cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עיטור בוגדן חמלניצקי
עיטור בוגדן חמלניצקי (רוסית: Орден Богдана Хмельницкого) היה עיטור צבאי של ברית המועצות. העיטור, שנוסד ב-10 באוקטובר 1943, קרוי על שמו של בוגדן חמלניצקי, מרים נס המרד נגד שלטון האצולה הקתולית באוקראינה במאה ה-17.
לפי תקנון העיטור קיימות שלוש דרגות של העיטור:
במהלך מלחמת העולם השנייה הוענקו כ-8,451 עיטורי בוגדן חמלניצקי (מתוכם 106 הוענקו ליחידות צבאיות, ביניהן גם חטיבה צ'כית).
לאחר מלחמת העולם השנייה הוענקו 6 עיטורי חמלניצקי בלבד - למפקדים בכירים שהשתתפו בדיכוי המרד ההונגרי.
תאונות דרכים בישראל
סיבות עיקריות לתאונות דרכים בישראל
על פי נתוני משטרת ישראל, הסיבות העיקריות לתאונות הקשות הן: אי-ציות לרמזור, סטייה מנתיב (בעיקר ניסיונות עקיפה על קו לבן רצוף), אי-מתן זכות קדימה, אי-שמירת מרחק, מהירות מופרזת ביחס לתנאי הדרך (להבדיל ממהירות שאינה חוקית ) ואי-מתן זכות קדימה להולכי רגל. כשליש מההרוגים בתאונות הם הולכי רגל. חלק ניכר מהולכי הרגל שנהרגו, נפגעו בעת שחצו מעבר חצייה מסומן.
על פי מחקרי הרשות לבטיחות בדרכים, תקופות של מתח ולחץ, לדוגמה פיגועים, מעלות את מספר תאונות הדרכים.
כסיבה לשיעור הגבוה (לעומת הממוצע במערב אירופה) של תאונות דרכים בישראל ביחס לכמות הרכבים והנסועה, אחד ההסברים הוא שבישראל שיעור הנהגים הצעירים גבוה יחסית, ונהגים אלו בסיכון גבוה יותר להיות מעורבים בתאונות דרכים (במדינות OECD, נהגים צעירים מעורבים בתאונות דרכים בשיעור של קרוב ל-300% משעורם בקרב הנהגים). הסבר נוסף רואה קשר סיבתי במס הגבוה על כלי רכב, שגורם לכך ששיעור כלי הרכב הישנים הנעים בכביש גבוה, ורכבים ישנים נמצאים בסיכון גבוה יותר להיות מעורבים בתאונות דרכים.
שיעור ההרוגים
שיעור ההרוגים בתאונות דרכים בישראל נמצא בירידה מתמדת בכל המדדים מאז אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, אז עמד שיעור ההרוגים על כעשרים הרוגים בשנה ל-100,000 תושבים. בשנת 2009 עמד הנתון על 5.2 הרוגים ל-100,000 תושבים. בשנת 2016 עמד על כ-4.3 הרוגים בשנה ל-100,000 תושבים. וב-2020 עמד על כ-3.2 ל-100,000 תושבים. בהשוואה בינלאומית, ישראל היא אחת המדינות בעלות שיעור ההרוגים בתאונות דרכים לנפש הנמוך ביותר בעולם.
אם משווים את מספר ההרוגים למספר כלי הרכב, המצב בישראל פחות מזהיר - ישראל הייתה ב-2010 בעלת שיעור דומה של הרוגים למספר כלי רכב לזה של ארצות הברית, כ-15 הרוגים בשנה ל-100,000 כלי רכב, שיעור הגבוה מרוב מדינות מערב אירופה. נכון ל-2020 ירד מספר זה לכ-10 הרוגים בשנה ל-100,000 כלי רכב. שיעור ההרוגים לנסועה הוא כ-5.2 הרוגים למיליארד ק"מ.
הירידה בשיעור ההרוגים לנפש בתאונות דרכים החל מאמצע שנות ה-90 משמעותית יותר מהגידול באוכלוסייה, כך שהמספר המוחלט של הרוגים בתאונות דרכים בישראל ירד משיא של כ-700 הרוגים (כ-550 בתחומי הקו הירוק) ב-1995 למינימום שנרשם בשנת 2009, בה נהרגו 370 בני אדם. עם זאת, חלק מהירידה נובעת מכך שבעקבות הסכמי אוסלו חדלה ישראל לכלול במספר ההרוגים את ההרוגים הלא ישראליים בתחומי יהודה ושומרון וחבל עזה. באותה תקופה נרשמה גם ירידה ממוצעת של כ-15,000 במספר השנתי של הנפגעים בתאונות דרכים, וירידה של כ-10,000 במספר תאונות הדרכים השנתי בכבישי הארץ.
בשנת 2016 נהרגו בישראל 373 בני אדם בתאונות דרכים, עלייה של 4.7% לעומת השנה הקודמת. ב-2016 תאונות דרכים היו הגורם ל-0.85% ממקרי המוות בישראל, אשר מתפלגים בקירוב כך: כ-1% ממקרי המוות של גברים וכ-0.5% ממקרי המוות של נשים.
בשנת 2019 נהרגו בתאונות דרכים במדינת ישראל 349 בני אדם. 71% מהם גברים, ו-32% מהם ערבים.
בשנת 2020 נהרגו 302 בני אדם. ירידה של 15% בהרוגים משנת 2019.
בדוח המועצה האירופית לבטיחות בדרכים (ETSC) מיוני 2021 דורגה ישראל במקום ה-30 מ-32 מדינות במדד שיעור ההצלחה בצמצום מספר ההרוגים בתאונות בשנים 2010–2020.
מאז הקמת מדינת ישראל נהרגו יותר משלושים אלף בני אדם בתאונות דרכים, יותר מבכל מלחמות ישראל ופיגועי הטרור גם יחד.
הרוגים בישראל לפי שנים
הנתונים כוללים נפגעים שנפטרו לאחר למעלה מ-30 יום, אך אינם כוללים הרוגים במחוז ש"י. מספר ההרוגים ב-2011 עמד על 399, מספר המהווה עלייה שנה שנייה ברציפות. שנת 2012, לעומת זאת, הסתיימה עם ירידה דרמטית ומספר ההרוגים עמד על 299 - מספר ההרוגים הנמוך ביותר זה 50 שנה.
סוג כלי הרכב המעורבים בתאונות דרכים
משאיות מעורבות בכ-17% מהתאונות הקטלניות בעוד הן מהוות רק 2.3% מכלי הרכב בישראל. אוטובוסים מעורבים בתאונות קטלניות פי 9.6 יותר מאשר כלי רכב פרטיים. הסיבות העיקריות לכך הן כמות הנסיעות המרובה (לעומת כלי רכב פרטיים) והתנע הגדול של כלי הרכב הכבדים. כ-40% מתאונות הדרכים מתרחשות בערים.
מספרם של רוכבי האופנוע שנהרגים בתאונות דרכים גבוה יחסית לאחוז האופנועים בכלל אוכלוסיית כלי הרכב ויחסית לנסועה שלהם. כ-10% מכלל ההרוגים בתאונות הם רוכבי אופנוע, כאשר האופנועים מהווים רק ארבעה אחוזים מכלל כלי הרכב, ואחוז הנסועה שלהם הוא רק אחוז אחד מכלל כלי הרכב. מספר התאונות בישראל, ללא יהודה ושומרון, בהן היו מעורבים אופנועים בשנים 1990–2008 נע בין 2,300 ל-4,500 בשנה (בקירוב).
פיצויים לנפגעי תאונות דרכים
חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, התשל"ה-1975 הביא לרפורמה יסודית בתחום הפיצוי לנפגעי תאונות דרכים בישראל. לפני חקיקתו היה תחום זה כפוף לדיני הנזיקין המסורתיים. הקושי המרכזי נבע מכך שהנפגע בתאונה נדרש להוכיח שנזקו נגרם על ידי התרשלותו של הנתבע כדי לזכות בפיצוי. אם גורם הנזק לא התרשל, אם לא ניתן היה להוכיח שגורם הנזק התרשל, אם גורם הנזק לא נמצא, או אם הנזק נגרם באשמת הנפגע עצמו - לא הייתה זכות לפיצוי. חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים נועד להבטיח שכל נפגע בתאונת דרכים יפוצה. לשם כך הוטלה אחריות מוחלטת על כל נהג המעורב בתאונה כלפי הנפגעים בתאונה וחובת ביטוח בגין האחריות הפוטנציאלית וכן בגין נזק שעלול להיגרם לנהג בתאונה עצמית.
ארגונים לקידום הבטיחות בדרכים
המועצה הלאומית למניעת תאונות הייתה גוף ממשלתי ואחר כך ארגון פרטי שמתקיים מתרומות ועוסק בהדרכה, בהסברה ובהעברת השתלמויות לנהגים כדי לנסות להפחית את מספר תאונות הדרכים בישראל. המועצה הוקמה במרץ 1954 על ידי השופט השלמה הלמוט לובנברג ועורך הדין יעקב סלומון, וביוזמת שר התחבורה יוסף ספיר, כדי לשמש ארגון גג למתנדבים בתחום המלחמה בתאונות הדרכים, תוך ניסיון לניצול פוטנציאל ההתנדבות, הגברת המודעות והדרכת הציבור בנושא. בשנת 1985 החליט משרד התחבורה לשדרג את הקורסים לנהיגה נכונה לעברייני תנועה והקימה עם המועצה הלאומית למניעת תאונות את "המכון הארצי להכשרת נהגים", ועובדי מחלקת ההדרכה של המועצה הועברו למכון. המועצה פעלה במתכונת זו עד שנת 2000, אז הופרטה והפכה לגוף פרטי הממומן מתרומות.
עד שנת 1967 פעלה במשרד התחבורה מחלקה לבטיחות בדרכים. בשנת 1967 הוקם המנהל לבטיחות בדרכים במשרד התחבורה. בסוף 1974 המליצה ועדת הכלכלה של הכנסת להקים רשות עליונה לבטיחות בדרכים, אך ההמלצה לא קוימה.
באוקטובר 1997 הוקמה הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, מכוח חוק המאבק הלאומי בתאונות דרכים, כרשות עצמאית, ובשנת 2000 הופרטה המועצה הלאומית למניעת תאונות, כדי למנוע כפילות.
בשנת 2002 טען מנכ"ל הרשות שהיא אינה יכולה לבצע את תפקידה כל עוד היא כפופה למשרד התחבורה. בשנים 2006–2007 הוקמה הרשות מחדש מתוקף חוק הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, שהחליף את חוק המאבק הלאומי בתאונות דרכים.
הרשות אחראית על תכנון, תיאום ובקרה של מכלול הפעולות במשרדי הממשלה שנועדו להגברת הבטיחות בדרכים וצמצום התאונות. מטרותיה העיקריות של הרשות הן:
אור ירוק - העמותה למאבק בתאונות הדרכים בישראל היא עמותה שהקימו בשנת 1997 יונה נאור ובעלה לשעבר אבי נאור, לאחר שבנם רן נהרג בתאונת דרכים ב-1995. תחילה הגדירה העמותה את מטרתה "שינוי תרבות הנהיגה בישראל" כדי ליצור שינוי בתודעה ולהביא לצמצום ניכר בתאונות הדרכים בישראל ומספר הנפגעים בהן; אך לאחר כעשור של פעילות ניסחה מחדש העמותה את מטרתה – להיות העמותה למאבק בתאונות הדרכים בישראל – משום שפעילותה התפרסה על טווח רחב משחשבו ומתוך הבנה כי מדובר במאבק מתמשך.
יחסי אורוגוואי–ערב הסעודית
סקירה כללית
במהלך מגפת הקורונה באורוגוואי התחייבה ערב הסעודית, לצד ישראל, לסייע לממשלת אורוגוואי להילחם במגפת הקורונה. בספטמבר 2022 ועדת הידידות הפרלמנטרית הסעודית-אורוגוואית נפגשה בריאד. הפגישה נערכה בראשות חבר מועצת השורא ויו"ר הוועדה ד"ר איברהים בן מחמוד אל-נחס יחד עם שגריר אורוגוואי לממלכת ערב הסעודית נלסון ימיל צ'בן. במהלך הפגישה הם דנו במספר נושאים בעלי אינטרס משותף בין שתי המדינות כדי לתרום לחיזוק היחסים הבילטרליים ביניהן בתחומים שונים, במיוחד היחסים הפרלמנטריים בין מועצת השורא לפרלמנט האורוגוואי.
דמיון מזרחי
דמיון מזרחי הוא ביטוי סטריאוטיפי המשמש כדי לטעון שדברים שנאמרו על ידי דובר בן ארצות ערב מהווים הגזמה או אף בדיה גמורה. הביטוי משמש בעברית לרוב לתיאור טענות מוגזמות או בדויות באופן מובהק, שנאמרו על ידי מנהיגים, גורמי שלטון ונציגי ארגוני טרור במדינות ערב.
מקורו של הביטוי אינו ברור וייתכן כי הוא מתבסס על הדמיון הרב והמיוחד במינו אשר מצוי ב"סיפורי אלף לילה ולילה" שמקורם בארצות ערב.
בתרבות המערבית מתוארים לעיתים דברי הגזמה בהתבסס על הברון מינכהאוזן, האציל הגרמני הידוע כגוזמאי, ואף הקהילה המדעית קראה לתסמונת רפואית בשם תסמונת מינכהאוזן, בשל הדמיון שבין התסמינים המאפיינים אותה לבין הגוזמה והבדיה שבעלילותיו.
דוגמאות לשימוש
בשנת 1954 הגיב דובר צה"ל לידיעות ממקורות ערביים שישראל מרכזת כוחות צבא לאורך גבולותיה, ואמר שהידיעות "הן פרי דמיון מזרחי פורה".
באוקטובר 2010 נעשה שימוש בביטוי זה על ידי שר התשתיות עוזי לנדאו, בתגובה להאשמתו על ידי החמאס במעורבות שלו ושל פמלייתו הדיפלומטית שביקרה בדובאי, בחיסול הטרוריסט הבכיר מחמוד אל-מבחוח.
דוגמאות אחרות לשימוש בביטוי זה בתקשורת בישראל ניתן למצוא בעיקר ביחס לאמירות מוגזמות ביותר, כגון האשמת מצרים את ישראל כי הכרישים שפגעו בתיירים בסיני נשלחו על ידי המוסד, ובכותרת מאמר באתר האינטרנט "עניין מרכזי" מתאריך 22 באוקטובר 2008: "דמיון מזרחי שופע: [[נסראללה] גוסס אחרי שהורעל בידי סוכני המוסד]".
ביקורת
סלמאן מצאלחה, במאמר דעה בהארץ במרץ 2011 טען כי ייחוס "דמיון מזרחי" לערבים הוא כהוצאת דיבה.
לעיתים נעשה שימוש בביטוי בישראל גם בהתייחס לדבריו של אדם ישראלי או יהודי ממוצא מזרחי. מרדכי שקלאר, המנהל הכללי של רשות השידור, נאלץ להתנצל לנוכח סערה ציבורית שעורר, לאחר שעשה שימוש בביטוי זה במהלך דיון בוועדת הכלכלה של הכנסת.
ביטוי אחר המשמש לגנאי באופן שנקשר לתופעת השסע העדתי בישראל, מפאת שיוכו לארצות המזרח, הוא המחווה הגופנית של תנועה מזרחית מגונה, אשר מכונה "מזרחית" למרות היותה בשימוש נפוץ במדינות מערביות רבות, ובהן ארצות הברית.
ג'ו (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
סינוס (אנטומיה)
סינוס (מלטינית: sinus, תעלה או חלל) או בעברית גַּת הוא מונח המתאר חללים במבנים אנטומים או הרחבות במבנים.
נהוג להתייחס למונח כמתאר את אחת מגיתות האף, אך גיתות הן גם חללים בעצמות אחרות או באיברים אחרים, הרחבות בכלי דם (למשל התרחבות בעורק הראש המכונה "גת עורק הראש", sinus caroticus) או מעבר לדם שאינו בנוי ככלי דם רגיל (גיתות הקרום הקשה). בשימוש נדיר יותר, גת מתארת נצור (פיסטולה).
זקסנבורג
מחנה הריכוז זקסנבורג (גרמנית: KZ Sachsenburg) היה מחנה ריכוז נאצי, שפעל בשנותיו הראשונות של השלטון הנאצי, בין השנים 1933–1937. המחנה היה ממוקם במבנה נטוש בן ארבע קומות, שנבנה לכתחילה כבית חרושת לטקסטיל. המחנה הוקם ליד העיירה פרקנברג שבסקסוניה, כ-20 ק"מ מצפון מזרח לעיר קמניץ.
היסטוריה
בתחילת 1934 הועברה השליטה במחנות הריכוז לידיו של ארגון האס אס, שהוקם באותה תקופה, בפיקודו של היינריך הימלר. הימלר השתלט גם על כל גופי המשטרה בגרמניה (ראו: משטרה בגרמניה הנאצית). האס אס השיג שליטה מלאה במערכת מחנות הריכוז; רוב המחנות הקטנים נסגרו, ועד ספטמבר 1935 נותרו במקומם שישה מחנות "רשמיים": דכאו, ליכטנבורג, זקסנבורג, אורניינבורג, אסטרווגן, וקולומביה האוס שבברלין. בשיאו הכיל מחנה זקסנבורג כ-1,400 אסירים, שהוחזקו בתנאים קשים, תוך התעללויות ועבודת פרך, במחצבה הסמוכה. רישומי המחנה מראים על 11 אסירים שמתו במהלך שנות המחנה, אך אין לדעת מהו המספר האמיתי. מחנה זקסנבורג היה הראשון בו נתפרו לבגדי האסירים משולשים צבעוניים, שסימנו את הקטגוריה אליה השתייכו.
ב-1937 החליט האס אס על צמצום המחנות הקיימים, והקמת מחנות גדולים במקומם. באותה שנה הוחלט על הקמת מחנה בוכנוואלד, וכל האסירים מזקסנבורג הועברו אליו. בכך נסגר המחנה.
מעט מאוד ידוע על המחנה. רק עם פתיחת הארכיב של שירות האיתור הבינלאומי (ITS) בסוף אפריל 2008 החלו להיחשף מסמכים הנוגעים לו.
יורי סימונוב
יורי סימונוב (באנגלית: Yuri Simonov, נולד ב-4 במרץ 1941 בסאראטוב, ברית המועצות) הוא מנצח רוסי.
חייו
סימונוב למד בקונסרבטוריון של לנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) ואחר כך בקונסרבטוריון של מוסקבה אצל ניקולאי רבינוביץ'. הוא זכה בפרס שני בתחרות מנצח התזמורת הטוב ביותר של ברית המועצות, וב-1966 היה אזרח ברית-המועצות הראשון שזכה בפרס במערב, בתחרות ניצוח שהתקיימה באקדמיה למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא שבאיטליה.
בעונת 1969–1970 היה עוזר מנצח ליבגני מראווינסקי בפילהרמונית של לנינגרד וב-1979 ייסד את התזמורת הקאמרית של תיאטרון בולשוי במוסקבה.
בשנים 1978–1991 לימד ניצוח תזמורת בקונסרבטוריון של מוסקבה; קודמו בתפקיד היה קיריל קונדראשין.
משנת 1982 הוא מנצח על אופרות במערב, בייחוד בלונדון.
בית אלפין
אין מדובר בבית מלוכה בו עוברת הירושה לבן הבכור, אלא בבני משפחה שמלכו אחד אחרי השני, ולא בהכרח בהתאם לכלל ירושת הבן הבכור (שיטת הטריסטריה - שהביאה לסכסוכי ירושה רבים ולמלחמת אזרחים). מקור המשפחה אינו ברור, ויש חוקרים הסבורים שמדובר במשפחת המלוכה של דאל ריאטה שעלתה לשלטון גם בממלכת הפיקטים לאחר מותו של אאוגאנאן.
המלכים הראשונים המשויכים לבית זה נשאו את התואר "מלכי הפיקטים" ורק השלישי שבהם קונסטנטין מק קנת נחשב לאחרון מבין מלכי הפיקטים. לאחר מותו נעשה שימוש בתואר "מלכי אלבה".
לאחר מותו של מלקולם מק קנת בלא יורשים עלה לשלטון בית דאנקלד - אף הוא בית משפחה הקשור לבית אלפין (מצאצאיו של קנת הראשון).
מנואל ולאסקס
מנואל ולאסקס וייוורדה (בספרדית: Manuel Velázquez Villaverde; 24 בינואר 1943 - 15 בינואר 2016) היה כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת קשר בריאל מדריד ובנבחרת ספרד.
קריירה
ולאסקס החל את דרכו באקדמיה של ריאל מדריד, ממנה הושאל לקבוצה אחרת בעיר - ראיו וייקאנו. לאחר שנה אחת עבר לשחק במלאגה, אותה עזב בתום שנתיים וחזר למועדון נעוריו ריאל מדריד.
בשנת 1965 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד תחת המאמן מיגל מוניוס, בה הפך לאחד השחקנים הבולטים בחבורת ה'יה-יה'. כבר בעונתו הראשונה זכה עם הקבוצה בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון על פרטיזן בלגרד במשחק הגמר שנערך באצטדיון הייזל בבריסל.
ולאסקס הפך לשחקן מוביל בריאל מדריד, בה רשם מעל 400 הופעות ב-12 עונות. בשנת 1978 עבר לשנת ניסיון בקבוצת הכדורגל של טורונטו הקנדית. בסיום אותה שנה פרש מכדורגל.
ב-15 בינואר 2016 נפטר ולאסקס.
נוער טרנסג'נדרי
נוער טרנסג'נדרי הם ילדים או מתבגרים אשר אינם מזדהים עם המין ששויך להם בלידתם. בשלב חייהם, בני נוער טרנסג'נדרים לרוב עדיין תלויים במידת מה בהוריהם בכל הקשור לרווחה, מגורים, תמיכה כלכלית וצרכים נוספים, ובשל כך לעיתים הם מתמודדים עם אתגרים שונים לעומת מבוגרים טרנסג'נדרים. על פי האיגוד המקצועי העולמי לבריאות טרנסג'נדרים, האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה והאקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים, על הטיפול המתאים בנוער טרנסג'נדרי לכלול תמיכה נפשית, מעבר מגדרי חברתי ומתן חוסמי הורמונים (בלוקרים) , המעכבים את ההתבגרות המינית ואת התפתחותם של מאפייני המין המשניים שלהם, כדי שיהיה להם זמן להגיע להחלטה באשר לדרכי פעולה קבועות יותר. עם זאת, חרף המלצות ארגוני הרפואה בנושא, מספר מדינות וארגוני רפואה באירופה החליטו על צמצום והטלת מגבלות על השימוש בחוסמי הורמונים.
על פי האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים, רוב הילדים מגיעים לתחושה יציבה לגבי זהותם המגדרית עד גיל ארבע, וכן ישנם מחקרים התומכים בטענה שילדים הנמצאים בשלב טרום גיל ההתבגרות ומצהירים על זהות מגדרית טרנסג'נדרית או מגוונת מודעים למגדרם בצורה ברורה ועקבית כמו עמיתיהם המקבילים־התפתחותית אשר מזדהים כסיסג'נדרים ונמצאים ברמה זהה של קבלה חברתית. סקירה מחקרית שפורסמה בשנת 2022 מצאה כי רוב הילדים לפני גיל ההתבגרות שביצעו מעבר מגדרי נשארים בזהותם המגדרית הנוכחית, על פי מעקבים שבוצעו לאורך 5 עד 7 שנים.
התמשכות השונוּת המגדרית
בשנת 2022 פורסמה סקירה שיטתית של מחקרים הקשורים לחרטה על התאמה מגדרית. בסקירה נמצא כי המונח desistance (מילולית "הסתיימות", "חדילה") היה מוגדר בהם באופן לקוי: חלק מהמחקרים לא נתנו לו הגדרה או הגדירו אותו כחדילה של הזהות הטרנסג'נדרית או חדילה של הדיספוריה מגדרית. כמו כן, נמצא כי באף הגדרה שנבחנה לא הייתה התייחסות כלשהי לזהויות נזילות־מגדרית או א־בינאריות, וכי מרבית המאמרים שפורסמו היו מאמרי מערכת. במסקנות הסקירה צוין כי הרעיון של desistance מבוסס על מחקר מוטה משנות ה־60 עד ה־80 ועל מחקר באיכות ירודה משנות ה־2000, וכי היה בעבר "מחסור במחקר איכותי ומוּנָע־מהשערות, אשר קיים כיום" בנושא, ונטען כי על המונח desistance "להיעקר מהשיח הקליני והמחקרי, על מנת להתמקד במקום זאת בתמיכה בנוער [טרנסג'נדרי ומגוּון־מגדרית] מאשר לנסות לחזות את הזהות המגדרית שלהם בעתיד". על פי סקירה שפורסמה בשנת 2022 בהתחשב במחקרים עדכניים יותר, רוב הילדים לפני גיל ההתבגרות שביצעו מעבר מגדרי נשארים בזהותם המגדרית הנוכחית, על פי מעקבים שבוצעו לאורך 5 עד 7 שנים.
יציאה מהארון
בני נוער טרנסג'נדרים עלולים להיתקל בדחייה משפחתית ולהתמודד עם אפליה. חלק מהצעירים הטרנסג'נדרים מרגישים כי הם צריכים להישאר בארון עד שירגישו שבטוח ומתאים עבורם לצאת מהארון – לחשוף את זהותם המגדרית בפני בני משפחתם וחבריהם.
קבלה במשפחה
ליחס המשפחה – קבלה או דחייה – יש השפעה משעותית על חייהם של בני נוער טרנסג'נדרים. כמעט בלתי אפשרי לחזות את תגובת ההורים להצהרה של ילדם בדבר זהותו המגדרית, והתהליך עלול להיות טעון עבור בני נוער טרנסג'נדרים רבים. במקרים מסוימים, ההורים יגיבו לכך בצורה שלילית, ואף עלולים להתכחש לילדם או לסלקו מהבית. מחקרים עדכניים מצביעים על כך שבני נוער טרנסג'נדרים שנמצאים במעורבות במערכת המשפט לקטינים בארצות הברית נוטים יותר לחוות דחייה משפחתית, התעללות ונטישה בהשוואה לאותם בני נוער שאינם טרנסג'נדרים – כלומר שאצל בני נוער טרנסג'נדרים שסביבתם אינה מקבלת אותם ובוחרת לזנוח אותם קיים סיכוי רב יותר להידרדר לפשיעה. כך, משום שבני נוער טרנסג'נדרים תלויים בהוריהם בכל הקשור לתמיכה ולקבלה, ההדרה המשפחתית עלולה לגרום להם להפוך לפגיעים רגשית ולהתחרט על החלטתם לצאת מהארון. בין הדרכים המוצעות להורים המתמודדים עם מצב כזה היא למצוא יועצים ורופאים בתחום ולקשר את ילדיהם לקבוצות תמיכה להט"ביות. הורים רבים בוחרים להצטרף לארגונים כדוגמת "בנות הים" בבריטניה ו"הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים" (PFLAG) בארצות הברית, כדי שיוכלו לפגוש הורים אחרים שילדיהם להט"בים, וללמוד כיצד הם יוכלו להבין את ילדיהם ולתמוך בהם. בנוסף, יחס ההורים לילדים טרנסג'נדרים עשוי להשתנות עם הזמן, ולמשל הורים שהגיבו בתחילה בשלילה ובעוינות לילדם עשויים לבסוף להבין את ילדם הטרנסג'נדר ולתמוך בו.
תמיכה
מחקרים הצביעו באופן גורף על כך שתמיכה משפחתית וקבלה של בני נוער טרנסג'נדרים הביאה לתוצאות חיוביות יותר בחייו של הפרט, בכל הקשור לבריאותו הנפשית, הפיזית והרגשית.
מחקרים הראו מספר דרכים בהן הורים לנוער טרנסג'נדרי יכולים להביע תמיכה וקבלה בילדם, כאשר אחת מהן היא לתת לילדם את ההזדמנות להתבטא בקשר לזהותו המגדרית. בני נוער טרנסג'נדרים הראו הצלחה ויציבות רגשית טובות יותר כאשר הוריהם קיבלו על עצמם תפקיד תומך במקום גישה שולטת ומבטלת. כמו כן נמצא כי פתרון של בעיות המתעוררות במהלך המעבר המגדרי, לעומת כפיית דעות על הילד וקביעת צורת התהליך שלו, מאפשר מעבר מגדרי בריא יותר. בנוסף, יידוע של אנשי מקצוע ואנשים משמעותיים אחרים בחיי הילד יכול לסייע בפיתוח רשת של תמיכה בנער הטרנסג'נדר.
נגישות ההורים למידע היא קריטית במתן סיוע ותמיכה לילדיהם הטרנסג'נדרים. הגישה למידה מאפשרת להורים לספק לנער משאבים שונים באשר לזהותם המגדרית, כגון טיפול רפואי, ייעוץ, ספרות חינוכית וקבוצות נוער מקומיות, אשר יכולות בתורן גם לקשר בינו לבין אחרים בקהילה הטרנסג'נדרית.
גם מתן תמיכה בבית הספר חשובה לרווחתם ולבריאותם הנפשית של בני נוער טרנסג'נדרים. בתי ספר רבים מבקשים לתמוך בתלמידיהם הטרנסג'נדרים ומחנכים יכולים להסתכל על מסמכי הדרכה שונים לבתי ספר בנושא שילוב טרנסג'נדרים, כדי לעצב את תמיכתם בתלמידים טרנסג'נדרים בכל הגילים, זאת כאשר הספרות החינוכית ממשיכה לשקול מהי השיטה הטובה ביותר לכך במסגרת החינוכית.
סיכונים בריאותיים
קבלה של בני נוער טרנסג'נדרים בקרב המשפחה מנבאת עלייה בהערכתם העצמית, בתמיכה החברתית בהם ובמצבם הבריאותי הכללי. כמו כן, היא מגינה מפני דיכאון, שימוש בסמים ומחשבות והתנהגויות אובדניות. מחקר משנת 2015 הראה כי מבין מטופלים שנבחרו בקפידה, אנשים שמבצעים את המעבר המגדרי בצעירותם סובלים ממעט תופעות לוואי, ושומרים על רמת תפקוד גבוהה יותר מאשר שהייתה להם לפני המעבר. בנוסף, תוצאות טיפולים כגון ייעוץ נחשבות טובות יותר כאשר הוא מוצע בגיל מוקדם יותר.
היחס מצד המשפחה עשוי להגדיל או להקטין את סיכוניהם הבריאותיים של בני נוער טרנסג'נדרים. מעשים כמו הטרדה פיזית או מילולית, לחץ להיענות לנורמות המגדריות והדרת בני הנוער מאירועים משפחתיים, יובילו לסיכונים בריאותיים גדולים יותר, כגון דיכאון והתאבדות. מהצד החיובי, מעשים כמו תמיכה בזהות המגדרית של הנער – בין היתר לשוחח על אודותיה ולפעול כדי לתמוך בבחירתם – למרות שההורה עלול להרגיש לא בנוח, משפיעות באופן משמעותי על חיזוק הביטחון העצמי של בני הנוער, מה שמסייע להם להימנע מסיכונים בריאותיים הנגרמים מדחייה חברתית.
הליכים רפואיים
לעיתים ילדים טרנסג'נדרים, הנמצאים טרם התבגרותם המינית, מקבלים חוסמי הורמונים (הידועים גם בשם "בלוקרים"), כדי לעכב זמנית את התפתחותם של מאפייני מין משניים אצלם. זאת, על מנת לתת למטופלים יותר זמן לגבש את זהותם המגדרית לפני תחילת התבגרותם. בעוד שמחקרים מעטים בדקו את השפעותיהם של חוסמי הורמונים על מתבגרים טרנסג'נדרים ומתבגרים נון־קונפורמיים מגדרית, המחקרים שנערכו מצביעים ככלל על כך שטיפולים אלה בטוחים למדי וכי הם יכולים לשפר את הרווחה הנפשית של המטופל.
תופעות לוואי קצרות־טווח של שימוש בחוסמי הורמונים כוללות כאבי ראש, עייפות, נדודי שינה, כאבי שרירים ושינויים ברקמת השד, מצב הרוח והמשקל של האדם. בין הסיכונים הפוטנציאליים של שימוש בחוסמי הורמונים בנוער בעל דיספוריה מגדרית המטופל באגוניסטים ל-GnRH עשויים להיכלל השפעות שליליות על מינרליזציה של העצם. בנוסף, רקמת איברי המין של נשים טרנסג'נדריות עשויה שלא להתאים בצורה טובה לניתוח נרתיק אפשרי בהמשך החיים, עקב תת־התפתחות של הפין. לא קיים מחקר של ממש על אודות ההשפעות ארוכות־הטווח על התפתחות המוח, התפקוד הקוגניטיבי, הפוריות והתפקוד המיני. בהולנד, בני נוער רשאים להתחיל לקבל טיפול הורמונלי להתאמה מגדרית בגיל 16, לאחר סיום טיפול בחוסמי הורמונים.
מחקרים מסוימים תומכים בזכויותיהם של ילדים לתת הסכמה מדעת לקבלת חוסמי הורמונים, וטוענים כי אם הורים מתנגדים שלא בצדק למעבר המגדרי של ילדם, לא תהיה לילד ברירה לקבלת הטיפול הנצרך, תוך הקבלת מצב זה לזכותם של ילדי עדי יהוה לקבלת עירויי דם, ותוך הצגת היתרונות הפסיכולוגיים שבגישה לחוסמי הורמונים, והנזקים הפסיכולוגיים והפיזיים העזים שעלולים לנבוע מחוסר גישה אליהם. קטינים טרנסג'נדרים, ובמיוחד בני נוער טרנסג'נדרים חסרי בית, ללא גישה בסיסית לחוסמי הורמונים, עלולים להשיג אותם ממקורות מפוקפקים, מה שיוביל לתופעות לוואי מסוכנות עבורם. גם בני נוער טרנסג'נדרים התבטאו בעצמם בדבר זכותם לקבלת חוסמי הורמונים.
בית המשפט הגבוה לצדק של אנגליה קבע בפסק הדין בל נגד טביסטוק, אשר ניתן בשנת 2021, כי אין זה סביר שילד מתחת לגיל 16 יהיה בעל הכשירות המתאימה לתת הסכמה לטיפול בחוסמי הורמונים. עם זאת, פסק הדין בוטל לבסוף על ידי בית המשפט לערעורים, אשר קבע כי ילדים מתחת לגיל 16 יכולים להסכים לקבל חוסמי הורמונים.
עבור טרנסג'נדרים בני 18 ומעלה, אשר אינם זקוקים להסכמת ההורים, קיימים מספר הליכים רפואיים אפשריים. טרנסג'נדריות (זכר לנקבה – FTM) יכולות לעבור ניתוח לנישוי פנים, ניתוח נרתיק, ניתוח להגדלת חזה וטיפול הורמונלי להתאמה מגדרית. על פי הקריטריונים של האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה, על מנת לקבל את הטיפולים הרפואיים הללו, על האדם להחזיק באבחנה של דיספוריה מגדרית ולעבור טיפול של עד כשנה. במלטה קיים תהליך הגשת מסמכים מהיר ופשוט יחסית לשינוי המגדר הרשום של האדם ברישומי המדינה. לעומת זאת, בארצות הברית קיים תהליך קשה ונרחב לכך, הדורש הוכחה רפואית של הצורך בשינוי וחזרה למדינת הולדתו של האדם, לצורך קבלת מסמכים משפטיים שונים. בארצות הברית, כדי לשנות את המגדר והשם של אדם ברישומי המדינה, יש להגיש בקשות בלשכות השונות לשינוי הפרטים ברישיון הנהיגה, בכרטיס הביטוח הלאומי, במסמכים בנקאיים ובדרכון. בשנת 2016 אותתה מדינת ניו יורק כי בכוונתה לאפשר לבני נוער ולצעירים טרנסג'נדרים לקבל כיסוי ביטוחי של Medicaid לקבלת הורמונים.
פגיעות
בני נוער טרנסג'נדרים נחשבים פגיעים ביותר למגוון רחב של בעיות, בהן הפרעות שימוש בסמים, התאבדות, התעללות בילדות, התעללות/תקיפה מינית והפרעות פסיכיאטריות.
דיספוריה מגדרית
דיספוריה מגדרית מאופיינת באי־נוחות ומצוקה חזקה ומתמשכת של אדם בקשר למגדרו, לאנטומיה שלו, למין שניתן לו בלידה ואף ליחס החברתי כלפי השונות המגדרית שלו. בני נוער טרנסג'נדרים שחווים דיספוריה מגדרית נוטים להיות מודעים מאוד לגופם; המראה החיצוני, המשקל ודעותיהם של אנשים אחרים על גופם עשויים להיות חשובים מאוד עבורם. חלק מדיספוריה מגדרית הוא אי־הלימה מגדרית, שהיא הניתוק בין מגדר למין. תחושת אי־ההלימה, בצורתה הבסיסית ביותר, היא החלק הרגשי ו/או הנפשי של דיספוריה.
התעללות פיזית, מינית ומילולית
בני נוער טרנסג'נדרים ונוער שאינם מתאימים למגדר נמצאים בסיכון מוגבר להתעללות פיזית, מילולית ומינית. נון־קונפורמיות מגדרית בילדות נמצאת בקורלציה עם התעללות, והתעללות הורית עקב נון־קונפורמיות נמצאת בקורלציה עם מצבים נפשיים גרועים יותר, כגון סיכון מוגבר לדיכאון ולהתאבדות. בעיות דימוי גוף במובן של מראה חיצוני קיימות הן אצל נוער טרנסג'נדרי אובדני והן אצל נוער טרנסג'נדרי לא־אובדני, אך אלה שהיו להם בעיות דימוי עצמי בפרט באשר למשקלם, או שחוו סלידה מצד אנשים אחרים בסביבתם ביחס לגופם, נמצאים בסיכון מוגבר להתאבדות. תמיכה הורית זוהתה כגורם חשוב בהפחתת השפעות בריאותיות שליליות שונות. לדוגמה, צעירה טרנסג'נדרית שהשתתפה בקבוצת מיקוד עבור מחקר סיפרה: "כשאמא שלי, דוקטור לפילוסופיה, גילתה מה אני (כלומר, טרנסג'נדרית), היא נהגה לפגוע בי עם חפצים. היא הכתה אותי בראש עם מגהץ פעם אחת, והיו על גופי חמש סיכות שדכן. לבסוף היא התכחשה אליי". בסיום קבוצות המיקוד אמרו רבים מבני הנוער: "לבני נוער טרנסג'נדרים אין כלום. אנא עזרו לנו". לבני נוער שהוריהם תומכים בזהותם המגדרית ובהופעה המגדרית המועדפת עליהם קיים סיכוי גבוה בהרבה להיות במצב טוב יותר מכמה בחינות: נפשית, כלכלית, אקדמית וכו'. בני נוער טרנסג'נדרים המתמודדים עם התעללות פיזית אולי יסולקו מבתיהם, או יבחרו לעזוב, דבר שיכול להוות חוויה טראומטית במיוחד עבורם. כמו כן נמצא כי המחסור בקורת גג מוביל לא פעם לקשיים כלכליים עבור בני נוער אלה. חוסר תמיכה בבית והטרדות מתמידות בבית הספר עלולים להוביל לקשיים לימודיים גם עבור בני הנוער, המתמודדים עם רמת נשירה גבוהה בהרבה בהשוואה לעמיתיהם הסיסג'נדרים.
חסרי בית ומין הישרדותי
כתוצאה מחוסר יכולתם של להשיג מקלט הולם, אחד הדברים שנוער טרנסג'נדרי עשוי להגיע אליהם הוא מין הישרדותי, עיסוק בפעילות מינית עם אדם אחר על מנת לענות על צורכי ההישרדות הבסיסיים של האדם. מחקר רב־עירוני שפורסם ב־2004 מצא שכרבע מהנוער חסר הבית או שברח מהבית עוסק במין הישרדותי. בדרך כלל הפעילות המינית מתקיימת תמורת כסף, אך גם עשויה להתקיים תמורת מקום לינה ללילה, מזון או ביגוד. על אף שקיימת מודעות לסכנות האפשריות הכרוכות במין הישרדותי, חלק מהנוער העוסק בה בפועל עשוי להפיק תחושת סיפוק וגאווה מהיכולת לתמוך בעצמו בכך. בין הסיכונים הקשורים למין הישרדותי נמנית העברה שלמחלות מין.
חוסר גישה לשירותי בריאות
בני נוער טרנסג'נדרים מתמודדים עם קשיים רבים בקבלת טיפול רפואי לדיספוריה מגדרית. חוסר הגישה נובע לעיתים קרובות מכך שרופאים מסרבים לטפל בבני נוער, או משום שבני הנוער חוששים מתגובות שליליות של המטפלים. כיום, לפסיכיאטרים, אנדוקרינולוגים ורופאי משפחה יש הנחיות ברורות על אופן מתן טיפול לצעירים טרנסג'נדרים מגיל ההתבגרות המוקדמת עד לסיומו. הנחיות אלו נמצאות בשימוש נרחב באירופה, בבריטניה ובצפון אמריקה. בעוד שבמדינות אחרות, בדרך כלל רופאים עשויים לסרב להעניק טיפול הורמונלי לצעירים מתחת לגיל 16, וביצוע ניתוח להתאמה מגדרית לפני גיל 18 הוא כמעט בלתי אפשרי ברוב המדינות. בין אנשי המקצוע הרפואיים המורשים לתת מרשם רפואי להורמונים נמנים נותני שירות רפואי, אחיות מטפלות ועוזרי רופא.
רבים מבני נוער המשתמשים בהורמונים כדי לפתח לעצמם מאפייני מין משניים, זכריים או נקביים, משיגים הורמונים אלו בדרכים בלתי חוקיות. הדבר עלול לגרום לבעיות בריאותיות רבות אצל בני הנוער, בהן גדילה פובטרלית לא תקינה ו-HIV, עקב מחטים מזוהמות. זיהומים המועברים במגע מיני הם גם בעיה בריאותית משמעותית עבור בני נוער טרנסג'נדרים, משום שלעיתים קרובות הפרטנרים המיניים שלהם אינם רואים את הסיכונים הבריאותיים שבקיום יחסי מין עם טרנסג'נדרים, בפרט משום שאין ביכולתם של טרנסג'נדרים מזכר-לנקבה (MTF) להיכנס להיריון. מגמה זו של יחסי מין לא־מוגנים בקרב אוכלוסיית הטרנסג'נדרים מעמידה אותם בסיכון מוגבר, והגדילה את שיעור מחלות מין בקרב קבוצה זו.
עם זאת, במהדורה השביעית של המסמך הרפואי "תקני טיפול בריאותי עבור אנשים טרנסקסואלים, טרנסג'נדרים ונון-קונפורמיים מגדרית", בהוצאת האיגוד המקצועי העולמי לבריאות טרנסג'נדרים , ישנה התייחסות לצורכיהם של ילדים טרנסג'נדרים.
בריונות
מסגרת בית הספר יכולה להיות מהקשות ביותר עבור בני נוער טרנסג'נדרים. תלמידים אלו עלולים להתמודד עם בעיות שונות בבית הספר, בהן הטרדה ותקיפה מילולית ופיזית, הטרדה מינית, הדרה וחרם חברתי ובעיות בין־אישיות נוספות עם בני גילם. תלמידים טרנסג'נדרים נוטים בהרבה משאר בני גילם לדווח על הטרדה, תקיפה ותחושת חוסר ביטחון במסגרת בית הספר. חוויות אלו משתנות מאדם לאדם ובין בתי ספר שונים. בבתי ספר גדולים יותר יש אקלים בטוח יותר עבור תלמידים טרנסג'נדרים, כמו גם בתי ספר עם הכנסה נמוכה יותר ובתי ספר המשלבים בתוכם מיעוטים דתיים ואתניים.
בארצות הברית, מחקר משנת 2009 על תלמידים טרנסג'נדרים בכיתות ו'–י"ב הראה כי מרביתם חוו אווירה עוינת בבית הספר, כאשר הוטרדו באופן קבוע מצד עמיתיהם. 82% מבני הנוער הללו דיווחו כי הם חשים לא בטוחים בבית הספר בשל זהותם המגדרית, וכמעט 90% דיווחו כי הם חווים הטרדה הומופובית מצד בני גילם לעיתים קרובות. רוב התלמידים הללו דיווחו גם על פגיעה פיזית בבית הספר, כאשר כמעט מחציתם דיווחו שהם הותקפו באגרופים, בבעיטות או נפצעו מנשק. גם הטרדה מינית בקרב תלמידים אלו דווחה בשיעור מדאיג (76%). שירותים וחדרי הלבשה מהווים איום גדול במיוחד לתלמידים טרנסג'נדרים. תלמידים אלה דיווחו לעיתים קרובות על פחד וחרדה מהשימוש במתקנים אלה בבית הספר, בשל חוויות של הטרדה מצד עמיתים ומבוגרים בעת שהשתמשו בהם. הערות שליליות על הופעתם מגדרית של התלמידים נשמעות על ידם לעיתים קרובות במקומות האלה, ותלמידים שענו על הסקר דיווחו כי תלמידים אחרים מתייחסים אליהם בגסות וכי הם חוטפים מהם מכות ובעיטות. מחקר שנערך בשנת 2017 על תלמידים בכיתות ט'–י"ב בארצות הברית מצא כי 27% מהתלמידים הטרנסג'נדרים דיווחו על תחושת חוסר ביטחון בבית הספר, בניגוד מוחלט לרק 5% מהבנים הסיסג'נדרים ו-7% מהבנות הסיסג'נדריות שדיווחו על תחושות דומות.
הנהלות בתי הספר לרוב לא מתייחסות ברצינות לדיווחים על התעללות בתלמידים טרנסג'נדרים. רק כשליש מהתלמידים הטרנסג'נדרים שדיווחו על קורבנות לאנשי צוות בית הספר העידו כי מצבם טופל בצורה נאותה ואפקטיבית. שאר התלמידים נתקלים לעיתים קרובות במצבים שבהם אנשי צוות בית הספר מאשימים אותם. למשל, אחד התלמידים העיד כי כאשר דיווח על בריונות שחווה, נאמר לו "שאני צריך להפסיק להתהדר במיניות שלי". לעיתים קרובות הנהלות בתי הספר מפלות תלמידים טרנסג'נדרים, ומענישות אותם בשל מעשים כמו לבישת בגדים התואמים לזהותם המגדרית, שימוש בשירותים התואמים את זהותם המגדרית, והתעקשות להשתמש בשמם ובכינוי הגוף המגדרי המועדפים עליהם. ענישה זו לא משרתת שום מטרה חינוכית, אלא רק מבודדת תלמידים טרנסג'נדרים עוד יותר.
בנוסף, נראה כי שיעורי הנשירה הגבוהים וממוצעי הציונים הנמוכים פוגעים באוכלוסיית הטרנסג'נדרים. החומרה והתדירות של בריונות והטרדות נגדם קשורות ישירות לדברים אלה. במחקר אחד על נוער טרנסג'נדרי, כ-75% מהמשתתפים דיווחו כי הם נשרו מבית הספר, כאשר כמעט כולם ציינו שהסיבה העיקרית לכך הייתה מעשי האלימות המתמשכים נגדם, בשל זהותם המגדרית. בריונות נגד טרנסג'נדרים בבתי ספר נמצאה קשורה באופן ישיר גם לתוצאות שליליות אחרות, כגון חוסר בית, אבטלה, כליאה ושימוש בסמים.
התאבדות
על אף שנעשו מספר מחקרים שמעריכים התנהגות מסכנת־חיים בקרב בני נוער הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים, מעטים נעשו לגבי נוער טרנסג'נדרי, ולכן לא קיימות הערכות מקבילות. עם זאת, המחקרים המעטים שכן נעשו הגיעו למסקנה שבני נוער טרנסג'נדרים נמצאים בסיכון מוגבר אפילו על פני עמיתיהם ההומוסקסואלים, הלסביות והביסקסואלים. מחקר משנת 2007 על נוער טרנסג'נדרי מצא כי מבין בני הנוער שרואיינו, כמחציתם שקלו ברצינות לשים קץ לחייהם. מבין אלו שחשבו על התאבדות, לכמחציתם היה ניסיון התאבדות – 18% מכלל המתבגרים הטרנסג'נדרים שרואיינו. מחקר דומה נערך עם בני נוער הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים, כאשר התוצאות הראו כי כ־15% היה ניסיון התאבדות אשר נבע לפחות בחלקו בשל הנטייה המינית שלהם. שני הנתונים הללו גבוהים משיעור התלמידים שדיווחו על התנהגות מסכנת־חיים מתוך כלל תלמידי בתי הספר התיכוניים – 8.5%. במחקר שנערך לאחרונה נמצא כי כ־40% מבני הנוער הטרנסג'נדרים ניסו להתאבד, וכי שיעור זה גבוה אף יותר עבור אלו שהינם חסרי בית, או שסורבו לקבל טיפול רפואי בשל זהותם המגדרית – 69%. בסקר האפליה הלאומי של טרנסג'נדרים (National Transgender Discrimination Survey) לשנת 2011, אשר במהלכו נסקרו 6,450 טרנסג'נדרים, 41% מהנשאלים דיווחו על ניסיון התאבדות, לעומת 1.6% מהאוכלוסייה הכללית (שיעור גבוה פי 25). שיעור ניסיונות ההתאבדות שדווח היה גבוהים אף יותר כאשר היה מדובר במובטלים, אנשים שחוו הטרדה והתעללות פיזית או מינית, או אנשים בעלי הכנסה נמוכה במשק הבית.
בני נוער נוטים בדרך כלל להתנהגויות מסכנות־חיים עקב מספר מצבים, כגון שנאה עצמית, תחושת קורבנות בשל בריונות, שימוש בסמים וכו'. צעירים טרנסג'נדרים עלולים גם להתמודד עם תחושת קורבנות בשל תגובות שליליות של בני גילם או בני משפחתם להופעתם המגדרית הלא־טיפוסית, מה שמגביר את הסיכון שלהם להתנהגויות מסכנות־חיים. בשנת 2010 החלה לעלות המודעות לשיעורי ההתאבדות של צעירים להט"בים, כתוצאה מפרסום משמעותי שניתן להתאבדויותיהם של בני נוער שונים, בהם בני הנוער הטרנסג'נדרים לילה אלקורן, סקיילר לי ואש הפנר.
מבקרים שונים, אנדרו גיליגן למשל, טענו כי הנתונים לגבי התאבדות בני נוער טרנסג'נדרים מוקצנים מאוד על ידי קבוצות טרנסג'נדריות. גיליגן טען בפרט כי שיעורי ההתאבדות של טרנסג'נדרים בבריטניה הם פחות מ-1%. עם זאת, מחקרים רבים, במדינות שונות, הראו כי שיעורי ניסיונות ההתאבדות בקרב ילדים טרנסג'נדרים נעים בין 30% ל-50%, יותר מפי שניים מהשיעורים של סיסג'נדרים בני גילם.
במערכת המשפט
אנשים המעורבים במערכת המשפט לקטינים דיווחו כי חווייתם של בני נוער טרנסג'נדרים בהם היא קשה במיוחד. הסיבה לכך היא שבני נוער טרנסג'נדרים נמצאים במצב פגיע, ובניגוד לבני נוער סיסג'נדרים או משאר הקהילה הגאה, עונש במתקן מעצר לקטינים למשל עלול לגרום לכך שהמעבר המגדרי שלהם יופסק בעת שהם עצורים. הדבר עלול להזיק לבריאותם הנפשית, מצב שבני נוער אחרים לא עומדים בפניו.
אנשי מקצוע בתחום המשפט לקטינים מחויבים לכללי האתיקה כדי להבטיח שכל בני הנוער יזכו ליחס הוגן. עם זאת, צעירים טרנסג'נדרים רבים מרגישים כאילו הם לא מיוצגים או מכובדים כראוי בבית המשפט. זה כלל יחס מצד התובעים, הסנגורים מטעם בית המשפט והשופטים, בין אם מדובר בהתעלמות מכינויי הגוף המתאימים להם, ובין אם במקרה של שופט המסרב לדון בתיק של נערה טרנסג'נדרית בשל לבושה. על השופטים להימנע מדעות קדומות ומהטיות, תוך שמירה על כך שגם עורכי הדין יצייתו לאותן הנחיות.
התובעים נדרשים להבטיח שכל האנשים במשפט יזכו ליחס הוגן ולא יופלו לרעה. במקרה אחד, תובע ביקש עונש מאסר לנאשם טרנסג'נדר במקום להחזירו הביתה. השופט הסכים לגזר הדין, למרות שהאדם לא נראה אובדני, מסוכן, או שהייתה סכנה שיברח. בעיה נוספת עבור חלק מהצעירים הטרנסג'נדרים היא הצורך בסנגוריה יעילה ואדוקה. חלקם מדווחים כי היה להם עורך דין שיצא ישירות נגד רצונו של הלקוח בשל אמונותיו האישיות. במקרים מסוימים, סנגורים אמרו לבתי המשפט להשאיר צעירים טרנסג'נדרים במקומות מסוימים אשר הם רצו להתרחק מהם בשל חוסר תמיכה וקבלה.
מרכזי מעצר
לאחר מתן גזר הדין בבית המשפט, בני נוער מוכנסים למרכזי מעצר, שם הם עוברים בדיקה ומקבלים את שיבוצם המתאים בתוך המתקן. מטרת הקליטה היא לתת מענה לחששות הבטיחות של בני הנוער, לזהות את הפגיעים שביניהם ולבסוף לשכן אותם על פי המין ששויך להם בלידתם. ללא קשר למקום השיבוץ, צעירים טרנסג'נדרים מהווים מטרה לאלימות במתקני המעצר, ובסקר שנערך על ידי Equity Project, כשמונים אחוז מהנשאלים דיווחו כי חוסר הבטיחות במעצר מהווה עבורם חשש רציני. בסקר, שנערך על בני נוער בכלא, לא נעשתה הבחנה בין טרנסג'נדרים לשאר הנוער מהקהילה הגאה, שכן חוויותיהם בתנאים אלה דומות. בכלל, שיבוצם של בני נוער להט"בים במרכזי המעצר נחשב לסוגיה מסובכת, כאשר יש לאזן בין הרצונות והצרכים שלהם לבין מה שהכי טוב לבטיחותם.
ברוב מתקני המעצר, בני נוער מוחזקים במעצר בהתאם למין ששויך להם בלידתם. העצורים נאלצים לפעמים לשנות את הופעתם המגדרית שלהם (למשל על ידי גזירת שיער). מומחים רפואיים קובעים כי תהליך זה עלול להכניס צעירים טרנסג'נדרים למצוקה ולערער את יציבותם הרגשית. מנגד, אנשי מרכזי המעצר לנוער טוענים כי תהליך זה נועד לטובת בני הנוער הטרנסג'נדרים ושאר חבריהם למרכז המעצר, משום שהוא מקטין את הסיכוי למקרים של אלימות פיזית ומינית.
בסקר משנת 2009, חלק ממרכזי המעצר ציינו כי הם כבר חוו קשיים באשר לשיכון בנות ובנים באותו אזור, וכי שילובם של בני נוער טרנסג'נדרים בחדרי השינה על פי מגדרם הנוכחי רק יגרום לבעיות נוספות. קשה יותר לשבץ בנים טרנסג'נדרים (מנקבה-לזכר – FTM) בשל רמת האלימות הגבוהה במתקני הבנים, והסיכון הגבוה לתקיפה מינית. נער טרנסג'נדר שהשתתף בסקר הביע דאגה לשלומו ביחידות הגברים, ואמר "אני לא אהיה בור... אני יודע איך גברים מתנהגים".
כתוצאה מקשיים אלה, בני נוער טרנסג'נדרים מוכנסים לעיתים קרובות לבידוד. מרכזי המעצר טוענים כי הבידוד נועד לשמור על ביטחונם, משום שהם לא יכולים להיות מוגנים במתקני המעצר אם הם משולבים עם האוכלוסייה הכללית. עם זאת, הכליאה בבידוד מונעת מהם כל גישה לפעילויות פנאי ותוכניות חינוכיות, אשר הכרחיות לשמירה על היציבות הנפשית. לעיתים קרובות הבידודים הללו נעשים מתוך אמונה שבני נוער להט"בים הם טורפים מיניים, וכי הם לא צריכים להיות בקרבת נערים כלואים אחרים, או עם אנשים ממגדר אחר. צעירה טרנסג'נדרית אחת מניו יורק הושמה בבידוד למשך שלושה שבועות, חרף בקשתה להשתלב עם שאר העצורים. לאחר סיום הבידוד, היא הושמה להשגחה במשך שלושה חודשים, בעוד שאחרים נמצאים בהשגחה של שבוע בלבד.
כמו כן, הבטיחות במתקני הכליאה מהווה נושא עיקרי עבור בני נוער להט"בים, כפי שדיווחו בני נוער אלה הנמצאים במרכזי מעצר ואנשים העובדים במערכת המשפט לקטינים. בני נוער טרנסג'נדרים נמצאים בסיכון להתעללות הן מצד הצוות והן מצד בני נוער אחרים במרכז. בין הסיכונים נמנים התעללות של הצוות בנוער או התעלמות ממקרי אונס והתעללות. בני נוער שהתראיינו למחקר בנושא ציינו כי הם חוששים לשלומם, וכי תלונות שהעלו על התעללות לא נשמעו ולא נפתרו.
אנשי הצוות במרכזי מעצר לקטינים לא מקבלים הכשרה מתאימה על מנת להתמודד עם חלק מהבעיות עימן מתמודדים בני נוער טרנסג'נדרים, כגון שימוש בכינויי גוף מגדריים מתאימים או בחירת לבוש הולמת. מצב זה עשוי לנבוע ממידת הנוחות המשתנה הקיימת סביב נושא הנוער הטרנסג'נדרי וההזדהות המינית, שיש לה השפעה על הטיפול שבני הנוער מקבלים. לדוגמה, נערה טרנסג'נדרית אחת ציינה כי לא היו לה בעיות עם הבנים במרכז המעצר בו שהתה, אך כן היו לה בעיות עם הצוות שם. היא אמרה כי הצוות פנה אליה כבן, על אף שהזהתה כנקבה, וכי הם סירבו לקבל את המעבר שלה מזכר לנקבה.
בבית הספר
סקר ארצי שנערך על ידי ארגון GLSEN מצא כי 75% מבני הנוער הטרנסג'נדרים חשים חוסר ביטחון בבית הספר, ואלו שמסוגלים לשקוד על לימודיהם הם בעלי ממוצע ציונים נמוך משמעותית, ויש להם סיכוי גבוה יותר להיעדר מבית הספר בשל חשש לביטחונם. כמו כן, תלמידים אלה דיווחו כי הם נוטים פחות לתכנן את המשך לימודיהם בשל סביבתם הלא־בטוחה.
בשנים האחרונות, חלק מהילדים הטרנסג'נדרים מקבלים ייעוץ ובמקרים מסוימים גם טיפול רפואי למצבם, וכן את היכולת לשנות את זהותם המגדרית. במדינות מסוימות, בתי ספר פועלים כדי להכיל זהויות וביטויים מגדריים מיוחדים, למשל על ידי ביטול פעילויות המשויכות למגדר מסוים.
אקלים בית ספרי בטוח הוא חיוני לילדים טרנסג'נדרים, בעלי דיספוריה מגדרית ונון־קונפורמיים מגדרית, אשר נוטים לחוות מתח וחרדה עקב רצונם לבצע מעבר או לשנות את הופעתם המגדרית. בעוד שבתי ספר רבים הפכו למקבלים ולמאפשרים יותר בנוגע לביטוי זהותם המגדרית של תלמידיהם, מחקרים עדכניים מראים כי קיימת עלייה בכמות מקרי ההטרדות, הבריונות, ההתעללות והאדישות מצד הצוות כלפי בני נוער טרנסג'נדרים ונון־קונפורמיים מגדרית. כמו כן, בתי ספר רבים עשויים שלא לאפשר לתלמידיהם להשתמש בשירותים המתאימים להם, לפי בחירתם. בתי ספר אחרים עשויים לממש מדיניות הקשורה ללהט"ב ולקיים הדרכות לצוותיהם, על מנת למזער את הסיכונים החברתיים הללו עבור ילדים טרנסג'נדרים ונון־קונפורמיים מגדרית. ביולי 2018, 40 בתי ספר בבריטניה אסרו על לבישת חצאיות כדי להפוך את תלבושת בית הספר לנייטרלית־מגדרית, במטרה להכיל את תלמידיהם הטרנסג'נדרים. עם זאת, מתנגדי ההחלטה טענו כי יש לאפשר לכלל התלמידים ללבוש הן מכנסיים והן חצאיות, בלי קשר למגדרם.
מחקר על אקלים בית ספרי בישראל משנת 2023 מצא כי תלמידים טרנסג'נדרים חשופים יותר לאלימות בהשוואה לאוכלוסייה הכללית ואף בהשוואה לתלמידים לה"ב סיסג'נדרים, וכי הם מראים סימנים של נשירה סמויה בשיעור גבוה.
משפחות שבהן ילד טרנסג'נדר החי בתוך קהילה לא־סובלנית עשויות להתמודד עם בעיות מאתגרות. גוון אראוחו מניוארק, קליפורניה, הייתה נערה טרנסג'נדרית, אשר נרצחה בגיל 17 במסיבה שבה השתתפה, לאחר שהתגלה כי היא טרנסג'נדרית.
תלמידים טרנסג'נדרים רבים מרגישים כי הם מוכרחים להסתיר את זהותם האמיתית כשם בסביבת בית הספר. חלק עיקרי בתחושה זו אצל הוא משום שלמנהלי בתי הספר, וכן לתלמידים שאינם־להט"בים, אין את הידע הדרוש כדי לסייע לעמיתיהם הטרנסג'נדרים ולתמוך בהם.
עמדות חברתיות ומשפטיות
ברמה העולמית, אנשים טרנסג'נדרים מתמודדים עם רמות שונות של קבלה או דחייה, בהתאם ליחס לקהילת הלהט"ב במקום מגוריהם. בין הגורמים המשפיעים על קבלה או דחייה של זהותם נמנים עניינים פוליטיים, השתייכות דתית, והיותה של זהותם המגדרית מתויגת כהפרעה נפשית. רמות הקבלה נוטות להיות גבוהות יותר בעיקר במדינות הממוקמות בצפון כדור הארץ. עם זאת, שיעורי הקבלה עדיין שונים ממדינה למדינה, כאשר לדוגמה מלטה וארצות הברית הן מדינות שבהן החקיקה ורמות הקבלה בחברה מייצרות סביבה בטוחה יותר עבור אנשים טרנסג'נדרים.
מלטה
בתחילת אפריל 2015, אושרה במלטה הצעת חוק בשם "חוק הזהות המגדרית, הביטוי המגדרי והמאפיינים המיניים" (בקיצור "חוק GIGESC"). הצעת החוק מאפשרת לקטינים להגיש על ידי הוריהם בקשה לשינוי רישום המגדר החוקי שלהם או ל'הקפאת' רישום המגדר בתעודת הלידה שלהם, עד שיגיעו להחלטה על זהותם המגדרית. כמו כן, הצעת החוק מונעת ביצוע ניתוחים בתינוקות אינטרסקסים עד לגילוי זהותם המגדרית; ההורים אינם נדרשים עוד לקבל החלטה מיידית בנושא, והצוותים הרפואיים לא יכולים לעקוף החלטה זו משום שהחוק אוסר גם על בקשה לעיון ברשומות הרפואיות. אנשים שכבר אינם קטינים צריכים רק לבקש נוטריון לשם הצהרה עצמית, וכאמור לא ניתן לבקש מהאדם את רשומותיו הרפואיות בעת שינוי המגדר החוקי שלהם או כל שינוי משפטי אחר הנוגע לזהותם המגדרית. כמו כן, ניתן להשלים את כל התהליך תוך פחות משלושים יום. על מנת להמשיך את התקדמותה של מלטה בזכויות ובהגנה על להט"ב, ממשלת מלטה הקימה מועצה בשם "המועצה המייעצת לענייני להטבא"קים" (LGBTIQ Consultative Council), פעולה המראה על מחויבותה לאכיפת החוק בפועל. בשאר אירופה, אומנם ישנן מדינות אחרות הנותנות קצבאות ומעודדות קבלה של טרנסג'נדרים, אך רובן דורשות עיקור כפוי, וההליכים המשפטיים הנדרשים בהן אורכים זמן רב.
מקסיקו
במקסיקו סיטי, בני נוער מעל גיל 12 ומעלה יכולים לשנות את מגדרם החוקי, החל מ־27 באוגוסט 2021. בחליסקו, ילדים ובני נוער טרנסג'נדרים מכל מדינות מקסיקו יכולים לשנות את מגדרם החוקי בהסכמת ההורים, אך מאז יישום חקיקה חדשה באפריל 2022, ההכרה בזהויות טרנסג'נדריות הוגבלה לאנשים מעל גיל 18. בוואחאקה, בני נוער טרנסג'נדרים מעל גיל 12 יכולים לשנות את מגדרם החוקי, החל מאוקטובר 2021.
ארצות הברית
אפליה בארצות הברית נחשבת בלתי חוקית. צעירים טרנסג'נדרים רבים נאבקים בניסיון לבצע מעבר ולהתקבל בסביבתם. על פי נתוני הקמפיין לזכויות אדם, נכון ל־2015, ניתן לפטר אדם מעבודתו ב־32 מדינות בארצות הברית בשל היותו טרנסג'נדר, וב-33 מדינות ניתן לסרב למכור או להשכיר להם דירה. כמו כן, טרנסג'נדרים מהווים מטרה לפשעי שנאה באופן בלתי מידתי. דו"ח אחד, שסקר נתונים מהשנים 1995 עד 1999, מצא כי 20% מהאנשים הטרנסג'נדרים שנרצחו היו קורבנות של פשעי שנאה שכוונו כלפי היותם טרנסג'נדרים. בנוסף, אלימות נגד טרנסג'נדרים היוותה 40% מפניותיהם למשטרה. בשנת 2013, מדינת קליפורניה חתמה על הצעת חוק בשם "חוק ההצלחה וההזדמנויות בבתי ספר" (School Success and Opportunity Act) המעניק רשמית לסטודנטים טרנסג'נדרים את מלוא הזכויות וההזדמנויות שמעניקות לעמיתיהם הסיסג'נדרים.
בארצות הברית, קטינים יכולים להתחיל לקבל חוסמי הורמונים בגיל צעיר (בדרך כלל מסביבות גיל 12), ובהמשך לקבל הורמונים להתאמה המגדרית (סביבות גיל 16), כאשר מגיל 18 הם זכאים לעבור ניתוחים להתאמה מגדרית. בגירים, לעומת זאת, יכולים לעבור כל הליך של שינוי גופני שיחפצו בו, כל עוד הם מסוגלים להרשות זאת לעצמם מבחינה כלכלית. לאחר כשנה של טיפולים הם יוכלו לשנות את מגדרם החוקי, אך יצטרכו לעבור מספר מכשולים לשם כך. נכון לשנת 2023, המדינות במערב ובצפון־מזרח כדור הארץ הן הסובלניות ביותר כלפי טרנסג'נדרים, ובהן נחקקו מרבית החוקים להגנה עליהם.
במהלך ארבעת החודשים הראשונים של שנת 2021, היה גל של חקיקה שמטרתה להגביל לנוער טרנסג'נדרי את הגישה לטיפולי בריאות מאששי־מגדר, כאשר 28 בתי מחוקקים של מדינות בשליטה רפובליקנית ניסחו או העבירו הצעות חוק כאלו. באפריל 2021, עבר במדינת ארקנסו "חוק שמירה על מתבגרים מניסויים", שאסר על טיפולים או הליכים רפואיים לנערים טרנסג'נדרים מתחת לגיל 18. החוק מזהיר נותני שירותי בריאות כי קיום הליכים רפואיים כגון מתן חוסמי הורמונים (בלוקרים), טיפול הורמונלי להתאמה מגדרית וניתוחים להתאמה מגדרית עלולים להוביל לאובדן רישיונם הרפואי. במדינות קולורדו, פלורידה, אילינוי, קנטקי, מיזורי, אוקלהומה, קרוליינה הדרומית, דקוטה הדרומית ווירג'יניה המערבית הציעו חוקים דומים שמטרתם למנוע מנוער טרנסג'נדרי גישה לטיפול רפואי מאשש־מגדר. המתנגדים להצעות החוק האוסרות על טיפולים להתאמה מגדרית לבני נוער טרנסג'נדרים מודאגים מכך שהן ימנעו מרופאים לפעול על פי הנחיות שירותי הבריאות שאושרו על ידי ארגונים כמו איגוד הרפואה האמריקאי.
ב-10 במאי 2021, ממשל ביידן הודיע כי תינתן לאנשים טרנסג'נדרים הגנה מפני אפליה במערכת הבריאות, כחלק מהמאמץ להחזרת הגנות שונות על זכויות להט"ב, אשר בוטלו על ידי קודמו, דונלד טראמפ. המדיניות קבעה מחדש כי הממשלה הפדרלית תגן על טרנסג'נדרים, ותשוב לאסור אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית על ידי נותני שירותי בריאות וארגוני בריאות המקבלים מימון פדרלי.
ביטול חוק חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, סעיף 1557 (האוסר על אפליה על בסיס גזע, צבע, מוצא, מין, גיל או מוגבלות בתוכניות ובפעילויות בריאות מסוימות), על ידי מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית (HHS), נתמך על ידי ההחלטה התקדימית של בית המשפט העליון בוסטוק נגד מחוז קלייטון (2020), שקבעה כי חוק זכויות האזרח מגן על עובדים מפני אפליה בשל זהותם המינית או המגדרית. ה-HHS הסיקה כי ההחלטה בתיק בוסטוק חלה גם על שירותי בריאות, מה שהוביל לתיקון סעיף זכויות האזרח בחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. מזכיר ה-HHS חבייר ביסרה אמר בהצהרתו: "בית המשפט העליון הבהיר כי לאנשים יש זכות לא להיות נתונים לאפליה על רקע מינם ולקבל יחס שווה על פי החוק, ללא קשר לזהותם המגדרית או לנטייתם המינית. פחד מאפליה עשוי להוביל אנשים לוותר על טיפול, דבר שעלולות להיות לו השלכות בריאותיות שליליות וחמורות".
ב-7 באפריל 2022, בית המחוקקים של אלבמה העביר את הצעת החוק HB 322, אשר אוסרת על צעירים טרנסג'נדרים להשתמש במתקנים נפרדים־מגדרית בבתי ספר באופן התואם למגדרם, וכן אוסרת על דיון בנושא נטייה מינית וזהות מגדרית מגן ילדים עד כיתה ה', תוך שימוש בניסוחים שהופיעו בהצעת חוק דומה שעברה באותו זמן בפלורידה. כמה שעות לאחר מכן הועברה במדינה הצעת החוק SB 184, אשר אוסרת על מתן טיפול רפואי מאשש־מגדר לקטינים טרנסג'נדרים, וקבע כי סיוע – או המלצה – לילד בקשר לביצוע מעבר מגדרי רפואי או חברתי מהווים עבירה פלילית שעונשה עד 10 שנות מאסר, וכי על עובדי בית הספר מוטלת החובה לדווח על הזהות המגדרית של ילד להוריו. הצעת החוק מחריגה נוער אינטרסקס ואת ניתוח המילה. במהלך הדיון, חבר בית הנבחרים שי שלנאט, התומך בחוק, השווה טיפול מאשש־מגדר לעישון סיגריות אלקטרוניות או לעשיית קעקוע. המרכז המשפטי לדרום העני, GLBTQ Legal Advocates & Defenders והקמפיין לזכויות אדם הודיעו על תוכניותיהם לערער על הצעת החוק, בשם שיטות העבודה הרפואיות המומלצות אשר נתמכות על ידי רוב איגודי הרפואה האמריקאיים הגדולים, שני נותני שירותים רפואיים והמשפחות שייפגעו מהצעת החוק.
ייצוג במדיה
הסרט Ma Vie en Rose (בתרגום חופשי "חיי בוורוד") משנת 1997 בבימויו של אלן ברלינר  עוקב אחר ילדה צעירה בשם לודוביק, אשר נולדה כבן, ומנסה לגרום לאחרים להסכים עם הזדהותה המגדרית. "משחק המגדר" של לודוביק מעורר עימותים בתוך המשפחה ודעות קדומות מצד שכניה.
הסרט "טומבוי" משנת 2011 שבוים על ידי סלין סיאמה, מגולל את סיפורו של ילד בגיל 10 בשם לור, אשר נולד כבת, ועם המעבר לשכונה חדשה, מתלבש כבן ומאמץ את השם מיקאל.
בסרט התיעודי "Louis Theroux: Transgender Kids" משנת 2015, בבימויו של טום בארו, עוקב הדוקומנטריסט לואי ת'רו אחר הקהילה הטיפולית בנוער טרנסג'נדרי המתפתחת בסן פרנסיסקו, קליפורניה. בסרט, הוא מראיין מספר צעירים טרנסג'נדרים הנמצאים במהלך טיפוליהם הרפואיים, החברתיים והפסיכולוגיים במטרה להתאים לזהות המגדרית הרצויה שלהם.
הסדרה הדוקומנטרית הישראלית "טרנסקידס" שעלתה לשידור בשנת 2019 עוקבת אחר חייהם של ארבעה בני נוער טרנסג'נדרים ואחר התהליך הרפואי והאישי שהם עוברים, ובפרט על התמודדותיהם מול החברה והמשפחה.
עכבישאים
עכבישאים (שם מדעי: Araneae) הם סדרה של פרוקי-רגליים במחלקת העכבישנים הידועים בטווית קורים מבטנם. ידועים קרוב ל-40,000 מינים של עכבישאים, אולם בשל גודלם הקטן יחסית מעריכים כי מספר המינים גדול בהרבה.
מאפיינים
לעכבישאים עד שמונה עיניים, שמונה רגליים והם חסרי כנפיים. החלק המרכזי של גופם בנוי משתי יחידות: יחידת ראש-חזה, שאליה מחוברות שמונה הרגליים, ויחידת בטן. זאת בניגוד לחרקים שלהם יש יחידת ראש, יחידת חזה ויחידת בטן, ושש רגליים וכנפיים (או כנפיים מנוונות) המחוברות ליחידת החזה. העכביש בעל מוטת הרגליים הגדולה ביותר הוא ההטרופודה מאקסימה שמוטת רגליו מגיעה ל-30 ס"מ. העכביש הכבד ביותר הוא תראפוזה בלונדי שמשקלו מגיע ל-170 גרם.
רוב העכבישאים צדים חרקים על ידי לכידתם במלכודות - רשתות שהם טווים מהקורים שהם מייצרים. הקורים הם חוטי חלבון חזקים מאוד, הנוצרים באיברים הנקראים פטמות טווייה (Spinneret) הממוקם בחלק התחתון של בטן העכביש. כל העכבישאים מייצרים קורים, אולם לא כולם משתמשים בהם כדי לטוות רשתות מורכבות. הקורים משמשים גם לטיפוס, לעטיפת טרף בתוך פקעת ולמטרות רבות אחרות.
רוב העכבישאים הם ארסיים (למעט הגיבנניים, הליפיסטידיים וההולרכאידיים (Holarchaeidae), אך רק כ-30 מהם בעלי ארס העלול להזיק ולסכן לבני אדם, במיוחד עכבישי משפך אוסטרליים, עכביש נודד ברזילאי, אלמנות וארסניים. עם זאת הם ינשכו רק למטרות הגנה.
התפתחות העכבישאים
לעכבישנים חסרים כמה מאפיינים של מלקוחנים אחרים, כגון פיות המכוונים לאחור ו"בסיסי לסת" בבסיס רגליהם; שתי התכונות הללו הן חלק ממערכת האכילה של פרוקי רגליים קדומים. במקום, יש להם פיות המכוונים קדימה ומטה, והם מצוידים באמצעים כלשהם לנשימת אוויר. עכבישאים נבדלים מקבוצות עכבישנים אחרות בכמה מאפיינים, כולל טווייה, ובזכרים, הופעת רגלבחנין המותאם במיוחד להעברת זרע.