cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
שיאי עולם
בתחרות המוקדמות בחץ וקשת נקבע שיא עולם חדש, שיא העולם הראשון באולימפיאדה על ידי קים וו-ג'ין.
אירועים מיוחדים
זהרא נמאטי עשתה היסטוריה על ידי הבטחת השתתפותה גם במשחקים האולימפיים וגם במשחקים הפראלימפיים בקיץ 2016.
רוגבי שבעיות
{| cellpadding="2"
שיאי עולם
7 שיאי עולם חדשים נקבעו בתחרויות השחייה, 5 לנשים ו-2 לגברים. נוסף לכך, נקבעו 13 שיאים אולימפיים חדשים, 10 לנשים ו-3 לגברים.
שידור
בפעם הראשונה מאז החלו לשדר את האולימפיאדה בישראל, הערוץ הראשון לא שידר את האולימפיאדה לאחר שהפסיד במכרז שנערך לקבוצת RGE, שהעבירה את זכויות השידור לערוץ הספורט
אוון וילאנס ריצ'רדסון
סר אוון וילאנס ריצ'רדסון (באנגלית: Owen Willans Richardson; 26 באפריל 1879 בדיוסברי, יורקשייר, אנגליה - 15 בפברואר 1959 באלטון, המפשייר, אנגליה) היה פיזיקאי בריטי. תחום מחקרו היה תופעת התרמיונית שהובילה לחוק ריצ'רדסון הקרוי על שמו. חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1928.
ביוגרפיה
ריצ'רדסון נולד ב-1879 בדיוסברי (Dewsbury), יורקשייר, אנגליה והיה בנם היחיד של ג'ושוע הנרי ושרלוט מריה ריצ'רדסון. בבית ספר יסודי, בחטיבה ובתיכון למד בבית הספר "בטלי" (Batley) ולאחר מכן למד בטריניטי קולג' שבקיימברידג', שם זכה להצטיינות במחלקה הראשונה במדעי הטבע. בהמשך קיבל תואר דוקטור מהקולג' האוניברסיטאי של לונדון. לאחר שסיים את לימודיו ב-1900 החל ריצ'רדסון לחקור את פליטת החשמל מגופים חמים במעבדת קוונדיש שבקיימברידג'. ב-1901 ביצע ניסוי שהראה שזרם מחוט להט תלוי אקספוננציאלית בטמפרטורה של החוט, באופן שזהה מתמטית למשוואת ארניוס. בזכות מחקר זה זכה בפרס נובל והחוק שהוכיח נקרא על שמו, חוק ריצ'רדסון. מ-1906 ועד 1913 היה ריצ'רדסון פרופסור באוניברסיטת פרינסטון, ב-1914 חזר לבריטניה והפך לפרופסור בקינגס קולג' לונדון שם חקר ולימד עד לפרישתו ב-1944. ריצ'רדסון מת ב-1959.
חייו האישיים
ריצ'רדסון היה נשוי לליליאן מוד וילסון, אחותו של הרולד וילסון מ-1906 ועד פטירתה ב-1945, לזוג נולדו בן ובת. ב-1948 נישא שנית לפיזיקאית הנרייט רופ.
פרסים
ב-1913 הצטרף ריצ'רדסון לחברה המלכותית של בריטניה, ב-1920 הוענקה לו מדליית יוז, ב-1928 זכה בפרס נובל לפיזיקה על חקר התופעה התרמיונית. ב-1939 קיבל תואר אבירות.
יהודה הלוי
רבי יהודה בן שמואל הלוי (נכתב בר"ת: ריה"ל; שמו בערבית: אבו אל-חסן אל-לאוי, أبو الحسن اللاوي; ד'תתל"ה, 1075 בקירוב – אב ד'תתק"א, 1141 ) היה רב משורר ופילוסוף בתור הזהב של יהדות ספרד, מגדולי הכותבים היהודים בימי הביניים ובכלל.
יצירתו המרכזית היא האפולוגטיקה הפילוסופית "ספר ההוכחה והראיה להגנת הדת הבזויה והשפלה" (הכוזרי), וכן קינות כמו "ציון הלא תשאלי" ושירים מפורסמים אחרים.
תולדות חייו
ריה"ל נולד בסוף המאה ה-11, בעיר טולדו או בטודלה שבצפון ספרד, למשפחה אמידה ומלומדת. הוא זכה לחינוך מקיף גם בתחום היהדות וגם בתחום ההשכלה הכללית-הערבית. חוקרים רבים משערים שהיה תלמידו של פרשן ופוסק התלמוד רבי יצחק אלפסי.
בשנות חייו הראשונות נדד ריה"ל בספרד כמשורר שכיר בחצרות של נכבדים באירועים חשובים. הוא נפגש עם משה אבן עזרא, גדול המתודולוגים של השירה בזמנו, ועל מפגש זה מסופר שמספר משוררים ערכו תחרות: הם לקחו שיר של משה אבן עזרא, שהוא קשה מאוד מבחינה תבניתית וניסו לחקות אותו. ריה"ל זכה בתחרות, שלח את השיר למשה אבן עזרא וזה הזמינו אליו. סיפור זה אכן טיפוסי לתקופת חייו הראשונה, בה חיבר הרבה שירי חשק ושירי יין.
ריה"ל התחבר למשוררים יהודיים ובהיותו רופא צעיר, התקבל בכבוד גדול בטולדו, שם נהנה מהפריחה הכלכלית שהתרחשה תחת מלך קסטיליה והנסיכים הנוצרים. איש חסדו היה שלמה אבן פרוציאל, שר בחצרו של אלפונסו ה-6. ב-1108 נרצח אבן פרוציאל בעת היותו בשליחות. ריה"ל כתב לו הספד בן 73 בתים ובו הביע זעם רב כלפי האליטה הנוצרית "ישפך אלוהים מטר זעם עלי בת אדום\שרשה ירצץ וקצץ את אמיריה\ישיב לחיקה גמול בשכול ואלמון\וישכיב כל המונה ככל צלמי אשריה". לאחר מכן עזב את טולדו ועבר לדרום ספרד, אל העיר קורדובה, שם עסק ברפואה ובמסחר. חוג ידידיו הלך וגדל והוא נעשה לדמות של מתווך תרבות בין משכילי הדרום ויהודי הצפון. כמעט בכל מקום שהגיע אליו, התקבל בהערצה.
ריה"ל התחבר במיוחד עם רבי אברהם אבן עזרא (ראב"ע), והם נדדו יחדיו בספרד המוסלמית ובמגרב. ראב"ע אף מזכיר את ריה"ל מספר פעמים בפירושו למקרא (כגון בפירושו לשמות ט, א; כ, א; דניאל ט, ב). קיימת טענה כי ריה"ל אף השיא את בתו לבנו של ראב"ע (יצחק בן אברהם אבן עזרא). דבר זה נתון במחלוקת בין החוקרים.
רבי שלמה פרחון בהקדמה לספרו "מחברת הערוך" מזכיר אף הוא את ריה"ל וראב"ע כרבותיו, ואף מספר על שיחותיו עם ריה"ל בענייני שירה כשבאו ריה"ל וראב"ע אליו לאפריקה.
בשיר "לך נפשי בטוחה או חרדה" יש רמזים על צאצאיו ובני משפחתו.
נסיעתו למזרח
משום כמיהתו הגדולה לעלות לארץ ישראל (ראו שירו "לבי במזרח") עלה רבי יהודה הלוי ב-1140 על האוניה לכיוון המזרח. בים חיבר שירי-הים על חיות מוזרות. הוא הגיע למצרים בכ"ה באלול ד'תת"ק (1140) וסביבו נוצר מיד חוג מעריצים משכילים, ביניהם ידידו-תלמידו חלפון הלוי מדמיאט, אשר הפצירו בו להישאר במצרים. לפי יוסף יהלום, גם יצחק בן אברהם אבן עזרא הגיע לאלכסנדריה ונתלווה אל הלוי לקהיר, אבל בניגוד אליו נשאר בה. בכסלו ד'תתק"א (סוף 1140) נסע יהודה הלוי לפוסטאט ובתחילת חודש סיוון באותה שנה, על פי מכתבים מהגניזה הקהירית, עלה על אנייה לכיוון ארץ ישראל. לאחר מספר ימי עיכוב בהיעדר רוח מתאימה, הפליגה האנייה ביום הראשון של חג השבועות. שלמה דב גויטיין מסיק ממכתב נוסף שנמצא בגניזה שריה"ל נפטר בחודש אב של אותה שנה. המכתב הראשון שנמצא, המזכיר את מותו של ריה"ל הוא מחשוון ד'תתק"ב (1141). במכתב זה נאמר: "ולא נעלם ממנה אודות רבנו יהודה הלוי הצדיק החסיד זק"ל". גויטיין מציין שנוסח זה רומז לכך שריה"ל לא מת מוות טבעי. מעבר לכך לא ידוע מה עלה בגורלו של ריה"ל, והגעתו לארץ ישראל אינה וודאית. לפי ישפה, "בגניזת קהיר נשתמרו קינות ואיגרות המזכירות את מותו של ר' יהודה הלוי, ומהן אפשר להסיק כי הוא נפטר במצרים ונקבר בה בחודש אב ד'תתק"א (יולי 1141). ואולם חוקרים ובהם שלמה דב גויטיין, יוסף יהלום ועזרא פליישר סבורים שהמשורר אכן הגיע לארץ ישראל (דרך נמל עכו) וייתכן שמת בירושלים. גויטיין מנמק את השערתו בכך שהלוי הגיע לארץ-ישראל, שכן אילו חזר למצרים הדבר מן הסתם היה משאיר רושם. עד גילוי ההתייחסויות לריה"ל מהגניזה שיערו החוקרים שרבי יהודה הלוי לא הגיע לארץ ישראל.
נסיבות מותו של רבי יהודה הלוי אינן וודאיות והביאו לריבוי של סיפורים בהם אגדה ומציאות מתערבבים בלי היכר. לדוגמה גדליה בן יוסף אבן יחיא, בן המאה ה-16, מספר על נסיבות מותו של רבי יהודה הלוי: החוקרים מתייחסים לעדות זאת בספקנות רבה, בין השאר משום שארץ ישראל הייתה תחת שלטון הצלבנים באותה תקופה.
מקום קבורתו
המקור הקדום ביותר למקום קבורת רבי יהודה הלוי הוא בספר המסעות של בנימין מטודלה, שביקר באזור בסביבות 1170, כ-30 שנה לאחר פטירתו של רבי יהודה הלוי. הוא כותב כי בטבריה נמצא קברו של רבי יוחנן בן זכאי וקברו של רבי יהודה הלוי. במקורות מאוחרים יותר מהמאה ה-15 צוינו מקומות אחרים כמקום הקבורה, ב"ספר יוחסין" לרבי אברהם זכות בן המאה ה-15 כתב, כי רבי יהודה הלוי קבור ליד רבי יהודה בר אילעאי בצפת. אבל לפי האיגרת של רבי יצחק אבן אלפרא משנת 1441 שנדפסה גם היא ב"ספר יוחסין" הוא קבור סמוך לרבי אברהם אבן עזרא בכפר כבול.
הנצחתו
יצירתו ודמותו של רבי יהודה הלוי זכתה ליצירות ספרותיות ולמחקרים רבים, וכן לתיאור אמנותי פלסטי ברחבי העולם, כמו גם במוזיאון ראלי "זיכרון ספרד" בקיסריה, שם מוצב פסל של יהודה הלוי.
על שמו רחובות רבים בערים בישראל, וכן המושב בית הלוי בשרון. בעיר קורדובה בספרד קרויה כיכר עירונית על שמו.
יצירתו
ריה"ל חי בין שלושה מאורעות עיקריים שהטביעו את חותמם על עם ישראל בתקופה זו: שלושת המאורעות הללו עיצבו את מחשבתו של ריה"ל וקבעו בה היררכיה של חשיבות.
שיריו
שיריו של רבי יהודה הלוי נאספו בקובץ שירים הנקרא "דיוואן". אוסף השירים הראשון העיקרי של רבי יהודה הלוי נקרא "דיוואן מחנה יהודה" והוא נאסף על ידי חייא אלדאודי, שהיה מצאצאי ראש הגלות שברחו לספרד ומייסד שושלת בני חייא (משפחות דון יחיא וחרל"פ). כל שירי רבי יהודה הלוי הודפסו במהדורה מודרנית על ידי ישראל זמורה שחילק את שירי רבי יהודה הלוי לעשרה ספרים/חטיבות כמו שירי ציון, שירי דודים, שירי ידידות, יוצרות, קרובות ועוד. רבים משיריו בנויים על אקרוסטיכון של שמו (יהודה).
משיריו
שירי רבי יהודה הלוי
פיוטים לשבת
פיוטים לסליחות
קינות
שירת הבקשות ופיוטים שונים
ספר הכוזרי
הגאון מווילנה חינך ללמוד את ספר חובת הלבבות של רבנו בחיי אבן פקודה, חוץ מהשער הראשון שבו, העוסק בבירור האמונה לפי דרך השכל – ובמקומו אמר שיש ללמוד את ספר הכוזרי.
תפיסתו הפילוסופית של רבי יהודה הלוי
רבי יהודה הלוי פרש מהשכלתנות האריסטוטלית של חכמי ישראל שקדמו לו. יש בו מעט קווי דמיון לתורה הנאופלטונית, והוא מערער על הדעה שהשכל יכול להגיע לאמת אחת בנושאים מטאפיזיים. נמשך אחר הפילוסוף המוסלמי אל-ע'זאלי בספרו "הפלת הפילוסופיה".
להלן כמה מרעיונותיו הבסיסיים:
חיבוריו שראו אור
שיריו:
ייצוגיו בתרבות
שירתו והגותו מצוטטות בתרבות העברית לדורותיה. רחובות בישראל נקראו על שמו, וכן אוניית המעפילים "יהודה הלוי".
ב-2009, הקליטה אתי אנקרי את אלבום הזהב "אתי אנקרי בשירי רבי יהודה הלוי".
לקריאה נוספת
פרקים שיוחדו למשנתו של ר' יהודה הלוי נמצאים בכל הספרים על תולדות המחשבה היהודית בימי הביניים מאת החוקרים: יצחק יוליוס גוטמן, אליעזר שביד, הרב שמחה בונם אורבך, קולט סיראט, דב שוורץ, ועוד.
בתולות מושבעות באלבניה
הבתולות המושבעות של אלבניה (באלבנית: Burrnesha) הן נשים שנודרות נדר בתולין ולובשות בגדי גברים כדי לחיות כגברים בחברה הפטריארכלית של אלבניה הצפונית. בסדרת הטלוויזיה "טאבו" (2002) של ה"נשיונל ג'יאוגרפיק", הוערך כי נותרו פחות מ-102 נשים כאלה.
טרמינולוגיה
מונחים אחרים ל"בתולה מושבעת" כוללים "בתולה אלבנית" ו"בתולה מוכרזת". באלבנית, אפשר להגיד burrnesha, vajzë e betuar (המונח הנפוץ ביותר היום, המתאר מצב שבו ההורים מחליטים עבור בתם כשהיא ילדה או תינוקת), mashkull (בן-זמננו, בשימוש באזור שקודרה), ועוד כמה מילים נרדפות לבתולה: virgjineshë, virgjereshë, verginesa, virgjin, vergjinesha; ובטורקית, sadik, כלומר "ישר, צודק".
מקורות
מסורת הבתולות המושבעות באלבניה התפתחה מתוך Kanuni i Lekë Dukagjinit (הקנון של לק דוקג’יני, או "הקאנון"), מערך של חוקי התנהגות שניסח לק דוקג'יני במאה ה-15, וחל בעיקר על שבטי צפון אלבניה וקוסובו עד המאה ה-20. "הקאנון אינו מסמך דתי, והוא חל על מגוון קבוצות דת: נוצרים-אורתודוקסים, קתולים, ומוסלמים, בין היתר.
הקאנון קובע שמשפחות הן פטרילינליות (דפוס ירושה שבו רק הגברים של המשפחה יורשים) ופטרילוקלית (דפוס נישואין שבו האישה הנשואה עוברת לגור אצל המשפחה של בעלה). לפי חוקי הקאנון, נשים אינן זוכות לזכויות רבות, והן נחשבות לרכוש המשפחה. אסור להן לעשן, לענוד שעון, להצביע בבחירות מקומיות, לרכוש קרקעות ולעסוק במקצועות מסוימים. בנוסף, הן לא רשאיות להיכנס למוסדות מסוימים.
על התופעה של בתולות מושבעות דווחו לראשונה מיסיונרים, מטיילים, גאוגרפים ואנתרופולוגים שביקרו בהרי צפון אלבניה במאה ה-19 ובתחילת מאה ה-20. אדית דורהם שצילמה את התמונה בערך זה, הייתה בין המבקרים האלה.
סקירה כללית
אישה יכולה לנדור את הנדר ולהפוך לבתולה מושבעת בכל גיל. לפעמים נשים בוחרות להישבע מרצון אישי ולפעמים כדי לרצות את הוריהן. כדי להפוך לבתולה מושבעת, האישה נשבעת שלא להינשא ולהתנזר ממין. שבועה זו לא ניתן לבטלה. בדרך כלל השבועה מתבצעת בפני שנים עשר זקני הכפר או זקני השבט. אחרי השבועה, בתולות מושבעות חיות כגברים והחברה מתייחסת אליהן בהתאם. בדרך כלל אך לא תמיד, אנשים אחרים משתמשים בכינויי גוף זכריים כשמדברים על בתולה מושבעת. אחרי השבועה נשים אלו רשאיות ללבוש בגדי גברים, לבחור שם גברי, לשאת נשק, לעשן, לשתות אלכוהול, לעסוק במקצועות שנחשבים לגבריים, לעמוד בראש המשפחה (אם הן גרות עם אחות או אמא, לדוגמה), לנגן, לשיר ולשוחח עם גברים.
בתולה מושבעת נחשבת לתפקיד הטרנסג'נדר הגברי היחידי באירופה שהוא מוגדר באופן פורמלי מבחינת החברה. לפי מרינה וורנר, "המין האמיתי של הבתולה המושבעת לעולם לא יוזכר שוב, לא בנוכחותה ולא מחוץ לה, והעונש לזה הוא מוות". היו גם מנהגים דומים בכמה חברות עמים ילידים ביבשת אמריקה.
מניעים
שבועה זו הייתה הדרך היחידה שאפשרה לאישה לרשת רכוש משפחתה. עניין הירושה היה חשוב במיוחד בחברה האלבנית שבה נקמות דם (gjakmarrja) גרמו למותם של גברים רבים, והשאירו משפחות רבות ללא יורשים זכרים. עם זאת, האנתרופולוגית מילדרד דיקמן חושבת שהסבר זה פשטני מדי, ומציינת כי אישה עקרה לא הייתה מספקת יורשים למשפחתה, וגם כי היו כמה משפחות שבהן יותר מבת אחת הפכה לבתולה מושבעת, והיו גם מקרים שבהם בת נשארה בתולה מושבעת גם אחרי שנולד בן למשפחה.
על פי מרינה וורנר, לפעמים משפחות דרשו מבתם להפוך לבתולה מושבעת כדי להמשיך נקמת דם קיימת. במקרים אלו הבתולה המושבעת הפכה ל"לוחמת מחופשת כדי להגן על משפחתה כמו גבר". אם בתולה מושבעת נהרגה בנקמת דם, לצורך חישוב דמי הדם מותה נחשב כחיים מלאים (כמו גבר), ולא כמחצית חיים (כמו אישה).
דיקמן גורס שלאמהות היה תפקיד חשוב בשכנוע ילדותיהן להפוך לבתולות מושבעות. לאלמנה ללא בנים היו אופציות מעטות באלבניה: לחזור לגור עם משפחתה, להישאר במשפחת בעלה המנוח ולעבוד כמשרתת, או להתחתן מחדש. אבל אם היה לה בן, בין אם ביולוגי ובין אם לא, היא יכלה להמשיך לגור בבית שלה עם ילדיה. מארי מצטט עדות של רנה גרמו: "אם תתחתני אני אהיה לבד, אבל אם תישארי איתי, יהיה לי בן." כששמעה את המלים האלה, ג'ורדג'ה [הבת] "נטשה את הרקמה שלה" והפכה לגבר.
שכיחות
המנהג נעלם בדלמטיה ובבוסניה, אך עדיין קיים בצפון אלבניה ובמידה פחותה במקדוניה.
הרפובליקה העממית הסוציאליסטית של אלבניה לא עודדה נשים להפוך לבתולות מושבעות. נשים החלו לקבל זכויות משפטיות והתקרבו למעמד חברתי שווה, במיוחד באזורי המרכז והדרום. רק באזור הצפוני משפחות רבות עדיין פטריארכליות וצמודות למסורת עד היום. כעת יש בין ארבעים לכמה מאות בתולות מושבעות שנותרו באלבניה, ועוד כמה במדינות הצמודות. רובן מעל גיל חמישים. עד לא מזמן האמינו כי תופעת הבתולות המושבעות כמעט נעלמה אחרי חמישים שנה תחת משטר קומוניסטי באלבניה, אבל מחקרים עכשוויים מראים שזה לא בהכרח נכון; להפך, בעקבות קריסת המשטר הקומוניסטי ההתחדשות של תופעת נקמת הדם עשויה לעודד גם התחדשות של תופעת הבתולות המושבעות.
במהלך המאה ה-20 דעך המנהג בהדרגה. המשטרים הקומוניסטיים באלבניה וביוגוסלביה עודדו שוויון זכויות לנשים ואת עבודתן במקצועות שאינם של צווארון ורוד, ומגמה זו נמשכה גם לאחר שהונהג בהן משטר דמוקרטי בשנות ה-90. לפי ההערכות, נותרו בראשית המאה ה-21 עשרות בודדות של בתולות מושבעות, רובן בנות למעלה מ-50.
שבר המתאגרף
שבר המתאגרף הוא שבר שמתרחש כאשר ישנה פגיעה בעצמות כף היד היוצרות את הפרקים. עצמות המטאקרפל שביד מחברות את העצמות באצבע לעצמות בפרק כף היד. ישנן חמש עצמות מטאקרפליות, אחת לחיבור כל אצבע לפרק היד. לכל העצמות המטאקרפליות יש מבנה אנטומי זהה. כל אחת מהן מורכבת מהבסיס, פיר, הצוואר, והראש. הבסיס של עצם המטאקרפל הוא החלק שמתחבר לעצמות פרק היד, הפיר הוא החלק הארוך, הדק של העצם. הצוואר הוא החלק של העצם שמחברת את הפיר לראש. וראש עצם המטאקרפל מחברת את עצם המטאקרפל לעצם האצבע. ראש העצמות המטאקרפיות יוצר את מפרק האגרוף הסגור.
עצמות כף היד
[[קובץ:Carpus.png|שמאל|ממוזער|250px|כף יד ימין. משמאל מבט אחורי, מימין מבט קדמי.
1.חישור, 2.גומד, 3.עצמות המסרק.]]
עצמות שורש כף היד (TA: Ossa carpi; Ossa Carpalia) הן שמונה עצמות קטנות המקובצות יחדיו בין הגומד והחישור לעצמות המסרק. אף אחת מהן אינה משויכת לאחת מאצבעות היד, להבדיל מעצמות המסרק שכל אחת מהן משויכת לאחת האצבעות. ביחד הן מרכיבות את מפרק שורש כף היד.
צורתן של עצמות שורש כף היד אינה סדירה, למרות זאת, ניתן לזהות מספר מאפיינים משותפים לרובן: לכל העצמות (למעט עצם העדשה) שישה פנים. הפנים הכפיים או הקדמיים (שפונים לכיוון כף היד) והגביים או האחוריים (שפונים לכיוון גב כף היד) מחוספסים מהיותם אזורי אחיזה לרצועות שונות. הפנים המרוחקים והמקורבים חלקים ויוצרים מפרק יחד עם העצמות השכנות. הפנים הצידים והתיכונים חלקים ומופרקים אם יש עצם שכנה באותו כיוון, או מחוספסים וגבשושיים אם אין עצם שכנה.
את עצמות שורש כף היד, ששמן ניתן להן לפי צורתן, מחלקים לשתי קבוצות על פי מקומן: השורה המקורבת והשורה המרוחקת.
השורה המקורבת
השורה המקורבת כוללת את (מהצד החישורי לצד הגומדי) עצם הסירה, עצם הסהר, עצם הטריז ועצם העדשה. עצם הסירה ועצם הסהר מחברות בעזרת מפרקים בין קבוצת העצמות של שורש כף היד לחישור ולגומד. למרות קרבת עצם הטריז לגומד היא אינה מופרקת איתה. עצם העדשה, היא למעשה עצם ססמואידית והיא בעלת משטח מפרקי יחיד (עם עצם הטריז). לעצם הסירה, אספקת דם דלה, המאיטה את יכולת החלמתה משבר. אף על פי שאין היא נשברת בקלות, שברים של עצם הסירה מהווים 60% מכלל השברים של עצמות שורש כף היד.
סימנים ותסמינים
התסמינים האופייניים הם כאב או רוך המתמקדים במיקום מסוים בהתאם לאחת העצמות המטאקרפליות שנשברו. האדם יכול גם להרגיש כאב קל עד קשה ופגיעה בטווח התנועה של היד באזור האצבעות הרביעית והחמישית. סימפטומים נוספים כוללים: נפיחות של האזור, עלול להיווצר עיוות של העצם השבורה או של המפרק. תיתכן גם תנועה לא תקינה של שברי העצמות השבורים ביד שתגרום לכאב נוסף. שריטות או חתכים על היד צפויים גם הם להתרחש. אך, חתך בעור עשוי להצביע גם על סוג חמור יותר של שבר בכף היד.
אבחון
בדיקה גופנית בשיתוף עם צילומי רנטגן חיוניים כדי לאבחן כראוי שבר מתאגרף. ממצאים המצביעים על הצורך בצילומי רנטגן כוללים פעילויות המגבירות את הסיכון לשבר, עיוות היד, רוך מקומי, נפיחות ביד, שינוי צבע, ירידה ביכולת להזיז את היד את שורש כף היד או האצבעות, חוסר תחושה, שינוי הטמפרטורה באזור הפצוע לדוגמה הרגשת קור או חום, או חתך שנגרם עקב החבלה. הרופא יקבע אם צילומי רנטגן מוצדקים בהתאם לנסיבות הפגיעה. לאחר שהרופא מקבל מידע מפורט על אופן פציעת היד, בדיקה גופנית היא השלב הבא בהערכה. נפיחות ושינויי צבע נפוצים נראים עם שברים והם קשורים לנזק שנגרם כתוצאה מטראומה ישירה לעצם ולאזורים הסובבים ביניהם: השרירים, הרצועות, הגידים, העצבים וכלי הדם. ירידה ביכולת להזיז את היד בכיוונים הרגילים עלול לנבוע מנפיחות או כאב הקשורים בשבר. הרופא יבקש מהחולה לעשות אגרוף. זה עוזר לקבוע את מידת הפציעה, כמו גם את סוג הטיפול כי ייתכן שיהיה צורך בטיפול כירורגי. קרעים ברצועות לא יופיעו על צילומי רנטגן סטנדרטיים, אבל הם מתרחשים לעיתים עם שברים. צילומי רנטגן של היד מבוצעים כדי להסתכל על היד משלושה כיוונים שונים. הערכת היד מנקודות מבט שונות מפחיתה את הסיכון לא לראות שבר על ידי צילום הרנטגן. לאחר הערכת העצמות על הרנטגן, הרופא יכול לקבוע איזה סוג של שבר קיים. במקרים מסוימים, הרופא עשוי להזמין עוד צילומי רנטגן, עם תצוגות מיוחדות כדי לחפש שברים שקשה למצוא. מצב זה קורה כאשר צילומי הרנטגן הסטנדרטיים אינם מראים שבר, והמידע הנוגע לפציעתו של המטופל או לבדיקה הגופנית מעיד על נוכחות של שבר קשה.
מניעה
הדרך החשובה ביותר למנוע שבר מתאגרף בקרב ספורטאי לחימה היא ללמוד טכניקות אגרוף נכונות כך שהקשר הראשוני עם האובייקט הוא לא עם המפרקים הרביעי והחמישי. ספורטאים או מתאמנים אשר באימוניהם נוהגים להכות באובייקטים קשיחים נוהגים להשתמש בכפפות או בחבישת תחבושת שיעזרו להגנה על היד. כמו כן, ישנם מקרים חריגים בהם הגורם לשבר הוא גורם נפשי הנובע מתחושת תסכול, עצב, רוגז, דיכאון ורצון לפרוק עצבים במהרה. חלק מדרכי הטיפול כוללים מפגש עם גורם מטפל, תזונה נכונה, סביבה אוהבת, ותחביבים יכולים לעזור במניעה של פציעה עקב פריקת עצבים ומתו מכה באובייקט קשיח.
טיפול
הטיפול בשבר משתנה בהתאם לשאלה האם השבר פתוח או סגור, מידת הזווית, הסיבוב ופגיעות נוספות. אימוביליליזציה (פעולה בה מקבעים חלק של הגוף, שהוא בדרך-כלל בר-תנועה. הקיבוע מסייע לריפוי של רקמה פצועה או חולה) עם שבב מרזב אולנארי עשוי להיות הטיפול הסופי עבור שברים סגורים. בעוד ששברים פתוחים, שברים מזוהמים משמעותית או אלה הכרוכים בפגיעה במבנים נירווסקולרים (העצבוב התחושתי לכף היד עשיר במיוחד, ותפקוד תקין של כף היד דורש תחושה תקינה) דורשים הפניה למנתח יד.טיפול ביתי לשברים של מתאגרף מחולקים לטיפול לפני בדיקת הרופא וטיפול לאחר אבחנה. המטרות המידיות של טיפול ביד פגועה הן למזער כאב ונפיחות, למזער את הסיכון של זיהום של כל החתכים הפתוחים וכדי למנוע פגיעה נוספת שנגרמה על ידי שבר לא יציב. הגישה הטובה ביותר להפחית כאב ונפיחות היא להניח חבילת קרח על גבי האזור הפגוע. אם הקרח אינו זמין, הנחת מגבת ספוגה במים קרים על היד הפגועה תעזור בדומה להנחת הקרח. חתך פתוח בזמן הפציעה מצביע על שבר פתוח בסיכון מוגבר לזיהום וריפוי לקוי ולכן יש לשטוף עם מים וסבון ולחבוש עם תחבושת בשביל למנוע זיהום. טיפול ביתי לאחר האבחון של שבר מתאגרף מבוסס על איך הרופא טיפל ביד. טיפול ביתי כולל טיפול בכאב, טיפול בסדקים או שבבים, ובקרה אחר סימני זיהום. יש לשמור על פצעים נקיים ומכוסים עד להשלמת הריפוי. אם תפרים משמשים כדי לסגור את החתך, הרופא יספק הוראות נוספות על איך לטפל בתפרים ומתי הם צריכים להיות מוסרים. חשוב לעקוב אחר ההוראות האלה בזהירות כדי למזער את הסיכון לזיהום.
פרוגנוזה
הפרוגנוזה עבור שברים אלה היא בדרך כלל טובה, עם זמן ריפוי שלא יעלה על 12 שבועות במקרים קלים. בשבועיים הראשונים תראה ירידה בנפיחות, עם שיפור ביכולת האחיזה ושיפור איטי יותר ביכולת להאריך את האצבעות לכל הכיוונים. יציקות קשות נדרשות לעיתים רחוקות למטרת קיבוע העצם אם ישנו שימוש בגבס רך למטרת קיבוע היד ניתן להסירו לתקופות קצרות של זמן על מנת לאפשר ניקוי וייבוש העור מתחת לסד. הכאב מהפציעה משתנה מאדם לאדם כמו עם פציעות אחרות ולפעמים תרופות כאב נרקוטיות יספיקו להקלה בכאב, ניוון שרירים של 5 עד 15 אחוזים עשוי להיות צפוי.
אפידמיולוגיה
ההיארעות של שברים בצוואר המטאקרפאלי המופיעים עבור טיפול בבית החולים בארצות הברית היא 13.6 ל-100,000 שנות אדם. שברים בצוואר מטקראפל מהווים 40% מכלל השברים בכף היד . כאשר, שברים של הצוואר המטאקרפלי החמישי מהווים 10% מכלל שברים. שכיחות הפציעה אצל גברים גבוהה פי חמישה מאשר אצל נשים. ולגברים בגילאי 10 עד 19 יש את השכיחות הגבוהה ביותר כאשר אחריהם גברים בני 20 עד 29. פציעות אגרוף נמצאו גם בסיכוי גבוה יותר אצל גברים עם מחסור חברתי והפרעות פסיכיאטריות.
טרמינולוגיה
משום שמדובר במונחים דו-לשוניים, טקסטים ומילונים רפואיים אינם מסכימים באופן אוניברסלי על משמעויות מדויקות. רשויות שונות מציינות כי "שבר של מתאגרף" פירושו הפסקה, נקודת השבר, בחלק השני של עצם המטאקרפל או עצם המטאקרפל השלישית יחד עם "שבר בחדר הבר", הספציפי לעצם המטאקרפלית הרביעית או לעצם המטאקרפלית החמישית. כאשר" חדר הבר" וה"מתאגרף" הם מונחים שונים המייצגים פציעות בעצמות שונות.
Super Freaky Girl
Super Freaky Girl הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפרית האמריקאית ניקי מינאז'. הוא יצא לאור ב-12 באוגוסט 2022, על ידי חברות התקליטים יאנג מאני וריפבליק רקורדס, כסינגל הסולו הראשון שלה מזה שלוש שנים. הוא מכיל סימפול של השיר "Super Freak" של ריק ג'יימס משנת 1981. "Super Freaky Girl" הושווה על ידי מספר מבקרי מוזיקה ל-"Anaconda" מ-2014, מכיוון ששתי הרצועות מכילות סימפולים ומילים בעלות אופי מיני.
גרסה מורחבת של השיר בשם "רומן רמיקס" יצאה בהפתעה ב-18 באוגוסט 2022. ברמיקס התווספה גרסה נוספת המבוצעת על ידי האלטר אגו של מינאז', רומן זולנסקי. השיר קיבל מועמדות לפרסי הווידאו קליפים של MTV בקטגוריית "שיר הקיץ".
בשבוע הראשון לצאתו השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, ומינאז' הפכה לראפרית הראשונה להיכנס עם שיר סולו אל המקום הראשון במצעד מאז לורן היל ב-1998. זהו השיר השלישי בסך הכל שלה להגיע לראש המצעד. בשבוע השני לצאתו השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים של ניו זילנד, והפך לשיר הראשון שלה להגיע לראש מצעד זה.
ב-25 באוקטובר 2022, השיר נהפך לשיר הראפ הסולו המהיר ביותר אשר חוצה את רף ה-200 מיליון השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
רקע והוצאה לאור
ב-13 ביולי 2022 פרסמה מינאז' טיזר ראשון לשיר, כשהוא נקרא "Freaky Girl". עמוד הטוויטר הרשמי של ריק ג'יימס, ששיר שלו מסומפל ב-"Freaky Girl", צייץ על כך בטוויטר וכינה אותו "באנגר". מינאז' ביקשה ממעריציה לבחור את השם הרשמי של השיר, "Super Freaky Girl". היא הסבירה כי בשל בעיות משפטיות לא יכלה להשתמש ב-"Freaky Girl" או "Freak", שזכה בהצבעה. ב-22 ביולי הכריזה על תאריך פרסום הרצועה, 12 באוגוסט. ב-5 באוגוסט חשפה את העטיפה שלה. הקטע שפורסם על ידי הזמרת הפך לויראלי בטיקטוק. "Super Freaky Girl" היא הפעם השנייה שמינאז' סימפלה את "Super Freak", לאחר שהשתמשה בו גם ב-"Dilly Dally", רצועה מהמיקסטייפ שלה מ-2007, Playtime Is Over. הוצאת "Super Freaky Girl" רשמה את יצירת הסולו הראשונה של מינאז' מאז "Megatron" ב-2019.
רומן רמיקס
ב-18 באוגוסט 2022 הוציאה מינאז' גרסה מורחבת ל-"Super Freaky Girl", שכונתה "רומן רמיקס". זו גרסה בהשתתפותו של האלטר אגו שלה, רומן זולנסקי. השיר ארוך בדקה מהמקור, יש לו סוף שונה, ונוסף לו בית שלישי.
קווין מיקס
ב-9 בספטמבר 2022 הוציאה מינאז' רמיקס לשיר באירוח הראפריות ג'יי טי מהצמד סיטי גירלז, ביה, אקבר וי, קייטי גוד בנדז ומאליבו מיטץ'.
תוקוע
תוקוע (ערבית: تقوع) היא עיירה בדואית בתחומי הרשות הפלסטינית, בנפת בית לחם, השוכנת 12 ק"מ דרום-מזרחית לעיר בית לחם. על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של הרשות הפלסטינית לשנת 2006 בתוקוע 6,700 תושבים. הכפר תוקוע ידוע בזכות גידולי הירקות שבו. הכפר הוא חלק מקובץ של 15 כפרים ערבים המכונה 'ערב אל-תעמירה' אשר שטחו הכולל הוא 217,636 דונם, שטחו הבנוי של הכפר תוקוע הוא 899 דונם.
היסטוריה
בשולי העיירה, מדרום מערב לה, נמצא תל תקוע, שעל פי הסברה הוא מקום תקוע המקראית.
בתקופה הצלבנית תוקוע הייתה ידועה בתור "Casal Techue". ההיסטוריון ויליאם מצור מספר כי התושבים הנוצרים של הכפר סייעו לצלבנים במהלך המצור על ירושלים בשנת 1099, באספקת מים ומזון, ושרבים מתושבי הכפר הצטרפו לצבא הצלבני. בשנת 1108, הנוסע הרוסי אב המנזר דניאל ציין כי זה היה "כפר גדול מאוד" עם אוכלוסייה נוצרית ומוסלמית מעורבת.
על פי מפקד אוכלוסין עות'מאני משנת 1526, 82 משפחות התגוררו בכפר, 55 מתוכן היו נוצריות.
הנוסע הצרפתי ויקטור גרן ביקר במקום בשנת 1863, והוא תיאר מציאת שרידי כנסייה הרוסה כמעט לגמרי, וכן אגן טבילה מגולף בתוך גוש מונוליטי של גיר אדמדם.
ב-1883, ב"סקר ארץ ישראל המערבית" של הקרן לחקר ארץ ישראל, תוארה תוקוע "כמקום גדול וחשוב בזמנים נוצריים. שעדיין מאוכלס על ידי כמה אנשים הגרים במערות... יש גם אגן טבילה מתומן בקוטר של כ-4 מטרים". רוב תושביה הנוצרים של תוקוע עברו לבית לחם במאה ה-19.
העיירה המודרנית תוקוע הוקמה בשנת 1948, בתקופת שלטונה של ירדן. תושבי המקום הם בדואים משבט א-תעאמרה. בשנת 1961 היו בתוקוע 555 תושבים. התפתחות היישוב הואצה בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 עם הגברת תהליך התיישבות הקבע של בני השבט.
סמוך ליישוב הוקמה בשנת 1977 ההתנחלות תקוע.
על פי המסורת קבר עמוס נמצא בעיירה.
תקריות ואירועים
ב-8 באפריל 2013 רוססו כתובות נאצה על קירות שני מסגדים במקום.
ב-10 בינואר 2017, במהלך עימותים בקרבת הכפר שכללו זריקות אבנים ובקבוקי תבערה, נורה למוות קוסאי חסן אל-עמור, נער פלסטיני בן 17, מאש צה"ל. בתיעוד המקרה נראים חיילי צה"ל גוררים אותו לאחר שנפגע משישה כדורים. החיילים נראים מחזיקים ברגליו ובידיו בעת פינויו כשראשו נחבט בקרקע.
ב-5 באוגוסט 2017 נפצע חייל צה"ל בהפרת סדר שבה עשרות פלסטינים יידו אבנים.
ב-2 בינואר 2019 נזרקו במקום אבנים לעבר מספר רכבים של יהודים וגרמו נזק.
ב-2 באפריל 2019 נזרקה במקום אבן לעבר נהגת יהודייה וניצפה את השמשה הקדמית של רכבה.
ב-20 בינואר 2020 נפצעו שני יהודים, אב ובתו, מאבנים שנזרקו במקום לעבר רכבם.
בגרט השלישי, מלך גאורגיה
בגרט השלישי, מלך גאורגיה (בגאורגית: ბაგრატ III) (960 לערך – 7 במאי 1014) מבית בגרטיוני היה מלך ממלכת אבחזיה משנת 978 ונקרא גם בגרט השני, מלך אבחזיה, ובעל התואר "מלך מלכי הגאורגים" משנת 1008. הוא איחד את שני תאריו, שהתקבלו בירושה, ותוך כדי כיבושים ודיפלומטיה, סיפח אדמות נוספות לממלכתו. כך, ביעילות, הפך למלך הראשון של הממלכה הגאורגית המאוחדת. לפני הכתרתו למלך כיהן בגרט כעוצר כארתלי בין השנים 976–978.
בגרט ידוע גם כמי שבנה את הקתדרלה המפוארת בכותאיסי, מנזר גלאתי, ששרידיה הוכרו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
נעוריו ועוצר כארתלי
בגרט נולד בשנת 960 לערך לגורגן, נסיך משושלת בגרטיוני, שהיה עוצר כארתלי, ולאשתו גורנדוחט, שהייתה בתו של גיאורגי השני, מלך אבחזיה. כשהיה עדיין צעיר, אומץ בגרט על ידי קרוב משפחתו חשוך הילדים, דוד השלישי, שליט הבית השני של טאו, שהיה שליט רב עוצמה בקווקז, בראש טאו-קלארג'תי, בשנים 966–1000.
באותם ימים שלט בממלכת אבחזיה דודו של בגרט מצד אמו, טאודוסיוס השלשי העיוור, שהיה מלך חלש והססן. וממלכת אבחזיה הייתה שרויה בתוהו ובוהו ומלחמות פאודליות. את המצב ניצל הנסיך קוויריקה השני מקאחתי כורבישוף קאחתי (939–976), ממזרח גאורגיה, שפשט על כארתלי, עד לאותו שלב תחת השליטה של המלכים האבחזים, והטיל מצור על מצודת אופליסציחה החצובה בסלע. יואן מארושידזה, האריסתווי הנמרץ של כארתלי, האיץ, בשנת 976, בדוד השלישי מטאו-קלארג'תי, להזדרז ולהשתלט על המחוז או לתת אותו לבגרט כירושה. דוד הגיב בתקיפות והקאחתים נאלצו לסגת כדי להימנע מעימות. דוד העניק את כארתלי לבגרט בירושה ומינה את גורגן כעוצר שלה. הקאחים הזדרזו לחזור למתקפה וחטפו את בגרט והוריו. אלא שדוד התערב מיד והחזיר את הבן החורג שלו לכארתלי.
מלך האבחזים
בשנת 978 נעזר יואן מרושיסדזה בדוד כדי להכריח את טאודוסיוס, מלך אבחזיה לוותר על כס המלוכה לטובת אחיינו בגרט. מאוחר יותר השאיר את אימו, גורנדוחט, לשלוט על כארתלי, והתקדם לעבר כותאיסי כדי להיות מוכתר כמלך האבחזים. בממלכה עדיין שרר תוהו, אבל היותו של בגרט צאצא של השושלת הבגרטית והשושלת האבחזית, הפכה אותו כתובת מתקבלת על הדעת לאצילים המתקוטטים, שהתעייפו מסכסוכים הדדיים.
תוך שנתיים החזיק בגרט שליטה מלאה בממלכתו. הוא הוכיח יכולת שליטה והצליח לשקם את החוק והסדר בממלכה. בזמן שהותו בכותאיסי התעלמו אצילי כארתלי, בהנהגת קבטאר טבאלי, ממרותה של גורנדוחט, וניהלו את אחוזותיהם הפיאודליות כשליטים חצי עצמאיים. כאשר חזר בגרט לכארתלי כדי להתמודד עם המצב, יצאו האצילים בהתנגדות מזוינת שאותה דיכא בגרט, לאחר שניצח אותם בקרב מור'יסי, והכריח את האצילים להיכנע. בסופו של דבר מיקד את תשומת לבו בכיוון דוכסות קלדקארי (კლდეკარის საერისთავო) כארתלי תחתית, שהדוכס שלו ראטי המשיך להתעלם מהשלטון המלכותי וניהלו את אחוזתם בצורה עצמאית למדי. ההכנסות למשלחת, בשנת 989, גרמו למבוכה רבה, כיוון שדוד מטאו קיבל מידע מוטעה בקשר לכוונות האמיתיות של בנו החורג. דוד בהיותו משוכנע בכך שבגרט מתעתד להורידו מכיסאו ולהורגו, פתח בהתקפת פתע ופיזר את הכוחות שהונהגו על ידי אביו הטבעי של בגרט, גורגן, לפני שהמלך האבחזי הגיע בעצמו. על פי הכרוניקלים של גאורגיה הלך בגרט לדוד לבדו, נפל לרגליו ונשבע שהתכוון להילחם נגד ראטי. דוד האמין לדבריו ושיחרר אותו לשלום.
לאחר הפיוס עם אביו החורג יכול היה בגרט, בסופו של דבר, לקבל את נאמנותו של ראטי, שנטש את הדוכסות שלו, ופרש לארגוותי, נחלתו הקטנה, במערב גאורגיה, שניתנה לו בירושה. בשנת 1000 נהרג דוד בידי אצילי ממלכתו, ונכסיו, על פי הסכם מוקדם, עברו לידי הקיסר הביזנטי, בסיליוס השני. בגרט וגורגן, שהפך כעת למלך מלכי הגאורגים בחלק הדרום-מזרחי של כארתלי (994–1008), נפגשו עם בסיליוס, אבל לא היו מסוגלים למנוע את סיפוח השטחים שדוד שלט בהם. באותה הזדמנות הוענק לבגרט תואר האצילות "קורופלאטס", וגורגן קיבל את תואר האצילות "מגיסטרוס", שהיה תואר מוערך פחות מזה של בגרט. על פי הכרוניקלים הגאורגיים, הסיבה לכך שהקיסר העניק תוארי אצולה שונים, היא הרצון לתקוע טריז בין בגרט לאביו הביולוגי, גורגן. פעולה זו החטיאה את מטרתה לחלוטין, משום שעל פי הכרוניקלים, בגרט היה אדם "ישר", "כן" ו"אמיתי". מאוחר יותר, באותה שנה, ניסה גורגן לקחת את ירושת דוד קורופלאטס בכוח, אך נאלץ לסגת בפני כוחות המושל הצבאי הביזנטי של אנטיוכיה, ניקפורוס אוראנוס.
האיחוד
בשנת 1008 נפטר גורגן, ובגרט ירש אותו כ"מלך מלכי הגאורגים", ובכך היה למלך הראשון ששלט על הממלכה המאוחדת של כארתלי ואבחזיה. ממלכה זו כללה את דוכסות אבחזיה/אבסגיה, אגריסי/סמגרלו, אימרתי, סוואנתי, רצ'ה, לצ'חומי, גוריה, אג'ריה, נסיכות כארתלי, טאו, קלארג'תי, שוושתי, מסחתי וג'אוואחתי. מה שידוע מאותו זמן והלאה כסכרתוולו - "כל גאורגיה".
לאחר שהבטיח את ירושתו, המשיך בגרט ללחוץ בתביעה לנסיכות המזרחית ביותר של גאורגיה, נסיכות קאחתי, וסיפח אותה בסביבות שנת 1010, לאחר שנתיים של מאבקים ודיפלומטיה אגרסיבית. סיפוח קאחתי הביא את בגרט לשכנות עם אמירות שאדאדיד ששלטה באראן (כיום באזרבייג'ן). שליט האמירות, אל-פאדל בי מוחמד (986–1031) פשט על קאחתי במהלך איחודה עם גאורגיה. בגרט הדף את הפלישה, ובברית עם המלך הארמני, גאגיק הראשון (989–1020), יצא במסע קרב מוצלח לעבר העיר שאמקיר (Şəmkir), והאמירות החלה לשלם מיסים לבגרט. למרות זאת הייתה מדיניות החוץ של בגרט, נכון לאותו זמן, מדיניות של שלום, והמלך הצליח לתמרן ולהימנע מעימותים עם שתי הממלכות השכנות, האימפריה הביזנטית והשכנה המוסלמית אף על פי שטאו נותרה תחת תחת שליטה ביזנטית וטביליסי תחת שליטה ערבית.
תקופת שלטונו של בגרט הייתה המשפיעה ביותר בהיסטוריה של גאורגיה. היא הביאה לניצחון הסופי של הבגרטידים הגאורגים לאחר מאות שנים של מאבקי כוחות. בשאיפתו ליצור ממלכה ריכוזית ויציבה יותר, ביטל או לפחות הפחית במידה רבה, את האוטונומיה של הנסיכים הבגרטיונים. לפי הבנתו, הסכנה הפנימית הסבירה ביותר הגיעה מענף קלארג'תי של הבגרטידים האיברים, שהונהגו על ידי דודניו, סומבט השני וגורגן. אף על פי שנראה שהכירו בסמכותו של בגרט, הם המשיכו להיקרא מלכים וריבוני קלארג'תי. ב-1010 פיתה בגרט את דודניו באמתלה של פגישת השלמה, במצודת פנסקרטי, והשליך אותם לכלא, כדי להבטיח את רציפות הירושה לבנו, גיאורגי הראשון. ילדיהם הצליחו לברוח לקונסטנטינופול. בשנת 1012 הלכו סומבט וגורגן לעולמם בעודם במעצר.
בגרט ידוע גם כמקדם גדול של התרבות הגאורגית אורתודוקסית. לא רק שהוא עודד לימוד והיה פטרון האמנויות היפות, אלא גם בנה מספר כנסיות ומנזרים בממלכתו. ביניהם: קתדרלת בגרטי שבכותאיסי, מנזר בדיה באבחזיה וקתדרלת ניקרוצמינדה ברצ'ה.
בגרט נפטר בשנת 1014 במצודת פנסקרטי שבטאו. הוא נקבר במנזר בדיה שבאבחזיה.
אפרים זלמן הלפרין
הרב אפרים זלמן הלפרין (י"ג בכסלו תרל"א, 13 בדצמבר 1871 – ד' באדר תשכ"א, 20 בפברואר 1961) היה רב חסידי בארצות הברית, מצאצאי רש"י והרמ"א. לאחר עלייתו לישראל ייסד את המרכז הארצי לטהרת המשפחה.
תולדותיו
נולד בגליציה למשפחה ליטאית, בנם של הרב אלחנן דב הלפרין והינדא באלא הלפרין. היגר לארצות הברית וכיהן כרב בדנוור ובניו יורק.
עלה לישראל והתגורר בשכונת גאולה בירושלים. נהג לעורר את הציבור על עניין עניית אמן ו"אמן יהא שמיה רבא". לשם כך חיבר את הקונטרס "שומר אמנים", הכולל ליקוט בדברי חז"ל על חשיבות הנושא. נהג לבחון בשבתות בביתו ילדים בגמרא ובמשניות והוא העניק להם פרסי עידוד.
בתו לאה הייתה אשת הרב יהודה דב גלינסקי, רבה של קהילת "שערי צדק" בקולצ'סטר שבמדינת קונטיקט.
ויליאם ניקול גריי
ויליאם ניקול גריי (William Nicol Gray) (1908–1988), המפקד האחרון של משטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ביוגרפיה
גריי נולד למשפחת איכרים בצפון אנגליה, באזור הגובל עם סקוטלנד. הוא למד בפנימיית גלנלמנד בסקוטלנד ולאחר מכן הוכשר להיות מודד, ובצעירותו עסק בניהול נכסים באנגליה ובאוסטרליה. ב-1939, בפרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי, הוצב בחיל הנחתים המלכותי והוסמך לקצונה. הוא היה מדריך ראשי במרכז אימונים של הצבא. בתחילת 1944 הצטרף ליחידת קומנדו 45 ובעת הפלישה לנורמנדי, לאחר שמפקדו נפגע, נטל את הפיקוד על היחידה והוביל אותה במשך 36 שעות למילוי משימתה. על פעילותו זו זכה באות השירות המצוין. בשנת 1945 הגיע לדרגת לויטננט קולונל וזכה לשדרוג אות השירות המצוין שלו על הובלת יחידת קומנדו בעת חציית הריין בחזית המערבית, קרב בו נפצע. לאחר תום המלחמה השתתף בניהול גרמניה הכבושה.
בארץ ישראל
במרץ 1946 מונה למפקד משטרת המנדט. היה זה בתקופה שלאחר תום מלחמת העולם השנייה, שבה התחדש המרי של היישוב העברי נגד שלטונות המנדט, והתבטא בהגברת ההעפלה, במאבק מזוין נגד השלטונות ובפעילות מדינית נמרצת לקראת הקמת מדינת ישראל. הבריטים, מצדם, החריפו את צעדיהם נגד היישוב באמצעות מעצרים המוניים, חיפושי נשק, הטלות עוצר ומשלוח צבא רב לארץ ישראל. השיא היה השבת השחורה, ב-29 ביוני 1946, שבה נעצרו ונכלאו רבים מבני היישוב ואנשי הנהגת היישוב. השלטונות לא נרתעו אף מביצוע גזרי דין מוות נגד לוחמי המחתרת שנתפסו (עולי הגרדום). עיקר המאבק נגד היישוב בתקופה זו התנהל על ידי כוחות הצבא הבריטי בארץ ישראל בפיקודו של הגנרל אוולין יו בארקר ובכללם כוחות הדיוויזיה השישית המוטסת ("הכלניות") בפיקודו של הבריגדיר יו צ'ארלס סטוקוול. משטרת המנדט בפיקודו של גריי שמשה בתקופה זו רק ככוח עזר לפעולות הצבא.
על מנת להתמודד עם המחסור בכח אדם, החליט גריי לפרק את המשטרה הניידת ולהטמיע את אנשיו בשורות המשטרה הכללית. במקומה הציע בריגדיר ברנרד פרגוסון, איש קומנדו בימי מלחמת העולם השנייה שהיה עוזרו של גריי למבצעים, להקים יחידה מיוחדת שתלחם נגד ארגוני המחתרת ותורכב מאנשים ששירתו במלחמה בכוחות המיוחדים הבריטיים. גריי, בעצמו איש קומנדו לשעבר, תמך בתוכנית ובמסגרת המשטרה הוקמו שני צוותים שנבחרו מבין שוטרים וחיילים בארץ ישראל, יוצאי יחידת הקומנדו הבריטית SAS שביצעה במלחמה פעולות נועזות מעבר לקווי האויב. צוות אחד נועד לפעולה באזור חיפה והצפון והשני נועד לפעולה באזור השפלה וירושלים. לשני מפקדי הצוותים מונו קצינים לשעבר ב-SAS. כמפקד הצוות השני מונה רוי פאראן, אחד הקצינים המעוטרים ביותר בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
לאחר רצח אלכסנדר רובוביץ על ידי רוי פאראן הודיע ברנרד פרגוסון לגריי שפאראן היה זה שהרג את רובוביץ, אך יחד עם זאת ציין שאצל רובוביץ נמצאה רשימה של 45 שמות של אנשי לח"י. גריי החליט שלא לנקוט פעולה באופן מיידי, על מנת שלא לשבש את פעילות המשטרה כנגד האנשים ברשימה שנמצאה אצל רובוביץ, בתקווה לשבור את הלח"י בירושלים. לפיכך המשטרה לא הודיעה דבר על נסיבות העלמו של רובוביץ, בזמן שמשפחתו חיפשה אחריו. ב-11 במאי הורה גריי לריצ'רד קטלינג להשהות את החקירה של רצח רובוביץ. ב-13 במאי, עם הצטברות מידע נוסף שהעיד על כך שרובוביץ' נחטף על ידי בריטים, הורה גריי לבצע פעולות חקירה רגילות בעניין. הוא טען שלאחר רצח שני שוטרים בריטים ב-12 במאי בירושלים, על ידי המחתרות, מעצר איש משטרה בריטי היה פוגע קשות במורל השוטרים. שבוע לאחר מכן, עם יציאתו ללונדון, לאחר שהתברר שהרשימה כללה רק אוהדי לח"י והייתה חסרת תועלת מבחינת המשטרה, ולאור התגברות הטענות בעיתונות בנוגע לפרשה, הורה גריי על חקירה בפרשת רובוביץ. פאראן נמלט לסוריה, חזר כעבור שבוע, הושם במעצר, נמלט שוב לעבר הירדן ושוב חזר מרצונו. פאראן הועמד לדין על רצח רובוביץ ב-1 באוקטובר 1947 בפני בית דין צבאי בירושלים שזיכה אותו. אחרי הזיכוי הוברח פאראן מן הארץ. פאראן מת בקנדה בשנת 2006.
במלאיה
עם תום שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל ב-1948 הסתיים תפקידו של גריי כמפקד משטרת המנדט בארץ ישראל והוא נשלח למלאיה (כיום מלזיה). באוגוסט 1948 נתמנה גריי כמפקד משטרת מלאיה. התפקיד נמסר לו עקב מה שהבריטים כינו "ניסיונו במאבק נגד טרוריסטים בארץ ישראל". תחת פיקודו של גריי במלאיה שירתו רבים משוטרי המנדט הבריטי בארץ ישראל לשעבר, שתפקידם בארץ ישראל הסתיים עם תום המנדט הבריטי. גריי נקט בצעדים תקיפים נגד המורדים הקומוניסטים במלאיה וקיבל את הכינוי "איש הברזל ממלאיה". הוא הסב את הכוח המשטרתי במלאיה מכח שעסק בעיקרו בביטחון אישי, לכח חמוש שהתאים למאבק במורדים הקומוניסטים. הוא הגדיל פי 7 את סדר הכוחות של המשטרה המלאית והוביל מדיניות התקפית נגד המורדים. תחת פיקודו בלמה משטרת מלאיה את שתי המתקפות העיקריות של הקומוניסטים, בשנים 1948-1949 ו-1951. הגם שהלחימה נמשכה עוד עשור, רוב ההיסטוריונים סוברים שסוף שנת 1951 היה נקודת מפנה בה החלה דעיכת המחתרת הקומוניסטית.
עם כניסת ממשלה שמרנית חדשה לשלטון בשנת 1951 החליט שר המושבות להחליף את צמרת השלטון הבריטי במלאיה. הגרסאות חלוקות האם שר המושבות דרש את התפטרותו של גריי או נענה במפתיע להצעתו של גריי להתפטר אם לא מרוצים מתפקודו, אך בכל מקרה עזיבתו של גריי את מלאיה נעשתה בחופזה באופן שהעלה תמיהות. לציבור לא נתנו הסברים על סיבת ההתפטרות, לא על ידי הממשלה ולא על ידי גריי. גריי עזב את מאלאיה ב-14 בינואר 1952, עוד לפני הגעת מחליפו.
ויליאם ניקול גריי מת בשנת 1988, בגיל 80 שנה.
יצחק טריואקס
אברהם יצחק טריוַאקס (גם: טריוקס, טריוואקס) (בכתב לטיני: Triwaks; כ"ה בתשרי תרנ"ד, 5 באוקטובר 1893, מזריטש, פלך שדליץ, פולין הרוסית – 3 ביוני 1952) היה עיתונאי וסופר ציוני יידי עברי, מו"ל ומפיץ ספרים בוורשה ובארץ ישראל.
קורות חיים
אברהם יצחק טריואקס נולד בסתיו 1893 בעיירה מזריטש, בפלך שדליץ שבפולין הרוסית, בנם של שרה לבית פרידמן וגבריאל טריואקס, סוחר במוצרי יער ויהודי אדוק. אחיו הבכור, רבי משה חיים טריוואקס, היה רב ודרשן שפרסם ספרים תורניים רבים. למד ב"חדר", ובגיל 9 עלה עם הוריו לירושלים. כעבור שנה נפטר אביו. התחנך בישיבות, בפרט בישיבת תורת חיים, והשתלם בספרי חינוך והשכלה. שימש הקורספונדנט הארץ ישראלי של היומון היידי הוורשאי "אונדזער לעבן".
ב-1910 נסע לרוסיה, התגורר תקופה מסוימת בעיר רובנה שבווהלין, ולבסוף השתקע בוורשה ושם השתלב בעיתונות והספרות היידית והעברית. היה חבר מערכת היומון הוורשאי "היינט" וחבר מערכת ה"דאָס אידישע פאָלק", ופרסם מאות מאמרים ורשימות על ארץ ישראל בהם וכן בשבועון "די אידישע וואָך" ובעיתון העברי "הצפירה". רבים ממאמרים תורגמו לאנגלית ולפולנית. בנוסף, נסע בערי פולין ודרום רוסיה (אוקראינה) לארגון ההפצה עבור סינדיקט ההוצאה לאור הוורשאי היידי והעברי "צנטראל–מרכז" שנוסד ב-1911.
במלחמת העולם הראשונה ישב בוורשה. בשנת תרע"ו-1916, כשהייתה העיר תחת הכיבוש הגרמני, ביקש לסייע לאוכלוסייה היהודית ללמוד גרמנית, והוציא מילון גרמני–יידי בשם "ערשט-דייטש-יודיש ווערטערבוך" ('המילון הגרמני–יידי הראשון'), שחיבר בשיתוף הסופר יצחק ויינברג (ווינבערג; Wajnberg); מתוכו ראה אור רק הכרך הראשון, שהכיל את הערכים A עד Bisamtier. באותה שנה הוציא ספר מדע פופולרי ביידיש על גרמניה ("דייטשלאנד"). ב-1917 החל לערוך ולפרסם אנציקלופדיה כללית ביידיש: "ערשטע אלגעמיינע און יודישע האנד-ענציקלאפעדיע" ('אנציקלופדיית-הכיס הכללית והיהודית הראשונה'), שממנה ראו אור ארבעת הכרכים הראשונים בלבד.
הוא הרבה לכתוב עבור הציבורי היהודי בפולין על ארץ ישראל והיישוב. בשנת תרע"ז פרסם ספרון בשם "אונזערע פּיאָניערען אין ארץ ישראל" ('חלוצינו בארץ ישראל'), בהוצאת "מרכז הצעירים" (ארגון הגג של תנועות הנוער הציוניות), ובשנת תרע"ט-1918 פרסם ספר מידע ותעמולה בשם "האנד-בוך פון ארץ ישראל" ('ספר כיס על ארץ ישראל'), בהוצאת ההסתדרות הציונית בוורשה (מהדורה שנייה, מורחבת, ראתה אור בתרצ"ג-1932), שהגיע לתפוצה רחבה בחוגים רחבים ביהדות פולין. היה פעיל בעבודת התרבות של מרכז הצעירים, ועם ייסוד המשרד הארץ ישראלי בוורשה לאחר המלחמה כיהן כמזכירו הראשון. כמו כן שימש זמן-מה כמזכיר המדור המקצועי באגודת הסופרים העיתונאים היהודים בוורשה.
באביב 1919 נישא לצפורה רֶזניק, ולשניהם נולדו ארבעה ילדים.
בשנים תרע"ט-1919 עד 1920 ערך והוציא ירחון מאויר לענייני ארץ ישראל בשם "אַלטניַילאנד" (כשם ספרו של הרצל), שנועד להכיר ליהודי פולין את החיים בארץ. במהלך שנת תרפ"ה חידש את הוצאתו, כדו-שבועון שהופיע בצורה מוגדלת. העיתון הופץ בעשרות אלפי עותקים. בראשית שנות ה-20 ייסד הוצאת ספרים עברית בשם "תל-אביב / אלטניילאנד" ולידה עסק סיטונאי להפצת ספרים. בהוצאה ראו אור בין היתר ספרי לימוד לידיעת הטבע והיסטוריה וספרי קריאה עבור בתי הספר העבריים. בית מסחר הספרים פעל עד סוף שנת 1925, אז עברה הפצת ספרי הוצאת "תל-אביב" לבית מסחר הספרים "עֵבֶר" בוורשה.
בנוסף לענייני ארץ ישראל, עסק באיסוף ומחקר בנושא בלשנות יידית ופולקלור יהודי. מחקרו החשוב "די יידישע זשארגאָנען" ('הז'רגונים היידיים'), על לשון הגנבים, לשון הכליזמרים ולשון העגלונים פורסם במאסף לפולקלור ופילולוגיה "ביי אונז יודען" שבעריכת מ' וואנווילד (=משה יוסף דיקשטיין) (ורשה תרפ"ג).
בראשית 1925, לאחר ביקורו בארץ ב-1924, עלה לארץ ישראל עם אשתו ובניו והשתקע בתל אביב. המשיך לעבוד כעיתונאי ומו"ל. במשך שנים היה הקורספונדנט הקבוע של "היינט" בארץ ישראל, וניהל את סניפו בארץ. השתתף בקביעות בעיתונים נוספים, בהם "פארווערטס" הניו יורקי. בשנים תרפ"ח–תרפ"ט ערך והוציא עלונים הומוריסטיים. בשנת תרצ"א ערך והוציא שני אלבומים: "משפט הכותל" (על ועדת החקירה) ו"מלחמה ושלום בארץ ישראל" (אלבום זיכרון בעברית, יידיש ואנגלית, בדגש על מאורעות תרפ"ט). בשנת תרצ"ג-1933 ערך והוציא בחיפה שבועון כלכלי-חברתי-ספרותי בשם "השער", אך כעבור חמישה גיליונות הפסיק את הוצאתו.
ב-1928 גאל קרקע באזור בני ברק (דרך תל ליטוינסקי, לימים רחוב השומר), נטע בו פרדס ובנה בו בית גדול ומספר בתים קטנים; במתחם פעל בית הבראה ופנסיון, ולאחר מלחמת העולם השנייה נוסד במקומו מוסד לילדים ניצולי השואה מטעם נשות המזרחי באמריקה בפיקוח עליית הנוער. ב-1934 רכש שטח מגרמנים במערב חיפה, ליד קריית אליהו, וחילק אותו למגרשי בניין. בשנים 1932–1936 היה פעיל בקואופרטיב "אדיר" לשיווק פרי הדר ובהתאחדות האיכרים. ב-1936 סגר את עסקי הספרים שלו.
בשנת תרצ"ח-1938 פורסם מפעלו הספרותי הגדול: "ספר מאה שנה: אנשי מופת וחלוצים ראשונים בארץ ישראל במשך מאה שנה ומעלה", פרי עבודה של שנים, שערך עם אליעזר שטיינמן, בהשתתפות יעקב יערי-פולסקין.
ב-1948 התמנה כמנהל ההפצה הראשון של האנציקלופדיה העברית, בהוצאת מסדה. בשנת 1952 נסע לקדם את מכירות האנציקלופדיה בארצות הברית, ומשם המשיך לקנדה. בראשית חודש יוני נפטר מהתקף לב ביוצאו ממונית במונטריאול, בן 58 במותו. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. אלמנתו צפורה נפטרה בינואר 1978 ונקברה לצדו.
טריואקס היה אב לגבריאל, בנימין, רות ומשה. בנו התגייס ל"הגנה", התנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה והגיע לשרת בבריגדה היהודית, ובדצמבר 1947 התגייס לחטיבת אלכסנדרוני ושירת כקצין-תחבורה. נהרג בכיבוש טנטורה במאי 1948. (בטנטורה הוקמה אנדרטת הנצחה בתכנונו של יצחק טריואקס.) בנו גבריאל טריואקס, ששירת כמפקד פלוגה במלחמת העצמאות, היה עורך לילה בעיתון "הארץ". הוא המשיך את פעילותו של אביו כמשווק הראשי של האנציקלופדיה העברית, והפיץ את אנציקלופדיה בריטניקה האנגלית בארץ. עם פטירתו ב-1975 המשיך את פעילותו בנו יצחק, וכעבור שלוש שנים הצטרף אליו אחיו ביני (בנימין). עם דעיכת עסקי ההפצה, ייסדו השניים בשנת 1985 עם דודם משה טריואקס (בנו הצעיר של יצחק) את הוצאת מטר (השם הוא ראשי תיבות של "משפחת טריואקס"), שבשנותיה הראשונות התמחתה בספרי ניהול והדרכה – תחום שלא היה מפותח אז בארץ. ביתו, רות, נישאה ב-1948 לאברהם גולדשטיין. בנו משה טריואקס היה עיתונאי ב"ידיעות אחרונות" וב"במחנה", ומשם הגיע לעיסוק ביחסי ציבור ובשנת 1962 ייסד את משרד "טריואקס יועצים ליחסי ציבור".
קישורים חיצוניים
מפרסומיו:
לומה
לוֹמֶה (בצרפתית: Lomé) היא בירת טוגו. בעיר מתגוררים כ-837,437 תושבים (נכון לשנת 2010). העיר שוכנת בדרום מערב טוגו, לחוף מפרץ גינאה ובסמוך לגבול עם מדינת גאנה. היא מהווה מרכז השלטון, התעשייה, המסחר וכן הנמל המרכזי של טוגו. מנמל זה מייצאים קפה, קקאו ותמרים. בעיר נמצאים בתי זיקוק גדולים.
היסטוריה
ב־28 בפברואר 1975 נכרת בעיר חוזה כלכלי בין האיחוד האירופי ו- 46 מדינות אפריקניות, קריביות ומדינות האוקיינוס השקט. חוזה זה נקרא ועדת לומה הראשונה.
כלכלה
לומה היא עיר נמל חשובה, והיא כוללת אזור סחר חופשי שנפתח ב-1968. הנמל מייצא זרחה, קפה, קקאו, כותנה ושמן דקלים, בעיקר למדינות השכנות גאנה, מאלי, ניז'ר ובורקינה פאסו.
חינוך
בעיר נמצאת אוניברסיטת לומה.
תחבורה
העיר משורתת על ידי נמל התעופה הבינלאומי לומה-טוקויין.
יעקב ברונר
יעקב ברונר (1908 - ו' בסיוון תשמ"ז, 3 ביוני 1987) היה עסקן דתי ישראלי, מראשי פועלי אגודת ישראל. עיתונאי, מזכיר הוועד הפועל של המפלגה ועורכו של היומון שלה, "שערים".
קורותיו
נולד בפולין למשפחה של חסידות גור. בצעירותו עברה המשפחה לאנטוורפן. חניך ישיבת הרב רוטנברג שבאנטוורפן, וכמו כן בעל השכלה תיכונית.
בשנת 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה עלה מבלגיה לישראל. היה מנהל המרכז הרוחני של פא"י ויו"ר 'יד בנימין', ועשה בשליחות התנועה בחו"ל. נמנה עם מייסדי פא"י בשווייץ. במשך שנים ערך את ביטאון התנועה "שערים".
נמנה בין המועמדים הראשונים ברשימות פא"י לכנסת. מאז 1965 הוצב כאחרון ברשימה לכנסת. בבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984, שבה שולבה פא"י ברשימת מורשה, היה ברונר אחד האישים הסמליים שנעלו את הרשימה יחד עם יוסף שפירא והרב משה צבי נריה.
התגורר בבני ברק, נפטר בחג השבועות תשמ"ז. בן אחיו הוא הזמר החסידי שמואל ברונר.
בנו ברוך מבני ברק היה אחד מראשי התובעים אשר הובילו לפירוק הסתדרות פועלי אגודת ישראל.
סיסבאנג וונג
סיסבאנג ואנג (באנגלית: Sisavang vong; 14 ביולי 1885 - 29 באוקטובר 1959) היה מלך בממלכת לואנג פרבאנג ומאוחר יותר מלך של ממלכת לאוס מ-28 באפריל 1904 ועד מותו ב-29 באוקטובר 1959.
ביוגרפיה
סיסבאנג ואנג נולד בלואנג פרבאנג ב־14 ביולי 1885. אביו היה זכרין, מלך לואנג פרבאנג ואמו הייתה המלכה תונגסי. הוא התחנך בבית ספר צרפתי בסייגון, ובבית ספר בפריז. הוא היה ידוע כמלך "פלייבוי". היו לו 50 ילדים ו 15 נשים, שתיים מהן היו אחיותיו למחצה ואחת מהן הייתה אחיינית. ארבעה עשר מהילדים מתו בטביעה בנהר המקונג לאחר תאונת שייט.
הוא ירש את אביו כמלך לואנג פרבאנג לאחר מותו של אביו, 25 במרץ 1904. לואנג פרבאנג הייתה אז פרוטקטורט צרפתי בתוך הודו-סין הצרפתית. הוא עלה על כס המלכות, בארמון המלכותי הישן, לואנג פרבאנג, ב־15 באפריל 1904, והוכתר שם, ב־4 במרס 1905. בשנים הראשונות של שלטונו בנו הצרפתים ארמון מודרני עבורו- הארמון המלכותי של לואנג פרבאנג. בזמן מלכותו הוא איחד את המחוזות של הטריטוריה ליחידה אחת בשנות השלושים והארבעים.
כל חייו הוא היה תומך מרכזי בשלטון הצרפתי בלאוס, וב־1945 הוא סירב לשתף פעולה עם המורדים הלאומנים הלאויסטים. הוא הודח כאשר הכריז מנהיג המורדים לאו איסארה על מדינה עצמאית. באפריל 1946 השתלטו הצרפתים מחדש על לאוס, והוא הוחזר לכס המלכות. כך הוא היה לראשונה מלך ששלט למעשה על כל מה שנקרא היום לאוס.
עד מותו של סיסבאנג וונג ב־1959 הוא שלט בלאוס במשך 55 שנה. הוא היה למלך השני ששלט תקופת זמן ארוכה באסיה (הארוך שבהם הוא בהומיבול אדוליאדג' המלך של תאילנד)
כאשר סיסבאנג וואנג חלה, הוא מינה את בנו נסיך הכתר סבאנג וטאנה כיורש עצר. בנו המשיך את מלכותו לאחר מותו בשנת 1959.
הוא נשרף ונקבר בלואנג ב-1961. במהלך הלוויה גופתו הועברה על ידי עגלת הלוויות המלכותית, עשויה מעץ בגובה 12 מטר עם מרכב מגולף בעל שבעה ראשים. נציגים רבים השתתפו בהלוויה המדינה כולל נציג בית המלוכה שייצג את תאילנד.
הנצחה
אוניברסיטת סיסבאנג וואנג נקראה על שמו, אך השם בוטל בשנת 1975, כאשר הקומוניסטים השתלטו על לאוס.
מכיוון שניהל מדיניות של עצמאות וניתק את לאוס מהאיחוד הצרפתי, פסליו ניצלו בזמן המהפכה הקומוניסטית ונשארו בלואנג פרבאנג ובווינטיאן. שני הפסלים שנותרו מתארים אותו בזמן הענקת החוקה לעם בלאוס.
צ'י קונג
צ'י קונג או צ'י גונג (בסינית: 气功, מסורתית: 氣功, פין-יין: Qì Gōng) היא אמנות גוף הוליסטית המבוססת על תרגילים פסיכופיזיים, המשלבת יציבה, תנועה, נשימה ומדיטציה כדי לקדם בריאות, רוחניות, איכות חיים וכן מיומנות לחימה. אומנות גוף זו מסווגת במערב כחלק מהרפואה האלטרנטיבית, והיא פותחה במאה השנייה לספירה על ידי חווא טו, רופאו של הקיסר הסיני באותה תקופה.
משמעות המילה צ'י היא "אנרגיית החיים הזורמת בגוף". משמעות המילה קונג היא עבודה, טיפוח או כישרון. צירוף המילים צ'י קונג משמעו תרגילי אנרגיה, שמטרתם הזרמת אנרגיית החיים הפנימית של הגוף, איזונה והמרצתה. אפשר שהמילה "קונג" תפורש גם כשליטה; משמע "שליטה באנרגיה הנעה בגופנו".
צ'י קונג יכול לכלול ביצוע תבנית תנועה עם מגוון רחב מאוד של תנועות, תנועות בודדות ועיסויים עצמיים. הצ'י קונג, כשיטת מדיטציה בתנועה, מבוצע בדרך כלל בתנועות רכות, עגולות ונמתחות במקצבים איטיים ומהירים. נהוג לבצעו בעמידה, בזמן עבודה, בישיבה או בשכיבה, תוך שימוש בטכניקות נשימה מיוחדות, שמטרתן, על פי הצ'י קונג, לאפשר לגוף לאסוף את סוגי האנרגיות שבו, למקדן או לפזרן.
הצ'י קונג מכוון לשליטה והזנת הגוף בצ'י באמצעות חזרה מתמדת על תרגילי נשימה מבוקרת ותרגילי ריכוז מחשבה. הוא מתמקד בשליטה בנשימה, מתוך תפיסה שמערכת הנשימה היא הנשלטת ביותר מבין השרירים הבלתי רצוניים, ושהיא מהווה גשר לשליטה במערכות הלא-רצוניות. בעת תרגול צ'י קונג המתרגל מנסה לדמיין את הנשימה כמשאבה, כאשר מרכז הכובד של הגוף (באזור הטבור) משמש כמפוח, ממנו מונע הצ'י לאחר הרפיית כל הגוף.
לפי הצ'י קונג, איזון חמשת הריגושים (פחד, כעס, להט, דאגה ועצב) והכנסתם לפעולה מבוקרת משפיעים על הרגעת העצבים, תפקוד מערכת הנשימה, קצב זרימת הדם וחילוף החומרים. התרגילים אמורים לגרות את פעולת הקיבה, להאיץ הפרשת מיצי קיבה ולהאיץ את המטבוליזם בגוף, לכן הם נתפסים כתרגילי הרזיה.
אחת משיטות הצ'יגונג היא ה"פאלון גונג" או "פאלון דאפא".