cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב גוגבשווילי
יעקב גוֹגֶבָּשווילי (בגאורגית: იაკობ გოგებაშვილი; 15 באוקטובר 1840 – 1 ביוני 1912) היה איש חינוך, סופר ילדים ועיתונאי גאורגי, הנחשב למייסד הפדגוגיה המדעית של גאורגיה. הוא חיבר את ספר האלפון לילדים, "דֶדָה אֶנָה" ("დედა ენა", מילולית: "שפת אם"), שהפך, מאוחר יותר, בגרסה מותאמת, כספר לימוד האלפבית לילדים עד ימינו. כל ילד גאורגי, מאז שנת 1880 למד קרוא וכתוב בשפת אמו.
ביוגרפיה
גוגבשווילי נולד בכפר ואריאני שליד העיר גורי שבאימפריה הרוסית (פלך טביליסי במלכות המשנה של הקווקז), בן לכומר עני בשם סימון גוגבשווילי. הוא למד בסמינר הדתי גורי וסמינר טביליסי לפני שהתקבל, בשנת 1861, לאקדמיה התאולוגית בקייב. במקביל ללימודיו הוא נכח בהרצאות מדעי הטבע באוניברסיטת קייב, שם התוודע גם לתובנות הרוסיות של רעיונות פוליטיים של הֶרצֶן, בלינסקי, צ'רנישבסקי ואחרים.
בשלב זה גוגבשווילי, שלא כמו אינטלקטואלים אחרים בני דורו, הושפע פחות מהרדיקלים הרוסים ויותר מהרקע הנוצרי שספג בסמינר בגורי ובטביליסי. בשנת 1863, הוא חזר לגאורגיה ולימד אריתמטיקה וגאוגרפיה בסמינר בטביליסי ומאוחר יותר מונה למפקח. דירתו של גוגבשווילי, שאירח רבות מתלמידי הסמינר, הפכה תוך זמן קצר, למחסה לדיונים אסורים בענייני אמנות ופוליטיקה. כתוצאה מכך הוא הודח, בשנת 1874, מתפקידו בהוראת הסינוד הקדוש של סנקט פטרבורג.
מאותה תקופה ואילך הקדיש את מרצו להפצת ההשכלה בקרב בני עמו. בשנת 1879, הוא עזר לייסד את האגודה להפצת אוריינות בקרב הגאורגים ובאמצעותה תיעל את מאמציו בתגובה לרוסיפיקציה. פועלו היה בעיקר במערכת החינוך הגאורגית, ועצירת הסחף כנגד השפה הגאורגית שננטשה ונדחקה לטובת הרוסית. גוגבשווילי רכש השפעה בקונסטלציית האינטלקטואלים סביב איליה צ'בצ'בדזה, שהיווה את חוד החנית בתחיית התנועה הלאומית הגאורגית עד למותו בהתנקשות בשנת 1907.
חיבורו רב ההשפעה ביותר של גוגבשווילי הוא "דדה אנה", ספר לימוד בסיסי של גאורגית עבור ילדים, פורסם לראשונה בשנת 1876. הספר עובר מהאלפבית לטקסט ספרותי, עם מספר קטעים אנציקלופדיים, הוא עבר מספר רב של מהדורות עד שהפך במשך מאה השנים הבאות, לספר לימוד למתחילים, לא רק לגאורגית אלא גם למספר שפות בקווקז. עבודה חשובה נוספת שלו היא "שער הטבע" ("ბუნების კარი", "בּוּנֶבּיס קארוֹ") משנת 1868, שכוללת אגדות ומציגה את מדעי הטבע כאנציקלופדיה מיניאטורית לילדים. בנוסף לכך כתב גוגבשווילי גם מספר סיפורי פיות ורומנים היסטוריים לילדים וכמו כן מאמרים עיתונאיים לטובת התרבות והזהות הגאורגית.
מטרואה
אד"מ/א/ק מָטָרוֹאה (באנגלית: R.M.S./S.S Mataroa) הייתה האונייה הראשונה שהביאה עולים לארץ ישראל אחרי מלחמת העולם השנייה. נוסעיה היו פליטי שואה, כולל ילדי בוכנוואלד, קבוצת ילדים ניצולי מחנה הריכוז בוכנוואלד וקבוצת ילדים שהוסתרו בתקופת המלחמה בצרפת ובשווייץ.
תולדותיה
הספינה נבנתה ב-1921 בבלפסט ונקראה "סופוקלס".
הספינה אורגנה על ידי המוסד לעלייה ב' בעזרת הצבא האמריקאי ובתיאום עם ממשלת המנדט הבריטי. מטרואה קיימה שתי הפלגות בשנת 1945.
ההפלגה הראשונה יצאה ב-7 ביולי והשנייה ב-3 בספטמבר. בין הפליטים שהפליגו באונייה היה ילד בן שמונה בשם לולק, ישראל מאיר לאו, שלימים הפך הרב הראשי של מדינת ישראל, ילד אחר בשם סנדרו טוט, לימים צבי ינאי, מנכ"ל משרד המדע, ילד נוסף בן שמונה בשם לונק, אריה זלינגר, לימים מאמן נבחרות אולימפיות בכדורעף (ארצות הברית והולנד) איתן זכה במדליות אולימפיות, אוטו ז'ינייבסקי, מראשי מחתרת היהודים בתנועת ההתנגדות הצרפתית ופרופ' אריאל כהן, לימים מ"מ ראש העיר ירושלים (לאיכות הסביבה, מדע וטקסים) ובנו של גיבור המחתרת בצרפת ליאו כהן שנספה בשואה, אחיו של שופט בית המשפט העליון חיים כהן שחילץ את משפחתו ממחנה המעצר בעתלית.
בהפלגתה השנייה הובילה "מטרואה" מנמל טולון שבצרפת כ-1,000 עולים לארץ ישראל, ביניהם עולים בלתי לגאלים שעלו על האניה כשהם מתחזים לסבלים וכן חיילים בריטים אחדים בדרכם לחופשה במצרים. הספינה הגיעה לנמל חיפה אחרי שישה ימי הפלגה - בראש השנה תש"ו, 9 בספטמבר 1945. באותו הזמן התעוררה שאלה הלכתית בעניין הירידה מן האונייה, בשל החג, אך הרב הראשי הרצוג פסק שמותר לרדת מן האונייה, אולם יש להישאר בתחום הנמל עד מוצאי החג. הרב עצמו, יחד עם רבה הראשי של חיפה, הרב יהושע קניאל, היו בין מקבלי הפנים שחיכו על הרציף.
הבריטים העבירו את כל העולים למחנה המעצר בעתלית, לשם בידוד לתקופה של כשבועיים. אחר כך, שוחררו העולים שהיו בעלי סרטיפיקט וכן חולים אחדים, ואילו העולים הבלתי-לגליים נכלאו במחנה. ב-9 באוקטובר 1945 פרץ הפלמ"ח למחנה עתלית ושחרר את העצורים. הבורחים עלו ברגל את הכרמל דרך בית אורן ומשם ירדו ליגור.
פצל
פֵּצֶל (בהונגרית: Pécel) היא עיר במחוז בפשט, בנפת גדלה, במרחב הכלכלי והעיסקי של העיר בודפשט. בעיר חיה קהילה יהודית עד להרצחם של מרבית יהודי הכפר בשואת יהודי הונגריה.
מיקום
פצל ממוקמת בחלק הצפון מערבי של גבעות גדלה. בכיוון מערב הוא רובע 17 של בודפשט, במזרח שיישאפ בצפון-מזרח אישאסג בצפון-מערב נאג'טארצ'ה, ובמדרום גובלת במגלוד.
נגישות
במכונית:
ברכבת בקו הרכבת בודפשט - הטוון ובאוטובוס בקו 169E, שעובר בין בודפשט כיכר ארשווזיר (Örs vezér tere) ומגיע עד פיצל.
היסטוריה
אזור פצל, כפי שמעידים הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו על גבולה, היה מיושב כבר הרבה לפני הספירה. בחלקו הפנימי של היישוב, בין השאר, נמצא קבר עם שלד מתקופת אבן ומתקופת הנחושת, בית קברות של כדים נמצא מתקופת הברונזה ב"גבעת הטירה" (Várhegy). בזמן ‎כיבוש הונגריה על ידי השבטים ההונגרים היישוב היה בגבול הדרומי של האוכלוסייה הסלאבית המקומית. מבנה הכפר התגבש והתייצב במאה ה-11 ושבט טריאן התיישב באזור ואחריו החלה פעולת התיישבות מתוכננת ומסודרת. בדיוק אז הואץ תהליך ההתנצרות של המדיארים. האזכור המתועד הראשון של היישוב מופיע בשמו המשפחתי של דמטר פיצלי, שופט ששירת במחוז פשט בשנת 1335. בית הספר הראשון בעיר נוסד בשנת 1345.
במאה ה-14 היישוב היה נחלתם של תושבי פיצל שלא היו מקומיים. באותה תקופה כבר פעלו כמה טחנות מים על הנחל ראקוש. בין השנים 1647 לבין 1683, היישוב היה איש אחד, לא היה מיושב בשנת 1686 והוקם מחדש משנת1689. בשנת 1715 26, בשנת 1728 71, בשנת 1744 62, בשנת 1760 כבר נרשמו 147 משפחות משלמות מס. פיצל היה כפר קלוויניסטי משנת 1675, המטיף הראשון שלו היה פאל ואצי.
רישום הלידה בכפר החל בשנת 1719. משנת 1841 נחשב פיצל לכפר גדול עם פקיד מנהל עצמאי. אוכלוסיית הכפר בשנת 1856 הייתה 1,881 ובשנת 1870 הייתה 2,206. קו הרכבת בודפשט - הטוון - שלגוטריאן העובר דרך עמק הראקוש נפתח בשנת 1867, ואחר כך נפתח קו הטוון - מישקולץ בשנת 1870, יצר קשר עם הבירה ועם חלקים שונים של הארץ וסלל את הדרך להתפתחות דינמית של היישוב. בשנת 1894 היו ביישוב 46 בעלי מלאכה ו-24 סוחרים. פיצל איבד את מעמדו כעיר באמצע המאה ה-19, והוא שב אליו בשנת 1996.
טירת פאי
ג'רג' פאי (György Fáy) בנה את הטירה שלו בסגנון אקלקטי בסביבות 1910, שנשלט על ידי אלמנטים נאו-בארוקיים. הגמלון מעוטר בסמל מגן הנשק של משפחת פאי. הבניין הוסב לבית ספר חקלאי לאחר מלחמת העולם השנייה.
הכנסייה הקלוויניסטית
הכנסייה הקלוויניסטית נבנתה במאה ה-18 ושופצה לאחרונה בשנת 2007. זהו בניין שמור, הממוקם בסמוך לטירת ראדאי.
קהילה יהודית
יהודים ראשונים התיישבו בפצל במחצית הראשונה של המאה ה-18. הם עסקו בעיקר במסחר זעיר. בתחילה הקהילה הייתה עצמאית, אולם כשירד מספר חבריה נעשתה כפופה לקהילת גדלה. במקום פעלו אגודות צדקה, בית כנסת ובית ספר.
בשנת 1942 גויסו צעירים יהודים מהעיר ל"פלוגות עבודה", נשלחו לחזית, בעיקר לעבודות פירוק מוקשים, ורובם נספו.
באפריל 1944, כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, נשלחו יהודי העיירה לגטו שהוקם בעיירה הסמוכה ראקושקרסטור ושוכנו ברפת מקומית. אלו שנמצאו כשירים לעבודה גויסו לעבודות כפייה והועברו למחנה אחר. כעבור שבועות מספר הגיעו למקום חיילי הז'אנדרמריה ההונגרית והחרימו את כספם ותעודותיהם. האמידים מביניהם נחקרו תוך עינויים על מנת לגלות היכן הטמינו את רכושם. לאחר החקירה הובלו היהודים ברכבות לעיר הטוון, שם הוחזקו תחת כיפת השמיים והועסקו בעבודות שונות ליד תחנת הרכבת. כעבור ארבעה ימים שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו לפצל ניצולים מעטים, עם יהודים מיישובי הסביבה ניסו לשקם את חיי הקהילה. תוך כמה שנים עזבו כולם את המקום ובשנת 1950 בוטלה הקהילה רשמית.
הדסה בן-עתו
הדסה בן־עִתּוֹ (16 במאי 1926 – 14 באפריל 2018) הייתה שופטת ישראלית, סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב ושופטת במינוי זמני בבית המשפט העליון. ידועה גם בשל מחקרה על אודות הפרוטוקולים של זקני ציון, שפורסם בספרה "השקר מסרב למות" משנת 1998.
ביוגרפיה
לאה הדסה נולדה בבז'ז'יני שבפולין, בתם של החסידים דבורה ברודר ודוד ליפמנוביץ, קבלן בניין. המשפחה עלתה לארץ ישראל ב־1935 ולאחר מכן נולדה נירה, אחותה של הדסה (לימים נירה כפיר, פסיכולוגית). עד 1941 התגוררה המשפחה, שירדה מנכסיה, בקריית מוצקין ובן־עתו למדה בבית הספר הריאלי העברי. לאחר מכן עברה לירושלים ולמדה בבית הספר התיכון הדתי "מעלה" בעיר, לבקשתה של דבורה מהמנהל, היות שלמשפחה לא היה כסף לממן את הלימודים. מאוחר יותר למדה בן-עתו היסטוריה, פסיכולוגיה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים, לאורך שלושה סמסטרים. ב־1946 עבדה כרכזת מועדוני נוער בוויצו, הייתה המזכירה הארצית של הארגון, ונשלחה מטעמו כנציגה לוועידה העולמית של ויצו בבזל.
ב־1947 עברה להתגורר בחולון והחלה ללמוד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה. במהלך מלחמת העצמאות שירתה בצה"ל בתפקיד סגנית קצין התרבות של פיקוד מרכז. לאחר שחרורה ב־1949 עבדה כמנהלת ענף הנוער במחלקת התרבות במשרד החינוך, ופעלה להקמה ולניהול של כחמישים מועדוני נוער לעולים ברחבי הארץ; בהמשך עברה לתפקיד מנהלת ענף הסטודנטים במשרד. ב־1951 עזבה את עבודתה וחזרה ללימודי המשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, שאותם סיימה ב־1953. בן־עתו השתלמה בקורסים נוספים במשפטים ובקרימינולוגיה בארצות הברית, באוניברסיטת נורת'ווסטרן ובאוניברסיטת דנוור. ב־1955, לאחר התמחות בבית המשפט המחוזי ביפו ובפרקליטות מחוז תל אביב, התקבלה ללשכת עורכי הדין בישראל, ומאז עבדה חמש שנים במשרד עורכי דין, עם התמחות במשפט פלילי.
ב־1960 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בתל אביב, והצטרפה בכך לארבע שופטות שכיהנו במדינה כולה. כעבור עשור מונתה לבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובין היתר גזרה עונש מאסר על אשר ידלין בשל חלקו בפרשת ידלין (עונש שלא היה מקובל באותם ימים על עבירות צווארון לבן, לדבריה). בשנים 1971–1974 הייתה גם מרצה בתחום המשפט הפלילי באוניברסיטת בר־אילן. ביולי 1980 ניצלה מפצצה שהונחה בביתה; ייתכן כי הפצצה הייתה קשורה למשפט על שוד בנק שניהלה באותה תקופה.
ב־1980 כיהנה במינוי זמני בבית המשפט העליון. ב־1988 התמנתה לסגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
בן־עתו הייתה חברה פעמיים במשלחת ישראל לאו"ם (1965 ו־1975), ופעמיים במשלחת ישראל לוועידת אונסק"ו לזכויות האדם (ביניהן בפריז 1982). מונתה ב־1988 לנשיאת הארגון הבין־לאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים. כן עמדה בראשות הוועדה לבדיקתה של בעיית הזנות בישראל.
ב־1991, לאחר 31 שנים שבהן כיהנה כשופטת בערכאות שונות בבתי המשפט בישראל, הקדימה בן־עתו ופרשה מתפקידיה במערכת המשפט כדי לעסוק ב"פרוטוקולים של זקני ציון".
לאחר פרישתה
מאז פרישתה מכס השיפוט עסקה בן־עתו במאבק נגד האנטישמיות, תופעה שנתקלה בה בזמן שירותה במשלחת לאו"ם. המאבק הוביל אותה לכתוב את הספר "השקר מסרב למות" (1998), העוסק בפרוטוקולים של זקני ציון ומתאר את מקורם. בעבודתה ביקשה להראות כי הטקסט, שגם אותו שמעה מצוטט בעצרת הכללית, הוא זיוף. כמשפטנית ומומחית לנוהלי האו"ם, חקרה בן־עתו את טיבם של הפרוטוקולים וכן את הטענות שהטקסט זויף או נגנב. היא בדקה את ההוכחות שהוצגו במשפט בברן, בירת שווייץ. הספר תורגם לתשע שפות והתפרסם ברחבי העולם. לאחר פרסומו עסקה בן־עתו גם בכתיבה ובהרצאות על הקשר בין אנטישמיות ובין אירועים עכשוויים, כגון מלחמת לבנון השנייה וגל המחאות בארצות ערב (2010–2011). כן כתבה שני ספרים נוספים.
ב־1999 זכתה בפרס צלטנר לחקר המשפט, פרס יוקרתי למשפטנים ישראלים. ב־2007 הוענק לה פרס חיים הרצוג על תרומה ייחודית למדינת ישראל ולתפוצות. ב־2011 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר־אילן, כהוקרה על מאבקה באנטישמיות ותרומתה למערכת המשפט ולחברה.
על כובד המשקל של שיפוט הוגן אמרה: "שופט לא מקבל עצות על איך לשפוט. סומכים על שיקול הדעת שלך – וזו מעמסה מאוד כבדה[.] כששלחתי צעיר, בפעם הראשונה, לבית סוהר, חלמתי בלילה על הדלתות שנטרקות אחריו ועל מה שקורה במשפחה שלו. זו אחריות מאוד גדולה".
נפטרה ב־14 באפריל 2018, והיא בת 91.
חיים אישיים
ב־1950 נישאה לגרשון בן־עתו, וב־1957 אימצו השניים בת, אורלי. הם התגרשו ב־1982.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
הספרה 5 בזהב
"הספרה 5 בזהב" (באנגלית: The Figure 5 in Gold), הוא שמו של ציור שמן על קרטון מאת הצייר האמריקאי צ'ארלס דמוט (Charles Demuth).
הציור, המתאר את ידידו של דמוט ביל צ'ארלס, הוא חלק מסדרה של שמונה ציורי דיוקנאות של ידידיו של דמוט. שמו של צ'ארלס אף מופיע בציור. הציור בעל הסגנון המופשט והקוביסטי, שואב את השראתו משירו של המשורר האמריקאי ויליאם קרלוס ויליאמס, המתאר חוויה של צפייה בקטר רכבת המתקרב.
בעזרת השפה הקוביסטית מתאר דמוט את תנועת הקטר כתנועה מורכבת, הנקלטת בעיני הצופה באופן מקוטע וסימולטני (באופן המאזכר תפיסה פנומנולוגית). תנועה זו באה לביטוי גם בחזרה על הספרה 5, אשר מופיעה ביצירה שלוש פעמים בשינויי גודל וגוון. חזרה זו יוצרת תחושה של התקרבות שלא על ידי פרספקטיבה אשלייתית. גם הפנס של קטר הרכבת מופיע מספר פעמים.
שימוש בציור
הציור "הספרה 5 בזהב" מופיע על עטיפת המהדורה החמישית של הספר Compensation Management: Rewarding Performance מאת ריצ'רד הנדרסון, לציון העובדה שזו מהדורה חמישית של הספר.
הארמונות המלכותיים של אבומה
הָאַרְמוֹנוֹת הַמַּלְכוּתִיִּים שֶׁל אַבּוֹמֶה (בצרפתית: Palais Royaux d'Abomey) הם ארמונות עתיקים השוכנים בסמוך לעיירה אבומה שבדרום בנין. הארמונות הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1985.
רקע היסטורי
ממלכת דהומיי נוסדה בשנת 1625 בקירוב. לפי סיפור עם מקומי, מוצאם של מלכי דהומיי הוא מהעיר טאדו (טוגו של ימינו), והם נצר לנסיכה אלגיבונון מטאדו ובן זוג לא ידוע. במהלך המאה ה-17 הקימו גנגניהסו ודאקו, שניים מצאצאי הזוג, את התשתית של ממלכת דהומיי. הוגבדייה (1645–1684) הקים את הבסיס החוקי הנדרש כגון סדרי ירושת השלטון. הממלכה השתרעה בתקופה זו על פני מישור אבומה.
במהלך המאה ה-18 כבש המלך אגאדייה (1708–1740) שטחים שהשתרעו עד לחוף האוקיינוס האטלנטי בהביסו את הממלכות אלאדה וסאבי. לאחר כיבושים אלה החזיק בית המלוכה של דהומיי במונופול על החלק המקומי בסחר העבדים האטלנטי, והממלכה נכנסה לתקופה של שגשוג כלכלי. דהומיי הגיעה לשיא פריחתה במהלך תקופת שלטונו של המלך גואזו, בין 1818 ל-1858. הוא נכנע ללחצים של מתנגדי העבדות, החליט לצמצם את סחר העבדים בממלכה והחל לפעול למען ביסוס הכלכלה על ייצוא תוצרת חקלאית.
בנובמבר 1892 הוצתו העיירה והארמונות על ידי המלך בהאנזין, שהיה המלך העצמאי האחרון של דהומיי וזה שנכנע לכוחות הקולוניאליים הצרפתיים, והוא ברח צפונה. המינהל הקולוניאלי הצרפתי שיקם את העיר וחיבר אותה לחוף באמצעות מסילת רכבת.
החל מ-1993 אותרו והוחלפו 50 מתוך 56 התבליטים השטוחים שקישטו את קירות ארמונו של המלך גללה. על התבליטים השטוחים יש שרטוטים איקונוגרפיים המבטאים את ההיסטוריה והכוח של אנשי הפון.
המתחם המלכותי
אבומה הייתה מוקפת בחומת בוץ לאורך תוואי משוער של 10 קילומטרים, שבה היו שישה שערים עם חפיר בעומק מטר וחצי, הממולא בשיטה דוקרנית. בתוך החומות היו מספר כפרים המופרדים על ידי שדות חקלאיים, מספר ארמונות מלכותיים, כיכר-שוק וכיכר גדולה שבה שכנו הקסרקטינים.
אזורי המגורים היו רק חלק קטן מהמתחם המוקף על ידי החומה החיצונית. ארמונו של המלך אקאבה היה היחיד שנבנה באזור נפרד משאר הארמונות. הארמונות נבנו על פני תא שטח בגודל של 400 דונם, והמלכים הותירו במקומם את ארמונותיהם של הקודמים להם. המלך אקאבה בנה את ארמונו צפונית-מזרחית למתחם המלכותי המרכזי. הארמונות הללו אכלסו כמחצית משטחו של המתחם המלכותי, והם כוללים את הארמון והבית הרב-קומתי של אגאדג'ה (Agadja) ואת הקברים המלכותיים של טגבסו (Tegbessou; 1728–1774), קפנגלה (Kpengla; 1774–1789) ואגוגלו (Agouglo; 1789–1797). במתחם הארמונות של גואזו וגללה שנבנה במהלך המאה ה-19 שוכנים כיום מוזיאון וכפר אמנים. באזור זה נותרו גם מספר בקתות הנמצאות בתוך אזורים קטנים שבהם עדיין יש צמחייה. דיירי הבקתות דואגים לתחזוקת הקברים.
לכל הארמונות מספר יסודות אדריכליים משותפים. כל אחד מהם מוקף בחומה משלו בתוך המתחם המלכותי וערוך סביב שלוש חצרות פנימיות. החצר החיצונית מכונה "קפודודג'י" (Kpododji), והיא שימשה אתר לתהלוכות צבאיות ולטקסי פולחן. שתי החצרות האחרות היו החצר הפנימית המכונה "ג'אלאלאהנו" (Jalalahènnou) והחצר הפרטית שהובילה למעון המלכותי. אף שהארמונות נבנו על פני תקופה של יותר מ-300 שנים, חומרי הבנייה כמעט שלא השתנו, והם נבנו מלטריט בשילוב מספר סוגי עצים כמו חיזרן ודקל, שמעליהם גגות קש. חומרים אלה, הרגישים לפגעי מזגי האוויר, הביאו להידרדרות במצבם של הארמונות, מצב שהוחמר במספר סופות טורנדו ב-1975, ב-1977 וב-1984. הארמונות שהשתמרו בצורה הטובה ביותר הם ארמונותיהם של המלכים גללה וגואזו.
הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל
ב-6 בדצמבר 2017 הצהיר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על ההכרה של ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל והורה על תכנון המעבר של שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים. הצהרתו נקראה בתקשורת הישראלית "נאום ירושלים" או "הכרזת ירושלים".
ההכרה התקבלה בברכה בישראל; בנימין נתניהו, ראש ממשלת ישראל, בירך על ההחלטה. מנגד, ההצהרה התקבלה בכעס מצידה של הרשות הפלסטינית. רוב הקהילה הבין-לאומית דבק בהתנגדות להכרה בירושלים, וכשני שלישים מהמדינות תמכו בגינוי להצהרה האמריקאית בעצרת הכללית של האו"ם. גואטמלה ופרגוואי הלכו בעקבות ארצות הברית, והעבירו את שגרירויות מדינותיהם לירושלים. פרט למדינות המוזכרות, מדינות נוספות הודיעו על כוונתן להעביר את שגרירויותיהן לירושלים.
טקס העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים נערך ב-14 במאי 2018, למחרת יום ירושלים.
רקע
ב-5 באפריל 1920 אושר בועידת סן רמו כתב המנדט על ארץ ישראל, על פיו המנדט הבריטי יהיה אחראי ליצור בארץ ישראל בשטח שבין הירדן לים (ובכלל זה ירושלים) תנאים אשר יבטיחו את הקמת בית לאומי לעם היהודי ויבטיח שלא תינתן שליטה בשטח לאף גורם מדיני אחר. ההחלטה אומצה על ידי חבר הלאומים לאחר כשנתיים, ב-24 ביולי 1922. החלטות אלו עוגנו במגילת האו"ם בסעיף 80 פרק 12, והקנו להם תוקף מחייב במשפט הבין-לאומי.
הדיון הציבורי בארצות הברית
ארצות הברית היא המדינה הגדולה והמשמעותית ביותר, מבחינה צבאית כלכלית ותרבותית, מבין מדינות המערב. מדינת ישראל נתמכת בה רבות, כלכלית ומדינית, ולעמדתה השפעה רבה על מעמדה הבין-לאומי של ירושלים. מאז הקמת מדינת ישראל נמנעו נשיאי ארצות הברית מלהביע במפורש את עמדתם בנוגע למעמדה של ירושלים, בכוונה להשאיר את הסוגיה לדיונים בהסכמי שלום עתידיים בין ישראל לפלסטינים. שגרירות ארצות הברית בישראל, כמו מרבית יתר השגרירויות הזרות בישראל, הייתה עד מאי 2018 ממוקמת בתל אביב ולא בירושלים.
לאורך השנים הצהירו מועמדים לנשיאות ארצות הברית במהלך מסע הבחירות שלהם כי יכירו בירושלים כבירת ישראל. כך נהגו כל הנשיאים שנבחרו מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, חלקם אף התחייבו להעביר את שגרירות ארצות הברית לירושלים. עם זאת, איש מהם לא קיים הבטחות אלו. במקביל נעשו פעולות חקיקה והצהרות שונות של הקונגרס במטרה לקדם את הכרתה של ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל, אך הממשל האמריקאי דבק בהימנעותו ממהלך כזה.
העולם הערבי והמוסלמי
מדינות מוסלמיות רבות, הביעו מחאה על הודעתו של טראמפ.
טקס העברת השגרירות
טקס העברת שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים התקיים ב-14 במאי 2018 במשכנה החדש של שגרירות ארצות הברית בישראל, ברחוב דוד פלוסר 14 בירושלים. באירוע השתתפו משלחת רשמית של ארצות הברית, סגל א' של מדינת ישראל וכ-200 דיפלומטים אמריקאים וישראלים.
ראש המשלחת של הממשל של ארצות הברית לטקס היה המשנה למזכיר ההגנה ג'ון סאליבן. המשלחת כללה, בין היתר, את מזכיר האוצר של ארצות הברית סטיבן מנושין, יועצו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, ג'ארד קושנר ובתו של הנשיא איוונקה טראמפ, וחברי הקונגרס של ארצות הברית.
בטקס הוקרנה ברכה מצולמת של הנשיא טראמפ. טראמפ חזר על עיקרי דבריו בנאום ירושלים והדגיש שמועד העברת השגרירות לירושלים נעשה בדיוק ביום השנה ה-70 להקמת מדינת ישראל ולהכרת ארצות הברית בה.
את הטקס הנחה שגריר ארצות הברית בישראל דייוויד פרידמן. יועצו של הנשיא ג'ארד קושנר נשא דברים כנציג הממשל, כנציגי מדינת ישראל נאמו ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ונשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין. הרב זלמן וולוביק והכמרים האוונגליסטים ג'ון הייגי ורוברט ג'פרס נשאו אף הם דברי ברכה בטקס.
אירועים נלווים
יום לפני הטקס, ב-13 במאי ערך משרד החוץ אירוע לכבוד המשלחת האמריקאית לטקס. באירוע השתתפו נציגי 23 מדינות נוספות, בהם נציגי 4 מדינות האיחוד האירופי: אוסטריה, הונגריה, רומניה וצ'כיה. ראש ממשלת ישראל האיץ בנציגי המדינות הזרות ללכת בעקבות ארצות הברית ולהעביר את שגרירויותיהן בישראל לירושלים.
משלחת הקונגרס לטקס, שכללה את הסנטורים לינדזי גרהאם מייק לי דין הלר וטד קרוז, ערכה מסיבת עיתונאים במלון המלך דוד. הסנאטור גרהאם הדגיש כי "העברת השגרירות משרתת אינטרסים ביטחוניים: גבולות מתפוררים סביבנו. על הישראלים לראות זאת כאילו חיל הפרשים מגיע לעזרתם."
סגנית שר החוץ ציפי חוטובלי העניקה לאחר הטקס לאיוונקה טראמפ "עגילי הלני המלכה" מעיר דוד ומסרה לה מכתב הוקרה על פועלה בהעברת השגרירות לירושלים. שגריר ישראל באו"ם דני דנון העניק לשגרירת ארצות הברית באו"ם ניקי היילי העתק של מטבע מתקופת המרד הגדול עליו הוטבעו המילים "חירות ציון", והודה על תמיכתה בהעברת השגרירות לירושלים.
השר לענייני ירושלים, זאב אלקין, הכריז לאחר הטקס, בכנסת, כי יוענק לדונלד טראמפ אות "מגן ירושלים".
סיקור תקשורתי
בתקשורת הישראלית טקס העברת השגרירות עמד בראש הכותרות. העיתונים "ישראל היום", "ידיעות אחרונות" ו"מעריב השבוע" הקדישו לטקס את כותרותיהם הראשיות ביום הטקס ולמחרת הטקס.
פוקס ניוז מתח ביקורת על אופן הסיקור של כלי תקשורת אחרים את חנוכת השגרירות והעימותים בגבול רצועת עזה ב-14 במאי. רשת פוקס עצמה שיגרה לירושלים את הכתבת הבכירה ג'נין פירו שסיקרה את התמיכה הרבה של תושבי ירושלים בהעברת השגרירות.
שגריר ארצות הברית בישראל דייוויד פרידמן התראיין לאחר הטקס לרשת NPR ואמר, בין היתר, כי. פרידמן הוסיף ש.
מה שלא הורג אותי מחשל אותי
מה שלא הורג אותי מחשל אותי (בגרמנית: Was mich nicht umbringt, macht mich stärker) הוא אחד הביטויים הידועים ביותר של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה. המשפט לקוח מאפוריזם 8§ בחלקו הראשון של ספרו שקיעת האלילים (1888). הציטוט המלא:
משפט זה זכה לאזכורים רבים, לעיתים תוך פרפרזות שונות. לעיתים קרובות המשפט מוצא מתוך הקשרו הפרסונלי של ניטשה (שהתמודד במשך מרבית חייו עם מחלות כרוניות) כאשר נשמטת המילה "אותי".
בישראל
המתרגם ישראל אלדד שתרגם את מרבית כתבי ניטשה לעברית בחר לתרגם את האפוריזם תוך שמירה על הסגנון של ניטשה: "מה שלא מחסל אותי, מחסן אותי".
קיימת פרפזה מקברית בעגה הצה"לית: "מה שלא הורג מחשל ומה שהורג, מחשל את אמא".
סן חואן
סן חואן או בשמה המלא סן חואן באוטיסטה (בספרדית: San Juan Bautista) היא בירת הטריטוריה האמריקאית פוארטו ריקו. שמה הנוכחי של העיר ניתן לה רשמית ב-1521, והיא נקראת על שמו של יוחנן המטביל.
היסטוריה
ב-1508 הקים חואן פונסה דה ליאון את היישוב המקורי, כפארה (כיום פואבלו חייבו בעיר גואנבו). שנה לאחר מכן הוחלט להעתיק את היישוב למיקום שהיה ידוע אז כפוארטו ריקו.
לאחר מותו של דה ליאון, העיר התחזקה ובנתה ביצורים על מנת להגן על עצמה מפני התקפות של אירופאים מכיוון הים או החוף. במשך הזמן הפכה העיר למרכז כלכלי והמסחר בכותנה, תבלינים, סוכר וטבק פרח. אך עם זאת, גדל גם הסחר בעבדים אפריקניים. כמו כן התושבים, בעיקר אנשי המעמד הבינוני והחקלאים, החלו להשתלט על העיר ואט אט השתחררו מהשלטון הספרדי.
בשנת 1917, קיבלו תושבי העיר ביחד עם כל תושבי האי אזרחות אמריקאית כדי שיוכלו להתגייס לצבא האמריקאי ולהשתתף במלחמת העולם הראשונה.
אסונות טבע והשפל הכלכלי בשנות העשרים פגעו בכל האי בכלל, ובסן חואן בפרט. הודות לכסף שהזרימה ארצות הברית בשנות ה-30 החלה העיר לצמוח בשנית ובשנים 34–1933, שופצה העיר והבניינים הישנים שוחזרו. בעקבות כך, הפכה העיר למרכז תיירותי.
בשנת 1983 הוכרזו האתר ההיסטורי הלאומי בסן חואן ומצודת סן חואן כאתר מורשת עולמית.
דיבשה אמירה
דִיבשה אמירה (1899 – 9 באפריל 1966) הייתה מתמטיקאית ישראלית, מראשוני המורים למתמטיקה בארץ ישראל.
ביוגרפיה
נולדה ברוסיה ועלתה לארץ ישראל בשנת 1906 עם הוריה רבקה ואהרן איתין, ממייסדי אחוזת בית ובעל בית הדפוס העברי הראשון ביפו. בשנת 1914 סיימה את לימודיה התיכוניים במחזור השני של הגימנסיה העברית "הרצליה". למדה באוניברסיטת גטינגן בגרמניה ובשנת 1924 סיימה את הדוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת ז'נבה בשווייץ בהנחיית פרופסור הרמן מינץ מאוניברסיטת גטינגן. לאחר מכן לימדה שנים אחדות באוניברסיטת ז'נבה.
המתמטיקאי הגרמני אדמונד לנדאו, שפעל באוניברסיטה העברית בירושלים בראשית ימיה, תיאר את אמירה "הגאומטריקנית היחידה בארץ ישראל", ובהמלצתו לימדה קורסים אחדים בגאומטריה באוניברסיטה העברית.
את ספרה "ביסוס אכסיומתי ליסודות הגאומטריה" כתבה בצרפתית בשנת 1933, בעת ששהתה באוניברסיטת ז'נבה, אך מלחמת העולם השנייה מנעה את הוצאתו לאור בפריז, ובסופו של דבר הספר יצא לאור בעברית בשנת 1962.
לימדה בסמינר למורים על שם לוינסקי ובתיכון בית הכרם בירושלים מיום היווסדו. אחד מתלמידיה, המתמטיקאי ארנסט שטראוס (Ernst G. Straus) כתב הקדמה לספרה של אמירה, "ביסוס אכסיומתי ליסודות הגאומטריה", ובה ציין: "היה זה מזלי הטוב להיות אחד מאלפי התלמידים שטעמו את טעמם הראשון במתמטיקה רצינית מפי ד"ר אמירה בבית הספר התיכון. למרות כל ההרצאות ששמעתי מאז מפי מתמטיקאים מעולים, לא פגשתי אדם העולה עליה הן כמורה והן כנותן השראה לתלמידיו".
הייתה נשואה עד לפטירתה למתמטיקאי פרופ' בנימין אמירה שלמד עמה בגימנסיה הרצליה. נפטרה ב-9 באפריל 1966 והובאה לקבורה בהר המנוחות.
סם שוי
סמואל "סם" סטורי שוי (באנגלית: Samuel " Sam" Tsui; נולד ב-2 במאי 1989) הוא זמר וכותב שירים אמריקאי. הוא זכה לתהילה שלו בזכות היותו סלב אינטרנטי הידוע ביצירת גרסאות כיסוי לשירים של זמרים ידועים כמו אדל, בריטני ספירס, טיילור סוויפט, ג'סטין טימברלייק, ברונו מארס ועוד. הוא עושה גם מחרוזות שירים, ומאשאפים. נכון ל-8 בדצמבר 2019 לשוי יש כ- 3.13 מיליון מנויים וכ- 408 מיליון צפיות ביוטיוב.
1989-2008: ראשית חייו
סם לי שוי נולד ב-2 במאי 1989. לאביו יש שורשים בהונג קונג ואימו ממוצאים אירופאים ואמריקאים. הוא יודע לדבר מעט קנטונזית. לשוי יש אח, קנט קווין. שוי גדל בפנסילבניה, רחוב ליד קורט הוגו שניידר, המלווה והמפיק שלו שאיתו למד גם בתיכון. הוא השתתף במחזות זמר כגון יוסף וכתונת הפסים המשגעת ומיס סייגון. הוא למד באוניברסיטת ייל, עם קרט הוגו שניידר שם היה בקבוצת אקפלה. בלימודיו האקדמיים הכיר לראשונה את קייסי ברבס, שהתחתן איתו ב-2016.
2009-2010: התחלת הקריירה וגרסאות הכיסוי
שוי התחיל לעבוד על פרויקט אישי ב-2009, כשהוא וקרט שניידר הפיקו סדרה פארודית על היי סקול מיוזיקל עם שירים מקוריים ששניידר הלחין. ארבעה פרקים הופצו בכיכובו של שוי המשחק דמות בשם קופר. בעקבות הפופולריות של הסדרה, הודיעו (ב-3 בספטמבר 2014) כי ייצא סרט המבוסס על הסדרה. הפרקים זכו למיליוני צפיות ביוטיוב.
ב-2010, סם שוי הוציא לאור את אלבום גרסאות הכיסוי הראשון שלו, "The Covers". האלבום יצא לאור ב-9 בפברואר 2010, וכולל בתוכו גרסאות כיסוי של להיטים של מייקל ג'קסון, ג'ורני, ביונסה, ג'ייסון מראז, ליידי גאגא ועוד אמנים. ב-22 בפברואר 2010 שוי הופיע במופע של אופרה וינפרי עם מפיקו, קרט שניידר. השניים רואיינו ושוי ביצע את המחרוזת שלו לשירי מייקל ג'קסון. ב-2 בדצמבר 2010, שוי רואיין אצל התוכנית של אלן דג'נרס והופיע עם מאשאפ של "Firework" של קייטי פרי ו"Grenade" של ברונו מארס עם שניידר. בדצמבר 2010, שוי שיתף פעולה עם זמרת היוטיוב כריסטינה גרימי, בשיר "Just a Dream", שהוא הסרטון הנצפה ביותר של ערוץ היוטיוב "KurtHugoSchneider" עם מעל ל-100 מיליון צפיות.
2011-2012: יוטיוב ועלייה בפופולריות
ב-2011, סם שוי פתח את ערוץ היוטיוב שלו, מלבד שיתוף הפעולה עם קרט שניידר. ב-3 בפברואר 2011, שוי הופיע באתר הרשמי של בריטני ספירס עם גרסת הכיסוי שלו של השיר "Hold It Against Me". בנובמבר 2011 הוא הכין מאשאפ עם "It Will Rain" של ברונו מארס ו"Set Fire to the Rain" של אדל.
ב-2011, שוי היה מארח במאחורי הקלעים של העונה השלישית של תוכנית תחרות אקפלה של NBC, בשם "The Sing-Off". הוא הקליט "מחרוזת שופטים" שכללה את "Love Song" של שרה ברליס, "Gone" של בן פולדס, ו"On Bended Knee" של שון סטוקמן (בויז טו מאן) הסרטון זמין לצפייה באתר הNBC וערוץ היוטיוב של שוי, TheSamTsui.
שוי הוא בוגר אוניברסיטת ייל עם התמחות ביוונית קלאסית. הוא בקיא בשפת התכנות C++. בנוסף, הוא הוזכר שלוש פעמים על ידי טום הנקס כשהוא התייחס לכיתה של אוניברסיטת ייל 2011. שוי גם הופיע ב-2010 בקליפ הקבלה של אוניברסיטת ייל. הקליפ, תחת הכותרת "That's Why I Chose Yale", מגלה מידע על האוניברסיטה עם סטודנטים ומרצים שמסיירים עם שיר ברחבי הקמפוס.
סם שוי שיתף פעולה עם המוזיקאי קרט הוגו שניידר מאז התיכון, כשהם הקליטו מוזיקה בעזרת מקלדת אלקטרונית וGarageBand. שניהם למדו באוניברסיטת ייל, שבו תחום המוזיקה מאוד מפותח. נכון לפברואר 2012, ערוץ היוטיוב "KurtHugoSchneider" צבר סך הכל מעל ל-525 מיליון צפיות ומעל 2 מיליון משתמשים רשומים. הסרטונים שלו תוארו בטיים מגזין כשילוב של מתקפת המשובטים וGlee.
2013-הווה: Make It Up ופרויקטים עתידיים
שוי הוציא לאור את האלבום המקורי באורך מלא הראשון שלו במאי 2013 תחת הכותרת Make It Up. בקיץ 2013, שוי ושניידר הסתובבו ברחבי קנדה וארצות הברית עם אלכס גוט, נגד הזרם (להקה), לנדון אוסטין, לוק קונרד וקינג דה קיד. בספטמבר 2013, הופיעו שוי ושניידר בסינגפור והונג קונג.
סם שוי ממשיך לעשות גרסאות כיסוי למוזיקה פופולרית בערוץ היוטיוב הפרטי שלו, וגם מבצע שיתופי פעולה עם זמרי יוטיוב אחרים. ב-9 בספטמבר 2013, סם כתב והקליט דואט עם אל ווינטר תחת השם "Unsinkable". ההכנסות של השיר הלכו למחקר של סרטן בילדים. ב-3 באוקטובר 2013, סם העלה תמונה לאינסטגרם שבה הוא מוצג ליד ג'ייסון מראז והאנטר הייז. הוא הודיע כי הוא צילם וידאו עם שניהם והוא יצא לאור בקרוב. מאוחר יותר גילה כי הוא שיתף פעולה עם טסה ויילוט, אקוסמית', טיילר וורד, קינה גרניס, פטר הולנס ועוד אומנים במאשאפ של השיר שלהם "Everybody's Got Somebody but Me".
השירה של סם שוי הוצגה בווידאו קידום מכירות של קוקה קולה שהועלה ב-14 בינואר 2014. ב-2013, הוגו שניידר וקוקה-קולה התחברו בשביל ליצור קטעי וידאו ומוזיקה הכוללים גרסאות כיסוי יצירתיים של שני להיטי 2013: "Feel So Close" של קלווין האריס ו"Little Talks" של אוף מונסטרס אנד מן בשביל קמפיין בשם "The Sounds of AHH". בפרק הפתיחה של העונה 13 של "אמריקן איידול" ב14 ינואר 2014 הוצג השיר "Feel So Close" ששר סם שוי ושניידר מנגן, שניגן רק בעזרת בקבוקים, כוסות ופחיות של קוקה קולה. בקיץ 2014, שוי ושניידר חזרו לאסיה, להופיע בקואלה לומפור, מנילה, סינגפור, הונג קונג וטייפה. הם היו אמורים להופיע גם בבייג'ינג ושאנגחאי.
ב-16 באפריל 2016 הוא התחתן עם קייסי ברבס בעיר קטצ'יקן.
דודו זכאי
דודו זכאי (נולד ב-10 במרץ 1949) הוא זמר וחבר קיבוץ דליה ששר משירי ארץ ישראל ושזכה לפופולריות רבה בשנות ה-70.
במאה ה-20
זכאי נולד בקיבוץ עין השופט. בצבא שירת בלהקת פיקוד מרכז. כשפורקה הלהקה היה זכאי בין מקימי צוות הווי חטיבת הצנחנים. אחרי שחרורו מהצבא עבר זכאי לקיבוץ דליה, עבד במטעים והשתתף בערבי שירה ומופעים של חברי קיבוצים.
בשנת 1975 הוציא זכאי את שני אלבומיו הראשונים "מישהו בא ואמר" ו"בשדה תלתן", שהוקדש לשירים עבריים ישנים בביצועים חדשים. בשנת 1977 הקליט יחד עם הזמרת נתנאלה את האלבום לילדים "הציפור הכחולה" - מיטב שירי אוריאל אופק לילדים. לאורך שנות השבעים היה זכאי משתתף קבוע בפסטיבל שירי הילדים, והופיע שם ברצף החל משנת 1974 ועד 1979. פעמיים הוא קטף במסגרת זו את המקום השלישי (עם השירים "למה הגדולים לא לומדים מהקטנים" ו"יום הילד"). יתר השירים לא הגיעו למקום משמעותי, אך הם נחשבים לחלק מהותי מרפטואר השירים האיכותי שהנפיק הפסטיבל דוגמת "ילדים מפריחים בלונים", "קבלי נא את השיר" ו"עוד יהיה טוב בארץ ישראל". בשנת 1981 הועלה המופע "שירים", שבו שר זכאי, בליוויה של להקת הג'אז אדמה חמה, שירים שאת חלקם כתב, בעיבודיו של אורי אופיר. בהמשך יצא אלבום משירי המופע, שהבולט ביניהם היה "מעבר לתכלת", שנכתב על ידי רחל שפירא וסשה ארגוב והוקלט מאוחר יותר על ידי מתי כספי. אחרי צאת האלבום יצא זכאי להפסקה ארוכה, שבמהלכה שימש כמזכיר קיבוץ דליה.
במאה ה-21
בשנת 2000 יצא אלבומו "שיהיה בסדר", שכלל שירי אהבה חדשים שכל מילותיהם נכתבו על ידי אהוד מנור. בשנת 2003 יצא האוסף "השירים ההם", שכלל את מיטב הלהיטים של זכאי, ובשנת 2008 יצא אוסף נוסף בשם "עוד שירים", שכלל שני שירים חדשים שזכאי כתב והלחין בעצמו, "רוצה עוד משהו לאמר" ו"הופעה בעין השופט".
בשנת 2013 שב זכאי להקליט שירים מקוריים. הוא הוציא את האלבום ״זמן לאהבה״, שכלל שירים שנכתבו במיוחד עבורו, וכן גרסאות כיסוי ל״שיר סיום״, שבוצע במקור על ידי חוה אלברשטיין, ול״רסיסי שרב״. לאלבום גייס זכאי את שותפו הוותיק ליצירה, שייקה פייקוב, שכתב עבורו את השיר ״כבר מזמן לא כתבתי לך״, וכן טקסט לשיר ״כמה אהבנו״, שנכתב ללחנו של הצרפתי ג'ף בארנל. באלבום נכלל גם שירו של נתן אלתרמן, ״השיר הזר״, שהולחן לראשונה על ידי אורי קריב. כמו כן נכלל בו השיר ״בחיתוך הדיבור״, שאותו כתב והלחין מתן זכאי, בנו של דודו, שבשנים האחרונות מופיע עמו, משתתף בנגינה בפסנתר ובשירה, ואף משמש כמנהל המוזיקלי של הופעותיו. מרבית שירי האלבום עסקו בחוויות אישיות ורומנטיות.
בשנת 2019 הוציא את השיר "כמו שאת", שנכתב והולחן על ידי עילי בוטנר.
בשנת 2023 יצא זכאי עם מופע משותף לו ולזמרת דורית ראובני, שותפתו לשירים 'לילות' ו'הללויה'
סגנון שירתו
סגנונו המוזיקלי של זכאי וכן התכנים של שיריו הושפעו מאוד מהמקומות שבהם גדל, וחלק מהם נכתבו על ידי בני התנועה הקיבוצית. נושאי שיריו הבולטים עסקו באהבת הארץ, בחיי הקיבוץ, בעולמם של ילדים וכיוצא באלה לרבים משיריו חובר ריקוד עם והצליחו במצעדים. כיום חלק משיריו הפכו לסמל לארץ ישראל הישנה והתמימה וזוכים להשמעות רבות בתוכניות רדיו שעוסקות בשירי ארץ ישראל.
בין שיריו הידועים: "ניחוחי חציר", "אלעד ירד אל הירדן", "נחל נערן" (שהפך לריקוד עם ידוע), "נפגשנו שוב", "דרך ארץ השקד", "חייכי לי בשירים", "שירי לי", "ארץ ישראל יפה", "ארץ ארץ", "לחוף ירדן", ו"ציפורים".
סוחדניוב
סוחדניוב (בפולנית: ) היא עיירה במחוז סקרז'יסקו-קמיינה שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
סוחדניוב נוסדה בתחילת המאה ה-13 בידי מתיישבים גרמנים, ומשך מאות שנים ישיבת יהודים בה נאסרה, בשל היותה יישוב כנסייתי.
במאה ה-18 הפכה העיירה למרכז תעשייתי בתחום הברזל והפלדה. בשנת 1863 נטלו תושבי העיירה חלק פעיל במרד ינואר.
יהודי סוחדניוב
יהודים התיישבו בעיירה מהמחצית השנייה של המאה ה-19, עם ביטול ההגבלות על מגוריהם בה. הרב הראשון של הקהילה היה שמחה טייטלבוים, ובין השנים 1872 ל-1912 כיהן בה הרב אלימלך יעקב יצחק רבינוביץ', מצאצאי הרבי מפשיסחא.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל.
ב-7 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו גייסו את יהודיה לעבודות כפייה, וחייבו אותם בענידת טלאי צהוב. בפברואר 1941 הובאו לעיירה כ-2,000 יהודים שגורשו מפלוצק.
ביוני 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו סגור שהוקם במרכזה, אליו הועברו גם אלפי יהודים נוספים מהסביבה, וממנו נלקחו יהודים לעבודות במחנות עבודה סמוכים.
ב-22 בספטמבר 1942 לפנות בוקר, יום כיפור תש"ג, פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים ופולנים, וביצעו בו אקציה. כ-200 יהודים שולחו למחנה עבודה, וכ-4,500 היהודים הנותרים שולחו בקרונות משא דחוסים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
כ-30 יהודים מכ-5,000 יהודי גטו סוחדניוב שרדו את השואה במקומות מסתור.
אירווינג בקסטר
אירווינג נוט בקסטר (באנגלית: Irving Knot Baxter; 25 במרץ 1876 – 13 ביוני 1957) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 5 מדליות מאולימפיאדה אחת, מהן 2 מדליות זהב, בקפיצה לגובה ובקפיצה במוט.
ביוגרפיה
בקסטר נולד ביוטיקה, שבמדינת ניו יורק. אחיו יו בקסטר זכה 4 פעמים באליפות ארצות הברית בקפיצה במוט בשנים 1886-1883.
אלוף אולימפי
בדרכו לאולימפיאדת פריז (1900) זכה בקסטר באליפות בריטניה בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.88 מטר. במשחקים עצמם הוא זכה בתוך יומיים ב-5 מדליות, מהן שתי מדליות זהב ו-3 מדליות כסף. הוא זכה במדליות זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.90 מטר, לפני פטריק ליהי מבריטניה (1.78 מטר) ולאיוש גנצזי מהונגריה (1.75 מטר) ובקפיצה במוט בתוצאה של 3.30 מטר, לפני בן ארצו מרדית' קולקט (3.25 מטר) וקארל אלברט אנדרסן מנורווגיה (3.20 מטר). ניצחונו של בקסטר בקפיצה במוט הושג בנסיבות קצת מוזרות, לאחר שמתחריו, דניאל הורטון ובסקום ג'ונסון שניצחו אותו בבריטניה, נעדרו מהתחרות כמו גם צ'ארלס דבורק (שלימים זכה בסנט לואיס, 1904. ג'ונסון ודבורק עזבו בטענה שהתחרות נדחתה והורטון עזב בטענה שהוא לא משתתף ביום השבתון. בקסטר לעומתם, לאחר שזכה בתחרות הקפיצה לגובה ושהה אותה העת באצטדיון, נרשם ברגע האחרון לתחרות. הוא זכה במדליות כסף בקפיצה לרוחק מהמקום בתוצאה של 3.135 מטר, אחרי בן ארצו ריי יורי (3.21 מטר) ולפני אמיל טורשבוף מצרפת (3.03 מטר), בקפיצה לגובה מהמקום בתוצאה של 1.525 מטר, אחרי יורי שקבע שיא עולם חדש של 1.655 מטר ולפני בן ארצו לואיס שלדון (1.50 מטר) ובקפיצה משולשת מהמקום בתוצאה של 9.95 מטר, אחרי יורי (10.58 מטר) ולפני בן ארצו רוברט גארט (9.50 מטר).
קריירה במשפטים
בשנת 1901 הצטרף בקסטר ללשכת עורכי הדין בניו יורק ובשנת 1903 נבחר לכהן כשופט במקרים מיוחדים. למעט תקופת מלחמת העולם הראשונה, הוא עבד כעורך דין עצמאי עד לשנת 1921 שבה מונה לתפקיד מנהל המחוז הצפוני בניו יורק, תפקיד שמילא עד להתפטרותו בשנת 1925. לאחר מכן, חזר לפרקטיקה הפרטית שלו.
בשנת 1957 נפטר בקסטר בעיר הולדתו, יוטיקה.
צפון לונדון
צפון לונדון (באנגלית: North London) הוא אזור גאוגרפי בצפון העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת. ההגדרה משמשת לצרכים שונים בנושאים מוניציפליים כגון חינוך, בריאות ותחבורה.
הגדרת האזור
על פי ההגדרה המרחיבה כולל האזור את הרבעים הבאים: ברנט, בארקינג ודאגנהאם, בארנט, קמדן, אילינג, אנפילד, האקני, האמרסמית' ופולהאם, הארינגיי, הארו, הברינג, הילינגדון, האונסלו, איזלינגטון, קנזינגטון וצ'לסי, ניוהאם, רדברידג', טאוור האמלטס, וולת'אם פורסט והסיטי של וסטמינסטר.
בשנת 1965 נקבע לצורכי סטטיסטיקה כי הרבעים קמדן, האקני, האמרסמית' ופולהאם, איזלינגטון, קנזינגטון וצ'לסי, טאוור האמלטס ווסטמינסטר מהווים חלק מלונדון הפנימית ואילו הרבעים בארקינג ודאגנהאם, בארנט, ברנט, אילינג, אנפילד, הארינגיי, הארו, האברינג, הילינגדון, האונסלו, ניוהאם, רדברידג' וווטהאם פורסט מהווים חלק מלונדון החיצונית לצורכי ארגון הממשל העירוני בעיר לונדון.
שימוש מקובל
בקרב הציבור מקובל לכנות בשם "צפון לונדון" את הרבעים הנמצאים צפונית ל"מרכז לונדון". שימוש זה אינו שימוש רשמי, והוא כולל את הרבעים:
הינדה לוי-ליסנר
חיה הינדה לוי-ליסנר (ביידיש: הינדע לוי-ליסנער; 1905 או 1912 – 29 באוגוסט 1968) הייתה משוררת וסופרת לילדים ולנוער יידית ומחנכת פולנייה-ישראלית.
ביוגרפיה
בשנת 1930 עברה לבירת פולין, ורשה, שם למדה וסיימה את בית המדרש לגננות, התוודעה למפעלו החינוכי הגדול של יאנוש קורצ'אק ואף עבדה באחד מבתי היתומים שלו בעיר. בשנת 1935 יצאה לעיר ביאליסטוק להקים גם שם בית יתומים. היא שבה ללודז' לפני המלחמה וניהלה בפרברים בתי יתומים יהודיים.
עם כיבוש פולין בידי גרמניה הנאצית בשנת 1939 נכלאה בגטו לודז', עבדה בעבודות כפייה ועברה למחנה אושוויץ. כל העת המשיכה לרכז סביבה פעילות ספרותית לנוער היהודי הכלוא. לוי-ליסנר זכתה להינצל ממחנה אושוויץ, התגלגלה כמה שנים בפולין ועלתה לישראל בשנת 1948. בעשרים שנותיה בארץ, עד פטירתה בשנת 1968, עסקה חיה הינדה לוי-ליסנר בהוראה במסגרות שונות בעיר תל אביב.
הינדה לוי-ליסנר כתבה ופרסמה כמה ספרים בשני נושאים: מורשתו החינוכית של המחנך הדגול יאנוש קורצ'אק; וסיפורת ושירה על ילדי היהודים בפולין, הן היתומים והעניים שאיתם עבדה בטרם השואה, והן ילדים שניצלו מההשמדה.
הינדה לוי-ליסנר נפטרה בשנת 1968. נקברה בבית העלמין הדרום.
קישורים חיצוניים
על ספריה:
מפרי עטה:
קורט האמרין
קורט רולנד האמרין (בשוודית: Kurt Roland Hamrin; נולד ב-19 בנובמבר 1934 בסטוקהולם) הוא כדורגלן עבר שוודי. נכון להיום, הוא המבקיע השישי בטיבו בכל הזמנים בסרייה א' האיטלקית.
קריירה
האמרין שיחק בראשית הקריירה שלו במועדון המקומי א.י.ק סולנה בשוודיה, אליה הצטרף בעונת 1952-1953. מאוחר יותר הוא עבר לשחק באיטליה במדי יובנטוס בשנת 1956, בה שיחק 23 משחקים בעונתו היחידה בקבוצה. אחרי אותה העונה, הוא הצטרף לפדובה, בה כבש 20 שערים ב-30 משחקים. גם בקבוצתו השנייה באיטליה הוא נשאר לשחק רק במשך עונה, ממנה המשיך לפיורנטינה ב-1958, בה שיחק 9 שנים עד שנת 1967. בתשע עונותיו במועדון הופיע ב-289 משחקי סרייה א' בהם כבש 150 שערים. בתקופתו בפיורנטינה הוא זכה עם הקבוצה בגביע האיטלקי פעמיים, ב-1961 וב-1966, ובנוסף זכה עם הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1961 ובגביע מיטרופה ב-1966. הוא עבר לשחק במדי מילאן ב-1967. במילאן שיחק האמרין שתי עונות, בהן זכה באליפות אחת, גביע האלופות ב-1969 ובגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1968. מועדונו האחרון באיטליה היה נאפולי, אליו הצטרף בשנת 1969. ב-1972 סיים האמרין את קריירת המועדונים שלו במועדון השוודי הקטן IFK סטוקהולם.
האמרין שיחק 32 פעמים במדי נבחרת שוודיה, בהן כבש 17 שערים, בין השנים 1953-1965. לרוב השוודים, האמרין זכור בזכות השער שכבש נגד מערב גרמניה בחצי הגמר של מונדיאל 1958. השער קבע את התוצאה 3-1 לטובת שוודיה, שהבטיחה בכך את העפלתה לגמר נגד ברזיל.
ראס גמב
היסטוריה
מועד הקמתו של המבנה הצופה אל פאסיל גמב, אינו ידוע בוודאות, וייתכן אף שהוקם כבר בימיו של הקיסר פאסילידס, בערך באמצע המאה ה-17. לחלופין ייתכן כי הוקם על ידי הקיסר ייאסו הראשון, נכדו של פאסילידס, כאשר יצר את תפקיד הראס. עם זאת, מיכאל סהול שהיה האיש החזק בקיסרות בעשור השמיני של המאה ה-18 התגורר בו, ומאז הוא מזוהה בעיקר עמו. לפני שהטירה שוחזרה על ידי הכובש האיטלקי בשנות ה-30 של המאה ה-20, היא הייתה הרוסה כמעט לחלוטין. האיטלקים הפכו את המבנה למעון המושל, ומאוחר יותר שימש את הקיסר היילה סלאסי בעת ביקוריו בעיר. בעת שלטון החונטה הצבאית האתיופית שכן במבנה בית סוהר.
הטירה
המבנה הרבוע מתנשא לגובה של שתי קומות, ובצידו המזרחי צמודים לו שני מגדלים עגולים אופייניים לסגנון הגונדרי. אחד המגדלים נושא כיפה ואילו גגו של האחר עשוי בצורת אוכף. בפינתו הדרום-מזרחית של המבנה מתנשא מגדל רבוע נושא שינות, כמו גג המבנה העיקרי, ומרפסות עץ תולות ממנו. גרם מדרגות חיצוני הוביל אל הפינה הדרום-מערבית של הקומה הראשונה. בקומת הקרקע שלושה חדרים, אחד מהם קטן ורבוע וניצב בבסיסו של המגדל הרבוע. בקומה השנייה ארבעה חדרים וגרם מדרגות מוליך ממנה אל הגג. גרם מדרגות נוסף עשוי עץ מוקם במגדל הרבוע.
מפרץ מיקאווה
מפרץ מיקאווה (ביפנית: 三河湾) הוא מפרץ בחופו הדרומי של האי הונשו ביפן. המפרץ שוכן מדרום למחוז אאיצ'י ומוקף ממערב על ידי חצי האי צ'יטה וממזרח ודרום על ידי חצי האי אצומי. שטחו של המפרץ כ-604 קמ"ר. מימיו הרדודים של המפרץ נתונים לבעיה של זיהום.
המפרץ מחובר למפרץ איסה הגדול ממנו.
סויוז 20
סויוז 20 (ברוסית: Союз 20, "ברית 20") היא חללית סויוז בלתי מאוישת שהמריאה ב-17 בנובמבר 1975 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן. מטרת המשימה הייתה בדיקת מערכות בלתי מאוישת. החללית נשאה עימה מטען ביולוגי ובחנה את השפעות השהייה בחלל על אורגניזמים חיים.
ג'ון סטיוארט, הרוזן מביוט
ג'ון סטיוארט, רוזן ביוט השלישי (באנגלית: John Stuart, 3rd Earl of Bute; 25 במאי 1713 - 10 במרץ 1792) היה מדינאי בריטי ממוצא סקוטי שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשנים 1762–1763 וניתן לטעון שהוא היה המועדף החשוב האחרון בפוליטיקה הבריטית. הוא היה ראש הממשלה הראשון בבריטניה ממוצא סקוטי בעקבות חוקי האיחוד של 1707.
קריירה פוליטית
כבן לשבט קמפבל (Campbell) (סבו מצד אמו היה ארצ'יבלד קמפבל, דוכס ארגייל הראשון), ירש ג'ון סטיוארט את רוזנות ביוט (נקראה על השם האי ביוט במחוז ארגייל וביוט של ימינו במערב סקוטלנד) לאחר מותו של אביו, ג'יימס סטיוארט, רוזן ביוט השני, ב-1723. הוא גודל על ידי דודיו מצד אמו, דוכס ארגייל השני ודוכס ארגייל השלישי. ביוט התחנך באיטון קולג' בין השנים 1720-1728 ולמד באוניברסיטת ליידן שבהולנד בין השנים 1728–1732, שם קיבל תואר במשפט אזרחי ובמשפט ציבורי. ב-24 באוגוסט 1736 הוא נשא לאישה את מרי וורטלי מונטגיו, בתו של סר אדוארד מונטגיו שהיה חבר פרלמנט ושגריר בריטניה באימפריה העות'מאנית ובעקבות הנישואין הוגדל רכושו. ב-1737 בהשפעת דודיו, הוא נבחר להיות נציג סקוטי בבית הלורדים, אך הוא לא בלט בפעילותו וב-1741 הוא לא נבחר מחדש. בשנים הבאות הוא פרש לאחוזותיו בסקוטלנד ועסק בעיקר בתחום העניין שלו בבוטניקה.
ביוט שימש בשנים 1760 - 1761 בתפקיד נער בית הכיסא של המלך ג'ורג' השלישי.
ראש ממשלה
בשל ההשפעה שהייתה לו על תלמידו הנסיך, קיווה ביוט שמעמדו הפוליטי יעלה בעקבות עלייתו של ג'ורג' השלישי לכס המלוכה ב-1760, אך תקוותיו היו מוקדמות מדי. באותה שנה הוא נבחר מחדש כנציג הסקוטי בבית הלורדים והוא מונה כראש הממשלה דה-פקטו. בתפקיד זה הוא נחל הצלחה בסיום השליטה של המפלגה הטורית והביא לתום מלחמת שבע השנים, אך המלך החל להפנות לו עורף לאחר ביקורת שספג על נאום שנשא ושזוהה כנאום שנכתב על ידי ביוט. כמו כן הציע ביוט את הטלתו של מס על הסיידר וספג ביקורת ועוינות באזורים בהם יוצר המשקה.
העיתונאי ג'ון וילקס פרסם סדרת מאמרים בשם "צפון בריטניה" (The North Briton) ובהם תיאר בצורה סטירית את מערכת היחסים בין הנסיכה אוגוסטה לבין ביוט. ביוט התפטר מתפקידו כראש ממשלה זמן קצר לאחר מכן, אם כי הוא המשיך לכהן כנציג הסקוטי בבית הלורדים עד 1780. יחסי הידידות שלו עם הנסיכה המשיכו אך מאמציה לפייס בינו לבין בנה המלך עלו בתוהו.
סוף חייו
בשארית חייו המשיך ביוט להתגורר באחוזתו שבהמפשייר, שם המשיך לעסוק בבוטניקה ונעשה פטרון של ספרות ואומנות. בין בני החסות שלו ניתן למנות את איש הספרות סמואל ג'ונסון, את המשורר הסקוטי טוביאס סמולט (Tobias Smollett), את הארכיטקט והמעצב רוברט אדם, את ההיסטוריון ויליאם רוברטסון ואת הבוטניקאי ג'ון היל. הוא גם תרם בנדיבות לאוניברסיטאות הסקוטיות. עבודתו בתחום הבוטניקה הגיעה לשיאה ב-1785 כאשר הוא פרסם טבלאות המפרטות את משפחות הצמחים בבריטניה. הוא מת בביתו שבוסטמינסטר ונקבר ברות'סיי שבאי ביוט.
תיאטרון ביוון העתיקה
תיאטרון ביוון העתיקה (השירה הדרמטית היוונית), התפתח והגיע לשיאו בסוף המאה ה-6 ובמהלך המאה ה-5 לפנה"ס ומרכזו היה באתונה. שירה זו השפיעה רבות על הספרות המערבית כולה והתוותה את יסודות הספרות הדרמטית עד ימינו.
התיאטרון התפתח בפסטיבלים לכבוד האל דיוניסוס ובעיקר בתחרויות הדרמה השנתיות בדיוניסיה העירונית של אתונה. השירה הדרמטית כללה שלושה סוגי מחזות: טרגדיה, מחזה סאטירים וקומדיה. הידע הקיים בימינו על הדרמה היוונית לוקה בחסר, בגלל מיעוט המחזות ששרדו, כ-40 טרגדיות וקומדיות מתוך כמה מאות שנכתבו, ומחזה סאטירים אחד. הדרמה הייתה מחוברת חיבור עמוק לחיי היוונים. הטרגדיות התבססו על סיפורי המיתוסים העתיקים שכל יווני הכיר היטב, הקומדיות תיארו את חיי היומיום ועסקו בביקורת פוליטית עכשווית ונוקבת, והפוליס ניהלה ומימנה את התחרויות שכל אזרחי העיר צפו בהן.
בתקופה ההלניסטית דעך התיאטרון. הקומדיה ויתרה על הביקורת הפוליטית והפכה להיות ה"קומדיה החדשה" - קומדיית מצבים על יחסים שבינו לבינה שהמחזאי המייצג שלה היה מנאנדרוס. הטרגדיה הידלדלה ובפסטיבלים העדיפו להעלות הפקות חוזרות של ענקי "תור הזהב" מאשר הפקות חדשות של מחזות דלים פרי יצירתם של מחזאי התקופה, ואפילו אריסטו ביקר את מחזאי תקופתו ותיאר אותם כנחותים ורדודים לעומת ענקי העבר. גם בדעיכתו של התיאטרון באה לידי ביטוי הזיקה החזקה בין הפוליס לחיי הרוח; היא התרחשה במקביל לשינויי השלטון ביוון ולשקיעתה של הפוליס.
מוצא הדרמה
מוצאה של הדרמה היוונית אינו לגמרי ברור. מסורות עתיקות מספרות שהטרגדיה והקומדיה התפתחו מחגיגות הפריון של דיוניסוס, הטרגדיה - מהדיתיראמבוס, שיר וריקוד הלל לאל, והקומדיה - מתהלוכות ה"קומוס" תהלוכות ההוללים השיכורים נושאי הפאלוס. המקור הקדום ביותר שמדבר על כך הוא אריסטו:
שלמה דיקמן משער שכל המקורות השפיעו על התפתחות הטראגדיה אך היסוד הדיוניסי בולט ביותר.
משמעות המילה טרגדיה ביוונית "שיר תיישים" (תיש ביוונית = טראגוס, שיר = אודֵי), תיש היה סמל פריון של דיוניסוס ומקהלות גברים מחופשים לתיישים עבדו ביוון הקדומה את כוחות הפריון. לפחות זה מצביע על קשר לפולחנים דיוניסיים קדומים, אף שקשה לדעת בוודאות איך הפכו טקסי פריון אלו להיות הבסיס לטרגדיה ולקומדיה.
במאה ה-8 וה-7 לפנה"ס התפשט פולחנו של דיוניסוס ביוון, האל הקדום, אל הפריון, היין והשמחה, הסובל, מת וקם לתחייה, ולהקות של גברים העובדים את האל סיפרו את עלילותיו בשיר ובריקוד שנקרא דיתיראמבוס. לפי המסורת היוונית הפך המשורר אריון, בסוף המאה ה-7 לפנה"ס, את הדיתיראמבוס מאמנות עממית לצורה ספרותית בכך שהעביר את ביצועו לידי מקהלה המופיעה מסביב למזבח האל והוסיף את הדיאלוג - ראש המקהלה שר, המקהלה עונה. בצורה זו הפך הדיתיראמבוס למין בלדה המספרת סיפור.
את הצעד הבא לכיוון הטרגדיה עשה לפי המסורת היוונית תספיס, שחקן ומשורר שהפריד עצמו מהמקהלה ואמר, במקום לשיר, את תפקידו כדמות הרואית, ועל ידי כך הפך לשחקן ולמחזאי היווני הראשון. מחזותיו של תספיס לא שרדו, אך השפיעו על הטירן פייסיסטראטוס להכריז על תחרות טרגדיות במסגרת חגיגות הדיוניסיה העירונית בחסות הפוליס ובמימונה, והתחרות הראשונה נערכה, לפי המסורת, ב-534 לפנה"ס.
כמו כן, פייסיסטראטוס גרם להעלאת האיליאדה והאודיסאה של הומרוס על הכתב לראשונה, ושילבן בתחרויות דקלום בחגיגות הפאנאתנאיה שיסד. פעולה זו הרחיבה את היכרות אזרחי אתונה עם המיתוסים הקדומים ואפשרה את הפיכתם לנושאי המחזות לעתיד לבוא.
פריחתה הפוליטית והמדינית של אתונה הדמוקרטית בשלהי המאה ה-6 ובמחצית הראשונה של המאה ה-5 לפנה"ס השליכה על התפתחות החיים הרוחניים והתרבותיים כפועל ישיר של הקשר ההדוק בין הפוליס לחיי האזרחים, ובמרכזם הטרגדיה שהתפתחה בתקופה זו, העמיקה והעשירה עד שהפכה להיות המחזה הפיוטי הגדול המוכר כיום.
הקומדיה היוונית נולדה כנראה מה"קומוס" – תהלוכה עממית של שיכורים עליזים בחגיגות הפריון של דיוניסוס, שהתפתחה להילולה כפרית של דרמה, שירים, ריקודים וסאטירה. משתתפי התהלוכה היו מתחפשים בתלבושות של בעלי חיים (סוסים, תיישים, צפרדעים) וכשהם חמושים בפסלי פאלוס גדולים, היו מביימים מריבה קולנית ביניהם או פונים בגידופים סאטיריים לקהל.
פעילות זו של המקהלה בקומוס, עדיין ללא פעולה דרמטית ועלילה, הייתה הופעות הקומדיה הקדומות ביותר (קומדיה = שיר אוֹדֵי של הקומוס). לגבי המעבר לשלב הבא קיימות שתי סברות; האחת טוענת שהשחקנים הופרשו מהמקהלה באופן דומה לשחקני הטרגדיה, והעלילה נוצרה בהדרגה תוך כדי תהלוכות משותפות של המקהלה והשחקנים. סברה אחרת מצביעה על המחזה המבדח של הדורים, שהתפתח במגארה ובכפרי הפלופונסוס כעל מי שהתמזג עם הקומוס ליצירת הקומדיה. המחזה הדורי, שעליו יודעים מאריסטו ומציורי כדים מהתקופה, הכיל סיפורים מבדחים מחיי היומיום, שהוצגו בפני הכפריים על ידי שחקנים ללא מקהלה.
הכרתה של הקומדיה כסוג אמנות חדש על ידי הפוליס באתונה הדמוקרטית, ושילובה בחגיגות הלנאיה והדיוניסיה שבהן הוצגה בפני אלפי אנשים (החל מ-486 לפנה"ס), גרמו לה לעלות מדרגה ממחזה היתולים כפרי לכדי יצירה ספרותית של ממש בצורה ובתכנים. מאלתור ליצירה ספרותית, מסאטירה אישית לסאטירה פוליטית וחברתית תרבותית נוקבת, שמשקפת את חיי הפוליס האתונאית על כל רבדיה.
מבנה התיאטרון והבמה
ההצגות ביוון העתיקה הוצגו תחת כיפת השמים. התיאטרון היווני נבנה על מורד גבעה לא תלולה, אך גבוהה דיה לאפשר ליושבי השורות האחרונות לראות. האודיטוריום נבנה בצורת פרסה והקיף כשני שלישים של חלל ההצגה - האורכסטרה. לאורך הגבעה נבנו ספסלים, בהתחלה מעץ ואחר כך מאבן ומדרגות שאפשרו לנוע בין השורות. האודיטוריום היה מחולק על ידי מעברים רוחביים והמדרגות, לאזורים בני 11 שורות כל אחד.