cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יענקל'ה יעקובסון
ביוגרפיה
ב-2003 שיחק יעקובסון בקומדיה "האחים מבורך", סרטו האחרון של נדב לויתן. יעקובסון שיחק בתפקיד הראשי, ויקי, בעל חנות לצורכי כתיבה. הוא ושני אחיו סמו, מנהל סניף בנק קטן ואיצקו, המנוסה בעסקים כושלים (אשר צרפתי ועמוס לביא), הם האחים מבורך. כלפי חוץ הם מנהלים חיים שמרניים וכלפי פנים הם מתמכרים כמתבגרים לשעשועי מין. רוזינה קמבוס שיחקה את אשתו. ב-2003 שיחק בסרטו של שבי גביזון "האסונות של נינה". הוא גילם את דמותו של איזי, בן-זוגה של אלונה (ענת וקסמן), אחותה של נינה (איילת זורר).
ב-2005 שימש כיועץ אמנותי להצגת היחיד "חזי" של יחזקאל לזרוב בתיאטרון גשר.
ב-2007 שימש כיועץ אמנותי להצגת הצגת היחיד "הילד" בבימויו ובביצועו של רועי אסף.
מאז שנת 2005 מלמד קורס במגמות בימוי, משחק ותיאטרון מחול בבית ספר לאומנויות הבמה של סמינר הקיבוצים. הוא מעביר את הקורסים שלו דרך שימוש באמנות הסיפור.
חיים אישיים
יענקל'ה יעקובסון נשוי מאז שנת 1979 לזוהר יעקובסון, בעלת סוכנות שחקנים. להם שני ילדים: ליאור הבכור, עובד בסוכנות של אמו, וטל, שנפטרה ב-2009. לזכרה כתב שני ספרי ילדים, "הג'וק" ו"26 תמונות", ב-2013.
אודות מחזותיו
שבעה ממחזותיו נכתבו בחרוזים והיתר בפרוזה. כל הצגותיו בנויות כ-story-telling, כשהמציאות והדמיון מתערבבים זו בזה. משחקים בהם 4-2 אנשים ובדרך כלל הן מיועדות לילדים אך לא רק.
שי בר יעקב כתב עליו בידיעות אחרונות:
ביקור ראשון בתיאטרון
שחקן הגר בשכנות לקוסמת מצוננת, נאלץ להביא עבורה טיפות אף ולסכן לשם כך את חייו, על מנת שיוסר מעליו הכישוף שהטילה הקוסמת. כתב ביחד עם ישראל גוריון שביים.
בעקבות התו האבוד
פנטזיה מוזיקלית. סיפור על מנצח שיצירתו נעלמת מיתוך דפי התווים בסמוך לתחילת הקונצרט. ביים ישראל גוריון, ששיחק לחלופין עם עזרא דגן, בנוסף לאלון נוימן ודנה שרייר.
משל חברתי סאטירי בחרוזים מאת יענקל'ה יעקובסון אודות ינשוף אינטלקטואל ועורב קשה יום המנהלים ריב שכנים על עץ משותף. בהצגה שיחקו אורי הוכמן, עמי סמולרצ'יק, ניר רון ויהויכין פרידלנדר.
ההצגה הועלתה לראשונה ב-1996 בבימויה של דניאלה מיכאלי בהפקת נאוה הפקות, ב-2009 הועלתה בשנית בבימויו של יענקל'ה יעקובסון, כשנוסח המחזה עבר מספר שינויים. בהצגה שיחקו ארז שפריר, אודי רוטשילד, ניר רון, יהויכין פרידלנדר.
המנהיג
הצגה מחורזת למבוגרים. משל פוליטי על חמור ה"מורץ" לשלטון ביער. ביים ישראל גוריון. שיחקו רמי ברוך, שמיל בן ארי וערן בן זאב. ההצגה הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי.
הפר עם הפרח בפה
מבוסס על סיפור הילדים הקלאסי "סיפורו של פרדיננד" מאת מונרו ליף. פר חובב פרחים, חולם על קריירה מוזיקלית ומסרב להילחם בזירת השוורים. ההצגה הייתה בנויה כדיאלוג בין השחקן גולן אזולאי לרקדן עמנואל גת שאף יצר את התנועה. את ההצגה עטפה לכל אורכה יצירה מוזיקלית שהלחין רמי בר דוד. ההצגה נכתבה ובוימה על ידי יענקלה יעקובסון. ההצגה עלתה בבפסטיבל חיפה לתיאטרון ילדים, ב-2001.
הרקדן
אגדת מחול על רקדן המתכונן לתחרות ריקודים. ציפור מסתורית "לוחשת לו" על קיומם של ריקודים נפלאים ברחבי העולם, והרקדן יוצא בעקבותיהם לארבעת קצוות תבל, אך מאבד למענם את זהותו. בהצגה שיחקו שני שחקנים: ארז שפריר ודור צויגנבום. ורקדו בה ארבעה רקדנים, ביניהם עמנואל גת ורננה רז. מוזיקה: שלמה גרוניך.
סיפור המתרחש בשנות החמישים. בחופש הגדול לוקחת האם את בנה המפונק למושב של אחיה, כדי שיהפוך אותו שם ל"בן אדם". זוהי ההצגה הראשונה שהציגה בתיאטרון המדיטק. בהצגה השתתפו יגאל נאור, דב נבון ועירית קפלן. ההצגה נכתבה ובוימה על ידי יענקל'ה יעקובסון.
מוף ומוריס
סיפור על פסיכולוג בשם מוריס ועל הכלב שלו, מוף. בעקבות תמונה שבה הכלב, מוף, רואה את עצמו מצולם עם אחיו הגורים, הוא דורש מהפסיכולוג לפגוש את אותם האחים מהתמונה המשפחתית. ארז שפריר גילם את דמותו של הכלב מוף, ואוהד שחר היה הפסיכולוג שבנוסף גם גילם את אחיו של הכלב. ההצגה נכתבה ובוימה על ידי יענקל'ה יעקובסון, והועלתה לראשונה בפסטיבל הילדים הבינלאומי בחיפה ב-2003.
הדוד הנק
מחזה של יעקובסון אותו כתב וביים על פי סיפורים אוטוביוגרפיים של אדוה בולה, שהייתה תלמידתו בסמינר הקיבוצים. זהו סיפור על משפחה יוצאת הולנד, הורים, שלוש בנות, דוד תימהוני, וחתול מת בשם נזק שסיים את חייו תחת משאית זבל.
המחזה נכתב בעקבות הסיפור "הנסיך המאושר" מאת אוסקר ויילד, סיפור שיעקובסון אהב כילד. מלך שולח את הצייד ליער כדי להביא לו ארנבת טרייה. איש ברזל העולה מתוך האגם שביער, אוסר על הצייד לצוד ודורש ממנו לראות את המלך. המלך יוצא לפגוש את איש הברזל, ובדרכו אליו עובר מסע פנימי המשנה את חייו. הצגה נכתבה ובוימה על ידי יעקובסון, ושיחקו בה יחזקאל לזרוב, שיצר את התנועה, ואמנון וולף.
אודות הצגות היחיד שלו
הסיסמה: עוגת קרם
סיפורו של איש מילואים צעיר בתקופת מלחמת לבנון הראשונה, שיחידתו מתמקמת על גג ביתה של משפחה מקומית. בין החייל לבת המשפחה בת ה-17 נוצרת מערכת יחסים מיוחדת, שבמהלכה מתגלה לחייל שהיא מחביאה את אחד מבני הכפר החשוד כמחבל. ההצגה בוימה על ידי ניקול קסל והציגה כאלף פעמים.
מבט לאחור: האיש עם המעיל והכובע
אוסף של שלושה סיפורי נעורים שלתוכם נשזר השחקן המפרי בוגרט, גיבור קולנועי שיעקובסון העריץ בנעוריו. עלתה לראשונה בסוף 1987.
ניסו 1
מוסכניק, בן דמותו של ה"ערס המצוי", אך מלא חן וממזריות. זה היה תרוץ עבור יעקובסון לומר דברים שרצה, כשהוא מסתתר מאחורי דמותו של ניסו המוסכניק. ההצגה הופיעה כאלף פעמים.
לאן אתה רץ
סיפור שחלקו התרחש תוך כדי ריצה על הבמה. הרץ פוגש בדרכו איש המספר סיפורים בדרך ייחודית ומציב לו דרכם מעין מראה.
מחזות בהם שיחק בתיאטרון
תיאטרון באר שבע
תיאטרון לילדים ונוער (היום תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער)
תיאטרון המדרגות
תיאטרון נווה צדק
תיאטרון יובל, מרים עציוני
משחקים מבוססי כדורסל
משחקים מבוססי כדורסל הם משחקי חובבים בהם נעשה שימוש בכדור ובסל, בטכניקות השאובות ממשחק הכדורסל.
3x3
3x3 או שלוש על שלוש הוא משחק שבו משחקים שלושה שחקנים מול שלושה שחקנים אחרים על חצי מגרש וסל אחד. המשחק מקודם ומנוהל על ידי פיב"א - הפדרציה הבינלאומית של הכדורסל.
אחד על אחד
אחד על אחד הוא משחק לשני שחקנים. השחקנים מתחרים בקליעה לסל בודד, כאשר שחקן אחד מחזיק בכדור והשני מנסה למנוע בעדו את הקליעה. טרם המשחק על השחקנים להחליט האם לאחר קליעה, הכדור נשאר אצל הקולע או עובר ליריבו.
מטבע הדברים, המשחק מצריך יכולות כדורסל אישיות בלבד. הגרסאות לשחקנים רבים יותר ("שניים על שניים", "שלושה על שלושה" ואף "ארבעה על ארבעה", המשוחק לעיתים על שני סלים) מצריכות יכולות קבוצתיות ככל שמספר השחקנים עולה.
חמש שלוש אחת
חמש שלוש אחת הוא משחק מבוסס-כדורסל למספר משתתפים.
במשחק מנסה כל שחקן בתורו לקלוע מטווח שלוש הנקודות, כאשר קליעה מזכה אותו בחמש נקודות. לאחר שניסה, בין אם קלע ובין אם לאו, עליו לתפוס את הכדור ולזרוק שוב מהמיקום בו הצליח לתופסו. קליעה ממקום זה תזכה אותו בשלוש נקודות. לאחר מכן זורק השחקן ממיקום כלשהו, הנתון לבחירתו. שווי קליעה זו נקודה אחת. משתתף שקלע את כל זריקותיו זוכה בתור נוסף, ואילו משתתף שהחטיא את כל זריקותיו מאבד את כל הנקודות שצבר עד לשלב זה.
לרוב, המנצח במשחק הוא הראשון שהגיע למספר הנקודות שנקבע מראש (מספרים מקובלים הם למשל 11, 21 או 26 נקודות).
חיובים
חיובים הוא משחק המצריך יכולת קליעה בלבד, המיועד למספר שרירותי של שחקנים בודדים.
שחקן שצבר מספר מסוים, מוסכם מראש, של נקודות רעות, נפסל. המנצח הוא השחקן האחרון שלא נפסל.
חמש ארבע שלוש שתיים אחת
חמש ארבע שלוש שתיים אחת (או יד הזהב) הוא משחק המצריך יכולת קליעה בלבד. למשחק חמישה שלבים: בשלב הראשון על כל משתתף לקלוע לסל באחד מבין חמישה ניסיונות, בשני - באחד מבין ארבעה ניסיונות וכן הלאה.
משתתף שנכשל במשימה, אשר יש שחקן אחר (אחד לפחות) שעמד בה, נפסל. אם כל המשתתפים נכשלים במשימה באותו שלב, חוזרים על השלב. על השלב האחרון (קליעה בניסיון אחד) חוזרים עד אשר אחד המשתתפים הוא היחיד אשר הצליח לקלוע באותו שלב, והוא המנצח.
פולו אמריקאי
פולו (מאנגלית "follow up") הוא משחק לשלושה שחקנים. שחקן אחד זורק מקו העונשין ושני השחקנים הנוספים עומדים ברחבה (בדרך כלל מחוץ לצבע). אם השחקן שזרק קלע, הוא זוכה לנקודה ולתור נוסף.
אם החטיא, ואחד השחקנים האחרים תפס את הכדור, יתחיל משחק אחד על אחד בין השניים שלא ניסו לקלוע באותו סבב, עד שאחד מהם יקלע. המנצח ביניהם יתחלף עם השחקן שעמד על קו העונשין. כל עבירה במשחק ביניהם או יציאת הכדור מגבולות המגרש במהלך המשחק בין השניים, יובילו להחזרת הכדור לשחקן שבקו העונשין.
המשחק מסתיים לאחר שאחד השחקנים הגיע למספר הנקודות שנקבע מראש (בדרך כלל עשר).
מלך
מלך, כמו חיובים, הוא משחק המצריך יכולת קליעה בלבד, המיועד למספר שרירותי של שחקנים בודדים. המשחק כולל שמונה שלבים, שהם שמונה נקודות במגרש אשר מהן מנסה השחקן לקלוע לסל. שבעת השלבים הראשונים פזורים מסביב לבקבוק בצורה סימטרית: השלב הראשון הוא הקו הראשון של הבקבוק, השלב השני הוא הקו השלישי של הבקבוק, השלב השלישי הוא פינת הבקבוק בקו העונשין, השלב הרביעי הוא קו העונשין, ומשלב זה ואילך חוזרים אל הקו הראשון של הבקבוק, כאמור, בסימטריה אל השלבים הראשונים. השלב השמיני הוא זריקה מהשלוש. "כל שחקן זורק בתורו אל הסל בהתאם לשלבים. אם קלע הוא ממשיך לשלב הבא. אם החטיא הוא נשאר באותו שלב והתור עובר לשחקן הבא אחריו. שחקן הקולע מעמדה בה נמצא שחקן אחר מוריד את השחקן האחר שלב אחד. כאשר שחקן מסיים את כל שמונת השלבים הוא מוכרז 'מלך' והוא יכול לקלוט כדורים חוזרים של שחקנים שלא קלעו בתורם, ולנסות לקלוע מהנקודה בה תפס את הכדור. אם הצליח, השחקן שהחטיא מורד שלב אחד."
שלשה ברצף
שלשה/שלושה ברצף הוא משחק לשניים ומעלה המצריך יכולת קליעה.
המשחק מבוסס על רוב חוקי הכדורסל, כמו האיסור על נגיעת הכדור ברגל, האיסור ללכת עם הכדור והאיסור לבצע עבירות.
שלב ראשון (שלב הנקודות)
זורקים את הכדור מאמצע המגרש, והשחקן שתופס את הכדור זוכה להיות ראשון.
השחקן צריך לקלוע שלושה סלים ברצף בין קו השלשה לסל בלי לכדרר ובלי לצאת מקו השלשה. אם לא קלע באחד משלושת השלבים ותפס את הכדור בלי שיגע באדמה, הוא זכאי לנסות שוב בלי שייקחו ממנו. אם לא תפס, או שהכדור נגע באדמה, שאר השחקנים זכאים לתפוס את הכדור ולנסות לקלוע שלושה סלים. במקרה שלשחקן נופל הכדור ופוגע באדמה, מתאפסות לו הנקודות.
כל קליעה שווה 2 נקודות.
שחקן שקלע שלושה סלים ברצף בהתאם לגבולות המשחק ולחוקיו, רשאי לעבור לשלב הבא או לנסות לצבור עוד נקודות בשלב זה.
שלב שני (שלב הכדרורים)
אם יש שחקנים בשלב הראשון הם מקבלים את הכדור.
אם תפס את הכדור הוא רשאי לזרוק זריקה נוספת, ואם לא תפסו, או שהוא נגע באדמה, מתאפסות לו הנקודות ושחקנים אחרים רשאים לתופסו.
קליעה שווה שלוש נקודות, ושחקן שקלע קליעה לפי החוקים עובר שלב.
שלב שלישי (שלב הניצחון)
בשלב השלישי שחקן לא רשאי לכדרר ונשאר מאחורי קו השלשה.
החוקים הם כמעט אותם חוקים כמו בשאר השלבים, ושחקן שקלע שלשה ראשון מנצח, ורשאי לעזור למשתתפים אחרים לעלות שלבים.
יחסי ארגנטינה–הוותיקן
יחסי החוץ בין ארגנטינה והכס הקדוש קיימים כבר למעלה ממאה שנה. האפיפיור הנוכחי, פרנציסקוס, היה הארכיבישוף לשעבר של בואנוס איירס.
היסטוריה
ארגנטינה, שהייתה מושבה ספרדית כחלק ממלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, איבדה את הקשר שלה עם הכס הקדוש במהלך מלחמת העצמאות של ארגנטינה. שתי המדינות כוננו מחדש את היחסים הדיפלומטיים ב-17 באפריל 1840, במהלך שלטונו של חואן מנואל דה רוסאס.
פקידי הוותיקן, כולל האפיפיור יוחנן פאולוס השני ושר החוץ של הוותיקן, קרדינל אגוסטינו קסרולי, פעלו כמתווכים כדי לסייע בפתרון המחלוקת של ארגנטינה עם צ'ילה על תעלת ביגל. לאחר ששתי המדינות כמעט יצאו למלחמה על האזור ב-1978, התעניין יוחנן פאולוס השני בפתרון הסכסוך, מה שהוביל לדיונים בין צ'ילה וארגנטינה בתיווך הוותיקן, לבין שר החוץ של ארגנטינה דנטה קפוטו ושר החוץ של צ'ילה חיימה דל ואלה מפרסם הצהרה משותפת של שלום וידידות במטרה לפתח אמנה סופית לפתרון הריבונות בתעלה.
בתחילת 2008, נשיאת ארגנטינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר מינתה את אלברטו איריבארנה להיות שגריר ארגנטינה בכס הקדוש. הוותיקן סירב לקבל אותו כשגריר כי היה גרוש. לאחר עשרה חודשים של יחסים גרועים בין שתי המדינות, שבמהלכם סירבה ארגנטינה למנות מועמד חדש והותיקן סירב לקבל את איריבארנה, התקפלה ארגנטינה ומינתה לתפקיד את חואן פבלו קפיירו, אותו אישר הוותיקן במהירות. במרץ 2013, חורחה מריו ברגוליו, הארכיבישוף של בואנוס איירס נבחר לאפיפיור.
במאי 2021, נשיא ארגנטינה אלברטו פרננדס ביקר בכס הקדוש ונפגש עם האפיפיור פרנציסקוס.
ביקורים רמי דרג
ביקורים נשיאותיים מארגנטינה בכס הקדוש
ביקורים של האפיפיור מהכס הקדוש בארגנטינה
אהרן ברנע
אהרן (אהרל'ה) ברנע (נולד ב-9 ביולי 1944) הוא עיתונאי ואיש טלוויזיה ישראלי. הגיש תוכניות בחדשות 2 ובערוץ הכנסת.
ביוגרפיה
למד בבית הספר הריאלי בעיר מגוריו והיה חניך בשבט "משוטטי בכרמל" של תנועת הצופים. בצה"ל הוא שירת בחיל המודיעין בשירות חובה ובהמשך גם בשירות קבע. בין השאר שימש כמפעיל סוכנים וכחוקר שבויים ביחידה 504 והשתתף גם בין היתר בפעולת כראמה, שם קרא ברמקול לנצורים הפלסטינים להסגיר עצמם. לאחר שחרורו מצה"ל למד מזרחנות, גילה התעניינות רבה בספרות המצרית ועשה דוקטורט בחוג לספרות ערבית של אוניברסיטת תל אביב, על הדיאלקט הערבי של תושבי עזה. במקביל עבד ברנע בקריינות להשלמת הכנסה.
בעקבות שיחות השלום בין ישראל ומצרים עזב את עבודת הדוקטורט באמצע ועבר לסקר את האירועים בקול ישראל.
בתחילת 1980 עם פתיחת שגרירות ישראל בקהיר נתמנה לנספח העיתונות של השגרירות. מתוקף תפקיד זה, היה בין מקימי השגרירות, אשר עסקו בארגון הראשוני שלה. לאחר כחצי שנה, לקראת לידת בתו, קיצר את שהותו במצרים וחזר לישראל, להיות כתב ופרשן לענייני ערבים בקול ישראל.
בשנת 1986 כתב ברנע עם מי שהייתה אז רעייתו, עמליה ארגמן ברנע, את רב המכר "ללכת שבי", סיפור תיעודי על פגישותיו עם בכיר לוחמי ארגון החבלה אש"ף צלאח תעמרי ורעייתו המלכה דינה, גרושתו של חוסיין מלך ירדן, וקשרי ידידות אמיצה שנוצרו בין הזוגות. בספר נטען שתעמרי מעולם לא השתתף בלחימה עצמה, או בפעולות חבלה, אף שהיה מפקדה של יחידת הלוחמים בפעולת כראמה.
ביולי 1991, לאחר 20 שנות עבודה בקול ישראל, עזב ברנע והצטרף, כפרשן לענייני ערבים, לצוות התוכנית "שבע וחצי בעולם" ששודרה בערוץ 2 הניסיוני. במקביל בשנים 1992–1993 עבד ככתב ופרשן לענייני ערבים של העיתון "חדשות". במאי 1993 מונה דוברו של הנשיא עזר ויצמן. בהמשך חזר לחדשות ערוץ 2 ושימש הפרשן לענייני ערבים עד פברואר 2001, שאז הוחלף בידי אהוד יערי. בקיץ 2001 החל להגיש את "אולפן שישי". הוא עשה זאת עד ינואר 2008, ואז הוחלף בידי יאיר לפיד. כמו כן הנחה את התוכנית "מסע לילי" בשידורי קשת מינואר 2006, אך היא ירדה משידור לאחר זמן קצר עקב הרייטינג הנמוך שלה. משנת 2008 עד אמצע 2014 שימש ברנע שליח חברת החדשות של הערוץ השני בארצות הברית. בתום שליחותו, שב לישראל לשמש מגיש בתוכניות אקטואליה בערוץ 2.
אחד משידוריו הזכורים ביותר של ברנע היה ההודעה על מות ראש הממשלה יצחק רבין. בתחילת אותו ערב לא היה ברנע בכיכר מלכי ישראל, שבה התקיימה עצרת בהשתתפות רבין. הוא כלל לא היה אמור לשמש בתפקיד באותן שעות. בהמשך הערב, עם הבנת גודלה של העצרת, הסכים ברנע לבקשתו של רוני דניאל להתלוות אליו כדי לעזור לגדי סוקניק בדיווח על העצרת. מייד בתום האירוע החל ברנע לצעוד לעבר רכבו, שהוחנה סמוך לכיכר, וקיבל הודעה לזימונית שבה נאמר: "דב גיל-הר מוסר שיש שמועות על יריות בכיכר וכי רבין נפצע". ברנע התעלם מההודעה כי סבר שמדובר בבדיחה, אך לאחר מכן קיבל הודעה נוספת מהמערכת על שידור מבזק מיוחד על ההתנקשות מפי יורם ארבל.
עם קבלת ההודעה טלפן ברנע אל המפיק בשטח של חדשות ערוץ 2, וזה הורה לו להגיע במהירות לבית החולים איכילוב ולדווח משם בהמשך הערב. משם העביר את הדיווחים על מצבו של ראש הממשלה לכל אורך הערב, ובכלל זה מסירת הידיעה על מותו של רבין. אחריה אמר למגיש יעקב אילון: "הרבה שנים אני עובד במקצוע הזה של התקשורת, יעקב. מעולם לא העליתי בדעתי שאני אהיה זה שאבשר לך על כך".
בנובמבר 2014 הוכרז כי ברנע יזכה בפרס מפעל חיים מטעם אגודת העיתונאים.
בינואר 2015 החל להגיש בערוץ הכנסת את התוכנית "מחוץ לזמן", שבה הוא מקיים ראיונות אישיים עם דמויות ישראליות שונות. בהמשך החל להגיש בערוץ הכנסת תוכנית נוספת של ראיונות אישיים, "היו ימים".
בראשית נובמבר 2018 הודיע על פרישה מחברת החדשות ויציאה לגמלאות.
כיום הוא משמש פרשן בחדשות הבוקר.
חיים אישיים
ברנע היה נשוי לשלוש נשים: אשתו הראשונה הייתה דניאלה שינדל. נישואיו השניים היו לעמליה ארגמן-ברנע, לה היה נשוי במשך 20 שנה, עד 1997. ב-2013 נישא בשלישית לחוקרת ורופאה ישראלית-אמריקאית ד"ר עפרה ("עופי") פורת-סולדין-ברנע, שנפטרה ממחלת הסרטן פחות משנה לאחר מכן, בפברואר 2014.
לברנע חמישה ילדים מארבע נשים: בן מאשתו הראשונה דניאלה, בת ובן מנישואיו לעמליה ארגמן-ברנע, בת נוספת מחוץ לנישואים, בעת שהיה נשוי לעמליה ארגמן-ברנע ובן ממערכת יחסים עם אורנה בנאי. בריאיון לירחון "את" בשנת 2009 סיפרה בנאי שברנע מתכחש לקשר עם בנו אמיר. דבר הבת הנוספת נודע לעמליה, אשתו לשעבר, בשנת 2013, והיא פרסמה בעיתון מאמר בשם "מכתב אל הבת הסודית", בו האשימה את ברנע שממשיך להתנכר לאמיר, בנו מאורנה בנאי, וכן לשאר ילדיו.
ברנע מתגורר בגבעתיים והחל מ-2015, הוא בן זוגה של רחל אדטו. כלתו של ברנע היא אור אלתרמן ברנע, יזמת חברתית ואשת תקשורת.
ראובן שהם
ראובן שֹהם (נולד בל' בסיוון תרצ"ח, 29 ביוני 1938) הוא חוקר ומרצה לספרות עברית, המתמחה בחקר השירה העברית החדשה. פרופסור אמריטוס באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
שהם נולד בקיבוץ גבת, בנם של חוה וישראל שהם (פרלוב). לאחר הפילוג בקיבוץ המאוחד ב-1954 עבר עם הוריו לקיבוץ יפעת. שם סיים את חוק לימודיו ב-1956. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת גולני (1956–1959). בוגר אוניברסיטת חיפה בספרות עברית ומקרא (1964–1969, בהצטיינות), מוסמך האוניברסיטה העברית בירושלים בספרות עברית (1969–1973, בהצטיינות). בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב (1975–1979). בין השנים 1983-1966 לימד ספרות עברית ומקרא בבית הספר האזורי העמק המערבי (ביפעת), ובמקביל, החל ב-1973, גם באורנים - המכללה האקדמית לחינוך. מ-1981 משמש כמרצה בחוג לספרות עברית והשוואתית שבאוניברסיטת חיפה ובאורנים. בדצמבר 2005 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת חיפה.
פרסומיו ראו אור בבמות ספרותיות מחקריות שונות בארץ ובעולם.
שהם מתגורר בקיבוץ יפעת, היה נשוי לד"ר עדנה שהם, מרצה להוראה באוניברסיטת חיפה ובאורנים, עד מותה ב-2018. אב לארבע בנות. אחיו, אורי שהם, היה משורר ופרופסור לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
מרד בר כוכבא
מרד בר כוכבא (בכתבי חז"ל: פולמוס אחרון; בלטינית: Expeditio Judaica, "מסע המלחמה ליהודה") היה המרד הגדול האחרון של יהודי ארץ ישראל נגד שלטון האימפריה הרומית, שהתרחש בתקופת שלטונו של הקיסר אדריאנוס, בין השנים 132–136 לספירה.
בראש המרד עמד שמעון בן כוסבא, שנודע בדיעבד כ"בר כוכבא". בר כוכבא קיבל את תמיכתו של רבי עקיבא, שאף הכריז עליו כמשיח. בשלבים הראשונים של המרד זכה צבא המורדים להצלחות ניכרות. המורדים הביסו את חיל המצב הרומאי ביהודה, השתלטו על שטחים נרחבים במרכז ההררי של ארץ ישראל, וכוננו בהם שלטון יהודי עצמאי שבר כוכבא עמד בראשו כשהוא נושא בתואר "נשיא ישראל". ניסיונות השלטון הרומי לדכא את המרד, באמצעות משלוח כוחות צבא מהפרובינקיות הסמוכות, נכשלו בשנתיים הראשונות של המרד. מאזן הכוחות הצבאי החל לנטות לרעת המורדים עם הגעתו לזירה של המצביא יוליוס סוורוס בסוף שנת 133 לספירה בראש כוחות צבא גדולים. במהלך השנתיים הבאות ניהלו הרומאים מסע מלחמה זהיר והרסני כנגד המורדים, כשהם מצמצמים בהדרגה את השטח שבשליטתם ודוחקים אותם לשטח קטן סביב העיר ביתר. בשלהי שנת 135 נפלה ביתר, מעוזם האחרון של המורדים, לאחר מצור ממושך, ובר כוכבא נהרג. דיכוי המרד הושלם, ככל הנראה, בחודשים הראשונים של שנת 136.
ההרס שנגרם בעת דיכוי ההתקוממות היה אדיר, והחוקרים מעריכים, שרבבות, אם לא מאות אלפי מורדים ואזרחים יהודיים נהרגו במהלך דיכוי המרד ומאות מקומות יישוב נחרבו, כך שחבל יהודה התרוקן מיושביו. המרכז הרוחני, הדמוגרפי והתרבותי של יהדות ארץ ישראל נדד אל הגליל, שם הישוב השתקם בהדרגה ואף חווה פריחה זמן קצר לאחר מכן, שהגיעה לשיאה עם כתיבת ועריכת המשנה. קהילות יהודיות המשיכו להתקיים גם בשולי יהודה, במישור החוף וברמת הגולן. אבדות כוחות הצבא הרומי שהשתתפו בדיכוי המרד היו כבדות אף הן, והמערכה בארץ ישראל הייתה כנראה הקשה ביותר מכל המערכות הצבאיות, שנערכו בתקופת שלטונו של אדריאנוס. המרד היה העימות הגדול האחרון בין היהודים בארץ ישראל לבין האימפריה הרומית, על אף שפעולות מרי בהיקפים קטנים המשיכו להתרחש גם אחרי כן.
מקובל בספרות הפופולרית כי שנות מרד בר כוכבא היו הפעם האחרונה בה התקיימה עצמאות יהודית בשטח ארץ ישראל עד להקמת מדינת ישראל אך בפועל שלטו יהודים לפחות בירושלים וככל הנראה גם באזורים נוספים במהלך מרד הרקליוס (614–630 לספירה).
מרידות קודמות כנגד השלטון הרומי ותוצאותיהן
מרד בר כוכבא היה המרד היהודי השלישי באימפריה הרומית בטווח של כשישים שנה. קדמו לו המרד הגדול (70-66) ומרד התפוצות (117-115), ובמקביל לו בארץ ישראל פולמוס קיטוס. מרידות אלו דוכאו על ידי השלטון הרומי, וכתוצאה מהן נחרבו מקומות יישוב וקהילות יהודיות רבות (כולל העיר ירושלים), מאות אלפי יהודים נהרגו, רבים אחרים הוגלו ממכורתם או נמכרו לעבדות, ומעמדה של הדת היהודית ברחבי האימפריה נפגע.
לאחר "המרד הגדול" בוטלה האוטונומיה היחסית ממנה נהנתה האוכלוסייה היהודית ביהודה, והיא הפכה לפרובניקיה סנאטורית, שבבירתה ירושלים חנה לגיון רומאי - הלגיון העשירי פרטנסיס. הערים יפו (פלאוויה יופה) ושכם (פלאוויה נאפוליס) הוקמו מחדש כערים הלניסטיות. בעקבות "מרד התפוצות" ו"פולמוס קיטוס" הוצב לגיון רומאי שני בצפון ארץ ישראל, בכפר עותנאי (לגיו) החולש על עמק יזרעאל ובעמדות מפתח כתל שלם. הנציב הרומי ליהודה היה לוסיוס קווייטוס, שדיכא בעבר את מרד יהודי מסופוטמיה, והיה מהמפקדים הבכירים בצבאו של הקיסר טראיאנוס – עובדה המעידה על המצב המתוח ביהודה.
ההנהגה הרוחנית היהודית בתקופה שקדמה למרד
לאחר חורבן ירושלים בשנת 70, חל שינוי במפת הכיתות שהרכיבה את יהדות בית שני. החלה דעיכה של הצדוקים והתחזקות הדרגתית של יורשי הפרושים שהתכנסו ביבנה תחת רבן יוחנן בן זכאי ושותפיו. בחסות הרומאים קם מוסד הנשיאות שהעומד בראשו היה המנהיג המוכר של היהודים לצורך משא ומתן עם השלטונות הקיסריים.
בעשורים שלפני המרד הנשיא היה רבן גמליאל דיבנה, (שנפטר לקראת שלהי מרד התפוצות). רבן גמליאל היה פרגמטיסט באישיותו, ועשה את הכול כדי להסדיר את מערכת היחסים בין היהודים לבין הרומאים, ולהעביר אותה לפסים חיוביים ותועלתיים לשני הצדדים. כתוצאה ממדיניותו הפרגמטית, לא נוצרו ביהודה התנאים להתפרצות מרד חדש כנגד השלטון הרומאי. אולם בעקבות מרד התפוצות בתקופת שלטונו של הקיסר טראיאנוס, על אף שלא ברור עד כמה שפולמוס קיטוס המוזכר בתלמוד משקף השתתפות של האוכלוסייה היהודית בא"י במרד, הידרדרו שוב היחסים בין היהודים והשלטון הרומי ביהודה.
התגברות התסיסה כנגד השלטון הרומי לפני פרוץ המרד
הדעה הרווחת בקרב החוקרים בימינו היא כי בימים שבין פולמוס קיטוס למרד בר-כוכבא התגברה התסיסה כנגד השלטון הרומאי בקרב האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל. לדעת ישראל פרידמן בן שלום, ההנהגה הפרושית לא הכירה באופן בסיסי בזכותם של הרומאים - שכונו בספרות חז"ל בשם "מלכות הרשעה" - לשלוט בארץ ישראל ולגבות מיסים, וההבדל בין החכמים המתונים לחכמים הקיצוניים לא היה הבדל תפיסתי-עקרוני אלא טקטי בלבד, בשאלת הכדאיות של המרד ברומאים ועיתויו.
גדליהו אלון טבע את המונח "ליסטות מדינית", כלומר ניהול מאבק פוליטי כנגד השלטון הרומי במסווה של מעשי שוד, כדי לתאר פעילותן של כנופיות שודדים/מורדים יהודיים בא"י בתקופה שקדמה למרד בר כוכבא. פעילות זו התקבלה בעצימת עין, אם לא באהדה, בקרב המנהיגות הרבנית היהודית. הפעילות הגוברת כנגד השלטון הרומי ביהודה באה לידי ביטוי במספר מקורות תלמודיים. יש המשערים שההכנות למרד נעשו בחסות כנופיות השודדים הללו, שלא רק שניסו לערער את יציבות השלטון הרומי, אלא גם סייעו בהרחקת המשמרות וחילות המצב הרומיים מהאזורים ששימשו לאחר מכן כמרכז המרד.
התסיסה הגוברת ביהודה גרמה לדאגה אצל השלטונות ברומא, וכתוצאה מכך תוגברו כוחות הצבא הרומיים בא"י, ובנוסף לכך נסללו מספר דרכים חדשות - דרך מבסיס הלגיון בלגיו, דרך ציפורי, לפתולומאיס (עכו), שהושלמה בשנת 120 לספירה, דרך מציפורי לטבריה, דרך מבסיס הלגיון בלגיו לבית שאן, וכן דרך מבסיס הלגיון לקיסריה, בירת הפרובינקיה - שנועדו להקל על פריסה מהירה של הצבא הרומאי בשטח א"י. הפריסה של לגיון רומאי נוסף בצפון א"י אפשרה ללגיון העשירי להתמקד בפריסת כוחותיו בדרומה של הארץ. ישראל שצמן טוען שהקמתה של איליה קפיטולינה בירושלים הייתה אמצעי נוסף שנועד להבטיח את השלטון הרומאי על האוכלוסייה היהודית העוינת.
הציפיות לבניין מחודש של בית המקדש
בעת ביקורו של אדריאנוס ביהודה, בשנת 129 או 130 - כחלק ממסעו במזרח התיכון בפרובינקיות: סוריה, ערביא, יהודה ומצרים - הבטיח כפי הנראה הקיסר להקים את ירושלים מחורבותיה ולבנות את בית המקדש. אין לדעת עד כמה התכוון לכך הקיסר, ועד כמה שמעו היהודים מהרהורי לבם. במקורות חז"ל נאמר כי השומרונים הוציאו דיבתם, ואף ראשוני הנוצרים השתדלו אצל הקיסר למנוע את בניית הבית מחדש. פול ג'ונסון טוען כי ההיסטוריון הרומאי טקיטוס, השפיע על אדריאנוס לבטל את הבטחותיו.
כגודל התקווה שעורר אדריאנוס אצל היהודים, כן היה גודל מפח נפשם משהתברר כי הקיסר חזר מהבטחותיו. כתובת לאדריאנוס שנתגלתה בירושלים ב-2014 מקדמת את פתרון המחלוקת ההיסטוריוגרפית באשר מה קדם למה: בניית העיר האלילית למרד או המרד לבניית איליה קפיטולינה ובניינה כחלק ממסע העונשין בגינו. על פי ניסוח הכתובת, ברור כי בזמן הכנתה, בשנת 130 - שנת ביקור אדריאנוס, העיר עדיין איננה איליה קפיטולינה. עם זאת הכתובת מעידה על כך ששנתיים לפני המרד נערכו בעיר עבודות בנייה מסיביות לרגל ביקור הקיסר, ובכך לכאורה מחזקת את הגישה לפיה המרד פרץ בעקבות עבודות הבנייה בירושלים ולא להפך. פעילות הבנייה בירושלים השתלבה במסגרת מפעלי הבנייה הרומאית בארץ ישראל. אדריאנוס הקים מחדש בפרובינקיה ערים הלניסטיות שנחרבו בעבר, כמו עכו-פטולמאיס וקיסריה. הוא גם הקים מקדשים אליליים בטבריה, בעזה, בקיסריה, בירושלים ובמקומות נוספים. בכמה ערים חשובות כמו טבריה וציפורי העביר את השלטון מידם של היהודים למיעוט היווני. כל המעשים הללו הביאו את היהודים לתחושה קשה, שיש מדיניות מכוונת מלמעלה להדירם מהארץ.
קיסר דעתן כמו אדריאנוס ודאי היה מודע למפח הנפש שעורר, ונראה שהיה אדיש לכך. במטבע שהטביע נראה הקיסר מקריב קורבן על מזבח, כאשר לצדו אישה (המסמלת את יהודה), וילדים המגישים לקיסר כפות תמרים, אות לשלום ולאחווה. בניגוד למטבעות שנטבעו בפרובינקיות אחרות, מטבע זה מתעלם באופן מופגן מתרבותם של היהודים, אף שהיו רוב התושבים בפרובינקיה.
הניסיון למנוע את המרד
לאחר שהתברר כי אדריאנוס לא עמד בהבטחותיו לבנות את בית המקדש ואף מתכוון לבנות עיר אלילית במקומו, העם, שתסס ברוח מרדנות, התכנס בבקעת בית רימון (כיום בקעת בית נטופה בין טבריה לציפורי) כדי לטקס עצות למרד. רבי יהושע בן חנניה, מתלמידיו של רבן יוחנן בן זכאי המתון וראש החכמים לאחר מותו של רבן גמליאל, חי בתקופת אדריאנוס, ואף מתואר במקורות היהודיים כמי שנפגש עם הקיסר ובתו. רבי יהושע, שהיה ידוע כמשכיל, נשלח על ידי החכמים לשדל את העם שלא למרוד ברומאים, וסיפר את משל האריה והחסידה של איזופוס:
ישנם כמה הסברים אפשריים לכוונת רבי יהושע בספרו את המשל:
בכל מקרה, דברי ההרגעה הפרגמטיים שלו פעלו את פעולתם, ולהבות המרד שאיימו להתפרץ בתקופתו עומעמו, ורק לאחר מותו בתקופתו של תלמידו רבי עקיבא הם התפרצו, כיוון שבסופו של דבר התסכול הדתי והרצון לחירות גברו על כל דבר אחר.
הגורמים הישירים למרד
היו מספר סיבות אפשריות שהובילו למרד. על פי רוב החוקרים נראה שהסיבה העיקרית היא בנייתה מחדש של ירושלים כעיר אלילית, ואולי אף גזירה מטעם הקיסר האוסרת על המילה. על פי רבי יצחק אייזיק הלוי, גדליהו אלון, ובצלאל לנדוי ועוד, נעשו מכלול של מעשים שמטרתם הייתה לחזק את ההגמוניה הרומית וליוון את היהודים.
איליה קפיטולינה
שלושה מקורות עיקריים קיימים לגבי עיתוי בנייתה של איליה קפיטולינה בירושלים. עדותו של ההיסטוריון דיו קסיוס (229-156), ששירת כסנאטור וקונסול רומאי שהיה מקורב לקיסר אלכסנדר סוורוס ומהווה מקור עיקרי להיסטוריוגרפיה היהודית בתקופת מרד התפוצות ומרד בר-כוכבא, עדותו של אב הכנסייה אוסביוס (340-275), הארכיבישוף של קיסריה, ועדות נומיסמאטית – מטבעות שנמצאו ביהודה המציינות את הקמתה של הקולוניה החדשה.
דיו קסיוס טוען שהקמתה של איליה קפיטולינה והקמת מקדש יופיטר בהר הבית היו הסיבות למרד: אוסביוס, לעומת זאת, כלל אינו מספק סיבה למרד והפיכתה של ירושלים לאיליה קפיטולינה נזכרת אצלו רק לאחר דיכוי המרד ולאחר שהיהודים נספו: דיווחו של אוסביוס תואם את השקפתו כי הדיכוי האכזרי של המרד היה עונש ראוי מהאל על דחיית בנו המשיח. מאידך, חיבורו של דיו קסיוס הוא המקור היחיד שמקשר את פרוץ המרד עם ייסוד איליה קפיטולינה. אולם קסיוס נחשב על ידי החוקרים לאמין יותר, הן בשל האובייקטיביות שלו בנוגע ליהדות וליהודים, להבדיל מאוסביוס, הן בשל הכרתו הטובה את היהודים ומנהגיהם, והן בשל קרבתו לארכיונים הרומאיים ולמאורעות גופם.
מטמוני מטבעות שנתגלו במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 באזור יהודה, המתוארכים לכל המאוחר לשנת 131 וקשורים באופן ישיר למרד בר כוכבא, מהווים מקור חשוב ביותר להבנת עניין זה. בין המטבעות נתגלה מטבע המתאר את היווסדה של איליה קפיטולינה. ב-1970 כתב על כך החוקר יעקב משורר: "ברור לגמרי שאיליה קפיטולינה נוסדה לפני פרוץ מרד בר-כוכבא, דהיינו בעת ביקורו של אדריאנוס בארץ ישראל בשנת 130 לספירה. עם מסקנה זו מסכימים מרבית החוקרים.
העדות הנומיסמאטית, בצירוף עם עדותו של דיו קסיוס שבנייתה של איליה קפיטולינה בירושלים הייתה מהגורמים למרד, אמינים יותר מעדותו של אוסביוס. עם זאת, ישנם חוקרים הטוענים כי אין סתירה בין העדויות. לדעתם ההכרזה על הקמת העיר בתשעה באב ג'תתצ"ב, 8 ביולי שנת 132 - טקס חרישת העיר וסימון רחבת הר הבית, ניקוי הרחבה וחללי ההר, אכן התרחשה לפני המרד, והייתה הגורם הישיר למרד, אולם הצעדים הממשיים של הקמת העיר והמקדשים הרומיים, ליופיטר ואפרודיטי, הסבת שמה ושינוי שם הפרובינקיה כולה – כל אלה באו לאחר דיכוי המרד.
גזירת המילה
דיו קסיוס מייחס את המרד במישרין להחלטת אדריאנוס להקים את איליה קפיטולינה על חורבות ירושלים ולבנות שם מקדש ליופיטר. אולם הביוגרפיה של אדריאנוס בהיסטוריה אוגוסטה, שנכתבה במאה ה-4 על ידי מחבר או מחברים שהשתייכו לחוגים הפגאניים של רומא, מייחסת את המרד לאיסור על המילה:
אך מהימנותו של "היסטוריה אוגוסטה" בנושא זה, כבנושאים אחרים, איננה גדולה, ובשל כך חוקרים כמו רבי יצחק אייזיק הלוי, בצלאל לנדוי, מרי סמולווד, דוד פלוסר וגדליהו אלון, הסבורים כי גזירת המילה הייתה אחד מהגורמים למרד, צריכים לחיזוקים ממקורות נוספים. סמולווד מסתמכת על תשובתו המשפטית של אנטונינוס פיוס (161-138), המתירה ליהודים למול את בניהם בלבד, ולא בן דת אחרת. וכן באמצעות עדויות תלמודיות שונות. להוכחותיה של סמולווד קמו מתנגדים רבים: אהרון אופנהיימר שתקף את סמולווד על השימוש השגוי שביצעה בחקר המקור התלמודי, ופטר שפר, הקובל עליה משום שכל התאוריה שלה מסתמכת על העדות של אנטונינוס פיוס, כאשר בסופו של דבר היא לא תרגמה זאת כהלכה.
כך נראה שישנה מחלוקת בין החוקרים שסוברים שהגזרה על המילה, שהייתה הרחבה של איסור הסירוס, הוטלה על ידי אדריאנוס לפני המרד מתוך רצון למנוע הטלת מום בגוף האדם וכללה אף את היהודים, לבין החוקרים שסוברים שהגזירה מטעם השלטונות הרומאים על המילה היהודית הוטלה לאחר דיכוי המרד היהודי, כחלק מהשאיפה הרומאית למגר את עקרונות הדת היהודית.
המניעים למדיניות ההלניסטית של אדריאנוס
יכולות להיות סיבות רבות, שגרמו לקיסר אדריאנוס להורות על הקמת איליה קפיטולינה. מניעיו לפעול בדרך אנטי-יהודית בוטה זו, היו ככל הנראה אישיותו, תפיסותיו, הסתייגותו מהיהדות ואף רצונו להפוך את ארץ ישראל לכלכלית ומועילה יותר לאימפריה.
לגבי בניית הקולוניה איליה קפיטולינה (על שמו של הקיסר והקפיטול) – ואן דן בור במאמרו עוקב אחרי הכתבים שהשאיר הקיסר אדריאנוס עצמו, ובהם באה לידי ביטוי דמות אנאכרוניסטית, המתרפקת על העבר ורואה בדמויות היסטוריות מודל לחיקוי. אדריאנוס ראה כמודל לחיקוי את הקיסר אוגוסטוס שיצר את פולחן הקיסר הרומי – כך גם בתקופת כהונתו של אדריאנוס התפתח פולחן האלוהות של הקיסר באימפריה, ובכל מקום בו פנה התפתחו בניית המקדשים והערים לכבודו, ככל הנראה ביניהן הייתה גם ירושלים-איליה קפיטולינה. האלהתו של אדריאנוס לא יכלה להתקבל באמונה היהודית המונותאיסטית, שסלדו אף מהערצה שלו לפומפיוס, הזכור לרעה בהיסטוריה היהודית, וכן מתעמולת ההומוסקסואליות שלו.
ביחס למסעות שערך אדריאנוס במזרח התיכון סוקר אמיל שירר את מסעו של הקיסר מסוריה למצרים ובחזרה, ומוכיח לקוראים כי בכל מקום אשר פנה הקיסר, נעשו פעולות בנייה ושיקום מסיביים, ובין השאר נבנתה גם איליה קפיטולינה. יש הטוענים כי מגמותיו של הקיסר נובעות מסיבות אחרות. על פי שמעון אפלבאום, אדריאנוס ינק סלידה מדתות המזרח ומהיהדות, בתקופת כהונתו כמושל סוריה, ובשל קרבתו לקיסר טראיאנוס (שאביו היה מפקד הלגיון העשירי פרטנסיס ששירת ביהודה מאז ימי המרד הגדול).
אפלבאום טוען כי המניע היה כלכלי. הפוטנציאל הכלכלי של ארץ ישראל אינו גבוה, והוא נמוך עוד יותר בשל התושבים היהודים של הפרובינקיה, שהתנגדה לתהליך של עיור – ולכן צמצום האוכלוסייה היהודית בפרובינקיה, היה מגביר את הרווחים הכלכליים בה. דעה דומה מציג גדליהו אלון, שמאמין כי אדריאנוס שאף למגר את האלמנט היהודי בפרובינקיה ולהמירו באלמנט נוכרי-יווני, ולראיה מציג אלון מקומות אחרים באזור, שעברו תהליך דומה כמו העיר טבריה.
בנימין איזק טוען כי בניית איליה הייתה למעשה לשימושו של הלגיון ה-10 פרטנסיס שכבר חנה בה, והפיכת העיר החרבה לקולוניה, הפכה אותה למעשה לאזור גיס של חיילות הפרובינקיה.
לעומתם מנחם מור מתנגד לדעה זו, וטוען כי לא הייתה בקיסר שום "שנאת ישראל" כלשהי, אלא מדיניות הלניסטית גרידא. מטרת תגבור הלגיונות הייתה לחזק את הגבול המזרחי העוין, ולמעשה אדריאנוס שאף לבנות מחדש את בית המקדש השלישי, אולם עניין זה לא מומש בשל פעילותם העוינת של השומרונים.
שמו, מעמדו ואישיותו של בר כוכבא
הכינוי "בר כוכבא" (בן הכוכב) נזכר לראשונה על ידי אוסביוס, הארכיבישוף של קיסריה (כמאתיים שנים לאחר המרד): אוסביוס גם מצטט בספרו את יוסטינוס, שנולד בארץ ישראל וחי בתקופת המרד והזכיר בכתביו את "בר-כוכבא, מנהיג מרד היהודים".
באיגרות בר כוכבא שנמצאו במערות במדבר יהודה, נתגלה לראשונה שמו האמיתי: "שמעון בן כוסבא". האגרות, בעברית ובארמית, מכילות צורות נוספות של השם: "בר" במקום "בן", וכן "כוסבה", "כושבה" או "כשבה". רק מתוך אחד המכתבים ביוונית, מתברר כי ביטאו את שמו "כוסיבא" (Χωσιβα). במסמכים הכלכליים (שטרות) שנמצאו הוא מוזכר בשמו ותארו המלא "שמעון בן כוסבא נשיא ישראל".
ייתכן שנקרא "כוסבא" על שם יישובו – היישוב כּוֹזֵבָא שמוזכר בספר דברי הימים, שהיה בתחום נחלת יהודה. אף שרבי עקיבא דרש עליו את הפסוק "דרך כוכב מיעקב" - "דרך כוזבא מיעקב", במקורות היהודים קראו לו בשם "בר כוזיבא". לדברי יגאל ידין, האיגרת הכתובה יוונית שמתוכה נתברר כי שמו נהגה "כוּסִיבַּא", מסבירה את משמעות הגרסאות השונות של שמו: חסידיו, שהאמינו בשליחותו המשיחית, החליפו את הסמ"ך בכ"ף ל"כוכבא", ואילו מתנגדיו, במיוחד לאחר כישלונו, שינו את שמו ל"כוזבא". לדעת חנן אריאל, ההנחה של רבי עזריה מן האדומים ורנ"ק כי במקורות היהודים שיבשו במכוון את שמו לשם גנאי, מלשון כזב-שקר או לאכזבה לאחר הכישלון, איננה נכונה.
לעמידה על אישיותו ומעמדו של בר כוכבא ישנם שני מקורות עיקריים - אגדות חז"ל העוסקות בו, ואיגרותיו שנשתמרו.
התואר "נשיא ישראל" איננו זהה בהכרח לתואר של ראשוני מנהיגי בית חשמונאי, כיוון שבתלמוד התואר שלו היה "מלכות בן כוזיבא", ואף "מלך המשיח" (, כ"ד ע"א; ) ולכן היו חוקרים שטענו שהיו לו סמכויות של מלך, והתואר נשיא הוא תואר של מלך אידיאלי, כפי שמתואר בחזון אחרית הימים של יחזקאל.
בר-כוסבה הוא דמות שמעט ידוע עליה. לפי המקורות הקיימים, חסר ייחוס, נכסים או השתתפות בבתי המדרש השונים. למרות זאת הגיע למעמד שיכלו לשאת בו רק אנשי ייחוס מימים ימימה, שאף יוחסו לעיתים לבית דוד. איגרותיו, הכתובות חלקן עברית וחלקן ארמית (האיגרות ביוונית שנמצאו יחד עם איגרות בר כוכבא לא נשלחו על ידי בר כוכבא עצמו) מראות על מנהיג תקיף ואדמיניסטרטור מוכשר, אשר לא חשש לאיים על פקודיו בכבילתם באזיקים על מנת לקבל את מבוקשו, ושירד להדרכות מפורטות לפקודיו, כמו לשלוח לו אדם מסוים תחת משמר ולהקפיד שלא יהיה מזוין בנשק. אך מצד שני דאג לצורכי הדת של חייליו.
על גבורתו וכוחו הפיזי של בר כוכבא סיפרו חז"ל כי "היה מקבל אבני בליסטרה באחת מארכובותיו, וזורקן והורג בהן כמה נפשות" (איכה רבה ב ד וגם בבבלי). אף אם יש הפלגה בתיאור זה, נראה גם מהעדויות של מקורות היסטוריים אחרים, כי מנהיגותו הקרבית הייתה נועזת ועוצמתית. עדות נוספת במקורות היהודים מעידה כי לימד את חייליו בצאתם לקרב, לומר כלפי האל שלא יעזור ולא יפריע ("ובשעה שהיו יוצאין למלחמה היו אומרים לא תסעוד ולא תכסוף"), מה שהיה למורת רוחם של חכמים. לסוגיית מותו של בר כוכבא, חז"ל אומרים שמצאו נחש כרוך על גופו בעקבות זלזולו ברבי אלעזר המודעי (ירושלמי שם), וגם בעניין הם הפליגו ביכולותיו, ומייחסים לאדריאנוס את האמירה, "אם אלוהיו של אלו לא היה הורג אותו, מי היה יכול להורגו"? (ירושלמי שם). מעבר לאמירה האמונית-חינוכית שיש בעניין, יש בה הדהוד לדבריו של רבי עקיבא על משיחיותו של בר כוכבא.
יגאל ידין שיער כי בר כוכבא הפך בזמן המרד את השפה העברית לרשמית, לאחר ירידת קרנה והשימוש שנעשה בארמית, בעקבות חורבן בית המקדש. הדבר מסביר מדוע קיים מעבר מארמית לעברית בתעודות שנמצאו במערות האגרות ומדוע בר כוכבא השתמש בעברית באופן כה נרחב. אורי מור אף מצביע על כך בתעודות העבריות ישנו מעבר מדגם של "בר" פלוני ל"בן" פלוני.
תשתית אסטרטגית והכנות למרד
למרות החלטתו של אדריאנוס להקים את העיר האלילית איליה קפיטולינה במקומה של ירושלים, החרבה מזה כ-60 שנים, היהודים לא הגיבו בהתקוממות מיידית נגד הרומאים. הנהגת המרד המתוכנן פעלה בשיקול דעת, והמתינה עד להשלמת ההכנות למרידה מאורגנת היטב. ההכנות כללו:
בניגוד לאסטרטגיה של התבצרות בערים ובמבצרים, שהייתה מקובלת בתקופת המרד הגדול, ושלא הוכיחה את עצמה אל מול מכונת המלחמה הרומאית (אפילו במבצרים קשים מאוד לגישה כגון מצדה), הושם הפעם דגש על הסתמכות על מערות מסתור לתקיפה והסתתרות ועל שימוש בטקטיקות לוחמת גרילה.
העיר ביתר, שהייתה במרחק קצר מירושלים, במיקום אסטרטגי וטופוגרפי מעולה, הוכנה לשמש כמרכז צבאי ומדיני של המרד. ההרודיון הוכן כמרכז המנהלתי, ועין גדי לחוף ים המלח נועדה לשמש כנמל לקבלת אספקה. נראה שכל כוחות המורדים פעלו באופן מאוחד ומתואם, וקיבלו את הנהגתו של בר כוכבא, ושהלקחים מכישלון המרד הגדול הופקו.
על פי עדותו של דיו קסיוס ההכנות למרד נמשכו זמן מה, והעיתוי לפריצתו היה מתוכנן:
מניתוח של מקור זה, ניכרת חשאיותם של היהודים בשמירה על ההכנות למרד בחשאי, גם כאשר חנו בארץ ישראל שני לגיונות, ואפילו בעת ביקור הקיסר אדריאנוס ופמלייתו. הרומאים לא חששו ממרדנותם של היהודים, עד כדי כך שאפילו הטביעו מטבעות הנושאות מסר של שלום, וסמכו על היהודים בייצור כלי נשק ששימשו לאחר מכן נגדם.
על אמינות עדותו של דיו קסיוס, שהייתה נראית בהתחלה מוגזמת, יכולות להעיד גם למעלה מ-280 מערכות מסתור, שנתגלו בקרבת כמאה יישובים ואתרים בשפלת יהודה, ובקרבת כעשרים יישובים בגליל, שנתגלו בסוף שנות ה-70. על פי מאפייני מערכות המסתור, ניתן ללמוד כי יד מכוונת ומחשבה רציונלית הייתה בבנייתן: הכניסה למערכות הייתה מוסתרת וניתן היה לחסום את הכניסה מתוך מערכת המסתור לשם הגנה. כמו כן מחילות המעבר היו צרות ביותר וחייבו את העובר בהן ללכת בצורה שפופה או אף לזחול, על מנת להקשות על החיילים הרומיים כבדי התנועה לנוע בתוכן ולתפקד ביעילות. חלק מהמחילות נחפרו כדי לשמש כפתחי אוורור לנחבאים או לאורבים במערכת המסתור. נוסף על כך במערכות המסתור היו גם תנאים לאגירת מים ומזון לשהייה ממושכת.
בשל כך סבור יוסף קלוזנר, כי מערכות המסתור נחפרו כהכנה למרד הממשמש ובא, וגם בעיצומו של המרד המשיכו היהודים בחפירת מערכות מסתור בשפלת יהודה. הממצאים מעידים לדעתו על כך, שחפירת המנהרות בוצעה תחת יד מכוונת והנהגה מסודרת. חוקרים אחרים, למשל אופנהיימר, מסכימים כי מערכות אלה היו בשימוש היהודים במהלך מרד בר כוכבא, אולם מטילים ספק בכך שהם נחפרו במסגרת ההכנות לקראת המרד.
גרץ ובעקבותיו חוקרים נוספים רבים, בהם אבי יונה, מניחים כי רבי עקיבא מילא תפקיד בהכנת המרד באמצעות גיוס כספים ותמיכה אחרת מהקהילות היהודיות מחוץ לארץ ישראל במסגרת מסעותיו הרבים לחו"ל (מגליה ורומא במערב ועד לבבל ומדי במזרח). אולם חוקרים אחרים - הלוי, גדליהו, אופנהיימר ועוד - לא מקבלים הנחה זו, בין היתר מפני שחלק ממסעות אלו נערכו עוד לפני מרד התפוצות, זמן רב לפני פרוץ מרד בר כוכבא.
התיחום הטריטוריאלי של המרד
התפיסה שמרד בר כוכבא היה מוגבל לתחום המצומצם של אזור יהודה, ולא התנהל באזורים אחרים של ארץ ישראל, נוצרה ופותחה על ידי דרנבורג וביכלר ובעקבותיהם הלכו חוקרים רבים ובהם מנטל, קליין, אופנהיימר ומור. אולם יש לא מעט חוקרים שחולקים על טענה זו, בהם גרץ, שלטר, שירר, הלוי, ייבין, אלון ואף הר, וטוענים שהמרד הקיף גם את הגליל ואף חלקים בעבר הירדן המזרחי.
עם זאת, כל החוקרים של המרד מסכימים שעיקר המרד התרחש באזור יהודה. מלבד דיו קסיוס מעידים על כך גם מקורות יהודים במדרש ובתלמוד הירושלמי.
המקומות המוזכרים במקורות אלה זוהו ברובם בוודאות באזור יהודה. מיקומה של ביתר שמתוארת כבירת המרד, נתגלה בקרבת הכפר הערבי בַּתִּיר ליד המקום המכונה ח'רבת אל-יהוד, היישוב חמתא זוהה כ-15 ק"מ צפונית-מערבית לביתר, וכפר לקיטיא זוהה כ-15 ק"מ צפונית-מערבית לירושלים. לגבי בית אל, הרי שמיקומה ברור מצפון לירושלים, כך גם גופנא, כפר חריבה המוזכר בתלמוד הירושלמי, מזוהה ליד סוסיתא או ליד לוד. והיישובים לכיש, דיכרין ושחליה מאותרים באזור בית-גוברין.
מקור נוסף המעיד על חשיבותו של חבל יהודה במסגרת המרד הם אגרותיו של בר כוכבא, שנתגלו במדבר יהודה בתחילת שנות ה-60. הראיה הראשונה היא עצם העובדה, שהאגרות נמצאו באזור זה סמוך לעין גדי, והראיה השנייה היא שמוזכרים בהם מקומות מוכרים ביהודה.
מהאיגרות ניתן להבין, שלכוחות המורדים הייתה שליטה במקומות הללו בשפלת יהודה. ראשית אחד מהמרכזים המנהלים של המרד היו בהרודיס – הלא היא הרודיון שנבנתה על ידי המלך הורדוס, שימשה למקום מנוחתו האחרון ונמצאת לא רחוק מהעיר בית לחם. עיר נחש זוהתה עם דיר נחאס סמוך לבית גוברין, כ-20 ק"מ ממזרח לאשקלון. יגאל ידין זיהה את קריית ערביה על פי האיגרת, בעין ערוב דרומית לבית לחם. על מיקומן של עין גדי ותקוע אין עוררין. עין גדי היא עיר המוזכרת כבר במקרא, במסלול בריחתו של דוד המלך וממוקמת על חופו המערבי של ים המלח. תקוע נזכרת אף היא בתנ"ך וממוקמת בסמוך להרודיון, ובסמוך לה הוקמה ב-1977 התנחלות הנושאת שם זהה.
אולם לא רק המקורות התלמודיים והאגרות מעידים על מרכזיותה של יהודה במרד. מיקום מערכות המסתור (בהרודיון, חורבת ג'דוד, בחורבת עקד, וכן בדרום הר-חברון) שנתגלו מתאים, למעשה, לפריסת ההתיישבות היהודית באזור, וכן לתפוצת מטבעות בר כוכבא, שעל-פי קלונר וזיסו, ניתן ללמוד ממנה היכן היו אזורי ההשפעה והשליטה של בר כוכבא. קלונר וזיסו סוקרים במאמרם את מערכות המסתור המזוהות עם המרד ועל פיהן מסיקים החוקרים, גם המצמצמים בהיקפו של המרד וגם המרחיבים, כי עיקרו התמקד באזור יהודה.
שאלת השתתפותו של הגליל במרד
מידת השתתפותו של הגליל בלחימה שנוי במחלוקת בין החוקרים, בעיקר בשל המחסור במקורות שיעידו על לחימה באזור זה.
במקורות נזכרים בהקשר למרד המקומות הבאים: כבול, כפר חרוב (ליד סוסיתא או לוד), כבוש, מגדל צבעיה (חורבת א-דור, במוצא הירמוך שבעמק הירדן), מגדל נוניא (ליד הכנרת), כפר אימרא, ושיחים (לא הרחק מציפורי).
שלושה מקורות בתורה שבעל פה (בבלי, תוספתא וירושלמי) מעידים על מצב כלכלי קשה לאחר המרד בגליל.
ובאחד מהם (בירושלמי) נזכר בפירוש כי אדריאנוס החריב את הגליל:
רבי יוסי, מראשי החכמים במרכז באושא, שנוסד לאחר מרד בר כוכבא, מצוטט כמי שאומר בפירוש, שהמצב הכלכלי הקשה הוא בשל שאדריאנוס החריב את הארץ. מנטל ובעקבותיו מנחם מור סוברים כי ייתכן שמדובר בתופעת לוואי של המרד עצמו, כתוצאה משימוש בגורמי הייצור באזור זה, למען המאמץ המלחמתי של הלגיונות שהובאו ליהודה, על מנת לדכא את המרד, אך כנגד גישה זו ניתן לומר כי הקיסר אדריאנוס לא היה פוגע בגליל, אלמלא תרם למרד בצורה כלשהי. על זאת יש להוסיף תגליות ארכאולוגיות של כתובות קבר בגדר ובבית שאן של חיילי לגיונות, שהיו בארץ ישראל, רק בעת המרד עצמו.
בחינה מדוקדקת של איגרתו של בר כוכבא (משמאל) הובילה את החוקרים למסקנה, כי עדות זו רק מספרת שכמות מסוימת של גליליים (שמספרם לא ידוע), השתתפו בלחימה תחת פיקודו של בר כוכבא. עניין זה יכול להעיד על תמיכה במרד מעבר לגבולותיה הטריטוריאליים של יהודה, אולם לא על לחימה של ממש בצפון הארץ.
לפי בדיקת סקר של פעילות מיטבעות באזור ארץ ישראל, בתקופה שבין טראיאנוס לבין אנטונינוס פיוס, קינדלר מסיק כי בתחילת המרד כבש בר כוכבא בצפון את הערים טבריה וציפורי, וכן את ערי הדקפוליס: גדר, ניסה-סקיתופוליס וסוסיתא, ואף הערים רבת-מואב וכרך-מואב שבפרובינקיה ערביה והסמוכות לגדה הדרומית-מזרחית של ים-המלח.
חלק מהחוקרים מנסים להוכיח מגורלם של יהודי הגליל, שהיה טוב בהרבה מגורלם של יהודי יהודה, כי השתתפותו של הגליל במרד בר כוכבא הייתה מועטה (אם בכלל), בהשוואה לאזור יהודה, בשל השליטה ההדוקה של כוחות צבאיים רומיים בגליל ובדרכים היורדות מהגליל בלגיו, תל שלם ועוד, ובשל ריחוקו של הגליל מירושלים. אך חלק אחר של החוקרים חולק עליהם או לפחות מסתפק בהם בשל מקורות וממצאים שונים.
החבל השומרוני
לגבי השתתפות השומרונים נחלקו החוקרים בדעותיהם. העדויות בהקשר לשומרונים הם דברי אגדה בתלמוד, כרוניקות שומרוניות כמו אבול פתח, ספר יהושע השומרוני (שבו יש דברים סותרים בהקשר זה), הכרוניקון של אדלר (שמציין כי הצעירים הצטרפו למרד) התולדה שפרסם נויבאור, דברים של אוזביוס וממצאים אפיגרפיים.
בממצאים האפיגרפיים נמצאה כתובת על קבר של חייל מהלגיון החמישי מקדוניקה ליד שכם, שאבל מתארך אותה לזמן מרד בר כוכבא. ממצא נוסף הוא כתובת הקדשה ליופיטר מהמאה השנייה לספירה שנמצאה בשומרון, אותה פענח וינסנט. על סמך כל העדויות הללו, מניח גדליהו כי האיבה שהייתה בין השומרונים ליהודים, לא מנעה מהם להתחבר כנגד אויב משותף גדול יותר - הרומאים שאסרו על שניהם את המילה, והוא משער כי רובם של השומרונים לא מרדו, אבל מיעוטם "מן הנערים" מרדו, וריתקו חילות מצב אל היישובים השומרונים. דבר נוסף שנותן סעד להנחותיו הן עדויות במקורות המעידות על קרבה הלכתית מסוימת בין השומרונים ליהודים בתקופת דור יבנה.
עבר הירדן המזרחי במרד
כיוון שהמקורות הכתובים בני התקופה, אינם יכולים לתת מידע רב, בהקשר של התפרשות שלטונו של בר כוכבא ממזרח לים המלח, על פי מספר ממצאים ומחקרים של שבבי מידע ארכאולוגים, ניתן לראות כי גם יהודי הפראיה או לפחות חלקם השתתפו במרד.
מסמכים משפטיים שונים בשפות ארמית, יוונית ונבטית, שהיו שייכים לנשים בשם בבתא וסלומה ובני משפחותיהן, שמוצאם מכפר מחוזא הממוקם בעבר הירדן המזרחי דרומי, בשטח הפרובינקיה ערביה, נמצאו ליד עין גדי בנחל חבר, אך אינן תורמות לגבי עוצמת המרד מאומה.
עדות הנוגעת לפריסה הטריטוריאלית, אנו מקבלים בשטרי מכירה של בתים מכפר ברו משנת שלוש למרד בר כוכבא. את כפר בריו (או כפר ברו) יש לזהות באתר בשם מינאת אל-חסן הנמצא ממזרח לים המלח, מעל המעיינות החמים של ואדי זרקא, כחמישה קילומטרים מצפון-מערב למכוור, מול ואדי מורבעת. לדעת פרופ' חנן אשל, מקורן של תעודות נחל חבר/צאלים 8 ו-8a הוא במערות מפלט באזור כפר ברו. תעודות אלו מעידות כי לבר כוכבא הייתה שליטה על אזורים מסוימים (או יותר נכון אזור מסוים - הפראיה) בעבר הירדן. שליטה זו של בר כוכבא בשטחים בעבר הירדן המזרחי הצטמצמה עם התקדמות הכוחות הרומאיים לכיבושה מחדש של יהודה.
עדות נוספת להתפשטות המלחמה לפראיה שבעבר הירדן המזרחי היא פפירוס (פ. ברול) שנכתב בקיסריה בשנת 152 לספירה המתאר תהליך אדמיניסטרטיבי, הנוגע לחלוקת אדמות לווטרנים בכפר בשם משאן שבפראה בפני לוסיוס קווייטוס, המושל של סוריה פלשתינה, ואליוס אמפאיגטס, איש חופשי ששירת בתור פרוקטור. פרופ' ורנר אק הראה כי האדמה שקיבל הווטרן, הייתה חלק מחלוקת קרקעות של יהודים מורדים, שנטשו את אדמותיהם בזמן מרד בר כוכבא. האדמות שהחרימו הרומאים ניתנו במקום מתת הכסף הנהוגה לווטרנים המשתחררים. מחקר נוסף התומך בהשתתפות יהודי הפראיה במרד בר כוכבא הוא עבודת הדוקטור של נחום שגיב, בה הראה כי היישוב היהודי בפראה הפסיק להתקיים לאחר מרד בר כוכבא.
שאלת כיבושה של ירושלים במרד
שאלת כיבושה של ירושלים שנויה במחלוקת.
החוקרים שצידדו בכיבושה, (וחלקם אף בחידוש הקורבנות), הסתמכו על הספרות המדרשית (המצויה במדרשים מאוחרים); על הספרות הנוצרית, למן אוסביוס מקיסריה ואילך, שבאופן שיטתי טוענת כי ירושלים נכבשה על ידי אנשי בר כוכבא (מקורות שקשה לפקפק בהם); ועל ממצאי המטבעות, הסלעים (מעות כוזביות ירושלמיות - מטבעות הכסף הגדולות) של בר כוכבא, שעליהם צוירה חזית המקדש, ועל סמך מטבעות שבהן נזכר "אלעזר הכהן". היו חוקרים שטענו כי כיבוש ירושלים היה מטרת המרד, ולכן סביר להניח שהטבעת "ירושלים" על המטבעות ציינה את כיבושה, ואף קשרו את הססמה "לחירות ירושלים" על מטבעות בר כוכבא, לססמה "לחירות ציון" המופיעה על מטבעות שנטבעות בירושלים בימי המרד הגדול, והניחו שכשם שמטבעות אלו נטבעות בירושלים, כך הוטבעו בירושלים מטבעות בר כוכבא. בתעודה שנמצאה ב"מערת האגרות" שבנחל חבר, נזכרת ירושלים. על פי שמואל אברמסקי קשה להעלות על הדעת שבחוזה מעשי של מקח וממכר יזכירו בסתם את ירושלים. זלוטניק משער כי מטבע רומאי של ייסוד העיר עם ציון של הלגיון החמישי מקדוניקה, מציין ייסוד מחדש של איליה לאחר דיכוי המרד, ונעשה כיוון שהלגיון העשירי ספג אבדות כבדות.
לעומת זאת החוקרים שסוברים כי בר כוכבא לא כבש את ירושלים, מציינים שבין למעלה מחמישה-עשר אלף המטבעות שנמצאו עד כה בחפירות בירושלים, רק שלושה הם מטבעות בר-כוכבא. לכן, חוקרים אלו טוענים כי יש להניח שמטבעות אלו הובאו לירושלים לאחר שנלקחו כשלל בידי חיילים רומאיים. יהושע זלוטניק פורך את ההנחה הזו בטיעון שרק ארבעה מטבעות של איליה קפיטולינה מתקופת אדריאנוס נמצאו בירושלים, אף שמטבעות אלו לא היו נדירים כלל ועיקר. בנוסף הוא טוען כי לאחר דיכוי המרד, הרומאים הוציאו צו שאסר שימוש במטבעות של בר כוכבא, דבר שיכל לגרום למיעוטם. עוד טוענים החוקרים שמתנגדים כי דיו קסיוס היה צריך לציין עניין זה. ועימות עם הלגיון העשירי, היה מביא לאסון שהיה צריך להיות מתועד במקורות הרומאים או במקורות היהודים.
לשאלה אם התרחש כיבוש ירושלים מדוע אם כן הוא לא נזכר בשום מקור רומאי היסטורי (ובמיוחד דיו קסיוס), טוען הרב אייזיק הלוי, כי הרומאים הסתירו את הדבר מטעמים תעמולתיים. זלוטניק מוסיף שגם למקורות היהודים היה עניין להסתיר זאת, לאור התוצאות העגומות של המרד. ישנם חוקרים שסוברים כי המורדים כבשו את ירושלים, אבל לא הספיקו ליישבה, כיוון שהיו עסוקים בלחימה.