cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארטוסתנס
עבודות נוספות
ארטוסתנס עסק בתחומים רבים ומגוונים. עקב כך כונה על ידי רבים beta – האות השנייה באלפבית היווני, שבאה להראות על כך שתמיד נחשב למקום השני בהישגיו. סטראבון אף כינה אותו כמתמטיקאי בין גאוגרפים וגאוגרף בין מתמטיקאים. בכל זאת, הישגיו בשלל התחומים נחשבו לבעלי משמעות, והוא זכה להכרה רבה. הוא כונה בסודא Pentathlos, כינוי שבמקורו ניתן למנצחים בקרב הפנטאתלון ורומז על מגוון עיסוקיו.
בעקבות התעניינותו באפלטון הוא כתב את עבודתו הראשונה, Platonikos, בה מדובר על יסודות המתמטיקה על פי תפישתו של אפלטון. הישג נוסף שלו בתחום המתמטיקה הוא המצאת הספירה הארמילרית.
בתחום השירה, משיריו הבולטים היו Hermes, שדיבר על היסטוריית חיי האלים, ו-Erigone, בו מסופר עליו התאבדותה של אריגון בת איקרוס.
הוא חיבר את Chronographies, בו פירט על תאריכים חשובים החל מתקופת מלחמת טרויה ועד לסוף שליטתו של אלכסנדר הגדול; עבודה זו נחשבת לחשובה ומדויקת לתקופתו.
ארטוסתנס כתב גם את Olympic Victors, בו פירט על מנצחי המשחקים האולימפיים. לא ידוע מתי חיבר עבודה זו, אך גם זו נחשבה למדויקת וחשובה.
הגאוגרף היווני סטראבון ציין כי בניגוד לטענות תושבי אזור ים המלח, על כך שרעידות אדמה הרסו 13 ערים סביב האגם ועקב כך הוא התרחב מעבר למידותיו, ארטוסתנס סבר כי הארץ סביבו הייתה בעבר גם היא אגם מכוסה במים, שנחשפה עקב רעידות האדמה.
סופיה מיילס
סופיה מיילס (באנגלית: Sophia Myles; נולדה ב-18 במרץ 1980) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
ביוגרפיה
מיילס נולדה בלונדון. הוריה הם ג'יין ופיטר מיילס, אביה היה כומר אנגליקני באיזלוורת' (Isleworth). סבתה מצד אימה היא רוסייה. היא גדלה בנוטינג היל ולמדה בבית הספר היסודי "פוקס". כשהייתה בת 11 עברה המשפחה להתגורר באיזלוורת' ושם למדה בבית ספר לבנות "גרין סקול". היא התכוונה ללמוד פילוסופיה בקיימברידג', אך פנתה לקריית משחק אחרי שצדה את עינו של הבמאי והתסריטאי ג'וליאן פלוז.
מאז 1995 מיילס מופיעה בסרטי קולנוע וטלוויזיה בהפקות בריטיות ואמריקאיות. ב-2001 היה לה תפקיד קטן כאשתו של ג'וני דפ בסרט "ממעמקי הגיהנום". היא הופיעה בתפקיד משנה בסרט "מלחמת האופל" ובסרט ההמשך "מלחמת האופל 2". ב-2003 שיחקה כתלמידה במותחן "Out of Bounds" וכליידי פנלופי בסרט "כנפי הרעם". היא כיכבה יחד עם ג'יימס פרנקו בדרמה הרומנטית "טריסטן ואיזולדה".
ב-2006 הופיעה מיילס בתפקיד אורח בפרק "הילדה שבאח" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו", וגילמה את דמותה של מאדאם דה פומפדור. עוד ב-2006 השתתפה בקומדיה "בית ספר לאמנות" ובעיבוד טלוויזיוני של ה-BBC לרומן "דרקולה". ב-2008 שיחקה בתפקיד פריה בסרט המדע בדיוני "נחיתה רכה" עם ג'יימס קאביזל.
למיילס הייתה מערכת יחסים עם השחקן צ'ארלס דאנס המבוגר ממנה ב-34 שנים. השניים נפגשו בצילומי הסרט "ניקולס ניקלבי". בין השנים 2005 ו-2007 יצאה עם השחקן דייוויד טננט איתו הופיעה בפרק בסדרה "מלחמתו של פויל" ובפרק בדוקטור הו כאשר טננט שיחק בתפקיד הדוקטור. בספטמבר 2010 הודיעה מיילס על ארוסיה לברן תומאס פנטסון, יזם מטקסס.
ספרות יידיש
ספרות יידיש היא הספרות היפה אשר נוצרה בשפת היידיש. נהוג לחלק את התהוות ספרות היידיש לשלושה שלבים עיקריים: ספרות יידיש קדומה; ספרות משכילית וספרות חסידית; וספרות יידיש מודרנית. קשה אמנם לתחום במדויק את גבולות התקופות הללו, אך באופן כללי ניתן לומר כי המונח "ספרות יידיש קדומה" מתייחס ליצירות שנוצרו החל במאה ה-13, בסמוך לאחר היווצרותה של השפת היידיש עד 1780; ספרות משכילית וספרות חסידית – משנת 1780 ועד סוף המאה ה-19; וספרות יידיש מודרנית – מן המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד לימינו.
ספרות יידיש עתיקה
ראשיתה של ספרות היידיש בתרגומים של טקסטים דתיים ובפרשנויות שנכתבו להם (כדוגמת "צאינה וראינה", שנודע גם כ"טייטש-חומש", בתקופה מאוחרת יותר). הסופר החשוב ביותר של ספרות היידיש העתיקה היה אליהו בחור, אשר תרגם ליידיש את רומן האבירים "בוויס מהמפטון" (מן הגרסה האיטלקית לסיפור, Buovo d’Antona) ועיבד אותו לגרסה יהודית. החל משנת 1507 הופצו כתבי יד של הסיפור פרי עטו, שנקרא "בָּבָא דְאַנְטוֹנָא" (קרי: "בּוֹבוֹ"), ושבהמשך כונה בָּבָא-בּוּך – ובשנת 1541 נדפס הסיפור בעיר איסני (Isny) שבגרמניה, ובכך היה לספר הלא-דתי הראשון שנדפס בשפת היידיש. יצירה זו מדגימה את השפעת הצורות הספרותיות האירופיות על אופייה של ספרות היידיש – לא רק על נושאיה, אלא גם על צורות בתים ועל אופני החריזה – אדפטציה של האוטבה רימה האיטלקית. מכל מקום, אליהו בחור שינה סממנים רבים בסיפור על מנת לשקף יסודות יהודיים, על אף שהם אינם מתאימים לטבעהּ הנוצרי במהותו של האבירות.
יצירה רבת-השפעה נוספת של ספרות היידיש העתיקה היא "מעשה בוך" (יידיש: "ספר מעשיות"; בזל, ה'שס"ב-1602) – יצירה המאגדת סיפורי מוסר המתבססים על מקורות עבריים ורבניים, וכן סיפורים עממיים ואגדות. בהתבסס על הכללתם של מספר סיפורים לא-יהודיים בלקט, הסיקו החוקרים כי המהדר חי באזור מערב גרמניה של היום בשליש האחרון של המאה ה-16. סיפורים הדרכתיים אלה עודם נקראים בקרב קהילות אדוקות, ובעיקר בקרב החסידים.
נשים חיברו ספרות יידיש עתיקה רק לעיתים רחוקות, אך אוספים אחדים של תחינות (תפילות נשיות אישיות) נכתבו בידי נשים כגון שרה בת-טובים ושרה רבקה רחל לאה הורוביץ (שתיהן בנות המאה ה-18). במאה ה-16 כתבה רבקה טיקטינר ספר מוסר לנשים בשם מנקת רבקה וכן שיר לשמחת תורה שיועד להיות מושר על ידי נשים בזמן שהן מקשטות את ספרי התורה. הטקסט המקיף ביותר פרי עטה של אישה מתקופה זו הוא הממואר של גליקל מהמלין – מסמך משפחתי של אשת עסקים יהודייה-גרמניה בת המאה ה-17, אשר פורסם רק בשנת 1896.
ספרות משכילית וספרות חסידית
עלייתה של תנועת החסידות בסוף המאה ה-18 הביאה לעליית סוג מיוחד של יצירה ספרותית, שעם יצירות מסוגה נמנה למשל "שבחי הבעש"ט" – חיבור הגיוגרפי, המספר על חייו של הבעל שם טוב ומהלל את דמותו. סיפור סיפורים היה מרכיב מכריע בהתפשטות החסידות; גם הבעש"ט וגם נינו, ר' נחמן מברסלב, השתמשו בסיפורים המבוססים על מעשיות עממיות כדי להעביר מסרים רוחניים. סיפורים אלו הועלו על הכתב ונאספו בידי תלמידיהם. לסיפוריו של רבי נחמן נודעה ההשפעה החזקה יותר על התפתחות ספרות היידיש. אחד מקובצי הסיפורים הידועים ביותר של רבי נחמן הוא "סיפורי מעשיות" (ה'תקע"ו-1816). יצירה זו מאופיינת בשימוש באלגוריה כדי להביע מושגים מופשטים וקבליים, וכן במיזוג מוטיבים יהודיים ונוצריים.
במקביל לעליית החסידות, פרחה באירופה תנועת ההשכלה – תנועה חברתית אשר אימצה את ערכי הנאורות, עודדה השתלבות בחברה הסובבת ודגלה ברכישת הידע, המנהגים והשאיפות של האומות שבקרבן חיו היהודים. תנועה חילונית זו התנגדה לחסידות, ואנשיה לחמו בכל האמונות הטפלות, שלדעתם נפוצו במיוחד בקרב החסידים. כתוצאה מההשפעות שבאו מחוץ לארץ, וכתגובה על בערות־הרוח – אויבת התרבות – הלכה ההשכלה המזרח-אירופאית מאז אמצע המאה ה-19 והפכה ביקורתית יותר ויותר, ואף עוינת, כלפי החוק היהודי-דתי, ואף כלפי הדת בכלל. עם סופרים שניצלו את מלאכת הכתיבה כדי להציג בפירוט את עמדותיהם נמנים ישראל אקסנפלד, ד"ר שלמה אטינגר ואייזיק מאיר דיק. אקסנפלד החל את דרכו כחסיד של ר' נחמן, אך בהמשך נטש את החסידות והתנגד להּ נחרצות. ברומן פרי עטו "דאס שטערנטיכל" (יידיש: "כיסוי הראש"), שיצא לאור בשנת 1861, מתואר עולם החסידות כבלתי-סובלני וכצר-מוחין. בשל התנגדות מצד המנהיגים החסידים, רק חמש מיצירותיו התפרסמו. יצירתו ריאליסטית, ומדגימה את השפעת הספרות הרוסית של המאה ה-19. אטינגר (1802–1856) היה רופא אשר חיבר מחזות, ובהם המחזה הנחשב לחשוב ביותר בתקופת ההשכלה – "סערקעלע". סגנונו הסאטירי מדגים את השפעת הדרמה האירופית; ועל כן יש המשערים כי קרא את מולייר. דיק (1814–1893) חיבר סיפורים קצרים, אשר נדפסו ונמכרו בעשרות אלפי עותקים. חשיבותו של פועלו להתפתחות ספרות היידיש כפולה: הן בכך שסייע לבסס קהל של קוראי יידיש, והן בתכני יצירתו כשלעצמם, הנוטים להיות דידקטיים. דיק חיבר גם יצירות בעברית, ובהן הפרודיה התלמודית המשובחת "מסכת עניות" (1844).
הקלאסיקנים
נהוג לזהות את ראשיתהּ של ספרות היידיש המודרנית בשנת 1864 – השנה שבה יצא לאור הרומן "דאָס קליינע מענטשעלע" (יידיש: "האיש הקטן". תורגם לעברית: "האישון הקטן") מאת שלום יעקב אברמוביץ, הידוע יותר בשמו הספרותי מנדלי מוכר ספרים. עד פרסום ספר זה כתב אברמוביץ רק בעברית, השפה שבה תקשרו רבים מתומכי ההשכלה. בספר, שפורסם לראשונה בהמשכים בנספח היידי של "המליץ" (קול מבשר), חושף אברמוביץ כביכול את האלטר אגו שלו, המספר מנדלי מוכר ספרים, שמופיע מאז בספריו בדמות הסופר והמספר כאחד. מערכת היחסים המורכבת שבין הסופר, המספר והקוראים נחקרה ביסודיות על ידי חוקר הספרות דן מירון. יצירתו של מנדלי מצטיינת בחדות ואירוניה, תוך כדי שמירה על הקול העממי של המספר. הוא מבקר את השחיתות שפשתה בקהילה היהודית, לא מעט בהשפעת הממסד הרוסי והפולני. גם הוא ממשיך במסורת המתקפה המשכילית על הדעות הקדומות והמנהגים שעבר זמנם, כמו נישואים מוקדמים ושידוכים מאורגנים. ספרו האחרון, מסעות בנימין השלישי, שפורסם לראשונה ביידיש בשנת 1878, מהווה פרודיה יוצאת דופן על חיי הקהילה היהודית בתחום המושב.
החשובים ביותר בין הסופרים שהלכו בדרכו של מנדלי, הם שלום עליכם, (שמו הספרותי של שלום רבינוביץ) וי"ל פרץ. ספרו הידוע של שלום עליכם, "טביה החולב", (טביה דער מילכיקער) נכתב במהלך מספר שנים, גם כתגובה לאירועים קשים, כמו פוגרומים וגירושים, שהתחוללו בקהילה היהודית במזרח אירופה, בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים. הסיפורים שמסופרים כביכול לשלום עליכם מפיו של טוביה החלבן, דמות צבעונית בעלת חוש הומור מפותח, הפסוקים שהוא מעוות מהמקורות כדי שיתאימו לנסיבות חייו, בנותיו ובחירי לבן, והגירוש שהוא חווה מעיירת מגוריו, אנטבקה - עצבו את סגנונו של שלום עליכם, סגנון הצחוק שמבצבץ מבין הדמעות.
י"ל פרץ הביא לספרות היידיש מגוון רחב של טכניקות סיפור מודרניות שספג תוך כדי קריאה מרובה בספרות האירופית. על אף שמבחינה פוליטית נחשב י"ל פרץ כרדיקל, ובמיוחד בשנות התשעים של המאה ה-19, הספרות שלו היא בעלת דקויות פלורליסטיות ושווה לכל נפש. יצירתו היא פשוטה וחתרנית כאחד ובעלת גוון אישי-פסיכולוגי גדול יותר מאשר יצירותיהם של מנדלי ושלום עליכם. לכן, הוא נחשב לסופר המודרני הראשון של ספרות היידיש. סיפורו הידוע "בנצי שתוק" (באנטשע שווייג) מאפיין את סגנון יצירתו. הוא מצליח להעביר בסיפור מסר כפול: אהדה למדוכאים המשולבת בביקורת כנגד הפסיביות של המדוכאים.
מנדלי, שלום עליכם, וי"ל פרץ, נחשבים כשלושת עמודי התווך של ספרות היידיש. הם אפילו כונו בלשון חיבה: "הסבא", "הבן" ו"הנכד", כאשר הסבא הוא מנדלי, הבן י"ל פרץ והנכד שלום עליכם. אך למען האמת, כתבו שלושתם כמעט באותו הדור, וכל אחד מהם עומד בפני עצמו. עם כל זאת, שמות החיבה הללו אפילו נהגו בפי הסופרים עצמם, אולי כדי לשוות למקורות הספרותיים שלהם דימוי של שושלת יוחסין, כפי שניתן למצוא בתרבויות אחרות אותן העריצו.
דמויות ותנועות מרכזיות
בעוד שמנדלי, שלום עליכם וי.ל. פרץ מעלים את ספרות היידיש לרמה גבוהה במזרח אירופה, צמחה תנועה חדשה של ספרות יידיש מודרנית בניו יורק, שכונתה בפיהם: "משוררי סדנת היזע" (Sweatshop Poets); משתתפי הסדנה, שהיו רובם ככולם מהגרים, עבדו למחייתם במהלך היום בבתי מלאכה, שהעסיקו אותם בתנאים לא אנושיים. הדמויות המרכזיות בקבוצה היו: מוריס רוזנפלד, מוריס וינצ'בסקי ודוד אדלשטט. מבחינת התוכן התמקדה עבודתם בנושא הדיכוי של הפרולטריון, בעוד שצורת הכתיבה שלהם הייתה מאוד תיאורית וניסתה לחקות את השירה הוויקטוריאנית וסגנונם היה מלוטש מדי. זו הסיבה שכיום כבר לא קוראים את עבודותיהם.
באותה העת התכנסה בוורשה חבורה של סופרים סביב י"ל פרץ, שהביאו לספרות היידיש גוון חדש, מודרני. החבורה כללה את דוד פינסקי, ש. אנסקי (מחבר "הדיבוק"), שלום אש ואחרים. מאוחר יותר קמה בורשה חבורה נוספת של כותבי יידיש שכללה את ישראל יהושע זינגר (אחיו של יצחק בשביס זינגר), פרץ הירשביין, מלך ראוויטש ואורי צבי גרינברג, שיותר מאוחר התמקד בכתיבה בעברית בלבד. בדומה לעמיתיהם בניו יורק, השתדלה חבורת הצעירים ("די יונגע") לשחרר את ספרות היידיש מהעיסוק האובססיבי בגורל ובפוליטיקה של העם היהודי.
חבורות נוספות במגמות שונות ומגוונות קמו והוחלפו בחבורות חדשות ובמקומות שונים. אינזיך ("בחיפוש") - תנועה אוונגרדית, כשהדמות המרכזית בה היא יעקב גלאטשטיין. חבורת "יונג וילנע" (צעירי וילנה) שכללה את חיים גראדה ואברהם סוצקבר. חבורת "די לינקע" (אנשי השמאל) קמה תחת כנפי המפלגה הקומוניסטית בשנות השלושים של המאה העשרים. מחבריה: משה נדיר ומלכה לי. ברוסיה הסובייטית הייתה פריחה דרמטית לספרות היידיש, עם סופרים כמו: פרץ מרקיש, דער נסתר, דוד ברגלסון, משה קולבק איציק פפר, לייב קויטקו, דוד הופשטיין ועוד. חלקם נרצחו בטיהור הסטליניסטי ב-12 - 13 באוגוסט 1952. אחרים, כמו משה אלטמן, רבקה רובין, שירה גרושמן ועוד - שרדו את הטיהור, מבלי שידועה הסיבה לאי הכללתם בחיסול, משום שרובם כתבו על נושאים דומים.
אחת התופעות המעניינות בהיסטוריה של ספרות היידיש בשנים 1900–1940, היא נוכחותן של נשים רבות בין הכותבים. הנשים היו פחות מעורבות בחבורת המאורגנות וכתבו באופן יותר אינדיבידואלי. צילה דראפקין, אנה מרגולין, קדיה מולודובסקי ("פתחו את השער"), אסתר קרייטמן (אחותו של בשביס) ואחרות, כתבו יצירות שלא בהכרח תאמו את ההגדרות של הקטגוריות שהיו מקובלות בתקופה. מרגולין למשל, הייתה חלוצת השימוש בחרוז המודרני (אסונאנס וקונסוננס). דראפקין הציגה ביצירתה אוצר מילים ארוטי טעון, שהיה מושפע מהשירה הרוסית של המאה ה-19. קרייטמן כתבה רומנים וסיפורים קצרים שהרבו להכיל ביקורת על חוסר השוויון המגדרי בחיי הקהילה היהודית.
גם בין היוצרים הגברים היו כאלו שלא השתייכו בכתיבתם לסגנון המקובל בחבורות הספרותיות השונות או באופנות המתחלפות. איציק מאנגר למשל, שעיבד סיפורים מהתנ"ך בצורה "קלה" כביכול, ויחד עם זאת מאוד אינטלקטואלית. יצחק בשביס זינגר, ישראל יהושע זינגר, יוסף אופטושו, אהרון צייטלין וכדומה.
רבים מהסופרים הנזכרים, שחיו לאחר 1940, כתבו גם על השואה. בגטאות, במחנות הריכוז, ביערות הפרטיזנים ובזיכרונותיהם התייחסו היוצרים אל החוויה הטראומטית של היהדות, או אישית של עצמם. הסופרים שהרבו לכתוב במיוחד על הנושא הם יצחק כצנלסון, שנספה באושוויץ וקצטניק.
יצחק בשביס זינגר ופרס נובל
זכייתו של בשביס זינגר בפרס נובל לספרות בשנת 1978 קיבעה את מעמדו כאחד מהסופרים הטובים בעולם. לעומת זאת, חלקם של קוראי ספרות היידיש משוכנעים שקיימים בספרות זו כוחות גדולים יותר. הושמעו תלונות של סופרים ומבקרים על גודש נושאים כמו סקס ואמונות טפלות בספריו של בשביס, שמוציאים שם רע לספרות היידיש. בנוסף, הרגלו של בשביס להציג את עצמו בתקשורת כאחרון סופרי היידיש עורר באופן טבעי את כעסם של עמיתיו. אך על אף כל הביקורות והלעז, מסכימים היום רוב חוקרי הספרות, שזכייתו של בשביס בפרס נובל הסבה את תשומת לבם של קוראים רבים מספור לספרות היידיש, ושהענקת הפרס לסופר הייתה מוצדקת.
סופרים בני זמננו
ניתן לחלק את סופרי היידיש בני זמננו לשלוש משמרות.
חלק מהיצירות המוקדמות נאספו באנתולוגיה "ווידערוווקס" (צמיחה מחודשת), שפורסמה בשנת 1989. אנתולוגיה נוספת יצאה בשנת 2008 בפריז ובירושלים.
דור חדש של כותבי יידיש צמח בקרב היהדות החרדית, שיידיש היא אחת השפות המדוברות בקרבה, וזוכה לפופולריות אצל קהל הקוראים.
הון סיכון בישראל
הון סיכון בישראל מתייחס לתעשיית ההון סיכון הישראלית, בה מושקעים כספים במיזמים אשר הערכת הסיכונים בהם היא גבוהה, מתוך ציפייה לתשואות גבוהות במקרה של הצלחתם. בישראל, כמו במרבית מדינות העולם הון סיכון נפוצה בעיקר בהשקעה בחברות סטרטאפ בתחום ההיי-טק.
על פי IVC Research Center (מרכז המחקר הישראלי) ב-2015 עמדו ההכנסות מאקזיטים על כ-9 מיליארד דולרים, עלייה של כ-16% לעומת 2014. בנוסף לכך לדברי המכון, ההשקעות בהון סיכון בישראל עמדו על כ-4.43 מיליארד דולרים, הסכום השנתי הגבוה ביותר בתולדות ישראל, לשם השוואה ב-2008 עמד סכום ההשקעות בהון סיכון בישראל על כ-1.9 מיליארד דולרים.
היסטוריה
קרן הון הסיכון הראשונה בישראל, "קרן אתנה", הוקמה בשנת 1985 על ידי גדעון טולקובסקי ביחד עם אביו, מפקד חיל האוויר לשעבר, דן טולקובסקי ופרד אדלר, משקיע הון סיכון מניו יורק. אתנה השקיעה בחברות EFI של אפי ארזי ובמרקיורי אינטראקטיב בראשית דרכן.
בשנת 1990, הוקמה תוכנית "ענבל", יוזמה לעידוד פעילות קרנות הון סיכון המגובה בכספי הממשלה, באמצעות חברת הביטוח הממשלתית ענבל שהייתה ערבה ל-80% מההשקעות בקרן. במסגרת התוכנית הוקמו 4 קרנות הון סיכון: "מרתון", "תעוזה", "שדות מו"פ" ו"מופת" שנסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
תעשיית הון סיכון ענפה בישראל התפתחה, בין השנים 1992 ל-1994, לאחר שהממשלה הקימה את "תוכנית יוזמה" בשיתוף המדען הראשי של משרד התמ"ת, אשר מימנה הקמה של עשר קרנות הון סיכון וחממות טכנולוגיות רבות שסייעו משמעותית לזינוק תעשיית ההייטק בישראל והפיכת תעשיית ההון סיכון בישראל לאחת הגדולות בעולם. כתוצאה מהמאמצים עלו הוצאות השנתיות של הון סיכון בישראל פי 60 מהתקופה שלפני יישום התוכנית, מספר החברות שהושקו באמצעות קרנות הון סיכון בישראל עלו מ-100 ל-800.
על אף שתעשיית ההון סיכון של ישראל מילאה תפקיד חשוב בתחום ההיי-טק המשבר הכלכלי שפגע בעולם ב-2008 השפיע גם על זמינות ההון סיכון בישראל, כאשר ב-2009 בוצעו בישראל כ-63 מיזוגים ורכישות בשווי כולל של כ-2.54 מיליארד דולרים, ירידה של כ-7% מהמצב ב-2008 שבאותה שנה כ-82 חברות ישראליות מוזגו או נרכשו וזאת בשווי של כ-2.74 מיליארד דולרים.
ב-2019 נחשבו חברות הון סיכון ישראליות פופולריות אף יותר מעמיתיהן האמריקאיות, לשם השוואה היקף ההשקעות בחברות סטארטאפ ישראליות צמח בכ-140% בשנים 2014–2018 ולעומת זאת, ההשקעות בחברות סטארט אפ אמריקאיות צמחו בכ-64% אחוזים בלבד. החברות הישראליות הפכו לכל כך אטרקטיביות עד שהיוו מחצית מכלל העסקאות של מיזוגים ורכישות ב-2018.
הנרי גילמן
הנרי גילמן (Henry Gillman; 16 בנובמבר 1833 - 30 ביולי 1915) היה אנתולוג וארכאולוג אמריקאי, שימש כקונסול האמריקאי בירושלים בין השנים 1886-1891.
ביוגרפיה
גילמן נולד בקינסייל שבאירלנד והתחנך אצל מורים פרטיים ובאקדמיית המילטון בבנדון שבמחוז קורק, שם קיבל הסמכה לכמורה. בשנת 1850 היגר עם הוריו לארצות הברית, והתיישב בדטרויט, מישיגן. בתחילת הקריירה שלו עבד במחלקת המלחמה של ארצות הברית וערך תרשימים של אתרים במישיגן. הוא עסק באנתולוגיה וארכאולוגיה ושימש אוצר עבור "החברה המדעית של דטרויט" (Detroit Scientific Society). כמו כן שימש ספרן בספרייה הציבורית של דטרויט. לאחר מכן היה פעיל מרכזי במוזיאון פיבודי (Peabody) לארכאולוגיה ולאתנולוגיה שעל יד אוניברסיטת הרווארד. במסגרת פעילותו חפר באתרים ישנים בדטרויט וממצאיו פורסמו על ידי מוזיאון פיבודי.
בשנת 1886 התמנה לקונסול של ארצות הברית בירושלים וכיהן בתפקידו חמש שנים, עד שנת 1891. כמו לרוב הקונסולים האמריקאים בירושלים, גם לגילמן לא היה רקע דיפלומטי, והוא התמנה לתפקידו בזכות קשריו הטובים עם המפלגה הדמוקרטית.
גילמן נודע ביחסו האוהד ליהודים. הוא סייע לאנשי העלייה הראשונה במאבקם נגד האיסור של השלטון העות'מאני על כניסת יהודים לארץ ישראל. הוא אף רתם את השגריר האמריקאי באיסטנבול, ג'וזף וילסון, לסייע ליהודים. מאמציו של גילמן נשאו פרי, והאיסור על כניסת יהודים לארץ בוטל ב-1887. גילמן גם שינה את היחס לאנשי המושבה האמריקאית בירושלים, שהיו בסכסוך מתמשך עם קודמו בתפקיד הקונסול סלה מריל, ולאורך כהונתו קיים יחסים טובים עם אנשי המושבה. גילמן שלט בעברית ובערבית והרבה לסייר בארץ ישראל. הוא סיים את כהונתו בשנת 1891, והוחלף על ידי סלה מריל שהיה גם קודמו בתפקיד ויריבו הפוליטי. מריל מתח ביקורת על תפקודו של גילמן בעת שירותו כקונסול, וטען שעמיתו מילא את תפקידו בצורה בלתי-מספקת ולא-יעילה וחרג פעמים רבות מסמכויותיו.
ספרו "חסן הפלאח"
בשנת 1898 פרסם גילמן בארצות הברית את הרומן "חסן הפלאח" (Hassan, A Fellah: A Romance of Palestine).
גיבור הרומן הוא פלאח חסון ויפה תואר בשם חסן ולצדו אהובתו חילווה. סיפור אהבתם מזכיר לא במעט את סיפורם של רומיאו ויוליה. חסן הוא בן הכפר בתיר, וחילווה היא בת הכפר מלחה. שני הכפרים סמוכים לירושלים, ובין הכפרים שוררת איבה ממושכת. חסן צד נמר שנהג לטרוף כבשים מעדרי שני הכפרים והוא מביא את עורו לשיח' של מלחה בניסיון להפיג את האיבה שבין שני הכפרים. אך ניסיונו נדחה על הסף, והסיכוי שיוכל להינשא לחילווה אפסי. חסן מגויס לצבא הטורקי ונשלח ללחום בכרתים, חילווה בורחת מכפרה ומתחבאת במדבר ובירושלים, עד שהם נפגשים ומתאחדים.
לצד התיאורים הספרותיים, גילמן מביא תיאור מפורט על החיים בארץ ישראל. הוא מציג באור חיובי את תושבי הארץ בני העדות השונות ומתאר את אורחות חייהם, תרבותם ומלבושיהם.
הספר זכה לביקורות אוהדות. ה"ניו-יורק טיימס" כתב עליו כי לראשונה מוצג פלאח כגיבור. בכתב העת "A Literary Journal" נכתב כי גילמן החיה בספרו את הנופים המקראיים ויתרונו הגדול הוא שהכיר אותם מקרוב בשל תפקידו בירושלים.
סימקה 5
סימקה 5 (בצרפתית: Simca 5) היא מכונית מיני מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית סימקה שיוצרה בין השנים 1936–1948 בצרפת.
הנרי גילמן
ספרו "חסן הפלאח"
הספר יצא במהדורות אחדות. המהדורה האחרונה ראתה אור ב-2012.
סימקה 5
כשהצבא הגרמני פלש לצרפת במלחמת העולם השנייה קציניו החרימו רכבי "סימקה 5" ששימשו להם כרכבי שרות.
אריה ים ניו זילנדי
אריה ים ניו זילנדי (שם מדעי: Phocarctos hookeri) הוא מין אריה ים יחיד בסוגו המתרבה סביב לחופים של האי הדרומי של ניו זילנד, באיי אוקלנד ובמידה מסוימת גם באי סטיוארט.
מאפיינים
פרוותם של הבוגרים חומה-שחורה, וצבע פרוותן של הנקבות בהיר יותר משל הזכרים. אריות ים ניו זילנדיים זכרים מגיעים באורכם לכ-3.5 מטרים, ואילו הנקבות מגיעות לאורך של שני מטרים בלבד. הזכרים שוקלים בין 300 ל-450 ק"ג והנקבות שוקלות עד 160 ק"ג.
אריות הים הניו זילנדיים מתרבים במושבות בין נובמבר לינואר, כאשר הגורים נולדים בתקופה שמתחילת דצמבר ועד לסוף ינואר. בנובמבר מגיעים הזכרים לחופים, ושם נאבקים ביניהם על טריטוריה. כמה שבועות לאחריהם מגיעות הנקבות לחופים, והזכר המנצח בכל טריטוריה זוכה בשטח שאליו מגיעות שמונה עד 25 נקבות.
גורי אריות הים הניו זילנדיים נולדים עם פרווה עבה בצבע חום. אורך גופם בלידה 70–100 ס"מ, ומשקל הגורים הזכרים כ-7.9 ק"ג בעוד שמשקלן של הנקבות הוא כ-7.2 ק"ג. כעבור שניים עד שלושה שבועות מתחילים הגורים לשחות. הנקבות מגדלות את גוריהן עד הגיעם של הגורים לגיל שמונה חודשים לפחות.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שלוש עד ארבע שנים. הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל חמש, אך רק בגיל שמונה או אף יותר מכך מגיעים לבגרות חברתית המאפשרת להם להתרבות. תוחלת חייהם של הזכרים יכולה להגיע עד 23 שנים ואילו תוחלת חייהן של הנקבות עד 18 שנה.
שימור
כבעלי חיים נוספים בפאונה של ניו זילנד, גם אריה הים הניו זילנדי הוא מין בסכנת הכחדה. במהלך המאה ה-19 ניצוד אריה הים הניו זילנדי במידה נרחבת בשביל עורו ושמנו. הוא מוגדר כמין מוגן החל משנות התשעים של המאה התשע עשרה. בשנות התשעים של המאה העשרים, גודל האוכלוסייה הוערך בכ-15,000 פרטים. ייתכן שהאוכלוסייה הצטמצמה בשל מחלה שהתפרצה בשנת 1998 והביאה למותם של 20% מהנקבות הבוגרות ו-50% מהגורים בשנה זו. בימינו מוערך גודל האוכלוסייה בכ-12,000 פרטים.
רכבת צעצוע
רכבת צעצוע (באנגלית: Toy train) היא סוג של דגם רכבת, לרוב זול, מפושט ועמיד, הנמכר בחנויות צעצועים לילדים.
רוב רכבות הצעצוע הממונעות המודרניות מופעלות על ידי סוללות. בעבר הופעלו חלקן על ידי קפיץ. קיימות רכבות צעצוע שאינן ממונעות.
רכבות הצעצוע הראשונות היו עשויות פח. כיום הצעצוע עשוי לרוב פלסטיק או עץ. רכבות צעצוע לגיל הרך עשויות לעיתים בד וכוללות לחצנים בולטים או מנגינות.
בין רכבות הצעצוע הממונעות על ידי סוללות, יש המדליקות אורות ומשמיעות צלילים ויש הפולטות עשן. לרוב נמכרות רכבות צעצוע בערכות גדולות הכוללות קטר, קרונות, מסילה וכו'.
ביקורי המלכה אליזבת השנייה בארצות ומדינות זרות
במהלך שבעת העשורים של מלכותה ערכה מלכת בריטניה אליזבת השנייה 267 ביקורים בארצות ומדינות מחוץ לבריטניה - במושבות בריטניה, במדינות חבר העמים הבריטי ובמדינות אחרות.
מדינות חבר העמים הבריטי שבהן לא ביקרה המלכה
המלכה לא ביקרה גם ב-20 מדינות אירופיות (מתוך 49). רוב אלו שוכנות במזרח היבשת או בדרומה.
אי ביקור של המלכה בישראל
המלכה אליזבת לא ביקרה בישראל, וכמוה גם הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו. ההסבר הרשמי היה כי המלכה תבקר בישראל "כשיהיה שלום בר קיימא". נכדה, הנסיך ויליאם, דוכס קיימברידג', ביקר באופן רשמי בישראל ביוני 2018, וזהו הביקור הרשמי הראשון של בן משפחת המלוכה בישראל. יורש העצר, ולימים המלך צ'ארלס השלישי, ערך ביקור רשמי בישראל בינואר 2020, בכנס פורום השואה העולמי החמישי, שאירח הנשיא ראובן ריבלין בירושלים.
ביקורים לא-רשמיים אחרים של בני משפחת המלוכה, עד לביקור הרשמי של הנסיך ויליאם, הוצגו כביקורים שאינם מלכותיים או רשמיים. למשל, הנסיך פיליפ ביקר בישראל בהזמנת "יד ושם" בשנת 1994 ונפגש עם ראש הממשלה יצחק רבין ועם נשיא המדינה עזר ויצמן, אך ללא גינוני הטקס הנלווים לביקורים ממלכתיים או רשמיים. כמו כן, הנסיך צ'ארלס הגיע לישראל להשתתף בהלוויית יצחק רבין בנובמבר 1995 ובהלוויית שמעון פרס ב-30 בספטמבר 2016.
שמעון פרס קיבל בנובמבר 2008 אות אבירות מידי המלכה בטקס רב הוד בארמון בקינגהאם, אך הוא הסביר אז שביקור של המלכה אליזבת בישראל הוא מעשה "מורכב וקשה" הדורש היערכות של שנתיים מראש.
לדברי מומחים ליחסי הממלכה המאוחדת–ישראל, בית המלוכה פועל על פי הנחיות משרד החוץ הבריטי, הדוגל בעמדה שביקור רשמי של המלכה יתאפשר רק כאשר הסכסוך הישראלי-פלסטיני יגיע לקצו. בזמן ביקור ממלכתי בירדן בשנת 1984 דווח כי המלכה אליזבת הוטרדה כשמטוסי קרב ישראלים חלפו מעל ראשה, וציינה "כמה מפחיד". בהמשך הציג בפניה הנסיך חסן בן טלאל את מפת יהודה ושומרון שבה סומנו ההתנחלויות בסיכות צבעוניות, והיא הגיבה באומרה שזו "מפה מדכאת". עם זאת, פרופ' רוברט ויסטריך ציין את יחסה החיובי של המלכה ליהודים ואת הימנעותה מסממנים אנטישמיים או דעות קדומות.
יוליוס פרליס
יוליוס פרליס  (בגרמנית: Julius Perlis; 19 בינואר 1880, ביאליסטוק – 11 בספטמבר 1913, אנסטל) היה שחמטאי יהודי-פולני-אוסטרי.
ביוגרפיה
בתחילת דרכו השחמטאית שיחק פרליס בווינה, שם ניצח בתחרות בשנת 1901. בשנת 1903 הגיע למקום השני, אחרי מיכאל צ'יגורין ובשנת 1904 ניצח בתחרות וינה. באותה שנה הגיע למקום השלישי בתחרות אחרת בווינה (תחרות גמביט, המנצח: קרל שלכטר). בשנת 1905 חלק מקום 4-6 בתחרות אמנים בברמן (דרג ב'). בשנת 1906 הגיע למקום התשיעי בתחרות אוסטנדה (ניצח: קרל שלכטר) והגיע למקום השלישי בתחרות וינה. בשנת 1907 חלק מקום 7-8 בתחרות וינה (ניצח: ז'ק מיזס) ובאותה שנה הביע למקום ה-16 באוסטנדה.
בשנת 1908 חלק מקום 7-8 בתחרות וינה. בשנת 1909 הגיע למקום השביעי בתחרות סנקט פטרסבורג (ניצחו: עמנואל לסקר ועקיבא רובינשטיין). באותה שנה הגיע למקום השלישי בתחרות וינה (ניצח: ריכרד רטי ). בתחרות וינה של סוף השנה הגיע למקום השלישי. בשנת 1911 הגיע למקום ה-13 בתחרות קרלסבד (ניצח: ריצ'רד טייכמן ). בשנת 1912 הגיע למקום החמישי בתחרות סן סבסטיאן (ניצח: עקיבא רובינשטיין) וחלק מקום 3-4 בתחרות וינה (ניצח: קרל שלכטר). בשנת 1913 הגיע למקום החמישי בתחרות וינה (ניצח: רודולף שפילמן). הקריירה שלו נגדעה עקב תאונת טיפוס הרים באלפים, בשנת 1913.
יהושע דקל
יהושע (שוקי) דקל (נולד בחודש מאי 1944) הוא איש חינוך וספורט ישראלי, נושא תפקידים שונים בחינוך ובספורט בישראל, וביניהם, ראש מינהל הספורט במשרד החינוך, התרבות והספורט וסמנכ"ל המשרד, יו"ר הוועד הפראלימפי ויו"ר הוועד המנהל של מכון וינגייט.
ביוגרפיה
דקל נולד בחודש מאי 1944 בעיראק. עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1950 בהיותו בגיל 5 שנים. לאחר שהות קצרה במחנה שער העלייה בחיפה, עברה המשפחה למעברת טבריה, כעבור שנתיים קשות במעברה, המשפחה עברה לשיכון ב' בטבריה, המקום שבו גדל. למד בבית הספר היסודי תחכמוני, ואחר כך ב"בית הספר התיכון בגליל".
בשנת 1958 החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של הפועל טבריה. משנת 1960 ועד 1963 שיחק דקל בקבוצת המילואים בבוגרים של הפועל טבריה, ליגה מקבילה לליגה הלאומית. בשנות ה-60, כל קבוצה בליגה הראשונה, בליגה הלאומית הייתה חייבת להעמיד גם קבוצת מילואים.
סיים את לימודיו בתיכון בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד בשנת 1962 והתקבל ללימודים כעתודאי במכללה לחינוך גופני ולספורט במכון ווינגייט ולמד שם בשנים 1962 - 1964. בשנת 1964 סיים את לימודיו במכללה בווינגייט כמורה לחינוך גופני ולגאוגרפיה.
דקל שירת בצה"ל כמדריך ספורט (מדריך כושר קרבי), ושירת שירות מלא עד שנת 1966.
לאחר השירות הצבאי, החל לעבוד כמורה לחינוך גופני ולספורט בבתי ספר יסודיים בטבריה וגם בבית הספר החקלאי כדורי, שהיה מפורסם בזכות "מבחני הכבוד" שהיו נהוגים בו, וגם בזכות בוגריו שעליהם נמנים יגאל אלון, יצחק רבין, חיים גורי ועוד. כמו כן היה מורה לחינוך גופני ולספורט בבית הספר האזורי "בית-ירח" שבעמק הירדן.
בשנת 1978 סיים את לימודי התואר ראשון בחינוך ובפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1982 סיים את התואר השני במינהל החינוך באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1986 עבר עם משפחתו לגור בכפר תבור, ובשנת 1997 עבר לגור בכפר סבא, שם הוא גר עד היום (2019). ד"ר יהושע-שוקי דקל נשוי לנורית, להם חמישה ילדים: שרית, גיל, טל ותאומים: שם הבת חן, ושם הבן רן, ושמונה נכדים.
בשנת 1991 דקל סיים את לימודי התואר השלישי, בתואר דוקטור (PhD) בספורט ובחינוך גופני, בחקר היבטים פסיכולוגיים-סוציולוגים של עקמת נעורים אידיופטית (Idiopathic Scoliosis), ב - Testnevelési Egyetem - The Hungarian University of Physical Education.
קריירה מקצועית
בשנת 1966 דקל החל לעבוד כמורה לחינוך גופני ולספורט בבית ספר יסודי בטבריה. בשנת 1967 התקבל לעבודה במועצה אזורית גליל תחתון כמנהל המחלקה לתרבות, נוער וספורט, תפקיד שהחזיק בו במשך 7 שנים - עד 1974. מקום שהיווה עבורו קרקע פורייה ללמידה ולצבירת ניסיון רב בניהול עובדים, תקציבים והכנת תוכניות בתחומי אחריותו. בשנה זו החל ללמד גם בסמינר אוהלו, ולימים מכללת אוהלו. במכללת אוהלו שימש דקל בתחילה כמרצה וכסגן מנהל.
בקיץ 1969 ובקיץ 1970 יצא דקל לשליחות במחנות הקיץ של הנוער והחלוץ בארצות הברית וניהל את הספורט במחנות הקיץ במסצ'וסטס, תפקיד שהוגדר כ"ראש הספורט במחנה".
מנהל וראש מכללת אוהלו
בשנת 1989 דקל נבחר לתפקיד מנהל מכללת אוהלו. דקל כיהן כראש המכללה להכשרת מורים לחינוך, לספורט ולתיירות במכללת "אוהלו" בעמק הירדן, בין השנים 1989 - 1995.
במסגרת תפקידו כראש מכללת אוהלו, היה דקל אחראי לניהול כוח אדם אקדמי ומינהלי ותכנון תקציב שנתי ורב שנתי. פיתוח תוכניות לימודים ייחודיות, יוזמות מקומיות, מעקב ובקרה. תכנון כוח אדם בהוראת המקצוע. ובעיקר הכשרת מחנכים, גננות ומורים למערכת החינוך בישראל.
דקל שימש בשנים 1983 – 1986 גם כמפקח על הוראת החינוך הגופני במחוז הצפון.
בקיץ 1983 בפעם הראשונה בטבריה נערך פסטיבל בינלאומי ללהקות מחול ופולקלור. את הרעיון הגה האומן והיוצר זכריה לירז, ודקל נבחר לתפקיד המנהל הארגוני והמפיק של הפסטיבל. בפסטיבל השתתפו להקות מחול מטבריה, מירושלים ולהקות סטודנטים בישראל ולהקות מחוצה לה: מיוון (מאתונה ומכרתים), מספרד (מוולנסיה, מדריד וטולדו) ומבולגריה.
בשנת 1985 דקל נבחר לתפקיד יו"ר אס"א - איגוד הספורט האקדמי בישראל, תפקיד שבו היה עד לשנת 1988.
ראש מינהל הספורט
בחודש מאי 1995 ד"ר דקל נבחר לתפקיד מנהל רשות הספורט והחינוך הגופני, ונכנס לתפקיד באוקטובר 1995. לאחר רה-ארגון מינהלי במשרד החינוך, התרבות והספורט, תיאור התפקיד שונה לראש מינהל הספורט והחינוך הגופני וכסמנכ"ל המשרד, הוא מילא את התפקיד הזה עד לפרישתו בשנת 2007. במסגרת תפקידו, היה אחראי להכנת תוכנית אסטרטגית לספורט למדינת ישראל, שהוגשה לאישור לשר הספורט והחינוך, הכין הצעת תקציב לספורט במדינת ישראל והיה גם אחראי לביצועו. היה שותף להכנת "תוכנית העשור" בטוטו-ווינר, התוכנית לפיתוח 10 מתקני ספורט גדולים בארץ וביניהם: אצטדיון סמי עופר בחיפה, אצטדיון טרנר בבאר שבע, אצטדיון נתניה, אצטדיון המושבה בפתח תקווה ועוד.
בשנת 1996 מונה דקל להיות יו"ר הדירקטוריון של מכון וינגייט, המכון הלאומי לספורט, תפקיד שבו החזיק עד לפרישתו בשנת 2007 בעקבות ניגוד עניינים.
בשנותיו כראש מינהל הספורט, דקל מילא תפקידים בכירים רבים נוספים, וקידם תוכניות לקידום הספורט, היה ממונה על הכשרת מאמנים ומדריכים במדינת ישראל, קידם את חוק מרוצי סוסים בישראל, תיקונים ל"חוק הספורט המוטורי" ואחראי על "הרשות לנהיגה ספורטיבית".
היה מופקד גם על "חוק הצלילה הספורטיבית בישראל", ובמסגרתו מתן רישיונות לבתי ספר לצלילה בישראל והענקת תעודות למאמנים ולמורים לצלילה.
בנוסף ל"חוק הספורט" ול"חוק חדרי-כושר", יזם את הקמתם של "מרכזי מצוינות" לספורטאים מחוננים בישראל, שנקראו: "פנימיות יום" ו"אגודות הישג".
בהיותו ראש מינהל הספורט בארץ, דקל הקים בעקבה שבמדינת ירדן, בים האדום, בית ספר לחינוך ולספורט ימי, יחד עם שלטונות ירדן, כשהנסיך ראיד האח של המלך חוסיין היה מעורב ובחסותו, ועם אלוף פיקוד הדרום הירדני, שהיה גם מפקד עקבה ומפקד נמל בעקבה, והיה שותף פעיל בהקמת המרכז בעקבה. במרכז לספורט ימי שהוקם בעקבה דקל פעל להכשרת מורים ומדריכים ירדנים לעבודה בספורט הימי. יזם תחרויות ומפעלי ספורט ימיים וביניהם "משט השלום", בהשתתפות ספורטאים עם סירות וספינות מירדן ומישראל.
דקל שימש כמ"מ יו"ר דירקטוריון המועצה להסדר ההימורים בספורט, טוטו-ווינר. בשנת 2001, בהיותו יו"ר המועצה להימורים בפועל, הוביל עם המנכ"ל ועובדי המועצה להימורים בספורט, את המעבר ממערכת הימורים באוף-ליין (Off-line) למערכת הימורים באון-ליין (On-Line). דקל שימש כיועץ אסטרטגי מקצועי למרכז השלטון המקומי לתוכניות אב אסטרטגיות לספורט ולתרבות הפנאי ברשויות.
יועץ מקצועי
בשנת 2008 יצא דקל לגמלאות, והקים חברה עצמאית לייעוץ, יזמות ופרויקטים בשם "י. דקל ספורט בע"מ".
בשנת 2017 נבחר דקל ליו"ר הוועד הפראלימפי בישראל (הוועד הפראלימפי הוא ארגון מן המניין ב) ה-IPC, בתוקף תפקידו הוא אחראי על שיגור משלחות הספורטאים לאולימפיאדות. בימים אלו (2019) הוועד הפראלימפי שוקד על ההכנות לאולימפיאדת טוקיו (2020), ולאולימפיאדת החורף בייג'ינג (2020) ואחריה לאולימפיאדת פריז (2024). הוועד הפראלימפי עוסק בספורט להישגיות ולמצוינות לספורטאים עם מוגבלויות (נכי צה"ל, נכי איל"ן ובית החינוך לעיוורים) ומכין את הספורטאים לאולימפיאדות.
בתפקידו כיו"ר הוועד הפראלימפי בישראל יזם שילוב מחקר וטכנולוגיה בהכנות הפראלימפיות, חתם על הסכם עם "מכון סילבן אדם למצוינות" שבאוניברסיטת תל אביב. כמו כן, חתם על הסכמים לטיפול רפואי במעמד מיוחד (V.I. P) לספורטאים הפראלימפיים, עם המרכז הרפואי "שיבא" בתל השומר ועם בית החולים "רעות". יזם את השתתפות נבחרת ישראל במשחקי החורף הפראלימפיים בבייג'ינג, וזאת בפעם הראשונה בהיסטוריה ישתתפו ספורטאי ישראל במשחקי החורף הפראלימפיים, שיערכו בבייג'ינג בשנת 2022. בתפקידו כיו"ר הוועד הפראלימפי אירח קונגרסים בינלאומיים בארץ שבהם השתתפו חוקרים ואנשי מקצוע מכל העולם, הוא יזם את אירוח הקונגרס האירופאי EPC (European Paralympic Committee), שבו השתתפו נשיאי הספורט הפראלימפיים מאירופה. דקל עסק בעוד אירועים גדולים כגון: אירוח אליפות העולם בטניס על כיסאות גלגלים בשיתוף איגוד הטניס, אירוח אליפות אירופה ב"כדור-שער" לעיוורים, שתתקיים בשנת 2021 ועוד.
דקל יזם ופעל לחתימת הסכמים לשיתוף פעולה עם מדינות: יוון, וקפריסין. בפעולות אלו ועוד חיזק את ההכרה בספורט הפראלימפי בישראל ומיתג אותו במקום גבוה. חיזק את ההכרה של מדינות העולם בספורט הנכים ובוועד הפראלימפי של ישראל. דקל פועל להקמת בית לספורטאים הפראלימיים בישראל, שיהיה מרכז לכנסים, לתערוכות, ללימודים, להשתלמויות והיכל תהילה לספורטאים הפראלימפיים. בתפקידו קידם ותרם להמשך פיתוח ההכרה של מדינות העולם בספורט הנכים ובוועד הפראלימפי של ישראל.
בימים אלו פועל דקל להקמת "היכל תהילה ובית לספורטאים הפראלימפיים בישראל".
תצורה (גאולוגיה)
תצורה (באנגלית: Formation) היא יחידת סלעים בסיסית בחלוקה סטרטיגרפית יחידה ליתוסטרטיגרפית המשמשת למטרת מיפוי גאולוגי. התצורה הגאולוגית מורכבת מסלעים, הנראים לעין, אשר להם זיקה בשלבי יצירתם, והנבדלת משכנותיה על ידי גבולות סלע ברורים. לתצורה הגאולוגית יש תפוצה גאוגרפית מסוימת.
הכינוי אותו מקבלת תצורה מורכב משתי מילים. סוג הסלע העיקרי הבונה את התצורה ושם המקום בו מצויה התצורה. לדוגמה "דולומיט יגור" בהר הכרמל. אם אין בתצורה סוג סלע אחד בולט נוהגים להשמיט את שם הסלע ולהסתפק בשם המקום כשלפניו מוסיפים את המילה תצורה. לדוגמה: "תצורת חתירה".
התצורה יכולה להתחלק בחלוקת משנה לפרטים (Members) הנבדלים מהחלקים הקרובים אליהם בתצורה. חלוקה זו נהוגה רק כשיש לה מטרה מועילה. רק חלק מהתצורה יכול להיות מורכב מפרטים, כאשר פרט יכול להשתרע על יותר מתצורה אחת. בתוך התצורה יכולים להופיע גם יחידות קטנות יותר המכונות עדשה או לשון (Lense או Tongue). אוסף של תצורות גאולוגיות מכונה חבורה.
דוגמה לכך היא תצורת ורדים הכלולה בחבורת יהודה. היא מורכבת מסלעים ממוצא דומה סלעי משקע מסביבת היווצרות ימית - הדולומיט והקירטון. בתצורה זו נוצרה מערת שורק וכן מערת שמשון ומערת התאומים שמצפון ומדרום לה. ניתן ללמוד מהעובדה שהן כולם בתצורה אחת כי תהליך יצירת שלוש המערות היה דומה.
כמה תצורות מוכרות:
אברהם עילם-אמזלג
אברהם (אבי) עילם-אמזלג (נולד ב-28 בספטמבר 1941) הוא מוזיקאי, חלילן, מלחין, מוזיקולוג, אתנומוזיקולוג ומנצח ישראלי.
ביוגרפיה
אמזלג נולד בקזבלנקה, מרוקו ועלה ארצה ללא משפחתו בשנת 1952. הוא למד במדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב ובאקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב. נגינה בחליל למד אצל אורי טפליץ והלחנה אצל לאון שידלובסקי.
את עבודת הדוקטורט שלו כתב בהנחיית פרופסור אמנון שילוח בנושא "התפיסה המלודית בשירת הבקשות של יהודי מרוקו" וקיבל תואר דוקטור בשנת 1986. כיום מרצה בתחומי פולקלור ומוזיקולוגיה באוניברסיטאות בארץ.
סגנונו המוזיקלי של אמזלג-עילם מאחד מסורות מזרחיות עם שיטות מערביות. בשנת 1994 הוזמן לסייע בהקמת התזמורת האנדלוסית הישראלית ולנצח עליה. מתפקידו זה פרש בעונה התשיעית של התזמורת כאשר יצא לגמלאות.
אברהם אמזלג (עילם) שימש כמרצה למוזיקולוגיה בחוג למוזיקה באוניברסיטת חיפה. עילם-אמזלג מתגורר בקליפורניה.
יער נורווגי (ספר)
יער נורווגי (ביפנית: ノルウェイの森, באנגלית: Norwegian Wood) הוא רומן מאת הסופר היפני הרוקי מורקמי שיצא לאור ביפן ב-1987. הספר הצליח מאוד ביפן והפך לספר פולחן בקרב הנוער. "יער נורווגי" הוא אחד הספרים היפנים המתורגמים והמצליחים ביותר בעולם המערבי.
על הספר
הרומן הוא רומן חניכה העוסק באהבה ובעיצוב הזיכרון ובאובדן. האובדן הוא הן במובן הישיר של מוות והן במובן של אובדן התקוות, החלומות, הנעורים והאהבה, של גיבור הרומן. הגיבור הוא טורו ווטנבה, אשר נזכר בשנותיו הראשונות באוניברסיטה בטוקיו. הציר המרכזי ברומן הוא שתי מערכות היחסים שמפתח ווטנבה עם שתי צעירות השונות מאוד באופיין: נאוקו, שהיא יפה, עדינה ושבירה מבחינה רגשית, ומידורי, שהיא תאבת חיים הלומדת איתו באוניברסיטה.
הרומן מתרחש בטוקיו על פני שלוש שנים (1970-1968), תקופה שבה תלמידים יפנים הפגינו נגד הממשל, כמו במדינות אחרות בעולם. מורקמי, דרך עיניו של ווטנבה, מציג את תנועת המחאה כחלשה וצבועה. למעשה, הרקע ההיסטורי של האירועים הופך לחסר חשיבות כמעט והיחסים הבין-אישיים של הגיבור, כמו גם התלבטויותיו, הם אלו שעומדים במרכז. את שנת 1969 מתאר הגיבור:
מורקמי נחשב כסופר המרבה לשלב בספריו רכיבים פנטסטיים ועל-טבעיים. "יער נורווגי" הוא ייחודי בכתיבתו של מורקמי בכך שהוא ריאליסטי וכמעט ולא מופיעים בו רכיבים פנטסטיים. מורקמי טען כי הפנטסטי כשלעצמו אינו מעניין אותו, וכי הוא מתעניין בבלבול בין מציאות ובין דמיון ובכך "שהחיים אינם כמו שהיו צריכים להיות". בנושאים אלו עוסק "יער נורווגי" וכך הוא מתקשר למוטיבים העיקריים בספריו של מורקמי.
השפעתה של התרבות המערבית ניכרת בספר. שני התחומים המרכזיים של תרבות זו הזוכים להתייחסות הם הספרות ומוזיקת הפופ והג'אז. ספרו של סקוט פיצג'רלד, "גטסבי הגדול" מאוזכר פעמים רבות בספר ויש בין שני הספרים נקודות השקה, כגון: הגיבור המספר בגוף ראשון, העלאת זיכרונות ושחזור שיחות ותובנה רטרוספקטיבית. ספר נוסף שהוזכר רבות כמשיק ל"יער נורווגי" הוא "התפסן בשדה השיפון" מאת ג'. ד. סלינג'ר. רומן חניכה מפורסם זה מוזכר רק פעמים בודדות בספר, אך ווטנבה, הגיבור היפני, מזכיר מאוד את הגיבור האמריקאי בכך שהם בני גיל דומה ובכך ששניהם פועלים ומופעלים בעלילה ואינם צופים מהצד בדומה לגיבור ב"גטסבי הגדול".
גם למוזיקה תפקיד משמעותי בספר, ככזאת המשפיעה על הלך רוחם של הגיבורים ומעוררת ומציפה בהם זיכרונות ורגשות מהעבר. שמותיהם ושיריהם של רבים מהמוזיקאים הבולטים בפופ, בג'אז ובמוזיקה הקלאסית הקלה שפעלו בשנות השישים מופיעים במהלך הספר ובמיוחד בולטים שיריהם של הביטלס. אחת הפעולות המוזכרות שוב ושוב ובפירוט היא נגינתה של רייקו את שירי הביטלס בעת ביקוריו של ווטנבה במוסד המרפא, שירים האהובים על ווטנבה, נאוקו ורייקו ומאחדים ברגש משותף את שלושת הגיבורים. מורקמי כתב ב"אחרית דבר" שהוסיף לספר כי השלים את כתיבת ספרו תוך שהאזין קרוב ל-120 פעם לאלבומם של החיפושיות, "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band".
שם הספר
הספר נקרא על שם שירם של הביטלס "Norwegian Wood (This Bird Has Flown)", מתוך האלבום Rubber Soul. השיר, המוזכר ברומן מספר פעמים, נכתב על ידי ג'ון לנון ופול מקרטני.
אחת הגיבורות, נאוקו, אומרת על השיר "יער נורווגי": "זה השיר שאני הכי אוהבת", אולם, מיד ממשיכה ואומרת:
עיבוד לסרט
בשנת 2010 עובד הספר לסרט בשם "יער נורווגי", בבימויו של טראן אן הונג, שגם כתב את התסריט.
מפלגת מימד
מפלגת מימד הייתה תנועה רעיונית ומפלגת מרכז-שמאל ציונית, שהוקמה בשנת 1988 על ידי הרב יהודה עמיטל. שם המפלגה, מימד, הוא ראשי תיבות של "מדינה יהודית, מדינה דמוקרטית". ברוב שנות קיומה הוגדרה המפלגה כמפלגה ציונית דתית, אך בהמשך היא פעלה כמפלגה כלל-יהודית ציונית הפונה לקהל מגוון הרואה בזהות היהודית את המרכיב המרכזי לבניית חברה ומדינה.
מימד התמודדה לראשונה בבחירות לכנסת ה-12 בשנת 1988 אך לא עברה את אחוז החסימה, בשנת 1999 התמודדה בבחירות בפעם השנייה כחלק מרשימת "ישראל אחת" בראשות מפלגת העבודה, ונציגה הרב מיכאל מלכיאור היה לחבר הכנסת הראשון מטעם מימד. לאחר הבחירות לכנסת ה-15, הרב מלכיאור התמנה לשר לענייני חברה ותפוצות והמשיך לכהן בכנסת עד הכנסת ה-18, אז רצה מימד לכנסת ברשימה משותפת עם התנועה הירוקה, ולא עברה את אחוז החסימה.
אידאולוגיה
מימד סברה שיש להניח תשתית חדשה ליחסי דת ומדינה בישראל. המפלגה גיבשה הסכמות בנושאי דת ומדינה עם קבוצות שונות באוכלוסייה, תוך אמונה שקיים צורך בסטטוס קוו חדש בנושאי אישות, שבת, קבורה ועוד.
בניגוד למרבית החברה הציונית-דתית, מימד לא תפסה את ההיאחזות בארץ ישראל השלמה כערך עליון. המפלגה ראתה את הרדיפה אחר שלום כערך יהודי ותמכה בהמשך התהליך המדיני, במטרה להגיע להסדר של שתי מדינות לשני עמים.
במהלך השנים מימד פעלה בתחומי יחסי דתיים-חילונים, יחסי יהודים-ערבים, חינוך, רווחה וסביבה.
רקע להקמתה
תנועת מימד נוסדה בשנת 1988 על ידי הרב יהודה עמיטל, ראש ישיבת הר עציון, וקבוצת חברים, במטרה לחדש את פני הציונות הדתית ולהוות תחליף לגישה שיצרה זהות בין תורת ישראל ובין דעות ימניות במישור המדיני והדתי.
מספר שנים לפני הקמת התנועה, לאחר הטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה, הרב עמיטל דרש הקמת ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת אירועי הטבח. הוא יצא בתקיפות נגד הכניסה לביירות ומלחמת לבנון הראשונה וציין שבין העם והארץ, הוא מעדיף את העם. בנאום הבהרה בישיבת הר עציון על הצהרות פוליטיות אלו, הדגיש כי "נדלקו אצלי לאחרונה כמה נורות אדומות שהצביעו על הסכנה שבתפיסות האידאולוגיות שהשתרשו בחלק מן הציבור הדתי מנאמני ארץ ישראל". יש הרואים באמירות אלה את הבסיס להקמת מימד.
בין תנועה למפלגה
מימד התמודדה לראשונה בבחירות לכנסת ה-12 בשנת 1988. הרב עמיטל עמד בראש הרשימה, שנקראה "מימד – מחנה המרכז הדתי". המפלגה נחלה אכזבה בבחירות ולא עברה את אחוז החסימה, כשהיא זוכה בשישה-עשר אלף ושבע מאות קולות (אחוז החסימה עמד אז מעל לעשרים ושניים אלף).
רצח ראש הממשלה יצחק רבין בנובמבר 1995 היווה נקודת מפנה בתולדות התנועה. מחנה הציונות הדתית עבר זעזוע בעקבות השתייכותו של רוצח ראש הממשלה יגאל עמיר למגזר זה. ארבעה ימים לאחר הרצח, התקיים בירושלים כינוס של הציונות הדתית לחשבון נפש. דבריו של הרב עמיטל בכנס היו חריגים בכך שלא התמקדו בהגנה על החברה הדתית אלא עסקו בתופעות שהוליכו לדעתו לרצח. לדבריו, "יש לעצור את תופעת הדה-לגיטימציה של דעות שונות בציונות הדתית. ישנם ויכוחים עמוקים בתוך מחננו – על סולם הערכים ביחס שבין עם ישראל, תורת ישראל וארץ ישראל". לאחר הרצח, התמנה הרב עמיטל לשר בלי תיק בממשלתו של שמעון פרס, מתוך מטרה לגשר על המתיחות בין דתיים לחילוניים. ד"ר יוסי בן-גל מונה לנהל את משרד השר במשרד ראש הממשלה. המשרד פעל למיתון המתחים בין דתיים וחילוניים שגאו באותה העת, לקידום העיסוק בזהות היהודית באמצעי התקשורת ובפרט בערוצי הטלוויזיה ולהעמקת הקשרים עם יהדות התפוצות.
בסוף 1995 הרב מיכאל מלכיאור, הרב הראשי של הקהילה היהודית בנורווגיה, התמנה ליו"ר מזכירות מימד ואחראי על תחום הפעילות החינוכית והחברתית. הרב מלכיאור הפך למנהיג הבולט במימד והדגיש את תפקיד המפלגה בגישור בין דתיים לבין חילונים.
בשנת 1999 מפלגת מימד התמודדה בבחירות בפעם השנייה, לכנסת ה-15, בריצה משותפת עם מפלגת העבודה ומפלגת גשר, ברשימה בשם "ישראל אחת". נציגי מימד, הרב מלכיאור, הרב יהודה גלעד ויונינה פלנברג, מוקמו במקומות ה-17, 33 ו-38 ברשימה המשותפת. הרשימה זכתה ל-26 מנדטים והרב מלכיאור הפך לחבר הכנסת הראשון מטעם מימד. במהלך הבחירות המפלגה השתמשה בסיסמה "אחים הולכים ביחד", שליוותה אותה גם בהמשך.
מיד לאחר הבחירות התקיימה ועידת יסוד המפלגה בבנייני האומה בירושלים, במטרה לבחור מוסדות קבע לקביעת דרכה של מימד במישור הפוליטי. פרופ' אביעזר רביצקי נבחר לכהן כיו"ר המועצה והרב יהודה עמיטל נבחר לכהן כיו"ר המפלגה. בדברים שאמר הרב יהודה עמיטל בישיבת הר עציון באותה תקופה הוא פירט את הערכים אליהם החברה הדתית צריכה לשאוף, לדעתו, במישור הפוליטי: "אם רוצים אנחנו לקרב את הגאולה השלמה, אנו חייבים להקפיד יותר על ערכים מוסריים בחיי הפרט והכלל. צמצום פערים חברתיים, דאגה לחלשים בחברה, מלחמה בעוני, וגם יחס הוגן לנוכרים שחיים עימנו". גישה זו הפכה לעיקר המצע של מימד בבחירות ובמהלך פעילותה הפרלמנטרית.
התקופה בכנסת
לאחר הבחירות לכנסת ה-15, הרב מלכיאור התמנה לשר לענייני חברה ותפוצות וכיהן בתפקיד עד לבחירות האישיות לראשות הממשלה בשנת 2001. בנוסף פעל הרב מלכיאור כיו"ר ועדת השרים לגיור וחבר בוועדות שרים (ועדת שרים לענייני חקיקה ועוד כ-10 ועדות שרים נוספות). בעקבות המשא ומתן המדיני שניהל ראש הממשלה אהוד ברק בקיץ 2000 עם הפלסטינים בקמפ דייוויד, פרשה מפלגת גשר מישראל אחת והרשימה החליפה את שמה ל"העבודה-מימד". בעקבות כוונתו של ברק לקדם רפורמה שמטרתה הפרדת דת ומדינה איימה גם מימד בפרישה מהממשלה, בטענה כי מדובר בהפרה בוטה של ההסכם בין העבודה למימד בנושאי דת ומדינה. לאחר הבחירות האישיות לראשות הממשלה ב-2001, בהן נבחר אריאל שרון לראשות הממשלה, התמנה הרב מלכיאור לסגן שר החוץ בממשלת האחדות הלאומית. ב-5 ביוני 2002 פרש חבר הכנסת מקסים לוי, חבר סיעת גשר, מהכנסת ובמקומו נכנס הרב יהודה גלעד. בכנסת היה גלעד חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט ובוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 פרצה מחלוקת בין חברי המפלגה בנוגע להמשך הברית עם מפלגת העבודה. הרב מלכיאור הצליח להעביר במועצת המפלגה החלטה על המשך ההליכה עם מפלגת העבודה, ברוב של 74 מול 24 ונמנע אחד, מה שהביא לפרישה של מספר חברי הנהלה מהאגף הניצי במפלגה ובראשם הרב יהודה גלעד. הפורשים טענו כי הליכה משותפת עם העבודה, במיוחד לאור ועידת קמפ דייוויד, לא מאפשרת יצירת אלטרנטיבה ציונית-דתית למפד"ל. כמו כן, הם הביעו רצון להתברג במרכז המפה הפוליטית ולא בשמאל. מנגד, תומכי השותפות טענו כי יש חובה מוסרית לפעול במסגרת שיתוף והידברות ואסור שהציונות הדתית תהיה מזוהה כולה עם הימין המדיני. במסגרת ההסכם עם מפלגת העבודה, הרב מלכיאור מוקם במקום ה-10 ברשימה וטובה אילן, מוותיקות הקיבוץ הדתי, במקום ה-27. הרשימה בראשות עמרם מצנע זכתה ל-19 מנדטים.
בכנסת ה-16 הרב מלכיאור התמנה ליו"ר ועדה לזכויות הילד. בנוסף עמד בראש השדולה לאיכות הסביבה ובראש השדולה לדו-קיום יהודי-ערבי. עם כניסתה של מפלגת העבודה לממשלת שרון ב-2005 מונה הרב מלכיאור לסגן שרת החינוך, התרבות והספורט, אך כיהן בתפקיד חודשים ספורים בלבד. לאחר מכן מונה לסגן השר לענייני חברה ותפוצות במשרד ראש הממשלה, בעקבות התפטרותו של נתן שרנסקי. זמן קצר לפני הבחירות לכנסת ה-17 נכנסה גם טובה אילן לכנסת בעקבות פרישת קבוצה של חברי מפלגת העבודה למפלגת קדימה. עקב הפגרה בכנסת אילן בחרה לתרום את השכר שקיבלה לנוער ולעולים חדשים.
בבחירות לכנסת ה-17 המשיכה המפלגה את השותפות עם מפלגת העבודה. במסגרת ההסכם, הרב מלכיאור מוקם במקום ה-10 ברשימה ועופר גלנץ במקום ה-33. הרשימה בראשות עמיר פרץ זכתה ב-19 מנדטים. לאחר הבחירות הרב מלכיאור התמנה ליו"ר ועדת החינוך התרבות והספורט. לקראת הבחירות לכנסת ה-18 השותפות בין מימד לבין מפלגת העבודה פורקה והשר עמי אילון הצטרף למימד, במטרה לחבור לגופים נוספים לקראת הבחירות, אך זמן קצר לאחר מכן פרש מהחיים הפוליטיים. לבסוף מימד רצה לכנסת ברשימה משותפת עם התנועה הירוקה, בראשות הרב מלכיאור. הרשימה נותרה מחוץ לכנסת, אף על פי שזכתה למעל עשרים ושמונה אלף קולות - מספר הקולות הרב ביותר מבין המפלגות שלא עברו את אחוז החסימה. מאז בחירות אלו לא התמודדה המפלגה בבחירות לכנסת.
ב-2019, לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הסביר הרב מלכיאור למה לא תתמודד המפלגה לכנסת ואמר כי העלאת אחוז החסימה תגרום בסבירות גבוהה לאיבוד קולות, וכי "מימד הייתה המפלגה הדתית הראשונה שהגיעה למסקנה שאנו לא זקוקים יותר למפלגות דתיות סקטוריאליות".
רשויות המקומיות
מפלגת מימד התמודדה לראשונה לבחירות המקומיות שהתקיימו באוקטובר 2003. בבחירות שהתקיימו בנובמבר 2008 מימד צמצמה את מספר הרשויות בהן התמודדה.
בטבריה התמודדה מימד בשנת 2003 ברשימה משותפת עם מפלגת העבודה, "קדימה טבריה" בראשות דרור ללוש. הרשימה זכתה ב-2 מנדטים ודרור ללוש מונה לסגן ראש העיר ולמחזיק תיק החינוך. בבחירות 2008 מפלגת מימד המשיכה לסייע ללוש, שהתמודד לראשות העיר והריץ את רשימת 'הדבר הבא'. הרשימה לזכתה ב-2 מנדטים ודרור ללוש קיבל 12.5% מהקולות לראשות העיר והגיע למקום השלישי.
בפרדס חנה-כרכור התמודדה ב-2003 רשימת "ביחד למען המושבה בראשות אור לביא". הרשימה זכתה ל-5% מסך הקולות וזכתה במנדט אחד. בהתמודדות על ראשות העיר הגיע עו"ד אור לביא למקום השביעי עם 5% מהקולות.
ברעננה, התמודדה ב-2003 חברת מועצת מימד לאה הלפרין, ברשימת "איכות חיים לרעננה" ברשות חיים ברוידא. הרשימה זכתה ב-2 מנדטים והלפרין התמנתה ליו"ר ועדת הביקורת. בבחירות של 2008 חברה הלפרין לרשימת "דרך אחרת – מימד נוסף" בראשות מלי פולישוק-בלוך. הרשימה זכתה במנדט אחד בלבד והלפרין נותרה מחוץ למועצה. על פי ההסכם הלפרין הייתה אמורה להחליף את פולישוק-בלוך במועצה לקראת סוף 2009 אך ההסכם לא מומש. בבחירות לכנסת ה-18 לאה הלפרין ומלי פולישוק-בלוך היו מועמדות מטעם מימד.
במודיעין, התמודדה ב-2003 רשימת שחר בראשות עופר גלנץ, שזכתה ב-2 מנדטים. גלנץ החזיק בתיק החינוך בעירייה עד להתפטרותו באפריל 2008, אז החליף אותו עו"ד משה לוי. בבחירות ב-2008 רשימת "שחר עושים חינוך" התמודדה בראשות לוי וזכתה ב-2 מנדטים. בבחירות לכנסת ה-17 גלנץ היה מועמד מטעם מימד.
ברחובות, התמודדה ב-2003 רשימת יחד בראשות שמעון קהלני, שזכתה במנדט אחד. בבחירות 2008 התמודד קהלני לראשות העיר ולרשימת יחד הצטרף עמרם אולמרט, אחיו של ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט. קהלני זכה ב-8% מהקולות לראשות העיר ורשימתו לא עברה את אחוז החסימה.
בחיפה, התמודדה ב-2003 רשימת " מרצ חיפה שבלב-ודור שלום, מימד" בראשות אמיר גרינבוך. הרשימה זכתה למנדט אחד ושלמה יעקב רפפורט כיהן מטעם הסיעה כיו"ר ועדת עלייה וקליטה ויו"ר הוועדה נגד סמים ואלכוהול. ב-2008 התמודדה רשימת "חיפה שבלב אור לשכונות" בראשות אמיר גרינבוך. הרשימה זכתה ל-2% מהקולות בלבד ולא עברה את אחוז החסימה.
בנהריה, התמודדה ב-2008 רשימת יחד בראשות משה דורון. במהלך הבחירות מימד חברה לרשימה משותפת עם הליכוד והאיחוד הלאומי, ששילבו את המועמדים שלהם במקומות 2 ו-3 ברשימה. הרשימה זכתה למנדט אחד ודורון זכה ל-6.5% מהקולות לראשות העיר והגיע למקום הרביעי.
בבחירות ב-2003 מימד התמודדה במספר רשויות נוספות בהן לא עברה את אחוז החסימה: בעכו רשימת "צעירים למען שינוי" בראשות חגי סגל; בגדרה רשימה בראשות משה גהסי; באשקלון רשימה בראשות יורם גניש; בגבעת שמואל רשימה משותפת עם מפלגת העבודה בראשות מקס אביסרור; באופקים רשימה בראשות ד"ר עבאד אלגנאם.