cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיזורי
היסטוריה
בשנת 2014, מיזורי זכתה לתשומת לב עולמית בעקבות מותו של מייקל בראון, אפרו אמריקאי שנורה למוות על ידי קצין משטרה מקומי מעשה שגרר אחריו הפגנות ומהומות. מהומות אלו הובילו בסופו של דבר להתערבות המשמר הלאומי לבקשת המושל ג'יי ניקסון. חבר המושבעים במשפט פסק שלא להגיש כתב אישום נגד הקצין ומחלקת המשפטים של ארצות הברית הגיעה גם היא למסקנה לאחר חקירה מדוקדקת, כי הקצין חשש לחייו וירה כהגנה עצמית. עם זאת, בחקירה נפרדת, משרד המשפטים מצא גם כי משטרת פרגוסון נהגה ונוהגת באופן שיטתי בצורה מפלה כנגד השחורים בעיר ומשתמשת בכוח שאינו פרופורציונלי כנגד השחורים.
גאוגרפיה
מיזורי גובלת באיווה בצפון, אילינוי, קנטקי וטנסי במזרח, ארקנסו בדרום, אוקלהומה וקנזס במערב ונברסקה בצפון מערב. למיזורי ישנם שני מעברי גבול ימיים: בצפונה נהר מיזורי על גבול איווה, ובמזרחה נהר המיסיסיפי על גבולות אילינוי, קנטקי וטנסי. נהר נוסף חשוב במדינה הוא נהר ארקנסו.
טופוגרפיה
חלקה הדרומי-מזרחי של המדינה מכונה האזור הבוטיאלי של מיזורי, המהווה חלק ממישור אלבוויאליה של מיסיסיפי. אזור זה הוא החלק הנמוך ביותר והשטוח ביותר במדינה. הוא גם בין העניים ביותר, שכן הכלכלה שם היא בעיקר חקלאית. עם זאת הוא האזור הפורה ביותר בגידולי הכותנה והאורז.
במיזורי מגוון של צמחייה וחיות בר, ישנה כמות גדולה של מים מתוקים המגיעים מנהר מיסיסיפי, נהר מיזורי ועוד מספר אגמים ונהרות.
אקלים
במיזורי שורר בדרך כלל אקלים יבשתי לח עם קיץ קריר, עם חורפים וקיצים חמים, לחים ורטובים. בחלקה הדרומי של המדינה, במיוחד בבוטהיל, האקלים יותר סובטרופי ולח .בשל מיקומה של מיזורי, במרכז ארצות הברית מיזורי חווה לעיתים קרובות טמפרטורות קיצוניות. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה במיזורי היא C° 48 ב-14 ביולי 1954, והטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה היא C° 40− ב-13 בפברואר 1905.
מיזורי ממוקמת גם בסמטת הטורנדו, דבר המוביל למזג אוויר קיצוני בצורה של סופות רעמים וסופות טורנדו קשות. סופת הטורנדו האחרונה במדינה שגרמה לנזק ונפגעים הייתה טורנדו ג'ופלין שארעה בשנת 2011, הטורנדו הרסה בערך שליש מהעיר ג'ופלין, הסופה גרמה לנזק של כ –3–3 מיליארד דולר, נהרג 159 בני אדם ונפצעו יותר מאלף. היה זה ה- EF5 הראשון שפגע במדינה מאז 1957 והקטלני ביותר בארצות הברית מאז 1947, מה שהפך אותה לטורנדו השביעית הקטלנית ביותר בהיסטוריה של אמריקה. בעיר סנט לואיס ובפרבריה היסטוריה של סופות טורנדו קשות במיוחד, כאשר האחרונה הזכורה התרחשה ב-22 באפריל 2011 בעוצמה של- EF4 שפגעה קשות בנמל התעופה הבינלאומי למברט-סנט לואיס. אחת מסופות הטורנדו הזכורות והקשות ביותר בתולדות אמריקה פגעה בסנט לואיס ב-27 במאי 1896, כאשר נהרגו לפחות 255 בני אדם ונזק כלכלי של 10 מיליון דולר (שווה ערך ל -3.9 מיליארד דולר בשנת 2009 או 4.65 מיליארד דולר כיום).
כלכלה
ב-2006 התוצר הכולל של מיזורי הוערך בכ-225.9 מיליארד דולר. ב-2006 ההכנסה הפרטית לנפש עמדה על 32,705 דולר שממקם את מיזורי במקום ה-26 בארצות הברית. התעשיות העיקריות הן תעשיית החלל, תעשיית כלי תחבורה, תעשיית התעופה, עיבוד מזון, תעשיית התאורה ובירה. מיזורי מדורגת שישית בארצות הברית בייצור חזיר, שביעית בייצור בקר ובין החמישה הגדולים בגידול פולי סויה. ב-2001 למיזורי היו 108,000 חוות, שנייה במספר אחרי טקסס. ענף החקלאות במיזורי מכניס לכלכת המדינה כ-33 מיליארד דולר ומייצר מכירות של כ-88 מיליארד דולר ולמעלה מ 378,000 משרות. בארות נפט במיזורי ייצרו 120,000 חביות נפט גולמי בשנת 2012.
מיזורי היא המדינה היחידה עם שני בנקים של הבנק הפדרלי - האחד בסנט לואיס והשני בקנזס סיטי.
ממשל ופוליטיקה
מיזורי היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון: מבצעת - מושל מדינת מיזורי, מחוקקת - המורכבת משני בתים: האספה הלאומית של מיזורי וסנאט מיזורי, ושופטת, בראשה עומד בית המשפט העליון של מיזורי. המדינה מאפשרת התערבות ישירה של האזרחים על ידי יוזמה אזרחית, משאל עם, Recall Election ואישור חוק. בירת המדינה הנוכחית היא ג'פרסון סיטי.
הרשות המבצעת במיזורי מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הראשי, מזכיר המדינה, שר האוצר, State Controller, State treasurer, Insurance Commissioner, ושר החינוך. כל בעלי התפקידים נבחרים בנפרד לתקופה של ארבע שנים, ויכולים להיבחר לשתי קדנציות בלבד. ייתכן מצב בו ברשות המבצעת יושבים נבחרים ממפלגות שונות. הבחירות לתפקידים מתקיימות באותו הזמן. המושל הנוכחי הוא מייק פרסון, חבר המפלגה הרפובליקנית.
בבית המשפט העליון של מיזורי שבעה שופטים, הממונים על ידי המושל ומאושרים על ידי בית המחוקקים. שיטת המשפט היא שיטת המשפט המקובל האנגלי, אך ישנה השפעה של המשפט האזרחי הספרדי.
למיזורי 10 קולות (אלקטורליים) - 2 סנאטורים ו-8 חברי בית הנבחרים, בבחירות לנשיאות ארצות הברית. נציגיה בסנאט של ארצות הברית הם רוי בלאנט וג'וש האולי הרפובליקנים. נציגיה בבית הנבחרים הם (נכון לקונגרס ה-117): קורי בוש, אן וגנר, בליין לוטקמאייר, ויקי הרצלר, עמנואל קליוור, סם גרייבס, בילי לונג וג'ייסון סמית'. הארי טרומן, נשיא ארצות הברית ה-33 (1884–1972), הוא יליד מיזורי והאדם היחידי מן המדינה שנבחר לתפקיד. טרומן החל את תפקידו הציבורי כשופט במחוז ג'קסון, והמשיך לשרת את מיזורי בסנאט של ארצות הברית למשך עשר שנים, עד שנבחר לסגן הנשיא לצדו של פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1944. לאחר פרישתו מן הנשיאות שב להתגורר באינדפנדנס.
במשך שנים ארוכות מיזורי הוגדרה כמדינה מתנדנדת ללא תמיכה במפלגה באופן קבוע וגורף. למדינה הייתה תמיכה ארוכת שנים יותר מכל מדינה אחרת בארצות הברית בתמיכה במועמד לנשיאות שלבסוף גם נבחר לאחר שהצביעה בעד המועמד הנבחר בכל הבחירות בין השנים 1904 ל-2004, למעט מקרה אחד יוצא מן הכלל בבחירות לנשיאות בשנת 1956, כאשר המועמד הדמוקרטי עדלי סטיבנסון הפסיד למועמד דווייט אייזנהאואר למרות שגבר עליו במיזורי. עם זאת, בשנים האחרונות מספר אזורים במדינה החלו לתמוך בצורה מובהקת וקבועה בצד הימני של המפה הפוליטית ולכן המדינה כבר איננה נחשבת לכל כך חשובה במערכות הבחירות כמו שהייתה בעבר. תושבי מיזורי הצביעו פעמיים נגד הנשיא הדמוקרטי ברק אובמה, שניצח ב-2008 וב-2012 אז הצביעו התושבים בעד המועמד הרפובליקני מיט רומני בהפרש של כמעט 10%.
חוקי אלכוהול וטבק
מיזורי ידועה בזכות היחס המתירני שלה ביחס לאלכוהול ואפילו אחד מהכינויים הלא רשמיים של המדינה הוא "מדינת Show-Me". כתוצאה מכך, מיזורי היא אחת המדינות עם צריכת האלכוהול הגבוהה ביותר ממדינות ארצות הברית. מחקר שנקרא "חופש ב-50 המדינות" שנערך ב-2013 על ידי מרכז מרקטוס באוניברסיטת ג'ורג 'מייסון, דירג את מיזורי במקום ה-3 באמריקה בחופש בצריכת אלכוהול ומספר 1 בחופש בצריכת טבק (מספר 7 באופן כללי). המחקר מציין כי "משטר האלכוהול של מיזורי הוא מהפחות מגבילים בארצות הברית, ללא חוקים ועם מיסים מתחת לממוצע".
החוק במיזורי קובע שאסור למעסיק לסרב להעסיק או לפטר עובד מכיוון שהאדם משתמש כדין באלכוהול ו / או במוצרי טבק כשהוא או היא לא בעבודה.
מצביעי מיזורי דחו בשלושה משאלי עם נפרדים בשנת 1910, 1912 ו-1918 לאסור ולהחמיר תקנות אלכוהול והם לא חלו כלל במיזורי עד שנת 1934.
כיום, חוקי אלכוהול נאכפים על ידי ממשלת המדינה, ואסור על סמכות משפטית מקומית לחרוג מחוקי המדינה הללו. במיזורי אין איסור כלל על מכירת שתיית אלכוהול או איסור על שתייה בפומבי, (מה שמאפשר מכירת אלכוהול אפילו לבתי מרקחת ולתחנות דלק). כמו כן, חוקי המדינה מגנים על אנשים מפני מעצר או על עונש פלילי בגין שיכרון בציבור.
החוק במיזורי אוסר במפורש על כל סמכות שיפוטית לשנות הגדרת המדינה למדינה יבשה. (כלומר, לחוקק חוקים האוסרים למכור אלכוהול או לצרוך אותו במקומות מסוימים) החוק במיזורי מאפשר גם במפורש להורים ולאפוטרופוסים לאפשר לילדיהם לצרוך אלכוהול.
באשר לטבק (נכון ליולי 2016), למיזורי יש את מחיר המיסים הנמוך ביותר לסיגריות בארצות הברית, במחיר של 17 סנט לחפיסה. במשאלי עם שנערכו במדינה בשנת 2002, 2006, 2012, ופעמיים בשנת 2016 בחרו להשאיר את המחיר כמו שהוא. בשנת 2007, פורבס הגדיר את המטרופולין הגדול ביותר של מיזורי, סנט לואיס, "העיר הטובה ביותר למעשנים באמריקה".
על פי נתוני המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, בשנת 2008 היה במיזורי האחוז הרביעי הגבוה ביותר של מעשנים מכלל מדינות ארצות הברית עם 24.5%. אף על פי שגיל המינימום לעישון במיזורי לרכישה והפצה למוצרי טבק הוא 18, ניתן לחלק מוצרי טבק לאנשים מתחת לגיל 18 כל עוד הם בני משפחה.
באוקטובר 2008, סקר ממלכתי לבריאות ושירותים בכירים במיזורי מצא כי רק 27.5% מהמיזורים תומכים באיסור עישון בברים ומסעדות. החוק במיזורי מתיר למסעדות, ברים, באולינג וכדומה, שיושבים בהן פחות מ-50 איש, להחליט על מדיניות העישון שלהם בעצמן כולל ללא הגבלה.
דמוגרפיה
מפקד אוכלוסין בארצות הברית מעריך את אוכלוסיית מיזורי בכ-6,137,428 נכון ל-1 ביולי 2019, גידול של 2.48% מ מפקד של שנת 2010.
בשנת 2004 דווח על 6.6 אחוזים מאוכלוסיית המדינה כצעירים מגיל  5, 25.5 אחוז צעירים מגיל 18, ו- 13.5 אחוזים 65 ומעלה. הנקבות היו כ-51.4 אחוז מהאוכלוסייה. 81.3 אחוזים מתושבי מיזורי היו בוגרי תיכון (יותר מהממוצע הארצי), ו-21.6 אחוזים היו בעלי תואר ראשון ומעלה. 3.4 אחוז מהאוכלוסייה היו ילידי חוץ, ו -5.1 אחוזים דיווחו שהם אינם דוברים אנגלית בבית.
קבוצת האוכלוסייה הכי גדולה במיזורי מורכבת מצאצאי גרמנים, המהווים 25.6% מכלל התושבים. הקבוצה השנייה היא צאצאי אירים, עם 13.9% ממניין האוכלוסייה, ולאחריהם צרפתים (13.3%), אמריקאים (10%) ואיטלקים (3.5%). אלו המציינים כי מוצאם הוא "אמריקאי" הם בעיקרם ממוצא אנגלי, אך שורשיהם נטועים בצפון אמריקה זמן רב, ובמקרים מסוימים עוד מן המאה ה-17 וראשית הקולוניות הבריטיות באמריקה.
קנזס סיטי היא ביתם של קהילות מהגרים גדולות וצומחות מאמריקה הלטינית, בעיקר ממקסיקו וקולומביה, כמו כן ממדינות באפריקה (כגון סודאן, סומליה ניגריה ) ומדרום-מזרח אסיה כולל סין והפיליפינים.
בשנת 2010 היו במיזורי 2,349,955 משקי בית, שיעור הבעלות על הבית היה 70.0 אחוזים. ההכנסה הממוצעת למשק הבית לשנת 2010 הייתה 46,262 דולר, או 24,724 דולר לנפש. בשנת 2010, 14.0 אחוזים (1,018,118) מתושבי מיזורו חיו מתחת לקו העוני.
בתי ספר יסודיים ותיכונים
במיזורי יש חוק לימוד חובה מגיל שבע עד שבע עשרה, ועל כן, חובה מצד כל הורה או אפוטרופוס או כל אדם אחר שיש לו משמורת על ילד בגילים אלו לוודא שהילד נרשם, נוכח ולומד באופן קבוע בבית ספר. נוכחות חובה מסתיימת כאשר הנער מגיע לגיל 16. עם זאת, בגילי חמש עד שבע אין חובה להירשם לבית ספר אך במידה והם נרשמים, חובה על ההורה או על האחראי עליו לדאוג שיגיע למוסד בו הוא לומד באופן קבוע.
מכללות ואוניברסיטאות
האוניברסיטה הגדולה במיזורי היא אוניברסיטת מיזורי, עם למעלה מ-35,000 סטודנטים. אוניברסיטאות נוספות גדולות במדינה הן אוניברסיטת מיזורי – קנזס סיטי, אוניברסיטת מיזורי –סט. לואיס, ומיזורי אוניברסיטת המדע והטכנולוגיה ברולה.
תרבות
מוזיקאים ידועים רבים נולדו או חיו במיזורי, לדוגמה: הזמרת והשחקנית ג'וזפין בייקר, הזמרת טינה טרנר, זמרת הפופ שריל קרואו, צ'אק ברי, הראפר נלי, אייקון, כולם מתגוררים במדינה או שהתגוררו בעבר.
התזמורת הסימפונית של קנזס סיטי ושל סנט לואיס הן התזמורות החשובות של המדינה. האחרונה היא גם התזמורת הסימפונית השנייה הוותיקה ביותר במדינה.
מיזורי אירחה את אולימפיאדת הקיץ ב -1904 בסנט לואיס, הייתה זו הפעם הראשונה שהמשחקים התקיימו בארצות הברית.
יחסי הונגריה–צרפת
יחסי הונגריה–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הצרפתית לבין הונגריה. המגעים הדיפלומטיים הראשונים בין שתי המדינות החלו בימי הביניים. לצרפת יש שגרירות בבודפשט. להונגריה יש שגרירות בפריז ו-8 קונסוליות כבוד (בערים בורדו, טור, ליל, מרסיי, מילוז, נאנסי, רן ורואן).
שתי המדינות הן חברות מלאות בברית נאט"ו ובאיחוד האירופי. מאז 2004, הונגריה היא חברה משקיפה בפרנקופוני.
היסטוריה
למשך זמן רב המלחמה הקרה הרחיקה את הונגריה מצרפת ומשאר הגוש המערבי, בעקבות זאת, רק בשנות ה-90 של המאה ה-20היה אפשרי לפתוח דף חדש ביחסים בין שתי המדינות. במהלך השנים, תמכה צרפת בהצטרפותה של הונגריה לארגונים שונים וביניהם, ברית נאט"ו (1999) והאיחוד האירופי (2004).
קשרים כלכליים
בין צרפת והונגריה מתקיימים קשרים כלכליים. לאחר המשבר הכלכלי העולמי חלה ירידה בנפח המסחר של המדינות. למרות זאת, בשנת 2014, עלה נפח המסחר של שתי המדינות ב-8.7% לסכום של כ-6.7 מיליארד אירו. באותה שנה, הייתה צרפת הספקית העשירית בגודלה להונגריה, והונגריה לספקית ה-28 הכי גדולה לצרפת.
צרפת היא המשקיעה השלישית הכי גדולה בהונגריה, עם מעל ל-350 חברות בהונגריה המעסיקות מעל ל-43,000 אנשים.
חינוך
קיים בית ספר צרפתי בינלאומי בבודפשט, בשם בית הספר הצרפתי גוסטב אייפל בבודפשט.
שגרירים
מאז 2015, השגריר הצרפתי בהונגריה הוא אריק פורנייה וגאורג קארוי  הוא השגריר ההונגרי בצרפת.
מקס זימון
גרופנפיהרר מקס זימון (בגרמנית: Max Simonh; 6 בינואר 1899 – 1 בפברואר 1961) היה מפקד בכיר בוואפן אס אס שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, והתפרסם כפושע מלחמה.
תחילת דרכו
זימון נולד ב-6 בינואר 1899 בעיר ברסלאו שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית. כיום שם העיר ורוצלב, והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית. הוא קיבל הכשרה כחייט, אולם בשנת 1917, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית כאח צבאי. הוא השתתף בטיפול בפצועים בחזית המקדונית, וקיבל את צלב הברזל דרגה שנייה. וב-9 בינואר 1919 הוא הצטרף לרייכסווהר, וסופח לרגימנט הקירסירים ה-1 (שלזיה - "הבוחר הגדול"). ב-14 באוגוסט של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גפרייטר. הרגימנט שבו שירת עסק בעיקר במשמר גבול באזור שלזיה. ב-24 במרץ 1920 הוא הועלה לדרגת פלודוול. ב-18 באוקטובר 1924 נישא למרתה ברתש, בתו של איש עסקים מברסלאו. ב-4 בספטמבר 1929 הוא פרש מהרייכסווהר, והחל לעבוד כפקיד כספים.
ב-1 באפריל 1932 הצטרף זימון למפלגה הנאצית וקיבל את מספר החבר 1.359.546. ב-1 במאי 1933 הצטרף לאס אס וקיבל את מספר השירות 83.086. הוא סופח לגדוד האס אס ה-47, ובדצמבר של אותה שנה קודם לדרגת האוברשארפיהרר. ב-8 במרץ 1934 קודם לדרגת האופטשארפיהרר, ובנובמבר של אותה שנה קיבל דרגת אונטרשטורמפירר. בין אוגוסט לאוקטובר של אותה שנה היה מפקד מחנה הריכוז זקסנבורג. ב-1935 מונה למפקד הגדוד ה-3 של יחידות גולגולת המת. ב-1938 הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר, והשתתף באנשלוס ובסיפוח חבל הסודטים.
מלחמת העולם השנייה
ב-13 בספטמבר 1939 קיבל זימון את צלב הברזל דרגה שנייה, וב-2 באוקטובר של אותה שנה גם את הדרגה הראשונה. הגדוד שלו סופח לדיוויזיית האס אס ה-3 "גולגולת המת", והוא השתתף עמו במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. ב-1931 לחם הגדוד שתחת פיקודו במבצע ברברוסה כחלק מדיוויזיית האס אס ה-3 שהייתה חלק מהקורפוס הממונע ה-56 בפיקודו של אריך פון מאנשטיין. זימון השתתף במבצע דמיאנסק, ונפצע במהלך הקרבות על קו סטלין. ב-20 באוקטובר של אותה שנה הוא קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל, והועלה לדרגת אוברפיהרר. בדצמבר 1942 הועלה לדרגת בריגדפיהרר, ובמאי 1943 קיבל פיקוד על דיוויזיית האס אס ה-3. הוא פיקד על הדיוויזיה במהלך הקרבות באזור חרקוב, ותחת פיקודו השתתפה הדיוויזיה בקרב קורסק כחלק מקורפוס הפאנצר אס אס השני שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית. הדיוויזיה התבלטה בקרב פרוחורובקה אולם במהלכו נשחקה והועברה לעתודה. לאחר מכן סופחה הדיוויזיה לארמייה השישית שהוקמה מחדש והוצבה בדרום אוקראינה, שם השתתפה בקרבות נגד ראש הגשר הסובייטי על נהר המיוס. זמן קצר לאחר מכן, נאלצה לשוב צפונה על מנת לתגבר את המגננה הגרמנית במבצע רומיאנצב. בראשית ספטמבר הועברה הדיוויזיה אל נהר הדנייפר, ובהדרגה נסוגה אל הגבול הרומני.
ב-3 באוקטובר 1943 קיבל זימון פיקוד על דיוויזיית פאנצרגרנדיר אס אס ה-16 "רייכספיהרר-אס אס". הדיוויזיה שלו הועברה לאיטליה ולחמה בקרבות החזית האיטלקית. היא השתתפה בקרב אנציו, הקרבות על הארנו וקרבו כנגד פרטיזנים. תחת פיקודו ביצעה הדיוויזיה מעשי זוועה רבים כנגד האוכלוסייה האיטלקית, ובכלל זה טבח סנטה אנה די סטצמה וטבח מרזבוטו. על פעולותיו, קיבל ב-9 באוקטובר 1944 את הצלב הגרמני בזהב, והועלה לדרגת גרופנפיהרר. ב-24 באוקטובר הועבר לפקד על קורפוס האס אס ה-13, וב-28 באוקטובר קיבל תוספת של עלי אלון לצלב האבירים שלו. הקורפוס שלו לחם בחזית המערבית כנגד כוחות של צבא ארצות הברית והשתתף במבצע נורדווינד כחלק מהארמייה הראשונה. הקורפוס השתתף בקרבות על הריין וסביב נהר הטאובר, וירצבורג ונירנברג. הוא הפר את הפקודות שניתנו לו, ולא הורה על פיצוץ הגשרים מעל הנהרות באזור, כיוון שהאמין שהמלחמה בכל מקרה אבודה.
לקראת סוף המלחמה, הוא התפרסם בשל פרשייה שארעה בעיר ברטהיים. איכר מקומי גנב נשק מ-15 נערי היטלריוגנד שהשתייכו לקורפוס של זימון, והשליך אותו לבריכה מקומית. האיכר הוצא להורג, ויחד עמו ראש העיר ואדם נוסף שסירבו לאשר את ההוצאה להורג. הגופות נתלו על עץ ליד בית הקברות המקומי, וזימון הורה להשאירן שם במשך ארבעה ימים כדי להרתיע אנשים נוספים ממעשים דומים. הדבר גרם לכך שכאשר ב-17 באפריל 1945 נכבשה העיר בידי כוחות אמריקאים, חששו התושבים להניף דגל לבן כי מראה הגופות עדיין הרתיע אותם. הדבר אילץ את האמריקנים לבצע הפצצה על העיר, אשר במהלכה נהרגו 17 תושבים. ב-1 במאי נכנע הקורפוס של זימון לכוחות האמריקניים.
אחריתו
לאחר המלחמה נשפט זימון בפני בית דין צבאי בריטי, ונידון למוות על חלקו בטבח מרזבוטו. גזר דינו הומתק למאסר עולם, ממנו שוחרר כבר ב-1954. לאחר מכן נשפט בגרמניה המערבית על רציחות ברטהיים ופשעי מלחמה נוספים. ההוא נשפט וזוכה שלוש פעמים, מה שעורר זעם ומחלוקות רבות. זימון מת בגיל 62 ב-1 בפברואר 1961 בעיר לינן, זמן קצר לפני שהיה אמור לעמוד למשפט חוזר. HIAG - ארגון של חברי ואפן אס אס לשעבר, ניסה לפרסם מודעת אבל לזכרו, אולם אף עיתון גרמני לא הסכים לפרסם אותה.
קווינדרי ות'רספון
קווינדרי וונטה ות'רספון (באנגלית: Quinndary Vonta Weatherspoon; נולד ב-10 בספטמבר 1996) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלע בגולדן סטייט ווריורס.
קריירה
ות'רספון נולד במיסיסיפי והחל לשחק כדורסל עבור אוניברסיטת המדינה של מיסיסיפי. הוא נרשם לדראפט 2018 ב-NBA, אך לבסוף התחרט והתמודד בדראפט 2019, בו נבחר על ידי סן אנטוניו ספרס בבחירה ה-49, והצטרף למשחקי ליגת הקיץ של הקבוצה.
בקיץ 2021 הצטרף לסגל ברוקלין נטס לליגת הקיץ. באוקטובר 2021 חתם בגולדן סטייט ווריורס, אך יומיים לאחר מכן שוחרר מהקבוצה וחתם בסנטה קרוז ווריורס מליגת הפיתוח. ב-23 בדצמבר חתם על חוזה לעשרה ימים בגולדן סטייט, וב-3 בינואר חתם על חוזה דו כיווני. בעונת 2021/2022 העמיד ב-NBA ממוצעים של 2.7 נקודות, 1.3 ריבאונדים ו-0.5 אסיסטים ב-6.6 דקות למשחק ב-11 משחקים בהם שיחק, וזכה עם הקבוצה באליפות ה-NBA.
נאל איילנד
נאל איילנד הוא כינוי לאזור שסביב הנקודה בה מצטלב המרידיאן הראשי עם קו המשווה במפרץ גינאה שבאוקיינוס האטלנטי, ממערב ליבשת אפריקה. הקואורדינטות של נקודה זו הן °N, °W. הכינוי "נאל איילנד" (null משמעו אפסי) הוא הומוריסטי ומתייחס להשערה השגויה בדבר קיומו של אי בנקודה זו, אי שלגביו נוצרו מפה, דגל והיסטוריה בדויים.
לשון ים בחופה הדרומי של גאנה (4.75833°N, -1.97583°W) היא שטח האדמה הסמוך ביותר לנאל איילנד וממוקמת כ-570 קילומטר מצפון לו.
בנאל איילנד, שבה עומק האוקיינוס הוא כ-4,940 מטר, ממוקם מצוף המעוגן למקומו, שעליו מוצבת תחנה מטאורולוגית ואוקיינוגרפית. שמה הרשמי הוא Station 13010 - Soul. התחנה כלולה במערך PIRATA, המופעל במשותף על ידי ארצות הברית, צרפת וברזיל.
חוק בית הלורדים (גירוש והשעיה) (2015)
חוק בית הלורדים (גירוש והשעיה) (2015) (באנגלית: House of Lords (Expulsion and Suspension) Act 2015) הוא חוק של הפרלמנט הבריטי העוסק בהשעיית או בגירוש חברי בית הלורדים הבריטי.
בסמכויות הנתונות מכוח חוק זה ניתן להשתמש רק במקרים שנעשו לאחר כניסת החוק לתוקף. חבר בית הלורדים שגורש מכהונתו אינו רשאי לשמש עוד כחבר בית הלורדים במשך חייו.
כרומיום
כרומיום (באנגלית: Chromium) הוא מיזם של חברת גוגל המבוסס על קוד פתוח, שמיועד עבור פיתוח הדפדפן גוגל כרום.
המטרה העיקרית של כרומיום היא, להיות מנהל חלונות עם לשוניות, המהווה מעטפת לאינטרנט. בפיתוח היישום הושם דגש מיוחד כדי ליצור ממשק משתמש מזערי, וכדברי המפתחים "הדפדפן צריך להיות בעל תחושה קלילה (מבחינה קוגניטיבית ופיזית) ומהיר".
התוכנה מופצת ברישיון BSD. היא כוללת את כל הרכיבים הכלולים בכרום למעט רכיבים קנייניים (לדוגמה: נגן הפלאש).
קוד המקור של כרומיום מנוהל במערכת Subversion. למיזם יש מערכת משלו להורדת וניהול הקוד בצד הלקוח בשם gclient.
פלטפורמות תומכות
רוב הפצות הלינוקס ומערכות ה-BSD מציעות את הדפדפן במאגרי התוכנה שלהם. ל-BSD ולינוקס קיימות גרסאות נפרדות ל־x86 ול־x86-64. בנוסף קיימות גרסאות התואמות למערכות ההפעלה חלונות של מיקרוסופט, macOS של אפל, Chrome OS, ואנדרואיד (החל מגרסה 4.0).
כריס סטיוארט
כריס סטיוארט (באנגלית: Chris Stewart; נולד ב-15 ביולי 1960) הוא טייס קרב, סופר ופוליטיקאי אמריקאי. סטיוארט חבר המפלגה הרפובליקנית ומכהן כנציג המחוז השני של יוטה בבית הנבחרים של ארצות הברית משנת 2013. קודם לכן שירת כטייס קרב בחיל האוויר האמריקאי והוא סופר מצליח שספריו נכנסו לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
ביוגרפיה
סטיוארט נולד בלוגן שביוטה, אחד מעשרה ילדים למשפחה מורמונית שבבעלותה משק חלב. ב-1984 סיים תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת המדינה של יוטה. בתום לימודיו התנדב לחיל האוויר של ארצות הברית. הוא סיים בהצטיינות יתרה קורס קצינים וקורס טיס והוכשר כטייס מטוסי קרב וכטייס מסוקים. במהלך 14 שנות שירותו כטייס בחיל האוויר שבר שלושה שיאי תעופה, בהם ההקפה המהירה ביותר של כדור הארץ. במשימה זו היה המתכנן וטייס המשנה של אחד משני המפציצים העל קוליים מדגם B-1B. במהלך המבצע ביצעו המטוסים שישה תדלוקים אווירים. על הטיסה זכו צוותי האוויר בגביע מקיי לשנת 1995, פרס הטיסה המצטיינת של השנה מטעם חיל האוויר.
לאחר שחרורו הקים עסק בתחום הייעוץ אותו מכר ב-2013.
סטיוארט הוא סופר שחיבר 17 ספרים, בהם מותחנים-טכניים, וסדרת מותחנים-אוונגליסטים. יחד עם אחיו טד חיבר את הרומנים ההיסטוריים "The Miracle of Freedom" ו"Seven Miracles That Saved America" שנכנסו לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. ב-2013 יצא לאור הספר "My Story" שכתב יחד עם אליזבת' סמארט. בספר מתואר סיפורה של סמארט שנחטפה כילידה והוחזקה בשבי במשך תשעה חודשים. הספר נכנס היישר לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס כספר האלקטרוני הנמכר ביותר.
ב-2012 נבחר סטיוארט לנציג המחוז השני של יוטה בבית הנבחרים של ארצות הברית ברוב של 62% ומאז נבחר שלוש פעמים נוספות לתפקיד. הוא מכהן בוועדת ההצבות ובוועדת המודיעין. סטיוארט הוא ממתנגדי ההסכם עם איראן וטען שאיראן איננה שותפה שניתן לסמוך עליה.
סטיוארט נשוי ואב לשישה.
קרב סטלינגרד
המערכה באזור סטָלינגרָד הייתה מערכה צבאית מכרעת, שהתחוללה במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, בין ברית המועצות למדינות הציר בראשות גרמניה הנאצית, באזור העיר סטלינגרד (כיום וולגוגרד) בדרום רוסיה, מאמצע יולי 1942 עד ראשית פברואר 1943.
המערכה התרכזה סביב סטלינגרד, ובמהלכה נכשלו המאמצים של הצבא הגרמני להשלים את כיבוש העיר מידי הצבא הסובייטי. היא הסתיימה בניצחון מכריע של הצבא האדום, אשר נחשב לנקודת מפנה מרכזית במלחמת העולם השנייה בכלל, ובחזית המזרחית בפרט. המערכה באזור סטלינגרד ובתוך העיר עצמה הייתה אחת הקשות, העקובות מדם והממושכות ביותר במלחמת העולם השנייה. היא ארכה למעלה משישה חודשים, ובמהלכה ספגו שני הצדדים כשני מיליון אבדות – הרוגים, פצועים, נעדרים ושבויים.
מרבית החוקרים נוהגים לחלק את המערכה לשלושה שלבים עיקריים: המערכה על דרכי הגישה לסטלינגרד (יולי–אוגוסט 1942), המערכה בתוך העיר ובסביבתה הקרובה (ספטמבר–נובמבר 1942), ומתקפת הנגד הסובייטית, שהביאה לכיתור כוחות הציר באזור סטלינגרד ולאחר מכן להשמדתם ולכניעתם (נובמבר 1942 – ראשית פברואר 1943).
האבדות הכבדות שספגו כוחות הציר במהלך המערכה באזור סטלינגרד היטו את מאזן הכוחות האסטרטגי בחזית המזרחית לטובת ברית המועצות. אף על פי שאבדות הצבא הסובייטי במהלך הקרב עלו במידה ניכרת על אבדות כוחות הציר, הוא זכה בניצחון שהיה בעל משמעות מורלית ואסטרטגית רבה. הניצחון בקרב סטלינגרד סימן את תחילת נסיגת הצבא הגרמני מהשטחים שנכבשו על ידו בברית המועצות, ואת ראשית התפנית לטובת בעלות הברית בזירה האירופאית של מלחמת העולם השנייה, וסייע להביא, בסופו של דבר, לתבוסה הסופית של גרמניה הנאצית במלחמה.
רקע
ב-22 ביוני 1941 יצאו גרמניה ובעלות בריתה למבצע ברברוסה, מתקפה רחבת היקף על ברית המועצות, שנועדה להכניע אותה ולהשתלט על שטחה. בחודשים הראשונים של המבצע נחלו כוחות הציר שורה של ניצחונות, שטחים נרחבים בחלקה האירופי של ברית המועצות נכבשו, והצבא האדום ספג אבדות קשות, כולל מיליוני חיילים שנפלו בשבי, בשורת מערכות כיתור שנמשכו עד סתיו 1941. אולם, המתקפה הגרמנית על מוסקבה (באוקטובר-נובמבר 1941) נבלמה על ידי כוחות הצבא האדום במבואות העיר, ובראשית דצמבר עברו הסובייטים למתקפת נגד, שהדפה את הגרמנים לאחור. לקראת מרץ 1942 גרמו הפשרת השלגים והבוץ העמוק בדרכים, בנוסף לתשישות של הצבאות היריבים, לקיפאון זמני בפעילות הצבאית בחזית המזרחית.
רוב המפקדים הבכירים של הוורמאכט בחזית המזרחית תמכו בעריכת מבצעים צבאיים מוגבלים בחזית הדרומית. אולם היטלר שאף לערוך מבצע צבאי בהיקף גדול בהרבה, בעל יעדים אסטרטגיים, בדרום ברית המועצות. הוא האמין שכיבוש דרום רוסיה, כולל אזור הקווקז, בו נמצאו מאגרי הנפט העיקריים של ברית המועצות, יפגע בצורה אנושה במאמץ המלחמה הסובייטי, ויקשה על ברית המועצות להמשיך לנהל את המלחמה. התוכנית הגרמנית כללה גם את חסימת התנועה בנהר הוולגה, ששימש עורק התחבורה הראשי בין אזור עבר הקווקז והרפובליקות של מרכז אסיה לשאר חלקי ברית המועצות, בעיקול הנהר סמוך לעיר סטלינגרד. התוכנית הסופית של המתקפה הגרמנית בדרום רוסיה, היוותה פשרה בין הגישה הזהירה והשמרנית, שאפיינה את הפיקוד העליון של הוורמאכט, לבין תוכניותיו השאפתניות של היטלר.
הצבא הסובייטי
הכוחות המזוינים של ברית המועצות כללו שני מרכיבים עיקריים: הצבא האדום וכוחות ביטחון הפנים של הנ.ק.ו.ד., ובהם יחידות משמר הגבול הסובייטי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היו כוחות ביטחון הפנים כפופים ישירות ללברנטי בריה, ראש הנ.ק.ו.ד. אולם במצבי חירום צבאיים, כגון קרב מוסקבה, או קרב סטלינגרד, הם הוכפפו למרותו של המפקד הצבאי בשטח. כוחות ביטחון הפנים כללו מאות אלפי חיילים (53 דיוויזיות ו-28 בריגדות עצמאיות ב-1945), והוצבו בדרך כלל מאחורי יחידות קו החזית של הצבא האדום כ"יחידות חסימה", שנועדו למנוע בריחה המונית או עריקה של חיילים. עם זאת, במקרים רבים מילאו יחידות ביטחון הפנים תפקיד פעיל בלחימה נגד הגרמנים, ואף ספגו אבדות כבדות. דיוויזיית הרגלים ה-10 של הנ.ק.ו.ד, למשל, ששימשה במקור חיל המצב של סטלינגרד, הוצבה תחת פיקוד הארמייה הסובייטית ה-62, ומילאה תפקיד מרכזי בבלימת המתקפה הגרמנית הראשונה על העיר.
כוחות היבשה של הצבא האדום נחלקו לשני סוגים עיקריים: יחידות הרגלים, שהיו בעלי ניידות מוגבלת, ונעו בעיקר ברגל והכוחות הניידים. הכוחות הניידים, שכללו את קורפוסי השריון, הקורפוסים הממוכנים, וקורפוסי הפרשים (מספר יחידות הפרשים בצבא הסובייטי היה גבוה יחסית לצבאות מערביים), קיבלו לידיהם את רוב כלי הרכב הממונעים, כושר הניידות שלהם היה גבוה יחסית, והם נועדו לעריכת מבצעי עומק בעורף האויב (כאשר הצבא האדום היה במתקפה). המחסור בכלי רכב ממונעים, ממנו סבל הצבא הסובייטי, גרם לכך, שדיוויזיות חיל הרגלים התקשו לעמוד בקצב ההתקדמות של הכוחות הניידים, ולכן הם נותרו בדרך כלל מאחור במהלך מבצעים התקפיים.
אחד ההבדלים הבולטים בין הצבא האדום לבין הצבא הגרמני וצבאות מערביים אחרים היה, שאחוז החיילים הלא קרביים (חיילים תומכי לחימה או בשירותים הלוגיסטיים) ששירתו במסגרתו, היה נמוך יחסית. החייל הסובייטי היה הרבה פחות "מפונק" מהחייל הגרמני והצרכים שלו היו מצומצמים יחסית. הוא הורגל "לחיות מהארץ" ולכן יכלו הדרגים הלוגיסטיים של הצבא האדום להתרכז בעיקר באספקת דלק ותחמושת לדרגים הלוחמים, וגודלו של "הזנב הלוגיסטי" ביחידות הצבא האדום היה מצומצם יחסית ליחידות מקבילות בצבאות מערביים.
מאפיין ייחודי בולט נוסף של הצבא האדום היה שליטתה ההדוקה של המפלגה הקומוניסטית בצבא באמצעות "קצינים פוליטיים" (קומיסרים ופוליטרוקים). הם הוצמדו למפקדי היחידות הצבאיות בכל הרמות, במטרה לפקח על נאמנותם המפלגתית. שיטת "הפיקוד הכפול" פגעה קשות ביעילות התפקוד של היחידות הצבאיות. לכן, החל מאוקטובר 1942 הוגבלו מאוד סמכויותיהם של הקצינים הפוליטיים, ונאסר עליהם להתערב בהחלטות המפקדים הצבאיים. הם הורדו לדרגת "סגן המפקד לעניינים פוליטיים", והוגבלו לעיסוק בחינוך פוליטי ובתעמולה בקרב החיילים.
בקיץ 1942, נמצאו כוחות היבשה של הצבא האדום, בעיצומו של תהליך ארגון מחדש, כתוצאה מהלקחים שנלמדו בשנה הראשונה של המלחמה נגד גרמניה הנאצית. כוחות הצבא האדום, שהוצבו במחוזות המערביים של ברית המועצות ערב פתיחת מבצע ברברוסה הושמדו כמעט לחלוטין, ואת מקומם תפסו כוחות עתודה, שאומנו וצוידו בחופזה באזורי העורף. כתוצאה מהאבדות הכבדות שספג הצבא האדום בשנה הראשונה למלחמה, כללה דיוויזיית רגלים סובייטית ממוצעת בקיץ 1942, כ-50 אחוז מתקן כוח האדם שלה בקיץ 1941, אך עוצמת האש שלה גדלה במידה ניכרת. היא צוידה בהרבה יותר כלי ארטילריה ונשק נגד טנקים מסוגים שונים, וחלק ניכר מחיילים צוידו בתת-מקלעים וברובים חצי-אוטומטיים.
הכוחות המשוריינים אורגנו אף הם מחדש במסגרת קורפוסי שריון וקורפוסים ממוכנים (שהחליפו את דיוויזיית השריון, כיחידה הרב זרועית האורגנית), וכן במסגרת בריגדות ורגימנטים עצמאיים, שנועדו לספק סיוע צמוד ליחידות חיל הרגלים. בקיץ 1942 הופיעו לראשונה גם ארמיות שריון, כוח משולב נייד רב עוצמה, שהורכב בדרך כלל מ-2 קורפוסי טנקים וקורפוס ממוכן אחד, וכלל יחידות טנקים, תותחים מתנייעים, חי"ר מוסע על גבי משאיות, תותחי נ"מ ותותחי נ"ט.
במקביל, חיל האוויר הסובייטי היה בתהליך של ארגון מחדש במסגרת של ארמיות אוויר, שכל אחת מהן כללה יחידות של מטוסי קרב, מפציצים ומטוסי תקיפה. בדרך כלל כל "חזית" סובייטית (המונח הסובייטי לקבוצת ארמיות) קיבלה תחת פיקודה ארמיית אוויר אחת.
פיקוד
רמתו המקצועית של הצבא האדום, בתקופת המערכה על סטלינגרד, הייתה נמוכה באופן משמעותי מזו של הצבא הגרמני, למרות השיפורים הניכרים שבוצעו בציודו ובארגונו בשנים 1941–1942. אולם הפיקוד הסובייטי, לפחות ברמות הגבוהות (מפקדי ארמיות וחזיתות) כלל אחוז גבוה של מפקדים מוכשרים, שקודמו במהירות בעקבות ביצועיהם בשדה הקרב בחודשים הראשונים של המלחמה. גם הפיקוד הסובייטי העליון כלל מספר קציני מטה מבריקים, כגון אלכסנדר ואסילבסקי (שמילא תפקיד מרכזי במהלך קרב סטלינגרד) ואלכסיי אנטונוב.
הפיקוד הסובייטי ברמות הנמוכות והבינוניות, לעומת זאת, התאפיין בדרך כלל בהיעדר גמישות, מקוריות ויוזמה. שרר בו החשש מקבלת החלטות עצמאיות ונטיה להיצמד לפקודות; בין השאר, כתוצאה מזיכרון הטיהורים הפוליטיים שנערכו בפיקוד הצבא הסובייטי בשנים 1937–1938, במהלכם חוסל חלק ניכר מהקצונה הבכירה של הצבא; וכן בגלל המערכת הפוליטית הסובייטית, שלא עודדה חשיבה עצמאית. המגבלות של הפיקוד הסובייטי הזוטר הורגשו בעיקר כאשר הצבא הסובייטי נמצא במתקפה, ונדרש לנהל מבצעי עומק בעורף האויב; הצבא הסובייטי הצטיין יותר בלחימה במגננה.
ציוד וחימוש
בתקופה שקדמה לפלישה הגרמנית לברית המועצות, היה נשק החי"ר הסטנדרטי בצבא האדום רובה מוסין נגאן משופר מדגם M1891/30 - רובה נטען בריח בעל מחסנית 5 כדורים בקליבר 7.62 מ"מ. דגמים משופרים של רובה זה בגרסת קרבין יוצרו בכמויות גדולות מאוד גם במהלך המלחמה. בשנים 1939–1941 פיתח הצבא האדום מספר דגמי רובים חצי אוטומטיים ותת-מקלעים, אך רק לאחר פתיחת מבצע ברברוסה, הוחל בייצור המוני שלהם. בשנת 1942 כבר צוידו החיילים הסובייטיים בכמויות גדולות של רובים חצי אוטומטיים מדגם SVT-40 בעלי מחסנית של 10 כדורים, ובתת-מקלעים מדגם פפ"ש עם מחסנית תוף עגולה שהכילה 71 כדורים. הצבא הסובייטי היה מצויד גם במקלעים קלים מדגם "דגטיאריוב", ובמקלעים בינוניים מיושנים מדגם "מקסים" M1910, שהוחלפו רק ב-1943 על ידי מקלע גוריונוב SG-43. בניגוד לצבא הגרמני לא היה לצבא האדום מקלע חי"ר אוניברסלי רב תכליתי, דוגמת ה-MG34 הגרמני, והמקלעים שעמדו לרשותו היו פחות יעילים והרבה יותר מסורבלים להפעלה.
לפני פרוץ המלחמה היו לצבא האדום למעלה מ-20 אלף טנקים, אך רובם המכריע היו טנקים קלים מסדרת BT, שהתקשו להתמודד מול טנקי הפאנצר הגרמניים סימן 3 וסימן 4. בשנת 1942 הוחל בייצור המוני של טנקים בינוניים מדגם T-34/76 שהפכו לעמוד השידרה של כוחות השריון הסובייטיים. ה-T-34 נחשב לאחד הטנקים המוצלחים ביותר של מלחמת העולם השנייה, וב-1941 הוא היה עדיף על כל סוגי הטנקים הגרמניים שעמדו מולו, אך הוא לקה בשתי מגבלות קשות, שפגעו ביעילותו - צריח קטן למדי שהכיל 2 אנשים בלבד, והעדר קשר רדיו אלחוטי (בעיה שנפתרה רק ב-1943). ב-1942 כבר ייצרו הגרמנים דגמים משופרים של טנקים, שהיו מסוגלים להתמודד נגדו בהצלחה. הצבא האדום היה מצויד גם בטנקים כבדים מדגם "קלים וורושילוב" KV-1, שגם הם צוידו בתותח 76.2 מ"מ, אך היו בעלי שריון עבה יותר, ולכן איטיים יותר. עם זאת, חלק ניכר מהטנקים הסובייטיים ב-1942 היו עדיין טנקים קלים מהדגמים T-60 ו-T-70. טנקים אלו, עם 2 אנשי צוות בלבד ושריון דק, לא היוו יריב של ממש לטנקים הגרמניים. הם הצטיינו בניידות גבוהה, ושימשו בעיקר כרכבי סיור משוריינים, בדומה לפאנצר סימן 2 הגרמני.
צבאות מדינות הציר
הוורמאכט היה, אולי, הכוח הצבאי המקצועי והיעיל ביותר מבין כל הצבאות שהשתתפו במלחמת העולם השנייה. החייל הגרמני היה מקצועי ומאומן היטב, והצטיין הן במתקפה והן במגננה. הוא גם הוכיח יכולת הסתגלות מהירה לתנאים המשתנים בשדה הקרב, במיוחד בשלבים המאוחרים של המלחמה, כאשר הצבא הגרמני נמצא כמעט תמיד בנחיתות מספרית גדולה מול יריביו, בכוח אדם ובנשק כבד. הצבא הגרמני הצטיין ברמה גבוהה של גמישות, יכולת אלתור ויוזמה. הקצינים הגרמניים בדרגות הנמוכות חונכו והומרצו לקחת יוזמה, וקיבלו מידה רבה של חופש פעולה מהפיקוד הצבאי הבכיר. הצבא הגרמני הרבה להשתמש בצוותי קרב משולבים רב זרועיים ("קמפגרופה") שהוקמו אד הוק לצורך מילוי משימות מוגדרות, והצטיין במיוחד בקרבות תנועה.
עם זאת, בניגוד לתדמיתו כצבא ממונע מודרני, רק כ-20 אחוז מהיחידות שהשתייכו לכוחות היבשה של הוורמאכט (גרמנית: Heer, צבא) היו ממונעות לחלוטין או בחלקן הגדול (דיוויזיות שריון וחרמ"ש). 90 אחוז מהחיילים בדיוויזיות הרגלים, שהיוו את רוב מניינו של הצבא הגרמני, נעו ברגל או על גבי אופניים, ודרגי התובלה שלהם התבססו בעיקר על סוסים. גם הארטילריה הגרמנית הייתה ברובה ארטילריה נגררת, אם כי יחסית לצבא הסובייטי, הצבא הגרמני הרבה להשתמש בתותחים מתנייעים מסוגים שונים.
לעומת השינויים מרחיקי הלכת שעברו על הצבא הסובייטי במהלך השנה הראשונה של המלחמה בחזית המזרחית, מעטים היו השינויים שנערכו בהרכבו של הצבא הגרמני. השינוי המשמעותי ביותר היה צמצום גדול של מספר הטנקים בדיוויזיות השריון ובדיוויזיות הממונעות, מהלך שאיפשר לפיקוד הגרמני להכפיל כמעט את מספר הדיוויזיות הניידות שפעלו בחזית הסובייטית.
בניגוד לצבא הגרמני, צבאות בעלות בריתה של גרמניה הנאצית, ששירתו בחזית הסובייטית, היו נחותים בהשוואה לצבא הסובייטי. הארמיות הרומניות, האיטלקיות וההונגריות, שהגנו על האגף הצפוני של כוחות הציר באזור הדון, סבלו ממחסור בנשק כבד ובנשק מסייע (טנקים, ארטילריה, תותחי נ"ט ומטוסים), והכלים שעמדו לרשותם היו ברובם מדגמים מיושנים, שלא התאימו לדרישות שדה הקרב בחזית הסובייטית. להוציא מספר יחידות עילית (דוגמת הקורפוס האלפיני) מרבית היחידות שלהן סבלו ממורל ירוד ומפיקוד לקוי ולא היו מאומנות ומצוידות כראוי.
ציוד וחימוש
נשק החי"ר הסטנדרטי של הצבא הגרמני בראשית מלחמת העולם השנייה היה רובה נטען בריח בקליבר 7.92 מ"מ עם מחסנית בת 5 כדורים תוצרת "מאוזר" Gewehr 98, וגרסת הקרבין שלו מאוזר K98 (המוכר בישראל בכינוי "רובה צ'כי"). ב-1941 החלו להיכנס לשירות רובים חצי אוטומטיים בעלי מחסנית 10 כדורים מדגם Gewehr 41, שהוחלפו מאוחר יותר בדגם המשופר Gewehr 43. בנוסף לכך צויד החי"ר הגרמני בכמויות גדולות של תת-מקלע מדגם MP40, הידוע בכינויו "שמייסר", בעלי תחמושת 9 מ"מ ומחסנית של 30 כדורים. הנשק המסייע הכיתתי והמחלקתי העיקרי היו מקלעים קלים ובינוניים יעילים מדגם MG34, שהוחלפו ב-1942 בדגם משופר, ה-MG42. יחידות החי"ר הגרמני צוידו בכמויות גדולות של מקלעים קלים, שהעניקו להם עוצמת אש חזקה ועדיפות על יריביהם.
ערב הפלישה לברית המועצות היוו הטנקים הקלים מדגם פאנצר סימן 2, פאנצר 35(t) ופאנצר 38(t) חלק ניכר מכוח השריון הגרמני, אך עד קיץ 1942 הוצאו רובם הגדול מהשירות בקו החזית כחלק מהפקת הלקחים מחודשי המלחמה הראשונים, והטנקים הבינוניים מדגם פאנצר סימן 3 ופאנצר סימן 4 הפכו לעמוד השדרה של כוח השריון הגרמני בחזית המזרחית. הדגמים המשופרים של פאנצר סימן 3 (שצוידו בתותח 50 מ"מ ארוך קנה L/60) ושל פאנצר סימן 4 (בעלי תותח 75 מ"מ ארוך קנה L/43), יכלו להתמודד בהצלחה כנגד הטנקים הסובייטיים מדגם T-34 ומדגם KV-1. אולם בקיץ 1942 עדיין היה מספרם קטן יחסית. לקראת סוף 1942 הוכנסו לראשונה לשימוש בחזית הסובייטית גם טנקים כבדים מדגם טיגר עם תותח 88 מ"מ, שהיו עדיפים בהרבה על כל סוגי הטנקים שעמדו לרשות הצבא הסובייטי באותה עת.
תנאי קרקע ואקלים באזור סטלינגרד
השטח בין הנהרות וולגה ודון הוא ברובו המכריע ערבה שטוחה, כמעט נטולת צמחייה גבוהה, בעלת מספר סממנים אופייניים למדבר. הגובה הכללי של הקרקע נע סביב 70 עד 150 מטר מעל פני הים. בין הוולגה והדון זורמים מספר נהרות בכיוון כללי ממזרח למערב: אקסאי, אקסאי יסאולובסקי, מישקובה, דונסקאיה צאריצה וקפרובקה. מאפיין ייחודי לאזור זה הוא היותו מבותר על ידי מספר רב של ערוצי נחלים יבשים, עמוקים למדי ובעלי קירות תלולים (הנקראים "באלקה"). ערוצים אלה מעניקים בדרך כלל יתרון משמעותי לכוח המגן, מכיוון שהם מאפשרים לו לתפוס עמדות הגנה נסתרות ב"מדרון אחורי", שקשה לפגוע בהם באש ארטילרית.
פני הקרקע בתוך העיר סטלינגרד היו מבותרים אף הם על ידי 2 נהרות (צאריצה בדרום העיר, ומאצ'אטקה בצפונה), וכן על ידי מספר ערוצי נחלים יבשים - ערוץ קרוטוי, ערוץ דולגי, ערוץ באנוי ועוד - שעברו בכיוון כללי ממערב למזרח, התחברו אל הוולגה ופיצלו את העיר למספר חלקים. מצד אחד, הערוצים הללו סייעו למגינים הסובייטיים, משום שהקשו על הגרמנים לתקוף מצפון ומדרום את האגפים של הארמייה ה-62, לנתק אותה מהוולגה ולכתר אותה. אולם כאשר הגרמנים תקפו חזיתית את העמדות הסובייטיות (כפי שפעלו כמעט תמיד במהלך המערכה על סטלינגרד) הערוצים היוו נקודות תורפה של מערך ההגנה הסובייטי. הם היו קשים להגנה ואיפשרו ליחידות גרמניות קטנות להסתנן דרך הקווים הסובייטיים, להגיע עד הוולגה ולתקוף את המגינים הסובייטיים בעורפם.
מבצע מקרה כחול
תוכנית המתקפה הגרמנית בקיץ 1942 נקראה בשם הקוד: "Fall Blau" ("מקרה כחול"). ביצוע המתקפה הוטל על קבוצת ארמיות דרום הגרמנית, שכללה חמש ארמיות גרמניות, וארבע ארמיות מצבאות המדינות הגרורות של גרמניה הנאצית (הונגריה, איטליה, ורומניה), שהתפקיד העיקרי שיועד להן היה להגן על האגפים של הכוח הגרמני המתקדם.
העדר ההסכמה בין היטלר לבין המטה הכללי של הוורמאכט ביחס ליעדי המתקפה המתוכננת בחזית הדרום, השתקף בתוכנית המבצע, שנוסחה באופן מעורפל ויעדיה הסופיים לא הוגדרו. לפי התוכנית שגובשה סופית בראשית אפריל 1942, נועדה קבוצת ארמיות דרום להשמיד את הכוחות הסובייטיים שעמדו מולה, ולהשתלט על השטח שבין נהר הדון בצפון, נהר הוולגה במזרח, ומורדות הרי הקווקז בדרום.
במבוא לפקודת מבצע מס' 41 נכתב, אמנם, שאחד היעדים של המערכה בחזית המזרחית בשנת 1942 הוא: "לכבוש את אזורי הנפט בקווקז ולחצות את רכס הרי הקווקז", אך תוכנית המבצע הגרמנית לא כללה התייחסות לדרך שבה תושג מטרה זו. לפי התוכנית, שנועדה להתבצע בשלושה שלבים, היו הכוחות הגרמניים אמורים לכבוש תחילה את העיר וורונז', לכתר ולהשמיד את הכוחות הסובייטיים ממערב לנהר הדון, ולאחר מכן להתקדם אל העיר סטלינגרד על נהר הוולגה בשתי זרועות, כאשר הזרוע הצפונית תנוע במורד נהר הדון ואילו הזרוע הדרומית תתקדם לאורך נהר הדונייץ ונהר הדון התחתון. בתוכנית לא נכתב במפורש שיש לכבוש את סטלינגרד, והוזכרה האפשרות להסתפק בהפגזה או בהפצצה של העיר "על מנת ליטול ממנה את חשיבותה כמרכז של תעשייה צבאית וכצומת תחבורה".
לאחר ההשתלטות על אזור סטלינגרד נועדו הכוחות הגרמניים, בסיוע מספר ארמיות מצבאות גרורותיה של גרמניה, להקים מערך הגנה, שישתרע ברובו לאורך נהר הדון, מאזור אוריול בצפון עד לנהר הוולגה במזרח, על מנת לאבטח את אגפם השמאלי. נשקלה גם אפשרות להציב כוח עתודה נייד מדרום לרוסטוב על הדון, כדי להגן על האגף הגרמני הימני מפני מתקפת נגד סובייטית מכיוון הקווקז.
יעדי השלב הבא של המתקפה הגרמנית נותרו מעורפלים. אפשרות אחת הייתה להתקדם צפונה, לאורך נהר הוולגה, כדי לנתק את הכוחות הסובייטיים המגנים על מוסקבה מעורפם, או לנוע בכיוון צפון-מזרח במטרה לכבוש את מרכזי התעשייה הסובייטית בהרי אורל. אפשרות שלישית הייתה להפנות את הכוח הגרמני העיקרי דרומה, כדי לכבוש את אזור הקווקז, לנתק את אספקת הנפט הסובייטית, ואולי אף לשלוח כוחות דרומה דרך איראן וטורקיה, כדי לחבור לארמיית השריון אפריקה בפיקודו של ארווין רומל, ולהשתלט על מקורות הנפט של האימפריה הבריטית במזרח התיכון.
מתקפת הקיץ הגרמנית נועדה להתחיל בסוף מאי 1942, אך הסתבכות הארמייה ה-11 בקרבות קשים בחצי האי קרים גרמה לדחיות חוזרות ונשנות. ההמתנה לסיום מסע המלחמה בקרים התארכה בשל עמידת הגבורה של מגני סבסטופול שעמדו במצור קשה והחזיקו מעמד עד ראשית יולי 1942.
בה בעת, ערך הצבא האדום מתקפה גדולה באזור חרקוב באמצע מאי, בניסיון לשחרר את העיר מידי הגרמנים. הכוחות הניידים הגרמניים ערכו התקפת נגד והצליחו לכתר ולהשמיד חלק גדול מהכוחות התוקפים במסגרת קרב חרקוב השני. המתקפה הסובייטית נכשלה מבלי שהייתה לה השפעה של ממש על תוכנית המתקפה הגרמנית, אך האבדות הכבדות בכוח אדם ובשריון שספג הצבא האדום במהלכה החלישו מאוד את כוחותיו בחזית הדרומית.
המקום היחיד שבו הצליחו הכוחות הסובייטיים לבלום את ההתקדמות הגרמנית היה באזור העיר וורונז'. ב-5 ביולי 1942 חצו כוחות מהארמייה ההונגרית השנייה ומארמיית הפאנצר הרביעית את נהר הדון וכבשו את חלקה המערבי של העיר. הפיקוד הסובייטי העליון חשש שהגרמנים מתכוונים לנצל את ראש הגשר כדי לנוע בכיוון צפון-מזרח לאזור טמבוב וסראטוב, ולנסות לאגף את מוסקבה ממזרח. הוא הקים במהירות חזית חדשה בשם חזית וורונז' והעביר תחת פיקודה שלוש ארמיות מהעתודה. כוחות העתודה הסובייטיים ערכו שורת התקפות נגד ואילצו את כוחות הציר לעבור למגננה בגזרה זו. לא ברור אם הפיקוד הגרמני התכוון להמשיך בהתקדמות מזרחה לאחר כיבוש וורונז', או שרק רצה להציב באזור כוח חסימה, כדי להגן על האגף השמאלי של קבוצת ארמיות דרום מפני התקפת נגד סובייטית.
ההצלחה הסובייטית המקומית באזור וורונז' לא השפיעה על התקדמות הזרוע הצפונית של המתקפה הגרמנית (שכללה את ארמיית הפאנצר ה-4 והארמייה ה-6), שעיקר כוחה המשיך לנוע במהירות בכיוון דרום-מזרח, במקביל לגדה הימנית (הדרומית) של הדון. נסיגת כוחות הצבא האדום בחזית הדרומית הייתה כה מהירה, עד שהגרמנים לא הספיקו לכתר ולהשמיד כוחות סובייטיים בהיקף גדול; כפי שהיה במערכות הכיתור בקיץ הקודם. בחודש הראשון של המתקפה הגרמנית תפסה קבוצת ארמיות דרום רק כ-83 אלף שבויים סובייטיים. הכוחות הניידים הגרמניים התקדמו מאות קילומטרים כמעט ללא התנגדות, וביצעו שורה של תנועות כיתור מרהיבות, אך לא הצליחו לכתר ולהשמיד כוחות משמעותיים של הצבא האדום, והמתקפה שלהם נחתה במידה רבה בחלל ריק. ב-23 ביולי כבשו הכוחות הגרמניים את העיר רוסטוב על הדון, המכונה "השער לקווקז", לאחר מספר ימים של קרבות רחוב עזים. נראה היה שכוחות הצבא האדום בחזית הדרום מתפוררים, ושאין כוח המסוגל לבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית.
בשלב זה עשה היטלר טעות קריטית. התקדמות המתקפה הגרמנית הייתה מהירה ומוצלחת כל כך, עד שהוא החליט לזנוח את תוכנית המבצע המקורית ולנסות להשיג בעת ובעונה אחת את שני יעדיו העיקריים: כיבוש הקווקז וחסימת הוולגה באזור סטלינגרד. בנוסף, הארמייה הגרמנית ה-11, שנועדה להצטרף למתקפה הגרמנית על הקווקז לאחר השלמת כיבוש חצי האי קרים, נשלחה במקום זאת צפונה, כדי להשתתף במבצע חדש, שנועד לכבוש את העיר לנינגרד. ב-17 ביולי הדיח היטלר את פדור פון בוק, מפקד קבוצת ארמיות דרום, בטענה שגילה זהירות יתר בניצול ההצלחה, ופיצל לשניים את קבוצת הארמיות שלו. ב-23 בחודש הוא הוציא את פקודת מבצע מס' 45, במסגרתה נקבע, שקבוצת ארמיות B, שכללה את הארמייה השנייה, הארמייה השישית וארמיית הפאנצר הרביעית, תשמיד בשלב ראשון את כוחות הצבא האדום באזור סטלינגרד, תכבוש את העיר, ותקים מערך הגנה במיצר היבשה בין הוולגה לברך נהר דון. בשלב השני של המתקפה, נועדו הכוחות הניידים של קבוצת הארמיות, לנוע דרומה מסטלינגרד במורד הוולגה, במטרה לכבוש את אסטרחן. קבוצת ארמיות A, שכללה את הארמייה ה-17, ארמיית הפאנצר הראשונה, והארמייה הרומנית השלישית, נועדה לפנות דרומה, לכבוש את אזור קובאן, להשתלט על החוף המזרחי של הים השחור, לחצות את הרי הקווקז, ולהשתלט על שדות הנפט הסובייטיים באזור באקו. בראייה לאחור, ניתן לקבוע שפיצול קבוצת ארמיות דרום גרם לכך שאף אחת משתי קבוצות הארמיות החדשות לא הייתה חזקה מספיק כדי לבצע את המשימות שהוטלו עליה.
התיסכול של היטלר מחוסר יכולתה של קבוצת ארמיות דרום לכתר ולהשמיד את הכוחות הסובייטיים העיקריים שעמדו מולה, גרם לו לבצע טעות נוספת. הוא העביר את ארמיית הפאנצר הרביעית מקבוצת ארמיות B לקבוצת ארמיות A, והיפנה אותה דרומה, במטרה ללכוד את הכוחות הסובייטיים, שעיכבו את ההתקדמות הגרמנית באזור הדון התחתון, ולכתר אותם בכיס גדול, בשיתוף פעולה עם ארמיית הפאנצר הראשונה והארמייה ה-17. אולם גם במקרה זה המודיעין הגרמני טעה. הכוחות העיקריים של החזית הדרומית הסובייטית, כבר הספיקו לפנות את האזור ולסגת דרומה. שתי ארמיות השריון, שכללו ביחד יותר מאלף כלי רכב משוריינים, הגיעו אל מעברות הדון יחדיו, ויצרו פקק תנועה ענק, שעיכב את תנועת שתיהן למשך מספר ימים חיוניים. התנועה המיותרת של ארמיית הפאנצר ה-4 דרומה, הגדילה את העומס על המערך הלוגיסטי הגרמני, שהתקשה גם כך לתספק את ההתקדמות המהירה של הכוחות הגרמניים, ביזבזה כמות גדולה של דלק יקר, וגרמה להאטת התקדמות הארמייה השישית - שנאלצה להתמודד לבדה עם כוחות העתודה, שהזרים הפיקוד הסובייטי לברך הגדולה של נהר הדון - לכיוון סטלינגרד. רק בראשית אוגוסט הורה היטלר לארמיית הפאנצר הרביעית לחזור למשימתה המקורית, ולהצטרף למתקפה על סטלינגרד מכיוון דרום.
המערכה על דרכי הגישה לסטלינגרד
לקראת אמצע יולי הגיעו כוחות החלוץ של הארמייה הגרמנית השישית עד לנהרות צ'יר וצימלה, כמה עשרות ק"מ ממערב לברך הגדולה של נהר הדון, שם נתקלו לראשונה בהתנגדות סובייטית מאורגנת. בשלב זה, הפיקוד הסובייטי העליון כבר הבין, כי מטרת המתקפה הגרמנית היא כיבוש סטלינגרד וחסימת התנועה על נהר הוולגה בעיקול הנהר שליד העיר, ולכן החל להזרים כוחות עתודה לאזור. ב-12 ביולי הקימה הסטאבקה חזית חדשה בשם חזית סטלינגרד, תחת פיקוד מרשל סמיון טימושנקו, כדי לבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית לעבר העיר. החזית כללה עם הקמתה שלוש ארמיות בתקן כמעט מלא, שהועברו אליה מעתודת הסטאבקה (הארמיות ה-62, ה-63, וה-64). שלוש הארמיות הוצבו באזור טולה, מדרום למוסקבה, והעברתן לאזור סטלינגרד הייתה משימה מורכבת, שדרשה זמן ניכר. חלק מיחידותיהן הגיעו לקו החזית רק לקראת סוף החודש. בנוסף לארמיות העתודה קיבלה החזית תחת פיקודה את מה שנותר מארבע ארמיות נוספות (הארמיות ה-21, ה-28, ה-38 וה-57), שהשתייכו במקור אל החזית הדרום-מערבית, וספגו אבדות כבדות בשלב הראשון של מתקפת הקיץ הגרמנית. 14 מתוך 38 הדיוויזיות של החזית כללו פחות מאלף חיילים כל אחת ו-4 נוספות כללו פחות מ-2500 חיילים. היא הסתייעה בארמיית האוויר השמינית, שכללה כ-450 מטוסים. לקראת סוף החודש הועברה גם הארמייה ה-51 תחת פיקוד החזית, והיא תוגברה על ידי 4 קורפוסי טנקים, שאורגנו במסגרת שתי ארמיות טנקים חדשות. שתי הארמיות (ה-1 וה-4) הוקמו בחופזה על בסיס המפקדות של הארמיות ה-28 וה-38, וכללו בסך הכל כ-600 טנקים.
ערב פתיחת קרב סטלינגרד הארמייה השישית הייתה הארמייה הגדולה והחזקה ביותר של הוורמאכט בחזית המזרחית. הפיקוד הגרמני תיגבר אותה ביחידות מארמיות אחרות של קבוצת ארמיות דרום, עד שב-23 ביולי 1942 היא כללה 3 קורפוסים של חיל רגלים (ה-8, ה-11 וה-51) ו-2 קורפוסי פאנצר (ה-14 וה-24). יחידות אלו כללו כ-400 אלף חיילים, 3,000 קני ארטילריה וקרוב ל-400 טנקים ותותחי סער (רובם הגדול טנקים בינוניים מהדגמים החדישים ביותר). אולם רק כשליש מהן נטלו חלק בשלב הפתיחה של קרב סטלינגרד. הארמייה קיבלה סיוע אווירי מצי האוויר הרביעי, שכלל כ-1,200 מטוסים, ונהנתה מעדיפות ניכרת על הכוחות הסובייטיים שניצבו מולה, בכוח אדם, ארטילריה (במיוחד ארטילריה כבדה ותותחי נ"ט) ומטוסים. השליטה הכמעט מוחלטת של חיל האוויר הגרמני בשמיים מעל שדה הקרב העניקה לצבא הגרמני יתרון גדול על הצד הסובייטי, משום שהכוחות הסובייטיים היו חשופים לחלוטין לתקיפות מהאוויר בערבה השטוחה והחשופה ממערב לסטלינגרד.
ההתנגשות המשמעותית הראשונה בין הכוחות הגרמניים והסובייטיים בעיקול הגדול של נהר הדון החלה ב-23 ביולי, ובשלב הראשון השתתפו בה כ-120 אלף חיילים וכ-250 טנקים ותותחי סער מהצד הגרמני, מול כ-100 אלף חיילים, שהשתייכו לארמיות ה-62 וה-64, שהסתייעו בכ-230 טנקים (מחציתם טנקים קלים מדגם T-60ו- T-70) מהצד הסובייטי. פרידריך פאולוס, מפקד הארמייה השישית, תכנן לתקוף את הכוחות הסובייטיים בתנועת מלקחיים, כאשר קורפוס הפאנצר ה-14 בסיוע הקורפוס ה-8 תוקפים לכיוון דרום-מזרח מאזור קלצ'קאיה, ואילו הקורפוס ה-51 וקורפוס הפאנצר ה-24 (שכלל רק דיוויזיית פאנצר אחת) תוקפים לכיוון צפון-מזרח. שתי זרועות המלקחיים נועדו לחבור בקלאץ על נהר הדון, במטרה לכתר ולהשמיד את הכוחות הסובייטיים בגדה המערבית של הנהר.
הזרוע הדרומית של המתקפה הגרמנית על סטלינגרד כללה שני קורפוסים מארמיית הפאנצר הרביעית בפיקוד הרמן הות, בסיוע הקורפוס ה-6 מהארמייה הרומנית הרביעית. כוחות אלו חצו את נהר הדון התחתון באזור צ'ימליאנסקאיה ב-21 ביולי, וב-1 באוגוסט החל קורפוס הפאנצר ה-48 של ארמיית הפאנצר ה-4 במבקע מזרחה לכיוון קוטלניקובו. ארמיית הפאנצר ה-4 נועדה לכבוש את העיר ולאחר מכן לתקוף צפונה לכיוון סטלינגרד לאורך קו הרכבת מנובורוסיסק, במטרה לאגף ולכתר את הכוחות הסובייטיים שהגנו על דרכי הגישה אל העיר ולכבוש אותה בסערה.
הפיקוד הסובייטי הופתע מהמתקפה הגרמנית החדשה, שפיצלה את הארמייה ה-51, ויצרה איום חמור על סטלינגרד. הוא נאבק לגייס בבהילות כוחות לעמוד מול האיום הגרמני החדש, ולבלום את המשך ההתקדמות הגרמנית אל העיר מכיוון דרום. הארמייה ה-51 תוגברה על ידי הארמייה ה-57 מעתודת חזית סטלינגרד (שכללה בשלב זה רק שתי דיוויזיות רובאים) וכוח משימה מאולתר, בסדר כוחות של קורפוס, מהארמייה ה-64, בפיקוד סגן מפקד הארמייה, וסילי צ'ויקוב. ב-2 באוגוסט כבשו כוחות החלוץ של קורפוס הפאנצר ה-48 את קוטלניקובו, ובאותו יום החליט סטלין לפצל את הכוחות של חזית סטלינגרד, ולהקים חזית חדשה בשם החזית הדרום-מזרחית, כדי לבלום את התקדמות ארמיית הפאנצר ה-4. אנדריי יריומנקו מונה כמפקד החזית החדשה, וקיבל תחת פיקודו את הארמיות ה-51, ה-57 וה-64, בסיוע קורפוס הטנקים ה-13 וארמיית האוויר ה-8 (שפוצלה גם היא למעשה לשניים, כדי להקים את ארמיית האוויר ה-16, שנועדה לסייע לחזית סטלינגרד). למרות התגבורות הסובייטיות, שהחלו לזרום לאזור ברכבות, המשיכו כוחותיו של הות בהתקדמותם המהירה, ועד 5 באוגוסט הגיעו לקו נהר אקסאי יסאולובסקי, ותפסו מספר ראשי גשר בגדה הצפונית של הנהר. בשלב זה הצליח הפיקוד הסובייטי לייצב קו הגנה חדש מצפון לנהר, והניסיונות הגרמניים להמשיך להתקדם לעבר סטלינגרד מכיוון דרום נתקלו בהתנגדות עזה. מיכאיל שומילוב, מפקד הארמייה ה-64, נטל לידיו את הפיקוד על הכוחות הסובייטיים באזור, והצליח לבלום את התקדמות קורפוס הפאנצר ה-48 והקורפוס ה-4 סמוך לתחנת הרכבת אבגאנרובו. ב-9 באוגוסט ערכה הארמייה ה-64 המתוגברת התקפת נגד מוצלחת באזור אבגאנרובו, שגרמה אבדות כבדות לקורפוס הפאנצר ה-48 ואילצה אותו לעבור למגננה. ממערב לאבגאנרובו, הצליח כוח המשימה בפיקוד צ'ויקוב, לבלום את התקדמות הקורפוס הרומני השישי על קו נהר אקסאי, וגרם לרומנים אבדות ניכרות.
ב-17 באוגוסט, לאחר שבוע של הפוגה, חידשה ארמיית הפאנצר ה-4, שתוגברה על ידי הדיוויזיה ה-267 ודיוויזיית הפאנצר ה-24 מהארמייה השישית, ושתי דיוויזיות רגלים רומניות, את המתקפה שלה מדרום לסטלינגרד. הגרמנים הצליחו לכבוש לבסוף את תחנת הרכבת אבגאנרובו, וכיתרו מספר רגימנטים סובייטיים באזור זה, אך שומילוב הזרים תגבורות לאזור והצליח לייצב מחדש את קו החזית הסובייטי מצפון לאבגאנרובו. ההתקדמות הגרמנית בגזרת אבגאנרובו איימה לכתר את כוח המשימה של צ'ויקוב, שהחזיק עדיין בקו נהר האקסאי מול הקורפוס הרומני ה-6, ולכן יריומנקו הורה לאחרון לנתק מגע ולהסיג את כוחותיו צפונה לקו נהר מישקובה בליל 18/17 באוגוסט.