cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גיבתון צהוב
טקסונומיה
משפחת הציפורים גיבתוניים מכילה סוג אחד גיבתון, עם כ-45 מינים, המוגבלים לעולם הישן. בתוך הסוג, הגיבתון הצהוב קשור באופן הדוק ביותר לגיבתון לבן-כיפה, שאיתו הוא יוצר מין כלאיים. הם נחשבו לעיתים כמין אחד. כקרובים אליהם במיוחד בתכונות ומאפיינים נחשבים שני המינים - גיבתון משוכות וגיבתון שחור-סנטר. היכן שמרחבי התפוצה שלהם נפגשים, הגיבתון הצהוב והגיבתון לבן-כיפה יוצרים בני כלאיים; הגיבתון הצהוב דומיננטי, והאזור ההיברידי מתפשט מזרחה.
תתי - מינים
ישנם כיום 3 תת-מינים מוכרים של הגיבתון הצהוב:
תיאור
הגבתון הצהוב הוא גבתון גדול, אורכו 16-16.5 ס"מ ומואת כנפיו 23-29.5 ס"מ; הוא שוקל 20-36.5 גרם. הזכר מתת-המין E. c. citrinella בעל ראש צהוב בהיר, גב חום מפוספס בכבדות, על-שת אדום, חלקים תחתונים צהובים ונוצות הזנב החיצוניות לבנות. לנקבה צבעים חלשים יותר, והיא מפוספסת יותר על הכיפה, החזה ובצדדים. לשני המינים צבעים פחות חזקים מחוץ לעונת הקינון, כאשר השוליים הכהים על נוצות חדשות מסתירות את הנוצות הצהובות. הצעירים הרבה יותר דהויים ופחות צהובים מהבוגרים, ולעיתים קרובות יש לו על-שת חיוור יותר.
לאחר הקינון, למבוגרים יש חילוף מלא, שאורכו לפחות שמונה שבועות; זכרים מקבלים יותר צהוב בנוצות בכל פעם שהם מתחלפים. לצעירים יש חילוף חלקי זמן קצר לאחר פריחתם, המחליף את נוצות הראש, הגוף וכמה סוככות.
נקבות וצעירים, במיוחד מתת-המין המזרחי החיוור, E. c. erythrogenys, עלולים להידמות לגבתונים לבני-כיפה, אך יש להם תמיד נוצות בגוון צהוב, על-שת צהוב חיוור יותר, וחלק עליון אחיד יותר בהשוואה למין זה. ניתן להבחין בין נקבות וצעירים של גבתון צהוב לבין גבתוני משוכות לפי העל-שת האפור-חום של המין האחרון
בני-כלאיים זכרים עם גבתון-לבן כיפה הם לרוב בעלי פנים לבנות וקצת צבע צהוב על הראש, בחלקים התחתונים או באברות התעופה. לגבי נקבות-הכלאיים - בדרך כלל לא ניתן להבחין בינן לבין הנקבות של גבתון צהוב.
קולות
ציפור צהובה בולטת זו שימשה השראה לשירים של רוברט ברנס וג'ון קלייר, והשיר האופייני לה השפיע על יצירות מוזיקליות של בטהובן ומסיאן. סופרת הילדים אניד בלייטון סייעה לפופולריות של הייצוג האנגלי הסטנדרטי של השיר.
זכרי גיבתונים צהובים לומדים את שיריהם מאבותיהם, ועם הזמן התפתחו ניבים אזוריים, עם הבדלים קלים לסיום השיר הבסיסי; כולם מזוהים על ידי ציפורים מאזורים שונים. לכל זכר יש רפרטואר אינדיבידואלי של גרסאות שירים בתוך הניב האזורי שלו; נקבות נוטות להזדווג עם זכרים החולקים את הניב שלהן, ומעדיפות את אלו עם הרפרטואר הגדול ביותר.
גיבתון לבן-גרון וגיבתון צהוב קשורים כל כך שכל אחד מגיב לשיר של השני. השיר של הגיבתון הצהוב הזכר מושך יותר לנקבות, והוא אחת הסיבות לדומיננטיות של אותו מין שבו מרחבי התפוצה חופפים.
תפוצה ובית גידול
הגיבתון הצהוב מתרבה ברחבי האזור הפלארקטי. זהו הגיבתון האירופי הנפוץ ביותר, למרות שהוא נעדר מהרים גבוהים, אזורים ארקטיים, מערב הולנד, רוב איבריה, יוון ואזורים נמוכים של מדינות אחרות הסמוכות לים התיכון. הוא מקנן ברוסיה ממזרח לאירקוטסק וברוב שטחה של אוקראינה. הטווח האסייתי משתרע לצפון מערב טורקיה, הקווקז וצפון קזחסטן.
רוב הגיבתונים הצהובים האירופיים חורפים בטווח הרבייה שלהם, רק אזור הצפון הרחוק מתרוקן, אם כי כמה ציפורים נעות מדרום לטווח הרבייה שלהן בספרד, איטליה ומדינות ים תיכוניות אחרות. מרחקי הנדידה יכולים להגיע עד 500 קילומטרים עבור ציפורים צפוניות. ציפורים אסייתיות נודדות יותר, וחורפות בעיראק, איראן ודרום מרכז אסיה. הגיבתון הצהוב מזדמן באיחוד האמירויות הערביות, מצרים, כווית, מרוקו, מלטה, הרי ההימלאיה (נודד חורף מצפון אפגניסטן למרכז נפאל ), האיים הבלאריים, איסלנד ופארו.
גיבתונים צהובים של תת-המין הבריטי והאירי, E. c. caliginosa, הובאו בידי אדם לניו זילנד על ידי אגודות התאקלמות מקומיות ב-1862, ועד מהרה התפשטו על פני האיים המרכזיים. לפעמים הם מבקרים באיים התת-אנטארקטיים של ניו זילנד, אם כי לעיתים רחוקות נשארו כדי לקנן, והגיעו לאי לורד האו של אוסטרליה במספר הזדמנויות. בתחילת המאה ה-20 נתפס גיבתון זה כמזיק חקלאי רציני בארצות אלו.
אוכלוסיות של גיבתונים צהובים הובאו גם לאיי פוקלנד ודרום אפריקה.
הגיבתון הצהוב הוא ציפור של שטחים יבשים ופתוחים, רצוי עם מגוון סוגי צמחייה וכמה עצים, המאפשרים עמידה בגובה לשם שירת סימון טריטוריה וקריאה לנקבות. הוא נעדר מאזורים עירוניים, יערות ואדמות ביצות. כנראה, מפני שמקום חיותו הראשוני היה בשולי יערות וקרחות יער גדולות, הוא השתלב היטב באזורי החקלאות המסורתית, שיצרה שטחים פתוחים נרחבים עם משוכות וגושי עצים.
קינון
הקינון מתחיל בדרך כלל בתחילת מאי, אך לעיתים קרובות באפריל בדרום מרחב התפוצה. הגיבתונים הצהובים הם מונוגמיים ומתרבים בגיל שנה. הזכרים מבססים טריטוריות לאורך משוכות או שולי חורש ושרים מעץ או שיח, ולעיתים קרובות ממשיכים גם ביולי או אוגוסט. הזכר מחזר אחרי הנקבה על ידי הרמת כנפיו וריצה לעברה. הקן נבנה על ידי הנקבה על הקרקע או בסמוך לו, והוא בדרך כלל מוסתר היטב בסבך, על גדה או נמוך בשיח. הוא בנוי מחומר צמחי זמין, כגון עלים, דשא יבש וגבעולים, והוא מרופד בעשבים עדינים ולעיתים שיער בעלי חיים. רוחבו 11.5-13 ס"מ ועומקו 4-4.5 ס"מ.
התטולה בדרך כלל כוללת שלוש עד חמש ביצים לבנבות, לרוב בדוגמת רשת של קווים עדינים וכהים. הנקבה דוגרת על הביצים במשך 12–14 ימים עד לבקיעה, ומטפחת את הגוזלים עד שהם פורחים 11-13 ימים אחר כך. שני המבוגרים מאכילים את הגוזל בקן ושניים או שלושה מחזורים גדלים מדי שנה.
שיעור ההישרדות השנתי של בוגרים בבריטניה הוא בסביבות 54%, ושיעור ההישרדות השנתי של צעירים בשנתם הראשונה הוא 53%. תוחלת החיים הטיפוסית היא שלוש שנים, אם כי תיעודים מבריטניה וגרמניה מצביעים על ציפורים ששרדו יותר מ-13 שנים.
הרגלי אכילה
שיחור מזון מתרחש בעיקר על הקרקע, ותזונת הציפור מורכבת בעיקר מזרעים. זרעים שמנים, כמו אלה של ברסיקה, זוכים להתעלמות לטובת פריטים עמילניים יותר. דשאים גם מהווים מרכיב חשוב, במיוחד דגנים, ודגן מהווה חלק ניכר מהמזון הנצרך בסתיו ובחורף, כאשר חיטה ושיבולת שועל עדיפות על שעורה. כשהם אינם מקננים, הגיבתונים הצהובים מתלהקים בלהקות שיכולות למנות מאות ציפורים, ולעיתים קרובות מכילים פרושיים וגיבתונים אחרים.
הגיבתון הצהוב מוסיף חסרי חוליות לתזונתו בעונת הרבייה, במיוחד כמזון לגוזלים הגדלים שלו. מגוון רחב של מינים נלקח, כולל קפצזנבאים, חגבים, זבובים, חיפושיות, זחלים, תולעי אדמה, עכבישים וחלזונות. במהלך הימים הראשונים מאכילים את הגוזלים אך ורק בטרף חסרי חוליות, אך החל מהיום השלישי הם ניזונים גם מגרגרי דגנים, אותם יכולים האפרוחים לעכל ביעילות. התנהגות זו נחשבת מכוונת על-ידי ההורים כדי לאפשר לגוזלים להתאים את הפיזיולוגיה שלהם לאכילת זרע.
טורפים וטפילים
הטורפים של הגיבתון הצהוב כוללים את הנץ המצוי, נץ גדול, עיט חורש ובז עצים. הוא אינו פונדקאי משמעותי של הקוקיה האירופית, אם כי כציפור מקננת קרקע, הביצים והגוזלים שלו פגיעים לטריפה של יונקים קטנים כמו עכברים ומכרסמים אחרים. על הקינים פושטים גם עורבים, עורבנים ועקעקים. הטריפה היוותה יותר מ-60% מהכישלונות בקינון בסקר שנערך ב-2012 בגרמניה.
13 מינים של פרעושים מהסוגים Ceratophyllus ו - Dasypsyllus נמצאו על גיבתון זה, וטפילים פנימיים כוללים את Ascaridia galli. הגיבתון הצהוב עשוי לשאת טפילי דם המטוזים כגון Haemoproteus coatneyi. זכרים עם רמות גבוהות של טפילים הולידו פחות צאצאים (אין השפעה כזו על נקבות), ונוטים להיות פחות צבעוניים. הנוצות הבולטות של הזכר מפגיניות כשירות להתרבות. גיבתונים צהובים הנגועים בהמופרוטאוס עשויים להיות בעלי שיעורי הישרדות נמוכים יותר בחורף עקב נטייה לכנפיים קצרות יותר.
סטטוס ושימור
האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע מעריך את האוכלוסייה האירופית של הגיבתון הצהוב בין 54–93 מיליון פרטים, מה שמרמז על סך האוכלוסייה האירו-אסייתית של 73–186 מיליון ציפורים. למרות שנראה שהאוכלוסייה נמצאת בירידה, הירידה אינה מהירה מספיק כדי להפעיל את קריטריוני הפגיעות של האיגוד. המספרים הגדולים וטווח הרבייה העצום של כ-12.9 מיליון קמ"ר, משמעותם שהגיבתון הזה מסווג על ידי ה-IUCN כללא חשש.
גיבון (סוג)
גִּיבּוֹן (שם מדעי: Hylobates) הוא סוג במשפחת הגיבונים, החי רק בדרום-מזרח אסיה. זהו סוג של קופי אדם בעל התאמה לקפיצות ארוכות והתאמה לחיים על העצים של יערות הגשם.
חלק מהגיבונים מצויים כיום בסכנת הכחדה בטבע, עקב ציד ועקב כריתת היערות בהם הם חיים.
התנהגות
לגיבונים מאפיינים של יתר ההומינואידים: גפיים קדמיות ארוכות, חזה רחב, העדר זנב, אך עם זאת שמרו על תכונות רבות של הפרימטים הפרימיטיביים יותר. בעיקר תזונתם החדגונית ואורח חייהם על העצים. חוקרים הרואים את הגיבונים כמשפחה בעלת המאפיינים הפרימיטיביים ביותר בקבוצה זו (שמם באנגלית Lesser Apes), רואים בהם כעת כמשפחה המגשרת בין הקופים בעלי הזנב ליתר קופי האדם.
הם יכולים ללכת זקוף כיתר חבריהם ההומינידים, אך לעומתם עיקר חייהם על העצים. זרועותיהם ארוכות מאוד ביחס לרגליהם, והם מרבים להלך על זוג רגליהם כאשר הזרועות מונפות לצדדים כדי לאזן את גופם בעת הליכתם. הגיבונים הקסימו את שוחרי הטבע והמדענים ביכולות האקרובטיות שלהם: יכולתם המופלאה לתמרן בין העצים הסבוכים, יופי תנועותיהם וזריזותם הפכה אותם גם למיצגים מועדפים בגני חיות.
מונוגמיה אובחנה רק אצל 3% מכלל היונקים, על כן הנושא נמצא בדיון מתמיד בקשר לגיבונים. מחקר שמתנהל אצל מינים רבים, בוחן את הסברה שמונוגמיה אינה תוצר של הזדקקות הנקבה להגנתו של הזכר, אלא בעצם תוצר של גורמים סביבתיים רבים כגון כמות המזון בנחלה וגודלה. סברה נוספת שנבחנת נוגעת בעצם לקולות הגיבונים שנשמעים מרחוק. הנקבות עלולות להתפתות לקולות אשר מגיעים מנחלות קרבות, ועל כן במאמץ להגן על הטריטוריה שלו נוצר אצל הזכר אורח חיים מונוגמי שנכפה על הנקבה.
זוג מגן על הטריטוריה שלו בעזרת תנועותיהם הנמרצות ובעיקר בעזרת קולם. הגיבונים נשמעו והוקלטו בטבע כשהם מבצעים שירים: "שירי סולו" ו"דואטים" המזכירים את הגיוון והווקליות של העופות ולאו דווקא של יתר הפרימטים. מאפיין בולט זה לעיתים בעוכריהם של הגיבונים, מאחר שכך ניתן לאתרם וללוכדם. השירים נועדו, לדעת החוקרים, למספר מטרות עוקבות בחיי הגיבון המבסס את נחלתו: לשמור על הטריטוריה וגבולותיה, לחפש אחר בני המין השני ולשמר את קשרי הזוגיות בתא המשפחתי.
הציידים השבטיים במדינות אסיה, יצרו אגדות ציד בבואם ללכוד את הגיבונים. שלוש תכונות חברו יחדיו כדי לשלהב את הציידים בבואם ללכוד חיה "מסתורית" זו - קולותיה החדים והווירטואוזיים, זריזותה ותנועתה הקלילה וכן עמידתה הזקופה ששיוותה לה מראה מאיים באנושיותו.
צבעי הפרווה מגוונים ומשתנים ממין למין - חלקם קרמיים-חומים, חלקם אפורים-שחורים. צבע הפרווה של הפעוטים שונה לעיתים משל הבוגרים, כמו כן צבע פרוות הזכר שונה לעיתים מצבע פרוות הנקבה.
עיקר תזונתם היא פירות טרופיים. התניידותם המהירה מאפשרת להם ללקט מזון המפוזר בין העצים השונים ביער הטרופי.
מינים
בסוג זה מצויים המינים הבאים:
אורליאן
אורליאן (צרפתית: Orléans, בעבר: אורליינש, או: אורלינס) היא אחת הערים העתיקות בצרפת, נמצאת כ-200 ק"מ מדרום מערב לפריז. בירת חבל סאנטר-עמק הלואר ובירת המחוז לוארה שבצרפת. העיר יושבת על גדת נהר הלואר. אוכלוסייתה, נכון ל-2017, היא 116,685 תושבים.
היסטוריה
תחילתה של אורליאן ביישוב קנאבום של שבט הקרנוטים (מהחשובים שבשבטים הגאלים) שנהרס לאחר שנכבש בידי יוליוס קיסר ב-52 לפנה"ס. היישוב נבנה מחדש במאה השלישית לספירה על ידי אורליאנוס קיסר רומא בתקופת האימפריה הרומית ומכאן השם אורליאן. ידוע כי כבר בשנת 451 ניסה אטילה ההוני לכבוש את העיר, אך נכשל. ב-498 נכבשה העיר בידי כלוביס הראשון מלך הפרנקים.
בתקופת השושלת הקאפטינגית שימשה העיר כבירת רוזנות אורליאן. ב-1108 הוכתר לואי השישי למלך צרפת בקתדרלת אורליאן. בתקופת שלטון בית ולואה היא שימשה כבירת דוכסות אורליאן שהוחזקה כנחלתם של מלכי צרפת.
העיר הייתה תמיד בעלת חשיבות אסטרטגית בהיותה ממוקמת בנקודה הצפונית ביותר של הנהר לואר, שהיא הקרובה ביותר לפריז. בימי הביניים הייתה אורליאן אחת משלוש הערים העשירות בצרפת (האחרות היו פריז ורואן). האוניברסיטה של אורליאן שנוסדה ב-1309 תרמה רבות לחשיבותה של העיר.
במלחמת מאה השנים (1337–1453) הייתה אורליאן ציר מרכזי בהתפלגות בין תומכי אורליאן לתומכי בורגונדי. הניצחון הצרפתי ההירואי על האנגלים, בראשות הלוחמת ז'אן ד'ארק, המכונה גם "הבתולה מאורליאן", שינה את מפת צרפת ואת ההיסטוריה שלה. אחרי מלחמה זו, שהסבה נזקים גדולים לכלכלתה, נהנתה אורליאן משגשוג כלכלי. המלך לואי האחד עשר תרם לפיתוח החקלאות בסביבותיה שמהן שאבה את כוחה.
בתקופת הרנסאנס נהנתה העיר מן העובדה שמלכי צרפת קבעו את מושבם בטירותיהם שבעמק הלואר. המלך פרנסואה השני מת באורליאן (5 בדצמבר 1560), ואספת המעמדות הצרפתית התכנסה בעיר (13 בדצמבר 1560 - 31 בינואר 1561).
במלחמת צרפת–פרוסיה העיר נפלה בידי הגרמנים ב-13 באוקטובר 1870 ושוחררה ב-11 בנובמבר של אותה שנה. במלחמת העולם השנייה העיר נפלה בידי הנאצים שהפכו את תחנת הרכבת שלה למרכז אספקה. אורליאן סבלה הרס ניכר כאשר חיל האוויר של ארצות הברית הפציץ את העיר ואת תחנת הרכבת.
לאחר המלחמה נבנתה העיר מחדש במגמה לשמור על צביונה העתיק. פסל של ז'אן ד'ארק רוכבת על סוס ניצב ב-Place du Martroi (כיכר המרטיר). בעיר אזורים תיירותיים רבים, עקב היותה משופעת במבנים עתיקים בגלל היותה אחת מערי צרפת הוותיקות וחשיבותה בימי הביניים. בעיר קיימת קבוצת כדורסל שנקראת בשמה, אורליאן באסקט, המשחקת בליגת העל הצרפתית בכדורסל.
על שם העיר הוקמו ערים בקוויבק (איל ד'אורליאן ), אונטריו (אורלינס ) ולואיזיאנה (ניו אורלינס, בעבר תחת לואיזיאנה הצרפתית).
יהודי אורליאן
במחצית השנייה של המאה ה-6, בתקופה המרובינגית, הרס המון נוצרי משולהב את בית הכנסת בעיר.
ברוזנות אורליאן פרחה קהילה יהודית חשובה מתקופת הראשונים עד לגירוש צרפת הגדול, שגדע את החיים היהודיים בצרפת. מבין הרבנים הבולטים שצמחו באורליאן בתקופה זו, במאה ה-12:
בנוסף, לפי אחת המסורות, מוצאה של משפחת לוריא (שמבניה היו המהרש"ל, האר"י, הרד"ל ועוד) הוא מאורליאן, ומקור השם "לוריא" הוא בנהר הלואר הזורם בעיר.
גראן-בסאם
גראן-בסאם (בצרפתית: Grand-Bassam) היא עיר בדרום-מזרחה של חוף השנהב, השוכנת על רצועת חוף בין לגונה אבריאה והאוקיינוס האטלנטי, כ-35 ק"מ ממזרח לאביג'אן. סמוך לעיר נשפך נהר קומואה (Comoé) אל הלגונה, ובעבר הוא המשיך ונשפך אל הים, אך שפכו נסתם עם השנים באדמת סחף. מצפון ללגונה ולעיר ההיסטורית שוכנת העיר החדשה המשמשת כיום כמרכזה המסחרי ובה מתגוררת רוב האוכלוסייה. העיר שבה חיים כ-88,000 תושבים היא מרכז נופש ותרבות, בייחוד עבור תושבי אביג'אן הסמוכה, ובשנת 2012 הוכרז חלקה ההיסטורי כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו.
היסטוריה
הסברה היא כי מקור השם "בסאם" (Bassam) הוא במילה "אלסאם" שהעניק שבט נוודים קדום לאזור שפכו של נהר קומואה ("גראן" היא מילה בצרפתית שמשמעותה "גדול"). אל אזור העיר הגיעו שבטים נודדים נוספים בין המאה ה-13 וה-16, ובהם גם שבט נזמה (N'zema) השייך לעמי האקאן, וזה הקים בגראן בסאם כפר קטן. בתקופת המרוץ לאפריקה, התחרו הבריטים והצרפתים על השליטה בחוף השנהב. ב-1842 חתמו הצרפתים על הסכם עם המלך אטקבלה (Attékeblé) אשר שלט באזור גראן-בסאם, ועם תושביו באותה עת, אשר נמנו עם שבט האבורה (Abouré). בהתאם להסכם זה בנו הצרפתים בשפך הנהר את מצודת נמור (Nemours) והפעילו בה תחנת מסחר ובית חולים. בשנים שלאחר מכן נחתמו הסכמים נוספים בין הצדדים, והצרפתים זכו בבלעדיות אירופית באזור. בין 1849-1853 התחוללה מלחמה בין האבורה לבין הצרפתים, לאחר שהראשונים חשו שהם נדחקים מאדמתם. המלחמה הסתיימה בניצחון הצרפתים ובהתחזקות פעילותם המסחרית באזור. הצרפתים הקימו מבני העץ סביב המצודה, ואלה שימשו את עסקיהם המסחריים. בהמשך הם נטעו מטעי קפה וביססו מערכת חינוך. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 חדרה ההשפעה הצרפתית אל פנים הארץ, וגראן-בסאם שימשה כבסיס למשלחות מחקר ומתיישבים ברחבי מערב אפריקה. בזכות חשיבותו הפך היישוב למרכז ההתיישבות הצרפתית באזור, ובשנת 1893 הוכרז כבירת המושבה הצרפתית של חוף השנהב (Colonie de Côte d’Ivoire). בשנת 1899 קטלה מגפת קדחת צהובה שלושה-רבעים מאוכלוסיית האזור, ובתי העץ הנגועים הועלו באש. בעקבות המגפה, הועברה בירת המושבה מהעיר בשנה שלאחר מכן, אך גראן-בסאם המשיכה לשמש כמרכזה הכלכלי של חוף השנהב.
לקראת סוף המאה ה-19 נבנו בתי האבן הראשונים בגראן-בסאם, ובראשית המאה ה-20 נוסחה לעיר תוכנית בינוי בסגנון קולוניאלי. בעיר קם מערך שלטוני צרפתי גדול, והמסחר האזורי פותח על ידי הקמת נתיב שיט באורך כולל של 300 ק"מ, אשר התבסס על נהרות האזור ותעלות שנחפרו בין הלגונות שלאורך החוף. העיר הנבנית משכה אוכלוסייה מפנים הארץ, ממושבות צרפתיות אחרות ברחבי אפריקה ואף ממדינות אחרות במערב היבשת. ב-1901 הוקם המזח הראשון בעיר וזה הביא לנסיקה בהיקף תנועת המטענים בגראן-בסאם. עוד נבנו מזחים ומתקני נמל בלגונה אבריאה, והעיר הייתה לאחד מנמלי ייצוא העץ הגדולים באפריקה. ב-1928 נחנך גשר הניצחון (Pont de la Victoire) אשר חיבר בין שתי גדות הלגונה. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הושלמה הקמת העיר בהתאם לתוכנית שנוסחה לה, אולם בשנות ה-30 של המאה ה-20 החל פיתוחו של נמל אביג'אן, וגראן-בסאם איבדה את מעמדה המסחרי המרכזי. ב-1951 נסגר נמלה של העיר, המזח הימי נהרס בשנת 1965 בסערה טפתח הכניסה אל הלגונה נחסם. סוחרי העיר עזבוה ועברו לאביג'אן שבה נחנך נמל מים עמוקים חדש.
עם קבלת עצמאותה של חוף השנהב ב-1960 הייתה גראן-בסאם למרכז אדמיניסטרטיבי, וב-1982 היא הפכה למקום מושבו של בישוף. התפתחות העיר במחצית השנייה של המאה ה-20 הייתה מהירה, ואוכלוסייתה גדלה מ-17,780 תושבים ב-1963 ל-88,118 איש בשנת 2012. החל בשנות ה-90 של המאה ה-20 חודשו ושופצו רבים מהמבנים הקולניאליים של העיר.
במרץ 2016 הייתה העיר יעד להתקפת טרור שגבתה את חייהם של 16 איש לפחות. ההתקפה בוצעה על ידי ארגון אל-קאעדה במע'רב.
אתרי העיר
לפי תוכנית הבינוי העירונית אשר יצאה לפועל בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הונחה בעיר רשת רחובות ושדרות רחבות שלאורכן ניטעו עצים, ולצד אלה נסללו הרחובות המשניים. חלקה ההיסטורי של העיר משתרע לאורך רצועת החוף הצרה שבין האוקיינוס מדרום והלגונה הפנימית מצפון. אורכה של רצועה זו הוא 2.2 ק"מ ורוחבה הוא כ-400 מטרים. בצידה הדרומי משתרע חוף חולי לאורך האוקיינוס, בצפונה מדרגה טופוגרפית קטנה לאורך חופי הלגונה, ובמזרחה היא גובלת בשפכו ההיסטורי של נהר קומואה אל האוקיינוס, החסום כיום באדמת סחף. במזרחה של הרצועה שכן הכפר המקורי של בני הנזמה, ובמקום זה קמה מצודה נמור ששוב איננה קיימת. במרכז הרצועה ובמערבה הוקם הרובע האירופי, שנחלק בתורו לרובע מסחרי במזרח, מרכז מנהלי בתווך ורובע מגורים במערב. בחלק האירופי הונחו השדרות והרחובות בתבנית שתי וערב בצפיפות משתנה, בהתאם לייעודו של כל אחד מהאזורים. רק חלק מהדרכים סלולות, ורובן עשויות אבנים מעובדות חלקית או עפר דרוך.
שושלת סווי
שושלת סווי (בסינית: 隋朝; בפין-יין: Suí cháo) הייתה שושלת הקיסרים הסינית השישית, אשר שלטה בסין לאחר תקופת השושלות הדרומיות והצפוניות, בין השנים 581 עד 618.בשנת 618 היא הודחה בידי מייסד שושלת טאנג. מייסד השושלת של סווי היה יָאנְג גְ'ייֵן וֶן גָאודְזוּ. השושלת נחשבת למאחדת סין לאחר תקופה ארוכה, שבה הייתה סין מפוצלת למדינות שונות. בזמנה שופצה החומה הגדולה, ונחפרה התעלה הגדולה. השושלת ערכה מספר מלחמות נגד שכנותיה, לאחר שתי מערכות צבאיות מוצלחות מול קוריאה, באה פלישה כושלת לקוריאה, לחימה קשה בווייטנאם, פלישת עמים מצפון ומערב (טיבטים, טורקים, הונים). למרות שיגשוג ראשוני, סר חינה מהעם שמאס בקורבנות הרבים שנגרמו עקב הלחימה ומפעלי הבניה הקשים. השושלת הופלה על ידי קצינים בצבא הקיסרות, שאחד מהם, לִי יוּ'אָן, הקים את שושלת טאנג שבאה לאחריה.
תקופת השושלות הדרומיות והצפוניות
זאת תקופה בתולדות סין שהחלה בשנת 420 עם נפילתה הסופית של שושלת ג'ין המזרחית, והסתיימה עם עליית שושלת סווי בשנת 581, בה הייתה סין מחולקת לשתי מדינות בצפון ובדרום. תקופה זו אופיינה במלחמת אזרחים, וחוסר אחדות בין תושבי סין, במשך תקופה זאת שלטו בשתי המדינות שושלות שונות שהתחלפו ביניהן, ונחשבת לאחת התקופות החשוכות והאפלות של סין. בתקופה זו חלה פריחה תרבותית, הדתות המתחרות נאבקו על הבכורה ולבסוף גילו סובלנות אחת כלפי השנייה לקראת סיום התקופה.
איחוד הצפון והדרום על ידי שושלת סווי
ב-587 הצליח יָאנְג גְ'ייֵן וֶן גָאודְזוּ להשתלט על ליאנג המערבית.
ב-589 השלים הקיסר יָאנְג גְ'ייֵן וֶן גָאודְזוּ של סווי את תהליך איחודה של סין, תוך כיבושה של צֶ'ן הדרומית, והפיכת השליט האחרון של צ'ן הדרומית, הנסיך, לממונה תחתיו (בתפקיד לא חשוב, תוך עידוד נטייתו לשתייה חריפה). תאריך זה שנת 589 נחשב לתאריך איחודה של סין תחת שושלת סווי.
קיסרים בולטים
וֶן הוא שמו שלאחר המוות, בפירוש לעברית :האזרחי. גָאודְזוּ הוא שמו בשלטון. סְווֵידְזוּ שמו בזמן שלטונו. מִין מִינְג הם שמותיו לאחר המוות על פי מקורות שונים, ופירושם בהתאמה :הזהיר, המבין.
איחוד סין
לראשונה משנת 306 מזמן מלחמת שמונה הנסיכים מאוחדת סין בשנת 581, על ידי השושלת. זהו הישג אדיר בהתחשב, בכל מלחמות האזרחים העקובות מדם שהתחוללו, ובבני העמים השונים שפלשו מצפון.
חידוש ושיקום החומה הגדולה של סין
העבודה על החומה הגדולה של סין חודשה, ורבים גויסו לעבודה המפרכת, רבים פצעו את עצמם בכוונה כדי לחמוק ממשימה המתסכלת.
בחינות לממשל הציבורי
בתקופת השושלת של סווי הוחל בתהליך בחינות למועמדים לממשל הציבורי, דבר חיובי זה הושרש בזמן שושלת טאנג שלאחריה.
הלחימה בווייטנאם
צפון וייטנאם הייתה תחת חסות סינית מאז שלטון שושלת האן, במהלך זמן שושלת סווי נערכו מלחמות נגד הישויות בדרום וייטנאם. למרות ניצחונות של הקיסרות הסינית, החיילים של שושלת סווי מתו בהמוניהם, בשל אי-התאקלמות לתנאי הסביבה הטרופית, ולמחלת המלריה.
המלחמה עם קוריאה
הקיסר השני של השושלת פלש לקוריאה, הפלישה נכשלה ועלתה לקיסרות ביותר משני מיליון הרוגים.
התעלה הגדולה: הישג שגבה חיי אדם
כשסין עברה מתזונה המבוססת על חיטה ודוחן, אותם גידלו באזורי הצפון, לתזונה המבוססת על אורז אותו גידלו בדרום סין, החליטו קיסרי שושלת סווי (581 – 618) להאריך את התעלה ולקשר בין אזורי החקלאות הפוריים שבדרום עם בירות הקיסרות שבצפון. התעלה עברה מנהר היאנגדזה לנהר הצאנגאן, מפעל זה היה בשימוש שנים רבות, אך במשך הזמן חלקים רבים של התעלה נסכרו, ולא היו מתאימים לתחבורה. בתקופה מאוחרת יותר, הוארכה התעלה עד העיר בייגין.
בשנת 605 הורה הקיסר להרחיב את רשת התעלות הקיימת על מנת לחבר בין שתי הבירות של השושלת צ'אנג-אן ולְווֹיָאנְג עם האנגג'ואו מדרום וג'וג'ו באזור בייג'ינג של ימינו. המיזם לבניית התעלה הגדולה של סין ארך שש שנים וגבה קורבנות רבים. כמחצית מ-6 מיליון האנשים שגויסו לבנות את התעלה מתו במהלך העבודה מרעב ומתשישות. המחיר היקר שנדרש לבניית התעלה היה בין הגורמים למרידות כנגד השלטון ובסופו של דבר לנפילת שושלת סווי.
שושלת טאנג מפילה את שושלת סווי
עקב המחיר הכבד ששילם העם הסיני בחיי אדם, ובפגיעה באורח החיים שלו. נוצרה מורת רוח קשה, נגד השושלת וקיסריה. קיסר שושלת טאנג הראשון נטל את הקיסרות מהקיסר השלישי של שושלת סווי (למרות שהקיסר הרביעי של השושלת של סווי הכריז על עצמו קיסר).
רוזנות הסן-הומבורג
רוזנות הסן-הומבורג הייתה מדינה באימפריה הרומית הקדושה, שהתפצלה מרוזנות הסן-דרמשטדט בשנת 1622, והתקיימה עד לשנת 1866.
היסטוריה
בשנת 1622 הוקמה הרוזנות על חלק משטחי רוזנות הסן-דרמשטאדט, ופרידריך הראשון, רוזן הסן-הומבורג הפך לשליט הרוזנות. בתחילה היא הייתה כפופה להסן-דרמשטדט, אולם בשנת 1668 היא הפכה לרוזנות עצמאית.
בתחילה הייתה הרוזנות מחולקת להסן-הומבורג ולהסן-הומבורג-בינגנהיים, אולם הם התאחדו לרוזנות אחת בשנת 1681.
רוזנות הסן-הומבורג כללה שני חלקים, מחוז באד הומבורג בצד ימין של הריין, ומחוז מייסנהיים, אשר נוסף בשנת 1815, בצד שמאל של הנהר.
בשנת 1866 מת פרדיננד, רוזן הסן-הומבורג ללא יורשים, ובעקבות כך הסן-הומבורג הועברה לשלטון הדוכסות הגדולה של הסן, בעוד מייסנהיים הועברה לידי ממלכת פרוסיה. מאוחר יותר באותה שנה, השטחים האלה נלקחו מתוך הסה-דרמשטדט שוב, ובשילוב עם שטחי נסיכות הבוחר מהסן, דוכסות נסאו, והעיר החופשית של פרנקפורט הם היוו את פרובינציית הסן-נסאו הפרוסית.
כיום, אזור זה מהווה חלק מהמדינה הגרמנית של הסן.
The Family Book
The Family Book (בעברית: ספר המשפחה) הוא ספר ילדים של טוד פאר שיצא לאור ב-2003. הספר נותן פרטים על חיי היומיום של כל מיני משפחות, ביניהן גם משפחות חד-מיניות. הספר זכה לשבחים על הגיוון. הספר הושם ברשימת ספרי הקיץ של מערכת החינוך בוושינגטון די. סי., ארצות הברית. ספר זה, יחד עם מספר ספרים אחרים בעלי תוכן להט"בי הוסר ממערכת החינוך של הכפר ארי, אילינוי, ארצות הברית לאחר שמספר הורים התלוננו בכך שנמצא בספר זוגות חד-מיניים. הספר תורגם ל-6 שפות.
מיזותאיזם
מיזותאיזם היא "שנאת האל או האלים" (נגזרת מהביטוי היווני הקדום μισόθεος, צירוף של μίσος "שנאה" ו-θεός "אל"). במספר דתות הדוגלות בריבוי אלים רווחה האמונה כי ניתן להעניש את האלים עם הפסקת הסגידה להם. היו שטענו כי במיתולוגיה הנורדית, לדוגמה, מוזכרים לפרקים בני תמותה אשר, בשלב מסוים בחייהם, נמלאו תיעוב כלפי האמונה באל, ותחתיו שמו מבטחם ואמונתם בכוחם שלהם ובמעלותיהם האנושיות.
בדתות הדוגלות באל יחיד, הרגש המיזותאיסטי עולה לעיתים בהקשרי בעיית הרוע. דוגמה לכך היא בחיבורו של גתה "פרומתאוס", אשר חובר בשנות ה-70 של המאה ה-18, במקביל לביטוייו המודרניים הראשונים של האתאיזם. בהקשר זה יוזכר המונח דיסתאיזם (ביוונית δύσθεος, "בלתי אלוהי"), האמונה כי האל אינו טוב ואף במובנים מסוימים - מרושע. במערכות אמונה פוליתאיסטיות, אלים הנוקטים בתכסיסים ובתחבולות במגעיהם עם בני התמותה הם בעלי טבע דיסתאיסטי. כך, אשו, אל תכסיסן מהמיתולוגיה היורובית, חולל בכוונה מלחמות וסכסוכים בין בני האדם למען הנאתו האישית, בציינו כי "יצירת שסעים היא הגדולה שבהנאותיי".
אולם, אלים פוליתאיסטיים משחר ההיסטוריה הדתית נתפסו כנייטרליים בציר המוסרי, לעיתים ללא מאפיינים של טוב ורע, לעיתים עם שניהם. לפיכך, המונח דיסתאיזם משמש על פי רוב לתיאורו של האל היחיד שבמרכז האמונה המונותאיסטית. ההנחה כי האל המונותאיסטי אינו טוב באופן מוחלט, ואגב כך אינו שלם, היא סתירה פנימית ביחס לאמונה זו.
בעיית הרוע
החשיבה הדיסתאיסטית עולה בעיקרן מבעיית הרוע - השאלה מדוע האל, הנמצא בכל ומטיב עם הכל, יאפשר לרוע להתקיים בעולם. בראייה הדיסתאיסטית אין סתירה בין קיומו של הרוע בעולם לבין המשך האמונה באל: למעשה, התשובה הדיסתאיסטית (לפיה האל אינו טוב באופן מוחלט) עשויה להיתפס, כשלעצמה, כפשרה לבעיית הרוע.
מסקנה זו מהווה בסיס לדילמת אותיפרון, התוהה האם המוסר (הטוב והרע) קיים בנפרד מאלוהים. היסטורית, מושג ה-"הטוב האבסולוטי" מקושר לאל ולמעשיו. במובן זה, התשובה הדיסתאיסטית מנוגדת באופן קיצוני לאחד מעיקרי האמונה המונותאיסטית: ההנחה שהטוב המוחלט גלום באל.
החשיבה התאולוגית שהתפתחה בעקבות שואת יהודי אירופה, ובמיוחד בתפיסה היהודית, מוקדת בחלקה לחשיבה מחדש אודות מוסריותו של האל. תאולוגים יהודיים מודרניים טענו כי לאלוהים יכולת להתערב ולהשפיע באופן מכריע בכל רגע כדי לשפר את מהלך ההיסטוריה, ואולם הוא בוחר שלא לנצל יכולת זו. כך, למרות היותו ריבון העולמים ואולי דווקא בשל כך, הואשם האל בשורת עבירות, החל מהזנחת חסרי ישע וכלה ברצח המונים.
פאול ארדש, מתמטיקאי הונגרי מפורסם, התייחס לאלוהים בתור "הפאשיסט העליון", אשר נוהג להסתיר דברים מבני האדם - החל מארנקים וגרביים וכלה בנשגבות שבהוכחות המתמטיות.
טענות לרשע אלוהי בכתבי הקודש
ישנן מספר דוגמאות בכתובים המעלות שאלות דיסתאיסטיות בדבר אופיו של האל. לעיתים, דוגמאות אלה מצוטטות כנימוקים לביסוס האתאיזם. דוגמה בולטת היא ספר איוב, אבן בוחן קלאסית לבעיית הרשע - דיון גלוי ומודע בשאלות דיסתאיסטיות.
תומאס פיין כתב ב"עידן ההיגיון" כי "כל אימת שאנו קוראים את הסיפורים המזעזעים ... הממלאים את ספרי התנ"ך, מוטב שנכנה את הכתובים כדבר השד ולא כדבר האל." השקפתו של פיין, יש לומר, הייתה מנוגדת לעצם האמונה באל ולא כנגד האל עצמו.
טענות דיסתאיסטיות הנסמכות על התנ"ך
(הקשחת לב פרעה במהלך ניסיונותיו של משה רבנו לשחרר את עם ישראל מעבדות במצרים)
מיזותאיזם בספרות ובאמנות
ביטויים מיזותאיסטיים או דיסתאיסטיים שזורים בתולדות הספרות והאמנות. דוגמאות בולטות הן "פרומתאוס" של גתה ועבודותיו של המרקיז דה סאד.
טענות דומות באשר למוסריות קלוקלת של האל העלו כותבים כסלמאן רושדי ("פסוקי השטן") ואנה פרובוסט: "מדוע לכם לבטוח באל שמעולם לא העניק לנו את הספר הנכון? לאורך ההיסטוריה, העניק ספרים ליהודים, לנוצרים ולמוסלמים. ישנם קווי דמיון רבים בין הספרים, אך יש גם סתירות רבות. עליו לשוב וליצור בהירות ולא ... לגרום לבני האדם להילחם על צדקתם. תשובתי האישית לשאלתך, 'האם עלינו לבטוח באל שכזה' - שלילית."
ביצירות מדע בדיוני ופנטזיה רבות מוצגות השקפות דיסתאיסטיות ואף מלתואיסטיות נוקבות. כך, לדוגמה, בסדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים נדרש צוות האנטרפרייז להתמודד עם ישויות אלוהיות ולמנוע מהן להשליט שלטון רודני על גזעים שונים ואילו בספרי חומריו האפלים נדרש הלורד עזריאל להתמודד עם אלוהים המכונה בספר "הסמכות".
מצודת טונג צ'ונג
מצודת טונג צ'ונג (בסינית: 東涌古城 או 東涌堡 ולעיתים 東涌炮台, באנגלית: Tung Chung Fort) היא מצודה הממוקמת בטונג צ'ונג שבאי לנטאו, בטריטוריות החדשות של הונג קונג.
המצודה ממוקמת בסמוך לדרך טונג צ'ונג, בין הכפרים שאונג לינג פיי (上嶺皮) והא לינג פיי (下嶺皮).
המצודה הוקמה בין השנים 1174–1189 בתקופת שושלת סונג הדרומית. באותה תקופה נהגו מבריחים שפעלו באזור להבריח מלח מהאי לאזור גואנגג'ואו (קנטון). החלטת הממשלה להפסיק את פעולות ההברחה והתקיפות כנגד כוחות השיטור באזור הביא לשליחת צבא בראשות המלך לאוק צ'ין (經略錢) במטרה להילחם במבריחים. על מנת למנוע את המשך ההברחות הוקמה המצודה והוצבו בה 300 חיילים. לאחר מספר שנות רגיעה הוחזרו החיילים מהמצודה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה המצודה כבסיס עבור הצבא היפני. לאחר המלחמה שימשה המצודה כתחנת משטרה ולאחר מכן כמכללה. כיום משמשת המצודה כבית ספר.
בשנת 1979 הוכרזה המצודה כאתר היסטורי, ושופצה בשנת 1988.
סטגוצרס
סטגוצרס (שם מדעי: Stegoceras; מילולית: "גג קרן") הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת הפכיצפלוזאוריים שחי באמריקה הצפונית בתקופת הקרטיקון העליון לפני 77-74 מיליון שנה.
מאפיינים
דינוזאור זה היה קרוב להומלוצפל והגיע לאורך 2-25 מטר ולמשקל של 10-40 ק"ג בלבד, קטן יחסית למשפחתו. ייתכן שהמאובנים היו שייכים לפרט צעיר שהיה בעל גולגולת רכה יחסית. הגולגולת הייתה רחבה ובעלת רכס קשקשי מעל העיניים והפה והשיניים היו קטנים. היצור היה רץ על שתיים וכך כנראה נמלט מטורפים, נוסף על נגיחתו החזקה. קסדתו החזקה עזרה לו להילחם ביריביו ואולי גם למשוך נקבות, בדומה לקרני כבשים.
כמה חוקרים רואים בגרבית'ולוס מין ששייך לסוג זה.
בתרבות
דינוזאור זה מופיע במשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
נישואים בין-גזעיים
נישואים בין-גזעיים או נישואים בין-אתניים הם סוג של אקסוגמיה, שבו בני הזוג משתייכים לגזעים או קבוצות אתניות שונות.
במדינות רבות היו חוקים וכללים האוסרים או מגבילים לא רק נישואים בין-גזעיים, אלא גם יחסי מין וזוגיות בין-גזעיים, כולל בארצות הברית, גרמניה הנאצית ודרום אפריקה בתקופת האפרטהייד. בשנת 1960, נישואים בין-גזעיים היו בלתי חוקיים ב-31 מ-50 מדינות ארצות הברית. ב-1967, בפסק דין לאבינג נגד וירג'יניה פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית, תחת נשיא בית המשפט העליון, ארל וורן, שהגבלות מבוססות גזע על נישואים, כמו החוק במדינת וירג'יניה, מפרות את סעיף השוויון (שאומץ ב-1868) של חוקת ארצות הברית.
בנישואים בין-גזעיים, בני הזוג מתמודדים לרוב עם בעיות שאינן אופייניות לזוגות בהם שני בני הזוג שייכים לאותו גזע או מוצא אתני. לתרבויות שונות יש בסיסים מוסריים, אתיים וערכיים שונים, שבתוכם מושגים כמו הפרט, המשפחה, החברה ואורח החיים החברתי נתפסים בצורה שונה. לכן, כאשר יסודות אלו מתנגשים זה בזה, נוצרים קונפליקטים בין בני הזוג.
יתרונות וחסרונות
ילדים של זוגות מעורבים עלולים להחשף ליחס גזעני.
אנשים רב-גזעיים נתפסים כאטרקטיביים יותר מבני גילם חד-גזעיים. לדוגמה, מחקר של Rhodes et al. (כפי שצוטט אצל לואיס) מצא שאנשים מרקע מעורב אסייתי ואירופאי דורגו כאטרקטיביים יותר מאירופים, אסייתים ואפילו פרצופים אקראיים שנוצרו כמורפים בין שתי הקבוצות הללו. מחקר אחר שנערך לאחרונה על ידי אלנה סטפנובה (כפי שצוטט ב-Latson) מצא שקבוצה של סטודנטים שחורים, לטינים, לבנים ואסייתים דירגו פנים של אנשים מעורבים כאטרקטיביים יותר.
התנגדות
קבוצות גזעניות מתנגדות בתוקף לנישואים בין-גזעיים. לדוגמה אחת הטענות של התנועה הנאציונל-סוציאליסטית בארצות הברית לכך שהם שונאים את היהודים היא שהיהודים אשמים כביכול בפגיעה בטוהר הגזע הלבן והנוצרי. גף' סקוף שעמד בעבר בראש התנועה הנאצית מעיד כיצד נושא זה גורם לתחושה מתמדת של התקרבנות, שנחוצה לשם הצדקה עצמית, לתדלוק תחושות של פחד, שנאה והצדקת אלימות.
עוצבת סיני
עוצבת סיני (אוגדה 252, "אוגדת סיני", וגם "מפקדת הכוחות המשוריינים בסיני") היא אוגדת מילואים בפיקוד הדרום, והעוצבה הקבועה הראשונה שהוקמה בצה"ל. מפקד האוגדה הנוכחי הוא תת-אלוף מורן עומר. מפקדת העוצבה נמצאת במרכז הלאומי לאימונים ביבשה, ומפקד העוצבה שימש כמפקד הבסיס עד לשנת 2016.
העוצבה הוקמה ב-1968, לאחר מלחמת ששת הימים, במטרה לאגד את הכוחות המשוריינים בסיני ולהקים חזית ישראלית איתנה בהגנת הגבול הישראלי-מצרי. את הפיקוד על העוצבה החדשה קיבל האלוף אברהם אדן.
במלחמת לבנון הייתה העוצבה בין הכוחות הפורצים בגזרה המזרחית בלבנון במסגרת הגיס הצפוני.
מבנה
האוגדה מונה כוחות נוספים, ביניהם:
הקמה ופעילות עד מלחמת יום הכיפורים
עוצבת סיני הוקמה בשנת 1968 עת הוחלט על ידי המטה הכללי של צה"ל לאגד את הכוחות המשוריינים בסיני תחת מפקדה קבועה, בה שתי חטיבות משוריינות : חטיבה 401 וחטיבה 14, אגד ארטילרי וכוחות נוספים. באותה תקופה התרחשו תקריות אש רבות בקו תעלת סואץ, כך שהכרחי היה לחזק ולבצר את הכוחות הקיימים בגזרה. עוצבת סיני שימשה בתהליך ההתבצרות של צה"ל, אשר כלל הקמת מעוזים, בונקרים ומתקנים נוספים, בתוקף היותה מאגדת את כל הכוחות הסדירים בחצי-האי. המשימה כללה, בנוסף לעבודה בשטח, גם משימות אבטחה מורכבות, פתיחת צירים, הקמת מתרסים כהגנה בפני צליפות ועוד. משימות אלו בוצעו במקביל לאימוני צמ"פ (צוות-מחלקה-פלוגה - אימוני השריון הבסיסיים) ולאימונים חטיבתיים. מפקד העוצבה הראשון, האלוף אברהם אדן (ברן), מונה גם למפקד צוות שהכין תוכנית מקיפה להגנת סיני. בד בבד תבניות ה"מעוזים", העמדות והשיירות הלכו והתגבשו לקו מוצבים.
ב-3 במרץ 1969 הכריז נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר רשמית על פתיחה במלחמת ההתשה, ובשלב זה הייתה תשתית הביצורים והמעוזים כמעט מוכנה.
באפריל 1969 מונה האלוף שלמה (ציץ') להט למפקד העוצבה, בעיצומה של מלחמת ההתשה. המצרים הפגיזו מדי יום את קו המוצבים במטחי ארטילריה כבדים, ומפקד העוצבה בחר להמליץ שלא לתקוף את המצרים בעוצמה, כדי שלא להרחיב את מעגל העימות.
בשנים 1970–1973 שררה רגיעה יחסית בגזרת העוצבה. מפקד העוצבה בשלביה האחרונים של מלחמת ההתשה, האלוף דן לנר, הקפיד על מלאכת הסברה מקיפה בין חיילי המעוזים, לגבי חשיבות ומשמעת השהייה במקום. במקביל, הוחלט בצה"ל על מעבר לאסטרטגיות של יוזמות התקפיות. עוצבת סיני המשיכה במאמץ המתמשך לביצור קו המוצבים ("קו בר-לב"), כאשר מפקד העוצבה ואלוף הפיקוד אריאל שרון הבינו כי המצרים יכולים לחצות את התעלה בכל מקום ובכל זמן. לאור מצב זה נוהלו בעוצבה תרגילי-פתע רבים לתגובות על מתקפות דמה של האויב. אלוף אברהם (אלברט) מנדלר, שנכנס לפקד על העוצבה בתקופה זו, הקפיד לשמור על מורל חייליו במטרה למתן את תחושת הניתוק מהעורף.
מלחמת יום הכיפורים
בצהרי יום שני, 8 באוקטובר 1973, אמור היה האלוף אלברט מנדלר לפנות את מקומו בפיקוד על העוצבה לתא"ל קלמן מגן, שאמור היה לעלות בדרגה. עם זאת, בצהרי יום שישי, 5 באוקטובר, הוכרזה כוננות בגזרה.
ביום שבת, 6 באוקטובר 1973, בשעה 14:00, פרצה מלחמת יום הכיפורים. בכל החזיתות דווח על הפגזות כבדות, וכוחות קומנדו מצריים החלו לצלוח את התעלה בסירות גומי. תוכנית המגננה של צה"ל, שנודעה בשם "פקודת שובך יונים", התבססה על עיכוב המצרים בקו המעוזים ולא עלתה יפה. המצרים צלחו את התעלה וגשריהם שנפגעו על ידי חיל האוויר תוקנו במהירות. העוצבה נפגעה קשות, אולם על-אף המצב הקשה ניהל האלוף מנדלר את המערכה בשלווה ובביטחון.
בבוקר יום שני החלה מתקפת נגד בגזרה המרכזית, אשר נבלמה על ידי המצרים ככל שקרבו הטנקים אל התעלה. אוגדות מילואים נוספות הוכנסו לגזרה על-פי הוראתו של אלוף הפיקוד שמואל גונן (גורודיש). ביום השני למלחמה נותרו בעוצבה 130 טנקים בלבד (שהם כמחצית הכוח), ותוכנית טיהור קו-התעלה אשר כללה חדירה אל המעוזים שנפלו השתבשה. אלוף מנדלר הורה לסייע למעוזים המכותרים על ידי ארבעת קני הארטילריה אשר נותרו ברשותו, אולם המעוזים נפלו בזה אחר זה. ב 13 באוקטובר הגיע אלוף מנדלר עם מפקדתו לחפ"ק חטיבה 164 שהייתה במהלך קרב, ובאחד מקטעי הדרך, בעת שעלה עם הנגמ"ש לעמדת תצפית, נפגע על ידי פגז ישיר ונהרג במקום. בתחקיר שנערך לאחר המלחמה הועלתה האפשרות כי המצרים הצליחו לזהות את נגמ"ש הפיקוד כאשר האלוף לא שמר על כללי הקוד ברשת הקשר. תא"ל קלמן מגן היה אמור להחליף את מנדלר בפיקוד על האוגדה ב 7 באוקטובר, החלפה שנדחתה עקב פרוץ המלחמה. כעת הוזעק מגן, לפקד על העוצבה מן הגזרה הצפונית עליה פיקד, ולצורך כך הועלה לדרגת אלוף בטקס קצר בחמ"ל הפיקוד. מגן שירת בעוצבה מאז הקמתה ונחשב למפקד מוערך, לכן עם הגיעו לפקד על העוצבה הצליח להחזיר את כוחות העוצבה לעשתונותיהם ולנסוך בהם ביטחון, אף על פי ששכלו את מפקדם.
כבר ב-18 באוקטובר הוחלט כי עוצבת סיני היא שתצלח את התעלה ותתקוף לכיוון העיר סואץ. הכוחות הצולחים השמידו בסיסי טילים מצריים וטיהרו את האזור כולו, תוך כיתור הארמייה השלישית של מצרים. העוצבה הפגועה והמדוללת פעלה בצמוד לאוגדה 162, תחת פיקודו של אלוף אברהם אדן, במטרה להשלים את כיתורה של הארמייה המצרית לפני הכרזתה של הפסקת האש.
עם הרגיעה התמסר אלוף מגן לתנופת בנייה ושיקום. לאחר חתימת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים, בקילומטר ה-101, נרתמה העוצבה ליצירת הקו החדש, 10 ק"מ מזרחית לתעלה, ולקליטת טנקים חדשים. באחת השבתות בהן נותר מגן במפקדה מצאו אותו חייליו לעת בוקר בקרונו ללא רוח חיים, לאחר שנדם לבו. עם מותו של האלוף מגן קיבל האלוף יקותיאל אדם את הפיקוד על העוצבה.
פעילות בין מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון
לאחר תקופה קצרה בתפקיד עזב אדם לתפקיד אלוף פיקוד הדרום, ובמקומו נכנס לתפקיד תא"ל אברהם רותם, שקיבל על עצמו את משימת גיבוש העוצבה מחדש וכניסה לשגרת אימונים צה"לית. תא"ל אברהם ברעם קיבל את הפיקוד על העוצבה, לקראת שלב ב' של הנסיגה על-פי הסכמי הביניים. תא"ל ברוך הראל (פינקו), שהחליף את ברעם בתפקיד מפקד העוצבה, השקיע מאמצים רבים בהחתמת קצינים לצבא הקבע, ונאלץ להיאבק בשוק האזרחי הקורץ ובתדמית הלא-זוהרת של צה"ל שלאחר המלחמה.
בדצמבר 1978, בזמן תחילת תהליך השלום עם מצרים, מונה תא"ל יוסי פלד למפקד העוצבה. בחודשים הראשונים לתהליך השלום, התייצבה העוצבה על קו-ההגנה החדש וגיבשה נוהלי בט"ש, שכללו מגעים עם המצרים. מפקד העוצבה הבא, תא"ל אהוד ברק, החליט לשים דגש על צמצום הצורך באלתורים תוך-כדי לחימה. ברק אימן את חייליו לפעול גם באזורים שונים: יחידות העוצבה קיימו תרגילים שונים עם יחידות חי"ר ושריון סמוכות לה.
ב-1981 החל צה"ל בהכנות לקראת חדירה ללבנון. יחידות העוצבה נקראו שוב ושוב לרמת הגולן במגמה לגרום לצה"ל לכלול אותה במערך הכוננות באזור, ובתרגילים הגיעה האוגדה ה"דרומית" לתוצאות טובות יותר מהעוצבות ה"צפוניות". לפיקוד על העוצבה התמנה תא"ל עמנואל סקל. בשל המעברים התכופים מסיני לרמת הגולן, זכתה העוצבה לכינוי "סינרמה". במהלך אותה שנה הועברו 2 גדודי טנקים וגדוד הנדסה של האוגדה לאוגדה 162, ואילו חטיבת המילואים של האוגדה - חטיבה 576 הועברה לאוגדה 720.
מלחמת לבנון
עם מתן פקודת הכניסה ללבנון, במבצע שלום הגליל, תחת פיקודו של תא"ל (לימים אלוף) עמנואל סקל, הייתה העוצבה הכח הפורץ בגזרה המזרחית. המשימה הראשונה שהוטלה עליה ועל חטיבה 7 שהוכפפה לה מבצעית יחד עם כוחות נוספים, הייתה השמדת מחבלים לאורך ציר התנועה הקשה ומאוחר יותר יצירת מגע עם הכוחות הסורים שיצאו לפנים לקדם את פני האוגדה. ימי הקרבות, מנקודת הראות של לוחמי העוצבה, הסתיימו ביום השישי למלחמה וחודשו רק מאוחר יותר, בשלבי אחזקת הגיזרה ובניית הקו בלבנון מול הכוחות הסוריים וקבלת האחריות על כל מרחב הגזרה המזרחית. בחודש יוני 1983 התחלפו מפקדי האוגדה ותא"ל יעקב לפידות קיבל את הפיקוד על העוצבה, בזמן שהעוצבה הייתה בכוננות מתמדת מול הצבא הסורי ומול אפשרות של התלקחות מלחמה מחודשת. בתום שנתיים של שירות קשה, יצאה העוצבה מלבנון. תקופת האימון הבאה, שהתקיימה בבקעת הירדן, התאפיינה בהתארגנות לוגיסטית יסודית.
פעילות ממלחמת לבנון ועד היום
לקראת אפריל 1985 חזרה העוצבה ללבנון. עם החלטת הממשלה על הנסיגה מלבנון, הוחל במפקדת העוצבה בתכנון מדויק של יום הנסיגה האחרון, וביום הזיכרון תשמ"ה נסוגה העוצבה מלבנון לרמת הגולן, והותירה כוחות קטנים ברצועת הביטחון. לאחר הפינוי מלבנון ב-1985 הוחלט על פירוק האוגדה הסדירה והפיכתה לאוגדת מילואים. האוגדה התמזגה עם אוגדה 440, וקיבלה אחריות על הגנת הגבול עם מצרים מחולות רפיח ועד הר הנגב. בשנת 2004 התמזגה עם אוגדה 380 (מתקן צאלים).
במהלך השנים האחרונות מבצעת העוצבה תפקידי בט"ש לאורך גבול ישראל-מצרים, תוך המשך השמירה על כשירות מבצעית של יחידותיה הסדירות ושל יחידות המילואים שלה, ובהן עוצבת שועלי מרום.
גדודי הנדסה קרבית אוגדתיים
סמל העוצבה, בתוספת חרב ופיצוץ, שימש כבסיס לסמל ותג היחידה של מספר גדודי הנדסה קרבית. הוא שימש את גדוד 601 בשנים שהיה כפוף לאוגדה (בשנות ה-70 של המאה ה-20), בשנת 1982 הוקם באוגדה גדוד הנדסה סדיר - גדוד 606 (מעוז) ותג זה שימש את הגדוד בשנות פעולתו באוגדה (כולל במלחמת לבנון השנייה), וכיום משמש כתג גדוד 603 של חיל ההנדסה הקרבית, שהוקם ב-1993 כגדוד סדיר אחרי שנים ששירת כגדוד מילואים.
מפקדי האוגדה
בין מפקדי האוגדה נמנים:
פגמי ייצור בדיני נזיקין
בדיני נזיקין מוצר פגום הוא מוצר שעלול לגרום נזק גוף בשל ליקוי בו או בגין אי צירופן של אזהרות או הוראות טיפול ושימוש מתאימות למוצר. חוק האחריות למוצרים פגומים (תש"ם-1980) מטיל חובה על יצרן לפצות אדם שניזוק גופנית כתוצאה מפגם במוצר שייצר ואין חשיבות לשאלה האם היצרן היה אשם בפגם.
תביעה בגין פגיעה ממוצר פגום
אדם שנפגע ממוצר פגום יכול להיעזר בחוק האחריות למוצרים פגומים בביסוס תביעתו. לחלופין הוא יכול לתבוע יצרן של מוצר בעילות אחרות כגון רשלנות והפרת חוזה. היתרונות העיקריים בתביעות בגין עילות אלו הם שראשית לא מוגדרת בהן תקרת פיצויים (בניגוד לחוק הנ"ל- להלן) ושנית ניתן לתבוע בגין נזק כלכלי (החוק הנ"ל מוגבל לנזקי גוף בלבד). היתרון העיקרי בביסוס התביעה על פי חוק האחריות למוצרים פגומים הוא ההישענות על עיקרון האחריות החמורה. כל שהניזוק נדרש להוכיח הוא קיום פגם במוצר אשר גרם לנזק ואין צורך להוכיח רשלנות/אשם כלשהו מצד היצרן.
למרות היתרון הגלום בחוק זה בזכות עיקרון האחריות החמורה, אין מרבים להשתמש בו. עם זאת, חשוב כי אדם שנפגע נזק גופני כתוצאה מפגם במוצר, יכיר ויבין את חוק זה על מנת שיוכל לבחור את הדרך בה ישיג את הפיצוי הראוי עבורו. כך במקרים בהם קיים קושי להוכיח רשלנות של היצרן, ייתכן שמוטב לתבוע על פי חוק האחריות למוצרים פגומים.
חוק האחריות למוצרים פגומים
חוק האחריות למוצרים פגומים בנוי כדלקמן: הסעיף הראשון הוא סעיף הגדרתי המגדיר מונחי מפתח. הסעיף השני עוסק בהיקף והחלה של אחריות היצרן. הסעיף השלישי קובע אימתי יוגדר מוצר כמוצר פגום. הסעיף הרביעי מונה מצבים בהם היצרן נהנה מהגנה מפני אחריות. הסעיף החמישי מתאר את היקף הפיצויים. הסעיף השישי דן בהתיישנות. הסעיף השביעי מדגיש כי לא ניתן להתנות על האחריות המוטלת על היצרן. הסעיף השמיני קובע תחולה של פקודת הנזיקין במקום בו אין מענה בחוק. הסעיף התשיעי מונה סייגים לחוק, מוצרים שהחוק לא יכול עליהם. הסעיף העשירי מחיל את עקרון שמירת הדינים - אין בחוק זה כדי לפגוע בזכויות על פי פקודת הנזיקין או כל חוק אחר. הסעיף האחד-עשר שם את שר המשפטים כממונה על ביצוע חוק זה ובאישור ועדת החוקה חוק ומשפט של הכנסת הוא רשאי להתקין תקנות בנוגע לביצועו. ראינו לנכון לתאר בפרוטרוט מספר מהסעיפים הללו שלטעמנו חשובים על מנת לעמוד על האפשרויות המשפטיות הטמונות בחוק זה.
סעיף 1: "יצרן" הוא: מי שעוסק בייצור מוצרים או בהרכבתם למטרות מסחריות, אדם המציג עצמו כיצרן של המוצר, יבואן של מוצר וכן ספק של מוצר שהיצרן/היבואן שלו אינם ניתנים לזיהוי על פניו. הגדרת המונח "מוצר" כוללת רכיב ואריזה של מוצר, מוצר המחובר למקרקעין, ובנין. "נזק גוף" כולל מוות, מחלה, פגיעה או ליקוי גופני, נפשי או שכלי.
סעיף 2: יצרן חייב לפצות את מי שנגרם לו נזק גוף כתוצאה מפגם במוצר שייצר בין אם היה או לא היה אשם מצד היצרן. אם הנזק נגרם על ידי רכיב פגום יצרן המוצר ויצרן הרכיב יהיו שניהם אחראים. ספק של מוצר שהיצרן והיבואן שלו אינם ניתנים לזיהוי יהיה פטור מאחריות אם מסר לנפגע פרטים שלפיהם ניתן לאתר את שמם וכתובת העסק של היצרן, היבואן או ספק קודם, תוך זמן סביר לאחר דרישת הנפגע.
סעיף 3: מוצר ייחשב פגום אם בשל ליקוי בו, או בשל היעדר אזהרות או הוראות שימוש מתאימות הוא עלול לגרום נזק גוף. בחוק נקבעה חזקה שהמוצר ייחשב פגום אם נסיבות המקרה מתיישבות יותר עם המסקנה שהיה פגום מאשר עם המסקנה שהיה תקין.
סעיף 4: היצרן ייהנה מהגנה מפני תביעה בתנאי שיוכיח כי הפגם שגרם לנזק נוצר לאחר שהמוצר יצא משליטתו. נקבעה חזקה (לא חלוטה) הקובעת שאם היצרן הוכיח שהמוצר עבר בדיקות בטיחות סבירות לפני שיצא משליטתו אזי הנזק נגרם על ידי פגם שנוצר לאחר מכן. היצרן יהיה פטור מאחריות אם לא יכול היה לדעת שהמוצר לא בטוח בשל רמת ההתפתחות המדעית והטכנולוגית שהייתה קיימת בעת שיצא המוצר משליטתו. היצרן לא יהיה אחראי לנזק אם המוצר יצא משליטתו ללא רצונו והוא נקט באמצעים סבירים למנוע זאת וכן להזהיר את הציבור הרלוונטי מפני הסיכון במוצר. היצרן לא ישא באחריות לנזק עתידי אם הצרכן היה מודע לפגם במוצר ולסיכון שהוא יוצר וחשף עצמו מרצון אליו, אלא אם לנפגע טרם מלאו 12 שנים. ככלל על פי החוק היצרן איננו יכול להסיט את האחריות לנזק על הניזוק אף אם אופן השימוש במוצר על ידי הניזוק הוא זה שגרם לנזק או תרם לו. ברם במקרה של התרשלות חמורה של הניזוק בית המשפט יכול להפחית את הפיצויים, אלא אם גילו של הנפגע הוא למטה מגיל 12.
סעיף 5: בשל הקלות היחסית בקבלת פיצוי בגין נזק בתביעה לפי החוק, הוגבלו סכומי הפיצוי בתקרות אשר קבועות בחוק. בשל אובדן השתכרות/ כושר השתכרות לא תובא בחשבון הכנסה העולה על שילוש השכר הממוצע במשק. אם הפיצויים פטורים ממס הכנסה, הפסדי הנפגע יחושבו לפי הכנסתו לאחר ניכוי מס (בתנאי שהמס לא עולה על 25% מההכנסה). נקבע בחוק שפיצויים בשל נזק לא ממוני (כלומר נזק גוף שלא פגע ביכולת להשתכר) לא יעלו על חמישים אלף שקלים אך שר המשפטים יכול לשנות סכום זה בהתייעצות עם שר האוצר ובאישור ועדת החוקה חוק ומשפט של הכנסת.
סעיף 6: תקופת ההתיישנות של תביעה היא שלוש שנים. לא ניתן להגיש תובענה לאחר עשר שנים מתום השנה שבה יצא המוצר משליטת היצרן.
סעיף 9: אין חלות של חוק זה על בהמות, עופות, דגים חיים, ותוצרת חקלאית שאינה מעובדת (ניקוי, בירור, הבחלה, אריזה, החסנה וקירור לא נחשבים עיבוד). החוק לא חל על נזק שנגרם מחוץ לישראל.
שיקולי מדיניות בקביעת משטר אחריות חמורה על יצרנים
הרציונלים בקביעת אחריות חמורה על מוצרים פגומים מתחלקים לשני סוגים; רציונליים העוסקים בשיקולים של רווחה חברתית-מצרפית, ורציונלים העוסקים בשיקולים של חלוקה צודקת של הון.
שיקולי רווחה מצרפית
רעיון הרווחה המצרפית עוסק בהגדלת סך העושר החברתי, צדק מחלק. לפי רציונל זה, יש לחפש להשיג את ההסדר בו ימנעו "נזקים מיותרים", קרי נזקים שעלות מניעתם קטנה מגודל הנזק שלהם ולפיכך מניעתם יעילה לחברה. לפי רציונל זה כאשר יצרן מייצר מוצר באיכות ירודה או נמנע מלהזהיר משתמשים על אופן שימוש אסור במוצר וכתוצאה מכך נגרם נזק, נרצה לגרום ליצרן לפצות את הצרכן אם יכול היה למנוע את הנזק בעלות קטנה מעלות הנזק שנגרם לצרכן.
השיקולים בקביעת האחריות הרצויה ליצרן לפי רציונל זה הם:
שיקולי צדק
הרעיון השני העומד בבסיס החוק עוסק בחלוקה צודקת של העושר, צדק מתקן. אנו מחפשים להטיל את האחריות לנזקים על זה אשר יהא "צודק" להטיל עליו אחריות זו.
פגמים בייצור
החלוקה המסורתית לפגמים במוצר, זו אשר באה לידי ביטוי גם בהצעת הקודיפיקציה לדיני הנזיקין היא החלוקה ל"פגמים שבתכנון" ו"פגמים שבייצור". כמו כן, ישנו הסוג השלישי של פגמים שמקורם בהיעדר אזהרות והוראות שימוש ראויות למוצר.
מוצרים שנפל בהם פגם בייצור הם מוצרים שיוצרו בחריגה מהותית מן הסטנדרט, מאב הטיפוס שהוגדר על ידי היצרן. אם החריגה מאב הטיפוס הובילה בסופו של דבר לנזק גופני אצל המשתמש הסביר במוצר, החזקה היא שהמוצר פגום והנזק הוא בר-פיצוי לפי חוק האחריות למוצרים פגומים. ראוי להדגיש שהתובע נדרש להוכיח קיומו של פגם במוצר ושפגם זה הוא תולדה של הליך ייצור המוצר. כמו כן, על התובע להוכיח קשר סיבתי עובדתי בין הנזק שנגרם לו לפגם בייצור. כך למשל בתק 05 / 2404 יוסף אברהם נ' כמיפל בע"מ [פדאור (לא פורסם) 05 (19) 429], הוכיחו התובעים פגם במדחום שרכשו אך כשלו לקשור את הפגם לנזקים אשר בגינם תבעו את יצרן המדחום.
היעדר אזהרות והוראות שימוש
פגם נוסף אפשרי במוצר הוא היעדר אזהרות והוראות שימוש ראויות. על היצרן חלה החובה למתן "אזהרות" ראויות לגבי סיכונים הגלומים במוצר וצירוף הוראות שימוש שאם הצרכן ימלאן לא יגרם לו נזק. כאשר היצרן כשל מלספק אזהרות/הוראות ראויות הדבר ייחשב כפגם במוצר.
הרציונל בהטלת אחריות חמורה בפגם מסוג זה הוא כי ליצרן יתרון ידע על הצרכן ולכן יש לו סיכוי טוב יותר לגלות סיכונים הטמונים במוצר, ולהנחות את הצרכן כיצד להשתמש בו בבטחה. השאלה המעניינת בנושא היא מהי רמת הצפי הנדרשת מהיצרן. הקו הכללי הוא לחייב את היצרן לצפות ולהזהיר גם מסיכונים רגילים במוצר אך גם מכאלו הנובעים משימוש רשלני ולא סביר במוצר. מאידך, כשהסיכון מובן מאליו - ברור וגלוי לכל אדם בר דעת, נקבע שהיצרן לא נדרש לצפות שיתממש הסיכון וכך לא נדרש להזהיר מפניו. כך גם לגבי שימוש חריג במיוחד במוצר ("רשלנות רבתי").
על אזהרה/הוראת שימוש להיות ברורה וסבירה. דרישה זו מעלה שאלות רבות; מהו גודל הפונט הסביר בו צריכה להופיע האזהרה/הוראת שימוש? האם אזהרה/הוראת שימוש באנגלית בלבד למוצר הנמכר בישראל מספיקה? האם ניתן להסתפק באזהרה כללית או שמא חובה לציין סכנות ספציפיות? האם יש לציין את עוצמת הסכנה? הפסיקה בנושא זה במדינת ישראל אינה מפותחת ולכן שאלות אלו נותרות כיום בגדר סוגיות לא פתורות. חוק האחריות למוצרים פגומים איננו היחיד העוסק בחובה למתן אזהרות - במקרים מיוחדים המחייבים זהירות יתר, דאג המחוקק לחייב את היצרן להזהיר מפני סכנות הגלומות במוצר בחוקים ספציפיים. דוגמה לכך הן תקנות הרוקחים (תכשירים) התשמ"ו – 1986 המחייבות את יצרני התרופות לפרט את הסיכונים שבנטילת התרופה בעלון שימוש לצרכן שבתוך קופסאות התרופות.
סקירת הדין הישראלי
הערה: הפסיקה הישראלית בתחום האחריות למוצרים פגומים אינה מפותחת בהשוואה למדינות כארצות הברית ומדינות האיחוד האירופי. עם זאת, במהלך השנים נקבעו מספר פסקי דין מנחים בתחום.
פגמי ייצור
פסה"ד המנחה לגבי מוצרים פגומים הוא פסק הדין בעניין פניציה נ' ארמונד עמר. התובע, תובע חברת משקאות וחברה המייצרת את בקבוקי המשקאות על נזק שנגרם לו בעת שניסה לפתוח בקבוק בירה. בקבוק הבירה נשבר על אף השימוש הסביר בו, וגרם לתובע לאחוזי נכות. פסק דין זה מגדיר את גבולות אחריות היצרן למוצריו וקובע הלכה חשובה בנושא; גם אם פגם במוצר נוצר בתהליך שעבר המוצר לאחר יציאתו משליטת היצרן, כשתהליך זה היה בגדר הצפוי, היצרן יהיה אחראי על פגם זה. אם בקבוק הבירה עובר תהליכים קיצוניים הכוללים שינויים עזים בחום וקור כחלק צפוי מהליך מילוי הבקבוקים בבירה, לא יוכל היצרן לטעון שהבקבוק עבר תחת תנאים לא סבירים וכך הוא יהיה אחראי לפגמים בבקבוק (בהנחה שידע מהו יעוד הבקבוק). הלכה נוספת שנקבעה בפסק דין זה היא כאשר קיימים מספר יצרנים בשרשרת הייצור ולא ניתן לדעת את מידת האשם של כל יצרן, נטל הפיצויים יחולק בין היצרנים. מדובר בפס"ד התואם את דוקטרינת האחריות החמורה הגלומה בחוק האחריות למוצרים פגומים שכן חברת יצור הבקבוקים הוכיחה בביהמ"ש שהיא מבצעת בדיקות סבירות לבטיחות ואיכות הבקבוקים ולפיכך לא "התרשלה". אף על פי כן היא חבה בפיצויים על פי דוקטרינת האחריות החמורה, לאור העובדה כי פגם בבקבוק שעבר הליכים צפויים לאחר יציאתו משליטת היצרן גרם לנזק. יסודות אלו מספיקים כדי להטיל אחריות על היצרן בגדרי דוקטרינה זו.