cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויצק
מבנה המחשב
כל פקודה של ויצק הורכבה מ-20 סיביות (חצי מילה): 8 לקוד הפקודה ו-12 לכתובת. תכנותו של ויצק נעשה בשפת מכונה. המתכנת כתב את פקודות המכונה בצורה סימבולית, ותרגם אותן לקוד מחשב הקסדצימלי שבו כתובות אבסולוטיות. התוכנית נוקבה על סרט נייר לשם הזנתה למחשב. המתכנת הראשי של ויצק היה פנחס רבינוביץ, מתמטיקאי בעל מוניטין, והוא יצר שגרות לשימושם של כל משתמשי המחשב. שגרות אלה כללו פונקציות מתמטיות, תרגום מבינארי לעשרוני ולהפך, אריתמטיקת נקודה צפה ועוד. כמחשבים אחרים באותה עת, היה ויצק אחד ויחיד, ותוכניות שנכתבו בעבורו התאימו רק לו (הן לא התאימו אפילו למכונות אחרות מפרינסטון).
שימושי המחשב
ויצק שימש למחקר במתמטיקה שימושית, ולביצוע פעולות חישוב ארוכות ומסובכות. מחקר אחד שהשתמש ביכולת חישוב זו היה פתרון בעיות הקשורות בגאות ושפל. החישובים שביצעו מדעני המכון באמצעותו אפשרו לשרטט מפות המתארות בקירוב רב את תנודות הגאות והשפל בעולם. וכך גילו מדעני המכון את מיקומה המדויק של נקודה אמפידרומית (נקודה שלעולם לא מתחוללים בה גאות ושפל), בדרום האוקיינוס האטלנטי. קיומה של הנקודה אושר אחר כך באמצעות מדידות.
במחקר אחר השתמשו מדעני המכון בוויצק לחישוב הספקטרום של אטום הליום. במחקרים נוספים בוצעו באמצעות ויצק חישובים שנועדו לבחינת מודלים תאורטיים שונים באשר למבנה הפנימי של כדור הארץ.
סיום ההפעלה ומורשת
בדצמבר 1963 לאחר שמונה שנות פעילות, הסתיימה הפעלתו של ויצק, ובמקומו החל לפעול מחשב חדש שנבנה במכון ויצמן, הגולם. עוד לפני בניית הגולם, בתחילת שנת 1963, רכש המכון (באמצעות תרומה של הלורד רוטשילד) מחשב מדגם 1604A מתוצרת חברת קונטרול דאטה, שהיה אז אחד המהירים בעולם. מחשב זה החליף למעשה את מחשב הוויצק.
ב-5 בדצמבר 2006 הכריז ה-IEEE על ויצק כעל "אבן דרך בהיסטוריה העולמית של הנדסת האלקטרוניקה והמִחשוב" בטקס שנערך במכון ויצמן, ו"מדליית WEIZAC" הוענקה לבוניו.
מאן ריי
קורות חיים
מאן ריי נולד בשם עמנואל רודניצקי, בפילדלפיה, בשנת 1890 להורים יהודים - מלך (מקס) רודניצקי ומניה לבית לוריא, שהיגרו זה לא מכבר מפלך קובנה שבליטא (אז באימפריה הרוסית). בשנת 1897 עברה משפחתו לוויליאמסבורג בברוקלין, שם גדל עם אחיו ושתי אחיותיו. אביו עבד בבית חרושת לבגדים, ובנוסף, קיים עם רעייתו עסק חייטות קטן בבית, ומגיל צעיר הילדים סייעו בעבודה. יסודות ממלאכת התפירה יופיעו מאוחר יותר בעבודת האומן. בסיום לימודיו ב"תיכון הבנים של ברוקלין" בו הצטיין באומנות ובשרטוט, הוצעה למאן ריי מלגה ללימודי אדריכלות, אך למגינת לבם של הוריו הוא סירב והעדיף לעבוד כצייר. הוריו הקצו לו חדר בבית ששימש לו כסטודיו ובמקביל עבד כאומן מסחרי. בשנת 1913 הכיר את המשוררת הבלגית דונה לקר (Donna Lecoeur), שנודעה בשם העט שלה, אדון לקרואה (Adon Lacroix). הם התחתנו כעבור שנה ונפרדו בשנת 1919. הגט הפורמלי ניתן רק בשנת 1937. בשנת 1915 הציג מאן ריי את תערוכת היחיד הראשונה שלו. יחד עם האומן מרסל דושאן, היוו השנים את השלוחה האמריקאית של תנועת הדאדא. הוא היה שותף בהקמתה של קבוצת אומנים בשם 'האחרים' (Others).
לאחר אכזבתו מאופן קבלתה של האומנות האוונגרדית בארצות הברית, עבר בשנת 1921 לפריז, שם היה שותף לאומנים כגון ז'אן ארפ, מקס ארנסט, אנדרה מסון, ז'ואן מירו, פבלו פיקאסו ואחרים בתנועה הסוריאליסטית, על אף שלא היה חבר בה. הוא הציג ברבות מן התערוכות שלהם (התערוכה הראשונה הוצגה בפריז בשנת 1925).
הייתה לו רוח הרפתקנית, תשוקה לגילויים ודמיון פורה כשל האוונגרדיסטים. ריי עבד במגוון של מדיומים, בהם ציור, רישום, פיסול, אדריכלות וכתיבה, אך נודע בעיקר בשל עבודתו כצלם.
כאשר היה צריך לתעד את ציוריו הוא גילה כי אף אחד לא יכול לצלם את העבודות טוב יותר ממנו, ולכן לימד את עצמו צילום והחל לצלם. המצלמה, כמו הרישום, הייתה בידיו כלי טכני ליצירת תמונות. הוא התאהב במדיום הצילום והחל את דרכו כצלם פורטרטים. הוא צילם אלפי פורטרטים של נשים ועירום נשי. הדוגמניות שלו היו מפורסמות: קיקי דה מונפרנס - הידועה כ"מלכה של מונפרנאס", דורה מאר - חברתו של פיקאסו, האומנית מרט אופנהיים, הצלמת לי מילר והרקדנית ג'ולייט בראונר, שהפכה להיות אשתו השנייה.
השפעתו של מאן ריי בתחום הצילום היא עצומה והוא היה שותף, יחד עם הצלמת לי מילר שהייתה אהובתו באותן שנים לפיתוח טכניקות חדשות כגון סולריזציה ודרכי מחשבה חדשות.
טכניקה מרכזית שבה השתמש הייתה פוטוגרמה ובה חיבר ריי דימויים מנגטיבים שונים לכדי דימוי אחד. ברבים מצילומים אלו הופיעה כדוגמנית האומנית מרט אופנהיים.
הוא הפך במהרה לצלם מצליח, עבודותיו ניזונו מהמתח בין המסחריות היומיומית לבין התשוקה ליצור עבודה אומנותית. תשוקה זו הובילה אותו לעסוק בתהליכים טכניים ניסיוניים על מנת לייצר אסתטיקה חדשה, אפקטים חדשים. הוא רצה להפוך את הצילום לאומנות ועשה זאת על ידי המצאות טכניות שהפכו להתמחות שלו.
מאן ריי הגיע לפריז ב-1921 ופתח את הסטודיו הראשון שלו בחדר המלון שבו התאכסן. לצרפת הגיע עם מצלמה אחת, ועבד בחדר המלון שלו שהוסב בלילה לחדר חושך. הצלמים באותה תקופה נחשבו לציירים כושלים. הסברה הייתה שרק ציירים גרועים הופכים לצלמים. הצילום לא נחשב לאומנות והוא רצה להפוך אותו לאומנות. הוא החליט לחפש דרך חדשה והחל בצילומי אובייקטים. הוא בחר לצלם את האובייקטים הפיסוליים שלו, אובייקטים שמצא בסביבתו הקרובה וצילם את עבודות הרדי מייד של דושאן. הוא צילם את האובייקטים בקומבינציות שונות ונתן להם כותרות שאינן קשורות למצולמים, כמו דושאן. צילומי האובייקטים גרמו למאן ריי לאמץ את הפילוסופיה של דושאן שאומרת כי יש לנתק את המחשבה מן העובדות. הרי צילום נחשב באותה תקופה למתעד של מציאות, של אמת ובצילומי האובייקטים לאמת המצולמת אין שום טענה.
הריוגרפיה היא תהליך שבו מניחים חפצים שונים על נייר צילום ולאחר מכן חושפים אותו לאור. זהו תהליך שנוצר בתנאי חדר חושך. לאחר החשיפה יש להעביר את הנייר תהליך פיתוח. החלקים בהם נחשף הנייר לאור יהפכו לשחורים, החלקים שלא נחשפו יהפכו לבנים והחלקים שנחשפו באופן חלקי (על ידי חפצים שקופים או דקים) יקבלו גוונים שונים של אפור. הריוגרפיה היא בעצם תיעוד של קווי המתאר של החפצים המונחים על נייר הצילום. תהליך זה התגלה כבר בעבר ונקרא פוטוגרמה אך מאן ריי גילה אותו מחדש והחליט להשתמש בו על מנת להביע את עצמו. הוא החליט לקרוא לו: "ריוגרפיה".
המונח "ריוגרף" נלקח מהפסבדונים שלו, "מאן ריי" אך מתייחס גם לתהליך שבו דרושות קרני אור (ray) על מנת לקבל את התוצאה. השימוש הראשון שלו במונח זה היה בריוגרף הראשון שפרסם בגיליון הסתיו של המגזין The little review no.3 ב-1922.
הריוגרפיה נתנה לו מרחק גדול יותר מאובייקט הצילום והוא נתן לצילומיו להיווצר בשיטה שלא היה ניתן לשלוט בה. הוא גילה דרך חדשה להסתכלות על העולם. הריוגרפים נראו כצילום של אובייקט חסר המיוצג על ידי הסימן השאיר האובייקט על גבי הנייר והציגו את הרעיון ש"האמת הוויזואלית היא רק צל המוטל על ידי מציאות חיצונית". המחשבות מנותקות מהעובדות בעבודות אלה. הוא אמר כי: "השחתת המדיום שבו אתה עוסק זו ההבטחה המושלמת של שכנוע הכותב. כמות מסוימת של בוז לחומר שאיתו אתה עובד, על מנת לבטא רעיון, היא חיונית לריאליזם הטהור של רעיון זה". אמונה זו גרמה לו לזנוח את המצלמה ואת הצילום "הנורמלי" ולעבור לניסיונות בריוגרפיה, אשר עזרה לו לבטא את רעיונותיו הפילוסופים. כמעט חצי מכל עבודות הריוגרפיה של מאן ריי נעשו בשנתיים- שלוש השנים הראשונות לאחר הגילוי. עד סוף 1922 הוא ניסה את כל הדרכים האפשריות שבהן יכול להיווצר ריוגרף: הוספת או החסרת אובייקט בין חשיפה לחשיפה, מספר חשיפות בתאורות שונות, תאורה בתנועה, החזקת אחד האובייקטים בידו בין הנייר לאור וכו'. באותה שנה הוא הוציא קטלוג שכלל 12 ריוגרפים שנקרא: "Champs Délicieux". הכותרת נבחרה כמעין מחווה לאנדרה ברטון שהוציא יחד עם פיליפ סופול ספר של טקסטים אוטומטיים בשם: "la Champs Magnétique". הריוגרף הראשון בקטלוג נראה גם הוא בהמשך למחווה לברטון כמשהו לא מתוכנן ולא מדויק, משהו אוטומטי. כל הריוגרפים מכילים בתוכם רעיונות מתוך המרכיבים של כתיבה אוטומטית: מהירות, פיגורטיביות ורוחניות והם כולם נעשו באותה שיטה "אוטומטית", חשיפת אור יחיד מאותו כוון ללא הזזת האובייקטים. בעזרת הריוגרפים יצר ריי עבודות סוריאליסטיות עוד לפני הסוריאליזם. עבודותיו הציגו דברים רגילים בצורה בלתי רגילה. ב-1931 פרסם מאן ריי קטלוג נוסף המכיל עשרה ריוגרפים. קטלוג זה הופץ על ידי חברת החשמל של פריז ב-500 עותקים ונקרא: "Elecricite". בקטלוג זה הציג מאן ריי את השכלולים הנוספים שלו בפיתוח הריוגרפיה. עבודות אלו התמקדו באפשרויות של אור ושקיפויות ונראו מלאות אנרגיה. הריוגרפים האלו התמקדו בקשר של האדם עם החשמל, עם הכוח שיש לאור. האובייקטים בעבודות אלו נראו כמו אובייקטים קוסמיים מוקפים בהילה וטעונים באנרגיות חשמליות. הם נבחרו בקפידה, הונחו בקומפוזיציות מחושבות והוזזו בתנועה עדינה כך שהתקבלה צורה ארוטית שהיא בעצם לא האובייקט אלא החוסר שלו. מאן ריי מספר לנו בעבודות אלה סיפור ארוטי על חשמל ואור. הוא משווה את החשמל לארוטיקה ואומר כי שני הכוחות פועלים בעולם אך אנחנו לא יודעים כיצד.
על הריוגרפיה הוא אומר: "זה ברוח של התנסות ולא של ניסוי שהדימויים האוטוביוגרפים מוצגים, דימויים אלו הם שאריות תחמוצת מתוקנות על ידי אור וכלים כימיקלים של חיים אורגנים". תהליך הריוגרפיה נתן למאן ריי להיות צלם חופשי ואחר ולהשתמש בצילום כמו שצייר משתמש בציור. הוא טוען כי מעולם לא אהב את המצלמה ותהליך זה נתן לו את היכולת לייצר את הפנטזיה שלו בלעדיה. הוא אומר כי הוא לא רוצה לצלם את הטבעי אלא את מה שהוא רואה בראשו.
סולריזציה ו"העמדה עליונה" (superimposition)
בחיפושיו אחר צילום לא קונבנציונלי נתקל מאן ריי בתהליך הסולריזציה. הסולריזציה היא תהליך שהתגלה כבר ב־1840 על ידי ג'ון ויליאם דרפר. 20 שנה אחריו אותו התהליך התגלה על ידי המדען הצרפתי סאבאטייה והתהליך נודע בצרפת כ"אפקט סאבאטייה". מאן ריי ראה לראשונה צילום שעבר סולריזציה ב-1919. היה זה צילום של סטיגליץ שנחשב לפגום עקב חשיפת יתר. ב-1928 אותה התאונה קרתה למאן ריי והובילה אותו לגילוי התהליך. הצלמת לי מילר סיפרה לימים שהייתה איתו בחדר החושך כשגילו יחד את האפקט המיוחד. לדבריה, הדליקה בטעות את האור בזמן שנייר צילום עבר תהליך פיתוח.
תהליך הסולריזציה הוא תהליך שבו לאחר החשיפה הראשונה של הנייר לאור, חושפים אותו פעם נוספת. תהליך זה גורם ליצירת קווי מתאר כהים באובייקט המצולם, קו המתאר נראה כמו קו דו של רישום. הסולריזציה תמיד נחשבה לפגם צילומי אך מאן ריי זיהה את הפוטנציאל האמנותי שב"פגם" זה. תהליך זה עזר למאן ריי לתת לצילומי הפורטרט שלו מעמד של אמנות. הטכניקה הזו עזרה לו ליצור אפקטים מרשימים שיוצרים מעין הילה מסביב לדמות המצולמת. רוב מצולמיו של ריי היו אמנים מפורסמים וההילה בצילום הוסיפה למעמדם הגבוה גם כך.
בנוסף לטכניקת הסולריזציה המציא מאן ריי טכניקה נוספת שנקראה "העמדה עליונה" (superimposition). טכניקת העמדה העליונה הייתה בעצם טכניקה של הדפסת שני נגטיבים על נייר אחד. כלומר, הייתה זו הצגה של שני רעיונות בו זמנית. חיבור שני זמנים ושני מקומות הגורם להם להראות דבר אחד בעל משמעות כפולה. שתי הטכניקות הללו גרמו לכך שמאן ריי הצליח לתת לפורטרטים שלו מעמד אמנותי. הצילום לא היו צילום ישיר של הדמות אלא היו צילומים פסיכולוגיים שהיה ניתן לחוש מהם מיהו האדם המצולם. הטכניקות עזרו לו ליצור אפקטים מרשימים שגורמים לצופה לרצות לספר סיפור על הדמות המצולמת. מאן ריי הצליח ליצור צילום פורטרט שהוא אמנות.
בנוסף לשתי טכניקות אלו, טכניקה נוספת שבה השתמש על מנת לייצר פורטרט אמנותי הייתה גירעון יתר של הצילום. הוא בנה בעצמו מכונת הגדלה, הגדיל את הצילומים יתר על המידה, חימם את האמולסיה ופיתח את הנייר פיתוח יתר. כך התקבל צילום שדומה יותר לציור וריי האמין שהגרעיניות של הצילום היא כמו משיכות המכחול של הצייר. הוא השתמש בהגדלות לא מרוטשות ויצר צילומים מגורענים לגמרי (דבר שנחשב לפגם בתקופתו) שמאן ריי ראה בהם אמנותיים יותר. יש לציין שארבעים שנה לאחר מכן הצילום המגורען היה מאוד אופנתי.
חנוך פרבר
חנוך (חני) פרבר (1952 - 27 בספטמבר 2005) היה שף, עיתונאי אוכל ומחבר ספרי בישול ישראלי.
ביוגרפיה
פרבר יליד תל אביב, בוגר בצלאל במגמת עיצוב מוצר. היה השף והבעלים של מסעדת "זליג" ברחוב אבן גבירול בתל אביב, בה גם עבדו אורנה אגמון ואלה שיין, שלימים הקימו שותפות מוצלחת - אורנה ואלה, בעלים של מסעדת גרגנטואה הצרפתית ביפו (בשותפות עם ליאון אלקלעי ויועץ קולינרי למוסדות רבים. כתב מדורים קבועים ב"ידיעות אחרונות" וב"גלובס" והיה במשך שנים רבות עורך גסטרונומי במגזין על השולחן.
מאן ריי
דאדא
לצילומי הדאדא של מאן ריי הייתה תפיסה קונספטואלית שהושפעה מעבודות הרדי מייד של חברו הטוב דושאן. הוא דחה כל תפיסה אסתטית וחיפש לצלם נושאים שאף אחד לא צילם.
חנוך פרבר
ביוגרפיה
פרבר היה אחראי, יחד עם המפיקה אתי אנטה, לתוכנית האוכל "גידי גוב הולך לאכול" בהנחיית גידי גוב. כמו כן, היה שותף יחד עם השפית מיכל קורן, ואשתו רונית, בגן האירועים "חגיגה בכפר" שבכפר הס. הגן שהמשיך לגדול ולהתפתח בשנים האחרונות מנוהל על ידי מיכל ורונית וממשיך לקיים את אותו התפריט הים תיכוני, הייחודי והבלתי מתפשר שהותיר חנוך אחריו.
מאן ריי
דאדא
צילום הדאדא המפורסם ביותר שלו הוא הצטברות אבק מ־1920. בצילום זה הוא צילם את שכבת האבק העבה שהצטברה על עבודת "הזכוכית הגדולה" של דושאן. שכבת האבק בצילום היא זו הטילה את הצללים. הצילום של העבודה נראה כמו צילום של שטח מדברי מוזר והאבק והצללים נותנים את תחושת הזמן החולף. טריסטן צארה הכריז כי עבודות הריוגרפיה של מאן ריי הן עבודת דאדא טהורה וכי העבודות של מאן ריי מדגימות רוח דאדאיסטית. למרות זאת, מאן ריי מעולם לא החשיב את עצמו לדאדאיסט.
חנוך פרבר
ביוגרפיה
פרבר הגה את הרעיון ל"מדריך מפה לטיולי אוכל" וכתב אותו יחד עם עפרה ריזנפלד.
במשך 13 שנה לאחר שהתגלתה אצלו מחלת כליות, המשיך חנוך בעשיה ובקידום תחום האוכל והקולינריה בישראל, טייל וכתב על אוכל בכל העולם והביא את המטבח הישראלי הים תיכוני למחוזות חדשים, עם 10 ספרי בישול וטיולים שהיו לרבי מכר. חני נפטר מדום לב בביתו שבקיסריה בספטמבר 2005 והותיר אחריו את רונית אשתו ועומרי בנו.
מאן ריי
סוריאליזם
הסוריאליסטים נמשכו לעבודותיו של מאן ריי עקב תפיסותיו הקונספטואליות והשימוש בצילום לערעור המציאות. הם התלהבו מהחידושים הטכניים שלו. מאן ריי נחשב לצלם הסוריאליסט הראשון ובמשך תקופה ארוכה גם ליחיד. הוא עשה עבודות סוריאליסטיות כבר בשנת 1921, שלוש שנים לפני הסוריאליזם. צילומיו הופיעו בכתבי העת והפרסומים והסוריאליסטים. הם הופיעו כצילומים בפני עצמם אך גם כאילוסטרציות לטקסטים סוריאליסטים והופיעו גם במילון הסוריאליסטי. בנוסף לכך, מאן ריי היה הצלם המתעד של האמנות הסוריאליסטים והאמנים הסוריאליסטים. בספר שנקרא "אילוסטרציה" שהופק על ידי פול אלואר ואנדרה ברטון הופיעו צילומיו של מאן ריי כאילוסטרציות לתחומי העניין השונים של מאן ריי. הצילומים חשפו את אהבתו של ריי ליופי של האובייקט הלא שגרתי ולעוות המציאות. מאן ריי מעולם לא החשיב את עצמו סוריאליסט אך עבד בקרבה רבה לקבוצה.
לקריאה נוספת
1. 1977 ,Schwarz, Arturo, MAN RAY the rigour of imagination Schwarz, Arturo, Man Ray, Birmingham Museum of Art, 1980 .2 de l'Ecotais Emmanuel and Sayag Alain .3 Man ray photography and its do, 1998 Vanci-Perahim, Man Ray 1890-1976, 1977.4
הבורסה הגאורגית לניירות ערך
הבורסה הגאורגית לניירות ערך (בגאורגית: საქართველოს საფონდო ბირჟა, סכַּרתווֶלוֹס סַפּוֹנדוֹ בּירז'ה) היא הבורסה לניירות ערך הראשית בגאורגיה. הבורסה נוסדה על ידי "Joint Stock Company Georgian Stock Exchange Charter", שנרשמה ואושרה בשנת היא ממוקמת בבירה הגאורגית, טביליסי. קיצור שמה האנגלי הוא GeSE.
נכון לשנת 2006 כוללת הבורסה הגאורגית 231 חברות.
גרעין התיישבות
גרעין התיישבות הוא קבוצת אנשים הרוצים להתיישב יחד, לתחזק קהילה או להקים ישוב. המושג נקרא כך, על שם גרעין הפרי, שממנו צומח מאוחר יותר העץ, וגם במשמעות "החלק הפנימי והמוגן" של הפרי. גרעיני התיישבות מזוהים לעיתים עם גישה ערכית ותנועות פוליטיות, על מנת לתמוך בדרכם ובהקמתם.
כיום גרעיני התיישבות מזוהים בעיקר עם התנחלות, או התיישבות ציונית בנגב ובגליל, אך ישנם גם גרעיני התיישבות מקיימת - סביבתנית וגרעיני התיישבות עם גישה חברתית, דתית או גם מגוונת-דת (ישובים מעורבים: דתיים-חילונים, יהודים-ערבים וכדומה).
תולדות גרעיני ההתיישבות
גרעיני התיישבות הוקמו בסוף המאה ה-19 עם ההתיישבות של חובבי ציון, ומאוחר יותר עם הקמת התנועה הציונית. רבים מגרעינים אלו ישבו תחילה ביישוב זמני, לצורכי "הכשרה"; כלומר: ללימוד חקלאות וכן להתנסות בצורת ההתיישבות שרצונם לייסד. חלק מ"הכשרות" אלו אף היו מחוץ לארץ. לתנועות הנוער היו "חוות הכשרה" ייעודיות עבור מטרה זו. אחרי מלחמת העולם הראשונה, הצהרת בלפור והקמת המנדט הבריטי בארץ ישראל, החלו מתארגנים גרעינים רבים, בעיקר להתיישבות קיבוצית - עם משטר שיתופי, אך גם להתיישבות חקלאית כפרית במושבים ואפילו התיישבות עירונית.
עם הקמת המדינה, הוקמו גרעיני נח"ל במסגרת צבא ההגנה לישראל, ומאז שנת 1961, אלו פעלו לפי תוכניות התיישבות במימון ובתכנון של קרן קיימת לישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים התרחבה באופן משמעותי ההתיישבות מעבר לגבולות הזמניים של הסכמי הפסקת האש מתש"ח (1948), התיישבות, שכּוּנתה "התנחלות", בסיני, רצועת עזה, רמת הגולן, בקעת הירדן, מדבר יהודה, ובהרי יהודה ושומרון. רבים מהתיישבויות אלו החלו כגרעינים של תנועת גוש אמונים, אך גם (בעיקר בבקעת הירדן, בגולן ובסיני) של תנועות לא דתיות ואף לא ימניות כמו השומר הצעיר.
עם 'המהפך' בשנת 1977, ועליית הליכוד ומנחם בגין ואריאל שרון לשלטון, החלה מדיניות של בניית יישובים קהילתיים ועירוניים; בגליל - (תוכנית "המצפים" ו"ייהוד הגליל" של שרון), בגולן (קצרין וחד-נס לדוגמה) ובעיקר ביהודה ושומרון (שכונת גילה, מעלה אדומים, מצפה יריחו, בית אריה, אריאל, שוהם ועוד יישובים רבים, קטנים וגדולים). חלק מהיישובים, ואף שכונות עירוניות, אוכלסו בגרעינים התיישבותיים, שנוצרו לשם ההתיישבות במקום, או כפתרון לצרכיהם ויעדיהם.
תחת ממשלת יצחק רבין והשר לאיכות הסביבה יוסי שריד, הוחלט משיקולי מניעת פגיעה בסביבה הטבעית, שלא לפתח יישובים חדשים, אלא להרחיב יישובים קיימים בלבד, והחלטה זו נקבעה גם במסגרת תוכנית המתאר הארצית. בעקבות זאת הוקמו "גרעינים עירוניים" להתיישבות עם גישה ערכית, בתוך ערים, ומתוך רצון להשפיע על הסביבה העירונית.
ההתנגדות להתיישבות ולגרעיני התיישבות
התנגדות להתנחלויות הייתה קיימת מיד לאחר מלחמת ששת הימים, ולמעשה עוד מימי מבצע סיני כאשר נעשה ניסיון ראשון להתיישב בסיני. לאור המהפכה הסביבתנית והתביעה להקטנת היקף ההתיישבות בכלל, ארגוני סביבה גדולים החלו מתנגדים להתיישבות בכלל, ולגרעיני ההתיישבות בפרט. בנוסף לכך, הבדלי השקפה מדינית משפיעים אף הם על ההתנגדות לגרעיני התיישבות, אשר כאמור נוטים לאמץ גישה ערכית או מדינית.
התנחלות
גרעיני התנחלות ראשונים היו עוד בבני עקיבא בתקופת המנדט הבריטי ב"עליה לביריה". סיפור תולדות זה עמד ביסודם של גרעיני ההתיישבות הראשונים של גוש אמונים. גרעינים אלו יישבו תחילה יישובים קטנים ולאחר הפגנות וויכוחים עם השלטונות, וביניהם עפרה ואלון מורה, וכן היו גרעיני התיישבות ב'ערי הקודש': בעיר העתיקה בירושלים, בחברון, בית לחם, וסמוך לשכם.
לאחר מיסוד ההתיישבות תחת שרביטו של שר השיכון אריאל שרון, קמו גרעיני התיישבות גם לשכונות בערים החדשות שנבנו, והוקם ארגון אמנה מיסודה של גוש אמונים, לטיפול כלכלי ותכנוני של התיישבות זו, ולסיוע לגרעיני ההתיישבות שלה.
לאחר הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון הפנתה אמנה את עיקר פעילותה ליצירת גרעינים ופיתוח יישובים במסגרת הרחבות המושבים, ומשעה שגם אלו נעצרו עקב עתירת תנועת הקשת המזרחית עברו לגייס גרעיני התיישבות לנגב ולגליל, וכן להתיישבות עירונית, בערים בהן אוכלוסייה ערבית ניכרת, גם במרכז הארץ (כמו מעלות-תרשיחא, לוד, עכו ויפו). רבים מגרעיני ההתיישבות קמו סביב ישיבות ההסדר כהתארגנות של תלמידיה, או התארגנות להקמת ישיבה.
וילהלם ריטר פון גוטמן
וילהלם יצחק וולף ריטר פון גוטמן (בגרמנית: Ritter Von Gutmann; 18 באוגוסט 1826, לייפניק, מוראביה – 17 במאי 1895, וינה) היה סוחר ונדבן יהודי אוסטרי, נשיא הקהילה היהודית וינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, מייסד וראש ועד בית המדרש לרבנים בווינה. פון גוטמן היה אביה של אליזבת פון גוטמן, נסיכת ליכטנשטיין.
רקע
וילהלם גוטמן נולד בלַייפּניק שבמוראביה, אוסטריה (כיום צ'כיה), בן למאיר ליב מרכוס לאופולד גוטמן ודוברש לבית שפירא-פרנקל. פון גוטמן ואחיו, דוד פון גוטמן, נדרשו לסייע בכלכלת המשפחה, ועסקו בתעשיית הפחם. הוא חכר מכרות פחם ממשפחת רוטשילד וייסד מפעלים ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית. פון גוטמן צבר רכוש רב והיה לנדבן ידוע. הוא ייסד בית יתומים לבנות בדובלינג, בית חולים לילדים ובית המדרש לרבנים בווינה.
בינואר 1891 נבחר לנשיאות הקהילה היהודית בווינה.
פון גוטמן היה נשוי פעמיים. נישואיו הראשונים היו ללאונורה לצקו. הזוג הביא לעולם שלושה ילדים, אשר נקראו ברטולד, מקס ורוזה. ב-1869 נישא לאידה לבית וודיאנר, והזוג הביא לעולם שלושה ילדים נוספים.
כתאב-י איקאן
כתאב-י איקאן (בעברית: ספר הוודאות; בערבית: كتاب الإيقان; בפרסית: كتاب ايقان; באנגלית: The Book of Certitude) הוא חיבור תאולוגי מאת בהאא אללה, נביאה המייסד של הדת הבהאית. חיבור זה נחשב לחיבור האפולוגטי המרכזי של האמונה הבהאית. בעיני בהאא אללה, מחברו, הטקסט נועד להגן על האמונה החדשה אותה ייסד ולהגן על נכונות נבואותיו של מבשר הדת הבהאית ומייסד הבאביזם, התנועה הדתית שקדמה לזו הבהאית, סיד עלי מוחמד שיראזי. תוך שבהאא אללה נשען ומסתמך על נבואותיו של הבאב לגבי הופעתו של נביא חדש, דמות דתית-משיחית כבירה יותר שתחליפו. הבאב הרבה לאזכר בכתביו את הביטוי הנבואי "זה שאלוהים יגלה (לאנושות)" (מַן יֻטְ'הִרֻהֻ אללה, בערבית: من يظهره الله; באנגלית: He whom God shall make manifest). הבהאים רואים בבהאא אללה את התגשמות נבואות הבאב. החיבור הבאבי הבאיאן הפרסי הוא חיבור שחשיבותו טמונה בעצם היותו החיבור שבו הבאב החל לראשונה לפתח את הבדיע, לוח שנה המבוסס על 19 חודשים, בני 19 ימים (לוח השנה הבהאי תוכנן ומאוזכר על ידי הבאב גם בספר השמות). הבאב הסביר שחיבור זה לא יהיה שלם, עד שהדמות הבאה שתחליפו תשלים אותו. הבהאים מאמינים שנביאם, בהאא אללה, השלים את חיבור הבאיאן הפרסי של קודמו בעצם כתיבת חיבור זה, כתאב-י איקאן.
הסבר והשוואה קצרים
כתאב-י איקאן נחשב בעיני המאמינים הבהאים לחיבור תאולוגי מרכזי אשר אותו חיבר נביאם, בהאא אללה ובהתאם לכך, נתפס כקדוש לאמונתם. כתאב-י איקאן הוא החיבור השני בחשיבותו לחיבור הבהאי אל-כתאב אל-אקדס, ספר הקודש המרכזי והחשוב ביותר לדת הבהאית, אותו חיבר בהאא אללה. לשם השוואה בין שני חיבורים אלו, בחיבור אל-כתאב אל-אקדס, בהאא אללה מתווה לדוגמה את חוקי וכללי המוסר של הדת הבהאית ובנוסף מתווה את הקמת מנגנוני המנהל הבהאי לאחר מותו. באל-כתאב אל-אקדס ישנה גם צוואה מפורשת מצד בהאא אללה למינוי בנו, עבד אל-בהאא', ליורש תפקיד המנהיג הדתי של הקהילות הבהאיות. בהתאם לכך יש לראות את אל-כתאב אל-אקדס כחיבור מורלי ויש אף לראותו כחיבור לגיסלטיבי ומנהלי. את כתאב-י איקאן, לעומת זאת, ניתן לראות כחיבור האפולוגטי הדוקטרינלי המייצג של האמונה הבהאית. בהאא אללה אף העניק לחיבורו זה, כתאב-י איקאן, את הכינוי "אדון כל החיבורים" (בפרסית: سید اکوتوب; תעתיק לעברית: סיד-י כֻּתֻּבּ). כתאב-י איקאן הוא כנראה החיבור הבהאי הראשון שהודפס, כאשר הוא יצא לאור במומבאי, בשנת 1882. החוקר הבהאי כריסטופר באק קבע באחד מספרי המחקר שלו על בהאא אללה שחיבורו כתאב-י איקאן עשוי להיחשב "כפרשנות הקוראן המשפיעה ביותר שנכתבה בפרסית מחוץ לעולם המוסלמי", זאת בשל החשיפה הבינלאומית הניכרת לה זוכה הספר בקהילות הבהאיות ברחבי העולם.
רקע ונסיבות היסטוריות לכתיבת החיבור
הטקסט של כתאב-י איקאן, חובר על ידי בהאא אללה ב-1861, כאשר חלקו נכתב בפרסית וחלקו נכתב בערבית, בהיותו גולה בבגדאד, שכיום היא עיר בירתה של עיראק ונכון למעמד כתיבת החיבור, הייתה עיר מחוז של האימפריה העות'מאנית. בעוד בהאא אללה טען כי זכה להתגלות כעשר שנים קודם לכן, עוד כשהיה כלוא בסיאה צ'אל, צינוק בטהראן, הוא עדיין לא הכריז בגלוי על שליחותו. התייחסויות לשליחותו שלו, ניתן למצוא רק באופן מרומז וחבוי. כריסטופר באק, מחברו של ספר מחקר עיקרי בנושא כתאב-י איקאן, התייחס לתמה זו המופיעה בחיבור הנ"ל, בתור חיבור המכיל בחובו מעין "סוד משיחי", כמקביל לתמה המופיעה גם ולחלופין, באחת הבשורות של הברית החדשה, הבשורה על-פי מרקוס. כתאב-י איקאן מהווה את העבודה התאולוגית העיקרית של בהאא אללה ומכאן, של האמונה הבהאית. מתייחסים אליו, לעיתים רבות, כאל טקסט המשלים את הבאיאן הפרסי. כאשר הודפס החיבור, בשנת 1882, הוא היה כתב הקודש הבהאי הראשון לצאת לאור. הוא תורגם לראשונה לאנגלית ב-1904, אחת היצירות הראשונות של בהאא אללה, שהופיעו בשפה זו.שוגי אפנדי, שתרגם מחדש את החיבור לאנגלית בשנת 1931, התייחס לחיבור כדלקמן:
נסיבות כתיבת החיבור
מסופר שדודו של הבאב, ח'אג'י מירזא סיד מוחמד, היה נבוך ואובד עצות כל כך, בשומעו שהאחד המובטח של האסלאם, הוא אחיינו. כאשר נאמר לו שהתנגדות זהה הובעה גם מצד דודו של נביא האסלאם, מוחמד, הוא הזדעזע והחליט לחקור את העניין. בשנת 1861, הוא החליט לנסוע לכרבלא, עיראק, לבקר את אחיו, ח'אג'י מירזא חסן עלי ולאחר מכן החליט לנסוע לבגדאד, כדי לבקר את בהאא אללה. שם הוא הציב בפניו ארבע שאלות לגבי סימני הופעתו של המובטח, כפי שהם מופיעים בכתבי בהאא אללה. 200 הדפים המקוריים של כתאב-י איקאן (נכתבו במקור בפרסית ובערבית כמוזכר לעיל), נכתבו בפרק זמן של שני ימים ושני לילות לכל היותר, בתשובתו של בהאא אללה לח'אג'י מירזא סיד מוחמד, בסביבות ה-15 בינואר 1861.
תוכן החיבור
הספר מורכב משני חלקים: החלק הראשון עוסק בשיח היסודי שמדבר על כך שכל התגלות אלוהית היא פרוגרסיבית בבסיסה. הדתות קשורות זו בזו, כאשר כל דת מונותאיסטית עיקרית מקבלת את הקודמות לה ולעיתים קרובות, בשפה של מונחים מוסווים, מנבאת את הופעתו של הנביא הבא במחזוריות מתמשכת זו. מאחר שהשואל הוא מוסלמי, בהאא אללה משתמש בפסוקי התנ"ך כדי להראות כיצד נוצרי יכול לפרש את כתבי הקודש שלו במונחים אלגוריים כדי להאמין בהופעת האמונה החדשה הבאה. בהרחבה, אותה שיטת פרשנות יכולה לשמש את המוסלמי כדי להוכיח את תקפות הטענות של הבאב. החלק השני והגדול יותר של הספר, עוסק בשיח המהותי של שליחותו של הבאב. תוך שמובאות בו, הוכחות, הן לוגיות, הן תאולוגיות, של שליחותו זו. אחד הקטעים המוכרים והאהובים ביותר של חלק זה, ידוע בשם "הלוח של המחפש האמיתי" (אנגלית: Tablet of the True Seeker).
שוגי אפנדי הציע את התיאור הארוך המובא פה למטה, של חיבור זה:
לירז חממי
לירז חממי (נולדה ב-1 בנובמבר 1984) היא שחקנית ישראלית.
רקע
לירז חממי נולדה וגדלה בנתניה. היא הבת האמצעית ולה שתי אחיות.
למדה במגמת תיאטרון בבית הספר התיכון אורט יד ליבוביץ' בנתניה. את שירותה בצה"ל עשתה כמטאורולוגית בבסיס עובדה של חיל האוויר.
קריירה
בסיום הלימודים המשיכה חממי את תפקידה במחזמר "סיגל" שנמכר לתיאטרון הבימה, השתתפה בהצגה "שמוליק של זהרה" מאת ובבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי ובנוסף, החליפה את מירב שירום בהצגה "קן הקוקייה" בתיאטרון באר שבע.
במאי 2012 טסה חממי ללונדון עם ההצגה "הסוחר מוונציה" בבימויו של אילן רונן שהוזמנה לפסטיבל "Globe To Globe" בתיאטרון הגלוב. היא גילמה את ג'סיקה, בתו של שיילוק היהודי, אותו שיחק יעקב כהן.
בשנת 2014 עלתה עם הצגת היחיד "שייכת", המבוססת על סיפור החיים של יהודית הרמן בכת של גואל רצון.
בנובמבר 2014 גילמה בהצגה "בית ברנרדה אלבה" את מרטיריו הגיבנת בתיאטרון באר שבע, בבימויו של גדי רול.
ב-2015 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "המדרשה" וגילמה בה את אירית בראשי, עיתונאית, חניכה בקורס לסוכני מוסד.
בדצמבר 2017 החל שידורה של העונה השנייה של סדרת הנוער "נעלמים", בה מגלמת חממי את רקפת, יועצת בית הספר. באותה שנה, הצטלמה לסדרת הטלוויזיה "על הספקטרום".
בשנים 2018–2021 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "מלכות" ובסדרת המתח "עיר מקלט". בשנת 2019 השתתפה גם בסדרה מתיר עגונות. בשנת 2020 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "מנאייכ", שם שיחקה את פקד טל בן-הרוש, שוטרת ביאחב"ל. על משחקה בסדרה זו הייתה מועמדת ל"פרס האקדמיה לטלוויזיה" בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2021 שיחקה בסרט "נתראה בשמחות"
בשנת 2022 שיחקה בסדרה "ילדים ביער" ובעונה השנייה של "מנאייכ".
חיים אישיים
חממי נשואה לבן ניילור, מורה למשחק ובמאי יהודי בריטי. השניים מתגוררים בלונדון.
לזוג ילדה שנולדה בשנת 2019.
אסטבן קמביאסו
אסטבן מתיאס קמביאסו (בספרדית: Esteban Matías Cambiasso; נולד ב-18 באוגוסט 1980 בבואנוס איירס, ארגנטינה), המכונה "קוצ'ו" (Cuchu), הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר. קמביאסו מפעיל יחד עם בן ארצו, חבייר זאנטי, מרכז ספורט לילדים בעיר מילאנו. קמביאסו מחזיק בדרכון איטלקי.
קריירת מועדונים
תחילה, התעניין קמביאסו בכדורסל ואף שיחק מגיל 4 עד גיל 11 אז החליט להתמסר לכדורגל. קמביאסו החל את הקריירה שלו ב-1995 בנוער של קבוצת ארחנטינוס ג'וניורס, המשמשת לרוב כחממה לכדורגלנים צעירים וכישרוניים, וממנה עבר לקבוצת המילואים של ריאל מדריד ב-1996 אחרי שהמועדון הספרדי התרשם מהופעותיו במסגרת הנבחרת הצעירה של ארגנטינה כשהוא רק בן 15.
לאחר שנתיים מוצלחות בספרד חזר קמביאסו לארגנטינה בהשאלה לאינדפנדיינטה לשלוש שנים בהן הפך לאחד הקשרים הטובים בליגה המקומית. קמביאסו הזכיר בסגנון משחקו וכן במראהו את פרננדו רדונדו שגם הוא, כמו קמביאסו, גדל במחלקת הנוער של ארחנטינוס. לאחר 3 עונות מוצלות במדי ה"רוחוס" עבר קמביאסו לריבר פלייט, מועדון הפאר של ארגנטינה. במהלך עונתו במדי ריבר שהייתה שנתו האחרונה בארגנטינה הפגין קמביאסו בנוסף למשחק ההגנתי גם משחק התקפי משובח והבקיע 12 שערים ב-37 משחקים.
בעקבות הפגנת כישרון זו הוחזר קמביאסו לריאל מדריד ב-2002 בתקווה שלאור הניסיון הרב שרכש יוכל להשתלב היטב בחוליית מרכז השדה של הקבוצה, בעונתו הראשונה שימש קמביאסו בעיקר כמחליף וחסה תחת צילו של קלוד מקאללה. עם עזיבתו של מקאללה את הקבוצה, קמביאסו היה אמור לתפוס את מקומו אך הציפיות ממנו היו גבוהות והוא התקשה לתפקד בתור קשר אחורי יחיד במערך הקבוצה. לאחר שנתיים בקבוצה, החליטה הנהלת הקבוצה שלא לחדש את חוזהו.
קמביאסו עבר ב-2004 לאינטר מילאנו האיטלקית, שם נראה כי מימש את הפוטנציאל שהראה בתקופת נערותו בארגנטינה. קמביאסו הפך במהרה לאחד השחקנים החשובים של הקבוצה. באינטר הוא שיתף פעולה עם בן ארצו חואן סבסטיאן ורון והשניים יצרו יחד קישור אימתני. גם עם עזיבתו של ורון המשיך קמביאסו להצטיין ובמהרה הפך לאחד הקשרים המצטיינים בליגה האיטלקית. במדי אינטר זכה קמביאסו ב-5 אליפויות ו3 גביעים. בעונת 2009/2010 זכה קמביאסו בטרבל היסטורי במדי אינטר כששימש ברוב העונה כשחקן הרכב והשלים משחק מלא בגמר ליגת האלופות נגד באיירן מינכן.
ב-7 באוגוסט 2015 חתם קמביאסו באולימפיאקוס היוונית לשנתיים. ב-8 באוגוסט 2017 הודיע על פרישה מכדורגל.
נבחרת ארגנטינה
בשנת 1996 זומן קמביאסו לסגל נבחרת ארגנטינה הצעירה כשהוא רק בן 15 כדי להשתתף בטורניר הנוער היוקרתי בטולון. זימון זה התאפשר בין היתר בשל סירובן של קבוצות מהליגה הארגנטינאית לשחרר את שחקניהן לטורניר. קמביאסו זומן יחד עם פאבלו איימר וסיקסטו פראלטה ששיחקו אז בנבחרת עד גיל 17. הופעתו במהלך הטורניר הייתה מהגורמים לרכישתו על ידי ריאל מדריד. שנה לאחר מכן, קמביאסו היה קפטן הנבחרת הצעירה של ארגנטינה אשר זכה בגביע העולם לנוער ב-1997.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת בדצמבר 2000 במשחק ידידות מול מקסיקו כשהוא בסך הכול בן 19. קמביאסו אף נכלל בסגל הנבחרת במונדיאל 2006. הופעתו בטורניר זה זכורה במיוחד עקב שני אירועים: הראשון הוא השער שהבקיע כנגד סרביה לאחר רצף של 23 מסירות; האירוע השני היה ברבע הגמר, בו בעיטת העונשין שבעט נעצרה בידי שוער גרמניה ינס להמן ובזאת הודחה נבחרתו מהטורניר. לאחר שנה (2005) בקבוצה הנראזורית החל לשתף פעולה עם שחקן ששיחק איתו בריאל מדריד, סנטיאגו סולארי.
סקאנק אנאנסי
סקאנק אנאנסי (Skunk Anansie) היא להקת רוק בריטית שפעלה מאמצע שנות התשעים עד שנת 2001, ושוב החל מ-2009.
הלהקה הוקמה ב-1994 על ידי הסולנית דברה דייר, המכונה סקין, הבסיסט ריצ'רד לואיס, המכונה קס, הגיטריסט מרטין קנט, המכונה אייס, והמתופף רובי פרנס, שהוחלף על ידי מארק ריצ'רדסון. חברי הלהקה מספרים שבחרו להיקרא על שם "אנאנסי", איש-עכביש מיתולוגי מהאיים הקריביים והוסיפו לשם את המלה "סקאנק" (בואש) כדי שהוא "יישמע מלוכלך יותר".
הלהקה הוגדרה כלהקה "פוליטית", אך חבריה העדיפו להיקרא פשוט "להקת רוק". סקין עצמה הגדירה את הלהקה כלהקת "קְליט-רוק" ("קליט" הוא קיצור של המלה Clitoris, דגדגן). שירי הלהקה מביעים דעות חזקות בנושאים כגון פמיניזם וגזענות.
היסטוריית הלהקה
הלהקה הופיעה לראשונה במרץ 1994 במועדון ה"ספלאש" הלונדוני. שני הסינגלים הראשונים מאלבומם הראשון, Paranoid and Sunburnt, היו "Little Baby Swastikkka" ו-"Selling Jesus", שהיו מאוד שנויים במחלוקת ועסקו בגזענות ובמסחור הדת. ב-1995 הופיעו שני שירים של הלהקה בפסקול הסרט "ימים משונים". באותה שנה קיבלה הלהקה את התואר "הלהקה הבריטית החדשה הטובה ביותר" על ידי קוראי מגזין המוזיקה קראנג!, ושנה מאוחר יותר את התואר "ההופעה הטובה ביותר" באותו מגזין.
ב-1996 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, Stoosh, בו נכללו השירים "All I Want" ו-"(Brazen (Weep". ב-1997 היא הייתה מועמדת לפרסי "ההופעה הטובה ביותר" ו"הלהקה הטובה ביותר" בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה.
ב-1999 יצא אלבומה האחרון של הלהקה לפני פירוקה, Post Orgasmic Chill בחברת וירג'ין. אלבום זה כלל את השיר "Secretly" שהופיע בפסקול הסרט "משחקי פיתוי". ב-2001 התפרקה הלהקה.
אחרי הפירוק
ב-2003 הוציאה סקין את אלבום הסולו הראשון שלה, Fleshwounds, וב-2006 יצא אלבומה השני. אייס הוציא אלבום סולו בשם Still Hungry, בו שיתף פעולה עם אמני רוק שונים. מארק ריצ'רדסון היה המתופף של להקת פידר בשנים 2002–2009.
איחוד
ב-2009 הלהקה התאחדה, הוציאה אלבום אוסף בשם Smashes & Trashes שכלל 3 שירים חדשים ויצאה לסיבוב הופעות באירופה.
ב-13 בספטמבר 2010 יצא אלבומה הרביעי של הלהקה, Wonderlustre. הסינגל הראשון מתוכו, My Ugly Boy, יצא ביולי 2010. הסינגל השני מתוכו, Over The Love, יצא בנובמבר 2010. הסינגל השלישי מתוכו, You Saved Me, יצא במרץ 2011.
ב-ספטמבר 2012, יצא אלבומה החמישי של הלהקה, Black Traffic, לראשונה תחת לייבל עצמאי. הסינגל Sad, Sad, Sad מתוכו, יצא מבעוד מועד ליוטיוב כבר ביוני 2012.
הופעות בישראל
בחודש יוני 2013 פרסמה הלהקה בעמוד הפייסבוק שלה כי היא לקראת סיבוב הופעות בפסטיבלים ברחבי העולם, שיכלול גם את ישראל. הפרסום זכה לתגובות אנטי-ישראליות רבות, שדרשו מהלהקה לא להופיע בישראל. סולנית הלהקה הגיבה על כך, ואמרה כי הלהקה מופיעה בפני אנשים ואין בכוונתם לבטל את ההופעה. הלהקה הופיעה באמפי שוני בבנימינה, ב-20 וב-21 באוגוסט 2013.
Rhizobium
Rhizobium (בתעתיק לעברית: ריזוביום) הם סוג של חיידקים גראם-שליליים מקבעי חנקן השוכנים בקרקע.
הצמח בתמורה מספק לחיידק תרכובות אורגניות תוצרי הפוטוסינתזה.
בית הכנסת אוריול
בית הכנסת אוריול (ברוסית: Орловская синагога) הוא מבנה יהודי בעיר אוריול, בית הכנסת היחיד בעיר ובפרבריה.
היסטוריה
בשנת 1880 התגוררו באוריול יותר מ-500 יהודים. בית התפילה היהודי הראשון נפתח בשנת 1876 ברחוב מושקובסקאיה (הבניין לא השתמר). עד אז מנתה הקהילה הדתית היהודית כמאתיים איש.
בשנת 1905, ברחוב ניקיטסקאיה 2 (כיום סובייטסקאיה), נבנה מקווה טהרה המחולק לאגף גברים ואגף נשים. בשנת 1909, בעזרת הקהילה, החלו בבניית בית תפילה יהודי - בית כנסת. הפרויקט בוצע על ידי המהנדס המחוזי פ. ו. גברילוב בהשתתפות אדריכל העיר א. חימץ. הבנייה הושלמה בחג הפסח שנת 1911, והפתיחה הרשמית התקיימה בשנת 1912. לאחר קצת יותר מעשר שנים, באביב 1923, סגר המשטר הסובייטי את בית הכנסת.
בשנים שונות השתכנו במבנה ארגונים שונים כמו בורסת הפועלים, יחידת כיבוי אש, משטרה, בית ספר, מועדון טיסה, בית מלאכה, מכללה והסניף המקומי של החברה לסיוע ובניית הגנה כימית ואווירית. הבניין נפגע קשה בשנות מלחמת העולם השנייה וגם כתוצאה משיפוצים ושחזורים רבים, הוא איבד לחלוטין את המתווה הפנימי שלו והכיפה שעיטרה אותו לא נשמרה.
לא הרחק מבית הכנסת, בגדה הימנית של נהר האוקה, היה בית קברות יהודי (מאחורי מפעל גבס בכביש המהיר למוסקבה), שפעל משנות הארבעים של המאה העשרים עד שנסגר בשנת 1962.
בשנת 1992 נוצרה מחדש הקהילה הדתית היהודית בעיר. בעקבות התדיינות משפטית באשר לבעלות על המבנה, בין יהודי העיר לממשלת מחוז אוריול, הגיעו הצדדים להסדר פשרה במרץ 2016 וב-21 בנובמבר הוחזר בניין בית הכנסת לקהילה היהודית של אוריול.
בהחלטת המועצה המקומית, מיום 6 ביולי 1993, נכלל בניין בית הכנסת בפנקס הממשלתי למבנים בעלי מורשת תרבותית ומחוזית: המשמעות היא שאסור להרוס את המבנה ויש לשמרו.
Harlem Shake (שיר)
Harlem Shake הוא שיר שהוקלט על ידי הדי ג'יי והמפיק האמריקאי, באואר. השיר יצא לאור ב-22 במאי 2012 כסינגל הבכורה של באואר, דרך חברת התקליטים Mad Decent.
השיר לא זכה להצלחה משמעותית עד פברואר 2013, כאשר סרטון יוטיוב הכולל בתוכו את השיר הפך לתופעת אינטרנט בשם הארלם שייק. התפשטות התופעה הובילה לעלייה במכירות הסינגל, והוא דורג במקום הראשון במצעד הסינגלים האמריקאי בילבורד הוט 100 למשך 5 שבועות ברציפות. השיר זכה להצלחה במצעדים רבים, ובמהלך שהותו בפסגת המצעד האמריקאי, הוחלט לשנות את שיטת דירוג המצעד באופן קבוע, כך שתכלול את כמות הצפיות דרך יוטיוב.
השיר כולל בין היתר סמפול של השיר "Miller Time" של הלהקה Plastic Little. לאחר שהפך השיר ללהיט, המוזיקאי דיפלו, ראש חברת התקליטים Mad Decent, הגיע להסדר עם הלהקה לגבי הסמפול של שירה, דבר שלא נעשה לפני הוצאת השיר. עם זאת, לדברי באואר, הוא לא קיבל אף חלק מהרווחים של השיר עקב בעיות משפטיות בנוגע לסמפולים בשיר.
הראפרית האמריקאית אזיליה בנקס פרסמה רמיקס לשיר בערוץ הסאונדקלאוד שלה, שמאוחר יותר הוסר לבקשת באואר והוביל לסכסוך בין השניים. גרסה זו תוכננה להיות הגרסה הרשמית של השיר, ואף בנקס טענה כי היא פרסמה את השיר לאחר שקיבלה אישור לעשות זאת, ואילו באואר טען כי הגרסה של בנקס לא הייתה לטעמו, ולכן לא השתמש בה וביקש מבנקס שלא לפרסמה.
גביע אפריקה לאומות 1978
גביע אפריקה לאומות 1978 היה הטורניר האחד עשר של אליפות אפריקה לאומות, אליפות הכדורגל של אפריקה שמאורגנת על ידי קונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF). הטורניר נערך בגאנה בין ה־5 ל-16 במרץ 1978. בטורניר הגמר השתתפו 8 קבוצות שחולקו לשני בתים של ארבע נבחרות כל אחד. שתי הראשונות בכל בית עלו לחצי הגמר. גאנה זכתה באליפות השלישית בתולדותיה לאחר שנצחה במשחק הגמר אוגנדה 2–0.
בית א'
המשחקים שוחקו באקרה.
בית ב'
המשחקים שוחקו באצטדיון בבה יארה, קומאסי.
שלבי הנוק-אאוט
המשחק על המקום השלישי פוצץ בדקה ה-42 כאשר נבחרת תוניסיה החליטה לרדת מהמגרש כמחאה על השיפוט. בעקבות זאת נפסק לניגריה ניצחון 2–0 ותוניסיה הושהתה למשך שנתיים.
פרס אוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר
פרס אוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Documentary Short Subject) הוא אחד מפרסי האוסקר המוענקים מדי שנה בארצות הברית על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע. פרס אוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר מוענק לסרט הדוקומנטרי הקצר שמבחר השופטים קבע כי הוא הטוב מבין כל המועמדים. הפרס ניתן לבמאי הסרט, וכיום המחזיקה בפרס זה מתוקף טקס פרסי האוסקר 2020 היא קרול דיזינגר. הענקת הפרס יוסדה בשנת 1941 כחלק מקבוצת הפרסים המקוריים בטקס.
ג'קסון (מיסיסיפי)
ג'קסון (באנגלית: Jackson) היא עיר הבירה של מדינת מיסיסיפי בארצות הברית, ומשמשת גם כעיר הממשל של מחוז הינדס, לצד העיר ריימונד. ג'קסון היא גם העיר הגדולה ביותר במדינה בכמות תושביה. במפקד האוכלוסין של שנת 2010, מנתה האוכלוסייה בעיר 173,514 נפש. בשנת 2013 הוערכה האוכלוסייה בכ-172,638. חמישה מחוזות מרכיבים את האזור המטרופוליטני של העיר, והם מונים יחדיו מעל חצי מיליון נפש (מבחינה מנהלית מצורפת לעיר גם העיר יאזו הסמוכה, וסך האוכלוסין מגיע ל-557,385 נפש). הסלוגן הנוכחי של העיר הוא "ג'קסון - עיר עם נשמה".
העיר נקראת על שמו של אנדרו ג'קסון, נשיאה ה-7 של ארצות הברית.
היסטוריה
אינדיאנים התיישבו בסביבת העיר במשך אלפי שנים לפני הגעת האירופאים. האזור סופח לידי ארצות הברית בשנת 1820 ובאותה השנה מתיישבים לבנים החלו להתיישב גם הם בסביבה, ובשנים שלאחר מכן האינדיאנים עברו מאדמותיהם. האזור נחשב באותן השנים למרכז סחר.
בשנת 1821 האספה הכללית של מיסיסיפי החליטה על הצורך בבניית בירה חדשה למדינה. לאחר חיפושים רבים, סביבת ג'קסון נמצאה מתאימה להקמתה של העיר, ובניית העיר הוכרזה ב-28 בנובמבר 1821. הוחלט לקרוא לעיר על שמו של אנדרו ג'קסון, אשר לחם בסביבת מיסיסיפי במלחמת 1812. ג'קסון נבחר כמספר שנים מאוחר יותר לנשיא ארצות הברית.
בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית, ג'קסון הפכה למרכז תעשייתי אסטרטגי עבור קונפדרציית המדינות של אמריקה, זאת למרות אוכלוסייתה הקטנה. בשנת 1863 נכבשה העיר על ידי צבא האיחוד. גם אחרי המלחמה נמשכה המתיחות הגזעית הרבה בין הלבנים לאפרו-אמריקאים, אשר המשיכו להיות מופלים לרעה על ידי החוק המקומי עד שנות ה-60 של המאה ה-20. ההתאוששות מהמלחמה הייתה אטית מאוד ונמשכה עד תחילת המאה ה-20.
בתחילת המאה ה-20, חלה צמיחה משמעותית בעיר ונפתחו בה קווי רכבת רבים. בשנות ה-30 נתגלו בסביבת העיר שדות גז טבעי, דבר שתרם לפיתוח העיר. בתקופת חוק היובש פרחו בעיר בתי הקזינו הבלתי- חוקיים.
התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח הייתה פעילה בעיר למשך עשרות שנים, ופעילותה התגברה בשנת 1960, עם הפגנות רבות. באותה השנה האוכלוסייה האפרו- אמריקאית היוותה יותר מ-35% מאוכלוסיית העיר, וחוקי ג'ים קרואו המפלים אותה לרעה היו בתוקף. ב-24 במאי התקיים אירוע מחאה גדול, כאשר למעלה מ-300 אפרו-אמריקאים הפרו את חוקי ההפרדה באוטובוסים. מטרתם של המפגינים הייתה להגיע באוטובוסים מוושינגטון די. סי. ועד לניו אורלינס, לואיזיאנה, אך הם נעצרו באלימות בג'קסון. מעצרם האלים הוביל לחשיפה תקשורתית רבה ברמה ארצית. לאחר מכן החלו גם חרמות על בתי עסק המפלים לרעה שחורים. ב-12 ביוני 1963 נרצח בעיר פעיל זכויות האדם מדגר אוורס על ידי פעיל קו קלוקס קלאן, דבר שהוביל למהומות ציבוריות עזות. התנועה דעכה לאחר אישורם של חוק זכויות האזרח בשנת 1964 וחוק זכות ההצבעה בשנת 1965, אשר ביטלו למעשה את כלל החוקים המפלים.
חוץ מהמתחים הגזעיים, קרו עוד כמספר תהליכים ואירועים בג'קסון במהלך שנות ה-60. ביוני 1963 התבצעה בעיר השתלת הריאה המוצלחת הראשונה בהיסטוריה. המטופל עבר את הניתוח, אך נפטר 18 יום לאחר מכן מאי-ספיקת כליות. בשנת 1968 הפכה ג'קסון למרכז הקלטות למוזיקת גוספל, בלוז ומוזיקת נשמה. מבין האמנים הרבים שהקליטו בה אפשר למנות את פול סיימון.
שנת 1970 התאפיינה במחאות אלימות רבות כנגד מלחמת וייטנאם. ב-15 במאי שני סטודנטים נהרגו ו-12 נפצעו על ידי המשטרה בהפגנה כנגד המלחמה. זאת כ-18 יום לאחר שארבעה סטודנטים נהרגו במהומות דומות באוהיו. מהומות אלו היו חלק מהתסיסה החברתית הלאומית.
דמוגרפיה
במהלך רוב המאה ה-19 ג'קסון הייתה עיירה קטנה, למרות היותה עיר בירה. בשנת 1850 גרו בה פחות מ-1,900 תושבים. בתחילת המאה ה-20 חלה בה צמיחה רבה מאוד. השיא בכמות התושבים היה בשנת 1980, כאשר גרו בה למעלה מ-200,000 תושבים. מאז חלו תהליכי פרוור שהקטינו את כמות התושבים. הירידה הואטה בתחילת המאה ה-21.
נכון לשנת 2010 גרים בעיר כ-173,000 תושבים.
יהדות העיר
בספטמבר 1967 ארגון ה-KKK הפציץ את בית הכנסת הרפורמי "בית ישראל" וכחודשיים לאחר מכן הופצץ ביתו של רב הקהילה. הרב וקהילתו תמכו בזכויות האזרח של האפרו-אמריקאים. לא היו נפגעים. מאז סוף המאה ה-20 ג'קסון היא המרכז היהודי הגדול במדינה, לאחר שמשכה אליה אנשי מקצוע יהודים רבים.
בספרות
הרומן העזרה מאת קתרין סטוקט מתרחש בעיר ג'קסון בתחילת שנות השישים של המאה ה-20. הסופרת יודורה ולטי נולדה וחיה בעיר. היא כתבה רבות על סביבת העיר, ואף זכתה בפרס פוליצר על כתיבתה בשנת 1973. ביתה בעיר הפך למוזיאון. סופר נוסף שהתגורר בעיר היה הסופר האפרו-אמריקאי ריצ'רד רייט אשר גר בה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, וכתב רבות על היחסים הגזעיים בדרום ארצות הברית.
דני גוטוויין
דני גוּטוויין (נולד ב-18 במאי 1953) הוא פרופסור בחוג לתולדות ישראל באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
דני גוטוויין נולד וגדל בחיפה. למד לתואר ראשון ותואר שני בחוגים להיסטוריה של עם ישראל והיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה. את לימודי התואר שלישי עשה באוניברסיטה העברית בירושלים ועבודת הדוקטורט שלו נכתבה בהדרכתו של פרופ' מיכאל גרץ. מלמד באוניברסיטת חיפה מאז 1982. נתמנה לפרופסור חבר ב-2003.
פעילותו הציבורית של גוטוויין מאופיינת במאבק במדיניות ההפרטה. הוא יוצא נגד השתלבות השמאל בסדר הנאו-ליברלי וקורא לבניין כוח סוציאל-דמוקרטי שייאבק באי-השוויון הכלכלי והחברתי שמחוללת ההפרטה באמצעות כינון מדינת רווחה רחבה, גם באמצעות הלאמה חוזרת. כבעל השקפה ציונית-סוציאליסטית הוא היה בין מקימי תנועת יסו"ד (ישראל סוציאל-דמוקרטית), מרצה בהתנדבות במכללה החברתית כלכלית ונוטל חלק פעיל בדיון הציבורי בנושאי כלכלה וחברה: הוא משתתף לעיתים קרובות בדיונים בטלוויזיה וברדיו, כותב לבמות פובליציסטיות שונות ומרבה להרצות בפני פורומים מגוונים.
בלארוס באירוויזיון
בלארוס נטלה חלק באירוויזיון 16 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות ב-2004. בלארוס היא המדינה הסובייטית הפחות-מוצלחת בתחרות כאשר היא מעולם לא ניצחה בתחרות, מעולם לא סיימה את התחרות בתור אחת מחמש המדינות המובילות בגמר והישגה הטוב ביותר בגמר התחרות הוא המקום ה-6.
דני גוטוויין
בטלוויזיה
בשנת 2015 נטל חלק והציג את משנתו בסדרה "מגש הכסף", סדרת טלוויזיה דוקומנטרית על המצב הכלכלי והחברתי של מדינת ישראל.
בלארוס באירוויזיון
הישגים
בלארוס החלה להשתתף באירוויזיון בשנה בה הנהיגו את שיטת חצי הגמר. היא שלחה לתחרות את הצמד אלכסנדרה וקונסטנטין עם השיר "My Galileo" ("גלילאו שלי") איתו הם הגיעו למקום ה-19 מתוך 22 מדינות בשלב חצי הגמר. לאירוויזיון 2007 שלחה בלארוס את הזמר דמיטרי קולדון עם השיר "Work Your Magic" ("עבדי על הקסם שלך"). השיר סיים במקום ה-4 בשלב חצי הגמר, ולכן עלה לשלב הגמר בו הוא סיים במקום ה-6 עם 145 נקודות. זהו ההישג הטוב ביותר אליו הגיעה בלארוס בתחרות. בלארוס הצליחה להעפיל שוב לשלב הגמר בשנת 2010 כאשר הלהקה 3+2 הופיעה בבארום עם השיר "Butterflies" ("פרפרים"). הלהקה העפילה מהמקום ה-9 בשלב חצי הגמר אל הגמר, בו היא סיימה במקום ה-24, מקום אחד בלבד לפני האחרון. בשנת 2013 אחרי שנתיים בהן נעדרה מהגמר שלחה בלארוס את אליונה לאנסקאיה לתחרות עם השיר Solayoh (סוליו) הזמרת הצליחה להעפיל לשלב הגמר מהמקום ה-7 בחצי הגמר עם 64 נקודות, בגמר, הזמרת הצליחה להביא את בלארוס עד למקום ה-16 עם 48 נקודות.
דני גוטוויין
בטלוויזיה
במאי 2023 השתתף בתוכנית הטלוויזיה התיעודית "מדורות השבטים" של כאן 11.
בלארוס באירוויזיון
הצבעות
בלארוס נוהגות להעניק מספר רב של נקודות בתחרות לרוסיה ונוהגת לקבל מספר רב של נקודות מאוקראינה. ב-2004, 2005, 2006 (חצי-גמר וגמר), 2007, 2008, 2010 (חצי-גמר וגמר), 2012, 2014, 2015 (חצי-גמר וגמר) ו-2016 בלארוס העניקה לרוסיה את מספר הנקודות הגבוה ביותר. באופן אירוני, בלארוס לא העניקה את מרב הנקודות שלה לרוסיה בתחרות שנערכה במוסקבה ב-2009. באותה שנה, בלארוס העניקה את מרב הנקודות שלה לנורווגיה והדבר נבע ככל הנראה בשל העובדה כי נציגה של נורווגיה בתחרות, אלכסנדר ריבאק, הוא בלארוסי.
דני גוטוויין
מחקריו
מחקריו של גוטוויין מושפעים מהגותו של קרל מרקס וממוקדים בבחינת זיקות הגומלין בין תהליכים כלכליים, פוליטיים ותרבותיים. את שיטת הניתוח הזו הוא הפעיל לגבי סוגיות שונות ובהן: חקר האנטישמיות והלאומיות היהודית בכלל, תוך התמקדות בתנועת הפועלים היהודית ובהרצל.
בנוסף למחקריו בהיסטוריה של עם ישראל, ניסה גוטוויין ליישם את התובנות של ההיסטוריה הכלכלית-חברתית באופן עכשווי להבנתה של החברה הישראלית ועסק בהיבטים שונים של תהליך הפרטת המשק והחברה בישראל ובמיוחד בהשלכותיהם הפוליטיות ובהשקפותיהם האידאולוגיות.
בלארוס באירוויזיון
הצבעות
ב-2007 (חצי-גמר וגמר), 2013 (חצי-גמר וגמר) ו-2017 (חצי-גמר וגמר) אוקראינה העניקה לבלארוס את מספר הנקודות הגבוה ביותר. הדבר דומה למדינות רבות אשר יש להן קשרים כמו יוון וקפריסין, רומניה ומולדובה, שאר מדינות ברית המועצות לשעבר, המדינות הבלטיות והמדינות הנורדיות.
דני גוטוויין
האליטה המפולגת: כלכלה, פוליטיקה, ויהדות אנגליה: 1917-1882
ספר זה הוא עיבוד והרחבה של חלק מעבודת הדוקטורט של גוטוויין: "העילית הכלכלית האנגלו-יהודית, 1917-1882: יחסי גומלין בין פעילותה הכלכלית, הפוליטית, והקהילתית".
בלארוס באירוויזיון
אירוויזיון 2021
ב-9 במרץ 2021, רשות השידור הבלארוסית הכריזה כי גלסי זמסטה נבחרה לייצג את בלארוס בתחרות ב-2021, עם השיר "Ya nauchu tebya (I'll Teach You)". תוך מספר שעות, פורסמה עצומה אשר קוראת לאיגוד השידור האירופי לפסול את השיר בשל אופיו הפוליטי. השיר התנגד להפגנות בבלארוס ותמך בשלטונו של נשיא בלארוס, אלכסנדר לוקשנקו. מאוחר יותר באותו היום, שוודיה החליפה את מקומה של בלארוס בחבר השופטים הבינלאומי של גמר המלודיפסטיבלן בממלכה המאוחדת. מספר אתרים המסקרים את האירוויזיון הצהירו כי הם לא יפרסמו כתבות הקשורות למדינה ולשיר. איגוד השידור האירופי נתן לרשות השידור הבלארוסית הזדמנות להחליף את השיר או לשכתב את המילים הקיימות. באם הרשות השידור הבלארוסית לא תעשה זאת, היא תפסל מהתחרות. ב-13 במרץ 2021, נשיא בלארוס הודיע כי רשות השידור הבלארוסית תבחר שיר חדש. ב-26 במרץ הודיעה רשות השידור הבלארוסית כי היא לא תיטול חלק באירוויזיון 2021.
דני גוטוויין
האליטה המפולגת: כלכלה, פוליטיקה, ויהדות אנגליה: 1917-1882
ניגודים אלו באו לידי ביטוי במאבק שניהלו שני האישים על עיצוב דמותה של הקהילה האנגלו-יהודית בתקופת ההגירה הגדולה, ששנתה את פניה של הקהילה: רוטשילד פעל להבטיח את המשך שלטונה של הדודנות ומדיניותה השמרנית בקהילה, גם לנוכח ירידת משקלו של היסוד האנגלו-יהודי הוותיק בעקבות ההגירה ממזרח-אירופה, ואילו מונטגיו פעל לארגן את המהגרים ולהפוך אותם לכוח שבאמצעותו ניתן יהיה לשנות את מבנה השלטון והמדיניות בקהילה. הניגודים בין האינטרסים העסקיים של הבנקים של רוטשילד ומונטגיו התגלו גם בדור של יורשיהם, ושיאם היה בעמדותיהם המנוגדות ביחס להצהרת בלפור.
יעקב שיף
את חקר תולדות העילית הכלכלית היהודית החל גוטוויין בעבודת המ.א. שלו, "יעקב שיף ומימון מלחמת רוסיה–יפן". בעבודה ובמספר מאמרים שנכתבו בעקבותיה יוצא גוטוויין נגד הגישה הרווחת הסוברת כי במהלך המלחמה סייע שיף ליפנים לגייס את המלוות שאפשרו את ניצחונם מתוך מניעים "יהודיים", ובמרכזם הרצון להעניש את רוסיה הצארית בשל מדיניותה האנטישמית. בניגוד לתפיסה זו מסביר גוטוויין את מניעיו של שיף מתוך האינטרסים העסקיים שלו. לדבריו, בגיוס המלוות פעל שיף כחלק מקבוצה פיננסית-פוליטית, אשר כבר לפני המלחמה התערבה בוויכוח הפנימי שהתנהל ברוסיה בין אסכולות שונות בשאלת דרך התפתחותה התעשייתית של רוסיה ואופן שילובה בכלכלה העולמית, ויכוח שערב המלחמה התמקד במדיניותה של רוסיה במזרח הרחוק. שיף ושותפיו קיוו שתבוסתה של רוסיה במלחמה תגרום לנפילת האסכולה הכלכלית-חברתית השלטת שהמבטא המובהק שלה היה שר הפנים וייצ'סלאב פון-פלווה, אשר תמכה ביציאה למלחמה, ואת מקומה תתפוס אסכולה יריבה, שבראשה עמד סרגי ויטה, שבתקופות שונות היה שר אוצר וראש ממשלה, אשר התנגדה ליציאה למלחמה.
הרצל
חטיבה ממאמריו של גוטוויין עוסקת בהרצל ובפעילותו וחושפת את השורשים המהפכניים של הגותו ומדיניותו על רקע המאבקים הרעיוניים, הפוליטיים והחברתיים של מפנה המאה ה-20. גוטוויין טוען כי הציונות בנוסח הרצל, כמי שהושפע על ידי ההגות הסוציאליסטית, במיוחד הלא מרקסיסטית של זמנו, מבוססת על מספר הנחות: הלאומיות כשדה למאבק מעמדי, ויסות ציבורי של הכלכלה והחברה המוצאת ביטוי בריכוז ההגירה היהודית ובדרך בניית החברה החדשה, והמאבק בקולוניאליזם האירופי כדרך להגשמת הציונות.
הציונות הסוציאליסטית
בכמה ממאמריו דן גוטוויין בהיבטים תאורטיים שונים הקשורים להגות הציונית-סוציאליסטית. במאמר העוסק בבורוכוב הוא קובע כי יש להבחין בין הגותו של בורוכוב, שעברה תמורות ומהפכים במשך השנים, לבין הבורוכוביזם, כאידאולוגיה רשמית של זרמים מרכזיים בציונות הסוציאליסטית, שנתכוננה תוך קבלת חלקים מהגותו ודחייה של אחרים. גוטוויין דן בהרחבה בתורת האי-פרולטריזציה, שהייתה מרכיב מרכזי בתאוריה של תנועות ומפלגות פועלים יהודיות בראשית המאה העשרים ונושא למחלוקות תאורטיות. הוא עומד על גרסאותיה השונות והמנוגדות של תורת האי-פרולטריזציה ועל הזיקה שהתקיימה בין פיתוחים תאורטיים שונים שלה לבין העמדות הפוליטיות המנוגדות של גורמים שונים שהחזיקו בה.
מרקס והיהודים
גוטוויין טוען כי בניגוד לגישה הרווחת הרואה במאמר "לשאלת היהודים", ביטוי לעמדתו העקרונית של קרל מרקס ביחס ליהודים, הרי שמאמר זה דווקא אינו משקף את העמדה המרקסיסטית ביחס ליהודים. "לשאלת היהודים", קובע גוטוויין, משקף את עמדתו של מרקס בטרם אימץ את המטריאליזם ההיסטורי, אך לאחר מכן חל שינוי מהותי בעמדתו. שינוי שלא זכה לתשומת לב, שכן מרקס לא נתן לו ביטוי מפורש, שכן הוא לא חזר ודן בשאלת היהודים כנושא נפרד. גוטוויין בחן את ההתייחסויות השונות ליהודים בכתבי מרקס, ומראה שכחלק מן המטריאליזם ההיסטורי במשך מרבית שנות פעילותו החזיק מרקס בתפיסה מנוגדת לזו שבאה לידי ביטוי ב"לשאלת היהודים". כך, קובע גוטוויין, בעוד שב"לשאלת היהודים" מציג מרקס את היהדות, כהשתקפות של הפעילות הכלכלית של היהודים, כהתגלמות הקפיטליזם, הרי שבהמשך הוא מאפיין את הכלכלה היהודית, כמנוגדת ל"קפיטליזם הבורגני" וכקרובה יותר ל"פאריה-קפיטליזם", אם לנקוט במונחיו של מקס ובר. בהתאם, טוען גוטוויין כי בשאלה היהודית, כמו בסוגיות אחרות, נחשפת הקרבה בין ובר למרקס.