cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יד 4
רקע
לפי נתוני משרד החקלאות ופיתוח הכפר, בכל שנה ננטשים בישראל בין 50,000 ל-100,00 כלבים, ורובם מוצאים את מותם. עם זאת לא קיים רישום מסודר המתעד את ממדי התופעה, ועמותות העוסקות בהצלת בעלי חיים מעריכות כי מספר הכלבים הננטשים בארץ מדי שנה גדול פי שלושה, וכי כ-100,000 כלבים בריאים מומתים מדי שנה, בעיקר מסיבה זו.
האתר
האתר מספק פלטפורמה לחיפוש במאגר הכלבים, הדומה לזו המיושמת באתרי היכרויות, והמידע מוזן ומעודכן בידי עמותות העוסקות בהצלת כלבים ובמציאת בתים עבורם. נכון לשנת 2014 רשומות באתר 61 עמותות, וכל אחת מהן מנהלת את מאגר הכלבים שברשותה באופן עצמאי באמצעות חשבון אינטרנט משלה. עבור כל כלב נפתח כרטיס המכיל את פרטיו - גזע, מין, גיל, צבע, גודל, רמת חינוך ומידע רלוונטי נוסף - לצד תמונתו ומלל חופשי. החיפוש במאגר מתבצע בהתאם לנתונים אלה, ובכל כרטיס מופיע קישור המוביל לדף יצירת קשר עם העמותה הרלוונטית. בנוסף, לכל עמותה דף אינטרנט משלה במסגרת האתר, בו ניתן לקבל פרטים אודותיה ולחפש במאגר הכלבים שברשותה. לצד שירותים בסיסיים אלה מספק האתר שירותים נלווים של ייעוץ וסיוע במציאת כלב לאימוץ לפי דרישה, מפעיל תוכנית לאיתור בתים אומנים זמניים עבור כלבים, מאפשר דיווחים על אובדן או מציאת כלבים ומפרסם מידע ומאמרים רלוונטיים. הפעלת האתר - כמו היוזמה להקמתו, בנייתו ועיצובו, וכן קידומו ופרסומו - נעשית על בסיס התנדבותי, והמתנדבים, מומחים בתחומם, פועלים בשיתוף פעולה עם בעלי מקצוע ופעילים אחרים. לאתר אין פן עסקי ואין לו כוונת רווח.
האתר זכה להצלחה רבה כבר בתחילת דרכו, ותוך שבועיים מיום עלייתו לרשת האינטרנט נרשמו אליו 30 עמותות ופורסמו במאגר המידע שלו כ-500 כלבים. חשיבותו של האתר, ריכוזיותו והיקפו, באו לידי ביטוי בפרסום באתר "חיות וחברה - היחידה לחקר יחסי גומלין בין אנשים לבעלי חיים" של המחלקה לזואולוגיה בפקולטה למדעי החיים שבאוניברסיטת תל אביב, אשר כתב אודותיו ב-15 באוקטובר 2013: נכון לחודש אוגוסט 2021, פורסמו באתר כ-48,000 כלבים, ו-45,000 אומצו דרכו. האתר זוכה ליותר מ-35,000 כניסות בכל חודש, ודף הפייסבוק שלו זכה לכ-90,000 לייקים.
מרדקה
מרדקה הוא ארגון מוסלמי פרו-דמוקרטי בפיליפינים הדוגל בפעילות פוליטית בלתי אלימה המילה מרדקה שורשה במילה המלאית "מרדקה" אשר פירושה עצמאות, חרות, חופש. הארגון הוא ארגון-גג ל-68 ארגונים פוליטיים וחברתיים של בני המורו המזוהים עם האסלאם.
המרדקה דוגל באסלאם דמוקרטי. ערכי הבסיס שלו הם שוויון וחופש כתשתית לחברה צודקת. כארגונים איסלאמיים נוספים דוברי ומייצגי מרדקה מטיפים לעקרונות האסלאם על פי תפיסתם; התוואחיד, הח'ליפה, החכימייה, הריסאלה, האחוואת, והג'יהאד.
פרסי הבידור של ניגריה
פרסי הבידור של ניגריה (באנגלית: Nigeria Entertainment Awards, או NEA) נוסדו בניו יורק בינואר 2006 כדי לשרת את האוכלוסייה האפריקאית הצומחת בצפון אמריקה. הפרסים מכירים בתרומתם של אפריקאים בתעשיית הבידור. האירוע נועד לקדם את התדמית והתרבות של ניגריה, ובמהלך השנים הצליח המיזם להגדיל את המודעות לקיום תעשיית הבידור הניגרית וסגנונו הייחודי, ולפתח שווקים חדשים עבור תוצרי התעשייה.
2006
טקס הפרסים הראשון של NEA נערך במרכז קלריס סמית לאמנויות הבמה באוניברסיטת מרילנד, קולג' פארק ב-28 ביולי 2006. את האירוע הנחה הסטנדאפיסט מייקל בלאקסון.
2007
הטקס השני התקיים במרכז סקירבול לאמנויות הבמה בניו יורק ביוני 2007. מנחה האירוע היה הקומיקאי ג' וליוס אגוו.
2008
הטקס השלישי של פרסי הבידור של ניגריה נערך במרכז סקירבול בניו יורק ביוני 2008. מנחי האירוע היו רז אדוטי ("אמיסטאד") וטטיאנה, מעונת 2007 של תוכנית "האח הגדול אפריקה".
הנסיך-צפרדע
הנסיך-צפרדע (בגרמנית: Der Froschkönig oder der eiserne Heinrich) היא מעשייה המוכרת בעיקר מהגרסה של האחים גרים, ומוצגת בדרך כלל כמעשייה הראשונה שכתבו. המעשייה מסווגת כמעשייה מסוג 440 בסיווג ארנה-תומפסון.
עלילה
נסיכה צעירה ומפונקת טיילה לה בחצרות הארמון. כשעברה ליד ביצה, כדור הזהב שלה נפל למים, וכתוצאה מכך פגשה הנסיכה בצפרדע שעזרה לה להשיב את הכדור. בהמשך, הצפרדע הפכה באופן קסום לנסיך יפה תואר.
גרסאות
בגרסאות המודרניות יותר של האגדה השינוי קורה לאחר שהנסיכה מנשקת את הצפרדע. בגרסה של האחים גרים, לעומת זאת, נשבר הכישוף לאחר שהנסיכה משליכה את הצפרדע בגועל אל הקיר.
בגרסה מוקדמת אף יותר, השינוי קורה לאחר שהצפרדע מבלה את הלילה על הכרית של הנסיכה.
במעשייה רוסית דומה בשם הנסיכה-צפרדע (Царевна Лягушка) מתהפכים התפקידים והנסיך איוון צארביץ' פוגש צפרדע שהופכת למכשפה ואסיליה החכמה.
הסופרת אליזבת דוסון בייקר ביססה את ספרה "הנסיכה הצפרדע" על האגדה המקורית, אך בספרה הופכת הנסיכה עצמה לצפרדע לאחר שהיא מנשקת את הנסיך. הסרט "הנסיכה והצפרדע" של אולפני וולט דיסני מבוסס על הגרסה של בייקר.
דוקטור פאוסטוס (קומיקס)
דוקטור פאוסטוס (באנגלית: Doctor Faustus) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס קפטן אמריקה ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברות Captain America #107 מנובמבר 1968 ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
דוקטור פאוסטוס הוא האלטר אגו של יוהאן פנהוף, פסיכיאטר ואשף קרימינלי מווינה, אוסטריה. הוא מרבה להתגאות בעובדה כי הוא "רב אמן בכל הנוגע למוחם של אנשים", וידוע בשל שיטות הלוחמה הפסיכולוגית שלו. שיטותיו מערבות בדרך כלל הפעלת מניפולציה על אויביו בדרך שלפיה הם יהרגו את עצמם. בהופעתו הראשונה, דוקטור פאוסטוס גרם לסיוטים והזיות לסטיב רוג'רס מתוך מאמץ לגרום לו לאבד את שפיותו. כמו כן, הוא טיפל בחשאי בפגי קרטר חולת האמנזיה, שהייתה אהובתו של רוג'רס מימי מלחמת העולם השנייה, וכן חטף את שרון קרטר ואת הוריה בניסיון להשמיד את קפטן אמריקה. לאחר מכן, פאוסטוס רכש כלי נשק גנובים מ"תעשיות סטארק" כדי לאיים על העיר ניו יורק וארגן התאגדות של פושעים, אך מזימתו סוכלה בידי קפטן אמריקה.
פרנציסקוס קוארסמיוס
פרנציסקוס קוארסמיוס (בלטינית: Franciscus Quaresmius, באיטלקית: Francesco Quaresmio; לודי, לומברדיה, איטליה, 4 באפריל 1583 – מילאנו, איטליה, 25 באוקטובר 1650 (1656?)) היה מלומד פרנציסקני, משפטן והיסטוריון, שמילא תפקידים בכירים במסדרו ובשליחויות הכס הקדוש במזרח ונודע בחיבורו על ארץ ישראל.
דוקטור פאוסטוס (קומיקס)
דוקטור פאוסטוס נחשב למת למשך מספר שנים, עד שבתקופת מלחמת האזרחים של מארוול התגלה חי במסווה כפסיכיאטר עבור סוכנות הביון S.H.I.E.L.D. ותחת שירותו של הגולגולת האדומה, יריבו המושבע של קפטן אמריקה. הוטל עליו להפעיל מניפולציה רגשית על שרון קרטר להתקרב לסטיב רוג'רס, ובסופו של דבר להתנקש בחייו. נעצר לאחרונה בידי פלקון והאלמנה השחורה כדי לתת עדות אופי במשפטו של חייל החורף על השיטות בהן שטפו את מוחו כדי להפוך לכלי נשק.
פרנציסקוס קוארסמיוס
חייו ופועלו
קוארסמיוס נולד למשפחת אצולה בלומברדיה שבצפון איטליה. התקדש לנזורה בגיל צעיר, הוסמך לכמורה ועסק בהוראת תאולוגיה, פילוסופיה ומשפט קאנוני במרכז המסדר הפרנציסקני במילאנו.
ב-1616 נשלח למזרח מטעם האפיפיור אורבנוס השמיני. תחילה הגיע לירושלים, ואף כיהן תקופה קצרה כ'קוסטוס' של משמורת ארץ הקודש. ב-1618 קבע את מושבו בחלב שבסוריה כמשנה לנציג האפיפיור במזרח. בצד מילוי תפקידיו הרשמיים התמקד בהכרת ארץ ישראל ובמשך השנים יצר את חיבורו הגדול 'הארת הארץ הקדושה' (Elucidatio Terrae Sanctae), שראה אור בדפוס ב-1639. ב-1620 נקרא לשוב לארצו וב-1625 חזר לירושלים. ביום שישי הטוב, 1626 נשא דרשה בכנסיית הקבר שבה פנה בקריאה לפיליפה הרביעי, "מלך ירושלים ופטרון המקומות הקדושים" להנהיג מסע צלב "לשחרור ירושלים מעריצות המוסלמים". לקריאה זו הקדיש את חיבורו 'תחינת ירושלים המיוסרת והמושפלת' (Iierosolymæ afflictæ et humiliatæ deprecatio). בשנים 1627–1629 פעל קוארסמיוס במזרח כנציג האפיפיור במגעים עם ראשי הכנסייה הכלדאית הקתולית והכנסייה המרונית במסופוטמיה ובסוריה רבתי. בין היתר מונה לממלא מקום הפטריארך של האשורים-נסטוריאניים שנשארו נאמנים לאפיפיור אחרי הפילוגים הפנימיים. בתקופות שהותו במזרח ביקר גם במצרים ובסיני, בקפריסין, ברודוס, בחלקים של אסיה הקטנה ובקונסטנטינופול, והתרכז בסקר הכנסיות המזרחיות במסגרת ניסיונות לאיחודן ולקירובן לקתוליות המערבית. ב-1629 קטע את שהותו במזרח ובא לרומא כדי למסור לאפיפיור דין וחשבון נרחב על מצב הכנסיות הקתוליות במזרח למיניהן. בצד תפקידיו הרשמיים טרח על רכישת כתבי יד וספרים ב"שפות המזרח" לבקשת החשמן והארכיבישוף של מילאנו, פדריקו בורומאו, מייסד הספרייה האמברוזיאנית.
אחרי שובו לארצו מילא קוארסמיוס תפקידים בכירים במסדרו. ב-1637 מונה ל'קוסטוס' של הפרובינציה הפרנציסקנית של מילאנו. בשנים 1645–1648 עמד בראש מערכת המשפט של המסדר הפרנציסקני ושימש כנציג המסדר בקוריה האפיפיורית. בין לבין חיבר מסות תאולוגיות בנושאים שונים, בהם 'מסתרי חמשת פצעי הצליבה' של ישו. בגלל חוליו פרש מתפקידיו והסתגר במנזר סנט'אנג'לו במילאנו, שם מת ונקבר.
הארת הארץ הקדושה
בשנותיו בארץ ישראל וגם אחרי שובו לאירופה ב-1620 שקד קוארסמיוס על חיבורו רחב-ההיקף, 'הארת הארץ הקדושה – היסטוריה, תאולוגיה ומוסר' (Historica, Theologica et Moralis Elucidatio Terrae Sanctae). עוד ב-1625 השיג מראשי המסדר שלו היתרים לפרסום החיבור, אבל נתקל בקשיים בהפקת מידע בספריות שבאיטליה ורק אחרי שובו למזרח הצליח לסיים את המלאכה. שני כרכיו ראו אור בדפוס באנטוורפן ב-1639. בספר הראשון שבכרך הראשון מובא תיאור מקיף של הארץ – שמותיה, תולדותיה, חלוקתה, גודלה – וכן הגורמים לשליטת המוסלמים בה. הספר השני כולל תעודות כנסייתיות הנוגעות לארץ הקודש, בהן בולות אפיפיוריות מאז סילבסטר השני ועד גרגוריוס הארבעה עשר. הספר השלישי דן בצורכי הצליינות. חמשת הספרים בכרך השני מוקדשים לתיאור המקומות הקדושים והמסורות הקשורות בהם. מאמציו של קוארסמיוס לתיעוד שיטתי, ואף ארכני, מהדהדים את דאגת משמורת ארץ הקודש לביסוס מעמדה ומאחזיה בארץ ישראל בתקופה זו. החיבור הגדול הזה מיצב את קוארסמיוס כאחד הבולטים בחקר ארץ ישראל במאה ה-17. מיכאל אבי-יונה העריך אותו כ.
ב'הארת הארץ הקדושה' נכללו מספר מפות, ובהן 'מפת הארץ המובטחת', 'מפת מעבר בני ישראל בים סוף' (המראה שני נתיבים חלופיים – זה החוצה את הים וזה העוקף אותו מצפונו), צמד מפות היסטוריות-דמיוניות של 'ירושלים בתקופת נחמיה' (אחת מבוססת על כתבי בורכרד מהר ציון והשנייה – על מפת וילאלפַּנדוֹ ), וכמו כן 'מפה מדויקת של ירושלים החדשה וסביבותיה'. מפה זו מציגה את העיר בת זמנו של קוארסמיוס במבט מהר הזיתים, על חומותיה, שעריה, רחובותיה הראשיים ומבניה הבולטים, בתבנית ריאליסטית למדי, אם כי בעיוות קנה המידה שלה בציר צפון-דרום. במפה ובמקרא שלה מסומנים האתרים הקדושים ברצפים המאפשרים לשחזר את הנתיבים השונים של עולי הרגל בתוך העיר ומחוץ לחומותיה. איורים זעירים מעטרים נקודות שונות במפה ומתארים אתרים ואירועים מכתבי הקודש. במפת קוארסמיוס בולטת ההתעלמות מנוכחות עדות נוצריות בירושלים שאינן קתוליות. המוסלמים כמעט שאינם ניכרים, ואזכור היהודים נעשה רק במקרא שבו צוין בית העלמין למרגלות הר הזיתים. העיר בת זמנו של קאורסמיוס משתקפת במפה כמרחב קדוש שכל מה שאינו קתולי בו מחוק או מוסתר. מפת ירושלים של קוארסמיוס מבטאת את שאיפותיה ואת מדיניותה של משמורת ארץ הקודש הקתולית, שנטלה על עצמה את תפקיד מגינת המקומות הקדושים ופרשה את חסותה על עולי הרגל הנוצרים. מפה זו, כמפות דומות אחרות, לא נועדה לניווט בשטח, אלא נוצרה כאמצעי להדמיית עלייה לרגל ובכך לחיזוק האמונה הדתית. ריכב רובין הגדיר את מפת ירושלים בחיבורו של קוארסמיוס כ"מפת מקור", ששימשה בסיס למפות של אחרים אחריו.
קישורים חיצוניים
Historica theologica et moralis Terrae Sanctae elucidatio, 1639, Vol. I, Vol II
Cool Me Down
Cool Me Down (בעברית: תרגיע אותי) הוא שיר של גרומי שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הרומנייה אינה. השיר יצא לאור ב-23 באפריל 2021, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט פולין, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן. הוא נכתב על ידי ניקולס אודינו, גרומי, מולי המר, לואיס יוז, SickDrumz וקסנדרה סטרוברג.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הסינגלים של פולין.
באטרוק המזנק
באטרוק המזנק (באנגלית: Batroc the Leaper) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס קפטן אמריקה ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברות Tales of Suspense #75 ממרץ 1965 ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי. אף על פי שהוא הופיע מעל דפי חוברות קפטן אמריקה, הוא משמש גם כיריבם של המעניש, ספיידרמן, דדפול, הוקאיי, איירון פיסט וגמביט.
Cool Me Down
רקע וכתיבה
"Cool Me Down" נכתב על ידי ניקולס אודינו, גרומי, מולי המר, לואיס יוז, SickDrumz וקסנדרה סטרוברג והופק על ידי גרומי.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-8 מיליון השמעות.
באטרוק המזנק
הכותב מארק וייד תיאר את הדמות כאחת שהקדימה את זמנה, וכי הוא "ז'אן-קלוד ואן דאם של שנות ה-60".
את דמותו של באטרוק מגלם בסרט הלייב אקשן "קפטן אמריקה: חייל החורף" לוחם ה-UFC ג'ורג' סנט-פייר, ששב לגלם את הדמות בעיבוד הטלוויזיוני "הפלקון וחייל החורף" בשירות הסטרימינג דיסני+.
מקור, פעולות ראשונות
כנזכר לעיל, ג'ורג'ס באטרוק נולד במרסיי, צרפת ושירת בלגיון הזרים הצרפתי. הוא התמחה באמנות-לחימה הנקראת סבאט, צורה של קיקבוקס, והפך לשכיר-חרב. בהופעתו הראשונה על דפי הקומיקס, הוא נשכר על ידי ארגון הידרה על מנת לגנוב רכיב צבאי בשם "גליל התופת-42", הוא נאבק לראשונה בקפטן אמריקה, אשר גילה כי שמע על "אדון הסבאט, האמנות הצרפתית של הבוקסינג. מאוחר יותר, הוא נשכר שוב על ידי הידרה, הפעם כדי לחטוף את שרון קרטר. הוא פיתה את קפטן אמריקה לקרב חוזר, שבו התעקש כי הידרה לא התערבו, והובס. כאשר סוכני הידרה פתחו באש על השניים, באטרוק הצטרף לקפטן נגד הידרה בטענה שהם "גברים חסרי כבוד". בשל כך, באטרוק נחשב לאויב קטלני, ובעל כבוד רב.
באטרוק נשכר לאתר "ססמו-פצצה" יחד עם הבריגדה הראשונה שלו - הוא כמנהיג, ולצידו הלייזר החי ואמן החרבות. באטרוק נאבק בקפטן אמריקה פעם נוספת, והושכר - לצד הבריגדה החדשה שלו, הכללה את ויירלוינד והדרבן כמחליפים ללייזר החי ולאמן החרבות - על ידי אנדרואיד של הברון סטרוקר להילחם בקפטן אמריקה. באטרוק יצר קבוצה חדשה של הבריגדה שלו, הפעם עם אנשים עלומי שם ולא נבלי-על, היות שנכשל עימם בעבר. החוצן ג'אקאר שכר קבוצה זו לחטוף ילדים מניו יורק, ולהילחם בקפטן אמריקה ופלקון. אף על פי שבאטרוק לא סבל משום נקיפות מצפון על חטיפת ילדים, אך גילה על כוונתו של ג'אקאר - להשתמש בנשמות הילדים על מנת להחיות את גזעו המורדם - עבר לצידם של קפטן אמריקה ופלקון והציל את הילדים. וורד מיצ'ם שכר את הבריגדה של באטרוק, אשר נאבקו באיירון פיסט ובלוחם נינג'ה; בקרב, חלק מחברי הבריגדה נהרגו. הוא פעל ללא הבריגדה שלו, ולצד שד, ניסה לגנוב טרנסאורניום, אולם השניים הובסו על ידי קפטן אמריקה וספיידרמן. הוא היה חבר בקבוצת נבלי-על שהתחזתה לדפנדרס, והובס יחד עם שאר קבוצתו על ידי הדפנדרס האמיתיים.
מיסטר הייד, היוזמה
לצד מיסטר הייד, באטרוק סחט את מנהטן כשאיים להרוג אלפי בני אדם. הוא נאבק בקפטן אמריקה, אך כאשר הייד החליט לממש את האיום, באטרוק סייע לקפטן אמריקה בקרב נגדו. באטרוק יצר קבוצה חדשה של הבריגדה, אליה צירף את זאראן אדון הנשקים ומצ'טה. הצוות נראה לראשונה כאשר הוא מנסה ומצליח לגנוב את מגנו של קפטן אמריקה עבור אובדיה סטיין. הם הושכרו על ידי טריק-שוט להילחם בהוקאיי, וכאשר הושכרו על ידי ברון זמו לגנוב את רסיסי הבלודסטון, נאבקו בקפטן אמריקה ודיימונדבאק. לצד אהרון קאשין, הוא נלחם במעניש. במהלך קרוס אובר של ליגת הצדק והאוונג'רס, באטרוק גויס לצבא נבלי-העל של קרונה. הוא נאבק בבאטמן, והפסיד. מאוחר יותר, הוא הופיע כחלק מצבא נבלי-על קטן, בהנהגת קלו, יחד עם האיש הרדיואקטיבי השני, ריינו, האביר השחור הרביעי והקניבל. מטרתם הייתה לפלוש לוואקאנדה, בפלישה באטרוק הובס על ידי שומריו המלכותיים של הפנתר השחור.
בתו של באטרוק, מארי, חברה אם בתו של טרנטולה. שתי הבנות לקחו את תלבושות אביהם, ואת כינוייהם. טאסקמאסטר מגיע למקום, מביס את השתיים ומציין כי הוא שונא סטריאוטיפים אתניים. במהלך מלחמת האזרחים ביקום מארוול, ברון זמו גייס את באטרוק לצבא ת'נדרבולטס שלו, אך האחרון חזר למעצר פדרלי. שם, הוא נרשם כתומך בחוק רישום העל-אנושיים. הוא נשלח למתקן אימונים בבסיס חיל הנחתים של ארצות הברית בווירג'יניה כדי לאמן את מגויסי היוזמה באמנויות לחימה, עד שהועבר למחנה האמונד. בסופו של דבר, באטרוק החליט כי עבודה ממשלתית אינה מספקת אותו, וחזר לחיי שכיר-החרב שלו. הוא נאבק בקפטן אמריקה החדש, ועבד כדי לגנוב פריט מהאומות המאוחדות. הוא שיתף פעולה עם האדם ללא הפנים, וגנב את שרידיו של הלפיד האנושי המקורי.
הבריגדה, דדפול ופלקון
כאשר שדד את המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, באטרוק נקלע למאבק עם פנטומאקס. הוא חובר לקפטן אמריקה נגד גנבים, אך חוזר לדרכיו הרעות כאשר נלחם בקבוצת גיבורים להשכרה וכאשר הוא והבריגדה שלו תקפו תערוכה במדריפור ונלחמו בקפטן אמריקה ובאיירון מן. באטרוק הושכר ועבד עבור ראש המאפיה דניאל גאמפ. גאמפ קיבל כוחות על כשמכר את נשמתו לשד וטיס, איתו דדפול הגיע לעימות. גאמפ שלח את באטרוק להילחם בדדפול, אך דדפול שבר לבאטרוק את רגלו. נוטר טינה, באטרוק יצר קשר עם סוכן S.H.I.E.L.D הבוגד גורמן, גם הוא אויב של דדפול. באטרוק התעמת עם דדפול, שהביס אותו במהירות והבטיח כי אם ייפגשו שנית, באטרוק יהרג. במהלך אירועי "אוונג'רס ואקס-מן: הציר", באטרוק ודדפול נפגשו ברכבת תחתית. באטרוק יצא חי מהמפגש רק בגלל כישוף ההיפוך של דוקטור דום ומכשפת השני, אשר הפך את דדפול לפציפיסט. באטרוק נראה לאחרונה כשהוא עובד עבור ארגון הידרה ונקלע לקרב נגד פלקון, כעת קפטן אמריקה החדש.
אבי בגס
אָבִי אַדְרִיאָן (וִיקְטוֹר) בֵּגָס (נולד ב-9 בדצמבר 1967) הוא איש עסקים ישראלי מבעלי קבוצת יפעת, ויו"ר החברות הציבוריות הישראליות גיידליין גרופ טכנולוגיות מידע ואפסלון.
ביוגרפיה
אבי בגס נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה לאם המשתייכת לקהילה האשכנזית ולקרלוס בגס המשתייך לקהילת יהדות ספרד שהיגרה מטורקיה. בשנת 1968, בהיותו בן 3 חודשים, עלתה משפחתו לישראל, והם התיישבו בקיבוץ לוחמי הגטאות. לאחר כשנתיים עברו בני המשפחה להתגורר בתל אביב.
בשנת 1980 החל ללמוד בבית הספר התיכון ליידי דייוויס שבתל אביב במגמת אלקטרוניקה.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 עם התרחבותה של חברת יפעת מידע תקשורתי שבבעלות אביו לכדי קבוצה, החל לעבוד בה בתפקידים שונים כגון: כתיבת תמלולים, גזירת קטעים מתוך עיתונים ושליחת מכתבים בדואר. בשנת 1986 התגייס לצה"ל והחל לשרת בחיל הקשר, ובשנת 1989 עם סיום שירותו הצבאי למד לתואר ראשון בכלכלה במשך שלוש שנים באוניברסיטת תל אביב.
ב-2018 לאחר כ-50 שנות מגורים בצפון תל אביב, עבר להתגורר בבית זוגתו בהוד השרון. ב-2022 מזוגיות זו הביאו בן יחיד.
פעילות עסקית
בשנת 1991 ייסד את חברת יפעת הון דיסק שעסקה במכירת תשקיפי חברות ודו"חות בורסאיים שהועתקו על גבי תקליטונים. בשנת 1996 החליף את אפרים לפיד בתפקידו כאשר מונה על ידי אביו למנכ"ל קבוצת יפעת. ביוני 1999 הוביל באמצעות קבוצת יפעת את רכישת השליטה בחברת קו מנחה מידי עדי אביר והחל לנהל אותה מאז. לאחר רכישה זו, אחיו הקטן, גבריאל (גבי) בגס, מונה להחליפו כמנכ"ל קבוצת יפעת. ביולי 1999 מכר 28.8% ממניות קו מנחה אשר הוחזקו על ידי יפעת לחברת כלל טכנולוגיות מידע שמקונצרן כלל, וזאת נכנסה כשותפה בחברה. בשנת 2000 ביצע מיתוג מחדש למוצרי קו מנחה שבמהלכו החליף לאתר ביזנס פורטל את השם לביזפורטל וכך גם לתוכנת סופר כוכב לסופר ביזפורטל.
בנובמבר 2000 הוביל את רכישת השליטה בחברת HPS מבני הזוג רונן והילה פורת. לאחר הרכישה העביר את פעילות אתר האינטרנט netopro לחברת HPS. ביולי 2006 הוביל את הליך המיזוג של חברת HPS עם חברת חשבים מידע עסקי שמקבוצת חילן. במרץ 2011 הוביל את רכישת חלקה של חילן בחברה הממוזגת חשבים ה.פ.ס מידע עסקי ובכך קו מנחה הגיע להחזקה מלאה בחברה. ביולי 2005 הוביל את רכישת השליטה בחברת בדק בית ולאחר כ-3 שנים פירק את השותפות בחברה זו לאחר שהסתכסך עם מייסדה צחי ברדוגו.
בספטמבר 2009 ניסה להוביל הליך מיזוג בין חברת קו מנחה לבין החברה הציבורית אי אונליין שבשליטת משפחת גולן. ניסיון זה לא צלח עקב התנגדותה של הממונה על ההגבלים העסקיים רונית קן למיזוג זה עקב החשש לפגיעה בתחרות בשוק. בנובמבר 2009 הוביל באמצעות חברת קו מנחה את רכישת אתר השיווק והפרסום אייס מיובל סיגלר.
בפברואר 2012 שותפו לשעבר של אבי בגס, נפתלי מנדלוביץ', נמצא ללא רוח חיים. לאחר מותו נכסיו הועברו לפירוק, וחברת קו מנחה הציבורית שבניהולו של אבי בגס, רכשה כ-50% ממניות מכללת מגמות שאותה מנדלוביץ' ייסד.
שכרו השנתי של בגס כמנכ"ל קו מנחה לשנת 2015 הסתכם בכ-1.7 מיליון שקל, ואילו חברת קו מנחה שבניהולו סיימה את אותה השנה עם הפסד נקי של 4 מיליון שקל. בסוף אותה השנה בגס היה אמור לקבל בונוס בסך 100 אלף שקל, אך ויתר עליו.
בפברואר 2017 כיו"ר קו מנחה פתח את המסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, לרגל ציון 25 שנות מסחר של קו מנחה כחברה ציבורית.
עסקת תפוז
במהלך שנת 2010 ניהל מגעים עם חברת תפוז אנשים בנוגע לרכישת פעילות האינטרנט שלה כדי להפוך את קו מנחה לאחת מקבוצות האינטרנט הגדולות בישראל ובהענקת יתרון לחברת האם שלה בתחום ניטור הפורומים והבלוגים. מגעים אלה לא הבשילו לכדי עסקה. במאי 2013 חברת סאני אלקטרוניקה שבשליטת איש העסקים אילן בן דב פרסמה כי היא מציעה למכירה את מניות חברת תפוז, ומספר גופי מדיה גדולים התעניינו ברכישת פעילות האינטרנט שלה. בספטמבר 2013 דיווחה חברת קו מנחה הבורסאית שבשליטת אבי בגס כי היא זו שרכשה את פעילות האינטרנט של תפוז תמורת כ-4.3 מיליון שקל, כולל המשך העסקת המנכ"ל השכיר שלה דן חן. תחת ניהולו החברה לא הצליחה לעמוד בהחזר השקעתה ובנוסף לכך גם עברה להפסדים כספיים שהגיעו לסך של 5.5 מיליוני שקלים בתוך פחות מ-3 שנים. בפברואר 2015 פורסמו באתרי החדשות "וואלה ברנז'ה" ו"המזבלה" שבגס הוליך גל פיטורים נרחב ובמסגרתו פוטרו עשרות מעובדי קו מנחה, תפוז, פליקס, דף הבית הראשון, ביזפורטל, ואייס. עם המפוטרים נמנו מתכנתים, עורכים, עובדים זוטרים ועובדי הנהלה בכירה. לאחר הפרסומים בעיתונות שלח מכתב התראה לפני נקיטת הליכים משפטיים באמצעות משרד עורכי הדין "ראב"ד, מגריזו, בנקל ושות'" אל הבלוגר דורי בן ישראל מפעיל אתר המזבלה ובו דרישה לפצות את החברה בסך מיליון שקל תוך שלושה ימים והסרת הפרסומים. במרץ 2017 מכרה קו מנחה את זכויותיה באתרים תפוז וFlix בתמורה לסך כולל של 1500 אלפי ש"ח. אך נכון ליולי 2020 היא עדיין ממשיכה להפעיל את אתר תפוז אנשים ברמת התשתיות והשרתים בלבד. ביוני 2021 חזר האתר לבעלות ביזפורטל. במאי 2023 גיידליין פתחה בהליך תביעה נגד ביזפורטל ואבישי עובדיה על סך 3.4 מיליון שקל לרבות תשלום על סך 84,180 שקל בעבור תחזוקת שרתי אתר תפוז. כחודש לאחר מכן מחקה את התביעה.
אווה רוטקאי
אווה רוטקאי (מקודם רוּס, בהונגרית: Ruttkai Éva; בודפשט, 31 בדצמבר 1927 – בודפשט, 27 בספטמבר 1986) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה, זוכת פרס קושוט (המקבילה בהונגריה לפרס ישראל), זוכה פעמיים בפרס מארי יאסאי, זוכת פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול. אחיה היו אוטו רוטקאי ואיבאן רוטקאי. היא הייתה אשתו של השחקן מיקלוש גאבור, ואחר כך זוגתו של השחקן זולטאן לטינוביץ'.
ביוגרפיה
אווה רוס נולדה בשנת 1927 בבודפשט (בארז'בטווארוש - רובע 7 של היום) במשפחה יהודית כבתם של מרק מיקלוש רוס ושל אמה פובראסקי. השם רוטקאי, בו הכירו אותה מאוחר יותר, ניתן לה על ידי ארתור לאקנר. היא בילתה את ילדותה ברחוב גאראי 29–31. אמה נולדה בטירול וגדלה בווינה. אביה נולד בעיר סגד.
היא לא הייתה אפילו בת שלוש כשהופיעה לראשונה על הבמה בתיאטרון הילדים של הדוד לאקנר בתפקיד בן משפט אחד: "פקדי עלי, מלכת הפיות!". אמנות המשחק נלמדה על ידה אצל אחת השחקניות הנודעות ביותר של התקופה, מרגיט מקאי, והיא יכלה לשחק בתיאטרון הילדים של הדוד לאקנר עם שחקנים גדולים לעתיד כמו לילי דרווש (מקודם דיאמנטשטיין) וארטור שומלאי (מקודם שניידר). בזכות דבריו הראויים לשבח של הבמאי שאנדור הבשי, היא הפכה בסופו של דבר לשחקנית:
"ילדונת, אם לא תחשיבי את עצמך מדי, תהפכי לשחקנית טובה מאוד".
בין אוקטובר לבין דצמבר 1944, היא מצאה מקלט מגירוש ביחד עם אמה אצל השחקנית קאטו ארי בביתה מפני גירוש היהודים למחנות הריכוז. ארי קיבלה ב-2010 (אחרי מותה) את התואר "חסיד אומות העולם". אווה רוטקאי נמלטה מאוחר יותר עם תעודותיה האמיתיות של בתה ארז'בט למקום בטוח יותר.
בתום מלחמת העולם השנייה ב-1945 הופיעה רוטקאי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט עם דקלומי שירים, שם הבחין בה דניאל יוב, אז מנהל תיאטרון הקומדיה של בודפשט, והחתים אותה על חוזה בתיאטרון. שלושה חודשים לאחר מכן, ערכה רוטקאי את הופעת הבכורה שלה בתפקיד הראשי של הקומדיה "הברבור" של פרנץ מולנר (במקום קלרי טולנאי שחלתה). מ-1948 עד 1951 שיחקה בתיאטרון הלאומי של בודפשט, שם כיכבה בסדרה של יצירות קלאסיות. היא שיחקה בין היתר עם גיזי באיור, ארתור שומלאי, מרטון ראטקאי, מרגיט לדומרסקי ומגדה אוֹלטי. אז התאהבו היא ומיקלוש גאבור (השחקן המהולל של ההתקופה), ונישאו ב-1950, ובתם, יוליה גאבור, נולדה ב-1953.
בינתיים, ב-1951, חזרה לתיאטרון הקומדיה של בודפשט (ששמו היה אז "תיאטרון צבא העם ההונגרי"), בו נשארה חברה עד מותה. ב-1960, במהלך החזרות על הדרמה "אהבה כה גדולה" של פבל קוהוט, פגשה את השחקן זולטאן לטינוביץ', התאהבו וחיו יחד עד מותו של לטינוביץ'. כפי שאמרה אווה רוטקאי בזיכרון מאוחר: "קרענו זה את זה, אבל הבנו זה את זה באופן הטוב ביותר שאפשר. מה שאני עשיתי, אף אחד לא יכול היה לאהוב כמוהו".
רוטקאי לקתה בשבץ מוחי בשנות ה-80 ובעקבות זאת זרוע אחת שלה הייתה משותקת. ב-1984 אובחנה כחולה בסרטן השד. הבכורה האחרונה שלה נערכה באולם הקאמרי של ה"ויגאדו" ב-24 באפריל 1986, ב"חיבור עדין" של ביון.
פרס זיכרון אווה רוטקאי
מדי שנה מאז 1987, מוענק בתיאטרון הקומדיה של בודפשט פרס זיכרון אווה רוטקאי, שנוסד על ידי בתה יוליה גאבור ומוענק לאמן שחברת התיאטרון מוצאת ראוי בהצבעה חשאית.
תיאטרון אווה רוטקאי
תיאטרון אווה רוטקאי, הקרוי על שמה, החל את פעילותו ב-1994, ובקיץ 2006 מצא את ביתו בבולוואר טרז (Terez körút), ומשנת 2009 בכיכר קלוואריה (Kálvária tér 6). התיאטרון לא פעל זמן מה לאחר מכן ונסגר לחלוטין.
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (באנגלית: Golden Globe Award for Best Supporting Actor – Motion Picture) הוא פרס גלובוס הזהב הניתן מטעם איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד (HFPA) על הופעה יוצאת מן הכלל לשחקן המשנה הטוב ביותר בסרט דרמה או קומדיה. הפרס נחשב לאחד המנבאים המדויקים ביותר לפרס אוסקר.
כשנוסד הטקס, הקטגוריה הנוכחית נקראה השחקן המשנה הטוב ביותר בסרט קולנוע. וב-2005, שונה שמה של הקטגוריה לההופעה הטובה ביותר של שחקן משנה בסרט דרמה.
נכון ל-2011, השחקנים שזכו הכי הרבה פעמים בפרס היו ריצ'רד אטנבורו, אדמונד גוון, מרטין לנדאו ואדמונד או'בראיין שכל אחד מהם זכה פעמיים. ג'ק ניקולסון מחזיק במספר הפעמים הגבוה ביותר ששחקן היה מועמד לפרס עם 5 מועמדויות. יו גריפית' וג'ייסון רוברדס מחזיקים במספר הפעמים הגבוה ביותר ששחקן היה מועמד לפרס אך לא זכה עם 3 מועמדויות כל אחד מהם.
מתוך 68 השחקנים שזכו בפרס עד היום (מרס 2011), 33 מהם זכו לאחר מכן גם בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר שהוענק באותה שנה. האחרון מביניהם היה כריסטיאן בייל שזכה ב-2011 על משחקו בסרט "פייטר".
זוכים ומועמדים
הערה: השחקן עם הסימן † זכה באוסקר הערה: השחקן עם הסימן * היה מועמד לאוסקר
ח'ליל טוטח
ח'ליל טוטח (בערבית خليل طوطح; 20 במאי 1886 - 24 בפברואר 1955) היה מורה ומחנך ערבי יליד רמאללה, מחשובי המחנכים הערביים בארץ ישראל המנדטורית.
ביוגרפיה
לאחר השלמת לימודיו הוא שימש כמורה לאנגלית בבית הספר לבנים בראמאללה, אך נחישותו להמשיך ללימודים גבוהים הביאה לנסיעתו הראשונה לארצות הברית ואת התואר הראשון שלו סיים באוניברסיטת קלארק, רוצ'סטר, מסצ'וסטס בשנת 1911. לאחר מכן המשיך טוטח לאוניברסיטת קולומביה ושם קיבל את תעודת המאסטר שלו בחינוך. ללא גב כלכלי טוטח נאבק, בעבודות כפיים מסוגים שונים וממכירות, כדי לממן את לימודיו.
ערב מלחמת העולם הראשונה, לאחר שובו מארצות הברית, ניהל טוטח את בית הספר לבנים למשך שנתיים. בראשית המלחמה גויס לצבא העות'מאני שם שרת כשלושה חודשים ולאחר מכן שב לארצות הברית שם לימד בבית ספר תיכון. ב-1916 נשא לאישה את אהובתו האמריקאית מזה 10 שנים, ארמינה ג'ונס. ב-1918 התנדב לשרת בצבא האמריקאי והוצב בתפקיד עורף בצרפת. טוטח שב לארץ ישראל ב-1919 והוא בן 33. ב-1920 מונה למנהל השני של הקולג' הערבי The Arab College להכשרת מורים זאת לאחר התפטרות המחאה של המחנך ח'ליל אל-סכאכיני, מנהלו הראשון של המוסד. טוטח למעשה הקים את המוסד בכהונתו בת חמש השנים. ב-1925 הצטרפו תלמידי המוסד לשביתת מחאה של הציבור הערבי על רקע ביקורו של ארתור ג'יימס בלפור, אבי הצהרת בלפור, בארץ ישראל. טוטח התנגד לשביתה וניסה למנוע את השתתפות תלמידיו בה. הוא גרס כי ריבוי השימוש באמצעי השביתה בקרב ערביי ארץ ישראל מחטיא את מטרתו ומעניק יתרון לציונים, שממשיכים להתקדם בעוד הערבים שובתים, אך ללא הועיל. הוא תויג כבוגד באינטרסים הלאומיים הפלסטיניים, ונדרש להתפטר. כשהוא מאוכזב הן מהציבור הערבי-פלסטיני והן מהממשל הבריטי שלא העניק לו גיבוי, עזב במפח נפש את ארץ ישראל וחזר להמשך לימודים באוניברסיטת קולומביה.
לאחר שהשלים את לימודי הדוקטורט שלו בארצות הברית ב-1926, חזר לארץ ישראל וניהל את בית הספר הקווייקרי בראמאללה במשך 17 שנים, מ-1927 ועד 1944. ב-1928 התאבדה אשתו ארמינה, שסבלה מדיכאון מתמשך, ולאחר שנה נישא טוטח לאווה מרשל, מורה אמריקאית קווייקרית בבית הספר שניהל. ב-1937 העיד בפני ועדת פיל בזכות הקמתה של מדינה ערבית בשטחי ארץ ישראל.
טוטח עזב את ארץ ישראל סופית ב-1944, והשתקע בארצות הברית עם אשתו השנייה אווה. בינואר 1946 העיד בוושינגטון די. סי. בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל. בהמשך אותה שנה קיבל אזרחות אמריקאית. הוא ניהל את המכון לעניינים ערביים בניו יורק בין 1945 ל-1950, והתגורר בניו ג'רזי. עם סגירת משרדי המכון בניו יורק עבר טוטח לקליפורניה, שם חי באחרית ימיו עד פטירתו ב-1955.
קוקי איקדה
קוקי איקדה (ביפנית: 池田 向希; נולד ב-3 במאי 1998) הוא אתלט יפני, סגן האלוף האולימפי (טוקיו 2020) וסגן אלוף עולם (יוג'ין 2022) בהליכה ל-20 ק"מ.
ביוגרפיה
איקדה נולד וגדל בהממאצו שביפן.
2019
באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה שבקטר סיים איקדה במקום השישי בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:29:02 שעות.
סגן האלוף האולימפי
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט בטוקיו שביפן זכה במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:21:14 שעות, אחרי מאסימו סטאנו מאיטליה (1:21:05 שעות) ולפני טושיקאזו יאמאנישי מיפן (1:21:28 שעות).
סגן אלוף העולם
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית זכה איקדה במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:19:14 שעות, אחרי טושיקאזו יאמאנישי מיפן (1:19:07 שעות) ולפני פרסס קרלסטרם משוודיה (1:19:18 שעות).
ז'וז'י באלה
ביוגרפיה
ז'וז'י באלה נולדה במשפחה יהודית כבתם של הסופר מיקלוש באלה (1874–1912) ושל אדל מאלר (1886–1935). היא איבדה את אביה בגיל צעיר (בת 5). אמה נישאה שנית למלחין וסופר גזה חורין בשנת 1918 שהפך מאז לאביה המאמץ. היא החלה את דרכה כשחקנית ילדה וכיכבה בכמה סרטים אילמים. בסיום לימודיה בתיכון בבודפשט הפכה לתלמידת בית הספר לדרמה של השחקנית היהודייה רוז'י פוראי. בשנת 1926 הצטרפה ללהקת תיאטרון מרכז העיר של ארתור בארדוש, שם הופיעה לראשונה על הבמה בהצגה "קן צרעות". היא שיחקה בתיאטרון "במת כיכר בתלן" ב-1930, ומשנת 1933 הופיעה בתיאטרון "במה חדשה" ושוב ב"תיאטרון מרכז העיר". לעיתים קרובות הופיעה גם ברדיו ההונגרי.
חיים אישיים
בעלה היה במאי התיאטרון, פאל ראקושי, בנו של הסופר ויקטור ראקושי, פוליטיקאי ושל ינקה רצאי, שאיתו התחתנה ב-2 ביולי 1928 בבודפשט. הם התגרשו בשנת 1933.
ג'יימס פורטר
ג'יימס מדיסון פורטר (באנגלית: James Madison Porter; 6 בינואר 1793 – 11 בנובמבר 1862) היה מזכיר המלחמה ה-18 של ארצות הברית ומייסד "לה פאייט קולג'".
פורטר החל את הקריירה שלו ב-1809 בלימוד משפטים ומאוחר יותר היה לפקיד בבית משפט. ב-1813 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ומאוחר יותר מונה לתובע הכללי של מחוז נורת'האמפטון בפנסילבניה. במשך כל חייו, מילא פורטר תפקידים רבים. הוא היה פרופסור למשפטים ולכלכלה פוליטית בלה פאייט קולג' בין השנים 1837 – 1852, שופט, ומזכיר המלחמה תחת הנשיא ג'ון טיילר. ב-1849 הוא נבחר לבית הנבחרים של פנסילבניה.
ראשית חייו
ג'יימס מדיסון פורטר נולד בנוריסטאון שבפנסילבניה באחוזתו של אביו, "סלמה". הוא היה בנם של גנרל אנדרו פורטר שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית ושל אליזבט פרקר פורטר והצעיר מבין 13 ילדיהם. ג'יימס ואחיו הגדול, רוברט פורטר, לימים שופט, התחנכו בבית בשנותיהם הראשונות ומאוחר יותר למדו בבית הספר התיכון המקומי.
קריירה צבאית
את הקריירה הצבאית שלו החל פורטר ב-1809 כפקיד לבקשת אביו ששירת כמודד הראשי של פנסילבניה באותה עת. הזמן שהוא בילה כפקיד הוכח כמועיל, שכן התאפשר לו לרכוש ידע שסייע לו להיכנס למשרד עורכי הדין של ג'ון פסמור. ב-1813 הוא התיישב בפילדלפיה כאשר נפוצו שמועות בכל רחבי העיר שהבריטים מתקרבים במהלך מלחמת 1812. פורטר לקח את העניינים לידיו וארגן יחידות מיליציה לאורך נהר דלאוור. אף על פי שהבריטים לא הגיעו לשם בסופו של דבר, העריכו אנשי פילדלפיה עד מאוד את מאמציו. שירותו הצבאי הסתיים ב-1818 והוא עבר לאיסטון שבפנסילבניה.
קריירה פוליטית מוקדמת
פורטר הגיע לאיסטון ב-1818 כדי לשמש כסגן התובע הכללי של מחוז נורת'האמפטון. הוא היה מעורב מאוד בתיקים האזרחיים והפליליים של המחוז. ב-1838 הוא נבחר לאספה הכללית של פנסילבניה כדי לסייע ברפורמה של חוקת המדינה. תפקידו כיושב ראש הוועדה לחוק הזכויות הציבה אותו במעמד שבה היה יכול להביע את עמדותיו. הוא החזיק בעמדה פוליטית שנעה בין שמרנות למתינות. ב-1839 נבחר אחיו, דייוויד ר. פורטר כמושל פנסילבניה מטעם המפלגה הדמוקרטית. באותה שנה מינה דייוויד את אחיו ג'יימס כנשיא בית המשפט של מחוזות דאופין, סקוקול ולבנון שבפנסילבניה.
ייסוד לה פאייט קולג'
העיירה (כיום העיר) איסטון התקשתה לבסס מערכת חינוך יציבה במחצית השנייה של המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19. בית הספר הראשון בעיירה נבנה ב-1755, ואף על פי שלא מעט תלמידים סיימו בו את חוק לימודיהם, ב-1798 הוא נסגר. ב-1784 תוכננה הקמתו של בית ספר תיכון שייקרא Easton Union Academy. אף על פי שב-1794 הוא קיבל את כתב הזיכיון שלו, לא הצליח בית הספר להתרחב. ההנהלה השקיעה מאמצים בתשתיות בית הספר ובשימור צוות הוראה יציב. ב-1824 נסגר בית הספר ומועצת החינוך של איסטון לקחה לידיה את המבנה.
העיתון The Centinal פרסם מודעה שקראה לאזרחי איסטון להשתתף באספה שהתקיימה ב-27 בדצמבר 1824 במלון המקומי כדי לדון באפשרויות לבניין הקולג'. בפגישה שנוהלה על ידי פורטר, דנה האספה על יכולתו של הקולג' לשגשג באיסטון, והוא אמר "יודגש, שמוסד חינוכי שלקח על עצמו רק חינוך תיכוני, נכשל מפני שהוא היה תלוי באופן מוחלט רק בתמיכה מקומית ונתון לגחמות ולדעות הקדומות של השכונה, בעוד שמוסד ללימודים גבוהים ימשוך סטודנטים מאזור רחב ולפיכך יהיה חופשי מכל הגורמים המקומיים הללו". פורטר הדגיש את החשיבות של לימודים צבאיים כדי להכין את הצעירים למלחמה ולמנהיגות. הוא גם הטעים את החשיבות של לימוד השפה הגרמנית בשל המורשת של רוב אוכלוסיית איסטון. זמן קצר לאחר מכן, יחד עם חברי האספה, ג'ואל ג'ונס וג'ייקוב ווגנר, הוא ניסח טיוטת צ'ארטר לקולג' שיישלח לאישור בית המחוקקים.
ב-6 בדצמבר 1825 התכנס בית המחוקקים של פנסילבניה כדי לדון בצ'ארטר המוצע. הצ'ארטר הועבר לוועדה שבחנה אותו כהצעת חוק. לאחר דיונים רבים, עבר החוק בבית הנבחרים ב-6 בינואר 1826 עם שלושה סעיפים שהגבילו את סמכותו של הקולג', אפשרו חופש דת בקולג' ונתנו את האפשרות לבית המחוקקים לבטל את הצ'ארטר אם יהיה צורך בכך. החוק עבר ב-16 בינואר לאישורו של הסנאט של פנסילבניה ושם נתקל בהתנגדות. כמה סנאטורים התנגדו ללימוד מקצועות צבאיים, בהאמינם שאלו ישרו גישה מלחמתית על הסטודנטים. לאחר חודשיים של דיונים אושר החוק בסנאט ב-7 במרץ. יומיים לאחר מכן חתם מושל פנסילבניה ג'ון אנדרו שולץ על הצ'ארטר וקולג' לה פאייט הוקם באופן רשמי.
מזכיר המלחמה
ב-1843 מינה הנשיא טיילר את פורטר כמזכיר המלחמה. הנשיא טיילר בחר בו לתפקיד כממלא מקום, מתוך תקווה שלאחר זמן, הסנאט יאשר את מינויו. עם זאת, פורטר שירת בקבינט רק אחד עשר חודשים, שכן הסנאט לא אישר את מינויו, בשל היחסים הרעועים של הסנאט עם הנשיא בשנה הקודמת. הנשיא טיילר העליב את המפלגה הוויגית במינוי עצמאי זה ועם קבלת ההחלטה של הסנאט לא לאשר את מינויו, התפטר פורטר מידית מתפקידו ושב לאיסטון.
שובו לפנסילבניה
ב-1849 נבחר פורטר פעם נוספת לבית הנבחרים של פנסילבניה, אך התפטר לאחר שנה. בין השנים 1853 – 1855 הוא שימש כנשיא בתי המשפט של 22 מחוזות בפנסילבניה. הקריירה הפוליטית והשיפוטית של פורטר הגיע לסיומה כאשר בגיל 63 הוא התבקש לפרוש עקב מצבו הבריאותי.
קריירה עסקית
אף על פי שפורטר זכר בעיקר בשל התפקידים הפוליטיים והישגיו החינוכיים, הוא רשם גם הצלחה בתחום העסקי. הוא היה הנשיא הראשון של "חברת מסילת הברזל דלאוור, ליהיי, סקוקול וססקווהנה" שהוקמה ב-1847 והפכה ל"חבר מסילת הברזל של עמק ליהיי" ב-1853. יתר על כן, אף על פי שהוא התכוון להיבחר מחדש לתפקיד זה ב-1856 כאשר החברה העתיקה את משכנה לפילדלפיה, הוא דחה את ההצעה. פורטר גם היה נשיא "חברת מסילת הברזל בלווידר דלאוור", שכיום היא חלק מ"חברת מסילת הברזל פנסילבניה" והנשיא של "חברת גשר איסטון דלאוור". תחת ניהולו נפתח הקו המקורי ב-1855. הקו נמתח מאיסטון למנץ' צ'נק, שהוא אזור שידוע כיום כעיירה הקרויה ג'ים ת'ורפ. בנוסף השקיע פורטר בתעשיית המחצבים. הוא הקים ב-1817 חברה שנקראה "חברת המכרות נורת'האמפטון" כדי לרכוש ולהפעיל מכרה לווחה ליד גדות נהר דלאוור במחוז הר בית אל העליון. בשנות ה-30 של המאה ה-19 החברה כבר הרחיבה פעילותה ושינתה את שמה ל"חברת הלווחה של פנסילבניה". בנוסף, פוטר השקיע השקעות דומות במחצבות אבן גיר, במכרות פחם ובכמה מכרות להפקת עפרת ברזל. יותר מכך, פורטר היה מעורב בשני מיזמים עסקיים, הוא ייסד את בנק החסכונות שהיה ידוע כ"המוסד לחיסכון הדיים של איסטון" שפרץ במשך שנים אחדות עד שהוא התמזג עם בנק אזורי גדול יותר והיה מחוללו של "מוסד החוואים והמכונאים של איסטון" שהוקם כדי לקדם את מקצועות החקלאות והמכונאות.
מותו ומורשתו
כיום ממשיך קולג' לה פאייט להיות פעיל. ב-1997 הוקמה "אגודת פורטר" (Porter Society) לזכרו של פורטר וכדי להכיר במחויבותם ובנדיבותם של בוגרי וידידי הקולג' לקידומו.
אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט
אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט היא ארגון בינלאומי ומכון מחקר ציבורי אוניברסיטאי הממוקם בשנים עשר קמפוסים שונים ברחבי אוקיאניה. זהו מרכז עולמי ללימוד ומחקר של תרבות וסביבת איי האוקיינוס השקט.
הקמת האוניברסיטה בשנת 1968 הייתה פריצת דרך במערכת החינוך של דרום האוקיינוס השקט, פתיחתה אפשרה לתושבי האיים לקבל בארצם חינוך אוניברסיטאי המקובל במדינות חבר העמים הבריטי. מנהיגים רבים ממדינות האוקיינוס השקט למדו באוניברסיטה ואף חלקם שימשו בה כמרצים.
האוניברסיטה נמצאת בבעלות משותפת של תשע מדינות ושלוש שטחים תלויים שונים מרחבי האוקיינוס השקט: איי קוק, פיג'י, קיריבטי, איי מרשל, נאורו, ניואה, סמואה, איי שלמה, טוקלאו, טונגה טובאלו וונואטו.
אף על פי שהיא מורכבת משנים עשר קמפוסים שונים, אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט אינה מערכת אוניברסיטאות, אלא אוניברסיטה אחת ויחידה עם מספר סניפים באזור איי האוקיינוס השקט. הקמפוס הראשי של האוניברסיטה נמצא בסובה, בירת פיג'י, והוא גם המרכז האדמיניסטרטיבי שלה.
קורסים ותוכניות
אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט מאורגנת בשלוש פקולטות עיקריות: פקולטת האומנות, המשפט והחינוך; פקולטת העסקים והכלכלה; ופקולטת המדע, הטכנולוגיה והסביבה. הפקולטות מציעות תוכניות לימוד שונות בתחומים שונים בהם הוראה, תיירות, עיתונאות, ספרות, שפות, חקלאות, מדע וניהול סביבתי, טכנולוגיה, מערכות מידע, כלכלה, פוליטיקה וחוק, פיננסים ושירותים חברתיים.
קמפוסים
הקמפוס העיקרי של האוניברסיטה הנקרא לאוקלה, נמצא לפי שמו במפרץ לאוקלה בבירת פיג'י, סובה. בנוסף לקמפוס הקיים בבירה סובה ישנם עוד שני קמפוסים שונים בפיג'י: קמפוס לאבסה וקמפוס לאוטוקה. בית הספר לחקלאות ולמדעי המזון נמצא בקמפוס בסמואה, והקמפוס בוונואטו הוא מקומו של בית הספר למשפט. הקמפוס בטונגה הוא מקומו של הקמפוס לחינוך.
בנוסף לאלו, מפעילה אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט עוד אחד עשר מרכזי מחקר אזוריים באיי האוקיינוס השקט. האזור אותו משרתת אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט כולל 33 מיליון קילומטרים רבועים של האוקיינוס השקט, יותר משלוש פעמים שטח אירופה וכפעמיים שטח רוסיה. מספר הנפשות המתגוררות במדינות אותן משרתת אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט נע בין 1,500 איש בטוקאלו ל-900,000 בפיג'י.
הקמפוסים הבאים בטבלה הם קמפוסי ההרחבה של האוניבסיטה, מלבד הקמפוסים הראשיים בסמואה, פיג'י וונואטו.
נהר שייר
נהר שייר (באנגלית: Shire River) הוא הנהר הארוך ביותר במלאווי, ומהווה את המוצא היחיד של אגם מלאווי. נהר שייר זורם דרומה לכיוון הנהר זמבזי, הזורם במוזמביק ומתאחד איתו. אורך הנהר 402 קילומטרים. אזור אגן הניקוז שלו משתרע על שטח של 124,500 קילומטרים רבועים.
תיאור
מקור נהר שייר באגם מלאווי, והוא זורם כ-12 קילומטרים לפני שהוא נכנס לאגם מלומבה. הוא מנקז את אגם מלומבה, וזורם דרומה דרך הפארק הלאומי Liwonde. לאורך חופי האגם ישנם ריכוזים גדולים של היפופוטמים ותנינים. בין הערים מאטופה וצ'יקוואווה, גולש הנהר מגובה של 400 מטרים דרך סדרה של מפלים וגאיות, כולל גם מפלי קאפאצ'ירה. באזור זה משנה הנהר את אופי זרימתו בגלל הפרשי הגבהים ולכן הוקמו לאורכו שני סכרים, הכוללים תחנות כוח הידרואלקטריות מצפון-מערב לעיר בלנטייר. תחנת הכוח הראשונה הוכנסה לפעולה בשנת 1967, והתחנה השנייה החלה לפעול בשנת 1973.
לאחר שהנהר עובר את העיר צ'יקוואווה, הוא פונה לדרום-מזרח, ונכנס למישור מוזמביק השטוח. היובל הגדול של נהר שייר הוא נהר רואו, שהוא אחד מיובליו הבודדים הזורמים כל השנה, נהר רואו, מצטרף לנהר שייר סמוך לעיר המלאווית צ'ירומו. אזור זה הוא אזור שטוח, על כן זרימת הנהר איטית מאוד והמים בוציים. הם זורמים באיטיות דרך אזור המכונה ביצת הפיל לפני שהם מגיעים למפגש עם נהר זמבזי מדרום לעיירה סנה, שבמוזמביק.
בשנת 1859 הפליגו אנשי משלחת הזמבזי השנייה, של דייוויד ליווינגסטון במעלה נהר שייר.
רחוב אחורי
רחוב אחורי (באנגלית: Back Street) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מלודרמה משנת 1961 בבימויו של דייוויד מילר, עם סוזן הייוורד, ג'ון גאווין וורה מיילס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "רחוב אחורי" של פאני הרסט משנת 1931, לפיו הופקו סרטים ב-1932 וב-1941, העוסק בבעיה של מוות וניאוף אצל זוג שלא יכול לממש את אהבתם בגלל שאחד מהם נשוי.
את הסרט הפיק רוס הנטר שהפיק עוד מלודרמות סוחטות דמעות כמו "חיקוי לחיים" ומאדאם X.
המלחין פרנק סקינר שילב בפסקול קטעים מיצירות של יוהנס ברהמס – הסימפוניה הרביעית, הסימפוניה השלישית ו הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2.
מעצב האופנה ז'אן לואי היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר – צבע.
חלק מהביקורות על הסרט היו בעניין הפרש הגילים בין בני הזוג – היוורד הייתה מבוגרת מגאווין ב-14 שנים.
תקציר העלילה
ריי סמית (סוזן הייוורד) היא מעצבת אופנה בעיר לינקולן בנברסקה. פול סקסון (ג'ון גאווין) הוא לוחם מרינס שזה עתה השתחרר מהצבא לאחר מלחמת העולם השנייה ו"נתקע" בשדה התעופה של לינקולן בדרכו לשיקגו שם יש למשפחתו רשת גדולה של חנויות כלבו.
ריי מגיעה למלון להציג את תרשימיה ללקוח שמסה במקום זה להטריד אותה מינית. פול נמצא בחדר סמוך, שומע את הוויכוח ומפריד בינה והלקוח. הם יוצאים לשתות ומתפתח רומן אהבה קצר ומהיר. היא רוצה לטוס עם פול לשיקגו אבל אז הוא מגלה לה שיש לו שם אישה. ריי המומה ונוסעת לאחותה ג'ני (וירג'יניה גריי) לשם מתקשר פול שהחליט ברגע האחרון לקנות שני כרטיסים ולצרף את ריי אליו. ריי מהססת אבל אחר כך מסכימה ונוסעת ברכבה לשדה התעופה. הרכב נעצר מחוסר דלק והיא מחמיצה את הטיסה ופול המאוכזב טס לבדו.
ג'ני מייעצת לה לעזוב את לינקולן ולעבור לניו יורק, בירת האופנה. ריי מגיעה לעבוד אצל מעצב האופנה דאליאן (רג'ינלד גרדינר) עושה חיל בעבודתה על שהוא ממנה אותה כשותפה ושולח אותה לסניף של החברה ברומא. היא פוגשת שם בידיד הוותיק קורט (צ'ארלס דרייק) שמחזר אחריה ורוצה לשאתה. היא נפגשת במקרה בפול שנמצא שם עם אשתו ליז (ורה מיילס) ושני ילדיו, פול הצעיר וקרולין. בתחילה היא מסרבת לחיזוריו אך הוא מתוודה שאשתו אלכוהוליסטית וחיי המשפחה שלו הם גרועים. היא נענית לו והם מבלים בהסתר ברחובות אחוריים (מכאן שם הסרט).
כאשר עובר פול לפריז עוברת גם ריי והוא קונה לה בית בכפר שם הם מבלים ביחד והיא גם מצטרפת לטיסותיו לציריך וערים נוספות באירופה.
היחסים האלה מתגלים על ידי פול הצעיר שדורש מריי שתפסיק את יחסיה עם אביו.
ריי מארגנת תצוגת אופנה גדולה. בסוף התגוגה עומדת שמלת כלה להימכר כתרומה לבית חולים. ליז נוכחת בתצוגה, קונה את השמלה בעד 10,000 דולר, מביישת את ריי ודורשת בפומבי שתישלח בשמה של ריי לבעלה פול שהוא גם המאהב של ריי.
פורצת שערורייה וריי עומדת להתפטר ולחזור לארצות הברית פול מפציר בה ואומר שהוא יגיש תביעת גירושים מידית.
פול נוסע במכונית בה נוהגת ליז הכועסת והשתוייה. כשהוא מודיע לה שגם בנם יודע על ריי היא מגבירה את המהירות ומתנגשת בעץ. היא נהרגת ופול פצוע קשה ומשותק. הבן מבקר אצלו ופול מבקש ממנו להתקשר לריי והמילים האחרונות לפני שהוא מת הן "אני אוהב אותך".
לבסוף יושבת ריי אבלה בחדרה. הילדים פול וקרולין נכנסים ומבקשים רשות לבקר אותה מדי פעם כי כעת אין להם הורים. היא משיבה בחיוב, מחבקת אותם ומזילה דמעות.
איברהים סאלח
איברהים סלאח (בצרפתית: Ibrahim Salah; בערבית: إبراهيم صلاح; נולד ב--30 באוגוסט 2001) הוא כדורגלן בלגי-מרוקאי, המשחק בעמדת הקיצוני בקבוצת סטאד רן מליגת העל הצרפתית.
קריירה
סאלח גדל בקבוצת הנוער של רויאל אוניון סן-ז'ילואז ובירסחוט. הוא הצטרף לאקדמיית הנוער של גנט ב-28 במאי 2021 וחתם על החוזה המקצועי הראשון שלו במועדון ב-27 בדצמבר 2021. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבלגית בניצחון 2–1 על וסטרלו ב-7 באוגוסט 2022. את שעריו הראשונים כבש בניצחון 4–0 על קורטרייק, ב-13 בנובמבר אותה השנה.
ב-31 בינואר 2023, חתם סלאח בסטאד רן מהליגה הצרפתית. הוא הבקיע את שערו הראשון עבור המועדון ב-23 בפברואר 2023 נגד שחטאר דונצק בפלייאוף הליגה האירופית. עם זאת, קבוצתו הפסידה בסופו של דבר בדו-קרב פנדלים לאחר ששחטאר דונייצק השוותה מאוחר יותר בתוספת הזמן. ב-12 באוגוסט 2023, הוא הבקיע את שני השערים הראשונים שלו בליגה, בניצחון הביתי 1–5 על מץ.
קריירה בינלאומית
סלאח, יליד בלגיה, והוא ממוצא מרוקאי. הוא זומן לקבוצת U23 של מרוקו למחנה אימונים בנובמבר 2022.
ביוני 2023, הוא נכלל בסגל הסופי של הנבחרת עד גיל 23 לקראת גביע אפריקה עד גיל 23 2023, אותו אירחה מרוקו עצמה, שם זכו אריות האטלס בתואר, והעפילו לאולימפיאדת פריז (2024).
גארי גואו
גארי בייקר, הידוע גם בשם הבמה שלו גארי גואו, הוא זמר בריטי, כותב שירים ומפיק. אלבום הבכורה שלו Gary Go יצא במאי 2009 ודורג במקום ה-22 במצעד האלבומים הבריטי. השיר Wonderful מתוכו הפך ללהיט. לאחר צאת האלבום יצא בייקר לסיבוב הופעות ברחבי בריטניה, אירופה וארצות הברית, סיבוב שבמהלכו התלווה לפרקים להופעותיהם של טייק ד'את, מיקה וליידי גאגא. בהמשך דרכו האמנותית שיתף פעולה עם זוכה פרס גראמי DJ Benny Benassi.
דיסקוגרפיה
{{טורים
סינגלים נבחרים
}}
ארטיום מיכאלקוב
ארטיום ניקיטיץ' מיכלקוב (ברוסית: Артём Никитич Михалков; נולד ב-8 בדצמבר 1975 במוסקבה) הוא שחקן ובמאי קולנוע רוסי, בנו של ניקיטה מיכאלקוב.
הוא היה נשיא פסטיבל סרטי הביכורים הלאומי של דוויז'ניה, המתקיים מדי שנה באומסק מאז 2013. בשנת 2016, סרט הבכורה שלו הוצג מחוץ לתחרות בפסטיבל. מיכאלקוב שיחק ביותר מ-25 סרטים עלילתיים.
קריירה
הוא למד במכללה האמריקאית באיטליה בשנים 1992–1993. בשנת 1993, למד במכון הלאומי לקולנוע. במחצית השנייה של שנות התשעים הוא היה עוזר במאי לסרטו של ניקיטה מיכאלקוב "הספר מסיביריה" (הצילומים נמשכו שלוש שנים, הסרט יצא לאקרנים בשנת 1998). בשיתוף פעולה עם איליה חרז'אנוב, הוא השלים בשנת 1999 סרט קצר בשם "סטופ", שזכה בכמה פרסים, כולל בפסטיבל הסטודנטים וסרט הבכורה של סנט אן במוסקבה ובפסטיבל הקולנוע הבינלאומי מולוד בקייב.
בתחילת שנות האלפיים הקים מיכאלקוב את חברת הסרטים קינודום (Kinodom), המפיקה מוזיקה, פרסומות וסרטים תיעודיים. בשנים 2014–2015 הנחה את תוכנית הטלוויזיה של רשת OTR "תנועת הקולנוע", אודות הקולנוע הרוסי.
בשנת 2016, בעת ציון 70 שנה לאביו ניקיטה מיכאלקוב, יצר סרט תיעודי "האם קשה להיות מיכאלקוב?".
חיים אישיים
דודו של ארטיום מיכלקוב הוא אנדריי קונצ'לובסקי ובן דודו יגור קונצ'לובסקי הם יוצרי קולנוע, סבא וסבתא סרגיי מיכאלקוב ונטליה קונצ'לובסקאיה היו סופרי ילדים, הסב פיוטר קונצ'לובסקי והסבא וסילי סוריקוב היו ציירים.
אחמד וסלים
אחמד וסלים (בערבית: أحمد ﻭسليم; מכונה גם אחמד את סלים) היא סדרת אנימציה אינטרנט קומית שנוצרה על ידי "שוגר זאזא" – תום טרגר ואור פז. הסדרה מתארת את קורותיו של טרוריסט מוסלמי שרוצה שבניו ילכו בדרכו.
שפה
השפה שבה הדמויות בסדרה מדברות היא שילוב של השפות ערבית, עברית, אנגלית, ג'יבריש, צרפתית, איטלקית, יוונית, רוסית ואוקראינית. המילים הכי נפוצות שמופיעות בכל פרק הן פאדג' ובננה. בנוסף לכך, הם משתמשים בשמות של אנשים מפורסמים כדי לומר את המאפיינים שלהם. לדוגמה: אמירת "מייקל ג'ורדן" משמעה "קפיצה" - ג'ורדן נחשב לאחד המטביעים הגדולים בתולדות ליגת ה-NBA.
ירייה באישה
ליאסר, אביהם של אחמד וסלים, יש משפט מחץ, "ג'א-פיל מאוסה יא פוסי!" ("סתום ת'פה, חתיכת נקבה!"), אותו הוא אומר לפני שהוא יורה באחת מנשותיו בלי להסתכל בה.
צעקת הסיבוב למעלה
כל פרק מסתיים בכך שמישהו צועק "אחמד את סלים!" (אחמד וסלים), במבט למעלה תוך כדי שהמצלמה מסתובבת (בדרך כלל אביהם של אחמד וסלים יאסר צועק). לעומת זאת, בפרק ״איך הטרוריסט גנב את הכריסמס״, יאסר עומד לומר ״אחמד את סלים!״ אבל אומר ״סופגניה!״ במקום זאת.
עונה ראשונה
בנוסף לכל הפרקים הללו שודר בערוץ ביפ פרק פיילוט לטלוויזיה של "אחמד וסלים". שאר הפרקים המתוכננים בוטלו, עקב ירידתו של ביפ מהמסך.
מאיר וילקנסקי
מאיר וילקַנְסקי (א' בסיוון תרמ"ב, 1882, איישישוק, פלך וילנה, האימפריה הרוסית (ליטא* - י"ד בתשרי תש"י, 7 באוקטובר 1949, כפר ויתקין) היה חלוץ, איש העלייה השנייה וסופר עברי בתקופת היישוב.
ביוגרפיה
מאיר וילקנסקי נולד בשנת 1882 באיישישוק שבפלך וילנה של האימפריה הרוסית (ליטא), בנם של בתיה לבית אלטשולר והרב אליעזר יהושע וילקנסקי שהיה דיין העיר אישישוק, מאיר היה הבן השני מתוך שלושה בנים ושלוש בנות, אחיו הבכור הוא יצחק אלעזרי וולקני, למד בתלמוד תורה ובישיבה עד גיל 15, אחר כך למד בפוניבז'. בשנת תרס"ה 1905 עלה לארץ ישראל. בארץ נישא לשרה רובין, ועבד ביקב בראשון לציון (שלשם הלך ברגל מיפו), ואחר כך כפועל חקלאי במושבה פתח תקווה, ובמקווה ישראל, משנת 1908 עד 1918 שימש כמזכיר המשרד הארצישראלי תחת הנהלתו של א. רופין, לאחר מכן התמנה למזכירו של ד"ר יעקב טהון בחברת "הכשרת הישוב".
במקביל לעבודותיו כתב וילקנסקי את יצירותיו הספרותיות בעברית. וילקנסקי הרבה לכתוב פרוזה, ואותה פרסם בכתבי העת "העומר" ו"הפועל הצעיר". הסיפורים עסקו בחיי הפועלים והחלוצים בארץ בתקופת העלייה השנייה, בחיי התרבות ביישוב היהודי בעשורים הראשונים של המאה ה-20, בין השאר בשכונה תל אביב. הסיפורים ראו אור במספר מהדורות במשך השנים.
חי בירושלים (רחוב אלחריזי, פינת אבן גבירול), באחרית ימיו עבר להתגורר לצד בתו, בכפר ויתקין. הותיר אחריו את בנותיו דרורה, טמירה, ולאה - דגה, ואת בנו רענן, שקיבל את פרס קפלן בשנת 1976
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
וילה לה מאג'יה
וילה לה מאג'יה (באיטלקית: Villa La Magia) היא וילה השוכנת בקומונה קווארטה (Quarrata) בנפת פיסטויה במחוז טוסקנה שבמרכז איטליה. הווילה היא אחת מה"ווילות של משפחת מדיצ'י בטוסקנה", אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2013. השם הוא כנראה נגזרת מהמילה maia, הצורה הנקבית של maius, כלומר "ראשי", תואר אותו יש להבין ככינוי לווילה הראשית באזור.
מקור
הגרעין המקורי של הווילה נבנה במאה הארבע עשרה על ידי משפחת פנצ'אטיקי (Panciatichi) מפיסטויה, על עמק הנהר אומברונה במורדות הצפוניים של מונטה אלבנו (Monte Albano), סדרת גבעות המסמנת את גבולו הדרומי של המישור הכולל את פראטו, פיסטויה ופירנצה עצמה.
במקום בעל חשיבות אסטרטגית זה התקיימה פגישה היסטורית, לרגל מסע ציד, בין הדוכס אלסנדרו דה מדיצ'י לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1536.
משפחת מדיצ'י
בשנת 1581 עברה משפחת פנצ'אטיקי פשיטת רגל מסחרית, ושנתיים לאחר מכן, בשנת 1583, הועבר הנכס לבעלות משפחת מדיצ'י, בעקבות מסע רכישות של פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, שביקש להגדיל בהדרגה את הנכסים של המשפחה בשטחה של הדוכסות הגדולה של טוסקנה. מיקומו של הנכס היה חשוב במיוחד מכיוון שאחוזת הציד גבלה באחוזות הציד האחרות של משפחת מדיצ'י של פוג'ו א קאיאנו, ארטימינו, אמברוג'אנה ומונטווטוליני, במערכת של וילות לוויין סביב מונטה אלבנו, בה התקיימה שמורת הציד המלכותית, "ברקו מדיצ'ו" (Barco Mediceo).
משנת 1584 שופצה הווילה על ידי ברנרדו בואונטלנטי, אדריכל החצר של המשפחה, עם מראה פשוט למדי בהשוואה לווילות אחרות. לבניין הבסיסי הייתה תוכנית מרובעת, עם שני אגפים בולטים בשתי פינות נגדות, ללא גן, אך מוקף בפארק גדול, שכיום נבלע בחלקו על ידי הגידול בעיירה קווארטה. בואונטלנטי הגביל את עצמו בשיפוץ האלמנטים שהיו קיימים לפני כן, כמו הלוג'יה הפנימית, שובך היונים שהוגבה והחצר שנסללה. העבודות הושלמו בשנת 1585.
אלמנט ייחודי של הווילה היה אגם רבוע התחום בחומות בצדדיו (המתמלא מאז בעפר) עם סככה, שתוכנן על ידי בואונטלנטי עצמו בסיועו של דווידה פורטיני (Davide Fortini) ומיועד לדיג וציד של עופות מים: אלמנט זה נראה בנוף שצויר על ידי ג'וסטו אוטנס בשנת 1599.