cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית החולים הדסה הר הצופים
שיקום בית החולים
נכון לשנת 2015 בית החולים מכיל כ-300 מיטות אשפוז ומעל 30 מחלקות ומרפאות, ביניהן מרכז שיקום ומרכז לטיפול תומך (הוספיס). בית החולים משרת אוכלוסייה רחבה כולל ערביי מזרח ירושלים ומחנות הפליטים הסמוכים. בבית החולים מתקיימת הוראה אקדמית מטעם בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית.
בשנת 2017 נפתח בבית החולים מרכז חדש לבריאות האישה בניהולה של פרופ' נורית הילר.
משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם
משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם (בגרמנית: PROMI,Reichsministerium für Volksaufklärung und Propaganda), היה גוף ממשלתי בתקופת גרמניה הנאצית אשר הופקד על התעמולה והתרבות. המשרד לתעמולה "שלט על הרדיו, העיתונות, התיאטרון, הקולנוע והאמנויות", ובמילים אחרות, המשרד השפיע על מכלול התקשורת והתרבות בגרמניה הנאצית עד שלהי מלחמת העולם השנייה, ותרם רבות לביסוס המשטר והממשל הנאצי בגרמניה, מעליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, והקמת "הרייך השלישי", עד לנפילתו בשנת 1945. בראש המשרד עמד יוזף גבלס.
הקמה, פעילות ומבנה
המשרד הוקם ב-13 במרץ 1933 ופעל עד שלהי מלחמת העולם השנייה. תפקידו העיקרי היה להשליט את האידאולוגיה הנאצית בחברה ובתרבות בגרמניה, תוך הפקת תעמולה ותרבות שנועדו לאזרחי גרמניה הנאצית, לתושבי שטחי הכיבוש של גרמניה, בשלל ארצות ושפות, וכן לאזרחי ולוחמי בעלות הברית, כחלק מלוחמה פסיכולוגית.
עקרונות התעמולה הנאצית התבססו על פי ההיסטוריון צבי בכרך על מספר כללים בסיסיים:
במסגרת המשרד אורגן מנגנון גדול שפעל ליצירת תעמולה נאצית במבחר אמצעי תקשורת ואמצעי המחשה, וכן מונו עובדיו לצנזר את היצירה והתרבות בגרמניה, על פי הקוד האידאולוגי הנאצי. צוות העובדים הגדול של המשרד עסק בהפקת מלל כגון מאמרים וסיסמאות, בהדפסת עלונים וכרוזים, ובארגון מצעדים והפגנות ענק רבות; בין השאר, כדי להעצים את תחושת הכוח הגרמנית הקבוצתית. ראש המשרד גבלס האמין בכל מאודו באידאולוגיה הנאצית, וראה בתפקידו שליחות. ובמיוחד, טפח את התעמולה האנטישמית בסוגות שונות, ומטעם המשרד לתעמולה שעמד בראשו יצאו יומיום מאמרים ונאומים רבים, שהוא היה חתום עליהם. משנתו האנטישמית הקיצונית נפרשה במאמרי המערכת של השבועון "הרייך" (Das Reich), למשל, "ובנאומים ששודרו ברדיו והודפסו בעיתונים.
לדוגמה, מאמרו של גבלס: 'היהודים אשמים' ('Die Juden sind Schuld'), שפורסם בשבועון ב-16 בנובמבר 1941, היה אחת מתרומותיו החשובות ביותר לשואה"; לדעתו של ההיסטוריון ג'פרי הרף; במאמר זה הכריז בגאווה "בפומבי בפעם הראשונה פקיד בכיר במשטר הנאצי כי מתרחשת 'השמדה' של יהדות אירופה". גבלס יצר אווירה נוחה ואף העצים את ההנעה (המוטיבציה) של החיילים הגרמנים, הם ומשפחותיהם, אשר ביצעו את הרציחות ההמוניות של יהודים במזרח אירופה, נעזרים ברבים מתושבי הארצות הנכבשות. רציחות המוניות אלו, תחילה בירי אל בורות הריגה, התחוללו לאחר פלישתם מזרחה של הכוחות הגרמנים הנאציים במבצע ברברוסה; ואחר כך, בשל הרצון להחיש את ביצוע הכחדת היהודים בכל מקום על פי עקרונות הפתרון הסופי, אורגנה הקמתם של מחנות ההשמדה בתאי גזים, לא לפני שנוצל כוח העבודה החינמי של הקורבנות, עד לשחיקתם הגמורה.
אמנם, הודעתו של גבלס נוסחה כתעמולה והלהבה של ההמונים, ללא פירוט או ייחוס ההשמדה למבצעים מוגדרים. שכן, במילותיו של ההיסטוריון דוד בנקיר: "הפעולות של יחידות ההשמדה היו אמורות להישמר בסוד (מפני הציבורי הגרמני הרחב, וקל וחומר באשר למדינות זרות), ואלו של מחנות ההשמדה על אחת כמה וכמה. ... (וכך) נקטו הגרמנים במדיניות של הסתרה כלפי פנים: לא רק הקורבנות אלא גם הציבור הגרמני לא היה אמור לשמוע על מבצעי ההשמדה"; וכאשר הודיעו הנאצים בשידורי הרדיו לחוץ לארץ כי "הם נאבקים להגן על ערכי תרבות המערב", הם הקפידו "על הסתרת הרצח" ההמוני. עם זאת, כל בר דעת יכול היה להבחין, כי "היקפה של התעמולה האנטישמית שהופצה בלא הפסק הגיע לכך, שבמחצית שנת 1943 יוחדו שמונים אחוזים מן השידורים לחוץ לארץ לשאלה היהודית. הסיבה לכך ברורה: היטלר הבהיר מספר פעמים את דעתו שהאנטישמיות היא "הסוס הטוב ביותר באורווה הנאציונל-סוציאליסטית" "; טקטיקה שכאמור לעיל התאימה לכלל של הפקת התעמולה על פי מסר פשטני וממוקד אחד.
מיזם בולט של התעמולה הנאצית בסיוע משרד התעמולה היה תערוכה גדולה בשם "היהודי הנצחי" במינכן בשנת 1937. בתערוכה הוצג מבחר מגוון של "תמונות וציורים אנטישמים של יהודים". הקו המנחה היה "להסיר את המסכה מפניו של היהודי" באמצעות תמונות מ"חיי היום-יום" בשכונות יהודים מזרח-אירופים". חוקר הקולנוע אילן אבישר קבע כי הסרט "היהודי הנצחי", על הסצנות הקשות שבו, המרמזות בגלוי ובסמוי על רצחנות, מיניות בעלת אופי פרוורטי ושאיפה לפגוע ולעוות את מהלך האנושות ואף הבריאה, כ"תכונות יהודיות", נועדו להכשיר "השמדה פיזית של היהודים"; השמדה שתוצג כאמצעי התגוננות של החברה האנושית כמפני מזיקים. לאחר המלחמה, ציינו גם חברי "מועצת בעלות הברית" ("Allied ommission") כי "היהודי הנצחי" היה הסרט "הנתעב אך השנון ביותר שנעשה אי פעם לצריכה המונית".
המוזיאון הצ'רקסי
המוזיאון הצ'רקסי (באדיגית: Адыгэ Музей) הוא מוזיאון שהוקם בשנת 2007 בכפר כמא שבגליל התחתון ומציג את המורשת, ההיסטוריה והתרבות של העם הצ'רקסי. המוזיאון הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ותוכנית ציוני דרך.
היסטוריה והקמת המוזיאון
הצ'רקסים שלטו במשך אלפי שנים בהרים של צפון-מערב הקווקז, אך בעת החדשה מצאו את עצמם חיים בפזורה ברחבי העולם, כולל בישראל, והמוזיאון מספק הצצה לחייהם.
שני חברים, זוהיר תחאוחא וזכריא תחאוחא, הקימו בשנת 2007 אתר קטן שנקרא "מוזיאון כפר כמא", בתוך מבנה שכור, שעסק בשימור ובהפצת התרבות הצ'רקסית. לאתר הובאו פריטים ישנים שנאספו על ידיהם במשך שנים והוצגו בפני המבקרים. חזונם של השניים התבסס על שני עקרונות: הראשון, להחזיר את המודעות לשורשים הצ'רקסיים ולאפשר לדור הצעיר הצצה אל העבר הרחוק של העם הצ'רקסי, והשני הוא פתיחת מרכז הסברה לתושבי חוץ על מנת להציג בפניהם את העולם הצ'רקסי, מורשתו ותרבותו.
זוהיר תחאוחא הוא יליד 1973, תושב כפר כמא, בן למשפחה צ’רקסית ששורשיה בצפון קווקז שהגיעה למזרח התיכון במסגרת הגירה המונית של צ’רקסים שהוגלו מארצם ע”י צבאות הצאר הרוסי בשנת 1864. הוא עיצב את החללים והתצוגה, הכין מצגת, בנה מסלול הדרכה ושימש כמדריך הראשי במוזיאון אשר שילב גם סיורים מודרכים בכפר. במקביל מכהן גם כמנהל המוזיאון.
בשנת 2010, לאחר שהחללים במבנה הקטן לא התאימו יותר לתכולתו ולא הכילו את מספר המבקרים שגדל, החליטו השניים להעתיק את המוזיאון אל מבנה גדול יותר שנשכר מהמועצה המקומית, וכן הורחבה הפעילות לתחומים נוספים כגון: מופעי ריקודים ואוכל מסורתי, וכן אתר מחודש שנקרא המרכז למורשת הצ'רקסית, שבחלק מחדריו מוקם המוזיאון על כל מוצגיו.
בשנת 2019 החליטה המועצה המקומית שהיא תהיה המפעילה של המרכז למורשת הצ'רקסית, והציעה לזוהיר תחאוחא להמשיך ולשמש כמנהל המרכז מטעמה. לאחר שסירב, החליט לעזוב את המבנה ששייך למועצה ולהעביר את המוזיאון על מוצגיו למבנה אחר שבבעלותו הפרטית – בית סבתו, אמינה, אותו ירש ממנה. עוד החליט לא לדרוש בעלות על השם "המרכז למורשת הצ'רקסית" ולא להסיר את השלטים, וכך למעשה הפריד את המוזיאון מהמרכז עצמו, כאשר מרכז המורשת מממשיך להיות מתופעל על ידי המועצה, ואילו המוזיאון פועל כגוף נפרד.
הביקור במוזיאון כולל הרצאה מול מצגת וסיור מודרך בין המוצגים, חושף את המבקרים לתרבות הצ’רקסית ומנגיש את כפר כמא לקהל הרחב. זוהיר תחאוחא גם מגיע להרצאות חיצוניות בהזמנת קהלים שונים ברחבי ישראל אודות ההיסטוריה הצ’רקסית ועל סיפור משפחתו המיוחד.
מבנה המוזיאון
המוזיאון הצ'רקסי שוכן בבית ישן שנבנה בשלהי המאה ה-19 בלב השכונה העתיקה של כפר כמא, ברחוב רוג'וז'. המבנה בנוי מאבני בזלת שחורה והגג מרעפי מרסיי כיאה לאותה התקופה. בתחילה שימש כבית ספר פרטי של איש הדת ק'וצ'אסקו עבדאללה. לימים, ולאחר פטירתו, רכש אחיינו את הבית וחי שם עם רעייתו ואימהּ (סבתו של זוהיר). לטובת הסבתו למבנה שישמש את המוזיאון הצ'רקסי, בוצעו פעולות שימור ושיפוצים נדרשים, וחלק מהחצר משמש היום להתכנסות.
כל מרכיביו כבית צ'רקסי נשתמרו, ומשמשים היום להמחשה: המבואה, המטבח, חדר האורחים המיוחד, החדרים הפנימיים והחצר האחורית, שהתקיימה כחלק בלתי נפרד מכל בית צ'רקסי (כיום היא האגף המשמש כמרחב לתצוגות המוזיאון) וכן החומה סביב המבנה, הבנויה גם היא מאבני בזלת שחורה.
אגף התצוגות מכיל, בין היתר, פריטים נדירים שמקורם בהרי הקווקז, והאוסף הוא אחד הגדולים בכל הפזורה הצ'רקסית. בין היתר מוצגים בו כלי הנשק המיוחדים של האביר הצ'רקסי, בגדיו ושלל הציוד ששימש אותו במוכנותו לקרב. עוד מוצגים בגדיה הססגוניים של האישה הצ'רקסית ביחד עם פריטי לבוש נוספים, בדים עם רקמה מיוחדת וקישוטים מחרוזים, כלי הנגינה הצ'רקסיים ועוד.
בין הפריטים שניתן למצוא במוזיאון: אוכף הסוסים הצ'רקסי בן למעלה מ-200 שנה שנתרם על ידי משפחה צ'רקסית מטורקיה, חרבות צ'רקסיות (שאשקה) בנות למעלה מ-200 שנה, פריטי לבוש עתיקים ותכשיטים מכסף וזהב, עריסת התינוק הצ'רקסית וההליכון, ששימשו בעבר לגידול תינוקות ולהכנתם לעצמאות מגיל צעיר, כלי מטבח מיוחדים וכלי חקלאות. חלק מהמוצגים נתרם על ידי תושבי הכפר וצ'רקסים בעולם, חלק אחר נרכש לאחר חיפושים קדחתניים ברשת וחלק נתרם על ידי המייסדים, שהחזיקו במוצגים כירושות מהמשפחה.
ציוני דרך
בשנת 2014 הוענק למייסד המוזיאון, זוהיר תחאוחא, אות שגריר מורשת בבנייני האו”ם מטעם הארגון הבינלאומי We Care for Humanity.
בשנת 2015 נבחר זוהיר לייצג את הקהילה הצ’רקסית בישיבות הארגון הבינלאומי הצ’רקסי МЧА, ובשנת 2016 נבחר כאחד מתוך 68 דמויות המייצגות את החברה הישראלית בתערוכת "העיניים של המדינה".
בשנים האחרונות חשף זוהיר את סיפור הצלת יהודים על ידי צ’רקסים במהלך מלחמת העולם השנייה באזור קווקז, ובמסגרת זו היה לישראלי הראשון שהגיע לכפר ביסלניי שתושביו הצילו 32 ילדים יהודים מלנינגרד. כמו כן פגש את רוזה ברגמן, יהודייה החיה בישראל וגדלה כצ'רקסית מגיל שנה אצל משפחה צ'רקסית שהסתירה אותה. מקרים אלה, ועוד רבים, הופיעו לימים בספרים "הבנאליות של החמלה "וה"אדישות הבנאלית" מאת פרופ' יאיר אורון שהתלווה אל זוהיר בנסיעותיו לקווקז, וכן בסרט "מעשה שהיה בביסלניי" בכיכובם של השניים.
יחסי בולגריה–יוון
יחסי בולגריה–יוון הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה הבולגרית לבין הרפובליקה ההלנית. בשל הקשרים הפוליטיים, התרבותיים והדתיים בין המדינות והעמים, יוון ובולגריה נהנות מיחסים דיפלומטיים מלאים ולבביים.
בולגריה ויוון חולקות דעות משותפות בנוגע למצב במדינות הבלקן, ובנוגע לסכסוך השם היווני-מקדוני. היחסים המודרניים בין המדינות כוננו בשנת 1908 והם נחשבים מצוינים למרות הכיבוש הגרמני-איטלקי ביוון במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
המורשת המשותפת של שני העמים שיחקה תפקיד חשוב בהידוק היחסים בין שתי המדינות. בתקופת ימי הביניים, האימפריה היוונית הביזנטית מילאה תפקיד משמעותי בהפצת הנצרות האורתודוקסית ברחבי בולגריה ומדינות הבלקן. המיסיונרים קירילוס ומתודיוס היו מייסדי האלפבית הקירילי  והשפה הספרותית הראשונה של העם הסלאבי, שממנה התפתחה השפה הבולגרית המודרנית.
בתחילת המאה ה-15, בולגריה ויוון היו תחת השלטון העות'מאני במשך כמעט חמש מאות שנים. בתקופה זו, בוטלה הפטריארכיה הבולגרית  והפטריארך היווני בקונסטנטינופול הוכרז על ידי הסולטאן העות'מאני כמנהיג הרוחני של כל הנוצרים האורתודוקסית באימפריה העות'מנאית, ללא קשר למוצאם האתני. במאה ה-19, הבולגרים החלו במאבק להחזרת הכנסייה הבולגרית, אשר נתקלה בהתנגדות מצד הפטריארך של קונסטטינופול. בעוד שהכנסייה האורתודוקסית הבולגרית חזרה לפעול בשנת 1872, הפטריארכיה האקומנית נמנעה מלהכיר בה, עד קריסת האימפריה העות'מאנית וסופה של מלחמות הבלקן. במאה ה-20, היחסים בין המדינות הושפעו מתקופות של עוינות הדדית אינטנסיבית. מאז הכרזת עצמאותה של רפובליקת בולגריה ב-1908 יוון ובולגריה לקחו חלק בשלוש מלחמות גדולות כשהן בצדדים מנוגדים. מלחמת הבלקן השנייה, מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה ובנוסף המלחמה הקרה. בכל המקרים המדינות שיחקו תפקיד קטן יחסית במלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, היחסים בין יוון לבולגריה התחממו, ולפי דברי נשיא יוון, קונסטנטינוס סטטוס, במהלך ביקורו של ראש ממשלת בולגריה, טודור ז'יבקוב, באתונה באפריל 1976, "נשכחו המחלוקות הישנות". יוון הביעה תמיכה רבה בהצטרפותה של בולגריה לאיחוד האירופי. מאז שבולגריה הצטרפה לנאט"ו במאי 2004, היחסים בין המדינות מתפתחים בכל התחומים. בין היתר, משרד החוץ היווני מתאר את היחסים בין יוון לבולגריה כ"מצוינים".
בשנת 2018, מסמכים מסווגים של בולגריה הקומוניסטית גילו מספר תוכניות שמטרתם לגרום למשבר בין טורקיה ליוון בשנת 1971. המבצע כונה "קרוס" ומטרת התוכנית הייתה להצית את הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול ולגרום להצתה להיראות כמו עבודתם של הטורקים. במסמכים חסרי הסיווג נאמר כי "התערבות" בישות הדתית תפגע באופן משמעותי ביחסי טורקיה-יוון ותגרום לארצות הברית לבחור צד אחד במשבר הבא. התוכנית פותחה על ידי המחלקה השביעית של המנהלת הראשית הראשונה של ה-DS (שירות המודיעין והמשטרה החשאית בבולגריה הקומוניסטית) ואושרה על ידי סגו ראש המינהל ב-16 בנובמבר 1970. המבצע היה אמור להיערך באמצע 1971, אך בסופו של דבר המבצע ננטש.
יחסים דו צדדיים ושיתופי פעולה
היחסים הדיפלומטיים בין בולגריה וליוון כוננו בשנת 1908. יוון היא המשקיעה הגדולה ביותר ואחת משותפות הסחר העיקריות של בולגריה. שתי המדינות משתפות פעולה בתחומים רבים, בעיקר במשפט, הפוליטיקה האנרגיה והתיירות. ישנם ביקורים סדירים בדרג גבוה בין המדינות, וכן מגעים תכופים בין ממשלות בולגריה ויוון והרשויות המקומיות בנושאים שונים הנוגעים למגזרים נפרדים, כגון בקרת זרימת נהר מריצה ופגיעה בערים ובכפרים בהם הנהר זורם. פרויקטים גדולים הפועלים כיום בין שתי המדינות כוללים מספר פיתוחים תיירותיים וצינורות גז. צבאותיהן של המדינות משתפים פעולה במסגרת תוכניות ההכשרה של נאט"ו.
חינוך
לאחר קריסת הקומוניזם, בבולגריה פרופסורים יוונים ובולגרים יצרו את "האיגוד החינוכי הלניסטי של סופיה", המסייעת לסטודנטים בולגרים הלומדים יוונית בנוסף, פדרציית התרבות והחינוך הקרקסטנית של בולגריה עוזרת ל-15,000 יוונים קרקסטנים במימון חינוך השפה היוונית והתרבות היוונית. ישנם מעל 2,000 סטודנטים באוניברסיטה היוונית בבולגריה, המהווה את אחת מהקבוצות הגדולות של הסטודנטים הזרים בבולגריה.
קהילות
מבחינה היסטורית, היו קהילות יווניות ובולגריות בשטחים שכיום מהווים את בולגריה ויוון. האוכלוסייה בשתי הקהילות יורדת בשל חילופי האוכלוסין בין יוון לבולגריה אשר הוסדרו ונוהלו על פי אמנת נוויל שנחתמה בשנת 1919.
על פי מפקד שנערך בשנת 2001 ביוון, כ-35,104 אזרחים הצהירו כי מוצאם בולגרי. בולגרים אלו מהווים 4.7% אחוז מכלל הזרים ביוון. מאז, מספר זה במגמת עלייה. בשנים 2003-2004, הבולגרים היוו 9.8% מבעלי היתרי הישיבה ביוון. מתוכם 473 סטודנטים ו-2,059 נשואים לאזרחי האיחוד  האירופי. בשנים 2002-2003, כ-2,873 אזרחים יוונים לא-אתנים למדו בבתי ספר ממלכתיים ביוון.
לפי מפקד שנערך בשנת 2001 בבולגריה, כ-3,408 אזרחים הצהירו כי מוצאם יווני. נתון זה כולל, ככל הנראה, פליטים פוליטיים לשעבר, סטודנטים ואנשי עסקים ומשפחותיהם.
כארס מלינדוס
כארס מלינדוס (ביוונית עתיקה: Χάρης ὁ Λίνδιος) היה פסל יווני מהעיר לינדוס שבאי רודוס, תלמידו של ליסיפוס. כארס בנה עבור תושבי רודוס את הקולוסוס מרודוס, פסל ברונזה ענק של אל השמש הליוס שנחשב לאחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק.
יחסי הפיליפינים–פולין
יחסי הפיליפינים–פולין הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של הפיליפינים לרפובליקה של פולין. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין שתי המדינות כוננו ב-22 בספטמבר 1973, אך הקשר בין שני העמים החל עוד במאה ה-17.
היסטוריה
היחסים בין הפיליפינים לפולין החלו בעידן התגליות והתיישבות הפיליפינים על ידי ספרד. אמנם היה אינטראקציה בין שתי המדינות, אולם כל היסטוריה של הקהילה הפולנית בפיליפינים לפני סוף המאה ה-19 אינה ידועה כמעט, ועוד יותר מכך ההיסטוריה של הפיליפינים בפולין. חשבונות על נוכחות פולנית בפיליפינים נרשמו כבר בשנת 1618, אך החשבון המתועד הראשון של פולני שנכנס לפיליפינים היה זה של וויצ'ך מנצ'נסקי, מיסיונר ישועי מקרקוב שהשתתף בפעילות מיסיונרית ביפן, סין, וייטנאם, ושהו במנילה כמה חודשים בשנת 1642.
המהפכה הפיליפינית עוררה את האינטרס של הפולנים, במיוחד אותם אנשי האינטליגנציה הפולנית שהיו מוכנים להוקיע את הקולוניאליזם האירופי. בשנת 1898 פרסם איגנסי רדלינסקי מאמר ב"גזטה ורשבסקה" שכותרתו "הערות קולוניאליות - איי הפיליפינים" (" Notatki kolonialne - Wyspy Filipińskie"), שם הוא מגנה את השיטות בהן התיישבו הספרדים בפיליפינים.
בתקופה הקולוניאלית האמריקאית חלה צמיחה מהירה בקהילה הפולנית המקומית, אם כי רוב האנשים בפיליפינים באותה תקופה שהיו ממוצא פולני היו אמריקנים פולנים. יחסי סחר הולכים וגוברים בין פולין לדרום מזרח אסיה הובילו בסופו של דבר להקמת קונסוליית כבוד במנילה ב-2 במאי 1938, כאשר איש העסקים השווייצרי פרדריק צוליג שימש כקונסול הכבוד הראשון. לפני הקמת הקונסוליה הפולנית היו הפולנים בפיליפינים בחסותה הדיפלומטית של הקונסוליה הצרפתית.
עם עצמאותה של הפיליפינים מארצות הברית בשנת 1946 והקמתה של הרפובליקה העממית הפולנית בשנת 1952, נותקו היחסים בין שתי המדינות בגלל הבדלים פוליטיים. עם זאת, בעקבות ההפסקה הסובייטי-אמריקאי, נורמלו היחסים בין שתי המדינות עם כינונן הפורמלי של היחסים הדיפלומטיים ב-22 בספטמבר 1973, שהגיע לשיאו בביקורו של הנשיא לשעבר דיוסדאדו מקפאגאל בפולין בשנת 1974, הביקור הראשון במדינה על ידי כל חבר בממשלת הפיליפינים.
מאוחר יותר הקימו הפיליפינים שגרירות בוורשה בשנת 1990 אך היא נסגרה בשנת 1993. פולין הקימה שגרירות במנילה בשנת 1993 אך היא נסגרה בשנה שלאחר מכן. שגרירות הפיליפינים בוורשה נפתחה מחדש בשנת 2009 ובתחילת 2016 הודיעה פולין כי תפתח מחדש את שגרירות מנילה. לאחר מכן נפתחה שגרירות פולין מחדש ב-4 בינואר 2018.
ביקורים דיפלומטיים
מספר בכירים בממשלת הפיליפינים ביקרו בפולין, לאחרונה בשנת 2008 בביקורו של שר החוץ אלברטו רומלו. הפקידה הבכירה ביותר בפיליפינים שביקרה בפולין היא גלוריה מקפגל ארויו, שביקרה במדינה בשנת 2000 בעת שכיהנה כסגנית הנשיא.
בכירים בממשלת פולין ביקרו בעבר גם בפיליפינים. ביולי 2005 ביקר ראש הממשלה מארק בלקה בפיליפינים, הפעם הראשונה שראש ממשלה פולני ביקר במדינה. הנשיאים לשעבר לך ואלנסה ואלכסנדר קוושנייבסקי ביקרו גם הם בפיליפינים בביקור אישי, ונאמו על חוויותיה הפוליטיות של פולין.
ב-23 בינואר 2018, נפגש ואלנסה עם הנשיא רודריגו דוטרטה ומספר פקידי ממשלה בארמון מאלאקניינג, הפגישה הראשונה בין ראשי המדינה בשתי המדינות.
יחסי ביטחון
בשנת 2010, הכוחות המזוינים של הפיליפינים הודיעו על רכישה של שמונה מסוקי PZL W-3 Sokół בשווה 2.8 מיליארד ₱ (200 מיליון זלוטי, 50 מיליון אירו), תחילת מאמץ בשווי 150 מיליארד ₱ לחדש את הציוד של הצבא הפיליפיני. רכישה זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1989 שממשלת הפיליפינים רכשה מסוקים צבאיים חדשים לגמרי. הרכישה לא הייתה ללא מחלוקת: יורשו של ארויו, בניגנו אקינו השלישי, ביקר אותם כ"חסרי תועלת", והכריז מאוחר יותר כי הפיליפינים לא ירכשו עוד מסוקי סוקול, ובשנת 2013, שר ההגנה וולטיר גזמין הכריז שזאת תהיה הפעם האחרונה שהפיליפינים ירכשו ציוד צבאי פולני.
חמש שנים מאוחר יותר בפיקודו של הנשיא דוטרטה, יורשו של אקינו, שר ההגנה, דלפין לורנזנה, שהחליף את גזמין, אישר כי ממשלת הפיליפינים תרכוש צי מסוקי Sikorsky S-70 אמריקאי בלאק הוק, שהושלמה בשנה שלאחר מכן כעסקה בין ממשלות הפיליפינים לפולין בעלות כוללת של 12.1 מיליארד ₱ (241 מיליון דולר). המסוקים הראשונים יוצרו על ידי PZL Mielec, ובכך עקפו את הבטחתו של דוטרטה שלא לרכוש ציוד צבאי מתוצרת ארצות הברית. המסוקים הראשונים הגיעו ב-9 בנובמבר 2020, והיחידות הנותרות יגיעו עד הרבעון הראשון של שנת 2021.
בנוסף לרכישת ציוד, ממשלת פולין מנהלת גם הסכם לשיתוף פעולה הגנתי בין משרדי ההגנה של שתי הממשלות.
יחסים כלכליים
היחסים הכלכליים בין פולין לפיליפינים מוגבלים בעיקר למסחר, ואף על פי שערך הסחר בין שתי המדינות אינו גדול, הוא הולך וגדל. הסחר בין שתי המדינות הגיע ל-397.7 מיליון דולר בשנת 2016, כאשר מאזן הסחר היה לטובת הפיליפינים. מוצרים פולניים המיוצאים לפיליפינים כוללים מוצרי חלב, ציוד מכני ונייר, ואילו 70% מהיצוא הפיליפיני לפולין מורכב מאלקטרוניקה. פולין היא גם שוק הולך וגדל לייצוא רהיטים בפיליפינים, כאשר המסחר בין שתי המדינות ברהיטים גדל בממוצע של 10.5% בין השנים 2005–2009 אף על פי שייצאה מוצרי רהיטים בשווי 457,000 דולר בלבד לפולין בשנת 2009. בשנת 2008 הורתה ממשלת הפיליפינים באופן זמני על איסור ייבוא עופות פולני במטרה למנוע את התפשטות שפעת העופות, שבאותה עת לא השפיעה על מלאי העופות המקומיים.
ישנן השקעות פולניות מינימליות במדינה, בעיקר בגלל אקלים ההשקעה הרווח שמרתיע כניסה זרה לכלכלה הפיליפינית. אולם למרות זאת, ממשלת פולין הביעה אמון בפוטנציאל הכלכלי של הפיליפינים. הדבר התבטא במיוחד כאשר פולין הרחיבה בשנת 2006 מסגרת אשראי לממשלת הפיליפינים לרכישת ציוד הגנה חדש, כאשר שר ההגנה, רדוסלאב סיקורסקי, ציטט את יכולתם של הפיליפינים להחזיר את ההלוואה. בשנת 2012 רכשה קבוצת Can-Pack מקרקוב 35% מחברת הבת לאריזת האלומיניום של סן מיגל וחברה פולנית השתתפה גם בתהליך ההתמחרות על לוחיות רישוי פיליפיניות חדשות.
לפיליפינים יש גם השקעות בפולין: International Container Terminal Services Inc. מפעילה את טרמינל המכולות הבלטיות בגדיניה, לאחר שקיבלה חוזה ניהול לעשרים שנה בשנת 2003.
זרועה
זְרוּעָה הוא מושב דתי בנגב הצפון-מערבי בסמוך לעיר נתיבות ובסמוך לרצועת עזה, חלק מישובי מהמועצה האזורית שדות נגב. היישוב הוקם על ידי עולים ממרוקו בשנת 1953, ונקרא בתחילה "שובל 11". מקור שמו בתנ"ך.
בשנת 2006 נפתחה ביישוב ישיבת נר זרח, ישיבת בת של ישיבת הנגב. בשנת 2013, הישיבה עברה לחסותה של ישיבת אורחות תורה ובשנת 2014, הישיבה עברה ליישוב עוצם.
צבי הירש מנדבורנה
רבי צבי הירש מנדבורנה (בערך ת"ק, 1740 - כ' בסיוון תקס"ב, 1802) היה אדמו"ר חסידי בדור השלישי לחסידות. מתלמידי המגיד ממזריטש ורבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
תולדותיו
נולד לרבי שלום זעליג. בילדותו היה אצל הבעל שם טוב. למד אצל המגיד ממזריטש. לפרנסתו עסק במלמדות. כשהיהודי שאצלו לימד חיתן את בנו בזלוטשוב נסע עמו לשם והחל להסתופף אצל רבי יחיאל מיכל והיה מגדולי תלמידיו.
התחתן במונקאץ' אך לאחר מעט זמן התאלמן ושב לגליציה וכיהן כמגיד מישרים בקהילת דולינה והתפרסם כתלמיד חכם וחריף. לאחר שהגיע רבי משה שוהם בן רבי דן, מתלמידי הבעל שם טוב, לכהן ברבנות דולינה (במקום רבי אברהם נח הלר אחיו של רבי משולם פייבוש הלר שנפטר בי"ח באלול תקמ"ו) עבר לכבודו מהעיר ועבר לנדבורנה שם כיהן כמגיד מישרים עד פטירתו.
חיבר את הספרים:
בשנת תשע"ד, במהלך בניית אוהל חדש על קברו, התגלתה מצבתו הישנה.
טבעת
טבעת היא תכשיט הנענד סביב האצבע של כף היד או של כף הרגל.
הטבעות נענדות הן על ידי גברים והן על ידי נשים. טבעות עשויות ממתכת (בעיקר זהב, כסף ופלטינה), פלסטיק, עץ, עצם, זכוכית וחומרים נוספים. טבעות מעוטרות לעיתים באבנים יקרות או יהלומים.
בתרבות המערבית משמשת טבעת כדי לסמל נישואין או אירוסין.
מידת טבעת
ארגון התקינה הבינלאומי (ISO) מגדיר את מידת הטבעת לפי הקוטר הפנימי שלה, הנמדד במילימטרים. המידה מצוינת באופנים שונים ברחבי העולם:
בישראל יש שתי שיטות נפוצות למידות של טבעות:
בארצות הברית וקנדה משתמשים גם כן בשיטה נומיטרית למדידת טבעת: המידות נעות בין 0 ל-16 ומחולקות לרבעים וחצאים. בבריטניה ואירלנד משתמשים באותיות A-Z למידת הטבעת, עם חלוקה לחצאים. בספרד, איטליה ושווייץ נהוג לציין את מידות הטבעות לפי הנוסחה הבאה: הקוטר הפנימי של הטבעת פחות 40 מ"מ. המידות של טבעות ברוסיה מצוינות לפי הקוטר הפנימי שלהן.
אבן ח'ורדאדבה
אבו אל-קאסם עוביידאללה אבן ח'ורדאדבה (בפרסית: ابوالقاسم عبیدالله ابن خردادبه) (בערך 820 – 912 לספירה) היה גאוגרף פרסי. כתב את הספר הגאוגרפי הראשון בשפה הערבית "כתאב אל-מסאליכ ואל-ממאליכ". היה בן למשפחה פרסית עשירה מצפון איראן. מונה למנהל הדואר במחוז ג'יבאל בצפון מערב איראן תחת הח'ליף העבאסי אל-מעתמד (שלט בין השנים 869–885 לספירה). בתפקיד זה שימש אבן ח'ורדאדבה גם כמנהל דואר כללי וגם כרב המרגלים האישי של הח'ליף במחוז זה. מלבד ספרו הגאוגרפי המפורסם אבן ח'ורדאדבה כתב גם ספרים נוספים בנושא תרבות פרס ומוזיקה.
כתאב אל-מסאליכ ואל-ממאליכ
אבן ח'ורדאדבה כתב את הספר "כתאב אל-מסאליכ ואל-ממאליכ" ("ספר הדרכים והממלכות") בין השנים 846-847. בספר זה הוא מתאר עמים שונים שחיו בפרובינציות של הח'ליפות העבאסית. יחד עם מפות, הספר כולל גם תיאור של הארץ, האנשים והתרבות של חופי דרום אסיה לרבות בראהמאפוטרה, איי אנדמן, מלזיה והאי ג'אווה. הארצות של שושלת טאנג הסינית, שילה המאוחדת (קוריאה) ויפן מוזכרות בעבודתו. הספר הוא אחד מהמקורות היחידים ששרדו שמתארים סוחרים יהודים הידועים בשם "רדהנים". על הרדהנים כתב: "סוחרים אלה מדברים ערבית, פרסית, יוונית, לשון הפרנקים, האנדלוסים, והסלאבים. עוברים הם ממערב למזרח וממזרח למערב, ועושים דרכם בים וביבשה. הם מביאים מן המערב סריסים, עבדים ושפחות, חרבות, עורות הביבר והנמייה".
תעשייה 4.0
תעשייה 4.0 (Industry 4.0) הוא מונח המייצג תפיסה ארגונית לניהול מפעלים ותהליכים תעשייתיים באופן חכם ומודרני תוך יכולות תקשורת וממשקים של מכונות הייצור ושילוב טכנולוגיות כגון האינטרנט של הדברים, ניתוח מידע בזמן אמת, רובוטיקה, בינה מלאכותית והגנת סייבר.
התפיסה שפותחה בעשור השני של המאה ה-21, דורשת מכל מרכיבי המפעל טכנולוגיה מתקדמת במטרה להתאים את עצמו לדרישות הלקוח במהירות, לאפיין במדויק פריטי ייצור ואף לשנותם תוך כדי עבודה, ולקצר את כל תהליכי העבודה משלב הגיית "הרעיון" עד לייצור מוצר. אלו מיועדת להוביל ל"מפעל החכם", בו ניתן יהיה לקבל מידע רלוונטי לגבי שרשרת האספקה והמשאבים, ויאפשר גמישות בהחלטות ביחס לקווי הייצור. המפעל החכם יוכל להימדד במדדי איכות, יוכל לשנות את ייעודו במהירות, ולהכיל חידושים בקווי הייצור בהתאם לדרישות השוק.
בעידן התעשייה 4.0 מכונות יתבססו יותר ויותר על למידת מכונה ויהיו מסוגלות לקבל החלטות עצמאיות תוך שימוש בביג דאטה, עיצוב הליך הייצור וביצוע סימולציות, בעזרת מחשוב ענן. שילוב של רובוטיקה וחיישנים חכמים ישפרו וידייקו את הליך הייצור.
המהפכה התעשייתית הרביעית
המונח Industry 4.0 מתייחס למהפכות התעשייתיות שהתרחשו בעולם, וקובע כי אנו בעיצומה של המהפכה התעשייתית הרביעית. אלו הן המהפכות הקודמות:
האביר השחור
האביר השחור (באנגלית: Black Knight) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. האביר השחור המקורי מתור הכסף של הקומיקס הופיע לראשונה בחוברת Black Knight #1 ממאי 1955 של אטלס קומיקס - קודמתה של מארוול קומיקס משנות ה-50 של המאה ה-20 - ונוצר על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ים מאנילי.
האביר השחור הוא האלטר אגו שחלקו ארבע דמויות לאורך ההיסטוריה - אביר מימי הביניים בשם סר פרסיבל מסקנדיה, וצאצאיו הישירים סר איאובר מגרינגטון, נבל-העל נתניאל "נייט" גארט וגיבור-העל מהעידן המודרני של הקומיקס דיין ויטמן, אחיינו של גארט. אביר שחור חמישי בשם אוגוסטין דולאק הופיע בחוברות הפנתר השחור ביוני 2005 בכתיבתו של רג'ינלד הדלין ובאיורו של ג'ון רומיטה הבן, ללא כל קשר גנטי לדמות המקורית.
דמותו של האביר השחור הופיעה בסדרות האנימציה השונות שנעשו לדמויות מארוול, בין היתר האוונג'רס: סדרת האנימציה, ספיידרמן וחבריו המופלאים, איירון מן: הרפתקאות משוריינות והפנתר השחור: סדרת האנימציה. דמותו של דיין ויטמן בתור האביר השחור הופיע בסרט "נצחיים" כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול, בגילומו של קיט הרינגטון.
סר פרסיבל מסקנדיה
האביר השחור המקורי היה סר פרסיבל מסקנדיה, אביר מהמאה ה-6, אשר שירת בחצר המלכות של המלך ארתור כלוחמו האישי הגדול ביותר. הוא גויס בידי מרלין הקוסם ואימץ לעצמו שתי זהויות, כאשר התחזה לחסר תועלת מוחלט עד אשר השתנה לאישיותו של אביר השחור. בתור האביר השחור, פרסי החזיק בחרב ההובנה שחישל מרלין ממטאוריט, יריב תמידי של מורדרד האביר המרושע, אחיינו הבוגדני של ארתור. אף על פי שמורדרד נהרג מפצעיו שנגרמו בידי ארתור, פרסי נהרג בסופו של דבר על ידו במהלך נפילתה של קמלוט כאשר חרב מכושפת שיספה אותו בגבו. מרלין הבטיח שרוחו של פרסי תמשיך לחיות על ידי הטלת כישוף שתחיה אותו מחדש אם מורדרד יחזור לחיים אי פעם. בהמשך, רוחו של סר פרסיבל הופיעה מספר פעמים כדי לייעץ לצאצאו דיין ויטמן.
סר איאובר מגרינגטון
איאובר מגרינגטון היה אחד מצאצאי האבירים השחורים שנולדו אחרי סר פרסיבל מסקנדיה, האביר השחור המקורי, בתקופת המאה ה-12. בזמן זה, איאובר היה חברו למסע של בנט דופרי - אשר לימים יהפוך לנבל אקסודוס - בחיפוש אחר מגדל הכוח, מקום מושבו של פרעה הנצחי בעקבה. בהמשך, גופתו של איאובר נשלטה בידי רוח צאצאו דיין ויטמן, והוא נטש את המסע למרבה זעמו של דופרי. מסעו של דופרי הוביל אותו לבסוף למפגש אירעי עם אפוקליפס ולהתפתחות כוחותיו המוטאנטים. באשר לאיאובר - כאשר ויטמן עזב את גופו וחזר לתקופת הזמן שלו, כל שנותר מגופו של איאובר היה שלד ועצמות.
נתניאל גארט
פרופסור נייתן גארט היה ביולוג וצאצאו הישיר של סר פרסיבל, אשר מצא את קברו ואת חרב ההובנה. אולם, כוונותיו הזדוניות של נייתן הפכו אותו לבלתי ראוי לשאת את החרב ורוחו של סר פרסיבל גינתה אותו. בשל כך, גארט הממורמר המציא שורה של כלי נשק מימי הביניים המשתמשים בטכנולוגיה מודרנית וכן יוצר באמצעות הנדסה גנטית סוס מכונף. הוא קורא לעצמו "האביר השחור" ופוצח בחיי פשע כדי להרגיז את אבות אבותיו. לאחר קרב עם האיש הענק, גארט מצטרף לקבוצת נבלי-העל אדוני הרשע לבקשתו של ברון זמו, אך הוא מובס בידי תור. לאחר שני קרבות כושלים נגד האוונג'רס, הוא ברח מהכלא בעזרתה של מכשפת ונלחם נגד איירון מן לאחר שנשלט בידי מכשיר לשליטה מחשבתית אותו בנה דוקטור דום במטרה לתקוף במהלך חתונתם של מיסטר פנטסטיק והאישה הבלתי-נראית. לבסוף הוא נפצע אנושות בידי איירון מן כשהוא נופל מסוסו המכונף, ועל ערש דווי קורא לאחיינו דיין ויטמן, חושף את זהותו וזוכה לכפר על עוונותיו. לאחר מכן, ויטמן מאמץ את הזהות לעצמו.
דיין ויטמן
האביר השחור של העידן המודרני הוא דיין ויטמן, אשר ירש את החרב המיסטית שידועה כחרב ההובנה ואשר נשאה בחובה קללה. אימץ את זהות האביר השחור כדי להשיב את הכבוד האבוד למסדר האבירים השחורים בעקבות מעשיו הנפשעים של נתניאל גארט. חבר כבוד של האוונג'רס שגם היה חבר בקבוצות MI13 של קפטן בריטניה, דפנדרס וגיבורים להשכרה.
אוגוסטין דולאק
אוגוסטין דולאק היה אביר שחור מטעם הותיקן אשר קיבל לרשותו את חרב ההובנה לאחר שסוכני הוותיקן לקחו אותה מקן ערפדים עיראקי. הוא השתתף בפלישתם של קבוצת נבלי-על לאומה האפריקנית ואקאנדה, וקיווה להמיר את דתם של בני ואקאנדה לקתוליות. לבסוף, הוא הובס בידי הפנתר השחור, שלוקח ממנו את חרב ההובנה. דולאק משתמש בסוס מכונף משלו, שנלכד מאוחר יותר בידי אליושה קרבינוף ונהרג לצורך מזון.
וינה הצעירה
"וינה הצעירה" (Jung-Wien) הייתה תנועה רוחנית-ספרותית שפעלה בעיר וינה, בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, בעשורים האחרונים של המאה ה-19 וב"מפנה המאות", בין השנים 1890 ו-1914.
בקבוצת "וינה הצעירה" נקבצו טובי המשוררים וסופרים האוסטרים, והתנועה פעלה עד מלחמת העולם הראשונה. בין הבולטים שבחברי "וינה הצעירה" היו המשוררים ריינר מריה רילקה והוגו פון הופמנסתאל, המספרים ריכרד בר-הופמן, ארתור שניצלר, פטר אלטנברג ושטפן צווייג, וכן עיתונאים-הוגים כקרל קראוס.
התנועה הולידה הלכי רוח וזרמים ספרותיים שהתייחדו בנאו-רומנטיות, בשירה לירית בעלת הלך רוח קדורני, באסתטיזם קיצוני, ואפילו באימפרסיוניזם. התנועה צמחה על רקע הרגשת החידלון, סוף התקופה, האופיינית ל"מפנה המאות" באימפריה המתפוררת.
תנועת "וינה הצעירה" נטלה את שמה וחלק ממטרותיה מתנועת "גרמניה הצעירה", תנועה ליברלית של אנשי רוח ויוצרים, שקמה בגרמניה, באמצע המאה התשע עשרה, ברוחה של המהפכה הצרפתית.
אבוקה (ארגון)
אבוקה (אנגלית: Avukah) הייתה ארגון סטודנטים ציוניים בארצות הברית שפעלה בשנים 1925-1943.
תולדות הארגון
ארגון אבוקה נוסד בשנת 1925 על ידי יוסף שובו (Joseph Shubow) שהיה סטודנט באוניברסיטת הרווארד. תחילה ארגן שובו פעילויות בקמפוס שלו ובהמשך בעקבות שיחה עם מקס רוט ארגן ועידה ארצית של סטודנטים. בין מטרותיה היו קידום תוכנית בזל, פתוח ההכרה הלאומית, עזרה למפעלים ציוניים ויצירת קשרים עם החלוצים בארץ ישראל. השם אבוקה בא לבטא את האקטיביזים של הארגון לעומת העמדה הפושרת, לטענת מייסדי אבוקה, של ארגון מנורה.
לאבוקה היו עשרות סניפים ואנשיה התגאו בכך שיש לה סניפים בכל האוניברסיטאות החשובות בצפון אמריקה. כנהוג אז, לכל סניף היו מתמנים בעלי תפקידים, כמו נשיא, סגן נשיא וגזבר.
אבוקה ארגנה בקמפוסים ברחבי ארצות הברית קבוצות לימוד והרצאות בנושאים של לימוד עברית, היסטוריה יהודית ותרבות יהודית. בין האורחים שהגיעו לתת שיחות בסניפים ניתן למנות את הסופר לודביג לויסון (Ludwig Lewisohn) ואת גולדה מאיר.
לאחר מאורעות תרפ"ט פעלו באבוקה לסייע לשיקום חולדה.
הארגון קיים מדי שנה מחנות קיץ של כשבועיים בליברטי בהרי קטסקיל, ליד חוות הכשרה של השומר הצעיר. החל משנת 1935 הארגון העניק מלגות לסטודנטים לשהות של שנה בארץ ישראל. השהות כללה עבודה בקיבוצים, שהות בערים והכרות עם מוסדות של ההסתדרות. הכוונה היהת להביא לארצות הברית פעילים עם הכירות מעמיקה של ארץ ישראל.
הסניפים של אבוקה ניהלו מאבקים מקומיים שונים. בשנים 1929-1930 לקחה התנועה חלק פעיל במאבק להכללת העברית בשפות הנלמדות בבתי הספר הציבוריים בעיר ניו יורק. בשנים 1943-1944 חשף הסניף של הארגון באוניברסיטת מניטובה את הכללים המפלים לקבלת סטודנטים לבית הספר לרפואה, והביא לשינוי הכללים. בשנת 1936 נמנה הסניף של אבוקה באוניברסיטת הארוורד בין התנועות שעמדו מאחורי הפגנה אנטי-מלחמתית שקראה לבטל את החיוב לאימונים צבאיים בחלק מהאוניברסיטאות.
בשנת 1943, בעקבות גיוס רבים ממנהיגי התנועה לצבא ארצות הברית, נסגר המשרד הראשי של הארגון שהיה בשדרה החמישית בניו יורק. פעילויות של הארגון נמשכו בסניפים שונים עוד מספר שנים.
אופי הארגון
כארגון סטודנטים, אבוקה פעלה במתח שבין עממיות בניסיון להקיף מספר גדול ככל האפשר של סטודנטים יהודיים, לבין הדרישה לאינלקטואליות. הארגון ספג ביקורת מבפנים ומבחוץ על כך שאינו מציב משנה אינטלקטואלית סדורה ואינו מהווה בית יוצר למנהיגות עם חזון.
עד סוף 1933 התגאה הארגון באי התערבות בחילוקי דעות בין הזרמים הפוליטיים בתוך התנועה הציונית. אולם, באמצע שנות ה-30 בעקבות היותו של זליג הריס לנשיא הארגון, היא החלה לנטות שמאלה. בוועידת התנועה בסוף 1935 הוחלט בתנועה לתמוך בתנועת העבודה הציונית. הארגון קשר קשרים קרובים עם השומר הצעיר ובפרסומיה היא התייחסה להקמת מרכז יהודי בארץ ישראל, במקום לקרוא למדינה יהודית, מתוך רצון לכלול גם את האופציה של מדינה דו-לאומית יהודית-ערבית, דבר שעורר אי נחת בארגונים הציוניים האחרים בארצות הברית. חברי הבונים ניסו במשך מספר שנים להשפיע על הארגון מבפנים, אולם בוועידתם בשנת 1942 החליטו לקרוא לכל חבריהם לפרוש מארגון אבוקה, שלא חדל לבקר את הבונים ואת תנועת העבודה הציונית המתונה. בסניף של אבוקה בסיטי קולג' של ניו יורק נוצר שיתוף פעולה בין אנשי אבוקה לטרוצקיסטים, שהגם שהתנגדו לציונות, מצאו איתם שפה משותפת בנושאים האחרים.
על הפעילות הציונית של הארגון נכתב בשנת 1941:
בשנת 1942 דחתה ההנהגה של אבוקה הצעה של בני ברית שאבוקה תעבוד תחת בני ברית, מתוך רצון לשמור על עצמאות. סיימור מלמן טען שהסיבה שמנהיגים ציוניים המשיכו לתמוך באבוקה למרות עמדותיו, הייתה שהיא פשוט הייתה ארגון הסטודנטים היהודי היחיד שהיה פעיל.
קמטניים
קמטניים (שם מדעי: Anguidae) היא משפחה של לטאות מסדרת הקשקשאים. הקמטניים נפוצים בחצי הכדור הצפוני. במשפחה בין 75–110 מינים המשויכים ל-8–15 סוגים בשלוש תת-משפחות.
אבוקה (ארגון)
בעלי תפקידים וחברים נודעים
נשיא הארגון בשנים הראשונות היה מקס רוט (Max Rhoade). פנחס סמולר כיהן כסגן נשיא. בשנת 1929 מונה ג'יימס וייז, בנו של סטיבן שמואל וייז, למזכיר הארגון. באותה שנה גם נכנס שמואל בלומנפלד לתפקיד נשיא הארגון במקום מקס רוט. בשנת 1930 נתמנה ג'ורג' היימן למזכיר הארגון. החל משנת 1934 עמד זליג הריס בראש הארגון. מזכיר הארגון בשנת 1934 היה שמואל דוקר.
קמטניים
מאפיינים
הקמטניים הם בעלי רגליים קצרות או חסרי רגליים. בתוך הקשקשים שלהם משובצות פלטות עצם הנקראות osteoderms, כך שגופם נעדר גמישות. הלשון של הקמטניים מפוצלת. חלק מהקמטנים מטילים ביצים ואחרים מגדלים ביצים בתוך הרחם ומשריצים את צאצאיהם לאחר שבקעו מהביצים. כל הקמטנים הם אוכלי בשר הניזונים מפרוקי-רגליים שונים ובעלי חוליות קטנים.
אבוקה (ארגון)
בעלי תפקידים וחברים נודעים
בין הפעילים של הארגון בראשית שנות ה-40 ניתן למנות את נייתן גלייזר, צ'סטר רפקין (Chester Rapkin) והרולד אורלנס (Harold Orlans) שערכו את ביטאון הארגון, ואלפרד קאן (Alfred J. Kahn), מאיר רבן (Meir Rabban) וסיימור מלמן.
קמטניים
מאפיינים
המין היחיד ממשפחת הקמטניים המתגורר בישראל הוא קמטן החורש.
אבוקה (ארגון)
בעלי תפקידים וחברים נודעים
בין החברים בארגון נמנים גם ארתור גולדברג, פיליפ קלוצניק (Philip Klutznick) ושמעון אגרנט. במשך שנים, תמך לואי ברנדייס בארגון, למרות מחאות של מכריו על הנטייה השמאלית של הארגון.
ג'יימס מאונט
ג'יימס אטוול מאונט (באנגלית: James Atwell Mount; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-24 בשנים 1897–1901. תקופת כהונתו כמושל התרחשה בעת ההתאוששות הכלכלית שלאחר הבהלה של 1893, והתמקדה בעיקר בתקנות התעשייה וההתקדמות בחקלאות. כמושל במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד הוא פיקח על הקמת וגיוס הכוחות מטעם מדינתו והיה בעל תפקיד חשוב בשינוי המדיניות הלאומית להתיר לאפרו-אמריקאים לשרת כקציני צבא.
ראשית חייו
ג'יימס מאונט נולד במחוז מונטגומרי שבאינדיאנה, כאחד מ-12 ילדיהם של אטוול ולוסינדה פולנוויידר מאונט. הוא זכה לחינוך פורמלי מועט במהלך חודשי החורף, כאשר לא התבצעה פעילות חקלאית, ובילה את רוב תקופת נעוריו בעבודה בחווה המשפחתית, ובסיקול שטחי קרקע לטובת שטחי מרעה ושדות.
מלחמת האזרחים
מאונט התגייס לצבא האיחוד ב-22 ביולי 1862 בעיצומה של מלחמת האזרחים האמריקאית, והוצב בפלוגה D של רגימנט הרגלים ה-72 של אינדיאנה. הרגימנט היה חלק מבריגדת הברק המפורסמת שעליה פיקד ג'ון ט. ויילדר. מאונט זכה למוניטין בשל כושר מנהיגותו, אומץ ליבו וגבורתו, ופעמיים התנדב להשתתף במתקפות נגד כוחות שהיו עדיפים עליהם בקרב צ'יקמוגה בספטמבר 1863.
הוא המשיך לשרת במהלך המלחמה ושירת בעיקר כסייר וכאיש כוח החלוץ. במהלך הצעדה אל הים הוא היה אחד מהסיירים המובילים של הכוח, והיה חייל צבא האיחדו הראשון שנכנס לג'ורג'יה. הוא המשיך לשרת בצבא במהלך מסע ההרס שלו במדינה, והשתתף בפעולות נרחבות של אדמה חרוכה של המערכה. במהלך שירותו קודם מאונט בשל כושר המנהיגות למופת שלו והוצב כסמל בפלוגה D ב-24 ביולי 1865.
חקלאי
עם תום המלחמה שב מאונט לאינדיאנה, שם הוא עשה שימוש בכסף שהרוויח כחייל כדי לשלם על לימודיו. הוא למד באקדמיה הפרסביטריאנית במחוז בון וזכה שם לחינוך קלאסי. בתקופת לימודיו הוא הכיר את קייט ביירד, שהייתה לאחת מידידותיו הקרובות. לרשותו עמד סכום כסף שהספיק לשנת לימודים אחת בלבד באוניברסיטה, והוא שב לחווה של משפחתו. יחסיו עם קייט נמשכו והם התאהבו ונישאו. לאחר שעבד בחווה כמה שנים, עלה בידו לחסוך מספיק כסף כדי לרכוש את החווה ואת ציודה. עד מהרה נולדו לו ולקייט שלושה ילדים שאותם הם חינכו לסייע בעבודות החווה. הם רכשו קרקעות סמוכות, ובסופו של דבר הם היו בעליהם של שטחי אדמה של יותר מ-500 אקרים (2,000 דונם) ובנו בית גדול וחדש. לאחוזתו קרא מאונט "וילוו ברוק" (Willow Brook, נחל הערבה).
מאונט נודע בקהילה בשל חוכמתו העסקית והוא הצטיין בכושר החיזוי של הזמנים הטובים ביותר למכור את תוצרתו. בזמנו החופשי הוא לימד בבית הספר החקלאי של המחוז וסייע לחוואים אחרים ללמוד על שיטות חקלאות מתקדמות ושיטות להשגת הרווחים הגדולים ביותר ממכירת תוצרתם, בעיקר באמצעות תזמון השיווק וקיום משא ומתן קבוצתי. מאונט סייע מאוד להקמתם של קואופרטיבים חקלאיים והיה לאישיות ידועה באזור.
חבר הסנאט של אינדיאנה
ב-1890 הציגה מפלגתו של מאונט את מועמדותו לקונגרס, זאת בניגוד לרצונו. הוא קיבל את המועמדות שוב באי רצון, בהאמינו שהוא יובס ולא יכהן במשרה. בבחירות הוא נוצח ברוב גורף, סיים את השנתיים האחרונות של תקופת כהונתו בסנאט המדינתי, וב-1892 שב לחוותו. בשנה שלאחר מכן הוכתה האומה כתוצאה מהבהלה של 1893, שהובילה לקריסה של המגזר החקלאי ושל מחירי התוצרת. בכל רחבי המדינה החלו חוואים לאבד את אדמותיהם לבעלי החוב שלהם. בשנה שלאחר מכן, בבחירות אמצע הכהונה של 1894, השיגו הרפובליקנים את השליטה באספה הכללית של אינדיאנה. כחקלאי, הושפע גם מאונט מהמשבר הכלכלי והחליט שהשיבה לפוליטיקה תהיה הפתרון הטוב ביותר למצב.
מושל אינדיאנה
מאונט שאף לזכות במועמדות מפלגתו למשרת מושל אינדיאנה, והצליח בכך, לאחר שהסתייע ברקע החקלאי שלו שהוא האמין שייתן לו את הכיוון הנכון במסע הבחירות. הסוגיה המרכזית במערכת הבחירות הייתה סוגיה לאומית, סוגיית ההנפקה הבלתי מוגבלת של מטבעות הכסף, שהייתה עלולה לגרום לאינפלציה, שהחקלאים האמינו שהיא תפתור את בעיותיהם הפיננסיות. אף על פי שהסוגיה יכלה להיפתר אך ורק ברמה הפדרלית, היא הייתה גם סוגיה מרכזית מאוד במערכת הבחירות המדינתית, ומאונט תמך בגלוי בצעדים אלו. בבחירות הכלליות ניצח מאונט ברוב קולות, לאחר שהביס את מועמד הדמוקרטים בנג'מין שיבלי בהפרש של מעל 26,000 קולות.
ב-1892 היה מאונט לנשיא אגודת הבילוש המדינתית אחר גנבי סוסים. הייתה זו קבוצת מתנדבים שהגנה באופן פרטי על חוואים, וכך הוא הוביל לשינוי מדיניותם של המושלים הקודמים שניסו לדכא את פעילותם של קבוצות כאלו. אף על פי שבאופן פעיל שאף מאונט להיבחר כמושל, עד מהרה הוא החל לסלוד מהתפקיד ושאף לפרוש ממנו. עיקר סלידתו מהתפקיד נבעה מהפעילות המתמדת של דאגה למשרות עבור תומכי המפלגה ומהדרישות של מנהיגי המפלגה. כמה סוגיות פרוגרסיביות שהיו על סדר היום יושמו במהלך תקופת כהונתו, כולל חוקי חינוך חובה, דרישה שכל הילדים מגיל שמונה ועד גיל ארבע עשרה יגיעו ללימודים בבתי הספר. חוקים נגד הגבלים עסקיים, כמה תקנות בנוגע לתעשייה ולבריאות ובטיחות העובדים, ובנוגע לאיכות המזון והתרופות, עברו גם הם במהלך תקופת כהונתו של מאונט.
זמן קצר לאחר השבעתו של מאונט כמושל החלה הכלכלה להתאושש, הכנסות המדינה גדלו והלחץ על הממשל הוקל. שביתת כורי פחם עדיין נמשכה כאשר החל מאונט לכהן בתפקידו, והוא מינה שני פקידי ממשל לפתור את הבעיות כך שהשביתה הסתיימה בהבטחה לרפורמה בתקנות. דאגתו העיקרית של מאונט נותרה המגזר החקלאי. הוא קידם תהליך של מתן סמכויות רבות יותר למחלקת החקלאות של המדינה. בין אלו היו האפשרות לאכוף סגרים על בהמות משק חולות, האפשרות לפקח על מחלות בחוות, וקידום הייצור של יבולי פירות.
בשנה האחרונה לכהונתו זכה מאונט לתשומת לב ברמה הלאומית כאשר הוא סירב להסגיר את ויליאם טיילור לקנטקי. טיילור היה מועמד מטעם הרפובליקנים למשרת מושל קנטקי בבחירות של 1899, והייתה סברה שהוא היה מעורב ברצח של יריב דמוקרטי לאחר שזה הטיח האשמות בנוגע לזיופי בחירות. מאונט הורה למשטרת המדינה להגן על טיילור שנשאר באינדיאנה עד יומו האחרון.
יהלומי דמים
יהלומי דמים (או יהלומי סכסוך, יהלומי מלחמה, וגם יהלומי קונפליקט), הוא שמם של יהלומים שתהליך כרייתם והסחר בהם ממומן ומתבצע על ידי ארגונים לוחמים ו/או באזורי עימות ומלחמה, תוך כדי פגיעה והרג בבני אדם רבים, בדרך כלל באפריקה (שבה נכרית כשני שלישים מתפוקת היהלומים בעולם).
יהלומי דמים וזכויות האדם
זכויות האדם הן זכויות להן זכאי כל אדם מעצם היותו אדם. ב-10 בדצמבר 1948 קיבלה עצרת האו"ם את "ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם" אשר משמשת מאז כמסמך הבסיס של הקהילה הבינלאומית בנושא זכויות האדם והאזרח. מסמך זה מייצג את ההגדרה הבינלאומית של זכויות אדם, עקרונות ההכרזה מהווים בסיס לחוקות של מדינות רבות ואלמנט חשוב במשפט הבינלאומי. כמו כן, סעיפי ההכרזה אומצו על ידי ארגונים רבים לזכויות האדם ברחבי העולם כבסיס לפעילותם, למשל אמנסטי אינטרנשיונל. ההכרזה מתייחסת לכך שחירות ושוויון הן הזכויות הטבעיות של כל אדם. כמו כן, ההצהרה מפרטת זכויות פרטניות כגון הזכות לחיים, לחופש, לביטחון ולפרטיות, וזכויות נוספות הקשורות לזכויות כלכליות, חברתיות, פוליטיות ותרבותיות.
היסטוריה
יהלומי הקונפליקט קבלו את שמם עקב השימוש שלהם במימון פעילות לחימה של מורדים, מתנגדי משטר וצבאות טרור הפועלים באפריקה. כריית יהלומי דמים בעבודות פרך גרמה לכך שרבים מבני אפריקה הפכו ליתומים ואלמנות, כאשר חלק גדול מכורי היהלומים הם ילדים.
מרבץ היהלומים הראשון התגלה במאה ה-19 בדרום אפריקה. מאז, נכרכו בכריית אבני הגלם של היהלומים מעשי אלימות, פשע ופגיעה בזכויות האדם.
אנגולה
אנגולה היא מדינה עשירה במרבצים של אוצרות טבע כגון נחושת, זהב, ברזל ויהלומים. היא הייתה מושבה קולוניאלית של פורטוגל. עם ההכרזה על עצמאותה פרצה בשנת 1975 מלחמת אזרחים. המלחמה נמשכה 27 שנים והותירה את אוכלוסיית אנגולה פצועה וכואבת: מיליון הרוגים, ארבעה מיליון עקורים, מאות אלפי יתומים, עשרות אלפי קטועי גפיים ונכים, ערים שלמות הרוסות, ורעב גדול עקב שדות רבים שלא עובדו ולא הניבו יבול. למעשה, אנגולה יכולה להיכנות בתואר "מקום לידתם של יהלומי הקונפליקט". לאחר התפרקות ברית המועצות וסיומה של המלחמה הקרה, נפסק הסיוע של מעצמות המערב לכוחות הלוחמים באנגולה. ולכן הפלגים השונים עברו לניצול משאבי הטבע המקומיים - MPLA ניצלה את הנפט ו-UNITA ניצלה את היהלומים. וכך, נסיבות במלחמת האזרחים היו כר פורה לשיגשוגו של סחר לא-חוקי ביהלומים. רווחי הסחר שימשו את הפלגים הלוחמים לרכישת כלי נשק ומימון לחימת הגרילה, שהעצימה את המלחמה.
לפי דו"חות האו"ם החל משנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות ברית המועצות, הארגון האנגולי החמוש אוניטה (UNITA) היה אחראי לכ-25%-30% מכלל יצוא היהלומים הבלתי חוקי של אנגולה. והכנסותיו הגיעו לעיתים ל-250 אלף דולר ליום, זאת כאשר חלק גדול ממכירת היהלומים התבצע לרכישת נשק ממדינות ברית ורשה שהתפרקה. תנועות לזכויות אזרח טוענים כי בין השנים 1992 עד 1998 UNITA מכרה יהלומים למימון המשך פעילותה בשווי של 3.72 מיליארד דולר ל"דה בירס", ענקית היהלומים, אם כי היא הכחישה זאת. ב-1998 האו"ם החליט להטיל סנקציות על סחר ביהלומים שמקורם באזורי שליטה תחת UNITA, עם הכרזת החוק "דה בירס" הודיעו כי הם תומכים בו.
המערך לתיעוד תנועת יהלומי הגלם בעולם, המכונה תהליך קימברלי, גובש על ידי האו"ם בין השנים 2002–2003 בזיקה ישירה למתחולל במלחמת האזרחים באנגולה וכהמשך להטלת הסנקציות עליה. אולם, הפרת זכויות האדם בענף היהלומים האנגולי לא פסקה לאחר תום מלחמת האזרחים, ויש עדויות כי גם בראשית המאה ה-21, לאחר תום הסכסוך, נמשכת ההתעללות בבני אדם תחת המשטר החוקי של אנגולה.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הידועה גם בשם קונגו-קינשאסה על שם עיר הבירה, לשעבר קונגו הבלגית וזאיר, היא המדינה האפריקאית הגדולה ביותר ביבשת. המדינה צמחה ממלחמת אזרחים עקובה מדם אשר נטלו בה חלק גם שמונה מתשע המדינות השכנות במלחמה שמכונה גם "מלחמת העולם האפריקאית", בניסיון להשתלט על שפע המחצבים שלה.
לאחר קבלת עצמאותה מבלגיה ב-1960 שררו אי סדר, מהומות וחילופי ממשלות תכופים במדינה. ב-1965 תפס את השלטון בהפיכה צבאית מובוטו ססה סקו. ב-1997 ממשלתו של מבוטו הופלה בהפיכה ואת השלטון תפס לורן דזירה קאבילה. כתוצאה קונגו-קינשאסה נקלעה למלחמת אזרחים הידועה כמלחמת קונגו השנייה (המלחמה הראשונה זה הפלת המשטר של מבוטו ססה סקו) שנמשכה חמש שנים, בין השנים 1997–2003. המלחמה גבתה את חייהם של כ-4 מיליון בני אדם בין שנות המלחמה. אף על פי שב-2003 הכוחות המורדים לקחו חלק בממשלת המעבר, נמשכה לחימה בין כוחות הממשלה לכוחות נאמנים מבחוץ עד 2006.
בשנות המלחמה מימנו הכוחות המורדים וכוחות הממשלה את פעולתם באמצעות כריית יהלומים וניצול אוצרות הטבע של המדינה אשר נמצאים באזורי שליטתם, תוך ניצול האוכלוסייה המקומית והפרת זכויות אדם באופן תדיר. ארגוני זכויות אדם בינלאומיים טוענים כי גם כיום בכרייה הלא חוקית ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו נורים למוות מדי יום עשרות בני אדם ורבים עוד יותר נפצעים קשה, רבים מהקורבנות הם ילדים.
ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, יהלומים ומינרלים שונים עדיין נכרים על ידי קבוצות מורדים לקניית נשק. בדרום קונגו אלימות מזוינת והפרת זכויות אדם על רקע שליטה במכרות יהלומים נמשכת גם בראשית המאה ה-21.
סיירה לאון
בשנת 1930 נמצא היהלום הראשון בסיירה לאון. כחמש שנים לאחר מכן התחילה תעשיית היהלומים במדינה לפעול באופן רשמי. בשנת 1935, עם התבססות תעשיית היהלומים, חתמו הכוחות הקולוניאליים ששלטו בסיירה לאון על הסכם חכירה עם חברת דה בירס הדרום אפריקנית. הסכם זה העניק לחברה זכויות כרייה בלעדיות במדינה למשך 99 שנים. עם חלוף הזמן, החלו לפעול בסיירה לאון מספר רב של מכרות לא חוקיים, ובשנת 1956 הגיע מספרם לשבעים וחמישה אלף. מכרות אלו הוקמו ותופעלו על ידי מבריחים ומשקיעים זרים, וגרמו למשבר גדול בהשלטת החוק והסדר במדינה.
בשנת 1968, שבע שנים לאחר קבלת עצמאותה של סיירה לאון מבריטניה, עלה לשלטון סיאקה סטיבנס. סטיבנס הבין מיד את הפוטנציאל הפוליטי והכלכלי הגלום בנושא כריית היהלומים ומיהר להציג את השליטה החיצונית בכרייה במדינתו כבעיה לאומית. במקביל החל סטיבנס לארגן ולהיות שותף בתהליכי כרייה בלתי חוקית. בשנת 1971, יצר סטיבנס את החברה הלאומית לכריית יהלומים (ראשי תיבות באנגלית: NDMC). סטיבנס ויד ימינו לאורך השנים, ג'מיל מוחמד, סוחר יהלומים לבנוני, השתלטו על רובו של שוק היהלומים בסיירה לאון עד אמצע שנות השמונים של המאה ה-20, מועד פרישתו של סטיבנס. בשנת 1987, בעקבות ניסיון הפיכה בסיירה לאון, ברח ג'מיל ואת מקומו תפסו משקיעים ישראלים בעלי קשרים למשפחות פשע אמריקאיות ורוסיות, וקשרים לסוחרים מרכז הסחר ליהלומים באנטוורפן.
ב-1991 פרצה מלחמת האזרחים בסיירה לאון, וכמעט באופן מיידי עלתה ממשלה צבאית, אחד מהכוחות הלוחמים היו החזית המהפכנית המאוחדת (RUF) בהנהגת פודאי סנקו. למרות חילופי השלטון, התקפות החזית המהפכנית המאוחדת לא פסקו. רבים מלוחמיה של החזית המהפכנית המאוחדת היו ילדים ובני נוער, רוב הילדים הללו היו עניים מאוד אשר הגיעו מאזורי פריפריה. אזורים אלו שימשו מקור לכוח אדם לכרייתם הלא חוקית של היהלומים, ובעבר שימשו אותם אזורים לגיוס לצבאותיהם של ראשי הממשלות. התקפותיהם של המורדים הופנו פעמים רבות כנגד אזרחים, דבר אשר עמד בניגוד לעקרונותיהם המוצהרים, שדיברו על עשיית צדק לאזרחי המדינה.
במהלך המלחמה שיחקה ליבריה, שכנתה של סיירה לאון, תפקיד מפתח כאשר שימשה כנותנת החסות לארגון החמוש של המורדים רו"ף (RUF). ליבריה ניסתה לשמר את אחיזתה בשוק היהלומים של סיירה לאון, ניסיון זה גרר מלחמה ברוטלית. בסוף שנות התשעים של המאה ה-20, הפכה ליבריה לבירתם האזורית של יהלומים הקשורים במעשים פליליים, כגון קניית נשק, סמים, והלבנת כספים. בתמורה לנשק מכרו המורדים את היהלומים, דבר שהציף את המדינה ברובים, גרם להחרפת המלחמה, והפך את סיירה לאון לגן העדן של הפשע המאורגן על שלל סוגיו.
במהלך המלחמה שנמשכה כעשור איבדו את חייהם כשבעים וחמישה אלף בני אדם, רובם אזרחים. כוחות המורדים הותירו אלפי נשים, גברים, וילדים ללא רגליהם או ידיהם, ובעלי צלקת גופנית ונפשית למשך כל חייהם. לאורך המלחמה כמחצית מאוכלוסייתה של המדינה נאלצו להעתיק את מקום מגוריהם ואף הפכו לפליטים במדינות אחרות. השירותים הציבוריים במדינה, כולל בתי ספר ובתי חולים, צמצמו את פעולתם בחצי בעשור זה.
אוצרות הטבע של סיירה לאון, אשר היו מתוכננים לשמש לצורכי פיתוח, שימשו לצורכי הרחבת המלחמה, דבר שהציב את המדינה כאחרונה ב"דירוג הפיתוח האנושי" של האו"ם (UNDP). לאורך הסכסוך החמוש נעשה הון עצום מהיהלומים המקומיים, אך הדבר היחיד שהמקומיים קיבלו מכך היה טרור, רצח, נכות ועוני. עם סיומה של המלחמה החל תהליך פיזורו של הצבא ופירוקו מנשקו. בשנת 2002 הושלם התהליך על ידי תמיכה שקיבלה סיירה לאון מממשלות ארצות הברית ובריטניה, "כוחות או"ם לשמירת שלום" (UNAMSIL) ותרומות מהבנק העולמי, קרן המטבע הבינלאומית ומגוון ארגונים לא ממשלתיים נוספים. במידה רבה, המשך הצלחתו של תהליך השיקום בסיירה לאון תלוי בהתפתחויות בענף היהלומים.
ליבריה
בין השנים 1989-2001 שררה בליבריה מלחמת אזרחים. בשנת 2000, האשים האו"ם את נשיאה של ליבריה, צ'ארלס טיילור, בתמיכה ושיתוף פעולה עם המורדים בסיירה לאון, עקב ביצוע סחר חליפין של נשק בתמורה ליהלומים. מאותה סיבה הטיל האו"ם סנקציות על יהלומיה של ליבריה, כשנה לאחר מכן. בשנת 2003 התפטר טיילור מהנשיאות ובשנת 2006 הובל למשפט בהאג בבית המשפט לפשעי מלחמה. בראשית העשור השני של המאה ה-21, שורר שלום בליבריה ונעשים ניסיונות ליצור תעשיית יהלומים חוקית. האו"ם חדל ליישם את הסנקציות על ענף היהלומים במדינה, שהפכה להיות שותפה פעילה בתהליך קימברלי.
חוף השנהב
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה להתפתח במדינה תעשיית כריית היהלומים. בעקבות הפיכה בשלטון התחילה מלחמת אזרחים במדינה בשנת 1999. המדינה הפכה לנתיב פרוץ להברחת היהלומים מליבריה ומסיירה לאון. על מנת למנוע את הברחת היהלומים הפסיקה הממשלה כל פעילות של כריית יהלומים במדינה והאו"ם היה אמון על בדיקת כל משלוחי היהלומים שעזבו את המדינה בחודש דצמבר בשנת 2005. למרות שלל ניסיונות המניעה, הסחר ביהלומי דמים עדיין קיים בחוף השנהב, וידוע כי קבוצות מורדים ממשיכות בסחר ביהלומים אלו, דרך מדינות שכנות, למטרת התחמשות מחדש.
על פי דיווחי האו"ם, נכון לשנת 2007, יהלומי דמים בשווי 23 מיליון דולר מחוף השנהב הוברחו לשוק הבינלאומי של היהלומים דרך גאנה ומאלי.
זימבבואה
בשנת 2009 נשלחה משלחת של האו"ם לחקור את האלימות בזימבבואה והיא מצאה הפרות בוטות של זכויות אדם. אולם למרות הפרות אלו, זימבבואה ממשיכה להיות חברה בתהליך קימברלי.