cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליפות העולם באתלטיקה 2001
באליפות
רביעיית השליחים של ישראל בריצה ל-100X4 שכללה את גדעון יבלונקה, טומי כפרי, אלכסנדר פורחומובסקי וכפיר גולן, הצליחה לעלות מהמוקדמות לחצי הגמר מהמקום ה-14, לאחר שקבעה 39.13. בחצי הגמר קבעה הנבחרת תוצאה פחות טובה, 39.39, סיימה במקום ה-14 ולא העפילה לגמר.
אירנה לנסקי וסבטלנה גנזדילוב התחרו בריצת 100 מטר משוכות לנשים, אך לא הצליחו להעפיל לחצי הגמר; לנסקי סיימה במקום ה-20 וגנדזילוב במקום ה-24.
הרץ אסף בימרו השתתף במרתון הגברים וסיים במקום ה-20, לאחר שסיים את המרחק ב-2:22:36 שעות. ואדים באביקין השתתף במוקדמות הטלת הכידון והטיל את הכידון למרחק של 77.91 מטר, תוצאה שלא הספיקה לו על מנת לעלות לגמר.
חתונה הפוכה
הסרט יצא לאור בספטמבר 2020 והוקרן במסגרת פסטיבל דוקאביב, ובאוקטובר 2020 גם בערוץ HOT8.
ג'אן סאיום, קיסר אתיופיה
ג'אן סאיום היה קיסר אתיופיה וחבר בשושלת זאגווה. ההיסטוריון האתיופי טאדסה טמרת כותב שהוא היה בנו של הקיסר מארה תקלה היימנות אחיו הצעיר של הקיסר טאטדים ואביו של הקיסר לעתיד ימהרנה קריסטוס. שמו אינו מופיע ברשימת הקיסרים הגדולה.
קירינסקי
נפת קירינסקי (רוסית Кыринский район) היא אחת מ-31 הנפות של מחוז עבר הבאיקל שברוסיה. הנפה ממוקמת בדרום-מערב המחוז וגובלת במונגוליה. הנפה הוקמה בינואר 1924. שטח הנפה 16,400 קילומטר רבוע ואוכלוסייתה מונה 12,900 תושבים (נכון ל-2016). כפר קירה הוא מרכז אדמיניסטרטיבי של הנפה. אייאון בלוב - ראש הנפה. ישנם 14 יישובים כפריים בנפה שהוקמו במהלך השנים החל משנת 1728 כעמדות קוזאקים בגבול בין רוסיה לבין סין. בכפר הגדול ביותר "קירה" מתגוררים כ-4,300 תושבים.
התירו סופן משום תחילתן
התירו סופן משום תחילתן הוא כלל הלכתי לפי חכמים התירו לבצע פעולה מסוימת כדי שעל ידי כך תתבצע פעולה מוקדמת. הלוגיקה של התקנה היא שאם תהיה פעולה אסורה בסיום התהליך יימנעו מלהתחיל אותו.
המקור והדוגמאות בתלמוד
המקור העיקרי לעניין זה הוא דברי עולא: על כך הוסיף רחבא היתר נוסף:
דיונים בפוסקים אחרונים
דיון מפורסם הוא חזרת אנשי צוות רפואי שנסע בהיתר להצלת חולה. אחרונים רבים התירו את חזרת אנשי הצוות אם המדובר הוא על איסור מדרבנן כמו אמירה לנכרי.
שמקט גוגסה
שמקט גוגסה בשה (באמהרית: ሽመክት ጉግሳ; נולד ב-1 בינואר 1995 באדיס אבבה שבאתיופיה) הוא כדורגלן אתיופי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת פאסיל קנמה מליגת העל האתיופית ובנבחרת אתיופיה.
קריירת מועדונים
גוגסה שיחק במועדונים אווסה סיטי ודבביט מליגת העל האתיופית. ב-26 ביולי 2018 חתם בפאסיל קנמה מליגת העל האתיופית.
קריירה בינלאומית
ב-27 בנובמבר 2013 ערך גוגסה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אתיופיה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת קניה במסגרת אליפות מזרח ומרכז אפריקה 2013.
הוא נכלל בסגל נבחרת אתיופיה לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
מיגל ארננדס
מיגל ארננדס (ספרדית: Miguel Hernández; 1910 – 1942) היה מגדולי המשוררים הספרדים במאה העשרים.
ביוגרפיה
מיגל ארננדס נולד באוֹרִיוֶלָה שבמזרח ספרד בשנת 1910. שילוב רקעו הכפרי עם סגנונות שיריים רבים, החל בבארוק וכלה במודרניזם, משווה לשירתו מקוריות מיוחדת במינה. ארננדס פרסם בימי חייו שבעה ספרי שירה. עם מפלת הרפובליקה הספרדית נידון למוות. מאוחר יותר שונה גזר-דינו למאסר-עולם. ארננדס מת בכלא בשנת 1942 כתוצאה ממחלת השחפת.
בעלי אף יבש
בעלי אף יבש (שם מדעי: Haplorhini, מיוונית: 'אף פשוט') היא תת-סדרה בסדרת הפרימטים המכילה את הקופיפים והאנתרופואידים. האנתרופואידים כוללים את הקופים צרי-האף, ביניהם ההומינואידים, שאליהם שייך האדם.
תת-סדרה זו נבדלת בכמה מאפיינים מבעלי אף לח. המינים בקבוצה זו איבדו את האנזים שמאפשר לייצר ויטמין C. האף היבש, אינו מחובר לשפה העליונה ולכן מאפשר מגוון רחב של הבעות פנים, היחס בין המוח לגוף גדול הרבה יותר מאשר אצל בעלי אף לח והחוש העיקרי בו הם משתמשים הוא ראייה.
מיון
לעיתים גם תת-משפחת קופי הלילה (aotinae) נחשבת למשפחה עצמאית (Aotidae).
פלימות' (מונטסראט)
פלימות' (אנגלית: Plymouth) היא עיר הבירה לשעבר של מונטסראט, אי בים הקריבי השייך לבריטניה. העיירה פלימות' היא עיר הרפאים היחידה בעולם שמשמשת כעיר כבירה.
היסטוריה
לאחר התפרצות הר הגעש סופרייר הילס בשנת 1995 העיר נחרבה ונעזבה, ודרום האי נאסר למגורים ולביקור. בנייני הממשלה נמצאים בעיר בריידס שבאי, אולם פלימות' עדיין נשארה בירת מונטסטראט "דה יורה". פלימות' ממוקמת במה שמכונה אזור ההדרה, או אזור V, מכיוון שאזור זה יושב בדרך של הפעילות הגעשית הגדולה ביותר כיום, יש גישה מוגבלת לציבור, אם כי סירות קטנות מורשות לחצא את החוף. הסיורים נערכים על ידי מדריכים שהוכשרו בקפדנות הנושאים מכשירי קשר במקרה של התפרצות נוספת.
הבניינים הגיאורגיים שהיו מפוארים בעבר נמצאים בשלבים שונים של חורבות, רובם קבורים מטר וחצי מתחת לאפר ורק החלקים גלויים לעין.
שאריטה (ברלין)
שָאריטֶה (בגרמנית Charité Universitätsmedizin Berlin)  הוא בית חולים ובית ספר לרפואה בברלין שנוסד בשנת 1710 וקשור מבחינה אקדמית לאוניברסיטת הומבולדט ולאוניברסיטה החופשית של ברלין. בארבעת הקמפוסים שלו לומדים מעל 7,000 סטודנטים לרפואה, והצוות הרפואי והסיעודי בו מונה מעל 14,000 איש.
היסטוריה
בחודש נובמבר 1709 הורה המלך פרידריך הראשון מפרוסיה להקים בית חולים בין כותלי העיר ברלין כהכנה לקראת מגפת הדבר שכבר הכתה במזרח המדינה. בית החולים הוקם בשנת 1710, אך המגפה לא הכתה את העיר כמצופה, ולכן שימש בעיקר כבית חולים לעניי העיר אשר לא גבה תשלום כלשהו על שירותיו והיה מוסד חסד. בשל כך זכה בשנת 1727 לשמו, "שאריטה" - Charité, שפירושו בצרפתית "חסד". כבר בשנת 1713 נבנה בין כתליו תיאטרון אנטומי, והמקום הפך למוסד לימודי. רשמית, השאריטה הפך לבית ספר לרפואה צבאית רק בשנת 1795.
עם הקמת אוניברסיטת ברלין בשנת 1810 (כיום אוניברסיטת הומבולדט) החל השאריטה לשמש את הלומדים בה, ובשנת 1828 הפך לבית חולים אוניברסיטאי. אבי הפתולוגיה המודרנית, רודולף וירכו, היה האנטומיסט והפתולוג שם במחצית המאה ה-19.
במשך כל השנים היה השאריטה הטוב והמפורסם שבבתי החולים בברלין, ובין כתליו שירתו הבולטים שברופאי גרמניה, בהם חתני פרס נובל ברפואה ומדעים.
עם חלוקת ברלין אחרי מלחמת העולם השנייה נשאר בית החולים בצד המזרחי, אך לאחר איחודה מחדש ובסיוע אמריקאי, חל מהלך של חיזוקו ושילובו עם בתי חולים אחרים עד לאיחוד והפיכתו לבית החולים האוניברסיטאי הגדול ביותר באירופה.
צ'וי
{{פירושונים| אישים: אחר:
ראו גם
}}
להיות שמרן
להיות שמרן (במקור באנגלית: "How to Be a Conservative") הוא ספר שכתב הפילוסוף האנגלי רוג'ר סקרוטון ויצא לאור בשנת 2014, בו מתאר סקרוטון את האידאולוגיה השמרנית, התנגדותה לחומרנות ומתווכח כיצד ניתן ליישם אותה בנושאים עכשוויים מכריעים.
בגרסה העברית של הספר קיימת הקדמה מאת הפוליטיקאי והסופר יאיר לפיד.
ביקורות
הפוליטיקאי הבריטי השמרן, ג'סי נורמן כתב במגזין הספקטייטור: "יש מדי פעם טעויות שגויות ומיני-טירוף מוזר, אך הספר מעניין ביותר, המכיל תובנות בנושאים מגוונים כמו אמנות בינלאומית, ניכור וטבע הצחוק". במגזין "סטנדפוינט", כתב הפוליטיקאי הבריטי השמרן, דייוויד וילטס, כי הספר "מעביר נטייה שמרנית עם קסם רב ובלימוד אימתני". וילטס כתב כי הספר מסביר היטב את "חשיבותם של מוסדות אוטונומיים - מה שאני מכנה 'שמרנות אזרחית'. אבל הוא למרבה ההפתעה לא מעוניין (לעסוק) בהיכן המסורת האדירה הזו מגיעה או איך היא משתנה לאורך הזמן. נראה שהוא מתייחס לזה כמתנה שמחה ואולי מקרית מההיסטוריה. כלומר, ההתייחסות שלו לתפקיד השמרנים היא פאסיבית מדי ולא מספיקה".
הרמן ווק
הרמן ווק (באנגלית: Herman Wouk; 27 במאי 1915 – 17 במאי 2019) היה סופר ומחזאי יהודי אמריקאי. זוכה פרס פוליצר על ספרו "המרד על הקיין". ספרים בולטים נוספים שלו הם "רוחות מלחמה" ו"מלחמה וזיכרון". אחדים מספריו עובדו למחזות ולסרטים.
ווק היה פעיל ספרותית עד שנים מספר לפני מותו. האחרון בספריו היה "Sailor and Fiddler: Reflections of a 100-Year-Old Author" (בתרגום חופשי: מלח והולך בטל: הרהורים על כותב בן מאה). ספר זכרונות אוטוביוגרפי שראה אור בינואר 2016 לכבוד יום הולדתו המאה של ווק, שצוין מעט קודם לכן.
ביוגרפיה
ווק נולד בניו יורק למשפחה יהודית מסורתית, שמוצאה מרוסיה. לאחר שבילה את ילדותו ונעוריו ברובע הברונקס, למד באוניברסיטת קולומביה, וסיים את לימודיו לתואר ראשון בשנת 1934. לאחר מכן עבד תקופה קצרה כתסכיתאי לתוכניות רדיו, ולאחר מכן עבור ממשלת ארצות הברית ביצירת תסכיתי רדיו למכירת איגרות חוב ממשלתיות כמלווה מלחמה. בשנת 1941 פורסם ספרו הראשון - "האיש במעיל הגשם" (The Man in the Trenchcoat). בשנים אלו ניהל אורח חיים חילוני, אך בתחילת שנות ה-30 לחייו החליט לשוב אל הדת ולנהל אורח חיים יהודי דתי.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה הצטרף ווק לצי האמריקני, ושירת כקצין על סיפונן של שולות מוקשים בחזית האוקיינוס השקט. בעודו משרת כקצין כתב את ספרו "שחר אורורה" (Aurora Dawn) בשעותיו החופשיות בין המשמרות. הרומן נשלח בדואר לבית הוצאה גדול בניו יורק, ותשובתו החיובית של המוציא לאור הגיעה אל ווק כאשר הפליג בספינה אל מול חופי אוקינאווה. ב-1945 השתחרר מהצי ונישא לבטי שרה בראון, שהתגיירה לקראת נישואיהם. בשנת 1947 פורסם "שחר אורורה" וזכה להצלחה גדולה. הוא נבחר ל"ספר החודש" ב"מועדון ספר החודש" היוקרתי. ספרו הבא, "נער הכרך", שיצא לאור בשנת 1948 היווה אכזבה מבחינת המכירות.
משנת 1946 עבד ווק במשרה מלאה כסופר, על מנת לפרנס את משפחתו. לזוג ווק נולדו שלושה בנים. הבכור, אברהם יצחק ווק (שנקרא על-שם אביו), נספה בטביעה בבריכה טרם מלאת לו חמש שנים. לזכרו הקדיש ווק את ספרו "מלחמה וזיכרון", בציטטה מספר ישעיהו, כ"ה, ח': " בִּלַּע הַמָּוֶת לָנֶצַח".
בכתיבת ספרו "המרד על הקיין", נעזר באשתו, לה הקריא כל פרק בעודו נכתב. בעת הכתיבה העירה בטי ווק כי אם ספר זה ייכשל, הרי שיהיה עליו למצוא עבודה אחרת. הספר, שפורסם בשנת 1951, זכה להצלחה גדולה, וזיכה את מחברו בפרס פוליצר. "המרד על הקיין", השאוב מניסיונו של ווק על סיפון שולת מוקשים במלחמת העולם השנייה, עובד על ידי ווק למחזה שעלה על במות ברודוויי, והפך אף לסרט מצליח בכיכובו של המפרי בוגרט בתפקיד מפקד האונייה הרודני קפטן קוויג.
לאחר הצלחת "המרד על הקיין", המשיך ווק בכתיבת יצירות בדיוניות, ואף ספרי עיון העוסקים ביהדות ובציונות. יצירתו הידועה ביותר היא הסאגה "מלחמה וזיכרון" ו"רוחות מלחמה", המתארת קורותיו של קצין צי, ויקטור ("פאג") הנרי, בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה ובמהלך המלחמה. הספר הוא תיאור רחב יריעה של המלחמה וחזיתותיה, וכולל אף תיאורים רבים הנוגעים לשואה. הספר מתאר במדויק את מהלכי המלחמה והאירועים שהובילו אליה, ויורד לפרטי הפרטים של הקרבות והאירועים אותם הוא מתאר. בכתיבת הספר נעזר ווק בהיסטוריונים אותם שכר במיוחד למטרה זו. גם סאגה זו זכתה להצלחה, והפכה למיני-סדרת טלוויזיה מצליחה בשם "רוחות מלחמה", בכיכובו של רוברט מיצ'ם.
בינואר 2016 ראה אור ספרו האוטוביוגרפי "Sailor and Fiddler: Reflections of a 100-Year-Old Author" שהיה ספרו האחרון. הספר ראה אור לכבוד יום הולדתו המאה של ווק.
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות אחדות, ובהן אוניברסיטת בר-אילן (1990), האוניברסיטה העברית בירושלים (1997) ואוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון (2001).
נפטר בגיל 103, ב-17 במאי 2019.
גארמה סאיום, קיסר אתיופיה
גארמה סאיום היה קיסר אתיופיה וחבר בשושלת זאגווה. ההיסטוריון האתיופי טאדסה טמרת כותב שהוא היה בנו של הקיסר מארה תקלה היימנות אחיו הצעיר של הקיסר טאטדים ואביהם של הקיסרים לעתיד קאדוס חארב וגברה מסקל לליבלה. שמו אינו מופיע ברשימת הקיסרים הגדולה.
בית לאברהם
בית לאברהם הוא כינויו של מנהג הכנסת אורחים בקהילת ביתא ישראל, מנהג זה הוא למעשה מצווה ומנהג חשוב בקהילה.
בקהילת ביתא ישראל יש חשיבות לכך שהבית יהיה פתוח לרווחה לאורחים. מקור הכינוי הוא מספר בראשית שם מסופר שאברהם אבינו היה מכניס אורחים לביתו, עקב כך בית הכנסת אורחים נקרא גם "בית לאברהם" לזכרו של אברהם אבינו.
יחד עם הקפה היה מוגש גם כיבוד קל, בדרך כלל פיצוחים, לאחר מכן האורח היה מוזמן לארוחה המבוססת על אנג'רה עם רוטב הווט. חלק נוסף ממנהגי האירוח כלל גם את רחיצת רגלי האורח, כמסופר במקרא על אברהם אבינו.
חיימה חיל דה ביידמה
חיימה חיל דה ביידמה (בספרדית: Jaime Gil de Biedma; 13 בנובמבר 1929 – 8 בינואר 1990) היה משורר ספרדי.
ביוגרפיה
חיימה חיל דה ביידמה נולד ב-1929 בברצלונה, למשפחה בורגנית אמידה. הוא למד משפטים באוניברסיטאות ברצלונה וסלמנקה, ומ-1959 ואילך עבד בעסק משפחתי. היקף יצירתו הספרותית אינו רחב, אך שירתו נחשבת לאחת המייצגות והמעניינות ביותר של בני דורו. חיל דה ביידמה לא הסתפק בהבעת מחאה פוליטית בשירתו, אלא התעמק בשימוש במילה כבחומר אסתטי וביסוד החווייתי שבשיר. בין ספריו: "לפי הרשעת הזמן", "חברים למסע" ו"לקחים". אחרי מותו בברצלונה מאיידס ב-1990 התפרסם יומנו, "ציור האומן בשנת 1956".
גביע דייוויס 1926
אתגר הטניס הבינלאומי 1926 (באנגלית: 1926 International Lawn Tennis Challenge) הייתה התחרות ה-21 במניין של מה שנודע היום כ"גביע דייוויס".
מחזיקי הגביע היו נציגי ארצות הברית ומשחק הגמר נערך בארצות הברית. לתחרות נרשמו 24 נבחרות שחולקו ל-2 בתים- "בית אמריקה" ו"בית אירופה". בין מנצחי הבתים נערך משחק על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר. במשחק זה נבחרת צרפת ניצחה את נבחרת יפן.
המשחק על התואר נערך ב-9-11 בספטמבר 1926 בפילדלפיה, ארצות הברית. נבחרת צרפת התמודדה על התואר נגד נבחרת ארצות הברית אך הפסידה עם תוצאה 4:1. בכך האמריקאים זכו בתואר בשנה השביעית ברציפות.
קארוי פאפ
קארוי פאפ (במקור פולק, בהונגרית: Pap Károly; שופרון, 24 בספטמבר 1897– ברגן-בלזן, 1945) היה סופר, משורר ומחזאי הונגרי-יהודי שנספה בשואה. אביו היה הרב מיקשה פולק, שנספה באושוויץ.
ביוגרפיה
קארוי פאפ נולד בעיר שופרון למשפחת רבנים. ואביו, מיקשה פולק, היה הרב הראשי של הקהילה היהודית הניאולוגית הגדולה בעיר הולדתו.
גביע דייוויס 1926
בית אמריקה
במשחק המוקדם, יפן ניצחה את מקסיקו, ו-4 נבחרות המשיכו במשחקי חצי הגמר והגמר.
קארוי פאפ
ביוגרפיה
כשסיים קארוי פאפ את לימודיו בתיכון, התנדב לשרת בצבא האוסטרו-הונגרי. כחייל נלחם במלחמת העולם הראשונה, ובתום המלחמה נטל חלק בהונגריה ברפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919, אשר הביאה במדינה לשלטון קומוניסטי קצר-ימים. בתוקף תפקידו בגדודים הקומוניסטיים שימש מפקד צבאי בעיירה מורקרסטור (מחוז זאלה, דרום-מערב הונגריה). עם נפילת הממשלה השמאלנית של בלה קון ועליית האדמירל מיקלושׁ הורטי לשלטון, נכלא פאפ ונגזר עליו עונש מאסר באשמת ביזת רכושו של בעל-אדמות עשיר בתקופת שירותו לצד כוחות השמאל. כעבור כשנתיים, עם ריצוי עונשו, היגר לווינה וחי בה בין השנים 1923 ו-1925. למן שובו לבודפשט התחיל פאפ לפרסם מיצירותיו, בראש ובראשונה בכתב-העת הספרותי ואמנותי הנודע ניוגט וכן בעיתוני האשט. העניינים העיקריים שכתיבתו התמקדה בהם לאורך כל דרכו הספרותית היו התחבטות בשאלות הזהות היהודית, חיפוש האלוהים ותהייה אחר מאפייני הדתיות המשיחית.
גביע דייוויס 1926
בית אירופה
הבית כלל 19 קבוצות, כולל ארגנטינה, דרום אפריקה והודו הבריטית. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
משחק בין מנצחי הבתים
המשחק בין מנצחי הבתים התקיים בפורסט הילס (ניו יורק), ארצות הברית במהלך 26-28 באוגוסט 1926. נבחרת יפן הפסידה לצרפת עם התוצאה 3:2. בכך הצרפתים התקדמו למשחק נגד מחזיקת הגביע בפעם השנייה ברציפות.
קארוי פאפ
ביוגרפיה
ב-23 במאי 1944 נלקח הסופר למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), וב-2 בנובמבר אותה שנה נשלח למחנה בוכנוואלד. ב-30 בינואר 1945 נמנה עדיין עם החיים. לאחר מכן אבדו עקבותיו. הוא הועבר כנראה למחנה הריכוז בברגן-בלזן ושם מצא אות מותו.
הוריו ואחותו הגדולה נספו אף הם בשואה, ואילו אחיו הבכור הצליח לשרוד ובתום מלחמת העולם השנייה היגר לדרום אמריקה.
הדסה סיגלוב
הדסה סיגלוב (נולדה ב-7 באוקטובר 1929) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה
סיגלוב נולדה בבית חולים הדסה בתל אביב (מכאן שמה), להורים שעלו באותו יום מצנעא שבתימן.
לאחר שנתיים עברה משפחתה, משפחת שמעוני, לגור בירושלים. אביה שימש כחזן וגבאי בית הכנסת והנחיל לה את כישורי השירה.
סיגלוב למדה נגינה בפסנתר ופיתוח קול באקדמיה למוזיקה בירושלים. היא הייתה הסולנית בחבורת הזמר שירו שיר בהדרכת מאיר הרניק ולאחר מכן בהדרכת אריה לבנון והשתתפה בתוכנית שבועית ללימוד שיר בקול ישראל. כמו כן הייתה הסולנית בחבורת הזמר בית הלל.
היא נשואה להרצל סיגלוב אשר ליווה אותה בנגינה בגיטרה בהקלטות ובהופעותיה בישראל ומחוצה לה.
לסיגלוב בת, השרה וחברת הכנסת לשעבר אורית נוקד, ובן, חגי, מוזיקאי.
Live Magic
Live Magic הוא אלבום הופעה חיה של להקת הרוק הבריטית קווין. האלבום הוקלט בעת מסע אירופאי המוכר בשם "Magic European tour" ויצא באירופה ב-1 בדצמבר 1986 ובארצות הברית בשנת 1996. האלבום ספג ביקורות רבות מצד מעריצי הלהקה בשל עריכה מסיבית שעברו השירים, לדוגמה, החלק האופראי קוצץ מהשיר Bohemian Rhapsody ואילו השיר "I Want to Break Free" קוצץ עד שנשאר ממנו בית אחד ופזמון. רוב השירים הוקלטו בהופעת הלהקה בפארק נבוורת' (Knebworth Park).
עמנואל יוהנס
עמנואל יוהנס גאמו (באמהרית: አማኑኤል ዮሃንስ; נולד ב-14 במרץ 1999 באדיס אבבה שבאתיופיה) הוא כדורגלן אתיופי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אתיופיאן קופי מליגת העל האתיופית ובנבחרת אתיופיה.
קריירת מועדונים
יוהנס משחק באתיופיאן קופי מליגת העל האתיופית החל משנת 2015.
קריירה בינלאומית
ב-2 בספטמבר 2018 ערך יוהנס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אתיופיה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת בורונדי במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל נבחרת אתיופיה לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
ארתור כהן
ארתור כהן (בגרמנית: Arthur Cohn; שמו הפרטי בעברית: אשר מיכאל; נולד ב-4 בפברואר 1927 בבזל) הוא מפיק סרטים יהודי שווייצרי.
קורות חייו
אביו מרדכי מרכוס כהן היה עורך דין ונוטריון, מומחה במשפט בינלאומי ובמשפט עברי וממקורביו ועוזריו של הראי"ה קוק. הוא הציל מתוך מושבו בשווייץ הרבה יהודים בשואה על ידי נתינת צרטיפיקאטים ודרכונים זרים. הוא עלה בשנת 1948 לישראל לאחר שהוזמן על ידי משרד המשפטים לשמש כיועץ. האם רוזה (לבית גלבסקי) הייתה משוררת ומחברת מילים למופעי הקברט האגדי קורנישון, כמו כן היא תרגמה שירים רבים מעברית לגרמנית. סבו, הרב אשר מיכאל (ארתור) כהן, שעל שמו נקרא, היה בין השנים 1885–1926 הרב הראשי הראשון של יהודי בזל. הוא התיידד בזמנו עם בנימין זאב הרצל, הזמין אותו לערוך את הקונגרס הציוני הראשון בעירו ואף אירח אותו בבית הכנסת.
ארתור כהן גדל והתחנך בבזל, שם החל גם הוא בלימודי משפט בינלאומי. בצעירותו התמסר לעבודה עיתונאית. בין השאר עבד בתחנת הרדיו "Echo der Zeit" (גרמנית: "הד הזמן"). מאוחר יותר היה כתב של העיתון הישראלי הארץ בשווייץ. מכתיבה עיתונאית הוא הגיע לכתיבת תסריטים, ומשם להפקת סרטים. מתחילת שנות ה-60 ועד ימינו הוא הפיק קרוב לשלושים סרטים. הוא ידוע כמפיק שמעורב מאוד בסרטיו מן הכתיבה ועד לעריכה, והוא משקיע זמן רב בפיתוח תסריטיו לפני שהוא ניגש לצילומם.
ארתור כהן נשוי לנעמי לבית שפירא, בתו של חותם מגילת העצמאות משה חיים שפירא אשר שימש כשר בממשלות ישראל רבות. לזוג שלושה ילדים, שני הבנים שירתו בצה"ל. כהן הוא יהודי ציוני שומר מצוות שמחלק את זמנו בין בזל, לוס אנג'לס וירושלים. ארתור כהן זכה להוקרה "על עשורים של הישגים בהפקות קולנוע, הזדהותו עם העם היהודי ותשוקתו לקידום חברה צודקת השואבת השראה מערכים נעלים".
פעילותו הקולנועית
ארתור כהן זכה עבור שישה מסרטיו בפרס האוסקר: שלושה בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר, ושלושה בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר. כמו כן הוא זכה בפרסים רבים נוספים. סרטיו הידועים ביותר הם "הגן של פינצי קונטיני" (1970), בבימויו של ויטוריו דה סיקה, על פי ספרו של ג'ורג'ו באסאני, על גורלה של משפחה יהודית חילונית בשואה באיטליה; "יום אחד בספטמבר" (1999), סרט תיעודי על רצח הספורטאים הישראלים באולימפיידת מינכן ב-1972, בבימויו של קווין מקדונלד; ו"כשהנערים שרים" (2004) של הבמאי כריסטוף בארטייה. ארתור כהן גם הפיק שני סרטים של הבמאי הברזילאי וולטר סאלס: "תחנה מרכזית ברזיל" (1998) ו"מאחורי השמש" (2001).
סימון שבילים
בהגדרה למושג "Trail Blazing" במילון "אוקספורד" בשפה האנגלית, נכתב כי זהו. בגרסת המילון לניב הקנדי, נקבע כי זה.
צבע
הסימון בצבע היא שיטת הסימון הנפוצה ביותר. סימון בצבע נעשה באמצעות צביעה על גבי עצמים הקבועים לאורך השביל. הסימון הנפוץ הוא על גבי סלעים, אך כל אלמנט יציב עשוי לשמש לסימון השביל - גזעי עצים, עמודי גדר, עמודי חשמל וכדומה.
מדינות אירופה משתמשות בדרך כלל בשילוב של פסים או צורות צבועים ביותר מצבע אחד.
מערכת סימון השבילים הנהוגה במרכז אירופה בנויה משלושה פסי צבע המרכיבים ריבוע בגודל 10 ס"מ על 10 ס"מ - בדרך כלל צבע אחד בין שני פסים לבנים. במרכז אירופה נעשה שימוש בסימון שבילים צ'כי - שיטה שיושמה לראשונה בצ'כיה במאי 1889, כדי לסמן שביל מהעיירה Štěchovice למעיין סמוך. כיום יש 42,000 ק"מ של שבילים מסומנים בצ'כיה. מערכת זו משמשת גם בישראל, סלובקיה, פולין, אוקראינה, בולגריה, גאורגיה, ברזיל ומדינות אחרות.
בצרפת, איטליה, אוסטריה ושווייץ משתמשים במערכת דומה של פסים לבנים וצבעוניים.
סלובניה, קרואטיה ומדינות יוגוסלביה לשעבר משתמשות בסימון בצורת עיגול בצבע שמרכזו לבן (שיטת קנפלק).
שבילים בדרום אפריקה מסומנים לעיתים קרובות על ידי ציורי כף רגל בצבע צהוב שצוירו על עצים וסלעים.
בישראל, סימון שבילי הליכה וחלק משבילי האופניים נעשה באמצעות מלבן סימון באורך 20 ס"מ וברוחב 15 ס"מ, המורכב משלוש עמודות שכל אחת ברוחב 5 סנטימטר. הצבע בעמודה המרכזית הוא צבע השביל (כחול, ירוק, אדום או שחור) ובצבע זה השביל מסומן במפה, הצבע בעמודות הצדדיות הוא לרוב לבן, שמטרתו להבליט את הצבע האמצעי. לצבעי סימון השבילים אין משמעות נוספות מלבד להוות אינדיקציה לזיהוי השביל עליו נמצאים.
גילוף
בצפון אמריקה, אוסטרליה וניו זילנד, יש שבילים שסומנו באמצעות גילוף קליפות העצים. לרוב אלו הם מסלולים לא רשמיים שסומנו על ידי חוטבי עצים או ציידים, או שבילים שמתפצלים מאותם מסלולים. במקור נעשו סימונים אלו בפשטות על ידי מכת גרזן, אך כיום, מטעמי התחשבות בסביבה ובאסתטיקה, הפכו שיטות אחרות נפוצות יותר.
דוגמה לשביל המסומן כך הוא שביל שלושת הסימנים, שנוצר וסומן בשנת 1902 על ידי כורים במדינת איידהו, במטרה לסמן את הנתיב למכרות הר הרעם של מרכז איידהו. לימים הפך נתיב זה לשביל טיול שנותר מסומן באמצעות סדרה של שלושה סימונים ייחודים שנטבעו בעצים, בדרך כלל באמצעות גרזן.
שלטים
אמצעי סימון אחר הוא הצמדה של פיסות עמידות של פלסטיק, מתכת או עץ, בדרך כלל באמצעות מסמרים לעצים. הצבתם של סימונים אלו דורשת אזור עם שפע של עצים אליהם ניתן לחבר אותם.
דגלונים
שיטת סימון נוספת היא פיסות בד או סרטי פלסטיק התלויים מענפי עץ או כרוכים סביב גזעו. שיטה זו נפוצה יותר לציון מסלולי שבילים זמניים או לא רשמיים, לרוב כאשר מסלול שביל נבחר אך השביל עצמו סגור מסיבות שונות.
שיטת הדגלונים נמצאת בשימוש ביפן. סרטים אדומים מציינים בדרך כלל מסלול עלייה ואילו סרט צהוב מציין מסלול ירידה. בהרים מסוימים, צבע סרט לא סטנדרטי (לבן או כחול) משמש לזיהוי שביל ספציפי.
מוטות ועמודים
מוטות ועמודים, צבעוניים או לא, משמשים כסימון שבילים בחבלי ארץ בהם מזג האוויר והצמחייה עלולים לפגום באיתור הסימונים על ידי המטייל. כאשר שלג רב נערם במהלך עונת החורף או כאשר עשבים רבים צומחים לגובה במהלך עונת הסתיו, המוטות והעמודים גבוהים מספיק על מנת להיראות על ידי המטייל ולהכווין אותו.
גלי אבנים
גלי אבנים משמשים בדרך כלל לציון שבילים באזורים פתוחים שבהם אין עצים או סלעים, או שבהם התנאים עשויים להקשות על זיהוי הסימון. סימונים כאלה שימשו להתמצאות כבר בעת העתיקה, למשל האינוקשוק שהיה בשימוש עמים שנים באזור הארקטי של צפון אמריקה. מבנים כאלה נמצאים מאלסקה ועד גרינלנד. אזור זה, שנשלט על ידי ביומה של טונדרה, כולל שטחים נרחבים עם מעט ציוני דרך טבעיים.
קידוד
מעבר להכוונה לאורך השביל, מערכות שונות של סימון שבילים יכולות להכיל מידע נוסף שיכול לעזור למטיילים. מידע כזה יכול להיות הבדלה בין שבילים שונים, סימון מרחקים, סימון כיוון כללי, סימון סוג משתמשים (הולכי רגל, אופניים, רכיבה על סוסים וכדומה), סימון שבילים עונתיים ועוד.
בסימונים הנעשים בצבע, למשל, נהוגות שיטות קידוד שונות, עם משמעויות שונות הקשורות לצבעים שונים. במרכז אירופה, למשל, אדום משמש לעיתים קרובות לסימון שבילים קשים או פסגה, וחיצים בעלי עיצוב דומה לסימון הכללי של השביל מסמנים שינוי כיוון. באנגליה וויילס משמשים צבעים שונים לסימון סוג המשתמשים בשביל.
מפת סימון שבילים
מפת סימון שבילים היא מפה עליה מודגשים שבילים מסומנים בצבע הזהה לצבע הסימון בשטח. בדרך כלל מפות סימון שבילים מתבססות על מפות טופוגרפיות, אולם לעיתים מפות אלו סכמתיות בלבד וכוללות רק נתונים כמו תוואי השביל ואלמנטים בולטים בשטח - מפות כאלה מקובלות בפארקים קטנים יחסית אשר הטופוגרפיה שלהם אינה בעלת משמעות, והם כוללים תוואי שטח בולטים כמו נחל המאפשרים ייחוס המפה אליהם.
הכיכר לזכר קורבנות הנאציזם
הכיכר לזכר קורבנות הנאציזם (בגרמנית: Platz der Opfer des Nationalsozialismus) נמצאת ברחוב בריינר שבעיר העתיקה של מינכן, בין כיכר מקסימיליאן וכיכר אודיאון. הכיכר ממוקמת בפינת מפגש של שני רחובות מרכזיים של העיר, ואשר בפינה המנוגדת לה עמד בשנים 1933 ועד 1945, בית הסוהר ומפקדת הגסטאפו בעיר.
קביעת שם הכיכר בשנת 1946 מיד לאחר סיום תקופת השלטון הנאצי, עורר תרעומת בקרב התושבים שאף הרסו את שלט הרחוב, וגרמו לכך ששלט חלופי לא הוצב. בשנת 2012 החליטה מועצת העיר על ביצוע שיפוץ ועיצוב מחדש של הכיכר כך שיהווה אתר זיכרון מכובד, ובשנת 2014 הושלם והכיכר המחודשת נחנכה.
האנדרטה לקורבנות הנאציזם
האנדרטה לקורבנות הנאציזם (Denkmal für die Opfer der NS-Gewaltherrschaft) המוצבת בכיכר בחלקה הסמוך לפינת הרחוב הסואן, נוצרה בשנת 1985 על ידי הפסל אנדראס זובק (Andreas Sobeck) אשר זכה בתחרות לעיצוב האנדרטה שנערכה על ידי עירית מינכן.
במרחק מה מן האנדרטה מוטבע בדשא שלט זיכרון נוסף עשוי אבן לזכר הנרצחים בני מינכן מן העם הצועני.
תאודור קוכר
אמיל תאודור קוכר (בגרמנית: Emil Theodor Kocher; 25 באוגוסט 1841 - 27 ביולי 1917) היה כירורג וחוקר שווייצרי, הנחשב לאחד מפורצי הדרך בתחום הכירורגיה בתקופתו. הנהיג וקידם את הכירורגיה האספטית ואת השיטות המדעיות בכירורגיה, תוך כדי הורדת התמותה בניתוחי הכריתה של בלוטת התריס שביצע, לפחות מ-1%. קוכר זכה בפרס נובל לרפואה ולפיזיולוגיה בשנת 1909 על תרומתו בחקר הפיזיולוגיה, הפתולוגיה והטיפולים הכירורגיים של בלוטת התריס. הוא היה השווייצרי הראשון והכירורג הראשון שזכה בפרס נובל. קוכר כיהן כפרופסור לכירורגיה באוניברסיטת ברן.
ילדות וצעירות
אמיל תאודור קוכר נולד ב-1841 בברן כבן השני מבין 6 ילדיהם (5 בנים ובת) של יאקוב אלכסנדר קוכר (1893-1814), מהנדס מסילות ברזל, ושל מריה לבית ורמוט. האב היה בן של הנגר סמואל קוכר ושל אישה בשם ברברה סוטר. הוא התמנה בשנת 1848, בגיל 34, למהנדס ראשי של קנטון ברן לתחום המים והרחובות והחל משנת 1858 עבד כפרילנסר במיזמים הנדסאים שונים בסביבת העיר ברן. האם הייתה אישה אדוקה מאוד, חברה בקהילת הכנסייה המורבית (ברית האחים). תאודור קוכר הוטבל לנצרות בקתדרלת ברן ב-16 בספטמבר 1841. יחד עם המשפחה הוא עבר בשנת 1845 לבורגדורף שם התחיל ללמוד בבית הספר. ב-1848 עברו לברן שם הוא למד בחטיבת ביניים ותיכון בבית הספר הריאלי ובגימנסיה לספרות והצטיין כראשון בכיתה. בעת לימודי התיכון התעניין בתחומים רבים, במיוחד באמנויות ובפילולוגיה קלאסית, אך לבסוף החליט להיות רופא.
אחרי סיום בחינות הבגרות בשנת 1858 התחיל ללמוד רפואה באוניברסיטת ברן. שם הרשימו אותו במיוחד הפרופסורים אנטון בירמר וקרל הרמן (אסקאן) דמה (1864-1834). כמו בבית הספר הצטיין קוכר כסטודנט מתמיד וחרוץ והיה פעיל באגודת ("אחווה") הסטודנטים "צופינגיה" (Schweizerischer Zofingerverein) בשנים 1865–1866 סיים את עבודת הדוקטור ברפואה בתחום הטיפול בדלקת הראות חריפה באמצעות מוצרי וראטרום. הוא הכין עבודה זו בהדרכת פרופ' בירמר וועדת הבחינות העניקה לו פה אחד תעודת הצטיינות יתרה (summa cum laude). באביב 1865 עבר קוכר אחרי מורו בירמר לציריך אל הקליניקה של הכירורג הידוע תאודור בילרוט שהשפיע מאוד על דרכו המקצועית. אחר כך ערך ביקורי השתלמות בכמה קליניקות כירורגיות חשובות באירופה, לרבות בברלין אצל הכירורג הידוע ברנהרד פון לנגנבק (1887-1810). ייתכן שעשה זאת בעזרת תרומתה של נדיבה משווייץ הרומאנדית, אולי חברה בכנסייה המורבית, שתמכה גם בידידו, רופא העיניים מרק דיפור. באוקטובר 1865 נסע דרך לייפציג לברלין וביקר שם חבר ותיק מבית הספר, הנס בלום. בברלין השתלם אצל ברנהרד פון לאנגנבק והציג את מועמדותו לתפקיד מדריך אצל לאנגנבק ואצל רודולף וירכו. מכיוון שלא נמצאה לו משרה פנויה באפריל 1867 נסע ללונדון, בה פגש את ג'ונתן הצ'ינסון והשתלם אצל הנרי תומפסון וג'ון אריכסן. התעניין גם בעבודתם של תומאס ספנסר ולס ואייזאק בייקר בראון. ביולי 1867 ביקר קוכר בפריז אצל הכירורג שארל נלאטון, אצל הכימאי אוגיסט ורניי ואצל לואי פסטר. בעת נסיעותיו לא רק שלמד שיטות טיפול חדשניות אבל התוודע אישית לכירורגים ולמטפלים מובילים ולמד לדבר אנגלית בצורה שוטפת, מה שאיפשר לו מאוחר יותר לעקוב אחרי הישגי המדענים בעולם דובר אנגלית.
פריצת הקריירה המדעית ובהוראה
בשובו לברן הכין הביליטציה במדעים וב-12 באוקטובר 1867 פנה לשר החינוך של שווייץ עם בקשה להסמיך אותו להוראה (קבלת venia docendi). אחרי שבקשתו אושרה, התקבל כמדריך לצידו של הפרופסור גאורג אלברט ליקה, שעזב, בהמשך, את ברן בשנת 1878 כדי להיות פרופסור באוניברסיטה הגרמנית שקמה בינתיים בשטרסבורג. לפי ביוגרף אחד (צ'ונג), קוכר היה כבר מדריך בברן עוד משנת 1866 בעוד שלדעתו של ביוגרף אחר, בונז'ו, הוא שהה באותה תקופה בברלין. באותם הימים באוניברסיטאות השווייצריות התקבלו תכופות פרופסורים גרמנים. הפקולטה לרפואה מברן העדיפה לבחור בכירורג הגרמני פרנץ קניג. אולם סטודנטים ועוזרי הוראה ורופאים אחרים חתמו על עצומה אל הממשלה בברן עם דרישה לאשר את מינויו של קוכר. גם העיתונים וכמה כירורגים מחו"ל, ביניהם לנגנגבק מברלין ובילרוט מווינה כתבו בתמיכה למועמדותו של קוכר. בסופו של דבר, תחת הלחץ הציבורי ב-16 במרץ 1872 בניגוד להמלצת הפקולטה, החליטה הממשלה בברן לבחור בקוכר כיורש המשרה של ליקה כפרופסור מן המניין לכירורגיה ומנהל של הקליניקה הכירורגית האוניברסיטאית בבית החולים "אינזלשפיטאל" בברן.
המשך הקריירה
מגיל 30 למשך 45 שנה כיהן קוכר כפרופסור לכירורגיה באוניברסיטת ברן. תחת פיקוחו בית החולים אינזלשפיטאל עבר שיפוץ יסודי. הוא כתב ספרים ומאמרים רבים, לימד מספר רב של רופאים וטיפל באלפי מטופלים. את תרומותיו המקצועיות העיקריות תרם בעיקר בכירורגיה היישומית, בנוירוכירורגיה ומעל לכל בכירורגיה של בלוטת מגן ואנדוקרינולוגיה. ספר הלימוד שלו - ה"טרקטט" שלו לכירורגיה -ציין את התהפוכות שעבר התחום בתחילת המאה ה-20. לפי בונז'ור, להצלחתו של קוכר ככירורג, תרמו שלושה גורמים. הגורם הראשון היה יישום הטיפול האנטיספטי בפצעים שמנע זיהומים ותמותה מוגברת של המטופלים. הגורם השני, לפי הינצשה היה מניעת איבודי הדם המשמעותיים. קוכר השתדל בזמן הניתוחים להשיג שליטה ועיכוב של המקורות המזעריים ביותר של אובדן דם, במיוחד מכיוון שבהתחלה הוא חשש שהדם המתפרק עלול להוות סיכון לזיהומים.
תרומותיו הראשונות
בשנת 1870 זכה קוכר לפרסום בינלאומי ראשון הודות לפרסום שיטתו לתקון פריקת כתף. שיטה זו הייתה פחות מכאיבה ויותר בטוחה מהשיטה המסורתית ויכלה להיות מבוצעת על ידי רופא יחיד. בהמצאתה הסתייע קוכר בידע המעמיק שלו באנטומיה באותה תקופה הוא חקר את פצעי הירי המלווים בשברי עצמות. על כך הוא נתן הרצאה פומבית בשנת 1874:"איך לשפר את טיב כדורי הרובים מנקודת מבט אנושית" וכתב ב-1875 את הטיוטה "על האפקט האקספלוזיבי של כדורי הרובים במלחמה המודרנית". הוא הצביע על כך שכדורים בעלי קוטר קטן יותר פחות מזיקים והמליץ גם על השימוש בכדורים בעלי מהירות מופחתת.
ההעברה של הקליניקה וההצעה מפראג
כשהתמנה לפרופסור, שאף קוכר להנהיג מודרניזציה של בית החולים אינזלשפיטאל בברן. הוא העיר כי הבניין הישן לא התאים יותר לסטנדרטים המודרניים כי היה קטן מדי. מחצית מהחולים הפונים לעזרה הושבו ריקם. באביב 1878 ביקר קוכר בכמה בתי חולים באירופה כדי לעמוד על החידושים הרפואיים שם וליישמם ככל האפשר במולדתו. על סמך התרשמויותיו הוא כתב דו"ח לממשלה השווייצרית ונתן בו אפילו הנחיות לגבי פרטים אדריכליים. בנאום ב-15 בנובמבר 1878 הוא יידע את הקהל הרחב על הנחיצות הדחופה לבית חולים חדש. קוכר יצר קשר עם גורמים רפואיים בפראג ואיים כי לא יישאר בברן אם לא יובטחו לו 75 מיטות בבניין חדש או יינתנו לו מספיק משאבים כדי להרחיב את מחלקתו בבניין הישן. בחורף 1884–1885 הושלם הבניין החדש ובית החולים היה מוכן להעברה. בינתיים, הקליניקה לכירורגיה בפראג, הקליניקה האוניברסיטאית השלישית מסוג זה בעולם הדובר גרמנית, הציעה לקוכר להתמנות בה כפרופסור החל מהאביב 1880. עמיתים רבים מחו"ל האיצו בו לקבל את ההצעה, בעוד שעמיתיו והרופאים בברן התחננו אליו להישאר. קוכר ניצל את ההצעה מפראג כדי לדרוש מהשלטונות מספר הטבות לטובת הקליניקה האוניברסיטאית שלו. הממשלה קיבלה את כל בקשותיו, העלתה את התקציב לציוד כירורגי ולספרים ל-1,000 פרנקים שווייצריים והסכימה להעלות את מספר המיטות באינזלשפיטאל החדש. בנסיבות אלה החליט קוכר להישאר וזכה לתודתם של הסטודנטים ואנשי המקצוע. הוא הודה שחיבתם של הסטודנטים אליו הייתה אחת הסיבות להישארותו. ב-8 ביוני 1880 הם ארגנו תהלוכה עם לפידים לכבודו.
כירורגיה אספטית
לא ברור אם קוכר הכיר אישית את ג'וזף ליסטר (1912-1827), חלוץ השימוש בחומרים אנטיספטיים (להריגת חיידקים), אבל הוא התכתב איתו. קוכר הכיר מוקדם בחשיבות השיטות ה"אספטיות" והציג אותן בפני עמיתיו בתקופה שבהן הן נחשבו למהפכניות. בדו"ח אחד שלו בבית החולים בשנת 1868 הוא ייחס את הורדת התמותה ישירות ל"שיטת ליסטר לחבישה אנטיספטית של הפצעים" ומאוחר יותר בתור מנהל הקליניקה הורה לדבוק באופן קפדני לשיטה האנטיספטית. קוכר דרש עקרונית לחקור את הסיבות לכל זיהום פצעים והסיר את המקור הפוטנציאלי של הזיהום. מסיבה מניעתית התנגד לנוכחותם של אורחים במחלקה. על סוגיית הטיפול והכירורגיה האספטיים הוא הקדיש מספר מאמרים. בעבודותיו בתחום האספסיה קוכר שיתף פעולה עם הכירורג והבקטריולוג ארנסט טאפל (טאוול) (1912-1858) שאיתו כתב ספר על המחלות הזיהומיות המופיעות בזמן ניתוחים ואחריהם.
תרומותיו לנוירוכירורגיה
קוכר תרם תרומות חלוציות גם לתחום הנוירולוגי ונוירוכירורגי. הוא חקר תופעות של זעזוע מוח, לחץ תוך-גולגולתי וסוגיות נוירוכירורגיות. חקר את הטיפול הכירורגי במקרים של אפילפסיה ושל חבלה מוחית. הוא מצא שבמקרים מסוימים, חולי אפילפסיה סובלים מגידול במוח שאפשר להסיר דרך ניתוח. הוא גילה שבמקרים מסוימים הפרכוסים נגרמים על ידי עלייה בלחץ התוך-גולגולתי וניקוז נוזל שדרתי-מוחי עשוי לרפא את הפרכוסים. בשנת 1896 הגיע לברן הכירורג היפני היאזו איטו על מנת לבצע מחקרים ניסויים במקרים של אפילפסיה. קוכר התעניין מאוד בלחץ התוך-גולגולתי בזמן אפילפסיה מושריית בניסויים ואחרי שובו של איטו ליפן, ביצע מעל 100 ניתוחים אצל חולי פרכוסים.
בשנת 1900 למשך חדשים אחדים התארח במעבדתו של קוכר הכירורג האמריקאי הרווי קושינג. הוא ביצע ניתוחים מוחיים וגילה את רפלקס קושינג המתייחס לקשר בין לחץ הדם ללחץ התוך-גולגולתי. גם קוכר מצא מאוחר יותר שקרנייקטומיה דקומרפסיבית היא שיטה יעילה להוריד לחץ תוך-גולגולתי. בטרקטט שלו על "תורת הניתוחים הכירורגיים", הקדיש קוכר 141 דפים מתוך 1060 לכירורגיה של מערכת העצבים. הם כוללים שיטות אקספלורציה ודקומפרסיה של המוח.
כירורגיה של בלוטת התריס
כשהתחיל קוכר לגשת לתחום הניתוחים בבלוטת התריס, לרוב כריתות של זפק עם הסרה מוחלטת של בלוטת התריס, אם היה אפשרי, היה כרוך בסיכונים רבים. בשנת 1872 התמותה בניתוחים הייתה, לפי הערכות מסוימות, לא פחות מ-75%. אכן הניתוח נחשב לאחד המסוכנים ביותר ובצרפת אף נאסר על ידי האקדמיה לרפואה. באמצעות יישומן של שיטות כירורגיות מודרניות, כמו טיפול אנטיספטי בפצעים והפחתת אובדן הדם והסגנון האיטי והמדויק של קוכר, הוא הצליח להוריד את שיעור התמותה של ניתוח זה ל-18% (שהיה כאמור נמוך לפי הנורמות בנות תקופתו) ואחר כך לפחות מ-0.5% בשנת 1912. עד אז ביצע קוכר מעל 5000 ניתוחים כאלה.(4250 עד 1909 לפי גמזנייגר, 5314 לפי קוכר עצמו). לפי בונז'ור התמותה ירדה עוד עד ל -0.1% בשנת 1917. הצלחת שיטותיו של קוכר, במיוחד בהשוואה לניתוחים שבוצעו על ידי בילרוט, שביצע גם הוא באותו זמן, כריתות של בלוטת התריס, תוארה על ידי ויליאם הלסטד (1922-1852) במילים אלה: (ויליאם הלסטד, 1919. מצוטט אצל מוריס ואחרים, 1990)
תרומות נוספות למדע
קוכר פרסם מחקרים על סוגיות רבות אחרות, כמו על המוסטזיס (עצירת הדימום), טיפולים אנטיספטיים, זיהומיים כירורגיים, על פצעי ירי, אוסטאומייליטיס חריף, על תורת הבקע החנוק ועל הכירורגיה של הבטן. כספי פרס נובל עזרו לו בהקמת המכון "קוכר" בברן. הרבה כלים כירורגיים (כולל הקרניומטר) ושיטות ניתוח (למשל התמרון קוכר והחתך קוכר) נקראו על שמו, גם התסמונת קוכר-דברה-סמלן. התמרון קוכר הוא עדיין שיטת סטנדרט באורתופדיה. לקוכר מייחסים גם את המצאת המהדק על שמו (מהדק קוכר) (1882) שהוא השתמש בו למניעת דימומים בעת ניתוח. בשנת 1912 ניסה להאיץ את עצירת הדימומים הפנימיים על ידי הזרקת נוזל המעודד קרישה שהופק על ידי אנטון פוניו (1968-1881) מטסיות דם. קוכר היה גם אומן של נתיחות שלאחר המוות. בשנת 1911 הוא פרש מעבודתו באוניברסיטה.
הוא כיהן בשנים 1878 ו-1903 כרקטור אוניברסיטת ברן. הוא היה יושב ראש איגוד הרופאים בברן ובשנת 1913 הקים את האיגוד השווייצרי לכירורגיה והיה ליושב ראש שלו הראשון. בשנת 1904 או 1905 בנה קליניקה פרטית בשם אולמנהוף - Ulmenhof שהיו לה 25 מיטות. כאן טופלו חולים מבוססים, רבים מהם מחו"ל. הוא טיפל, בין היתר, באשתו של לנין, נאדז'דה קרופסקיה וניתח אותה בברן בשנת 1913
חייו הפרטיים
בשנת 1869 התחתן קוכר עם מאריה ויצ'י-קוראן (1925-1850), בת של הסוחר יוהנס ויצ'י. נולדו להם שלושה בנים. הם גרו תחילה במארקטגאסה בברן והחל משנת 1875 בבית מרווח יותר בלה ווייט. שם התארחו, בין היתר לארוחות ערב, ידידים, עמיתים למקצוע, אורחים אחרים ואף מטופלים רבים.
תיירות בישראל
ערי התיירות המובילות בישראל הן ירושלים, תל אביב, אילת וטבריה, והאתרים המובילים מחוץ לערים הם ים המלח ומצדה לצד מגוון אתרים היסטוריים וטבעיים אחרים אשר כולם בקרבה גבוהה יחסית, זה לזה. במשך השנים, הושפעה התיירות בצורה משמעותית מהתדמית של ישראל בעולם, בין השאר בהשפעת המצב הגאו-פוליטי-ביטחוני בישראל כמו גם מגורמים אחרים.
תאודור קוכר
חייו הפרטיים
בדומה לאמו, היה קוכר אדם דתי מאוד, חסיד של הכנסייה המוראבית, מה שהיווה היבט ייחודי בסביבתו המקצועית. עד יום מותו הוא ייחס לרצון האל את הצלחותיו ואת כישלונותיו. הוא חשב שעליית החומרנות, במיוחד בתחום המדעים, הפכה לרעה חולה והוא ייחס לה את פריצת מלחמת העולם הראשונה. קוכר הקדיש זמן לחינוך ילדיו, שיחק איתם טניס ורכב איתם על סוסים. בנו הבכור, אלברט תאודור קוכר (1950-1870) היה גם כן רופא. בנו השני היה יוהאן אלברט (1872–1941) נעשה כירורג, כמו אביו, לימד כמדריך באוניברסיטת ברן ועזר מאוד לאביו בקליניקה הפרטית שלו בנו השלישי נקרא ארתור אוטו קוכר. (יליד 1876)
ראקאב
ראקאב (בבלארוסית: Ракаў, הגייה מדויקת: ראקאו; בפולנית: Raków, ראקוב; ביידיש: ראקאוויי) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, על גדות נהר איסלאץ' (Islach), כ-39 ק"מ מערבית למינסק, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תיירות בישראל
בשנת 2018 מספר התיירים חצה את רף ה-4 מיליון ועמד על כ-4.1 מיליון - עם עלייה של 14 אחוז מהשנה הקודמת. שנת 2019 המשיכה בשבירת השיאים בתיירות הנכנסת עם כניסה של 4.55 מיליון תיירים, עלייה של כ-11% אחוז לעומת השנה שעברה.
ראקאב
תולדות היישוב
ראקאב נזכרת לראשונה במאה ה-15, הגם שאתרה של העיירה היה מיושב מאות שנים קודם לכן. בשנת 1465 העניק קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, את העיירה לשליט מטעם הדוכסות הגדולה של ליטא. מאז הייתה העיירה בבעלות מספר משפחות אצולה.
תיירות בישראל
המשרד הממשלתי האחראי על פיתוח ושיווק התיירות למדינת ישראל הוא משרד התיירות.
ראקאב
תולדות היישוב
בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובאותה שנה נבנתה בה מצודה. בהתאם להסכם ריגה משנת 1921, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
תיירות בישראל
נכון ל-2022 ישראל ממוקמת במקום ה-18, כך עולה מסקר הבוחן את היעדים התיירותיים הטובים בעולם, של מגזין התיירות הנחשב קונדה נסט טרוולר (Condé Nast Traveler).
התיירות הנכנסת
ב-2011 נכנסו לישראל 2.8 מיליון תיירים. עיקר התנועה נעשתה דרך נתב"ג (כ-84% ב-2011). נמל תעופה נוסף המשמש את התיירות הנכנסת הוא נמל התעופה רמון, הפועל בעיקר עבור טיסות השכר מאירופה של תיירים המגיעים לנופש באילת. תיירות נכנסת בהיקפים קטנים יותר עושה דרכה לישראל דרך המעברים היבשתיים גשר אלנבי ומעבר טאבה, ומעברים שנפתחו בעקבות הסכם השלום בין ישראל לירדן ב-1994: מעבר יצחק רבין (ערבה) ומעבר נהר הירדן (גשר שיח' חוסיין). בשנת 2011 כ-10% מכלל התיירים הגיעו דרך מעברים אלו.
שערי כניסה נוספים לתיירות הנכנסת הם נמלי הים של חיפה ואשדוד - המאפשרים, בין השאר, סיורים חד יומיים או דו יומיים של ספינות טיולים.
היסטוריה
מאז הקמת המדינה ועד 2011 הגיעו לישראל 65 מיליון תיירים בסך הכל. כ-83% מתוכם הגיעו מאז שנות השמונים. בשנות ה-50 של המאה ה-20 נכנסו לישראל כ-50 אלף תיירים בממוצע בשנה. למרות התפתחויות מרשימות שנרשמו בענף התיירות, בעיקר מאז 1967, ידעה התיירות הנכנסת תנודתיות שהושפעה בעיקר מאירועים ביטחוניים. ניתן לראות מתאם בין כניסת התיירים לישראל לבין המצב הגאו-פוליטי והביטחוני ששרר בישראל באותם ימים: סיום האינתיפאדה הראשונה, מלחמת המפרץ, הסכמי אוסלו (עד 1995), רצח רבין והפיגועים בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובשנת 2000, האינתיפאדה השנייה, מלחמת לבנון השנייה ומבצע עופרת יצוקה. משברים אלה הביאו לפיטורים נרחבים של עובדים שכירים במלונות ובסוכנויות נסיעות. בתקופות משבר בלט בחסרונו מנגנון הגנה כלכלי על העוסקים בענף, ותקופות ההתאוששות היו מלוות בירידה ברמת השירותים המקצועיים - כתוצאה מפרישת עובדים מנוסים בעיתות המשבר. ב-2020 חלה צניחה חדה בתיירות בכל העולם עקב מגפת הקורונה, עם 850,000 תיירים נכנסים בלבד. שכ-700,000 מהם הגיעו בחודשים ינואר-פברואר טרם פרוץ המגפה ברחבי העולם.
נכון לשנת 2019, הערים עם הכי הרבה תיירים בישראל הן ירושלים עם 4.467 מיליון תיירים ותל אביב עם 2.978 מיליון תיירים. כמו כן, ירושלים ותל אביב מדורגות במקומות ה-61 וה-79 בהתאמה ברשימת מאה הערים המתוירות ביותר בעולם לשנת 2018 לפי Euromonitor International.
סטטיסטיקה
מתוך סקר של משרד התיירות שנעשה על תיירים שיצאו מישראל מנמל התעופה בן-גוריון וממעבר טאבה ושהו בישראל לפחות לילה אחד, נמצא שכ-54% מהתיירים הם נוצרים. ו-25% יהודים. כאשר שיעור היהודים בולט ממדינות כמו ארצות הברית, בלגיה וקנדה שם הם מהווים מחצית מכלל התיירים, ומצרפת שם היהודים מהווים רוב מכלל התיירים. מהסקר של שנת 2018 נמצא שבקרב הנוצרים שביקרו בישראל ש-43% שייכים לנצרות הקתולית (52% מכלל הנוצרים בעולם), 31% שייכים לנצרות הפרוטסטנטית (35% מכלל הנוצרים בעולם), ו-24% שייכים לנצרות האורתודוקסית (11% מכלל הנוצרים בעולם). המטרות הביקור הנפוצות ביותר הן ביקור קרובים וידידים (30%) ,תיור וטיול (25%), צליינות (19%), בילוי והנאה (14%) ועסקים (9%). 80% מהתיירים ביקרו בירושלים, 74% בתל אביב, 52% בים המלח, 35% בגליל ובכנרת, 30% בחיפה 16% ברמת הגולן כ-8% בנגב וכך גם אחוז דומה באילת. כ-30% מאלו שבאו לטיול עשו זאת בטיול מאורגן, וכך גם 84% מאלה שבאו למטרות צליינות. הזמן הממוצע שתייר בא לישראל הוא של כשבוע, כאשר היוצאים מן הכלל של אלה שבאים לביקורי קרובים שהממוצע עומד על שבוע וחצי ואצל אנשי עסקים עם ממוצע של ארבע לילות. מתוך כלל אמצעי הלינה 51% לנו בבתי מלון, 27% התארחו בבתים של קרובים וידידים, ו-13% בדירות שכורות כמו Airbnb. בתיירות בישראל אין עונתיות ומספרי התיירים זהים בכל חודשי השנה, כאשר חודשי הקיץ יותר חלשים בקרב צליינים ומטיילים בשל מזג האוויר החם.
מלבד המטרות העיקריות שצוינו, התפתחה בישראל גם תיירות מרפא בעיקר מברית המועצות לשעבר, ושיעורים זניחים תיירות פוליטית, של אנשים הבאים למחות על מדיניות ישראל או לתמוך בה.
תיירים נכנסים לפי ארץ אזרחות
תיירות הפנים מהווה חלק נכבד בתיירות בישראל. מעת לעת, משפחות ישראליות רבות יוצאות לטייל ברחבי הארץ, באתרי רשות הטבע והגנים. צפון ישראל (בעיקר הגליל, אזור הכנרת ורמת הגולן) נחשב לאזור נוח יותר מבחינת מזג האוויר וכן מבחינת שירותי התיירות והאירוח (בעיקר לינה בצימרים ולא בבתי מלון).
האתרים הפופולריים ביותר
לפי בדיקה שנעשתה באתר TripAdvisor אלו האתרים בישראל להם הכי הרבה חוות דעת נכון ל-15 בינואר 2022:
מוקדי משיכה
קיימים מספר מוקדי משיכה ייחודיים לישראל, המהווים משאב תיירותי. ביניהם:
תיירות פנים
כמדינה בה עשרות גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרי תרבות ואטרקציות שונות, קיימת תיירות פנים בישראל רבה. לדוגמה, במועדים וחגי ישראל עשרות ואף מאות אלפים פוקדים את שמורות וגני הטבע השונים. בתקופת הקורונה, כאשר התיירות הנכנסת הייתה בשפל, היה ביטוי לתיירות הפנים. יישובים רבים כוללים כבתי עסקים צימרים אכסניות ובתי מלון.
הערות שוליים
ইসরায়েল
ראקאב
יהודי ראקאב
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,400 יהודים, כשני שלישים מתושביה, והתקיימה בה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות, שהפעילו במקום בית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש העיירה בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ב-26 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הוציאו בה להורג 49 צעירים יהודים שהואשמו בקומוניזם. שלושה אנשי חברה קדישא שקברו את אלו נרצחו גם כן. כעבור כשבועיים רצחו הגרמנים 14 יהודים נוספים מהעיירה.
באוקטובר 1941 נצטוו יהודי העיירה להתרכז בכיכר השוק בה. יהודים שלא התייצבו נורו בבתיהם, ובהם קשישים וחולים. בהמשך היום, רצחו הגרמנים 112 גברים יהודים בבית העלמין היהודי בעיירה.
כ-2,000 היהודים שנותרו בעיירה רוכזו לאחר האקציה בגטו שהוקם במתחם בית הכנסת המקומי, ממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה, תוך החרמת כל רכושם. בתקופה זו הצליחו מספר צעירים מהגטו להימלט ליערות הסביבה, ולחבור ליחידות פרטיזנים.
ב-4 בפברואר 1942 נרצחו כל יושבי הגטו שבעיירה בבית הכנסת המקומי. יהודים מעטים שהושארו בעיירה לאיסוף ולסידור רכוש הנרצחים שולחו לאחר מכן למחנה עבודה בקראסנה.
תאודור קוכר
חייו הפרטיים
בערב אחד ב-23 ביולי 1917 הוא נקרא בדחיפות לאינזלשפיטאל וביצע ניתוח חירום. אחר כך הרגיש רע והלך לשכב, בעודו עובד על רישומים מדעיים. ברגע מסוים איבד את ההכרה ונפטר כעבור ארבעה ימים ב-27 ביולי 1917, בגיל 76.
מורשתו
קוכר הצטיין כמורה ידוע ואהוב. במהלך 100 סמסטרים הוא העביר את הידע שלו לבערך 10,000 סטודנטים של אוניברסיטת ברן. הוא היה מסוגל לתת השראה לתלמידיו וללמדם לחשוב בצורה ברורה ולוגית. בין השאר הוא לימד דור של סטודנטים יהודים שבאו מהאימפריה הרוסית, בה לא התאפשר להם ללמוד. משום קשרו לרוסיה העניקה החברה הגאוגרפית הרוסית את שמו להר געש אוג'ון צ'ולדונגי במנצ'וריה
עם תלמידיו המקומיים והזרים נמנו:קרל ארנד (ברן), אוסקר ברנהרד (סנט מוריץ), אנדריאה קרוטי (אוהיו), גוסטב דרדל (ברן), קרל גארה (בון) גוטליב ומקס פוירר (סנט גאלן), אנטוניו פוניו (לנגנאו), ולטר גרבלי (ארנון), קרל קאופמן (ציריך), יוזף קופ (לוצרן), ארנסט קומר (ז'נבה), אוטו לאנץ (אמסטרדם), אדמון לרדי (ז'נבה), יאקופ לאופר (אינטרלאקן), אלברט ליטי (תון), הרמן מאטי (ברן), שארל פטאבל (נוינבורג) פאוך פפהלר (אולטן), פריץ דה קרוון (לה שו דה פון-בזל), אוגוסט ריקלי (לנגנטל), אוגוסט רולייה (לזאן), סזאר רו (לוזאן), קרל שולר (רורשאך), פריץ שטיינמן (ברן), אלברט פוגל (לוצרן), הנס וילדבולץ וכו'. עם הידועים שבתלמידיו נמנו גם הכירורג האמריקאי הרווי קושינג, היפני האיאזו איטו (1929-1865) וס. ברזובסקי שהפיץ את שיטותיו ברוסיה.
מונחים רפואיים הקשורים לשמו
בהסתכלות אל תנועה מהירה למטה או למעלה מתרחשת נסיגה כיווצית של העפעף תסמונת של תת-תפקוד של בלוטת התריס בינקות ובילדות עם היפרטרופיה של השרירים, יוצרת מראה של תינוק הרקולס. השרירים המורחבים חלקים ומתכווצים ומרפים באיטיות. קיים מיקסאדמה קלינית או תת-קלינית, ביטויי פיגור שכלי ("קרטיניזם"). העדר של התכווצויות כואבות ופסאודומיוטוניה עושים את ההבחנה לעומת תסמונת הופמן (יוהאן)
הנצחה
נושאים את שמו:
ספרים ומאמרים
קוכר כתב 249 מאמרים וספרים והדריך 130 עבודות דוקטורט. (תאוריית פציעות הירי בכדורים בעלי קוטר קטן)
חוק דתיים שלובים
חוק דתיים שלובים (נקרא גם: חוק דוסים שלובים) הוא ביטוי המשמש בעיקר בפי חלק מהמגזר הדתי-לאומי בישראל לתיאור התאוריה הפופולרית לפיה בין כל שני אנשים דתיים זרים קיים מכר אחד משותף לפחות. "חוק דתיים שלובים" הוא מעין גרסה מגזרית-מקומית של רעיון "שש דרגות ההפרדה", לפיו בין כל שני אנשים בעולם מקשרת שרשרת של לא יותר מחמישה מכרים. מקור השם "חוק דתיים שלובים" הוא פרפרזה על חוק הכלים השלובים.
בארצות הברית מכונה החוק "גאוגרפיה יהודית". הוא מתבסס על אותם עקרונות - ישנם מוסדות ומקומות רבים שבהם יהודים עוברים ולכן יש סבירות גבוהה שיהיו להם מכרים משותפים.
בתרבות הפופולרית
בשנת 2004 יצר אילן אשכולי סרט בשם "חוק הדתיים השלובים" שבו יש אזכור רב למושג. הסרט זכה במקום הראשון לסרטי סטודנטים בפסטיבל חיפה.
מערכת ניהול מסמכים
מערכות לניהול מסמכים (Document Management Systems), הן מערכות מבוססות תוכנות מחשב (במקרה של ניהול מסמכים דיגיטליים) המשמשות כדי לעקוב, לנהל ולאחסן מסמכים ולהפחית את כמות הנייר. רוב המערכות מסוגלות לשמור את הרשומה יחד עם הגרסאות השונות שנוצרו או שונו על ידי משתמשים שונים במהלך הזמן (מונח הנקרא "היסטוריית מעקב"). למושג מערכות לניהול מסמכים יש חפיפה מסוימת עם התפיסה של מערכות לניהול תוכן. המושג מתייחס לעיתים קרובות כאל מרכיב של מערכות (ECM) Enterprise Content Management, מערכות הקשורות לניהול נכסים דיגיטליים, Document Imaging, מערכות לניהול תהליכי עבודה ומערכות לניהול רשומות.
היסטוריה
לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-19, המציא אדווין סייבלס (Edwin Grenville Seibels) את שיטת התיוק בארונות ומגירות.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, החלו ספקים לפתח תוכנות מחשב על מנת לנהל מסמכים מבוססי נייר. מערכות אלו התמודדו עם מסמכי נייר, וכללו לא רק פורמט מסמכים שהודפסו ופורסמו, אלא גם תמונות, צילומים של טביעות אצבעות, ועוד.
מאוחר יותר, החלו לפתח את הסוג השני של המערכות אשר יכלו לנהל מסמכים אלקטרוניים, כלומר, כל המסמכים או הקבצים שנוצרו על המחשבים ובדרך כלל מאוחסנים בכונן המקומי של המשתמשים. במערכות ניהול המסמכים האלקטרונית (EDM) המוקדמות ביותר, הצליחו לנהל מספר מצומצם של סוגי מסמכים ומספר מוגבל של תבניות. רבות ממערכות אלו נודעו בשלב מאוחר יותר כמערכות לניהול מסמכים מכיוון שהם התמקדו בלכידה, אחסון, יצירת אינדקס ואחזור של קובצי תמונה. מערכות EDM המשיכו להתפתח והגיעו לנקודה בה יכלו לנהל קבצים מכל סוג ופורמט ושיכולים להיות מאוחסנים ברשת וברמת אבטחה נאותה, וכן לנהל תהליכי זרימת עבודה ובקרה.
מערכות אלו אפשרו לארגונים לשמור העתקים של טפסים ומסמכים שהגיעו בפקס כקובצי תמונה, ולאחסן את קובצי התמונה האלו במאגר, לצורכי אבטחה ואחזור מהיר (האחזור נעשה אפשרי מכיוון שהמערכות כבר יכלו לקרוא את הטקסט מתוך המסמך כחלק מתהליך הלכידה, ויצירת האינדקס אפשר את האחזור על ידי מילים בתוך הטקסט עצמו).
רכיבי המערכת
מערכות ניהול מסמכים מספקות בדרך כלל רכיבים (או פונקציות) של אחסון, ניהול גרסאות ומטה-דאטה, כמו גם אבטחה, יצירת אינדקס ויכולות אחזור מתקדמות. להלן תיאור עבור רכיבים אלו:
עמידה בתקנים
בתחומי תעשייה רבים מפורסמים רשימת הסטנדרטים, כל תחום לפי עניינו, עבור בקרה וניהול של המסמכים. מתוך כך, קיימים מספר תקני ISO רלוונטיים כגון:
FDUIICS 01.140.10 UFI 01.140.20. ב ISO גם מפורסמים הסטנדרטים הכוללים סדרה של מסמכים טכניים לפי תחום. ISO 2709 - מידע וניהול מסמכים - פורמט למידע מורחב ISO 15836 - בסיס האלמנטים במטה-דאטה ISO 15489 - ניהול רשומות ISO 21127 - אונטולוגיה של שינוי התרבות והמוצא של המידע ISO 23950 - אחזור מידע (Z39.50) - שירותי הגדרת אפליקציות ופרוטוקולים. ISO 10244 - ניהול תהליכים עסקיים וניתוח נתונים ISO 3200 - פורמט מסמך נייד
בקרת מסמכים
מסמכים המאוחסנים במערכת לניהול מסמכים כגון: הנחיות לתהליכים עסקיים ארגוניים, נוהלי עבודה והצהרות מדיניות, מספקים ראיות שהמסמכים אכן מבוקרים. כישלון בנושא בקרת המסמכים עלול לגרום לקנסות, הפסד לעסק או פגיעה במוניטין שלו.
שילוב עם DM
שילוב של מערכות לניהול מסמכים כולל את הטכנולוגיה, הכלים והשיטות ללכידה, ניהול, אחסון, שמירה, שליחה (הפצה) וביעור של "מסמכים" ברמה חוצת ארגון. בהקשר הזה, "מסמכים" כוללים כל אחד מהנתונים העצומים בהיבטי המידע וכוללים תמונות, מסמכים משרדיים, מסמכי גרפיקה ושרטוטים כמו גם ישויות חדשות כגון דפי אינטרנט, תכתובות אימיילים, הודעות מיידיות וקטעי וידאו.
תוכנה לניהול מסמכים
מסמכי הנייר שימשו עד כה לאחסון המידע. עם זאת, הנייר יקר, בזבזני ועם נטייה לסיכונים. תוכנה לניהול מסמכים היא לא רק כלי לניהול המידע, אלא מאפשרת למשתמש לגשת למערכת, לבצע עריכה ולעקוב אחר מידע מאוחסן. תוכנת ניהול מסמכים היא ארון אלקטרוני שניתן להשתמש בו כדי לארגן את כל הניירת והקבצים הדיגיטליים. התוכנה מסייעת לארגונים להמיר דפי נייר לקבצים דיגיטליים ולאחסן אותם בשרת אחסון אחד. תוכנה לניהול מסמכים מבוססת רשת, הופכת להיות מרכיב מרכזי של התעשייה וחלק בלתי נפרד ממנה.
Brothers in Arms: Double Time
Brothers in Arms: Double Time הוא משחק ירי בגוף ראשון שפותח על ידי Gearbox Software והוצא לאור על ידי Ubisoft לפלטפורמת ה-Wii ובשנת 2010 גם ל-OS X.
משחק זה הוא אוסף של שני משחקי Brothers in Arms הראשונים Brothers in Arms: Road to Hill 30 ו-Brothers in Arms: Earned in Blood שפותחו על ידי Gearbox Software והופצו על ידי Ubisoft. הוא מכיל בשלב 31 את המערכה בנורמנדי.
בתאריך ה-23 במרץ 2010 Feral Interactive הודיעו על גרסת OS X של המשחק Brothers in Arms: Double Time, שהוא שוחרר בתאריך ה-16 באפריל 2010.