאטרון הארץ ישראלי. ב-11 בנובמבר 1926 הקים דניאל את "התיאטרון האמנותי", שבו היו חברים מרבית שחקני התיאטרון הארץ ישראלי ובכללם רפאל קלצ'קין, מרים ברנשטיין-כהן, שמעון פינקל ויעקב הורוביץ, וניהל אותו. התיאטרון האמנותי, שפעל ללא תמיכה כלכלית, נקלע לקשיים, ולאחר שהעלה ארבע הצגות, נסגר. דניאל עזב את ישראל לגרמניה וארצות הברית ושב אליה שנה מאוחר יותר.
באפריל 1928 ייסד דניאל את תיאטרון "המטאטא" והיה מנהלו הראשון. תכניו של תיאטרון זה, שנכתבו על ידי מיטב הכותבים של התקופה, ובהם בפרט עמנואל הרוסי וה. אביחנן, עסקו בסאטירה פוליטית וחברתית בהקשר לנעשה ביישוב היהודי בארץ וזכו לפופולריות בקרב בני היישוב. ב-1932 סיים את עבודתו בתיאטרון. דניאל היה ממקימי בית הקפה הראשון בתל אביב, "קפה סמדר", שבו הוצגו גם תוכניות אמנותיות וקברט. ב-1939, לאחר סגירת "קפה סמדר" הקים דניאל את הקברט "הרקיע השישי", שבו הופיעו בת-זוגו סוניה ברונקוב, ששרה וניגנה בפסנתר, וידידו נתן כוגן. בתקופה זו פעל דניאל כפרילנסר בתחום המחזאות והאמרגנות, בהצלחה חלקית בלבד. בין השאר העסיק את הבמאי שעלה מרומניה אברהם בן-יוסף בבימוי שתי הצגות, אך הן לא הועלו על הבמה.
ב-1942, חודשים ספורים לפני מותו, שב לעבוד במטאטא. יצחק משה דניאל נפטר בספטמבר 1942 בבית החולים הדסה בתל אביב מטיפוּס, והוא בן 47 וערירי. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
ימים ספורים לאחר מותו ילדה שחקנית "המטאטא" ברונקה זלצמן את בנה הבכור, וקראה לו על שמו, דניאל (דניאל גִדרון, כיום במאי תיאטרון בארצות הברית).
גיום בנז'מן אמנד דושן דה בולון
גִיוֹם בֶּנְזָ'מַן אַמָנְד דוּשֶן (דה בּוֹלוֹן) (בצרפתית: Guillaume-Benjamin-Amand Duchenne de Boulogne 17 בספטמבר 1806 – 15 בספטמבר 1875) היה נוירולוג צרפתי אשר החיה את מחקרו של גלווני והוביל להתקדמות רבה בחקר האלקטרופיזיולוגיה. הנוירולוגיה המודרנית התפתחה, בין השאר, הודות להבנתו של דושן את מוליכותם של מסלולים עצביים; חשיפתו את השפעותיהן של מוחיות של מסלולים אלה; ולבסוף, חדשנותו בכל הנוגע לשיטות אבחון המבוססות על דגימת רקמות עמוקות (ביופסיה), בדיקות מוליכות של תאי עצב (Nerve Conduction Tests) וצילום קליני.
בשנת 1855 הציג דושן באופן רשמי את עקרונות האבחון של האלקטרופיזיולוגיה והוציא ספר לימוד בשם: De l'electrisation localisée et de son application à la physiologie, à la pathologie et à la thérapeutique, שהציג את האלקטרו-תרפיה. "אלבום התצלומים הפתולוגיים" (Album de photographies pathologiques), שמלווה את הספר, היה הטקסט הנוירולוגי הראשון שהודגם ברישומים. המונוגרפיה של דושן, "המכניזם של הפיזיונומיה האנושית" (Mécanisme de la physionomie humaine, 1862), שהומחשה גם היא - הפעם באמצעות צילומים - הייתה המחקר הראשון על הפיזיולוגיה של הרגש והיא אף סללה את הדרך לעבודה מאוחרת יותר של צ'ארלס דרווין.
ביוגרפיה
גיום בנז'מן אמנד דושן נולד בבולון-סור-מר שבצפון צרפת. דושן היה בנו של דייג ועל אף שאביו רצה שיהיה מלח, הלך גיום בעקבות תשוקתו ללימודי מדעים. הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת דואה וקיבל בה תואר ראשון (Baccalauréat) בגיל 19. לאחר מכן עבר חונכות אצל מספר רופאים ידועים בפריז, בהם רנה לאנק, האנטומיסט הברון גיום דופיטרן, פרנסואה מז'נדי (François Magendie) וז'אן קריוויה. בשנת 1831 הוא סיים לימודי רפואה בפריז, כאשר התזה שלו עסקה בכוויות, וחזר למחוז ילדותו, שם פתח מרפאה. באותה השנה התחתן דושן, ושנתיים לאחר מכן נפטרה אשתו במהלך לידתו של בנם הראשון. משפחתה של אשתו האשימה את דושן ברשלנות, זאת מאחר שהיה האדם היחיד שנכח בלידה. לכן, במשך שנים ארוכות המשפחה מנעה מדושן כל קשר עם בנו ורק בשנים האחרונות לחייו זכה דושן להכירו.
בשנת 1835 החל דושן להתנסות בתרפיה בדיקור חשמלי ("électropuncture"), טכניקה שזה עתה הומצאה בידי מז'נדי וז'אן-בטיס סרלנדייר (Jean-Baptiste Sarlandière). הליך החשמול היה כרוך בהחדרת אלקטרודות חדות מתחת לעור, אשר הוליכו זרם חשמלי ובאמצעותו עוררו את השרירים. לאחר סבב נישואין כושל נוסף חזר דושן לפריז בשנת 1842, במטרה להמשיך את מחקרו הרפואי. עם שובו הצליח להמציא שיטה לגירוי שרירים שאינה חודרנית ונעשית על פני העור. שיטה חדשנית זו כונתה על ידו: "électrisation localisée" – חשמול מקומי. בשנת 1855 פורסמה עבודתו המלאה בנושא, ובה תיאור מפורט של השיטה האלקטרופיזיולוגית שהמציא, תחת הכותרת:" application a la pathologique et la therapeutiqe". במהדורה שנייה שפורסמה 7 שנים מאוחר יותר, צורף נספח תחת הכותרת "אלבום של צילומים פתולוגים", ובו איורים של ניסוייו.
המכניזם של הפיזיונומיה האנושית
בשנת 1867 פרסם דושן את עבודתו החשובה ביותר בתחום הרפואה: "פיזיולוגיה של התנועות, מודגמת באמצעות ניסויים חשמליים והתבוננות קלינית, המתאימה לאבחון של שיתוק ועיוות." כשני עשורים הוקדשו למחקר עליו התבססה עבודה זו, אך זו לא הייתה זוכה להתייחסות ולהוקרה אלמלא היה זה לעבודה מוקדמת וזניחה יותר שלו: "המכניזם של הפיזיונומיה האנושית" (בשמה המלא: המכניזם של הפיזיונומיה האנושית; או ניתוח אלקטרו-פיזיולוגי של הבעת הרגשות כעזר לפרקטיקת האמנות הפלסטית; בצרפתית: Mécanisme de la physionomie humaine ou, Analyse électro-physiologique de l'expression des passions des arts plastiques). עבודה זו עסקה במנגנוני ההפעלה של שרירי הפנים אשר יוצרים את ההבעות. ההיסטוריה מאחורי הפרסום של עבודה זו, אשר מהווה אבן דרך בהיסטוריה של הצילום, לוטה בערפל ופרטיה המדויקים אינם ידועים בוודאות. המכניזם פורסם בכמה חלקים במהלך שנת 1862 וייתכן שגם בשנת 1863. המהדורה הראשונה שפורסמה בשלמותה נחלקה לשלושה חלקים – "שיקולים כללים", "סעיף מדעי" ו"סעיף אסתטי". כותרת הספר וחלקיו השונים מצביעים על שלוש המטרות העיקריות של דושן בעבודה זו: מחקר של הפיזיונומיה האנושית; ניתוח של הבעת הרגשות; והצעת כלי עזר לאמנויות הוויזואליות. עבודתו היא דוגמה פרדיגמטית לאופן בו השתמשו במצלמה במטרה לחשוף את מה שחבוי מתחת לפנים האנושיות.
כמו מדענים רבים בתקופתו, גם דושן הושפע מרעיונות הפיזיונומיה והאמין שתכונות הפנים האנושיות יכולות להתאגד לכדי טקסונומיה אוניברסלית של מצבים פנימיים. אולם בשונה מחסידי הפיזיונומיה, הוא הטיל ספק בכך שהבעות הפנים ומאפיינים פיזיים בכלל, משקפים נטיות מוסריות של האדם.
במחקרו, זיהה דושן שלושה-עשר רגשות עיקריים אשר הבעות הפנים המשקפות אותם מתקבלות כל אחת על ידי הפעלתו של שריר אחד או של שניים לכל היותר. הוא חילק את ההתכווצויות שמתקבלות בהבעות אלה לשני סוגים: התכווצות חלקית – מבוססת על תנועה של שריר או קבוצת שרירים אחת; התכווצות משולבת – משלב התכווצות של יותר משריר או קבוצת שרירים אחת על ידי גירוי חשמלי. דושן השתמש בשישה מודלים לעבודתו, כאשר כולם מלבד אחד היו מטופלים שלו. המודל העיקרי בו השתמש לשם מחקריו היה: "איש זקן וחסר שיניים, בעל פרצוף רזה, שתווי פניו לא היו מכוערים לגמרי ונראו די רגילים." איש זה סבל ממצב רפואי של אלחוש בפניו ובעקבות כך יכול דושן היה לערוך עליו ניסויים רבים מבלי להתחשב בכאב שאלה עשויים לגרום: "יכולתי לעשות עליו ניסויים בלי לגרום לו לכאב, ברמה כזו שיכולתי לגרות כל שריר בכזו עוצמה ודיוק, כאילו שעבדתי על גווייה." מטופלת נוספת שדושן השתמש בה הייתה בחורה צעירה בעלת ראייה לקויה שלטענתו "התרגלה לתחושת אי הנעימות של הטיפול."
הצילום במחקריו
דושן היה סבור שהשימוש בצילום יוכל לקדם את מחקריו ואת פרסומם. לכן החליט לשתף פעולה עם צלם צעיר ומוכשר בשם – אדריאן טורנאשון (Adrian Tournachon), אחיו הצעיר של הצלם החשוב והידוע נדאר (פליקס טורנאשון). דושן אף למד בעצמו את אומנות הצילום כדי שיוכל לתעד בצורה מקיפה יותר את ניסיונותיו החלוציים. "רק הצילום" כתב דושן, "אמיתי כמו מראה, יכול להשיג את השלמות הרצויה". "המכניזם של הפיזיונומיה האנושית" שפרסם דושן דה בולון היה המחקר המדעי הראשון שעשה שימוש בפורטרטים מצולמים ממשיים כחלק אינטגרלי מהתאוריה שהציע. בתקופה בה פורסמה עבודתו של דושן, רק קצת למעלה משני עשורים מאז הומצא הצילום, נתפס הצילום בניגוד למדיות אחרות כמכונה אשר תופסת את המציאות כפי שהיא ואינה מחקה או מסלפת אותה. טורנאשון צילם בעבור דושן את מטופליו בזמן הניסויים שעשה, כלומר, בזמן שגירה את שרירי פניהם וייצר הבעות פנים באופן מלאכותי. צילומים אלה, שכללו גברים נשים וילדים, היו מבעיתים וסוריאליסטים. פניהם עוותו בצורה מלאכותית שגרמה להבעות גרוטסקיות ומפחידות. תצלומיו, במיוחד אלה של "האיש הזקן", גררו ביקורות חמורות לפיהן תצלומים אלו נועדו לזעזע. דושן, בתגובה, טען שכל פרצוף אנושי, עם עיבוד מדויק, יכול להפוך ליפה מבחינה רוחנית. הבעות אלו נקראו על ידי דושן "התעמלות של הנפש". דושן הקפיד להדגיש שנדרשה זהירות רבה בגירויים החשמליים כדי לייצר הבעת פנים מלאה ולא רק עיוות קל, ושעל אף שההבעות הן מלאכותיות הן נשארו נאמנות להבעות פנים אמיתיות באופן "שצובט את הלב".
מטבע הדברים, הפן הוויזואלי במחקריו של דושן היה חשוב ומוקפד לא פחות מזה המדעי. אם כוונתו המדעית הייתה לחשוף את מנגנוני השרירים שבבסיס הבעות הפנים האנושיות, הרי שהתיעוד הוויזואלי של הבעות אלה על כל הדקויות שבהן היה בעל חשיבות עצומה לצורך הגשמת מטרה זו. דושן ביקש לתפוס את ה"מצבים המהווים יופי אסתטי" והמליץ להתבונן בתצלומים מקרוב ובקפידה. ברבים מניסוייו שרירי הפנים של כל צד גורו בצורה שונה, וכך נוצרה הפרדה בין ההבעות המבוטאות בשני חצי הפנים. לגבי תצלומים אלה דושן היה סבור שיש חשיבות מכרעת להתבוננות על כל צד בנפרד, שכן רק כאשר כך ניתן להבחין בדקויות ההבעה שנעלמות מעיינינו בצפייה הוליסטית.
בסוף חלקו המדעי של המכניזם, דושן מעביר ביקורת על כמה מהעבודות הקלאסיות ביותר בפיסול היווני, ביניהם לאוקואון וניובה, בטענה שהבעות פניהם לא תואמות את המציאות כפי שנמצאה במחקריו וכי פסלים אלה יוצרים אידיליה נטורליסטית. אך הוא כותב שאף על פי אי דיוקם האנטומי, הפסלים טומנים בתוכן את אידיאל היופי, מפני שהטבע אחריו הם מתחקים, הוא טבע יפה.
השפעותיו של דושן
בספרו של צ'ארלס דרווין, הבעות הרגשות אצל בני אדם וחיות משנת (The Expression of the Emotions in Man and Animals) (1872), הופיעו איורים שנעשו על פי תצלומיו של דושן.
תלמידו המפורסם ביותר של דושן היה ז'אן מרטן שארקו שלימים נהפך למנהל בית החולים פיטייה סלפטרייר. שארקו, בדומה לדושן, נהג גם הוא לצלם את מטופליו (בעיקר נשים - בסלפטרייר טופלו נשים בלבד), ואף האמין ביכולת להציג את ה"אמת" באמצעות התבוננות מדויקת. שארקו קרא לאחד החדרים בסלפטרייר על שמו של דושן.
טרקטריקס
טרקטריקס (באנגלית: Tractrix) הוא העקום לאורכו עצם נע כאשר הוא נמשך על גבי מישור אופקי על ידי קטע ישר המחובר בקצהו השני לנקודה הנעה (מושכת) לאורך קו ישר המאונך לקו ההתחלתי שמחבר בין הנקודה המושכת והעצם. זהו על כן סוג של עקום מרדף. הוא הוצג לראשונה על ידי Claude Perrault ב-1670, ונחקר מאוחר יותר על ידי אייזק ניוטון (1676) וכריסטיאן הויגנס (1692).
שמו של העקום נגזר מהפועל הלטיני "trahere", שפירושו למשוך או לגרור.
גזירה מתמטית
נניח שהעצם ממוקם ב-(a,0) (או (4,0) באיור לעיל) ושהנקודה המושכת היא בראשית, כך ש-a הוא אורכו של המוט המושך. אז הנקודה המושכת מתחילה לנוע לאורך הכיוון החיובי של ציר y. בכל רגע, המוט יהיה משיק לעקום (y = y(x שמתאר העצם, כך שמסלולו הופך תלוי לגמרי בתנועה של הנקודה המושכת. כיוון שגם אורך המוט קבוע בערכו ושווה ל-a, אז מקבלים מתמטית שמסלול העצם מקיים את המשוואה הדיפרנציאלית:
יחד עם תנאי ההתחלה y(a) = 0. פתרון המשוואה הדיפרנציאלית הוא:
כאשר האיבר הראשון בפתרון הזה ניתן לכתיבה גם כ-:, כאשר arsech היא פונקציית הסקאנט ההיפרבולית ההופכית.
הענף השלילי של הפתרון מייצג את המקרה שבו הנקודה המושכת נעה בכיוון השלילי של ציר y. שני הענפים שייכים לטרקטריקס, ונפגשים בנקודת החוד (cusp) שהקואורדינטות שלה הן (a,o).
חשיבות העקום
משמעות חשובה לעקום הטרקטריקס נגזרת מחקר גוף הסיבוב שלו מסביב לאסימפטוטה שלו; הפסאודוספירה. משטח הפסאודוספירה, שנחקר על ידי אוגניו בלטרמי ב-1868 כמשטח בעל עקמומיות גאוס שלילית קבועה, הוא מודל מקומי של גאומטריה לא אוקלידית (במקרה זה של גאומטריה היפרבולית).
לינדזי מרשל
לינדזי מרשל (באנגלית: Lyndsey Marshal; נולדה ב-16 ביוני 1978) היא שחקנית אנגלייה הידועה בעיקר מהופעותיה בסרט "השעות", בדמות קלאופטרה בסדרת הטלוויזיה "רומא" של HBO, ובתפקיד ליידי שרה היל בדרמה התקופתית "Garrow's Law".
ביוגרפיה
מרשל שיחקה בסרט "השעות" לצדה של ניקול קידמן ובסרט "מכאן והלאה" בבימויו של קלינט איסטווד.
בינואר 2013 שיחקה מרשל בתפקיד איילין בלייר אשתו של אריק בלייר בדרמה הרדיופונית "The Real George Orwell - Homage to Catalonia" ברדיו 4 של ה-BBC.
חיים אישיים
מרשל חיה בקינגס קרוס שבלונדון עם בן זוגה, איש קולנוע העוסק בסרטים דוקומנטריים.
היסטוריה של גיברלטר
ההיסטוריה של גיברלטר, חצי אי קטן הממוקם בדרום החוף האיברי סמוך לכניסה לים התיכון, משתרעת על פני 2,900 שנים. גיברלטר השתנתה ממקום שהיה מושא להערצה בימי קדם ועד ל"אחד מהמקומות המבוצרים ושבעי המלחמה באירופה". מיקומה של גיברלטר העניק לה חשיבות יוצאת דופן בהיסטוריה של אירופה, והעיר המבוצרת הנמצאת בה, שהוקמה בימי הביניים, אירחה חילות מצב של ממלכות ומדינות רבות וסבלה מקרבות ומצורים רבים במהלך הדורות. בגיברלטר התיישבו לראשונה ניאנדרטלים לפני כ-50,000 שנים, וכנראה מקום זה היה מנקודות ההתיישבות הניאנדרטליות האחרונות בעולם טרם נעלמו לפני כ-24,000 שנים. גיברלטר מתחילה להופיע בספרות ההיסטורית הכתובה באזור שנת 950 לפנה"ס בהקשר לפיניקים שישבו בסמוך אליה. צוק גיברלטר, או Mons Calpe כשמו בתקופה ההיא, היה נערץ על הרומאים והיוונים כאחד משני עמודי הרקולס, שנוצרו על ידי הרקולס במהלך משימתו העשירית.
גיברלטר נהייתה לחלק מהממלכה הוויזיגותית של היספניה לאחר קריסת האימפריה הרומית, ובשנת 711 לספירה נכבשה על ידי המורים מצפון אפריקה. תחת השלטון המורי הוקמה בגיברלטר ההתיישבות הקבועה הראשונה בתולדותיה, ושמה שונה ל"ג'בל אל-טאריק" ("הר טאריק", על שם המצביא המוסלמי טאריק בן זיאד) ולאחר מכן השתבש ונעשה ל"גיברלטר". ממלכת קסטיליה הנוצרית סיפחה את גיברלטר בשנת 1309, איבדה אותה למורים בשנת 1333 ולבסוף כבשה אותה שוב בשנת 1462. גיברלטר נהייתה לחלק מממלכת ספרד המאוחדת ונותרה תחת שלטון ספרדי עד לשנת 1704. היא נכבשה במהלך מלחמת הירושה הספרדית על ידי צי אנגלי-הולנדי בשמו של קרל השישי מלך אוסטריה, הטוען ההבסבורגי לכתר הספרדי. כשהמלחמה הסתיימה ספרד מסרה את גיברלטר לבריטניה על פי התנאים של הסכם אוטרכט.
ספרד ניסתה להחזיר לעצמה את השליטה על גיברלטר, שהוכרזה כבר כמושבה בריטית, על ידי לחץ צבאי, דיפלומטי וכלכלי. גיברלטר הייתה נצורה ומופגזת קשות במהלך שלוש מלחמות שנערכו בין בריטניה לספרד, אך בכל המקרים התוקפים נהדפו. עם סיום המצור האחרון על גיברלטר, בסוף המאה ה-18, לגיברלטר כבר היה רקורד של 14 מצורים עליה במהלך 500 שנים בלבד. המושבה הבריטית בגיברלטר צמחה במהירות במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ונעשתה לאחת מן העמדות הבריטיות החשובות ביותר בים התיכון. גיברלטר שימשה כנקודת אספקה ראשית לספינות שהיו בדרכן להודו דרך תעלת סואץ. בסיס ימי גדול של הצי הבריטי הוקם בה בסוף המאה ה-19.
השליטה הבריטית על גיברלטר איפשרה לבעלות הברית לשלוט על הכניסה לים התיכון במהלך מלחמת העולם השנייה. גיברלטר הותקפה מספר פעמים על ידי גרמניה, איטליה וצרפת של וישי אך מבלי שנגרם לה נזק רב. הרודן הספרדי פרנסיסקו פרנקו סירב להצטרף לנאצים למבצע פליקס, התוכנית הנאצית להשתלטות על גיברלטר, אך לאחר המלחמה חידש את טענת ספרד לשלטון על גיברלטר. כשהמחלוקת הטריטוריאלית סביב גיברלטר התעצמה, סגרה ספרד את הגבול עם גיברלטר מ-1969 ועד ל-1985. עמדתה של ספרד נתמכה על ידי מדינות אמריקה הלטינית, אך תוצאות משאל העם בגיברלטר הבהירו שהתושבים רוצים את שלטון בריטניה. שיחות בין ספרד לבריטניה לגבי מעמדה של גיברלטר נמשכו, אך לא הביאו לשום תוצאות.
מאז 1985 גיברלטר עברה שינויים גדולים כתוצאה מצמצום בהתחייבויותיה הצבאיות של בריטניה בטריטוריות שלה מעבר לים. רוב כוחות הצבא הבריטי עזבו את גיברלטר, שכבר לא נחשבה לבעלת חשיבות אסטרטגית ביטחונית מיוחדת. כלכלתה של גיברלטר מבוססת כיום על תיירות, שירותים פיננסיים, ספנות והימורים. גיברלטר היא במידה רבה בעלת שלטון עצמי, ויש לה פרלמנט משלה וממשלה משלה, על אף שהממלכה המאוחדת אחראית על ההגנה עליה ועל מדיניות החוץ שלה. ההצלחה הכלכלית שלה, הפכה את גיברלטר לאחד מהאזורים העשירים באיחוד האירופי.
רקע גאוגרפי
ההיסטוריה של גיברלטר הושפעה ממיקומה האסטרטגי, סמוך לכניסה לים התיכון. זהו חצי אי צר הממוקם בצידו המזרחי של מפרץ גיברלטר, על חופה הדרומי המרוחק של ספרד, 6.4 ק"מ מהעיר הספרדית אלחסירס. גיברלטר ממוקמת באחת מהנקודות הצרות ביותר בים התיכון, 24 ק"מ בלבד מחופי מרוקו שבצפון אפריקה, ועובדה זו גרמה לה להיות למעגן ספינות טבעי ונוח. כפי שנכתב עליה, "מי ששולט בגיברלטר שולט גם בתנועת הספינות אל ומחוץ לים התיכון. במושגים של עוצמה ימית וצבאית, רק מעט מאוד מקומות בעולם עולים עליה במיקומם האסטרטגי".
גיברלטר משתרעת על שטח של 6.7 קמ"ר בלבד, ואת מרבית שטחה תופס צוק גיברלטר, המתנשא לגובה של 426 מטרים. העיר גיברלטר שוכנת בתחתית הצוק, בצידו המערבי של חצי האי. צידו הצפוני של הצוק הוא אנכי, מתנשא לגובה של 396 מטרים ומאפשר תצפית ברורה על המצר; אפשרות הכניסה היחידה לעיר בדרך היבשה היא דרך רצועה מישורית ברוחב 350 מטרים בצד המערבי של הצוק הצפוני, שהייתה בעבר צרה יותר בטרם הורחבה באמצעים מודרניים במאה ה-20.
צורת השטח של גיברלטר מעניקה לה, אם כן, יתרונות הגנה טבעיים; הטיפוס בצידו המזרחי והצפוני של הצוק הוא בלתי אפשרי, כיוון ששניהם אנכיים או כמעט אנכיים; בדרום, האדמה השטוחה יחסית מסביב לכף אירופה מוקפת צוקים שגובהם עד 30 מטרים. הצד המערבי הוא הצד היחיד בו ניתן לנחות מהים, אך אפילו כאן, השיפועים התלולים שעליהם בנויה העיר מקשים מאוד על התוקפים. גורמים אלו העניקו לגיברלטר חשיבות צבאית עצומה לאורך הדורות.
פרהיסטוריה והעת העתיקה
גיברלטר כפי שנראית היום שונה מאוד מכפי שנראתה בתקופה הפרהיסטורית. בעוד שכיום היא מוקפת על ידי הים, בתקופות הקרח של תור הפליסטוקן, כאשר מפלס פני הים העולמי היה נמוך בהרבה מהיום, גיברלטר הייתה מוקפת במישור פורה בו היו ביצות ודיונות חול וכן מגוון גדול של בעלי חיים וצמחים.
ידוע כי הניאנדרטלים התגוררו במערות סביב צוק גיברלטר; בשנת 1848 נמצאה הגולגולת הראשונה של אדם בוגר ניאנדרטלי, והמאובן הניאנדרטלי השני שאי פעם נמצא, בחפירות שנעשו במחצבת פורבס שבצד הצפוני של הצוק. התיארוך של הגולגולת אינו ברור, אך מייחסים אותה לתחילת תקופת הקרח האחרונה לפני כ-50,000 שנים.
שרידים ניאנדרטליים נוספים נמצאו גם במקומות אחרים בצוק - במגדל השטן, במערת אייבקס, מערת ונגארד ובמערת גורהם שבצד המזרחי של גיברלטר. החפירות במערת גורהם גילו אתר ניאנדרטלי המתוארך לפני 24,000-28,000 שנים, בתקופה בה נכחדו ביתר אירופה. המערות המשיכו להיות בשימוש על ידי ההומו ספיינס לאחר שהנאנדרטלים נכחדו סופית. כלי אבן מסותתים, שרידי מדורות ועצמות בעלי חיים המתוארכים בתקופה שבין 40,000 ל-5,000 שנים לפני זמננו, נמצאו במערת גורהם. מספר חרסים מהתקופה הנאוליתית נמצאו במערות בגיברלטר, רוב הסוגים טיפוסיים לתרבות האלמרית ונמצאו גם במקומות שונים באנדלוסיה, בעיקר על יד העיר אלמריה. ישנן ראיות מעטות של בתים מתקופת הברונזה, כאשר בני האדם ברובם נטשו את המגורים במערות.
בימי קדם נחשבה גיברלטר על ידי תושבי הים התיכון כמקום בעל חשיבות דתית וסימבולית. הפיניקים שהיו נוכחים שם במשך כמה מאות שנים, ככל הנראה החשיבו את מערת גורהם כמקום קדוש בו נמצאת ה"גניוס לוקי" (הרוח השומרת של המקום), וכן גם הרומאים אחריהם. חפירות במערה גילו שכלי חרס, תכשיטים וחרפושיות מצריות הושארו במקום כמנחה לאלים, כנראה בתקווה למעבר בטוח דרך המים המסוכנים של מצר גיברלטר.
הצוק היה נערץ על הרומאים והיוונים כאחד משני עמודי הרקולס, שנוצרו על ידי הרקולס במהלך משימתו העשירית. נוסעים יוונים מפוקיאה שבאיוניה שביקרו שם במאה ה-6 לפנה"ס מצאו מקדשות ומזבחות להרקולס על הצוק, שם נוסעים שעברו במקום הקריבו קורבנות. מאוחר יותר, יצרו הספרדים את סימן שלט האצולה של בית המלוכה הספרדי - שני עמודי הרקולס שעיטור דמוי האות S מחבר ביניהם; סמל זה נעשה לאחר מכן סימן הדולר.
שלטון מוסלמי (711–1309, 1333-1462)
בשנת 681 יצאו צבאות בית אומיה מחצי האי ערב במטרה לכבוש את צפון אפריקה, המזרח התיכון וחלקים גדולים של מערב אסיה; תושבים מקומיים רבים התאסלמו, למשל הברברים בצפון אפריקה. מצר גיברלטר נעשו לגבול שבין צפון אפריקה המוסלמית והיספניה הנוצרית, וכך קיבלו משמעות אסטרטגית נוספת. היספניה התדרדרה למלחמת אזרחים במאה ה-8 כאשר סיעות ויזיגותיות מתמרדות נלחמו על הכתר, והדבר נתן למוסלמים הזדמנות לפלוש להיספניה.
נוכחות המוסלמית בגיברלטר החלה ב-27 באפריל 711 כאשר המצביא הברברי טאריק בן זיאד הנהיג את הפלישה הראשונית של הכוחות המורים מצפון אפריקה אל חצי האי האיברי. על פי המסורת, טאריק נחת לראשונה בצוק גיברלטר ומשם החל את כיבושו, אם כי סביר יותר להניח כי הוא נחת במקום סמוך אחר; שמה של גיברלטר בימים ההם, Mons Calpe, שונה ל"ג'בל אל טאריק" (جبل طارق; "הר טאריק"); במהלך השנים נשתבש השם והפך ל"גיברלטר".
גיברלטר בוצרה לראשונה בשנת 1160 על ידי הח'ליף הראשון משושלת אל-מוואחידון, עבד אל-מואמין, במטרה למנוע פלישה מהחוף על ידי המלכים הנוצריים של אראגון וקסטיליה. שמה של גיברלטר שונה שוב ל"ג'בל אל-פאת" ("הר הניצחון"), אך השם לא תפס. יישוב מבוצר, "מדינת אל-פאת" ("עיר הניצחון"), נבנה במדרונות העליונים של הצוק. לא ברור עד לאיזו רמה התפתח יישוב זה, כיוון שהממצאים הארכאולוגיים ששרדו ממנו הם מעטים.
בשנת 1315 ניסו הנאסרים מקורדובה להשתלט שוב על גיברלטר והטילו עליה מצור, אך נמלטו כשכוח קסטיליאני הגיע. 18 שנים לאחר מכן, בשנת 1333, איחדו הסולטאן הנאסרי של קורדובה, מוחמד הרביעי, והסולטאן המריני של פאס, אבו אל חסן עלי איבן עותמאן, את כוחותיהם והטילו מצור על גיברלטר כשלרשותם כוח צבאי גדול וגם צי ימי. בפעם הזאת אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה לא יכול היה לארגן כוח צבאי לעזרת גיברלטר במשך כמה חודשים בגלל תקיפות של הנאסרים בגבולותיו ומחלוקות פוליטיות פנימיות. כשלבסוף הגיע כוח צבאי קסטיליאני ביוני 1333, הוא גילה שהתושבים המורעבים של גיברלטר נכנעו למורים. הקסטיליאנים הטילו מצור נוסף על גיברלטר, אך המצור נכנס למצב של קיפאון; מחד גיסא לא הצליחו הקסטיליאנים לשבור את ההגנה המורית ומאידך גיסא למגינים לא היה היכולת לפרוץ דרך הים ולהביא אספקה. פקטור נוסף שהשפיע על רצונם של הקסטיליאנים להביא לסיומו של המצור הוא שבמקביל למערכה בגיברלטר החלו מרידות נוספות בתוך קסטיליה עצמה. שני הצדדים הגיעו להסכם לפיו המורים ימשיכו להחזיק בגיברלטר אך יאפשרו מעבר בטוח לספינות קסטיליאניות; כמו כן הם ייאלצו לשלם סכום כסף גדול לקסטיליה. תוקף ההסכם היה ל-14 שנים.
גיברלטר נותרה בידיים מוסלמיות עד לשנת 1462, אך בשנים הללו עברה מהנאסרים מגרנדה למרינים מפס לסירוגין. בשנת 1374 מסרו המרינים את גיברלטר לנאסרים, ככל הנראה כתמורה על עזרה צבאית בדיכוי מרידות במרוקו. חיל המצב בגיברלטר התמרד כנגד הנאסרים בשנת 1410, אבל צבא נאסרי צר על גיברלטר בשנה שלאחר מכן וכבש את המקום בחזרה. בהמשך, שימשה גיברלטר בסיס לפשיטות על השטחים הנוצרים, דבר שהניע את אנריקה דה גוזמן, הדוכס השני של נייבלה, לערוך מצור על גיברלטר ב-1436. המצור היה אסון והסתיים עם אבדות רבות לנוצרים, ואנריקה עצמו טבע כשניסה להימלט דרך הים. גופתו נתגלתה על ידי המורים והם ערפו את ראשו ותלו אותו לראווה על חומות גיברלטר למשך 22 שנים.
שלטון המורים על גיברלטר בא לקיצו ב-1462, כאשר כוח קסטיליאני קטן בפיקודו של אלונסו דה ארקוס, מושל טריפה, ערך מתקפת פתע על גיברלטר. באותו הזמן היה המושל ורבים מהתושבים רחוקים בגלל טקס הכתרת הסולטאן החדש של גרנדה. לאחר מתקפה קצרה שבה חיל המצב של גיברלטר סבל מאבדות כבידות, החיילים נכנעו לחואן אלונסו, בנו של דה גוזמן, שהיה כעת הדוכס של מדינה סידוניה. התושבים המורים גורשו, וגיברלטר יושבה שוב בנוצרים.
שלטון קסטיליאני וספרדי (1462-1704)
זמן קצר לאחר כיבוש גיברלטר השיב אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה לתושבי גיברלטר את הזכויות מהן נהנו בתקופת השלטון הקודמת של הנוצרים. בשנת 1474 הודח אנריקה הרביעי מהמלוכה על ידי האצולה והכמורה הספרדית, ואחיו החורג אלפונסו הוכרז למלך. לאחר מצור של 15 חודשים שהוטל על גיברלטר על ידי חואן אלונסו דה גוזמן הדוכס ממדינה-סידוניה, מאפריל 1466 ועד ליולי 1467, נכבשה גיברלטר מידי בלטראן דה לה קואווה, שהיה נאמנו של אנריקה הרביעי. כתגמול לדוכס מדינה-סידוניה, העניק אלפונסו לו אלפונסו את השליטה על גיברלטר. הוא מת בשנה שלאחר מכן, אבל בנו אנריקה הוכרז כמושל גיברלטר על ידי אנריקה הרביעי שהושב על כנו. בשנת 1474 מכר הדוכס החדש של מדינה סידוניה את גיברלטר לקבוצה של יהודים אנוסים מקורדובה וסביליה בהנהגת פדרו דה הררה. היישוב היהודי שם הגיע ל-4,350 אנוסים שאף הקימו חיל משמר משלהם, אך לאחר שנתיים גורשו משם על ידי דוכס מדינה סידוניה. מעמדה של גיברלטר התחזק כאשר בשנת 1478 חידשה איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה תואר אצולה של "מרקיז גיברלטר".
ב-2 בינואר 1492, לאחר חמש שנות מלחמה, נכנעה האמירות המורית האחרונה בגרנדה על ידי המלכים הקתוליים. גיברלטר שימשה בשנת 1497 כבסיס לכיבוש ספרדי של העיר מלייה בצפון אפריקה. לאחר שנתיים, הועמדו בפני אחרוני המורים של גרנדה הברירה להמיר את דתם לנצרות או להיות מגורשים. מעט המירו את דתם, אך הרוב עברו לצפון אפריקה דרך גיברלטר.
בשנת 1501 הפכה גיברלטר לרכוש הכתר בהוראת המלכה איזבלה הראשונה, ובשנה שלאחר מכן ניתן לה שלט אצולה משלה, שהחליף את שלט האצולה של מדינה סידוניה ועודנו משמש את גיברלטר כיום. בהרשאה המלכותית שנלוותה לשלט האצולה, הדגישה איזבלה הראשונה את מעמדה של גיברלטר כ"מפתח שבין ממלכתנו לבין הימים המזרחיים והמערביים" [הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי]. משמעות זאת יוצגה בשלט האצולה על ידי מפתח מזהב הנתלה מהשער הקדמי של מבצר בעל שלושה מגדלים. הצו המלכותי חייב את השליטים הבאים של ספרד "להחזיק ולשמור על העיר הנ"ל לעצמם ובשליטתם; וששום ניכור אליה, או לחלקים ממנה, או לתחום השיפוט שלה... לעולם לא יגיע ממלכי קסטיליה".
בתקופה זו השם "גיברלטר" התייחס לא רק לחצי האי עצמו, אלא גם לערים לה לינאה דה לה קונספסיון, לוס בריוס, סאן רוקה ואלחסירס. במזרח גבלה גיברלטר בנהר גואדיארו, ובצפון גבלה בשכנות היישובים קסטלר דה לה פרונטרה, ג'ימנה דה לה פרונטרה, אלקלה דה לוס גזולס, מדינה סידוניה וטריפה. מהמאה ה-16 ואילך השם "גיברלטר" ייצג רק את העיר גיברלטר ואת חצי האי שלה.
תחת שלטון הכתר של ספרד ידעה גיברלטר מספר דעיכות. סופו של השלטון המוסלמי והכיבוש הספרדי של הנמלים הדרומיים הביא לירידה ניכרת בחשיבותה האסטרטגית של גיברלטר. אמנם לגיברלטר עוד נודעה חשיבות כלכלית בתחומי דיג הטונה וגידול גפנים, אך חשיבותה כמבצר צבאי נהייתה מוגבלת, ובמקומה העיר מרבלה הפכה לנמל העיקרי של ספרד באזור.
מתקפות שודדי ים ומלחמות עם כוחות אירופיים
למרות איומים מתמידים עליה, הוזנחה גיברלטר על ידי שלטון ספרד והביצורים שלה סבלו מעזובה. שודדי ים ברברים מצפון אפריקה ניצלו את ההגנה החלשה עליה, ובספטמבר 1540 ארגנו מתקפה על גיברלטר, שבה נלקחו מאות מתושביה כבני ערובה או כעבדים. הכנסייה של גיברלטר נבזזה וכל חפצי הערך שלה נגנבו. רבים מהשבויים שוחררו לבסוף, כאשר כוח מהצי הספרדי בפיקודו של ברנרדינו דה מנדוזה יירט את הספינות של שודדי הים ליד האי אלבורן. קרל החמישי, מלך ספרד בנה, באיחור אמנם, את חומת קרל החמישי על מנת לשלוט שליטה מלאה בחלקו הדרומי של הצוק, וכן הפקיד את המהנדס האיטלקי ג'ובאני בטיסטה קלבי על חיזוק הביצורים בשאר חלקי האי.
הים באזור גיברלטר הוסיף להיות מסוכן בעשורים הבאים והתקפות של שודדי ים נמשכו; על אף שאסקדרון קטן של הצי הספרדי הקים את בסיסו בגיברלטר להגן מפני שודדי הים, השפעתו הייתה מוגבלת ותושבים רבים נחטפו ונמכרו לעבדים. המצב החמיר עוד יותר כאשר בשנת 1606 גורשו מספרד 600,000 מוריסקים (מורים אנוסים), ורבים מהם עזבו לצפון אפריקה דרך גיברלטר והצטרפו לשודדי הים, אם כעבדים נוצרים או כמוסלמים החוזרים לדתם, והתקיפו שטחים נרחבים יותר ואפילו את קורנוול הבריטית.
לאיום של שודדי הים הברברים נוסף במהרה איום חדש - אויביה של ספרד בצפון אירופה. ב-5 במאי 1607, במהלך מלחמת שמונים השנים, שייטת הולנדית בפיקודו של יקוב ואן הימסקרק התקיפה שייטת ספרדית שעגנה במצר גיברלטר. ההולנדים ניצחו ניצחון מוחץ את השייטת הספרדית בקרב גיברלטר כשאבדותיהם בנפש מעטות מאוד והם לא מאבדים אף לא ספינה אחת, זאת בשעה שהשייטת הספרדית הושמדה ואבדותיה הסתכמו בכ-3,000 איש. בשנת 1609 הכריזו הספרדים וההולנדים על הפסקת אש, אך בשנת 1621 הופרה הפסקת האש כאשר שייטת הולנדית ושייטת דנית הגיעו למצר גיברלטר והתקיפו שייטת ספרדית. זאת הפעם הצליחה השייטת הספרדית להטביע מספר ספינות של ההולנדים ולהניס את השאר.
בסיס בריטי ראשון הוקם בגיברלטר בשנת 1620. הספרדים התירו לצי הבריטי להשתמש בגיברלטר כבסיס לתקיפות נגד שודדי הים שכאמור הרחיבו את מעשי תוקפנותם עד לבריטניה ואירלנד. היו באנגליה מי שרצו להסב את הצי לתקוף דווקא את ספרד, יותר מאשר את שודדי הים. בכל אופן, ג'יימס הראשון, מלך אנגליה התנגד ללחץ הפרלמנט להכריז מלחמה כנגד ספרד והספינות הבריטיות חזרו לבריטניה. צ'ארלס הראשון שעלה על כס המלוכה לאחר מותו של ג'יימס הראשון בשנת 1625, שלח צי בריטי נוסף לאזור גיברלטר כשהוראותיו הן "לתפוס או לבזוז יישוב" בחוף הספרדי. אחת מההצעות שהועלו לגבי מקום התקיפה של הצי הייתה גיברלטר, בטענה שהיא קטנה, ניתן בקלות להשתלט על חיל המצב שלה, לשלוח אליה אספקה ולהגן עליה, וכן היא נמצאת במקום אסטרטגי מעולה. אך במקום זאת, תקף הצי הבריטי בקדיס מתוך מחשבה שהשלל שיבזזו שם יהיה גדול יותר, אבל המתקפה שלהם נחלה כישלון חרוץ. כוח הנחיתה בזז את מרתפי היין של העיר, ולאחר ארבעה ימים של שכרות סולק משם בלא להשיג הישג משמעותי.
עובדת הימצאותם של אויבי ספרד בקרבת מצר גיברלטר הניעה את פליפה הרביעי, מלך ספרד להורות על ביצור גיברלטר וחיזוק כוח ההגנה שלה. שובר גלים חדש ופלטפורמות תותחים חדשות הוקמו, אך היעילות של התותחים הייתה מוגבלת עקב חוסר בתותחנים. העיר גיברלטר הייתה מקום צפוף, חסרת תנאי תברואה בסיסיים, דבר שתרם כנראה להתפרצות מגפה בשנת 1649 - כנראה דבר, אך גם יכול להיות טיפוס המעיים - שגרמה למוות של רבע מאוכלוסיית גיברלטר. הצי הבריטי חזר לגיברלטר בשנים 52–1651 כבעל ברית זמני של ספרד כנגד ספינות צרפתיות והולנדיות ששייטו במצר.
ב-1654 החליט אוליבר קרומוול להפנות את הצי הבריטי כנגד ספרד ולכבוש את האי היספניולה שבאיים הקריביים שהייתה קולוניה ספרדית, ולהקים בסיס בריטי שיאפשר את המשך ההשתלטות על האיים הקריביים. שני כוחות של הצי הבריטי נשלחו: האחד לקריביים והשני למערב הים התיכון, כשמטרתו ליצור רושם שהוא תוקף את שודדי הים. הצי שנשלח לקריביים נכשל במתקפתו על היספניולה אך הצליח במקום זאת לכבוש את ג'מייקה במאי 1655. הצי שנשלח לים התיכון הגיע סמוך לקדיס שם ניסה להכניע שייטת ספרדית נושאת-אוצרות, אך נכשל בכך, ובבוא החורף חזר לאנגליה. בכל מקרה, ספרד לא הכריזה מלחמה על אנגליה עד לפברואר 1656. זמן קצר לאחר מכן הפליג צי המונה 49 אוניות קרב בריטיות מאוישות ב-10,000 מלחים וחיילים באזור מצר גיברלטר וערך סיור מקדים במקום. אף על פי שהכוח הבריטי לא היה מספיק לנחיתה במקום ולא ביצע שום פעולה, הביע אוליבר קרומוול עניין בכיבוש גיברלטר. ב-1693, במהלך מלחמת תשע השנים שבמהלכה ספרד ואנגליה היו בעלי ברית זמניים, שרידיו של אסקדרון ליווי אנגלי-הולנדי בפיקודו של האדמירל סר ג'ורג' רוק, שנס מפני צי צרפתי שדלק אחריו, מצא מקלט בגיברלטר. 11 שנים לאחר מכן יחזור רוק לגיברלטר, אך הפעם על מנת לכבוש אותה.
מלחמת הירושה הספרדית (1701-1714)
ב-1700 מת קרלוס השני, מלך ספרד ללא צאצאים. בעימות הירושה השתתפו פיליפה דוכס אנז'ו מבית בורבון, נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, וקרל השישי (לאחר שהכריז על עצמו כמלך ספרד, נודע בשם קרלוס השלישי) מבית הבסבורג, ובמהרה הפך עימות זה למלחמה בה היו מעורבות רוב מדינות אירופה. לואי הארבעה עשר תמך בפיליפה; אנגליה, הולנד, אוסטריה, פורטוגל, סבויה וכמה מהמדינות הגרמניות תמכו בקרל השישי, מפני חששם מהתפשטות צרפתית באירופה. קרלוס השני עצמו הוריש את ממלכתו לפליפה, ולאחר מותו הוכרז פליפה כמלך ספרד וכרת ברית עם צרפת. בפברואר שלאחר מכן פרצה מלחמת הירושה הספרדית. במאי 1702 הכריזה אן, מלכת בריטניה מלחמה על ספרד.
ספרד נהפכה על כן לאחת ממטרות התקיפה של הברית האנגלית-הולנדית-אוסטרית, כאשר המתקפות שלהם נערכות הן ביבשה והן בים. המתקפה היבשתית העיקרית נערכה בארצות השפלה על ידי הדוכס ממרלבורו, בשעה שצי בריטי בפיקודו של האדמירל ג'ורג' רוק תקף ספינות ספרדיות וצרפתיות באוקיינוס האטלנטי. ב-1703 מרלבורו תכנן לבצע מתקפת פתע נגד הכוחות הצרפתים ובעלי בריתם הבוואריים בבסיסם ליד הדנובה, כשבאותו הזמן יבצע רוק מתקפת הסחה ימית בים התיכון. רוק קיבל הוראות לתקוף יישובים ספרדיים וצרפתיים לאורך החוף, כאשר בחירת המטרות נתונה לשיקול דעתו.
כשהגיע רוק עם הצי שלו לאזור, מספר מטרות נשקלו כיעד לתקיפה. ניסיון להסית את תושבי ברצלונה להתמרד כנגד פליפה הרביעי לא צלח, ותוכנית לתקיפת בסיס ימי צרפתי ליד טולון ננטשה לבסוף. בחפשו אחר מטרה מתאימה, החליט רוק לתקוף את גיברלטר בגלל שלוש סיבות: חיל המצב שלה היה חלש; גיברלטר תהיה בעלת ערך אסטרטגי ראשון במעלה למאמץ המלחמתי; כמו כן, תפיסתה של גיברלטר אולי תעודד את תושבי דרום ספרד להתמרד כנגד פליפה.
המתקפה על גיברלטר נערכה ב-1 באוגוסט 1704 כמבצע משולב בו נטלו חלק הצי של רוק וכן צי של הולנדים ובריטים בפיקודם של ג'ורג', נסיך הסן-דרמשטט, וקפטן ויטקר (Whittaker) עם אוניית הקרב מדרגה שלישית אה"מ דורשטייר (HMS Dorsetshire). לאחר הפגזה כבידה ב-2 באוגוסט, נעו הכוחות בתנועת מלקחיים לעבר העיר גיברלטר כאשר זרוע אחת נעה דרומה מהמצר וזרוע שנייה נעה צפונה מכף אירופה. למגיני גיברלטר הייתה אספקה של מזון ותחמושת בשפע, אך לעומת זאת היו חסרים בכוח אדם בצורה משמעותית. הספרדים לא יכלו להמשיך להגן עליה, ובבוקרו של 4 באוגוסט נכנע מושל גיברלטר דיאגו דה סלינאס.
תנאי הכניעה (ראו כאן באנגלית את מסמכי הכניעה) הבהירו שגיברלטר נכבשה בשמו של קרלוס השלישי מלך ספרד, הטוען לכתר במלחמת הירושה הספרדית, המתואר במסמכים כ"שליט והמלך החוקי". לתושבים ולחיל המצב של גיברלטר הובטח חופש דת ושמירה על הזכויות שהיו קיימות בידם עד כה אם יחפצו להישאר בגיברלטר, זאת בתנאי שיישבעו שבועת אמונים למלך קרל השישי. אך כפי שאירע בתקיפה הבריטית על קדיס ב-1625, גם כאן המשמעת של החיילים התרופפה; אירעו מספר מקרים של אונס, כל הכנסיות הקתוליות מלבד אחת (הכנסייה הקהילתית של סנט מרי המלכה, כיום הקתדרלה של סנט מרי המלכה) חוללו או הוסבו למחסנים צבאיים, וסמלים דתיים כמו פסל גבירתנו של אירופה ניזוקו והושמדו. תושבים ספרדיים קתוליים פתחו בפעולות תגמול כנגד הכובשים. חיילים הולנדיים ובריטיים הותקפו ונהרגו, וגופותיהם נזרקו לבארות וביבים.
כשחיל המצב הספרדי יצא מגיברלטר ב-7 באוגוסט, כמעט כל התושבים, קרוב ל-4,000 בסך הכל, הצטרפו אליהם. הייתה להם סיבה להאמין כי גירושם מגיברלטר לא ייארך זמן רב, כיוון שבתקופה זו החליפו מבצרים רבים ידיים בין הצדדים לעיתים קרובות. הם התיישבו בחורבות של אלחסירס או בקרבת המנזר סנטה מריה לה קורונדה (Santa María la Coronada; לעתיד העיירה סאן רוקה, בצד הצפוני של מצר גיברלטר). הם לקחו איתם את הרשומות של מועצת העיר וכן את דגל גיברלטר ואת ההרשאה המלכותית של איזבלה הראשונה. ההתיישבות של פליטים אלו התפתחה עם הזמן, ונהייתה לעיירה סאן רוקה.
למגינים הצטרף בסוף אוקטובר אסקדרון בפיקודו של האדמירל ג'ון ליק. בדצמבר 1704 הגיעה תגבורת של 2,200 חיילים בריטים והולנדים בדרך הים, שהביאו אותם אספקה טרייה של אוכל ותחמושת. כיוון שהמחנה הצרפתי-ספרדי סבל מירידה במורל כתוצאה ממחלות ועריקות, שלח לואי הארבעה עשר את המרשל רנה דה פלוראי דה טסה (René de Froulay de Tessé) לקחת פיקוד בפברואר 1705. תקיפה צרפתית-ספרדית על גיברלטר נהדפה תוך כדי אבדות כבידות ב-31 במרץ ודה טסה ויתר על המצור.
כעת הייתה גיברלטר להלכה בשליטתו של קרל השישי, אך בפועל היא הייתה יותר ויותר תחת השפעה ושלטון בריטי. המפקד הבריטי, מייג'ור גנרל ג'ון שרימפטון, מונה ב-1705 על ידי קרל השישי, בעצתה של המלכה אן, כמושל גיברלטר. לאחר מכן הכריזה המלכה אן על גיברלטר כנמל חופשי בגלל התעקשותו של סולטאן מרוקו, על אף שלא הייתה לה את הסמכות הרשמית לעשות כן. בשנת 1707 הוחלף שרימפטון על ידי הקולונל רוג'ר אליוט, שגם הוא בתורו הוחלף, ב-1711, על ידי תומאס סטנוויקס; זאת הפעם המינוי היה מינוי ישיר של לונדון בלי שום טענת סמכות של קרל השישי. סטונוויקס צווה לסלק מגיברלטר את כל הכוחות הזרים על מנת להבטיח את מעמדה בבעלות בריטית בלעדית, מלבד ההולנדים.