cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנרי השלישי, מלך אנגליה
הפלישה לצרפת
ב-1226 מת לואי השמיני בהותירו את בנו בן ה-12 לואי התשיעי, מלך צרפת לרשת את כס המלוכה, כשמועצת עוצרות מנהלת את המדינה. המלך הצרפתי הצעיר היה בעמדת חולשה יחסית לאביו והתמודד עם אופוזיציה בקרב האצולה הצרפתית שעדיין שמרה על קשריה עם אנגליה וכתוצאה מכך התחולל רצף של מרידות ברחבי המדינה. על רקע זה, קראה קבוצה של מורדים פוטנציאליים מנורמנדיה ומאנגווין בסוף שנת 1228 להנרי לפלוש לצרפת ולדרוש את נחלותיו. פייר הראשון, דוכס ברטאן מרד כנגד לואי התשיעי ונשבע אמונים להנרי.
הסנאט הרומי
התנהלות הסנאט
לא הייתה הגבלה על הדיון, והנוהג הקרוי היום "פיליבסטר" היה תרגיל ידוע. ההצבעה נערכה בעל פה או בהצבעה בידיים בנושאים פחותי חשיבות, אך הצעות רשמיות וחשובות הוחלטו על ידי חלוקה של הבית (הצבעה ברגליים) - התומכים בדעה אחת הלכו לצד אחד של הבית, המתנגדים להם - לצד שני, ומספר האנשים בכל קבוצה נספר. בדרך יכלו לנאום רק הסנאטורים הבכירים. מגיסטראט מכהן שהיה גם חבר סנאט איבד את זכות ההצבעה שלו במהלך כהונתו והיא שבה לו רק עם סיומה, טריבוני הפלבס השתתפו בישיבות והיו יכולים להטיל וטו בכל עת. בסנאט היה נהוג המושג של קוורום ונקבע שהחלטות חשובות לא יתקבלו אלא אם כן שליש מחברי הסנאט יהיו נוכחים.
הנרי השלישי, מלך אנגליה
הפלישה לצרפת
הכנותיו של הנרי לפלישה התקדמו באיטיות וכאשר הוא הגיע לבסוף לברטאן בראש צבאו במאי 1230, התנהלה המערכה באופן גרוע מבחינתו. על פי עצתו של יוברט, ככל הנראה, החליט המלך להימנע מקרב ישיר עם הצרפתים ולא לפלוש לנורמנדיה. תחת זאת הוא צעד דרומה לפוואטו, שם הוא ניהל מערכה בלתי יעילה במהלך הקיץ, לפני שהוא התקדם בבטחה לתוך גסקוניה. הוא הסכים עם לואי על שביתת נשק עד ל-1234 ושב לאנגליה כשאין באמתחתו כל הישג. המערכה מתוארת על ידי ההיסטוריון יו רידג'ווי כ"כישלון יקר".
המרד של ריצ'רד מרשל
השר הראשי בממשלתו של הנרי, יוברט דה בורג, איבד את כוחו ב-1232. יריבו הוותיק, פיטר דה רושה, שב לאנגליה ממסעות הצלב באוגוסט 1231 וכרת ברית עם מתנגדיו הפוליטיים של יוברט שמספרם הלך וגדל. הוא העלה בפני הנרי את ההאשמה שיוברט בזבז את כספי הכתר ואת קרקעותיו ושהוא אחראי לסדרה של מרידות כנגד אנשי דת זרים. יוברט ביקש מקלט בקפלה באוקספורד, אך הנרי הורה על מעצרו והוא נכלא במצודת לונדון. דה רושה השתלט על הממשלה כשהוא זוכה לגיבויים של הברונים מפוואטו שהיו באנגליה ושראו זאת כהזדמנות להשיב לעצמם את האדמות שהם איבדו לטובתם של תומכיו של יוברט בעשורים הקודמים.
הסנאט הרומי
התנהלות הסנאט
כל החלטות הסנאט (senatus consultum) נכתבו ונשמרו בארכיון (למרות שהפרוצדורה המדויקת של השמירה לא ידועה). במהלך הקונסולאט הראשון של יוליוס קיסר בשנת 59 לפנה"ס החלו לפרסם את החלטות הסנאט בציבור הרחב אבל אוגוסטוס ביטל את התקנה הזאת.
הנרי השלישי, מלך אנגליה
המרד של ריצ'רד מרשל
דה רושה ניצל את סמכותו כדי לנשל את מתנגדיו מרכושם, כשהוא עוקף את בתי המשפט. תלונות מצידם של ברונים רבי עוצמה כמו בנו של ויליאם מרשל, ריצ'רד, החלו להישמע והם טענו שהנרי נכשל בתפקידו להגן על זכויותיהם המשפטיות כפי שנכתב בהצהרה משנת 1225. מלחמת אזרחים חדשה פרצה בין תומכיהם של דה רושה ושל ריצ'רד מרשל. דה רושה שלח כוחות צבא שפלשו לאדמותיו של מרשל באירלנד ובדרום ויילס. בתגובה, כרת מרשל ברית עם הנסיך ל'ואלין ותומכיו שלו פתחו במרד באנגליה. הנרי לא היה מסוגל להשיג יתרון צבאי והחל להיות מודאג מהאפשרות שלואי התשיעי עלול לנצל את ההזדמנות כדי לפלוש לברטאן, שם עמדה שביתת הנשק לפוג, בעוד הוא טרוד בבעיות מבית.
אדמונד ריץ', הארכיבישוף מקנטרברי, התערב במצב ב-1234 וקיים כמה פגישות של המועצה הגדולה, בהם הוא ייעץ להנרי לקבל את הדחתו של דה רושה. הנרי הסכים לשלום, אך לפני שהושלמו הדיונים, מת ריצ'רד מפצעים שנפצע בהם בקרב, והותיר את אחיו הצעיר, גילברט, לרשת את אדמותיו. הנוסח הסופי של ההסדר סוכם במאי, והנרי זכה לשבחים על הענווה שגילה בדיוני השלום. בינתיים פג תוקף שביתת הנשק בצרפת ובן בריתו של הנרי, הדוכס פיטר, החל להתמודד עם לחצים צבאיים חדשים. הנרי היה יכול לשלוח לו רק כוח צבאי קטן לסיוע ובנובמבר נפלה ברטאן בידיו של לואי. במשך 24 השנים הבאות משל הנרי על ממלכתו בעצמו ולא באמצעות שרים בכירים.
מלוכה, ממשל וחוק
במרכזו של הממשל המלכותי באנגליה עמדו כמה משרדים ממשלתיים, שבראשם עמדו ברונים חזקים ועצמאיים. הנרי שינה שיטה זו, הותיר את משרת השר הראשי בלתי מאוישת והפך את תפקיד הצ'נסלור לזוטר יותר. מועצה מלכותית קטנה הוקמה, אך תפקידה לא הוגדר כהלכה. ההחלטות על מינויים, על חסויות ועל צעדים מדיניים, נקבעו באופן אישי על ידי הנרי ויועציו הקרובים ולא על ידי המועצה הגדולה שהובילה את תהליכי קבלת ההחלטות בשנים הראשונות למלכותו. השינויים הללו הקשו על כל אלה שהיו במעגל הרחוק מהנרי להשפיע על המדיניות או להעלות בפניו תלונות לגיטימיות, במיוחד כנגד המקורבים למלך.
הנרי האמין שעל מלכי אנגליה למשול באופן מכובד, כשהם מוקפים בגינוני טקס ובפולחן כנסייתי. הוא סבר שקודמיו הניחו למעמד הכתר לשקוע ושאף לתקן מצב זה במהלך תקופת מלכותו. אירועי מלחמת האזרחים שהתנהלה בנעוריו השפיעו עליו מאוד והוא אימץ את אדוארד המודה כקדוש המגן שלו, בתקווה שהוא יצליח ללכת בדרכו של המלך האנגלו-סקסי שהביא שלום לאנגליה ואיחד את עמו. הנרי ניסה להשתמש בסמכות המלכותית באופן מתון, מתוך רצון לפייס את העוינים יותר מבין הברונים ולהשיב את השלום לארצו.
כתוצאה מכך, למרות הדגש על הכוח המלכותי, היה שלטונו של הנרי מוגבל וחוקתי באופן יחסי. הוא פעל בדרך כלל על פי התנאים של החוקים שחתם עליהם, שמנעו מהמלך לפעול ללא משפט כנגד הברונים, כולל הקנסות והפקעות הקרקע שהיו שכיחים בתקופתו של המלך ג'ון. בכל אופן, החוקים לא התייחסו לנושאים הרגישים של מינוי היועצים המלכותיים ושל נושא החסויות ולא הוזכרו בהם אמצעים לכפות על המלך לא להתעלם מהם. ממשלו של הנרי נעשה רופף ורשלן, ובכך חלו ירידה בסמכות המלכותית בפרובינציות וקריסה של מעמדו של המלך בחצר המלכות. חוסר העקביות באופן שבו הוא התייחס לחוקים במשך תקופת מלכותו גרמו לניכור כלפיו מצדם של ברונים רבים, כולל אלה מסביבתו הקרובה.
המונח "פרלמנט" מוזכר לראשונה בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-13, כתיאור להתכנסויות גדולות של חצר המלכות שהתקיימו באופן תקופתי לכל אורך תקופת מלכותו של הנרי. התכנסויות אלו נועדו לתאם העלאת מיסים, שבתקופה זו היו היטלים חד-פעמיים על מיטלטלין, שנועדו להתווסף להכנסותיו הקבועות של המלך לצורך מיזמים מסוימים. במהלך תקופת מלכותו של הנרי, החלו המחוזות לשלוח נציגים קבועים להתכנסויות אלו, וכך החל להיות ייצוג חוצה מגזרים במקום ייצוג של הברונים הבכירים.
למרות החוקים השונים, התנאים שלפיהם נוהל התהליך המשפטי, היו בלתי קבועים ונקבעו על פי הצרכים הפוליטיים המידיים. לעיתים ננקטו פעולות כתגובה לתלונה לגיטימית של הברונים. בהזדמנויות אחרות זכו התלונות להתעלמות. לבתי המשפט שנדדו ברחבי הארץ (Eyre) וסיפקו צדק ברמה המקומית עבור הברונים הזוטרים שהיו ממורמרים כלפי הברונים הבכירים, היה כוח מוגבל, וכך התאפשר לברונים הבכירים לשלוט במערכת המשפט המקומית. כוחם של השריפים המלכותיים גם הוא התערער במהלך ימי מלכותו של הנרי. בעת ההיא התמנו אנשים פחות איכותיים לתפקיד גביית מיסים. מאמציהם הגדולים יותר להטיל קנסות ולגבות חובות, גרמו לפופולריות פחותה שלהם בקרב המעמדות הנמוכים. שלא כמו אביו, לא גבה הנרי חובות כבדים שחבו הברונים לעיתים קרובות לכתר והוא היה איטי בקצב גביית חובותיו.
חצר המלכות
הנרי העביר פחות זמן במסעות בהשוואה לקודמיו, בחפשו שקט ושלווה ובשהות ארוכה יותר בכל אחד מארמונותיו. כתוצאה מכך הוא העניק תשומת לב מרובה יותר לארמונותיו ולמעונותיו. על פי ההיסטוריון של האדריכלות, ג'ון גודול (Goodall) היה הנרי הפטרון הכפייתי ביותר של האומנויות והאדריכלות מבין כל מלכי אנגליה. הוא הרכיב את המכלול המלכותי בוסטמינסטר, אחד מהמעונות החביבים עליו, בנה מחדש את הארמון ואת המנזר בעלות של כמעט 55,000 ליש"ט. הוא בילה בווסטמינסטר זמן רב יותר מאשר כל אד מקודמיו ובכך ביסס את מעמדה של לונדון כבירת אנגליה.
הנרי הוציא 58,000 ליש"ט על מצודותיו המלכותיות, ביצע עבודות נרחבות במצודת לונדון ובמצודות של לינקולן ודובר. ההגנה הצבאית ומבני המגורים של מצודות אלה שופרו באופן משמעותי. שיפוץ רחב ממדים בטירת וינדזור הפך אותה לארמון מפואר, שהסגנון שלה השפיע על עיצובים של מבנים רבים באנגליה ובוויילס. מצודת לונדון הורחבה כדי ליצור את המבצר המרכזי עם אגפים נוספים, אף על פי שהנרי השתמש במצודה בעיקר כמקום מקלט בעת מלחמה או מתחים פנימיים. הנרי גם החזיק בפינת חי במצודת לונדון, מסורת שהוחל בה בימיו של אביו, והיא כללה פיל, נמר וגמל.
ב-1247 ביצע הנרי רפורמה במערכת המטבע של אנגליה. לצורך מימון הרפורמה, נזקק הנרי לסיוע כספי מאחיו ריצ'רד, אך המעבר בוצע במהירות וביעילות. בין השנים 1243–1258 אסף הנרי שני מטמוני מטבעות גדולים של זהב.
דת
הנרי היה ידוע בשל הפגנות האדיקות הפומביות שלו. הוא קידם את קיומן של תפילות מפוארות והדורות ובאופן אופייני לתקופה הוא ניהל מיסה לפחות אחת ליום. הוא תרם בנדיבות למטרות דתיות, שילם עבור כלכלתם של 500 עניים כל יום ותמך ביתומים. הוא צם לפני טקסי האזכרה לאדוארד המודה ונהג לרחוץ את רגליהם של מצורעים. הנרי נהג לקיים עליות לרגל למנזרים שונים, אף על פי שלעיתים ניתן היה להבין שהוא השתמש במסעותיו אלה כתירוץ להתחמק מהתעסקות בבעיות שעה בוערות.
הנרי היה שותף בהרבה מדעותיו הדתיות עם לואי מלך צרפת, ונראה היה שהשניים מנסים להתחרות איש ברעהו באדיקותם. לקראת סוף תקופת מלכותו, החל הנרי להיות מעורב בטיפול בחולי שחפת, על ידי קיום מגע איתם שנקרא "המגע המלכותי" (Royal touch), ככל הנראה מתוך ניסיון לחקות את מנהגו הדומה של לואי. ללואי היה אוסף מפורסם של שרידי קדושים הקשורים לישו שאותם הוא אכסן בכנסיית סנט שאפל והוא הוביל את הצלב האמיתי בחוצות פריז ב-1241. ב-1247 השיג הנרי את שריד הקדושים שנקרא "הדם הקדוש" (שעל פי האמונה היה דמו של ישו), שאיתו הוא צעד דרך וסטמינסטר כדי לאחסנו במנזר וסטמינסטר.
לתמיכה שניתנה להנרי ממוסד האפיפיורות במהלך שנות מלכותו הראשונות, הייתה השפעה ארוכת טווח על יחסו כלפי רומא והוא הגן על מעמדה של הכנסייה במשך כל תקופת מלכותו. רומא במאה ה-13 הייתה מרכז כלל אירופאי של הכנסייה ומרכז פוליטי במרכז איטליה, שאיים על האימפריה הרומית הקדושה מבחינה צבאית. במהלך תקופת מלכותו של הנרי, פיתח מוסד האפיפיורות, מרכז מנהלי חזק ומרכזי. על רקע זה התגלעו ב-1250 מתחים בין הממסד הדתי ברומא ובישופים מקומיים באנגליה. אף שהכנסייה הסקוטית הייתה יותר עצמאית באותה תקופה, נציג האפיפיור סייעו להנרי להמשיך להטיל את השפעתו על האירועים שם ממרחק. ניסיונותיו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי לגייס תרומות החלו להוות תחרות לכנסייה האנגלית באותה תקופה. ב-1240 עוררה הגעתה של משלחת האפיפיור לאיסוף כספים למימון המלחמה של מדינת האפיפיור עם האימפריה הרומית הקדושה, מחאות שעליהן התגברו המלך והאפיפיור עד מהרה ובשנות החמישים של המאה ה-13 זכו ההתרמות של הנרי לטובת מסעי הצלב ליחס דומה.
יחסיו עם היהודים
היהודים באנגליה באותה תקופה נחשבו לרכוש הכתר, והם שימשו באופן מסורתי כמקור להלוואות זולות ולמקור קל לגביית מיסים, וזאת בתמורה להגנה מלכותית כנגד אנטישמיות. היהודים סבלו מרדיפות במהלך מלחמת הברונים הראשונה, אך בראשית תקופת מלכותו של הנרי פרחה הקהילה היהודית באנגליה והפכה לאחת המשגשגות ביותר באירופה. כל זה קרה כתוצאה מעמדתה של ממשלת העוצרות, שנקטה בשורה של צעדים להגנתם של היהודים ועודדה מתן הלוואות. צעדים אלה הונעו על ידי אינטרסים כלכליים עצמאיים, שכן המדינה הפיקה רווחים מקהילה יהודית חזקה באנגליה. מדיניות זו הופעלה בניגוד להנחיות שהועברו מהאפיפיור, שהניח יסודות לצעדים אנטי-יהודיים בועידת לטראנו הרביעית ב-1215. ויליאם מרשל המשיך במדיניותו למרות הטענות שהועלו מצידה של הכנסייה.
ב-1239 הניח הנרי יסודות למדיניות חדשה, בנסותו שוב לחקות את זו של המלך לואי בצרפת. מנהיגים יהודים בכל רחבי אנגליה נכלאו ואולצו לשלם קנסות בשווי של שליש מערך רכושם וכל יתרת ההלוואות שנתנו היהודים בוטלה. בהמשך הועמדו בפני היהודים דרישות כספיות נוספות כבדות. לדוגמה, סכום של 40,000 ליש"ט נדרש מהם ב-1244, מתוכם שני שלישים נאספו במשך חמש שנים, והרסו את היכולת של הקהילה היהודית להלוות כספים כהלוואות מסחריות. הנרי הקים בלונדון "בית המרה" (Domus Conversorum) ב-1232 כדי לסייע ליהודים להמיר את דתם לנצרות והמאמצים הללו נעשו אינטנסיביים יותר לאחר 1239, כאשר 10 אחוזים מיהודי אנגליה המירו את דתם עד לסוף שנות החמישים של המאה ה-13. עלילות דם פרחו בשנות החמישים ובתגובה העביר הנרי את חוק היהדות (Statute of Jewry) ב-1253, שמטרתו הייתה לבודד את היהודים ולכפות עליהם לענוד את הטלאי הצהוב, אך לא ברור באיזו מידה יושם החוק למעשה.
נישואין
הנרי בדק מגוון של אפשרויות למועמדות לנישואין בימי צעירותו, כל המועמדות לא היו מתאימות מסיבות פוליטיות מקומיות ובינלאומיות. ב-1236 הוא נשא בסופו של דבר לאישה את אלאנור, בתם של רמון ברנגר (Ramon Berenguer), רוזן פרובאנס ושל ביאטריס מסבויה. אלאנור הייתה טובת הליכות, תרבותית ורהוטה, אך הסיבה העיקרית לנישואין אלה הייתה פוליטית, מאחר שהנרי עמד ליצור מערכת של בריתות חשובות עם שליטי דרום ודרום-מזרח צרפת. בשנים הבאות התגלתה אלאנור כפוליטיקאית ממולחת וחזקה. ההיסטוריונים מרגרט האוול ודייוויד קרפנטר מתארים אותה כדמות הרבה יותר לוחמנית, קשוחה ונחושה מאשר בעלה.
הסכם הנישואין אושר ב-1235 ואלאנור נסעה לאנגליה כדי לפגוש את הנרי בפעם הראשונה. טקס הנישואין התקיים בקתדרלת קנטרברי בינואר 1236 ואלאנור הוכתרה כמלכה בווסטמינסטר זמן קצר לאחר מכן. בין השניים היה פער גילים ניכר. הנרי היה בן 28 ואלאנור הייתה בת 12, אך מרגרט האוול מציינת שהמלך היה נדיב וחמים והכין את עצמו להיות בעל דואג ואוהב לאשתו. הנרי העניק לאלאנור כמות גדולה של מתנות והקדיש תשומת לב אישית להכנתו ולציודו של משק הבית שלה. הוא גם שיתף אותה באופן מלא בחייו הדתיים, כולל מסירותו לאדוארד המודה.
למרות חששות שהועלו בתחילה שאלאנור עלולה להיות עקרה, הביאו בני הזוג לעולם חמישה ילדים. ב-1239 ילדה אלאנור את בנם הבכור אדוארד, שנקרא על שמו של פטרונו הרוחני של אביו. הנרי היה מאושר, ארגן חגיגות גדולות ותרם בנדיבות לכנסייה ולעניים כדי להבטיח את הגנת האל על בנו. בתם הבכורה, מרגרט, נקראה על שם אחותה של אלאנור, נולדה ב-1240 ולידתה לוותה גם היא בחגיגות ותרומות לעניים. בתם השנייה של בני הזוג, ביאטריס, נקראה על שם סבתה מצד אמה והיא נולדה ב-1242 במהלך מסע המלחמה של אביה לצרפת. ילדם הרביעי של בני הזוג, אדמונד, נולד ב-1245 ונקרא על שמו של קדוש מהמאה ה-9. מתוך דאגה לבריאותה של אלאנור, תרם הנרי סכום מכובד לכנסייה במהלך ההריון. בת שלישית, קתרין, נולדה ב-1253 אך זמן קצר לאחר מכן חלתה, ככל הנראה בשל מחלה ניוונית כמו תסמונת רט, והיא לא הייתה מסוגלת לדבר. היא מתה ב-1257 והנרי קיבל בצורה קשה את מותה. ילדיו של הנרי בילו את מרבית תקופת ילדותם בטירת וינדזור וניכר שהוא היה מאוד קשור אליהם ולעיתים נדירות הוא בילה תקופות ארוכות בנפרד ממשפחתו.
לאחר נישואיה של אלאנור, רבים מקרוביה מסבויה הצטרפו אליה באנגליה. לפחות 170 מאנשי סבויה היגיעו לאנגליה לאחר 1236, כולל דודיה של אלאנור, בוניפאס (Boniface), שמונה לתפקיד הארכיבישוף מקנטרברי, וויליאם, ששימש כיועצו הראשי של הנרי לתקופה קצרה. הנרי הסדיר הסכמי נישואין לרבים מהם עם חוגי האצולה של אנגליה, תהליך שגרם בתחילה לחיכוכים עם הברונים האנגלים, שהתנגדו להעברת קרקעות לידיהם של זרים. הסבוינים נזהרו לא להחמיר את המצב והשתלבו בהדרגה בחיי האצולה האנגלית, ביוצרם בסיס חשוב של כוח עבור אלאנור באנגליה.
פוואטו והליזיניאנים
ב-1241 מרדו הברונים של פוואטו, כולל אביו החורג של הנרי, יו דה ליזיניאן, כנגד שלטונו של לואי בצרפת. המורדים סמכו על עזרה מצידו של הנרי, אך חסרה לו תמיכה מבית והוא לא הצליח לשגר את צבאו במהירות אלא רק בקיץ הבא. המערכה שניהל הנרי הייתה הססנית ובהמשך חתר תחתה דה ליזיניאן, שהחליף את הצד בו תמך וחזר לתמוך בלואי. ב-20 במאי נכנע צבאו של הנרי בקרב טיילבור (Taillebourg). אחיו של הנרי, ריצ'רד, שכנע את הצרפתים להשהות את התקפתם והמלך ניצל את ההזדמנות להימלט לבורדו. סימון דה מונפורט, שניהל מלחמת מאסף מוצלחת, זעם על חוסר הכישרון של הנרי ואמר לו שהוא ראוי להיכלא כמו שארל התם, המלך הקרולינגי מהמאה ה-10. המרד בפוואטו קרס והנרי חתם על שביתת נשק לחמש שנים. מסע המלחמה שלו היה הרה אסון וההוצאות הכרוכות בו הסתכמו ביותר מ-80,000 ליש"ט.
לאחר המרד, התחזק מעמדה של צרפת בפוואטו ואיים על האינטרסים של משפחת ליזיניאן. ב-1247 עודד הנרי את קרוביו לעבור לאנגליה והם תוגמלו באחוזות גדולות שהוענקו להם, בעיקר על חשבונם של הברונים האנגלים. כמאה מאצילי פוואטו השתקעו באנגליה וזכו לקצבה כספית ששולמה להם על ידי המלך. הנרי עודד כמה מהם לסייע לו ביבשת, אחרים פעלו כשכירי חרב וכנציגים דיפלומטים, או נלחמו מטעמו של הנרי במערכות צבאיות באירופה. רבים מהם קיבלו אחוזות לאורך אזור הספר הוולשי, או באירלנד, שם הם הגנו על הגבולות. עבור הנרי הייתה קהילה זו סמל לתקוותיו שביום מן הימים הוא יכבוש מחדש את פוואטו ואת שאר נחלותיו שבצרפת, ורבים מהם נעשו חברים קרובים של בנו אדוארד.
נוכחותה של משפחתו המורחבת של הנרי באנגליה הייתה שנויה במחלוקת. כותבי דברי הימים בני הזמן ההוא הביעו את דאגתם ביחס למספר הרב של הזרים באנגליה. המונח פוואטואים (Poitevins) התייחס לבני קבוצה זו, אך רבים מהם הגיעו מאנז'ו ומחלקים אחרים של צרפת. בשנות החמישים של המאה ה-13 הייתה יריבות עזה בין אנשי סבויה לבין אנשי פוואטו שזה מקרוב הגיעו. הליזינאינים החלו להפר את החוק מבלי לשאת בעונש, באו בטרוניות כלפי הברונים האחרים ואנשי סבויה, והנרי כמעט ולא נקט בפעולות כדי לרסן אותם. ב-1258 הסלידה הכללית כלפיהם הפכה לשנאה כשסימון דה מונפור הוא אחד המבקרים החזקים שלהם.
סקוטלנד, ויילס ואירלנד
מעמדו של הנרי בוויילס התחזק במהלך שני העשורים הראשונים של שלטונו העצמאי. בעקבות מותו של ל'ואלין ב-1240, התחזק מעמדו של הנרי בוויילס. שלוש מערכות צבאיות התקיימו בשנות הארבעים, מצודות חדשות נבנו והאדמות המלכותיות במחוז צ'שייר התרחבו, ובכך הצליח הנרי לכפות את שלטונו על הנסיכים של ויילס. דאפיד (Dafydd), בנו של ל'ואלין, ניסה להתנגד לפלישות, אך הוא מת ב-1246 והנרי חתם על הסכם בשנה שלאחר מכן עם אוויין (Owain), ול'ואלין, נכדיו של ל'ואלין הגדול, על פיו הם ויתרו למלך על אדמות, אך קבעו את מרכז הנסיכות שלהם בגוויניד'. בדרום ויילס הרחיב הנרי בהדרגה את שלטונו ברחבי האזור, אך המערכות שהוא ניהל לא היו נמרצות והוא לא הצליח למנוע מהאזורים שלאורך הגבול מלהפוך בהדרגה לעצמאיים מהכתר. ב-1256 ל'ואלין הנכד מרד כנגד הנרי והאלימות התפשטה בוויילס. הנרי הבטיח להגיב במהירות באופן צבאי אך הוא לא עמד בכך.
אירלנד הייתה חשובה להנרי, הן כמקור להכנסה כספית (כ-1150 ליש"ט נשלחו מדי שנה מאירלנד לאוצר הכתר במהלך אמצע תקופת מלכותו של הנרי), והן כמקור לקרקעות שיוענקו לתומכיו של המלך. בעלי הקרקעות הראשיים הביטו מזרחה לחצר המלכות של הנרי בתקווה לזכות בהנהגה פוליטית, ורבים מהם אף החזיקו באחוזות בוויילס ובאנגליה. שנות הארבעים עמדו בסימן של תהפוכות בבעלות על הקרקע בעקבות מקרי מוות בקרב הברונים. כך התאפשר להנרי לחלק מחדש את האדמות באירלנד לתומכיו, ובכך ליצור אזור חיץ מול העם האירי. המלכים האירים המקומיים החלו לסבול מהטרדות גדולות והולכות כאשר התגבר כוחה של אנגליה. אדמות אלה, היו במקרים רבים, בלתי רווחיות עבור הברונים מכדי להחזיק בהם ושליטתה של אנגליה באירלנד הגיעה לנקודת השיא שלה בכל ימי הביניים בתקופת שלטונו של הנרי. ב-1254 העניק הנרי את אירלנד לבנו אדוארד, בתנאי שהיא לעולם לא תיפרד משלטון הכתר האנגלי.
עם סקוטלנד שמר הנרי על שלום בתקופת מלכותו, שם הוא היה אדונו הפאודלי של אלכסנדר השני, מלך סקוטלנד. הנרי הניח שזכותו להתערב בענייניה הפנימיים של סקוטלנד והעלה את חשיבותה של סמכותו כלפי המלכים הסקוטים בכל רגע מתאים, אך הוא חסר את היכולת ואת המשאבים לעשות יותר מכך. אלכסנדר כבש חלקים מצפון אנגליה במהלך מלחמת הברונים הראשונה, אך הוא אולץ לסגת מהם. אלכסנדר נשא לאישה את אחותו של הנרי, ג'ואן, ב-1221 ולאחר מכן חתמו שני המלכים על הסכם יורק ב-1237, בכך הבטיח הנרי את גבולו הצפוני. הנרי העניק תואר אבירות לאלכסנדר השלישי לפני שהמלך הצעיר נישא לבתו של הנרי, מרגרט, ב-1251 ולמרות סירובו של אלכסנדר להישבע לו שבועת אמונים, נהנו השניים ממערכת יחסים טובה. הנרי, אלכסנדר ומרגרט חולצו ממצודת אדינבורו, כאשר הם נכלאו בה על ידי הברונים הסקוטים המורדים ב-1255 והם נקטו בצעדים לניהול ממשלתו של אלכסנדר במהלך שארית תקופת העוצרות שלו.
אסטרטגיה אירופאית
להנרי לא היות הזדמנויות נוספות לכבוש את נחלותיו בצרפת לאחר התמוטטותה של המערכה הקודמת שלו. משאביו היו בלתי מספיקים בהשוואה לאלה של הכתר הצרפתי, ובסוף שנות הארבעים היה ברור שהמלך לואי נעשה לבעל הכוח המרכזי בכל רחבי צרפת. תחת זאת אימץ הנרי את מה שהיה קרוי האסטרטגיה האירופאית, שהייתה ניסיון להשיב לעצמו את אדמותיו בדרכים דיפלומטיות, כריתת בריתות עם מדינות אחרות שהיו מוכנות להפעיל לחץ צבאי על צרפת. במיוחד, טיפח הנרי את פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בתקווה שהוא יפנה כנגד לואי או יאפשר לאצילים שלו להצטרף למלחמותיו של הנרי. במסגרת תהליך זה, התמקד הנרי בהדרגה בפוליטיקה האירופאית יותר מאשר בבעיות מבית.
מסעי הצלב היו מטרה פופולרית במהלך המאה ה-13 וב-1248 הצטרף לואי למסע הצלב השביעי שבמסגרתו הונהגה לראשונה שביתת נשק עם אנגליה מתוך הבטחה של האפיפיור שהוא יגן על אדמותיו של לואי מפני כל התקפה מצידו של הנרי. הנרי עמד להצטרף למסע צלב זה בעצמו, אך היריבות בין שני המלכים לא אפשרה זאת ולאחר שלואי הובס בקרב אל-מנצורה ב-1250, הכריז הנרי שהוא יצא בראש מסע צלב משל עצמו. המלך החל לבצע הכנות למעבר בשטחים שבשלטון שליטים ידידותיים ברחבי הלבנט, כפה משטר חיסכון על משק הבית המלכותי והכין ספינות ואמצעי תחבורה. תוכניותיו של הנרי שיקפו את אמונתו הדתית החזקה, אך הם לא סייעו לו לגייס אמינות בינלאומית כאשר הוא חזר לתבוע את נחלותיו בצרפת.
מסע הצלב של הנרי מעולם לא יצא לדרך, מאחר שהוא התמודד עם בעיות בגסקוניה, שם מדיניותו הקשוחה של המשנה למלך, סימון דה מונפור, עוררה מרידות אלימות ב-1252, שזכו לתמיכתו של אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה. חצר המלכות האנגלית התפלגה בנוגע להתייחסות לבעיה. דה מונפור ואלאנור טענו שהאשמה במשבר רובצת על הגסקונים, בעוד שהנרי, בגיבויים של הליזיניאנים, האשים את השיפוט הלקוי של דה מונפור. הנרי ואלאנור התעמתו על הסוגיה ולא התפייסו עד לשנה שלאחר מכן. מתוך הכרח להתערב בנעשה בעצמו, הוביל הנרי מערכה מוצלחת, אם כי יקרה, כדי לסייע לליזיניאנים לייצב את המצב בטריטוריה שלהם. אלפונסו חתם על ברית ב-1254 וגסקוניה ניתנה לאדוארד, בנו של הנרי, שנשא לאישה את אלאנור, אחותו למחצה של אלפונסו, ובכך החלה תקופת שלום ארוכת ימים עם ממלכת קסטיליה.
בדרכו חזרה מגסקוניה, פגש הנרי את לואי, פגישה שסודרה על ידי נשותיהם של שני המלכים, והשניים נעשו ידידים קרובים. עלות המערכה בגסקוניה הגיעה ל-200,000 ליש"ט, סכום שנועד לכיסוי ההוצאות של מסע הצלב של הנרי והוא נותר שקוע בחובות כבדים והסתמך על הלוואות מאחיו ריצ'רד ומהליזיניאנים.
סיציליה
הנרי לא ויתר על תקוותיו להוביל מסע צלב, אך בהדרגה הוא נעשה שקוע ברצונו לרכוש את ממלכת סיציליה העשירה עבור בנו אדמונד. סיציליה נשלטה על ידי פרידריך השני, שהיה במשך שנים יריב של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי. עם מותו של פרידריך ב-1250 החל האפיפיור לחפש שליט חדש לממלכה שיקבל בצורה טובה יותר את מרותו. הנרי ראה בסיציליה כנחלה הראויה לבנו וכבסיס מצוין למסעות הצלב שלו. לאחר התייעצות קצרה עם אנשי חצר מלכותו, הגיע הנרי להסכם עם האפיפיור ב-1254 שאדמונד יהיה המלך הבא של סיציליה. האפיפיור האיץ בהנרי לשלוח את אדמונד בראש צבא שייקח את סיציליה מידי בנו של פרידריך, מנפרד, והציע לתרום למימון הוצאות המערכה.
את אינוקנטיוס הרביעי ירש אלכסנדר הרביעי שהתמודד עם לחץ צבאי הולך וגובר מצידה של האימפריה הרומית הקדושה. הוא כבר לא היה מסוגל להציע להנרי לסייע לו כספית, תחת זאת הוא דרש שהנרי ישיב לכס הקדוש את 90,000 הליש"ט שהוא הוציא במלחמה עד אז. היה זה סכום עצום וב-1255 פנה הנרי לעזרתו של הפרלמנט ונדחה על הסף. הנרי ניסה ניסיונות נוספים לקבל את סיועו של הפרלמנט וב-1257 הוא קיבל סיוע חלקי. האפיפיור החל בהדרגה להיות בלתי מרוצה משקריו של הנרי וב-1258 הוא שיגר שליח לאנגליה ואיים להטיל חרם על הנרי אם לא ישלם את חובותיו ואם לא ישלח את הצבא שהבטיח לסיציליה. הפרלמנט סירב שוב לסייע למלך לגייס את הכספים. תחת זאת החל הנרי לסחוט כספים מהכמורה הבכירה, שאולצה לגייס כספים בסכום של 40,000 ליש"ט. הכנסייה באנגליה חשה שהכספים היוו מקור לבזבוז על המלחמה באיטליה.
בינתיים, ניסה הנרי להשפיע על תוצאות הבחירות באימפריה הרומית הקדושה. כאשר המועמדים הגרמנים הבולטים לא הצליחו להשיג תמיכה, הנרי החל לדחוף את מועמדותו של אחיו ריצ'רד ושילם כספים לתומכים האפשריים שלו באימפריה. ריצ'רד נבחר ב-1256 והציפיות היו שהוא יוכתר כקיסר, אך הוא המשיך לקחת חלק חשוב בפוליטיקה האנגלית. בחירתו זכתה לתגובות מנוגדות באנגליה, ריצ'רד נתפס כיועץ נבון ומתון להנרי ונוכחותו חסרה לברונים האנגלים, אך הוא גם ספג ביקורות, ככל הנראה שלא בצדק, בשל העובדה שהוא מימן את מסע הבחירות שלו על חשבון אוצר הממלכה. אף שכעת רכש הנרי בעלי ברית פוטנציאלים שיחברו אליו במאבקו כנגד לואי, שני המלכים התקדמו כעת לקראת יישוב העימותים ביניהם בדרכי שלום. עבור הנרי, הסכם שלום יכול היה לאפשר לו להתמקד בסיציליה ובמסעות הצלב.
הפיכה
ב-1258 עמד הנרי מול מרד של ברונים אנגלים. הכעס על הדרך בה גייסו פקידי המלך כספים, ההשפעה של אנשי פוואטו בחצר המלכות ומדיניותו הבלתי אהודה בנושא סיציליה, גרמו להתמרמרות אפילו בקרב הכנסייה האנגלית. הוולשים עדיין היו בשלב זה עדיין בעיצומו של מרד וכרתו ברית עם הסקוטים. הנרי היה בגרעון כספי חמור. אף שעדיין היו לו רזרבות בזהב ובכסף, הן היו לא מספיקות כדי לכסות את ההוצאות הצפויות, כולל המסע לסיציליה וכיסוי החובות לאפיפיור. מבקריו של הנרי טענו שהוא לא התכוון באמת לצאת למסעי הצלב ומטרתו הייתה פשוט להרוויח מהתרומות שגויסו למימונם. כדי לסבך את המצב, התדלדלו באותה שנה באנגליה היבולים החקלאיים. בחוגי חצר המלכות הייתה תחושה חזקה שהמלך לא יהיה מסוגל להוביל את המדינה בעת משבר כזה.
אי שביעות הרצון התפרצה לבסוף באפריל, כאשר שבעה מבין בכירי הברונים האנגלים והברונים מסבויה, כרתו ברית סודית שמטרתה לגרש את הליזיניאנים מחצר המלכות, מהלך שמן הסתם היה זוכה לתמיכתה של המלכה. ב-30 באפריל, יו ביגוד צעד לתוך ארמון וסטמינסטר בעיצומה של ישיבת הפרלמנט, כשהוא מגובה בחבריו לקשר, וביצע הפיכה. הנרי, מתוך חשש שהוא עומד להיעצר ולהיכלא, הסכים לוותר על מדיניות השלטון העצמאי שלו ותחת זאת להסכים לשלטון באמצעות מועצה של 24 ברונים ואנשי כנסייה, שמחציתם יבחרו על ידי המלך ומחציתם על ידי הברונים.
הלחץ לבצע רפורמה התגבר ללא הפוגה ופרלמנט חדש התכנס ביוני והחליט על שורה של צעדים הידועים בשם "תקנות אוקספורד" (Provisions of Oxford), שהנרי התחייב לעמוד בהם. על פי התקנות הוקמה מועצה קטנה של 15 חברים, שנבחרו על ידי הברונים, שלה הייתה את הסמכות לבחור את מי שכיהן בתפקיד שכיום מקביל לתפקיד ראש הממשלה (Justiciar), את הצ'נסלור ואת שר האוצר. מועצה זו הייתה מבוקרת אחת לשלוש שנים על ידי הפרלמנט. לחצים מצדם של הברונים הזוטרים ומהמיוחסים שנכחו באוקספורד, סייעו לקדם רפורמות רחבות יותר, שמטרתם הייתה להגביל את השימוש בכוח, הן של נציגי המלך והן של הברונים הבכירים. המועצה הנבחרת כללה נציגים של אנשי סבויה אך לא של אנשי פוואטו והממשלה החדשה החלה בצעדים לגירוש מנהיגי הליזיניאנים ולתפיסת מצודות חשובות ברחבי הארץ.
אי הסכמה בין הברונים הבכירים שהיו מעורבים בהפיכה נעשתה עד מהרה גלויה. דה מונפורט תמך בביצוען של רפורמות קיצוניות שיטילו הגבלות נוספות על הסמכות והכוח של הברונים הבכירים ושל הכתר. אחרים, כמו יו ביגוד, קידמו שינויים מתונים בלבד, בעוד שהברונים השמרנים, כמו דה קלייר, הביעו את דאגתם על המגבלות שכבר הוטלו על כוחו של המלך. בנו של הנרי, אדוארד, התנגד בתחילה להפיכה, אך לאחר מכן חבר לדה מונפור וסייע לו את "תקנות וסטמינסטר" (Provisions of Westminster) ב-1259, שהטילו מגבלות נוספות על הברונים הבכירים ועל נציגי המלך ברחבי המדינה.
משבר
במשך ארבע השנים הבאות, הנרי והברונים לא היו מסוגלים להשיב את היציבות לאנגליה והשליטה עברה בין הצדדים כמה פעמים. אחד מסדרי העדיפויות של המשטר החדש היה ליישב את העימות ארוך הימים עם צרפת ובסוף שנת 1259 נסעו הנרי ואלאנור יחד עם דה סימון ודה מונפור ורבים מחברי הממשלה לפריז כדי לשאת ולתת על התנאים הסופיים לחוזה פריז עם המלך לואי. על פי ההסכם ויתר הנרי על תביעתו על נחלות משפחתו בצפון צרפת אך הוא הוכר כשליט החוקי של גסקוניה ושל סביבותיה בדרום, בתוך וסאל של לואי.
עם שובו של דה מונפור לאנגליה, נשאר הנרי בפריז והחל, בתמיכתה של אלאונור, להשיב לעצמו את הסמכות המלכותית ופרסם פקודות מלכותיות ללא היוועצות בברונים. בסופו של דבר שב הנרי לאנגליה באפריל 1260 ואז החל להתפתח עימות בין כוחותיו של דה קלייר לבין אלה של אדוארד ודה מונפור.
ריצ'רד, אחיו של הנרי תיווך בין הצדדים ומנע התנגשות צבאית. אדוארד התפייס עם אביו ודה מונפור נשפט בעוון פעולותיו כנגד המלך. הנרי התקשה לשמור על אחיזתו בשלטון ובאוקטובר תפסה קואליציה בראשות דה מונפור, דה קלייר ואדוארד את השלטון לתקופה קצרה, אך תוך כמה חודשים התמוטטה מועצת הברונים שלהם.
הנרי המשיך לתמוך באופן פומבי בתקנות אוקספורד, אך הוא ניהל בחשאי דיונים עם האפיפיור אורבנוס הרביעי, בתקווה שהוא ישוחרר מהשבועה שנשבע כאשר נוסחו התנאים. ביוני 1261 הכריז המלך שהאפיפיור שחרר אותו מהבטחותיו ומיד ביצע הפיכת נגד בתמיכתו של אדוארד. הוא ביצע טיהור פוליטי בשורותיהם של השריפים של אויביו והשיג מחדש את השליטה במצודות מלכותיות רבות. האופוזיציה של הברונים, בהנהגתם של דה קלייר ודה מונפור, התאחדה באופן זמני כנגד המלך. הם כינסו פרלמנט משלהם, עצמאי מהמלך וייסדו מערכת של שלטון מקומי עצמאי ברחבי אנגליה. הנרי ואלאונור הנהיגו את התומכים שלהם וגייסו צבא של שכירי חרב זרים. מתוך הבנה שעומדת לפרוץ שוב מלחמת אזרחים, נסוגו הברונים. דה קלייר העביר את תמיכתו שוב, דה מונפור יצא לגלות בצרפת וההתנגדות של הברונים קרסה.
ממשלתו של הנרי נסמכה בעיקר על אלאונור ועל קרובי משפחתה מסבויה, והיא הוכחה להיות ממשלה קצרת ימים. המלך ניסה ליישב את המשבר באופן זמני על ידי כך שאילץ את הברונים להסכים להסכם למבת'. הסכם זה מיסד מערכת של בוררות ליישוב סכסוכים בין המלך לבין הברונים, קבע את ריצ'רד כפוסק ואת לואי מלך צרפת כערכאה עליונה במקרה שריצ'רד לא יצליח במשימתו. הנרי ריכך כמה מקווי המדיניות שלו בתגובה לדאגות שהועלו על ידי הברונים, אך עד מהרה הוא החל להיאבק ביריביו הפוליטיים ולחדש את מדיניותו הבלתי אהודה בנוגע לסיציליה. ממשלתו של הנרי החלה להיחלש עם מותו של דה קלייר וכאשר יורשו, גילברט, תמך בקיצוניים. מעמדו של המלך החל להתערער על ידי פלישות של הוולשים לאורך אזור הספר ועקב החלטתו של האפיפיור לשנות את פסיקתו בנוגע להתרת שבועתו של הנרי על תקנות אוקספורד. בראשית שנת 1263 היה מעמדו של הנרי בשפל והממלכה שקעה שוב במלחמת אזרחים.
מלחמת הברונים השנייה
דה מונפור שב לאנגליה באפריל 1263 וכינס מועצה של הברונים המורדים באוקספורד שתפנה נגד האצילים מפוואטו. המרד פרץ זמן קצר לאחר מכן באזור הספר הוולשי ובאוקטובר עמדה אנגליה בפני מלחמת אזרחים אפשרית בין הנרי, בתמיכת אדוארד, ביגוד, והברונים השמרנים לבין דה מונפור, דה קלייר והברונים הקיצוניים. דה מונפור התקדם מזרחה בראש צבא ובלונדון פרץ מרד. הנרי ואלאנור נלכדו במצודת לונדון על ידי המורדים. המלכה ניסתה להימלט במעלה נהר התמזה כדי להצטרף לצבאו של אדוארד בווינדזור, אך היא אולצה לסגת על ידי ההמונים הלונדונים. דה מונפור החזיק בזוג המלכותי כאסירים, אך אף שהוא התחזה למי ששולט בשמו של הנרי, המורדים החליפו את הממשלה באנשים הנאמנים עליהם.
הקואליציה של דה מונפור החלה להתפורר במהירות, הנרי קיבל מחדש את חופש התנועה שלו ותהו ובוהו החל להשתרר ברחבי אנגליה. הנרי פנה ללואי מלך צרפת כדי שישמש כבורר בסכסוך, כפי שהותנה בהסכם למבת'. דה מונפור התנגד בתחילה לרעיון, אך מאחר שנראה היה שעומדת לפרוץ מלחמה, הוא הסכים לתיווך צרפתי. הנרי נסע לפריז, מלווה בנציגיו של דה מונפור. בתחילה היו טיעוניו של דה מונפור חזקים, אך בינואר 1264 הכריז לואי על הסדר אמיין, שגינה את המורדים, אישר את זכויותיו של המלך וביטל את תקנות אוקספורד. ללואי היו השקפות משלו על עדיפות זכויות המלך על פני אלה של הברונים, אך הוא הושפע על ידי אשתו, מרגרט, אחותה של אלאנור ועל ידי האפיפיור. בהותירו את אלאנור בפריז לארגן תגבורת של שכירי חרב, שב הנרי לאנגליה בפברואר 1264, בה התחולל גל של אלימות בתגובה על ההחלטה הצרפתית הבלתי אהודה.
פיוס ושיקום
לאחר קרב אבשאם נקם הנרי באויביו. הוא הורה באופן מידי על הפקעת כל הקרקעות של המורדים, ובכך הצית גל של בזיזה חסרת שליטה ברחבי הארץ. הנרי דחה בתחילה את כל הקריאות למתינות, אך באוקטובר 1266 הוא שוכנע על ידי נציג האפיפיור, אוטובונו דה פיאסקי (לימים האפיפיור אדריאנוס הרביעי), להוציא לפועל מדיניות מתונה יותר, שנקראה הכרזת קנילוורת' (Dictum of Kenilworth), שעל פיה הוחזרו למורדים אדמותיהם, בתמורה לתשלום פיצויים מצדם. חוקי מרלבורו (Statute of Marlborough) שפורסמו בנובמבר 1267, ושאישרו מחדש את תקופתם של תנאי וסטמינסטר, הציבו מגבלות לכוחם של נציגי המלך ושל הברונים הבכירים, אך לא פגעו בסמכותו של המלך. רובם של אנשי פוואטו הגולים החלו לשוב לאנגליה לאחר המלחמה. בספטמבר 1267 חתם הנרי על הסכם מונטגומרי עם ל'ואלין, והכיר בו כנסיך ויילס. בשנים האחרונות למלכותו התערער מצב בריאותו של הנרי והוא התמקד בהשלטת שלום ברחבי ממלכתו ונעשה אדוק בדתו. אדוארד החל למלא יותר ויותר תפקידים ממשלתיים. מצבה הכספי של הממלכה היה קשה לאחר המלחמה וכאשר החליט אדוארד לצאת למסע הצלב ב-1268 היה ברור שיש להטיל מיסים חדשים. הנרי היה מודאג מכך שהיעדרותו של אדוארד תעודד מרידות נוספות, אך הוא שוכנע על ידי בנו לנהל משא ומתן עם הפרלמנט על גיוס הכספים בשנתיים הבאות. דה מונפור הטיל בזמנו קנסות כבדים על היהודים שאותם הנרי ביטל, אך זה האחרון נקט בצעדים אנטי-יהודיים בלחץ הפרלמנט בשנות מלכותו האחרונות. הנרי המשיך להשקיע בהרחבתו של מנזר וסטמינסטר וב-1269 העביר לשם את גופתו של אדוארד המודה בטקס רב רושם.
מותו
אדוארד יצא למסע הצלב השמיני בהנהגתו של לואי מלך צרפת ב-1270, ובמקביל החל מצב בריאותו של הנרי להתערער עוד יותר. עקב חששות ממרד חדש, כתב הנרי לבנו בשנה שלאחר מכן ובקשו לשוב לאנגליה, אך אדוארד לא חזר. הנרי התאושש קמעה והכריז על רצונו להצטרף למסע הצלב בעצמו, אך הוא לא שב מעולם לאיתנו ובערבו של ה-16 בנובמבר 1272 הוא מת בווסטמינסטר. בנו אדוארד שירש את כתרו, עשה את דרכו אט אט לאנגליה, דרך גסקוניה והגיע לבסוף באוגוסט 1274.
על פי בקשתו נקבר הנרי במנזר וסטמינסטר, ממול למזבח, במקום מנוחתו הקודם של אדוארד המודה. כמה שנים לאחר מכן החלו עבודות להקמת קבר גדול יותר וב-1290 העביר אדוארד את עצמותיו של אביו למיקומם הנוכחי. הפסל הניצב על קברו עוצב בסגנון נטורליסטי בניגוד לפסלים דומים מהתקופה, אך ככל הנראה רחוק הדמיון בין הפסל לבין דמותו האמיתית של הנרי.
אלאונור קיוותה שהנרי יוכרז כקדוש כפי שהוכרז לואי התשיעי ואכן, קברו של הנרי בעיצובו הסופי דמה קבר של קדוש. בעת העברת גופתו של הנרי ב-1290 הבחינו העוסקים במלאכת ההעברה כי גופתו של המלך הייתה במצב טוב וזקנו הארוך השתמר, תופעה שנחשבה בזמנו לסימן של קדושה. במשך הזמן החלו להישמע דיווחים על ניסים שהתרחשו על הקבר, אך אדוארד היה ספקן בשומעו אותם. הדיווחים הללו נפסקו והנרי מעולם לא קודש. ב-1292 הופרד ליבו של הנרי ונקבר בנפרד במנזר פונטוורו (Abbaye de Fontevraud) באחוזת הקבר של משפחתו.
מורשתו
ההיסטוריוגרפיה הנוכחית מציינת את תכונותיו החיוביות והשליליות של הנרי: ההיסטוריון דייוויד קרפנטר שופט אותו כאדם הגון, שנכשל כשליט בגלל נאיביותו וחוסר יכולתו לייצר תוכניות ריאליסטיות לרפורמה, נושא שהדהד הוו רידג'ווי, שגם מציין חוסר העולמו וחוסר יכולתו לנהל את חצרו, אך מי מחשיב אותו כ"בעיקרו איש של שלום, אדיב ורחום".
צאצאיו
להנרי ולאלאנור היו חמישה ילדים: להנרי לא היו ילדים מחוץ לנישואים
אדוארד השני, מלך אנגליה
אדוארד השני לבית פלנטג'נט, (באנגלית: Edward II; 25 באפריל 1284 - 21 בספטמבר 1327) היה מלך אנגליה משנת 1307 ועד להדחתו וכליאתו בשנת 1326. מספר חודשים לאחר הדחתו מת בעודו בכלא, וככל הנראה נרצח.
בילדותו
אדוארד השני נולד למלך אדוארד הראשון ולאשתו אלינור מקסטיליה בטירת קרנארבון. לפני הולדתו הבטיח אביו לאצילי ויילס, שנכבשה על ידו, כי הנסיך הבא של ויילס יהיה יורש העצר הבא של ממלכת אנגליה, ולכן כשעמדה אלינור ללדת הביא אותה אדוארד הראשון לטירת קרנארפון שבוויילס וכך הפך את בנו לנסיך ויילס אותו הבטיח. אדוארד הראשון העניק לו את התואר "נסיך ויילס", תואר אשר משמש את יורשי העצר הבריטים עד היום. כשהיה בן ארבעה חודשים בלבד, אחיו הגדול אלפונסו מת ואדוארד התינוק היה ליורש העצר. מילדותו אומן אדוארד בידי אביו כדי שיהיה כשיר לנהל את הצבא ואת המדינה כמותו, אך למרות מאמצי אביו אדוארד נודע כקל ראש וראוותן כל חייו, ואהב יותר להתעסק בבידור, באתלטיקה, ובעבודות מכניות.
שנותיו כמלך
בשנת 1307 הוכתר אדוארד כמלך של אנגליה. עם עלייתו לשלטון החליט לזנוח את המערכה בסקוטלנד על אף חשיבותה לאביו שמת במהלכה, ושאף לאחד בין אנגליה לסקוטלנד. כמלך היה אדוארד אדם חזק ומרשים כאביו אך לעומת אביו היה נטול מוטיבציה ואמביציה והושפע באופן קבוע בידי האנשים החזקים שהיה בצילם. הוא אף הפקיד את ניהול הממלכה בידי ידידו הקרוב פירס גווסטון, אביר גסקוני אשר גורש בידי אביו של אדוארד, והעניק לו את סמכויות העוצר בשעה שהוא עצמו נסע לצרפת. עם זאת הוא עדיין פעל להגשמת החזון שלו - כהקטנת סמכויות האצולה - ואת עיקר חייו החברתיים בילה עם ידידים, שהיו שותפים לדעתו על האצילים. אדוארד התחתן עם איזבל, בתו של פיליפ היפה מלך צרפת, ונולדו להם שני בנים ושתי בנות: אדוארד, ג'ון מאלתם, אלינור וג'ואנה (בהתאמה). נישואיו פרחו בשנים הראשונות, אך לאחר מכן הלכו והדרדרו למשברים.
המפלה בסקוטלנד
במשך הסכסוך בין אדוארד ללורדים, הלך והתחזק בסקוטלנד המלך רוברט ברוס, שהשתלט על מצודות רבות אותן כבשו מלכי אנגליה שקדמו לאדוארד. רק מצודה אחת נותרה לא כבושה - מצודת סטירלינג, עליה צרו הסקוטים. אדוארד חש בושה עמוקה ויצא בראש צבא גדול למלחמה בסקוטלנד. ב-23 ביוני 1314 נחל הצבא האנגלי תבוסה בקרב באנוקברן, מול צבאו של רוברט דה ברוס. לאחר שהופתע במתקפת פתע של הסקוטים, הצבא הלא מוכן היה מבולבל וספג פגיעות קשות; אדוארד נילחם עד אשר מקורביו הוציאו אותו משדה הקרב כמעט בכח. ניצחונו של ברוס בקרב נחשב מפואר מכיוון שצבאו היה קטן בהרבה מזה של אדוארד, ובעקבותיו זכתה סקוטלנד מחדש בעצמאותה. בעקבות ניצחונו, אף החל רוברט ברוס לתקוף את מחוזותיה הצפוניים של אנגליה.
מאבקי השלטון
תבוסתו המבישה של המלך אדוארד גרמה לו ליתר תלות בברונים שלו. שלוש סיעות נאבקו אז זו בזו על השלטון באנגליה: בראש האחת עמד תומאס מלנקסטר - שהיה אמנם מוכשר, אך נחשד בקשר סמוי עם ברוס מלך סקוטלנד, במטרה להחליש את מלך אנגליה.
בראש הסיעה השנייה עמד איימר מוולנס רוזן פמברוק, ששנא את לנקסטר כל כך עד שהחל לתמוך במלך, שאף השיב לו חלק מסמכויותיו ב-1318. המלך, מצידו, שנא את לנקסטר ופמברוק גם יחד, ומצא שותף בדמות יו לה דספנסר רוזן וינצ'סטר, שהיה ברון בעל ניסיון רב. בנו של דספנסר, יו דספנסר הצעיר, הפך לחברו ואיש סודו של המלך, כשהוא ממלא את מקומו של גווסטון בחיי המלך. הברונים תיעבו את הדספנסרים, וכעסו במיוחד על ניסיונו של הרוזן להשתלט על רוזנות גלוסטר דרך זכויות הירושה של אשתו אלינור דה קלייר.
תבוסת סיעת לנקסטר ומותו
ב-1321 התכנסו הברונים בפרלמנט, ובהנהגת לנקסטר, החליטו על הגליית הדספנסרים. המלך התנגד להחלטה, יצא למלחמה נגד הברונים, השיב את הדספנסרים לאנגליה והביס את לנקסטר בקרב בורוברידג' ב-1322. לנקסטר נתפס והוצא להורג, ובמשך חמש השנים הבאות שלטו הדספנסרים במדינה. שלא כמו הברונים המצווים הקפידו הדספנסרים לזכות בתמיכתם של "פשוטי העם", וכבר בשנת 1322 ביטל הפרלמנט שהתכנס ביורק את סמכויות הלורדים המצווים בטענה שזוהי פגיעה בסמכויות המלך. מאז ועד היום לא ניתן היה יותר לחוקק חוקים ללא הסכמת "פשוטי העם", מה שהוביל להקמת הבית התחתון בפרלמנט האנגלי, בית הנבחרים (House of Commons). זה היה ההישג החשוב ביותר לשיטת הממשל האנגלית בתקופת אדוארד השני.
שלטון הדספסנרים נעשה במהרה למושחת, והם השניאו את עצמם על שכבות נרחבות בציבור. במיוחד עוררו את חמתה של המלכה איזבלה מצרפת.
מותו של אדוארד השני
אדוארד נכלא במספר מקומות, אך לאחר שהתגלה כי תומכיו מתכוננים לנסות לשחררו הועבר לטירת ברקלי אשר בנפת גלוסטרשייר. גם שם ניסו תומכיו לשחררו ואף היו מספר מקרים של פריצה לטירה אך ללא הצלחה, וב-11 באוקטובר 1327 נפטר אדוארד, לפי הגרסה הרשמית ממוות טבעי. יש האומרים שנרצח בצורה אכזרית שכללה החדרת מוט מלובן לפי הטבעת שלו ושריפתו מבפנים, אם כי רוב ההיסטוריונים לא תומכים בסברה זו בטענה כי מדובר בתעמולה מצד תומכיו של אדוארד השני אשר כעסו על מותו. יש הטוענים שהוא לא מת בכלא אלא שוחרר בסתר על ידי תומכיו או שוחרר על ידי איזבלה ומורטימור, אך ההיסטוריונים חלוקים אם זה אכן קרה או שגם כאן מדובר בתעמולה נגד יורשיו. אדוארד השני נקבר בטקס חגיגי בקתדרלה על שם פטרוס הקדוש בגלוסטר. בנו אדוארד השלישי הקים מצבה מפוארת לזכרו, והמקום הפך לזירת עלייה לרגל בקרב בני העם, ולמקור לא אכזב של הכנסות לכנסייה. לאחר שהגיע לגיל הבגרות ב-1330, הוציא אדוארד השלישי את מורטימר להורג ודרש מאמו לפרוש מן החיים הציבוריים.
מיניותו
ישנה הסוברים כי אדוארד היה הומוסקסואל, ושפירס גווסטון היה בעצם מאהבו איתו ניהל מערכת יחסים רומנטית ומינית. אדוארד הואשם גם על ידי מתנגדיו שבתקופת שלטונו הרבה להסתובב רק עם ידידיו הזכרים, מה שלטענתם מעיד על כך שהיה הומוסקסואל. בנוסף, יש הטוענים כי מערכת היחסים הכושלת שלו עם אשתו, וכעסה כלפיו נבעו מכך שהמלכה קינאה ביחסיו עם פירס. עם זאת, מרבית ההיסטוריונים המודרניים אינם תומכים בתאוריה זו בשל היעדר ראיות מוצקות, וטוענים כי פירס היה חברו לנשק בלבד ושנטייתו המינית של אדוארד הייתה הטרוסקסואלית.
טהוניה רובל
ביוגרפיה
בשנת 2006, התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל התובלה כמדריכת קורס נהיגה. במסגרת השירות השלימה 12 שנות לימוד.
רובל למדה משפטים בקריה האקדמית אונו.
דוגמנות
בתום שירותה הצבאי הכירה רובל את מעצב השיער מישל מרסייה, שהיה לבן זוגה. מרסייה הפגיש את רובל עם סוכן הדוגמניות עופר רפאלי, בתקווה להפוך אותה לדוגמנית. בשנת 2011 השתתפה באודישנים לתחרות "מלכת היופי", אך לא צלחה אותם. כשנכנסה לעולם הדוגמנות החליטה לחזור לשמה המקורי טהוניה.
בשנת 2012, אחרי הפרידה ממרסייה, נסעה בעצת סוכנות הדוגמנות שלה לנסות את מזלה בלונדון, שם גרה שמונה חודשים בדירת דוגמניות. רובל דגמנה למספר קמפיינים בלונדון, בין היתר לחברות MAC Cosmetics ,Sleek MakeUP, דיזל למגזין הבריטי "גלמור" ואף כונתה "אימאן הצעירה" בפי אחת מעורכות המגזין, הופיעה בכתבות אופנה במגזינים בולטים בהם Elle הבריטי והגרדיאן וכן בהפקות אופנה שונות. כשחזרה לישראל הציע לה סוכן הדוגמניות רוברט בן-שושן להשתתף בתחרות ה"סופר מודל" הישראלית לשנת 2012, בה זכתה במקום הראשון. רובל היא יוצאת אתיופיה הראשונה שזכתה בתחרות יופי בישראל. עקב זכייתה נשלחה לתחרות העולמית בפיג'י, אך לא עלתה לגמר. כשחזרה לישראל המשיכה בעבודתה כדוגמנית והובילה קמפיינים עבור חברות אופנה ישראליות.
פרזנטורית
רובל המשיכה לקדם קריירת הדוגמנות שלה גם לאחר יציאתה מבית "האח הגדול". באוקטובר 2013 השתתפה בתצוגת אופנה לסתיו-חורף של חברת גולברי, תצוגת האופנה הראשונה שלה.
בינואר 2014, נבחרה לשמש כפרזנטורית של חברת בגדי הים הישראלית "קוברה". היא נבחרה לאחת מהדוגמניות השחורות היפות בעולם על ידי האתר beauty-around.com. במרץ 2014, השתתפה בפרסומת לרשת מוצרי האיפור והטיפוח "אפריל" ולקחה חלק במספר תצוגות אופנה.
בשנת 2014 הצטלמה רובל למסע פרסום בדרום אפריקה עבור חנות האופנה "Edgars", ובין היתר הצטלמה למספר מגזיני אופנה מקומיים.
טלוויזיה
במהלך שידורי התוכנית "האח הגדול" בה השתתפה, הייתה רובל מעורבת בפרשייה עם אחד המשתתפים האחרים אשר הטיח בה עלבונות גזעניים. לאחר זכייתה, התארחה בתוכנית "הכוכב הבא" וביצעה את השיר "כל החלומות" של הזמר אייל גולן להעלאת מודעות נגד גזענות.
באוקטובר 2013, החלה להשתתף בתוכנית "הדיבור" בהנחיית אלירז שדה המשודרת בערוץ 24. בנובמבר 2013 החלה לשמש כממלאת המקום של קותי סבג בפאנל התוכנית "מה אתם אומרים?" בהנחיית חיים אתגר המשודרת בערוץ 2.
בשנת 2013, השתתפה בעונה החמישית של תוכנית המציאות "האח הגדול" וזכתה בתוכנית בפרס של מיליון ש"ח.
ב-10 במאי 2014, שודר בערוץ 2 סרט דוקומנטרי על רובל בשם "בכוחות עצמה" בהגשת גלית גוטמן, אודות חייה מילדותה ועד זכייתה בתוכנית "האח הגדול", הסרט זכה לרייטינג של 20.5%. הסרט שודר גם בחו"ל בערוץ הישראלי במזרח ומערב ארצות הברית ובאירופה. עם עליית העונה השישית של התוכנית "האח הגדול", רובל החלה להגיש את התוכנית "ליווי מודח" באתר mako, בה היא ליוותה וראיינה את הדיירים המודחים לאחר יציאתם מהבית.
במרץ 2015, החלה להשתתף בתוכנית "הבילויים" בתור כתבת שטח בתחום האקסטרים ובתוכנית "עולם הזוהר" המשודרות בערוץ 24.
במאי 2016, השתתפה בעונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאליטי של HOT, "היחידה", לצד אורנה דץ, רמי קלינשטיין, דובדבני וקובץ' מושיק רוט ועוד.
ב-2021, היא הופיעה בתחפושת הבבושקה בעונה השנייה של "הזמר במסכה". היא הודחה שמינית מהתחרות.
משחק
לאחר זכייתה בתוכנית "האח הגדול", רובל נבחרה לדבב דמות מצוירת המבוססת עליה בשם "דגוניה", כחלק מקמפיין למותג השוקולד "קליק" של חברת יוניליוור ישראל.
בחנוכה 2014, שיחקה לראשונה במחזמר לילדים "פנטזיה - אלף לילה ולילה" בתיאטרון גבעתיים בתפקיד קיסמת, מלכת הנחשים, ולשם כך לקחה שיעורי משחק ושירה.
באוקטובר 2017, החלה לשחק בתיאטרון חיפה במחזה "העוגן" שכתב דייוויד לינדסי-אבייר לברודוויי.
בשנת 2018, השתתפה בתור אורחת כעצמה בסדרה "לצבי יש בעיה".
בשנת 2021, ביצעה הופעת אורח בסדרה "היורשת" בקשת 12.
בשנת 2021 השתתפה רובל בתוכנית ״הזמר במסכה״ בתור הבבושקה והודחה שמינית מהתחרות.
מוזיקה
ב-20 בנובמבר 2016, הוציאה את הסינגל הראשון שלה, דואט יחד עם הזמר מאיר אלפי בשם "יום יום". לשיר צולם גם וידאו קליפ בהשתתפות השניים. בראיונות לתקשורת סיפרה רובל כי חלמה לשיר בילדותה, אך למרות יכולותיה הווקליות מעולם לא פיתחה קריירת שירה. כמו כן סיפרה כי לאחר השתתפותה בתוכנית "היחידה", בה הפגינה יכולות שירה, החלה להביע עניין בתחום המוזיקה וכך הגיעה ההצעה לדואט עם אלפי.
חיים אישיים
ב-2017, פורסם שרובל מתקרבת לדת ואף החלה לשמור שבת.
בינואר 2020, נישאה ליניב בן-משה. ביולי 2020 נולדה לזוג בת. באוקטובר 2021 הם התגרשו. נכון לשנת 2020 היא מתגוררת בראשון לציון.
רו לארן
מפיקי הסדרה תכננו כי רו לארן תהיה דמות ראשית וקבועה בסדרת "מסע בין כוכבים" הבאה, "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9". יוצרי סדרה זו רצו דמות באג'ורנית בעלת רצון חזק, אשר תעורר עימותים אישיים עם מפקד התחנה, בנג'מין סיסקו. עם זאת, מישל פורבס דחתה את ההצעה, ולפיכך במקום זאת נוצרה עוד דמות באג'ורנית, בשם קירה נריס.
הופעות
רו לארן מופיעה כדמות חוזרת בשמונה מפרקי "הדור הבא". שישה פרקים בעונה 5, פרק אחד של עונה 6 ופרק אחד של עונה 7:
כמו כן מופיעה רו לארן בפרק "Imposters", הפרק החמישי בעונתה השלישית של "מסע בין כוכבים: פיקארד".
ביוגרפיה של הדמות
על פי התיק האישי שלה, הנראה בפרק "Conundrum", רו לארן נולדה בתאריך 17 בינואר, שנת 2340, על כוכב הלכת "באג'ור", לרו טליה וגייל. בשנים 2358–2362 היא למדה באקדמיה של צי הכוכבים.
על פי המסורת הבאג'ורנית, שם משפחתה קודם לשמם האישי שלה. לפיכך, כאשר היא מצטרפת לצוות של ה-Enterprise-D, פיקארד, בתחילה, פונה אליה כאל "סג"ם לארן". היא מתקנת אותו, ואומרת כי "לארן" הוא שמה הפרטי, ו-"רו" הוא שם המשפחה שלה. מאותו רגע - היא מכונה "סג"ם רו".
רו מצטרפת אל הצוות כקצינה באג'ורנית צעירה ובעייתית, אשר הורשעה בבית דין צבאי במהלך שירותה על ספינת החלל וולינגטון (Wellington) בגין סירוב פקודה במהלך משימה, שתוצאתה הייתה 8 מקרי מוות. היא הוחזקה בבית כלא צבאי על ג'ארוס 2 (Jaros II), אולם אדמירל קנלי העניק לה הזדמנות שנייה, בכך שצירף אותה למשימה לצד פיקארד וצוות האנטרפרייז.
בפרק "The Next Phase", רו וג'ורדי נחשבים למתים, לאחר תקלת משגר טלפורטציה, בשובם ממשימת חילוץ והצלה על ספינת חלל רומולאנית אשר ניזוקה. עם שובם להכרה, הם מגלים כי הפכו לבלתי נראים ובלתי מוחשיים לכולם, למעט אחד את השני. בתחילה, רו סבורה כי הם מתים, שמתקיימים כרוחות רפאים - מחשבה אשר מעוררת בה מספר אמונות רוחניות באג'ורנית שהיא חשבה שנטשה עשרות שנים קודם לכן. בעודם רואים-ואינם-נראים, השניים בוחנים את ספינת החלל הרומולאנית, ומגיעים למסקנה כי הספינה לא ניזוקה בתאונה, כפי שטענו הרומולאנים, אלא כתוצאה מניסויים בכלי נשק חדשים, וכי כעת הרומולאנים מבצעים מעשה חבלה, אשר יגרום לאנטרפרייז להיהרס על כל צוותה, ברגע שתאיץ את מנוע העיוות. השניים אף חושפים ומביסים סוכן רומולאני, שהפך לרואה-ואינו-נראה כמוהם, ומוצאים דרך להזהיר את הצוות, להחזיר את מצבם לקדמותו ולהזהיר את קפטן פיקארד בזמן על מנת למנוע את האסון.
בפרק "Rascals", רו, פיקארד, גאינן וקייקו משנים את המראה החיצוני שלהם, כתוצאה מתאונה, לגרסאות גיל-ההתבגרות של עצמם (תוך שמירה על האינטליגנציה הבוגרת שלהם, זיכרונותיהם וכדומה). בהעמידם פנים כי הם ילדים, הם מצליחים, ביחד עם אלכסנדר רוז'נקו, לסכל מזימה של הפרנגי לגנוב את האנטרפרייז ולמכור את אנשי הצוות הבוגרים שעליה כעבדי פרך. במהלך פרק זה, נחשף חלק מסיפור הרקע הלא נעים אודות הילדות המקורית של רו.
כקצין בכיר בתפקיד פיקודי, קומנדר רייקר מתייחס בקפדנות יתרה כלפי האסירה לשעבר סג"ם רו, בעוד היא מתקשה לזכות באמון ובכבוד מצידו. העוינות ההדדית שביניהם נשכחת, עם זאת, כאשר הם וכל יתר צוות האנטרפרייז, לוקים בפתאומיות באמנזיה, בפרק "Conundrum". רו חשה לפתע בתשוקה מינית כלפי רייקר ומזמינה עצמה אל חדר מגוריו. "יש לי תחושה מוזרה שאני מבלה את רוב שעות הפנאי שלי כאן", מסבירה רו לרייקר, לפני שהיא מפתה אותו. כאשר חוזרים אליהם זכרונותיהם, היועצת דיאנה טרוי מסבירה כי לזוג כי סביר להניח כי תמיד הייתה משיכה מינית ביניהם.
לאחר שריצתה את עונשה ועברה שיקום, חזרה לצי הכוכבים והתקדמה בדרגות עד לדרגת קומנדר. היא שירתה בחטיבת המודיעין של צי הכוכבים, והייתה, בין השאר, מפעילתם של וורף ושל ראפי מוזיקר. בשנת 2401, בעודה חוקרת הסתננות של משתנים לשורות צי הכוכבים, היא נופלת למארב כשמתברר ששני מלוויה היו משתנים בעצמם, ומקריבה את חייה בניסיון להציל את פיקארד וצוותו ולאפשר להם להתחמק מהמשתנים שמנסים לשבות אותם.
יחידת אכיפה לזרים
יחידת האכיפה לזרים הוקמה באוקטובר 2002, זאת בעקבות החלטת ממשלת ישראל על צמצום מספר השוהים הלא חוקיים בישראל.
יחידה זו הוקמה כתת-יחידה בתוך משרד התמ"ת אך מהחלטת ממשלה הועברה היחידה למנהל האוכלוסין השייך למשרד הפנים.
פעילותה משולבת עם יחידת עוז שקמה ביולי 2009, שאף היא הוקמה בעקבות החלטת הממשלה, בכל רחבי הארץ.
תחומי אחריות
היחידה אחראית על כל תנאי העסקתם של הזרים הנמצאים בעבודה אצל מעסיקיהם, או השמה מחדש לעבודה עבור אלו היכולים להמשיך ולעבוד בישראל על פי חוק כאשר תנאיהם הופרו אצל מעסיקם המקורי.
תפקידה העיקרי של היחידה הוא בדיקת תנאי ההעסקה של העובד הזר אצל מעסיקו הישראלי. בין היתר נבדקים: תנאי העסקתו של העו"ז, חוזה העסקה, תלושי משכורות (שכר מינימום שמשולם לעו"ז), ביטוח רפואי לעו"ז, מגורי העו"ז. אם אחד מסעיפים אלו נמצא לא תקין על ידי מפקחי היחידה על המעסיק מוטל קנס בעבור כל סעיף וסעיף.
בתקופה האחרונה נדרשה יחידה זו לאכוף גם לשכות פרטיות בסיעוד- אכיפה מנהלית. אכיפה מנהלית משמעותה כי אם הלשכה הפרטית המייבאת עו"ז לארץ או מבצעת השמות בארץ של עו"ז מפרה את תנאי ההיתר שניתן לה על ידי משרדי הממשלה ההיתר של הלשכה מוטל בסיכון. תנאי ההיתר מפורטים ב"נוהל לשכות פרטיתו בסיעוד".
הול פודס מרקט
הול פודס מרקט (באנגלית: .Whole Foods Market Inc) היא רשת סופרמרקטים רב-לאומית אמריקאית מקבוצת אמזון, שבסיסה באוסטין, שבטקסס, ומוכרת באופן בלעדי מוצרים ללא שומנים מוקשים וצבעים מלאכותיים, טעמים וחומרים משמרים. הרשת, בעלת מכולת אורגנית מוסמכת של מחלקת החקלאות של ארצות הברית בארצות הברית, וידועה באופן פופולרי בזכות המזון האורגני שלה. לחברת הול פודס כ-500 חנויות בצפון אמריקה ובבריטניה, נכון ל-4 במרץ 2019.
ב-23 באוגוסט 2017 דווח כי נציבות הסחר הפדרלית אישרה מיזוג בין אמזון להול פודס מרקט; העסקה נסגרה ב-28 באוגוסט 2017.
שנים מוקדמות
בשנת 1978 ג'ון מקיי ורנה לוסון לוו 45 אלף דולר ממשפחה וחברים כדי לפתוח חנות מזון טבעונית צמחונית קטנה בשם SaferWay באוסטין, טקסס (השם הוא זיוף של Safeway). כאשר פונו השניים מפני שאחסנו מוצרי מזון בדירתם, הם החליטו לגור בחנות. מכיוון שזו מיועדת לשימוש מסחרי, לא היה מקלחון, ולכן הם התרחצו באמצעות צינור מים המחובר למדיח הכלים שלהם.
שנתיים אחר כך, מקי ולוסון חברו בשיתוף פעולה עם קרייג ולר ומארק סקיילס כדי למזג את SaferWay עם המכולת הטבעית של קלארקסוויל, והביא לפתיחת הסניף המקורי של הול פודס, שכלל מוצרי בשר. בגובה 10,500 מטר רבוע, ועם צוות של 19 נפשות, החנות הייתה גדולה בהשוואה לחנויות המזון הבריאות הרגילות באותה תקופה.