cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Todos Me Miran
אלבומים שבהם מופיע השיר
בשנת 2006, יצא אלבום ההופעה הראשון של טרווי, La Trayectoria. השיר יצא כסינגל השני מתוכו. בשנת 2007, הוציאה את אלבום הווידאו Más Allá de la Trayectoria, בו נכלל השיר. בספטמבר 2008, יצאה מהדורת הדלוקס של אלבום האולפן השביעי שלה, Una Rosa Blu. השיר נכלל במהדורת הדלוקס של האלבום בלבד ולא נכלל במהדורתו הרגילה. בשנת 2009, יצא אלבום האוסף, בו נכלל השיר. בשנת 2012, יצא אלבום ההופעה השני שלה Gloria En Vivo, בו נכלל השיר. בהמשך, הוציאה את אלבום ההופעה השלישי שלה, Inmortal. השיר נכלל רק במהדורת הדלוקס של אלבום ההופעה.
בשנת 2017, הוציאה טרווי ביחד עם אלחנדרה גוזמן את האלבום המשותף, Versus. במסגרת האלבום, הוקלט השיר מחדש על ידי השתיים. באותה השנה, יצא אלבום ההופעה הרביעי שלה Versus World Tour, בו נכלל השיר. השיר לא יצא כסינגל מתוך אף אחד מהאלבומים שצוינו לעיל, פרט לאלבום ההופעה, La Trayectoria.
גרסאות כיסוי ושימושים
במרוצת השנים, בוצע השיר על ידי עשרות אמנים שונים, תוך שנעשו לו רמיקסים שונים:
פרדיקס הראשון, מלך מוקדון
פרדיקס הראשון (ביוונית: Περδίκκας Α΄) היה מלך מוקדון באמצע המאה ה-7 לפנה"ס. יש המונים אותו כמלך הרביעי של מוקדון, בעוד יש הסוברים שהוא היה המלך הראשון.
ביוגרפיה
על פי מקורות עתיקים רבים, ראשון מלכי מוקדון היה קרנוס. על פי אותם מקורות, אחרי קרנוס מלך קוינוס ואז טירימאס ואז פרדיקס. אותם מקורות לא מציינים אם פרדיקס עלה לשלטון כקרוב משפחתו של טירימאס או באמצעים אחרים. לטענת אוסביוס מקיסריה, פרדיקס שלט 48 שנים.
הרודוטוס לעומת זאת, טוען שפרדיקס היה מלך מוקדון הראשון. הרודוטוס מביא אגדה על פיה פרדיקס היה צאצא של טימנוס, וגר בארגוס. מסיבות לא ידועות, נמלט פרדיקס יחד עם אחיו הגדולים גאואנס ואארופוס אל אזור מוקדון. הם מצאו עבודה אצל מלך מקומי. המלך היה עני למדי, ולפיכך אשתו אפתה את הלחם לפועלים. האשה גילתה שהלחם של פרדיקס גדל מעצמו בכל פעם לפני שהיא מגישה אותו, וסיפרה על כך לבעלה. המלך ראה בכך סימן רע, והחליט לגרש את האחים מארצו. אולם הם דרשו שקודם לכן יתן להם המלך את שכרם. המלך הצביע על קרני השמש שחדרו מבעד לחלון ואמר לאחים שזה יהיה שכרם. האחים הגדולים נדהמו, אולם פרדיקס לקח חופן מהאדמה שקרני השמש האירו, והודה למלך על השכר. מדובר במעשה סמלי שנועד להמחיש את קניינו של הקונה על הבית שהשמש זורחת בו. המלך שלח את אנשיו לרדוף אחרי האחים, אולם כאשר הם עברו נהר, סערו לפתע מי הנהר ומנעו גם מרודפיהם לעבור אותו. פרדיקס מיהר לכבוש את כל האזור והפך למלך מוקדון הראשון.
ככל הנראה עליו תוקידידס הסתמך על הרודוטוס כאשר כתב שארכלאוס הראשון היה התשיעי במלכי מוקדון. ישנם חוקרים הסבורים שלמעשה הרודוטוס הסתמך על מסורות מוקדוניות, בעוד שאר ההיסטוריונים הסתמכו על מסורות שרווחו בארגוס.
את פרדיקס ירש בנו ארגיוס הראשון. על פי יוסטינוס, פרדיקס הראה לארגיוס היכן הוא רוצה להיקבר, וציווה שכל המלכים המוקדוניים הבאים יקברו שם. הוא ניבא שמלך שייקבר שם, הכתר יישאר בידי משפחתו. לטענתו של יוסטינוס, הראשון שחרג מהמסורת היה אלכסנדר הגדול שנקבר באלכסנדריה, ואכן לאחר מותו עבר השלטון מידי השושלת הארגאידית.
תגובה אינסטינקטיבית לטביעה
תגובה אינסטינקטיבית לטביעה היא תגובה אינסטינקטיבית המתרחשת בבני אדם, במיוחד אצל אלו שאינם יודעים לשחות, כאשר הם קרובים לטביעה. היא מתמקדת בניסיון לשמור על הפה מעל המים, כדי לנשום, ללא מאמץ שימושי למשוך עזרה או הצלה עצמית, ולעיתים קרובות אינה מזוהה על ידי הצופים מהצד. התגובה מאופיינת בתנועות זרוע מהירות לרוחב, יציבה אנכית, הטיית הראש לאחור, וחוסר יכולת לשמור על הפה מעל המים או לדבר. דיכוי התנהגות רציונלית על ידי פאניקה, עלול גם לסכן שחיינים המנסים להציל את הקורבן.
תיאור
בעוד מצוקה ותבהלה עשויות להתרחש לפעמים לפני כן, הטביעה עצמה היא מהירה ולעיתים קרובות שקטה. אדם קרוב לנקודת טביעה אינו מסוגל להחזיק את הפה מעל המים מספיק זמן כדי לנשום כראוי ואינו מסוגל לצעוק. בהיעדר אוויר, גופו אינו יכול לבצע את המאמצים הרצוניים הכרוכים בנפנוף או בחיפוש אחר תשומת לב. פעולות לא רצוניות המופעלות על ידי מערכת העצבים האוטונומית כוללות נפנוף לרוחב או חתירה עם הזרועות בכדי ללחוץ אותן מטה לתוך המים במאמץ להרים את הפה מספיק זמן כדי לנשום, והטיית הראש לאחור. כתגובה אינסטינקטיבית, זה היא מתרחשת לא במודע או בשליטת הטובע.
היעדר תנועת רגליים, יציבה זקופה, חוסר יכולת לדבר או לשמור על הפה באופן עקבי מעל המים, והיעדר פעולות העוזרות למחלץ צפויות, הם תופעות נפוצות של אינסטינקט זה.
תזמון
האינסטינקט מתרחש בדרך כלל לא יותר מ-20–60 השניות האחרונות במהלך הטביעה ולפני השקיעה מתחת למים. לשם השוואה, אדם שעדיין יכול לצעוק ולשמור על פיו כל הזמן מעל המים עלול להיות במצוקה, אך אינו בסכנת טביעה מיידית בהשוואה לאדם שאינו מסוגל לעשות זאת.
זיהוי טביעה
למתבונן לא מאומן, אולי לא ברור שאדם טובע נמצא במצוקה. הקורבן עשוי להיראות כשוחה בבטחה, בעוד שלמעשה תוך 20–60 שניות ישקע מתחת לפני השטח. הקורבנות מושיטים את זרועותיהם לרוחב ולוחצים כלפי מטה על פני המים כדי להרים את הפה מהמים.
כאשר הפה שלהם מעל המים, הם נושפים במהירות ושואפים במקום לקרוא לעזרה. בגלל תנועות הידיים וההתמקדות בהרמת הפה מהמים, הם לא יכולים לנופף, לבעוט ברגליהם, לשחות למציל, או לאחוז בחבל או בציוד חילוץ אחר. הם עלולים להיות מפורשים לא נכון כ-"משחקים במים" על ידי אלה שלא מנוסים עם טביעה, ושחיינים אחרים במרחק מטרים ספורים עשויים לא להבין שמתרחש מקרה חירום.
מצילים ואנשים אחרים המאומנים בחילוץ לומדים לזהות אדם טובע על ידי התבוננות בפעולות האינסטינקטיביות הללו.
סכנה למציל
במצבי חירום בהם לא נמצאים מצילים או צוות מיומן אחר, רצוי להושיט לטובע מהיבשה יד או מקל ארוך, לחתור אליו בסירה או לזרוק לו מתקן ציפה, אך לא להיכנס אליו למים. בזמן שהתגובה האינסטינקטיבית לטביעה מתרחשת, הקורבן ייתפס בכל חפץ מוצק קרוב בניסיונות לשאוב אוויר, מה שעלול לגרום לטביעה של מציל לעתיד וכן (או במקום) הקורבן המקורי. "התרחיש הימי של הקורבן במקום המציל" נפוץ והרג 103 מחלצים באוסטרליה בין 1992 ל-2010, ועוד 81 בני אדם בניו זילנד בין 1980 ל-2012 מחקר על טביעות בטורקיה מצא 88 מקרים שבהם 114 מחלצים טבעו במהלך ניסיונותיהם לחלץ קורבן טביעה.
בישראל התרחשו מספר מקרים בהם תבעו שוחים שניסו לחלץ קורבנות טביעה ושילמו בכך את חייהם. אבי אפיה, יושב ראש איגוד המצילים הישראלי מספר על הסכנה בחילוץ טובע:
מגן דוד אדום מציין גם כן את הסכנה בקפיצה לים אחר אדם טובע עבור שוחים שאינם מאומנים להצלה. הארגון מציין כי סיוע מהחוף הוא האפשרות הבטוחה ביותר שלא מסכנת את חייו של המחלץ. הארגון מוסיף כי במקרים שאינם הים הפתוח, כמו נחל הירקון או בבריכת שחייה אין על הצופה מהצד לטמון את ראשו בחול וכן לא לבחול באף אמצעי להצלת הטובע, זאת כל עוד אין סכנה מוחשית למחלץ.
מחקר וגילוי
באותה התקופה, היה מקובל להאמין שטביעה כרוכה בהתנהגויות נסערות, אם כי פיה מצטט מאמר מוקדם יותר (לא מוגדר) משנת 1966 שמציין כי זה לא בהכרח המקרה.
אלתית רסטרוסוס
אלתית רסטרוסוס (שם מדעי: Oncorhynchus rastrosus) הוא מין של דג נכחד ממשפחת הסלמוניים ומהסוג אלתית פסיפית אשר חי בתקופת המיוקן לחופי מערב אמריקה הצפונית כשהמאובנים נמצאו בקליפורניה וייתכן שהוא עלה בדומה לסלמונים החיים להשריץ בנהרות ואגמים. הוא מכונה גם סלמון שנחרבי עקב מראה שיניו. מין זה היה הגדול שבסלמונים מעולם.
לאוניד פסצ'ניק
ליאוניד לבנוביץ' פסצ'ניק (באוקראינית: Леонід Іванович Пасічни; נולד ב-15 במרץ 1970) הוא המנהיג של הרפובליקה העממית של לוהנסק. בין השנים 2014 ל-2017 כיהן כשר לביטחון המדינה של הרפובליקה.
קורות חיים
אביו של פסצ'ניק היה מפקח של המשטרה הפיננסית הסובייטית במשך 26 שנה. בשנת 1975 משפחת פסצ'ניק עברה למגדן אשר במזרח הרחוק הרוסי, היכן שאביו של ליאוניד פעל בתחום מכרות הזהב המקומיים.
במרץ 2007 קיבל מנשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו את מדליית השירות הצבאי של אוקראינה עבור "גילוי של יושרה ומקצועיות במילוי חובתו".
בשנת 2014 צידד במהפכה של הרפובליקה העממית של לוהנסק וב-9 באוקטובר 2014 מונה לשר לביטחון המדינה של הרפובליקה.
ב-21 בנובמבר 2017, גברים חמושים במדים לא מסומנים תפסו עמדות במרכז לוהנסק במה שנראה כמאבק כוחות בין ראש הרפובליקה איגור פלוטניצקי לבין שר הפנים איגור קורנט. שלושה ימים לאחר מכן קבע אתר הרפובליקה כי פלוטניצקי התפטר "מסיבות בריאותיות. פציעות מלחמה מרובות, והשפעות של פציעות פיצוץ עשו את שלהם". באתר נכתב כי פסצ'ניק מונה למנהיג בפועל עד הבחירות הקרובות. כלי תקשורת ברוסיה דיווחו כי פלוטניצקי נמלט מהרפובליקה הלא מוכרת ב-23 בנובמבר 2017 לרוסיה. ב-25 בנובמבר אישרה מועצת העם של הרפובליקה, המונה 38 חברים, בפה אחד את התפטרותו של פלוטניצקי. פסצ'ניק הצהיר על דבקותו בהסכמי מינסק, וטען כי "הרפובליקה תבצע באופן עקבי את ההתחייבויות שנלקחו על פי הסכמים אלה". ב-30 במרץ 2018 הצהיר פסצ'ניק "הניסיון שלנו (של הרפובליקה) יכול לעזור לכל מחוזות אוקראינה להשיג בסופו של דבר חופש ועצמאות, ואז נוכל יחד להכריז על אוקראינה חדשה שבה נציגים של לאומים ותרבויות שונות יחיו בחופשיות. במפגש עם תושבי הרפובליקה בקיץ 2019 פסצ'ניק הצהיר: "זה לא אומר שנחזור לאוקראינה. זו הדרך היחידה לעצור את הטירוף הזה, המלחמה הזאת. צריך להבין שאנחנו, כמדינה ריבונית נהיה כמדינה בתוך מדינה, זה יהיה המעמד המיוחד שלנו.
ב-6 בדצמבר 2021 הפך פסצ'ניק לחבר במפלגת השלטון רוסיה המאוחדת, יו"ר רוסיה המאוחדת, דמיטרי מדבדב, העניק לו באופן אישי את כרטיס המפלגה שלו במהלך הקונגרס השנתי של המפלגה במוסקבה.
קדושה אחת
קדושה אחת הוא כינוי למחלוקת הלכתית בתלמוד, אודות שני ימים של שבת, ראש השנה, וחגים אחרים האם הם נחשבים לקדושה אחת וכיום אחד ארוך, או לשתי קדושות נפרדות.
יום טוב
במסכת ביצה נחלקו רב ורב אסי אודות יום טוב שני של גלויות, שהוא תקנה אותה תקנו חז"ל שהיום שלאחרי כל יום טוב יחשב גם כן ליום חג, מחשש שמא המניין שבידי אנשי חוץ לארץ אינו המניין המדויק.
לפי רב אסי, ייתכן שהם נחשבים לקדושה אחת, כלומר שתקנת חכמים הייתה שגם היום השני יחשב ליום טוב, וגם כאשר יהיה מניין השנים ידוע - כבימינו, גם אז יהיה החג בן שני ימים. לפי זה, נמצא שקדושת היום השני של החג נחשבת להמשך קדושת היום הראשון של החג, שכן חכמים הרחיבו את קדושת החג ליום נוסף.
ולפי רב תקנת חז"ל לא הייתה לחדש יום נוסף של חג, אלא שעל בני חוץ לארץ לחשוש מספק ליום שאחרי החג שמא הוא היום הנכון, ולפי זה כאשר יהיה ידוע המנין הנכון, יהיה רק יום אחד של חג. לפי זה, נמצא שלכל יום קדושה לעצמו, שכן חכמים לא הרחיבו את קדושת החג, אלא תיקנו קדושה נוספת מספק, שתחול ביום השני שאחרי היום הראשון של החג. ספק זה נקרא ספיקא דיומא.
גם לפי רב, בימינו יש שני ימים של יום טוב למרות שאנו בקיאים בקביעות החודש, וזאת משום שחכמי ארץ ישראל הזהירו את חכמי בבל לעשות יום נוסף לחג, שמא יחזור הדבר לקלקולו וישתכח סדר הקביעות.
ראש השנה
לחג ראש השנה בעיה הלכתית מיוחדת בזמן שבית המקדש היה קיים, שכן הוא חל ביום הראשון של חודש תשרי, כך שאפילו בית הדין שבארץ ישראל לא ידעו אם החודש יתעבר עד שקיעת החמה של היום הראשון של ראש השנה, דבר שגרם לתקלות הלכתיות, שכן לפעמים באו עדים על כך שחודש אלול הוא חודש מלא - רק לאחר השיר של יום, כך שהלויים המזמרים חשבו שיום זה הוא יום ראשון של ראש השנה, ובהתאם שרו את השיר של יום, למרות שלמעשה התברר למפרע שיום זה היה היום האחרון של חודש אלול.
מסיבה זו תיקנו חז"ל, שאם לא באו עדים עד זמן המנחה, יהיה ראש השנה יומיים גם במידה ויבואו עדים להעיד שיום זה הוא חול, כך שבכל מקרה לא תהיה תקלה בשירת לויים, ובכל מקרה הם יוכלו לשיר את השיר של יום כמתאים לראש השנה. לפי תקנה זו, שני ימי ראש השנה נחשבים לקדושה אחת, שכן תקנה זו נתקנה גם כאשר ידוע ימי עיבור החודש, ואינה מחמת ספק.
בשלב מאוחר יותר, רבן יוחנן בן זכאי ששימש כנשיא הסנהדרין, עקר את התקנה שאין מקבלים את העדים מהמנחה ולמעלה, והחזיר את המצב הקודם שבית הדין קבלו עדים שבאו להעיד על קידוש החודש כל היום. לפי זה, נחלקו חכמי הגמרא, אם גם התקנה הראשונה, שבה שני ימי ראש השנה הם קדושה אחת, נותרה. לפי רבה מתקנת רבן יוחנן בן זכאי נעקרה גם תקנה זו שראש השנה יהיה חג בן שני ימים, שכן טעם התקנה נעקר, ומשבטל הטעם בטלה תקנה
שבת ויום טוב
כאשר שבת סמוכה ליום טוב, נחלקו תנאים במשנה, אם הם נחשבים ליום אחד ארוך, שכן קדושתם אחת היא ומתמשכת מיום לחבירו או שהם נחשבים לשתי קדושות. בכך תלויות הלכות רבות, כמו האם אדם שתיקן עירובי תחומין ליום הראשון שביניהם, רשאי לשבות באותו מקום גם ביום השני - למרות שאין עירובו קיים במקום בו הניח אותו ביום הראשון, ולפי רבי אליעזר ששני הימים נחשבים לשתי קדושות, אין שביתה של יום אחד מועלת לחבירו.
הלכה נוספת התלויה בשאלה זו, היא אם ניתן לשבות ביום הראשון שבין שני הימים במרחק מסוים מצד מזרח של העיר למשל, וביום השני במרחק מצד מערב של העיר, כי אם שני הימים נחשבים לקדושה אחת בת שני ימים, לא ניתן לחלק את השביתה מיום אחד לחבירו, כשם שלא ניתן לחלק את השביתה מיום אחד למחציתו השני.
שאלה נוספת הנדונת במסכת ביצה, האם מותר לערב מיום אחד לחבירו, שכן אם שני הימים נחשבים לשתי קדושות, נחשב היום הראשון לערב החג השני וניתן לערב ממנו לחבירו, אבל אם הימים נחשבים ליום אחד ארוך, לא ניתן לערב מיום לחבירו כשם שלא ניתן לערב ביום החג עצמו, אלא דווקא מערב החג.
לפי רבי יהודה הנשיא שני הימים נחשבים לקדושה אחת, אך למרות זאת ניתן לערב עירובי חצרות מיום אחד לחבירו, שכן ניתן לומר על שני ימים שהם נחשבים לקדושה אחת, רק לעניין אותן הלכות שהיום קדוש בעניינם, כלומר שאסור לעשותם, אבל עירובי חצירות, שמותר לעשותם ביום טוב, לא ניתן להחשיב את יום החג כקדושה אחת עם השבת שאחריו, מכיוון שלעניין עירובי חצירות הוא נחשב כחול.
עליזה פליישר
עליזה פליישר (נולדה ב-25 ביולי 1954) היא פרופסור אמריטה במחלקה לכלכלה סביבתית וניהול בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית. התמחתה בתחום הערכת שירותי המערכת האקולוגית בישראל, מהחוקרים הבולטים בארץ בנושא כלכלת התיירות, ובפרט בתחום המרחב הכפרי וכלכלת הסביבה.
ביוגרפיה
עליזה (שמאי) פליישר נולדה בתל אביב והשלימה את לימודיה בתיכון עירוני ה' בתל אביב.
ב-1977 סיימה תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב. ב-1979 השלימה תואר .M.Sc בכלכלה חקלאית וניהול בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית של האוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1982 השלימה תואר שני בכלכלה חקלאית באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, וב-1983 קיבלה תואר דוקטור בכלכלה חקלאית באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בשנת 1984 התחילה לעבוד במרכז ויץ ללימודי הפיתוח ברחובות, ובשנת 1998 החלה את עבודתה כמרצה במסלול לקביעות באוניברסיטה העברית בירושלים, במחלקה לכלכלת סביבה וניהול בפקולטה לחקלאות.
הקימה והייתה מנהלת המגמה לניהול מלונאות, משאבי מזון ותיירות באוניברסיטה העברית, ושימשה כראש הקתדרה למלונאות ע"ש יקותיאל פדרמן. בין תפקידיה האחרים באוניברסיטה העברית שימשה כסגן דיקן לעניינים בינלאומיים וראש בית הספר הבינלאומי למדעי החקלאות. היא ייסדה את פורום חוקרי התיירות בישראל, שמקיים כנס מדעי מדי שנה, והייתה שותפה בפרויקט המארג - מערכות אקולוגיות ורווחת האדם בישראל, שבו הובילה את הפרק על התרומה הכלכלית לרווחת האדם של שירותי המערכת האקולוגית, עם פרופ' ניר בקר.
פליישר היא מחלוצי תחום המחקר בכלכלת המרחב הכפרי, כלכלת תיירות, ובהערכה כלכלית של שירותי המערכת האקולוגית ושטחים פתוחים. תרומתה לתחומים אלו מתמקדת בהבנת החשיבות הרבה הטמונה בהערכת שירותים אלו, ובקבלת החלטות בכל הנוגע להקצאות שימושי קרקע, שבהן מעורבים נופים פתוחים וחקלאיים, המספקים שירותי מערכת שאין להם שווקים מפורשים, ולכן אין להם ערך שוק.
שימשה עורכת בכתבי-עת אקדמיים, בהם:
פליישר הינה חברה באקדמיה הבינלאומית ללימודי התיירות International Academy for the Study of
בנוסף לעיסוקיה האקדמיים היא מורה ליוגה. נשואה לד"ר ניילס פליישר ולהם שלוש בנות. מתגוררים ברחובות.
פרסומים
פליישר פרסמה 12 פרקים בספרים אקדמיים בתחומי התמחותה, וכ־50 מאמרים בכתבי-עת בינלאומיים, בהם:
"American journal of Agricultural Economics", "Annals of Tourism Research", "Journal of Agricultural Economics", "Tourism Management", "Journal of Travel Research", "Ecological Economics", ועוד. כן כתבה עשרה פרקים בספרים, ועשרות דוחות מדעיים עבור גופים, כגון משרד התיירות, משרד החקלאות ופיתוח הכפר, הסוכנות היהודית ואחרים.
פעילות ציבורית
בשנים 1999–2003 כיהנה פליישר כחברה במועצת המנהלים של "פמה חברה להשקעות ונכסים". במהלך שנת 2004 שימשה כיועצת לבנק העולמי בתחום של תיירות ופיתוח הכפר. בשנים 2001–2007 שימשה כחברה במועצת המנהלים של "דקלה קרנות נאמנות".
כתובות חמון
כתובות חמון הן קבוצת כתובות גדולה בפיניקית וביוונית שנמצאו בעיר חמון.
אויגן
ראו גם
}}
כתובות חמון
כתובת בעל־שמם
כתובת משנת 132 לפנה"ס המקדישה שער ודלתות לאל בעל־שמים, כנראה בלדקיה, נמצאה בעיר חמון. הכתובת ידועה בסימונים KAI 18 ו־CIS I 7, והיא מזכירה במניין שנותיה את המלך תלמי הראשון ואת "עם צר", כלומר הממשלה האוטונומית של העיר צור.
כתובת בעלשלם
כתובת כפולה חרותה על פסלי אבן, המתוארכים לתקופה התלמיית, ומייצגים את האלוהויות אליהן הוקדשו (ולא את המקדיש). הכתובת הראשונה חקוקה על פסל גבר ערום עד לחלציו ועונד שרשרת בסגנון מצרי, והשנייה רותה עם גבו של פסל דומה. תוכנן הוא: מהכתובות עולה זהות בין האלים "אל" ו"אסר". "אל" הוא אל הכנעני או אלוהי ישראל, ואילו "אסר", הידוע מכתובות פיניקית אחרות (כמו הקיפוסים של מלקרת) כאוסיר המצרי, הוא כאן אולי דווקא אלוהי ארץ אשר, הנזכרת בכתובות מצריות מהאות ה־14–13 לפנה"ס; קיימות עדויות לישיבת בני שבט אשר בסביבות הכרמל עד סוף ימי בית שני, כמו למשל ב. כתובת זאת נושאת את הדיו של המיתוס המסובך, בעל האופי האקלקטיסטי העברי־כנעני, וקשורה כנראה באגדות על מייסד קרתחדשת בשם Asoros (צורה של השם "אשר"; בעל חמון, שכנראה מוצאו מחמון, היה אחת האלוהויות הראשיות בקרתחדשת).
כתובת עבדאדני
כתובת ארוכה בסגנון כתובות נדר על בסיס פסל של יצור ממנו שרדו רק רגלי אריה, ותוכנה:
כתובת עבדאשמן
כתובת נדר על בסיס של פסל, גובה הבסיס 11 ס"מ, רוחבו 52 ס"מ, עומקו 21 ס"מ ומשקלו 18 ק"ג, הידועה בסימון CIS I 8, ותוכנה :
"על בני" משמעו אולי "לחיי בנִי" או "בנַי", ואולי בגוף שלישי: "בנֵי" (בנוֹ) או "בנַיֻ" (בניו).
כתובת בעליתן בן עבדחר
כתובת על מצבת אבן גיר עם תבליט אדם מרים את ימינו, הידועה כ־RÉS 307, ותוכנה:
"עבדחר" הוא שם תאופורי המכיל את שם האל חור. מקים המצבה היה כהן במקדש הזוג האלוהי מלך־עשתרת.
כתובת בעליתן בן בעליתן
מצבת זיכרון שכתובתה ידועה כ־RÉS 250, ותוכנה:
נחום סלושץ פרש:.
כתובת עבדאסר בן עבדאבסת
כתובת על בסיס מצבה עם תבליט אדם (ממנו שרדו רק הרגליים ושולי הבגד), ותוכנה:
כתובת עבדאסר בן ארש
כתובת נדר למלך־עשתרת על בסיס פסל דמות אנושית, ותוכנה:
כתובת אסברך
מצבת זיכרון שעליה תיאור אישה פונה שמאלה ומרימה את ימינה, מעליה גלגל שמש מכונף, מתחת לידה כתובת שהציבה אישה בשם אסברך ("אס" הוא הרכיב התאופורי פיניקי לאלה איזיס ), ותוכנה:
כתובת עבדעדן
מצבת זיכרון פגומה עם תבליט אדם ששרד מהמתניים ומטה, רגלו השמאלית בולטת קדימה ומימינה כתובת הקדשה פגומה, ותוכנה: חופרי האתר קראו את השורה האחרונה.
כתובת בעלשמר ולאמן
כתובת נוספת שנמצאה היא מצבה שהקימו בעלשמר ואשתו לבנם עזבעל. הכתובת מתוארכת למאה ה־3 לפנה"ס. המצבה מרובעת, צלעותיה באורך 49 ס"מ, עומקה 21 ס"מ ומשקלה 75 ק"ג. הכתובת נמצאת במוזיאון הלובר, מחוץ לתצוגה. תוכנה הוא:
כתובת בעלשמר בן עבדאסר
מצבת זיכרון שתוכנה:
כתובת עשתרתפלס
שבר מצבה ממנה שרד סוף כתובת, שתוכנה:
חופרי האתר שיערו שיו"ד נוספת הייתה אמורה להופיע לפני המילה "שמע", והיא הייתה "ישמע". הם גם הציעו השלמה אפשרית נוספת לשורה האחרונה, "[ד]ב[רי]". השם "ססמי" מוכר גם מכתובת ענת־אתנה (שם נמצא גם ביוונית כ־Σέσμαος), מכתובת קבורה פיניקית ביוונית ממרשה (כ־Σεσμαίου), ומהמקרא.
כתובת מצובה
כתובת פיניקית שנמצאה במצובה, ומתייחסת לבניית סטיו מקודש בשנת 221 לפנה"ס. על סמך ההתייחסות למקדש בכתובת, וכן שמות האלים, מקורה המשוער הוא מהעיר חמון, כ־6 ק"מ צפונה ממצובה.
כתובות נוספות
בחמון נמצאה כתובת נוספת בת שלוש שורות בבסיס מצבה שעליה תבליטי שני אנשים מרימים את ימינם אחד מול השני, אך היא פגומה ובלתי קריאה.
בנוסף לכתובות יווניות רבות על ידיות צנצנות ואמפורות, נמצאה במקדש המזרחי ידית עם כתובת פיניקית לא ברורה.
כתובת עבדאלים
כתובת יוונית על מצבה שבורה:
חותמות על ידיות
באתר אמנם לא נמצאה צנצנת או אמפורה רודית שלמה אחת, אך נמצאו בו שברי צנצנות ואמפורות רבים כאלה (רובן רודיות), ועל חלק מידיותיהן נמצאו כתובות ביוונית (וכן כתובת אחת בפיניקית). תפוצת השברים באתר מרמזת על שימוש משני בכלי האגירה, לתוצרת מקומית, כמו שמן. רבים משמות האפונימים והסוחרים מרודוס נמצאו גם בשומרון, גזר, גבל, אנטיוכיה וטרסוס. בכל הערים האלה הוערך היין הרודי המיובא לחופי המזרח באמפורות גדולות, נושא חותמות כערבון למוצר. השמות פאוסניאס, אריסטוקלאוס, פותודור ואאופרנור נפוצים בכל האתרים האלה. שימוש משני בכלי אגירה מיובאים ידוע גם מהרודוטוס.
אנדור צ'רנה
אנדור צ'רנה (במקור: ארמין גרינפלד עד 1891; בהונגרית: Cserna Andor; בודפשט, 24 באפריל 1885 – בודפשט, 23 במרץ 1933) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, מבקר מוזיקה בעל ידע רב ומחבר מחקרים רבים וחשובים בתחומו.
כתובות חמון
כתובות על ידיות מהמקדש המזרחי וסביבתו
באזור התגלו עוד שתי כתובות חותמים בלתי קריאות. בנוסף, נמצאה כתובת חותם באותיות פיניקיות, אף אחת מהן לא כתובה בבירור.
אנדור צ'רנה
ביוגרפיה
ארמין גרינפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של המהנדס שאנדור צ'רנה (גרינפלד) ושל אתלקה קליין. הוא גדל במשפחה אמידה, היו לו שתי אחיות ושני אחים. לאחר לימודיו באוניברסיטה הפך לסטודנט באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, ולמד קומפוזיציה אצל יאנוש קוסלר. אמריך קלמן, ויקטור יעקבי ואלברט סירמאי היו "חבריו הסטודנטים". הקריירה שלו רצופה פעילות מגוונת רבה:
כתובות חמון
כתובות על ידיות משאר האתר
כתובת נוספת שהתגלתה על ידית היא בלתי קריאה.
אנדור צ'רנה
ביוגרפיה
צ'רנה כתב ותירגם ספרים רבים על מוזיקה.
לאחר מחלה קשה של שישה חודשים מלווה בניתוחים, הוא נפטר למרות טיפולו המסור של אחיו, אישטוואן צ'רנה, רופא ראשי ומרצה באוניברסיטה.
הוא השאיר אחריו את אשתו, את בתו יוצי ואת בנו אנדראש, שעדיין למד אז בתיכון.
זיינב אל-ח'וואג'ה
זיינב אל-ח'וואג'ה (בערבית: زينب عبد الهادي الخواجة; נולדה ב-21 באוקטובר 1983) היא פעילת זכויות אדם בחריינית שהשתתפה בהפגנות בחריין ב-2011. היא הפכה לאישיות המוכרת כדיסידנטית בחריינית בזכות חשבון הטוויטר שלה AngryArabiya בו היא צייצה על ההפגנות, עקב שביתת הרעב שפתחה בה במחאה על מעצרם של אביה, עבד אל-האדי אל-ח'וואג'ה בן ה-50, פעיל זכויות אדם מוכר בממלכה, בן זוגה וגיסה ועקב הרשעתה בגין קריעת תמונתו של המלך.
רקע כללי
אל-ח'וואג'ה מקדמת את תנועת המחאה בבחריין בעולם באמצעות החשבון שלה בטוויטר, שנכתב באנגלית. נכון לנובמבר 2016, היו לה למעלה מ־50,000 עוקבים.
היא נשואה לוואפי אל-מאג'ד והם הורים לשני ילדים. אביה הוא עבד אל-האדי אל-ח'וואג'ה, פעיל זכויות אדם מוכר בבחריין, שהיה נשיאה של מרכז בחריין לזכויות האדם ומנהל אזור המזרח התיכון וצפון אפריקה עבור הקרן הבינלאומית להגנה על זכויות האדם של החזית הקדמית. גיסה, מוחמד אל-מסכאתי, הוא נשיא אגודת הנוער למען זכויות האדם בחריין.
פעילותה המקוונת של אל-ח'וואג'ה והשתתפותה בהפגנות הובילו לאחד עשר מעצרים וכתבי אישום שיש בהם הפרה של הזכות לחופש הביטוי וההתארגנות. ב-2016 נאלצה לצאת לגלות כפויה מארצה.
ההפגנות במהלך התקוממות בחריין בשנים 2011–2012
באפריל 2011 פתחה אל-ח'וואג'ה בשביתת רעב של עשרה ימים במחאה על מעצרם של אביה, בעלה וגיסה חוסיין אחמד. היא סיפרה שאף על פי שהייתה לה ילדה בת שנה, היא העדיפה את המוות על פני חיים תחת הממשלה הנוכחית: "אם אבא שלי ייהרג, אני רוצה למות גם כן.... אבי תמיד לימד אותנו שמוות בכבוד עדיפה על החיים כעבדים ". היא גם ביקרה את ממשל אובמה על "העמידה מאחורי הרודן".
ב-26 בנובמבר 2011, עיתונאי אמריקני הבחין באל-ח'וואג'ה כשהיא עומדת לבדה מול כוחות המשטרה המתקרבים; הוא דיווח כי רימוני גז מדמיע נורים ממש מעבר לראשה. בגלל תהילתה, הורו לקצינים לא להוריד אותה מהכביש, ולבסוף נאלצו הכוחות לקדם את כלי הרכב שלהם בדרך אחרת. ב-15 בדצמבר, לעומת זאת, היא נעצרה בעקבות מחאת sit-in ליד מנאמה שפוזרה על ידי כוחות המשטרה. מאוחר יותר סיפרה לאמנסטי אינטרנשיונל כי היא הוכתה במעצר. ב-21 בדצמבר שוחררה בערבות, אך בסופו של דבר הואשמה ב"התאספות ציבורית בלתי חוקית", "זלזול במשטר, ו-"תקיפה של שוטר". כתבי האישום המתינו עדיין להמשך תהליכים נכון למרץ 2012.
היא נעצרה שוב ב-12 בפברואר 2012, כאשר ניסתה עם מפגינות אחרות להגיע לכיכר פרל במנאמה. בעוד שתריסר הנשים שנעצרו איתה שוחררו, אל-ח'וואג'ה נשארה במעצר והואשמה ב"התכנסות בלתי חוקית של יותר מחמישה אנשים" ו-"השתתפות במצעד בלתי חוקי". אמנסטי אינטרנשיונל כינה אותה אסירת מצפון אשר "נעצרה אך ורק על מימוש זכותה לחופש הביטוי והמחאה", וקרא לשחרורה המיידי. היא שוחררה מהמעצר ב-20 בפברואר. לדבריה, התייחסו אליה היטב במעצר והיא מייחסת יחס זה לחשש של הממשלה מפני "תקשורת גרועה" ולא מתוך כיבוד זכויותיהם של אסירים.
אביה של אל-ח'וואג'ה פתח בשביתת רעב ב-8 בפברואר 2012 אשר, נכון ל-7 באפריל, נמשכה 58 ימים, מה שהוביל לחשש לבריאותו ולערעור בשמו ממזכ"ל האו"ם, באן קי מון, מחלקת המדינה של ארצות הברית וארגון אמנסטי אינטרנשיונל, שהכריזו עליו אסיר מצפון. מזכ"ל האום באן קי-מון גם דרש לשקול העברת האסיר, אזרח דנמרק, אל דנמרק לשם קבלת טיפול רפואי. באפריל 2012 נעצרה זיינב אל-ח'וואג'ה פעמיים נוספות במחאה על מעצרו של אביה. המעצר הראשון אירע ב-5 באפריל בעקבות מחאת sit-in מול משרד הפנים הבחריני. ב-21 באותו חודש, היא נעצרה כשישבה על הכביש המהיר הקרוב לאזור הפיננסי. הוגשה נגדה תלונה רשמית על הפרעה לתנועה והעלבת שוטר. ב-23, הוארך המעצר שלה בשבעה ימים נוספים. ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל" קרא לשחרורה המיידי וללא תנאים.
קריעת תמונתו של המלך הבחרייני
אל-ח'וואג'ה שוחררה ממאסר ב-2 ביוני 2016 לאחר שריצתה למעלה מ-3 חודשי מאסר בבית-הסוהר לנשים עיסא טאון יחד עם בנה בן השנה. ההכרזה על שחרורה הגיעה שעות ספורות לאחר ששר החוץ הבריטי, פיליפ האמונד, ביקר בבחריין והלל את "המחויבות להמשיך את הרפורמה".
גלות כפויה
שחרורה של אל-ח'וואג'ה ביוני 2016 היה על תנאי. הרשויות לא דחו את הרשעותיה והיא נותרה תחת איום של מעצר מחדש בכל עת. לאחר ששלטונות בחריין אמרו לשגרירות הדנית כי יעצרו אותה אם תישאר בממלכה, אל-ח'וואג'ה, שהיא בעלת אזרחות כפולה דנית-בחריינית, נמלטה לדנמרק מיד עם שחרורה. כשהודיעה על גלותה מבחריין, הבטיחה אל-ח'וואג'ה כי היא "תישא את המטרה על גבה" עם עזיבתה את ארצה.
זיינב אל-ח'וואג'ה ממשיכה את פעילותה בחו"ל יחד עם אחותה מרים, שגם היא גלתה מספר שנים קודם לכן, ב-2014, לאחר שהממשלה רדפה אותה בפעולת תגמול על פעילויותיה. בספטמבר 2018 הצטרפה אל-ח'וואג'ה לשביתת רעב מחוץ לשגרירות בחריין בלונדון בדרישה לסיוע רפואי ולטיפול טוב יותר באסירים הפוליטיים בבחריין ובסולידריות עם עלי מושיימה, פעיל בחרייני שובת רעב שאף אושפז עקב התדרדרות במצבו.{{הערה|Prominent Bahraini activist Zainab Khawaja joins hunger strike in London,The New Arab }05/09/2018}}
SOPA
SOPA, ראשי תיבות של Stop Online Piracy Act, הוא שמה של הצעת חוק שהוגשה בבית הנבחרים האמריקאי ב-26 באוקטובר 2011 על ידי למר סמית, בתמיכת שלושה-עשר חברים נוספים בבית הנבחרים, דמוקרטים ורפובליקנים גם יחד.
על הצעת החוק וההצעה המקבילה לה
החוק שהוצע מכונה לעיתים גם. הצעת החוק כוונה נגד הפרת זכויות יוצרים ופגיעה בקניין רוחני באמצעות פרסום תכנים באינטרנט. כמו כן, היא יצאה נגד פרסום תכנים המנוגדים לחוק כגון עידוד סחר בסמים.
הצעה נוספת, שנדונה במקביל בסנאט האמריקאי, עסקה בנושאים דומים ואף חופפים. הצעה זו כונתה PIPA על שום שמה,, או בשם המלא.
הפולמוס סביב הצעת החוק
הצעת החוק עוררה מחלוקות קשות בעולם.
נימוקים בעד החוק
טענתם המרכזית של התומכים בחוק הייתה שזכויות יוצרים נפגעות על ידי אתרי אינטרנט, שרובם מחוץ לארצות הברית. לדברי התומכים בחוק, הוא יביא ל:
נימוקים נגד החוק
הטענה המרכזית נגד החוק הייתה שהוא מגביל את חופש הביטוי באינטרנט. לדברי המתנגדים לו, החוק יביא ל: עוד נטען, כי החוק אינו אפקטיבי, שכן הוא אינו פועל כנגד אתרים הפוגעים בזכויות יוצרים במכוון אולם מאוחסנים בשרתי אינטרנט הנמצאים מחוץ לגבולות ארצות הברית.
צעדי מחאה כנגד החקיקה
כדי להביע את מחאתם כנגד הצעות החוק, אשר עלולות להביא לפגיעה במיזם שלהם, בחרו עורכי ויקיפדיה האנגלית "להחשיך" אותה למשך יממה אחת, ב-18 בינואר 2012. באותו היום, גולשים מכל העולם אשר ניסו להיכנס לוויקיפדיה בשפה האנגלית נתקלו במסך המודיע להם כי האתר מוחשך ולפיכך, לא תנתן להם גישה למידע האנציקלופדי. כל זאת, תחת הכותרת, פרפרזה על הסיסמה שטווה ג'ימי ויילס, המהווה את המוטו לפעילותה של קרן ויקימדיה.
לאות הזדהות עם צעד המחאה של עורכי ויקיפדיה האנגלית, בחרה חברת גוגל להציג באותו יום את מנוע החיפוש שלה בפני גולשים אמריקאים, כאשר על הלוגו הרגיל של גוגל מודבק לכאורה סרט בידוד שחור, סמל מקובל לדיכוי. אל גוגל הצטרפה גם קרן מוזילה, אשר בחרה גם היא להחשיך את אתר האינטרנט שלה למשך אותו היום. גם אתר שיתוף התמונות פליקר נתן אפשרות למשתמשים השונים להחשיך ליום את תמונותיהם.
ביוני 2012 עשרות ארגונים אזרחיים, פעילי רשת, אנשי אקדמיה ויזמים טכנולוגיים חתמו על ההצהרה על חירות האינטרנט הקוראת לשמור על חופש הביטוי, הגישה, פתיחות, חדשנות ופרטיות באינטרנט.
אחרית דבר
בעקבות הלחצים שהופעלו עליו ועל יתר חברי הקונגרס, ב-21 בינואר 2012 הודיע סמית על משיכת הצעת החוק ובחינתה מחדש. בהודעה שהוציא, מסר סמית:. גם ההצבעה על חוק PIPA נדחתה למועד שלא נקבע.
פרשת עיזאת נאפסו
פרשת עיזאת נאפסו היא שרשרת המאורעות שסבבו סביב מעצרו של קצין צה"ל ממוצא צ'רקסי בשם עיזאת נאפסו, האשמתו בריגול על ידי שירות הביטחון הכללי על סמך מידע כוזב, עינויו, הרשעתו בבגידה, בריגול חמור ובסיוע לאויב, ולבסוף זיכויו מאשמות אלו לאחר שבע שנים וחצי במאסר, שנעשה במסגרת הסדר טיעון ובו הודה נאפסו בעבירת "חריגה מסמכות עד סיכון ביטחון המדינה".
רקע וראשית הפרשה
נאפסו, תושב כפר כמא, שירת במחצית השנייה של שנות השבעים כקצין מודיעין ביחידת הקישור ללבנון, תפקיד שבמהלכו ניהל מגע מתמיד עם אזרחים לבנונים. על פי הודאתו בהסדר הטיעון בפני בית המשפט העליון, הופגש במהלך אחד מביקוריו בכפר שובה עם אדם זר בשם אבו קאסם, סוכן כפול שהציג עצמו כמי שקשור עם המחבלים ויכול למסור מידע אודות פעילותם. נאפסו סיכם עם אבו קאסם להפגש שוב במועד מאוחר יותר. בפגישה המאוחרת אמר לו אבו קאסם שהוא בכיר בפת"ח, שפגישתם הקודמת צולמה ושאם לא ימסור לו מידע על פעילות צה"ל הוא יציג את התמונות למודיעין הישראלי. לאחר חילופי דברים ביניהם קם נאפסו ועזב את המקום ולא דיווח לאיש על המקרה. בשנת 1979, פרש נאפסו מצה"ל בדרגת סגן.
ב-4 בינואר 1980, הוזעק נאפסו על ידי אחד מחברי יחידתו הצבאית לשעבר לסייע במקרה חירום בגבול הצפון. המהלך נעשה ביוזמת השב"כ, שאנשיו הובילו את נאפסו למלון בחיפה, שם אמרו לו כי הוא חשוד בפעולות ריגול וסיוע לאויב.
מעצרו של נאפסו נעשה ללא יידוע משפחתו או חבריו. הוא נחקר במשך 14 ימים, כשאחד מראשי צוות החוקרים היה יוסי גינוסר. במהלך חקירתו הופעלו נגדו עינויים, מתוך מטרה לסחוט ממנו הודאה. מבין העינויים שנחשף אליהם: מניעת שינה, מקלחות קרות, יריקות, הפשטות, משיכות בשיער והשפלות. נאפסו גם טען לסטירות ובעיטות אך באלו המדינה לא הודתה. ביום ה-14 של חקירתו מסר נאפסו הודאה, לאחר שהתקשה לשאת את הלחץ שהופעל כלפיו. הוא נשאר במעצר עד העמדתו לדין, שנה מאוחר יותר.
ההרשעה והערעורים
בשנת 1981 הועמד נאפסו לדין בבית דין צבאי בעבירות של בגידה, ריגול חמור וסיוע לאויב. על פי הנטען, נאפסו העביר מידע סודי על צה"ל לידי אבו קאסם וארגן העברה של אמצעי לחימה מדרום לבנון לישראל. עורך דינו של נאפסו היה צבי הדר, הפרקליט הצבאי הראשי לשעבר. במשפט זוטא נדחו טענותיו של נאפסו שהודאתו ניתנה כתוצאה של עינויים. במשפט הראשי הכחיש נאפסו מכל וכל את הפגישה שלו עם אבו קאסם. בהתבסס על ההודאה של נאפסו ועל עדויות של אנשי שב"כ שסתרו את הכחשותיו של נאפסו, הורשע נאפסו בכל המיוחס לו. בית הדין נימק את הרשעתו בפסק דין של 300 עמודים, וגזר עליו 18 שנות מאסר בכלא וגירוש מהצבא. מהלך המשפט ופרטי הפרשה נאסרו לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית. נאפסו הגיש ערעור לבית הדין לערעורים ובסוף יוני 1986, בפסק דין קצר, הערעור נדחה.
באותה תקופה, שונה חוק השיפוט הצבאי, והותר להגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון על פסקי דין של בית הדין הצבאי לערעורים. נאפסו ניצל אפשרות זאת והגיש בקשת רשות ערעור על הרשעתו. על פי הנטען על ידי התביעה בפני בית המשפט העליון, במהלך ההמתנה לבירור משפטו, ובעקבות פרשת קו 300, בחנו בשב"כ בינואר 1987 את תיקו של נאפסו והגיעו לספקות לגבי אשמתו. בתחילת 1987 מונה יוסי גנוסר, שהתפרסם כמי שהדליף לשב"כ מידע מדיוני ועדת זורע וטען שפעל על פי הנורמות המקובלות בשב"כ, למנהל מכון הייצוא, כמקורבו של אריאל שרון ותמונתו התפרסמה בעיתון. גינוסר זוהה כחוקר הראשי של נאפסו ועורכי דינו פנו ליועץ המשפטי לממשלה לחקור את העניין. כן הודלפה לתקשורת הטענה שגינוסר בדה ראיות גם בעניינו של נאפסו. הפרסומים בתקשורת, שכללו רק חלקי פרטים בגלל הרגישות הביטחונית, עוררו סערה ציבורית ונעשו השוואות עם פרשת קו 300. הפרקליטות טענה בתוקף שלא היה בידוי ראיות ושאת כל העניין יברר בית המשפט העליון. אמנון אברמוביץ' הביא את גרסת השב"כ שטען שבמשך שנים נהג האחראי על החקירה, שכונה "פשוש", להציג את מקרהו של נאפסו כמופת להגינות של השב"כ "אשר פרשו את החומר על השולחן, בחנו אותו, התווכחו והתלבטו, ואף גררו עימם, לטענתם, חלק מן הספקות וההיסוסים אל אולם בית הדין." אברמוביץ הוסיף שאנשי השב"כ גרסו שבית הדין הצבאי החמיר יתר על המידה עם נאפסו, שבתי המשפט ידעו שהשב"כ חורג מ"תקנות השופטים" ולכן מתקיימים משפטי הזוטא ושמי שפישל, אם הייתה פשלה, הוא בית הדין הצבאי.
לאחר הפרסומים, ולקראת הדיון בערעור, בחן הפרקליט הצבאי הראשי, אמנון נבו, את התיק והגיע למסקנה שחוקרי השב"כ שיקרו במשפט הזוטא ושטענותיו של נאפסו על העינויים בחקירתו נכונות בעיקרן. בעקבות זאת, גיבש נבו עסקת טיעון שעל פיה פסק הדין המקורי יבוטל ונאפסו יודה בעבירת "חריגה מסמכות עד כדי סיכון ביטחון המדינה".
בדיון בערעור של נאפסו בפני בית המשפט העליון, שהתקיים ב-24 במאי 1987, הצהירה התביעה שלהודאותיו של נאפסו אין ערך משפטי ועל כן הרשעתו בארגון העברת אמצעי לחימה, שהתבססה אך ורק על הודאתו לא יכולה לעמוד. כן הצהיר נבו ש"הוא מוותר גם על הטיעון, לפיו ניתן להשתית את ההרשעה בקשר למסירת ידיעות לאויב על ראיות אחרות פרט להודאות בפני חוקרי השב״כ". נאפסו הורשע, על פי הודאתו, ונגזרו עליו 24 חודשי מאסר מיום מעצרו והורדה לדרגת רב-סמל. כתוצאה מכך, שוחרר נאפסו מיד.
נאפסו המשיך במאבק משפטי לטיהור שמו ולפיצוי מהמדינה. בפברואר 1988, הוא עתר לבג"ץ במטרה לאלץ את המשטרה להמשיך בחקירת אנשי השב"כ, עתירה שנדחתה. בינואר 1989, הגיש נאפסו תביעת פיצויים נגד המדינה, שהסתיימה בהסכם פשרה בין שני הצדדים. על פי ההסכם, התחייב נאפסו שלא לחשוף את פרטי הפרשה, ובתמורה נמסרו לידיו פיצויים המוערכים בכמיליון שקלים. על יוסי גינוסר, אחראי צוות החוקרים, נמתחה ביקורת קשה לגבי אופן התנהלותו בחקירה, אך הוא לא נידון לשום עונש.
לאחר תום המאבק, הוצעו לנאפסו הצעות להצטרף למרצ ומפ"ם אך הוא סירב להן ולא הצטרף לפוליטיקה. כמו כן, במהלך שהותו בכלא התגרשה ממנו אשתו הראשונה, שאף תבעה את המדינה על "הרס נישואיה" ופוצתה על כך ב-20 אלף שקלים.
המשמעות הציבורית
בפסק הדין כתבו השופטים:
השופטים הוסיפו:
עוד קודם למתן פסק הדין, עלו בתקשורת הרהורים לגבי שיטות החקירה של השב"כ. גורם משפטי צבאי בכיר צוטט כמקבל ש"בטרור יש להילחם בדרכים לא מקובלות", אך מבקר את השימוש בשיטות אלו נגד קצין בצה"ל.
פסק הדין החמור הביא את היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, להכריז על חקירת אנשי השב"כ שהיו מעורבים בפרשה. הממשלה החליטה על הקמת ועדת לנדוי כדי לחקור את שיטות החקירה של השב"כ בנושא פעילות חבלנית עוינת. ממצאי הוועדה גילו לציבור הרחב את השימוש בעינויים שנעשה בחקירות השב"כ, ועדויות השקר שאנשיו נתנו בבתי המשפט. לדו"ח הוועדה הסופי היה גם חלק שני, סודי, שלא פורסם לציבור, שכלל, בין השאר, קווים מנחים לשימוש בעינויים בחקירות. מסקנות ועדת לנדוי בוטלו לאחר עשור בבג"ץ העינויים.
כדורגלן השנה בשוודיה
פרסי כדורגלן וכדורגלנית השנה בשוודיה הם פרסים שנתיים המוענקים על ידי התאחדות הכדורגל השוודית לכדורגלנים המצטיינים במהלך העונה. שני הפרסים מוענקים זה לצד זה בטקס הגאלה של ההתאחדות השוודית.
הגולדבולן לגברים
תואר כדורגלן השנה בשוודיה או הגולדבולן (בשוודית: Guldbollen - כדור הזהב) הוא פרס המחולק החל משנת 1946 לכדורגלן השוודי המצטיין של השנה. בין השנים 1946 ל-1965 חולק הפרס בשיתוף העיתון סטוקהולם טיימס, וכיום הוא מחולק בשיתוף העיתון אפטונבלודט. שיאן הזכיות בפרס הוא החלוץ זלאטן איברהימוביץ', שזכה בו 12 פעמים (עשר מתוכן ברצף).
הדיאמנטבולן לנשים
תואר כדורגלנית השנה בשוודיה או הדיאמנטבולן (בשוודית: Diamantbollen - כדור היהלום) הוא פרס המחולק החל משנת 1980 לכדורגלנית השוודית המצטיינת של השנה. בין השנים 1980 ל-1989 חולק הפרס בשיתוף העיתון דגנס ניהטר, וכיום הוא מחולק בשיתוף העיתון סידסוונסקנס. שיאנית הזכיות בפרס היא החלוצה לוטה שלין, שזכה בו חמש פעמים (ארבע מתוכן ברצף).
קמפונג צ'נאנג
קמפונג צ'נאנג היא עיר בקמבודיה, בירתו של מחוז קמפונג צ'נאנג במרכז קמבודיה.
העיר ממוקמת מערבית לנהר הטונלה סאפ. ומחוברת לפנום פן על ידי כביש מהיר.
כלכלת האזור מתבססת על ייצור אורז ומקומיים רבים מתפרנסים על מדייג בעונת המונסון.
נוגה דוידסון
נוגה דוידסון היא אוצרת, אמנית וכותבת ישראלית.
ביוגרפיה
דוידסון סיימה לימודי אמנות במדרשה לאמנות בשנת 2007. עם סיום לימודיה הציגה תערוכת יחיד בשם "My Little Boy & Me" גלריה ב"בית אחותי" (אוצרות: שולה קשת וורד נסים).
את הטקסט עבור תערוכת היחיד שלה כתבה בעצמה ולאחר מכן החלה לעבוד במשרד יחסי ציבור שטיפל באמנות וערכה סיורים בתחום יחד עם יונתן משעל. לאחר מכן עבדה במשך כשנה כאסיסטנטית בגלריה "נגא" ובמקביל החלה לעבוד במלון "ארטפלוס" שבבעלות אספן האמנות דורון סבג. יחד עם סבג אצרה במלון אסופת וידאו, הזמינה אמנים לעשות עבודות תלויות מקום בחדרי המלון והפיקה יריד אמנות במחירים נגישים. בשנת 2011 החלה לנהל ולאצור את גלריה רו-ארט (Raw Art) בתל אביב, בניהולו של שמעון בן-שבת. בתפקיד זה שמשה קרוב לחמש שנים. לאחר מכן עברה לתפקיד אוצרת ומנהלת אמנותית בגלריה רוזנבאך קונטמפוררי בירושלים, הגלריה המסחרית היחידה בעיר העוסקת באמנות עכשווית.
כיום דוידסון אוצרת עצמאית, כותבת על אמנות וכן רכזת הפרויקטים המיוחדים ותחום התמיכות באיגוד האמנים הפלסטיים. כאוצרת עצמאית אצרה תערוכות בין היתר במוזיאון תל אביב, בית האמנים בירושלים, גלריה אלפרד, גלריה אינדי, גלריית המדרשה הירקון 19, הפסאז' ועוד.
גלוקנשפיל
בתזמורת מוכרים שני סוגי גלוקנשפיל: סוג אחד שמנגנים בו בשני פטישוני עץ (בעלי ראש עור או לבד) וסוג אחר שמחובר למקלדת הדומה למקלדת פסנתר.
הסוג הראשון דומה לקסילופון בכך שגם הוא מורכב ממוטות באורך מסוים (המכוונים להשמיע צליל כשמקישים עליהם) בסידור דומה לזה של פסנתר. בקסילופון המוטות עשויים עץ, בעוד שבגלוקנשפיל המוטות עשויים ממתכת. הגלוקנשפיל קטן יותר ומשמיע צליל גבוה יותר. כאשר הוא מנוגן בתזמורת צועדת משתמשים לעיתים במנשא נייד שבו המוטות מסודרים בצורה אנכית. כאשר משתמשים בכלי בתזמורת בדרך כלל מונחים המוטות בצורה אופקית.
מנעד הגלוקנשפיל מוגבל, והוא מנגן רק צלילים גבוהים, ובדרך כלל מכיל שתיים וחצי אוקטבות עד שלוש. בפרטיטורה מופיעים התווים לגלוקנשפיל בשתי אוקטבות נמוך יותר מאשר בפועל.
גאורג פרידריך הנדל כתב לגלוקנשפיל בכמה מן האורטוריות שלו (בין השאר בשאול וב-L'Allegro, il Penseroso ed il Moderato). מוצרט השתמש בגלוקנשפיל באופרה "חליל הקסם". בשני המקרים מדובר בכלי המקלדת. בביצועים שאינם בכלי התקופה מחליפים לרוב את הגלוקנשפיל בצ'לסטה. במוזיקה מודרנית יותר הגלוקנשפיל מנגן בשיר "No Surprises" באלבום "OK Computer" של להקת "רדיוהד" ובשיר "Redbone" באלבום "Awaken, My Love!" של הראפר צ'ילדיש גמבינו. כמו כן בשנת 1975 זכה השיר Ding a Dong בייצוג הולנד בתחרות האירוויזיון, בשיר זה קטע המעבר המוביל מנוגן בגלוקנשפיל.
באר לימון
באר לימון הוא אתר ארכאולוגי קטן באזור בית שמש.
העתיקות באתר
באתר באר לימון הנמצא קרוב ליישוב ישעי נמצאת באר בת כאלפיים שנה מן התקופה הרומית, מעליה בנוי מבנה צלבני מרשים בגובה 7 מטרים הבנוי מאבני גזית גדולות.
בארי ג'נקינס
בארי ג'נקינס (באנגלית: Barry Jenkins; נולד ב-19 בנובמבר 1979) הוא במאי ותסריטאי קולנוע אמריקאי. הוא מוכר בזכות סרטיו "תרופה למלנכוליה" ו-"אור ירח"; על השני הוא לשבחים רבים, כולל זכייה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, ופרס גלובוס הזהב לסרט הדרמה הטוב ביותר.
ביוגרפיה
ג'נקינס נולד בשנת 1979 במיאמי, פלורידה. הוא צעיר בעשור משלושת אחיו, אשר לכל אחד מהם יש אבא ביולוגי שונה. אביו הביולוגי של ג'נקינס סירב להכיר בו וטען כי הוא אינו בנו הביולוגי. אביו נפטר כאשר ג'נקינס היה בן 12. הוא גודל על ידי אישה בשם מינרווה, שטיפלה בו ובאמו. בתיכון שיחק בנבחרת הפוטבול של בית הספר. לאחר מכן, המשיך ג'נקינס ללימודי קולנוע באוניברסיטת מדינת פלורידה בטאלאהאסי.
סרט הביכורים של ג'נקינס היה "תרופה למלנכוליה", סרט עצמאי דל תקציב, שיצא לאקרנים בשנת 2008 בכיכובם של ויאט סנאק וטרייסי האגינס. הסרט קיבל תשבחות מצד המבקרים. לאחר הצלחת הסרט, ג'נקינס כתב תסריט העוסק בזמר סטיבי וונדר ומסע בזמן לחברת הפקות, פוקוס פיצ'רס, ועיבוד קולנועי לרומן "סיפורו של רחוב ביל" מאת ג'יימס בולדווין. אולם, שני התסריטים לא הגיעו לכדי הפקה. מאוחר יותר הוא החל לעבוד כנגר אולם בהמשך ייסד חברת פרסום בשם "Strike Anywhere". בשנת 2011 הוא כתב וביים את סרט המדע-בדיוני הקצר "הגירה מחדש", העוסק בתהליך גֶ'נְטְרִיפִיקַצְיָה. בהמשך, הוא הועסק כתסריטאי על ידי חברת הכבלים HBO בסדרה "הנותרים".
בשנת 2016, שמונה שנים לאחר סרט הביכורים שלו, יצא לאקרנים הסרט "אור ירח" אותו ג'נקינס כתב וביים. הסרט צולם בעיר הולדתו של ג'נקינס, מיאמי. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל טלוריד, והוא זכה לביקורות חיוביות. הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הדרמה הטוב ביותר ובפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, בנוסף לשבע מועמדויות נוספות לפרסי אוסקר. ג'נקינס עצמו זכה בפרס הבמאי והתסריט המעובד הטוב ביותר.
בספטמבר 2020 פורסם שג'נקינס יביים את סרט ההמשך לסרט הלייב-אקשן של מלך האריות מ-2019, אשר יעסוק בדמותו של מופאסה.
נתיב המים התוך-חופי
נתיב המים התוך-חופי (באנגלית: Intracoastal Waterway) הוא נתיב מים שאורכו כ-4,800 ק"מ ומשמש לצורכי פנאי ומסחר לאורך קו החוף האטלנטי וחוף המפרץ של ארצות הברית שעל מפרץ מקסיקו בארצות הברית. חלקים מנתיב המים מורכבים ממפרצים טבעיים, ערוצי נהרות המוצפים מי ים, לגונות וחלקים אחרים הם תעלות שנבנו בידי אדם.
נתיב המים התוך-חופי משתרע במקביל לחוף המזרחי של ארצות הברית, החל ממדינת מיין בצפון ועד למדינת פלורידה בדרום, ולאורך חופי מפרץ מקסיקו מפלורידה ועד לעיר בראונסוויל בטקסס. שיט בנתיב המים התוך-חופי פטור מאגרה אולם ספינות מסחריות חייבות ב"מס דלק" אשר מממן את אחזקת הנתיב ושיפורו. נתיב המים התוך-חופי מהווה חלק גדול ממסלול "הלולאה הגדולה" (The Great Loop): מסלול שיט מעגלי המאפשר לבעלי סירות להקיף את כל החלק המזרחי של ארצות הברית לאורך החוף המזרחי, הימות הגדולות, נהר המיסיסיפי ויובליו ולאורך חופי מפרץ מקסיקו, בין 8,000-12,000 ק"מ, בהתאם לנתיב שנבחר.
הקמת נתיב המים התוך-חופי התאפשרה בזכות החלטת הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1919. תחזוקת הנתיב נעשית על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית (United States Army Corps of Engineers). על פי החוק הפדרלי על נתיב המים להיות בעומק מינימלי של 4 מטר ברוב אורכו, אולם עקב קשיים תקציביים אין ההוראה יוצאת לפועל. כתוצאה מאחזקה לקויה קיימים קטעים של הנתיב בהם הצטברות חול ומשקעים המגבילים את עומק המים ל-2.1 עד 2.7 מטר.
נתיב המים התוך-חופי מורכב משני קטעים נפרדים: על פי התוכנית המקורית להקמת נתיב המים, שני הקטעים היו צריכים להיות מחוברים בתעלת מים שתחצה את צפון חצי האי פלורידה, אולם שיקולים סביבתיים מנעו את השלמת התוכנית.
חלק ניכר מן השיט על נתיב המים התוך-חופי הוא מסחרי באופיו: דוברות שעליהן מכלי דלק ומוצרי דלק, מזון, חומרי בנייה ומוצרי תעשייה. בנתיב אף פעילות פנאי ערה. בתקופות הסתיו והאביב חלק מן התנועה היא של שייטים המדרימים לפלורידה לעת חורף ומצפינים עם בוא הקיץ. חלק מן השייטים המעדיפים לשוט באוקיינוס, נאלצים להשתמש בנתיב בעת סערות.
חוק הדרכים (שילוט)
החוק נחקק בעקבות שילוט מסחרי פיראטי בדרכים בין עירוניות. החוק עבר שינויים אך עדיין אינו נאכף בצורה מלאה.
עיקרי החוק
החוק המרכזי העוסק בדיני חוקי דרכים ושילוט הוא חוק הדרכים (שילוט), התשכ"ו -1966. אסור לאדם להחנות רכב שיש עליו שלט בולט, הנראה לעיני מי שנוהג בדרך עירונית או בין עירונית לצורך פרסומת, אלא אם זה הותר לו על פי חוק.
כמו כן אין להתקין שלט הנראה לעיני מי שנוהג בדרך עירונית, אלא אם ניתן לכך אישור ועל השלט צוין מי הזמין את הכנת השלט או התקנתו. הסמכות למתן היתר להתקנת שלט חוצות היא בתחום הרשות המקומית ובאישור הוועדה המחוזית.
כאשר רוצים להתקין שלט מחוץ לתחום של הרשות המקומית, יש לפעול לקבלת היתר מהוועדה המחוזית. ניתן להעניק היתר לשלט חוצות, אם הוא נועד למניעת תאונות דרכים, שריפות, לכלוך או השלכת פסולת, להודיע על מפעל או בית עסק, הימצאותו של אתר קדוש, גן לאומי, פארק לאומי, אתר ניצחון והנצחה או אתר היסטורי. כמו כן ניתן היתר להתקנת שלטים של הרשות המקומית, על מנת להודיע על כניסה לשטחי הרשות ושלטים המודיעים על נותן חסות לניקיון ולטיפוח קטע מסוים בדרך בינעירונית.
החוק תקף עבור שלטי המדינה למעט שלטי צה"ל או משטרת ישראל ותמרורים.
הסמכות למתן היתרים
הסמכות לתת היתר לשלט נתונה לוועדת היתרים שחבריה הם: נציג שר התשתיות הלאומיות (יו"ר), נציג השר לאיכות הסביבה, נציג שר התחבורה, נציג שר הפנים, נציג השר לביטחון הפנים ושני נציגים של גופים ציבוריים הקשורים לשמירת איכות הסביבה וימונו על ידי השר לאיכות הסביבה. הסמכות היא של הרשות המקומית ששופטת את קבלת ההיתרים.
סילוק שלט ללא היתר
שלט שהותקן בניגוד להוראות ובניגוד לחוק, הרשות רשאית להסיר אותו, להרוס אותו ולסלקו, זאת לאחר שנמסרה התראה לבעל השלט, והוא לא הסיר את השלט בפרק הזמן שנקבע בהתראה.
כמו כן, רשאית הרשות להסרתו באופן מיידי ללא מתן הוראה, אם השלט מסכן את בטיחות הציבור, את הנמצאים בסביבתו או אם לא ניתן לברר מיהו בעל השלט כדי לשלוח התראה.
בנוסף, אם אותו שלט סולק או הוסר על ידי הרשויות, בעל השלט יחזיר לאוצר המדינה כפול מההוצאות שהוצאו להריסתו. זאת ועוד, הרשות, או מי שהוסמך לכך על ידיה, רשאית להיכנס לכל החצרות ולהשתמש במידה סבירה של כוח כדי לבצע את סמכויותיה. לפי חוק זה, שלט אשר הפך לשלט אסור הוא שלט שהיה מותר בחוק, ולאחר מכן נוצר כביש חדש או הדרך הפכה לבין עירונית. לאדם אשר התקין את השלט יש שלושים יום לקבל אישור חוזר על השלט בלי שינקטו כלפיו צעדים משפטיים.
עונשין
אדם המבצע אחת מעבירות אילו ייענש: מתקין שלט בניגוד להוראות החוק, אינו מקיים תנאי מתנאי האישור, מחנה רכב נושא שלט בניגוד להוראות ואינו מסלק שלט כפי שנדרש בהתראה עובר על החוק. אם העברה נמשכת, רשאי בית המשפט להטיל קנס נוסף בשיעור של חמישה אחוזים מסכום הקנס הקבוע לאותה עבירה לכל יום שבו נמשכת העבירה. אדם שהורשע ולאחר שנתיים ביצע עבירה זו שנית, יחויב בקנס כפול מהקנס שבית המשפט הטיל עליו. העבירה היא מסוג העבירות של אחריות קפידה, והקנס שהוטל בשל העבירה ישולם לקרן לשמירת הניקיון.
שילוט בנתיבי איילון
המדינה, באמצעות המשרד להגנת הסביבה, השיבה כי היא מקבלת את העתירה מכיוון שהשלטים הללו אינם חוקיים ומהווים בעיה בטיחותית וגורמות לתאונות דרכים. כמו כן, נטען כי השלטים הגדולים רומסים את זכויות הציבור כי הם משנים את תוואי הנוף העירוני והשטח הפתוח.
לעומת זאת, מתנגדיו של החוק בנו את הטקטיקה ההסברתית שלהם על שלושה טיעונים מרכזיים: ראשית, יש לתקן חוק מיושן מהעבר (1966) שאיננו נותן מענה למציאות בת ימנו. שנית, השילוט בדרכים בין-עירוניות איננו גורם לתאונות דרכים. שלישית, יש להתחשב בשיקולים הכלכליים הנגזרים מהורדת השילוט בדרכים בין -עירוניות וסכנת פיטורים ההמוניים.
בדיון שהתקיים בשנת 2006 נקבע כי העתירה התקבלה במלואה וכי על העיריות וחברות הפרסום להסיר את הפרסום מנתיבי איילון בתוך שנה. ח"כ יורם מרציאנו, ממתנגדי העתירה, הגיש הצעת חוק שמטרתה לשנות את חוק הדרכים (שילוט) במטרה להכשיר את השלטים הקיימים ולהעניק את הסמכות לכך בידיהן של הרשויות המקומיות. ההצעה עדיין מונחת על שולחנה של ועדת הכלכלה.
למרות הדברים שנקבעו בחוק, הרשויות המקומיות וחברת נתיבי איילון אינן ממהרות להסיר את השלטים מטעמים כלכליים-שלטי החוצות מהווים מקור הכנסה.
תיק מנטל
בתיק מנטל, הוגש כתב אישום נגד יחזקאל כהן, חברת מנטל בע"מ, טל ששני, מנהל חברת מנטל בע"מ, חברת "צבי כהן ואחיו" - חברה קבלנית לעבודות עפר ופינוי אשפה בע"מ, וצבי כהן מנהל חברת צבי כהן ואחיו. כתב האישום נגד חברת צבי כהן ואחיו ונגד צבי כהן נמחק במהלך הדיון.
על קרקע הנמצא בבעלותו של כהן, הותקנו שני שלטים על מבנים עליהן התנוססה כתובת פרסומית לחברת "מנטל". התראות רבות נשלחו לכהן בהן נדרש להסיר את השילוט, אך למרות זאת לא הסיר את השלטים.
כהן הורשע בעבירה של איסור התקנת שלטים, כך שבית המשפט הטיל על כהן קנס בגובה 40,000 ₪ בתוספת התחייבות בגובה 30,000 ₪, שלא יעבור על העבירות בהן הורשע למשך שלוש שנים.
בית המשפט גזר על מנטל תשלום קנס בגובה 40,000 ₪ וכן התחייבות בסכום של 50,000 ₪, שלא תעבור על העבירות בהן הורשעה במשך שנתיים.
על טל ששני, מנהלה של חברת מנטל, הטיל בית המשפט קמא קנס בגובה של 20,000 ₪, בתוספת התחייבות בגובה 30,000 ₪ שלא יעבור על העבירות בהן הורשע במשך שנתיים.
חוקת הכמורה
החוקה האזרחית לכמורה (צרפתית: Constitution civile du clergé) הייתה קובץ תקנות שהסדיר את מעמד הכנסייה הקתולית בצרפת והתקבל ב-12 ביולי 1790, במהלך המהפכה הצרפתית. היא ביטלה את מעמד הכנסייה כגוף קורפורטיבי עצמאי, הכפוף עקרונית לאפיפיור, והפכה אותה לגוף אזרחי הנתון לפיקוח הממשלה. החוקה הציתה מחאה וסרבנות רחבות היקף, והייתה גורם מרכזי בהכשלת הניסיונות לבסס את הישגי המהפכה בהסכמה.
חוק הדרכים (שילוט)
תיק מנטל
חברת מנטל ומנהלה לא הגישו ערעור על גזר הדין.
חוקת הכמורה
רקע
ערב המהפכה הצרפתית, תססה בתוך הכנסייה הצרפתית מתיחות עזה בין המוני הכמרים הזוטרים והעניים, שאפשרויות הקידום שלהם היו מעטות, לשכבה צרה של יוצאי מעמד האצולה, שהחזיקו כמעט בכל התפקידים הבכירים. הדרישה לשינוי, שהצטרפה לתביעות לרפורמה בכל רחבי הממלכה שהביאו לבסוף את המהפכה, לא נכפתה מבחוץ אלא נבעה קודם כל מתוך הממסד הדתי עצמו. רעיונות כאלו לא היו חדשים, והתווספו להיסטוריה ארוכה של עימות על סמכויות האפיפיור לעומת המלך ועל עצמאות הכנסייה: במשך מאות שנים התגלעו סכסוכים בין הדוגלים בגליקניזם, שהדגישו את חובת הציות גם למלך צרפת ואת האוטונומיה של הממסד הקתולי בממלכה, לעומת האולטרה-מונטנים, שעמדו על עליונות הכס הקדוש. תביעות פופוליסטיות לקרבה רבה יותר אל העם והחלשת ההיררכיה התבטאו בתנועת היאנסניזם, שהוכרזה ככפירה ונאסרה ב-1712, אך אוהדיה המשיכו להיות קבוצה משמעותית בצרפת. לבסוף, ההנהגה החדשה שקמה לאחר המהפכה הייתה נחושה לבטל את המבנה הקורפורטיבי של נתיני צרפת, שהקנה לכל קבוצה חברתית זכויות-יתר נבדלות ומעמד משפטי נבדל בחסות המלך, וליצור חברה בה כולם שווים בפני החוק ונתונים ישירות אך ורק תחת מרות המדינה.
ב-29 במאי 1790 החלו דיונים על חוקה אזרחית לכמורה, שנועדה להחליף את קונקורדט בולוניה שנחתם עם פרנסואה הראשון ב-1516, ולהסדיר את תפקיד אנשי הדת במבנה הציבורי החדש. כמה צירים בולטים עם רקע כנסייתי, כמו האב אנרי גרגואר, האב קלוד פושה וארמן קאמו, אהדו את רעיונות היאנסניזם. אגף הימין השמרני באספה, שתומכיו כונו "קפוצ'ינים", הזדעקו כבר בהתחלה, דרשו התייעצות עם האפיפיור, וחלקם אף הכריז שהאסיפה מושפעת מרעיונות פרוטסטנטיים. כשהתחוור להם שהם שוב במיעוט, חדלו הקפוצ'ינים מלנסות להשפיע, מחשש שהשתתפות תעניק לגיטימציה כלשהי. הם נסוגו מהדיונים בשאלה ב-2 ביוני, לאחר הודעה רשמית על כך של הבישוף פרנסואה דה בונאל מקלרמון-פראן, בסימן מבשר רעות לנכונות השמרנים להסכין עם המהפכה.
חוק הדרכים (שילוט)
תיק יטבתה
בתיק יטבתה, הוגש כתב אישום נגד חברת י. בעיר אחזקות, שמעון רבנשטיין, מנהל הכספים וחבר ההנהלה בחברה, וכהן.