cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של סקוטלנד
קשרי סקוטלנד עם אנגליה
בשנת 1603 מתה מלכת אנגליה אליזבת הראשונה מבלי שהותירה אחריה יורשים לכתר. למרות יריבות שתי הממלכות, לעיתים קרובות חלו נישואים בין ממלכת אנגליה לממלכת סקוטלנד. לכן, בהיעדר יורש ישיר למלכה אליזבת, קרוב המשפחה והיורש הקרוב ביותר היה לא אחר מג'יימס השישי, מלך סקוטלנד, אשר בעלייתו לכס המלוכה האנגלי נקרא גם ג'יימס הראשון, מלך אנגליה. באותה תקופה מלכי אנגליה נודעו גם כמלכי אירלנד, ולכן בנוסף לכל היה גם ג'יימס הראשון, מלך אירלנד. איחוד זה נודע בתור איחוד הכתרים (Union of the Crowns) על אף ששתי הממלכות (או שלוש הממלכות, יחד עם אירלנד) המשיכו להתקיים עד היווצרות ממלכת בריטניה הגדולה.
מלחמת סקוטלנד באנגלים
המאה ה-17 הייתה תקופת תסיסה בסקוטלנד. צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, פתח בהתעמתות דתית כאשר כפה ספרי תפילה בסגנון אנגלי על הכנסייה הסקוטית, מה שבסופו של דבר גרם לייסוד תנועת הברית הלאומית (National Covenant) אשר נלחמה במלך בגלוי. מאורעות אלו הביאו ישירות לפתיחת מלחמת הבישופים (Bellum Episcopale - Bishops' Wars), ולפתיחת מלחמת שלוש הממלכות (Wars of the Three Kingdoms). בשנים 1651–1660 סקוטלנד הייתה תחת שלטונו הצבאי של אוליבר קרומוול.
בשנת 1688 המהפכה המהוללת הייתה בעיצומה, ובעקבותה הודח ג'יימס השביעי הקתולי ובמקומו עלתה לשלטון מרי השנייה יחד עם בעלה, ויליאם השלישי, מלך אנגליה.
רוב הסקוטים קיבלו את הזוג המלכותי החדש, אך סקוטים רבים, בייחוד באזורי ההרים, נשארו נאמנים לג'יימס השביעי. קבוצה זו יצרה את זרם היעקוביטים (השם James הוא צורתו האנגלית של "יעקב"), שעיקריה היו החזרת הדת הקתולית לסקוטלנד והחזרת יורשו של ג'יימס השביעי כמלך סקוטלנד.
האיחוד עם אנגליה
ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד הוכתר בשנת 1603 כמלך על אנגליה. איחוד זה היה חלקי בלבד, איחוד אישי (personal union). על-אף שחלקו אותו ראש מדינה, סקוטלנד ואנגליה המשיכו להתקיים כשתי מדינות נפרדות אשר לכל אחת פרלמנט וממשל משלה.
שלושה ניסיונות פוליטיים נעשו (בשנים 1606, 1667 ו-1689) במטרה לאחד את שתי המדינות לפי חוק. אלו היו הפעולות הראשונות שמאחוריהן עמדו התנועות הפוליטיות של שתי המדינות, על-אף שסיבותיהן היו שונות. מבחינת האנגלים, מטרת האיחוד הייתה להתוות קו ירושה פרוטסטנטי לכס המלכות.
שני חוקים נחקקו במטרה לאחד את שתי הממלכות. הראשון בשנת 1706 על ידי הפרלמנט האנגלי, והשני חודשים ספורים לאחר מכן בשנת 1707 על ידי הפרלמנט הסקוטי. שני החוקים נקראים יחדיו חוק האיחוד של 1707, ושניהם באו לידי ביטוי ב-1 במאי 1707. חוק האיחוד איחד את שתי הממלכות כממלכת בריטניה הגדולה. בנוסף, חוק האיחוד ביטל את הפרלמנטים האנגלי והסקוטי, וייסד את הפרלמנט של בריטניה הגדולה. בשנת 1979 הועלתה בפעם הראשונה הצעה לכינון אוטונומיה לסקוטלנד במסגרת בריטניה. בפני תושבי סקוטלנד הוצגה האפשרות לתמוך בהקמת פרלמנט סקוטי עצמאי שיזכה לסמכויות בנושאי פנים. 40 אחוז מבעלי זכות הבחירה נדרשו לתמוך בהצעה כדי שתאושר, אך היא נפלה מכיוון שהתומכים בה זכו בתמיכה של 33 אחוז בלבד, 31 אחוז התנגדו להצעה והשאר לא הצביעו.
בשנת 1997 נערך משאל עם נוסף באותו נושא. הפעם זכו תומכי הפרלמנט ברוב של 74 אחוז מהקולות של המצביעים, ובשנת 1999 הוקם הפרלמנט הסקוטי. עד שנת 2011 נהנו המפלגות שתמכו בהישארות בבריטניה מרוב קולות בפרלמנט. אך בבחירות שנערכו בסקוטלנד ב-2011 זכתה ברוב המושבים בפרלמנט המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) אשר תומכת בהיפרדות מבריטניה. ראש ממשלת סקוטלנד ומנהיג המפלגה הלאומית הסקוטית, אלכס סלמונד, הכריז באותה העת על כוונתו לקיים משאל עם בשאלה האם סקוטלנד תישאר חלק מהממלכה המאוחדת, או תהפוך לממלכה עצמאית. ב-18 בספטמבר 2014 נערך משאל עם ובו נשאלו תושבי סקוטלנד אם ישות זו תהפוך למדינה עצמאית או תישאר חלק מן הממלכה המאוחדת. במשאל הייתה זכות הצבעה לכל תושב סקוטלנד בן 16 ומעלה. כ-55 אחוזים מהמצביעים התנגדו לעצמאות, וסקוטלנד נשארה חלק מהממלכה המאוחדת.
Canzone per te (שיר של סרג'ו אנדריגו)
בליל התחרות, שהתקיימה בסן רמו שבאיטליה, ביצעו את השיר גם אנדריגו וגם קרלוס.
הקלטות
זמר הטנור האיטלקי-אמריקאי סרג'ו פרנקי הקליט גרסה באנגלית של השיר בשם "I Wrote a Song For You" ("כתבתי שיר בשבילך"). השיר יצא באלבום "Wine and Song" משנת 1968 בהוצאת RCA Victor.
בשנת 2015 הוציאה להקת איל וולו (Il Volo) האיטלקית גרסת כיסוי של השיר לאלבומם "Sanremo grande".
עמוס אדלהייט
עמוס אדלהייט (נולד ב-1 באפריל 1969) הוא חוקר ההיסטוריה האינטלקטואלית של הרנסאנס, משורר, עורך ומבקר שירה.
קורות חייו
הוריו של אדלהייט הם ילידי ארגנטינה, אביו הוא מהנדס אזרחי, אמו שיחקה בצעירותה, הופיעה בתיאטרון (כולל תיאטרון יידיש) ובלהקה שהסתובבה בכל רחבי דרום אמריקה, שיחקה בקולנוע והקליטה תסכיתי רדיו. סביו נמלטו כאשר היו ילדים מהפוגרומים ברוסיה ובפולין בתחילת המאה העשרים וגלו לאדמות הברון הירש בארגנטינה.
אדלהייט נולד ביפו, גדל בבת ים עד גיל שבע, אז עברו הוריו לצפון תל אביב, שם התגורר עד אחרי שירותו הצבאי. לפני הצבא החל לפרסם שירה, ביקורות ספרים ומסות. אדלהייט סיים תואר ראשון בפילוסופיה ובהיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב (1994-1990), סיים תואר שני במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב (1999-1994), במהלך תקופה זו שהה שנה במחקר בפירנצה שבאיטליה. במקביל השלים את השכלתו הקלאסית בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב.
אדלהייט סיים דוקטורט במכון כהן (2005-2000) בהדרכתם של הפרופסורים רבקה פלדחי וג'יל קריי ממכון וארבורג שבאוניברסיטת לונדון. העבודה, שאושרה בפברואר 2007, התמקדה בפילוסופיה ובתאולוגיה של הרנסאנס האיטלקי, וכותרתה: ": ‘Ficino’s De Christiana religione (1474) and Pico’s Apologia (1487): Humanist Theology in Crisis.’ ". בשנת 2005 שהה כעמית מחקר במכון וארבורג באוניברסיטת לונדון. בשנים 2007–2008 עשה בתר-דוקטורט במרכז לפילוסופיה עתיקה, פילוסופיית ימי-הביניים והרנסאנס על-שם וולף מניסיון במכון הגבוה לפילוסופיה באוניברסיטה הקתולית של לובן, בלגיה.
בשנת 2004 היה שותף בייסודו של כתב העת 'קתרסיס' לצדם של יוחנן גלוקר, דורון מנדלס ומשה שוקד, החל משנת 2010 הוא חבר במערכת 'קתרסיס'. הוא עורכו של גיליון 6 (2011) של כתב העת Maynooth Philosophical Papers, גיליון המוקדש להיסטוריה של הפילוסופיה וחשיבותה. החל משנת 2009 אדלהייט מלמד במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטה הלאומית של אירלנד, מיינות'.
פעילותו הספרותית
שיריו הראשונים של אדלהייט ראו אור בכתב העת 'עכשיו' 55 (1989) שהוקדש לשירה צעירה ובמקביל במאזנים ובמוסף לספרות של 'מעריב'. בשנת 1995 ייסד את 'עמדה', כתב עת לספרות ואת הוצאת הספרים בשם זה. שיריו ומסות הביקורת שלו מופיעים בקביעות ברוב הבמות הספרותיות החל משלהי שנות השמונים של המאה העשרים. עד עתה (2012) פרסם ארבעה ספרי שירה ומבחר אחד, וכן התפרסמו 25 חוברות של כתב העת 'עמדה'. מאז ייסוד כתב העת משמש אדלהייט כעורכו של 'עמדה' לצדם של אריק א. ורן יגיל.
בשנת 2000 אדלהייט הקים את סדרת 'ספרי מופת עבריים', אשר מתמקדת בפרסום יצירות של סופרים עבריים נשכחים ודחויים שספריהם אזלו מהשוק לפני שנים. עד עתה יצאו לאור בסדרה ספריהם של אשר ברש, ישראל זרחי, נח שטרן, יעקב פיכמן, יעקב שלום קצנלנבוגן ואליהו מיידאניק.
מחקריו
אדלהייט עוסק במחקריו בהיסטוריה האינטלקטואלית של המאה ה-15 בפירנצה, הוא חוקר את ההתקבלות וההשפעה של הפילוסופיה העתיקה והימי-ביניימית על הרנסאנס ובנוסף לכך הוא חוקר את הפסיכולוגיה המוראלית של הרנסאנס.
פיצ'ינו, פיקו וסבונרולה: ההתפתחות של תיאלוגיה ההומניסטית 1498-1461/2
ספרו הראשון מתמקד בעלייתה של תאולוגיה הומניסטית חדשה ברנסאנס והוא עיבוד של עבודות המאסטר והדוקטורט שלו. זהו ניסיון להבין את היחס של ההומניסטים ברנסאנס, בעיקר מרסיליו פיצ'ינו וג'ובני פיקו דלה מירנדולה, לדת ולתאולוגיה מחד, ולפילוסופיה הקלאסית מאידך. מחקר זה מפריך, בין השאר, את הטענה על ניגוד כביכול בין ההומניזם לדת, ומציג את מורכבותו של היחס הזה דרך ניתוח מדוקדק של שני חיבורים: "על הדת הנוצרית" (1474) של פיצ'ינו, ו"האפולוגיה" (1487) של פיקו. הממדים הפוליטיים של המשבר האינטלקטואלי והדתי נחשפים בפרק האחרון בספר דרך דיון מפורט בפעילותו, בדרשותיו ובכמה מחיבוריו של המטיף הדומיניקני הכריזמטי ג'ירולמו סבונרולה.
מחקר זה מחזק את הצורך בקונטקסטואליזציה של הפילוסופים של הרנסאנס בעיקר על רקע האסכולות הסכולסטיות השונות. מעבר להחייאת המסורת הפלטוניסטית על ידי פיצ'ינו, הרי שהבנת קשריו המורכבים עם ההוגים הסכולסטיים של הרנסאנס מחד ותפיסת הדת שלו כיסוד מכונן בשאלת מעמדו של האדם בטבע ובהיסטוריה של הציוויליזציה האנושית מאידך, הכרחיות לצורך שחזור מדויק ואמין יותר של ההיסטוריה האינטלקטואלית ברנסאנס. פיקו למשל מתגלה ב"אפולוגיה" כתאולוג מקצועי לא פחות מכמה מן התאולוגים הסכולסטיים בתקופה והוא עונה להם בשפתם ותוך שימוש במושגים טכניים, אבל גם עושה שימוש בטיעונים שמקורם במסורת האקדמית הסקפטית העתיקה אותם מצא אצל קיקרו ואוגוסטינוס. זהו תיאור שאינו מסתדר לחוקרים רבים של הרנסאנס הרואים בפיקו רק את נסיך ההומניזם ומחברו של אחד המסמכים המייצגים ביותר של תרבות הרנסאנס: הנאום על כבוד האדם. אדלהייט ניסה להראות שלא ניתן להבין אנשים כמו פיקו בלי להבין את הרקע הסכולסטי שלהם.
אדלהייט השתמש במושג "תאולוגיה הומניסטית" (בעקבות חוקרים כמו צ'ארלס טרינקהאוס, ג'ון אומלי, ובעיקר סלבטורה קמפוראלה), לתיאור הדיאלקטיקה בין ההומניזם לסכולסטיקה שמצויה בתשתית יחסם החדש של ההומניסטים לדת ולתאולוגיה. אדלהייט יישם את המושג הזה בתוך ההקשר הפלורנטיני במחצית השנייה של המאה ה-15 וכלל בו גם ממדים פוליטיים.
הומניזם, תאולוגיה ומשבר רוחני
ספרו השני של אדלהייט (שעומד לראות אור בקרוב) כולל מהדורה מדעית של טקסט לטיני שזהו גם פרסומו הראשון, תרגום אנגלי, הערות ומבוא. הטקסט Liber dierum lucensium, "ספר הימים בלוקה" מאת ג'ובני קרולי, תאולוג דומיניקני ודמות מפתח בחיים האינטלקטואליים והציבוריים בפירנצה במחצית השנייה של המאה ה-15, שופך אור חדש על המתחים הדתיים והפוליטיים בתקופה.
מאמריו
רוב מאמריו של אדלהייט עוסקים בעניינים הנוגעים להתקבלות הפילוסופיה הקלאסית והפילוסופיה הסכולסטית ברנסאנס וכן בפילוסופים הסכולסטיים של הרנסאנס, קבוצה שהמחקר כמעט שלא נגע בה. דומיניקנים, פרנציסקנים ואוגוסטינים שהגיבו להומניסטים וליחסם לפילוסופיה ולספרות הפגנית), קשריהם המורכבים עם הפילוסופים ההומניסטים וחשיבותם בעיקר בשטח הפסיכולוגיה המוראלית.
אדלהייט פרסם בנוסף מאמר אחד שאינו עוסק בפירנצה, בתאולוגיה ובפילוסופיה המוראלית, אלא בהיסטוריה של המדע, בעיקר מתמטיקה וגאומטריה. המאמר מתמקד בפילוסוף הניאופלטוני פרנצ'סקו פטריצי שחי במחצית השנייה של המאה ה-16 ודן באופן שבו פטריצי עושה שימוש בפירוש של פרוקלוס לאוקלידס, ובעיקר במושג החלל שלו.
מחקריו העכשוויים
אדלהייט עובד כיום על צדדים שונים הנוגעים בהתקבלות הפילוסופיה הקלאסית ברנסאנס (בעיקר על המעבר ממסגרת חשיבה אריסטוטלית למסגרות חשיבה אחרות) ועל התקבלותן של האסכולות הסכולסטיות בעת החדשה המוקדמת.
ספרי מחקר
1. Ficino, Pico, and Savonarola: The Evolution of Humanist Theology 1461/2-1498 (The Medieval Mediterranean series, volume 78, Leiden: Brill 2008), 503 pp. The book has been reviewd in Renaissance Quarterly 62 (Spring 2009), pp. 277-279; eHumanista 12 (2009), pp. 351-354; Bruniana et Campanelliana 15 (2009), pp. 223-224; Neulateinisches Jahrbuch 12 (2010), pp. 426-428.
2. Scholastic Florence: Moral Psychology in the Quattrocento (Brill’s Studies in Intellectual History, volume 230, Leiden: Brill 2014), 307 pp. 3. For a Skeptical Peripatetic. Festschrift in Honour of John Glucker, eds. Yosef Z. Liebersohn, Ivor Ludlam, Amos Edelheit (Studies on Ancient Moral and Political Philosophy series, volume 3, Academia Verlag, Sankt Augustin, 2017), 370 pp. 4. Humanism, Theology, and Spiritual Crisis in Renaissance Florence: Giovanni Caroli’s “Liber dierum lucensium”. A Critical Edition with English Translation, Commentary and Introduction (Renaissance Society of America – Texts and Studies (RSA-TS) series, volume 10, Leiden: Brill, 2018), 271pp.
ארגן (עץ)
ארגן מין יחיד של עצים בסוג ארגן ממשפחת הספוטיים. העץ אנדמי באזור החצי מדברי של דרום מערב מרוקו, ובמחוז טינדוף באלג'יריה.
תיאור
עץ הארגן, שמקורו במרוקו נחשב לעץ חזק ועמיד מאוד באקלים מדברי קשה, הן מבחינת טמפרטורה, הן מבחינת לחות באוויר והן מבחינת אספקת מים שוטפת. למעשה, עץ הארגן חזק ועמיד עד כדי כך שכינויו הלטיני היה בעבר "עץ הברזל". עצי הארגן גדלים לגובה של 8-10 מטרים, וחיים 150-200 שנה. הגזע מסוקס וקוצני. העלים קטנים וסגלגלים, באורך 2-4 סנטימטרים. הפריחה באפריל, בפרחים קטנים, בעלי 5 עלי כותרת בצבע צהוב-ירוק חיוור. הפרי באורך 2-4 סנטימטרים ובקוטר 1.5-3 סנטימטרים, בעלי קליפה עבה ומרה שמתחתיה ציפה בעלת ריח מתקתק, אך טעם דוחה, ואגוז קשה המכיל זרע קטן (לעיתים רחוקות 2-3 זרעים) עשיר בשמנים. הפרי מבשיל רק כעבור יותר משנה, בין יוני ליולי של השנה שאחרי הפריחה.
ניתן לראות בישראל עצי ארגן ואת תהליך הפקת השמן ב"משק אורן" אשר נמצא במושב נתיב הגדוד שבבקעת הירדן.
הארגן והאדם
בכמה אזורים במרוקו, אצל הברברים, מהווים עצי הארגן מקור לשמן, עץ לבנין ולהסקה, ולמאכל בהמות, בדומה לעץ הזית באגן הים התיכון. במרוקו משתמשים בעזים שעולות על עצי הארגן כדי לתפוס אותם מצמרות העצים.
במרוקו מכסים יערות הארגן שטח של כ-8,300 קמ"ר, והם מוגדרים שמורה ביוספרית של אונסק"ו. שטחם הצטמק בכמחצית במשך מאה השנים האחרונות, עקב ניצול על ידי התושבים המקומיים. לאחרונה מתפתח שוק בינלאומי לשמן הארגן, ודבר זה מהווה תמריץ למקומיים לשמר את העץ.
זן מיוחד של העץ פותח משנות ה-80 בישראל. כיום מגדלים זן זה בצורה מסחרית להפקת שמן בערבה, ברתמים בנגב ובאזור אשקלון.
לי סגל
לי סגל (5 בפברואר 1932 – 31 בינואר 2005) היה מתמטיקאי ופרופסור במכון ויצמן, מחקריו עסקו בביולוגיה מתמטית.
קורות חיים
בשנת 1984 יצא ספרו "Modeling Dynamic Phenomena in Molecular and Cellular Biology". הוא שימש במשך שנים כעורך של כתב העת "Bulletin of Mathematical Biology".
בשנת 2003 נערך לכבודו הכנס "Mathematical Biology: From molecules to ecosystems;The legacy of Lee Segel". לאחר מותו החל מכון ויצמן לחלק מדי שנה פרס ע"ש לי סגל, בשם "הפרס לביולוגיה מתמטית".
נפטר ב-31 בינואר 2005. היה נשוי לרותי ואב לארבעה ילדים.
אלברכט הרביעי, רוזן הבסבורג
אלברכט הרביעי, רוזן הבסבורג (בגרמנית: Albrecht IV. von Habsburg; 1188 - 25 בנובמבר 1239), היה רוזן הבסבורג בין השנים 1232–1239, ואביו של רודולף הראשון, מלך גרמניה.
ביוגרפיה
אלברכט נולד בשנת 1188, לרודולף השני, רוזן הבסבורג ולאגנס משטאופן, בתו של גוטפריד שטאופן. בשנת 1232 מת אביו רודולף השני, רוזן הבסבורג, ואלברכט ירש את נחלותיו יחד עם אחיו רודולף השלישי, רוזן הבסבורג, אולם אלברכט ירש את עיקר הנחלה. בשנת 1239 השתתף אלברכט במסע הצלב של הברונים, וב-25 בנובמבר אותה שנה מת באשקלון כתוצאה ממגפה.
משפחתו
בשנת 1217 התחתן רודולף עם היילוויג מקיבורג, בתם של אולריך, רוזן קילבורג ודילינגן ואנה מצרינגן, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
גאון חישוב
גאון חישוב הוא אדם הניחן ביכולת חישוב יוצאת דופן. כלומר, ביכולתו לחשב פעולות חשבוניות רבות בעל פה, בזמן קצר וללא שימוש באמצעי עזר. כך לדוגמה, יכול אדם לברר באיזה יום בשבוע חל תאריך כלשהו בשנה מסוימת.
נהוג לייחס לגאונים מתמטיים ומדענים סגולה זו, אך גם אנשים בעלי קשיי התפתחות אינטלקטואלית או נוירולוגית, כגון אוטיסטים, יכולים להיות גאוני חישוב.
סיווג
קיימים שני סוגים עיקריים הנבדלים בגיל שבו פותח היכולת, ולאופן שבו היכולת נחשפה:
המשותף לאנשים עם יכולת זו היא שכולם שולטים היטב בארבע פעולות החשבון, כולם זוכרים ומפתחים נוסחאות מורכבות ולכולם יש יכולת מוגברת במוח בתחום הזיכרון לטווח קצר וארוך.
גאוני חישוב
ראו קטגוריה:גאוני חישוב.
ג'ים מוריס
ג'ים מוריס (באנגלית: Jim Morris; 31 באוגוסט 1935, ברוקלין, ארצות הברית - 28 בינואר 2016, קליפורניה, ארצות הברית) היה מפתח גוף אפרו-אמריקאי. במהלך הקריירה שלו, מוריס זכה בתארים רבים, בניהם: 'מר ארצות הברית' (1972), 'מר אמריקה' (1973), 'מר אינטרנשיונל' (1974) ו'מר אולימפיה' לבני 60 ומעלה (1996). בשנת 1985, בגיל 50, אימץ אורח חיים צמחוני ולאחר 15 שנה עבר לתזונה טבעונית. מוריס המשיך לפתח את גופו עד מותו בגיל 80.
ביוגרפיה
מוריס נולד וגדל בברוקלין ארצות הברית. בגיל 19, היה חבר בצוות האולימפי האמריקאי בענף הרמת משקולות. בצעירותו, עבד בספריה העירונית בה סידר את הספרים במדפים. בשנת 1961, התגייס לחיל האוויר האמריקאי ושירת כמדריך תוכנית האימונים 5BX במשך ארבע שנים. לאחר שירותו הצבאי, מוריס החל לעבוד כלוחם אש במחלקת הכבאות של העיר ניו יורק. בתקופה זו, החל להתאמן לקראת תחרויות לפיתוח גוף. מוריס זכה בכל תחרות גדולה בחוף המזרחי, ובשנת 1969 עבר להתגורר בלוס אנג'לס כדי להתאמן עם מפתח הגוף ביל פרל וללמוד מניסיונו. בשנת 1973 פגש את הזמר אלטון ג'ון במסיבה בהוליווד והחל מאז להיות שומר ראשו האישי למשך 15 שנה. בין השנים 1978 - 1985, ניהל מוריס חדר כושר בבעלותו במערב הוליווד.
קריירה
מוריס התחרה לראשונה בפיתוח גוף באופן מקצועני בשנת 1966, בגיל 31 וזכה בתואר 'מר ניו יורק'. שנה לאחר מכן, זכה בתואר הלאומי הראשון שלו 'מר ארצות הברית הצעיר' מטעם איגוד האתלטים החובבים. בשנת 1973, בגיל 37, זכה בתואר 'מר אמריקה' ובכך היה לאפרו-אמריקאי השני לזכות בתחרות זו . בתחרות זו זכה ב-30 נקודות שיפוט ובכך שבר את שיא הניקוד שניתן אי פעם עבור מפתח גוף (שיא הניקוד הגבוה ביותר לפניו עמד על 21 נקודות ונשמר במשך 39 שנה). מוריס שבר בתחרות זו שלושה שיאים: שיא הניקוד למפתח גוף, ההומוסקסואל הגלוי הראשון שזכה בתחרות וכן האדם המבוגר ביותר שזכה בתחרות. נכון לשנת 2014, שיאים אלו טרם נשברו. מוריס טוען כי תחרות זו הייתה אחת החוויות הגרועות בחייו. במעמד הזכייה, הוא ספג קריאות בוז מהקהל, כלי התקשורת פקפקו בהצדקת זכייתו וכן בניקוד הגבוה שזכה לו ותמונתו לא הופיעה בשער המגזין שנהג בקביעות לפרסם על שערו בכל שנה את תמונת הזוכה בתחרות 'מר אמריקה'. מוריס חש כי עובדת היותו אפרו-אמריקאי הומוסקסואל גלוי מנעה ממנו לקבל את ההכרה על הישגיו יוצאי הדופן.
מיניסימה
מיניסימה (באנגלית: Minissima) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית מיקרו אשר עוצבה על ידי "William Towns" מיצרנית הרכב הבריטית British Leyland  (BLMC) בשנת 1972.
נבנה אב טיפוס בודד.
לאחר מספר שנים, זכויות אב-הטיפוס נמכרו ל-"GKN" כדי לייצר דגמים עבור נכים (דלת אחורית כולל רמפה אפשר כניסת עגלת נכים, במקום המושבים הרגילים).
המהנדס "פרד הארט" התאים את הדגם לשירות נכים.
בין השנים 1981–1987 יוצרו מספר יחידות תחת השם "Elswick Envoy".
מלני מרגליס
מלני מרגליס (באנגלית: Melanie Margalis; נולדה ב-30 בדצמבר 1991) היא שחיינית אמריקאית, אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ואלופת עולם (בודפשט 2017) במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ואלופת העולם (קוואנגג'ו 2019) במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, סגנית אלופת עולם (בריכת 25 מטר) (האנגג'ואו 2018) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי ול-400 מטר מעורב אישי.
ביוגרפיה
מרגליס נולדה וגדלה בקלירווטר, פלורידה. היא למדה באוניברסיטת ג'ורג'יה.
2014
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחה, קטר בתחילת דצמבר 2014 זכתה מרגליס במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:06.68 דקות, אחרי קטינקה הוסו מהונגריה שקבעה שיא עולם חדש של 2:01.86 דקות ושיבון-מארי אוקונור מבריטניה (2:05.87 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בתוצאה של 58.86 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 58.77 שניות ועלתה שלישית לשלב חצי הגמר.
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן שנערכה בתחילת אוגוסט 2015 היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.41 דקות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. היא שחתה שלישית ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:57.04 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.21 דקות
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה שנערכה ביולי 2017 היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם ליה סמית', מלורי קומרפורד וקייטי לדקי בתוצאה של 7:43.39 דקות, לפני סין (7:44.96 דקות) ואוסטרליה (7:48.51 דקות), כשחיינית שלישית היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:56.48 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי פעם שנייה ברציפות במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.82 דקות, 11 מאיות ממדליית ארד. בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי חדש של 2:08.70 דקות ועלתה שנייה למשחה הגמר.
2018
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט 2018 זכתה מרגליס במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:35.60 דקות, אחרי יו אוהשי (4:33.77 דקות) ולפני סקיקו שימיזו (4:36.27 דקות), שתיהן מיפן. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.67 דקות ומקום 12 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:27.58 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-4 מדליות, 1 זהב ו-3 כסף. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות, שבו שחתה את סגנון החזה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:04.85 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:04.62 דקות, אחרי קטינקה הוסו (2:03.25 דקות) ולפני בת ארצה קתלין בייקר (2:05.54 דקות), במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 4:25.84 דקות, אחרי קטינקה הוסו (4:21.40 דקות) ולפני פנטין לספר מצרפת (4:27.31 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם ליה סמית', מלורי קומרפורד ואריקה בראון בתוצאה של 7:35.30 דקות, אחרי סין (7:34.08 דקות) ולפני אוסטרליה (7:36.40 דקות), כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:53.59 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה של-100 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 58.32 שניות.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית שנערכה ב 2019 היא זכתה בשתי מלידות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות את סגנון החזה וקבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:06.40 דקות. מדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם סימון מנואל, קייטי לדקי וקייטי מקלפלין בשיא אמריקה חדש של 7:41.87 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 7:41.50 דקות, שיפור לשיא העולם בן 10 השנים של סין (7:42.08 דקות) ולפני קנדה שקבעה שיא לאומי חדש של 7:44.35 דקות. כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:55.81 דקות. נוסף לכך, היא סיימה בפעם השלישית ברציפות במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.91 דקות, 21 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
2021
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות ב-16 בדצמבר 2021 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:26.63 דקות, אחרי טסה צ'פלוצ'ה מקנדה (4:25.55 דקות) ואלן וולש מאירלנד (4:26.52 דקות).
סיומה שנהאוס
סמסון "סיומה" שנהאוס (בגרמנית: Samson "Cioma" Schönhaus; 28 בספטמבר 1922, ברלין – 22 בספטמבר 2015 בייל-בנקן (Biel-Benken) ) היה גרפיקאי וסופר שחי באופן לא חוקי כיהודי במסתור בברלין במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא היה אחראי על זיוף מאות תעודות זהות שעזרו ליהודים אחרים לשרוד בתקופה זו.
שנהאוס עבד בצמוד לחברי כנסיית הווידוי, כולל פרנץ קאופמן והלנה יקובס. ב-1943 נמלט מברלין לשווייץ באופניים, שם נשאר עד מותו. לצורך הבריחה השתמש בתעודת זהות צבאית שזייף עבור עצמו.
ספר זכרונותיו, "הזייפן" (Der Passfälscher), ראה אור בגרמנית בשנת 2004 ויצא לאור באנגלית בהוצאת גרנטה בשנת 2007.
שנהאוס היה אחד מגיבוריו של סרט הדוקודרמה "הבלתי נראים" שעלה לאקרנים בשנת 2017.
אוכף מאדאן
אוכף מאדאן (באנגלית: Madan Saddle; בבולגרית: Маданска седловина) הוא אוכף מכוסה קרח, ברכס אימאון, באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
האוכף מקשר בין פסגת נאופיט שצפונית-מזרחית לו, לבין פסגת ריגס, שדרומית - דרום-מערבית לו.
האוכף מתנשא מעל קרחון גראמאדה שממערב לו.
גילוי ומיפוי האוכף
האוכף מופה לראשונה על ידי חוקרים בולגריים בשנת 2009.
מקור השם
האוכף נקרא על שם העיירה מאדאן שברכס רודופי, בדרום בולגריה.
ליונל רוגוזין
ליונל רוגוזין (מאנגלית: Lionel Rogosin; 22 בינואר 1924 - 8 בדצמבר 2000) היה במאי קולנוע יהודי-אמריקאי. ביים סרטים דוקומנטריים וחברתיים בסגנון הנאו-ריאליזם איטלקי.
אודות
נולד בניו יורק, בנו של ישראל רוגוזין, איש עסקים יהודי ותעשיין טקסטיל. רוגוזין למד באוניברסיטת ייל, שם סיים תואר בהנדסת כימית כדי להצטרף לעסקי אביו. הוא שירת בחיל הים האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה. עם חזרתו הוא טייל במזרח ומערב אירופה ובישראל וכן באפריקה. אחר כך עבד בחברה של אביו עד לשנת 1954.
רוגוזין לימד את עצמו כיצד להשתמש במצלמת Bolex 16 מילימטר. הוא היה מעורב בפעילות חברתית ופוליטית, ויצר סרט דוקומנטרי קצר אודות מצוקת הפליטים ההונגרים בעבור האומות המאוחדות.
בשלב מסוים החליט לזנוח את המעורבות בעסקי אביו ולהתמסר לפעילות חברתית. הוא התמקד בנושאים חברתיים כמו גזענות ואימפריאליזם. מטרתו הראשונה הייתה משטר האפרטהייד. הוא יצר את הסרט "Wood-cutters of the Deep South" אודות קואפרטיב משותף לשחורים ולבנים בדרום ארצות הברית, ואת "Arab-Israeli Dialogue" המתאר מפגש של המשורר הפלסטיני ראשד חוסיין עם העיתונאי הישראלי עמוס קינן.
בשנות השמונים עבר לאנגליה ובשנות התשעים עבר ללוס אנג'לס.
אקלקטיזם באדריכלות
אקלקטיזם הוא סגנון אדריכלי של המאה ה־19 וה־20, בו יצירה יחידה משלבת תערובת של אלמנטים מסגנונות היסטוריים קודמים כדי ליצור משהו חדש ומקורי. באדריכלות ועיצוב פנים, אלמנטים אלה עשויים לכלול מאפיינים מבניים, רהיטים, מוטיבים דקורטיביים, עיטורים היסטוריים מובחנים, מוטיבים תרבותיים מסורתיים או סגנונות הלקוחים ממדינות אחרות, כאשר התערובת נבחרת בדרך כלל על פי התאמתה לפרויקט והערך האסתטי הכולל.
המונח מתייחס גם לאדריכלים הרבים של המאה ה־19 וראשית המאה ה־20 שתכננו מבנים במגוון סגנונות על פי רצון לקוחותיהם, או רצונם שלהם. בדרך כלל היו אלה סגנונות תחייה שהדהדו במודע סגנון של תקופה אדריכלית קודמת, וכל בניין עשוי היה לבטא במלואו או ברובו את הסגנון שנבחר, או להיות כשלעצמו תערובת אקלקטית. ארכיטקטורת התחייה הגותית, במיוחד בכנסיות, שאפה ככל הנראה לסגנון תחייה "טהור" יחסית מתקופת ימי הביניים ואזור מסוימים, בעוד שסגנונות אחרים שקמו לתחייה כמו נאו-קלאסי, בארוק, סגנון הארמונות, הסגנון היעקוביני, רומנסק ורבים אחרים טופלו ככל הנראה בצורה חופשית יותר.
היסטוריה
האקלקטיזם יצא אל הפועל בסוף המאה ה־19, שכן אדריכלים חיפשו סגנון שיאפשר להם לשמור על התקדים ההיסטורי הקודם, אך ליצור עיצובים שטרם נראו כמותם. מקטלוג שלם של סגנונות עבר, היכולת לערבב ולשלב סגנונות אפשרה חופש אקספרסיבי יותר וסיפקה מקור אינסופי של השראה. בעוד שאנשי מקצוע אחרים בתחומי העיצוב (המכונים 'תומכי ההתעוררות') שמטרתם הייתה לחקות בקפידה סגנונות עבר, האקלקטיזם היה שונה, שכן הכוח המניע העיקרי היה יצירה, ולא נוסטלגיה והייתה שאיפה לייצר עיצובים מקוריים.
אירופה
אדריכלות אקלקטית הופיעה לראשונה ברחבי יבשת אירופה במדינות שונות כמו צרפת (אדריכלות האמנויות היפות), אנגליה (אדריכלות ויקטוריאנית) וגרמניה (תקופת היסוד Gründerzeit), בתגובה לרצון המתגבר בקרב אדריכלים לקבל חופש אקספרסיבי יותר בעבודתם.
בית הספר לאמנויות יפות בפריס, שנחשב לאחד מבתי הספר האדריכליים המקצועיים הראשונים, הכשיר את התלמידים בצורה אקדמית קפדנית, וצייד אותם בכישורים וביוקרה מקצועית. המורים בבית ספר זה היו מהאדריכלים המובילים בצרפת, ושיטת ההוראה החדשה הזו כל כך הצליחה עד שהיא משכה אליה תלמידים מכל רחבי העולם. רבים מהבוגרים המשיכו להיות חלוצי התנועה, והשתמשו בהכשרה שקיבלו בבית הספר לאמנויות יפות כבסיס לעיצובים אקלקטיים חדשים.
בעוד שהפרקטיקה בסגנון ארכיטקטורה זה הייתה נפוצה (וניתן היה לראותה ברבים מבתי העירייה שהוקמו באותה תקופה), האקלקטיות באירופה לא זכתה לאותה התלהבות לה היא זכתה באמריקה. ככל הנראה, עצם העובדה שנוכחותה של ארכיטקטורה עתיקה ואותנטית הייתה נרחבת באירופה, צמצמה את המשיכה לחיקוי ההיסטורי בבניינים חדשים.
צפון אמריקה
בסוף המאה ה־19 חל שינוי עמוק בארכיטקטורה האמריקאית. אדריכלים שהתחנכו בבית הספר לאמנויות יפות בפריז, כמו ריצ'רד מוריס האנט וצ'ארלס פולן מק'ים, היו אחראים להחזרת גישת האמנויות היפות האירופית, שנחשבה כאבן הפינה של האדריכלות האקלקטית באמריקה. בתקופה של גידול, שגשוג וגאווה מסחרית הוזמנו מבנים אקלקטיים רבים בערים גדולות ברחבי ארצות הברית. הסגנון שגשג, שכן הציג מאפיינים היסטוריים, שנראו בעבר רק בארכיטקטורה האריסטוקרטית של מדינות אירופה כמו בריטניה וצרפת, ותרם לתחושה עשירה יותר של תרבות והיסטוריה באמריקה. במקרה של האנט ואדריכלים אקלקטיים רבים אחרים, 'נקודת המבט האקלקטית שלו בדרך כלל' אפשרה לו לבחור בחירות סגנוניות על בסיס כל מה שמתאים לפרויקט המסוים או ללקוח. גמישות זו לאקלום ומיזוג חופשי של סגנונות העניקה למעצבים האקלקטיים עניין רב יותר בקרב הלקוחות.
יצירת גורדי שחקים ומרחבים ציבוריים גדולים אחרים כמו כנסיות, בתי משפט, בתי עירייה, ספריות ציבוריות ובתי קולנוע, הביא לכך שעיצוב אקלקטי כבר לא נועד רק לבני החברה הגבוהה, אלא היה נגיש גם לקהל הרחב. בעוד שחלק מהבניינים הללו נהרסו מאז (כולל תחנת פנסילבניה המקורית והגן הראשון של כיכר מדיסון – שניהם בעיר ניו יורק), הפרויקטים שנותרו מתקופה זו עדיין נחשבים כחלק מהמבנים החשובים ביותר באמריקה.
התפשטות
כמה מהדוגמאות הקיצוניות ביותר לעיצוב אקלקטי ניתן היה לראות על ספינות הנוסעים (שהיו אז הצורה העיקרית של תחבורה מעבר לים). חללי הפנים המפוארים עוצבו בשילוב של סגנונות מסורתיים – בניסיון להקל על אי הנוחות של שהות בת חודשים בספינה, וליצור אשליה של פאר מבוסס.
במידה פחותה יותר, האקלקטיות הופיעה ברחבי אסיה, שכן אדריכלים יפניים וסיניים שהוכשרו בבתי ספר האמריקאים לאמנויות יפות, השפיעו על בתי ספר, וחזרו לייצר עיצובים אקלקטיים ברחבי אסיה כמו בנק יפן (1895) שעוצב על ידי קינגו טאצונו. מה שמכונה אדריכלות התחייה ההודית–סארסית, שהוסיפה פרטים מהארכיטקטורה ההודית המסורתית, ובעיקר אדריכלות מוגולית, לצורות מערביות של מבנים וארמונות ציבוריים במהותה, הייתה סגנון אקלקטי מטבעו. רוב האדריכלים שעסקו בכך היו בריטים.
קבלת פנים קריטית
כסגנון שהציע כל כך הרבה חופש יצירתי וללא כללים מנחים, הסיכון ביצירת עיצוב בלתי מוצלח היה ברור לכל. פרויקטים שלא הצליחו למזג בין הסגנונות השונים באופן הרמוני היו נתונים לביקורת מצד אנשי מקצוע (במיוחד אלה שהתנגדו לתנועה).
התדרדרות
ההתלהבות לחיקוי היסטורי החלה לדעוך בשנות השלושים והאקלקטיות התאדתה בתוכניות הלימודים של בתי הספר לעיצוב, לטובת סגנון חדש. המעבר למודרניזם היה משמעותי מכיוון שהוא נראה בעיני רבים כאוונגרד והטכנולוגיה והחומרים החדשים שיוצרו בזמנו אפשרו חדשנות רבה יותר. למרות ההתרחקות מאקלקטיות, העידן עדיין נותר משמעותי מבחינה היסטורית שכן הוא "פתח מחדש את הדלתות לחדשנות וצורות חדשות" לאדריכלות בשנים הבאות.
עיצוב פנים
הגידול בארכיטקטורה האקלקטית יצר צורך במומחי עיצוב פנים בעלי מיומנות והבנה וידע של סגנונות היסטוריים מהעבר, על מנת לייצר חללי פנים נלווים מתאימים. זה הביא לצמיחתו של עיצוב פנים כמקצוע נחשב. מעצבי פנים בולטים בעידן זה (בין סוף המאה ה-19 לתחילת המאה ה-20) כוללים את אלזי דה וולף, רוז קאמינג, ננסי מק'קלנד, אלזי קוב וילסון, פרנסיס אלקינס, סורי מוהם ודורותי דרייפר. בעוד קהל הלקוחות של המעצבים המוקדמים הללו היה מורכב אך ורק ממשפחות עשירות ועסקים, עבודותיהם של מעצבים אלה הוצגו באופן קבוע בפרסומים פופולריים כמו "בית וגן" (House and Garden) "בית יפה" (Beautiful House) ו"ז'ורנל בית הנשים" (Ladies Home Journal). פרסום חללי הפנים המפוארים של בתים מפוארים אלה סייע להפצת הסגנון האקלקטי בקרב מעמד הביניים, וחיקויים פחות אקסטרווגנטיים או שילוב של אלמנטים דקורטיביים דומים הפכו למאפיין רצוי בעיטור הבית. העדפות אסתטיות שונות מאזור לאזור ברחבי אמריקה, עם סגנונות ספרדיים המועדפים בקליפורניה, ואלמנטים של אדריכלות קולוניאלית אמריקאית שהיו פופולריים בניו אינגלנד.
הקשר עכשווי
בחברה העכשווית, סגנונות השואבים מסגנונות תרבותיים והיסטוריים רבים ושונים מתוארים באופן רופף כ"אקלקטיים" אם כי התייחסויות לאדריכלות אקלקטית בספרות ובמדיה נוגעות בדרך כלל למבנים שנבנו בתוך התנועה האקלקטית של סוף המאה ה־19 עד תחילת המאה ה־20.
הסגנון האקלקטי בארץ ישראל
בתחילת המאה ה-20 נבנו בארץ מבנים רבים בסגנון האקלקטי. מבנים רבים בתל אביב-יפו שרדו והוגדרו כמבנים לשימור, אך גם בערים ומושבות אחרות נשתמרו מבנים בסגנון זה.
דוד-אפולו (מיכלאנג'לו)
דוד-אפולו (באיטלקית: David-Apollo) הוא פסל שיש לא גמור של הפסל מיכלאנג'לו, שפוסל בשנת 1530 לערך ומוצג במוזיאון הלאומי ברג'לו בפירנצה.
היסטוריה
הפסל הוזמן עבור ארמונו הפרטי של באצ'יו ולורי, מושל פירנצה שנכפה על העיר על ידי האפיפיור קלמנס השביעי. מיכלאנג'לו הפסיק את העבודה על הפסל ועזב את פירנצה לאחר שאלסנדרו דה מדיצ'י נעשה לדוכס העיר. לאחר מכן נכנס הפסל לאוסף של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה והוצב בחדריו הפרטיים יחד עם בכחוס.
סימני ההיכר של סגנונו ושיטותיו של מיכלאנג'לו, הקיימים ביצירה הבלתי גמורה, תומכים בייחוס הפסל אליו. נושא הפסל מעולם לא צוין על ידי מיכלאנג'לו ומקורות היסטוריים בני זמנו חלוקים בשאלה זו: לטענת ג'ורג'ו וזארי בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר, זהו אפולו המוצג בזמן נטילת חץ מתוך אשפת חיצים. לעומת זאת, ברישומים של קוזימו הראשון משנת 1553 הוא מזוהה בתור דוד. החלק האחורי איננו גמור ולכן אי אפשר לדעת אם הוא מתאר אשפת חיצים או קלע. מבקרי האמנות מכנים איפוא את הפסל "אפולו-דוד" או "דוד-אפולו", כדי לציין את חוסר הוודאות. נקודה שמחזקת את הזיהוי כאפולו היא הגוף הצמיגי והבוגר, אשר מאפיין את אפולו ולא את דוד הצעיר. עם זאת, שום קשת אינה מוצגת בפסל, ואין אף חלק בלתי גמור של הפסל בעל שטח מספיק גדול עבורה.
כאשר קוזימו החזיק בפסלים החשובים ביותר של מיכלאנג'לו: (בכחוס וגאונות הניצחון), הוצב "דוד-אפולו" בגני בובולי, שם קישט גומחה ארוכה באמפיתיאטרון. בשנת 1824 הועבר הפסל לגלריית אופיצי, ובהמשך למוזיאון הלאומי ברג'לו עם פתיחתו בשנת 1865.
תיאור היצירה
היצירה מתארת גבר עירום, עם קווי מתאר ופיתולים המאפשרים להבחין במספר רב של היבטים בגוף מנקודת מבט אחת. זרוע שמאל ורגל ימין כפופות, תוך ניגודיות עם זרוע ימין ורגל שמאל אשר שתיהן ישרות. רגל ימין ניצבת על חלק לא גמור של הפסל שייתכן כי נועד עבוד ראשו של גוליית. מאחורי הדמות מפוסל גזע עץ שמטרתו תמיכה בפסל כולו. חלק לא גמור אחר משתרע מאחור, מהמותניים כלפי מעלה לאורך הגב. התנועה החזקה של הראש שמאלה מנוגדת למתיחה הקיצונית של הזרוע הימנית. הזרוע השמאלית מבודדת את פלג הגוף העליון מהתחתון ויוצרת את אפקט הדינמיות האופייני למיכלאנג'לו.
בהנחה כי הפסל מתאר את דוד, הוא מציג הבדל בולט מהדמות המפורסמת, הספורטיבית והצעירה שהוצבה בכיכר הסניוריה. במקום להציג את כוחו הפוטנציאלי וזעמו הפנימי של הגיבור המקראי, הפסל מציג דמות כמעט מלנכולית אשר נדמה כי היא מתחרטת על הפעולה האלימה כנגד גוליית.
מרובך
מרובך (Merowech) היה שמם של מספר מספר אנשים בשושלת המרובינגית.
פלייד קמרי
פְּלַייְד קָמְרִי (בוולשית: Plaid Cymru, "המפלגה הוולשית"; באנגלית: Plaid Cymru - The Party of Wales) היא מפלגה ולשית הקוראת למתן עצמאות לוויילס ולחיזוק השפה והתרבות המקומיות. היא קמה ב-1925 וזכתה במושב הראשון שלה בבית הנבחרים הבריטי בבחירות 1966. בבחירות הכלליות בבריטניה (2017) היא קיבלה ארבעה מושבים (ו-164,466 קולות) בבית הנבחרים, מתוך ארבעים מחוזות הבחירה הוולשיים. יש לה עשרה מתוך שישים ב. כמו כן, יש לה שני נציגים בבית הלורדים. המנהיגה הנוכחית, מאז 2012, היא ליאן ווד.
המצע של פלייד קמרי קורא לחיזוק המוסדות המקומיים הוולשיים ולקבלת עצמאות הדרגתית, כחברה מלאה באו"ם, תוך היוותרות באיחוד האירופאי; לכלכלת רווחה המבוססת על גישה סוציאל-דמוקרטית מתונה; ולשימור וחיזוק השפה והתרבות הוולשיות, תוך שאיפה לדו-לשוניות מלאה, בפועל ולא רק מכח חוק, עם האנגלית השלטת.
היסטוריה
המפלגה הוקמה ב-5 באוגוסט 1925 מאיחוד שתי תנועות לאומיות, "התנועה הוולשית" ו"הצבא לשלטון עצמי לוויילס". המזכיר הכללי הראשון היה יו רוברט-ג'ונס, והנשיא היה לואיס ולנטיין. דמות בולטת נוספת לצדם הייתה המשורר והמחזאי הוולשי סאונדרס לואיס. הם היו סיעה זעירה וכמעט ולא גרפו קולות בנסיונותיהם המועטים להיכנס לפרלמנט. בנשיאותו של גווינבר אוואנס, שנכנס לתפקיד ב-1945, הפכה פלייד לכח משמעותי יחסית בזירה הוולשית. ב-1959 היא התמודדה על רוב המושבים במדינה וזכתה ב-5.2% מהקולות (77,571 מצביעים); ב-1966 הצליח אוואנס עצמו להיבחר לפרלמנט בבחירות חוזרות, לאחר שנכשל בכלליות, והיה לחבר הראשון מטעמה בווסטמינסטר.
ב-1970 העמידה פלייד מועמדים בכל המחוזות הוולשיים וגרפה 11.5% מהמצביעים (175,016 איש, המספר הגבוה ביותר עד 2001). בבחירות הכלליות בפברואר 1974 הכניסה לראשונה נבחרים ישירות לבית הנבחרים, שני מושבים. כשנערך סיבוב נוסף כעבור שמונה חודשים, עקב השוויון בין הלייבור והשמרנים, זכתה בשלושה. המפלגה ספגה מהלומה כשהציבור דחה ברוב גדול את ההצעה להקמת אספה לאומית במשאל-עם ב-1979. אוואנס הוחלף ב-1981 ופלייד קמרי ערכה בחינה-מחדש של יעדיה, שהתבטאה גם באימוץ מצע סוציאליסטי מתון במהלך העשור. בבחירות 1992 הגיעה המפלגה לשיא כוחה, ארבעה מושבים, הישג שהצליחה לשמר בסיבובים של 1997 ו-2001. באחרון הגיעה למספר הגבוה ביותר של קולות אי-פעם, 195,893. ב-1997 הושג רוב דחוק של 50.3% במשאל עם נוסף על הקמת אספה לאומית, ובבחירות הראשונות אליה הייתה פלייד קמרי לשנייה בגודלה אחרי הלייבור, עם 17 מושבים. ב-1999 הצליחה - לאחר שנכשלה בכך מאז 1979 - להיכנס לפרלמנט האירופי וזכתה בשני מקומות מהחמישה השמורים לוויילס. כוחה באספה הלאומית פחת ל-12 בבחירות 2003, עלה ל-15 ב-2007. בבחירות ב-2011 היא התדרדרה ל-11 מושבים ולמעמד השלישית בגודלה בלבד. היא חברה בקבוצת "הברית האירופאית החופשית", המקדמת מיעוטים לאומיים שונים בפרלמנט האירופי.
גאורגי ז'וקוב (כדורגלן)
גאורגי ז'וקוב (בקזחית: Георгий Жуков; נולד ב-19 בנובמבר 1994 בסמיי שבקזחסטן) הוא כדורגלן קזחי-בלגי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת צ'אנזו מיית'י ליונס.
בירסחוט
ז'וקוב החל לשחק כדורגל מקצועני בבירסחוט, ששיחקה בליגת העל הבלגית. ב-18 בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-76 בהפסד 1-0 ללוקרן במסגרת המחזור ה-16 בליגת העל הבלגית. בסך הכל ערך ז'וקוב 3 הופעות ליגה במועדון, ובחודש יוני 2013 התפרק המועדון.
סטנדרד לייז'
לאחר התפרקות בירסחוט חתם ז'וקוב בסטנדרד לייז', גם היא מליגת העל הבלגית, בהעברה חופשית.
ההשאלה לאסטנה
ב-10 בינואר 2014 הושאל ז'וקוב לאסטנה מליגת העל הקזחית לשנה. ב-28 במאי 2014 ערך ז'וקוב את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-64 בניצחון 2-1 על טראז במסגרת המחזור ה-14 בליגה. ב-3 ביולי 2014 שיחק לראשונה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, כששיחק 90 דקות בניצחון 4-1 על פיוניק ירוואן. אסטנה לא העפילה לליגה האירופית. ז'וקוב ערך 12 הופעות ליגה בעונת 2014, וב-31 בדצמבר 2014 חזר לסטנדרד לייז'. ב-27 בינואר 2015 הושאל ז'וקוב לאסטנה לעונה נוספת. ב-19 באפריל 2015 הבקיע ז'וקוב את שער הבכורה שלו בקריירה, שער בדקה ה-11 בניצחון 4-3 על קאיראט אלמטי במסגרת המחזור השמיני בליגה. ב-14 ביולי 2015 שיחק ז'וקוב לראשונה במוקדמות ליגת האלופות, כששיחק 82 דקות בהפסד 1-0 למריבור. אסטנה העפילה לליגת האלופות 2015/2016, וב-15 בספטמבר 2015 שיחק ז'וקוב לראשונה בשלב הבתים של ליגת האלופות, כששיחק 90 דקות בהפסד 2-0 לבנפיקה ליסבון במסגרת המחזור הראשון. הוא שיחק בכל משחקי שלב הבתים, אותו אסטנה לא צלחה וסיימה במקום האחרון. ב-31 בדצמבר 2015 חזר ז'וקוב לסטנדרד לייז', לאחר 27 הופעות ליגה.
רודה
ב-17 בינואר 2016 הושאל ז'וקוב לרודה מליגת העל ההולנדית. ב-23 בינואר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 81 דקות בניצחון 1-0 על אקסלסיור רוטרדם במסגרת המחזור ה-19 בליגה.
אוראל
ב-22 ביולי 2017 חתם באוראל מליגת העל הרוסית בה רשם רק ארבעה משחקי ליגה.
קאיראט אלמטי
ב-5 בדצמבר 2016 חתם בקאיראט אלמטי מליגת העל הקזחית.
קריירה בינלאומית
ז'וקוב שיחק בנבחרת בלגיה עד גיל 19, ולאחר מכן בנבחרת קזחסטן עד גיל 21. ב-31 במרץ 2015 ערך ז'וקוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של קזחסטן, כשנכנס כמחליף בדקה ה-86 בתיקו 0-0 במשחק ידידות נגד נבחרת רוסיה.
השדרה הגדולה (בודפשט)
השדרה הגדולה (בהונגרית: Nagykörút) היא אחד המסלולים החשובים ביותר במרכז העיר בודפשט, שקטע הפשט שלו נבנה לאורך אפיק הנהר של אחד מיובליו הטבעיים של הדנובה, כך שלמסלול - במובן המודרני - אין מעצב. הוא עובר דרך הרבעים הפנימיים, בגבול הדרומי של רובע 13 ובגבול הצפוני של הרבעים 5, 6, 7, 8, 9. חלקים מסוימים של התוואי נקראו על שם אחדים מבני בית הבסבורג. החלק הצפוני ביותר של שדרות סנט אישטוואן נשא בעבר את שמו של הקיסר ליאופולד הבסבורג. בתקופה הסוציאליסטית שבין 1950 לבין 1990 נקראו שדרות תרז ושדרת ארז'בט בשם שדרות לנין. השם "השדרה הגדולה", כמו השם השדרה הקטנה איננו רשמי, אלא רק שם לא רשמי לכביש הראשי.
השדרה במספרים
אורכה הכולל של השדרה הגדולה מגשר מרגיט עד לגשר פטפי הוא 4,141 מטרים. רוחב השדרה הגדולה הוא 37.92 מטר לכל אורכה, כך ששטח הפנים שלה 157,027 מ"ר (157 דונם). הנקודה הגבוהה ביותר של השדרה מעל פני הים נמצאת מול ניוגטי פאייאודבר כלומר תחנת הרכבת ניוגטי, 106.09 מטר מעל פני הים. (ביחס למפלס הרגיל של הדנובה הנקודה נמצאת 10.69 מטר גבוהה יותר) מנקודה זו, מסלול השדרה יורד לכיוון שני הגשרים, ומגיע ל-104.16 מטר בסביבות אמצע שדרת יוז'ף, בעוד לנקודה הנמוכה ביותר מגיעים בכיכר בורארוש, בגובה 103.33 מטר מעל פני הים. את ההבדל בגובה של 2.76 מטר - במרחק כזה - לא ניתן לזהות בעין אנושית.
שמות חלקי השדרה
חלקים מסוימים של השדרה הגדולה נקראו באופן מסורתי על שם הרבעים שהיא נגעה בהם, והם נקראו על שמם של כמה מבני בית הבסבורג. שמות קטעי השדרה, משמותיהם פעם ועד היום:
ימין|ממוזער|408x408 פיקסלים| המפה של שמואל מיקובין משנת 1737, הענף הצדדי של ה[[דנובה
ההיסטוריה של יצירת השדרה
לאחר איחוד שלוש הערים, בודה, פשט ואובודה ב-1873, עיר הבירה גדלה במהירות הן בשטח והן באוכלוסייה. הפיתוח הוכתב על ידי הדרכים הרדיאליות (מהמרכז כלפי חוץ כקרני אור) בצד השטוח של פשט. לפרברים החדשים הבלתי מאורגנים שנוצרו כך היו קשרים נאותים לגרעין הפנימי של העיר, אך אפשרויות התחבורה ביניהם היו קשות בשל הרחובות הצרים. שזרם סביב פשט מולאה בהדרגה, המסלול שלו נקרא כיום השדרה הגדולה. המפות הזמינות של אותה התקופה מציבות את סגירת ענף זה של הדנובה בין השנים 1761 לבין 1764]] תוואי המסלול העתידי נקבע על פי מאפיינים טבעיים. הודות לענף הדנובה שבעבר זרמו בה מים, הובל המסלול לאורך השטחים העמוקים יותר, ובכך הבטיחו את האפשרות לבנות מתחת לשדרה את תעלת בביוב המאסף הראשית, הכלולה בתוכניות העיר ופועלת על פי עקרון הכבידה.
סימון מסלול השדרה
הקטע הצפוני של השדרה הגדולה החל מגשר מרגיט והתבסס על הציר של רחוב Fegyvergyár. באותה תקופה השכונה הייתה בנויה במפעלים תעשייתיים, מבני מגורים ניתן היה למצוא רק פה ושם. מנקודת מבט של ביטחון הציבור, זו הייתה אחת השכונות הידועות לשמצה של הבירה ולכן התכנון העירוני יצר הזדמנות לפתור זאת. בכיכר ניוגטי של היום, תוואי השדרה העתידי חתך את אולם התחנה של פשט, קודמתה של תחנת הרכבת ניוגאטי של היום, שחזיתה הייתה על קו רחוב יוקאי של היום. תחנת הרכבת ניוגטי של היום נבנתה בין 1874 לבין 1877 בהתאם לתוואי החדש ולעלייה בתנועת הרכבות. במהלך בניית השדרה הגדולה, נאלצו להרוס 251 מבנים, 70% מהם צמודי קרקע, 20% חד-קומתיים ו-10% דו-קומתיים.
השלב הראשון של הבנייה: 1872–1883
מאחורי בנייתו של השדרה הגדולה לא עמדה קבוצה בנקאית עם הון רציני. כתוצאה מכך, למרות שתוואי השדרה נקבע בחוק, לא למדינה ולא לבירה היה כסף להפקיע את התוואי או להקים מבני ציבור לאורך התוואי החדש. כל זה הוחמר על ידי המשבר הפיננסי שהחל ב-1873, ולכן הבנייה לאורך השדרה החדשה כמעט ולא התרחשה, רק 23 מבנים נבנו ב-12 שנים, כולל תחנת הרכבת ותיאטרון העם שלימים נהרס. בשנים אלו ניסתה המועצה לעבודות ציבוריות רק למנוע בנייה חדשה בתוואי המוסדר של השדרה. בחלק מהשנים מהתקופה התבצעה הבנייה באופן הבא:
בתום המשבר הכלכלי, לאחר 1879, הבנייה בשדרת אנדראשי החלה לבעבע שוב, אך בשדרה הגדולה היא כמעט נעצרה. המצב התאפיין היטב בכך שבשנים 1880 ו-1881 לא נבנה אף בניין חדש לאורך השדרה הגדולה. בדיקות הראו שניתן להחיות את הבנייה רק בעזרת תמריצי מס מתאימים, תוך הבטחת האינטרסים של הבונים. ב-1884 נוצר כבסיס לכך. סעיף חוק מספר 18 פתח את התקופה הבאה של בניית השדרה הגדולה.
תקופת בנייה ראשית ראשונה: 1884–1890
במהלך התקופה, לאחר הקשיים הראשוניים, נבנו בשדרה מדי שנה קרוב ל-20 בניינים, כמעט כמו במהלך בכל 12 השנים של תקופת הבנייה לפני כן. בשבע השנים שלאחר קבלת החוק שהבטיח את קידום הבנייה, נבנו בשדרה 106 בניינים. בחלק משנים מהתקופה התבצעה הבנייה באופן הבא:
תקופת הבנייה העיקרית השנייה: 1891–1896
תקופת הבנייה העיקרית השנייה התאפיינה בעיקר במאמץ להשלים את סלילת כביש השדרה הגדולה עד 1896, עד זמן חגיגות המילניום (אלף שנה להתיישבות המדיארים במרכז אירופה). בהתאם לכך, נבנו 85 בניינים במהלך 6 שנות התקופה, בעיקר בין רחוב קיראי לבין דרך איליאי. בין המבנים החשובים ביותר בשדרה, נבנו בתקופה זו גם תיאטרון הקומדיה של בודפשט, מלון רויאל ואחד המבנים האופייניים לשדרה, ארמון ניו יורק (כיום בית מלון). הודות להתפתחות המהירה, התוכניות מומשו, המועצה לעבודות ציבוריותיכלה למסור את הכביש הגמור של השדרה הגדולה ב-31 באוגוסט 1896.
מספר הבתים שנבנו בשנים מסוימות מתקופת הבנייה היה כדלקמן:
בנייה אחרונה לאחר הפתיחה: 1897–1906
השלמת בניית השדרה הגדולה התעכבה בעשור שלם, ורק בשנת 1906 ניתן היה לומר שהשדרה הגדולה נבנתה במלואה. ב-10 השנים שלאחר מסירת השדרה, מספר הבניינים שנבנו היה כדלקמן: במהלך מלחמת העולם השנייה ובמרד ההונגרי של 1956 נפגעו מבנים רבים, חלק מהעיטורים נעלמו במהלך ההריסות, ומבנים אחרים נהרסו לגמרי. בשדרה הופיעו בניינים חדשים: בניין תיאטרון מדאץ' במקום שבו היה הרויאל אורפיאום (Royal Orfeum) לשעבר, ואחרים.
הצד בודה של השדרה
השדרה הגדולה, בניגוד לשדרה הקטנה, חוצה לבודה ואת בודה וניתן למעשה לנסוע בה בעיגול שלם, אבל זה הצריך גם העברה של גשר פטפי (במקור Horthy Miklós Bridge) ב-1937 המתתחבר לשדרת פרנץ.
אוסקר (ספרד)
אוסקר (בספרדית: Huéscar; בלטינית: Osca) היא רשות מקומית במחוז גרנדה, ספרד. ברשות המקומית נמצאת הכנסייה הקולגיאטית של סנט מריה הגדולה, שתוכננה על ידי דייגו דה סילו במאה ה-16.
חקלאות תעשייתית
מאפיינים
כמה מהמאפיינים הבולטים של תיעוש החקלאות הם:
ביקורת החקלאות התעשייתית
שיטות החקלאות התעשייתית נתונות לביקורת רבה מצד ארגוני זכויות בעלי חיים ורווחת בעלי חיים. לטענת ארגונים אלה, שיטות חקלאות אלו גורמות סבל לבעלי חיים, בעלי החיים מוחזקים בתנאים אשר נוגדים את טבעם ולא הולמים את צורכיהם. בנוסף, ביקורת נשמעת על כך שבשל המספר העצום של הפרטים הקיים בכל משק, לא ניתן לטפל באופן פרטני בבעיותיה האינדיבידואליות של כל חיה וחיה.
טענות נוספות המופנות כנגד החקלאות התעשייתית הן לנזקים בריאותיים וסביבתיים. קיימת טענה נגד שימוש רב שנעשה באנטיביוטיקה (בעיקר בתעשיית העופות), המסייע להתפתחותם של חיידקים עמידים יותר כנגדה ובעצם מוריד את יעילותה.
עוד טענה רווחת מתמקדת בבזבוז משאבים טבעיים ונזקים אקולוגיים הנגרמים על ידי חקלאות זו. בין היתר הביקורת היא על בזבוז מים, בזבוז אנרגיה, כריתת יערות גשם לשטחי מרעה, גידול מזון רב להאבסת בעלי חיים והעלאת אפקט החממה. ביקורת זו התבטאה גם בדו"ח של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם מ-2006 ובו טענה כי משקים מתועשים הם אחד הגורמים העיקריים למשבר האקלים.
קונסטנטין סומוב
קונסטנטין אנדרייביץ' סומוב (באנגלית: Konstantin Somov; ברוסית: Константин Андреевич Сомов; 30 בנובמבר 1869 – 6 במאי 1939) היה אמן רוסי, המזוהה עם המיר איסקוסטווה. הוא נולד למשפחה של היסטוריון אמנות ואוצר מוזיאון הארמיטאז', אנדריי איבנוביץ' סומוב, והתעניין באמנות ובמוזיקה של המאה ה-18 כבר בגיל צעיר.
ראשית חייו
קונסטנטין סומוב נולד ב-30 בנובמבר 1869 בסנט פטרסבורג במשפחתו של היסטוריון אמנות, דמות מוזיאון מפורסמת, אוצר מוזיאון הארמיטאז' אנדריי סומוב. קונסטנטין היה הבן השני במשפחה. אמו, נאדז'דה קונסטנטינובנה, שהגיעה ממשפחת האצילים הייתה מוזיקאית ואדם משכיל. היא הנחילה בילדיה אהבה לתיאטרון, מוזיקה וציור. בנוסף, היה בביתם אוסף פרטי ענק של הדפסים, ציורים ורישומים ישנים. ציור ואמנות היו נושא קבוע לשיחה וחלק בלתי נפרד מחייהם וקונסטנטין הצעיר חלם להיות אמן מגיל צעיר מאוד.
בפעם הראשונה נפגש אלכסנדר בנואה עם סומוב באולם ההתעמלות הפרטי של קארל מאי. גם דמיטרי פילוסופוב למד שם, וסומוב מצא שפה משותפת ואף התיידד איתו. מאוחר יותר נשלח דמיטרי פילוסופוב לאיטליה עקב מחלה, וסומוב, שהתקשה ללמוד מדעים, הוצא מהגימנסיה על ידי אביו.
בגיל 20, קונסטנטין סומוב נכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות. הוא למד אצל איליה רפין מ-1888 עד 1897. בזמן שהותו באקדמיה, בנואה הכיר לו את סרגיי דיאגילב וליאון בקסט. כשהשלושה הקימו את המגזין "עולם האמנות", תרם סומוב בנדיבות לכתב העת. הלימודים באקדמיה לא היו קלים עבור סומוב, אך ב-1897 סיים אותם בהצלחה ועבר לפריז כדי להמשיך את השכלתו באקדמיה קולרוסי. במשך שלוש שנים הוא עבד על יצירת המופת שלו, "ליידי בכחול", שצוירה בסגנון של דיוקנאות מהמאה ה-18.
ההצלחה הרצינית הראשונה של האמן הגיעה שנה לפני סיום לימודיו באקדמיה. סומוב ובנואה בילו את קיץ 1896 בדאצ'ה שלהם ליד אורנינבאום, בכפר מרטישקינו. הנופים והרישומים שהביא משם זכו לשבחים רבים מצד מבקרים ועמיתים מהסביבה האקדמית.
במהלך סוף שנות ה-90, הפיק סומוב מספר סצנות של ארלקינו רוקוקו ואיורים לשירים של אלכסנדר בלוק. רבות מיצירותיו הוצגו באירופה, במיוחד בגרמניה, שם התפרסמה המונוגרפיה הראשונה עליו ב-1909.
אחרי המהפכה
סומוב, כמו רבים מבני דורו, קיבל את המהפכה ברוסיה בהתלהבות. אבל תנאי החיים הידרדרו בהדרגה: בתחילה הולאמה דירתו, ובסוף האמן הוצא ממנה לחלוטין. רק בנס הוא הצליח להגן על הזכויות של יצירותיו.
בדצמבר 1923, קונסטנטין סומוב, יחד עם התערוכה הרוסית, נסע לארצות הברית כנציג מורשה של פטרוגרד. בארצות הברית הוא התקרב למשפחתו של סרגיי רחמנינוב וצייר דיוקנאות של המלחין ובתו. הוא מעולם לא חזר למולדתו, ונשאר בצרפת. סומוב מצא את רוסיה הסובייטית "זרה לחלוטין לאמנותו" ועבר לפריז. שם התפתחה עד מהירה קהילה של אמנים מהגרים רוסים. סומוב מצא השראה ב"עולם האמנים" המתגוררים בפריז - חבריו הוותיקים בנואה, בקסט וסרביאקובה.
חיים פרטיים
הדוגמן מתודילי לוקיאנוב הפך לחבר הקרוב ביותר שלו. הם נפגשו ב-1910, אמן בן ארבעים ולוקיאנוב בן השמונה עשרה.
ב-1918 צייר סומוב דיוקן גדול של מתודילי לוקיאנוב, יושב על הספה בפיג'מה וחלוק. את הדיוקן הזה ניתן לראות במוזיאון הרוסי. סומוב כינה אותו "מיתוס". האמן והדוגמן חיו ביחד עד מותו של מתודילי משחפת בפריז.
בערך ב-1930, פגש סומוב את בוריס מיכאילוביץ' סנייקובסקי (נולד ב-23 ביולי 1910), "הצעיר בן העשרים שיהווה השראה לכמה ממיטב יצירותיו המאוחרות יותר של סומוב. הוא היה יושב לרישומי דיוקן ישירים, ציורי שמן יפים, וייתכן שהוא היה המודל לצבעי מים ארוטיים יותר. האופי המדויק של מערכת היחסים שלו עם הדוגמן והחבר שלו לא ידוע".
סומוב נקבר בבית הקברות הרוסי Sainte-Geneviève-des-Bois מדרום לפריז.
מורשת
ב-14 ביוני 2007, הנוף של סומוב "הקשת" (1927) נמכר בכריסטי'ס תמורת 7.33 מיליון דולר, שיא עבור יצירה במכירה פומבית של אמנות רוסית.
יומנו של סומוב לשנים 1917–1927 פורסם ברוסית על ידי היסטוריון האמנות Pavel S. Golubev (הוצאת דמיטרי סצ'ין, מוסקבה) בשנים 2017, 2018 ו-2019; שלושת הכרכים מסתכמים ב-2100 עמודים.
עקיבא אייזנברג
הרב עקיבא (בלה) אייזנברג (בהונגרית: Eisenberg (Béla) Akiba; זמיאנסקה שורובצה, 30 בספטמבר 1908 – וינה, 8 באפריל 1983 ),היה רב הונגרי, המנהיג הראשון של קהילת יהדות וינה לאחר מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
עקיבא אייזנברג נולד לרב חיים, גדל בואץ, למד בישיבות בואץ ובפאפה. את הסמיכה לרבנות קיבל בגיל 21. סיים את בחינות הבגרות בבודפשט וזכה בסמיכה שנייה לרבנות אצל מיכאל גוטמן. למד פילוסופיה ושפות מזרחיות באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט וקיבל דוקטור לפילוסופיה בשנת 1937. לאחר סיום לימודיו החל לעבוד כמורה לדת בקהילה היהודית בפשט. שרד את השואה תוך מנוסה ומעבר ממחבוא למחבוא. לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1947 מונה לרב הראשי של העיר גיור. בשנת 1948 נשא לאישה את אווה קליש בבודפשט, ואז עברו לווינה. שם קיבל על עצמו את תפקיד הרב הראשי וגם הפך למנהיג התנועה האורתודוקסית - ציונית, "המזרחי" שנוסדה בשנת 1902. בשנת 1969 העניק לו ראש המדינה האוסטרי תואר דוקטור כהוקרה על "פעילות היצירה וההוראה" שלו. לאחר מותו בשנת 1983 נכנס לתפקידו בנו פול חיים אייזנברג.