cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מפרץ סולארי
מפרץ סולארי (באנגלית: Solari Bay;בבולגרית: залив Солари) הוא מפרץ בחוף נורדנשלד בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
רוחבו של פתח המפרץ 11.2 קילומטרים, ואורכו של המפרץ 4.5 קילומטים.
המפרץ נמצא מצפון לנקודת באלוואן, ודרומית לקצה המזרחי של גבעת ריצ'רד.
היסטוריה
המפרץ נוצר בעקבות ההיפרדות של מדף הקרח לארסן מהיבשה בסוף המאה ה-20, ובעקבות הנסיגה של קרחון דריגאלסקי.
מקור השם
המפרץ נקרא על שם הכפר סולארי (Солари) שבצפון בולגריה.
גרנר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סקירון
סקירון מתואר כאיש מזוקן המטה קדירה, המייצג את תחילת החורף. מקבילו הרומי הוא קאאורוס או קורוס.
מקורות
לידל, סקוט וג'ונס (לקסיקון יווני)
רצח אליעזר וייס
רצח אליעזר וייס אירע ב-4 בנובמבר 1948 כשחברי כנופיה ערבית מטולכרם פרצו לביתו של אליעזר וייס ברשפון ירו בו למוות מטווח קצר וחטפו את אשתו. האשה שוחררה לאחר מספר שבועות במסגרת חילופי שבויים.
רקע
המושב רשפון הוקם ב-1936 ומימיו הראשונים סבל מיחס עוין של ערביי הכפרים השכנים שהתבטא בדרך כלל בגניבות של תוצרת חקלאית, פרות ורכוש. יחס זה הכתיב הערכות של תושבי המקום לשמירה על היישוב שכללה עמדות שמירה והקמת סליק להעשרת מגוון כלי הנשק שבידי התושבים.
אחד היישובים הערבים הקרובים שתושביו התנכלו לרשפון ולישובים אחרים באזור היה הכפר טירה. כפר זה עבר ביוני 1948 מידי צבא ההצלה לשליטת הצבא העיראקי שהחזיק בו עד מסירתו לממשלת ישראל במסגרת הסכמי רודוס. כמו כן שימשה טירה כנקודת מעבר של ערבים מכפרים מזרחית לה.
אליעזר וייס
אליעזר וייס נולד ב-1914 בלובלין, פולין ועלה ארצה ב-1935. תחילה הצטרף לגרעין הנוער הציוני "בנתיב" שישב ברמת השרון ומשם המשיך לעבודת בניין בירושלים. עם פרוץ המרד הערבי הגדול התגייס כנוטר למשטרת המנדט ונשלח לשמור בקליה, ים המלח ובהמשך שמר לאורך גבול הצפון. ב-1940 היה ממקימי המושב שאר ישוב שם נישא ב-1941 לאסתר אטקה לבית טישקוביץ אותה הכיר עוד בתקופה בה היה ברמת השרון ויחד הולידו 2 ילדים (חווה ואריה). ב-1946 עבר עם משפחתו לגדרה ובספטמבר 1948 קנה משק ברשפון. בהגרלת המגרשים "זכה" וייס בחלקה מרוחקת והתקשה לפרנס בעזרתה את משפחתו לכן ניהל גם את הצרכנייה.
הרצח ברשפון
קברו של וייס היה הקבר הראשון שנכרה במושב.
חטיפת אסתר וייס
לאחר רצח אליעזר נסוגו חברי הכנופיה מרשפון עם האשה אסתר כשהם משאירים חיים מאחור את 2 הילדים. היא נלקחה לטירה ובהמשך לטולכרם שם נחקרה על ידי קצינים עיראקים שקיוו לשאוב ממנה מידע. אחר כך הועברה לשכם ולעמאן ולבסוף שוכנה במחנה שבויים לייד העיר מפרק שבירדן יחד עם שבויי גוש עציון ושבויי העיר העתיקה. בזמן שהותה בשבי טופלו הילדים על ידי אחיה של אסתר ומשפחתו.
אסתר שוחררה מהשבי ב-7 בדצמבר 1948, חזרה לבית ולילדיה ולאחר זמן קצר עזבה המשפחה את המושב.
משפט הרוצחים
עם העברת השליטה על טירה לישראל במסגרת הסכמי רודוס עצר צה"ל את רפיק אל שייך נג'יב וחסן עבדאללה מנצור שהיו מנכבדי טירה והואשמו בסיוע לחברי כנופיית הרוצחים על ידי גביית "מעשר" מהביזה בתמורה לאישור מעבר בכפר וכן בעידודם לרצוח יהודים. משפטם של השניים החל בדצמבר 1949 ובמהלכו נשמעו עדויות של ערבים המקורבים לנאשמים ולאנשי הכנופיה. בסופו של דבר זוכו שני הנאשמים לאחר שלא הוכחה אחריותם המוחלטת לרצח.
פעולות התגמול
במהלך 1949 יצאו כוחות ההגנה לפעולת נקם, רצחו מספר תושבים בטירה וחילקו כרוזים של "עין תחת עין, שן תחת שן".
בינואר 1950 הגיעו ערבים, משתפי פעולה עם צה"ל, לכפר נור א-שמס שלייד טולכרם והרגו את ראש חוליית הרוצחים חסן אבו פאיד ואת שלושת אחיו.
בית וייס
הבית בו גרה משפחת וייס הוקם ב-1935 ואוכלס ב-1936 על ידי משפחת פישמן שהייתה בין מייסדי המושב. ב-1944 עזבה משפחת פישמן והבית הפך למבנה ציבור. בספטמבר 1948 נכנסה משפחת וייס לגור בבית עד אירוע הרצח בדצמבר אותה שנה. לאחר עזיבת משפחת וייס חזר הבית לשמש את הציבור כמזכירות, דואר והנהלת חשבונות. הבית הוכרז כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
טומאת מגע
בהלכה היהודית, טומאת מגע היא טומאה המתרחשת על ידי נגיעה פיזית של הדבר הנטמא בדבר המטמא. זוהי הדרך הפשוטה ביותר להיטמא, הקיימת ברוב ככל אבות הטומאות ובכל מיני הנטמאים. מלבד נבלת עוף טהור, המטמאת באכילה בלבד, וחטאות המטמאות את העוסק בהוצאתן מהמקדש או בשריפתן, ואדם שנוגע בהן בלי קשר להוצאה ולשריפה - אינו נטמא.
טומאת מגע בית הסתרים
מגע הוא רק מגע במקום גלוי בדבר המטמא עם מקום גלוי בדבר הנטמא. אבל טומאת בית הסתרים, בגוף האדם - כמו למשל מקום ביאה, אינו מטמא, (אם כי התורה גזרה שביאה מטמאת למרות שאין בה טומאת מגע). חלוק על הדברים הוא רבי מאיר הסבור שגם טומאת בית הסתרים מטמאת.
מחלוקת ידועה בין רבי יוסי לחכמים בנושא זה, היא בחתיכת בגד שנתלשה מתוך בגד אחר הטמא בטומאת מדרס (שטמא דרך עליה), שלמרות שטומאת מדרס אינה חלה על החתיכה, חלה עליה טומאת מגע, מכיוון שהיא נגעה בחתיכת המדרס בעת שהייתה מחוברת אליו.
האמורא רבינא מחדש, שאוכל המחובר לאוכל אחר, נטמא על ידי נגיעתו לאוכל. לפי הסברו של רבינא, חיבור חלקי האוכל זה לזה הוא חיבור חלוש, ואין חיבורו נחשב לחיבור, לכן יש להחשיב כל חלק מהאוכל בנפרד, כך שחלק מהאוכל שנגע בחלק אחר, מטמא.
טומאה רצוצה
גם טומאה רצוצה נחשבת כחלק מטומאת מגע, כך שכל טומאה שקבורה במקום שאין טפח מעליה, בוקעת ועולה עד הרקיע, והעובר מעליה נטמא כאילו נגע בטומאה עצמה.
קרבינייר
קרבינייר (בצרפתית: Carabinier) הם פרשים או חיילים רגליים, שבאופן היסטורי נשאו קרבין.
הקרבין קצר יותר מהרובים הסטנדרטים ולכן היה קל יותר לתפעול על גבי סוס, יחידות הקרביניירי הרכובות הראשונות החלו לקום בסוף המאה ה-17 והגיעו לשיאם סביב המלחמות הנפוליאוניות כאשר לרוב צבאות אירופה היה כוח פרשים קרביניירים. בהמשך הוקמו יחידות קרביניירים רגליות במספר צבאות שהעדיפו את הקרבין בלוחמה באזורים מיוערים או סבוכים, עם זאת באופן היסטורי הקריבניירים היו לרוב רכובים. הקרביניירים הראשונים הוקמו על בצבא הצרפתי ב-1794, אלו היו פלוגות עילית בתוך גדודי הרגלים הקלים (מה שבגדודי קו רגילים נקראו גרנדירים). באיטליה וספרד (ובהמשך גם מדינות אמריקה הלטינית) הקרבין נחשב לרובה מתאים למשימות שיטור וכך הוקמו יחידות קרביניירים ז'נדרמרים כגון הקרביניירי האיטלקים.
צרפת
יחידות הקרביניירים הרכובים הראשונות הוקמו כאמור לקראת סוף המאה ה-17, כאשר כל רגימנט פרשים כלל אסקדרון של קריביניירים, בנוסף לאלו ז'נדרמנים רכובים של התקופה כונו אף הם קריביניירים. בתחילת המאה ה-18 אורגנו ארבעת האסקדרונים לכדי 'קורפוס הקרביניירים המלכותי', כח הקריבניירים גדל לכי חמש חטיבות הכוללות 30 אסקדרוני קרביניירים ב-1762, אך ב-1788 מספרם ירד חזרה לשני רגימנטים.
בתקופה זו מדי הקרביניירים הרכובים היו דומים למדים הסטנדרטיים של הצבא הצרפתי, בתוספת מגפי רכיבה וכובע ברסקין שייחד אותם משאר יחידות הפרשים, בשיא המלחמות הנפוליאוניות ב-1810 שונו המדים והציוד של הקריבניירים הרכובים והם הכלו ללבוש שריון קיראס (בדומה לקירסירים) וקסדת מתכת ייחודית בעלת רעמה אדומה. כדי להבדילם מהקירסירים, שריוני הקיראס של הקרביניירים כללו תוספת של עיטור מתכתי בקדמת השריון, בשנים באחרונות של המלחמות הנפוליאוניות ההבדלים בין שני סוגי הפרשים החלו לדעוך, הקרביניירים אפילו הפסיקו להשתמש בקרבין שנתן להם את שמם ולמעשה הפכו לפרשים כבדים לכל דבר לצד הקירסירים. לאורך המאה ה-19 יחידות הקרביניירים הרכובות עסקו במשימות משטר ולא לקחו חלק מערכות גדולות, ב-1871 יחידת הקרביניירים האחרונה התמזגה עם רגימנט הקירסירים ה-11.
ספרד
בדומה לצרפת, גם ספרד הקימה יחידות קריבינריים רכובות במאה ה-17, אך אלו היו פרשים קלים עם מדים דומים למדי ההוסרים והגיעו בשיאם לסדר גודל של ארבעה אסקדרונים בלבד.
במהלך המאה ה-19 הקומו יחידות הקרבינרוס ששירתו במשימות שיטור אזוריות ומשמר גבול בעיקר בצפון ספרד, הם לבשו מדים כחולים כהים עם כובע שאקו ייחודי. הכוח הפך בהדרגה לכוח שיטור ששימש למטרות אכיפת חוקי מסחר ומיסוי אשר הוכפף למשרד האוצר הספרדי, ערב מלחמת האזרחים בספרד ב-1936 מנו הקרבינוס כ-15,000 ובמהלך המלחמה רבים מהם נותרו נאמנים לכוחות המלוכנים כך שבסופה, עם ניצחון הרפובליקנים, פורקו היחידות כולן.
איטליה
זרוע הקרבניירי (באיטלקית: Arma dei Carabinieri), הוא כוח המשטרה הצבאית של איטליה, שמבצע הן תפקידי שיטור צבאיים והן תפקידי שיטור אזרחיים. הוא הוקם ככוח השיטור של ממלכת סרדיניה בשנת 1814, אך במהלך איחוד איטליה הוא מונה כזרוע הראשונה של הארגון הצבאי הלאומי. אף על פי שיחידות הקרביניירי לקחו חלק בפעולות דיכוי האופוזיציה בתקופת המשטר הפאשיסטי, הוא גם היה אחראי לנפילתו של בניטו מוסוליני ולכן יחידות רבות שלו פורקו על ידי גרמניה הנאצית, מה שהוביל לרבים מאנשיו להצטרף למחתרת האיטלקית.
מאז 2001 הוא מהווה אחד מארבע הזרועות של הכוחות המזוינים של איטליה (לצד הצבא, חיל האוויר והצי).
בריטניה
בצבא הבריטי, הרגימנט היחיד המזוהה כקרבינייר הוא משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי ששמו השני הוא "הקרביניירים והאפורים". תואר הקרביניירים הורש מרגימנט הקרביניירים ה-3 (שפורק ב-1971 אל תוך הקרביניירים והאפורים) שירש אותו ממשמר הדרגונים (קרביניירים) ה-6 (שפורק ב-1922 אל תוך הרגימנט ה-3). משמר הדרגונים ה-6 התחיל את דרכו בשנת 1685 בתור 'רגימנט הסוסים ה-9'. בשנת 1691 לאחר שהרגימנט הוכיח את עצמו בקרב במערכה באירלנד, הומר לרגימנט קרביניירים ושונה שמו ל-'רגימנט הקרביניירים של המלך', עד שהחל משנת 1788 נקרא הרגימנט 'משמר הדרגונים ה-6 (קרביניירים)' עד שפורק ב-1922. בנוסף רגימנט המפשייר יומנרי (מילואים) קיבל את התואר קריבנייר לקראת סוף המאה ה-19 ולאחר מלחמת העולם הראשונה הומר לרגימנט ארטילריה ובהמשך הגנה אווירית עד שפורק בשנת 1969.
הקרביניירים הבריטים נחשבו לאורך רוב ההיסטוריה כדרגונים לכל דבר, הם לבשו ציוד ומדים של דרגונים ואף לחמו כמו דרגונים.
קולומביה
המשטרה הלאומית של קולומביה כוללת כוח שיטור וסיור רכוב הנקרא "אסקדרוני קרבינייר ניידים" (בספרדית: Escuadrones Móviles de Carabineros או בר"ת EMDC). כוח הקרביניירים הקולומביאני נוסד ב-1841 ובדומה לארצות דוברי ספרדית אחרות, שימש ככוח שהתפרס וסייר באזורי ספק ושמר על החוק והסדר. כיום תפקידי הקרביניירים לסייר בכבישי קולומביה במשימות שיטור תנועה, לסייר באזורים כפריים ולערב את הקהילות המקומיות בשיתופי פעולה עם הרשויות.
צ'ילה
"הקרביניירים של צ'ילה" (בספרדית: Carabineros de Chile) הם כוח שיטור ז'נדרמריה הפועל תחת משרד הפנים והביטחון הלאומי של צ'ילה, הקרביניירים נמצאים גם תחת פיקוד הצבא הצ'יליאני בעיקר בשעת מלחמה או אסון לאומי אך אינם כפופים באופן ישיר לאף אחד מזרועות הצבא.
כוח הקרביניירים הוקם ב-1927 עם איחוד המשטרה הכלכלית (Policía Fiscal), המשטרה הכפרית (Policia Rural) וקורפוס הקרביניירים (Cuerpo de Carabineros) אל תוך מוסד צבאי-אזרחי האמון על הביטחון הלאומי ברחבי המדינה וכפוף ישירות לממשלה. קורפוס הקרביניירים הוקם ב-1903 במטרה להביא ביטחון ואכיפת החוק באזור האראוקינה ההיסטורי במרכז צ'ילה (כיום בין המחוזות ביוביו ואראוקניה). בשנת 1973 הקרביניירים הצטרפו להפיכה הצבאית בצ'ילה ומפקדם מיג'ור גנרל סזאר מנדוזה דוראן התמנה לחבר בממשלת החונטה הצבאית ששלטה בצ'ילה עד 1990.
אהרון קורצמן
אהרון קורצמן (באנגלית: Aaron Kurtzman; נולד בשנת 1929), הוא שחיין יהודי-אמריקאי, אלוף המכביה השלישית (1950) במשחה ל-200 מטר חזה.
ביוגרפיה
קורצמן למד באוניברסיטת סיטון הול בניו ג'רזי.
אלוף המכביה
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה קורצמן במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 2:44.5 דקות, לפני השחיין האולימפי דזמונד כהן מדרום אפריקה (2:59.2 דקות) ומאיר מוזס מישראל שקבע שיא הפועל חדש של 3:02.0 דקות. התוצאה שקבע הייתה יכלה להקנות לו את המקום החמישי באולימפיאדה (לונדון 1948)
שחיין ותיקים
קורצמן השתתף במשך שנים רבות באליפות ארצות הברית לוותיקים וזכה במדליות רבות. באליפות ארצות הברית לוותיקים שנערכה בשנת 1984 זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר לגיל 55–59 בתוצאה של 3:22.12 דקות.
Vanquis Bank
ונקוויס בנק (באנגלית: Vanquis Bank) היא חברה בריטית, המספקת שירותי סליקה, איגרות חוב, הנפקת כרטיסי אשראי ופתרונות אשראי.
נכון לשנת 2020 מעסיקה החברה כ-1,000 וחברת האם שלה היא פרובידנט פיננסים (Provident Financial).
מטה החברה הראשי נמצא בעיר לונדון ומלבדו מפעיל הבנק עוד 2 משרדים בעיר צ'טהם וברדפורד, בריטניה.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 2002 על ידי פרובידנט פיננסים (Provident Financial) כתוכנית ניסוי זמנית שהפכה לקבועה בשנת 2004.
בית חולים נאות המושבה
בית חולים נאות המושבה הוא בית חולים ובית אבות גריאטרי בנס ציונה המיועד לחוליים סיעודיים.
Vanquis Bank
היסטוריה
בשנת 2009, הבנק מיתג עצמו מחדש, החליף את הלוגו והמיתוג שלו וכמו כן, השיק כרטיסי אשראי ממותגים לבתי עסק שונים.
המקום בו פרפרים לא עפים
המקום בו פרפרים לא עפים (בצ'כית: Kam motýli nelétají) הוא סרט עלילתי שנכתב ובוים על ידי רומן נמק, בכיכובם של השחקנים דניאל קרייצ'יק וייז'י וויטה. עלילתו מתרחשת בעיר קאדאן שבצ'כיה ובאזורי מערות. הסרט הוקרן בבכורה ב-16 במאי 2022.
Vanquis Bank
היסטוריה
בין השנים 2009 ועד 2012, זכה הבנק בפרס ספק האשראי של השנה של חברת Credit Today.
בשנת 2011, פתחה החברה מוקד טלפוני בעיר ברדפורד, בריטניה.
בשנת 2012, קיבל הבנק את רישיון הפעילות שלו בפולין.
המקום בו פרפרים לא עפים
עלילה
דניאל (דניאל קרייצ'יק) הוא בחור משונה שגר עם הוריו, שרבים ביניהם ללא הרף, ואיתם הוא לא מסתדר במיוחד. הוא סטודנט, יש לו מעט חברים והוא שומר על מרחק מאנשים אחרים. אף אחד לא מבין אותו, והוא לא כמו כולם. בקרוב ימלאו לו תשע-עשרה, והדבר האחרון שהוא מתכוון לבזבז עליו זמן הוא להתכונן לסיום הלימודים המתקרב.
בית חולים נאות המושבה
מבנה
חלק משיטות הטיפול כוללות הידרותרפיה, ריפוי בעיסוק ובדיבור וטיפול פליאטיבי. בית החולים מאפשר פינוי דחוף, לבתי החולים הסמוכים קפלן ברחובות ולשמיר בראשון לציון.
המקום בו פרפרים לא עפים
עלילה
דניאל ואדם חיים בבועות שלהם, עד שלפתע שניהם יחד נקלעים במקרה לסכנת חיים במהלך טיול כיתתי. בהיותם אבודים בחשכה ומנותקים משאר העולם, שניהם מחפשים דרך מילוט, ונלחמים על הישרדותם.
בית חולים נאות המושבה
מבנה
בית האבות כולל מספרה, בית מרקחת ושירותי כביסה.
המקום בו פרפרים לא עפים
פרסים ומועמדויות
הסרט הוקרן במגוון פסטיבלי קולנוע ברחבי העולם, ביניהם פסטיבל הסרטים פריימליין, פסטיבל הקולנוע הגאה של אטלנטה, Out on Film ועוד. בישראל, הסרט הוקרן בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה ובסינמטק תל אביב. כמו כן, הוא זכה בפרסים בחלק מהם.
בית חולים נאות המושבה
מבנה
ב-2019, חשף סוכן סמוי פרשת התעללות בקשישים סיעודיים.
Moneyval
מאניבאל (באנגלית: Moneyval) הוא ארגון אירופאי אזורי העוסק במניעת הלבנת הון ומימון טרור.
הגופים החברים בקבוצה אוספים מידע על פעילויות פיננסיות חשודות וחריגות, מעבדים אותו ומשתפים את הממצאים עם גורמי אכיפת החוק הרלוונטיים.
הקבוצה מאגדת יחידות מודיעין פיננסי מ-47 מדינות מרחבי העולם וביניהן מדינת ישראל שצורפה בשנת 2013.
הארגון מבצע ביקורות למדינות החברות בו ובודק את עמידתן ביישום התקנים הבינלאומיים.
היסטוריה
מאניבאל הוקמה תחת השם PC-R-EV בשנת 1997 על ידי מועצת אירופה במטרה לפקח אחר יישום של התקנים הבינלאומיים למניעת הלבנת הון ומימון טרור.
בשנת 2002, הוחלף שם הארגון לוועדת המומחים לבדיקת הלבנת הון ומימון טרור.
בשנת 2011, החל הארגון לתפקד כגוף עצמאי הכפוף למועצת אירופה.
בשנת 2013, צורפה הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור כחברה בקבוצה.
אלכסיי וובודה
אלכסיי איבאנוביץ' וובודה (ברוסית: Алексей Иванович Воевода; נולד ב-9 במאי 1980) הוא נהג מזחלות מרוץ לשעבר ומתחרה הורדת ידיים מקצועני רוסי. אלוף אולימפי במרוץ מזחלות לזוגות ובמרוץ מזחלות לרביעיות (אולימפיאדת סוצ'י, 2014), זוכה מדליית כסף במרוץ מזחלות לרביעיות (אולימפיאדת טורינו, 2006), זוכה מדליית ארד במרוץ מזחלות לזוגות (אולימפיאדת ונקובר, 2010), אלוף העולם במרוץ מזחלות לזוגות לשנת 2011 וכן שלוש פעמים אלוף העולם בהורדת ידיים.
ביוגרפיה
וובודה נולד בצ'רניהיב אוקראינה לאם אוקראינית ולאב רוסי. בנעוריו, נהג לשחק עם אביו בהורדת ידיים וכן ניצח את חבריו בבית הספר בתחרות זו. בשנת 1999, בהיותו בן 19, התקיים טורניר הורדת ידיים בעירו סוצ'י. וובודה, שהיה באותה עת חובבן, ניצח בתחרות ספורטאי מקצועני שהיה אלוף אירופה בהורדת ידיים. הוא החל להתחרות בענף הורדת הידיים באופן מקצועני בשנת 2000 בקטגוריית משקל כבד. נכון לשנת 2014, הוא שוקל 115 ק"ג והיקף שריר הזרוע הדו-ראשי שלו הוא 52 ס"מ. בין השנים 2002–2004 זכה 3 פעמים ברציפות בגביע העולם של ה-Zloty Tur בקטגוריית משקל כבד. בשנת 2004 זכה באליפות העולם להורדת ידיים של הפדרציה העולמית להורדת ידיים. בנוסף, זכה מספר פעמים באליפות אירופה ובאליפות רוסיה להורדת ידיים. בשנת 2002 החל לעסוק בענף המזחלות. בשנת 2006, זכה במדליית כסף אולימפית ביחד עם שותפו לענף, אלכסנדר זובקוב ובכך זיכה את רוסיה במדליה האולימפית הראשונה שלה בענף המזחלות. בשנת 2010, וובודה וזובקוב זכו במדליית ארד אולימפית. בשנת 2011 קבעו שיא עולם באליפות העולם שנערכה בגרמניה. בשנת 2014 זכו בשתי מדליות זהב אולימפיות (במזחלות לזוגות ובמזחלות לרביעיות). בשנת 2015, פרש מענף המזחלות.
בשנת 2011 אימץ וובודה אורח חיים טבעוני. לדבריו, בחר בטבעונות תחילה מטעמים בריאותיים ולאחר מכן מטעמים מוסריים. בשנת 2014, תמך בקמפיין להפסקת ניסויים קוסמטיים בבעלי חיים ברוסיה.
ויליאם לזנבי
ויליאם לזנבי (נפטר בסביבות 1888) היה מוציא לאור אנגלי של ספרי פורנוגרפיה. הוא פעיל במהלך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19. הוא השתמש בשמות הבדויים דאנקן קמרון ותומס ג'וד. מבין פרסומיו ניתן לציין את חטאי ערי המישור.
לאחר סקנדל רחוב קליבלנד, העביר לזנבי את עסקיו לפריז ומכר ספרים באנגליה דרך הזמנות בדואר.
המרכז הבין-תרבותי לירושלים
המרכז הבין-תרבותי לירושלים הוא עמותה שהוקמה בשנת 1999. מטרתה העיקרית של העמותה היא להפוך את ירושלים לעיר כשירה תרבותית (באנגלית: Culturally Competent) עבור כלל התרבויות והזהויות השונות החיות ופועלות בעיר. המרכז נמצא בהר ציון בירושלים.
אפיקי פעולה עיקריים
להגשמת מטרת העמותה, המרכז הבין-תרבותי פועל בשני כיווני פעולה עיקריים:
גישת המרכז הבין-תרבותי לירושלים
המרכז הבין-תרבותי לירושלים מאמין שלכל תושבי ירושלים הזכות לגישה הוגנת ואיכותית לכל השירותים המגיעים להם. כמו כן, שלתושבי ירושלים יש זכות להשפיע ולהיות שותפים בכל הנושאים המשפיעים עליהם. מכיוון שבירושלים זהויות ותרבויות רבות, חזון המרכז מחייב גישה המתחשבת בזהויות ותרבויות אלו. על-כן, מתן שירותים חייב להיות כשיר תרבותית ותהליכי קבלת החלטות חייבים להיות פתוחים לדיון עמוק חוצה תרבויות ומותאם זהויות בין כל בעלי העניין. מנהיגות קהילתית, כמו גם אנשי מקצוע וארגונים מגוונים, מכל המגוון הירושלמי זכאים להיחשב בעלי עניין בתהליכים המשפיעים על העיר וקהילותיה.
למרכז הבין-תרבותי אין שיוך פוליטי כזה או אחר ומצוי בקשר תמידי עם מגוון רחב של תרבויות, זרמים וגופים שונים בעיר. בנוסף, כדי לשמר את עצמאות המרכז בעיני כל הזהויות בעיר, הוא איננו מקבל או מבקש לקבל תמיכות עירוניות או ממשלתיות.
מוקדי פעילות עיקריים
פעילות המרכז מתקיימת בעיקרה בעיר ירושלים, ומתחלקת לרוב לשלושה מוקדים עיקריים בעיר:
הנהלה וחברי הוועד המנהל
ד"ר חגי אגמון-שניר ניהל את המרכז הבין תרבותי לירושלים מאז היווסדו בשנת 1999 ועד תחילת 2021. כיום מנהל את המרכז דניאל חסון. יו"ר הוועד המנהל הוא אבנר הרמתי, והוא ממייסדי המרכז. מיכאל גל היה גם הוא מהמייסדים, וכיהן כיו"ר הראשון של המרכז.
פואד אבו חאמד, השייח' מחמוד אבו ח'דייר, שייקה אל-עמי, שמעון (שימקו) אל-עמי, יעקב אפרתי, ד"ר שי בן-יוסף, אהרון בן-נון, עדינה בר-שלום, בוני גולדברג, אבנר הרמתי, צביקה טימברג, הרב מתתיהו יצחק טננבוים, חנה לויטה, הישאם נג'אר, הארכיבישוף פיירבטיסטה פיצבאלה, הרב דוד רוזן, שרון רוזן.
ויליאם קינגדן קליפורד
וִילְיֶאם קִינְגְדֶן קְלִיפוֹרְד (באנגלית: William Kingdon Clifford; 4 במאי 1845 – 3 במרץ 1879) היה מתמטיקאי ופילוסוף אנגלי. בהתבסס על עבודתו של הרמן גראסמן, הוא הכניס לשימוש את מה שמכונה כיום, מקרה מיוחד של אלגברת קליפורד הקרויה על שמו. האלגברה הגאומטרית פועלת על המרחב האוקלידי על ידי שיקוף, סיבוב והזזה. לאלגברות קליפורד בכלל ואלגברה גאומטרית בפרט יש חשיבות בפיזיקה מתמטית, גאומטריה, ומחשוב. קליפורד היה הראשון ששיער שהכבידה עשויה להיות ביטוי של גאומטריה המונחת בבסיסה. בכתביו הפילוסופיים הוא טבע את הביטוי חומר-שכל (mind-stuff).
ביוגרפיה
ויליאם קליפורד, שנולד באקסטר, הראה כבר בבית הספר כישרון גדול. הוא המשיך לקינגס קולג' לונדון (בגיל 15) ולטריניטי קולג', באוניברסיטת קיימברידג', שם נבחר לעמית ב-1868, לאחר שהיה ב-1867 וחתן הפרס השני של סמית'. להיות שני היה גורל שחלק עם אחרים שהפכו למדענים מפורסמים, כולל ויליאם תומסון (לורד קלווין) וג'יימס קלרק מקסוול. בשנת 1870, הוא היה חלק ממשלחת לאיטליה כדי לצפות בליקוי החמה של 22 בדצמבר 1870. במהלך המסע הזה הוא שרד טביעת ספינה לאורך החוף של סיציליה.
קליפורד התחתן עם ב-7 באפריל 1875, נולדו להם שני ילדים. קליפורד נהנה לבדר ילדים וכתב אוסף של סיפורי אגדות, "האנשים הקטנים" (The Little People).
מוות ומורשת
ב-1876, קליפורד סבל מהתמוטטות עצבים, כנראה כתוצאה מעבודת יתר. הוא לימד וניהל ביום, וכתב בלילה. חופשה של חצי שנה באלג'יריה ובספרד אפשרה לו לחזור לתפקידו למשך 18 חודשים, ולאחר מכן התמוטט שוב. הוא נסע לאי מדיירה כדי להחלים, אך מת שם משחפת לאחר מספר חודשים, והותיר אחריו אלמנה עם שני ילדים.
קליפורד ואשתו קבורים בבית הקברות הייגייט בלונדון, ליד קבריהם של ג'ורג' אליוט והרברט ספנסר, ממש צפונית לקברו של קרל מרקס.
כתב העת האקדמי ("חידושים באלגברות קליפורד יישומיות") מפרסם את מורשתו של קליפורד בקינמטיקה ובאלגברה מופשטת.
מתמטיקה
גילוי הגאומטריה הלא אוקלידית פתח אפשרויות חדשות בגאומטריה בתקופתו של קליפורד. תחום הגאומטריה הדיפרנציאלית הפנימית נולד, כאשר מושג העקמומיות מיושם באופן נרחב על המרחב עצמו כמו גם על קווים ומשטחים מעוקלים. קליפורד התרשם מאוד מהמאמר של ברנהרד רימן מ-1854 "על ההיפותזה העומדת ביסודות הגאומטריה", אותו תרגם לאנגלית. ב-1870 הוא הרצה בפני ה על מושגי המרחב ההעקמומי של רימן, וכלל ספקולציות על כיפוף המרחב על ידי כוח הכבידה. התרגום של קליפורד למאמרו של רימן פורסם ב-Nature בשנת 1873. הדו"ח שלו בקיימברידג', "על תורת המרחב של החומר", פורסם ב-1876, תוך שהוא צופה את תורת היחסות הכללית של אלברט איינשטיין, 40 שנה לפני פרסומה. קליפורד הרחיב את כמרחב מטרי לא אוקלידי. כיום אומרים כי עקומות במרחק שווה במרחב אליפטי הן.
בני דורו של קליפורד ראו בו אדם חריף ומקורי, שנון וחם. הוא עבד לעיתים קרובות עד מאוחר בלילה, מה שאולי זירז את מותו. הוא פרסם מאמרים במגוון נושאים כולל וגאומטריה פרויקטיבית ואת ספר הלימוד "יסודות הדינמיקה" (Elements of Dynamic). את היישום שלו של תורת הגרפים ל המשיכו ו.
אלגברות
בשנת 1878 פרסם קליפורד עבודה מכוננת, שנבנתה על האלגברה הענפה של גראסמן. הוא הצליח לאחד את הקווטרניונים, שפותחו על ידי ויליאם רואן המילטון, עם ה של גראסמן. הוא הבין את האופי הגאומטרי של יצירתו של גראסמן, ושהקווטרניונים מתאימים בצורה נקייה לאלגברה שגראסמן פיתח. הוורסורים בקווטרניונים מאפשרים את ייצוג הסיבוב. קליפורד חקר את היסודות ל"מכפלה גאומטרית", המוגדרת כסכום של המכפלה הפנימית והמכפלה החיצונית של גראסמן. המכפלה הגאומטרית קיבלה ניסוח פורמלי בסופו של דבר על ידי המתמטיקאי היהודי-הונגרי מרסל ריס. המכפלה הפנימית מציידת את האלגברה הגאומטרית במטריקה, המשלבת באופן מלא יחסי מרחק וזווית עבור קווים, מישורים ונפחים, בעוד המכפלה החיצונית נותנת לאותם מישורים ונפחים מאפיינים דמויי וקטור, כולל הטיה כיוונית.
השילוב בין השניים הפך את פעולת החילוק לחלק מהמשחק. זה הרחיב מאוד את ההבנה האיכותית שלנו לגבי אופן האינטראקציה בין עצמים במרחב. באופן מכריע, הוא גם סיפק את האמצעים לחישוב כמותי של ההשלכות המרחביות של אינטראקציות אלה. האלגברה הגאומטרית שהתקבלה, כפי שהוא כינה אותה, מימשה בסופו של דבר את המטרה המבוקשת של יצירת אלגברה המשקפת את התנועות וההטלות של עצמים במרחב התלת ממדי.
יתרה מכך, הסכמה האלגברית של קליפורד משתרעת לממדים גבוהים יותר. לפעולות האלגבריות יש את אותה צורה סמלית כמו ב-2 או 3 ממדים. חשיבותן של האלגברות הכלליות של קליפורד גדלה עם הזמן, בעוד ששיעורי האיזומורפיזם שלהן - כאלגברות אמיתיות - זוהו במערכות מתמטיות אחרות מעבר לקווטרניונים.
תחומי האנליזה הממשית והאנליזה המרוכבת הורחבו באמצעות אלגברת הקווטרניונים של המילטון, \mathbb{H}, הודות לתפיסה של  המוטבעת במרחב הארבע-ממדי (. ורסורים של קווטרניונים, המאכלסות 3-ספירה זו, מספקות ייצוג של חבורת הסיבוב (3)SO. קליפורד ציין שה של המילטון היו מכפלה טנזורית  של אלגברות ידועות, והציע במקום שתי מכפלות טנזוריות אחרות של \mathbb{H}: קליפורד טען שה"סקלרים" שנלקחו מהמספרים המרוכבים \mathbb{C} עשויים להילקח במקום זאת מ D או מ N. במונחים של מכפלות טנזוריות, H \otimes D מייצרות, בעוד שH \otimes N יוצר . האלגברה של קווטרניונים כפולים משמשת לביטוי העתקה מסובבת, מיפוי נפוץ בקינמטיקה.
פילוסופיה
כפילוסוף, שמו של קליפורד קשור בעיקר לשני ביטויים שטבע, חומר-שכל (mind-stuff) והעצמי השבטי (tribal self). הראשון מסמל את תפיסתו המטאפיזית, אותה עיצב בעקבות קריאה בכתביו של ברוך שפינוזה, אותה קליפורד (1878) הגדיר כך:
לגבי הרעיון של קליפורד, כך כתב סר :
אתיקה
במאמרו משנת 1877, The Ethics of Belief ("האתיקה של האמונה"), טען קליפורד שזה לא מוסרי להאמין בדברים שחסרות להם ראיות. הוא מתאר בעל ספינה שתכנן לשלוח לים ספינה ישנה ולא בנויה היטב מלאה בנוסעים. לבעל הספינה היו ספקות שגרמו לו לחשוב שאולי הספינה אינה כשירה לים: "הספקות הללו טרפו את דעתו, וגרמו לו לאי נחת". הוא שקל לשפץ את הספינה אף על פי שזה יהיה יקר. לבסוף, "הוא הצליח להתגבר על ההרהורים המלנכוליים הללו". הוא ראה את הספינה מפליגה, "בלב קל... והוא קיבל את כספי הביטוח שלו כשהיא טבעה בלב האוקיינוס ולא סיפר דבר".
קליפורד טוען שבעל הספינה היה אשם במותם של הנוסעים למרות שהוא האמין באמת ובתמים שהספינה תקינה: "אין לו זכות להאמין לראיות כאלה כפי שהיו לפניו". יתר על כן, הוא טוען כי גם במקרה בו הספינה מצליחה להגיע ליעד, ההחלטה נותרת בלתי מוסרית, כי מוסריות הבחירה מוגדרת לנצח ברגע שהבחירה נעשית, והתוצאה בפועל, המוגדרת על ידי מזל עיוור, אינה משנה. בעל הספינה יהיה אשם לא פחות: עוולותיו לעולם לא יתגלו, אך עדיין לא הייתה לו זכות לקבל החלטה זו בהתחשב במידע שהיה זמין לו באותה עת.
קליפורד מסיים באופן מפורסם במה שנודע כעקרון קליפורד: "זו שגיאה תמיד, בכל מקום, ולכל אחד, להאמין לכל דבר על בסיס ראיות בלתי מספיקות".
משום כך, הוא טוען בניגוד ישיר להוגים דתיים ש'אמונה עיוורת' (כלומר אמונה בדברים למרות היעדר ראיות לגביהם) הייתה עבורם מעלה. מאמר זה הותקף על ידי הפילוסוף הפרגמטי ויליאם ג'יימס בהרצאתו "". לעיתים קרובות שתי היצירות הללו נקראות ומתפרסמות יחד כאבני בוחן לוויכוח על אמונה המבוססת על ראיות לבדן (באנגלית evidentialism), אמונה ו.
גרסה מוקדמת של תורת היחסות
אף על פי שקליפורד מעולם לא בנה תאוריה מלאה של מרחב-זמן ותורת היחסות, ישנן כמה הבחנות יוצאות דופן שעליהן כתב שבישרו את המושגים המודרניים האלה. בספרו "יסודות הדינמיקה" (1878), הוא הציג "תנועה הרמונית למחצה בהיפרבולה". הוא כתב ביטוי להיפרבולת יחידה פרמטריית, שבה השתמשו מחברים אחרים מאוחר יותר כמודל למהירות יחסית. במקום אחר הוא כתב:.
קטע זה מתייחס לביקוורטניונים, אם כי קליפורד הפך אותם לביקוורטניונים מפוצלים כהתפתחות עצמאית שלו. הספר ממשיך בפרק "על עיקום המרחב", המהות של תורת היחסות הכללית. קליפורד דן גם בדעותיו ב"על תאוריית המרחב של החומר" ב-1876.
בשנת 1940 פרסם אריק טמפל בל את "התפתחות המתמטיקה" (The Development of Mathematics), שבו הוא דן בראיית הנולד של קליפורד על תורת היחסות:
במהלך הקונגרס הבינלאומי ללוגיקה, מתודולוגיה ופילוסופיה של המדע (CLMPS) ב-1960 באוניברסיטת סטנפורד הציג ג'ון ארצ'יבלד וילר את הניסוח ה שלו של תורת היחסות הכללית כשהוא נותן קרדיט לקליפורד כיוזם.
בשנת 1990 בחנו רות פארוול (Ruth Farwell) וכריסטופר ני (Christopher Knee) את התיעודים על ההכרה בראיית הנולד של קליפורד. הם הסיקו ש"קליפורד, לא רימן, הוא שצפה כמה מהרעיונות המושגיים של תורת היחסות הכללית". כדי להסביר את חוסר ההכרה בראיית הנולד של קליפורד, הם מציינים שהוא היה מומחה בגאומטריה מטרית, ו"גאומטריה מטרית הייתה מאתגרת מכדי לעסוק באפיסטמולוגיה אורתודוקסית". ב-1992 המשיכו פארוול וני את המחקר שלהם על קליפורד ורימן:.
המלחמה האנגלו-צרפתית (1294–1303)
המלחמה האנגלו-צרפתית (בצרפתית: Guerre de Guyenne) הייתה סכסוך בין השנים 1294–1298 ו-1300–1303 סביב גסקוניה. הסכם פריז (1303) סיים את הסכסוך.
אקוויטניה וגסקוניה
סכסוך רציני התעורר בשנת 1293, כאשר התנגשויות בין מלחים צרפתים ואנגלים גרמו פיליפ הרביעי, מלך צרפת לזמן את הווסאל שלו לפרלמנט. כאשר טירות גסקוניה שנכבשו על ידי הצרפתים כחלק מההתנחלות לא הוחזרו לאנגלים לפי לוח הזמנים, אדוארד הראשון, מלך אנגליה ויתר על שבועת האמונים שלו והתכונן להילחם למען אקוויטניה. המלחמה שהתפתחה (1294–1303) פנתה לטובת פיליפ היריד, שצבאותיו חדרו עמוק לתוך גסקוניה.
פלנדריה
אדוארד חידש ברית עם פלנדריה ונסיכים צפוניים אחרים. הוא פתח במערכה בשיתוף עם רוזן פלנדריה באוגוסט 1297, אך נתקל בתבוסה מצד כוח צרפתי בראשות רובר השני, רוזן ארטואה, ובמהלך שביתת נשק מאוקטובר 1297 עד 1303 קבעו המלכים היריבים את הסטטוס קוו. השלום של 1303 נשא כל פוטנציאל לסכסוך, על ידי החזרת הדוכסות לאדוארד בתמורה לשבועת אמונים.
תוצאה של מלחמה ראשונה זו הייתה חוסר כפיפות כרוני של פלנדריה. לאחר כניעתו וכליאתו של הרוזן, הבורגרים הפלמיים מרדו בחיל המצב הצרפתי, והאבירים הצרפתים ספגו תבוסה איומה בקרב דורבנות הזהב ביולי 1302. לאחר מכן התהפך המצב. אך רק בשנת 1305 ניתן היה להגיע להסדר המספק את המלך.
לאחר מכן
בתקופה שבה הלחימה הטילה עומס חסר תקדים על משאבי המלוכה, גסקוניה סיפקה גם כוח אדם. אף מלך אנגלי, לפיכך, לא יכול היה להרשות לעצמו להסתכן בכיבוש צרפתי של גסקוניה, כי יותר מדי עמד על כף המאזניים.
המלכים האנגלים כדוכסי אקוויטניה היו חייבים נאמנות פיאודלית למלך הצרפתי והטענות הסותרות של ריבונות וצדק היו מקור תדיר למחלוקות. בהתחשב באי הנוחות של מערכת היחסים הפיאודלית, זה עשוי להיראות מפתיע ששום סכסוך רחב יותר לא צמח ממצב גסקוניה לפני שנות ה-30 של המאה ה-14. אולם עד לאותו עשור המתיחות שנבעו מהעמדה האנגלית בגסקוניה היו מוכלות ונשלטות. המלחמה סימנה קו פרשת מים ביחסים בין שתי המעצמות.
אברהם יצחק ברזל
הרב אברהם יצחק ברזל (י"ז בתמוז ה'תש"ה, 28 ביוני 1945 – י' באדר ה'תש"ף, 6 במרץ 2020) היה ראש ישיבת מיר ברכפלד.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרב חיים עזרא וחנה מערא ברזל. בבחרותו למד בישיבת פוניבז' והיה לתלמידו של המשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין.
נישא לתמרה בתו של הרב אליעזר לופיאן ראש ישיבת תורת אמת בלונדון ובנו של המשגיח הרב אליהו לופיאן.
לאחר נישואיו התגורר בגייטסהד שבאנגליה ולאחר תקופה קצרה מכן חזר לארץ ישראל, ועבר להתגורר בזכרון יעקב שם מונה על ידי הרב שלום מאיר יונגרמן לראש הכולל במקום. במשך תקופה לימד בישיבת איתרי בחדרה.
עמד בראשות ישיבת "נחלת יעקב" בקריית הרצוג בבני ברק, במשך שתים עשרה שנה. בשנת ה'תשנ"ט עם הקמתה של ישיבת ישיבת מיר במודיעין עילית (מיר ברכפלד) מונה על ידי ראש הישיבה הרב נתן צבי פינקל, לכהן בראשה.
מדי שנה היה מוסר שיחה בליל תשעה באב בהשתתפות מאות אנשים.
החל מאב ה'תש"ף מוציאה משפחתו עלון בשם "מבית אבי" ובו מדברי תורתו.
במלאת שנה לפטירתו הוציאו תלמידיו מישיבת מיר ברכפלד ספר לזכרו בשם זיכרון אבי, בענייני שבת קודש.
אלחנן (חנה) הלברשטאם
רבי אלחנן (חנֶה) הלברשטאם (ו' בתמוז תרמ"ד, 1884-י"ח בתשרי תש"ג, 1942) היה האדמו"ר מקולושיץ. נרצח ביריות על ידי הנאצים ביאסלו שבפולין במלחמת העולם השנייה.
תולדותיו
נולד לר' מנחם מנדל הלברשטאם מפריסטיק (תרכ"ד-כ"א באדר תרפ"ו) ולפייגה ביילה. משני הוריו היה צאצא לרבי חיים הלברשטאם מצאנז. אביו היה בן ר' אריה לייביש הלברשטאם מדוקלה שהיה בנו של ר' דוד הלברשטאם מכשאנוב, מבני ר' חיים מצאנז. כבר מילדותו קיבל שבחים רבים מצדיקי הדור ובגיל צעיר כיהן כרבה של קולושיץ בגליציה. במלחמת העולם הראשונה היגר לקושיצה (קאשוי בפי היהודים) שבסלובקיה וכיהן שם ברבנות במשך 7 שנים. בתרפ"ג (1923) חזר לגליציה, אז כבר בשטחה של מדינת פולין, ונבחר לכהן כרבה של ריישה, ושם הקים ישיבה קטנה בשם "זרע קודש". השקיע מאמץ רב בחינוכם של בחורים צעירים והדרכתם בלימוד תורה וחסידות. לאחר פטירת דודו ר' שמחה יששכר בר הלברשטאם מצ'שינוב, הצטרפו אליו רבים מחסידיו.
ר' חנה הלברשטאם התנגד בתוקף לתנועות ההשכלה והציונות ולחם אף במפלגת אגודת ישראל החרדית, אך עם זאת נודע בתמיכתו בעניי ארץ ישראל והייתה בו אהבת ישראל לכל יהודי. הוא נהג לקבץ בעצמו כסף לצדקה, וכשראה שאין מוצא אחר, אף משכן את רכושו לטובת יהודי פושט רגל. הוא נהג לצטט את דברי ר' חיים מצאנז: "אינני מפחד משום אדם אפילו לא ממלאך, אני מפחד רק מאנחתו של עני". גם נודע בקדושתו ובמסירות נפש שלו בעבודת השם, צדיקי דורו הרבו שבחים עליו בניהם רבי אהרן מבעלזא שאמר שרבי חנה אינו שוכח אף לרגע מהקב"ה.
בימי השואה
כאשר הכובשים הנאצים הגיעו אל ריישה, ברח עם אמו לפריסטיק והגיע לעיירה בב' באלול ת"ש (5 בספטמבר 1940). אחרי כחודש נכנסו הגרמנים הנאצים לפריסטיק. הם ירו במאות יהודים ביניהם בני משפחתו הקרובים ואילצו אחרים לעבוד ביום הכיפורים. בה' באדר תש"א (4 במרץ 1941) בא לפניו שלמה שמידט, ראש תנועת המזרחי בפריסטיק, ושאל אותו האם לפדות מהגרמנים שני ספרי תורה שגנבו תמורת 5,000 דולרים שהציע לו אחד המפקדים הנאציים תמורתם. הרב הלברשטאם פסק שעל אף שמצוות פדיון ספר תורה חשובה, במקרה כזה אין לפדות את ספרי התורה מפני שזה יעודד את הגרמנים לגנוב עוד ועוד ספרי תורה ולסחוט כסף מהיהודים.
השתדל לשמור מצוות ככל האפשר בתנאים הקשים. משגברה הסכנה, ברח הרבי והסתתר בבונקר שבשדה תפוחי אדמה מחוץ לעיירה. הנאצים גילו את המסתור ואסרוהו בבית סוהר ביאסלו. לפני מותו אמר את תפילת נשמת כל חי, יחד עם משה ראנד, חברו לתא בכלא יאסלו שניצל מהשואה והעיד על כך. הרב הלברשטאם נורה בכלא ביום השני של חול המועד סוכות תש"ג (1942).
ילדיו
רבי חנֶה נישא לפסיל, בת רבי משה הלברשטאם מברדיוב, בנו של דודו זקינו רבי ברוך מגורליץ. (אחותו חנָה מרים נישאה לנכדו של רבי משה, רבי אפרים דוד מיאשליסקה) והוליד ממנה שבעה ילדים שכולם נספו בשואה:
חיבוריו
האדמו"ר אלחנן (חנה) הלברשטאם מקולשיץ כתב שני קונטרסים: שני הקונטרסים יחד עם קונטרס "דברי תורה" עם דברי תורה נוספים ממנו שזכרו תלמידיו כונסו בספר אחד: דברי חנה, ניו יורק תשי"ב ובאנטוורפן תש"ן יצאה מהדורה מחודשת של הספר בשם "דברי חנה השלם" הכולל שני חלקים ובהם הוספות. בחלק הראשון הקונטרסים "דברי תורה", 'נהר פר"ת', "תורת המקוה", ו" הליכות והלכות", ונספח אליהם קונטרס "בינה ודעת" על ענייני בין השמשות מבעל הפרי חדש; בחלק השני תולדותיו, שיחותיו בפני החסידים, הדרכות ומכתבים, וגם מאביו ומאחיו ומבניו. נלקט ונערך ויצא לאור בידי הרב יוסף נפתלי ווגשל, חתנו של הרבי מפשוורסק).
אדור דלאנו
אדור דלאנו, (באנגלית: Adore Delano; תאריך לידה: 29 בספטמבר 1989) היא דראג קווין, זמרת-יוצרת, ואישיות טלוויזיונית אמריקאית. אדור דלאנו הוא שם הבמה של דניאל אנתוני "דני" נורייגה. נורייגה הופיע בתור מתחרה בעונה השביעית של "אמריקן איידול" בשנת 2008 ולאחר מכן—בתור אדור דלאנו—התחרתה בעונה השישית של "המרוץ לדראג של רו פול". דלאנו הייתה לאחת ממלכות הדראג האהובות בקרב האוהדים. דלאנו הגיעה בסופו של דבר לשלישייה האחרונה בעונה.
דלאנו הוציאה שלושה אלבומי אולפן: Till Death Do Us Party ב-2014, After Party ב-2016, ו-Whatever ב-2017. גם מחוץ לדראג, דלאנו אינה מזדהה כגבר סיסג'נדר, אלא בזהות מגדרית א-בינארית, ועונה לפניה הבלתי ממוגדרת "Singular they".
2008: אמריקן איידול
בשנת 2008, נורייגה הופיע בעונה השביעית של "אמריקן איידול", והגיע לחצי הגמר. הוא נהיה מוכר בשל אישיות ה"פלפל" שלו וה"דאחקות" עם השופטים. לאחר צפייה בתוכנית, רוזי אודונל הזמינה את נורייגה להופיע בחופשות השייט שלה. גם אלן דג'נרס הזמינה את נורייגה להתארח בתוכנית שלה.
2009-2014
בעקבות " אמריקן איידול", נורייגה הפך לאישיות יוטיוב, והיה מבצע מערכונים בתור עצמו, בדראג כאדור דלאנו, או בדמות הדראג השנייה, איינג'ל בייבי. ביוני 2009 יצא הקליפ המוזיקלי הראשון של נורייגה, "24/7", יחד עם דיימוניק, אחותו.
מיד לאחר הסיום של "המירץ לדראג", דלאנו הוציאה את הסינגל "DTF" ב-20 במאי 2014, בתור הסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה שלה, Till Death Do Us Party. האלבום המלא יצא ב-3 ביוני 2014, והגיע למספר 3 במצעדי אלבומי הדאנס/אלקטרוני, למקום 11 במצעד האלבומים העצמאים האמריקאי, ולמקום 59 בבילבורד 200. היא הוציאה קליפים עבור רוב השירים באלבום, כולל "I Adore U", אשר הגיע בשיאו למספר 49 במצעד בילבורד דאנס/אלקטרוני.
2016–הווה
האלבום השני של דלאנו, After Party, יצא ב-2016. הסינגל הראשון, "Dynamite", יצא ב-26 בפברואר 2016; השני, "Take Me There", יצא ב-10 במרץ 2016; והשלישי, "I.C.U.", יצא ב-1 בספטמבר 2016.
דלאנו הייתה אחת מעשר המתמודדות בעונה השנייה של "המרוץ לדראג: אולסטארס", אבל בחרה לעזוב את התוכנית בפרק השני.
אלבום האולפן השלישי של דלנאו, Whatever, יצא ב-18 באוגוסט 2017.
ביולי 2019 הופיעה אדור דלאנו בתל אביב ביוזמת חברת ההפקות Shade Tel Aviv. מנחת הערב הייתה מלכת הדראג המקומית, ״ג’ואנה חתולי ראס״. זוהי הפעם השנייה שמלכת דראג יוצאת התוכנית Rupaul’s Drag Race הגיעה לישראל להופעה מלאה מול קהל של כ-1,400 א. נשים. הראשונה שהגיעה להופעה בסדר גודל דומה, ביוזמת אותה חברה, היא טריקסי מטאל.
חיים אישיים
נורייגה יצא מהארון כהומו בגיל 12. לפחות מאז 2017, נורייגה מזדהה בזהות מגדרית א-בינארית, בטענה ש"מגדר זה לא דבר אמיתי... זה פשוט משהו שהם המציאו כדי לסווג ולשלוט באנשים".
התביעה
ב-4 באפריל 2017, דלאנו הגישה תביעה נגד חברת הניהול לשעבר שלה, Producer Entertainment Group, בטענה שהייתה לה הכנסה של 2.5 מיליון דולר במהלך שלוש השנים האחרונות, וקיבלה מתוך סכום זה רק $300,000. PEG הגישו תביעה נגדית בינואר 2018, בטענה שדלאנו חייבת לחברה 180,000 דולר בדמי ניהול.
סבבי הופעות
במופע שיתופי
קליפים
קליפים שאדור דלאנו השתתפה בהם:
בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה
תולדות בית הקברות
בית ההלוויות הלבן נבנה בשנת 1891 על בסיס התוכניות של וילמוש פרוינד. כניסתו המעוטרת באריות היא פרי יצירתו של הפסל המפורסם אלאיוש שטרובל. חדרי ההלוויות של הגברים והנשים נפרדים. ההלוויות הראשונות החלו עם העברת מספר גדול של שרידים שנשלחו מבית הקברות בדרך ואצי. אז הוקמה גם החלקה הראשונה של הרבנים בה הוטמנו רבנים בולטים שהפכו לסמלי יהדות הונגריה, כגון אופנהיימר- שמעון בן דו-ראש מועצת הרבנים, מורה הדת ישראל וַארמַן-הרב הראשי הראשון של פֶּשט, משה קוניץ-הרב הראשי של אובודה בתחילת המאה ה-19. כיום מתופעל בית הקברות על ידי הקהילה היהודית של בודפשט שהיא חברה באיגוד הקהילות היהודיות של הונגריה. בשנת 1927 הופרדה חלקה מיוחדת עבור החרדים בבית הקברות הכללי החדש ברחוב גראנאטוש.
האנדרטה לזכר מות קדושי השואה בבית הקברות עוצבה לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי אלפרד האיוש, האלוף האולימפי היהודי הראשון של הונגריה (שחיה-1896). עד שנות ה -70 של המאה ה-20 הותרה בבית הקברות רק קבורה מסורתית בארונות קבורה, אבל אז הורה "המשרד הממלכתי לדתות" להנהלת בית הקברות לאפשר קבורה גם של יהודים שלא חפצו בקבורה דתית, אך ביקשו להביאם למנוחת עולם בבית הקברות היהודי.
בעקבות תלונה, נפתחה בנובמבר 2011 חקירה סמויה בנוגע לניהול הכספים של בית הקברות ולגבי מעשי שחיתות סביב טקסי הקבורה (כגון קבורות ששולמו כולן או חלקן בצורה לא רשומה ולא מדווחת). ב -1 בדצמבר אותה שנה, נערך חיפוש במשרדי הקהילה היהודית בבודפשט ובבית העלמין. בחיפוש נמצאו ונתפסו ספרי ניהול חשבונות כפולים (אחד מקורי ואחד עבור דיווח לשלטונות) ונמצאו גם מסמכים שהעידו על מעילה בכספים.
כדורגלן השנה באיסלנד
פרסי כדורגלן וכדורגלנית השנה באיסלנד הם פרסים המוענקים על בסיס שנתי לכדורגלנים האיסלנדיים הטובים ביותר באותה השנה, ללא קשר לליגה בה הוא משחקים. עד שנת 2004, התאחדות הכדורגל של איסלנד הייתה אחראית על הפרסים, אך מאז הזוכים בפרס נבחרים על ידי פאנל של פקידים, מאמנים ושחקני עבר.
בתחילה, הפרס יכול היה להינתן לכדורגלנים ולכדורגלניות כאחד, אבל מ-1973 עד 1994 לא זכתה בו אף אישה. בשנת 1994 הפכה אסטה גונלאוגסדוטיר לאישה הראשונה שזכתה, ושלוש שנים לאחר מכן הוחלט לפצל את הפרס לקטגוריות גברים ונשים.
בשנת 1989 הפך אולאפור ת׳ורדרסון לזוכה הראשון ששיחק מחוץ לאיסלנד בעת זכייתו בפרס, ומאז רוב הזוכים כבר משחקים בליגות מחוץ למדינה.
בית הפרס
בהלכות טומאה וטהרה, בֵּית הַפְּרָס הוא שדה שיש בו ספק טומאה או שיש צורך לנהוג בו כבוד המת, באחת משלוש אפשרויות:
שדה שנחרש בה קבר
שדה שהיה בו קבר, ונחרש בטעות ועצמות המת נפרסו והתפזרו בשטח במישור של מאה אמות מרובעות לכל היותר. לפי ר' יוסי, עד מאה עשרים וחמש אמות מרובעות עדיין יכול להיות בית הפרס. אם השטח היה במורד או במעלה, מבצעים בדיקה כדלהלן: נותנים רובע הקב כרשינים על המחרישה וחורשים. המקום האחרון שבו יצמחו שלושה כרשינים זה בצד זה הוא סוף בית הפרס.
אם בית הפרס נחרש ממנו החוצה, אינו עושה בית הפרס נוסף, אלא שלרבי אליעזר ורבי יוסי, דעות שונות בעניין זה:
אם חרש את השדה שאבד בה קבר או שנמצא בה קבר, או ערימת עצמות גדולה שהוא דבר שאינו מצוי, או החורש את שדה חבירו וכן נכרי שחרש, אינו עושה בית הפרס.
דיני שדה שנחרש בה קבר:
שדה שאבד הקבר בתוכה
שדה שהיה בו קבר, ואין יודעים איפה הקבר, כל המקום שיש עליו ספק שמא הקבר שם נעשה בית הפרס.
דיני שדה שאבד הקבר בתוכה: אם בנה בית בשדה שאבד הקבר בתוכה, גם הבית וגם העלייה טמאים באוהל, שמא הפתח הוא בדיוק מעל הקבר. אבל אם פתח העלייה הוא בדיוק מעל פתח הבית, העלייה טהורה, כי גם אם זה מקום הקבר, הטומאה נעצרת בבית כדיני טומאה רצוצה, שבוקעת ועולה עד השמים, אך נעצרת כאשר יש אוהל.
שדה בוכים
שדה שמיועד למספד המת. דיניו:
דיני שדה שאבד הקבר בתוכה ושדה שאבד בה קבר
אם הלך בבית הפרס כהן בשוגג, וכעת הוא רוצה לדעת אם מותר לו לאכול בתרומה, אין בודקים את העפר, אלא ימתין שבעה ימים מספק עד שיאכל תרומה.
אם הלך בבית הפרס אדם בשוגג לפני פסח, וכעת הוא רוצה לדעת אם מותר יהיה לו להקריב קרבן פסח או שיצטרך לחכות לפסח שני, בודקים את השדה כך: לוקחים את העפר שניתן להסיטו, כלומר שיזוז כשילך עליו אדם, ומסננים במסננת עם חורים דקים, ולאחר מכן מועך ומפורר את העפר בידו. אם לא מצא עצמות, האדם טהור ויקריב קרבן פסח.
אם הלך בבית הפרס נזיר בשוגג, מחלוקת בית שמאי ובית הלל האם יבדקו לו את השדה: בית שמאי סוברים שיבדקו לו, ובית הלל סוברים שלא יבדקו אלא יקריב קרבן טומאה מספק.
כאשר רוצים לבצור את כרם בית הפרס, קיימת מחלוקת כיצד לעשות זאת:
אם היו שני שדות זה מעל זה, שדה בית הפרס מעל שדה טהור, ושטפו הגשמים עפר מהטמא לטהור, אפילו אם שינו את צבע עפר השדה הטהור כצבע עפר השדה הטמא לא טימאוהו.
חטאי ערי המישור
חטאי ערי המישור; או, זיכרונותיה של מרי-אן, עם סיפורים קצרים על מעשי סדום וטריבדיזם (באנגלית: The Sins of the Cities of the Plain; or, The Recollections of a Mary-Ann, with Short Essays on Sodomy and Tribadism ) מאת הסופר הפסאדו-אנונימי ג'ק סאול, הוא אחד מהרומנים הפורנוגרפיים ההומוסקסואלים הראשונים שפורסמו שפה האנגלית. ישנה תאוריה רווחת שהספר נכתב ברובו על ידי ג'יימס קמפבל רדי והצייר שמעון סולומון, שהורשע בהתערטלות בציבור ב-1873. הספר פורסם לראשונה ב-1881 על ידי ויליאם לזנבי, אשר הדפיס 250 עותקים מהספר. המהדורה השנייה פורסמה על ידי לאונרד סמית'רס בשנת 1902. הספר היה יקר ועלה כ-80 שילינג.
בספר מתוארים זיכרונותיו של ג'ק סאול, נער ליווי צעיר או בשמו הבדוי "מרי-אן". בספר, סאול נאסף ברחוב על ידי מר קמבון. לאחר שהם סועדים ארוחת ערב, מבקש קמבון מסאול לספר את סיפור חייו.
מוכר הספרים הפורנוגרפיים צ'ארלס הירש טען שזה היה אחד הספרים הסוקרטיים שהוא סיפק לאוסקר ויילד ב-1890.
בשנת 1883, הירש פרסם את ספר ההמשך "מכתבים מלאורה ואוולין, בנוגע לנישואים המזויפים שלהן, נסיעת החתונה וכו' מפורסם כנספח לחטאי הערים." ספר זה הודפס מחדש בשנים 1899 ו-1903. נודע רק על עותק מקורי אחד ששרד, מהמהדורה השלישית.
העותק היחידי שיודעים על קיומו נמצא בספרייה הבריטית. שני הספרים הוצאו לאור מחדש.
צוערי פודולסק (סרט)
צוערי פודולסק (ברוסית: Подольские курсанты; שווק במדינות המערב בשם The Final Stand) הוא סרט מלחמה רוסי. עלילתו מבוססת על אירועים אמיתיים שהתרחשו באוקטובר 1941, כאשר גדודים משולבים של צוערי פודולסק יצאו להגנה על בירת המדינה, מפני הגייסות הגרמניים ומבוסס על סיפורם של בוגרי בית הספר לחיל הרגלים וארטילריה בפודולסק, שהוקם בשנים 1939–1940 והשתתפו בקרבות של מלחמת העולם השנייה.
הסרט תוכנן לצאת לאקרנים ביום הניצחון, 9 במאי 2020, אך בשל התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה הפצתו לבתי הקולנוע נדחתה ל-4 בנובמבר 2020. אירוע הקרנת הבכורה נערך ב-29 באוקטובר 2020.
רקע
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הצבא הגרמני פורץ את ההגנה של הכוחות הסובייטיים, ומוסקבה ניצבת על סף סכנה עם התקדמות הנאצים אל העיר. 3,500 צוערים שסיימו את לימודיהם בקורסי ארטילריה ובתי ספר לחי"ר, נשלחים להגן על מאלויארוסלב כדי לחסום את הדרך לגרמנים המתקדמים. לאחר שהגיעו ליעדם, צוערי פודולסק מתבצרים בעמדותיהם ובולמים את המתקפה הנאצית במשך כמה ימים, כשהם מכים את כוחות האויב פעמים רבות והורסים את הטנקים שלהם. המשימה שלם הייתה להחזיק את מקטע אילנסקי במשך שבוע - עד שהעתודות הצבאיות והתגבורות יגיעו ממעמקי ברית המועצות.
ב-16 באוקטובר 1941 הצליח הצבא הנאצי לפרוס מחסומים על מקטע אילינסקי ולחסל כמעט את כל הצוערים המגינים על גבולותיה. למחרת, עמדת הפיקוד הועברה ללוקיאנובו, שם הם הגנו על האזור עוד יומיים. לאחר שהגרמנים הקיפו את הבסיס שלהם, הצוערים ששרדו הצליחו לצאת מהכיתור ולסגת אל עמדות הצבא הסובייטי, שהתקרב לנהר נארה ועברו שם לעמדת מגננה. כעבור חמישה ימים חזרו הצוערים לבתי הספר שלהם, שם המשיכו את לימודיהם. צוערי פודולסק הפכו לגיבורים.
עלילה
הסרט מתחיל בימים האחרונים של שנת 1941, כאשר, אלכסנדר "סשה" וורונוב, בוגר בית היתומים, מגיע לבית הספר למודיעין במוסקבה. שם פוגש סשה את חבריו החדשים - גנה, נדיה וקוליה, שאינם חושדים עדיין כי יחד עם וורונוב יגלו סוכן חשאי שגויס על ידי הגרמנים. כשהמלחמה מתחילה והבחורים לומדים בחריצות את סודות ענייני הצבא 12 שעות ביום, זה לא מונע מהם מלהתאהב, לריב ולברוח מבית הספר.
הפקה
הסרט הופק בשיתוף פעולה עם מושל מחוז מוסקבה, אנדריי וורוביוב, מושל מחוז קלוגה אנטולי ארטאמונוב ומנכ"ל חברת המטלורגיה של הרי אורל אנדריי קוזיצין.
הצילומים נערכו מאוגוסט עד נובמבר 2018 במחוז המשנה פודולסק שבמחוז מוסקבה ובמחוז קלוגה. סצינות של הימים טרם תחילת המלחמה צולמו באחוזת איוואנובסקיה בפודולסק, כאשר סצינות הקרב העיקריות צולמו במתחם הקולנוע Voyenfilm-Medyn, בו שוחזרו קרבות גדולים במיוחד של קו ההגנה של אילינסקי. הפרויקט נתמך על ידי משרד התרבות של הפדרציה הרוסית, משרד ההגנה של רוסיה, המשרד למצבי חירום והסתייע בסיוע מומחים מהארכיון המרכזי של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית.
פעם לאהוב
"פעם לאהוב" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה לאור בשנת 1972 חברת התקליטים התקליט חיפה, והוא נכלל כרצועה השביעית באלבום האולפן אילנית.
על השיר
"פעם לאהוב" נכתב, הולחן ועובד על ידי אהוד מנור, בעז שרעבי ואלברט פיאמנטה בהתאמה. בעבר עבדו מנור ושרעבי עם הצמד אילן ואילנית בהוצאת רבים משיריהם, דוגמת "רינגולי" ו"עכשיו עכשיו". השיר מחולק לשני חלקים עיקריים, כשבכל אחד יש שלושה בתים, פזמון והתרה. בחלק הראשון מספרת אילנית אילו מעלות צריכות להיות לאדם כדי להתאהב ("בלי לחשוש לאבד את הראש", "בלי לדעת מתי – עבר, הווה, עתיד", "בלי לדעת היכן את הלילה אשן"). עם זאת, בחלק השני היא מציגה מספר דוגמאות לסיפורי התאהבות, הן אמיתיים והן בדיוניים: מערכת היחסים בין פעוט רך לאימו ביום הולדתו והסיפור המקראי בין רות המואבייה לבעז. בשלב ההתרה חוזרת אילנית על רצף קבוע של "לה, לה, לה", ולבסוף היא אומרת את שם השיר.
הצלחה
ב-27 בפברואר 1972 נכנס לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-16. ב-21 במאי עלה למקום הראשון, שם שהה שבוע אחד בלבד – שירה השני של אילנית מתוך אלבום הבכורה שלה שעושה זאת לאחר "לאורך השדרה שאין בה איש". לבסוף, ב-16 באפריל יצא מהדירוג, לאחר שנים-עשר שבועות צעידה רצופה. במצעד סוף השנה דורג במקום ה-12.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812)
המלחמה העות'מאנית-רוסית (ברוסית: Русско-турецкая война; בטורקית: Osmanlı-Rus Savaşı) שהתחוללה בין השנים 1806 – 1812, הייתה המשך ישיר למלחמה הקודמת בין הצדדים, שהסתיימה ב-1792. בסיום המלחמה איבדו העות'מאנים שטחים בקווקז ובכלל זה העיר סוחומי, וכן את החלק המזרחי של נסיכות מולדובה - חבל בסרביה. זו הייתה המלחמה השמינית בהיסטוריה של מלחמות רוסיה-טורקיה.
רקע
העילה הרשמית למלחמה הייתה הדחתם של שליטי מולדובה וולאכיה על ידי העות'מאנים, אשר בהתאם להסכמים קודמים אמורה הייתה להתבצע רק בתאום עם הרוסים. כתוצאה מכך, ב-1806 נכנסו כוחות צבא רוסים בהיקף של 40,000 חיילים לנסיכויות, עניין שהיה בניגוד להסכמים בין שתי האימפריות. ב-11 בנובמבר החלו הכוחות במעבר דרך הדנייסטר, תוך שמפקדי המבצרים באזור נכנעו ללא קרב ומסרו את המבצרים לידיהם. רק מפקד מצודת איזמאיל סירב להיכנע. העות'מאנים מצדם סיימו לארגן את כוחותיהם ונכנסו לבוקרשט. ב-13 בדצמבר 1813 הצליחו הרוסים לכבוש מחדש את העיר. המצור על איזמאיל נכשל והרוסים הפסיקו את הלחימה והחלו בהתארגנות לקראת החורף. במקביל, החלו הסרבים בהתקוממות נגד העות'מאנים וב-30 בנובמבר כבשו המתקוממים את בלגרד.
השלב הראשון של המלחמה
בינואר 1807, בעקבות כישלון השגריר האנגלי במניעת המלחמה נכנס הצי האנגלי לאזור קונסטנטינופול וניצב בעמדת איום על העיר. בתאום עם צרפת החלו העות'מאנים במשא ומתן עם הבריטים, אך במקביל החלו בביצור הדרדנלים במטרה לחסום את נתיב השיט של הצי הבריטי. מפקד הצי הבריטי הבין את המצב ובתחילת פברואר 1807 עזב את האזור. העות'מאנים הכריזו מלחמה גם על אנגליה.
ההכנות העות'מאניות למלחמה היו איטיות, אך הרוסים לא יכלו לנצל זאת, עקב מתיחות עם צרפת. כתוצאה מכך, קיבל כוח הרגלים הרוסי שהוצב באזור הנחיה להתרכז בהגנה והפעילות ההתקפית הוטלה על הצי בפיקוד דמיטרי סניאבין והכוחות בגאורגיה בפיקוד איוואן גודוביץ'.
הרוסים הצליחו לכבוש מספר מבצרים אך מבצר איזמאיל עמד במצור במהלך כל הקיץ. הצבא העות'מאני סיים את ההכנות לפלישה לוואלכיה, אך קיבל הודעה על חילופי השלטון בקונסטנטינופול ומפקדיו המתינו להנחיות. עם קבלת הודעה שגם הסולטאן החדש מעוניין בהמשך הלחימה, חצה כוח צבאי עות'מאני בהיקף של 40,000 חיילים את הדנובה והתקדם לבוקרשט. המטרה הייתה להצטרף לכוח עות'מאני נוסף שהתקדם מכיוון דרום. ב-2 ביוני עוד בטרם התאחדו הכוחות העות'מאנים התחולל קרב בו הם הפסידו לרוסים ונאלצו לחזור לגדה הימנית של הדנובה.
במקביל, ב-19 ביוני נחל הצי הרוסי בפיקוד דמיטרי סניאבין הצלחה בקרב ימי נגד העות'מאנים. התקוממות בסרביה נחלה הצלחה וב-10 ביולי 1807 הוכרז על העברת סרביה לחסות רוסית. בחזית הקווקז הכוחות בפיקוד איוואן גודוביץ' הצליחו להנחיל לעות'מאנים מספר תבוסות.
לאור חומרת המצב והעדר תמיכה משמעותית מצרפת ביקשו העות'מאנים הפסקת אש וב-12 באוגוסט 1807 סוכם על הפסקת לוחמה עד ל-3 במרץ 1809. בהתאם להסכם, נסוגו הכוחות הרוסים מהנסיכויות ושוחררו הספינות העות'מאניות שנלקחו שלל. העות'מאנים התחייבו לא להכניס כוחות צבא לנסיכויות ולהפסיק את הלחימה בסרביה.
השלב השני של המלחמה
אלכסנדר הראשון לא היה מרוצה מתנאי הסכם הפסקת האש. לאחר חתימת הסכם שלום עם צרפת הוא הגדיל את הצבא שהוצב בדנובה לכ-80 אלף חיילים. מפקד הצבא הוחלף ובמקומו מונה הנסיך פרוזורובסקי עם הנחיות ברורות להביא לשינוי הסטאטוס קוו. האימפריה העות'מאנית לא הייתה מעוניינת בשינוי המצב. שיחות שלום שהתנהלו בפריז לא הניבו תוצאות וחילופי השלטון בקונסטנטינופול הקשו על הדיונים. ב-12 במרץ 1809 לאחר כישלון המגעים התחדשו הקרבות והידיעה הועברה לסנקט פטרבורג.