cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלטרנטיבה לגרמניה
קשרים לימין הקיצוני
כמה מהארגונים והפלגים של ה-AfD נקשרו או הואשמו בקשר עם תנועות ימין קיצוני לאומניות ואסורות, כגון PEGIDA, ברוויזיוניזם היסטורי ושנאת זרים. הם נמצאים במעקב של משרדי מדינה שונים להגנה על החוקה מאז 2018. במרץ 2021 נודע כי המשרד הפדרלי להגנה על החוקה (BfV) שם את AfD תחת מעקב כקבוצה קיצונית חשודה. זמן קצר לאחר הודעה זו, המעקב אחר AfD נחסם על ידי בתי המשפט כדי לתת שוויון הזדמנויות בין מפלגות פוליטיות בשנת בחירות. ב-2022 קבע בית המשפט כי ה-BfV רשאי לסווג את המפלגה כולה כקבוצת ימין קיצוני חשודה ולפקח עליה. תביעה נגדית של ה-AfD נדחתה, משום ש"היו מספיק אינדיקציות עובדתיות למאמצים אנטי-חוקתיים בתוך המפלגה". ב-26 באפריל 2023, לאחר ארבע שנים של חקירות, סיווג ה-BfV את אגף הנוער של מפלגת AfD כארגון קיצוני "מאומת". סיווג זה איפשר להציב ארגון זה תחת מעקב אינטנסיבי אפילו יותר מהאזנת טלפון ושימוש בסוכנים סמויים שהיו עד אז.
יחס ליהדות גרמניה ומדינת ישראל
המפלגה מכחישה כל קשר לאידאולוגיה הנציונל-סוציאליסטית, ובמצע המפלגה לא ניתן למצוא אינדיקציה לקשר כזה. עם זאת, היא נחשבת לאנטישמית וחלק מחבריה אף נאו-נאצים. חברי המפלגה הציגו אמירות מעוררי מחלוקת ביחס למלחמת העולם השנייה, תומכים בהכרת ההישגים הצבאיים של גרמניה הנאצית. חבריה לעגו לאנדרטת השואה בברלין בכינוי "מונומנט של בושה" ונציג המפלגה, הולגר וינטרשטיין, אף רקד מעליה בהפגנה של המפלגה. נציגי הקהילה היהודית בגרמניה מתנגדים למפלגה באופן פומבי. בספטמבר 2021, כשבועיים לפני הבחירות לבונדסטאג, יצאו מעל 60 ארגונים ומוסדות יהודיים בגרמניה, ובראשם המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, בקריאה ליהודי גרמניה שלא להצביע ל"אלטרנטיבה לגרמניה". יו"ר התא היהודי במפלגה טען שהקריאה צבועה. ראש המועצה המרכזית של יהודי גרמניה, יוזף שוסטר, אמר בראיון ל"בילד" כי מדובר במפלגה מסוכנת: "אין להם גבולות. אם הדבר יועיל להם, הם לא יהססו לתקוף גם יהודים".
יחס לישראל
ה-AfD היא המפלגה היחידה בגרמניה אשר תומכת בהעברת שגרירות גרמניה בישראל לירושלים, ובהכרה בירושלים כבירתה של מדינת ישראל. במאי 2021 הביעה המפלגה תמיכה מלאה בפעולות ישראל נגד חמאס במבצע שומר החומות. כמו כן פעלה המפלגה לאיסור ארגון החזבאללה בגרמניה, ופועלת נגד ה-BDS. במאי 2020 נודע כי בנו של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, יאיר נתניהו תומך באופן נלהב במדיניות "אלטרנטיבה לגרמניה", והמפלגה אף הדפיסה עלון עם תמונותיו וציטוט דברי התמיכה שלו במפלגה. בנוסף זכתה המפלגה בתמיכה פומבית מהשר לשעבר רפי איתן.
עם זאת, הגישה הפרו-ישראלית של המפלגה הפכה במידה רבה למיתוס. בוועידת המפלגה 2017 בקלן, למשל, נדחתה בקשה לכלול פסקה על "חיזוק הידידות הגרמנית-ישראלית" בתוכנית קמפיין הבחירות לבונדסטאג. ההיסטוריון פיטר לונגריק מתאר אסטרטגיה אמביוולנטית של ה-AfD בעניין ישראל. מחד היא משמיעה הצהרות בעד ישראל ונגד האנטישמיות, מאידך היא "קורצת" לחסידיה שלה כי אין להתייחס לכך ברצינות. חיוניותה של מדינת ישראל ליהודים אינה חשובה לחברי ה-AfD, אלא שהיא נתפסת בעיניהם כ"מעוז נגד האסלאם".
במרץ 2023 נאם בפרלמנט האירופי יואכים קוס, נציג מפלגת AfD בפרלמנט, והביע תמיכה ברפורמה המשפטית שמובילה ממשלת ישראל השלושים ושבע.
אנטישמיות
לפי מדען המדינה פרופסור גדעון בוטש, אנטישמיות עמוקה פושה בכל רמות המפלגה. חברי המפלגה התבטאו באופן רווי שנאה ליהודים. באופן מסורתי, העקרונות הרטוריים האופייניים במפלגה, כמו "בגידה באומה", "העיתונות השקרנית" או "איום על הנצרות והמערב" הן מכלול טענות מן אנטישמיות הקלאסית. לדברי בוטש, גם תקריות אנטישמיות במפלגה אינן רק מקרים בודדים, ואנשיה מגייסים את הימין הקיצוני לשורותיה. במחקר על האנטישמיות בגרמניה מסוף 2018, מנה משרד הפנים הגרמני מספר תקריות אנטישמיות בתוך המפלגה. המשרד ציין כי כל המקרים שהוזכרו טופלו על ידי עיתונאים, פוליטיקאים או חוקרים, וכי המפלגה מעולם לא פעלה מרצונה נגד חבריה האנטישמיים.
הצהרות רבות אחרות של בכירים במפלגה העליונה מראות את האנטישמיות הנרחבת, כמו נאומו של חבר הפרלמנט הנס-תומאס טילשניידר ב-2018 בהתייחס למיתוסים קונספירטיביים אנטישמיים, לפיהם האסלאם משמש את המועצה המרכזית של יהודי גרמניה כדי "ליצור מערכות יחסים רב-תרבותיים בגרמניה". חבר ה-AfD גונאר באומגרט הפיץ קישור למאמר של מכחישי שואה הטוען כי "אף יהודי לא נספה כתוצאה מציקלון בה בתאי הגזים". יו"ר ה-AfD בווירצבורג, הרולד פטרס הרטמן, הצהיר כי ל"גוש היהודי" יש "השפעה כלכלית ותרבותית רבה – וזו בעיה גדולה". תגובת הפייסבוק של הפוליטיקאי דירק הופמן מסקסוניה-אנהלט, כי הפעולות הישראליות בעזה "גרועות לפחות כמו השואה", או התגובה הרשמית של ה-AfD לדיווח ב-2018 לפיו ישראל רוצה לגרש פליטים לגרמניה: "משחק טיפש בודד. ישראל רוצה להיפטר מהמסתננים הבלתי החוקיים (!) מאפריקה, ועל מי נופלת ה'בחירה'? עוד פעם Germoney!".
תוצאות בחירות
בונדסטאג
הפרלמנט האירופי
הערות שוליים
\
סלים א-זענון
סלים א-זענון (בערבית: سليم الزعنون; 28 בדצמבר 1933 – 14 בדצמבר 2022), הידוע גם בשם אבו אל-אדיב, היה פוליטיקאי פלסטיני, ממייסדי הפת"ח וחבר הוועד המרכזי שלה, ויושב ראש המועצה הלאומית הפלסטינית בשנים 1993–2022.
ביוגרפיה
זענון החל ללמוד משפטים באוניברסיטת קהיר בשנת 1955. הוא בעל תואר במשפטים משנת 1957 ותואר בפוליטיקה ובכלכלה בשנת 1958. הוא נבחר בהסכמה כללית לנשיאות המועצה הלאומית הפלסטינית ב-1993 במושב ה-21 שלה אשר נערך בעזה. הוא הוביל את הפרלמנט הערבי בקונגרס ה-16 שלו במרץ 2010.
בתאריך 2 בפברואר 2001 פורסם בעיתון "אל-חיאת אל-ג'דידה", שנחשב כמביע את העמדות הרשמיות של הרשות הפלסטינית, כי א-זענון הקים בקהיר פורום חדש של נציגים מן הרשות ומן הפזורה הפלסטינית. הפורום נקרא "הרשות לעצמאות לאומית", אשר תהיה כפופה למועצה הלאומית, ותגשים את עצמאות המדינה הפלסטינית. על פי הדיווח הפורום רואה את האמנה הלאומית הפלסטינית כתקפה, ומתבסס על ההחלטה ה-181 של העצרת הכללית של האו"ם (תוכנית החלוקה) ועל ההחלטה ה-194 (העוסקת בין היתר בנושא בעיית הפליטים הפלסטינים). אף שהחלטה 181 סותרת לכאורה את האמנה הלאומית הפלסטינית, משרד ההסברה של הרשות ובכירים פלסטינים פרסמו הודעות המתנערות ממנה.
בשנת 2000 טען זענון כי אהוד ברק טירפד כינוס של אש"ף בו תכנן ערפאת להכריז על מדינה פלסטינית עצמאית.
בשנת 2005 סוריה לא התירה לו להיכנס לתחומה כדי להיפגש עם ראשי חמאס והג'יהאד האסלאמי, מאחר שנציגיהם שהו בדמשק והיו אמורים לדון עמו על הצטרפות הארגונים לאש"ף.
אברהם בן אסמעאל
רבי אברהם בן משה בן אסמעאל היה מחכמי ספרד במחצית השנייה של המאה ה-13 (בערך בין השנים ה'ם'-ה'ק'). למד תורה בברצלונה אצל הרשב"א ואף שימש כמזכירו בעת מחלתו האחרונה, לאחר מכן עבר ללמוד בטולדו אצל הרא"ש. בימינו הוא מפורסם בעיקר כרבו של רבינו ירוחם.
מחיבוריו היה ידוע עד לאחרונה רק חיבור קצר בשם "סדר העבודה בקצרה" שצורף לספרו של תלמידו רבינו ירוחם ותשובה אחת, אך בשנת תשמ"ה נדפס ספר בשם "חידושי תלמיד הרשב"א והרא"ש" על מסכת בבא קמא שזוהה מאוחר יותר כחיבורו של רבי אברהם, זהו ספר פסקים על סדר המסכת הבנוי בסגנון 'פסקי הרא"ש' אך בניגוד אליהם הוא משלב גם את מסורת הפסק הספרדית מבית מדרשו של רבו הרשב"א.
בידי רבי משה אלשקר היה מצוי גם חיבורו על מסכת בבא בתרא אך ספר זה כמו יתר כתביו לא הגיעו לידינו.
אוברלורד ומשפחת אנדרווד (סדרת טלוויזיה, 2021)
אוברלורד ומשפחת אנדרווד (באנגלית: Overlord and the Underwoods) היא תוכנית טלוויזיה קנדית-משפחתית שנוצרה בשיתוף של אנתוני קיו פארל וריאן ויסברוק, והיא קופרודוקציה בין MarbleMedia ו-Cloudco Entertainment.
בארצות הברית 10 הפרקים הראשונים זמינים מה--8 בנובמבר 2021 באפליקציית BYUtv.
עלילה
הסדרה מתמקדת במשפחה צפון-אמריקאית בשם אנדרווד, שחייה מתהפכים כשהפושע השני הכי מבוקש בעולם, בן דודם הרחוק אוברלורד - שהוא חייזר, מחפש מקלט בביתם לאחר שנאלץ להגן על עדים בין-גלקטיים לאחר שהוא חוטף את הבוס שלו ונאלץ לחיות עם משפחת אנדרווד.
פיתוח ושידור
הסדרה הוכרזה ב-16 במרץ 2021, ונמכרה מראש על ידי Nickelodeon International ו-BYUtv בארצות הברית, CBC בקנדה ו-ITV בבריטניה באותו יום.
הפקת הסדרה החלה ביוני 2021 באוקוויל, אונטריו.
BYUtv החלה לשדר את הסדרה באפליקציה שלהם וב-byutv.org ב-8 בנובמבר 2021. ב-3 באוקטובר 2022 החלה BYUtv לשדר את עונה 1 בטלוויזיה. באותו יום הם הפכו את המקבץ השני של 10 פרקים לזמינים באפליקציה ובאתר שלהם.
דאגות הפקה
הסדרה הייתה נושא למחלוקת בתעשיית הטלוויזיה הקנדית לאחר שהפקתה הוכרזה באפריל 2021, כאשר כתבה בעיתון על הבכורה של פרקר אנדרסון, בן זמנו של יוצר הסדרה, אנתוני קיו פארל כללה את ההצהרה שסדרת הטלוויזיה BYU "לא יכולה להציג דמויות שמזוהות בבירור כקווריות", יחד עם דעותיהם של כנסיית ה-LGD של כנסיית הקדוש של ישו, ה-LG .ham Young University, שבבעלותה הרשת עצמה.
בתוך כמה ימים, הרשת הגיבה בהצהרה: "בתור רשת צעירה המחויבת להפגיש קהלים דתיים ולא-דתיים, BYUtv לומדת ובוחנת דרכים לשתף פעולה עם יוצרי התוכן, הכותבים וכישרונות מגוונים כדי ליישם חוויות צפייה משותפת משמעותיות עבור קהל היעד שלנו (ילדים בגילאי 8–15 והוריהם). בעוד של-BYUtv לא התייחסו לחמש הדמויות המקוריות של להט"ב ו-AirsQ+ בחמשת הדמויות המקוריות של להט"ב., אנו רוצים להתייחס לנושאים - כולל להט"ב - שחשובים לקהל הגדול והמגוון שלנו. אין מדיניות שתחריג את הרשת מלכלול דמויות שמזדהות כ-להט"ב, ו-BYUtv בוחנת דרכים לעשות זאת", ומארבלמדיה אישרו כי אוברלורד ומשפחת אנדרווד יכללו דמויות להט"ב.
קושטאקה
קושטאקה או קושדאחאה (באנגלית: Kushtaka או Kooshdakhaa, בתרגום מילולי לעברית: "איש-לוטרת יבשה") הם יצורים משני צורה מיתיים הנמצאים בפולקלור של עמי הטלינגיט בחוף של הפסיפיק נורת' וסט באמריקה הצפונית.
הם דומים ל"וואטסה (Watsa) של עמי טס'מסיין (Ts'msyen), נאט'ינה של העם הילידי דנא'ינה שנמצא בדרום מרכז אלסקה, ואוראיולי של היופ'יק במערב אלסקה".
מבחינת פיזית, קושטאקה מתוארים כמשני צורה שמסוגלים להפוך לצורה אנושית, לצורה של לוטרה ובפוטנציה, גם לצורות אחרות. בכמה סיפורים, קושטאקה מסוגלים ללבוש צורה של כל מיני הלוטרות; בסיפורים אחרים, הם יכולים להפוך רק למין אחד. בכמה סיפורים, קושטאקה הם יצורים אכזריים ששמחים להוליך את ספני הטלינגיט המסכנים אל מותם. באחרים הם ידידותיים ועוזרים, לעיתים קרובות מצילים את האבודים ממוות בקיפאון. בסיפורים רבים, קושטאקה מצילים יצור אבוד על ידי הסחתו עם אשליות דמויות לוטרה של משפחתו וחבריו בזמן שהם משנים את צורתו של היצור לקושטאקה, מה שיאפשר לו להתגבר על הקור. מטבע הדברים, זו נחשבת לברכה מעורבת. עם זאת, האגדות לגבי הקושטאקה הן לא תמיד נעימות. באגדות מסוימות נאמר שהקושטאקה מחקים את בכי התינוק או את צרחותיה של אישה כדי לפתות קורבנות לנהר. בהגיעם לשם, הקושטאקה הורגים את האדם וקורעים את גופו, או שהם הופכים אותו לקושטאקה אחר.
האגדות מספרות כי ניתן להדוף את קושאטקה באמצעות נחושת, שתן, כלבים, ובכמה סיפורים – אש.
מכיוון שהקושטאקה טורפים בעיקר ילדים קטנים, יש סברה שהם משמשים את אמהות שבט הטלינגיט כדי למנוע מילדיהן להסתובב לבדם קרוב לאוקיינוס.
נאמר גם שהקושטאקה פולטים שריקה גבוהה בעלת שלושה חלקים, בתבנית של נמוך-גבוה-נמוך.
קושטאקה בספרות המודרנית
קושטאקה מופיעים בספרה של פמלה ריי הוטסון, Legends in Wood: Stories of the Totems באגדה "War with the Land Otter Men" ("מלחמה עם אנשי-לוטרות היבשה"), כמו גם ב-Transformation Masks של פמלה ריי הוטסון. הם גם מופיעים ב-Raven Stole the Moon של גארת שטיין. הארי ד. קולפ מתאר מפגש של כורה עם הקושטאקה במפרץ תומאס בסיפור הקצר "The Strangest Story Ever Told".
הם גם הנושא של רומן האימה הממוקם באלסקה של דייוויד פיירדומניקו, Kushtaka. קושטקות מופיעות גם ברומן של ויליאם ג'יראלדי, Hold the Dark, משנת 2015. הספר השני של סדרת The Twins of Petaybee של אן מק'קפרי, Maelstrom, כולל מינים של לוטרות מים-עמוקים משנות-צורה שמתייחסים אל עצמם כקושטאקה.
הקושטאקה הוא האנטגוניסט העיקרי ברומן "The Beast of Barcroft" של ביל שווייגרט משנת 2015.
כמו כן, הם מתוארים בספר Shamans and Kushtakas: North Coast Tales of the Supernatural מאת מרי ג'יראודו בק.
Obsessions
Obsessions (בעברית: אובססיות) הוא שיר של הזמרת-יוצרת הוולשית מרינה דיאמנדיס, שיצא תחת שם הבמה שלה לשעבר, מרינה אנד דה דיימונדס. השיר יצא לאור ב-16 בפברואר 2009, על ידי חברת התקליטים ניאון גולד רקורדס, כחלק ממהדורת ויניל דאבל איי-סייד מוגבלת עם הסינגל "Mowgli's Road". מאוחר יותר נכלל השיר באלבום הבכורה של דיאמנדיס, The Family Jewels.
רקע
"Obsessions" היא הרצועה השישית באלבום. השיר נכתב על ידי דיאמנדיס והופק על ידי ליאם האו. דיאמנדיס הקליטה את השיר באייבורי טאוור וקאנק, לונדון.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שצבר למעלה מ-15 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הקליפ ל-"Obsessions" בוים על ידי טים בראון ועלה ליוטיוב ב-25 בדצמבר 2008. בקליפ, מרכיבה דיאמנדיס יהלום ממוטות מתכת עם מספר נוריות לד המחוברות לכל מוט. הקליפ צולם מול מסך לבן, בדומה לקליפ של סינגל הבי-סייד שלו, "Mowgli's Road". בסוף, מושרת המצלמה באופן החושף את צורת היהלום ונורות הלד זוהרות.
Mélanie
Mélanie (בעברית: מלאני) הוא אלבום האולפן השישי של הזמרת הקנדית סלין דיון. האלבום יצא לאור ב-22 באוגוסט 1984, על ידי חברת התקליטים TBS. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים: "Une colombe", "" ו-"Un amour pour moi".
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום הראשון במצעד האלבום של קוויבק.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי רנה אנג'ליל, אדי מרנאיי, רודי פסקה, פול באילרגיון ומרסל לפבר. בעקבות הצלחתו של האלבום, הצליחה דיון לזכות בחמישה פרסי Felix. היא זכתה בקטגוריות "האלבום הנמכר ביותר", "השיר הנמכר ביותר" ובשלוש נוספות.
דייוויד אוהרה
דייוויד אוהרה (באנגלית: David O'Hara; נולד ב-9 ביולי 1965), הוא שחקן קולנוע סקוטי. השתתף בתפקידים משניים בסרטים "לב אמיץ", "השתולים" ו"מבוקש".
ביוגרפיה
אוהרה נולד בגלאזגו, בנם של מרטה ופטריק אוהרה. למד "בבית ספר לנאום ולדרמה" ולא סיים את לימודיו בשל חוסר מימון. שיחק ב-1995 בדרמה התקופתית "לב אמיץ" בתור סטיבן מנהיג לוחמי המחתרת באירלנד שהופך במהלך הסרט לחברו ושומר ראשו של המנהיג הסקוטי האגדי ויליאם וולאס (מל גיבסון). מגדיר את עצמו בתור "האיש המבוקש ביותר על האי שלי".
שיחק בשתי ההפקות האיריות : "בזכות האם" שם גילם את האסיר הפוליטי פרנק היגינס אשר משתתף בשביתת הרעב הגדולה ב-1981 ב"כלא מאזה" שבצפון אירלנד ו"השדכן" בתור הברמן חסר העקרונות שון. ב-1996 שיחק את אחד התפקידים הראשיים בדרמת הפשע הטלוויזיונית הבריטית "החשוד העיקרי 5". ב-1997 שיחק את בילי סייקס האלים בעיבוד הטלוויזיוני של טוני ביל לרומן המפורסם "אוליבר טוויסט" ובתפקיד קטן במותחן הפשע ההוליוודי שובר הקופות "יריב אינטימי". ב-1999 גילם בהפקה התנכית הבריטית "ישו" את יוחנן המטביל.
בשנת 2000 שיחק בעונה הראשונה של דרמת המשטרה "המחוז" בתור בלש משטרת ניו יורק דני מק'רגור. ב-2001 שיחק בקומדיית הפשע של ג'ון פאברו "מסודרים" בתור הפושע הסקוטי המכונה "הוולשי". ב-2002 הופיע בדרמת הפעולה "סטאנדר" בדמותו של אלן הייל חבר בכנופייתו של השוטר הדרום אפריקאי המושחת ושודד הבנקים אנדרה סטאנדר.
ב-2004 השתתף בדרמה ההיסטורית "מלון רואנדה" בתור דייוויד הכתב הסקוטי המגיע כדי לסקר את רצח העם ברואנדה, אל דייוויד מתלווה אחת הצלם הצבאי האמריקאי ג'ק דאגליש (חואקין פיניקס). ב-2006 התפרסם במותחן הפשע של מרטין סקורסזה "השתולים" בו גילם את פיצי חייל בכיר במאפיה האירית של פרנק קוסטלו (ג'ק ניקולסון), בנוסף גילם את המלך האירי דונקאהד בעיבוד הקולנועי לאגדה "טריסטן ואיזולדה" בהפקתם של טוני ורידלי סקוט.
ב-2008 הופיע בסרט הפעולה המצליח "מבוקש" בתור המתנקש מר אקס המאמין שהוא אביו של גיבור העלילה וסלי אלן גיבסון (ג'יימס מקאבוי). שיחק גם במותחן הבדיוני הפוסט-אפוקליפטי "יום הדין" בתור מייקל קאריס בעל הדעות הפשיסטיות. ב-2010 שיחק בעונה הרביעית של הסדרה "שושלת טיודור" בתפקיד האריסטוקרט האנגלי הנרי הווארד, התפרסם בסרט האחרון בסדרת סרטי הארי פוטר "הארי פוטר ואוצרות המוות" בתור אלברט רנקורן לו הארי פוטר (דניאל רדקליף) מתחזה כדי להיכנס אל מנזר הקסם.
צ'רטוול
צ'רטוול (באנגלית: Chartwell) היא אחוזת כפר בקנט שבבריטניה, אשר שימשה בשנים 1922-1965 כבית הכפר של ראש ממשלת בריטניה לשעבר וינסטון צ'רצ'יל. כיום נמצאת האחוזה בבעלות הקרן הלאומית של בריטניה ופתוחה לציבור לביקור.
האחוזה
בית צ'רטוול ממוקם כ-25 קילומטרים מדרום-מערב למרכז לונדון. הבית הוקם במקום כבר במאה ה-16. שמו ניתן לו על שם באר מים עתיקה (Well) שמצפון לו. הבית החליף בעלים פעמים רבות. ב-1848 נרכש על ידי ג'ון קמבל קולקוהון (John Campbell Colquhoun), סקוטי שהיה חבר הפרלמנט, אשר הגדיל והרחיב את הבית. אחד מצאצאיו, ארצ'יבלד ג'ון קמבל קולקוהון (Archibald John Campbell Colquhoun), מכר את הבית לצ'רצ'יל.
תיאור האחוזה
אחוזת צ'רטוול כוללת את בית המגורים וסביבו גנים בשטח של 80 דונם ופארק פתוח בשטח של 230 דונם נוספים. הבית ניצב בגובה של 198 מטר מעל פני הים ומשקיף על נוף מרהיב של קנט, אשר לדברי צ'רצ'יל היה המניע העיקרי לרכישתו. עיצוב ומראה הגנים כיום הוא במידה רבה על פי מעשה ידיהם של בני הזוג צ'רצ'יל, שהכניסו בהם שינויים רבים.
הבית, הבנוי מלבנים אדומות, כולל שתי קומות מגורים וכן מרתפים ועליית גג. בקומת הקרקע נמצאים חדר האוכל, חדר הציור של צ'רצ'יל וספרייה. בקומה הראשונה נמצאים חדר השינה של צ'רצ'יל, חדר השינה של אשתו וחדר העבודה שלו, שבו חיבר רבים מכתביו ונאומיו המפורסמים.
בשנת 1938, בפרסומת למכירתו, שלא יצאה אל הפועל, נאמר כי הבית הכיל חמישה חדרי אירוח, 19 חדרי מגורים והלבשה ושמונה חדרי רחצה. באדמתו נמצאו גם שלושה בתי מגורים קטנים נוספים וברכת שחייה (שאותה בנה צ'רצ'יל).
צ'רצ'יל בצ'רטוול
וינסטון וקלמנטיין צ'רצ'יל רכשו את האחוזה בסתיו 1922 תמורת סכום של 5,000 לירות. הבית היה במצב ירוד ובמשך כשנה וחצי נעשו בו שיפוצים והוספת אגף, שעלותם עלתה בהרבה על עלות הרכישה שלו. אדריכל השיפוצים היה פיליפ טילדן (Philip Tilden). משפחת צ'רצ'יל נכנסה לגור במקום באפריל 1924.
צ'רצ'יל בילה את ימי שהותו במקום בקבלת אורחים, שאותם הוליך בגני הבית ואירח לסעודות, בציור, בבניית קירות לבנים ויצירת ברכות נוי בגנים, שבהן שיכן דגי זהב, וכן בכתיבה עד שעות הלילה המאוחרות. הוא כתב בחדר עבודתו, שבו, כפי שתיאר זאת העיתונאי אדוארד מורו הוא "גייס את השפה האנגלית ושלח אותה לקרב". ב-1927 חיבר את הראשון ממכתבי "בולטין צ'רטוול", שהיו מכתבים ארוכים לאשתו על החיים בבית, שכתב בעת שנמצאה מחוץ למדינה.
זרם של אורחים הגיע אל הבית, אשר דיפלומט בריטי תיאר כמשרד חוץ קטן משלו שטיפח צ'רצ'יל. הם הביאו אל צ'רצ'יל חדשות מהעולם המדיני והוא עשה ביניהם נפשות להשקפותיו. כך היה במיוחד בשנות השלושים, שבהן שהה במדבר הפוליטי בשל דעותיו על הסכנה שנשקפה לעולם מהיטלר, מהנאציזם וממדיניות הפייסנות של בריטניה מולם. ספר המבקרים של הבית, שנוהל בקפידה מאז 1922, מנה 780 מבקרים.
צ'רצ'יל, שנזקק לכסף, שקל למכור את האחוזה לפני המלחמה. בנובמבר 1945 עשה זאת, לאחר שקבוצה של ידידים גייסה מימון לכך. הכסף אפשר לקרן הלאומית לרכוש ממנו את המקום תמורת 48,300 לירות. בחוזה המכר הורשו בני הזוג צ'רצ'יל לגור באחוזה עד תום חייהם תמורת דמי שכירות של כ-350 לירות לשנה. נקבע כי לאחר פטירתם יעבור המקום לרשות הקרן.
בשלהי שנות הארבעים החזיק צ'רצ'יל באחוזה בקר, חזירים וגינת ירקות. בהמשך החזיק שם סוסי מרוץ, שהכניסו לו כספי פרסים במרוצים.
ב-25 ביוני 1953, במהלך כהונתו השנייה כראש ממשלה, הובא צ'רצ'יל לצ'רטוול לאחר שסבל משבץ ברחוב דאונינג 10 בלונדון. שהותו שם אפשרה להסתיר את מצבו החמור מן הציבור והעיתונות, ובניגוד לציפיות רופאיו הוא התאושש.
לאחר פרישתו מראשות הממשלה ב-1955 בילה צ'רצ'יל חלק ניכר מעשר שנותיו הנותרות בצ'רטוול. הוא ביקר בבית בפעם האחרונה באוקטובר 1964.
1965 ואילך
מיד לאחר מות צ'רצ'יל בינואר 1965 ויתרה אלמנתו על זכות המגורים באחוזה. בשנה של אחר מכן כבר נפתח המקום לביקור הציבור הרחב. הקרן שחזרה את מראה הבית כפי שהיה בשנות העשרים והשלושים. בחדריו הוצבו ריהוט מקורי, ספרים, מזכרות ומתנות ואוסף ציורים שצייר צ'רצ'יל. בין השאר מוצג בו פרס נובל לספרות שבו זכה. מדי שנה מוצגת בבית תערוכה זמנית מאוספיו.
הבית הוא בניין רשום מדרגה I, אך זאת לא בשל ערכו האדריכלי, שאיננו נחשב לגבוה, אלא בשל חשיבותו ההיסטורית. הגנים סווגו כבניין רשום מדרגה II.
סופת הוריקן שפקדה את בריטניה ב-1987 גרמה נזק חמור לגני הבית, שעצים רבים בו נהרסו.
המקום הפך לאתר ביקור פופולרי לציבור הרחב. בשנת 2016 ביקרו באחוזה 232,000 אנשים.
אלישקה מיסקובה
ביוגרפיה
מיסקובה נולדה בקוייטיצה וגדלה בווישקוב. בשנת 1947 היא עברה להתגורר בפראג.
באוגוסט 1948 טסה מיסקובה עם חברותיה לנבחרת להשתתף באולימפיאדת לונדון (1948). כבר בטיסה היא הרגישה רע וחום גופה החל להעלות. היא הופרדה מחברותיה במעונות הספורטאים והובחנה כלוקה בשיתוק ילדים ומיד אושפזה בבית חולים בבידוד. היא חוברה לריאת ברזל במשך כ-4 ימים עד שנפטרה, ביום בו זכו חברותיה לנבחרת צ'כוסלובקיה במדליית זהב לפני נבחרת הונגריה ונבחרת ארצות הברית (מתוך 11 נבחרות). ורה רוז'יצ'קובה החליפה אותה בתחרות בהצלחה רבה, לאחר שסיימה במקום 6 מבין 90 המשתתפות, שלישית מבין המתעמלות הצ'כוסלובקיות. בנבחרת ההתעמלות השתתפה גם אחותה הבוגרת, מילוסלבה מיסקובה שסיימה במקום רביעי מבין 90 המשתתפות ושנייה מבין המתעמלות הצ'כוסלובקיות. בטקס חלוקת המדליות, הונף דגל צ'כוסלובקיה עם סרט שחור סביבו.
מיסקובה נקברה בווישקוב ב-4 בספטמבר 1948.
חופש העיסוק
חופש העיסוק הוא הזכות הטבעית של כל אדם לעסוק בכל עיסוק או מקצוע שיחפוץ בו. חשיבות זכות זו נובעת מההשלכה על רוב תחומי החיים, החל מקיום פיזי בסיסי, דרך מעמד בחברה וכלה באפשרות הפנאי להגשמת שאיפות.
הזכות נכללת בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם שנתקבלה באו"ם בשנת 1948. בישראל נקבעה זכות זו בראשית ימי המדינה בפסיקה של בג"ץ, ובשנת 1992 נחקק חוק יסוד: חופש העיסוק המסדיר את מעמדו של חופש העיסוק כעיקרון על-חוקי, אולם מגביל את עיסוקיו של אדם לעיסוק שלא נאסר בחוק (לדוגמה איסור על עיסוק כעורך דין ללא רישיון לעריכת דין) ומסדיר את מעמד חופש העיסוק אם קיימת התנגשות עם חוקים אחרים.
חופש העיסוק במדינת ישראל
כבר בימי ראשית המדינה קיבל חופש העיסוק ביטוי בבג"ץ בז'רנו נ' שר המשטרה:
בשנת 1992 נחקק חוק יסוד: חופש העיסוק, המעניק לחופש העיסוק מעמד עליון בחוק הישראלי. על פי רוב משתדל בית המשפט לצמצם פגיעה בחופש העיסוק כאשר הדבר אפשרי. פסקת ההגבלה הקיימת בחוק היסוד מאפשרת חריגים מצומצמים ופסקת ההתגברות שבו מאפשרת חריגים נוספים, הפוגעים באופן בוטה בחופש העיסוק. לחופש העיסוק יש השפעה נרחבת על חוקים אחרים כגון חוק שעות עבודה ומנוחה משנת 1951 וחוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם משנת 1996.
בשנת 1999 נתן בית הדין הארצי לעבודה פסק דין תקדימי המעדיף את חופש העיסוק של העובד על פני זכותו של המעביד להגנה על סודותיו המסחריים
האחרון
האחרון (באנגלית The Last One) הוא הפרק האחרון בקומדיית המצבים הפופולרית "חברים". הפרק שודר ב-6 במאי 2004. הפרק היה להצלחה טלוויזיונית ובמהלכו צפו בו כ-52 מיליון צופים אמריקאיים.
רקע
יוצרי הסדרה סיימו את הטיוטה הראשונית לפרק בינואר 2004, ארבעה חודשים לפני ששודר. הפרק התעתד להימשך כשעה. קריין, קאופמן וברייט צפו בפרקי סיום של סדרות סיטקום אחרות, ושמו לב לדברים שהצליחו ולדברים שלא, על מנת לבנות את תוואי הפרק ואת מאפייניו. הם אהבו את פרקי הסיום שנשארו נאמנים לסדרה, ואף שיבחו את פרק הגמר של המופע של מרי טיילר מור, וראו בו כפרק הסיום האידיאלי. ברייט, קאופמן וקריין התקשו בכתיבת הפרק האחרון, והעבירו ימים שלמים בחשיבה על הסצנה האחרונה, מבלי שהצליחו לכתוב מילה. הם לא רצו שיהיה "קונספט גבוה מדי, או להוציא את הסדרה מעצמה".
עלילה
הפרק מתחיל בדיוק בנקודה שהפרק הקודם הסתיים. אריקה ממהרת לחדר לידה. לתדהמתם צ'נדלר ומוניקה מגלים כי הייתה טעות בבדיקה וכי יש להם שני ילדים, בן ובת, על אף שחיכו לילד אחד. בינתיים מחליטה רייצ'ל לטוס לפריז למרות חידוש הרומן עם רוס, אבל הוא, לאחר שכנועים רבים מחבריו, מחליט לנסוע אחרי רייצ'ל לשדה התעופה ולפתוח בפניה שם את רגשותיו. רוס ופיבי נוסעים במונית של סבתה של פיבי וכמעט מספיקים לתפוס את רייצ'ל בשדה התעופה אך הם מגלים כי הם הגיעו לשדה התעופה הלא נכון ורייצ'ל עולה למטוס. כאשר היא עולה מתקשרת אליה פיבי ומודיעה לה שמשהו לא בסדר ב"פלנג'י השמאלי" (בפרפרזה לשם אותו הייתה פיבי מאמצת לצורך ביצוע תעלולים שונים לאורך עונות הסדרה "רג'ינה פלנג'י") אחד הנוסעים בטיסה שומע את הדבר ומכניס את כל המטוס לפאניקה. רייצ'ל יורדת מהמטוס, ובזמן עד שכל הנוסעים עולים עליו בחזרה רוס ופיבי מגיעים, ורוס מספר לרייצ'ל על רגשותיו כלפיה. רייצ'ל בוחרת לעלות למטוס ורוס חוזר לביתו. כאשר חוזר לביתו, רוס מגלה כי רייצ'ל השאירה לו הודעה קולית ובה היא אומרת לו כי היא אוהבת אותו וכי היא רוצה להישאר בניו יורק. היא חוזרת הביתה ומחדשת את מערכת היחסים שלה עם רוס. צ'נדלר ומוניקה מסיימים לארוז לקראת המעבר לדירה החדשה ובסצנה האחרונה בסדרה רואים את שש הדמויות משאירות את המפתחות שלהן לדירה ויוצאות ממנה בדמעות.
הקטעים החשובים ביותר בפרק הסיום צולמו ללא קהל, ועם מספר מינימלי של אנשי צוות. במהלך הסצנה האחרונה התקשו השחקנים להישאר חתומי פנים ונדרשו שוב ושוב לתקן את האיפור מכיוון שלא הפסיקו לבכות (מה שניכר גם בסצנה המשודרת), מה שהפך את צילום הסצנה לארוך במיוחד. צוות השחקנים המרכזי נהנה מפרק הסיום והיה בטוח שהמעריצים יגיבו בצורה דומה:
ביקורות
הביקורות על פרק-הסיום היו מעורבות, אך נטו להיות חיוביות. ביאנקו מעיתון ה-USA Today תיאר את הפרק כמבדר ומספק, ושיבח את המיומנות בשילוב בין ההומור לרגש בכל אחת מן הדמויות. היו ששיבחו את אניסטון ושווימר על משחקם, אך חשבו שחידוש הקשר הרומנטי ביניהם היה "סוף יותר מדי טוב, על אף שזה מה שצבא המעריצים של הסדרה רצה". בסופו של דבר, נכתב כי פרק-הסיום היה "יותר מרגש מאשר מצחיק, יותר מספק במונחים של סגירת מעגל מאשר מצחיק עד דמעות".
יעקב יוסף אטינגר
רבי יעקב יוסף אטינגר (בכתיב מיושן: עטטינגר; בגרמנית: Oettinger; ה'תק"מ, 1780 - כ"ב בחשוון ה'תרכ"א, 7 בנובמבר 1860) היה ראב"ד ברלין ורבה הראשי בפועל במשך 35 שנה.
ביוגרפיה
נולד לרב מרדכי אטינגר בגלוגאו, למד מפי רבי עקיבא איגר. ב-1804 נישא לליבע רייזל לבית זקס.
בשנת 1818 הגיע לברלין והתמנה כמורה בבית המדרש המקומי, במשך תקופה שימש דיין בבית הדין הגדול של קהילת ברלין, תחת רבה של העיר, הרב מאיר וייל. בשנת 1825, ה'תקפ"ה, התמנה כראש בית הדין וכרבה הראשי בפועל של ברלין, תפקיד שבו נשא עד פטירתו.
עם מינויו קוצצו סמכויותיו של הרב הראשי בקהילה הברלינאית, וחלק ניכר מהסמכויות שהיו בידי הרב באופן מסורתי הועברו למוסדות אחרים של הקהילה. הרב אטינגר נאלץ להתמודד עם הרוח החדשה ששררה בקהילה, בדרך כלל שלא בהצלחה. כך למשל, חיווה דעתו לשלילה על מנהג המקהלה שליוותה את התפילות החגיגיות לחזור על מילים בנוסח התפילה בקטעים שבהם התבקש הדבר מבחינה מוזיקלית, אך לאחר שהמקהלה המשיכה במנהגה למרות דעתו, ביטל את הוראתו.
בפועל היה הרב אטינגר הרב האחרון שהנהיג את קהילת ברלין המאוחדת כרב, לאחר פטירתו פעלו כרבנים, עוזרו הרב אלחנן רוזנשטיין (עד 1869) והרב מיכאל זקש שהיה דרשן. במקביל עתרו ראשי הקהילה, לאופולד צונץ ואחרים לשלטונות בקריאה לביטול משרת הרב, הם טענו כי לקהילה נחוץ בימים אלו רק מורה אמוני ולא פוסק הלכה. בבית הכנסת החדש שהחל להיבנות בשנת חייו האחרונה של הרב אטינגר, שלטו כבר הרפורמים.
על מצבת קברו נחרט:
מלבד הסכמותיו לספרים רבים, לא נשתמרו כתבים הלכתיים שלו. מכונה לאפיית מצות מכונה שזכתה לאישור הלכתי שלו, עמדה לפני הרב יוסף שאול נתנזון ובית דינו והביאה אותם להצטרף לעמדת המתירים להשתמש במצות אלו בחג הפסח.
נותרו בדפוס הוספות שלו לספר "תורת חיים ואהבת חסד" (ברלין תקפ"ט) הכולל הדרכה, הלכות ותפילות לחברי החברה קדישא לפי מנהג ברלין.
הבונים החופשיים בארץ ישראל
הבונים החופשיים החלו את פעילותם בארץ ישראל החל מסוף המאה ה-19. הראשונים הגיעו בעיקר מארצות הברית, במטרה למצוא שרידים ארכאולוגיים שיוכיחו את אמתותן של אגדות מסוניות הטוענות כי מוצא הארגון הוא בבית המקדש שבנה שלמה המלך בימי מלכותו.
היסטוריה
ב-1867 הגיע לארץ הקפטן האנגלי צ'ארלס וורן, בונה חופשי מלשכת המחקר של אנגליה. יחד עם קבוצת ארכאולוגים חפרו לראשונה בירושלים וחשפו את מערת צדקיהו, שלימים נקבעה על ידי החוקרים כמקום חציבתן של אבני המקדש. חשיפתה של מערת צדקיהו משכה אל הארץ בונים חופשיים אחרים, ביניהם מארק טוויין, שהיה בונה חופשי בלשכה מסונית ממיזורי. מחקריו הארכאולוגיים של וורן כללו גם את חשיפת מנהרות הכותל, העוברות לאורך הכותל המערבי.
באותה שנה הגיע לארץ גם רוב מוריס, בונה חופשי מקנטקי. לאחר שראה שאין אף לשכה של הארגון בארץ הקודש - החליט להקים כזו. יחד עם חברים אחרים בארגון שפגש, הקימו ב-13 במאי 1868 את הלשכה המסונית הראשונה בירושלים, שכונתה "Reclamation Lodge of Jerusalem" ופעלה בשפה הצרפתית. מערת צדקיהו שימשה להם כמקום המפגש לטקס פתיחת הלשכה (אשר כונה בפי מוריס בשם "Moot Lodge").
לשם הקניית חוקיות ללשכה מסונית יש לקבל חסות באמצעות צ'ארטר מלשכה גדולה מוכרת. תוכניתו של מוריס לקבל צ'ארטר שכזה מלשכתו בארצות הברית נכשלה, ועל כן פנה אל ידידו ויליאם מרסר וילסון (William Mercer Wilson), נשיאה הראשון של הלשכה הגדולה של קנדה במחוז אונטריו, בבקשה להשגת הצ'ארטר. בין שמות עותרי הצ'ארטר ניתן למצוא שמות של אישים כגון אלברט ג. מאקי (מגדולי הסופרים בנושא הבנייה חופשית) וקרל נטר (ממייסדי "כל ישראל חברים" ו"אליאנס" הצרפתית) אשר בדיוק באותה שנה סיים את תפקידו כמנהל בית הספר החקלאי "מקוה ישראל" אותו ייסד. את הצ'ארטר קיבלו לבסוף ב-17 בפברואר 1873, וזמן קצר לאחר מכן, ב-7 במאי, נוסדה לשכת Royal Salomon Mother Lodge מס' 293 בירושלים (בערבית - Suleiman El-Moluki).
לא עבר זמן רב והדברים התגלגלו לרעת לשכת Royal Salomon Mother Lodge, בעיקר מפאת חוסר ניסיון בהליכי הטקסים המסוניים ועקב חוסר תקשורת עם הלשכה הגדולה שבקנדה. הדבר התבטא בצירוף בונים חופשיים מלשכות לא מוכרות (כאלה שפעלו ללא צ'ארטר) אל הלשכה. בסופו של דבר דרשה הלשכה הגדולה שבקנדה להסיר את הצ'ארטר מלשכת ירושלים ולהחזיר אליה ספרים וחפצים של הבנייה החופשית. לשכת ירושלים סירבה לעשות כן ופעלה לזמן קצר ללא צ'ארטר.
ב-26 באוגוסט 1889 עזב אברהם לוי (Abraham Levy), יהודי בונה חופשי, את הלשכה כשבדעתו לייסד לשכה חדשה שתפעל בצורה מסודרת על פי כל הכללים המסוניים. את הלשכה החליט להקים ביפו, העיר שבה רוב הבונים החופשיים התגוררו בלאו הכי. יחד עם חברים לשעבר של הלשכה בירושלים עתרו לקבלת צ'ארטר מלשכה צרפתית אשר פעלה על פי הנוסח המצרי בפריז - נוסח אשר לא היה מקובל על ידי שאר הלשכות באירופה. ב-25 באוגוסט 1891, לאחר קבלת הצ'ארטר, ייסדו את לשכת The Port of Solomon’s Temple שכונתה גם בשם Gate of Solomon’s Temple - 'שער היכל שלמה'. הלשכה פעלה בביתם של בני משפחת יעקב אלחנן ליטוינסקי ביפו ופעלו בה ערבים ויהודים כאחד. באותה שנה הגיעה לפלשתינה קבוצת מהנדסים צרפתיים לשם בניית מסילת הרכבת הראשונה שחיברה בין יפו לירושלים. מהנדסים אלה היו בונים חופשיים והצטרפו ללשכת The Port of Solomon’s Temple אך עזבו אותה כאשר סיימו את עבודתם וחזרו לצרפת. אז גם דעכה העבודה בלשכה, ובסופו של דבר היא נסגרה.
בראשיתה של המאה ה-20 הגיעו חברי לשכת The Port of Solomon’s Temple למסקנה כי עליהם לייסד לשכה חדשה על מנת שהבנייה החופשית לא תגווע בארץ. על כן, בפברואר של 1906 ייסדו ביפו את לשכת "ברקאי". אחד מחברי הלשכה באותו זמן היה שען יהודי בשם מוריס שנברג (Maurice Schönberg), אשר היה אחראי על התקנת השעונים על מגדל השעון המפורסם שביפו. אותו שנברג, שמתוקף עבודתו נסע פעמים רבות לפריז, יצר קשרים עם ארגון ה-Grand Orient שבצרפת ועל כן, ב-13 במרץ 1906, חברי לשכת "ברקאי" עתרו רשמית ל-Grand Orient במטרה לקבל מהם צ'ארטר. אחד החותמים על העתירה לצ'ארטר היה האח דוד יודילוביץ', מראשוני המעצבים של התרבות העברית החדשה בארץ-ישראל. ממייסדי בית-הספר העברי הראשון בארץ, בראשון לציון 1886, שבו לימד עברית בעברית. יודלוביץ גם הקים ב-1898 את גן הילדים העברי הראשון בארץ, ולימד את הערבים הראשונים לדבר בשפה העברית. הוא השתתף רבות בעיתוניו של אליעזר בן-יהודה, הצבי ועוד. יודלוביץ' כתב את הספר הראשון בעברית על הבנייה החופשית. במקביל עבד כמנהל הייצוא של היקב בראשון לציון.
אח נוסף מלשכת "ברקאי" היה אלכסנדר הווארד (Alexander Howard), ערבי-נוצרי ממוצא לבנוני (שמו האמיתי היה אסכנדר עוואד, Iskander Awad) אשר עבד כסוכנו של תומאס קוק במזרח-התיכון, דבר שהקנה לו מעמד גבוה וכספים רבים בהם השתמש לרכישת מלונות ביפו, בירושלים ובלטרון. אלכסנדר בנה בתים רבים ביפו ורחוב אחד נקרא בזמנו על שמו – Howard Street (כיום רח' דוד רזיאל), שם גם בנה את ביתו הפרטי בבית מס' 1. אלכסנדר מינה את אחיו ללשכה, רולה פלויד, כעוזרו האישי בעסקיו, ומספר שנים לאחר מכן ירש פלויד את תפקידו של הווארד כסוכנו של תומאס קוק. יחד ניהלו את חברת הכרכרות הראשונה (אשר נקראה דיליז'נס באותה תקופה) בארץ שנסעו מנמל יפו לירושלים.
ביתו הפרטי של Alexander Howard שימש כמקום המפגש של חברי הלשכה (אותו בית שימש מאוחר יותר, בנדיבותו של אלכסנדר, כמקום מפגש של מהגרים יהודים שעלו לארץ בסוף המאה ה-19 ותחילתה של המאה ה-20. בסביבות שנת 1890 הפך הבית למשרדים הראשיים של ארגון "חובבי ציון" הרוסי שעודד התיישבות בפלשתינה). אף שפעלו בחסותה של ה-Grand Orient, לא ידעו חברי הלשכה לדבר בשפה הצרפתית ועל כן פעלה הלשכה בשפה הערבית. אף-על-פי-כן, את הדו"חות ששלחה הלשכה ל-Grand Orient כתבו בשפה הצרפתית. את הטקסים ערכו בערבית על-פי תרגומים של הנוסח הסקוטי שהובאו ככל הנראה ממצרים.
עד 1914 קודשו בלשכת "ברקאי" יותר ממאה בונים חופשיים (שכללו 82 ערבים וטורקים, 29 יהודים, 6 נוצרים אמריקאים ו-6 זרים שככל הנראה היו נוצרים גם כן). רוב החברים החדשים נולדו בארץ אך כמה מהם הגיעו ממצרים, מטורקיה, מסוריה, מלוב וממזרח אירופה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוגלו חברי לשכה רבים על ידי המשטר העות'מאני ובעקבות זאת השעתה לשכת "ברקאי" את פעילותה. מיד עם סיום המלחמה חזרה הלשכה לפעול, אולם רק למשך שלוש שנים, ואז נסגרה שוב, ככל הנראה בעקבות הטבח שנעשה ב-47 יהודים שהתגוררו ביפו, ב-1 במאי 1921.
ביולי 1922, קיבלה בריטניה את המנדט לשלטון על פלשתינה. רק אחר כך, ב-1925, חזרה הלשכה לפעילות רצופה, אך הפעם רוב הפועלים בה היו יהודים. באותה תקופה נפתחו מספר לשכות ערביות על ידי הלשכה הגדולה של מצרים והבונים החופשיים מהמגזר הערבי עברו ללשכות אלה. בפלשתינה של אותה עת החלה מתיחות בין היהודים והערבים, מה שגרם גם למתיחות בין הלשכות הערביות והלשכות היהודיות.
בשנת 1927 נוסדה לשכת "הר ציון" בירושלים על ידי העיתונאי ישעיהו קרניאל (עזמות) יחד עם עו"ד חיים שמטרלינג (גלעד) ואחרים נוספים. בינואר 1929 הכריזו חברי הלשכה על בחירתו של קרניאל לנשיא והוחלט על כך שהעברית תהיה שפת העבודה של הלשכה שפעלה עד אז, כמקובל, באנגלית.
בסופו של דבר, ב-9 בינואר 1932, נוסדה "הלשכה הגדולה של פלשתינה". כך הוקמה לראשונה לשכה גדולה של בונים חופשיים בארץ הקודש, אשר, בניגוד ללשכות גדולות בשאר המקומות בעולם, לא איחדה תחתיה את יתר הלשכות שפעלו באותה העת בארץ. איחודן של לשכות אלו הגיע רק מאוחר יותר עם הקמת "הלשכה הגדולה של מדינת ישראל".
הלשכות אשר פעלו בשפה האנגלית, שקיבלו את הצ'ארטר שלהן מהלשכה הגדולה של אנגליה, סירבו להצטרף ללשכה הגדולה החדשה והמשיכו לעבוד בנפרד בעוד שלשכות מסוימות אשר פעלו בשפה הגרמנית עבדו תחת הלשכה הגדולה הסימבולית של גרמניה. לשכות גרמניות אלה נוסדו על ידי גרמנים שמצאו מקלט בפלשתינה לאחר שגרמניה הנאצית החלה לרדוף את הבונים החופשיים שישבו בגרמניה. אותם בונים חופשיים גרמנים תרמו רבות לפיתוחן של ה-"מושבות הגרמניות" בירושלים ובחיפה.
למרות המתיחות שהייתה בין היהודים והערבים באותה העת, עשתה הלשכה הגדולה מאמצים רבים לצרף אליה אחים חדשים לא-יהודיים: ערבים, מוסלמים, נוצרים, ארמנים, דרוזים ובהאים. באותה העת היו רק לשכות ספורות אשר כללו אך ורק ערבים: לשכת נור אל-חיכמה ("אור החוכמה") ולשכת ירושלים, שתיהן בירושלים; לשכת "כורש" בעמאן ולשכת "גליל" מס' 31 בנצרת.
אחרי הקמת המדינה
עם הקמתה של מדינת ישראל ב-1948 נסגרו מיוזמתן מספר לשכות דוברות ערבית. לבסוף, ב-20 באוקטובר 1953, נוסדה "הלשכה הגדולה למדינת ישראל", אשר איחדה תחתיה את כל הלשכות בישראל. הלשכות שפעלו באותה העת חולקו על פי השפות שבהן פעלו: 19 לשכות דוברות עברית, 5 לשכות דוברות גרמנית, 5 לשכות דוברות ערבית, 4 לשכות דוברות אנגלית ולשכה אחת דוברת רומנית.
הבנייה החופשית בארץ ישראל פעלה תמיד מתוך כבוד ושוויון בין יהודים, נוצרים ומוסלמים. על אף שהבנייה החופשית אינה דת, פותחת תמיד את עבודתה כשספרי הקודש של שלוש הדתות המונותאיסטיות (התנ"ך, הברית החדשה והקוראן) מונחים על הכן מתוך מתן כבוד לשלוש הדתות הגדולות הפועלות בישראל.
בנין הלשכה הגדולה (2 היכלים, עזרה ומשרדים) היה קיים שנים רבות ברחוב ויצמן 5 (פינת רחוב ברקוביץ') בתל אביב. במאי 2005 נהרס הבניין בתל אביב, והפעילות עברה אל מגדל המוזיאון (ברקוביץ 4 ת"א) שנמצא ליד. מספטמבר 2018, הפעילות עברה להיכל ברח' גלגלי הפלדה 7 הרצליה.
ביטאון הלשכה הגדולה של הבונים החופשים במדינת ישראל, המופיע מאז שנת 1933, עבר גלגולים רבים, בצורתו ובשמו, נקרא שנים ארוכות "הבונה החופשי" ומופץ היום בגרסה דיגיטלית בלבד תחת השם "שרשרת אחים".
בסוף שנת 2011 על רקע טענות אידאולוגיות כגון הדרישה לאמונה באל עליון ואי קבלת נשים פרשה מן המסדר קבוצה מצפון הארץ בראשותו של יחיאל אבידן בעקבות "פרשת המדרכות" לנשים בבית שמש וחוסר התגובה של הלשכה הגדולה, שהצטרפה ללשכות הליברליות בחסות המזרח הגדול של צרפת, GODF, ובחסותו הקימו גרעין אדמיניסטרטיבי הנקרא "משולש בראשית" שעתיד להוות את המזרח הגדול של ישראל ובהמשך הוקמה ב-13 בינואר 2013 הלשכה הראשונה המעורבת גברים ונשים הדוברת עברית בחיפה של ה-GODF, לשכת "כוכב הצפון" מס' 4012.
במהלך שנת 2012 קבוצה שנייה של לשכות, בראשות מוטי צבירן וארנסט לב, פרשה על אי-קידומם, לטענתם, בלשכה הגדולה למדינת ישראל והקימו את "הלשכה הגדולה ירושלים", אשר הוקמה על בסיס אותם עקרונות כשל הלשכה הגדולה.
נכון ל-2020 קיימות בארץ 7 רשויות מסוניות, של בונים חופשיים, מוכרות, כדלהלן;
אליעזר דוד גרינוולד
הרב אליעזר דוד גרינוולד (י"ד בשבט תרכ"ז, 20 בינואר 1867 – א' בסיוון תרפ"ח, 20 במאי 1928) שימש כרב וראש ישיבה בערים ברדיוב, צעהלים, אויבר-וישובה (וישובה עילית) וסאטמר שבטרנסילבניה. ידוע על שם ספרו "קרן לדוד".
ביוגרפיה
נולד בטשארנא שבהונגריה לרב עמרם גרינוולד, בנו של הרב יוסף גרינוולד, אב"ד צ'צוביץ. בצעירותו למד אצל אחיו רבי משה גרינוולד בעל "ערוגת הבושם" ונחשב תלמידו המובהק. זמן קצר למד גם אצל הרב שמואל ארנפלד, בעל "חתן סופר".
בשנת תרמ"ט נישא לבתו של יעקב רפפורט מברדיוב. לאחר נישואיו ישב כחמש שנים בברדיוב, ייסד בה ישיבה ועמד בראשה. לאחר מכן כיהן כדיין ומורה צדק בסרדהלי, ועמד שם בראשות ישיבה שמנתה כ-130 תלמידים. בתחילת שנת תרס"ז (1906) נבחר לרב הקהילה היהודית בעיר צֶהלים, וגם בה עמד בראשות ישיבה גדולה.
בשנת תרע"ב (1912) עבר לכהן כרבה של אויבר-וישווה, ועמד בראשות ישיבה שמנתה מאות תלמידים. בשנת תרפ"א (1921) נבחר לרבה של קהילת סאטמר, ובמקביל לרבנותו עמד בראש ישיבה מקומית שהייתה הגדולה ביותר בטרנסילבניה, ובה ראה את לב פועלו הרבני. הישיבה פעלה ברוח החסידות. היה מגדולי התורה המפורסמים בתקופתו והעמיד תלמידים רבים, בהם רבנים וגדולי תורה ידועים בטרנסילבניה ובהונגריה.
בתו המאומצת נישאה לנכד אחיו, הרב יוסף גרינוולד, שהיה תלמידו המובהק ועסק בהדפסת ספריו.
דיוויזיית המילואים ה-14 (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המילואים ה-14 (בגרמנית: 14. Reserve-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והיא לחמה בחזית המערבית, כחלק מקורפוס המילואים ה-7, שהיה חלק מהארמייה השנייה. הדיוויזיה נטלה חלק בקרבות במערכה על הגבולות, לרבות קרב שרלרואה, והשתתפה לאחר מכן במצור על מובז'. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים, ובשנת 1916 היא השתתפה בקרב ורדן. בשנת 1917 לחמה הדיוויזיה בקרב השני על האן, ובשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב, ובכלל זה בקרב השלישי על האן ובקרב השני על המארן, ובמתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה חזרו חיילי הדיוויזיה לגרמניה, וב-12 בינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
יוסף מלונדון
יוסף מלונדון היה פרסביטר יהודי אנגליה השני, שמונה לתפקיד בידי המלך ג'ון. הוא מונה לתפקיד בשנת 1217, לאחר מותו של יעקב מלונדון, שהיה הראשון ששימש בתפקיד. ככל הנראה יוסף היה ממשפחה עשירה מאד, שכן רק יהודים עשירים מונו לתפקיד. בשנת 1237 סיים את תפקידו והוחלף על ידי אהרון מיורק, בנו של יוסף מיורק.
ייתכן שהוא היה אותו יוסף מלונדון שהיה מייסד הקולג' הראשון של אוניברסיטת פריז ב-1180.
זאב ברא"ז
זאב ברא"ז (1869 – 1933) היה איש העלייה השנייה, ממתיישבי פתח תקווה, פרדסן ובנקאי.
קורות חיים
נולד באולקניקי שבליטא (אז באימפריה הרוסית), למשפחת ברא"ז, מצאצאי הרב אלכסנדר זיסקינד מהורודנה (שם המשפחה הוא ראשי תיבות "בני ר' אלכסנדר זיסקינד"). בשנת 1906 עלה לארץ ישראל והתיישב בפתח תקווה. הוא עסק בפרדסנות ובבנקאות. ייסד את "קופת אשראי וחסכון" והיה יו"ר ההנהלה הראשון.
נפטר בשנת 1933, ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה. על שמו רחוב בפתח תקווה.
משפחתו
היה נשוי ללאה-מלכה ברא"ז ואב לעשרה ילדים. בנו משה היה איש האצ"ל וכיהן כסגן ראש המועצה המקומית זכרון יעקב. בתו שרה נישאה לשלמה מכנס, בנו של אהרן לייב מכנס ואביו של עו"ד ידין מכנס. ילדיו של בנו יוסף הם השופט יצחק ברא"ז ועו"ד זאב ברא"ז.
מליין ווקר
מליין ווקר (באנגלית: Melaine Walker; נולדה ב-1 בינואר 1983) היא אתלטית ג'מייקנית. היא אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008) ואלופת עולם (ברלין 2009) בריצת 400 מטר משוכות.
ביוגרפיה
ווקר נולדה בקינגסטון.
אלופה אולימפית
ווקר זכתה במדליית הזהב האולימפית במשחקים בבייג'ינג תוך שהיא שוברת שיא אולימפי עם תוצאה של 52.64 שניות, לפני האמריקאית שינה טוסטה והבריטית טשה דנוורס.
אלופה עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכתה ווקר במדליית זהב כשקבעה שיא אישי, והתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים בריצת 400 מטר משוכות עם 52.42 שניות. היא הקדימה את לשינדה דמוס מארצות הברית ואת ג'וזאן לוקאס מטרינידד וטובגו.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה ווקר במדליית כסף עם תוצאה של 52.73 שניות, והפסידה את מדליית הזהב לדמוס, שקבעה את שיאה האישי והתוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים עם 52.47 שניות.
התאחדות הכדורגל הפלסטינית
התאחדות הכדורגל הפלסטינית (בערבית: الاتحاد الفلسطيني لكرة القدم) היא הגוף המרכזי לכדורגל ברשות הפלסטינית והמנהלה של נבחרת פלסטין בכדורגל.
כיום מכהן ג'יבריל רג'וב כיו"ר התאחדות הכדורגל הפלסטינית.
המועדון הערבי הפלסטיני
פדרציית הכדורגל החדשה פלסטין נוסדה בשנת 1952. מחליפתה, התאחדות הכדורגל הפלסטינית, הוקמה בשנת 1962, היא הייתה חברה באיגוד התאחדויות הכדורגל הערביות מאז הקמתה ב-1974.
הרשות הפלסטינית
היא התקבלה כחברה בפיפ"א ב-1998, לאחר הקמתה של הרשות הפלסטינית. ההתאחדות נעשתה חברה גם בקונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC) באותה שנה ובהתאחדות הכדורגל של מערב אסיה.
ב-11 בפברואר 2011, התאחדות הכדורגל הפלסטינית הקימה את ליגת הנשים הראשונה.
ליגת הכדורגל הפלסטינית
הליגה התקיימה באופן לא סדיר ולא רשמי גם בתקופת המנדט ולאחרי כן זמן מה. ידוע על מספר ליגות שאורגנו גם בשנות ה-70, ה-80 ושנות ה-90 המוקדמות אולם באופן לא תדיר ולא מוסדר רשמית. רק ב-1998 עם הקמת ההתאחדות הפלסטינית באופן רשמי, הוקמה ליגת הכדורגל החצי מקצוענית שהופרדה לשתיים: הגדה המערבית ורצועת עזה. כמו כן רק בעונת 2010/2011 החלה הליגה סטנדרטים מקצועניים בליגה והפכה לליגה מקצוענית מוסדרת. בגדה המערבית וברצועת עזה יש ליגות כדורגל לגברים ולנשים וברצועה ישנה רק ליגת כדורגל לגברים, בכל ליגה ישנם 12 מועדוני כדורגל.
ארסלן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
תחנת האוטובוסים המרכזית של סנקט פטרבורג
תחנת האוטובוסים המרכזית של סנקט פטרבורג (ברוסית: Центральный Автобусный вокзал Санкт-Петербурга) היא תחנת אוטובוסים מרכזית הממוקמת על גדת תעלת אובוודני בעיר סנקט פטרבורג ומשרתת 79 קווי אוטובוס (15 מתוכם בינלאומיים). התחנה נמצאת בבעלות חברת התחבורה "PassajirAvtoTrans" (ברוסית: Пассажиравтотранс).
היסטוריה
התחנה נחנכה ב-6 במאי 1963 כתחנת אוטובוסים שנייה בעיר. בשנים 2001–2003 שופץ מבנה התחנה כך שיוכל להכיל ולשרת עד 160 אוטובוסים בשעה. במהלך השנים הועלו רעיונות להעברת התחנה לדרום העיר ולבניית תחנה חדשה סמוך לתחנת מטרו "קופצ'ינו".
מאיר לרנר
רבי מאיר לרנר (אדר תרי"ז, 1857, צ'נסטוחובה - י"ג בתמוז תר"צ, 9 ביולי 1930, אלטונה) היה רב אשכנזי-בריטי ממוצא פולני, רב קהילות "חברת בני ישראל" בלונדון ורבה של אלטונה.
ביוגרפיה
נולד בצ'נסטוחובה שבפולין הקונגרסאית, לרב מרדכי ואסתר לרנר. בגיל 9 החל ללמוד בישיבתו של הרב זאב וולף אב"ד ביאלה הסמוכה לבריסק דליטא. בגיל 13 עבר לישיבה בעיר אייזנשטט שבבורגנלנד, בה למד אצל הרב שלום קוטנא. הוא גם עמד בקשר מכתבים עם דודם של הוריו, הרב אברהם נפתלי הירץ ינר, ראש בית הדין של קראקא ומחבר הספר "צלותא דאברהם".
בראשית שנת תרל"ד (1874), נסע לברלין ללמוד אצל רבי עזריאל הילדסהיימר בבית המדרש לרבנים בברלין. בהגיעו לשם התברר שחסרה לו השכלה בסיסית שהייתה נדרשת כתנאי סף לקבלה לבית המדרש, והוא נסע לפולדה להשלים את הלימודים החסרים. במקביל ללימודיו בסמינר לרבנים, למד בברלין גם באוניברסיטה. את תואר הדוקטור קיבל מאוניברסיטת לייפציג והדיסרטציה שלו עסקה במדרש בראשית רבה. היא זכתה לשבחים גם משלמה בובר ושלמה זלמן חיים הלברשטאם.
בשנת תר"מ (1880) קיבל סמיכת חכמים מרבי עזריאל הילדסהיימר, והחל לפרסם מאמרים בכתבי העת התורניים בגרמניה ומחוצה לה. בשנת תרמ"ד (1884) קיבל את משרת הרבנות הראשונה שלו והתמנה כרב העיר וינצנהיים באלזס, משרה בה החזיק 6 שנים. שנתיים לאחר מינויו נישא ליטכן בתו של הרב צבי פלאטו - חתנו של רש"ר הירש - שכיהן כרב קהילה בעיר קלן, מחבר "קונטרס קונדיסין וצורת הפתח" (פפד"מ תרמ"ב), ו"הבלעת הדם" (פפד"מ תר"נ). בוינצנהיים נולדו לבני הזוג שלושת ילדיהם: מרים, שמשון רפאל ומרדכי. במהלך שנים אלו הוצע לו בידי רבו הרב הילדסהיימר לעבור לכהן כרבה של קהילה בלודז', הוא התייעץ על כך עם סבה של אשתו, רש"ר הירש, ולא לקח את המשרה.
בשנת תר"ן (1890) הוזמן בידי סמואל מונטגיו להיות אחד מארבעה מועמדים לכהן כרב ואב"ד לקהילת "חברת בני ישראל" שהקים ארבע שנים קודם לכן בלונדון, כדי לאגד את יהודי לונדון האורתודקסים, בפרט מקרב המהגרים ממזרח אירופה. בפברואר 1890 הוא נבחר לרב בקבלו את מספר הקולות הגדול ביותר מבני הקהילה. בתפקידו זה פעל רבות, בסיוע מונטגיו, לפטור עובדי תעשייה יהודיים מעבודה בשבתות ובחגי ישראל, וארגן את מערכת תלמודי התורה בעיר, שהיו עד אז אוסף גדול של "חדרים" פרטיים ללא פיקוח. ביוני 1892 קיבלה ועידת רבנים בראשות הרב הראשי לאנגליה הרב צבי הרמן אדלר שורת החלטות רפורמיסטיות באשר לסדרי התפילה ונוסחה, הרב לרנר דאג שבתי הכנסת שתחת קהילת "חברת בני ישראל" לא ישנו מנוסח התפילה, עמדתו נתקלה בהתנגדות בתוך קהילתו, וההתנגדות גברה כאשר החרים את טקס ההכתרה של הרב אדלר לרבה הראשי של אנגליה במחאה על מהלך זה.
בשנת 1894 קיבל הצעה לכהן ברבנות העיר אלטונה, והוא ראה בכך שעת כושר לחזור לגרמניה ולעזוב את משרתו הסבוכה בלונדון.
בשנים 1910–1912 ייסד את חברת "מוריה" למען יישוב ארץ ישראל, שבניגוד לתנועה הציונית לא ישותפו בה אנשים שאינם שומרי מצוות והיא לא תטיף ללאומיות.
בשנת תרע"ו חלה, מחלתו הייתה ממושכת ולאחר 15 שנות חולי נפטר הרב לרנר בי"ג בתמוז תר"צ, 9 ביולי 1930, והוא בן 73.
ספריו הם: שו"ת הדר הכרמל, חיי עולם שעוסק בענייני קבורה, ובמיוחד בשתי תשובות שלו על ההיתר לפנות קברים ועל האיסור לקבור את האפר משריפת גווייה ותורת המשנה.
יראי השם
גויים יראי השם או גויים יראי אלוהים (יוונית קוינה: Φοβούμενοι τὸν Θεόν, phoboumenoi ton Theon ) או גויים יראי שמיים הוא כינוי שניתן לגויים בימי בית המקדש השני שבחרו להאמין באלוהי ישראל מבלי לקבל עליהם את כל מצוות התורה ובלי להתגייר. הם קיימו את שבע מצוות בני נח. רוב הגויים שבחרו בדרך זו חיו בארצות בהן שלטו התרבות היוונית והתרבות הרומית. תופעה זו לא נמשכה זמן רב עקב עליית הנצרות באותה תקופה, וזו משכה יותר שכן אפשרה מעמד של 'בני ישראל' ללא חיוב שמירת כל דיני התורה.
היסטוריה
במשך 50 השנים האחרונות מספר גדל של חוקרי יהדות וההיסטוריה של היהדות, החלו מתעניינים בנושא של גויים יראי השם ויחסם עם יהדות הלניסטית ותחילת הנצרות. לפי ההשערה המקובלת ביותר, יהודים שגרו בעולם היווני-רומאי בתקופה ההלניסטית ובתקופה הרומאית לא היו מעורבים בפעילות גיור לעובדי אלילים, אך ישנם חוקרים שסוברים אחרת.
מאחר שיהודים החלו להגר ולהתיישב בפרובינציית האימפריה הרומית, יהדות נעשתה לדת מושכת בקרב הרבה מהאנשים עובדי האלילים, מהרבה סיבות; יראי השם או כאלו שעברו גיור מלא היו יוונים או רומאים, והשתייכו למעמדות שונים: רובם היו נשים ועצמאיים, אבל גם היו בעלי מלאכה, חיילים ומספר אנשים ממעמד גבוה, כמו אבות כנסייה וסנאטורים. למרות נאמנותם ליהדות, יראי השם היו פטורים מתשלום "המס היהודי" (fiscus Judaicus).
המעמד יראי השם היה קיים בין המאה ה-1 לספירה ועד למאה ה-3 לספירה. הם מוזכרים בספרות לטינית ויוונית, בכתבים ההיסטוריים של יוספוס פלביוס ושל פילון האלכסנדרוני, ספרות רבנית, כתבים נוצריים מוקדמים ועוד מקורות בני זמננו כמו כתובות בית כנסת מקהילות התפוצות (ישראל, רומא ואסיה הקטנה).
בתנ"ך
אחר שהמלחים השליחו את יונה לים,
ישנה הכרה מסוימת בגויים מונותאיסטיים כמתכוונים בעבודתם לאלהי היהודים. בכך יוצר את קטגורית יראי ה' / יראי שמיים. מושגים אלו התפתחו בספרות הרבנית המאוחרת לרעיון בני נח- גויים השומרים 7 מצוות בני נח, מצוות שכתבים רבניים יעדו לברית נח.
בכתובות, טקסטים ופפירוסים
המושגים היוונים והלטיניים שמתייחסים ליראי השם (theosebeis, sebomenoi, phoboumenoi, metuentes) נמצאים בספרות עתיקה (יוונית, רומאית ויהודית) וכתובות בתי כנסת שהתגלו באפרודיסיאס, פנטיקפיאום, טראלס, סרדיס, ונוסה, לוריום (ברומא), רודוס, דלילר (פילדלפיה) ומילטוס.
אם לשפוט לפי הבחנות מעשי השליחים, נראה שהם לא נהפכו לגרי צדק, מה שמצריך עשיית ברית מילה, למרות שהראיות לאורך מאות השנים שונות מאוד, וייתכן והמושג כלל בתוכו כל מיני סוגים של גויים אוהדים, מגוירים או לא. בנוסף, יש כ-300 התייחסויות לטקסטים (בתקופות המאה ה-4 לפנה"ס עד למאה ה-3 לספירה) לכת של Hypsistarians, שחלקם שמרו שבת ושהרבה מהחוקרים רואים בהם אוהדי היהדות ומשויכים למושג יראי השם.
בכתבים נוצריים מוקדמים
הביטוי יראי השם מיוחס לעובדי אלילים שקישרו עצמם ליהדות בדרגות שונות, ללא גיור מוחלט, ושמוזכרים במעשי השליחים בברית החדשה של הנוצרים, שמתארת את מעשי השליחים במאה ה-1 לספירה.
"ויקם פולוס וינף ידו ויאמר אנשי ישראל ויראי אלהים שמעו:"
- מעשי השליחים 13:16
"אנשים אחים בני משפחת אברהם ויראי אלהים אשר בקרבכם לכם שלוח דבר הישועה הזאת:"
מקום בנצרות הפאולינית
התייהדות גויים ויראי השם נחשבים בקרב חוקרים מודרניים כבעלי חשיבות מובהקת לצמיחתה של הנצרות המוקדמת; הם מייצגים קבוצה של גויים ששיתפו רעיונות דתיים ומנהגים עם יהודים, ברמה כזו או אחרת. מכל מקום, יראי השם היו מגוירים "חלקית" בלבד, משתתפים בטקסים יהודיים ומסורות יהודיות מסוימים, בלי לקחת צעד קדימה לגיור ממשי, שהיה דורש מהם דבקות בתרי"ג (613) מצוות (כולל מצוות כמו כשרות, ברית מילה, שמירת שבת וכו') שלא משכו את הגויים העתידים להתגייר (בעיקר יוונים). במיוחד טקס ברית המילה שנחשב לא מושך כלל ולא ניתן להסתרה, בתרבות הקלאסית, מכיוון ששלט המנהג לבלות כשעה ביום בהתעמלות ערומים בגימנסיון ובבתי מרחץ רומיים. לכן גברים יהודים לא רצו להיראות בפומבי, משוללי ערלה. גם התרבות ההלניסטית וגם התרבות הרומאית ראו בטקס ברית המילה מעשה אכזרי ומתועב.
פאולוס השליח במכתביו מתח ביקורת נוקבת על היהודים שדרשו מגויים מתגיירים לערוך ברית מילה, והתנגד להם; במקום זאת הוא הדגיש שאמונה בנצרות מהווה ברית חדשה עם אלהים, ברית שלמעשה מספקת צדקה וישועה לגויים מפני הגזרות הקשות של התורה, ברית חדשה שלא דרשה ברית מילה (ראו גם: אנטינומיזם) . האישה לידיה מן העיר טיאטירה שהייתה האישה הראשונה שהתגיירה על ידי פאולוס באירופה, מתוארת כ- "יראת אלהים" (מעשי השליחים 16:14); קורנליוס שר המאה מהגדוד הרומאי והסריס הכושי גם נחשבים על ידי חוקרים מודרניים כיראי אלהים.