cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון מקיין
פרשת קיטינג
המגעים הראשונים של מקיין וקיטינג היו ב-1981, והם היו אז לחברים אישיים. בשנים 1982–1987 קיבל מקיין תרומה בת 112,000 דולר אמריקני מקיטינג במסגרת תרומות פוליטיות חוקיות. בנוסף, רעייתו של מקיין, סינדי ואביה ג'ים הנסלי, השקיעו כ-359,100 דולר במרכז קניות של קיטינג באפריל 1986, שנה לפני שמקיין נועד עם הרגולטורים. מקיין, משפחתו והשמרטפית שלהם נסעו תשע פעמים על חשבונו של קיטינג. במרץ 1987, ביקש קיטינג ממקיין להיפגש עם הרגולטורים הפדרליים בנוגע להשבתת "בנק לינקולן", אך מקיין סירב לבקשתו. קיטינג כינה את מקיין "סמרטוט" מאחורי גבו, וב -24 במרץ קיימו השניים פגישה מלאת אמוציות. ב-2 באפריל וב-9 באפריל 1987 נועדו מקיין והסנאטורים האחרים בגבעת הקפיטול עם הרגולטורים הפדרליים. תחילה עם אדווין גריי, יו"ר מועצת הבנקאות הפדרלית, ולאחר מכן עם חברים אחרים בסניף מועצת הבנקאות בסן פרנסיסקו, כדי לדון בענייניו של קיטינג. ב-2002 כתב מקיין כי השתתפותו בפגישות אלו הייתה "הטעות הגדולה בחייו".
בסופו של דבר, אף אחד מהסנאטורים לא הואשם בעבירה על החוק. עם זאת, ועדת האתיקה של הסנאט חקרה אותם. רוברט ס. בנט, החוקר המיוחד של הוועדה, רצה לשלול כל חשד נגד הסנאטורים מקיין וגלן מפאת חוסר ראיות, אך הוועדה מיאנה. לאחר דיונים פומביים, מקיין ננזף קלות על ידי הוועדה בגין הפעלת "שיקול דעת לקוי" על ניסיונותיו לדון עם הרגולטורים בענייניו של קיטינג. בדין וחשבון של הוועדה משנת 1991 נכתב כי "פעולותיו של מקיין לא היו בלתי הולמות ואף לא גבלו ברשלנות חמורה ברמה של להגיע לפעולה ממסדית נגדו [...] הסנאטור מקיין לא הפר אף חוק של ארצות הברית או כלל מסוים של הסנאט של ארצות הברית". בשנים מאוחרות יותר, דיווחים רטרוספקטיביים שעסקו בפרשה שבו על הטענה כי מקיין נכלל בחקירת הסנאטורים בעיקר כדי שיהיה רפובליקני אחד מבין הסנאטורים הנחקרים.
פוליטיקאי רפובליקני-עצמאי
ב-1993 התנגד מקיין למעורבות אמריקאית במלחמת האזרחים בסומליה ואמר כי מדובר ב"משימה לא ממוקדת שאין לה מטרה". לאחר ששמונה עשר אמריקאים נהרגו בקרב מוגדישו, הציג מקיין יוזמה להשבת חיילי הכוחות המזוינים של ארצות הברית שבסומליה למולדתם באופן מיידי, אך היוזמה לא עברה בסנאט. מקיין הוסיף להתנגד למבצע "תמיכת הדמוקרטיה" (Uphold Democracy) בהאיטי ב-1994. תחילה, התנגד מקיין למעורבות צבאית מצד ארצות הברית במלחמת בוסניה, והצביע ב-1992 נגד יוזמת ממשלו של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש להיתר שימוש ב"הפגנות כוח" בחבל הבלקן. השקפתו של מקיין בעניין מלחמות יוגוסלביה השתנתה לאחר טבח סרברניצה ב-1995, והוא הצביע בעד נתינת הרשאה לנאט"ו להפציץ את בוסניה והרצגובינה נגד צבא רפובליקה סרפסקה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 מקיין מילא תפקיד מרכזי בנרמול היחסים בין ארצות הברית לבין וייטנאם, יחד עם הסנאטור הדמוקרטי ג'ון קרי, שגם הוא לחם במלחמת וייטנאם, על אף התנגדות רבים מעמיתיו הרפובליקנים, וותיקי מלחמה רבים. בשנים 1991–1993 היה חבר מרכזי בוועדה מיוחדת של הסנאט שחקרה את גורלם של נעדרים ושבויים אמריקנים במלחמת וייטנאם. הוועדה קבעה כי "אין עדויות מהימנות על קיומם של אמריקנים חיים המוחזקים בשבי בדרום מזרח אסיה". קביעה זו הסירה מכשול חשוב בפני חידוש היחסים, שכן טענות בנושא שהושמעו בציבור האמריקני כלפי וייטנאם הפעילו לחץ על הפוליטיקאים האמריקנים להתנגד לחידוש היחסים עד שהעניין ילובן. ב-1994 מקיין וקרי הובילו החלטה של הסנאט שקראה לביטול האמברגו האמריקאי על וייטנאם, וב-1995 נתנו גב ציבורי לביל קלינטון כאשר חידש את היחסים הדיפלומטיים עם האויבת לשעבר.
ב-1993 ובשנה שלאחר מכן הצביע מקיין בעד מועמדיו של הנשיא ביל קלינטון לבית המשפט העליון של ארצות הברית, סטיבן ברייר ורות ביידר גינסבורג, אשר נתפסו בעיניו כראויים לכהן כשופטים בבית המשפט העליון. מאוחר יותר הסביר כי "לפי החוקה שלנו, זו ההחלטה של הנשיא". מקיין תמך לא רק במועמדים הליברליים אלא גם בשמרנים, ובהם רוברט בורק וקלרנס תומאס.
ב-1994 החל מקיין ביחד עם הסנאטור הדמוקרטי ראס פיינגולד ביוזמה לרפורמות בנושא מימון בחירות שנועדה לסגור פרצה בחוק בנושא של תרומות כספיות למועמדים ושהגבילה אפשרות של גורמים שכביכול לא מעורבים ישירות בקמפיין בחירות להפיץ תעמולה לטובת מועמד מסוים. יוזמה זו זכתה לאהדה ציבורית, אך נתקלה בהתנגדות עזה של הממסד הפוליטי משתי המפלגות ושל גורמים אידאולוגיים בימין, במיוחד בימין הדתי (שטען שמודעות כאלה מאפשרות לו להילחם בהטיה הליברלית לטענתם של התקשורת). הצעת החוק נתקלה שוב ושוב בפיליבסטר, ולבסוף התקבלה רק ב-2002. אולם דווקא המאבק הקשה הממושך, שזכה לאהדה של התקשורת והציבור, הועיל לתדמית הציבורית של מקיין.
המונח "עצמאי-רפובליקני" ("maverick Republican") הוצמד למקיין לעיתים קרובות, הוא גם השתמש בה בעצמו. בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1996 שוב מקיין נחשב למועמד פוטנציאלי לסגן נשיא ארצות הברית כעמיתו למירוץ של הסנאטור בוב דול מקנזס, אך בסופו של דבר לתפקיד זה נבחר מזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית לשעבר ג'ק קמפ. בשנה שלאחר מכן, מגזין טיים כלל את מקיין ברשימת "25 האנשים המשפיעים ביותר באמריקה". ב-1997 מונה מקיין ליושב ראש ועדת המסחר של הסנאט. הוא ספג ביקורת על שקיבל כספים מתאגידים ועסקים שונים במסגרת כהונתו בוועדה, אך מקיין הגיב לטענות וטען כי התרומות הקטנות שקיבל לא היוו עבירה על חוק מימון הבחירות. מקיין החליט להתייצב כנגד תעשיית הטבק ב-1998, והציע חקיקה שתגדיל את המיסוי על סיגריות במטרה לממן מסעות פרסום נגד עישון, להרתיע מעשנים בגילאי העשרה ולהגדיל את הכסף עבור מחקרים רפואיים. רעיונותיו אלה גובו מצד ממשל קלינטון, אם כי הם נתקלו בהתנגדות מצד תעשיית הסיגריות ומרבית הרפובליקנים, והצעת החוק לא הצליחה לעבור סיום דיון בהצבעה בסנאט האמריקאי (Cloture).
ראשית כהונתו השלישית
בנובמבר 1998 נבחר מקיין מחדש לתקופה כהונה שלישית בסנאט כשהוא מביס בקלות את יריבו מן המפלגה הדמוקרטית, עורך הדין אד ריינג'ר. במשפט ההדחה של הנשיא קלינטון בסנאט, שנערך בפברואר 1999, הצביע מקיין בעד הרשעת הנשיא הן במתן עדות שקר והן בשיבוש מהלכי משפט, ואמר שקלינטון הפר את השבועה שנשא כשנכנס לתפקידו. חודש אחר כך הצביע מקיין בעד מבצע כוח מאוחד נגד הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, ואמר כי יש לעצור את רצח העם המתמשך במלחמת קוסובו ומתח ביקורת על חוסר המעש של ממשל קלינטון. מאוחר יותר בשנת 1999, זכה מקיין ב"פרס צדודית אומץ הלב" בצוותא עם הסנאטור ראס פיינגולד על ניסיונם לחוקק רפורמה במימון הבחירות, אף על פי שהצעת החוק עודנה לא הצליחה לעבור את גמר הדיונים הסנאט.
באוגוסט 1999 יצא לאור ספר זכרונותיו של מקיין, "אמונה של אבותיי", בשיתוף עם מארק סאלטר (אשר חיבר עם מקיין את מרבית ספריו). מבקרי אמנות אחדים התרשמו מאוד מהספר, ואף בהניו יורק טיימס קבעו "זהו הרגע של מקיין לפתוח במסע בחירות לנשיאות ארצות הברית". הספר היה המוצלח והנודע ביותר מבין כל ספריו שפרסם ובמהרה נהיה לרב-מכר; מאוחר יותר אף עבר אדפטציה טלוויזיונית ועובד לסרט טלוויזיה באותו השם. הספר מגולל את הרקע המשפחתי של מקיין ואת ראשית חייו, מתאר את זמנו באנאפוליס ושירותו הצבאי טרם מלחמת וייטנאם ובמהלכה, ומסתיים עם שחרורו מהשבי ב-1973.
מסע הבחירות הנשיאותי (2000)
מקיין הכריז על מועמדותו לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית ב-27 בספטמבר 1999, בעיר נשואה שבניו המפשייר. הוא אמר כי הוא מבצע "מאבק להשבת ממשלתנו חזרה מעמילי כוח ואינטרסים מיוחדים, ולהשבתה לעם ולתכלית החירות האצילית שבשמה היא אותנו משרתת". המועמד הראשון שהודיע כי יתמודד על המועמדות הרפובליקנית לנשיאות היה מושל טקסס ג'ורג' ווקר בוש, אשר זכה לתמיכה פוליטית ומדינית מרוב הממסד המפלגתי בין היתר בשל היותו בנו של הנשיא לשעבר ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
בעוד מסע הבחירות של בוש התמקד בקריאה להגדלת הכוחות המזוינים, הורדת מיסים, רפורמות בחינוך וסיוע למיעוטים, מסע הבחירות של מקיין שם את הדגש על רפורמות בנושא מימון הבחירות למען פוליטיקה נקייה יותר, שמושפעת פחות מהאינטרסים של התורמים הגדולים למערכות הבחירות. מקיין סחף אחריו אנשים רבים שנמנו על האגף המתון של המפלגה הרפובליקנית וכן מצביעים עצמאיים לא מעטים.
מקיין החליט להתמקד בפריימריז בניו המפשייר, שם שם פעמיו אל הבוחרים העצמאיים. הוא התנייד באמצעות אוטובוס בחירות שנקרא "שיחה ישירה מהירה" (Straight Talk Express). הוא ערך ישיבות רבות באולמי העיריות השונות בהן ביקר, וענה על כל שאלה שהפנו אליו הבוחרים. ב-1 בפברואר 2000 זכה מקיין בפריימריז עם 49% מהקולות לעומת 30% שגרף בוש. הניצחון במפתיע בפריימריז, ברוב יחסית גדול בן 19% של מקיין, הימם את יקיר הממסד הרפובליקני והמועמד המוביל בוש, והתרחש בזכות הסנטימנט האנטי-ממסדי של רבים מהבוחרים בניו המפשייר, ובייחוד של מצביעים עצמאיים, שיכולים להשתתף בפריימריז בניו המפשייר.
אולם, עד מהרה התאושש בוש עם ניצחון גדול בדלאוור וניצחון נוסף בקרוליינה הדרומית שבועיים לאחר מכן, שהושג לאחר קרב צמוד אשר נתפס לא פעם כמלוכלך. בהמשך המירוץ הצליח מקיין לרשום ניצחון במדינת הבית שלו אריזונה וכן ניצח במישיגן ובמדינות אחדות בניו אינגלנד, אך על ניצחונות אלו האפילו ניצחונותיו הרבים של בוש בכל שאר חלקי הארץ. לנוכח המשך ההובלה של בוש, וכיוון שהתקשה להתמודד עם קצב גיוס התרומות, בתחילת חודש מרץ פרש מקיין מהמירוץ, וניצחונו של בוש הובטח. בשורה התחתונה, בפריימריז זכה בוש עם 62.0% מהקולות, ומקיין הפסיד וזכה רק ב 31.23%. כעבור חודשיים תמך מקיין במועמדותו של בוש, והופיע מדי פעם עמו במהלך מסע הבחירות הכללי.
שיאו כפוליטיקאי רפובליקני-עצמאי
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000, הייתה מרירות רבה ונטירת טינה מתמשכת בין הנשיא בוש למקיין ובין הסגל של שניהם. היחסים העכורים בין הסנאטור הוותיק לנשיא מקיין התבטאו בכעסו של מקיין על ממשל בוש ששכר כמה מעוזריו לאיוש משרות ותפקידים בבית הלבן. מדיניות בלתי פורמלית של ממשל בוש מנעה מאנשי הסגל של מקיין אלפי תפקידים ממשלתיים.
בשנת 2001 החל מקיין להתנגד לבוש תוך נקיטת עמדות נגד ממשלו בנושאים אחדים. בינואר 2001 נכנס "חוק מקיין-פיינגולד" לישורת האחרונה בסנאט האמריקאי; החוק זכה להתנגדות מצד בוש ורוב הממסד הרפובליקני, אך בעקבות תוצאות הבחירות לקונגרס של ארצות הברית ב-2000, החוק עבר את הדיונים בסנאט בעת ובעונה אחת עד שמכשולים פרוצדורליים עיכבו את החוק שוב. במאי 2001, הצביע מקיין נגד רפורמת קיצוצי המס הראשונה של בוש. מקיין נמנה בין שני הרפובליקנים היחידים (השני היה לינקולן צ'ייפי) שהצביעו נגד הרפורמה.
כאשר הסנאטור הרפובליקני ג'ים ג'פורדס מורמונט עזב את המפלגה הרפובליקנית ונהיה לסנאטור עצמאי, והשליטה בסנאט עברה מידי הרפובליקנים לדמוקרטים, גונן מקיין על ג'פורדס. באותה התקופה החלו להתפרסם השערות כי גם מקיין עשוי לעזוב את שורות המפלגה הרפובליקנית ולהיהפך לסנאטור עצמאי במחצית הראשונה של שנת 2001. באותה תקופה היה למפלגה הרפובליקנית רוב בסנאט ביחס של 49–51, ומקיין היה נמנה בין שלושה רפובליקנים שהיה קיים חשש לגביהם שיהפכו לעצמאים ובכך יערערו את מאזן הכוחות בסנאט, לצד ג'פורדס ולינקולן צ'ייפי. מקיין תמיד הכחיש בתוקף את ההשערות לפיהן יעזוב את המפלגה הרפובליקנית כעצמאי, אם כי הודה כי רעיון זה עבר בראשו לא פעם. מכל מקום, הדיון הציבורי סביב הישארותו של מקיין רפובליקני היווה עילה למבקריו השמרנים באריזונה לארגן נגדו עצרות מחאה במאי וביוני 2001.
פיגועי 11 בספטמבר ולאחריהם
פיגועי 11 בספטמבר היו נקודת מפנה ביחסי בוש-מקיין. במהלך הפיגועים, שבוצעו ב-11 בספטמבר 2001, מקיין שהה במשרדו שבקפיטול. לאחר שפונה מהקפיטול אל אזור אחר בוושינגטון הבירה, הופיע מקיין שבע עשרה פעמים בכלי התקשורת הלאומיים ובאריזונה כדי להגיב על ההתקפות. בימים שלאחר מכן, נהפך לאחד קולות ההנהגה הבולטים ביותר בארצות הברית, באומרו: "אם יש דבר שעל האמריקאים לדעת, זה שזה יהיה מאבק ארוך ... האמריקאים התרגלו לניצחונות מהירים. לא נקלענו למאבק ממושך שכזה מאז מלחמת וייטנאם". מקיין הצביע בעד חוק הפטריוט של בוש באוקטובר 2001. מקיין נהפך לתומך נלהב של בוש ודגל בשימוש באמצעים צבאיים נגד האחראים למלחמת אפגניסטן. לאחר שדגל בגישה חריפה נגד שלטון הטליבאן באפגניסטן, כולל שימוש בכוחות קרקע צבאיים, סיכם את מאמרו בוול סטריט ג'ורנל: "מלחמה היא עסק אומלל, בואו נעבור את זה כבר". יחד הסנאטור הדמוקרטי ג'ו ליברמן ניסחו את החוק שייסד את הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר, בעוד הוא והסנאטור פריץ הולינגס נתנו את חסותם ל"חוק אבטחת התעופה והתעבורה", אשר הקים את רשות אבטחת התעבורה של ארצות הברית (TSA). ב-18 באוקטובר 2001 אמר מקיין בתוכנית האירוח "הלייט שואו עם דייוויד לטרמן" כי "ישנה אינדיקציה מסוימת, ואין לי את המסקנות, שמוצאה של מחלת הגחלת שהגיעה אלינו אולי - בדגש על אולי - מעיראק". להצהרה זו ניתן פומבי פחות משבוע לפני סדרת תחקירים של רשת הטלוויזיה ABC לפיהן דגימות ממתקפת האנתרקס מצביעות על כך שהן קשורות באופן ייחודי לעיראק.
חוק מקיין-פיינגולד המשיך להתעכב בגלל פיגועי 11 בספטמבר וההתאוששות מהם. לבסוף, במרץ 2002, בסיוע השפעותיה של שערוריית אנרון, עבר החוק בבית הנבחרים ובסנאט, ובאורח רשמי קרוי "החוק הדו-מפלגתי לרפורמה במימון בחירות". באותו היום חתם הנשיא בוש על החוק. בוש סירב לערוך את טקס החתימה על החוק בגן הוורדים של הבית הלבן, ולא רצה לתת להצלחה של מקיין במה ציבורית. אף על פי כן, החוק הוא החקיקה המוצלחת ביותר של מקיין. לדברי פול אלכסנדר, שכתב ביוגרפיה אודות מקיין ב-2002: "החוק הוא מהמפורסמים ביותר בתחום החקיקה הפדרלית בהיסטוריה הפוליטית-מודרנית של ארצות הברית".
בינתיים, בדיונים הציבוריים על הפעולה הצבאית האפשרית של ארצות הברית נגד עיראק, היה מקיין תומך נלהב בעמדתו של בוש, ותיאר את סדאם חוסיין כ"עריץ בעל שיגעון גדלות, אשר אכזריותו ופגיעתו בנורמות הציוויליזציה ידועות לשמצה". לאחר שהצהיר באופן חד-משמעי כי הוא מאמין שלעיראק נשק להשמדה המונית, אמר מקיין כי עיראק היא "סכנה נוכחית וברורה לארצות הברית". לפיכך, באוקטובר 2002 הצביע בעד "החלטת עיראק" (Iraq Resolution). טרם מלחמת עיראק ומיד לאחר מכן, הסכים מקיין עם טענות ממשל בוש כי הכוחות המזוינים של ארצות הברית הם המושיעים של העם העיראקי.
בחודש מאי 2003 הצביע מקיין נגד רפורמת קיצוצי המס השנייה של בוש, שאפשר את הארכתה והאצתה של רפורמת הקיצוצים הראשונה (אשר הצביע גם נגדה), ואמר כי אין זה נכון בזמן מלחמה. בנובמבר 2003, לאחר שנסע לעיראק, תהה מקיין בפומבי על טיפולו של מזכיר ההגנה של ארצות הברית דונלד רמספלד בכל הנוגע למלחמה שמנהלת ארצות הברית בשלט רחוק בעיראק, ואמר כי "כל המגמות נמצאות בכיוון הלא נכון" ושיש צורך יותר במספר גדול יותר של חיילים אמריקאים כדי להתמודד עם המצב המתדרדר במשולש הסוני. בדצמבר 2004, מקיין הכריז כי איבד כל אמון ברמספלד. בתחום ההתחממות העולמית פעל כנגד מדיניות ממשל בוש, כאשר יחד עם ג'ו ליברמן ניסה מאז 2003, ללא הצלחה, לחוקק חוקים שיטילו מכסות מרביות לפליטת גזי חממה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004 שוב עלה שמו של מקיין כמועמד אפשרי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, רק הפעם כעמיתו למרוץ של המועמד הדמוקרטי, הסנאטור ג'ון קרי ממסצ'וסטס. קרי ומקיין היו קרובים מאוד מאז עבודתם המשותפת בשנות ה-90 של המאה ה-20 בוועדה המיוחדת של הסנאט לענייני שבויי מלחמה וחיילים נעדרים במלחמת ווייטנאם, והשילוב בין שני הסנאטורים הקסים את הבוחרים העצמאיים. גם הסקרים שבחנו האם זוג נשיאותי המורכב מקרי ומקיין יצליח להיבחר ביססו את תמיכתם של העצמאיים. דומה היה כי מקיין אכן לא פסל את האפשרות בריאיון עיתונאי שנערך במרץ 2004, אך המטה שלו דחה את האפשרות שעות לאחר מכן. ביוני 2004 דווח כי קרי הציע למקיין באורח רשמי להיות עמיתו למרוץ אך מקיין מיאן לבקשתו. לשכתו של מקיין הכחישה אף היא באורח רשמי כי מטהו של קרי הציע למקיין את תפקיד סגן הנשיא. בכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית לשנת 2004 תמך מקיין בנלהבות במועמדותו של הנשיא בוש לכהונה שנייה כנשיא, ושיבח את טיפולו של בוש במלחמה העולמית בטרור מאז פיגועי 11 בספטמבר.
באותה השנה עמד מקיין לבחירה מחדש לסנאט. חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ף פלייק נחשב למועמד רפובליקני אפשרי נגדי למקיין. סטיבן מור, נשיא המועדון לצמיחה כלכלית, הוביל את הדיון הציבורי על מועמדותו האפשרית של פלייק וציין כי "החברים במועדון שלנו מתעבים את ג'ון מקיין". פלייק החליט בסופו של דבר שלא להציג מועמדותו. בבחירות הכלליות לסנאט באריזונה זכה מקיין ב-77% מקולות הבוחרים והביס את המועמד הדמוקרטי סטיוארט סטרקי, מורה למתמטיקה בכיתה ח'.
אחרי מסע הבחירות לנשיאות שערך ב-2000, הופיע מקיין פעמים רבות בתוכניות בידור בטלוויזיה ואף בקולנוע, במספר שעלה יותר ויותר לאחר הבחירות הנשיאותיות ב-2004. ב-12 באוקטובר 2004 התארח בפרק של סאטרדיי נייט לייב, והיה לסנאטור השלישי שמתארח בתוכנית הפופולרית לאחר פול סיימון וג'ורג' מקגוורן.
הקונגרס ה-109 (2005-2007)
במאי 2005 הוביל מקיין את "כנופיית הארבע עשר" בסנאט (שכללה 7 סנאטורים מכל מפלגה, בהם מרי לנדרו, סוזן קולינס, לינדזי גרהאם, קן סלזאר, מייק דה ויין, דניאל אינווי, אולימפיה סנואו, רוברט בירד, לינקולן צ'ייפי וג'ו ליברמן), אשר פישרה מחלוקות תוך ניצול זכותם של חברי הסנאט של ארצות הברית לבצע פיליבסטר בדיונים על מינוי שופטים פדרליים, אך ורק ב"נסיבות יוצאות-דופן". הפשרות שהובילה הכנופיה ערערו את השימוש במנהג הפיליבסטר. רפובליקנים אחדים נותרו מאוכזבים מכך שהפשרות הללו לא באו במקום פיליבסטרים אחרים על מועמדים לתפקידי שופטים. מתוקף תפקידו כ"מנהיג" הכנופיה, מקיין הכריע באמצעותה את מינויים של ג'ון רוברטס וסמואל אליטו, וכינה אותם "שניים מהשופטים המשובחים ביותר שמונו אי פעם לבית המשפט העליון של ארצות הברית".
בניגוד להצבעותיו ב-2001 וב-2003, תמך מקיין בהארכת קיצוצי המס של בוש במאי 2006, באומרו כי אם לא יתמוך בהארכה, ייתן יד להגדלת שיעור המס. יחד עם הסנאטור הדמוקרטי טד קנדי, מקיין היה תומך נלהב ברפורמה מקיפה בתחום ההגירה לארצות הברית, אשר כללה בין היתר תוכניות למהגרי עבודה ואכיפת בקרת גבולות. בסופו של דבר "חוק הגנת אמריקה והגירה מבוקרת" לא עבר ב-2005, ואילו חוק ההגירה הממלכתי מ-2006 עבר בסנאט במאי 2006 אך לא בבית הנבחרים של ארצות הברית. ביוני 2007, קידם הנשיא בוש בתמיכתם של מקיין ואחרים חקיקה בקונגרס שתאפשר לו לתת את אשרות העבודה שרצה לספק למהגרים שבארצות הברית, ומצד שני להגדיל עוד יותר את תקציב משטרת הגבולות. הצעת החוק (Comprehensive Immigration Reform Act of 2007) קודמה כיוזמה דו-מפלגתית.
הבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית
מקיין הודיע רשמית על כוונתו להתמודד לתפקיד נשיא ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית ב-25 באפריל 2007 בפורטסמות' שבניו המפשייר, אם כי כבר הצהיר על כוונתו להתמודד כבר חודש טרם ההכרזה הרשמית בתוכניתו של דייוויד לטרמן. הוא אמר: "אני יודע להילחם - אך גם לעשות שלום. אני יודע מי אני - ומה אני רוצה לעשות", אמר מקיין בנאום. "עומדים בפנינו אתגרים - אך איני חושש מהם. אני מוכן לקראתם".
בניגוד להתמודדותו ב-2000, הפעם הגיע מקיין אל הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 כבעל הכרה לאומית, כשברזומה שלו רפורמה מצליחה בתחום מימון הבחירות ויוזמות גדולות לרפורמות בתחום השדלנות, ונודע היטב בזכות יכולתו לעמוד מול מפלגתו ולשתף פעולה עם הדמוקרטים. שירותו הצבאי ותקופתו כשבוי מלחמה, נוסף על קריירה ארוכה, מוצלחת ועשירה בהצעות חוק בסנאט של ארצות הברית תרמו אף הם להתמודדותו לנשיאות. במהלך מחזור הבחירות של 2006 השתתף מקיין ב-346 אירועי תרומות והצליח לגייס למעלה מ-10.5 מיליון דולר מטעם המועמדים הרפובליקנים. ב-2007 החל מקיין לגייס תרומות פוליטיות מטעם עסקים ומהתעשייה עבור מסע הבחירות הנשיאותי הקרב ובא, תוך שהוא מבטיח כי תרומות שכאלה לא ישפיעו על החלטות שיקבל. אף על פי שנחשב למועמד המוביל בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית למועמדות הנשיאותית על ידי פרשנים אחדים, מקיין פיגר בסקרים במקום השני אחרי ראש עיריית ניו יורק לשעבר רודי ג'וליאני בראשית שנה זו.
למקיין היו בעיות גיוס כספים ותרומות במחצית הראשונה של 2007, בין היתר בשל תמיכתו ברפורמת ההגירה המקיפה מאותה השנה, שלא הייתה פופולרית בקרב ציבור הבוחרים הרפובליקני. בראשית יולי נערך קיצוץ כוח אדם במטה הבחירות של מקיין, אך מקיין הודיע כי ימשיך בהתמודדותו לנשיאות. מאוחר יותר באותו חודש, מנהל מסע הבחירות של מקיין והאסטרטג הראשי עזבו שניהם את מטה הבחירות. מקיין פיגר מאוד בסקרים הלאומיים, ולעיתים קרובות ניצב במקום השלישי או הרביעי עם 15% או פחות תמיכה.
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית חידש מקיין את מעמדו כאנדרדוג פוליטי. בדיוק כמו בבחירות הנשיאותיות ב-2000, הוא התנייד על אוטובוס בחירות בשם "שיחת אקספרס ישירה" ועשה שימוש רב בכלי התקשורת, כדוגמת עימותי בחירות ואירועי נתינת חסות. בדצמבר 2007, הבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית היו הפכפכות: אף אחד מהמועמדים לא הוביל במירוץ ולכל אחד מארבעת המועמדים העיקריים (מקיין, מיט רומני, רודי ג'וליאני ומייק האקבי) אסטרטגיית בחירות שונה. גורל מסע הבחירות של מקיין נקשר במידה רבה במצב בעיראק. עוד ב-2006 קרא מקיין לתגבור משמעותי כוחות ארצות הברית בעיראק. עמדה זו לא הייתה פופולרית, ותרמה לירידה בכוחו בתחילת 2007, שכללה מלבד ירידה בסקרים גם ירידה בתרומות וקיצוץ חד בפעולות מטה הבחירות. אולם בסוף השנה, כאשר התגבור אותו ביצע לבסוף ממשל בוש הצליח להוריד את רמת האלימות בעיראק, עלתה שוב קרנו של מקיין. מקיין התמקד בניסיון לנצח בניו המפשייר, בה ניצח ב-2000 את ג'ורג' בוש בתקווה שניצחון שם ישמש כמקפצה להמשך ההתמודדות.
"יום שלישי הגדול" (Super Tuesday), שבמהלכו נערכו בחירות מוקדמות בספר רב של מדינות, ביסס כמעט לחלוטין את ניצחונו של מקיין. בשל פיצול הקולות בין רומני להאקבי זכה מקיין במספר רב של צירים, כמעט פי שלושה מרומני, בעיקר בזכות ניצחונותיו במדינות המאוכלסות קליפורניה ואילינוי. בעקבות התוצאות פרש רומני מהמירוץ, אך האקבי (שהיה במקום השלישי במניין הצירים) החליט להמשיך להתמודד על אף שסיכוייו לזכות במועמדות נראו אפסיים. כשנשאל מדוע הוא ממשיך להתמודד אף על פי שמתמטית אין לו כמעט סיכוי, ענה האקבי, "לא למדתי מתמטיקה, אבל למדתי משהו על נסים, ואני עדיין מאמין בהם." בתמיכת האגף השמרני המאוחד (לאחר פרישת רומני) הצליח האקבי להביך את מקיין ולזכות בניצחונות בהתמודדויות הראשונות אחרי "יום שלישי הגדול", בלואיזיאנה ובקנזס. אך בהמשך זכה מקיין בהתמודדויות ב"מדינות הפוטומק" (וירג'יניה, מרילנד ווושינגטון הבירה), וב-4 במרץ הצליח לאסוף את מספר הצירים הנדרש לזכות בהתמודדות.
המועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית
מקיין נולד באזור תעלת פנמה, אשר היה תחת ריבונות אמריקאית. אילו היה נבחר לנשיאות, היה הופך לנשיא ארצות הברית הראשון שנולד מחוץ לארבעים ושמונה המדינות היבשתיות (כלל המדינות פרט לאלסקה והוואי). הנושא הפך למחלוקת משפטית ציבורית, שכן חוקת ארצות הברית מחייבת את הנשיא להיות אזרח ארצות הברית בלידתו (natural born citizen). אחרי שהעניין היה נתון לביקורת משפטית משתי המפלגות, החלטה לא מחייבת של הסנאט של ארצות הברית, קבעה פה אחד כי מקיין עונה להגדרת "יליד ארצות הברית בלידתו" כבחוקה. לו היה נבחר, היה מקיין נכנס לתפקידו בגיל 72 שנים ו-144 ימים, כנשיא המבוגר ביותר שנכנס אל הבית הלבן.
מקיין התייחס לחששות שהועלו לגבי גילו המתקדם ובעיותיו הבריאותיות מעברו, וציין ב-2005 שהבריאות שלו "במצב מצוין". בשנים שקדמו לבחירתו כמועמד הרפובליקני לנשיאות, טופל מקיין בסוג של סרטן העור הקרוי מלנומה, וניתוח שעבר ב-2000 השאיר צלקת בולטת בצד שמאל של פניו. על פי מומחים עצמאיים מצבו הבריאותי של מקיין היה חיובי והוא לא עבר אירוע רפואי משמעותי בשבע השנים האחרונות. במאי 2008, התיר מטה הבחירות של מקיין לעיתונות לעיין ברשומותיו הרפואיות של מקיין באופן רופף, בהם נכתב כי החלים ממחלת הסרטן, בעל לב תקין וחזק, ובדרך כלל במצב בריאותי טוב.
סאו טומה ופרינסיפה
הרפובליקה הדמוקרטית של סאו טומה ופרינסיפה (בפורטוגזית: República Democrática de São Tomé e Príncipe) היא מדינה קטנה המורכבת משני איים ושוכנת ממערב לאפריקה במפרץ גינאה. האיים מרוחקים בכ-140 ק"מ אחד מהשני וכ-300 ו-250 ק"מ בהתאמה מהחוף של גבון בצפון מזרח. שני האיים הם חלק מרכס הרים געשי עתיק. סאו טומה ופרינסיפה היא המדינה השנייה הכי קטנה באפריקה, אחרי סיישל.
ג'ון מקיין
המועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית
ב-29 באוגוסט 2008, חשף מקיין כי מושלת אלסקה, שרה פיילין, תהא עמיתתו למרוץ והמועמדת הרפובליקנית לסגנית נשיא ארצות הברית. מקיין היה המועמד הנשיאותי השני (אחרי וולטר מונדייל ב-1984) לבחור באישה כעמיתתו למרוץ והמועמד הרפובליקני הראשון לעשות כן. ב-3 בספטמבר 2008, מקיין ופיילין הוכרזו כמועמדי המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ולסגנות הנשיאות בהתאמה, בכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית בסיינט פול שבמינסוטה. מקיין זינק בסקרים הלאומיים ועקף את אובמה בעקבות כינוס הוועדה המוצלח, בשעה שפיילין העלתה את שיעור התמיכה הרפובליקני במקיין. עם זאת, החשיפה הראשונית של פיילין לתקשורת הלאומית כמועמדת לסגנית הנשיא הייתה גרועה להפליא. תגובות הבוחרים לפיילין נעשו שליליות יותר ויותר, במיוחד בקרב עצמאים ובוחרים אחרים שהיו מודאגים לגבי כישוריה, ושהטילו דופי וספק ביכולותיה לכהן כפוליטיקאית הראשונה בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית.
ב-24 בספטמבר הודיע מקיין כי הוא משהה באופן זמני את מסע הבחירות שלו ואת שיבתו אל הקפיטול כדי להשתתף בגיבוש חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית לשנת 2008. הוא קרא לאובמה לחבור אליו והציע לדחות את עימות הבחירות הנשיאותי הראשון עם אובמה, במטרה לדון על חוק החירום לייצוב כלכלת ארצות הברית בפני הקונגרס, שנגרם כתוצאה ממשבר הסאבפריים והמשבר הכלכלי העולמי. התערבותו של מקיין סייעה להעניק לרפובליקנים בבית הנבחרים הזדמנות להציע שינויים בתוכנית הייצוב שהייתה קרובה להסכמה. כיוון שאובמה דחה את הצעת דחיית העימות של מקיין, הסכים מקיין לערוך את העימות כמתוכנן ב-26 בספטמבר לאחר שהתכנסו הוא ואובמה ביוזמת הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בעניין ייצוב הכלכלה. עימות בחירות נשיאותי נוסף התקיים ב-7 באוקטובר, וכמו לאחר העימות הראשון קבעו סקרים כי אובמה ניצח בעימות. עימות נשיאותי סופי נערך ב-15 באוקטובר, בו קבעו סקרים כי אובמה ניצח שוב כשמנגד פרשנים קבעו כי מקיין ניצח.
במהלך עימות הבחירות הנשיאותי האחרון ולאחריו, השווה מקיין את מדיניותו המוצעת של אובמה לסוציאליזם, ותיאר את "ג'ו השרברב" כסמל לחלומותיהם של עסקים קטנים ובינוניים בארצות הברית, שיסוכלו במהלך נשיאותו של אובמה. בשעה שמקיין נמנע מלהזכיר את דרשותיו השנויות במחלוקת של הכומר של אובמה ג'רמייה רייט, מטה הבחירות של מקיין תקף לעיתים תכופות את יחסיו של אובמה עם ביל איירס, ממנהיגי מחתרת מזג האוויר. עצרות הבחירות של מקיין נעשו ארסיות יותר ויותר, ותומכיו בעצרות השמיצו את אובמה והביעו רגשות אסלאמופובים ואנטי-אפרו-אמריקאים. במהלך עצרת בחירות במינסוטה, אמרה גייל קווינל, אחת מתומכותיו, שהיא "לא סומכת על אובמה כי הוא ערבי". מקיין השיב כתגובה: "לא גברתי. הוא איש משפחה הגון, אזרח, ואני חולק עליו רק בנושאים עקרוניים". תגובתו של מקיין נחשבה לאחד מן הרגעים העדינים ביותר במסע הבחירות ואף שנים מאוחר יותר נחשבה האמירה כסמן של נימוס בפוליטיקה של ארצות הברית.
סאו טומה ופרינסיפה
היסטוריה
לאחר גילוי האיים על ידי מגלי ארצות פורטוגלים בשלהי המאה ה-15, הם יישבו את האי בעיקר בגולים ובפושעים ממדינות אפריקניות, אשר היו בחזקתה של פורטוגל באותם הימים. בין הגולים שנשלחו לאיים היו גם יהודים ממגורשי ספרד, אשר יושבו בעיקר באי סאו טומה. תושבי האי מתפרנסים מגידול קקאו, קפה וקוקוס הגדלים בו בשפע יחסי. בימים שאחרי ביטול העבדות, היו מי שסירבו לרכוש קקאו שגודל בסאו טומה ופרינסיפה, בגלל תנאי ההעסקה הגרועים שהמשיכו להיות מקובלים באי. האיים קיבלו עצמאות בשנת 1975. עם זאת, המדינה לא התחילה לפתח את עצמאותה ולבנות מוסדות שלטוניים עד לקראת סוף שנות השמונים של המאה העשרים. הבחירות הראשונות במדינה התקיימו בשנת 1991. המדינה סובלת ממשטר לא יציב. בשנים 1995 ו-2003 התקיימו במדינה ניסיונות הפיכה.
ג'ון מקיין
המועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית
הבחירות נערכו ב-4 בנובמבר, וברק אובמה הוכרז כזוכה בבחירות בסביבות השעה 11:00 לפי שעון החוף המזרחי. מקיין נשא את נאום ההפסד שלו בפיניקס בירת אריזונה כעשרים דקות לאחר מכן. בנאום ציין את המשמעות ההיסטורית והמיוחדת בבחירתו של אפרו-אמריקאי לנשיאות ארצות הברית. בסופו של דבר זכה מקיין ב-173 קולות מחבר האלקטורים בעוד אובמה זכה ב-365 אלקטורים. מקיין לא זכה במרבית המדינות החשובות כפנסילבניה ואוהיו, ואף איבד אלקטורים רפובליקנים מסורתיים. מקיין זכה ב-46% מקולות האזרחים בעוד אובמה זכה ב-53%.
סאו טומה ופרינסיפה
פוליטיקה
ביסוד המערכת הפוליטית במדינה, עומדת החוקה. בראש המדינה עומד הנשיא, הנבחר לתקופת כהונה בת חמש שנים בבחירות כלליות ישירות. הנשיא יכול לכהן לכל היותר שתי כהונות רצופות. ראש הממשלה ממונה על ידי הנשיא, ו-14 חברי הממשלה ממונים על ידי ראש הממשלה.
ג'ון מקיין
שארית כהונתו הרביעית
ב-2 בנובמבר 2004 נבחר מקיין לכהונה רביעית בת שש שנים עד ל-2010. לאחר שהפסיד לאובמה בבחירות הנשיאותיות, שב מקיין להשלים את כהונתו הרביעית בסנאט. באמצע נובמבר 2008 הוא נועד עם הנשיא הנבחר אובמה, והשניים שוחחו על נושאים משותפים להם. באותם הימים הודיע מקיין כי הוא יתמודד מחדש לסנאט לכהונה חמישית במהלך הבחירות לסנאט ב-2010. עם התקרבו של מועד השבעתו של אובמה לנשיאות, התייעץ אובמה במקיין במגוון נושאים, ומערכת היחסים בין השניים, נשיא נבחר ויריבו המובס, הייתה נדירה. מספר מקורות מציינים כי נאום ההשבעה של אובמה, אשר היה בסימן מציאת מטרה גדולה יותר מהפרט, נכתב לאחר התייעצויות רבות של אובמה עם מקיין. עם זאת, מקיין הפך למנהיג האופוזיציה הרפובליקנית ל"חוק השיקום וההשקעה" (American Recovery and Reinvestment Act of 2009), ואמר כי החוק כרוך בהוצאות רבות מדי ביחס לתמריצים כלכליים מועטים. מקיין הוסיף להתנגד למועמדותה של סוניה סוטומיור לבית המשפט העליון של ארצות הברית באומרו כי הוא "מאמין שהיא אינה תואמת את אמונתו באיפוק שיפוטי". באוגוסט 2009, החל מקיין לצדד ולתמוך במפלגה הרפובליקנית יותר מתמיד בקריירה הסנאטוריאלית שלו. מקיין טען מחדש כי הניצחון אפשרי במלחמת אפגניסטן וביקר את אובמה על כך שהוא מתעכב בהחלטה האם לשלוח עוד מן הכוחות המזוינים של ארצות הברית אל אפגניסטן.
מקיין מתח ביקורת חריפה על אובמה על החלטתו לבטל את בניית מתקן מערכת ההגנה מפני טילים האמריקאית בפולין, מיאן להצטרף למשא ומתן על חקיקות בנושא שינויי אקלים, והתנגד בתוקף לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. מקיין הוביל פיליבסטר מוצלח בדיונים על ביטול מדיניות "אל תשאל, אל תספר" ויצג את עמדת המתנגדים לשילוב הומואים ולסביות מוצהרים בצבא ארצות הברית. בין הגורמים שגרמו לשינוי כיוונו של מקיין לצד השמרני יותר נמנים עזיבת חברי סגל, חשש מחודש בנוגע לגודל החוב הלאומי וגודלה של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, חשש מפני קריאת תיגר אפשרית עליו מצד הרפובליקנים השמרנים בבחירות 2010 לסנאט, וחוסר רצונו להצטייר כברווז צולע ולתת למעמדו הלאומי (שנסק כשהיה מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות) להתפוגג.
סאו טומה ופרינסיפה
פוליטיקה
האספה הלאומית מהווה את הפרלמנט של המדינה ומורכבת מ-55 חברים. הבחירות לפרלמנט נערכות פעם ב-4 שנים. תחת החוקה הנוכחית, הרשות השופטת היא עצמאית. ובראשה עומד בית המשפט העליון.
ג'ון מקיין
שארית כהונתו הרביעית
בראשית 2010, החליט חבר בית הנבחרים ושדר הרדיו לשעבר ג'ון דייוויד הייוורת' להתמודד נגד מקיין על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג אריזונה בסנאט. הייוורת' זכה לתמיכה חלקית מתנועת מסיבת התה, האגף השמרני במפלגה הרפובליקנית. הייוורת' השתמש בסלוגן "השמרן העקבי" כביקורת על היותו של מקיין "עצמאי-רפובליקני" בשלהי שנות התשעים ובמהלך העשור הראשון של המאה ה-21, ולאחר הבחירות לנשיאות ב-2008 הפך לשמרן. מקיין, על אף שהשתמש במונח זה בשנים עברו, התייחס לסלוגן הביקורתי - "מעולם לא ראיתי את עצמי כמי שלא עקבי, אני מחשיב את עצמי כמי שמשרת את תושבי אריזונה כמיטב יכולתו".
סאו טומה ופרינסיפה
יחסי חוץ
עד עצמאותה בשנת 1975, הייתה סאו טומה ופרינסיפה, כמושבה פורטוגזית, בעלת קשרים דיפלומטיים מעטים למעט אלו עם פורטוגל. בעקבות עצמאותה, הממשלה החדשה ביקשה להרחיב את יחסיה הדיפלומטיים. בשנים הראשונות, בלט בעיקר שיתוף עם מושבות פורטוגזית ביבשת אפריקה, ובמיוחד עם אנגולה. יחסים טובים ביבשת עם מדינות נוספות, ישנם בעיקר עם גבון והרפובליקה של קונגו. בדצמבר 2000, הצטרפה הסאו טומה ופרינסיפה לאיחוד האפריקאי, לאחר שצעד זה אושר על ידי האספה הלאומית.
בדצמבר 2016 הודיע משרד החוץ של סין, כי סאו טומה ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם טאיוואן.
ממשלת סאו טומה ופרינסיפה שומרת בדרך כלל מדיניות חוץ המבוססת על נייטרליות, ורצון לשיתוף פעולה עם כל מדינה המוכנה לסייע בפיתוח הכלכלי של המדינה. בשנים האחרונות, קיים דגש רחב יותר ויותר על קיום קשרים עם ארצות הברית ומדינות מערב אירופה. המדינה חברה כיום במספר ארגונים בינלאומיים בנוסף לחברות באיחוד האפריקאי, וביניהם אפשר למנות את ארגון הסחר העולמי, ארגון התיירות העולמי וארגון הימאות הבינלאומי.
שלטון מקומי
סאו טומה ופרינסיפה מחולקת לחבלי ארץ על שני אייה - הראשון הוא סאו טומה והשני הוא פרינסיפה. סאו טומה מחולקת לשישה מחוזות, ופרינסיפה מהווה מחוז אחד.
גאוגרפיה
המדינה מורכבת משני איים עיקריים, האחד הוא "סאו טומה" (דרומי יותר) והשני "פרינסיפה" (צפוני יותר). אלה ממוקמים כ-300 קילומטר וכ-250 קילומטר בהתאמה, מהחוף הצפון מערבי של גבון שבמערב אפריקה. המרחק בין האיים מצפון לדרום, הוא כ-140 קילומטר.
לסאו טומה ופרינסיפה 209 קילומטר של קו החוף. שני האיים הם חלק מרכס הרים געשי, אשר כולל גם את האי ביוקו שבגינאה המשוונית השוכן ממערב לחופי קמרון, במרחק של כ-210 קילומטר מן האי פרינסיפה. סאו טומה הוא האי הגדול מבין השניים, אורכו 50 קילומטר ורוחבו עומד על 30 קילומטר. הנקודה הגבוה ביותר בו היא ההר פיקו דה סאו טומה (Pico de São Tomé), המגיעה לגובה של 2,024 מטר. פרינסיפה הוא קטן יותר מעמיתו סאו טומה, אורכו 20 קילומטר ורוחבו עומד על 6 קילומטר. אי זה הוא נמוך יותר ופסגתו הגבוה ביותר מגיעה לגובה של 948 מטר, ההר פיקו דה פרינסיפה (Pico de Príncipe).
כלכלה
הכלכלה המקומית מבוססת בעיקר על חקלאות, כאשר היבול המרכזי הוא קקאו. הייצור המקומי לא עונה על כל דרישות המזון המקומיות, לכן המדינה נעזרת רבות ביבוא. בשנים האחרונות נעשה ניסיון ממשלתי לחזק את ייצור המזון המקומי.
דמוגרפיה
בשנת 2010 הוערכה האוכלוסייה בכ-163,784 נפש, כאשר מתוכם 157,000 גרים על סאו טומה ו-6000 הנותרים גרים על פרינסיפה. כל התושבים הם צאצאים של אנשים שהובאו לאיים על ידי פורטוגל משנת 1470 ואילך.
השפה הדומיננטית שמהווה גם השפה הרשמית היא הפורטוגזית. ישנו גם שימוש בשפות קריאוליות. צרפתית ואנגלית נלמדות כשפות זרות במערכת החינוך. 82% מהתושבים משייכים עצמם לנצרות, מתוכם כ-71.9% לנצרות הקתולית, ו-10.2% לשאר הזרמים. 17.9% משייכים עצמם לדת אחרת או חסרי דת.
ג'ון מקיין
הקונגרס ה-112 (2011-2013)
מקיין הושבע לתקופת כהונתו החמישית בסנאט ב-3 בינואר 2011. בעוד המפלגה הרפובליקנית השיגה רוב בבית הנבחרים מידי המפלגה הדמוקרטית, הסנאט נותר תחת שליטת הדמוקרטים. מקיין המשיך להיות החבר הבכיר בוועדת הכוחות המזוינים של הסנאט.
כאשר מהומות האביב הערבי העסיקו את העולם בראשית 2011, קרא מקיין לנשיא מצרים חוסני מובארכ לפרוש מתפקידו, ובאותה נשימה לארצות הברית לקדם את הרפורמות הדמוקרטיות המתבקשות באזור על אף הסיכונים הכרוכים בכך מפני פנאטים דתיים: "ההזדמנות הטובה ביותר עבור ממשלה פרו-דמוקרטית ולא לממשלה אסלאמית-קיצונית היא תהליך פתוח ושקוף". מקיין אמר כי "רוחות השינוי עדיין נושבות", והן עשויות להגיע אף לרוסיה ולרפובליקה העממית של סין. עם פרוץ מלחמת האזרחים בלוב, היה מקיין אחד מהתומכים החזקים ביותר מהקונגרס בהתקיפה הצבאית הבינלאומית על לוב. באפריל 2011 הוא ערך ביקור אצל המיליציות שנלחמו בעריץ מועמר קדאפי ובמועצת המעבר הלאומית בבנגאזי. ביקור זה היווה את ביקורה של אישיות אמריקאית בכירה לראשונה אצל הכוחות המורדים במשטר קדאפי. במהלך הביקור כינה את המורדים כ"גיבורים" שלו, וקרא להם לקבל כלי נשק, הדרכה מקצועית ותמיכה קרקעית, אם כי לא בהכרח דווקא מארצות הברית. בעקבות מבצע חנית נפטון המוצלח, בו חיסל צוות 6 של אריות הים את רב-המרצחים אוסאמה בן לאדן, בירך מקיין את אובמה ואת הכוחות המזוינים של ארצות הברית ושיבח אותם על סגירת המעגל לה ייחלו אמריקאים רבים.
מקיין הצביע בעד חוק הפיקוח על התקציב לשנת 2011, אשר פתר את משבר תקרת החוב של ארצות הברית באוגוסט 2011. בחודש נובמבר אותה השנה, במסגרת חוק העוסק בתקציב ובהוצאות מחלקת ההגנה של ארצות הברית (הנקרא באנגלית "National Defense Authorization Act for Fiscal Year 2012"), הציעו מקיין והסנאטור קארל לוין ממישיגן לאפשר לצבא ארצות הברית לבצע מעצרים בלתי-מוגבלים של אזרחים, ללא כתב אישום או עריכת משפט פלילי, אך ורק מטעמי חשד לפעילות טרור. לאחר שהחלו התנגדויות להצעה בטענה כי מעצרים מסוג זה עלולים לפגוע בזכויות החוקתיות של אזרחי ארצות הברית בפרט ובזכות להליך משפטי הוגן, מקיין הסכים לפטור את האזרחים מהוראה זו לכשתתקבל לפי בחינת שפתם.
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית 2012, מקיין הודיע על תמיכתו במי שהיה יריבו ב-2008, מושל מסצ'וסטס לשעבר מיט רומני, בפריימריז הרפובליקני בניו המפשייר. לאחר מכן אף ניהל עבורו במידה מסוימת את מסע הבחירות, אך השווה את מערכת הבחירות הכוללת לטרגדיה יוונית בשל פרסומות ה"סופר פאקס" (Super-PACs; גופי התרמה חוץ-מפלגתיים) המרובות יתר על המידה, שלטענתו פגעו בכל המתמודדים וסיכנו את הניצחון הסופי בבחירות הכלליות כך שהפכו אותו לפחות יעיל נגד הנשיא אובמה. ביוני 2012, חזר להטעים את אחד מסימני המסחר הבולטים שלו: תיוג פסק דין Citizens United נגד FEC של בית המשפט העליון של ארצות הברית מ-2010 כ"נאיבי" ו"יהיר", והדגיש את סלידתו מפסק הדין באומרו כי "אני חושב שיהיו שערוריות הקשורות להחלטה הגרוע ביותר של בית המשפט העליון של ארצות הברית במאה ה-21". מקיין המשיך לקדם את מסעות הבחירות של רומני ושל מועמדים רפובליקנים לסנאט האמריקני בבחירות 2012 בארצות הברית לנשיאות ולקונגרס, בתקווה להיות יושב ראש ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט אם הרפובליקנים ייטלו את הרוב מהדמוקרטים בסנאט. תקוותיו אלו נגוזו כאשר רומני הפסיד לנשיא המכהן אובמה וכשסנאטורים רפובליקנים איבדו את מושבם ליריביהם הדמוקרטים.
הוא המשיך להיות מן האורחים השכיחים ביותר בתוכניות האירוח של בקרי ימי ראשון, וניהל יחסים טובים יותר עם מנהיג המיעוט הרפובליקני בסנאט מיץ' מקונול. בהדרגה חזר להיות סנאטור בולט לאחר ההתאוששות מההפסד לאובמה ב-2008, אם כי תדמיתו ופועלו כרפובליקני-עצמאי פחתו. הוא היה לאחד המבקרים הקולניים ביותר של ממשל אובמה על טיפולו באחראים למתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי ב-11 בספטמבר 2012, ובריאיון שנערך חמישה ימים אחר כך הצהיר שהוא סבור שמדובר במתקפה מתוכננת מראש והוא איננו חושב שמדובר באקט ספונטני שבוצע כתוצאה מהסרט "תמימות המוסלמים", כביקורת על דברי שגרירת ארצות הברית באומות המאוחדות סוזן רייס. מקיין ציין כי "רוב האנשים לא מביאים עימם רקטות נגד טנקים ונשק כבד להפגנות. זה היה מעשה של טרור". מקיין ועמיתו לינדזי גרהאם הודיעו כי יעשו כל שביכולתם לטרפד את מינויה הצפוי של רייס למזכירת המדינה של ארצות הברית במקומה של הילרי קלינטון במסגרת שינוי הרכב הקבינט של ארצות הברית בממשל ברק אובמה בעקבות הבחירות. מאמציהם של מקיין ושאר הסנאטורים הרפובליקנים לטרפד את מינויה של רייס נשאו פרי ובאמצע דצמבר 2012 הודיעה האחרונה כי היא מוותרת על מועמדותה לתפקיד, ואובמה החליט למנות לתפקיד את ג'ון קרי, חברו משכבר הימים של מקיין.
הקונגרס ה-113 (2013-2015)
במהלך שנת 2013 דומה היה כי מקיין שב לתדמיתו כרפובליקני-עצמאי. במרץ הוא הוקיע את הבדלנות הרפובליקנית והגדיר אותה כנסחפת, תוך שכינה את הסנאטורים ראנד פול וטד קרוז ואת חבר בית הנבחרים ג'סטין עמאש כ"ציפורים תימהוניות". באפריל התבטא כי "יש מספר רגעים בהם אני חש שיש לי הרבה יותר במשותף עם מדיניות החוץ של הנשיא אובמה מאשר עם מדיניות החוץ של מפלגתי שלי". במאי יצא מקיין למסע בלתי-פורמלי לסוריה בעיצומה של מלחמת האזרחים בסוריה, וחצה את גבול סוריה-טורקיה מהעיר קיליס שבדרום טורקיה. מקיין, כתומך קולני בהתערבות צבאית מצד ארצות הברית בסכסוך המזוין בין ממשלת סוריה למורדים, נועד עם הגנרל סלים אידריס מהצבא הסורי החופשי ומורדים אחרים. הוא קרא לחמש את המורדים בנשק כבד ולהקמת אזור אסור לטיסה מעל שמי סוריה. בעקבות דיווחים על כך ששניים מהמורדים עמם נועד אחראים לחטיפתם של 11 צליינים לבנוניים אשתקד, מקיין התווכח בפומבי על זהויות האנשים עמם נועד ואמר כי לא נפגש ישירות עם האחראים לחטיפה לכאורה. אחרי המתקפה הכימית בע'וטה באוגוסט, קרא מקיין שוב להתערבות צבאית אמריקאית כבדה נגד ממשלתו של נשיא סוריה בשאר אל-אסד, והתאונן על כך שהפעולות שנוקט ממשל אובמה הן כמו "דקירת דמשק עם סיכה". בראשית ספטמבר 2013, לאחר פגישה עם אובמה בבית הלבן, הוא ביקש מהקונגרס לתמוך בבקשתו של אובמה לנקוט בפעולות צבאיות נגד סוריה. התפתחויות אלה הצביעו על כך שמקיין שיפר ושיקם את יחסיו עם הנשיא אובמה בפרט ועם ממשלו בכלל, וכן עם מנהיג הרוב הדמוקרטי בסנאט הארי ריד והסנאטור הדמוקרטי הבכיר צ'אק שומר.
בחודש ינואר 2014, המפלגה הרפובליקנית של אריזונה גינתה את מקיין באורח רשמי על מה שראתה כדפוס הצבעות ליברלי "הרסני ומזיק". לגינוי לא הייתה כל השפעה מעשית, אך הראה כי הביקורת ברמה הארצית אותה סופג מקיין על היותו שמרן במידה בלתי מספקת עודנה נמשכת. מקיין תמך באירועי היברומאידאן ובמחאות העממיות נגד נשיא אוקראינה ויקטור ינוקוביץ' וממשלתו, ובדצמבר 2013 נשא נאום בכיכר העצמאות האוקראיני - מאידאן נזאלז'נוסטי. עם הפלת ממשלתו של ינוקוביץ' ובעקבות התערבותה הצבאית של רוסיה בעניינים פנימיים אוקראיניים, הפך מקיין לתומך קולני במתן אספקת נשק לכוחות המזוינים של אוקראינה, ואמר כי הסנקציות שהוטלו על הפדרציה הרוסית אינן משביעות רצון.
בעקבות תוצאות בחירות 2014 בארצות הברית, בהן נטלו הרפובליקנים את הרוב בסנאט מידי הדמוקרטים, מקיין נתמנה ליושב ראש ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט, והוא נכנס באורח רשמי לתפקיד ב-3 בינואר 2015, עם השבעת הקונגרס ה-114 של ארצות הברית.
הקונגרס ה-114 (2015-2017)
כאשר התכנס הקונגרס ה-114 של ארצות הברית בינואר 2015 היוו הרפובליקנים את הרוב בסנאט, מה שהעמיד את מקיין בראשות ועדת הכוחות המזוינים, מטרה ארוכת-שנים שהציב לעצמו. בתפקיד זה הוא הוביל כתיבת חקיקה אשר שמה לה למטרה לשנות חלקים מחוק גולדווטר-ניקולס משנת 1986 על-מנת להשיב את האחריות על מערכות נשק ורכישום גדולות בתחום חזרה אל תת-מזכיר ההגנה האמריקאי לנושאי רכש, טכנולוגיות ולוגיסטיקה ואל שירותי נשק פרטיים. כיושב ראש הוועדה, השתדל מקיין לשמור על שיתוף פעולה דו-מפלגתי וניהל קשר טוב עם החבר הבכיר בוועדה ג'ק ריד. בחודש אפריל 2015, מקיין הודיע כי הוא יתמודד לכהונה שישית בסנאט מטעם אריזונה. אף שיחסיו עם השמרנים ותנועת מסיבת התה נותרו מתוחים, לא ברור היה אם יציבו נגדו מועמד רציני שיערער אותו בבחירות. במהלך שנת 2015, התנגד מקיין בחריפות להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית בו תמך ממשל אובמה, ואמר כי מזכיר המדינה ג'ון קרי הוא "הזוי" ו"מכר עצמו בקלות דעת" במשא ומתן עם טהראן. מקיין תמך בהתערבות הצבאית של ערב הסעודית ומדינות ערב נוספות בתימן נגד החות'ים השיעים וכוחות נאמנים לנשיא תימן לשעבר עלי עבדאללה סאלח, ואמר: "אני בטוח שאזרחים נהרגו במלחמה. אך לא בממדי ההוצאות להורג של החות'ים".
במהלך הבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית ב-2016, הצהיר מקיין כי יתמוך במועמד הרפובליקני אשר יהא גם אם יהא זה דונלד טראמפ. ברם בעקבות נאום אנטי-טראמפ שנשא מיט רומני ב-3 במרץ, מקיין הסכים עם החששות והאמירות שהביע רומני נגד טראמפ וברשתות החברתיות כתב כי "...אמירותיו של טראמפ בנוגע לביטחון הלאומי מסוכנות". היחסים העכורים בין טראמפ למקיין נתגלעו למחלוקות כבר בראשית מסע הבחירות של טראמפ לנשיאות ב-2016, כאשר מקיין התייחס לחדר מלא בתומכי טראמפ כ"משוגעים", וטראמפ השיב:. לאחר שב-3 במאי נהפך טראמפ למועמדה המשוער של המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, אמר מקיין כי המצביעים הרפובליקנים אמרו את דברם והוא יתמוך בו.
ב-2016 התמודד מקיין מחדש לכהונה שישית בסנאט. בבחירות הפנימיות במפלגה הרפובליקנית למועמדת לסנאט מאריזונה התייצב מול קלי וורד, תומכת נלהבת של טראמפ, ולאחר מכן צפוי היה להתמודד מול חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של אריזונה, אן קירקפטריק הדמוקרטית, שהייתה אתגר פוטנציאלי עבורו בבחירות הכלליות. במעגלים פנימיים שלו הביע מקיין את חששותיו מפני חוסר הפופולריות של טראמפ (אשר הודיע על תמיכתו בו) בקרב מצביעיו ההיספנים, אבל מקיין היה מודאג עוד יותר שלא יקבל את קולם של המצביעים הרפובליקנים השמרנים תומכי טראמפ; הוא המשיך לתמוך בטראמפ על מנת להגביר את סיכוייו אם כי ניסה לדון בענייניו מעט ככל האפשר בשל חילוקי הדעות ביניהם. עם זאת, מקיין ניצח את וורד באחוז דו-ספרתי וכך גם את קירקפטריק בבחירות הכלליות. כאשר שוחררה הקלטה של טראמפ בה נשמע משוחח עם העיתונאי בילי בוש תוך שימוש בשפה גסה, הוא הרגיש בטוח מספיק כדי ב-8 באוקטובר למשוך את תמיכתו בטראמפ. מקיין הצהיר כי "ההערות המבישות של טראמפ בענייני נשים ותגובותיו על תקיפות מיניות" לא אפשרו לו "להמשיך לספק תמיכה אפילו מותנית בו", והוסיף כי אמנם לא יצביע להילרי קלינטון, אך בפתק ההצבעה ירשום "שמרן רפובליקני טוב כלשהו אשר מתאים לכהן כנשיא". בגיל 80 הביס את קירקפטריק והבטיח את תקופת כהונתו השישית בסנאט מטעם מדינת אריזונה.
כהונה אחרונה בסנאט
מקיין עמד בראש שימוע של ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט ב-5 בינואר 2017, בו סנאטורים רפובליקנים ודמוקרטים כאחד וקצינים מודיעיניים בכירים (בהם ראש המודיעין הלאומי ג'יימס קלאפר, מנהל סוכנות הביון המרכזית מייקל רוג'רס ואנשי פיקוד הסייבר של ארצות הברית) עמדו ב"חזית מאוחדת", תוך מסקנתם הנחרצת כי ממשלת רוסיה עשתה שימוש בהדלפות והאקינג במטרה להשפיע על הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. ביוני 2017, הצביע מקיין בעד עסקת הנשק השנויה במחלוקת של הנשיא טראמפ עם ערב הסעודית.
ביטול והחלפת חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ("אובמה-קייר") היה במרכז מסע הבחירות מחדש לסנאט של מקיין ב-2016, וביולי 2017 אמר: "אין ספק: הקונגרס של ארצות הברית חייב להחליף את 'אובמה-קייר', אשר פגע בתושבי אריזונה עם אחד מביטוחי הבריאות היקרים ביותר במדינה והותיר 14 מתוך 15 מחוזות אריזונה עם אפשרות בודדה להתפרנס בשנה החולפות". הוא הוסיף כי הוא תומך ברפורמת בריאות (health care) ברת-השגה ואיכותית, אך התנגד להצעת החוק התלויה ועומדת בסנאט להחלפת ה"אובמה-קייר" בטענה כי היא לא מגנה מספיק על ביטוח הבריאות הפדרלי "מדיקייד" באריזונה.
בתגובה למותו של חתן פרס נובל לשלום הסיני ליו שיאובו, שמת מסרטן סופני בכבד בזמן מעצרו הממשלתי, אמר מקיין כי "זו רק הדוגמה האחרונה לתקיפותיה של הרפובליקה העממית של סין על זכויות האדם, הדמוקרטיה והחירות". בספטמבר 2017, כאשר רדיפת הרוהינגיה במיאנמר הפכה לטיהור אתני של המיעוט המוסלמי הרוהינגי, הודיע מקיין על צעדים לביטול שיתוף פעולה צבאי עתידי עם מיאנמר. באוקטובר 2017 שיבח מקיין את החלטתו של הנשיא טראמפ לשלול את הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית ואת רצונו לפרוש מן ההסכם. מקיין אמר כי מדיניות אובמה נכשלה "בעמידה מול האיום הרב-צדדי של איראן. הנשיא טראמפ הציג בנאומו היום שינוי מבורך זה זמן רב".
מקיין עבר ניתוח קרניוטומיה פולשני בסניף מאיו קליניק שבפיניקס ב-14 ביולי 2017, על-מנת להסיר קריש דם מעל עינו השמאלית. היעדרותו מהסנאט בשל בריאותו הרופפת גרמה למנהיג הרוב בסנאט, מיץ' מקונל, לעכב את ההצבעה על רפורמת הבריאות של הרפובליקנים אשר נועדה להחליף את "אובמה-קייר". חמישה ימים לאחר מכן, רופאיו ממאיו קליניק הודיעו כי תוצאות המעבדה מהניתוח שנערך למקיין אישרו את נוכחותו של גליובלסטומה מולטיפורמה, גידול מוחי אגרסיבי מאד. אפשרויות הטיפול הרגילות לגידול זה כוללות רדיותרפיה וכימותרפיה, אף על פי שגם עם טיפול אינטנסיבי בגידול זמן ההישרדות הממוצע הוא כ-14 חודשים. מקיין החלים מספר פעמים ממלנומה.
הנשיא טראמפ פרסם הצהרה פומבית בה איחל להחלמתו המהירה של מקיין, כמוהו גם נשיאים לשעבר ובהם ברק אובמה וג'ורג' הרברט ווקר בוש. ב-19 ביולי פרסם משרדו בסנאט של מקיין הודעה לפיה "הסנאטור מקיין מעריך את התמיכה שקיבל בימים האחרונים, והוא במצב רוח טוב עת הוא ממשיך להתאושש בבית עם משפחתו באריזונה. הוא אסיר תודה לצוות הרפואי במאיו קליניק על הטיפול המסור שלהם, והוא בטוח שכל טיפול עתידי במחלה יהיה יעיל". ב-24 ביולי הכריז מקיין ברשת החברתית טוויטר כי הוא ישוב לסנאט של ארצות הברית למחרת.
מקיין שב אל הסנאט ב-25 ביולי, פחות משבועיים לאחר ניתוח מוח. מקיין, היה הקול המכריע בהצבעה שהפילה את התוכנית הרפובליקנית להחלפת חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. יחד עם הסנאטורים סוזן קולינס ממיין וראנד פול מקנטקי, הצביע מקיין נגד ביטול רפורמת הבריאות של אובמה ובכך הכשיל את יוזמתו של הנשיא טראמפ, שנוא-נפשו. מקיין לא הצביע בסנאט אחרי דצמבר 2017, ובמקום להיות נוכח בקפיטול שבוושינגטון הבירה נשאר במדינתו אריזונה לטיפוליו במחלת הסרטן. ב-15 באפריל 2018 הוא עבר ניתוח לטיפול בזיהום שגרם לדיברטיקוליטיס, ולמחרת דווח כי מצב בריאותו יציב.
מותו והלווייתו
משפחתו של מקיין הודיעה ב-24 באוגוסט 2018, כי הפסיק את טיפוליו הכימותרפיים בגידול הקטלני שבראשו. יום למחרת ההודעה הלך מקיין לעולמו בשעה 04:28 לפי שעון אריזונה, כשהוא מוקף ברעייתו ובבני משפחתו, בביתו שבקורנוויל, אריזונה, בן 81 במותו.
מנהיגים זרים רבים השתתפו בטקס אשכבתו הלאומי של מקיין בוושינגטון הבירה. בין המנהיגים ניתן למנות את מזכ"ל ארגון האמנה הצפון-אטלנטית ינס סטולטנברג, נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו, נשיא הפרלמנט של טאיוואן סו ג'יה-צ'יואן, שר ההגנה של קנדה רג'יט סאג'ן (Harjit Sajjan), שרי החוץ וההגנה של אסטוניה יורי לואיק וסוון מיקסר בהתאמה, שר החוץ של ליטא לינאס לינקביציוס (Linas Linkevičius), שר החוץ של לטביה אדגארס רינקביצ'ס, ושר החוץ של ערב הסעודית עאדל אל-ג'ובייר.
עם מותו של מקיין, היה על דאג דוסי, מושל אריזונה, למנות מחליף למקיין בסנאט עד לקיום הבחירות המיוחדות לסנאט באריזונה ב-2020 ושישלים את שארית כהונתו השישית של מקיין בסנאט, אשר הייתה אמורה להסתיים בינואר 2023. דוסי החליט למנות את ג'ון קייל, שכבר כיהן בעבר כסנאטור מטעם אריזונה, להחליף את מקיין בסנאט עד 2020. על פי חוקי אריזונה, על מחליפו של מקיין להיות חבר במפלגתו של הסנאטור המנוח - המפלגה הרפובליקנית. השערות של העיתונות על מועמדים פוטנציאליים להחלפת מקיין בסנאט כללו את אלמנתו סינדי, הסנאטור לשעבר קייל, ושני חברים לשעבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אריזונה מאט סלמון וג'ון שאדג. דוסי אמר שיקיים פגישות רשמיות בנדון רק אחרי טקס האשכבה וקבורתו של מקיין, וב-4 בספטמבר, יומיים לאחר שנטמן מקיין באקדמיה הימית, מינה דוסי את קייל למלא את מקומו של מקיין.
תגובות על מותו
עם היוודע דבר מותו של מקיין הביעו אישים ומנהיגים רבים בארצות הברית ובעולם את צערם ושלחו את תנחומיהם למשפחתו. ביניהם כל נשיאי ארצות הברית לשעבר שנותרו בחיים: ג'ימי קרטר, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ביל קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש, וברק אובמה, חברי קונגרס רבים, ומנהיגים מרחבי העולם.
הנשיא דונלד טראמפ, אשר היה ידוע ביחסיו העכורים עם מקיין, הביע תנחומים למשפחתו של מקיין באופן כללי, אולם ברשומה שפרסם ברשת החברתית "טוויטר" לא כתב דבר על מקיין עצמו, ודחה את כוונות הבית הלבן לשחרר הצהרת תנחומים המשבחת את חייו ופועלו של מקיין, בנוסף, דגל ארצות הברית אשר התנוסס על גג הבית הלבן ושהורד לחצי התורן ביום מותו של מקיין (25 באוגוסט), הועלה חזרה לראש התורן בהוראתו של טראמפ בחצות 27 באוגוסט. הנשיא טראמפ אמר כי הסיקור התקשורתי על מותו של מקיין מופרז בהתחשב בכך שמקיין מעולם לא היה נשיא ארצות הברית. בניגוד להחלטה הראשונית של הבית הלבן, מושלים רבים, דמוקרטים ורפובליקנים כאחד, הורו להוריד את דגלי ארצות הברית במדינותיהם לחצי התורן עד לקבורת מקיין. מנהיגי הרוב והמיעוט בסנאט, מיץ' מקונל וצ'אק שומר בהתאמה, ביקשו את תמיכת מחלקת ההגנה של ארצות הברית בבקשתם להוריד את כל דגלי ארצות הברית המתנוססים על מבנים ממשלתיים ציבורים לחצי התורן. בבית הלבן התרככו בעקבות הביקורות הציבוריות הנוקבות והשיבו את הדגל לחצי התורן ב-27 באוגוסט, בעוד הנשיא טראמפ פרסם באיחור הצהרה בה הוא משבח את שירותו של מקיין למען המדינה, וחתם על צו נשיאותי שהורה להוריד את כל דגלי ארצות הברית לחצי התורן עד לקבורתו של מקיין.
לאחר מותו העניק לו ב-2022 הנשיא ג'ו ביידן את מדליית החירות הנשיאותית.
חייו האישיים
מקיין נישא לראשונה ב-1965 לקרול שֶפּ. מקיין הכיר את שפ עוד בתקופת לימודיו באקדמיה של הצי באנפוליס בשנות החמישים, כשהיא הייתה בת זוגו של חניך אחר מכיתתו של מקיין, לו היא נשאה. מקיין פגש אותה שוב כשהיה מוצב בבסיס בפלורידה. באותה תקופה היא כבר התגרשה מבעלה הראשון, שממנו היו לה שני ילדים, ועבדה כדוגמנית מסלול ובגדי-ים. אחרי הנישואין אימץ מקיין את שני ילדיה מנישואיה הראשונים, וב-1966 נולדה להם בת משותפת, סידני. אולם שנה לאחר מכן נפל מקיין בשבי, ובני הזוג לא התראו למשך חמש שנים וחצי.
ב-1969, במהלך שהותו של ג'ון מקיין בשבי, קרול נפצעה קשה בתאונת דרכים שהותירה אותה עם רגלים מרוסקות, אגן שבור, וצלקות בפניה, ודרשה שיקום ממושך. קרול מקיין הסתירה מבעלה את פציעתה במשך היותו בשבי, לא הזכירה אותה במכתביה אליו, ודאגה כי הדבר לא יפורסם בכלי התקשורת, על מנת לא לפגוע במוראל שלו, והדבר נודע לו רק כששוחרר ב-1973. גם מקיין סבל ממצב בריאותי רעוע, ועבר טיפולים נגד סרטן העור ששב והופיע אצלו ב-1993, ב-2000 וב-2002. כמו כן סבל מפציעות שנגרמו לו בעת נפילתו בשבי, ולא טופלו כיאות. כך למשל לא היה מסוגל להרים את ידיו מעבר לגובה הכתפיים.