cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסיפס הקשת בענן
יצירת הפסיפס נמשכה כשנה והוא כולל 50,000 אבני פסיפס. אורך הפסיפס 13.5 מטרים ורוחבו 5.3 מטרים. גם לאחר למעלה מ-40 שנה לא ניזוק באופן משמעותי. הסצנה המתוארת בפסיפס היא הקשת בענן שנראתה בשמיים עם תום המבול והיציאה מתיבת נח. מתחת לפסיפס היה מוטבע הפסוק.
בשנת 2009 הוצא צו הריסה למבנה, והתעורר צורך למצוא פתרון לשימור הפסיפס, וב-2012 הפסיפס הוסר מהמבנה לקראת הריסתו הצפויה. בשנת 2018 נהרס המבנה. בשנת 2021 היצירה הותקנה מחדש על קיר חלופי באותו מקום.
הפסיפס מככב בסרט התעודה "חלום של אידיוט" שביים בנו של לב, דני סירקין, ב-2007.
פרס טוביאס
קרן טוביאס נוסדה בשנת 1992 במטרה "לתמוך בהקמת רישום מח עצם / תאי גזע שוודיים ולתמוך במחקר הנוגע למחלות שניתן לטפל בהן באמצעות השתלת תאי גזע / עצם". הקרן העניקה מענקי מחקר והקימה מאגר תורמי מח עצם / תאי גזע של 135,000 תורמים. בשנת 2001 העניקה קרן טוביאס מימון למשרת פרופסור למשך 15 שנים בחקר תאי גזע לפרופסור יונאס פריסן, ממכון קרולינסקה. מאז הקמתה ועד שנת 2007, קרן טוביאס העניקה 102 מענקים קטנים ליותר מ־51 חוקרים.
אינפוגרפיקה
אינפוגרפיקה מיועדת לקהל הרחב ומשמשת לצורך הסבר מידע בתקשורת ההמונים.
יוצר האינפוגרפיקה מחליט מראש על אופן ההסבר של סיפור, מידע או מסר שהוא רוצה להעביר ולאיזו השפעה הוא רוצה לגרום. לפי הגדרה זו, אינפוגרפיקה היא מקבילה חזותית לכתבת פרשנות או סיקור. אינפוגרפיקה מציגה רק את המידע הספציפי שתומך במטרת ההסבר. זאת, בניגוד להצגת מידע שמאפשרת למשתמשים בה לחקור ולהפיק תובנות מן הנתונים באופן עצמאי.
אחד מחוקרי האינפוגרפיקה המודרנית הוא פרופסור אדוארד טאפטי, אשר כתב מספר ספרים בנושא. בספריו מרבה טאפטי לתת דוגמאות מההיסטוריה ולהזכיר שהסינים היו מהראשונים שהשתמשו באינפוגרפיקה. תחום זה נהנה מהתפתחות רבה בתחילת המאה ה-21 וניתן לראות שילוב אינפוגרפיקה הולך וגובר בעיתונות, גאוגרפיה, חינוך, שיווק.
רצח צ'רי ג'ו בייטס
צ'רי ג'וזפין בייטס (באנגלית: Cheri Josephine Bates; 4 בפברואר 1948 – 30 באוקטובר 1966) הייתה סטודנטית בשנתה הראשונה במכללה הקהילתית של ריברסייד ותושבת עיר זו אשר נרצחה בדקירות סכין בפלג גופה העליון בליל כל הקדושים בעת ששהתה בשטח המכללה כדי ללמוד בספרייה באותו הערב. אף על פי שהשתלשלות האירועים בפשע עצמו די ברורים למשטרה ולרשויות בארצות הברית, זהות הרוצח לא פוענחה.
בייטס עצמה הייתה תלמידה פופולרית בתיכון "ראמונה" בעיר ריברסייד, תלמידה מצטיינת ומעודדת של קבוצות הספורט באותו התיכון. היא התגוררה בעיר ביחד עם אביה, ג'וזף, ששירת כמכונאי בבסיס חיל הים בקורונה לאחר שהוריה נפרדו (אמה התגוררה גם היא בעיר זו) ואחיה הבכור שירת בחיל הים האמריקאי. צ'רי, שעבדה למחייתה בבנק המקומי, נרשמה ל"מכללה הקהילתית של ריברסייד" בציפייה ללמוד לתואר ולהשתלב כדיילת אוויר.
לאחר 30 יום מהרצח, ב-29 בנובמבר 1966, נשלח מכתב "התוודות" שנכתב עם מכונת כתיבה מאדם שטען להיותו הרוצח וטענה כי בייטס איננה הקורבן הראשון שלו. המכתב נשלח לעיתון "ריברסייד אנטרפרייז" ועותק שלו נשלח מהמחבר גם למפקד משטרת ריברסייד. לאחר חצי שנה נשלחו שלושה מכתבים שנכתבו בכתב יד מסורבל, שיועדו למערכת אותו העיתון, משטרת ריברסייד ואביה של צ'רי ג'ו בייטס, וטענו כי "היא/בייטס הייתה צריכה למות! יהיו עוד!". שלושת המכתבים היו עם שני בולים על המעטפה של כל אחד מהם, מאפיין שלימים יהיה של רוצח הזודיאק, מה שהוביל את משטרת ריברסייד לחשוד כי אותו האדם שרצח את צ'רי ג'ו בייטס עבר לגור במפרץ סן פרנסיסקו והוא הרוצח הסדרתי שמטיל אימה על אותו האזור עם מכתבים ביזאריים.
תיאור המקרה
בערב 30 באוקטובר 1966 יצאה הסטודנטית בת ה-18 צ'רי ג'ו בייטס, צעירה מקומית תלמידת שנה א' שזה עתה התארסה לבן זוג מסן פרנסיסקו, מהספרייה של המכללה הקהילתית בריברסייד (עיר באזור לוס אנג'לס) בה שהתה עד לשעת הסגירה (9 בערב) לכיוון רכבה והתכוונה לנסוע בחזרה למגוריה, היא גילתה שהמכונית לא מניעה (מכתב שנשלח חודש לאחר מכן על ידי מי שטען שהוא הרוצח העלה את הטענה שבזמן שבייטס שהתה בספרייה הוא פתח את מכסה המנוע שלה ותלש את החוטים מן המצבר כך שבייטס תאלץ להיות מחוסרת תחבורה ותקורקע לסביבת הספרייה), היא קיבלה הצעה לעזרה מהאדם שבקרוב מאוד ירצח אותה ולפי היענותה להצעת ה"עזרה" שלו, ככל הנראה היה אדם מוכר לה ולא זר לחלוטין. בשעה 22:30 בערך נשמעה צרחה (או לפי מקורות אחרים צרחה אחת חזקה והשנייה מעומעמת) מהאזור בו שהתה בייטס, שדווחה על ידי דיירי המכללה לרשויות.
בייטס נמצאה בשעה 6 בבוקר למחרת דקורה למוות בקרבת שני מבנים נטושים וישנים של המכללה שיועדו להריסה במרחק כמה דקות מהספרייה בה נמצא רכבה המושבת. בשל העובדה שארנקה של בייטס נמצא לכאורה "בלא התעסקות" לידה לא עלה חשד שנרצחה כחלק משוד והעובדה שבגדיה לא הופשלו נפסל חשד שהיה מדובר באונס ורצח. באזור זירת הרצח נמצאה חתיכת שעון טיימקס שבור (מדגם שנמכר בבסיסים צבאיים, וייתכן שיובא מאנגליה) שצולם בתחנת המשטרה כ"נעצר ב-12:24" אך השוטרים שבדקו את הזירה מצאו את השעון כשמחוגיו על 9:07 העריכו שבייטס נרצחה בסביבות השעה שבה נשמעה הצרחה שדווחה מהמעונות.
ממצאי זירת הרצח מעידים על כך שצ'רי נאבקה ברוצח שלה שכן על הקרקע שבקרבת גופתה נראו סימני גרירה והתנגדות מצדה לרוצח שלה ובנוסף תאי עור ושערות שככל הנראה שייכים לרוצח נמצאו מתחת לציפורניה ובידיה, ככל הנראה המאבק לא הספיק שכן היה לו יתרון עם סכין קטנה בגודל 2–3 אינץ' וברוחב של חצי אינץ' כדי להכניע אותה. הנתיחה שלאחר המוות הראתה כי צ'רי אכלה מנה כשעתיים לפני שנרצחה, בסביבות השעה 22:15, מה שמשאיר את החוקרים ללא ידע מה עשתה בשעה וחצי שבין עזיבתה את הספרייה לבין הירצחה (אם הרוצח שטוען כי ניגש אליה כמעט ישר לאחר שעזבה את הספרייה דובר אמת, הרי שחלק ניכר מ-90 הדקות שעברו עד להפסקת לבה לפעום בשל המתקפה שלו היו בחברתו אך לא ברור היכן, שכן זירת הרצח היא רק מספר דקות הליכה מחניון הספרייה).
צ'רי נדקרה 42 פעמים, רובם לצווארה עד שכמעט נערף ראשה, ובנוסף נחנקה על ידי הרוצח והוכתה במכות פיזיות (ככל הנראה אגרופים ובעיטות) בראשה ובפניה.
חקירת המשטרה
חברה של צ'רי לעבודתה בבנק המקומי העידה כי השתיים שוחחו בטלפון בשעה 14:00 ביום הרצח וכי בייטס הסבירה לה כי היא צריכה ללכת בערב לספרייה לסיים עבודה שעשתה. חברה אחרת ללימודים אמרה כי צ'רי עבדה על עבודת הגשה בנושא חבר האלקטורים שהתחילו ביחד, אך לאחר מכן הוחלט כי כל אחת תעבוד לבד, וצ'רי נזקקה לביבליוגרפיה חדשה בשל היפרדותן ולכן נסעה לספרייה של המכללה כדי להשיג מקורות מידע חדשים לעבודה. סטודנט מקומי ממוצא מקסיקני סיפר כי צ'רי הגיעה לספרייה בסביבות 17:40, סמוך למועד הפתיחה שלה בשש בערב (הוא עצמו חיכה מעט קודם לכן שם), וטען כי ראה אותה יוצאת ממנה בסביבות 18:30 אך טען שכנראה שבה מאוחר יותר אך הוא לא היה שם כדי לראות זאת.
מבדיקת המשטרה ועובדי המכללה בשטח המכללה נתגלה בתוך הספרייה לוח של שולחן סטודנט אישי שעל גבו נכתב שיר המתאר את רצונו של המחבר לרצוח אישה (מדבר על מישהי בשמלה אדומה שכאשר דמה ינוקז החוצה "לא ישימו לב" בשל הדמיון בצבע, אך היא תינצל ברגע האחרון, ואז יגיע תור הבחורה הבאה שאולי גם היא תינצל ואולי לא), השיר נחתם בראשי התיבות "rh" או "rn". בשל המוטיב תאב הדם שמופיע בו הציעה המשטרה כי ייתכן שזהו שיר שנכתב על ידי הרוצח של בייטס.
מבדיקות המשטרה בסביבת זירת הרצח נתגלו טיפות דם בשביל המוביל בחזרה לספרייה והוצע כי הרוצח שב על מסלולו. רכבה של בייטס נתגלה עם דלתותיו לא נעולות וחלונותיו פתוחים, בן זוגה טען שזה תמוה בעיניו כיוון שבייטס חסכה המון כדי לרכוש את הרכב הזה ונהגה לשמור עליו נעול ובטוח מגנבות. שלושת הספרים ששאלה מהספרייה בטרם נרצחה נמצאו במושב הנוסע. היו שהציעו על סמך עדות בן זוגה של הקורבן כי ייתכן שהרוצח לא פעל לבד, לדידם היה אדם אחד שנשאר ״לשמור״ על הרכב שבייטס השאירה פתוח במקרה חריג זה לכאורה ״עד שיבוא מכונאי״, בעוד שהרוצח שיקר שרכבו לא רחוק משם ולקח את בייטס בתואנה ש"יקפיץ אותה הביתה" לאזור מרוחק בו יוכל לרצוח אותה, לאחר מכן הוא שב לאדם השני וביחד הם נסעו מהחניון. היו עדויות של אנשים שראו שני גברים מסתובבים בסביבות 1:30 לפנות בוקר של 31 באוקטובר באזור זירת הרצח של בייטס (גופתה נותרה שם עד התגלותה ב-6 בבוקר) מחפשים משהו עם פנסים במשך כרבע שעה ואז הלכו מהמקום, זה גרם לחוקרי משטרה לקחת בחשבון שיש סיכוי שהרוצח פעל עם שותף.
סטודנטית העידה שעברה בסמטה שבה נרצחה בייטס בסביבות 21:30 באותו הערב (בטווח הזמן שבו נרצחה בייטס אך כפי הנראה כמה דקות לפני הרצח עצמו) ראתה סטודנט שעמד שם מעשן בצללים כאילו מחכה למישהו או משהו, היא אמרה לו "היי" והוא השיב לה באותה המילה, מבדיקת המשטרה לאחר הרצח ניתן היה להבחין מהנקודה שבה עמד הסטודנט ברכבה של בייטס שהיה בחניה מחוץ לספרייה, היא לא הצליחה לתאר במדויק את פניו במסדר זיהוי עם השוטרים אך העדות שנתנה התאימה ללבוש שלבש בן הזוג לשעבר של בייטס באותו הערב. תושבות ובדלי סיגריות נאספו מהמקום, ככל הנראה חלקן של אותו האדם המסתורי שעמד שם באותה העת.
סטודנטית שהתגוררה בבניין סמוך לזירת הרצח סיפרה לחוקרי המשטרה (שביקרו ותחקרו את תושבי הבניין) ששמעה את צעקות וצרחות בסביבות השעה 22:30 ואז נשמעה "צרחה מעומעמת" שלאחריה (בערך כשתי דקות לאחר הצרחה הראשונה) היא שמעה גם צליל התנעה רועש של רכב ישן - ייתכן שהיה זה רכבו של הרוצח שנמלט מהמקום.
הרצח של צ'רי ג'ו בייטס התרחש כשנה וחצי לאחר שלא הרחק מזירת הרצח התרחש ניסיון רציחתה של סטודנטית, שהייתה בת 19 באותה העת, בדקירות סכין ציד על ידי רונלד לין טאפט, שהיה נער בן 18 אז. טאפט עקב אחרי הקורבן וניסה לשכנע אותה לעלות לרכבו תוך כדי שהיא מסרבת וממשיכה בדרכה לביתה בשטח הקמפוס, בשלב מסוים ירד טאפט מרכבו ותקף אותה פיזית ואז ניסה לרצוח אותה בדקירות לבטנה. טאפט נעצר לאחר שהקורבן שרדה ובעזרת דיירים בקמפוס פונתה לטיפול בבית החולים המקומי הקרוב. טאפט הורשע ונאסר כשנה טרם רצח צ'רי ג'ו בייטס כך שנשללת האפשרות כי היה האחראי לאירוע, אך ייתכן כי הרוצח של צ'רי קיבל מהאירוע הזה השראה.
השתלשלות האירועים לאחר הרצח
מדבריו של קפטן ארווין קרוס לעיתונות, עולה כי לאחר הרצח התקבלו שיחות טלפון רבות למוקד המשטרה בריברסייד לגביו אך הוא טען שהן היו מתיחות טלפוניות ולא הכילו מידע שיכול לסייע לפתרון התעלומה.
חודש לאחר הירצחה נשלח מכתב נושא הכותרת "מכתב הווידוי" שהודפס עם מספר שגיאות כתיב במכונת כתיבה מדגם Royal בטרם שוכפל מספר פעמים ונשלח עותק (צילום רביעי או חמישי של עותק המקור) לעיתון המקומי "פרס אנטרפרייז", שמתאר את השתלשלות האירועים עד לרציחתה של בייטס, הרוצח (או לכל הפחות מחבר המכתב) טען כי הכיר את הנרצחת (לדבריו "בייטס לא הייתה הראשונה והיא לא תהיה האחרונה") במשך שנים וכי סבל מדחייתה אותו ומ"התאכזרותה כלפיו", הוא טען שחיבל ברכבה כדי שתיאלץ להיענות להצעתו לתת לה טרמפ הביתה, לדבריו הוא חיכה בתוך הספרייה כ-2 דקות ואז יצא לחניון וניגש לבייטס והציע לה שייקח אותה הביתה במכוניתו, היא הסכימה, כאשר ירדו במורד הרחוב אל עבר כלי רכבו שהיה ממוקם כמה דקות מהספרייה טען כי אמר לבייטס ש"הגיע הזמן", לתדהמתה שאלה אותו "הזמן למה?" והוא השיב לה: "הזמן שלך למות", תפס בגרונה בחוזקה והחל לדקור אותה עם סכין קטן שהחביא בכיסו, הוא טען שהיא ניסתה להיאבק בו אך שזה היה "אבוד מבחינתה" ושכאשר הראתה התנגדות - בעט בראשה והמשיך לדקור אותה. הוא טען שבזמן שאחז בה תקף אותה מינית בכך שנגע בחזה "החם", וזנח אותה במקום מתבוססת בדמה לאחר שהסכין שלו נשברה בעת הדקירה האחרונה בתוך בטנה (מה שהתברר כלא נכון מהנתיחה שלאחר המוות). לדבריו הוא התכוון להמשיך במסע ההרג ולעיתים נשאר ער בלילה כדי לחשוב את מי יירצח הבא בתור, הזכיר נערה בלונדינית יפה שעובדת כבייביסטר ועוברת בסמטה אפלה ליד מקום מגוריו והתחבט בתיאורים והצעות קצרות, לבסוף דרש מהקהל בריברסייד "לשמור את בנותיהם בבית אם הם רוצים שיישארו בחיים" וציין כי שלח עותק של המכתב גם למפקח המשטרה בעיר.
לאחר שישה חודשים מרציחתה של בייטס נשלחו מכתבים בכתב יד לא מסודר שנוטה שמאלה אל אביה של בייטס, משטרת העיר ריברסייד והעיתון המקומי של העיר וטען כי "בייטס הייתה צריכה למות", המכתב שנשלח למשטרה הכיל מתחת למסר שרבוט שנראה כמו האות "z" ולכן הוצע כי ייתכן שיש קשר לרוצח הזודיאק; אחרים הציעו כי מדובר בסמל בקצרנות גרג שנלמדה במערכת החינוך האמריקאית ואף במכללת ריברסייד באותה העת. הערכת החוקרים הוא שהרוצח של בייטס היה כפי הנראה תלמיד במכללה (שכן שהה בתחומי הקמפוס בשעות הלילה) בן גילה של בייטס (אולי שנה או שנתיים יותר) שהכיר את הנרצחת עוד מימי התיכון לפחות (בייטס למדה בתיכון "ראמונה" בעיר והייתה תלמידה מצטיינת, מקובלת מאוד ומעודדת של קבוצות הספורט של התיכון) והיה ביחסי קרבה כאלו שלא הפתיעו אותה כאשר נתקלה בו והסכימה להתלוות אליו לרכבו. ייתכן שהציע לה טרמפ באופנוע שכן לאחר שעת הרצח המשוערת נשמע מהאזור אופנוע מתניע בצורה רועשת.
ב-1 באוקטובר 1967, כשנה לאחר הרצח, פורסמה כתבה ב"אנטרפרייז" על הנערה שנרצחה, כחודש לאחר מכן נשלח מכתב אל עורך העיתון "פרס אנטרפרייז" מכתב נוסף מודפס במכונת דפוס שהכיל את התאריך 1 בנובמבר 1967 וגם בקשה מוזרה לסקר את הרוצח יותר מאשר את הקורבן: "סיקורכם את הנרצחת היה מעניין מאוד, אולי סיפור על הילד שרצח אותה יהיה יותר מתגמל, אם אנשים יקראו את הסיפור על ילד שנהפך לרוצח זה יגרום להם להפסיק לחשוב על חייהם של הילדים שלהם, "האם אנחנו מניחים את התשתית לעוד רוצחים?" זאת עשויה להיות אחת השאלות שיעלו במוחם לאור סיפור כזה" שנכתב לכאורה בידי "פטרישיה האוץ, עמיתה ללימודים", אמנם מרישומי המכללה לא נתגלתה סטודנטית העונה לשם זה. לאחר יותר מ-40 שנה הצליחו בלשים חובבים לאתר אישה מבוגרת ששמה האמצעי היה "פטרישה" ושם משפחתה "האוץ" שהסתבר שלמדה במכללה אחרת בזמן המכתב והרצח, היא סירבה להתראיין לעיתונות והערכת הבלשים החובבים היא שגם אם הייתה תלמידה אמיתית עם שם זה במכללה אין לה קשר למכתב הזה, ואין מנוס מלקבוע שהרוצח השתמש בזהות בדויה כדי לפנות לעיתונות כדי שיזכו אותו בפרסום כפי שהשתוקק. הוצעה האפשרות שגם אם הזודיאק לא היה רוצחה של בייטס, שהוא אכן היה מחברם של המכתבים שנשלחו לעיתונות, למשטרה ולאביה של בייטס בשל הדמיון בסגנון ההתנסחות שלו, ושזהו רמז עבה לכך שהיה חי בריברסייד בזמן הרצח.
בשנת 1970 קיבל באד קלי, קצין משטרה ממחלקת הרציחות של ריברסייד שהועלה לדרגת חוקר שנתיים קודם לכן, את הפיקוד על התיק ולקח את יומנה של צ'רי ג'ו בייטס מחדר הראיות למחקר עצמאי, הוא טען כי ביל בנט (שכונה בפרסומים פומביים בשם הבדוי "בוב בארנט") הוזכר בו אך לא היה יכול לעלות מן הרישומים של הקורבן על אדם אחר שייתכן והכירה צ'רי שהוא הרוצח. באותה השנה גם בחן שרווד מוריל, הגרפולוג של משטרת סן פרנסיסקו, את השיר שנכתב על לוח השולחן שנתגלה בספרייה לאחר הרצח וקבע כי הכיתוב "rh" בסיום נכתב בצורה נוטה ימינה כמו כתב היד של רוצח הזודיאק וכי הכתב עצמו הכיל דמיון מסוים בצורת כתיבת האותיות R ו-F של הזודיאק במכתבים ובגרפיטי שהשאיר על דלת רכב של אחד מקורבנותיו במפרץ סן פרנסיסקו בשנים הבאות.
בשנת 1971 קיבל העיתונאי פול אייברי מה"סן פרנסיסקו כרוניקל" שפרסם את הכתבות לגבי מעשי הזודיאק הודעה מאדם מלוס אנג'לס כי יש לו מידע לגבי הרצח בריברסייד. אייברי נסע עד אליו כפי שביקש והם נפגשו באזור מפעלים בעיר והאדם סיפר לו שקרוב לוודאי שהרוצח מאותו האירוע הוא הזודיאק. אייברי המשיך עם החומר שקיבל מהמודיע אל משטרת לוס אנג'לס שפתחה בחקירה וזימנה את הבלשים האמונים על המקרה ממשטרת סן פרנסיסקו למשרדיהם, לאחר הפגישה הזו הסתכסכו הבלש טאסקי ואייברי והפסיקו לעבוד בתיאום בחקירת הרציחות. אם זהו אכן רוצח הזודיאק הרי שהפרופיל של גבר בן 35–45 שניתן בדיווחים של תחנות המשטרה של אזור מפרץ סן פרנסיסקו בשנים שלאחר מכן (דצמבר 1968–1974) שגוי שכן הרוצח היה צריך להיות בשנות העשרים לחייו בעת המעשים.
בשנת 1971, חמש שנים לאחר הרצח, שלח הזודיאק מכתב בדואר אוויר מהעיר פלזנטון ל"לוס אנג'לס טיימס" שבו נתן קרדיט למשטרת סן פרנסיסקו על כך שגילו על "הפעילות שלי בריברסייד" וטען ש"הם מוצאים רק את המקרים הקלים, יש עוד המון (מקרים) שם בדרום (קליפורניה)" שהמשטרה לא עלתה עליהם עדיין. לאחר כמה שנים הודיעו אייברי ומשטרת לוס אנג'לס כי הם חושדים שאין קשר בין המקרה בריברסייד לזודיאק וכי הרוצח, שפרופיל פסיכיאטרי העיד כי מדובר באדם בעל שיגעון גדלות ושקרן (טען באחד ממכתביו האחרונים כי ירה בשוטר שנקב בשמו בתאריך מסוים אף על פי שהשוטר כלל לא נורה), לקח אחריות על המקרה כדי להאדיר את עצמו (אף על פי שגם במכתבים שנשלחו בריברסייד הודבקו שני בולים כמו שנהג הזודיאק להדביק על המעטפה).
במהלך שנות השמונים הוצאה גופתה של צ'רי ג'ו בייטס מקברה לבקשת משפחתה, ולאחר בדיקות משטרה (ששללו בין היתר את האפשרות שהייתה בהריון בעת הרצחה), נשרפה בקרמציה לאפר שפוזר במי האוקיינוס השקט. הקבר שלה בבית הקברות קרסטלון המקומי בוטל לאחר מכן.
ב-1997 הקימו משפחתה את "קרן צ'רי ג'ו בייטס לעידוד סטודנטים למוזיקה", שכן נגינה היה אחד מתחביביה, שמיועדת לתת מלגה לסטודנטים למוזיקה שממוצע תעודת הבגרות שלהם הוא GPA 3.0 (בציון מספרי 83–86).
במסמך שכתב מפקד משטרת ריברסייד, ג'רי קרול, ב-1999 נטען כי הייתה עדות של אדם שהבחין בערב הרצח ברכב מדגם ישן של חברת סטודיבייקר שחנה ברחוב Riverside Drive בקמפוס שלהערכת קרול הוא ככל הנראה כלי הרכב של הרוצח של צ'רי ג'ו בייטס.
ב-2002 יצא השריף של ריברסייד בהצהרה כי לפי בדיקה גנטית של הדנ"א שנשאר מהרוצח של צ'רי ג'ו בייטס על גופתה ובגדיה עולה כי הוא אינו המחבר של מכתבי הזודיאק, עם זאת מהמידע הגנטי שפורסם במסגרת הסדרה "המרדף אחר רוצח הזודיאק" של ערוץ ההיסטוריה בחודש נובמבר 2017 עולה כי הכתמים שנתגלו על מכנסיה של צ'רי ג'ו בייטס מליל הרצח הם דמו של הרוצח שנפצע במהלך התקיפה וכי ייתכן מאוד כי הוא מחבר מכתבי הזודיאק בשל התאמה טובה בין שני המקורות - אולם הפרק האחרון בסדרה ששודר בדצמבר 2017 נערך וכל הסצינות שבהן היו צריכים הגנטיקאים המשטרתיים לבאר את טענתם צונזרו בהוראת הרשויות בארצות הברית.
רוצח הזודיאק
אף על פי שזהותו אינה ידועה נכון לכתיבת שורות אלה, הרוצח הסדרתי שכינה עצמו "זודיאק" נקשר וגם קשר עצמו למקרה במהלך ראשית שנות השבעים של המאה העשרים.
משטרת ריברסייד גיבשה השערה במהלך פרוץ גל הרציחות של "זודיאק" כי לאור נקודות דמיון בין אופי הכתיבה שלו, השימוש ביותר מבול דואר אחד במעטפות מכתביו והיעדים שבחר למען בתכתובותיו לבין אלה של מחבר המכתבים לגבי רצח צרי ג'ו בייטס - הרי שקרוב לוודאי ומדובר באותו האדם.
רוצח הזודיאק עצמו שמר על שקט של מספר חודשים עד ש"לקח אחריות" במכתב ששלח ללוס אנג'לס טיימס ב-13 במרץ 1971 ובו "נתן קרדיט למשטרה על שנתקלה בפעילות שלו בריברסייד", והוסיף כי זה רק "מהמקרים הקלים, יש עוד הרבה קורבנות בדרום קליפורניה". אף על פי שתחילה סברו כי אכן זה אישוש של חשדם, חוקרי המשטרה ממפרץ בן פרנסיסקו ולוס אנג'לס הבינו כי ככל הנראה מדובר בהודאה שקרית (גם אם ממניע של לקיחת אחריות כדי "להאדיר" את שמו והמוניטין שלו) ובניסיון להתל בהם, לשבש בחקירתם ולהרחיקם לחפש אחריו במקום שלא קשור אליו.
היו הצעות כי רוצח הזודיאק רק כתב את המכתבים ולא ביצע את הרצח בעצמו, אמנם שפת המכתבים מראה על אופי מחשבה מיני שמעולם לא בוטא במכתבי רוצח הזודיאק, מה שמעמיד את ההנחה הזו בספק.
מבדיקת בלשים חובבים שחוקרים את תיק הזודיאק עולה כי בעיר ריברסייד ישנו רחוב בשם "זודיאק", כך שאם טענת רוצח הזודיאק נכונה לגבי היותו רוצחה של בייטס ייתכן שאת השם שלו שאל מהרחוב הזה מכיוון שמעולם לא התייחס לגלגל המזלות המכונה "זודיאק".
רוברט האוסן
רוברט ר. האוסן היה מכונאי בשירות חיל הים האמריקאי ב-Mare Island שצמוד לואלחו בה התחילו מקרי רוצח הזודיאק. ייתכן שבעת שירותו הכיר את אביה של הנרצחת שכן שניהם עבדו באותו המקצוע ובאותו החיל. העיתונאי, דייב פיטרסון, שסיקר את נושאי המשטרה בעיתון "ואלחו טיימס הראלד" שלח בסביבות שנת 1970 מכתב לחוקר משטרה מקומי בשם ג'רי בו טען כי הנרצחת ביקרה את רוברט האוסן ביחד עם ארוסה והוריו בסוף השבוע לפני הירצחה שבו שהתה במפרץ סן פרנסיסקו וכי ראשי התיבות "rh" בסיום השיר המטריד מגב שולחן הסטודנט שנמצא במכללה תואמים את אלה של האוסן. פיטרסון כתב כי המשטרה בריברסייד מחפשת "אדם כבד משקל עם זקן" כחשוד ברצח צ'רי ג'ו בייטס אך לא נימק מאין השיג את המידע, וביקש מאותו החוקר לוודא האם מידת נעליו הצבאיות של האוסן תואמות לנעליים הצבאיות (Wing-Walkers במידה 44) שלבש רוצח הזודיאק באגם בריאסה ברצח של ססיליה אן שפרד שם ב-27 בספטמבר 1969.
קליאופוס מרטין
קליאופוס פ. מרטין (נולד ב-15 באוקטובר 1917) היה אחד מעובדי האחזקה במכללה הקהילתית בריברסייד וייתכן שאף היה העובד שגילה את גופתה של צ'רי ג'ו בייטס בעת פטרול הבוקר שלו.
למרטין היה עבר פלילי, הוא נאשם כי בשעות הערב ב-28 בפברואר 1962, בעודו בן 44 לצד חברו בן ה-47 ובנו של אותו החבר שהיה בן 26 בעת המקרה, לקח חלק במרדף אלים בנסיעה בטנדר לאורך ארבעה מייל בעיר סן ברנרדינו אשר כלל השלכת אבנים שאורגנו בחלקו האחורי של הטנדר לעבר רכבם של 4 נערים, אותם לא הכיר כלל טרם האירוע, ניסיון דקירתם עם סכין דרך חלון רכבם בעת הנהיגה ואף מרדף רגלי ותקיפה פיזית שלהם שכללה דקירות והתפרצות לכביש סואן במטרה להשיג את הנערים שנמלטו מפניהם.
קית' קלוג
ג'וזף קית' קלוג הבן (.Joseph Keith Kellogg Jr; נולד ב-12 במאי 1944) הידוע בשם קית' קלוג, הוא לוטננט גנרל בדימוס בצבא ארצות הברית אשר כיהןן כראש מטה המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית. כיהן כממלא מקום ליועץ לביטחון לאומי, לאחר פרישתו של מייקל פלין. בעבר שימש כאחראי על צוות המעבר הנשיאותי של דונלד טראמפ במשרדי ההגנה, ולפני כן גם שימש כיועץ מדיניות החוץ של טראמפ עוד בהיותו מועמד לנשיאות.
ביוגרפיה
קלוג נולד וגדל בדייטון, אוהיו. בעל תואר ראשון מאוניברסיטת סנטה קלרה. במהלך לימודיו השלים קורס קצינים במסגרת העתודה האקדמית של צבא ארצות הברית והוסמך כסג"ם.
עם סיום לימודיו בשנת 1967 התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, הוסמך כצנחן וסיים את קורס הסיירים בבית הספר לחי"ר של הצבא האמריקני בפורט בנינג, ג'ורג'יה. קלוג שימש כמפקד מחלקת סיור בדיוויזיה המוטסת ה-101, לחם במלחמת וייטנאם ועוטר על גבורתו בכוכב הכסף. בהמשך שימש כיועץ לכוחות המיוחדים של צבא קמבודיה. בהמשך שימש כקצין מבצעים, קצין אג"ם בחטיבה הראשונה של הדיוויזיה המוטסת ה-82 ובשנים 1980–1983 שימש כמפקד הגדוד הראשון ברגימנט המוצנח ה-504.
במבצע מטרה צודקת פיקד על החטיבה השלישית בדיוויזיית החי"ר השביעית. במלחמת המפרץ שימש כראש מטה הדיוויזיה המוטסת ה-82 ובשנת 1996 מונה למפקדה. לאחר כיבוש עיראק בידי כוחות הקואליציה שימש בשורה של תפקידי מטה בפיקוד כוחות הקואליציה והממשלה הזמנית, בהם האחראי על המבצעים.
בשנת 2003 פרש לגמלאות ועבד כיועץ חיצוני למחלקת ההגנה של ארצות הברית. בשנת 2017 מינה אותו הנשיא דונלד טראמפ לראש מטה המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית. באותה שנה כיהן זמן קצר כממלא מקום היועץ לביטחון לאומי בעקבות התפטרותו של מייקל פלין ומייד לאחר מכן מונה לראש הסגל של המועצה לביטחון לאומי.
בשנת 2018 הוא מונה ליועץ לביטחון לאומי של סגן הנשיא, והוא עזב את תפקיד לטובת ננסי מקאלדוני עם סיום כהונת מייק פנס.
אריך פומר
אריך פומר (גרמנית: Erich Pommer; 20 ביולי 1889 – 8 במאי 1966) היה מפיק קולנוע יהודי-גרמני.
קורות חיים
פומר נולד בעיר הילדסהיים בגרמניה. בגיל 18 החל לעבוד אצל חלוץ הקולנוע הצרפתי ליאון גומו, והפך למנהל עסקי חברת הסרטים של גומו במרכז אירופה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצבא הגרמני, ונפצע קשה בקרב ב-1915. לאחר שהחלים מפצעיו ייסד חברת הפקה בשם דקלה-ביוסקופ. בשנת 1917 אוחדה החברה עם ענק ההפקה UFA, אשר הוקם על מנת לרכז את ייצור הקולנוע בגרמניה, ולסייע לתעמולה הגרמנית במלחמה.
פומר היה מפיק בעל עין חדה, וחוש לקלוע הן לטעם הקהל והן לנטיות האמנותיות של בני דורו. הוא ראה בשחקנים, בבמאים, בצלמים ובאנשי המקצוע האחרים כעובדיו, והיה המחליט האחרון באשר לכל פרט שנגע לסרטיו, מנושא הסרט, ועד לליהוק.
סרטו הראשון "הקבינט של ד"ר קליגרי" 1919 נוצר במתכוון כסרט אמנותי, בסגנון האקספרסיוניזם הגרמני. פומר הבין כי תעשיית הקולנוע הגרמנית, הפועלת במציאות של ארץ שמצויה לאחר תבוסה צבאית, במשבר כלכלי קשה, לא תוכל להתחרות בסרטי הראווה ההוליוודיים במגרשם הם. לשם כך נדרשה ראייה אמנותית שונה וחדשנית. ד"ר קליגרי, אשר היה חלוץ הזרם האקספרסיוניסטי בקולנוע הגרמני, היה סרט ייחודי ופורץ גבולות. לאחר סרט זה הפיק פומר רבים מן הלהיטים של הקולנוע הגרמני, עד לעליית הנאצים לשלטון.
פומר הועמד בראש אולפני UFA, ושם הפיק עוד מספר סרטים בסגנון האקספרסיוניסטי, בהם "ד"ר מבוזה, המהמר" (1921) ויצירת המופת של פריץ לאנג "מטרופוליס" (1927). "מטרופוליס" היה מבחינה ויזואלית הסרט האילם המשפיע ביותר, ובתקציב של 5 מיליון מארק, גם היקר ביותר בהיסטוריה של תעשיית הקולנוע הגרמנית. בשנת 1926 הגיח לגיחה קצרה להוליווד אך לא מצא שם את מקומו, ושב והשתלב באולפני UFA, שהיו מרכז תעשיית הסרטים הגרמנית באותה התקופה.
בשנת 1930 חבר לבמאי יוזף פון שטרנברג ליצירת הלהיט "המלאך הכחול", בכיכובו של אמיל יאנינגס, הסרט אשר גילה לעולם את הכוכבת מרלן דיטריך. דיטריך נחשבת לתגליתו של פומר.
בשנת 1933 נאלצו פומר ואשתו גרטרוד לוי לעזוב את גרמניה בשל יהדותו. בתחילה עבד בפריז ובלונדון, בה ייסד את חברת "מייפלאואר פיקצ'רס" ביחד עם צ'ארלס לוטון. ולאחר מכן בהוליווד משנת 1940. בהוליווד לא הצליח להתבסס, בין היתר בשל מחלה בה לקה, ותקופה מסוימת אף עבד במפעל לחרסינה. בשנת 1944 קיבל אזרחות של ארצות הברית ובשנת 1946 שב, כחייל אמריקני, עם הצבא האמריקני לברלין, וקיבל מטעם שלטונות הכיבוש האמריקנים את המשימה להקים מחדש את תעשיית הסרטים הגרמנית, משרה בה החזיק עד שנת 1949.
בשנת 1951 ייסד במינכן את חברת "Intercontinental Film GmbH", שבמסגרתהּ המשיך להפיק סרטים מצליחים. סרטו האחרון, משנת 1955 "הילדים, האם והגנרל" (בגרמנית: "Kinder, Muetter, und ein General") זכה בפרס גלובוס הזהב. לאחר מכן שב לארצות הברית, ולא עסק עוד בקולנוע, בשל בריאות לקויה. בעיות בריאות הובילו לקטיעת רגלו בשנת 1956, והוא לא יכל עוד לעסוק בהפקה. במהלך הקריירה שלו הפיק כמאתיים סרטים.
פומר מת בלוס אנג'לס בשנת 1966.
ב-1989 ציין פסטיבל הסרטים בברלין מאה שנה להולדתו של פומר ברטרוספקטיבה של יצירתו. ב-1998 כיבדה את פומר אוניברסיטת פוטסדאם בכך שקראה למכון לתקשורת ומדיה על שמו. המכון עוסק בפרקטיקה ובתאוריה של הקולנוע והטלוויזיה. ב-2001 כיבדה אותו עיר מולדתו הילדסהיים בקריאת כיכר מרכזית על שמו.
אירוויזיון הילדים
תחרות הזמר אירוויזיון ילדים (באנגלית: Junior Eurovision Song Contest; בצרפתית: Concours Eurovision de la Chanson Junior; לעיתים נכתב כקיצור: JESC, Junior Eurovision או Junior EuroSong) היא תחרות שירים בינלאומית שנתית לילדים של רשת השידור "אירוויזיון" מטעם איגוד השידור האירופי (EBU).
התחרות מתקיימת החל משנת 2003, בהשראת תחרות השירים הסקנדינבית לילדים "אם.פי.ג'י נורדיק" (MPG Nordic). התחרות נועדה למשתתפים בגילאי 16 ומטה, המנועים מלהשתתף בתחרות הזמר של האירוויזיון, בשל מגבלת גיל הנהוגה בו מאז שנת 1989, ובכך, מהווה תחרות "אירוויזיון הילדים" מעין גרסת בת צעירה של תחרות האירוויזיון. בכל שנה, המדינה המארחת את התחרות נבחרת על ידי הוועדה המארגנת מטעם איגוד השידור האירופי, בניגוד לתחרות האירוויזיון הרשמית, אשר בה המדינה הזוכה בשנה מסוימת זוכה גם להיות המארחת בשנה הבאה (למרות שבתחרות זו, אם לא הוחלט על המדינה המארחת לפני מועד התחרות הזוכה תקבל את העדיפות לארח).
ישנם מספר קווי דמיון בין תחרות אירוויזיון הילדים לבין תחרות הזמר של האירוויזיון: כל מדינה שמשתתפת בתחרות שולחת זמרים, שגילם הוא בין 9 ל-14 ביום קיומה של התחרות (בעבר, אף הורשו ילדים בגילאי 8 ו-15 להשתתף בתחרות), להתחרות נגד המדינות האחרות, כל מדינה שולחת שיר חדש ומקורי שנמשך בין 2 דקות ו-45 שניות ל-3 דקות, הצופים שצופים בתחרות מוזמנים להצביע לשיר האהוב עליהם ביותר, התחרות משודרת בשפה האנגלית והמנצחת היא המדינה שקיבלה את מספר הנקודות המרבי.
בנוסף למדינות שמשתתפות בתחרות, התחרות שודרה והוקרנה במדינות נוספות, שאינן משתתפות בתחרות, כגון: אסטוניה, בריטניה ופינלנד. החל משנת 2006, התחרות משודרת בשידור חי באינטרנט באתר האינטרנט הרשמי של התחרות.
היסטוריה
המקור של תחרות אירוויזיון הילדים הוא בתחרות שירים, שנוסדה בשנת 2000, כאשר רשות השידור הדנית, DR, החליטה לקיים תחרות שירים לילדים דנים. בשנת 2002, הרעיון הורחב לפסטיגל שירים סקנדינבי בשם "אם.פי.ג'י נורדיק" (MPG Nordic), בהשתתפות דנמרק, נורווגיה ושוודיה. איגוד השידור האירופי הרחיב את תחרות השירים הסקנדינבית לילדים לתחרות שירים בהשתתפות כל המדינות החברות באיגוד השידור האירופי. כותרת העבודה של איגוד השידור האירופי הייתה "Eurovision Song Contest for Children" ("תחרות אירוויזיון לילדים"). דנמרק היא המדינה שהתבקשה לארח את תחרות אירוויזיון הילדים הראשונה בשנת 2003, לאור ניסיונם עם תחרות השירים הסקנדינבית, "אם.פי.ג'י נורדיק" (MPG Nordic).
לאחר שדנמרק ארגנה באופן מוצלח את אירוויזיון הילדים הראשון בשנת 2003, עמד ארגון אירוויזיון הילדים השני בשנת 2004 בפני בעיות מיקום. במקור, התחרות הייתה צריכה להיות מאורגנת על ידי רשות השידור הבריטית במנצ'סטר, ITV. רשות השידור הבריטית במנצ'סטר הודיעה כי בשל בעיות כלכליות ותזמון, תחרות אירוויזיון הילדים בשנת 2004 לא תתקיים בבריטניה. לאחר מכן, איגוד השידור האירופי פנה לרשות השידור הקרואטית, HRT, שזכתה בתחרות בשנה הקודמת, כדי שתקיים את תחרות אירוויזיון הילדים 2004 בשטחה, בעיר זאגרב שבקרואטיה. חמישה חודשים לפני קיום התחרות בקרואטיה, נחשף כי רשות השידור הקרואטית, HRT, שכחה להזמין מקום באולם בו התחרות הייתה אמורה להתקיים. לאחר שנחשף כי רשות השידור הקרואטית שכחה להזמין מקום, רשות השידור הנורווגית, NRK, התנדבה לארח את התחרות בשטחה, בעיר לילהאמר שבנורווגיה.
כל תחרויות אירוויזיון הילדים משודרות בפורמט 16:9 מסך רחב ו-HDTV. בשנים 2003–2006, הופקו גם תקליטורי DVD עם שירי התחרות (בדומה לתקליטורים שמופקים בתחרות הזמר של האירוויזיון), אולם ב-17 בינואר 2008, איגוד השידור האירופי הודיע על הפסקת הפקת התקליטורים עקב חוסר עניין הציבור.
החל מאירוויזיון הילדים 2008, שיטת הניקוד היא 50% הצבעת השופטים ו-50% הצבעת הקהל (Televoting). בכל התחרויות הקודמות, שיטת הניקוד הייתה 100% הצבעת הקהל, שהחליט באופן בלעדי מי השיר הזוכה. בכל שנה, לעשר המדינות המתחרות שמקבלות את מספר הקולות הרב ביותר מכל מדינה, מוענקות נקודות הנעות בין 1 ל-8, ואחר כך 10 ו-12 ("דוז פואה", בצרפתית). בשנים 2003–2005, לאחר שכל השירים בתחרות הופיעו, לצופים ניתנו כ-10 דקות להצביע לשירים האהובים עליהם ביותר. החל משנת 2006, קווי ההצבעה של התחרות פתוחים לאורך כל שידור התחרות. כמו כן, בשנים 2007, 2008 ו-2010 כל הרווחים מהצבעות הקהל (Televoting) נתרמו לקרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים.
לפני אירוויזיון הילדים 2007, אילו רשות שידור מסוימת לא הייתה משדרת את התחרות בשידור חי במדינתה, הדבר היה כרוך בקנס כספי. כיום, לא מוטלת עוד חובה על רשויות השידור לשדר את התחרות בשידור חי, והן יכולות לשדר את התחרות מאוחר יותר, בשעות צפייה מותאמות יותר לילדים. כמו כן, בנקודות שונות לאורך התחרות, רשתות שידור מורשות להשהות את שידור התחרות למשך מספר דקות, ולהקרין לצופים בתחרות פרסומות.
בשנים 2003 - 2008, במהדורותיה הראשונות של התחרות, התחרות התקבלה היטב בקרב המדינות החברות באיגוד השידור האירופי, שהביאה לנסיקה במספר המדינות שרצו להשתתף בתחרות. החל מתחרות אירוויזיון הילדים 2009, שנערכה בקייב, אוקראינה, חלה ירידה חדה במספר המדינות שרצו להשתתף בתחרות - מגמת ירידה שהתגברה בתחרויות אירוויזיון הילדים 2012 ואירוויזיון הילדים 2013, בהן השתתפו רק 12 מדינות. בתחרות אירוויזיון הילדים 2014 שנערכה במרסה, מלטה, חלה שוב עלייה במספר המדינות שרצו להשתתף, ובאותה שנה, מספר המדינות שהשתתפו הסתכם ב-16 מדינות (כמו בתחרויות שנערכו בשנים 2003 ו-2005).
פורמט התחרות
במהלך כל היסטוריית התחרות, פורמט התחרות נותר בלא שינוי ניכר, כאשר פורמט התחרות מורכב מהופעות מוזיקליות בשידור חי של אמנים צעירים, שנבחרו על ידי רשות השידור המייצגת אותם. איגוד השידור האירופי טוען כי מטרת התוכנית היא "לקדם כישרונות צעירים בתחום המוזיקה הפופולרית, על ידי עידוד תחרות בין האמנים".
התחרות תמיד מתקיימת במוצאי שבת, בסוף נובמבר או תחילת דצמבר, ונמשכת כשעתיים ו-15 דקות (אם כי התחרות בשנת 2014 הייתה חריגה, ונמשכה כשעתיים ו-30 דקות).
בניגוד לתחרות הזמר של האירוויזיון, המדינה המנצחת בשנה מסוימת לא מקבלת באופן אוטומטי את הזכות לארח את התחרות בשנה שאחריה. חוק זה שונה בשנת 2012, כאשר אוקראינה קיבלה את הזכות לארח את התחרות בשנת 2013.
עד התחרות בשנת 2013, רק האמנים הזוכים במקום הראשון בתחרות קיבלו פרס ותעודה. מאז התחרות בשנת 2013, שלושת המקומות הראשונים בתחרות מקבלים פרס ותעודה.
את התחרות מגישים, לרוב, שני מגישים - גבר ואישה (אם כי שנת 2006 ושנת 2014 היו חריגות), המופיעים בקביעות על הבמה ועם האמנים ב"חדר הירוק" (ה"גרין רום"). כמו כן, המגישים אחראים גם על אמירת התוצאות הסופיות, לאחר שמוסרי הניקוד מכל מדינה מציגים את התוצאות שהתקבלו ממדינתם.
הבדל בולט נוסף בין שתי התחרויות הוא שאמן אינו יכול להשתתף בתחרות יותר מפעם אחת, אך למרות זאת, איגוד השידור האירופי העניק אישור חד-פעמי ומיוחד ליקטרינה ריאבובה (שזכתה במקום השני בשנת 2009, כאשר ייצגה בתחרות אירוויזיון הילדים את רוסיה) לייצג בשנית את רוסיה בתחרות אירוויזיון הילדים 2011. על פי מפקח התחרות דאז, סייסטה באקר, חוק זה בוטל בשנת 2012. כמו כן, בשנת 2010, נפסלה יקטרינה ריאבובה מתחרות קדם-אירוויזיון הילדים הרוסי עקב קיומו של חוק זה.
חוקים והגבלות
איגוד השידור האירופי קבע מספר חוקים והגבלות בתחרות:
ראשית, השיר חייב להיות כתוב ומושר בשפה הרשמית (או אחת מהשפות הרשמיות) של המדינה המיוצגת. עם זאת, בשיר יכולות להופיע מספר שורות בשפה שהיא אינה השפה הרשמית במדינה. חוק השפה הוחל גם בתחרות הזמר של האירוויזיון בין השנים 1966 - 1972 ושוב בין השנים 1977 - 1998. בנוסף, האמנים בתחרות חייבים להיות אזרחי המדינה אותה הם מייצגים או תושבי קבע שחיים במדינה שנתיים לפחות.
בתחילת דרכה, תחרות אירוויזיון הילדים הייתה פתוחה לאמנים בגילאי 8 - 15, אולם, החל מאירוויזיון הילדים 2007, טווח הגילאים צומצם, וכיום רק אמנים, שביום קיומה של התחרות, נמצאים בטווח גילאי 9-14, יכולים להשתתף בתחרות.
בניגוד לתחרות הזמר של האירוויזיון, בתחרות אירוויזיון הילדים אמן אינו יכול להשתתף בתחרות יותר מפעם אחת (חוק זה בוטל בשנת 2012).
השיר הנשלח לתחרות לא יכול להיות שיר שפורסם ויצא לאור באופן מסחרי, וחייב להימשך בין 2 דקות ו-45 שניות ל-3 דקות (משנת 2013 ואילך). כמו כן, בשנים 2003–2006, איגוד השידור האירופי קבע כי אמנים שהוציאו לאור שירים ומוזיקה באופן מסחרי אינם יכולים להשתתף בתחרות. חוק זה בוטל בשנת 2007, ובכך אפשר לאמנים שהוציאו לאור שירים ומוזיקה באופן מסחרי להשתתף בתחרות. כתוצאה מביטול החוק, רשות השידור הנורווגית, NRK, בחרה לפרוש מהתחרות ולא חזרה לתחרות עד כה.
החל אירוויזיון הילדים 2008, התירו למבוגרים לכתוב שירים לתחרות. בעבר, כל כותבי השירים לתחרות היו חייבים להיות ילדים בטווח הגילאים 10 - 15.
מפקחי התחרות
בשנים 2003 - 2010, המפקח הבכיר של תחרות אירוויזיון הילדים היה סוונטה סטוקסליוס משוודיה, שעמד גם בראש "קבוצת ההיגוי" שקבעה את חוקי התחרות והחליטה איזו רשות שידור תארח את התחרות בשנה הבאה. תפקידה העיקרי של "קבוצת ההיגוי" הוא לשמור על קשר בין איגוד השידור האירופי לבין רשות השידור המארחת באותה שנה. כמו כן, חובתה לוודא כי האמנים הצעירים לא נשארים לבד ללא השגחת מבוגר אחראי ו. בשנים 2003–2010, כיהן סטוקסליוס בתפקיד המפקח הבכיר גם של תחרות הזמר של האירוויזיון. כאמור, בשנת 2010, לאחר אירוויזיון הילדים 2010, התפטר סטוקסליוס מתפקידו כמפקח הבכיר של שתי התחרויות - הן של אירוויזיון הילדים והן של תחרות הזמר של האירוויזיון, בטענה שהוא רוצה. בשנת 2011, לאחר התפטרותו של סטוקסליוס, תפס את מקומו סייסטה באקר מהולנד. בשנת 2013, ולדיסלב יעקובלב מרוסיה, תפס את מקומו של באקר, והוא שימש כמפקח הבכיר של התחרות עד שנת 2015.
רשימת מפקחי התחרות שמונו על ידי איגוד השידור האירופי (EBU) מאירוויזיון הילדים 2003 עד כה:
דירוג
דירוג זה הוא דירוג הישגי כל המדינות בתחרות, על פי מספר הפעמים בה כל מדינה הגיעה למקומות הראשונים, השניים והשלישים. עבור כל מדינה שמעולם לא הגיעה למקומות אלו מצוין המקום הגבוה ביותר שכן הגיעה אליו.
רשימת המשתתפות על-פי מועד הצטרפותן לתחרות
ממוזער|300px|השתתפות המדינות מאז שנת [[2003:
]]
תחרות הזמר של האירוויזיון
להלן רשימה של משתתפי-עבר בתחרות אירוויזיון הילדים, שלקחו חלק בקדמי-האירוויזיון במדינתם, במטרה להתחרות בתחרות הזמר של האירוויזיון או להופיע בתחרות כאורחים מיוחדים שאינם מתחרים בתחרות:
Sorry (שיר של ג'סטין ביבר)
Sorry (בעברית: סליחה) הוא שיר שהקליט הזמר-יוצר הקנדי ג'סטין ביבר מתוך אלבום האולפן הרביעי שלו, Purpose. השיר נכתב על ידי ביבר, ג'וליה מייקלס, ג'סטין טרנטר, סקרילקס ובלאדפופ והופק על ידי שני האחרונים. השיר יצא לאור ב-22 באוקטובר 2015 כסינגל השני מתוך האלבום. מבחינת המילים, "Sorry" הוא תחינה להזדמנות להתנצל בפני מאהבת, כאשר ביבר מבקש סליחה מאותה המאהבת והזדמנות שנייה לגאול את עצמו. ביבר אחרי זמן מה אמר שהמאהבת בשיר היא סלינה גומז. לשיר רמיקס בהשתתפות ג'יי באלווין.
וידאו קליפ
סרטון ריקוד לשיר יצא ב-22 באוקטובר 2015. הסרטון נועד בתחילה להיות קליפ מילים ובסופו של דבר נשמר כקליפ ריקוד.
נכון ליוני 2022, הקליפ זכה ל-3.5 מיליארד צפיות ביוטיוב, מה שהופך אותו לסרטון הכי נצפה של ביבר באתר ובמקום ה-17 ברשימת הסרטונים הנצפים ביותר ביוטיוב. סרטון מילים לשיר יצא כשבוע לאחר מכן ב-29 באוקטובר 2015, אשר זכה נכון ליוני 2022, ל-343 מיליון צפיות ביוטיוב.
רשימות סוף שנה וכל הזמנים
"Sorry" נכלל במספר רשימות סוף שנה של השירים הטובים ביותר של 2021.
שבר ג'ונס
שבר ג'ונס (באנגלית: Jones fracture) הוא שבר בעצם המסרק החמישית, באזור בין בסיס העצם וחלקה האמצעי. השבר גורם לכאב באזור האמצעי של כף הרגל בצידה החיצוני. ייתכנו גם שטפי דם וקשיים בהליכה. השבר מופיע בדרך כלל באופן פתאומי. השבר מתרחש בדרך כלל כאשר הבהונות מחודדות והרגל מכופפת פנימה. תנועה זו עלולה להתרחש בעת שינוי כיוון תנועת הרגל בזמן שהעקב רחוקה מהקרקע, למשל בריקוד, טניס, או כדורסל.
אבחון
אדם שסובל משבר ג'ונס לא תמיד מודע לקיומו של השבר, ולכן האבחון עלול להיות קשה. האבחון בדרך כלל מבוסס על הסימפטומים של התופעה, ומאושר על ידי צילומי רנטגן ובדיקה גופנית.
יש להבדיל בין שבר ג'ונס לבין בליטות עצם התפתחותיות שקורות בתקופת ההתבגרות באותו אזור, אפשר להבחין בהבדל על ידי סימנים כמו היעדרות טרשת של קצוות השבר (במקרים חמורים), כמו כן, בשברי ג'ונס ישנה נטייה רוחבית של 90 מעלות בקו השיפוע של כף הרגל מהציר של עצמות המסרק, אך בבליטות עצם הנטייה מקבילה לציר עצם המטטרסל. אבחוני רנטגן כוללים מבט קדמי-אחורי, אלכסוני, רוחבי וצידי על הרגל בעת שהיא כפופה.
אבחנה מבדלת
ישנם שברים נוספים שמתרחשים בעצם המסרק החמישית, אך אינם חמורים כמו שבר ג'ונס. כדי ששבר יחשב לשבר ג'ונס עליו להתרחש במפרק הבין-מטטרסלי. אם, לעומת זאת, הוא מתרחש במפרק הטרה-מטטרסלי, אז מדובר בשבר תלישה, שלעיתים גם נקרא שבר ג'ונס מדומה (פסאודו-ג'ונס).
גבס
בדרך כלל, הטיפול הראשוני נעשה באמצעות תחבושת גבס, והימנעות מהליכה ודריכה בעזרת כף הרגל. במקרים בהם השבר לא מתאחה, מומלץ להישאר עם גבס למשך שישה שבועות נוספים. בגלל אספקת דם לקויה באזור זה, לעיתים השבר לא מתאחה בעזרת גבס, ונדרש ניתוח. במקרים של שברי ג'ונס אצל ספורטאים, או במקרים שבהם חתיכות העצם נפרדות לגמרי, נשקלת אופציית הניתוח כבר בשלבים מוקדמים השבר תואר לראשונה בשנת 1902 על ידי אורתופד בשם רוברט ג'ונס, שנפצע וסבל משבר ג'ונס תוך כדי שרקד.
ניתוח
בשברי ג'ונס אצל ספורטאים, במקרים בהם רוחב השבר עולה על 2 מ"מ או כאשר השבר לא התאחה בטיפול גבס של 12 שבועות, הרופא יכול לשקול ביצוע ניתוח.
פרוגנוזה
מסיבות שונות, שבר ג'ונס עלול לא להתאחות מכיוון שהדיאפיזה (גוף העצם), האזור שבו מתרחש השבר (אזור II), הוא אזור שאספקת הדם בו מעוטה. בנוסף, ישנם גידים שונים, כמו השריר השוקיתי הקצר, השריר השוקיתי השלישי ושני השרירים המחוברים לעצם שעלולים למשוך את שני צדדי השבר ולמנוע אותו מלהתאחה.
החיבור בין האזורים I ו-III הוא אמנם יחסית חזק, אך הוא מגביל את התנועה בצורה מעוטה. מצד שני, אזור II השני אינו מחובר באופן חזק, וכתוצאה מכך, ישנה הסכמה כללית ששברים באזור זה נחשבים כסוג של אימוביליזציה פנימית.
הבחנה בין אזורים אלה הוא דבר חשוב מבחינה קלינית, וניתן לעשות אותו באופן אנטומי וגם באמצעות קרני רנטגן. לעיתים התערבות כירורגית כרוכה בסיבוכים, ולא תמיד מובילה להחלמת והתאחות השבר. דעות שמרניות, מעדיפות טיפול ללא ניתוח בשברי ג'ונס אצל אנשים שאינם ספורטאים.
בית העלמין פילנטרופיה
בית העלמין פילנטרופיה (ברומנית: Cimitirul evreiesc Filantropia din București) הוא בית עלמין יהודי אשכנזי, אחד משלושת בתי העלמין היהודיים בבוקרשט, רומניה.
בית עלמין זה נפתח בשנת 1865 בשדרות יון מיחאלאכה 89 - 91 לאחר סגירתו של בית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט. ב-1908 נבנה בבית העלמין בית תפילה. שטח בית העלמין מגיע לכמעט שבעה הקטרים ויש בו כ-29,000 קברים.
בתקופת שואת יהודי רומניה, כשהשלטונות הרומניים אילצו את הקהילה היהודית "לתרום" את בית העלמין סבסטופול לעיריית בוקרשט וגדוד של עובדי כפייה יהודים פירק את המצבות והקברים של בית העלמין סבסטופול, העבירו היהודים את שרידיו ומצבתו של יוליו באראש אל בית העלמין פילנטרופיה. מצבת באראש, לצד המצבה לזכר החיילים היהודים שמתו במלחמת העולם הראשונה רשומות כאתרים היסטוריים באזור בוקרשט.
סיימון ניל
סיימון ניל (באנגלית: Simon Neil; נולד ב-31 באוגוסט 1979) הוא זמר, גיטריסט וכותב שירים סקוטי. ידוע בעיקר כסולן וכותב השירים הראשי של הלהקה "ביפי קליירו" וגיטריסט להקת "Marmaduke Duke".
ביפי קליירו
ניל הקים את להקת ביפי קליירו בשנת 1995, בגיל 15, עם חברו בן ג'ונסטון, ובהמשך הצטרף אחיו של ג'ונסטון, ג'יימס ג'ונסטון. תחילה נקראה הלהקה "Screwfish". ב-1996 עברו חברי הלהקה לגלאזגו, שם למד ניל אלקטרוניקה במוזיקה באוניברסיטת גלאזגו. בשנת 2000 הופיעה הלהקה בפסטיבל "T in the Park" ללהקות צעירות, ונציגים מחברת התקליטים "Beggars Banquet" התרשמו ממנה והחתימו את חבריה על חוזה הקלטות ראשון.
ביפי קליירו הוציאה מאז שישה אלבומים. חבריה חתמו בהמשך על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים הגדולה "Roadrunner Records", והלהקה הופיעה ברחבי העולם. אלבומם החמישי, "Only Revolutions", שיצא ב-2009, הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים הבריטי והיה מועמד לפרס מרקיורי. ניל ציין שהליריקה של הלהקה לעיתים מגיעה ממשפטים אשר הוא משרבט בספרון שיושב ליד מיטתו.
Marmaduke Duke
ניל מנגן כיום גם בלהקת "Marmaduke Duke" מעיר הולדתו, תחת הכינוי "האטמוספירה" ("The Atmosphere"). אלבומם הראשון, "The Magnificent Duke", יצא ב-2005. אלבומם השני, "Duke Pandemonium", יצא ב-2009 וזכה להצלחה והגיע למקום ה-14 במצעד האלבומים הבריטי.
חיים אישיים
ניל מתגורר בעיירה אייר (Ayr) שבדרום סקוטלנד, עם אשתו פרנססקה פיירוני (Francesca Pieroni), מורה לאנגלית. הזוג נישא ב-5 בינואר 2008. קעקוע על חזהו של ניל אשר אומר "God Only Knows What I’d Be Without You" מתייחס למילים משיר של הביץ' בויז המוקדשות לאשתו. זה היה השיר הראשון שהם רקדו לצליליו.
SHARE - סקר הבריאות, הזדקנות ופרישה באירופה
SHARE - סקר הבריאות, הזדקנות ופרישה באירופה הוא סקר אורכי רב-תחומי העוסק בהיבטים כלכליים, בריאותיים וחברתיים של תהליך ההזדקנות באירופה ובישראל, ומבוצע בכ-28 מדינות. הסקר אוסף נתוני מיקרו אורכיים בין-מדינתיים על בריאות, מעמד סוציו-אקונומי ומצב חברתי ורגשי בקרב מבוגרים בני 50 ומעלה במדינות אירופה. כדי להתמודד עם המשימות שמציבה "מהפכת הגיל" (הזדקנות האוכלוסייה בעולם המודרני) ייסדו מדינות אחדות בעולם מאגרי נתונים אורכיים לחקר הזדקנות האוכלוסייה.
כוחו המדעי של הסקר גלום בנתוני האורך, המאפשרים לתפוש את האופי הדינמי של השינויים במהלך ההזדקנות, והוא נחשב לאחד מעמודי התווך של המחקר באירופה. בשנת 2008 נבחר פרויקט SHARE לקחת חלק בפורום האירופי האסטרטגי למחקר תשתיות (ESFRI) ובשנת 2014 אושרה הצטרפותו למאגר SHARE-ERIC.
ישראל הצטרפה לפרויקט SHARE בשנת 2004, והיא הפכה למדינה הראשונה במזרח התיכון שיזמה מחקר שיטתי על הזדקנות האוכלוסייה. כלל נתוני SHARE, כולל בישראל, זמינים לכלל קהיליית המחקר, וניתן להשיגם באמצעות אתר SHARE או בארכיון הלאומי של נתונים ממוחשבים על הזדקנות. החל משנת 2012 הפכה מדינת ישראל לשותפה לארגון SHARE ERIC בהתאם להחלטת ממשלה מס' 5146 מיום 14 באוקטובר 2012.
רקע
סקר אורך חלוץ הושק ב-1992 בארצות הברית HRS) Health and Retirement Study) ומשמש מודל לסקרים בארצות נוספות, כגון סקר ELSA הנערך באנגליה (English Longitudinal Study of Ageing). בהשראת סקרים אלה הושק בשנת 2002 במדינות אירופה סקר הבריאות, ההזדקנות והפרישה באירופה (SHARE).
אחת-עשרה ארצות נרתמו לאיסוף נתוני הבסיס בשנת 2004. ארצות אלה מהוות ייצוג מאוזן של האזורים השונים באירופה, החל מסקנדינביה (דנמרק ושוודיה) דרך מרכז אירופה (אוסטריה, צרפת, גרמניה, שווייץ, בלגיה, והולנד) אל הים התיכון (ספרד, איטליה ויוון). שתי המדינות ה"חדשות" באיחוד האירופי - צ'כיה ופולין ואירלנד הצטרפו ל-SHARE בשנת 2006 והשתתפו באיסוף הנתונים של הגל השני בין השנים 2006–2007. בארצות אירופה (אך לא בישראל) נערך במהלך שנת 2008–2009 גל שלישי של הפרויקט המכונה SHARELIFE. בשונה מהגלים האחרים, SHARELIFE נערך כסקר רטרוספקטיבי על תולדות חייהם של משתתפי הפרויקט בגליו הקודמים. הגל הרביעי של סקר SHARE בוצע במהלך שנת 2011, וישראל לא השתתפה בו. נתוני הגל החמישי של SHARE, והגל השלישי בישראל, נאספו במהלך שנת 2013. בגל החמישי הצטרפה מדינה חדשה: לוקסמבורג. הגל השישי של סקר SHARE נערך בשנת 2015, בגל זה הצטרפה קרואטיה למדינות SHARE. במהלך הגל השביעי של סקר SHARE שבוצע בשנת 2017 הצטרפו שאר מדינות האיחוד האירופי (למעט אנגליה ואירלנד אשר מבצעות סקרים דומים באופן עצמאי). בכך הגיע מספר המדינות המשתתפות בסקר SHARE ל-28 מדינות.
SHARE-ישראל
ישראל הצטרפה לפרויקט בשנת 2004 והיא חלק אינטגרלי מהפרויקט האירופי. איסוף הנתונים מבוסס על ראיונות עם מרואיינים מתוך אוכלוסיית המחקר. איסוף נתוני הגל הראשון בישראל נערך בין אוקטובר 2005 ליולי 2006 וכלל 2,598 מרואיינים המתגוררים ב-1,771 משקי בית. הגל השני של איסוף הנתונים החל באוגוסט 2009 והסתיים באוגוסט 2010 וכלל 2,464 מרואיינים. הגל השלישי בישראל נאסף במקביל לגל ה-5 באירופה במהלך 2013, וכלל 2,600 משיבים שרואיינו במהלך שנה זו. הגל הרביעי בישראל נאסף במקביל לגל ה-6 באירופה, במהלך 2015 וכלל 2,190 משיבים. עד כה נערכו במסגרת הסקר 10,000 ראיונות שנאספו בקרב למעלה מ-3,800 משיבים, בארבעה גלי מחקר לאורך כעשר שנים, ולמעלה מ-80% מהמרואיינים רואיינו בשני גלים או יותר.
סקר SHARE-ישראל נערך בחסות מרכז הידע לחקר הזדקנות האוכלוסייה בישראל ומנוהל בידי הפרופ' הווארד ליטווין, בסיוע צוות רב-תחומי של יועצים מומחים מארצות הברית, אירופה וישראל. הסקר נתמך על ידי מדינת ישראל באמצעות המשרד לשוויון חברתי ואיסוף הנתונים מתבצע על ידי מכון ב.י. ולוסיל כהן למחקרי דעת קהל באוניברסיטת תל אביב.
תחומי המחקר
הסקר מתייחס לנתונים דמוגרפיים, בריאות פיזית, כוח אחיזה, מהירות הליכה, סיכונים התנהגותיים, תפקוד קוגניטיבי, בריאות הנפש, טיפול, תעסוקה ופנסיה, ילדים, תמיכה חברתית, שינויים כלכליים, דיור, הכנסה למשק בית, צריכה, נכסים וציפיות לעתיד. בנוסף לכך, השאלון בישראל כולל שני תחומים שטרם נידונו ב-SHARE:
משחקי איי האוקיינוס ההודי
משחקי איי האוקיינוס ההודי הם תחרויות ספורט רב-ענפיות בינלאומיות, הנערכות מדי ארבע שנים לערך בהשתתפות ספורטאים מאיים וממדינות איים באוקיינוס ההודי. המשחקים התקיימו לראשונה ב-1979 ונערכו עד כה עשר פעמים.
תולדות המשחקים
גרסה מוקדמת של המשחקים התקיימה משנת 1947 ועד 1963 בהשתתפות מדגסקר, מאוריציוס וראוניון ונקראה משולש משחקי איי האוקיינוס ההודי. בעקבות סכסוך בין המשתתפות פסקו המשחקים לאחר 1963. ב-1974 הציע הוועד האולימפי של ראוניון לייסד תחרות ספורט רב-ענפית של מדינות האוקיינוס ההודי. הרעיון אומץ על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי. התחרות נקראה בתחילה משחקי האוקיינוס ההודי, אך שמה השתנה לשם הנוכחי לאחר שסרי לנקה, שהתכוונה להשתתף בהם, החליטה להימנע מכך.
SHARE - סקר הבריאות, הזדקנות ופרישה באירופה
אוכלוסיית המחקר
על מנת לקבל מדגם מייצג של ישראלים בני 50 ומעלה, חולקה אוכלוסיית ישראל לשלושה חלקים:
משחקי איי האוקיינוס ההודי
תולדות המשחקים
מטרות קיום המשחקים הן לעודד שיתוף פעולה אזורי, ידידות והבנה בין המשתתפות בהם, לאפשר לספורטאים מהאזור להשתתף מדי מספר שנים בתחרות בקנה מידה משמעותי ולעודד הקמת תשתית לתחרויות ספורט אצל המשתתפות.
SHARE - סקר הבריאות, הזדקנות ופרישה באירופה
גופים תומכים
סקר SHARE-ישראל נתמך כיום על ידי מדינת ישראל באמצעות המשרד לשוויון חברתי.
משחקי איי האוקיינוס ההודי
תולדות המשחקים
המדינות הבאות השתתפו בכל עשר התחרויות אלא אם צוין אחרת:
SHARE - סקר הבריאות, הזדקנות ופרישה באירופה
גופים תומכים
בעבר נתמך על ידי:
משחקי איי האוקיינוס ההודי
תולדות המשחקים
בתחרות הראשונה ב-1979 השתתפו כאלף ספורטאים. בתחרות האחרונה ב-2019 השתתפו שבע משתתפות וכ-2,000 ספורטאים, שהתחרו ב-14 ענפי ספורט.
ענפי ספורט במשחקים
במהלך השנים התקיימו במסגרת המשחקים תחרויות בענפי הספורט הבאים:
המשחקים
המשחקים הבאים מיועדים להתקיים בשנת 2023 בעיר מאלה שבאיים המלדיביים.
מדליות
להלן התפלגות המדליות שצברו במשחקים המדינות המשתתפות עד 2015:
האוניברסיטה הטכנית של ברלין
האוניברסיטה הטכנית של ברלין (בגרמנית: Technische Universität Berlin; ידועה בשם TU Berlin) היא אוניברסיטת מחקר בעיר ברלין, גרמניה. היא נוסדה ב-1879, והפכה לאחד ממוסדות ההוראה היוקרתיים באירופה. באוניברסיטה זו אחוז גבוה של סטודנטים בינלאומיים, כמעט 20% בשנת 2016.
האוניברסיטה הטכנית של ברלין חברה בברית TU9, ארגון המוסדות האקדמיים הטכנולוגיים המוביל בגרמניה, המאפשר חילופי סטודנטים בין בתי ספר שונים להנדסה החברים בארגון. המוסד שייך לוועידת בתי הספר האירופים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם. באוניברסיטה הטכנית של ברלין שני מרכזי חדשנות המוכרים על ידי המכון האירופי לחדשנות וטכנולוגיה.
האוניברסיטה ידועה בדירוגה הגבוה בתוכניות ללימודי הנדסה, במיוחד בהנדסת מכונות והנדסת תעשייה וניהול. בין בוגרי האוניברסיטה ומרציה יש חברים באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים, הנדסה ורפואה, שני זוכי המדליה הלאומית למדעים ועשרה חתני פרס נובל.
האוניברסיטה חברה בארגון TU9 ובועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם.
האוניברסיטה ידועה כאחת הראשונות אשר פתחו חוג להנדסת תעשייה וניהול (בגרמנית: Wirtschaftsingenieurwesen), חוג שלו דרישה גבוהה מאוד. החוג קם במענה לדרישות תעשיינים גרמנים למסלול לימודים אקדמי המכשיר את דרג הניהול של מפעלים תעשייתיים, בעל מומחיות בתחומים טכנולוגיים וניהול. החוג החל לפעול בשנת הלימודים 1926-27 והוא אחד היוקרתיים ביותר בתחומו.
היסטוריה
ב-1 באפריל 1879 נוסדה "האוניברסיטה הטכנית המלכותית בשרלוטנבורג" (בגרמנית: Königlich Technische Hochschule Charlottenburg) לאחר החלטה ממשלתית לאחד את האקדמיה של ברלין לבנייה ואת האקדמיה המלכותית למסחר, שני מוסדות שנוסדו בממלכת פרוסיה בשנת 1799 ובשנת 1821 בהתאמה.
קמפוס האוניברסיטה
קמפוס האוניברסיטה הטכנית של ברלין משתרע על שטח של למעלה מ-604 דונם, במספר אתרים בברלין. הקמפוס המרכזי נמצא בלב רובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף. בשנת 2015 למדו בשבעת בתי הספר של האוניברסיטה 33,933 סטודנטים ב-90 תחומי לימוד.
קמפוס אל גונה: לאוניברסיטה הטכנית של ברלין שלוחה בעיר הנופש אל גונה, על חוף הים האדום, צפונית לע'רדקה במצרים.
ארגון אקדמי
מאז 4 באפריל 2005 האוניברסיטה הטכנית של ברלין כוללת את הפקולטות והמכונים הבאים:
סגל ההוראה
באוניברסיטה מועסקים 8,455 עובדים: 338 מרצים מן המניין, 2,598 חוקרים לתארים מתקדמים, 2,131 אנשי עובדי מנהל, טכנאים ועובדי ספריות. בנוסף עובדים באוניברסיטה 2,651 עוזרי הוראה ו-126 חניכים (נכון לשנת 2015).
לתלמידים בינלאומיים יש אפשרות ניידות בין מוסדות לימוד בתוכנית ארסמוס או בתוכנית TIME - Top Industrial Managers for Europe.
הספרייה
הספרייה המרכזית המשותפת החדשה של האוניברסיטה הטכנית של ברלין ואוניברסיטת ברלין לאמנויות נפתחה בשנת 2004 ובה כ-2.9 מיליון כרכים (2007). מימון משמעותי לבניין הספרייה ניתן על ידי חברת פולקסווגן. שמה הרשמי של הספרייה הוא "ספריית TU Berlin ו-UdK (בבניין פולקסווגן)". אולם בשלט מעל הכניסה הראשית לספרייה כתוב "ספריית פולקסווגן" – בלי להזכיר את האוניברסיטאות, דבר המבלבל רבים המגיעים למקום.