cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוקהיד מרטין
החטיבה הבינלאומית לוקהיד מרטין אינטרנשיונל
חטיבת לוקהיד מרטין אינטרנשיונל (LMI - Lockheed Martin International) הוקמה על ידי חברת לוקהיד מרטין כחלק מאסטרטגיה עסקית מוכוונת לקוח, במטרה לחזק את הקשרים העסקיים הקיימים עם לקוחות ושותפים בינלאומיים בכ-70 מדינות ברחבי העולם בהן החברה פועלת, כמו גם להרחיב את פעילותה הגלובלית ולפתח שותפויות עסקיות חדשות. צוות החטיבה הבינלאומית פועל בשיתוף פעולה הדוק עם כל החטיבות העסקיות של לוקהיד מרטין, על מנת לספק ללקוחותיה הגלובליים את מגוון המוצרים, הטכנולוגיות והשירותים שהחברה מציעה, כמענה למגוון צורכיהם בתחומי הביטחון הלאומי, השירותים האזרחיים והפיתוח הכלכלי - החל ממטוסי F-35, ו-C-130J, מסוקים UH-60, CH53-K, מערכות הגנה מפני טילים, ופתרונות לאבטחת סייבר.
מטה החטיבה הבינלאומית ממוקם בלונדון ובוושינגטון, ופעילותה מנוהלת באמצעות חברות בת באוטווה, ריאד, אבו דאבי, סינגפור, קנברה, תל אביב, ניו דלהי, טוקיו וסיאול.
לוקהיד מרטין בישראל
תאגיד התעופה והציוד הביטחוני האמריקאי החל לפעול בישראל בשנת 1996. עם הרחבת הפעילות המקומית החליטה החברה להקים בשנת 2014 את חברת הבת לוקהיד מרטין ישראל, הפועלת ממשרדיה בתל אביב, בניהולו של תא"ל (במיל') יהושע שני, בעבר מפקד בסיס חיל האוויר לוד. כסמנכ״ל הפיתוח העסקי מכהן תא"ל (במיל') איתי רייס, בעבר מפקד בסיס פלמחים.
שיתופי פעולה בתחומי הביטחון והתעופה
כחברה המטפחת מדיניות מוכוונת שיתופי פעולה צמיחתה העסקית של לוקהיד מרטין ישראל מושתתת על קשריה הענפים עם גופים ממשלתיים וביטחוניים ועל שותפותה האיתנה עם תעשיות ההיי-טק והביטחון המקומיות, בתכנון, פיתוח וייצור מערכות מגוונות, עבור מטוסי F-16, מטוסי F-35 ועוד, בעסקאות של מיליארדי דולרים.
כספק הגדול ביותר של צה"ל, לוקהיד מרטין מפתחת ומספקת עבור יחידות הצבא השונות מגוון רחב של מטוסים, מערכות ואמצעי לחימה, תוך שהיא מאפשרת למגוון חברות בתעשיות הביטחון וההיי-טק, קרנות הון סיכון ומוסדות מחקר ופיתוח להרחיב הזדמנויות עסקיות כשותפות פעילות בפרויקטים השונים, בכללם: מטוסי F-16I ("סופה"), מטוסי לוקהיד מרטין C-130J סופר הרקולס ("שמשון"), מטוסי F-35 ("אדיר"), מסוקי CH-53D "יסעור" ו-UH-60 בלקהוק ("ינשוף"), מערכות לחימה, טילים ותחמושת, כגון: סימולטורים, מערכות כינון חימוש וראיית לילה למטוסים ומסוקי קרב, סוללות ארטילריה רקטית מדגם M-270 MLRS, מערכות Longbow למסוקי AH-64D אפאצ'י לונגבו, מערכות הגנה ותקיפה, לצד טכנולוגיות מגוונות אחרות. לוקהיד מרטין תשתתף במכרז להצטיידות של מסוקי תובלה כבדה של חיל האוויר עם הדגם החדש ה-CH53-K.
פעילות חינוכית בישראל
מאז 2014 מעורבת לוקהיד מרטין בתחומי ה-STEM (מדעים, טכנולוגיה, אלקטרוניקה ומתמטיקה) בישראל ותמיכה ביוזמות חינוך בתחומי הסייבר בישראל. תוכני התוכנית כוללים את יסודות הרובוטיקה, ההנדסה והחלל. במסגרת התוכנית צוידו גני הילדים במחשבים, יישומי לגו לתכנון ובנייה, מסגרות רובוטיקה ופינות עם תוכן בתחום החלל. הגן הראשון הושק באוקטובר 2015 בבאר שבע, הגן השני בקריית מלאכי בדצמבר 2016 והגן השלישי הושק ביולי 2019 בשכונת קריית מנחם בירושלים. בנוסף, לוקהיד מרטין תומכת בתוכניות של FIRST בישראל בבתי הספר היסודיים, על ידי מימון שמונה קבוצות בשני אירועים, בהם יתחרו כ-200 ילדים בליגת הלגו של FIRST. משרד החינוך הישראלי וחברת לוקהיד מרטין הכריזו על שיתוף פעולה במטרה להעשיר את תוכנית לימודי אבטחת הסייבר הלאומית המיועדת לתלמידי התיכון בישראל במהלכה בוצעו מספר פרויקטים בשנים 2014–2015.
יחסי דרום אפריקה–יוון
יחסי דרום אפריקה–יוון הם היחסים הדיפלומטיים בין יוון לבין דרום אפריקה. נוכחותה של קהילה יוונית גדולה בדרום אפריקה הביאה לכינון יחסים דיפלומטיים כבר בראשית המאה ה-20. היחסים היו לבביים והתחזקו מאז מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה שתי המדינות היו בעלות ברית.
מנזר באת'
מנזר באת'  (אנגלית: Bath Abbey), או בשמו המלא כנסיית המנזר של פטרוס הקדוש, באת'  (The Abbey Church of Saint Peter, Bath), היא כנסייה אנגליקנית ומנזר בנדיקטי לשעבר בעיר באת' בסאמרסט, אנגליה. המנזר נוסד במאה ה-7 לספירה, אורגן מחדש במאה ה-10 ונבנה מחדש במאות ה-12 וה-16. המבנה הנוכחי הוא אחת הדוגמאות הטובות, הגדולות והמפורסמות ביותר לסגנון גותי אנגלי ניצב (Perpendicular Gothic).
הכנסייה היא בניין רשום בעלת תוכנית קרקע בצורת צלב. בתוך הכנסייה יש מקום ל-1,200 אנשים. היא משמשת לפולחן דתי, לטקסים אזרחיים והרצאות. המבנה מכיל מספר מונומנטים ואנדרטאות לאנשים ראויים לציון.
ב-1999 חגגה הכנסייה יובל 500 שנים להקמתה.
היסטוריה מוקדמת
בשנת 675, אוסריק, מלך הוויץ העניק לאם המנזר ברתה 100 היידים ליד בית כדי להקים מנזר לנשים. מאוחר יותר הפך מבנה זה למנזר לגברים תחת פטרונותו של הבישוף של ווסטר.
המלך אופה ממרסיה לקח בכוח בהצלחה את "המנזר המפורסם ביותר בבאת'" מהבישוף ב-781. ויליאם ממאלמסברי מספר שאופה בנה מחדש את כנסיית המנזר בסטנדרטים כה גבוהים עד שהמלך אדווי תיאר אותה כ"בנויה באופן נפלא".
באותו זמן דעכה תנועת הנזירות באנגליה, אך אחיו של אדווי, אדגר, מלך אנגליה (שהוכתר כ"מלך האנגלים" במנזר ב-973), החל בהחייאת המנזר עם עלייתו לכס המלכות ב-959. הוא עודד נזירים לאמץ את החוקים של בנדיקטוס הקדוש, שהוצגו למנזר על ידי אלפג' הקדוש.
ימי הביניים
בעקבות מותו של ויליאם הכובש ב-1087, העיר באת' ניזוקה קשות ממאבק על השלטון ועל העוצמה בין בניו. המנצח, ויליאם רופוס, העניק את העיר לרופא המלכותי ג'ון מטור, שנהפך לבישוף של ויילס וראש המנזר של באת'. רשות ניתנה להזיז את המושב האפיסקופלי (Episcopal see) מסומרסט לקתדרלת ויילס, יישוב שהיה אז קטן יחסי לעיר החומה באת'. המעבר התרחש ב-1090. ג'ון נהיה הבישוף הראשון של באת' וכנסיית סנט פטר הועלתה למעמד קתדרלה. מאחר שחוקי הבישוף ואב המנזר שולבו, המנזר החל להיות מנוהל על ידי הפריור (prior). ג'ון מטור תכנן קתדרלה חדשה בקנה מידה גדול, המוקדשת לפטרוס ופאולוס, אך רק האמבולטוריום הושלם בעת מותו בדצמבר 1122. הוא נקבר בקתדרלה.
הקתדרלה הלא שלמה נהרסה בשרפה ב-1137, אך העבודות עליה נמשכו עד 1156, המבנה השלם היה באורך 101 מטר.
ב-1245 מעמד של קתדרלה משותפת ניתן למבנה בידי האפיפיור אינוצנטוס הרביעי לדיוקסיה של באת' וויילס. רוג'ר מסולסברי מונה לבישוף הראשון של באת' וויילס, אחרי שכיהן כבישוף באת' בשנה הקודמת. לעומת זאת, הבישופים שירשו אותו העדיפו את ויילס ומועצת הקנוניזציה ביקשה מהאפיפיורים השונים לעבור ל-ויילס ונענו בחיוב. הקתדרלה של באת' נפלה להזנחה והתפוררות.
כאשר אוליבר קינג, הבישוף של באת' וויילס בשנים 1495-1503 ביקר בבאת' ב-1499 הוא היה מזועזע למצוא את הכנסייה המפורסמת הרוסה. הוא חשב במשך שנה מה לעשות בנידון, לפני שכתב לפריור של באת' באוקטובר 1500 ובמכתב הסביר שחלק גדול מההכנסה הפריורית צריכה להיות מוקדשת לבנייה מחדש של הקתדרלה. העבודה על המבנה החלה באביב שבא לאחר מכן. הבישוף קינג תכנן כנסייה קטנה יותר, המכסה רק את החלק שבו עמדה הספינה הראשית הנורמנית. הוא מת לפני שראה את הבנייה מושלמת, אך שחזור הקתדרלה הושלם רק מספר שנים לפני פירוק המנזרים ב-1539.
תקופת הרפורמציה
במסגרת הרפורמציה האנגלית, הפריור הולווי נכנע לכתר האנגלי בינואר 1539. הכנסייה נוקתה מעופרת, ברזל וזכוכית ונשארה להירקב. ב-1574, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה קידמה יוזמה לשחזור הכנסייה והפיכתה מקתדרלה לכנסייה קהילתית עבור העיר באת'. היא הורתה על ייסוד קרן לאומית כדי לממן את העבודות. ג'יימס מונטאז' כיהן כבישוף של באת' וויילס בשנים 1608-1616, באותה תקופה שילם כ-£1,000 עבור הגג החדש של הספינה הראשית הבנוי מפסיס עופרת. הוא נקבר בקבר מאלבסטר המצוי בספינה הצפונית.
הרנסאנס והעת החדשה
בשנות ה-1860 ביצע סיר ג'ורג' גילברט סקוט פרויקט שחזור גדול, שמומן בידי הרקטור צ'ארלס קמבל. הפרויקט כלל התקנת קמרונות מניפה בספינה הראשית, דבר שלא היה רק תוספת אסתטית מגונדרת אלא היה השלמת התכנון המקורי. הבישוף קינג הכין את המבנה לקמרונות מניפה בבית המקהלה, לפי תכנון של ויליאם ורוברט ורטו, ויש רמזים בפיתוחי האבן שקמרונות אלו נועדו לקרות גם את הספינה הראשית, אך דבר זה לא יצא לפועל כנראה עקב סיבות כספיות. עבודות שחזור שנעשו במאה ה-20 ובמאה ה-21 כללו את ניקוי המבנה ובנייה מחדש של העוגב על ידי קלייס אורגלבאו מבון.
הכנסייה היא בניין רשום מדרגה I ופעילה גם כיום כמקום פולחן, עם קהילה בת מאות חברים ומאות אלפי מבקרים מדי שנה.
המבנה הראשון
רק מעט ידוע על המבנה הראשון באתר, שתואר על ידי המלך אדווי כ"בנוי בצורה מופלאה". בהינתן מקור העיר, כנראה שהכנסייה תפסה את מקומו של מקדש פאגאני.
הכנסייה הנורמנית
עם הרמת מעמד כנסיית המנזר לקתדרלה ב-1090, הרגיש הבישוף שיש צורך מבנה יותר גדול ויותר חדשני. האמבולטוריום (מעין מסדרון בצורת חצי עיגול סביב האפסיס) הושלם בעת מותו של הבישוף ג'ון ב-1122. העבודה סבלה משרפה ב-1137 אך הושלמה בסביבות 1156. קיומו של אמבולטוריום מרמז שמדובר היה במבנה גדול, בסדר גודל של קתדרלת דרהאם וגדול יותר מהמבנה הנוכחי. מבנה זה הוזנח להתפוררות בעקבות הסרת הכיסא והעברתו לוויילס ב-1245 ונהרס ב-1500 כאשר הוחלט שלא ניתן לשמר את המבנה ויש לבנות כנסייה חדשה תחתיו.
הכנסייה הגותית
הבנייה של הכנסייה הגותית החלה ב-1500 אך לא הושלמה עד 1609. הכנסייה הגותית לא הייתה גדולה כמו המבנה שקדם לה, שכן מן המנזר נשלל מעמד הקתדרלה.
הכנסייה החדשה היא דוגמה קלאסית לסגנון האנגלי הניצב של האדריכלות הגותית באנגליה. הספינות המשניות הנמוכות והארקדות לעומת קומת התאורה הגבוהה, מציגים את האיזון הנגדי שהיה אופייני לכנסיות בסגנון הניצב. ברם, הכנסייה החדשה יועדה לשרת ככנסיית מנזר ולכן נבנתה בתוכנית צלב, דבר שהיה נדיר לכנסיות קהילתיות באנגליה באותה תקופה. פנים הכנסייה מכיל קמרונות מניפה איכותיים שנעשו בידי רוברט ורטו וויליאם ורטו (Vertue) שתכננו קמרונות דומים עבור הקפלה של הנרי השביעי, מלך אנגליה במנזר וסטמינסטר. לכנסייה 52 חלונות, התופסים 80% משטח הקירות ומעניקים לפנים תחושה של שפע אור. הוויטראז'ים על החלונות משקפים את דעות הכמורה במאה ה-12 ובמאה ה-16 על המראה שהולם כנסייה.
בעקבות הרפורמציה הכנסייה סבלה מהזנחה אך שוחזרה וזכתה לתוספת קמרונות מניפה בספינה הראשית בשנות ה-1860.
אנדרטאות
המנזר מכיל מספר מצבות זיכרון, ביניהם כאלה המוקדשות לבאו נאש, אדמירל ארתור פיליפ (המייסד ומושל ניו סאות' ויילס הראשון), אייזק פיטמן, ג'יימס מונטאז' (בישוף באת' וויילס), ליידי וולר (אשתו של ויליאם וולר, מפקד במלחמת האזרחים הבריטית), אליזבת גריב (אשתו של ג'יימס גריב, רופאה של אליזבת, קיסרית רוסיה), סר ויליאם בייקר, ג'ון סיבתורפ, ריצ'רד האסי ביקרטון, ויליאם הואר והסנאטור האמריקני ויליאם בינגהאם.
העוגב הראשי
העוגב הבא של המנזר נבנה ב-1836 בידי ג'ון סמית' מבריסטול, לפי מפרט של 30 רגיסטרים המחולקים ל-3 מקלדות ודוושות. עוגב זה נבנה מחדש ב-1868 על הגלריה החדשה בבית הרוחב (טרנספט) הצפוני בידי ויליאם היל ובנו מלונדון, לפי מפרט של 40 רגיסטרים המחולקים ל-4 מקלדות ודוושות, למרות שחטיבת הסולו, שהביאה את סך הרגיסטרים למעל 40 לא הושלמה. רוב חלקי העוגב הועברו לכנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים, קרומר ב-1896, כאשר השאריות נשמרו לשילוב בעוגב החדש של המנזר.
העוגב נבנה מחדש שוב ב-1930 והפעם בידי ויליאם היל ונורמן & בירד, שהעלו את מספר הרגיסטרים שלו ל-58. ב-1972 מספר הרגיסטרים הוגדל ל-65. חטיבת הפוזיטיב, שמפרידה בין התיבה לקונסולה, הותקנה באותו זמן. ברם, נגרמו בעיות של חוסר קוהרנטיות בסכמה הטונאלית, עקב חוסר התאמה בין הצינורות מ-1895 לאלה מ-1972, ושל אמינות, עקב סוגים שונים של פעולות הקשה שהיה קשה לתחזק ולגשת אליהם. בגלל בעיות אלה הוחלט לבנות את העוגב מחדש.
ב-1997 נבנה העוגב לגמרי מחדש בידי קלייס אורגלבאו מבון, תוך שמירת הכלי הקיים רחוק ככל האפשר והחזרתו למצבו מ-1895, למרות שחטיבת הפוזיטיב נשמרה. נכון להיום, לעוגב יש 63 רגיסטרים הפרושים על גבי 4 מקלדות ודוושות. העוגב נבנה לפי עקרון הוורקפרינציפ של תכנון העוגב, כלומר: התיבה היא בעומק "מחלקה" ("department") אחת בלבד, כאשר יוצא הדופן היחידי הוא הדוושות שנמצאות מאחור ולא בצידי התיבה. צינורות קדמיים חדשים, העשויים כ-75% בדיל, נוצרו והתיבה הושלמה עם כיסוי אחורי, דפנות צדדיות וגג. פאנלים מנוקבים, שנעשו על ישי דרק ריילי מ-Lyndale Woodcarving שבסקסמונדהאם, סאפולק, הותקנו כדי לאפשר לצליל לצאת מתחתית התיבה. הקונסולה הישנה נשמרה, אך נבנתה מחדש עם התקני עזר מודרניים ומקלדת חדשה לגמרי. 22 מתוך 83 שורות ("ranks") בתוך העוגב מכילות מספר צינורות מהכלי של 1868. 4 שורות עשויות רק מצינורות של העוגב מ 1868. 21 מכילות צינורות מהעוגב של 1895. רק 2 שורות מורכבות מהצינורות של העוגב מ 1895. 48 שורות מכילות צינורות חדשים: 34 מהם חדשים לגמרי. מפוחים ישנים נוצלו עד כמה שהיה שאפשר. מאגר האוויר והרוח הישן שוחזר ולא הוחלף. העוגב מופעל מכנית, ב-Tracker action, עם פעולה הנעזרת באלקטרוניקה לדוושות. פעולת הרגיסטרים היא אלקטרונית.
עוגב קונטינואו
עוגב קונטינואו בעל 4 רגיסטרים הותקן במנזר ב-1999 בידי קנת' טיקל מנורת'המפטון. העוגב נמצא בתוך תיבה שחורה מעץ אלון כהה, והוא נייד. ניתן לכוונו בשלושה גובהי קול (Pitch), והם: A=440 Hz (גובה קול של קונצרט מודרני), A=415 Hz ו A=486 Hz, דוושת מנוף יכולה להוריד צליל הרגיסטרים רק לרגיסטר ה-8', וכאשר היא משוחררת, היא מחזירה את העוגב למצב לפני שנלחצה. מידע נוסף על כלים דומים לעוגב זה באתר היצרן, כאן.
המקהלה
המקהלה שודרה ברדיו 3 של ה-BBC ב"תפילת הערב" והקליטה מספר פעמים מזמורים. היא הופיעה עם שלושת הטנורים לרגל חניכת המרחצאות והספה Thermae בבאת'.
פעמונים
ב-1700 המערכת הישנה של 6 פעמונים הוחלפה במערכת שלמה של 8. כולם למעט הטנור, שרדו. ב-1770 נוספו עוד 2 פעמונים קלים יותר שיצרו את המערכת הראשונה בת 10 פעמונים בדיוקסיה. הטנור נוצק מחדש ב-1870.
כיום, המגדל של המנזר מכיל את מערכת 10 הפעמונים, התלויים באופן בלתי רגיל כך שגודלם מהגדול לקטן ביותר הוא נגד כיוון השעון סביב תא הצלצולים. פעמון הטנור של מערכת הצלצולים (Change ringing) שוקל 33 cwt שזה 1688 ק"ג.
מנזר באת' ידוע כמרכז חשוב של צלצול בפעמונים במערב אנגליה.
יוסף רום
יוסף רום (2 בספטמבר 1932 – 19 בנובמבר 1997) היה פרופסור להנדסה אווירונאוטית בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון וחבר הכנסת מטעם הליכוד. בשנת 1976 זכה בפרס ישראל לטכנולוגיה ולהנדסה.
ביוגרפיה
יוסף רום נולד כיוסף רובינוביץ' בוורשה שבפולין ועלה לארץ ישראל ב-1935. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון עירוני א' בתל אביב. אחר כך למד הנדסת מכונות והנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של אילינוי בשיקגו, וקיבל דוקטורט בהנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה בפסדינה בשנת 1957.
לימד בפקולטה להנדסה אווירונאוטית של הטכניון וכיהן כדיקן הפקולטה. ב-1974 התמנה למופקד הקתדרה ע"ש ליידי דייוויס לאווירודינמיקה ניסויית. הרבה לפרסם מאמרים מדעיים בכתבי עת מקצועיים. היה יועץ למערכת הביטחון ודחף לייצור ישראלי של מערכות נשק מתוחכמות. בשנים 1970-1972 עמד בראש מינהלת נקבות הרוח והמעבדות האווירודינמיות.
פעילות פוליטית
אחרי מלחמת יום הכיפורים הזהיר בעיתונות נגד התחמשות גרעינית של מצרים, בסיוע ארצות הברית, והיה מהפעילים נגד הנסיגה בסיני.
באוגוסט 1976 הצטרף לתנועת החרות ושמו עלה כמועמד להתמודד על ראשות עיריית חיפה.
היה חבר הכנסת התשיעית וה-10 מטעם מפלגת הליכוד. לאחר המהפך היה יו"ר הצוות להעברת הממשל ולייעול עבודת הממשלה.
בכנסת היה רום מתומכי המשך פיתוח האריה ופיתוח נשק בישראל בהיקף נרחב יותר ומתומכי הקמת התנחלויות.
משפחתו
נפטר בחיפה. אלמנתו, יעל רום, הייתה הבוגרת הראשונה של קורס טיס במסגרת צה"ל. לזוג שלושה ילדים: בתם, ורד רום-קידר, היא פרופסור למתמטיקה, שהייתה ראש המחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע בין השנים 2014 ל-2016; בתם השנייה, דלית רום שילוני, היא פרופסור לחקר המקרא באוניברסיטת תל אביב; בנם, רמי רום, הוא בעל תואר דוקטור לכימיה ועורך פטנטים.
Young
Young (בעברית: צעיר) הוא מיני-אלבום הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית שרלוט לורנס. האלבום יצא לאור ב-22 ביוני 2018 על ידי חברת התקליטים Human Re Sources. מתוך האלבום יצאו חמישה סינגלים.
רוחניות
המונחים נפש (mind) ותודעה (consciousness) נזכרים לעיתים בחיבורים הקשורים במושג הרוחניות וזוכים שם לפרשנויות מגוונות, אם כי הם נחקרים מאוד גם בשיח המדעי (בפרט בתחומים מדעי המוח ונוירופסיכולוגיה).
מרבית ההשקפות הרוחניות רואות את חיי הרוח כעיקריים ואת החיים החומריים, הפיזיים, החיצוניים – כמשניים בחשיבותם. אך קיימות גם תנועות רוחניות המדגישות את הקיום האלוהי מצד אחד ואת הקיום החומרי מצד שני, כאשר הצד החומרי הוא מימוש של האלוהי ואין לברוח מפניו. השקפות רוחניות רבות נסמכות על אמונה בקיומה של מציאות על-חושית (טרנסצנדנטלית) כמו אלוהים או חיים שלאחר המוות, וחלקן על אידאות מופשטות אחרות.
רוח וחומר
הרוחניות עשויה לכלול גם פרטים פיזיים שאינם אנושיים, כגון כוחות טבע, להם יכולה להיות מיוחסת מעין נפש (כגון נשמת העולם), וכן חפצים קדושים בעלי חשיבות תרבותית. בקבלה היהודית מוזכרים מלאכים ושרי מלאכים המסוגלים להתממש בחומר. המחזה הגולם לדוגמה מראה מימוש חזק מאוד בחומר, של יכולת רוחנית גבוהה ביותר. הבאה לידי ביטוי במימוש של דמות שנבנתה באמצעות תפילות, בדמוי אדם, המתנהג ומתנהל כאדם לכל דבר, אך למעשה זהו סוג של רובוט, המקבל הוראות מהאדם השולט בו, עד לאותו רגע שבו הוא מתחיל לבגוד בשליטת האדם בו.
רוחניות בימינו
הדתות הן מבשרותיה הבולטות של הגישה הרוחנית, אך בשנים האחרונות, במקביל להתפתחות הפוסט מודרניזם, התרחבה הגדרת הרוחניות לתיאור מכלול ההשקפות והזרמים המשתמשים בהגדרות רוחניות וטרנסצנדנטליות, לרבות אלו שאינם קשורים לדת. הרוחניות, במובן זה, מתארת תהליך או מצב אינדיבידואלי, שמרכזו הוא חיפוש אישי אחר 'הנתיב הרוחני' והסתמכות על ניסיון אישי בחיפוש זה. הרוחניות על פי הגדרה זו כוללת זרמים ואמונות רבים, כגון: העידן החדש, מסורות מיסטיות שונות כמו קבלה, סופיזם, השקפות מיסטיות מודרניות כמו ספיריטואליזם, נאופאגאניזם ועוד. כמו כן שיטות רבות של רפואה אלטרנטיבית מקורן בגישות רוחניות שונות.
נראה שנבחרה המילה רוח לתיאור אותם חלקים נפשיים ודומיהם בעברית, משום שהרוח אינה נראית אך ניתן להבחין בהשפעותיה (תנועת העצים וכדומה), וכך גם הנפש - לא ניתן לראות אותה, אך ניתן לראות את השפעותיה- החיים, החוויה ועוד.
עיקר הרוחניות מועברת באמצעות מורים רוחניים שזכו להארה או להדרכה בידי מורה דרך קודם. המורים הרוחניים לומדים שיטות עבודה במזרח, בדרך כלל, ומביאים עימם את הבשורה למדינות המערב. אך יש גם מורים רוחניים שנולדו באירופה, והביאו את בשורתם לאחר ביקור ממושך בארצות הברית. לדוגמה, המורה הרוחני פטר דנוב נולד בבולגריה למד רפואה בארצות הברית ובשלב מסוים עבר ללימודי דת ומסטיקה באוניברסיטה. לאחר מכן חזר עם בשורה רוחנית למולדתו בולגריה.
רוחניות חילונית
רוחניות חילונית היא שיטה פילוסופית השואפת לתת טעם לממד הנפשי והפנימי של הקיום ללא צורך באמונה בקיומה של מציאות על-חושית (טרנסצנדנטית) כמו אלוהים או חיים שלאחר המוות, וללא צורך במיסטיקה או אידאות מופשטות אחרות. מבחינה זו המילה רוחניות אינה מרמזת על קיום של רוח נפרדת מהחומר אלא מרמזת על חיי הנפש וחיפוש המשמעות של האדם. הנפש והמשמעות הן תוצרים של המוח האנושי ואינן קיימות מחוצה לו. רוחניות חילונית מחברת בין החשיבות הגדולה שיש להיגיון, לעובדות, להטלת הספק, לעשייה המדעית ולחיפוש האמת עם הצורך האנושי במשמעות ובהדרכה כיצד כדאי לחיות. היא לא מתעלמת מהצד הרגשי שיש באדם ומכירה בחשיבות שיש לקהילה. רוחניות חילונית שואפת להציע טקסים וחגים חדשים שיחברו את האדם שיבחר בכך עם חיי הרוח ויזכירו לו ערכים כמו ערכי כבוד האדם, החירות, הטלת הספק ושוויון ההזדמנויות. גם השקפה זו רואה את חיי הרוח כעיקריים ואת החיים החומרניים כמשניים בחשיבותם ומאמינה שבעקבות היכולת של האדם למודעות עצמית, האדם יכול לבחור להתפתח אל מעבר לצרכים ההישרדותיים תוך מתן דגש על יצירה ועל הבנת הטבע שמסביבו. כך יוכל האדם לממש את מלוא היכולות שבו ולהגיע למשמעות בחייו.
בספרו של עודד פלד, כותב פרופסור רפי וייכרט, במבוא שמונח על עטיפת הספר, על שירת המשורר: <<אלה שיריו של חילוני מאמין המוצא בטבע את בית התפילה שלו>>.
מגמות לאורך ההיסטוריה ביחס למקומה של ה"רוחניות"
לפי יואב שורק במסה "אמונה בקומת אדם", לאורך ההיסטוריה היו מספר תפיסות אוניברסליות מתחלפות ביחס למקומה של ה"רוחניות" בעולם. כל אחת מתפיסות אלו, עד זו שהחלה באמצע המאה ה-20, שררה מאות שנים לפחות:
מערך ההגנה האווירית
מערך ההגנה האווירית (בראשי תיבות: מערך ההגנ"א ובשמו הקודם: מערך הנ"מ) הוא הגוף המאגד את יחידות הקרקע של ההגנה האווירית של צבא הגנה לישראל. המערך, אשר כפוף לחיל האוויר, אחראי על הגנת המרחב האווירי של ישראל לצד כלי הטיס של החיל. דוקטרינת הגנת המרחב האווירי הישראלי קובעת כי חיל האוויר נסמך בעיקר על מטוסי יירוט ככלי להשגת עליונות אווירית ואל מול זאת מערך ההגנה האווירית מהווה את קו ההגנה האחרון מפני איומים אוויריים הכוללים כלי טיס וקו ההגנה הראשון כנגד איומים אוויריים הכוללים טילים בליסטיים, טילי קרקע־קרקע ורקטות ארטילריות.
מבנה ארגוני
מערך ההגנה האווירית הישראלי מורכב מיחידות טילי קרקע־אוויר, יחידות טילים נגד טילים, יחידות לניסויי טילים ויחידות טקטיות. בראש מערך ההגנה האווירית עומד קצין בדרגת תת־אלוף, הכפוף ישירות למפקד חיל האוויר; הקצין, וכן מִפְקֶדֶת המערך, היו קרויים מכהנ"מ – מפקד (או מִפְקֶדֶת) כוחות הנ"מ ומ־2011 מפקד המערך נקרא מהגנ"א (מפקד מערך ההגנה האווירית). מפקד מערך ההגנה האווירית הנוכחי הוא תא"ל גלעד בירן.
כחלק מהשינוי שעבר המערך ב־2011 השתנה גם המבנה הארגוני שהיה נהוג מתקופת שיוכו לחיל התותחנים. היחידה הבסיסית ביותר היא הפלגה – צוות הגנה אווירית בסיסי. מספר פלגות מאוגדות בסוללה (פלוגה). הסוללות מאורגנות ביחידות שהיו בעבר גדודים, ואגדי הנ"מ לשעבר עברו להיקרא כנף, כמקובל בחיל, וחולקו לכנף הגנת שמיים וכנף ההגנה האקטיבית. ב־2016 נערך שינוי ארגוני נוסף, הכנפות פורקו והיחידות המבצעיות עברו לשליטה ישירה של מפקד המערך.
בית הספר להגנה אווירית ממוקם בצפון הנגב המערבי בסמוך לקיבוץ משאבי שדה. בעבר שכן במרכז הארץ, סמוך לשדה התעופה הרצליה, בקרקע שהתפנתה הוקם ב־31 באוגוסט שנת 1993 המרכז הבינתחומי הרצליה. בית הספר לנ"מ הועבר לנגב כחלק ממדיניות צה"ל ומחסור בשטחי אש לאימונים.
צבעי הדגל של המערך הם כחול כהה ושחור והמוטו שלו הוא "טכנולוגיה קרבית", "השמיים הם הגבול" ו"אנשים עם מטרה".
מערכות הנשק
מערך ההגנה האווירית מפעיל חמש מערכות נשק עיקריות אל מול האיום של ירי תלול מסלול: ה־MIM-104 פטריוט ומערכת ההגנה הרב־שכבתית הנחלקת לחמש מערכות נפרדות המגבות האחת את השנייה.
מערך הגנה רב־שכבתית
כאמור מערך ההגנה הרב־שכבתית בנוי מ־5 שכבות הגנה המשלימות ולרוב מגבות אחת את השנייה. מערכת משלימה היא מערכת אחרת המסוגלת לתת מענה לאיום הנמצא מתחת לטווח היירוט של המערכת הקודמת ובכך משלימה אותה בשכבת הגנה נמוכה יותר במתחם האווירי המוגן. מערכת מגבה מיועדת למקרה שזו שמעליה נכשלה ביירוט.
מערכות הגנה היסטוריות
בעבר היו בשירות המערך מקלעים בקוטר 0.5 אינץ' (12.7x99 מ"מ נאט"ו) ותותחים בקוטר 20 מ"מ, 23 מ"מ, 37 מ"מ ו־40 מ"מ. כמו כן שירתו במערך מערכות טילי קרקע־אוויר ניידות מסוג MIM-72 צ'פרל ("דרקון"), FIM-43 רד־איי ("בזק"), ו"מחבט" וולקן M163, מערכת המכ"ם "רמית", מערכת טילי כתף מונחית תת־אדום לטווחים קצרים בעיקר להפלת מסוקים מסוג FIM-92 סטינגר (ברקן) ומערכת נייחת לשיגור טילי קרקע־אוויר מונחי מכ"ם תוצרת חברת ריית'און מסוג MIM-23 הוק.
היסטוריה
מערך הנ"מ החל דרכו בחיל התותחנים הישראלי. במלחמת העצמאות הגיעו לארץ תותחי הנ"מ הראשונים בקוטר 20 מ"מ מתוצרת "היספנו־סוויזה" שיועדו להצבה הן במטוסים והן על הקרקע. כבר במלחמת העצמאות הפילו תותחני נ"מ חמושים במקלעים נגד מטוסים מטוסי ספיטפייר מצריים.
פיקוד הנ"מ הוקם ב־1951 ובמסגרתו שתי יחידות, אחת האחראית לצפון הארץ והשנייה למרכז ולדרום. ב־1953 הוקמה יחידה שלישית שקלטה תותחי 3.7 אינץ מונחי מכ"ם. במלחמת סיני הוכפף לראשונה מערך הנ"מ לחיל האוויר הישראלי.
בשנות השישים קלט חיל התותחנים מערכת של תותחי נ"מ 40 מ"מ מונחי מכ"ם מדגם בופורס L-70 קליבר 40 מ"מ מונחי מכ"ם. כאשר הגיעו המערכות של טילי ה"הוק" בשנת 1965, הן נקלטו ביחידות טילי קרקע אוויר (יטק"א) בחיל האוויר. אחר כך, התמזג מערך הנ"מ כולו בחיל האוויר, בפברואר 1971. המערך כלל אז גם את מערכות תותחי נ"מ L-70, צריחי נ"מ עם ארבעה מקלעים קליבר 0.5 (12.7 מ"מ) לצריח, וצריחי נ"מ עם זוג תותחים "היספנו־סוויזה" בקליבר 20 מ"מ.
במלחמת ששת הימים השתתף תותח נ"מ L-70 בהפלת מפציץ עיראקי מדגם טופולב 16, בעת שניסה להפציץ את שדה התעופה מגידו (ראו: תקיפת מטוס טופולב עיראקי בישראל).
במלחמת ההתשה רשמו כוחות הנ"מ הפלה של מטוס מיג 17 ושל מיג 21 מצריים. במלחמת יום הכיפורים הופלו על ידי המערך 46 מטוסים מצריים ו־7 מטוסים סורים. במהלך המלחמה הגיעו ברכבת האווירית האמריקאית ראשוני טילי ה־MIM-72 צ'פרל.
אתה אוהב אותי
אתה אוהב אותי הוא ספרו הראשון של העיתונאי, והתסריטאי אבנר ברנהיימר, שיצא לאור בסוף שנת 2005.
מערך ההגנה האווירית
היסטוריה
במבצע חומת מגן התנדבו לוחמי ה"מחבט" (M163 וולקן משופר) לסייע ללוחמת הקרקע, באמצעות כוח האש הגדול של תותח ה־M61A1 וולקן. הם סייעו בשיתוק אש עוינת וטיהור גגות מצלפי אויב.
אתה אוהב אותי
הספר מבוסס על הטור "מיטה זוגית" שפורסם לאורך כעשר שנים במגזין הזמן הוורוד, ומתאר, בלשון הומוריסטית, את זוגיותו של המחבר ובן זוגו.
מערך ההגנה האווירית
היסטוריה
ב־11 בינואר 2011 שינה מערך הנ"מ את שמו למערך ההגנה האווירית, שם המבטא את העיסוק של המערך לא רק בהגנה נגד מטוסים, אלא גם נגד טילים ורקטות, וכן את השיוך הארגוני לחיל־האוויר.
אתה אוהב אותי
ברנהיימר הוא התסריטאי של הסרט יוסי וג'אגר וסדרת הטלוויזיה פלורנטין (במשותף עם גל אוחובסקי). בשונה מהתסריטים שכתב עד לספר זה, שבהם סיפור עלילה רומנטי ארוך, מהווה הספר "אתה אוהב אותי" קובץ אירועים ואנקדוטות קצרות, תוך התבססות על חייו האמיתיים של הסופר עם בן זוגו.
מערך ההגנה האווירית
היסטוריה
באפריל 2011 הפכה מערכת כיפת ברזל למבצעית בנוהל מזורז ורשמה יירוטי בכורה של רקטות גראד שירו המחבלים הפלסטינים מרצועת עזה. מאז רשמה המערכת עשרות אלפי יירוטים מוצלחים. במבצע עמוד ענן בנובמבר 2012 פעלו 5 סוללות מבצעיות של כיפת ברזל, והללו יירטו למעלה מ־400 רקטות ארטילריות שירו הפלסטינים. במבצע צוק איתן ביולי-אוגוסט 2014 פעלו כבר 8 (ומאוחר יותר 9) סוללות של כיפת ברזל שיירטו בהצלחה רבה למעלה מ־700 רקטות שירו הפלסטינים. מערך טילי הפטריוט יירט שני כלי טיס בלתי מאוישים ששיגר חמאס.
אתה אוהב אותי
הספר, שהתקבל באהדה בקרב מבקרי הסיפרות, מתאר את חיי הזוגיות היומיומיים של שני גברים החיים בזוגיות, חיים הדומים לגמרי לחיי נישואים בין זוגות הטרוסקסואלים. מתוארים בו הרגעים המרגשים בחייהם, וכן גם הרגעים העצובים, השמחים, המתסכלים ובעיקר המצחיקים.
לפי ביקורות הסיפרות, ניתן לשאול האם לספר אג'נדה פוליטית חברתית, שבה הוא מזמין את הקורא להבנה כי זוגיות הומוסקסואלית זהה לזוגיות הטרוסקסואלית; או שמא אין מדובר באג'נדה כזאת אלא אכן מדובר באופן דומה למדי של זוגיות.
מערך ההגנה האווירית
היסטוריה
ביולי 2014 יירט מערך ה"יהלום" (MIM-104D פטריוט) שני כלי טיס בלתי מאוישים של חמאס וב־23 בספטמבר 2014 רשם הפלת בכורה עולמית עבור הפטריוט כאשר סוללת פטריוט ישראלית הפילה מטוס קרב סורי מדגם סוחוי Su-24 מעל רמת הגולן.
בספטמבר 2017 הוקם גדוד נוסף של "כיפת ברזל". הגדוד יתמחה בגזרה הצפונית ויערך להגנה מפני איום הארטילריה הרקטית של חזבאללה. בעתיד תוקם בגדוד החדש גם פלוגה ימית שתתמחה בהפעלת המערכת על גבי ספינות טילים ובתווך הימי.
ב־8 בינואר 2020 חשף משרד הביטחון פריצת דרך בייצור לייזר רב עוצמה, שישמש לפיתוח מערכות הגנה אווירית ויירוט רקטות, בפיתוח משותף של מפא"ת, רפאל - מערכות לחימה מתקדמות ואלביט מערכות. המערכות כוללות גרסה קרקעית נייחת יבילה, גרסה מתנייעת על גבי רכב קרבי משוריין וגרסה אווירית המותקנת על כלי טיס ליירוט טילים מעל גובה העננים. מערכת היירוט תיכנס לניסוי במחצית 2020 ותיקלט בצה"ל כבר בסוף השנה. ביוני 2021 פרסם משרד הביטחון שניסוי ראשוני של המערכת עבר בהצלחה.
ב-25 בנובמבר 2021 הוענק למערך ההגנה האווירית אות הערכה מבצעי מטעם הרמטכ"ל על פעילותו במבצע שומר החומות.
בפברואר 2022 פורסם לראשונה כי נרקמת ברית הגנה אזורית בין ישראל לשכנותיה. מטרת הברית היא לנצל את יכולת הגילוי והיירוט של כל אחת מהמדינות נגד מל"טים מתאבדים.
לוחמות במערך
עם קבלת הסעיף הנוסף לחוק שירות הביטחון הקובע כי כל התפקידים בצה"ל פתוחים לנשים (אלא אם כן אופי התפקיד לא מאפשר זאת), החל מערך הנ"מ לקבל לשורותיו גם נשים, ובכך הפך למערך הלחימה השני בצה"ל, לאחר קורס טיס, ששילב בתוכו נשים.
באוגוסט 1998 נפתח מחזור הגיוס הראשון ששילב בקרבו נשים כלוחמות. מרגע זה ואילך החלו הכשרות המערך לכלול בתוכן גם נשים, אשר התנדבו לשרת כלוחמות לכל דבר. התנדבות זו כוללת בתוכה שירות של 32 חודשים וכן שירות מילואים, בהתאם למסמך עליו חותמות הבנות – "דין אישה כדין גבר".
הלוחמות המתנדבות למערך עוברות טירונות ברמת רובאי 03 וכן קורס מקצועי על מערכת הנשק אליה השתבצו, משובצות לסוללות השונות הפרוסות ברחבי הארץ, ומשם ממשיכות לקורסים מקצועיים מתקדמים ולקורסי הפיקוד והקצונה. את כל המסלול הנ"ל עוברות הנשים לצד הגברים המתגייסים למערך, בדגש על שוויון בין המינים, אך עם זאת עדיין קיימות הקלות מסוימות לנשים, בעיקר בתחום הכושר הגופני בו הן צריכות לעמוד בכל האתגרים, אך סולם המאמצים הוא מעט שונה כאשר רף ההצטיינות במשימות נמוך יותר אצל הנשים מאשר אצל הגברים.
מערך ההגנה האווירית פתח לנשים את האפשרויות לשרת במערכות נשק שונות – טילי היהלום (פטריוט), כיפת ברזל וטילי החץ. בעבר הייתה גם מערכות הרמית וטילי הוק פתוחות בפני הנשים אך היא הוצאה משירות. מערכת הנשק ברקן (סטינגר) לא הייתה פתוחה בפני נשים, זאת בשל המאמץ הפיזי הניכר אשר היה כרוך במערכת נשק זו (הכולל בין היתר נשיאת טיל במשקל עשרות ק"ג), אשר לא תאם את סרגל המאמצים הפיזיים שנקבע לנשים.
מחקרים מראים כי מרבית הנשים המתנדבות לשרת כלוחמות במערך ההגנה האווירית הן בעלות מוטיבציה גבוהה לשירות וכן בעלות נתונים ראשוניים גבוהים המסייעים להן בשירותן הסדיר. כיום משרתות עשרות לוחמות במערך הסדיר ומהוות כ־20% מהכוח הלוחם בסוללות ההגנה האווירית, וכן קצינות במערך המשרתות כמסו"ליות (מפקדות סוללה), קמב"ציות ובתפקידי קצונה שונים ומגוונים.
סמל המערך
בתקופת היותו חלק מחיל התותחנים, הצטייד מערך הנ"מ במכ"ם חדיש תוצרת גרמניה שהיה למכ"ם הראשון בצה"ל. שמו של המכ"ם היה סופרפלדרמאוס, שמשמעותו "עטלף על" בגרמנית. בהשראת שמו של המכ"ם, עוצב סמל הנ"מ – עטלף לבן על רקע שחור. כאשר עבר המערך לחיל האוויר בשנת 1970, הושאר העטלף והרקע הוחלף לפסים כחולים־שחורים המסמלים שילוב חיל האוויר ושטח. גם כשעוצב הסמל מחדש עבור מערך ההגנה האווירית על ידי המעצב יגאל גבאי, נשאר העטלף להיות האלמנט המרכזי בסמל.
לואי מארי דה קאפארלי
לואי מארי מקסימיליאן דה קאפארלי די פלגה (Louis Caffarelli, בעברית נכתב גם כ"קפרלי" או "קפארלי"; 13 בפברואר 1756, שאטו די פְלַגה, מחוֹז אוט-גָארוֹן, צרפת – 27 באפריל 1799, עכו) היה מהנדס צבאי במסע נפוליאון בארץ ישראל ב-1799 והחייל הצרפתי בעל הדרגה הגבוהה ביותר שנהרג בעת המצור על עכו.
ביוגרפיה
קאפארלי נולד למשפחת אצולה ממוצא איטלקי, בדרום צרפת. התחנך בבית הספר המלכותי להנדסה במזייר והיה לקצין הנדסה. ומונה בשנת 1792 כקצין תותחנים בצבא של הריין. באותה השנה בעקבות סירובו להכיר בהדחתו של המלך לואי ה-16, נאסר למשך 14 חודשים. שב לצבא בשנת 1795 והיה למפקד גדוד ועסק בבניית ביצורים. ב-17 בדצמבר 1795 הוא נפגע מפגז במעבר נאהה, אושפז לתקופה ארוכה ואיבד את רגלו השמאלית. למרות זאת, הוא קודם לדרגת גנרל חטיבה, והצטרף לצבא הצרפתי שיצא למצרים, בפיקוד נפוליאון. במצרים השתתף בשיפור הגנת קהיר, ובשיפור התחבורה בין אלכסנדריה לנילוס.
קאפארלי השתתף בקרבות בארץ ישראל, כולל כיבוש יפו. ב-1799 הוא תכנן את הסוללות והעמדות ששימשו את הצרפתים במצור על עכו. במהלך המצור הוא נפצע שוב מכדור של צלף טורקי, ונאלצו לקטוע את זרועו הימנית עד למרפק, אולם לאחר כשבועיים הוא נפטר מנמק.
קאפארלי היה בין הדמויות הציוריות בצבאו של נפוליאון. בטרם הגיעו לעכו, איבד את רגלו באחד הקרבות של צבא צרפת באירופה. במסע נפוליאון למצרים ולארץ ישראל, כונה "רגל של עץ" או "האבא של הקביים". כאשר הצבא נקלע למצב רוח קודר, נהגו לומר: "הוא לא חושש - רגל אחת שלו באירופה".
קברו של קאפארלי
במפת ז'אקוטן משנת 1799 מופיע מקום קברו באזור עכו, באזור בו שוכנים בשנות האלפיים המכללה האקדמית גליל מערבי וכפר הנוער מנוף. המהנדס ב. דיכטר, אשר חקר את תולדות העיר עכו, אכן מצא בקצה שטחה של המכללה מספר קברים נטושים, שלא דמו לקברים מוסלמים. הקברים היו ללא זיהוי, כנראה במטרה למנוע חבלה בהם. במקום היה קבר בולט, והמסורת המוסלמית שהשתמרה במקום, זיהתה את המקום כ"קבר קאפארי". באישור רשות העתיקות ומשרד הבריאות, ובנוכחות נציגי צרפת הוסרה המצבה מהקבר, והתגלה בו שלד ללא רגל שמאל וללא זרוע ימין. ממשלת צרפת הציבה במקום אנדרטה המנציחה את קאפארלי. על האנדרטה שהוקמה על קברו נכתב:
אחת לשנה, בתחילת נובמבר, מתקיים ברחבת הקברים טקס זיכרון צבאי, בנוכחות שגרירה של צרפת בארץ, הקונוסול שלה בחיפה ואישים נוספים.
קאפארלי בקולנוע
הבמאי המצרי יוסוף שאהין, המרבה לעסוק בסרטיו בהיסטוריה של מצרים, נתן לדמותו של קאפארלי מקום מרכזי בסרטו "להתראות, בונפרטה". בסרט, קאפארלי, בניגוד לנפוליאון, מתייחס בהבנה ובסובלנות למוסלמים המקומיים, ואינו מנסה "לתרבת" אותם.
סיגמא
סִיגְמַא או סִיגְמַה (גדולה Σ, קטנה σ, קטנה סופית ς) היא האות ה-18 באלפבית היווני. האות נהגית כסמך (צליל S).
בספרות יווניות האות שקולה כנגד המספר 200.
מקור האות הוא באות הפיניקית שין. אולם, שם האות נובע מסמך.
בכתיבה היוונית מזרחית (בניגוד לאלפבית היווני מערבי שהשתמשו בו במחוזות יווניות אירופיות) ובימי הביניים, צורת האות הייתה כסיגמא ירחית (בצורת חצי סהר) כלומר C, c אשר מזכירה את האות הלטינית C, אך אינה קשורה אליה כלל. בסיגמא הירחית השתמשו בעיקר ביוונית של ימי הביניים. ניתן לראות זאת עדיין בכתבי הכנסייה האורתודוקסית היוונית וגם בחלק ממהדורותיהם של סופרים קלאסיים. צורתה של האות אס (С) באלפבית הקירילי וצורתה של האות סימא באלפבית הקופטי נוצרו מהסיגמא הירחית (lunate sigma) הנזכרת לעיל.
התפתחות של האות
האות התפתחה לאות הלטינית S, שמזכירה בצורתה סיגמא קטנה סופית. צורתה כסיגמא ירחית התפתחה לאות הקירילית С, שמזכירה בצורתה את האות הלטינית C אך אינה קשורה אליה כלל.
כריסטופר הראשון, מלך דנמרק
כריסטופר הראשון (בדנית: Christoffer I; 1219 – 29 במאי 1259) היה מלך דנמרק מ-1252 ועד למותו. הוא היה בנם של ולדמר השני, מלך דנמרק ושל אשתו השנייה, ברנגריה מפורטוגל. הוא ירש את אחיו, אריק הרביעי ואבל. כריסטופר נבחר כמלך לאחר מותו של אחיו בקיץ 1252 והוא הוכתר בחג המולד אותה שנה בקתדרלת לונד.
סושי
סוּשִי (ביפנית: 鮨, 鮓 או 寿司) הוא מאכל יפני המורכב מאורז בחומץ המשולב עם מרכיבים שונים כגון דג מבושל, דג נא או מעושן, אצות מאכל וירקות.
כריסטופר הראשון, מלך דנמרק
מלך
כריסטופר החל ליזום את המאמצים לקאנוניזציה של אחיו אריק הרביעי וכך להטיל את האשמה הישירה לרציחתו לפתחו של אחיו אבל. אם היה מוכר אריק כקדוש על ידי האפיפיור, הייתה רציחתו של אריק מדירה את בניו של אבל מכס המלכות ומבטיחה אותו לבניו של כריסטופר. משמעות הדבר הייתה שכריסטופר, כבן הצעיר מבין אחיו, ניסה למנוע מבניהם של אחיו הבכורים מלעלות לכס המלכות הדני, מהלך שלא היה מקובל אז.
המאבק בכנסייה
כריסטופר בילה את רוב תקופת מלכותו במאבק במתנגדיו הרבים. על ידי זה שהתיר לבנו של אבל, ולדמר, להיות דוכס שלזוויג, הוא מנע מלחמת אזרחים רחבת היקף, אך כך הוא גם הפך להיות מטרה לתככים ולבגידות. באותה עת הייתה שלזוויג חלק מדרום יוטלנד והולשטיין הייתה עצמאית משלטון המלך. כריסטופר גם רכש לעצמו אויב חדש בדמותו של הארכיבישוף של לונד, יקוב ארלנדסן, שהיה מקורב מאוד למשפחתו של אבל. ארלנדסן תבע לעיתים תכופות את זכויותיו בניגוד לדעתו של המלך. כריסטופר עמד על כך שהכנסייה תשלם מיסים כמו כל בעלי הקרקעות. הבישוף יקוב סירב והרחיק לכת עד כדי כך שאסר על האיכרים שחיו או עבדו על אדמות הכנסייה להתגייס לשירות צבאי תחת המלך כריסטופר. ארלנדסן היה ככל הנראה האיש העשיר ביותר בממלכה ועמד על כך שלממשלה החילונית לא תהיה כל שליטה על הכנסייה, על רכושה, או על נושאי המשרות הדתיות. הוא פשוט הטיל נידוי על המלך כדי להראות שאין בדעתו להיכנע לרצונו.
סושי
המקורות הסיניים
המרכיב העיקרי ביצירת סושי הוא אורז מיוחד ("אורז עגול") המבושל יחד עם חומץ אורז. לכאורה ניתן להסיק כי מקורותיו של הסושי טמונים בתקופה שלאחר ביות האורז. אולם, ההיסטוריה של המאכל מתחילה הרבה לפני תקופת ביותו של האורז. למעשה, ה"סושי" הראשון (鮨 - קי או שי) היה בשר חזיר משומר במלח.
כריסטופר הראשון, מלך דנמרק
המאבק בכנסייה
לאחר הפלישה של הוקון הרביעי, מלך נורווגיה להלנד ב-1256, התפייס כריסטופר עם מלכי נורווגיה ושוודיה שזעמו על מעשיו של אבל. באותה שנה פרצו נגד כריסטופר מרידות איכרים ושוב ב-1258 בשל מס הרכוש החדש שהוא הטיל. ב-1257 סירב הארכיבישוף יקוב להכיר בבנו הצעיר של כריסטופר, אריק, כיורש בכוח לכתר הדני ואיים בנידוי כנגד כל בישוף שיכתיר את הנסיך כמלך דנמרק. היה זה הקש ששבר את גב הגמל. כריסטופר הורה לאחיו של הבישוף ארלנדסן לעצור את הארכיבישוף. הוא פגע בגאוותו של הארכיבישוף רב העוצמה בכך שאילץ אותו ללבוש בגדים חילוניים ולחבוש כובע של ליצן חצר שאליו הוצמד זנב שועל. הארכיבישוף הוצעד לכל אורכה של הארץ להנגנסקוב שליד אסנס, שם הוא נכבל והושלך לכלא. ארלנדסן הורה עוד קודם לכן במועצת הכנסייה בוויילה, שבמידה והוא יאסר, על כל הבישופים להכריז חרם כנגד כל דנמרק, אך אף אחד מהבישופים לא עשה כן. בישוף רוסקילדה, פדר בנג, נמלט לריגן ושכנע את ראש השבט ירימר השני, לפלוש לזילנד.
סושי
המקורות הסיניים
השימוש במילה "鮨" מופיע לראשונה במילון הסיני הקדום ביותר שבנמצא, אשר להערכת החוקרים נכתב במאה ה-3 או ה-4 לפני הספירה. לפי המילון: "魚謂之鮨 肉謂之醢", כלומר: "אלו העשויים מדגים (נקראים) 鮨 - שי, ואלו העשויים מבשר (נקראים) 醢 (קאי)". בסינית, "醢" הוא סוג של רוטב העשוי מחתיכות חזיר קטנות, ואילו "鮨" הוא רוטב העשוי מפיסות דג קטנות. על אף ההנחה כי למילה "鮨" היה שימוש קדום יותר מזה המוזכר כאן, זהו אזכורה הראשון בהקשר למזון. מכאן ניתן להסיק כי לסושי הקדום לא היה דבר עם אורז.
כריסטופר הראשון, מלך דנמרק
המאבק בכנסייה
כריסטופר ניסה להפוך את אחיו המנוח, אריק הרביעי, לקדוש, אך בלי תמיכתו של הארכיבישוף יקוב, נדון צעד זה לכישלון. כאשר מת הדוכס ולדמר, ניסה כריסטופר למנוע מאחיו, אריק, לרשת את מקומו. אלמנתו של ולדמר עודדה כמה רוזנים מצפון גרמניה למרוד. במבוכה שהשתררה, נמלט כריסטופר לדרום יוטלנד כדי להיות בחסותו של בישוף ריבה.
סושי
המקורות הסיניים
חמש מאות שנים מאוחר יותר, במילון סיני שנכתב במאה ה-2 מופיעה המילה "鮓" כ"דג אשר נכבש בעזרת מלח ואורז ואשר נאכל כאשר הוא מוכן". נראה שסוג זה של מזון הוא המקור של ה"נארזושי" או ה"פאנאזושי" - דגים משומרים במלח ואורז (שספח מהדג את נוזליו) אשר בתום תהליך השימור הוסר מהם האורז.
כריסטופר הראשון, מלך דנמרק
מותו
כריסטופר הראשון מת באופן בלתי צפוי לאחר שהשתתף במיסה. על פי מקורות בני התקופה, כריסטופר מת לאחר ששתה יין קודש מורעל מידיו של ראש מנזר כנקמה על היחס שהעניק לארכיבישוף ארלנדסן ופעולות הדיכוי שנקט כלפי הכנסייה. לנידוי שהוטל על המלך כריסטופר לא היה כל משמעות והוא נקבר בחזית המזבח של קתדרלת ריבה מיד לאחר מותו ב-29 במאי 1259. ככל הנראה מת כריסטופר בנסיבות טבעיות. אחריו מלך בנו אריק תחת השם אריק החמישי.
סושי
המקורות הסיניים
מאה שנים מאוחר יותר החלו משמעויותיהן של שתי המילים להתערבב זו בזו, וכשהגיעו האותיות הסיניות ליפן, כבר לא היה ניתן להבדיל ביניהן. במרוצת השנים פסקו הסינים מלהשתמש באורז כאמצעי לשימור מזון וכן מיעטו באכילת מזון מיובש ומשומר, ובתקופת שושלת מינג (המאה ה-14 לערך) נעלמו ה"鮨" וה-"鮓" מהתפריט בסין לחלוטין.
מקורות הסושי ביפן
אזכורו הראשון של המונח "סושי" ביפן, נמצא בקובץ חוקים שנכתב בשנת 718 ואשר נקרא "יוֹרוֹריטוּריוֹ". משמעות המונח סושי בקובץ זה הוא מעין סחורות המועברות לשלטונות כמס. אולם, מילה זו נעלמה מאוצר המילים של השפה היפנית וכיום אין תיעוד לדרך הגייתה כמו גם למשמעותה המדויקת.
במשך 800 השנים שחלפו מאז הופעתה לראשונה ועד לתחילת המאה ה-19, השתנתה משמעותה של המילה "סושי", במקביל להשתנותו של המאכל אשר לבסוף נקרא בשם זה וזאת בעקבות מספר שינויים בהרגלי האכילה של היפנים שהחלו קורים בתקופת אשיקאגה. ראשית, במרוצת השנים החלו היפנים לאכול שלוש ארוחות סדורות בכל יום. שנית, שיטת הבישול של האורז הוחלפה מאידוי לבישול במים. ולבסוף, במשך תקופה זו הומצא חומץ האורז. עם חלוף הזמן החל זמן שימור הבשר מתקצר, מה שאיפשר את אכילת האורז ששימש בתהליך השימור, בנוסף לכך, החלו היפנים משתמשים בחומץ לשימור הבשר ולבסוף חדלו לחלוטין מלבצע פעולות שימור כלשהן והחלו לצרוך בשר נא. צורה זו של דגים בחומץ ללא תהליך שימור נקראת ביפן "אושיזושי". במהלך תקופת אזוצ'י-מומויאמה הומצא ה"נאמאנארי": במילון יפני - פורטוגזי שנכתב בשנת 1603 מופיע המונח כ"נאמאנרינה סושי", כלומר: "סושי עשוי למחצה". כיום ההנחה היא שהנאמאנארי היו דגים בחומץ אורז שעברו שימור קל ואשר ככל הנראה סבלו מהבעיה בה לקה גם הנארזושי - צחנה עזה שנצטברה במאכל בתקופת שימורו של הדג. ריחו העז של הנארזושי, שתואר כשילוב בין גבינה כחולה, דג עבש וחומץ אורז, היה הסיבה לקיצור זמני השימור של בשר הדג עד להפסקת השימור לחלוטין.
מאושיזושי לסושי
בתחילת המאה ה-18 החלו להופיע באוסקה ה"אושיזושי" (קציץ בשר עשוי דגים וחומץ אורז) וה"נגיריסושי" ("נגירי"), והם עשו דרכם עד מהרה לאדו (טוקיו של ימינו). תוך תקופה קצרה החלו להופיע בחוצות הערים חנויות לממכר מאכלים אלו, שהודיעו על מרכולתן בשלטי חוצות שציינו את מועד אספקת הדגים המשומרים. בספר שנכתב בשנת 1852 מצוין כי ברחבי טוקיו היו כ-12 מסעדות סושי לכל 10,000 מטר רבוע. המאכלים שנמכרו במסעדות אלו נהיו לבסוף דומים מאוד לסושי של ימינו ונעשו מפיסות דגים נאים הטבולות בחומץ או ברוטב סויה.
פופולריות בעולם המערבי
כבר בשלהי שנות ה-60 החל הסושי לצבור פופולריות ברחבי העולם, בעיקר בזכות ההתאמות שנעשו בסגנון הכנת הסושי בקליפורניה שבארצות הברית, תוך הוספת מרכיבים ויצירת מאכל בסגנון פיוז'ן. המצאת הקליפורניה רול והוספת האבוקדו לסושי היוותה פריצת דרך בהפיכת הסושי ממאכל אתני אזוטרי למאכל מהיר גלובלי.
מרכיבים נפוצים
את הסושי מגישים לרוב בתוספת ואסאבי - מעין ממרח חזרת חריפה, גארי - זנגביל כבוש ורוטב סויה. ביפן נהוג לומר כי הוואסאבי המוגש יחד עם הסושי מחסן את הגוף כנגד הרעלת דגים. במערב נהוג להגיש לצד הסושי גם רוטב טריאקי וספייסי מיונז - רוטב המורכב משילוב של מיונז עם סיראצ'ה.
ה' בשבט
על פי הלוח העברי הקבוע, ברוב השנים, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בה' שבט היא פרשת בא. אבל אם בר המצווה חל בשנה שלמה או כסדרה המתחילה ביום חמישי (שנה מקביעות הכז, השא או השג) פרשת בר המצווה היא פרשת בשלח.
סומבררו
סומבררו (בספרדית: Sombrero) הוא כובע מקסיקני בעל כיפה גבוהה ושוליים רחבים מאוד, שבשימושו המקורי נועד להגן על האיכר החובש אותו מפני השמש. הסומבררו הפך לסמל מקסיקני לאומי ותרבותי, והוא משמש לעיתים קרובות בחגיגות המקסיקניות המסורתיות, בעיקר על ידי הקהילות מחוץ למקסיקו.
אטימולוגיה
סומבררו היא המילה הספרדית ל"כובע" (מכל סוג שהוא), ומקורה כנראה במילה Sombra שמשמעותה "צל". עם זאת, בשימוש בשפות אחרות שאינן ספרדית, במילה סומבררו מתכוונים לכובע המקסיקני הספציפי. דוברי ספרדית מחוץ למקסיקו מתייחסים לכובע הזה כאל Sombrero mexicano (כובע מקסיקני), להבדיל מסתם כובע.
סוגים
האיכרים חובשים סומבררו עשוי קש, בעוד העשירים חבשו לרוב סומבררו עשוי לבד. כיום כובעי הסומבררו נפוצים במגוון צבעים ומעוטרים ברקמות ובפיטים, מחירם עממי ומרביתם משווקים כקישוט לתלייה על הקיר וכמזכרות לתיירים.
ניקולאוס קופרניקוס
ניקולאוס קוֹפֶּרניקוּס (חתם את שמו כ: Niklas Koppernigk, בגרסה הלטינית: Nicolaus Copernicus; 19 בפברואר 1473 – 24 במאי 1543) היה אסטרונום, מתמטיקאי, כלכלן ואיש אשכולות בן תקופת הרנסאנס, נתין נסיכות-הבישוף של וארמייה. ידוע כמי שפיתח את המודל ההליוצנטרי (שלפיו כוכבי הלכת סובבים את השמש)על בסיס חישובים מתמטיים ולכן היה שימושי, מבחינה מדעית, לממשיכיו. הקדיש את רוב זמנו לפעילות למען הציבור כמנהל נכסי הכנסייה, מושל, משפטן, דיפלומט, אסטרולוג ורופא, למרות שתחום התעניינותו העיקרי הייתה האסטרונומיה. התאוריה שלו לגבי מיקומהּ של השמש במרכז מערכת השמש, בניגוד למודל הגאוצנטרי (ששם את כדור הארץ במרכז) ששלט בכיפה עד אז, נחשבת לאחד מאבני הבסיס החשובים ביותר בהתפתחות האסטרונומיה המודרנית ובמדע המודרני בכלל, וניתן לומר כי הייתה הפתיח למהפכה המדעית המודרנית.
ביוגרפיה
קופרניקוס נולד ב-1473 בעיר טורון שבפרוסיה המלכותית, אז ברית נחלות אוטונומיות שהייתה כפופה לממלכת פולין. אביו, ניקלאס, תושב קרקוב (בירת פולין דאז), עבר לטורון ב-1460, למרות שזו הייתה אז מעורבת בצורה פעילה ב, נגד מדינת המסדר הטווטוני. הוא ביסס בטורון עסק מצליח למסחר בנחושת, וסחר עם העיר דנציג (גדנסק של היום). גם טורון וגם דנציג היו חברות בברית הערים הנזה וקשרי המסחר הנרחבים הביאו להצלחת עסקיו. בערך ב-1463 הוא נשא לאישה את ברברה ווצנרודה, בת למשפחה מקומית מבוססת. ניקולאוס האב הפך לאחד מראשי העיר טורון ושופט. לזוג נולדו ארבעה ילדים וניקולאוס היה הצעיר שבהם. האב נפטר כשקופרניקוס היה בן עשר והאם כנראה מתה עוד לפני בעלה. דודו מצד האם, לוקאס ווצנרודה, איש כנסייה (ואחר-כך הנסיך-בישוף של וארמייה) גידל אותו ואת ארבעת ילדי אחותו לאחר מות אביהם. בת אחת, ברברה, נעשתה לנזירה בנדיקטינית והבת האחרת, קתרינה, נישאה לאיש עסקים מקומי, ברתל גֶרטנר. ניקולאוס ואחיו אנדריאס נשארו בטורון והמשיכו את לימודי היסוד. בשנת 1488 ניקולאוס נשלח ללמוד בבית הספר של הקתדרלה של וולוצלאבק. בשנת 1491 ניקולאוס ואחיו אנדריאס החלו את לימודיהם באוניברסיטה בקרקוב - היום האוניברסיטה היגלונית. אחיו המשיך שם את לימודיו ונעשה לכומר ב, הנקראת היום פרומבורק. באוניברסיטת קרקוב קופרניקוס התוודע לאסטרונומיה, תחת שרביט מורו המוכשר, (Albert Brudzewski). האוניברסיטה של קרקוב הייתה ידועה ברמה גבוהה של הוראת אסטרונומיה אסטרולוגיה ומתמטיקה, אך לא במובן המודרני. לימודי המתמטיקה נועדו להכיר לסטודנטים את הקוסמולוגיה של אריסטו ושל תלמי ולאפשר להם לחשב את תאריכי החגים וגם לנווט בים, כיאה לארץ אשר חלק מעריה היו חברות בברית ערי הנזה. לימודי האסטרונומיה נטו יותר לכיוון האסטרולוגיה ומטרתם ללמד סטודנטים לחשב את ההורוסקופ על פי תאריך הלידה. מדעים אלה ריתקו את קופרניקוס, והוא רכש ספרים שהכילו את לחישוב עמדת השמש, הירח וכוכבי הלכת וכן תעתיק לטיני של "האלמנטים" (יסודות-ספר) של אוקלידס. ספריו של קופרניקוס נמצאים היום בספרייה של אופסלה, לאחר שנלקחו כשלל מלחמה על ידי השוודים, באחת ממלחמות שוודיה - פולין, בשנת 1650.
לאחר ארבע שנים באוניברסיטה הוא חזר לטורון. דודו, אשר התמנה בינתיים לבישוף של ורמיה, שאף להעניק לאחיינו הכנסה קבועה ויכולת להמשיך בלימודיו, לכן כיוון אותו לתפקיד במסגרת הכנסייה. בהתאם, בשנת 1496, קופרניקוס נסע לאוניברסית בולוניה, ללמוד משפט קאנוני. בזמן שהותו בבולוניה, דודו השיג עבורו מינוי כקאנון בקתדרלת פראונבורג, ללא חובת נוכחות, למרות שלא הוסמך לכומר. באוניברסית בולוניה, חוץ ממשפט קאנוני, קופרניקוס למד גם יוונית, מתמטיקה ואסטרונומיה.
בבולוניה, קופרניקוס גר בשכירות אצל (Domenico Maria Novara da Ferrara), אשר היה היה האסטרונום הראשי של האוניברסיטה. הוא למד אצלו ונעשה עוזרו במחקרים ובתצפיות אסטרונומיות. שם ראה את ליקוי הכוכב אלדברן על ידי הירח. כנראה שדה פרארה הוא זה שהכיר לקופרניקוס שני ספרים אשר השפיעו רבות על ניסוח התיאוריה שלו: האחד תמצית ל של תלמי עם הערות ועדכונים על ידי מחבר התמצית ואילו השני הכיל ביקורת נוקבת על הנחות היסוד של האסטרולוגיה, בייחוד לאור העובדה שבאותה תקופה האסטרונומים טרם החליטו על סדר כוכבי הלכת.
בשנת 1500 קופרניקוס נסע לרומא לחגיגות היובל, שם הוא הרצה במשך שנה בנושאי אסטרונומיה ומתמטיקה וצפה בליקוי הירח שהתרחש ב-6 בנובמבר 1500.
באביב שנת 1501 הוא נסע לפראואנבורג וקיבל את תפקידו כקאנון. בהמשך, ביקש ממעסיקיו לאפשר לו לחזור לאיטליה על מנת לסיים את לימודיו במשפט הקאנוני וללמוד רפואה בפדואה. האפשרות שבעתיד יוכל להעמיד לרשותם טיפול רפואי צמוד קסמה לחבר הנהלת המחוז הכנסייתי. הם אישרו את נסיעתו וגם מימנו את כל הכרוך בה. אוניברסיטת פדואה הייתה ידועה ברמת לימודי הרפואה בה, אך חוץ מלימודי אנטומיה ניתן שם מישקל רב ללימודי אסטרולוגיה משום האמונה, שרווחה באותם ימים, על הקשר בין גוף האדם לבין מצב גרמי השמים בעת הולדתו ובתקופת מחלתו. גם הדיאגנוזה התבססה על שיקולים אסטרולוגיים. מניחים כי בפדואה הוא גילה את הפסקאות בכתבי אפלטון וקיקרו על דעות ההוגים בעת העתיקה לגבי תנועת כדור הארץ, ושם הוא גיבש את התשתית הראשונית לתאוריה שלו.
לאחר שסיים את לימודיו קופרניקוס עזב את איטליה, אך לא שב ל, אלא הלך לגור עם דודו, בארמון הבישוף בהיילסברג. שם הוא עסק בענייני הכנסייה ושימש גם יועץ ומזכיר אישי של הדוד. כאשר דודו חלה, ב-1507, קופרניקוס העניק לו טיפול רפואי צמוד. בגלל עיסוקים אלה, הזמן שעמד לרשותו לתצפיות אסטרונומיות היה מצומצם ביותר, אך כנראה שזו הייתה התקופה בה הבשילו הרעיונות לתיאוריה ההליוצנטרית. דודו נפטר ב-1512 וקופרניקוס שב למלא את תפקידו כקאנון בכנסיית פרומבוק, שם קיבל מגורים בתוך דירה בביצורי העיר, ובמגדל הצמוד קיים תצפיות אסטרונומיות. גם בתקופה זו, קופרניקוס הירבה בפעילות למען הכלל. הוא היה אחראי על ניהול רכוש הכנסייה, גישר בסכסוכים, השתתף בישיבות וניהל חשבונות ורישומים שונים. הוא גם השתתף במלחמה נגד האבירים הטאוטונים והעניק טיפול רפואי לבישוף החדש, לראשי כנסייה אחרים ודמויות בולטות בפרוסיה המערבית ובפרוסיה המזרחית.
קופרניקוס רכש מוניטין כאסטרונום גם מחוץ לפולין. ב--1514 אפילו הוזמן לייעץ לוועדה האפיפיורית אשר תפקידה היה לתקן את לוח השנה, אותו לוח שחובר בזמנו של יוליוס קיסר. הוא דחה את ההזמנה ובאותה שנה כתב את (Commentariolus).זהו טקסט קצר בכתב יד, המתאר את הרעיונות שלו לגבי ההיפותזה ההליוצנטרית. החיבור פורסם בין חבריו, ללא חתימתו. בחיבור מצומצם זה קופרניקוס אף הביע את כוונתו לכתוב חיבור נרחב יותר. זאת לפי הציטוט של דבריו: השמטתי כאן את ההוכחות המתמטיות, אשר יופיעו בעבודה עתידית, נרחבת יותר.
בזמן המלחמה בין המסדר הטווטוני לבין ממלכת פולין (1519–1524) הגן קופרניקוס בהצלחה על אלנשטיין, בראש הכוחות המלכותיים, שהיו במצור בידי הכוחות של המדינה הטאוטונית. כהוקרה על הצלחתו זו הוא מונה לבנות מחדש את אזור ארמלנד (ורמיה - מזוריה) וידידו הקרוב,, מונה כעוזרו. כחלק משיקום המחוז, ב-1522 קופרניקוס יעץ במשך שנים לאוצר של פרוסיה המלכותית ואף הציע רפורמת מטבע, בה התעניינו מנהיגי פרוסיה ופולין, אך לא אימצו אותה. רק אחרי שנים רבות גישתו הפכה לתיאוריה כלכלית בשם חוק גרשאם.
בשנים אלה הוא ערך נסיעות רבות בענייני ממשל ודיפלומטיה, בשליחות הבישוף של ורמיה.
בשנת 1539 הגיע לפראונבורג, מתמטיקאי צעיר מוויטנברג. יש לציין שבאותם ימים של מלחמות דת, היה זה מעשה אמיץ מצידו של רטיקוס להגיע מאזור פרוטסטנטי למעוז הקתוליות. רטיקוס הפך לתלמידו של קופרניקוס, נשאר איתו למשך שנתיים, שבמהלכן חיבר ספר בשם "נרטיו פרימה" (Narratio prima), שהיווה הצגה ראשונית על התאוריה של קופרניקוס. חיבור זה התקבל בעניין וגרם לקופרניקוס להשלים את החיבור המלא, כולל החישובים המתמטיים, 27 שנים לאחר ההבטחה מ"קומנטריולוס". ב-29 באוגוסט 1541 החיבור של קופרניקוס De revolutionibus orbium coelestium( היה מוכן לדפוס. רטיקוס לקח את כתב היד איתו לויטנברג ומסר אותו למדפיס בנירנברג, תחת השגחתו של, תאולוג לותרני, שהתמחה בהדפסת כתבים מתמטיים. בינתיים קופרניקוס חלה בשיתוק, רותק מיטתו והיה שרוי בתרדמת. תוך ניצול מצבו של המחבר, אוסיאנדר שילב במקום בולט, מעבר לדף הכותרת, פניה אנונימית לקורא. בפניה זו נאמר :ההיפוטזות המובאות כאן אינן מתארות בהכרח מצב אמיתי או אפילו אפשרי. אם יש התאמה בין החישובים לבין התצפיות, דיינו. פניה זו חטאה מאד לכוונתו של קופרניקוס, אך אולי גרמה לחוגים שונים לא לדחות את התיאוריה על הסף. ברור שאוסיאנדר חשש מתגובת הכנסייה, לפי מכתב שהפנה לקופרניקוס בנושא, כאשר זה היה עדיין בריא. אותו מכתב נכתב בשנת 1541 ובו אוסיאנדר מציע נוסח אשר יגן על קופרניקוס מהתקפותיהם של תאולוגים. היות הקדמה זו זיוף התגלה ופורסם בידי קפלר ב-1609.
מסופר כי העותק הראשון של "דה רבולוטיוניבוס" הגיע לידיו של קופרניקוס על ערש דווי. הוא התעורר מהתרדמת בה היה שרוי, הסתכל בספר ומת משטף דם מוחי בשנת 1543. שנים לפני פרסום הספר
קופרניקוס נקבר בקתדרלת פראואנבורג, אך ציון קברו נעלם. חיפושים אחר הקבר התנהלו ב-1802, 1909, 1939 ללא תוצאות. קבוצת ארכאולוגים יזמו חיפוש נוסף ב-2004 ושרידי גופתו אכן נמצאו ב-200. הם זוהו על פי בדיקות גנטיות, תוך השוואה למספר שערות שנותרו בכתב יד שלו. הוא נקבר מחדש בטקס מפואר בשנת 2010.
לאומיות
במאות ה-19 וה-20, הן הלאומיות הגרמנית והן הלאומיות הפולנית תבעו בעלות על קופרניקוס. הוא היה נתין נחלה פיאודלית שדיבר גרמנית כשפת אמו, אשר באוניברסיטת בולוניה נרשם כחבר אגוד הסטודנטים "האומה הגרמנית" וכתב בלטינית את החיבורים המדעיים וכתב פולניתפולנית ברישומי הכנסייה. היסטוריונים וכותבים לאומיים משני הצדדים התאמצו להוכיח שהוא "שייך" לצד שלהם. מחאות פולניות, על כך שקופרניקוס איננו מוצג כפולני במקומות שונים, פורצות מפעם לפעם.
תאוריות מוקדמות
ידוע על טכסטים מהתקופה הקלאסית העוסקים ב-תיאוריות הליוצנטריות מוקדמות. פילולאוס (המאה ה-5 לפנה"ס) היה מהראשונים שהציעו כי הארץ נעה, כנראה בהשראת התאוריות של פיתגורס על הגלובוס העגול.