cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זאב מצוי
התנהגות חברתית וטריטוריאלית
הזאבים הם חיה טריטוריאלית מאוד, ובדרך כלל שומרת הלהקה על שטח מחיה גדול מהדרוש על מנת להבטיח אספקה סדירה של טרף. שטח הטריטוריה תלוי בכמות הטרף הזמינה ובגילם של גורי הלהקה, אשר יגדל באזורים בעלי כמות נמוכה של טרף או כאשר מגיעים הגורים לגיל שישה חודשים ואז יהיו צורכי התזונה שלהם שוות לאלה של הבוגרים. להקות זאבים נעות ללא הפסקה בחיפוש אחר טרף, ומכסות כ-9% מהטריטוריה שלהן בכל יום (ממוצע של כ-25 ק"מ ביום). לב הטריטוריה הוא שטח של כ-35 קמ"ר, ובו מבלה הלהקה כמחצית מזמנה. צפיפות הטרף נוטה להיות גבוהה יותר בשטחים סמוכים, אם כי להקה תמנע מציד באזורי שוליים, מלבד בזמנים קשים, בשל החשש מהיתקלות קטלנית בלהקות יריבות. הטריטוריה הקטנה ביותר שתועדה הייתה של להקה בת שישה פרטים בצפון-מזרח מינסוטה וכסתה שטח של כ-33 קמ"ר, בעוד שאת הטריטוריה הגדולה ביותר החזיקה להקה בת עשרה פרטים באלסקה, אשר כללה שטח של 6,272 קמ"ר. להקת זאבים טיפוסית תישאר בשטחה ותעזוב את אזורי המחיה הקבועים שלה רק במקרים של מחסור חמור במזון.
זאבים מגינים על הטריטוריה שלהם מפני להקות יריבות באמצעות שילוב של סימון בחותם ריח, תקיפה ישירה ויללות (המשמשות לתקשורת). שימוש בחותם ריח נועד לפרסום הטריטוריה באמצעות הטלת שתן, עשיית צרכים וגירוד האדמה. חותמות ריח מושארים בדרך כלל במרווחים של כ-240 מטרים בכל שטחי הטריטוריה על נתיבי הליכה וצמתים הנמצאים בשימוש יומיומי. סימונים אלה יכולים להישאר פעילים במשך שבועיים עד שלושה, ובדרך כלל יושארו על גבי אבנים, סלעים, עצים או שלדים של בעלי חיים גדולים. קרבות על טריטוריה הם בין הגורמים העיקריים למוות, כאשר מחקר שנערך במינסוטה ובפארק הלאומי דנאלי שבאלסקה הראה כי בין 14% ל-65% מכלל מקרי המוות נגרם כתוצאה מטריפה על ידי זאבים אחרים.
רבייה
בדרך כלל רק הזוג השליט בלהקה מתרבה. צורה זו של ארגון חלה גם בלהקות ציד כלביות אחרות כגון זאבי טלוא ודול מצוי. הם מזדווגים בדרך כלל בין פברואר למאי. הזאבים, בניגוד לכלבים, מזדווגים רק אחת לשנה. משכו של ההיריון הוא כ-63 יום. הגורים נולדים חירשים ועיוורים ותלויים לחלוטין באמם. במהלך ההמלטה ייוולדו בין 1 ל-14 גורים, והמספר הממוצע של גורים בשגר אחד הוא בין ארבעה גורים לשישה. לפני ההזדווגות חופרת האם מאורה בה תגדל את גוריה. הגורים נולדים עם עיניים סגורות ואוזניים אטומות כשמשקלם הוא כחצי ק"ג. לאחר מספר ימים הגורים מסוגלים לפקוח את עיניהם. רק מעטים מהם שורדים את החורף הראשון. הם מגיעים לבגרות מינית בגיל שנתיים.
הזאב המצוי חי 6–9 שנים בטבע, ובשבי הוא עשוי לחיות עד גיל 16 שנה.
הזאבים בישראל
הזאב בישראל הוא מתת-המין ההודי (Canis lupus palipes) והערבי (Canis lupus arabs), כאשר תת-המין הערבי נפוץ בנגב ותת-המין ההודי נפוץ בגליל, בגולן, ביהודה ובשומרון. בנוסף, המין זאב זהוב אפריקאי, שאינו מסווג כתת-מין של "זאב מצוי", חי גם הוא בישראל, בדרום.
גודל האוכלוסייה בישראל: כמה מאות פרטים, בעיקר בגולן, בגליל, ובערבה. אפשר למוצאו בשטחים הטבעיים הפתוחים בישראל, שאוכלוסיית האדם בהם דלילה ושיש בהם מזון.
הזאב בתרבות
בזכות תפוצתו הנרחבת, הזאב הוא אחת החיות המוכרות ביותר לאדם ברבות מתרבויות העולם. הכלב, מלווהו הנאמן ביותר של האדם בעולם החי, הוא למעשה זאב מבוית.
הזאב מופיע בתרבות באופנים שונים. לעיתים הוא מוצג כטורף אשר לא בוחל בבשר שהוא אוכל, לעיתים כיצור חזק אך שומר חוק, ולעיתים כיצור חברותי המאמץ תינוקות אדם אשר ננטשו ומגדלם.
אדם זאב
בפולקלור של עמים אירופאים רבים נפוצה האגדה אודות אדם זאב. אדם אשר נהפך לעיתים לזאב בעקבות קללה או קסם אפל שהוטלו עליו, או שננשך על ידי אדם זאב אחר. דמות זו חדרה מהפולקלור האירופאי לתרבות הפנטזיה ולקולנוע.
גידול תינוקות אדם על ידי זאבים
לפי המיתוס המקובל, התאומים רמוס ורומולוס, שבבגרותם הקימו את העיר רומא, ננטשו עם לידתם על נהר הטיבר כדי שימותו. זאבה שראתה אותם לקחה והניקה אותם. אותה זאבה נתנה לרומא את סמלה של זאבה המניקה שני תינוקות.
אגדה נוספת מתחום זה היא של מוגלי מ"ספר הג'ונגל". מוגלי גדל עם זאבים, למד את שפת הזאבים ושפת החיות בכלל, ולמד את חוקיהם.
ככלל, סיפורים ומיתוסים שונים של ילדי פרא (ילדים שגדלו בטבע ולא על ידי אדם) מתארים ילדים שגודלו על ידי זאבים.
הזאב כטורף אכזר
באגדות שונות מתואר הזאב כטורף אכזר ומרושע, זאת על מנת להזהיר ילדים שחיו באמריקה במאה ה-19, שם היו הרבה זאבים. אגדות שבהן הציגו את הזאב כערמומי ורשע לדוגמה, ביצירה המוזיקלית לילדים פטר והזאב, או במעשיות כיפה אדומה, שלושת החזירונים.
תמר פטרוליום
היסטוריה
תמר פטרוליום הוקמה בשנת ביולי 2017 כחלק ממהלך של מכירת הזכויות במאגר הגז "תמר" בהתאם למתווה הגז, שבו התחייבה קבוצת דלק למכור עד 2021 את מלוא זכויותיה (31.25%) במאגר, כחלק מהניסיון להגביר את התחרות בענף. לאחר שדלק קידוחים השלימה מכירה בבורסה של 9.25% מהזכויות בתמר (באמצעות החברה), נותרו לה לממש עוד 22% אחוזים נוספים. בינואר 2018, רכשה תמר פטרוליום גם 7.5% מהחזקות נובל אנרג'י במאגר תמר, כך שבסך הכל היא מחזקיה 16.75% בתמר. נובל אנרג'י נדרשה בהתאם למתווה הגז לדלל את החזקותיה מ-36% ל-25% עד 2021. עבור ההחזקות שילמה תמר פטרוליום במזומן כ-560 מיליון דולר באמצעות הנפקת אג"ח בבורסה.
זאב מצוי
הביטוי "אדם לאדם זאב"
הביטוי "אדם לאדם זאב" (בלטינית: Homo homini lupus est) מתאר את התנהגותו השלילית והלא חברותית של האדם, לכאורה, אשר מטבעו מתנהג לאחרים כזאב, חשדן כלפי אחרים ובהינתן הזדמנות ישאף לפגוע בהם.
תמר פטרוליום
בעלי עניין
נכון ליולי 2018, נובל אנרג'י מחזיקה 43% דלק קידוחים מחזקיה 6% ושאר המניות מוחזקות על ידי משקיעים מוסדיים. ביניהם קופות גמל ותעודות סל בניהולם של: הראל, מנורה מבטחים, אלטשולר שחם, פסגות בית השקעות מגדל שוקי הון ואקסלנס נשואה.
זאב מצוי
הביטוי "אדם לאדם זאב"
למעשה, תיוג זה של זאב כיצור לא חברותי הוא מוטעה ושגוי, שכן הזאב הוא אחת החיות החברתיות ביותר בטבע. בניגוד למיתוס זה, בלהקות הזאבים בטבע נצפו סיוע הדדי והגנה הדדית בין הפרטים, באופן יוצא דופן. תכונותיו החברתיות הידועות של כלב הבית, מקורן במין הטקסונומי "זאב מצוי", המין שאליו משתייך הכלב.
אזכורי הזאב בתנ"ך
הזאב המצוי מוזכר מספר פעמים בתנ"ך:
בנוסף, "זאב" מוזכר בתנ"ך גם כשם פרטי של אחד ממנהיגי מדין שנלחמו בגדעון.
קווין אמבאבו
קווין אמבאבו (בצרפתית: Kevin Mbabu; נולד ב-19 באפריל 1995) הוא כדורגלן שווייצרי, המשחק בעמדת המגן הימני בסרבט ז'נבה השווייצרית בהשאלה מפולהאם.
קריירת מועדונים
אמבאבו, התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של סרבט ז'נבה. ב-26 בספטמבר 2012, אמבאבו ערך את משחקו היחיד בקבוצה, בהפסד 0–1 ללוזאן.
ב-31 בינואר 2013, אמבאבו חתם בניוקאסל יונייטד והצטרף לקבוצת הנוער של המועדון. ב-26 בספטמבר 2015, אמבאבו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד צ'לסי. ב-10 בינואר 2016, נעדר מהמגרשים למשך כשלושה וחצי חודשים עקב פציעה בירך.
ב-23 באוגוסט 2016, אמבאבו חתם ביאנג בויז ברן מליגת העל השווייצרית. ב-2 באוקטובר, אמבאבו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד סנט גאלן. ב-26 באוקטובר, אמבאבו הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–5 נגד גראסהופרס ציריך במסגרת הגביע השווייצרי. ב-3 בנובמבר, הורחק בהפסד 0–1 לאפואל ניקוסיה במסגרת הליגה האירופית. בסיום העונה, חתם על חוזה לשלוש שנים במועדון.
ב-25 באפריל 2019, אמבאבו חתם לארבע שנים בוולפסבורג מהבונדסליגה.
ב-27 ביולי 2022 חתם בפולהאם מהפרמייר ליג. ב-13 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בתיקו 0-0 נגד וולברהמפטון וונדררס.
ב-14 בפברואר 2023 הושאל לסרבט ז'נבה עד לסיום העונה.
קריירה בינלאומית
לאמבאבו, ניתנה האפשרות לייצג 3 מדינות: צרפת, שווייץ והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בצעירותו, אמבאבו שיחק בכל הנבחרות הצעירות של שווייץ. במאי, זומן לראשונה לסגל הרחב של הנבחרת הבוגרת לקראת מונדיאל 2018, אך לא נכלל בסגל הסופי של הנבחרת. ב-8 בספטמבר 2018, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–6 נגד.
אלי לנצמן
אלי לנצמן (נולד ב-1936) הוא היסטוריון יהודי-ישראלי של אמנות יפן ומזרח אסיה. מפתח ומנהל מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בחיפה בשנים 1966–1992, וממייסדי האגודה לידידות ישראל-יפן.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב. למד כשבע שנים ביפן, בוגר אוניברסיטת ג'ושי (1960 - 1963) ואוניברסיטת טוקיו (1964 - 1966). התמחה באוצרות ושימור אמנות יפנית במוזיאון Yamato Bunka-kan בעיר נארה. שימש מבקר אמנות בשניים מהעיתונים הגדולים ביפן: Mainichi ו-Yomiuri.
בשנת 1966 הוזמן על ידי אבא חושי, ראש עיריית חיפה, לנהל ולפתח את המוזיאון לאמנות יפנית בחיפה ולשמש כאוצר ראשי, תפקיד בו שימש כשלושים שנה. בשנת 2000 זכה המוזיאון בפרס "קרן יפן" היוקרתי על שלושים שנות פעילותו. ב-22 ביוני 2001 הוענק לאלי לנצמן אות כבוד אישי מטעם קיסר יפן, "The Order of the Sacred Treasure, Gold Rays with Neck Ribbon", על פעילותו רבת השנים למען קידום תרבות יפן. ספרו "Chinese Portraiture" (1966) הציג לראשונה את ההבדלים המהותיים בין ההתייחסות המערבית לציור לבין ההתייחסות הסינית המדגישה את המאפיינים הרוחניים של הדמויות.
לנצמן הוא עורך אנציקלופדיה אודות תרבות ואמנות יפן בעברית.
קורסיקה
קורסיקה (בצרפתית: Corse, בקורסיקאית: Corsica) הוא האי הרביעי בגודלו בים התיכון (אחרי סיציליה, סרדיניה וקפריסין) ומהווה חבל של צרפת.
גאוגרפיה
קורסיקה מופרדת מסרדיניה על ידי מצר בוניפאצ'יו, שרוחבו כ-11 קילומטרים.
באי מתגוררים כ-322,120 תושבים, ושטחו 8,680 קמ"ר. רוב שטחו של האי הררי, והנקודה הגבוהה בו היא הר מונטה סינטו שגובהו 2,710 מטרים. באי נמצא פארק גדול (Parc Naturel Régional de Corse) המגן על צמחי האי והחיות בו. הפארק הוקם בשנת 1972 וגודלו כ-40% משטחה של קורסיקה. במערב קורסיקה, בתחום הפארק, נמצא מפרץ פורטו, שהוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הערים העיקריות באי:
היסטוריה
האי היה תחת השפעה ושליטה של אימפריית קרתגו עד ל-237 לפני הספירה, עת נכבש על ידי הרפובליקה הרומית. הוא נשאר בשליטה רומית עד לכיבושו בידי הוונדלים בשנת 430. האי נכבש בידי הביזנטים בשנת 522. עם קריסתה של האימפריה הביזנטית, האי נשלט בידי מספר מדינות, בכללם גם לומבארדים וערבים.
האי היה בשליטתה של פיזה כמעט לאורך כל ימי הביניים, אך לבסוף נכבש בידי הרפובליקה של ג'נובה ב-1282, במהלך קרב מלוריה. האי היה באופן עקבי ורצוף חלק מרפובליקת ג'נובה למשך קרוב ל-500 שנים. האי נשלט על ידי ממלכת אראגון בשנים 1296–1434 ועל ידי צרפת בשנים 1553–1559. קורסיקה נשארה בידי ג'נובה עד למכירתה לצרפת בשנת 1768. האי נכבש לשנה אחת בידי בריטניה, בשנת 1814.
דמות חשובה בהיסטוריה של קורסיקה הוא פסקל פאולי (1725–1807), הגנרל והפטריוט הקורסיקאי שנאבק לעצמאותה של קורסיקה מצרפת. פאולי הקים את האוניברסיטה הראשונה בקורסיקה, והקים את הרפובליקה הקורסיקנית ב-1755 עם החוקה הקורסיקאית, שהושפעה מרעיונות עידן הנאורות. הוא הובס בידי הצבא הצרפתי, ומת בגלות בלונדון ב-1807. מורשתו נלקחה בידי הקורסיקאים האיטלקים, שגם שואפים לעצמאות קורסיקה מצרפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בזמן שהגרמנים כבשו את צפונה של צרפת, קורסיקה הייתה חלק מצרפת של וישי בשנים 1940–1942 ונכבשה בידי ממלכת איטליה וכוחות גרמניים בנובמבר 1942, עד ששוחררה על ידי כוחות צרפת החופשית 10 חודשים מאוחר יותר, בספטמבר 1943.
קורסיקה היא גם מקום הולדתו של נפולאון בונפרטה, שנולד בעיר אז'אקסיו, למשפחת בורגנים עשירה.
מנהל
האי קורסיקה מהווה אחד מחבלי צרפת (Régions de France). בירת החבל היא העיר אז'אקסיו. החבל מחולק לשני מחוזות (Département): שני המחוזות נוצרו ב-15 בספטמבר 1975.
כלכלה
עיקר כלכלת האי מתבססת על תיירות. אקלים האי נוח והקרבה בין ההרים וחופי הים הופכת את האי לאתר תיירות מועדף בקרב תושבי צרפת. חלק גדול מחופי האי אינם מפותחים, ועיקר אזורי התיירות מתרכזים באזור שבקרבת פורטו-וקיו וקאלווי שבמערב האי, ואזור בוניפסיו בדרום האי.
פוליטיקה
באי פועלות תנועות פוליטיות אחדות הפועלות למען השגת עצמאותה של קורסיקה מצרפת.
חלק מהקבוצות הפועלות להשגת עצמאות לקורסיקה פעלו בשנות ה-70 של המאה ה-20 באמצעים של טרור שכללו פיגועים ורצח של פוליטיקאים מהממשל הצרפתי באי. הפגנה לא אלימה שנערכה בכרם "פייה נואר" באלריה בשנת 1975 דוכאה בכוח רב על ידי הממשלה הצרפתית, דבר שהוביל לעידודם של מפלגות אלימות יותר וארגוני טרור. רציחתו של מושל החבל קלוד אריניאק ב-6 בפברואר 1998 הובילה לירידה רבה בפופולריות של הארגונים התומכים באוטונומיה. בשנים האחרונות ממקדים ארגוני האוטונומיה את מעשיהם בהתנגדות לתושבים מוסלמים באי, זאת בין השאר על ידי ריסוס כתובות גרפיטי ("Arabi Fora", "ערבים החוצה") ואף ירי לעבר מסגדים.
בשנת 2000 הסכים ראש ממשלת צרפת ליונל ז'וספן לתת אוטונומיה רבה יותר לאי בתמורה להפחתה במעשי האלימות. אוטונומיה מוצעת זו תכלול עידוד והגנה על השפה הקורסיקאית, שדוכאה בעבר, כמו גם שפות מקומיות אחרות. תוכניות אלה לא קיבלו רוב בבית הנבחרים של צרפת מחשש שחבלים אחרים כגון ברטאן, פרובאנס ואלזס יבקשו אוטונומיה - דבר שיסדוק את אחדותה של צרפת.
ב-6 ביולי 2003 נערך משאל עם בקורסיקה בשאלת הצעתה של ממשלתו של ז'אן פייר ראפארין ושר הפנים בממשלתו, ניקולא סרקוזי, לתת לאי יותר אוטונומיה. הצעה זו נדחתה.
לפי מזכר שנחתם בתחילת העשור השלישי של המאה ה-21, שיחות על מתן אוטונומיה לאי היו אמורות להתחיל באפריל 2022 ולהסתיים עד סוף שנה זו.
התווך הבלתי רווי
התווך הבלתי רווי (באנגלית: Unsaturated Zone או Vadose Zone) הוא אזור בתת-הקרקע שנמצא בין פני הקרקע למי התהום. העובי של התווך הבלתי רווי יכול להשתנות בין עשרות ומאות מטרים באזורים צחיחים, או כלל לא להיות קיים כאשר מי התהום מגיעים לפני השטח, למשל כאשר הם מכוסים בביצות או באגמים. תנועת המים בתווך הבלתי רווי היא על פי רוב אנכית כלפי מטה ואילו כשהמים מגיעים למי התהום התנועה שלהם היא בעיקר בכיוון האופקי.
התווך הבלתי רווי אמנם לא מכיל כמות גדולה של מים, אך להבנה של התהליכים המתרחשים בו יש חשיבות גדולה בתחומים רבים, ביניהם השקיה, הזנת הצומח, גידולים חקלאיים והסעת מזהמים בקרקע. אירועי זיהום שמתרחשים על-פני הקרקע צריכים לעבור בתווך הבלתי רווי לפני הגעתם למי התהום. קצב ההתקדמות של מים ומומסים מפני הקרקע ועד למי התהום תלוי תלות חזקה בדרגת הרוויה של התווך הבלתי רווי. למשל, באקוויפר החוף של ישראל, קצב החידור יכול להשתנות בתלות בדרגת הרוויה בין שעות ספורות לעשרות שנים. המים והנוטריינטים שנאגרים בתווך הבלתי רווי קריטיים בחשיבותם לביוספירה. תחומי המחקר שעוסקים בתווך הבלתי רווי מכונים פיזיקה של הקרקע ומכניקת קרקע. ניתן להתייחס לתווך הבלתי רווי ולעיסוק בו כחוליה המקשרת בין תחום ההידרולוגיה העילית ותחום ההידרולוגיה של מי תהום. תנועת מים בתווך הבלתי רווי מתוארת במודלים מתמטיים על ידי חוק דרסי ומשוואת ריצ'רדס. מאמרים שמתפרסמים בעיתון המדעי Vadose Zone Journal מוקדשים כולם לתהליכים המתרחשים בתווך הבלתי רווי.
שועל מצוי
שועל מצוי או שועל אדום (שם מדעי: Vulpes vulpes), הוא מין בסוג שועל הנפוץ במרבית שטחי חצי הכדור הצפוני. השועל המצוי הוא ממיני השועל המוכרים ביותר. בוצעו גם ניסיונות לביית אותו.
תפוצה ואזור מחיה
השועל המצוי נפוץ באירופה, באסיה, בצפון אפריקה, בכל רחבי אמריקה, והובא לאוסטרליה על ידי האדם.
בישראל, השועל המצוי הוא הנפוץ מבין מיני השועלים. הוא נפוץ בעיקר בחבל הים-תיכוני, אך אוכלוסייתו מתרחבת דרומה בעיקר בעקבות יישובים ובסיסי צה"ל. בנוסף להיותו טורף הניזון מטרף קטן, ניזון השועל גם מפירות ומשאריות מזון אדם. אוכלוסיות השועל המצוי נפגעו מאוד מהרעלת התנים הגדולה של שנת 1964, ולאחר חיסול אוכלוסיית התנים הגדולה הפך השועל למעביר העיקרי של מחלת הכלבת בארץ.
אנטומיה
אורך גופו של השועל המצוי 60–70 סנטימטרים, אורך זנבו 30–40 סנטימטרים וגובהו 35–50 סנטימטרים.
הוא ניכר בצבע השחור שעל הצד האחורי של אוזניו. צבע הפרווה בגווני זהוב עד אדום, ומכאן שמו באנגלית. יש לשועל המצוי גם שתי וריאציות גנטיות הנבדלות בצבע הפרווה: האחת מכונה "שועל כסוף" שהוא בעל פרווה בגוונים כסופים-שחורים, והשנייה "שועל הצלב", שעל גבו שני פסים שחורים היוצרים מעין צלב.
השועל נבדל מהכלב בסימנים אחדים: ממדיו קטנים יותר מאלה של רוב הכלבים, חרטומו מחודד והאישון שלו דמוי חריץ צר ומותאם לראיית לילה.
תת-מינים:
תזונה והתנהגות
השועל הוא אוכל-כול ובתפריטו נכללים מכרסמים, עופות, חרקים, לטאות, ביצים ופירות. בקרבת מקומות יישוב השועל ניזון גם משאריות מזון של האדם. השועל חי בטריטוריות שגודלן תלוי בכמות המזון ובמידת פיזורו בשטח. כשהשועל מכריז על טריטוריה הוא משמיע נביחות.
השועל פעיל בלילה ולעיתים גם בשעות הבוקר המוקדמות, ביום הוא מסתתר במחילות שחפר בעצמו או שנמצאו על ידו בשטח.
רבייה וגידול צאצאים
לעיתים נוצר מצב של חוסר נוחות במחילה, למשל כאשר המחילה קטנה יחסית למספר הגורים, או שהיא מתמלאת בפרעושים. במקרה כזה ההורים מעבירים את הגורים מחילה; הם עושים זאת על ידי תפיסת העור החופשי באזור צווארם של הגורים. פעולה זו מתבצעת רק כאשר הגורים עדיין לא הגיעו לגיל 5–6 שבועות. מחקרים טוענים שסיבה נוספת להעברת הגורים ממחילה למחילה היא רצון האם שהגורים יכירו את סביבתם.
כאשר הגורים בני 6–12 שבועות הם מתחילים לצאת מן המחילה. שני ההורים מטפלים בהם ומביאים להם מזון בפיהם, אך ניתן לראות הבדלים מהותיים בין הזכר לנקבה בפעילות זו: הנקבה נמצאת באזור המחילה יותר מהזכר והתנהגות הבאת המזון מפותחת אצלה יותר. היא מניקה ומנקה את הגורים. הזכר קשור פחות לגורים ותוקפני יותר ביחס לנקבה.
בגיל חמישה חודשים נעשים הגורים עצמאיים, ובגיל עשרה חודשים מגיעים לבגרות מינית. תוחלת החיים של שועל בשבי היא 12 שנה, אך בטבע הם חיים בדרך כלל עד שלוש שנים. השועל המצוי לא נמצא בסכנת הכחדה.
סרנה
{{פירושונים| אישים: אחר:
ראו גם
}}
דיאן קנון
ביוגרפיה
נולדה בשם סמיל דיאן פריזן (Samille Diane Friesen) בעיר טקומה שבמדינת וושינגטון לקלייר לבית פורטנוי ולבן פריזן. אמה הייתה יהודייה שהיגרה מרוסיה ואביה היה נוצרי בפטיסטי. היא חונכה כיהודייה. בשנת 1965 התחתנה קנון עם השחקן הבריטי מועמד שני פרסי האוסקר קרי גרנט שהיה מבוגר ממנה ב-33 שנה. משלוש שנות נישואיהם נולדה ב-1966 השחקנית ג'ניפר גרנט. בשנת 1985 נישאה לבעלה השני המפיק סטנלי פימברג, ממנו התגרשה לאחר שש שנים.
קנון התנצרה והיום היא מחשיבה את עצמה כנוצרית אדוקה.
קולנוע
קנון התפרסמה לראשונה ב-1969 בדרמה הקומית "בוב וקרול וטד ואליס" בדמותה של אליס הנדרסון אשתו של טד (אליוט גולד), הועמדה על התפקיד לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולשני פרסי גלובוס הזהב בקטגוריות פריצת השנה והשחקנית הקומית הטובה ביותר. שיחקה לאחר מכן בסרטו של סידני לומט "קלטות אנדרסון" בתור אינגריד חברתו של האסיר המשוחרר ג'ון "דיוק" אנדרסון (שון קונרי) ובסרט השישי בסדרת סרטי "הפנתר הוורוד" של בלייק אדוארדס.
ב-1976 הועמדה קנון כתסריטאית, במאית ועורכת לפרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר על סרטה "מספר אחד". בשנת 1978 זכתה קנון בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס סאטורן על הופעתה בפנטזיה הקומית של וורן בייטי "השמיים יכולים לחכות" בתור ג'וליה אשתו הבוגדנית של המיליונר לאו פרנסוורת'. קנון הייתה הפייבוריטית לזכייה בפרס האוסקר על התפקיד, אך הפסידה בסופו של דבר למגי סמית'.
המחאות בהונג קונג (2014)
המחאות בהונג קונג היו סדרה של עימותים בין מפגינים למען שימור הדמוקרטיה לכוחות שלטון סיניים בהונג קונג שאירעו בסוף שנת 2014. המאחה קיבלה את השם תנועת המטריה (Umbrella Movement) או מחאת המטריות, על שם המטריות שהגנו על המפגינים מהגז המדמיע ומהשמש.
רקע
כתוצאה ממשא ומתן והסכם 1984 בין סין לממלכה המאוחדת, הונג קונג הוחזרה לסין והפכה לאזור המנהלי המיוחד הראשון שלה ב-1 ביולי 1997, על פי העיקרון של "מדינה אחת, שתי שיטות". בהונג קונג יש מערכת פוליטית שונה מזו של יבשת סין. הרשות השופטת העצמאית של הונג קונג מתפקדת במסגרת המשפט המקובל. חוק יסוד הונג קונג, המסמך החוקתי שנוסח על ידי הצד הסיני לפני המסירה, על בסיס התנאים המעוגנים בהצהרה המשותפת, מסדיר את המערכת הפוליטית שלה, וקובע כי להונג קונג תהיה מידה גבוהה של אוטונומיה בכל הנושאים. למעט יחסי חוץ והגנה צבאית. ההצהרה קובעת כי האזור ישמור על המערכת הכלכלית הקפיטליסטית שלו ומבטיח את זכויותיהם וחירויותיהם של בני עמו לפחות 50 שנה לאחר מסירת 1997. הערבויות לאוטונומיה של השטח ולזכויות ולחירויות הפרט מעוגנות בחוק היסוד של הונג קונג, המתווה את מערכת הממשל באזור המינהלי המיוחד בהונג קונג, אך כפוף לפרשנות הוועדה הקבועה של העם הלאומי.
ראש הרשות המבצעת של הונג קונג, נבחר על ידי ועדת בחירות המונה 1200 חברים, אם כי בסעיף 45 לחוק היסוד נכתב כי "המטרה הסופית היא בחירת ראש הרשות על ידי זכות בחירות כללית עם מינויו על ידי ועדת מועמדות מייצגת באופן נרחב בהתאם לנהלים הדמוקרטיים". החלטת הוועדה הקבועה מ-2007 פתחה את האפשרות לבחור את ראש הרשות באמצעות זכות בחירה כללית, לפי הליך המתכונן, והוזמן דו"ח שימליץ לוועדה הקבועה האם יש צורך לתקן את שיטת הבחירה של ראש הרשות המבצעת.
כבר בינואר 2013 פרסם המלומד המשפטי בני טאי מאמר על ידי אי ציות אזרחי לא אלים, אם הצעת הממשלה לא תעמוד ב"סטנדרטים הבינלאומיים ביחס לבחירות הכלליות". תנועה בשם "לכבוש את מרכז הונג קונג בשלום ובאהבה" הוקמה במרץ 2013 וערכה סבבי דיונים על הצעות הרפורמה בבחירות ואסטרטגיות. ביוני 2014 ערכה התנועה "משאל עם אזרחי" על הצעת הרפורמה בבחירות שלו בה השתתפו 792,808 תושבים, שווה ערך לחמישית מהבוחרים הרשומים.
אירועים מרכזיים
בספטמבר 2014 החלו הפגנות מול משרדי הממשלה בהונג קונג. המפגינים אף השתלטו על מספר צמתים מרכזיים לאחר שה-NPCSC (ראשי תיבות של China's Standing Committee of the National People's Congress) הודיעה על כוונה ליישם את הרפורמה בשיטת הבחירה הנהוגה בהונג קונג. על ידי ביטול מינויים ציבוריים, הודיעה למעשה ה-NPCSC כי הוועדה המכילה 1,200 חברים תיקבע עם השפעה קטנה יותר באופן משמעותי של הציבור.
ב-13 בספטמבר 2014, ערכו תלמידי בית ספר וסטודנטים מחאה קטנה נגד החלטת NPCSC מחוץ למשרדי הממשלה המרכזית והודיעו על חרם כיתתי לסטודנטים באוניברסיטה לשבוע החל מ-22 בספטמבר. פדרציית הסטודנטים בהונג קונג (HKFS) גייסו סטודנטים לחרם הכיתתי, והחלה בעצרת, בה היו 13,000 סטודנטים, בקמפוס האוניברסיטה הסינית בהונג קונג בשעות אחר הצהריים של 22 בספטמבר.
תנועת "לכבוש את מרכז הונג קונג בשלום ובאהבה" הייתה צפויה להתחיל במחאה ב-1 באוקטובר, אך הוחלט להקדים אותה כדי לנצל את נוכחות הסטודנטים ההמונית במרכז העיר. בשעה 01:40 ביום ראשון, 28 בספטמבר, הודיע בני טאי, ממייסדי התנועה, על תחילתה של העצרת ליד מתחם השלטון המרכזי. מאוחר יותר באותו בוקר, המחאות עלו מדרגה כאשר המשטרה חסמה כבישים וגשרים שנכנסו לשדרות טים מיי. מנהיגי המחאה דחקו באזרחים להגיע לאזור בניין האדמירליות כדי להקיף את המשטרה. המתיחות עלתה בצומת שדרות טים מיי ורחוב הרקורט לאחר שהמשטרה השתמשה בגז פלפל. פעילות השיטור האגרסיבי, כוללו שימוש בגז מדמיע על מפגינים שלווים, ועוררו השראה לעשרות אלפי אזרחים להצטרף להפגנות באותו לילה. המשטרה סגרה את אזור פארק תמר ותחנת האדמירליות, וגרמה להפגנות לעבור לחלקים אחרים בעיר, כולל וואן חי, מפרץ קוזוויי ומונג קוק. 3,000 מפגינים כבשו כביש במונג קוק ו-1,000 נסעו למפרץ קוזוויי. המספר הכולל של המפגינים ברחובות תפח ל-80,000, לעיתים עולה באופן ניכר על 100,000.
ב-29 בספטמבר אימצה המשטרה גישה פחות אגרסיבית, ולעיתים ניהלה משא ומתן כדי להאיץ את המפגינים לעזוב. 89 מפגינים נעצרו; היו 41 נפגעים, בהם 12 שוטרים. המזכירה הראשית למינהל, ראש הרשות המבצעת של הונג קונג קארי לאם, הודיעה כי הסיבוב השני של התייעצויות פומביות בנושא הרפורמה הפוליטית, שתוכנן במקור להסתיים בסוף השנה, יידחה.
הפעילים הקימו שלוש מחנות מחאה. במפרץ קוסוואי, ברובע מונג קוק וסמוך לבנייני הממשל. פעילים רבים נשארו ללון במחנות המחאה באוהלים.
ב-1 באוקטובר 2014, יום העצמאות הסיני, שוב פקדו רבבות מפגינים את רחובות הונג קונג. ההפגנות התפשטו לחלקים נוספים בעיר. זה היה היום החמישי ברציפות שמפגינים חוסמו חלקים בעיר, בכעס על ההנהגה בסין שהחליטה להטיל מגבלות על האזרחים בבחירות 2017.
ב-12 באוקטובר 2014, אמר מושל הונג קונג, לאונג צ'ון-יינג, בראיון טלוויזיוני, כי הסיכוי של ההפגנות לשנות את עמדת בייג'ינג בנוגע להליך הבחירות שיתקיים בעיר ב-2017 - "שואף לאפס".
ב-13 באוקטובר 2014, פרצו עימותים עם המשטרה על רקע ניסיון הרשויות לפרק את מאהלי המחאה, ועל רקע ההאצה בקצב בניית הבריקדות והמחסומים בשבוע שקדם לעימותים. יום אחר כך מאות שוטרים פינו מפגינים ממנהרה סמוך למשרדי ממשלה בהונג קונג, באחד האירועים האלימים ביותר מאז החלו הפגנות.
ב-6 בנובמבר 2014, התחדשו העימותים בין המפגינים לבין המשטרה בשכונת מונג קוק. עשרות שוטרים חמושים באלות ובמגנים שטפו את האזור בו התאספו מאות מפגינים.
ב-26 בנובמבר 2014, המשטרה פינתה את אחד ממחנות המחאה המרכזיים, אך שעות לאחר מכן חזרו המפגינים לשכונה.
ב-15 בדצמבר 2014, פינתה משטרת הונג קונג את האחרון מבין שלושת אתרי המחאה שאוכלסו במשך כמעט שלושה חודשים על ידי פעילי המחאה הפרו־דמוקרטית, בכך הגיעה לסיומה המחאה. המחאה הייתה ההתקוממות העממית החריפה ביותר שידעה הונג קונג מאז העברת השלטון לידי סין ב–1997.
לאחר סיום המחאה
ב-18 ביוני 2015, המועצה המחוקקת בהונג קונג הצביעה נגד רפורמת הבחירות שהציעה סין.
ב-28 באוגוסט 2015, הוגשו כתבי אישום נגד שלושה ממנהיגי "מחאת המטריות" שהיו פעילים בארגוני הסטודנטים בעיר, בגין מעורבותם בעידוד הסטודנטים בעיר להפגין ולקיים שביתות שבת. בראש המואשמים עמד ג'ושוע וונג, שהיה בזמן המחאה בן 17. השלושה הורשעו ביולי 2016, אך קיבלו עונשים קלים מאוד. ג'ושוע וונג ונתן לו, נידונו לעבודות לתועלת הציבור ואלכס צ'ו נידון לשלושה שבועות מאסר על תנאי. בית המשפט אמר: "כי הם הביעו את דרישותיהם מתוך דאגה לחיים הציבוריים בעיר".
ב-24 בנובמבר 2015, לראשונה מאז "מחאת המטריות" נערכו בעיר בחירות דמוקרטיות למועצות המקומיות.
ב-9 באפריל 2019, בית משפט הרשיע את תשעה ממנהיגי "מחאת המטריות". בפסק הדין נמצאו אשמים בהפרעה לסדר הציבורי ובשורת עבירות נוספות, בני טאי, פרופסור למשפטים, צ'אן קין-מאן, מרצה לשעבר לסוציולוגיה, הכומר הבפטיסטי צ'ו יו-מינג, וכן שני מחוקקים, חבר פרלמנט לשעבר, שני מנהיגי ארגוני סטודנטים ופעיל פוליטי נוסף.
ישראל עמיר
ישראל עמיר (1 בנובמבר 1903 – 1 בנובמבר 2002) היה איש צבא ישראלי. מלא תפקידים בכירים ב"הגנה", בצה"ל ובמשרד הביטחון. היה מפקד ש"י ב"הגנה" מ-1942 עד 1946. מפקדו הראשון של חיל האוויר הישראלי, ממאי 1948 עד יולי 1948.
סגמיהארה
סגמיהארה (ביפנית: 相模原市) היא עיר במחוז קנאגאווה שביפן. נכון לשנת 2021, מתגוררים בעיר כ-723,000 תושבים בלמעלה מ-330,000 משקי בית. צפיפות האוכלוסייה עומדת על כ-1,220 נפש לקמ"ר, ושטח העיר הוא 328.91 קילומטרים רבועים. העיר היא השלישית בגודלה במחוז (לאחר יוקוהמה וקווסאקי), והחמישית בגודלה במטרופולין טוקיו. 24.6% מהתושבים לומדים או עובדים בטוקיו.
ישראל עמיר
קורות חיים
ישראל זבלודובסקי נולד בשנת 1903 ליהושע ולחנה לבית קלוזנר בווילנה, אז חלק מן האימפריה הרוסית. משפחתו הייתה ציונית ואביו נמנה עם מייסדי האגודה הציונית בעיר. ילדותו עברה עליו בעיירה טרקאי. הוא קיבל חינוך יהודי-מסורתי. לאחר סיום לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית של וילנה, למד שנתיים בבית ספר גבוה למדעים. כן היה פעיל בתנועת "החלוץ". עלה לארץ ישראל באביב 1923, תחילה לירושלים, בה עבד בסלילת הכביש על הר הצופים. באותה שנה התגייס ל"הגנה". התקבל כמתלמד לבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" ונשלח תוך פחות משנתיים לאחר מכן, לקורס מפקדים של "ההגנה" בתל אביב, אותו סיים בהצטיינות בשנת 1926, ובעקבות כך מונה למפקד פלוגה טירונים. שם הכיר את אשתו לעתיד, רבקה בת חיים זבודניק. כמו כן הוטלה עליו האחריות להגנת גזרת צפון תל אביב ובית הספר "מקוה ישראל".
סגמיהארה
דמוגרפיה
התפתחות האוכלוסייה לאורך השנים:
ישראל עמיר
קורות חיים
בקיץ 1928 נישא לרבקה. באותה עת התבקש על ידי אברהם איכר, מפקד "ההגנה" בתל אביב לקחת עליו את הפיקוד ולארגן את ענייני הביטחון של הרצליה, רמת השרון (שנקראה אז עיר שלום) וקריית שאול. באוקטובר אותה שנה הגיע עם אשתו להרצליה ותוך זמן קצר מצא משרה כעובד ומנהל פרדס בקרבת המושבה. השניים עברו להתגורר במבנה קטן בלב הפרדס, ובשנת 1932 הקים את ביתו בהרצליה. במסגרת פעולותיו להגנת המושבה הקים בה מפעל חשאי לייצור רימוני יד ואמצעי לחימה אחרים.
בשנת 1937, כשהוקמה התעשייה הצבאית (לימים תע"ש), מונה למנהלה הראשון. בשנים 1940–1942 היה מפקד נפת ירקון (גוש דן ופתח תקווה). בשנת 1942 מונה למפקדו הראשון של הש"י, שירות הידיעות המאוחד הכלל-ארצי של "ההגנה".
סגמיהארה
היסטוריה
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 התקיימו באזור אימונים ופעילויות רבות של הצבא היפני הקיסרי. הכפרים שבאזור אוחדו ב-29 באפריל 1941 ליצירת העיירה סגמיהארה, שהייתה מהגדולות בשטחן ביפן באותם הימים.
ישראל עמיר
קורות חיים
במאי 1946 מונה למפקד מחוז ירושלים ומפקד חטיבת עציוני. במערכה על ירושלים הצליחה "ההגנה", תחת פיקודו, לשמור על היישובים סביב ירושלים ועל השכונות היהודיות בעיר, ואף לתפוס את השכונות הערביות השכנות.
סגמיהארה
ממשל
סגמיהארה מתנהלת באמצעות מודל ראש עיר-מועצה. ראש העיר נבחר ישירות על ידי התושבים ומועצת העיר מונה 49 חברים.
ישראל עמיר
קורות חיים
בפברואר 1948 נשלח לאירופה לארגון והכנת התגבורת העתידית לכוח היהודי מקרב שארית הפליטה.
ב-16 במאי 1948 מונה למפקד חיל האוויר, בדרגת סגן-אלוף. בתקופת כהונתו נרכשו עשרות מטוסי קרב ותובלה, הוקם בית הספר למקצועות הטכניים, הוקמו שדות תעופה ונקבע מבנה החיל. כחודשיים לאחר מכן ב-29 ביולי העביר את הפיקוד על החיל לאהרן רמז.
באוגוסט 1948 מונה לראש אגף החימוש במשרד הביטחון, תפקיד שכלל נסיעות רכש לצ'כוסלובקיה, פינלנד וארצות אחרות. בינואר 1952 מונה לראש אגף כח אדם במשרד הביטחון. במסגרת תפקידו עשה רבות בנושאי הנצחת חללי מערכות ישראל, הטיפול במשפחות החללים ושיקום הנכים, ופעל לפיתוח והרחבת החברה הממשלתית "גפים", שעסקה בייצור תותבות לנכי צה"ל. עמד בראש וועדת "אות הלוחם בנאצים". בשנת 1969, בגיל 66, פרש ממשרד הביטחון. לאחר פרישתו היה פעיל בתחום הציבורי, כיהן כסגן נשיא מגן דוד אדום, שימש כשופט בבית הדין העליון לכדורגל, פעל לפיתוח והרחבת החברה הממשלתית "גפים", שעסקה בייצור תותבות לנכי צה"ל ועוד.
ישראל עמיר נפטר ב-1 בנובמבר 2002, בגיל 99, ונטמן בבית העלמין בהרצליה. בתו, האמנית זיוה עמיר, נפטרה בשנות ה-80. בנו הוא המתמטיקאי פרופ' דן עמיר, רקטור אוניברסיטת תל אביב בשנים 1993–1997.
עיריית הרצליה קראה רחוב בעיר לזכרו ולזכר אשתו רבקה.
לייז'–בסטון–לייז'
לייז'–בסטון–לייז' הוא מרוץ אופניים חד-יומי המתקיים באפריל, בכל שנה, בבלגיה. המרוץ הוא הוותיק ביותר מבין חמשת המונומנטים הנחשבים כמרוצים החד יומיים החשובים ביותר בעולם מרוצי האופניים.
ההיסטוריה של המרוץ
המרוץ החל ב-1890 כמרוץ חובבים וב-1892 הפך למרוץ מקצועני. המרוץ מכונה גם "La Doyenne" שפירושו: הגברת המבוגרת ביותר. לאחר שלוש השנים הראשונות הופסק המרוץ, והוא התחדש שוב רק בשנת 1908. גם בשתי מלחמות העולם לא התקיים המרוץ. המרוץ נחשב למתאים גם לרוכבי הטורים הגדולים וזאת בניגוד למרוצים הקלאסיים האחרים שבהם נדרשות תכונות שלא קיימות תמיד אצל כוכבי הטור דה פראנס לדוגמה. כך אפשר לראות בין מנצחי העבר גם את אדי מרקס (חמש פעמים), פרדי קובלר (פעמיים), ז'ק אנקטיל וברנאר אינו (שזכה פעמיים במרוץ כאשר בפעם השנייה, ב-1980, הוא ניצח לאחר בריחת יחיד של 80 ק"מ בתנאי סופת שלג) שהיו מכוכביו הגדולים של הטור דה פראנס.
כיום מאורגן המרוץ על ידי חברת ASO המארגנת גם את הטור דה פראנס ואת מרוץ פריז - רובא.
מסלול המרוץ
המרוץ מתנהל בחלק הוולוני של בלגיה, בארדנים הבלגיים, ואורכו הוא כ-253 ק"מ. המסלול יוצא מהככר המרכזית במרכז ההיסטורי של לייז' וממשיך בכיוון כללי דרומה במתווה מישורי אל העיירה בסטון שנמצאת ליד הגבול הצרפתי, אליה הוא מגיע לאחר כ-100 ק"מ. בדרך חזרה ללייז', המסלול מתפתל ועובר 12 גבעות שהן הקושי העיקרי במרוץ, עד אשר הוא מסתיים באן שהיא עיירה בפרברי לייז'. אחרי עשרות שנים בהן קו הסיום מוקם בפרברי לייז', הוחזר ב-2019 קו הסיום למרכז העיר.
מבין 12 הגבעות, ניתן לציין את הבאות כמפורסמות ביותר וכקובעות ביותר את מהלך המרוץ:
ועדת ביקורת
ועדת ביקורת היא מוסד של ביקורת פנימית הקיים בתאגידים מסוגים שונים, דוגמת חברות, עמותות, מלכ"רים ורשויות מקומיות. ועדת ביקורת מבקרת ומפקחת על פעילותם של כל המוסדות והאורגנים האחרים בתאגיד. בין היתר, הוועדה בודקת את התנהלותו הכספית של התאגיד, את יעילותן וסבירותן של ההחלטות המתקבלות בו, את עמידתו בדרישות החוקים הרלוונטיים והאם התאגיד פועל בהתאם למטרותיו ולתקנון הפנימי שלו. ועדת ביקורת אינה גוף בעל סמכויות ביצועיות, ותפקידיה הם לבדוק, לחקור ולהגיש את מסקנותיה ואת המלצותיה, בעל פה או בכתב, לגורמים הרלוונטיים בתאגיד. לעיתים פועל לצד הוועדה או במקביל לה גם מבקר פנימי מקצועי. חברי ועדת ביקורת אינם מקבלים שכר על פעילותם בוועדה, אולם במקרים מסוימים הם זכאים לקבל גמול על השתתפות בישיבות והחזר הוצאות.
ועדת ביקורת בחברה
חוק החברות, תשנ"ט-1999, מבחין לעניין ועדת ביקורת בין סוגי החברות השונות:
ועדת ביקורת בעמותה
חוק העמותות, התש"ם-1980, קובע שלכל עמותה חייבת להיות ועדת ביקורת. עם זאת, האספה הכללית של העמותה רשאית להחליט כי במקום ועדת ביקורת ימונה רואה חשבון או גוף מבקר שאושר על ידי רשם העמותות. חברי ועדת ביקורת נבחרים על ידי האספה הכללית, מבין חברי העמותה. חברי ועד העמותה או מי שנותנים לעמותה שירותים בשכר פסולים מלכהן בוועדה. כמו כן פסולים מלכהן בוועדת הביקורת קרובי משפחה של חברי ועד או עובדי העמותה וכן חל איסור על קרבת משפחה בין חברי ועדת הביקורת לבין עצמם כך שיהוו מחצית או יותר מחברי הוועדה, זאת על פי כללי ניהול תקין של רשם העמותות. תפקידי ועדת ביקורת בעמותה מוגדרים בחוק, והם: לבדוק את תקינות פעולות העמותה ומוסדותיה, לרבות התאמת פעולות העמותה למטרותיה; לבדוק את השגת יעדי העמותה ביעילות ובחיסכון; לעקוב אחר ביצוע החלטות האספה הכללית והוועד; להציע לוועד דרכים לתיקון ליקויים בניהול העמותה; לבדוק את ענייניה הכספיים של העמותה, את פנקסי החשבונות שלה ואת תשלומי השכר בה, לרבות ייעוד כספי העמותה לקידום מטרותיה; לבדוק כל נושא אחר הקשור לפעילותה של העמותה; להביא לפני הוועד והאסיפה הכללית את מסקנותיה. כמו כן, על פי החוק, ועדת ביקורת מקבלת לידיה את הדו"חות הכספיים השנתיים של העמותה, ועליה להמליץ בפני האספה הכללית האם לאשרם אם לאו.
ועדת ביקורת ברשות מקומית
על פי פקודת העיריות, בכל עירייה חייבת מועצת העיר למנות מבין חבריה ועדה לענייני ביקורת, שתפקידה לדון בדו"חות של מבקר המדינה ושל נציב תלונות הציבור על הביקורת בעירייה, בדו"חות של משרד הפנים על העירייה ובכל דו"ח של מבקר העירייה, ולעקוב אחרי תיקון הליקויים שהעלתה הביקורת. על הוועדה להגיש למועצת העיר את מסקנותיה ואת המלצותיה. מספר חברי הוועדה לא יעלה על שבעה, כאשר על הרכב הוועדה להיות תואם, ככל הניתן, להרכב הסיעות במועצה. על יושב ראש הוועדה להיות, ככל הניתן, מהאופוזיציה. ראש העירייה, סגניו וחברי ועדת ההנהלה של מועצת העיר אינם רשאים להיות חברים בוועדה לענייני ביקורת.
ועדת ביקורת במועצות תלמידים ונוער
על פי תקנון העל של מועצות התלמידים והנוער בישראל, בכל מועצת תלמידים ונוער חייב להיבחר מבקר באופן דמוקרטי שישמש כיו"ר ועדת ביקורת, תפקידו הוא להגיש דו"ח ביקורת אחת לשלושה חודשים והוא מטפל בכל תלונה או פנייה מכל בן נוער או חבר במועצה על תפקוד המועצה או חבר מזכירות בה. נהוג לציין בתקנון המועצה שחברי ועדת הביקורת לא יכולים להיות חברים מן המניין במועצה, לדוגמה, אל ועדת הביקורת של המועצה הארצית נבחר בבחירות דמוקרטיות נציג אחד מכל מועצה מחוזית.
אליאס מואדב
אליאס מואדב (בערבית:  إلياس مؤدب , שמו המקורי: איליה מוהדאב ששון; 6 בפברואר 1916, קהיר– 28 במאי 1952, קהיר) היה שחקן קומי יהודי-מצרי.
ביוגרפיה
נולד לאבא יהודי סורי ואמא יהודיה-מצרייה מהעיר טנטא. סיים את בית-הספר Lycée ב-1923 וגר ברובע היהודי העתיק של קהיר.
בנוסף לעבודתו בקולנוע, הופיע במקביל בכמה מועדוני לילה יוקרתיים, ביניהם גם "אל-אריזונה" ו-"חלימה פאלאס". כמו כן, לפרנסתו הופיע באירועים פרטיים כמו חתונות ובר מצוות עליהם קיבל שכר גבוה.
מואדב הרבה לגלם דמויות קומיות שדיברו במבטא שאמי, עד כדי כך שרבים סברו שהוא סורי או לבנוני, כשלמעשה היה מצרי שורשי שגר ברחוב פיראח (רחוב התרנגולות) שברובע היהודי (חארת אל-יהוד).
אליאס נפטר בקהיר ב-28 במאי 1952.
עונת 1995/1996 בליגה הלאומית
עונת 1995/1996 בליגה הלאומית הייתה העונה ה-40 של הליגה הלאומית כליגת הכדורגל הבכירה בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. הליגה כללה 16 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 15 משחקים כל אחד - 30 מחזורים בסה"כ. הקבוצות שעלו לליגה הלאומית לעונת 1995/1996 היו מכבי יפו והפועל כפר סבא. העונה הסדירה הסתיימה בזכייתה השנייה ברציפות של מכבי תל אביב באליפות, שזכתה אף בגביע המדינה באותה העונה ובכך השלימה זכייה בדאבל. מלך השערים של העונה היה חיים רביבו ממכבי חיפה, שכבש 26 שערים. לרגל זכייתה של מכבי תל אביב באליפות נכתב שיר האליפות "צהוב עולה זה מכבי".
בסיום העונה בית"ר תל אביב ומכבי יפו נשרו לליגה הארצית. הקבוצות שעלו לליגה הלאומית לעונת 1996/1997 היו הפועל ירושלים והפועל טייבה.
בראד כהן
בראד כהן הוא מורה, מנהל בית ספר וסופר אמריקאי הסובל מתסמונת טורט חמורה. כהן כתב ספר על קורות חייו בשנת 2005, "בחזית הכיתה, איך תסמונת הטוראט הפכה אותי למורה שמעולם לא היה לי". הספר עובד לסרט משנת 2008 בחזית הכיתה, ולסרט בוליווד משנת 2018 Hichki.
כהן נולד ב-18 בדצמבר 1973. בתקופת ילדותו הואשם כהן בעשיית צרות בבית הספר ונענש על ידי מוריו על הטיקים והרעשים שנגרמו מתסמונת הטורט. הוא החליט "להיות המורה שמעולם לא היה לו". לאחר שסיים את לימודיו וקיבל את תעודת ההוראה שלו, 24 בתי ספר יסודיים דחו אותו לפני שהתקבל לעבודה בבית הספר היסודי Tritt במחוז קוב בג'ורג'יה. הוא זכה בתואר "מורה השנה" של ג'ורג'יה.
ביוגרפיה
כהן גדל בסנט לואיס שבמיזורי, במשפחה יהודית. הוריו התגרשו בילדותו. כהן השמיע קולות והתעוות ללא הרף בשעות הערות שלו, והיה דופק את ברכו בחלק הפנימי של דלת המכונית. מישהו שאל את אמו פעם אם היא שקלה גירוש שדים. אמו ריחמה עליו, אך אביו לא הבין מדוע הוא עשה את הטיקים, ולעיתים קרובות העניש אותו על כך.
הרופאים אמרו בתחילה לאמו של כהן שהטיקים שלו הם תגובה רגשית לגירושי הוריו. המורים לא הבינו את כהן וחשבו שהוא שובב. המורה שלו בכיתה ה' אילצה אותו להתנצל על הרעשים שהשמיע ולהבטיח שלעולם לא ישמיע אותם יותר. הוא הרגיש מושפל והחליט שהוא יהפוך למורה שמעולם לא היה לו. הוא אמר: "תמיד הרגשתי הילד בפינה. הייתי מאוד זקוק לתמיכה וקבלה מהמורה שלי ולא קיבלתי אותה. ידעתי שאני רוצה להיות המורה הזה - אחד שיציע תמיכה וקבלה ובאמת יהיה שם עבור כל ילד." כאשר כהן היה בן 12, אמו זיהתה את התנהגותו כתסמונת טורט במחקר עצמאי שערכה. היא לקחה אותו לפגישת קבוצת תמיכה לסובלים מתסמונת טורט, שם הבין כהן שהמשתתפים האחרים השלימו עם מצבם, וכך קיבל כהן השראה לגבור על ההפרעה.
בתחילת כיתה ח', לאחר שכהן הופיע בתוכנית של סאלי ג'סי רפאל, החליט מנהל חטיבת הביניים שלו לתת לכהן לדבר בבית הספר על תסמונת הטורט שלו.
לימודים
כהן למד באוניברסיטת ברדלי בפאוריה שבאילינוי, שם התמחה בחינוך יסודי והיה חבר באלפא אפסילון פי. במהלך השבוע הראשון שלו באוניברסיטה, הוא סולק ממסעדת מזון מהיר מקומית כאשר עובד חשב שהוא שיכור ואיים להתקשר למשטרה, אף על פי שכהן וחבריו ניסו להסביר על הטיקים הקוליים שלו ועל התסמונת. תוך שעות החלו חבריו לארגן חרם על המסעדה. המנהל התקשר לכהן וביקש ממנו לחזור למסעדה כדי שיוכל להתנצל באופן אישי.
לאחר שסיים בהצטיינות את לימודיו, כהן עבר לאטלנטה שבג'ורג'יה בשנות ה-90 כדי לחפש עבודה. הוא הגיש מועמדות לבתי ספר יסודיים רבים לתפקיד הוראה. הוא התראיין פעמים רבות, אבל הראיונות שלו נקטעו עקב הטיקים שלו. הוא נדחה 24 פעמים עד שבית הספר היסודי במאונטיין וויו קיבל אותו ללמד את כיתות ב' ו-ג'. כהן, שלימד על תסמונת הטורט שלו בתחילת כל שנה, היה פופולרי בקרב התלמידים. הורה אחד ביקש להוציא את ילדו מכיתתו, אך ביקש להעביר את הילד בחזרה מספר שבועות לאחר מכן. הוא זכה בתואר "מורה השנה" בשנת 1997. מאוחר יותר לימד כהן בכיתה ב' בבית הספר היסודי Tritt בפרברי אטלנטה, ואז מונה למנהל בית ספר ומפקח. החל משנת 2013, הוא עוזר סגן המנהל בבית הספר היסודי אדיסון במחוז קוב שבג'ורג'יה.
כהן פגש את ננסי לזרוס מצ'ארלסטון שבדרום קרוליינה, דרך שירות היכרויות באינטרנט. הם נישאו ביוני 2006 ולהם שני ילדים.
הישגים
ספרו של כהן, "בחזית הכיתה, איך תסמונת הטוראט הפכה אותי למורה שמעולם לא היה לי", שנכתב יחד עם ליסה ויסוקי, יצא לאור ב-2005. הוא זכה בפרס ספר המוציא לאור העצמאי עבור ספר החינוך הטוב ביותר לאותה שנה. בביקורות נכתב כי את הספר "שווה לקרוא. הוא נותן תובנות לגבי החיים עם טורט - כאשר הרעשים של בראד הפריעו לאנשים אחרים במסעדות, ברים, ספורט, מגרשי גולף ובתי קולנוע, וכאשר בראד יכול היה להגיע לדייט ראשון עם אישה אך לעולם לא לדייט שני".
הוא הופיע בתוכנית המופע של אופרה וינפרי ב-26 במאי 2006. הוא הוצג בפרסומות של האגודה הלאומית לתסמונת טורט, והוא משמש כסגן הנשיא של איגוד תסמונת הטורט של ג'ורג'יה. הוא היה מאמן ליטל ליג בייסבול, וקיבל מספר פרסים על התנדבות ומעורבות בקהילה.
הסרט בחזית הכיתה
הספר הפך לסרט הטלוויזיה בחזית הכיתה. הסרט שודר ברשת CBS ב-7 בדצמבר 2008.
לאחר הופעתו ב-2006 בהמופע של אופרה וינפרי, בשנת 2007 נאם כהן בכנס אחרי טימותי שרבר מספיישל אולימפיקס. לפי שרבר, "הקהל צחק, ואחר כך בכה", שרבר לכהן להפוך את הספר לסרט, והפך למפיק של הסרט שנה לאחר מכן. כהן דאג לכך שהסרט יישאר צמוך ככל האפשר לאמת. הוא היה מרוצה מהתוצאה הכוללת. כהן אמר כי התיאור של הטיקים שלו הוא "מאוד מאוד אותנטי".
למרות שהטיקים יורדים בהתמדה אצל מרבית הילדים כשהם עוברים את גיל ההתבגרות, לכהן עדיין יש טיקים ורעשים תכופים וקולניים. הוא התבדח על כך: "אני מקווה שלא יעיפו אותי מהסרט שלי".
VP9
VP9 הוא העדכון וממשיך דרכו של הפורמט VP8.
ג'ולי אנדרוז
דיים ג'ולי אנדרוז DBE  (באנגלית: Dame Julie Andrews; נולדה ב-1 באוקטובר 1935) היא שחקנית, זמרת, רקדנית וסופרת אנגלייה, בקריירה של כ-75 שנים היא זכתה בפרס האוסקר, שישה פרסי גלובוס הזהב, פרס גילדת שחקני המסך (פרס מפעל חיים), שני פרסי אמי, שלושה פרסי גראמי, ופרס מפעל חיים מטעם מכון הסרטים האמריקאי.
ילדותה
אביה החורג ואמהּ היו שניהם אנשים מוזיקליים: האב היה זמר טנור ואמהּ נגנית פסנתר. כשהייתה בת ארבע, גילה אביה את קולה המרהיב והבלתי רגיל של אנדרוז שהשתרע על פני חמש אוקטבות ואת השמיעה האבסולוטית שלה, והחל לתת לה שיעורים בפיתוח קול ושירה. תחילה התאמנה כחצי שעה ביום ומאוחר יותר הגיעה לשש שעות ביום, ארבעה ימים בשבוע. באותה שנה החלה גם ללמוד ריקוד בלט מדודתה שהייתה מנהלת בית ספר לריקוד.
מיד לאחר גילוי כישרונה, החלה אנדרוז להופיע במופע הוודוויל של אמהּ ואביה החורג (האב שר והאם ניגנה). היא הדהימה את הקהל עם קולה המרהיב כששרה אופרה בדיוק רב ובשלמות, והפכה במהרה לכוכבת המופע. ההופעה המקצועית הראשונה שלה בלי הוריה הייתה על בימות לונדון בהצגה "Starlight Roof" בשנת 1947, בגיל 12. במהלך המופע שרה אנדרוז את הארייה "Polonaise" מהאופרה "Mignon", וסיימה בהגיעה בשלמות לתו פה גבוה. אנדרוז הפכה במהרה לכוכבת ההצגה כשהיא עוצרת את המופע בכל ערב לקול תשואות הקהל. לאחר הצלחתה הרבה ב-Starlight Roof נבחרה אנדרוז להופיע בפני משפחת המלוכה והפכה לילדה הצעירה ביותר עד היום לעשות זאת.
בשנים שלאחר מכן החלה אנדרוז להופיע באולמות קונצרטים ובאופרות, והייתה מוכרת כילדת פלא בכל רחבי אנגליה.
באוטוביוגרפיה שלה ("Home: A Memoir of My Early Years"), שיצאה לאור באפריל 2008, אנדרוז תיארה את אביה כ"אדם קשה ואלים", שהתעלל בבני המשפחה פיזית ואף ניסה לדבריה, פעמיים, בהיותה בת 16, לתקוף אותה מינית כשהיה שתוי. עם זאת, לפי אותה אוטוביוגרפיה, "הצלחנו כמשפחה לעבור את התקופות הקשות ולהמשיך הלאה".
היא המשיכה את לימודי השירה והריקוד לאורך כל שנות נעוריה, ובגיל 18 גילמה את התפקיד הראשי במחזמר "סינדרלה" על בימות לונדון (תפקיד אשר מספר שנים לאחר מכן שיחזרה במחזמר המצליח של היוצרים רוג'רס והמרשטיין).
שנות ה-50
לאחר הופעתה בסינדרלה, לוהקה אנדרוז שהייתה בת 18 בלבד, לתפקיד הראשי במחזמר חבר שלי על בימות ברודוויי. זאת הייתה הפעם הראשונה שאנדרוז עזבה את אנגליה והגיעה לאמריקה. שנה בלבד לאחר מכן היא לוהקה למחזמר "גברתי הנאווה" לצידו של רקס האריסון. המחזמר הפך להצלחה מסחררת, ונחשב עד היום למחזמר המצליח ביותר שהועלה על בימות ברודוויי. הוא הציג 2,717 פעמים במשך שש שנים רצופות. אנדרוז הפכה לאחת מכוכבות ברודוויי הגדולות ביותר, והייתה מזוהה עם התפקיד.
במהלך רצף ההצגות של גברתי הנאווה, בשנת 1957, כיכבה אנדרוז בהפקה הטלוויזיונית למחזמר "סינדרלה" של היוצרים רוג'רס והמרשטיין, אשר כתבו את התפקיד במיוחד עבורה. הסרט הוקרן בטלוויזיה האמריקאית ב-31 במרץ אותה שנה וזכה לצפיה של 107 מיליון אנשים. התפקיד זיכה אותה במועמדות לפרס אמי.
חומר דיאלקטרי
דיאלקטרן או חומר דיאלקטרי הם מונחים פיזיקליים לציון חומר מבודד ושקוף, במקרה בו חשוב המקדם הדיאלקטרי או מקדם השבירה של החומר. חומרים דיאלקטריים משמשים כחומרי מילוי ברכיבים חשמליים שונים כגון קבלים, אנטנות, מעגלים מודפסים ועדשות אופטיות. דוגמאות לחומרים דיאלקטריים הנמצאים בשימוש הן: זכוכית, סוגי פולימרים (פלסטיק) שונים, פיברגלס, קרמיקות שונות.
כאשר חומר דיאלקטרי ממוקם בשדה חשמלי, השדה גורם לפולריזציה (קיטוב) של החומר הדיאלקטרי - כלומר הוא גורם למטענים חיוביים לנוע מעט לכיוון השדה, ולמטענים שליליים לנוע מעט בניגוד לכיוון השדה. דבר זה גורם להקטנת השדה החשמלי בתווך אליו הוכנס החומר הדיאלקטרי. החומר הדיאלקטרי מחליש את עוצמת השדה כי הוא יוצר שדה משלו.
בחומר דיאלקטרי מהירות האור תלויה ביחס הפוך למקדם השבירה. עיקרון זה משמש למשל בתכנון עדשות אופטיות. מקדם השבירה בחומר, שווה לשורש של מכפלת המקדם הדיאלקטרי היחסי של החומר והמקדם המגנטי היחסי של החומר. נהוג לתת למקדם הדיאלקטרי ערך מרוכב כאשר החלק המדומה הוא הבליעה של החומר. החלק המדומה והממשי קשורים ביניהם באמצעות יחסי קרמרס-קרוניג.
ג'ולי אנדרוז
שנות ה-60 וה-70
לא חלף זמן רב לאחר הצלחת מרי פופינס ואנדרוז זכתה להצלחה נוספת, כששיחקה את אחד מתפקידיה המפורסמים באחד הסרטים המצליחים ביותר של כל הזמנים - "צלילי המוסיקה". היא כמעט דחתה את ההצעה לשחק את 'מריה ון-טראפ', כי לטענתה הדמות בסרט "צלילי המוזיקה" הייתה יותר מדי דומה לדמות של מרי פופינס. הסרט יצא למסכים בשנת 1965 והפך להצלחה מסחררת, כשהוא ממוקם במקום הראשון ברשימת סרטי שוברי הקופות הגדולים ביותר ועוקף לראשונה את הסרט "חלף עם הרוח". על גילום תפקידה בסרט הייתה מועמדת פעם שנייה ברציפות לפרס האוסקר, אך הפעם לא זכתה. אף על פי כן, אנדרוז הפכה מיד לסמל, ולאחת הכוכבות האהובות ביותר בהוליווד.
בשנת 1966 קיבלה אנדרוז כוכב ב"שדרת הכוכבים של הוליווד".
בשנים שלאחר מכן השתתפה אנדרוז בסרטים נוספים כמו "המסך הקרוע" של אלפרד היצ'קוק, מילי המודרנית והמתוקה, "הוואי", כוכבת! ו"דרלינג לילי" שזיכו אותה בפרסים ובמועמדויות בטקסי פרס גלובוס הזהב, והפכו אותה לשחקנית הרווחית ביותר והמבוקשת ביותר בהוליווד. באותן השנים זכתה אנדרוז שלוש פעמים בפרס גלובוס הזהב לשחקנית האהובה ביותר. עם זאת, היא לא הצליחה לשחזר את ההצלחה האדירה של מרי פופינס וצלילי המוזיקה.
בתחילת שנות השבעים קיבלה אנדרוז תוכנית טלוויזיה משלה, המופע של ג'ולי אנדרוז, אשר גרפה שישה פרסי אמי כולל פרס השחקנית הטובה ביותר.
לאחר הסרט "טרמיינד סייד", עשתה אנדרוז הפסקה מעולם הקולנוע והבידור כדי שתוכל לגדל את הילדים הרחק מאור הזרקורים, ושבה עם משפחתה לאנגליה. באותה תקופה היא גם כתבה את שני ספרייה הראשונים, אשר זכו להצלחה רבה והפכו לקלאסיקות לילדים.
ב-1979 היא חזרה עם הלהיט "10" בכיכובו של הקומיקאי דאדלי מור.
שנות ה-80 וה-90
בשנת 1986, שיחקה אנדרוז בסרט הדרמה "סיפור חיים". הסרט, בבימויו של בעלה, נעשה בהפקה פרטית וצולם בביתם של הזוג, בהשתתפות בני משפחה וחברים ואף שתיים מבנותיהם.
באותה שנה השתתפה גם בסרט הדרמה "דואט לאחד", והייתה מועמדת עבור שני הסרטים לפרס גלובוס הזהב, בו זכתה עבור "סיפור חיים".
ב-1995 חזרה אנדרוז לברודוויי עם גרסת המחזמר לסרט המצליח "ויקטור ויקטוריה". ההצגה הייתה ללהיט וזיכתה את אנדרוז בפרס הטוני, אך היא סירבה לקבלו מפני שמלבדה, אף אחד מהשחקנים ומצוות ההפקה לא זכה למועמדות.
במהלך השנתיים בהן רצה ההצגה, החלה אנדרוז לסבול מבעיות במיתרי הקול והיא נאלצה לעבור ניתוח שיגרתי בגרון. הניתוח נכשל, ואנדרוז איבדה את יכולת השירה המופלאה שהייתה לה לצמיתות. היא זכתה בפיצויים בסכום של 30 מיליון דולר, וההצגות של ויקטור ויקטוריה הופסקו. אנדרוז לא שבה להשתתף בסרט מוזיקלי נוסף.
בשנים שלאחר מכן שבה אנדרוז לשתף פעולה עם כריסטופר פלאמר בהפקה הטלוויזיונית לסרט המצליח משנות ה-80 "האגם המוזהב" (בכיכובה של ג'יין פונדה) בפעם הראשונה מאז צלילי המוזיקה.
שנות ה-2000
בתחילת שנות האלפיים חברה אנדרוז לבתהּ אמה וולטון-המילטון והשתיים החלו לכתוב ביחד סדרה של 16 ספרי ילדים.
היא שבה לשתף פעולה עם חברת וולט דיסני בסרטים "יומני הנסיכה", ו"יומני הנסיכה 2: אירוסין מלכותיים" ב-2004, ואף שרה בסרט השני בפעם הראשונה מאז הניתוח. באותה שנה דיבבה את המלכה ליליאן בסרט המצליח "שרק 2" וחזרה גם בסרטים "שרק השלישי" ב-2007 ו"שרק לנצח" ב-2010. בנוסף, בשנת 2010 היא דיבבה את דמות אימו של "גרו", הנבל הראשי בסרט "גנוב על הירח". היא הוסיפה לדבב את אותה הדמות בסרט המשך שלישי בסדרה - "גנוב על העולם", שיצא בשנת 2017. בשנת 2016 יצרה אנדרוז יחד עם בתה אמה וולטון המילטון ועם ג'ודי רוזמן, תוכנית טלוויזיה המיועדת לילדים קודם הכניסה לבית הספר, תוכנית הנקראת "החדר של ג'ולי". בתוכנית אנדרוז מככבת כ-"מיס ג'ולי", אשר חושפת בפני הילדים, אשר מיוצגים באמצעות בובות, את העולם העשיר של התיאטרון והאמנות, תוך משחק, שירה וכדומה. תוכנית זו שודרה בנטפליקס, בשנת 2017.
חייה הפרטיים
אנדרוז הייתה נשואה לטוני וולטון מ-1959 עד 1967 ולהם בת משותפת, אמה. נישואים אלו הסתיימו בגירושין. ב-1969 נישאה בשנית, לבמאי בלייק אדוארדס, ולהם שתי בנות מאומצות מווייטנאם. אנדרוז אימצה את שני ילדיו של אדוארדס מנישואיו הקודמים. אדוארדס נפטר ב-15 בדצמבר 2010. אנדרוז סיפרה כי הם היו נשואים כ-41 שנה ועד היום היא לא התגברה על מותו. סיפור אהבתם היה ידוע מאוד בהוליווד באותה תקופה. אנדרוז סבתא לשמונה נכדים, ושלושה נינים.
כיום מתגוררת אנדרוז בניו יורק.
פילמוגרפיה
(תפקיד אורח)
מונקלובה
מונקלובה (בספרדית: Monclova), היא העיר השלישית בגודלה במדינת קואווילה (אחרי טוראון וסלטיו) שבצפון מקסיקו. ב-2015 התגוררו בעיר כ-231,107 תושבים. במטרופולין שלה חיים 381,432 איש וצפיפות אוכלוסין במטרופולין היא 29.88 תושבים לקמ"ר.
מונקלובה הוקמה ב-25 ביולי 1577 על ידי אנשי האימפריה הספרדית. במהלך התקופה הקולוניאלית ותחילת המאה ה-19, מונקלובה שימשה כבירת אקסטרמדורה החדשה.
צ'י באי-שה
צ'י בָּאי-שְה (בסינית מפושטת: 齐白石; בפין-יין: Qi Baishi; 1 בינואר 1864 - 16 בספטמבר 1957) היה צייר סיני נודע.
ביוגרפיה
צ'י באי-שה נולד למשפחת איכרים ענייה ממחוז חונאן, הבכור מתוך תשעה אחים ואחיות. הוא למד בבית ספר פחות משנה עקב מחלה. כשהיה בן 14 החל לעבוד בעסקי השטיחים וכן ללמוד לצייר באופן עצמאי. בשנת 1917 התיישב בבייג'ינג.
יעל שוב
יעל שוב (נולדה ב-25 בינואר 1962) היא מבקרת קולנוע וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה
יעל שוב נולדה ברחובות וגדלה במושב גני עם. את דרכה בכתיבה על קולנוע החלה בעיתון "דבר", ומשם המשיכה ל"כל העיר" ול"הארץ". בשנת 1993 הגישה את פינת הקולנוע של "זהו זה!", ובמהלך שנות התשעים, עת למדה לתואר שני בקולנוע באוניברסיטת ניו יורק, שימשה ככתבת הקולנוע של "ידיעות אחרונות" בניו יורק וכתבה ביקורות למגזין הקולנוע הבריטי "Total Film".
מאז 2002 היא משמשת כמבקרת הקולנוע של טיים אאוט תל אביב. במקביל היא מרצה לקולנוע באוניברסיטה הפתוחה ומפרסמת מאמרים בכתב עת "סינמטק" בהוצאת סינמטק תל אביב.
בדצמבר 2015 שוב נבחרה ליו"ר פורום מבקרי הקולנוע בישראל.
שוב הייתה יועצת אמנותית בקרן הקולנוע הישראלי ושופטת מטעם FIPRESCI (האיגוד הבינלאומי של מבקרי קולנוע) בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים, בהם פסטיבל הסרטים של ונציה, פסטיבל לוקרנו, ורשה, מוסקבה, קרלובי וארי, רוטרדם, פאלם ספרינגס, סלוניקי ואנסי.
ב-2011 יצא לאור ספרה הראשון "נסיכת הגלידה", בהוצאת כתר ספרים.
ספרה השני, "הקרוסלה של מיכל", שיצא לאור ב-2020, נכנס למצעד הספרים של משרד החינוך.
חיים אישיים
שוב היא אחותם של עמוס שוב (1967–2015), שחקן ומנחה עבר בערוץ הילדים, מורן שוב ועודד שוב, ובתם של שרה שוב ויוסף שוב.
פרנצ'סקו קורנארו
פרנצ'סקו קורנארו או פרנצ'סקו קורנר (באיטלקית: Francesco Cornaro או Francesco Corner; 6 במרץ 1585 - 5 ביוני 1656) היה הדוכס ה-101 של ונציה. קורנארו כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-17 במאי 1656 ועד פטירתו, כחודש לאחר מכן. תקופת כהונתו הייתה הקצרה ביותר מבין כל דוכסי ונציה.
חייו
קורנארו כיהן כשגריר לה סרניסימה בחצרו של דוכס סבוי. הדוכס האמין כי קורנארו מנסה לקשור נגדו ולרצחו וגירש אותו מהדוכסות. לאחר גירושו, פנה קורנארו לעסקים.