cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מירסאד טורצ'אן
תארים אישיים
צסק"א מוסקבה מונטפסקי סיינה דינמו מוסקבה }}
בין שתי ערים (סרט, 1935)
בין שתי ערים (באנגלית: A Tale of Two Cities) הוא סרט קולנוע משנת 1935 המבוסס על הרומן ההיסטורי "בין שתי ערים" מאת צ'ארלס דיקנס המתרחש בלונדון ובפריז. בסרט מככבים רונלד קולמן בדמות סידני קרטון, דונלד וודס ואליזבת אלן. בין השחקנים בתפקידי משנה מופיעים בסרט רג'ינלד אוון, בזיל רת'בון, קלוד גילינגווטר, עדנה מיי אוליבר ובלאנש יורקה. את הסרט ביים ג'ק קונווי, ואת התסריט כתבו ו. פ. ליפסקומב וס. נ. בהרמן. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ולפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר. העלילה מתרחשת בתקופת המהפכה הצרפתית ועוסקת בשני גברים הדומים זה לזה ושמאוהבים באותה אישה.
תקציר העלילה
בערב המהפכה הצרפתית נודע ללוסי מנט, שאביה לא מת כפי שחשבה, אלא היה אסיר בבסטיליה במשך שנים רבות, עד שלבסוף שוחרר. היא נוסעת לפריז כדי להביא את אביה לביתה שבאנגליה. האב, ד"ר מנט, היה בהשגחת חברו ארנס דפארז' ואשתו תרז. דעתו של הזקן השתבשה בשנות הסבל הארוכות, אבל בעקבות טיפולה המסור של לוסי הוא מצליח להשתקם ולחזור לעצמו.
בהפלגה בתעלת למאנש פוגשת לוסי את צ'ארלס דארניי, אציל צרפתי אשר בניגוד לדודו חסר הרחמים, המרקיז סן אוורמונד, הוא תומך במאבקם של ההמונים המדוכאים. דודו של דארניי מנסה להפליל אותו ולהאשימו בבגידה, אבל עורך הדין סידני קרטון (רונלד קולמן) מצליח להציל אותו. קרטון שותה עם ברסד, עד התביעה העיקרי, ומערים עליו כך שיודה שהוא שיקר בעדותו. כשברסד נקרא להעיד במשפט, הוא נחרד לגלות שקרטון הוא אחד הסנגורים, ואומר שייתכן שטעה בעדותו. דארניי משוחרר מהכלא.
בינתיים משתלט על צרפת שלטון הטרור. האזרחים הצרפתים הסובלים פורקים את זעמם על האצילים, ומרשיעים אותם בהמוניהם להוצאה להורג בגיליוטינה. דארניי נקרא לשוב לצרפת לעזרת משרתו הנאמן, וכשהוא מגיע לפריז הוא נעצר. ד"ר מאנט מבקש רחמים על חתנו, אבל מאדאם דפארז' המחפשת נקמה מכל בני משפחת אוורמונד, אשמים או לא, משכנעת את בית הדין לחרוץ את דינו למוות. כעדות היא מביאה מכתב שכתב ד"ר מאנט בכלא שבו הוא חושף את אשמתו של המרקיז דה סן אוורמונד, דודו של דארניי, ומוקיע את כל בני המשפחה.
קרטון מנסה לנחם את בני המשפחה, אבל הוא מבין שכעת כולם בסכנה. הוא מספר ללורי שמאדאם דפארז' לא תעצור עד שלא תשיג את הנקמה לה היא שואפת. הוא שם לב לגיליוטינה המיניאטורית שקיבלה בתה של לוסי בחנות היין של דפארז', ומעלה תוכנית נועזת כדי לעצור אותה. ראשית הוא משכנע את לוסי ובני לווייתה לעזוב מיד את פריז ומבטיח להציל את דארניי. אחר כך הוא מתעמת עם מכר ותיק שלו, ברסד, שהוא בעל השפעה בממשל הצרפתי, ויכול לעזור לקרטון לבקר את דארניי בכלא. בתחילה ברסד מסרב לשתף פעולה, אבל קרטון סוחט אותו באיום שיגלה שהוא (ברסד) היה מרגל של המרקיז אוורמונד. כשהוא מגיע לתאו של דארניי הוא מורה לו לכתוב מכתב, ותוך כדי כך הוא מסמם אותו. קרטון תופס את מקומו של דארניי, מיסים לכתוב את המכתב ללוסי, ותוחב אותו לכיס מעילו של דארניי. ברסד ואחד השומרים מוליכים את דארניי חסר ההכרה אל מחוץ לכלא, והוא חוזר ומתאחד עם משפחתו.
רצונה של מאדאם דפארז' בנקמה לא ידעה שובע. היא הולכת לחפש את לוסי ובתה ומגלה שהם כבר ברחו יחד עם ד"ר מנט. היא מתעמתת עם מיס פרוס (עדנה מיי אוליבר), בת לווייתה הנאמנה של לוסי, שמונעת ממנה לצאת ולרדוף אחריהם. במאבק בין שתיהן מאדאם דפארז' נהרגת, ומיס פרוס יוצאת בריצה מהבית.
בינתיים רק תופרת צעירה הנידונה למוות מבחינה בהחלפה בין קרטון לדארניי, אבל שומרת על שתיקה. היא מתנחמת בחברתו של קרטון כשהם נלקחים אל מקום ההוצאה להורג. כשהמצלמה מתרוממת ממש לפני שנופל להב הגיליוטינה נשמע קולו של קרטון "מעשה זה שאני עושה הוא טוב הרבה יותר ממה שעשיתי מעודי; אני הולך לקראת מנוחה טובה הרבה יותר מאשר ידעתי מעודי".
קבלה וביקורת
אנדרה סנוולד כתב ב-26 בדצמבר 1935 בניו יורק טיימס "אחרי שנתנו לנו את הסרט "דייוויד קופרפילד" מביא לנו מטרו-גולדן-מאייר קסם דיקנסיאני נוסף בהפקה של "בין שתי ערים" ... במשך יותר משעתיים נדחסים אל המסך קסם והתלהבות, לא חוסך דבר מסיפורם של האנגלים שניקלעו בין הדם והטרור של המהפכה הצרפתית ... רונלד קולמן מציג את כישרונו בתפקיד סידני קרטון, ולצדו שחקנים מצוינים במיטבם".
בשנת 2003 הייתה הדמות של מרקיז סן אוורמונד מועמדת לרשימת "מאה שנים... מאה גיבורים ונבלים" של מכון הסרטים האמריקאי.
יצחק דה פינטו
יצחק דה פינטו (Isaac de Pinto; אמסטרדם, 1717 – האג, 14 באוגוסט 1787) היה יהודי-הולנדי ממוצא פורטוגזי. הוא היה פילוסוף, חוקר, כלכלן, פוליטיקאי ואיש עסקים, ממבשרי תורת הכלכלה המודרנית. היה אחד המשקיעים העיקריים של חברת הודו המזרחית ההולנדית. הוא חי באמסטרדם, פריז ולונדון, וקיים קשרים עם אישים חשובים של הנאורות האירופית.
קורות חיים
פינטו גדל בבית הידוע בשם בית דה פינטו. אביו דוד פינטו היה הבעלים של אחוזה גדולה על האמסטל. אמו הייתה לאה בלמונטה חימנז, שוננברג לפני נישואיה. דה פינטו נישא בשנת 1734 לרחל בלמונטה, אחייניתו. בשנת 1742 נשא פינטו שני נאומים עבור קבוצת מלומדים יהודים ספרדים שנקראה "האגודה לידידות". לאחר תקופה קצרה עבר לחיות ב - Nieuwe Keizersgracht באמסטרדם עם אברהם פררה, בעל המניות העיקרי של חברת הודו המזרחית ההולנדית.
פעילותו הכלכלית
לאחר שרכש השכלה מקיפה, פרסם דה פינטו את הכתב הראשון שלו, בו הוא עוסק בגידול בעוני בקרב היהודים הפורטוגלים ומציע לשלוח את היהודים העניים למושבות האנגליות או ההולנדיות באמריקה, כגון סורינאם, קוראסאו, ג'מייקה או ברבדוס. כבעל עניין שהפעיל באזור חברת סחר קולוניאלית, הצעה זו הייתה מועילה גם עבורו. בכך, טען פינטו, הייתה מושגת הקלה בטיפול בעוני, והוא הציע לייסד קרן חיסכון בכספים שיופרשו. כסיבות אחרות להתרוששות הקהילה שלו, הוא מונה את המיסוי הגבוה על יהודים פורטוגזים, פשיטת רגל של חברות משפחתיות (כתוצאה מניוון), אפליה של סוכנים יהודים, מלחמות הולנד-אנגליה, ואת ההגירה של יהודים אשכנזים ממזרח אירופה.
עיקר חשיבותו של דה פינטו בביקורתו על תורתם הכלכלית של הפיסיוקרטים (שראו בחקלאות את הבסיס לפעילות הכלכלית) ועל תורתו של אדם סמית, אבי תורת הכלכלה המודרנית (שהדגיש את תפקיד העבודה כיוצרת ערכים כלכליים). פינטו היה בין הראשונים (ואולי אף הראשון) שהדגיש את חשיבות הפעולה הכספית הטהורה - בבורסה, באשראי בנקאי, בחוב לאומי - לפיתוח המשק הכלכלי. גם בפעילות ספקולטיבית ראה מכשיר כלכלי מועיל (קרל מרקס ציטט זאת בספרו הקפיטל והתנגד לדעתו של דה פינטו). בשנת 1762 הוא פרסם באמסטרדם את ספרו "Essai sur le Luxe".
בשנת 1763 דה פינטו פשט את הרגל כתוצאה מספקולציות לא זהירות. הוא נאלץ למכור את ביתו ב "Nieuwe Herengracht", בית שכלל אוצרות אומנות רבים, כולל חמישה ציורי קיר מפורסמים שצוירו על ידי יאן וינקס. דה פינטו נאלץ לעבור לאחוזה אחרת בהאג, אולם הוא ומשפחתו הוזמנו לארמון כאשר מוצרט ואחותו ניגנו. בשנת 1768, שלח פינטו מכתב לדני דידרו בנושא "Du Jeu de Cartes".
אחת הדמויות החשובות ביותר שאיתן החליף דה פינטו דעות על הכלכלה היה דייוויד יום. חיבורו הכלכלי העיקרי "מסה על המחזור ועל האשראי" הופיע באמסטרדם בשנת 1771, הודפס פעמיים ותורגם לאנגלית ולגרמנית. ספרו "Précis des Arguments Contre les Matérialistes" פורסם בהאג בשנת 1774. ספריו פורסמו בצרפתית (אמסטרדם, 1777) וגם בגרמנית (לייפציג, 1777).
התכתבותו עם וולטר
דה פינטו היה איש רחב אופקים, שקיים קשרי מכתבים עם האנציקלופדיסטים הצרפתיים, ובראשם וולטר.
במאמרו "הרהורי ביקורת" הוא יצא להגנת העם היהודי בפני התקפתו של וולטר, בערך "יהודים" ב"מילון הפילוסופי" שלו. במאמר טען דה פינטו שוולטר שגה כשהקיש מתכונות שליליות של פרטים מסוימים על כלל האומה. הוא שיבח את היהודים ממוצא ספרדי ופורטוגלי, אשר רמתם התרבותית גבוהה ותרומתם לארצות שבהן הם שוכנים (בפרט הולנד) רבה, בניגוד לדעת וולטר שהיהודים רק מזיקים לסביבתם. דה פינטו הודה שמצבם של היהודים בפולין ובגרמניה קשה יותר, וחייהם מוגבלים במידה רבה לקיום בסיסי, אך הוא תלה מצב זה באפליה וברדיפות שהם סובלים מהם, וטען שיש להעריכם על דבקותם במורשתם למרות התנאים הקשים.
במכתב תשובה ששיגר לדה פינטו הודה וולטר כי "שגיתי כשיחסתי את פשעי היחידים לעם שלם", והבטיח לתקן במהדורות הבאות, אך בו זמנית המשיך לבקר את אבות אבותיו של פינטו: "...כאדם מבני העלייה וודאי לא היית הורג עשרים וארבעה אלף איש רק מפני שנזדווגו עם נשים מדייניות".
יעקב ויינשטיין
יעקב ויינשטיין (נולד ב-15 בספטמבר 1950), הוא יועץ השקעות, אשר הקים את בית ההשקעות "אפיקים", והיה מנהל ההשקעות הראשי של מגדל שוקי הון, וכיום הוא משמש כיועץ ומנהל קרנות בינלאומיות.
ביוגרפיה
ויינשטיין נולד בתל אביב לדוד, יליד רוסיה, ופנינה, ילידת ישראל. ויינשטיין עשה את שירותו הצבאי בחיל הקשר, והשתתף במלחמת יום הכיפורים. לאחר שירותו הצבאי סיים את לימודיו לקראת תואר ראשון במדעי המדינה, באוניברסיטת תל אביב.
באוקטובר 1971 הוא החל לעבוד כמנהל השקעות בבנקים מסחריים בישראל והמשיך עד לאוקטובר 1976. בנובמבר 1976 הוא מונה למנכ"ל "בטוחה", חברה לניהול השקעות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, אשר הייתה חלק מקבוצת כלל. במהלך תפקידו הפך ויינשטיין את החברה, שהייתה עד אז חברה קטנה עם מעט לקוחות, לחברה גדולה ומשמעותית בשוק ההון הישראלי שניהלה נכסים בהיקף של מעל מיליארד ש"ח.
באפריל 1984 ייסד ויינשטיין את בית ההשקעות אפיקים, יחד עם קבוצת כלל, ובשנת 1990 קנה את כל החזקותיה של חברת כלל בחברה. בשנת 2002 ניהלה אפיקים קרנות בשווי של כ-300 מיליון ש"ח, אולם בשנת 2005 כבר ניהלה החברה קרנות בשווי 3.1 מיליארד ש"ח, ובעקבות כך הוכתר על ידי גלובס כברוקר הטוב בישראל, וכאחד מ-20 המנהלים הטובים בישראל. באפריל 2006 מכר ויינשטיין את החברה למגדל שוקי הון מבית מגדל חברה לביטוח, ומונה למנהל השקעות ראשי בחברה.
באפריל 2014 עם סיום חוזה העסקתו במגדל, החל לנהל ולייעץ לקרנות בינלאומיות, ובספטמבר 2015 הקים את קרן קרוקסטון (Croxton fund), אשר משקיעה בעיקר בחוזים עתידיים ובאופציות.
ביולי 2017 קיבל ויינשטיין רישיון לניהול השקעות מטעם ה-"Financial Conduct Authority", הגוף המפקח על ניהול השקעות בבריטניה, ובאוגוסט אותה שנה מונה למנהל השקעות הראשי של קרן ספרה גלובל מקרו, מקבוצת ספרה ניהול קרנות.
הנרגן
הנרגן או קשה הלב (ביוונית קלאסית: Δύσκολος) הוא מחזה מאת מנאנדרוס.
עלילה
בתחילת המחזה, מספר האל פאן, אל היערות, על הנפשות הפועלות. קנימון הוא איכר עני קשה יום, מיזנתרופ שגר בכפר פילי באתיקה. אשתו של קנימון, שלא יכלה לשאת את אופיו של בעלה עזבה עם בנה, גורגיאס, והותירה את בתה, מירריני, עם אביה. מירריני היא טובת לב, ולכן פאן רוצה לעשות עמה חסד, והוא גורם לסוסטראטוס העשיר להתאהב בה ממבט ראשון. סוסטראטוס מנסה בלווי של חברו אייריאס ועבדו פיריאס, לדבר עם קנימון ולבקש את ידה אך נכשל.
במקביל, אמו של סוסטראטוס מבקשת להעלות קורבן. הטבח סיקון מבין כי חסרה לו יורה ולכן שולח את עבדו, גיטאס לשאול את הכלי מקנימון. קנימון,כמנהגו, מסרב להשאיל את הכלי.
סימיכי, השפחה הזקנה שגרה עם קנימון מפילה דלי לבאר. מירריני באה לעזרתה וכך גם סוסטראטוס. דאוס, עבדו של גורגיאס (אחיה של מירריני) חושד בכוונותיו של סוסטראטוס וחולק מידע זה עם גורגיאס. גורגיאס מאמין כי כוונותיו של סוסטראטוס רציניות ומוכן לעזור לו להשיג את ידה של מירריני. הוא יועץ לו שיעדור את האדמה כאחד האיכרים הפשוטים כדי שישא חן בעיני קנימון.
קנימון מנסה להעלות את הדלי מן הבאר בכוחות עצמו אך נופל לבאר. גורגיאס וסוסטראטוס מצילים את הזקן מהבאר. כתוצאה מכך הוא מאשר את נישואי בתו לסוסטראטוס. אזי משכנע סוסטראטוס את אביו להסכים לנישואיו עם מירריני העניה, ובנוסף, להשיא את אחותו של סוסטראטוס לגורגיאס. המחזה מסתיים בנישואים "צולבים" ובפיוס.
מאפיינים מהקומדיה החדשה
בפרולוג מופיע האל פאן, אל יער שחציו תיש וחציו אדם. המחזה כולל אקספוזיציה המקלה על הקהל להבין את העלילה. בתו של קנימון היא טובת לב למרות אופיו של אביה. בניגוד לטרגדיות, יש במחזה קשר בין התנהגות מוסרית של בני האדם לבין דאגה מצד האלים, וכך פאן דואג לגרום לסוסטראטוס להתאהב בנערה. באופן זה מצליח מנאנדרוס להפוך את ההתאהבות ליסוד פנטזי (אחד מיסודות הקומדיה היוונית החדשה) סביר שנעשה בידי התערבות אלוהית. בנוסף, אנו רואים במחזה שני מקרים של שבירת האשליה. הפניה של האל לקהל להמשיך ולצפות היא שבירת האשליה הדרמטית, וכן התחפשות סוסטראטוס לעני מזכירה את רעיון התיאטרון.
מידה כנגד מידה
המחזה מציג סוג של קארמה, אם האדם הוא טוב התנהגותו תוביל אותו לזכות בטוב באופן טבעי ולהפך. זו הסיבה לכך שהמהפך הקומי מלמד אותנו כי יש לנהוג בהוגנות לאלו שאינם נסבלים ולכן בסוף המחזה קמנרון משנה את התנהגותו.
אהבה
האהבה עומדת במרכזה של הקומדיה היוונית החדשה.
סכר גג'ואובה
סכר גג'ואובה (בסינית: 长江葛洲坝水利枢纽工程; בפין-יין: chángjiāng gězhōubà shuǐlì shūniǔ gōngchéng) הוא סכר הידרואלקטרי גדול במרכז סין, בעיר ייצ'אנג שבמחוז חוביי, הממוקם על נהר הואנגבו, חלק מנהר יאנגצה.
בניית הסכר החלה ב-30 בדצמבר 1970 והסתיימה ב-10 בדצמבר 1988.
התחנה מספקת 2,715 מגה ואט חשמל על ידי 21 טורבינות.
הקמת סכר גג'ואובה וסכרים אחרים על נהר היאנגצה נחשבת בעיני מדענים לאחד הגורמים העיקריים לדעיכה ולהכחדה של הצמחייה בסין.
הסכר מופעל על ידי תאגיד שלושת הערוצים של סין.
ייצור החשמל
התפוקה השנתית הממוצעת היא 15.7 מיליארד קילוואט-שעה. החשמל מועבר באמצעות קווי מתח גבוה לערים שאנגחאי וווהאן ולמחוזות חנאן וחונאן.
בניה ומבנה
ממשלת מחוז חוביי רצתה להתחיל לבנות את הסכר כבר ב-1969, אך בקשתה נדחתה.
בניית הסכר החלה ב-30 בדצמבר 1970 ובפברואר 1971 כבר עבדו בבניית הסכר למעלה מ-55,000 אנשי בנייה. בניית הסכר הסתיימה ב-10 בדצמבר 1988.
אורכו של הסכר הוא 2,595 מטר וגובהו המרבי של 47 מטר. נפחו של המאגר הוא 1.58 קילומטר מעוקב.
מהאזור פינו 55.3 מיליון מטרים רבועים של אדמה וסלעים, ומילוא את האזור ב-3.2 מיליון מטרים רבועים של אדמה וסלעים, 9.8 מיליון מטרים רבועים של בטון ו-623,300 טון של פלדות מבניות.
תאי השיט
בסכר ישנם שלושה תאי שיט לספינות, אורכם של שני תאי השיט הראשונים הוא 280 מטר, רוחבם הוא 34 מטר וגובהם הוא 5 מטר. אורכו של תא השיט השלישי הוא 120 מטר, רוחבו הוא 18 מטר וגובהו הוא 3.5 מטר. בשני תאי השיט הראשונים יכולות לעבור ספינות השוקלות עד 10,000 טון, ובתא השיט השלישי יכולות לעבור ספינות השוקלות עד 3,000 טון.
תחנות הכוח והטורבינות
בסכר ישנן שתי תחנות כוח המספקות 14,100 ג'יגה ואט בשנה על ידי 21 טורבינות. 19 טורבינות מפיקות 125 מגה ואט, מתוכן 14 בתחנת הכוח הימנית והראשית ו-2 טורבינות מספקות 170 מגה ואט, שתיהן בתחנת הכוח השמאלית והמשנית. ישנן 14 טורבינות בתחנת הכוח הימנית והראשית ו-7 טורבינות בתחנת הכוח השמאלית והמשנית.
תחנת הכוח הימנית, שהיא התחנה הראשית, יכולה למנוע הסבה של 10.2 מיליון טון פחם בשנה לחשמל.
אתה חברה שלי (שיר)
השיר
השיר הוא מונולוג שמשמיעה אישה באוזניו של גבר. כרבים משיריה של וולך, גם שיר זה עוסק בגלוי במיניות. העובדה שאין זו מיניות הטרוסקסואלית נרמזת בשם השיר (שהוא גם השורה הראשונה שלו), החורג מכללי הדקדוק העברי, ונאמרת במפורש במילות השיר:
בספרה "מלאך האש: על שירת יונה וולך" מסבירה לילי רתוק את השיר כחלק משירתה המאוחרת של וולך, ה"קוראת תיגר על המוסכמות החברתיות, אשר מאשרות רק את מה שמקובל כגברי לחלוטין או כנשי לחלוטין". לדבריה, "השיר מציג את מצבם של אלה, שאינם מתאימים להבחנה בין גברי לנשי, אך מנסים להתכחש לכך ולהעמיד פנים של נורמליות על פי קנה המידה החברתי". הם נאלצים להתנכר לצורכיהם האותנטיים, והתוצאה של הזיוף היא ריקנות:
השיר נפתח בהגדרה שונה של הזהות המינית: "יֵשׁ לְךָ רֹאשׁ שֶׁל בַּחוּרָה"; כלומר בעוד הגדרת המין הקונבנציונלית מוכתבת על ידי איברי המין, מכריזה וולך כי הדבר הקובע אינו הביולוגיה אלא המנטליות:
וולך מתארת בשיר את אלימות החברה כלפי אלה שהיא מגדירה כחריגים:
עוד מוסיפה לילי רתוק: "בשיר זה כמו בשירים אחרים, מדגישה וולך את החסר הלשוני בהגדרות של מיניות שונה, כדי להוקיע את עריצותה של תרבות שמנעה בדרך זו לגיטימציה מן האפשרויות המיניות להן התנגדה".
עיסוק במיניות מופיע גם בשירים נוספים של וולך ("משוררת ארוטית מאוד", תיאר אותה חוקר הספרות גבריאל מוקד).
הלחנה וביצוע
השיר הולחן על ידי ערן צור והושר בפיו במסגרת מופע מחווה לשיריה של יונה וולך שהעלה ב-1997. המופע (וכן אלבום שירי המופע) נקרא על שם השיר, והתארחו בו הזמרות רונה קינן, דנה אינטרנשיונל וקורין אלאל.
הפולמוס והסערות סביב השיר
בדומה לשירים נוספים של וולך (וביניהם "תפילין"), גם שיר זה עורר פולמוס עקב תכניו הבוטים.
עדנה רש, המורה שבכיתתה הושמע השיר, אמרה: "השיר 'אתה חברה שלי' של יונה וולך הוא לא שיר מיני. אנחנו משתמשים בו כדי לדבר עם התלמידים על רגשות, על זהות מינית וכאב. להוציא מהשיר רק את המלים הבוטות ולהתייחס אליו כאל טקסט גס ופרוורטי, זו טעות. זה גם מגוחך לטעון ש'הטרדתי מינית' בגלל השימוש בשיר. רק כאשר מלמדים את היצירות בלי פחד, מתוך חיבור עמוק אליהן ולעולם התלמידים, הן ייכנסו ללבבות התלמידים. אז יתרחש הקסם של הספרות".
לקריאה נוספת
<DIV dir=ltr> </DIV>
The Album (אלבום של האחים ג'ונאס)
רקע והקלטה
ב-25 בפברואר 2020, במהלך ראיון ב"טודיי שואו", ניק ג'ונאס חשף שההרכב עבדה על אלבום חדש עם ראיין טדר ושהפרטים "יוכרזו בשבועיים הקרובים", גם רמז ש"What a Man Gotta Do", סינגל שהם הוציאו בחודש הקודם, ישמש לו כסינגל המוביל הפוטנציאלי. ב-23 בספטמבר 2022, הקבוצה פרסמה תמונה של ניק, ג'ו וקווין ג'ונאס באולפן הקלטות עם ג'ון בליון, שישב ליד פסנתר, וכותב שהם בתהליך יצירת האלבום, שבו גם ג'ו רמז על השלמתו.
ב-13 בינואר 2023, הופיע בתוכנית אירוח ב-"The Kelly Clarkson Show", בו שיתף שהאלבום הושלם וכי האחים ג'ונאס היו כרגע "בסוג של רגע תכנון עם הקמפיין, האלבום, הסינגל - כל דברים". בדיוק שבועיים לאחר מכן, ניק, ג'ו וקווין התיישבו לראיון עם "וראייטי ", בו חשפו שהאלבום כולל אלמנטים של פופ ואמריקנה משנות ה-70 ומושפע בחלקו מהבי ג'יז והאחים דובי, תוך שהם גם חשף שמות של כמה שירים מתוכו: "Wings", "Montana Sky", "Vacation Eyes", "Little Bird", "Waffle House". ב-29 בינואר, חשף ג'ו קטע של השיר "Wings" דרך סרטון שהראה אותו באולפן עם ניק וגם קווין. למחרת, כל שלושת האחים עלו לשדרת הכוכבים של הוליווד, בה הכריזו שהאלבום ייקרא The Album וייצא ב-5 במאי. ב-22 בפברואר הודיעה הלהקה שהאלבום נדחה בשבוע ל-12 במאי.
סינגלים
הסינגל המוביל "Wings" יצא לאור ב-24 בפברואר 2023.
ההתפשטות הגרמנית מזרחה
ההתפשטות הגרמנית מזרחה (בגרמנית: Drang nach Osten, דְרָאנְג נָאך אוֹסְטְן, "הדחף מזרחה") הוא מושג מהמאה ה-19 המבטא את רעיון התפשטות העם הגרמני לאדמות העמים הסלאבים. הרעיון הפך למוטו של התנועה הלאומית הגרמנית בסוף המאה ה-19. הרעיון משלב התיישבות גרמנית במרכז ומזרח אירופה בימי הביניים (בייחוד במאות ה-12 וה-13), משלחות צבאיות כמו מסעי הצלב הצפוניים ומדיניות הגרמניזציה של המדינות הגרמניות המודרניות, כמו אלו ששיקפו את תפיסת מרחב המחיה של הנאציזם.
הרעיון היה מרכיב ליבה בבסיס הלאומיות הגרמנית והאידאולוגיה הנאצית. בהתאם לכך אמר אדולף היטלר ב-7 בפברואר 1945 "מזרחה, אך ורק ותמיד מזרחה, שומה על עורקי גזענו להתפשט. זה הכיוון שהטבע עצמו קבע להתפשטות העמים הגרמניים".
מקור המונח
הפעם הראשונה בה נשמע המונח הזה מיוחסת לעיתונאי הפולני ג'וליאן קלאצקא מ-1849, אם כי לא ידוע באופן מוחלט האם אכן הוא זה שהמציא את המונח מאחר שהשתמש בו בעת ציטוט. מכיוון שהמונח משמש אך ורק בצורתו הגרמנית, ישנה הסכמה כי מקורו הוא גרמני.
רקע
רעיון ההתפשטות מזרחה קשור להתפשטות דומה שהתרחשה בימי הביניים. קולוניזציה זו שהתרחשה מיוחסת להתפשטות התרבות, השפה המדינות וההתיישבות הגרמנית בצפון ומזרח אירופה שיושבו על ידי סלאבים והעמים הבלטים.
הגידול באוכלוסייה בימי הביניים הביא לתנועת אוכלוסייה מהריין, פלנדריה וסקסוניה לאזורים פחות מאוכלסים בפולין. רוב ההתיישבות הזו התרחשה על חשבונם של העמים הפגאניים והסלאבים כחלק ממסעות הצלב הצפוניים. שורשי מדינת פרוסיה היו טמונים בעיקר בתנועות האלו.
אחרי חלוקת פולין בידי פרוסיה, אוסטריה והאימפריה הרוסית בסוף המאה ה-18 פרוסיה השתלטה על חלק גדול ממערב פולין. הפרוסים, ובהמשך הגרמנים, עסקו בגרמניזציה של שטחי פולין. רוסיה ושוודיה לעומתם כבשו בסופו של דבר את האדמות שכבשו האבירים הטבטונים באסטוניה וליבוניה.
בשיח הגרמני
המונח הפך למרכזי בתוכניותיה של התנועה הלאומית הגרמנית ב-1891, וזכתה לתנופה מחודשת עם עליית הנאצים ובעת משבר הסודטים, כשהצ'כים בחבל תוארו כ"מכשול סלאבי נגד הדחף מזרחה ."
למרות מדיניות ההתפשטות מזרחה, לאורך השנים היה גם תהליך הפוך, שכונה "הבריחה מהמזרח", במהלכו בני המעמדות הנמוכים במזרח נמשכו לאזורים המתועשים של מערב גרמניה והיגרו לשם.
התפשטות מערבה
לאומנים גרמנים קראו, בעיקר אחרי מלחמת העולם הראשונה ל"התפשטות מערבה", אחרי שחבלי ארץ נרחבים כמו פוזנן, פרוסיה המערבית ושלזיה עילית נמסרו לידי מדינת פולין החדשה.
עם התפתחות הרומנטיקה כחלק מהתנועות הלאומיות במאה ה-19 החלו אינטלקטואלים פולנים ורוסים להתייחס להתפשטות מזרחה הגרמנית בשמה המקורי. האימפריה הגרמנית והאוסטרו-הונגרית ניסו באותן שנים להתרחב מזרחה, גרמניה על ידי השפעה בשנים בהן האימפריה העות'מאנית הלכה ונחלשה, ואוסטרו-הונגריה על ידי השתלטות על שטחים בבלקן (כמו בוסניה והרצגובינה).
הנאציזם
אדולף היטלר קרא להשתלט על שטחים למען העם הגרמני על חשבון מדינות מזרח אירופה. במהלך מלחמת העולם השנייה ערכו גרמניה ובעלות בריתה מספר מערכות במזרח, שכללו את פלישת גרמניה הנאצית לפולין, מבצע ברברוסה ומבצעים נוספים שנערכו אחריו. במהלך כיבושים אלו ערכו הנאצים את תוכנית-האב למזרח שכללה ביצוע רצח עם וטיהור אתני בשטחים שכבשו במטרה להחליף את בני המקום בגרמנים. תוכנית זו הייתה פגומה במידה רבה בשל העובדה כי היה מחסור בגרמנים שהיו מעוניינים לגור במזרח. היישובים שהוקמו אוכלסו בעיקר על ידי גרמנים שהתגוררו במזרח עוד קודם לכן. בכל אופן, עד 1943 התהפכה המגמה וב-1945 הובסה גרמניה ותמה התקופה הנאצית במדינה.
גירוש גרמנים בתום מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה החל גירוש המוני של גרמנים מהמזרח שחיסלה את השאיפות להקים התיישבות גרמנית רחבה במזרח אירופה. בשלוש השנים שלאחר המלחמה גורשו הגרמנים לקו אודר-נייסה על בסיס החלטות ועידת פוטסדאם ופרוסיה המזרחית חולקה מחדש ורוסיה, פולין וליטא קיבלו את שטחיה. קו אודר-נייסה התקבל על ידי הקהילה הבינלאומית כגבול גרמניה המזרחית לאחר המלחמה, וכן כגבולה של גרמניה המאוחדת.
חנה הורן
חנה (לָלי) הוֹרְן (1 בספטמבר 1922 – 17 בנובמבר 2021) הייתה סופרת ילדים ישראלית. פרסמה כ-15 ספרים, מהם כעשרה בשיתוף פעולה עם אחותה המאיירת ברכה פלדמן. המפורסם בספריה הוא "הלו, הלו אבא" (1963).
ביוגרפיה
חנה הורן, בתם של שרה פרנסיס (לבית פְרוֹמברג) ומוריס יעקב בוגסלב, נולדה בשם אליס (לָלי) בוגוסלב בשנת 1922 בניו יורק שבארצות הברית וגדלה בעיר לוס אנג'לס, שם סיימה את לימודיה בבית הספר היסודי. בשנת 1931, והיא בת תשע, התאבד אביה. בשנת 1932 עלתה לארץ ישראל עם אימה, שלוש אחיותיה ואחִיה והמשפחה השתקעה בתל אביב הקטנה. המשיכה את לימודיה בגימנסיה הרצליה וסיימה בגימנסיה שלווה. הייתה חברה בהכשרת הצופים א' (שמאוחר יותר ייסדה את קיבוץ מעגן מיכאל), ולאחר מכן נסעה לניו יורק ללמוד חינוך וספרות ילדים. מקץ שנים אחדות שבהן שימשה בשליחות ציונית בארצות הברית חזרה לישראל והשתקעה בכפר שמריהו, ואחר כך בהוד השרון. בארץ עסקה בהוראה, ניהלה גן ילדים, התמחתה בחינוך מיוחד ובהוראת ילדים חירשים.
פרשת ההאשמה בגנבה ספרותית
בשנת 2008 תרגם יהודה אטלס לעברית את הספר "זרע של גזר", שנכתב על ידי רות קראוס ואויר על ידי בעלה המאייר הידוע קרוקט ג'ונסון. עם פרסום הספר המתורגם הועלו האשמות נגד חנה הורן כי ספרה "זרע של צנונית" הוא גנבה ספרותית של הספר "זרע של גזר", וכי אף האיורים שבו נעשו ברוח איורי הספר המקורי.
משפחתה
חנה הורן הייתה אשתו של שמעון הורן (1919–2014), יועצו הכלכלי של שר האוצר לוי אשכול ומנהל השקעות. הייתה אם לשלושה וסבתא לנכדים ולנינים.
אחיה דניאל הלל (1930–2021) היה אגרונום.
נפטרה ב-17 בנובמבר 2021, בגיל 99. נקברה בבית העלמין בכפר שמריהו.
ג'וש הווארד
ג'ושואה "ג'וש" ג'יי הווארד (באנגלית: Joshua Jay Howard; נולד ב-28 באפריל 1980 בוינסטון-סיילם שבקרוליינה הצפונית) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2003–2012. בעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA.
נעוריו וראשית הקריירה
הווארד נולד בווינסטון-סיילם, ולמד ב"בית הספר התיכון גלן" שבקרנרסוויל. כאשר שיחק בקבוצת הכדורסל של בית הספר, הוא נבחר לחמישיית המצטיינים הראשונה של מדינת קרוליינה הצפונית בעונה האחרונה שלו, כשבו בזמן הגיע להישגים גבוהים במיוחד - שש חסימות בממוצע למשחק ו-70 אחוזי קליעה. הוא אף השיג ממוצעים של "דאבל דאבל" בשתי עונותיו האחרונות בגלן, וזכה פעמיים ב"פרס פרנק ספנסר" לשחקן המצטיין בצפון מערב קרוליינה.
לאחר שכשל במבחני הכניסה לאוניברסיטת וייק פורסט, החליט הווארד להצטרף לשנה אחת לאקדמיית הרגרייב מילטרי בצ'טהאם שבווירג'יניה. לאחר שהצטיין בשנה בה שיחק במסגרת הרגרייב מילטרי, התקבל הווארד לאוניברסיטת וייק פורסט ב-1999. הוא בחר בלימודי הסוציולוגיה במכללה והתמקד בלימודים בינלאומיים.
הווארד הצטיין במהלך העונות בהן שיחק בקבוצת הכדורסל של וייק פורסט, והיה מהשחקנים הבולטים בקבוצה. עונת ה"סניור" שלו,, הייתה המוצלחת ביותר - הווארד זכה בתארים אישיים רבים, בהם שחקן השנה של טורניר התאחדות החוף האטלנטי (ACC), חמישיית העונה של ה-ACC וחמישיית ההגנה של העונה, וחמישיית העונה בליגת המכללות מטעם AP; ואף הועמד לזכייה בפרס שחקן השנה בליגת המכללות על שם ג'יימס נייסמית' וג'ון וודן. במהלך קריירת המכללות שלו השיג הווארד מעל ל-1,000 נקודות, 500 ריבאונדים, 200 אסיסטים, 200 חטיפות, 100 חסימות ו-100 שלשות, והוא השחקן השני בלבד בתולדות ה-ACC שעושה זאת.
דאלאס מאבריקס (2003–2010)
בשנת 2003 נבחר הווארד במקום ה-29 בסיבוב הראשון בדראפט ה-NBA, על ידי קבוצת דאלאס מאבריקס. הווארד החל את הקריירה שלו בדאלאס בתור הסמול פורוורד המחליף של הקבוצה, והשיג בעונתו הראשונה ב-NBA ממוצע של 8.6 נקודות ו-5.5 ריבאונדים למשחק. על אף שנעדר מ-13 משחקים באותה עונה עקב פציעה, הוא זכה בבחירה לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
פריצת הדרך בקריירה של הווארד הגיעה בעונת, לאחר שפציעתו של שחקן הקבוצה מרקוס דניאלס העניקה לו מקום כסמול פורוורד הפותח של דאלאס. הווארד פתח בחמישייה בכל 76 המשחקים בהם השתתף באותה עונה, והשיג ממוצעים של 12.6 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-1.5 חטיפות למשחק. הווארד סייע לדאלאס להגיע באותה עונה לחצי גמר המערב במשחקי הפלייאוף, לאחר ניצחון על יוסטון רוקטס בסיבוב הראשון של הפלייאוף.
במשחק החמישי של סדרת הגמר מול מיאמי, השופטים חשבו כי הווארד ביקש פסק זמן לדאלאס בין שתי זריקות העונשין של דוויין וייד. כתוצאה מכך, דאלאס נאלצה להתחיל את ההתקפה האחרונה שלה מקצה המגרש במקום מחציו, ולא עלה ביכולתה לנסות לקלוע שלשה שתכריע את המשחק. דאלאס הפסידה את אותו משחק בהפרש של נקודה אחת, ולבסוף הפסידה 2–4 למיאמי בסדרה כולה, ולא הצליחה לזכות באליפות הליגה.
במהלך שנת 2006 קיבל הווארד לראשונה בקריירה שלו זימון לנבחרת ארצות הברית. הוא קיבל הצעה להיות אחד משלושת שחקני ההגנה העיקריים, יחד עם שיין באטייה וברוס בואן, בסגל לאולימפיאדת בייג'ינג, אך לבסוף דחה את ההצעה. בעונת הציג הווארד את היכולת הטובה בקריירה שלו כאשר העמיד ממוצעים של 18.9 נקודות ו-6.8 ריבאונדים, וסייע לדאלאס להשיג את המאזן הטוב ביותר בליגה בעונה הסדירה - 67 ניצחונות ו-15 הפסדים. בעקבות יכולתו הטובה הוא זכה בהשתתפות במשחק האולסטאר של ה-NBA, לאחר פציעותיהם של יאו מינג וקרלוס בוזר. על אף העונה הסדירה המוצלחת, הווארד הודח עם דאלאס כבר בסיבוב הפלייאוף הראשון, מול גולדן סטייט ווריורס.
בדצמבר 2007 השיג הווארד את שיא הקריירה שלו בנקודות, כאשר קלע 47 נקודות במשחק מול יוטה ג'אז. הווארד המשיך להיות גם בעונות הבאות אחד מהשחקנים המובילים של דאלאס והעפיל עמה למשחקי הפלייאוף בעונות ו-, אם כי שוב לא הצליח להעפיל עם קבוצתו לשלבים מתקדמים.
שלהי הקריירה (2010–2012)
באמצע עונת הועבר הווארד עם דרו גודן, קווינטון רוס וג'יימס סינגלטון בטרייד לוושינגטון ויזארדס, תמורת קארון באטלר, ברנדן הייווד ודשון סטיבנסון.
לקראת עונת חתם על חוזה במינסוטה טימברוולבס, אולם כבר לאחר 11 משחקים שוחרר מהקבוצה, בגין פציעה בברכו.
אלן ג'יי פאקולה
אלן ג'יי פאקולה (באנגלית: Alan Jay Pakula; 7 באפריל 1928 – 19 בנובמבר 1998) היה מפיק קולנוע, במאי קולנוע ותסריטאי יהודי-אמריקאי.
תולדות חייו
פָּאקוּלָה נולד ברובע הברונקס, ניו יורק לז'אנט גולדשטיין ופול פָּאקוּלָה, שהיגרו מפולין לארה"ב. הוא למד בבית הספר היהודי בניו יורק וסיים לימודי דרמה באוניברסיטת ייל. העריץ מאוד את אלפרד היצ'קוק האנגלי וז'אן רנואר הצרפתי והושפע מהם מאוד, שהחל לביים סרטים. פאקולה הוא אחת הדוגמאות הנדירות בהוליווד, שבהן מפיק הפך לבמאי.
את הקריירה שלו בהוליווד החל במחלקת הסרטים המצוירים של האחים וורנר. ב-1957 היה למפיק באולפני סרטי פרמאונט ובשנות ה-60 הפיק שישה מסרטיו של הבמאי רוברט מאליגן, שגם הוא נולד וגדל ברובע הברונקס. ב-1962 הפיק פאקולה באולפני יוניברסל את סרטו של מאליגן אל תיגע בזמיר, שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. ב-1965 הפיק את סרטו של מאליגן "דייזי" בכיכובה של נטלי ווד.
כבמאי
בגיל 41, בשנת 1969 ביים את סרטו הראשון, "שבת של אוהבים" The Sterile Cuckoo בכיכובה של לייזה מינלי.
במחצית הראשונה של שנות ה-70 הפיק וגם ביים את "טרילוגיית הפארנויה" שלו - שלושה סרטים העוסקים, תמאטית, ברעיון "האדם הנרדף". ב-1971 הפיק וביים את הסרט נערת הטלפון והבלש עם דונלד סאת'רלנד וג'יין פונדה, שזכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט. ב-1974 יצר את הסרט השני, המעקב (the parallax view) בכיכובו של וורן בייטי, מותחן פוליטי המתייחס לפרשת ווטרגייט. וב-1976 השלים את "טרילוגיית הפרנויה" עם הסרט כל אנשי הנשיא, העוסק באופן ישיר בפרשת ווטרגייט, בכיכובם של רוברט רדפורד ודסטין הופמן.
בהמשך שנות ה-70 יצר את "בא פרש בודד ופראי" (1978), מערבון בכיכובה של ג'יין פונדה וב-1979 ביים את "להתחיל מחדש" עם ברט ריינולדס, ג'יל קלייבורג וקנדיס ברגן.
ב-1982 כתב, ביים והפיק את הסרט בחירתה של סופי בכיכובה של מריל סטריפ. התסריט שכתב בעקבות הספר בחירתה של סופי מאת ויליאם סטיירון, היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. ב-1990 ביים את הסרט בחזקת חף מפשע בכיכובו של האריסון פורד וב-1993 הפיק וביים את הסרט תיק שקנאי, ואף כתב את התסריט לפי ספרו של ג'ון גרישם.
חיים אישיים
בין 1963 ל-1971 היה נשוי לשחקנית הופ לאנג (Hope Lange ;1933 – 2003), מ-1973 ועד מותו היה נשוי להאנה כהן בורסטין (Hannah Cohn Boorstin).
ב-19 בנובמבר 1998, בהיותו כבן 70, נהג פאקולה ברכבו בניו יורק, כאשר צינור מתכת שהיה על רכב שנסע לפניו החליק כתוצאה מבלימת חירום, שבר את חלון רכבו ופגע בראשו של פאקולה שמת מייד.
בית הכנסת האר"י האשכנזי
תולדות בית הכנסת
על פי המסורת מקומו של בית הכנסת הוא "חקל תפוחין קדישין" (שדה התפוחים הקדושים) – מקום השדה הפתוח שבו האר"י ותלמידיו היו יוצאים לקבל את השבת.
יש המשערים שיסוד בית הכנסת נבנה על יסוד בית הכנסת "גריגוס" של עולי יוון. העדות הראשונה על קיום המקום היא ממכתב שכתב רבי ישראל מפלוצק, ממנהיגי שיירת העולים החסידית לצפת: "ועוד בונים לנו בית הכנסת חדש, והתפילה היא במקום שיסד הארי ז"ל". זוהי העדות הראשונה לבניית בית כנסת לחסידים שנבנה על גבי או בסמוך למקום ש"יסד" האר"י. במאה ה-19 נמשכה עליית החסידים ובהם אדמו"רים ידועי שם כרבי דוד שלמה אייבשיץ ורבי חיים טירר. על פי המסורת שני אישים אלו התפללו בבית הכנסת. עד שנות השלושים במאה ה-19 היה בית הכנסת הזה מרכז התפילה של הקהילה החסידית בעיר.
ברעידת האדמה הגדולה של שנת 1837, בה נספתה מחצית הקהילה, נחרבו כמעט כל בתי הכנסת בצפת, כולל בית כנסת האר"י. ישנן מסורות שארבעת העמודים המרכזיים שרדו או שהכותל הדרומי שרד. באיגרת שנשלחה על ידי מזכירו של משה מונטיפיורי, ד"ר אליעזר הלוי, שנה וחצי אחר הרעש, מתברר שבית הכנסת כבר עמד שוב על תילו באותו זמן. בשנת 1857 נבנה הבניין מחדש, כפי שמעידה כתובת אבן בחזית בית הכנסת בה נחקק: "מה נורא המקום הזה \ זה ביהכנ מרן הארי זל \ בשנת ומקדשי תיראו" ("תיראו" שווה בגימטריה לתרי"ז, היא שנת 1857. שינוי האותיות נעשה כדי להתחבר לביטוי "[את שבתתי תשמרו ומקדשי] תיראו", ויקרא יט 30). מאז לא חלו שינויים משמעותיים בבניין. מאז, שימש בית הכנסת כמקום התפילה המרכזי של העדה החסידית בצפת ,ללא שיוך לחצר חסידית מסוימת.
ארון הקודש בבית הכנסת
הדבר הבולט בתוך בית הכנסת הוא ארון קודש, גדול ממדים המתנשא לגובה רב, ומגולף בעץ. בארון פיתוחים צבעוניים ובהם מוטיבים של סמלים יהודיים, צמחים, בעלי חיים ועוד. המסורת הצפתית אומרת שהאומן שבנה את ארון הקודש היה נגר שעלה לצפת מקולומיה שבגליציה. אכן, ארונות קודש דומים היו מצויים בבתי הכנסת בגליציה ובמזרח אירופה. בניית הארון הסתיימה כנראה סמוך לסיום בניית בית הכנסת ב-1857. רב העיר צפת – רבי שמואל הלר התנגד לשיבוץ דמויות של בעלי חיים בארון, ופרסם על כל כך קונטרס. בכל אופן, ישנן היום דמויות מוצנעות של בעלי חיים. את האריות על ארון הקודש גילף אברהם ברנזון (הידוע בשל עיסוקו כטוחן קמח בשם מילנר) שגר בכיכר הפחמים והיה מאבני היסוד של בית כנסת האר"י האשכנזי.
מנהגי בית הכנסת
בית הכנסת משמר עד היום מנהגים ייחודיים, הנשמרים בקנאות על ידי הגבאים. מנהגים רבים הושפעו ממנהגי הספרדים בצפת, וממוצאו המעורב של האר"י עצמו:
גביע המדינה בכדורגל 1954/1955
גביע המדינה 1954/1955 הייתה התחרות ה-20 מאז היווסדה וה-4 לאחר קום מדינת ישראל. המשחקים החלו ב-22 במרץ 1955 והסתיימו ב-19 בנובמבר 1955. בתחרות השתתפו 73 קבוצות.
השלבים המוקדמים
בשלב הראשון השתתפו 32 קבוצות של ליגה ג', שאז הייתה הליגה השלישית. המשחקים נערכו רק ב-22 בינואר לאור אי-ההסכמות בין מכבי לבין הפועל. קבוצות מכבי אף החרימו את המשחקים ומשחקים בהשתתפותן התקיימו ב-19 בפברואר.
בשלב השני, ל-16 קבוצות ליגה ג' הצטרפו 23 קבוצות של ליגה ב' שהייתה הליגה השנייה בחשיבותה. המשחקים נערכו ב-26 בפברואר 1955.
תוצאות:
שלבי הגמר
בשלב שמינית גמר נכללו 17 קבוצות. הפועל פתח תקווה הייתה צריכה לשחק גם נגד הפועל בלפוריה, אך המשחק לא התקיים והיא זכתה בניצחון טכני.
הערות:
Worlds Collide (2019)
אירוע Worlds Collide בשנת 2019 היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, ששודר בערוץ של ה-WWE Network. האירוע כלל את שלושת המותגים (205 לייב, NXT ו-NXT UK). הוא צולם בתאריכים 26 ו-27 בינואר 2019, ושודר שבוע לאחר מכן, ב-2 בפברואר 2019. האירוע נערך במרכז הכנסים בפיניקס שבאריזונה.
האירוע כלל טורניר של 15 משתתפים, כשהם חולקו למותגים NXT, NXT UK ו-205 לייב. הזוכה בטורניר היה ולווטין דרים מ-NXT, והוא בחר להתחרות מול ג'וני גרגאנו על אליפות צפון אמריקה של NXT.
עלילות
הזוכה בטורניר יקבל קרב על אליפות לבחירתו מהמותגים NXT, NXT UK או 205 לייב.
ב-10 בינואר, קרב באטל רויאל של 15 משתתפים נקבע לאירוע. סדר ההדחות של הבאטל רויאל יקבע את ההתמודדויות של הסיבוב הראשון בטורניר. הזוכה בקרב הבאטל רויאל יקבל מנוחה ולא יתחרה בסיבוב הראשון, אלא יצטרף לטורניר רק בסיבוב השני.
התנגשות מטוס עיט ומטוס בז
התנגשות מטוס עיט ומטוס בז הייתה תאונת אימונים אווירית בחיל האוויר הישראלי, שהתרחשה ב-1 במאי 1983, ובסופה הונחת מטוס F-15D (בז דו-מושבי) מספר 957 "מרקיע שחקים" בשלום לאחר שנתלשה ממנו כנף.
התאונה
ב־1 במאי 1983 ערך זוג מטוסי F-15D מטייסת 106 אימון קרב-אוויר נגד ארבעה מטוסי A-4N סקייהוק ("עיט") מטייסת 116 שדימו תקיפת שדה תעופה באזור נחל צין בנגב. האימון נערך במסגרת תרגול ימי לחימה של בסיס תל נוף.
במהלך האימון נכנס טייס ה־F-15D (מטוס 957 "מרקיע שחקים") למצב של שיגור טיל אוויר-אוויר על מטוס מספר 3 ברביעיית התוקפים והתנגש עם שורש הכנף הימנית בתוקף מספר 4. מטוס הסקייהוק התפוצץ מייד והטייס (ר.ש.) ניסה לנטוש בעזרת ידית ההפלטה התחתונה, וכשפעולה זו לא הצליחה הצליח לנטוש בעזרת ידית ההפלטה העליונה. מטוס ה־F-15 נפגע גם הוא באופן קשה: כנפו הימנית נתלשה עד פתח כונס האוויר. המטוס החל להסתחרר כשהוא צולל מטה בזווית של כ־30 מעלות. כתוצאה מהקריעה, נפלט סילון של דלק מגוף המטוס, שמנע מהטייס, זיו נדיבי, ומהנווט, יהואר גל, את היכולת להבחין בכך שהכנף הימנית של המטוס חסרה.
בניסיון להשתלט על סחרור המטוס הפעיל הטייס את המבער והביא לעלייה מיידית במהירות המטוס, ובנוסף הפעיל את המנועים באופן א־סימטרי. גם מייצבי הכיוון עזרו להשלמת יציבות המטוס, וכך החל הטייס לייצב בהדרגה את המטוס, כשהכנף השמאלית מספקת את העילוי הנדרש (שהושג בזכות מהירות המטוס), והזנב והמנועים את שיווי המשקל. המטוס הופנה לנחיתה מידית בבסיס רמון. הטייס הוריד את וו העצירה והנחית את המטוס במהירות כפולה מאשר בנחיתה רגילה, כ־260 קשר, במטרה להתגבר על הנזק הפיזי שהביא להקטנת העילוי. בנוסף, קרא הטייס בקשר למגדל הפיקוח להרים את רשת עצירת החירום. בשל המהירות הגבוהה של המטוס נקרע וו העצירה של המטוס, והוא המשיך בנסיעה במהירות גבוהה על פני המסלול ונעצר כשישה מטרים בלבד מרשת העצירה.
שיפוץ וחזרה לשירות מבצעי
חברת מקדונל דאגלס, שלא האמינה תחילה ונדהמה למראה התמונות, החליטה להעניק לחיל האוויר כנף חלופית במתנה וכיסתה את עלות התיקונים. ה-F-15 שופץ תוך חודשים ספורים וחזר לטוס באופן מבצעי בטייסת.
ב-19 בנובמבר 1985, במהלך משימת אבטחת טיסת צילום מעל לבנון שבה השתתף, התפתח קרב אוויר שבו הפיל בז "מרקיע שחקים" מטוס מיג 23 סורי ומטוס מיג 23 נוסף שהופל זיכה אותו ב"חצי הפלה" נוספת מאחר ולא ניתן היה לקבוע איזה מזוג הבזים שיגר את הטיל שגרם להפלתו. בסך הכל למטוס זה יש 4.5 הפלות של מטוסי אויב סורים.
ספייק ג'ונז
ספייק ג'ונז (באנגלית: Spike Jonze; נולד ב-22 באוקטובר 1969) הוא שחקן, במאי וידאו קליפים, תסריטאי, ובמאי ומפיק קולנוע אמריקאי ממוצא יהודי. זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר על התסריט שכתב לסרט "היא". ג'ונז נודע בעיקר בזכות שני סרטים שביים לפי תסריטיו של צ'ארלי קאופמן, "להיות ג'ון מלקוביץ'" מ-1999 ו"אדפטיישן" מ-2002.
קורות חייו
נולד בשם אדם שפיגל (Adam Spiegel) ברוקוויל, מרילנד שבארצות הברית לאב יהודי ולאם נוצרייה. יש לו אח ששמו סאם אשר עוסק כמפיק גם כן. הבעלים הקודם של חנות קהילתית בבת'סדה, מייק הנדרסון, נתן לו את הכינוי "ספייק ג'ונז" על שם המוזיקאי ספייק ג'ונס. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון עסק ג'ונז כצלם ב"פריסטיילין' מגזין".
קריירה
ב-1993, הופיע ג'ונז לראשונה בקולנוע בתפקיד קטן בסרט "Mi Vida Loca". ב-1997, הוא הופיע בסרטים: המשחק ושלושה מלכים. ב-1999, הופיע ג'ונז בווידאו קליפ של פאטבוי סלים לשיר "Praise You", ובקליפ הוא עצמו רוקד יחד עם חבורת מחול בהנהגתו. הוא ביים את הקליפ וחיבר את הכוריאוגרפיה. ב-2001, הוא שיחק בסרט "Keep Your Eyes Open". ב-2006, השתתף ג'ונז באלבומו של בק "The information" בשיר "The Horrible Fanfare/Landslide/Exoskeleto". מאז 2007 משמש ג'ונז כמפיק ברשת הטלוויזיה האינטרנטית "VBS.tv". ב-2009, ביים ג'ונז את הסרט "ארץ יצורי הפרא".
חיים אישיים
ג'ונז נישא לבמאית סופיה קופולה ב-26 ביוני 1999. בדצמבר 2003 התגרשו השניים.
ג'ונז הוא חובב מחול ידוע.
בסמת
ראו גם
}}
אגנור
אגנור (ביוונית: Ἀγήνωρ, במשמעות 'הרואי, גברי' ) היה מלך פיניקיה במיתולוגיה היוונית, אביהם של אירופה וקדמוס.
מקורות עתיקים רבים מציינים את אגנור כאבי אירופה, הנסיכה שחטף זאוס לכרתים, וכאבי קדמוס, שיצא לחפש אחרי אירופה וייסד את תבאי.
פסאודו־אפולודורוס תיאר את שושלת אבותיו של אגנור: אינכוס הוליד את איו, והיא נדדה בעולם והולידה מזאוס את אפפוס  במצרים, ולאחר שהות בגבל שניהם שבו למצרים, ואפפוס הוליד עם ממפיס  (האפונים של ממפיס העיר) את ליביה, האפונים של ארץ ליביה ( – צפון אפריקה). ליביה ילדה מפוסידון את בלוס (צורה יוונית לשם "בעל" ) ואגנור, שעבר לפיניקיה, שם הפך ל"אבי הסחר הגדול", ושלט בה. אגנור עבר לפיניקיה והפך לשליט בה לאחר שהגיע אגנור לפיניקיה הוא התחתן עם טלפסה, והוליד בת – אירופה, ושלושה בנים – קדמוס, פויניקס וקיליקס (אפולודורוס מזכיר כי יש הטוענים שאירופה היא בתו של פויניקס). לאחר שחטף זאוס את אירופה, אביה אגנור שלח את בניו לחפשה, באמרו להם לא לחזור עד שימצאוה, וכך הפכו פויניקס, קיליקס ותאסוס (בן פוסידון או קיליקס) לאפונימים, וקדמוס ייסד את תבאי. גם הרודוטוס הזכיר את אגנור כאבי קיליקס. פאוסניאס הזכיר גם את תאסוס כבן אגנור. בארגונאוטיקה מוזכר גם פינאוס כבן אגנור.
היגינוס כתב שאגנור התחתן עם אגריופה, ובדומה למסופר אצל פסאודו־אפולודורוס, כשגילה שאירופה נעלמה, שלח את בניו – פויניקס, קיליקס וקדמוס – להחזיר את אחותם או לא לחזור.
לפי יואנס צצס, היו שאמרו שאגנור היה בן בלוס, והיו שאמרו שהיה אחיו, וצצס מאמין שאגנור האח ואגנור הבן היו אנשים שונים, כאשר אגנור שחשק באנטיופה בת בלוס היה האח; קדמוס, קיליקס ופוניקס היו בניהם.
קווינטוס קורטיוס רופוס סיפר שבני צידון שנשבו בידי אלכסנדר זכרו שצידון וצור היו בעבר תחת מלוכה אחת, ונוסדו שתיהן על־ידי אגנור.
עדנה מושנזון
עדנה מושנזון (נולדה ב-24 בספטמבר 1945, י"ז תשרי ה'תש"ו) היא אוצרת ויועצת בענייניי אמנות ומוזיאולוגיה, זוכת פרס האוצרות של משרד התרבות המדע והספורט לשנת 2008.
ביוגרפיה
עדנה מושנזון נולדה לאסתר ושמעון ונטורה-בן ארי, דור שביעי בירושלים. נשואה לאילן מושנזון, קולנוען, מתגוררת בתל אביב יפו.
מושנזון היא בוגרת בית הספר התיכון אוהל שם רמת גן ובעלת תואר ראשון בתולדות האמנות מהאוניברסיטה העברית ירושלים 1973. עם סיום לימודיה האקדמיים השתלמה במוזיאולוגיה בלונדון ובשנת 1977 מונתה לאוצרת במוזאון תל אביב לאמנות.
לאורך 30 שנות פעילותה כאוצרת במוזיאון תל אביב לאמנות (2007-1977) ניהלה מושנזון את המחלקה לרישום והדפס, אצרה עשרות תערוכות כתבה מאמרים וערכה קטלוגים בנושאי אמנות ואוצרות. מאז יציאתה לגמלאות היא פועלת כאוצרת עצמאית.
במהלך השנים כיהנה מושנזון כחברה בגופים ציבוריים וכחברת ועדות שונות בישראל ומחוצה לה, ביניהם מועצת המוזיאונים בישראל (2015-2009), המדור לאמנות פלסטית במועצה הישראלית לתרבות ואמנות (2013-2010), חברה בוועדת הפיסול של עירית תל אביב - יפו וחברה בארגון אוצרים בינלאומי IKT.
פעילות אוצרותית
במסגרת עבודה כאוצרת בכירה במוזאון תל אביב לאמנות עסקה מושנזון בניהול, ארגון, מחקר ושימור אוסף המחלקה לרישום והדפס, אוסף הכולל למעלה מ-25 אלף עבודות. בעבודתה התמקדה בחקר ההיסטוריה של אוסף הרישומים וההדפסים, שראשיתו בייסוד המוזיאון, ובהצגת תערוכות מתוכו. בין האוספים החשובים הנכללים בו נמנים אוסף קרל שוורץ, אוסף הרמן שטרוק, אוסף אריך גריץ וכן אוספים של אמנות גרמנית מלפני מלחמת העולם השנייה, שנשלחו למוזיאון עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה וכך ניצלו. בנוסף עסקה מושנזון בהרחבה ושיפור האוסף הישראלי והבינלאומי באמצעות רכישות של יצירות ישראליות רבות, היסטוריות ועכשוויות, וכן באמצעות גיוס של אוספים בינלאומיים ביניהם: אוסף של 100 הדפסים של אדוורד מונק; אוסף של כ-300 הדפסים, רישומים וספרי אמן סוריאליסטיים, תרומת צ'ארלס ואוולין קרמר, ניו יורק; ואוסף אברהם הורודיש, אספן ומוציא לאור של הדפסים וספרי אמן מגרמניה שלפני המלחמה. אוספים פרטיים אלה התייחסו להיסטוריה של אוסף הרישום וההדפס והשלימו אותו.
במהלך שנות עבודתה במוזאון אצרה מושנזון עשרות תערוכות אמנות לאמנים ישראלים ובינלאומיים. הנודעות שבהן: ביל ויולה: מיצבי וידאו (1994); מבט כפול - שלוש תערוכות: ויליאם קנטרידג' - וידאו, האחים צ'פמן - מוראות המלחמה לפי גויה ומשה גרשוני - קדיש (2000); מבט אלכסוני: קארה ווקר ואיליין רייצ'ק (2001); רוז סה לה וי: על פרחים באמנות עכשווית (2004), תערוכה בהשתתפות אמנים ישראליים ובינלאומיים מהבולטים ביותר ובכללם: קוטלוג אטאמן, פול מוריסון, פישלי & וייס, הלן צ'אדוויק, פיטר רוסל, מאט קאלישו, תומאס סטרות', ג'ף קונס ועוד; ואוטוביוגרפיה ספירלית, רטורטספקטיבה של שנטל אקרמן (2006).
כאוצרת עצמאית עסקה מושנזון במנעד רחב של תחומי אמנות: וידאו ארט, מיצבים, אמנות פלסטית ועוד. בין התערוכות הבולטות שאצרה: קרקס אוניברסליס בע"מ - מופעי עיר במסגרת הביאנלה לאמנות של תל אביב-יפו ולציון מאה שנה לתל אביב, שהתקיימה במתחם הטמפלרי (2009), אפרת שוילי: נקודה מול נקודה, עבודות 2012-1992 במשכן לאמנות עין חרוד (2013), ורשמים VI: שובו של הנייר - מחשבות על רישום, הביאנלה הישראלית לרישום, בית האמנים, גלריה ברבור, סדנת ההדפס ובית טיכו, ירושלים, אוצרות ראשיות: עדנה מושנזון וסאלי הפטל-נווה (2016).
במהלך הקריירה הוענקו לה מלגות לתמיכה במחקרה, ביניהן: מלגה למחקר אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות (1992-1991) במוזיאון המחוז בלוס אנג'לס; מלגת DAAD ללימוד סצנת האמנות הגרמנית העכשווית ואוספי המוזיאונים השונים (1986); ומלגות של מכון גתה ללימודי השפה הגרמנית ומחקר אמנות גרמנית (1984 - 1985).
רבי אליעזר בן הורקנוס
רבי אליעזר בן הוּרקנוּס (במקורות חז"ל - רבי אליעזר או רבי אליעזר הגדול) היה מגדולי התנאים בדור השני, בתקופת חורבן בית שני ולאחריו, ומבכירי תלמידיו של רבן יוחנן בן זכאי, אשר כינה אותו "בור סוּד שאינו מאבד טיפה" בשל יכולות הלימוד שלו. היה עמיתו וגיסו של רבן גמליאל דיבנה ובר הפלוגתא של רבי יהושע בן חנניה. ישב בעיר לוד ועמד בראש ישיבה ובית דין בה.
הקשר לתורה
באבות דרבי נתן מסופר שבגיל 28 החל רבי אליעזר להימשך ללימוד התורה, ובניגוד לרצון אביו הורקנוס, שהיה איש עשיר ובעל אדמות אך בור ועם הארץ, עזב לירושלים כדי להקדיש את עצמו ללימודי התורה. הוא נכנס לישיבתו של רבן יוחנן בן זכאי ולמד בהתמדה, אף על פי שהיה צריך להתמודד עם עוני גדול (ללא תמיכה מאביו וללא מכר תומך).
בניו האחרים של הורקנוס, שכעסו שאליעזר הזניח את חלקו בעבודות השדה, לחצו על אביהם לנדות את אליעזר מהירושה. הורקנוס שמע להם ועלה לסנהדרין בירושלים כדי לנדות ולהדיר את בנו מכל רכושו. כששמע רבן יוחנן בן זכאי (שהיה נשיא הסנהדרין) על הביקור, הנחה את שמשי בית הדין להלין את האורח בחלק העשיר של העיר, להזמינו לאירוע חשוב שהשתתפו בו כל גדולי ירושלים (כלבא שבוע, בן ציצית הכסת ועוד) ולהושיבו ביניהם. במהלך האירוע ביקש רבי יוחנן מר' אליעזר לדרוש, אך האחרון התבייש והצטנע לדבר בפני המכובדים. בלחצו של רבי יוחנן החל להרצות מהידע הנרחב שלו והדהים את האורחים בחכמתו ובבקיאותו. בסיום הדברים קם ר' יוחנן ונשקו על ראשו ואמר "אשריכם אברהם יצחק ויעקב שיצא מכם בן זה". אביו, שלא זיהה את בנו הנעדר ואף לא הבין את הנאמר שאל את הסובבים את מי ברך רבי יוחנן השיבו לו את בנך אליעזר, קם הורקנוס ועמד על רגליו ואמר "בתחילה עליתי לכאן כדי לנדות ולהדיר את אליעזר מנכסיי עכשיו יהא כל רכושי לאליעזר ולאחיו לא אותיר מאומה". רבי אליעזר, ששמח על הפיוס עם אביו, סירב לקבל רכוש שמיועד לאחיו וביקש לחלק את הרכוש באופן שווה.
הוא המשיך ללמוד אצל רבן יוחנן בן זכאי עד לתחילת המצור על ירושלים, כשהוא ורבי יהושע עזרו בהברחת רבם מהעיר במצור הרומאי.
לאחר חורבן בית המקדש בירושלים עבר רבי אליעזר ליבנה, שם הפך לחבר בסנהדרין תחת נשיאותו של רבן גמליאל דיבנה, ונישא לאחותו של רבן גמליאל, אמא שלום. קרא לבנו על שם אביו, הורקנוס. רבי אליעזר ישב בעיר לוד, ועמד בראש בית דין וישיבה בה, וכן החזיק בכרמים בכפר טבי הסמוכה ללוד ממזרח.
רבי אליעזר כונה לעיתים "רבי אליעזר הגדול". תהילתו הגיעה לשיאה כאשר תלמידיו מפרשים את הפסוק "צדק צדק תרדוף, למען תחיה וירשת את הארץ אשר ה' אלהיך נותן לך" בפירוש: "מחפש את המשפט ההוגן, לך אחרי רבי אליעזר ללוד או אחרי רבן יוחנן בן זכאי לברור חיל".
דרכו בלימוד
אף שרבו ריב"ז היה מבית הלל, רבי אליעזר נטה אחרי דרכם של בית שמאי, וזהו אחד ההסברים לכינוי "שמותי" שנאמר עליו. כדרכם של תלמידי בית שמאי, היה רבי אליעזר תקיף וחריף, ונתן משקל רב למסורת על פני הסברא. לעומתו, בר הפלוגתא שלו - רבי יהושע בן חנניה - השתייך לבית הלל, וזו גם סיבה לעובדה שבדרך כלל ההלכה נפסקה כדעתו של רבי יהושע, במחלוקותיו עם רבי אליעזר.
רבי אליעזר נתפש כשמרן וחדשן גם יחד. מחד הוא העיד על עצמו כי:, ובמקור אחר נכתב עליו. הראי"ה קוק מסביר סתירה זו בכך שרבי אליעזר הבין מתוך דברי רבו דברים שאף אחד אחר לא הבין, ולכן אמנם רבו אמר דברים אלה, אך עדיין לא שמעתן אוזן מעולם.
תנורו של עכנאי
רבי אליעזר עמד במרכזה של המחלוקת המפורסמת על תנורו של עכנאי. על פי התלמוד הבבלי, במחלוקת זו התאמץ רבי אליעזר להוכיח את טענותיו בדרכים שונות, אפילו תוך חריגה מחוקי הטבע. החכמים עמדו בתוקף על דעתם וסירבו לקבל את דעתו של רבי אליעזר, חרף ההוכחות העל-טבעיות שסייעו בעדו. סופו של המעשה בנידויו של רבי אליעזר.
בתורת הנסתר
בזוהר חדש מובא כי רבי אליעזר היה גלגול של ראובן בכור ישראל, ומסיבה זו, גזירת עשרת הרוגי מלכות שעל פי תורת הקבלה נגזרה על עשרת החכמים בשל היותם שקולים כנגד עשרת השבטים שהשליכו את יוסף לבור, לא חלה על רבי אליעזר, שלא היה שותף במכירת יוסף אלא רק ציווה להשליך את יוסף לבור, ועל כן השליכו את רבי אליעזר לבור אך העלו אותו לאחר מכן ולא הרגו אותו.
בספר בני יששכר מובא, כי מכיוון שראובן היה זה שעסק תמיד בתשובה על חטאו שבלבל את יצועי אביו, ראוי לפסוק כמותו בכל הנוגע לתשובה, ומכיוון שרבי אליעזר פוסק ש"עידי מסירה כרתי" (בניגוד לרבי מאיר הפוסק עידי חתימה כרתי), ובחודש תשרי ישנן שלושה זמני תשובה; ראש השנה - זמן הכתיבה, יום כיפור - זמן החתימה, והושענא רבה שהוא זמן מסירת הפתקים לשלוחים, יש לפסוק כמותו שזמן התשובה קיים עד הושענא רבה ועד אז ניתן לחזור בתשובה ולשנות את גזר הדין. הוא מקשר דברים אלו, לסיבה שמכוחה התפלל משה רבנו שרבי אליעזר יצא מחלציו כמובא בפסיקתא בשם רבי אחא.
פטירתו
לפני פטירתו של רבי אליעזר עמדו לידו רבי עקיבא וחבריו, והתיישבו בריחוק ארבע אמות בגלל הנידוי שנגזר עליו לאחר פרשת תנורו של עכנאי. רבי אליעזר הצטער מאוד על כל דברי התורה הרבים שידע ואיש לא בא ללמוד ממנו (מפני הנידוי), ואף חזה את מותם של חכמי הדור בכלל, ואת מותו בייסורים של רבי עקיבא: "שלך קשה משל כולם". מיד כשנפטר אמר רבי יהושע "הותר הנדר".
רבי אליעזר נפטר ביום שישי, ואחרי יציאת השבת החל המסע ועבר דרך לוד, ונקבר בעלמא. רבי עקיבא ספד עליו מדברי אלישע על אליהו, אותם הדברים שאמר יואש על אלישע: "אבי אבי, רכב ישראל ופרשיו".
למרות החרמתו, צוטט רבי אליעזר במשנה, בברייתא ובתלמוד פעמים רבות, וחכמי הדורות הבאים עוסקים רבות בהלכותיו.
בתרבות
בשנות ה-2000 יצא סרט קולנוע חרדי של האחים יהודה ואברהם גרובייס בשם 'הדרך לתורה' העוסק בסיפור חייו של רבי אליעזר.
SNDMSG
SNDMSG היה מודול השארת הודעות למשתמשים השונים במחשבים מרכזיים בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20.
כאשר ריי טומלינסון פיתח את תוכנת הדואר האלקטרוני הראשונה בשנת 1971, הוא השתמש במודול SNDMSG הקיים, הוסיף לו כ-200 שורות קוד על מנת לשגר את ההודעה דרך רשת ה-ARPAnet והוסיף מודול קבלת הודעה בשם READMAIL.
על מנת להבחין האם מקבל ההודעה הוא משתמש במחשב ממנו נשלחת ההודעה או במחשב מרוחק הוסיף טומלינסון את סימן ה-@ כמפריד בין שם הנמען לזיהוי המחשב אליו מנווטת ההודעה.
ההודעה הראשונה שעשתה שימוש בפרוטוקול זה נשלחה במרץ 1972.
דאבת
דָּאֶבֶת או דָּאֶבֶת השרירים (באנגלית: Fibromyalgia או Fibromyalgia Syndrome, בתעתיק לעברית: פיברומיאלגיה, ובראשי תיבות FMS) היא תסמונת המאופיינת בכאב כרוני נרחב, עייפות, נדודי שינה, תסמינים קוגניטיביים, כאבים או התכווצויות בבטן התחתונה, דיכאון ותגובות רגישות יתר.
לא ידוע מה הגורם לדאבת. משוער שיש לה גורמים גנטיים וסביבתיים. גורמים סביבתיים לדאבת כוללים דחק, טראומה וזיהומים מסוימים.
המונח "פיברומיאלגיה" הוטבע בשנת 1976 והוא הלחם שמשמעו כאבים בשריר, כולל ברקמות החיבור הסיביות שלו. המונח מורכב מהמילה הלטינית fibra, שמשמעה סיב, יחד עם נגזרות של המילים היווניות mys – μυς שריר ו־algos άλγος – כאב.
הכאב הנרחב בדאבת נובע ככל הנראה מתהליכים במערכת העצבים המרכזית. אף על פי שדאבת היא מחלה מתמשכת כמעט בכל החולים, היא אינה גורמת למוות או לנזק לרקמות.
משוער שבין 2 ל־4 אחוז מהאוכלוסייה סובל מדאבת. נשים חולות בדאבת פי שניים יותר מגברים. השכיחות של המחלה דומה באזורים שונים בעולם ובתרבויות שונות. דאבת הוגדרה לראשונה בשנת 1990, והקריטריונים שלה עודכנו ב־2011, 2016, ו־2019. דאבת מסווגת כהפרעה בעיבוד כאב עקב חריגות בעיבוד אותות כאב במערכת העצבים המרכזית. הסיווג הבינלאומי של מחלות (ICD-11) ממקם את הדאבת בקטגוריה של "כאב נרחב כרוני", קוד MG30.01.