cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלל יפה
מלחמתו במלריה
לאחר שבחן עובדות שהיו בידו השתכנע יפה בנכונות התאוריה. הוא החל להפציר באיכרים לתלות כילות סביב המיטות, רשתות סביב החלונות, ולנקז כל מקווה מים עומדים. כמו כן שכנע יפה את הברון רוטשילד לשלוח אנשים כדי להדביר את היתושים. הביצות רוססו בנפט. בעקבות ההדברה פחתו מקרי המלריה ופעולות הייבוש נמשכו ביתר עוז.
חשוב לזכור כי זיהוי הביולוגיה המסובכת של המחלה, איפשר פיתוח של דגמים טיפוליים, שכללו הן טיפול בכינין ברמה האישית והקהילתית והן טיפולים שחייבו שינויים מקיפים, בדרך שבה ניצל האדם את הסביבה, האדמה, המים והצומח.
הוקי קרח
ציוד
שחקן הוקי קרח זקוק, בנוסף לציוד המשחק הבסיסי, גם לאמצעי הגנה מפציעה כתוצאה מהתנגשות עם שחקנים אחרים ומפגיעה ממקלות ההוקי או מהדיסקית.
הלל יפה
מלחמתו במלריה
ייעור שטחים נרחבים באזור חדרה באקליפטוסים היה חלק מדגם הטיפול שקידם יפה את התהליך של שימוש בשינוי סביבתי כחלק מטיפול כולל במחלה. יישומו של דגם טיפול הכולל זאת היה אפשרי בחברה צעירה ופתוחה לרעיונות חדשים, כפי שהייתה בקרב המתיישבים החדשים בארץ.
הוקי קרח
פציעות
בהוקי קרח מספר גורמי סיכון משמעותיים לפציעות.
בראש הגורמים עומדות ההתנגשויות בשחקנים אחרים או בלוחות שבצידי הזירה, העלולות לערב כוח רב עקב מהירות ההחלקה של השחקנים. אלה אחראיות לכ-65% מהפציעות. גורמי סיכון אחרים הם פגיעות ממקלות ההוקי, מהדיסקית, ממשטח הקרח או מסכיני המחליקיים. קטטות המתפתחות לעיתים בין שחקנים הן גורם סיכון שולי יחסית לפגיעות לעומת הגורמים האחרים.
ציוד המגן הרב שלובשים השחקנים מפחית את הסיכון במידה ניכרת והופך את הפציעות הקשות לנדירות יותר, אך עדיין קיימות פציעות בכל הדרגות, כולל פגיעות בעמוד השדרה עד כדי שיתוק, זעזועי מוח ופגיעות פנים, כולל איבוד עין כתוצאה מפגיעת דיסקית או מקל הוקי. רובן המכריע של הפציעות הקשות נגרם מעבירות, ולא מתיקולי גוף חוקיים.
הלל יפה
מלחמתו במלריה
הצלחת המאבק במלריה נזקפת משמעותית ליפה, שהצליח לגייס משאבים, דעת קהל ועזרה רבה דרך פעילות ציבורית נרחבת ופעילות כרופא במסגרת ציבורית ופרטית. כמו כן חקר והתעדכן באופן שוטף בתוצאות המחקר העיוני והמעשי בארץ ישראל ומחוצה לה. הוא פרסם כ-25 עבודות מדעיות, מהן כעשרה פרסומים מדעיים בתחום חקר המלריה וריפויה.
יפה פרסם הנחיות להתמודדות גם עם מגפת השפעת הספרדית שפשטה בעולם, כולל בארץ ישראל, בין השנים 1920–1918 ועם מגפת טיפוס הבהרות
הוקי קרח
פציעות
חבישת קסדת המגן הפכה בהדרגה לחובה בהוקי קרח הבינלאומי בשנות ה-60 של המאה ה-20, וב-NHL הפכה לחובה ב-1979 עבור שחקנים שהצטרפו לליגה מאותה שנה ואילך, כך שכיום היא חובה לכל השחקנים - השחקן האחרון שעליו לא חלה חובת חבישת הקסדה פרש ממשחק פעיל ב-1997. לפני שחבישת הקסדה הפכה לחובה, קרו אף מספר מקרי מוות כתוצאה מפגיעות ראש קשות. בהוקי קרח הבינלאומי חובה על השחקנים לחבוש את קסדת המגן גם בעת החימום שלפני המשחק; בליגת ה-NHL אין חובה כזו. חוקי המשחק מחייבים שחקן שאיבד את קסדתו תוך כדי משחק, ושמעורבותו במהלך המשחק נפסקה, לצאת מיידית מזירת הקרח או להרים את קסדתו ולחבוש אותה מחדש בתוך זמן סביר. שחקן הנכנס אל זירת הקרח מספסל קבוצתו, או שחוזר אל זירת הקרח מתיבת העונשין לאחר שהסתיים עונש אותו ריצה בשל עבירה, חייב להיכנס אל הקרח עם קסדה רכוסה לראשו.
הלל יפה
משפחתו
יפה נשא לאישה בשנת 1898 את רבקה גליקשטיין (אחותה של אסתר גליקשטיין, שנישאה לימים לחיים מרגליות קלווריסקי). רבקה, אשר למדה עם אחותו של יפה בצרפת, שבתה את לבו מיד.
לזוג נולדו שלושה ילדים: ירמיהו, שרה ויעקב.
אחיינו של הלל יפה, ד"ר מיכה בן עמי (רבינוביץ), בנה של חיה אחותו של הלל יפה, היה מראשוני הרנטגנולוגים בארץ-ישראל. אחייניתו הייתה ד"ר שרה בן-עמי סולודר, אשר עימה פעל במשותף להדברת המלריה ביסוד המעלה.
הוקי קרח
פציעות
אחת הפגיעות הנפוצות במשחק, שהפכה לסימן היכר שלו, היא אובדן שיניים כתוצאה מפגיעת דיסקית או מקל הוקי - בעיקר בליגות גברים מקצועניות, בהן המחליקים אינם משתמשים בכלוב להגנה מלאה על הפנים, והחלק התחתון של הפנים נותר בלתי מוגן. על אף השימוש במגיני שיניים על ידי שחקנים רבים, לא נמנע לחלוטין אובדן שיניים במקרה של פגיעה - אך מגיני השיניים מונעים לרוב את הידרדרות הפגיעה בפה ובשיניים לכדי זעזוע מוח. שחקנים רבים משתמשים בשיניים תותבות משוכללות מחוץ למגרש, אך בעת משחק רבים מעדיפים להסירן - וחיוך בו חסרות שיניים הפך לאחד מסמלי המשחק.
הלל יפה
הנצחה
על שמו נקראו בית החולים הלל יפה בחדרה ורחובות בחיפה, חדרה וזכרון יעקב, וכן המושב בית הלל.
הוקי קרח
פציעות
בנוסף להפחתת כמות וחומרת הפציעות באמצעות ציוד המגן, מנסות המסגרות השונות המנהלות את הענף להפחית את כמות הפציעות וחומרתן באמצעות חקיקה, למשל על ידי החמרת העונשים על עבירות קשות – בעיקר אלה הכוללות פגיעה בראש ובגב.
הלל יפה
כתביו
מאמר:
הוקי קרח
ה-NHL וליגות נוספות בצפון אמריקה
בליגה 32 קבוצות, כאשר 7 מתוכן מבוססות בקנדה והשאר בארצות הברית.
מלבד ה-NHL, קיימות בצפון אמריקה ליגות הוקי קרח רבות נוספות - החל מליגות מקצועניות משניות (Minor Leagues) וכלה בליגות מקומיות חובבניות וליגות גילאים עד גילאי הילדים. הליגה הנחשבת לטובה ולחשובה ביניהן היא ה-American Hockey League (ר"ת AHL), ליגה מקצוענית משנית המונה 32 קבוצות, כאשר לכל קבוצת NHL יש בה קבוצה-בת המשמשת לפיתוח שחקנים צעירים, או כמסגרת לשחקנים שירדו ביכולתם או משתקמים מפציעות.
בתחום ליגות הגילאים, הארגון הבולט ביותר הוא ה-Canadian Hockey League (ראשי תיבות CHL) - ארגון גג תחתיו פועלות שלוש הליגות העיקריות לצעירים עד גיל 20 (באנגלית: Major Junior), שהן ספקיות השחקנים העיקריות לדראפט ה-NHL מדי קיץ. על אף שם הארגון והזיהוי המוחלט של הליגות עם קנדה, שתיים מהן פעילות גם בארצות הברית.
המקבילה של ה-CHL בארצות הברית היא ה-United States Hockey League (ראשי תיבות USHL) הפועלת באזור המערב התיכון. היא נחשבת לליגת הצעירים הבכירה (Tier 1) של ארצות הברית ומוציאה אף היא כמות מכובדת של שחקנים לדראפט ה-NHL.
ליגה נוספת בצפון אמריקה, שמשקלה בכמות השחקנים המגיעים ממנה לדראפט ה-NHL התבסס עם השנים, היא ליגת המכללות של ארצות הברית הנערכת במסגרת איגוד ספורט הקולג'ים הלאומי (NCAA). הפיינל פור של הליגה - משחקי חצי הגמר והגמר על תואר האליפות השנתי שלה - מכונה "פרוזן פור" (Frozen Four - "ארבע הקפואות").
מסגרות הוקי קרח עיקריות נוספות
הגוף המנהל את ההוקי קרח בעולם הוא IIHF - פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית, שקמה ב-1908. ה-IIHF אחראית על קביעת חוקי המשחק ועל ארגון כל המפעלים הבינלאומיים למועדונים ונבחרות לאומיות. מפעלי הדגל שלה הם הטורניר האולימפי המשוחק באולימפיאדת החורף, ואליפות העולם המשוחקת מדי שנה בחודשים אפריל - מאי. ה-IIHF מאגדת בתוכה 76 מדינות (מתוכן 54 הן חברות מלאות בעלות זכות הצבעה במוסדות הארגון), וההתאחדויות המקומיות בכל המדינות החברות בה כפופות לה ומתנהלות לפי כלליה (אם כי קנדה וארצות הברית זוכות למידה מסוימת של עצמאות). ישראל היא חברה מלאה ב-IIHF מאז 1991.
ליגות מקומיות ברמה גבוהה קיימות בעיקר בסקנדינביה ובמזרח ומרכז אירופה. הליגה הנחשבת לטובה ביותר באירופה, והשנייה בטיבה בעולם אחרי ה-NHL, היא ה-KHL (ליגת ההוקי הקונטיננטלית) הכוללת בעיקר את הקבוצות המובילות ברוסיה, אך גם קבוצות מלטביה, בלארוס, קזחסטן, פינלנד, סלובקיה וסין. הוקי קרח הוא הספורט המסחרי הפופולרי ביותר בפינלנד, והשני בפופולריות בשוודיה אחרי הכדורגל. ליגות מצליחות ופופולריות קיימות גם בשווייץ, בצ'כיה, בגרמניה ובאוסטריה, כאשר הליגה האוסטרית כוללת גם קבוצות מאיטליה, הונגריה, קרואטיה, וגם קבוצה מצ'כיה שעזבה את הליגה בארצה. ליגת ההוקי קרח המצליחה ביותר באירופה כיום מבחינת ממוצע קהל במגרשים היא הליגה של שווייץ. הוקי קרח נשים ברמה גבוהה משוחק בעיקר בקנדה ובארצות הברית. ליגת הנשים שנחשבה לטובה בעולם הייתה ליגת ההוקי הקנדית לנשים (Canadian Women's Hockey League, ר"ת CWHL) שפעלה בעיקר בקנדה, עם קבוצה אמריקאית אחת ושתי קבוצות בסין אליה התרחבה הליגה ב-2017. שתי הקבוצות הטובות ביותר בליגה נפגשו בסוף כל עונה בטורניר על הזכייה בגביע קלרקסון, שנחשב למקביל של הוקי הנשים לגביע סטנלי. לאחר שנוסדה ב-2007 כליגה לא מקצוענית, עברה הליגה למקצוענות ב-2017 במקביל להתרחבות לסין, אך ב-2019 הכריזה על הפסקת פעילותה עקב קשיים כלכליים. בעונת 2015/16 החלה לפעול בחוף המזרחי של ארצות הברית הליגה הלאומית להוקי נשים (National Women's Hockey League, ר"ת NWHL), ליגה מקצוענית מלאה הכוללת בשלב ראשון 4 קבוצות, שהתרחבה עם קבלתה של קבוצה חמישית במינסוטה ב-2018, וקבוצה שישית בטורונטו ב-2020 שהיא הקבוצה הקנדית הראשונה בליגה. גביע האליפות של הליגה נקרא גביע איזובל, על שמה של ליידי איזובל גאתום-הארדי - אחת הנשים הראשונות הידועות ששיחקו את המשחק, שהיא גם בתו של הלורד סטנלי, המושל הכללי השישי של קנדה, יוזמו ותורמו של גביע סטנלי.
סגירתה של ליגת ה-CWHL האירה את המשבר העמוק בו נמצא ההוקי קרח המקצועני לנשים נכון ל-2019. התעניינות ציבורית נמוכה וחוסר במודל עסקי בר קיימא הביאו לכך שמשכורות השחקניות נמוכות מאוד ולמעשה לא מאפשרות מחייה (כך שהליגות המכריזות על עצמן כמקצועניות הן למעשה חצי מקצועניות בלבד), הטבות סוציאליות אינן קיימות, ובעלי קבוצות מעדיפים לנטוש אותן. עקב כך הודיעו כ-200 שחקניות קנדיות ואמריקאיות על השבתת פעילותן עד שהמצב ישתנה. השחקניות השובתות הקימו איגוד מקצועי, PWHPA, המקיים סבב משחקים שמתחרה ב-NWHL. האיגוד החדש הצליח ליצור שותפויות עם קבוצות NHL ועם איגוד השחקנים שלה, כשמטרתו של הארגון הוא יצירת ליגה מקצוענית מלאה, בת קיימא, להוקי קרח נשים.
מחוץ לצפון אמריקה וסין הוקי קרח נשים נפוץ בעיקר ברוסיה, בשוודיה ובפינלנד.
הוקי קרח באולימפיאדה
הוקי קרח הוא ענף אולימפי מאז אולימפיאדת אנטוורפן (1920), אז שוחק הטורניר הראשון במסגרת אולימפיאדת הקיץ. ב-1924 התקיימה אולימפיאדת החורף הראשונה, ומאז ועד היום הוקי קרח משוחק במסגרת אולימפיאדת החורף.
החל מאולימפיאדת נאגנו (1998) ועד אולימפיאדת סוצ'י (2014) השתתפו שחקני NHL באולימפיאדה, על פי הסכם בין ה-IIHF, ה-NHL, איגוד שחקני ה-NHL, והוועד האולימפי הבינלאומי. עם זאת, לקראת אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) הודיעה ה-NHL שלא תאפשר לשחקניה להשתתף באולימפיאדה, עקב מחלוקות כספיות עם הוועד האולימפי הבינלאומי וכיוון שלא הוכחה תועלת עסקית לליגה ולענף מהשתתפותה באולימפיאדה. למרות כוונה לחזור למסגרת האולימפית ולקחת חלק באולימפיאדת בייג'ינג (2022), נסוגו ה-NHL וארגון השחקנים מכוונתם עקב התפרצות מחודשת של מגפת הקורונה שגרמה לדחיית משחקים רבים בעונת 2021/22, שהצורך בתאריכים חלופיים לקיומם לא איפשר את יציאת הליגה לפגרה לצורך האולימפיאדה.
בטורניר האולימפי זכו במדליית זהב קנדה וברית המועצות/חבר המדינות/"הספורטאים האולימפיים מרוסיה" 9 פעמים כל אחת, ארצות הברית ושוודיה פעמיים כל אחת, בריטניה, צ'כיה ופינלנד פעם אחת כל אחת.
מאז אולימפיאדת נאגנו (1998) מתקיים גם טורניר אולימפי לנשים. קנדה זכתה חמש פעמים במדליית זהב ופעמיים בכסף, ארצות הברית זכתה פעמיים במדליית זהב וארבע פעמים במדליית כסף. השתיים התמודדו ביניהן בכל משחקי הגמר האולימפיים לנשים, למעט באולימפיאדת טורינו (2006).
האלופה האולימפית הנוכחית לגברים היא פינלנד והאלופה האולימפית הנוכחית לנשים היא קנדה, לאחר שזכו במדליית הזהב באולימפיאדת בייג'ינג (2022).
אליפות העולם
אליפות העולם לגברים של IIHF מתקיימת בכל שנה מאז 1930 למעט שנות מלחמת העולם השנייה והשנים האולימפיות עד 1964 ובין 1980 ל-1988 (עד 1964 הטורניר האולימפי נחשב רשמית גם לאליפות העולם), כאשר נכון ל-2020 המדינות החברות בה מחולקות לשמונה דרגים: דרג עליון המונה 16 נבחרות, ודרגים נמוכים הממוספרים 1A, 1B, 2A, 2B, 3A, 3B ו-4. בכל שנה מתקיימת אליפות עולם לכל אחד מהדרגים, וביניהם קיימת תנועת נבחרות בשיטה של עליות וירידות - לדוגמה, המנצחת באליפות העולם דרג 2A עולה לדרג 1B לשנה הבאה, שתי האחרונות בדרג העליון יורדות לדרג 1A, וכדומה. הזוכה באליפות העולם של הדרג העליון, המתקיימת בחודשים אפריל ומאי, היא אלופת העולם לאותה שנה.
מאז 1977 רשאים שחקני NHL להשתתף באליפות ולייצג את נבחרותיהם, אך כיוון שהאליפות מתקיימת במקביל לסיבובים הראשונים של פלייאוף ה-NHL, האפשרות הזו פתוחה למעשה בעיקר לשחקנים שקבוצותיהם לא עלו לפלייאוף. במהלך האליפות יכולים להצטרף גם שחקנים שקבוצותיהם הודחו מהפלייאוף, ונבחרות שיש להן שחקנים ב-NHL נוהגות לעיתים לשמור מקומות פנויים בסגליהן בתחילת האליפות לצורך כך.
אלופת העולם הנוכחית (2023) היא קנדה, שזכתה באליפות העולם 2023 של הדרג העליון שנערכה בפינלנד ובלטביה.
החל מ-1990 מתקיימת גם אליפות עולם לנשים, כאשר החל מ-1997 היא מתקיימת באופן סדיר בכל שנה שאין בה אולימפיאדת חורף למעט שנת 2003, אז בוטלה אליפות העולם לנשים שנועדה להיערך בסין עקב מגפת הסארס, ושנת 2020, אז בוטלה האליפות שנועדה להיערך בקנדה עקב מגפת הקורונה COVID-19. קנדה וארצות הברית הוכיחו עליונות מוחלטת על הנבחרות האחרות, ושיחקו ביניהן בכל משחקי הגמר למעט אחד. קנדה זכתה באליפות 12 פעמים. ארצות הברית זכתה באליפות 10 פעמים, והיא גם האלופה המכהנת (2023) אחרי שזכתה באליפות העולם לנשים שנערכה בקנדה. אליפות העולם לנשים מתקיימת בשיטת דרגים דומה לזו של הגברים, כשנכון ל-2023 חברות בדרג העליון 10 נבחרות.
הוקי אגמים
הוקי אגמים (Pond Hockey), המכונה בקנדה "שיני" (Shinny), הוא משחק הוקי קרח המשוחק על גוף מים שקפא באופן טבעי, בדרך כלל אגם. הוא מאפשר למתגוררים בסביבתו לשחק משחקים מאולתרים, על בסיס חוקים הנקבעים אד הוק בין השחקנים, ובאמצעים נגישים באופן מיידי (לדוגמה – נעליים המשמשות כקורות השערים או ערימות שלג כגובלי שטח המשחק), ללא צורך באולם סגור וזירת קרח מסודרת. בקנדה נחשב הוקי האגמים לחלק מרכזי במשחקי הילדות ובתרבות הפנאי הלאומית, ולגרסה שורשית וטהורה של המשחק.
פארא הוקי קרח
פארא הוקי קרח (Para Ice Hockey; בעבר נקרא "הוקי מזחלות", ובאנגלית Sledge Hockey, או Sled Hockey בארצות הברית) הוא גרסה מיוחדת של המשחק המשוחק על גבי מזחלות ייעודיות שפותחו עבור שחקנים בעלי לקות בחלק הגוף התחתון. חוקי המשחק מבוססים על חוקי ההוקי קרח הרגילים של פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית, עם התאמות שונות ללקות הגופנית של השחקנים ולמשחק על המזחלת. שחקני פארא הוקי קרח משתמשים בשני מקלות הוקי ייעודיים, קצרים יותר מהמקלות הרגילים, ובעלי להב בזווית קהה יותר ביחס למוט ושיני מתכת בראש המוט על מנת לאפשר את דחיפת המזחלת על הקרח בעזרתם. בתנועה מהירה של מפרקי הידיים יכולים השחקנים לעבור מדחיפת המזחלת על ידי שיני המתכת שבראש המוט לחבטה בדיסקית באמצעות הלהב, ובחזרה.
המשחק, והמזחלת המשמשת אותו, הומצאו במרכז שיקום בשוודיה בשנות ה-60 של המאה ה-20. בשנות ה-80 וה-90 צבר המשחק פופולריות, והפך לענף ספורט פאראלימפי במשחקי החורף הפאראלימפיים בלילהאמר ב-1994. החל ממשחקי החורף הפאראלימפיים בוונקובר (2010) הטורניר הוא מעורב מבחינה מגדרית - הנבחרות יכולות לשתף שחקניות בסגלים שלהן, ואין טורניר פאראלימפי מיוחד לנשים. הוועד הפאראלימפי הבינלאומי מארגן גם את אליפויות העולם של הענף.
ארצות הברית היא האלופה הפאראלימפית המכהנת (2022) וגם אלופת העולם המכהנת (2023).
שמו של המשחק במדינות שונות
בארצות הברית ובקנדה נקרא המשחק בפשטות "הוקי" (hockey). גם בפינלנד (jääkiekko) ובלטביה (hokejs) לא מוזכר הקרח בשם המשחק. בשוודיה נעשה שימוש בשני השמות (hockey או ishockey). ברוסיה ובאוקראינה מכונה המשחק לעיתים "הוקי", אך כיוון שבמדינות אלה המונח "הוקי" יכול לכוון גם לבנדי, מכונה לפעמים המשחק "הוקי עם דיסקית" (ברוסית: Хоккей с шайбой, באוקראינית: Хокей із шайбою).
ביתר מדינות העולם נקרא המשחק בשמו המלא "הוקי קרח", או וריאציה אחרת המזכירה את הקרח, כגון "הוקי על קרח" (לדוגמה - hockey sur glace בצרפת או hockey sobre hielo במדינות דוברות ספרדית).
הוקי קרח בתרבות קנדה
במולדת הענף, קנדה, הוקי קרח הוא הספורט הלאומי הרשמי של החורף וחלק בלתי נפרד מהתרבות הלאומית. בקנדה כמות שחקני ההוקי קרח הרשומים הגדולה בעולם – 621,026 שחקנים רשומים לפי רישומי ה-IIHF מ-2019, קרוב ל-2% מאוכלוסייתה. אולמות היסטוריים שאירחו במשך עשרות שנים משחקי הוקי קרח חשובים, כגון מונטריאול פורום במונטריאול או מייפל ליף גארדנס בטורונטו, קיבלו מעמד רשמי של אתרים היסטוריים לאומיים של קנדה, ומשחק הוקי קרח הופיע – לצד ענפי ספורט חורף אחרים בתמונות קטנות יותר – על המהדורה הישנה של השטר של חמישה דולרים קנדיים. אירועי הוקי קרח כגון הניצחון של נבחרת קנדה על נבחרת ברית המועצות בסדרת הפסגה מ-1972, נחשבים לאירועים היסטוריים לאומיים מעבר להיבט הספורטיבי שלהם, והוטבעו על בולים ומטבעות. שחקני הוקי קרח מובילים, כגון ויין גרצקי, זכו לתוארי אצולה במסדר קנדה.
הוקי קרח בתרבות מדינות אחרות
הוקי קרח פופולרי במדינות אחרות מלבד קנדה – ארצות הברית, המדינות הנורדיות ומדינות מזרח ומרכז אירופה, אם כי השפעתו על התרבות הכללית פחותה בהרבה מאשר בקנדה, ובדרך כלל אינה חורגת מההקשר הספורטיבי. עם זאת, במקרים מיוחדים הגיע הענף לאזכורים מעבר לתחום הספורטיבי, כגון על בולי דואר, הן במדינות בהן הענף פופולרי והן במדינות בהן הוא אינו פופולרי, כגון פרגוואי.
קטטות
בהיותו של הוקי קרח ענף ספורט קשוח ומרובה מגע המשוחק בתנועה כמעט מתמדת, גולשים לעיתים האירועים במשחק לקטטות בין השחקנים. בצפון אמריקה הפכו הקטטות לחלק בלתי נפרד מתרבות המשחק ולגורם משיכה לקהל, ולמעשה השופטים נותנים לקטטה בין שני שחקנים להימשך עד שאחד מהם נופל על הקרח או עד ששחקנים נוספים מתערבים בה. בהוקי קרח הבינלאומי, לעומת זאת, קטטות אינן נסבלות ומופסקות מיד בתחילתן.
כחלק מהתרבות המקבלת את הקטטות כמרכיב טבעי בהוקי קרח הצפון אמריקאי, נוצרה בו דמות ה"אנפורסר" (Enforcer - כופה, מכריח), שחקן שעיקר תפקידו הוא הפחדה והרתעה של שחקני היריב על ידי תיקולים קשוחים וכניסה לקטטות יזומות, בעיקר מול יריבים המתנהגים בקשיחות לכוכבי קבוצתו או לשוער שלה.
תרבות אוהדים
כמו כמעט בכל ענף ספורט, אוהדי הקבוצות והנבחרות מאמצים לעצמם שירי אוהדים, מתלבשים בתלבושות קבוצותיהם ומקניטים את היריבים, כולל קריאות שמחה כאשר יריב מתוקל בכוח אל הלוחות בצידי זירת הקרח. עם זאת, יחסית לאופי הקשוח של המשחק עצמו, מהומות בין אוהדים הן נדירות יחסית.
לענף יש גם מספר מסורות אוהדים ייחודיות לו, כגון זריקת כובעים אל זירת הקרח כאשר שחקן מבקיע שלושער (באנגלית hat trick) - מנהג שהשתרש תחילה ב-NHL והתפשט משם אל ההוקי קרח הבינלאומי.
מיישרת הקרח
מיישרת הקרח, המיישרת, מנקה ומחליקה את פני הקרח לפני המשחק ובהפסקות בין השלישים, הפכה לאחד מסמלי המשחק וחלק חשוב ובלתי נפרד מתרבותו, בעיקר בצפון אמריקה. אוהדים נוהגים לעקוב אחרי ביצועיו של נהג המיישרת, להריע לו על ביצועים טובים וללעוג לו אם החמיץ אזור בזירה שלא יושר כהלכה. המיישרת נקראת לרוב בשם "זמבוני", שם החברה שהקים הממציא שפיתח את המיישרת ב-1949 שהפך לשם גנרי למיישרות קרח באשר הן.
יריבויות מסורתיות
בהוקי קרח הבינלאומי קיימות מספר יריבויות מסורתיות ארוכות שנים, הנובעות מסיבות שונות – יריבויות היסטוריות מתקופת המלחמה הקרה (ארצות הברית וקנדה מול רוסיה, כממשיכתה של ברית המועצות), יריבויות כתוצאה מגלגולי עבר של המדינות (רוסיה מול צ'כיה, שריד ליריבות בין ברית המועצות וצ'כוסלובקיה) ויריבויות כתוצאה מקרבה היסטורית, תרבותית וגאוגרפית (קנדה מול ארצות הברית, צ'כיה מול סלובקיה, פינלנד מול שוודיה). במאה ה-21, עם עליית מעמדן של שתי הנבחרות בהוקי קרח העולמי, הולכת ומתפתחת יריבות מסורתית גם בין גרמניה ושווייץ.
"מועדון הזהב המשולש"
"מועדון הזהב המשולש" (באנגלית: Triple Gold Club) הוא קבוצה בלתי רשמית, הנחשבת יוקרתית, של שחקנים ומאמנים שזכו לפחות פעם אחת בכל אחד משלושת התארים החשובים ביותר בענף - אליפות העולם, מדליית זהב בטורניר ההוקי קרח באולימפיאדת החורף, ואליפות ליגת ה-NHL (גביע סטנלי). פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF) מעניקה עיטור מיוחד לשחקנים ולמאמנים המגיעים להישג זה.
נכון ל-2022, חברים ב"מועדון" 30 שחקנים ומאמן אחד - הקנדי מייק בבקוק. כל השחקנים החברים ב"מועדון" הם מחליקים (11 מגינים והשאר חלוצים) - אף שוער לא זכה בשלושת התארים גם יחד. 11 מבין השחקנים החברים במועדון הם קנדים, תשעה הם שוודים, שבעה הם סובייטים/רוסים, שניים הם צ'כים ואחד הוא פיני.
מתוך 30 השחקנים, שלושה חברים במועדון ייחודי ויוקרתי אף יותר - "מועדון הזהב המשולש הכפול", לאחר שזכו לפחות פעמיים בכל אחד משלושת התארים. השלושה הם הסובייטים/רוסים ויאצ'סלב פטיסוב ואיגור לריונוב, והשוודי פטר פורשברג.
החלוץ הקנדי סידני קרוסבי הוא החבר היחיד ב"מועדון הזהב המשולש" שזכה בכל אחד משלושת התארים כקפטן.
בקרב אוהדי הענף נפוץ גם הביטוי "מועדון הזהב המרובע" (Quadruple Gold Club), שבו חברים שחקנים ומאמנים שזכו, בנוסף לשלושת תוארי "מועדון הזהב המשולש", גם בגביע העולם או במפעל שקדם לו, גביע קנדה. מתוך 30 השחקנים במועדון הזהב המשולש, עשרה הם גם חברי "מועדון הזהב המרובע" - שמונה קנדים ושני סובייטים/רוסים. מייק בבקוק, המאמן היחיד ב"מועדון הזהב המשולש", הוא גם חבר "מועדון הזהב המרובע" אחרי שהוביל את נבחרת קנדה לזכייה בגביע העולם ב-2016. סידני קרוסבי, היחיד שזכה בשלושת תוארי "מועדון הזהב המשולש" כקפטן, זכה באותו טורניר כקפטן והשלים זכייה כקפטן גם בתואר הרביעי של "מועדון הזהב המרובע".
הוקי קרח בישראל
בישראל הענף אינו פופולרי וזוכה למספר מועט של חובבים. רק ב-1995 נחנך בישראל מתקן ראשון במידות תקניות ובעלי אבזור תקני להוקי קרח, מרכז קנדה במטולה, שהיה היחיד מסוגו בישראל עד 2019. ייחודו של המתקן וריחוקו ממרכזי האוכלוסייה של ישראל הקשו מאוד על התפתחות הענף.
זירת קרח נוספת במידות תקניות נפתחה ב-2012 בקניון "אייס מול" באילת, אך היא אינה מאובזרת להוקי קרח ולא מתקיימת בה פעילות בענף. במרכז הארץ נערכת פעילות בענף גם בזירת הקרח Ice Peaks בחולון, שנחנכה ב-2013, למרות היותה קטנה מהגודל התקני להוקי קרח. ב-2018 נחתם הסכם להקמת זירה נוספת במתחם, עם משטח אולימפי תקני ויציע לקהל.
על פי נתוני פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF) נכון ל-2019, בישראל רשומים בסך הכל 570 שחקנים - מתוכם 268 גברים, 17 נשים, והשאר שחקני נוער בגילאים שונים.
ישראל בהוקי קרח הבינלאומי
הגוף המנהל של הענף בישראל הוא התאחדות ההוקי קרח הישראלית, שהתקבלה ל-IIHF ב-1991 כחברה מלאה. נבחרת ישראל בהוקי קרח משחקת באליפות העולם מאז 1992, כאשר ההישג הבולט שלה היה זכייה באליפות העולם דרג 2 בשנת 2005, והעפלה ראשונה - ויחידה עד כה - לדרג 1, שהיה אז הדרג השני בטיבו בעולם אחרי הדרג העליון, שם שרדה שנה אחת בלבד.
בהתאם להחלטת ה-IIHF לפצל את דרגים 1 ו-2 החל מ-2012 ולהגדיל את מספר הדרגים, שובצה ישראל לדרג 2B - הדרג החמישי בטיבו מבין שישה. ב-2013 עלתה נבחרת ישראל דרג בעולם לראשונה מאז השינוי במבנה הדרגים, כשזכתה באליפות העולם דרג 2B ועלתה לדרג 2A - הדרג הרביעי בעולם, אך ב-2014 ירדה בחזרה לדרג 2B לאחר שסיימה אחרונה בדרג 2A. ב-2019 זכתה ישראל שוב באליפות העולם דרג 2B והעפילה לדרג 2A, בו נותרה עד היום, בין השאר כיוון שאליפויות 2020 ו-2021 בדרגים הנמוכים בוטלו בשל מגפת הקורונה.
ליגת ההוקי קרח הישראלית
ליגת ההוקי קרח הישראלית כוללת, נכון לעונת 2018/19, שתי ליגות - ליגת העל (ליגה A) שהיא הליגה הבכירה, בת 6 קבוצות, והליגה הלאומית (ליגה B), בת 9 קבוצות.
משחקי הליגות נערכים במרכז קנדה שבמטולה ובזירת הקרח Ice Peaks שבפארק פרס בחולון. כיוון שהזירה בחולון קטנה מהגודל התקני, המשחקים הנערכים בה משוחקים בהרכב מצומצם של שוער ו-4 מחליקים בלבד על הקרח. משחקי הפלייאוף נערכים עם סיום העונה הרגילה במרכז קנדה, למעט משחק הגמר של הליגה ב-2014 שנערך בחולון ושודר בשידור חי בערוץ 9 - הפעם הראשונה שמשחק ליגה ישראלית שודר בשידור חי בטלוויזיה.
אלופת ישראל הנוכחית (2023) היא קבוצת כפר סבא קינגס.
ליגת ההוקי העלית הישראלית
ב-2021 החלה לפעול בישראל ליגה נוספת, ליגת ההוקי העלית הישראלית (Israel Elite Hockey League) הפועלת כליגה עצמאית בתקופת הקיץ בזירת "וואן אייס ארנה" במושב תנובות. קבוצות הליגה מתארגנות ומחתימות שחקנים מדי קיץ, כולל שחקנים זרים. בקיץ 2022 כללה הליגה 6 קבוצות.
אלופת הליגה הנוכחית (2023) היא מועדון הוקי נתניה.
הוקי קרח במכביה
עד היום התקיים טורניר הוקי קרח במסגרת ארבע מכביות: המכביה החמש עשרה (1997), המכביה התשע-עשרה (2013), המכביה העשרים (2017) והמכביה העשרים-ואחת (2022). בנוסף לטורניר הפתוח, לנבחרות עם שחקנים בכל הגילאים, נערכו גם טורנירים לשחקנים צעירים עד גיל 18 ולשחקנים מבוגרים מעל גיל 40. במכביה העשרים ואחת התקיים לראשונה גם טורניר פתוח לנשים.
בעוד בשני המקרים הראשונים התקיימו הטורנירים במטולה, הוקמה עבור המכביה העשרים בפעם הראשונה בישראל זירת הוקי קרח תקנית בגודל מלא באולם גדול - פיס ארנה בירושלים. גודל האולם וקרבתו היחסית למרכז הארץ הביאה להצלחה גדולה לטורניר שמשך קהל רב. משחק הגמר של הטורניר הפתוח, בו ניצחה קנדה את ארצות הברית 7:2, משך כ-7000 צופים והפך למשחק ההוקי קרח בעל הקהל הגדול ביותר שנערך על אדמת ישראל.
1929 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1929.
מרכז רפואי לבריאות הנפש לב השרון
המרכז לבריאות הנפש לב השרון הוא בית חולים פסיכיאטרי ממשלתי הממוקם בלב השרון.
היסטוריה
המרכז הוקם בשנת 1947 במבנים בריטים שננטשו עם סיום המנדט הבריטי. בשנים הראשונות אוכלס המרכז בניצולי השואה שסבלו מהפרעות נפשיות בלבד, ועד היום באתר המערבי של בית החולים ממוקם המעון לניצולי השואה על שם שמעון ויזנטל ובו נפגעי נפש ניצולי שואה שהם כיום קשישים וזקוקים לטיפול סיעודי.
במרכז מטופלים ילדים, נוער בוגרים וקשישים הסובלים ממגוון הפרעות נפשיות, מצבים פסיכוטיים חריפים, חולים הדורשים שיקום פסיכיאטרי ממושך או מעקב במרפאה. המרכז מציע למטופליו טיפול תרופתי, נזעי חשמל, טיפול זוגי ומשפחתי, טיפול פרטני, טיפול קבוצתי, טיפול באמנויות ועוד.
הצוות המטפל כולל כ-450 עובדים והוא רב מקצועי ומורכב מפסיכיאטרים, פסיכולוגים קליניים, עובדים סוציאליים, מרפאים בעיסוק ועובדי סיעוד פסיכיאטרי. המרכז פועל בשיתוף עם בית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב ופועלים בו סטודנטים ומתמחים במקצועות השונים בשיתוף עם האוניברסיטאות והמכללות הרלוונטיות.
בית החולים מעניק שירותי אשפוז לאוכלוסיית הערים נתניה ובני ברק, יישובי השרון, עמק חפר ויישובי המשולש. אוכלוסייה רחבה זו יוצרת קשת חברתית רחבה הכוללת חרדים, ערבים, ניצולי שואה, נפגעי סמים עם תחלואה נפשית, ונפגעי נפש פוסטראומטיים של משרד הביטחון.
בבית החולים נמצאת יחידת פסיכיאטריה משפטית, הפועלת כמסגרת אשפוזית לכל דבר וכמסגרת מרפאתית, בה מבוצעים חוות דעת עבור בתי משפט.
במרכז מחלקות האשפוז שונות בהתאם לצורכי המטופלים:
מרפאת בית החולים מעניקה שירות לכ-1,100 מטופלים במסגרת מרפאת חוץ בבית החולים, מרפאה בטייבה ומרפאות לילדים ומבוגרים בנתניה.
אולג גורדייבסקי
אולג אנטונוביץ' גורדייבסקי (ברוסית: Оле́г Анто́нович Гордие́вский; נולד ב-10 באוקטובר 1938) הוא סוכן ק.ג.ב רוסי, שהפך לסוכן כפול עבור שירותי הביון הבריטיים, SIS.
תולדות חייו
גורדייבסקי היה הבן השני מתוך שלושת ילדיהם של אנטון לאברנטייביץ' גורדייבסקי, שהיה מורה לפני שהצטרף לשירותי הביון של ברית המועצות בזמן המהפכה הקומוניסטית, ולאולגה ניקולייבנה גורנובה, סטטיסטיקאית. הוא נולד וגדל בשכונת מגורים במוסקבה שיועדה לאנשי המשטרה החשאית. גורדייבסקי היה תלמיד מצטיין ועם סיום לימודיו בתיכון הוא התקבל ללימודים במסגרת המכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה, שם הוא פיתח את כישורי השפה שלו, ומאוחר יותר הוא עבר הכשרה בנ.ק.ו.ד.. ימים ספורים לפני הקמת חומת ברלין ב-1961 גורדייבסקי נשלח לאימונים נוספים במזרח ברלין, השהייה בברלין בתקופה זו השפיעה עמוקות על יחסו לקומיניזם. אחרי שנה בברלין הוא חזר למוסקבה והחל את עבודתו בשירותי הביון הסובייטים.
גורדייבסקי הוצב בשגרירות הסובייטית בקופנהגן. במהלך הצבתו הוא איבד מאמונתו בקומוניזם, במיוחד אחרי הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב-1968. שירותי הביון הדנים שמו לב והחליטו שהוא מועמד לגיוס. הם פנו אל ה-SIS, מאחר שחשו שלניסיון הגיוס יהיו סיכויי הצלחה טובים יותר אם אחת מסוכנויות הביון הגדולות תהיה מעורבת בו, ובאמצעות שירותי הביון הדנים, SIS יצרו קשר עם גורדייבסקי, שהסכים להפוך לסוכן כפול. הקריירה של גורדייבסקי קפאה לזמן מה בגלל גירושיו ונישואיו למאהבתו, לאור היחס הממסדי העוין לרומנים מחוץ לנישואים ולגירושים. אך ערכו כנכס עלה כשבשנת 1982 הוא הוצב בשגרירות הסובייטית בלונדון כאחראי על פעולות איסוף המידע והריגול בבריטניה. בין היתר המידע שגורדייבסקי מסר עזר למנוע הסלמה לעימות גרעיני בזמן שנאט"ו ערכו את התרגיל הצבאי אייבל ארצ'ר 83.
ב-17 במאי 1985 גורדייבסקי צווה במפתיע לחזור למוסקבה, ייתכן שבעקבות פעילותו של הסוכן הכפול האמריקני אולדריץ' איימס. למרות אזהרות שקיבל גורדייבסקי, הוא בחר לציית להוראה ולחזור למוסקבה. עם הגיעו הוא הובל לחקירה. הובהר לו שהוא חשוד בריגול ושהוא לא יחזור לעבוד בחו"ל שוב, אבל הוא שוחרר ומסיבה לא ידועה לא ננקטו כלפיו צעדים נוספים. ביוני 1985 הצטרפו אליו אשתו ושתי בנותיו במוסקבה. אף על פי שגורדייבסקי ככל הנראה היה תחת מעקב הוא הצליח להעביר מסר סודי ל – SIS, שהביא להפעלת תוכנית מילוט מורכבת שהוכנה לפני שנים עבור מצב חירום אפשרי שכזה. כתוצאה מכך, הרשויות הסובייטיות דנו אותו בהיעדרו למוות בשל בגידה, גזר דין שעדיין לא בוטל. גורדייבסקי בחר לעזוב ללא אשתו ליילה ובנותיו מאחר שחשש שליילה, אשר הייתה נאמנה למשטר ולא מודעת לעריקתו של בעלה, תהווה סיכון, והיא ובנותיהם היו בחופשה אצל משפחתה באזרבייג'ן בזמן שהוא נמלט. ליילה נחקרה ונעצרה במשך שנים מכיוון שהסובייטים הניחו בטעות שהיא הייתה שותפה למעשיו של בעלה. היא ובנותיה הורשו להצטרף לגורדייבסקי בבריטניה רק כעבור שש שנים בעקבות פעילות נמרצת של הממשלה הבריטית. נישואיהם לא שרדו.
גורדייבסקי חי בבית בטוח בלונדון עם אבטחה צמודה. מאז בריחתו לבריטניה גורדייבסקי כתב מספר ספרים על הק.ג.ב, והוא מצוטט בהרחבה בתקשורת על הנושא. בשנת 1990 הוא עבד כעורך מייעץ של המגזין Intelligence and National Security, ובטלוויזיה הבריטית. בשנת 1995 הגיע העיתון סאנדיי טיימס לפשרה מחוץ לבית המשפט עם מייקל פוט, מנהיג מפלגת הלייבור לשעבר, אחרי שהעיתון רמז במאמרים שהתבססו על ספר של גורדייבסקי כי פוט היה סוכן ק.ג.ב.
בשנת 2005 גורדייבסקי קיבל תואר של כבוד מאוניברסיטת בקינגהאם. בשנת 2007 הוא קיבל את תואר אבירות מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ב-2 בנובמבר 2007 נלקח גורדייבסקי מביתו לבית החולים כשהוא מחוסר הכרה. גורדייבסקי טוען כי היה זה ניסיון רוסי להתנקש בחייו.
T-62
T-62 הוא טנק מערכה מתוצרת ברית המועצות. הטנק נכנס לשירות בשנת 1961, ויועד לשמש כטנק המערכה העיקרי של עוצבות השריון הסובייטיות לצד קודמו, ה-T-55. מעל 22,000 יחידות יוצרו, ויוצאו לעשרות מדינות, ביניהן מצרים וסוריה, ולקחו חלק במלחמת יום הכיפורים במספרים גדולים.
רקע
טנק ה־T-54 שנכנס לשירות בשנת 1949, והיה נפוץ מאוד ונחשב לטנק אמין ופשוט לתפעול ולתחזוקה, התיישן לקראת סוף שנות החמישים בהשוואה לטנקים האמריקאים החדישים יותר. הסובייטים היו זקוקים לטנק חדש, שישתווה לטנקי המערב. תהליך התכנון של הטנק שיחליף את ה־T-54/55 החל בסוף שנות החמישים, ובשנת 1961 החל הייצור.
תיאור הטנק
לטנק מערכות אינפרה אדום פסיביות הכוללות פריסקופים רגישים לאור אינפרה אדום ומערכות אקטיביות הכוללות זרקור ופנסים לאור אינפרה אדום. מערכת בקרת האש הייתה מאיכות ירודה, אך משופרת לעומת ה־T-55. הטנק ירש גם את בעיית אחסון התחמושת ובעיית הנמכת התותח. שתי מגרעות אלה יצרו ל־T-62 חיסרון טקטי חמור. למרות זאת, הטנק היווה שיפור עצום לעומת קודמו, במיוחד לאור החלפת התותח. לטנק מכל דלק נתיק המותקן בחלקו האחורי ומכלי דלק חיצוניים בצד הטנק בנוסף למכל דלק הממוקם בתוך הגוף המשוריין. מערכת הצידוד של הצריח וההגבהה של התותח הן מערכות חשמליות. ההיגוי נעשה באמצעות שני מוטות היגוי, אחד לכל צד, בעלי שלושה מצבים. תיבת ההילוכים ידנית דורשת "גז ביניים" ולחיצה כפולה על המצמד בהורדת הילוך. העבירות של הטנק טובה והוא כמעט אינו פורס זחלים, גם לא בקרקע חולית.
20,000 טנקים מדגם T-62 יוצרו על ידי ברית המועצות, ועוד כמה אלפים במדינות קומוניסטיות אחרות. ה־T-62 נמצא היום ברוסיה, אפגניסטן, אנגולה, סוריה, תימן, מונגוליה, קוריאה הצפונית, לוב, בלארוס, אוזבקיסטן, וייטנאם, איראן, אלבניה, מצרים, אלג'יריה וקובה.
במלחמות ישראל
הטנק נרכש בכמויות גדולות בראשית שנות השבעים על ידי מצרים וסוריה והשתתף לראשונה בשנת 1973 במלחמת יום הכיפורים. לטנק T-62 היה יתרון בהשוואה לטנקים שהופעלו על ידי צה"ל מדגם צנטוריון ומגח בין היתר בתחום ראיית הלילה. מספר גדול של טנקים נפלו שלל בידי צה"ל בעיקר ברמת הגולן בשלושת ימי הלחימה הראשונים חלק מהטנקים נתפסו כשהם במצב תקין. מתוכם הוכשרו ונכנסו לשירות בצה"ל 120 טנקים שזכו לשם טירן 6.
בשנת 1982 השתתף הטנק במבצע שלום הגליל.
ראו גם
טירן (טנק)
סרטן היטי
מאפיינים
הסרטן, באורך של 15 ס"מ, בעל 10 גפיים (צבתות ורגליים) המכוסות זקיקי שיער המסייעות לו לאחוז בקרקע. לסרטן עיניים מנוונות וחסרות פיגמנט, משום שאינו זקוק לחוש הראייה בעומק שבו הוא נמצא. הצבתות השעירות מכילות חיידקים שהוא נעזר בהם כדי לנקות רעלים מהמים החמים שבהם הוא חי.
יש סברה שהוא אוכל את החיידקים הללו, וייתכן שהוא אוכל גם אצות ירוקות, סרטנים קטנים ובקטריות.
הסרטן נמצא סמוך למקום שבו יש זרימה של מים חמים באזור הלוח הארקטי-הפסיפי. לפי הצורה והמבנה המולקולרי שלו זהו מין חדש ולא מוכר למדע.
ניקולאס קולאסנטו
ניקולאס קולאסנטו (באנגלית: Nicholas Colasanto ; 19 בינואר 1924- 12 בפברואר 1985), היה שחקן אמריקאי. זכור בעיקר מהסרטים "השור הזועם", "מזימות", "עיר שמנה" ובתפקידו כ"מאמן" בקומדיית המצבים "חופשי על הבר", עליו הועמד 3 פעמים לפרס אמי.
ביוגרפיה
קולאסנטו נולד בפרובידנס, בירת רוד איילנד, למד ב"אוניברסיטת בריאנט" ושירת בצי האמריקני במשך שנתיים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
התפרסם לראשונה בדרמת האגרוף "עיר שמנה" בתור רובן, מאמנו של המתאגרף בילי טולי.
ב-1976 השתתף בסרטו האחרון של אלפרד היצ'קוק "מזימות".
ב-1980 שיחק בתפקיד משני בדרמת האגרוף המצליחה של מרטין סקורסזה "השור הזועם", בתור ראש המאפיה טומי קומו.
קולאסנטו זכה להערכה רק בגיל מבוגר מאוד כאשר שיחק בתפקיד ארני "המאמן" פנטוסו, מאמן הבייסבול של סאם מאלון (טד דנסון) בקבוצת "בוסטון רד סוקס" בקומדיית המצבים "חופשי על הבר". על תפקידו זה קיבל שלוש מועמדויות לפרס אמי בשלוש עונות בסדרה. קולאסנטו נפטר לקראת סוף העונה השלישית ממחלת לב, כשהוא בן 61. ההפקה החליטה לא להשאיר את דמותו בהמשך הסדרה, ובמקומו בחרה ללהק את וודי הארלסון הצעיר, שהצטרף לצוות השחקנים, בתפקיד אחר.
דרך נמיר
דרך נמיר היא דרך ראשית בצפון תל אביב, הקרויה על שמו של ראש העירייה השביעי, מרדכי נמיר. הדרך היא המשכו של כביש 2 ממחלף גלילות דרומה, והיא נקראה בעבר "דרך חיפה" בהיותה הדרך הראשית המחברת בין תל אביב וחיפה. שמה שונה לדרך נמיר בשנות ה-80 בעקבות בקשתה של אורה נמיר, אלמנתו, לשנות את שמה של כיכר אתרים שנקראה אז "כיכר נמיר" ולקרוא למקום אחר בעיר על שמו של בעלה, זאת לאור כישלונה החרוץ של הכיכר והפיכתה למפגע עירוני.
הדרך מפרידה בין מספר שכונות: בקטע הדרומי בין רובע הצפון החדש לבין אזור פארק צמרת ושכונות בבלי וגבעת עמל. בקטע הצפוני של שכונות עבר הירקון בין השכונות המערביות כוכב הצפון, שיכון למד ואזורי חן לבין אזור קריית המוזיאונים (אזור מוזיאון ארץ ישראל) רמת אביב, נווה אביבים ורמת אביב ג'. בקטע הצפוני הדרך אינה עוברת באזור מגורים צפוף ומותרת בחלקו מהירות נסיעה גבוהה במקצת.
בפברואר 1963 הורחב דרך חיפה ונוספו לו שני נתיבים נוספים ואי תנועה באמצע, בקטע שבין רחוב ארלוזורוב וגשר הירקון.
פוהיולה
פוהיולה הוא שם אזור במיתולוגיה הפינית, המתייחס ל"פוהיה" (צפון), כנקודה עליה מצביע המצפן, "ארץ הצפון" – כל אזור הקוטב הצפוני, ובעולם של האפוס הפיני הנודע קלוולה (Kalevala), ארצם של הלפים.
כיום השם מתייחס לחלקים מלפלנד ואזור קאינו (Kainuu - חבל ארץ בצפון מזרח פינלנד). ניתן להתייחס לפוהיולה כמקום מיתולוגי בלבד, מקור הרוע – ארץ צפונית מאיימת וקפואה לנצח. פוהיולה זאת היא כנראה מקור המגיפות והכפור. פוהיולה היא אויבת ואינולה (Väinölä- הארץ של קלוולה).
במיתולוגיה, גבירת פוהיולה היא לוהי (Louhi), מכשפה מרושעת רבת כוח. על פי דרישתה חישל הנפח הדגול ספו אִילְמַרִינֵן (Seppo Ilmarinen) את החפץ המכושף המכונה "סמפו" (Sampo) והביא אותו אליה כמוהר תמורת יד בתה. ה"סמפו" הוא טחנה או אבן רחיים מכושפת בדומה לקרן השפע, המספקת שפע לתושבי פוהיולה, והמכסה המסתובב שלה הוא סמל של כיפת השמים, עטורת כוכבים, המסתובבת על ציר מרכזי או עמוד התווך של העולם.
דמויות נוספות מהאפוס קאלואלה שאפו להינשא לבנות פוהיולה. אלה כללו את ההרפתקן למינקאנן (Lemminkäinen) והחכם הדגול וַאיְנֶמוֹיְנֵן (Väinämöinen). לוהי דרשה מהם ניסים כדוגמת חישול הסמפו והריגת הברבור מטואנלה. בסופו של דבר, כשהמחזר היה זוכה בבתה, נערכו החתונה והנשפים עתירי המזון והמשקאות באולם הגדול של פוהיולה.
מנקודת המבט של המיתולוגיה הפינית היו יסודות עמוד התווך, השורשים של "עץ העולם" ממוקמים אי-שם מעבר לאופק הצפוני בפוהיולה.
חישול הסמפו ואגירת השפע שיצר על ידי המכשפה לוֹהִי בלב הר גדול במחשכים של פוהיולה; המאבק והמלחמה של אנשי הדרום ללכוד את הסמפו לצורכיהם, וניפוץ הסמפו ואובדן מכסהו רב החשיבות (המסמל את שבירת עץ העולם בקוטב הצפוני) מהווים את עיקר ספור הקלוולה.
שארל קלרמון-גנו
שָארל סימון קְלֶרְמוֹן-גָנוֹ (בצרפתית: Charles Simon Clermont-Ganneau; 19 בפברואר 1846 - 15 בפברואר 1923) היה דיפלומט, מזרחן וארכאולוג צרפתי. מהבולטים בחוקרי ארץ ישראל במאה ה-19.
ביוגרפיה
קלרמון-גנו נולד בפריז. אביו, סימון גנו, סוציאליסט, פסל ודמות אקסצנטנרית, נפטר כששארל היה בן 5 והוא גדל תחת חסותו של איש-הרוח תאופיל גוטייה. אחר לימודיו בבית הספר לשפות מזרחיות (École des Langues Orientales; "אקול דה לאנג אוריינטאל") נשלח ב-1867 לארץ ישראל כשהוא בן 21, והחל לשמש כמתורגמן הקונסוליה הצרפתית בירושלים, ומאוחר יותר באיסטנבול. בעת שהותו בירושלים התמסר ללימוד אתריה הארכאולוגיים של העיר והארץ, ורכש מוניטין כאחד מחשובי חוקריה של הארץ ושל הארכאולוגיה המקראית.
את המוניטין שלו בנה דרך אחד מהגילויים החשובים לארכאולוגיה המקראית, היא מצבת מישע שנתגלתה ב-1868. קלרמון-גנו אומנם לא גילה את המצבה, אך תרם תרומה חשובה בזיהויה, בחקירתה ובשיקומה. כמו כן, אחראי קלרמון-גנו לגילוין ב-1870 של שלוש כתובות קבר עבריות קדומות, בכללן זו שנמצאה ב"קבר ...יהו אשר על הבית", כתובת הקבר העברית הקדומה ביותר והארוכה ביותר שנמצאה ופוענחה. ב-1871 גילה וזיהה את אבן כתובת הסורג של בית המקדש השני, עם כיתוב ביוונית המתריע מפני כניסת נוכרים לתחום הקודש של בית המקדש.
קלרמון-גנו היה הראשון באנגליה לטעון לתרמית ולזיוף בפרשת המגילות שהציע סוחר העתיקות הירושלמי מוזס וילהלם שפירא למכירה למוזיאון הבריטי בשנת 1883. זאת לאחר שכבר בירושלים עשור קודם לכן, הוקיע את שפירא כזייפן בפרשת אוסף חרסים מואביים שמכר למוזיאון בברלין. קביעה זו של קלרמון-גנו לגבי המגילות, אליה הצטרפו בשעתה מומחים נוספים בני התקופה, הובילה לאובדנן של המגילות ולתהייה בדיעבד בקרב חוקרים מן המאה ה-20 שמא מדובר היה באוצר ארכאולוגי שירד לטמיון, חלק משלים למגילות מדבר יהודה.
בשנת 1886 נתמנה לקונסול מדרגה ראשונה, וכן נתמנה למנהל המוסד בו קיבל את חינוכו, ועבד כפרופסור בקולז' דה פראנס. בשנת 1896 מונה לדרגת קונסול כללי, ואחר-כך לציר בשנת 1906. בשנת 1903 השתתף בחקירת נזר סלטפרנס וכתר סאיטאפרנס. הלובר רכש את הנזר המדובר ב-400,000 פרנקים, במחשבה שמדובר בעבודת חרשות סקיתית. רבים מאמינים כי למעשה הנזר הוא זיוף רוסי.
קלרמון-גנו נפטר ב-15 בפברואר 1923 בפריז.
על שמו רחוב בשכונת שייח ג'ראח בירושלים.
ואדים מנזון
ואדים ארקדייביץ' מנזון (ברוסית: Вади́м Арка́дьевич Манзо́н; נולד ב-5 בדצמבר 1994 במוסקבה) הוא כדורגלן רוסי ממוצא יהודי.
ביוגרפיה
מנזון הוא בנו של ארקדי מנזון, מסעדן שעבד כסגן ראש מחלקת הספורט בהתאחדות הכדורגל הרוסית. הוא התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של טורפדו מוסקבה, ולאחר מכן שיחק גם בקבוצות הנוער של דינמו מוסקבה וצסק"א מוסקבה, במדיה עלה לקבוצה הבוגרת במחצית השנייה של עונת 2011/2012. לקראת עונת 2013/2014 חתם בקבוצת סטרוגינו מהליגה הרוסית השנייה, במדיה שיחק במשך שנתיים וכבש שבעה שערים ב-45 הופעות. מנזון שיחק בכל הנבחרות הצעירות של רוסיה, ובמדי הנבחרת הצעירה ערך עשר הופעות בין 2013 ל-2016, בהן כבש שער אחד.
במאי 2015 חתם מנזון על חוזה לשלוש שנים בקבוצת קרלסרוהה מליגת המשנה בגרמניה. בעונת 2015/2016 הופיע ב-10 משחקים, ואת שערו היחיד במועדון כבש ב-4 באוקטובר 2015, בתוספת הזמן במשחק נגד פרייבורג שהסתיים בתיקו. באוגוסט 2016 הושאל לקבוצת בודה/גלימט מליגת העל הנורווגית עד סוף השנה. בפברואר 2017 הושאל לקבוצת אוסנה ברגן מליגת העל הנורווגית. לקראת עונת 2017/2018 חתם בקבוצת אולימפץ ניז'ני נובגורוד מהליגה השנייה ברוסיה.
ב-31 בינואר 2018 הגיע מנזון לישראל והושאל לקבוצת הפועל באר שבע. מנזון שותף בשני משחקי ליגה עד תום העונה, בה זכה עם הקבוצה באליפות. בתום העונה הסתיימה השאלתו ובהפועל באר שבע הוחלט לא לממש את האופציה על רכישתו. באוגוסט 2018 חתם בקבוצת טרקאי מליגת העל הליטאית.
יעקב מזרחי (חייל)
יעקב מזרחי (16 ביולי 1937, ח' באב תרצ"ז – 28 באוקטובר 1955, י"ב בחשוון תשט"ז) הוא לוחם בעל עיטור הגבורה. היה שחקן הפועל ירושלים בכדורגל.
קורות חייו
יעקב מזרחי נולד בירושלים ב-16 ביולי 1937. בגיל צעיר הפסיק את לימודיו וסייע בפרנסת המשפחה. במסגרת תנועת הפועל, היה שחקן כדורגל מצטיין ושיחק בקבוצת הפועל ירושלים בעמדת החלוץ. באחד ממשחקי הקבוצה, איבד ארבע משיניו בהתנגשות עם שחקן קבוצה יריבה במרדף אחר הכדור.
באוקטובר 1954 התגייס לשירות צבאי והיה לוחם בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים. למרות דלקת ריאות קשה בתקופת האימונים בחר להמשיך ולשרת בחטיבה. באוקטובר 1955 השתתף במבצע אגד בכונתילה. בסיום המבצע בהצלחה ונטרול האויב, הבחין בקבוצת לוחמים והסתער עליה בגפו. מזרחי נפצע אנושות וחולץ על ידי מפקד הגדוד, אריאל שרון. לאחר מכן מת מפצעיו. אומץ הלב שהפגין זיכה אותו, לראשונה מאז מלחמת העצמאות, בעיטור הגבוה ביותר המוענק לחיילים:
יוסף שילה
יוסף (יוסי) שילה (נולד ב-1 בפברואר 1949) הוא פרופסור אמריטוס ומופקד על הקתדרה לחקר הגנטיקה של הסרטן על שם דייוויד ואינז מאיירס במחלקה לגנטיקה מולקולרית של האדם ולביוכימיה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2005 וחבר האקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים משנת 2023, חתן פרס א.מ.ת לחקר הסרטן לשנת 2005, זוכה פרס קלואוז מטעם האגודה האמריקאית לחקר הסרטן וחתן פרס ישראל בתחום מדעי החיים לשנת 2011.
ביוגרפיה
יוסף שילה נולד בחיפה וגדל בשכונת נווה שאנן, שהייתה אז שכונת פועלים, ובה קנה את חינוכו הבסיסי. הוריו עלו לארץ בשנות ה-20 והיו אנשי תנועת העבודה. הוא קרוי על שם דודו, אחי אביו, שנפל במלחמת השחרור. את שירותו הצבאי עשה ב"גלי צה"ל" ככתב ועורך תוכניות. למד לתואר ראשון בביולוגיה בטכניון, ואת תוארי המוסמך והדוקטור בגנטיקה של האדם קיבל מהאוניברסיטה העברית בירושלים. השתלם כעמית בתר-דוקטורי במחלקה לגנטיקה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד בבוסטון, ומאז 1985 הוא חבר סגל אוניברסיטת תל אביב. ב-1995 מונה לפרופסור מן המניין, וב-2001 הופקד על הקתדרה ע"ש מאיירס לחקר הגנטיקה של הסרטן. היה עמית מחקר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מישיגן (1992–1993), עמית פוגארטי במכון הלאומי לחקר גנום האדם במכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית במרילנד (2005–2006), וחוקר אורח בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק (2013-2012), במכון סלואן קטרינג לחקר הסרטן בניו יורק (2016) ובאוניברסיטת רוקפלר בניו יורק (2019).
יוסף שילה נשוי לפרופסור שושנה שילה מבית הספר למדעי הפסיכולוגיה של אוניברסיטת תל אביב, והם הורים לשני ילדים וסבים לשני נכדים.
מחקריו
יוסף שילה עוסק מאז עבודת הדוקטור שלו ועד היום במחלה התורשתית חשוכת המרפא תסמונת אטקסיה טלנגיאקטזיה (המכונה בקיצור A-T). המחלה הנדירה מופיעה באוכלוסיות שונות בעולם, ובישראל נמצאו חולים במחלה בעיקר בין יהודים יוצאי צפון אפריקה, ערבים, דרוזים ובדואים. המחלה מאופיינת על ידי ניוון עצבי, הגורם לנכות קשה, מחלת ריאות כרונית חסר חיסוני, נטיית-יתר לסרטן (בעיקר לויקמיות ולימפומות), הזדקנות מואצת, אי-יציבות הגנום, המתבטאת בשברים בכרומוזומים, ורגישות קיצונית לקרינה מייננת, כגון קרינת X ולכימיקלים שונים הפוגעים בדנ"א.
זיהוי הגן הפגוע במחלה A-T
בשנים 1988–1995 התרכזה קבוצת המחקר של שילה באוניברסיטת תל אביב במשימה אחת – זיהוי הגן הפגוע בחולי A-T. זיהוי הגן בוצע בשיטת השיבוט האיתורי (positional cloning), שפותחה באותה עת וחייבה השקעת משאבים נרחבת ורכישת הטכנולוגיה לחקר הגנום, שעשתה אז את צעדיה הראשונים. מאמץ זה הניב פרי ב-1995, והגן הפגוע במחלה זוהה על ידי הקבוצה וכונה (ataxia-telangiectasia mutated) ATM. שיבושים (מוטציות) בגן זה גורמים למחלה A-T בכל אוכלוסיות האדם. זיהוי הגן אפשר לראשונה אבחנה טרום-לידתית מדויקת של המחלה ופתח פתח להבנת הבסיס המולקולרי שלה.
הבנת תפקיד החלבון ATM
מאז גילוי הגן שוקדת הקבוצה על הבנת תפקידו של תוצר הגן – החלבון המקודד על ידו, המכונה אף הוא ATM. קבוצתו של שילה וקבוצות אחרות הבהירו, כי חלבון זה הוא המפעיל והבקר הראשי של תגובת התא לנזק ייחודי, הנגרם למולקולת ה-DNA על ידי קרינה מייננת וכימיקלים שונים – שבר בשני גדילי ה-DNA (שבר דו-גדילי). זהו נזק חמור וקטלני, שאם אינו נענה על ידי תגובה מתאימה של התא, הוא עלול להביא למות התא, או להפיכתו לתא סרטני. החלבון ATM מפעיל רשת תגובות מסועפת לנזק זה, המאפשרת את תיקונו והחזרת חיי התא למסלולם התקין בתוך מספר שעות. הוא עושה זאת על ידי גרימת שינוי כימי זעיר, המכונה זרחון, במספר רב של חלבונים בתא, המשמשים שחקני מפתח במגוון תהליכים. שינוי זה גורם לשינוי בתפקודם או ביציבותם של חלבונים אלה, ועל ידי כך – לשינוי בתהליכים המבוקרים על ידם. בדרך זו מצליח חלבון אחד – ATM להשפיע על מספר רב של תהליכים בתוך זמן קצר ביותר מעת גרימת השברים ב-DNA. היעדרו של חלבון זה בחולי A-T מונע מתאי גופם להגיב תגובה ראויה לנזקים הנגרמים ל-DNA על ידי קרינה וכימיקלים שונים, וכן לנזקים הנגרמים על ידי תוצרי לוואי נורמליים של חילוף החומרים התאי.
הקבוצה ממשיכה לחקור את דרכי הפעלתו של החלבון ATM בעקבות גרימת נזקי DNA ואת התהליכים המבוקרים על ידו. לאחרונה, מתמקדת הקבוצה בהבנת הסיבה לניוון העצבי במחלה A-T, וכן בהבנת ההזדקנות המואצת הקשורה לאי-יציבות הגנום.
לקריאה נוספת
יוסי שילה, הגנטיקה החדשה ותורשת האדם, בהוצאת משרד הביטחון: אוניברסיטה משודרת, 1991
יהויכין יוסף
קורות חייו
עם כניסת הגרמנים להולנד, סבלו בני המשפחה מהגזירות של הנאצים, ובראשית 1942 הועברה למחנה המעבר וסטרבורק, ולאחר כשנה הופרדו שני האחים מהוריהם והועברו למחנה הריכוז ברגן-בלזן שבגרמניה. לפני שנפרד מעליהם הורה האב ליהויכין לשמור על אחיו הצעיר ולהיות לו לאב ולאם. לימים כתב יוסף בזכרונותיו כי בקשה פשוטה זו חידדה את חושיו וסייעה לו להינצל.
לילה אחד בתחילת שנת 1944, כמה ימים לפני יום הולדתו ה-13 נערכה ליוסף חגיגת בר-מצווה בצריפו במחנה ברגן-בלזן. הייתה זו יוזמה של הרב שמעון דסברג, רבה הראשי של אמסטרדם שהיה אסור אף הוא במחנה הריכוז. עשרות מהאסורים במחנה התעוררו בשעה מוקדמת לפנות בוקר, כיסו את החלונות כדי שהגרמנים לא יוכלו לראות דבר, ובתווך הציבו שולחן ועליו ארבעה נרות ובפנים ניצב ספר תורה זעיר. הנוכחים החלו בתפילות, ואפילו אמו של יוסף הצליחה להתגנב למחנה הגברים כדי להיות נוכחת בטקס, אם כי אנשי הביתן פחדו לתת לה להיכנס לתוך הצריף והיא הקשיבה מבחוץ. בהמשך קרא יוסף את הדרשה, בהתאם לשיעורים הסודיים שקיבל מהרב דסברג. לאחר מכן העניק לו הרב את ספר התורה וביקש ממנו לשמור עליו כאשר ישתחרר מהמחנה ולספר בעזרתו את סיפורו כניצול שואה. חודשים אחדים לאחר מכן נפטר הרב מחולשה.
בשנת 1948 עלתה המשפחה לארץ ישראל. יהויכין אז בן 17, השלים את כל ארבע שנות התיכון בשנה אחת. לאחר מכן הלך ללמוד באוניברסיטה עברית במעבדה לחקר האטמוספירה אצל פרופ' אשבל. את הדוקטורט שלו הוא סיים מאוחר יותר באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), חזר לישראל והיה מבין מקימי החוג לגיאופיזיקה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1970 הועלה לדרגת מרצה בכיר. בשנת 1972 נטל חלק בהכנות לניסויים של הסקיילאב והארס"ט. יוסף חקר את תנודות רוח השמש, את שכבות האטמוספירה ועמד בראש צוות מדענים שחקר את מערכת השמש ובמיוחד את אורנוס.
ניסוי MEIDEX
יוסף היה מחלוצי חקר מעבר הקרינה באטמוספירה. לאחר קבלת ההחלטה על שיגור אסטרונאוט ישראלי ותחילת אימוניהם של אילן רמון ויצחק מאיו בשנת 1997 החליטה הממשלה בלחץ ממשלת ארצות הברית כי האסטרונאוט הישראלי יבצע גם ניסוי עבור מוסד מחקר ישראלי ולא יהיה סתם טרמפיסט כפי שהיו האסטרונאוט הסעודי, ובני לאומים אחרים. וכך הוטל על מנהל סוכנות החלל הישראלית דאז אבי הר-אבן לבחור את הניסוי, בתיאום עם רמון (שנשאר בשלב זה כבר לבדו באימונים ביוסטון). לאחר בחינת הצעות מחוקרים ישראלים בתחומי מחקר שונים הוחלט לבחור בהצעתם של יוסף ופרופ' זאב לוין, חברו למחלקה, לחקור את סופות האבק במזרח התיכון. מאוחר יותר התפתח הניסוי וכלל גם תופעות אטמוספיריות אחרות ובראשם שדוני ברקים ושריפות יער במקומות שונים בעולם.
במהלך ההכנות התקיים מפגש בהשתתפות רמון והחוקרים בביתו של יוסף בת"א. הר-אבן, שיזם את המפגש מספר כי רמון התרגש למראה ספר התורה הזעיר ולמשמע סיפורו של יוסף והוא ביקש לכלול את הספר בין החפצים שיעלו עמו לחלל. במהלך הטיסה קיים רמון מסיבת עיתונאים מהחלל, בהשתתפות ראש הממשלה דאז אריאל שרון ובכירים רבים, ובהם פרופ' יובל נאמן. במהלך מסיבת העיתונאים הקדיש דקות אחדות לספר התורה, ששלף מתוך שקית איטום שבו נשמרה עד אז, וסיפר בקצרה את סיפורו של ספר התורה ושל פרופ' יוסף, כנער בשואה שהיום עומד בראש הפרויקט המדעי החשוב וכיצד הדבר מראה על חוזקו של יהויכין ועל חוסנו של העם, ספר התורה לא נמצא בין הריסות הקולומביה, ככל הנראה הוא נשרף באטמוספירה.
עד יום מותו המשיך פרופ' יוסף לפרסם מאמרים בעיתונות המדעית, שברבים מהם ניתח ביחד עם תלמידיו ועם עמיתיו לניסוי ממצאים ששודרו מהקולומביה במהלך הטיסה. הוא היה גם זה שהתעקש על שידור נתונים רבים ככל האפשר למרות מגבלות רוחב הפס לצורכי גיבוי ולמקרה שתתרחש תקלה טכנית שתמנע את שיחזור הנתונים ממחשבי החללית, ובסופו של דבר, הציל בכך את הניסוי.
יוסף נפטר ב-1 באוקטובר 2008 לאחר מחלה קשה ממנה סבל בחצי השנה האחרונה לחייו.
נסחפים (סרט, 2018)
Adrift (בתרגום מילולי לעברית: "נסחפים") הוא סרט מסוגת דרמת הישרדות שעלה לאקרנים בשנת 2018. הסרט בוים והופק על ידי באלטאזר קורמאקור ונכתב על ידי דיוויד ברנסון סמית' והאחים ארון וג'ורדן קנדל. עלילת הסרט מבוססת על ספר משנת 2002 בשם "Red Sky in Mourning" שנכתב על ידי ובו מתואר סיפור הישרדותה בזמן  בשנת 1983. בסרט מככבים שיילין וודלי וסם קלפלין כזוג המוצא עצמו נטוש בלב האוקיינוס השקט לאחר שסופת הוריקן פגעה בסירתם וכעת עליהם למצוא דרך להגיע להוואי על גבי סירה הרוסה וללא אמצעי תקשורת.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-1 ביוני 2018 וקיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים, ששיבחו את משחקה של וודלי ואיכות הצילום, אך ביקרו לרעה את העלילה הבנאלית.
עלילה
חמישה חודשים לפני תחילת סופת ההוריקן, תמי אולדהם אשקראפט מגיעה לטהיטי על סיפון הסקונר "סופיה" ופוגשת את ריצ'רד שארפ, מלח בריטי. ריצ'רד מזמין את תמי לארוחת ערב על ספינתו "מאיהלוגה". השניים מפתחים מערכת יחסים ומתחילים לתכנן הפלגה אל עבר יפן.
בזמן שהם עוד על היבשה, תמי וריצ'רד פוגשים את פיטר וקריסטין קרומפטון, בעליה של היאכטה "האזנה" שמציעים לריצ'רד 10,000$ וכרטיס טיסה חזרה במחלקה הראשונה ובתמורה ריצ'רד יפליג עם היאכטה שלהם אל עבר סן דייגו שבקליפורניה. ריצ'רד מסכים להצעה, אך בתנאי שתמי תוכל להפליג ביחד איתו ותקבל גם כרטיס טיסה. בהמשך, ריצ'רד מציע נישואין לתמי בעזרת טבעת מאולתרת שהוא הכין והיא מסכימה.
הזוג מתחיל את ההפלגה על היאכטה ולאחר מספר ימים בים, השניים מגלים שסופת ציקלון בשם "הוריקן ריימונד" מתקרבת אליהם, אך מחליטים להמשיך כמתוכנן. הסופה פוגעת ביאכטה ותמי מנסה ליצור קשר במכשיר הקשר על היאכטה לעזרה, אך אף אחד לא עונה. הסופה מושכת את היאכטה אל מרכזה והשניים ממניכים את המפרשים במטרה לא להמשיך להיסחף עם הרוח ותמי כמעט נופלת מהיאכטה בגלל גלים חזקים. ריצ'רד אומר לתמי שהוא אוהב אותה ומפציר בה לרדת אל הקומה התחתונה ביאכטה, שם היא תהיה מוגנת. היאכטה מתהפכת בעקבות מכה מגל גבוה ותמי נזרקת בין קירות החדר ומקבלת מכה חזקה בראשה. ריצ'רד נזרק מהיאכטה אל הים והיאכטה מתהפכת חזרה למצבה הרגיל.
באחד הלילות, תמי מבחינה בספינת מטען שמתקרבת אל היאכטה. תמי יורה אות מצוקה בתקווה שצוות הספינה יבחין בה, אך הספינה עוברת אותם. תמי מרגישה שהיא מאבדת את שפיותה והחום של ריצ'רד מתחיל לעלות. בבוקר שלמחרת, ריצ'רד מזכיר לתמי ששמיים אדומים הם סימן לסערה שעומדת להתפרץ. תמי מתכוננת לסערה ובונה על גבי היאכטה מקלט מאולתר, אך מתברר שהסופה לא רצינית כמו שהיא חשבה.
במהלך כתוביות הסיום, נכתב שריצ'רד נפל מהסירה וגופתו מעולם לא נמצאה. תמי שרדה לבדה בלב הים במשך 41 ימים וחולצה. היא עדיין מפליגה. לאחר מכן, כתבות חדשותיות, תמונות וקטעי וידאו של הזוג האמיתי נראים על המסך.
שחקנים
שיילין וודלי - תמי אולדהם אשקראפט.
סם קלפלין - ריצ'רד שארפ.
- פיטר קרומפטון.
- קריסטין קרומפטון.
- דב.