cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עבודת האל לשמה
היווצרות הרעיון
בשלב מאוחר יותר השתחררה האנושות קמעא מהאמונה הפרימיטיבית, אך הדת - שמקורה באמונות אלה - כבר לא נזנחה. האנושות שמרה על הנורמות שבעבר היו פעולות לריצוי האלים, והפכה אותן לערכים שרצויים מצד עצמם.
חוקרים אחרים רואים באמונת היהדות המונותאיסטית אנטיתזה לאמונות האליליות של העמים הקדומים. הם סוברים שרעיון האמונה לשמה מהווה יסוד המבדיל את היהדות משאר האמונות וכרעיון שקידם את  החשיבה והבדילה מהאמונה שהייתה נחלתם של העמים הקדומים. לדידם אין כאן התפתחות כי אם חידוש בתפיסה הדתית.
עבודה לשמה במקורות היהדות
ניצנים לרעיון שיש לעבוד את האל עבודה לשמה מוצאים כבר בתנ"ך ובעיקר בספרות החכמה - ספרי קהלת, איוב, ומשלי.
חז"ל הדגישו רבות את מעלתו של העובד לשמה והבחנתם עוברת כחוט השני לאורך כל דפי התלמודים:
הוגה הדעות שהדגיש יותר מכולם את חשיבותה של האמונה לשמה היה הרמב"ם:
יש רגליים לסברה הטוענת שהרמב"ם הדגיש את הנושא הזה לא רק  מתפיסת היהדות ושלהשפעתו של אריסטו על הרמב"ם יש חלק  בדבר. את ההבחנה בין אמונה לשמה לבין אמונה שלא לשמה במשנת הרמב"ם אפשר לייחס להבחנתו של אריסטו בין פראקסיס ופואזיס - דבר הנעשה לשם דבר אחר וכהקדמה אליו, ודבר הנעשה לשמו.
בימינו הרבה לעסוק בכך ישעיהו ליבוביץ שכתב רבות על הנושא. את רוח דבריו ניתן להבין מהדברים הנ"ל:
הרעיון בחינוך
חכמים התירו לאדם לעסוק במצוות התורה כדי לקבל שכר על עבודתו אך הדגישו שעבודה כזאת איננה תכלית אחרונה והיא מועילה רק כאמצעי חינוכי שירגיל את האדם לקיום מצוות:
הרמב"ם הדגיש את הערך החינוכי שיש בהחדרת ההתניה שברבות הזמן תהפוך לטבעית לחניך:
הרעיון מאחורי שיטת חינוך כזו הוא ש"אחרי המעשים נמשכים הלבבות". הרעיון מצוי כבר אצל אריסטו בספר האתיקה שלו והוא מזכיר את השיטה הביהביוריסטית בפסיכולוגיה של החינוך.
סוגי שלא לשמה
בתלמוד הבבלי מובאות שתי גישות ההפוכות זו מזו, לכאורה, בעבודת האל שלא לשמה:
מצד אחד ישנה גישה שלילית ביותר:
ומצד שני ישנה גישה חיובית, המציינת תקווה שהלא לשמה יביא ללשמה:
א. יש אדם העוסק בתורה ובמצוות לא לשם המצוה עצמה, אלא מסיבות אחרות, שאינן שליליות בפני עצמן, כמו לימוד בשביל כבוד וממון.
ב. יש אדם הלומד תורה למטרות שליליות, כגון לקנטר את חבריו וללעוג להם.
הלא לשמה הראשון אומנם איננו משובח, אך יש סיכוי שיגיע האדם דרכו לעשייה לשמה. אך הלא לשמה השני הוא בזוי ומגונה, משום שהופך את מצוות הבורא לכלי משחית. לפי גישה זו, נמצא שלא כל הלא לשמה שווים, וישנן דרגות שונות בכוונה בעבודת האל.
אצטדיון נשר
אצטדיון נשר הוא אצטדיון כדורגל שנחנך בחודש מרץ 2008 בנשר כחלק מהפיתוח העירוני. האצטדיון מכיל 2,500 מקומות ישיבה ומשמש את מועדון הכדורגל "עירוני נשר" ואת מחלקות הנוער שלו. בעונת 2017/18 אירח גם את משחקי הפועל רובי שפירא.
מתחם האצטדיון כולל מלבד מגרש הדשא הטבעי באצטדיון גם מגרש אימונים מוקטן עם דשא סינתטי הממוקם מצידו המזרחי. האצטדיון תוכנן להכיל בסה"כ 5,000 מושבים בשני יציעים ברמה שנועדה להתאים לליגת העל הישראלית, אך נחנך עם יציע אחד בצדו המערבי הכולל כ-2,500 מקומות ישיבה. מתחת ליציע הוקמו תאי הלבשה ושירותים.
בעונת 2017/2016 העפילה קבוצת "עירוני נשר" לליגה הלאומית, אך האצטדיון נפסל לשימוש בליגה עד שתוקם בו עמדת תקשורת לשידור המשחקים. כמו כן, נדרשו בו עבודות התאמה של משטח הדשא לגודל תקני של מגרש כדורגל. באמצע העונה אושר האצטדיון לאירוח משחקים.
ב-26 ספטמבר 2016 נחנכה במבנה האצטדיון שלוחת משרדים צפונית של ההתאחדות לכדורגל שבה ינוהלו ענייני הקבוצות בצפון בליגות הנמוכות, בית דין משמעתי של ההתאחדות וכן משרד שיטפל בכרטיסי השחקנים ובעניינים בירוקרטיים נוספים. עלות הקמת המשרדים נאמדת בכ-900,000 ש"ח.
MASHBIR
"המשביר 365 החזקות בע"מ" (לשעבר, "המשביר לצרכן החדש בע"מ"), או בשמה המסחרי, MASHBIR היא רשת בתי כלבו המספקת מגוון מוצרים רחב לבית ולמשפחה. במשך יותר מ-50 שנה מהקמתה נקראה הרשת "המשביר לצרכן" והייתה שייכת לאגודות הקו-אופ (תחת ברית הקואופרציה הצרכנית). לאחר שקרסה והועברה לבעלות קבוצת שביט ב-2003, שם הרשת שונה ל"המשביר החדש לצרכן". בשנת 2007 קוצר שמה בחזרה ל"המשביר לצרכן", וב-2021, שונה שמה ל-"MASHBIR" (באנגלית בלבד).
לרשת יש נכון ל-2018 37 חנויות, חלקן במרכזי קניות פתוחים, חלקן בקניונים סגורים והיתר ניצבות ברחובות הערים. כמו כן החברה פעילה בתחומי הפארם, התיירות, ציוד משרדי וריהוט משרדי. החברה מעסיקה כ-4,800 עובדים, מתוכם כ-1,600 בבתי הכלבו ועוד כ-1,900 דיילי מכירה של זכיינים וספקים העובדים בחנויות הכלבו של המשביר. על פי דו"חותיה הכספיים ל-2011 עמדו הכנסותיה מבתי הכלבו על כ-761 מיליון שקל, הקוסמטיקה והדראגסטור כ-1.1 מיליארד שקל, הייזום העסקי 40 מיליון שקל, התיירות 509 מיליון שקל, אלקטרוניקה, ציוד משרדי וריהוט כ-602 מיליון שקל.
סניפים
המשביר לצרכן הוקם בשנת 1944 על ידי המשביר המרכזי (אשר הייתה שייכת להסתדרות), כזרוע קמעונאות לצורך מכירה ישירות לצרכנים. בראשיתה היו לה שתי חנויות נעליים, בתל אביב ברחוב הרצל ובירושלים בצומת האיקסים.
במהרה הוחלט על הקמת חנויות כלבו בשיתוף עם האגודות הצרכניות. ביוני 1947, כשהוחלט לסגור את כלבו "חפציבה" בירושלים, החליטה המשביר לצרכן להתרחב ולהקים כלבו על ידי רכישת הסניף וב-1 בספטמבר 1947 נפתחה חנות הכלבו הראשונה של המשביר לצרכן, בשותפות עם האגודה הצרכנית (התאגדות הקואופ) של ירושלים. שטח החנות היה כ-180 מ"ר.
בשנת 1949 נפתח כל בו של המשביר לצרכן ביפו, ששירת גם את תושבי תל אביב. בנובמבר 1949 נפתח סניף כל בו של המשביר לצרכן בחיפה על פני קומה שלמה של בניין ההסתדרות ברחוב החלוץ. בשנת 1950 נפתח סניף בבאר שבע, בשטח של 60 מ"ר, ובמרץ 1950 נפתח סניף של המשביר לצרכן בנתניה ובכך הגיע מספר סניפי המשביר לצרכן בישראל לחמישה. בתחילת 1951, הוקמו סניפים חדשים בחדרה ובאילת וזמן מה לאחר מכן הוקם סניף באשקלון, בשטח של 60 מ"ר. בסוף 1951 הוקם סניף ברחוב אלנבי בתל אביב, על שטח של כ-300 מ"ר. בתחילת 1953 היו למשביר לצרכן עשרה סניפים, בעקבות התווספות הסניף בפתח תקווה. בשנת 1954 נפתחו שלושה סניפים נוספים בתל באביב, סניף נוסף בירושלים וסניף נוסף בחיפה, כך שמספר החנויות הגיע לחמש עשרה, בהם עבדו כ-150 עובדים. בתחילת 1960 נפתח סניף ברעננה בשטח של 120 מ"ר.
הנהלת המשביר לא מיהרה לפתוח סניפים חדשים בכל מקום ודרשה מאגודות צרכניות מקומיות להשתתף בעלויות פתיחת הסניף.
חנויות הכל בו הגדולות
בשנת 1959 נפתחו שלוש חנויות כל בו גדולות בתל אביב, חיפה ובאר שבע. החנות בתל אביב, בכיכר דיזנגוף, על מגרש שנרכש בשנת 1950, נפתחה באפריל 1959 בנוכחות שר העבודה, מרדכי נמיר. חנות זאת הייתה בשטח של 1800 מ"ר והורחבה ביוני 1966 ל-2400 מ"ר. החנות בחיפה, בשטח 1740 מ"ר, נפתחה בספטמבר 1959 החנות בבאר שבע, בשטח של 710 מ"ר, נפתח בדצמבר 1959. באפריל 1968 נפתחה החנות המורחבת בשטח של 3300 מ"ר.
עם השנים, התמקדה הרשת בחנויות הכל בו הגדולות, וחנויות הרשת היו מבנים בעלי קומות אחדות בהם סיפקו לצרכן הישראלי מגוון מוצרים רחב. תרבות קניות זו תאמה את הצרכנות המודרנית שהתפתחה והציעה לקונה מרכז אחד גדול של מוצרים במקום כיתות רגליים לאורך רחוב עם חנויות. בתי הכל-בו של המשביר לצרכן הקדימו את הקניונים, משכו אליהם את ההמונים, ובשיא פריחתה עד שנות ה-90, היו לרשת למעלה מ-40 חנויות כל בו וסניפים של חברות בנות.
תחרות
הקמת החנויות הרגיזה את הסוחרים הפרטיים שהרגישו שהמשביר לצרכן נכנס לתחומם ובנוסף העלתה דרישות לשותפות מצד האגודות הצרכניות המקומיות. הקמת סניפי המשביר לצרכן הביאו למחאות של הסוחרים שטענו לפגיעה בפרנסתם.
התאחדות הסוחרים גם הוציאה הודעות נזעמות כנגד מבצעי הוזלות של המשביר לצרכן.
סחורה ומדיניות
כבר מראשית דרכה, הוסכם שהמשביר לצרכן ימכור לכל הציבור ולא רק לחברים המאוגדים באגודות הצרכניות, אף שאלה יזכו להטבות תמורת "בולים".
חנויות הכל בו מכרו מגוון של מוצרים לבית. בעת פתיחת הסניף בחיפה בשנת 1949 צוין שהכל בו מכר הלבשה, הנעלה, בדים, מכשירי ספורט, סדקית ותמרוקים, צעצועים, ספרים ומכשירי כתיבה. בחנות החדשה בכיכר דיזנגוף שנפתח ב-1959 נכללה מחלקה מיוחדת לנערות. באותה שנה הוכנסו גם מכשירי חשמל לחנויות הכל בו.
אף על פי שרעיונות לשיווק של תוצרת חקלאית על ידי המשביר לצרכן הופיעו כבר בשנת 1950, המשביר לצרכן לא נכנס לתחום המזון. בשנת 1957, עם כניסת שופרסל לישראל, הודיעה המשביר לצרכן שבבתי הכל בו החדשים שלה יהיו גם מחלקות מזון. אולם בשנת 1959 הנושא היה עדיין במחלוקת, שכן חלק מהנהלת המשביר לצרכן חששו מפגיעה בתנועה הצרכנית. לראשונה הוכנסה מכירת מזון לחנות של המשביר לצרכן לכל בו המוגדל בבאר שבע בשנת 1968. מכירת מזון נערכה גם בסניף אלנבי שנפתח בסוף 1968.
בשנת 1962 נכנסה המשביר לצרכן לתחום סוכני הנסיעות. בשנות התשעים קיבלה המשביר לצרכן זיכיונות של מותגים שונים, כמו "זארה" ו"מרקס אנד ספנסר".
התרחבות
בשנות ה-90 רכשה את רשת שקם גאלרי, בעלת 11 סניפים, אשר העסיקה 2,000 עובדים ועוד 1,500 דיילי מכירות, ונמנתה עם חברות המסחר והשירותים הגדולות בארץ.
בתחילת שנות ה-2000 החלה הידרדרות בתוצאות הכספיות של הרשת. תרבות הקניונים התעצמה בתקופה זו והרשת הגדולה כבר לא הייתה מוקד משיכה ייחודי. גם ניהול הרשת לא היה יעיל במיוחד וסדרת החלטות שיווקיות לא תאמו את הטעם הצרכני הישראלי. הבחירה בשיווק מוצרי מרקס אנד ספנסר ורכישת שקם גאלרי התגלו כפעולות לא מוצלחות. כל אלה, על רקע האינתיפאדה השנייה שהקטינה את הפדיון בכל ענפי המסחר והשירותים, גרמו לתפיחת חובותיה של הרשת עד ליום בו עמדו על כ-700 מיליון שקל. הרשת, שהייתה בבעלות משותפת של קואופ הריבוע הכחול (80%) וקואופ צפון (20%), נאלצה לפנות להליכי פירוק ומכירה תחת פיקוח בית המשפט המחוזי בתל אביב. ההליכים נמשכו כשנה וחצי, במהלכם פוטרו כ-600 עובדים, נסגרו סניפים, נבנתה תוכנית הבראה במסגרתה ויתרו הנושים על חלק ניכר מכספם, והרשת יצאה לדרך חדשה.
המשביר לצרכן החדש
ב-2003 נרכשה הרשת על ידי רמי שביט וקבוצת משקיעים ועברה לפעול תחת השם "המשביר לצרכן החדש" (מאז היא ידועה גם בשם: "המשביר החדש לצרכן").
בחודש אוקטובר 2007 רכשה קבוצת שביט מ"קמן אחזקות" 68% ממניות רשת ניו פארם ומאז נסחרת החברה בבורסה הישראלית. באוקטובר 2008 נרכשו מחצית מההחזקות ברשתות האופנה "ג'אמפ" ו"אירית". חברת הבת רכשה את חברת "קשרי תעופה", אשר גם היא חברה ציבורית.
מועדון 365
ב-2005 הקימה הרשת חברת בת בשם "מועדון 365", שגייסה בבורסה לניירות ערך בתל אביב כ-71 מיליון שקל בהנפקת אג"ח ואופציות. הנכס העיקרי של חברת הבת הוא הזכות להשתמש במאגרי המידע של חברת האם, המתהדרת במועדון לקוחות הכולל כמיליון בעלי כרטיס מועדון בכ-588 אלף בתי אב. בעבר המועדון פעל בשיתוף פעולה עם לאומי קארד, וכיום פועל בשיתוף פעולה עם חברת כרטיסי אשראי לישראל. כחברה, מועדון 365 מחזיק נתחים מהחברות "קשרי תעופה", ניו פארם, סיבוס, אופיס דיפו ועוד. כ-78% מהרוכשים ברשת המשביר לצרכן ב-2011 היו חברי המועדון.
קבוצת 365, כוללת את "מימון 365", המנפיקה את כרטיס האשראי "family 365", "פיננסים 365", "תקשורת 365" ו-"e365", השולטת ב"סיבוס ארוחות עסקיות", ב"המכרז החדש של המדינה" ומפעילה את אתר האינטרנט של הקבוצה.
אלי תבין
אליעזר יעקב ("אלי") תבין (10 במאי 1919 – 23 באוקטובר 1994) היה מפקד בארגון האצ"ל וחבר ההנהלה הציונית, בעל תואר דוקטור להיסטוריה.
ביוגרפיה
אלי תבין נולד כ"יעקב פרשטיי" בעיר לוצק שבפולין (כיום באוקראינה). לאחר שסיים את לימודיו בגמנסיה עברית עלה בשנת 1938 לארץ ישראל, הצטרף לאצ"ל וקיבל את הכינוי המחתרתי "אליעזר". במקביל החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים במחלקה להיסטוריה והיה פעיל בקרב הסטודנטים. שלטונות המנדט הבריטי עצרו אותו מספר פעמים, עקב חברתו באצ"ל (שראו בו ארגון טרור) והוא שהה במחנות המעצר במזרע וסרפנד במשך כשנה בסך הכל. בשנת 1943 סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית.
באצ"ל
ב-1944 התמנה למפקד "דלק" - שירות המודיעין של הארגון, וצורף למפקדה הארצית.
לאחר תקופה של עבודה אינטנסיבית ביבשת, בעיקר באיטליה שם שכן מטה האצ"ל בגולה, הוא נעצר באיטליה לאחר שעמד בראש הפעולה לפיצוץ השגרירות הבריטית ברומא, וכעבור חודשיים גורש מאיטליה והעביר את מטה האצ"ל בגולה לפריז.
ב-27 בספטמבר 1947 הוביל את ניסיון השתלטות על מחנה העולים גנדנוואלד ליד אינסברוק שבאוסטריה (מחנה של תנועת הבריחה), שהוקם כדי לסייע בהעברת היהודים בשבילי האלפים לאיטליה. המחנה הופעל על ידי הסוכנות היהודית והמוסד לעלייה ב' של ארגון ההגנה. באותה תקופה היה ארגון ההגנה מסוכסך עם ארגון האצ"ל על השליטה במסלולי הבריחה, שהיה ספיח של המאבק בין ההגנה לארגוני הפורשים בארץ ישראל. תבין הוביל קבוצה של 100 אנשי אצ"ל שפרצו למחנה השתלטו עליו וגנבו כסף ומכשירי קשר. בתקרית נהרג מירית אקדח איש ההגנה איתן אבידוב (בנו של יעקב אבידוב) ונפצעו שלושה נוספים, מהם אחד קשה.
בקיץ 1948 היה פעיל בארגון הפלגתה של האנייה אלטלנה, והיה שותף בהעמסת האנשים והציוד עליה טרם הפלגתה לישראל. בתגובה למעצר חמישה חברי אצ"ל בעקבות אירועי אלטלנה, תכנן תבין פעולה לחטיפת קונסול ישראל אליהו ששון בפריז, אולם הפעולה בוטלה לאחר שהחמישה שוחררו. לאחר הקמת המדינה נשאר תבין באירופה עוד כשנה, שם האצ"ל המשיך לפעול אף על פי שבישראל פורק הארגון. לבסוף בינואר 1949 פקדה עליו ההנהגה לפרק את פעילות האצ"ל באירופה. במקום זאת מונה לנציג תנועת החרות באירופה, תפקיד בו שימש עד 1952.
לאחר הקמת המדינה
לאחר שחזר לישראל שינה את שמו באופן רשמי ל"אליעזר יעקב תבין" והיה חבר הנהלת תנועת החרות. תבין חזר ללמוד היסטוריה באוניברסיטה העברית. כתב תזה לתואר שני בנושא "ההגנה העצמאית של היהודים ברוסיה 1880–1906" ובשנת 1969 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "המאבק הצבאי והמדיני של הארגון הצבאי הלאומי באירופה: ינואר 1946 - ינואר 1949". על בסיס עבודת הדוקטורט פרסם את הספר "החזית השנייה, האצ"ל בארצות אירופה 1948-1946" (הוצאת רון, 1973). על ספרו זה הוענק לו פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה חבר בוועד המנהל של רשות השידור. בתוקף תפקידו פעל נגד שידור יצירות של ריכרד וגנר וריכרד שטראוס בקול ישראל, תבע להפסיק את שידור תוכנית הרדיו "בירה ומצב רוח" של יעקב אגמון בשל פגיעה בערכים מקודשים, ותבע לא לשדר את העיבוד הטלוויזיוני של הספר "חרבת חזעה".
כיהן כחבר ההנהלה הציונית ומנהל המחלקה לחינוך ותרבות בגולה. בנוסף כיהן כיו"ר מכון ז'בוטינסקי בין השנים 1984–1994.
בשנת 1992 קיבל את אות יקיר תל אביב.
תבין נפטר בגיל 75. על שמו נקראו רחובות בערים ירושלים ותל אביב-יפו.
עקיבא ליברכט
עקיבא ליברכט (22 בנובמבר 1876 - 3 במרץ 1958) היה מחלוצי היישוב ומראשוני מתיישבי פתח תקווה. ליברכט היה ראש ועד פתח תקווה (1912-1913), חבר בוועד הלאומי כנציג האיכרים וראש הוועד הראשון של כפר סבא.
ביוגרפיה
ליברכט נולד בירושלים בו' בכסלו תרל"ז (1876) לאביו מאיר שמעון שהיה עסקן ולאמו הניה. בילדותו למד תורה בחדר, ושפות ומדעים ממורים פרטיים. בגיל 15 יצא לגרמניה למטרות רפואיות ולשם השתלמות. בגרמניה קיבל שיעורים פרטיים מבני משפחתו ולאחר מכן היה מזכירו הפרטי של הרב עזריאל הילדסהיימר ולמד בסמינר לרבנים שניהל הרב ולמד ליברכט מסחר בבית ספר תיכון בהנובר עוד הוסיף ללמוד חקלאות בגרמניה, למד את המקצוע בווינה והתמחה במיוחד בגידול דבורים.
בתרנ"ז חזר ליברכט ארצה, עת הוריו גרו בפתח תקווה ואביו ניהל את משק לחמן במושבה. באותה שנה נשא לאישה את שושנה גוטליב, ואביו הקים לו את משק הדבורים הראשון בארץ. מאוחר יותר אביו העביר לו את ניהול המשק.
בשנים 1906–1907 הקים ליברכט את החברות "סגולה" ו"מוריה" לפרדסנות, וחברה לשאיבת מים מהירקון בנוסף, הקים את היקב "נחלת צבי".
ליברכט היה עסקן ותרם למושבה פתח תקווה באותן השנים. הוא נבחר לוועד בית הספר של הברון רוטשילד (בעשור השני של המאה ה-21, בי"ס פיק"א), העלה את הרמה הלימודית ותרם מכספו לשיפוץ בית הספר.
ביתו של ליברכט היה אחד מהבתים התרבותיים במושבה. כך מתארת את הבית הסופרת אסתר ראב:
בשנים 1912–1913 היה ראש ועד המושבה, ובתקופות שונות חבר הוועד, חבר ועדות שונות וראש המועצה.
במלחמת העולם הראשונה (1914–1918) ליברכט היה קבלן עצים להסקת הרכבות הצבאיות. לעבודה זו גייס יהודים רבים וכך עזר להם להשתחרר מהלחימה בחזית. במהלך המלחמה, בשנת 1917, השתתף במשלחת לחזית קרב עזה הראשון כדי לעודד ולשפר את מצבם של היהודים בחזית.
במאורעות תרפ"א וכמה שנים לאחר מכן היה ליברכט חבר בוועד הביטחון של פתח תקווה. ב-1923, שכנע יחד עם אברהם שפירא (זקן השומרים) את הנציב העליון הרברט סמואל לא לשחרר מהכלא את השייח' שאקר אבו כישכ (מנהיג מאורעות תרפ"א) עד אשר יתנצל שבטו ע"פ כללי הטקס הבדואים דאז.
בין השנים 1925–1930, היה ליברכט חבר בוועד הלאומי כנציג האיכרים
ליברכט נפטר בי"א באדר תשי"ח (1958) ונקבר בבית הקברות סגולה.
סרילנקן איירליינס
סרילנקן איירליינס (בסינהלית: ශ්‍රී ලංකන් ගුවන් සේවය, בטמילית: சிறீலங்கன் எயர்லைன்ஸ், באנגלית: SriLankan Airlines) היא חברת התעופה הלאומית של סרי לנקה, בצי החברה 26 מטוסים והיא מפעילה טיסות ליעדים באסיה, אפריקה ואירופה.
תולדות החברה
החברה הוקמה על ידי ממשלת סרי לנקה ביולי 1979, לאחר פשיטת הרגל של חברת התעופה אייר ציילון (Air Ceylon).
בתחילה נקראה בשם "אייר לנקה" (Air Lanka), והיא הפעילה שני מטוסי בואינג 707 אותם חכרה מסינגפור איירליינס.
בשנות השמונים הוסיפה החברה יעדים חדשים, ובשנת 1990 היו לה 26 יעדים. בדצמבר 1992 רכשה החברה מטוסי איירבוס A320 חדשים. בין השנים 1999 ל-2000 רכשה החברה מטוסי איירבוס A330 ו-A340.
בשנת 2004 סבלה סרילנקן איירליינס מרעידת האדמה במדינה, וממלחמת האזרחים בסרי לנקה. בהמשך החלה החברה לבסס את קולומבו כמרכז לטיסות למזרח אסיה, והיא פתחה מספר קווים חדשים בעיקר להודו ולמזרח התיכון. כחלק מאסטרטגיה זו החלה להפעיל טיסות ללא הפסקה ממאלה ללונדון, פריז, וטוקיו.
הסכמי שותפות קוד
לסרילנקן איירליינס הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות:
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא סרילנקן איירליינס באתר Airliners.net
הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים
הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים (בקיצור: ישיבת מאה שערים) הוא מבנה היסטורי בלב מתחם שכונת מאה שערים בירושלים. שימש בעבר עבור בני היישוב הישן כמרכז תורני. בו פועלים בית כנסת מרכזי, בית מדרש, ישיבה גבוהה, תלמוד תורה, ישיבה קטנה בתי כנסת ומוסדות נוספים. רחבת האתר שימשה כמקום התכנסות ציבורי.
תולדות הישיבה
הישיבה נוסדה בתרמ"ה (1885), כ-11 שנים לאחר ייסוד שכונת מאה שערים על ידי הרב שאול חיים הלוי הורוביץ, ששימש קודם לכן כרבה של דוברובנה, יחד עם בן אחותו הרב יוסף גרשון הורוביץ. אחריו כיהן הרב זרח ראובן ברוורמן, שהיה שותף בייסודה, ואחריו כיהן חתנו הרב יצחק יעקב וכטפויגל. ממייסדי הישיבה היו גם הרב זליג ברוורמן והרב יוסף צבי הלוי.
לפני ייסוד הישיבה היו בני השכונה הולכים ללמוד בישיבות ותלמודי התורה שבעיר העתיקה אך מאחר והדבר היה כרוך בסכנה החליטו תושבי השכונה לייסד בה את מוסדות הלימוד.
במקום הוקם גם תלמוד תורה לילדים ומטבח עבור התלמידים. שמה המקורי היה הישיבה הגדולה והתלמוד תורה ובית תבשיל מאה שערים פרי עץ חיים (ובקיצור: ישיבת פרי עץ חיים). בשנותיה הראשונות של השכונה, לפני ייסוד שטיבלך מאה שערים, שימשה הישיבה כמעין שטיבלאך.
המבנה הראשון נבנה בחצר אברהם, ונוספו לו עם הזמן הרחבות ושתי קומות נוספות עד שנהייה למבנה הגבוה והבולט ביותר שכונה. אל הישיבה הגיעו תלמידים מכל ירושלים, מכל ארץ ישראל ואף מחו"ל.
הישיבה יחד עם ועד השכונה, בנתה חנויות בסמוך למתחם, בכדי ששכר הדירה שהתקבל מן השוכרים ישמש כאחד ממקורות המימון לצורכי הישיבה מחד וצורכי הרבים בשכונה מאידך, כגון החזקת המקווה, בורות המים, תיקון הדרכים, ותאורה.
ברחבה שלפני הישיבה התקיימו באופן תדיר התכנסויות ברוב עם כגון שמחת בית השואבה ובפרט בהספדים על פטירת גדולי החכמים בירושלים. אז נשאו דברים גדולי הרבנים ולצידם ראשי הישיבה.
בשלהי התקופה העות'מאנית
בשלהי התקופה העות'מאנית התחזק מעמדה של הישיבה ביישוב. במלחמת רוסיה יפן (1904-1905) שהו בישיבה פליטים בני ישיבות חשובות מרחבי האימפריה הרוסית בהן סלובודקה, מיר ראדין ועוד. לימים תקים הישיבה מכון לקליטת בני ישיבות פליטים מישיבות הגולה.
באותה תקופה הפיץ ראש הישיבה הרב שאול חיים הלוי הורוויץ, שטר הגרלה על חלקת אדמה בחדרה כדי לממן את הישיבה. הטורקים שגילו את השטרות דנו אותו למאסר. הדבר ערער את בריאותו והוא נפטר כעבור כשלושה חודשים.
בן אחותו, הרב יוסף גרשון הורוביץ, החליפו בתרס"ה כראש ישיבה ורב השכונה. והוא עמד בראשותה במשך כ-46 שנים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה התורכים גירשו מהארץ חלק גדול מתלמידי הישיבה מפני שהיו בעלי נתינות רוסית. תלמידים שהתעת'מנו אולצו להתגייס או להסתתר. מצב זה פגע קשות בישיבה שהוצרכה לאחר המלחמה להשתקם.
בתקופת המנדט הבריטי
בתקופת המנדט הייתה הישיבה ושכונת מאה שערים קשורה לרב אברהם יצחק הכהן קוק שהיה מרבה לדרוש בה. בתקופת זו שימש בית הכנסת של הישיבה כבית הכנסת המרכזי של השכונות החדשות בירושלים.
כמו כן הישיבה שימשה אכסניה לאנשי "המזרחי" והיו מתקיימים בה עצרות ומפגשים של התנועה. כך ב-1927 התקיימה בו הוועידה הראשונה של הפועל המזרחי בארץ ישראל. האירוע כלל השתתפותם של חזנים מפורסמים בהם יוסלה רוזנבלט ומשה קוסוביצקי
הישיבה הקימה אגודה בשם "שומרי התורה" שפעלה להקמת מוסדות תורניים ביישוב היהודי בארץ ישראל.
לאחר קום המדינה
לאחר קום המדינה היוותה הישיבה בין היתר מקום מרכזי לפעילותם של הפועל המזרחי כך ב-1950 בכינוס של ראשי וקהל הפועל המזרחי בישיבה, ראשון נושאי הדברים היה ראש הישיבה הרב יצחק יעקב וכטפויגל הגם שיום קודם לאירוע קיבל איומים מקרב אנשים המזוהים עם העדה החרדית לבל ישתתף.
לאחר מלחמת ששת הימים נערכה בישיבה תפילת הודיה בהשתתפות נשיא המדינה דאז זלמן שזר.
קתדרלת ברזיליה
הקתדרלה המטרופוליטנית נוסה סניורה אפארסידה (פורטוגזית: Catedral Metropolitana Nossa Senhora Aparecida), המוכרת יותר בשם קתדרלת ברזיליה היא הקתדרלה המרכזית של העיר ברזיליה, בירת הרפובליקה הפדרלית של ברזיל.
אבן הפינה של הקתדרלה הונחה ב-12 בספטמבר 1958 והמבנה הוא ביטוי אמנותי של האדריכל הברזילאי המפורסם אוסקר נימאייר. כבר ב-1960 עמדה על תילה הסטרוקטורה הבסיסית - המבנה במתחם המעגלי, בקוטר 70 מטרים. משולי המעגל מתרוממים 16 עמודי בטון בעלי פרופיל משולש בגודל משתנה המשוכים לכדי צורת היפרבולה ושוקלים 90 טונות כל אחד. עמודים אלה יחדיו יוצרים מבנה של היפרבולואיד ונועדו לייצג זוג ידיים הנישאות לשמיים.
הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים
לאחר קום המדינה
כיום במבנה ישנם גם כולל אברכים ובית הוראה לדיני ממונות בראשות הרב צבי ברוורמן
קתדרלת ברזיליה
בדומה לעיר כולה שנבנתה מן היסוד בגישה מודרניסטית ובה מבנים מודרניים בלבד, קתדרלה זו היא ביטוי ייחודי ופורץ דרך של אדריכלות מודרנית.
הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים
על המבנה
ע"פ איציק שוויקי - מנהל מחוז ירושלים במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, המבנה מזכיר בצורתו החיצונית ובעיצובו הפנימי את בתי הכנסת והישיבות הגדולות של מזרח אירופה, שנחרבו בתקופת השואה. לדבריו אין מקום אחר בישראל שבו אפשר למצוא עבודת ציורי קודש בהיקף ובאיכות מעולה כל כך.
קתדרלת ברזיליה
אלמנטים במבנה, וסביב לו
ב-31 במאי 1970 נחנכה רשמית הקתדרלה, שכבר כללה את מעטפת הזכוכית החיצונית השקופה. ברחבה שממנה ניגשים לבית התפילה מצוים ארבעה פסלי ברונזה בגובה 3 מטרים, המייצגים את השליחים; אלה פוסלו בסיועו של הפסל דנטה קרוסה ב-1968. מהתקרה, בפנים אולם התפילה, תלוים בכבלי פלדה שלושה פסלי מלאכים. מידות ומשקל עבור כל פסל: הקטן - אורכו 2.22 מטרים ומשקלו 100 קילוגרמים; הבינוני - 3.40 מטרים אורכו ו-200 קילוגרמים משקלו; הגדול 4.25 מטרים אורכו והוא שוקל 300 ק"ג. אלה פוסלו על ידי אלפרדו ססצ'יאטי ב-1970, יחד עם דנטה קרוסה.
הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים
על המבנה
לפי שלומית לנגבוים המבנה בעל חזית בארוקית, סימטרית בעיצובה, המזכירה את חזית בית הכנסת היהודי העתיק בלובלין. יש הטוענים שהמבנה תוכנן בידי קונראד שיק.
קתדרלת ברזיליה
אלמנטים במבנה, וסביב לו
ב-1977 כוסו קירותיו של בית הטבילה, שצורתו אובאלית, באריחים קרמיים צבועים (עבודתו של אטוס בולקאו). מגדל ובו ארבעה פעמונים, תרומה של ממשלת ספרד, משלים את המתחם האדריכלי. תקרת אולם התפילה מעוטרת בויטראז' הכולל 16 חלקי פיברגלס בגוונים של כחול, ירוק, לבן וחום, המשובצים בין עמודי הבטון. כל חלק כזה מותאם למשולשים שבסיסם 10 מטרים ו-30 מטרים גובהם, ואלה נצבעו בידי מריאן פרטי ב-1990.
הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים
על המבנה
בפתח הכניסה חקוקים באבן השמות "בית אברהם" (מימין) ו"אהל רבקה (משמאל). מעל לפתח היה השלט "הישיבה הגדולה, התלמוד תורה ובית התבשיל מאה שערים" כיום השלט "הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים" (בעברית ובאנגלית). מעליו מצוי זוג חלונות ומעליהם חלון אובלי בעל משקוף עץ מעוטר במגן דוד. בנוסף משקופי החלונות והדלתות בחלל החצר הפנימית מקושטים בזכוכית צבעונית ססגונית.
קתדרלת ברזיליה
אלמנטים במבנה, וסביב לו
המזבח נתרם בידי האפיפיור פאולוס השישי, וצלם הקדושה המגנה של ברזיל, אפארסידה, הוא העתק מדויק של הצלם המקורי, השמור בעיירה אפארסידה שבמדינת סאו פאולו.
הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים
האומנות בבית הכנסת של הישיבה הגדולה
בישיבה ציורי קיר על קירות שגובהן ארבע וחצי מטר, ותקרה, של האמן יצחק בק אשר צייר אותם בתש"י (1950). הציורים, המעטרים כמה אולמות בישיבה, מתארים אירועים מן התנ"ך, ציורי נוף של הערים הקדושות בארץ ישראל ואתרים קדושים בירושלים, כולל שחזור של חלק מהציורים שהיו בבתי הכנסת בעיר העתיקה בירושלים, ובראשם בית הכנסת תפארת ישראל והחורבה ונחרבו בידי הלגיון הירדני עם כיבוש הרובע היהודי במלחמת העצמאות. כמו כן כוללים הציורים סמלים של שנים עשר שבטי ישראל, בעלי חיים, איורים לחגים ולמועדים, פסוקים מן המקרא ועיטורים רבים. זוהי עבודתו הבולטת ביותר של בק כצייר.
קתדרלת ברזיליה
אלמנטים במבנה, וסביב לו
הויה-סקרה (Via Sacra) היא יצירה של אמיליאנו די-קוולקנטי. בכניסה לקתדרלה מצוי עמוד תווך, בו תיאור דרכה בחיים של מרים, אם ישו (אלה צוירו בידי אטוס בולקאו, שיצר, כאמור, את הפאנל הקראמי באגף ההטבלה). כיום, אבי הקתדרלה הוא המונסיניור (מינוי כבוד של האפיפיור, בהתייעצות עם הבישוף המקומי) מרקוני ויניסיוס פריירה, הכומר הראשון שנולד בברזיליה ובה גם הוסמך לכמורה. כיוון שהקתדרלה ממוקמת בקרית משרדי הממשלה, הרכב קהילת המתפללים אינו קבוע; חלק גדול מהמבקרים בה הם תיירים או עובדי הממשלה. הקתדרלה פתוחה למבקרים בכל ימות השבוע, להוציא בשעות המיסה.
הישיבה הגדולה ותלמוד תורה מאה שערים
האומנות בבית הכנסת של הישיבה הגדולה
בין הכתובות אותן הוסיף הצייר לצד הציורים ניתן לציין את ההיגד "רבי מאיר אומר הוי חס ושלום שתשכח תורה מישראל" המופיע בין קבר רבי מאיר בעל הנס, לקבר רבי שמעון בר יוחאי. בין הציור של מגדל דוד לציור של הכותל המערבי נכתב הפסוק: "כי מציון תצא תורה ודבר ה' מירושלים".
מחזור חודשי השנה מתחיל בחודש ניסן ובסמלו – טלה. בכמה מסמלי שבטי ישראל צייר בק אחרת מהנהוג בהם.
מימין לארון הקודש מצויר מעמד הר סיני את לוחות הברית הציג עם ראש מעוגל. מעל הכתובת: "בהגלותך מלכנו על הר סיני ללמד לעמך תורה" בקיר הדרומי, לצד ההר מצוירת מפת ארץ ישראל, מן הים עד הירדן.
בשנת 2009 קרס אחד הקירות החיצוניים של ישיבת מאה שערים בשעה שלא היו תלמידים במבנה. כתוצאה מכך נהרסו כמה מטרים מן הציורים. הישיבה לא מצאה מימון כדי לשפץ את הבניין ואת הציורים. המועצה לשימור אתרים החליטה לסייע בשימור הציורים ההיסטוריים. להערכתה הסכום הדרוש לשיפוץ ושימור הציורים הוא כחצי מיליון דולר אותו מנסים לגייס.
ע"פ אראלה עמר במקום מעמדו של החזן מצוי סטנדר המנציח את אברהם שמריהו בוקסר שנפל בתש"ח ומעליו ניצב לוח פרי עבודתו של האמן שמואל חרובי הלוח מעוטר בקשת המורכבת משתים עשרה מגנים קטנים ובהם סמלי השבטים קרני שמש ובתוכה הכותבת מזרח המסמנת את כיוון התפילה, ומתחת להם מופיע תיאור של ירושלים. בנוסף שתי קשתות קטנות ממסגרות את תיאורי הכותל המערבי מימין, וקבר רחל משמאל.
בית הכנסת כלילת שאול
בית הכנסת כלילת שאול מכונה גם בשם בית הכנסת בעלי מלאכה שוהל. מצוי בקומת הקרקע של חצר אברהם. על שמו של הרב מייסד הישיבה ורב שכונת שערים שאול חיים הלוי הורוויץ. מוכר גם בשם בית הכנסת של בעלי מלאכה שהיה בו מניין עוד לפני הנץ החמה (מוקדם יותר מתפילת ותיקין) עבור כל בעלי המלאכה שהיו צריכים להשכים לעבודת יומם. בית הכנסת שימש גם את אגודת הפועלים העבריים "פועלי צדק" שפעלה לקידום העבודה העברית.
אל-מסתדא
אל-מסתדיא באמר אללה (מילולית: המבקש הארה במצוות האל; כתיב מדויק: אלמסתצ'א), אבו מחמד אל-חסן בן אל-מסתנג'ד (בערבית: المستضيءبامر الله, ابو محمد الحسن بن المستنجد) נולד בשנת 1142 והיה הח'ליף העבאסי השלושים ושלושה, בין השנים 1170 ל-1180. עשור שלטונו נודע כתקופה שלווה, שהורדו בה המיסים והרבו בבניית מסגדים ומדרסות. בימיו עלה צלאח א-דין לשלטון במצרים והסב את נאמנותו לבית עבאס מהפאטמים. הוא נפטר ב־30 במרץ 1180 ונקבר בבגדאד, עיר ממשלו.
התזמורת הסימפונית של קלן
התזמורת הסימפונית של קלן (בגרמנית: WDR Sinfonieorchester Köln), הידועה גם בשם תזמורת הרדיו של קלן או תזמורת מערב גרמניה, שוכנת בקלן, גרמניה. היא נוסדה בשנת 1947 על ידי שלטונות הכיבוש של בעלות הברית אחרי מלחמת העולם השנייה. היא נודעת בביצועי מוזיקה של המאה ה-20, בעיקר יצירות של קרלהיינץ שטוקהאוזן.
התזמורת פועלת בחסות "רדיו מערב גרמניה, קלן" (WDR) והמנהל המוזיקלי של התזמורת מאז שנת 2019 הוא המנצח הרומני כריסטיאן מצ'לארו.
תחנה מרכזית דימונה
התחנה המרכזית של דימונה הייתה מסוף האוטובוסים המרכזי של העיר דימונה. התחנה הייתה במרכז העיר, בשדרות הרצל פינת שדרות גולדה מאיר, לא רחוק מצומת הכניסה לעיר.
התחנה נסגרה ומרבית הקווים אשר עברו בה עוברת כעת בשדרות גולדה מאיר מחוץ לתחנה.
מהתחנה יצאו קווי אוטובוס בעיקר לעיר אילת, לבאר שבע ולתל אביב, יוצאים גם קווים נוספים לאזור הנגב והדרום - כעת מרבית הקווים עוצרים בתחנה ברחוב גולדה מאיר פינת שדרות הרצל.
שירות עירוני
את קווי האוטובוס העירוניים בדימונה מפעיל קואופרטיב אגד.
מקרא סימנים:
גשר הירקון
גשר הירקון הוא גשר מעל נחל הירקון בתל אביב. על הגשר עוברת דרך נמיר המובילה אל שכונות עבר הירקון, והמשכה הוא כביש 2 המגיע עד חיפה. בשנים 1918 עד 1974 הוקמו במקום ארבעה גשרים. שניים מהם נהרסו והוחלפו, ושניים עודם בשימוש.
רקע
נחל הירקון הוא בעל הספיקה הגבוהה מבין נחלי החוף, השני בספיקתו בישראל לאחר הירדן, ונחשב כמכשול טופוגרפי. דרך הים ושיירות המסחר נאלצו לסטות מנתיבן ולעקוף את הנחל ממזרח למקורותיו, סמוך לתל אפק, או לעבור במעברות שעל שפך הירקון.
הבריטים גילו זאת במלחמת העולם הראשונה, לקראת קרב צליחת מעברות הירקון בדצמבר 1917. הצליחה התבצעה באמצעות רפסודות בשלושה מקומות, ובקרבתם הוקמו עמודי זיכרון. תוך כדי הקרב וביום המחרת הניח הצבא הבריטי על הירקון שני גשרי חביות - אחד ליד שבע טחנות, ואחד ליד עיקול הנחל, מערבית לרחוב אבן גבירול של ימינו. בעקבות הקרב, התייצבה החזית באזור כמה קילומטרים צפונית לירקון, ונוצר קו שתי העוג'ות.
היסטוריה
לקראת חידוש הלחימה בספטמבר 1918, ביצע הצבא הבריטי עבודות הנדסיות בעורף החזית. דרך עפר חדשה מיפו לשייח' מוניס נסללה בתוואי הנוכחי של דרך נמיר, דרך הכפר הסמוך ג'מאסין אל ע'רבי, והוקם גשר סירות על הירקון. הגשר מופיע במפות הבריטיות בשם Muwannis Bridge ("גשר מוניס").
השימוש בגשר הסירות נמשך בשנים הראשונות של תקופת המנדט. הגשר היה רעוע, ואף על פי שבוצעו בו תיקונים הוא נסגר לעיתים לתקופות ארוכות. בינואר 1927 השלימה חברת סולל בונה, יחד עם חברי גדוד העבודה מתל אביב, בניית גשר בטון קבוע, באורך 40 מטר, שנועד לעמוד בהצפות.
הדרך והגשר שימשו בשנות ה-20' גם לקשר בין יפו ותל אביב לבין קריית שאול, רמת השרון, כפר סבא, רעננה, כפר מל"ל והרצליה. בינואר 1932 עברה התנועה ליישובים אלה אל כביש השרון (כיום כביש 402 וקטע מכביש 40), שנסלל בין פתח תקווה לרעננה.
סמוך לגשר (היום בפינת דרך נמיר ושדרות רוקח, במקום שבו נמצא המיני-גולף) עמד בימי המנדט מועדון לילה בשם גן הוואי. ב-10 באוגוסט 1947 נרצחו במועדון ארבעה יהודים.
לקרבתו של הגשר לכפרים הערביים הייתה חשיבות בימיה הראשונים של מלחמת העצמאות. לאחר החלטת האו"ם על הקמת מדינת ישראל בכ"ט בנובמבר, השתלטו כוחות ההגנה על הגשר והקימו בו מחסום, שניתק את הכפר שיח מוניס מהכפרים ג'מאסין וסומייל. צעד זה היווה זרז משמעותי לנטישת התושבים הערבים הנצורים.
ביולי 1950 נפתח כביש תל אביב נתניה, כיום חלקו הדרומי של כביש 2, והפך עד מהרה לציר העיקרי מתל אביב צפונה. במקביל, הוקמו והתפתחו שכונות עבר הירקון, ביניהן רמת אביב. הגשר הצר התיישן והפך לצוואר בקבוק, וב-1955 החלה החלפתו בגשר חדש.
במקום נבנה גשר מסבכים תלוי קשת, שבו הקורות המרכזיות קשורות לקשתות תומכות גדולות (אחת מימין ואחת משמאל). מבנה זה מנצל היטב את התנגדות הקשת ללחצים אנכיים, קל משקל וקל יחסית לבנייה. בנוסף, הגשר רחב והמפתח שהושג היה גדול יחסית (כ-50 מטר) לתקופה בארץ. המהנדסת שושנה שחם ממחלקת העבודות הציבוריות תכננה את הגשר ופקחה על הקמתו. הגשר נבנה מפלדה, וצורתו האופיינית עם קשתות תמיכה גבוהות הפכה לסימן ההכר הבולט שלו.
ב-1974 נבנה בצמוד לגשר המסבכים גשר מקביל מבטון דרוך וללא קשתות, המוליך את התנועה דרומה. הגשר המקורי הפך לחד סטרי ומוליך את התנועה לכיוון צפון.
מכלול הגשר כולל גם מנהרה קטנה שנבנתה ב-1973. היא עוברת מתחת לגשר ומקשרת את רחוב בני דן לרחוב קוסובסקי בשכונת בבלי.
זרון
זֵרוֹן (שם מדעי: Circus, באנגלית: Harrier) הוא סוג של עוף דורס בעל גודל בינוני ומבנה גוף רזה. הנקבות גדולות יותר מהזכרים. הזנב ארוך, צר ומעוגל בקצהו, הרגליים ארוכות וצרות, הראש פרופורציונלי לגוף והצוואר קצר. המקור קצר ומחודד והנחיריים רחבים. פלומת נוצות סבוכה (כעין "זר" - מכאן מקור השם) מכסה מאחורי קו העיניים את הלחיים ואת נקבי האוזניים הגדולים. הכנפיים ארוכות ומעוגלות, מוטות בזווית כלפי מעלה בזמן תעופה. מבנה הגוף מותאם לתעופה בגובה נמוך מעל מישורים פתוחים ושדות.
תפוצת הסוג היא עולמית, אך המינים אינם חופפים אזורי מחיה, למעט שני המינים האוסטרליים. מרבית המינים מנהלים אורח חיים פוליגמי, כאשר זכר אחד יכול להזדווג עם כמה נקבות. זהו סוג חברותי ביותר, בנפרד מעונת הרבייה יעדיף לשכון בלהקות של מספר פריטים. פעמים רבות ייראו להקות על הקרקע ולאו דווקא בשמים. הקינון הוא על הקרקע והקן מוסתר בתוך צמחייה גבוהה.
אגם חולון
האגם נמצא ברמת בארגה, בגובה 539 מטר מעל פני הים, בנציבות העירונית חולונבוויר ושטחו 2,315 קילומטרים רבועים, החמישי בגודלו בסין. האגם מקבל את מימיו מנהר חרלן ועומקו בתקופות צחיחות נע בין 6 - 9 מטרים ובתקופות שופעות בגשם הוא נשפך מעל גדותיו והמים מתנקזים באפיק נחל ארגון. באגם חיים לפחות 30 מינים של דגים, יש לו צמחייה עשירה ובאזור יש לפחות 200 מינים של בעלי כנף.
העיר הקרובה, חאילאר, נמצאת במרחק 150 קילומטרים ובאותו מרחק נמצא, מצפון מערב, נחל חאלחין גול, מקום בו התנהל קרב חלקין גול ב-1939 בין ברית המועצות ובין יפן.
לולה פלורס
מריה דולורס "לולה" פלורס רואיס (בספרדית: María Dolores "Lola" Flores Ruiz; 21 בינואר 1923 – 16 במאי 1995) הייתה שחקנית, רקדנית וזמרת ספרדייה.
ביוגרפיה
לולה פלורס הייתה הבכורה מבין שלושה ילדים שנולדו לרוסאריו רואיס רודריגס (1901–1989) ולפדרו פלורס פינטו (נולד ב-1897) ילידי לה פלמה דה קונדדו שבדרום ספרד. לאביה היה בר ואמה עבדה כתופרת. היא למדה לרקוד בגיל צעיר וערכה את הופעת הבכורה שלה בתיאטרון וילמרטה שבחרס דה לה פרונטרה. פלורס עזבה את חרס ועברה למדריד. לאחר שהשתתפה בסרט "Embrujo" (1947) והעלתה מופעים מצליחים כ-"Zambra", זכתה לחוזה על סך 6 מיליון פזטות - הגבוה ביותר בתקופה זו.
פלורס הייתה לאייקון תרבות אנדלוסית וצוענית. אף על פי שלא הייתה צוענייה, הזדהתה עם בני העם הצועני ואף נישאה לבן עם זה. היא הפכה לרקדנית וזמרת של מוזיקה אנדלוסית בגיל צעיר מאוד, והופיעה בריקודי פלמנקו, קופלה וצ'וטיס, והופיעה בסרטים משנת 1939 ועד שנת 1987. ההצלחה הגדולה ביותר שלה הייתה במופעי פולקלור עם מנולו קארקאל, שהיה השותף האמנותי שלה עד 1951.
בשנת 1958 נישאה לאנטוניו גונסאלס, גיטריסט צועני מקטלוניה. נולדו לה ממנו שלושה ילדים: דולורס (הזמרת והשחקנית לוליטה פלורס); מוזיקאי הרוק, הזמר והשחקן אנטוניו פלורס; והזמרת והשחקנית רוסריו פלורס. לולה פלורס מתה מסרטן השד בשנת 1995, בגיל 72, ונקברה בבית הקברות דה לה אלמודנה שבמדריד. זמן קצר לאחר מותה, בנה אנטוניו התאבד במינון יתר של כדורי שינה ונקבר לידה.
בשנת 2007 יצא סרט ביוגרפי בשם Lola, la película, המתאר את ראשית חייה משנת 1931 ועד 1958.
בשנת 2016, לציון יום הולדתה, הקדישה לה חברת גוגל שרבוט גוגל.
החיים מתחילים לנגן
החיים מתחילים לנגן הוא אלבום האולפן השביעי של הזמר-יוצר אביתר בנאי. האלבום יצא לאור ב-8 ביוני 2021, על ידי חברת התקליטים נענע דיסק. האלבום הוא תוצר עבודה של שנתיים של בנאי יחד עם תמיר מוסקט.
רקע והפקה
העבודה על האלבום ערכה כשנתיים, במהלכן הייתה מגפת הקורונה. בנאי, שחלה והחלים מהנגיף, עבד לאורך התקופה על האלבום יחד עם המפיק תמיר מוסקט. בניגוד לאלבומים קודמים, בהם התעסק בנאי בעיקר בקשר שלו עם עצמו, באלבום זה ישנם שירים רבים בעוסקים ביחסים: הורים, משפחה, ילדים וזוגיות. בנאי כתב את המילים לכל השירים למעט "מזמור לדוד" המבוסס על מזמור כג בתהילים והשיר "כוכב" שהוא גרסת כיסוי לשיר שנכתב ובוצע במקור על ידי אסף אמדורסקי.
באלבום ישנה מעורבות של בני משפחתו של בנאי. בתצלום על עטיפת האלבום מופיעים בנאי, הוריו, אשתו וילדיו. אשתו, רות, משתתפת בשיר "חיבורים"; בנו, יעקב, משתתף בשיר "לא רואה אותי" וכל המשפחה משתתפת בשיר "שיר חמלה".
סינגלים
הסינגל הראשון שיצא מתוך האלבום הוא "רחמים" שהתפרסם ביוני 2019. השיר עוסק בסיפור קורותיה של משפחת בנאי מאז מסע העלייה לארץ משיראז בשנת 1881. תמיר מוסקט היה שותף לכתיבת הלחן ואיתמר ציגלר ניגן בגיטרה. הווידאו קליפ שליווה את יציאת השיר נוצר על ידי אסף קורמן ובו נראה בנאי במגוון דמויות, בין היתר כג'ק ספארו, בארט סימפסון ותום יורק מוסקט היה מעורב בהלחנת השיר "מכור" שיצר לאור בנובמבר אותה שנה.
לאחר שהחלים ממחלת הקורונה הוציא במרץ 2021 גרסת כיסוי לשיר "כוכב" שכתב, הלחין וביצע במקור אסף אמדורסקי באלבום "מנועים שקטים". לדבריו של בנאי בזמן המחלה נזכר במילים "תן את חייך כמו טבעת יהלום" מתוך השיר והחליט שלאחר שיחלים יוציא גרסה מחודשת לשיר.
האלבום המלא יצא לאור ב-8 ביוני 2021. במקביל אליו יצא הסינגל "ילדה אישה" אותו הקדיש בנאי לבתו.
אלקטרונים בלתי קושרים
אלקטרונים בלתי קושרים או זוג אלקטרונים לא קושר הם מונחים בכימיה המתארים זוג של אלקטרונים המאכלסים אורביטל מולקולרי בקליפת הערכיות של אטום, שאינם משתתפים בקשר כימי. זוג האלקטרונים מאכלס את האורביטל על פי כלל פאולי, כך שלכל אלקטרון ספין הפוך. לעיתים קרובות, זוגות האלקטרונים הם בעלי צפיפות מטען שלילי גבוהה ולכן עשויים להפגין תכונות של נוקלאופילים או בסיסי לואיס ולהשתתף בתגובות כימיות שונות.
שינוי זוויתי
אלקטרונים בלתי-קושרים מבטאים לרוב קטביות שלילית בשל צפיפות מטען גבוהה, ונמצאים קרוב יותר לגרעין האטום בממוצע מאשר אלקטרונים קושרים. נוכחות של אלקטרונים בלתי-קושרים מקטינה את זווית הקשר בין אלקטרונים קושרים. כמו כן, הם משמשים עבור יצירת קשר קואורדנטיבי.
סאטורן איון
סאטורן איון (באנגלית : Saturn Ion) היא מכונית משפחתית גדולה וקומפקטית מתוצרת חטיבת תאגיד סאטורן (קרוי גם : Saturn LLC) מבית ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בין השנים 2007–2002 (דגם שנת 2003) בארצות הברית
אוריינט אקספרס
האוריינט אקספרס (Orient Express) הייתה רכבת נוסעים מהודרת, שפעלה במשך קרוב למאה שנה בין פריז לאיסטנבול. היא יצאה לדרך לראשונה ב-4 באוקטובר 1883 וערכה את נסיעתה האחרונה ב-19 במאי 1977.
הקמת הקו
עד הופעתה של האוריינט אקספרס, הייתה הנסיעה בין אירופה לאימפריה העות'מאנית איטית ומסובכת. בכל מדינה לאורך המסלול הייתה רשת מסילות ברזל נפרדת משלה, ונוסעים שחצו גבולות נאלצו לרדת במעבר הגבול ולהחליף רכבת. יזם בלגי בשם ז'ורז' נאגלמאקר (Nagelmackers) החליט ליצור חלופה נוחה יותר. הוא הצטייד בקרונות שינה מפוארים, והצליח לקבל את אישורן של המדינות לאורך הקו להשתמש ברשת המסילות לנסיעה רציפה, כשרק הקטר הוחלף במעברי הגבול. לצורך הפעלת הקו ייסד את "החברה הבינלאומית לקרונות שינה וקווי אקספרס אירופיים" (Compagnie Internationale des Wagons-Lits et Grands Express Européens), או בקיצור "ואגון לי" (="קרונות שינה") - השם שבו מוכרת החברה עד היום, אף שעיסוקיה מזמן חרגו מתחום הסעת נוסעים בקרונות.
תוואי הרכבת
במהלך השנים הראשונות לפעולתה נוסו חלופות אחדות לנתיבים, כשחלקם עדיין לא ישירים. התוואי המקורי של הרכבת החל מ-1883, היה פריז - שטראסבורג - מינכן - וינה - בודפשט - בוקרשט - איסטנבול, כאשר בשני קטעי נסיעה נצרכו הנוסעים לשירותי מעבורת כדי לחצות מכשולי מים, את נהר הדנובה, וקטע מערבי של הים השחור מוורנה שבבולגריה לאיסטנבול. פתיחת מנהרת סימפלון ב-1906, מנהרה באורך 20 ק"מ בין שווייץ ואיטליה, קיצרה משמעותית את הנסיעה ואפשרה לעשותה רציפה, בנתיב שנקרא "סימפלון אוריינט אקספרס": פריז – לוזאן – מילאנו – ונציה – טריאסטה – בלגרד – סופיה – איסטנבול. בתקופות מסוימות הופעלו עדיין רכבות בנתיבים חלופיים. החל מ-1930 ועד 1962, למעט בשנות מלחמת העולם השנייה, פעל המסלול שנקרא "ארלברג אוריינט אקספרס", ובו נוספו הערים לונדון, ציריך, אינסברוק ואתונה.
מגע של יוקרה
הנסיעה הייתה נסיעת מותרות. הנוסעים ישבו בתאים מפוארים עם כיורי רחצה, ארונות, מיטות נוחות ושאר פינוקים. קרון מסעדה סיפק ארוחות משובחות, ודיילים עמדו לרשות הנוסעים לשמשם. למעשה, היה זה מלון פאר על גלגלים. הנסיעה הייתה יקרה, וקהל הלקוחות בהתאם. הרכבת הסיעה את אצולת אירופה ועשיריה, ראשי מדינות ובני מלוכה, דיפלומטים ואנשי עסקים.
באיסטנבול לא היה בית מלון ברמה הולמת לאכסון הקליינטורה המכובדת, ולכן פתחה החברה בעיר את מלון הפאר "פרה פאלאס" (הפועל בעיר עד היום ומשכן חובבי נוסטלגיה עות'מאנית). ואגון לי, החברה המפעילה, שגשגה והרחיבה את תחומי פעילותה. היא פתחה קווים נוספים ברחבי העולם, רשת בינלאומית של סוכנויות נסיעות, ומלונות.
במהלך שתי מלחמות העולם הפסיקה הרכבת את פעילותה לשנים מספר, אך בין שתי המלחמות חזרה לפעולה מלאה. למעשה, שנות ה-30 היו תור הזהב של האוריינט אקספרס, והיא דהרה במלוא הדרה בשלושה נתיבים שונים: ה"אוריינט אקספרס המקורי", ה"סימפלון אוריינט אקספרס" (דרך מנהרת סימפלון), וה"ארלברג אוריינט אקספרס" (דרך ציריך, אינסברוק, בודפשט ובוקרשט עד אתונה). בתקופה זו התקבעה במידה רבה תדמיתה הזוהרת והאלגנטית, ונוצרו המיתוסים המלווים אותה עד היום.
שקיעת האוריינט אקספרס
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה רכבת המותרות לרדת מגדולתה. התפתחות מטוסי הנוסעים, על יתרונותיהם, נגסה בנתח השוק של הסעת העשירים והמפורסמים. המלחמה הקרה וירידת מסך הברזל על אירופה הקשו על פעולתה הסדירה של הרכבת שחצתה את היבשת. במשך עוד שנים מספר פעלה הרכבת במתכונת מצומצמת יותר ופחות יוקרתית. נוסעים שנסעו בה בימיה האחרונים העידו שנותר זיכרון עמום בלבד מימי תהילתה, והחל מ-1977 הוסרה ה"אוריינט אקספרס" מלוחות הזמנים של מערך הרכבות האירופי.
בשנות האלפיים, ישנן מספר רכבות הפועלות בשם זה או בווריאציות שלו, שכל אחת מהן טוענת להיות, בדרך זו או אחרת, "גלגולה המודרני של האוריינט אקספרס המקורית".
רכבת האוריינט אקספרס עדיין מככבת ברומנים, ספרות מתח וסרטים. בין הנודעים בהם הם ספרה של אגאתה כריסטי "רצח באוריינט אקספרס" וסרטי הקולנוע שהתבססו עליו, משנת 1974 ומשנת 2017.
הרמס 1500
מאפיינים
ההרמס 1500 יכול לשאת מטען ייעודי (מטע"ד) במשקל 350 ק"ג, ולשהות באוויר יותר מ-24 שעות בגובה של עד 30,000 רגל. הוא מונע על ידי שני מנועי רוטאקס 914, בעלי 100 כוח סוס כל אחד, המותקנים תחת שתי כנפיו. שלדתו עשויה מחומרים מרוכבים. ההרמס 1500 מצויד במערכות אוויוניקה יתירות, המגדילות את אמינותו, והוא מסוגל לטוס באופן אוטונומי על-פי נתיב טיסה שהוגדר לו לפני המשימה, עם אפשרות התערבות של המפעיל במהלך ביצוע המשימה. הוא בעל כן נסע מתקפל, ומסוגל להמריא ממסלול המראה ולנחות עליו.
בקרה ושליטה
תחנת השליטה הקרקעית של ההרמס 1500 היא מדגם אחיד ומסוגלת לשלוט על כל הכטב"מים ממשפחת ההרמס. ניתן להתקין אותה בתצורה נייחת או ניידת. המערכות בתחנת השליטה כוללות מערכות לניהול משימה ולעיבוד והפצה של המידע המגיע בזמן-אמת מחיישני הכטב"ם. מערכות אלו מאפשרות את הפעלת הכטב"ם על ידי מפעיל יחיד. השליטה בהרמס 1500 יכולה להיעשות באמצעות תקשורת בקו-ראיה או באמצעות תקשורת לווינית לטווחים שמעבר לטווח ראיה.
לקוחות
ההרמס 1500 נמכר לדרום אפריקה, ארגנטינה וסינגפור, כמו גם לגופי מדע אזרחיים, אשר משתמשים בו לצורכי מיפוי.
רדיו אוראניה
רדיו אוראניה (בהולנדית :Radio Oranje) היה שמה של תוכנית רדיו בשפה ההולנדית, ששודרה במסגרת השירות האירופי של ה-BBC להולנד, שנכבשה על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. תוכנית זו שודרה מלונדון בכל פעם במשך זמן של כ-15 דקות. השם "רדיו אוראניה" היה מחווה לבית המלוכה ההולנדי, בית אוראניה-נסאו.
התכנית כללה פרשנויות קצרות על אקטואליה ונאומים פוליטיים, וכן חדשות על הכוחות ההולנדים החופשיים, המושבות ההולנדיות וצי הסוחר ההולנדי. שידורי רדיו אוראניה היו נפרדים מהשירות ההולנדי של ה-BBC עצמו, ששידר רק תוכניות חדשות, ושלא כמו רדיו אוראניה, לא נשלט על ידי ממשלת הולנד בגלות.
רדיו אוראניה ביצע את השידור הראשון שלו ב-28 ביולי 1940. השידור כלל נאומים של שרים בממשלת הולנד החופשית שישבה בבריטניה, וכן נאומים של המלכה וילהלמינה. וילהלמינה דיברה ברדיו אוראניה 34 פעמים במהלך המלחמה.
ארדנגו סופיצ'י
ארדנגו סופיצ'י (באיטלקית: Ardengo Soffici; 7 באפריל 1879 – 12 באוגוסט 1964) היה צייר, משורר וסופר איטלקי.
ביוגרפיה
סופיצ'י נולד בריניינו סול'ארנו הסמוכה לפירנצה.
לאחר שלמד באקדמיה לאמנויות בפירנצה, עבר בשנת 1900 לפריז, שם נעשה מיודד עם פיקאסו, בראק, דרן, גריס ואפולינר. ימי שהותו של סופיצ'י בבירת צרפת הטביעו את חותמם בשירתו: בשיריו שזורים משפטים בצרפתית ושמות עיתונים פריזאיים.
ב-1907 שב לאיטליה והשתקע בפוג'ו א קאיאנו שבמחוז טוסקנה. סופיצ'י מילא תפקיד חשוב בהפצת התרבות הצרפתית באיטליה כשפרסם בעיתון La Voce מאמרים על אמנות מודרנית, למשל על הקוביזם ושירת רמבו.
לאחר ביקור בתערוכה פוטוריסטית במילאנו, פרסם סופיצ'י ביקורת חריפה ב-La Voce. פגועים מדברי הביקורת, עלו האמנים הפוטוריסטים מארינטי, בוצ'וני וקרה על רכבת לפירנצה ותקפו את סופיצ'י וחבריו לעיתון בבית קפה בעיר. בשנת 1912 הצהיר במאמרו על תנועת הפוטוריזם שלמרות מגרעותיה הריהי תנועה חדשנית.
בשנת 1913 ייסד יחד עם ג'ובאני פאפיני את כתב העת השבועי Lacerba שהתמקד באמנות והיה מזוהה עם הפוטוריזם. ציוריו מהעת ההיא נטו מן הקוביזם אל הפוטוריזם.
ב-1925, כשמוסוליני בשלטון, חתם סופיצ'י על מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים וב-1938 תמך בחוקי הגזע באיטליה. בתום מלחמת העולם השנייה ישב בשבי הבריטי כאסיר מלחמה למספר חודשים, ומצבו הבריאותי התדרדר. יחד עם אמנים אחרים שהואשמו בתמיכה בפשיזם, צייר וכתב מחזות במחנה המעצר. כששוחרר מחוסר ראיות שב לביתו בפוג'ו א קאיאנו, שם חי עד מותו.
ארדנגו סופיצ'י מת ב-12 באוגוסט 1964.
עמילואיד
עמילואיד הוא מונח בביוכימיה המתאר משקע בלתי מסיס של חלבון המופיע במספר רב של מחלות כגון מחלת אלצהיימר, מחלת קרויצפלד יקוב, מחלת פרקינסון, סוכרת מסוג 2, קטרקט ועוד.
התהליך של יצירת משקע עמילן בלתי מסיס מתרחש במולקולות חלבון שהמבנה התקין שלהם כולל אזורים של יריעת ביתא שעוברות התקפלות חלקית. במספר קטן של מולקולות אזורי יריעת ביתא של פוליפפטיד אחד נקשרים לאזור המקביל בפוליפפטיד אחר לפני השלמת ההתקפלות, ויוצרים גרעין של עמילואיד. מולקולות חלבון נוספות נקשרות לעמילואיד, המתארך בהדרגה והופך לסיב.
פירוש השם עמילואיד הוא "דמוי עמילן", זאת מכיוון שעמילואידים נצבעים על ידי יוד באופן הדומה לצביעתו של עמילן. למשקע העמילואידי מבנה של סיבים בעלי עובי של מספר ננומטרים והוא בעל עמידות גבוהה בפני פרוטאזות ולכן אינו מתפרק בגוף. מחקרים רבים משייכים לעמילואידים תכונות פתוגניות ומראים כי הם מעורבים במחלות רבות הקשורות בזקנה.
הרמס 180
הרמס 180 הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) טקטי המיועד לדרגי הגדוד והחטיבה שפותח על ידי חץ הכסף, חברה-בת של אלביט מערכות. הוא הכטב"ם הקטן ביותר במשפחת כטב"מי ההרמס של חץ הכסף, הכוללת גם את ההרמס 450 וההרמס 1500.
תפעול
הרמס 180 יכול לשאת מטען ייעודי (מטע"ד) במשקל 32 ק"ג, ולשהות באוויר יותר מ-10 שעות בגובה של עד 15,000 רגל. הוא מונע על ידי מנוע רוטרי יחיד מתוצרת UEL בעל 38 כוח סוס עם מדחף דוחף. שלדתו עשויה מחומרים מרוכבים. ההרמס 180 מצויד במערכות אוויוניקה יתירות, המגדילות את אמינותו, והוא מסוגל לטוס באופן אוטונומי על-פי נתיב טיסה שהוגדר לו לפני המשימה, עם אפשרות התערבות של המפעיל במהלכה. ההרמס 180 מסוגל להמריא באמצעות מעוט ולנחות באמצעות מצנח וכרית אוויר. בנוסף ניתן להרכיב לו כן נסע קבוע וכך לאפשר לו להמריא גם ממסלול המראה ולנחות עליו.
עם המטענים הייעודיים שההרמס 180 יכול לשאת נמנים: חיישן אלקטרו-אופטי/תת-אדום לתצפית ביום ובלילה עם ציין לייזר, וציוד ממסר לקשר טקטי.
תוכנית ה"ווטשקיפר" לציוד צבא בריטניה בכטב"מים טקטיים למשימות סיור ומודיעין כללה בתחילה את ההרמס 180 וההרמס 450 שנועדו להיכנס לשירות תחת הכינויים WK180 ו-WK450 בהתאמה, אך לבסוף הוחלט כי רק כטב"מי הרמס 450 יירכשו.
ציבי גבע
ציבי גבע (נולד ב-1951) הוא צייר ופסל ישראלי.
ביוגרפיה
גבע נולד בקיבוץ עין שמר לאדריכל יעקב (קובה) גבר ולציירת פרנקה גבר. אחיו הבכור הוא האמן אביטל גבע. בגיל 16 נרשם גבע למכון אבני. בשנים 1976–1979 למד במדרשה לאמנות ברמת השרון. בשנת 1984 זכה במלגת לימודים מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל שאיפשרה לו ללמוד בשנים 1985–1987 ב"ניו יורק סטודיו סקול", בניו יורק.
משנת 1989 משמש גבע פרופסור לאמנות באוניברסיטת חיפה.
בנוסף לתצוגות המציגות את עבודותו, גבע אצר ואוצר תערוכות שונות במהלך השנים. בין התערוכות:
2006-2007 - "שפת ההר" במוזיאון חיפה לאמנות.
2014 - "עשור לתואר השני באמנות יצירה" באוניברסיטת חיפה. בין המציגים ניתן למצוא את מרב סודאי, ניר דבוראי, טליה רז, דורון וולף, שחר סריג, תמר שפר, שי עיד אלוני, אנג'לה קליין ועוד.
2019 - "פרא - תערוכת יחידה" של מרב סודאי.
2020 - "שוב לא שקט" של אורית טוכמן.
2020 - בעבודה על תערוכת ציוריו של תומר בן חורין.
גבע הוא אב לשלושה, חי ועובד בתל אביב.
מוות קליני
מוות קליני הוא מצב זמני שבו מפסיק הלב לפעום ולספק דם וחמצן למוח, תאי רקמת המוח עדיין חיים, אך לא נרשמת כל פעילות גלי מוח במכשירי המדידה. מוות קליני מתרחש בדום לב, כאשר הלב מפסיק לפעום בקצב סדיר באופן עצמאי. אדם החווה מוות קליני יאבד את ההכרה בתוך שניות ספורות, ומוות קליני שלא יטופל יוביל תוך דקות ספורות לנזק מוחי או למוות.
לפני המצאת דרכים לטיפול בדום לב (כגון החייאה, דפיברילציה וזריקת אדרנלין) מצב זה נחשב לבלתי הפיך, והיה להגדרה הרשמית של מצב מוות. לאחר הופעתן של שיטות טיפול בדום לב הוא כונה 'מוות קליני' במקום מוות, מאחר שהוא איננו מצב סופי, וניתן לחזור ממנו לתפקוד מלא.
השלכות על הגוף
כאשר הלב מפסיק לפעום האדם חווה מוות קליני, על פי ההגדרה, אך למשך שניות ספורות הוא עדיין מסוגל לתפקד. לאחר מספר שניות הפסקת זרימת הדם למוח מביאה לאובדן הכרה, ולאחר חצי דקה גם להשבתת התקשורת העצבית במערכת העצבים המרכזית. שרשרת תהליכים הרסניים בתא העצב, שנקראת תהליך איסכמי, גורמת להרס קרום התא, לפגיעה במחסום דם-מוח ולתגובה דלקתית. אף אם תחודש זרימת הדם למוח, תאי הדם הלבנים שיגיעו עם זרם הדם המתחדש לרקמה העצבית המודלקת יפרישו ציטוקינים שיגרמו לחמצון מואץ של הרקמה הדלקתית. לכן גם דקות ספורות של מוות קליני מובילות בסופו של דבר למוות מוחי או לנזק מוחי חמור ומתמשך, והתאוששות מלאה של המוח לאחר מוות קליני של יותר משלוש דקות בטמפרטורת החדר היא נדירה. לעומת זאת, רקמות אחרות בגוף שצורכות פחות חמצן וגלוקוז מהמוח מסוגלות להתאושש גם אחרי שעות אחדות של עצירת אספקת זרם הדם, אם יישמרו בסביבה חמימה.
חוויית סף מוות
תועדו דיווחים רבים של אנשים שחוו מוות קליני והעידו על תחושת יציאה מהגוף, ראיית אור לבן, הימשכות למנהרה ומפגש עם אנשים קרובים שנפטרו.
גורם התופעה לא ידוע בוודאות. עם זאת, חוויות אלו המכונות "חוויית סף מוות" מוצגות לעיתים כראיה לחיים שלאחר המוות. מחקר נוירולוגי על תפקוד מערכת העצבים המרכזית בתנאים של חוסר חמצן טוען על פעילויות מוחיות אופייניות במצבים אלו שיכולות לגרום הזיות.